cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כתוב בעיפרון בקרון החתום
כותרת השיר והמילים הטעונות: עיצוב מרומז של הסיטואציה השוֹאתית
מן הכותרת גם מתברר שאותה אישה האומרת על עצמה בגוף השיר שהיא חוה, למעשה אינה מדברת אלא כותבת, וכן שכל אמירתה (כתיבתה), שהיא השיר כולו, היא בחזקת משהו (מעין פתק המופנה אל אנשים כלשהם) שנכתב בעיפרון ובחיפזון, ומן הסתם בחושך, שכן הכותבת נמצאת בתוך הקרון ה"חתום". הציון שהכותבת משתמשת בעיפרון עשוי אולי גם לומר שהמילים הכתובות הן מילים חלשות, הניתנות למחיקה, או שהכתוב כולו מעיד, כמטונימיה, על מצבה הרופף של הכותבת. תמונת הסיטואציה שנוצרת מן הכותרת, שהיא של מסע אל המוות, גם כמו "מנמקת" מראש מדוע הכתוב קצר כל כך ובלתי גמור. אלא שמימוש מידי זה של הסיטואציה השוֹאָתית מקופל כולו, כאמור, בכותרת ובמילה אחת בלבד מגוף השיר ולא עוד.
פגיס העיד כי החרדות שאותן הדחיק במשך שנים רבות פרצו אצלו בעקבות משפט אייכמן, וייתכן כי בשם השיר רמז גם לאייכמן, אשר כנאשם במשפטו שהה במעין "קרון חתום" (תא זכוכית) והוזכר בכלי התקשורת פעמים רבות ככותב בעיפרון בהיותו בתוכו.
גוף השיר: הבלעת יסוד השואה בדיבור מטאפורי ויצירת מיתוס חדש על בסיס התשתית המקראית
לעומת הכותרת, הרי בגוף השיר שלטת תבנית של הבלעה. מתברר שהדבר שנמסר בדיבורה הישיר של האישה הכותבת את דבריה כשהיא מובלת בקרון החתום, דווקא הוא מבליע את תיאור המצב השוֹאתי ועוקף אותו. הדוברת פותחת אמנם בשלוש המילים הקונקרטיות "כאן במשלוח הזה", המעוררות ציפייה להמשך התיאור של מצבה הקונקרטי במילים כגון: 'אני מובלת למות', או: 'אני ובני הקטן מובלים למות', או: 'אני מובלת בקרון עם המחשבה על בני שכבר נהרג (כמו הבל)'; ברם, המילים היחידות בשיר המשמשות המשך קונקרטי לפתיחה הן המילים המגומגמות "אני" ו"תגידו לו שאני". המילה האחרונה היא נושא של משפט משועבד חסר כל נשוא – כלומר היא אמירה קטועה, שקיטועה מודגש במיוחד באשר היא החותמת את השיר. הרושם הנוצר הוא שהדבר שאותו כותבת הדוברת נשאר קטוע לחלוטין, ושהדבר שאותו היא רוצה שיגידו לבנה הגדול, לא נאמר.
לעומת זאת, במקום ההמשך המצופה, שאינו מתממש, הדוברת גולשת אל דיבור מטאפורי, עוקף, ונצמדת אליו. המטאפורות שבהן היא משתמשת הן ארבע הדמויות הארכיטיפיות של המשפחה הבראשיתית: את עצמה היא מציגה כחוה, את בנה שעִמה – כהבל, ואת בנה הגדול, הנעדר – כקין, ואותו – כבנו של אדם. אולם גם במסגרת העולם המטאפורי המקראי שבונה הדוברת שלטת ההבלעה. הדוברת אינה מגיעה לפרישׂה מפורשת ומלאה של סיטואציה הקשורה בדמויות המקראיות. אין היא מזכירה כלל את מעשה הרצח של קין את הבל, אין היא מנסה לתאר מה היא חשה בתור חוה ביחס לרצח בנה, ואין היא מצליחה לכתוב מהו אותו הדבר שהיא מבקשת שיגידו לבנה הגדול. כלומר, גם כתיאור של סיטואציה מקראית – השיר עתיר פערים.
אף-על-פי-כן, מכוח הכותרת והמילה "משלוח" – הקורא מייחס לעצם השמות של קין והבל, וביותר משום שהם מובאים בשיר בכפיפה אחת, משמעות של אלוזיה לפרשת הרצח הקדמון, ורצח זה, על אף שאינו מוזכר במפורש בשיר, משמש מטפורה ארכיטיפית לסיטואציה השוֹאתית הקונקרטית.
שימושה של הדוברת בשמות המיתולוגיים, ששניים מהם מעוררים בתודעת הקורא אלוזיה לרצח הקדמון, מאפשר לה אפוא להימנע מחשיפה ישירה של הסיטואציה השוֹאתית שבה היא נתונה, ותחת זאת לשקוע בהבעה מטאפורית עקיפה. הסיפור המקראי המיתולוגי, חרף היותו מינימלי – ממומש בשמות בלבד – הופך למעשה למסגרת המאפשרת לדוברת ולמשורר להציג את סיפור השואה כסיפור המובלע בתוך סיפור אחר.
ההזדקקות לסיפור המיתולוגי, שבזכותה משיג תיאור חוויית השואה שבשיר הבלעה ואיפוק מרשימים, מעניקה לשיר יתרון נוסף: בזכותה מוענקת העצמה מיתית גם לחוויית השואה הנרמזת, האנלוגית, עד שזו חדלה להיות חוויה פרטית של אישה מסוימת ונעשית לכעין מיתוס חדש, נורא בעוצמתו. במיתוס ה"חדש" שנוצר אינה מופיעה דמותו של אדם; הדוברת מזכירה את שמו רק בעקיפין, בתור חלק משמו של קין, שאותו היא מציגה כ"קין בן אדם". הסיטואציה השירית מוגבלת למה שאומרת הדוברת חוה על עצמה ועל שני בניה, והיא מהווה כעין מיתוס שלא קיים במקרא. באמירה "אני חוה עם הבל" הופכת הדוברת את עצמה ובנה, העומדים להיספות, לכעין אותן דמויות מיתולוגיות, כאילו גם במקרא ניצבו יחד מול מותן. בהוספת השם קין היא הופכת את הסיטואציה שבה נתונים היא ובנה מסיטואציה של מוות לסיטואציה של מוות מחמת הריגה או רצח, ובהענקת השם קין לבן הגדול, שאינו נמצא במשלוח עִמה ועם בנה הקטן, ושאליו היא מכוונת את דבריה הכתובים – היא הופכת את בנה הגדול לבן שהוא הורג או רוצח. לדברי רפי וייכרט, "כאשר חוה והבל בקרון – קין גוזר על משפחת האנוש כליה שנובעת מתוך הכחדתה של אם-כל-חי. הגרמנים רצחו בשואה את כלל האנושות, אומר השיר שמתחת לשיר".
מיד לאחר שמזכירה הדוברת את שמו של קין, שהוא הדמות האחרונה במיתוס החדש שהיא יוצרת, היא מרחיבה את שמו באמצעות התוספת "בן אדם", ובכך היא משייכת אותו לאביו ולמין האדם כאחד – ובה בעת מרחיקה את עצמה ממנו, שכן היא מגדירה אותו כבנו של אדם ולא כבנה שלה. בדרך זו היא מעצימה את המיתיזציה של המצב השוֹאתי ומטשטשת את הסיפור המשפחתי הפרטי, הקונקרטי, שיוצר את המצב הזה.
יתרה מזאת: מכוח השוואתן לדמויות הבראשיתיות מכוונות הדמויות המייצגות את הסיטואציה השוֹאתית למשהו נוסף, ובכך מוענקת לה משמעות סימבולית רחבה: האֵם נעשית ל"האֵם" בה"א הידיעה, לחוה, וההגדרה המקראית של חוה כ"אם כל חי" מתממשת בחוה זו באופן אירוני, שכן היא אינה מייצגת חיים אלא מוות; היא אם ההולכת למות יחד עם בן ההולך למות. בנה זה נעשה לכעין הנרצח הראשון בעולם, הבל. ובנה הגדול, מאחר שהוא מכונה בפי הדוברת בשם קין – הופך לרוצח הקדמון, שיצא אף הוא מרחם חוה.
העובדה שחוה היא אמם של נרצח ורוצח כאחד שייכת לנתוני הסיפור המקראי עצמו, אבל להתמודדותה של חוה עם העובדה הזאת אין כל ביטוי במקרא. יתר על כן: להתמודדות זו אין גם ביטוי ברפרטואר המוכר של סיפורי השואה. באלה קיימת לרוב הפרדה חדה בין נרצחים לרוצחים, כשהאחרונים נתפסים ככאלה שאינם בחזקת "בני אדם" ובוודאי שאין הם והנרצחים בנים לאותה אם. באמצעות הצגת זווית הראייה של האם הדוברת, אשר למרות מיעוט מילותיה היא בכל זאת מציגה את מצבה כמצב ארכיטיפי וסימבולי ואף מבקשת שיגידו משהו בשמה לבנה הרוצח, מעלה המשורר למעשה נקודת מבט חדשה כלפי מה שהתחולל בשואה: הוא מדגיש שמדובר בחזרה של אותו אסון שהרס את "סדרי בראשית" – בחזרה על התופעה שבה אח קם על אחיו, בן אדם אחד על בן אדם אחר; וכן מדגיש שהרוצח יצא מאותו רחם אנושי כמו הנרצח, כלומר שהקשר בין רוצח לנרצח הוא בעייתי מאוד מפני שהוא קשר גורדי משפחתי ואנושי. המשורר מעניק לשתי ההדגשות האלה אמינות ותוקף מאחר שהוא מייחס אותן לקורבן השואה עצמו, לאם, שמבטאת אותן בדברים שהיא כותבת, ולא לְדובר שהוא זר למה שאירע בשואה. בדרך זו הופך השיר מדיבור קטוע של דמות שאינה מספיקה לבטא את מחשבתה, לדיבור המצליח בכל זאת לבטא התבוננות חדה ועקרונית במה שאירע בשואה בכלל, לא רק במשפחה מסוימת ולא רק בקרון חתום אחד או במחנה השמדה מסוים.
