cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tina Snow
רקע והפקה
בהמשך, יצאה הרצועה השביעית "Big Ole Freak", כסינגל השני והאחרון מתוך המיני-אלבום, תוך שצברה קרוב ל-50 מיליון השמעות בספוטיפיי. הרצועה השישית "Neva", זכתה להצלחה, תוך שצולם לה וידאו קליפ נלווה שזכה להצלחה ביוטיוב כאשר צבר קרוב ל-10 מיליון צפיות.
מדליית כסף
בספורט ובתחומים דומים אחרים הכוללים תחרות, מדליית כסף היא מדליה העשויה מכסף או מצופה בו. מדליה זו מוענקת אל המעפיל למקום השני בתחרויות ספורט כמו המשחקים האולימפיים או משחקי חבר העמים הבריטי. לצד מדליית הכסף, מוענקות גם מדליית זהב למסיים במקום הראשון ומדליית ארד למסיים במקום השלישי. באופן כללי יותר, כסף הוא באופן מסורתי מתכת המשמשת לעיתים לכל סוגי המדליות האיכותיות, כולל כאלה בתחום האמנות.
בענפי ספורט רבים הכוללים הדחה של קבוצות יריבות, כולל אלה עם פלייאוף במקום השלישי (כמו הוקי קרח וכדורגל אולימפיים או גביע העולם בכדורגל), מדליית כסף היא היחידה שניתנת לקבוצה המפסידה, ואילו הקבוצות האחרות זוכות בזהב ובארד.
ספורטאים בולטים כמו ג'וסלין לארוק (אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018)) השמיטו מצווארם את מדליית הכסף שלהם, כמחאה מיד לאחר שקיבלו אותן; מאוחר יותר הורתה פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית ללארוק להשיב מיד את מדליית הכסף לצווארה.
במשחקים האולימפיים
במהלך האירוע האולימפי הראשון בשנת 1896, המדליות שהוענקו לזוכים במקום הראשון היו עשויות למעשה ממתכת כסף. המנהג של זהב-כסף-ארד לשלושת המקומות הראשונים מתוארך לאולימפיאדת סנט לואיס ב-1904, ובמרוצת הזמן הועתק המנהג לאירועי ספורט רבים אחרים. הטבעת המדליות היא באחריות העיר המארחת.
משנת 1928 ועד 1968 העיצוב תמיד היה זהה: על הצד הקדמי נטבע עיצוב גנרי של האמן ג'וזפה קסיולי מפירנצה, ועליו תמליל שניסחה העיר המארחת. על הצד ההפוך נטבע עיצוב גנרי נוסף של אלוף אולימפי מסוים. בין השנים 1972–2000, העיצוב של קסיולי (או עיבוד קל מחדש של יצירתו) נותר בצד הקדמי ועיצוב מותאם אישית של העיר המארחת הוטבע מאחור. כאשר ניתנה תשומת לב לכך שהעיצוב של קסיולי כלל אמפיתיאטרון רומאי בשעה שהמשחקים האולימפיים במקור בכלל חלק מתרבות יוון העתיקה, הוזמן עיצוב חדש למדליות האולימפיות.
מדליות משחקי החורף האולימפיים עוצבו בצורה מגוונת יותר.
עכבר העיר ועכבר הכפר
עכבר העיר ועכבר הכפר הוא משל המיוחס לאיזופוס.
תקציר העלילה
במהלך הסיפור, עכבר העיר מבקר את בן דודו, עכבר הכפר. עכבר הכפר מציע לעכבר העיר ארוחה פשוטה של מזון כפרי, אך זה מסרב בלעגנות. הוא לוקח את עכבר הכפר לביקור בעיר כדי להראות לו את "החיים הטובים". ואולם, באמצע ארוחה של עוגות וריבה מתנפלים עליהם שני כלבים (בגרסה אחרת: חתולים), והעכברים נאלצים לנטוש את החגיגה ולרוץ למקום מבטחים. לאחר מכן, עכבר הכפר חוזר לכפרו, ובפיו מוסר ההשכל:
עיבודים מן העת החדשה
הסיפור "עכבר העיר ועכבר הכפר" (112 בסיווג ארנה-תומפסון) זכה לעיבודים רבים.
ביאטריקס פוטר עיבדה ואיירה את הסיפור בשנת 1918, וקראה לו "סיפורו של ג'וני, עכבר העיר".
אולפני ההנפשה של וולט דיסני הפיקו סרט שמשמש כגרסה שלהם לסיפור בשם "בן הדוד מהכפר", כאשר הוא זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
ב-1945 כיכבו טום וג'רי בסרט הנפשה קצר בשם "עכבר במנהטן", המבוסס על הסיפור.
ב-1998 החלה להיות משודרת הסדרה "עכבר העיר ועכבר הכפר", אשר מבוססת על סיפור זה, כאשר הדמויות הראשיות שבה הופיעו לפני כן, בשנת 1993, בספיישל הטלוויזיוני "עכבר העיר ועכבר הכפר: סיפור חג המולד". הסדרה שודרה בישראל בדיבוב עברי, תחילה בערוץ הילדים ולאחר מכן בלוגי.
הסיפור מוזכר רבות ביצירות אמנות, סרטים ויצירות מוזיקליות מן העת החדשה. כך למשל שירו המפורסם של מאיר בנאי "וביניהם", וכן העיתון הישראלי "עכבר העיר" אשר שאל את שמו מכותרת הסיפור.
צארסקויה סלו
צארסקויה סלו (ברוסית: Ца́рское Село́ - "כפר הצאר") הוא אתר מגורים של משפחת הצאר הרוסי בתקופת שלטון בית רומנוב. האתר, הממוקם בעיירה פושקין, כ-26 ק"מ דרומית לסנקט פטרבורג (באותה עת בירת האימפריה הרוסית), הוכרז בשנת 1990 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו כחלק מהמרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים.
היסטוריה
במהלך המאה ה-17 הייתה האחוזה בבעלותו של אציל שוודי. באותה עת נקראה האחוזה בפינית: "סארי סלו" - "כפר האי" או "הכפר הגבוה". לימים עוות השם על ידי התושבים הרוסיים של האזור ל"צארסקויה" - שמשמעו "של הצאר".
בשנת 1708 הוענק השטח על ידי הצאר פיוטר הגדול לרעייתו, הקיסרית יקטרינה הראשונה, אשר הקימה בכפר את כנסיית הבשורה בשנת 1724 ושינתה את שם הכפר ל"בלאגווסצ'נסקויה" (כפר הבשורה). שם זה לא תפס ותושבי הכפר המשיכו לקרוא לו בשמו המקורי.
הארמון הורחב בהוראת הקיסרית יקטרינה השנייה, אשר שכרה את האדריכל צ'ארלס קמרון להרחיב את הארמון לממדיו הנוכחיים.
כיום האזור כולל שני ארמונות:
פארק יקטרינה כולל גנים רשמיים בסגנון צרפתי, וגנים אנגליים טבעיים ובהם מבנים רבים (מבני שטות) ובהם בית האדמירליות ההולנדי, הפגודה החורקת, עמוד צ'זמה, אובליסק קאגול וגשר עשוי שיש.
בפארק אלכסנדר נבנה הכפר הסיני.
בשלהי המאה ה-18 הפך האזור לאתר הנופש הפופולרי של האצילות הרוסית, אשר שאפה לנפוש בסמוך למשפחה הקיסרית. בצידו הדרומי של הארמון הוקמו מבני המשמר הקיסרי, ובסמוך, בשנת 1770 יסדה יקטרינה הגדולה את העיירה "סופיה" (שמה הגרמני של הקיסרית). בתקופה זו נבנתה בעיירה קתדרלת העלייה, בתכנונו של צ'ארלס קמרון (בסגנון ניאו קלאסי).
בשנת 1808 אוחדו סופיה וצארסקויה סול, והפכו לעיירה אחת.
בשנת 1811 הורה הצאר אלכסנדר הראשון על פתיחת צארסקויה סלו לייסאום בסמוך לארמון יקטרינה. בית ספר זה שימש את ילדי משפחתו וכן למדו בו אלכסנדר פושקין ואלכסנדר גורצ'קוב (שסיימו את לימודיהם בבית הספר בשנת 1817).
העיירה נותרה עיירה כפרית, ובמהלך התיעוש שפקד את האזור בשלהי המאה ה-19 לא ניבנו בסמוך לה מפעלים, אולם קו הרכבת הראשון ברוסיה נבנה בשנת 1837 במטרה לקשר את הכפר עם סנקט פטרבורג. כמו כן הוקמה בכפר תחנת רדיו בשנת 1917.
במהלך המהפכה הרוסית הוחזק הצאר ניקולאי השני במעצר בארמון אלכסנדר.
בשנת 1918, בעקבות מהפכת אוקטובר שונה שם הכפר ל"דטסקויה סלו" (כפר הילדים) ובשנת 1937 שונה שם העיירה לפושקין, לזכר ציון יובל המאה למותו של המשורר אלכסנדר פושקין.
בתום המלחמה החלו עבודות השיקום של הארמונות. עבודות אלה טרם הסתיימו.
בעת הכיבוש הנאצי, באוקטובר 1941, הובאו מאות גברים, ילדים ונשים יהודים אל הפארק בארמון יקטרינה ונורו למוות.
