cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיהאי באביץ'
ילדות וצעירות
באביץ' למד בבתי ספר יסודיים בבודפשט ובפץ' ואחר כך החל מספטמבר 1893 הוא למד בגימנסית הנזירים הציסטרסיאנים על שם לאיוש הגדול בעיר פץ'. ב-1898 כשהיה תלמיד בשנה חמישית בגימנסיה מת האב ואלמנתו עברה עם שני ילדיה לבית סבה, יוז'ף קלמן בסקסארד. סבתה, אינוצנציה לבית ראץ (המופיעה בשם "הדודה צנצי" ברומן של באביץ' "בני המוות") איחדה את המשפחה סביבה. בשנים 1901–1905 הוא למד בפקולטה ללימודים הומניים באוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט ספרות הונגרית וצרפתית, אחר כך ספרות הונגרית ולטינית. בעת לימודי הסגנון בקורס של לאסלו נֵגיישי (Négyesy), עשה באביץ' היכרות עם דז'ה קוסטולאני ועם דיולה יוהאס. כסטודנט התוודע להגותם של ארתור שופנהאואר ושל פרידריך ניטשה. בתום לימודיו הוסמך להוראת הונגרית ולטינית ולימד ספרות הונגרית בגימנסיות בבאיה (1906-1905), בסקסארד, אויפשט, סגד (1908-1906), אחר כך בפגראש (בטרנסילבניה) (1911-1908), שוב באויפשט בגימנסיית "קלמן קנווש" (1911) ולבסוף בגימנסיית "פרנץ קלצ'יי" בבודפשט (1918-1912).
פעילותו ספרותית והפובליציסטית
כתב שירים עוד מהתחלת המאה ה-20 אך את פעילותו הספרותית הרשמית החל בשנת 1908 כשפורסמו לו שירים באוסף לשירה "א הולנאפ" ("יום המחר" A Holnap) שהוצא לאור בעיר נאג'ווארד. באותה שנה ערך מסע באיטליה בעקבות דנטה אליגיירי, ואחריו באו מסעות נוספים לשם. הם נתנו לו השראה לתרגם להונגרית את הקומדיה האלוהית של דנטה: "התופת" (1913), "כור המצרף" (1920), גן עדן (1923). בשנת 1911 הפך לכותב הבית של המגזין "ניוגאט" (מערב), לצד מחברים חשובים אחרים כגון אנדרה אדי, גיולה קרודי או אלדאר שפפלין. זמן קצר בימי המהפכה ההונגרית משנת 1918 התמנה כפרופסור לספרות זרה ולספרות הונגרית מודרנית באוניברסיטה ע"ש לוראנד אטווש בבודפשט, אך אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי בגלל השקפתו הפציפיסטית הודח מתפקידיו על ידי השלטון הימני החדש. הרומן של באביץ' "הכליף-חסידה" הוא ספר מדע בדיוני על האישיות המפוצלת שנכתב בהשפעת התורה של פרויד. עלילתו של ספר אחר, Elza pilóta, vagy a tökéletes társadalom ("הטייסת אלזה או החברה המושלמת") מתרחשת בעתיד אוטופי. בכמה מיצירותיו ניכר עניינו בהגותם של אנרי ברגסון ופרידריך ניטשה.
בשנת 1921 התחתן באביץ' עם המשוררת אילונה טאנר, שפרסמה שירים תחת שם העט סופי טרק. (Sophie Török). כעבור שנתיים עבר הזוג לגור באסטרגום. בשנת 1927 התקבל הסופר באגודת קישפלודי מנה באביץ' כאמור לעורך הראשי של כתב העת ניוגט (עד 1933 במקביל לז'יגמונד מוריץ) וכיהן בתפקיד זה עד יום מותו. בשנת 1937 אובחן עם סרטן של הגרון. ב-1941 הוא נפטר בבודפשט בגיל 57. הובא לקבורה בבית העלמין קרפשי בבודפשט.
פעילותו הספרותית
שירתו התאפיינה במגוון סגנוני רחב תוך שימוש וירטואוזי בשפה. לעיתים סגנונו התקרב לאקספרסיוניזם כמו בתיאורו את אירוע הדמים של דיכוי הפגנת הפועלים ב-23 במאי 1912 בשירו "עשרים ושלושה במאי בראקושפאלוטה". גוון דומה ניתן למצוא גם בשיריו הפציפיסטיים בימי מלחמת העולם הראשונה. בשנותיו האחרונות גישתו הפציפיסטית וזו הדתית קתולית פעלו יחדיו בהעברת מסר הומניסטי. אף על פי שהצטייר לא פעם כבעל השקפה אמנותית שהדגישה את הפן האמנותי האסתטי לעומת הפן המגויס, גילה באביץ' מודעות לאחריותו ושליחותו הנבואית כמשורר אמנם.
עניינו בשפות בינלאומיות
בשנת 1913 למד באביץ' את שפת אידו ובשנת 1918 היה לחבר לשם כבוד ב-ULII, איחוד השפה הבינלאומית אידו.
תרגומיו
1923 - George Meredith: Az önző (ג'ורג' מרדית'- הרומן "האגואיסט") יחד עם ארפאד טוט 1921 - Goethe - A napló. Költeménye (יוהאן וולפגנג פון גתה היומן; שירים Goethe: Iphigénia Taurisban גתה :איפיגניה בטאוריס)
קישורים חיצוניים
A View from the Tower of Ivory: Mihály Babits (לוראנט ציגאן - תולדות הספרות ההונגרית, מהדורה שנייה 1986 - הפרק "מבט ממגדל השן:מיהאי באביץ'") ב-Peter Zollman - The Audit Is Done, selection from the Anthology of 20th Century Hungarian Poetry European Cultural Review Nr.14 István Gál - Babits és Jugoszlávia Hungarologiai_kozlemenyek_1975_25_131-142 (אישטוואן גאל - באביץ' ויוגוסלביה)
פנקוטה
פנקוטה (באיטלקית: Panna cotta) קינוח איטלקי קלאסי המבוסס על שמנת, ג'לטין, סוכר ווניל. הכנת הפנקוטה כוללת בישול של השמנת, הסוכר והוניל יחדיו ולאחר מכן הוספת הג'לטין כשהוא מומס. הפנקוטה מוגשת לאחר קירור במרקם של רפרפת.
מוצא הפנקוטה הוא בצפון איטליה באזור פיימונטה, כאשר ישנה מחלוקת על הופעתה הראשונית אך ניתן לומר בבירור כי היא מוזכרת בספרי הבישול האיטלקיים כבר משנת 1960.
כיום, לפנקוטה ישנם סגנונות רבים ושונים כאשר כלל המתכונים הללו מבוססים על הרכיבים המצוינים מעלה. ברוב הווריאציות החדשות המתכונים כוללים רוטב (כמו למשל קרמל \ דבש וכו') או קולי.
רודולף יאניש
רודולף יאניש (בגרמנית: Rudolf Jaenisch; נולד ב-22 באפריל 1942) הוא פרופסור לביולוגיה מאוניברסיטת MIT בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, ואחד המייסדים של מכון וויטהד למחקר ביו-רפואי בMIT. הוא חלוץ בתחום המחקר הטרנס-גנטי, שבו מבנה הדנ"א משתנה. יאניש התמקד בהנדסה גנטית של עכברים למטרות מחקר של סרטן ומחלות נוירולוגיות.
תחילת דרכו
יאניש נולד בגרמניה ב-22 באפריל 1942. גם אביו וגם סבו היו רופאים. הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת מינכן. אך לאחר שסיים את הקורסים הבסיסיים באנטומיה ופיזיולוגיה יאניש הרגיש שהוא מתחיל לאבד ריכוז ועניין. לאחר שקיבל את הדוקטורט שלו וחיפש שינוי הצטרף למכון מקס פלאנק לביוכימיה לערוך מחקר ניסיוני ולהמשיך את לימודי הרפואה שלו. בפעם הראשונה הוא שקל מחקר במקום עבודה רפואית לקריירה העתידית שלו. אף על פי שבאותו זמן התוכניות הרפואיות לא דרשו תזה מסובכת, יאניש חרג מהדרישות הלא תובעניות של ניסויים/מחקרים על בקטריופאג'ים (bacteriophages). בשנות השישים, בקטריופאג'ים הפכו כלים ניסיוניים חשובים לביולוגיה מולקולרית. אחת המעבדות גרמניות המובילות בתחום הצעיר זה היה של פ. ה. הופשניידר. יאניש הצטרף לקבוצתו של הופשניידר כסטודנט לרפואה וביצע את התזה שלו על שכפול וביטוי הבקטריופאג'ים. יאניש סיים בשנת 1967 את תואר הדוקטור לרפואה שלו.
מחקריו וקריירה
יאניש קיבל את הדוקטורט שלו ברפואה מאוניברסיטת מינכן בשנת 1967, והעדיף את המעבדה על העבודה הקלינית במרפאה. הוא הפך לפוסט דוקטורנט במכון מקס פלנק במינכן, והתמקד בלימודיו בנושא בקטריופאג'ים (bacteriophages).הוא עזב את גרמניה ב-1970 והועסק כחוקר באוניברסיטת פרינסטון בניו ג'רזי, במכון פוקס צ'ייס לחקר הסרטן ובמכון סאלק. פריצת הדרך הראשונה של יאניש נרשמה בשנת 1974 כאשר יאניש וביאטריס מינץ הראו ש-DNA זר יכול להשתלב ב-DNA של עוברי עכבר בשלב מוקדם. הם החדירו רטרו-וירוסים לעוברי העכבר והראו שרצפי ה-DNA של הרטרו-וירוס השתלבו בגנום של העכבר וגם עברו לצאצאיו. העכברים האלו היו היונקים הראשונים בהיסטוריה במחקר הטרנס-גנטי.
