cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הארלקין (ספר)
הספר תורגם לעברית בשנת 2002 בידי יעל סלע-שפירו ויצא לאור בהוצאת אופוס תחת השם "מעשה הקשת". ב-2013 יצאה מהדורה מחודשת של התרגום העברי בשם "הארלקין". זהו הספר היחיד בסדרת מסע הגביע שתורגם לעברית עד כה.
ברברה פים
ברברה מרי קרמפטון פים (2 ביוני 1913, אוסווסטרי, שרופשייר, הממלכה המאוחדת – 11 בינואר 1980, פינסטוק, אוקספורדשייר, הממלכה המאוחדת) Barbara Mary Crampton Pym הייתה סופרת בריטית. בשנות ה־50 של המאה ה־20 פרסמה סדרה של רומנים על החברה האנגלית. הידועים בהם: Excellent Women (1952), ו־A Glass of Blessings (1958).
לאחר שפרסמה חמישה ספרים בשנות החמישים, פים לא הצליחה לפרסם את הרומן השישי An Unsuitable Attachment. רק בשנת 1977, כשהעיתון Times Literary Magazine פרסם גיליון מיוחד ובו רשימה של הסופרים המעורכים מדי וגם של אלו הבלתי מעורכים, שמה של ברברה פים הוזכר פעמיים בתור "הסופרת הבלתי־מוערכת שלא בצדק של המאה העשרים" על ידי המשורר פיליפ לרקין וגם על ידי הפרופסור והביוגרף דייוויד ססיל. לאחר 17 שנה שבהם לא הצליחה לפרסם מאומה, הרומן Quartet in Autumn התפרסם והיה מועמד לפרס בוקר באותה שנה, והיא נבחרה לחברה באגודה המלכותית לספרות.
ביוגרפיה
פים זכתה לחינוך פרטי בבית־ספר לבנות בעיירת הולדתה, אוסווסטרי. בגיל 12 החלה ללמוד בפנימיה בליברפול. היא למדה ספרות אנגלית בקולג' סיינט הילדה באוניברסיטת אוקספורד. בזמן מלחמת העולם השנייה שירתה בשירות הימי המלכותי לנשים.
פים לא נישאה, אבל קיימה מספר מערכות יחסים רומנטיות עם גברים. עליהם נמנו, בתקופת לימודיה באוקספורד, ג'וליאן איימרי, וסטודנט בשם הנרי הארווי. לימים קיימה מערכות יחסים עם סי. גורדון גלאבר, מפיק ב־BBC,, וסוחר עתיקות בשם ריצ'רד רוברטס.
לאחר שיצאה לגמלאות, עברה לעיירה פינסטוק באוקספורדשייר, להתגורר עם אחותה הצעירה הילרי. ב־11 בינואר מתה פים ממחלת סרטן השד, בגיל 66. לאחר מותה, המשיכה הילרי לקדם את יצירת אחותה, ובשנת 1993 הקימה את אגודת ברברה פים. הילרי הלכה לעולמה בשנת 2005. על "בארן קוטג'", הבית שבו התגוררו, הוצב לוח זיכרון כאתר היסטורי, בשנת 2006.
קריירה
מאז 1946 ובמשך 17 שנה, עבדה פים במכון האפריקאי הבינלאומי בלונדון, כמשנה לעורך כתב העת האקדמי אפריקה. מעיסוק זה שאבה דמויות של אנתרופולוגים בחלק מהספרים שחיברה.
לאחר כמה שנים שבהן שלחה סיפורים לכתבי עת המיועדים לנשים, פרסמה רומן ראשון, בשם Some Tame Gazelle, בהוצאת ג'ונתן קייפ, בשנת 1950. היא המשיכה לפרסם אחד עשר רומנים נוספים; שניים מהם פורסמו לאחר מותה.
על אף ההצלחה של ספריה המוקדמים, נתקלה קריירת הכתיבה שלה במחסום בשנת 1961, כאשר הוצאת ג'ונתן קייפ, המוציאה לאור שלה, החלה לדחות את כתבי היד שלה, היות שלדעתה סגנונה של פים היה מיושן. פים פנתה למו"לים אחרים, אשר דחו אף הם את כתבי היד.
נקודת המפנה אירעה בשנת 1977, כאשר המשורר פיליפ לרקין והביוגרף דייוויד ססיל קשרו לה את כתר "הסופרת הבלתי־מוערכת שלא בצדק ביותר של המאה ה־20" במאמר משפיע במוסף הספרותי של הטיימס הלונדוני. פים קיימה חליפת מכתבים עם לרקין במשך 17 שנה.
לאחר התחדשות העניין ביצירתה, נבחרה פים כחברה באגודה המלכותית לספרות. באותה שנה, הצליחה להוציא לאור רומן בשם Quartet in Autumn, אשר היה מועמד לפרס מאן בוקר, ויצירתה מצאה דור חדש של קוראים, גם בצפון אמריקה. לאחריו פרסמה שני רומנים נוספים, The Sweet Dove Died, ו־An Academic Question, אשר זכו לשבחי מבקרים.
יצירתה
עם זאת, בעיון מעמיק יותר ניכר עיסוק בהיבטים ביחסי גברים–נשים, בדגש על אהבה נכזבת. פים אף נמנית עם ראשוני הסופרים שכתבו באהדה על דמות שהייתה חד־מינית בבירור (במיוחד בספר A Glass of Blessings). היא התעמקה בשכבות החברתיות השונות של החברה הסובבת את הכנסייה, דרך תיאור אירועים בכנסייה. הדיאלוגים ביצירתה רוויים אירוניה.
יומניה פורסמו בשנת 1985, לאחר מותה, בשם A Very Private Eye.
עד כה, לא תורגמה יצירתה לעברית.
אורקני ושטלנד (מחוז בחירה לפרלמנט הבריטי)
אורקני ושטלנד (באנגלית: Orkney and Shetland) הוא מחוז בחירה לבית הנבחרים הבריטי. מחוז הבחירה חופף למחוז הבחירה סקוטלנד לפרלמנט האירופי. הציבור במחוז בוחר נציג אחד לפרלמנט. חבר הפרלמנט הנוכחי מטעם המחוז הוא אליסטר קרמייקל.
גבולות המחוז
מחוז הבחירה מורכב משתי קבוצות האיים אורקני ושטלנד. המחוז מתקיים מאז 1708, אולם רק בשנת 1918 צורפה העיר קירקוול למחוז. מחוז הבחירה הוא אחד ממחוזות הבחירה הקטנים בבריטניה מבחינת אוכלוסין.
ג'וזף סומוגי
ג'וזף סומוגי (בהונגרית: József Somogyi; נולד ב-23 במאי 1968) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירת מועדונים
סומוגי, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גיורי ובגיל 17 הצטרף לקבוצה הבוגרת. במהלך עונת, הצטרף לסיופוק.
בקיץ, סומוגי חתם ביוקונג אלפנט מקוריאה הדרומית, במדיה שיחק חצי עונה ולאחר מכן חתם בצ'פל.
בקיץ, סומוגי חזר לגיורי, במדיה שיחק שנתיים.
בקיץ, סומוגי חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל. ב-14 באוגוסט 1999, סומוגי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד בני יהודה. ב-22 באפריל 2000, סומוגי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד מכבי הרצליה, בו גם בישל את השער השני.
בקיץ, סומוגי חזר להונגריה וחתם בשופרון בה שיחק שלוש עונות.
בהמשך הקריירה, סומוגי שיחק בליגות הנמוכות באוסטריה בין היתר בפאנדורף, גולס, ניקלסדורף, נודורף/פאנדורף ואנדאו, עד שפרש מכדורגל בקיץ.
קריירה בינלאומית
ב-19 בפברואר 1991, סומוגי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה, בהפסד 2-0 ל.
טריטוריית אינדיאנה
טריטוריית אינדיאנה הוקמה על ידי חוק אורגני כאשר הנשיא ג'ון אדמס חתם על החוק ב-7 במאי 1800 כדי ליצור טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-4 ביולי 1800, עד 11 בדצמבר 1816, כאשר החלק הדרום מזרחי של השטח שנותר התקבל לאיחוד כמדינת אינדיאנה. השטח הכיל במקור כ-672,940 קמ"ר של אדמה, אך הוא הצטמצם כאשר הוא חולק ליצירת טריטוריית מישיגן (1805) וטריטוריית אילינוי (1809). טריטוריית אינדיאנה הייתה הטריטוריה החדשה הראשונה שנוצרה מאדמות הטריטוריה הצפון-מערבית, אשר אורגנה על פי תנאי תקנות צפון-מערב משנת 1787. הבירה הטריטוריאלית הייתה היישוב סביב המבצר הצרפתי הישן של Vincennes על נהר הוואבאש, עד שהועברה לקורידון ליד נהר אוהיו ב-1813.
ויליאם הנרי הריסון, המושל הראשון של השטח, פיקח על משא ומתן על הסכם עם התושבים הילידים שמסר אדמות שבטיות לממשלת ארצות הברית, ופתח חלקים נרחבים מהשטח להתיישבות נוספת. בשנת 1809 הקונגרס האמריקני הקים גוף מחוקק דו-בתי עבור הטריטוריה שכלל בית נבחרים שנבחר על ידי התושבים ומועצה מחוקקת. בנוסף, השלטון הטריטוריאלי החל בתכנון רשת תחבורה בסיסית ומערכת חינוך, אך המאמצים להגיע למדינה עבור השטח התעכבו עקב מלחמה. עם פרוץ מלחמת טקומסה, כאשר השטח היה בקו החזית של הקרב, הריסון הוביל כוח צבאי בפתיחת פעולות האיבה בקרב טיפקאנו (1811) ובפלישה שלאחר מכן לקנדה במהלך מלחמת 1812. לאחר שהריסון התפטר מתפקידו כמושל הטריטוריאלי, תומאס פוסי מונה לתפקיד המושל הפנוי, אך מפלגת האופוזיציה, בראשות חבר הקונגרס ג'ונתן ג'נינגס, שלטה בעניינים טריטוריאליים בשנותיה האחרונות והחלה ללחוץ על הקמת מדינה.
