cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עקום 25519
נוסחת חיבור וכפל של מונטגומרי
לפי נוסחת מונטגומרי נדרשים בדיוק 4 ריבועים, כפל אחד ב-(A-2)/4, בנוסף ל-5 פעולות כפל נוספות ו-8 פעולות חיבור/חיסור. האלגוריתם פועל כדלהלן. בהינתן מספר ראשוני p\ge 5 ושלם A כך ש-A^2-4 אינו מספר ריבועי מודולו p. ויהי עקום אליפטי מעל השדה F_p. יהי כדלהלן:  (הסמל \mathcal{O} מייצג את הנקודה באינסוף). בהינתן x,z\in F_p כאשר השוויון הבא מתקיים: אז עבור כל  כך שמתקיים X(Q)=x/z. כאן הביטוי x/z פירושו המנה של x ו-z בשדה F_p אם z\ne 0. אם x=0 התוצאה היא \mathcal{O} וכן אם x=z=0 התוצאה אינה מוגדרת.
פונקציית דיפי-הלמן
בעקום 25519 לכל משתמש מפתח סודי באורך 32 בתים ומפתח ציבורי באורך 32 בתים. כל זוג משתמשים משתפים "סוד" באורך 32 בתים שממנו הם יכולים לייצר מפתחות לאימות והצפנה של חילופי המסרים ביניהם. העקום 25519 ונקודת הבסיס 9 הם פרמטרים ציבוריים וידועים לכל, כולל למתקיפה פוטנציאלית. המפתח הפרטי של אליס הוא השלם a שיכול להיות כל מחרוזת אקראית של 32 בתים והמפתח הפרטי של בוב הוא b. אליס שולחת לבוב את המפתח הציבורי שלה. הפונקציה מקבלת שלם כלשהו n ונקודה Q בעקום 25519 ומחזירה את nQ. בוב שולח לאליס את המפתח הציבורי שלו. הסוד המשותף הוא: במילים, הסוד המשותף מתקבל מהכפלת הסוד הפרטי של כל משתמש במפתח הציבורי של המשתמש השני. הרעיון כאן הוא שהמשתמשים אינם חושפים את הסודות שלהם, תחת זאת הם מכפילים את הסודות בנקודה הקבועה ושולחים את התוצאה ברשת האינטרנט. ניסיון לנחש את השלם שאיתו בוצע כפל סקלרי של נקודה קבועה כלשהי בעקום קשה מאוד והוא נחשב לבעיה מתמטית קשה הנקראת "בעיית הלוגריתם הבדיד בעקום אליפטי". ניסיון לנחש את הסוד המשותף מתוך שני המפתחות הציבוריים נקרא בעיית דיפי-הלמן בעקום אליפטי וגם היא נחשבת כבעיה קשה, אם כי אין הוכחה שהיא קשה לפחות כבעיית הלוגריתם הבדיד. בדרך כלל מהסוד המשותף גוזרים מפתחות הצפנה ואימות באמצעות פונקציית גיבוב קריפטוגרפית.
עקום 25519 נבנה כך שיהיה עמיד נגד מספר מלכודות הנובעות מאופן היישום שלו בפועל. העקום עמיד נגד התקפת תיזמון, הוא יכול לקבל כל מחרוזת באורך 32 בתים כמפתח ציבורי תקף ואינו דורש אימות.
היסטוריה ושימושים
עקום 25519 זכה לפופולריות רבה מאז פורסם, אולם ההתעניינות הגוברת בו החלה אחרי 2013 כשנודע שה-NSA שתלו דלת אחורית בעקום האליפטי DUAL EC DRBG שהיה חלק מתקן ההצפנה בעקום אליפטי של NIST. אף על פי שאין קשר ישיר ביניהם, החשיפה הגבירה את החשש בקרב המשתמשים מפני דלתות נוספות שייתכן נשתלו במרכיבים אחרים של התקן כמו העקומים הקבועים P-xxx. ברוס שנייר מגדולי הקריפטוגרפים בני זמננו התבטא פעם: "איני סומך יותר על העקומים הקבועים שלהם. אני מאמין שה-NSA ביצעו מניפולציות בעזרת הקשרים שלהם עם התעשייה". הוא גם ציין שה-NSA מסוגלים לפצח כל הצפנה באינטרנט (נכון ל-2013).
עקום 25519 הפך לתקן בפועל שהחליף את P-256 והוא בשימוש במגוון רחב של יישומים. החל מ-2014 פרוטוקול OpenSSH הטמיע את העקום כברירת מחדל בישומים מבוססי ECDH. ספריות קריפטוגרפיות רבות תומכות בעקום זה ביניהן: OpenSSL וכן Libgcrypt, Crypto++ ועוד רבים. בין הפרוטוקולים, האפלקציות ומערכות ההפעלה המשתמשים בעקום זה נמנים:
ביטחון ויעילות
הביטחון של העקום הזה נחשב גבוה, כלומר לא קיימת דרך לחשיפת הסוד המשותף מתוך שני המפתחות הציבוריים שהיא טובה יותר מכוח גס בסיבוכיות של 2^{128}. הבעיה הכללית עליה הוא מבוסס, בעיית דיפי הלמן בעקום אליפטי נחקרה באופן אינטנסיבי מזה כשני עשורים והותקפה רבות על ידי מתמטיקאים, אנליסטים והאקרים ללא הצלחה. עקום 25519 מכיל מספר תכונות שמעניקות לו יתרון, הסדר שלו הוא מעל 2^{255}, הוא אינו מכיל מאפיינים אלגבריים ייחודיים שניתנים לניצול לקיצור ההתקפה נגדו. האלגוריתמים הידועים כמו אלגוריתם רו או אלגוריתם קנגורו של פולרד ואלגוריתם פוליג-הלמן יעילים רק נגד עקומים מסדר ראשוני נמוך יותר ולכן אינם פרקטיים נגד עקום 25519.
היתרון של עקום 25519 הוא באופן המימוש שלו. אפשר לנצל את יחידת הנקודה הצפה בקיצור FPU של המעבד כדי להאיץ ביצועים של פעולות כפל וחיבור בסיסיות באופן משמעותי. הסיבה לבחירה של הראשוני 2^{255}-19 נובעת בגלל היכולת לייצג אלמנטים של השדה בצורה פולינומית ולבצע חיבור וכפל במהירות. הפולינומים נבחרו כך שיענו על שני מאפיינים חשובים, שהמעלה שלהם תהיה נמוכה (לכל היותר 9) כך שיהיו פחות מקדמים שצריך לכפול כחלק מהכפל בפולינומים וכן, כל מקדם הוא כפולה קטנה של. ביתר פירוט הפולינומים עם מספר מופחת של מקדמים קטנים הם מהצורה: כאן הפולינום מייצג את השלם  שהוא בעצם פיצול של שלם באורך 256 סיביות לעשרה שלמים באורך 26 סיביות כל אחד בקירוב, כדי שיתאימו באורכם לאוגרי הנקודה הצפה המצויים בכל מעבד. כל שלם באורך 256 סיביות ניתן לטעינה בתשעה אוגרים. בדרך כלל במעבדים מודרניים אוגרים אילו מצויים בשפע. השימוש בבסיס 25.5 ולא בבסיס 25 או 26 נובע מסיבות של יעילות כדי להימנע מחילוק ארוך במקדמים x^{10} ו-x^{11} וכן להימנע מכפל המקדמים ב-2^5\cdot 19 במקום ב-19.
חיבור/חיסור שני פולינומים של עקום 25519 מודולו 2^{255}-19 מצריך 10 פעולות חיבור/חיסור של מספרי נקודה צפה (fp). כל פעולת חיבור/חיסור צורכת 10 פקודות fp בסיסיות, בלולאה הראשית של הפונקציה Curve25519 מתבצעים בסך הכול 20,400 פקודות fp. פעולת כפל צורכת 100 פקודות fp עבור כפל ו-81 פקודות fp עבור חיבור. המקדמים הגבוהים לאחר תוצאת הכפל מצומצמים מודולו. למשל המקדם x^{18} מוכפל ב- ומחובר למקדם x^8. כל צמצום דורש פקודת fp אחת לכפל ופקודת fp אחת לחיבור. החלק הגבוה (הכפולה הקרובה ביותר לחזקה של 2) של כל מקדם מחוסר ומחובר למקדם שלפניו. כל העברה כזו צורכת בסך הכול 4 פקודות fp. כך שלצורך הצמצום המודולרי נדרשים עוד כ-60 פקודות fp. כתיבת הקוד עדיפה באסמבלי כדי להימנע מתקורה מיותרת שעלולה לקרות ביישום בשפת C.
הפונקציה Curve25519
הפונקציה Curve25519 היא בעצם כפל סקלרי של הקואורדינטה x\in F_p מעל העקום E(F_{p^2}), כאשר p הוא המספר הראשוני 2^{255}-19 ו-E הוא העקום האליפטי.
ביתר פירוט, השדה מוגדר כקבוצת כל האלמנטים. תהי הפונקציה מוגדרת כדלהלן:. במילים אחרות X_0 היא פונקציה שממירה נקודה בעקום לאלמנט בשדה (פשוט על ידי נטילת הקואורדינטה x והתעלמות מהקואורדינטה y). תהי הפונקציה המוגדרת כדלהלן:.
המפתח הציבורי והמפתח הפרטי מומרים ממחרוזות בתים לאלמנטים של השדה לפי סדר בתים קטן. במילים אחרות כל שלם מיוצג כך: קבוצת כל המפתחות הציבוריים האפשריים היא. קבוצת כל מפתחות הפרטיים היא. הפונקציה Curve25519 מוגדרת כך: בהינתן n ו-q קיים שלם ייחודי כך שמתקיים s=X_0(nQ) עבור כל  כאשר. לסיום הפונקציה מחזירה את s האמור.
