cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויקטוריה בקהאם
קריירת סולו
בנוסף לקריירת השירה, מנהלת בקהאם קו הלבשה בשם "Rock and Republic" והפכה להיות אייקון גלובלי אופנתי. ביוני 2007 התאחדו מחדש ספייס גירלז, וב-12 באוגוסט 2012 הופיעה עם הלהקה בטקס הנעילה של אולימפיאדת לונדון 2012, בהופעה שזכתה לביקורות חיוביות.
חיים אישיים
ב-1999 נישאה לכדורגלן דייוויד בקהאם. מאז נישואיהם, הזוג הפך למגה-סלבריטים, ומוקד עניין של התקשורת. להם ארבעה ילדים, בהם ברוקלין בקהאם (בעלה של השחקנית האמריקאית ניקולה פלץ).
ב-2020 הפכה לטבעונית.
Cry Baby's Extra Clutter EP
רקע והפקה
המיני-אלבום הכיל שלושה שירי בונוס, שנכללו במקור באלבום Cry Baby ורצועה אחת שלא נכללה בו, "Gingerbread Man" ויצאה כסינגל ב-23 בדצמבר 2015.
יצחק לאור
יצחק לאור (נולד ב-11 באפריל 1948) הוא משורר, סופר, מחזאי, עורך, ומבקר ספרות ישראלי, כמו כן פובליציסט ופעיל שמאל רדיקלי.
יצירתו נודעת בגישתה האנטי-ממסדית, ובפרט בביקורתו החריפה על מדיניות הביטחון של ישראל. ביקורתו מתבטאת גם במעשיו, בהם סירוב לשרת בשטחים, בעטיו ישב בבית כלא צבאי בשנת 1972. זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ובפרסים ספרותיים נוספים. בשנת 2021 מספר נשים האשימו את לאור בהטרדה מינית ואחת אף באונס, אך מעולם לא הוגש נגדו כתב אישום. בעקבות ההאשמות הופסקה עבודתו בעיתון הארץ.
ביוגרפיה
יצחק לאור נולד בפרדס חנה. אביו, יוזף לאופר, היה צאצא למשפחה מגליציה שנולד בעיר הגרמנית בילפלד ובעל השקפות סוציאליסטיות, שעלה לארץ בשנת 1934. אמו עלתה לארץ מריגה, לטביה.
לאור גדל בגבעתיים והיה פעיל בתנועות הנוער "הנוער העובד" ו"התנועה המאוחדת". את שרותו הצבאי עשה בנח"ל. בהמשך למד ספרות ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב. הוא הצטרף לשמאל הישראלי החדש ואימץ עמדות אנטי-מיליטריסטיות ונגד הנוכחות הישראלית בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. על רקע זה בשנת 1972 סירב לשרת במסגרת המילואים בסיני ונעצר. ב-25 בנובמבר 1972 נמנה עם חברי שי"ח שהפגינו בשכם נגד ריסוס שדות הכפר עקרבה בידי צה"ל והכוונה להקים היאחזות נח"ל על האדמות. ב-11 במרץ 1973 הרשיע אותם בית המשפט הצבאי בשכם בקיום הפגנה בלתי חוקית וגזר עליהם 6 חודשי מאסר או קנס.
את עבודת הדוקטורט שלו: "הקומדיה של חנוך לוין: פטישיזם תיאטרוני כאופן קיום", כתב במסגרת בית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב, 1999, בהדרכת פרופ' עוזי שביט.
מאז 1998 שימש כמבקר ספרות במדור "תרבות וספרות" של העיתון "הארץ". כמון כן פרסם טורי דעה במדור הדעות של העיתון. בשנת 2018, לאחר הגיעו לגיל 70, פרש לגמלאות. בכל שנותיו (2011-2005) של הרבעון "מטעם: כתב עת לספרות ומחשבה רדיקלית", ערך אותו לאור. שימש כמרצה בחוג לתיאטרון ובחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב וכמורה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
לאור נשוי ואב לבן, מתגורר בתל אביב.
יצירתו
עד לשנת 2008 פרסם יצחק לאור עשרה קובצי שירה, שלושה רומנים, שלוש אסופות של סיפורים, שני ספרי מסות ומחזה אחד. ספריו תורגמו לאנגלית, צרפתית, איטלקית, גרמנית ויוונית; שיריו תורגמו לאנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית ועוד.
שיריו הראשונים התפרסמו בכתב העת "עכשיו" 25–28, אביב 1973 בעריכת גבריאל מוקד. שירתו של לאור מלאת מבע ונעה בין שירה אינטימית מאוד לבין שירה פוליטית מלאת פאתוס ואירוניה. השפה השירית של לאור פועלת תוך התנגדות בלתי פוסקת ללשון ולדימוייה, בעיקר באמצעות התחביר והמוזיקליות המיוחדים שלה, המצויים בדיאלוג עם הלשון התלמודית.
שיריו הפוליטיים, שהופיעו בזמן מלחמת לבנון הראשונה ב"סימן קריאה" 16–17, אפריל 1983 (בעריכת מנחם פרי), עוררו תגובות נזעמות וויכוחים בעיתונות שנמשכו במשך כל שנת 1983. באחד מן השירים, "בלדה לחייל הטיפש", כותב לאור: "במלחמה האחרונה, שבה נסע לו הצבא מן הדרום הצפוף אל/ הצפון המשווע לבסיסים חדשים/ נהרג מכדור אחד בראש חייל טפש אחד,/ אשר ציפה למלחמה הזאת בכליון עיניים/ ואמנם הצבא ששלח אותו הוא גם הצבא/ שקבר אותו ואף נשא ברוב התוצאות".
ספר השירה "עיר הלווייתן", שהופיע בשנת 2004, הוא ספרו הראשון שכולו שירה פוליטית שנכתבה בצל אירועי האינתיפאדה השנייה. השיר שפותח את הספר, "שיר פרידה מאהבה גדולה", נחתם במילים: "ולא בגלל כאב הגעגוע אין לדבר/ על אהבת הארץ, אלא משום שאין אוהבים בית קברות וריח/ הפריחות הוא ריח בית המטבחיים".
שיריו הפוליטיים של לאור ממשיכים להתפרסם לאורך כל השנים הן בספריו והן במדור תרבות וספרות של העיתון "הארץ". את ספרו "יעמוד בני" (2007) פתח לאור בשיר באותו שם; השיר נחתם בתפילה: "יעמוד בני, נכד אבי ואמי, ובַמקום/ שבו לא יעמוד שום בית מקדש, יתפלל:/ שתצילנו מעַזֵּי פנים ומעזוּת פנים, מאדם/ רע ומפגע רע, מחבר רע, משכן רע/ ואל תשימנו קלגסים וסוהרים, תן חיים/ שאין בהם בושה וכלימה כי אין בנו/ מעשים".
הרומנים של לאור ייחודיים מבחינה מבנית: עלילתם לא-ליניארית במפגין, הממסד הצבאי תמיד לוקח חלק בעלילה, וחומרים גרוטסקיים מופיעים בו למכביר. מנחם פרי, שערך את הספר "עם, מאכל מלכים", הגדיר אותו כ"אנטי־אפוס גדול של מלחמת ששת הימים, מעין צד אפל, הפוך, של 'ימי צקלג'".
שני ספרי המסות של לאור "אנו כותבים אותך מולדת" ו"דברים שהשתיקה (לא) יפה להם", עוסקים בעיקר בפרוזה הישראלית באמצעותה מתאר לאור את "הסיפור הישראלי" כפי שהוא משתקף בספרות ומחוצה לה.
בשנים 2005–2011, בהן ערך לאור את כתב העת "מטעם", הוא פרסם בו שתי סדרות של מסות. האחת התמקדה במערב כפי שהוא תופס את ישראל, בעיקר באמצעות תרבות השואה הפורחת במערב אירופה מאז אמצע שנות התשעים. לאור מצביע על ארצות בעלות עבר שונה לגמרי ביחסן למלחמת העולם השנייה ולאופן הדומה בו ממלאת תפקיד גם "תרבות השואה" וגם "דימויים ישראליים". לאור השווה בין איטליה – שהייתה לה תרבות זיכרון מפותחת בכל הקשור למלחמת העולם השנייה, ומקום מרכזי גם לסופרים שכתבו על השואה (פרימו לוי, למשל), לבין גרמניה, שלא היה לה כל זיכרון קולקטיבי. בשתיהן, בלי קשר ל"פסיכולוגיה קיבוצית" – זו רק תוצאה של ארגון פוליטי ממלכתי – פורחת תרבות "השואה", כמין תחליף לסדר יום תרבותי בעידן "איחוד אירופה". זהו ההקשר שבו הספרות העברית המתורגמת הופכת להיות כל-כך פופולרית. במסה אחרת באותה סדרה ניתח לאור את הרומן האוטוביוגרפי של עמוס עוז, סיפור על אהבה וחושך, כמה שנכתב לתוך הקשר זה בדיוק, בין אם מתוך רצון להימכר היטב במערב ובין אם מתוך רצון לענות לתשוקה הישראלית להיות מזוהה עם תרבות המערב. עוז, כלהיט גרמני, לדעתו של לאור, עונה על התשוקה הנרקיסיסטית של המערב להחזיר את הגלגל אחורה, כאילו היהודים לא עזבו אף פעם את אירופה, ואת הישראלים, כאילו הכל נפתר, ואין עוד מתח. א. ב. יהושע (הנתפש באיטליה כסופר מרכזי) ממלא פונקציה אידאולוגית דומה בכתיבתו על הגבול העמוק בין היהודים, מזרחים או אשכנזים, לבין הערבים. המסות הללו בתוספת עוד מסות שטרם ראו אור בעברית התפרסמו בצרפת, באיטליה וביוון.
