cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוניברסיטת וירג'יניה
מייסד האוניברסיטה, תומאס ג'פרסון, בנוסף להיותו הנשיא השלישי של ארצות הברית, היה גם אדריכל ותכנן רבים מבנייני המוסד ורחבותיו. פרי עמלו זה נחשב למלאכת מופת עד ימינו והאוניברסיטה מוכרת כאתר מורשת עולמית, האוניברסיטה היחידה ביבשת צפון אמריקה שזכתה להכרה זו.
היסטוריה
ב-18 בינואר 1800 התייחס תומאס ג'פרסון, סגן נשיא ארצות הברית, לתוכניות להקים מכללה חדשה, במכתב שכתב למדען הבריטי ג'וזף פריסטלי: "אנו מבקשים להקים בחלקה הצפוני של וירג'יניה, במיקום מרכזי יותר במדינה, אוניברסיטה בעלת תוכנית רחבה ליברלית ומודרנית, אשר תהיה ראויה לתמיכת הציבור, ואשר תהווה מקור משיכה לצעירי מדינות אחרות אשר יבואו לגמוע מגביע הידע ולרקום קשרי ידידות עימנו.". ג'פרסון המשיך וקידם את הקמת האוניברסיטה גם בעת שהיה כבר נשיא ארצות הברית. בווירג'יניה פעלה כבר באותה עת מכללת ויליאם ומרי אשר ג'פרסון היה בין בוגריה, אולם הוא איבד אימון במוסד זה בגלל נטייתו הדתית והעדר תוכניות לימודים במדעים.
אוניברסיטת וירג'יניה פועלת על שטח קרקע שנרכש בשנת 1788 על ידי ג'יימס מונרו, שהיה נשיאה החמישי של ארצות הברית. שטח החווה החקלאית מחוץ לעיר שרלוטסוויל נרכש ממונרו על ידי מועצת המכללה המרכזית בשנת 1817, עת החל מונרו בתקופת כהונתו הראשונה בבית הלבן. בהנחיית ג'פרסון הונחה אבן הפינה לבניין הראשון של המוסד בשנת 1817 וב-25 בינואר 1819 המוסד זכה להכרה כמוסד חינוכי של מדינת וירג'יניה.
בשנת 1824, בנשף חנוכת המוסד, בנוכחות נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון, הרים המרקיז דה לה פאייט כוס לכבוד "אבי" אוניברסיטת וירג'יניה, תומאס ג'פרסון. במרץ 1825 החלו השיעורים הראשונים באוניברסיטה. בעוד שבאוניברסיטאות אחרות של אותה תקופה ניתן היה לבחור באחת משלוש תוכניות לימוד: רפואה, משפטים, או לימודי כמורה, אוניברסיטת וירג'יניה הייתה הראשונה שאיפשרה לתלמידיה להתמחות במגוון מקצועות, בהם: אסטרונומיה, אדריכלות, בוטניקה, פילוסופיה ומדע המדינה. כפי שהסביר ג'פרסון: "מוסד זה יהיה מבוסס על עקרון החופש האינסופי של רוח האדם. כיוון שכאן איננו יראים מללכת אחר האמת למקום שאליו תוליכנו, ואף לסבול טעות כל עוד התבונה חופשייה להילחם בה."
גישה נוספת מעוררת מחלוקת שבה נקטה האוניברסיטה היא כי השכלה גבוהה צריכה להיות מנותקת לחלוטין מדוקטרינה דתית. באחד ממפעלי הבניה הגדולים ביותר בצפון אמריקה באותה תקופה, הוקם קמפוס האוניברסיטה כאשר במרכזו ספרייה ולא כנסייה - דבר שהבליט את ההבדל בין מוסד זה למוסדות השכלה גבוהה אחרים בארצות הברית של אותם הימים, אשר רובם עדיין פעלו בעיקר כמוסדות ללימודי דת. ג'פרסון אף הרחיק לכת ואסר על לימודי תאולוגיה באוניברסיטה. איסור זה פג עם השנים והיום פועלת באוניברסיטה מחלקה ללימודי דת, מן הטובות בארצות הברית. בקמפוס האוניברסיטה אף נחנך בשנת 1890 היכל תפילה, חסר השתייכות דתית, אשר נעדר מתוכניותיו המקוריות של ג'פרסון.
בשנת 1826 הפך נשיאה הרביעי של ארצות הברית, ג'יימס מדיסון, לרקטור האוניברסיטה ובאותה עת התגורר נשיאה החמישי של ארצות הברית, ג'יימס מונרו בשטח הקמפוס והיה חבר במועצת המנהלים של המוסד. שני הנשיאים לשעבר התגוררו במוסד עד מותם בשנות ה-30 של המאה ה-19.
בשנת 1836 נפתח בית הספר להנדסה ולמדעים ישומיים ובכך היה לבית הספר הראשון להנדסה בארצות הברית שפעל בתחום מוסד אוניברסיטאי. עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה אוניברסיטת וירג'יניה האוניברסיטה הגדולה ביותר במדינות הדרום והאוניברסיטה השנייה, אחרי אוניברסיטת הרווארד, בכל ארצות הברית. הלימודים באוניברסיטה נמשכו לאורך כל מלחמת האזרחים, הישג יוצא דופן לאור העובדה כי בסביבתה התרחשו קרבות רבים. בחודש מרץ 1865 צעד גנרל צבא האיחוד ג'ורג' ארמסטרונג קסטר לעיר שרלוטסוויל, אז פנו אליו מורי האוניברסיטה ומנהיגי ציבור ובקשוהו כי יחוס על המוסד. אף שכוחות האיחוד חנו בשטח הקמפוס והותירו נזקים במבנים רבים, הם עזבו את המקום לאחר ארבעה ימים ללא שפיכות דמים והאוניברסיטה שבה לשגרת לימודים. ג'פרסון, אשר היה ספקן באשר לתרומתו של ממשל מרכזי, החליט כי לאוניברסיטת וירג'יניה לא יהיה נשיא. תחת זאת ניהול המוסד יתחלק בין הרקטור לבין מועצת מנהלים (המכונים "מועצת מבקרים" - Board of visitors). בשלהי המאה ה-19 התברר כי מבנה ניהולי זה אינו מסוגל להתמודד עם המשימות המנהליות והתקציביות הכרוכות בניהול האוניברסיטה.
בשנת 1904 מונה אדווין אלדרמן לנשיאה הראשון של האוניברסיטה, לאחר שהתפטר ממשרה זהה באוניברסיטת טוליין. אלדרמן הביא למספר שינויים באוניברסיטה ובמבנה ההשכלה הגבוהה במדינת וירג'יניה. באוניברסיטה הוא יזם לראשונה תוכנית סיוע כספי לתלמידים במימון המוסד, הסיוע כלל הענקת הלוואה לתלמידים עניים. אלדרמן שימש נשיא האוניברסיטה למשך התקופה הארוכה ביותר, 26 שנים עד למותו בשנת 1931. על שמו נקראה ספריית אלדרמן באוניברסיטה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה אוניברסיטת וירג'יניה אחד מ-131 מוסדות להשכלה גבוהה שנטלו חלק בתוכנית להכשרת קצינים של הצי האמריקאי.
בשנת 1957 קיבל חתן פרס נובל ויליאם פוקנר משרת סופר-בית באוניברסיטה והמשיך לעבוד בה עד מותו בשנת 1962. לאחר מותו נתרמו רבים מכתביו לספריית האוניברסיטה. בשנת 2004, עם הירידה החדה במימון המדינה, הייתה אוניברסיטת וירג'יניה לאוניברסיטה הציבורית הראשונה בארצות הברית אשר החלק העיקרי מתקציבה בא ממקורות מימון פרטיים. בשנת 2005 חוקקה מדינת וירג'יניה חוק המגדיל את מידת האוטונומיה שממנו נהנית האוניברסיטה, ואוניברסיטאות אחרות שעיקר תקציבן ממקורות פרטיים.
בשנת 2004, באירועים לציון מאה שנים לתחילת כהונתו של אלדרמן כנשיא האוניברסיטה, הכריז המוסד על תוכנית חדשה לסיוע כספי המבטיח מימון מלא לכיסוי מלוא הוצאות המחיה של תלמידים נזקקים. כמו כן, תלמידים הבאים ממשפחות עניות ביותר יכולים לקבל סיוע של עד 44,000 דולר בשנה לצורכי מחייתה של משפחה בת ארבע נפשות, בנוסף לכיסוי מלא של הוצאות הלימוד. זוהי תוכנית הסיוע הכספי הראשונה בארצות הברית לתלמידים נזקקים באוניברסיטה ציבורית, המכסה את מלוא הוצאות המחיה בנוסף לשכר הלימוד.
פעולה ישירה
מטרות הפעולה הישירה הן:
היסטוריה
פעולות ישירות נעשו, קרוב לוודאי, לאורך כל ההיסטוריה, אך התאוריה של פעולה ישירה התפתחה בעיקר בהקשר של מאבקי עובדים. בספרו משנת 1920, "פעולה ישירה", הציב ויליאם מלור את הפעולה הישירה במאבק בין העובד למעסיק על השליטה "על החיים הכלכליים של החברה". מלור הגדיר את הפעולה הישירה כ"שימוש בסוג מסוים של עוצמה כלכלית על מנת להבטיח את התוצאה המבוקשת על ידי אלו שמחזיקים בעוצמה זו". מלור תיאר את הפעולה הישירה כשיטה של העובדים ושל המעסיקים גם יחד ומסיבה זו כלל בהגדרתו גם השבתה וקרטל, כמו גם שביתה וסבוטז'. האנרכיסטית האמריקאית, וולטרין דה קלייר, הגנה על הפעולה הישירה וקישרה אותה למאבק למען זכויות אזרח:
באמצע המאה ה-20 התרחב התחום של פעולה ישירה, אף שמשמעות המושג ככל הנראה הצטמצמה. מרבית המאבקים למען שינוי חברתי (כגון המאבק למען זכות הצבעה לנשים, שיפור תנאי העסקה וסביבתנות) כוללים בתוכם לפחות סוגים מסוימים של פעולות ישירות אלימות ולא-אלימות.
