cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גידול בעצמות
תחזית ריפוי (פרוגנוזה)
תחזית הריפוי תלויה מאוד בסוג הסרטן, במיקומו ובמידת התפשטותו אך באופן כוללני ניתן לומר כי גידולים שפירים בעצם הם בעלי אחוזי ריפוי גבוהים (אף כי גידולים אלו עלולים להפוך לממאירים), כמו גם גידולים ממאירים מקומיים (שלא שלחו גרורות).
תבריז
תבריז (באזרית: Təbriz; בארמנית: Թավրիզ) היא בירת פרובינציית מזרח אזרבייג'ן בצפון-מערב איראן. העיר שוכנת בעמק נהר קורו בתחומי האזור ההיסטורי אזרבייג'ן האיראנית בין הרי סהנד ועינאלי כ-528 ק"מ צפון-מערבית לבירה טהראן וגובהה נע בין 1,350 ל-1,600 מטרים מעל פני הים. בשנת 2010 הכריז אונסק"ו על מתחם הבאזאר ההיסטורי שבעיר כאתר מורשת עולמית.
אוכלוסייה
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.56 מיליון בני אדם, עובדה ההופכת אותה לעיר הגדולה ביותר בצפון-מערבה של איראן ולשישית במדינה כולה (אחרי טהראן, משהד, אספהאן, כרג' ושיראז). רוב האוכלוסייה של העיר מורכבת מאזרים, ואחריהם פרסים, ארמנים ואשורים. השפה המדוברת ביותר בתבריז היא אזרית שהיא ניב של השפה הטורקית. עם זאת השפה המשותפת לכלל חלקי האוכלוסייה בעיר היא השפה הפרסית, שהיא השפה הרשמית של איראן.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 791 על ידי זובידה, אשתו של הח'ליפה הארון א-רשיד, ובמשך מאות שנים רבות הייתה מרכז מסחרי ומרכז ייצור המרבדים. תבריז שימשה כבירת הממלכה לסירוגין במאה ה-12 ובמאה ה-13, ולאחר שהמונגולים בראשות הולגו ח'אן החריבו את בגדאד ב-1258 זכתה תבריז למעמד בכיר יותר כמרכז סחר אזורי. העיר הייתה בשיא פריחתה החברתית והכלכלית בין 1316 ל-1331, והיא זכתה לתיאורים מחמיאים בכתביהם של נוסעים ידועים בני התקופה כגון אבן בטוטה ומרקו פולו.
מיקומה האסטרטגי של העיר סייע לה לשגשג גם לאורך המאה ה-15, ובין תחילת פריחתה למאה ה-15 היא שימשה נקודת מעבר לשיירות רבות שנעו מכיוון מערב ומכיוון דרום לכיוון מזרח, וזאת בנוסף לפיתוח תעשיות כגון תעשיית הטקסטיל ומדיניות מיסוי נוחה. ב-1258 הוקם הסאהב-אבאד, שהיה אזור פתוח טקסי שהיה מוקף במבנים החשובים ביותר בתבריז באותה עת. סאהב-אבאד שימש גם לעריכת מצעדים צבאיים וגם כאתר כנסים.
בראשית המאה ה-16 נבחרה תבריז כבירת האימפריה הספווית, והעיר הפכה לאחד ממרכזי הממשל החשובים של האימפריה. האימפריה הספווית הייתה נתונה לאיום עות'מאני, וכתוצאה מכך הוחלט להעביר את עיר הבירה לקזווין ובהמשך לאספהאן. בהמשך המאה ה-16 וגם במאה ה-17 הפכה תעשיית הייצור המקומית ליותר מגוונת, וכללה בין היתר גם הכנת סבונים, אריגה, וייצור נשק. נפח הפעילות המסחרית גדל אף הוא. בעידן המודרני המוקדם, העיר השפיעה על שלושה אזורים הסמוכים לה, הקווקז, מזרח אנטוליה, ומרכז איראן.
האימפריה הרוסית כבשה את העיר ב-1826, אך היא חזרה לשלטון פרסי כעבור שנתיים בלבד. במהלך המאה ה-19 הייתה תבריז לאחת הערים החשובות ביותר במדינה. היבטים רבים של המודרניזציה המודרנית המוקדמת באיראן החלו בעיר.
כלכלה
בעיר מרוכזת תעשייה גדולה של כלי רכב, בתי זיקוק ופטרוכימיה, טקסטיל, מלט וענפי ייצור. העיר מפורסמת בעבודות יד אמנותיות כולל שטיחים באריגת יד ותכשיטים. היא ידועה גם כמרכז למגדניות של תוצרת מקומית: שוקולדים, אגוזים מיובשים, ואוכל מסורתי. תבריז היא גם מרכז אקדמי, ובה שוכנים כמה מהמוסדות האקדמיים החשובים ביותר בצפון מערב איראן.
Bottom Bitch
Bottom Bitch (בעברית: כלבה תחתונה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית, דוג'ה קאט, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Hot Pink. השיר יצא לאור ב-3 באוקטובר 2019, על ידי חברות התקליטים קימוסבי רקורדס ותקליטי RCA, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-32 במצעד השירים של ניו זילנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דוג'ה קאט, טרוויס בארקר, יטי ביטס, מארק הופוס וטום דה לונג והופק על ידי דוג'ה קאט, ג'רי פין ויטי ביטס גם כן. במקור, יצא השיר כרצועה הרביעית מתוך האלבום Hot Pink, אך בהמשך הוחלט להוציא אותו כסינגל השני מתוכו.
עם יציאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בדומה לשאר שירי האלבום. כמו כן, צבר השיר למעלה מ-20 מיליון השמעות בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של דוג'ה קאט בשידור חי ב-3 באוקטובר 2019, ביום צאתו כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות גרפיטי על קיר ולאחר מכן את דוג'ה קאט ואת החברים שלה, כשהם רוכבים על סקייטבורד.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-16 מיליון צפיות.
הרי האלפים
הרי האלפים (בגרמנית: Alpen, באיטלקית: Alpi, בצרפתית: Alpes, ברומאנש ובאוקסיטנית: Alps, בסלובנית: Alpe) הם רכס הרים בדרום-מרכזה של אירופה, העובר (ממזרח למערב) דרך המדינות אוסטריה, איטליה, גרמניה, ליכטנשטיין, סלובניה, צרפת ושווייץ. האלפים מהווים מחסום גאוגרפי-אקלימי ברור המפריד בין אזור האקלים הים-תיכוני מדרום לאלפים והאזור הממוזג שמצפון להם, מכיוון שהם חוסמים את הרוחות הצפוניות הקרות. ההרים מהווים חלק משרשרת של רכסי הרים הנמשכת מצפון אפריקה ועד דרום-מזרח אסיה. הרי האלפים מצויים במפגש הלוחות הטקטוניים של אירופה ואפריקה.
הפסגה הגבוהה ביותר באלפים היא המון בלאן המתנשא לגובה של 4,810 מטר מעל פני הים. הפסגות הגבוהות של האלפים מכוסות בשלג תמידי, ובעמקים שביניהן נוצרים קרחוני ענק המעצבים את הנוף. מוצאם של רבים מהנהרות הגדולים של מרכז אירופה (בהם: הריין, הדנובה, הפו והרון) הוא באלפים.
היווצרות
הרי האלפים נוצרו כתוצאה מלחץ של הלוח האפריקני כלפי הלוח האירופאי. לחצים אלו החלו אחרי היעלמותו של הים הקדום טתיס. הלחצים התמקדו בתחום האורוגנזה של התנגשות היבשות שהתחוללה בתקופת הפלאוזואיקון.
היסטוריה
ידוע לנו מעט על מגורים באלפים בתקופות קדומות ממסמכים שנשתמרו אשר נכתבו על ידי גאוגרפים והיסטוריונים יוונים ורומים. פרטים מעטים ידועים לנו על כך מכיבושי אוגוסטוס של שבטים שישבו באלפים, וכך גם מהקרבות שניהל חניבעל באלפים נגד האימפריה הרומית.
גאוגרפיה
הרי היורה שבין שווייץ לצרפת נחשבים מבחינה גאולוגית לחלק מהרי האלפים, אך מבחינה גאוגרפית, לעומת זאת, הם נחשבים כרכס הרים עצמאי.
חלוקה משנית
האלפים מתחלקים לשני רכסים, האלפים המזרחיים והאלפים המערביים. הגבול בין שני החלקים הוא הימות קונסטנץ וקומו ונהר הריין.
האלפים המזרחיים
האלפים המזרחיים משתרעים בשטחי אוסטריה, גרמניה, איטליה, ליכטנשטיין, סלובניה ושווייץ. הפסגה הגבוהה ביותר היא ההר ברנינה, המתנשא לגובה 4,052 מטר מעל פני הים.
האלפים המערביים
האלפים המערביים משתרעים בשטח איטליה, צרפת ושווייץ. ההרים בחלק זה של הרכס גבוהים יותר (בממוצע) מהאלפים המזרחיים, אולם הרכס עצמו קצר ומעוקל יותר. הפסגה הגבוהה ביותר באלפים המערביים היא המון בלאן (ההר הגבוה ביותר באלפים בכלל), המתנשא לגובה 4,810 מטר מעל פני הים.
האלפים המערביים נחלקים לשנים עשר חלקים לפי השיטה הגאוגרפית:
הרי היורה נחשבים חלק מהאלפים רק מבחינה גאולוגית, אך לא מבחינה גאוגרפית.
קרחונים
במרומי האלפים ישנו שלג עד, והרוחות העזות הנושבות בו לעיתים תכופות גורמות לעיתים לשלג להצטבר בערימות גדולות, המתגלגלות בסופו של דבר במדרונות וגורמות למפולות שלגים מסיביות. השלג שמדרדר אל הבקעות הגבוהות שבין ההרים מצטבר בשכבות, ועל ידי הלחץ העצום שנוצר על השכבות התחתונות הן הופכות לקרחונים, אשר מחליק אט אט במורדות ההר, וכשהוא מגיע לגבהים נמוכים יותר הוא נמס והופך למים.
