cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ואראנסי
העת החדשה
במהלך המאה ה-17, בתקופת שלטונו של אורנגזב, השליט השישי והאחרון של האימפריה המוגולית, החל להיווצר מתח בקרב תושבי המקום לאחר שאורנגזב הורה על הריסת מקדשים רבים, ובניית מסגדים במקומם. אולם, בשנת 1707 אורנגזב נפטר, והמצב בעיר הוחזר לקדמותו מאחר שהאזור (כמו רוב חלקי תת-היבשת ההודית אז) נשלטו על ידי מלכים מקומיים שתמכו בהינדואיזם. מאותו זמן ואילך, ובמיוחד במהלך המאה ה-18 בתקופת השלטון של האימפריה המראטהית, העיר התחילה לצמוח משמעותית ובתקופה זו נבנתה רוב העיר המודרנית, הקיימת עד היום.
הסופר האמריקאי מארק טוויין רשם בשנת 1897 את אחת האמרות המזוהות ביותר עם העיר:
בשנת 1916 נוסדה בעיר האוניברסיטה ההינדית בבנארס, שכיום נחשבת לאחת האוניברסיטאות הגדולות והחשובות בהודו.
לאחר שהודו הכריזה על עצמאותה בשנת 1947 העיר הפכה לחלק ממדינה אוטר פרדש.
כלכלה
התעשייה המרכזית בעיר היא אריגת משי, כאשר מוסלמים הם האוכלוסייה העיקרית העוסקת בתחום עם כחצי מיליון אורגים וסוחרים. אחד מסוגי הבגדים העיקריים עבורם משתמשים במשי הוא הסארי, לבוש מסורתי בהודו, ואלה מואראנסי ידועים באיכותם הגבוהה ונהוג ללבוש אותם בחתונות ובאירועים מיוחדים.
תיירות בעיר
התיירות היא התעשייה השנייה בחשיבותה בעיר. לרוב מדובר בתיירות פנים מסיבות דתיות, שכן העיר מהווה את אחד ממוקדי העלייה לרגל החשובים במדינה, כאשר רוב התיירים הם מהמדינות ביהר, מערב בנגל, מאדהיה פרדש, ואוטר פרדש. בנוגע לתיירות חוץ, הרוב מגיעים מהמדינות סרי לנקה ויפן. עונת התיירות בעיר היא בין החודשים אוקטובר למרץ.
גהאטות
לאורך נהר הגנגס בעיר ממוקמות גהאטות - מדרגות אשר יורדות מהעיר לתוך מי הנהר. רוב הגהאטות משמשות לרחצה ולטקסים דתיים, ביניהם טקס הפוג'ה, אך יש מספר גהאטות המשמשות לשרפת גווייות. נהר הגנגס נחשב למקודש בהינדואיזם, ועל פי האמונה טבילה או פיזור האפר בנהר מקרבת את האדם למוקשה.
רוב הגהאטות בעיר נבנו בתקופת האימפריה המראטהית במהלך המאה ה-18.
הגהאט המרכזית וכנראה גם הוותיקה ביותר בעיר היא דאסאסוואמד ("Dashashwamedh"), אשר לפי המיתולוגיה ההינדואית האל ברהמה הקים במטרה לברך על בואו של שיווה. טקס הפוג'ה המרכזי בעיר, "גנגס אארטי", מתקיים בגהאט בכל ערב בפני מאות אנשים.
גהאט מוכרת אחרת היא מניקרניקה ("Manikarnika"), אשר נחשבת לגהאט העיקרית למטרת שריפת גוויות.
ג'נטר מנטר
ג'נטר מנטר הוא מצפה כוכבים משנת 1737, הממוקם בסמוך לגהאט דאסאסוואמד. המצפה נבנה על ידי ג'אי סינג השני, שליט ממלכת אמבר ומייסד העיר ג'איפור, ומטרתו העיקרית הייתה למדוד את הזמן המקומי והגובה של העיר. כמו כן, המצפה חקר את השמש, מסלולה וליקויי חמה.
סרנאת
במרחק של כ-10 קילומטר צפונית לוואראנסי נמצאת העיר ההיסטורית סרנאת, המקום בו גאוטמה הבודהה לימד לראשונה את ארבע האמיתות הנאצלות והבודהיזם.
הבודהה, לפני מותו, חשב על ארבע ערים אשר יכולות לשמש כאתרי עלייה לרגל לעוקביו, ביניהן העיר סרנאת. שלוש הערים הנוספות הן: לומביני (מקום לידתו), בודגאיה (המקום בו הגיע להארה), וקושינאגר (מקום פטירתו).
חשיבות דתית
הינדואים אדוקים עורכים מסעות עלייה לרגל לוואראנסי כדי לרחוץ בגנגס, להשתתף בטקסי הפוג'ה המפורסמים של העיר ולעשות מדיטציה על גדות הנהר. ההינדואים (ומאמיני דתות אחרות, כגון בודהיסטים וג'אינים) מאמינים שטבילה בנהר, בסמוך לגהאטות (מדרגות לגוף מים) הפרוסות לאורך הגנגס שוטפת את החטאים, ופיזור אפרה של גופה בנהר לאחר המוות משפר את חיי המת בגלגולו הבא ואף מסייע להגיע מוקדם יותר למוקשה (שחרור מגלגל החיים - סמסרה). בנוסף, מאמינים ההינדואים שכל אדם שמת בוואראנסי, ללא קשר לאמונתו או לחטאיו, ישתחרר ממעגל הלידות והמוות ויזכה בגאולה. בשל כך מגיעים אליה, בסמוך למותם, מאמינים רבים מכל קצות הודו.
הבודהיסטים מאמינים שבסרנאת, כ-8 ק"מ מלב העיר ואראנסי, היה פארק הצבאים בו נשא הבודהא את דרשתו הראשונה בפני חמשת מאמיניו הראשונים, ולפיכך זהו מארבעת המקומות הקדושים לדת זאת.
הג'אינים ממקמים את חיו של הטירתנקארה (מעביר אוקיינוס החיים - בהשאלה המורה הרוחני) ה-23 בעיר זאת.
גם הסיקים מייחסים חשיבות רוחנית לעיר. על פי המסורת, גורו נאנאק ביקר בעיר בשנת 1507 לרגל פסטיבל שיווהרטרי, ושם קיבל את ההארה שגרמה לו לייסד את הדת.
מקור נוסף לייחוס הקדושה לעיר הוא בעובדה שנהר הגנגס הקדוש מתחיל בהרי ההימליה ויורד לאוקיינוס ההודי כשרוב תנועתו היא בכיוון דרום ומזרח. ורנסי היא אחת הנקודות הבודדות בהן הנהר מתעקל לכיוון צפון, כלומר, הוא פונה בחזרה לכיוון המקורות שלו שהם מקור כוחו וקדושתו.
ביקורת נוסח המקרא
ביקורת נוסח המקרא (מכונה לעיתים הביקורת הנמוכה, כדי להבדילה מהשיטה ההיסטורית-ביקורתית המכונה גם - הביקורת הגבוהה) היא מדע עזר בחקר המקרא ופרשנותו המתחקה אחר התהוות נוסח המקרא, העתקתו ומסירתו וכן אחר התהליכים שהולידו גרסאות וטקסטים של המקרא במשך הדורות.
ספרות המקרא על שלושת חלקיה (תורה, נביאים וכתובים) היא יחידה בעולם בכל הנוגע לתולדות הנוסח שלה ולאופני מסירתו. נוסח המקרא, בשונה מנוסחיה של כל יצירה ספרותית אחרת - מוקדמת או מאוחרת, נמסר במקורות רבים, בשפות שונות ומשתקף לפנינו בעדי נוסח רבים - פפירוסים, מגילות קלף, קטעי גניזה מקהיר, כתבי יד מימי הביניים ומהדורות דפוס מודרניות.
ביקורת נוסח המקרא שואפת להציג את כל חילופי הגרסאות העולים מן הממצאים, להעריכם, ועל ידי כך לשחזר מרכיבים מתוך צורתו המקורית של נוסח המקרא, אם היה כזה - שאלה השנויה במחלוקת בין החוקרים. בנוסף שואפת ביקורת הנוסח לברר את אופן היווצרות הנוסחים השונים ואת התנאים החיצוניים של העתקת ספרי המקרא. לעבודתה נזקקת ביקורת הנוסח לתחומים מדעיים אחרים ובראשם פילולוגיה, פלאוגרפיה וארכאולוגיה.
רקע
בהשוואה לספרויות אחרות בנות זמנה, ספרות המקרא גדולה בהיקפה וכוללת, על פי גבולות הקאנון היהודי, 24 ספרים. תהליך הכתיבה, העריכה והגיבוש של ספרות זו נמשך כאלף שנים לכל הפחות, שסופן במחציתו השנייה של האלף הראשון לפני הספירה. נוסח המקרא נמסר בעל פה ובכתב, דור אחר דור, במשך אלפי שנים. אורכה של שלשלת המסירה ואופייה הביאו לכך שעם השנים נוצרו שינויים רבים בספרי המקרא, במתכוון ושלא במתכוון, וכיום קיימים ענפים שונים ומשפחות שונות של נוסחים לכל אחד מספרי המקרא. נכון לראשית המאה ה-21 קיימות שתי משפחות נוסח עיקריות לכלל ספרי המקרא: לנוסח התורה קיימת גם מסורת שלישית, מסורת העדה השומרונית. יתר תרגומי המקרא לשפות השונות - עתיקות ומודרניות כאחד - נוצרו כעיבוד מתוך אחת משתי המסורות העיקריות, נוסח המסורה ונוסח תרגום השבעים.
עם גילוי מגילות מדבר יהודה במדבר יהודה בשנים 1947–1956, נמצאו כתבי יד רבים של ספרי המקרא שאת מסורת הנוסח שלהם לא ניתן לשייך לאף אחת מן המסורות המוכרות. תגלית דרמטית זו חשפה טפח מהיקפו הרחב של הפלורליזם במסורות הנוסח של ספרי המקרא שהתקיימו בימי בית שני.
