cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם מאפו
השפעתו של מאפו
כתב ראובן בריינין: "עתה שהספרות היפה בכלל התפשטה בכמה לשונות בין רוב עמנו – עתה כעבור כמעט יובל שנים מן העת ההיא, קשה לנו לחוּש ולהרגיש אף מעין ששים שבששים מאותו הטעם המיוחד שהרגישו וטעמו הקוראים העברים במחזות ה'אהבת-ציון'. הספור הזה עקרם מעולמם השפל, הסיח את דעתם מהקטנות הנמבזות שהיו שקועים בהם עד אזניהם ויביאם בדמיונותיו וחזיונותיו לעולם חדש, ובזה עורר את כחותיהם הרוחניים הנרדמים. אם נבוא לשפוט היום את ה'אהבת-ציון' על פי ערכו מצד האמנוּת, הרגשת-היופי וחקירת הנפשות העושות בו, אז נִוָּכח כי הוא ספור בינוני. אולם אם נשפוט אותו על פי הפעולה שפעל בדורו להרחבת ההשכלה האנושית ויחד עם זה להרחבת האהבה לשפת עבר ולציון, אז תֵּחשב בעינינו הופעת ספור זה למאורע רב-תוצאות ולעלילה פורִיָה מאוד. ואם נשוֶה את השפה היפה שבה כתוב ה“אהבת-ציון” לשפה העברית שכתבו בה אז יתר הסופרים, אז נשַלם להמסַפר גם היום מס השתוממות". כתב שלום שטרייט: "ומאפו, זה שנחשב לאבי הרומנטיקנים בספרותנו? אמנם, לא יוכל שום אדם להפשיט מעל הספרים 'אהבת ציון' ו'אשמת שומרון' את אדרתם הרומנטית. אולם למתבונן היטב יתברר, שאם אמנם תוכן הספרים הללו הנהו רומנטי במובן הכי פּרימיטיבי וחיצוני – בזה שהם נראים בעצמם כאלמנט של העבר הקדום, וספוגים גם רגשות געגועים לימות התפארה הללו – הרי תפיסתו האמנותית של מחברם אינה אלא ריאליסטית. איני חושש לומר: הספר 'אהבת ציון' יותר משהרחיב אצלנו את ההשגה הרומנטית, היה בספרותנו הספור הריאליסטי הראשון של תקופת-חיים קדומה, שנתן לספרותנו את הדחיפה הנמרצה למסלולה המציאותי. לא נמצאו למאפו, כידוע, תלמידים רומנטיקנים שילכו בעקבותיו ויבחרו להם כמוהו תוכן היסטורי, מפני שב'אהבת ציון' יותר חשוב ויותר מצוין היה ההוי בתור דוגמה בשביל בנין הספרות הריאליסטית ההווית, מאשר הצד הרומנטי הכלול בתוכן ההיסטורי ובסגנון התנכ"י. וכל כמה שיראה הדבר כפרדוקס, הרי זוהי עובדה: ההמשך הטבעי והמודרג של מאפו היה דווקא מנדלי, ולא פרץ".
הרעיונות הרומנטיים-לאומיים שבספרי מאפו שימשו כבסיס רעיוני לתנועה הציונית. דוד בן-גוריון הצהיר באוטוביוגרפיה שלו שלצד אוהל הדוד תום, אהבת ציון היה הספר שהרשים אותו ביותר בנעוריו, ושהגביר בו "את הערגה לארץ ישראל". כדוגמה אחת מני רבות, דברי משה לוין על השפעת "אהבת ציון" על הנוער בעיירת הולדתו שבפולין, סמוך לתקופה של הצהרת בלפור: "השפעה גדולה מאד על תלמידינו ועל צעירינו הייתה בייחוד לשלשת הספרים, שהובאו על ידינו אל הספרייה שנוסדה בעיירתנו: 'אהבת ציון' של אברהם מאפו, 'שירת הזמיר' של בוקי בן יגלי, 'מסע לארץ ישראל בשנת ת"ת' של א. ל. לוינסקי. התיאורים הנהדרים מחיי בני עמנו בימים מקדם וכן תיאורי הנופים מרהיבי העין של ארצנו, שבספר 'אהבת ציון', העמיקו לחדור אל לבותיהם של בנינו ובנותינו, ועוררו בהם אהבה בלי מצרים לארצנו היקרה. רבים מתלמידינו ידעו חלק גדול מהתיאורים הנפלאים הללו על פה... לעיתים לא רחוקות אפשר היה לראות נער או נערה השקועים בקריאת אחד הספרים האלה ועל לחייהם מתגלגלים ויורדים נטפי דמעות - דמעות געגועים, דמעות ילדי תום יקרים ותמימים, הנכספים למולדת".
סגנונו של מאפו
להלן תמונה אידילית אופיינית מ"אהבת ציון":
כתב שמואל ליב ציטרון: "מאפו עומד בסגנונו העברי יחיד ובודד בספרותנו. לא היה סופר לפניו, ועד היום גם לאחריו, שסגל לו את לשון המקרא כמאפו. מימות 'המאספים' לא חסרו, אמנם, כותבי 'מליצה' אצלנו, אבל זו הייתה מליצה מלאכותית, אם יורשה לומר כך, מטלית טלואה משברי-פסוקים, שאינם מתאחים, בעוד שלשונו של מאפו היא מקורית, טבעית-ביבלאית, וברק ועוז לה, המזכירים לנו את שפת הנביאים... נבראת אצלנו האילוזיה, כי אנחנו רואים כאן לפנינו את קלסתר פני החיים הישראליים כצורתם וכהויתם לפני אלפים וחמש מאות שנה. אבל מובן מאליו, כי יש תנאי קודם לבריאת אילוזיה זו, והוא -- ידיעת כתבי-הקדש, ששמשו סמך וסעד להצייר ושמהם ינק את שירת-העבר. מי שאינו יודע את המסופר בתנ"ך, המקור היחיד והמיוחד להכרת אותם חיים הקדמונים, אין לו שום קריטריון לבקש על פיו את האמת המציאותית בספוריו ההיסטוריים של מאפו, ובקראו את הדברים הוא נדון מלמפרע להיות מגשש באפלה ותועה בין אמונה ופקפוק".
לדוגמה, פסקא מ"אשמת שומרון" הכתובה ברוח המקרא ומליצתו: כתב פישל לחובר: "כל ה'משכילים' שקדמו לאברהם בן יקותיאל מאפו, וגם אלה שהיו בימיו, כולם אהבו את התנ"ך, וספרי הנביאים והכתובים היו לכולם מעין לא-אכזב, אשר אליו ירדו והתקדשו בו והטהרו מאבק הדורות וממנו הרוו את צמאונם ליופי ולחיים; אולם לא היה ביניהם אף אחד שידע כמאפו להקשיב לשפת המעין הטמיר, לשמוע לקול לחש הגלים, להמית סודם – סוד בראשית... לא די למאפו ביפה, שהוא יפה בעלמא, אלא עליו להיות גם נשגב. עליו להיות מעורר את הרגשות, מעלה אותם ומרוממם. על הרגש להיות רגש כביר, המביא את האדם לידי תמהון והשתוממות. הטבע, כמו שרואה אותו מאפו, לא זה בלבד שהוא שופע רוב טובה וברכה, אלא שהוא גם שופע חיים; הוא לא רק משביע את עיניו ואת לבו של האדם, אלא גם מעורר אותו למחשבות ורגשות, מוציא אותו מעולמו הקטן והפשוט ומכניס אותו לעולם יותר גבוה ונעלה. לא תמונה של מישור יפה ורחב, רב האור והצל, מגולל לפנינו מאפו בספוריו, אלא הוא עולה אתנו הרים ויורד גבעות, בכל אשר אנו פונים הרים מסביב לנו או מראות ומחזות נשגבים אחרים, המביאים אותנו לידי השתוממות ולידי התפעלות. גם בני האדם אשר בספוריו מביאים אותנו לידי השתוממות כזו. הרעים כמו הטובים, כי הרעים הם רעים מאד ומכוערים מאוד, והטובים הם טובים מאד וגם יפים מאד (הטוב והיפה הם למאפו תארים נרדפים). בחרדת לב אנו מתבוננים למעשה הרב של אמנון הרועה, הנלחם עם הארי, למען הצל נפש יפה ונקיה, ולמעשי עוזיאל הבודד, הבא לשכון בין כפירים והררי-טרף, הכל מעורר פה את לבנו ואת נפשנו ומביא אותנו לידי התעוררות. התעוררות זו מלאים כל ספוריו של מאפו. בני האדם שבספוריו של מאפו מתפללים, לא רק ערב בוקר וצהרים, אלא כפעם בפעם הם שופכים את שיחם לאלהים. הם מודים ומשבחים לו על רוב טובה ומפללים ומתחננים אליו בימי רעה. נפשם מלאה התעוררות והיא מתרוממת כפעם בפעם ועולה ומשתפכת למעלה. כל פה מלא פה תפלה. מתפלל עוזיאל הבודד, מתפללת שולמית החמודה ונושאת כפיה למרום, מתפללת גם אלישבע היפה, מתפלל גם ירוחם וכן רבים אחרים, כולם מתפללים ותפלתם רחמים ותחנונים וגעגועים ווידויים... גם האהבה שספוריו של מאפו יש בה מעין ודוי והשתפכות של נפש הקשורה ודבקה בנפש אחרת..."
אברהם מאפו האיש
אברהם מאפו היה אדם חכם, חוזה ומשורר אשר שאר רוח אמיתי לו, איש שמידותיו תרומיות: טוב לבב, עדין נפש, מתון בהליכותיו.