פסאודו קוד
הפונקציה בפסאודו קוד הבא מבוססת על סולם מונטגומרי. היא מקבלת את השלם k (שהוא הסוד הפרטי של המשתמש) ואת הקואורדינטה u (מקבילה ל-x בעקום מונטגומרי) של הנקודה הקבועה P בעקום 25519 ומחזירה את x_2 שהוא הקואורדינטה x של הכפל הסלקרי kP. הסמל \gg כאן מייצג הזזה ימינה (shift right) ברמת סיביות, \text{ AND} הוא וגם והסמל \oplus הוא XOR. הפונקציה היא פונקציית החלפה שמקבלת פרמטר בוליאני s ומחליפה בין ערכי a ו-b בתנאי ש-s שווה אמת. הפונקציה חייבת להיות מיושמת באופן כזה שההחלפה תהיה קבועה תמיד כדי לסכל התקפת ערוץ צדדי. אפשר ליישם זאת על ידי הוספת מסכת אחדים לפי s, למשל, אם s=0 התוצאה תהיה כאילו לא בוצעה החלפה. אם הוא משתנה מקומי, אז ההחלפה מתבצעת בשלושה מהלכים ללא תנאי כך:
כירכוכ (מחוז)
כּירכּוּכּ (ערבית: محافظة كركوك, כורדית: Kerkûk), הוא מחוז בעיראק ששטחו 9,679 קמ"ר. ב-2011 נמנו בו 1,395,614 תושבים.
המחוז הנקרא על שם העיר כירכוכ, שנמצאת בתחומו. בין שנת 1976 עד לאמצע שנת 2006, שמו של המחוז היה "מחוז א-תאְמים" (בערבית: محافظة التأميم), אשר שונה על ידי מפלגת הבעת' העיראקית (המפלגה שבראשה עמד סדאם חוסיין). לאחר הפלת משטר סדאם הוחלט להחזיר את שמו הישן של המחוז.
האזור משתרע על כ-9,679 קילומטרים מרובעים. בשנת 2011, אוכלוסיית כירכוכ מנתה 1,395,614 נפשות. המקום עשיר מאוד בנפט ובגז טבעי.
אוכלוסיית המחוז מורכבת בעיקר מכורדים, אך יש בה גם טורקמנים, ערבים ואשורים (נוצרים נסטוריאנים).
המחוז הוא מרכז תרבותי של הטורקמנים העיראקים. דרום מזרח המחוז הוא מרכזם החברתי של הכאכאים.
הוגו היימן
הוגו היימן (בהונגרית: Haiman Hugó; ניז'נה, 20 בנובמבר 1881 – בודפשט, 22. בפברואר 1932) היה מורה, מתרגם יהודי-הונגרי, אביו של טיפוגרף ואמן הספרים הפרופסור ג'רג' היימן. אשתו הייתה אילונה קנר, בתו של איזידור קנר.
ביוגרפיה
הוגו היימן נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש היימן ומריה דונר. הוא סיים את המחלקה ההונגרית-גרמנית באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל תעודת הוראה לבית ספר תיכון וכן דוקטורט במדעי הרוח. משנת 1913 עבד כמורה בבודפשט. הוא היה חייל במהלך מלחמת העולם הראשונה ונפל בשבי רוסי. בהמשך כמה שנים עבר להתגורר בניקולסק-אוסוריסקי (כיום אוסוריסקי), עיר במזרח הרחוק של רוסיה על גבול סין, שם עבד כמורה לשפה במשך שנתיים ולא חזר להונגריה עד שנת 1920.
הוא השתמש בידיעותיו ברוסית ובהיכרותו עם הספרות הרוסית כמתרגם במולדתו. הוא תרגם להונגרית את יצירותיהם של סופרים קלאסיים כמו לב טולסטוי או איוון טורגנייב מהמקור, והיה הראשון שהשמיע כמה סופרי פרוזה צעירים בולטים בהונגרית. הוצאתם לאור של רבים מתרגומיו התאפשרה בשל קרבת המשפחה עם איזידור קנר. בשנים 1926–1928 פורסמו בשתי סדרות של שישה ספרים שהכילו את תרגומיו בהוצאת דפוס קנר. כמו כן פורסמה גם יצירה מקורית שלו: רומנים וסיפורים קצרים מאת פרדיננד קורנברגר (בודפשט, 1910).
מתרגומיו
בסדרה הראשונה של מהדורת דפוס קנר (1927–1926):
בסדרה השנייה (1928):
שאנדור בונקאלו שיבח את הסדרה הראשונה, ודיולה לאציציוס שיבח את ששת הספרים של הסדרה השנייה ואת התרגום בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט.
מאוחר יותר תרגם הוגו היימן את הרומן האוטוביוגרפי של לב טולסטוי (רומן נעוריי I-III. ילדות, גיל ההתבגרות, נערות) וגם את הרומן הקצר "הגופה החיה". הוא תרגם, אך הוציא לאור בשם הבדוי של אנדראש הלמי את הרומן של איליה ארנבורג "אהבתה של ז'אן" (בודפשט, 1930) גם כן תחת שם בדוי, אך רומן זה נאסר לפרסום אז.
האריסון שמיט
האריסון האגן "ג'ק" שמיט (באנגלית: Harrison Hagan "Jack" Schmitt; נולד ב-3 ביולי 1935) הוא גאולוג, אסטרונאוט וסנאטור לשעבר בסנאט של ארצות הברית. האדם ה-12 והאחרון שהלך על הירח.
פעילות אקדמית
ביצע עבודה גאולוגית עבור הסקר הגאולוגי הנורווגי בחוף המערבי של נורווגיה, ועבור הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בניו מקסיקו ומונטנה. עבד במשך שני קייצים כגאולוג בדרום מזרח אלסקה. בשנת 1961 היה מרצה בהרווארד, ושימש כעוזר הוראה בקורס במשקעי עפרות.
עבד במרכז לאסטרוגאולוגיה של הסקר הגאולוגי האמריקאי בפלאגסטאף, אריזונה. היה ראש המיזם לשיטות שדה גאולוגיות ירחיות והשתתף במיפוי צילומי וטלסקופי של הירח. היה אחד המדריכים של האסטרונאוטים של נאס"א מטעם הסקר הגאולוגי במהלך אימוני השדה של האסטרונאוטים.
שירות בנאס"א
נבחר כאסטרונאוט מדען לנאס"א ביוני 1965. לאחר מכן השלים קורס טיס בן 53 שבועות בבסיס חיל האוויר ויליאמס, באריזונה.
מילא תפקיד מכריע באימוני האסטרונאוטים בניווט על הירח, גאולוגיה וזיהוי תופעות גאולוגיות. השתתף גם בניתוח גאולוגי של דגימות קרקע שהוחזרו מן הירח.
במרץ 1970 נבחר שמיט להצטרף אל ריצ'רד גורדון וונס ברנד לטוס במשימת אפולו 18 ולשמש כטייס גיבוי של מודול הירח באפולו 15. לאחר ביטול משימת אפולו 18 בספטמבר 1970, רבים ציפו שיצורף למשימת אפולו 17, המשימה האחרונה לירח. ההחלטה לצרפו לאפולו 17 הוכרזה באוגוסט 1971.
אפולו 17
ב־6 בדצמבר 1972 שוגר עם יוג'ין סרנן ורון אוונס למשימת אפולו 17. בזמן המשימה, צילם שמיט את התמונה המפורסמת של כדור הארץ שנקראת "הגולה הכחולה" (The Blue Marble).
במהלך שהותו על הירח ביצע 3 פעילויות חוץ רכביות על פני הירח. הליכת הירח הראשונה נמשכה 7 שעות 11 דקות ו-53 שניות. כעבור כ־16 שעות, החלה הפעילות החוץ רכבית השנייה. בפעילות זו השתמשו סרנן ושמיט ברכב הירח כדי לנסוע אל מספר מכתשים בסביבה, מהם אספו דגימות קרקע. פעילות זו נמשכה 7 שעות, 36 דקות ו-56 שניות. בפעילות השלישית, בוצעו מדידות כבידה במספר מקומות. בסך הכול נסעו האסטרונאוטים 30.5 ק"מ. הפעילות השלישית נמשכה 5 שעות, 40 דקות ו-3 שניות. סך הזמן שהיה על פני הירח הוא 22 שעות, 3 דקות ו-57 שניות.
אפולו 17 הייתה הארוכה מבין משימות אפולו, והביאה את המטען הגדול ביותר של דגימות קרקע מן הירח (115 ק"ג). היא שבה לכדור הארץ ב־19 בדצמבר.
לאחר אפולו
בפברואר 1974 מונה לאסטרונאוט-מדען ראשי. במאי אותה שנה מונה לעוזר מנהל נאס"א לתוכניות אנרגיה. בתפקיד זה היה אחראי לתיאום בין נאס"א לסוכנויות פדרליות אחרות בנוגע לתמיכת נאס"א במחקרים בתחום האנרגיה שבוצעו על ידיהן, ויישום טכנולוגיות חלל לייצור והובלת אנרגיה על הקרקע.
לאחר נאס"א
באוגוסט 1975 פרש מנאס"א על מנת לרוץ מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט. ב-1976 הוא נבחר לסנאטור מטעם מדינת ניו מקסיקו, שם כיהן קדנציה אחת. הוא כיהן בוועדת המסחר, המדע והתחבורה כנציג הבכיר של המפלגה הרפובליקנית; ועדת הבנקאות, השיכון והעניינים העירוניים; וועדת האתיקה. מלבד זאת, הוא החזיק במושב שולחן הממתקים של הסנאט. הוא שימש כסנאטור עד ההפסד בבחירות 1982 למועמד הדמוקרטי ג'ף בינגאמן.
