cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הדים (הקיבוץ הארצי)
הדים: לשאלות החברה הקיבוצית היה כתב עת של תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר. "הדים" ראה אור בהוצאה לאור של התנועה בקיבוץ מרחביה, משנת תרצ"ד 1934 עד שנת תשמ"ח 1988. תקופה ארוכה היה רבעון, שגליונותיו רואים אור 4 פעמים בשנה.
השתתפו בעריכתו ובכתיבתו חברי מפלגת מפ"ם, התנועה המיישבת "הקיבוץ הארצי", ותנועת הנוער "השומר הצעיר", וכן חברי מפלגת מפ"ם, וחברים ואוהדים של "הקיבוץ הארצי". בין המשתתפים בגליונות "הדים" היו מאיר יערי, יעקב חזן, אליעזר הכהן, אליעזר ליבנה, שמעון שור, קובה דורון, בנימין דרור, אבא קובנר, אברהם סוצקובר, מנחם שדמי.הגליונות הכילו מנעד סוגות: מאמרים על כלכלה סוציאליסטית, על הגות ופילוסופיה, כגון הגותו של קרל מרקס או לודוויג ויטגנשטיין, עמדות בפוליטיקה הישראלית, רשימות ספרותיות שכללו פרוזה ושירה, כגון של המשוררת גיטל מישקובסקי, וצילומי נוף ועבודות אומנות של חברי קיבוצים. נושא עיקרי בגליונות "הדים" היה החיים בקיבוץ, ההווי והתרבות, ותהיות על עתידה של החברה הקיבוצית.
לואיזה אן מרדית'
לואיזה אן מרדית ', אנגלית: Louisa Anne Meredith (20 ביולי 1812 - 21 באוקטובר 1895), הייתה סופרת אנגלית/אוסטרלית ומאיירת. ואולי אחת הצלמות המוקדמות ביותר באוסטרליה.
ביוגרפיה
לואיזה אן טוואמלי נולדה בברמינגהם, אנגליה, בתם של תומאס טוואמלי ולואיזה אן לבית מרדית'. היא התחנכה בעיקר מאמה, ובשנת 1835 פרסמה כרך שירים, שקבל ביקורת אוהדת. לאחר מכן פרסמה את "הרומנטיקה של הטבע" (1836, מהדורה שלישית 1839), בעיקר בחרוזים. כרך נוסף פורסם ב-1839, בכותרת המשנה "טיול סתווי", סיפור על סיור בנהר הוויי. ב-18 באפריל 1839, היא נישאה לבן דודה, צ'ארלס מרדית' בכנסיית אולד באסטון, ברמינגהם. צ'ארלס היגר ב-1821 לארץ ואן דימן ( טסמניה) עם אביו ג'ורג' ומשפחתו. הם היו חלוצים התפרנסו ממרעה, ציד לווייתנים ופעילויות אחרות ברחבי סוונסי בחוף המזרחי של טסמניה. צ'ארלס עבר למחוז קנברה בניו סאות' ויילס.
הגירה לאוסטרליה
מרדית' ובעלה הפליגו לניו סאות' ויילס ביוני 1839, והגיעו לסידני ב-27 בספטמבר 1839. לאחר שנסעו בתוך היבשת עד לבאת'רסט, חזרה לואיזה מרדית לחוף והתגוררה בהומבוש במשך כשנה, שם ילדה בן. לקראת סוף 1840 הם עברו לנכס של אביו של צ'ארלס בטסמניה, שם נולד בנם השני של בני הזוג ב-1844 ֿ. שפל כלכלי חמור בניו סאות' ויילס גרם לאובדן של 'כל מה שהיה לנו במושבה ההיא'. צ'ארלס מונה לשופט של משטרת פורט סורל בשנת 1844 על ידי המושל ארדלי-וילמוט. לאחר מכן המשפחה עם שלושה הבנים, חזרה בשנת 1848 לגור בחלק מקמבריה של אביו של צ'ארלס.
את תיאור של 11 שנותיה הראשונות באוסטרליה כתבה לואיזה בשני ספרים: ״הערות וסקיצות מניו סאות' ויילס״ (1844), שנדפס לפחות פעמיים, ו״בביתי בטסמניה״ (1852), שראה אור גם בארצות הברית תחת השם ״תשע שנים באוסטרליה". במשך רוב חייה התגוררה לואיזה מרדית' בנכסים ברחבי סוונסי. ב-1860 היא פרסמה ספר על ״הבוש בטסמניה״ שהכיל לוחות משוכללים בצבע מלא שהודפסו בתהליך הכרומוליטוגרפי החדש. את האיורים ציירה בעצמה, וכן ניתנו תיאורים פשוטים של פרחים מקומיים אופייניים. ב-1861 פורסם דיווח על ביקורה בוויקטוריה ב-1856, ״מעל המיצרים״, ובשנת 1880 ״חברים ואויבים טסמניים״.
בשנת 1891 נסעה מרדית' ללונדון כדי לפקח על פרסום הסדרה האחרונה, על הבוש בטסמניה. הספר פורסם בתחילתו של שפל כלכלי קשה במושבות האוסטרליות, וכן התמוטט הבנק שבו הוחזקו רוב חסכונותיהם.
בשנותיה האחרונות מרדית' חלתה בסיאטיקה כרונית והפכה לעיוורת בעין אחת. היא מתה בקולינגווד, ויקטוריה (פרבר של מלבורן) ב-21 באוקטובר 1895, ונקברה בבית הקברות הכללי של מלבורן ב-Carlton North, ויקטוריה.
פרשנית ופעילה חברתית
מרדית' גילתה עניין רב בפוליטיקה, בעלה צ'ארלס היה חבר במועצה המחוקקת של טסמניה במשך מספר קדנציות בין אמצע שנות ה-50 של המאה ה-19 עד מותו ב-1881. היא הייתה חברה מוקדמת באגודה למניעת צער בעלי חיים. השפיעה על בעלה לחוקק חקיקה לשימור חיות הבר והנוף המקומיים.
מרדית' כתבה לעיתים קרובות מאמרים לא חתומים לעיתונות הטסמנית, כפי שנהגה בצעירותה שכתבה מאמרים רבים בעיתונות הבריטית. כשביקרה בסידני ב-1882, סר הנרי פארקס אמר לה שהוא קרא והעריך את מאמריה כשהיה צעיר. לאחר מות בעלה הוענקה לה פנסיה של 100 פאונד בשנה על ידי ממשלת טזמניה.
אירינה נבזלין
אירינה נבזלין (נולדה ב-1978) היא יזמת ישראלית המכהנת, מאז יולי 2012, כיושבת ראש דירקטוריון אנו – מוזיאון העם היהודי, כנשיאת קרן נדב, וכמייסדת ויו"ר חברת Improvate.
בשנת 2017 נבחרה על ידי ה"ג'רוזלם פוסט" במקום ה-46 ברשימת היהודים המשפיעים ביותר בעולם.
ביוגרפיה
נבזלין נולדה במוסקבה שבברית המועצות (רוסיה כיום). בין השנים 1995–2001 למדה לתארים ראשון ושני בכלכלה באוניברסיטת מוסקבה. במהלך לימודיה עבדה בתפקידי יחסי ציבור ושדלנות בחברת APCO.
ב-2001, לאחר לימודיה, התקדמה לתפקיד סגנית מנהלת משרדי APCO במוסקבה, ולאחר מכן, ב-2003, עברה למשרדי החברה בלונדון.
משנת 2005 ועד עלייתה לישראל בשנת 2006 עבדה כיועצת תקשורת לגופים שונים בלונדון.
בשנת 2007 הקימה וניהלה את "המרכז הישראלי לילדות טובה יותר" (כיום "הבוגרים"), עמותה ללא כוונת רווח, מיסודן של משפחות נבזלין ומיוניס, המקדם ערכים של לקיחת אחריות אישית, מחויבות חברתית והשפעה סביבתית. המרכז פועל לרווחתם של ילדים ובני נוער בישראל הזקוקים לסיוע בתחומי הבריאות והחינוך. בשנת 2008 עברה לשמש כנשיאת קרן נדב שהוקמה על ידי אביה, לאוניד נבזלין. הקרן פועלת לקידום פרויקטים המחזקים את הזהות היהודית הקולקטיבית וערכי ליברליזם. בין השאר, הקרן תורמת למוזיאון העם היהודי ומסייעת למרכז נבזלין לחקר יהדות רוסיה ומזרח אירופה, הפועל באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2008, במקביל לכהונתה כנשיאת קרן נדב, החלה בפעילות בבית התפוצות, תחילה כמשקיפה, לאחר מכן כחברת דירקטוריון, ובהמשך כסגנית יושב ראש הדירקטוריון תחת יושב הראש יעקב פרי. באוגוסט 2012 התמנתה ליושבת ראש דירקטוריון בית התפוצות. במהלך כהונתה פעלה לתהליך שינוי, במסגרתו קלטה עובדים וחברים חדשים במועצת המנהלים ועמדה בראש תהליך גיוס של כ-100 מיליון דולר להקמת מוזיאון העם היהודי החדש.
בשנים 2015-2009 שימשה כחברת מועצת המנהלים של ארגון JFN (Jewish Funders Network) ישראל, ובשנים 2013-2011 כיהנה כסגנית יושב ראש JFN העולמי, ארגון המעודד פילנתרופיה איכותית בעולם היהודי על ידי יצירת פלטפורמה של שיתוף, עשייה ולמידה. במקביל לכהונתה כסגנית יושב ראש JFN העולמי השתתפה בפורום "שולחן עגול ממשקי" של משרד ראש הממשלה, שמטרתו קיום שיח בין-מגזרי בין גופים וארגונים מהמגזר השלישי לבין אנשי עסקים הפעילים בתחום הנדבנות.