בשטח העיר ממקום בית הקברות לחללי מלחמת העולם הראשונה שנהרס בתקופה הסובייטית ובשנת 2014 הוחלט על שיקומו.
זה יבוא פתאום
זה יבוא פתאום הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה. השיר יצא לאור באפריל 1994, כסינגל מתוך אלבומה השישה עשר, כל הנשמה, על ידי חברת התקליטים NMC יונייטד.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד של רשת ג'.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי בצלאל אלוני והולחן על ידי אילן וירצברג. השיר הוא שיר פופ קצבי אשר מאפיין כמה שירים נוספים מתוך האלבום כל הנשמה. השיר יצא כסינגל באפריל 1994, ביחד עם השיר "מיליון".
וידאו קליפ
הוידאו קליפ המלא של השיר הועלה ליוטיוב ב-10 באוגוסט 2010. בתחילת הקליפ, ניתן לראות קהל מאזינים יושבים, ולאחר מכן את עפרה חזה עולה לבמה. בהמשך, ניתן לראותה שרה את השיר בליווי להקה.
ב-4 ביוני 2017, הועלה הקליפ מחדש ליוטיוב בהפרדה גבוהה.
סליבן (מחוז)
מחוז (אובלסט) סליבן (בבולגרית Област Сливен) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה השוכן במזרח מרכז בולגריה, עיר בירתו היא סליבן, שטחו מהווה 3.19% משטח המדינה וכמות האוכלוסין שבו מהווה 2.8% מאוכלוסיית בולגריה.
היסטוריה
ראשית התיישבות אנושית פזורה באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה. ראשית התיישבות אנושית מאורגנת במחוז מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. מהמאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-4 שלטה באזור האימפריה הרומית ולאחריה האימפריה הביזנטית. בראשית המאה ה-9 נכבש האזור על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה. בראשית המאה ה-11 פלש צבא האימפריה הביזנטית בפיקודו של בסיליוס השני, כבש את האזור וגרם לקריסת האימפריה הבולגרית. השם סליבן הוזכר לראשונה ב-1153 בכתביו של הכרוניקן מוחמד אל-אדריסי, אשר סייר בבלקן ובכלל זה בעיר סליבן. בראשית המאה ה-13 נשלט האזור על ידי האימפריה הבולגרית השנייה. באמצע המאה ה-14 עבר המחוז לחזקת האימפריה העות'מאנית והיה חלק מפלך רומליה העות'מאני. קרבתו של האזור למרכזי השלטון העות'מאנים הפכה אותו לצומת דרכים כלכלית וצבאית. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש האזור על ידי צבא האימפריה הרוסית בסיוע מתנדבי אופלצ'נצי בולגרים. לאחר המלחמה ומתוקף סיכומי קונגרס ברלין נכלל השטח בחבל העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית וב-1885 עם איחודו של המחוז עם נסיכות בולגריה, עבר לחזקתה.
כלכלה
עיקר התוצר המקומי הגולמי מגיע ממגזרי התעשייה והחקלאות. במחוז קיימים מפעלי טקסטיל וייצור שטיחים, מספר יקבים, מחלבות ומפעלי עיבוד מזון. בענף החקלאות הגידולים המרכזיים הם חיטה, שעורה, שיפון, חמניות, ענבים ואפרסקים. כמו כן מגדלים צאן ובקר לתעשיות החלב והבשר.
דמוגרפיה
אוכלוסיית המחוז מצויה במגמת קיטון מתונה (תמותה לעומת ילודה) ובמגמת הגירה שלילית. 74.69% הם בולגרים, 10.51% ממוצא טורקי ו-12.26% הם צוענים. 49% הם גברים ו-51% הן נשים.
אקלים
במחוז שורר אקלים ממוזג. במרבית אזוריו קיימות השפעות מקצינות מכיוון הרי הבלקן. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11oc כאשר ערכי הקיצון הממוצעים נעים ממינוס 2oc בינואר ועד 22oc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 500 ל-600 מילימטרים בשנה.
מדליית זהב
בספורט ובתחומים דומים אחרים הכוללים תחרות, מדליית זהב היא מדליה אשר מוענקת למנצח בתחרות כמו המשחקים האולימפיים או משחקי חבר העמים הבריטי. לצד מדליית הזהב, מוענקות גם מדליית כסף למסיים במקום השני ומדליית ארד למסיים במקום השלישי.
בעוד שמדליות זהב מסוימות הן זהב מלא, אחרות עשויות מכסף אך מצופה זהב, כמו מדליה אולימפית, מדליית לורנץ, מדליית הזהב של הקונגרס. מדליות פרס נובל מורכבות מזהב לבן 18 קראט בציפוי זהב 24 קראט.
ספרי לי אהובה
ספרי לי אהובה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית דין דין אביב. את השיר הוציאה לאור בשנת 2008 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה הראשונה באלבומה השני של הזמרת, חופשיה בין עולמות.
יחסי יפן–תאילנד
יחסי יפן–תאילנד הם היחסים הדו-צדדיים בין יפן לתאילנד. היחסים בין המדינות החלו עם הסחר היפני בספינות החותם האדום והקמת קהילות יפניות על אדמת סיאם, אולם הם נותקו בעת תקופת ההסתגרות של יפן. היחסים התחדשו במאה ה-19 והתפתחו עד לנקודה בה יפן היא כיום אחת השותפות הכלכליות הבולטות של תאילנד. תאילנד ויפן מעולם לא איבדו ריבונותן למעצמות האירופיות בתקופה הקולוניאלית והן היו בעלות ברית במלחמת העולם השנייה.
יחסים ראשונים
בדצמבר 1605 נהרג ג'ון דייוויס, החוקר האנגלי המפורסם, על ידי שודדי ים יפנים מול חופי סיאם (תאילנד), ובכך הפך לאנגלי הראשון שנהרג על ידי יפני.
סחר בחותמות אדומות
בסביבות 56 ספינות החותם האדום לסיאם נרשמו בין 1604 ל-1635. בסביבות שנת 1620 היה הסחר בין סיאם ליפן גדול יותר מסך הסחר של סיאם עם כל שאר המדינות.
מושבה יפנית הוקמה בסיאם. המושבה הייתה פעילה בסחר, בייחוד בייצוא עץ ליפן תמורת עבודות יד יפניות (חרבות, קופסאות לכה, ניירות איכותיים) וכסף יפני. מסיאם, יפן התעניינה ברכישת משי סיני, כמו גם עורות כרישים (המשמשים לייצור מעין ניצבים עבור חרבות יפניות).
ההולנדים ציינו כי היפנים ערערו על מונופול המסחר של חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC), מכיוון שמעמדם החזק עם מלך סיאם איפשר להם בדרך כלל לקנות לפחות 50% מכלל הייצור, והשאירו כמויות קטנות של איכות פחות טובה לסוחרים אחרים.
מלך סיאם שלח שליחים רבים ליפן.
הקהילה היפנית בסיאם
ברובע היפני של איוטהאיה התגוררו כ-1,500 תושבים יפנים (על פי הערכות 7,000). הקהילה נקראה "באן ייפון" בתאילנדית, ובראשה עמד ממונה יפני שמונה על ידי הרשויות בתאילנד. נראה כי זה היה שילוב של סוחרים, גרים נוצרים ("קירישיטן") שברחו ממדינתם למדינות שונות בדרום-מזרח אסיה בעקבות רדיפותיהם של טויוטומי הידיושי וטוקוגאווה איאיאסו, וסמוראים לשעבר שהיו בצד המובס בקרב סקיגהארה.
המושבה היפנית זכתה להערכה רבה בזכות מומחיותה הצבאית, והתארגנה תחת "מחלקת המתנדבים היפנים" בשירות המלך התאילנדי.
המגעים עם קהילות אחרות לא היו תמיד חלקות: בשנת 1614 הרגו אנשי חברת הודו המזרחית הבריטית שמונה יפנים בקטטה בעיר איוטהאיה.
יאמאדה נגמאסה (1612–1630)
הרפתקן יפני, יאמאדה נגמאסה, הפך לבעל השפעה רבה ושלט בחלק מממלכת סיאם (תאילנד) באותה תקופה. הוא התיישב בממלכת איוטטאיה (תאילנד המודרנית) בשנת 1612 והפך לשליט במחוז נחון סי טאמארט בדרום תאילנד.
ויליאם אדמס (1614 ו-1615)
ההרפתקן האנגלי ויליאם אדמס (1564–1620) שהתבסס ביפן, הוביל כמה מיזמי סחר בין יפן לסיאם.
טנג'יקו טוקוביי (1627–1630)
ההרפתקן והסופר היפני טנג'יקו טוקוביי (1612 - 1692) ביקר בסין, וייטנאם וסיאם על סיפונה של ספינת החותם האדום היפנית. טוקובי נשאר זמן מה בסיאם ושוב ביקר במדינה על סיפונה של אחת הספינות של ההרפתקן ההולנדי ג'אן ג'וסטן ואן לודנשטיין וחזר עם עושר רב וסיפורים רבים לספר.
הגבלת היחסים בין סיאם ליפן
לאחר מותו של יאמאדה בשנת 1630, השליט החדש ומלך סיאם פרסט חוטיני (1630–1655) שלח צבא של 4,000 חיילים להשמיד את ההתנחלות היפנית באיוטאיה, אך יפנים רבים הצליחו להימלט לקמבודיה. כמה שנים מאוחר יותר בשנת 1633, הם חזרו מהודו-סין להקים מחדש את היישוב היפני באיוטהאיה (300–400 יפנים).
