cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד כהן (איש חינוך)
פעילותו בארץ עם הנוער העובד
כהן עודד את הנערים לכתוב על עצמם על מצוקותיהם ושמחותיהם. הוא היה שוהה רבות במערכת העיתון וחולק מניסיונו העיתונאי לעורכים השונים, משה בן אלול, דב מייזל ומשה מוסינזון. את העיתון היה נהוג לשלוח לאחר הדפסתו לכל השותפים בכתיבת הגיליון, וכהן היה מצרף לכל כותב דברי הערכה בכתב ידו. כהן אף יצר את הקשר בין העיתון לקואופרטיב "דפוס אחדות", שפועליו הסכימו לקבל את שכר העבודה תמורתו רק לאחר שיימכרו העיתונים. עוד יוזמה שטיפח בתנועה הייתה רעיון "העיתון החי", כלומר מעין "עיתון" שהוקרא בעל-פה. ראשית רווח מנהג זה בסניף תל אביב, ולאחר מכן בסניפים רבים אחרים. ההקראה כללה דרשות, יצירות, סאטירות וכו'.
כהן נהג להביא את תנועת העבודה לסניפי התנועה ולכינוסיה, להרצאות ולשיחות, בהיותו מאמין גדול של השיחה הישירה וב"תורה שבעל-פה"; כך זכו הנערים למפגשים תרבותיים עם ברל כצנלסון, דוד בן-גוריון, יצחק טבנקין ויוצרים ואנשי רוח מהשורה הראשונה של התקופה כדוד שמעוני, שאול טשרניחובסקי וחיים נחמן ביאליק.
כהן קישר בין חברי קבוצת העבודה של הנוער העובד ברחובות לבין המהפכן היהודי-רוסי מנחם מנדל רוזנבוים, שליח של תנועה יהודית אנרכיסטית שביקשה לרכוש אדמות בארץ-ישראל. על בסיס קשר זה נקנתה אדמת נענה שלימים הפכה לקיבוץ הראשון שהוקם על ידי נערים בני הארץ – קיבוץ נען. בהמשך היה כהן שותף לכל הקשרים שנרקמו בין הנוער העובד למרכז החקלאי ולגורמי התיישבות והקיבוץ, בפרט הקיבוץ המאוחד, בתהליך ההשתלבות בקיבוצים הקיימים והעלייה לקרקע של גרעיני התנועה. הוא המשיך לקיים קשר רציף עם שלל קיבוצי התנועה, והיה נוכח קבוע בטקסי בר המצווה של הנערים בקיבוצים (ואף בחלק מטקסי בר המצווה של מושבים וקבוצות), שבהם הוענקו לנערים "פנקסי חבר" ו"סמלי תנועה" – במקרים רבים על ידו באופן אישי.
נשיא המדינה זלמן שזר התייחס לפועלו של דוד כהן בנאום שנשא במסיבה בבית הנשיא:
משפרש דוד כהן לגמלאות מתפקידו הרשמי, עבר לגור באלונים עם בני משפחתו, ושם נפטר בשנת 1976. עד מותו המשיך לשמור על קשר עם מפעלי התנועה, והוזמן לחגי התנועה במקומות השונים כאורח כבוד. שלושת ילדיו, מולה, רחל'ה ואורי, למדו בבית חינוך לילדי עובדים, היו חברים בנוער העובד, והתגייסו לפלמ"ח. בשנת 1971 זכה כהן בפרס העבודה של ההסתדרות על 45 שנות פעילות חינוכית.
דרכו החינוכית
מרכז דרכו החינוכית של דוד כהן היה החינוך הבלתי פורמלי, והשיחה הבלתי אמצעית. הוא האמין כי ההתארגנות צריכה לתת יחס פרטני לכל חבר וחבר. וכך היה מלווה את החניכים ביוזמותיהם, מנסה לאתר בכל אחד את צדדיו החזקים ומעודדם לבטא את עצמם. כך היה מלווה באופן אישי את כותבי ועורכי "במעלה". משהיה מזהה נער במצוקה או בהתלבטות היה מסייע לו בחיפוש מסגרות חינוכיות או מקצועיות, מעיד בבתי משפט ומשחרר בערבות.
בראותו עצמו כ"שַמָּש" עבור בני הנוער, שם את הדגש על האוטונומיה של החניכים עצמם. תמיד הזכיר כי התנועה קמה מכוח רצונם של הנערים עצמם. חניכיו מספרים כי מעולם לא התערב בבחירות פנימיות לתפקידים השונים. במהלך המחלוקות והפילוגים בתנועה ההתיישבותית, השתדל כהן, על אף שהיה בעל זיקה תנועתית ומפלגתית לקיבוץ המאוחד, להצמד אל המשותף והכללי, משום שלדידו הייתה הכלליות בסיסה של התנועה.
כהן לא האמין בגינונים צבאיים בתנועת הנוער אך האמין בחוויה שיש במפגנים-המוניים, במצעדים, בטיולים, במחנות, בסמינרים ובטקסים הנותנת לנער את תחושת השייכות לארגון, ומבטאת את כוחה של ההתאגדות. הוא הצטרף לטיולי התנועה כל עוד עמד לו כוחו להליכות הארוכות, ושותף לטקסים בתל-חי ובאחד במאי. עם זאת הדגיש את הצורך שהחוויה ההמונית תחזק את כוחו של היחיד ולא תקטין אותו.
חניכיו מספרים עליו כי היה מכנס אותם בצריפי התנועה ומספר להם סיפורים ואגדות בעלי ערך מוסף לחייהם כנערים עובדים. סיפוריו שאבו מעולם החסידות ומעולם העבודה והמאבק הפועלי. גם מרצים אחרים, אמנים, אנשי רוח ומנהיגים היה דוד מביא בפני הנערים לשיחות כדי להרחיב את עולמם. מרבית ספריו הם אסופות של האגדות אותן שמע וסיפר, ושלהן העניק משמעות חינוכית ראשונה במעלה. בסיפרו "ביתי בין נערים" הקדיש דוד פרק העוסק בתפיסתו החינוכית ביחס לאגדותיו, ולשילוב של תכנים מעולם החסידות ברעיון הציוני-סוציאליסטי.
בתרגום
תרגום של ספורים מובחרים מתוך: "אשר שמעתי וסיפרתי":
שיהאב-2
שיהאב-2 (شهاب-2; בפרסית: מטאור-2) הוא טיל בליסטי לטווח קצר מסדרת טילי השיהאב, יורשו של טיל שיהאב-1, פותח ויוצר במסגרת תוכנית הטילים האיראנית. הטיל יודע לשאת ראש קרב גדול של בין 750-1,000 ק"ג חומר נפץ, תלוי בטווח המעוף של הטיל.
היסטוריה
הטיל הוא גרסה של הסקאד-C. בין השנים 1990-1992 רכשה איראן טילי סקאד C מקוריאה הצפונית (שם הם מכונים הוואסונג 6). איראן ניסתה טילים אלו לראשונה במאי 1991, בניסוי בו שוגר טיל מאזור טהראן למרחק של 310 ק״מ. גרסת הייצור המקומי באיראן של טיל זה נקראה ״שיהאב-2״ וההערכה היא כי עד 1994 צברה איראן כ-200 טילים.
טילי השיהאב-2 נוסו פעמים רבות במסגרת תרגילים צבאיים בשם ״הנביא הגדול״ ב-2006 ב-2011, בו הוכחה יכולת שיגור טילים ממשגרים מנויחים ותת-קרקעיים וב-2012. אך ככל הנראה לא שוגרו בפעילות מבצעית על ידי צבא איראן.
לטענת ״צבא השחרור הלאומי״, ארגון המורכב מאנשי צבא סורים שערקו, טילי השיהאב 2 מופעלים בצבא סוריה על ידי חטיבת טילי קרקע-קרקע 155, שמאחסנת את הטילים במתקנים תת-קרקעיים באזור אל-קטייפה.
יחיאל חייבי
יחיאל חַיְיבִּי (במקור: יחיא; 1911 – 21 במאי 1977) היה צלם ישראלי יליד תימן, שנודע בצילומיו האתנוגרפיים המתעדים את החיים היהודים בתימן.
ביוגרפיה
יחיא חייבי, בן יוסף וזהרה חייבי, נולד בצנעא שבתימן בשנת 1911. בהיותו בן 12 או 13 למד לימודי קודש אצל הרב יחיא קאפח, ועזר לאביו בחנות לממכר שמנים. בגיל 18 טייל באריתראה ונסע לאיטליה. בדרכו חזרה לתימן פגש רופא ומהנדס אירופאי שהפליג לתימן. חייבי הצטרף לצוות המרפאה שהקים בצנעא ולמד ממנו גם את מלאכת הצילום, על אף שזה היה לא חוקי בתימן באותה עת. לאחר זמן קיבל חייבי אישור רשמי לצלם בצנעא. באותה עת היה הצלם היחידי בעיר וצילומי החוץ והסטודיו שלו מתעדים את הווי החיים בעיר.
בשנת 1944 עלה חייבי עם משפחתו לארץ ישראל דרך פורט סעיד. בתחילה התגורר במחנה מעבר ברמת השרון ומשם עברה המשפחה להתגורר במושבה רעננה. לאחר עלייתו הפסיק חייבי לעסוק בצילום והיה שותף בבעלות על מכבסה.
חייבי נפטר בטרם עת מהתקף לב אשר פקדו בביתו בבני ברק והותיר אחריו אישה, רומה חייבי, וחמישה ילדים.
לאחר מותו, אשתו רומה הגשימה את חלומו ודאגה להוציא לאור את הספר "צנעא וסביבתה בצילומי יחיאל חייבי" שבו מתועדות התמונות אשר צילם.