בשנת 2019 הקימה את Improvate, פלטפורמה המחברת בין ממשלות לחברות טכנולוגיה וחדשנות המייצגות את המנהיגות העולמית העכשווית, ומאפשרת להן לעבוד בשיתוף פעולה למציאת פתרונות מעשיים במטרה לשפר את איכות החיים של אוכלוסיות שונות בעולם. בשנת 2022, התמודדה על תפקיד יו"ר הסוכנות היהודית אך פרשה במהלך המירוץ.
ספרה
בשנת 2019 פרסמה נבזלין את ספרה הראשון, "The Impact of Identity: The Power of Knowing Who You Are". הספר, מסוגת העזרה העצמית, נועד לסייע לאנשים להסתכל על החיים בצורה חיובית ומשמעותית יותר. סמוך לצאתו לאור דורג הספר במקום הראשון ברשימת רבי המכר של אמזון בקטגוריות: Globalization, Public Policy Immigration, Social Psychology; Interactions, Cultural Anthropology, Modern Philosophy ובמקום השלישי ברשימת רבי המכר בקטגוריית Emigration; Immigration. בין השאר זכה הספר לשבחים מראש ממשלת בריטניה לשעבר טוני בלייר ומאלוף העולם לשעבר בשחמט, גארי קספרוב.
בחודש אפריל 2020 זכה הספר במדליית הכסף בפרס נאוטילוס.
חייה האישיים
נבזלין היא בתם של איש העסקים לאוניד נבזלין ואנה נבזלין. יש לה שני בנים מנישואיה הראשונים לאדריכל מיכאל קוגן. ביוני 2016 נישאה ליושב ראש הכנסת דאז, יולי אדלשטיין.
Endless Love
Endless Love (בעברית: אהבה אין סופית) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית דיאנה רוס, ביחד עם ליונל ריצ'י. השיר יצא לאור ב-1 באוגוסט 1981, על ידי חברת התקליטים מוטאון, כסינגל הראשון מתוך פסקול הסרט "אהבה אין סופית".
רקע וכתיבה
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי ליונל ריצ'י. בשנת 1981, עלה לאקרנים הסרט "אהבה אין סופית". פסקול הסרט Endless Love: Original Motion Picture Soundtrack, יצא לאור באותה השנה, תוך שזכה להצלחה רבה בארצות הברית. באוגוסט 2018, דורג השיר כאחד מהשירים הטובים ביותר בכל הזמנים על ידי מגזין הבילבורד.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה ממיליון עותקים במדינה.
גרסתם של לות'ר ונדרוס ומריה קארי
בשנת 1994, הוקלט השיר מחדש על ידי הזמר לות'ר ונדרוס והזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי. השיר יצא לאור ב-29 באוגוסט 1994, כסינגל מתוך אלבום האולפן התשיעי של ונדרוס, Songs. השיר יצא בפורמט של תקליטור, תקליט 7 אינץ' וקלטת שמע.
רקע
השיר נכתב והולחן על ידי ליונל ריצ'י, אך גרסה זו הופקה על ידי וולטר אפאנאסייף, שעבד עם קארי על אלבומים ושירים שונים במהלך הקריירה שלה. השיר הוקלט על ידי השניים כבר בשנת 1994, וכמה שבועות לאחר מכן, יצא כסינגל מתוך אלבומו של ונדרוס.
איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי העניק לשיר את תואר הכסף, על מכירות של למעלה מ-230,000 עותקים במדינה.
גרסתם של ליונל ריצ'י ושאניה טוויין
בשנת 2012, הוקלט השיר מחדש על ידי ליונל ריצ'י והזמרת-יוצרת הקנדית שאניה טוויין. השיר יצא לאור ב-7 בפברואר 2012, כסינגל הראשון והפותח מתוך אלבום האולפן העשירי של ריצ'י, Tuskegee. השיר נחשף לראשונה בתוכנית הטלוויזיה של טוויין "למה לא? עם שאניה טוויין".
ג'ק קילמר
ג'ון וואלאס "ג'ק" קילמר (באנגלית: John Wallace "Jack" Kilmer; נולד ב-6 ביוני 1995) הוא שחקן אמריקאי.
Endless Love
גרסתם של ליונל ריצ'י ושאניה טוויין
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים המסחריים.
ג'ק קילמר
ביוגרפיה
קילמר, נולד לשחקנים ג'ואן ויילי וואל קילמר, נקרא על שם אמו. ג'ק גדל בלוס אנג'לס ולמד בבית הספר היסודי המרכז לחינוך מוקדם, שם פגש את יוצרת הקולנוע ג'יה קופולה (הוא היה בכיתה א'; היא הייתה בשישית), שישתפו פעולה שנים לאחר מכן.
קריירה
ג'יה קופולה ביקשה ממנו לקרוא את התסריט שכתבה לסרט "פאלו אלטו", עיבוד קולנועי לספרו של ג'יימס פרנקו, אותו היא תכננה לביים. היא ביקשה ממנו לייעץ האם הדיאלוג הוא השתקפות אותנטית של "ילדים היום". לאחר שקרא עמה את התסריט, היא עודדה אותו להיבחן לאחד התפקידים הראשיים של הסרט, טדי. קופולה צילמה אותו בזמן שקרא את השורות וזה הפך לקלטת האודישן שלו; בסופו של דבר הוא זכה בתפקיד. לאחר שהוא לוהק לתפקיד טדי, הצטרף אביו ואל קילמר לקאסט כאביו של דמות אחרת בסרט. זהו סרטו הראשון. קילמר מעולם לא שיחק בעבר, ולא שאף להיות שחקן.
Endless Love
רקע
בשנת 2011, החליט ריצ'י לפנות לטוויין, תוך שהציע לה להקליט את השיר מחדש. טוויין נענתה להצעה, והשניים הקליטו מחדש את השיר. זו הייתה הפעם השנייה בה ריצ'י הוציא את השיר כסינגל, לאחר שבשנת 1981, הוציא את השיר כסינגל בפעם הראשונה ביחד עם דיאנה רוס.
ג'ק קילמר
קריירה
הסרט יצא במאי 2014 וזכה לביקורות חיוביות בעיקר, וההופעה של קילמר תוארה כ"אימתנית, נטורליסטית וכנה".
Endless Love
רקע
תהליך הקלטת השיר שודר לראשונה בתוכנית הטלוויזיה של טוויין "למה לא? עם שאניה טוויין", שם הוא גם נחשף לראשונה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ליונל ריצ'י ב-23 במרץ 2012, חודש לאחר צאתו כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את ריצ'י, כשהוא יושב בסלון הבית שלו, תוך שהוא לבוש בבגדים לבנים. בהמשך, ניתן לראות את טוויין, כשהיא לבושה בשמלה לבנה גם כן.
נכון לאוקטובר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-63 מיליון צפיות.
ג'ק קילמר
קריירה
בשנת 2021 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הפשע "חוק וסדר: פשע מאורגן" בדמותו של לואיס צ'ינסקי. בהמשך השנה, סיפק קילמר גם קריינות נרחבת לסרט התיעודי "ואל" שהוא סרט תיעודי על חיי אביו, השחקן ואל קילמר. בסקירת הסרט התיעודי ציינו מבקרים רבים את הדמיון הקולי בין ג'ק לאביו כצעיר. הסרט הוקרן לראשונה באמזון פריים ב-6 באוגוסט 2021 לאחר הקרנה בפסטיבל קאן.
חיים אישיים
קילמר נהנה מגלישה וסקייטבורד, והוא מוזיקאי ודוגמן.
מחנה המעצר בון לה רולנד
מחנה בון לה רולנד (בצרפתית: Beaune-la-Rolande) היה מחנה ריכוז ומחנה מעצר בצרפת בתקופת השואה. המחנה, שפעל בשנים 1940–1943, שכן בעיירה בון-לה-רולנד במחוז לוארה, 100 ק"מ דרומית לפריס. הוא היה אחד ממספר מחנות מעצר בהם ריכזה המשטרה הצרפתית יהודים מהגרים שהיו חסרי אזרחות צרפתית, לקראת שילוחם למחנות ההשמדה.
היסטוריה של המחנה
המחנה כלל 15 צריפים שנבנו על מגרש הספורט בעיירה ונשמרו על ידי גדר תיל ומגדלי שמירה. הוא הוקם בשנת 1939 על מנת לכלוא שבויי מלחמה גרמנים בעת מלחמת העולם השנייה, אך הוא שימש למעשה את הגרמנים, החל מיוני 1940, לכליאת שבויי מלחמה צרפתים לפני שליחתם לגרמניה. הגרמנים שלטו במחנה בעזרת כוחות העזר הצרפתיים, והם השתכנו במבנים של בית הספר הסמוך.
בחודש מאי 1941,נכלאו במחנה יותר מ -2,000 יהודים, גברים זרים (חסרי אזרחות צרפתית) בעיקר מפולין ורומניה. בתחילה התאפשרו ביקורים במקום וכשהצפיפות גברה, הותר לחלק מהאסירים להשתכן בבתי העיירה או בחוות הסמוכות, כשהיה עליהם לדווח על נוכחותם כל בוקר במחנה כאסירים במקום. בחודשי יולי ואוגוסט 1942, לאחר מצוד וול דהיב בו נאספו רבים מיהודי פריס, נשלחו אל המחנה יותר מ -3,000 יהודים, בעיקר משפחות שכללו גברים, נשים וילדים, והם חיו שם בתנאים קשים מאוד. אחת הסצנות הכאובות שהתרחשו במחנה, היה הרגע בו אמהות הופרדו בכוח מילדיהן שיועדו לגירוש לפניהן, בתחילת אוגוסט 1942. רובם (2,773 נפש) נשלחו לאחר זמן קצר למחנה ההשמדה אושוויץ בפולין (בתאריכים 28 ביוני, 5 ו-7 באוגוסט ו-23 בספטמבר 1942). במרץ 1943, יותר מ-1,200 עצירים יהודים הגיעו לבון לה-רולנד מדראנסי ונשלחו זמן קצר לאחר מכן אל מותם במחנות ההשמדה, כשהם בטוחים שהיעד של השילוחים הוא גרמניה. בסך הכל נכלאו במחנה כ-18,000 יהודים.