הצורך בביקורת הנוסח
הצורך בביקורת נוסח המקרא נובע מצירופם של כמה גורמים. ראשית, העובדה שאין בנמצא שתי מהדורות מודפסות של המקרא הכוללות נוסח זהה לפרטי פרטים, קל וחומר באשר לכתבי יד. גם בין המהדורות המשתייכות למשפחת נוסח המסורה (כגון תנ"ך קורן, מהדורת מקראות גדולות הכתר, מהדורות הרב מרדכי ברויאר, פרופ' משה דוד קאסוטו ואחרים) קיימים הבדלים, החל מרמת החלוקה לפסוקים וכלה בהבדלים שבניקוד, בטעמים ואף באותיות עצמן. גם השוואה בין מקבילות בספרי מקרא שונים באותה מהדורה תלמד על חילופי גרסאות. מלבד ההבדלים הללו, ששורשיהם נעוצים בימי הביניים ואף קודם לכן, גם בהעתקת המקרא, כבהעתקת כל סוג של חיבור, נפלו שיבושים, וביקורת הנוסח שואפת לגלות אותם ולתקנם. למרות מניעיהם הראשוניים של חלק מחלוצי ביקורת הנוסח, איששה למעשה הביקורת את העובדה כי נוסח המסורה הוא הנוסח המהימן ביותר של המקרא. עם זאת, כלל זה איננו נכון לגבי כל מקרה ומקרה של הבדלי גרסאות בין נוסח המסורה לנוסחים אחרים. בנוסף, גם אם היה מוסכם כי נוסח המסורה משקף את נוסחו המקורי של המקרא, עדיין לא ידוע איזה מבין נציגיו השונים של נוסח המסורה הוא הנוסח המקורי.
רק מסקנותיה של עבודת ביקורת-נוסח יסודית תאפשרנה מצע אמין דיו לכל פעולה של ניתוח ספרותי או פרשנות המבקשת להבין את כוונות כותבו המקורי של הטקסט הנתון.
מטרותיה של ביקורת הנוסח ודרכי פעולתה
בראש ובראשונה, שואפת ביקורת הנוסח לתת תיאור מקיף אודות דרכי המסירה וההעתקה של ספרות המקרא. אולם, מעבר לממד התיאורי שבחקר הנוסח, קיים גם ממד מעשי מובהק. ממד זה כולל את איסופם של הבדלי הגרסה הקיימים והמשוחזרים והערכתם. באשר למקורות עבריים, פעולת האיסוף ככלל אינה סבוכה, למעט איסוף עדי הנוסח הפנים-מקראיים המשתקפים בכתובים מקבילים ובספרות חז"ל. איסופם של הבדלי גרסה מהתרגומים העתיקים הוא פעולה מורכבת יותר.
מעבר לשחזור נוסח המקרא על סמך המצוי, יש מהחוקרים הפועלים גם בשדה 'נוסח המקרא הרצוי', דהיינו, שחזור גרסאות חדשות שלא על סמך ממצאים ישירים קיימים (ראו להלן).
על פי הגדרות שונות, ביקורת נוסח, יהיה הטקסט הנדון אשר יהיה, שואפת לשחזר את הטקסט ולקרבו עד כמה שאפשר לצורתו הראשונית על ידי הסרת שכבות של שינויים, 'תיקונים' ושיבושים. לאור האמור לעיל, ביקורת נוסח המקרא עשויה להתקשות בעמידה במשימה מעין זו מטעמים עקרוניים ומעשיים כאחד; הניסיון ליצור מהדורה מדעית של המקרא, המתבססת על נוסחים אקלקטיים ובוררת מתוכם באופן נקודתי, הוא כמעט בלתי אפשרי. מצב זה קיים גם בחיבורים אחרים בעלי מסורות ומשפחות כתבי יד ענֵפות במערכות יחסים מורכבות, כגון בספרות ההומרית, אך נראה שהמצב באשר לנוסח המקרא קשה במיוחד. כל המהדורות המדעיות הקיימות היום הן מהסוג הקרוי "דיפלומטי", כלומר מהדורה שיש בה נוסח עיקרי אחד כנוסח הפנים, וכל חילופי הגרסאות מוצגים באפראטים השונים. רבים מהחוקרים מאמינים כי בחלק גדול מהמקרים ניתן לברור מתוך הממצאים ולשחזר רכיבים מתוך צורתם המקורית של ספרי המקרא.
ניצני 'ביקורת הנוסח' בעת העתיקה
קפיצת המדרגה הגדולה של הדיסציפלינה המדעית העוסקת בביקורת נוסח בכלל ובביקורת נוסח המקרא בפרט התרחשה בתקופת הרנסאנס, אך שורשיה של ביקורת הנוסח נעוצים כבר בעולם העתיק. בעולם היווני והרומי היה עיסוק נרחב בביקורת נוסח ובספרייה הגדולה של אלכסנדריה אף הועסקו חוקרים שעסקו בההדרה מדעית של יצירות קלאסיות.
המציאות של פלורליזם טקסטואלי וריבוי נוסחים במקרא הייתה מוכרת כבר לחז"ל, ובאה לידי ביטוי באופנים שונים. במקומות רבים משתמשים חז"ל לצורך מדרש הפסוקים בניסוח "אל תקרי X אלא Y". במסכת ברכות אומרים חז"ל על הפסוק מישעיהו "וְרַב שְׁלוֹם בָּנָיִךְ" - "אל תקרי בניך אלא בוניך". והנה, במגילת ישעיהו שנמצאה בקומראן התגלה לראשונה נוסח שאכן גורס "ורב שלום בוניך". מממצא זה ניתן להעריך כי לפחות בחלק מהשימושים בשיטת "אל תקרי" מתבססים חז"ל על הבדלי גרסה ממשיים שעמדו לפניהם. המקור המפורש העיקרי המשקף מציאות זו של גיוון טקסטואלי נמצא בספרי דברים (ולאחריו במסכת תענית שבתלמוד הירושלמי ובמקומות אחרים):
במקביל, גם בעולם הנוצרי הייתה מודעות למציאות זו של ריבוי נוסחים. אבות הכנסייה עסקו רבות בניסיון לברר את נוסחו המדויק של המקרא, ולכל הפחות להציג את עיקרי ההבדלים שבין הגרסאות. המפעל הנוצרי הבולט בהיבט זה היה ההקספלה שערך אוריגנס, ובה שישה טורים של נוסחים ותרגומים שונים של המקרא. בחיבורו אף ציין אוריגנס את מספר חילופי הנוסח הקיימים בין תרגום השבעים לנוסח העברי. גם עבודתו של פרשן המקרא הנוצרי הירונימוס במאה הרביעית כללה התייחסות לשאלות הנוסח.
מאוחר יותר, לקראת סופו של האלף הראשון לספירה, עסקו בעלי המסורה בבבל ובארץ ישראל (בייחוד בטבריה) בהגהה ובהעתקה מדוקדקות של הנוסח ובבניית מנגנון מורכב לשימור הנוסח שזכה לכינוי 'נוסח המסורה'.
'ביקורת הנוסח' בימי הביניים
כנאמר לעיל, שיטת חז"ל בשאלות הנוסח נטתה לכלל ההלכתי של הליכה אחר הרוב. לאורך השנים, הכרעת נוסח המקרא על פי רוב עדי הנוסח הייתה הגישה הרווחת בין פוסקי ההלכה והפרשנים.
הן פוסקי הלכה והן פרשני המקרא היהודיים בימי הביניים עסקו במידה מסוימת בשאלות נוסח. באחת מתשובותיו עוסק ר' שלמה בן אדרת (הרשב"א) בשאלה האם יש לתקן את הנוסח הנמצא לפנינו בהתאם לנוסחים שונים במקצת המשתקפים בתלמוד. במספר מקומות אף ניכר כי גם נוסח המקרא שהחזיקו בידיהם הראשונים עצמם שונה מהנוסחים הרווחים בימינו. במסכת שבת דף נ"ה ע"ב מונה ר' עקיבא איגר ב"גיליון הש"ס" שורה ארוכה של גרסאות המצויות בספרות חז"ל ושונות מהנוסח העומד לפנינו. רד"ק הסביר את חילופי קרי וכתיב במקרא כתולדה של שיבושים שחלו במסירת הנוסח. לשיטת רד"ק, גלות בבל חוללה אנדרלמוסיה טקסטואלית והביאה לריבוי ספקות באשר לנוסח המקרא. מצב זה הצריך את אנשי כנסת הגדולה להכריע על פי רוב הספרים שעמדו לפניהם ובמקרים מיוחדים לציין נוסחים חלופיים כקרי ולא כתיב או ככתיב ולא קרי. בהתאם לשיטתו, מתייחס רד"ק בפירושיו למרבית החילופים הללו ומסביר את הרקע לשתי הגרסאות. בפירושיו מרבה רד"ק לברר את הנוסח באמצעות 'ספרים מדויקים' שהחזיק ברשותו. עם זאת, עדיפותם של עדי הנוסח העבריים הייתה מכרעת בעיניו והוא שלל כל חילוף נוסח שמקורו בתרגומים של המקרא.
בעולם הנוצרי נפל העיסוק בבירורי נוסח בחלקם של אנשי כמורה ונזירים במסגרת עבודתם בהעתקת ספרי המקרא.