שתיקה, פערי מידע וסיום השיר
תיאור הסיטואציה השוֹאתית הקונקרטית ותיאור הסיפור המקראי, האנלוגי לה, מינימליים ביותר בשיר זה, עד כדי כך שחנן חבר הציע שפגיס "הפך את עצם שאלת האפשרות לייצג את השואה לנושאו של השיר". השיר עתיר פערים ב"עלילתו", וכתוצאה מכך הוא מזמין מילוי פערים. הפער הבולט ביותר הוא בסיום השיר, במילה "שֶׁאֲנִי", שאין לה כל המשך; את קטיעת המסר ניתן להבין באופן ריאליסטי על רקע הסיטואציה של כתיבתו בקרון של רכבת-המוות: העיפרון נגמר; הכותבת התעלפה או מתה; הרכבת הגיעה ליעדה; ואולי לכתובת, הכתובה בעיפרון, היה המשך, שנמחק. כך או כך, הסיום הזה מעורר בקורא את השאלה: מהו הדבר שאותו רוצה הכותבת שיגידו לבנה הגדול, לכשיראוהו? האפשרויות למילוי פער זה שבסיום רבות. ייתכן שהכותבת רוצה שיגידו לבנה קין את מה שכתבה (בפתק שלה) בשלוש השורות הראשונות – שהיא עם בנה הבל הובלו ב"משלוח" וכו' (כלומר להבין את השיר כשיר מעגלי, באופן שניתן לקרוא אותו כך: "אם תראו את בני הגדול קין בן אדם תגידו לו שאני [...] כאן במשלוח הזה"); ייתכן שהכותבת מבקשת להעביר לידיעת הבן שבחוץ כי באותו "משלוח" היא חשה עצמה כמו חוה עם בנה, ושמשום שבן זה עומד להירצח (ואולי כבר נרצח) הוא לדידה כמו הבל, כשם שהוא, הבן שלא נרצח, הוא בעיניה כמו קין האחראי לרצח; ייתכן שהיא אף רוצה להוכיח את הבן שבחוץ ולרמוז לו בדרך האירוניה, שעל אף שבמקרא הוא אכן בנו של אדם – במציאות האנלוגית שבהווה השואתי, הוא רחוק מלנהוג כ"בן אדם" (ויש לזכור שבדיבור העברי וגם היידי-גרמני להיות "בן אדם" או "מֶענְטְש" פירושו לנהוג באופן חיובי, כראוי לאדם); אך לא מן הנמנע הוא שאין היא רוצה כלל להוכיח אותו אלא לומר לו שלמרות שהיא ובנה הקטן עומדים למות, הוא עדיין בנה ובנו של אדם ושעליו לנהוג כבן-אדם.
כל הניסיונות האלה למלא את פער הסיום ניזונים למעשה מחומרי השיר, כשהם נאחזים במילה זו או אחרת שבו. לפי זה השיר לכאורה אינו פתוח עד תום אלא סיומו מחזיר אל תחילתו או אל מילים אחרות שנמצאות בתוכו והוא מעין מעגל סגור שהכול כבר נאמר בו. ברם, מאחר שמילויים אלה של פער הסיום לעיתים משלימים זה את זה ולעיתים סותרים זה את זה בלא שניתן לומר בביטחון שאחד מהם הוא אכן המילוי הנכון, ומאחר שייתכן שאף אחד מהם אינו המילוי הנכון ושבאמת אין לדעת מה מבקשת הדוברת שיגידו לבנה – הרושם הנותר בקורא הוא, שהסיום בכל זאת אכן פתוח, ושבפתיחותו הוא אף מיטיב לייצג את עקרון הפערים, שהוא העיקרון הספרותי הבונה את השיר כולו.
הלל ברזל קבע כי "השיר [...] לובש מרצון את הצביון של הקטע הבלתי-גמור, מעין פיסת נייר דלה, שנותרה במקרה. [...] הדברים [נאמרים] בלא סיום, כדי לציין כי עניין לנו בסיפור שאין לו גמר. ולדברי רפי וייכרט,
מעמד השיר, ביקורת והערכה
השיר נחשב ל"'שיר שואה" קאנוני, אחד מ"שירי השואה" הנודעים ביותר, והוא מושמע תדיר בהקשר לזיכרון השואה בישראל (טקסי יום הזיכרון לשואה, מסעות בני נוער לפולין) מזה מספר עשורים. הוא נלמד במסגרת תוכנית הלימודים בספרות עברית בבתי הספר התיכוניים בישראל.
המשורר והמבקר אריה זקס כתב: "איני חושב שנכתב על מה שקרוי בפינו 'השואה' משהו יותר חזק מן השיר 'כתוב בעיפרון בקרון החתום'". גם לדעת הסופר וחוקר הספרות מתי מגד השיר הוא "אחד השירים העזים ביותר שנכתבו אי פעם בידי מי על השואה". והמשורר וחוקר הספרות טוביה ריבנר הגדיר את השיר כ"השיר שתיאר את הבלתי-אפשרי" והעיד כי הוא מחשיב אותו כאחד השירים המרכזיים של המאה ה-20. לדברי חוקרת הספרות סדרה דיקובן אזרחי, השיר "הוא אחד השירים הקצרים ביותר בעברית המודרנית: זהו אולי גם השיר המהדהד ביותר, השווה במעמדו הקאנוני בקהיליית דוברי העברית ל"פוגת מוות" [של פאול צלאן בקהיליית דוברי הגרמנית". גם חוקרי הספרות דוד רוסקיס ונעמי דיאמנט החשיבו את השיר, לצד "פוגת מוות" של צלאן, לשיר קאנוני. חוקר הספרות דן לאור כתב באמצע שנות ה-90 כי יש לו הרושם שדן פגיס ממלא כיום את התפקיד של 'משורר שואה' קאנוני, וציין כי השיר, "המציג בפשטות רבה ובתחכום מופלא את זעקת הקורבן, מושמע בזמן האחרון לעיתים תכופות באירועים או בטקסים הקשורים בשואה".
תרגומים
השיר ראה אור בתרגומים למספר שפות, בהן אנגלית, גרמנית, ספרדית וצרפתית.
לחנים וביצועים
השיר הולחן ובוצע בשנת 2006 על ידי להקת "רווח כפול", המבצעת שירי משוררים בסגנון רוק מתקדם והשפעות אתנו-ג'אז, באלבומם "פיתולים". בשנת 2011 הולחן על ידי אילן דמרי ועובד על ידי הוד דיין, חברי להקת "המדרגות", במסגרת מיזם "הקול עוד נשאר" בשיתוף רשת ג' ומשרד ההסברה והתפוצות. ב-2012 הלחין ושר הזמר עמיר בניון גרסה משלו לשיר, במסגרת אותו מיזם.
קישורים חיצוניים
ביצועים:
מערכי שיעור:
ניקומדס
ניקומדס Nicomedes היה שמם של מספר מלכים בביתיניה, על שמם נקראה העיר ניקומדיה
הזאבות
הזאבות היא להקת רוק ישראלית. הלהקה פועלת כקולקטיב נשי עצמאי המורכב מיפעת בלסיאנו (שירה וגיטרה), טליה ישי (בס), אור זיגלבאום (גיטרות) וחן יאיר (תופים). הלהקה משלבת נגניות נוספות בהופעות ובהקלטות.
שנים ראשונות
הרביעייה המקורית של הלהקה הכירה בשנות האלפיים בבית ספר תיכון בחולון והחלו לנגן ביחד.
את החזרות הראשונות שלהן הן קיימו בקונסרבטוריון השכונתי בחולון לאחר שעות הפעילות שלו, שם גם התרחשו הופעותיה הראשונות של הלהקה.
2012-הווה
בשנת 2012, הוציאה הלהקה את המיני-אלבום הראשון שלה בהפקתו המוזיקלית של יהוא ירון.
ב-2015, נכנסה הלהקה חזרה לאולפן יחד עם המפיק נדב פרסר והקליטה את המיני-אלבום השני שיצא בחודש מאי של אותה שנה.
באוקטובר 2016 יצאו למסע הופעות ראשון באירופה, בין היתר לקחו חלק בפסטיבל Waves בווינה.
באוגוסט 2017, הודיעה נגנית הבס מורן לחמי שהיא עוזבת לניו יורק, והלהקה קיבלה לשורותיה את טליה ישי כנגנית גיטרת הבס החדשה שלהן.
במאי 2018 הצטרפה ללהקה המתופפת רוני שפר, ויחד יצאה הלהקה לטור שני באירופה שכלל הופעות בגרמניה, הולנד צרפת ובלגיה.
ב-2021 עברו חברות הלהקה להתגורר יחד בשכונת שפירא שבדרום ת"א, ובין היתר עבדו על אלבום בכורה מלא.
במהלך אותה שנה גייסה הלהקה 62,000 ש"ח בקמפיין הדסטארט על מנת לממן את הוצאות האלבום. במהלך הקמפיין הוציאה הלהקה את שיר הכסף ואת המערכון "סליחה על השאלה - הבת שלי זאבה" בהשתתפות הוריי חברות הלהקה.
האלבום "הארץ השטוחה" יצא בארבעה בפברואר 2020 בהפקתו המוזיקלית של אביחי טוכמן. את האלבום השיקו הזאבות במועדון "הבארבי" בתל אביב, ואירחו את סולן להקת טיפקס, הזמר קובי אוז.