המחנה נסגר ב-4 באוגוסט 1943 על ידי אלויס ברונר, שנשלח לצרפת בידי אדולף אייכמן על מנת לסייע בגירוש היהודים.
לאחר המלחמה
עם התקדמות כוחות בעלות הברית, שוכנו בו הולנדים לפני שהוחזרו לארצם. לאחר הרס המחנה בשנת 1947, הוקם במקום בית ספר לעקרות בית, ולאחר מכן בית ספר חקלאי שעדיין פועל במקום.
לוח הנצחה הוצב בחזית תחנת הרכבת הישנה בעיירה. בשנת 1965 הוקם במקום שבו שכן המחנה מונומנט זיכרון, שבא להנציח את גירוש המשפחות היהודיות. החליפה אותו "אנדרטת ההזדקנות" שנחנכה במאי 1989, ובה חקוקים שמותיהם של חלק מהאנשים והמשפחות שנכלאו במחנה. בכל שנה מתקיים במקום טקס אזכרה, הנערך על ידי ארגונים יהודים-צרפתיים בשיתוף עיריית בון-לה-רולנד.
המחנה מתואר בסרט הקולנוע "נקודת איסוף", אליו נשלחים גיבורי הסרט לאחר מצוד ול ד'איב.
ריצ'רד קוקלינסקי
ריצ'רד לאונרד קוקלינסקי (באנגלית: Richard Leonard Kuklinski; 11 באפריל 1935 – 5 במרץ 2006) שנודע בכינוי "איש הקרח" היה רוצח סדרתי אמריקאי, שטען שהצטרף למאפיה והועסק על ידה בדרך קבע כ"רוצח שכיר", אך רצח אנשים רבים באופן עצמאי.
קוקלינסקי, שהתנשא לגובה 196 ס"מ ומשקלו היה 135 ק"ג, עבד עבור משפחת הפשע DeCavalcante מניוארק, מדינת ניו ג'רזי ויתר חמש משפחות הפשע ממדינת ניו יורק. על פי עדותו, בין השנים 1948–1986, הוא רצח למעלה מ-100 אנשים, ואף ייתכן שרצח למעלה 250 אנשים (המספרים משתנים לאור עדויותיו השונות בנושא). קוקלינסקי טען כי ביצע הרצח הראשון שלו בגיל 13. טרם מעצרו, הוא גר עם אשתו וילדיו בפרבר של דומון שבמדינת ניו ג'רזי.
ביוגרפיה
קוקלינסקי נולד בדירה שכורה בעיר ג'רזי סיטי, במדינת ניו ג'רזי, לסטנלי קוקלינסקי, מהגר פולני מוורשה עובד מסילת רכבת, ולאנה מקנאלי, בתם של זוג מהגרים אירים מדבלין מהם התייתמה, שעבדה במפעל לאריזת בשר במהלך שנות ילדותו של ריצ'רד.
במהלך שנות ילדותו, אימו של ריצ'רד התעללה בו באמצעות הכאתו במטאטא וחפצי בית אחרים. היא האמינה שהשתתת משמעת אדוקה, צריכה להיות מלווה בחינוך דתי קפדני, ולפיכך, גידלה את בנה בכנסייה קתולית, היכן ששימש ברבות הזמן כ"נער מזבח".
כילד, קוקלינסקי אמר שהוא הרג ועינה את החתולים בשכונה וכלבים לשם שעשוע.
קריירת הפשע
באמצע שנות החמישים של המאה ה-20, יצא שמו של קוקלינסקי כ"מלווה בריבית קצוצה" בשוק האפור שירביץ או יהרוג את אלו שיעצבנו אותו. בסופו של דבר, בקיאות זאת בעולם הפשע, והמוניטין שצבר בעטיה, היא שהביאה אותו לידיעת משפחת הפשע DeCavalcante מניוארק, שבחרה להעסיקו על דרך קבע, ואשר ערבה אותו, לראשונה בקריירת הפשע המקצועית שלו, בטבח כנופיות פשע יריבות. בתחילת אביב 1954, קוקלינסקי החל משחר לטרף בשכונת הלס קיצ'ן (Hell's Kitchen) בחיפושו אחר קורבנות. על פי הסופר פיליפ קרלו:
קוקלינסקי לאחר מכן נזכר:
בשירות משפחת גמבינו ורוי ד'מאו
לאחר שקוקלינסקי שילם את הכסף שהוא היה חייב, הוא החל מבצע מקרי שוד ומשימות אחרות עבור ד'מאו ומשפחת גמבינו, כאשר אחד מהם היה משלוח ומסחר בלתי חוקי בקלטות סרטי פורנוגרפיה. בשנת 2011, פעיל לשעבר של משפחת גמבינו בשם גרג ביוסירוני (מאנגלית: "Greg Bucceroni") טען שקוקלינסקי נדד באופן תכוף בין פילדלפיה, ניו ג'רזי וניו יורק בדאגה אחר ענייניה הרבים של משפחת גמבינו הקשורים לפורנוגרפיה, שביניהם, סחר בנשים, גביות ומעשי רצח בתשלום, בשמם של רוי ד'מאו ורוברט "DB" דיבראנדו.
לדבריו של קוקלינסקי, יום אחד ד'מאו לקח אותו במכוניתו והם חנו באחד הרחובות. ד'מאו בחר מטרה אקראית ברחוב, אדם ההולך עם כלבו, ואז הורה לקוקליסנקי להרוג אותו. בלי היסוס, קוקלינסקי יצא החוצה, הלך לעבר האיש וירה בו בראשו מאחור שעה שהוא חלף לידו. מרגע זה ואילך, קוקלינסקי היה "המוציא לפועל" החביב על ד'מאו.
אף על פי שקוקלינסקי טוען שהוא היה רוצח בתכיפות עבור ד'מאו, אף לא אחד מחברי צוותו של ד'מאו, שלימים הפכו לעדי מדינה, הודה שקוקלינסקי היה מעורב ברציחות שהם ביצעו. רק פעם אחת, הוא צולם בטרקלין ג'יימיני (מאנגלית: "the Gemini Lounge"), שם, על פי הדיווחים, ביקר על מנת לרכוש אקדח מהצוות שהיה אחראי על אזור ברוקלין. קוקלינסקי טען שהיה אחראי לרציחתו של ד'מאו, אף על פי שהעדויות והראיות הצביעו כי הרצח בוצע על ידי חברי צוותו של ד'מאו ג'וזף טסטה ואנתוני סנטר, בהנחייתו של האחראי על ד'מאו במשפחת גמבינו, אנתוני גאגי.
במהלך עבודתו בניו ג'רזי כמחסנאי, עוד בטרם החל לעבוד כרוצח שכיר, קוקלינסקי נישא לברברה פדריקי. אשתו טענה בתוכנית ששודרה על בעלה בערוץ הביוגרפיה, שפעם, במהלך ויכוח במכונית כאשר אמרה לו שהיא לא רוצה להישאר במכונית, היא חשה לפתע כאב בצווארה, וכאשר נגעה בו היא הרגישה וראתה שהיא מדממת. קוקלינסקי אמר לה "זה היה שיעור תכליתי, לעולם אל תעזבי אותי". היא טענה כי דקר אותה. לקוקלינסקי ואשתו היו שתי בנות ובן. משפחתו ושכניו לא היו ערים לפעילותו, והאמינו שהיה איש עסקים מצליח. לפעמים, הוא היה יכול לקום ולעזוב את הבית בכל זמן נתון, לילה או יום, גם אם זה היה באמצע ארוחת ערב.
קוקלינסקי הרוויח את הכינוי "איש הקרח" (מאנגלית: "The Ice man") בעקבות הניסויים שערך בהקפאת גופותיהם של האנשים שרצח במקרר תעשייתי על מנת להסוות את מועד מותם. לאחר תפיסתו, הוא אמר לסופר פיליפ קרלו שהוא שאב את הרעיון מקולגה אחר למקצוע בשם רוברט פרונגיי, הידוע בכינויו "Mister Softee" (ע"ש חברת גלידות אמריקאית), שנהג באוטו גלידה על מנת שלא לעורר חשד. פרונגיי לימד את קוקלינסקי את שיטות השימוש השונות בציאניד. קוקלינסקי גם טען שהוא רכש רימון מפרונגיי. ולא זאת אף זאת, לטענתו של קוקלינסקי, האחרון אף ביקש ממנו לבצע התנקשות באשתו וילדו. ב-1984, פרונגיי נמצא ירוי באוטו הגלידה שלו.
שיטתו של קוקלינסקי נחשפה על ידי הרשויות כאשר הוא נפטר מאחת מגופות קורבנותיו בדרך קלינטון (Clinton Road) בליל קיץ חם בטרם נתן לה להפשיר לגמרי, ובניתוח לאחר המוות הפתולוג מצא גושים של קרח בליבו של הקורבן.
בספר The Iceman: Confessions of a Mafia Contract Killer, קוקלינסקי טוען לאחריות לרציחתו של ג'ימי הופה ראש איגוד נהגי המשאיות בארצות הברית שנחשד בשחיתות ובקשרים עם המאפייה. לאחר שקוקלינסקי רצח אותו עם סכין ציידים, גופתו הונחה בתוך חבית דלק והצית אותה באש. הוא הניח לאש לבעור במשך "חצי שעה בערך", ואז הוא הלחים את החבית וקבר אותה בחצר גרוטאות. לאחר מכן, כאשר שותף לדבר עבירה של קוקלינסקי החל מדבר עם הבולשת הפדרלית, היה לו פחד שהוא ישתמש באינפורמציה על עניין זה כדי לחלץ את עצמו מצרות. לאור כך, קוקלינסקי הוציא את החבית מקברה, הכניסה לתא מטען של מכונית ישנה וגרט את הגרוטאה לגוש מתכת מרובע בגודל של 1.5 מ' * 1 מ'. גוש זה נמכר ונשלח ליפן, ביחד עם עוד עשרות גרוטאות שבוצעה בהם גריטה, כמתכת לייצור מכוניות חדשות.