התנועה למען פירוק הנשק הגרעיני השתמשה בפעולה ישירה, במיוחד בשנות ה-80 של המאה ה-20. קבוצות רבות שהתנגדו להכנסת טילי שיוט אל תוך בריטניה, אימצו טקטיקות של פריצה והתבצרות בבסיסי חיל האוויר של ארצות הברית, חסימת כבישים על מנת למנוע תנועה של שיירות צבאיות, הפרעה לעבודות בנייה הקשורות לפרויקטים צבאיים ועוד. בארצות הברית, הפגנות המוניות נגד שימוש באנרגיה גרעינית, נשק והתערבות צבאית לאורך כל העשור, הובילו לאלפי מעצרים. קבוצות רבות גם הקימו "בסיסי שלום" קבועים-למחצה מחוץ לבסיסי חיל האוויר.
הפגנות נגד הגלובליזציה זכו לפרסום רב בשנת 1999, כאשר אילצו את ארגון הסחר העולמי לסיים את כינוסו מוקדם מהמתוכנן, באמצעות שימוש בשיטות של פעולה ישירה כגון חסימת כבישים ופגיעה ברכוש של רשתות תאגידים רב-לאומיים.
אחת מהפעולות הישירות הגדולות ביותר התרחשה בשנת 2003 בסן פרנסיסקו, יום לאחר תחילתה של מלחמת עיראק. 20,000 איש הפגינו ברחובות, ולמעלה מ-2,000 אנשים נעצרו בפעולות של קבוצות זיקה, באזור בו נמצאים תאגידים הקשורים לצבא, כגון תאגיד בכטל.
פעולות ישירות התרחשו גם בהיקף קטן יותר. הפליט סאלים רמבו ניצל מהחזרתו מבריטניה לקונגו, כאשר אדם אחד עמד בתוך המטוס, וסירב לשבת. לאחר עיכוב של שעתיים בטיסה, האיש נעצר, אך הטייס סירב לטוס כל עוד רמבו נמצא על המטוס. סאלים רמבו שוחרר בסופו של דבר ממשמורת המדינה, וכיום הוא אדם חופשי.
פעולה ישירה לא-אלימה
פעולה ישירה לא-אלימה היא פעולה ישירה שאינה מתבססת על טקטיקות אלימות. כתביו של מהטמה גאנדי בנושא הסאטיאגראהא (כוח האמת) היוו השראה לרבים מחסידי הפעולה הישירה הלא-אלימה, על אף שהשימוש בפעולה ישירה לא-אלימה לא מרמז בהכרח על מחויבות אידאולוגית לפציפיזם. ב-1963 מנהיג מאבק האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות בארצות הברית, מרטין לותר קינג, תיאר את מטרתה של הפעולה הישירה הלא-אלימה במכתבו מהכלא בברמינגהאם: "פעולה ישירה לא אלימה שואפת ליצור משבר ולייצר מתח שכזה, עד כדי כך שקבוצה אשר סירבה לפתוח במשא ומתן תהא מחויבת להתעמת עם הנושא המדובר. היא מחפשת לעשות דרמטיזציה לנושא כך שלא יהיה אפשר עוד להתעלם ממנו".
בקרב העוסקים בפעולה ישירה עולה לדיון השאלה האם גרימת נזק לרכוש, בניגוד לפגיעה באנשים או בעלי-חיים, נחשבות לאלימות. דיון זה מתעורר, למשל, בתגובה לפעולות של קבוצות כגון החזית לשחרור כדור הארץ, החזית לשחרור בעלי החיים ואנרכיסטים נגד הגדר. קבוצות אלו משתמשות בשיטות של סבוטז' והשחתת רכוש במסגרת פעולות ישירות. על אף שפעולות כאלו הן סוג של אלימות, התומכים בפעולות אלו מגדירים אלימות כפגיעה המכוונת כלפי אנשים או בעלי-חיים, ולא כלפי רכוש. מלבד זאת, הם טוענים שהרכוש שנפגע מייצג אלימות או מנוצל למען פעולות אלימות בעצמו.
פעולה ישירה לא-אלימה בישראל
השימוש המסיבי הראשון בפעולה ישירה בישראל, לא היה מוצהר. אנשי "גוש אמונים" עלו לקרקע ביהודה והשומרון בניגוד להוראות הממשלה, ועם הזמן פעלו להכשיר את חלק מהיישובים ככל הניתן (דפוס המאפיין את מפעל ההתנחלות עד ימינו אלה). פעולה ישירה מוצהרת החלה בקבוצות שמאל רדיקלי כגון קבוצת "אנרכיסטים נגד הגדר", וקבוצות למען זכויות בעלי חיים ואיכות הסביבה, כגון "פעולה ירוקה" ו"מאבק אחד". דוגמה למאבק בו נעשה שימוש בפעולה ישירה לא-אלימה הוא המאבק נגד כביש חוצה ישראל, במהלכו ניסו פעילים לשבש את עבודות הבנייה של הכביש. בשנת 2005 שבו קבוצות ימין להשתמש בטקטיקה זו, בעיקר במסגרת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות, במהלכה חסמו הפעילים כבישים, נעלו שערים של בתי ספר, התבצרו במקומות שיועדו לפינוי ועוד.
מחקרים השוואתיים בתקשורת המונים ובמדעי המדינה בישראל מראים על יעילות השיטה, דבר המעודד עלייה במחאה וירידה בהשתתפות הממוסדת.
פורטלנד (מיין)
פורטלנד (באנגלית: Portland) היא העיר הגדולה ביותר במדינת מיין שבארצות הברית.
פורטלנד נמצאת בצפון-מזרח ארצות הברית, ליד בוסטון שבמסצ'וסטס וליד פורטסמות' ומנצ'סטר שבניו המפשייר. בשנת 1820, כאשר מיין הפכה למדינה, הוכרזה פורטלנד כבירתה עד לשנת 1832, אז הבירה עברה לאוגוסטה.
היסטוריה
האירופאי הראשון שניסה להתיישב במקום היה הספן האנגלי קפטן כריסטופר לווט, שקיבל מג'יימס הראשון, מלך אנגליה, שטח של 6,000 אקרים (24 קמ"ר) על מנת לייסד בהם התיישבות קבועה במפרץ קסקו. לווט רצה לקרוא למקום בשם "יורק", כשם עיר הולדתו - יורק, אנגליה. לווט נסע לאנגליה בשביל לנסות לגייס תמיכה במפעלו, אפילו כתב ספר ("המסע לאנגליה החדשה"), אך מאמציו לא הצליחו. הוא מת בדרך חזרה למיין, וגופתו נקברה בים.
פעולת ההתיישבות הבאה (והראשונה) במקום הייתה ב-1633, אז הקימו ג'ורג' קליב וריצ'רד טאקר כפר בשם "קסקו". ב-1658 לקחה מושבת מפרץ מסצ'וסטס אחריות על האזור, ושינתה את שם הכפר לפלמות, על שם פלמות, אנגליה. אובליסק הנמצא בסוף רחוב הקונגרס בעיר מנציח את ארבעת שמותיה של העיר מאז הקמתה.
בשנת 1676 הכפר נהרס לחלוטין על ידי שבט האבנקי במהלך מלחמת המלך פיליפ. ב-1678 נבנה הכפר שוב, ואיתו נבנה במקום מבצר, ה"פורט לויאל". בשנת 1690 שוב נחרב הכפר במהלך מלחמת המלך ויליאם על ידי 400-500 צרפתים ואינדיאנים בקרב על פורט לויאל. העיר נותרה נטושה עד להסכם פורטסמות' ב-1713.
ב-18 באוקטובר 1775, במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הופצץ הכפר על ידי חיל הים המלכותי במשך 9 שעות. כתוצאה מכך 400 בתים נחרבו, אדם אחד מת ואחד נפצע.
בתקופה שאחרי המלחמה, חלק של פלמות' הנקרא "הצוואר של פלמות", התפתח כנמל והחל לצמוח במהירות כמרכז ספנות. ב-1786 ייסדו תושבים מפלמות יישוב נפרד ב"צוואר של פלמות'" וקראו לו פורטלנד.
בשנת 1820 נהייתה מיין למדינה, ופורטלנד נבחרה לבירתה. ב-1832 נבחרה אוגוסטה לבירת מיין במקום פורטלנד.
ב-1851 העבירה מיין חוק המגביל מכירת אלכוהול רק ל"מטרה רפואית, מכנית או לתעשייה". לאחר מכן החוק נודע בשם חוק מיין, ו-18 מדינות אחרות החליטו במהירות להעבירו גם אליהם. פורטלנד הייתה מרכז למחאה על החוק. המחאה הגיעה לשיאה ב-2 ביוני 1855 במהומות שנודעו כמהומות הרום בפורטלנד. בין 1,000-3,000 איש הפגינו נגד ראש העיר ניל ס. דאו. דאו אישר קנייה של "אלכוהול רפואי ומכני" בהיקף של 1,600$, והמפגינים האמינו שמדובר בקנייה לשימוש פרטי. כשהמפגינים סירבו להתפזר, הורה דאו לפתוח באש, וכתוצאה מכך אדם אחד נהרג ו7 אחרים נפצעו. למרות ההפגנות והמחאה, החוק התקבל ב-1856.