ביקורת הנוסח בעת החדשה
החקירה הביקורתית של נוסח המקרא החלה במאה ה-17, בשלהי תקופת הרנסאנס. נקודת הציון החשובה המסמלת את ראשית העיסוק הביקורתי בנוסח המקרא היא הבאת החומש השומרוני לאירופה על ידי פייטרו דלה ואלה, שרכש את כתבי היד בדמשק ב-1616. מכאן ואילך, ככל שהלכו הממצאים ונחשפו, נסמכו החוקרים השונים בהשערותיהם על השוואות מקיפות יותר ויותר בין עדי הנוסח השונים. המהדורה הרב-לשונית (פוליגלוטה) הראשונה של המקרא נתפרסמה אמנם כבר על ידי החשמן הספרדי חימנז (Ximenes) בין השנים 1514–1517, אך שתי הפוליגלוטות החשובות ביותר, השלישית והרביעית, התפרסמו בפריז (1629–1645) ובלונדון (1654–1657), והן כללו כבר את הנוסח השומרוני. ראשוני החוקרים מיהרו לעמוד על סטיותיו הרבות מנוסח המסורה והגיעו לכששת אלפים הבדלים, שליש מהם המסכימים דווקא עם תרגום השבעים. הדיונים הראשונים של ביקורת הנוסח הושפעו ממניעים פולמוסיים ותאולוגיים לא פחות ממניעים פילולוגים טהורים. משום כך יובן כיצד באופן מסורתי ניתן מעמד הבכורה דווקא לתרגומים היווניים והלטיניים של המקרא ומאוחר יותר לחומש השומרוני. נוסח המסורה נתפס כנוסח מזויף ששובש במכוון בידי הסנהדרין הקדומה ביבנה שלאחר החורבן. על אף נחיתותו הראשונית, עם התגברותה של תנועת הרפורמציה, שב המקרא העברי וקיבל את מעמד הבכורה, זאת בזכות תהליך המסירה הדקדקני שלו. בהשוואה שערך עזריה מן האדומים בין כתבי יד של נוסח המסורה בסוף המאה ה-16 גילה כמות גדולה של הבדלי גרסה שכמעט כולם זוהו כמשניים, ולעומת זאת עקביות רבה במרבית הפרטים. רק בראשית המאה ה-19 בחן מחדש החוקר הגרמני וילהלם גזניוס בצורה מדוקדקת את החומש השומרוני, קבע כי מדובר בנוסח משני ומתוקן של נוסח המסורה, ובכך דחק את מקומו של נוסח זה למקום צדדי יחסית לרושם שהותיר על מבקרי הנוסח הראשונים.
הראשון שהעז להעלות השערה מקיפה בדבר נוסח המקרא היה רוזנמילר (J.G. Rosenmüller). טענתו הייתה כי יש להתייחס אל מכלול כתבי היד של נוסח המסורה כאל עד אחד שהחל את דרכו מאבטיפוס יחיד קדמון, אם כי לא בהכרח זהה לנוסח "המקורי" של המקרא.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 נוצרו שתי האסכולות העיקריות בביקורת הנוסח. אחת, מיסודו של פאול דה לגארד (Paul de Lagarde;1827–1891) טוענת כי בעבר התקיימה מהדורה אחת ויחידה של כל אחד מספרי המקרא, וכי ממהדורה זו התפתחו באופנים שונים יתר הגרסאות הקיימות לפנינו. האסכולה השנייה, המזוהה בעיקר עם מבקרו הגדול של לגארד, פאול קאהלה (1875–1964;Paul Kahle), טוענת כי מעולם לא היה בנמצא טקסט קדמון שכזה. לטענתה, כבר מראשית המסירה הטקסטואלית של המקרא נודעו הספרים השונים במהדורות עממיות מגוונות. בין שתי האסכולות קיימות גם גישות ביניים שונות. השערות אלו ואחרות יוצגו להלן.
מהדורות ביקורתיות של המקרא
החומר הרב שאספה ביקורת הנוסח מפוזר בספרים, במאמרים ובקבצים שונים. המהדורה הביקורתית השלמה היחידה של המקרא היא סדרת BH (ביבלייה הבראיקה) ו-BHS (ביבלייה הבראיקה שטוטגרטנזיה) הגרמנית שהתפרסמה לאורך המאה העשרים בכמה מהדורות, הרביעית והשלמה האחרונה שבהן הותקנה בין השנים 1968–1976 ויצאה בכרך אחד בשנת 1977. מהדורה זו מציגה את נוסח המסורה על פי כתב יד לנינגרד, ומתחתיו מבחר חילופי גרסאות והצעות תיקון. מהדורה חמישית של הביבלייה הבראיקה, בשם Biblia Hebraica Quinta (בקיצור: BHQ), אמורה להחליף את BHS; כרך ראשון ממהדורה זו יצא בשנת 2004 ונכון לשנת 2012 ראו אור שישה כרכים ובהם עשרה מכ"ד ספרי התנ"ך. מהדורה זו מיועדת להסתיים בשנת 2020. על מהדורה מקיפה בהרבה עמלים חוקרי מפעל המקרא שבאוניברסיטה העברית בירושלים מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. ממהדורה זו יצאו לאור עד כה הכרכים ישעיה, ירמיה ויחזקאל. כרך המחזיק את ספרי תרי עשר מצוי בשלבי הגהה סופיים, וצוות המפעל עוסק עתה בהתקנת המהדורה לספר יהושע.
כתב העת היחיד בעולם המוקדש לשאלות נוסח המקרא ונושאים קרובים, Textus, יוצא גם הוא בהוצאת מפעל המקרא בירושלים מאז שנת 1960 ובו מדור עברי ומדור לועזי. נכון להיום (2017) התפרסמו 26 גיליונות של כתב העת, האחרון שבהם בשנת 2017.
נוסח המסורה ונוסחים 'קדם מסורתיים'
נוסח המסורה כולל בתוכו כמה מרכיבים: אותיות, ניקוד, סימנים וסימונים שונים, טעמים והערות מסורה. הרכיבים נוספו על ידי סופרים, נקדנים ואישים אחרים המכונים באופן כללי "בעלי המסורה".
האותיות
תשתית האותיות של נוסח המסורה מתועדת כבר במגילות מדבר יהודה, למעלה מאלף שנים לפני פעילותם של בעלי המסורה בטבריה. כל המגילות המקראיות שנמצאו במצדה משקפות אף הן את נוסח המסורה. השוואה בין כמה מהמגילות הללו לבין דפוסים מודרניים של התנ"ך מגלה הבדלים זעירים בלבד.
ניתן להצביע על שלושה שלבים בהתפתחות תשתית האותיות של נוסח המסורה:
אין עדות מכרעת לטובת ההשערה שהתקיים אי פעם אבטיפוס אחד ויחיד של נוסח המסורה. מסייעת להשערה זו האחידות הפנימית הגבוהה של קבוצת עדי נוסח המסורה. אחידות זו ניכרת ברמת הדיוק הגבוהה במרבית ספרי המקרא מחד גיסא, וכן דווקא באופיו המשובש מעט, לעומת עדים אחרים, של ספר שמואל בכל כתבי היד של נוסח המסורה מאידך גיסא. עם זאת, גם בתוך קבוצת נוסח המסורה קיימים הבדלים בתשתית האותיות. חלק מסוים מהבדלי הגרסה מתועדים בנוסח המסורה עצמו - אם בהערות המסורה המעירות על חילופי אותיות בין "מדינחאי" (בעלי מסורה מן המזרח, כלומר בבל) לבין "מערבאי" (בעלי מסורה מן המערב, ארץ ישראל), אם בהערות קרי וכתיב וסבירין, ואם בשינויים זעירים בין כתבי יד ממוצא שונה.
הניקוד והטעמים
מטרתו של הניקוד היא לקבוע את אופן הגיית הכתוב באמצעות שימוש בסימונים מוסכמים לתנועות השונות, אשר נעדרות מן הכתב העיצורי. בנוסף נועד הניקוד להסיר ספקות אפשריים ולבטל קריאות חלופיות של הכתוב. מערכות הניקוד השונות לא נוצרו לפני המאה ה-6. ראיה לאיחורו של הניקוד היא העובדה כי במגילות מדבר יהודה אין זכר לכל צורת ניקוד, למעט השימוש באימות קריאה. למעשה, משמש הניקוד גם כדרך מסוימת לפרשנות. השוואה לעדי נוסח אחרים מצביעה על מסורות חלופיות לאלו שהיו בידי הנקדנים. כך, בעוד את תשתית האותיות שב, מנקדים בעלי המסורה כך: "וְחָפְרָה הַלְּבָנָה וּבוֹשָׁה הַחַמָּה", פסוקים אלה נקראו על ידי המתרגם של תרגום השבעים כך: "וְחָפְרָה הַלְּבֵנָה וּבוֹשָׁה הַחׁמָה". מלבד דוגמה זו, המשקפת מסורות שונות באשר לכתוב, הלבישו לעיתים הנקדנים פרשנות לא טקסטואלית באמצעות הצמדת ניקוד לא מקובל על תשתית אותיות קשה או חריגה. כך למשל מנוקדת תמיד התיבה "ירושלם" כך: "יְרוּשָׁלִַם", כאילו נכתב "ירושלים".
ידועות שלוש או ארבע שיטות ניקוד שונות. עם השנים נזנחו שתי שיטות הניקוד העליון, הבבלית והארץ־ישראלית, ואת מעמד הבכורה קיבל, כמעט בכל עדות ישראל, הניקוד הטברני התחתון. בתוך הניקוד הטברני גופו התקיימו לפחות שתי מסורות משפחתיות, זו של משפחת בן נפתלי וזו של משפחת בן אשר. מסורת בן אשר, המתועדת בכתר ארם צובא, בכתב יד לנינגרד ועוד, היא למעשה המסורת המשתקפת בכל מהדורות המקרא בנות זמננו. בעבר נטען על ידי מבקרי הנוסח כי הניקוד הטברני מייצג צורות מלאכותיות, אך עם השנים הוברר כי לכל היותר מייצג ניקוד זה צורות הגייה מאוחרות אך ודאי לא מומצאות. כיום יש גם הטוענים כי הניקוד הטברני משקף מסורת הגייה שהתקיימה - לא באופן בלעדי אמנם - כבר בימי בית שני.