בשנת 2013 ראה אור בהוצאה מחודשת ב"ידיעות ספרים" הרומן הראשון של יצחק לאור "עם, מאכל מלכים", שראה אור לראשונה בשנת 1993 בהוצאת "הקיבוץ המאוחד". הרומן קורא תיגר על מלחמת ששת הימים ומסובב את גלגלי ההיסטוריה לאחור כשחיילים ירודים בכושרם בבסיס מזון מונעים את המלחמה.
באוקטובר 2014 ראה אור בהוצאת "ידיעות ספרים" הרומן הרביעי של יצחק לאור, "אהבת עולם". שבע דמויות מספרות את הרומן, כל אחת בקולה, ארבעה גברים ושלוש נשים, בתקופות שונות של חייהם. הם מספרים על עצמם ועל חבריהם, חלקם חברים משותפים, חלקם זרים. הסיפורים העולים מהפרקים משתלבים כדי סיפור אחד, רווי סתירות.
בחודש מרץ 2017 ראה אור כרך השירה של לאור "חיים אחד" בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומוסד ביאליק. הכרך מאגד שירים משנת 1982–2016 ומוקדש לאלינה, אשתו של לאור, ולבנו יוסף.
בסוף שנת 2017 הופיע בהוצאת "אפיק" ספר המסות של יצחק לאור "צד מערב" המאגד מסות שכבר ראו אור בכתב העת "מטעם" וכן מסות חדשות שטרם ראו אור מעל במה אחרת.
בשנת 2021 הופיע ספרו של דן מירון "דוקים, עיונים בשירה הישראלית" (אפיק), ואת המאמר הפותח "המנתח הוא המנותח" הקדיש ליצירת לאור. מירון קבע כי "על דבר מקומו המרכזי של יצחק לאור במרחב התרבותי-הספרותי שלנו - אין ולא יכול להיות ויכוח רציני. נוכחותו במרחב זה, ככל שהיא עשויה לעורר התנגדות, אי-רצון ואפילו רוגז, נקבעה כבר לפני עשרות שנים ועדיין היא קיימת כעובדה דינאמית, פעילה ומתחדשת". אישיותו השירית של לאור, כך קובע מירון במאמר, ניחנה ב"רצינות מוחלטת, שאיפה לחדות ולבהירות בהיגד השירי ובחשיבה המוליכה אליו".
בשנת 2022 ראה אור ספר השירים של לאור "כי הזמן תמים" בהוצאה עצמית (טימון), שבה פרסם לאור גם את המחזה שלו "אפרים חוזר לצבא" לאחר שהמועצה לבקורת סרטים ומחזות אסרה על הצגתו.
בפברואר 2022 פורסם במוסף תרבות וספרות של העיתון "הארץ" מאמר ביקורת של שלמה הרציג על שירו של לאור "אהבת הארץ. בסוף מאמרו מציין הרציג כי: "העובדה המדהימה (היא) שאת הצהרת השלום והאהבה החזקה ביותר שלו ("אהבת הארץ") משמיע לאור דווקא מתוך דיאלוג וכחני עם אחד משירי המלחמה הנוקבים ביותר שנכתבו בשירה העברית החדשה — "חיילים אלמונים". ואולי זאת הסיבה לכך ש"אהבת הארץ" הוא שיר יוצא דופן בעוצמתו ובאנרגיות הזורמות בין טוריו, בניגוד לדימויו המנומנם של השמאל בימינו".
בביקורת אחרת ב"הארץ" על הספר "כי הזמן תמים" כתבה שני פוקר כי הספר "מציע חוויית קריאה שלמה, דרמטית, הכרוכה בצְפייה במשורר שירד מאונו הגופני ומנכסיו (הסימבוליים) בעידן של השתנות הנורמות. אדם שערק בעל כורחו מן המרכז אל השוליים, וכעת משורר ממעיינות העריקות: החברתית מצד אחד, הגופנית מצד שני. עריקות שממקמת את הקול היוצא מן הספר בתחום הסְפר. נדמה שהשירים נפלטים מתוך הדחק, אחוזים באנרגיה ששמורה לפרפור אחרון." פוקר מציינת כי "היושרה מחייבת לומר שלאור הוא משורר גדול, וספרו האחרון מוכיח שלא נס לחו", אך עם זאת מצרה על התאבנות עמדתו הפוליטית של לאור, בכותבה:
"יש מקום לאמירות פוליטיות חדגוניות, חסרות שכבות, אבל כתפישת עולם שירית — הדלות הזאת מרוֹששת. כך גם יש משהו דל, חסר לפרקים, במשורר שלא זז אפילו מילימטר לאורך עשרות שנים מעמדתו הבצורה. זו הבעיה הגדולה עם שירת לאור הנוכחית. אין כאן רק עיצוב קול קורבני שחובר אל אופנת הקורבן, אלא גם היעדרות מוחלטת של מבט רפלקסיבי. כל ספר ונקודת העיוורון שלו, אבל אצל לאור מדובר בנקודת עיוורון עקבית, עיקשת, שמונעת משירתו (הגדולה בחלקיה) להגיע לפסגות חדשות, ובעיקר: להיות שירה בעלת השקפה מרובדת, המחוללת תנועה."
השקפתו הפוליטית
על הציונות הדתית כתב שיר בשם "המנון לגוש" ובו השורות: "את חג חירותנו יום המצות הזה בקדושה ובנענועי גוף מתמכרים נחוג בהתכוונות ובמצותנו דם נערים פלסטינים" המזכירות עלילות דם מההיסטוריה היהודית בגולה. השיר היה אחד השירים הפוליטיים המפורסמים ביותר באותה עת, וצוטט במדורי החדשות של העיתונות היומית, אך צוטט שוב גם מאוחר יותר כדוגמה להסתה אנטישמית של השמאל הרדיקלי. על רקע השיר לא אושרה ההמלצה להעניק לו מענק יצירה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל, מה שהביא להתפטרותם של חברי הוועדה הממליצה חנוך ברטוב, אסא כשר וגרשון שקד.
במהלך מבצע חומת מגן בשנת 2002 פרסם לאור מאמר ביקורת בכתב עת בריטי בו כתב: יצחק לאור מפרסם באופן תדיר מאמרי דעות ב"הארץ". אלה ממאמריו העוסקים בשאלות של שליטת ישראל בשטחים מבטאים עמדה שמאלנית רדיקלית. בראיונות בתקשורת הגרמנית, למשל, אמר שהוא רואה בישראל של היום מבצר אחרון של הקולוניאליזם בעולם.
לא פעם הוא הגדיר עצמו כ"שמאל פרו-פלסטיני" ותקף את האינטלקטואלים של השמאל הציוני. למשל, הוא ביקר את דויד גרוסמן על אסופת מאמרים שבה, לטענתו, נושא השואה זכה להתייחסות רבה מדי, והכיבוש - לביקורת עדינה מדי. מבחינה פוליטית לאור מזוהה עם חד"ש.
ביקורתו על האקדמיה בישראל
אגב כתיבתו בנושאי תרבות וספרות ב"הארץ" משלח לאור חצי ביקורת לעבר עמיתיו באקדמיה. דוגמאות:
באחת התגובות למוסף הארץ נרמז שביקורותו של לאור את האקדמיה אינה נובעת ממניעים ענייניים אלא מתסכולו שלא הצליח לקבל משרה קבועה בשורותיה.
תלונות על פגיעה מינית
ב-3 בפברואר 2010 פורסם באתר "העוקץ" פוסט של אשכר אלדן כהן בשם "על האונס" בו טענה שלפני כ-20 שנה נאנסה בביתה על ידי גבר שהכירה. תוך ימים ספורים נפוצו שמועות כי מדובר בלאור. ב-17 בפברואר הוצג בתוכנית הטלוויזיה "המקור" תחקיר שבו סיפרו נשים אחדות כי סבלו הטרדה מינית ותקיפה מינית מצד לאור, בעת שעבד באוניברסיטת תל אביב, עיתון "הארץ" ובבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ונטען שפוטר משם בשנת 2002 לאחר שסטודנטית התלוננה כי כפה עליה מגע מיני. לאור הכחיש טענות אלה.
למחרת השידור הגישה אשכר אלדן-כהן תלונה למשטרה כנגד יצחק לאור בגין אונס. התלונה לא נחקרה על ידי המשטרה בשל הגבלות חוק ההתיישנות. יתר הטענות על הטרדה מינית התייחסו בחלקן לתקופה שקדמה לחוק למניעת הטרדה מינית שחוקק בשנת 1998. לאור הגיב במאמר פרי עטו במקומון "העיר תל אביב", שבו קרא למסע נגדו "עלילת דם", וטען שיחסי המין עם אלדן-כהן היו בהסכמתה המלאה. בהמשך למאמרו של לאור הופיעו תגובות של אחד עשר אנשים ובהם אשכר אלדן-כהן, רביב דרוקר, עפר שלח ואורית קמיר, שמרביתם שוללים את דבריו ואת גישתו של לאור.
מאז פרסום הטענות נגד לאור נחסמה האפשרות להגיב למאמריו באתר "הארץ" משום שרבות מהתגובות לא התייחסו לתוכן מאמריו אלא לנושא ההאשמות. מו"ל העיתון, עמוס שוקן, הבהיר שהעיתון ממשיך להעסיק את לאור מכיוון שבדק את ההאשמות ומצא כי הן חסרות בסיס.