המצוד המדינתי והפדרלי אחריו
לסוכן של רשות ה-ATF דומיניק פוליפרון היה ניסיון מיוחד כסוכן סמוי במקרים הקשורים למאפיה. משטרת ניו ג'רזי ורשות ה-ATF הקימו מטה מבצעי משותף. הבלש קאן גייס את פיל סולימאן, חברו הקרוב של קוקלינסקי, כמודיע משטרתי, מי שלימים ערך את ההיכרות בין פוליפרון לקוקלינסקי. פוליפרון התנהג כאילו הוא מעוניין לשכור את שירותיו של קוקלינסקי לצורך ביצוע רצח, והקליט אותו מדבר בפרוטרוט כיצד הוא יעשה זאת.
מעצרו
ב-17 בדצמבר 1986, קוקלינסקי נפגש עם סוכן פדרלי במטרה להשיג ציאניד לצורכי ביצועו של רצח מתוכנן. הוא נעצר כשעתיים לאחר מכן במחסום משטרתי. אקדח נמצא במכוניתו, ואשתו הואשמה בניסיון למנוע את מעצרו. הוא הואשם בחמישה מעשי רצח, שישה סעיפי החזקת נשק שלא כדין, ניסיון לרצח, שוד וניסיון לשוד.
מאסרו ומותו
ב-1988, בית משפט בניו ג'רזי הרשיע את קוקלינסקי בחמישה מעשי רצח ודן אותו לחמישה מאסרי עולם, ללא אפשרות לשחרור מוקדם טרם גיל 110. ב-2003, הוא הודה באשמה ברצח בלש ממשטרת ניו יורק פיטר קאלאברו בשנת 1980, ולפיכך, התווספו לעונשו זה עוד 30 שנות מאסר. במהלך משפט הרצח של קאלאברו, שבמסגרתו הועמד לדין ביחד עם קוקלינסקי נאשם נוסף בשם סמי "השור" גרוואנו, טען קוקלינסקי שהוא החנה את מכוניתו לצד דרך צרה, עובדה שהכריחה נהגים אחרים להאט על מנת לעבור. הוא הסתתר מאחורי ערמת שלג עד אשר קאלאברו הגיע ב-02:00 בלילה, ואז הוא ירה בו. הוא הכחיש שהוא ידע שקאלבארו היה שוטר, אבל אמר שהוא היה רוצח אותו בכל מקרה.
באחד מהראיונות, קוקלינסקי טען שהוא מעולם לא הרג ילד ו"סביר להניח שהוא לעולם לא יהרוג אישה". אולם, לדבריה של אחת מבנותיו הוא פעם אמר לה שהוא יצטרך להרוג אותה ואת אחותה ואחיה אם במקרה במהלך התקף זעם הוא יהרוג את אמא שלה. בד בבד לדברים אלו, אשתו ברברה ציינה שהוא למעשה מעולם לא פגע בילדים. עם זאת, היא אמרה שהוא הכה אותה בתכיפות, ואף שבר את אפה מספר פעמים.
קוקלינסקי אף התוודה שהוא פעם רצה להשתמש בקשת מוצלבת לבצע את אחת מהתנקשויותיו, אך לא מבלי "לנסות" זאת תחילה. לכן, פעם, במהלך נסיעה במכוניתו, הוא שאל אדם מזדמן הוראות הגעה ליעדו, משהאחרון ענה לו, הוא ירה בו במצח בעזרת הקשת. הוא ציין שהחץ "נכנס חצי-דרך לתוך ראשו".
בריאיון משנת 1992, קוקלינסקי נזכר ברצח הסאדיסטי ביותר שביצע:
קוקלינסקי מת בגיל 70 בשעה 1:20 בלילה ביום 5 במרץ 2006 באגף השמור שבמרכז הרפואי St. Francis בטרנטון, מדינת ניו ג'רזי. תזמון המוות שלו נראה חשוד ותמוה. זאת, בשל העובדה שהוא היה מיועד להעיד נגד אחד מראשי-המשנה במשפחת גמבינו - סמי גראוואנו - אשר לכאורה הורה לו לרצוח את בלש משטרת ניו פיטר קאלאברו. קוקלינסקי הודה ברצח קאלאברו ברובה ציד בליל 14 במרץ 1980. בזמן שקוקלינסקי זומן להעיד, גראוואנו היה כבר מאחורי סורג ובריח בעוון הרשעתו באריזונה בהרצת מפעל לייצור אקסטזי ועסקאות לייצור סמים, עבירה שבשלה ריצה גזר דין של 19 שנה. קוקלינסקי גם ציין בפני בני משפחתו שהוא חושב ש"הם" הרעילו אותו. ימים אחדים אחרי מותו של קוקלינסקי, התובעים סגרו את התיק כנגד גראוואנו, באומרם שללא עדותו של קוקלינסקי אין מספיק ראיות בתיק להמשיך בתביעה. בהתאם לבקשת משפחתו של קוקלינסקי, הפתולוג הפלילי מייקל באדן בחן את תוצאות נתיחתו לאחר המוות של קוקלינסקי על מנת לקבוע אם ישנה עדות להרעלתו. באדן הסיק שהוא מת בנסיבות טבעיות.
בילביים
בילביים (שם מדעי: Thylacomyidae; מוכרים גם כבנדיקוטים ארנבים או כפרגאליים), היא משפחה של כיסאים אוסטרליים בגודל בינוני עד קטן מסדרת הבנדיקוטאים, המצויים בעיקר באזורים המדבריים של יבשת אוסטרליה. על פי ממצאים ארכאולוגיים, במשפחה היו כלולים בעבר סוגים נוספים אשר נכחדו, ורק סוג אחד - הבילבי (Macrotis), שכלל שני מינים, שרד עד התקופה המודרנית. בסוג בילבי עצמו נותר כיום מין יחיד לאחר שהמין הנוסף נכחד בין 1901 ל-1960 - כנראה בעקבות הקולוניזציה האירופאית ביבשת.
סיווג
משפחת הבילביים תוארה מדעית לראשונה רק בשנת 1903 על ידי הביולוג האוסטרלי טוני בנטלי. העובדה שהמשפחה הוקמה זמן רב לאחר תיאור המינים נבעה מחוסר ההסכמה לגבי הסיווג הנכון של מיני הבילבי. בעת גילוי הבילבים הם סווגו לראשונה על ידי ג'מס ריד ולאחר מכן גם על ידי הזואולוג האוסטרלי במשפחת הבנדיקוטיים (Peramelidae). בתחילה כל סוגי הבנדיקוט והבילבי סווגו בתת-משפחה אחת בעקבות סיווגו כך, אולם לאחר מכן הם חולקו על ידי הטקסונומים מק'קנה ובל ל-3 תתי-משפחות: "בילבים" (Thylacomyinae), "בנדיקוטים" (Peramelinae) ו"בנדיקוטים רגלי-חזיר" (Chaeropodinae). בסופו של דבר הטקסונומים הגיעו למסקנה שמיני הבילבי והסוג בנדיקוט רגלי-חזיר שונים מספיק על מנת להיחשב כמשפחות נפרדות. על כן החלוקה המקובלת כיום היא שסדרת הבנדיקוטאים מחולקת ל-3 משפחות.
אטימולוגיה
השם המדעי של המשפחה - "Thylacomyidae", פירושו "עכבר כיס" והוא נגזר מיוונית כדלהלן: "Thylacos" = כיס (או שק), "mys" = עכבר; השם מתייחס לכך שהבילבי נראה כעכבר גדול ושהנקבות שלו בעלות כיס שלא כמו העכברים הרגילים. הסיומת "idae" היא סיומת מקובלת למשפחות של בעלי חיים. השם המדעי של הסוג - "Macrotis" פירושו "גדול-אוזניים" ("Macro" = גדול, "otis" = אוזן), בהתייחסו לאוזניים הגדולות הארוכות של הבילבים המהווים סימן היכר בולט לעומת הבנדיקוטים. הכינוי "בילבי" הוא למעשה שאילת מילים מהשבטים האבוריג'ינים של ניו סאות' ויילס - "ויראדג'ורי" ו"ג'אמילאראי", ומשמעותו בשפתם היא "עכברוש אף גדול". הבילבי מכונה גם "דאלג'יט" במערב אוסטרליה, ו"פינקי" בדרום אוסטרליה.
אנטומיה
הבילבים מתאפיינים בחוטם ארוך ומחודד ואוזניים גדולות מאוד ורחבות שתוארו כ"אוזני ארנב", וניתן בשל כך לזהותם בנקל מהבנדיקוטים. הזיהוי בינם לבין בנדיקוט רגלי-חזיר מסובך יותר, אולם רגליהם שונות לחלוטין. האוזניים הגדולות שלהם מעניקות להם שמיעה טובה יותר, וזהו החוש העיקרי שבאמצעותו הם מוצאים את מזונם. מידות גופם של הבילבים 55-29 ס"מ. לעומת הבנדיקוטים, לבילבים יש זנב ארוך יותר עם ציצת שיער מיוחדת, ופרוות-משי רכה. רגליהם האחוריות של הבילבים ארוכות יותר מהגפיים והן בעלות 3 אצבעות בדומה למיני הקנגורו.