ערים תאומות
לעיר פורטלנד 4 ערים תאומות:
אוסאמה בן לאדן
שנותיו הראשונות
אוסאמה בן לאדן נולד בריאד למשפחה ערבית עשירה, בעלת קונצרן בנייה ענק "קבוצת בן לאדן". אביו, מוחמד בן לאדן, הגיע בילדותו מאזור חצרמוות שבתימן לג'דה שבסעודיה. אמו חמידה, אותה הכיר אביו בשנת 1956 במהלך נסיעת עסקים לסוריה, הייתה ממשפחה עלאווית מעיר החוף הסורית לטקיה. חמידה הייתה האשה העשירית של אביו, שנישא לעשרים ושתיים נשים בסך הכל (לארבע במקביל כל פעם) מהן נולדו לו למעלה מחמישים ילדים. הוריו התגרשו זמן קצר לאחר לידתו ואוסאמה היה ילדם המשותף היחיד. אוסאמה גדל בבית אמו שנישאה שנית לאחד מעובדי אביו, ונולדו לה ארבעה ילדים מנישואים אלה. כאשר אוסאמה היה בן 13 נהרג אביו בתאונת מסוק, והוא זכה בירושה של 80 מיליון דולר.
אוסאמה גדל בג'דה, שם למד בבית ספר יוקרתי, חילוני יחסית למקובל בסעודיה, שבו למדו זרים רבים. באותה תקופה הגיעו לסעודיה פעילי ארגון האסלאם הסוני הקיצוני, "האחים המוסלמים", שנמלטו ממצרים וסוריה, וחלקם עבדו בתור מורים. בהשפעת מוריו אלה, התעניין ועסק רבות בנושאים הקשורים לדת האסלאם הסוני. הוא הושפע במיוחד מדעותיו של מורהו הרוחני עבדאללה עזאם, שהפך גם לשותפו לדרך, והיה טרוריסט פלסטיני ומוסלמי סוני קיצוני, שדגל גם באסלאמיזם. ב-1974 נשא לאשה את בת דודתו מצד אמו. ב-1976 החל ללמוד באוניברסיטת המלך עבדול עזיז שבג'דה מנהל עסקים וכלכלה (יש דיווחים על תחומי לימוד שונים כדוגמת הנדסה אזרחית).
פעילותו באפגניסטן, הקמת אל-קאעידה ופריסת רשת הטרור העולמי
ב-1979 התחוללו מספר מאורעות שהשפיעו על עמדותיו של בן לאדן. מאורע אחד הוא הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, שעוררה התנגדות אפגנית רבה בתמיכתם של מוסלמים מרחבי העולם שראו במאבק חלק מהג'יהאד נגד הכופרים. הם נהנו גם מתמיכת ארצות הברית, שראתה בפלישה הפרת האיזון במלחמה הקרה. המאורע השני היה השתלטות קיצונים מוסלמים על מסגד אל-חראם במכה תוך חטיפת בני ערובה רבים ודרישה להחמרה בהקפדה על חוקי הדת, שגררה תגובה חריפה מצד השלטונות הסעודים. בן לאדן רצה להתגייס לעזרת הלוחמים באפגניסטן וראה בחומרה את פעולות הממשלה בסעודיה.
ב-1981 הגיע לעיר פשאוור שבפקיסטן, והתיישב בה באופן קבוע ב-1986. הוא סייע לכוחות אפגניים בלחימה נגד ברית המועצות ונאמניה בעיקר על ידי גיוס כספים לשיקום פליטים, וסלילת כבישים ומקלטים למורדים. ידוע כי ב-1987 השתתף בקרב ליד העיר ג'אג'י וכנראה בקרב בג'לאלאבאד (כנגד הממשלה שהסובייטים השאירו לאחר נסיגתם), אך אין מידע ודאי על קרבות אחרים.
באותה תקופה התקרב מאוד למורהו הרוחני עבדאללה עזאם ולרופא המצרי איימן א-זוואהירי, עמם הקים את ארגון הטרור אל-קאעידה (שפירושו בין היתר "בסיס"). ייחודו של אל-קאעידה לעומת ארגוני טרור אחרים היה בכך שנוסד מתוך ראייה מערכתית של מאבק עולמי. לצד הסיוע ללחימה באפגניסטן הוא נועד לביצוע פעולות ראווה של טרור בהיקף רחב כדי לעורר תסיסה, לגייס המונים ולגרום לשינוי רב עצמה בעולם המוסלמי.
לאחר נסיגת הסובייטים חזר בן לאדן לסעודיה ונאבק נגד השלטון המלוכני הסעודי ונגד המעורבות האמריקנית בסעודיה, ובפרט שהייתם באזור של הכוחות האמריקאים שהגיעו עקב מלחמת המפרץ. לאחר מלחמת המפרץ גורש בן לאדן מסעודיה וברח לסודאן. שם בחסות המשטר האסלאמי בראשות עומר אל-בשיר שהושפע מאיש האחים המוסלמים חסן א-תראבי, ובעזרת ההון שירש, טיפח את אל-קאעידה, שנועד כעת בעיקר לביצוע פעולות טרור רחבות היקף נגד ארצות הברית ובעלות בריתה. הארגון ריכז את יוצאי מלחמת אפגניסטן. לאחר לחץ אמריקני (בעקבות פעילות מודיעינית ישראלית על מחנות האימונים למחבלים בסודאן) גרשה סודאן בשנת 1996 את בן לאדן. הוא עבר לאפגניסטן, שם ביסס את ארגונו תחת משטר הטליבאן.
ארצות הברית רואה בו אחראי (בחלק מהמקרים הייתה גם נטילת אחריות מצדו) לפיגוע במגדלי התאומים בפברואר 1993, להריגתם של 19 חיילים אמריקאים בערב הסעודית ב-1996, לפיצוץ בשגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה ב-1998 ולפיגועי 11 בספטמבר 2001.
אידאולוגיה וביקורת על המערב
מטרתו העיקרית של בן לאדן הייתה להשפיע על דעותיהם של מאות מיליוני מוסלמים, ולגייס רבים ככל האפשר לשורות אל-קאעידה, אם באופן ישיר ואם באופן עקיף באמצעות תמיכה ודעת קהל אוהדת. לצורך כך עשה בן לאדן שימוש רב במושגים בעלי משמעות היסטורית ורגשית חזקה ביותר עבור מוסלמים, כגון "צלבנים" ו"ג'יהאד" וקידם את האסלאמיזם. הוא הטיף לפעולות טרור ולאלימות בשל צורך ברור ומיידי להגן על קודשי האסלאם, תוך הצגת המוסלמים כקורבנות של מדינות המערב. חלק מפעולות הטרור והאלימות שביצע היו לשם הוכחה שניתן להכריע את אויבי האסלאם, שלכאורה חזקים וחסינים מפגיעה, כגון ארצות הברית, רוסיה וישראל. פיגועי הטרור, להשקפתו, מוכיחים את פגיעותן וחולשתן של מדינות המערב, שנובעות מחוסר אמונתן באסלאם. בנוסף לתכלית הפסיכולוגית העומדת בבסיס דרך האלימות והטרור, הציב בן לאדן מטרה יסודית נוספת: "טיהור" הערים הקדושות מכה ואל-מדינה, "הנמצאות תחת כיבוש אמריקני", וכן "טיהור" אדמת הקודש של אל-אקצא, ה"כבושה על ידי ישראל". חלק עיקרי מפעילותו האידאולוגית הוקדש להסתה לשנאה בין־דתית, בין המאמינים באסלאם לבין כל המאמינים בדתות אחרות או חסרי אמונה דתית (כולם נחשבים ל"כופרים" על פי האסלאם). דוגמה להסתה נגד היהודים ניתן למצוא בנאומו של בן לאדן במאי, 2002, אשר הופץ באמצעי התקשורת, בו אמר: "המלחמה היא בינינו לבין היהודים. כל מדינה שהולכת בדרכם של היהודים צריכה להאשים רק את עצמה". כך תפסו ישראל, היהודים, והסכסוך הישראלי-ערבי חלק נכבד בהסתה של בן לאדן, אולם לא הפכו ליעדים מרכזיים לפעולות הטרור של אל-קאעידה.
כרבים אחרים ממתנגדי המערב, נהג בן לאדן להשתמש בביקורתם העצמית של אנשי המערב על החברה המערבית, במסגרת התקפותיו המילוליות נגד המערב. כך, למשל, בנאום שנשא ב-19 בינואר 2006 הזכיר את הספר המדינה הנוכלת: מדריך למעצמה היחידה בעולם מאת ויליאם בלום, שיצא לאור בשנת 2000 ואשר מותח ביקורת על מדיניות החוץ של ארצות הברית בזמן המלחמה הקרה ולאחריה.
מאמצי המערב ללכידתו
המאמצים ללכוד את בן לאדן החלו עוד לפני פיגועי 11 בספטמבר, בימי הנשיא ביל קלינטון, בעקבות הפיגוע בשגרירויות ארצות הברית במזרח אפריקה. קלינטון הורה לכוחותיו לעוצרו ואישר שימוש בנשק קטלני אם הדבר לא יתאפשר. ב-20 באוגוסט 1998, במסגרת "מבצע השגה אינסופית" ("Operation Infinite Reach"), עליו פיקד גנרל הנחתים אנתוני זיני, שיגר הצי האמריקני, כפעולת תגמול לפיצוץ שגרירויות ארצות הברית בקניה וטנזניה על ידי אל-קאעידה ב-7 באוגוסט אותה שנה, 75 טילי שיוט נגד מחנות של אל-קאעידה באפגניסטן, בין היתר במטרה להרוג את בן לאדן. בנוסף ביצעו ספינות הצי האמריקני אשר בים הערבי ירי של טילי שיוט כנגד מפעל החשוד שהוא מייצר נשק כימי בסודאן. במהלך התקיפות נהרגו כשלושים מחבלים בסודאן ובאפגניסטן, אולם בן לאדן עזב את המחנות מספר שעות קודם לכן. לאחר פיגועי 11 בספטמבר נקב הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בשמו של אוסאמה בן לאדן כחשוד העיקרי והודיע לעם האמריקאי להתכונן למלחמה. ב-7 באוקטובר 2001 פתחה ארצות הברית במלחמת אפגניסטן, שמטרתה הפלת המשטר האסלאמי הקיצוני של שלטון הטליבאן וחיסול בסיסי הטרור שם (בעיקר של אל-קאעידה).