נהרות
האלפים מהווים מקור לנהרות רבים, אשר חלקם מהווים את החשובים שבנהרות אירופה. הנהרות נוצרים לאחר שהקרחונים שגולשים מטה מן ההרים מגיעים למקומות נמוכים ונמסים, היות שהטמפרטורה במקומות האלה גבוהה מדי, וכך הם הופכים לפלגי מים קטנים שבמהלך זרימתם מתחברים והופכים לנהר. הנהרות החשובים ביותר הנכללים בקטגוריה הזו הם הרון, הפו, הדנובה והריין. מכיוון שהנהרות הללו עשירים מאוד במים וזרימתם חזקה, הם משמשים גם להפקת חשמל.
אגמים
האלפים משופעים באגמים רבים, אשר שמם ידוע בכל העולם. האגמים נוצרו לאחר עידן הקרח, כשכל הקרחונים הגדולים שכיסו את הקרקע נמסו, והשאירו אחריהם סלעים שהפריעו את זרימת המים וגרמו להקוותם לתוך העמקים, שהפכו לאגמים. האגמים מפורסמים מאוד בשל יופיים, והם מושכים תיירים רבים מדי שנה מכל רחבי העולם. בין האגמים הללו ניתן למנות את אגם ציריך, אגם ז'נבה, ימת ארבעת הקנטונים ואגם לוגאנו.
מעברים
באלפים ישנם מספר מעברים, שהם למעשה אזורים נמוכים יחסית לסביבתם, המשמשים מקומות לחציית האלפים, שכיום עוברים בהם כבישים ורכבות. המעברים שימשו את בני האדם כבר בימי קדם, לצורכי מסחר, מלחמה וצליינות. באותם ימים ההרים היו בלתי ניתנים לחצייה בעונת החורף, אך כיום הודות לפינוי השלגים התגברו על בעיה זו. החשובים במעברים הם מעבר סן ברנאר הגדול, מעבר ברנר, מעבר סנקט גוטהרד, מעבר סימפלון ומעבר מון סני. את האלפים ניתן לחצות כיום גם על ידי מנהרות תת-קרקעיות שיש בו, שהחשובות בהן הן מנהרת סימפלון בין שווייץ לאיטליה, מנהרת מון סני בין צרפת לאיטליה ומנהרת בסיס הגוטהארד בשווייץ.
קו פרשת המים האלפיני
קו פרשת המים של האלפים נמתח בין הים התיכון ממערב, לרכס וינרוואלד ("יער וינה") במזרח, ועובר דרך הפסגות המפורסמות והגבוהות ביותר באלפים. הקו עולה מן הים התיכון בדרום-מזרח צרפת, וברכס ההרים כול דה טנדה הוא זז מעט מערבה וממשיך צפונה. לאחר קילומטרים אחדים הוא עולה לכיוון צפון-מזרח, ולאחר מכן, על גבול שווייץ, יורד לכיוון דרום-מזרח ומסתיים ברכס יער וינה הסמוך לעיר וינה.
תיירות
הרי האלפים מהווים מוקד תיירות עולמי, המושך אליו תיירים רבים מדי שנה. גורמי המשיכה העיקריים הם הנוף, ופעילות סקי בחורף וטיולים בקיץ. הנוף האלפיני מתאפיין באגמים רבים, כפרים קטנים בין ההרים ופסגות מושלגות.
בזכות מיקומם במרכז אירופה, הרי האלפים הם מוקד משיכה לחובבי סקי רבים והוקמו בהם אתרי סקי רבים מאוד, בעיקר באוסטריה, בשווייץ ובצרפת והידועים מביניהם כוללים את אתרי הסקי והכפרים סן אנטון (אוסטריה), צרמט (שווייץ), אישגיל (אוסטריה), סנט. מוריץ (שווייץ), שאמוני-מון-בלאן (צרפת), ואל טורנס (אתר הסקי הגבוה באירופה שבצרפת) וסלה רונדה (איטליה).
אלזס-לורן
אלזס-לורן (בצרפתית: Alsace-Lorraine; בגרמנית: Elsaß-Lothringen, אלזס לותרינגן) היא כיום שני חבלים בצרפת. בעבר הייתה אלזס-לורן חלק מהקיסרות הגרמנית: במלחמת צרפת–פרוסיה שהתקיימה בין 1870 ל-1871 עברו רוב אלזס וחלקים מלורן לשלטון גרמני, ואלזס-לורן הפכה לישות טריטוריאלית בקיסרות הגרמנית שקמה בשנת 1871.
האזור הפך לחלק מפרנקיה המזרחית בשנת 921, במהלך שלטונו של לואי הגרמני ומאוחר יותר הפך לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה. האזור סופח בהדרגה על ידי ממלכת צרפת לאחר שלום וסטפליה ב-1648, ומאז עבר בין גרמניה לצרפת פעמים רבות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוכרזה בחבל עצמאות שהחזיקה מעמד זמן קצר מאוד, עד שהכוחות הצרפתיים נכנסו לאזור, בעידוד רוב התושבים, וסיפחו אותו בחזרה לצרפת. גרמניה הנאצית כבשה את החבל ב-1940 אך הוא חזר לידיים צרפתיות ב-1945 ונשאר חלק מצרפת מאז ועד היום.
הטריטוריה הורכבה מ-93% משטח אלזס ומ-26% משטח לורן. מסיבות היסטוריות לא חלים על השטח, הנקרא כיום אלזס-מוזל, חלק מהחוקים הקיימים בשאר צרפת.
האיחוד האירופי, שבו חברות גם צרפת וגם גרמניה, החליט להקים את אחד ממושבי הפרלמנט האירופי של הקהילה המתאחדת בהדרגה דווקא באזור זה, בעיר שטרסבורג, כדי להפוך סמל של מחלוקת לסמל של איחוד.
התקופה הרומאית וימי הביניים
משום קרבתו לנהר הריין שימש החבל תמיד כאזור גבול, והייתה לו חשיבות רבה. הוא נכבש לראשונה על ידי יוליוס קיסר במאה הראשונה לפני הספירה ונשאר חלק מהפרובינקיה הרומאית "גרמניה עילית", במשך שש מאות השנים הבאות. לאחר נפילת האימפריה הרומית כבשו האלמאנים את האזור ובשנת 496 השתלט על החבל כלוביס הראשון, מלך הפרנקים, והכניס אליו את הנצרות הקתולית.
במאה ה-9 הפך האזור למרכז האימפריה הקרולינגית של קרל הגדול. בשנת 843, במסגרת חוזה ורדן, חולקה האימפריה בין שלושת נכדיו של קרל; החלק המערבי הפך במהלך הזמן לצרפת ההיסטורית, החלק המזרחי היה לגרמניה ההיסטורית והחלק המרכזי (שכלל את אלזס ולורן), שניתן ללותאר הראשון, הפך לממלכת לותארינגיה ממלכה זו לא התקיימה זמן רב והחלק שמהווה כיום את אלזס עבר לשליטת האימפריה הרומית הקדושה. פרידריך הראשון הפך את אלזס למחוז הנמשל על ידי מיניסטריאלים (עובדי מדינה שלא מהאצולה), כאשר הממשל המחוזי ישב בעיר אגנו. פרידריך השני הכריז על הבישופ של שטרסבורג כמושל אלזס, אולם שלטון זה עורער על ידי בית הבסבורג. שטרסבורג התפתחה לעיר החשובה והמאוכלסת ביותר בכל האזור ובשנת 1262, לאחר מאבק ארוך על השלטון, היא הוכרה כעיר קיסרית חופשית, כלומר עיר שנשלטת ישירות על ידי הקיסר. שטרסבורג הייתה נקודה חשובה בדרך המסחר בין פריז, וינה והמזרח, וכן נמל חשוב על נהר הריין שקישר בין דרום גרמניה ושווייץ להולנד, לאנגליה ולסקנדינביה, ולכן הפכה למרכז הפוליטי והכלכלי של האזור. גם ערים אחרות, כמו קולמאר ואגנו, החלו להתפתח כלכלית והן קיבלו אוטונומיה מסוימת.
באותה התקופה החל השלטון המרכזי הגרמני להתפורר והכוח הראשי באירופה עבר בהדרגה לצרפת, שהחלה להתרחב מזרחה. במהלך המאה ה-14 כמעט התמוטט הצבא הצרפתי בעקבות מלחמת מאה השנים, ולכן היה על צרפת לנטוש את שאיפותיה במזרח. לאחר סיום המלחמה הייתה צרפת חופשייה שוב להתקדם לעבר הריין, וב-1444 תקף הצבא הצרפתי את אלזס ולורן.
ממלחמת מאה השנים ועד למלחמת צרפת–פרוסיה
ב-1469 נמכרה אלזס העליונה לשארל הראשון, דוכס בורגונדיה, אף על פי שהמסים המשיכו להיות משולמים לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. הקיסר פרידריך השלישי ניצל את הקשר הזה לאזור כדי לקחת בחזרה שליטה מוחלטת באלזס העליונה ב-1477. אלזס הייתה כעת תחת שלטון בית הבסבורג בעוד העיר מילוז הצטרפה לקונפדרציה השווייצרית, שם נשארה עד 1798.
בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-15 הייתה שטרסבורג שוב קהילה משגשגת ותושביה קיבלו על עצמם את הפרוטסטנטיות ב-1523. אולם השליטים ההבסבורגים הקתולים ניסו להילחם ב"כפירה" באלזס וכך הפך האזור לפסיפס של שטחים קתולים ופרוטסטנטים.