במהלך תקופת הקורונה קיימו הזאבות ליין הופעות מחתרתי בשם "זאבות וידידות". הליין התקיים בסטודיו בו פעלו בשכונת שפירא בדרום ת"א, ובו התארחו מוזיקאים נוספים (בין היתר טדי נגוסה, ג'ני פנקין). בנוסף הוציאו הזאבות את הסשן "The Love Boat" שצולם על גבי יאכטה שיצאה מנמל חיפה, וכלל גרסאות לייב למספר שירים מתוך האלבום.
באוגוסט 2022 הוציאה הלהקה את השיר "המורה ליוגה", סינגל ראשון מתוך האלבום החדש. את הסינגל השיקו הזאבות במועדון הבארבי, ואירחו בה את הראפר טדי נגוסה. הלהקה שחררה גרסת לייב לשיר "זה בדם שלי" מתוך ההופעה.
באוקטובר 2022 הופיעו הזאבות בפעם השנייה בפסטיבל אינדינגב שבמצפה גבולות. בהופעה אירחו את הנגניות נופר תום (גיטרות) ודורין גל (סקסופון).
חודש לאחר מכן השתתפה הלהקה בפסטיבל "חשיפה בינלאומית למוזיקה" בהפקת "הצוללת הצהובה" בירושלים.
בדצמבר 2022 השיקו הזאבות פודקאסט עצמאי בשם "לשון הרע לה" הכולל שיחות של חברות ההרכב על נושאים שונים.
ביוני 2023 הוציאה הלהקה את "המחלקה לחזות העיר", סינגל נוסף מתוך האלבום החדש. כחודש לאחר מכן יצאה לסיבוב הופעות בגרמניה וצ'כיה, בין היתר הופיעה בפסטיבל "וולדסטוק" (Waldstock) בעיר פגניץ (Pegnitz) ובפסטיבל "צבעי אוסטרובה" (Colours of Ostrava) באוסטרבה.
השפעות מוזיקליות
מושפעת בעיקר מהסאונד של שנות ה-90 ומנגנת חומרים מקוריים בעברית.
הלהקה מונה בין המשפיעים על המוזיקה שלהן את להקת פלסיבו, הפיקסיז, רדיוהד, דייוויד בואי, הביטלס, הקוקס, סוניק יות', הקילרז, ובלר.
וולפגנג שוואניץ
וולפגנג שוָואניץ (בגרמנית: Wolfgang Schwanitz; 26 ביוני 1930 – 1 בפברואר 2022) היה אחרון מנהלי ארגון השטאזי (המשטרה החשאית של מזרח גרמניה), שנקרא בשם "המשרד לביטחון הלאומי" (נכנס לתפקיד ב-17 בנובמבר 1989 וכיהן עד 4 באוקטובר 1990). בניגוד לקודמו, אריך מילקה, הוא לא החזיק בתואר "השר לביטחון המדינה" אלא בתואר "מנהיג המשרד לביטחון לאומי".
שוואניץ נולד בברלין. הוא הצטרף לנוער הגרמני החופשי כשנה לאחר ייסוד הרפובליקה הגרמנית הדמוקרטית, הוא עבד עבור השטאזי עוד משנת 1951, תוך שלמד במכללת השטאזי, שם קיבל תואר דוקטור על "מאבק בנטיות איבה בקרב בני נוער" (בגרמנית: Bekämpfung feindlicher Erscheinungen unter Jugendlichen) (הדוקטורט אינו מוכר כיום בגרמניה).
בין השנים 1974–1986 עמד בראש ארגון השטאזי במזרח ברלין, ובשנת 1986 מונה לדרגת אלוף בשטאזי ולסגנו של "השר לביטחון המדינה" אריך מילקה.
במהלך התמוטטות המשטר הקומוניסטי ונפילת חומת ברלין בשנת 1989 התפטרו מתפקידם הרודן הוותיק של גרמניה המזרחית אריך הונקר, והראש הוותיק של השטאזי אריך מילקה, ארגון השטאזי התפרק ב-31 במרץ 1990.
לאחר איחוד גרמניה היה שוואניץ חבר בכיר בארגון Gesellschaft zur Rechtlichen und Humanitären Unterstützung, אשר היה מורכב מוותיקי ארגון השטאזי.
נפטר ב-1 בפברואר 2022.
טוני וורד
טוני וורד (באנגלית: Tony Ward; נולד ב-10 ביוני 1963) הוא דוגמן ושחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
כשהחל את לימודיו בקולג' התגלה כדוגמן והחל לעבוד בתחום.
הוא דגמן הלבשה תחתונה לקלווין קליין, לאחר מכן עבד בין היתר עבור קרל לגרפלד, דולצ'ה וגבאנה והוגו בוס.
בתחילת שנות התשעים היה בן זוגה של הזמרת מדונה והופיעה במספר קליפים שלה, הוא גם הופיעה בספרה "סקס", מלבד זאת הוא הופיעה בקליפים של אמנים נוספים.
ב-1999 הופיע בסרט העצמאי "Out in Fifty" לצד מיקי רורק.
ב-2002 הופיע בסרט קומדיית הפעולה "All About the Benjamins".
ב-2008 שיחק בסרט הקנדי "Story of Jen".
ביניש מינינברג
בייניש מינינברג (1 באפריל 1903 - 1 בינואר 1996, ט' בטבת תשנ"ו) היה אומן, מעצב וצייר ישראלי, שמרבית עבודתו בתחום ציור ועיטור קירות בתים ורהיטים.
ראשית חייו
מינינברג נולד ביפו וגדל בבתי "מרכז בעלי מלאכה" ליד שכונת נווה שלום בתל אביב. אביו יהודה מינינברג היה אומן שהתמחה בעיטור קירות, והוא למד את מלאכתו ממנו. בתמונה המפורסמת משנת 1908 של הגרלת המגרשים לאחוזת בית, שצילם אברהם סוסקין על החולות באחוזת בית נראה הילד ביניש עומד על גבעת החול עם מספר ילדים. לאחר גירוש תושביה היהודיים של תל אביב יפו עקב מאורעות מלחמת העולם הראשונה, עברה משפחת מינינברג לאזור כפר סבא והתגוררה יחד עם מגורשים רבים במחנה אוהלים שהוקם בחורשת אקליפטוסים. עם סיום המלחמה וכיבוש הארץ על ידי הצבא הבריטי חזרה המשפחה לנווה-שלום. בשנת 1921 יזם אביו, יהודה מיניברג, שהיה מראשי מרכז בעלי מלאכה, יחד עם מנחם שיינקין, מתתיהו וינוקור ואחרים את הקמת שכונת מרכז בעלי מלאכה, ובית המשפחה נבנה ברחוב שינקין 22. בחצר הבית נותרו עד היום שרידי בריכת הדגים שהייתה בזמנו עם מזרקה מאבן. אחרי תום מלחמת העולם הראשונה, למד בבצלאל.
מינינברג כאומן וצייר בתים
בתחילת שנות ה-20 החל מינינברג לצייר ציורי קיר בבתי התושבים בתל אביב במסגרת העסק המשפחתי של אביו יהודה. במודעות שלהם בירחון "המלאכה" בשנים 1922 ו-1923 מופיע הכיתוב "ציור חדרים לפי האופנה האירופאית". מסמכים שנמצאו בעזבונו מעידים על כך שבשנת 1925 הוא ביצע מספר פעמים עבודות צביעה מיוחדות בבתי ציבור בחברון עבור אנשי המנדט הבריטי בירושלים.
מינינברג הרחיב את פעילותו למוצרי יודאיקה. בשנת 1928 הופיעו בירחון "הנגר" מודעות פרסום של "מכון לאומנות ארץ-ישראלית של מינינברג ובניו", המכון התחרה בעיקר במוצרי המזכרות הארץ -ישראליים בסגנון בצלאל שהיו עשויים עץ זית, ריקועי נחושת ורקמה מצוירים ומעטרים במוטיבים: תנ"כיים, מראות נופי הארץ, גמלים, רועים וצאן. בשנת 1929 הציגו בני משפחת מינינברג בתערוכת "יריד המזרח" בתל אביב את מוצרי מכון האומנות שלהם וזכו בפרס שני של מדליית כסף . המכון שכן בצריף (שקיים עד היום) בחצר בית המשפחה ברח' שינקין 22 בתל אביב, חנות נוספת הייתה ברח' נחלת בנימין. ה"מכון" פעל עד תחילת שנות ה-30 . בין השנים 1934 ל-1937 עבד כצבאי וצייר דקורטיבי במספר חברות רהיטים, בתל אביב וירושלים. ב-1938 עבר לביירות על מנת לעבוד בה כצייר רהיטים.
כצייר
לאחר קום המדינה, עסק בציור וניהל סטודיו לציור ולמסגור ברמת גן ולימד ציור. ציוריו נעשו בסגנון שמן על בד וחלקם נמצאים בידי אספנים.
חיים פרטיים
ב-1926 נישא מיניברג לרוזי (שושנה) לבית שפינדלר. לזוג היו שני ילדים.
אצבעונית (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סמל סוריה
סמל סוריה (בערבית: شعار سوريا) הוא הנץ הסורי, או "הנץ של קורייש", צבוע זהב, המחזיק על גביו את דגלה של סוריה במאונך. מתחתיו פרוסה מגילה ועליה כתוב: "הרפובליקה הערבית הסורית" (בערבית: الجمهورية العربية السورية).