מאפיינים
הבילבים הם בעלי חיים ליליים, והם מבלים את שעות החשיכה בחיפוש אחר מזונם האהוב - חרקים, זחלים, זרעים, פירות, פטריות, עכבישים, ואף מכרסמים קטנים. הבילבים אינם זקוקים כלל למים, מכיוון שהם מקבלים את הלחות הנדרשת להם ממזונם. מרבית המזון מאותר על ידי חפירה או גירוד בקרקע תוך כדי שימוש בלשון הארוכה שלהם.
מצב
הבילבים הם חיות כיס נדירות למדי; בעבר הם אכלסו שטחים עצומים במרכז ובדרום היבשת אולם עם חדירת הקולוניזציה האירופאית ליבשת, הטווח והמספרים של המינים צנח בהדרגה. מין אחד נכחד במהלך המאה ה-20 בעוד שהמין השני הגיע לסכנת הכחדה - שניהם בעקבות אובדן בית גידול, הכנסת טורפים שאינם ילידים כמו החתול והשועל, וכן תחרות עם בעלי חיים פולשניים כמו הארנבונים. כיום ישנם מספר תוכניות לאומיות מפותחות להצלת המין האחרון מכליה; בין התוכניות ניתן למנות רבייה בשבי, ניטור אוכלוסיות, וכן הקמת אוכלוסיות חדשות באזורים שמהם הבילבים נעלמו. אחד מהקמפיינים המוצלחים להגברת המודעות לשימור הבילבי, היה החלפת ארנב הפסחא בבילבי הפסחא שהוא חיה אהודה יותר מאשר הארנבים שהפכו למכת מדינה. לקראת החגים הנוצריים ניתן לראות בחנויות עשרות מוצרים הקשורים לבילבי (שוקולדים, צעצועים וכו'), ולפעמים חלק מהרווחים נתרמים לצורך מחקר והגנה על הבילבי. מאמצי השבה לאזורים שבהם הבילבי נכחד אף הם החלו, עם השבה מוצלחת לאזור צחיח בדרום אוסטרליה בשנת 2000, והשבה מוצלחת נוספת לקווינסלנד בשנת 2006. השבות נוספות התרחשו בחצי האי פרון במערב אוסטרליה, ואף באזורים שבהם הבילבי לא היה מצוי בעבר. הבילבי נקלט בהצלחה גם באי טיסטל הנמצא תחת פיקוח הרשויות לשימור החי האוסטרלי.
דמויי-דקר
בני קבוצה זו בעלי גוף בטווח גדלים משתנה ממילימטרים ספורים לכמה מטרים. רבים מהם טורפים גדולים כמו הדקריים והלוטיניים ואחרים אוכלי כל או צמחוניים. דגים רבים מתת-סדרה זו חיים בשוניות אלמוגים ובימים רדודים, אך חלקם גם במצולות הים או אף במים מתוקים.
דגים רבים מבני הקבוצה הם דגי מאכל חשובים.
קונגהוא
קונגהוא הוא כלי מיתר סיני עתיק, ההגייה הנכונה שלו בפין-יין היא kōnghóu, הסימניות שמשמשות לכתיבת השם בסינית 箜篌 מרמזות על כך שהכלי הגיע לסין מתרבות זרה. הכלי נעלם מן הנוף הסיני בזמן שושלת מינג ששלטה בסין בשנים 1368-1664. במהלך המאה העשרים חודש הקונגהוא וקיבל צורה הדומה יותר לנבל קונצרטים מערבי.
למרות הצורה הדומה ממבט ראשון ישנם כמה הבדלים מהותיים בין נבל פדלים לקונגהוא. המיתרים כרוכים מסביב לתיבת התהודה ויוצרים שתי שורות מקבילות בצורה שמזכירה נבלים כרומטיים. אותו מיתר משני צדי הנבל מייצר את אותו הצליל.
ישנם שני סטים של דיסקים אשר יכולים לקצר את המיתרים בצורה קבועה מראש כדי לקבל צלילים של במול, בקר ודיאז על ידי שימוש בשבעת הפדלים. כיוון שעל כל מיתר ניתן לפרוט משני הכיוונים אפשר "לכופף" את הצליל על ידי פריטה בצד אחד והפעלת לחץ בצידו השני של המיתר.
הפועל מעגן מיכאל
הפועל מעגן מיכאל-זכרון יעקב היא קבוצת כדורסל נשים ישראלית מהמועצה אזורית חוף הכרמל. המשחקת בליגה הארצית שרון. הקבוצה מארחת באולם הספורט של קיבוץ מעגן מיכאל.
היסטוריה
בעונת 2005–2006 זכתה הקבוצה באליפות בליגה הארצית, אך בחרה שלא לממש את העלייה לליגה הלאומית. שנה לאחר מכן, בהובלת שחקניות מקומיות כירדן ברקאי, חן מסד, דנה יהושוע, הדר ביגלמן ואחרות, זכתה הקבוצה שוב בכרטיס לליגה הלאומית, והפעם מימשו את העלייה.
הקבוצה עלתה ללאומית, צרפה את השחקניות שירלי שבתאי וג'ניפר קלכמן, ויחד עם שחקניות מקומיות כמאי אשל, מעיין לוי והמאמנת תירזה לוינסקי. כבר בעונתה הראשונה עלתה מעגן אל הפלייאוף העליון, שנה לאחר מכן כבר התמודדה בפיינל פור נגד אלופת אותה שנה.
The Essential Santana
The Essential Santana הוא אלבום אוסף מאת להקת סנטנה. האלבום שיצא לשווקים בספטמבר 2002 הצליח להיות מדורג במקום ה-125 במצעד הבילבורד 200 לשנת 2002.
מיו-מיו
מיו-מיו (Miou-Miou) (נולדה ב־22 בפברואר 1950, בפריז) הוא כינויה ושם הבמה של השחקנית הצרפתייה סילבט הרי (Sylvette Herry).
ילדות, משפחה, הכשרה
סילבט הרי (Sylvette Herry) נולדה בפריז להורים בני מעמד הביניים ממוצא ברטוני, שמשפחתם התגוררה בפלואנן (Plouénan) ליד העיר מורליי. הוריה עבדו בפריז, אביה כשוטר במשטרת פריז ואמה בשוק הסיטונאי לה-האל.
בגיל 16, בשאיפה לעבוד ולהיות עצמאית, התחילה לימודים מקצועיים באריגת שטיחים.
קריירה
חייה המקצועיים החלו ב-"קפה התחנה", שם הוענק לה הכינוי שילווה אותה כל חייה, על ידי קולוש (בדרן ושחקן צרפתי בן תקופתה, 1944-1986) בהשראת קולה הגבוה שהזכיר לו יללת חתול. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הצטלמה לרומנים המצולמים "הארה-קירי" (Hara-Kiri, שהיו מאוד פופולריים בצרפת באותה תקופה). במקביל, נתגלתה כקומיקאית והחלה להשתתף בצילום סרטים.
היא השתתפה בקומדיות שונות, בבימויים של ג'ורג לאוטנר (Georges Lautner) וז'ראר אורי, בין השאר, בתפקיד בתו של לואי דה פינס בסרט "הרפתקאותיו של רבי יעקב" שזכה להצלחה גדולה. בהמשך לוהקה לתפקיד קטן בסרט Les Granges Brûlées, בבימויו של ז'אן שאפו (Jean Chapot), לצידם של אלן דלון וסימון סיניורה. פריצתה הגדולה בקולנוע הצרפתי הגיעה עם הסרט "הפרחחים" (Les Valseuses, 1974) של הבמאי ברטרנד בלייה (Bertrand Blier), לצד שני שחקנים אלמוניים למדי אז - פטריק דוור (Patrick Dewaere) וז'ראר דפארדיה. הסרט ביקורתי, "נשכני" ושנוי במחלוקת, אך זכה לאהדת הקהל ושלושת שחקניו פרצו לשורה הראשונה של שחקני הקולנוע בצרפת.
ב-1979 שיחקה מיו-מיו בתפקיד ראשי בסרט "ההתחמקות" (La Derobade), בו גילמה יצאנית צעירה המנסה להשתחרר מסרסורה. על משחקה זה זכתה בפרס סזאר לשחקנית הטובה. בשנה שלאחר מכן, 1980, הייתה אחת מהשחקניות הראשונות ששיחקו בתפקיד מפקחת משטרה בסרט "השוטרת" (La Femme Flic) - של הבמאי איב בואסה (Yves Boisset).
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 שיחקה מיו-מיו בתפקידים ראשיים במגוון סרטים וסגנונות קולנועיים והצליחה לשמור על מקומה בשורה הראשונה של שחקני הקולנוע בצרפת. ב־2004 שיחקה לראשונה בתפקיד ראשי בסדרת טלוויזיה "אמבר נעלמה" (Ambre a Disparu).
בשנת 2021 גילמה את מרגריטה בסרט האקשן "שכיר החרב האחרון" לצד ז'אן-קלוד ואן דאם.
אף על פי שהייתה מועמדת כבר עשר פעמים לפרס ה-"סזאר לשחקנית הטובה", מעולם לא נכחה בטקס חלוקת פרסי הקולנוע הצרפתי ואף לא ביקשה או חיפשה הכרה ואותות כבוד כלשהם. "אני לא הולכת לטקסי ה'סזאר'. אותות כבוד - ממש לא מעניין אותי" הצהירה.
חיים אישיים
מיו-מיו הייתה בת זוגו של קולוש בתקופת ה-"קפה התחנה" בפאריס (1969). לאחר מכן התחברה עם פטריק דוור, אותו הכירה במהלך צילומי הסרט "הפרחחים". מקשר זה נולדה להם בתה הראשונה, אנג'ל הרי (Angele Herry), ב־13 באוגוסט 1974.