ב-1639 כבשה צרפת את רוב אלזס כדי למנוע מהאזור ליפול בידי ספרד ההבסבורגית, ששאפה ליצור דרך רציפה לארצות השפלה הספרדיות. כיבוש זה נעשה בזמן מלחמת שלושים השנים, וההבסבורגים, שהיו עסוקים בלחימה בהונגריה, מכרו ב-1646 את אלזס לכובשים הצרפתיים. כך, שכשנגמרה לבסוף המלחמה עם שלום וסטפליה נשארה רוב אלזס בידי צרפת, חוץ ממספר עיירות שנשארו עצמאיות. התנאים שנקבעו בהסכם לגבי אלזס היו לא ברורים ומבלבלים, כנראה כדי למנוע הן מהמלך הצרפתי והן מהקיסר הגרמני שלטון הדוק באזור ולהבטיח לאלזס מידה מסוימת של עצמאות.
מלחמת שלושים השנים הייתה אחת התקופות הקשות בהיסטוריה של אלזס ושל חלקים אחרים בדרום גרמניה. היא גרמה לירידה דרסטית באוכלוסייה בגלל מוות או הגירה, ולאחר 1648 הגיעו לאזור מהגרים רבים משווייץ, מגרמניה, מאוסטריה, מלורן, מסבויה ועוד. בין 1671 ל-1711 הגיעו משווייץ פליטים אנאבפטיסטים רבים ושטרסבורג הפכה למרכז התנועה האנאבפטיסטית המוקדמת.
צרפת חיזקה את שליטתה באזור ב-1679 עם הסכמי ניימכן, שהכניס גם את הערים החופשיות באלזס לשליטתה. אולם על אף שאלזס הייתה שייכת טכנית לצרפת, היה לה מעמד מיוחד בתוך הממלכה הצרפתית. השפה המדוברת והמלומדת הייתה עדיין גרמנית וסטודנטים מגרמניה המשיכו ללמוד באוניברסיטת שטרסבורג הלותרנית. ביטול צו נאנט ב-1685, שביטל את החוקיות של הפרוטסטנטיות בצרפת, לא הוחל על אלזס. בניגוד לשאר המדינה, הייתה באלזס סובלנות דתית יחסית, למרות ניסיון הממשל הצרפתי לעודד קתוליות באזור. בהרי ווז' היה גבול מכס שהפריד בין אלזס לשאר צרפת, אף שלא היה שום גבול כזה בצד הגרמני של אלזס. מהסיבות הללו נשארה אלזס גרמנית מבחינה תרבותית וכלכלית עד המהפכה הצרפתית.
ב-1789 חולקה אלזס לראשונה לשני מחוזות, או-רן (ריין עליון) ובא-רן (ריין תחתון). תושבי אלזס מילאו תפקיד חשוב במהפכה הצרפתית בכך שב-21 ביולי 1789, לאחר שהגיעו לאזור החדשות על כיבוש הבסטיליה, הסתער המון רב על בית העירייה של שטרסבורג, הכריח את מנהיגי העיר לברוח ובכך שם קץ לשיטה הפאודלית באלזס. ב-1792 חובר בשטרסבורג המרסייז, שהפך מאוחר יותר להמנון הצרפתי. באותו הזמן היו גם אלזסים שהתנגדו ליעקובינים ותמכו בכוחות הפולשים של אוסטריה ופרוסיה. לאחר שניצח הצבא הצרפתי של אזור הריין בקרבות, ברחו מפניו עשרות אלפי תושבים מזרחה. כשהורשו לחזור גילו רבים מהם כי אדמותיהם ובתיהם הוחרמו. תנאים אלו הובילו להגירה של מאות משפחות לאימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-19. האפוס "הרמן ודורותיאה" של גתה מספר על קשייהם של הפליטים שגתה עצמו נמנה עמם. לאחר שובו של נפוליאון מגלות ב-1815, כבשו כוחות זרים את אלזס והציבו 280,000 חיילים ו-90,000 סוסים באזור הריין התחתון בלבד. לכך הייתה השפעה חמורה מאוד על המסחר ועל הכלכלה באזור, שכן דרכי המסחר הועברו לנמלים החדשים שעל הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי.
האוכלוסייה באזור החלה לגדול במהירות, מ-800,000 תושבים ב-1814 ל-914,000 ב-1830 ו-1,067,000 ב-1846. גידול זה, בשילוב עם הדעיכה הכלכלית, גרם לרעב, לחוסר במקומות מגורים ולאבטלה. כתוצאה מכך היגרו תושבים רבים בעיקר לפריז, שם נוצרה קהילת אלזסים גדולה (אחד מהם היה מתכננה מחדש של פריז, הברון אוסמן, ששמו הגרמני הוא האוסמן), אולם גם מזרחה לרוסיה ואוסטריה, שם נפתחו הזדמנויות חדשות לאחר שהאימפריה האוסטרו-הונגרית כבשה שטחים רבים מהאימפריה העות'מאנית. אלזסים רבים הפליגו גם לארצות הברית כדי לעבוד בשדות הכותנה.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה
הדרישה המחודשת של הקיסרות הגרמנית לטריטוריות מצרפת לאחר ניצחונה במלחמה לא הייתה סתם אמצעי ענישה. הסיפוח היה שנוי במחלוקת גם בתוך גרמניה; אוטו פון ביסמרק עמד בפני אופוזיציה חזקה שהתנגדה לסיפוח שטחים שיעורר טינה צרפתית עתידית כלפי האימפריה החדשה. אולם בסופו של דבר הסכים הקיסר וילהלם הראשון עם הגנרלים שטענו כי העברת הגבול הגרמני-צרפתי מערבה הייתה נדרשת מכמה סיבות: מנקודת מבט לאומנית, ההעברה נראתה מוצדקת משום שרוב השטח היה מאוכלס בתושבים שדיברו בשפות גרמאניות; מנקודת מבט צבאית, הרחקת הגבול מהריין תיתן לגרמנים יתרון אסטרטגי על הצרפתים.
השטח המסופח כלל את צפון לורן וכמעט את כל אלזס. העיר בלפור (הנמצאת כיום במחוז הצרפתי טריטוריית בלפור) לא סופחה, משום שתושביה היו ממוצא צרפתי, שלא כמו בשאר אלזס. הגבול החדש עקב ברובו אחר המחיצה הלשונית בין הניבים הגרמאניים לרומאניים, חוץ ממספר עמקים בצד האלזסי של הרי הווז', מהעיר מץ ומאזור שאטו-סלאן, שסופחו לגרמניה אף על פי שתושביהם דיברו צרפתית. ב-1900 דיברו 11.6 אחוז מהאוכלוסייה של אלזס-לורן צרפתית כשפת אם. עובדה זו נוצלה בצרפת כדי לגנות את הגבול החדש כצבוע, משום שגרמניה הצדיקה אותו בעזרת השפה והתרבות של תושבי האזור. אולם הממשל הגרמני היה סובלני לגבי השימוש בשפה הצרפתית והרשה את השימוש בה כשפה רשמית וכשפת לימוד בבתי הספר באזורים שבהם היא דוברה על ידי הרוב.
לפי הסכם פרנקפורט יכלו התושבים להחליט עד 1 באוקטובר 1872 אם ברצונם להגר לצרפת או להישאר באזור ולהחליף את אזרחותם לגרמנית. עד 1876 היגרו לצרפת בין 100,000 ל-130,000 מתושבי אלזס ולורן (כחמישית מהאוכלוסייה). תחת הקיסרות הגרמנית נשלט האזור ישירות על ידי הממשלה בברלין והייתה לו מידה מסוימת של עצמאות.
מלחמת העולם הראשונה והרפובליקה הסובייטית של אלזס
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשלחו החיילים הגרמנים שבאו מאלזס-לורן לחזית המזרחית או לצי, כדי למנוע עימותים ביניהם לבין קרוביהם בצרפת.
בסוף המלחמה החליטו הממשלה האזרחית וההנהגה הצבאית, שסבבה סביב אריך לודנדורף, להסכים לתנאי הפסקת האש. אולם באוקטובר 1918 נשלח הצי הגרמני הקיסרי, שעגן בנמלים כמעט ברציפות מאז קרב יוטלנד, להילחם בצי הבריטי, כדי להחליש אותו לקראת סוף המלחמה. פקודה זו הובילה למרד מלחים בקיל. המלחים השתלטו על הנמל ובמהרה הצטרפו אליהם גם אזרחים רבים. המרד התפשט במהירות ברחבי גרמניה והפיל את המונרכיה תוך מספר ימים. מועצות פועלים, שדמו לסובייטים, לקחו את השלטון ברחבי המדינה.
באותה התקופה שירתו בצי הגרמני כ-15,000 מלחים מאלזס-לורן. רבים מהם הצטרפו למרד הגרמני ואף נסעו חזרה לביתם ועודדו את המרד נגד הקיסר גם שם. הם הגיעו לחבל ב-9 בנובמבר 1918, יום אחד בלבד לאחר שההכרזה על הרפובליקה הסובייטית הבווארית שודרה בשטרסבורג. באותו היום התפטר הקיסר וילהלם ופיליפ שיידמן הכריז על הקמתה של הרפובליקה הגרמנית בנאום מהרייכסטג. משום שאלזס-לורן נשלטה ישירות מברלין ולא היה בה שלטון מקומי כמו שאר המדינות הגרמניות, נשאר בה חלל גדול של כוח. בדומה לשאר גרמניה, החיילים שחזרו התקבלו בתרועות בכיכר המרכזית של העיר, ייסדו מועצת פועלים וחיילים והשתלטו על העיר יום לאחר מכן. דגלים אדומים הונפו ברחבי העיר וכן על הצריח של קתדרלת שטרסבורג.