החלטת ועדת פרס לנדאו של מפעל הפיס להעניק ללאור פרס לשירה ב-2014 גררה ביקורת, בעיקר עקב הטענות כלפיו על הטרדה מינית. בעקבות הלחץ הציבורי הורה דירקטוריון קרן לנדאו של מפעל הפיס על בחינה מחודשת של הענקת הפרס. בשיאה של הסערה, עיתון "הארץ", שבו עובד לאור, יצא במאמר מערכת שהביע מחאה על שלילת הפרס מלאור. בסופו של דבר ביטל מפעל הפיס את הענקת הפרס ללאור. בתגובה לביטול הפרס, הגיש לאור תביעה בבית המשפט המחוזי בתל אביב במטרה לשנות את החלטת מפעל הפיס. בעתירתו כתב לאור כי ועדת השיפוט חרגה מסמכותה והנתונים שעליהם התבססה ההחלטה לבטל את הפרס היו ידועים לוועדת השיפוט, ואין ביכולתה לברר את הטענות. לאור הדגיש כי מעולם לא הוגש נגדו כתב-אישום והוא מעולם לא הורשע בשום ערכאה פלילית. בתהליך הגישור שבעקבות העתירה הוסכם שמפעל הפיס יפצה את לאור ב-40,000 ש"ח.
במרץ 2021 פרסם אתר "המקום הכי חם בגיהנום" עדויות של נשים רבות על הטרדה מינית מצדו של לאור. בעקבות זאת הצהיר מו"ל עיתון "הארץ" עמוס שוקן כי לאור לא יפרסם יותר בעיתונו.
תביעת לשון הרע
בפברואר 2019 פרסם פוסט בפייסבוק שבו מופיעה תמונתו של עמית סגל, ובסמוך אליה הכיתוב "א. היטלר". הפוסט הוסר על ידו לאחר שעות ספורות, והוא התנצל על "תעלול בלתי מוצלח", כדבריו. בעקבות הפוסט הגיש נגדו סגל תביעת לשון הרע על סך של כ־140 אלף ש"ח. המשפט הסתיים בפשרה, על פיה לאור יתנצל בדף הפייסבוק שלו, וישלם לסגל סכום שלא יפורסם.
ספריו
תרגומים של ספריו: El nuevo filosemitismo europeo y el "campo de la paz" en Israel.2012. Prólogo a cargo de: José Saramago (הספר תורגם לאנגלית ולספרדית וכולל הקדמה של ז'וזה סארמאגו)
200 km/h in the Wrong Lane
(בעברית: 200 קמ"ש במסלול הנגדי) הוא אלבום הבכורה באנגלית של צמד זמרות הפופ הרוסיות ט.א.ט.ו.. האלבום יצא לאור ב-10 בדצמבר 2002, על ידי חברות התקליטים יוניברסל מיוזיק ואינטרסקופ רקורדס.
סיבוב הופעות
כדי לקדם את האלבום, ט.א.ט.ו. יצאו ב-18 בפברואר 2002, לסיבוב ההופעות השני שלהם, "Show Me Love Tour", באירופה, וביפן, וישראל, אשר הסתיים ב-28 בדצמבר.
The Rhythm of the Night
The Rhythm of the Night (בעברית: קצב הלילה) הוא סינגל הבכורה של להקת היורודאנס האיטלקית, קורונה, שיצא, על ידי חברות התקליטים DWA, וורנר מיוזיק גרופ ו-ZYX מיוזיק, ב-1993. השיר הופיע באלבום האולפן הראשון בעל אותו השם. השיר נכתב על ידי פרנצ'סקו בונטמפי, אן לי, ג'ורג'יו ספניה, פיט גלניסטר ומייק גאפי, והופק על ידי פרנצ'סקו בונטמפי. בשיר מופיעה (ללא קרדיט) הזמרת האיטלקייה, ג'ני בי.
גרסה של השיר, שבוצעה על ידי אולטרה-קלאב 90, מופיעה ב-Just Dance 2019.
גרסת קסקדה
ב-2 ביוני 2012, להקת היורודאנס הגרמנית, קסקדה ביצעה את השיר באירוע פתיחה של בר. השיר יצא באופן מסחרי ב-22 ביוני. השיר מופיע באלבום האוסף של הלהקה, The Best of Cascada.
גבריאלה לב
גבריאלה לב היא במאית תיאטרון, מחזאית ושחקנית. מייסדת קבוצת התיאטרון הירושלמי וכיום מנהלת אמנותית בקבוצה. זכתה בפרסים רבים, ביניהם פרס קיפוד הזהב למפעל חיים (שנת 2016) ו"פרס ירושלים שלי" על תרומה לחיי התרבות בירושלים בשנת 2010.
ביוגרפיה
את לימודי התיאטרון החלה באוניברסיטת ניו סאות' ויילס, שם גדלה. בשנת 1969 סיימה את לימודיה, תוך שהיא ממלאה תפקידים רבים ומגוונים, ביניהם גרטרוד ב"המלט" של שייקספיר וג'ואן ב"סנט ג'ואן" של ג'ורג' ברנרד שו.
בשנותיה בלונדון, פגשה לב לראשונה בסצנת התיאטרון האלטרנטיבי דרך עבודותיה של קבוצת התיאטרון הניסויי People Show ודרך יצירותיו של צ'ארלס מארוביץ', מפגשים שישפיעו על יצירותיה העתידיות.
בשנת 1973 עלתה לב לישראל. בישראל השתתפה בסדנה בת 10 ימים שהעבירו אנדרה גרגורי וג'אק צ'וואט במשכנות שאננים. במסגרתה נחשפה לעבודות שנעשו בהשראת יז'י גרוטובסקי, עבודות שהשפיעו רבות על דרכה האמנותית. מאוחר יותר גם שיתפה פעולה עם סרג' קואקנין סטודנט של גרוטובסקי. בתקופה זו באה לב לראשונה במגע עם עבודת הקול של תיאטרון רוי הארט, מפגש שהוביל לשיתוף פעולה ממושך עם חברי התיאטרון, ובמיוחד עם בארי קוגלן, איתו שיתפה פעולה במשך שנים רבות.
אנסמבל
בשנתה הראשונה בארץ עבדה לב בהוראת דרמה בבתי ספר שונים ובמרכזים קהילתיים. בסוף השנה הקימה את חברת "אודות", במסגרתה הופקו שתי יצירות תיאטרון ישראליות מקוריות שנוצרו בעבודה קבוצתית ייחודית (יחד עם עליזה עליון ישראלי, רות וידר מגן, מרים עירון וג'ויס מילר) והועלו בתיאטרון ירושלים, "נשים אודות נשים" ו"אנשים רכים".
בסוף שנות ה-70 סייעה לב בהקמת הסדנה הירושלמית לדרמה (שהוקמה על ידי מרק ריטנברג, סטפן סולומונס ומרים עירון) ואף ניהלה אותה במשך שלוש שנים. בשנת 1982 יזמה לב את הקמתה של "קבוצת התיאטרון הירושלמי" במטרה לבנות קבוצת תיאטרון יוצרת השואבת את השראתה מתוך המקורות היהודים. חלק מן האמנים שהיו שותפים לסדנה, חברו לשתף פעולה עם הקבוצה החדשה ואף ביימו והפיקו חלק מעבודותיה (סטפן סולומונס הפיק את 'מעשה ברוריא'). יצירותיה המקוריות של הקבוצה זכו להכרה ולשבחים רבים, והקבוצה הוזמנה ומוזמנת להופיע בפסטיבלי תיאטרון רבים ברחבי העולם. כיום משמשת לב כמנהלת האמנותית של הקבוצה וכבמאית הבית של התיאטרון.
במסגרת עבודותיה המשותפות פיתחה לב דרכי עבודה ייחודים, אותם היא מעבירה בהרצאותיה הרבות באוניברסיטאות ובמוסדות להשכלה גבוהה בישראל ומחוצה לה, כמו אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת ווסליאן, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואוניברסיטת הרווארד.
עבודות אנסמבל
מעשה ברוריא - סיפור תיאטרון מהמדרש והתלמוד - עבודה שנוצרה בתהליך קבוצתי (גבריאלה לב, רות וידר מגן, ג'ויס מילר, עליזה עליון ישראלי). בכורה 1982
אלף אסתר והסתר - מחזה מתוך מגילת אסתר - עבודה שנוצרה בתהליך קבוצתי (רות וידר מגן, גבריאלה לב, ג'ויס מילר, עליזה עליון ישראלי). בכורה 1984
קוזינות יפהפיות - תיאטרון קברט - עבודה שנכתבה בתהליך קבוצתי (ורדה בן חור, אמנון בעהם, ענת ברזילי, עדינה טל, גבריאלה לב). בכורה 1988
על מיטה ומיתות - סיפורים על נשים מהתלמוד - עבודה שנכתבה בתהליך משותף (עליזה עליון ישראלי, גבריאלה לב). בכורה 1989
שרה TAKE 1 - תיאטרון טקסי - עבודה שנוצרה בתהליך קבוצתי (רות וידר מגן, גבריאלה לב, עליזה עליון ישראלי, אתי בן חור, סרג' ווקנין). בכורה 1993
שרה TAKE2 - בית מדרש תיאטרון - (בשיתוף עם בית מדרש אלול). עבודה שנוצרה בתהליך קבוצתי (רות וידר מגן, גבריאלה לב, עליזה עליון ישראלי, סרג' ווקנין). בכורה 1994
נשים ונפלאות - מחזה - עבודה שנבנתה בתהליך קבוצתי (ורדה בן חור, סרג' ווקנין, גבריאלה לב, אילת סטולר, טטנה קבדה אספה, שרון קוטקובסקי) - בכורה 2007
אלמלא המלאך - קולות נשיים - (יצירה משותפת: עליזה עליון ישראלי, גבריאלה לב, רות וידר מגן). בכורה 2012
כתבה ושיחקה
אסתר – מחזה מתוך מגילת אסתר. בכורה 1993
'''שולם – מחזה. סדר של זיכרונות.''' בכורה 2005
ביימה
אפילו הציפורים לא יבוא הקול שלהן - מופע מילה קול - (כתיבה: עליזה עליון ישראלי). בכורה 1987
אהבה במבחן - אירוע לימוד ותיאטרון בשיתוף קהל. בכורה 1991
הדי תפילה - קונצרט לקול וגיטרה - (יצירה מאת רות וידר מגן). בכורה 1992
סוטה – מחזה על פרשת נשא ומסכת סוטה - (כתיבה ועיבוד: עליזה עליון ישראלי). בכורה 1997
נושק בזמן - קונצרט לקול וכלי הקשה - (יצירה מאת רות וידר מגן). בכורה 2001
אצל רוז'ה בקפה – קומדיה מוזיקלית - (כתיבה: עליזה עליון ישראלי). בכורה 2004
'''שולם – מחזה. סדר של זיכרונות.''' בכורה 2005
רונדו – (כתיבה: עליזה עליון ישראלי). בכורה 2008 (בכורה במסגרת פסטיבל ישראל)
מסע יומי של איש זקן - (כתיבה: ישראל חברוני). בכורה 2013
תערוכת הרכב הבין-לאומית של שאנגחאי
תערוכת הרכב הבין-לאומית של שאנגחאי (ידועה גם בשם: אוטו שאנגחאי) היא תערוכת רכב, המתקיימת אחת לשנתיים בעיר שאנגחאי. התערוכה מתקיימת בשנים אי־זוגיות, כאשר בשנים הזוגיות מתקיימת תערוכת הרכב הבינלאומית של בייג'ינג. התערוכה התקיימה לראשונה בשנת 1985. בשל חשיבותו של שוק הרכב הסיני, התערוכה נחשבת לאחת התערוכות החשובות בעולם הרכב, לצד תערוכות כמו תערוכת הרכב בדטרויט, בפרנקפורט, בפריז ובטוקיו.