בקיץ 1975 התחילה מיו-מיו צילומים לסרט "אהבה ומים חיים" (D'amour et d'Eau Fraiche), שם נפגשה לראשונה עם הזמר הצרפתי המצליח ז'וליאן קלר שלוהק לתפקיד הראשי בסרט. השניים התאהבו והיא ניתקה את הקשר עם פטריק דוור לטובתו. קלר אף כתב והקדיש לה שיר פרי עטו ("העדפתי", Ma Preference), אף כי באותה תקופה לא הודה שהשיר נכתב עליה. ב־1978 נולדה מקשר זה בתה השנייה, ז'אן הרי (Jeanne Herry) שתיעשה בהמשך במאית ושחקנית בעצמה.
קולנוע, טלוויזיה, תיאטרון
השחקנית מיו-מיו שיחקה במהלך הקריירה שלה בלמעלה מ־90 סרטים, רבים מהם אבני דרך ונכסי צאן ברזל של הקולנוע הצרפתי: "Les Granges Brulees" ("אסמים בוערים", 1973), "Les Valseuses" ("הפרחחים", 1974), "F Comme Fairbanks" ("פ כמו פיירבנקס", 1977), "Dites-lui que je l'aime" ("אמרו לו שאני אוהבת", 1978), "La Derobade" ("ההתחמקות", 1980), "Coup de foudre" ("אהבה ממבט ראשון", 1984), "Tenue de soiree" ("חליפת ערב", 1987), "Nettoyage a sec" ("ניקוי יבש", 1998), "Affaire de Famille" ("עסק משפחתי", 2008), "Arretez-moi" (,עצרו אותי", 2013) ועוד רבים אחרים. בנוסף, השתתפה במספר סרטי וסדרות טלוויזיה, ביניהם "Ambre a disparu" ("אמבר נעלמה", 2003) שזכה להערכה רבה בצרפת. במקביל, המשיכה להופיע על בימת התיאטרון ומילאה תפקידים שונים ביותר מ־10 מחזות שונים.
בס אסייתי
בס אסייתי (שם מדעי: Lateolabrax) הוא סוג של דגים השייכים לקבוצת דגי הבס ונחשבים לדגי מאכל משובחים. הם שייכים למסדרת הדקראים וקרובים למיני הלברקיים אך שייכים למשפחה עצמאית: בסים אסייתים (Lateolabracidae), וכוללים 2 מינים.
אלו דגים גדולים, אוכלי בשר מהירים החיים בעיקר בימים של האוקיינוס השקט. הם בעלי זנב מגודל העוזר להם לנוע במהירות אחרי טרפם ולסתות גדולות לבלוע אותו. טרפם העיקרי הוא דגים אחרים ודיונונים.
דגים אלה מועדפים על דייגים רבים, עקב בשרם המשובח.
חזי שירזי
חזי שירזי (נולד ב-7 בפברואר 1969) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ. שירזי מזוהה בעיקר עם קבוצת בני יהודה תל אביב, ומהווה את אחד מסמלי המועדון.
קריירה
לקראת עונת 1991/1992 עבר להפועל תל אביב ושיחק במדיה שלוש עונות, תחת הדרכתו של משה סיני ששימש כמנג'ר שחקן. בעונתו האחרונה במועדון שיתף פעולה עם שחקן נוסף שהגיע מבני יהודה, חיים רביבו, וסייע לקבוצה להעפיל לגמר גביע המדינה. במדי הפועל תל אביב כבש שירזי 29 שערי ליגה, ובסך הכל 38 שערים בכל המסגרות.
לקראת עונת 1994/1995 עבר שירזי לקבוצת הפועל צפרירים חולון, ובעונת 1996/1997 הצטרף למכבי חיפה, עמה זכה בגביע המדינה בעונת 1997/1998.
בהמשך שיחק שירזי גם בהפועל באר שבע, אותה עזב במהלך עונת 1998/1999 וחזר לבני יהודה. בשנת 2001 ירד עם בני יהודה לליגה הלאומית, אך נשאר בקבוצה וסייע לה לסיים במקום השני בעונת 2001/2002 ולשוב לליגת העל לאחר עונה אחת.
שירזי הופיע פעם אחת במדי נבחרת ישראל, במשחק ידידות מול ב-17 ביוני 1997.
בשנת 2004 פרש ממשחק פעיל לאחר 18 עונות כשחקן מקצוען, מתוכן שיחק בליגה הראשונה 17 עונות ובמדי בני יהודה שיחק 11 עונות.
לאחר סיום הקריירה כשחקן, מילא תפקידים שונים במועדון בני יהודה, כמו מאמן קבוצת הנוער של המועדון, עוזר מאמן של הקבוצה הבוגרת וסקאוט.
חיים אישיים
חזי שירזי הוא בנו של מאיר שירזי, כדורגלן ומנהל קבוצת בני יהודה תל אביב בעבר, ואחיו של שחקן ומאמן העבר, ניצן שירזי, אשר היה מאמנו בבני יהודה בעונתו האחרונה בקריירה. המאמן ניסן יחזקאל וכדורגלן העבר רוני מאיר הם בני דודו.
גרד בוצריוס
קרל אנטון מרטין גרהארד (גרד) בוצריוס (בגרמנית: Karl Anton Martin Gerhard (Gerd) Bucerius, 19 במאי 1906 – 29 בספטמבר 1995), היה המייסד העיקרי והמוציא לאור הראשון של השבועון הנקרא ביותר בגרמניה, "די צייט". חבר הבונדסטאג הגרמני (1949–1962) מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, עיתונאי, עורך עיתונות, שופט, עורך דין שהגן על יהודים גם תחת השלטון הנאצי, פילנתרופ ומהאינטלקטואלים המשפיעים ביותר בגרמניה שלאחר המלחמה.
קורות חיים
בוצריוס נולד ב-1906 בעיר האם שבווסטפאליה, למשפחה נוצרית פרוטסטנטית. אביו, וולטר בוצריוס (1876–1945) היה עורך דין וכיהן כראש עיריית הנובר בשנים 1920–1922. בוצריוס הבן סיים את לימודיו בבית ספר תיכון ב-1924, והחל ללמוד משפטים, כמו אביו. הוא עבר בלימודיו בין מספר אוניברסיטאות בגרמניה, האחרונה בהמבורג, שם הוא סיים את לימודיו ולאחר תקופת עבודה קצרה כעורך דין במשרדו של אביו, הוא מונה לשופט בעיר קיל.
ב-1932 נישא בוצריוס ליהודיה, דיטה (גרטל) לבית גולדשמידט. הנאצים עלו לשלטון בגרמניה כעבור כשנה, אולם תקופה מסוימת וכל עוד ניתן היה, הוא הגן על יהודים, כעורך דין, אפילו תחת השלטון הנאצי. אשתו ברחה לבריטניה ב-1938 ואילו הוא נשאר בגרמניה. לקראת סוף המלחמה הוא הסתיר בביתו והציל בכך ממוות את חברו היהודי למחצה אריק בלומנפלד. בדצמבר 1945, סמוך לאחר תום המלחמה, הוא התגרש מאשתו הראשונה וב-1947, כשנה וחצי לאחר מכן נישא בשנית, לגרטרוד אבל (אבלין), לבית מילר (1911–1997).
עיתונאי ומוציא לאור
ב-21 בפברואר 1946 היה בוצריוס למייסד העיקרי של השבועון "די צייט". יחד עמו היו עוד מספר מייסדים שותפים, גרמנים תושבי המבורג, אנשי ימין-מרכז כמוהו. השבועון החל את דרכו ב-25,000 עותקים והפך כיום לשבועון הנמכר והנקרא ביותר בגרמניה. בוצריוס היה זה שקיבל בפועל את רישיון ההוצאה לאור משלטונות הכיבוש הבריטים של המבורג שלאחר המלחמה. הוא היה בכך למוציא לאור הראשון של "די צייט". הבריטים נתנו לו את הרישיון הזה להוצאה לאור, כמעין פיצוי - הוא הגיש להם בקשה להוציא לאור יומון - "די ולט". הם קפצו על הרעיון כמוצאי שלל רב. עם זאת, הרעיון שגרמני יוציא לאור יומון, בגרמניה, זמן כה קצר אחרי תום המלחמה, היה קשה מדי עבורם לעיכול. הם החליטו להוציא את היומון החדש בעצמם. להוגה התוכנית הם נתנו, כמעין פיצוי כאמור, רישיון חילופי, להוציא לאור שבועון. בסופו של דבר הפך השבועון ליוקרתי הרבה יותר מהיומון.
במהלך השנים שלאחר מכן (1949–1951) קנה בוצריוס בהדרגה את חלקם של שותפיו המייסדים האחרים והפך לבעלים היחידי של ה"די צייט". בשנות החמישים הוא הוסיף וקנה, עם שותפים, גם את השטרן (שבועון), שנוסד ב-1948. במשך מספר שנים, משהחל ה"די צייט" הרציני יותר, להפסיד כספים, היה זה ה"שטרן", הסנסציוני יותר, שמימן מרווחיו את ה"די צייט", אולם בהמשך חזר גם ה"די צייט" להרוויח.
בראשית שנות השבעים מכר בוצריוס לשותפיו את חלקו ב"שטרן". בניגוד ל"שטרן", ב"די צייט" הוא ראה את אהבת חייו וממנו הוא סירב להיפרד. הוא כיהן כמוציא לאור של ה"די צייט" עד מותו ב-1995, מרבית התקופה ביחד עם שותפים מהשמאל דווקא, מריון דנהוף "הרוזנת האדומה" והלמוט שמידט, קנצלר גרמניה לשעבר מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
פוליטיקאי
ב-1945, כמעט מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה היה בוצריוס בין מייסדי "האיחוד הנוצרי דמוקרטי" - CDU, מפלגת ימין - מרכז. הוא נבחר לכהן מטעמה כשר בממשלת העיר - מדינה המבורג וכחבר הפרלמנט המקומי. ב-1949, הוא נבחר בבחירות הדמוקרטיות הראשונות לבונדסטג - הפרלמנט הפדרלי הגרמני, כציר מטעם מפלגה זו, שהייתה למפלגת השלטון. במסגרת פעילותו הפוליטית הוא השתייך לאגף הפרוטסטנטי של המפלגה, שהתנגד לכוחה והשפעתה עליה, של הכנסייה הקתולית. במאמריו הכלכליים הרבים, בעיקר ב"די צייט", אך גם על במות אחרות, הוא הטיף לכלכלה חופשית, כלכלת שוק קפיטליסטית.