ב-11 בנובמבר נחתם הסכם הפסקת האש עם גרמניה, שסיים סופית את המלחמה. באותו היום הכריז הסובייט של שטרסבורג על הרפובליקה העצמאית של אלזס-לורן. הפרלמנט המקומי הכריז על עצמו כ"מועצה הלאומית של אלזס-לורן" וכרשות המשפטית היחידה בחבל. יום לאחר מכן הכריזה המועצה על ריבונותה של אלזס-לורן. משטרסבורג התפשט המרד ברחבי אלזס-לורן וסובייטים נוספים הוקמו באגנו, במץ, בקולמאר ועוד. חופש עיתונות וחנינה כללית הוכרזו בכל האזור. עובדי מפעלים יצאו לשביתה בדרישה לשכר גבוה יותר, והסובייטים העלו את השכר באמצעות צו נגד בעלי המפעלים. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית חששה שהמצב יידרדר ויהפוך לטרגי ולכן מנהיגם בשטרסבורג, ז'אק פרוט, ביקש ממפקדי הצבא הצרפתי לשלוח כוחות כדי להחזיר את הסדר לכנו.
הכוחות הצרפתיים נכנסו לעיר ב-22 בנובמבר 1918, 11 ימים בלבד לאחר הכרזת העצמאות של אלזס-לורן. החבל איבד את עצמאותו הקצרה והוכנס בחזרה לשלטון הצרפתי המרכזי. כל הצווים שפורסמו על ידי הסובייט של שטרסבורג בוטלו מיידית, השביתות הופסקו בכוח ונעצרו מפריעים. רחוב "ה-22 בנובמבר" בשטרסבורג מנציח את יום כניסת הצרפתים לאלזס.
למרות זאת, עד היום נהנה האזור מחוקים ייחודיים השונים מאשר בשאר צרפת. לדוגמה, האזור עדיין מקבל סובסידיות לכנסיות ולבתי כנסת יהודיים, משום שבשנת 1905, כאשר נחקק החוק הצרפתי המפריד בין דת ומדינה, היה האזור תחת שליטה גרמנית, ולכן לא שונה החוק בחבל. עד היום ישנה מחלוקת לגבי החוק הזה וכן לגבי החלתו רק על דתות מסוימות.
הממשלה הצרפתית החלה מיד בתהליך "מחיקת" כל ההשפעות הגרמניות באזור; גרמנים שהתיישבו באזור מאז 1871 גורשו, והוכנסו תקנות שאסרו על השימוש בגרמנית ודרשו שימוש בצרפתית בלבד.
מלחמת העולם השנייה
לאחר תבוסת צרפת באביב 1940 סופחו אלזס ולורן לרייך הגרמני עד 1944, אז נכבש האזור על ידי בעלות הברית והוחזר לשליטה צרפתית. במהלך הכיבוש גויסו לצבא הגרמני כל התושבים בגיל המתאים ואף נדרשו ללחום נגד הצרפתים. צעירים רבים מהאזור גם גויסו או התנדבו לוורמאכט או לוואפן אס אס, דבר שגרם לבעיות ולהאשמות רבות לאחר המלחמה.
הקהילה הצרפתית-יהודית העתיקה במחוז נפגעה קשות וחלק ממנה נשלח למחנות ההשמדה.
מאז המלחמה
כשחזרו אלזס ולורן לצרפת לאחר מלחמת העולם השנייה גרמה העובדה שתושבים רבים שלהם שירתו ואף התנדבו לצבא הגרמני וליחידות המובחרות שלו למתח רב בין שני החבלים לבין שאר חלקי צרפת.
הממשלה הצרפתית חידשה את המבצע לדיכוי השפה הגרמנית וכן הניבים המקומיים, ובפעם הראשונה בהיסטוריה נאסר השימוש בניב האלזסי. בעיקר בשל כך אלזס ולורן הן מאוד צרפתיות כיום בשפה ובתרבות. מעט מאוד תושבים צעירים יודעים היום אלזסית, ורובם המכריע של התושבים מדברים צרפתית כשפת אם.
בתקופה האחרונה החלו יוזמות שונות להיפוך התהליך ולשימור המסורת והשפה של האזור.
החוק המקומי
עקב מעמדו הגאופוליטי המשתנה של האזור, נוצר ייחוד בחוק המקומי (צרפתית: droit local) בחבל זה. החוק המקומי פועל במקביל לחוק הצרפתי, כחלק מהמערכת המשפטית המקומית, והוא ייחודי בכך בצרפת. החוק המקומי, שנוצר ב-1919, משמר את החוק הצרפתי שפעל בצרפת לפני 1870 ונשמר בידי הגרמנים במהלך סיפוח אלזס-מוזל, אך בוטל בשאר חלקי צרפת ב-1871. החוק גם משמר את החוק שפעל באימפריה הגרמנית עד שנת 1918, את ההוראות הספציפיות שאומצו על ידי הרשויות המקומיות, ואת החוק הצרפתי שהחל לאחר שנת 1919 ופעל רק במחוזות אלזס ומוזל. זהו חוק מקומי הפעיל בתחומים שונים כגון דת, חברה, עבודה וכספים. ההבדל הבולט ביותר בין צרפת לאלזס-מוזל הוא היעדר אפיונים של חקיקה חילונית והפרדה נוקשה בין דת למדינה, הקיימת בחוק הצרפתי. אלזס-מוזל עדיין נשלטת לפי החוק שפעל לפני 1905, המספק, במימון המדינה, את התמיכה הציבורית בקהילה הקתולית והלותרנית, בכנסיות הקלוויניסטים ובקהילה היהודית.
אונוד
אונוד (בהונגרית: Ónod) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
קהילה יהודית
החל מאמצע המאה ה-18 החלו להתיישב יהודים באונוד. רובם עסקו במסחר בתבואה ומיעוטם היו בעלי אחוזות ואחד היהודים אף היה בעליה של טחנת קמח גדולה במקום שהעסיקה יהודים רבים. הקהילה היהודית הייתה חלק מהיהדות האורתודוקסית, בשנת 1830 הוקם במקום בית תפילה זמני ובשנת 1883 הוקם בית כנסת קבע וחברה קדישא. בשנת 1910 יסד הרב מאיר שיק מוסד חינוכי בעיר בשם "תלמוד תורה ומלאכה" בו למדו בנוסף לתורה, גם חייטות, נגרות וסנדלרות.
בשנת 1941 גויסו צעירים יהודיים רבים לעבודות כפייה במסגרת שירות העבודה. רבים מצעירי אונוד נשלחו לחזית אוקראינה שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים ורובם נהרגו.
בשנת 1944, לאחר כניסת הגרמנים להונגריה, נעצרו ראשי הקהילה ועונו באכזריות ובאמצע מאי הועברו כל יהודי העיר לגטו דיושג'ר ליד העיר מישקולץ משם גורשו ב-10 ביוני למחנה ההשמדה אושוויץ.
חלק מיהודי העיר הועברו מאושוויץ לעבודה בבית חרושת לנשק באלנדורף שבגרמניה.
מערת נשימת הדרקון
מערת נשימת הדרקון (באנגלית: Dragon's Breath Cave) היא מערה שבה נמצא האגם התת-קרקעי הגדול בעולם. מיקומה סמוך למדבר קלהארי שבדרום אפריקה, בנמיביה. המערה נקראת כך בשל האוויר הלח העולה מפתחה לפני השטח.
גילוי ומחקר המערה
המערה נתגלתה ב-1986 על ידי החוקר ג'ון אייריש אשר עבד כאנטומולוג במוזיאון הלאומי של נמיביה. הוא עסק במחקר בספלאולוגיה וחקר את אוכלוסיית בעלי החיים במערה.
בשנת 2020 האגם עבר מיפוי תלת-ממדי על ידי טכנולוגיה ניסיונית של רובוט שנבנה לצלילת מעמקים באגמים. במיפוי התגלה שעומק האגם הוא 204 מטרים, ושרוחבו 175 מטרים.
בעלי החיים במערה
במחקר זואולוגי שנערך באזור בסוף המאה ה-20, התגלו במערה ובסביבתה מספר מיני בעלי חיים ייחודיים שמתקיימים רק באזור זה של נמיביה.
בין מינים אלו נמצא מין של סרטנאים בשם Namibianira Dracohalitus, שנקרא על שם מערת נשימת הדרקון. הפרטים שהתגלו במערה ייחודיים במידותיהם לעומת פרטים נוספים שנמצאו. בנוסף, חיים באגם שפמנוני מערות זהובים.
הערכת גודל קהל
הערכת גודל קהל היא תהליך שבו מעריכים כמה אנשים השתתפו באירוע המוני, כגון הפגנה או מצעד.
באירועים סגורים, שבהם ההשתתפות מותנית בתשלום או כאלו הנערכים במתחם שיש לו מספר קטן של כניסות ויציאות, אפשר להגיע להערכה מדויקת למדי. לעומת זאת, באירועים הנערכים תחת כיפת השמים ונמשכים לאורך זמן, ספירה ישירה אינה מעשית. במקרים כאלו ההערכה קשה, וטווח השגיאה גדול. הקושי לקבל הערכה אובייקטיבית בא לידי ביטוי בעיקר באירועי מחאה או הפגנות, שבהם יש למספר המשתתפים משמעות פוליטית לא מבוטלת, המביאה להערכות סותרות מצד בעלי עניין.
לקשיים הטכניים בהערכת מספר המשתתפים, שיפורטו בהמשך, נוספים גורמים פוליטיים. הערכות המארגנים טרם האירוע, אם הן מתפרסמות מראש ("הפגנת המיליון"), מהוות עוגן מנטלי שעליו מתבססות הערכות מאוחרות יותר. נוכחותן של הטיות פוליטיות בהערכת מספר המשתתפים מוכחת מהפערים הגדולים שבין הערכות שונות של בעלי אינטרסים. הערכות המשטרה, גם כשהן נעשות באובייקטיביות או נתפסות ככאלה, מיועדות להתארגנות טכנית ולוגיסטית, והן עשויות להתייחס בעיקר לגורמים פחות רלוונטיים בעיני הציבור, כמו מספר כלי הרכב שהובילו אל האירוע או ממנו.