משנת 1634, השוגון, שנודע על צרות אלו ועל מה שהוא ראה כמתקפות על סמכותו, סירב למסור אישורי ספינה אדומים נוספים עבור סיאם. עם זאת, ברצונו לחדש את המסחר, שלח מלך סיאם ספינת מסחר ומשלחת ליפן בשנת 1636, אך המשלחות נדחו על ידי השוגון. יפן סגרה עצמה לעולם במקביל באותה תקופה, בעיקר כדי להגן על עצמה מפני הנצרות, ויזמה את תקופת "המדינה הסגורה", או סאקוקו. ההולנדים השתלטו על חלק גדול מהסחר הרווחי סיאם-יפן מאותה תקופה.
המשך הסחר
משלחות נוספות נשלחו על ידי תאילנד ליפן, בשנת 1656 בתקופת המלך צ'ייאראצ'ה ובשנת 1687 בתקופת שלטונו של המלך נאראי. אף על פי שיפן נסגרה בפני סחר (במיוחד עם מדינות המערב, פרט לרפובליקה ההולנדית), המשיכו ג'ונקה סיאמיות רבות לבקר ביפן: בין 1647 ל-1700 נרשמו בנגסאקי כ-130 אוניות סיאמיות. משנת 1715 הותר רק לג'ונקה סיאמית אחת בשנה לסחור עם יפן, אך זה לא היה משמעותי בהשוואה למה שמדינות אחרות יכלו לסחור עם יפן.
הקהילות היפניות שנותרו בסיאם
עם זאת, קהילות יפניות נותרו בסיאם, ופליטים רבים מרדיפות הנוצרים ביפן הגיעו גם הם למדינה. במחצית השנייה של המאה ה-17 דאגו המיסיונרים הקתולים הצרפתים בסיאם לנוצרים אנמיטים ולקהילות נוצריות יפניות בסיאם. מכיוון ששוגונות טוקוגאווה אסרה על יפנים שהתגוררו מחוץ ליפן לחזור למדינה, בעיקרו כאמצעי הגנה מפני הנצרות, הקהילות היפניות בסיאם נקלטו בהדרגה כחלק מהציבור המקומי.
מלחמת העולם השנייה: כיבוש וברית
סיאם הייתה בעלת ברית של יפן במהלך מלחמת העולם השנייה, בעקבות חילופי דיפלומטים רבים לפני המלחמה ותחילת הפלישה היפנית לתאילנד.
היפנים זכו מפיבון להבטחה סודית לתמוך בהם במתקפה על מלאיה ובורמה. עם זאת, ראש ממשלת תאילנד היה הפכפך בנוגע לקיום הבטחה הזו אם הנסיבות ישתנו. ממשלתו גם ביקשה מהבריטים וגם מהאמריקנים ערבות לתמיכה אפקטיבית אם תאילנד תיפלש על ידי יפן.
ב-8 בדצמבר 1941, הפלישה היפנית לתאילנד החלה במקביל לפלישה למלאיה. היפנים הנחיתו 2,000 חיילים ליד בנגקוק, וגם נחתו בשדות Songkla ו-Prachuab. חיילים תאילנדים התנגדו בתחילה לפלישה היפנית, אך חמש שעות לאחר הצבת האולטימטום היפני, הורה הקבינט התאילנדי לכוחות התאילנדים להפסיק את הירי. הסכם ברית נחתם בין תאילנד ליפן ב-21 בדצמבר 1941, וב־25 בינואר 1942 תאילנד הכריזה מלחמה על ארצות הברית ובריטניה אולם פרידי פאנומיונג ששימש כעוצר עבור המלך הנעדר אננדה מהידול. סירב לחתום על ההכרזה ושגריר תאילנד בוושינגטון, סני פרמוג', סירב למסור אותה. סני ארגן את תנועת ההתנגדות התאילנדית, בניהולו של העוצר.
במקביל, יפן הציבה 150,000 חיילים על אדמת תאילנד. ככל שהמלחמה נמשכה, היפנים התמודדו יותר ויותר עם תאילנד כטריטוריה כבושה ולא כבעלת ברית. אף שארצות הברית לא הכריזה רשמית על מלחמה, ב-26 בדצמבר 1942, מפציצי חיל האוויר העשירי של ארצות הברית, שהתבססו בהודו, פתחו בהפצצה גדולה שפגעה בבנגקוק וביעדים אחרים וגרמה לכמה אלפי נפגעים. דעת הקהל, וחשוב מכך - האהדה של האליטה הפוליטית האזרחית, נעה באופן מורגש כנגד בריתו של פיבון עם יפן. עד מרץ 1944, פיבון התקשר עם צבא צ'ונגקינג הסיני ביונאן כדי להילחם נגד היפנים.
זמנים מודרניים
יפן הפכה שוב לשותפה מרכזית בסחר ומשקיעה זרה בתאילנד. יפן היא הספקית הגדולה ביותר בתאילנד, ואחריה ארצות הברית. מאז 2005 נרשמה עלייה מהירה בייצוא מכוניות של יצרנים יפניים (בפרט טויוטה, ניסאן, איסוזו) אשר סייעו בשיפור דרמטי של מאזן הסחר, עם למעלה ממיליון מכוניות שיוצרו באותה שנה. ככזו, תאילנד הצטרפה לשורת עשר המדינות המובילות בעולם לייצוא רכב.
בשנת 2007 נחתם הסכם שותפות כלכלית יפן-תאילנד, שמטרתו סחר חופשי בין המדינות לאחר תקופת מעבר של 10 שנים. שתי המדינות אשררו את הסכם השותפות הכלכלית האזורית המקיפה שצפוי להיכנס לתוקף בינואר 2022.
פטרופבלובסק-קמצ'טסקי
פטרופבלובסק-קמצ'טסקי (ברוסית: Петропавловск Камчатский) היא עיר ברוסיה, בירת חבל מנהלי קמצ'טקה, אשר במזרח הרחוק הרוסי. נמצאת על חצי-האי קמצ'טקה במפרץ אבצ'ין לחוף האוקיינוס השקט. נכון ל-2016, מונה אוכלוסיית העיר כ-180,963 תושבים. העיר נמצאת כ-6,766 קילומטר ממוסקבה.
היסטוריה
היישוב נוסד ב-17 באוקטובר 1740 במקום שבו התקיים יישוב של קמצ'דלים. שמה הראשון היה פטרופבלובסקי אוסטרוג. שמה הגיע משמן של שתי אניות חוקרים שהגיעו למקום כדי לייסד את העיר בפיקודם של ויטוס ברינג ואלכסיי צ'יריקוב: "השליח פטרוס הקדוש", והשליח פאולוס הקדוש". ב-1779 למקום הגיעו חבריו של החוקר האנגלי ג'יימס קוק בצי שכלל שתי ספינות, לאחר שקוק עצמו נספה בקרב עם המקומיים בהוואי. המפקד החדש נקבר בפטרופבלובסק. ב-1812 היישוב קיבל מעמד של עיר. ב-1849 הוקמה הגוברניה של קמצ'טקה, והעיר נקראה: "פטרופבלובסקי פורט", והייתה לבירתה. ב-1854 הצי האנגלי והצי הצרפתי של האוקיינוס השקט תקפו את העיר במהלך מלחמת קרים, אך הרוסים המעטים שנשארו בעיר הצליחו להדוף את המתקפה.
ב-1924 שונה שם העיר לשמה הנוכחי, כדי להבדילה מהעיר פטרופבלובסק (פטרופבל) בקזחסטן. בשנת 1958 הוקם בעיר בית הספר הגבוה למורים שעם השנים התפתח לאוניברסיטה.
ענף התעשייה העיקרי בעיר הוא עיבוד הדגים ותעשיות התומכות בדייג. כ-30 קילומטר צפונית-מערבית לעיר ממוקם נמל התעופה יליזובו (ברוסית: Аэропорт Елизово), שממנו יוצאות טיסות ליעדים שונים בתוך רוסיה וטיסות שכר עונתיות לווייטנאם, יפן וארצות הברית.
בסמיכות לעיר ממוקם בסיס של הצי הרוסי ובו מתאמנות יחידות של הקומנדו הימי.
ערים תאומות
לעיר שלוש ערים תאומות:
הגלימה האמצעית
הַגְּלִימָה הָאֶמְצָעִית (TA: tunica media) היא השכבה האמצעית בדופן של כלי דם. שכבה זו נמצאת בין הגלימה הפנימית לבין הגלימה החיצונית.
עורקים
הגלימה האמצעית בעורק עשויה מתאי שריר חלק ומרקמה אלסטית. היא נבדלת מהגלימה הפנימית בצבעה וסידור הסיבים הרוחבי שבה. שכבה זו היא המעניקה לעורק את עובי דופנו.
בעורקים הקטנים הגלימה הפנימית כוללת בעיקר סיבי שריר פשוטים באגודות דקות המסודרות כרדידים ונפרשות בצורה מעגלית סביב כלי הדם. מספר הרדידים אלה משתנה כתלות בגודל העורק, כך שבעורקים הקטנים ביותר יש רדיד אחד בלבד.