כוחות צבא ארצות הברית ניהלו מצוד רחב היקף אחר בן לאדן. במהלך המצוד נהרגו או נעצרו רבים מפעילי הטרור של אל-קאעידה, ובהם בני משפחתו של בן לאדן. מדי פעם הגיעו אותות חיים מבן לאדן, בצורת קלטות וידאו או אודיו, שהופצו בעיקר לרשת החדשות אל-ג'זירה או הועלו ישירות לאינטרנט, ובהן קרא להמשך המלחמה בארצות הברית ובבעלות בריתה, ככה היה כאשר בן לאדן פרסם קלטת וידאו בה לעג לנשיא ארצות הברית בוש הבן, על אף מטרתו ההפוכה הדבר עזר לבוש הבן להיבחר ונחשב כ"הפתעת אוקטובר" בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004.
האמריקנים הציבו על ראשו פרס כספי גדול, בתחילה של 25 מיליון דולר וב-2007 הוכרז על הגדלת הפרס לסכום של 50 מיליון דולר. למרות סכומי הכסף הגבוהים שהוכרזו על ראשו, דומה היה כי בן לאדן הצליח להיעלם מעל פני האדמה מבלי להותיר כל זכר.
המבצע לחיסולו והשלכותיו
בן לאדן חוסל ב־2 במאי 2011, במהלך מבצע התנקשות בחייו, שנקרא "מבצע חנית נפטון". במבצע זה, פשטו לוחמי הכוחות המיוחדים של הצי האמריקני, "צוות 6 של אריות הים", על אחוזה פרטית מבוצרת שבה הסתתר בן לאדן, לא רחוק מהאקדמיה הצבאית לקצינים של פקיסטן בעיר אבוטאבאד, 50 ק"מ צפונית לאיסלאמאבאד, בירת פקיסטן. זהות גופתו של בן לאדן אושרה הן על ידי הלוחמים בשטח, והן באמצעות בדיקת DNA. הכוחות האמריקאיים הודיעו, כי גופתו נטמנה בים, כחלק ממכלול שיקולים, שאחד מהם היה למנוע הפיכת מקום קבורתו למוקד עלייה לרגל. זמן קצר לאחר מותו נטען, כי סגנו של בן לאדן, איימן א-זוואהירי, הוכרז כמחליפו בראש ארגון הטרור אל-קאעידה.
משפחתו
בן לאדן היה נשוי לארבע או חמש נשים וידוע על עשרים ילדים שנולדו לו. חלק מילדיו היו מעורבים בפעילות טרור. אשתו הראשונה נג'ווה גאנם ובנם עומר פרסמו ספר אוטוביוגרפי על החיים בצילו.
קולה בוף, שהייתה מאהבת שלו בין 1996 ל-1998, עת תכנן וביצע את הפיגועים בקניה ובטנזניה, סיפרה כי החזיק בה בניגוד לרצונה, הכה אותה, אנס אותה, וכלא אותה במשך עשרה חודשים במלון במרוקו. כמו כן, טענה שהייתה לו שפחת מין אחרת, שכלא בחדר במלון בפקיסטן, לסיפוק צרכיו המיניים. בוף אף כתבה ספר על קורותיה עם בן לאדן, בשם "יומנה של נערה אבודה", בו תיארה את התעללויותיו בה ואת צרכיו המיניים יוצאי הדופן.
The Boys
רקע
בטקס פרסי ה-VMA שנערך בספטמבר 2012 אישרה מינאז' כי היא מתכננת להוציא בשבוע לאחר מכן את הסינגל הראשון מההוצאה המחודשת לאלבום האולפן השני שלה, "Pink Friday: Roman Reloaded – The Re-Up". ב-10 בספטמבר פרסמה מינאז' את שם השיר ואישרה כי תשתתף בו זמרת נוספת. השיר יצא לאור ב-13 בספטמבר להורדה דיגיטלית דרך חנות ה-iTunes.
השיר מבוסס על שיר של קאסי בשם "Money on Love", שהיה אמור לשמש כסינגל השני מאלבום האולפן השני שלה, אך מסיבות לא ידועות הוצאת האלבום נדחתה והשיר הושמע למינאז', שבחרה להשאיר את הקולות שהקליטה קאסי לשיר ולכתוב מחדש את הבתים. השיר נכתב במשותף על ידי אוניקה מאראג', ג'ונאס ג'ברג, ז'אן בפטיסט, ליליאנה סלדנה, ואנג'ולי פרסוד.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר בוים על ידי קולין טילי, שהיה אחראי גם על הקליפ לשיר "I Am Your Leader" של מינאז'. הקליפ פורסם בערוץ היוטיוב של מינאז' ב-18 באוקטובר 2012. צילומי הקליפ ערכו יומיים, כאשר ביום הראשון צולמו הסצנות בהן מופיעה קאסי, וביום השני צולמו הסצנות בהן מופיעה מינאז'. סרטון מאחורי-הקלעים המתאר את צילומי הקליפ פורסם באתר Vimeo ב-3 באוקטובר 2012.
יחסי אלג'יריה–ישראל
יחסי אלג'יריה-ישראל הם היחסים שבין אלג'יריה וישראל. בין שתי המדינות אין יחסים דיפלומטיים רשמיים והיחסים בין שתי המדינות מתוחים על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי, ועל רקע היות אלג'יריה תומכת עיקרית בעמדה הפלסטינית.
היסטוריה
אלג'יריה מעולם לא הכירה בישראל, ובשנת 1967 במהלך מלחמת ששת הימים שלחה כוח סמלי להילחם לצד מצרים.
ביולי 1968 חטפו טרוריסטים מטוס אל על שהמריא מרומא והנחיתו אותו באלג'יריה. במשך שבועות ארוכים ניהלה ישראל משא ומתן מול אלג'יריה במטרה להביא לשחרורם של הנוסעים, ולאחר כ-40 יום ותחת לחץ כבד של מדינות העולם שוחררו הנוסעים לישראל.
באוגוסט 1970 הגיע לישראל מפקד המשטרה החשאית באלג'יריה בלוויית אזרח אלג'ירי נוסף. השנים עוכבו במעצר מנהלי מיד עם כניסתם לישראל.
במלחמת יום הכיפורים שלחה אלג'יריה חיל משלוח גדול שהועמד לרשות צבא מצרים במלחמתו נגד ישראל. חיל המשלוח כלל שלוש טייסות יירוט ותקיפה, ארטילריה וכוחות קרקעיים. בנוסף סייעה למצרים כלכלית באמצעות העברת מטבע חוץ למימון המלחמה נגד ישראל ורכש צבאי.
בניגוד להתקרבות שהפגינו מדינות צפון אפריקה כלפי ישראל בשנות ה-90 בעקבות תהליך אוסלו, נשארה אלג'יריה קרה ביחסה לישראל וסירבה להכיר בה או להידבר עמה. בעת הלווייתו של מלך מרוקו חסן השני ביולי 1999 נפגשו ראש הממשלה דאז אהוד ברק ונשיא אלג'יריה בפעם הראשונה ונידונה האפשרות לחימום היחסים, אך זמן קצר לאחר מכן עם פרוץ האינתיפאדה השנייה הפסיקה אלג'יריה את השיחות.
ב-1999 התקיימו קשרים לא רשמיים בין אלג'יריה לישראל, בין השאר לשם קבלת סיוע בהקמת יחידה לאבטחת אישים.
במהלך אולימפיאדת טוקיו 2020 החליט הג'ודוקא האלג'ראי, פתחי נורין, לפרוש מהסיבוב הראשון של טורניר הג'ודו על מנת להימנע מלהתמודד מול הג'ודוקא הישראלי, טוהר בוטבול, בסיבוב השני, ובעקבות כך הוחלט להשעותו מהאולימפיאדה ומהכפר האולימפי. בעקבות מקרה זה הוחלט להשעות את פתחי נורין למשך 10 שנים מהמשחקים. בתגובה לעונש צוטט פתחי נורין באומרו: "אני בהלם. לא ציפיתי שהעונש יהיה כל כך כבד".
הפרעת תנועה
הפרעת תנועה היא חוסר היכולת לבצע תנועה תקינה או הופעת תנועות בלתי רצוניות. חלק מהפרעות התנועה חמור מספיק כדי להיות מוגדר כלקות. הפרעות תנועה יכולות להיות תוצאה של פגם מולד, מחלה (תורשתית, זיהומית או אחרת), פציעת מאמץ חזרתי, תוצאה של חבלה, תאונת צלילה או תופעת לוואי של תרופה.
סוגי הפרעות תנועה
באופן גס ניתן לסווג הפרעות תנועה להפרעות תנועה היפוקינטיות ולהפרעות תנועה היפרקינטיות. ניתן להוסיף ולסווג אותן להפרעת תנועה על רקע אורגני או להפרעת תנועה מושרית טיפול תרופתי (כלומר: שהיא תופעת לוואי של טיפול תרופתי).