יאניש חזר לגרמניה בשנת 1977 כראש המחלקה לווירולוגיה במכון הנריך פאט של אוניברסיטת המבורג. כעבור כמה שנים ב- 1984 עבר ל-MIT, קיימברידג'. מחקר אחר שלו התרכז ברגולציה האפיגנטית של ביטוי גנים, אשר הוביל להתקדמות גדולה ביצירת תאי גזע עובריים ותאי-IPS (תאי גזע פלוריפוטנטים מושרים, Induced pluripotent stem cells), וכמו כן יישומים טיפוליים שלהם. ב-2007 המעבדה של יאניש הייתה אחת מהמעבדות היחידות בעולם שדיווחו על תכנות מחדש של תאי עכבר לתאי-IPS. יאניש הציג את היתרונות של טיפול המבוסס על תאי IPS כנגד מחלות כמו פרקינסון ואנמיה חרמשית על עכברים. מחקר נוסף שלו עסק במנגנונים אפיגנטים המעורבים בסרטן ובהתפתחות המוח[3]. בשנת-2003 מונה לחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. בשנת-2005 הוא השתתף בכנס המדע על שיבוט אנושי באו"ם.
בשנת-2010 זכה במדליה הלאומית למדעים על חקר בקרת גנים אפיגנטית: המנגנונים הביולוגיים המשפיעים על השתנות מידע גנטי בביטוי גנים. עבודתו הובילה להתקדמות גדולה בהבנה שלנו ושל שיבוט בתרבית של תאי גזע עובריים. בשנת 2011 יאניש זכה בפרס וולף לרפואה על יצירת תאי גזע מושרים בעלי יכולת התמיינות בלתי מוגבלת מתאי עור וההדגמה כיצד ניתן להשתמש בתאים כאלה לריפוי מחלה גנטית בעכבר. הוא עמד בראש תביעה ציבורית נגד שיבוט אנושי אף על פי שמחקריו בעכברים עסקו בשיבוט והוא השתמש באותן טכניקות גם על תאים אנושיים על מנת לקדם מחקר בתאי גזע עובריים.
בין תלמידיו של פרופסור יאניש נמנים המדענים הישראלים יונתן שטלצר ויעקוב חנא, שניהם בעלי מעבדות מחקר במכון ויצמן למדע.
האנציקלופדיה של המדעים הפילוסופיים
האנציקלופדיה של המדעים הפילוסופיים (בגרמנית: Enzyklopädie der philosophischen Wissenschaften im Grundrisse) מאת גיאורג וילהלם פרידריך הגל, היא חיבור פילוסופי המציג גרסה מקוצרת של השיטה ההגליאנית, והיא הצורה היחידה שבה הגל פרסם אי פעם את כל המערכת הפילוסופית הבשלה שלו. מהדורה ראשונה פורסמה ב-1817, שנייה ב-1827, ושלישית ב-1830, כשנה לפני מותו. התיאור התמציתי של השיטה בספר מהווה ניסוח מובק לאידיאליזם הגרמני בגרסתו של הגל בתור "אידיאליזם מוחלט".
הגל כתב את הספר ככלי עזר פדגוגי בהרצאותיו. הוא תיקן והרחיב את האנציקלופדיה במשל יותר מעשור, אך הדגיש את תפקידו כ"ספר לימוד" הדורש הסבר באמצעות פרשנות בעל פה. הטקסט משנת 1830 זמין באופן בתרגומים שונים לאנגלית עם תוספות רבות (Zusätze) שנוספו לאחר מותו על ידי תלמידיו של הגל, הנובעות מההערות שניתנו בעל פה בהרצאות שלהם. תוספות אלו מרחיבות על הטקסט עם דוגמאות ואיורים, ובעוד שהחוקרים אינם מתייחסים לתוספות כאל תעתיק מילולי של הרצאותיו של הגל, סגנונם הבלתי פורמלי מסייע בפירוש הגותו של הגל.
חלקה הראשון של האנציקלופדיה (מדע הלוגיקה) מכונה לפעמים "הלוגיקה הקטנה" כדי להבחין בינו לבין חיבור נפרד בשם מדע הלוגיקה העוסק באופן נרחב יותר באותן סוגיות ומכונה בהתאם "הלוגיקה הגדולה". בדומה לכך, תת־החלק "הרוח האובייקטיבי" מתוך החלק השלישי "מדע הרוח" שקול לחיבורו של הגל קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט הכולל הרחבות ופיתוחים נוספים.
מבנה
כל אחד מהחלקים מחולק לתתי חלקים נוספים המתפתחים זה מזה ב-Aufheben (שלילה דיאלקטית). סידורם יחד מתיימר לכסות את כל ההיבטים היסודיים של הממשות, ויוצרים שיטה פילוסופית אחדותית.
חושף שחיתות
חושף שחיתות (מכונה באנגלית ובשפות נוספות: whistleblower, מילולית: "שורק במשרוקית") או מַתְרִיעָן הוא עובד או חבר בארגון פרטי או ציבורי, המדווח על התנהגות מושחתת בארגון שבו הוא עובד או חבר, לאנשים או לגופים שבכוחם לנקוט צעדים מתקנים. אותה התנהגות שאינה הגונה עשויה להתבטא בהפרה של חוק, תקנון, או הסדר, או לאיים על האינטרס הציבורי, על ידי מעשה מרמה, או מעשה לא חוקי, לא מוסרי, אסור, לא בטוח, שחיתות או הפרת תקנות.
במדינות רבות נחקקו חוקים על מנת להגן על חושפי שחיתות מפני התנכלויות שונות. ברוב המקרים חל איסור לפטר עובד משום שחשף שחיתות במקום עבודתו. בישראל משמשים לכך חוק הגנה על עובדים (חשיפת עבירות ופגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין), התשנ"ז-1997 וסעיף 45א-ג לחוק מבקר המדינה.
על הגורל המר הצפוי לחושף שחיתות בישראל עמד הפרשן המשפטי משה נגבי:
בישראל פועלות עמותות וארגונים הנלחמים בשחיתות ומסייעים לחושפי השחיתויות. בין היתר ניתן למנות את התנועה למען איכות השלטון בישראל, החושפת ומטפלת במקרים של שחיתות ציבורית, ואת עמותת עוגן, הפועלת למתן ייצוג משפטי ללא תשלום לעובדים חושפי שחיתות.
בעקבות פרשת אסף גרטי ערערה התנועה לאיכות השלטון לבית הדין הארצי לעבודה כדי לקבוע "נורמה עקרונית", הערעור התקבל ונקבע שפיצוי כספי צריך לכלול גם החזר מלא בגין כל התקופה בה היה חושף השחיתות מפוטר ונמנע ממנו לעבוד.
שחייה באולימפיאדת ברצלונה (1992)
אולימפיאדת ברצלונה (1992) נערכה בברצלונה, ספרד. תחרויות השחייה נערכו בין ה-26 ביולי 1992 ל-31 ביולי 1992. 31 משחים נערכו במשחקים אלו (15 לנשים ו-16 לגברים), בהשתתפות 641 משתתפים (256 נשים ו-385 גברים) מ-92 מדינות.
אירועים בתחרויות השחייה
נבחרות השחייה של ארצות הברית הן בגברים והן בנשים ניצחו בתחרויות השחייה לאחר שצברו ביחד 11 מדליות זהב (5 נשים ו-6 גברים) ו-27 מדליות בסך הכל (9 נשים ו-7 גברים), יותר מכל נבחרת אחרת.
קיוקו איוואסאקי, היא האלופה האולימפית הצעירה ביותר בשחייה מעולם (14 שנים ו-6 יום), כשזכתה במשחה ל-200 מטר חזה.
השחייניות הבולטות
קריסטינה אגרסגי זכתה ב-3 מדליות זהב אישיות, ניקול הייזלט  זכתה ב-3 מדליות זהב, אחת אישית ושתיים במשחי שליחות, סאמר סאנדרס  זכתה ב-4 מדליות, מהן שתיים זהב אחת כסף ואחת ארד, כריסי אמן-לייטון  וג'ני תומפסון  זכו כל אחת ב-3 מדליות, שתיים זהב במשחי שליחות ואחת כסף אישית, אניטה נול  זכתה ב-3 מדליות אחת מכל סוג. ג'ואנג יונג ( סין), לין לי ( סין) ודאגמר האסה זכו כל אחת ב-3 מדליות, אחת זהב ושתי מדליות כסף ופרנציסקה ואן אלמסיק  זכתה ב-4 מדליות, מהן שתי מדליות כסף ושתי מדליות ארד.
השחיינים הבולטים
יבגני סאדוביי ( המשלחת המאוחדת) זכה ב-3 מדליות זהב ואלכסנדר פופוב ( המשלחת המאוחדת) זכה ב-4 מדליות, מהן שתי מדליות זהב במשחים אישיים כולל במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי ושתי מדליות כסף במשחי השליחים. מאט ביונדי זכה ב-3 מדליות, מהן 2 מדליות זהב ומדליית כסף אחת, מלווין סטיוארט  וג'ון אולסן  זכו כל אחד ב-3 מדליות, מהן שתי מדליות זהב ומדליית ארד אחת, פאבלו מוראלס  ותמאש דארני  זכו כל אחד בשתי מדליות זהב.
שיאי עולם
בסך הכל נקבעו 8 שיא עולם חדשים, מהם 3 לנשים ו-5 לגברים:
צ'וי הונג-מן
צ'וֹי הוֹנְגּ-מַן  (בקוריאנית 최홍만; ) הוא קיקבוקסר דרום קוריאני. המתחרה הגדול ביותר בספורט לחימה מקצועי: גובהו 2.18 מטרים ומשקלו 149 קילוגרם. כעת הוא מתמודד בתחרות K-1.