הסופר אברהם שלום פרידברג כתב עליו: "עטו היה חד וידקור בו את הקנאים והמופקרים, אולם לשונו הייתה רכה והליכותיו עם הבריות נעימות בדברו את איש לא הרים מעולם את קולו ולא התרגז. פניו ועיניו הפיקו טוב-לבבו, רעוּתו ותמימותו אשר יקר היה למצוא כמוהם; עליו הננו יכולים באמת להמליץ את השבח: 'איש בלי מְרַרָה'". הסופר אברהם קפלן תיארו: "קולו בנחת נשמע ואמרותיו צרופות ונעימות. בשלום ובמישור התרועע את כל אדם. לא גבה לבו ולא רמו עיניו, לא דבר שוא ולא נשבע אל חנם. לא קצף, לא קלל ולא נשא חרפה על כל איש. יש אשר עלה חמתו באפו, והייתה חמתו עד רגע כאכל אש קש יבש. לא הֵרע לאיש ולא התחרה את בעל אף ומבקש מדנים, וירחק מאד מאנשי כחש אשר לא אמוּן בם. לו היה לב טוב ונפש ברכה, ותמיד פעמתהו רוח חנינה וחמלה. הוא אהב את עמו בהֵראותו לו מעוּטר במוסר מישרים ובמדות טובות כחק לישראל מעולם. ויתעב מאד מזמותיהם ותהפוכותיהם השנואות והבזויות. לא שגה ביין ולא תעה בשכר, אף לא עִשֵׁן רק לעיתים רחוקות, ואך למצער הביא סיגַרה אל פיהו. ואולם היה נפתה בדעתו להאמין לכל איש אשר ידע לצודד לבו בחלקות שפתיו, ופעמים רבות נראה מתהפך בדעת פעם כה ופעם כה (אונשטאנדהאַפט), ורק מֵתִתו אומן לאיש ואיש אשר פתהו במתק שפתים דולקות וירמהו, כי כל אדם היה בחזקת כשר בעיניו, עד אשר נודע לו כי פיו ולבבו יִפרדו לשני קצות".
כתב ראובן בריינין: "הוא היה איש בעל תכן פנימי. בלבבו היה עולם מיוחד, עולם יותר יפה ונאה מהעולמות אשר ראה סביבו: מסביבו היו אנשי סחר-ומכר או עובדים ובעלי-מלאכות פשוטים, מפלפלים צנוּמים, הוזים יבֵשים ומשכילים בעלי-חמר, – והוא היה אחד החולמים הגדולים אשר לעמנו. הוא ראה את חלום העבר הגדול והיפה, וגם את חלום העתיד. ולולא בעלי-החלומות הנאים האלה שעמדו בקרבנו בכל דור ודור, כבר היה נִתק פתיל חיינו הלאומיים. אלו היה מאפו חַי בסביבה רוחנית אחרת ובתנאי-חיים אחרים היה מספיק לו כישרונו הטבעי להרימו עָל בקרב האמנים-היוצרים הגדולים של האנוּשיוּת הנאורה".
ישראל טלר
ישראל הלוי טֶלֶר (לעיתים בכתיב היידי, שנהג בזמנו: טעללער; בלועזית: Teller; י"ב בכסלו תקצ"ו, 3 בדצמבר 1835, זלוצ'וב, גליציה – ט"ז בכסלו תרפ"ב, 17 בדצמבר 1921, רחובות) היה מורה וסופר עברי, מראשי קונגרס פוקשאן, מאנשי העלייה הראשונה.
ביוגרפיה
ישראל טלר נולד בסוף שנת 1835 בזלוצ'וב שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בן ליהודה טלר ואח לצבי אלעזר טלר. בשנת 1865 עזב את גליציה עבר לצ'רנוביץ שבבוקובינה, ויחד עם חברו דוד צבי מילר למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו. היה מורה לעברית, תחילה בבוטושאן שברומניה, ובהמשך בגאלאץ, לשם עבר לאחר נישואיו למינה. טלר בא ממשפחה של חסידים נלהבים, אך בעצמו היה לאיש תנועת ההשכלה. לאחר פרעות "הסופות בנגב" בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 זנח את תנועת ההשכלה והצטרף לחובבי ציון. ובמסגרת זו לקח חלק בקונגרס פוקשאן (באותה תקופה לימד עברית בפוקשאן). הוא רצה לעלות לארץ ישראל יחד עם החלוצים שהקימו את זכרון יעקב, אך מנעו בעדו ושכנעו אותו שבלעדיו עלול הארגון ברומניה להתמוטט. הוא כיהן כמזכיר "חובבי ציון" ויו"ר אספת חובבי ציון שהתקיימה בעיר בראילה ב-1896. בסופו של דבר עלה ארצה בשנת 1897 יחד עם בנותיו צילה, אנה (חנה) וליזה (לאה), ואילו בנו, היינה, נשאר בחו"ל. הבן ביקר את המשפחה במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה ה-20, אולם בחר לחזור לחו"ל ונספה בשואה.
טלר התיישב במושבה רחובות והיה בה למורה ולמומחה גדול בדקדוק. הוא ניהל מאבקים על הדרך הנכונה לדבר בעברית המודרנית, וכתב ספר בשם "תורת הלשון". בנו הצעיר, יהודה, מת בגיל 24 מכלבת בקהיר, ולזכרו כתב את הספר "בן אוני" (יפו תרע"ד). ישראל טלר כתב ופרסם שירים ומאמרים רבים.
בתו צילה נישאה למשה סמילנסקי. בתו חנה (אנה) נישאה לשמואל בן אהרן מרדכי פריימן. בתו לאה עליזה (ליזה) נישאה לטוביה פדובה, בנו של מרדכי פדובה (מראשוני חובבי ציון וממארגני ועידת קטוביץ, מהראשונים שרכשו אדמה ברחובות מחברת "מנוחה ונחלה"), חקלאי ברחובות, ממייסדי קופת חולים עממית.
חתנו, משה סמילנסקי, הגדירוֹ כ"אחד 'המוהיקנים האחרונים' של הדור הראשון לספרותנו החדשה, אשר השפה העברית והספרות העברית היו להם לקדושה, לדת".
נפטר בחורף תרפ"ב (דצמבר 1921).
ברחובות נקרא על שמו הרחוב היורד מאחורי התחנה המרכזית לרחוב הרצל (הרחוב הראשי).
מנחם אשכנזי
מנחם אשכנזי (6 באוגוסט 1934 – 13 בנובמבר 2000) היה שופט כדורגל ישראלי. האסייתי הראשון ששפט במשחקי גביע העולם לכדורגל, במונדיאל 1966. אחד מנציגיו הבולטים של הספורט הישראלי בשנות ה-50 של המאה ה-20 ושנות ה-60 של המאה ה-20.
קורות חיים
מנחם אשכנזי נולד בבולגריה בשנת 1934 ועלה לארץ עם הוריו בשנת 1936. בנעוריו, בגיל 16 הצטיין כשחקן כדורגל בקבוצת הנוער של המועדון הפועל פתח תקווה. אולם בעקבות פציעה חמורה ברגל נאלץ להפסיק את הקריירה שלו התחרותית.
אשכנזי הוסמך כשופט בשנת 1957, והוא נחשב לבכיר השופטים הישראלים בשנות ה-60. בשנת 1964 הוסמך כשופט בינלאומי ובאותה שנה, כשהוא בן 30 בלבד, שפט את משחק גמר אולימפיאדת טוקיו. שנתיים לאחר מכן נבחר על ידי פיפ"א לשפוט במשחק רבע הגמר של מונדיאל 1966 בין ל. לפרק זמן פעל בארצות הברית כשופט במשחקי האליפות לכדורגל מקצועי שם.
במשחקים האולימפיים בטוקיו בשנת 1964 שפט בסך הכל בארבעה משחקים: במשחק בין ארגנטינה וגאנה שנגמר בתיקו 1:1, ברבע גמר במשחק בין הונגריה ובין רומניה (2:0 לטובת הונגריה), אחר כך בחצי הגמר במשחק בין צ'כוסלובקיה ובין הקבוצה הגרמנית המאוחדת (שהסתיים בניצחון צ'כוסלובקי 2:1) ובשלב הגמר את המשחק בין צ'כוסלובקיה ובין הונגריה - שבו ניצחה הקבוצה ההונגרית 2:1.
במונדיאל 1966 באנגליה שפט במשחק בין צרפת ובין מקסיקו (1:1) וברבע הגמר במשחק בין הנבחרות של פורטוגל וצפון קוריאה שהסתיים בניצחון הפורטוגלים 5:3. בנוסף אשכנזי עמד לרשות פיפ"א כדי למלא במקרה הצורך תפקיד של עוזר שופט, מה שקרה במשחק נוסף בשלבים ההתחלתיים של האליפות.
מנחם אשכנזי שפט ב-45 משחקים בין ארציים וניהל 450 משחקי כדורגל במסגרת הליגה הישראלית. אחר שבשנת 1984 פרש משיפוט פעיל, המשיך להיות מעורב בפעילות באיגוד השופטים, ושימש כחבר בוועדה המקצועית של האיגוד וכמבקר שופטים בליגות הבכירות ובמשחקי הנוער והנערים.
אשכנזי התגורר בפתח תקווה ועבד למחייתו בחברת הגז אמישראגז.
מנחם אשכנזי נפטר בגיל 66 בשנת 2000 משטף דם במוח לאחר ניתוח שעבר בראשו. אלמנתו היא בת למשפחה יהודית מהונגריה. אשכנזי הוא אחיו הבכור של משה אשכנזי (1940-2012), שאף הוא היה שופט כדורגל.
ישראל באולימפיאדת הנכים רומא (1960)
משלחת ישראל לאולימפיאדת הנכים רומא כללה 24 ספורטאים שהתחרו ב-3 ענפי ספורט.
באולימפיאדת רומא התחרו נפגעי עמוד שדרה בלבד. אל משלחת נכי צה"ל צורפו ארבעה ספורטאים נפגעי שיתוק ילדים מאיל"ן. בין חברי המשלחת חברי נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים וספורטאים שהתחרו בתחרויות אישיות בענפים אתלטיקה, טניס שולחן ושחייה.