הפרעת תנועה מושרית טיפול תרופתי
הפרעת תנועה זו היא מחלה משנית שנוצרה עקב נטילת תרופה לטיפול במחלה הראשונית. אולם, אם התרופה לטיפול במחלה הראשונית גרמה לשינוי פיזי במרכיבי מערכת העצבים המרכזית עקב חשיפה ממושכת, תיחשב הפרעת התנועה כאורגנית ולא כמושרית טיפול תרופתי. הפרעת תנועה מושרית טיפול תרופתי תקרא "אקוטית" אם הופיעה לראשונה בסמוך לנטילת התרופה, ו"טרדיב" אם הופיעה יותר מחצי שנה לאחר נטילת התרופה.
דוגמאות: חלק מהאנשים שטופלו בתרופות אנטיפסיכוטיות, שחוסמות את קולטן הדופאמין במערכת העצבים המרכזית למשך תקופה ארוכה, כגון חולי סכיזופרניה, פיתחו מחלה משנית בשם טרדיב דיסקינזיה, שהיא הפרעת תנועה היפרקינטית. בדומה לכך, גם חולי פרקינסון בשלב מתקדם, שטופלו במשך תקופה ארוכה במולקולת האם של הדופאמין (לבודופה) נמצאים בסיכון לפתח טרדיב דיסקינזיה.
הפרעות תנועה היפרקינטיות
בהפרעה זו סובל החולה מתנועתיות יתר או מתנועה לקויה.
סם צ'אן
סם צ'אן (בסינית 深圳河) או נהר שנג'ן הוא נהר סיני בצפון חצי האי קאולון, הונג קונג. הנהר משמש כגבול טבעי בין האי לסין עצמה.
נהר זה כמו שאר שטח הטריטוריות החדשות שבהונג קונג, הוחכר לבריטים בשנת 1860 בועידת פקין. הוא שוכן בצדה המערבי של העיר שנג'ן ומקורו הוא נהר הווטונג שאן.
יחסי דנמרק–עיראק
יחסי דנמרק-עיראק הם היחסים הבילטרליים בין דנמרק לבין הרפובליקת העיראקית.
ב-21 במרץ 2003, החליט הפרלמנט הדני לתמוך בפעולה צבאית אמריקאית בעיראק ואף סייעה לארצות הברית בעזרת תרומת נשק ימי למלחמה.
ב-2006, הודיע שר התחבורה העיראקי, סלאם אל-מלכי, על הקפאת היחסים הכלכליים עם חברות דניות ונורווגיות במחאה על קריקטורות מעליבות על עיראק שפורסמו בעיתוני המדינות.
האוכלוסייה העיראקית בדנמרק מונה סביב ה-29,600 עיראקים וכמה ארגונים עיראקים פועלים כיום בקופנהגן.
יחסים דיפלומטים
דנמרק מחזיקה בשגרירות בבגדאד, משרד מסחר בבצרה וקונסוליה בארביל. מאידך, עיראק מחזיקה בשגרירות בקופנהגן.
אריזה משפחתית
אריזה משפחתית (באנגלית: Family Matters, בתרגום חופשי לעברית: ענייני משפחה) היא קומדיית מצבים אמריקנית פופולרית, ששודרה בין השנים 1998–1989, וכללה תשע עונות שידור. הסדרה הופקה בשתי העונות הראשונות על ידי חברת לורימר ולאחר מכן על ידי האחים וורנר, עבור רשת ABC, ובמהלך העונה האחרונה עברה לשידור ברשת CBS. בישראל התוכנית שודרה בערוץ הילדים ובשידורים חוזרים.
במקור, הסדרה הייתה סדרת בת של התוכנית קרובים רחוקים מאוד והתמקדה בחייהם של בני משפחת וינסלו, תושבי העיר שיקגו - האב קרל (שוטר), האם הארייט, הבן הגדול והמרדן אדי, הבת החכמה לורה והבת הקטנה ג'ודי. בביתם התגוררו גם אמו המתוחכמת של קרל, אסטל, ואחותה של הארייט - רייצ'ל עם בנה הקטן ריצ'י. אך הדמות הידועה ביותר בסדרה הייתה דמות השכן הגאון והמגושם - ה"חנון" האולטימטיבי - סטיב ארקל (ג'ליל וייט).
דמויות ועלילה
דמותו של ארקל נועדה לבצע הופעת אורח אחת בלבד (במהלך העונה הראשונה) - אבל הפכה לדמות קבועה ומרכזית, בזכות ההתלהבות שעוררה. הפרקים החלו לעסוק בעיקר בדמותו של ארקל - אהבתו הנכזבת ללורה, המצאותיו ההרסניות, וביקוריו התכופים בבית משפחת וינסלו.
דמויות קבועות נוספות היו חברו הטיפש של אדי - וולדו ג'ראלדו פאלדו (שון הריסון), וחברתה הטובה ביותר של לורה - מקסין (שרי ג'ונסון).
במהלך העונה הרביעית, לורה וחברה דאז טד הכירו לסטיב את בת דודתו של טד - מיירה בוטרוס בוטרוס מונקהאוס (מישל תומאס) - נערה מושכת, שהתאהבה בסטיב. סטיב ומיירה הפכו לזוג, אך סטיב המשיך לאהוב את לורה - ובמהלך העונה האחרונה הם התארסו. מיירה ראתה בלורה מתחרה רומנטית, ולכן שנאה אותה במיוחד.
סטיב פיתח מספר המצאות מרשימות, והעיקרית שבהן הייתה "תא השינוי", שאיפשר לו להפוך לדמות מוצלחת ומושכת יותר, בשם סטפן ארקל, כדי להרשים את לורה. אדי נרשם לאקדמיה לשוטרים, ואחז בחברה קבועה בשם גרטה (תמי טאונסנד). קרל והארייט אימצו ילד קטן שכונה 3J (אורלנדו בראון). מרטל ארקל, בת דודתו של סטיב מבילוקסי, מיסיסיפי (הדרום הצבעוני של ארצות הברית) הייתה מאוהבת קשות באדי.
"אריזה משפחתית" היא הסדרה הקומית המצליחה ביותר שעוסקת במשפחה אפרו-אמריקנית (שחורה), לצד "משפחת ג'פרסון" (The Jeffersons) ו"משפחת קוסבי" (The Cosby Show).
צוות שחקנים
ג'ו־מארי פייטון הופיעה ב־3 שמות במהלך 9 העונות: ג'ו־מארי פייטון־פראנס, ג'ו־מארי פייטון וג'ו־מארי פייטון־נובל.
מכשפת (DC קומיקס)
מכשפת (באנגלית: Enchantress) היא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס ליגת הצדק האפל ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Strange Adventures #187 מאפריל 1966, ונוצרה על ידי הכותב בוב הייני והמאייר הווארד פרסל. דמותה שימשה גם כגיבורת-על וגם כנבלת-על.
מכשפת היא האלטר אגו של ג'וּן מוּן, אמנית עצמאית שהוזמנה למסיבת תחפושות בטירה עתיקה. היא נתקלה בחדר סודי שבו ישות קסומה ובלתי ידועה העניקה לה כוחות קסם כדי ללחום בנוכחות רעה ברחבי הטירה. באומרה את השם "מכשפת", היא עוברת שינוי צורה ומצליחה להביס מינוטאור בנבכי הטירה. אולם, בהופעתה הבאה מעל דפי הקומיקס, המכשפת מתוארת כדמות תועה הנלחמת בסופרגירל, שמנסה למנוע ממנה להשיג אומניפוטנטיות ולבטל את כוחות-העל בכדור הארץ. הצד הרשע שבה משתלט עליה, והמכשפת ממשיכה ללחום נגד הטובים בקבוצת "הנבלים הנשכחים".
בהמשך, מכשפת מגויסת ליחידת המתאבדים של אמנדה וולר. אט אט היא מאבדת שליטה על כוחות הכשף שלה, ומאדאם קסנדו עוזרת לה להשתלט עליהם חזרה. היא עוזבת את יחידת המתאבדים מסיבות שאינן ידועות, ומתגלה רק לאחר 11 שנים בבית חולים פסיכיאטרי בניו ג'רזי. היא מסרבת בתחילה לעזור לגיבורי-העל בלחימתם בכוחות השאול, אך דדמן משתלט עליה ומפעיל עליה מניפולציה כדי לעזור להם. אישיותה של המכשפת נרצחת בידי פאוסט כאמצעי אחרון להצית את להבות השאול, וכתוצאה מכך ג'ון נותרת במצב קטטוניה. פאוסט מצליח להשיב לה את אישיות המכשפת לאחר שהתברר שרצח סוקובוס שעבד עבור קבוצת שדים כדי ליצור פתח לשאול ולהקים לתחייה מכשף מטורף.
במאורעות "יום הנקמה", בהם הספקטר השתגע ויצא למסע השמדה של ישויות הקסם ביקום DC, מכשפת הצטרפה לחברי שאדופאקט במטרה להביס את הספקטר. באתחול המחודש של חברת DC קומיקס לאחר מאורעות "פלאשפוינט", מספר גיבורים על-טבעיים מתאחדים לקבוצת ליגת הצדק האפל לאחר שאישיותה של המכשפת הופרדה שוב מג'ון מון ויצאה מכלל שליטה.
את דמותה של מכשפת גילמה בסרט הלייב אקשן "יחידת המתאבדים" השחקנית קארה דלווין.
גלאסנוסט
גלאסנוסט (רוסית: Гласность, ) - "חופש הביטוי", "פתיחות", "חסר צנזורה", "שקיפות", הייתה אחד מקווי המדיניות שהציג מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות בשנת 1985. מטרתו של גורבצ'וב במדיניות הגלאסנוסט הייתה בחלקה ללחוץ על השמרנים במפלגה שהתנגדו למדיניות ארגון הכלכלה מחדש (פרסטרויקה).
היסטוריה
בעוד במערב המושג "גלאסנוסט" מתקשר לחופש הדיבור, המטרה העיקרית של מדיניות זו הייתה להגביר את שקיפות ניהול המדינה ולפתוח אותה לדיון, ולשנות את המצב הקודם בו החלטות פוליטיות מרכזיות התקבלו על ידי מעגל קטן של אנשי מנגנון או בתוך הפוליטבירו, מבלי שתהיה אפשרות לבקרם.