אוסף תצלומיו של חייבי נמצא כיום במרכז המידע לאמנות ותרבות יהודית ע"ש אן ואיזידור פאלק במוזיאון ישראל, ירושלים. תצלומיו פורסמו בספר "צנעא וסביבתה בצילומי יחיאל חייבי" (1985) והוצגו בתערוכה בבית טיכו (2014).
קלריבל אלגריה
קלרה איסָבֶל אָלֵגְרִיה וידֶס (Clara Isabel Alegría Vides; 12 במאי 1924 - 25 בינואר 2018) הייתה משוררת, סופרת ועיתונאית ניקרגואית, אשר ידועה בכתיבתה המחאתית והחריפה כנגד העוני, וכנגד דיכוי האזרחים במדינות מרכז אמריקה. היא נחשבה לאחת המשוררות הביקורתיות והמשפיעות במדינות אלה.
ילדות ונעורים
קלרה איסבל אלגריה וידס נולדה בשנת 1924 באסטלי, ניקרגואה. אמה, אנה מריה וידס, באה ממשפחה אמידה מאל-סלוודור, ואביה, דניאל אלגריה, היה רופא ממוצא ניקרגואי. בין השנים 1933-1909 הייתה ניקרגואה בתהליכי כיבוש על ידי ארצות הברית. דניאל, אביה של אלגריה, תמך בכוחות המהפכה שפעלו נגד ארצות הברית ולכן הוגלה יחד עם משפחתו לאל-סלוודור. אלגריה הייתה אז כבת תשעה חודשים. היא גדלה וחונכה באל-סלוודור.
אלגריה וידס החלה לעסוק בשירה כבר בהיותה כבת שש, ובנוסף התעניינה באמנויות הבמה. בשנת 1932, בהיותה בת שבע, הייתה אלגריה עדה לטבח ההמוני שבו נרצחו בין 40,000 ל-10,000 בני אדם (על-פי הערכות שונות) על ידי המשטר הדיקטטורי ששלט אז באל-סלוודור. רובם של הנרצחים היו ממוצא אמריקאי ילידי, והשאר היו קומוניסטים שהתנגדו לשלטון. אירוע זה זעזע את אלגריה והשפיע רבות על כתיבתה ועל עבודותיה המאוחרות.
תחילת קריירה
כשהייתה בת 18, עזבה אלגריה את אל-סלוודור והחלה ללמוד באוניברסיטה בניו-אורלינס שבארצות הברית. בתום הסמסטר הראשון ללימודיה פגשה אלגריה את חואן ראמון חימנס, משורר מוערך ולימים זוכה פרס נובל לספרות, שהציע להדריך אותה בתחום הכתיבה. היא נענתה בחיוב להצעתו ועברה בעקבותיו לאוניברסיטת ג'ורג וושינגטון. בשנת 1947, בזמן שהותה בוושינגטון, פגשה אלגריה את דרווין פלקול, לימים בן זוגה ושותפה ליצירות רבות.
מהלך הקריירה
במהלך השנים המשיכה אלגריה לכתוב ספרי שירה וספרים עלילתיים.
ב-1959 התרחש אירוע ששינה את אמריקה הלטינית והמרכזית בכלל, והשפיע על אלגריה בפרט: המהפכה הקובנית, בהנהגת פידל קסטרו, אחיו, ראול קסטרו, וצ'ה גווארה. מטרת המהפכה הייתה הדחתו של השליט פולחנסיו בטיסטה, שהנהיג שלטון דיקטטורי-אוטוריטארי בקובה.
המהפכה והשינוי החברתי בקובה גרמו לאלגריה להתחיל לכתוב על הפוליטיקה הלטינית. בשנת 1966 ראה אור ספרה "cenizas de Izalco" (בתרגום חופשי: 'האפר של איזלקו'), שתיאר את הטבח אשר לו הייתה עדה ב-1932.
הספר – שחשף את זוועות הטבח (שהתרחש בעיקר בהר איזלקו), ואת העבר האפל של אל-סלוודור –  גרם לתסיסה כנגד אלגריה והיא קיבלה איומים לחייה באמצעות מכתבים שנשלחו אליה. בעקבות איומים אלו שהחריפו עם השנים, נמנעה אלגריה מלהגיע לאל-סלוודור ואף לא נכחה בהלוויה של אמה, מחשש לחייה.
בשנת 1979 אירעה בניקרגואה מהפכה נגד השלטון הדיקטטורי של משפחת סומוזה, בהנהגת החזית הסנדיניסטית לשחרור לאומי.
לאחר המהפכה שבה אלגריה לניקרגואה, לראשונה מאז ילדותה, והמשיכה לפרסם ספרי שירה וספרי פרוזה רבים במשך השנים.
משפחה
לאלגריה ולפלקול נולדו ארבעה ילדים בין השנים 1954-1949. פלקול נפטר בשנת 1996. נכון לשנת 2017 אלגריה התגוררה בניקרגואה.
יצירותיה
שיריה של אלגריה עוסקים בעיקר במוות ובעוני, ומבקרים תופעות שליליות בעיניה, כגון כאב אנושי וסבלם של ילדים. אפשר לראות זאת בשיר ""Accounting" (בתרגום חופשי: חשבונאות) בו היא מתארת את מבט עיניו של ילד רעב כרגע מחשמל. כמו כן, גם ב" documentary" (בתרגום חופשי: תיעודי) אחד השירים הביקורתיים ביותר שלה נגד המציאות באל-סלוודור, שבו היא שמה אצבע על השחיתות, הניצול וההזנחה של הממשל כלפי האזרחים. ברבים משיריה ניתן למצוא אזכורים לתרבויות שונות, ובעיקר לכאלה הלקוחים מהמיתולוגיה היוונית.
בין הנושאים המרכזיים בכתיבתה ניתן למנות גם את מעמד האישה במדינות מרכז אמריקה, למשל, ביצירתה "El detén" (בתרגום חופשי: 'קמע') העוסק באלימות מינית ובספר 'They Won't Take Me Alive: Salvadoran Women in Struggle for National Liberation'  שעוסק במאבקי נשים באל-סלוודור. ספר זה יצא לאור על רקע מלחמת האזרחים באל-סלוודור, מלחמה שבה נשים נחשפו לאלימות קיצונית.
וולסלי 15/60
דגמי וולסלי 15/60 ו-וולסלי 16/60 (באנגלית: Wolseley 15/60, Wolseley 16/60) הם מכוניות משפחתיות גדולות מתוצרת Wolseley Motors בבעלות קונצרן הרכב הבריטי British Motor Corporation   אשר יוצרו בין השנים 1958 – 1971 בבריטניה ובאוסטרליה.
דגם וולסלי 15/60 יוצר בין השנים 1958–1961.
דגם וולסלי 16/60 יוצר בין השנים 1961–1971.
עוז
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אינקונבולה
אינקונבולה (מלטינית Incunabulum, וברבים Incunabula, מילולית "חיתולים" ובהשאלה "עריסה", "ערש", "השלבים הראשונים של החיים") הוא כינוי כללי לספרי הדפוס הראשונים, שנדפסו משנת 1444 ועד שנת 1500.
בתקופה בראשיתית זו של הדפוס נדפסו באירופה כ-30,000 ספרים, חוברות, עלונים ודפים בודדים. הספרים נדפסו ב-18 לשונותיה העיקריות של אירופה. מתוכם נדפסו כ-150 ספרים עבריים. ספרי האינקונבולה הם נדירים מאוד ומשום כך יקרים מאוד. הם נחשבים פריטים יוקרתיים באוספי ספרים, הן באוספים פרטיים והן באוספים ציבוריים. אספנים וציידי ספרים עתיקים מוכנים לשלם הון תועפות עבור ספרי האינקונבולה, וספרי הערש העבריים בכללם. קטלוג אינקונבולים בינלאומי מקוון של כל הספרים שנדפסו במאה ה-15 נערך ומנוהל על ידי הספרייה הבריטית.
סקר דפוסי הערש
החוקרים פבר (Fevre) ומרטן (Martin) מצאו כי בתקופת חמישים השנה שבין 1450 ל-1500 הודפסו בין 30 ל-35 אלף מהדורות של ספרים שייצגו בין 10 ל-15 אלף טקסטים שונים. בהם 3,000 ספרים העוסקים במדע. בכל מהדורה היו לכל היותר כ-500 עותקים ולפיכך העריכו החוקרים את מספר הספרים הכולל בכעשרים מיליון ספרים.
הסליחות מאביניון
עד שנת 2015 הדעה המקובלת בקרב החוקרים הייתה שהדפוס העברי הראשון החל בידי יוהאן גוטנברג כעשרים שנה אחרי המצאת הדפוס, והדפסתו הידועה של התנ"ך. אך בשנת 2015 התברר שבדפוס עברי החלו כבר באביניון, 11 שנה קודם הדפסת התנ"ך הראשון בעברית. וייתכן שבאותיות של פרוקופ ולדפוגל מפראג, אשר יש הטוענים שהמציא או החל בדפוס לפני גוטנברג.
ב-1890 דיווח האב רקין בספרו על תולדות הדפוס בצרפת, על תעודות משפטיות שנמצאו בארכיון העיר אביניון שבפרובנס ובהם רשום שדווין (דוד) מהעיר קדרוז  רכש מספר סדרים של אותיות עבריות חרוטות בעופרת, כל סְדַר-אותיות בן 27 אותיות דפוס, מידי פרוקופיוס ולדפוגל, ואיתם את הידע הנדרש כדי להדפיס בהם. תמורת אותיות הדפוס הבטיח דווין לפרוקופיוס שילמד אותו את מלאכת צביעת הבדים. הסכם זה לא כובד והגיע לבית המשפט.