הנבחרת זכתה במדליות בשלושה ענפים: מדליות כסף בשחייה ובטניס שולחן ומדליות ארד בשחייה ובכדורסל כיסאות גלגלים. מדליית הכסף בשחייה הוענקה למתי אנג'ל שהשתתפה במשחה 25 מטר חזה ברמת קושי מספר 1 שבה התחרו שתי מתמודדות בלבד.
מתקן שיגור (יצירת אמנות)
"מתקן שיגור" היא יצירת אמנות, שיצר האמן הישראלי גדעון גכטמן בין השנים 2006–2008.
תיאור
רקטות ה"קסאם", שיוצרו על ידי ארגוני הטרור הפלסטינים ברצועת עזה על ידי שימוש בחומרים מאולתרים, הוכנסו לשימוש החל משנת 2001. העיסוק של גכטמן ברקטות אלו בא על רקע השימוש הגובר בהם בשנים 2006–2008.
"מתקן שיגור" שיצר גכטמן, הוא מערך של דגמי הרקטות, מעמדי שיגור וקופסאות אחסנה מעץ. אלו נבנו ושוכללו בהדרגה והוצגו לראשונה בתערוכת זוכי פרסי משרד התרבות והספורט במוזיאון פתח תקווה לאמנות בשנת 2006 (25 בינואר–25 במרץ). בתערוכה זו הוצגו שלושה דגמי-אב לטילים, מתקני תצוגה ומארז עץ אחד. בתערוכה "Dead-Line" בית קנר בראשון לציון בשנת 2007 (2–5 ביולי) הוצגו דגמי האב ורקטות צבועות בשילובים של אדום, ירוק, שחור ולבן, המהווים את הצבעים בדגל הפלסטיני. ובשנת 2008 הוצג המערך השלם כתערוכת יחיד בגלריה שלוש בתל אביב-יפו (18 בספטמבר-1 בנובמבר). בשנת 2011 הוצגה העבודה בתוך שתי קופסאות אחסנה סגורות, במסגרת הביאנלה בהרצליה 20-10 באוקטובר.
עמינדב אלטשולר
עמינדב אלטשולר (תרס"א, 1901 - ג' בניסן תשכ"ח; 1 באפריל 1968) היה איש "ההגנה", שותף לגאולת אדמות הנגב.
מתקן שיגור (יצירת אמנות)
תיאור
המערך מציג גם הרהור על שימורו של מעשה האמנות – תמה בולטת נוספת ביצירתו של האמן. אף על פי שדגמים אלו הם עקרים, עדיין הם מכילים את כל הדרוש לאחזקתם: מתקני שיגור, המהווים גם כני תצוגה וארגזי נשיאה מעץ, המאזכרים ארגזי עץ המשמשים לאחסון פסלים ויצירות אמנות במוזיאונים.
עמינדב אלטשולר
תולדותיו
נולד ברחובות, בנם הצעיר של מחלה ויצחק זאב אלטשולר, מחלוצי העלייה הראשונה, שהיו ממייסדי המושבה. בשנת 1918 התנדב אלטשולר לגדודים העבריים. בשנים 1923-1920 עסק באימון שוטרים בעיר טבריה, ולאחר מכן שירת במשטרה העברית של תל אביב עד 1930. היה חבר בהגנה.
מתקן שיגור (יצירת אמנות)
תיאור
עבור תצוגה בגלריה שלוש הדפיס גכטמן חוברת טכנית המדגימה איך לבנות ולעטר את "מתקני השיגור". חוברת זו, המכילה מפרטים טכניים, מהווה, כפי שכתב אבשלום סולימאן, דגם לאופן שבו יכולות עבודותיו של גכטמן להיות מופצות גם ללא נוכחות הפיזית של האמן.
עמינדב אלטשולר
תולדותיו
בשנת 1930 הצטרף אלטשולר למשה סמילנסקי במשימת גאולת קרקע בנגב. הוא דיבר ערבית על בוריה, הכיר את מנהגי הבדואים ונודע בכינוי חווג'ה אמין. הדבר סייע לו ליצור קשרים עם ראשי ההנהגה המקומית בנגב ובעזה, וכך יצר חוזי קנייה לכשישים אלף דונם של קרקעות שהיו בבעלות ערבית. בעקבות משבר כלכלי שפקד את היישוב, נבצר מסמילנסקי לקיים את החוזים ולשלם את סכומי הכסף למוכרים הערבים, וגאולת הקרקעות הועמדה בסכנה. קיום ההסכמים עבר לידי הקרן הקיימת לישראל, ואלטשולר המשיך לעסוק בתחום זה בשליחותה.
מתקן שיגור (יצירת אמנות)
תיאור
ברשימת ביקורת בעיתון "הארץ", קשר עוזי צור את העבודה אל מכלול עבודתו של גכטמן, העסוקה בהתמודדות עם מוות ועם מערכי הנצחה:
רחוב ארלוזורוב (תל אביב)
רחוב ארלוזורוב הוא רחוב רוחב ראשי בצפון הישן של תל אביב המוביל מחוף ימה של תל אביב וממשיך מזרחה עד רחוב על פרשת דרכים בו נמצא מסוף 2000. קצהו המערבי של הרחוב הוא בחלקו הדרומי של גן העצמאות, ובנקודה זו שכן בעבר בית קברות מוסלמי. בסמוך למקום נרצח ב-1933 חיים ארלוזורוב, ולכן נקרא הרחוב על שמו.
עמינדב אלטשולר
תולדותיו
בהכירו את שפתם ומנהגיהם, התרועע אלטשולר עם בני השבטים הבדואים בנגב ועם נכבדי הערבים בבאר שבע ועזה, והדבר סייע לו לשאוב מהם מידע לצורך פעילותו. כאשר שמע כי שטח אדמה גדול בדרך לבית גוברין, שהיה שייך לעשיר ערבי, עומד להימכר לבנק הערבי, מיהר להגיע אל בעל האדמות ועל דעת עצמו נקב בסכום גבוה יותר מזה שהציע הבנק הערבי. רק לאחר מכן השיג את הסכמת יוסף ויץ (שהיה גיסו) לעסקה וסכומי הכסף גויסו לצורך ביצועה. על אדמות אלו הוקם הקיבוץ גלאון.
לאחר קום המדינה המשיך אלטשולר להתגורר בנגב ועבד בשרות האפוטרופוס לנכסי נפקדים. בשנת 1952 שב לרחובות והתמנה לממונה על השמירה במושבה.
משפחתו
אלטשולר היה נשוי לפנינה בת אליעזר וולטוך. בנותיהם: אביבה קופרמינץ, אמו של האמן יורם קופרמינץ, ודליה פלד.
רחוב ארלוזורוב (תל אביב)
אתרים בחלקו המזרחי
לאורך כל הרחוב, מתחנת הרכבת תל אביב מרכז ועד רחוב בן-יהודה, מתוכנן להיסלל הקו הסגול של הדנקל שהחל ב-2015 והוביל לשינויים בהסדרי התנועה ברחוב.
עמינדב אלטשולר
משפחתו
אחיו הוא נקדימון אלטשולר, אביו של גדעון אלטשולר. גיסיו, נושאי אחיותיו, הם: יוסף ויץ וגרו גרא.
יונתן הדס
יונתן הדס (נולד ב-18 בנובמבר 1986) הוא קלרניתן ישראלי, נגן קלרינט בס ראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית משנת 2010, וחבר באנסמבל מיתר מאז הקמתו בשנת 2005.
יונתן הדס החל את לימודי הקלרינט בקונסרבטוריון רמת גן, אצל המורה שרה אלבז והמשיך בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב ובתיכון לאמנויות תלמה ילין. כן ניגן ביחידת הנגנים המצטיינים של המרכז למוזיקה ירושלים, והמשיך בשירות בצה"ל במעמד של מוזיקאי מצטיין. הוא למד בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב אצל ריצ'רד לסר ויבגני יהודין. במסגרת לימודיו לתואר שני באקדמיה למוסיקה ולמחול ירושלים, השתתף בתוכנית חילופי סטודנטים ולמד עם הפרופ' וולפגנג מאייר בבית הספר הגבוהה למוזיקה קרלסרוהה בגרמניה.
יונתן הדס השתתף בכיתות אמן בהנחיית קלרינטנים ידועי שם, ביניהם שרון קם, עלי אבן, גיורא פיידמן, אנתוני פיי, מיטשל לורי, פיליפ קופר, סבינה מאייר ועוד, והופיע בפסטיבלים רבים בישראל ובחו"ל. הדס מרבה לנגן מוזיקה ישראלית עכשווית, הופיע בקונצרטים בשידור חי בקול המוסיקה והקליט לטלוויזיה.
משתתף בביצועי מזיקה קאמרית ומוזיקה בת זמננו עם אנסמבלים רבים בהם "תזמורת המהפכה" ואנסמבל המאה ה-21. זכה לציון לשבח בתחרות "ליונס" לקלרינט ובפרס מיוחד על ביצוע יצירה ישראלית בתחרויות האביב 2009. יונתן הוא זוכה מלגות הצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל החל משנת 2003.
ג'ון לורד
דרכו המוזיקלית
לורד היה נגן קלידים, אשר על אף שהיה בין מובילי הרוק הכבד בעולם המוזיקה, דחף גם ליצירת מוזיקה המשלבת מוזיקת רוק עם מוזיקה קלאסית. כבר בראשית חברותו בלהקת דיפ פרפל הלחין מספר יצירות שהביאו לשילוב זה: April, Blind, Anthem. בנוסף לשירים אלו, הוציא לורד בשיתוף הלהקה שתי יצירות תזמורתיות באורך מלא: בשנת 1969 "Concerto for Group and Orchestra" ובשנת 1970 "Gemini Suite". בעקבות חילוקי דעות בין חברי הלהקה לגבי אופייה המוזיקלי הלא-ברור של דרכם, החליטה דיפ פרפל שלא לערב עוד בשיריה מוזיקה שאינה רוק. בעקבות החלטה זו הוציאה הלהקה את אלבומם "IN ROCK", הנחשב ליצירה המוזיקלית השלמה הראשונה בז'אנר הרוק הכבד.