גילגוליו של הסמל
סמל זה נמצא בשימוש משנת 1961, שנת פירוק הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"מ). עד שנת 1958 היה בשימוש סמל דומה אלא שהנץ היה אפור (אך זהה במראהו), המגן היה לבן היקף ירוק, ושלושה כוכבים אדומים במאונך. העלים היו זהובים, וכן המגילה עליה היה כיתוב שונה, הרפובליקה הסורית. במהלך השנים 1958-1961 סמלה של הרפובליקה היה "הנץ של צלאח א-דין". בסמלה של הרפובליקה הערבית המאוחדת היה מגן שונה מעט בצורתו אך שדגלו זהה. במהלך קיומה של פדרציית הרפובליקות הערביות, בין השנים 1972-1977 באופן רשמי היה סמל הפדרציה (שסוריה הייתה חברה בה) נשר שכולו זהוב ולבן, המגן היה זהה בצורתו למגן המודרני אך כולו היה זהוב, והיקפו לבן. עם פירוק הפדרציה חזרה סוריה לסמל שהיה בשימוש קודם לכן, משנת 1961.
ארנבת שחורת-זנב
מאפיינים
זוהי ארנבת ארוכת אוזניים בעזרתן היא מצטננת מחום המדבר בלי לאבד הרבה זיעה. אורכה 61 ס"מ ומשקלה 1.4-2.7 ק"ג. היא בעלת פרווה אפורה עד חומה המשתלבת בנוף המדבר ושטחים פתוחים נוספים. האוזניים ורודות מבפנים וכפי ששמה מרמז היא בעלת זנב קטן ושחור. גם קצוות האוזניים והרגליים שחורים והרגליים גדולות וחזקות.
היא חיה במדבריות, ערבות יבשות, אדמות הפרריה ואדמות מרעה מדרום וושינגטון ומיזורי בצפון עד לבאחה קליפורניה ולסקטקס בדרום.
מאיר גאויזון
מאיר גאויזון (או גאביזון; 1545 - ?) היה רב, דיין ופוסק בקהיר במאה ה-16.
מצבו הכלכלי
גאויזון לא התפרנס מעצם היותו רב, אלא עסק במסחר, בעיקר במסחר במשי ואריגים נוספים. מצבו הכלכלי היה איתן, ואף כתב בספרו כי רבים רדפו אחרי כספו:
בנוסף לכך, אנשים פרטיים תבעו אותו, וככל הנראה היה בסכנת חיים ואף שהה בבית סוהר.
תשובותיו
תשובותיו ההלכתיות נדפסו מכתב יד בספר שו"ת רבי מאיר גאויזון על ידי פרופ' אליאב שוחטמן, הוצאת מכון ירושלים, תשמ"ה.
מיכאיל קוטוזוב
הנסיך מיכאיל אילריונוביץ' קוטוזוב (ברוסית: князь Михаи́л Илларио́нович Голени́щев-Куту́зов; 16 בספטמבר 1745 - 28 באפריל 1813 לפי הלוח הגרגוריאני ) היה מצביא רוסי הנחשב כגיבור העם הרוסי וכמי שהציל את רוסיה מידי נפוליאון בונפרטה.
ראשית חייו
מיכאל קוטוזוב נולד בסנקט פטרבורג לגנרל אילריון מיכאיילוביץ' קוטוזוב, ובהגיעו לגיל 15, בשנת 1760, גויס לצבא הרוסי. בתקופת יקתרינה השנייה החל להתבלט כקצין צעיר במלחמותיה של רוסיה נגד פולין בשנות ה-60 של המאה ה-18 ועם האימפריה העות'מאנית בשנות ה-70. בשנת 1774 נפצע בעינו הימנית בקרב מול הטורקים, ועזב לאירופה לשנתיים על מנת להירפא.
בשנת 1776, עם שובו, הועבר קוטוזוב לחצי-האי קרים ושירת שם תחת פיקודו של אלכסנדר סובורוב במהלך שש שנים. קוטוזוב קודם לדרגת קולונל (אלוף-משנה) בשנה שלאחר מכן.
מינויו כגנרל-מאיור ב-1784 תחת הגנרל הנערץ אלכסנדר סובורוב הביא לקידומו המהיר. הצטיינותו במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1787–1792, שבמהלכה השתתף בקרבות החשובים של מצור אוצ'קוב, כיבוש איזמאיל ומאצ'ין, הביאה לו הערכה רבה בצבא, ובשנת 1791 קודם לגנרל-לויטננט. בעשור האחרון של המאה ה-18 מילא שורה של תפקידים, ביניהם שגריר בקונסטנטינופול, שגריר בברלין, ומושל פינלנד, סנקט פטרבורג וליטא, ומונה לגנרל מלא. ברם, בשנת 1802, על רקע של סכסוך עם הקיסר פאבל הראשון, פרש קוטוזוב מהצבא.
המלחמה נגד נפוליאון - 1805
בשנת 1804 חברה רוסיה לאימפריה האוסטרית כנגד נפוליאון, ובשנה שלאחר-מכן שלחו הרוסים לעזרת האוסטרים שני צבאות; בראש אחד מהם הועמד קוטוזוב. הוא לא הספיק לחבור אל הצבא האוסטרי שחנה באולם, כיוון שזה האחרון הובס ונשבה על ידי נפוליאון, ובשל נחיתותו המספרית נאלץ לסגת תחת איום מתמיד של כיתור. בסופו של דבר, לאחר שאיבד 12,000 חיילים מתוך ה-50,000 שהיו לו, הצליח להתחמק מצבאו של נפוליאון ולהגיע לאולמוץ.
באולמוץ הציע קוטוזוב לקיסרים אלכסנדר ופרנץ לאסוף את כל הכוחות ורק אז לצאת למתקפה, אך הללו לא שעו לו ואף סילקו אותו מתפקיד המפקד, וב-2 בדצמבר 1805 תקפו את נפוליאון ליד אוסטרליץ ונחלו תבוסה מרה.
בשנים 1806–1811 שימש קוטוזוב כמושל קייב וליטא מטעם הקיסר אלכסנדר הראשון.
המלחמה נגד העות'מאנים
בשנת 1811 מינה הקיסר אלכסנדר הראשון את קוטוזוב לעמוד בראש הצבא שנשלח כנגד הטורקים. בראשית אפריל אותה שנה קוטוזוב הגיע לחזית ובהמשך אותה שנה הביס את הצבא העות'מאני בקרב רושצ'וק, שבו פיתה את העות'מאנים לחצות את הדנובה וניתק אותם מקווי האספקה שלהם. באסטרטגיה דומה נקט קוטוזוב גם מאוחר יותר, נגד נפוליאון.
תוצאת הקרב הזה הייתה חתימת שלום בוקרשט של שנת 1812, שלפיו קיבלה רוסיה את בסרביה והאימפריה העות'מאנית התחייבה שלא לתקוף אותה, מה ששיפר מאוד את עמדותיה של רוסיה לקראת פלישתו של נפוליאון באותה שנה. אולם, אלכסנדר הראשון שוב פיטר את קוטוזוב מהצבא.
המלחמה של שנת 1812
קוטוזוב, לאחר שהמשיך זמן-מה במדיניות הנסיגה של ברקלאי, בחר לבסוף להתעמת עם צבאו של נפוליאון בקרב פנים אל פנים, ואכן זמן קצר אחר כך, ב-7 בספטמבר, התנגשו צבאות רוסיה וצרפת בקרב בורודינו. קרוב ל-300,000 חיילים מכל צד השתתפו בקרב, שנחשב כקרב המתועד הגדול ביותר בהיסטוריה הצבאית עד לאותה עת.
האבדות היו קרוב לרבע מסדר הכוחות לכל אחד מהצדדים הלוחמים, והקרב נגמר ללא הכרעה ברורה; לאחר הקרב החליט קוטוזוב לחזור לטקטיקת הנסיגה והשארת אדמה חרוכה של דה טולי. הצעד הקיצוני ביותר שבוצע במסגרת מדיניות זו היה פינוי העיר מוסקבה מתושביה ושריפה מכוונת של העיר עד ליסוד, כל זאת על מנת למנוע מנפוליאון וה"גרנד ארמה" להפוך עיר האסטרטגית זו לבסיסם, ולמנוע מהם כל אספקת מזון אפשרית שהייתה בעיר. הצבא הצרפתי, מוכה קור ורעב, נאלץ לשוב על עקבותיו כחודש לאחר שהגיע לעיר.
בזמן זה קוטוזוב פנה עם צבאו לכיוון מערב בהשאירו כח הטעייה קטן שהמשיך בתנועה מזרחה, על-מנת לבלבל את נפוליאון. התחבולה פעלה, וקוטוזוב הרוויח זמן יקר, במהלכו יכול היה לבנות ולצייד מחדש את צבאו, ולתקוף את קווי אספקת המזון של הצבא הצרפתי.
הצבא הצרפתי יצא ממוסקבה ב-19 באוקטובר וניסה תחילה לנוע לכיוון דרום רוסיה במטרה למצוא שם אספקה, אך קוטוזוב שמע על כך ומבעוד-מועד חסם את נפוליאון בקרב מאלויארוסלאבץ. מרגע זה נמצא נפוליאון בנסיגה מתמדת לכיוון מערב, כאשר קוטוזוב מאיים כל הזמן לכתרו. בסופו של דבר גורש נפוליאון מרוסיה ושארית צבאו הושמדה כמעט כליל בקרב ברזינה.
בעקבות הדיפת הכוחות הפולשים מרוסיה, זכה קוטוזוב לעיטור גאורגי הקדוש מדרגה ראשונה ולדרגת פילדמרשל, ונחשב לגיבור העם הרוסי עד היום.
מורשתו
קוטוזוב נפטר ב-28 באפריל 1813 בעיירה בולסלבייץ שבחבל שלזיה, ונקבר בקתדרלת קאזאן בסנקט פטרבורג. אנדרטאות רבות המפארות את קוטוזוב הוקמו בכל רחבי רוסיה בשנים שלאחר המלחמה.
