cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלגוסק
אלגוסק (באנגלית: AlgoSec) היא חברת תוכנה לניהול מדיניות אבטחת רשת, המכונה גם ניהול מדיניות חומת אש (firewall), בענן, מקומית במרכז הנתונים (data center), ובפלטפורמות היברידיות.
אילן שור
ראש עיריית אורחיי
על פי סקרים שנעשו ב-2019, שור מדורג במקום השלישי מבין הפוליטיקאים בעלי האמון הגבוהה ביותר, ולפי סקרים מסוימים הוא מדורג השישי ואף במקום השביעי.
אלגוסק
מוצרי אלגוסק מאבטחים קישוריות של יישומים באמצעות אוטומציה וניהול ואכיפת מדיניות האבטחה בין חומות אש, נתבים, רשתות וירטואליות פרטיות,(SDN, (VPN ומערכות אבטחת המידע המשויכות אליהם. ארגונים משתמשים במוצרי אלגוסק לניהול תצורת מערכות האבטחה שלהם, לזיהוי נקודות תורפה, בחינת ואימות המערכות כנגד מדיניות האבטחה שלהן, הפחתת עלויות הניהול, ולווידוא עמידה בתקנות כגון PCI-DSS ו-Sarbanes-Oxley.
אילן שור
פוליטיקה ארצית
שור נבחר גם פעמיים לפרלמנט המולדובי וכיהן בו עד להדחתו משם בעקבות הרשעתו בשנת 2023. הוא הקים מפלגה שקרויה על שמו. הוא מתנגד למדיניות הפרו־מערבית שמוליכה נשיאת מולדובה הנוכחית מאיה סנדו ותומך בשיקום היחסים עם רוסיה. המפלגה מובילה גל מחאות נגד השלטון. בספטמבר 2022 הודה שור (בעקבות חשיפות בתקשורת וכן מעצר פעילים במפלגתו) שהוא משלם למפגינים. ב-19 ביוני 2023, מפלגתו הוכרזה כלא-חוקתית והוצאה אל מחוץ לחוק ע״י בית המשפט העליון המולדובני.
אלגוסק
מוצרים
אלגוסק מספקת את מוצריה הן כמודולים עצמאיים והן באמצעות חבילה משולבת, AlgoSec Security Management Suite, הכוללת:
היסטוריה
טכנולוגיית הליבה של אלגוסק פותחה בשנת 2001 על ידי אבישי וול וצוות החוקרים שלו במעבדות בל. וול שיתף פעולה עם יובל בראון כדי להקים את אלגוסק בשנת 2004. באותה עת הייתה החברה במטה ברסטון, וירג'יניה. בשנת 2010 אלגוסק העבירה את מטה ומשרד המכירות של צפון אמריקה לרוזוו, ג'ורג'יה (אזור אטלנטה). בשנת 2012 אלגוסק העבירה את המטה שלה לרידגפילג פארק, ניו ג'רזי. כיום, בנוסף למשרד בניו ג'רזי, יש ל- אלגוסק משרדי מכירות בלונדון ובסינגפור, ומרכז מחקר ופיתוח בפתח תקווה, ישראל.
בינואר 2018 גייסה אלגוסק 36 מיליון דולר מקלארידג' ישראל כדי לתמוך בהתרחבותה הגלובלית, ההשקעה החיצונית הראשונה בחברה.
לקוחות אלגוסק כוללים ארגונים בתחום הקמעונאות, בריאות, פיננסיים, טלקום, חינוך, ממשלה, אנרגיה ושירותים, תחבורה, ייצור, ספקי שירותים מנוהלים, מבקרים ויועצים ברחבי העולם.
בפברואר 2020, אלגוסק חתמו הסכם אסטרטגי עם סיסקו.
שותפויות
ספקי אבטחת רשת אחרים מספקים ניהול פעולות, ביקורת ושינוי אוטומציה של מוצרי אלגוסק. שותפי הטכנולוגיה של אלגוסק כוללים את צ'ק פוינט, סיסקו, F5, פורטינט, ג'וניפר נטוורקס, פאלו אלטו נטוורקס, Amazon Web Services, מיקרוסופט, VMWare, IBM QRadar, Splunk, CA Technologies, HP וServiceNow.
דואר אוויר
דואר אוויר הוא דואר שמועבר ממקום למקום באמצעות כלי טיס. הדואר מגיע ליעדו מהר יותר מאשר דואר קרקעי ולרוב עלותו גבוהה יותר. דואר אוויר עשוי להיות האפשרות הבלעדית לשילוח דואר ליעדים מסוימים מעבר לים.
היסטוריה
למרות שניתן להתייחס לשימוש ביוני דואר כגרסה מוקדמת של דואר אוויר, הרי שהשימוש הראשון בכלי טיס מעשה ידי אדם לצורך משלוח דואר התרחש ב-7 בינואר 1785 באמצעות כדור פורח שטס מדובר שבאנגליה לקאלה שבצרפת.
השימוש המסחרי הראשון בדואר אוויר בארצות הברית התרחש ב-17 באוגוסט 1859 במשלוח מאינדיאנה לניו יורק. המשלוח לא הגיע ליעדו, שכן כתוצאה ממזג אוויר קשה הבלון נאלץ לנחות. המשך המשלוח נעשה באמצעות הרכבת. בשנת 1959 הונפק בול לזכר האירוע. השימוש בבלונים כנושאי דואר התקיים גם בשנות מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 בין הערים פריז ומץ מעל ראשי הגרמנים.
השימוש הראשון במטוסים ממונעים לצורך העברת דואר באוויר לצרכים מסחריים התרחש ב-18 בפברואר 1911 בהודו, כאשר הטייס הנרי פקט (Henri Péquet) הטיס משלוח של 6,500 מכתבים למרחק 13 ק"מ באוויר מהעיר אללהאבאד לנייני. השימוש במטוסים לצורכי העברת דואר התפשט ברחבי העולם אולם השירות הושק כקו אווירי קבוע רק ב-19 באוקטובר 1920 בקולומביה. במהלך שנות ה-20 הושקו קווי דואר אוויר סדירים במדינות רבות נוספות.
התשלום עבור משלוח דואר אוויר באמצעות בולי דואר המיועדים בלעדית לכך נעשה לראשונה באיטליה ב-1917. באוסטרליה ובארצות הברית החל השימוש בבולי דואר אוויר ייעודיים בשנת 1918.
צב נמרי
צב נמרי (שם מדעי: Stigmochelys pardalis) הוא מין של צב יחידי בסוגו החי בסוואנות בדרום-מזרח אפריקה. צב זה תואר על ידי חוקר הטבע תומאס בל ב-1828. הצב הנמרי נכלל בין חמשת הקטנים.
מאפיינים
הצבים הנמריים הם יצורים איטיים, שלווים ואוכלי עשב החיים בקבוצות קטנות. לעיתים הם מותקפים על ידי טורפים גדולים כמו אריות, נמרים ועיטים גדולים ואצל הקטנים גם נצים, בזים, ינשופים, עורבים, לטאות, נחשים ושועלים. הם מתחפרים בשריון ומחכים שהסכנה תחלוף וגם משמיעים עקב כך קול שריקה פתאומי.
צבים אלה רועים בסוואנות ואזורים חמימים וטרופיים ברחבי אפריקה בבוצוואנה, בורונדי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אתיופיה, קניה, מלאווי, מוזמביק, נמיביה, רואנדה, סומליה, סודאן, סווזילנד, טנזניה, אוגנדה, זמביה, זימבבואה ודרום אפריקה.
צב זה ידוע כמאריך ימים עד לגילאים 80–100 שנים.
כיבוש השמים (מיני-סדרה)
כיבוש השמים (באנגלית: David Attenborough's Conquest of the Skies 3D) היא מיני-סדרת טבע תיעודית תלת מימדית בת 3 פרקים שהופקה על ידי ה-BBC ושודרה בינואר 2015. סדרה זו עוסקת בבעלי חיים מעופפים שונים והתפתחותם במשך הזמן, ומוצגת עם הדמיית תלת-מימד מושקעת. מגיש הסדרה הוא החוקר ויוצר סרטי הטבע הבריטי דייוויד אטנבורו.
בישראל הסדרה שודרה בתרגום עברי בתאגיד כאן 11.
גביע אפריקה לאומות 1994
גביע אפריקה לאומות 1994 היה הטורניר ה-19 של גביע אפריקה לאומות בכדורגל. הטורניר התקיים בין ה-26 במרץ ל-10 באפריל 1994 בתוניסיה, שהחליפה את זאיר, שתוכננה במקור לארח את הטורניר.
בטורניר השתתפו 12 נבחרות, שחולקו לארבעה בתים, מהן העפילו שתי הראשונות בכל בית לשלב רבע הגמר.
זכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר שחזרה מפיגור וגברה 2–1 במשחק הגמר על, מצמד שערים של עמנואל אמוניקה. הזמבים התייצבו לטורניר עם נבחרת חדשה כמעט לחלוטין, שנה לאחר התרסקות המטוס שהוביל את הנבחרת למשחק במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. באותו האסון נספו 25 שחקנים ואנשי צוות.
מוקדמות
טורניר המוקדמות התקיים בין יוני 1992 לאוקטובר 1993. השתתפו בו כל הנבחרות החברות ב-CAF, שחולקו לשמונה בתים בני ארבע עד שש נבחרות כל אחד. עשר נבחרות העפילו מטורניר המוקדמות, ואליהן הצטרפו המארחת ו, מחזיקת הגביע, שהעפילו אוטומטית.