תחילת דרכו
צ'וי החל להתאגרף בשנת 2005 וב-19 במרץ של אותה שנה נערך הקרב הראשון שלו נגד וקשויו, שהיה מתאבק סומו. מכיוון שוואקשויו היה חסר ניסיון כקיקבוקסר ניצח צ'וי בנוקאאוט כבר בדקה בשנייה של הסיבוב הראשון. מאז החל להתפרסם בעולם הלחימה וצבר מעריצים רבים. הקרב השני שלו נגד אקבונו, לשעבר אלוף סומו, בגובה 1.96 מטר, ובמשקל 235 ק"ג. צ'וי ניצח גם אותו לאחר שנפל בפעם השלישית. בקרב הרביעי שלו התמודד נגד טום הווארד, ולאחר מספר סיבובים ניצח צ'וי לאחר מספר מהלומות שהנחית באמצעות ברכיו. הפסדו הראשון היה לרמי בונזאסקי ב-19 בנובמבר 2005, הוכרע בהכרעת השופטים.
להלן רשימת הקרבות
12 ניצחונות 5 הפסדים מתוכם הפסד 1 בנוקאאוט
אורי מסטרליסק
רבי אורי קלוגהויפט מסְטְרֶלִיסְק (כונה "השרף"; 1757–1826, כ"ג באלול ה'תקפ"ו), אדמו"ר חסידי, ממפיצי החסידות בגליציה. ממנו יצאה שושלת סטרליסק.
ביוגרפיה
נולד ביאנוב בזקנותו של אביו פנחס, שהיה אדם עני ופשוט, בעקבות הבטחת המגיד ממזריטש לאמו, שתלד בן "שיהיה אור המאיר לעולם". נישא לבלומא בתו של רבי קאפיל חסיד (תלמיד הבעש"ט). היה תלמידם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי שלמה מקרלין (אותו ראה כרבו המובהק), וכן ראה כרבו את רבי יעקב יוסף מאוסטראה. בשנת ה'תקנ"ב, עם הירצחו של רבי שלמה מקרלין, החל להנהיג חסידים בלבוב, וממנה עבר לסטרליסק, תוך כדי המשך דרכו להסתופף בצל צדיקים כגון רבי אהרן אריה לייב מפרמישלאן והחוזה מלובלין.
כרבו רבי שלמה נודע בתפילתו הנלהבת, ומסופר כי אחרי הירצחו של רבו נסעו רעיו רבי אשר מסטולין ורבי מרדכי מלעכוויטש לרבי ברוך ממז'יבוז' אך רבי אורי לא הצטרף לנסיעה באמרו שאינו רואה אצלו עבודת התפילה. כמו כן נודע בהתנגדותו לשימוש במופתים.
חסידיו סיפרו: "כל זמן שרבי אורי לא הבדיל במוצאי שבת, היו המפתחות של גיהינום בידו, והנשמות שהיו פטורות מעונש בשבת יכלו לרחף בעולם באין מפריע".
המשורר אורי צבי גרינברג נמנה עם צאצאיו, וקרוי על שמו. גרינברג הזכיר את רבי אורי מסטרליסק באחדים משיריו ("חידוש המולד", "בזכות שלושה אבות").
דמותו של רבי אורי מסטרליסק מתוארת בסיפור הקצר של ש"י עגנון, "תחילת שימושו של השרף", והיא שימשה את עגנון בציור דמותו של רבי אוריאל בסיפור "הנדח".
קירן פרקינס
קיירן ג'ון פרקינס, OAM (באנגלית: Kieren John Perkins, OAM; נולד ב-14 באוגוסט 1973) הוא שחיין עבר אוסטרלי, אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם, במשחה ל-1500 מטר חופשי, ואחד השחיינים הגדולים בהיסטוריה למרחקים ארוכים.
ביוגרפיה
פרקינס נולד בבריזביין, קווינסלנד שבאוסטרליה שם הוא למד בתיכון בריזביין בויס. הוא החל ללמוד לשחות בגיל 8 כחלק מטיפול בפציעות הרבות שהיו לו ברגלו (לאחר שרץ על חלון זכוכית שבור). בגיל 13 הכישרון שלו בא לידי ביטוי ותחת הדרכתו של מאמנו ג'ון קראו הוא זכה בתואר הלאומי הראשון שלו בשנת 1989 ותואר ראשון במשחקי חבר העמים בשנת 1990.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 פרקינס כמעט וניצח, אך הסתפק במדליית כסף בשיא אישי של 14:50.58 דקות (תוצאה טובה מהשיא העולמי הקודם) אחרי ירג הופמן מגרמניה שקבע שיא עולם חדש בתוצאה של 14:50.36 דקות.
שיא עולם
את שיאו העולמי הראשון קבע פרקינס באוגוסט 1991 באליפות הפאן פסיפיק בשחייה במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:47.85 דקות, שיפור לשיא של ולדימיר סלניקוב מברית המועצות. בתחרות עצמה הוא זכה ב-3 מדליות זהב. במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:50.08 דקות, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:50.68 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14.59.79 דקות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הגיע פרקינס כשיאן עולם במשחים הארוכים. במשחה ל-400 מטר חופשי הוא הפסיד במפתיע את המקום הראשון ליבגני סאדוביי, מחבר המדינות שקבע שיא עולם חדש בתוצאה של 3:45.00 דקות והגיע מעט אחריו ומדליית כסף בתוצאה של 3:45.16 דקות, תוצאה יותר מהירה מהשיא העולמי הקודם שלו. שלישי סיים אנדרס הולמרץ משוודיה (3:46.77 דקות). במשחה ל-1500 מטר חופשי פרקינס החזיר לעצמו את הכבוד האבוד עם מדליית זהב ושיא עולם מדהים, 14:43.48 לפני בן ארצו גלן האוסמן (14:55.29 דקות) והשיאן העולמי הקודם ירג הופמן (15:02.29 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בקובה, יפן בשנת 1993 זכה פרקינס שוב ב-3 מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.43 דקות, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:50.51 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:55.92 דקות.
במשחקי חבר העמים שנערכו בוויקטוריה, קולומביה הבריטית בקנדה בשנת 1994 שבר פרקינס את השיאים העולמיים במשחים הארוכים והוכיח שוב את עליונותו. השיא העולמי במשחה ל-800 מטר חופשי (7:46.00 דקות) נקבע תוך כדי שחיית 1500 מטר חופשי (14:41.66 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 זכה פרקינס במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.80 והחזיר לעצמו את השיא העולמי שנלקח ממנו על ידי יבגני סאדוביי. אחריו הגיעו אנטי קאסביו מפינלנד (3:48.55 דקות) שניצח את המשחה ל-200 מטר חופשי ודניון לואדר מניו זילנד (3:48.62 דקות). הוא זכה במדליית זהב נוספת במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:50.52 דקות לפני בן ארצו דניאל קובלסקי (14.53.42 דקות) ושטפן זסנר מגרמניה (15:09.20 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באטלנטה בשנת 1995 זכה פרקינס במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בפעם השלישית ברציפות בתוצאה של 14.58.92 דקות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) פרקינס בקושי עלה למשחה הגמר ב-1500 מטר חופשי. הוא עלה שמיני ואחרון כשהשיג את השחיין התשיעי ב-24 מאיות השנייה בלבד. במשחה הגמר הוא שחה במסלול מס' 8. המועמד לניצחון היה בן ארצו דניאל קובלסקי, אך הוא הפתיע והגן על תוארו וזכה במדליית הזהב בתוצאה של 14:56.40 דקות לפני קובסלסקי (15:02.43 דקות) וגרהם סמית' מבריטניה (15:02.48 דקות).
רבים הופתעו שפרקינס המשיך לשחות במיוחד לאחר עלייתו של השחיין האוסטרלי גרנט האקט. באולימפיאדת סידני (2000) הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:53.59 דקות אחרי המנצח בן ארצו גרנט האקט ששחה זמן של 14:48.33 דקות ולפני כריס תומפסון מארצות הברית (14:56.81 דקות).
רגעי מחלוקת
במהלך משחקי חבר העמים בשנת 1994 פרקינס כמעט ונשלח בבושת פנים לביתו לאחר שירה באקדח אוויר בכפר הספורטאים. המאמן הראשי רצה לשלחו אך לאחר התערבותם של בכירים הוחלט להשאירו.
ג'רלד הולטון
גרלד הולטון (באנגלית: Gerald James Holton; נולד ב-23 במאי 1922) הוא מדען ופיזיקאי יהודי-אמריקאי, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת הרווארד. זוכה "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1981.
קורות חיים
ג'רלד הולטון נולד בברלין למשפחה יהודית. גדל בווינה והיגר עם משפחתו לארצות הברית בשנת 1938.
הולטון קיבל תעודת הנדסת חשמל, מבית הספר לטכנולוגיה באוקספורד, כיום אוניברסיטת אוקספורד (Oxford Brookes University), בשנת 1940.
הולטון הוא חבר הסגל האקדמי באוניברסיטת הרווארד משנת 1947, ובעל קביעות משנת 1952.
בשנת 1952 פרסם את המבוא למושגים ותאוריות במדעים פיזיקליים ("Introduction to Concepts and Theories in Physical Sciences"), עבודה מכוננת בהתפתחות הוראת הפיזיקה. עבודה זו הביאה לפיתוח פרויקט הפיזיקה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1964, ולפיתוח תוכנית לימודים במימון הקרן הלאומית למדע בארצות הברית לה היה שותף.