בוצריוס היה מתומכיו המרכזיים של הקנצלר הגרמני הראשון קונראד אדנאואר, אולם נקלע ב-1962 למריבה עם מנהיגו זה, משום שאדנאואר ייחס לו מאמרי ביקורת על מדיניותו, שהחלו להופיע ב"די צייט". כל הסבריו של בוצריוס, כי הוא המוציא לאור של העיתון, אך איננו עורכו הראשי ואיננו מתערב בכתיבתם של עמיתיו, לא הועילו, ובמרץ 1962 הוא נאלץ להתפטר מהבונדסטג ומהמפלגה. הוא עוד הספיק לתמוך ביורשו של אדנאואר, לודוויג ארהרד, שהיה בעד נאט"ו וכנגד האגף הגוליסטי של המפלגה, שביקש לחקות את מדיניות החוץ העצמאית יותר של צרפת תחת דה גול באותה תקופה, אך בסופו של דבר עזב את הפוליטיקה והתמקד בעיתונות ובפילנתרופיזם.
הנצחתו
ב-1971 הקימו גרד בוצריוס ואשתו השנייה אבל (אבלין), בהמבורג, קרן פילנתרופית מיוחדת לקידום החינוך, התרבות, המחקר, המדע והאמנות הקרויה "צייט - קרן אבלין וגרד בוצריוס" - Zeit-Stiftung Ebelin und Gerd Bucerius. בתחילת דרכה נתנה הקרן מלגות לעיתונאים צעירים לצורך לימודים ומחקר באוניברסיטת הרווארד, קיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית. בהמשך, היא הרחיבה את תחומי תרומותיה. ב-1995, עם פטירתו של בוצריוס, הוא הוריש לקרן את כל רכושו ובכך העצים אותה מאוד. בין שאר מפעליה שלאחר מכן, היא גם הקימה ב-2002 את גלריית האמנות או מוזיאון "בוצריוס - קונסט פורום", בהמבורג. ב-2001 היא הקימה את מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו באוניברסיטת חיפה. ב-2000 הקימה הקרן בית ספר חדש למשפטים, בהמבורג, על שמו של בוצריוס. בית הספר הזה נחשב כיום לאחד מבתי הספר הטובים ביותר למשפטים בגרמניה.
הקרן גם הקימה ומחלקת מדי שנה יחד עם "קרן חופש הביטוי" הנורווגית את "פרס גרד בוצריוס" לעיתון או עיתונאי שתרם לחופש העיתונות וחופש הדיבור במזרח אירופה, בלארוס, אוקראינה, גאורגיה ואזור דרום הקווקז, כנגד איומים וצנזורה.
מעבר לכל אלה, הקרן תרמה ותורמת למוסדות רבים נוספים.
רולס-רויס V-8 (1905)
היסטוריה
שורשי החברה מבוססים על חברה שהקים ב-1904 התעשיין האנגלי הנרי רויס במנצ'סטר. עוד באותה שנה הוא נפגש עם סוחר הרכב צ'ארלס רולס שהסכים לשווק את המכוניות החדשות באופן בלעדי. חברת רולס-רויס המשותפת שהייתה קרויה "רולס רויס לימיטד" נוסדה ב-15 במרץ 1906.
תחילה יוצר דגם הרולס-רויס 10 כ"ס אשר תוכנן על ידי הנרי רויס בשנת 1903, ויוצר בבית המלאכה של רויס ושל שותפו צ'ארלס רולס ברחוב קוק במנצ'סטר, לאחר שחתמו על הסכם איחוד ב-23 בדצמבר 1904. הדגם שווק על ידי סוכנות C.S.Rolls & Co.
שותפם של הנרי רויס וצ'ארלס רולס, קלאוד ג'ונסון החליט על ייצור דגם חדש שיתחרה בהצלחה עם המכוניות החשמליות שהיו בשימוש בערים בתקופה. יוצרו 3 יחידות, אבל רק יחידה אחת נמכרה, וה-2 האחרות שימשו במפעל למטרות הובלה ולתצוגה.
מנוע הדגם היה מותקן מתחת למכונית, הגיע למהירות עד 41.8 קמ"ש, למרות שהמהירות המשפטית בבריטניה הייתה 32.2 קמ"ש.
המינהל הראשי לענייני דפוס (רוסיה)
המינהל הראשי לענייני דפוס (ברוסית: Главное управление по делам печати, הייתה ידועה בראשי התיבות Г. у. п. д. п.) הייתה רשות הצנזורה הבכירה באימפריה הרוסית, שהוקמה על פי צו קיסרי מ-6 באפריל 1865 תחת משרד הפנים על מנת לפקח על פעילות ועדות צנזורה תוך ניטור פרסומים, בתי דפוס, ליטוגרפיות, מפעלים שייצרו ומכרו עבודות הבלטה, וכן יישום צנזורה על התיאטרון, משימה שהועברה אליו ממחלקה 5 של המחלקה השלישית בלשכת הוד מעלת הקיסר.
משימות
המינהל היה אחראי על הוצאת היתרים לפתיחת בתי דפוס, ניהול סחר הספרים, פרסום כתבי עת (ופטור מצנזורה קודמת), פיקוח על ביצוע החלטות בית המשפט בעיתונות, עריכת כללים והוראות להנחיית פקחים ופקידים בפיקוח על בתי דפוס וסחר בספרים; הפעלת ועדות צנזורה שפיקחו על כתבי עת ועבודות אישיות שפורסמו; הטלת עונשים מינהליים על כתבי עת, התייחסות לבקשות, תלונות ונושאים הקשורים לעיתונות, סקירת עבודות שאינן מורשות לפרסום שהתקבלו ממוסדות הצנזורה.
מבנה
בראש המינהלה עמד מפקד, אשר בראשותו פעלה מועצת המינהל הראשי. ראש המינהל הראשי לענייני דפוס היה ממונה ומודח על פי צו קיסרי בהמלצת שר הפנים. מועצת המינהל הראשי לענייני דפוס כללה חברים שמונו על פי הצו הקיסרי בהצעתו של שר הפנים, וכן יושבי ראש ועדות הצנזורה הממוקמות בסנקט פטרבורג.
בשנים 1865–1870 המשרד כלל מחלקה אחת;
בשנים 1870–1877 הורכב משתי מחלקות: הראשונה הייתה אחראית על פרסומים מבוססי זמן, והשנייה הייתה אחראית על כל השאר;
בשנים 1878–1898 הורכבה משלוש מחלקות: הראשונה הייתה אחראית על עיר הבירה, השנייה על הפרסומים המחוזיים לפי זמן, והשלישית על כל השאר;
בשנת 1898–1906 כללה ארבע מחלקות;
בשנת 1906 אורגנה הלשכה מחדש והוקמו בה חמישה משרדים טריטוריאליים. בשנת 1909 הופרדה מחלקת חשבונאות ופיננסים עצמאית מהמחלקה החמישית.
בשנת 1906, בהוראת סטוליפין המינהל הראשי לענייני דפוס קיבלה לאחריותה את המחלקה לעיתונות זרה וחיצונית שהועברה אליה מאחריותמחלקת המשטרה של משרד הפנים, אשר ריכזה מדי יום סיכומי סקירות של העיתונות הזרה על מדיניות הפנים והחוץ של רוסיה. סיכומים אלה נשלחו לשרים ולעוזריהם, למפקדים צבאיים, לבכירים במשרד החוץ, לספרייה וחדר הקריאה של הדומה הממלכתית.
ספריית המינהל הראשי לענייני דפוס אספה את כל הפרסומים המודפסים. ככלל, הם הועברו לאחר שנה לספריות מעוניינות אחרות או לפסולת נייר. מאז 1906 השתלטה הספרייה על הפצת הפיקדון החוקי של כל הפרסומים המודפסים לספריות המרכזיות במדינה. ב-1 ביולי 1907 הוצג רישום הכרטיסים של כל המוצרים המודפסים במדינה והחלה להתפרסם "כרוניקת הספרים" ובה מרשם כלל הספרים המודפסים במדינה.
אברהם חנוך גליצנשטיין
הרב אברהם חנוך גליצנשטיין (כ"ה בטבת תרפ"ט, 7 בינואר 1929 - כ' באדר תשע"ה, 11 במרץ 2015) היה סופר חרדי-ישראלי ומתרגם, חסיד חב"ד.
המינהל הראשי לענייני דפוס (רוסיה)
מבנה
המינהל הראשי לענייני דפוס בוטל בהתאם לגזירת הממשלה הזמנית ב-8 במרץ 1917 ועל בסיסה קמו לשכת הספרים, סוכנות טלגרף פרטית ומוסדות אחרים.
אברהם חנוך גליצנשטיין
ביוגרפיה
הרב גליצנשטיין הוציא לאור יותר משישים ספרים. חיבורו המרכזי הוא "ספר התולדות", המסקר את חייהם של אדמו"רי חב"ד. כמו כן היה מעורב בהוצאת הספר "באר החסידות" של הסופר אליעזר שטיינמן, והיה עורך וכותב טורים בבטאון חב"ד שיצא בישראל משנת תשי"ב - תשל"ג.