האגם השחור (פריבור)
האגם השחור (גרמנית: Schwarzsee) הוא אגם בקנטון פריבור בשווייץ בעל שטח של 0.47 ק"מ רבוע. האגם ממוקם בגובה של 1,046 מטר מעל פני הים, כ-25 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר פריבור, באזור האלפים הנמוכים (pre-alpes), בחלקו דובר הגרמנית של קנטון פריבור. סביב האגם מספר פסגות גבוהות, הגבוהה ביניהן היא הר קייזראג שגובהה 2,185 מטרים מעל פני הים. בחודשי החורף פועל על יד האגם אתר סקי קטן הנושא את שמו של האגם, וכולל 25 קילומטרים של מסלולי גלישה. גורם זה, והפסטורליות של האזור כולו מובילים לנוכחות גבוהה של תיירים ומטיילים באגם ובסביבותיו, כולל מלונות, כפרי נופש, מסעדות ומתקנים תיירותיים נוספים. הכפר החשוב הקרוב הוא הכפר פלפיין, בו מתגוררים כ-2,000 תושבים.
כפר חושן
כְּפַר חוֹשֶׁן (ספְסוּפָה), הוא מושב במועצה האזורית מרום הגליל, כקילומטר וחצי צפונית למושב מירון, לצד כביש 89, המחבר בין נהריה לצפת.
שמו של המושב נקרא על שם העיירה סיפסיפה הנזכרת בתלמוד, ששמה נשתמר, כנראה, בשם הכפר הערבי צפצאף שחרב במלחמת העצמאות ועל מקומו הוקם המושב. פירוש השם - אזור שפירותיו מאחרים להבשיל, או מהעובדה שבתקופת התלמוד גידלו והתפרנסו מעצי צפצפה. במהלך שנות התשעים מותג היישוב באופן רשמי בשם "כפר חושן", וזאת לאחר שהשם ספסופה נלקח מהכפר הערבי ששכן בעבורו, ואנשי המושב רצו בשם עברי, לבסוף נבחר שם זה.
היסטוריה
המושב נוסד בפברואר 1949, בידי עולים מבולגריה שעלו לישראל זמן קצר קודם לכן, ובסיוע תנועת המושבים. בתחילת אוקטובר 1949 דווח על 60 משפחות מעולי הונגריה ובולגריה. בסוף 1949 התפתח במושב סכסוך בין קומוניסטים ללא קומוניסטים, בעקבותיו הועברו הלא קומוניסטים למסמיה. לאחר מספר חודשים התפתח עימות בין הנשארים, מחנה אחד של אלו שנשארו נאמנים למק"י ומחנה שני שפרש מהקומוניזם. המחנות התפצלו לשני יישובים נפרדים. ביישוב הקומוניסטי נשארו לקראת סוף 1950 שלוש משפחות והסוכנות הביאה לאתר הריק משפחות של עולים מיהדות תימן.
רוב התושבים ממוצא תימני עזבו עד תחילת 1952. המתיישבים העלו תלונות שונות על המוסדות המיישבים, ואלו התלוננו שהמתיישבים העדיפו עבודות חוץ והזניחו את המטע שניתן להם. בסוף שנת 1954 עזבו אחרוני התימנים את ספסופה. החל מסוף 1954 התיישבו במקום עולים ממרוקו ומתוניס שהתפרנסו מעבודות הכשרת דרכים וקרקע עבור הקרן הקיימת וקיבלו חלקות של 2-6 דונם לגידול טבק, חלקות ליד הבית לגידול ירקות ואחריות על המטעים הנטושים של הערבים וכרם שניטע על ידיהם ועל ידי התימנים שעזבו. בסוף 1961 חובר המושב לרשת החשמל הארצית.
ילדי היישוב לומדים בבתי ספר חיצוניים: יסודי – "נוף הרים" בסאסא, חמ"ד במירון ובתי ספר חרדים בצפת, תיכון – "אנה פרנק" בסאסא, "אמי"ת" בצפת ובפנימיות מחוץ לאזור.
התושבים עוסקים בענפי חקלאות ותיירות. במושב שוכן יקב הבוטיק המשפחתי לוריא.
אלחנן קירכהן
אֶלְחָנָן הֶנֶלִי קִירְכְהַן (בגרמנית: Elchanan Henle Kirchhahn) או גם חנוך וולף (Hennoch Wolf; סביב 1666 – 1757, או 1655 – 1735) היה רב גרמני-יהודי, חזן, סופר ומטיף מוסר. הוא ידוע בשל ספרו הכתוב ביידיש "שמחת הנפש".
על חייו ידוע מעט מאוד, אביו היה בנימין וולף (Benjamin Wolf), ובנעוריו נדד בהולנד ובפולין, וידוע שהוא נשא לאישה את בתו של צבי הירש קאיידנובר. משנת 1712 היה אלחנן הנלי קירכהן מורה בבית הספר היהודי ב, שם פעל גם כרב, כחזן וכקצב.
ספרו "שמחת הנפש" יצא לאור בפרנקפורט בשנת ה'תס"ז (1707), ספר מוסר ביידיש שחלקו הראשון הפופולרי מאוד הודפס ב-27 מהדורות עד 1906, והיה נפוץ בגרמניה ובמזרח אירופה עד אמצע המאה ה-19. הספר כולל משלים, אגדות חז"ל ואגדות עם. בשנת ה'תפ"ב (1722) יצא לאור באופנבך על המיין חלק הראשון של ספרו "חידושים מספר אלחנן" (על החומש וקצת מנביאים ראשונים). החלק השני יצא לאור בה'תצ"א (1731) וכלל פירוש למסכת אבות. החלק השני של "שמחת הנפש", הכולל 15 מזמורים ביידיש לשבתות ולחגים, וכן לחתונות וברית מילה, ושיר על חיי היהודים בכפרים הודפס בשנת ה'תפ"ז (1727) בפירט (חלק זה הודפס כפלגיאט בהונגריה ב-1899 וב-1901). כרך זה כולל תווים, וקירכהן השתמש במנגינות קיימות, שלדבריו נכתבו על ידי מומחה למוזיקה. השירים מיועדים ללוות תכנים ומעשים דתיים חיוניים ולהעבירם טוב יותר להמונים חסרי השכלה. לדברי אברהם צבי אידלסון, הטקסטים הדידקטיים יותר חסרים עוצמה לירית. השירים נועדו גם למנוע מהיהודים לשיר שירים גרמניים חילוניים. הלחנים של השירים הם בסגנון הבארוק שהיה נפוץ בגרמניה באותה תקופה.
המצבה על קברו השתמרה בבית העלמין היהודי בקירכהיין.
Loeb Classical Library
Loeb Classical Library (לוֹבּ קלאסיקל לייבררי, בראשי תיבות LCL) הוא שמה של סדרת ספרים בהוצאת אוניברסיטת הרווארד, הכוללת תרגומים לאנגלית של יצירות מן הספרות היוונית והרומית. הספרים ערוכים עמוד מקור (יווני או לטיני) מול עמוד תרגום.
עדה (דמות מקראית)
עָדָה היא דמות מקראית המופיעה ב, אשתו של למך בן מתושאל ואמם של יבל ויובל.
Loeb Classical Library
הוגה הסדרה היה ג'יימס לוֹבּ (James Loeb). עורכי הכרכים הראשונים היו פֵּייג' וקֶפּס (T. E. Page & W. H. D. Rouseand Edward Capps). הסדרה יצאה לאור עד ידי William Heinemann and company בשנת 1919 כשכבר אז הוחל הנוהג הקיים עד היום ולפיו הטקסט היווני עטוף בכריכה ירוקה ואילו הטקסט הלטיני עטוף בכריכה אדומה. מאז נוסף מספר רב מאוד של כותרים חדשים, ואילו התרגומים המוקדמים הוגהו פעמים אחדות. בשנים האחרונות הדבר כלל הסרתה של צנזורה ספרותית מאת העורך שהייתה נהוגה בעבר, על פי רוב מדובר בהסתרתה של התייחסות הומוסקסואלית בטקסטים. הרווחים מההוצאות ממשיכים לממן מלגות לסטודנטים לתארים מתקדמים באוניברסיטת הרווארד.
עדה (דמות מקראית)
למך שר לנשותיו, עדה וצִלָּה: "עדה וצלה שמען קולי, נשי למך, האזנה אמרתי: כי איש הרגתי לפצעי, וילד לחבורתי. כי שבעתיים יוקם קין, ולמך, שבעים ושבעה".
Loeb Classical Library
לוב קלאסיקל לייבררי אינה מיועדת למחקר רציני, מכיוון שיש בה מיעוט של הערות שוליים, היא גם אינה מיועדת לקורא הרגיל – יכולתם של המתרגמים לכתוב בצורה יפה ובשטף נפגמת תכופות בשל הצורך לשמור שתרגומם יהיה מדויק ככל האפשר ותואם למה שנכתב במקור.
עדה (דמות מקראית)
עם זאת, גם לצלה נולדו שני ילדים, תובל קין ונעמה.
Loeb Classical Library
הוצאת אוניברסיטת הרווארד לקחה על עצמה את הוצאת הסדרה בשנת 1989 ובשנים האחרונות יוצאים מחדש ארבעה או חמישה כרכים חדשים שעברו עריכה מחודשת מדי שנה.
בשנת 2001 הרווארד החלה להוציא סדרת ספרים שלישית בפורמט זהה. The I Tatti Renaissance Library כוללת יצירות מופת מתקופת הרנסאנס בלטינית עם תרגום לאנגלית, צורת הכריכה דומה לזאת של "לוב קלאסיקל לייבררי", אך צבעה כחול. Clay Sanskrit Library מעוצבת לפי המתכונת של "לוב קלאסיקל לייבררי".
עדה (דמות מקראית)
פירוש השם עדה הוא עדי, תכשיט.