ביוני 1816 נערכה ועידה חוקתית בקורידון, שם אומצה חוקת מדינה ב-29 ביוני 1816. באוגוסט נערכו בחירות כלליות למילוי משרות לממשלת המדינה החדשה, בעלי התפקידים החדשים הושבעו לתפקידם בנובמבר, והטריטוריה פורקה. ב-11 בדצמבר 1816, הנשיא ג'יימס מדיסון חתם על חוק הקונגרס שהכניס רשמית את אינדיאנה לאיחוד כמדינה ה-19.
גבולות גאוגרפיים
כאשר טריטוריית אינדיאנה נוצרה בשנת 1800, גבולותיה המקוריים כללו את החלק המערבי של הטריטוריה הצפון-מערבית. הטריטוריה הקיפה אזור צפונית-מערבית לקו שמתחיל בנהר אוהיו, על הגדה מול שפך נהר קנטאקי, המשתרע מצפון-מזרח עד פורט ריקוברי במערב אוהיו של ימינו, וצפונה עד לגבול בין ארצות הברית לקנדה לאורך קו אורך 84°45 מערב.
השטח כלל בתחילה את רוב מדינת אינדיאנה של ימינו; כל המדינות של ימינו אילינוי וויסקונסין; מחוזות מינסוטה של ימינו שהיו מזרחית לנהר המיסיסיפי; כמעט כל חצי האי העליון והחצי המערבי של חצי האי התחתון של מישיגן של היום; ורצועת אדמה צרה באוהיו של ימינו שהייתה צפונית מערבית לפורט ריקוברי. השטח האחרון הזו הפך לחלק מאוהיו כשהגיעה למדינה ב-1803. הגבול הדרום-מזרחי של טריטוריית אינדיאנה הוסט בשנת 1803 כאשר אוהיו הפכה למדינה, אל שפך נהר מיאמי הגדול. בנוסף, חלקה המזרחי של מישיגן של היום נוסף לטריטוריית אינדיאנה. השטח הגאוגרפי של הטריטוריה הצטמצם עוד ב-1805 עם יצירת טריטוריית מישיגן מצפון, וב-1809 כאשר הוקמה טריטוריית אילינוי ממערב.
אוכלוסייה
בשנת 1800 כלל האוכלוסייה הלבנה של טריטוריית אינדיאנה הייתה 5,641, אך אוכלוסיית האינדיאנים שלה הוערכה קרוב ל-20,000, אולי עד 75,000. במפקד האוכלוסין של ארצות הברית של שנת 1800, 4 מחוזות בטריטוריית אינדיאנה (2 מהם ממוקמים באילינוי העכשווית ו-1 במישיגן העכשווית) דיווחו על הספירות הבאות:
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית של 1810, בעקבות העברת חוקים אורגניים על ידי הקונגרס האמריקני ה-9 ליצירת טריטוריית מישיגן בשנת 1805 ועל ידי הקונגרס האמריקני ה-10 ליצירת טריטוריית אילינוי בשנת 1809, דיווחו 4 מחוזות בטריטוריית אינדיאנה הממוקמים באינדיאנה העכשווית על ספירות האוכלוסייה הבאות:
ממשל
ממשלתה של טריטוריית אינדיאנה עברה שלב לא ייצוגי מ-1800 עד 1804; שלב שני חקיקתי למחצה, שכלל את בחירת הבית התחתון של בית המחוקקים הטריטוריאלי, שנמשך דרך הלחימה המתמשכת עם האינדיאנים ומלחמת 1812; ותקופה אחרונה, כאשר אוכלוסיית הטריטוריה גדלה ותושביה פנו לקונגרס להתקבל כמדינה לאיחוד ב-1816
על פי תנאי תקנות צפון-מערב, השלטון הטריטוריאלי עבר 3 שלבים לפני הקמת המדינה:
בשנת 1803, כאשר טריטוריית אינדיאנה הוקמה משטחי הטריטוריה הצפון-מערבית שנותרו לאחר שאוהיו התקבלה כמדינה, שונתה הדרישה להמשיך לשלב החקיקה למחצה של ממשל טריטוריאלי. במקום יישום הדרישה של גידול אוכלוסיית הטריטוריה ל-5,000 גברים בוגרים חופשיים, ניתן היה להתחיל את השלב השני כאשר רוב בעלי האדמות החופשיות של השטח הודיעו למושל הטריטוריה שהם רוצים לעשות זאת. בשנת 1810 הוחלפה הדרישה מהבוחרים להיות בעלי קרקע בחוק המעניק זכויות הצבעה לכל הגברים הבוגרים החופשיים ששילמו מיסים מחוזיים או טריטוריאליים והתגוררו בשטח לפחות שנה אחת.
בית משפט כללי
כאשר הוקמה טריטוריית אינדיאנה, הפקודה משנת 1787 לא קבעה שלטון טריטוריאלי שנבחר באופן עממי בשלב הלא-ייצוגי של השלטון הטריטוריאלי (1800 עד 1804). במקום זרועות חקיקה ומשפט נפרדות של הממשל הטריטוריאלי, לקונגרס האמריקני, ומאוחר יותר, לנשיא באישור הקונגרס, הייתה סמכות למנות בית משפט כללי המורכב משלושה שופטים טריטוריאליים. השופטים מונו בתחילה על ידי הנשיא אשר מאוחר יותר האציל סמכות זו למושל הטריטוריאלי. אדמס בחר בוויליאם קלארק, הנרי ונדרבורג וג'ון גריפין כשלושת השופטים הראשונים של הטריטוריה. לאחר מותו של קלארק בנובמבר 1802, תומאס ט. דייוויס מונה כמחליפו.
מושל הטריטוריה ושלושת השופטים פעלו כזרוע השופטת והמחוקקת המשולבת של הממשל, ואימצו את החוקים לניהול הטריטוריה. בנוסף לעבודה עם המושל הטריטוריאלי בנושאי חקיקה, עמדו השופטים הטריטוריאליים בראש בית המשפט הכללי. כאשר טריטוריית אינדיאנה עברה לשלב החקיקה למחצה של הממשל ב-1805, בית המחוקקים הפך בהדרגה לענף הדומיננטי, ואילו השופטים התמקדו בעיקר בעניינים שיפוטיים. ב-1814, עם התקדמות הטריטוריה לקראת הקמת מדינה, הוקמו שלושה בתי משפט מחוזיים. המושל פוזי מינה את אייזק בלקפורד, ג'סי לינץ' הולמן ואליהו ספארקס כשופטים בראש בתי המשפט המחוזיים. ג'יימס נובל מונה להחליף את ספארקס לאחר מותו בתחילת 1815.
בית המחוקקים
כאשר טריטוריית אינדיאנה נכנסה לשלב החקיקתי למחצה של הממשל, התושבים הטריטוריאליים הורשו לבחור נציגים לבית התחתון של בית המחוקקים הדו-בתי של הטריטוריה. הנשיא ג'פרסון האציל את משימת בחירת חמשת חברי המועצה המחוקקת (הבית העליון של בית המחוקקים) למושל, שבחר מתוך רשימה של עשרה מועמדים שסיפק עבורו הבית התחתון.
בשנת 1809, לאחר שטריטוריית אינדיאנה חולקה להקמת טריטוריית אילינוי, הקונגרס האמריקני שינה את המבנה של בית המחוקקים הטריטוריאלי. חברי בית הנבחרים המשיכו להיבחר על ידי התושבים הטריטוריאליים וחולקו ביחס לאוכלוסיית כל מחוז, אך גם החברות בבית העליון (המועצה המחוקקת) בת חמישה חברים הייתה לפי הצבעה עממית וחולקה בין מחוזות הטריטוריה. מחוז הריסון, שהוקם ב-1808 מחלקים ממחוזות נוקס וקלארק, בחר נציג אחד לבית התחתון; למחוזות קלארק ודירבורן היו לכל אחד שני נציגים; ולמחוז נוקס המאוכלס יותר היו שלושה. מבנה חקיקה דו-בתי זה נותר ללא שינוי למשך שארית קיומה של הטריטוריה.
כלכלת הטריטוריה
בשלב הלא-חקיקתי, הממשל הפדרלי שילם את המשכורות של המושל, המועצה השיפוטית בת שלושה חברים והמזכיר הטריטוריאלי, שעלו כ-5,500 דולר לשנה. בנוסף, קרן קטנה של כ-200 דולר כיסתה הוצאות אחרות כגון הדפסה, דמי משלוח ושכר דירה. הממשלה הפדרלית לא סיפקה כספים למשרדים ממשלתיים נוספים כגון האוצר והתובע הכללי. המשכורות לפקידים אלו שולמו מאוצר הטריטוריה.
בשלב החקיקה למחצה, הממשלה הפדרלית שילמה את המשכורות של מושל הטריטוריה, השופטים והמזכיר בעלות של כ-6,687 דולר לשנה. האוצר הטריטוריאלי היה אחראי למימון הוצאות החקיקה, וכן היה אחראי על שכרם של הגזבר, המבקר, היועץ המשפטי לממשלה והקנצלר. הגזבר הטריטוריאלי שילם גם הוצאות תפעוליות כגון דפוס, שכירות, מכשירי כתיבה ואספקה ושירותים אחרים. הוצאות אלו נאמדו בעלות של 10,000 דולר לשנה.