עד שנת 2015, ככל שהיה ידוע לחוקרים מעולם לא נעשה כל שימוש באותיות אלו. בשנת 2015 הביא סוחר ספרים ירושלמי למפעל הביביליוגרפי בראשות יצחק יודלוב שני גליונות מודפסים ששימשו בשימוש משני ככריכה לספר אחר שהודפס בפראג בשנת 1515. בגליונות אלו נמצאו 32 עמודים מודפסים בעברית של סליחות. פרופ' מלאכי בית אריה, מנהל הספרייה הלאומית לשעבר צילם את הגיליונות במכשיר רדיו-טרמי וזיהה בהם סימן מים ייחודי, (שלוש גבעות בתוך שני חישוקים) שיוצר על ידי מפעל הנייר בפבריאנו שבאיטליה. יצחק יודלוב, מנהל המפעל הביביליוגרפי מצא על פי סימני המים בגליונות (שלוש גבעות בתוך שני חישוקים) ועל פי צורת האותיות והכתיבה (הטיפוגרפיה) שגליונות אלה הודפסו בשנת 1444-1446 באביניון, ואכן נעשה שימוש באותיות שתיאר האב רקין 125 שנה קודם. בשנת 2018 הביא אותו סוחר ספרים את הגליונות לבחינתם של משה רוזנפלד וישעיהו וינוגרד, וזו הייתה גם מסקנתם. סימן המים אומת על ידי צוות מחקר בראשות משה רוזנפלד וד"ר אליקים קסאל בשיתוף עם צוות ארכיון מפבריאנו, כסימן מים שיוצר על ידי היצרן בפבריאנו בתחילת המאה ה-15. לאחר שסוחר הספרים מכר את הספר, הופיעו שמועות לפיהן הדפים מזויפים. חוות דעת של המכון הפורנזי בירושלים, בהנהלת אבנר רוזנגרטן, מומחה בתחום הזיוף ובכיר לשעבר במז"פ (המעבדה לזיהוי פלילי של המשטרה). האחרון בדק את החומר ממנו עשויים הדפים וקבע ב–2019: "לא מצאתי ראיה לזיוף". רוזנפלד מצא באביניון ובמקומות נוספים ראיות נוספות לאותנטיות של הדפים. עם זאת, בספריה הלאומית דוחים את מחקריו; "עמדת הגורמים המקצועיים המוסמכים כיום בספריה היא שאין עדות לכך שהדפים הנדונים הם מספר שנדפס במאה ה–15. הגורמים המוסמכים בספריה מעולם לא הציגו עמדה פומבית רשמית אחרת בנושא", כתב ב-2022 שי ניצן, רקטור הספרייה, במענה לפנייתו של רוזנפלד. נושא זה נותר אפוא פתוח, לעת עתה (2022).
הספרים המודפסים
הספר העברי הראשון המתוארך הוא פירוש רש"י לתורה שנדפס בעיר רג'ו די קלבריה, שבדרום איטליה, בשנת רל"ה (1475). מכיוון שהמדפיס השתמש בכתב מיוחד לפירוש של רש"י, כתב זה מכונה עד היום ככתב רש"י, אף על פי שאין לו שום קשר לרש"י עצמו. סך כל הספרים שהגיעו לימינו בשלמותם או בחלקם אינו עולה על 200. הספרים שאותם נטו להדפיס היו ספרים שהתאפיינו בביקוש יציב והיו בשימוש תדיר (כך שהתבלו ונדרש לחדשם), כלומר ספרים שימושיים ללימוד בבית המדרש, לתפילה ולשימוש בבית הכנסת או לשימוש תדיר בקביעת מנהג והלכה כגון חומשים, ספרי תפילה (סידורים) וספרי הוראת הלכה פרקטיים.
במשך שלושים שנות דפוס הערש העברי הודפסו 17 מהדורות של חומשים (חלקן עם תרגום אונקלוס ופירוש רש"י לתורה); 8 מהדורות של סידורים; 7 מהדורות של ספרי תהילים עם ברכת המזון ו-4 מהדורות של מחזורי תפילה, הגדה של פסח וחמש מגילות. קובץ ההלכה ארבעה טורים לא הודפס במלואו אך נמצאו 4 מהדורות של טור אורח חיים ומהדורות בודדות של אבן העזר, חושן משפט ויורה דעה כן נמצאו חמישה שרידי מהדורות של הדפסת פירוש רש"י על התורה ופירוש רלב"ג לתורה ומהדורות בודדות של הדפסת מסכתות מן התלמוד, הראשונה בהן היא מסכת ברכות.
בין הספרים שאינם ספרים שימושיים נמצאו ספרי מוסר שהיו ככל הנראה חביבים על הקהל. בהם שתי הדפסות של ספר "משל הקדמוני", המכיל סיפורים משעשעים בחרוזים, שנכתב על ידי הפילוסוף, הרופא והמקובל רבי יצחק בן שלמה אבן סהולה, נכתב בשנת 1281 והודפס לראשונה בשנת 1491 בעיר ברישא באיטליה והיה הספר העברי הראשון שהכיל ציורים. "אבן בוחן" לר' קלונימוס בן קלונימוס, "חובות הלבבות" לר' בחיי אבן פקודה, ספר "בחינת עולם" לידעיה הפניני, ספר "נופת צופים" ליהודה מסר לאון וספר אלדד הדני שהודפסו בדפוס אברהם כונת במנטובה.
יוצאי דופן במיוחד הם ספרים שהודפסו בוואדי אל חגארה (גואדלחרה שבספרד) לפני גירוש ספרד, בפרט ההגדה המודפסת הראשונה.
ספרי ערש לא נדפסו בארץ ישראל. הספרים הראשונים שנדפסו בארץ נדפסו בצפת, בדפוס השותפים אליעזר בן יצחק אשכנזי מפראג ואברהם בן יצחק אשכנזי, החל משנת ה'של"ז (1577). דפוסו המפורסם של רבי ישראל בק, בצפת ובהר מירון, נוסד הרבה יותר מאוחר, בראשית המאה ה-19.
מפעל הביבליוגרפיה העברית רושם ומתאר את כל הספרים שהודפסו בלשון העברית ובלשונות היהודים (יידיש, לאדינו, ערבית יהודית וכו') מראשית הדפוס העברי בשנת ה'רל"ה 1475 לערך, עד לשנת ה'תש"ך 1960.
אוספים עיקריים
באוסף דפוסי הערש העבריים שבספרייה הלאומית בירושלים יש 100 הדפסות שונות של כותרי ספרים ב-194 עותקים; חלקם שלמים, חלקם פגומים, ומקצתם כוללים דפים אחדים בלבד.
קרבות שבעת הימים
קרבות שבעת הימים (באנגלית: Seven Days Battles) היו קרבות שהתחוללו בווירג'יניה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ונמשכו במשך שבעה ימים, בין 25 ביוני ל-1 ביולי 1862.
לאחר פציעתו של ג'וזף א' ג'ונסטון, וקשייו של גוסטאבוס וודסון סמית' להיכנס לנעליו, מונה רוברט אדוארד לי למפקד הארמייה של צפון וירג'יניה, והוא זה שנתן לה את שמה. בשבועות הראשונים שלאחר מינויו הוא חיזק את הביצורים שמסביב לריצ'מונד. פרט לכמה פשיטות שערכו כוחות צבא הקונפדרציה, הייתה החזית שקטה. בסוף יוני החל לי בסדרת התקפות נגד שנקראו קרבות שבעת הימים. אם כי אף אחד מאלה לא נסתיים בניצחון מכריע של הקונפדרציה. מפקד ארמיית הפוטומק ג'ורג' מקללן נסוג מריצ'מונד, מה גם שברור היה שציפיותיו לתגבורות מוושינגטון נכזבו, כמוהן גם האפשרות שכוחות האיחוד שמסביב לוושינגטון יפרצו דרך קווי הקונפדרציה ויתאחדו עם צבאו. בהמשך, באוגוסט, בעקבות התקפה של הדרומיים בסמוך לוושינגטון, נקראה ארמיית הפוטומק לסייע בהגנת עיר הבירה.
הדיוט
הֶדְיוֹט (מיוונית עתיקה: ιδιωτης) הוא אדם שאינו בקיא בנבכי נושא מסוים.
אותה מילה יוונית המהווה את המקור למילה הדיוט, היא גם המקור למילה "אידיוט" – טיפש, שוטה. במשמעות זו המילה התגלגלה מיוונית ללטינית, ממנה ללשונות אירופה ומהן לעברית המודרנית.
אטימולוגיה
מקור המילה הדיוט היא מהמילה היוונית idiotes שמשמעותה "לקוי בשכלו" או איש פשוט, ללא התמחות או ללא השכלה.
אזכורים בחז"ל
המילה חדרה לשפה העברית לראשונה באמצעות לשון חז"ל. היא מופיעה במשנה במשמעות דומה לזו המודרנית: אדם פשוט. למשל כהן הדיוט הוא בדרגה כרוב הכהנים כהן פשוט ולא כהן גדול. כך גם במסכת מגילה מופיעה משמעות זו בפסקה המייחסת לכל אדם, אפילו אדם פשוט, את כוח הברכה: "לעולם אל תהי ברכת הדיוט קלה בעיניך." (מסכת מגילה טו, א).
בהלכה, מופיע המושג בהקשר לאסור ומותר בשבת. ונפסק כי "שטרי הדיוטות" אסורים בקריאה בשבת. ישנה מחלוקת בין הפוסקים מה משמעותם בימינו, יש הטוענים כי מדובר במסמכי מסחר ומשא ומתן, אחרים טוענים כי הכוונה לכל טקסט של חולין ולא של קודש.
גורנו-אלטאיסק
גורנו-אלטאיסק (ברוסית: Го́рно-Алта́йск באלטאית: Туулу Алтай) היא עיר הבירה של רפובליקת אלטאי שבדרום סיביר בפדרציה הרוסית. שטחה 95.5 קמ"ר, ומתגוררים בה 63,845 איש (נכון לשנת 2019).