גם טעמי המקרא, הכוללים סימונים שונים סביב הטקסט, נועדו לציין את היחס התחבירי שבין מילות הפסוק לצד תפקידיהם המוזיקליים וההטעמתיים. טעמי המקרא מביאים לידי ביטוי פרשנות מסוימת, לעיתים עתיקת יומין, בהבנת הטקסט המקראי ורבים מפרשני ימי הביניים נזקקו לטעמי המקרא בדברי פרשנותם לכתובים.
סימנים שונים בטקסט
מלבד סימני הניקוד והטעמים כולל נוסח המסורה סוגים שונים של סימונים בתוך הטקסט ומסביבו, מרביתם עתיקים.
נוסח שומרון ונוסחים 'קדם שומרוניים'
מוצא השומרונים לוט בערפל. הם רואים בעצמם את המשכו הלגיטימי היחיד של עם ישראל, ואת היהודים כמי שהתפלגו מהם בתקופת עלי הכהן, במאה ה-11 לפנה"ס. הכרוניקה היהודית בספר מלכים טוענת כי מוצאם של השומרונים הוא מעמים זרים שהוגלו על יד האשורים לאחר חורבן ממלכת שומרון. לעומת שתי הדעות המסורתיות הללו, מזהים מרבית החוקרים את השומרונים כיהודים במוצאם שהתפצלו משאר היהודים במהלך התקופה הפרסית, או במהלך התקופה החשמונאית, לאחר הריסת מקדשם על ידי יוחנן הורקנוס בשנת 128 לפנה"ס. בדומה לאופן שבו שמרה היהדות הרבנית על נוסח מיוחד משלה לתנ"ך והעבירה אותו באמצעות מנגנון מסורה, עשו זאת גם חברי השומרונים ביחס לחמשת חומשי התורה, ובמידת מה גם ביחס לספר יהושע. הנוסח השומרוני של התורה נמסר בכתב עברי-שומרוני (ולא אשורי) והוא כולל בעיקרו אותיות בלבד, ולצידו מסורת קריאה שבעל פה. במרוצת הדורות פיתחו גם השומרונים סימני ניקוד, אך רק מיעוט כתבי היד עשה בהם שימוש.
השוואת החומש השומרוני לנוסח המסורה מלמדת כי ניתן לזהות בחומש השומרוני שתי שכבות המייחדות אותו. ראשית, החומש השומרוני כולל שכבה דקה אך בולטת של תוספות כיתתיות מאוחרות הנוגעות בעיקר למרכזיותם של שכם והר גריזים (ובכתיב השומרוני: הרגריזים) כנגד כל רמיזה לירושלים. תוספות אלו כוללות החלפה של כל מקום שבו נכתב "המקום אשר יבחר ה'" ב"המקום אשר בחר ה'", וכן דיבר הנוגע לקדושת הר גריזים בעשרת הדיברות, המורכב מההתייחסויות למקום במקומות אחרים בתורה. כמו כן, כוללת השכבה הכיתתית כמות ניכרת של חילופים פונטיים (כגון החלפת האותיות ע-ח) וחילופי כתיב (נטייה לכתיב מלא יותר) הנובעים ממסורת הלשון המיוחדת של העדה השומרונית.
מלבד השכבה הכיתתית, ניתן לזהות גם שכבה נוספת של חילופי גרסה אל מול נוסח המסורה. כפי שנכתב לעיל, עד למאה השנייה לספירה התקיימו בארץ ישראל גופה כמה וכמה נוסחים או מהדורות לכל אחד מספרי המקרא, נוסחים שהיו שונים אלה מאלה בצורה יותר משמעותית מהשינויים הקיימים היום בין מהדורות תנ"ך שונות. כשם שהיהדות הפרושית התבססה על אחד מהנוסחים הללו (הנוסח 'הקדם-מסורתי'), כך בחרה לה העדה השומרונית נוסח אחר עליו התבססה היא. נוסח זה היה שונה מנוסחי הקדם-מסורה עוד קודם לשינויים שערכו בו חברי העדה ועל כן הוא מוגדר כ'נוסח קדם-שומרוני', לא במובן הכיתתי של ההגדרה אלא במובן זה ששימש מאוחר יותר כנוסח שבחרו חברי הכת לקדש.
התופעה הבולטת ביותר המאפיינת את החומש השומרוני ואת הטקסטים הקדם-שומרוניים היא נטייתם לערוך הרמוניזציות בין כתובים שונים. תופעה זו כוללת ניסיון מודע לצמצם סתירות בין כתובים (למשל, התאמות בין סיפורי המדבר בספרי שמות, ויקרא ובמדבר ובין אזכור האירועים על ידי משה בנאומו שבראש ספר דברים), הוספת תיאור ביצועם של צווים, והוספת "מקורות", כגון שימת תלונה בפיהם של בני ישראל ב על פי דבריהם מאוחר יותר ב: "הֲלֹא-זֶה הַדָּבָר אֲשֶׁר דִּבַּרְנוּ אֵלֶיךָ בְמִצְרַיִם לֵאמֹר, חֲדַל מִמֶּנּוּ וְנַעַבְדָה אֶת-מִצְרָיִם, כִּי טוֹב לָנוּ עֲבֹד אֶת-מִצְרַיִם מִמֻּתֵנוּ בַּמִּדְבָּר". מלבד תיקונים תוכניים, ערכה אסכולה זו גם תיקונים לשוניים כגון תיקוני כתיב, החלפת צורות בלתי רגילות בצורות רגילות ("אנחנו" במקום "נחנו" ב) והתאמות דקדוקיות במין ובמספר ("ויהיו אנשים" במקום "ויהי אנשים" ב). שינויים אלה ואחרים נעשו בחלקם כדי לתקן את הטקסט, לשיטתם, דווקא על מנת למנוע פגיעה בקדושתו.
כפי שניתן להבין, הן נוסח שומרון והן הנוסחים הקדם-שומרוניים משקפים נוסחים משניים וכוללים קטעים נוספים וחילופי גרסה שניתן לזהות בבירור כתוספות או כשינויים מאוחרים. עם זאת, במקומות רבים, יכולים נוסחים אלה לשקף גרסאות שוות מעמד או אף עדיפות על נוסח המסורה.
מגילות מדבר יהודה
בין שנת 1947 לשנת 1965 התגלו באזור ים המלח, ב-11 מערות בחרבת קומראן ובאתרים נוספים סמוך לחוף ים המלח, כמו בנחל מורבעאת, בנחל חבר, בנחל צאלים ועל המצדה (מתחת לרצפת בית הכנסת). קטעים מתוך קרוב לאלף מגילות מקראיות ואחרות, מרביתן כתובות בעברית ומיעוטן בארמית וביוונית. החל משנת 1955 החלו הממצאים להתפרסם באופן מסודר בסדרת DJD, ופרסומם הושלם בשנת 2006. ממצאים אלה הקדימו את מצאי העדויות הטקסטואליות של המקרא בעברית בכאלף שנה וסייעו בביסוס קדמותו של נוסח המסורה, אך גם במתן אמון רב יותר בתרגומים העתיקים כגון תרגום השבעים, בעקבות מציאת ממצאים עבריים התומכים ברבות מגרסאותיו. בנוסף, סייעו המגילות להכרת נוסח המקרא ומנהגי הסופרים בימי בית שני. הטקסטים שנמצאו בקומראן הונחו ככל הנראה על ידי אנשי הכת ששכנה במקום (ייתכן איסיים) במה ששימש אולי כספרייה. על פי ממצאים ארכאולוגיים, המקום היה מיושב למן אמצע המאה ה-2 לפנה"ס ועד שנת 68 לספירה. חלק מהמגילות נכתבו בקומראן עצמה, אך חלקן נכתבו במקומות אחרים והובאו לקומראן, בכללן מגילות שתיארוכן הוא מן המאה ה-3 לפנה"ס. מתוך כל המגילות ושרידיהן ניתן לזהות חלקים של 172 מגילות מקראיות שונות.
דון גרבר
דון גרבר (באנגלית: Don Garber; נולד ב-9 באוקטובר 1957) הוא אמריקאי-יהודי, נציב ליגת ה-MLS, ליגת הכדורגל המקצוענית בארצות הברית, המכהן בתפקידו משנת 1999. גרבר הוא גם מנכ"ל "Soccer United Marketing" (חברה למטרות רווח המהווה זרוע ביצועית של ה-MLS), וחבר במועצת המנהלים של פדרציית הכדורגל של ארצות הברית.
ביקורת נוסח המקרא
מגילות מדבר יהודה
מרבית השרידים הם של קטעים קצרים ביותר, אך ישנם גם קטעים ארוכים יותר, והמפורסמת שבהם היא מגילת ישעיהו השלמה. בקומראן נמצאו שרידים כמעט מכל ספרי המקרא; הנפוצים שבהם הם ספרי תהלים, דברים, ישעיהו, בראשית ושמות, שמספר העותקים שלהם מהווה כ-60% מהמספר הכולל של המגילות המקראיות שנמצאו. רוב המגילות כללו ספר אחד, אך ישנן מגילות הכוללות שני ספרים מתוך התורה, ולחלופין - קטעים קצרים יותר מספר שלם, כגון מגילה שכללה את שירת האזינו או קבצים של פרקי תהלים נבחרים. כמעט כל המגילות נכתבו בכתב אשורי, אך נמצאו גם 12 מגילות בכתב העברי הקדום. שלא במקרה, 11 מהן כוללות את ספרי התורה, אך האחרונה, במפתיע, היא של ספר איוב.
דון גרבר
גרבר עסק במגוון תפקידים בתעשיית הספורט בתחומי השיווק, האירועים, הטלוויזיה וניהול ליגה לפני שהפך לנציב ה-MLS (קומישנר). לפני שהצטרף ל-MLS, היה גרבר ב-NFL במשך 16 שנים.