הכנסות הטריטוריה היו מוגבלות, כאשר מקור הכספים העיקרי הגיע ממכירת אדמות פדרליות. הכנסות אחרות הגיעו מגביית מכסים, רישיונות ומסי בלו. בשנת 1811 התבססו מסי הארנונה שנגבו מבעלי הקרקעות על גודלן בדונמים ודירוגם; בעוד בעבר, מיסים אלו התבססו על שווי הקרקעות. כמו כן נגבו מיסים לשימוש במחוזות טריטוריאליים. לאחר 1815 הוטלו מיסים על סוגים מסוימים של מוצרים מיוצרים כדי לספק כספים נוספים לממשלה הטריטוריאלית.
גידול אוכלוסיית הטריטוריה סייעה לשפר את מצבה הכלכלי באמצעות גביית מיסים שונים, לרבות ארנונה ומיסים על מכירת אדמות ציבוריות. עם זאת, ההוצאות הממשלתיות גדלו גם עם הקמת מחוזות ועיירות חדשות, מה שגרם לצורך במשרדים ממשלתיים חדשים ולעלייה נוספת בגודלה הכללי של הממשלה.
נושאים פוליטיים
רוב הבעיות הללו נפתרו לפני שאינדיאנה הפכה למדינה. הקמתן של טריטוריית מישיגן וטריטוריית אילינוי סיימו את הוויכוח על הגודל הגאוגרפי של הטריטוריה. בשלב השני של הממשל הטריטוריאלי, הדמוקרטיזציה ההולכת וגוברת של הממשלה העבירה את הסמכות שהופקדה תחילה בידי המושל הטריטוריאלי ומועצה שיפוטית לזרוע מחוקקת של נציגים נבחרים וציר לבית הנבחרים האמריקאי. הוויכוח בסוגיית התרת העבדות בשטח הוסדר ב-1810; עם זאת, הביקורת על המושל הריסון נמשכה, גם לאחר שחלק ניכר מסמכותו הועבר למחוקקים ושופטים טריטוריאליים.
עבדות
בדצמבר 1802 העבירו נציגים מארבעת המחוזות של טריטוריית אינדיאנה החלטה בעד השעיה של עשר שנים של סעיף 6 של תקנות צפון-מערב, שאסרה על עבדות בטריטוריה הצפון-מערבית המקורית. הם גם עתרו לקונגרס בעד ההשעיה על מנת להפוך את האזור לאטרקטיבי יותר עבור מתיישבים המחזיקים בעבדים ובסופו של דבר להפוך את הטריטוריה לכדאית כלכלית על ידי הגדלת אוכלוסייתה. בנוסף, העתירה ביקשה שהעבדים וילדיהם שהוכנסו לשטח בתקופת ההשעיה יישארו עבדים גם לאחר סיום ההשעיה. בנג'מין פארקה, תומך עבדות שהפך לנציג הראשון של הטריטוריה בקונגרס ב-1805, נשא את העצומה לוושינגטון הבירה; עם זאת, הקונגרס נכשל בפעולה, מה שהותיר להריסון ולשופטים הטריטוריאליים לחפש אפשרויות אחרות.
בשנת 1803 העבירו הריסון ושופטי בית המשפט הכללי חקיקה שהתחמקה מהפקודה משנת 1787 על מנת להתיר עבדות בטריטוריית אינדיאנה באמצעות שימוש בחוקי עבדות מחייבים. הצעת החוק איפשרה לעבדים בוגרים שהיו בבעלותם או שנרכשו מחוץ לטריטוריה להיות מוכנסים לטריטוריה ולשרת אותם בתנאים קבועים שנקבעו על ידי בעל העבד. לאחר שהטריטוריה קיבלה ייצוג בקונגרס ב-1805, פארקה הצליח לגרום לקונגרס להעביר חקיקה להשעיית סעיף 6 למשך עשר שנים, מה שהעניק לשטחים המכוסים על פי הפקודה את היכולת להכשיר את העבדות בשטחיהם.
ניסיונותיו של הריסון לאפשר עבדות בטריטוריית אינדיאנה גרמו להתנגדות משמעותית מצד הקווייקרים שהתיישבו בחלק המזרחי של השטח. הם הגיבו בהקמת מפלגה נגד עבדות. דייוויס פלויד ממחוז קלארק היה הנציג היחיד נגד העבדות שנבחר לבית הנבחרים של הטריטוריה בבחירות 1805, אך הצעדים של הריסון להכשיר את העבדות בשטח נחסמו על ידי שני הנציגים ממחוז סנט קלייר, שסירבו לאשר עבדות אלא אם כן הריסון יתמוך בבקשתם לטריטוריה נפרדת, בקשה לה הריסון התנגד.
בשנת 1809, חמש שנים לאחר שהקונגרס הקים את טריטוריית מישיגן, המתיישבים ממחוז סנט קלייר פנו בהצלחה לקונגרס להקמת טריטוריה נפרדת. למרות אי הסכמתו של הריסון, הקונגרס אישר את הקמתה של טריטוריית אילינוי מהחלק המערבי של טריטוריית אינדיאנה, ובנוסף אישר להעניק לתושבי טריטוריית אינדיאנה את הזכות לבחור ציר לבית הנבחרים של ארצות הברית ולחברי המועצה המחוקקת של הטריטוריה (בית עליון). הריסון, שכוחו הפוליטי הצטמצם בעקבות שינויים אלו, מצא את עצמו בסתירה עם בית המחוקקים הטריטוריאלי כאשר המפלגה נגד העבדות עלתה לשלטון לאחר הבחירות ב-1809. הבוחרים דחו מייד רבות מתוכניותיו לעבדות, ובשנת 1810 ביטל בית המחוקקים הטריטוריאלי את חוקי ההסכם שהריסון ובית המשפט השיפוטי חוקקו ב-1803.
היסטוריה
האזור שהפך לטריטוריית אינדיאנה היה קודם לכן חלק מהטריטוריה הצפון-מערבית, שקונגרס הקונפדרציה הקים על פי תנאי תקנות צפון-מערב ב-13 ביולי 1787. תקנות אלו זו התוו את הבסיס לשלטון בשטחי המערב וקבעו גם מבנה מינהלי לפיקוח על השטח, כולל תהליך תלת שלבי למעבר משטח למדינה. בנוסף, פקודת הקרקעות משנת 1785 קראה לממשלת ארצות הברית לסקור את השטח החדש שנרכש לצורך מכירה ופיתוח עתידיים. הטריטוריה הצפון-מערבית, שכללה בתחילה שטחים שהיו תחומים על ידי הרי האפלצ'ים, נהר המיסיסיפי, האגמים הגדולים ונהר אוהיו, חולקה לאחר מכן לשטחים קטנים יותר שכללו את טריטוריית אינדיאנה (1800), טריטוריית מישיגן (1805), טריטוריית אילינוי (1809), ובסופו של דבר הפכו למדינות של ימינו אוהיו, מישיגן, אינדיאנה, אילינוי, ויסקונסין ומזרח מינסוטה.
מתן שם לטריטוריה החדשה
אינדיאנה, שפירושה "ארץ האינדיאנים", מתייחס לעובדה שרוב השטח שמצפון לנהר אוהיו עדיין היה מיושב על ידי אינדיאנים.
השימוש הפורמלי במילה "אינדיאנה" הוא משנת 1768, כאשר ששת האומות של הקונפדרציה האירוקית שמרו כ-5,000 אקרים של קרקע במדינת וירג'יניה המערבית של ימינו, והעבירו אותן לחברת סחר בת עשרים וחמישה חברים בפילדלפיה, שעסקה במסחר עם השבטים הילידים בעמק נהר אוהיו. החברה קראה לתביעת הקרקע שלהם אינדיאנה, לכבוד בעליה הקודמים. בשנת 1776 הועברה תביעת הקרקע לחברת קרקעות אינדיאנה והוצעה למכירה; עם זאת, ממשלת וירג'יניה ערערה על הטענה, בטענה שהיא הבעלים החוקי מכיוון שהקרקע נפלה בגבולותיה. בית המשפט העליון של ארצות הברית לקח את התיק וביטל את זכותה של החברה על הקרקע ב-1798. שנתיים לאחר מכן, הקונגרס החיל את שמה של חברת הקרקעות אינדיאנה על הטריטוריה החדשה.
התפשטות וקונפליקט במערב
העברת פקודת הקרקעות משנת 1785 ותקנות צפון-מערב משנת 1787 חייבה את ממשלת ארצות הברית להמשך תוכניות להתרחבות במערב. המתיחות הגוברת עם האינדיאנים שכבשו את אדמות המערב פרצה לתוך מלחמת האינדיאנים הצפון-מערביים. במהלך סתיו 1790, כוחות אמריקאים בפיקודו של הגנרל ג'וזיה הרמר רדפו ללא הצלחה אחר שבט מיאמי ליד פורט ווין של ימינו, אינדיאנה, אך נאלצו לסגת. בינתיים, מייג'ור ז'אן פרנסואה האמטרמק הוביל משלחת מפורט נוקס לכפרים וויה, פוטוואטומי וקיקאפו על הנהרות וואבאש, ורמיליון ואל, אך למשלחתו לא היה מספיק אספקה כדי להמשיך, מה שאילץ אותם לחזור לוינסנס.