היסטוריה
העיר הוקמה בשנת 1824 בשם אולאלה (Улала). ביוני 1922 הוקם המחוז האוטונומי גורנו-אלטאי, ואוללה הפכה לבירתו. בפברואר 1928 קיבלה מעמד של עיר, וביוני 1932 שונה שמה לאווירוט-טורה (Ойрот-Тура). שמה הנוכחי של העיר ניתן לה בינואר 1948.
את העיר משרת נמל התעופה של גורנו-אלטאיסק. הכביש המהיר M52 מקשר את העיר לנובוסיבירסק בצפון ולגבול המונגולי בדרום. תחנת הרכבת הקרובה לעיר נמצאת בעיר ביסק שבמחוז אלטאי, כ-96 קילומטרים מערבית לעיר.
בעיר הוקמה ב-1949 האוניברסיטה הלאומית גורנו-אלטאיסק.
עצמות מסרק קצרות
עצמות מסרק קצרות (ידוע בכינויו באנגלית: Brachymetatarsia) הוא מום הקיים בעצמות המסרק של כף הרגל, המתאפיין בכך שאצבע אחת או יותר מאחת מאצבעות כף הרגל קצרה באופן חריג ביחס לשאר האצבעות. מום זה יכול להיגרם עקב פגם מולד או שהוא עשוי להיות מום נרכש. ברוב המקרים המום נמצא באצבע הרביעית מהבוהן. במקרה שהמום הוא בבוהן עצמה, המצב ידוע בשם "תסמונת מורטון". הטיפול במום זה נעשה על ידי מספר ניתוחים שונים.
הגורמים למום
הגורמים המולדים למום כוללים את תסמונת אורשקוג-סקוט, עצם מנוונת תורשתית, תזונה לא נכונה של האמא במהלך ההריון ותסמונת אפרט.
באם המום איננו מולד, הוא יכול להיגרם על ידי טראומה, אם כי המנגנון המדויק ללקות בבעיה אינו ידוע.
טיפול
לאחר הניתוח, בדרך כלל המטופל הולך בעזרת קביים או קטנוע כדי לשמור על הרגל במשך זמן ההחלמה מהניתוח, שבדרך כלל לוקח שלושה חודשים. לאחר תקופה זו, נהוג לנעול נעליים אורתופדיות עד לסיום הבראת המקום באופן סופי.
תדירות
מום עצמות מסרק קצרות נפוץ יותר בקרב נשים מאשר בקרב גברים.
האמת והשלום אהבו
הָאֱמֶת וְהַשָּׁלוֹם אֱהָבוּ הוא ניב עברי המשמש משפט מסכם בהצגת מחלוקת וקורא לפשרה או לתקשורת חיובית, בדרך של הבנה וקבלה הדדית גם אם תעמוד המחלוקת בעינה.
מקור המושג והסברו
מקור המשפט הוא סיומו של פסוק בספר זכריה (ח', י"ט) :
כלומר, ימי התענית של עם ישראל יהפכו לו לימי חג. משמעותו הפשטנית של הפסוק: אף שלפי אמות המידה של אמת וצדק, ראוי עם ישראל לגלות שגלה לאחר חורבן בית ראשון, אשר הצומות הנזכרים נקבעו לזכרו; אך בבוא היום, ה' יטה חסד לבני עמו ויעשה עימם שלום, וימי התענית ייהפכו לימים טובים.
חז"ל הסבירו את משמעות השילוב בין שלום ואמת:
כלומר, כאשר אדם נוקט גישה של "ייקוב הדין את ההר", קרי ראיית האמת המוחלטת בלי אפשרות להתגמש או לראות את הדברים בנקודת מבט רחבה יותר, ייתכן מצב שבו אומנם האמת והמשפט ימוצו עד תום, אך השלום בין הניצים יירמס. לפיכך, הפתרון החז"לי המוצע הוא עריכת פשרה.
השימוש בניב
הביטוי אינו משמש בשפת הדיבור היום-יומי, אלא כמשפט בסגנון ספרותי החותם התכתבויות תורניות, כגון: פסקי דין בבוררויות, הסכמים שלאחר מחלוקת, ובעת הצגת דעה מנוגדת בעת כתיבת שו"ת וכדומה.
הביטוי מופיע גם בתפילת "הנני העני ממעש", שהיא תפילתו של שליח הציבור לפני תפילת מוסף של הימים הנוראים, בה מופנים תחנוני החזן כלפי ה' שיקבל את תפילתו למרות חטאיו וחטאי קהל המתפללים, ינהג בהם בחסד וברחמים על אף שעומדים הם בדין, ולא יחדל מלאהוב אותם.
25 באוגוסט
25 באוגוסט הוא היום ה-237 בשנה בלוח הגרגוריאני (238 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 128 ימים.
מתיאש אייזלר
מתיאש (מתתיהו) אייזלר  (בהונגרית: Eisler Mátyás; 2 בספטמבר 1865 – 13 בדצמבר 1931) היה רב, היסטוריון ומזרחן יהודי יליד הונגריה, שחי רוב חייו בטרנסילבניה (משנת 1918 –תחת שלטון רומני). היה תומך נלהב של הציונות. אייסלר היה הרב הראשי של הקהילה היהודית הנאולוגית בקלוז', רומניה. היה כותב פורה בעיתונות היהודית והמדעית, התפרסם לא רק כמנהיג דתי אלא גם במחקריו על תולדות יהודי טרנסילבניה ועל הספרות היהודית בהונגריה.
ביוגרפיה
מתיאש אייזלר נולד ב 2 בספטמבר 1865 ביישוב פאטי (Paty), מחוז פשט, הונגריה, סיים לימודי רבנות בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובבית המדרש לרבנים בברלין של הרב עזריאל הילדסהיימר וגם כן לימודי פילוסופיה עד לתואר דוקטור באוניברסיטת בודפשט.
התחתן עם גיזלה, בתו של הרב איגנאץ וייס מאסטרגום. בשנת 1890 ד"ר אייזלר לימד עברית בבית הספר למורים יהודים בבודפשט וחיבר עבודות עיוניות בתחום היהדות בשפות עברית, הונגרית וגרמנית. בשנת 1891 התמנה לרב הראשי של הקהילה הנאולוגית של קלוז' והחזיק בתפקיד זה עד מותו. מרכז עבודתו היה בית הכנסת הנאולוגי המפואר של קלוז' (כעת ברחוב הוריה, ומכונה גם "בית הכנסת לזכר הנספים בשואה") שנפתח בשנת 1887 על ידי קהילות הסטטוס קוו אנטה והנאולוגים בעיר.
הרב אייזלר לימד בלשנות מזרחית באוניברסיטת קלוז' והיה החלוץ בחקר ההיסטוריה של יהדות טרנסילבניה. הוא כתב מספר חיבורים היסטוריים והמרכזי שביניהם (בהונגרית) היה "מעברם של יהודי טרנסילבניה לתקופת הנסיכות".
במסגרת פעילותו הציבורית נבחר ליושב ראש של איגוד רבני טרנסילבניה ובאנאט (הזרם הנאולוגי). כמו כן היה חבר בוועד הלאומי שסייע לנזקקים לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ובתוקף תפקיד זה חיפש דרכים לעזור לאותם הסטודנטים היהודים שבגלל הנסיבות והאווירה האנטישמית במוסדות אקדמיים נאלצו ללמוד בחו"ל. היה אחד הכותבים הראשיים בעיתון הציוני של יהדות טרנסילבניה, "אוי קלט". החל משנת 1923 היה גם כן חבר בחברה לדו-שיח בין יהודים לנוצרים ("החברה יהודית-נוצרית" KZST).
בשנת 1920 נמנה עם מקימי תנועה ציונית בשם "האיחוד הלאומי היהודי בטרנסילבניה".
הרב ד"ר אייזלר נפטר בקלוז' ב-13 בספטמבר 1931.
כתבים
הרב אייזלר פרסם מעל 200 מאמרים בתחום ההיסטוריה, השפות השמיות ותולדות הספרות היהודית.
הרב אייזלר ערך את העבודות התחום השפה העברית של המלומד ההונגרי יאנוש אפאצאי צ'רה (1911) ושל פילולוגים הונגרים אחרים. Irodalmi Társulat – Lampel R. / Wodianer F. és fiai, 1900), pp. 316–332
לקריאה נוספת
("נוכחויות רבניות במרחב ברומניה", הוצאת ספרים "הספר" של פדרציית הקהילות היהודיות ברומניה, בוקרשט, 2009)
דקולטה
דֶקוֹלְטֶה (Décolletage) הוא החלק העליון בטורסו של האישה, בין מותנה וצווארה, הכולל את הכתפיים הגב והחזה שנחשפים בהתאם לסגנון הלבוש שלה. המונח משמש בעיקר עבור מחשופים בעלי מפתח גדול המבליטים את אזור המחשוף, בייחוד כאלה הנמצאים בשמלות ערב, שמלות נשף, בגדי גוף ובגדי ים.
שאל כל נערה
שאל כל נערה (באנגלית: Ask Any Girl) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1959 עם שירלי מקליין, דייוויד ניבן, גיג יאנג ורוד טיילור בתפקידים הראשיים.
איגוד תעשיית ההקלטות הגרמני
איגוד תעשיית ההקלטות הגרמני (בגרמנית: Bundesverband Musikindustrie; באנגלית: Federal Music Industry Association ובקיצור: BVMI) הוא ארגון העוקב אחר כמעט כל ההיבטים של ענף ההקלטות בגרמניה. האיגוד הוקם בשנת 1975.
שאל כל נערה
שירלי מקליין זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
דקולטה
דקולטה היא מילה בצרפתית הנגזרת מ-decolleter שפירושו "לחשוף את הצוואר" או "בלי צווארון". המונח הופיע לראשונה בספרות האנגלית לפני שנת 1831.
נוצת מצנפת
נוצת מצנפת (באנגלית: Hackle) היא נוצה המשמשת לקישוט של כובע, לרוב במסגרת צבאית.
שאל כל נערה
היא זכתה גם בפרס דוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר קומדיה או מוזיקלי.
נוצת מצנפת
שימוש בנוצות מצנפת נפוץ בצבאות השייכים לבריטניה או לחבר העמים הבריטי, בעיקר אלו בעלי זיקה לסקוטלנד או צפון אירלנד בנוסף ליחידות פוסיליירים. הנוצות מגיעות בצבעים שונים, לרוב לבן, אדום או כחול. בין הצבאות בעולם אשר בהם ניתן למצוא את נוצת המצנפת הם הצבא הבריטי, הקנדי, ההודי, דרום אפריקני, הניו זילנדי, הפקיסטני ועוד.
דקולטה
העור באזור הדקולטה ממועט בבלוטות חלב ושכבות שומן, ולכן הוא נוטה להתקמטות יותר מחלקים אחרים.
היסטוריה
שמלות שחשפו את אזור הצוואר והחלק העליון בגופן של נשים, היו נפוצות מאוד לפחות החל מהמאה ה-11. אופנה זו נמשכה עד לתקופה הוויקטוריאנית במאה ה-19. שמלות נשף או ערב הבליטו את אזור המחשוף ולבישת שמלות עם מחשוף בולט באזור הדקולטה הייתה מקובלת יותר מחשיפת הרגליים והקרסוליים.
במאה ה-15 אגנס סורל, פילגשו של שארל השביעי, מלך צרפת, הובילה בחצר המלוכה הצרפתית את אופנת לבישת שמלות עם מפתח דקולטה רחב שחשף את שדיה לגמרי. במאה ה-16 הייתה נפוצה אופנת נשים המציגה שדיים חשופים באופן מלא, אצל נשים בכל המעמדות השונים בחברה.
בחוגי האצולה ובמעמד העליון הצגת השדיים נחשבה לעיתים לסמל סטטוס, סימן ליופי, עושר או מעמד חברתי. החל מהרנסאנס השד החשוף עורר הקשר אל הפסלים העירומים מיוון הקלאסית שהשפיעו רבות על האמנות, הפיסול והארכיטקטורה של התקופה.
לאחר המהפכה הצרפתית המחשוף הפך להיות גדול בחזית וקטן בגב. לקראת סוף התקופה הוויקטוריאנית הצווארון המלא היה באופנה, אם כי שמלות עם דקולטה נלבשו באירועים רשמיים. בתום התקופה השתנו עמדות חברתיות והחלו לדרוש מנשים לכסות את שדיהן בציבור.
נוצת מצנפת
קישורים חיצוניים
Plume
איגוד תעשיית ההקלטות הגרמני
דיטר גורני הוא המנכ"ל והיו"ר של איגוד תעשיית ההקלטות הגרמני מאז שנת 2009.
שאל כל נערה
משחקו של רוד טיילור זכה לשבחים והביא לבחירתו לתפקיד ראשי בסרט "מכונת הזמן" (1960).
איגוד תעשיית ההקלטות הגרמני
תעודות על מכירות
איגוד תעשיית ההקלטות הגרמני מעניק תעודות זהב, פלטינה ויהלום על מכירות של סינגלים, אלבומים ואלבומי וידאו:
שאל כל נערה
תקציר העלילה
בתחנת הרכבת נגנבת מזוודתה עם כל בגדיה. היא מגיעה למלון לנשים בלבד שאמה שכרה לה חדר שתהיה מוגנת שם מגברים. הנשים במקום עוזרות לה ותורמות לה בגדים.
היא מתקבלת לעבודה במפעל סוודרים אף על פי שלא עברה את מבחן ההדפסה. המנהל מר מקסוול (ג'ים בקוס) לוטש לעברה עיניים. היא מתחילה לצאת עם אחד הלקוחות, רוס טפורד (רוד טיילור) והוא מזמין אותה לדירת קרוביו אך כהיא מגיעה לשם מתברר שהקרובים אינם שם והיא צועקת על טד בורחת משם בגשם שוטף. לאחר שמקסוול מטריד אותה מינית היא מתפטרת.
בעזרת חברתה ג'ני (אליזבת פרייזר) היא מוצאת עבודה בחברת פרסומת המנוהלת על ידי שני אחים - מיילס דוטון (דייוויד ניבן), מבוגר ומאופק ואחיו אבן דוטון (גיג יאנג), צעיר ו"פלייבוי" רודף נשים.
מג נמשכת לאבן אך הוא לא שם לב לכך ומתייחס אליה כמו לשאר הנשים. היא מתייעצת עם מיילס מה לעשות והוא רוצה לעזור לה. הוא מוצא את ספר הפגישות של אחיו ובו רשימת הנשים והערות עליהן. מיילס מדריך את מג בקשר לבחירותיו של אחיו - באיזה בושם להשתמש, איזה תספורת לבחור, איזה ריקודים הוא אוהב וכו'.
לבסוף אבן מציע לה נישואים אבל בינתיים מיילס מתאהב בה. היא מבינה שאבן לא אוהב אותה אלה את הנשים שהיא מייצגת.
היא בורחת משם, נפגשת עם רוס טפורד ומסכימה לצאת אתו לדירת קרוביו אפילו אם הם אינם שם. מיילס רודף אחריה, מתעמת עם טד ולבסוף מתוודה על אהבתו והם נישאים.
כיתה (צבא)
כיתה (Squad) היא יחידה צבאית שכפופה למחלקה, מורכבת משתיים עד ארבע חוליות וכוללת בין 6 ל-21 חיילים. רוחב חזית התקיפה המקובל של כיתת חיל רגלים, בשטח פתוח הוא כמאה מטרים. מפקד כיתה (מ"כ) הוא מפקד שאינו קצין (מש"ק), לרוב בדרגת סמל או סמל ראשון. מפקד הכיתה הוא תחת פיקודם הישיר של הסמל המחלקתי ושל מפקד המחלקה. בחיל הרגלים, חלוקתה של כיתה לחוליות אינה חלוקה קבועה, אולם מפקדי החוליות קבועים. סגנו של מפקד הכיתה הוא אחד ממפקדי החוליות שבה.
מפקד כיתה
מפקד כיתה או בקיצור מ"כ, הוא תפקיד של מש"ק בצה"ל, העומד בראש כיתת לוחמים בחי"ר, הנדסה, איסוף קרבי, מערך ההגנה האווירית, חטיבת החילוץ הקרבית או יחידה מובחרת. בצה"ל מתייחס מונח זה למפקד יחידה הכפופה למחלקה. מפקד הכיתה עבר קורס מ"כים חי"ר ודרגתו היא בדרך כלל דרגת סמל וסמ"ר. בעבר היה רב"ט נושא בתפקיד זה.
מ"כ טירונים במגל
בטירונות כלל צה"לית של מגל, המכשירה את החיילים העורפיים ותומכי הלחימה לרמת רובאי 03 במשך חודשיים עד חודשיים וחצי ובנוסף הכשרת קורס הפיקוד במשך כשלושה חודשים, מחולקים הטירונים בבסיסי הטירונות לכיתות טירונים כאשר על כל אחד מהם מפקד, בדומה ליחידות החי"ר, מש"ק שהוכשר להיות מ"כ טירונים בקורס מ"כים של מגל המתקיים בבה"ד 12 (בית ספר לפיקוד של מגל) שדרגתו נעה בין רב"ט לסמל ולעיתים נדירות גם סמ"ר וכפוף למפקד המחלקה שלו (קצין בדרגת סג"ם או סגן).
מבצע יהונתן (1956)
הרקע
פעולת התגמול באה כתגובה על תקרית דווימה - התקפה מתוכננת של חיילי הלגיון על חיילי צה"ל שהיו באימונים באזור בית גוברין בה נרצחו 6 חיילי מילואים, חלקם עתודאים. תחילה הוחלט לתקוף את הכפר אידנא שמדרום-מערב לחברון. כאשר כוחות הצנחנים הגיעו לשטח הכינוס ליד אמציה, שונתה התוכנית ונקבעה פשיטה על בניין המשטרה הירדנית בא-רהווה.
כוחות
כוח א': לוחמים בפיקודו של דוד (טרזן) בן עוזיאל, היו אחראים על פריצה וטיהור תעלות הקשר בחיפוי פלוגה ג' בפיקודו של אלישע שלם.
כוח ב': הסיירת בפיקודו של מאיר הר-ציון וסגנו מיכה בן ארי (קפוסטה) היו אחראים על ניווט הכוחות.
כוח ג': כוחות חבלה בפיקודם של מרסל טוביאס וירמי ברדנוב, היו אחראים על פינויהשלל ופיצוץ בניין המשטרה
כוח ד': לוחמי פלוגה ד' מגדוד 88 של הנח"ל המוצנח בפיקודו של זאב וקס (וקסי) עם סגנו יאיר לין, היו אחראים על כיבוש הבית הבודד של מגורי החיילים מול המשטרה.
כוח ה': בפיקודם של אריה בירו, עובד לדיז'ינסקי ועמוס נאמן היו אחראים על חסימות כוחות תגבור המגיעים מצפון
הפשיטה
הייתה התלבטות איך לפרוץ למשטרה. מאיר הר ציון, ממפקדי הפעולה, הכריע: "פשוט להיכנס דרך השער". במקביל ירה כוח חיפוי על המשטרה בררנט"ים ובבזוקות.
במסגרת הפשיטה בוצע טיהור העמדות שהיו מחוברות בתעלות קשר, טיהור פנים בניין המשטרה, הופעלו חסימות כנגד תגבורת ירדנית שהגיעה מכוון דאהרייה, נאסף שלל מסמכים והבניין פוצץ.
כעבור כמחצית השעה הושגו כל המטרות: בניין המשטרה פוצץ, תגבורת הלגיון נבלמה ונגרמו לה אבדות כבדות.
עיטור העוז
הרמטכ"ל משה דיין החליט להעניק את צל"ש הרמטכ"ל, וזה היה נוסח הצל"ש:
הייתה זו פעם ראשונה בצה"ל בה נפרשה ערכת ניתוח שדה ובוצע ניתוח בשדה הקרב ובכך נצלו חיים. ד"ר אגמון הבחין כי הר ציון חסר הכרה וכמעט לא נושם, הוא החליט לבצע פיום קנה ללא הרדמה. בכך הציל את הר ציון מחנק. מיד לאחר מכן פונה לבית חולים בבאר שבע. הניתוח, שארך 5 דקות, הציל את חייו של הלוחם שמשה דיין כינה "הלוחם הגדול ביותר שקם לעם היהודי".
ב-1973 הומר צל"ש הרמטכ"ל שהוענק לאגמון בעיטור העוז, על פי חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל שהתקבל באותה שנה.
התגובות לפעולה
המבצע עורר סערה בירדן ותגובות חריפות בקהילה הבינלאומית. ועדת שביתת הנשק יצאה בהצהרה בה נאמר כי:.
קונסרבטוריון
קונסרבטוריון הוא מוסד ללימודי מוזיקה, כולל אקדמיה למוזיקה. בישראל המשמעות המקובלת היא מסגרות חינוך בלתי פורמלי, המיועדות לילדים ובני נוער, שמקיימות את הלימודים בשעות אחר הצהריים ולעיתים משולבות במתנ"סים.
מקור המונח בישראל
מקור המונח, עם עליית יהודי גרמניה לארץ ישראל, והקמת חברת עזרה של יהודי גרמניה, שתמכה בהקמת וסיוע למוסדות חינוך בארץ. במוסדות אלו לימדו את השפה הגרמנית, (עד למלחמת השפות) ותרמו לחדירת מונחים מגרמנית לתחומי החינוך וההשכלה הגבוהה. בין המונחים בתחום החינוך אפשר למנות את גן חובה (Kindergarten), את בית הספר התיכון (Mittelschule) ואת הקונסרבטוריון (Konservatorium) הוא בית הספר למוזיקה.
פינגולימוד
פינגולימוד (Fingolimod) הוא השם הגנרי לתרופה לטיפול בטרשת נפוצה, הידועה בשמה המסחרי גילניה (Gilenya). גילניה מיוצרת על ידי נוברטיס.
היסטוריה
במהלך השנים 2010-2011 אושרה התרופה לשימוש בארצות הברית, קנדה, האיחוד האירופי, רוסיה וישראל.
גילניה הוא התכשיר הראשון הניתן במתן פומי לטיפול בצורות ההתקפיות של מחלת הטרשת הנפוצה, אשר קיבל את אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
גילניה היא התרופה הראשונה מתוך קבוצת תרופות חדשות הנקראות מווסתי קולטן ספינגוזין 1-פוספט (S1PR). בטרשת נפוצה המערכת החיסונית פוגעת במיאלין (הציפוי המגן על סיבי העצב של מערכת העצבים המרכזית). מנגנון הפעולה החדשני של גילניה מפחית את ההתקפה של המערכת החיסונית על מערכת העצבים המרכזית על ידי אצירתם של תאי דם לבנים (לימפוציטים) בבלוטות הלימפה. כך נמנעת הגעתם של תאי דם לבנים למערכת העצבים המרכזית שם הם עלולים לתקוף את המעטפת המגנה על סיבי העצב וכתוצאה מכך מופחתת הדלקת והנזק לתאי העצב. גילניה הוכחה במחקרים כמפחיתה את מספר ההתקפים בכ-50 אחוזים.
תרופות אחרות לטרשת נפוצה, אשר ניתנות דרך הפה נמצאות כעת בפיתוח, והן אמורות להתחרות בגילניה. ביוג'ן מפתחת את התרופה BG-12, וטבע מפתחת את לקווינימוד-Laquinimod.
יחסי הממלכה המאוחדת–מונטנגרו
יחסי הממלכה המאוחדת–מונטנגרו, או יחסי בריטניה–מונטנגרו, הם יחסי החוץ בין מונטנגרו לבריטניה.
היסטוריה
בשנת 1878 בריטניה הכירה בנסיכות מונטנגרו כמדינה עצמאית וריבונית על ידי קונגרס ברלין. באותה תקופה בריטניה שמרה על שגרירות בבירת המלוכה, צטיניה. שגרירות בריטניה לשעבר בצטיניה עדיין עומדת כיום והיא כיום בית האקדמיה למוזיקה באוניברסיטת מונטנגרו.
לאחר פירוק סרביה ומונטנגרו, בריטניה הכירה במונטנגרו כמדינה עצמאית וכוננה יחסים דיפלומטיים ב-13 ביוני 2006. בריטניה שדרגה אז את המשרד הבריטי בפודגוריצה. הדוכס מיורק ביקר במונטנגרו כדי לפתוח רשמית את השגרירות הבריטית החדשה בפודגוריצה במרץ 2009.
יחסי תרבות
המועצה הבריטית פועלת בפודגוריצה מאז 1994, והיא ממוקמת בשיתוף עם השגרירות. המועצה הבריטית במונטנגרו מטפחת יחסי תרבות בין בריטניה ומונטנגרו באמצעות עבודות הפרויקט שלה בתחומי החינוך, התעשיות היצירתיות, הממשל והשפה האנגלית, וכן באמצעות תחזוקה ופיתוח רשתות עם ארגונים ממשלתיים, לא ממשלתיים ובינלאומיים באופן מקומי.
מפקד בריטניה ב-2001 רשם 31,244 אנשים שנולדו במדינת סרביה ומונטנגרו לשעבר, שהם כיום המדינות העצמאיות של סרביה ומונטנגרו.
פוליטיקה
בריטניה תומכת בתוקף בחברות מונטנגרו באיחוד האירופי ובנאט"ו.
עודד פלדמן
עודד פלדמן (20 במרץ 1944 - 4 בינואר 2017) היה איש תרבות ותקשורת ישראלי. בין השאר היה מנכ"ל העיתונים "הארץ" ו"מעריב" ומנכ"ל התיאטרון הקאמרי.
ביוגרפיה
עודד פלדמן נולד למינה ומשה פלדמן וגדל בגבעתיים. למד בבית הספר "בורוכוב", והיה חניך הנוער העובד בעיר. בוגר אוניברסיטת בר-אילן במדעי החברה.
בשנים 1973–1984, במסגרת שירות הקבע כסגן-אלוף, כיהן כראש ענף תרבות וחינוך בחיל האוויר, ראש ענף תרבות בצה"ל, מפקד בית הספר לחינוך של צה"ל בכרמיאל ועורך העיתון "במחנה" ומפקדו. בעקבות פרסומו בשנת 1983 של דו"ח על אסון צור השני הושעה פלדמן מתפקידו כעורך במחנה.
בשנים 1984–1986, לאחר שחרורו מצה"ל, ניהל את העיתון "הארץ". בשנים 1986–1992 היה מנכ"ל התיאטרון הקאמרי, ובשנים אלה הוצג, בין היתר, המחזמר "עלובי החיים", שהיה למחזמר המצליח ביותר בתולדות התיאטרון בישראל. בשנים 1992–1993 היה מנכ"ל העיתון "מעריב". משם עבר לעיתון הכלכלי "טלגרף", נמנה עם מקימיו וניהל אותו עד שנת 1996. באותה שנה נתמנה על ידי ראש עיריית ירושלים, אהוד אולמרט, למנהל אגף התרבות בעירייה, תפקיד שמילא גם בזמן כהונתו של אורי לופוליאנסקי. בשנת 2004 פרש מעיריית ירושלים ופתח משרד כמפיק עצמאי, ועם ההפקות שיצאו תחת ידיו, בשיתוף "הבימה", נמנות "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" ו"רכוש נטוש".
בשנת 2006 נתמנה על ידי בית המשפט לנהל את תיאטרון חיפה, שהיה בסכנת קריסה, אך נשאר בתפקיד זה חודשים ספורים. פלדמן שימש מרכז מקצועי ומרצה לניהול עסקי של מוסדות תרבות בתוכנית "להב" באוניברסיטת תל אביב. כמו כן היה יו"ר ההנהלה הציבורית של סטודיו למשחק ניסן נתיב, יושב ראש איגוד מנהלי התרבות והאמנות בשלטון המקומי, יושב ראש תיאטרון הקיבוץ ויושב ראש הוועד המנהל בתיאטרון גשר.
היה בעלים של "סטטוס – הירחון לחשיבה ניהולית" (לצד עדנה פשר), שעוסק בהיבטים תאורטיים ומעשיים של ניהול, תוך נגיעה בתחומי משנה של ניהול ובתחומים שונים המשיקים להם, וסוקר מחקרים אקדמיים חדשים בתחומים אלה.
היה חבר בהנהלות תיאטרון מיקרו הירושלמי, הסינמטק בירושלים, במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר בירושלים, בוועדת "ניצני" לבדיקת שכר מנהלי מוסדות תרבות, בתיאטרון ירושלים, בפסטיבל ישראל, באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, בבית צבי, במוזיאון לתולדות ירושלים במגדל דוד, במוזיאון ישראל, בתיאטרון החאן ובהוצאת כתר.
כתב מילים לשירים כגון "מוכרחים להמשיך לנגן" ללהקת חיל האוויר ו"שירי לי כנרת" למילי מירן. ב-2013, הפיק את המחזמר "צלילי המוסיקה" ו"המלך ואני".
נפטר ב-4 בינואר 2017. הותיר אחריו אישה, אתי, ושלושה ילדים.
חורבת צופין
חורבת צופין (נכתב גם "חירבת סופין") היא גבעה, בגובה 124 מטר מעל פני הים, הממוקמות בסמוך לכיכר הכניסה המזרחית של קלקיליה ומשקיפה על ישובי השרון.
היסטוריה
לאחר מלחמת העצמאות הוקם במקום מוצב קטן של צבא ירדן. במבצע שומרון, פעולת תגמול שנערכה ב-10 באוקטובר 1956 נגד משטרת קלקיליה, ניהלה יחידה מחטיבת הצנחנים קרב קשה ורב נפגעים בחורבת צופין. פעולת תגמול נוספת בוצעה בסמפמבר 1965, בה פוצצו משאבות מים בקלקיליה, בתגובה ירה הצבא הירדני אש מרגמות לקיבוץ אייל ממוצב חורבת צופין.
ב-6 ביוני 1967, ביום השני למלחמת ששת הימים, הפגיז מח'רבת צופין תותח לונג-טום של הצבא הירדני את תל אביב. פגז אחד פגע בחצר האחורית של בית ברחוב רייך 5 (ואחורי הבית ברחוב פרישמן 82) וגרם לנזק ברכוש, אך למרבה המזל, לא היו נפגעים בנפש. ההפגזה הקצרה נפסקה כשכוח של חטיבה 5 בפיקודו של זאב שחם כבש את המוצב. בקרב נהרגו שישה חיילי צה"ל.
תותח הלונג-טום הירדני שהפגיז את תל אביב נלקח שלל, הוצב בשדרות רוטשילד, ואחר כך נמסר למוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל.
בשנות ה-2000 התרחב השטח הבנוי של קלקיליה לאזור חורבת צופין ובמקום נבנה מסגד עם כיפה ושני מינרטים מוזהבים.
מריה טולצ'יף
אליזבת' מארי "בטי" טולצ'יף (באנגלית: Elizabeth Marie "Betty" TallChief; שם משפחה מקורי בשפת האוסייג: Ki He Kah Stah Tsa; 24 בינואר 1925 – 11 באפריל 2013) הייתה רקדנית אמריקאית ילידית, הפרימה בלרינה האמריקאית הראשונה, והילידה האמריקאית הראשונה להחזיק בתפקיד זה, ונחשבת לאחת הבלרינות הגדולות של זמננו.
טולצ'יף נודעה בעיקר בזכות הטכניקה המיוחדת שלה, שהצטיינה באנרגיה גבוהה, מהירות ומרץ. היא הייתה המוזה של הכוריאוגרף ג'ורג' בלאנשין, ובהמשך נישאה לו.
טולצ'יף רקדה בכמה להקות מחול מובילות, בהן "בלט רוס דה מונטה קרלו" וניו יורק סיטי בלט. היא זכתה בהוקרה רבה על פועלה: בין היתר בפרס מרכז קנדי, במדליה הלאומית לאמנויות, ובחברות בהיכל התהילה הלאומי לנשים של ארצות הברית.
טולצ'יף הלכה לעולמה בגיל 88. היא אמה של המשוררת אליס פאשן.
ילדות ונעורים
אליזבת' מארי טול צ'יף (שכונתה בפי משפחה וחברים "בטי מארי") נולדה ב-24 בינואר 1925, בבית חולים קטן בפיירפקס, אוקלהומה. טול צ'יף השתייכה לשבט האינדיאני אוסייג'; אביה, אלכסנדר ג'וזף טול צ'יף (1890–1959), (שמשמע שמו באנגלית: "צ'יף גבוה") כונה כך על ידי בני השבט מכיוון שהתנשא לגובה של כמעט שני מטרים. אמה, רות פורטר, הייתה אישה ממוצא אירי-סקוטי, שמוצאה ממשפחה ענייה. היא הכירה את טול צ'יף, שהיה אז אלמן, כשבאה לבקר את אחותה, שהייתה סוכנת הבית של אמו.
סבא-רבא של אביה, פיטר ביגהארט, שיחק תפקיד מרכזי במשא ומתן של האוסייג' לגבי הכנסות מבארות הנפט שבשטח האומה, וכתוצאה, המשפחה הייתה אמידה מאוד. באוטוביוגרפיה שלה, היא תיארה את החוויה של להיות בתו של אלכסנדר טול צ'יף: "כילדה צעירה בשמורת האוסייג' בפיירפקס, אוקלהומה, הרגשתי שאבא שלי הוא הבעלים של העיירה. היה לו רכוש בכל מקום. הקולנוע המקומי ברחוב הראשי, ומועדון הביליארד ממול, היו שלו. הבית שלנו, בן ה-10 חדרים, עמד על ראש גבעה הנישאת מעל השמורה." המשפחה העבירה קיצים בקולורדו ספרינגס כדי להימלט מהחום של אוקלהומה. אך חייה היו רחוקים ממושלמים, היות שאביה היה אלכוהוליסט והוריה היו רבים תכופות על כסף.
לטול צ'יף היו חמישה אחים ואחיות. שלושה מנישואיו הקודמים של אביה למהגרת גרמנייה – אלכסנדר; פרנסס (1913–1999); ותומאס (1919–1981), ששיחק פוטבול באוניברסיטת אוקלהומה, וגויס לקבוצת הפיטסבורג סטילרס. ומנישואיו לאמה – ג'רלד (1922–1999), אשר נפגע בראשו בילדותו בבעיטת סוס ונשאר בעל ליקויים קוגניטיביים; ואחותה מרג'ורי, שהייתה אף היא בלרינה מצליחה. בין האחיות היו יחסי קרבה מיוחדים.
רות האם חלמה בצעירותה להיות למופיעה מצליחה, אך לא היו למשפחתה האמצעים לשיעורי מוזיקה או ריקוד. היא הייתה לכן נחושה בדעתה שלבנותיה יהיו כל האמצעים לסלול את דרכן להצלחה. בטי מארי נרשמה לשיעורי ריקוד כבר בגיל 3. היא וחברי משפחה אחרים היו מופיעים באירועי רודאו, ופסטיבלים מקומיים. היא גם למדה פסנתר, ושקלה לפתח קריירה כפסנתרית קלאסית. ב-1930, מורה לבלט מאוקלהומה סיטי, גב' סאבין, לקחה את בטי מארי ומרג'ורי תחת חסותה. על חווייתה בתור תלמידה של סאבין כתבה טולצ'יף: "היא הייתה מורה גרועה שלא לימדה את יסודות הריקוד, וזהו נס שלא נפגעתי לצמיתות." בין המחדלים של סאבין היה ששמה את בטי מארי "על פוינט" כבר בגיל 5, שהוא גיל צעיר בהרבה מן הממולץ, ובו בדרך כלל נגרם פגיעה או נזק לרוקדת.
בשנת 1933, בגיל 8, עברה המשפחה ללוס אנג'לס, במטרה להשיג לילדות את החינוך המיטבי בתחום הריקוד, ולהשיג תפקידים בסרטים מוזיקליים. על פי המלצה של מישהו מהשכונה, ביום הגעתם ללוס אנג'לס, רשמה רות את הילדות לשיעורי ריקוד בסטודיו של ארנסט בלצ'ר. כתבה על כך טולצ'יף: "אדם אנונימי בעיר לא מוכרת חתם את גורלנו בכמה מילים." בקליפורניה, הוחזרה טולצ'יף לכיתה המתאימה לגילה, אך שמו אותה בכיתה למתקדמים. טולצ'יף עדיין הייתה מתקדמת יותר מהכיתה, והשתעממה.
מכיוון שהשתעממה בלימודים, הקדישה עצמה טול צ'יף לריקוד ביתר שאת. בנוסף לבלט, אותו הייתה צריכה כמעט ללמוד מחדש בשל מחסוריה ביסודות הריקוד, למדה בסטודיו של בלצ'ר גם סטפס, ריקוד ספרדי, ואקרובטיקה. היא התקשתה באקרובטיקה ולאחר זמן מה פרשה מהשיעורים, אך את שלמדה שם שימש אותה בקריירה שלה בבגרותה. המשפחה עברה להתגורר בבוורלי הילס, כדי שהילדות ייהנו מהחינוך הטוב יותר של שכונה אמידה זו. אך שם, בבית הספר בוורלי ויסטה, חוותה טול צ'יף גזענות חדה והדרה. בניסיון למזער את הגישה הגזענית כלפיה, היא חיברה את שמה האינדיאני למילה אחת, טולצ'יף, כדי שיישמע פחות אינדיאני. בתקופה זו המשיכה גם ללמוד פסנתר, והופיעה כסולנית בתזמורות סימפוניות קטנות לכל אורך לימודי התיכון.
בגיל 12 החלה ללמוד אצל הכוריאוגרפית הבינלאומית ברוניסלבה ניז'ינסקה, אותה העריצה וראתה כמודל חיקוי, והחליטה בזכותה שבלט קלאסי הוא ייעודה. היא עבדה גם עם הרקדן לשעבר והכוריאוגרף דייוויד ליצ'ין. ניז'ינסקה נטעה בה משמעת קפדנית, והאמונה שכדי להיות בלרינה במשרה מלאה עליה לעבוד על אמנותה במשרה מלאה. "במקום להתרכז בריקוד למשך שעה וחצי ביום, חיינו אותו", כתבה על כך טולצ'יף. היה זה בעת הדרכתה אצל ניז'ינסקה שוויתרה על הרעיון להיות פסנתרנית.
טולצ'יף הייתה תלמידה אהובה של ניז'ינסקה, ולכן כשזו לא ליהקה אותה בתפקיד מרכזי בהפקה גדולה של שלושה מופעי בלט שערכה בהוליווד בול, לבה נשבר והרגישה מושפלת, לדבריה. אך לאחר שיחת עידוד מאמה, היא התאמנה עוד יותר קשה, ולבסוף החלה לקבל את התפקידים הנכספים. ניז'ינסקה גם דאגה לסדר לה הדרכה מצד מורות ידועות שביקרו בלוס אנג'לס, וחלק מציוני הדרך שלה, כמו ה-pas de deux הראשון שלה, התקיימו בעזרתן.
קריירה מוקדמת
בשנת 1942, סיימה טולצ'יף את לימודי התיכון, והיא ביקשה להמשיך ללימודי השכלה גבוהה. אך אביה התנגד, באומרו שכל חייה הוא מימן לה שיעורים, וכעת הוא מצפה שתמצא עבודה. טולצ'יף השיגה תפקיד קטן בסרט המוזיקלי Presenting Lily Mars בכיכובה של ג'ודי גרלנד. היא לא אהבה את החוויה, והחליטה לא לפתח קריירה בקולנוע. חברת המשפחה, הפרימה בלרינה טטיאנה ריאבוצ'ינסקה, הציע לטולצ'יף ללוות אותה לניו יורק.
כך בגיל 17 הגיעה טולצ'יף לניו יורק. שם היא פנתה לסרג' דנהם, אותו פגשה דרך ניז'ינסקה בלוס אנג'לס, אשר היה מנהל להקת הבלט הרוסי של מונטה קרלו (בלה רוס, Ballet Russe), הבלט המוביל והחשוב בארצות הברית באותה תקופה. המזכירה שלו דחתה אותה באמירה שאין ללהקה צורך ברקדניות נוספות, אך דנהם החליט לחזור אליה. הוא לא זכר אותה, אך רצה אותה בשל אזרחותה - רבות מהבלרינות שלו היו מהגרות רוסיות ולא היה להן דרכון שאיפשר נסיעות בינלאומיות, והוא תכנן סבב הופעות בקנדה. בשל השילוב של הכישרון שלה והאזרחות שלה, הוא קיבל אותה כרקדנית מתלמדת בלהקה. כשחזרו מקנדה, ואחת הרקדניות עזבה את הלהקה בשל הריון, טולצ'יף קיבלה מקום קבוע בלהקה עם משכורת.
ביומה הראשון כרקדנית רשמית בבלט, טולצ'יף הופתעה לגלות שנז'ינסקה הגיעה לניו יורק כדי לעבוד עם להקת הריקוד על מופע, Chopin Concerto. היא ליהקה את טולצ'יף כמחליפתה של הפרימה בלרינה, נטלי קרסובסקה. בבלה רוס הבלרינות הרוסיות התעמתו תכופות עם הבלרינות האמריקאיות, אותן ראו כנחותות. כשטולצ'יף קודמה, הן נטרו לה טינה גדולה עוד יותר, והיא הפכה למטרה להתעמרות מצידן.
באותה תקופה הלהקה עבדה עם אנגס דה מיל על יצירתה, Rodeo, or The Courting at Burnt Ranch. דה מיל הציעה לטולצ'יף לשנות את שמה. היה זה נושא רגיש עבור טולצ'יף: היא כבר שינתה את שמה פעם אחת כדי להימנע מגזענות, וגם מנהל הלהקה דנהם ניסה לשכנע אותה לשנות את שמה לשם בעל צליל רוסי, כמו טולצ'ייבה, כמו שעשו רקדניות רבות באותה העת. טולצ'יף סירבה בתוקף, באומרה שהיא מאוד גאה בשמה האינדיאני. אך כשדה מיל הציעה לה לשנות את שמה הפרטי מבטי מארי למריה - לכך הסכימה, וכך נודעה לכל משך הקריירה שלה ועד סוף חייה.
במהלך החודשיים הראשונים שלה בבלה רוס, טולצ'יף הופיעה בשבע הפקות שונות כחלק מה-corps de ballet. בניו יורק היא המשיכה לפקוד שיעורים בבית הספר האמריקאי לבלט, אך מכיוון שבתיורי הופעות לא היו שיעורים, היא ניסתה להתחקות אחר רקדניות מנוסות יותר, ובמיוחד אלכסנדרה דנילובה, אותה העריצה, ואשר הייתה ידועה בשל מקצועיותה. כך יצא לה שם של עובדת שקדנית.
קרסובסקה הייתה בקונפליקט מתמיד עם הנהלת הבלט, מה שהעלה את האפשרות לקידום עבור טולצ'יף. לקראת סוף 1942 קרסובסקה עזבה, וטולצ'יף התבקשה להחליף אותה. לבסוף שוכנעה קרסובסקה לחזור, אך טולצ'יף הבינה שעליה להיות מוכנה לעלות לבמה בתפקיד המורכב והתובעני שלה בכל רגע. הדבר התממש באביב של שנת 1943, ועדיין טולצ'יף לא הרגישה מוכנה, אך הביקורות על הופעתה היו חיוביות, חלקן אף נלהבות. עם זאת, חזרה טולצ'יף ל-corps (רקדניות הלהקה, ללא תפקידי סולו) בהפקת הבאות.
כשהלהקה הופיעה בלוס אנג'לס, טולצ'יף ראתה את הוריה לראשונה מזה זמן רב. אמה רות נבהלה ממראיה - טולצ'יף ירדה משמעותי במשקלה כתוצאה מתזונה לוקה, מתח נפשי ועבודה פיזית קשה. רות ניסתה לשכנע אותה לעזוב את הבלט ולחזור לנגן בפסנתר. אך היא שינתה את דעתה אחרי שראתה את הביקורת על הופעתה של טולצ'יף בניו יורק טיימס, בה כתב ג'ון מרטין, המבקר המוביל בארצות הברית, שהיא מבריקה, ושתהיה בעתיד הלא-רחוק לכוכבת גדולה. ואכן, בשנתה השנייה בבלט היא קיבלה יותר תפקידי סולו, ואף את התפקיד הראשי בהפקת Ancient Russia, עוד יצירה של ניז'ינסקה.
תקופת בלנשין
בקיץ 1944, הכוריאוגרף הנודע ג'ורג' בלנשין הפיק עם בלט רוס דה מונטה קרלו את Song of Norway. הייתה זו נקודת מפנה בקריירות של שניהם. טולצ'יף הוקסמה כליל מעבודתו של בלנשין. היא לא הייתה בטוחה אם הוא שם לב אליה בתורו, אך גילתה שכן כשהוא ליהק אותה בתפקיד סולו, ובליל פתיחת המופע, אף מינה אותה כמחליפתה של דנילובה. הבלט היה להצלחה גדולה, ובלנשין חתם עם הלהקה על חוזה לעונה שלמה. הוא הביע שמחה לחזור לתחום הבלט הקלאסי לאחר שנים במופעי ברודוויי וסרטים מוזיקליים. בינתיים, רות, שהבינה שטולצ'יף על סף הצלחה, דרשה עבורה העלאת משכורת. טולצ'יף נבהלה מהמהלך הנועז, אך דנהם הסכים, ואף קידם אותה רשמית לסולנית.
בלנשין המשיך ללהק את טולצ'יף בתפקידים גדולים. הריקוד היה עדיין קלאסי, אך ההגשה הייתה חדישה, יותר מתואמת לסגנון ה"סווינג", קצבית ומודרנית. הייתה זו התחלה של הסגנון שבלנשין היה אחראי לפיתוחו, שנודע לימים כ"בלט אמריקאי". טולצ'יף התלהבה מהסגנון, והיא הייתה הרקדנית עמה עבד על כך. בעבודה עם בלנשין, כמו עם מנטוריות קודמות, טולצ'יף נדרשה לפרק את עצמה כרקדנית ולהתחיל מן היסוד. בלנשין החמיא לכישרונה וסגנונה, אך אמר לה באופן בוטה, שחסרים לה כישורי יסוד. טולצ'יף העידה כי ידעה באופן אינסטינקטיבי שהוא צודק, והחלה לעבוד איתו באופן אינטנסיבי. במהלך תקופה זו ב-1945, ירדה טולצ'יף כארבעה קילו במשקל, ורגליה וצווארה התארכו. גם דנילובה השקיעה בהדרכתה, והתוצאות הדרמטיות שירתו אותה בהמשך הצלחתה.
במהלך העבודה הצמודה ביניהם, טולציף ובלנשין התקרבו מאוד. טולצ'יף ראתה את היחסים כחבריים ומקצועיים, ולכן הופתעה כשבלנשין הציע לה להינשא לו. אך היא שקלה את ההצעה ברצינות, והחליטה להיעתר לו. והם נישאו ב-16 באוגוסט 1946.
ניו יורק סיטי בלט
ב-1946, הקים בלנשין עם הפילנתרופ לינקולן קירשטיין את "אגודת הבלט" שלימים הפכה לניו יורק סיטי בלט. כשטולצ'יף סיימה ב-1947 את החוזה שלה עם בלט רוס דה מונטה קרלו, היא הצטרפה לבלנשין, ששהה באותה העת בפריז, שם התבקש "להציל" את בלט האופרה של פריז המפורסם, ככוריאוגרף אורח. המשימה הייתה מאתגרת במיוחד מכיוון שהיו חברי להקה שנטרו לו טינה על כך שהוא מחליף את סרז' ליפר, שהיה בחופשה מאולצת עת נחקר בהאשמת שיתוף פעולה עם הנאצים במהלך המלחמה, והם ניהלו קמפיין חריף להסרתו של בלנשין. כתבי העת האמנותיים של צרפת הצטרפו לקמפיין, ואף הכפישו את בלנשין וניהלו נגדו התקפות אישיות.