מאז פרישתו מהלהקה שהקים, המשיך לורד להופיע ולהקליט יצירות תזמורתיות. במרץ 2010 יצא אלבומו: To Notice Such Things.
ב-10 באוגוסט 2011 הודיע באתרו הרשמי כי הוא נאבק במחלת הסרטן ולכן הוא לוקח פסק זמן מהופעות. יחד עם זאת, באותה שנה הוציא שני אלבומים: הראשון אלבום בלוז והשני אלבום הופעה תזמורתי.
ג'ון לורד נפטר ב-16 ביולי 2012 מסרטן הלבלב.
אלבומי סולו
החל מראשית שנות ה-70, הוציא לורד מספר אלבומי סולו, בהם השתתפו מוזיקאים רבים:
מוסקו אלקלעי
מוסקו אלקלעי (10 במרץ 1931 – 1 באפריל 2008) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי, חתן פרס אופיר על מפעל חיים ויו"ר אמ"י.
קורות חיים
מוסקו (משה) אלקלעי (Moscu Alcalai) נולד בשנת 1931 ללזר אלקלעי, נצר למשפחת לאון ב. אלקלעי, בבוקרשט שברומניה. משפחתו, שהשתייכה לקהילת הספרדים, הייתה ידועה בתחום ההוצאה לאור וחנויות ספרים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נזרק מבית הספר בשל יהדותו. אביו נשלח לעבודות פרך. לאחר שפוטר מעבודתו בתיאטרון הלאומי הרומני, למד יידיש ומצא עבודה כשחקן בתיאטרון הממלכתי היהודי. אלקלעי למד משחק בפקולטה לתיאטרון של אוניברסיטת בוקרשט וסיים תואר שני. הוא עלה לישראל עם רעייתו בינואר 1962.
לבד מעבודתו כאמן, אלקלעי היה פעיל גם בזירה הציבורית. ב-1986 מונה לחבר המועצה הארצית לתרבות ואמנות במשרד החינוך. שימש כיו"ר אמ"י בשנים 1987–1993, חבר דירקטוריון באקדמיה בצלאל, חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, מייסד פורום היוצרים בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון, ויו"ר המועצה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. ב-2001 ייסד את העמותה לקידום תרבות ישראל-רומניה. בשנת 2003 קיבל פרס מפעל חיים בטקס פרסי אופיר.
אלקלעי היה נשוי לסוכנת השחקנים רודיקה אלקלעי לבית פסקל, במשך 50 שנה. נולדו להם שני בנים, רון ושי. אחותו עדה הייתה אשתו השנייה של ראש עיריית כפר סבא הראשון וחבר הכנסת מרדכי סורקיס. אלקלעי נפטר ב-1 באפריל 2008 עקב כשל נשימתי לאחר סיבוך עם מחלה קשה וניתוח שממנו לא החלים. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בתיאטרון
ברומניה עבד אלקלעי בשנים 1948–1962 בתיאטרון הלאומי בבוקרשט, ולאחר שפוטר משם בתיאטרון הממלכתי היהודי. בישראל, החל משנת 1962 הופיע ב. כעבור שנה עבר לתיאטרון האוונגרד "זווית". לאחר סגירת "זווית", חזר לשלוש שנים נוספות לקאמרי ועזב ב-1971, כדי להופיע בתיאטרון לילדים ונוער החדש של אורנה פורת. בשנת 1975 לאחר שהחליף את יהודה אפרוני בתפקידו הצטרף להבימה. השתתף בין השאר מחזות "החולה המדומה" מאת מולייר, "הדה גאבלר" מאת הנריק איבסן, "הלוויה חורפית" מאת חנוך לוין, חתונת הדמים מאת פרדריקו גרסיה לורקה, "הלילה השנים עשר", "סנג'ר" מאת מוטי בהרב, "מלון קטן בצד" מאת ז'ורז' פדו ומוריס דוולייר (נוסח עברי מאת נסים אלוני), "נמר חברבורות" מאת יעקב שבתאי, "השקיעה" מאת איסאק באבל, "מירל'ה אפרת" מאת יעקב גורדין, "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט, "סאלח שבתי" מאת אפרים קישון, "גן הדובדבנים" מאת אנטון צ'כוב, "קברט", "מלאכת החיים" מאת חנוך לוין, "פצפונת ואנטון", "חגיגת חורף" מאת יוסף בר-יוסף, "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר, "הקוסם מברוקלין" (TheFloating Light Bulb) מאת וודי אלן, "שנים עשר המושבעים" לפי רג'ינלד רוז, "רוחות" מאת איבסן, "סירנו" מאת אדמון רוסטאן, "שבעה" מאת שמואל הספרי, "אויב העם", "אם הבית" מאת הלל מיטלפונקט (הצגת פרינג' בבימוי חגי אייד), הקוסם! מחזמר מאת אורי פסטר, וירון כפכפי, "דולפינים" מאת מאיה שעיה. בשנת 1993 פרש לפנסיה מתיאטרון הבימה אחרי 25 שנה.
קולנוע וטלוויזיה
אלקלעי שיחק בלמעלה מ-50 סרטי קולנוע ודרמות טלוויזיה ישראליים, לרוב בתפקיד משני. בשנת 1967 שיחק ב"ארבינקא" של אפרים קישון לצד גילה אלמגור ויוסי בנאי. ב-1968 שיחק ב"הבן האובד" וב-1970 בסרט נוסף של קישון "תעלת בלאומילך", שהיה מועמד בפרסי גלובוס הזהב, לצד רבקה מיכאלי ואורי זוהר. בשנת 1972 שיחק ב"סלומוניקו" לצד טוביה צפיר ואריה מוסקונה וב-1975 בסרטו של בועז דוידזון "חגיגה בסנוקר" לצד אריה אליאס ובסרטו של אסי דיין "חגיגה לעיניים" לצד יוסף שילוח. ב-1978 שיחק בסרט נוסף של קישון, "השועל בלול התרנגולות" לצד שייקה אופיר. ב-1980 שיחק בסרט "מלך ליום אחד" של אסי דיין. ב-1982 שיחק ב"צלילה חוזרת" וב-1984 ב"עדות מאונס" לצד אורי גבריאל. ב-1985 השתתף לצד אלון אבוטבול ב"בר 51" וב-1986 בסרטו של אמנון רובינשטיין "נאדיה" יחד עם חנה אזולאי-הספרי.
בשנת 1993 שיחק בסרט "נקמתו של איציק פינקלשטיין" לצד משה איבגי וב"מחפשת בעל על ארבע" לצד יהודה ברקן. ב-1994 שיחק ב"הגמל המעופף" ב-1997 ב"אין שמות על הדלתות" לצד חוה אלברשטיין.
בשנת 1999 שיחק בסרט הטלוויזיה האמריקאי "לנסקי", אודות חיו של הגנגסטר מאיר לנסקי שכתב דייוויד מאמט לרשת HBO.
ב-2007 שיחק בסרט "אסקימוסים בגליל". ב-1997 שיחק בסדרת טלוויזיה בשם "קו 300". בשנת 1999 שיחק בסרט "החברים של יאנה", ועל משחקו בתפקיד המשני זכה בפרס אופיר. ב-2001 שיחק בסרט "הארץ הקדושה" לצד אלברט אילוז וב-2001 בסרט הטלוויזיה "זנב של עפיפון". בשנת 2006 שיחק בסרט "מלך של קבצנים" לצד עמוס לביא. בנוסף, השתתף ב"תיק סגור", "מלאכת החיים", "סקפין", "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", "המכון", "סטארט-אפ" ו-"האלופה" בטלוויזיה.
כמו כן, השתתף במספר סרטים זרים, בהם "מדרון" (1970), "בלומפילד" (1971) לצד יוסי גרבר, "שבע פעמים ביום" (1971), "משה נותן החוקים" (1975), "ישו" (1979) בתפקיד מתי, "אישה ושמה גולדה" (1982), "מניו יורק באהבה" (1985), "מחץ הדלתא" (של מנחם גולן) (1986), "לפגוש את ונוס" (1991), "המומיה חיה" (1993), "החיים של ישו", ו"המסעות" (1999) ו"הטנגו של רשבסקי" (2003).
הנצחה
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב דיזנגוף 23 בתל אביב.
ויליאם אגלסטון
ויליאם אגלסטון (באנגלית: William Eggleston; נולד ב-27 ביולי 1939) הוא צלם אמריקאי. אחד הצלמים החשובים במחצית השנייה של המאה ה-20, נחשב כמי שהביא את צילום הצבע לעולם האמנות האמריקאי, בעקבות תערוכה שנויה במחלוקת שהעלה במוזיאון לאמנות מודרנית שבניו יורק בשנת 1976. גוף עבודתו העיקרי עוסק בתיעוד הדרום, אזור הולדתו. ייחודו מתבטא בצבעוניות העזה של תמונותיו, אשר נראות כאילו יצאו מעולם הקולנוע והפרסום.
ביוגרפיה
ויליאם אגלסטון נולד בממפיס, טנסי, בשנת 1939. בגיל 15 נשלח לבית ספר פרטי בבל בקלי, טנסי. את לימודיו הגבוהים החל באוניברסיטת וונדרבילט, בנאשוויל, טנסי, שם למד כשנה. הוא למד סמסטר גם בדלתה קולג', קליבלנד, מיסיסיפי ובאוניברסיטת מיסיסיפי למד כחמש שנים. לימודים אלו לא הובילו אותו לתואר. בתקופה זו החל לגלות עניין בצילום, לאחר שנחשף לספר "הרגע המכריע" של הצלם אנרי קרטייה ברסון. צלם נוסף שהשפיע על גיבוש תפיסת הצילום שלו היה ווקר אוונס. בשנת 1957 רכש את מצלמתו הראשונה ושנה לאחר מכן רכש מצלמת לייקה.