בשנת 1791, מייג'ור גנרל ארתור סנט קלייר, מושל הטריטוריה הצפון-מערבית, פיקד על כ-2,700 איש במסע להקמת שרשרת של מבצרים ואכיפת שלום באזור. בשעות הבוקר המוקדמות של ה-3 בנובמבר 1791, כמעט 1,000 לוחמים משבטי מיאמי, שוני, דלאוור ולוחמים אחרים בהנהגתו של הצ'יף הקטן פתחו במתקפת פתע על המחנה האמריקאי ליד העיירה קקיונגה במיאמי, שעלתה לאמריקאים בכמעט תשע מאות נפגעים ואילצה את נסיגת המיליציה. התבוסה של סנט קלייר ב-1791 נותרה התבוסה הגרועה ביותר של צבא ארצות הברית על ידי אינדיאנים אמריקאים בהיסטוריה. הנפגעים כללו 623 חיילים פדרליים הרוגים ועוד 258 פצועים; הקונפדרציה האינדיאנית איבדה כ-100 איש.
באוגוסט 1794, הגנרל "אנטוני המטורף" וויין ארגן את הלגיון של ארצות הברית והביס כוח אינדיאני בקרב הגזעים הנפולים. הקרב היווה נקודת מפנה עבור האמריקנים, שהשתלטו על האזור הסמוך לנמל מאומי-וואבאש החשוב מבחינה אסטרטגית, וכן על פורט מיאמי בקקיונגה (שנבנה מחדש כפורט וויין). בנוסף, נבנו בשטח כמה מבצרים נוספים כדי לשמור על השליטה האמריקאית באזור.
הסכם גרינוויל (1795) סיים את מלחמת האינדיאנים הצפון-מערביים וסימן את תחילתה של שורת הסכמי ויתור על קרקעות. על פי תנאי הסכם זה, השבטים הילידים ויתרו על דרום מזרח אינדיאנה ושני שלישים מאוהיו של ימינו לממשלת ארצות הברית. כתוצאה מההסכם, בני השבט מיאמי ראו את עצמם כבעלי ברית עם ארצות הברית, ואלפי דונמים של אדמות מערביות שזה עתה נמסרו, משכו מספר הולך וגדל של מתיישבים חדשים למה שיהפוך לטריטוריית אינדיאנה.
הקמת הטריטוריה
הקונגרס האמריקני העביר חקיקה להקים את טריטוריית אינדיאנה ב-7 במאי 1800, החל מה-4 ביולי 1800. הטריטוריה החדשה הוקמה על ידי חלוקת הטריטוריה הצפון-מערבית לקראת הקמת מדינת אוהיו. בזמן הקמת טריטוריית אינדיאנה, שני היישובים האמריקאים העיקריים במה שיהפוך לימים למדינת אינדיאנה היו ב-וינסנס ו-Clark's Grant, בעוד שהיישוב בקסקסקיה יהפוך מאוחר יותר לחלק מאילינוי (אבל, מכיוון שכיום היא שוכנת מערבית לנהר המיסיסיפי, היא נגישה רק ממיזורי.
הנשיא ג'ון אדמס מינה את ויליאם הנרי הריסון למושל הראשון של הטריטוריה ב-13 במאי 1800, אך הריסון לא הגיע לטריטוריה כדי להתחיל את תפקידו כמושל עד ה-10 בינואר 1801. ג'ון גיבסון, המזכיר הטריטוריאלי, שימש כמושל בפועל עד הגעתו של הריסון לוינסנס.
הרכב שופטים בן שלושה חברים בשם בית המשפט הכללי סייע למושל הטריטוריאלי. יחד הם שימשו כרשות המחוקקת והשופטת הגבוהה ביותר בטריטוריה. כמושל של טריטוריה מהשלב הראשון, כפי שהותווה בתקנות צפון-מערב, היו להריסון סמכויות נרחבות בשטח החדש שכללו את הסמכות למנות את כל הפקידים הטריטוריאליים וחברי האספה הכללית הטריטוריאלית. הייתה לו גם הסמכות לחלק את הטריטוריה למחוזות.
וינסנס, היישוב העתיק ביותר בטריטוריה ובין הגדולים בה עם 714 תושבים בשנת 1800, הפך לבירה הטריטוריאלית הראשונה שלה. עמדת המסחר הצרפתית לשעבר הייתה גם אחת מהיישובים הלבנים הבודדים בשטח. טריטוריית אינדיאנה החלה בארבעה מחוזות: סיינט קלייר ומחוז רנדולף, שהפך לחלק מאילינוי של ימינו; נוקס באינדיאנה של ימינו; מחוז וויין, שהפך לחלק ממישיגן של ימינו. המושל הריסון הקים את מחוז קלארק, המחוז החדש הראשון בשטח, מתוך החלק המזרחי של מחוז נוקס. מחוזות נוספים הוקמו עם גידול אוכלוסיית הטריטוריה. עד 1810 הגיעה האוכלוסייה המנויה של טריטוריית אינדיאנה ל-24,520, אפילו לאחר שגודל הטריטוריה הצטמצם עם הקמתם של טריטוריית מישיגן (1805) וטריטוריית אילינוי (1809). כאשר טריטוריית אינדיאנה הגישה עתירה להתקבל כמדינה בשנת 1816, אוכלוסייתה הייתה מפוזרת בין 15 מחוזות ועלתה על 60,000 איש, שהיה המינימום הנדרש למדינה על פי תנאי תקנות צפון-מערב משנת 1796.
מכיוון שהונו הפוליטי של הריסון היה קשור לעלייתה של אינדיאנה למדינה, הוא היה להוט להרחיב את שטח הטריטוריה. בשנת 1803 העניק הנשיא תומאס ג'פרסון להריסון את הסמכות לנהל משא ומתן ולחתום הסכמים עם השבטים האינדיאנים בשטח. הריסון פיקח על כינונם של שלוש עשרה הסכמים שמסרו יותר מ-60,000,000 אקרים של קרקעות משבטים אינדיאנים, כולל רוב דרום אינדיאנה של ימינו, לממשלת ארצות הברית.
חוזה וינסנס (1803) היה הראשון מבין כמה הסכמים שעליהם ניהל הריסון כמושל טריטוריאלי. מנהיגים משבטים מקומיים חתמו על הסכם זה כדי להכיר בבעלותם של אמריקאים על אזור וינסנס, אזור שג'ורג' רוג'רס קלארק כבש מידי הבריטים במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית. הסכם גרוסלנד (1805) הבטיח עוד יותר את החזקה של הממשלה הפדרלית בקרקעות בדרום מרכז אינדיאנה של ימינו. לאחר החתימה על הסכם פורט וויין השנוי במחלוקת (1809), שבו רכש הריסון עבור ממשלת ארצות הברית יותר מ-250,000,000 אקרים של קרקעות במה שהפך מאוחר יותר למרכז אינדיאנה ומזרח אילינוי, המתיחות בין האינדיאנים לבין המתיישבים האמריקאים על הגבול התקרבו לשבירה.
הזמינות של קרקע פדרלית בעלות נמוכה הובילה לגידול מהיר באוכלוסיית הטריטוריה, כאשר אלפי מתיישבים חדשים נכנסו לאזור מדי שנה. יישובים גדולים החלו לצוץ בפריפריה של השטח סביב האגמים הגדולים, נהר אוהיו, נהר הוואבאש ונהר המיסיסיפי. עם זאת, חלק גדול מפנים הטריטוריה נותר מיושב על ידי השבטים האינדיאנים ונותר מעורער.
מחוז לואיזיאנה
בעוד האינדיאנים המשיכו לוותר על שטחי אדמה גדולים בטריטוריית אינדיאנה לממשלה הפדרלית, האמריקאים גם הרחיבו את בעלותם על אדמות מערבה יותר כתוצאה מהסכם רכישת לואיזיאנה עם צרפת. מ-1 באוקטובר 1804, עד 4 ביולי 1805, הורחבו הסמכויות המנהליות של מחוז לואיזיאנה למושל ולשופטים של טריטוריית אינדיאנה כאמצעי זמני להקמת ממשלה אזרחית עבור האדמות החדשות שנרכשו. המחוז הקיף את כל אדמות רכישת לואיזיאנה מצפון לקו הרוחב ה-33, המשמש כיום כגבול בין מדינות ארקנסו ולואיזיאנה.
על פי תנאי החוק המכונן את הממשלה הזמנית של המחוז, המושל הריסון ושופטי טריטוריית אינדיאנה חוקקו חוקים שהשתרעו על מחוז לואיזיאנה. תושבים מקומיים, שחיו בעבר תחת החוק האזרחי של צרפת, התנגדו לרבות מהוראות ממשלת ארצות הברית, כולל הטלת המשפט המקובל. הניהול הזמני של מחוז לואיזיאנה של טריטוריית אינדיאנה נמשך רק תשעה חודשים, עד שהוקמה טריטוריית לואיזיאנה, החל מ-4 ביולי 1805, עם ממשלה טריטוריאלית משלה.
אחד האירועים הבולטים ביותר במהלך ניהול מחוז לואיזיאנה בטריטוריית אינדיאנה היה הסכם סנט לואיס שבו ויתרו שבטי סאק ופוקס על צפון מזרח מיזורי, צפון אילינוי ודרום ויסקונסין לארצות הברית. טינה על הסכם זה גרמה מאוחר יותר לשבטים הילידים לעמוד לצד הבריטים במהלך מלחמת 1812 בפשיטות לאורך נהרות מיזורי, אוהיו ומיסיסיפי, ולהוביל למעורבותם במלחמת הבלאק הוק ב-1832
מלחמת טקומסה
מתיחות מתמשכת בין האינדיאנים לבין מתיישבים חדשים הובילה לפעולות איבה נוספות בין הכוחות האמריקאים לקונפדרציה פאן-אינדיאנית. תנועת התנגדות נגד התפשטות ארצות הברית שהתפתחה סביב שני אחים משבט שוני, טקומסה וטנסקאווטאווה (הנביא), נודעה כמלחמת טקומסה. טנסקאווטאווה שכנע את בני השבטים הילידים שהרוח הגדולה תגן עליהם מפני פגיעה אם יתקוממו נגד הלבנים. עוד הוא עודד התנגדות בכך שאמר לשבטים לשלם לסוחרים לבנים רק מחצית ממה שהם חייבים, ולוותר על כל דרכיו של האדם הלבן, כולל הבגדים, הוויסקי והרובים שלהם.