ביקורת נוסח המקרא
עדויות נוספות
בנוסף למגילות, קיימים בידינו כמה ממצאים המעידים בעקיפין על נוסח המקרא. בין מקורות אלה ניתן למנות את לוחיות ברכת כהנים, לוחיות מכסף שהתגלו בכתף הינום בירושלים המתוארכות לשנת 600 לפני הספירה בקירוב, ובהן פסוקי ברכת כהנים בנוסח מעט שונה מזה של נוסח המסורה. ממצא נוסף הוא פפירוס נאש מראשית הספירה, שהתגלה במצרים וכולל נוסח אקלקטי של עשרת הדיברות ושל פרשיית שמע ישראל, וכן תפילין ומזוזות שנמצאו במדבר יהודה. מלבד ממצאים אלה ידועים לנו שמותיהם של ספרים ונוסחים רבים שאבדו בעת העתיקה ובימי הביניים כגון "ספר הללי", "ספר בבלי" ועוד.
ספר התורה של סוורוס ותורתו של רבי מאיר
בחיבור יהודי מהמאה השלישית לספירה מסופר שאלכסנדר סוורוס, קיסר רומא בשנים 222 - 235, נתן במתנה לבית כנסת ברומא ספר תורה שנבזז מירושלים בשנת 70. במספר מקורות יהודיים מימי הביניים מובאים חילופי נוסחים המיוחסים לספר תורה זה. כמו כן, במדרש אגדה קדום, מתוארים שינויים בנוסח התורה שנמצאו ב'תורתו של רבי מאיר' ונאמרו בדרשותיו, ולפחות אחד מהם תואם את הנוסח המיוחס לספר התורה הקדום. לדברי ג'ונתן סיגל, אף שינויים אלו מקורם באותו ספר תורה. מהמקורות השונים הוא ליקט 33 חילופי נוסחאות, שבחלקם קשה לקבוע מהו בדיוק החילוף, אך באופן כללי ניתן לזהות בהם התרופפות של האותיות הגרוניות וחילופים של אותיות דומות, המזכירים בחוסר הדיוק שלהם את מגילת ישעיהו שנמצאה בקומראן.
דון גרבר
ביוגרפיה
גרבר גדל בקווינס לאם יהודייה ממוצא רוסי שעבדה כמורה בבית ספר לאחיות, בעוד שאביו שהיה ממשפחה יהודית-אורתודוקסית ממוצא פולני עסק בראיית חשבון.
גרבר עבד 16 שנים ב-NFL וסיים את כהונתו כסגן נשיא בכיר ב-"NFL אינטרנשיונל", שם פיקח על כל תחומי עסקיו של ה-NFL מחוץ לארצות הברית, כולל NFL אירופה (ליגת פוטבול שה-NFL הפעילה באירופה). גרבר החל את דרכו ב-"NFL נכסים" בשנת 1984 כמנהל שיווק, והתקדם להיות מנהל השיווק הכללי של הליגה בשנת 1988. בשנת 1992 מונה לסגן נשיא בכיר בפיתוח עסקי של ה-NFL והיה אחראי על מגוון פעילויות בתחומי הטלוויזיה, אירועים מיוחדים ושיווק.
ביקורת נוסח המקרא
התרגומים העתיקים למקרא
באלף הראשון לספירה תורגם המקרא לכמה מהשפות הנפוצות באותה עת. הנוסח העברי שעמד ביסוד התרגומים הללו קרוב במידה רבה לנוסח המסורה, אך מספר ההבדלים איננו מבוטל כלל ועיקר. שיחזור הנוסח שהיה מונח (Vorlage) לפני המתרגם עשוי לסייע במלאכת ביקורת הנוסח הואיל ולתרגומים אלה קיימים ממצאים כבר מהמאה השנייה לפני הספירה. בשחזור המצע העברי נתקלים החוקרים בכמה קשיים ועבודה זו דורשת היכרות טובה עם סגנונם של המתרגמים. הקושי העיקרי נעוץ בממד הפרשנות ההכרחי שבמלאכת התרגום, אם בפרשנות לשונית מתחייבת ואם בפרשנות מרחיבה, מדרשית או כזו הנמנעת מהגשמת האל. כמו כן, מלבד שיבושי העתקה רגילים, ניתן למצוא בתרגומים שיבושים הנובעים מטעויות בקריאת הטקסט המקורי או בשיבושים הנוגעים לשפת התרגום. כמו כן, מלבד פרשנות או שיבושים הנופלים בשוגג, קיימת גם האפשרות לפיה המתרגם שינה במכוון מהמקור שהיה לפניו מטעמים פוליטיים, איזוטריים או אחרים. קשיים אלה ואחרים מובילים להנחת היסוד הגורפת כי כל עוד קיימת זהות בין התרגום לנוסח המסורה ברמת התוכן יש לשער כי הייתה זהות גם מבחינה מילולית. עם זאת במקרים רבים ניתן לזהות כי לפני המתרגם עמד נוסח השונה מזה של נוסח המסורה, ובמקרים מסוימים ניתן אף להעריך כי מדובר בשיבוש שנפל דווקא בנוסח המסורה שלפנינו. לעיתים נמצא לתרגום סיוע עברי מחוץ לנוסח המסורה, כגון במגילות קומראן ועוד.
תרגום השבעים ועיבודיו
תרגום המקרא ליוונית, המכונה "תרגום השבעים", הוא תרגום שהוכן על ידי יהודים ולשימושם, בתהליך שהחל עם תרגום התורה במאה השלישית לפנה"ס ונמשך בתרגום יתר ספרי המקרא ועיבודם בארבע מאות השנים הבאות, בעיקר באלכסנדריה שבמצרים. לדעת מרבית החוקרים, לכל אחד מספרי תרגום השבעים היה במקור נוסח מתורגם אחד. חשיבותו של תרגום השבעים לחקר נוסח המקרא נובעת מכך שהוא משקף נוסח עברי השונה במידת מה מנוסח המסורה. העובדה כי חלקים גדולים מתרגום השבעים נעשו כתרגום מילולי נאמן למקור מסייעת להבחין בהבדלי הגרסאות שבין מצעו העברי לנוסח המסורה. יש מהספרים בהם נראה שככל שהתרגום אכן נאמן למקור, הרי שעמד לפני המתרגם נוסח השונה במידה רבה מאוד מזה הנמצא לפנינו בנוסח המסורה, כך באשר לספרים כמו ירמיהו, יחזקאל ודניאל.
דון גרבר
ביוגרפיה
תחת הנהגתו, ליגת ה-MLS חוותה צמיחה מתמשכת בגודל ובפופולריות בארצות הברית ובקנדה. במהלך כהונתו, התרחבה ליגת ה-MLS מ-10 קבוצות ל-26 קבוצות (ובשנים הקרובות ל-30), וקבעה שיאים חדשים בממוצע הצופים ובהכנסות מזכויות השידור.
ביקורת נוסח המקרא
תרגום השבעים ועיבודיו
שמו של התרגום משקף את המסורת בדבר תרגום התורה או המקרא כולו ליוונית על ידי 70 או 72 זקנים. שלא כמו בנוסח המסורה, מסודרים הספרים בתרגום השבעים בשלוש חטיבות על פי סוגתם הספרותית - חוק והיסטוריה, שירה וחוכמה, נבואה. כמו כן, כולל תרגום השבעים תרגום לספרים עבריים אחרים ("הספרים החיצונים") וחיבורים אחרים שנכתבו במקורם ביוונית (ספר "חכמת שלמה" ואחרים). העדים של תרגום השבעים רבים ומגוונים, המוקדמים שבהם כתובים על פפירוסים מן המאה השנייה לפנה"ס ונתגלו בארץ ישראל ובמצרים. מגילות הכוללות את תרגום השבעים נמצאו גם בקומראן. שלושת כתבי היד השלמים החשובים של תרגום השבעים הם מהמאות הרביעית והחמישית לספירה וסימונם A, B ו-S.
במרוצת המאות הראשונות לספירה נוצרו כמה עיבודים יהודיים לתרגום השבעים שערכו תיקונים ושינויים בנוסחו של תרגום השבעים. המניעים ליצירת העיבודים היווניים הללו היו מגמה לקרב את נוסח תרגום השבעים לנוסח המסורה, וכן מגמה להתרחק מהנוסח המזוהה עם הכנסייה הנוצרית. בין העיבודים המוקדמים החשובים יש למנות את עיבודיהם של עקילס הגר, סומכוס (לגביו אין ידוע האם היה יהודי, גר, שומרוני או נוצרי) ותיאודוטיון. באמצע המאה ה-3 ערך אוריגנס חיבור בן שישה טורים ("הכספלה") ובו כלל את נוסח המקרא בעברית, בתעתיק ובארבעה תרגומים יווניים שהשלישי ביניהם הוא תרגום השבעים. העיבוד החשוב המאוחר ביותר הוא עיבודו של לוקיאנוס מאנטיוכיה (250–312).
דון גרבר
ביוגרפיה
בנוסף, חלה בליגה עלייה משמעותית בכל מדד - שווי הקבוצות, ממוצע צופים, חסויות ומעורבות במדיה הדיגיטלית והחברתית. MLS מדורגת במקום השביעי בקרב ליגות הכדורגל בעולם במספר צופים ממוצע למשחק, ומדורגת שלישית מבין ליגות הספורט המקצוענית האמריקאיות, אחרי ה-NFL וה-MLB.