ב-1942, בתקופת מלחמת העולם השנייה, נקבע בברית המועצות עיטור על שמו, הנחשב עד ימינו לאחד העיטורים הגבוהים ביותר המוענקים ברוסיה.
קוטוזוב הוא דמות מרכזית בספר מלחמה ושלום של לב טולסטוי, והוא מתואר בו כגנרל נערץ וכמודל לרוסי המושלם.
סבתא סורגת (ספר)
סבתא סורגת הוא ספר ילדים, שנכתב על ידי הסופר והמתרגם אורי אורלב, ואויר על ידי המאיירת אורה איתן. הספר יצא לאור בשנת 1981, בהוצאת מסדה.
הספר נתפס כסיפור עם מוסר השכל - קבלת השונה, החריג שיש לקבלו כשווה בן שווים בחברה; סיפור המשמש כאליגוריה על השואה, הואיל והמחבר הוא ניצול שואה; סיפור המוגדר כסיפור פנטסטי (מונח בסוגה הספרותית המתאר תופעות, התרחשויות, אירועים המתוארים ביצירה ספרותית, ואינן ניתנים להסבר בהתאם לחוקי המציאות המוכרת ).
תקציר העלילה
העלילה מספרת על סבתא זקנה, המגיעה לעיר חדשה ללא רכוש, פרט לזוג מסרגות וחוטים. לאור העובדה, שאין בידיה רכוש, היא סורגת לעצמה בית, וילונות, רהיטים, שטיח ועוד. לאחר מכן, כדי לא להיות לבד, היא סורגת בנוסף גם זוג נכדים.
הבעיה מתעוררת, כאשר אף לא מוסד אחד, מוכן לקבל את נכדיה הסרוגים - לא בתי הספר, לא העירייה ולא הממשלה. אשר על כן, מחליטה הסבתא לפרום את כל עבודתה ולהתחיל מחדש במקום אחר, עם אנשים חדשים ונחמדים שיסכימו לקבל את נכדיה כפי שהם.
ביקורות
מבקרים כתבו שזה ספר בשפה גבוהה שכל ילד צריך לקרוא.
הספר מתאים לשכבת הגיל בכיתות ב׳-ד׳.
עיבודים בקולנוע ובתיאטרון
"סבתא סורגת סיפורים" - הצגה של "תיאטרון הקרון" (תיאטרון בובות), המבוססת על הספר. זוכת פרס הצגת השנה לילדים ופרס עיצוב בובות ואביזרי במה בתחרות פרס הבמה להצגות ילדים 2006.
ארכיון הסיפור העממי בישראל
ארכיון הסיפור העממי בישראל ע"ש דב נוי (אסע"י) הוא הארכיון המרכזי המתרכז במחקר ואיסוף של סיפורי עדות ופולקלור בישראל. הארכיון נוסד בשנת 1955 על ידי פרופ' דב נוי.
אודות
מטרות הארכיון הן להציל משכחה ולשמר מורשת עממית, שעברה בעל פה במשך דורות בקרב הקבוצות האתניות השונות בעם היהודי, ובקרב דוברי השפות השונות אשר עלו לישראל או חיו בה משכבר, על ידי תיעודה ושימורה. כמו כן מהווה מרכז ידע לסטודנטים וחוקרים בתחומי היסטוריה, תרבות וספרות. תחילה היה הארכיון תחת המוזיאון לאתנולוגיה ופולקלור של עיריית חיפה, ופרופ' נוי ניהל את המוזיאון עד שנת 1983. אז הועבר הארכיון לאוניברסיטת חיפה, בה הוא שוכן עד היום תחת הפקולטה למדעי הרוח.
את הסיפורים בארכיון מקליטים ורושמים ומקטלגים מתנדבים אשר עברו הכשרה מיוחדת מפי מספרים שונים בארץ, כל זאת בהתנדבות מצד שני הצדדים. לאחר מכן הסיפורים מקוטלגים על ידי מומחים לפי נושאים, עדות ופרמטרים נוספים, בהם לפי סיווג המוטיבים של תומפסון.
נכון ל-2008 היו בארכיון כ-23,800 סיפורים, מתוכם כ-3,174 ממקורות ישראלים, 2,831 ממקורות יהדות פולין, 2,124 ממקורות יהדות מרוקו, 616 ממקורות יהדות רומניה.
לארכיון מועצה מדעית המתכנסת פעם בשנה, ומורכבת מ-30 פרופסורים וחוקרים בנושאי פולקלור, היסטוריה וספרות, בראשם עומדת הפרופ חיה בר יצחק מאוניברסיטת חיפה. מנהלת הארכיון היא ד"ר עידית פינטל-גינסברג.
בשנים האחרונות נעשה באסע"י מאמץ לשדרג את הטכנולוגיה בארכיון כך שתתאים לימינו. במהלכה נסרקו אלפי סיפורים בפורמט דיגיטלי ותכולת הארכיון מועברת למסד נתונים וקטלוג ממחושבים, וזאת לשם שימור האוסף, בד בבד עם הנגשתו לכול.
פרס אסע"י
פרס אסע"י על שם תמר נוי ז"ל ודב נוי מוענק משנת 2001 לעבודות מחקר בנושאי ארכאולוגיה פרהיסטורית ופולקלור.
בני קרטר
בנט לסטר (בני) קרטר (Bennett Lester Carter; 8 באוגוסט 1907 - 12 ביולי 2003), היה מוזיקאי ג'אז אמריקאי שניגן בכלי נשיפה, בהם סקסופון, חצוצרה וקלרינט היה מוביל הרכב, מעבד מוזיקלי ומלחין. דמות מרכזית בג'אז משנות השלושים ועד שנות התשעים. במקביל לפעילותו המוזיקלית היה פורץ דרך בכך שהפך למוזיקאי האפרו-אמריקאי הראשון שהלחין ועיבד מוזיקה עבור סרטי קולנוע וטלוויזיה וסלל את הדרך למוזיקאים אפרו-אמריקאים נוספים כאלה פיצג'רלד, מיילס דייוויס וקווינסי ג'ונס. בזכות פועלו רב השנים זכה קרטר ב-1986 בעיטור הממשל האמריקאי, ה"ג'אז מסטרס" (NEA Jazz Masters), בפרס גראמי למפעל חיים ב-1987, בכוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד ב-1994 ובשנת 2000 במדליית הנשיא לאמנויות מאת נשיא ארצות הברית ביל קלינטון. ב-1977 נכלל בהיכל התהילה של הג'אז של השבועון דאון ביט.
הארלם
קרטר נולד בניו יורק, בעידודה של אמו למד פסנתר בכוחות עצמו ובגיל 15 כבר ביקר במועדוני הארלם. בין 1924 ל-1928 זכה לנגן עם תזמורות המועדונים ובהן עם סידני בשה, ארל היינס, פטס וולר ודיוק אלינגטון. הוא ניסה לנגן בחצוצרה ומשלא הצליח להפיק צליל כמו זה של באבר מיילי, החצוצרן של אלינגטון, החליף לסקסופון אלט.
ב-1928 הקליט לראשונה עם התזמורת של צ'ארלי ג'ונסון. באותה שנה הקים ביג בנד משלו, שלא האריכה ימים. בין השנים 1930–1931 ניגן עם פלטשר הנדרסון, ושימש עבורו מעבד מוזיקלי. לאחר שעזב את הנדרסון הקים ביג בנד בסגנון סווינג, עבורה הכין עיבודים מורכבים ומתוחכמים שחלקם הפכו לסטנדרטים לתזמורות דומות (כגון Blue Lou). הוא נשכר כמעבד גם עבור תזמורתו של אלינגטון. באותה תקופה החל לנגן סולואים בחצוצרה, בנוסף לסקסופון האלט.
אירופה
ב-1935 עבר קרטר ללונדון והפך למנהל המוזיקלי של תזמורת הריקודים של ה-BBC. במקביל נדד ברחבי אירופה וניגן עם מוזיקאים מצרפת, אנגליה וסקנדינביה ועם אורחים מארצות הברית כקולמן הוקינס. ב-1937 הקליט את הסטנדרט Honeysuckle Rose עם דג'נגו ריינהארדט והוקינס.
חזרה לארצות הברית והמעבר ללוס אנג'לס
עם חזרתו ב-1938 הקים ביג בנד חדשה שניגנה ב- Savoy Ballroom בהארלם ונשכר כמעבד עבור טובי ההרכבים כגון אלה של בני גודמן, קאונט בייסי, דיוק אלינגטון, גלן מילר, ג'ין קרופה וטומי דורסי.
בשנת 1943 עבר ללוס אנג'לס והתמקם בהוליווד. הוא עיבד מוזיקה לעשרות סרטים ועבד עם אלה פיצג'רלד, לואי ארמסטרונג, שרה ווהן, פגי לי, בילי הולידיי, ריי צ'ארלס ומל טורמה. קרטר היה המוזיקאי האפרו אמריקאי הראשון שעבד בהוליווד כמלחין לסרטים והנחה את קווינסי ג'ונס בצעדיו הראשונים בתחום זה.
ב-1961 הקליט את האלבום "Further Definitions" עם שורת כוכבים עמם הופיע באירופה ב-1937 ובהם קולמן הוקינס, פיל וודס, ג'ימי גאריסון, ג'ו ג'ונס, ברני קסל, ריי בראון ואחרים. אלבום זה, המשחזר למעשה את סיבוב ההופעות בצרפת, הוא המוכר ביותר שלו ומכיל כמה מהסולואים המעניינים ביותר שלו ושל קולמן הוקינס בקטעים Body and Soul ,Honeysuckle Rose ו- Crazy Rhythm.