בשנת 1810 הגיעו טקומסה וכ-400 לוחמים חמושים לווינסנס, שם התעמת טקומסה עם הריסון ודרש מהמושל לבטל את הסכם פורט וויין. הריסון סירב ומפלגת המלחמה עזבה בשלווה, אך טקומסה כעס ואיים בתגמול. לאחר מכן, טקומסה נסע דרומה כדי להיפגש עם נציגי השבטים באזור, בתקווה ליצור קונפדרציה של לוחמים שתלחם באמריקאים.
בשנת 1811, בזמן שטקומסה עדיין לא חזר, שר המלחמה האמריקני ויליאם יוסטיס אישר להריסון לצעוד נגד הקונפדרציה המתהווה כהפגנת כוח. הריסון נע צפונה עם צבא של יותר מ-1,000 איש בניסיון להפחיד את בני השוני לעשות שלום. מוקדם בבוקר ה-6 בנובמבר פתחו לוחמי שבטים במתקפת פתע על צבאו של הריסון. הקרב שלאחר מכן נודע כקרב טיפקאנו, שם זכה הריסון בסופו של דבר בניצחונו המפורסם ב-7 בנובמבר ב- Prohetstown, לאורך הנהרות וואבאש וטיפקאנו. הריסון הוכתר בפומבי כגיבור לאומי וכונה "טיפקאנו הזקן", למרות העובדה שחייליו עלו בהרבה על הכוחות האינדיאניים וספגו אבדות רבות יותר. לאחר הקרב, נפתחה מרכז אינדיאנה להתיישבות נוספת בכך שאפשרה ליותר מתיישבים לצאת בבטחה אל מעבר לפריפריה הדרומית של הטריטוריה.
תנועה לקראת מדינה
ב-5 בדצמבר 1804 פרסם המושל הריסון כרוז שהכריז על התקדמותה של טריטוריית אינדיאנה לשלב החקיקה למחצה של הממשלה. מצביעי הטריטוריה בחרו חברים לבית הנבחרים של הטריטוריה לראשונה ב-3 בינואר 1805; המושל בחר במועצה המחוקקת בת חמישה חברים (בית עליון) מתוך רשימת מועמדים שסיפקו הנבחרים. הישיבה המחוקקת הראשונה של האספה הכללית הטריטוריאלית התכנסה בוינסנס מה-29 ביולי ועד ה-16 באוגוסט 1805, ובחרה בבנג'מין פארק כנציגה הראשון לבית הנבחרים האמריקאי.
בין 1805 ל-1811 חולק החלק הצפוני של טריטוריית אינדיאנה כדי להקים את טריטוריית מישיגן והחלק המערבי של הטריטוריה חולק כדי להקים את טריטוריית אילינוי. בנוסף, המושל הריסון ניהל משא ומתן על שורה של הסכמים עם שבטים ילידים שמסרו אדמות נוספות בטריטוריית אינדיאנה לממשלה הפדרלית, ופתחו מיליוני דונמים למכירה ולהתיישבות בדרום אינדיאנה של ימינו וברוב אילינוי. בשנת 1810 הצליחו מתנגדי-עבדות בבית המחוקקים הטריטוריאלי גם לבטל את חוק ההסכם מ-1805.
בסוף דצמבר 1811 ובתחילת ינואר 1812, ג'ונתן ג'נינגס, שהפך לציר הראשון של הטריטוריה בבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1810, הגיש את העצומה של בית המחוקקים הטריטוריאלי לקונגרס האמריקני שביקש רשות לנסח חוקה לאינדיאנה כהכנה להקמת מדינה. באותה תקופה האוכלוסייה הלבנה של כל השטח בשנת 1810 כללה רק 24,520, הרבה מתחת לסף של 60,000 שדרשו תקנות צפון-מערב כתנאי להקמת מדינה. הקונגרס לא נקט בפעולה בעתירה, בעיקר בגלל פרוץ מלחמת 1812.
מלחמת 1812
מלחמת טקומסה עם האמריקאים התמזגה עם מלחמת 1812 לאחר שהקונפדרציה הפאן-אינדיאנית התחברה עם הבריטים בקנדה. במאי 1812, הצ'יף הקטן אירח מפגש של מנהיגי שבטים באזור בכפר מיאמי מיסיסינווה. רוב השבטים החליטו להישאר נייטרליים במהלך הסכסוך ודחו את תוכניותיו של טקומסה להמשך המרד. למרות דחייתם, טקומסה המשיך להוביל את צבאו המתדלדל נגד האמריקנים, והרחיק צפונה כדי שהצבא הבריטי יוכל לתמוך בהם. חסידיו של טקומסה שנותרו מאחור המשיכו לפשוט על האזורים הכפריים והשתתפו במצור על פורט הריסון, שהיה הניצחון היבשתי הראשון של צבא ארצות הברית במהלך המלחמה. ג'ון גיבסון שימש כמושל בפועל של השטח במהלך מלחמת 1812, בעוד הריסון הוביל את הצבא. לאחר שהריסון התפטר, גיבסון המשיך בתפקיד המושל בפועל עד שהגיע תומאס פוזי, המושל החדש שמונה, במאי 1813.
הפיכה למדינה
המאמצים להשיג מעמד של מדינה לאינדיאנה הוחזרו לתחייה בשנת 1815, בעקבות מפקד אוכלוסין שנערך בשנים 1814–1815, שמצא שכלל אוכלוסיית הטריטוריה הגיעה ל-63,897. ב-1 בפברואר 1815, הוגשה עצומה להקמת מדינה עבור אינדיאנה לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך לא ננקטו כל פעולה מיידית. המחוקק הטריטוריאלי הגיש עתירה נוספת לבית האמריקני ב-28 בדצמבר 1815, ולסנאט האמריקני ב-2 בינואר 1816, מה שגרם לג'נינגס להגיש הצעת חוק לאשר בחירת צירים לוועידה חוקתית כדי לדון במדינת אינדיאנה.
הייתה מחלוקת ניכרת בין ג'נינגס לפוזי בנושא הקמת המדינה. פוזי, שחשב שמוקדם מדי לעתור להקמת מדינה לאינדיאנה, טען שממשלת מדינה תהווה נטל פיסקאלי על תושביה ולא יהיו מספיק מועמדים למלא את כל משרדי המדינה החדשים. הוא גם תמך בעבדות, למורת רוחם של מתנגדיו, כולל ג'נינגס, דניס פנינגטון ואחרים בבית המחוקקים הטריטוריאלי, ואשר ביקשו להשתמש בהצעה להקמת מדינה כדי לסיים לצמיתות את אפשרות העבדות באינדיאנה. החששות הפיסקאליים של פוזי היו תקפים. אם אינדיאנה תהפוך למדינה היא תאבד את הסובסידיות הממשלתיות הפדרליות שקיבלה להפעלת השלטון הטריטוריאלי. כדי לתמוך בהוצאות ממשלת המדינה החדשה וכדי לקזז את אובדן הסובסידיות הממשלתיות הפדרליות, יהיה צורך להטיל מיסים נוספים על התושבים. תומכי המדינה טענו כי תושבי הטריטוריה מוכנים ומסוגלים לבחור פקידי ממשל לנהל את ממשלת המדינה ורצו שיהיו נציגים בקונגרס שיוכלו להצביע בשמם.
ב-5 באוגוסט 1816 נערכו בחירות למילוי משרדי ממשלת המדינה החדשה, כולל מושל, סגן מושל, נציג קונגרס, חברי האספה הכללית של אינדיאנה ומשרדים נוספים. ג'נינגס הביס את פוזי ונבחר להיות המושל הראשון של אינדיאנה; כריסטופר הריסון נבחר לסגן המושל הראשון של המדינה; וויליאם הנדריקס נבחר לכהן בבית הנבחרים האמריקאי.
בנובמבר 1816 אישר הקונגרס את חוקת המדינה. המושב הראשון של האספה הכללית של מדינת אינדיאנה התכנס ב-4 בנובמבר 1816. ג'נינגס והריסון נחנכו ב-7 בנובמבר 1816. למחרת בית המחוקקים של המדינה בחר בג'יימס נובל ובוולר טיילור לייצג את אינדיאנה בסנאט האמריקאי. הנדריקס, נובל וטיילור הושבעו למשרדי הקונגרס שלהם והתמקמו בקונגרס בתחילת דצמבר. פירוק השלטון הטריטוריאלי סיים את קיומה של טריטוריית אינדיאנה. ב-11 בדצמבר 1816, מדיסון חתם על החלטת הקונגרס שקיבלה רשמית את אינדיאנה לאיחוד כמדינה ה-19, והחוקים הפדרליים הורחבו רשמית למדינה החדשה ב-3 במרץ 1817.
חזי פניאן
חזי פניאן (נולד ב-4 בפברואר 1963) הוא זמר ישראלי פרסי שזכה להצלחה רבה בישראל בקרב האוכלוסייה הכללית והאיראנית בפרט.
ביוגרפיה
פניאן נולד בבית שאן לאב שעלה ארצה ממחוז בורוג'רד ולאם שעלתה ממחוז יזד.
קריירה
פניאן החל להופיע כנער ושר ביוונית, טורקית ועברית. את אלבומו הראשון הוציא בשנת 1986. האלבום כלל שירים בעברית למעט שיר אחד שהיווה חידוש ללהיט פרסי מוכר. אלבומו השני כלל ברובו שירים בעברית, ומן האלבום הבא החל להקליט שירים רבים יותר בפרסית, אך הקליט עדיין גם שירים בעברית. את אלבומו האחרון הוציא בשנת 2008. לאחר מכן הוציא פניאן שירים כסינגלים. בשנת 2015 שיתף פעולה עם הזמר ציון גולן והקליט איתו במשותף את השירים "גלבי" ו"איילת חן".
