cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי איטליה–פורטוגל
היחסים בין המדינות החלו בתקופת האימפריה הרומית. כיום שתי המדינות חברות בארגוני האיחוד האירופי, אזור שנגן גוש האירו, נאט"ו, ה-OECD, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), האיחוד הלטיני, ארגון הסחר העולמי, הבנק העולמי וארגוני האו"ם השונים. בנוסף, מאז שנת 2018 יש לאיטליה מעמד של משקיפה בקהילת המדינות הדוברות פורטוגזית. כמו כן קיימים בין המדינות סחר הדו-צדדי, קהילות מהגרים הדדיים וחילופי תרבות אינטנסיביים, וכן תיירות הדדית חזקה.
שתי המדינות הם מדינות קתוליות, אשר מרכזן נמצא בוותיקן, רומא, ובעבר אף כיהן פורטוגזי כאפיפיור - יוחנן העשרים ואחד.
היסטוריה
חצי האי האיברי היה זירת מלחמה חשובה במהלך המלחמה הפונית השנייה בין קרתגו והרפובליקה הרומית, ולאחר המלחמה הוא הפך לחלק מהאימפריה הרומית. במשך ארבע מאות שנים, התרבות והשפה הרומית שלטו בפורטוגל, ממש עד להתנצרות התושבים במהלך המאה הרביעית. עם פלישת השבטים הגרמאניים משנת 409 ואילך הסתיימה השתייכותה של פורטוגל של ימינו לאימפריה הרומית.
הכיבוש המוסלמי של חצי האי האיברי על ידי המורים הצפון אפריקאים ב-711 ולאחר מכן הרקונקיסטה הנוצרית, הביאו בשנת 1143 להקמת ממלכת פורטוגל. אפונסו הראשון, מלך פורטוגל הראשון, נישא בשנת 1146 למפאלדה מסבויה האיטלקית, שהפכה למלכת פורטוגל הראשונה.
בשנת 1251 גירשו הפורטוגלים את הערבים האחרונים משטחי פורטוגל המודרנית. זה היה הסוף של הרקונקיסטה הנוצרית בפורטוגל, שבוצעה זמנית בעזרתם החיונית של צלבנים שעצרו בפורטוגל בדרכם לירושלים, כולל לוחמים מאיטליה של ימינו.
בשנת 1317, מינה דיניש, מלך פורטוגל, את מנואל פזנו, יליד ג'נובה, ואת מנואל פסאנחה למפקדי הצי בפורטוגל. החוזה גם דרש מפסנחה להעסיק 20 אנשי ים מנוסים מג'נובה בארמדה, ובכך תרם להתפתחותה של פורטוגל לאומה ימית עתידית. בעקבות אמנה זו נחתמו מספר רב של הסכמים אחרים בין שליטים וסוחרים פורטוגזים, קרטוגרפים, בנקאים ומטיילים מג'נובה, מילאנו, ונציה ופירנצה, ובכך הביאו להחלפת ידע איטלקית-פורטוגזית מתמשכת בכל התחומים.
בפרט, במאות ה-15 וה-16 התגוררו חוקרים, אנשי דת ואמנים פורטוגזים רבים בערים באיטליה. לדוגמה, מייסד המסדר, אמדאו דה סילבה, יליד פורטוגל בשנת 1431, חי ועבד באיטליה שנים רבות עד שמת במילאנו בשנת 1482. ההומניסט אקילס אסטאסו יישם באמצעות מורשתו שנותרה כ-1,700 ספרים כמייסד משותף משמעותי של "ביבליוטקה וליצ'ליאנה" ברומא.
הדוכס האיטלקי אלסנדרו פארנזה התחתן בשנת 1565 בבריסל עם מריה מפורטוגל, שהפכה בכך לנסיכת הכתר של פארמה ופיאצ'נצה. שגרירים פורטוגזים הוסמכו לדוכסות סבויה בין 1680 ל-1682.
עד 1860, פורטוגל החזיקה נציגויות לממלכת סרדיניה בטורינו, ולממלכת שתי הסיציליות בנאפולי, וכן היא החזיקה שגרירות אל הכס הקדוש ברומא מאז 1850, שהייתה מוסמכת גם עבור הדוכסות הגדולה של טוסקנה. במרץ 1861 הוכתר ויקטור אמנואלה השני למלך איטליה המאוחדת, ובספטמבר של אותה שנה הכירה פורטוגל בממלכה.
בשנת 1862 התחתנה מריה פיה, נסיכת סבויה עם לואיש הראשון, מלך פורטוגל, ובכך היו גם מלכת פורטוגל הראשונה וגם המלכה האחרונה ממוצא איטלקי.
ב-5 באוקטובר 1910 הוקמה הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה, וב-11 בספטמבר 1911 הוכרה על ידי ממלכת איטליה.
לאחר שמוסוליני עלה לשלטון באיטליה בשנת 1922, ואנטוניו דה אוליביירה סלזאר הפך משנת 1928 לדיקטטור הסמכותי של פורטוגל, התחזקו היחסים בין המדינות, ושיאו של הקרבה הפוליטית בין איטליה הפשיסטית והמשטר הסמכותני בפורטוגל, היה התמיכה המשותפת של שתי המדינות בפרנקו במלחמת האזרחים בספרד. אולם בעוד מוסוליני לאחר מכן, עמד לצד גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, פורטוגל הסלזאריסטית נותרה נייטרלית.
בעוד פורטוגל שהייתה תחת שלטון דיקטטורי התבודדה יותר ויותר מבחינה בינלאומית משנות ה-50 והלאה, במיוחד בגלל המדיניות הקולוניאלית שלה במחוזותיה מעבר לים, איטליה השתלבה באופן מלא בקהילה המערבית האירופית. המדינה הייתה בין החברות המייסדות של הקהילה הכלכלית האירופית בשנת 1957, ואילו בשנת 1960 הייתה פורטוגל חברה מייסדת של האיגוד האירופי לסחר חופשי (EFTA).
לאחר מהפכת הציפורנים בשנת 1974 הסתיימה הדיקטטורה בפורטוגל, והיחסים הבינלאומיים של המדינה השתנו באופן מהותי, במיוחד לאחר 1975, אז עלו לשלטון הכוחות הבורגניים והדמוקרטיים במדינה.
בשנת 1986 הצטרפה פורטוגל ל-EEC, ובעקבות כך חלה התקרבות בין איטליה ופורטוגל. מאז תחילת שנות ה-90 הצטרפו שתי המדינות לאזור שנגן, ומתחילת 1999 אימצו שניהם את האירו כמטבע היחיד, שהפך למטבע החוקי בכל גוש האירו בשנת 2002.
הגירה
בשנת 2016 נרשמו בפורטוגל 8,523 אזרחי איטליה, מתוכם כמעט מחציתם במחוז ליסבון. בשנת 2016 הם הכניסו לאיטליה 1.88 מיליון אירו (2015: 1.64 מיליון אירו, 2013: 2.41 מיליון אירו, 2010: 1.87 מיליון אירו, 2005: 2.43 מיליון אירו, 2000: 0.77 מיליון אירו).
כלכלה
ללשכת המסחר הפורטוגזית AICEP קיים סניף במילאנו. בליסבון קיימת לשכת המסחר האיטלקית-פורטוגזית Camera di Commercio Italiana per il Portogallo, בנוסף לסניפים דו צדדיים של מגזרים בודדים.
בשנת 2016 ייצאה פורטוגל סחורות ושירותים בשווי 2,376.9 מיליון אירו לאיטליה (2015: 2,236.4 מיליון אירו, 2014: 2,189.0 מיליון אירו, 2013: 2,125.3 מיליון אירו, 2012: 2,228.3 מיליון אירו). חלק הסחורות הסתכם ב-1,726.1 מיליון אירו, מתוכם 13.6% מוצרים חקלאיים, 13.2% מכונות וציוד, 10.6% כלי רכב וחלקי רכב, 8.5% נייר ותא, 7.5% פלסטיק וגומי, ובגדים 6.8%.
באותה תקופה איטליה סיפקה פורטוגל מוצרים ושירותים בשווי 3,604.1 מיליון אירו (2015: 3,515.3 מיליון אירו, 2014: 3,299.2 מיליון אירו, 2013: 3,104.2 מיליון אירו, 2012: 3,122.7 מיליון אירו). חלק הסחורות הסתכם ב-3,358.1 מיליון אירו, מתוכם 25.1% מכונות וציוד, 10.1% מוצרים כימיים-תרופתיים, 10.1% מוצרי מתכת, 8.3% טקסטיל, 8.2% כלי רכב וחלקי רכב ו-6.5% פלסטיק וגומי.
זה מציב את איטליה במקום השביעי מבחינת יבוא מפורטוגל, ובמקום הרביעי מבחינת יבוא אליה, ואילו פורטוגל מדורגת במקום ה-29 מבחינת יבוא מאיטליה, ובמקום ה-39 מבחינת היצוא אליה.
קשר הדדי מתקיים במידה רבה בנושאי תיירות הדדית. עם הוצאות לינה של 265 מיליון אירו (2.1% מכלל לינות החוץ הזרות) ו-1 161 מיליון לינות לילה (3% מכלל לינות הלילה של תיירים זרים) בשנת 2016, התיירים האיטלקים הם בין הקבוצות הגדולות יותר של מבקרים זרים בפורטוגל.
נציגויות דיפלומטיות
איטליה מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון, ו-3 קונסוליות באלבופיירה, פונשל ופורטו. מאידך, פורטוגל מחזיקה שגרירות ברומא, ו-10 קונסוליות בבארי, בולוניה, ג'נובה, ליוורנו, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, טריאסטה, טורינו וונציה.