מאז 1982 שימש כיועץ, דירקטור, וכותב ודובר בענייני מדע, חלל, טכנולוגיה ומדיניות ציבורית. ב־1994 התמנה לפרופסור להנדסה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, ונשיא מרכז אנאפוליס לאיכות הסביבה.
מתגורר כיום באלבקרקי, ניו מקסיקו.
אותות ועיטורים
שמיט קיבל עשרות אותות כבוד, לפני ואחרי טיסתו לחלל. כמה מן העיקריים שבהם הם:
ישראל מפולוצק
רבי ישראל מפּוֹלוֹצק (בכתיב יידי: פּאָלאָצק, ויטבסק, ה'ת"צ (1730) בערך - א' באייר ה'תקמ"ב (1788)-ה'תקמ"ד) היה מתלמידי המגיד ממזריטש ומראשי עליית החסידים בשנת תקל"ז (1777). היה השד"ר החסידי הראשון, וממקימי התשתית הארגונית לתמיכה הכלכלית ביישוב החסידי בארץ ישראל.
קורות חייו
רבי ישראל מפולוצק היה מתלמידיו של רבי דב בער, "המגיד ממזריטש". בשל כושרו הארגוני והדרשני נשלח על ידי רבו להפיץ את תורת החסידות בליטא.
בשנת תקל"ז (1777) היה מראשי שיירת החסידים שמנתה כ-300 איש, אשר יצאה מליטא ומרייסין לארץ ישראל. אליו התלוו בני משפחתו "מקטנם ועד גדולם".
בשל הוצאות הדרך הרבות נשלח רבי ישראל לחו"ל מיד עם הגיעם לארץ על מנת לדאוג להעברת כסף ותרומות לאנשי השיירה. שליחות זו הייתה בעל כורחו; על פי עדות מנהיג החבורה, רבי מנחם מנדל מוויטבסק "גם אם היו נותנים לו עשרת אלפים בחודש חליפות יציאת ארץ ישראל הקדושה היה בז לכל דבר".
רבי ישראל נסע לקושטא והצליח להשיג 3,000 'אריות' (מטבע טורקי), מהם שלח 2,750 לארץ ישראל – 2,000 לשלם לפאשה והשאר לצורכי היום יום – ואת היתר השאיר לעצמו להוצאות הדרך. באיגרת ששלח מקושטא לגבאי ארץ ישראל בוויטבסק בשנת תקל"ח (1778) מתאר רבי ישראל את נסיעתם לארץ ישראל, את תחילת התיישבותם בצפת ואת מצבם הכספי המדולדל, "כי תם הכסף ולא נשאר בלתי אם גוויתנו". איגרת זו היא מקור מרכזי להבנת הלכי הרוח של בני החבורה באותה תקופה ולתיאור תלאות הדרך שעברו בדרכם לארץ ישראל.
בחוץ לארץ עשה תעמולה ופרסום למען היישוב החסידי בארץ ישראל, והקים את התשתית לתמיכה כלכלית ביישוב החסידי בארץ ישראל. הוא שלח איגרות רבות ואף הגיע בעצמו עד למערב אירופה במטרה לאסוף כסף לחבריו בצפת. ברייסין שיתף פעולה עם רבי יששכר בער מלובביץ' ועם רבי שניאור זלמן מלאדי.
דייוויד ליווינגסטון
דייוויד ליווינגסטון (באנגלית: David Livingstone; 19 במרץ 1813 – 1 במאי 1873) היה מגלה ארצות ומיסיונר סקוטי. האירופאי הראשון שראה את מפלי ויקטוריה.
שנותיו המוקדמות
דייוויד ליווינגסטון נולד בעיר בלנטייר שעל גדות נהר הקלייד, והיה הילד השני להוריו, ניל ואגנס לבית האנטר (Hunter), מתוך שבעה. אביו, אשר היה נוצרי אדוק, היה סוחר תה מדלת לדלת, מורה בבית ספר של יום ראשון ובד בבד, מטיף להימנעות מאלכוהול. בנוסף, הרבה אביו לקרוא ספרי תאולוגיה, כמו גם ספרים העוסקים בשליחויות מיסיונריות וספרי מסעות, פעילויות שדייוויד עסק בהן במרבית חייו הבוגרים, כמתואר להלן. למרות שחינוכו הפורמלי כילד כלל את בית הספר המקומי ותו לאו, השכלתו של דייוויד הייתה רחבה בהרבה, שכן גם דייוויד ליווינגסטון, כאביו, היה קורא נלהב, אך בנוסף התעניין רבות בטבע: צמחים, בעלי חיים ועוד. בהמשך לכך, מצא עניין רב בספרים המגשרים בין ממצאי המדע לבין עקרונות הנצרות, כמו גם בספרות ובדעותיהם של אישים נוספים בעלי זיקה נוצרית רפורמיסטית. כתוצאה, דייוויד ליווינגסטון רכש מודעות דתית גבוהה, בד בבד עם מודעות חברתית עמוקה. כך, בגיל 15, ליווינגסטון עזב את הכנסייה של סקוטלנד לטובת זרם הקונגרגציונליזם. בגיל 10, דייוויד ליווינגסטון החל לעבוד במפעל טקסטיל, על מנת לעזור בפרנסת משפחתו. הוא המשיך בעבודתו במפעל, בתפקידים שונים, עד גיל 26.
באפריקה
כיוון שבעת סיום לימודיו התחוללה בסין מלחמת האופיום הראשונה, והחברה המיסיונרית העדיפה לעת עתה שלא לשגר לשם שליחים מטעמה, ליווינגסטון בחר להישלח במקום זאת לאפריקה. ב-17 בנובמבר 1840, ליוונגסטון עזב את לונדון והפליג לכף התקווה הטובה דרך ריו דה ז'נירו. במרץ 1841, ליווינגסטון הגיע לקייפטאון, ולאחר שהייה של כחודש במקום, לפורט אליזבת'. בהמשך, יצא לשני מסעות ברחבי דרומה של אפריקה, בצוותא עם שליחים מיסיונריים אחרים. הראשון שביניהם, בין 19 במאי ל-31 ביולי, הגיע לתחנת המיסיון בקורומן (Kuruman) שבצפון מושבת הכף. במסע השני הגיע לאזור זרוסט (Zeerust), כ-240 ק"מ צפונה-מערבה ליוהנסבורג. ב1843, לאחר מספר מסעות נוספים בדרום אפריקה, אכן סייע להקים תחנת מיסיון במבוצה (mabotsa) שליד זרוסט. באותו מקום, ב-16 בפברואר 1844, ליווינגסטון הותקף על ידי אריה, שמחץ את זרועו בטרם חשו לעזרתו מספר אנשים והרגוהו. הזרוע נותרה מוגבלת חלקית בתנועתה למשך שארית חייו.
בשנת 1845, ליווינגסטון נאלץ לעזוב את תחנת המיסיון במבוצה, הן בשל חילוקי דעות עם שותפו לשליחות, שהשניים לא הצליחו ליישב, הן כיוון שהמקומיים לא נטו להתלהב מן הבשורה הנוצרית. תחילה עקר לצ'ונואנה (Chonuane, כיום בדרום אפריקה, סמוך לגבול עם בוצואנה) ולאחר ששהה כשנה במקום, עקר למיסיון קולובנג (Kolobeng), מעט מצידו השני של הגבול של ימינו. לאחר כשנתיים של שכנוע סבלני, ליווינגסטון הצליח לנצר את המנהיג המקומי, רק כדי לגלות כי הוא חזר בו תוך כמה חודשים. בעת ששהה בקולובנג, ליווינגסטון יצא למספר מסעות בדרומה, הן כדי לאתר מקומות פוטנציאליים לתחנות מיסיון נוספות, הן כדי לשפר את ידיעותיו בשפות המקומיות. כך למשל, ב-1849 ליווינגסטון, יחד עם החוקר ויליאם קוטון אוזוול (Oswell) חצו יחדיו את מדבר קלהארי, והגיעו לאגם נגאמי (Ngami) שבצפונה של בוצואנה.
מותו
ליווינגסטון נפטר ממחלת המלריה שהייתה מלווה בדימום פנימי כתוצאה ממחלת הדיזנטריה בזמביה בשנת 1873, בעודו באחד ממסעותיו לחיפוש מקורותיו של נהר הנילוס. גופתו נשלחה במסע אשר ארך חודשים רבים אל בריטניה, ושם נקברה בטקס רב רושם בכנסיית וסטמינסטר, שבה קוברת האומה הבריטית את גדוליה. יש האומרים כי לבו טמון בקופסת מתכת מתחת לעץ באזור העיירה אילאלה בזמביה, שם מת, וכנסייה בזנזיבר מתגאה בכך שלבו של ליווינגסטון טמון בה.
חיים אישיים
ב-9 בינואר 1845, דייוויד ליוונגסטון נישא למרי, בתו של רוברט מופאט (Moffat), מיסיונר אשר ליווינגסטון נלווה אליו בחלק ממסעותיו באותה תקופה, וכך הכיר את בתו. הקשר בין בני הזוג התחזק לאחר שליווינגסטון נסע לקורומן כדי להחלים מהפציעה שנגרמה לו בעת שהותקף על ידי אריה (ר' למעלה), ומרי סייעה לטיפול בו. לזוג נולדו ששה ילדים, שלושה בנים ושלוש בנות, מהן אחת, אליזבת', שמתה בינקותה.
מרי מתה ממלריה ב-27 באפריל 1862, בהיותה בת 41, והילדים, שעוד קודם לכן נשלחו לבריטניה, הועברו לטיפול קרובי משפחה.
שלושת בניו מתו בגיל צעיר יחסית. רוברט, שנולד ב-1846, התנדב לצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית ומת בגיל 18 במחנה שבויים של הקונפדרציה. תומאס, אשר נולד ב-1849, מת בגיל 27 במצרים מבילהרציה, מחלה בה לקה בילדותו באפריקה. הבן השלישי, ויליאם אוזוול (על שם שותפו של ליווינגסטון למסע במדבר קלהארי, ר' למעלה), אשר נולד ב-1851, מת בגיל 41 בטרינידד, בעת שהתמחה שם ברפואה.