הערות שוליים
List of minor biblical figures
מיקלוש ליגטי
מיקלוש ליגטי, (במקור מוריץ לוי, בהונגרית: Ligeti Miklós; בודה, 19 במאי 1871 – בודפשט, 10 בדצמבר 1944) היה פסל יהודי-הונגרי, מן המפורסמים בין פסלי האימפרסיוניזם ההונגרי של המאה ה-19 והמאה ה-20.
ביוגרפיה
מיקלוש ליגטי נולד במשפחה יהודית, בנם של שמואל לוי ויוהנה גיידושק. תחילה למד אצל הפסל ההונגרי המפורסם אליוש שטרובל ואחר כך נסע ללמוד במערב: בווינה ובפריז. בפריז למד גם ציור, באקדמיה ז'וליאן, אך תרומתו כפסל הייתה משמעותית יותר. הוא יצר אנדרטאות, פסלי דיוקן ודקורציה של בניינים.
הפסל המפורסם ביותר שלו הוא אנונימוס בפארק העירוני של בודפשט (1903). הפקיד וההיסטוריון האנונימי, ששום תיאור שלו לא שרד, עוצב על ידי סיגטי בברונזה בגלימת נזיר וברדס משוך על ראשו. אור מסתורי נופל על הדמות דרך הבליטות הרבות של הפסל. פסל נוסף שלו נחנך גם הוא בפארק העירוני חמש שנים אחר כך: יורש העצר רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה בחליפת הציד. בשנת 1907, פיסל את אליזבת ("סיסי"), נסיכת בוואריה, אשת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. הפסל נחצב משיש לבן והוצב בעיר סגד. לאחר מכן פיסל בעיקר אנדרטאות ציבוריות שנעשו ברוח "הסגנון האקדמי", אך גם ביניהן ישנן כאלה שראויות לתשומת לב.
ב־29 במאי 1909 נשא לאישה את הדוויג קֶרְן (Kern Hedvig) בבודפשט.
כשראה את המחסור בחומרים לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובטוח בעצמו לאחר הצלחת תערוכתו בשנת 1913, הקים ליגטי מפעל לקרמיקה באנגיאלפלד בשנת 1920 ביחד עם המהנדס הכימי לאיוש פטריק. בשנת 1935, הוצב פסל השחקנית "גברת דרי" בגן הורבאט ברובע 1 של בודפשט (בצד של בודה). הפסל הנציח את השחקנית בשמלה שתאמה את סגנון התקופה עם גיטרה בידיה. הפסל נפגע, נהרס ופורק במלחמת העולם השנייה, אך העתקי החרסינה שלה בייצור תעשיית החרסינה של הרנד היו פופולריים. בשנת 2010 היצירה של מיקלוש ליגטי, פסל השיש הלבן, שוחזר בגודל מלא, על ידי פסל מ- בוטונד פולגאר.
השיגדון הפריע לעבודתו, אך הוא עבד ממש עד מותו. במרץ 1944 עבר כמה ניתוחים גדולים בסנטוריום פאשור. מצבו לא השתפר והוא נפטר ב-10 בדצמבר באותה השנה. בשל תנאי המלחמה, לא היה ניתן לקבור אותו תחת הפסל אנונימוס, כרצונו.
מיכאל רייסר
מיכאל (מיכה) רייסר (26 באפריל 1946 – 27 באוקטובר 1988) היה חבר הכנסת מטעם הליכוד.
ביוגרפיה
רייסר נולד וגדל בשכונת מחלול בתל אביב, במשפחה שרוח האצ"ל ותנועת החרות נשבה בה. הוא למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון, ששכן בקרבת ביתו, והמשיך בגימנסיה שלווה. למד באוניברסיטת תל אביב לימודי עבודה וסוציולוגיה וכיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים בה. היה ממנהיגי צעירי הליכוד ובעת המאבק בין המחנות בליכוד נמנה עם הפעילים הבולטים במחנה דוד לוי. בין כלל התפקידים שמילא היו סמנכ"ל משרד השיכון וראש אגף הארגון של תנועת החרות. כן היה מראשי מרכז הספורט הארצי של בית"ר.
בשנת 1981 נבחר לכנסת ה-10. בין תפקידיו: יושב ראש ועדת הכנסת וחבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט. היה שותף להקמת ועדת נבנצל (לעניין שכר חברי הכנסת) וועדת טוניק (עבודות צדדיות של חברי כנסת). וב-1984 נבחר בשנית לכנסת ה-11.
מספר ימים לפני הבחירות לכנסת השתים-עשרה, בשנת 1988, נסע רייסר לירושלים לצילום הקבוצתי של חברי הכנסת. בדרך סטה נהגו ממסלולו ורכבה של דליה איציק, אז יו"ר הסתדרות המורים בירושלים, התנגש בו בעוצמה וחצה את הרכב לשניים. איציק נפצעה קשה ואילו רייסר נפגע אנושות בתאונה, ולאחר יום נפטר.
מיכה רייסר היה נשוי ואב לבן ושתי בנות תאומות, איילת ושרון. שלושת ילדיו חזרו בתשובה לאחר מותו. בנו עורך הדין אלון רייסר, תושב מודיעין עילית, הוא יועצה המשפטי של חברת אקספון וליצן רפואי. על שמו של מיכה רייסר נקראים חטיבת ביניים בראשון לציון ו"מועדון היקב" בעיר, אצטדיון כדורגל בבאר שבע וכן רחובות בערים לוד ורמלה וגן שעשועים ברחוב רמז בנהריה.
ברכה זיסר
ברכה זיסר (נולדה ב-23 באפריל 1958) היא מייסדת ומנהלת מאגר מח העצם המרכזי בישראל ובית ההחלמה "אורנית" לילדים חולי סרטן מטעם ארגון עזר מציון.
ביוגרפיה
בוגרת תואר ראשון במדעי החיים באוניברסיטת תל אביב. עבדה במשך שנתיים במעבדות בבית החולים בילינסון. לאחר מכן השלימה תואר שני ותואר שלישי בסיעוד עם התמקדות באונקולוגיה. עבדה כאחות אחראית במחלקה הפנימית בבית החולים בילינסון.
בשנות ה-90 הקימה עם בעלה מוטי זיסר ובשיתוף ארגון עזר מציון, את בית ההחלמה "אורנית" לילדים ונוער חולי סרטן בפתח תקווה. כעבור כמה שנים הקימו את המאגר המרכזי של מח עצם בישראל. כיום המאגר מכיל כ-900,000 דגימות.
ייסדה עם בעלה את "קרן ברכה ומוטי זיסר", התורמת למטרות צדקה ואחזקת תורה. השניים תרמו לשיפוץ גן העיר הסמוך לעיריית בני ברק והוא נקרא "גן עקיבא" לזכרו של אביה.
זיסר הייתה חברה בוועדת סל התרופות לשנת 2009.
בשנת 2010 נבחרה זיסר בראש עשרים הנשים המשפיעות בציבור הדתי-לאומי.
חיים אישיים
בשנת 1977 נישאה למוטי זיסר. במשך עשרות שנים התגוררה בבני ברק וכיום מתגוררת בשכונת בת גנים בפתח תקווה. היא אם לחמישה. בתה הבכורה, רחל, היא במאית קולנוע, בנה, דוד, השתלב בעסקי החברה המשפחתית.
קולוניאליזם באפריקה
היסטוריית הקולוניאליזם באפריקה נחלקת לשניים: התקופה הקלאסית והקולוניאליזם האירופאי. בשיח הפופולרי קולוניאליזם באפריקה מתייחס בעיקר לכיבושים האירופאיים שהובילו ל"מרוץ לאפריקה" בעקבות ועידת ברלין שהתרחשה במאה ה-19. הקולוניות האירופאיות גרמו לדחיקה ולהנמכת מעמדם של הילידים באפריקה מצד אחד, אך מאידך הביאו עמן גם שיטות ממשל אירופאיות, מוסדות אקדמאיים וחידושים טכנולוגיים וחקלאיים.
כיום כמעט בכל ארצות אפריקה שפת הממשל ושפת התקשורת הן שרידים של גלי הקולוניאליזם האירופאי.
היסטורית אפריקה
ההיסטוריה של אפריקה מתחילה בהופעת ההומינואידים, אב קדמון של האדם המודרני (הומו ספיאנס) לפני כ-200 אלף שנים, וממשיכה בשינויים הדמוגרפיים וההתארגנויות המדיניות-חברתיות של האוכלוסייה האפריקאית מאז. בעת העתיקה, אנשים מדרום אירופה ומערב אסיה אכלסו את צפון אפריקה, בעוד שאנשים מדרום מערב אסיה אכלסו את מדגסקר. בימי הביניים הקולוניאליזם נמשך בצפון ומזרח אפריקה על ידי אנשים ממערב אסיה. בעת המודרנית אנשים ממערב אירופה הקימו קולוניות בכל חלקי אפריקה. התהליך התרחש במהלך המרוץ לאפריקה בסוף המאה ה-19. לאחר מלחמת העולם השנייה חל תהליך הדה קולוניאליזם.
תהליך הקולוניזציה הפנימי של אפריקה היה בעיקר נדידת הבאנט
קולוניאליזם בעת העתיקה ובימי הביניים
צפון אפריקה עברה קולוניאליזם מאירופה ומערב אסיה בעת העתיקה, בעיקר על ידי היוונים והפיניקים.