בהערכת גודל הקהל נוקטים בשיטות שונות אם מדובר בקהל סטטי, כגון כזה המשתתף בטקס או בהפגנה, או קהל דינמי, כגון בתהלוכה או מצעד.
הערכה של קהל סטטי
מכיוון שספירה ישירה של המשתתפים אינה מעשית, ההערכה של קהל סטטי נעשית על ידי הכפלת השטח בו מתקיים האירוע בצפיפות האנשים הממוצעת; את שני הגורמים האלו יש להעריך בנפרד. נראה שאפילו בתנאי ראות טובים, קשה לרדת מסטיית תקן יחסית של כ-10%; כלומר, הערכות מתקבלות על הדעת יפלו בטווח של כ-20% מעל או מתחת למספר האנשים האמיתי. לדוגמה, הערכת מספר המשתתפים בהשבעת נשיא ארצות הברית ב-2009, שהיו מבוססות על צילומי לוויינים צבאיים, נעו בין 1 ל-1.8 מיליון.
הדרך הטובה ביותר להעריך את הצפיפות הממוצעת היא להיעזר בתצלומי אוויר, מגובה של 100-200 מטר, שבהם אפשר לספור את ראשי האנשים. את התצלום האווירי מחלקים לריבועים שווי שטח; דוגמים כמה ריבועים, וסופרים בכל אחד מהם את האנשים במידת הדיוק האפשרית. הצפיפות הממוצעת בריבועים האלו נותנת אומד טוב לצפיפות הממוצעת הכללית. שיטה זו מיוחסת להרברט ג'ייקובס, פרופסור לתקשורת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שבשנות ה-60 היה צופה מחלון משרדו בהפגנות הסטודנטים נגד מלחמת וייטנאם; ההפגנות היו נערכות ברחבת האוניברסיטה, המחולקת למלבני ריצוף שווי-גודל. אם צילומי אוויר אינם זמינים, אפשר לקבל הערכה גסה למספר המשתתפים מכלל האצבע הבא: מספר האנשים למטר רבוע הוא 1 אם מדובר בהתקהלות קלה, 2 אם יש תחושת צפיפות מתונה, ו-4 כשהדוחק רב.
כמה גורמים מפריעים להערכת גודל הקהל. ראשית, לא תמיד יש תצלומים זמינים של כל שטח האירוע. גם כשיש תצלומים, ואפילו אם הם באיכות טובה, חלק מן המשתתפים יוסתרו על ידי בניינים, עצים וצללים אחרים. צילום פנורמי מציג פרספקטיבה מעוותת וקשה לחלק אותו לאזורים שווי-שטח. אנשים עשויים להגיע אל האירוע ולעזוב אותו, כך שמספר המשתתפים בפועל יהיה גבוה מזה שניתן לראות בכל רגע נתון. אם האזור אינו מגודר, הספירה עשויה לכלול גם עוברי אורח שאינם משתתפים באירוע.
הערכה של קהל דינמי
קהל המשתתף באירוע דינמי, כמו מצעד או תהלוכה, תופס שטח רחב יותר מאשר באירוע סטטי, ויש לו צפיפות נמוכה יחסית. הצפיפות משתנה במידה רבה באזור ההתכנסות, ואף לאורך זמן. גורמים אלה הופכים את הערכת הגודל לקשה אף יותר, ומצריכה שימוש באמצעים שמעבר לצילומי השטח, כגון ספירת העוברים בכמה נקודות ציון מרכזיות.
באירועים מרוחקים מאזורי היישוב הצפופים (כגון העלייה השנתית למירון), כמעט כל המשתתפים מגיעים בכלי רכב עד סמוך למקום הכינוס. במקרים כאלה ניתן להעריך את מספר המשתתפים על ידי ספירה של כלי רכב (פרטיים וציבוריים), המשולבת בהערכה של מספר הנוסעים בכל כלי רכב.
אמיל וולף (מהנדס)
אמיל וולף (בהונגרית: Wolf Emil; בודפשט, 2 בינואר 1886 – קוק-סור-מר, בלגיה, 15 ביולי 1947) היה מהנדס כימיה יהודי-הונגרי, ניצול שואה, ממייסדי תעשיית התרופות ההונגרית העצמאית.
ביוגרפיה
אמיל וולף נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של הסיטונאי מור וולף ושל מריה לובל. הוא למד באוניברסיטת מינכן וסיים לימודי הנדסה כימית. לאחר מכן עבד במפעלים בגרמניה ואחר כך אצל גדעון ריכטר זמן מה. יחד עם מהנדס הכימיה ג'רג' קרסטי הקים את מפעל הכימיקלים "אלקה"-"Alka" בשנת 1910 ובינואר 1912 הפך את החברה שלו לחברת מניות בערבון מוגבל בעזרת הלוואה בנקאית. ב-1913 היא המשיכה לפעול בשם כינונין (Chinoin) מפעל למוצרים פרמצבטיים וכימיים. וולף ביחד עם גדעון ריכטר הקימו למעשה את תעשיית התרופות ההונגרית העצמאית. וולף יזם את ייצור התרופות הסינתטיות בהונגריה בראשית המאה העשרים, שלא היה קיים שם באותה תקופה. הוא הוביל את צוות המחקר אשר הפיק את ה"אולטראספטיל" (ultraseptyl) והעבודה המשמעותית שלו כללה את הייצור התעשייתי של הפפברין (Papaverine). וולף וקבוצת המחקר שלו שיתפו פעולה עם פרופסור גזה זמפלן, שניהל את המכון לכימיה אורגנית של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה, והצליחו לפתור את המשימה בשנות ה-30 של המאה ה-20. הוא מילא את תפקיד המנכ"ל של החברה עד 1940 ואז נאלץ להתפטר בשל יהדותו ופרסום החוקים האנטי יהודיים ומיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי. בשנת 1944 גורש תחילה למחנה ריכוז בגרמניה הנאצית בגלל מוצאו היהודי ולאחר מכן לטרזיינשטט. הוא שרד את השואה וחזר לביתו בשנת 1945 ואז החל לארגן מחדש את מפעלו כמנכ"ל. בשל עבודתו וכדי להזניק שוב את המוניטין של מפעל כינונין נסע שוב גם לחו"ל ועבד בקצב עבודה יתר על המידה. הוא נפטר בבלגיה לאחר מחלה קצרה.
משפחתו
הוא התחתן פעמיים. ב-17 בנובמבר 1917 בבודפשט עם ארז'בט, בתם של ד"ר שאלאמון (שלמה) אולנברג ושל גולדה פישר. הם התגרשו בשנת 1924. הוא התחתן בשנית ב-18 במרץ 1933. אשתו השנייה הייתה וילמה, בתם של פרנץ צופון ושל ארז'בט דרשקוביץ'.
הנצחה
פסל פרוטומה שלו, עבודתו של הפסל דוד טוט נחנך באויפשט, ב-23 בספטמבר 2010.
סינסינטי בנגלס
סינסינטי בנגלס (באנגלית: Cincinnati Bengals; כינוי: בנגלס) היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה בעיר סינסינטי שבמדינת אוהיו.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה ב-1968 והצטרפה לליגת ה-AFL, שנתיים לאחר מכן עברה לשחק בחטיבת ה-AFC של ליגת ה-NFL, בעקבות איחוד הליגות. עד 2002 השתייכה לבית המרכזי של חטיבת ה-AFC ומאז משחקת בבית הצפוני. לאורך שנות קיומה הקבוצה העפילה שלוש פעמים למשחק הסופרבול, בעונת 1981 ובעונת 1988 הפסידה לסן פרנסיסקו 49'. בעונת 2021 העפילה לסופרבול LVI בו הפסידה ללוס אנג'לס ראמס.
מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון פול בראון הקרוי על שם מייסד הקבוצה, ואביו של בעליה הנוכחיים, האצטדיון מכונה על ידי אוהדי הקבוצה "הג'ונגל", בהתייחסות לשם הקבוצה, ביתם של הטיגריסים.
ב-2021 שווי הקבוצה הוערך על ידי מגזין פורבס בכ-2.275 מיליארד דולר, מקום 31 מבין 32 קבוצות ה-NFL.
ארקדי בבצ'נקו
ארקדי בבצ'נקו (ברוסית: Аркадий Бабченко) הוא עיתונאי, משפטן וסופר רוסי, הידוע בשל התנגדותו לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין. מתוך חשש לחייו, עזב את רוסיה ועבר להתגורר בישראל.
ביוגרפיה
בבצ'נקו נולד במוסקבה. בגיל 18 הוא גויס לצבא הרוסי ולחם במלחמת צ'צ'ניה הראשונה ממנה השתחרר ב-1996, ולאחר מכן התנדב להילחם במלחמת צ'צ'ניה השנייה. ב-2005 הוציא את ספרו "סיפורו של חייל" אודות שירותו בצבא הרוסי. הספר תורגם לעברית על ידי אריה חשביה בשנת 2008.
מוות מבוים
ב-29 במאי 2018 הודיעה משטרת אוקראינה כי בבצ'נקו נרצח בפתח ביתו בידי מתנקש שירה בגבו שלושה כדורים בעת שאשתו שהתה בבית. החשד היה שהמתנקש הגיע בשליחותו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. משטרת אוקראינה אף פרסמה קלסתרון של החשוד ברצח.