הולטון הוא העורך המייסד של כתב העת הרבעוני "דדלוס" (Daedalus), אותו ייסד בשנת 1955, וכן המייסד של כתב העת "מדע, חברה וערכים אנושיים" (Science, Society & Human Values). כמו כן היה חלק מועדת המערכת של כתבי אלברט איינשטיין בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1981 הקרן הלאומית למדעי הרוח בחרה בהולטון לשאת את הרצאת ג'פרסון העשירית, אות הכבוד הגבוה ביותר של הממשל הפרדלי בארצות הברית להישגים במדעי הרוח. הולטון היה המדען הראשון שנבחר לכבוד זה. הרצאתו הייתה בנושא "לאן המדע לוקח אותנו?" ("?Where is Science Taking Us"). בהרצאתו טען הולטון כי חזונו של תומאס ג'פרסון הרואה את המדע ככוח לשיפור חברתי עדיין מעשי, גם בימים אלו. הולטון הביע את דעתו כי מרכז הכובד של החקירה המדעית שינה את מקומו לקראת מציאת הפתרונות לבעיות החשובות של החברה. והזהיר כי החינוך למדעים חייב להשתפר בצורה דרמטית, אחרת רק ל"אליטה הטכנולוגית" יהיו הכלים לתת חלק בממשל עצמי.
פרסים
כמו כן להולטון שמונה תוארי כבוד שונים.
מבחר ספרים פרי עטו
ספרים שכתב יחד עם ג'ררד סונט:
אוסף ג'רלד הולטון
אוסף ג'רלד הולטון בספרייה הלאומית מקיף כמעט חמישה עשורים של מחקר ואספנות. האוסף מוקדש לנושאים הבאים: תולדות הפיזיקה והמדע במאה ה-20, פיזיקה של חומרים בלחץ גבוה, היסטוריה של הפיזיקה והמדע בימי קדם, הוראת הפיזיקה, ומחקר רב תחומי. האוסף כולל גם מדורים מיוחדים המוקדשים לחתני פרס נובל – אלברט איינשטיין, ארנסט מאך ואחרים, וכמובן, כתביו הרבים של פרופ' הולטון עצמו על הפיזיקה של לחץ גבוה, על תולדות הוראת הפיזיקה ונושאים קרובים, כמו גם עבודות מחקר שהוגשו לו על ידי מדענים מובילים, פילוסופים והיסטוריונים בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה.
לואיס בוניואל
לואיס בּוּנְיוּאֵל (בספרדית: Luis Buñuel, נולד ב-22 בפברואר 1900 – 29 ביולי 1983 בספרד) היה במאי קולנוע ספרדי. מאבות הקולנוע הסוריאליסטי. שבעה מסרטיו נכללים ברשימת 250 הסרטים הגדולים בכל הזמנים של כתב העת Sight and Sound.
קורות חייו
בגיל 25 עקר בוניואל לפריז והחל להשתתף באופן פעיל בתיאטרון ובקולנוע. סרטו הראשון, "כלב אנדלוסי" (1928) קנה לו מקום בהיסטוריה של הקולנוע בשל חדשנותו והקשר החזק שלו לתאוריות סוריאליסטיות ופרוידיאניות. את התסריט כתבו יחד בוניואל ודאלי, תחת השפעה חזקה של "מלאכת החלום" של פרויד. הסרט, שעלילתו בנויה על אסוציאציות, גדוש בדימויים ויזואליים סוריאליסטיים, חזקים ואף בוטים (בייחוד זכורים הסצנה המראה חיתוך אישון של אישה והסצנה המראה נמלים שיוצאות מתוך כף יד).
בוניואל המשיך ליצור מראות סוריאליסטיים ומצא כר עבודה פורה במקסיקו, שם הפך לאזרח בשנת 1948. בסרטיו שם יצר סצנות בהם תרנגולות מופיעות בסיוטי־לילה, נשים מטפחות זקנים וקדושים נחשקים על ידי נשים תאוותניות. בחלק מסרטיו מתח ביקורת חריפה על הבורגנות הקפואה, השבויה בכזביה שלה ומנוכרת לתחושותיה הבסיסיות.
בוניואל שיתף פעולה עם ז'אן-קלוד קרייר בכתיבת מרבית תסריטי סרטיו המאוחרים, ביניהם: "יפהפיית היום" (1967), "שביל החלב" (1969), "סוד הקסם הבורגני" (1972), "רוח החופש" (1974) ו"תשוקה אפלה" (1977).
בניו הם הקולנוענים רפאל בוניואל (Rafael Buñuel) וחואן לואיס בוניואל (Juan Luis Buñuel).
בוניואל נפטר ב-29 ביולי 1983 במקסיקו סיטי משחמת הכבד.
מוטיב BACH
במוזיקה, מוטיב BACH הוא סדרה של התווים סי במול, לה, דו, סי בקר (סי רגיל). בסימון התווים בגרמנית הסדרה יוצרת את הצירוף B-A-C-H. איות השם Bach בצורה כזו אפשרי משום שבגרמנית B מציין את הצליל סי במול, ו-H מסמל את הצליל סי בקר.
מוטיב בן ארבעה צלילים זה שימש מלחינים רבים, בעיקר כמחווה ליוהאן סבסטיאן באך. הדוגמה הראשונה לשימוש במוטיב זה, עם זאת, היא דווקא ביצירה מאת יאן פיטרזון סוולינק, שהקדים את זמנו של באך.
באך עצמו השתמש במוטיב זה כנושא לפוגה בחלק האחרון של אומנות הפוגה רי"ב 1080 (Die Kunst der Fuge), יצירה אותה לא השלים בטרם מותו בשנת 1750. המוטיב מופיע בקטעי מעבר גם ביצירות אחרות שלו, כמו למשל בסוף הרביעית מבין הווריאציות הקנוניות לעוגב על "ממרומי השמיים", רי"ב 769, או בפרק האחרון של הפרטיטה לחליל סולו, רי"ב 1013. הופעת המוטיב בתיבה הלפני-אחרונה של מבוך הרמוני קטן, לעוגב, רי"ב 591, לא נחשבת משמעותית ויש החושדים שהוספה לשם באופן מלאכותי (נטען שיוהאן דויד הייניכן הוא המחבר האמיתי של היצירה). קיימת גם פוגה מתוך פרלוד ופוגה רי"ב 898 על המוטיב, אך לא ברור אם באך אכן חיבר את היצירה. המוטיב מופיע במתאוס פסיון בחלק מס' 63, בקטע בו המקהלה שרה "באמת בן־אלוהים היה זה", וכן במיסה בסי מינור, בתיבות 1-2 בתפקיד החליל השני (כאשר לה# משמש במקום סי במול, שגובהו זהה). במקומות אחרים ביצירותיו של באך, התווים B-A-C-H לא מופיעים בעצמם אלא בטרנספוזיציה (רצף תווים באותם מרווחים: סקונדה קטנה בירידה, טרצה קטנה בעלייה, ושוב סקונדה קטנה בירידה).
קיימת פוגה למקלדת בפה מז'ור של אחד מבניו של באך, ככל הנראה יוהאן כריסטיאן באך או קרל פיליפ עמנואל באך, המשתמשת במוטיב. גם אצל מלחינים בני זמנו של באך ומעט אחריו יש שימוש במוטיב, לדוגמה ביצירתו של תלמידו יוהאן לודוויג קרבס, או מספר פוגות של המלחין יוהאן אנדראס זורגה.
בתחילת המאה ה-19, עת התגלה באך מחדש והעניין ביצירותיו זכה לתחייה, החלו מלחינים שונים להשתמש במוטיב באופן קבוע. ככל הנראה בשל העובדה שבאך בעצמו השתמש במוטיב בפוגה, השתמשו בו גם מלחינים אחרים בפוגות או ביצירות פוליפוניות אחרות.
דוגמאות נוספות למוטיבים המייצגים "חתימה":
המפלגה השמרנית (הממלכה המאוחדת)
המפלגה השמרנית (שמה הרשמי: "המפלגה השמרנית והיוניוניסטית" - באנגלית: Conservative and Unionist Party; מכונה עממית "טורים", Tories) היא המפלגה הראשונה בגודלה בבית הנבחרים הבריטי והמפלגה השנייה בגודלה בממלכה המאוחדת מבחינת מספר החברים. המפלגה היא השנייה הוותיקה ביותר מבין המפלגות הקיימות בעולם, אחרי המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית והוותיקה באירופה.
המפלגה השמרנית היא ממשיכת-דרכה של המפלגה הטורית, שהתקיימה במאות ה-18 וה-19 (נוסדה בשנת 1834). חברי המפלגה עדיין נקראים טורים בשפת היום-יום וגם המפלגה עצמה נקראת לעיתים קרובות המפלגה הטורית. המפלגה השמרנית הייתה בממשלות בריטניה שני שלישים מהזמן במאה ה-20, אך הייתה באופוזיציה בשנים 1997–2010. באופן מסורתי, המפלגה ממקמת את עצמה בימין-מרכז של המפה הפוליטית. מנהיגו הנוכחי של המפלגה השמרנית הוא רישי סונאק. לאחר שסונאק מונה לראש הממשלה החל מפברואר 2023 בראש המפלגה עומד גרג הנדס.
הארגון הפנימי
קבוצה כזאת, שמתארגנת למסגרת אזורית או קהילתית (תלוי בצפיפות-האוכלוסין במחוז הבחירה), מנצלת את שיטת הבחירות האזורית בבריטניה כדי להכריע מי יהיה הנציג המקומי בבית-הנבחרים. הקבוצה הממוסדת חותרת לכך, שעתידו הפוליטי של המועמד יהיה תלוי בקשר הרציף שלו עם בוחריו הישירים ובעמידתו בציפיותיהם. בדרך זו, הקבוצה השורשית מחזקת את כוחם הפוליטי של הבוחרים השמרנים מול המנגנון של המפלגה השמרנית; המפלגה לא יכולה לבחור מועמד מקומי על דעת עצמה בלבד ולצפות, שהבוחרים השמרנים יצביעו עבורו רק בגלל שיוכו המפלגתי.