תחת שלטונו של הפרעה אמאיס במצרים (570-526 לפני הספירה) הוקמה קולוניית מסחר יוונית בנאוקרטיס, 80 ק"מ ממיקומה של אלכסנדריה שנוסדה מאוחר יותר. היוונים הקימו קולוניות גם בסירנאיקה באותה תקופה. אלכסנדר הגדול (356-323 לפני הספירה) ייסד את אלכסנדריה כשכבש את מצרים. אלכסנדריה הפכה לאחת מהערים הגדולות בתקופות ההלניסטיות והרומיות והיוותה תחנת מסחר ומרכז תרבות, כמו גם מפקדה צבאית.
הפיניקים הקימו מספר קולוניות לאורך החוף של צפון אפריקה. חלק מהן הוקמו יחסית מוקדם. אוטיקה לדוגמה, הוקמה בשנת 1100 לפני הספירה. קרתגו, שפירושה "עיר חדשה", הוקמה בשנת 814 לפני הספירה. היא הוקמה במה שהיום מכונה תוניסיה והפכה למעצמה מרכזית במזרח התיכון לקראת המאה ה-4 לפני הספירה. תושבי קרתגו שלחו משלחות לאורך החוף האטלנטי של אפריקה במטרה לחקור את האזור ולהקים שם קולוניות חדשות.
הקרתגים נאבקו כנגד הרומאים. לאחר המלחמה השלישית והאחרונה ביניהם, המלחמה הפונית השלישית (150-146 לפני הספירה), הרומאים השמידו לחלוטין את קרתגו. ישנם ציונים של תוכניות להקמת קולוניה רומית חדשה ליד המיקום של קרתגו שהובסה. תוכניות אלו תוכננו על ידי גאיוס גרקכוס לקראת סוף המאה ה-2 לפני הספירה ועל ידי יוליוס קיסר ואוגוסטוס לקראת אמצע-סוף המאה ה-1 לפני הספירה. לבסוף, עיר זו הוקמה על ידי אוגוסטוס ונהייתה לבירת הפרובינקיה הרומית של יבשת אפריקה.
במהלך המאה ה-5 לספירה ונדלים גותים הקימו באותו אזור ממלכה לתקופה קצרה. ממלכה זו נפלה לבסוף חזרה לידי הרומאים הביזנטים. במאה ה-7 לספירה האימפריה הרומית/ביזנטית בצפון אפריקה נפלה לידי הערבים. הערבים הביאו את השפה הערבית ואת האסלאם בתחילת תקופת ימי הביניים, בעוד שתושבי מלאי הביאו ניבים שונים משפתם למדגסקר אף מוקדם יותר.
הקולוניאליזם האירופאי
בין השנים 1870–1900 אפריקה עמדה בפני אימפריאליזם אירופאי, לחצים דיפלומטיים, פלישות צבאיות, כיבוש והתיישבות. החברות האפריקאיות התנגדו לניסיון ההתיישבות בארצותיהן. עם זאת, בתחילת המאה ה-20 רוב אפריקה, למעט אתיופיה וליבריה, עברה קולוניאליזם על ידי מעצמות אירופאיות.
האימפריאליסטים האירופאיים הונעו להתיישבות בעקבות שלושה גורמים עיקריים: כלכליים, פוליטיים וחברתיים. המוטיבציה להתיישבות התפתחה במהלך המאה ה-19 כתוצאה מקריסת רווחיות סחר העבדים ומהתפתחות התעשייה הקפיטליסטית. החיפוש אחר חומרי גלם, שווקים מובטחים והשקעות רווחיות דרבנו את התפתחות "המרוץ לאפריקה".
המרוץ לאפריקה
המרוץ לאפריקה כולל את הכיבוש, החלוקה וההתיישבות בטריטוריות אפריקאיות על ידי מעצמות אירופאיות בתקופת האימפריאליזם החדש. אימפריות מבוססות, בעיקר בריטניה, פורטוגל וצרפת, תבעו עבור עצמן אזורים נרחבים באפריקה ואסיה, וכוחות אימפריאליים עולים כמו איטליה וגרמניה פעלו בצורה דומה בקנה מידה קטן יותר. עם הפיטורים של הקנצלר המזדקן ביסמרק על ידי הקיסר וילהלם השני, הקולוניאליזם השיטתי יחסית הפך למרוץ מטורף. ועידת ברלין משנת 1885, שביסמרק יזם כדי לבסס קווים מנחים בין-לאומיים להשתלטות על טריטוריות אפריקאיות, הפכה את ה"אימפריאליזם החדש" לרשמי.
בין מלחמת צרפת–פרוסיה למלחמת העולם הראשונה, אירופה הוסיפה כמעט 23 מיליון קמ"ר – כחמישית מהשטח היבשתי של כדור הארץ – לכיבושיה הקולוניאליים מעבר לים.
וינסנט חפויה, פרופסור למדעי המדינה שחקר רבות על הפוליטיקה באפריקה, מציין שמדינות אירופאיות חשו הערכה עצמית גדולה לנוכח כיבוש טריטוריות שהיו גדולות בהרבה מהטריטוריות שלהן. הוא מוסיף לציין את המאבק של האפריקאים כנגד הכוחות הגדולים. הוא מעיד שמיליון אנשים מהשושלת האפריקאית נלחמו עבור בעלות הברית במלחמת העולם הראשונה ושני מיליון במלחמת העולם השנייה.
חפויה בוחן את הסגנונות הניהוליים של המיישבים. "הצרפתים, הפורטוגלים, הגרמנים והבלגים התאמנו בסגנון מרוכז מאוד של ניהול שנקרא 'שליטה ישירה'". הבריטים שלטו באמצעות זיהוי מוקדי הכוח המקומיים ועידודם או אילוצם לנהל בשם האימפריה הבריטית. זו הייתה צורת שליטה לא ישירה.
צרפת שלטה מתוך צרפת, באמצעות מינוי מנהיגים באופן עצמאי ללא התחשבות בקריטריונים מסורתיים, והסתפקה רק בנאמנות לצרפת. צרפת ביססה שתי פדרציות קולוניאליות גדולות באפריקה: מערב אפריקה הצרפתית ואפריקה המשוונית הצרפתית. צרפת מינתה פקידים, העבירה חוקים, ובנוסף כל החלטה שהתקבלה על ידי האספות הקולוניאליות הייתה צריכה לקבל אישור מצרפת. קבוצות מקומיות במזרח אפריקה הגרמנית התנגדו לעבודה הכפויה ולמיסוי הגרמניים; הגרמנים אף כמעט איבדו את המושבה שלהם במרד אבושירי ב-1888. עם זאת, כעשור לאחר מכן נראה כי הקולוניה נכבשה. ב-1905 הגרמנים נדהמו מהתקוממות נרחבת שקיבלה תמיכה רחבה מהאוכלוסייה. התנגדות זו הייתה מוצלחת בתחילה, אולם בתוך שנה המרד דוכא על ידי כוחות תגבורת חמושים במכונות ירי. גם הניסיונות הגרמניים לשלוט בדרום מערב אפריקה ייצרו התנגדות נלהבת שדוכאה בכוחניות רבה.
חפויה מציין את תשומת הלב המשמעותית שהכוחות הקולוניאליים נתנו לכלכלה של הקולוניאליזם. זה כלל את: ההשתלטות על הקרקע, עבודה בכפייה, הכנסה של גידול חקלאי שיווקי לפעמים עד כדי הזנחה של גידול חקלאי למאכל, שינוי דפוסי סחר הפנים אפריקאים מהזמנים הקדם-קולוניאליים, הכנסה של עובדים מהודו וההמשכיות של אפריקה כמקור של חומרי גלם עבור התעשייה האירופאית.בהמשך הכוחות הקולוניאליים התמקדו בביטול העבדות, פיתוח תשתית ושיפור הבריאות והחינוך.
השפעת הקולוניאליזם על התפתחותה הכלכלית של אפריקה
לפני הקולוניאליזם אפריקה לא הייתה מבודדת משאר העולם. מדינות אפריקאיות עסקו במסחר בין לאומי החל מתקופת הפרעונים במצרים, ובמערב אפריקה במיוחד התקיימה מערכת מסחר בין לאומי מפותחת בתקופות של אימפריות גאנה, מאלי וסונגהאי. אימפריות אלו השתכרו ממיסוי של סחר זר למימון הוצאות הממשל. עושר האימפריות הגיע בעיקר מסחר בזהב אך גם ממיסים, מכס ושלל ביזה ממשלחות זרות.
התקופה שגרמה לשינוי הכלכלי הראשון ביבשת הייתה התקופה בה התקיים סחר העבדים האטלנטי, בין המאה ה-16 למאה ה-19. סחר העבדים הביא להתפתחות מערכות מסחר מתוחכמות של אשראי והחלפות. תוצאה אחת של תהליך זה הייתה שהכלכלה האפריקאית הייתה כפופה לאינטרסים של הקונים. מערכת הסחר בעבדים גרמה לכך, על ידי עידוד החלפה בין חומרי גלם מאפריקה-במקרה זה כוח עבודה, בתמורה למוצרים אירופאיים. כך תושבי אפריקה צרכו יותר מוצרים זרים ממוצרים מקומיים, מה שגרם לעיכוב בהתפתחות התעשיות המקומיות וחוסר יכולת של התעשייה המקומית להתחרות מול ייבוא סחורה זרה. למעשה, כבר מתקופה זו החל דפוס של אפריקה בתור ספקית של מוצרי גלם וצרכנית של סחורות מוגמרות. דפוס זה של מסחר לא מאוזן המשיך גם לאורך התקופה הקולוניאלית ונשמר במידת מה גם היום.