מאז שנת 2015 מתקיימת התערוכה במרכז הכנסים והתערוכות הלאומי הממוקם בסמוך לשדה התעופה הבינלאומי שנגחאי הונגקיאו. התערוכה מאורגנת על ידי הארגון הבינלאומי של יצרני הרכב (OICA).
גבריאלה לב
ביימה
הסיפור שלה - סיפורי נשים. בכורה 2014
בן ושרה - (מחזה: איילת סלומון). בכורה 2015
כוונות טובות - (מחזה: רסל דיקשטיין). בכורה 2016
כשנולד ילד מיוחד (בשיתוף ארגון קשר - הבית של המשפחות המיוחדות, מבוסס על הספר 'הורים ללא סוף'). בכורה 2016
רסיסי אור. בכורה 2016
'''שלוש מלכות ופילגש - ארבע נשים, ארבעה סודות. הצגה על פי ספר שמואל.''' בכורה 2017
נמר חברבורות - (מחזה: יעקב שבתאי). בכורה 2018
מניה שוחט - אגדה בחייה (מחזה מאת פנינה גרי). בכורה 2019
Razdaz Recordz
Razdaz Recordz הוא מותג הקלטות עצמאי שהוקם בשנת 2002 בניו יורק, על ידי המוזיקאי אבישי כהן, וריי ג'פורד, מנהלו האישי.
אבישי כהן החליט להקים מותג פרטי, בדומה למוזיקאי הנודע צ'יק קוריאה שתחת מותגו הפרטי Stretch Records הפיק כהן את ארבעת אלבומיו הראשונים בין השנים 1998–2001, כדי לאפשר לעצמו את מרב החופש והעצמאות, וכמו קוריאה, לטפח אמנים צעירים ולאפשר להם להפיק את אלבומיהם. מטרה נוספת הייתה חוסר המחויבות לסוגה מוזיקלית מסוימת, וכך לאפשר התפתחות והשתלבות במגוון פרויקטים מוזיקליים בעלי אופי שונה. אלבום הבכורה של המותג, Lyla (ספטמבר 2003), נחשב לאקלקטי ביותר באלבומיו של כהן (המזוהה בעיקר עם סוגת הג'אז) והיווה דוגמה לגמישות הסגנונית וההצהרה האקלקטית שמאחורי המותג.
כהן עצמו הוציא שישה מאלבומיו, בין השנים 2003–2008, תחת Razdaz Recordz. אמנים נוספים שאלבומיהם הופקו תחת מותג זה הם סאם בארש, מארק ג'וליאנה, עמוס הופמן, ג'ימי גרין, קרן מלכה ואילן סאלם, כולם השתתפו באלבומיו של כהן ברבות השנים. ההרכבים המלווים את האמנים השונים באלבומם גם הם כוללים לעיתים אמנים שניגנו עם כהן בעבר (למשל שי מאסטרו, איתמר דוארי, אמיר ברסלר) כמו גם כהן עצמו.
ההפצה העולמית של אלבומי המותג נעשית בסיוען של חברות תקליטים נוספות (למשל Sunnyside Records, MCI Records, Nocturne).
מקור השם Razdaz ("רזדז") הוא בכינוי חיבה לאבישי כהן, שאחותו העניקה לו ברבות השנים.
הספינה של גלילאו
הספינה של גלילאו היא ניסוי מחשבתי המופיע בספרו של גליליי דיאלוג על שתי מערכות העולם המרכזיות (נאמר מפי הדמות סאלוויאטי, הקרויה על שמו של ידידו ועמיתו של גליליי). מטרת ההדגמה להראות שתנועתו של כדור הארץ לא תביא בהכרח לשינויים בתנועתם של גופים על פני כדור הארץ.
היו בתקופתו של גלילאו אנשים אשר טענו שכדור הארץ אינו נע כיוון שתנועה כזאת הייתה גורמת לחפץ שנעזב ממגדל גבוה להיות מוטה ולא ליפול ישר למטה.
אל מול טענה זו הציג גלילאו ניסוי המחשבה ב-1632. בתוך תא פנימי בספינה יתכנסו כמה עמיתים. אל תוך התא עליהם להכניס כמה חרקים מעופפים, מכל מים ובו דגים, וגם בקבוק התלוי כשפיו כלפי מטה ואשר טיפות נושרות ממנו אחת אחת אל תוך כלי מאסף. בעת שהספינה עומדת במקומה יתבקשו העמיתים להבחין בנעשה סביבם. מתוך התבוננותם יוכלו להיווכח שהחרקים מתעופפים לכל הפינות בצורה שווה, שהדגים שוחים במים לכל הכיוונים, וכן שהטיפות נופלות מטה ללא סטייה. כעבור זמן מה תתבקש הספינה לנוע במהירות אחידה, וכל עוד זו לא תשתנה בפתאומיות יגלו העמיתים שדבר מן התופעות המתוארות במצב מנוחה לא נשתנה: הטיפות ימשיכו ליפול מטה ללא סטייה, הדגים ימשיכו לשחות במים לכל הכיוונים, וכן שהחרקים מתעופפים לכל הפינות בצורה שווה.
על ידי ניסוי מחשבתי זה יכול היה גלילאו להבהיר שכל עוד לא תשתנה נקודת ההתייחסות של החפץ אל מול הגוף עליו הוא נמצא, כי אז לא תחול שום סטייה בהתנהגותו, בין אם הגוף עומד מלכת או נע במהירות קבועה.
כהנא חי
כהנא חי הייתה תנועה פוליטית ימנית וארגון טרור שהוקמה על ידי פורשים מתנועת כך, לאחר רציחתו של מנהיג כך, הרב מאיר כהנא, בשנת 1990. בראש הפורשים עמד בנו של הרב מאיר כהנא, הרב בנימין זאב כהנא. אליו הצטרפו, בין השאר, יקותיאל בן יעקב (מייק גוזובסקי) ודוד אקסלרוד (נינו של לאון טרוצקי). מרכז התנועה היה בהתנחלות כפר תפוח שם הוקמה ישיבת הרעיון היהודי, פעילות מרכזית נוספת של תנועת "כהנא חי" הייתה הוצאת עלון פרשת השבוע "דרכה של תורה" ברוח התנועה.
למרות שמלבד הרב בנימין זאב כהנא לא היה בין הפורשים אף פעיל בולט מתנועת כך, הציבור היה מודע לה ובעטיה היה מודע לפילוג שחל בין ממשיכי דרכו של מאיר כהנא. זאת משום ששתי המפלגות, כך וכהנא חי, ניסו להתמודד בבחירות לכנסת. המפלגה ניסתה להתמודד בבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992 אך נפסלה, יחד עם כך, על ידי ועדת הבחירות המרכזית. כך נפסלה עקב תיקון מס' 9 לחוק יסוד: הכנסת משנת 1985 שהתיר פסילת רשימה שהמצע שלה מהווה הסתה לגזענות, ו"כהנא חי", שהגישה את ספר התנ"ך בתור מצע, נפסלה משום שהמצע שלה אינו קונקרטי.
ביום השנה השני להרצחו של הרב מאיר כהנא, בנובמבר 1992, זרקו שלושה מפעילי התנועה רימון רסס אל שוק הקצבים שבעיר העתיקה בירושלים, רצחו פלסטיני ופצעו שבעה אחרים.
באפריל 1992 דובר התנועה קיבל אחריות על תקיפת מסגד בכפר פלסטיני. שתי התנועות, כך, בראשותו של ברוך מרזל ותנועת 'כהנא חי', בראשותו של בנימין זאב כהנא, הוגדרו בישראל כארגון טרור והוצאו אל מחוץ לחוק בשנת 1994 בעקבות טבח מערת המכפלה בידי ברוך גולדשטיין שהיה פעיל כך. פעילי התנועות המשיכו מאז בהפצת רעיונותיהם בלא מסגרת מפלגתית מסודרת, כך שהפילוג ביניהם הלך והיטשטש. ב-31 בדצמבר 2000, נרצחו הרב בנימין זאב כהנא ואשתו בפיגוע ירי על ידי מחבלים ובעקבות הרצח היטשטש הסממן האחרון לפילוג בין ממשיכי דרכו של הרב מאיר כהנא.