הגלאסנוסט נתנה חופש חדש לאנשים: חופש דיבור רב יותר - שינוי רדיקלי, שכן השליטה על חופש הדיבור ועל הביקורת כנגד הממשלה היו חלק מרכזי מהשיטה הסובייטית. הגלאסנוסט נחשב לצעד לקראת דמוקרטיה ברוסיה. העיתונות הפכה לפחות נשלטת על ידי הממשל, עד כדי כך שהעיתון הרשמי "קומסומולסקאיה פרבדה" נאסר להפצה בצ'כוסלובקיה בתקופת הגלאסנוסט ברוסיה.
תחת מדיניות הגלאסנוסט, האזרחים יכלו ללמוד הרבה יותר על היקף הזוועות שבוצעו על ידי הממשלה כשסטלין היה בשלטון. אף על פי שניקיטה חרושצ'וב גינה את פולחן האישיות של סטלין, המידע על הממדים האמיתיים של הזוועות עדיין הוסתר.
אלפי אסירים פוליטיים ומתנגדי משטר שוחררו ברוח הגלאסנוסט. עם זאת, המטרה המקורית של גורבצ'וב, להשתמש בגלאסנוסט ובפרסטרויקה כדי לערוך רפורמות בברית המועצות לא צלחה, וממשלת ברית המועצות קרסה בשנת 1991, לאחר ניסיון הפיכה כושל של גורמים שמרניים שהתנגדו לרפורמות של גורבצ'וב.
שיטת דיואי
את השיטה הגה מלוויל דיואי ב-1876, ספרן בן 21 בארצות הברית. הוא נתן פתרון לבעיה שהתעוררה עם ריבוי הספרים והנושאים, שקשה היה לאתרם בספריות ובמאגרי הספרים לקראת סוף המאה ה-19. עם התפתחות המדע ויצירת תחומים חדשים (כגון תחום המחשבים) בוצעו עדכונים ושינויים בשיטה. הגרסה הנוכחית היא גרסה 23 שיצאה לאור באמצע 2011. בעלי הזכויות כיום על השיטה היא חברת OCLC מאוהיו המתמחה בקיטלוג ומיון פרטי דפוס.
החלוקה הראשית
דיואי חילק את התחומים לעשרה תחומים עיקריים, שהם בחלוקה ראשית כדלהלן:
חלוקות משנה
את הנושאים הכלליים ניתן לחלק לחלוקות משנה בלי הגבלה, כשמקובל אחרי שלוש ספרות לשים נקודה כדי להקל על ההתמצאות.
לדוגמה, תחום המדע הטהור מחולק לענפים בצורה הבאה:
דוגמה לתת-חלוקה של הנושא אסטרונומיה:
את נושא הקוסמולוגיה אפשר לפצל לנושאים ספציפיים יותר על ידי הוספת ספרות מימין. הנושאים יכולים להיות ספציפיים כמו כגון: קרינת רקע קוסמית, תאוריית המצב היציב, היקום האינפלציוני.
דוגמה: ספר שעוסק בנושא המפץ הגדול יקוטלג במספר 523.101, ספר העוסק באיורים או קריקטורות שמתארות את המפץ הגדול יקוטלג במספר 523.101.022.
בישראל
ברוב הספריות הציבוריות בישראל נהוג להשתמש בגרסה מצומצמת של שיטת דיואי. בשיטה זו פירוט המשנה של הנושאים מצומצם יותר. בנוסף מוסיפים לספרים הקשורים לארץ ישראל את האות E לפני מספר המדף (או את הספרה 9 בסוגריים אחרי מספר המדף), וישנם מספר שינויים בסימון המייחס למדינות ואזורים מסוימים.
חלק מהספריות האקדמיות בישראל משתמשות בשיטת דיואי, אך חלקן מעדיפות שיטות אחרות, כגון: שיטת ספריית הקונגרס ושיטת UDC. בחלק מהאוניברסיטאות משתמשים במספר שיטות במקביל, בהתאם לצרכים השונים של כל אוסף ספציפי.
שיטת שלום
בחלק מהספריות בישראל נהוגה שיטה לצורך מיון נושאים ביהדות הנקראת "שיטת שלום". השיטה פותחה על ידי פרופסור גרשם שלום, חוקר הקבלה, שהיה ספרן בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים. שלום פיתח את השיטה, כיוון ששיטת דיואי לא פיתחה מספיק את תחומי המחקר ביהדות (עיקר הדגש בשיטת דיואי בהקשר של דתות הוא מחקר על נצרות). שיטת מיון זו מרחיבה את המיון בשיטת המיון של דיואי בתחום היהדות, בהיסטוריה של עם ישראל, בלימודי ארץ ישראל ומארגנת את מיון הנושאים בתנ"ך לפי המסורת היהודית. תוספת זו מאפשר לספריות למיין את ספרות המחקר הענפה בתחומים הללו.
פיתוח מסוים של השיטה נמצא כיום בשימוש בין השאר גם בחלק מספריות אוניברסיטת בר-אילן.
קישורים חיצוניים
טבלת שיטת מיון דיואי מפורטת
מחוז פלן
מחוז פְּלֵן (בגרמנית: Kreis Plön, הגייה ב-IPA: ) הוא מחוז במדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה. המחוז גובל (ממזרח ובכיוון השעון) במחוז אוסטהולשטיין (Ostholstein) ובמחוז זגברג (Segeberg), בעיר נוימינסטר, במחוז רנדסבורג-אקרנפרדה (Rendsburg-Eckernförde), בעיר קיל ובים הבלטי.
המחוז מורכב מחמישה יישובים מאוכלסים בצפיפות לאורך הגבול עם קיל ולחופי לשון-הים קיל (Kieler Förde), ומעשרות יישובים קטנים יותר, שבכל אחד פחות מאלף תושבים. זהו מחוז המאופיין באגמים רבים, בהם האגם העשירי בגודלו בגרמניה, אגם פלן (Plöner See).
היסטוריה
המחוז הוקם בידי הפרוסים בשנת 1867. ב-1932 הוא הורחב, ונוספו אליו 31 יישובים שהיו חלק ממחוז בורדסהולם (Bordesholm), שפורק. באפריל 1938 הפכו שניים מיישובי המחוז לחלק מנוימינסטר, ובאפריל 1939 סופח אחד מיישובי המחוז, אלמשנהאגן (Elmschenhagen), לשטחה של קיל.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוכפלה האוכלוסייה: מ-67,434 תושבים ב-1939 ל-123,818 תושבים באוקטובר 1946. הסיבות לכך היו מצד אחד אנשים רבים שנטשו את העיר קיל במהלך הלחימה, ומצד שני תושבי אזורים שגרמניה ויתרה עליהם עם סוף המלחמה, שבחרו להתיישב באזור. ב-1950 חיו 9,000 עקורים ב-77 מחנות במחוז.
ב-26 באפריל 1970 נערכה חלוקה מחוזית מחודשת של שלזוויג-הולשטיין, במסגרתה איבד מחוז פלן כמעט עשירית משטחו. ממספר יישובים שהיו חלק ממנו בעבר הוקמו מועצות בתוך מחוז רנדסבורג-אקרנפרדה, וארבעה יישובים סופחו לעיר קיל.
שירי צוק
שירי צוק, (נולדה ב-6 באוגוסט 1973) היא סופרת, תסריטאית ומבקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה
צוק גדלה בחיפה ובנעוריה עברה עם משפחתה לתל אביב. היא למדה בתיכון עירוני ה'. שירתה בחיל המודיעין.
צוק החלה את דרכה בתחום התקשורת כאחת הכותבות בתוכנית הטלוויזיה "מקרה לילה" של שי אביבי.
פרסמה שני רומנים למבוגרים ותשעה ספרי ילדים.
בשנת 2010, בעקבות עבודתו של בעלה, העתיקה צוק את מגוריה לעיר צ'ינדאו שבסין יחד עם משפחתה, שם התגוררו כארבע שנים. בעקבות תקופה זו החליטה צוק לכתוב סדרה של ספרי ילדים שעוסקים בחגי ישראל. כיום מתגוררת המשפחה בתל אביב. צוק נשואה ואם לשניים.
ספריה לנוער צעיר
מי רוצה כוח על? 2 להציל את צלילה
תסריטאות
'אחותי קפצה כיתה', 'בית הכלבים', 'רחוב סומסום', 'כדברא', 'ראש גדול', 'השיר שלנו', 'השמיניה', 'כוכב הצפון', 'שרגא בישגדא', 'צמר ויעלי', 'הפלנטונים', 'החצר של פופיק', 'בית הספר למכשפים', 'שחק אותה סשו', 'המובילים', 'טלפנולי', 'איגלו וטרלה', 'מיכל הקטנה והמפלצות', 'המופע המבולבל של יובל', 'זבנג' ועוד.
'אולי הפעם', 'גירושים נפלאים', 'טיפול נמרץ', 'מקרה לילה'.
'מסונוורים', 'הנסיכה'.
ב־2017 שירי זכתה במקום הראשון בתחרות הפורמטים היוקרתית 'פורמג'יניישן' עבור הפורמט שיצרה: MUSEUM OF ME.
אליפות ארץ ישראל באתלטיקה 1935
אליפות ארץ ישראל הראשונה באתלטיקה לגברים נערכה באצטדיון ימק"א בירושלים בין התאריכים 29 - 30 בנובמבר 1935. חודש לאחר מכן, נערכה בתל אביב אליפות ארץ ישראל הראשונה לנשים באתלטיקה ב-28 בדצמבר.