לאורה אוונס
בשנת 2003 לאורה שכרה האנגר/מחסן בכתובת .i365 Mission Road LA. CA והקימה בו את הסטודיו שלה. בשנת 2013, היא הפכה את חלל עבודתה בסטודיו, לחלל תצוגה/גלריה, וקראה למקום בשם "356 Mission" על שם הרחוב בו היה הסטודיו שלה, בשיתוף פעולה עם סוחרי האמנות גאווין בראון וונדי יאו. זמן קצר לאחר מכן היא שכרה מקום נוסף בצ'יינה טאון, לוס אנג'לס שכלל את החנות לספרי לאמנות Ooga Booga # 2. בשנת 2019 חלל האמנות/ הגלריה "356 Mission" נסגר בגלל סיום השכירות.
בשנת 2003 אוונס הציגה את התערוכה הנודדת, הראשונה שלה במוזיאון לאמנות עכשווית, לוס אנג'לס. עבודתה של אוונס הוצגה בתערוכות יחיד ב-Secession, וינה (2015); במוזיאון קונסטון בון (2011); במוזיאון בונפנטן (2007); ב-Kunsthalle Zürich (2006); במרכז אמנויות קמדן, לונדון (2006); במוזיאון מילווקי לאמנות (2003); מוזיאון לאמנות אספן, קולורדו (2003); ובמוזיאון איזבלה סטיוארט גרדנר, (2001). באמצע הקריירה האומנותית שלה, אוונס הציגה במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית מנובמבר 2017 עד פברואר 2018.
נעורים וחינוך
אוונס נולדה בשנת 1970 באוקליד, אוהיו וגדלה בנורווק, אוהיו הסמוכה. היא קיבלה את התואר הראשון B.F.A שלה בציור מבית הספר לעיצוב ברוד איילנד בשנת 1992. לאחר סיום הלימודים עברה ללוס אנג'לס ללימודי תואר שני. בשנת 1994 למדה בבית הספר לציור ופיסול בסקווהגן וקיבלה את תואר שני במכון לאמנויות בקליפורניה  באותה שנה.
היצירה
בשנת 2015, אוונס עשתה ציורים המבוססים על לוחות דפוס שנקראים לוחות סטריאוטיפים מתקופת מלחמת העולם השנייה שגילתה מתחת לגג הרעפים של ביתה בלוס אנג'לס. חלק ניכר מעבודותיה האחרונות, היו ציורים ששילבו צבע שמן מסורתי עם תמונות מודפסות שעברו מניפולציה דיגיטלית באדובי פוטושופ.
בנוסף לציור, אוונס יצרה גם ספרי אמנים. החל משנת 2016 היא העבירה שיעורים במכללה לעיצוב ArtCenter.
את עבודותיה של אוונס ניתן למצוא באוספי אמנות ציבוריים רבים, כולל המכון לאמנות בשיקגו; המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק; המוזיאון לאמנות עכשווית, לוס אנג'לס, לוס אנג'לס; המוזיאון לאמנות במחוז לוס אנג'לס, לוס אנג'לס; מוזיאון גוגנהיים בניו יורק, ניו יורק; מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, ניו יורק; המוזיאון לאמנות עכשווית, שיקגו; והמוזיאון לאמנות מילווקי, במילווקי.
במחלוקת
בינואר 2013 הציגה אוונס 12 ציורים חדשים בבניין ב-i365 Mission Road, מעבר לנהר במרכז העיר לוס אנג'לס. אוונס המשיכה לנהל את החלל הזה," 356 Mission" כחלל תצוגה בשיתוף פעולה עם גאווין בראון וונדי יאו. במאי 2018 נסגר "356 Mission" לאחר סיום חוזה השכירות לחמש שנים. חנות הספרים אוגה בוגה נותרה פתוחה במיקום החנות המקורי שלה בצ'יינה טאון, לוס אנג'לס.
לאורה אוונס וגאווין בראון הואשמו בכך שהיו מעורבים בג'נטריפיקציה (השבחת הרובע והפיכתו לרובע יוקרתי) של שכונה היספנית בעיקר ממעמד הפועלים עם הגלריה ללא מטרות רווח שלהם "356 Mission" בשכונת בויל הייטס, בצד המזרחי של לוס אנג'לס. פעילים מקבוצות שונות שהתנגדו לג'נטריפיקציה, מחו כנגד הגלריה והתערוכות שלה בלוס אנג'לס ובעיר ניו יורק. אוונס טענה כי המפגינים הציקו לה ואיימו עליה, כולל איומי מוות. בנובמבר 2017 היא כתבה הודעה פומבית בנוגע לנושאים אלה, לאחר מחאות כנגד תערוכת אמצע הקריירה שלה שנפתחה במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית. גלריית האמנות "356 Mission" נסגרה בשנת 2019 בשעה שחוזה השכירות של המקום הסתיים ואוונס לא הייתה מעוניינת לחדש אותו.
פרסים
אוונס הייתה הראשונה שהוענק לה פרס בלואיז מטעם חברת הביטוח בלואיז, בארט בזל בשנת 1999. היא קיבלה את פרס וילארד ל. מטקאלף באמנות, מהאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות בשנת 2001, והייתה עמית לאמנויות באקדמיה האמריקאית בברלין  באביב 2007. בשנת 2015 הוענק לה פרס רוברט דה נירו האב על שעורי האמנות והתרגול בציור שהיא ערכה והגישה.
רשות ניקוז ונחלים גליל מערבי
רשות ניקוז ונחלים גליל מערבי היא תאגיד סטטוטורי, אשר אחראי על ניקוז ושמירה על הנחלים בגליל המערבי. רשות הניקוז כפופה להנהלת ומליאת הרשות. הרגולטורים של הרשות הם משרד החקלאות והמשרד להגנת הסביבה. הרשות הוקמה בשנת 1997 כתוצאה מהרפורמה שבוצעה ברשויות הניקוז. יושב ראש הרשות הוא ראש מועצת מטה אשר לשעבר, יורם ישראלי. המנהלת הכללית היא אורלי גבישי-סוטו. שטח רשות ניקוז ונחלים גליל מערבי הוא 820,000 דונם שמאכלסים 450 אלף תושבים. הנחלים המרכזיים שעוברים בשטח הרשות הם חילזון, פקיעין, שגור, כבול, בית העמק, נעמן, געתון, בצת, כזיב, שעל ויסף.
מבין הפרויקטים שקידמה הרשות, ניתן למנות את:
רשויות מקומיות בשטח הרשות
רשות ניקוז גליל מערבי מכילה בשטחה ארבעים ואחת רשויות מקומיות – יותר מכל רשות ניקוז אחרת בארץ.
אוכף טרור
גובהו של האוכף 1,600 מטרים מעל פני הים.
האוכף ממוקם בין הר טרה נובה (המתנשא לגובה של 2,130 מטרים מעל פני הים), לבין הר טרור (המתנשא לגובה של 3,230 מטרים מעל פני הים), הממוקם בסמוך ממזרח לאוכף.
האוכף הוא אחד משלושת האוכפים העיקריים שבאי רוס.
מקור השם
שמו של האוכף ניתן לו על ידי חברי משלחת החקר הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
השם ניתן לאוכף בשל קרבתו להר טרור, המתנשא מעליו, בסמוך לו.
שמו של הר טרור ניתן לו בשנת 1841, על ידי סר ג'יימס קלארק רוס.
רוס קרא להר על שם ספינתו השנייה, "טרור".
ארליס הווארד
ארליס הווארד (באנגלית: Arliss Howard; נולד ב-18 באוקטובר 1954) הוא שחקן קולנוע ובמאי אמריקאי.
ביוגרפיה
הווארד נולד באוקטובר 1954 באינדפנדנס, מיזורי כבן בכור ויש לו אח נוסף, ג'ים הווארד שהשתתף בכמה מסרטיו. הוא בוגר תיכון טרומן וקולג' קולומביה. נישואיו הראשונים היו לסוכנת קרן סילאס ממנה יש לו בן אחד, סם הווארד. לאחר גירושיהם התחתן שוב ב-1996 עם השחקנית היהודיה-אמריקאית דברה וינגר אשר הופיעה בשניים מסרטיו: Big Bad Love ו-Dawn Anna, וממנה יש לו בן אחד, גדעון "בייב" הווארד.
משחק
משחקו הראשון היה בסדרת הטלוויזיה הקומדית "AfterMASH" והסדרה The Day After משנת 1983, שם שיחק בתפקידי משנה. שנתיים לאחר מכן שיחק בסרטו הראשון - The Lightship של הבמאי הפולני יז'י סקולימובסקי לצידם של רוברט דובאל ושל קלאוס מריה ברנדאואר בתור אדי.
ב-1987 שיחק קאובוי בסרט מטאל ג'אקט. בנה שלאחריה שיחק בסרט המתח טקילה סאנרייז את גרג לינדרוף לצד מל גיבסון ומישל פייפר.
בראד קבאנה
קריירת משחק
בראד קבאנה התחיל לשחק כילד בקבוצת משחק מקומית בקומבריה עד שהוא הפך להצלחה עצומה כאשר הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בווסט אנד במחזמר בילי אליוט - המחזמר בתפקיד החבר הטוב ביותר של בילי, מייקל, בגיל 11. הוא עדיין ביקר בבית מעת לעת, סייע בקבוצה מקומית לביקור חברים זקנים, וצפה בהצגות חדשות שהקבוצה המקומית יצרה.