אריסטו
אֲרִיסְטוֹ (ביוונית: Ἀριστοτέλης, אֲרִיסְטוֹטֶ֫לֶס 384 לפנה"ס, סטאגירה – 322 לפנה"ס, כלקיס) היה פילוסוף ואיש אשכולות יווני, מבכירי הפילוסופים של העת העתיקה, ומאבות הפילוסופיה המערבית. אריסטו החל את דרכו כתלמידו של אפלטון בעיר אתונה, ופעל שם במשך 20 שנה. בהמשך היה למורו של אלכסנדר הגדול. משנתו של אריסטו עסקה במטאפיזיקה, פילוסופיה של המוסר (אתיקה), פוליטיקה, שירה, מחזאות, לוגיקה, פילוסופיה של המדע ופיזיקה ועוד. צורת השם "אריסטו" באה מהערבית "أَرِسْطُو", קיצור לשמו היווני Αριστοτελης.
קורות חייו
אריסטוטלס נולד ב שבחצי האי כלקידיקי בשנת 384 לפנה"ס. עיר הולדתו נכבשה על ידי פיליפוס השני בשנת 348 לפנה"ס ונהרסה, אך כאות הוקרה לאריסטו וכחלק משכרו שיקם אותה פיליפוס בהמשך חייו. אביו, ניקומכוס, היה רופא החצר של מלך מוקדון, אמינטס השלישי, וממנו קיבל, ככל הנראה, את ידיעותיו הראשונות בתחום הביולוגיה. בגיל עשר התייתם ממנו והושם בחזקת דודו, פרוקסנוס.
בגיל 17 הגיע לאתונה והיה לתלמיד באקדמיה של אפלטון, בה נשאר כתלמיד וכמורה במשך 20 שנה. עם מותו של אפלטון, ציפה לרשת את מקומו בניהול האקדמיה, אולם התפקיד ניתן תחת זאת לאחיינו של אפלטון, ספאוסיפוס. לאחר מכן עזב את אתונה, ועבר לאסיה הקטנה. בשנת 343 לפנה"ס נשכר על ידי מלך מוקדון, פיליפוס השני, כדי לשמש מורה לבנו, אלכסנדר. אריסטו היה מורהו של אלכסנדר במשך שלוש שנים, אך המשיך את הקשר עמו גם אחרי שתקופת הלימוד הסתיימה.
בשנת 335 לפנה"ס שב אריסטו לאתונה, וייסד בה מוסד למחקר ולהוראה בליקיאון. בתקופה זו חיבר את רוב כתביו. בדומה לאפלטון, חיבר גם הוא דיאלוגים ספרותיים, אבל אלו לא השתמרו. כתביו שהשתמרו הם חיבורים לא מסוגננים, שלא יועדו לפרסום. בשנת 323 לפנה"ס, עם מותו של אלכסנדר, גברה באתונה העוינות כלפי מוקדון ובשל קרבתו לבית המלוכה המקדוני הועלתה נגד אריסטו אשמת כפירה. הוא נמלט מאתונה ועבר לגור בכלקיס – לדבריו, משום שלא רצה שהאתונאים יחטאו פעם נוספת נגד הפילוסופיה (הפעמים הקודמות היו הוצאתו להורג של סוקרטס והגלייתו של אנקסגורס) – ושם נפטר כשנה לאחר מכן. את מקומו בניהול הליקיאון ירש תלמידו, תאופרסטוס.
מטאפיזיקה
המילה "מטאפיזיקה" לקוחה מהשם שנתנו לחיבור הספרנים באלכסנדריה - τὰ μετὰ τὰ φυσικά, "הבאות אחרי הפיזיקה". הכותרת נועדה להתייחס למקומם של הכתבים בסדר הלימוד, אחרי ספרי "הפיזיקה". בספרים אלה אריסטו עסוק בשאלה מהו ה"יש באשר הוא יש". אריסטו דחה את תורת הצורות של אפלטון, וראה בקיום הדבר המסוים (ביוונית τόδε τι, מילולית "איזה משהו", או הדבר הזה) את הקיום הממשי. בתוך אותו דבר-זה, שמתאפיין בקיום (ουσία, בלטינית: Substantia - מושג מפתח לפילוסופיה שתבוא אחריו), מפריד אריסטו בין חומר - מה שממנו הדבר הזה עשוי - וצורה - שאפשר לאפיין, תוך הפשטה, בתור המתכונת בה החומר פועל. הוא טוען כי דברים קיימים מתוקף ארבע סיבות שהן למעשה ארבעה סוגים של הסברים (רעיון מרכזי גם ל"פיזיקה"); הסיבה החומרית עונה על השאלה "ממה הדבר עשוי", והיא מתייחסת הן לחומר הפיזי שממנו מורכב הדבר והן לחלקים שמהם הוא עשוי. הסיבה החומרית של פסל אדם הבנוי מארד הוא הארד וגם החלקים של הפסל - ראש, יד, עיניים וכו'; הסיבה הצורנית עונה על השאלה "מה זה להיות הדבר הזה" והיא מתייחסת הן לתבנית לפיה מעוצב החומר והן לפעולה שלו בעולם. הצורה של פסל הארד היא היותו-פסל - אך גם התבנית הספציפית, שדרכה הוא מדמה אדם. באותו אופן הצורה של כיסא היא גם התבנית שלו - המכלול שעושה אותו בעל ארבע רגליים, מושב ומשענת - וגם היותו חפץ שיושבים עליו; הסיבה הפועלת עונה על השאלה "מי יצר את הדבר" ומתייחס למי שהביא אותו לידי קיום. הסיבה הפועלת של הבית היא הבנאי; הסיבה התכליתית עונה על השאלה "לאיזו מטרה משמש הדבר" ומתייחסת למטרה שלשמה הוא קיים. הכיסא קיים כדי שישבו עליו ולכן זו תכליתו.
במסגרת ספרו השנים־עשר העוסק במטאפיזיקה, "למדא", עסק אריסטו במושג האלוהות, ולטענותיו נודעה השפעה ארוכה על הפילוסופיה בימי הביניים. טען בין השאר כי האל הוא הסיבה הראשונה של הבריאה, שהוא לא פועל בעולם כסיבה צורנית, ושהעולם עצמו לא נברא אלא היה ועודו נצחי.
אתיקה
אריסטו סבור שאנחנו בוחרים בכל פעולה לשם תכלית, או מטרה. אנו מועדים לבחור במטרה זו או אחרת לשם עוד מטרה, וכך עד שנגיע למטרה סופית, שרצויה על ידינו לשמה. מטרה זו הוא מזהה עם השגת הטוב המעשי, אותו אריסטו מכנה "אושר" (ευδαιμονία).
אושר, על-פי אריסטו, מושג בשימוש קבוע במכלול של מידות טובות (ἀρεταί, "מצוינויות"), תכונות שמביאות כושר אנושי מסוים לכדי שלמות. הוא מחשיב, כמו את כשרי האדם עצמם, חלק מהמידות הטובות שכליות (נוגעות לשימוש בתבונה) וחלק מעשיות (מבוססות על רגש). את המידות הטובות המעשיות, המרכזיות יותר לאתיקה, ראה כשמירה על איזון בין שתי נטיות רגשיות קיצוניות - למשל, את האומץ כאיזון בין חיפזון לפחדנות. לכן, תכופות נאמר שדגל ב"שביל הזהב" (דרך האמצע).
פוליטיקה
הגותו המדינית של אריסטו מרוכזת בספרו "הפוליטיקה". עיקר מרצו של אריסטו מוקדש לשאלת המשטר (πολιτεία) של מדינה; מחקריו מבוססים על תולדותיהן וניסיונן הפוליטי של ערי-מדינה יווניות כמו אתונה, ספרטה וכו".
אריסטו מתאר את הפוליס כשותפות טבעית, המכוונת אל הטוב העליון. בעיניו, שותפות זו היא פרי התפתחות טבעית של שתי השותפויות הטבעיות האחרות, הקטנות ממנה. השותפות הבסיסית ביותר, על-פי אריסטו, כפי שנבראה על-ידי הטבע ("התהוותה מבראשית"), היא משק-הבית. משק-הבית כולל, בראייתו, שלושה צמדים: הראשון – בין גבר ואישה; השני – בין האב וילדיו; והשלישי – בין אדון ועבדיו. תכליתו של משק-הבית הוא לספק רק את הצרכים הבסיסיים ביותר של האדם. הצימוד בין גבר ואישה נועד להעמדת צאצאים, והם אינם יכולים להתקיים זה בלא זה.
השותפות העליונה מכל היא הפוליס, שנוצרת מאיחוד של מספר כפרים. בדומה לכפר, הפוליס היא גם כן ישות טבעית, כיוון שהיא מורכבת משותפויות טבעיות אחרות הקטנות ממנה. בנוסף, בהגותו של אריסטו כל דבר בטבע הוא בעל תכלית (telos), שהיא מימוש צורתו. עבור אריסטו, הפוליס צומחת מתוך הכפר כדי לספק לאדם את כל צרכיו, וכך למעשה מגשימה את מטרתה: הבטחת חיי האושר של אזרחיה. בנוסף, אריסטו טוען כי האדם שייך לפוליס מעצם טבעו (במילותיו: בעל חיים השייך לפוליס, מה שמתורגם לעיתים כ"חיה פוליטית"; politikon zoon). מבחינת אריסטו, לא ייתכן אדם שאינו שייך לפוליס כי הדבר הופך אותו ליצור נקלה (בהמה) או יצור נעלה מאדם (אל).
אריסטו מזהה שש צורות כלליות של משטרים, המבוססות על גודלו של הגורם בעל השררה בקהילה - אדם יחיד, מיעוט או רוב; כל גודל מניב שני משטרים, אחד חיובי ואחד שלילי. המשטרים החיוביים נקראים מונרכיה (יחיד), אריסטוקרטיה (מיעוט), ופוליטיאה (רוב, "פוליטיאה" היא השם ל"משטר" ביוונית) אלה מתאפיינים כחיוביים בכך שבעלי השררה מנצלים את שלטונם לטובת הכלל. השליליים נקראים טיראניה (יחיד), אוליגרכיה (מיעוט) ודמוקרטיה (רוב); באלו, בעלי השררה שולטים לטובת עצמם, על חשבון השאר. כך, למשל, סבור אריסטו שדמוקרטיה היא משטר גרוע מפני שבה העם שולט לטובת עצמו, ולא לטובת הכלל. הספר עוסק בעוד מגוון רחב של סוגיות: מקורותיה של המדינה, כלכלת בית, מלחמות אזרחים וחינוך.