סוף הסחר בעבדים החל ב-1807 כשממשלת בריטניה הוציאה את סחר העבדים מהחוק. עידן "הסחר הלגיטימי" החל ואפריקה הפכה למקור של מוצרי גלם ששימשו את ההתפתחות התעשייתית המואצת של אירופה. "סחר לגיטימי" במערב אפריקה במיוחד אופיין על ידי התפתחות רבה של חקלאות לשם ייצוא בתמורה לייבוא מוצרים אירופאיים, או תמורת כסף. בשל העלייה הרבה בדרישה האירופאית למוצרים חקלאיים כגון שמן דקלים ואגוזים למיניהם סחר זה הצליח לספק מקור הכנסה טוב לאפריקה. תהליך זה גרם לאינטגרציה של חלקים שונים של אפריקה ותרם להתפתחות הפוליטית ביבשת. מדינות אפריקאיות גדולות היו בעלות השפעה גדולה על הסחר בין אפריקה לאירופה וניסו לחזק את הכלכלה הפנימית שלהן תוך בקרה על הסחר הבינלאומי. כיוון שלמדינות אלו הייתה שליטה על המשאבים, היה ביכולתן לדרוש מחירים גבוהים עבורם.
עם עליית הקולוניאליזם ובתקופת המרוץ לאפריקה, המעצמות הקולוניאליות לקחו את השליטה מידי המעצמות המקומיות ובכך גרמו לירידה דרסטית במחירים של משאבים שונים. המטרות הכלכליות של המדינות הקולוניאליות היו לספק רווח כלכלי מקסימלי במחיר מינימלי. במעצמות הקולוניאליות העיקריות של הבריטים, הצרפתים והגרמנים, הצרכים האינדיבידואליים של התושבים בקולוניות לא קיבלו חשיבות. המטרה הקולוניאלית הייתה לשלוט בייצור מהשלב ההתחלתי ועד האספקה לאירופה שהתפתחה בקצב מהיר ונזקקה למשאביה של אפריקה. זאת בניגוד למצב לפני חלוקת אפריקה בו הסחר האפריקאי היה נתון לדרישות הבינלאומיות, אך היה תחת פיקוחן של מעצמות אפריקה שיכלו לנצלו לתועלתן. היה בכוחן להחליט מה לייצא ומה להשאיר לכלכלה הפנימית, בניגוד למצב לאחר הקולוניאליזם בו כל המשאבים יועדו לייצוא, ובו המעצמות הקולוניאליות החליטו איזה משאבים להפיק או אילו גידולים חקלאיים לגדל. דוגמה בולטת לכך היא הגידול המסיבי של כותנה שאינה תורמת לסיפוק המזון הדרוש לתמיכה בתושבים. גידולים מסיביים ולא מקיימים אלו אמנם שמרו על המחירים הנמוכים באירופה, אך גרמו לחסר באספקת המזון באפריקה, שהוביל לרעב.
המעצמות הקולוניאליות הגבילו את הסחר בקולוניות שלהן, כך שהן הייצוא והן הייבוא היו מוגבלים רק לאותה מעצמה ששלטה בקולוניה. כך המסחר הבינלאומי של אותן מדינות אפריקאיות נפגע אנושות. החקלאי האפריקאי המקומי כבר לא יכל להחליט אילו יבולים לגדל או אילו משאבים לנצל, והיה מוגבל במקומות אליהם יכל לשלוח את סחורתו. הקולוניאליזם השלים את האינטגרציה של אפריקה למערכת הכלכלית העולמית, אך בדומה לסחר בעבדים, התושבים האפריקאים לא היו שותפים שווים באינטגרציה זו.
ההשפעה הקולוניאלית על הכלכלה הורגשה גם בזירות אחרות. כיוון שכל מאמצי הפיתוח הושקעו בייצוא, המעצמות הקולוניאליות דאגו לפיתוח תשתיות למען ייעול שינוע המשאבים והגידולים לעבר החוף, אך לא למען פיתוח תשתיות לשיפור הקולוניות עצמן. כתוצאה מכך, רוב הכבישים והמסילות חיברו בין הקולוניות לחוף אך כמעט ולא נבנו בתוך הקולוניות או ביניהן.
הקולוניאליזם שינה גם את דפוסי העבודה והתפקידים המגדריים בחברה. ההתפתחות של חקלאות ממוסחרת לייצוא דרשה עבודה רבה שגרמה לנשים וילדים להיכנס לשוק העבודה וכך גרמה לשינויים במבנה החברתי של חברות אפריקאיות רבות.
השפעה דורסנית נוספת על הכלכלה האפריקאית הייתה ההתמקדות של כל קולוניה בייצור חקלאי אחד או שניים שהיה דרוש באירופה. כתוצאה מכך, לאחר סיום הקולוניאליזם הקולוניות התפרקו למדינות שונות ובמקרים רבים לא היו בעלות המגוון החקלאי הכולל שהיה קיים לכל הקולוניות ביחד, כזה שדרוש להתקיימות יציבה
לפני המרוץ לאפריקה וועידת ברלין, התוצרת האפריקאית המקומית סיפקה לאפריקאים מגוון רחב של מוצרים וסחורה והיבשת עברה אינטגרציה כלכלית שהלכה והשתפרה עם הזמן. בשל המדיניות של המעצמות הקולוניאליות, שגרמה להשקעת כל המאמצים בייצוא, גם היום מדינות אפריקה תלויות יותר בייצוא ופחות בסחר פנימי. אילו התעשייה המקומית הייתה מטופחת תחת השלטון הקולוניאלי, ייתכן ומצבה הכלכלי של אפריקה כיום היה טוב בהרבה.
השפעות חיוביות של הקולוניאליזם על אפריקה
לצד ההשפעות השליליות הרבות שמייחסים לקולוניאליזם באפריקה, ישנם גם כמה אקדמאים שחקרו את נושא ההשפעות החיוביות של הקולוניאליזם,
כגון הבאת ערכים חברתיים מערביים שגרמו לדעיכת מנהגים ופולחנים שונים שכללו קורבנות אדם אצל חברות אפריקאיות רבות.
חינוך
חינוך קולוניאלי היה אחד מהגורמים בתהליך ההתמערבות. מערכת החינוך של האפריקאים הילידים הייתה קשורה מאוד לחיים החברתיים האפריקאים, מבחינה רוחנית וחומרית כאחד. היא אופיינה על ידי דברים כמו טקס פולחני של מעבר מילדות לבגרות, הופעות אומנותיות, הכנה לתפקידים בוגרים, טקסים, משחקים, פסטיבלים, ריקודים, שירה וציור. אולם, מערכת החינוך המסורתית יכלה רק להכין את בני הנוער המקומיים להיות רלוונטיים בחברות אליהן הם שייכים ולא בהכרח לחיים מחוץ לאפריקה.
לעומת זאת, בתהליך ההמרה וההטמעה של ערכים מערביים באפריקה נבנו בתי ספר על מנת לחנך אפריקאים וחלק מהאפריקאים נשלחו לאירופה כדי לרכוש השכלה גבוהה לאחר סיום בית הספר התיכון. ההכנסה של חינוך פורמלי עזרה להרחיב את ההשקפה של האפריקאים ולבטא את הפוטנציאל החבוי בהם. בעזרת החינוך הקולוניאלי (למרות שהמבנה שלו היה שונה מהרקע התרבותי האפריקאי) בית הספר כבר לא עסק רק בפולחנים וטקסי מעבר. המשמעות שלו כעת הייתה להרוויח חינוך שיאפשר לאפריקאים להתחרות עם מדינות כמו ארצות הברית ומדינות אירופאיות.
יתרה מכך, מדינות אפריקאיות עכשוויות משתמשות ברעיונות פוליטיים ומוסריים ששורשיהם נטועים עמוק בחינוך המערבי.
דה-קולוניאליזם
וינסנט חפויה מציין את כוחות ההתנגדות המשמעותיים שעמדו מול האימפריות האירופאיות בדרך לשליטה באפריקה. הכיבוש והבקרה קרו כתוצאה מהעליונות הטכנולוגית של האירופאים. היו אפריקאים תומכי עצמאות שזיהו את הערך של החינוך האירופאי בהתמודדות עם האירופאים. היו אפריקאים שייסדו כנסיות משלהם. האפריקאים שמו לב לעדות הלא שווה של הכרת התודה אשר קיבלו עבור מאמציהם לתמוך במדינות האימפריאליסטיות במהלך מלחמות העולם.
כמו כן, הוא מציין שבזמן שהאירופאים כפו גבולות שאינם תואמים את השטחים המסורתיים, שטחים חדשים כאלו גרמו לגופים לרכז את מאמציהם עבור תנועות עם קול פוליטי מתגבר עד לעצמאות. הקבוצות המקומיות שעסקו בדבר כללו מקצוענים כגון עורכי דין ורופאים, את מעמד הבורגנות הזעירה (כמרים, מורים, סוחרים קטנים), עובדים עירוניים, חקלאי יבול, חקלאים עובדי אדמה ועוד. כך קרה שהאיגודים המקצועיים והארגונים הלא פוליטיים התפתחו ללא כוונה תחילה לתנועות פוליטיות.
חפויה מתאר את ההבדלים בהשגת העצמאות בין הקולוניה הבריטית והצרפתית. הבריטים ביקשו לבצע הליך הדרגתי של העברת הכוח. מדיניות ההטמעה הצרפתית ניצבה מול תרעומת, בעיקר בצפון אפריקה.קווין שילינגטון, היסטוריון בריטי מתאר את הענקת העצמאות למרוקו ותוניסיה במרץ 1956 על מנת לאפשר את ההתרכזות באלג'יר, שם היה מאבק ארוך (1954–1962) ועקוב מדם להשגת עצמאות. חאפויה כותב שכאשר הנשיא דה- גול קיים משאל עם על הנושא בקולוניות האפריקאיות שלו ב-1958, רק גינאה הצביעה עבור עצמאות מוחלטת. אף על פי כן, ב-1959 צרפת תיקנה את החוקה על מנת לאפשר לקולוניות אחרות את האפשרות הזו.