התגורר בשיכון חב"ד בירושלים והיה אב לבת יחידה. נפטר בכ' באדר תשע"ה ונקבר בהר המנוחות.
מארי רות'בארד
מארי ניוטון רות'בארד (באנגלית: Murray Newton Rothbard; 2 במרץ 1926 – 7 בינואר 1995) היה כלכלן יהודי-אמריקאי ונודע כפילוסוף ומהדמויות הבולטות בתנועה הליברטריאנית.
רות'בארד היה כלכלן הטרודוקס מהאסכולה האוסטרית, היסטוריון ותאורטיקן פוליטי שכתביו והשפעתו האישית מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחות התנועה הליברטריאנית, והוא אחד ההוגים החשובים במסורתה. רות'בארד היה המייסד והתאורטיקן המוביל של האנרכו-קפיטליזם, תומך נלהב ברוויזיוניזם היסטורי, ודמות מרכזית בתנועה הליברלית של המאה העשרים.
כתב מעל 20 ספרים בנושאי כלכלה, פילוסופיה והיסטוריה כלכלית, בהם המגנום אופוס שלו "'אדם כלכלה ומדינה".
רות'בארד היה בלתי מתפשר בתמיכתו בזכות הקניין של כל אדם לגופו ורכושו וקידם זרם של אנרכיזם שוק חופשי אותו כינה אנרכו-קפיטליזם. בין פעילויותיו הפוליטיות רות'בארד היה ממייסדי המפלגה הליבטריאנית בארצות הברית, מכון מיזס ומכון קאטו, מכון חשיבה ליברטריאני בולט.
חייו
רות'בארד נולד בניו יורק, בן למהגרים יהודים מרוסיה ומפולין, בה בילה את רוב חייו. אביו היה כימאי. הוא גדל והתחנך כאיש ימין, בסביבה שבה רוב חבריו ועמיתיו היו קומוניסטים. רות'בארד הגדיר את אביו המהגר כאינדיבידואליסט שאימץ את הערכים האמריקניים של ממשל קטן ומוגבל, יזמות חופשית, רכוש פרטי, ושל "נחישות להתעלות מעל עצמנו". בעיניו, הסוציאליזם נראה "ככפייני ומעורר אימה."
התחתן בשנת 1953 בניו יורק עם ג'ואן שומאכר, שבעתיד תהיה העורכת של כתביו ויועצת קרובה עבורו.
למד כלכלה ומתמטיקה באוניברסיטת קולומביה, ולאחר 11 שנים קיבל דוקטורט בכלכלה, בשנת 1956.
רות'בארד נפטר מהתקף לב ב-7 בינואר 1995, בגיל 68.
האסכולה האוסטרית
כאמור, רות'בארד היה תומך מובהק של האסכולה האוסטרית בכלכלה, תחת הוראתו של הכלכלן לודוויג פון מיזס. בדומה למיזס, דחה רות'בארד את יישום השיטה המדעית לתחומי הכלכלה, ודחה מספר כלים מתמטיים כגון האקונומטריה, הניתוח האמפירי-סטטיסטי וכן כלים אחרים של מדעי החברה, והגדירם כחסרי תועלת ללימודי הכלכלה.
במקום זאת, הוא אימץ את הפרקסאולוגיה, מתודולוגיה א-פריורית שמיזס פיתח. הפרקסאולוגיה רואה את החוקים כלכליים כמין אקסיומות גאומטריות או מתמטיות: קבועות, בלתי משתנות, אובייקטיביות וניתנות להבנה באמצעות חשיבה לוגית, ללא שימוש בראיות (אמפיריות) כלשהן. על חשבון הכלכלן מיזסיאן הנס-הרמן הופה, שנמנע מהשיטה המדעית ומהעדויות האמפיריות מבדיל את הגישה המיזיאנית "מכל שאר בתי הספר הכלכליים הנוכחיים".
הכלכלן האמריקאי מארק סקוסן מאוניברסיטת גרנתאם והקרן לחינוך כלכלי, שאף הוא מבקר את כלכלת המיינסטרים, משבח את רות'בארד ומתארו כמבריק ובעל סגנון כתיבה משכנע, טיעוניו הכלכליים מתוחכמים וקפדניים מבחינה לוגית, והמתודולוגיה המיזסיאנית שלו יציבה. עם זאת, בהסתמך על העדר הפרסומים האקדמיים של רות'בארד, מודה סקוזן כי הוא היה למעשה "מחוץ לדיסציפלינה" של כלכלת המיינסטרים (או כלכלה אורתודוקסית) וכי עבודתו "נפלה על אוזניים ערלות" כשהרצה מחוץ לחוגים האידאולוגיים שלו. בהקשר זה קונן חברו הנס הרמן הופה על כך שכלכלנים לא-מיזסיאניים מתעלמים ומפטירים את הגישה המיזסיאנית כ"דוגמטית ולא מדעית", גישה שאומצה בחום על ידי הופה ורות'בארד.
רות'בארד כתב בהרחבה על תאוריית מחזור העסקים האוסטרי (ABCT) וכחלק מגישה זו, התנגד בתקיפות לבנקאות מרכזית, כסף פיאט ובנקאות ברזרבה חלקית, והמליץ ​​על חזרה לתקן זהב ועל דרישת רזרבה של 100% לבנקים.
הפולמוס מול כלכלת המיינסטרים
רות'בארד חיבר שורה של פולמוסים חריפים נגד הכלכלה המודרנית, ומתח ביקורת על שורת אנשי מפתח. הוא כינה את אדם סמית "פלגיאריסט חסר בושה" שהסיט את הכלכלה למסלול לא נכון, שבסופו של דבר הביא לעליית המרקסיזם. במקום זאת, שיבח רות'בארד את עבודותיהם של בני זמנו של סמית', כמו רישאר קנטיון, על פיתוח תאוריית הערך הסובייקטיבי. בתגובה להאשמתו של רות'בארד ש"עושר העמים" של סמית היה גנבה ספרותית, דייוויד פרידמן ביקר בחריפות את אישיותו של רות'בארד וטען כי הוא "לא היה לגמרי כן בניתוחו או שהוא לא ממש קרא את הספר שאותו הוא מבקר".
רות'בארד ביקר באותה חריפות את ג'ון מיינרד קיינס, ותיארו כחלש בתאוריה כלכלית ואופורטוניסט פוליטי רדוד. הוא הוסיף כי רגולציה ממשלתית בסגנון קיינסיאני, המתמקדת בכסף ואשראי הובילה למצב מוניטרי ובנקאי עגום. הוא השפיל את ג'ון סטיוארט מיל והחשיבו ל"רגשני", והעריך כי אישיותו ה"רכה" של מיל הסיטה את מחשבתו הכלכלית.
רות'בארד העביר ביקורת גם על הכלכלן המונטריסטי מילטון פרידמן. בחיבור שכותרתו "חשיפתו של מילטון פרידמן" ("Milton Friedman Unraveled"), הוא השפיל את פרידמן ותיארו כסטטיסט (תומך בהתערבות ממשלתית), מועדף של הממסד, ידיד ואפולוגט של ריצ'רד ניקסון, ו"בעל השפעה מזיקה על המדיניות הציבורית". רות'בארד אמר שליברטריאנים צריכים לבוז ולא לחגוג את יוקרתו האקדמית של פרידמן ואת השפעתו הפוליטית. בהתייחסו לכך שרות'בארד היה "מגעיל אליי ולעבודתי", הגיב פרידמן לביקורתו של רות'בארד וכינה אותו כ"דוגמט יוצר כתות".
בספר הוקרה שפורסם על ידי מכון מיזס, כתב בן חסותו של רות'בארד, הנס-הרמן הופה, כי ספרו "אדם, כלכלה ומדינה" הציג הפרכה מעולה של ​​כל הווריאציות לכלכלה מתמטית, וכלל אותו מבין הישגיו הבולטים של רות'בארד. הופה קונן על כך שכמו מורו של רות'בארד, לודוויג פון מיזס, גם רות'בארד נפטר מבלי לזכות בפרס נובל, על אף שלדעת הופה הוא ראוי לו כפליים.
אף על פי שהופה סבר שעבודתו של רות'בארד לא זכתה לתשומת לב הראויה מהאקדמיה, הוא כינה את רות'בארד "ענק אינטלקטואלי", ובר השוואה לאריסטו, לוק וקאנט.
ביקורת על עבודתו
אף על פי שהזדהה ככלכלן אוסטרי, המתודולוגיה של רות'בארד עמדה בניגוד לעבודתם של אוסטרים רבים אחרים. ב-1956 ביטל רות'בארד את השקפותיו של הכלכלן האוסטרי פריץ מאכלופ, וציין כי הוא אינו פרקסאולוג אלא פוזיטיביסט שכשל בייצוג דעותיו של מיזס, והוא למעשה שותף לאותה השקפה פוזיטיביסטית של מילטון פרידמן.
לדברי הכלכלנים הליברטריאניים טיילר קוון וריצ'רד פינק, רות'בארד כתב כי המונח "כלכלה המסתובבת בצורה שווה" ("evenly rotating economy, "ERE) משמש על מנת לנתח את המורכבות בעולם של שינוי. המונח ERE הוצג על ידי מיזס כמינוח חלופי לשיטה הכלכלית המרכזית של שיווי משקל סטטי וניתוח שיווי משקל כללי. קוון ופינק מצאו "חוסר עקביות רציני הן באופי של ה-ERE והן בשימושיו האפשריים". למעט רות'בארד, שום כלכלן אחר לא אימץ את המונח של מיזס, והמושג המשיך להיקרא "ניתוח שיווי המשקל".
במאמר שפורסם בשנת 2011 על "ההתנגדות הרפלקסיבית" של רות'בארד לאינפלציה, ציין האקונומיסט כי השקפותיו גוברות יותר ויותר בקרב פוליטיקאים ואנשי מקצוע בימין הפוליטי.