טהראן - חיפה - תל אביב
"טהראן – חיפה - תל אביב", או TeHTel, הוא פרויקט היוצר קשרים בין אזרחים איראנים לאזרחים ישראלים, ומחבר בין התרבות הישראלית והאיראנית. הפרויקט, שהושק במרץ 2012, פועל במרכז עזרי לחקר איראן והמפרץ הפרסי באוניברסיטת חיפה. TeHTel כולל אתר בפרסית, ופרופילים ברשתות חברתיות בינלאומיות ופרסיות. בפרויקט נרשמו מיליוני דפים נצפים, כתבותיו מצוטטות בכלי תקשורת איראנים מובילים, ומשתמשים איראנים פרסמו בפרויקט עשרות אלפי תגובות בפרסית. אנשי הפרויקט מקיימים קשר יום יומי עם אזרחים איראנים.
מהות הפרויקט
ל-TeHTel רשת של מאות שותפי תוכן ישראלים, שכוללת גופי תקשורת ישראלים גדולים לצד בלוגרים וצלמים עצמאיים. עורכי האתר בוחרים כתבות שונות ששותפי התוכן מפרסמים בעברית, מתרגמים אותן לפרסית ומפיצים את הכתבות באיראן. התכנים המתורגמים משמשים כבסיס לדיאלוג בין אזרחי המדינות. האתר מפרסם כתבות במגוון רחב של נושאים, החל מחיי היום יום בישראל, דרך תרבות ופוליטיקה, ועד כלכלה ונושאים מזרח תיכוניים. הפרויקט עוסק גם בנושאים רגישים, כגון המתחים בין מזרחים לאשכנזים בישראל ויוקר המחיה.
מאמרים ישראלים שפורסמו ב-TeHTel הועתקו וצוטטו בתכיפות בכלי תקשורת איראנים מקוונים, ובהם למשל Raja News ו-YJC, אתר המזוהה עם משמרות המהפכה השמרניות באיראן.
אנשי הפרויקט רוקמים קשרים יום יומיים עם האוכלוסייה באיראן. במסגרת זו, האיראנים מספרים בלשונם על חייהם ועל רעיונותיהם הפוליטיים, ולעיתים חולקים גם סיפורים אישיים.
מעת לעת, יוזמים אנשי הפרויקט פעילות משותפת בין פעילים ישראלים לאיראנים.
טור מחורז
טור מחורז הוא סוגה עיתונאית שהיא מעין מאמר דעה הכתוב בחרוזים. פעמים רבות זהו טור מחורז סאטירי. טורים מחורזים עבריים מתפרסמים פעמים רבות בניקוד, בדומה לשירה.
בעברית
עם בעלי הטור הבולטים בסוגה זו בעברית נמנים נתן אלתרמן, שמדורו "הטור השביעי" התפרסם בעיתון "דבר", וחיים חפר, שמדורו התפרסם בעיתון "ידיעות אחרונות".
שירים סאטיריים אקטואליים פורסמו בעיתונות העברית החל מסוף המאה ה-19, בין השאר מאת נפתלי הרץ אימבר, קדיש סילמן ואביגדור המאירי. טור מחורז אקטואלי החל להתפרסם לראשונה בשנת 1925 בעיתון "היום", שיצא לאור בוורשה. את הטור היומי חיבר אהרן צפנת, שחתם על טורו בשם העט "בעל הטורים". בשנת תרפ"ט (1929) יצא לאור הספר "לרוח היום : פרקי שירה להומור וסטירה", ובו מבחר של כמאה מטורים אלה שהתפרסמו במשך ארבע שנים.
בעיתון "הארץ" התפרסמו בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 טורים מחורזים אקטואליים, מאת יהודה קרני, במדור בשם "חרוזים של יום". טורים אלה לוקטו, יחד עם יתר שיריו של קרני, בשלושה כרכים בעריכת דן מירון.
בשנת 1932 פרסם אלכסנדר פן בעיתון "דבר" שירים פוליטיים-אקטואליים בשם העט "תנו רבנן". בשנים 1947–1967 פרסם פן טורים פוליטיים עוקצניים בעיתון הקומוניסטי "קול העם", וחתם עליהם בשם העט "יוד חת" – ראשי תיבות של "יישר חוח" (קוץ), על משקל "יישר כוח". בשנת 2018 יצאו לאור טורי "יוד חת" ו"תנו רבנן" בספר "הטור האדום, שירי העת והעיתון", בעריכת חגית הלפרין.
סוגת הטור המחורז הגיעה לשיאה בעיתונות העברית בטוריו של נתן אלתרמן: "סקיצות תל אביביות", שהתפרסם בעיתון "דבר" בחודשים יולי-נובמבר 1934, "רגעים", שהתפרסם בעיתון "הארץ" מנובמבר 1934 עד ינואר 1943, ו"הטור השביעי", שהתפרסם ב"דבר" מפברואר 1943 ועד אמצע 1967. שירי "הטור השביעי" קובצו בסדרת ספרים הנקראים אף הם "הטור השביעי". חוקרת הספרות זיוה שמיר עסקה בהשפעתו של הטור:
בשנים תש"ח-תשי"ח התפרסם בעיתון "ידיעות אחרונות" טור מחורז שבועי מאת יצחק אורן, חתום בשם העט "ל. דני". טורים אלה כונסו בשנת 1958 בספר "עשור בחרוזים". בשנים 1964–2003 היה לחיים חפר טור שבועי ב"ידיעות אחרונות", שבו פרסם מקאמות על ענייני היום. זכורה במיוחד המקאמה "מסדר הנופלים", על חללי מלחמת ששת הימים. לצד חפר פרסם דידי מנוסי טור מחורז בשלל נושאים.
בכתב העת "במחנה גדנ"ע" התפרסמו בשנות ה-50 הטור המחורז "טור דני טרדני" מאת דן אלמגור, ואחריו הטור המחורז "טור יוסי אין-מנוסי" מאת יוסי גמזו. לאחר שחרורו מצה"ל פרסם גמזו טורים מחורזים בעיתונים "דבר", "על המשמר" ו"מעריב", שבו הטור "לחכימא בגמיזא" השתרע על פני עמוד שלם. ב"מעריב" התפרסמו גם טורי אקטואליה מחורזים מאת אפרים סידון.
מאז נובמבר 2017 מתפרסם מדי שבוע, בגיליון יום שישי של "הארץ", טור מחורז אקטואלי מאת חנוך מרמרי, תחת שם העט "אלתר-מן".
כנסיית סן-סולפיס
כנסיית סן-סולפיס (צרפתית: Saint-Sulpice) היא אחת הכנסיות המפורסמות של פריז, על הגדה השמאלית של נהר הסן, ברובע הלטיני שברובע השישי של העיר, בסמוך לכיכר סן-סולפיס. הכנסייה קטנה במעט מקתדרלת נוטרדאם: אורכה – 113 מטר, רוחבה -58 מטר וגובהה 34 מטרים, אי לכך, זוהי הכנסייה השנייה בגודלה בעיר.
היסטוריה
ישנו מידע מועט בנוגע למבנה הראשון שעמד במקום הכנסייה. בשנת 1724 חפירות שנעשו באזור הכנסייה חשפו מצבת קבורה מהמאה העשירית, והוכיחו כי במקום היו לפני מאות בשנים בית-תפילה ובית-קברות בסמוך לו. מהמאה ה-12 ועד המאה ה-14 כנסייה רומנסקית נבנתה במקום בית-התפילה הישן, ובמהלך השנים נוספו למבנה חלקים שונים. הגידול באוכלוסיית עיירות סן ז'רמן וסן ז'רמן דה פרה בתקופתו של פרנסואה הראשון חייב בסופו של דבר את הריסת הכנסייה הישנה, לשם בניית כנסייה גדולה יותר. בשנת 1646 החל להיבנות המבנה החדש על ידי הכומר ז'אן-ז'אק אוליה (Jean-Jacques Olier 1608-1657), שייסד את אגודת סן-סולפיס, וכן קהילה קְלֶרִיקָלִית וסמינר שהיו צמודים לכנסייה.
עבודות הבנייה על הכנסייה הנוכחית נמשכו כמאה וארבעים שנה: הכנסייה הושלמה ברובה עד שנת 1732, אך בניית החזית המערבית החלה רק בשנת 1776.
למבנה חזית מערבית פשוטה בעלת שתי קומות עם שתי שורות של עמודים מסוגננים. יש הטוענים כי המראה ההרמוני של המבנה נפגם בשל חוסר ההתאמה שבין זוג המגדלים המתנשאים מעל לכנסייה, מגדלים שהוספו על ידי האדריכל ז'אן פראנסואה שלגרן (Jean François Chalgrin, מתכנן שער הניצחון שבפריז) זמן קצר לפני פרוץ המהפכה הצרפתית.
אזור המזבח נבנה על ידי כריסטוף גמר (Christophe Gamard), לואי לה וו (Louis Le Vau) ודניאל ז'יטאר (Daniel Gittard), אך העבודה הושלמה על ידי ז'יל-מארי אופנור (Gilles-Marie Oppenord). הפסאדה, שתוכננה במקורה על ידי ג'ובאני סרוונדוני (Giovanni Servandoni), שונתה לבסוף על ידי ז'אן שלגרן ואחרים. חלון מקושת גדול מידות ממלא את חלל הפנים באור טבעי. בכל אחד מצדי דלת הכניסה מוצבים צדפים עצומים שהרפובליקה הוונציאנית נתנה למלך פרנסואה הראשון. הצדפים מונחים על בסיס דמוי סלע, שפיסל ז'אן-בפטיסט פיגאל (Jean-Baptiste Pigalle). במאה ה-18 נבנה בכנסייה גנומון (שעון-שמש).