פואטיקה
בחיבורו "הפואטיקה", אריסטו מנסה לנתח את העקרונות על-פיהם בנויה השירה והמחזאות, ובעיקר מתמקד בטרגדיה. בחיבור זה עוסק במבנה, בביצוע ובהשפעתה הרגשית של הדרמה. ביחס למבנה עוסק בהבחנה בין סוגות, ביסודות הנרטיב הדרמטי, מושג התפנית הספרותית (περιπατεία), אפיון הדמות ועוד; ביחס לביצוע, עוסק בדיקציה ובנגינה (שליוותה את הדרמה ביוון העתיקה;) אשר להשפעה רגשית, הוא מצביע על תכלית הטרגדיה כפורקן רגשי באמצעות פחד וחמלה. פורקן זה מכנה אריסטו "טיהור", או ביוונית "קתרזיס" (κάθαρσις). לפואטיקה נודעה השפעה מכרעת על האסתטיקה בעולם המערבי מאז הריניסאנס, בפרט עבור אמנים ומבקרים קלאסיציסטים. החיבור היה מוכר אף בארצות המזרח הקרוב, בהם אף נכתבו עליהם פירושים.
לוגיקה
חיבוריו של אריסטו על הלוגיקה מאוגדים באופן מסורתי בתור חטיבה אחת, אותה כינו תלמידיו "אורגנון", שפירושו "כלי" ביוונית. מטפורית, האורגנון נועד לשמש ככלי לתיקון המחשבה.
אריסטו פיתח גם את תורת הסילוגיזם, ועקרונות יסודיים אחרים בלוגיקה הבלתי-פורמלית. בין השאר, ניסח שלושה חוקי יסוד בלוגיקה:
מדע / פיזיקה
אריסטו עסק רבות גם במחקר מדעי, וכתב על ביולוגיה ואנטומיה של בעלי-חיים שונים, ותאוריות בתחום הפיזיקה, האסטרונומיה והקוסמולוגיה. מבחינת האחרונה, הוא האמין שבנוסף על ארבעת היסודות, אש, מים, אדמה, אוויר, קיים יסוד חמישי בשם אתר, ממנו עשויים גרמי השמיים. באופן סכימאטי, אפשר לומר שחילק את הקוסמוס כולו למערך של גלגלים - עשויים אתר - שמסתובבים סביב כדור הארץ. תחת הגלגל הקרוב ביותר לכדור הארץ - הגלגל הירחי - אנו מוצאים עצמים המורכבים מארבעת היסודות. אלה נעים (בכפוף להרכב השונה של היסודות שמאפיין כל סוג של עצם, ולתנועת הגלגלים, שמשפיעה גם היא על המתרחש תחתיהם) מכורח תנועה טבעית לכל יסוד: האש והאוויר נעים מעלה, המים והאדמה מטה.
ספרי "הפיזיקה" מכסים רבים מאותם נושאים בהם עוסקת הפיזיקה בת-זמננו: נושאם המרכזי הוא התנועה של עצמים טבעיים, להבדיל מעצמים מעשי ידי אדם. בעקבות חקירה של תנועת עצמים טבעיים נדרש גם לבירור מושגי המקום והזמן. גם עוסק בהם בהרחבה בסוגיות הצורה והחומר, שיידונו מאוחר יותר במטאפיזיקה. תזה מוכרת אחת מ'הפיזיקה" הוא התנועה הטבעית, לפיה עצמים טבעיים נעים ע"פ תנועה שייחד להם טבעם - רעיון מרכזי גם לקוסמולוגיה שלו.
כתביו הרבים בנושאי ביולוגיה עדיין נחשבים כיסוד מוסד של המחקר ביולוגי, אף על פי שפרטים רבים הופרכו על ידי המחקר המודרני. אחדים מחיבורים אלה מתאפיינים בגישה אמפירית ודיווחית, נטולת פרשנויות. אחרים עוסקים בתאוריה, כמו שאלת מהותם של בעלי חיים ככאלה, מהותם של איברי בעלי חיים, או מהם עקרונות הטקסונומיה.
חטיבה בולטת אחת במחקריו היא החיבור 'על הנפש". בניגוד לאפלטון, אריסטו סבור שהנפש ראויה להיבחן בכלים ביולוגיים. את הנפש רואה כצורתו של גוף חי, וככזו גם כתבנית פעולתו. מונה שלושה סוגי נפשות: הנפש הנזונה, החשה והתבונית. בראשונה ניחנים גופים חיים המסוגלים להזין את עצמם בלבד, ואלו צמחים. בשנייה ניחנים גופים שגם מסוגלים לחוש, ואלו החיות. בשלישית ניחנים בני אדם וגרמי השמיים, שמשתמשים בתבונה. שם עוסק בהרחבה גם בשאלות ההכרה והחישה.
האמין בתאוריית הבריאה הספונטנית כלומר יצורים פשוטים נוצרים מחומר דומם, למשל חרקים נוצרים מאדמה רקובה או צואה וצפרדעים ממים וחום.
החלוקה שהציע אריסטו לתחומי המדע עדיין שרירה בחלקה - אנחנו עדיין מחלקים בין פיזיקה, אסטרונומיה, מכניקה או פסיכולוגיה על פי הבסיס שהניח. לצד אימוץ של מערכת הכוכבים התלמאית, תמיכתו ב עשתה רבות כדי להפכו לתורה השלטת באסטרונומיה עד לתקופתם של קופרניקוס וגלילאו. גם בתחומים מדעיים אחרים, אפשר לומר שמימי הביניים עד תחילת העת החדשה שלטו בכיפה תאוריות אריסטוטליות ובתר-אריסטוטליות.
מורשתו
השפעתו של אריסטו על הפילוסופיה הייתה עצומה, והוא נחשב אחד מהפילוסופים החשובים ביותר בכל הזמנים. בעת העתיקה הייתה האסכולה הפריפטטית אותה הקים מבין שלוש המשפיעות, וכתביו האקוראטיים השפיעו עמוקות גם על הנאו-פלטוניזם. בימי הביניים, היה הפילוסוף היווני הראשי שכתביו השתמרו ונקראו ברחבי העולם המערבי והמזרח-תיכוני (במעצמות הנוצריות במערב, המוסלמיות במזרח, וביזנטיון ביניהן.) כה רבה הייתה ההערכה אליו, עד שכונה בפשטות "הפילוסוף", ללא צורך לפרט למי הכוונה.
הרי אריסטוטל בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה נקראים על שמו (ההגייה האנגלית של שמו). גם אוניברסיטת אריסטו בסלוניקי נקראת על שמו.
השפעת אריסטו ביהדות
כאמור, גם הפילוסופים היהודים למדו את דברי אריסטו והושפעו ממנו.
אריסטו זכה להתייחסות נרחבת בספרי הפילוסופיה היהודית. גדולי הפילוסופים היהודיים למדו את תורתו ושיבחו אותו מאוד. רבי יצחק עראמה, למשל, מצטט פעמים רבות בספריו את דבריו של אריסטו ומכנהו בתואר "ראש הפילוסופים", וכך גם רבים מגדולי הוגי היהדות בספרד וסביבותיה.
בימי הביניים תרגמו יהודים לעברית חיבורים שונים של אריסטו (לדוגמה: "על הנפש" בתרגומו של זרחיה חן), וכן תרגמו ופירשו גם כמה מפירושיו של אבן רושד על כתביו של אריסטו.
מספור בקר
מספור בקר היא השיטה המקובלת בהפנייה לכתבי אריסטו. בטבלה הבאה, חיבורים שמקורייתם מוטלת בספק מסומנים ב-"*". יצירות שכיום אינן מיוחסות לאריסטו מסומנות בקו חוצה.
כתביו בתרגום עברי מודרני
ספרים עיקריים אחדים של אריסטו ראו אור בסדרת "ספרי מופת פילוסופיים" של הוצאת מאגנס. רובם הודפסו במהדורות חוזרות, וחלקם תוקנו ושופרו במהדורות חדשות.
קישורים חיצוניים
תרגומי יצירותיו:
פונקציה אלמנטרית
פונקציה מרוכבת או ממשית (במשתנה אחד) היא פונקציה אלמנטרית אם ניתן לבנות אותה על ידי מספר סופי של פעולות האריתמטיקה הבסיסיות והרכבה ממספר פונקציות בסיסיות:
לדוגמה, הפונקציה היא פונקציה אלמנטרית, ולעומתה פונקציית הערך השלם [x] אינה אלמנטרית. קיים אלגוריתם רקורסיבי שמחשב את הנגזרת של פונקציה אלמנטרית כלשהי, באמצעות כללי הגזירה והנגזרות של הפונקציות הבסיסיות. לעומת זאת, פונקציה קדומה של פונקציה אלמנטרית אינה בהכרח אלמנטרית. לדוגמה הפונקציה מפורסמת בכך שאינה אלמנטרית (ראו משפט ליוביל).
אם פונקציה קדומה היא אלמנטרית, ניתן (בהכרח) למצוא אותה מהנגזרת שלה על ידי אינטגרציה, על ידי אלגוריתם ריש.
מינימליות
מן הפונקציות ברשימה לעיל אפשר לבנות כל פונקציה מעריכית עם \ a>0; את הפונקציות, ועוד. בגלל הקשר ההדוק בין הפונקציות הטריגונומטריות לפונקציית המעריך, דרך הפונקציות ההיפרבוליות, אפשר לוותר על חלק מן הפונקציות ברשימה, ולקבל אותן מתוך פונקציות אחרות. ליתר דיוק, כאשר דנים בפונקציות אלמנטריות במספרים מרוכבים, ניתן להסתפק רק ב- והפונקציות הקבועות המרוכבות כדי לבנות את כל הפונקציות האלמנטריות.
גזירה אלגברית
ניתן לפתח את מבנה הפונקציות האלמנטריות באמצעות מושג הגזירה האלגברית. גזירה אלגברית על שדה R היא אופרטור אדיטיבי המקיים את כלל לייבניץ  (לכל ).
נתחיל משדה הפונקציות הרציונליות במשתנה אחד מעל המרוכבים,, שהוא שדה השברים של חוג הפולינומים. על שדה זה מוגדרת פעולת גזירה טבעית - הנגזרת המרוכבת הרגילה. שדה זה הוא תת-שדה של שדה הפונקציות המרוכבות הגזירות. את שדה הפונקציות האלמנטריות ניתן ליצור באמצעות מגדל של הרחבות, באינדוקציה, כך שפונקציה כלשהי היא אלמנטרית אם היא מופיעה בשלב מסוים במגדל. בשלב ה-k נתון השדה \ F_k. נוסיף אלמנטים לשדה שיתפקדו כמו הפעלת אקספוננט או לוגריתם על איבר בשדה הקודם. התוספות נקבעות לפי פעולת אופטור הגזירה עליהן, כלומר כפתרון של משוואה דיפרנציאלית. נשלים את מה שנוצר לשדה סגור אלגברית, באמצעות לקיחת החיתוך של כל תתי השדות של שדה הפונקציות הגזירות שהם גם סגורים אלגברית, גם מכילים את כל איברי \ F_k וגם מכילים את כל האלמנטים שהוספנו (האקספוננטים והלוגריתמים). לשדה שמתקבל נקרא \ F_{k+1}.
בכל שלב הוספנו אלמנטים מהצורה: בכל שלב השדה המתקבל גדול ממש מהשדה הקודם, ועדיין מוכל בשדה הפונקציות המרוכבות הגזירות.
האיחוד העולה של כל השדות \ F_k הוא גם כן שדה, ולכן הוא סגור תחת חיבור, חיסור, כפל וחילוק. בנוסף שדה זה סגור גם תחת הרכבת פונקציות, ומכיל את הפונקציות הבסיסיות שמהן בונים את הפונקציות האלמנטריות (האקספוננט, הלוגריתם והקבועים המרוכבים) ולכן הוא שווה לשדה הפונקציות האלמנטריות.
חישוביות
לא ידוע האם קיים אלגוריתם המכריע האם פונקציה אלמנטרית נתונה שווה זהותית לאפס. אלגוריתם ריש מבצע רדוקציה של בעיית חישוב האינטגרל הלא מסוים של פונקציה אלמנטרית, לבעיית הזיהוי של פונקציית האפס.
עינות זיף
עינות זיף הם שני מעיינות הנמצאים ליד שטח זיף המקראית ומכאן שמם.
מעיין נוקיס נובע לתוך ניקבה באורך כ-20 מטר, בפתח הניקבה קיימת קשת אבנים המתוארכת לתקופת בית שני. מי המעיין זורמים לבריכת אגירה עתיקה. עין זיתון נובע למערה חצובה בסלע. מי המעיין מגיעים לגובה מטר. בצידו השני של עין זיתון נמצאת באר שעולה על גדותיה בתקופת הגשמים.
סמוך לעינות זיף נטוע עץ חרוב בודד בעל גזע ענק. החוקר והגאוגרף נתן שלם, שחקר את עינות זיף בשנות ה-30, ציין את העץ במחקריו.
וולקנולוגיה
וולקנולוגיה היא תחום המחקר הגאולוגי החוקר את החומרים והתהליכים המלווים את המאגמה מעת היווצרה, דרך עלייתה ממעטפת כדור הארץ אל הקרום ופליטתה כלבה באמצעות התפרצויות געשיות אל פני השטח. המחקר עוסק בהתפתחות הפיזיקלית והכימית של המאגמה, אגירתה, הובלתה והתפרצותה, וכן את המשקעים הגעשיים שהיא מותירה, לא רק בכדור הארץ אלא גם בכוכבי הלכת והירחים של מערכת השמש. המונח "וולקנולוגיה" מושאל משמו של הר הגעש וולקנו (Vulcano, אחד מהאיים הליפאריים – איים געשיים בים התיכון צפונית לסיציליה), הנגזר מ"ווּלקן", שמו הרומי של הפייסטוס – אל הנפחות והאש במיתולוגיה היוונית.
הרי געש והתפרצויות געשיות מהווים את הקצה הנראה לעין של תהליכים מורכבים המתרחשים עמוק בכדור הארץ. אחד מאמצעי המחקר בוולקנולוגיה הוא שימוש במכשירים המאפשרים הצצה אל מתחת לפני השטח, על-מנת לשפר את ההבנה של תהליכים אלה. לכן, מחקר וולקנולוגי הוא בסופו של דבר רב-תחומי וקשור בגאופיזיקה, פטרולוגיה וגאוכימיה.
המדען העוסק בתחום זה נקרא וולקנולוג. במסגרת מחקריהם מבקרים וולקנולוגים בהרי געש, בעיקר בפעילים בהם, כדי לצפות בהתפרצויות ולאסוף דגימות מחומרי הפליטה של ההר, הכוללים אפר געשי, סלעים געשיים ודגימות לבה. אחד ממוקדי המחקר בוולקנולוגיה הוא ניסיון לשפר את חיזוי התפרצויות הרי הגעש – נושא העשוי לשפר את ההיערכות לקראתן ולמנוע פגיעה בחיי אדם, בדומה לחיזוי רעידות אדמה. על כן, וולקנולוגים חוקרים את אופן היווצרותם של הרי הגעש ואת מצבם הנוכחי, ומעבדים מידע בהתחשב בעברם.
היסטוריה של המחקר הוולקנולוגי
לוולקנולוגיה היסטוריה ממושכת. התיעוד המוקדם ביותר הידוע לתופעות געשיות הוא ציור-קיר שנוצר לפני כ-9,000 שנה ונמצא בחפירות ארכאולוגיות באתר הנאוליתי צ'טלהויוק בטורקיה. הציור מראה מפה של האזור, כנראה המפה הקדומה ביותר, ובה מתנשא הר הגעש חסן (Hasan Dağı) כפול-הפסגה המתפרץ מעל בתי העיר.
נראה כי ההתפתחות הרעיונית בדבר תהליכי ההמסה המתרחשים בתוך כדור הארץ תהיה שם נרדף להיסטוריה של המחקר הוולקנולוגי הקלאסי, אולם אין זה כך. עד שנות ה-70 של המאה ה-20 היוותה הוולקנולוגיה כלי מדעי שולי בשל היותו תיאורי בלבד, ואשר הוקדש בעיקר לגאומורפולוגיה של הרי געש ומבנים געשיים, לחלוקה גאוגרפית של כדור הארץ לחבלים געשיים ולתיעוד כרונולוגי של התפרצויות געשיות. יתרה מזאת, ההתפתחות במחקר לא הייתה תמיד ליניארית: בתקופות מסוימות חלה התקדמות במקום אחד ונסיגה באחר, למשל בימי הביניים חלו פריצות דרך משמעותיות בעולם המוסלמי ונסיגה רעיונית בעולם הנוצרי.
געשיות בהיסטוריה האנושית
לידע שיש לנו על קודמינו קשר הדוק לאירועים געשיים, בעיקר בגלל השימור המצוין של מאובנים במשקעים געשיים. כמה מן השרידים הקדומים ביותר של מינים אנושיים קדומים באים מחבלים גאולוגיים באפריקה ובאינדונזיה, והקשר שלהם לפעילות געשית אינו מקרי. ההסבר ההגיוני ביותר לשפע היחסי של המאובנים ולשימורם הטוב בסביבות אלה הוא שהשרידים כוסו במהירות במשקעים הגעשיים. דוגמה לכך ניתן לראות בפומפיי, שם שומרו שרידיהם של תושבי העיר באפר געשי שנפלט בהתפרצות וזוב בשנת 79. בשנת 1976 גילתה הפלאואנתרופולוגית הבריטית מרי ליקי (Mary leakey) עקבות בנות 3.7 מיליון שנה של אוסטרלופיתקוס על גבי משקעי אפר געשי. עקבות אלה, שנמצאו בלייטולי (Laetoli) בטנזניה, ממחישות היטב את יכולת השימור של משקעים געשיים, המשמרים היטב גם מינרלים המסייעים בתיארוך הממצאים. באופן דומה תוארכו שרידים של הומו הביליס בערוץ אולדובאי ל-1.75 מיליון שנה ושרידי אוסטרלופיתקוס אפרנסיס ליד העיירה הדר (Hadar) באתיופיה, בשטח משולש עפר, ל-3.5 מיליון שנה. גם השימוש האנושי בסלעים געשיים מתחיל בעבר הרחוק – לחופו של אגם טורקאנה נמצאו סימנים שהותירו כלי אובסידיאן ותוארכו ל-2.5 מיליון שנה. תוצרים געשיים נוספים שימשו אנשים בתקופות קדומות: לפני כ-3,000 שנה שימש אפר געשי בתערובות שונות שהכילו אבקת פומיס וסיד ליצירת מלט. תוצר געשי נוסף הוא גופרית, ששימשה בימי קדם להלבנת צמר ופרווה. הומרוס הכיר ביכולת החיטוי של הגופרית ושיבח את כושר הדברת המזיקים שלה, והמצרים הקדמונים כתבו מרשמים רפואיים לגופרית עוד במאה ה-16 לפנה"ס.