ביקורת נוסח המקרא
תרגומים ארמיים
עם היחלשות השפה העברית בסוף ימי בית שני, נתפס מקומה על ידי הארמית, שהפכה לשפת הדיבור העיקרית בקרב יהודים. במסגרת זו תורגמו ספרי המקרא לארמית, תחילה בעל פה, ולאחר מכן על הכתב. במסורת חז"ל מיוחס התרגום הראשון לארמית כבר לעזרא הסופר. הממצא העתיק ביותר הקיים בידינו הוא קטעי תרגום לספרי איוב וויקרא מקומראן. באופן כללי, הנוסח העברי שעמד בבסיסם של תרגומים אלה קרוב מאוד לנוסח המסורה. במסורת היהודית הרבנית זכו התרגומים למעמד מיוחד ובהוצאות רבות של המקרא נדפסים התרגומים לארמית לצד הטקסט העברי. התרגום המפורסם ביותר הוא תרגום אונקלוס לתורה שעל פי מסורת חז"ל הוכן על ידי אונקלוס הגר במאה השנייה לספירה. במחקר חלוקות הדעות לגבי זמנו (יש המקדימים אותו למאה הראשונה ויש המאחרים אותו למאה החמישית) ומקומו (בבל או ארץ ישראל). התרגום מאופיין בהיצמדות לפשט, למעט נטייה לפרשנות דרשנית בקטעי השירה בתורה. באופן כללי הנוסח שלו כמעט זהה לנוסח המסורה וקיימים בו ככל הנראה כמה מאות חילופי נוסח זעירים. תרגומים חשובים אחרים הם תרגום יונתן לנביאים, תרגומים ירושלמיים (שיוחסו בטעות ליונתן בן עוזיאל) לתורה ותרגום לכתובים.
העתקת ספרי המקרא ומסירתם
במאה ה-19 החלו החוקרים לשחזר בדרכים שונות את שיטות ההעתקה והמסירה של ספרי המקרא. החוקרים התבססו על המתואר בכתובים מקראיים ועל כתבי יד מימי הביניים, פפירוס נש, עדויות חז"ל בסוגיה ועוד. גילוין של מגילות מדבר יהודה שפך אור חדש גם על סוגיה זו.
חומרים, צורה והיקף
חומרי הכתיבה ששימשו בימי בית ראשון היו אבן, לוחות חומר, עץ, חרסים, פפירוס (גומא), מתכת ועור. על גבי אבנים ניתן היה לחרוט (מצבת מישע) או לכתוב בדיו על גבי טיח ("וְשַׂדְתָּ אֹתָם בַּשִּׂיד"), אך היקף הטקסט אותו ניתן לכתוב אינו גדול. כך הדבר גם באשר למרבית החומרים האחרים שנזכרו. באוגרית נכתבו אמנם טקסטים ארוכים במיוחד (כגון עלילות בעל וענת) בכתב יתדות על גבי לוחות חומר, אך אין סימן לכך שטקסטים מקראיים נכתבו בשיטה זו.
דון גרבר
ביוגרפיה
גרבר חבר במגוון מועצות מקצועיות ופילנתרופיות, וביניהן "הוועדה לכדורגל המועדונים" בפיפ"א. ב-30 בנובמבר 2018 מונה גרבר לסגן יו"ר "פורום הליגות העולמי", גוף בינלאומי שהוקם על ידי מספר ליגות כדורגל מהעולם (מנהלת הליגות לכדורגל חברה בו גם כן). גרבר חבר גם ב"וועדת בעלי העניין בכדורגל" של פיפ"א. ובנוסף, הוא משמש כסגן נשיא "תקווה וגיבורים", ארגון המגייס כספים ויוצר תוכניות לילדים חולי סרטן בבית החולים הפרסביטריאני בניו יורק.
ביקורת נוסח המקרא
חומרים, צורה והיקף
פפירוס ועור היו אם כן לחומרים העיקריים שעליהם נכתבו ספרי המקרא. במקרא מוזכרת כתיבה על גבי מגילה הניתנת לקריעה ולשריפה, אך יש המשערים שבימי בית ראשון עיקר הטקסטים נכתבו על גבי פפירוס. השערה זו נתמכת בידיעות מעמי הסביבה ומתבססת על כתובים מקראיים. לדעה זו, רק בראשית ימי בית שני נוצר צורך בכתיבת טקסטים ארוכים יותר, ואז החל מעבר הדרגתי לכתיבה על גבי קלף מעובד.
בהתאם להשערה, מרבית המגילות שנמצאו בקומראן עשויות עור, ומיעוטן פפירוס. המגילות שנמצאו עשויות יריעות עור מחוברות או פיסות פפירוס שהודבקו זו לזו. על פי הממצאים הקיימים, אורך כל יריעה נע בין 26 ל-89 סנטימטרים ורוחבה בין 6 ל-20 סנטימטרים. היריעות חולקו לטורים משורטטים, עד ארבעה טורים ליריעה, ובכל טור כעשרים שורות. את חמש המגילות נטו לכתוב בטורים צרים במיוחד. אורך המגילות המחוברות מגיע עד שמונה מטרים, וניתן לשער שהיו מגילות בממדים גדולים אף יותר. למעט יוצאי דופן בודדים, כללה כל מגילה ספר מקראי אחד בלבד.
רבים מהממצאים תואמים את דברי חז"ל במסכת סופרים, כגון בדיני השוליים העליונים והתחתונים ובבעיית השירטוט קודם הכתיבה. ישנם גם הבדלים, כגון קיומם של טלאים ועוד. שיטת הכתיבה במצחפים (קודקס) וכתיבה על שני צדי הקלף (כתוצאה של שכלול בשיטות העיבוד) איננה משתקפת בקומראן כיוון שהחלה לנהוג רק מאות שנים אחר כך.
דון גרבר
ביוגרפיה
גרבר נשוי ואב לשניים. הוא מתגורר במונטקלייר, ניו ג'רזי.
ביקורת נוסח המקרא
חומרים, צורה והיקף
מימי הביניים ועד ימינו מתקיימות זו לצד זו שתי צורות לכתיבת ספרי המקרא. הצורה האחת, בהמשך לשיטות מימי בית שני, היא כתיבה מוקפדת ומדוקדקת באמצעות דיו על גבי עור מעובד. ספרים הנכתבים בצורה זו, בעיקר ספרי התורה אך גם חלקים אחרים מהמקרא כגון ספרי הפטרות וחמש מגילות, משמשים בעיקר למטרות ליטורגיות של קריאה בציבור. על הכותב חלים כללים רבים שנתנסחו עם השנים בתלמודים ובספרי הלכה. בצורת הכתיבה הזו יש אותיות ורווחים בלבד, ולא סימני ניקוד וטעמים.
צורת הכתיבה השנייה הקיימת עד ימינו נועדה לשימושים שאינם ליטורגיים, כגון לימוד ביחיד או בציבור. בשיטה זו נכתבו ספרי המקרא בעבר על גבי מצחפים ובימינו בעיקר על גבי נייר מודפס. על כתיבה זו לא חלים כללי כתיבת הסת"ם, אך גם בהם מושקעת עבודת הגהה רבה. בטקסטים מסוג זה נמצאים סימני ניקוד וטעמים סביב האותיות ובמקרים רבים מובאים לצד הטקסט תרגום אונקלוס או דברי פרשנות.
הכתיבה
לאופני הכתיבה גובשו במהלך הדורות כללים ומנהגים שונים. מסכת סופרים היא מסכת מאוחרת אמנם, מן המאה התשיעית, אך משתקפות בה גם מסורות קדומות רבות שחלקן נתאשרו מתוך ממצאי קומראן.
הכתיב
כתיב (אורתוגרפיה) הוא אופן הביצוע בכתב של מילה מדוברת. שימוש והימנעות משימוש באימות קריאה ובסימני ניקוד מביאים לכך שניתן לייצג את אותה מילה בכתיבים שונים. כפי שמעידות כתובות משפות שכנות, בשלב הראשוני כללו הטקסטים הכתובים עיצורים בלבד. במרוצת הדורות נוספו לכתיב העברי אימות קריאה וסימוני ניקוד, שמטרתם להקל על הקריאה.
הממצאים העתיקים הנמצאים בידינו משקפים שלוש שיטות כתיב עיקריות - השיטה הקומראנית; השיטה השומרונית והקדם שומרונית; ושיטת המסורה והטקסטים הקדם מסורתיים. הכתיב 'המקורי' של ספרי המקרא אינו ידוע לנו, אך בשל היות הכתיב של נוסח המסורה חסר יחסית, ניתן לשער שהוא הקרוב ביותר לכתיב המקורי המשוער.
גילוי מגילות קומראן העלה כי בשיטת הכתיב של נוסח המסורה כמעט לא חלו שינויים באלף השנים שבין הטקסטים הקדם-מסורתיים ובין כתבי היד המסורתיים מימי הביניים. לדעת כמה מהחוקרים, הכתיב של נוסח המסורה משקף נהגי כתיבה של השנים 350–550 לפני הספירה, ויש המייחסים אותו לעזרא. במהלך הדורות נוסחו כללים לפיהם פועלת מערכת הכתיב במקרא. קיים חוסר עקביות מסוים במנהגי הכתיב, המשקף את העובדה שלא כל הספרים נערכו סופית באותה תקופה. באופן זה ניכרת נטייה לכתיב מלא יחסית בספרים המאוחרים אל מול הכתיב החסר בספרים הקדומים יותר. באופן כללי ניכר כי התורה וספר מלכים מייצגים כתיב שמרני חסר במיוחד והם בעלי עקביות פנימית גבוהה אל מול קהלת, שיר השירים, מגילת אסתר, עזרא, נחמיה ודברי הימים המשקפים כתיב מלא במיוחד.
תהליכים שבמסירת הנוסח
חלק גדול מן ההבדלים שבין עדי הנוסח השונים ניתן להסביר כתוצאה של תהליכים בהעתקת נוסח ובמסירתו, הבדלים שנוצרו על ידי אופן פעולת המעתיקים במכוון ושלא במכוון (כגון שיבושים). בנוסח המסורה ניתן להדגים את תהליכי המסירה על ידי השוואה בין כתובים מקבילים בנוסח המסורה עצמו, או על ידי עיון בהבדלים בין צורות קרי וכתיב ובהבדלים שבין נוסח המסורה, נוסח מגילות קומראן והמצע העברי המשוער של התרגומים העתיקים.