בשנת 1979 נשא לאשה את הילמה אולילה ארונס (Hilma Ollila Arons), לזוג נולדה בת.
אקדמיה
ב-1969 פנה אל קרטר פרופסור לסוציולוגיה מאוניברסיטת פרינסטון בשם מורו ברגר (Morroe Berger), והציע לו להרצות בפני סטודנטים על ג'אז, ולתת סמינר וקונצרט באוניברסיטה. הדבר הוביל לחמישה ביקורים של קרטר באוניברסיטה במהלך תשע השנים הבאות. ב-1973 שהה באוניברסיטה סמסטר שלם כמרצה אורח ושנה לאחר מכן זיכתה אותו האוניברסיטה בתואר דוקטור של כבוד. הוא נתן הרצאות וסדנאות באוניברסיטאות נוספות, כולל שבוע בהרווארד ב-1987. מורו כתב ספר עב כרס בשני כרכים על אמנותו של קרטר.
אחרית ימיו
קרטר זכה לכבוד והערכה רבים, בנוסף לפרסים ועיטורים ותוארי דוקטור לשם כבוד, נחגג יום הולדתו ה-82 בשנת 1989 בקונצרט בלינקולן סנטר בניו יורק. שבוע לאחר מכן, בפסטיבל הג'אז של שיקגו נערך לכבודו קונצרט בו נוגן האלבום "Further Definitions" בהשתתפות כמה מהנגנים המקוריים שעבדו עליו ב-1961 (ובגלגול המקורי שלו בצרפת ב-1937). ב-1990 הוביל קרטר ביג בנד עטורת כוכבים בקונצרט מחווה לאלה פיצג'רלד. ובאותה שנה זכה בתואר "מוזיקאי השנה" של מגזין דאון ביט בסקר הקוראים שלו וב-1994 זכה בפרס גראמי עבור הסולו שלו בקטע Prelude to a Kiss.
קרטר נפטר בלוס אנג'לס מסיבוכים של ברונכיטיס בגיל 95.
סמל סומליה
סמל סומליה אומץ ב-10 באוקטובר 1956, יותר משלוש וחצי שנים לפני קבלת העצמאות הרשמית מהממלכה המאוחדת ומאיטליה.
הנמרים התומכים במגן משני צידיו והכוכב הלבן במרכזו היו בשימוש גם בימי השלטון האיטלקי. הסמל הקודם שלה שהיה בשימוש החל מה- 8 ביוני 1919 היה בצורת מגן המחולק באמצעו על ידי קו לבן גלי. חלקו העליון כלל נמר בצבעים טבעיים וכוכב לבן בעל חמישה קנים. בחלקו התחתון היו שני כוכבים לבנים בעלי שישה קנים הממוקמים על רקע אדום באופן סימטרי. בעשר השנים שלפני קבלת העצמאות סומליה הבריטית השתמשה בסמל יוצא דופן, שאינו דומה לסמל הסומלי אף לא במאפיין אחד. צורתו הייתה עיגול לבן והוא נשא את הכתר הבריטי בחלקו העליון. תחת הכתר היה איל ותחתיו מגן בעל שלושה חלקים. העליון מוקדש למלחמה בדמות שתי חרבות ומגן, הימני לימאות עם סירה השטה בים ועוגן והשלישי לארכיטקטורה עם מגדל במרכזו.
ישראל משה חזן
רבי ישראל משה חזן (נודע גם בכינוי: משי"ח ה'תקס"ח, 1808, איזמיר – ה'תרכ"ג, 1862, ביירות) נכדו של רבי רפאל יוסף חזן, היה חבר בית הדין של רבי יעקב פינצ'י בירושלים, שד"ר בערי מערב אירופה, הרב הראשי של הערים רומא, קורפו ואלכסנדריה, מקובל, ומחבר ספרי יהדות בשיטת הוויכוח, שלט בשפות רבות ובמדעי הטבע, דגל בצורך ללמוד "חכמות חיצוניות" במקביל ללימוד התורה מחד, ולחם ביהדות רפורמית מאידך.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תקס"ח לאביו הרב אליעזר חזן באיזמיר. בהיותו כבן שלוש שנים השתקע אביו עם משפחתו בירושלים, שם גדל. התחנך אצל סבו רבי רפאל יוסף חזן, מחבר הספר "חקרי לב". בגיל 34 נבחר כחבר בבית דינו של רבי יעקב פינצי, בו כיהן כדיין עד סוף ימיו. בבית הדין, עקב השקפות שונות בענייני דת קמו לו מתנגדים, ואף אב בית הדין הפך לגדול יריביו. בשנת ה'תקצ"ב נפטרה אשתו. זמן קצר לאחר מכן, נשא תחתיה אישה שנייה, אשר בעודו בירושלים, ילדה לו בת. ההתנגדות כלפיו מררה את חייו, והוא חיכה להזדמנות לעזוב את ירושלים. בספרו כרך של רומי, כתב, שנים לאחר מכן, בהיותו בקורפו:.
לונדון
רבי ישראל משה חזן ניחן בכישרון הנאום והשכנוע, ועל כן נשלח על ידי ראשי הכולל הספרדי בירושלים לחו"ל במטרה לאסוף כספי צדקה עבור בניית בית חולים בעיר. בראשית מסעו נסע לצפון אפריקה, הוא ביקר בתוניסיה, באלג'יריה ובמרוקו. בביקורו התערה בין יהודי המגרב, למד מחכמיהם והושפע מדרך לימודם, נשא ונתן איתם בדברי הלכה, ואף ביקר באתרי עתיקות היסטוריים, ובכל מקום בו עבר, השפיע על סביבתו. ממרוקו הפליג לאנגליה. בלונדון נתקלה שליחותו בקשיים שכן האגרות שהביא עמו מארץ ישראל לא נשאו את חתימתם של פקידי קושטא היהודים, והקהילה הספרדית בלונדון סירבה לשתף פעולה. גם משה מונטפיורי והברון רוטשילד, התנגדו לבניית בית החולים הספרדי בירושלים. עיתונה הלאומי של יהדות בריטניה הג'ואיש כרוניקל מתח ביקורת על משה מונטיפיורי, שלדבריו נהג כלפי הרב חזן בחוסר נימוס בכך שהתעלם ממנו בהגיעו ללונדון ואף לא הזמינו לטקס הכתרת הרב נתן אדלר שהתקיים בשעת ביקורו. התייחסותו זאת של מונטפיורי, הייתה חריגה כי הרב חזן היה נציגם של יהודי ירושלים, והביא עמו מכתבי המלצה מהרבנים חיים אברהם גאגין ויעקב ענתיבי. הסיפור הפך נושא להתנגחות בין הג'ואיש כרוניקל, והשבועון המתחרה "קול יעקב, אשר פרסמו מדי שבוע מאמרי תמיכה והתנגדות ברב חזן. הוא שהה בלונדון כחצי שנה, בתקופה זאת חיבר את ספרו 'דברי אמת ושלום'. לאחר שהבין כי התנגדותם של מונטפיורי ורוטשילד מונעת ממנו לממש את מטרת שליחותו, נסע להולנד.
אמסטרדם
גם קהילת אמסטרדם הערימה קשיים, אך נועם הליכותיו של הרב חזן, והתערבותו של החכם באשי רבי חיים אברהם גאגין הביאו לכך שבאמסטרדם החלה שליחותו לשאת פירות. באמסטרדם נפגש עם רבי צבי הירש להרן.
בחודש תמוז תר"ד 1844 נערכה בעיר בראונשווייג שבגרמניה, האספה הרפורמית הראשונה, ובה הוכרז על עריכת "תיקונים" בהלכה ובסידור התפילה. בתגובה הריצו ראשי ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם מכתבי תלונה לכל גדולי הדור וריכזו בידיהם את מכתבי התשובה. רבי ישראל משה חיבר ספר בשם 'קנאת ציון', בו הוא יוצא חוצץ כנגד הרפורמים וכוונתם לשנות בהלכה, ומבקר אותם באופן חריף. הפקוא"מ הדפיס את ספרו של חזן, וכנספח לספר, פרסם את מכתבי התשובה בשם 'תורת קנאות'. בשנת ה'תר"ו עזב הרב את הולנד ונסע לליסבון שבפורטוגל.
רומא
מליסבון נסע לליבורנו שבאיטליה, שם חלה ושכב בחוליו תקופה ארוכה. חכמי ליבורנו ובראשם רב הקהילה אברהם ברוך פיפירנו סעדו אותו בחוליו וכך התקרבו אליו ולמדו על מידותיו, ידיעותיו, השקפותיו על היהדות, ויכולותיו המנהיגותיות. כאשר הגיע לרומא כבר הגיע שמעו למנהיגיה היהודים של העיר. באותם ימים היהודים התגוררו בשכונה נפרדת, אשר בדיעבד ניתן לכנותה בשם גטו. בשכונה היהודית הוקמו חברות למתן עזרה בתחומים רבים וראשי הקהילה ניהלו את חיי התושבים ביד רמה, אך רב לא כיהן ברומא מזה כ-12 שנים. ראשי הקהילה שסברו כי רב ומנהיג כדוגמתו יוכל לשנות את התנאים הפוליטיים הגרועים ואת המצב הכלכלי הקשה של יהודי הגטו הזמינו את הרב חזן להתמנות כרב הקהילה. הרב נעתר להזמנה ובקיץ ה'תר"ז התקיים טקס ההכתרה בבית הכנסת הקטאלני שבעיר ברוב פאר והדר, ונאומי כבוד נישאו על ידי רבנים ומכובדים.