למחרת (30 במאי) הגיע בבנצ'קו למסיבת עיתונאים והודיע כי הוא חי וכי שיתף פעולה עם רשויות הביטחון האוקראיניות ביום הרצח במטרה לסכל את הרצח ולגלות מי הם המתנקשים שנשלחו בידי רוסיה. בבצ'נקו התנצל בפני המצטערים על מותו ובפרט בפני אשתו.
במסגרת החקירה נתגלה כי רוסיה שכרה אזרח אוקראיני שירצח את בבצ'נקו תמורת 40 אלף דולר. האיש שכר אוקראיני אחר לביצוע ההתנקשות. פוליטולוג פרו-רוסי ואדים קרסיוב קשר את האירוע עם הבחירות הקרובות באוקראינה.
הארי פוטר והשיטה הרציונלית
הארי פוטר והשיטה הרציונלית (באנגלית: Harry Potter and the Methods of Rationality, מקוצר בדרך כלל לHPMOR), הוא ספר פאנפיק שנכתב על ידי אליעזר יודקובסקי, המבוסס על העלילה והדמויות בסדרת הארי פוטר . המאפיין המרכזי שלו הוא חכמתו יוצאת הדופן של הארי פוטר, והשימוש שהוא עושה בשיטה המדעית ובצורות חשיבה רציונליסטיות. הסיפור פורסם בהמשכים מ־28 בפברואר 2010 עד 14 במרץ 2015. במקור נכתב הספר באנגלית, ותורגם ל־15 שפות.
עלילה
בניגוד לעלילה המקורית מאת ג'יי קיי רולינג, שבה הארי פוטר היתום גדל בביתם של משפחת דרסלי המתעללת, הארי ג'יימס פוטר־אֶוואנְס־ורס הוא בנם המאומץ של המדען פרופסור מייקל ורס־אוואנס, המלמד באוקספורד, ואשתו פטוניה אוואנס־ורס (פטוניה דרסלי בספר המקורי), דודתו הביולוגית של הארי. הארי הוא ילד מחונן, בעל השכלה רחבה באופן יוצא מגדר הרגיל במדעים מדויקים ובחשיבה מדעית ומחונך לחשיבה מדעית ורציונלית, לפני שהוא מגלה שהוא קוסם ונוסע לבית הספר הוגוורטס.
הארי מתחיל לחקור את הקסם בעזרת השיטה המדעית, ולהתחרות בהרמיוני גריינג'ר שהופכת לידידתו ויריבתו. הארי מגלה שקסם הוא תכונה שהורכבה על גבי המציאות בכוונה תחילה. לאחר שקדמוני הקוסמים כמעט הביאו עצמם לכלל שואה בשל שימוש לא מרוסן בקסם, נבנו מגבלות מסוימות לרסן שימוש בקסם הרסני. הארי מצליח במאמץ רב לפתח מספר קסמים חדשים, המבוססים על השכלתו במדעים מדויקים, וכך מבצע כמה קסמים שנחשבו בלתי אפשריים.
לעומת הספר המקורי, בספר הזה הארי פוטר הוא תלמיד ברייבנקלו, יחד עם הרמיוני. אין להארי בספר חברות עם רון ויזלי אולם הוא חבר טוב של נוויל לונגבוטום ואינו מכיר כלל אישית את לונה לאבגוד (מלבד נבואותיה בהפקפקן). הארי אינו בוטח בדמבלדור כלל וכלל. לעומת זאת הארי מעריץ יותר ויותר את פרופסור קווירל, שמלמד אותו על קסם ופוליטיקה של קסם מעל ומעבר לרמזים המבלבלים שדמבלדור מפזר. ככל שהארי נקשר יותר למורהו הנערץ, הוא הופך עיוור יותר ויותר לנתונים מחשידים לרוב ולבסוף נלכד ברשתו של קווירל לגמרי.
קאלימאכוס (פסל)
קאלימאכוס היה פסל ואדריכל יווני שפעל במחצית השנייה של המאה ה-5 לפנה"ס. הוא נודע באתונה ובקורינתוס וככל הנראה גם נולד באחת משתי הערים.
הארי פוטר והשיטה הרציונלית
עלילה
הסיפור מסתיים בבכך שהארי כולא את וולדמורט ומחזיר את הרמיוני לחיים, אך דמבלדור נתקע מחוץ לזמן, לשם הוא מועבר דרך הראי של ינפתא. הארי יורש את חפצי הקסם וחלק מתפקידיו של דמבלדור ולומד שיש נבואה שהוא יקרע לגזרים את הכוכבים ועליו למצוא דרך להציל את כל היצורים התבוניים כשזה יקרה. הספר לא מתאר את התקיימות הנבואה או את פעולותיו של הארי לגביה.
קאלימאכוס (פסל)
חייו
קאלימאכוס נודע באתונה כבעל כישרון אסתטי בלתי רגיל ואף זכה לכינוי "katatêxitechnos" שפירושו פרפקציוניסט. חלק גדול מעבודותיו נהרסו ואבדו עם השנים אך נעשו מהם העתקים במאה השנייה על ידי פסלים רומיים. בין העתקים אלו פסלי ונוס, פסלי רקדנים לאקוניים ומאֶנדות. מבין יצירותיו שהשתמרו ניתן למנות את האפריז של ניקה במקדש אתנה שבאקרופוליס של אתונה.
הארי פוטר והשיטה הרציונלית
עלילה
הסיפור מתרחש במשך שנה אחת, המקבילה לפרק הזמן של ההתרחשות בספר הראשון בסדרה המקורית מאת ג'יי קיי רולינג, אך מכיל בתוכו את רוב מרכיבי העלילה החשובים מהסדרה המקורית: מציאת אבן החכמים (כמו בספר הארי פוטר ואבן החכמים), גילוי חדר הסודות (כמו בספר הארי פוטר וחדר הסודות), גילוי הסיפור מאחורי סיריוס בלק ופיטר פטיגרו (כמו בספר הארי פוטר והאסיר מאזקבאן), שובו של וולדמורט (כמו בספר הארי פוטר וגביע האש), מותו (בערך) של דמבלדור (כמו בספר הארי פוטר והנסיך חצוי הדם), הבסת וולדמורט (כמו בספר הארי פוטר ואוצרות המוות) ובסוף השנה הארי והרמיוני אף עתידים לגשת לבחינות הבגרות, והארי נלחם בוולדמורט ובתומכיו (כמו בספר הארי פוטר ומסדר עוף החול).
קאלימאכוס (פסל)
חייו
היצירה הידועה ביותר, המיוחסת לו על פי האדריכל והסופר הרומי מרקוס ויטרוביוס פוליו היא עיצוב כותרת העמוד הקורינתי אשר אומץ כחלק מהסדרים הקלאסיים. הכותרת הקורינתית כוללת תבליטי עלים מסוג אקנתוס העוטפים את העמוד ונראים כתומכים את האבקוס. על פי ויטרוביוס, האגדה מספרת כי מקור השראתו של קאלימאכוס לכותרת היה סלסלת קש שהונחה על יד קברה של ילדה מעל שיח קטן של אקנתוס. בסלסלה היו כמה מצעצועיה והם כוסו בלבנה מלבנית על מנת להגן עליהם מפני הגשם. אילוסטרציה של מקור ההשראה צוירה על ידי הצרפתי קלוד פרו (כפי שנראה בתמונה משמאל).
הארי פוטר והשיטה הרציונלית
פרסום וביקורות
דמותו של הארי פוטר בספר תוארה על ידי המגזין Vice כ"ספּוֹק-רייבנקלו מיניאטורי עם חיבה לחשיבה דדוקטיבית". על פי חוות הדעת בעיתון Hindustan Times הספר הוא "סיפורו של האדם החושב על קסם וגבורה", והקונפליקט בין טוב ורע מתואר כקרב בין ידע ובערות.
קאלימאכוס (פסל)
חייו
הכותרת הקורינתית בעיצובו של קאלימאכוס שוכפלה והפכה לאידיאל עיצובי ששימש אדריכלים רבים. היא משמשת ככותרת עמודים ברבבות מבנים קלאסיים מתקופתו של קאלימאכוס ועד סגנונות אדריכליים מאוחרים עד כדי המאה ה-20.
הארי פוטר והשיטה הרציונלית
הספר בעברית
הספר תורגם לעברית על ידי קהילת רציונליות ישראל, בשיתוף פעולה בעזרת האינטרנט דרך השירות Google Docs. כל הפרקים זמינים לקריאה באתר. לקהילת המעריצים של הספר יש קבוצה ברשת החברתית פייסבוק.. הקהילה יזמה הדפסה באיכות גבוהה של הסדרה, תוך הקפדה על כך שלא יופקו רווחים על מנת לעמוד בחוקי זכויות היוצרים, ובהתאם לרצונו של יודקובסקי. 2,000 עמודי הספר חולקו לשישה כרכים והודפסו במספר הדפסות מרוכזות: בהדפסה הראשונה הוזמנו מראש והודפסו 550 סטים, בהדפסה השנייה הודפסו עוד 730, ובהדפסה השלישית עוד 500.
קאלימאכוס (פסל)
חייו
עבודה נוספת המיוחסת לקאלימאוס היא בניית מנורת זהב אשר הייתה תלויה בתקרת האולם המרכזי של הארכתיאון. על פי הגאוגרף היווני מן המאה השנייה, פאוסניאס, שראה ותיאר בספרו יצירות רבות של קאלימאכוס, גאוניותה של מנורה זו הייתה הצורך למלאה מחדש רק פעם אחת בשנה.
הארי פוטר והשיטה הרציונלית
הספר בעברית
בשנת 2022 החלו להתפרסם פרקים מוקלטים של הספר המבוצעים על ידי מעריצי הספר בהנחיית דביר שדה.
מלחמת נאביס
מלחמת נאביס הייתה מלחמה קצרה שהתנהלה במהלך שנת 195 לפנה"ס, בה לחמה קואליציית מדינות יווניות בהנהגת הרפובליקה הרומית, נגד עיר המדינה ספרטה. המלחמה נקראת על שם שליט ספרטה, נאביס.