גרסאות שנוצרו כתוצאה של המסירה הטקסטואלית
השמטות, הוספות, שינויים ושינויי סדר נוצרו על ידי מעתיקים בכל שלבי המסירה. בחלק מהשינויים ניתן לשער שמדובר בשגיאה, אך לא תמיד ניתן להחליט איזו גרסה שגויה ואיזו מקורית.
שינויי סדר
למשל, "וּשְׁפָחוֹת וַעֲבָדִים" בנוסח המסורה ל, אל מול "ועבדים ושפחות" בתרגום השבעים לאותו פסוק.
גרסאות שנוצרו על ידי מעתיקים
מלבד השינויים שנוצרו בתהליך ההעתקה, קרה שמעתיקים הרשו לעצמם לשנות במכוון את הכתוב שלפניהם, וזאת בכמה אופנים ומתוך כמה מניעים:
היחס בין עדי הנוסח
כל מקור חדש שובץ עם גילויו באחת מהקבוצות הללו. גם מגילות מדבר יהודה זכו ליחס דומה, והחוקרים ניסו לשייך כל אחת מהן לאחת המשפחות המוכרות. מבט מקיף יותר, עם השלמת פרסומן של כל המגילות מקומראן, הורה כי אין לדבר על שלוש משפחות בלבד, אלא נכון יותר לדבר על מספר רב של טיפוסי נוסח שרק חלקם שרדו. הישרדותן ושימורן של שלוש המשפחות המוכרות כרוך בנסיבות סוציולוגיות, אך בה במידה יכלו להשתמר גם מסורות אחרות. ואכן, במגילות קומראן נמצא אחוז גבוה של מגילות עצמאיות מבחינת הטיפוס המלמדות על גיוון טקסטואלי רחב. ככלל, מערכת היחסים הסבוכה של הסכמות והבדלי גרסאות בין המגילות מקומראן ובין יתר עדי הנוסח המוכרים מלמדת כי אכן התמונה מורכבת בהרבה.
טקסט קדמון (Urtext)
בביקורת הנוסח המודרנית היה פאול דה-לגארד הראשון שהעלה את ההשערה בדבר קיומו של נוסח קדמון של המקרא. להשערת דה-לגארד, בנקודה כלשהי בעבר התקיים נוסח מקורי אחד של המקרא. נוסח זה תורגם ליוונית במהדורה אחת, ממנה התפתחו כל הטפסים השונים של תרגום השבעים. במקביל, לאחר חורבן הבית עבר הנוסח העברי עיבוד משמעותי בידי רבי עקיבא וחבריו, מתוך מגמות אנטי-נוצריות מובהקות. לשיטת דה-לגארד, את "הנוסח המקורי" של המקרא ניתן לשחזר מתוך נוסח המסורה רק על ידי השוואה צמודה לתרגום השבעים. דה-לגארד הצביע על הזהות הבולטת שבין כתבי היד השונים של נוסח המסורה, עד לפרטים הקטנים ביותר כגון האותיות הנקודות מעליהן, ועובדה זו היוותה מבחינתו ראיה כמעט מכרעת לטענתו.
לטובת השערה זו עומדים בראש ובראשונה הממצאים המצביעים על קיומם של יחסים תולדיים באשר למרביתם של הבדלי הגרסאות; דהיינו, במרבית הבדלי הגרסאות ניתן להסביר כיצד נוצרה אחת הגרסאות מגרסה אחרת. בנוסף, יש לקחת בחשבון את ההיגיון שבאפשרות זו ולפיו כל טקסט הגיע בשלב כלשהו לידי גמר, ודאי כשהדברים נוגעים לתרגומים כגון תרגום השבעים אשר הם חד-פעמיים בטבעם.
חולשתה העיקרית של השערה זו היא בהיעדר האפשרות להוכיחה, הואיל והיא נוגעת לתקופה שממנה לא קיים כל תיעוד. שנית, השערה זו תתקשה להצביע על נקודה מובהקת בזמן או בשלבי המסירה של הספרים בעיבודיהם השונים, שאליה ניתן להתייחס כאל הנקודה שבה אותו ספר נחשב כטקסט השלם. כמו כן, גם ריבוי הבדלי הגרסאות שבין עדי הנוסח העתיקים והעובדה כי בכל זאת קשה למצוא יחס תולדי בין רבים מהם, מחלישים השערה זו אך אינם מפריכים אותה לחלוטין.
נוסחים עממיים (Vulgärtexte)
עם גילויה של הגניזה הקהירית דחו קאלֶה וחוקרים אחרים את השערתו של דה-לגארד בדבר נוסח עברי מגובש כבר בתקופת יבנה, שכן בגניזה נמצאו טפסים רבים של נוסחי מסורה המוכיחים כי לא מדובר בנוסח מגובש לחלוטין. השוואות מתוך כתבי חז"ל מראות אף הן על הבדלי גרסאות רבים. ראיות אלו הוכיחו כי אין לייחס לפרושים תיקון מכוון ושיטתי של הטקסט המקראי ממניעים פולמוסיים. להשערת קאהלה, הרב גוניות קדמה לאחדות, וכבר בשלב קדום ביותר של מסירת הנוסח על הכתב זכו ספרי המקרא לניסוחים שונים שווי מעמד.
גם לטובת ההשערה הטוענת כי צורתם המקורית של נוסחי המסורה והשבעים, ושל המקרא בכללותו, היא של ריבוי נוסחים, קיימים הן היגיון פנימי והן מקבילות מתוך השוואה לתולדות נוסחיהם של חיבורים מסוגים אחרים. כראיה של ממש לקיומם של ניסוחים שווי מעמד הביא שמריהו טלמון חילופים בין גרסאות שהן לכאורה בעלות מעמד שווה, כגון בין המילים יד-כף. קיומם של הבדלי גרסאות נייטרליים שכאלה, אומר טלמון, מעיד על כך שלא ניתן להצביע על נוסח מקורי אחד ויחיד של המקרא. עם זאת, יש לזכור כי גם אם ישנן גרסאות שהן שוות ערך מבחינת אי היכולת שלנו להכריע ביניהן, אין זה מלמד כי הן היו שוות ערך גם במקור. בהחלט ייתכן כי אחת מהן התפתחה מהשנייה ביחס תולדי.
מצב המחקר כיום
שאלת קיומו של נוסח קדמון אינה שאלה תאורטית בלבד; קיים בה היבט מעשי ביותר - האם בהשוואה בין גרסאות שונות ניתן לדבר על גרסה מקורית אל מול גרסאות מתוקנות או משובשות? האם ניתן לשחזר את הנוסח המקורי?
ישנם חוקרים המשתדלים להימנע מהכרעה בסוגיה זו, אך נראה שלכל ניסיון להכריע ולחוות דעה על גרסאות שונות מוכרחה שתקדם קביעה בנושא. העובדה כי מדובר בתפישות מופשטות ובלתי ניתנות להוכחה, לפחות כל עוד לא נמצאו ממצאים הסמוכים ממש לזמן חיבורם של הספרים, הופכת את הבחירה באחת משתי האפשרויות למעשה הכרחי על אף שוודאותו מוטלת בספק.
גילוי המגילות הגנוזות חייב דיון מחודש בהשערות הוותיקות. קיומן של מגילות מגוונות כל כך ששימשו קהילה קטנה כל כך הוא תופעה שאין לה הסבר מניח את הדעת. בעוד אסכולת הטקסטים העממיים הסתייעה במגוון הטקסטואלי המרשים שנמצא, נסמכו תלמידיו של דה-לגארד על הממצאים הקדם-מסורתיים לחיזוק הטענות בדבר נוסח קדמון. יש לזכור גם כי המקרא איננו יצירה חדגונית, ובהחלט ייתכן שספרי מקרא שונים התפתחו באופנים שונים. בעיות שונות בהשערת הנוסחים העממיים מביאה דה-פקטו את מרבית חוקרי ביקורת הנוסח לכיוון השערת הטקסט הקדמון, לפחות בניסוחיה המתונים. לשיטת עמנואל טוב, מבכירי חוקרי הנוסח הפועלים כיום בישראל, בשלב קדום ביותר הושלמו מהדורות סופיות של ספרי המקרא. מהדורות אלו נשמרו ונמסרו בקפדנות על ידי חוגים מרכזיים כגון חוגי בית המקדש. לצד מהדורות אלו המשיכו להתקיים מהדורות חלקיות מוקדמות יותר, בעיקר באוכלוסיות פריפריאליות יותר מבחינה סוציולוגיות וגאוגרפית, על אף ניסיונות להחליפן במהדורות המתוקנות והמלאות.
גרסאות שונות וקריטריונים להערכתן
כפי שהומחש בסקירה אודות עדי הנוסח, לפני חוקרי המקרא עומד מספר עצום של ממצאים ועדויות באשר להבדלי גרסאות, הנוגעים כמעט לכל אחד מפסוקי המקרא. גם אם חלק מהחוקרים שולל את קיומו של נוסח מקורי וממילא איננו שואף לשחזרו, הרי שמוסכם על כל העוסקים בתחום כי ישנה כמות ניכרת של הבדלי נוסח תולדיים שמקורם בשיבושי גרסה, וממילא קיים הצורך לתאר תהליך זה ולשחזר נוסח או מספר נוסחים מתוקנים יותר על ידי הכרעה בין הגרסאות השונות.
מרבית החוקרים נוטים להכריע בין הגרסאות בהסתמך על כללים שנוסחו מאז המאה ה-17, ואף לוקטו בקבצים שונים. לעומתם מיעוט החוקרים שוללים את תקפותם של הכללים הללו, והם נמנעים להכריע בסוגיות של חילופי נוסחאות. הקריטריונים לפיהם מכריעים החוקרים בין הגרסאות שאולים בחלקם מתחומי מחקר אחרים כגון הפילולוגיה הקלאסית ומחקר הברית החדשה, וניתן לחלקם לשני סוגים - קריטריונים חיצוניים ופנימיים. להלן תוצג רשימה חלקית של הקריטריונים ויפורטו הליקויים העיקריים בכל אחד מהם.