ארליס הווארד
משחק
ב-1989 שיחק את קנת פרנל בסרט הטלוויזיה קוראים לי סטיבן המבוססת על חייו של הילד סטיבן סטיינר שנחטף בשנות ה-70 בידי פדופיל.
בראד קבאנה
קריירת טלוויזיה
ב־2008, בראד קבאנה הציג את תחרות הכישרונות "My School Musical" בערוץ דיסני בבריטניה לצד המנצחת של השנה הקודמת, סמנתה דוראנס. ב־2009, הוא הציג ב-Undercover Cou של ערוץ דיסני, והציג בMy Camp Rock. הוא הציג בהקרנת הבכורה של האחים ג'ונס 3D בבריטניה שכיסה את הבכורה בבריטניה מההופעה של האחים ג'ונס 3D בבוקר של שחרור הסרט. הוא היה שופט בHannah-Oke, תוכנית משחק מסוג X פקטור שבו המתמודדים ובני משפחותיהם שרים שירי האנה מונטנה. הוא גם הופיע בערוץ דיסני ארצות הברית "Pass The Plate". באמצע 2010, קבאנה צילם את מופע הטלוויזיה החדש של ניקלודיאון House of Anubis, כאחת הדמויות המרכזיות, פביאן ראטר. בראד עבד עם חבריו למסך בכל זמן העלאת פרקים חדשים. מאז הוא המשיך לעבוד בשביל ניקלודיאון בעשיית פרויקטים שונים המקיפים את ההצלחה של הסדרה. הסדרה שודרה ל-2.9 מיליון בני אדם בארצות הברית בתאריך הקרנת הבכורה 1 בינואר 2011. בכורת עונה 2 הייתה ב-9 בינואר 2012 עד סביבות מרץ 2012. אחרי העונה השנייה הייתה הצלחה גדולה, קבאנה והשחקנים צולמו לעונה השלישית בקיץ 2012. הקרנת הבכורה הייתה במרס 2013 ובאפריל בבריטניה. ב-21 באפריל 2013, ניקלודיאון הודיעו על 90 דקות ספיישל של בית אנוביס, אבן הבוחן של רא, שקבאנה יככב בו כחלק מצוות השחקנים הראשי. צופי בית אנוביס עדיין מחכים להודעה על עונה 4.
מוזיקה
קבאנה רשם ארבעה עשר שירים, המוקדמים שבהם: "כשהפעמון מצלצל" ו"הזמן הנכון", שניהם מוצגים בערוץ דיסני במרווחי זמן שווים במהלך היום.
ארליס הווארד
משחק
ב-1994 שיחק ברוצחים מלידה בבימויו של אוליבר סטון בתור מלאך/שד. שנה לאחר מכן שיחק בסרט הקומדיה "קדילאק של סופשבוע", ובמותחן הדרמה של HBO "המסתננים" בדמותו של ריקי איטון.
ב-1997 שיחק בפארק היורה: העולם האבוד את פיטר לודלו, אחיינו החמדן והתככן של האמונד (ריצ'רד אטנבורו), והנבל הראשי בסרט. באותה שנה שיחק גם באמיסטאד בתפקיד ג'ון קלהון. שני הסרטים בבימויו של סטיבן ספילברג.
ב-2001 ביים את הסרט "אהבה רעה", שכיכב בו לצד אשתו דברה וינגר.
ב-2004 שיחק בסרט "לידה" לצד ניקול קידמן, ובסרט "שן הארי" לצד טארין מנינג.
בשנים 2005–2007 שיחק בסדרת המתח האמריקאית מדיום בתור קפטן קנת' פוש. ב-2007 שיחק גם בסרט סכין בלב.
ב-2009 שיחק בסרט אשתו של הנוסע בזמן. ב-2011 שיחק במאניבול בתור ג'ון הנרי לצד בראד פיט וג'ונה היל.
ב-2013 הופיע בסדרת הערפדים דם אמיתי בתור טרומן ברל, מושל לואיזיאנה לשעבר. ב-2015 שיחק בסרט בלתי הפיך את ד"ר ג'וזף מרון.
ב-2018 שיחק בסרט "הילד למטה".
ב-2020, שיחק בעונתה השנייה של סדרת הדרמה והפשע "מצוד" בתור ארל אמברי.
אלגוריתמים לפתרון מבוכים
מבוכים הבנויים ללא לולאות בתוכם נקראים מבוכים "תקניים" או "מושלמים", והם שווי ערך לעץ בתורת הגרפים. לפיכך, אלגוריתמים רבים לפתרון מבוכים קשורים מאוד לתורת הגרפים. באופן אינטואיטיבי, אם הדרכים במבוך יסודרו בדרך הנכונה, התוצאה יכולה להידמות לעץ.
אלגוריתם העכבר האקראי
זוהי שיטה טריוויאלית שיכולה להיות מיושמת על ידי רובוט מאוד לא מפותח או לחלופין על ידי עכבר. באלגוריתם זה, על מבצע האלגוריתם להמשיך בקו ישר עד שהוא מגיע לצומת, ואז להחליט החלטה אקראית לאן לפנות. על אף ששיטה כזו תביא תמיד את המשתמש בה לפתרון, אלגוריתם זה יכול להיות מאוד איטי ולא יעיל.
הליכה בעקבות הקיר
פרספקטיבה שונה להבנת הסיבה למה אלגוריתם זה עובד היא טופולגית. אם כל הקירות מחוברים זאת אומרת שהם ניתנים לסידור בצורת לולאה או מעגל. וכך יוצא שהליכה בעקבות הקיר היא בעצם הליכה מסביב למעגל מנקודת ההתחלה ועד הסוף. יתר על כן, אפשר לראות כי על ידי קיבוץ רכיבים מחוברים בקירות המבוך, הגבולות בין רכיבים אלו הם בדיוק הפתרונות, אפילו אם יש יותר מפתרון אחד. (ראו בתמונה בצד שמאל).
אם המבוך הוא לא פשוט קשר (כלומר, אם נקודת ההתחלה או הסיום נמצאות במרכז המבוך או שהמסלולים חוצים אחד מעל ומתחת לשני), שיטה זו לא תביא בהכרח לפתרון המבוך.
אלגוריתם פלדג'
מבוכים המפורקים לכמה אזורים או רכיבים יכולים להיפתר בשיטת ההליכה בעקבות הקיר, אם נקודות הכניסה והיציאה של המבוך נמצאות בקיר החיצוני של המבוך. אם פותר המבוך מתחיל לנווט בתוך המבוך, הוא עלול להיות באזור הנפרד מהיציאה, ובשימוש באלגוריתם ההליכה בעקבות הקיר הוא ימצא את עצמו חג במעגל סביב עצמו. אלגוריתם פלדג' (נקרא על שם ג'ון פלדג' מאקסטר) יכול לפתור בעיה זו.
אלגוריתם פלדג', שנועד לעקיפת מכשולים, דורש בחירה באופן שרירותי של כיוון אליו הפותר יפנה. כאשר מגיעים למכשול, יד אחת (לדוגמה יד ימין) נשמרת על המכשול לאורכו בזמן שסופרים את הזוויות שנפנו. כאשר הפותר ניצב שוב בכיוון המקורי אותו בחר, וסכום הזוויות אותו פנה שווה ל-0, הפותר עוזב את המכשול וממשיך לנוע בכיוונו המקורי.
היד יורדת מהקיר רק כאשר גם "סכום זוויות הפניות שנעשו" וגם "הכיוון הנוכחי אליו הוא פונה" שווים ל-0. כך נמנעים בשימוש באלגוריתם זה ממכשולים בצורת האות G לדוגמה. במקרה שהאלגוריתם פונה שמאלה בקיר הראשון, הוא צריך גם להסתובב 360° לאורך הקירות. אלגוריתם ששומר רק על "הכיוון הנוכחי" מוביל ללולאה אינסופית כאשר הוא עוזב את הקיר הימני-תחתון לפנייה לכיוון שמאל ונכנס עוד הפעם לאזור המעוקל בצד שמאל. אלגוריתם פלדג' לא עוזב את הקיר הימני עד ש"סכום זוויות הפניות שנעשו" שווה גם הוא ל-0 באותה הנקודה. הוא עוקב אחרי הקיר לאורך כל הדרך מחוץ לצורת ה-G עד שהוא עוזב בפנותו שמאלה בצד החיצוני של הקיר התחתון.
אלגוריתם זה מאפשר לאדם עם מצפן למצוא את דרכו החוצה ממבוך דו־ממדי וסופי מכל נקודה מתוכו, ללא קשר למקומו של הפותר בתוך המבוך. מכל מקום, אלגוריתם זה לא יכול לעבוד בכיוון ההפוך, כלומר, הוא לא ימצא מנקודת התחלה הנמצאת על גבול המבוך נקודת סיום הנמצאת בתוכו.
אלגוריתם טרימו
אלגוריתם טרימו, שהומצא בידי צ'ארלס פייר טרימו, היא שיטה יעילה למציאת הדרך החוצה ממבוך שדורשת ציור קווים על הרצפה על מנת לסמן מעבר, שעובדת בכל מבוך שיש לו מעברים מוגדרים היטב. כל מעבר יכול להיות באחד משלושה מצבים: או שלא עברו בו מעולם, או שעברו בו רק פעם אחת, או שעברו בו בדיוק פעמיים. כל פעם שכיוון נבחר הוא מסומן על ידי ציור קו על הרצפה (מצומת לצומת). בהתחלה, כיוון אקראי נבחר (אם יש יותר מאחד). בהגעה לצומת שהפותר עוד לא הגיע אליה (ללא סימונים קודמים), על הפותר לבחור כיוון אקראי ולסמנו. כאשר הפותר מגיע לצומת שסומנה כבר פעם אחת, עליו להסתובב וללכת אחורה (לא לפני שיסמן את המעבר פעם נוספת). אם זה לא המקרה, הפותר צריך לבחור את הכיוון עם הכי פחות סימונים (וכמו תמיד, לסמן גם אותו). כאשר הוא מגיע לבסוף לפתרון, מעברים שסומנו בדיוק פעם אחת מורים על הדרך הישירה להתחלה. אם אין יציאה, שיטה זו תיקח את המשתמש בה אל ההתחלה, שם כל המעברים מסומנים פעמיים. במקרה זה, כל מעבר שהפותר הלך בו יסומן פעמיים - פעם אחת בכל כיוון. תוצאת ההליכה הזו נקראת התחקות כפולה דו כיוונית.