לאחר שצילם תמונות בשחור-לבן החל אגלסטון בשנת 1965 לעשות ניסיונות בצבע על נגטיבים וכעבור שנה החל לצלם תצלומי צבע. תצלומי הצבע שלו ייחודיים בשימושו בצבעים עזים ומלאכותיים על גבול הפרסומת והקיטש. הצבעים נוצרים באמצעות הדפסת דיי טרנספר, ויוצרים חיבור רגשי עז לאובייקטים ולסצנות יום-יומיות.
בשנת 1976 המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, המומה, הציג תערוכת יחיד שלו, באצירתו של ג'ון זרקובסקי. התערוכה נקראה "המדריך של ויליאם אגלסטון" (William Eggleston's Guide), ובמקביל לה יצא לאור ספר תצלומים בשם דומה. אגלסטון היה הראשון שהציג תערוכת צבע במומה. התערוכה נחשבה בזמנה למהפכנית, ובדיעבד ניתן לראות באגלסטון את האמן שבישר את הגעת צילום הצבע לעולם האמנות, טכנולוגיה נתפסה שעד אז כשייכת לעולם הפרסום. צילום הצבע עורר התנגדות, אך בעקבות תערוכה זו התעוררה מאוחר יותר גם הערכה גדולה לתצלומיו ולחידוש אותו הוא הביא לעולם הצילום.
עיסוקים נוספים
הוא זכה לפרסים רבים וכן פרסם ספרים עם תצלומיו. בשל אופיים תצלומיו מככבים גם על עטיפות אלבומים כגון "ביג סטאר", "פריימל סקרים", "סילבר ג'וס" ועוד.
בשנים האחרונות אגלסטון פנה לעסוק גם בעבודות וידאו ארט. הווידאו, כמו צילומיו, הופכים את הבנאלי לעשיר, בעזרת ראייה ייחודית ובאמצעות יצירתיות טכנית. בנוסף על כך בשנת 2005 צולם סרט דוקומנטרי על הצלם בשם 'העולם האמיתי- ויליאם אגלסטון'. הסרט עוקב אחר טיולו דרך קנטקי, לוס אנג'לס וניו יורק, אך בעיקר מתרכז ב"זמן המנוחה" שלו בממפיס, ביתו.
האגם – אור ירח
האגם–אור ירח (באנגלית: The Pond—Moonlight) הוא שמו של תצלום מאת הצלם אדוארד סטייכן.
את התמונה צילם סטייכן בשנת 1904 בממרונק, הסמוכה לעיר ניו יורק, סמוך לבית חברו מבקר האומנות צ'ארלס קפין (Charles Caffin ). בתמונה נראה אגם באמצע יער, כאשר הירח מופיע בין העצים ומשתקף באגם.
אף שהתצלום נראה כתצלום צבע, תהליך צילום הצבע השימושי הראשון, האוטוכרום, הופיע רק בשנת 1907. סטייכן יצר תחושת צבע על ידי ערבוב פיגמנטים בהדפסת הגאם-בי-כרומט (Gum bichromate ) בה השתמש. רק שלוש גרסאות של האגם אור הירח קיימות כיום, ובשל תהליך ההדפסה הייחודי של התמונה, כל אחת מהן ייחודית.
בפברואר 2006 מכר מוזיאון המטרופוליטן לאמנות את אחד העותקים בסכום של 2.9 מיליון דולרים - הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור תצלום עד אותה עת. היה זה אחד הסכומים הגבוהים ששולמו אי פעם על תצלום במכירה פומבית (נכון ל-2012 הוא תופס את המקום החמישי ברשימת התצלומים היקרים בהיסטוריה). בנוסף להדפסה, שתי הגרסאות הנוספות שמורות במוזיאון. את המחיר הגבוה של ההדפסה ניתן לייחס לחד-פעמיותו של התצלום, שלא ניתן לשעתקו.
מהדורה מוגבלת (תוכנית טלוויזיה)
מהדורה מוגבלת הייתה תוכנית בידור קומית סאטירית ישראלית בהנחיית דודו ארז ואפרת אברמוב אשר שודרה בערוץ ביפ ב-HOT. השניים הנחו את התוכנית לסירוגין, כאשר לצדם יושב פאנל מתחלף בן ארבעה משתתפים. בכל תוכנית עוסקים המשתתפים באופן הומוריסטי בסוגיות אקטואליות מסדר היום הפוליטי, הציבורי והמדיני, סוגיות שבמהרה מדרדרות לקרב אישי פרוע נטול עכבות ולא מתוסרט בין הפאנליסטים והמנחה, קרב הבוחן את גבולות האישי מול הציבורי, המציאותי מול הטלוויזיוני והטעם הטוב באופן כללי. בשל אופייה הספונטני, התוכנית לא מתוסרטת ברובה ונתפסת כאחת התוכנית הקיצוניות והמהפכניות אשר שודרו בישראל.
התוכנית עלתה לשידור ב-20 במאי 2007 ושודרה במשך ארבע עונות, כאשר ב-27 במרץ 2008 שודר הפרק ה-100 וכביכול האחרון. ב-6 ביוני 2008, התוכנית חזרה לשידור באופן חד-פעמי תחת הכותרת "מהדורה אחרונה".
לאחר מחאות קהל המעריצים, והצפה תקדימית של שירות הלקוחות של HOT התקבלה מערוץ ביפ הודעה רשמית לפיה התוכנית תחזור לאוויר בעונה חמישית.
ישנם בתוכנית אזכורים רבים (ושליליים) לליאור שליין ולתוכנית הלילה שלו בערוץ 10, לתוכנית שבוע סוף ברשת, וכן לשחקן התיאטרון בסאם זועמוט.
בעקבות התוכנית
בשנת 2008 צולם סרט תיעודי אודות סרטי הפורנו המצולמים בישראל, הקרוי "זהירות, פורנו", כשדודו ארז הוא המנחה המתעד את התופעה, וחוברים אליו שחר חסון ואבי אטינגר. ההומור בסרט הוא תולדה של ההומור בתוכנית "מהדורה מוגבלת", ופאנצ'ים ומשפטי קאץ' פרייז רבים משותפים לשתי ההפקות.
לילה בכיף וטלוויזיה במיטבה
באפריל 2009, עלתה בערוץ ביפ תוכנית חדשה בשם "לילה בכיף", בכיכובם של דודו ארז, שחר חסון ואבי אטינגר, שהייתה מעין המשך לתוכנית "מהדורה מוגבלת", והתמקדה יותר באורחים ופחות בפאנצ'ים קומיים. תולדה נוספת של "מהדורה מוגבלת", היא תוכנית זכיינית ערוץ 2 קשת- "טלוויזיה במיטבה", וכן "זהירות טלוויזיה", מיני סדרה קומית על מאחורי הקלעים של "טלוויזיה במיטבה".
מיץ' גיילורד
מיצ'ל ג'יי "מיץ'" גיילורד (באנגלית: Mitchell Jay "Mitch" Gaylord; נולד ב-10 במרץ 1961) הוא מתעמל יהודי-אמריקאי בעבר, אלוף אולימפי בתחרות הקבוצתית (לוס אנג'לס 1984), בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, פעמיים ברציפות אלוף ארצות הברית בתחרות הקרב רב (1983 ו-1984). המתעמל האמריקאי הראשון שזכה בציון המושלם של 10 נק' במשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה
גיילורד נולד בון נואיס, קליפורניה, בן למשפחה יהודית. אחיו, צ'אק, אף הוא מתעמל מצטיין, אלוף המכביה ה-11, ומאמנו האישי. הוא החל להתאמן בגיל יחסית מבוגר בגיל 12. בתחרויות ההתעמלות של המכביה ה-11 שנערכו ביולי 1981 הוא זכה ב-8 מדליות, 7 זהב ו-1 כסף (בזהב זכה אחיו) והיה הספורטאי המצטיין של המכביה.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה גיילורד ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב, בתחרות הקבוצתית (591.40 נק'), לפני סין (590.80 נק') ויפן (586.70 נק'), בפעם הראשונה שארצות הברית זכתה במדליית זהב הקבוצתית באולימפיאדה. במהלך התחרות הקבוצתית הוא קיבל פעמיים את הציון המושלם 10 נק' והיה למתעמל האמריקאי הראשון בהיסטוריה שמשיג ציון זה. מדליית כסף ביחד עם עוד שלושה מתעמלים, לי נינג מסין, קוג'י גושיקן ושינג'י מוריסואה שניהם מיפן בתרגיל על סוס הקפיצות (19.825 נק'), אחרי לו ין מסין (19.950 נק') ושתי מדליות ארד, בתרגיל מקבילים (19.850 נק'), אחרי בארט קונר מארצות הברית (19.950 נק') ונובויוקי קג'יטני מיפן (19.925 נק') ובתרגיל הטבעות (19.825 נק'), אחרי קוג'י גושיקן ולי נינג שזכו ביחד במדליית הזהב (19.850 נק'). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתחרות הקרב רב (118.525 נק'), במקום רביעי בשלב המוקדמות בתרגיל סוס הסמוכות (רק שני מתעמלים מאותה מדינה זכאים לעלות לשלב הגמר, אך הוא סיים שלישי מבין האמריקאים ולכן לא עלה לשלב הבא, התחרות על המדליות) ודורג במקום תשיעי כללי, במקום 16 בתרגיל הקרקע ובמקום 37 בתרגיל המתח.
מה שאת עושה לי (אלבום)
"מה שאת עושה לי" הוא אלבום הבכורה של דניאל זילברשטיין.