המפלגה נחשבת לחזקה בעיקר באזורים הכפריים של בריטניה, בעוד שהלייבור חזקה בעיקר בערים הגדולות. כיום יש לה רק חבר פרלמנט אחד מסקוטלנד.
בתחילת דרכה, ייצגו השמרנים את האריסטוקרטיה, בעלי האדמות והכנסייה האנגליקנית. עם השנים השתנו סדרי העדיפויות של המפלגה. כיום היא עדיין נתמכת על ידי ההון הגדול בבריטניה. היא תומכת בזכויות סוציאליות אך בשוק חופשי, הקטנת הוצאות הממשלה ומיסוי נמוך. בנוסף, המפלגה תומכת בנישואים חד מיניים ובזכויות ליברליות נוספות.
טטרים
טטרים (בטטרית: татарлар; ברוסית: татары), שמוצאם בין השאר במונגוליה, מהווים כיום אומה טורקית-מוסלמית המונה כשבעה מיליון בני אדם, החיה בעיקר ברוסיה ובמדינות ברית המועצות לשעבר, בין השאר ברפובליקה הרוסית טטרסטן, שבירתה היא קאזאן. טטרים רבים חיים גם בחלקים אחרים של רוסיה וכן בקזחסטן, אוזבקיסטן, טורקמניסטן, טג'יקיסטן, קירגיזסטן, אלטאי ובארצות הקווקז. הטטרים הקווקזיים היגרו לקווקז בזמן גירושי סטלין ואף קודם לכן.
היסטוריה של הטטרים
הטטרים הם צאצאי שבטים ממוצא מונגולי שפלשו במאה ה-13 לאירופה מאסיה המזרחית והמרכזית ומסיביר. באירופה הם התמזגו עם אוכלוסייה דוברת טורקית. השפה הטטרית כיום קרובה לטורקית ורחוקה ממונגולית. במאה ה-13 הגיעו הטטרים לשיא התפשטותם הטריטוריאלית כאשר בזזו חלקים של הונגריה וגרמניה תחת הנהגתו של באטו חאן, נכדו של ג'ינג'יס חאן. הם לא החזיקו זמן רב באזורים אלו וחזרו לתוך אזורים בדרום רוסיה ובסיביר, שם הקימו את ממלכת "אורדת הזהב" שבירתה סאראי. משמעות המילה "אורדה" היא מחנה, והזהב מתייחס לאוהלים המפוארים של מנהיגי הטטרים. באותה תקופה האצילים הרוסים היו הווסלים שלהם. במאה ה-14 קיבלו הטטרים את דת האסלאם ורובם הפכו משבטים נוודים לחקלאים יושבי קבע. סכסוכים פנימיים וכן פלישות של נסיכות מוסקבה (תחת פיקודו של הצאר איוואן הרביעי - ״איוואן האיום״) והאימפריה העות'מאנית, גרמו להתפוררותה של אורדת הזהב במאה ה-15. על חורבותיה קמו אזורים טטריים עצמאיים שנקראו חאנטים. עד המאה ה-16 נכבשו רוב שטחי הטטרים על ידי העות'מאנים והצאר הרוסי.
ב-1920 הוקמה במרכז עמק הוולגה הרפובליקה הטטרית האוטונומית שבירתה קאזאן.
הקרימצ'קים
הקרימצ'קים, ששמם העצמי הוא בני ישראל או שראל באלאלרי, או יהודילר - יהודים, או קירימלר, היו קהילה יהודית, ששפתה טורקית-קרימצ'קית, הדומה לטטרית של קרים. הקהילה התפתחה בחצי האי קרים החל מהמאה ה-10, והם התיישבו בסמוך לקראי מזרח אירופה. השם "קרימצ'קים" הוטבע על ידי רוסים על מנת להבדיל ביניהם לבין שאר היהודים, האשכנזים או הגאורגים, שחיו בשטחי האימפריה הרוסית לשעבר. שמונים אחוז מהקהילה הקרימצ'קית הושמדו על ידי הנאצים בדצמבר 1941, וכעת נשארו ממנה פחות מ-1,500 איש, מהם כאלף מפוזרים בערי קרים, והשאר מתגוררים בישראל וברוסיה ואינם חיים עוד במסגרת קהילתית אלא התערבבו ביהודים אחרים (בישראל) ובלא יהודים (באוקראינה וברוסיה).
הטטרים הקווקזים
קבוצה זו מונה את הטטרים שהיגרו להרי הקווקז ולאזור הקווקז שהיום כולל את גאורגיה, ארמניה, ואזרבייג'ן. הטטרים המוסלמים השתלבו באזורי הקווקז וכיום הם נחשבים כקווקזים לכל דבר, אך עם זאת הם שומרים במובן מה על מנהגיהם השונים במקצת מהאוכלוסייה המוסלמית המקומית. מבחינת מראה, לטטרים לעיתים צבעים בהירים יותר, ועיניים מלוכסנות יותר. באזרבייג'ן מתגוררים כ-25 אלף טטרים. בזמן השלטון הסובייטי גם הקווקזים ועמי אסיה נקראו טטרים בגלל מוצאם הטורקי.
הטטרים של קרים
הטטרים הקרימיים או הטטרים של חצי האי קרים (שם עצמי qırımtatarlar או qırımlar) הם עם טורקי-מוסלמי סוני, דומה אך שונה, משאר העם הטטרי. השם המבלבל הוא תוצאה של המינוח הרוסי העתיק, לפיו כל עם הדובר שפה ממשפחת השפות הטורקיות מכונה "טטרים".
הטטרים הקרימיים הם תוצאה של המגוון האתני הרב, אשר אפיין בתקופות שונות את חצי האי קרים. מדובר בהתמזגותם של בני העם הקיפצ'אקי (עם טורקי הידוע בזמנו ברוסיה כ-половцы), אשר הגיע מגדות הנהר אירטיש עם צאצאיהם של בני העמים הסקיתי, הסרמאטי, היווני, הרומי, הגותי, הטורקי, הכוזרי ועוד, שאכלסו את חצי האי לאורך התקופות.
החאנות הטטרית של חצי האי קרים התקיימה בין השנים 1441–1783, והייתה נתונה לחסותה של האימפריה העות'מאנית. היא ניהלה מלחמות בלתי פוסקות עם רוסיה ואפילו השיגה ניצחון בשנת 1571, במהלכו נשרפה מוסקבה כמעט במלואה.
בשנת 1783 השטח של הח'אנות סופח לרוסיה בעקבות ניצחונה על האימפריה העות'מאנית. מתיישבים רוסיים הועברו לקרים ובמהרה הפכו את הטטרים למיעוט שם.
גירוש הטטרים מקרים
לאחר מלחמת העולם השנייה הואשמו בני העם כולם בשיתוף פעולה עם הנאצים, הוגלו ופוזרו על ידי סטלין למרכז אסיה, בעיקר לאוזבקיסטן. החל משנת 1989 החלה חזרתם של הטטרים הקרימיים למולדתם וכיום חיים בחצי האי קרים כ-270 אלף מתוכם. מספרם הכולל של בני העם לא ידוע והאומדנים נעים בין חצי מיליון לשני מיליון אנשים.
שפתם, טטרית של קרים, היא קרובתה של השפה הטורקית, ושונה מהותית מהשפה הטטרית. דתם היא אסלאם סוני.
העם מחולק לשלוש קבוצות תת-אתניות: בני הערבות (הנוגאים - noğaylar), בני ההרים (הטאטים - tatlar, אין לבלבלם עם הטאטים מהקווקז) ובני החוף הדרומי (yalıboylular).
השיר האוקראיני הזוכה באירוויזיון 2016 עוסק בגירוש הטטרים של קרים ב-1944 וחלקו מושר בטטרית של קרים.
חזרת הטטרים של קרים לאחר גירושם
לאחר גירושם של הטטרים של קרים, האוכלוסייה שלהם בקרים ירדה מ80% בשנת 1783 ועד ל 19% בשנת 1944. לאחר גירושם על-ידי ממשל ברית המועצות בשנת 1944 רובם לא יכלו לחזור לקרים כמו הלאומים האחרים בשנת 1956. רק לאחר 1989 עם נפילת הגוש הקומוניסטי, הטטרים התחילו לחזור במספרים גדולים. לאחר גל ראשוני גדול של חוזרים ב-1989 קצב החזרה הואט משמעותית. עד שנת 2012, היגרו בחזרה לקרים בערך 266,000 טטריים שהיו 13,6% מכלל האוכלוסייה בחצי האי. כ-100,000 טטרים נשארו לחיות במדינות אחרות כמו טורקיה ואוזבקיסטן. גם אחרי חזרתם חווים טטריים קשיים רבים בקרים. למרות היותה של קרים מולדת היסטורית של טטרים, הם נחשבים למיעוט בגלל תהליך הגירוש על ידי הסובייטים.
באופן מפתיע, הטטרים של קרים תומכים בשליטה האוקראינית בחצי האי, למרות שהאוקראינים הם מיעוט (24% מאוכלוסיית קרים בשנת 2010) ורוסים אתניים הם הרוב. במשאל העם ב-1991 בו הוכרזה העצמאות של אוקראינה אחוז המצביעים בחצי האי שתמך בעצמאות אוקראינה היה 54% ולתמיכה הגדולה בקרב טטרים הייתה תרומה גדולה להשגת הרוב הקטן. לפיכך, הטטרים של קרים הייתה קבוצה אתנית מאוד משמעותית בהיסטוריה ובפוליטיקה של קרים כחלק מאוקראינה, והוסיפה להיות חשובה בקרים הכבושה על ידי כוחות רוסיים משנת 2014. מפגינים ופעילים רבים במחאות נגד הכיבוש הם טטרים. טטרים הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בקרב אסירים פוליטיים בחצי האי קרים הכבוש.
קפילא
קפילא הוא כינוי בהלכה לגוי הטועם תבשיל שנתערב בו איסור ויש חשש שנתן בו טעם. לטעם ישנה משמעות, משום שההלכה היא שטעם כעיקר - דהיינו שמספיק טעם של איסור כדי לאסור תבשיל מותר. אך אם הגוי לא חש בטעם ניתן לסמוך על דבריו ולאכול את התבשיל.
לדוגמה: אם חתיכת שומן חזיר נפלה לתוך סיר המכיל מרק ירקות והתבשלה עמו, ואין ידוע האם מורגש טעמה של החתיכה בכל התבשיל, או שמא טעמה התבטל ברוב, יש לתת לגוי, שמותר לו לאכול בשר חזיר, לטעום מן התבשיל, ושואלים אותו האם הוא מרגיש בו טעם חזיר.
הפירוש המילולי של 'קפילא' הוא "נחתום". יש שפירשו שיש לתת דווקא לנחתום משום שאין חשש שישקר, שהרי אם ישקר תיפגע אמינותו המקצועית. ואילו יש אומרים שנקטה הגמרא במושג נחתום משום שהיו רגילים לתת לו, אך ניתן לתת לכל גוי.
דיניו
נחלקו הראשונים באיזה מקרה ניתן להתיר את המאכל על פי חוות דעתו של הקפילא. לפי שיטת רש"י רק אם יש פי שישים בתבשיל ההיתר לעומת האיסור, ניתן להתירו על ידי טעימת הקפילא, לר"י אם יש פי שישים לא צריך קפילא והתבשיל מותר בכל מקרה ורק אם אין שישים צריך קפילא להתיר, ולפי שיטת הרמב"ן, אם יש קפילא צריך לשאלו בכל המקרים ואם אין, צריך שישים בתבשיל כנגד האיסור כדי להתירו.
להלכה פסק השולחן ערוך כשיטת הרמב"ן, ואילו הרמ"א פסק שלא סומכים כלל על קפילא אלא בכל המקרים צריך שיהא שישים בתבשיל כנגד האיסור כדי להתירו. נחלקו הפוסקים אם זה משום שלא סומכים על נכרים, או משום שאין אנו בקיאים בטעם.
לפי הטעם הראשון, ישנו פתרון מעניין שפורסם בשם הרב שמואל סלנט, במקרה ונתערב דבר איסור בפחות משישים (שלדעת הרמ"א אי אפשר להתירו על ידי קפילא גוי) אפשר להביא קפילא שיטעם, ואם יאמר שאין טעם איסור, יטעם מהתבשיל יהודי ספרדי הנוהג על פי הכרעת השולחן ערוך, ואם גם הוא יאמר שאין טעם איסור, יוכל האשכנזי הנוהג על פי הכרעת הרמ"א אף הוא לאכול, שהרי על יהודי מותר לסמוך לפי דעה זו.
זהותו
נחלקו הראשונים מי יכול לשמש כקפילא. לפי דעתם של כמה מהראשונים, רק גוי מומחה לטעם שמלאכתו בכך נאמן, והסיבה שהוא נאמן היא משום שלא מרע אומנותיה =(לא יהרוס אומנתו), לא ישקר ויצא לו שם שאינו מבין בטעם. לרוב הדעות במקרה זה צריך שידע שסומכים עליו משום שדווקא אז לא מרע אומנותיה.
לעומת זאת, ראשונים אחרים סוברים, שצריך דווקא גוי שמסיח לפי תומו (מסל"ת) משום שאז לא תהיה לו סיבה לשקר, ואילו אם ידע שיהודים סומכים עליו בדבר הנוגע למצוות היהדות, יש חשש שישקר בדווקא. ואז אין צורך שיהא דווקא מומחה אלא כל גוי יכול להרגיש.
ישנם מקרים שבהם התערב דבר שאינו איסור מוחלט, שאף יהודי יכול לטעום. כגון - אם נתערבה תרומה בחולין שאז כהן יכול לטעום כדי להתיר לישראל לאכול מן התערובת, או במקרה שאדם אחד אסר על השני את מאכליו באיסור קונם, וחתיכת אוכל שבבעלותו של האוסר נתערבה בתבשיל, מי שלא נאסר בחתיכה יכול לטעום אותו ולקבוע אם נרגש טעמה, או אם נתערב בשר או חלב בפרווה ורוצים לערב את התערובת עם המין השני שאסור להתערב עימה בשר או חלב. במקרים אלו תלוי בשתי הדעות הנ"ל אם הרמ"א יודה שניתן לסמוך על יהודי.
להלכה משמע בשולחן ערוך שנוקטים כשתי הדעות. שגם מומחה נאמן בתנאי שידע שסומכים עליו וגם גוי פשוט נאמן בתנאי שלא ידע שסומכים עליו. יהודי (במקרים האמורים לעיל), נאמן בכל מקרה שהרי עד אחד נאמן באיסורין. (ומסתבר שאף עדיף שידע שסומכים עליו משום שאז יתאמץ יותר להרגיש בטעם המדויק.)
עדיפות
לדעת הרמב"ם, תמיד ישנה עדיפות לפנות לקפילא על מנת שיטעם את התבשיל, ואילו ביטול בשישים הוא פתרון שניתן להשתמש בו רק כאשר לא ניתן לפנות לקפילא. לעומת זאת, דעת הרמב"ן, הרשב"א והר"ן שביטול בשישים זו תקנת חכמים שקודמת לטעימת קפילא, ולכן אם אין בתבשיל פי שישים מהאיסור שנבלע בו - אין לתת לקפילא לטעום. לשיטתם, טעימת קפילא זהו פתרון שהוצע רק במקום בו לא ניתן לשער האם יש שישים בתבשיל כנגד האיסור. דעת התוספות והרא"ש ששני המסלולים שווים, וניתן לבחור האם לתת לקפילא לטעום, או להתיר על סמך ביטול בשישים.
בכל מקרה, מסכימים הראשונים שגם כאשר יש שישים - אם מורגש טעם האיסור, התבשיל אסור. זאת משום שההלכה היא שטעם כעיקר, ואילו היחס שישים בין האסור למותר רק מהווה כלל מנחה, אך ברור שאם ישנו טעם - התבשיל אסור באכילה.
סונאר
סונאר (באנגלית: Sonar, ראשי תיבות של Sound Navigation And Ranging) הוא מכשיר לניווט ולגילוי צוללות ואוניות הפועל באמצעות גלי קול. קיימים שני סוגי סונאר: אקטיבי ופסיבי.
היסטוריה
הסונאר הומצא בבריטניה בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה וחולל שינוי בכל תורת הלחימה. הבריטים העריכו שזהו סוף עידן הצוללות, אך עם פרוץ המלחמה התברר שגם עם הסונאר, עדיין קשה לגלות צוללות. גם לסונארים המתקדמים ביותר של ימינו יש מגבלות.
סונאר מסוגל ליצור קשר להעברת מידע עם מכשירים נוספים המותקנים בספינה תוך שימוש בתקן NMEA.
סונאר אקטיבי
סונאר אקטיבי יוצר גל קול קצר (פולס) המכונה "פינג". לאחר שהפולס עוזב את המתקן מאזינים להחזרות של גל הקול. על ידי מדידת הזמן שלוקח לקול לחזור ניתן להעריך את מרחק החפץ שהחזיר אותו (אונייה, קרקעית הים או עצמים אחרים), בהנחה שמהירות ההתקדמות של גל הקול במים היא ידועה. ניתן גם לחשב את כיוונו של העצם המחזיר ביחס למתקן על ידי האזנה במקביל מכמה הידרופונים (מיקרופונים תת-ימיים) שהפרשי המרחקים ביניהם ידועים במדויק, ומדידת ההפרשים בזמני ההגעה של הגל המוחזר.
הפולס המשודר יכול להיות בתדירות קבועה או משתנה. אם תדירות הפולס המשודר משתנה עם הזמן ניתן לשדר פולס ארוך יותר מבלי לפגוע בהפרדת המרחק (רזולוציה). שידור ארוך יותר מאפשר לפלג את האנרגיה לאורך זמן מבלי להדרש להספק שיא גבוה, מה שמאפשר לתכנן משדר פשוט יותר.
סונאר קטן ושימושי יכול להראות כפנס כיס עמיד למים. מכוונים את ראש המכשיר לתוך המים, לוחצים על כפתור ההפעלה ומקבלים על צג את קריאת הטווח. סוג אחר של מכשירים נועד לגילוי דגים, והוא מראה על הצג את קרקעית הים ומיקום של להקות דגים (שמחזירות את גל הקול באופן מסוים).
ישנם מכשירי סונאר אקטיבי רבים לשימושים לא-צבאיים שביצועיהם מתקרבים לביצועי המערכות הצבאיות הרגישות ביותר, והם מסוגלים להציג מפה תלת־ממדית של האזור הסמוך לסירה, אך מכשירים אלה אינם מיועדים לפעולה חשאית (שנדרשת בעיקר בצוללות).
סונאר אקטיבי משמש גם למדידת מרחק במים בין שני טרנספונדרים (משיבים). טרנספונדר הוא מתקן שיכול לקלוט ולשדר גלי קול (פינגים). כשהוא קולט פינג מסוים הוא מייצר פינג משל עצמו שמזהה אותו. כדי למדוד מרחק, משדר טרנספונדר אחד פינג ומודד את הזמן שלוקח לפינג התשובה (של הטרנספונדר השני) להגיע אליו. זמן זה הוא בקירוב כפול מזמן המעבר של הקול במים. לאחר שמכפילים את זמן המעבר במהירות הקול במים מתקבל המרחק בין שני כלי השיט. על ידי שימוש במספר טרנספונדרים (למשל אחד בכל קצה של כל אחד מכלי שיט) ניתן לחשב במדויק את המיקומים היחסיים של כלי השיט במרחב ולא רק את המרחק הממוצע ביניהם.
ניתוח של נתוני סונאר אקטיבי
נתוני סונאר אקטיבי נאספים על ידי מדידה של הקול המוחזר זמן קצר לאחר שידור ה"פינג". מתוך הזמן שחולף משידור ה"פינג" ועד חזרת ההד אפשר לחשב את המרחק לקרקעית הים או לעצמים אחרים שיש להם חתימה אקוסטית. ניתוח מורכב יותר מאפשר לגלות מידע נוסף:
סונאר ובעלי חיים ימיים
מספר בעלי חיים ימיים, כגון לווייתנים ודולפינים, משתמשים בשיטות דומות לסונאר אקטיבי. הם משמיעים קולות ומאזינים להדים המוחזרים אליהם כדי להתמצא במרחב ולאתר טורפים ומזון. יש החוששים שמשדרי סונאר אקטיבי עלולים לבלבל חיות אלה ולגרום להם ללכת לאיבוד ולא למצוא בני זוג ומזון. מחקרים (ראה קישורים) מראים שסונאר צבאי עלול לגרום ללווייתנים מסוימים סימפטומים דומים למחלות צלילה שבעקבותיהם נפגמת יכולת הניווט שלהם והם עולים על חוף הים מבלי יכולת לחזור אל המים.
משדרי סונאר אקטיבי בהספקים גבוהים יכולים להרוג בעלי חיים ימיים. בניסוי שערך הצי האמריקאי בבהאמה ב-2000 הופעל משדר בתדרים 3–7 קילוהרץ בעוצמה של 230 דציבל. התוצאה הייתה סחיפה לחוף של שישה עשר לווייתנים, מתוכם שבעה נמצאו מתים. לעומת זאת, משדרים בהספקים נמוכים יכולים למנוע התנגשויות של ספינות ביונקים ימיים. על פי השערות רבות, הסונאר משבש את מערכת הניווט של בעלי החיים ובכך גורם לעלייתם של יונקים ימיים אל החוף.
סונאר פאסיבי
בסונאר פסיבי אין משדרים פולס יזום אלא מאזינים לקולות שפולטים העצמים, למשל מנוע של ספינה או צוללת. במערכת כזו נדרשת רגישות מיקרופונים גבוהה כי האות הנקלט חלש יחסית.
סונאר אקטיבי
מאחר שהפרמטרים האקוסטיים נמדדים ב - dB (ראו: פרמטרים אקוסטיים), משוואות הסונאר המבטאות את סף גילוי המטרה הן הפרש בין רכיבי האות לבין רכיבי הרעש.
כאשר, SL היא רמת המקור, TL הם הפסדי המעבר המוכפלים ב - 2 עקב תנועת גל הקול הלוך וחזור (שידור וקליטה), TS הוא חוזק המטרה, NL היא רמת הרעש, DI הוא אינדקס הכיווניות, DT הוא סף הגילוי ו - RL היא רמת ההדהודים.
ניתן לכתוב משוואות אלו בצורה אחרת:
כאשר FOM היא ספרת הערך המוגדרת ככמות המאפיינת רמת ביצועי סונאר ע"פ הפרמטרים האקוסטיים הניתנים למדידה מדויקת.
על מנת לקבוע האם יש גילוי של המטרה משווים את ספרת הערך ל - הפסדי המעבר (TL - Transmission Losses) המשתנים עבור כל נקודה במרחב הימי:
סונאר פאסיבי
בדומה לסונאר אקטיבי, גם משוואת הסונאר הפאסיבי המבטאת את סף גילוי המטרה היא הפרש בין רכיבי האות לבין רכיבי הרעש וזאת עקב העובדה שהפרמטרים האקוסטיים נמדדים ב - dB (ראה: פרמטרים אקוסטיים).
משוואת הסונאר הפאסיבי מוגדרת בצורה הבאה:
כאשר, SL היא רמת המקור המוגדרת על ידי רמת הרעש הקורן מהמטרה, TL הם הפסדי המעבר עקב תנועת גל הקול הלוך מהמטרה (קליטה בלבד), NL היא רמת הרעש, DI הוא אינדקס הכיווניות ו - DT הוא סף הגילוי.
כמו כן, בדומה למשוואות הסונאר אקטיבי, ניתן לכתוב את משוואת הסונאר הפאסיבי בצורה אחרת:
כאשר FOM היא ספרת הערך המוגדרת ככמות המאפיינת רמת ביצועי סונאר ע"פ הפרמטרים האקוסטיים הניתנים למדידה מדויקת.
על מנת לקבוע האם יש גילוי של המטרה משווים את ספרת הערך ל - הפסדי המעבר (TL - Transmission Losses) המשתנים עבור כל נקודה במרחב הימי:
שימושים צבאיים בסונאר
הסונאר שימושי מרוש לצורכי צבא, כגון ניווט ימי, גילוי כלי שיט ובעיקר גילוי צוללות.
מדחף מגנטו-פלזמי דינמי
מדחף מגנטו-פלזמי דינמי (באנגלית: Magneto Plasma Dynamic או MPD או MPDT) הוא צורה של הנעת חללית המופעלת על ידי חשמל אשר עושה שימוש בכוח לורנץ (הכוח שמופעל על חלקיק טעון על ידי שדה אלקטרומגנטי) כדי ליצור דחף. לפעמים נקראת מאיץ כוח לורנץ (Lorentz Force Accelerator או LFA) או (בעיקר ביפן) "arcjet MPD".
בדרך כלל, חומר גזי מיונן ומוזן לתוך תא האצה, שבו שדות מגנטיים ושדות חשמליים נוצרים באמצעות מקור הכוח. לאחר מכן החלקיקים המונעים על ידי כוח לורנץ שנוצר כתוצאה מהאינטראקציה בין הזרם העובר דרך הפלזמה והשדה המגנטי (שמיוצר על ידי כוח חיצוני או הזרם עצמו) יוצאים החוצה דרך תא הפליטה. יש לציין שבניגוד להנעה כימית אין בתהליך שרפה של דלק. כמו בווריאציות אחרות של הנעה חשמלית, גם המתקף הסגולי וגם עליית הדחף מתרחשים בעת עליית הכוח, כשהדחף תלוי בכוח.
ישנם שני סוגים עיקריים של מנועי MPD, שדה-חיצוני ושדה-עצמי. במדחפי שדה-חיצוני טבעות מגנטיות מקיפות את תא הפליטה ויוצרות שדה מגנטי, בעוד שבמדחפי שדה-עצמי ישנה קתודה בעלת מתח במרכז של התא והיא יוצרת את השדה המגנטי. מדחפי שדה-חיצוני נחוצים ברמות הספק נמוכות יותר, שבו תצורות שדה עצמי חלשות מדי. הודפים שונים כגון קסנון, ניאון, ארגון, מימן, הידרזין, וליתיום משמשים במדחף זה כחומר ההודף, כאשר ליתיום הוא בדרך כלל ההודף הטוב ביותר.
לדברי Edgar Choueiri למדחף מגנטו-פלזמי דינמי יש כוח של 100 - 500 קילוואט, מתקף סגולי של 15 - 60 קילומטרים לשנייה, דחף של 2.5 - 25 ניוטון ויעילות של 40 - 60 אחוזים.
יישום אפשרי אחד של מדחף מגנטו-פלזמי דינמי הוא כמנוע עיקרי להנעת מטען כבד וכלי רכב בחלל.
יתרונות
בתאוריה, מדחפי MPD יכולים לייצר מתקפים סגוליים גבוהים מאוד (Isp) עם מהירות פליטה של עד ומעבר ל-110,000 מטר לשנייה, פי שלושה מהמתקף הסגולי של מדחפי יון מבוססי קסנון הנוכחיים, ופי 25 טובות יותר מרקטות עם הודף נוזלי. לטכנולוגית MPD יש גם את הפוטנציאל לרמות דחף של עד 200 ניוטון (45 lbf), גבוה בהרבה מכל צורה אחרת של הנעה חשמלית, וגבוה כמעט כמו מנועים רקטיים. דבר זה יאפשר שימוש בהנעה חשמלית במשימות שדורשות תמרוני "delta-v" מהירים (כגון היכנסות למסלול כבידתי), שדורשת הרבה פעמים צריכת דלק גבוהה יותר.
פיתוח מדחפים מגנטו-פלזמיים דינמיים
טכנולוגית תמרון MPD נחקרה אקדמית, אבל האינטרס המסחרי היה נמוך בשל כמה בעיות שנותרו. אחת הבעיות הגדולות היא דרישת כוח בסדר גודל של מאות קילוואט לקבלת ביצועים מיטביים. מערכות חשמל הנוכחיות של החלליות הבין-כוכביות (כגון גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי (RTGs)) וקולטי שמש הם חסרי יכולת לייצר כל כך הרבה כוח. פרויקט פרומתאוס של נאס"א צפוי היה לאפשר ייצור של חשמל בטווח של מאות קילוואט אך פיתוחו הופסק בשנת 2005.
פרויקט "החלל הופך גרעיני" נועד ליצור כור של 600 קילוואט אנרגיה, הפרויקט החל בשנת 1963 ורץ במשך רוב שנות ה-60 בברית המועצות. כור זה נועד לספק כוח ללוויין תקשורת אשר בסופו של הדבר לא אושר. כורים גרעיניים מספקים חשמל בסדר גודל של פי עשרה יותר מאשר אנרגיית RGT הנוכחיים, בעבר כבר נוצרו על ידי ברית המועצות RGT, לדוגמה עבור לוויין סיור אוקיינוס.
תכנון לפיתוח כור גרעיני בקנה מידה של מגוואטים לשימוש על סיפון חללית מאוישת הוכרזו בשנת 2009 על ידי מכון קורצ'טוב הרוסי, ב שיתוף פעולה עם סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, ואושרה על ידי נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב בנובמבר 2009 בנאומו לאספה הפדרלית.
תוכנית נוספת, שהוצעה על ידי בראדלי ג. אדוארדס, היא אספת כוח על ידי שליחת קרן מהקרקע. תוכנית זו משתמשת ב-5 לייזרי אלקטרונים חופשיים של 200 כ"ס הממוקמים במרחק של 0.84 מיקרומטר זה מזה על הקרקע אשר ישלחו קרן לחללית המופעלת על ידי-MPD, שבו הוא ימיר את הקרן לחשמל על ידי פנלי פוטו של גליום ארסניד.  אורך הגל של הלייזר המתוכנן הוא 0.840 מיקרומטר (1.48 eV לפוטון) והפנלים המתוכננים הם בעלי פער אסור של 1.43 eV כאשר היעילות ההמרה מוערכת ב-59% והספק חזוי של עד 540 קילוואט למטר מרובע. דבר זה יספק מספיק כוח בשביל השלב העליון ב-MPD, אולי להרים לוויינים ממסלול נמוך למסלול גבוה.
בעיה נוספת עם טכנולוגית MPD היא שחיקה של הקתודה בשל התאדות הנגרמת בגלל צפיפויות זרם גבוהות (מעל 100 אמפר לסנטימטר מרובע). השימוש בתערובות ליתיום ובריום כחומר הודף וקתודה חלולה רב-ערוצית הוכחו במעבדה כפתרון מבטיח לבעיה זו.
מחקר
מחקר על מדחפי MPD בוצע בארצות הברית, ברית המועצות לשעבר, יפן, גרמניה, ואיטליה. אבות טיפוס ניסיוניים הוטסו בראשונה בחלליות סובייטית, ולאחרונה, בשנת 1996, על טייס החלל של היחידה היפנית, אשר הוכיחה את הפעולה המוצלחת של מדחף MPD בחלל. מחקר במכון התעופה במוסקבה, RKK Energiya, אוניברסיטה הלאומית אווירית, מכון התעופה חרקוב של אוניברסיטת שטוטגרט, ISAS, Centrospazio,  Alta S.p.A, אוניברסיטת אוסקה, אוניברסיטת דרום קליפורניה, ההינע חשמלי ומעבדת הדינמיקה של אוניברסיטת פרינסטון (EPPDyL) (שם מחקר על מדחפי MPD נמשך ברציפות מאז 1967), ומרכזי נאס"א (מעבדה להנע סילון ומרכז מחקר גלן), פתרו בעיות רבות הקשורות לביצועים, היציבות ומשך החיים של מדחפי MPD.
נין ג'וטסו
נין ג'וטסו, או נינג'יטסו (忍術 - מבטאים נין ג'וצו או נינג'יצו) הוא שם כולל לקובץ אמנויות לחימה יפניות עתיקות (קוריו), שהתגבשו בהשראת לוחמים יפנים הקרויים במערב "נינג'ות". אלו היו פעם לוחמים שהשתייכו לקבוצות שונות והתמחו באמנויות לחימה שונות, ביניהן מיומנויות ריגול. אמנויות לחימה אלו עסקו באספקטים קרביים, לצד אספקטים לא-קרביים ופילוסופיים.
בית הספר הגדול והידוע ביותר לנין ג'וטסו הוא "בוג'ין קאן" (bujinkan), בראשותו של מאסאקי האצוּמי, הסוֹקֵה (ראש שיטה) ה-34 בשושלת ראשי שיטות הנין ג'וטסו. האצומי קיבל את אוסף השיטות מטושיצוגו טאקמאצו, וישנם עוד שני בתי ספר רשמיים ומכובדים שיצאו מטאקמאצו: גִ'ינֶן קאן, בית ספרו של מנקה וגֶנבּוֹקאן, בית ספרו של טנמורה. בתי ספר אלו מאחדים תשע שיטות (רִיוּ) אשר הועברו בירושה לטאקמאטצו.
לישראל מקום חשוב בהיסטוריה המודרנית של הנין ג'וטסו. המערביים הראשונים אשר נחשפו לאמנות לחימה זו היו דורון נבון ודני וקסמן, שני ישראלים שהגיעו ליפן בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 במטרה ללמוד ג'ודו. דורון נבון היה המערבי הראשון שקיבל התואר שיהאן (תואר כבוד שפירושו מומחה או בכיר). בשנת 2006 מאסטר דייוויד חליוה הביא לישראל את שיטת השאדו, המשלבת נין ג'וטסו והגנה עצמית.
הנין ג'וטסו בעולם עבר שינויים רבים ובמקומות מסוימים התעדן. בישראל ישנם מורים מבוג'ין קאן ומאקבן המשמרים את צורת העבודה והתובנות הקרביות של הנין ג'וטסו המסורתי.
היסטוריה
הנין ג'וטסו פותח על ידי קבוצת סמוראים בעיקר מהמחוזות איגה וקוגה שביפן. השינוֹבי (המילה המקורית לתיאור הנינג'ה) ניראו בעין העם כלוחמים לא סדירים, סיירים ומרגלים, והיו מוכרים בעיקר בזכות יכולות הולכת השולל וההתגנבות שלהם. לאורך ההיסטוריה היו קיימים מספר בתי ספר או שיטות (הידועים כרִיוּ: זרם רעיוני או תפיסה) שלימדו גרסה מסוימת של נין ג'וטסו. הארגון בוג'ין קאן מלמד עירוב של תשעה מבתי ספר אלו.
הנין ג'וטסו נוצר כתערובת של טכניקות ומיומנויות של לוחמת גרילה. חלקן פותחו במאות ה-15 וה-16 על ידי אנשי איגה וקוגה במהלך תקופת סנגוקו (המדינות הלוחמות) ביפן, אולם רובן עברו סיסטמטיזציה בתקופת אדו. הנין ג'וטסו המסורתי מערב טכניקות של התחפשות, הסוואה, בריחה, קשתות, רפואה, חומרי נפץ ורעלים.
18 המיומנויות
על פי מסאקי האצומי, ה"נינג'ה ג'וּהאקֶיי", או שמונה עשרה המיומנויות, הוזכרו לראשונה בטוֹגָאקוּרֶה ריוּ הָיְדֶנשוֹ, או המגילות הסודיות של בית הספר של טוגאקורה. עם הזמן הן הפכו לדרישות של כל בתי הספר בודו נין ג'וטסו ("בדרך הנין ג'וטסו", נקרא גם "נינפו") מכיוון שסיפקו אימון מלא ללוחם במספר אמנויות לחימה חיוניות. הנינג'ה ג'וּהאקיי נלמדו ביחד עם הבוֹגֶיי ג'וּהאפָּן, שמונה עשרה מיומנויות הלחימה של הסמוראי. אף על פי שמספר מהיכולות מופיעות בשניהם ומשמשות בצורה זהה על ידי השניים, יכולות מסוימות שונו כדי להתאים לצרכים של הנינג'ה. הנין ג'וטסו המודרני מתמקד בעיקר בשיטות הלחימה החמושות והלא החמושות, כשמיומנויות כגון "סוי רן" ננטשו כמעט לחלוטין.
קאטות בנין ג'וטסו
קאטות באמנויות לחימה הן רצפים של תנועות. בחלק גדול מאמנויות הלחימה (אלו שמקורן בסין או ביפן בעת החדשה) מתבצעים רצפי התנועות האלו מול יריב דמיוני, באוויר, המתרגל אינו נזקק לעמית אימונים וקל למורה לתקן טעויות של קבוצה רבת משתתפים. לא כך באמנויות הלחימה הישנות.
באמנויות הלחימה היפניות העתיקות ובתוכן בודו נין ג'וטסו רצפים אלו, קאטות, נעשים כמעט תמיד מול יריב אחד או יותר. התפקיד של היריב ברצף התנועות מתועד ומוגדר היטב, והוא חלק בלתי נפרד מהקאטה.
אטרטו
אטרטו הייתה אוניית מעפילים שהפליגה מספר פעמים בשלהי שנות השלושים. הפלגותיה אורגנו על ידי תנועות "החלוץ", "הקיבוץ המאוחד" וה"המוסד לעליה ב'" (שהוקם באפריל 1939).
היסטוריה
הפלגות "אטרטו" יצאו מאיטליה ורומניה. רב-החובל שלה היה יווני ששמו דימיטריו (ג'והן) ורוניקוס פפדאקוס.
אנה הולט
אַנֶּה הולט (בנורווגית: Anne Holt; נולדה ב-16 בנובמבר 1958) היא סופרת ופוליטיקאית נורווגית. נודעת בשל מותחני הפשע שכתבה ובשל היותה שרת המשפטים לשעבר של נורווגיה.
ביוגרפיה
ב-1988 עזבה את תאגיד השידור לטובת קריירה קצרה בת שנתיים כתובעת משטרתית במשטרת אוסלו, כחלק מתהליך קבלת הרישיון לעריכת דין בנורווגיה.