מיתוסים ושאול
לאורך ההיסטוריה העניקו התפרצויות געשיות השראה דתית והובילו ליצירתם של מיתוסים. ג'יימס האטון – הנחשב על ידי רבים כאבי הגאולוגיה – היה הראשון לנסות ולנפץ מיתוסים הנוגע להתפרצויות אלה. כך כתב ב-1785 ב"תאוריה של הארץ", שפורסמה במלואה ב-1788:
האטון התכוון בדבריו לאנשים פרימיטיביים שהאמינו זה מכבר כי הרי געש מאוכלסים על ידי אלים או שדים בעלי מזג סוער, מסוכנים ולא צפויים. במשך אלפי שנים הקריבו אנשים קורבנות כדי לרצות אלים קפריזיים. בני עמים רבים הציעו לאלים קורבנות אדם:
התפרצויות געשיות כיכבו גם במיתולוגיה היוונית, שקשרה תופעות געשיות והרי געש לאלים כגון האדס – אל העושר והשאול, פרספונה – אשתו של האדס, והפייסטוס – אל הנפחות והאש ומקבילו של וולקן הרומי. עוד בשלבי התפתחותה הראשונים של התרבות היוונית נטווה הקשר המיתי בין התפרצויות געשיות ומלחמותיהם של האלים האולימפיים והטיטאנים. היוונים הקדומים ראו בטיטאנים ענקים דמויי-אדם שנולדו מגאיה (אלת האדמה, מייצגת את ארץ) על-מנת לתקוף את האלים, והם האמינו כי הטיטאנים חיים מתחת לחבלים געשיים וכי הופעתם על האדמה או באוויר מבשרים התפרצויות. על שמם של הטיטאנים נקרא כוכב הלכת טיטאן – ירחו של שבתאי, ושמם של שני טיטאנים ידועים נחרט במדעי כדור הארץ: אוקיינוס וטתיס. טיטאן אחר – טיפון – היה מפלצת שחיה בהר הגעש אטנה ויורקה אש וסלעים על תושבי סיציליה. האדס היווני ומקבילו הרומי פלוטו היו אלי השאול – עולמם של המתים, מקום בו שולטת אש נצחית, מקבילו של הגיהנום ביהדות ובנצרות – שפתחו מצוי בהר אטנה.
רוח ובעירה פנימית
בעת העתיקה נערכו הניסיונות הראשונים לחיפוש הסברים מדעיים לתופעות טבעיות, ובהן הרי געש והתפרצויות געשיות. אריסטו ראה באש התת-קרקעית תוצאה של חיכוך הרוח באדמה כאשר היא נאלצת לצאת מבעד למעברים צרים. החיכוך שנוצר במעברים אלה בין האוויר הדחוס לבין סלעי הסביבה יצר חום רב וגרם להמסת הסלעים וליצירת המאגמה. לעומתו גרס אפלטון כי כמויות בלתי נדלות של מים חמים וקרים זורמים בנהרות תת-קרקעיים, וכי בעומק כדור הארץ מתפתל לו נהר אדיר של אש – הפיריפלגטון (Pyriphlegethon) – המזין את הרי הגעש בעולם.
הפילוסוף אמפדוקלס ראה את העולם כמחולק לארבעה כוחות יסודיים: אדמה, אוויר, אש ומים, ולפי אמפדוקלס, הרי הגעש הם ביטוי ליסוד האש. אנכסגורס התנגד לארבעת היסודות של אמפדוקלס בטענה כי אין זה הגיוני שחומרים כמו זהב או בשר יוכלו להיווצר רק מארבעה יסודות אלה, וגרס שהטבע מורכב מאינסוף יסודות ראשוניים ובלתי משתנים, שכמויותיהם משתנות בעוברם בתוך עצמים כגון זהב או בשר וכך הם יוצרים את כל היש. עם זאת תמך אנכסגורס ברעיון חיכוך הרוח של אריסטו, רעיון שהמשיך להתקיים עד המאה ה-16. הפילוסוף הרומי לוקרטיוס טען כי אטנה היה חלול לחלוטין וכי האש התת-קרקעית הבוקעת ממנו מוזנת מרוחות עזות המנשבות על פני הים. אובידיוס האמין כי הלהבות מוזנות ב"מאכלים שמנים" והתפרצויות הרי געש דועכות כאשר המזון אוזל.
סנקה, שכתב על געשיות בעבודתו מחקרי טבע (Quaestiones Naturales) משנת 63, הסכים באופן חלקי עם הרוח של אריסטו, אולם בחלקה הגדול של עבודתו הוא מציג רעיונות מקוריים משלו ובהם החום המשתחרר מהרי הגעש נובע מבעירה של גופרית וחומרים דליקים אחרים האגורים בחללים בתוך הארץ, וכאשר הרוחות עוברות בחללים אלה – החיכוך יוצר את האש. רעיון זה משמש את סנקה גם כדי להסביר מעיינות חמים. רעיונותיו אלה של סנקה היוו בסיס לפרשנות של הסיבות הגורמות להתפרצויות געשיות, והאריכו ימים עד ימי הביניים ואף עד המאה ה-18.
רעיון רומי אחר הנוגע לגעשיות נמצא דווקא בתחום השירה. הפואמה אטנה (Aetna) – פרי קולמוסו של לוקיליוס הצעיר, מושל סיציליה בתקופתו של נירון – מתייחסת כל-כולה למקורות של התפרצויות געשיות, ובה טוען לוקיליוס כי החום עצום ועז יותר כאשר הוא כלוא בתוך הארץ, וכי הרוחות הנושבות במעברים התת-קרקעיים מעלים אותו אל הרי הגעש. לדעתו, להבות אטנה תודלקו באמצעות חומרים דליקים כגופרית נוזלית, ביטומן שמנוני או אלום – רעיון דומה למדי לזה שהעלה ויטרוביוס כמה עשרות שנים קודם לכן.
תצפיות שערך פליניוס הזקן העלו כי רעידות אדמה קדמו בדרך כלל להתפרצות הר געש. הוא עצמו נהרג במהלך התפרצות וזוב בשנת 79, שתועדה היטב על ידי אחיינו פליניוס הצעיר. תיעוד מפורט זה מגיע בעיקר משני מכתבים שנשלחו להיסטוריון טקיטוס, והביא לכך שוולקנולוגים מודרניים אימצו את התיאורים המופיעים בהם כמאפיינים סוג זה של התפרצות כפליניאנית, על שמו של פלינוס הצעיר, שיש הרואים בו את הוולקנולוג הראשון.
מהשפעות דתיות לתגובות אקסותרמיות
התבססות הנצרות בימי הביניים השפיעה רבות על המחקר המדעי, וגם בלימוד הארץ (Study of the Earth) לא חלה התקדמות ממשית בשל הגישה שהכתיבה הכנסייה כלפי המדעים השונים, במיוחד אלה העומדים בסתירה לכתבי הקודש. בתקופה זו שימשו הרי געש תזכורת לאש הגיהנום המצפה לחוטאים. גישה זו נמשכה הרבה לאחר ימי הביניים: מרבית הפילוסופים של הטבע במאה ה-18 עדיין התייחסו אל האל כמי שברא את העולם על מנת שישמש בית לבני אדם, והאמינו כי עולם זה עבר כמה שלבי התפתחות מאז וכי האל הבורא ישנה ואף יהרוס עולם זה. גישה זו בוטאה בכתביו של ג'ון וסלי (John Wesley, 1703–1791) ממייסדי המתודיזם, שסבר כי לפני שחדר החטא אל העולם, לא התקיימו רעידות אדמה או הרי געש. לדעתו, "עוויתות" אלה של הארץ היו בפשטות "תוצא הקללה שהוטלה על הארץ בעקבות עבירה". למרות זאת פותחו תאוריות אחדות: גאורגיוס אגריקולה טען, בניגוד לדקארט אשר בא אחריו, כי לקרני השמש אין כל קשר לתופעת הרי הגעש. אגריקולה האמין כי תרסיס הנמצא בלחץ רב גורם להתפרצויות של "שמן הרים" ובזלת. יוהאנס קפלר ראה בהרי הגעש נתיב לדמעות ולהפרשות של כדור הארץ, המפריש ביטומן, זפת וגופרית. דקארט, אשר הכריז כי אלוהים ברא את הארץ ברגע אחד, הכריז גם כי עשה זאת בשלוש שכבות, המעמקים הלוהטים, שכבת המים והאוויר. הרי הגעש, להשקפת דקארט, נוצרו כאשר קרני השמש פילחו את הארץ.
במקביל חלה במדינות האסלאם צמיחה משמעותית במחקר המדעי, שהגיעה לשיאה בין המאות ה-9 וה-13 והפכה את השפה הערבית לשפת המדע באותה עת. התפתחות זו נשענה על הקוראן, שעודד את המלומדים ל-تفكير (תפכּיר, בערבית: מחשבה, הסקת מסקנות, הרהור, שכל) או לימוד הטבע. בניגוד למרבית המלומדים האירופים שראו בטבע המחשה של כוונת המוסר האלוהי, ביקשו המשכילים המוסלמים ידע שיעניק להם הבנה ושליטה בו. אחד מן הבולטים בהם היה אבן סינא – פילוסוף, רופא ומדען – שכתב 450 ספרים במגוון נושאים. ספרו החשוב ביותר – الشفاء (אל-שיפא, בערבית: "ספר הריפוי") – הוא למעשה אנציקלופדיה נרחבת לפילוסופיה ולמדע בה מונחים היסודות לתחומים רבים של מדעים, כמו גם מדעי כדור הארץ: מטאורולוגיה, גאולוגיה ופלאונטולוגיה. מלומדים אלה היו בין היתר האלכימאים הראשונים, ואחד מן היסודות הבולטים במחקריהם היה גופרית שכרו בהרי געש. הגילוי כי גופרית משחררת חום בתגובה כימית העלה את הרעיון כי פעילות געשית במעמקי הארץ מתודלקת באמצעותה.