cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנטוניו דה לה קלנצ'ה
אנטוניו דה לה קלנצ'ה או האב קלנצ'ה (בספרדית: Antonio de la Calancha; 1584 – 1 במרץ 1654) היה כומר קתולי ונזיר אוגוסטיני, כרוניקן של האזור המשתייך בימינו לפרו ולבוליביה. הוא נולד בחבל "צ'רקאס" (הכולל את רוב בוליביה של היום) של מלכות המשנה של פרו ובספרי הכרוניקה שלו תיאר את כיבוש האימפריה של אינקה על ידי הספרדים ואת המנהגים והמסורות של האינדיאנים המקומיים, לרבות קצ'ואה, איימרה ואחרים.
חייו
אנטוניו דה לה קלנצ'ה נולד בסיודד דה לה פלטה דה לה נואבה טולדו כבנם של מריה דה בנאווידס, אשה קריאולית ושל הקפטן פרנסיסקו דה לה קלנצ'ה, אנקומנדרו ממוצא ספרדי אנדלוסי.
הצעיר ויתר על אחוזת אביו, האנקומיינדה אמבאנה שבמחוז לארקאחה, כדי להיכנס למסדר אוגוסטינוס הקדוש במנזר בעיר הולדתו לה פלטה, הידועה בשפת הקצ'ואה בשם צ'וקיסאקה. הוא למד בהמשך במכללה האוגוסטינית סן אילדפונסו (Colegio de San Ildefonso) בלימה ואחר כך עשה לימודי דוקטורט בתאולוגיה באוניברסיטת סן מרקוס בלימה. בתום לימודיו הפך האב קלנצ'ה לאחד המטיפים המפורסמים בתקופתו.
במשך השנים הוא אסף כמות עצומה של נתונים ששימשו לו בספר הכרוניקה שלו "Crónica moralizada de la orden de San Agustín en el Perú", שפורסם בברצלונה בשנת 1631, תורגם מאוחר יותר ללטינית ולצרפתית, והוצא במהדורה מחודשת בלימה בשנת 1653. המשיך גם לאחר מכן לאסוף ידע מתוך שאיפה לפרסם כרך נוסף, אך עבודה זו נשארה בלתי גמורה.
תלמידו, האב ברנרדו דה טורס (Bernardo de Torres), השלים את עריכת הכרך השני של הספר ופרסם אותו בשנת 1655 תחת הכותרת "Crónica de los Santuarios de Nuestra Señora de Copacabana y del Prado". קלנצ'ה נקשר מאוד לפולחן הגבירה מקופקבנה משום שהאמין כי בעזרתה החלים ב-28 באוקטובר 1627 אחרי שבוע של כאבי ראש מייסרים.
בשנת 1630 היה האב קלנצ'ה ראש המנזר האוגוסטיני בלימה ושנים אחדות אחר כך הקים את המנזר בפראדו.
אנטוניו דה לה קלנצ'ה הלך לעולמו בלימה באופן פתאומי בגיל 70 ב-1 במרץ 1654 בבוקר של יום ראשון השני של התענית, כשהתכונן לנהל את המיסה.
מפעלו ההיסטורי והטרום-אנתרופולוגי
ספר הכרוניקה שלו כולל אוצר של ידע על הדת, המנהגים והמסורות של האינדיאנים משטחי בוליביה ופרו, על הגאוגרפיה של האזור, ובמיוחד על מוצאם ועל תולדותם של הילידים.
האב קלנצ'ה ידע את שפת הקצ'ואה, אם כי האטימולוגיה של המלים שדיבר עליה היא מוטלת בספק. הוא הסתמך גם על ספרי הכרוניקנים המפורסמים שעמדו לרשותו - פולו דה אונדגרדו, מיגל קבליו דה בלבואה, פרננדו אוונדאניו, הישועים טרואליה, ואסקס ואריאגה, ספרי ההיסטוריון פרנסיסקו טיטו יופנקי, ספרו של אלונסו רמון גאווילאן (על האחרון סמך בעיקר לגבי אזור האגם טיטיקאקה), על כתבי יד שלא פורסמו, אוספי אמונות אלילים ומנהגים.
קלנצ'ה שם לב לדמיון הפיזי בין האינדיאנים ובין האוכלוסיות ממזרח וממרכז אסיה שנקראו בעבר "מונגולידים" או טטרים. את ההסברים לכך הסיק דרך תאוריות ה"תנ"כיות" הנאיוויות והאקסטרווגנטית של אנטוניו דה מונטסינוס.
בדומה למחברים אחרים, סבר קלנצ'ה כי התחלת ההיסטוריה של האינדיאנים היא בתקופת ה"איליו" ושל ה"ברבריזם", כשלא הייתה קיימת אריסטוקרטיה אלא "דמוקרטיה" בלבד. בכרוניקה שלו מוצאים סיפורים ואגדות רבים, מסורות על האלילים והדתות של הילדים, על "מסרים" של אלילים, על השפות שהיו בשימוש באותו אזור. כל אלה מתערבבים פרטים אלה מועברים בצורה די מפוזרת, ומתערבבים עם מוסרי השכל דתיים והערות פדגוגיות של המחבר.
האב קלנצ'ה מתייחס בכרוניקה שלו גם לקיפו, המערכת המנמוטכנית ששימשה את האינקה בעזרת חבלים, חבלים משניים, צבעים וקשרים. לדבריו בקיפו יכלו לסמל באמצעות צבעים גם שמות פרטיים ושל מקומות ואזורים.
לאנטוניו דה לה קלנצ'ה חבים את התיאור הראשון משנת 1633 של טיפול בעזרת הכינין כתרופה למלריה. לדבריו, מסיונרים ישועים בפרו למדו איך לטפל במלריה בעזרת חומר אבקתי בצבע קינמון שהופק מקליפת העץ נקרא בספרדית El árbol de la calentura – עץ החום, המופיע בסמל פרו. האבקה שקיבלה את השם "קליפת הישועים" ניתנה במשקה והקלה על החום ועשתה נסים נגד המלריה.
סגנונו מנופח ומצועצע, מושפע על ידי זרם הגונגוריזם. ספריו משכו בקורת (למשל מצדו של ריווה-אגיארו Riva-Agüero) בגלל הערבוביה של הערות נאיוויות והטפות בלתי נגמרות
קישורים חיצוניים ומקורות אחרים
Catholic Encyclopedia vol 3, 1908 NYC,
Ciencia y Cultura'', nr.27, La Paz nov. 2011 ,Fray Antonio de la Calancha O.S.A. 1, Dr. Edwin Claros Arispe 2 Historia del santuario de Nuestra Señora de Copacabana (1653) Tarmo Kulmar On the writing systems of Ancient Peru, the possibility of the Quellqa and the Quipu as an intruments of power of the Incas Institute of Estonian Language, Estonian Folklore Archives 2008 Institute of Estonian Language, Estonian Folklore Archives עמוד 5
קשקט ושות'
את העסק ייסד אלפרד קשקט, יהודי שתפר כובעי לבד לצאר של רוסיה, ניקולאי השני ועם מהפכת אוקטובר נמלט ללונדון שם התחיל לעבוד כחייט בבית אופנה. אחרי שהעסק פשט את הרגל, פתח אלפרד בית אופנה משלו, כשבנו ברנרד בן ה-87 עדיין פוקד את העסק וראסל הנכד מנהל אותו.
במאי 2023 יצא סרט דוקומטרי של ה-BBC אודות המפעל.
בן זיני וטיילור
בן זיני וטיילור הם זמרים, אושיות רשת ושחקנים ישראלים שהופיעו עד 2020 כצמד מוזיקלי. חברי הצמד היו בן זיני וטיילור מלכוב.
היסטוריה
בשנת 2018 הוציאו את הסינגל "כמו באגדות". בווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר, משתתף השחקן וכוכב הילדים טוביה צפיר. בהמשך אותה השנה, בסמוך לפעילות המוזיקלית, החל הצמד לפרסם סדרת סרטוני "Vlog" באתר יוטיוב בשם "בן וטיי Today". עוד באותה שנה, החלו להנחות לצד שגיא ברייטנר את תוכנית הכישרונות "דה בוקס", המשודרת בערוץ KidZ.
במאי 2018 הוציאו את השיר "מיינימור", שנכתב והופק על ידי צמד היוצרים דולב רם ופן חזות. השיר היה ללהיט וצבר עשרות מיליוני צפיות ביוטיוב. באוגוסט הוציאו את השיר "היי טיי". בהמשך השנה, השתתף הצמד בפסטיבל כוכבי הרשת "Nextfest".
ביולי 2018 עלתה לשידור הסדרה "החיים על פי בן וטיי" בערוץ KidZ ב-HOT, המורכבת מסרטוני "Vlog" של הצמד שלא הועלו לערוץ היוטיוב שלהם.
בשנת 2019 הוציאו את הסינגל "נסיכה שלי", בשיתוף שי חי, שהשתתף יחד עם זיני בהאח הגדול VIP עונה 3. בהמשך אותה השנה, הוציאו את הסינגל "סטאנשוויה" יחד עם הראפר רון נשר.