כפי ששילינגטון מתאר, חקלאים במזרח אפריקה הבריטית כעסו על הניסיונות לקחת את אדמתם ולכפות שיטות חקלאיות שמנוגדות לרצון ולניסיון שלהם. בטנגניקה, ליוליוס נייררה הייתה השפעה ניכרת לא רק בקרב האפריקאים המאוחדים על ידי השפה סוואהילי הנפוצה, אלא גם בקרב כמה מנהיגים לבנים שהקול הלא-פרופורציונלי שלהם היה משמעותי תחת חוקה משוקללת מבחינה גזעית. הוא הפך למנהיג של טנגניקה העצמאית ב-1961. בקניה, לבנים גירשו דיירים אפריקאים חקלאים בשנות ה-30; מאז שנות ה-40 היה קונפליקט שהתעצם ב-1952. עד 1955 בריטניה דיכאה את המרד ועד 1960 היא קיבלה את העיקרון של שלטון הרוב האפריקאי. קניה הפכה לעצמאית שלוש שנים לאחר מכן.
שילינגטון מתאר בצורה חיה וססגונית את התנגדותה הראשונית של בלגיה לעצמאות, את הדרישות שהתקבלו מכמה אפריקאים עירוניים, את הבחירות המקומיות של 1958 ו-1959 שנועדו להרגיע את חוסר שביעות הרצון הזה, את אי השקט הכללי שסחף את הקולוניה, את הענקת העצמאות המהירה ואת המאבק האזרחי שהגיע בעקבותיה.
התקופה העיקרית של הדה-קולוניאליזם באפריקה החלה לאחר מלחמת העולם השנייה. תנועות העצמאות ההולכות וגדלות, מפלגות מקומיות ואיגודים מקצועיים, יחד עם לחץ מצד המעצמות האימפריאליסטיות ומארצות הברית, הבטיחו את הפירוק של רוב היבשת ב -1980. בעוד שכמה אזורים, בפרט דרום אפריקה ונמיביה, שמרו על אוכלוסייה גדולה ממוצא אירופאי, רק המובלעות הספרדיות של סאוטה ומלילה והאיים של ראוניון, האיים הקנריים ומדיירה נשארו תחת שליטה אירופאית. האיים הקנריים ומדיירה מעולם לא היו חלק מאף ממשל אפריקאי ויש בהם אוכלוסייה אירופאית באופן גורף.
מסגרות תאורטיות
התאוריה של הפוסט-קולוניאליזם בנושא הבעיות וההשלכות של הקולוניאליזם באפריקה על המדינה.
מחמוד ממדני
מחמוד ממדני כתב את ספרו Citizen and Subject ב-1996. הנקודה המרכזית בטענותיו היא שהמדינה הקולוניאלית הפכה למדינה מפוצלת. "שתי צורות של כוח תחת אוטוריטה הגמונית אחת". המדינה הקולוניאלית באפריקה חולקה לשתיים: מדינה אחת לאוכלוסייה האירופאית ומדינה שנייה לאוכלוסיית הילידים. הכוח הקולוניאלי היה בעיקר בעיירות אורבניות ובערים והוגש על ידי השלטון הנבחר. הכוח של הילידים נכח ביישובים הכפריים ונשלט על ידי אוטוריטה שבטית שנראתה כשומרת על ההיסטוריה והמסורת. ממדני ציין שבאזורים עירוניים המוסדות של הילידים לא קיבלו הכרה. הילידים, אשר תוארו על ידי האירופאיים כחסרי תרבות, הוצאו ממסגרת הזכויות האזרחיות. החלוקה של המדינה הקולוניאלית יצרה הפרדה גזעית בין האירופאים "האזרחים" והאפריקאים "הנתינים" בנוסף לחלוקה של מוסדות השלטון. החלוקה שממדני מציין בספרו עדין נראית לעין בערים אפריקאיות. ההפרדה עליה דיבר הייתה על בסיס גזע אך עכשיו היא גם על בסיס עושר ומעמד. אזורים עירוניים של ערים אפריקאיות מחולקים בין אזורים עשירים ואזורים עניים שלא מקבלים שירותים. הדבר תואר בצורה הטובה ביותר על ידי ג'וני מילר, שיצר את הפרויקט בשם "Unequal Scenes" ומטרתו להציג את אי השוויון הקיים במספר אזורים עירוניים. אחת מהערים שמילר התבונן עליהן, היא העיר ניירובי שבקניה. התמונות שמילר סיפק מדגישות את חוסר השוויון בנושא הדיור. הפרבר של לורשו הוא בית לאנשים עשירים שחיים בקהילות מגודרות, ולעניים שחיים בשכונות עוני. הם מופרדים רק בעזרת מחסום בטון. המחסום מסמל את חלוקת המעמדות והפיזור הלא שוויוני של העושר.
אשיל מ'במבה
אשיל במבה הוא היסטוריון קמרוני, תאורטיקן פוליטי ופילוסוף שכתב באופן נרחב ופיתח תאוריות על החיים בקולוניה והשלכותיה. ספרו משנת 2000, " On the Postcolony", בוחן באופן ביקורתי את החיים הפוסט קולוניאליים באפריקה כתוצאה מעבודתו הפורה בענף העוסק בפוסטקולוניאליזם. דרך בחינת הפוסט-קולוניאליזם מ'במבה חושף את המצבים בהם הופעל כוח בקולוניות האפריקאיות. הוא מזכיר לקורא שהכוח הקולוניאלי דרש אלימות כלפי אפריקאים ששימשו לעבודה שהשפיעה על עיצוב הזהות הכנועה של הקולוניות.
דרך השוואת הכוח בקולוניות ובפוסט קולוניות, מ'במבה מציין שאלימות בקולוניה הופעלה כלפי אפריקאים למטרת עבודה וכניעה. כוחות קולוניאליים אירופאיים מצאו משאבים טבעיים בקולוניות של אפריקה ונדרשו לכוח עבודה כדי לחלץ אותם ובו זמנית לבנות את הערים הקולוניאליות מסביב לאותן תעשיות. מכיוון שהאירופאים ראו בילידים אנשים נחותים שצריכים אילוף, אלימות הייתה הכרחית כדי ליצור פועלים כנועים. [34]
המיישבים ראו באלימות כלי הכרחי וטוב מכיוון שהיא עיצבה את האפריקאים להיות עובדים יעילים יותר. היו להם מטרות בו זמניות של ניצול כוח עבודה גולמי ועיצוב הזהות והאופי של האפריקאי. על ידי הכאת האפריקאים לצייתנות, הקולוניאליסטים בסופו של דבר עיצבו ואכפו את הדרך שבה אפריקאים יכולים לעבור דרך מרחבים קולוניאליים. חיי היום יום של האפריקאים הפכו לתצוגת כניעה באמצעות תרגילים ופרויקטים של עבודות ציבוריות וגיוס צבאי.
מ'במבה משווה את האלימות הקולוניאלית עם זו של הפוסט קולוניאלית. ומציין כי האלימות הפוסט קולוניאליסטית היא גסה יותר וכללית יותר לצורך הפגנת הכוח הגולמי. ביטויים של עודף והגזמה מאפיינים את האלימות הזו.
התאוריה של מ'במבה על האלימות בקולוניה מאירה את היחסים הבלתי שוויוניים בין המיישבים לתושבים ומזכירה לנו את האלימות שהופעלה כלפי האפריקנים לאורך כל תהליך הקולוניאליזם. הנושא לא יכול להיות מובן ולא צריך להילמד מבלי ההקשר של האלימות הזו.
סטפני טרני בראון
סטפני טרני בראון היא אקדמאית בתחום הקולוניאליזם. במאמר שלה מ-2014 היא חוקרת כיצד תברואה ולכלוך שימשו את הנרטיבים הקולוניאליים ומציינת את הדוגמה של קמפלה באוגנדה. בראון כותבת גם על מנגנון השפלה באמצעות תכנון התברואה בעיר וכיצד הדבר משחק תפקיד מפתח בסיפור הנרטיב של הקולוניאליזם.
בראון מתארת את ההשפלה (ביזוי) כתהליך שבו קבוצה אחת גורמת דה הומניזציה לאחרת. אלו שנחשבים בזויים לרוב נמנעים מהאחרים ונראים כנחותים. התהליך משמש לרוב כמנגנון לשליטה על קבוצת אנשים. במקרה של הקולוניאליזם היא טוענת שהמערב השתמש בתהליך זה כדי לשלוט על אוכלוסיית הילידים של אפריקה.
לכלוך ותנאי תברואה משמשים להבחנה בין דמויות מערביות שולטות לבין האוכלוסייה המקומית. לכלוך נתפס כמשהו ששייך ל"קבוצת החוץ". לעומת זאת, ניקיון ניתן לייחס ל"קבוצת הפנים".
התגובות ללכלוך וטומאה קשורות לעיתים קרובות לנורמות חברתיות ולהקשר תרבותי רחב יותר, לכן מעצבות את הדרך בה אפריקה עדין נתפסת כיום.
בראון דנה בדרך שבה הרשויות הקולוניאליות עסקו בבניית מערכת ביוב פעילה כדי לשרת את הקולוניאליסטים עצמם ולא דאגו לאוכלוסייה האוגנדית. הרטוריקה של התברואה היא חשובה מכיוון שהיא נתפסת כמרכיב מרכזי של מודרניות ותרבותיות, לכן האוכלוסייה האפריקאית נתפסת ככזו שאינה תרבותית. המחסור בתברואה תקינה ומערכות ביוב נאותות מוסיפות לשיח על חוסר התרבות והפראיות של אנשי אפריקה ואפריקה עצמה, ומשחק תפקיד חשוב בצורה בה המערב מצדיק את תהליך ה"תירבות". בראון מתייחסת לתהליך ההשפלה באמצעות השיח על הלכלוך כמורשת חומרית ופיזית של קולוניאליזם אשר עדיין קיימת היום בקאמפאלה ובערים אפריקאיות אחרות.
ביקורת
תאוריות ביקורתיות על ההתיישבות באפריקה מאוחדות במידה רבה בגינוי פעילויות אימפריאליסטיות. התאוריה הפוסט קולוניאלית נגזרת מתפיסה אנטי-קולוניאלית\אנטי-אימפריאלית זו, וכותבים כמו מ'במבה, ממדני, בראון ועוד השתמשו בתפיסה זו כנרטיב של עבודתם על ההתיישבות באפריקה.
פוסט קולוניאליזם הוא נושא רב תחומי במדעי החברה והרוח שממקד מחדש את תשומת הלב בעבר הקולוניאלי ונותן ביקורת על ההבנה של מקום המערב בסיפור.
דעתם הרווחת של גאוגרפים פוסט קולוניאליסטים רבים היא שקולוניאליזם, אם כי אולי לא בצורה כה ברורה, עדין מתרחש כיום.
התאוריות של מ'מבמבה, ממדני ובראון מתעסקות באופן עקבי בנושא של האפריקאים הילידים שנתפסו כאזרחים לא מתורבתים וכאזרחיים משניים. תפיסה זו ממשיכה עד עצם היום הזה בהרבה ערים שהיו קולוניאליות בעבר, כשהפעם החלוקה של האנשים היא לא לפי גזע אלא לפי מעמד ועושר.
מ'במבה הוא אחד הסופרים הבולטים בתחומו ועבודתו נסקרה על ידי אנשי אקדמיה רבים. בעבודתו על הפוסט-קולוניאליזם הוא קיבל ביקורות רבות מאקדמיים כגון מרדית' טרטה על ההתמקדות היתרה במדינות אפריקאיות ספציפיות כגון קמרון. הדים של ביקורת זו אפשר למצוא גם בעבודתו של ממדני, אשר חקר את התאוריות שלו באפריקה שעברה קולוניאליזם בדרכים שונות על ידי אירופאיים בעלי אידאולוגיות אימפריאליסטיות שונות.
בניגוד למ'במבה וממדני, בראון היא סופרת פחות מוכרת ועבודתה עוד לא נסקרה על ידי אקדמאיים אחרים, כלומר, כיום קשה יותר להבין אילו ביקורות אקדמיות יהיו כנגד התאוריות שלה.
כרובית
כרובית (שם מדעי: Brassica oleracea botrytis) היא ירק חד-שנתי, זן של מין כרוב הבר ממשפחת המצליבים. לכרובית ראשי פרחים לבנים, שמסודרים על ענפים הנובטים מגבעול אכיל. יש המוצאים דמיון בצורה ובטעם בין הכרובית לברוקולי. לפרח הכרובית צורה פרקטלית, שמורכבת מעותקים מוקטנים של עצמה, אם נבחן חלק של הפרח תחת הגדלה, המראה שיתגלה יהיה דומה לצורת הפרח המקורי, וכך גם אם נבחן חלק מתוך החלק הזה. המילה "כרובית" היא חידוש של אליעזר בן-יהודה.
היסטוריה
מוצאה המדויק של הכרובית לוט בערפל, אך מניחים שבויתה מכרוב הבר באגן הים התיכון בתקופה הרומית. ג'ון ג'ררד כתב בספרו שמתיאור הכרוב בספרו של מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס, "קאטו הזקן", ניכר שלא הכיר את הכרובית, אך מכותבים רומים מאוחרים יותר ניכר שהכירו את הכרובית. פליניוס הזקן מנה מספר זנים של כרוב ויש המזהים את הכרובית עם אחד מהם. אזכורים נוספים שככל הנראה מתייחסים לכרובית מופיעים במאה השישית, ובמאה ה-12 תוארו שלושה זנים של כרובית על ידי המאוּרים בספרד כזנים שהגיעו מסוריה. רמברט דודואנס מזכיר אותה בספרו, וטוען שהיא ככל הנראה לא הייתה ידועה בעת העתיקה. בכתבים מהמאות ה-17 עד ה-19 מוצגת הכרובית כמגיעה מקפריסין. הכרובית החלה להתפשט מאיטליה לצפון ומערב אירופה במאה ה-17, אולם עוד בשנת 1694 כמעט ולא גידלו אותה בצרפת. בשלב מסוים היא עלתה על שולחנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ובמהירות רבה החלה לצבור פופולריות מיוחדת בקרב חקלאי חבל ברטאן שבצפון-מערב צרפת שרבים מהם החלו לגדל את הכרובית.
גידול
הכרובית רגישה במיוחד לתנאי גידולה. בדרך כלל היא מתפתחת טוב באקלים קריר ולח. קולסי (ראשי) הכרוביות שגדלות ביובש הם קטנים ולא מוצקים. עם זאת, קור קיצוני עלול לפגוע בכרובית בצורה קשה.
לרוב, צמחי כרובית מתחילים את גידולם בחממה בה הם מונבטים מזרעים וגדלים לתקופה של 35-40 ימים. לאחר מכן, מועברים שתילי הכרובית לשדה בו הם גדלים במשך 40-300 ימים נוספים, בהתאם לזן ולתנאי הגידול המקומיים. חשיפת תפרחת הכרובית לאור השמש בשדה גורמת לשינוי צבעה מלבן לצהוב ועל כן נהוג לקשור את עלי הכרובית סביב ראש הכרובית באופן המסתיר את ראש הכרובית מהשמש, כדי להותיר את התפרחת לבנה לצורך שיווק.
על פי הערכה לשנת 2002, ברחבי העולם גידלו כ-15.3 מיליון טון של כרובית על שטח של 8120 קמ"ר. אזורי הגידול העיקריים של כרובית היו סין - 3030 קמ"ר, הודו - 2600 קמ"ר, אירופה - 1200 קמ"ר, צפון אמריקה - 370 קמ"ר, המזרח התיכון - 200 קמ"ר, צפון אפריקה - 100 קמ"ר ויפן - 100 קמ"ר. באפריקה הטרופית מגדלים את הכרובית בכמות קטנה ברמות גבוהות עם אקלים יחסית קריר, ובמערב אפריקה בעונה הקרה.
בישראל, שטח הגידול של כרובית גדל בהתמדה משנת 1970 עד שנת 2000, משטח של 5.2 קמ"ר ב-1970, 6.7 קמ"ר ב-1980, ו-9.9 ב-1990 ל-12.2 קמ"ר בשנת 2000, גידול שתאם את הגידול באוכלוסייה. בשנת 2005 גידלו כרובית על שטח של 11.3 קמ"ר וב-2006 על שטח של 15.8 קמ"ר. היקף התפוקה של הכרובית בשנים 2000-2008 נע בין 20.2-26.1 מיליון טון לשנה.
אכילת הכרובית
הכרובית זכתה לפופולריות עוד ביוון העתיקה ובקיסרות הרומית, בהן היה נהוג לאכול רק את "החלק הלבן" של הכרובית, דהיינו את הפרחים ועוקציהם. בהמשך, האיטלקים אימצו גם את העלים והגבעולים הירוקים של הכרובית.
בימינו מגדלים כרובית בעיקר בשל התפרחת שלה. בדרך כלל אוכלים את הכרובית מבושלת או מטוגנת, אך יש מתכונים רבים גם לכרובית טרייה, לרוב קצוצה דק לתוך סלט, אפויה וכבושה. הכרובית מהווה חלק מסלטים רבים - בדרך כלל עם ברוקולי, אפונה וגזר. הכרובית נמכרת טרייה וקפואה וגם בתערובת של ירקות מיובשים.
כשרות הכרובית
פוסקים יהודים רבים רואים בכרובית כירק בו מצויים שרצים זעירים שאין אפשרות להוציא אותם בשטיפה ובגלל התפרחת של הכרובית אף אי אפשר גם לבדוק ולראות את השרצים בה. יש הסוברים שכדי לאכול כרובית על פי ההלכה יש לזרוק את התפרחת ומנגד יש הסוברים שמספיק ניקוי והשריה בסבון או חומר ניקוי דומה ולאחריו שטיפה במים זורמים.
איווה (צלמת)
איווה (בגרמנית: Yva; 26 בינואר 1900 – 31 בדצמבר 1944) היה שמה המקצועי של אלזה ארנסטינה ניולנדר-סימון שהייתה צלמת יהודייה גרמנייה. אחת הצלמות הראשונות שזיהו את הפוטנציאל המסחרי של הצילום, היא הפכה לצלמת מובילה בברלין בתקופת רפובליקת ויימאר.
ראשית חייה
אלזה ארנסטין נוילאנדר נולדה ב-26 בינואר 1900 בברלין כבת הזקונים של סוחר יהודי. אביה נפטר כשהייתה בת 12 ואמה שעסקה בכובענות תמכה בתשעת האחים. נוילאנדר סיימה את לימודיה ב"לטה ורין" והתמחות של שישה חודשים כדי ללמוד את מלאכת הצילום.