הנצחתו
לזכרו של ליווינגסטון הוקמה עיר בשם ליווינגסטון בדרומה של זמביה. ליווינגסטון מונצח בנוסף בשם המוזיאון שהוקם בעיר בשנת 1950 וכן בפסליו הרבים שהוקמו בעיר באתרים שונים. על שמו קרוי גם אחד מתת-המינים של איילנד מצוי החי בזמביה. הוא זכור במיוחד בשל פגישתו עם הנרי מורטון סטנלי, שהולידה את הציטוט המפורסם "ד"ר ליווינגסטון, אני מניח".
עכסן עכני
מאפיינים
הידמות זו נגרמת בעיקר מתנועתו הגלית המתפתלת של הנחש מעל דיונות החול. בחצותו את המדבר הוא מרים את פלג הגוף התחתון שלו למעלה ומעלה את ראש וצווארו למעלה כדי שלא יגעו בחול החם. לאחר מכן הוא מוריד אותם ומעלה את פלג הגוף התחתון כך שלא יגע בקרקע.
הוא מצוי באדמות יבשות של מדבר ואזורי סלעים חמים ויכול לשרוד בלי לשתות הרבה. הוא פעיל בעיקר בלילה וניזון מטרף של מכרסמים, לטאות וציפורים.
שמעון שוקן
שמעון שוקן (נולד בשנת 1954) הוא פרופסור למדעי המחשב, דיקן-מייסד של בית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת רייכמן.
ביוגרפיה
נולד בצהלה לגדעון שוקן, אלוף בצה"ל, ודבורה שוקן, דמות בולטת בעולם האמנות בישראל ונכד ללילי ושלמה זלמן שוקן. למד בבית ספר תיכון חדש בתל אביב. את שירותו הצבאי (1972 - 1977) עשה כחייל בסיירת אגוז וכמפקד פלוגה בצנחנים בדרגת סרן.
לאחר לימודי כלכלה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים סיים דוקטורט (1985) בבית ספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה וזכה בפרס הדיסרטציה המצטיינת של ICIS. לאחר מכן היה פרופסור-חבר באוניברסיטת ניו יורק (1985–1995). בשנת 1995 חזר מארה״ב לישראל והצטרף לצוות המייסדים של המרכז הבינתחומי הרצליה, שם הקים את הפקולטה למדעי המחשב ועמד בראשה כדיקן עשר שנים (1996–2006). כמו כן היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד (2005) וסטנפורד (2012), וכיהן כיו"ר ועדת מקצוע מדעי המחשב במשרד החינוך.
שוקן מתמחה בפיתוח קורסים חדשנים וכלי תכנה להוראת מדעי המחשב ומתמטיקה. עבודותיו מתוארות בין היתר בהרצאות באתר TED ובספר "The Elements of Computing Systems: Building a Modern Computer from First Principles".
יחד עם פרופסור נעם ניסן מהאוניברסיטה העברית, פיתח את הקורס "Nand to Tetris", שמועבר בימינו בלמעלה ממאה אוניברסיטאות ברחבי העולם, וכן כקורס בקורסרה.
מייסד-שותף של חברת "Matific", שמפתחת מערך משחקים להוראת ולימוד מתמטיקה מגן ילדים עד כתה ו׳ (מופץ בישראל תחת המותג "עשר אצבעות").
שוקן הוא רוכב אופני הרים, נושא עליו הוא כתב את הספר "ארץ זבת חלב ודווש", בשיתוף עם רפי רבינוביץ. הוא מוביל תוכנית טיפולית לנערים בסיכון המבוססת על רכיבת אופניים.
מתגורר ברעננה עם אשתו איריס, פסיכותרפיסטית ומטפלת משפחתית.
הוועדה המיוחדת לענייני החברה הערבית
הוועדה מיוחדת לענייני החברה הערבית היא ועדה מיוחדת במסגרת הכנסת העשרים וארבע, שהוקמה ב-26 באפריל 2021. הוועדה הוקמה ביוזמת מפלגת הליכוד וזאת לאחר משא ומתן בין המפלגה למפלגת רע"ם.
בראש הוועדה עומד חבר הכנסת ויו"ר רע"ם, מנסור עבאס שאף עמד בראשות הוועדה המיוחדת למיגור הפשיעה במגזר הערבי שפעלה בכנסת העשרים ושלוש.
סמכויות
הוועדה לענייני החברה הערבית היא הוועדה האחראית בכנסת על החברה והדיונים בה יעסקו בנושאי מיגור הפשיעה בחברה הערבית, תכנון ובנייה, פיתוח כלכלי ורווחה בחברה הערבית וכן בענייני הקשורים לחברה הערבית בנגב.
כריש לווייתני
כָּרִישׁ לִוְיְתָנִי (שם מדעי: Rhincodon typus) הוא מין כריש גדול-ממדים יחיד בסוגו (שם מדעי: Rhincodon) ובמשפחת הכרישים הלווייתניים (שם מדעי: Rhincodontidae). הכריש הלווייתני מצוי באזורים רבים בכדור הארץ, אך לא באזורים הארקטיים.
למרות גודלו, כריש זה אינו נחשב למסוכן לבני אדם, וצוללים רבים נוהגים ללוותו ואף להיצמד אליו תוך כדי תנועה. הכריש הלווייתני נצפה לעיתים קרובות בפיליפינים, בחופי תאילנד, באיים המלדיביים, במערב אוסטרליה, באיי גלאפגוס ואף בים-סוף. הכריש הלווייתני ניצוד לעיתים כחלק מדיג מסחרי או חובבני, לרוב במקומות בהם הוא מתקבץ באופן עונתי. גודל האוכלוסייה נמצא כיום בירידה, ומצב השימור שלו מוגדר כיום על ידי ה-IUCN כמין בסכנת הכחדה.
שמו
מין הכריש הלווייתני זוהה לראשונה באפריל 1828, לאחר שפרט בגודל של 4.6 מטרים ניצוד בעזרת צלצל בטייבל ביי (Table Bay) שבדרום אפריקה. מאוחר יותר הוא תואר על ידי זואולוג בשם אנדרו סמית', רופא צבאי שהיה מצורף לחיילים בריטיים שהוצבו בקייפטאון. הוא המשיך ופרסם תיאור מפורט יותר של אותו הפרט ב-1849. שמו של הדג, "כריש לווייתני", נובע מהפיזיולוגיה שלו - דג זה הוא כריש שגודלו כגודל לווייתן ושמשתמש בטכניקת אכילה דומה לזו של הלווייתן - סינון המזון מתוך המים.
תפוצה ובתי גידול
הכריש הלווייתני נפוץ באוקיינוסים בעלי האקלים הטרופי והממוזג עד חמים. אף על פי שהכריש הלווייתני חי לרוב באזורים המרוחקים מן החוף, כלומר במי האוקיינוסים הפתוחים, מתקיימות התקבצויות עונתיות לצורכי תזונה במספר אתרים הסמוכים לחופים, כמו שונית נינגלו שבמערב אוסטרליה, אוטילה (Útila) שבהונדורס, בטנגאס (Batangas) ודונסול (Donsol) שבפיליפינים, מוזמביק, פמבה וזנזיבר הסמוכים לחופי טנזניה. תועדו מקרים בהם הוא התקרב לחוף, בהיכנסו למפרצי מים רדודים או לאטולי אלמוגים, או בהימצאו ליד שפכי נהרות. הכריש הלווייתני מצוי בין קווי הרוחב ±30 מעלות לערך. הוא שוחה בעומקים שלא עולים על 700 מטרים. הוא לרוב בגפו, ולמעט מקרים בו הוא נמצא באתרים עם שפע של מזון, נדיר למצוא אותו בקבוצות.
אנטומיה והופעה חיצונית
הכריש הלווייתני מסנן את מזונו מתוך המים. לצורך כך, פיו מרווח ועשוי להגיע לרוחב של מטר וחצי. יש לו חמישה זוגות גדולים של זימים. שתי עיניו הקטנות ממוקמות בחזית ראשו הרחב והשטוח. רוב גופו של הכריש אפור ובטנו לבנה. בכל אחד מצדדיו של הכריש משתרעים לאורכו שלושה תלמים. עורו נראה כלוח דמקה, שכן עליו נמצאים פסים ונקודות בצבע צהוב בהיר. נקודות אלו ייחודיות לכל כריש לווייתני, כלומר לכל פרט יש דפוס נקודות שונה. בשל כך, הנקודות משמשות לזיהוי פרטים שונים, ולכן מסייעות לביצוע ספירת האוכלוסיות של הכריש. עובי העור עשוי להגיע לעשרה סנטימטרים. הכריש בעל שני זוגות של סנפירים גביים וסנפירים צדיים. צורת חלקי הזנב של הכריש הלווייתני משתנה עם הגיל: בעוד אצל הכרישים הצעירים, החלק העליון של הזנב גדול יותר, זנבם של הכרישים הבוגרים נראה כקשת. פתחי הנשימה של הכריש נמצאים מאחורי העיניים.
הכריש הלווייתני אינו שוחה ביעילות, וכל גופו משתתף בהנעתו במים. עובדה זו אינה נפוצה בקרב הכרישים, ומביאה אותו לידי מהירות ממוצעת של חמישה קילומטרים בשעה. הפרט הגדול ביותר שנמדד במדויק נלכד ב-11 בנובמבר 1947 לא רחוק מהעיר קראצ'י שבפקיסטן. אורכו היה 12.65 מטרים, משקלו היה למעלה מ-21.5 טונות, והיקפו היה שבעה מטרים. המדען האירי אדוארד פרסבל רייט (1834–1910) טען כי בביקורו בסיישל ב-1868 הוא צפה בכריש לווייתני שאורכו 15 מטרים.