באוקטובר 2019 הוציאו את הסינגל "פשוט לשיר", שיר הנושא של מופע הנושא את אותו השם. בהמשך השנה, המופע עלה לאוויר. במרץ 2020, יצא בערוץ היוטיוב של הצמד סרט המבוסס על המופע, אשר שודר גם בערוץ הילדים. בהמשך החודש, הוציאו את שירם האחרון כצמד, "קוצ'י מוצ'י".
באפריל 2020 דווח כי זיני ומלכוב נפרדו. לאחר מכן, במאי, הופיעו יחד בתוכנית המתיחות "אמבוש".
במרץ 2021 עלתה התוכנית "זוג מנצח VIP" שבה בן וטיילור משתתפים.
הוקרה
בשנת 2019 דורגו במקום הראשון ברשימת "20 היוטיוברים הכי חזקים בישראל" של אתר ynet. באותה השנה, זכו בתואר "הרכב השנה במוזיקה" במסגרת טקס פרסי נבחרי הנוער של פרוגי. ובתאור "הרכב השנה במוזיקה" בטקס נבחרי ישראל בידור.
דליה פרשקר
דליה פרשקר (נולדה ב-1943) היא יזמית הייטק ישראלית, ממקימי חברת "המימד החדיש".
ביוגרפיה
דליה פרשקר נולדה ב-1943 בתל אביב, השנייה מבין שלושה ילדים, בת לסוניה ויהושע כצמן, שעלו בשנת 1933 מפינסק שבבלארוס. אביה היא מחזיק תיק "הפועל" במועצת פועלי תל אביב וממלא מקום מזכיר מועצת פועלי תל אביב, ואמה הייתה עקרת בית.
למדה במגמה ריאלית בתיכון עירוני א' בתל אביב. ב-1961 התגייסה לצה"ל והוכשרה בממר"ם כמתכנתת בקורס תכנות הראשון שנערך בצה"ל, על מחשבי פילקו. היא הוצבה ביחידה 180 - יחידת המחשב של חיל האוויר. בזמן שירותה למדה סטטיסטיקה בשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית בירושלים, וכשנה לאחר שחרורה מצה"ל קיבלה תואר ראשון.
לאחר שחרורה מצה"ל עברה לעבוד בחברת יבמ ישראל, וכעבור שנים אחדות עברה לארצות הברית, לשם לימודי בעלה לדוקטורט באוניברסיטת נורת'ווסטרן שבאילינוי.
יחד עם שני שותפים, יוסי הולנדר ורוני ענב, הקימה בשנת 1984 את חברת "המימד הרביעי", שבהמשך שינתה את שמה ל"המימד החדיש". החברה פיתחה תוכנה בשם Control-M לתזמון עיבודים במחשבים מרכזיים. החברה לא גייסה הון ממשקיעים חיצוניים, ובשנת 1989 נאלצו השלושה למשכן את בתיהם כדי לממן את רכישת זכויות ההפצה של מוצרי החברה בחזרה מהמפיץ בארצות הברית, לאחר שלא עמד ביעדי המכירות. ב-1992 הונפקה החברה בנאסד"ק לפי שווי של 120 מיליון דולר, ובשנת 1999 נמכרה לחברת BMC Software תמורת 650 מיליון דולר, האקזיט הגדול ביותר בישראל עד אז. לאחר מכירת החברה המשיכה פרשקר לעבוד בה במשך כשנה, ולאחר מכן פרשה. היא משקיעה בחברות הזנק אחדות.
נמנית עם המנטוריות של מיזם Woman2Woman של עמותת בוגרי 8200 (ש.מ.2) וחברה בחבר הנאמנים של האקדמית תל אביב-יפו, ובחבר הנאמנים של המכון למחקרי ביטחון לאומי.
חיים אישיים
אחיה חיים כצמן הוא המייסד ובעל השליטה של חברת הנדל"ן גזית גלוב.
זמן קצר לאחר סיום שירותה בצה"ל נישאה ליוסי פרשקר, שלימים היה פרופסור להנדסה אזרחית בטכניון והמדען הראשי במשרד התחבורה, ונפטר באוגוסט 2021.
Life, Above All
החיים, מעל הכל (באנגלית: Life, Above All) הוא סרט קולנוע דרום אפריקאי מסוגת דרמה משנת 2010 בבימויו של אוליבר שמיץ. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן 2010 והיה מועמד בטקס האוסקר ה-83 לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
עלילה
בעיירה הקטנה אלנסדורן, בדרום אפריקה, לא הרחק מיוהנסבורג, מתגוררת צ'אנדה בת ה-12. צ'אנדה היא תלמידה צעירה ומבטיחה עם עתיד מזהיר, אבל חייה משתנים באופן דרמטי כאשר אחיינה התינוק מת באופן במפתיע. אמה של צ'אנדה, ליליאן, חולה ומתחילה לגסוס בהדרגתיות ואילו אביה החורג מתמכר לאלכוהול, מה שמשאיר את הנערה הצעירה לטפל בשני אחיה הקטנים. בינתיים, בעיירה מתפשטת השמועה כי הסיבה האמיתית למוות במשפחתה של צ'אנדה היא איידס. אם כי המילה "איידס" אינה נאמרת בקול רם עד סוף הסרט. בתגובה לכך, דודתה, טאפה, עושה כל שביכולתה כדי לעזור לליליאן לעזוב את העיר. צ'אנדה, מנסה להתמודד עם הנידוי הקהילתי של משפחתה במהלך הסרט ומבקשת הסברים מדודתה אך נתקלת במבוי סתום. למעשה, הסרט משקף את התעקשותם של הדרום אפריקאים, עד לשנים האחרונות, לשלול את המציאות של התפשטות האיידס ולהכחישה. עד שכל משפחה הקשורה למחלה על ידי שמועה או רכילות נחשבת כמנודה, כפי שניתן לראות בסרט.
עם פתיחת הסרט צ'אנדה מבקרת אצל הקברן כדי לבחון את ארונות הקבורה הזולים שיש ברשותו. כילדה בת 12 היא עושה כל שביכולתה כדי לשמור על משפחתה מלוכדת ולדאוג לאחיה הקטן, שימשיך ללמוד בבית הספר. הלב הטוב שלה מופגין על ידי ידידותה עם חברה בשם אסתר, אשר נאלצת לתוך זנות כדי לשרוד. הטרגדיה של דרום אפריקה הייתה כי הנשיא לשעבר ת'אבו מבקי התעקש להכחיש את הסיבות לאיידס ולקדם טיפול באיידס, ולכן רבים שסבלו ומתו מאיידס יכולים היו למנוע זאת. זה תרם לאקלים של בורות ומסתורין סביב המחלה, אשר רק הגדילה את התפשטותה.
1992 בצרפת
1992 בצרפת הייתה השנה בה צרפת ציינה 1,005 שנות לאום.
מיגל מורטינוס
מורטינס כיהן כשגריר ספרד בישראל בין אוקטובר 1996 עד ינואר 1997.
ב 18 באפריל 2004 הוא מונה לשר החוץ של ספרד במקום אנה פלאסיו. הוא כיהן בתפקיד עד ה-21 באוקטובר 2010, כיהן כשר החוץ בממשלת חוסה לואיס רודריגס ספאטרו, והוחלף בטרינידד חימנס. ב-2007, גם כיהן כיו"ר הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
עונת 2013/2014 בסרייה א'
עונת 2013/2014 בסרייה א' הייתה העונה ה-112 של התחרות אורגנה על ידי Lega Serie A. המשחקים החלו ב-24 באוגוסט 2013 והסתיימו ב-18 במאי 2014.
בליגה השתתפו 20 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
ססואולו, הלאס ורונה וליבורנו היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
יובנטוס זכתה באליפות הליגה בפעם השלישית ברציפות ובפעם ה-30 בתולדות המועדון.
בסיום העונה, ב-22 בדצמבר 2014 נערך משחק של הסופר קאפ האיטלקי בו יובנטוס הפסידה 6:5 בבעיטות עונשין לנאפולי שזכתה בגביע.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו קטניה, בולוניה וליבורנו. במקום הקבוצות שירדו, לסרייה א' העפילו פלרמו, אמפולי וצ'זנה.
כדורגלנים מצטיינים
צ'ירו אימובילה, שחקנה של טורינו כבש 22 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
התאחדות הכדורגל האיטלקית העניקה פרס לכדורגלן השנה לאנדראה פירלו, יובנטוס. זאת בפעם השלישית ברציפות.
בנוסף לכך, נבחרה קבוצת השנה:
מוסקבה בערב
"מוסקבה בערב" («Вече́рняя Москва́») הוא יומון מוסקבאי היוצא מדי ערב ונחשב לאחד העיתונים הנפוצים בעיר ומעיתוני החדשות הוותיקים ברוסיה. העיתון יוצא חמישה ימים בשבוע, למעט שבת וראשון והוא מודפס מאז 1923.
בשנת 2011 העיתון אורגן מחדש והוא מודפס בתמיכת ממשלת מוסקבה כעיתון עירוני בחסות חברת ההחזקות מוסקבה מדיה.
התקופה הסובייטית
בשנת 1923 נוסד העיתון כשופרה של מועצת העיר מוסקבה. המהדורה הראשונה של "מוסקבה בערב" שוחררה ב-6 בדצמבר 1923. היקף הפרסום היה מחצית מגודלו של העיתון פרבדה. העורך הראשי הראשון היה בוריס וולין, ומיכאיל קולצוב היה סגנו. הגיליונות הראשונים של העיתון לא היו מאמרי מערכת ודמו לעלון מידע: דיווחים מפוזרים על חיי הבירה, תיאור אירועים, כרוניקה של תיקי בית המשפט, מחירים בשוק מוסקבה, שער החליפין של הרובל, סיפורים על בכורות תיאטרון וסרטים, חדשות אופנה ועוד. בשנים 1927–1928 תפוצת העיתון עמדה על 110 אלף עותקים, בימים מסוימים - עד 170 אלף.
העיתון היה אחד משלושה עיתונים שפרסמו דיווחים על מותו של בוריס פסטרנק (השניים האחרים היו ספרות וחיים בתאריך 1.6.1960 והעיתון הספרותי מ-2.6.1960).
העיתון היה גם אחד משני עיתונים שפרסמו מודעות אבל קטנות על מותו של ולדימיר ויסוצקי ב-25 ביולי 1980 (השני היה העיתון Sovetskaya Kultura). ב-28 ביולי 1980 פרסם העיתון קטע קטן, "בדרך האחרונה", ככתבת פרידה ובה דיווח טקס הלוויה אזרחית והלווייתו של ויסוצקי. בסוף יולי, לאחר פרסומים אלה, הושעה זמנית מתפקידו העורך הראשי של העיתון אינורסקי.
לאחר התפרקות ברית המועצות
מאז סוף שנת 2012 העיתון מדפיס שבועונים במחוזות טרויצק ומוסקבה החדשה. מאז 2013 מפרסם גם את העיתון מוסקביצ'קה, שמכוון לקהל נשי. מאז 2011 מהווה חלק מחברת ההחזקות מוסקבה מדיה.
מתחילת 2015, "מוסקבה בערב" מודפסת בכמה פורמטים:
התיישבות אמנה
התיישבות אמנה היא קבוצה של שבעה כפרים שיתופיים במחוז איווה שבמדינת איווה בארצות הברית. הכפרים נבנו ויושבו על ידי פייטיסטים גרמנים שנרדפו בארץ מוצאם על ידי הממשלה הגרמנית והכנסייה הלוטרנית. המתיישבים שכינו עצמם 'קהילות ההשראה האמיתית' התיישבו תחילה במדינת ניו-יורק ליד באפלו בעיירה המכונה כיום West Seneca אולם בהמשך חיפשו לעצמם סביבה מבודדת יותר ולכן עברו לאייווה, ליד האזור בו שוכנת כיום אייווה סיטי. הקהילות חיו באורח חיים קומונלי עד שנת 1932.
במשך כשמונים שנה קיימו קהילות אמנה כלכלה כמעט אוטרקית, כשהם מקיימים חליפים דל ביותר עם הכלכלה האמריקנית המתועשת. תושבי אמנה השיגו מידה זו של עצמאות באמצעות שימור קפדני של האמנויות והשיטות החקלאיות אותן הביאו עימם מאירופה. הם השתמשו בעבודת ידיים, סוסים, ובכוח הרוח והמים כדי ליצור ולהפעיל את סדנאותיהם. אמנים הורישו את טכניקות העבודה והעיבוד מדור לדור. רק בתקופת השפל הכלכלי הגדול החליטה הקהילה להקים חברה למטרות רווח.
כיום, מהווים שבעה הכפרים אטרקציה תיירותית, ויש בהן מסעדות וחנויות המוכרות מלאכת יד. ההתיישבות הוכרה על ידי מרשם האתרים ההיסטוריים של ארצות הברית ב-1965.
התהוות הקהילה באירופה
קהילת אמנה החלה מתנועה דתית שנוסדה ב-1714 בגרמניה על ידי אברהרד ל. גרובר ויוהאן פ. רוק, שפרשו שניהם מהכנסייה הלותרנית והחלו ללמוד רעיונות פייטיסטיים מפיליפ ספנר. השניים יסדו קבוצת מאמינים שנודעה בתחילה כ'קהילת הכלכלה הרוחנית החדשה'. הם האמינו בהתחדשות הנבואה ובתקשורת של האל עם מאמיניו באמצעות אנשים שכונו 'כלים' (גרמנית: Werkzeuge).
הקבוצה בהובלתו של גרובר החלה לנדוד ברחבי גרמניה, אלזס, שווייץ והולנד ולהפיץ את בשורתה, והחלה להיות מוכרת בשם 'קהילת ההשראה האמיתית'. חברי הקהילה נרדפו על ידי השלטונות כיוון שסירבו להתגייס לצבא ולשלוח את ילדיהם לבתי הספר הלותרניים. חלקם נאסרו, הולקו, ונושלו מרכושלם. הקהילה ברחה למחוז הסן שנחשב למחוז הליברלי ביותר בגרמניה של אותה התקופה, ומספר חבריה הוסיף לגדול. ב-1717 פקדו שלטונות ציריך אף לשרוף את כתביהם של גרובר ורוק, להלקות את מפיציהם ולגרשם מן הארץ.
גרובר מת ב-1728 ורוק ב-1749. לאחר מותם, חברי הקהילה נותרו בלא 'כלי' המתקשר אליהם את דבר האל. הקהילה הלכה והצטמקה בעשורות שלאחר מכן, אולם בשנת 1817 הוכתרו מיכאל קראוסרט, ברברה היינמן וקריסטיאן מץ כ'כלים' חדשים. קראוסרט עזב את הקהילה במהרה, והיינמן עזבה אותה ב-1823, אולם מץ נותר כמנהיגה. בשנות ה-30 של המאה ה-19 הגה את הרעיון לרכוש לקהילה שטח אדמה גדול שיאפשר לה עצמאות.
תחילה הם חכרו את אדמות מנזר מריאנבורג ליד רונבורג, ולאחר מכן את מנזר ארנסבורג. ב-1834 התרחבו למנזר אנגלטל, וניהלו את כל אחזקות האדמות שלהם במשותף. באחוזות אלה החלה להתעצב פילוסופיית החיים השיתופיים של הקהילה, ששגשגה בסוף שנות ה-30.
ההגירה לאמריקה
בעקבות משבר כלכלי בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19, החלה ממשלת הסן לגבות קנסות ומיסים גבוהים יותר מקהילה. מץ ומנהיגים נוספים הבינו שעליהם למצוא לה בית חדש. ב-27 באוגוסט 1842 מנהיגי הקהילה התאספו בארמנבורג כדי לדון במעבר הקהילה לארצות ברית. ב-26 באוקטובר הגיעו ראשוני המתיישבים לניו-יורק ובחודשים לאחר מכן בחנו מנהיגי הקהילה מספר מקומות אפשריים להקמת הקומונה החדשה. הם הסכימו לקנות את שמורת סנקה האינדיאנית שליד באפלו, שבאותה העת נפתחה בדיוק להתיישבות אירופית לאחר האמנה השנייה של באפלו קריק. המושבה הראשונה כונתה אבנזר על שם 'האבן העזר' המוזכרת בספר שמואל א' (פרק ד').
כ-800 מחברי הקהילה היגרו מגרמניה לאבנזר. הקהילה כוננה 'חוקה זמנית' ב-1843 אשר הגדירה את מטרותיה של מה השם כינו 'אגודת אבנזר'. כל האדמות והבניינים היו בבעלות משותפת, ומתיישבים אמידים נדרשו לשלם את הוצאות הקהילה. הכוונה עם זאת הייתה כן לחלק את הקרקע בחלוף הזמן בין החברים, בהתאם למידת תרומתם בכסף ובעבודה. עם זאת, מנהיגי הקהילה הבינו כי פערי העושר, המיומנויות והגיל, יקשו על כלל החברים לרכוש חלקת אדמה דבר שיסכן את קיום הקהילה בעתיד. לפיכך ב-23 באוקטובר 1850 תוקנה חוקת הקהילה והגדירה אותה כקומונלית לחלוטין. בהקדמה לחוקה זו הדגישו כי השיתוף ביניהם לא קם מכוח הסכם גומלין בין חברי הקהילה, כי אם על יסוד ברית שכרתו עם אלוהים על פי מצוות אמונתם.
לאחר המשלחת הראשונה לקנזס, נשלחו שניים נוספים מזקני הקיהלה לאיווה. המשלחת השנייה שבה לקהילה והציעה לרכוש שטח בסמוך לנהר איווה. ארבעה אנשים נשלחו למקום במטרה להסדיר את הרכישה. ב-1855 הוקמה שם המושבה הראשונה של התיישבות אמנה.
הקמת המושבות
שמה המקורי של המושבה הראשונה היה בלייבטרו (גרמנית: Bleibetreu - להישאר מאמין). עם זאת, המתיישבים התקשו לבטא של זה באנגלית, והשם הוסב ל'אמנה', בהשראה מעברית. על פי חוקי המדינה ההתיישבות החדשה נדרשה להתאגד כעסק, ובשנת 1859 הכירה בה ממשלת איווה. במקביל, החליטה הקהילה לאמץ חוקה חדשה, שנשענה ברובה על חוקת אבנזר.
אחת הבעיות המוקדמות בהן נתקלו מתיישבי אמנה, היה החוסר בגישה לרכבת. התחנה הקרובה ביותר ליישוב הייתה בעיר אייוה, במרחק כ-32 קילומטרים. ב-1861 נבנתה על מסילת מיסיסיפי-מיזורי תחנת רכבת בסמוך לכפר הומסטד. מתוך הבנת החשיבות האסטרטגית של התחנה והצורך בגישה לרכבת, רכשה הקהילה את כל הכפר הומסטד, מה שהגדיל את היקף השטח שלה ל-26 אלף אקרים - מתוכם כ-10 אלפים דונם שטח מיוער, 7,000 דונם שדות מעובדים, 4,000 דונם שיטחי מרעה, 500 דונם שטחים בנויים ו-100 דונם גינת ירק. רוב השטח היה ממוקם במחוז איווה ומיעוטו במחוז ג'הנסון.
עד שנת 1862, הוקמו עוד חמישה כפרים של הקהילה: אמנה הגבוהה, אמנה הדרומית, אמנה המערבית, אמנה המזרחית ואמנה התיכונה - לצד הכפר אמנה הראשון והכפר הומסטד. בכל כפר היו בין ארבעים למאה בתים, כנסייה, בית ספר, מאפייה, מחלבה, יקב, סניף דואר, מנסרה וחנות כללית. לכל כפר היה מכבי אש וכל אדם כשיר לעבודה נדרש לשרת בהם. רוב הבתים נבנו מאבן חול מקומית בעלת גוון יוצא דופן, לגובה שתי קומות.
המושבות נבנו בצורה של ריבוע, שבמרכזו רחוב ארוך, שמשני צדדיו בתי מגורים שאינם צמודים זה לזה. בתי המלאכה נבנו בקצהו האחד של כל כפר. ובקצהו השנו נבנו בנייני המשק החקלאי. מאחורי הבתים היו גינות, פרדסים וכרמים.
הנהגה
המועצה הגדולה של ברת'רן, שהייתה ידועה גם בשם חבר הנאמנים פיקחה על ענייניה והתנהלותה של האגודה. הנאמנים טיפלו הן בענייניה הפנימיים של הקהילה והן באינטרסים החיצוניים שלה, ונבחרו מדי שנה בהצבעה מקרב זקני העדה. הנאמנים היו בוחרים מביניהם נשיא, סגן נשיא ומזכיר. הקבוצה נפגשה לסירוגין בכפרים השונים ביום שלישי הראשון של כל חודש. בכל חודש יוני הציגה המועצה דו"ח שנתי לקהילה על מצבה. במקרים מסוימים שימשה המועצה גם כמוסד בוררות פנימי עליון של הקהילה.
כל כפר נוהל בנפרד על ידי 7–19 זקני קהילה, שכונו ברודראט (Bruderrath). הזקנים נבחרו על פי אמות מידה של דבקות רוחנית. לוורקזוג הייתה הסמכות למנות זקני קהילה, אך בתקופות בהן לא היו מנהיגים בשיעור קומה זה, נבחרו הזקנים על ידי המועצה הגדולה. לברודראט הייתה הסמכות למנות מנהל לכל ענף תעשייתי. אנשים יכלו לפנות לברודראט בנוגע לצרכים שונים - דירה גדולה יותר למשפחה, תקציב ייחודי או הקלות בעבודה. לראש הברודראט הייתה הסמכות העליונה בכל כפר, גם על עמיתיו.
לכל אחד מחברי הקהילה סופק סכום שנתי, כאשר גברים קיבלו 40 עד 100 דולר לשנה בהתאם לקריירה שלהם, נשים קיבלו 25 עד 30 דולר בשנה, והורים לילדים קיבלו 5 עד 10 דולר נוספים לילד. כסף זה היה צפוי לבזבז בחנויות הכפר. חברים שלא הצליחו לתקצב בצורה מספקת יזכו לקהילה להנחות. אם החבר לא יתקן את דרכיו, הקהילה יכולה היה לגרש אותם. חברים שגורשו או עזבו מרצונם את הקהילה יקבלו את כל הכסף שהשקיעו בקרן המשותפת בתוספת ריבית.
כל חבר קהילה קיבל תקציב אישי שנתי שנע בין 40 ל-100 דולרים לגבר לשנה בהתאם לתפקידם, בין 25 ל-30 דולרים לאישה והורים לילדים קיבלו תוספת של 5–10 דולרים לכל ילד. הציפייה הייתה שסכומים אלו ישמשו בחנות המושבה. חברים שהתקשו לנהל את תקציבם ננזפו על ידי הקהילה, ואם לא היטיבו דרכיהם היו עשויים להיות אף מועמדים לסילוק. חברים שסולקו מהקהילה או עזבו את הקומונה מרצונם היו מקבלים לרשותם את כל הכסף שהשקיעו בקרן הקהילה בתוספת ריבית.
נישואין וילדים
בראשית היו הנישואין מותרים רק 'בהסכמת האל' כפי שבאה לידי ביטוי בהחלטת הוורקזוג. נישואין נחשבו כחולשה רוחנית. הטקסים לא היו חגיגיים אלא עוצבו כדי לחדד את המשימה הרוחנית המוטלת על הזוג. הקהילה אף לא עודדה לידות. בהמשך, התרככה עמדת הקהילה בנוגע להקמת משפחות, והרשות לאשר נישואין הועברה למועצה הגדולה. לגברים לא הותר להתחתן לפני גיל 24. אם המועצה הגדולה לא מצאה פגם בזיווג, הזוג היה יכול להתחתן בחלוף שנה מההחלטה. אחד הזקנים היה מברך את הזוג, והקהילה ערכה סעודה חגיגית. הקהילה לא הכירה בגירושים או בנישואין שניים גם במקרה של אלמנות ואלה נחשבו לראויים לגנאי. מי שנישא לבן או לבת זוג מחוץ לקהילה סולק ממנה למשך שנה, גם אם בן הזוג ביקש להצטרף אף הוא לקהילה.
ארוחות
הבתים באמנה היו נטולי מטבחים, והחברים נהגו לאכול בחדרי אוכל בקבוצות של 30–45 אנשים. המטבחים המשותפים, שלכל אחד מהם היה גן ירק משלו, ארחו את הארוחות. הגברים היו יושבים ליד שולחן אחד, והנשים עם הילדים הקטנים היו יושבים ליד שולחן נפרד. טרם הארוחה ולאחריה נהגה הקהילה להתפלל בשפה הגרמנית. הארוחות לא נחשבו לאירועים חברתיים ולפיכך השיחה במהלך הארוחה לא הייתה מקובלת.
מספר המטבחים השיתופיים ביישובי אמנה הגיע בשיאו ל-55. 16 מתוכם היו באמנה, 10 באמנה התיכונה, 9 בהומסטד, 6 באמנה הדרומית ואמנה המזרחית וארבע באמנה המזרחית ובאמנה הגבוהה. מנהלת המטבח (Küchebaas) עסקה בבישול, הגשה, שימור וגידול לול תרנגולות. צוות המטבח מונה על ידי הברודראט. המטבחים היו על פי רוב במבנים גדולים ודו קומתיים, ולהם היה צמוד בית המנהלת. הם כללו על פי רוב תנור לבנים גדול, תנור עצים או פחם, וכיור באורך כשישה מטרים. בתחילה נדרשו להביא מים מהבאר הקרובה להם, אך היו הבניינים הראשונים במושבות שחוברו לקווי מים.
בסביבות 1900 החלה תפיסת המטבח המשותף להשחק וחברים נשואים החלו לאכול בביתם. האוכל המשיך להיות מוגש במטבחים המשותפים אולם עקרות בית היו לוקחות אותו הביתה. צוות המטבח וחברים רווקים הוסיפו לאכול במטבחים המשותפים.
כל מטבח פעל בנפרד לפי נהגים שונים במעט, אך עם זאת התפריטים תוקננו במידה רבה במושבות כך שימנע מצב של אפליה במזון שמקבלים החברים במטבחים השונים. במוצאי שבת היו מוגשות נקניקיות חזיר או כותלי-חזיר, תפוחי אדמה מבושלים, גבינת קוטג' עם עירית, לחם עם גבינת שמנת ושטרויזל. ארוחת הצהריים בימי ראשון הייתה מרק אורז, תפוחי אדמה מטוגנים, תרד מוקרם, בקר מבושל, שטרויזל ותה או קפה. התפריטים השתנו עם עונות השנה; לדוגמה, בסתיו ובחורף הוגש יותר בשר בקר וחזיר שכן היה קל יותר לשמור עליו טרי.
עבודה וכלכלה
נשים באמנה עבדו בעיקר במטבחים המשותפים, בגני הילדים, בכביסה ובעוד כחמישה עיסוקים. כברים לעומת זאת הועסקו ב-39 סוגי עבודות שכללו ספר, קצב, חייט, מפעיל מכונה ורופא. גם הילדים השתתפו בעבודות מסוימות כמו קציר וחקלאות, ובנות סייעו בעבודות המטבח. עד גיל שנתיים שהו הילדים עם אימותיהם. לאחר מכן הלחו לגן ילדים עד גיל 7 ובהמשך למדו בבית ספר שיה ימים בשבוע במהלך כל השנה עד גיל 14 או 15. בבית הספר הם קילפו ניקו ומיינו גרעיני תירס, קטפו פירות, ולמדו קריאה, כתיבה וחשבון.
הקהילה נודעה בסבר פנים יפות כלפי זרים, ונהגה לסייע לנזקקים שפנו אליה. בין היתר היו נותנים מזון ומקלט לחסרי בית שהגיעו למקום ברכבת, וחלקם אף נקלטו לעבודה כפועלים בשכר טוב, שלווה גם בזכות לאכול שלוש ארוחות בים במטבח המשותף ודיור. מלבד חסרי הבית, אמנה שכרה עובדים נוספים מן החוץ הן לעבודה תעשייתית והן לעבודה חקלאית.
קהילות אמנה נהגו לרכוש מוצרים וחומרי גלם כגון צמר גולמי, שמן, שומן, עמילן, צינורות ואביזרים נוספים מבחוץ ולמכור לסביבתם.
תפילה
הכנסייה שהונהגה על ידי חבר הנאמנים הייתה מוסד מרכזי בקהילה. ילדים והוריהם התפללו ביחד. אמהות עם ילדים קטנים ישבו בחלקה האחורי של הכנסייה, וילדים בוגרים יותר ישבו בשורות הראשונות. הגברים והנשים הופרדו במהלך התפילה - גברים בצד אחד ונשים בצד האחר. הקהילה קיימה מספר תפילות לאורך היום שהיו מופרדות לפי גיל ומעמד חברתי, כשהזקנים התפללו בטקס נפרד, ובני גילאי ה-40–50 בטקס נפרד. התפילות נערכו 11 פעמים בשבוע, ללא כלי נגינה וללא שירת מזמורים.
השינוי הגדול
במרץ 1931 על רקע השפל הכלכלי הגדול, בישרה המועצה העליונה של קהילות אמנה לקהילות כי מצבם הכלכלי של הכפרים אינו טוב. פגיעת המשבר הייתה קשה אף יותר שכן כעשר שנים קודם לכן הרסה שרפה את המטוויה וטחנת הקמח של הקהילות. במקביל, בקרב חלק מחברי הקהילה התעורר רצון במרחב חילוני יותר שיאפשר יותר חופש אישי. האגודה החליטה להתפצל לשתיים - אגודה כנסייתית ללא מטרות רווח לאספקת צרכיה הרוחניים של הקהילה, וחברת מניות כלכלית משותפת. המהלך הושלם ב-1932 וכונה 'השינוי הגדול'.
תיירות היא כיום גורם מרכזי בכלכלת האזור, בו הוקמו מלונות רבים, גלריות של אמנים מקומיים ומסעדות - לצד כוח המשיכה של האתרים ההיסטוריים המשומרים.
ניהוג אלומה
ניהוג אלומה (גם היגוי אלומה, באנגלית: Beam Steering) היא היכולת לשנות את הכיוון של האונה הראשית של עקום קרינה של אנטנה.
במערכות מכ"ם ותקשורת רדיו מערכות, היגוי אלומה עשוי להתבצע על ידי מיתוג של אלמנטים המרכיבים את האנטנה, או על ידי שינוי יחסי של המופע של אותות RF המוזנים לאלמנטים המרכיבים את האנטנה.
באקוסטיקה, היגוי אלומה משמש כדי לכוון את הצליל ביציאת הרמקולים למיקום ספציפי בתוך אזור החשוף אל הרמקולים. היגוי האלומה נעשה על ידי שינוי העוצמה והמופע של שניים או יותר רמקולים המותקנים יחדיו, שינוי אשר גורם להתאבכות בצורה הרצויה. מבחינה מסחרית, סוג של זה רמקול מכונה מערך קווי. טכניקה זו כבר נמצאת בשימוש במשך שנים רבות, אך לאור התפתחויות בתחום של עיבוד אותות דיגיטלי, הטכנולוגיה זמינה גם בצורת מוצרים מסחריים. אחד המוצרים הראשונים בתחום נמכר בתחילת 1990 על ידי דוראן אודיו, שהשיקה את הטכנולוגיה בשם DDC (ראשי תיבות של Digital Directivity Control - בקרת כיווניות דיגיטלית).
במערכות אופטיות, ניהוג אלומה יכול להתבצע על ידי שינוי של מקדם השבירה של מדיום שדרכו אלומה מועברת, או על ידי שימוש במראות, מנסרות, עדשות, או שימוש בסריג עקיפה, או בצורה מכנית.
יהלי רוטנברג
יהלי רוטנברג (נולד ב-18 באוקטובר 1974) הוא כלכלן ורואה חשבון ישראלי המשמש כחשב הכללי במשרד האוצר.
ביוגרפיה
יהלי רוטנברג נולד בלימה בירת פרו, שם שהו הוריו בשליחות עת שימש אביו, הרב נפתלי רוטנברג, ברבנות. בהיותו כבן שלוש שבה משפחתו לישראל. הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה, תואר שני במנהל עסקים עם התמחות במימון מטעם אוניברסיטת בר-אילן. בנוסף הוא רואה חשבון. בשנים 2001–2002 היה עמית במרכז מילקן לחדשנות, בהמשך השתלם בקורסים שונים כגון קורס מנהלי סיכונים, קורס דילרים לחדרי עסקאות, קורס דירקטורים ועוד.
היה סגן בכיר לחשב משרד החינוך (2004–2007), חשב בכיר במטה החשב הכללי (2007–2011) החשבונאי הראשי (2011–2012), סגן בכיר לחשב הכללי (2012–2017), ראש חטיבת המימון, האשראי והמידע הניהולי. במסגרת תפקידו זה ניהל קשרים עם חברות דירוגי האשראי הבינלאומיות והוביל גיוסי חוב. היה אחראי בין השאר על הטיפול בחוב של חברת החשמל ושימש דירקטור בחברת נמל אשדוד.
באוקטובר 2020 הודיע שר האוצר ישראל כץ על כוונתו למנות את רוטנברג לחשב הכללי לאחר סיום תפקידו של רוני חזקיהו. ב-22 בנובמבר 2020 מונה רוטנברג לחשב הכללי במשרד האוצר.
בדצמבר 2020 הודיע לכל המנכ"לים של כלל משרדי הממשלה כי כל התיקונים שבוצעו בתקציבי המשרדים עד עתה הועברו למעשה כ"הוראות שעה" ואינם תקפים אם לא יאושר תקציב 2020 עד סוף השנה האזרחית.
חיים אישיים
רוטנברג נשוי ואב לשלושה. מתגורר בהר אדר ומנהל אורח חיים דתי.
קלוד בר רבי
ביוגרפיה
קלוד בר רבי נולד בפריז, ועלה לישראל עם משפחתו, בתחילה כתושב ארעי ולבסוף כתושב קבע. בשנת 1985 עבר עם משפחתו מנתניה לאילת שם סיים את לימודי התיכון בבית הספר המקיף ע"ש גולדווטר.
בשנת 1998 התקבל ללימודים גבוהים באוניברסיטת פרינסטון שבניו- ג'רזי בארצות הברית, בשנת 2000 סיים בפרינסטון תואר מוסמך בכלכלה (עם התמחות בכלכלה יישומית אמפירית) ובשנת 2005 הוסמך כדוקטור לכלכלה. עבודת הדוקטורט של בר רבי, בהנחייתו של פרופסור אלן קרוגר, עסקה בגורמים ובהשפעות הכלכליות של טרור.
בשנים 2004–2013 היה בר רבי כלכלן בכיר במכון ראנד ולימד בבית הספר ללימודי דוקטורט במדיניות ציבורית על שם פרדי של המכון. במקביל לימד גם באוניברסיטת UCLA. בשנת 2010 חזר בר רבי לישראל, ובמקביל לעבודתו בארצות הברית השתלב כמרצה בכיר בבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים. משנת 2013 בר רבי הוא פרופסור חבר באוניברסיטה. נוסף על כך, כיהן בשנים 2015 עד 2018 כסמנכ"ל המחקר וראש תוכנית מדיניות העבודה של מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל. ב-2019 היה פרופסור אורח בבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטת פרינסטון.
מחקריו
נושאי המחקר של בר רבי נפרסים על פני קשת רחבה של תחומי מדיניות ציבורית. במחקריו בתחום כלכלת טרור ניתח את סוגיית הקשר האמפירי שבין עוני, בערות וטרור והראה על קשר שונה מההנחה המקובלת באמצעות ניתוח אקונומטרי מעמיק. מחקרים נוספים בתחום זה הצביעו על המאפיינים של מקומות בסיכון לפיגועי טרור ושימשו קובעי מדיניות בארצות הברית לזיהוי ומיגון בהתמודדות עם סכנת פיגועי הטרור. מחקר שערך ובחן את יעילות הריסות בתים בהרתעת מחבלים מתאבדים שימש בהכרעות בג"ץ בנוגע ליעילות ההרתעתית של מדיניות זו.
בשנים האחרונות בנוסף לחקר כלכלת הטרור עסקו מחקריו של בר רבי בסוגיות מדיניות בנושאי שוק העבודה (ובכלל זה שוק העבודה העתידי), כלכלת ישראל, תכנון כלכלי-חברתי אסטרטגי, תכנון ציבורי, וניתוח התנהגות כלכלית (פרו-חברתית ואנטי-חברתית) ברמת הפרט. מחקריו בנוגע לתחום האנרגיה בישראל השפיעו על המעבר ממדיניות הישענות על דלקי מאובנים מזהמים לשימוש מוגבר בגז טבעי. בתחום הבריאות ערך בר רבי סדרת מחקרים שהביאו לגיבוש מערכת סיקור והפצת ידע רפואי לרופאים בקהילה בארצות הברית. מחקר שערך על הנדסת ההשכלה ושוק העבודה בקטר הוגש לממשל הקטרי ובהכרעת האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני הוביל לשינוי מדיניות. מחקרים של בר רבי גם שימשו את המועצה הלאומית לכלכלה בגיבוש תוכניות תכנון אסטרטגי ולניתוח מגמות בשוק העבודה הישראלי.
קישורים חיצוניים
הרצאות מצולמות הופעות בתקשורת
הערות שוליים
__חייב_תוכן_עניינים__
ויטוריה קולונה
וִיטוֹרְיָה קוֹלוֹנָה (באיטלקית: Vittoria Colonna; אפריל 1492 – 25 בפברואר 1547), המרקיזה מפסקארה, הייתה אצילה איטלקית ומשוררת. היא קיימה חברוּת אמנותית עם הפסל והצייר מיכלאנג'לו בואונרוטי, והחליפה עמו שירה. מותו בטרם עת של בעלה, בשנת 1525, איפשר לקולונה לפתח ולקיים את קשריה הספרותיים ולהפוך לאחת מן המשוררים האהודים ביותר של המאה ה-16 באיטליה.
עד התאלמנותה
קולונה נולדה במרינו, לאציו, מדינת האפיפיור, פייף של משפחת קולונה בגבעות האלבניות בסביבת רומא. הוריה היו פבריציו קולונה, אציל בכיר בממלכת נאפולי, וְאנְיֵיזֵה דָה מוֹנְטֶפֶלְטְרוֹ, בתו של הדוכס מאורבינו. בגיל 4, בלחץ פרדיננד השני, מלך נאפולי, הפכה מאורסת לפרנאנדו פרנצ'סקו ד'אוואלוס, בנו של המרקיז מפסקארה. היא זכתה לחינוך מעולה והפגינה כישרון ספרותי בגיל צעיר. מחזרים רבים ביקשו את ידה, ובהם דוכסי סבויה וברגאנזה, אולם היא נישאה לד'אוואלוס, על פי העדפתה, באי איסקיה ב-27 בדצמבר 1509. שם הצטרפה לחוג הספרותי של דודת בעלה, קוסטאנצה ד'אוואלוס, דוכסית פרנקאווילה.
הזוג התגורר באיסקיה עד 1511, אז יצא בעלה למלחמה בשירות "הליגה נגד צרפת". הוא נשבה בקרב רוונה (1512) והועבר לצרפת. במהלך חודשי שביו, ושנים של מסעות מלחמה לאחר מכן, החליפה קולונה עם בעלה מכתבים מלאי תשוקה ומסירות, בפרוזה ובשירה, אולם רק איגרת שירית אחת לבעלה שרדה עד ימינו.
בין 1516 ו-1522 איבדה קולונה שלושה מבני משפחתה. אחיה הצעיר פדריקו נפטר בשנת 1516, פבריציו ב-1520 ואחותה אנייזה בשנת 1522.
קולונה וד'אוואלוס כמעט שלא התראו, מכיוון שהלה היה אחד הקצינים הפעילים והמוכשרים ביותר בצבאו של הקיסר קרל החמישי. על אף שלא התראו, הצליחה קולונה להשפיע על בעלה שלא יצטרף לליגה נגד הקיסר לאחר קרב פאביה (1525), ושיסרב למלוכה על נאפולי, אשר הוצעה לו כגמול תמורת עריקה אל הצד הצרפתי.
קולונה בילתה את קיץ שנת 1525 בטירת אביה במרינו, ושם חלתה, ונותרה חולה כל חייה. במהלך שהותה שם קיבלה עותק מוקדם של כתב היד של "ספר החצרן" מאת בלדסארה קסטיליונה – ספר מרכזי של הרנסאנס – ותרמה להפצתו ברחבי נאפולי. ב-21 בספטמבר 1525 כתב אליה קסטיליונה והתלונן על שמעשיה אפשרו להעתיק את יצירתו באופן לא-מורשה בטרם השלים אותה ופרסם אותה. הדבר זירז את קסטיליונה להחיש את מועד פרסום הספר.
אלמנוּת (1525–1547)
ב-3 בדצמבר 1525, מת בעלה במילאנו מן הפצעים שספג בקרב פאביה. קולונה, שהייתה בדרכה לסעוד אותו, קיבלה את הידיעה על מותו בויטרבו, ובעקבות זאת עקרה למנזר סן סילבסטרו אין קפיטה ("סילבסטר הקדוש הראשי") ברומא. האפיפיור קלמנס השביעי ואחיה, אסקניו, דחו את בקשתה להיכנס למנזר ולנדור נדרי נזירות, ולכן היא שבה לאיסקיה וחיה שם שנים מספר. לדעת החוקרת אביגייל בראנדין, סיבת הסירוב של השניים לבקשתה של קולונה הייתה תקוותם שהיא תינשא שנית, ובכך תיצור עוד ברית בעלת תועלת פוליטית. ואולם, קולונה סירבה לכמה מחזרים, והקדישה את זמנה לכתיבת שירה.
כיבוש רומא בידי קרל החמישי בשנת 1527 איפשר למשפחת קולונה לשפר את היחסים עם האפיפיור קלמנס השביעי, מבית מדיצ'י, בכך שהציעו סיוע לאוכלוסייה הרומית. אף על פי כן, משתקף הצבא הצרפתי את נאפולי, כל משפחת אוואלוס נמלטה אל האי איסקיה.
תשעה חודשים לאחר כיבוש רומא, הגיע לאיסקיה בהזמנת קולונה ההיסטוריון פאולו ג'וביו, ושהה שם עד 1528. במהלך שהותו באי, חיבר טקסט שלא פורסם, בשם Dialogus de viris ac foeminis nostra aetate florentibus (בלטינית: "דיאלוג על אנשי ונשי פירנצה של ימינו"), אשר משתמש במסגרת של דיאלוג בדוי שמתרחש על איסקיה בסתיו וחורף 1527. בספר השלישי של החיבור כתב ג'וביו שיר הלל לקולונה, באורך עשרה עמודים.
בשנת 1529 שבה קולונה לרומא, וחילקה את זמנה במשך כמה שנים בין רומא, אורבייטו, איסקיה, ומקומות אחרים. בין היתר, ניסתה לתקן עוולות שגרם בעלה המנוח, בכך שהשתדלה אצל בית אוואלוס שיחזירו למנזר מונטקסינו אדמות שנלקחו ממנו שלא כדין. בשנת 1535 נפרדה גיסתה, ג'ובאנה מאראגון, מאחי קולונה אסקניו, ובאה לאיסקיה. קולונה ניסתה להשכין שלום בית ביניהם, ועל אף שג'ובאנה סירבה, הפכו שתיהן חברות קרובות. הן תמכו בהוגה הנוצרי חואן דה וולדס, וניסו להשתדל עבור אסקניו כשסירב לשלם מס מלח לאפיפיור פאולוס השלישי במסגרת "מלחמת המלח".
ב-8 במאי 1537 הגיעה לפרארה עם נשים אחרות, בכוונה להמשיך משם לוונציה ומשם לארץ הקודש. יש הסוברים שמטרת הגעתה לפרארה הייתה לסייע לברנרדינו אוקינו להקים שם מנזר קפוצ'ין. בשל מצבה הבריאותי, נשארה קולונה בפרארה עד האביב של השנה הבאה. חבריה בעיר הניאו אותה מכוונתה לנסוע לארץ הקודש, והיא שבה לרומא ב-1538.
היא חזרה לרומא שנית, מוויטרבו, ב-1544, והתגוררה כרגיל במנזר סן סילבסטרו. היא מתה במנזר ב-25 בפברואר 1547.
על חבריה בין אנשי הספרות נמנו פייטרו במבו, לואיג'י אלמאני, בלדסארה קסטיליונה, ומרגריט דה נוואר. כמו כן הייתה מיודדת מאוד עם רפורמטורים איטלקיים, כגון אוקינו ופייטרו קרנסקי, אך הלכה לעולמה לפני שמשבר הכנסייה באיטליה התפוצץ. על אף שתמכה ברפורמה בדת, אין סיבה להניח שעמדותיה הדתיות לא יכלו להישאר בגבולות הכנסייה הקתולית, ואין כל סימן שהפכה בעצמה פרוטסטנטית.
כיום יש בפסקארה מוזיאון לאמנות מודרנית על שמה.
יצירתה
שירתה פורסמה בימי חייה, בפארמה, בפרארה, בוונציה, בבולוניה, ועוד. לאחר מותה יצאו מהדורות נוספות של שירתה במשך שאר המאה ה-16, ובשלהי המאה ה-20 יצאו מהדורות מדעיות ראשונות של שירתה.
קרליה פטרוזבודסק
קרליה פטרוזבודסק (ברוסית: ФК «Карелия Петрозаводск») הייתה קבוצת כדורגל מקצוענית מהעיר פטרוזבודסק (בשנת 2011 שיחקה זמנית באצטדיון פטרובסקי בסנקט פטרבורג), רוסיה, שנוסדה בשנת 2011 והתקיימה עד 2018. ב-2018 הוקמה מחדש ומאז 2020 מתמודדת שוב בליגת הכדורגל החובבנית.
ספורט, ספרטק וקרליה דיסקברי
קרליה הוקמה לראשונה בשנת 1914 בשם קבוצת הספורט הראשונה, או בפשטות קבוצת "ספורט". בשנת 1935 אורגנה מחדש כקבוצת ספרטק, אך בעקבות מלחמת העולם השנייה פורקה וחידשה פעילותה ב-1944. בשנת 1964 החלה להתמודד במסגרת הליגה הסובייטית השנייה, בה התמודדה גם בעונת 1971, בעונת 1972 ובעונת 1990 והישג השיא שלה היה מקום 8 בליגה בעונת 1971.
בעונת 1993 הבעלות על הקבוצה עברה לידי חברת "ארזו" מסנקט פטרבורג ובאותה עונה המועדון הגיע להישא השיא בהיסטוריה שלו משסיים במקום השני בטבלת האליפות של הליגה הרוסית השנייה. ברם, ב-1994 סבלה מקשיים כלכליים רבים ובתום אותה שנה פורקה. בשנת 1996 עיריית פטרוזבודסק ואנשי ועדת הספורט של רפובליקת קרליה יזמו את הקמת המועדון מחדש בשם "קרליה ארזו" והיא התמודדה בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה, אך פורקה שוב זמן קצר לאחר מכן. בשנת 2001 הוקמה שוב וקיבלה את סמל הרפובליקה כסמל המועדון והמשיכה להתקיים לסירוגין עד 2006 כשהחלה להתמודד במסגרת הליגה השלישית באופן סדיר עד עונת 2008. בשנת 2009 שינתה את שמה שוב ונקראה בשם "דיסקברי", לעיתים נשאה את השם "קרליה דיסקברי" (בקרלית: Karjala-Diskaveri potkupallojoukkoveh). תחת שם זה התמודדה בליגה השלישית כשהיא פועלת בחסות חברת "דיסקברי", מהעיר סנקט פטרבורג. במרץ 2011 הייתה אמורה להתמודד בליגה השנייה אך בשל סכסוך מול מועדון נוסף בשם זה שנרשם לליגה השנייה הוחלט כי תתמודד בליגה החובבנית ובסוף אותה עונה הקבוצה פורקה.
קרליה
קרליה הוקמה מחדש בשנת 2011 והיא התמודדה בליגה השנייה משנת 2011 עד עונת 2012/2013 ולאחר מכן איבדה את מעמדה המקצועני.
בשנת 2018 הוקמה במקומה מועדון כדורגל בשם נבחרת קרליה בכדורגל שמתמודדת בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה.
אצטדיון הקבוצה
אצטדיון ספרטק בעיר שימש כמגרש הבית ובו תכולה של 14,545 מושבים. רשמית המתחם נקרא בשם "האצטדיון הרפובליקני המרכזי "ספרטק" והוא נבנה בשנת 1968. שופץ לאחרונה בשנת 2012, בשיפוץ שהוריד את תכולת המושבים מ-2,000 ל-14,545. משמש גם כביתה של קבוצת הפוטבול "Karelian Gunners".
אצטדיון נוסף הוא אצטדיון יונוסט בעיר המכיל 3,500 מושבים ושימש כמגרש רזרבי. נבנה בשנים 1930-1932 ושופץ לאחרונה בשנים 2006—2007.
לואיז הנסון
לואיז מריה הנסון (בשוודית: Louise Maria Hansson; נולדה ב-24 בנובמבר 1996) היא שחיינית שוודית. אלופת עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) במשחה ל-100 מטר גב, סגנית אלופת עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) במשחה ל-100 מטר פרפר וזוכת מדליית ארד באליפות עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) במשחה ל-50 מטר גב. שותפה לשיא עולם בבריכת 25 מטר במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב.
ביוגרפיה
הנסון גדלה בהלסינגבורג. אביה, לארס אולף הנסון, מאמן שחייה במועדון השחייה שבו התאמנה בעיר מגוריה. אחותה הצעירה, סופי הנסון אף היא שחיינית אלופה ושיאנית עולם במשחה שליחות בבריכת 25 מטר ואלופת אירופה במשחה ל-100 מטר חזה. היא למדה ושחתה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
2012
באליפות אירופה שנערכה בדברצן הונגריה במאי אותה שנה היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.72 שניות.
2014
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:35.82 דקות, לפני הולנד (3:36.26 דקות) ואיטליה (3:37.63 דקות), ומדליות כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:51.03 דקות, אחרי אייטלהי שקבעה שיא אליפות חדש של 7:50.53 דקות ולפני הונגריה (7:54.23 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.80 דקות ופעמיים במקום עשירי, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.79 שניות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:14.11 דקות.
שיאנית אירופה
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר אותה שנה זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:45.34 דקות, אחרי הולנד (1:44.85 דקות) ולפני איטליה (1:45.73 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:07.96 דקות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה שקבעה שיא אליפות חדש של 2:02.53 דקות ושיבון-מארי אוקונור מבריטניה (2:05.13 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 59.47 שניות, במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.74 שניות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.16 שניות.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא סיימה פעמיים במקום חמישי, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:35.90 דקות, כשחיינית רביעית היא שחתה תוצאה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 54.54 שניות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי 7:50.26 דקות, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:59.72 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:59.45 דקות, כשחיינית רביעית היא שחתה תוצאה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 55.00 שניות, במקום 31 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.73 שניות ובמקום 29 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:15.66 דקות.
2017
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בקופנהגן, דנמרק 2017 היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי ביחד עם מישל קולמן, שרה שסטרם ונטלי לינדבורג בתוצאה של 1:35.92 דקות, אחרי הולנד שקבעה שיא עולם חדש של 1:33.91 דקות ולפני דנמרק (1:36.02 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.56 שניות ובמקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.19 שניות.
2021
באולימפיאדת טוקיו (2020) היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.22 שניות, במקום שישי במשחה שליות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:34.69 דקות ובמקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם מישל קולמן, סופי הנסון אחותה ושרה שסטרם בשיא לאומי חדש של 3:54.27 דקות, את סגנון הפרפר היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 56.12 שניוות.
אולגה בריזגינה
אולגה ארקדייבנה ולדיקינה בריזגינה (באוקראינית: Ольга Аркадьевна Брызгина Владыкина; נולדה ב-30 ביוני 1963) היא אתלטית סובייטית בעבר, שייצגה עד שנת 1991 את ברית המועצות ואחר כך ייצגה את אוקראינה. היא אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות אולימפיות, מהן 3 מדליות זהב, אלופת עולם בריצת 400 מטר ושיאנית העולם הנוכחית (2017) בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:15.17 דקות, משנת 1988. בעלת התוצאה הרביעית בכל הזמנים בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה
בריזגינה נולדה בקרסנוקמסק שבמחוז פרם. בשנת 1979 עברה עם משפחתה ללוהנסק, עיר שמתגוררת עד היום.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, אז מערב גרמניה בשנת 1986 זכתה בריזגינה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.67 שניות.
אלופת עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 זכתה בריזגינה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.38 שניות, לפני פטרה שרזינג (49.94 שניות) וקירסטן אמלמן (50.20 שניות) שתיהן ממזרח גרמניה ובמדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:19.50 דקות, אחרי מזרח גרמניה (3:18.63 דקות) ולפני ארצות הברית (3:21.04 דקות).
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה בריזגינה בשתי מדליות זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.65 שניות, לפני פטרה שרזינג (49.45 שניות) ובת ארצה אולגה נזרובה (49.90 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם טטיאנה לדובסקאיה, אולגה נזרובה ומריה פיניגינה בשיא עולם חדש של 3:15.17 דקות, לפני ארצות הברית עם דנין הווארד, דיאן דיקסון, ואלרי בריסקו-הוקס ופלורנס גריפית' ג'וינר (3:15.51 דקות) ומזרח גרמניה (3:18.29 דקות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכתה בריזגינה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:18:43 דקות, לפני ארצות הברית (3:20.15 דקות) וגרמניה (3:21:25 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.82 שניות ולא הצליחה להגן על תוארה.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה בריזגינה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:20.20 דקות, לפני ארצות הברית (3:20.92 דקות) ובריטניה (3:24.23 דקות) ומדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.05 שניות, אחרי מארי-ז'וזה פרק מצרפת (48.83 שניות) ולפני קסימנה רסטרפו מקולומביה (49.64 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
חייה האישיים
בריזגינה נישאה לויקטור בריזגין אלוף אולימפי בריצת שליחים 4x100 מטר באולימפיאדת סיאול (1988). לזוג בת, יליזבטה בריזגינה אף היא אתלטית מוכשרת, אלופת אירופה הנוכחית בריצת שליחות 4x100 מטר וסגנית אלופת אירופה הנוכחית בריצת 200 מטר.
My First Story
My First Story (מוכר כ- MY FIRST STORY) היא להקת רוק יפנית אשר נוסדה ב-2011.
דמיטרי וורוננקו
ביוגרפיה
דמיטרי וורוננקו נולד ב-29 ביולי 1971, ב,, קירגיסטן הסובייטית. אביו עבד כחשמלאי ואמו כגננת. לאורך ילדותו נהג להתעלל בבעלי חיים, ואף נתפס מספר פעמים לאחר שחנק למוות חתולים וכלבים.
לאחר שנשר מלימודיו בכיתה י' לא הצליח וורוננקו למצוא עבודה קבועה, וב-1987, בעודו בן שש עשרה, עזב את ביתו ונסע לקריבי ריה, אוקראינה, שם החל ללמוד רתכות בבית ספר מקצועי.
ניצני הפשע שלו לא איחרו לבוא, וב-1989 נידון לשלוש שנות עבודות שירות באתרי בנייה בחצי האי קרים בגין גנבה. מעט לפני שסיים לרצות את עונשו נתפס גונב שוב, לאחר שלקח בקבוק ברנדי וטלפון סלולרי ממנהל המשמרת שלו, ונידון לשנתיים נוספות.
לאורך השנים הבאות המשיך וורוננקו לשקוע אל תוך חיי הפשע, ובין השנים 1997–1999 נידון לעונש מאסר על תנאי בגין וגנבה. ב-2004 הורשע בשני מעשי אונס שביצע ב-2000 ו-2001, ונידון לחמש שנות מאסר בכלא קרסטי. הוא שוחרר על-תנאי במרץ 2005 בגין התנהגות טובה, לאחר שריצה בסך הכל כשלוש שנים ושלושה חודשים מתוך עונשו המקורי.
הרציחות
כל קורבנותיו של וורוננקו היו ילדות או נערות, רובן בלונדיניות בגובה 150 סנטימטרים פחות או יותר. הוא הורשע, כאמור, בשני מעשי אונס בראשית שנות ה-2000, אולם סדרת הרציחות הידועה והמתמשכת שבגינה נודע לשמצה כאנס ורוצח סדרתי החלה למעשה רק כעבור מספר שנים, ב-2006.
התקרית הראשונה התרחשה ב-25 באוגוסט אותה שנה, אז אנס נערה בת שבע עשרה בה נתקל ב, בסנקט פטרסבורג. וורוננקו לכד את הקורבן, סטודנטית לאופנה בשנתה הראשונה, לאחר שחנק אותה בחוזקה עד שאיבדה את הכרתה. היא התעוררה כאשר החל להפשיט אותה וניסתה להכותו בחזהו ובראשו, אך הוא המשיך לאנוס אותה ולבסוף נמלט מהזירה. הסטודנטית האלמונית היא היחידה מבין קורבנותיו של וורוננקו אשר נותרו בחיים.
כעבור מספר חודשים ביצע וורוננקו את הרצח הראשון שלו, ב-8 בדצמבר, כאשר גרר את לידה פוגודינה בת האחת עשרה למרתף בניין דירות בשדרות סטאצ'ק מספר 46, והמשיך לבצע בה אונס אלים בטרם חנק אותה למוות בעזרת בגדיה. פוגודינה התגוררה באותו בניין עם הוריה, והתכוונה לצאת החוצה למספר דקות בכדי להשאיל דיסק מחברתה, אשר גרה באחד הבתים הסמוכים. כאשר הבחינה בהיעדרותה פתחה אמה בחיפוש אחריה, אשר נמשך לפחות עד לשעה 23:35 באותו הלילה, לפני שגופתה נמצאה בתוך ערמת אשפה במרתף.
כחודש לאחר מכן פגש וורוננקו את יקטרינה פדוטובה בת התשע עשרה, ב-28 בינואר 2007 בשדרות פוליוסטרובסקי, קרונשטאדט, בזמן שחזרה לביתה. הוא הציע ללוות אותה לתחנת אוטובוס קרובה בטרם התנפל עליה בפתאומיות וגרר אותה לאתר בנייה קרוב, בו אנס ורצח אותה. לאחר מכן שדד מגופתה כסף מזומן, תכשיטים וטלפון נייד שהחזיקה עליה. גופתה נמצאה כעבור מספר שבועות.
הרצח הבא התרחש ב-4 במרץ 2007, אז תכננה הסטודנטית אליונה גנתיוק בת העשרים לבלות את הערב עם בן זוגה, תלמיד בבית ספר לצוערי חיל הים, אשר לא הצליח לעזוב את יחידתו והודיע לה כי תיאלץ לשוב לביתה לבדה. וורוננקו פגש את גנתיוק כאשר יצאה מתחנת הרכבת, אז שלחה מסרון לבן זוגה בו כתבה לו כי פגשה מכר אשר ילווה אותה חזרה לביתה. השניים צעדו יחדיו לאורך 1.2 קילומטרים לפני שהגיעו לבית מסוים בשדרות קולומיאז'סקי, אז התנפל עליה וורוננקו וגרר אותה לכיוון המרתף, אשר התגלה כנעול, כך שנאלץ לאנוס אותה על המדרגות. בתום המעשה חנק אותה למוות עם כבל חשמלי.
מעשה הרצח האחרון בסדרת התרחש כעבור חודשיים, ב-21 במאי 2007, כאשר אמה של לנה בויקו בת השתים עשרה הבחינה בהיעדרותה של בתה לאחר שלא שבה מבית הספר. היא התקשרה לבן זוגה לשעבר, מאחר שחיו כפרודים וחלקו במשמורת על בתם, וביקשה ממנו לעזור לה בחיפושים אחריה. הלה מצא את גופתה של למחרת, ב-22 במאי, במרתף הבית בו התגוררה ב מספר 9. בדומה למודוס אופרנדי שהפגין וורוננקו בכל הרציחות הקודמות, הפשיט את בויקו באופן חלקי בטרם אנס וחנק אותה למוות בעזרת בגדיה.
מעצר
בניסיון להתחקות אחר עקבותיו שורטט תחילה קלסתרון של וורוננקו כפי שנראה בהקלטות מצלמות האבטחה שלכדו את דמותו באחת מזירות הפשע הראשונות. לאורך שאר התקופה בה ביצע את רציחותיו תחקרה המשטרה כ-863 חשודים אפשריים אשר הורשעו קודם לכן בעבירות ופשעים בעלי אופי מיני, עד שעלה בידה להבחין בפרט מכריע בזירת הפשע האחרונה בה נרצחה לנה בויקו: הטלפון הסלולרי של הצעירה נגנב ממנה.
בשלב זה החליטו גורמי החקירה לרכז את מיטב מאמציהם באיכון הטלפון הגנוב, ולמדו מספק השירות אצלו היה רשום כי כרטיס הסים הוסר מהמכשיר, על אף שהסוללה נותרה במקומה. לא נעשה כל שימוש בטלפון עד ל-22 במאי אז הוא אותר למקום כלשהו ברובע קירוב.
אנשי צבא ושוטרים החלו לפטרל באזור, בטרם קיבלו מידע על אלמוני המתגורר בדירתה של אישה בת שלושים וחמש העונה לשם טמרה, אשר תאם לכל התיאורים שנמסרו אודותיו מידי העדויות שנגבו: גובהו כ-180 סנטימטרים, שיער ברונטי, פנים רחבות, וצלקת על שפתו העליונה.
כאשר הגיעו לביתו ב-24 במאי למדו הרשויות מבעלת ביתו כי דמיטרי פטרוביץ' וורוננקו, אזרח אוקראיני אשר התעקש להיקרא דמיטרו בכדי להדגיש את מוצאו, כבר עזב למקום עבודתו והיה אמור לשוב בצהרי אותו יום. עם חזרתו נתקל בחדר המדרגות באדם לבוש בבגדים אזרחיים וניסה להימלט, אך נתפס במהרה ונעצר. כאשר נלקח לניידת נשמע אומר,.
משפט
לאחר שנעצר הואשם וורוננקו ברצח של לנה בויקו בלבד וזאת בשל מחסור בראיות, אולם מעט לאחר מכן מסר את הודאתו עבור שלושת הרציחות האחרות. הערכה פסיכיאטרית שעבר קבעה כי היה שפוי בעת ביצוע מעשיו, ולפיכך כשיר לעמוד למשפט.
בני משפחותיהם של הקורבנות והתובע המחוזי ביקשו להוציא להורג את וורוננקו עבור פשעיו, אולם גזר הדין מאותו הסוג לא נחשב לאפשרות קבילה מבחינת בית המשפט דאז, זאת בעקבות המורטוריום שביטל את עונש המוות ב-20 במרץ 2008. בית המשפט, אפוא, גזר עליו מאסר עולם. כמה מקרובי הקורבנות עתרו לבית המשפט העליון של רוסיה ודרשו להטיל על וורוננקו את עונש המוות, אך גזר הדין נותר על כנו.
וורוננקו סירב להביע חרטה על מעשיו ואמר במשפטו: ; הוא מרצה כיום את מאסרו בבית הסוהר.