המשורר יוסף אלמנצי חיבר דברי שירה במיוחד לאירוע:
ראשית רבנותו בעיר הביאה לפריחה בחיי הקהילה היהודית ברומא. בימים אלו הוא הפגין את כישרונו המנהיגותי הרב, ייעץ, עזר והשכין שלום בין איש לרעהו. מראהו האצילי והנאה ונימוסיו המזרחיים הקסימו את תושבי העיר יהודים וגויים כאחד, ושמעו הגיע עד לבית האפיפיור פיוס התשיעי. אף בעיתונות הכללית זכה לכבוד רב ולדברי שבח. אך תוך פחות משנה קפץ עליו רוגזו של אביב העמים ויציאתו של האפיפיור לגלות, המרידות שפרצו בכל רחבי המדינה וניצחון הצבא האוסטרי בהתמודדות נגד כוחות המהפכה האיטלקים הורידו את מצב הקהילה היהודית לשפל שלא היה כמותו.
קורפו ואלכסנדריה
בעודו מחזק את בני קהילת רומא המיוסרים, בריאותו הלכה והתרופפה, ביקש הרב ישראל משה לעלות לארץ ישראל על מנת להיקבר בה. בשנת ה'תרי"ב (1852) התפטר ממשרתו והחל בהכנות לעלייה לארץ ישראל. הוא יצא מרומא, נסע לנאפולי והמשיך דרך בארי לעיר הנמל ברינדיזי. מברינדיזי הפליג לאי קורפו, שם התעתד לשהות מספר ימים כאורחה של הקהילה היהודית, עד שימצא ספינה המפליגה ליפו. דבר בואו לאי הגיע לידיעת אנשי הקהילה אשר זה לא מכבר עזב אותם רבם רבי יהודה ביבאס, שעלה והשתקע בעיר האבות. הם הפצירו ברב חזן לשבת על כסאו של הרב ביבאס, והוא למרות מחלתו, נעתר להם והוכתר לרבה של קהילת קורפו. גם בקורפו, כמו ברומא, פעל רבות להנהיג אחדות בקהילה והיה נערץ על ידי תושבי האי יהודים וגויים כאחד.
על כס הרבנות בקורפו ישב עד לשנת ה'תרי"ז, שבה עבר לכהן כרבה של אלכסנדריה במקום קודמו וקרובו, הרב שלמה חזן.
אחרית ימיו
בשנת ה'תרכ"ב עלה הרב ישראל משה חזן חזרה לארץ ישראל, והשתקע בעיר יפו. את מקומו באלכסנדריה החליף הרב נתן עמרם החל משנת ה'תרכ"ג.
בשל מחלתו, בחודש חשוון ה'תרכ"ג (1862), נסע לעיר ביירות להחליף אוויר, אולם לא האריך ימים ונפטר בחודש טבת. יום פטירתו אינו ידוע אך נהוג לציינו בי' טבת. מקום קבורתו בסביבות העיר צידון.
ארנבת האנטילופה
ארנבת האנטילופה (שם מדעי: Lepus alleni) היא מין של ארנבת ממשפחת הארנביים החיה במדבריות אמריקה הצפונית. היא שייכת לתת-סוג נפרד משאר בני הסוג ארנבת.
זוהי אחת מהגדולות שבארנבות. אורכה 52–58 ס"מ ואורך אוזניה 14–17 ס"מ. משקלה ארבעה ק"ג בקירוב. היא בעלת פרווה בהירה מאוד המשתלבת עם הנוף המדברי כשהגב מעט חום מנומר. האוזניים ורודות.
תחום המחייה של ארנבת האנטילופה הוא המדבר והערבות היבשות באריזונה וכן במחוזות צ'יוואווה, נאיאריט, סינלואה וסונורה שבמקסיקו. הארנבת צמחונית וניזונה בעיקר מעלים, שורשים ומקקטוסים בשרניים. גופה מותאם לחסוך במים והיא יכולה לשרוד זמן רב בלי שתייה.
מרחב פרשה-אוריסון
הגדרה פורמלית
יהי X מרחב טופולוגי. נאמר ש-X הוא מרחב פרשה-אוריסון אם לכל תת קבוצה מתקיים, כאשר cl הוא הסגור הטופולוגי ו-scl הוא הסגור הסדרתי.
מרחבים סגורים סדרתית
מרחב הוא סגור סדרתית אם כל תת-קבוצה סגורה סדרתית שלו, היא סגורה. מרחב הוא פרשה-אוריסון אם ורק אם כל תת-מרחב שלו הוא סגור סדרתית. בפרט, מרחבי פרשה-אוריסון הם סגורים סדרתית; ההפך אינו נכון.
גבירתנו מפאטימה
גבירתנו מפאטימה (בפורטוגזית: Nossa Senhora de Fátima) הוא כינוי לאימו של ישו, לכבוד הופעתה כפי הנטען בפני שלושה ילדים בכפר פאטימה בפורטוגל ב-13 לחודש במהלך שישה חודשים עוקבים במהלך שנת 1917, החל ב-13 במאי של אותה שנה.
ההתגלות
שלושה ילדי רועים, לוסיה דוש סנטוש בת ה-10 ושני בני דודיה, פרנסישקו בן ה-9 וז'אסינטה בת ה-7, יצאו מהכפר פאטימה שבפורטוגל עם הכבשים שתחת אחריותם ופגשו גבירה ישובה על עץ, לבושה שמלה לבנה ועוטה רעלה. כפי שסיפרו הילדים, האישה הורתה להם לחזור לאותו מקום בכל 13 לחודש בכל אחד מהחודשים הבאים, עד שיגיע המועד שבו תחליט לגלות להם את זהותה.
ז'אסינטה הייתה הראשונה לספר על ההתגלות שחזו. לדבריה, אף שהיה זה יום שמש, היו כמה ברקים ואז הופיעה האישה מגובה של כמה מטרים והתיישבה על עץ, לבושה בשמלה לבנה צחורה כשכפות ידיה משולבות כבתפילה סביב מחרוזת תפילה. הגבירה דיברה פורטוגזית צחה, אולם לוסיה הייתה זו שמסרה את מסריה של הגבירה "גבירתנו הראתה לנו ים עצום של אש שנראה כנמצא מתחת לפני הארץ. טבולים בתוך האש היו שדים ורוחות בצלם אנוש, כמו גחלים שקופות בוערות, מושחרות כולן או בוהקות כארד..."
הילדים צייתו להוראה שקיבלו, והגבירה אכן פגשה אותם לדקות ספורות בכל 13 לחודש, עד שב-13 באוקטובר דיברה אליהם באריכות, הציגה עצמה בשם "גבירת מחרוזת התפילה", הורתה להם לדקלם כל יום את מחרוזת התפילות שלהם וביקשה שבמקום בו היא יושבת תוקם כנסייה לכבודה. באותו יום נכחו במקום כ-70 אלף בני אדם שהשמועה על בואה הגיעה אליהם. לפי עדויות רבות, התגלותה של הבתולה באותו יום הייתה מלווה באירועים בלתי מוסברים, כמו תנועה ו"ריקוד" של השמש בשמים לעיני הנוכחים באירוע. המופע האסטרונומי התבצע על פי לוסיה על ידי כוכב שביט, שעלול לחזור יום אחד ולייבש את האוקיינוסים והימים ויביא לכמישת חלק ניכר מהצמחייה בעולם.
הנבואות
הגבירה מסרה לילדים נבואת זעם בת שלושה חלקים, וזו נמסרה לוותיקן, שם היא שמורה. שני החלקים הראשונים ניבאו, לדעת המאמינים, את מלחמת העולם השנייה, את המשטר הטוטליטארי ברוסיה ואת חזרתה של רוסיה הקומוניסטית לנצרות.
את הנבואה השלישית היה האפיפיור אמור לקרוא רק בשנות ה-60 של המאה ה-20. ידוע שהאפיפיור יוחנן פאולוס השני אמנם קרא את הנבואה, אבל תוכנה לא פורסם ועובדה זו פתחה פתח לניחושים רבים באשר לתוכנה. תאוריית קשר טוענת שהוותיקן מסתיר את החלק האחרון, שמנבא את חורבן הכנסייה ושהאפיפיור יפתח לשטן את הדלת.
הנבואה הראשונה של הגבירה: "עיניכם רואות את הגיהנום, לשם הולכות נשמות החוטאים האומללים, כדי להצילם, מבקש האל לכונן על פני האדמה את פולחן הלב הטהור. אם יצייתו לדברים שאומר דרככם, יינצלו נשמות רבות, ובארץ ישרור שלום. המלחמה תבוא אל סיומה. אך אם ימשיכו לעשות את הרע בעיני האל, מלחמה נוראה עוד יותר תפרוץ בימי כהונתו של פיוס ה-11".
הנבואה דיברה על מגפה שתפרוץ מיד אחרי המלחמה הגדולה, ואכן ב-1919 הייתה מגפת שפעת כלל עולמית שבין קורבנותיה היו פרנסישקו וז'אסינטה. הנבואה דיברה על רעב, ואכן באותן שנים נפגעו כרמים רבים על ידי סוג של פטריה.
הנבואה השנייה: "... אם בקשותיי יישמעו, רוסיה תחזור בתשובה, ויהיה שלום. אם לא, היא תפזר את שגיאותיה ברחבי העולם, תגרום למלחמות ולרדיפות של הכנסייה"
את הנבואה השלישית לא היו מוכנים הילדים למסור. לוסיה אמרה שזוהי נבואה בעלת חשיבות רבה לעולם כולו, שתביא צער לחלק מהאנושות ואושר לחלק אחר. לוסיה רשמה את הנבואה ומסרה אותה במעטפה סגורה לבישוף של לייריה בפורטוגל, ואמרה שיש לפתוח את המעטפה באירוע המוקדם מבין מותה או שנת 1960. ב-1957 עברה המעטפה לוותיקן, (תקופתו של פיוס ה-12). השמועות אמרו שהאפיפיור יוחנן ה-13 פתח את המעטפה, קרא את הנבואה וזה גרם לו להתייפח.