ורידים
הגלימה האמצעית בווריד מורכבת משכבה עבה של רקמת חיבור עם סיבים אלסטיים, המעורבים, בוורידים מסוימים, עם שכבה רוחבית של רקמת שריר. היסוד הסיבי הלבן נמצא בעודף ניכר, ושיעורם של הסיבים האלסטיים קטן במידה רבה לעומת שיעורם בעורקים.
אולאפור אליאסון
אולאפור אליאסון (באיסלנדית: Olafur Eliasson; נולד בשנת 1967) הוא אמן דני-איסלנדי הידוע בשל יצירתו "פרויקט מזג האוויר" שהוצגה באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן כחלק מסדרת יוניליוור בשנת 2003. באותה שנה ייצג את דנמרק בביאנלה בוונציה. יצירתו מפלי העיר ניו יורק מוצגת כיום על גדות איסט ריבר. ב-2014 זכה בפרס וולף באמנויות.
קורות חיים
כיום אליאסון מתגורר בברלין בירת גרמניה.
ענן קוונטי
ענן קוונטי או ענן קוונטום (באנגלית: Quantum Cloud) הוא פסל מעשה ידי הפסל הבריטי אנטוני גורמלי. הפסל הוצב בסמוך למבנה כיפת המילניום (לימים O2 ארנה) בגריניץ' שבלונדון בירת הממלכה המאוחדת.
תיאור היצירה
גובהו של הפסל 30 מטרים, והוא הגבוה בפסלים שיציר גורמלי. רוחבה של היצירה 16 מטרים ועובייה 10 מטרים.
המבנה עשוי מאוסף של יחידות טטרהרליות העשויות מיחידות פלדה שאורכן 1.5 מטרים כל אחת, המסודרים באקראיות ליצור צורה אליפסואידית. היצירות הוצבו בצורה שתיצור מראה צפוף יותר במרכז היצירה, המדמה את דמותו גופו של הפסל, שגובהה 20 מטרים.
בעת בניית הפסל, היה זה הפסל הגבוה ביותר בממלכה המאוחדת.
פאבו ליפונן
פאבו טאפיו ליפונן (בפינית: Paavo Lipponen ; נולד ב-23 באפריל 1941) הוא פוליטיקאי ועיתונאי פיני, אשר כיהן כראש ממשלת פינלנד בשנים 1995–2003 ומנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד בשנים 1993–2005. הוא גם כיהן כיושב ראש הפרלמנט הפיני בשנים 2003–2007.
ביוגרפיה
ליפונן נולד בשנת 1941 במזרח המדינה. לליפונן יש קשר משפחתי רוק לאיש הצבא הפיני קארל גוסטף אמיל מנרהיים. בשנת 1959 סיים את לימודין התיכוניים והחל ללמוד פילוסופיה בדארטמות' קולג' שבארצות הברית מטעם תוכנית פולברייט. עם חזרתו לפינלנד, החל ליפונן ללמוד תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת הלסינקי. בשנים שלאחר מכן עבד כעיתונאי.
בשנים 1967–1979 מילא תפקידים שונים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית. ליפונן התפרסם לראשונה כאשר כיהן כמזכיר ממשלתו של מאונו קויביסטו בשנים 1979–1982. בשנת 1983 נבחר לפרלמנט הפיני, וכיהן בו עד שנת 1987 הוא חזר לפרלמנט בשנת 1991, וכיהן בו עד 2007.
בשנת 1993 נבחר להנהיג את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ובשנת 1995 נבחר לראשות הממשלה. ליפונן הרכיב קואליציה של כחמש מפלגות מהימין ומהשמאל, אם כי מדיניותה הכלכלית של הממשלה הייתה ימנית יחסית. ממשלתו של ליפונן שמה דגש על הקטנת האבטלה, ובשנת 1999 פינלנד אימצה את האירו. בנוסף על כך, סחר החוץ גדל וחוקה חדשה נכנסה לתוקף.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1999 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית קטנה, אך עדיין נשארה הגדולה בפרלמנט והצליחה להקים ממשלה דומה לזו שהייתה עד אז. בשנת 2003 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצליחה להגדיל את מספר מושביה בפרלמנט, אך מפלגת הקואליציה הלאומית הייתה גדולה יותר, ולכן היא זו שהרכיבה את הממשלה. ליפונן עצמו נבחר לתפקיד יושב ראש הפרלמנט. בשנת 2005 עזב את המפלגה וכשנתיים מאוחר יותר עזב גם את הפרלמנט.
בשנת 2012 ניסה להתמודד לנשיאות המדינה מטעם המפלגה, אך קיבל רק 6.7% מהקולות, התוצאה הגרועה ביותר בתולדותיה.
בית הכנסת החדש (ברלין)
בית הכנסת החדש (בגרמנית: Neue Synagoge, נויה זינאגוגה) הוא בית כנסת לא פעיל במרכז ברלין בירת גרמניה. בית הכנסת נבנה בין השנים 1859–1866 במטרה לשמש כבית הכנסת המרכזי של ברלין. המבנה, ברחוב אוראניינבורגר (ליד בית החולים היהודי), בנוי בסגנון מורי המזכיר את ארמון האלהמברה, והיה אחד מהמבנים המפוארים ביותר בברלין בשלהי המאה ה-19. המבנה תוכנן על ידי האדריכל אדוארד קנובלאוך אולם ההקמה בוצעה בפיקוחו של פרידריך אוגוסט שטולר בשל נפילתו של קנובלאוך למשכב. בית הכנסת נחנך בשנת 1866 בנוכחות קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק.
כיום, בית-הכנסת אינו משויך רשמית לאף זרם, אך מוצהר באתרו כי "מי שרגיל לתפילה קונסרבטיבית, ירגיש אצלנו נח." המניין שוויוני בין נשים לגברים והישיבה מעורבת. מאז 2007 מכהנת במקום הרבה שירה (גזה) ארדברג, ילידת טיבינגן, החברה בכנסת הרבנים הקונסרבטיבים.
תיאור המבנה
חזית המבנה, הפונה לרחוב אוראניינבורגר, מעוטרת באבנים צבעוניות וטרה קוטה. סגנון הבנייה, אדריכלות נאו-מורית, מזכיר את סגנון הבנייה הממלוכי או הסגנון הספרדי-מורי. בחזית מתנוסס הכיתוב:. כיפת בית הכנסת המוזהבת, שגובהה 50.21 מטרים נראית למרחוק, ומשני צדדיה שתי כיפות קטנות יותר המזכירות מסגדים מוסלמיים. באולם המרכזי של בית הכנסת היו 3,200 מושבים למתפללים. בשל כיוון הרחוב ומבנה המגרש האי-רגולרי, היה אולם בית הכנסת מוטה ביחס לציר הרחוב ב-15°. רוחבה של חזית המבנה 29 מטרים, ואורכו המקורי של בית הכנסת - 97 מטרים, אולם בשל צורתו האי-רגולרית של המגרש, אורכו של המבנה המרכזי 47 מטרים ורוחבו 40 מטרים.
היסטוריה
באמצע המאה ה-19 גדלה הקהילה היהודית של ברלין לכ-28,000 חברי קהילה. בבית הכנסת של הקהילה ב-Heidereutergasse שבקרבת האקשר מרקט היה המקום צר מלהכיל את כל חברי הקהילה. באפריל 1857 נערכה תחרות אדריכלית לתכנון בית הכנסת החדש. בראש ועדת בחירת התוכניות עמד האדריכל אדוארד קנובלאוך. אף תוכנית לא נבחרה על ידי הוועדה ולכן קנובלאוך בעצמו תכנן את מבנה בית הכנסת. בשל נפילתו למשכב בשנת 1859 עבר תכנון המבנה והפיקוח על בנייתו לפרידריך אוגוסט שטילר, חברו של קנובלאוך. ב-20 במאי 1859 נערך טקס הנחת אבן הפינה של המבנה, ועבודות הבנייה החלו זמן קצר לאחר מכן. קירות המבנה הושלמו ביולי 1861. סיום בניית חלקו הפנימי של המבנה התעכב בשל המלחמה הגרמנית-דנית בשנת 1864. המבנה נחנך ב-5 בספטמבר 1866 (כ"ה באלול ה'תרכ"ו) בנוכחות קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק. עלות הבנייה הוערכה ב-125,000 טאלר לפני שהחלה, אולם לבסוף הגיעה ל-705,000 טאלר.
על המיזם העיב מה שנודע כ"ריב העוגב" (Orgelstreit) ב-1861. פרנסי הקהילה הכללית של ברלין ביקשו להתקין בבית-הכנסת החדש עוגב, כלי שהיה מזוהה עם הכנסייה ונאסר על ידי הפוסקים מטעמים של הליכה בחוקות הגויים עוד מימי ריב ההיכל בהמבורג ב-1819. רבה של ברלין מיכאל זקש, שהחזיק בהשקפה שמרנית, התנגד לכך בתוקף. הוועד הזמין חוות דעת מרבנים ידועים בגרמניה: בעוד שהאורתודוקסים שללו כל סוג של שימוש בעוגב בבית כנסת, בין אם בשבת ובין אם בימי חול, אברהם גייגר הרפורמי לעג לנימוק של חוקות הגויים ותהה מדוע לא העלו אותו כשהיהודים גילחו את פאותיהם וזקנם וחדלו ללבוש קאפטן. ב-1862 קבעו הפרנסים כי בהסתמך על המסקנות, נגינת עוגב בשבת על ידי גוי שהוכן לכך אינה סותרת את ההלכה בכל מקרה. זקש התפטר, ובמקומו מונה לבסוף הרב יוסף אוב הרפורמי. הגעתו של אאוב ב-1865, עוד בטרם חנוכת בית-הכנסת, הניעה קבוצה קטנה של אורתודוקסים להקים התארגנות עצמאית-למחצה (פרישה מלאה מהקהילה הממוסדת לא התאפשרה עד 1876) בשם "עדת ישראל", שהרב עזריאל הילדסהיימר נבחר לעמוד בראשה כעבור ארבע שנים. ב-1869 החליף גייגר עצמו את אאוב וכיהן בבית-הכנסת הגדול החדש עד מותו ב-1874.