בעיקרו של דבר, אלגוריתם זה הוא גרסה של אלגוריתם חיפוש לעומק.
מילוי דרך ללא מוצא
מילוי דרך ללא מוצא הוא אלגוריתם לפתרון מבוכים בו ממלאים את כל הדרכים ללא מוצא, ומשאירים אך ורק את הדרך הנכונה לא מלאה. האלגוריתם יכול להיות שימושי בפתרון מבוך מצויר על נייר או עם תוכנת מחשב, אך לא יהיה שימושי לאדם הנמצא בתוך מבוך לא ידוע מאחר שהאלגוריתם הזה "מסתכל" על המבוך מלמעלה. השיטה היא: אפשר לצפות בסרטון המדגים את פעולת אלגוריתם זה כאן:.
אלגוריתם זה לא יכול לקטוע בטעות את המעבר בין נקודת ההתחלה לנקודת הסיום מאחר שכל צעד באלגוריתם משמר את הטופולוגיה של המבוך. יתר על כן, התהליך לא יעצור "מוקדם מדי" משום שהתוצאה הסופית לא יכולה לכלול דרכים ללא מוצא. לכן, אם כל הדרכים ללא מוצא מולאו במבוך מושלם (מבוך ללא לולאות), אז רק הדרך שהיא הפתרון תישאר. אם האלגוריתם מבוצע במבוך קלוע חלקית (מבוך עם לולאות), אז כל הפתרונות האפשריים יישארו, אך לא יותר מכך.
אלגוריתם הדרך הקצרה ביותר
כאשר למבוך יש כמה פתרונות אפשריים, הפותר ירצה למצוא את המעבר הקצר ביותר מנקודת ההתחלה לנקודת הסיום. אלגוריתם אפשרי מוצא את הדרך הקצרה ביותר על ידי ביצוע אלגוריתם חיפוש לרוחב, תוך כדי אלגוריתם חיפוש A*, משתמש בטכניקה היוריסטית. אלגוריתם החיפוש לרוחב משתמש בתור כדי להגיע לתאים בסדר של מרחק הולך גדל מההתחלה עד שמגיע לנקודת הסיום. כל תא שהגיעו אליו צריך לעקוב אחר המרחק שלו מנקודת ההתחלה או מהתא הסמוך אליו הקרוב יותר להתחלה שגרם לו להיכנס לתור. כאשר המיקום הסופי נמצא, הדרך הקצרה ביותר היא דרך התאים שנבחרו בסדר הפוך.
מבוכים עם דלתות לכיוון אחד
מבוכים עם דלתות לכיוון אחד הם מאתגרים יותר, וקשה יותר למצוא להם את הפתרון, במיוחד כאשר רוב הדלתות מובילות לכיוון ההפוך מהיציאה. כאשר בוחרים דלתות באופן אקראי, יש לבחור מספר מעריכי של דלתות עד שמגיעים ליציאה. אפילו אם הפותר מצייר מפה תוך כדי חיפוש במבוך, עדיין יצטרך לעבור דרך מספר ריבועי של דלתות על מנת למצוא את היציאה. הטענה כי המקרה הגרוע ביותר הוא ריבועי מתוארת כאן:.
שמח בשלג
שמח בשלג (באנגלית: Snowball Express) הוא סרט קומדיה מטורפת לכל המשפחה משנת 1972 בבימויו של נורמן טוקר, עם דין ג'ונס, ננסי אולסון וקינן ווין בתפקידים הראשיים.
תקציר העלילה
ג'וני בקסטר (דין ג'ונס) עובד בעבודה משעממת בחברת ביטוח גדולה מזה 11 שנים. הוא שונא את עבודתו ולכן שמח מאוד כשמתבשר לו שדודו שבקושי הכיר אותו, הוריש לו את מלון "גרנד אימפריאל" בעיירה סילבר היל (שם פיקטיבי) בקולורדו. עורך הדין אומר לו כי יוכל להרוויח מבית המלון 14,000 דולר לחודש.
הוא עובר לשם עם אשתו סו (ננסי אולסון), בנו ריצ'רד (ג'וני ויטאקר) ובתו כריס (קתרין קודי). מתברר לאכזבתם שמדובר במלון נטוש ומוזנח, שורץ עטלפים ודביבונים, ללא חשמל או חימום. הם מוצאים בבית גם את ג'ס מקורד (הארי מורגן) שמתגורר במרתף. ג'וני מרחם עליו ומרשה לו להישאר בתמורה לעבודה בבית המלון.
למקום מגיע לעזרה המכונאי וואלי פרקינס (מייקל מקגריבי) שמתאהב בכריס ומנסה ביחד עם ג'ס לתקן את דוד החימום אבל זה נגמר בהתפוצצות הדוד ונזק למלון.
ג'וני מבקש הלוואה מהבנקאי היחיד בעיירה, מרטין רידג'וויי (קינן ווין), אך מסורב. הוא מתכנן להקים במקום אתר סקי ומנסה לגייס משקיע נוסף אך אין לו ניסיון בגלישה והוא מנסה לגלוש, נסחף במורד ומוצא את עצמו חבול על עץ. הדבר מתפרסם בעיירה ורידג'וויי מציע לו כעת הלוואה של 3,000 דולר לתיקון הנזקים והשקעה במקום. ג'וני חותם על ההלוואה אף על פי שסו מזהירה אותו מפני רידיג'וויי הנכלול.
הם מפתחים את המקום באמצעים פרימיטיביים. גולשים שבאים למקום ברכבת נתקעים בגלל מפולת שלג וג'וני מסיע אותם למלון בכירכרה. וואלי שאין לו מושג בסקי הופך למדריך סקי, נתקע בעץ וג'וני מנסה לחלץ אותו. באותו הזמן ניתק ממקומו המתקן המעלה את הגולשים, גולש למטה, חודר למלון וגורם להרס גדול.
רידג'וויי דורש את החזר ההלוואה וג'וני נרשם לתחרות מרוץ אופנועי שלג בה הפרס הראשון הוא 3,000 דולר בתקווה שייזכה בתחרות אף על פי שאין לו ניסיון בכך. הוא מרכיב את ג'ס וכמעט מגיע למקום ראשון אך רידג'וויי מנצח אותו.
רידג'וויי עומד על החזר ההלוואה מיד ומאיים בסגירת המקום. כאן מתערבת מזכירתו מיס ויגינטון (מארי ויקס) ומגלה שלמעשה פרט לבניין יש שטח גדול שהדוד מסר לשבט אינדיאני במטרה שייתיישבו בו ומפני שהם עזבו השטח עובר לג'וני וכן שטח גדול של העיירה נמסר על ידי הדוד בתנאי שיקימו בו ספרייה, כנסייה ובית חולים לחיות ומפני שזה לא קויים הרי כל השטח שייך כעת לג'וני כולל הבנק של רידג'וויי...
רידג'וויי מתרכך וכעת מוכן להשתתף ולהשקיע בבית המלון ובאתר הסקי.
מבני קבורה עגולים בפלמחים
תיאור האתר
המבנים, שצורתם לרוב עגולה, עשויים אבני גוויל מכורכר מקומי, וקוטרם כשניים עד שלושה מטרים. בתוך המבנים הונחו גלוסקמאות כורכר, אחת או שתיים במספר, אשר שימשו לקבורה משנית של המת. בנוסף נמצאו מבני קבורה בעלי מתאר סגלגל ומלבני. באתר נחשפו כ-50 מבנים שלרובם פתח מלבני חתום בלוח אבן הפונה לכיוון צפון, בהם נחשפו מצבות ממוקמות בתוך נישות הפונות מזרחה. המבנים מסודרים בשורות ישרות והמרווחים ביניהם רוצפו באבני כורכר קטנות, עובדות המעידות על תכנון מראש של האתר. לפי הממצאים, אתר הקבורה היה פעיל במשך כמה דורות. נחשפו ארבע-חמש שכבות של מבני קבורה. ייתכן שכל מבנה שימש כאתר קבורה של משפחה גרעינית.
תארוך המבנים לתקופה הכלקוליתית נעשה באמצעות הבזיכים שנמצאו באתר. הבזיך מהווה "מאובן מנחה" לתקופה הכלקוליתית. ייחודו של בית הקברות בנוסף למצב השתמרותו, הוא בגילוי מבני אבן לראשונה במישור החוף, שבתוכם קבורות עצמות הנפטרים בגלוסקמות כורכר.
מנהגי קבורה כלקוליתיים ידועים מאתרים רבים בישראל, כגון במערת הקבורה בפקיעין וחדרה. המאפיין העיקרי שלהם הוא קבורה בגלוסקמאות מחומרי גלם שונים, בגדלים ובעיטורים מגוונים.
בנימין וינדזברג
ד"ר בנימין וינדזברג (1901 – 1985) היה הרופא האחראי על מערך הרפואה בכפר עציון במלחמת הקוממיות, לאחר חזרתו מהשבי הירדני שירת כרופא בכיר בצה"ל בדרגת סא"ל.