הכנסייה ידועה בעוגב המעולה בעל 6,588 הקנים, אותם בנה אריסטיד קאוויי-קול (Aristide Cavaille-Coll) בשנת 1862. העוגב הגדול של סן-סולפיס הוא אחד משלושת עוגבי "מאה התחנות" שקיימים בכל אירופה. מלבד שיפורים ושינויים הכרחיים של המנגנונים האלקטרוניים והמכניים, הכלי שמור כיום כמעט במצב בו הותיר אותו קאוויי-קול. מפורסמים גם הנגנים שנגנו עליו, החל מניקולא סז'ן (Nicolas Séjan) במאה ה-18. שארל-מארי וידור (Charles-Marie Widor, נגן העוגב בשנים 1870–1933) ומרסל די-פרה (Marcel Dupré, נגן העוגב בשנים 1934–1971) הם מגדולי נגני העוגב במאה ה-20.
במאה ה-19, בעקבות נזקי המהפכה, עוצב מחדש פנים הכנסייה, שהפכה כעת ל"מקדש הניצחון", והוספו לה ציורי קיר מאת אז'ן דלקרואה, אשר מעטרים את קירות הקפלה הצדדית. הציורים המפורסמים ביותר מבינם הם יעקוב נלחם עם המלאך ו"הליודורוס מוצא מהמקדש".
המרקיז דה סאד ושארל בודלר הוטבלו בסן-סולפיס (הראשון בשנת 1740, השני ב-1821), וכמו כן, בין כתליה נישא ויקטור הוגו לאדל פושה (Adèle Foucher) בשנת 1794.
שעון השמש
בשנת 1727 במהלך הבנייה מחדש של המבנה, הורה לנגה דה גרסי (Languet de Gercy), אז הכומר של סן סולפיס, להקים שעון שמש בכנסייה, במטרה לסייע לו לקבוע את מועד השוויון הסתווי (שוויון היום והלילה) ובכך, לסייע לו לקבוע את מועד חג הפסחא (שכן חג הפסחא נחוג תמיד ביום ראשון הראשון שלאחר הופעת ירח-מלא מיד אחרי יום השוויון האביבי). קו מִצְהָר (מֶרִידְיָאן) עשוי פליז נמתח לרוחב הרצפה כשבסופו הוא מטפס על עמוד דמוי אובליסק העשוי שיש לבן, אחד-עשר מטרים גובהו, ובראשו כדור שעליו צלב. העמוד מתוארך לשנת 1743.
בחלון הדרומי הורכבה מערכת עדשות, כך שקרן השמש זורחת על פני קו הפליז. בצהרי יום היפוך החורף (21 בדצמבר), קרן השמש נוגעת בקו הפליז שעל האובליסק. בצהרי יומי השוויון בין היום והלילה (21 במרץ, ו21 בספטמבר), קרן השמש נוגעת בלוח סגלגל מנחושת שמצוי ברצפה, בסמוך למזבח.
שעון השמש, אשר נבנה על ידי בונה השעונים והאסטרונום האנגלי הנרי סולי (Henry Sully), שימש גם למגוון ניסויים מדעיים: ייתכן וזו אחת הסיבות שהגנה על סן סולפיס מפני הרס במהלך המהפכה הצרפתית, בעת שכנסיות רבות אחרות נפגעו ואף נהרסו.
אזכורים בתרבות הפופולרית
הסצנה השנייה במאנון (Manon) של ז'יל מאסנה מתרחשת בכנסיית סן-סולפיס, בה מאנון משכנעת את דה גריו לברוח עימה שוב. ז'וריס-קרל וויסמנס מיקם בכנסייה, באופן מעט פרוורטי, את התרחשות הרומן שָם (Là-Bas) מ-1891, אשר עוסק בכת השטן. סן-סולפיס היא אחד האתרים בהם ממוקמת עלילת ספרו רב-המכר של דן בראון, צופן דה וינצ'י, וכן הסרט שנעשה על-פיו.
אסטוניה באירוויזיון למקהלות
אסטוניה נטלה חלק באירוויזיון למקהלות פעם אחת החל מתחילת התחרות ב-2017, כאשר שלחה את "מקהלת הנשים האסטוניות" כנציגתה בתחרות.
היסטוריה
ב-27 בפברואר 2017 הודיעה אסטוניה כי הם יערכו להופעת הבכורה שלהם בתחרות של 2017.
החברה להגנת הטבע
החברה להגנת הטבע, שנוסדה בשנת 1953, היא ארגון הסביבה (ללא כוונת רווח) הוותיק והגדול בישראל, ואחד מארגוני שמירת הטבע והסביבה הוותיקים בעולם. החברה להגנת הטבע היא עמותה ציבורית, הפועלת שלא למטרת רווח (מלכ"ר) וייעודה שמירה על הסביבה, על ערכי הטבע והנוף, ועל המורשת ההיסטורית-תרבותית של האדם בישראל. החברה זכתה בפרס ישראל בשנת 1980 על תרומה מיוחדת לטובת המדינה והחברה בכללה.
בעשור השני של המאה ה-21, חברים בחברה להגנת הטבע למעלה מ-65,000 יחידים ומשפחות.
סמליל הארגון הוא אירוס מקבוצת אירוסי הגלבוע, הנושא עמו משמעות כפולה: ייחודו של הטבע בארץ, שכן אירוסים אלה ייחודיים לארץ ישראל, והחשיבות בשמירה על ערכי טבע אלה.
היסטוריה
החברה להגנת הטבע הוקמה על רקע מאבק למען שמירת הטבע והנוף בישראל: בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 עם היוודע דבר התוכנית לייבש את אגם החולה, נזעקו כמה מאנשי הטבע המרכזיים בארץ והחליטו לצאת במאורגן נגד התוכנית, שמשמעות מימושה הייתה פגיעה אנושה בטבע באצבע הגליל ובמינים רבים של בעלי חיים וצמחים. לקריאה לפעולה נענו עוד כמה עשרות אנשי מחקר וחובבי טבע, שהקימו יחד את החברה להגנת הטבע. בראש התנועה עמדו פרופ' אמוץ זהבי ועזריה אלון, שיזמו את הקמת החברה בשנת 1953, מתוך מחשבה כי יש להקים חברה ציבורית, בעלת תשתית רחבה, שתרכז את הפעילויות השונות בתחום שמירת הטבע בישראל. אמוץ זהבי שימש במשך שנים ארוכות כמזכיר החברה להגנת הטבע. תוכנית הייבוש יצאה אמנם אל הפועל, אולם במאה ה-21 הכירה המדינה בצדקת טענות אנשי החברה להגנת הטבע, וחלק מעמק החולה הוצף מחדש. האזור מהווה אתר תיירות וצפרות חשוב וכן אתר חשוב לציפורים נודדות, כולל עשרות אלפי עגורים שמגיעים לאגמון החולה מדי שנה. מאז ועד עצם היום הזה, מהווה שמירת הטבע, הסביבה והנוף את סלע קיומה של החברה.
ב-1994 פסק בית המשפט העליון כי על החברה לשלם כ-4 מיליון דולר בתוספת ריבית, כפיצוי לנער אמריקני שנפצע במהלך טיול בנחל זוויתן ב-1981 והפך נכה. פסק הדין היווה מכה כלכלית קשה לחברה.
בין השנים 1959–1994 פרסמה החברה כתב עת לטבע ולידיעת הארץ שנקרא "טבע וארץ" הוא שימש רוב שנותיו כביטאון החברה. כמו כן, פרסמה החברה להגנת הטבע כתבי עיתונים נוספים כגון סלעית, פשוש ועוד.
במהלך השנים הובילה החברה להגנת הטבע מאבקים סביבתיים רבים. הבולט והמוצלח מכולם היה הקמפיין למען פרחי הבר של ישראל, שכלל הכרזה על עשרות מיני צמחים כ"צמחים מוגנים" ופעילות אינטנסיבית במוסדות החינוך ובקרב הציבור כולו. התוצאות בשטח היו חד-משמעיות - אזרחי ישראל הפסיקו לקטוף פרחי בר. קמפיין פרחי הבר נלמד מאז בפורומים שונים כקמפיין הערכי המוצלח ביותר בתולדות המדינה, משום שהוא הצליח לשנות את עמדות הציבור ואת התנהגותו בשטח.
מאבק מוצלח נוסף לדוגמה היה מאבק החופים, שנמשך כשבע שנים, והסתיים בחקיקת חוק החופים המגן על הסביבה החופית של ישראל. קדם לחוק החופים החוק האוסר על כריית זיפזיף בחופי ישראל, 1964, בתום מאבק מוצלח בן מספר שנים בהובלתו של יגאל סלע מראשוני החברה להגנת הטבע.
סמליל
סמלילה הראשון של החברה להגנת הטבע נקבע במאי 1955 מתוך מספר הצעות שהועלו והציג משולש שקודקודו כלפי מטה ובתוכו צבי, עץ ופרח.
בשנת 2006 ביצעה החברה מיתוג מחדש והציגה סמליל חדש שבו פרח האירוס נצבע בלבן ומוקם בתוך חלוק נחל בצבע ירוק.
מוסדות
החברה להגנת הטבע, מעצם היותה עמותה ציבורית, מחויבת בקיומם של המוסדות הבאים: האספה הכללית – המורכבת מכלל חברי החברה להגנת הטבע. ועד מנהל – בן 13–16 חברים, המנהל את ענייני העמותה. ועדת ביקורת – בת 3–5 חברים, הדואגת לבדיקת ענייניה הכספיים והמשקיים של העמותה.
החברה להגנת הטבע החליטה על הקמתו של מוסד נוסף: מועצת החברה – גוף המורכב מכ-120 חברי חברה; אנשי ציבור בתחומי העשייה השונים, פעילי סניפים ועובדי חברה, המלווים את הפעילות השוטפת ומסייעים בהתווית המדיניות.
לחברה להגנת הטבע קיים תקנון, שבהתאם להוראותיו מחויבת החברה לפעול. האספה הכללית של החברה מתכנסת לפחות פעם אחת בשנה. היא שומעת סקירות על הפעילות הניהולית, הכספית והחינוכית ומאשרת את המאזנים הכספיים השנתיים ואת דו"חות ועדת הביקורת. אחת לארבע שנים בוחרת האספה הכללית את מועצת החברה ואת ועדת הביקורת. בהתאם לתקנון החברה, יכול לבחור כל חבר שתוקף חברותו הוא מעל לשנה. להיבחר למועצת החברה אין מגבלת זמן, ובלבד שהמועמד יהיה חבר בעמותה. בסוף השנה השנייה לכינונה, בוחרת המועצה את חברי הוועד המנהל לתקופה של ארבע שנים. הוועד המנהל בוחר את המנכ"ל, המנהל את הפעילות היום יומית השוטפת של החברה, כשלצידו פועלת הנהלה. עמותה בסדר גודל של החברה להגנת הטבע, מבחינה כספית ומספר העובדים שלה, מחויבת בקיומם של רואה חשבון ושל מבקר פנים, המפוקח בעבודתו על ידי ועדת הביקורת.
נכון לשנת 2023, מנכ"ל החברה להגנת הטבע הוא דן אלון, יושב ראש הוועד המנהל הוא חיים אורון.
מחזור פעילות העמותה לשנת 2011 עומד על כ-137 מיליון שקל.
פרסים
החברה להגנת הטבע זכתה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לטובת המדינה והחברה בכללה, ושניים ממייסדיה אמוץ זהבי ועזריה אלון צוינו במיוחד.
אלברט (מכונית)
בשנת 1923 שונה שם הדגם "אלברט" ל-"Gwynne-Albert".
1995 בישראל
אירועים בשנת 1995 בישראל.
מדרגות הירדן
מיקום, גאולוגיה וכרונולוגיה
סביבת ההרבדה היא חוף של גוף מים בעל עומק מים משתנה. כאשר גובה המים עולה והאתר מכוסה במי האגם מושקעות שכבות של בוץ דק גרגר (טין). כאשר יורדים המים והסביבה הופכת לחופית שוקע באתר בנוסף לבוץ גם חול וכן כמויות גדולות של קונכיות של צדפי מים מתוקים. פעילות האדם מתועדת בשכבות בהן עומק המים נמוך והסביבה היא חוף או מי אפסים הקרובים לחוף.
1995 בישראל
1995 בישראל (ה'תשנ"ה-ה'תשנ"ו), הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 47 שנה מיום היווסדה. האירוע הבולט של אותה שנה היה רצח רבין.
מדרגות הירדן
מיקום, גאולוגיה וכרונולוגיה
באתר זוהו חמישה אופקים ארכאולוגיים המופרדים זה מזה בשכבות של בוץ אגמי. שלושת האופקים העליונים הניבו ממצאים המשייכים אותם לתרבות הנאטופית מחלקה המאוחר של התקופה האפי-פלאוליתית. שכבה 4 שייכת לתרבות הכבארית הגאומטרית (אפי-פלאולית תיכון) והשכבה התחתונה, שכבה 5, תוארכה בעזרת פחמן 14 לכעשרים אלף שנה לפני זמננו והיא שייכת לתקופה האפי-פלאוליתית הקדומה. באתר נמצאו כלי צור, בזלת וגיר וכן עצמות רבות של בעלי חיים, מיונקים גדולים כשור הבר ואיילים ועד ציפורים, דו-חיים וזוחלים. בדומה לכל האתרים השוכנים לגדות הירדן במוצאו דרומה מעמק החולה, גם שכבות האתר היו רוויות במים מאז הרבדתן והתנאים האנארוביים שנוצרו אפשרו שימור יוצא דופן של שרידים בוטניים החל באבקת פרחים, פירות וזרעים וכלה בעצים ופחם בכמויות גדולות. הממצאים הבולטים באתר מעידים כי הפעילות המרכזית בה עסקו שוכניו היא ניצול משאבים מימיים ובעיקר דיג. משקולות בזלת וגיר בגדלים שונים, עצמות דגים רבות ובעיקר קרסי דייג העשויים עצם מעידים כולם על דיג במגוון של טכניקות ברמה גבוהה של ידע טכנולוגי והיכרות מעמיקה עם המשאבים המימיים ואפשרויות ניצולם. הממצאים באתר מתעדים אלפי שנות אבולוציה טכנולוגית שבמהלכן אירע המעבר מקבוצות קטנות של ציידים לקטים נוודים בתחילת התקופה האפי-פלאוליתית לחברות המורכבות של יושבי הקבע בתרבות הנאטופית ולבסוף את הופעתן של הקהילות החקלאיות הנאוליתיות.
גילוי האתר וחפירתו
האתר התגלה במהלך סקר ארכאולוגי שקדם לעבודות הניקוז בערוץ הירדן העליון במוצאו מעמק החולה בשנת 1999. באתר בוצעה חפירת בדיקה בשנת 2002 ובשנת 2014 נערכה חפירת בדיקה נוספת על מנת להעריך את הפוטנציאל המחקרי של שכבות האתר. בעקבות תוצאות חפירת הבדיקה נערכו חמש עונות חפירה מלאות, כל אחת כארבעה שבועות, החל משנת 2015. סידרה של תארוכי פחמן-14 וממצאי צור הראתה כי הרצף הסטרטיגרפי באתר מתעד כעשרת אלפי שנה של פעילות אנושית לחופו של אגם החולה הקדום, בין עשרים לעשרת אלפי שנים לפני זמננו.
1995 בישראל
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1995)
מדרגות הירדן
בוטניקה
כמו בכל האתרים שנחפרו לחופו של נהר הירדן עליון במוצאו מעמק החולה, גם שכבות האתר מדרגות הירדן רוויות במים מאז הרבדתן. הכיסוי במים יוצר תנאים נטולי חמצן ומאפשר שימור ייחודי של שרידים בוטניים באתר. שכבות האתר הניבו שפע של ממצאים בוטניים החל באבקת פרחים, זרעים, פירות ועד פיסות עץ שחלקן מגיע לגודל של כחצי מטר ויותר. בנוסף שכבות האתר עשירות מאוד בשרידי פחם. לשרידים הבוטניים חשיבות רבה בשחזור הסביבה הקדומה בה פעלו שוכני האתר וכן בשחזור שינויי האקלים שחלו בדרום עמק החולה במהלך הצטברות השכבות באתר.
פאונה
בכל שכבות האתר נחפרו עצמות בעלי חיים במצב שימור טוב. בעלי החיים המיוצגים במכלול נעים בגודלם מגודל בקר ואייל ועד מכרסמים, דו-חיים וזוחלים. בין עצמות בעלי החיים באתר בולטות במספרן הרב עצמות הדגים. נחשפו עצמות של דגים משלוש המשפחות העיקריות המאכלסות את גופי המים של עמק החולה גם היום – שפמנוניים, אמנוניים וקרפיוניים. עצמות הדגים כוללות מגוון רחב של מינים וכן משרע גדול של גדלים. באתר עצמות של דגים בגודל סנטימטרים בודדים ולצידם מספר הרב של שיני לוע, השייכות למין נכחד של בינית ממשפחת הקרפיוניים. השלכה מגודל השיניים שנמצאו באתר, הדומות בגודלן לאלו שנחפרו למשל באתר האשלי בגשר בנות יעקב, מעלה כי גודלם המשוער של הדגים ממין זה התקרב לשני מטרים. ממצא משמעותי נוסף הוא עצמות, בעיקר חוליות הגב, של דגים ממין טרוטה, מין ממשפחת הסלמוניים שהתקיים בעבר בעמק החולה.
רכיכות
בכל שכבות האתר מכילות שפע של קונכיות של שבלולי מים מתוקים ממגוון גדול של מינים. המינים הבולטים הם צדפות הנחלים, שחרירים, סהרוניים והביתניים. מצב השימור של הקונכיות משתנה בין השכבות, ומשתפר ככל שהשכבה עמוקה יותר. בשתי השכבות התחתונות תנאי השימור טובים, וחלק מהקונכיות עדיין משמרות את צבען המקורי הנוטה להיעלם בתנאי שימור גרועים יותר. חלק מהקונכיות הורבדו לחופו של האגם אליו נסחפו לאחר מותו של בעל החיים. בשכבות הבוץ האגמי באתר נמצאות לעיתים קונכיות, בעיקר של צדפות, בסביבת החיים הטבעית שלהן, חלקן עדיין סגורות. הקונכיות מהוות סמן אקלימי טוב והמידע על המינים הנפוצים, האקולוגיה שלהם והסביבות בהן חיו הוא בעל ערך רב לשחזור הסביבה הקדומה, האקלים ותנאי ההרבדה ששררו בעמק החולה הקדום. המידע שנאסף עד היום עדיין איננו מאפשר לענות על השאלה האם היו הרכיכות חלק מתזונתם של יושבי האתר.
כלי צור
כלי צור נחפרו מכל האופקים הארכאולוגיים באתר מדרגות הירדן. ברוב השכבות צפיפותם של כלי הצור אינה גבוהה ביחס לאתרים אחרים מן התקופה האפי-פלאוליתית, כנראה בגלל אופי הפעילות באתר המתעד ביקורים קצרי מועד ולא אתר מגורים, ששכבותיו מתעדות פעילויות מסוגים שונים על פני זמן ממושך. עם זאת, בחלק מהשכבות, כלי הצור שנתגלו, ובעיקר המיקרוליתים, מעידים על השיוך התרבותי של האופקים הארכאולוגיים השונים. ראשי חץ מטיפוס "אל-חיאם" שהתגלו בשכבה האמצעית משייכים שכבה זו לשלבים הקדומים של התקופה הנאוליתית. בשכבות הנאטופיות באתר נחשפו סהרונים, המיקרוליתים האופייניים לתרבות זו. בשכבה הרביעית התגלו מיקרוליתים מלבניים וטרפזיים המשייכים אותה לתרבות הכבארית הגאומטרית. השכבה החמישית והתחתונה, לעומת שאר השכבות, למרות הכמות הגדולה יחסית שלכלי צור שנחשפה, טרם העלתה ממצאים אינדוקטיביים היכולים לשייך אותה בוודאות לתרבות כלשהי. אחד המאפיינים של המכלול באתר מדרגות הירדן הוא השכיחות הגבוהה של נקרים ברוב שכבות האתר. הנקרים מעידים כפי הנראה על פעילות ספציפית באתר, על סמך עדויות מאתרים אחרים ייתכן שפעילות זו קשורה בעיבוד דגים או בעיבודם של צמחי המים והביצה, אך טיבה של פעילות זו עדיין לא ברור. ממצא נוסף הוא אחוז גבוה של גרעיני צור, ובעיקר גרעיני להבונים בחלק משכבות האתר. בחלק מהשכבות מספרם של הגרעינים גבוה יותר ממספרם של הלהבונים עצמם, ייתכן כיוון שהגרעינים הובאו לאתר לא כדי לייצר להבונים אלא כדי לשמש ככלים.
עדויות לדייג
הממצאים הבולטים היותר באתר, מבחינה ארכאולוגית, הן משקולות מסוגים שונים וכן כלי עצם המעידים כי אחת הפעילויות העיקריות בהן עסקו שוכני האתר היא דייג. באתר עדויות לטכניקות דיג שונות ומגוונות וכן גם להכנה של ציוד לדיג.
משקולות
בכל שכבות האתר נחשפו שפע של חלוקי גיר מוארכים, שנלקטו כנראה בשפכי הנחלים הזורמים לעמק החולה ממערב. חלוקים אלו, שמאות מהם נחשפו בשכבות השונות, שימשו ככל הנראה כמשקולות לרשת דייג, להשקעת מלכודות דייג או לשימוש אחר כמשקולות. חלקן שימשו ללא כל עיבוד נוסף וחלקן עוצבו על ידי יצירת שקערוריות במרכז שני הצדדים שלהן בצורת האות שמונה, כדי לייצר שקע אליו ניתן לקשור חוט ולמנוע החלקה ואובדן המשקולת. חלוקי גיר מאורכים אלו שימשו החל בשכבות התחתונות של האתר ועד לשכבות העליונות, מה שמצביע מסורת של איסוף ועיצוב משקולות שנמשכה על פני אלפי שנים.
לצידן של משקולות הרשת הגדולות נמצאו באתר גם כעשר משקולות קטנות המעוצבות על חלוקי גיר ובזלת קטנים, שקוטרן סנטימטרים בודדים. המשקולות עוצבו על ידי חריטה של חריץ לכל היקפן, חריץ המיועד לקשירה של חוט דק.
קרסים
השכבות הנאטופיות באתר מדרגות הירדן הניבו את האוסף הגדול ביותר של קרסי דייג העשויים עצם. כעשרים קרסים נמצאו עד היום בשכבות האתר, מהם שבעה שנמצאו בשלמותם. הקרסים, שמצב שימורם יוצא דופן, מייצגים מגוון רחב של צורות וגדלים ומעידים על רמה טכנולוגית גבוהה בייצורם ועל היכרות מעולה של סוגי הדגים החיים באגם והשיטה המתאימה לדייג של כל מין. הקרסים מעוצבים בגדלים שונים, זוויות פתיחה שונות, בעלי מגוון של זיזים וחודים ואפילו מעדים על טכנולוגיות קשירה שונות ומגוונות. קרסי דייג מעצם נחפרו מכמה אתרים נאטופיים בעבר. מכלול הקרסים מהאתר מדרגות הירדן הוא הגדול ביותר והמגוון ביותר שנמצא עד היום מאתר נאטופי כל שהוא. הם הקרסים הקדומים ביותר הידועים לנו מהלבנט, אם כי באוקיינוס השקט (במזרח טימור) נמצאו קרסים קדומים בהרבה העשויים צדף.
כרוסקים
הכרוסקים היו שבט גרמאני שהתפרש על פני המישורים והיערות של צפון-מערב גרמניה ככל הנראה סמוך להנובר של היום בין המאות הראשונות לפני ולספירה. פליניוס הזקן אפיין אותם מבחינה אתנית כמשתייכים להרמיונס - קבוצה אתנית הכוללת בתוכה את שבטי הח'אתי והסואבים הסמוכים ואת שבטי ההרמנדורי הדרומיים.
על פי המיתולוגיה הגרמאנית מיוחסים שבטים אלה לאב קדמון בשם מאנוס. הכרוסקים הובילו מערכה צבאית משמעותית כנגד האימפריה הרומית, בסופו של דבר נטמעו ככל הנראה בקונפדרציות השבטים של הפרנקים והאלמאנים.
אפרים חמיאל
אפרים חמיאל (נולד בט"ז בשבט ה'תש"ו, 17 בינואר 1946) הוא חוקר מחשבת ישראל של העת החדשה. מתמקד בהגות הדתית המודרנית ובמיוחד בסתירה בין ההתגלות והתבונה. חבר הוועד המנהל של האופרה הירושלמית.
כרוסקים
אטימולוגיה
מקור השם "כרוסקים" אינו ידוע בוודאות. על פי הדעה המובילה במחקר ייתכן והשם נובע מהמילה הגרמנית העתיקה Gerut (באנגלית מודרנית: Hart, כלומר צבי). ייתכן והשבט נקרא בשם זה מאחר שהצבי שימש כטוטם בעל משמעות טקסית פולחנית עבור שבטי הגרמאנים. השערה אחרת שהוצעה במאה ה-19 על ידי יעקב גרים ואחרים גורסת שמקור השם מהמילה Heru שמשמעותה חרב (בגותית: Hairus ובאנגלית עתיקה: Heoru).
אפרים חמיאל
תולדות חייו
אפרים חמיאל נולד בירושלים לאביו ד"ר חיים חמיאל שעלה מאוסטרולנקה שבפולין לפני השואה, ולחוה לבית הרץ שעלתה מהמבורג. בשכונת בית וגן בירושלים שבה גדל לא היה בית ספר, ואביו דחף להקמת בית הספר 'נווה עציון' שבו למד אפרים שש שנים. בכיתה ז' עבר ללמוד בבית ספר דוגמה-עוזיאל שבעיר. לאחר שנה בתיכון 'דוגמה' המליצו מחנכיו הרב מן ההר ואברהם זלקין להעבירו לישיבה תיכונית והוא נשלח לשלוש שנים לפנימיית מדרשית נעם בפרדס חנה. עם סיום לימודיו התיכוניים עבר לישיבת כרם ביבנה ביבנה ולמד מפי הרבנים גולדוויכט והדרי. את שירותו בצה"ל מילא כקצין דת בשריון בחטיבה 7 והשתתף כחייל סדיר במלחמת ששת הימים ובמילואים במלחמת יום הכיפורים. השתחרר ממילואים בדרגת רס"ן. למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים כלכלה ומדע המדינה וסיים בשנת 1972 ולתואר שני לימודי תעודה במנהל עסקים וסיים בשנת 1974.
כרוסקים
אטימולוגיה
לעומתם גורס הנס קוהן שהתוספת sk המופיעה בכל מקרה אינה שכיחה בגרמנית, ולפיכך הוא מציע כי מקור השם אינו גרמני אלא קדום יותר וקשור לחבל המשוער של הבלוק הצפון-מערבי (בצפון גרמניה של היום) - שהוא מקורם של עמים רבים (ממקור גרמאני) וביניהם הכרוסקים.
אפרים חמיאל
תולדות חייו
בשנת 1969 נישא לגולי, ביתם של ברוך ועדינה שווייג, ונולדו להם ארבעה בנים. באותה שנה החל לעבוד בבנק לאומי וסיים שם 37 שנות עבודה. בתפקידו האחרון היה נציג הבנק באוסטרליה ודרום אפריקה.
כרוסקים
היסטוריה
הכרוסקים מאוזכרים לראשונה בכתביו של יוליוס קיסר באחד מספריו המתאר אירועים משנת 53 לפנה"ס. בספר מתאר קיסר כיצד חצה את הריין בפעם השנייה במטרה להעניש את הסואבים על שהגישו סיוע לשבט הטרוורים העוין את הרומאים. הוא מתאר את יער באקניס (יער כמעט בלתי עביר הממוקם כל הנראה ברכס הרי הארץ) המפריד בין שטחי הכרוסקים והסואבים.
ב-12 לפנה"ס, הכרוסקים ושבטים גרמניים נוספים הוכנעו על ידי הרומאים. 150 שנה מאוחר יותר ממקם טקיטוס את אותם השבטים מזרחית לשבטי הח'אוקי והח'אתי בחבל הגאוגרפי התחום בין נהרות הוזר והאלבה.
אפרים חמיאל
תולדות חייו
בשנת 1992 החל ללמוד מחשבת ישראל באוניברסיטה העברית וסיים תואר שני בשנת 1996 ותואר שלישי בשנת 2007. בין מוריו הפרופסורים שלום רוזנברג, מיכאל סילבר, פול מנדס-פלור, רחל אליאור, יהודה ליבס, משה אידל, אביעזר רביצקי, יהוידע עמיר, אליעזר שביד, בנימין איש-שלום ואחרים. אחרי קבלת הדוקטורט המשיך לעסוק במחקר מחשבת ישראל בעת החדשה ואף לימד שלוש שנים בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית. חמיאל הוא חבר הוועד המנהל של האופרה הירושלמית וכן נמנה עם קהילות יהודה הלוי ורמב"ן בשכונת קטמון.
כרוסקים
היסטוריה
בזמן שהרומאים ניסו להתפשט מעבר לריין לאירופה הצפונית צירפו אליהם יחידות לוחמות מקרב הכרוסקים ולמשך זמן מה נחשב השבט לבעל בריתם, עם זאת, זמן קצר לאחר מכן התפצלו הכרוסקים בין אלה התומכים בברית עם הרומאים בהנהגת סגסטס לבין אלה המתנגדים לה ותומכים בהשגת עצמאות. בראש מחנה המתנגדים עמד ארמיניוס.
אפרים חמיאל
מחקריו
חמיאל עוסק בעיקר במחקר הדתיות המודרנית. עבודת הדוקטור שלו עסקה בתגובות דתיות למודרנה בהגות של מהר"ץ חיות, רש"ר הירש ושד"ל. הוא בדק את התייחסותם של השלושה לתופעות כמו ביקורת המקרא, התפתחות ההלכה, הרפורמה, לימודי חול, חזרה לארץ ישראל, שיפור במעמד האישה וסובלנות לדתות אחרות. הוא מצא שהשלושה שייכים לזרם אמצע מיוחד במחצית הראשונה של המאה ה-19, בין מבקרי המקרא והרפורמים לבין האורתודוקסים, זרם שביקש לשלב את תרבות אירופה עם המסורת, ייחס חשיבות ללימודי חול וראה בחיוב את השיפור במעמד האישה וביחס לדתות מונותאיסטיות אחרות, בעיקר לנצרות. כל אחד מהשלושה הציע דרך שילוב משלו. זרם זה התפצל בהמשך לשניים: הנאו-אורתודוקסי והקונסרבטיבי. על בסיס המודלים של שלום רוזנברג ומשה הלברטל מסווג חמיאל את העמדות של השלושה בתחום התפתחות ההלכה, ועל פי המודל של שלום רוזנברג הוא מסווג את העמדות של השלושה בתחום היחס בין התבונה וההתגלות, בין התורה לפילוסופיה ובין המדע והדת. בנושא התפתחות ההלכה מציב חמיאל את חיות בעמדה הלוגיציסטית של ר"י אלבו, את רש"ר הירש בעמדת הגאונים – עמדת השחזור, ואת שד"ל בעמדת הרמב"ם – עמדת הקודקס המצטבר – עמדת החקיקה, המטרימה את ראשוני הקונסרבטיבים – האסכולה ההיסטורית הפוזיטיבית.
כרוסקים
היסטוריה
סביב שנת 8 לספירה גברה השפעתו של ארמיניוס בקרב הכרוסקים והוא החל בתכנון מרד כנגד הרומאים. סגסטס הזהיר מספר פעמים את פובליוס קווינטיליוס וארוס, מושל גאליה בדבר תוכניות המרד, אולם המושל הרומאי סירב לנקוט בפעולה כלשהי עד פרוץ המרד.
אפרים חמיאל
מחקריו
בנושא התבונה וההתגלות הוא מציע שחיות החזיק בעמדת הזהות המגבילה הפונדמנטליסטית, הירש החזיק בעמדת הזהות המגבילה הנאו-פונדמנטליסטית, ושד"ל החזיק בעמדת האמת הכפולה – העמדה הדיאלקטית הבלתי פתירה. לפי עמדה זו קיימות שתי אמיתות סותרות, זו של ההתגלות וזו של התבונה, ולא ניתן לאחותן אלא לחיות בשלום עם שתיהן.
כרוסקים
היסטוריה
ב-9 לספירה התחולל קרב יער טויטובורג, במהלכו הצליחה ברית של שבטים גרמאנים בפיקודו של ארמיניוס (הכרוסקים, ברוקטרי, מארסי, סיקאמברי, ח'אוקי וח'אתי) להשמיד כמעט כליל שלושה לגיונות רומאיים בפיקודו של וארוס. ניסי העיט של הלגיונות הרומאים נלקחו בשבי על ידי הגרמאנים. התבוסה הקשה גרמה לכך שהרומאים הפסיקו לחלוטין להשתמש במספרי אותם לגיונות (הלגיון ה-17, הלגיון ה-18 והליגיון ה-19).
לאחר מכן התחוללו מספר קרבות נוספים בהם היו נפגעים משמעותיים בקרב הרומאים. בקרבות אלה נראה היה שידו של ארמיניוס על העליונה, אולם בשנת 16 לספירה הנחיל גרמניקוס תבוסה מכרעת לכוחותיו של ארמיניוס בקרב אנגריבאריאן וול שהתחולל באידיסטויסו (על גדת נהר הווזר). ב-17 לספירה, לאחר סדרה של קרבות עם הגרמאנים, אסר הקיסר הרומאי טיבריוס על המשך ההתמודדות אתם והורה לגרמניקוס לחזור לרומא ולהסיג את כוחותיו אל מעבר לנהר הריין אשר הפך הלכה למעשה לקו הגבול ביניהם. השבטים הגרמאניים נשארו ברשות עצמם עד לנפילת האימפריה הרומית.
ב-19 לספירה הציע אדגנדסטריאוס מנהיג הח'אתי לרומאים מנת רעל על מנת להמית את ארמיניוס. טקיטוס טוען שבקשה זו נענתה בסירוב משום שהייתה מנוגדת "לעקרונותיהם האציליים" של הרומאים שסירבו לנקום באויביהם באמצעים שפלים מסוג זה אלא העדיפו להתעמת עימם בשדה הקרב.
בעקבות שורה של תבוסות שנחלו הגרמאנים מידי הרומאים גברה ההתנגדות לארמיניוס בקרב אנשיו כשיריביו החלו מאשימים אותו בשאיפה להפוך למלך. בשנת 21 לספירה "נפל ארמיניוס למעשה בגידה מאחד ממקורביו" (טקיטוס).
לאחר מותו של ארמיניוס הותירו הרומאים את הכרוסקים בשלטון עצמאי למחצה. בשנת 47 לספירה הכרוסקים ביקשו מרומא לשלוח אליהם את איטאליקוס, אחיינו של ארמיניוס, על מנת שיוכתר כמלכם בשל מלחמת אזרחים פנימית שפגעה קשות באצולה הכרוסקית. בתחילה התקבל המלך באהדה אולם לאחר זמן קצר ירדה הפופולריות שלו משום שחונך כאזרח רומאי.
הכרוסקים מאוזכרים בכתבים מאוחרים יותר של טקיטוס (100 לספירה) בהם הוא מתאר את השבט בן זמנו בצורה בלתי אוהדת ואף מזלזלת. אזכור מאוחר יותר שלהם מופיע ב"גאוגרפיה" של תלמי משנת 150 לספירה.
ההיסטוריה המאוחרת של הכרוסקים אינה ידועה ברובה. יש חוקרים המשערים כי במאה ה-4 תרמו להיווצרותם של הסקסונים.
אפרים חמיאל
קישורים חיצוניים
https://jewishlink.news/features/52538-science-and-religion-take-center-stage-in-books-by-rabbi-ephraim-chamiel
ערבי השקה והרצאות מוסרטים
https://newbooksnetwork.com/to-know-torah-the-book-of-genesis    https://youtu.be/fXH4REp9L5g
קרחון פלמינג
קרחון פלמינג (באנגלית: Fleming Glacier) הוא קרחון רחב בארץ פאלמר, בצידו המערבי של חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 46 קילומטרים.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון צולם על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם אשר חקרה את האזור בין השנים 1934–1937 בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל.
הקרחון צולם מן האוויר ב-29 בספטמבר 1940, על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1947 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של הכומר ויליאם לנסלוט סקוט פלמינג (William Launcelot Scott Fleming), דיקן קולג' טריניטי הול באוניברסיטת קיימברידג'; כמו כן פלמיג היה הכומר, המדען הראשי והגאולוג של המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
לקריאה נוספת
• Wendt, A.; Wendt, J.; Bown, F.; Rivera, A.; Zamora, R.; Bravo, C.; Casassa, G., Ice flow velocities and elevation change at Fleming Glacier, Wordie Ice Shelf, Antarctic Peninsula, EGU General Assembly 2009, held 19-24 April, 2009 in Vienna, Austria http://meetings.copernicus.org/egu2009, p.11788
• Mauri Pelto, Ongoing Evolution of Fleming Glacier, Antarctica, OCTOBER 31, 2019
אנטונינה
אנטונינה (ביוונית: Αντωνίνα, כנראה 484 – 580~) הייתה אשתו של בליסאריוס, מגדולי המצביאים בצבאו של הקיסר יוסטיניאנוס.
אנטונינה אצל פרוקופיוס
רובו ככולו של המידע על אנטונינה מופיע בספריו השונים של פרוקופיוס, ובייחוד ב'היסטוריה הסודית'. פרוקופיוס הכיר את אנטונינה היכרות אישית, מכיוון שהיה המזכיר של בעלה, בליסאריוס. הוא הכיר אותה כשהייתה מבוגרת יחסית, ודעתו עליה לא הייתה חיובית. על כן יש לקבל את רוב המידע שהוא מוסר לנו עליה בעירבון מוגבל. עם זאת, תיאוריו של פרוקופיוס מאירים נקודות שונות באישיותה, שיכולות ללמד אותנו רבות על האופי שלה לאחר סינון דעותיו האישיות של פרוקופיוס.
ראשית חייה
אנטונינה נולדה כנראה בקונסטנטינופול בשנת 484. שמותיהם של הוריה אינם ידועים לנו, אך עיסוקיהם ידועים. אביה היה רַכָּב מסלוניקי ואימהּ הייתה יצאנית שקשורה לתיאטרון. ראשית חייה של אנטונינה לוּווּ באנשים מפוקפקים ובמכשפים. ידוע לנו שטרם נישואיה לבליסאריוס היא הייתה נשואה לאיש מאנטיוכיה ואף ילדה לו בת. כמו כן ידוע לנו שהיו לה ילדים נוספים. הילדים המוּכּרים לנו הם: יואנינה – בתו של האנטיוכי; פוֹטִיוּס – שאותו ילדה לפני הנישואין לבליסאריוס; תיאודוסיוס – ילד מאזור טראקיה שאומץ על ידי בליסאריוס ואנטונינה, ואיתו נאפה אנטונינה לאחר שאומץ.
נישואיה לבליסאריוס
לאחר נישואיה לבליסאריוס לא שינתה אנטונינה את אורח חייה המפוקפק והמשיכה לנאוף. פרוקופיוס מספר בפירוט רב על יחסיה עם הבן המאומץ של בליסאריוס ושלה, תיאודוסיוס. בגלל אהבתו הרבה אליה, היה בליסאריוס עיוור לכל הבגידות שלה ולהתנהגותה הבלתי הולמת. היעדרויותיו הרבות מעיר הבירה לא תרמו למצב. התנהגותה של אנטונינה הייתה ידועה והיו אנשים שאף העזו והעירו את תשומת ליבו של בליסאריוס לדברים. בתגובה הוא בדק, ואפילו ניסה להרחיק את תיאודוסיוס, אבל את אשתו הוא לא העניש. אנשים נוספים בחרו שלא להגיד דבר מחשש – מוצדק – שאנטונינה תפגע בהם. אנטונינה, שהייתה אישה מוכשרת מבחינת סדר וארגון ומבחינה אסטרטגית, התלוותה לבליסאריוס במסעות הכיבוש הרבים שלו באימפריה המתרחבת: בקרתגו, ברומא (בעת הכיבוש על ידי טוטילה) ובמסעות הפרסיים. היא הייתה אשת סודו הקרובה ביותר וייעצה לו ולמפקדיו בנושאים שונים. על תרומותיה הרבות לאימפריה ועל שירותיה היא קיבלה תואר כבוד (Patricia).
הקשר שלה ושל תיאודורה
הקשר בין הקיסרית תיאודורה לאנטונינה היה קשר מיוחד, וככל הנראה היה מבוסס על יחסי תועלת הדדיים, ועל השירות המשותף שהן העניקו זו לזו. אנטונינה עזרה לתיאודורה להיפטר משתי דמויות חשובות – האחד היה בישוף בשם סילבריוס, והאחר היה פקיד בדרגה גבוהה ובעל סמכויות מרובות באימפריה בשם יואנס הקפדוקי. תיאודורה, בתורה, עזרה לאנטונינה בקשר שלה עם תיאודוסיוס - בנם המאומץ של אנטונינה ובליסאריוס, איתו הייתה במערכת יחסים רומנטית, שגורש על ידי בליסאריוס. מתוך כתביו של פרוקופיוס נראה שבתחילת הקשר שלהן הייתה אנטונינה נתונה למרותה של הקיסרית, ופחדה מכוחה. שנים אחדות לפני מותה רצתה תיאודורה להשיא את אנסטסיוס, אחד מנכדיה, לבתהּ של אנטונינה, יואנינה. אנטונינה, בהתייעצות עם בליסאריוס, לא רצתה לקבל את הצעת השידוך הזאת. בליסאריוס והיא התמהמהו במתן תשובה בנוגע לבתם, על מנת לא לסרב לתיאודורה סירוב ישיר. הם לא הצליחו להערים על תיאודורה, והיא הכניסה את הזוג – יואנינה ואנסטסיוס – לארמון. כשיואנינה הגיעה לגיל הנישואים, הם נישאו. לאחר מותה של תיאודורה, בשנת 549, אנטונינה הוציאה את בתהּ מהארמון.
אחרית ימיה
אנטונינה האריכה ימים אחרי בליסאריוס, בעלה, ואחרי הקיסרית תיאודורה והקיסר יוסטיניאנוס. התיאור המאוחר ביותר שלה הוא משנות ה-80 של המאה השישית, ובו מתואר שהיא התגוררה עם ויגילנטיה, אחותו של יוסטיניאנוס.
באק
{{פירושונים| אישים:
אחר:
ראו גם
}}
דייוויד בוהם
נעוריו
בוהם נולד בעיירה וילקס-בארה (Wilkes-Barre) שבצפון-מזרח פנסילבניה. אביו היה מהגר יהודי הונגרי ואמו יהודיה ליטאית. בוהם גודל בעיקר על ידי אביו, שהיה בעל חנות רהיטים ועוזרו של הרב המקומי. בוהם למד במכללת מדינת פנסילבניה. הוא סיים את לימודיו שם ב-1939 ועבר למכון הטכנולוגי של קליפורניה למשך שנה. הוא עבר לקבוצת הפיזיקה התאורטית של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בהנחייתו של רוברט אופנהיימר.
בוהם התגורר באותה השכונה בה התגוררו תלמידים אחרים של אופנהיימר. בנוסף לעיסוקם בתחומי הפיזיקה, הם עסקו בשעות הפנאי בביקורת חברתית. בוהם רצה לבדוק מודלים חברתיים חלופיים ולשם כך הצטרף לקבוצת קומוניסטים צעירים. בעקבות זאת, סומן כקומוניסט על ידי ה-FBI.
תרומתו לפרויקט מנהטן
במהלך מלחמת העולם השנייה, רבים מהפיזיקאים של מחלקת המחקר של ברקלי נקראו לפרויקט מנהטן, לצורך פיתוח פצצת האטום הראשונה. על אף שאופנהיימר ביקש מבוהם לעבוד עמו במעבדה הלאומית - לוס אלמוס (המרכז המחקרי של פרויקט מנהטן שהוקם ב-1942), גנרל לסלי גרובס לא אישר את השתתפותו של בוהם מטעמי ביטחון - דעותיו הפוליטיות הקיצוניות.
בוהם נשאר בברקלי ולימד פיזיקה, עד שהשלים את הדוקטורט שלו ב-1943. עבודתו עסקה בחישובי הפיזור בהתנגשויות בין פרוטונים ודאוטריום. באופן אירוני, ממצאיו היו נחוצים ביותר לפרויקט מנהטן, והמחקר שלו מיד סווג. כיוון שלא הייתה לבוהם הרשאת גישה מספקת, לא ניתנה לו גישה למחקרו. למעשה, אסור היה לו אפילו לכתוב את התזה שלו. בגלל שאסור היה לו להגן על התזה שלו, אופנהיימר אישר לאוניברסיטה כי עבודתו אכן תקינה.
מאוחר יותר בוהם ערך חישובים לספקטרומטר המסות שמתקן Y-12 שבטנסי, ששימשו להעשרת אורניום אלקטרומגנטית לפצצת האטום שהוטלה על הירושימה ב-1945.
מקארתיזם
אחרי מלחמת העולם השנייה היה בוהם לפרופסור חבר באוניברסיטת פרינסטון ועבד לצד אלברט איינשטיין. במאי 1949, בתחילת תקופת המקארתיזם, ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית זימנה את בוהם שיעיד בפניה, בגלל קשריו עם אנשים שהיו חשודים כקומוניסטים. בוהם הסתמך על התיקון החמישי - הזכות לסרב להעיד, ולא הסכים להעיד נגד חבריו.
ב-1950 נעצר בוהם על שסירב להעיד בפני הוועדה. הוא זוכה במאי 1951, אך אוניברסיטת פרינסטון כבר השעתה אותו. אחרי זיכויו, הקולגות שלו עשו מאמצים לאפשר את חזרתו למשרתו באוניברסיטה. איינשטיין ביקש שבוהם ישרת כעוזרו. אולם האוניברסיטה לא נעתרה לבקשותיהם. בוהם עזב לברזיל והתמנה לראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת סאו פאולו.
מכניקת הקוואנטים ודיפוזיית בוהם
בזמן זה, תרם דייוויד בוהם מספר תרומות חשובות לפיזיקה, ובייחוד למכניקת הקוואנטים ולתורת היחסות. שעה שהיה פוסט-דוקטורט בברקלי בוהם פיתח תאוריה בנוגע לפלזמה וגילה תופעה הקשורה באלקטרונים, הקרויה דיפוזיית בוהם. ספרו הראשון - Quantum Theory שפורסם ב-1951, התקבל בברכה על ידי איינשטיין ואחרים. אולם, בוהם לא היה מרוצה מהגישה השמרנית למכניקת הקוואנטים (שהופיעה גם בספרו) והחל לפתח את גישתו שלו - פרשנות בוהם למכניקת הקוואנטים. בוהם החליט ליצור תאוריה לא לוקאלית עם משתנים חבויים. התחזיות של גישתו עולות בקנה אחד עם פרשנויות הסתברותיות של מכניקת הקוונטים. עבודתו ופרדוקס EPR היו לגורמים העיקריים שהובילו לפיתוח אי-השוויון של בל. דוד טנור, פיזיקאי ישראלי, ממשיך בהעמקת רעיון זה של בוהם במחקרים שלו בתחום.
אפקט בוהם אהרונוב
ב-1955 בוהם הגיע לטכניון לכהן כפרופסור אורח למשך שנתיים. בישראל הוא פגש את אשתו שרה. ב-1957 חזר לבריטניה למחקר באוניברסיטת בריסטול. ב-1959, יחד עם תלמידו יקיר אהרונוב הוא גילה את תוצא אהרונוב-בוהם. הם הראו כי שדה אלקטרומגנטי יכול להשפיע על אזור במרחב שבו וקטור השדה שווה אפס, אם וקטור הפוטנציאל קיים בו. מחקר זה הראה כי לווקטור הפוטנציאל יכולות להיות השלכות קוואנטיות. ב-1961 בוהם התמנה לפרופסור בקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון.
החיבור בין פיזיקה לפילוסופיה
בוהם ראה בהשקפותיו הפילוסופיות והמדעיות מקשה אחת. ב-1959 הסבה אשתו שרה את תשומת לבו לספר של ההוגה ההודי ג'ידו קרישנמורטי. בוהם מצא קווי דמיון מסוימים בין תמונת העולם שהציע בעקבות תורת הקוונטים לבין רעיונות אחדים של קרישנמורטי, וקיים עמו דיאלוג ממושך, שעיקריו מובאים בספר "קץ הזמן". בוהם הציג את תמונת העולם שלו בספרים Wholeness and the Implicate Order ו-Science, Order and Creativity.
תוספות חכמי אנגליה
תוספות חכמי אנגליה הוא חיבור של אחד מבעלי התוספות שהתגורר באנגליה.
כתב יד
כתב היד נמצא בספריית הפלטינה שבפארמה, איטליה. עורך הקטלוג (דה רוססי) ציין את כתב היד כספר מצוות קטן, ספרו המפורסם של רבי יצחק מקורביל. עקב כך כתב יד זה לא משך את העין שנים רבות. בשנות ה-70 התגלה כתב יד זה והחלו להדפיס מתוכו במהדורות דפוס. בכתב היד נמצאים חידושים למסכתות ברכות, מגילה, ביצה, פסחים, עבודה זרה, גיטין, סנהדרין, נדה, בבא מציעא וקידושין. בכתב היד מצוין מראה מקום לחידושיו במסכת כתובות, ראייה שחיבר וליקט חידושים על מסכתות נוספות.
זהות המחבר
זהות המחבר ומקום מגוריו עלומה. הוא מזכיר חידושים מאביו, מגיסו ר' אהרן ומחבריו ר' אברהם, ר' יצחק ור' ישראל אבל מלבד זאת אין בחיבור פרטים ביוגרפיים נוספים עליו.
בעלי התוספות המובאים בחיבור
כדרך כל חיבורי התוספות המחבר ליקט פירושים מבעלי תוספות וראשונים שונים כמו רבי שמעיה, ריב"ן, רבנו תם, רשב"ם, ר"י הזקן, מקובץ "שיטת אייברא" ומקובצי אביו וגיסו.
בעלי תוספות מאנגליה המובאים הם: הרב משה בן יום טוב מלונדריש (בעל הספר "תוספת אלפסי" על הרי"ף) ובניו הרב אליהו מלונדריש והרב ברכיה מניקולא, הרב מאיר בן אליהו מניקול, הרב יוסף מניקול, הרב מאיר מלונדריש, הגאון מנורהטון ועוד.
המחבר מביא גם מקובץ לויי"ה, קובץ תוספות עלום שם. גם בלויי"ה מופיעים חכמי אנגליה אך אין הוכחות שמחברו היה מחכמי אנגליה.
אודות החיבור
ככל חיבורי התוספות, הוא מעתיק מבעלי תוספות אחרים, וישנן הקבלות רבות לתוספות שונים. עם זאת ישנם שינויי לשון רבים מחיבורים אחרים, אשר לעיתים המשפיעים על פרשנות הדברים.
יוונית דורית
יוונית דורית היא קבוצת ניבים יווניים עתיקים. בזמנים עתיקים הניבים מקבוצה זו דוברו בדרום ובמזרח הפלופונסוס, בכרתים, רודוס, ובאיים אחרים בים האגאי.
ניבים
יש מספר תאוריות שונות על סיווג ומיון היוונית הדורית. הדעה הרווחת היא שדורית היא תת-קבוצה של היוונית המערבית. חלק מהמומחים משתמשים במונחים יוונית צפונית או יוונית צפון-מערבית. עם זאת, ההבחנה הגאוגרפית היא מילולית בלבד ומכונה בשם שגוי למראית עין: כל הניבים המסווגים כדורים דוברו דווקא באזורים הדרומיים של יוון (ראו מפה).
ה"יוונית צפונית" מבוססת על ההנחה שהדורים הגיעו מהצפון ומהעובדה שהדורית קרובה ביותר לשפה היוונית הצפון-מערבית. מועד ההפרדה בין שני הניבים אינו ידוע. רוב תושבי צפון-יוון דיברו כנראה ניב אחד בזמן הפלישה הדורית; ללא ספק, הדורית יכלה להיבדל עוד יותר לניבים הקלאסיים שלה כשהדורים הגיעו למקומם בדרום יוון. לכן יוונית מערבית היא השם המדויק ביותר לניבים הקלאסיים.
יוונית טסאקונית, צאצא של הניב הדורי, עדיין מדוברת על ידי תושבים בדרום החוף הארגולי של הפלופונסוס במחוז ארקאדיה, ומהווה מקור עניין רב ללשונאים.
הניבים הנכללים בקבוצת היוונית הדורית
קורינתוס סותרת את הדעה הקדומה שהדורים היו מיליטריסטים. קורינתוס, שהייתה ממוקמת על נתיב מסחר בינלאומי, שיחקה תפקיד ראשי בתִרְבּוּת-מחדש של יוון, אחרי מאות שנים של קריסה והתבודדות שבאו בעקבות התמוטטות יוון המיקנית.
פרוסיה המזרחית
פְּרוּסְיָה הָמִזְרחִית (בגרמנית: Ostpreußen, ; ליטאית: Rytų Prūsija, פולנית: Prusy Wschodnie, רוסית: Восточная Пруссия) הייתה בתחילה פייף של ממלכת פולין, ונקראה דוכסות פרוסיה, ולאחר מכן הייתה מחוז בממלכת פרוסיה ובמדינה החופשית של פרוסיה.
פרוסיה המזרחית שכנה לאורך החוף הדרום־מזרחי של הים הבלטי. בירתה הייתה קניגסברג, ששמה שונה ב־1946 לקלינינגרד על ידי ברית המועצות.
בעקבות הקרבות הנואשים שהתחוללו בה לקראת סיום המלחמה, הפצצות אוויריות על ידי בעלות הברית בשטח מאוכלס, האיחור בפינוי האוכלוסייה האזרחית, התנאים הקשים שבה בוצע הפינוי, הכיבוש על ידי הצבא האדום וגירוש האוכלוסייה האזרחית הגרמנית, הפכה פרוסיה המזרחית בגרמניה לסמל לזוועות מלחמה ופשעי המלחמה באוכלוסייה האזרחית הגרמנית, אם כי, ממחקרים מהשנים האחרונות עולה כי היקף מעשי הטבח היה קטן משתואר קודם לכן.
פרוסיה הקדומה לפני הכיבוש הטווטוני
(ראו ערך מורחב בוויקיפדיה האנגלית)
נראה שפרוסיה קיבלה את שמה משם העם או השבט שישב בה לפני הכיבוש הטווטוני (הגרמני). הפרוסים (או הברוסים) הקדומים מוזכרים כבר על ידי פְּתוֹלָאמָיוּס שחי במאה השנייה לספירה. מעט יחסית ידוע אודות הפרוסים, שהיו עם של ציידים ומגדלי בקר שישבו באזור המיוער בצפיפות, וזרוע ביצות ואגמים. ידוע שדיברו שפה ממשפחת השפות הבלטיות הנקראת פרוסית עתיקה ששרדה לתוך הכיבוש הגרמני עד למאה ה־18. מעט שמות, בעיקר של מקומות, שרדו עד התקופה הנאצית שאז גורמנו (הפכו לגרמנים) על ידי השלטון שמות אלו.
ידוע גם שהפרוסים הקדומים האמינו במערכת אלים פוליתאיסטית וסגדו להם, בין השאר, סביב עצים גדולים, מרכזה של הדת היה ב־Romuva. הם היו מאורגנים בקבוצות שנקראו laūks שפירושו בשפה הפרוסית הקדומה שדה. כל קבוצה שכזו מנתה מספר איכרים ובני משפחותיהם שחלקו אינטרס משותף. ההחלטות המשותפות היו מתקבלות על ידי אספה כללית של כל הגברים, אספה שבחרה גם מנהיג וראש שבט, המנהיג היה אחראי על ענייני היום יום בעוד שראש השבט היה אחראי על הדרכים, מגדלי התצפית והגבולות.
החל מהמאה ה־11 נעשו ניסיונות לנצר את הפרוסים ולהכניסם תחת מרות הכנסייה הקתולית, ממלכת פולין והקיסרות. בשנת 1230 יצא המסדר הטווטוני, שנכשל בהגנה על ממלכת ירושלים הצלבנית והוגלה מארץ ישראל, למסע הצלב הפרוסי לכיבוש מדינה עצמאית לעצמו, ולניצור, שעבוד והכחדת הפרוסים שיתנגדו לכך.
הפרוסים לא היו שווי ערך בשדה הקרב לאבירים המיומנים שכבשו את ארצם, למרות זאת הם מרדו פעמים רבות באבירים המשעבדים. המרידות, מספר המתים הגדול, השעבוד, הכחדת האצולה שהתנגדה, הניצור והטמעת הנותרים בגרמנים שהיגרו למדינת המסדר הביאו לדעיכה אטית במספרם והכחדת תרבותם, נהוג לחשוב שכקבוצה תרבותית נעלמו הפרוסים במאה ה־18.
כפי שקרה פעמים רבות, המקור העיקרי כיום להכרת תרבותם של הפרוסים הם כתבי האבירים והנזירים שהכחידו אותם, מעט מאוד מתרבותם החומרית של הפרוסים שרדה, וביניהם פסלים בעלי משמעות פולחנית.