בליל הבדולח (הלילה שבין ה-9 וה-10 בנובמבר 1938) הצית המון נאצי את בית הכנסת. לויטנט אוטו בלגרט (Otto Bellgardt), קצין המשטרה שהיה בתפקיד בבוקר ה-10 בנובמבר, הגיע למקום והורה להמון הנאצי להתפזר. הוא הכריז שבית הכנסת הוא אתר היסטורי מוגן ושלף את אקדחו, כשהוא מצהיר שהוא שומר על החוק הדורש הגנה על המקום. בינתיים הגיעו מכבי האש וכיבו את השריפה, וכך ניצל בית הכנסת מחורבן. לויטנט בכיר וילהלם קריצפלד (Wilhelm Krützfeld), שהיה מפקד התחנה בה שירת בלגרט, חיפה אחר כך על בלגרט. מפקד משטרת ברלין הגראף וולף-היינריך פון הלדורף (Wolf-Heinrich Graf von Helldorf) נזף בעל פה בקריצפלד על כך, ומשום כך מקובל לחשוב בטעות כי קריצפלד הוא שהציל את בית הכנסת. אחרי הנזק שנגרם למבנה, עדיין אפשר היה להשתמש בבית הכנסת, שהיה אחד המעטים שנשתמרו, וסבל רק מפגמים מעטים. לכן, בית הכנסת נפתח מחדש לחברי הקהילה. עד אפריל 1940, אז פקדו הנאצים לסגור את האולם הגדול של בית הכנסת. ב-5 באפריל 1940 העיתון היהודי (Jüdisches Nachrichtenblatt) הודיע שהקהילה קוראת לחבריה לרוקן את עמודיהם בבית הכנסת עד 8 באפריל. אחר כך הממשלה החרימה את אולם התפילה והפכה אותו למחסן עבור הורמאכט. הקהילה פתחה חדר תפילה ארעי בבנין שכן, וסגרה אותו בספטמבר 1942 בפקודת הנאצים. במהלך הפצצות חיל האוויר המלכותי ב-23 בנובמבר 1943 במסגרת מלחמת העולם השנייה, נפגע המבנה בצורה קשה. הריסות המבנה פונו לחלוטין בשנת 1958 ורק לאחר איחוד מזרח ומערב ברלין, לאחר נפילת חומת ברלין, החלו עבודות שיקום בית הכנסת שנמשכו בין השנים 1988–1993. בסיומן שוקמה חזית המבנה וכיפתו, אך אולם התפילה המקורי לא שוקם. ביתר שטחי המבנה הוקם מרכז קהילתי יהודי (בגרמנית: Centrum Judaicum). פרט למרכז הקהילתי פועלת כיום בבית הכנסת קהילה קונסרבטיבית בשם 'קהילת שלום'.
יהודה קורן
יהודה קורן (נולד ב-1941) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, ששירת כטייס קרב בחיל האוויר. במהלך שירותו רשם 10.5 הפלות של מטוסי אויב והוא אלוף הפלות. פיקד על טייסת 117 במלחמת יום הכיפורים והיה מפקד בסיס רמון במלחמת לבנון.
ואדי סודר
ואדי סודר (בערבית: وادي سدر), הוא נחל במערב חצי האי סיני המנקז את האזור שממזרח לחלקו הצפוני של מפרץ סואץ. אגן הניקוז של הנחל כולל את ג'בל א-רחה וג'בל א-זרפה מצפון וג'בל בודיע ממזרח. אפיק הנחל הוא בכיוון כללי של צפון מזרח - דרום מערב. בחלקו העילי הוא מתפתל ובעל אופי קניוני ובהגיעו בסמוך למפרץ סואץ הוא מישורי ורחב. שפכו נמצא בסמוך לעיירה ראס סודר.
יהודה קורן
קורות חיים
יהודה קורן נולד במגדיאל ב-1941. אביו עלה לארץ לבדו מגליציה. לקראת גיוסו תכנן להתגייס לחטיבת הצנחנים אך התקבל לקורס טיס וסיים אותו בהצלחה במגמת קרב ב-1962. הוא שירת כטייס מיראז' 3 ("שחק") בטייסת 117 ("הסילון הראשונה"). ב-15 באוגוסט 1966 היה לטייס השני אי פעם שהפיל באמצעות מטוס ה"שחק" מטוס אויב, כשהפיל מטוס מיג-21 סורי בקרב אוויר מעל רמת הגולן, במהלך תקרית חילוץ ספינת המשמר בכנרת.
במלחמת ששת הימים לחם כמוביל בכיר בטייסת 117. הוא השתתף בפטרולי הגנה בצפון ישראל ובגיחות הפצצה במהלך מבצע מוקד של שדה התעופה פאיד במצרים ושדה התעופה רבת עמון בירדן. כמו כן הוביל את מבנה הליווי למטוסי הווטור שהפציצו את שדה התעופה H-3 בעיראק. במהלך גיחה זו הפיל מטוס מיג 21 ומטוס הוקר הנטר של חיל האוויר העיראקי.
ואדי סודר
לאורך הנחל עובר הכביש המוביל מצומת פרקר - הנמצאת בצידו המזרחי של מעבר המיתלה - לראס סודר.
יהודה קורן
קורות חיים
במלחמת ההתשה שירת בתחילה כסמ"ט ב' בטייסת 109 ("העמק") כטייס מקדונל דאגלס A-4 סקייהוק ("עיט") והשתתף בתקיפת מטרות צבאיות ויעדי מחבלים במצרים, ירדן ולבנון. בהמשך שירת כסמ"ט א' בטייסת 117 והשתתף בקרבות אוויר רבים, בהם קרב רימון 20 נגד הטייסים הרוסים במצרים. במהלך קרבות אלו הפיל עוד 4 מטוסים.
ביוני 1972 מונה למפקד טייסת 117 והיה מפקדה במהלך מלחמת יום הכיפורים. בקרבות אוויר במלחמה הפיל מטוס מיג 21 סורי, מטוס סוחוי-7 סורי ושני מטוסי מיג-17 סורים. סך הכל צבר 10.5 הפלות של מטוסי אויב, אחת מהן משותפת עם קובי ריכטר.
ואדי סודר
באפיק הנחל נובעים מספר מעיינות (סדר הרשימה מצפון מזרח לדרום מערב):
יהודה קורן
קורות חיים
בהמשך שירותו פיקד על יחידת בקרה אווירית. הוא למד שנה במכללת המלחמה של חיל האוויר של ארצות הברית ושירת כראש מחלקת הדרכה במטה חיל האוויר. ב-1979 מונה כמפקד בסיס איתם בסיני, שהיה לקראת פירוק על פי הסכם השלום עם מצרים. לאחר פינוי סיני היה המפקד הראשון של בסיס רמון, ועליו פיקד במהלך מלחמת לבנון הראשונה שפרצה זמן קצר לאחר הכשרת הבסיס כמבצעי, כשעדיין היה בתהליך בנייה.
במילואים
בשירות המילואים המשיך לשרת כטייס קרב על מיראז' וסקייהוק וכמדריך בקורס האימון המבצעי עד 1999.
ואדי סודר
כ-20 ק"מ מדרום למעבר המיתלה, על גדת אפיק הנחל נמצאת מצודת קלעת אל ג'ונדי (בערבית: מצודת החייל) שנבנתה על ידי צלאח א-דין ב-1180 בקירוב. המצודה הייתה חלק ממערך הביצורים שבנה הכוח המוסלמי במלחמתו בצלבנים.
בחלקו המערבי של הנחל, מעל גדתו הדרומית, נמצא ג'בל סין בשר הבולט מעל סביבתו ומתנשא לגובה של 618 מטר מעל פני הים. החוקר מנשה הראל הציע לזהותו כהר סיני. הראל אף סבר כי נתיב המסע בסיני של יציאת מצרים עבר בוואדי סודר.
באזור העיירה ראס סודר, הנמצאת בשפכו של הנחל, נתגלו בעבר בארות נפט, דבר אשר הביא לפיתוח האזור.
לקריאה נוספת
מנשה הראל, קלעת אל ג'ונדי, ב"נופים ואתרים" עמ' 293-297, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1973
אהרן פריד
הרב אהרון פריד (במקור: פריעד; בהונגרית: Fried Áron; היידובסרמן, 1812 – היידובסרמן, 25 ביוני 1891) היה רב הונגרי ידוע רב הערים מזצ'אט, ואחר כך של עיר הולדתו היידובסרמן, מחבר ספרי מוסר ומחשבה.