קריטריונים חיצוניים
קריטריונים חיצוניים כוללים שיקולים שאינם נוגעים לגרסאות עצמן אלא להיבטים כלליים באשר לעדים שבהם משתקפות הגרסאות השונות.
לקריטריונים אלה יש המוסיפים גם שיקולים גאוגרפיים באשר למיקומם של הממצאים השונים.
קריטריונים פנימיים
מאחר שתקפותם של הקריטריונים החיצוניים הוטלה בספק, הקריטריונים העיקריים שבהם יש להתחשב הם אלה הנוגעים לתוכן של הבדלי הגרסאות, ובעיקר השניים הבאים:
לסיכום, הכללים שהוצגו, פנימיים וחיצוניים כאחד, לוקים כולם בחסר, אם בסובייקטיביות שבהם, אם באופי הלא-מעשי של השימוש בהם, אם באי-הרלוונטיות שלהם לרוב גדול של הבדלי הגרסאות ואם בעובדה שההיגיון העומד מאחורי חלקם איננו חד משמעי. ממילא, את עבודת חקר הנוסח לא ניתן להגדיר באמצעות כללים חד משמעיים, אלא עבודה זו נסמכת בעיקר על האינטואיציה של החוקר ומידת השכנוע שיש בנימוקיו באופן מקומי לכל הצעה והצעה.
ביקורת הנוסח והביקורת הספרותית
הביקורת הספרותית של המקרא (המכונה גם "הביקורת הגבוהה") עוסקת בשאלות מקיפות הנוגעות לזמן חיבורם של ספרי המקרא, מבנה היצירות ואחדותן, זהות מחבריהן ומידת האותנטיות שלהן. לצורך עבודתה נשענת הביקורת הספרותית על תחומי מחקר שונים כגון בלשנות, תורת הספרות, היסטוריה, גאוגרפיה וכן על ביקורת הנוסח. באופן עקרוני, דרכיהן של הביקורת הספרותית וביקורת הנוסח אינן אמורות להיפגש הואיל והן עוסקות בשלבים שונים בתולדות הטקסט המקראי. בעוד הביקורת הספרותית עוסקת בשלבי היווצרותו של הטקסט עד ל"השלמתו", הרי שביקורת הנוסח עוסקת בעיקר בשלב של העתקת הטקסט השלם, דרכי מסירתו ותולדות נוסחיו. נקודת המפגש בין שתי הדיסציפלינות נוצרת כתוצאה מהעובדה שההפרדה בין השלבים היא תאורטית בלבד, בלא כל אפשרות ממשית לסמן נקודת זמן החותמת את שלב החיבור ופותחת את שלב ההעתקה. העתקת הטקסטים החלה גם קודם השלמת מהדורתם הסופית של הספרים, אם הייתה כזאת, ובמקביל, גם לאחר הוצאת מהדורה מוגמרת מידיו של הסופר ומסירתה, המשיכו סופרים אחרים לתקן, להגיה, להוסיף ולהשמיט.
באופן זה, חילופי גרסאות עשויים להעיד על שלבים מוקדמים מאוד בגיבושו של טקסט. גם כאשר הופצו מהדורות סופיות של ספרים שונים הן לא הצליחו לשרש לחלוטין את המהדורות החלקיות שהופצו לפני כן בצורה מוגבלת יותר. בעבר לא התקיימו עדויות עבריות התומכות בהשערה בדבר מהדורות קדומות, אך מצב זה השתנה עם גילוי מגילות מדבר יהודה. גם לאחר גילוין, מספר הדוגמאות עליהן ניתן לבסס השערה זו מוגבל, ועם זאת יש בו כדי להעלותה לרמת סבירות גבוהה. בין "המהדורות החלקיות" ניתן לציין את נוסחו הקצר בשישית של תרגום השבעים לספר ירמיהו, נוסח המשתקף גם במגילות קומראניות עבריות, נוסחים קצרים של תרגום השבעים ליהושע ויחזקאל החסרים שכבת עריכה דקה בת 4–5 אחוזים וכן חסרונם של פסוקים המזוהים כתוספות דויטרונומיסטיות במגילה קומראנית של ספר שמואל, שמשקפת אולי שלב ביניים בעריכת הספר.
הדוגמה הבולטת ביותר לתרומתה של ביקורת הנוסח לביקורת הספרותית מצויה ב-, בסיפור הקרב בין דוד וגלית. בנוסח המסורה של סיפור זה קיימות סתירות רבות, כפילויות וכיוצא בזה, במיוחד הסתירה לכאורה שבין ל. תופעה זו יוצרת רושם של נוסח אקלקטי, ומזכירה את המצב שמדגישה הביקורת הספרותית בסיפורי התורה. אך בעוד בתורה יכולה הביקורת הספרותית רק לשער ולשחזר את הדרך בה שולבו מקורות שונים ליצירת נוסח משולב, הרי בסיפור דוד וגלית מספקת ביקורת הנוסח עדות ברורה לדרך בה נערך הסיפור, באמצעות השוואה לתרגום השבעים. תרגום השבעים לסיפור כולל רק כמחצית מהפסוקים הקיימים בנוסח המסורה: – ; ; ; ;. פסוקים אלה יוצרים סיפור עצמאי, ויתר הפסוקים המופיעים בנוסח המסורה יוצרים גם הם נוסח העומד בפני עצמו. קריאת הפסוקים שבתרגום השבעים לבדם פותרת את כל הקשיים הקיימים בנוסח המסורה. אמנם יש חוקרים הטוענים כי מדובר בתרגום שנעשה מתוך מגמה להחליק את החספוסים הקיימים, אולם העובדה כי הפסוקים שכן תורגמו, תורגמו בנאמנות מילולית גמורה למקור ובאופן הזהה לנוסח המסורה מעידה, לדעת חוקרים כמו אלכסנדר רופא ועמנואל טוב, כי לפני המתרגם עמד נוסח עברי קצר בהרבה. הפרדה בין הפסוקים הקיימים והחסרים בתרגום השבעים מגלה כי למעשה מדובר בשתי גרסאות שונות של הסיפור העומדות בזכות עצמן בתוספת של פסוקי עריכה. על פי ההשערה, אחד העורכים המאוחרים של הספר (לכל הפחות, מאוחר מזמן יצירת המצע העברי עליו התבסס המתרגם היווני) צירף את שתי הגרסאות הללו יחד כדי לשמור על שני נוסחים שעמדו לפניו, וכך נוצר הנוסח האקלקטי הקיים לפנינו.
התייחסות דתית לביקורת הנוסח
בעת החדשה הלך ונתמעט מספרם של היהודים המסורתיים שעסקו בשאלות ביקורת הנוסח. גם פרשן כשד"ל, שנתפס כמי שנמצא על התפר שבין אורתודוקסיה לרפורמה, מיעט, דווקא מתוך עיון והשוואות, בחשיבותם של עדי הנוסח השונים ונמנע מלהציע תיקוני נוסח באשר לתורה. רד"צ הופמן, פרשן מקרא חשוב שחי בגרמניה בסוף המאה ה-19 שלל גם הוא את העיסוק בביקורת הנוסח, דווקא מתוך היכרות מעמיקה איתה. מניעים אנטישמיים שהיו בבסיס פעולתם של כמה מחוקרי הנוסח במאה ה-19 תרמו אף הם להסתייגות מהדיסצפלינה כולה.
האדמו"ר החסידי ר' יצחק אייזיק ספרין הסביר את החילופים בתוך נוסח המסורה כנובעים מספרים שונים שמסר משה לשבטי ישראל השונים. בעזרת הקבלה הסביר כי הניואנסים השונים משקפים איכויות נפשיות שונות של השבטים השונים. עם זאת, הוא לא עסק כלל בהתייחסות לנוסח חוץ-מסורתי כלשהו.
דמות מרכזית בהתייחסותה לביקורת הנוסח בעולם הרבני-אורתודוקסי של המאה ה-20 הייתה הרב מרדכי ברויאר. שניים מהענפים המרכזיים של פעילותו של הרב ברויאר נגעו לצמתי המפגש של האמונה והביקורת - הביקורת הספרותית הגבוהה וביקורת הנוסח הנמוכה. בהיבטי הביקורת הגבוהה פרסם הרב ברויאר את שיטתו בדבר תורת הבחינות שהיא מעין אימוץ אורתודוקסי של תורת התעודות. עיסוקו בתחום הנוסח נוגע בעיקר לעבודתו על ההדרת נוסח מתוקן של התנ"ך בנוסח המסורה, מפעל בן כמה שלבים שנמשך לאורך כל שנות פעילותו. כל עוד השאלה שעמדה על הפרק הייתה ההכרעה בין נוסחי המסורה, היה נכון הרב ברויאר להכריע אפילו כנוסח יחיד נגד נוסחים מרובים, על סמך השערות מחקריות לגבי אמינותו של אותו נוסח. אך באשר להגהות בנוסח המקרא שאינן נסמכות על נוסח מפורש, כתב:
קדושתו של נוסח המקרא הנמצא בידינו - על כל שיבושיו, אם ישנם - נובעת מתוך הסתכלות מטא-היסטורית על הדרך שבה נתקבל נוסח זה בכל העולם היהודי. בהיעדר עדויות חד משמעיות הופכת דווקא השיטה הרובנית אותה תיארו חז"ל לדרך האמיתית ביותר לשיטתו, הואיל והיא נאמנת לכללים ההלכתיים הרגילים:
מבחינת העולם הנוצרי-קתולי, בשנת 1943 פרסם האפיפיור פיוס השנים עשר אנציקליקה (מכתב אפיפיורי) ובה אישר את השימוש בביקורת הנוסח של כתבי הקודש.