רקע
בשנת 210 לפנה"ס מת ליקורגוס מלך ספרטה, ובנו פלופס עלה לשלטון. מכיוון שפלופס היה קטין, מונה מאכאנידס כעוצר עבורו. אולם מאכאנידס נהרג בקרב מנטיניאה (207 לפנה"ס) מול הליגה האכאית, ולפיכך מונה נאביס כעוצר החדש. עם זאת, בשנת 199 לפנה"ס נפטר נאביס מפלופס ושלט בספרטה כשליט יחיד. המקורות העתיקים העוינים כולם את נאביס, מכנים אותו "טיראן", אולם במטבעות הספרטניים מאותה תקופה הוא מכונה "מלך" (μονάρχης - בזילאוס). שלטונו מתואר כשלטון של עריצות, אימה וטרור. הוא גרש את האזרחים העשירים והמיוחסים, ולאחר מכן ירה בהם למוות דרך חלונות בתיהם. את רכושם ונשותיהם העניק לשכירי החרב שלו. הוא הרשה לשומרי ראשו לבזוז מכל הבא ליד, ונתן מקלט לאנשים ש"לא הורשו לדרוך בארצותיהם בשל פשעיהם נגד אלוהים ואדם". הוא מימן פיראטים בכרתים תמורת השתתפות ברווחים, וכן שודדי דרכים ובוזזי מקדשים. הוא ניסה לחדש את הרפורמות של אגיס הרביעי וקלאומנס השלישי, אם כי בצורה אלימה וברוטלית בהרבה. הוא כינס את אספת העם, אולם היא התכנסה בפיקוח חייליו. מהאפורים והגרוסיה הוא נפטר לגמרי, כמו גם מכל מעמד האצולה. הוא ארגן שמיטת חובות שאפשרה לתושבים שהתרוששו לקבל שוב מעמד של אזרחים. הוא הניח להלוטים לפדות את עצמם, וארגן חלוקת קרקעות מחדש. הוא יצר צי מלחמתי, והקיף את ספרטה בחומות. לטענת המקורות הוא עשה זאת למען עצמו בלבד, אולם ככל הנראה התכוון לשרת בכך גם את האינטרסים של ארצו.
משבר ארגוס
נאביס הוביל מדיניות חוץ אנטי-אכאית מובהקת: הוא חתם על ברית צבאית עם הליגה האיטולית, אליס ומסיניאה. מדיניות זו הובילה אותו בהכרח נגד מוקדון, בעלת בריתם המובהקת של האכאים. הוא צידד ברפובליקה הרומית במהלך המלחמה המוקדונית הראשונה נגד פיליפוס החמישי, מלך מוקדון, ונזכר בין החותמים על שלום פויניקי (בשנת 205 לפנה"ס) שסיים את המלחמה. עם זאת, עם פרוץ המלחמה המוקדונית השנייה, הצטרף נאביס אל מוקדון, שכן הברית עמה נראתה מבטיחה יותר. בשל כך, העניק פיליפוס מלך מוקדון את העיר ארגוס באופן זמני לנאביס, והבטיח לו שבמקרה וינוצח בידי הרומאים העיר תישאר שלו, אולם במקרה שלא, העיר תוחזר למוקדון. סוכם אף שבניו של נאביס ינשאו לבנותיו של פיליפוס. אולם לנאביס היו תוכניות משלו, ומיד כשקיבל את העיר לידיו ערך בה רפורמות מהסוג שערך בספרטה. לאחר מכן פנה אל מפקד הכוחות הרומאיים בזירה, טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס, בהצעת שלום. פלמינינוס הביא עמו למפגש גם את אטאלוס הראשון, מלך פרגמון, וניקוסטראטוס, סטרטגוס האכאים. אטאלוס וניקוסטראטוס תמכו בהענקת ארגוס לאכאים, אולם פלמינינוס החליט להשאיר אותה בידיו של נאביס והבטיח לבדוק שוב את הנושא לאחר שתיגמר המלחמה בפיליפוס.
הקרב על ארגוס
לנוכח סירובו העיקש של נאביס לוותר על ארגוס, באביב 195 החל צבא הקואליציה הרומית-יוונית להתארגן בקלאונאי שבצפון חצי האי הפלופונסי. בסה"כ כלל הצבא 40,000 חיילים, כולל 10,000 רגליים ו-1,000 פרשים מהליגה האכאית. כמו כן החלה הקואליציה בארגון צי מלחמתי שכלל 40 ספינות מהצי הרומי, 18 מרודוס, 10 מפרגמון ועוד 30 ספינות פרגמוניות קטנות יותר.
נאביס מצדו הפריש 15,000 חיילים מכלל כוחותיו והציב אותם בארגוס תחת פיקוד גיסו פיתגורס, שהיה בן ארגוס בעצמו. קבוצת ארגיבים ממתנגדי השלטון הספרטני נפגשו עם פלמינינוס וטענו שאם יזיז את מחנהו קרוב יותר לארגוס, הם יוכלו להסגיר לידיו את העיר. פלמינינוס שלח קבוצת רגלים ופרשים לאזור ארגוס כדי לחפש מקום מתאים למחנה החדש. אולם הרומאים נתקלו בקבוצת חיילים ספרטנים שיצאה גם היא לסיור, ובקרב שהתפתח אילצו הרומאים את הספרטנים לסגת. פלמינינוס בחר באזור הקרב כמקום למחנהו החדש. הוא חיכה שהספרטנים יתקפו אותו, אולם הם לא עשו דבר. פלמינינוס קיבל את המלצתו של הסטרטגוס האכאי אריסטאינוס, ובחר שלא להטיל מצור על ארגוס אלא לצעוד ישר אל ספרטה.
הקרב על גיתיון
פלמינינוס חדר אל לאקוניה, ושם קיבל תגבורות שכללו צבא של גולים ספרטנים ממתנגדי נאביס וכן 1,500 מוקדונים ששלח פיליפוס החמישי, מלך מוקדון ו-400 פרשים תסאלים. הצי הרומי בפיקוד אחיו של פלמינינוס, לוקיוס, התקדם במקביל להתקדמות היבשתית. נאביס מצדו גייס במהירות 10,000 חיילים, ושכר עוד 3,000. בעלי בריתו בכרתים, אשר הרוויחו מהבסיסים שהקים בשטחם, שלחו לעזרתו 1,000 לוחמים, בנוסף ל-1,000 לוחמים כרתים שכבר נמצאו בשטח ספרטה. פלמינינוס התקדם לכיוון סאלסיה, בעוד נאביס עושה מאמצים לעצור אותו באמצעות התקפות פתע.
קטאר (פגיון)
היסטוריה
מוצאו של הקטאר בהודו והוא אחד מהכלים בשימוש בתרבות הלחימה ההודית עיקר השימוש בו היה בין המאה ה-14 עד המאה ה-19.
מלחמת נאביס
הקרב על גיתיון
צבא הקואליציה המשיך והתקדם אל אמיקלה, תוך שהוא משים את הכפרים מסביב. הצי הרומי התקדם במקביל, והרס את עיירות החוף והנמלים הספרטניים. מצור הוטל מהים ומהיבשה על עיר הנמל הספרטנית החשובה גיתיון. מכונות המצור הרומאיות הסבו נזק רב לעיר ולמתקניה, אולם חיל המצב הספרטני התגונן היטב. על חיל מצב זה פיקדו שני מפקדים: דקסגורידס וגורגופאס. דקסגורידס החליט בחשאי להיכנע לרומאים, אולם גורגופאס התנגד ורצח את דקסגורידס במו ידיו. גורגופאס הגן על העיר בפראות, עד שאל פלמינינוס הגיעה תגבורת נוספת של 4,000 חיילים רעננים. לגורגופאס לא נותרה ברירה אלא להיכנע, אולם תנאי הכניעה אפשרו לו ולאנשיו לחזור בשלום לספרטה.
קטאר (פגיון)
היסטוריה
עם הזמן בשל השימוש הרחב בקטאר ותכונותיו הייחודיות הוא הפך לאמצעי הלחימה הסימבולי ביותר בהודו המייצג את התרבות ההודית, עם זאת השימוש בו הלך ודעך בסביבות המאה ה-19, וכיום הוא נפוץ בעיקר כפריט אספנים.
מלחמת נאביס
המצור על ספרטה
בשל נפילת גיתיון, שלח נאביס שליח אל פלמינינוס כדי לברר מה יהיה מחיר הכניעה. בני בריתו של פלמינינוס לא היו מוכנים להתפשר על פחות מהדחה מוחלטת של נאביס, אולם פלמינינוס הצביע בפניהם על הקשיים שבהטלת מצור ממושך. כמו כן הוא חשש שבשנה הבאה יבוא קונסול חדש ויגזול ממנו את פירות הניצחון. פלמינינוס דרש וויתור מלא על ארגוס ולהחזיר לאזרחי מסניה כל שהיה שייך לה לרבות עבדים. ספרטה תוותר על נמליה והצי הספרטני יפורק ויצומצם לכדי 2 ספינות קלות בלבד. יהיה על נאביס להשיב גולים ושבויים מהערים שהן בנות ברית של רומא, והוא יאפשר לנשים וילדים ספרטנים להתאחד עם אבותיהם שמחוץ לעיר. ייאסר על נאביס לבנות מבצרים או חומות אפילו בתוככי ספרטה. הוא יאלץ למסור לרומא חמישה בני ערובה, ביניהם בנו, וישלם מאה כיכרות כסף מיד ועוד ארבע מאות בתשלומים שנתיים. כמו כן יאסר עליו לכרות ברית עם כל עיר בכרתים.