קריירה
בשנת 1925 הקימה נוילאנדר סטודיו לצילום משלה תוך שימוש בשם המקצועי איווה (Yva). הסטודיו שכן ליד שדרת קורפירסטנדאם. בשנת 1926 היא ניהלה שיתוף פעולה קצר עם הצייר והצלם היינץ חג'ק-הלקה, אך עקב סכסוך על זכויות יוצרים הם ניתקו את שותפותם. אחיה, ארנסט נוילנדר, היה בעלים שותף של סלון הדוגמנות קוהנן והוא שכר אותה לצלם את הדוגמניות שלו. היא הצליחה לפרסם עשרה תצלומים במגזין הנחשב "Die Dame" בשנת 1927. איווה אימצה את הגישה המודרניסטית תוך שימוש בקומפוזיציה טכנית ודימויים אוונגרדיים, שתפסו את המהפכה המינית של התקופה והדגישו את הגוף הנשי בדרכים לא מיניות, שאפשרו לה גמישות כאמנית. החלטתה להיכנס לתחום הייתה בעצמה אתגר לנורמה המקובלת של אותה תקופה, שראתה בגברים אמנים ונשים כמודלים הפסיביים שלהם. בשנת 1927 התפרסמה איווה בזכות התמחותה באופנה, צילומי עירום ודיוקנאות, אך יותר ויותר היא זיהתה את ההיבטים המסחריים של הצילום והייתה לאנשי המקצוע הראשונים שעבדו בפרסום. מודעה אחת כזו הייתה קמפיין שנערך עבור "Amor Skin" אשר השתמש בחשיפות מרובות של סרט הצילום כדי ליצור תמונות סוריאליסטיות. תוך זמן קצר היא קנתה לעצמה מוניטין בגלל הדימויים החדשניים שלה בתמונות המצולמים והייתה מבוקשת על ידי מגזינים וכתבי עת בין היתר ל"ברלינר אילוסטרייטה צייטונג", "Die Dame", ומגזין האופנה "אלגנט וולט". היא השתתפה גם בתערוכות בינלאומיות, כולל תערוכת "Film und Foto" בשנת 1929 בשטוטגרט, תערוכת "Das Lichtbild" ב-1930 שהתקיימה במינכן, הביאנלה הבינלאומית הראשונה לאמנות צילום בשנת 1932 ("Biennale Internazionale d'Arte Fotografica,) שהתקיימה ברומא ולאחר מכן בשנת 1933, השתתפה הן בסלון הפריזאי הבינלאומי השנתי של צילומי עירום "לה ביוטי דה לה פאם" והן בתערוכת "הרוח המודרנית בצילום" של אגודת הצילום המלכותית בלונדון.
בשנת 1933, אף שהמפלגה הנאצית החלה להשבית עסקים בבעלות יהודית ופרסמה את שמה ברשימת העסקים הלא רצויים, החליטה איווה להרחיב את עסקיה. בין השאר בגלל העמימות של המדיניות הנאצית, הטמעתה בקהילה הלא-יהודית, והעסקת עשרה עוזרים שלא היו יהודים, הובילו את איווה לתחושת שווא של ביטחון. היא לא חוותה אנטישמיות מצד לקוחות הפרסום והאופנה שלה, ועברה תחילה לאולפן גדול יותר בבלייבטרוסטראסה לפני שעברה להתגורר שוב בשנה שלאחר מכן בשלוטרשטראסה, זמן קצר לאחר נישואיה. בשנת 1934 היא התחתנה עם אלפרד סיימון, שוויתר על הקריירה שלו כדי לנהל את ההיבטים העסקיים של החברה של איווה.
בשנת 1936 שכרה איווה עוזר צעיר, הלמוט נוישטאטר, שלימים יהפוך לצלם האופנה הידוע הלמוט ניוטון. באותה שנה היא העבירה את הבעלות על החברה בגלל מדיניות האריזציה לידידתה, היסטוריונית האמנות שרלוט ויידלר, כדי לאפשר לעסק להמשיך בפעילות. איווה תכננה להגר, לאחר שקיבלה הצעת עבודה מהמגזין לייף לעבודה בעיר ניו יורק. בעלה שכנע אותה לנטוש את התוכנית ולהישאר בגרמניה, בתקווה שהדברים ישתפרו, מכיוון שהוא לא יכול היה לחזות את העתיד הנורא שמצפה ליהודים והטרידה אותו המחשבה על מקום חדש בו הוא אפילו לא דובר את השפה. סיימון הימר לא נכון, שכן בשנת 1938 נאסר על איווה לעסוק בצילום על ידי סדרה חדשה של חוקים ותקנות והיא נאלצה לסגור את הסטודיו שלה. היא עבדה כעוזרת במחלקת הרדיוגרפיה של בית החולים היהודי בברלין עד שנת 1942. בשנת 1942 נעשו מאמצים כלשהם בשביל בני הזוג לעזוב את גרמניה, שכן לאחר מעצרם 34 ארגזי חפציהם, רובם מלאים בריהוט הצילום שלה, זוהו בנמל המבורג. עשרים ואחד מהארגזים נהרסו בהפצצה ושאר 13 האחרים הועמדו במכירה פומבית כדי לקזז את עלויות האחסון שלהם.
אלזה ואלפרד סיימון נעצרו על ידי הגסטפו ב-1 ביוני 1942 וב־13 ביוני נשלחו עם "15 אוסטרטרנספורט" למחנות ההשמדה. הרכבת שהובילה אותם הייתה אמורה להגיע למחנה ההשמדה סוביבור, אך בדרך הועברה הרכבת למסלול צדדי בלובלין, פולין ונבחרו 1030 אסירים להמשיך לסוביבור. האסירים הנותרים, נשלחו למחנה ההשמדה מיידנק. אף רשימות תחבורה לגירוש זה לא הבהירו את מקום הימצאם של בני הזוג, אף כי במרשם היהודי ביד ושם עולה כי אלפרד סיימון נרצח במיידנק. שום תיעוד למותה של איווה לא ידוע. סביר להניח ששניהם נרצחו עם הגעתם למחנה, ככל הנראה בשנת 1942. אלזה ארנסטין נוילאנדר הוכרזה כמתה רשמית ב-31 בדצמבר 1944 ואבן נגף הוטבעה מחוץ לביתה האחרון בשלוטרשטראסה ב־29 בנובמבר 2005.
הנצחה
בשנת 2001 הוצג בהידן-מוזיאון בשרלוטנבורג רטרוספקטיבה ליצירתה של איווה. בשנה שלאחר מכן הוצגו תצלומיה בתערוכה ב"שטאדטמוזיאום ברלין". בשנת 2002 פורסם ספר ביוגרפי, "איווה: צילומים 1925–1938", ביוגרפיה והערכה של עבודותיה ותרומתה לצילום נכתבו על ידי מריון בקרס ואליזבת מורגטגאט ופורסמה בגרמנית ובאנגלית על ידי ההוצאה לאור ואסמוט.
יצחק רוקח
יצחק רוקח (ח' באב תרנ"ד - י"א בתמוז תשל"ד; 1 באוגוסט 1894 – 1 ביולי 1974) היה מחלוצי ומנהיגי ענף ההדרים בישראל.
קורות חיים
יצחק רוקח נולד בנווה-צדק לשמעון יליד ירושלים ולרחל שוסטקובסקי מבריסק. נקרא ע"ש סבו, איצ'ה רוקח. החל את לימודיו ב"חדר" ואחר כך המשיך בבית הספר של כי"ח ומשם בקולג' של "האחים" הצרפתים ביפו. להמשך לימודיו נשלח לבית הספר הגבוה למסחר בלוזאן שבשווייץ, אותו סיים בשנת 1912. עם סיום לימודיו נסע לאנגליה והתקבל להתמחות בעסקי ספנות במשרד של בעלי אניות בליברפול.
פרדסנות והובלה ימית
בשנת 1914, עם חזרתו לארץ ישראל, התמנה לעבוד כמזכירו של אביו בענייני פרדסנות והובלה ימית, באגודת "פרדס", שאביו נמנה עם מייסדיה והיה מנהלה הראשון. עם פטירת אביו, בשנת 1922, נבחר, על אף גילו הצעיר, לאחד משלושה מנהלי אגודת "פרדס", ולאחר מכן למנהלה היחיד, ופיתח אותה לחברה מסחרית גדולה וחזקה, שפירותיה, בעלי הסמל המסחרי "פרדס גמל" כבשו את המקום הראשון בשוקי פרי ההדר באירופה.
היה, ביחד עם מוריס פישר ואדם בשם גוטהיל, ממקימי חברה בשם "מטעי השרון", שפעלה בשנות ה-30 ועסקה בגידול פירות בעזרת פועלים שכירים על קרקעות שרכשו יהודים מחו"ל בכפר יונה. בשנת 1940 נקלעה החברה לחובות, וכנראה נסגרה.
בשנת 1933, משדחתה מועצת המנהלים של אגודת "פרדס" את הצעתו לשכלול האריזה על ידי אריזה מרוכזת, התפטר וייסד את "הסינדיקט לתפוזי יפו", והכניס אליה את בעלי הפרדסים החדשים.
בשנת 1939 איחד את הקופראטיבים לפרי הדר תחת השם "פרדס סינדיקט", כשמם של שני הקואפרטיבים הגדולים "פרדס" ו"סינדיקט", ונהיה המנהל הכללי של האיחוד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ושיבוש דרכי שיווק ההדרים לארצות המערב, נוסדה "המועצה לשיווק פרי הדר", משותפת לערבים, בסיוע ממשלתי, והוא נבחר בה כחבר מצד היהודים והשתתף בכל המשלחות לשיווק הפירות והסדרי ההובלות הימיות.
בתחילת 1928 יסד את הירחון "הדר" שעסק בענף הפרדסנות, אותו ערך ביחד עם יוסף ברוורמן. הירחון יצא במשך 13 שנים, עד שנת 1940.
כמנהל "פרדס סינדיקט" עסק גם בעסקי ההובלה הימית והביטוח, בין היתר של חברת הספנות הממשלתית הרומנית.