תזונה
הכריש הלווייתני הוא אחד משלושה מיני כרישים (כלומר: מינים השייכים לעל-סדרה דמויי כריש) אשר מסננים את מזונם מתוך המים, לצד הכריש הענק והכריש גדול הפה (Megachasma pelagios). הוא ניזון מפיטופלנקטון, מאצות, מפלנקטון, מקריל ומצורות חיים נקטוניות קטנות, כמו דיונוני רחף (Teuthida) ובעלי חוליות קטנים. השורות הרבות של המזיפות אינן משמשות את הכריש בתהליך האכילה. במקום זאת, הכריש ממלא את פיו במים, סוגר את פיו ומוציא את המים דרך הזימים. במרווח הזמן שבין סגירת הפה ופתיחת סוגרי הזימים, הפלנקטון נלכד בשִנִּיוֹת (denticles) הקרובות לזימים וללוע. התאמה זו, הפועלת כמסננת, ייחודית בקרב ההתאמות הקשורות בזימים, והיא מונעת את המעבר של עצמים שקוטרם גדול משניים עד שלושה מילימטרים. לאחר מכן, הכריש בולע את כל מה שנלכד. כרישים לווייתנים נצפו "משתעלים", ומשערים כי על ידי כך הם מנקים חלקיקי מזון מהשניות.
רבייה
דרכי הרבייה של הכרישים הלווייתניים היו עד לא מזמן לא ברורות. מחקר שהתבסס על ביצה בודדת שנמצאה ליד חופי מקסיקו ב-1956, הצביע על כך שהכרישים הללו מטילים ביצים. עם זאת, לכידתה של נקבה ביולי 1996, אשר הייתה בהריון עם 300 צאצאים, הפריכה את הנתון הקודם, והוכיחה כי הכרישים הלווייתניים הם דווקא אובו-ויויפאריים (משריצים את הצאצאים חיים, לאחר שאלו בוקעים מביציהם בתוך רחם אמם). הביצים נשארות בגוף והנקבות משריצות את צאצאיהן חיים; אורכם בעת הלידה נע בין 40 ל-60 סנטימטרים. הסברה היא שהכרישים הלווייתניים מגיעים לבגרות מינית בסביבות גיל 30, אולם הם לרוב צריכים להגיע לאורך של תשעה מטרים כדי להגיע לבגרות המינית.
נקדן טקסט
נקדן טקסט הייתה תוכנת ניקוד אוטומטית שפותחה בשנת 1996 על ידי מט"ח (המרכז לטכנולוגיה חינוכית) כחלק מפרויקט "רב מילים" לניתוח צורני ממוחשב של השפה העברית, המאפשרת זיהוי של רוב המילים בעברית בנטיות שונות, כינויים ואותיות שימוש. הפרויקט בוצע בראשותו של פרופסור יעקב שויקה. כיום שייכת התוכנה לחברת מלינגו, אשר המשיכה לפתח אותה, ומפעילה גרסה עדכנית שלה באתר נקדן מורפיקס.
תוכנת נקדן-טקסט, שהייתה תוסף למעבד התמלילים Word, איפשרה לנקד ממילה בודדת ועד מסמך מלא באופן אוטומטי, תוך שהיא בוחרת, במקרה של כמה אפשרויות, את המילה השכיחה ביותר והמתאימה ביותר להקשר. לתוכנה זו היה גם אשף ניקוד ידני, שאפשר לבחור מתוך רשימת מילים מנוקדות, ולנקד מילים באופן חופשי ובקלות. אחוזי ההצלחה בניקוד אוטומטי בתוכנה זו היו גבוהים (לטענת המפתחים: 90% - 95% הצלחה), והיא זכתה בפרס איל"א ליישומי מחשב.
בתוכנה זו יש מנגנון ניתוח צורני ופירוק למרכיבים של המילה, בשם "מלי"ם", כך שברשימת המילים המנוקדות ניתן לעשות אבחנה בין שתי מילים זהות שמנוקדות באופן שונה זו מזו; כך למשל, כאשר המנקד נתקל במילה וכשמחברותיכם, הוא יודע האם הוא רוצה את הניקוד של ו + כאשר + מ + החברות שלכם (רבים), או את הניקוד של אם ו + כאשר + המחברות שלכם.
דוגמה לטקסט שנוקד על ידי התוכנה
אפשר לשים לב שבטקסט, שיש בו 102 מילים, יש כתריסר טעויות מובהקות (מודגשות) ועוד כמה מילים לא מזוהות. למשל, כמה פעמים ניקדה התוכנה את המילה "תוכנה" עם מפיק באות ה'. בפעם הראשונה ("בתוכנה זו") אין כל הצדקה מורפולוגית לכך, שכן לפי ניתוח הצירוף על פי ניקוד התוכנה עולה כך: תוכן+שלה+זו. צירוף זה בלתי אפשרי בעברית, שכן היה צריך להיות תוכן+שלה+זה. לכן גם בכל הנוגע לזיהוי צורני־תחבירי התוכנה איננה מושלמת כלל. מאז נרכשה "נקדן" על ידי חברת מלינגו כמעט לא פותחו בה שינויים ושיפורים לשוניים. שגיאות שונות שהיו עוד בתחילת הדרך נותרו בעינן. כפי שניתן לראות, הטעויות נובעות מניקודים אפשריים אך לא נכונים בהקשר הנתון. ניתוח ההקשר של התוכנה השתפר במהלך שנות פיתוחה. כיום באתר נקדן מורפיקס, בקטע המנוקד הנ"ל יש שלוש טעויות מתוך 102 מילים.
דוגמה נוספת:
בטקסט זה, שיר בן 15 מילים בלבד מאת חיים גורי, הציעה התוכנה 9 מילים שגויות (60 אחוז שגיאות). מתוכן מילה אחת (וברכם) כלל לא מופיעה כאופציה לניקוד. ניקוד שירה הוא אתגר מיוחד לתוכנות ניקוד אוטומטי. כשיש כמה אפשרויות ניקוד למילה מסוימת, התוכנה בוחרת במילה השכיחה יותר בשימוש והמתאימה להקשר התחבירי הנתון. אך השפה השירית בוחרת לרוב במילים הפחות שכיחות ובמבנים תחביריים בלתי שגרתיים. אתגר נוסף הוא צורת הציווי, שהיא נדירה סטטיסטית בטקסטים עבריים כלליים, אך עשויה להופיע בשיר מסוים מספר פעמים. בדרך כלל אתגר כזה נפתר על ידי בחירת צורת הציווי בממשק הגהה שמציע את כל אפשרויות הניקוד התקניות של המילה (כמו בנקדן מורפיקס).
קלובוצק
קְלוֹבּוּצְק (בפולנית: Kłobuck; בגרמנית: Klobutzko) היא עיירה בפולין, ובה כ-14,000 תושבים (נכון ל-2011). העיר נמצאת כ-15 קילומטר צפון מערבית לצ'נסטוחובה, במחוז קלובוצק. שטחה הוא 47.53 קילומטר רבוע.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הייתה בעיירה קהילה יהודית של כ-2,000 תושבים. כיום, כלל לא שוכנים יהודים בקלובוצק.
היסטוריה
לקלובוצק היסטוריה נרחבת, המתחילה כנראה סביבות המאה ה-12, אז התפתחה העיר באזור מסלול מסחר העובר מקרקוב. בשנת 1469 פרצה שרפה גדולה שהרסה את העיר כולה. העיר התפתחה מחדש סביב מכרות ותעשיית הברזל. בסוף המאה ה-17, לאחר החלוקה השנייה של פולין, הייתה קלובוצק תחת שלטון פרוסיה. ב-1815 עברה לשלטון מלכות פולין.
עד מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית חיה ומשגשגת, שמנתה כ-2,000 אנשים. ב-3 בספטמבר 1939, שלושה ימים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיעו הגרמנים לעיירה, השמידו חלקים גדולים ממנה, פרעו ביהודיה, והטילו עליהם גזירות שונות. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה והפליטים היהודים שהגיעו אליה בגטו שהוקם בה, אשר חוסל ב-22 ביוני 1942.
לפני השואה
עדויות ראשונות להתיישבותם של יהודים בקלובוצק קיימות מ-1823, אז נרשמו 187 תושבים יהודים (מתוך 1,447 תושבים). ב-1931 מנתה הקהילה היהודית בקלובוצק 1,652 יהודים (818 נשים ו-834 גברים), מתוך 8,952 תושבים (18.5% מכלל התושבים). גם יהודי העיר Kamyk השתייכו לקהילה היהודית של קלובוצק, וביחד מנתה הקהילה 2,425 אנשים, נכון לשנת 1930. ככל הנראה חיו בקלובוצק לבדה קרוב ל-3,000 יהודים בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, מתוך 10,876 תושבים (כ-27% מכלל התושבים). ב-1941 היו רשומים 1,179 יהודים חיים בקלובוצק, ושנתיים לאחר מכן לא התגוררו כלל יהודים בעיר.
היהודים גרו באזור שנקרא "העיר הישנה", המרכז המסחרי, ועסקו בעיקר במסחר ואומנויות. ליהודים היה חלק גדול בעסקי התחבורה - שתיים מתוך שלוש חברות תחבורה בעיר היו שייכות ליהודים. היהודים בקלובוצק היו מיוצגים במועצת העיר באמצעות נבחרי הקהילה. לקהילה היו בית כנסת, מקווה, "חדר" ובית קברות יהודי בשטח של 592 מטר רבוע. המקווה נשרף בשנת 1927, ואז שופץ מחדש. הוועד המנהל של הקהילה הפעיל גם אכסניה למטיילים יהודים עניים שעברו בעיר. לרוב היהודים לא הייתה השתייכות פוליטית מיוחדת. בעיירה פעל סניף של פועלי ציון, אך לא היו בו חברי קבע. היה גם סניף של מפלגת הפועלים הציונית "התאחדות", ובו היו 60 חברים פעילים. סניף קלובוצק של התאחדות הספורט היהודי "מכבי" נרשם ב-1930. נכון ל-1922, היה בית הספר היהודי בעיירה בעל שלושה חדרים בלבד, ומנה כ-65 תלמידים.
בית הקברות היהודי, שנוסד במחצית הראשונה של המאה ה-19, הוא השריד היחיד שנותר מהקהילה היהודית הענפה שהייתה בקלובוצק. במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס בית הקברות כמעט כליל על ידי הנאצים, וכיום נותרה בו מצבה אחת עומדת ושרידים ממצבות אחרות.
לאחר השואה
היהודים ששרדו את מחנות העבודה וההשמדה התפצלו לאחר מכן בין מספר ארצות. ידוע על משפחות יוצאי קלובוצק אשר התיישבו באוסטרליה. יהודים רבים עלו לישראל, והקימו את "ועד יוצאי קלובוצק". בין השאר הוציא הוועד ספר ביידיש, המתאר את קלובוצק והקהילה היהודית בה, באמצעות סיפורים אישיים של ניצולים.
יוצאי קלובוצק הנותרים וצאצאיהם מתאספים מדי שנה, באנדרטה שנבנתה לזכר קדושי העיירה שנספו בשואה, ומוצבת בבית העלמין הדרום.
קו אדום קו שחור
קו אדום קו שחור הוא שם האלבום השני של הזמרת-היוצרת הישראלית ורד קלפטר, אשר יצא לאור בשנת 2001 בחברת התקליטים הד ארצי.
את האלבום הפיק מוזיקלית גיל סמטנה (שגם ניגן בבס, קונטרבס, גיטרה חשמלית וקלידים), ומשתתפים בו ברי סחרוף, רמי פורטיס, עמוס עבר הדני ועפר גנור. האלבום כלל שירים כ"זרות קלה", "צחוק ילדים", "ווקמן" (למילותיו של מאיר גולדברג) "הפסקנו לאהוב" ו"ציפור" (למילותיה של דנה ברגר). רוב הטקסטים עוסקים בפרידתה מבעלה ומאבי בתה, סמטנה. אחרי הוצאת האלבום יצאה קלפטר להופעות עם עמוס עבר הדני בגיטרות ועמוס בן דוד בכלי הקשה.
יאן יאנדאורק
יאן יאנדאורק (Jan Jandourek; נולד ב-12 במאי 1965 בנובה מנייסטו נאד מטויי - Nové Město nad Metují) הוא סוציולוג, סופר, עיתונאי ומסאי צ'כי.
ביוגרפיה
יאנדאורק הוא בוגר הפקולטה לתאולוגיה קתולית והפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת קארל בפראג. את תואר הדוקטור שלו בסוציולוגיה קיבל מהפקולטה למדעי החברה שם. הוא שימש ככומר בפרדוביצה ובפראג, וכן כעורך השבועון "צ'סקי טידניק". הוא חבר במערכת הרוויו לספרות ולתרבות "סוביסלוסטי" ("הֶקשרים"). בשנות התשעים כתב באופן קבוע לעיתונים וכתבי העת החשובים ביותר בצ'כיה, דוגמת "לידובה נוביני", "דנס", "ליטררני נוביני" ואחרים. מאוקטובר 2000 ועד ספטמבר 2005, לימד במרכז לספרות השוואתית (Centra komparatistiky) בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת קארל בפראג, ששם עסק בעיקר בספרות כללית מודרנית ובסוגיות של "הכתיבה הרזה". בראשית שנת 2006 הקים את הוצאת הספרים "טרטרוס".
יאנדאורק הוא עיתונאי פעיל בצ'כיה, וביקר בישראל מספר פעמים - האחרונה שבהן בעת ביקורו כאן של שר החוץ הצ'כי יאן קוהוט במאי 2010.
לודוויג טראובה
לוּדְוִיג טְרָאוּבֶּה (בגרמנית: Ludwig Traube; 12 בינואר 1818–11 באפריל 1876) היה רופא גרמני-יהודי ואחד ממייסדי הפתולוגיה הניסויית בגרמניה.
חייו
טראובה נולד ברטיבור שבשלזיה. אביו היה סוחר יין יהודי. בגיל 17 עזב את הגימנסיה ברטיבור. הוא למד רפואה בברסלאו, ברלין ווינה. עם מוריו נמנו יאן פורקינייה ויוהנס מילר. מלבד רפואה, עסק בלימודי פילוסופיה ובמיוחד העריך את כתביו של ברוך שפינוזה.
ב-1840 קיבל את הדוקטורט שלו על מחקרו בנושא נפחת הריאות. לאחר מכן עבר לווינה להרחבת הידע שלו אצל קארל פון רוקיטנסקי ויוזף שקודה. החל מ-1841 היה עוזרו של רופא שטיפל בעניים בברלין. בשנת 1848 היה למרצה בלא שכר, ושנה לאחר מכן לעוזר האזרחי הראשון של יוהאן לוקאס שנליין בבית החולים שריטה. באירועי אביב העמים ב-1848 היה טראובה מעורב כרופא. בשנת 1853 היה לרופא הבכיר במחלקה לרפואת ריאות בשריטה, ולאחר מכן מנהל המרפאה הראשונית. כמו כן, הוא גם היה מורה בסמינרים רפואיים צבאיים, ובבית החולים של הקהילה היהודית בברלין היה לרופא הבכיר במחלקה לרפואה פנימית.
אף שמוצאו היהודי של טראובה היה לו למכשול במהלך הקריירה שלו, הוא התברג להיות פרופסור מן המניין במכון פרידריך וילהלם בברלין. בשנת 1866 קיבל את התואר "Geheimer Medizinalrath", ובשנת 1872 מונה לפרופסור באוניברסיטת ברלין.
טראובה מת כתוצאה ממחלת לב כלילית שממנה סבל. הוא קבור בבית הקברות היהודי ברחוב שנהאוזר בברלין.
עבודתו
טראובה נודע בשל העובדה שייסד את תחום מחקר הפתולוגיה הניסויית בגרמניה. הוא שיפר שיטות בדיקה גופנית כגון האזנה וניקוש, והיה מסווג תיעוד רפואי. הוא חקר את הפתופיזיולוגיה של הנשימה וויסות חום הגוף, ונתן את הבסיס המדעי לטיפול בדיגיטליס.
משפחתו
לודוויג טראובה היה אחיו הגדול של מוריץ טראובה, כימאי וחוקר הכימיה הפיזיולוגית. הוא נשא לאישה את קורה מרקוולד, והיו להם שלוש בנות ושני בנים. אחד מבניו מת בגיל 5 מדיפתריה. בנו השני, גם שמו לודוויג, היה פלאוגרף. חתנו, מוריץ ליטן, ואחיינו, אלברט פרנקל, היו אף הם רופאים. אחיין נוסף, וילהלם טראובה, היה כימאי.
השירות לסיכול ריגול צבאי (גרמניה)
השירות לסיכול ריגול צבאי (בגרמנית: Der Militärische Abschirmdienst; רשמית: Amt für den Militärischen Abschirmdienst, קרי, משרד שירותי סיכול הריגול הצבאי, בראשי תיבות: MAD) הוא אחת משלוש סוכנויות הביון הפדרליות של גרמניה (האחרות הן BND ו־BfV). מטה הארגון בקלן, והוא כולל 12 קבוצות הפזורות בערים בגרמניה. הארגון מעסיק כ-1,300 עובדים.
בעבר נודע הארגון בשם "המשרד לביטחון הבונדסווהר" (Amt für die Sicherheit der Bundeswehr).
בשל פעילויותיו הביטחוניות כארגון לסיכול ריגול צבאי, הוא משתף פעולה באופן הדוק עם המשרד הפדרלי להגנת החוקה, סוכנות ביטחון הפנים של גרמניה. בנוסף לכך הוא עוסק באבטחת מתקני הצבא הגרמני, וחקירת חשודים בהדלפות חומר ביטחוני מסווג, וכן נוטל חלק בתכנון ובנייה של מתקני צבא שונים. לארגון אין סמכויות מעצר והוא נחשב לסוכנות ביון העוסקת באיסוף מודיעיני לצורכי צבא ובביצוע מבצעים על פי הוראות משרד ההגנה הפדרלי בברלין.
מבנה
הארגון מחזיק ב-12 משרדים אזוריים והללו ממוקמים ב:
מישל ינקו
מישל ינקו (נולד ב-1 בספטמבר 1970) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, המשמש כראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל).
בעבר כיהן כקצין חיל הטכנולוגיה והאחזקה הראשי (קטנא"ר), רמ"ח תוא"ם (תכנון, ארגון ומשאבי אנוש), מטל"פ (מפקד טכנולוגיה ואחזקה פיקודי) בפיקוד המרכז וראש מטה אגף כוח אדם (רמ"ט אכ"א).
ביוגרפיה
ינקו גדל והתחנך בנתניה, למד בתיכון אורט יד לבוביץ' נתניה.
ינקו התגייס לצה"ל ומילא שורת תפקידים, החל מחשמלאי טנקים. בשנים 1997 - 1998 שימש קצין טנ"א (טכנולוגיה ואחזקה) של חטיבת קרייתי. ב-2006 מונה לקצין הטכנולוגיה והאחזקה בעוצבת געש, ב-2008 מונה לראש ענף הכשרות מפקדים בבית הספר למקצועות חיל הטכנולוגיה והאחזקה בבסיס ההדרכה החילי, ב-2010 מונה לקצין הטכנולוגיה והאחזקה בפיקוד המרכז, ולאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי (מב"ל). ב-2013 מונה לראש מחלקת התכנון, הארגון ומשאבי האנוש במפקדת קצין החימוש הראשי..
ב-27 בפברואר 2017 הועלה לדרגת תת-אלוף, ובמרץ 2017 החל לכהן כמפקד חיל הטכנולוגיה והאחזקה של צה"ל.
ב-28 במרץ 2019 מונה לראש מטה אגף כוח אדם בצה"ל.
בנובמבר 2021 הועלה לדרגת אלוף ונכנס לתפקיד ראש אגף טכנולוגיה ולוגיסטיקה.
ינקו בעל תואר ראשון בכלכלה ולוגיסטיקה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בצבא וביטחון לאומי, ותואר שני נוסף במדעי החברה.
הוא נשוי ואב לשלושה. אחותו, דליה ינקו, התמנתה כראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
משה דוד הר
משה דוד הֵר (Herr; נולד ב-8 במאי 1935) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
משה דוד הר נולד בתל אביב וגדל בה. אביו, שמואל הר (מצאצאי אחיו של הגר"א), סופר ומורה, נולד בליטא, עלה לארץ ישראל ב-1927 והיה מורה בבית-ספר תיכון ומרצה במכללת ערב לפועלים בתל אביב; כתב סיפורי ילדים וספרי לימוד. אמו, חיה הר, ילידת אוקראינה, עלתה לארץ ב-1930 וניהלה הוצאת ספרים בתל אביב.
הר למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב ואחר כך, החל מ-1952, באוניברסיטה העברית בירושלים. קיבל בהצטיינות תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ובתלמוד ותואר שני בתלמוד ובלימודי הרחבה (הלניזם יהודי, נצרות קדומה ולשון עברית). בשנים 1961-1959 שירת שירות חובה בצה"ל, רוב הזמן כקצין זוטר במטכ"ל. קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה על עבודתו: "השלטון הרומי בספרות התנאים: דמותו והערכתו" שנעשתה בהדרכת פרופסור אפרים אלימלך אורבך. בשנת פוסט-דוקטורט היה חבר-מחקר במכון ללימודים קלסיים בקולג' האוניברסיטאי של לונדון כאורחו של ההיסטוריון הקלאסי הדגול פרופ' ארנלדו מומיליאנו. שלושת המלומדים שהשפיעו ביותר על דרכו המחקרית היו אורבך, מומיליאנו וחברו פרופ' מנחם שטרן.
שימש כמדריך לתלמוד באוניברסיטת תל אביב בשנים 1966-1961. היה מדריך לתלמוד והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בשנים 1970-1963 שבה מונה מרצה להיסטוריה של עם ישראל בימי בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד ב-1971, מרצה בכיר ב-1973, פרופסור חבר ב-1979 ופרופסור מן המניין ב-1991. היה ראש החוג להיסטוריה של עם ישראל. בסוף 2004 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. היה עמית-מחקר באוניברסיטת קיימברידג' ובוולפסון קולג' באוניברסיטת אוקספורד ופרופסור-אורח ליהדות הלניסטית באקול פראטיק דה אוטז אטיד, לקשרים בין היהדות לבין הנצרות הקדומה באוניברסיטת לוצרן ובאוניברסיטת בזל בשווייץ, בקתדרה להיסטוריה של עם ישראל ע"ש גולדסמית בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, בקתדרה לספרות חז"ל על שם פרנקל באוניברסיטת מישיגן באן ארבור ובקתדרה למדעי היהדות על שם פטינקין באוניברסיטת שיקגו.
היה חבר המערכת של סדרת הספרים "יד לתלמוד" של הוצאת מסדה ושל "ההיסטוריה של ארץ ישראל" בעשרה כרכים בהוצאת יד יצחק בן-צבי וכתר. היה אחד מעורכי "תרביץ", הרבעון למדעי היהדות של המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית. היה חבר הוועדה האקדמית של מרכז דינור לחקר תולדות ישראל, חבר המועצה וההנהלה של החברה ההיסטורית הישראלית והוא חבר המועצה של האיגוד העולמי למדעי היהדות וחבר ההנהלה האקדמית של המכון לחקר הנצרות המזרחית באוניברסיטת קיימברידג'. היה פעיל בוועדות של משרד החינוך: חבר הוועדה לאישור ספרי לימוד לבתי-ספר תיכוניים בשנים 1967- 1970; חבר ויועץ אקדמי בכיר של הוועדה לתוכניות לימודים בתורה שבעל פה בשנים 1981-1975 ויו"ר שלה בשנים 2000-1997; יו"ר וועדת המקצוע לתורה שבעל פה בשנים 2000-1993.
משה דוד הר נשוי למרים הר שהייתה מרצה לספרות צרפתית באוניברסיטה העברית ולהם שני בנים ושתי בנות.
אחדותן של תולדות ישראל וחלוקתן לתקופות
במסת מבוא בחן הר את השאלה מה מאחד את תולדות ישראל לכל אורכן ופיתח את השקפתו של יחזקאל קויפמן, שלפיה מה שהעמיד את הזהות היהודית מאז היות ישראל לעם היא 'האידיאה הדתית' שהתגשמותה בפועל היא בנורמה של 'הדת וחוקיה'. הר שכלל תפיסה זו ואף הגדיר ביתר חדות את 'האידיאה' כרעיון הברית (בין האומה לבין האל) ואת 'הדת' כמערכת המצוות של התורה. לפי הר דווקא העובדה, שהחל מאמצע המאה ה-18 שוב אין חלקים גדולים מאוד מן האומה רואים את ההלכה כנורמה מחייבת וההלכה עצמה שרויה מאז במשבר פנימי חמור, מאשרת את התפיסה בדבר מרכזיותה של ההלכה, שכן מאז המאה ה-18 שרויה האומה גופה במשבר זהות קשה ביותר. הר הראה שהדברים המרכזיים שהעמידו את חייה של האומה בימי בית ראשון נעלמו או הפכו שוליים בימי בית שני והדבר היחיד, שמרכזיותו נשמרה ואף נתגברה, ירושלים והמקדש ועבודת ה' בו, הפך להיות הציר המרכזי של העם בין בארץ בין בגולה בין במציאות בין בתודעה לאורך כל ימי בית שני. במאמר נוסף טען שהגבול בין התקופה הראשונה בתולדות ישראל לבין זו שלאחריה הוא חורבן בית ראשון שלאחריו הופכת המציאות שבה רובה של האומה שרוי בגולה תופעת-קבע, אך הראה שקשה להכריע בשאלה אם התקופה המתחילה בחורבן בית ראשון נמשכת עד לכיבושי הערבים או שמא יש להפריד בין ימי בית שני מזה לתקופת המשנה והתלמוד מזה ומטעמים שונים נטה הר יותר לדעה השנייה.
במחקר על המונח 'ימי הביניים' (שהורתו ותוקפו עניינם רק באירופה הנוצרית שהייתה חלק מהאימפריה הרומית המערבית) בתולדות ישראל מצא הר שהדבר היחיד היכול להצדיק שימוש במושג זה בהיסטוריה היהודית הוא, שבניגוד לזמן העתיק מזה ולזמן החדש מאז המאה ה-18 מזה, שבהם היו יהודים שווי-זכויות לנכרים שבקרבם חיו, הם לא נחשבו, ואף לא יכלו להיחשב, שווים בעיני הנכרים בימי הביניים.
ספרות ישראל בימי בית שני
הר הציג לראשונה את השאלה: האם הספרים היהודיים מימי בית שני (האפוקריפים, הפסאודואפיגרפיה והספרות היהודית-הלניסטית) ששרדו ונשתמרו רק בעולם הנוצרי (כל האחרים, שהם, לפי הר, רובה של ספרות ישראל מתקופה זו, אבדו לחלוטין) הם מדגם מקרי, ולפיכך אף מדגם מייצג, מכל מה שנתחבר בעם בעידן זה? על שאלה זו השיב בשלילה וניסה להוכיח שהספרים היהודיים ששרדו בעולם הנוצרי הם, על פי רוב, אלו שהיו בהם עניין ותועלת מיוחדים לנצרות, כולה או חלקה, והישרדותם בנצרות היא תוצאה של תהליך מעין-דרוויני ארוך (המתאימים ביותר שורדים במלחמת הקיום). הר ניסה להוכיח שיצירתה של ספרות יהודית בגולה ההלניסטית בלשון היוונית לא פסקה בסוף השליש הראשון של המאה השנייה לספה"נ, כפי שהיה מקובל על החוקרים, אלא נמשכה עוד כחמש מאות שנים, עד לעליית האסלאם. אולם מתקופה זו שרדו, בעולם הנוצרי, רק חיבורים מעטים ולעיתים מקוטעים.
שנאת ישראל
במאמר על השתקפותה של שנאת-ישראל בספרות חז"ל הראה הר שחכמים לא רק ידעו היטב מה חשבו ומה אמרו עליהם הנכרים אלא שהם אף ידעו לחקות, הן מבחינת התוכן הן מבחינת הצורה, תיאורי שטנה ספרותיים של מנהגי היהודים ותולדותיהם. במחקר אחר הסביר את תגובתם של חז"ל, שנאה כנגד שנאה ואפליה כנגד אפליה, שלימים נתחלפה לטובה, מחשש חילול השם, ואף הביאה לידי התהוותם של המושגים 'צדיקים באומות' ו'מצוות בני נח'.
הלניזם יהודי
בסדרת מאמרים בא הר לערער לחלוטין את שיטת ביקרמן והנגל בדבר התפשטותו הרבה של ההלניזם בקרב היהודים ביהודה בדורות הראשונים לאחר אלכסנדר ולתפוס את המאורעות בירושלים בשנים 167-175 לפסה"נ כתוצאת מזימותיה של כנופיית הרפתקנים תאבי שלטון והנאות סוציו-אקונומיות ללא כל מגמות רוחניות ודתיות. הר מסביר כיצד הפכה מדינת החשמונאים להיות מייוונת וכיצד, לאחר זמן, באה ונתפשטה בהדרגה השפעה הלניסטית בעולמם של חכמים (שבצידה הייתה גם דחייה, בייחוד של אופנת תספורת ומלבושים ושל תרבות השעשועים והבידור) עד שהגיעה לשיאה בתקופה הביזנטית. הר מוכיח שגם אלו מיהודי הארץ שידעו יוונית לא זו בלבד שלא חיברו ספרים בלשון זו אלא שאף לא הכירו כלל את הספרות היוונית מכלי ראשון והשפעותיה באו לחכמים על-פה, כגון מתוך שיחות וויכוחים.
היהודים והשלטון הרומי
בשני מאמרים, באנגלית ובעברית, ניסה הר להוכיח שהסיבה למרד בן-כוסבה (בר-כוכבא) הייתה גזירת המילה. שאר גזירות השמד של הדריינוס נגזרו לאחר זמן, סמוך לסופה של המלחמה, והיו רק על מצוות עשה בלבד ולפיכך אף עמדותיהם של חכמים כלפיהן היו מגוונות ושונות. הר דן במשמעותם של הדיאלוגים בין חכמים לבין גדולי רומי בספרות חז"ל והראה שגם אם חלק גדול מהם אינו אלא ז'נר ספרותי יש משמעות לנושאיהם המתאימים לאופים ולזמנם השונים של המשוחחים. במאמרו על המשיחות בהגותם ובמעשיהם של חכמים תיאר הר מה היו הדרכים השונות שבהם ראו חז"ל את אפשרות מימושה של הגאולה מעולה של רומי, בין במציאות הריאלית בין בתפיסה אסכטולוגית.
תולדות ההלכה ויחסה למציאות
במחקר מפורט עסק הר בבעיית מלחמה בשבת והראה עד כמה כרוכות התפתחויותיה השונות של ההלכה בעניין זה במציאות ההיסטורית הריאלית של החיים המשתנים במהלך הדורות. הר ניסה להוכיח שבניגוד לתפישת הנישואים אצל הרומאים ובעקבותיהם אצל הנוצרים, שלהם הנישואים הם תכלית בפני עצמה ודבר קדוש, בעל ערך בלתי תלוי, שהוא יסוד חשוב של המדינה, החברה והדת, לפי תפיסתה של ההלכה הנישואים אינם, בעיקרו של דבר, תכלית אלא אמצעי טוב להגן על האישה, החלשה מבחינה סוציו-אקונומית, ומכאן בעקיפין גם על הילדים. הר מנתח טקסטים הלכתיים המוכיחים זאת. בין השאר הוא מראה שאם אמצעי זה מאבד את תועלתו והופך להיות מפריע או מזיק, מעדיפה ההלכה חיים משותפים של איש ואישה בלא נישואים. הר ניסה להוכיח שתפילת "כל נדרי", הנאמרת בליל יום הכיפורים, אינה אלא נוסחה מאגית שיסודה בקערות השבעה מאגיות ממסופוטמיה שמקורן נוכרי. בבל הייתה תמיד שטופה במאגיה. מבבל נתפשט המנהג גם לתפוצות אחרות ועל אף התנגדותם העצומה לו של החכמים כמעט בכל מקום וניסיונותיהם לבטלו, וקודם לכול בבבל גופה, נקלט המנהג ותפס במרוצת הדורות עמדה מרכזית ביותר בליטורגיה היהודית. הר ניסה להוכיח שהבייתוסים, הנזכרים ככת מיוחדת בספרות חז"ל, אינם זהים לאיסיים ושגם כת מדבר יהודה אינה אחת עם האיסיים, שכן בסוף ימי בית שני היו יותר מארבעה הזרמים שאותם מתאר יוספוס. במחקרים אחדים דן הר בתולדות הלוח העברי ובקווי התפתחותו מתקופת המקרא ועד לתקופת המשנה והתלמוד.
היסטוריה רעיונית; מחשבת חז"ל; פולמוס יהודי-נוצרי; אגדה ומדרש
מאמרו של הר על מהותה של האגדה דן בדעותיהם של חז"ל גופם ושל חכמי ימי-הביניים על טיבה של האגדה: יצירה ספרותית-אמנותית מזה וחינוכית-מורליסטית מזה. הר ניסה להראות שחכמי המשנה והתלמוד, שהתעניינו בתחומים רבים, היו בעלי תמונת-עולם היסטורית, אך לא הייתה להם היסטוריוגרפיה והעובדות ההיסטוריות אף לא עניינו את רובם. הם העדיפו להפיק לקחים היסטוריים מתוך מודלים בדיוניים, כדרכה של ספרות יפה מורליסטית. במאמרו על ההרמנויטיקה מתאר הר את הדומה והשונה בשיטות הרמנוטיות יהודיות בספרות ישראל מימי בית שני ובספרות חז"ל מזה ובספרות הנוצרית הקדומה מזה. במאמר על הפונדמנטליזם מעמת הר את גישתם לכתובי המקרא של חז"ל מזה ושל ישו מזה לעומת גישתם הפונדמנטליסטית הדומה של כת מדבר יהודה מזה ושל פאולוס מזה. במחקר אחר ניסה הר להוכיח כיצד מילאה הדרשה בציבור בבית-הכנסת תפקיד מעין זה שמילאו ההצגות בתיאטרון ההלניסטי-רומי: כשם שבו היו ההצגות, בעיקר הופעותיו של המימוס, סטירות על המצב המדיני והחברתי האקטואלי שבאו להפיג מתיחויות כנגד השלטונות, ממש כך הייתה אף הדרשה בציבור בבית-הכנסת. הדרשנים עשו פרוייקציה (השלכה): דיברו לכאורה על אישים ומאורעות מן המקרא אבל באמת נתכוונו כנגד אישים ומאורעות בני-זמנם שלהם. במאמרו המוקדש להערכת השלום בעיני חכמים מראה הר שבניגוד מפורש לסיפור המקראי על מלחמתו של משה בסיחון ובעוג ומלחמת כיבושה של כנען בידי יהושע, שהיו שתיהן בגדר מילוי ציוויו של ריבונו של עולם, מתארים חכמים כיצד סירב משה למלא את פקודתו של ה' לתקוף את סיחון אלא פתח והציע לו שלום וכך נהג אף יהושע, קודם לכניסתם של בני ישראל לארץ, כששלח לכנענים איגרות דיפלומטיות ובהן הציע להם אופציות שונות. לאחרונה ניסה הר להוכיח שהאגדה צמחה בעיקר מתוך הדרשה בציבור בבית הכנסת ונתהוותה בארץ ישראל (ולא בבבל) והטעם לזה נעוץ בריבוים של הנוצרים בארץ ובפולמוס עימהם.
ההיסטוריה של ארץ ישראל
בסדרה זו, בת עשרה כרכים, שהר היה אחד מעורכיה, העמיד הר כמה תזות. לאחר חורבן בית שני נעשה רבי יוחנן בן זכאי מנהיגם של החכמים ולימים של היהודים בארץ-ישראל בכלל. דבר זה בא מכוח מנהיגותו הטבעית ותושייתו, אבל התהליך היה מורכב יותר. היו אנשים אחרים שיכלו להיות מועמדים להנהגה, כגון אגריפס השני, כוהנים גדולים לשעבר ובני המשפחה המלכותית מחדייב, ומהם גם מחוגי חכמים, כגון בנו של רבן שמעון בן גמליאל, שעמד בראש בית הילל וכן בראש הממשלה הקואליציונית של המרד הגדול. אולם כל אלו לא באו בחשבון בין מבחינתם של הרומאים בין מבחינתם של היהודים. דרכו של רבי יוחנן בן זכאי למנהיגות הייתה, אפוא, תחילתה בדרך אלימינציה וסופה מכוח עצמו. דוגמה מאלפת אחרת היא העובדה שכשם ששלטונו המוחלט של הקיסר הרומי הלך ונתגבר ככל שהאימפריה הרומית הלכה וירדה מגדולתה במאות השלישית והרביעית, כך הלך אף שלטונם המוחלט של הנשיאים היהודיים ונתחזק ככל שהיישוב היהודי בארץ הלך ונתמעט ונחלש.
הר חיבר גם כמאה וחמישה-עשר ערכים באנציקלופדיה העברית ובאנציקלופדיה יודאיקה.
ספרים שערך
טו. ספר זיכרון לפרופסור זאב פלק ז"ל: מאמרים במדעי היהדות ובשאלות השעה, ירושלים, מישרים ומכון שכטר למדעי היהדות, תשס"ה (יחד עם ר' הורביץ, י"ד סילמן ומ' קורינלדי)
פבל יאקובנקו
פבל אלכסנדרוביץ' יאקובנקו (ברוסית: Павел Александрович Яковенко, באוקראינית: Павло Олександрович Яковенко; נולד ב-19 בדצמבר 1964) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
יאקובנקו שיחק את מירב שנותיו בקבוצת דינמו קייב, אז קבוצה בליגה הסובייטית הבכירה אך את סוף הקריירה שלו עשה בקבוצת סושו צרפתית. יאקובנקו שיחק גם בנבחרת ברית המועצות והשתתף עמה במונדיאל 1986, במהלכו הבקיע את שערו היחיד במדי הנבחרת. את יורו 1988 ואת מונדיאל 1990 נאלץ לפספס בשל פציעות שספג במשחקי המוקדמות.
לאחר פרישתו של יאקובנקו ממשחק פעיל עבר לאימון ואימן תחילה את קבוצת הכדורגל מטאלורג ניקופול מהליגה השנייה באוקראינה. בהמשך אימן קבוצות מהליגה הרוסית ואת הנבחרת הצעירה של אוקראינה.