גורל הילדים
שני הילדים הצעירים יותר, פרנסישקו וז'אסינטה, מתו ממחלת השפעת, לוסיה הצטרפה למנזר והפכה לאחות מריה דַש דוֹרֶש.
הכנסייה
ב-1967, במלאת 50 שנה להתגלות, ביקר האפיפיור פאולוס השישי בפאטימה.
הרכבת התחתית של דונצק
היסטוריה
ככל עיר אחרת בחברה הסובייטית, כאשר אוכלוסיית דונצק הגיעה לכמיליון תושבים בשנות ה-80 של המאה ה-20, היא הפכה לזכאית למערכת רכבות תחתיות משלה. התוכנית הראשונה לבניית הרכבת הוצגה לציבור הרחב במהלך 1984, אך עבודות הבנייה לא החלו באופן מיידי. רק לאחר שאוקראינה זכתה בעצמאותה ב-1991, העבירה ממשלת אוקראינה החלטה ב-30 בדצמבר 1991 שאמרה כי "יש להתחיל את העבודות על הרכבת התחתית בדונצק". תהליך התכנות החל לבסוף ב-1993, והעבודה בשטח תוכננה להתחיל גם היא באותה השנה, כשתאריך היעד נקבע ל-2002.
עם זאת, ב-1995 נדחה תאריך היעד לפתיחת הרכבת התחתית ל-2005, עקב בעיות תקציביות שפקדו את המועצה העירונית. ב-5 בספטמבר 1997 הורה ראש ממשלת אוקראינה,, כי על קו הרכבת הראשון בעיר להיפתח לציבור "תוך 8 שנים" (כלומר, עד 2005). בשנת 2000 החלו עבודות הבנייה בפועל בארבע מתוך ששת התחנות בעיר. לֹא זוֹ אַף זוֹ, היות שמצבה הכלכלי של עיריית דונצק לא השתפר עם חלוף הזמן, עובדי בניית התחנות לא זכו לתשלום לאחר שבעה חודשי עבודה בלבד, ותהליך הבנייה פסק. עד שלב זה, הוצאו כ-300 מיליון הְרִיבְנְיָה (מעט פחות מ-300 מיליון שקלים חדשים של תחילת שנות ה-2000).
בשנת 2004 הבטיחה ממשלת אוקראינה כי בניית המטרו תסתיים ב-2010. ב-18 באפריל 2007 החליטה מועצת היועצים של אופ"א בישיבתה בקרדיף שבויילס כי יורו 2012 יתקיים באירוח של פולין ואוקראינה, מה שהגדיל את תקוותם של תושבי העיר שתהליך הבנייה יסתיים עד המועד המתוכנן, שכן דונצק הייתה אחת הערים המארחות. ב-2009 התקיימו מספר שביתות של העובדים מאחר שלא קיבלו את שכרם, ככל הנראה עקב שחיתות שלטונית. לדברי ראש העיר באותה תקופה, "כ-500 מיליון הריבניה שהוקצו לצורך הפרויקט מעולם לא הגיעו ליעדם". ב-2011, שנה טרם משחקי היורו, הבניה הושעתה פעם נוספת בשל העלות הכספית הגבוהה, אך הובטח לציבור כי היא תיפתח על לפתיחת המשחקים. לאחר ולא נפתחה עד קיץ 2012, וכ-30 שנה לאחר ההחלטה הראשונית על הבנייה, החליטו להעביר את התוכניות מרכבת תחתית לרכבת קלה, והבנייה הועברה לאחריות חברת רכבת אוקראינה. המטרה הייתה שקו הרכבת הראשון יפתח עד חג המולד של 2014.
בשנת 2022, תוך הפלישה הרוסית לאוקראינה, נודע כי קיימת סכנת הצפה לתחנות הרכבת ממכרות הפחם של העיר, ועל כן הוחלט כי העבודות יופסקו "ללא הגבלת זמן".
מוצב המזח
ייחודו של סיפור מוצב המזח הוא בגבורתו אך בעיקר בשל ההחלטה שנפלה על נפילה בשבי, החלטה שהתקבלה למעשה בקרב החיילים במוצב ולא כפקודה ברורה מן הפיקוד.
מיקום
המוצב נבנה על לשון יבשה מלאכותית של מפרץ סואץ מול פורט תאופיק והעיר סואץ. המעוז היה מוקף במים משלושת עבריו והגישה היבשתית אליו התאפשרה רק דרך ציר "לקסיקון" (הכביש לאורך תעלת סואץ). השטח ממזרח למוצב היה שטח ביצות, אשר הגביל עוד יותר את הגישה אליו.
המוצב במלחמת ההתשה
במהלך מלחמת ההתשה ספג המוצב הפגזות כבדות ואחדים מלוחמיו נהרגו. ב-9 ביולי 1969 החלה הפגזה מצרית כבדה, שלאחריה פשט כוח קומנדו מצרי על חניון טנקים של גדוד 52 בחטיבה 14 שבמוצב, הרג 8 חיילים, פצעו 9 חיילי שריון, צנחנים ונח"ל, וחטף חייל אחד, שמת בשבי. החילוץ החל כעבור זמן קצר, על ידי טנקים מגדוד 184 חטיבה 14, בפיקודו של . בתגובה, הוציא צה"ל לפועל את הפשיטה על האי גרין ואת מבצע בוקסר.
המוצב סמוך לפרוץ מלחמת יום הכיפורים
ב-6 באוקטובר 1973, בוקר פרוץ מלחמת יום הכיפורים, היה מוצב המזח אחד מ-16 מוצבים פעילים לאורכו של קו בר-לב, חלקם מאויש בכוח אדם מלא וחלקם בכוחות קטנים. מפקד המוצב היה סגן דוד תורג'מן. מעוז המזח ושני המעוזים שמצפון לו, אוישו בפלוגה סדירה של נח"ל מוצנח בפיקודו של סגן שלמה ארדינסט שמפקדתו ישבה במעוז המזח. חיילי הנח"ל הגיעו למקום ב-25 באוגוסט. במצב של שגרה, הפעילות במוצב כללה תצפיות ודיווחים מן המעוז על הנעשה בפורט תאופיק והעיר סואץ, שיפור הביצורים והעמדות, אבטחת עבודת הטרקטורים שעסקו בטשטוש דרכי העפר, תיקון הסוללות ועוד. בלילות נערכו סיורים עד למעוז "מפצח".
בתקופה זו היה זה אזור שקט עם כוחות אויב מועטים מול המוצב, אך ככל שחלפו הימים גברה פעילותם של המצרים בגדה השנייה. פעילות זו התגברה שלושה שבועות טרם פרוץ המלחמה. ב-26 בספטמבר 1973, ערב ראש השנה, יצאו חיילי מוצב המזח לחופשה למרות הפעילות שנצפתה בצד המצרי, אך בעקבות ידיעות על תרגיל גדול בצבא המצרי, בוטלו החופשות. הכוננות שנצפתה בצד המצרי הגיעה לשיא בימים שקדמו ל-6 באוקטובר, עתה הראו התצפיות על כוונות לצליחת התעלה. למרות הדיווחים על כוננות גבוהה בצד המצרי בוטלה ההוראה כי על החיילים לישון בבגדים.
לקראת יום הכיפורים נוספו שלושה חיילים למצבת החיילים במוצב, ביניהם לוחם מגדוד 50 של הנח״ל ועוד שני בחורי ישיבה שתפקידם היה לסייע בתפילות. ביום הכיפורים, יום תחילת המלחמה, מנה מוצב המזח 25 חיילים.
פרוץ המלחמה ומהלך הלחימה במוצב המזח
בעיצומו של יום הכיפורים תשל"ד, בשעה אחת וארבעים בצהריים, התקבלה הוראה על כוננות ספיגה. בשעה 14:00 חלפה בגובה נמוך מעל המוצב רביעיה של מטוסי מיג-17 שהטילו את פצצותיהם על 11 הטנקים של פלוגה א׳ של גדוד 52 שחנו בתעוז ״צידר״ שהיה ממוקם כ-8 ק״מ ממוצב המזח, אך גרמו נזק זניח לטנקים. מייד לאחר מכן החלה הפגזה ארטילרית מצרית כבדה אשר מוטטה חלק מתעלות הקשר ועמדות הירי של המוצב, אך לא חדרה לבונקרים. ההפגזה המצרית נמשכה כשעתיים שבמהלכן שותק המעוז.
מוצב המזח היה בגזרתה של חטיבה 14, גדוד 52, פלוגה א׳, שניהלה לחימה עיקשת במהלך היום הראשון מול חוליות נ״ט חמושות בטילי סאגר ורקטות RPG-7, ארטילריה כבדה וטילי נ״ט שנורו מהצד השני של התעלה. בשעה 16:30 בערך הגיעו למוצב המזח ארבעה טנקים שרובם פגועים שהביאו פצועים לתאג״ד של רופא המזח, ד"ר נחום ורבין. בתוספת 17 אנשי השריון, מצבת כוח האדם של המוצב עלתה ל-42 חיילים.
בשעה זו נותרו עם המעוז שלושה צוותי טנקים אשר ישבו בכליהם והתכוננו לירי. בלילה שבין 7 ל–8 באוקטובר נערכה התקפה מצרית גדולה אשר הגדילה את מספר הפצועים במעוז. בלילה זה הוחלט גם על משימה שבה יצא טנק אל הגזרה הדרומית של מוצב המזח, שהיה נתון כעת בידי המצרים, ומשם יירה לעברם. הטנק עלה באש, אנשי הצוות קפצו מהטנק הבוער אך נפגעו מירי המצרים. שלושה מאנשי הצוות נהרגו.