האלבום יצא לאור לחנויות בדצמבר 2006 בהפקת רוי אדרי, מומי לוי וחגי מזרחי, בחברת התקליטים הליקון. טרם יציאת האלבום יצאו לאור ממנו הסינגלים "אלייך", "זמן" ו"מה שאת עושה לי", שזכו להצלחה רבה מצד התקשורת, הרדיו וערוץ 24.
אות קלון
אות קלון הוא ניב שנוצר בעברית החדשה (אף ששני רכיביו מקורם בלשון המקרא), הבא לבטא את החומרה של מושא הביטוי, פעמים רבות תוך ייחוס לחומרה השפעה לזמן רב, לעיתים כזה שאינו ניתן לכפרה, או להיקף רחב יותר מהמושא המצומצם.
דוגמאות
חומרה: הגנרל וולטר בדל-סמית הגיב להאשמות על טיפול לקוי בניצולי שואה: "האשמות אלו הן אות קלון להנהלת המחנה" ובכך ביקש להבהיר את החומרה בה הוא רואה את ההאשמות אם תתאמתנה.
זמן: מזכיר הסתדרות המורים אמר שבית ספר שאינו מודרג אינו טובע אות קלון בילדים ובכך הביע את עמדתו שחלוקת ילדים להקבצות על פי רמות אינה נוגעת רק להווה, אלא עלולה להטביע על הילד תדמית שלילית לשנים רבות.
העדר כפרה: על טבח ליל ברתולומאוס הקדוש כותב בעל מאמר בהמליץ: "הוא אות קלון עולמי וכתם נצחי להיכנסייה הקתולית בספר דברי הימים, ואף אם תרבה לה בורית ותכבס בנתר נכתם עונה זה על לוחות התולדה".
היקף:
עלבון:
מקור הביטוי
מקור הביטוי באותות קלון שהוכרחו אנשים ללבוש כדי לביישם, כמו אות הקלון שהוכרחו היהודים בימי הביניים לשאת על בגדיהם (טלאי צהוב על הבגד), וכן אות הקלון (הטלאי הצהוב) על בגדי היהודים בשנות שלטון הנאצים.
ע"פ ספר בראשית, אות הקלון הראשון הוטל ברוצח הראשון, בקין, ונקרא "אות קין".
בימי הביניים באירופה נהגו להטיל אות קלון בפושעים מורשעים על ידי הטבעה בעורם של דוגמה קבועה באמצעות מכוות אש. בנוסף לכך, אל עמוד הקלון, קשרו עבריינים, כדי לבייש אותם בציבור. אות קלון מסוג זה מוזכר בספר שלושת המוסקטרים, כך מגלה ד'ארטניאן שאהובתו באותו זמן היא פושעת נמלטת. כאן המקום להזכיר גם את הספר אות השני מאת נתנאל הותורן. באות השני מסומנת נערה שהרתה מחוץ לנישואין.
Calm Down
Calm Down הוא שיר של הזמר הניגרי רימה, מתוך אלבום האולפן הראשון שלו Rave & Roses (2022). הוא יצא לאור ב-11 בפברואר 2022, בהוצאת חברות התקליטים ג'ונזינג וורלד ומאווין רקורדס כסינגל השני מתוך האלבום. השיר התפרסם ברחבי אירופה, והגיע למקום הראשון באולטראטופ הבלגי, Dutch Top 40 ומצעד 100 הסינגלים ההולנדיים.
רמיקס של השיר עם הזמרת האמריקאית סלינה גומז פורסם ב-25 באוגוסט 2022. הגרסה החדשה הגיעה למקום הראשון במצעד שירי האפרוביטס של בילבורד בארצות הברית.
רקע
ב-17 באוגוסט 2022, סלינה גומז פרסמה תמונה שלה ושל רימה ברשתות החברתיות שלה, וכתבה "בקרוב". הרמיקס יצא שבוע לאחר מכן.
ביקורת
השיר תואר כ"שיר אווירה" ו"להיט מרגש". ביקורות נוספות פורסמו לאחר יציאת הרמיקס עם גומז.
רמיקס
}}
הקרן הפדרלית לביטוח בריאות חובה (רוסיה)
הקרן הפדרלית לביטוח בריאות חובה (ברוסית: Федеральный фонд обязательного медицинского страхования, בראשי תיבות: ФФОМС) היא אחת מקרנות כספי תקציב המדינה שהוקמה למימון שירותים רפואיים לאזרחי רוסיה. נוצר ב-24 בפברואר 1993 על פי החלטת הסובייט העליון של רוסיה.
פעילות הקרן מנוהלת על ידי קוד התקציב של רוסיה והחוק הרוסי "אודות ביטוח בריאות חובה בפדרציה הרוסית" וחוקים ותקנות אחרים.
גבר הולך לאיבוד (אלבום)
גבר הולך לאיבוד הוא אלבום האולפן ה-11 של המוזיקאי והזמר שלמה ארצי.
האלבום נחשב לאלבום ההתבגרות של ארצי, לאחר ארבעה אלבומים שנכשלו מסחרית ביקש ארצי מחברת התקליטים אשר עבד איתה (הד ארצי) הזדמנות נוספת ואחרונה בתנאי שהפעם הוא מחליט על הסגנון והחומרים. התוצאה הייתה אלבום שקט עם שירים אישיים של ארצי: "גבר הולך לאיבוד", "אל תוך העיר", "בלילות אני מתגעגע" ו"את מספרת". כמו כן נכללו באלבום ארבעה שירי משוררים: "רק עלה", "כמו ציפור" ו"האיש ההוא" של נתן יונתן ושיר אחד של שאול טשרנחובסקי - "את אינך יודעת".
שיר הנושא של האלבום היה הסמל לשינוי אותו הציג ארצי, למן נגינת הפסנתר הארוכה (של משה לוי) ועד מילות השיר המפותלות. הסגנון השונה והבוגר יותר של ארצי התקבל באהדה והיה לתחילת דרך חדשה עבורו. לימים הפכה שורת הפתיחה של השיר למטבע לשון בשפה העברית: "גבר הולך לאיבוד דרך מרפסת". בשנת 1992 סיפר ארצי בריאיון לשמואל וילוז'ני שאת מילות השיר כתב באמצע הלילה על חוף הים של תל אביב.
שיר נוסף שהפך לסמל - "האיש ההוא" שיר שכתב המשורר נתן יונתן כבלדה אוטוביוגרפית על עצמו, השיר נוכס במהלך השנים לאישים שונים שהלכו לעולמם, בהם יצחק שדה ויגאל אלון. לאחר רצח רבין הקדיש נתן יונתן את השיר לזכרו. ביצוע של ארצי בעצרת שנערכה שבוע לאחר הרצח הפך למזוהה עם ימי האבל, ומושמע עד היום בימי הזיכרון ליצחק רבין.
בשנת 1993 הוציא ארצי את האוסף המשולש בו נאספים שירים מהאלבום "גבר הולך לאיבוד" והלאה, ובכך "הגדיר" את הדיסקוגרפיה שלו מחדש - התעלמות מכל האלבומים שהקדימו את "גבר הולך לאיבוד".
בשנת 1995 הוציא ארצי גרסה מחודשת וקצבית לשיר "גבר הולך לאיבוד". בשנת 2000 התפרסמה באלבומו של ארצי "אהבתיהם" גרסה נוספת לשיר בשם "גברים הולכים לאיבוד", לצורך הקלטה זו גייס ארצי את דני סנדרסון, מיכה שטרית, קובי אוז, אריק סיני ודודו טופז, אשר מקריאים את מילות השיר על רקע מנגינת הפסנתר של משה לוי מהשיר המקורי.
מעגלי תבואה
מעגלי תבואה הם אזורים בתוך שדות תבואה שבהם הגבעולים שוטחו ונהרסו. המעגלים הופיעו לראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-20, ועוררו התרגשות-מה, בשל הקושי הראשוני להסביר את התופעה. בהמשך הלכו התבניות האמנותיות והשתכללו. במקביל עלו השערות שונות ומגוונות, באשר לכמות הרבה של יצירות האמנות אשר נפוצו במדינות שונות בעולם. יש הטוענים שמדובר במעשי קונדס, אחרים טוענים שמדובר בחוצנים. עם השנים התוודו מספר אנשים שיצרו מעגלים כאלו כמעשי קונדס והדגימו באופן מצולם כיצד עשו זאת.
התפתחות התופעה
מעגלי התבואה הופיעו לראשונה באמצע שנות השבעים, באזוריה הכפריים של בריטניה. איכרים דיווחו על מעגלים בקוטר שהגיע עד לחמישים מטרים, שהופיעו בן לילה בשדות התירס או החיטה שלהם. בהמשך התרבו המעגלים, והופיעו צורות מגוונות (כפי שאפשר לראות בתמונות משמאל).
כשהופיעו מעגלי החיטה לראשונה, היו ששיערו שמדובר בסימני נחיתה של חלליות של חוצנים. כמו כן נטען, כי באזור המעגל נמדדו, כביכול, רמות נמוכות של קרינה אלקטרומגנטית. בשנת 1991 התוודו שני אנגלים שהם אלו שיצרו למעלה מ־200 מעגלי חיטה, והראו לצוות הצילום כיצד יוצרים מעגל כזה. לאחר החשיפה התרחבה התופעה ללמעלה מרבבה בתוך שני עשורים, כאשר רובם הגדול של מעגלי התבואה נוצר באנגליה, ומיעוטם בארצות הברית. לאורך השנים קמו קבוצות שיוצרות מעגלים אלו, וחלק מהקבוצות שהפכו מיומנות ביצירת עיצובים מורכבים קיבלו הצעות מחברות מסחריות ליצור סמלי מותג כמעגלי תבואה.
לאחר מספר עשורים של התפתחות התופעה, ישנם מעגלי תבואה שהפכו למוקדי תיירות, ואנשים המתפרנסים מסיורי מסתורין מודרכים סביב אזורים אלו.
בישראל
מדי שנה מעוצב ציור שדות בשדות עמק בית שאן, על ידי פטר וינר ממעוז חיים וציור זה ניתן לצפייה ממרומי הגלבוע.
הסבר התופעה
פרופסור מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שהנחה צוות של ארבעה סטודנטים, הדגים כיצד אפשר ליצור מעגלי תבואה מורכבים תוך מספר שעות, באמצעות יתדות וחבלים. כלי תקשורת שונים דיווחו על אנשים רבים שהודו ביצירת מעגלי תבואה, ואף סיפקו תיעוד של עבודתם (הם השתמשו בקרשים, לוחות עץ וכבלי ברזל). חלקם רואים ביצירת מעגלי התבואה מעין אמנות, אחרים יצרו אותם לשם עמידה באתגר האישי הכרוך בכך או להנאה וחלקם עשו זאת בתור מתיחה.
באשר לרמות הקרינה האלקטרומגנטית, מתברר שכאשר גבעולי החיטה זקופים הם צוברים חשמל סטטי המגביר את רמת האלקטרומגנטיות. כאשר החיטה נרמסת, החשמל הסטטי מתפזר, ורמת האלקטרומגנטיות יורדת. נוסף על כך, כאשר החיטה נרמסת היא מנסה להתיישר על ידי קיפול חוזר ונשנה של המפרקים. כאשר המפרקים מקופלים, המים מתקשים לעבור דרכם ונוצר לחץ הולך וגובר. בסופו של דבר, המפרק אינו עומד בלחץ ומתפוצץ.
אזכורים תרבותיים
בסרט "סיינס" מ-2002, בבימויו של מ. נייט שאמלאן, ישנו תפקיד מרכזי למעגלי התבואה המתגלים בשדה של משפחת איכרים, ומהווים סימן מוקדם לבואם של חייזרים לכדור הארץ. אזכור נוסף מופיע בעונה השביעית של "תיקים באפלה" כשמאלדר טס לאנגליה לחקור אותם. גם בסדרת הנוער הבריטית הפופולרית "חינוך מיני", שמשו מעגלי התבואה כרקע וכנושא אחת מסצנות פרק הסיום של העונה השנייה.
Long Lost
Long Lost הוא המיני-אלבום השלישי של הזמרת הישראלית עדי אולמנסקי. את האלבום הוציאה לאור ב-20 בינואר 2019 חברת התקליטים Digistage. הוא יצא רק בפלטפורמות הסטרימינג השונים, כמו ספוטיפיי ואפל מיוזיק, ולא בתקליטור כמו שאר יצירותיה.
שוויג
שוויג הוא שם משפחה ממקור גרמני (Schweig או Schwaig).
ליאו גודמן
ליאו אריה גודמן (אנגלית: Leo Aria Goodman; 7 באוגוסט 1928 - 22 בדצמבר 2020) היה סטטיסטיקאי אמריקאי. נודע במיוחד בפיתוח שיטות סטטיסטיות למדעי החברה, כולל שיטות סטטיסטיות לניתוח נתונים קטגוריים ונתונים מסקרים סטטיסטיים.
חייו
גודמן נולד בברוקלין ניו יורק. הוא למד בבית הספר התיכון Stuyvesant ולאחר מכן המשיך לקבל את תואר AB בהצטיינות מאוניברסיטת סירקיוז ב-1948, בהתמחות במתמטיקה וסוציולוגיה. הוא היה מצטיין בכיתתו. לאחר מכן עבר לפרינסטון לעבודה לתואר שני בסטטיסטיקה מתמטית, וקיבל את התואר השני והדוקטורט שלו ב-1950.
המחקר של גודמן התמקד בפיתוח שיטות סטטיסטיות לניתוח נתונים חברתיים והתנהגותיים מורכבים. הוא אולי ידוע בעיקר בזכות עבודתו על דגימת סקרים, שבה פיתח שיטות להערכת מאפייני אוכלוסייה ממדגם מייצג של נתונים. תרומותיו לתחום זה כוללות את פיתוח שיטת השכפול החוזר והמאוזן (BRR - balanced repeated replication) להערכת שונות, הנמצאת בשימוש נרחב במחקר סקרים. לאורך הקריירה שלו, גודמן היה מורה ומנטור מסור, והוא הכשיר תלמידים רבים שהמשיכו לתרום תרומה משמעותית לתחום הסטטיסטיקה. הוא גם היה תומך חזק בשימוש בשיטות סטטיסטיות במדעי החברה וההתנהגות, והוא פעל לקידום ההבנה והיישום של מושגים סטטיסטיים במגוון רחב של בעיות בעולם האמיתי.
פרסים והצטיינות
הוא נבחר כעמית של האגודה האמריקאית לסטטיסטיקה ב-1956, חבר באקדמיה האמריקאית למדעים ב-1973, חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ב-1974,וחבר באקדמיה האמריקאית. החברה הפילוסופית בשנת 1976.
Pictured Within
Pictured Within הוא אלבומו הייחודי ביותר של ג'ון לורד המשלב מוזיקת פופ רך עם מוזיקה קלאסית, יצירה עליה עמל לורד במשך כ-15 שנה. האלבום הוקלט כולו בעיירה זעירה באלפים השווייצרים בשם צרמט, דבר שמצא את ביטויו במוזיקה באופן בולט. המוזיקה השקטה שנוגנה על ידי אנסמבל של כלים אקוסטיים, מלווה בחלקה בשירה על ידי זמרים אורחים כדוגמת מילר אנדרסון וסם בראון. אלבום זה מהווה את ראשיתה של סדרת אלבומים שהחל להוציא לורד לאחר פרישתו מלהקת דיפ פרפל, בהם התמקד ביצירות תזמורתיות.
היצירה מחולקת לארבעה חלקים, כשכל חלק בעצמו מחולק לשלושה קטעים משניים.
הניה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הבזיליקה של קאנדלאריה
הבזיליקה של הבתולה של קאנדלאריה (בספרדית: Basílica y Real Santuario de Nuestra Señora de Candelaria) היא כנסייה רומית-קתולית במעמד בזיליקה מינורית בקאנדלאריה (טנריפה, האיים הקנריים). היא ממוקמת כ-20 ק"מ דרומית לעיר הבירה של האי, סנטה קרוס דה טנריפה, ליד הים. הבזיליקה מוקדשת לבתולה המבורכת של קאנדלאריה (הקדושה המגינה של האיים הקנריים).
היסטוריה ומאפיינים
הפסל המקורי של הבתולה נמצא בשנת 1390 על ידי שני גואנצ'ים. בתחילה, הבתולה נשמרה במערה שמאחורי הבזיליקה הנוכחית. בשנת 1672 כנסייה נבנתה על האתר במקום בו נמצאת כיום הבזיליקה, אך נהרסה בשנת 1789 על ידי שרפה.
הבזיליקה נבנתה בין השנים 1949 ו-1959. גובהה של כיפת הבזיליקה 25 מטר, והמגדל הוא בגובה 45 מטר ובולט על רקע שאר הבניינים בעיר. הבזיליקה נחשבת למבנה הדת החשוב ביותר באיים הקנריים ולאחד החשובים ביותר בספרד, ומדי שנה מבקרים בה 2.5 מיליון בני אדם. פעמיים בשנה חוגגים בה את חגה של הבתולה הברוכה של קאנדלאריה, ב-2 בפברואר וב-14 וה-15 באוגוסט.
המקום הוכרז כבזיליקה על ידי האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ב-24 בינואר 2011.
אלברט, מלך סקסוניה
אלברט, מלך סקסוניה (בגרמנית: Frederick Augustus Albert Anton Ferdinand Joseph Karl Maria Baptist Nepomuk Wilhelm Xaver Georg Fidelis; 23 באפריל 1828 – 19 ביוני 1902), מלך סקסוניה (29 באוקטובר 1873 - 19 ביוני 1902) לבית וטין. קודם עלייתו לשלטון, היה לאלברט קריירה צבאית מוצלחת, שבמהלכה פיקד על כוחות במלחמת פרוסיה-אוסטריה ובמלחמת צרפת–פרוסיה.
ילדותו
אלברט נולד ב-23 באפריל 1828 בדרזדן כבנם הבכור של הנסיך יוהאן, ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה. לאחר שסיים את בחינות הבגרות בשנת 1845, למד אלברט באוניברסיטת בון משפטים ומדעי המדינה.
קריירה צבאית
בשנת 1848 הצטרף אלברט לצבא הסקסוני, ולחם בשורותיו במלחמת שלזוויג הראשונה. בשנת 1851 הועלה אלברט לדרגת אוברסט, ומונה למפקד חטיבה. בשנת 1854 נהיה אלברט נסיך הכתר הסקסוני, בעקבות מותו של פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה ועלייתו של אביו לשלטון.
על פעולותיו בקרבות קיבל אלברט את עיטור הפור לה מריט, ואת הצלב הגדול של צלב הברזל.
לאחר החתימה על שלום פרנקפורט, פיקד אלברט על חיל הכיבוש הגרמני בצרפת עד לאחר נפילת הקומונה הפריזאית. ב-11 ביולי 1871 הועלה אלברט לדרגת גנרל-פלדמרשל, ולאחר מכן מונה למפקח הכללי של האזור הצבאי הראשון.
תקופת שלטונו
ב-29 באוקטובר 1873 עלה אלברט לשלטון, לאחר מות אביו יוהאן, מלך סקסוניה. אלברט נטל חלק מועט בפוליטיקה, ובעיקר הקדיש את עצמו לענייני הצבא הסקסוני בפרט, ולענייני צבא האימפריה הגרמנית בכלל. במהלך שלטונו, הפכה ממלכת סקסוניה למונרכיה חוקתית.
ב-19 ביוני 1902 מת אלברט באחוזתו שבזיבילנורט, ובמקומו עלה לשלטון אחיו גאורג, מלך סקסוניה.
משפחתו
ב-18 ביוני 1853 התחתן אלברט עם קרולה מוואסה, שהייתה בתו של גוסטב, נסיך ואסה, ונכדתו של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה. לזוג לא היו ילדים, ומשום כך עלה לשלטון אחר מותו של אלברט, אחיו גאורג, מלך סקסוניה.
אנאטולי פרמינוב
אנאטולי ניקולאייביץ פרמינוב (ברוסית: Перминов Анатолий Николаевич; נולד ב-16 ביוני 1945, במחוז קירוב, ברית המועצות) ראש סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה בין השנים 2004–2011.
ביוגרפיה
פרמינוב שירת בחיל הטילים האסטרטגיים של ברית המועצות ורוסיה. שימש כמפקד האקדמיה הצבאית ע"ש פליקס דזרז'ינסקי במוסקבה. פרמינוב נושא בדרגת גנרל-קולונל בצבא הרוסי. בשנים 1997–2001 היה סגן מפקד כוחות הטילים האסטרטגיים של רוסיה.
פרמינוב שימש כמפקד קוסמודרום פלסצק, השייך כיום לחיל החלל של הצבא הרוסי. תחת פיקודו התקיימו למעלה ממאה שיגורים לחלל ושיגורי ניסוי של טילים בליסטיים מדגמים שונים. במאי 2001 מונה פרמינוב למפקד חיל החלל הרוסי.
בשנת 2004, בצו נשיאותי של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, מונה פרמינוב לראש סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה. ב-29 באפריל 2011 פוטר פרמינוב מתפקידו על ידי ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין. הרקע לפיטורין היה צבר של כישלונות שיגור, שנבעו מסיבות שונות במהלך ראשית 2011, והעובדה כי לפרמינוב מלאו 65 שנה, גיל הפרישה לפקידים ממשלתיים ברוסיה.
החל מה-4 במאי 2011 פרמינוב הוא סגן מנכ"ל חברת "מערכות החלל הרוסיות" והמהנדס הראשי של החברה.
בילי ג'ואל
בילי ג'ואל (באנגלית: Billy Joel; נולד ב-9 במאי 1949) הוא זמר, פסנתרן ומלחין יהודי אמריקאי. ג'ואל הוא מהזמרים המצליחים בארצות הברית. ה-RIAA (איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי) דירג את אלבומיו במקום השישי ברשימת האלבומים הנמכרים בכל הזמנים. ג'ואל זכה חמש פעמים בפרס גראמי (מתוך 23 מועמדויות), מכר כ-150 מיליון אלבומים ברחבי העולם, והחל מ-1999 גם חבר בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
קורות חיים
ג'ואל נולד בברונקס, וגדל בהיקסוויל שבמדינת ניו יורק. אביו הווארד ג'ואל (בנו של התעשיין היהודי-גרמני קרל יואל), נולד בגרמניה, וברח עם משפחתו מהשלטון הנאצי לארצות הברית ב-1939. אמו רוזלינד ניימן נולדה בברוקלין, למשפחה יהודית שהיגרה מאנגליה. בשנת 1957 התגרשו הוריו, ואביו עבר לגור בווינה בירת אוסטריה. מכיוון שקרל היה פסנתרן מוכשר, הוא התעקש שבילי ילמד נגינה קלאסית בפסנתר מגיל צעיר. בנעוריו התאמן גם באיגרוף, ואף זכה בעשרים ושניים קרבות איגרוף החובבנים הראשונים שבהם השתתף. בעקבות שבר באף בקרב העשרים וארבעה, פרש ג'ואל מאיגרוף.
בגיל 14 הצטרף ג'ואל ללהקה בשם 'ההדים' (The Echoes) והם שכנעו אותו לעזוב את בית הספר לטובת קריירה מוזיקלית. הלהקה, אשר מאוחר יותר שינתה את שמה ל'אמרלדס' ולאחר מכן ל'הנשמות האבודות', ניגנה בתוכניות לילה ואף הקליטה מספר שירים. בשנת 1967 עבר ג'ואל ללהקת 'ההסלס' אשר הקליטו מספר אלבומים וארבעה סינגלים שנכשלו כלכלית. במסגרת הלהקה נוצר קשר חברות הדוק בין ג'ואל לבין מתופף הלהקה ג'ון סמאל ואשתו אליזבת, והשלושה אף התגוררו יחדיו. ג'ואל וסמאל הקימו להקה עצמאית ביולי 1970 אך הלהקה התפרקה בעקבות קשר רומנטי בין ג'ואל לאשתו של סמאל. בסופו של דבר התגרשה אליזבת מסמאל והתחתנה עם ג'ואל.
שנות השבעים
בשנת 1971 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Cold Spring Harbor. בזמן תהליך יצירת העותק הראשוני (ה"מאסטר") של האלבום, אירעה תקלה והוא הוקלט במהירות גבוהה. עקב כך נוצר עיוות באיכות הקול, המשתקף לאורך כל האלבום. באלבום נכללו מספר שירים אשר הפכו בשנים מאוחרות יותר להצלחות גדולות כמו "She's Got a Way" ו"Everybody Loves You Now", אך לא זכו לתשומת לב רבה באותה שנה. בנוסף, תנאי החוזה בין ג'ואל למפיק ארטי ריפ היו גרועים מאוד עבור ג'ואל. על מנת להתחמק ממימוש החוזה, עבר ג'ואל ב-1972 להתגורר בלוס אנג'לס. בקליפורניה עבד ג'ואל במשך חצי שנה כפסנתרן בבר, עבודה ששימשה השראה לאחד מלהיטיו הגדולים ביותר - 'Piano Man'. בעת המגורים בקליפורניה, ג'ואל וחברי להקתו ביצעו מספר סיבובי הופעות, ושיר של ג'ואל בשם 'Captain Jack' שהוקלט באחת ההופעות הושמע רבות ברדיו. מפיק מחברת קולומביה רקורדס בשם הרב גורדון, אשר שמע את השיר והתלהב, החתים את ג'ואל על חוזה הקלטות.
הצלחתו של ג'ואל החלה עם הוצאת אלבומו השני Piano Man, בשנת 1973. שיר הנושא של האלבום זכה להצלחה עצומה והיווה פריצת דרך בקריירה שלו. התקלות הטכניות שהחלו עם אלבומו המקורי היו מנת חלקו גם באלבום זה: חברת ההפקה החליטה לקצר את שיר הנושא לשלוש דקות בלבד (מ-5:40 דקות) לגרסת הרדיו והסינגל בשל חישובים כלכליים. עד היום נחשב שיר זה, המתאר את חוויותיו עת היה פסנתרן ברים אלמוני, לשירו המוכר ביותר של ג'ואל.
אלבומו הגדול הבא שיצא ב-1977, The Stranger, זכה להצלחה גדולה אף הוא. האלבום דורג במקום השני במצעד המכירות, והניב ארבעה סינגלים מצליחים, ובייחוד "Just the Way You Are" שזכה עד היום למספר רב של גרסאות כיסוי. השיר זכה בפרס גראמי לשיר הטוב ביותר, והאלבום - בפרס האלבום הטוב ביותר.
אלבומו השישי של ג'ואל, 52nd Street, שיצא כשנה לאחר מכן, העניק לו הצלחה נוספת: שירו "My Life" הגיע למקום ה-3 ברשימת הסינגלים הנמכרים ביותר והאלבום עצמו הגיע לראש רשימת מכירת האלבומים, ובכך הפך לאלבומו הראשון של ג'ואל שהשיג זאת. שני שירים נוספים מאלבום זה זכו להצלחה רבה: "Big Shot" ו"Honesty". האלבום נשא את שם הרחוב בו שכן אולפן ההקלטות של חברת "תקליטי קולומביה". בשנת 1982 היה לאלבום הראשון שיצא על גבי קומפקט דיסק ביפן. האלבום זכה בפרסי גראמי על הביצוע הטוב ביותר בתחום הפופ, ועל האלבום הטוב ביותר לאותה שנה.
שנות השמונים
ב-10 במרץ 1980 יצא לאור האלבום Glass Houses, בו הופיעו בין היתר הלהיטים "You May Be Right" ו-"It's Still Rock and Roll to Me". האלבום זכה בפרס גראמי לאלבום הרוק הטוב ביותר. ב-22 במרץ 1980 פתח ג'ואל בישראל את סיבוב ההופעות לקידום האלבום.
בשנת 1985 הוציא ג'ואל אלבום אוסף כפול, אשר סיכם את פועלו המוזיקלי בין השנים 1973 - 1985. אלבום זה זכה להצלחה עצומה ומכר עד היום למעלה מ-21 מיליון עותקים.
ב-1989 יצא האלבום Storm Front, ובו הסינגל בן ארבע הדקות We Didn't Start the Fire, המפרט מספר רב של אירועים היסטוריים שהתרחשו בארבעים השנים שבין 1949, השנה בה נולד ג'ואל, ל-1989, שנת יציאת האלבום.
סיבוב ההופעות בברית המועצות
בחודש אוקטובר 1986, ג'ואל ומקורביו החלו לתכנן טיול בברית המועצות. הוא היה לאחד מזמרי הרוק האמריקאים הראשונים להופיע שם מאז שנבנתה חומת ברלין. הם תכננו הופעות חיות באולמות במוסקבה, לנינגרד ובטביליסי. ג'ואל, בני משפחתו (כולל בתו הצעירה אלכסה), ולהקת הליווי המלאה שלו ערכו את סיבוב ההופעות באוגוסט 1987. ההופעות צולמו לטלוויזיה כדי לקזז את עלויות הנסיעה, והקונצרטים שודרו ברדיו ברחבי העולם. שידורים אלו היו שידורי רוק חי הראשונים בהיסטוריה הסובייטית. בעקבות סיבוב ההופעות שוחרר האלבום "КОНЦЕРТ" ("קונצרט") באוקטובר 1987.