משום מה, נאביס סבר שהוא בעמדת מיקוח. ייתכן שהוא השתעשע ברעיון שהליגה האיטולית והממלכה הסלווקית יבואו לעזרתו. התנאים נראו לו קשים מדי, והוא החל להתכונן למצור ממושך. פיתגורס עזב את ארגוס והופיע בספרטה עם עוד 3,000 חיילים. פלמינינוס, להוט לסיים את המלחמה מהר ככל האפשר, החליט לוותר על הטלת מצור רגיל, ולאחר שהביס בקרב את הצבא הספרטני ליד חומות העיר, פתח בהסתערות ישירה על העיר. לאחר שנפרצו החומות, התקדמו הרומאים באיטיות אל תוך העיר. הרחובות הצרים בתחילת העיר הקשו על ההתקדמות, אולם ככל שהתקדמו הפכו הרחובות לרחבים יותר והספרטנים נאלצו לסגת יותר ויותר לתוך מרכז העיר. פיתגורס הורה לחייליו להצית את הבתים ולהשליך חלקי פסולת בניין על הרומאים, וגרם בכך לאבדות כבדות.
הספרטנים הצליחו לעכב את הרומאים שלושה ימים, ונאביס הבין שהמצב אבוד. הוא שלח את פיתגורס למחנה הרומי בבקשת כניעה. בתחילה סירב פלמינינוס לפגוש אותו, אולם בפעם השנייה שפיתגורס בא הוא הסכים. ההסכם החדש כלל את אותם תנאים שהיו בהצעה הקודמת והוא אושר עד מהרה בידי הסנאט הרומי.
קטאר (פגיון)
אופני ייצור ושימוש
בהכנת הקטאר בהרבה מקרים המתכת של הלהב קופלה או שניתנה לה צורה גלית על מנת להקנות לה עמידות גבוהה יותר. הקצה של הלהב עבה יותר על מנת לאפשר לו לחדור שריון שרשראות, שהיה בשימוש נרחב באותו הזמן. הידית מורכבת משני מוטות אשר מחוברים לשתי קורות רוחב לפחות ומקנה לקטאר את הצורה ואת התכונות הייחודיות שלה. בניגוד לרוב הפגיונות הלהב של הקטאר מאונכת לידית ולא מהווה המשך של הידית על מנת לאפשר כוח רב יותר בעת הפגיעה.
הקטאר היה בשימוש לעיתים קרובות על ידי בני המעמדות הגבוהים והאצולה בעיקר לצורכי ציד, בספרות אף מופיע תיעוד של שימוש בקטאר לציד טיגריסים ולצורך תחרויות והפגנת כוח.
סוגים נוספים
במרוצת השנים השתכלל הדגם המקורי של הקטאר ונוצרו צורות חדשות ומפותחות שלו. בין סוגים אלו ניתן למנות פגיוני קטאר בעלות שלושה להבים אשר שניים מהם מכסים את הלהב השלישי ונפתחים בעת החדירה. קטאר מסוג זה נראית כבעלת להב אחד אך הלהבים יכולים להיפתח בעזרת קפיץ שמופעל בידי משיכה של המוטות שמחזיקים בהן. לא ידוע אם כלי זה אכן הפיק תוצאות טובות יותר בקרב או נועד בעיקר למטרות הפחדה או איום. סוג נוסף ומודרני יותר של קטאר כולל שני אקדחים משני צידי הלהב, קטאר מסוג זה נמצא במוזיאון ארמון העיר בג'איפור.
מחזור הדם
המודינמיקה (מיוונית: haemo- דם, dúnamis- כוח) היא ענף ברפואה העוסק בפעילות ובכוחות הפועלים במחזור הדם, ביניהם לחץ הדם, דופק, ושאר מדדים חיוניים.
מערכת ההובלה ביונקים
ביונקים, ובהם בני האדם, ישנו מחזור דם כפול:
מחזור הדם הגדול
נקרא גם "המערכת הכללית הסיסטמית", "המחזור הסיסטמי" או "מחזור כל כלי הדם בגוף", מספק חמצן לכל הרקמות בגוף.
מחזור זה מעביר דם בין איברי הגוף השונים ללב ובחזרה: דם עשיר בחמצן נכנס לעליה השמאלית וממשיך אל חדר שמאל. מהחדר השמאלי יוצא הדם אל האאורטה - אבי העורקים. האאורטה עוברת לאורך הגוף וממנה מתפצלים עורקים גדולים המעבירים דם לאורך הגוף. מהעורקים מתפצלים עורקיקים ומהם נימים, המהווים חלק מהאיברים והרקמות והאחראים להעברת מזון לכל תא ותא.
מחזור הדם הקטן
נקרא גם המערכת הריאתית, הופך דם דל בחמצן ועשיר בפחמן דו-חמצני לדם עשיר בחמצן ודל בפחמן דו-חמצני.
מחזור זה מעביר דם מהלב אל הריאות ובחזרה: דם דליל בחמצן (ועשיר בפחמן דו-חמצני) נכנס מהווריד הנבוב לעליה הימנית וממשיך אל החדר הימני. משם הוא זורם לריאות דרך עורק הריאה, המתפצל ל-2 (עורק אחד לכל ריאה), ומובל לנאדיות הריאה שם הוא מועשר בחמצן (ומשחרר לנאדיות את הפחמן הדו-חמצני שהיה בו). מנאדיות הריאה הוא עובר לווריד הריאה, דרכו הוא זורם אל העלייה השמאלית. מחזור זה מכונה גם "מחזור הדם הריאתי".
מחלות של מערכת הדם
קיימות מספר מחלות המתקיימות במערכת הדם, כשפתרונות לכך יכולים להיות הגברת פעילות זרימת הדם דרך ספורט ומעבר לאורח חיים בריא.
גילוי מחזור הדם
גילוי מחזור הדם היה תהליך הדרגתי שהתמשך מימי קדם ועד המאה ה-17. בימי קדם לא הבינו את תפקידו של הדם, אם כי ידעו שהוא נחוץ לחיים. מרכזיותו של הלב במערכת הייתה ידועה, והיו מוכרים מסתמי הלב. בעת החדשה החלו להבין את תפקידיו השונים של הדם, אך לא הבינו את פעולת מערכת הדם. העובדה שהדם זורם במחזוריות בגוף התקבלה רק לאחר גילוי מסתמי הוורידים במאה ה-16, והבנת המערכת הושלמה במאה ה-17 עם גילוי הנימיות.
יובל הזהב למלכות ויקטוריה
יובל הזהב של המלכה ויקטוריה נחגג ב-20 וב-21 ביוני 1887 לציון יום השנה ה-50 להכתרת המלכה ויקטוריה ב-20 ביוני 1837. הוא נחגג בטקס חג ההודיה במנזר וסטמינסטר, ובמשתה אליו הוזמנו 50 מלכים ונסיכים אירופיים.
הודעת המלכה לכבוד היובל
לרגל יובל הזהב שלה, המלכה ויקטוריה כתבה הודעת תודה לאנשיה, שהתפרסמה אז בלונדון גאזט ובעיתונים לאומיים:
21 ביוני
למחרת, המלכה השתתפה בתהלוכה בכרכרה פתוחה, רתומה לשישה סוסים בצבע שמנת, דרך לונדון למנזר וסטמינסטר בליווי פרשים הודיים קולוניאליים. היא סירבה לענוד כתר, ולבשה במקום מצנפת ושמלה ארוכה. התהלוכה דרך לונדון, לדברי מארק טוויין, "נמתחה עד קצה גבול הראייה בשני הכיוונים". הצופים שוכנו על ספסלים מדורגים לאורך 10 קילומטרים של פיגומים שהוקמו למטרה זו.
במנזר וסטמינסטר, התקיים טקס חג ההודיה למלכות המלכה. במהלך השירות, קרן אור שמש נפלה על ראשה המורכן, שהמלכה לעתיד ליליואוקלאני מהוואי ציינה אותה כאות לטובה אלוהית.
בשובה לארמון, היא הלכה למרפסת שלה והקהל עודד אותה. באולם האירועים חילקה למשפחתה סיכות שנעשו ליובל. בערב היא לבשה שמלה רקומה בורדים כסופים, גדילי גדילן ושמרוקים והשתתפה במשתה. לאחר מכן קיבלה תהלוכה של דיפלומטים ונסיכים הודים. לאחר מכן גלגלו אותה על כיסאה כדי לשבת ולצפות בזיקוקים בגן הארמון.
אירועים אחרים
במהלך היובל, המלכה העסיקה שני מוסלמים הודים כמלצרים, אחד מהם היה עבדול קארים.
פסל הנצחה של ויקטוריה הוזמן מהפסל פרנסיס ג'ון ויליאמסון. עותקים רבים נוצרו והופצו ברחבי האימפריה הבריטית.
מדליית יובל זהב מיוחדת נקבעה והוענקה למשתתפי חגיגות היובל.
הסופר והגאוגרף ג'ון פרנקון ויליאמס פרסם את אטלס היובל של האימפריה הבריטית במיוחד לציון יובל ויקטוריה ושנת היובל שלה.
ערים רבות הזמינו בניינים חדשים לציון האירוע, כולל קווינס ארקייד בלידס.
שיקוקו
שיקוֹקוּ (ביפנית: 四国, מילולית: "ארבעת המחוזות") הוא האי וחבל ארץ הקטן מבין ארבעת האיים המרכזיים של יפן בשטחו ובאוכלוסייתו. אורכו כ-225 קילומטר, ורוחבו משתנה בין 50 ל-150 קילומטר. אוכלוסייתו מנתה 4,141,955 איש בשנת 2005. שם האי מתייחס לארבעה מחוזות אשר נמצאו בעבר על האי: אווה, טוסה, סנוקי ואיו. המחוזות האלה נקראים היום אהימה, קאגווה, קוצ'י וטוקושימה.