חולדה קמפניינו
חולדה קמפניינו (17 בינואר 1914 - 17 בספטמבר 1992) הייתה ניצולת שואה, אשר העידה במשפט אייכמן בירושלים כנציגת יהדות איטליה וחיברה את הספר האוטוביוגרפי "לדור אשר לא ידע: קורותיה של אם צעירה, בשנה גורלית בגולת איטליה". קמפניינו עסקה בהוראה והחזיקה בתואר דוקטור למתמטיקה.
ילדות ונעורים באיטליה
חולדה קמפניינו לבית קאסוטו נולדה בפירנצה, ממלכת איטליה, לשמחה (באיטלקית ביצ'ה - Bice) לבית קורקוס ולמשה דוד קאסוטו, חוקר ופרשן מקרא. חולדה, הצעירה מבין ארבעה אחים, הייתה אחות למלכה קאסוטו (לימים קאסוטו-זלצמן), לנתן קאסוטו וללאה קאסוטו (לימים לאה רוקה).
היא תיארה את ביתה כדתי וציוני. אביה קיבל תואר דוקטור במקביל ללימודיו בסמינר לרבנים ואמה הייתה מורה בבית ספר כללי.
היא למדה בבית ספר יהודי "תלמוד תורה" בפירנצה במשך חמש שנים ולאחר מכן בגימנסיה ציבורית.
מאז הסמכתה, לימדה במשך שנתיים בבתי ספר כלליים, עד סתיו 1938, אשר בו חוקקו חוקי גזע כנגד היהודים שאסרו עליהם ללמד.
כמורה צעירה עברה חולדה קאסוטו למילאנו והחלה ללמד בבית ספר גדול. היא הייתה בין המורות הראשונות ומהצעירות ביותר שבהן. היא לימדה בכיתות הגבוהות של בית הספר התיכון, ופער הגילים בינה לבין התלמידים והתלמידות היה קטן.
במילאנו הכירה את שאול קמפניינו, יתומו של הרב אברהם קמפניינו, שהיה רבה של העיר אלסנדריה. בקיץ 1939 נישאו השניים, היא בת 25, והוא בן 29.
משפחתה והמעבר לפירנצה
בסוף קיץ 1939 עלו הוריה ושתי אחיותיה לארץ ישראל. בקושי רב עלה בידו של אביה להשיג היתר עלייה למלכה וללאה, אחיותיה הרווקות של קמפניינו. הוא עצמו קיבל היתר, משום שהוצעה לו משרה באוניברסיטה העברית בירושלים.
חולדה ושאול קמפניינו ואחיה של חולדה, נתן קאסוטו ובני משפחתו, נשארו באיטליה. חולדה ושאול קמפניינו השתקעו במילאנו וזמן קצר אחריהם הגיעו לשם גם נתן, אשתו חנה ושני ילדיהם, שושנה ודוד. כמו אחותו, כך גם נתן ואשתו היו חדשים בעיר ושאול עזר בקליטתם בחיי הקהילה, לשלבם בפעילות התנועה הציונית ובקרב מעגל חבריו הקרובים. במילאנו כיהן נתן כמשנה לרב ולאחר שחוקי הגזע פגעו בעבודתו כרופא עיניים וכחוקר מבטיח, הפנה את כל מרצו לעיסוק בלימודי יהדות. הוא עסק בעיקר בהדרכת קבוצות נוער.
חולדה קמפניינו ואחיה נתן לימדו בבית הספר התיכון היהודי בעיר. חולדה לימדה מתמטיקה ופיזיקה ונתן לימד מקצועות יהדות. בתקופה זו החליטו שתי המשפחות הצעירות לגור בדירה אחת, החלטה שנחשבה למהפכנית לפי המושגים של אותה תקופה. הם ביקשו להרגיש קרבה פיזית אחרי שנגזר עליהם להיות רחוקים משאר משפחתם. ב-1940 נולדה שרה, בת לחולדה ושאול, וב-1942 נולד בנם ראובן. ב-1941 נולד לנתן ולחנה קאסוטו בן נוסף ושמו דניאל. חמשת הילדים והילדות גדלו כמשפחה אחת, בבית אחד, עם ארבעה הורים. בסוף שנת 1942 הוזמן נתן להיות רב בפירנצה, והוא ואשתו עברו לגור שם, בבית הוריה של חנה. חולדה ושאול וילדיהם נשארו במילאנו אך כאשר החלו הפצצות כבדות על העיר החליטו לעבור לפירנצה, מתוך הנחה שהעיר שאוצרותיה אמנות ולא תעשייה תהיה מוגנת יותר מהפצצות.
הפתרון הסופי באיטליה והכניסה למנזר
ב-8 בספטמבר 1943 חתמה איטליה על הסכם שביתת נשק, והיטלר החליט לכלול את כל יהודי איטליה, בעלי נתינות איטלקית, במסגרת חוקי הגזע והפתרון הסופי. השליטה באיטליה התחלקה לאזורים גאוגרפיים, באזור הצפוני שלט היטלר וזהו גם האזור שבו התרכזו מרבית יהודי איטליה. באותו יום גורלי שהתה חולדה קמפניינו עם ילדיה בבית לבדה. שאול היה ברומא לרגל עסקיו. נתן, אחיה של חולדה, הגיע אליה במהרה ועדכן אותה כי יש שמועות שהגרמנים עומדים להשתלט על איטליה. הוא הפציר בה למהר ולהתכונן לעזוב את דירתם וזאת בשל האיום שמא הגרמנים יהרגו את כל היהודים והמקום הראשון שהם יחפשו יהיו בבתים שידועים כבתי יהודים. הוא הודיע לה שיחפש עבורה מקלט. חולדה ביקשה לחכות עד אשר יחזור שאול מנסיעת עסקיו, אך היה עליה למהר. באותו הערב נתן הודיע לחולדה שהמעבר ידחה בכמה ימים ושעליה להישאר מוכנה ודרוכה למעבר בכל רגע. במקרה שאול התקשר באותו הערב והודיע שהוא מנסה לפלס את דרכו בין ההמון בתחנת הרכבת וברגע שיוכל יחזור צפונה, הביתה.
ביום שבת, 27 בנובמבר 1943 הגיע למנזר שאול קמפניינו. אם המנזר גילתה חשדנות. הוא מסר שנתן, אחיה של חולדה, נתפס יום לפני כן ועימו כמה אנשים שפעלו יחדיו במסגרת ועד למען עזרה ליהודים. היה זה חלק ממצוד כללי של האס אס, שעברו במנזרים, הוציאו ילדים ונשים ממיטותיהם והובילו אותם למשאית שחיכתה ברחוב. גם המנזר חדל להיות מקום בטוח. כמה שעות אחר כך חזר שאול והודיע כי מצא משפחה שמוכנה להשכיר להם שני חדרים רק ללילה אחד. החפצים הועמסו על אופניים וכך החלו בנדודים. בכל לילה מצאו מקלט אצל אנשים זרים אחרים. בעלי הבית חששו מאוד ובקושי דיברו או התייחסו לאורחיהם הבלתי רצויים. בכל בוקר מיהרו לגרשם, ותמיד פחדו מכל רעש מיותר של הילדים. במקביל לחיפושים אחר קורת גג המשיך שאול לדאוג לגיסו נתן וניסה להבריח לתא המעצר כביסה נקייה, אבקת גילוח ואוכל כשר, וקיווה שבסופו של דבר יצליח למלטו ממאסר. חולדה ושאול קמפניינו נפגשו מדי יום והוא העביר לה את הכתובת בה ילונו בלילה הקרוב. באחת מפגישותיהם האחרונות חשה ייאוש, צער ודאגה עמוקה. למראה אשתו הממררת בבכי אמר: "חולדה, אם כך תתנהגי, אז אנחנו באמת אבודים". לימים כתבה בספרה כי זו בעיניה צוואתו ואלו היו המילים שליוו אותה עד תום המלחמה.
מציאת מסתור לילדי וילדות המשפחה
ביום שני, 29 בנובמבר 1943, המתינה חולדה קמפניינו לשאול במקום בו קבעו להיפגש. אחרי כמה שעות הבינה שלא יגיע. היא חזרה לדירה והסבירה לבעלת הבית כי בגלל איזושהי אי הבנה לא נפגשה עם בעלה וביקשה להישאר ללון בה לילה נוסף. בעלת הבית הסכימה ובלילה, לאחר שהילדים נרדמו, יצאה אל האופה, שחנותו הייתה למקום המפגש הבטוח של המשפחה. בעל הבית פייטרינו (באיטלקית: Pietrino) ובנו מאריו (באיטלקית: Mario) ניצלו את חנותם לצורך הסוואה - פעל בה ארגון שעד אז לא ידעה על קיומו - ארגון גג של כל הכוחות האנטי פשיסטים באיטליה הנקרא הוועד לשחרור. בבוקר שלמחרת כמעט וגורשה מן הדירה. היא אחזה בידיהם של ילדיה ויחד שוטטו ברגל ברחבי העיר. בסופו של דבר הצליחה להגיע אל הדירה בה שהה שאול, אך בעלת הבית אמרה לה שבעלה יצא ולא חזר וגם גיסתה הייתה עמו. אחר כך גירשה אותה מפני שמספיק הסתכנה בשבילם. שם המשיכה למנזר בו הסתתרו חמותה וגיסותיה.