ביוגרפיה
בסיום לימודיו ב"חדר" בעיר הולדתו, הלך הילד אהרון ללמוד בישיבה באבאויסאנטו בצפון מזרח הונגריה, שם למד אצל הרב אלעזר לעוו (1758–1837) מחבר ספרים פורה, נודע בספר השו"ת שלו, שמן רוקח. מהישיבה הכפרית/עיירתית הקטנה, כפי שהיה מקובל באותה תקופה, נסע אהרון לישיבה בברטיסלאבה (אז חלק מממלכת הונגריה ומקום מושבה של האספה הלאומית ההונגרית), שם הפך לאחד מתלמידיו האהובים של החתם סופר (משה שרייבר, 1762–1839). בשל ידיעתו הרחבה, הוא לימד אפילו את בנו של ראש הישיבה, שכונה מאוחר יותר הכתב סופר (אברהם שמואל בנימין סופר, 1815–1871).
בסיום לימודיו פעל כרב של היידובסרמן והפך לחתנו של מורו הרב אלעזר לעוו, בין השנים 1833–1837 הוא פעל כרב במזצ'אט ולאחר מכן שוב בעיר הולדתו. הרב אהרון פריד כתב כמה חיבורים הלכתיים ודרשניים. הוא נפטר מדלקת ריאות ב-1891. אשתו הייתה הרבנית יוליה לוי.
Make It Hot
Make It Hot הוא המיני-אלבום הראשון של הראפרית האמריקאית מייגן די סטליון. המיני-אלבום יצא לאור ב-18 בספטמבר 2017 בארצות הברית, על ידי חברת התקליטים 1501 סירטיפייד. מתוך המיני-אלבום יצא לאור הסינגל: "Pull Up Late".
שיבוא אליי
שיבוא אליי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית דין דין אביב. את השיר הוציאה לאור בשנת 2008 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השנייה באלבומה השני של הזמרת, חופשיה בין עולמות.
Make It Hot
השיר "", שיצא בסמוך לצאת המיני-אלבום, לא נכלל בו בסופו של דבר.
רקע והפקה
הרצועה הראשונה במיני-אלבום היא "Intro – Make It Hot". הרצועה זכתה להצלחה וצברה למעלה מחצי מיליון השמעות בספוטיפיי. הרצועה השנייה "Pull Up Late", צברה למעלה מ-1.5 מיליון השמעות בספוטיפיי גם כן. בהמשך, הוחלט להוציא אותה כסינגל הראשון, הפותח והיחיד מתוך המיני-אלבום.
בנוסף לכך, הרצועה השלישית "Naturally" והרביעית "Mustard & Mayonaise" הצליחו לצבור למעלה ממיליון השמעות בספוטיפיי גם כן.
אילה בן-טובים
אילה דבורה בן-טובים או בשם הבמה Sister Bliss (נולדה ב-30 בדצמבר 1970) היא מפיקה מוזיקלית, מלחינה ו-DJ יהודית-בריטית. ידועה בעיקר בעבודתה המשותפת עם רולו ו-דיידו ארמסטרונג ובהשתתפותה בהרכב פיית'לס.
בשנת 1995 הקימה את ההרכב פיית'לס בשיתוף עם רולו ארמסטרונג, ג'יימי קאטו ומקסי ג'אז. היא הפיקה את רוב לחני ההרכב ובהם "God Is a DJ" ו-"We Come 1". את השירים עיבדה בסגנון אלקטרוני ובין היתר שילבה בלחניה גוון קלאסי וכלי נגינה כגון פסנתר, כינור, סקסופון וגיטרת בס.
משפחתה
בן-טובים נולדה בלונדון, ביתם היחידה של ד"ר ארנון בן-טובים, פסיכיטאר, וססילי בן-טובים, ציירת וקריקטוריסטית. בשנות ילדותה נפרדו הוריה. סבה ד"ר צבי בן-טובים, יליד ירושלים, שהגיע ללונדון ללימודי רפואה בשנות ה-20 של המאה הקודמת, היה בנו של העיתונאי והמורה זלמן בן-טובים. אילה קיבלה את שני שמותיה ממשפחת בן-טובים: ע"ש אילה זקס אברמוב, בן דודה ראשונה של סבה צבי, שהייתה ככל הנראה הראשונה שנשאה שם זה בארץ ישראל; וע"ש הסבתא רבתא שלה, דבורה בן-טובים, רעייתו של זלמן. דודתה (אחות אביה) הייתה החלילנית עטרה בן-טובים.
בן-טובים נודעה בעבר בטעות כילידת חיפה וכתושבת ישראל, אולם בראיונות מספר בהם נשאלה על מוצאה הישראלי, השיבה בשלילה וציינה כי נולדה באנגליה. אתרי ביוגרפיה רשמיים כלל אינם מזכירים את מקום הולדתה. אילה מעולם לא הכחישה את מוצאה היהודי אך מציינת כי מעדיפה להיקרא 'בליסי'. כיום מתגוררת בן-טובים בלונדון עם בנה.
חנן מאישקיא
רב חנן מאישקיא (מאישקא) היה ראש ישיבת פומבדיתא החל משנת ד'שמ"ט (589). הקים מחדש את הישיבה בפומבדיתא לאחר שהישיבה הייתה סגורה; פעולה זו נחשבת בעיני רבים לתחילתה של תקופת הגאונים, ולדעה זו רב חנן הוא ראשון הגאונים. יש שמונים אותו עם הסבוראים, ומתחילים את תקופת הגאונים כמאה שנים אחר כך, לאחר פטירת רב ששנא. רבותיו היו חכמי הדור השני והשלישי של הסבוראים.
רקע
בסוף תקופת האמוראים ובתקופת הסבוראים סבלו יהודי בבל מרדיפות שונות כנגדם. הייתה זו תקופה של חוסר יציבות - כנופיות שונות, שפעלו בעיקר ממניעים אידאולוגיים, ערכו מעת לעת פרעות ביהודים, לעיתים בתמיכת ראשי השלטון הסאסאני. הפרעות שיבשו את סדרי חייהם של היהודים, והביאו אף לסגירתה של ישיבת סורא, הישיבה החשובה שבה נערך התלמוד הבבלי. העיר פומבדיתא, שבה היה הריכוז הגדול של יהודים בבבל, הצליחה במשך זמן לעמוד בפני הרדיפות, והן לא הצליחו לשבש את אורח החיים של הקהילה היהודית. אולם, עם התגברות הרדיפות והתפשטותן נמנע המשך הלימוד גם בישיבת פומבדיתא, וראש הישיבה לא יכול היה להעביר שיעורים בפני תלמידיו. חכמי העיר, בראשות רב רבאי מרוב, עקרו משם עם הישיבה והעבירו אותה לעיר פירוז שבור, באזור העיר נהרדעא. הישיבה בפירוז שבור הייתה לישיבה המרכזית בבבל במשך כחמישים שנה, גם כאשר חלה הקלת-מה במצבם של היהודים ובביטחונם.
מרכז השל לקיימות
מרכז השל לקיימות, או בשמו הקודם "המכון הישראלי לחשיבה ומנהיגות סביבתית", הוא ארגון להגנת הסביבה בישראל. הארגון מתרכז בפיתוח והפצה חינוכית של עמדות בעלות אוריינטציה סביבתית-חברתית-רוחנית בנוגע לתכנון לטווח ארוך וצריכת משאבים בישראל.
חנן מאישקיא
פתיחתה מחדש של הישיבה בפומבדיתא
לאחר שנתיים, או 20 שנה (ד'שנ"א או ד'שס"ט, הדבר תלוי בחילופי נוסחאות באיגרת רב שרירא גאון), התחדשה גם ישיבת סורא, שהלימודים בה פסקו אחר פטירת רב עינא, ובראשות הישיבה עמד רב מר בר רב הונא. מכאן ואילך נמשך רצף של ראשי ישיבות בישיבות סורא ופומבדיתא.
ישיבת פירוז שבור המשיכה להתקיים כשני דורות לאחר מכן, במקביל לשתי הישיבות ההיסטוריות שנפתחו מחדש - ישיבת סורא וישיבת פומבדיתא.
מרכז השל לקיימות
ב, המרכז מנוהל בידי המנכ"ליות המשותפות תמרה שרון רוס ורוני ארז ויושבת הראש שלו היא מיקי חיימוביץ'.
חנן מאישקיא
רב חנן כראש הישיבה
לדברי בעל "סדר הדורות", כיהן רב חנן כראש ישיבת פומבדיתא במשך 24 שנה, עד לשנת ד'שע"ג (613). במקורות מאוחרים מוזכר שכיהן בתפקיד זה שנתיים או 11 שנה.
מרכז השל לקיימות
פעילות המרכז
מרכז השל קרוי על שמו של הרב אברהם יהושע השל, מגדולי רבני ארצות הברית במאה ה-20, תאולוג, משורר ופילוסוף שפעל רבות למען צדק חברתי בארצות הברית של המאה ה-20. מייסד הארגון ומנהלו עד שנת 2012 הוא איילון שוורץ.
חנן מאישקיא
רב חנן כראש הישיבה
רבותיו של רב חנן היו חכמי הסבוראים, ובהם תלמידי רב סימונא, רב אחאי ורב עינא.
מרכז השל לקיימות
פעילות המרכז
במרכז תפיסת העולם של המכון עומד המושג "קיימות", כלומר מצב בו פעולות האדם אינן פוגעת ביכולתם של הדורות הבאים לספק את צורכיהם ורצונותיהם. עמדה זו מתנגשת לעיתים קרובות עם הגישה הרווחת של צריכת משאבי הסביבה ללא גבול. לעומתה, "פיתוח מקיים” מתיימר להתחשב במגבלות הסביבתיות לטובת החברה כולה. לפי השקפת הקיימות, המין האנושי הוא חלק אחד במערכת מורכבת ולא השליט העליון שלה.
חנן מאישקיא
רב חנן כראש הישיבה
על פי "סדר הדורות", תלמידו של רב חנן מאישקיא היה רב יצחק מפירוז שבור, שהיה ראש ישיבת פירוז שבור כאשר בא עלי בן אבי טאלב בראש הצבא המוסלמי וכבש את בבל מידי הסאסאנים.
אחריו היה רב מרי בן רב דימי סורגו גאון פומבדיתא.
מרכז השל לקיימות
פעילות המרכז
רוב פעילות המכון אינה מתבצעת באופן ישיר מול הציבור או בניסיון לעצור מפגעים סביבתיים, אלא בניסיון לקדם את התשתית הארגונית והרעיונית של התנועה הסביבתית בישראל. פעילויות המרכז מתמקדות באפיקים של חשיבה, פיתוח מנהיגות, חינוך, וקידום יוזמות בתחום הסביבה:
חנן מאישקיא
האזכורים במקורות היסטוריים יהודיים
רב שרירא גאון כתב באיגרתו לחכמי קהילת קירואן, אשר שאלוהו, בין היתר, על סדר ראשי הישיבות בתקופת התלמוד ולאחריה:
לדברי הראב"ד, בספרו ספר הקבלה, שבו הוא מפרט את השתלשלות קבלת התורה מדור לדור, היה רב חנן מאישקיא ראש הדור השלישי של הסבוראים, ותקופת הגאונים לשיטתו התחילה רק מאה שנים מאוחר יותר, בשנת ד'תמ"ט (689):
ראשית תקופת הגאונים
רבים רואים ברב חנן מאישקיא ובחזרת הישיבה לפומבדיתא את ראשיתה של תקופת הגאונים, שנמשכה כ-450 שנה, עד לפטירתו של רב האי גאון בשנת ד'תשצ"ח (1038). הם מתבססים על דברי רב שרירא גאון באיגרתו, שפותח את רשימת ראשי הישיבות במילים (בתרגום מארמית; ראו למעלה) "ואלו הגאונים שהיו בישיבתינו".
בתשובה ששלח רב שרירא גאון כינה את רב רבא גאון (שפעל סביב שנת ד'תי"א-651) וסיעתו "רבנן סבוראי". בין כך ובין כך, באיגרת רב שרירא גאון משמעותו של התואר "גאון" היא ראש ישיבה (כך היו ראשי הישיבות נקראים בתקופת הגאונים), ורב שרירא משתמש בתואר זה באופן שוטף ביחס לראשי הישיבות מרב חנן ואילך. על כן מקובל להתחיל את סדר הגאונים ברב חנן מאישקיא (בפומבדיתא) וברב מר בר רב הונא (בסורא), וכן יש מי שמחשיב את החכמים עד לרב ששנא גם כסבוראים וגם כגאונים.
רקטת כתף
רקטת כתף (באנגלית: Rocket-propelled grenade, בראשי תיבות נפוצים: RPG) היא רקטה המשוגרת ממטול כתף (רב-פעמי, כמו ה-RPG-7, או חד-פעמי, כמו הלאו M-72) הנישא על ידי לוחם בודד. רקטות הכתף קלות וזולות יחסית ולכן משמשות לתקיפת מגוון רב של מטרות קרקעיות - החל במבנים וכלי רכב, עבור בחי"ר מבוצר וכלה ברכב קרבי משוריין.
היסטורית, רקטות הכתף פותחו כרקטות נ"ט שמטרתן לפגוע ולחדור טנקים ורכב קרבי משוריין. בשנים האחרונות פותחו רקטות כתף, כגון המטאדור ("מפצח האגוזים"), שייעודן העיקרי הוא פגיעה בביצורים, מבנים ופגיעה במחבלים המסתתרים בתוך מבנים באמצעות ראש קרב כפול במוד "מפתח קיר". חברת בסאלט הרוסית מייצרת ומשווקת רקטות נגד אדם המצוידות בראש קרבי תרמובארי (כגון ה-TBG-7V המשוגרת ממטול RPG-7). אף על פי שרקטות אלה אינן מיועדות ולרוב אינן מסוגלות לחדור טנקי מערכה מודרניים, בהיעדר מונח טוב יותר, מכונות אף הן "רקטות נגד טנקים".
מטול הרקטות
תפקידו של המטול הוא לייצב את הרקטה בתחילת הירי, כך שתהיה מכוונת לפגיעה במטרה ובכך לאפשר למנוע הרקטי, או למטען מאיץ ראשוני (כמו ב-RPG-7), להקנות לרקטה מהירות קווית ראשונית בכיוון הנכון. לאחר שהרקטה עוזבת את המטול, בעירת המנוע הרקטי מספקת לה תאוצה ובדרך כלל סנפירי יצוב מספקים לה יציבות של מסלול המעוף.
נשיקת יד
נשיקת יד היא התנהגות טקסית של איחולי ברכה וביטוי כבוד. יוזם ההתנהגות, האדם המקבל את האיחולים, מושיט את ידו כאשר כף היד מופנית כלפי מטה. המאחל, קד קידה אל האדם המושיט את ידו ומקרב שפתיו אל פרקי אצבעות היד המושטת, בעודו אוחז בקלות את היד. במסורת המודרנית אין מגע בין השפתיים לבין היד המושטת. התנהגות זו קצרה, ומסתיימת בתוך פחות משנייה.
רקטת כתף
מטול הרקטות
ברוב מטולי הרקטות נגד טנקים שתוכננו כנשק אישי (להבדיל, לדוגמה, מרקטות נגד טנקים המשוגרות ממטול המוצב על כלי רכב או כלי טיס), מחזיק היורה את המטול על כתפו ומכוון באמצעות כוונת את המטול אל המטרה. בצידו האחורי של המטול קיים פתח המאפשר פליטה של הגזים הלוהטים הנוצרים בעת הירי, בתהליך המוסבר לעיל, ובכך להגן על היורה מפניהם. בעת הירי, הגזים הנפלטים מהפתח האחורי של המטול מסוכנים למי שניצב בטווח קרוב מדי מאחורי היורה.
ישנם מטולי רקטות מתכלים (המטול אינו משמש לירי רקטה נוספת לאחר השיגור ולאחריו הוא מושלך) כמו הלאו M72 וישנם מטולי רקטות רב פעמיים כמו ה-RPG-7 הסובייטי. מטולי רקטות רב-פעמיים הם כבדים יותר וקשיחים יותר מהמטולים המתכלים, מאחר שהם צריכים לעמוד בלחצי הגזים ובטמפרטורות הגבוהות שנוצרים עקב הירי, כדי לשמש לירי רקטות נוספות לאחר מכן. בין יתרונותיו של מטול מתכלה ניתן למנות משקל נמוך יותר (של רקטה+מטול), בדרך כלל עלות יצור נמוכה יותר, אפשרות לשימוש בזביל הרקטה (המיכל שבו מאוכסנת הרקטה) כמטול שיגור והאפשרות להיפטר ממשקל מיותר לאחר הירי. בין יתרונותיו של מטול רב-פעמי ניתן למנות אמינות תפעול גבוהה יותר ודיוק גבוה יותר בפגיעות הרקטה.
נשיקת יד
בעידן המודרני
נשיקת יד שאותה מציעה אשה לגבר (הגבר הוא שמנשק את היד המושטת) היא התנהגות המבטאת נימוס קפדני ובו בדרך כלל האשה היא בעלת מעמד חברתי גבוה יותר, או שווה, למעמדו של הגבר המנשק. סרוב לנשק יד מושטת היא התנהגות המבטאת חוסר נימוס.
רקטת כתף
הרקטה
הרקטה, שנקראת לעיתים פצצת מטול (פצמ"ט), היא התחמושת שמשגר המטול. היא מורכב ממנוע רקטי, לעיתים סנפירים לייצוב, וראש קרבי. הראש הקרבי הוא החלק ההורג של הרקטה וכולל מרעום וחימוש הנושא חומר נפץ המותאם למשימה שלשמה תוכננה הרקטה. לרוב רקטות הכתף יש ייעוד מוגדר (כגון נ"ט) וראש קרב שמתאים לכך, אך הן ורסטיליות וניתן להשתמש בהן גם למטרות אחרות.
להלן רשימה של ראשי הקרב הנפוצים בשימוש רקטות כתף:
נשיקת יד
בעידן המודרני
במאה ה-21 הפכה נשיקת היד להתנהגות נדירה המוגבלת למעמדות גבוהים ושמרנים, ובחוגים דיפלומטים. לדוגמה, נשיא צרפת בעבר, ז'אק שיראק הפך את נשיקת היד לאחד מסימני ההיכר של התנהגותו. למרות שנשיקת היד נעלמה כמעט לחלוטין מגינוני הנימוס המקובלים ברוב מדינות אירופה, היא נפוצה יותר במדינות מרכז אירופה, במיוחד באוסטריה, הונגריה, פולין, טורקיה, ורומניה. בטורקיה נשיקת יד היא הדרך המקובלת לברך אנשים זקנים משני המינים, לאחר הנשיקה המברך ישים את ידו של המבורך על מצחו.
רקטת כתף
השוואה לעומת טיל נגד טנקים
מבחינת גודל הרקטה לרוב קלה וקטנה יותר מטיל נגד טנקים. מאידך, הטיל עולה עליה בביצועים בכל פרמטר אפשרי: הטווח שלו ארוך יותר באופן ניכר (יכול להגיע גם למספר קילומטרים בעוד זה של הרקטה לרוב לא עולה על 1000 מטר), בדיוק (בשל ההנחיה המתקדמת, בעוד שהרקטה חסרת הנחיה) וביכולת ההשמדה, שכן הטיל נושא לרוב יותר חומר נפץ בראש הקרבי. ליתרונות אלו של הטיל יש מחיר: הטיל יקר יותר באופן ניכר (סדר גודל של מאות אלפי דולרים לטיל), דבר שמחייב שימוש הרבה יותר בררני וזהיר, בעוד שרקטות כתף ניתן "לבזבז" יותר בקלות (הן יותר זולות, סדר גודל של אלפי דולרים לרקטה), כולל בירי על מטרות שלא נחשבות למטרות איכות. בנוסף, מבחינת לוגיסטיקה, יותר קל לשאת ולהשתמש ברקטות הכתף, שכן הן קטנות יותר ושוקלות פחות. טילי נ"ט מתקדמים כוללים משגר כבד ויקר, שמותקן על חצובה כבדה לייצוב, ולכן דורשות תפעול של צוות של מספר חיילים, בעוד שרקטת כתף ניתנת לשימוש על ידי חייל בודד.
נשיקת יד
בעידן המודרני
בכנסייה הקתולית, המאמין הפוגש באפיפיור או קרדינל, ואף איש כמורה בדרגה נמוכה יותר, ינשק את הטבעת שעל אצבע ידו. אף שכיחותו של מנהג זה פחתה בחוגים מסוימים של הכנסייה והוא נפוץ במיוחד בקרב התרבויות המזרח תיכוניות, הבולטת שבהן היא התרבות האיטלקית. לעיתים המאמין בכנסייה ישלב את נשיקת היד שעליה טבעת, עם כריעת ברך שמאל, כביטוי נוסף של כבוד לאיש הכמורה. בתגובה, איש הכמורה עשוי להניח את ידו במחווה אבהית על ראשו של המאמין, או אפילו לברכו תוך התוויית אות הצלב בידו. בכנסייה הקתולית מקובל אף שהמאמינים מנשקים את ידו של איש כמורה שזה עתה הוסמך לכהונתו.
רקטת כתף
היסטוריה
ממלחמת העולם השנייה ועד תחילת המאה ה-21 ייעודן העיקרי של רקטות הכתף היה לנטרל ולהשמיד טנקים ורכב קרבי משוריין של האויב. להרחבה על ההיסטוריה של רקטות הנ"ט ראו רקטה נגד טנקים.
עם התפתחות השריון והופעת טנקי מערכה כבדים, רקטות הנ"ט נתגלו כלא מספיק יעילות וחזקות לנטרול הטנקים. כתוצאה מכך פותחו טילי הנ"ט שהיו כבדים ויעילים יותר, ואלה הסבו אבדות רבות לטנקים, שנחשבים עד היום למטרות איכות (לא רק בשל יתרונם הצבאי והאיום שהם מציבים, אלא גם בשל מחירם הגבוה). רקטות הנ"ט הקלות והזולות יותר, שנעשו פחות יעילות נגד הטנקים, הוסטו למטרות קלות יותר ופחות איכותיות: רכב קרבי משוריין "רך" כמו נגמ"שים ומבנים סטטיים, כגון בתים הנפוצים בלוחמה בשטח בנוי. עם התגברות הלוחמה א-סימטרית בתחילת המאה ה-21, מצאו את עצמם יותר ויותר צבאות בעימות מוגבל נגד ארגוני גרילה וטרור שמתבצרים בשטח בנוי. בהתחלה, רקטות הנ"ט שומשו כמו שהן לפגוע במבנים ובמחבלים בתוך מבנים, אך בהמשך פותחו רקטות כתף שייעודן העיקרי הוא פגיעה יעילה במבנים ובחמושים שבתוכם, דבר שהתבטא בראש קרב ייעודי (כגון "מפתח הקיר" של המאטדור, או חימוש תרמובארי) ולעיתים גם התאמות לירי מתוך מבנה.
נשיקת יד
בעידן המודרני
בישראל נשיקת יד לרבנים וצדיקים היא נוהג מקובל בקרב יהודים יוצאי יהדות ארצות האסלאם, ונוהג שכמעט אינו קיים בקרב יהודים יוצאי יהדות אשכנז. אם כי עדיין נמצא בקרב קהילות יוצאי רומניה.
בעבר
ישנו תיעוד של נשיקת יד בחליפה האסלאמית במאה השביעית.
כמו כן, במדרש מופיעה אמרה של רבן שמעון בן גמליאל, שמונה שלשה דברים בהם הוא משבח את בני המזרח, וביניהם: "שאין נושקין בפה אלא ביד", שייתכן ומתייחסת גם היא למחווה.
כנסיית סנט מרטין (קנטרברי)
כנסיית סנט מרטין בקנטרברי (באנגלית: St Martin's Church, Canterbury) הנמצאת במרחק קצר ממרכז העיר, היא הכנסייה הקהילתית העתיקה ביותר באנגליה שעדיין נמצאת בשימוש.
היסטוריה
גילו של בניין הכנסייה הנוכחי שנוי במחלוקת, ויש בו חלקים המיוחסים לאדריכלות הרומית או לסקסונית. ישנה הסכמה רחבה כי הכנסייה שימשה ככנסייתה הפרטית של המלכה ברתה קנט ושל הכומר האישי שלה, ליודהארד. כמו כן, ההשערה הרווחת היא כי הכנסייה הייתה המקום שבו אוגוסטין מקנטרברי נשא את דרשותיו, וכן המקום שבו התרחשה הטבלתו של המלך אתלברט. אף על פי שברתה הייתה נוצרית ואתלברט עובד אלילים, הוא התיר לה להמשיך ולהחזיק באמונתה ולהתפלל בכנסייה.
לפי ממצאים מקומיים הוכח שהנצרות הייתה קיימת באזור זה של העיר באותה תקופה ושבכנסייה יש לבנים רומיות משומשות. אולם, העיצוב של הכנסייה איננו רומי בצורה מובהקת ומסיבה זו יש הטוענים שהיא נבנתה באמצע המאה ה-4, מיד לאחר תום הכיבוש הרומי ותחילת ההגירה האנגלו-סקסית.
האזכור הקדום ביותר של הכנסייה הוא בהצהרתו של בדה ונרביליס, שנאמרה כ-100 שנים לאחר מותו של אוגוסטין. בהצהרה נאמר: "הייתה בצד המזרחי של העיר כנסייה שהוקדשה לכבודו של מרטין הקדוש; היא נבנתה עוד בתקופה שבה הרומאים שלטו בבריטניה. אין בכתביו של בדה תשובה לשאלה האם הכנסייה שימשה לצורך טקסים נוצריים בתקופה הרומית, או האם היא הייתה מקדש פגאני שהפך לכנסייה לאחר שהנוצרים עלו לשלטון.
בשנת 597 הגיע אוגוסטין לקנט ביחד עם עדתו למטרות מיסיונריות. לאחר שהם קיבלו את רשותו של המלך הם הגיעו לכנסיית סנט מרטין על מנת "להיפגש, לשיר, להתפלל, לומר את המיסה, להטיף ולהטביל לנצרות" (לפי דברי בדה ונרביליס). זמן קצר לאחר תחילת פעילותם המיר המלך את דתו. טקס המרת הדת נערך ביום חג הפנטקוסט ב-2 ביוני 597. לפי המסורת הטקס התרחש בכנסייה עצמה.
כתוצאה מהפצצות אוויריות של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה הכנסייה ספגה נזקים כבדים, כאשר כ-75% מהרעפים נפגעו והחלונות ספגו נזקים כבדים כתוצאה מהפיצוצים. אחד מהשערים שדרכם נכנסו אל חצר הכנסייה נפגע כתוצאה מההדף שנוצר מהתפוצצותה של פצצה שנחתה בשביל סמוך. הכנסייה כמעט נחרבה כתוצאה משרפה שהתרחשה בליל ה-31 באוקטובר 1942, כאשר נערכו באזור קנטרברי שלוש פשיטות אוויריות. בחצר הכנסייה נחתו ארבע פצצות תבערה שנשרפו לאחר מכן, מתוכן שתיים במרחק של כ-2 מטרים מהכנסייה.
בחצר הכנסייה נמצאים הקברים של משפחות מקומיות ידועות וכן של אנשי שם אחרים כגון תומאס סידני קופר, מארי טרטל וכדומה.
לכנסייה יש מסורת מוזיקלית ממושכת שהחלה בנזירי סנט אוגוסטין ונמשכת עד היום. יום ראשון הראשון של כל חודש מוקדש בדרך כלל לקונצרט של ארבעה זמרים.