חולדה קמפניינו ידעה כי עליה למצוא מקום מסתור לילדים ולשם כך היה עליה להפריד ביניהם. העזרה הראשונה שקיבלה הייתה מאישה גויה ושמה אנג'ולינה (באיטלקית: Angiolina) שעבדה כעוזרת בית בבית דודיה. אנג'ולינה עזרה לה להבריח מדירתם חפצים ודברי ערך. לימים, הודות לה נשמרו חפצים רבים ותעודות של בני הזוג קמפניינו מן האוניברסיטה. כך כשעלתה לארץ החזיקה ברישיון ההוראה המקורי שלה ובאישור תואר הדוקטור, שהוכר בארץ ולימים עזר לה להגיע לדרגת מאסטר, כך יכלה להמשיך לעסוק בהוראה. היא עצמה נשארה במנזר עם חמותה ושתי גיסותיה. ילדי קאסוטו היו אצל סבא וסבתא די-ג'ואקינו וילדי קמפניינו נשארו במנזר עם סבתם ודודותיהם בזמן שאמם חיפשה עבורם מקום מסתור. היא נפגשה עם אם מנזר תוך כדי שהן מדמות תפילה בכנסייה. אם המנזר נכנסה ראשונה טובלת את ידיה במים המבורכים ואז כורעת ברך אל מול הצלב הגדול, וכך בדיוק עשתה גם חולדה שנכנסה דקות אחריה. שפתיהן נעו כאילו הן מתפללות אך למעשה שוחחו ביניהן. אם המנזר הפצירה בחולדה שתכניס את הילדים לבית יתומים של המנזר אך האם חששה מאוד מההשפעה הדתית ובעיקר התנגדה לכך כסידור בשביל הבנים, שכן מיד היו מתגלים כיהודים מפני ששניהם נימולו. אחרי חיפושים רבים נמצאו שלוש משפחות אשר הסכימו לעזור ולהסתיר את הילדים. דניאל קאסוטו נשלח לבית משפחתם של בני הזוג מאריו ולינה סאנטריני (באיטלקית: Santeriri) בעזרתו של בן דודה של אמה של חולדה שהיה קשור אליהם בקשרי עבודה. הוא קרא להם דוד ודודה אך ראה אותם כהוריו. הקשר בין "הדודים" וחולדה היה טוב מאוד שכן עמדה לנגד עיניהם מטרה אחת והיא הצלת הילד וטובתו.
התינוקת חווה, בת 40 יום, טופלה בידי אישה מאזור הכפרים סביב פירנצה, שתמורת תשלום הגון הייתה לה לאומנת. מאריו סאנטריני, ה"דוד" של דניאל קאסוטו, ביקר בביתה מדי פעם. כשהתינוקת הייתה בת ארבעה חודשים, חלתה בדלקת ריאות ונפטרה. מאריו דאג לסידורי הקבורה תחת שם בדוי. לימים, ביוזמתה של שרה קורקוס אחותה של חנה קאסוטו, הועברה גופתה של חווה התינוקת לקבורה בבית קברות יהודי בפירנצה.
בעזרתם של מאריו ופייטרינו, האב ובנו בעלי המאפייה, נמצאה משפחה נוספת - משפחת קולצי, אשר הייתה מוכנה לטפל באחד הילדים ללא כל תמורה כספית. דוד קאסוטו נשלח אליהם והוא בן 6. למשפחה היה ילד באותו הגיל, ושמו פיירו (באיטלקית: Piero) והשניים הפכו לחברים טובים. שתי הבנות שושנה קאסוטו (בת 7) ושרה קמפניינו (בת 3 וחצי) נשלחו לבית יתומות של נזירות בכפר קטן על יד פירנצה, פיריטולה (Peretola). תמורת תשלום כספי הגיעו שתי נזירות בכרכרה ואספו את הבנות. הן התקשו להסתגל ובסוף החורף אותה שנה הועברו למשפחה אחרת משפחת קונטי (באיטלקית: Conti) שהיו פעילים במחתרת. בעזרתו של כומר אוונגלי, ד"ר טוליו וינאי שעזר רבות ליהודים באותה תקופה, הפעוט ראובן קמפניינו אומץ על ידי משפחת ביור, אמאטו וליטיציה (באיטלקית: Amato e Letizia Billour). בני הזוג בשנות הארבעים לחייהם דאגו לו וגידלו אותו והוא קרא להם אבא ואמא. ביום השחרור, כאשר הגיעה חולדה לקחת את בנה, כאבו בני הזוג את הפרידה.
במהלך הימים שעברו נעה חולדה קמפניינו לצד גיסתה מרים (האחות הצעירה של שאול) כבת עשרים בדרכים כשהיא רכובה על אופניים ומבקרת את הילדים הפזורים ברחבי העיר. נזהרות שלא להיתפס שכן לא היו בידן תעודות זהות מזויפות ואת האמיתיות שרפו. נותרו בידן רק כרטיסי מזון עם שמות בדויים. החיים במנזר היו קשים ותחושה סכנה ריחפת באוויר דרך קבע. ערב אחד נודע להן כי נשים פשיסטיות ששהו בחדר הסמוך חושדות שהסיפור שלהן הוא בדיה ושהן יהודיות. באותו הלילה, באפלה מוחלטת, הסתובבו ארבע הנשים בחיפוש אחר מקום להעביר בו את הלילה. לבסוף חזרו למנזר והשכם בבוקר מצאו מקלט בבית זקנים של העדה הפרוטסטנטית. שוב שינו את סיפור חייהן כדי שהשכנים לא יחשדו והפעם היו אוונגליות.
לאחר מכן, ברחה חולדה עם חמותה וגיסותיה אל מרתף ביתן הישן והחלה לאסוף אליה את הילדים. שושנה עברה לסבה וסבתה ואת ראובן ושרה החזירה אליה. דניאל ודוד נשארו אצל המשפחות המאמצות אשר גרו באזורים שהיו נראים נתונים פחות לסכנות המלחמה.
העלייה ארצה והמעבר לקבוצת יבנה
דבריה של חולדה לאחר שחרור איטליה היו:
המשפחה עלתה לישראל ב-25 במרץ 1945, התגוררה זמן קצר במחנה המעבר בעתלית ואחר עברה לבית משפחת אביה של חולדה בירושלים.
בתחילת קיץ 1945 נודע שחנה קאסוטו נשארה בחיים. היא עלתה ארצה ובאפריל 1948 (תש"ח) נספתה בשיירת הדסה שעלתה אל הר הצופים.
שלוש שנים לאחר שהגיעה לארץ ישראל, עברה חולדה קמפניינו עם שני ילדיה לקבוצת יבנה, שם עסקה בעיקר בהוראה.
עדות במשפט אייכמן
משפטו של אדולף אייכמן החל ב-11 באפריל 1961 והסתיים באופן רשמי ב-14 באוגוסט 1961. חולדה קמפניינו העידה במשפט כנציגת יהדות איטליה. תחילה סירבה להעיד. היא הרגישה כי הזיכרונות שיעלו וישובו יהיו קשים מנשוא, אך עם זאת חשה חובה גדולה כלפי הקהילה היהודית באיטליה, כלפי העם היהודי היושב בארץ ישראל הרוצה במשפט זה, כלפי יקיריה שאינם איתה עוד ואשר נלקחו בידי היד הנאצית, בעלה ואחיה שחירפו נפשם לעזרה לאחיהם היהודים בגולה וחובה כמחנכת בישראל כלפי הדור הצעיר ובראשם ילדיה שלה. היא שוכנעה לאחר שנאמר לה שעדותה תסייע בהצגת תמונה רחבה לפשעיו של אייכמן. אולם לא הייתה זו הפעם הראשונה שדיברה על עברה בשואה. היא נהגה לספר לילדיה בפתיחות רבה על מה שעבר עליה באותה התקופה.
קמפניינו הגיעה לאולם בית העם בירושלים כשהיא מלווה בבנה ראובן. היא עלתה על דוכן העדים וסיפרה את סיפורה של יהדות איטליה החל מהתקופה הראשונה של חוקי הגזע, בהם יהודים סולקו ממקצועות חופשיים, וסיפרה על אביה שהיה פרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת רומא והורחק מעבודתו יחד עם עוד כ-94 פרופסורים יהודים, וכן על המעבר שלו לארץ ישראל. היא סיפרה על העבודה שלה ושל אחיה שנפגעה כי יהודים לא יכלו לעבוד במקצועות כגון הוראה. היא סיפרה גם כי בפקודתו של אייכמן נשלח תיאודור דנקר לרומא עם פקודה ישירה לעצור מיד את אלפי היהודים באיטליה ולשלוח אותם לצפון ל"חיסול". דנקר נצטווה גם לעבור את כל המדינה צעד אחרי צעד החל מקו החזית צפונה ולאסור כל יהודי שיפגוש בדרכו. על פירוש הוראה זו של אדולף אייכמן העידה:
בעדותה סיפרה גם את סיפורה האישי: כיצד הסתתרה עם ילדיה במנזר ונדדה ממקום למקום. היא סיפרה על בעלה וגיסתה שנאסרו ומתו במחנה ליד אושוויץ ועל אחיה שנרצח גם הוא באחד מהמחנות בסמוך לשחרור. בעדותה ביקש התובע, גדעון האוזנר, להציג את גורלה הפרטי שלה ושל משפחתה שנרדפו ואף חלקם מצאו את מותם. גורלם אשר היה כגורל כל קהילת יהודי איטליה אשר נאסרו וגורשו.
ספר הזכרונות ותפיסת החשיבות של העדות האישית
ספר זיכרונותיה של קמפניינו, "לדור אשר לא ידע", יצא לאור כעשרים שנה לאחר עדותה במשפט אייכמן. הספר מתעד את נדודיה במקומות מסתור, לאחר שנותרה הורה יחיד לשני ילדיה ולשלושת אחייניה, ואת פרשת הצלת הילדים ממוות, לאחר שבשנת 1943 נעצרו יחד עם בעלה שאול, אחיה ואשתו.
קמפניינו ראתה חשיבות להסברים פשוטים נטולי מליצות, ונענתה בחיוב כאשר נתבקשה לספר את קורות משפחתה תחת הכיבוש הנאצי באיטליה. היא ראתה בכך: