cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי אזרבייג'ן–רוסיה
שיתוף פעולה תרבותי
יחסי המדינות בתרבות ובחינוך מתפתחים בהתמדה. בדצמבר 2006 אימצו שתי המדינות תוכנית לשיתוף פעולה בין-לאומי בתחום ההומניטרי לשנים 2007-2009. שנת 2005 הייתה "שנת אזרבייג'ן" ברוסיה ואילו שנת 2006 הייתה "שנת רוסיה" באזרבייג'ן; שתי המדינות קיימו 110 אירועי תרבות מיוחדים בשנתיים אלו. בשנת 2008 הוקם סניף בבאקו של אוניברסיטת מוסקבה. באוניברסיטאות של אזרבייג'ן למעלה מ-15 אלף סטודנטים מתחנכים בשפה הרוסית. באזרבייג'ן יש למעלה מ-50 עיתונים בשפה הרוסית ו-10 סוכנויות חדשות רוסיות.
כל החתיכים אצלי
כל החתיכים אצלי הייתה להקת רוק ישראלית, אשר הוקמה בשנת 2007 על ידי איה זהבי פייגלין. הלהקה הורכבה מפייגלין כסולנית הלהקה והגיטריסטית, גלעד מאיר כגיטריסט, נמרוד לביד כבסיסט והוד שריד כמתופף.
הלהקה הוציאה שני אלבומי אולפן שהופצו על ידי נענע דיסק וזכו להצלחה יחסית. הלהקה התפרקה כעבור 6 שנות פעילות ב-2013 בעקבות תחושת מיצוי ורצון של חבריה להמשיך לדרכים מוזיקליות שונות.
היסטוריה
הלהקה מתאפיינת בסגנון רוק אלטרנטיבי אנרגטי, אך בין שיריה קיימות גם מספר בלדות. סולנית הלהקה איה זהבי פייגלין, אשר השתתפה בעונה השביעית של תוכנית הריאליטי המוזיקלית "כוכב נולד", היא הכותבת והמלחינה של החומר שמבצעת הלהקה. הלהקה הקליטה את אלבומה הראשון בשנת 2009, בהפקה מוזיקלית של איתמר אשפר. באלבום התארחה בשני שירים הפסנתרנית עינב ג'קסון כהן ובשיר אחד רביעיית כלי מיתר בעיבודה של מאיה בלזיצמן. האלבום, ששמו כשם הלהקה, "כל החתיכים אצלי", יצא בשנת 2010 בהוצאת חברת התקליטים נענע דיסק, ונכללה בו גם גרסת הלהקה לשיר "למה לי לקחת ללב" של אריק איינשטיין ושלום חנוך.
האלבום השני של הלהקה, "#2", הוקלט בשנת 2012 באמצעות מימון המונים. אלבום זה הופץ גם הוא בחברת התקליטים נענע דיסק. בנוסף הוא הפך לפרויקט אינטרנטי (שנקרא "10/10") שבו כל שיר קיבל קליפ מיוחד לו, אך עם קונספט דומה. באוגוסט 2012 יצאה הלהקה ל"מסע הבחירות של כל החתיכים אצלי", סיבוב של עשרות הופעות בכל הארץ במשך שבוע ימים, כמחווה ל"מסע הבחירות של מאיר אריאל", שהתקיים 25 שנים קודם לכן, בסוכות 1987.
באפריל 2013 הופיעה הלהקה ביום העצמאות במודיעין וזו הייתה הופעתה האחרונה עד היום, למעט המופע המלווה את אלבום המחווה "שרות חוה אלברשטיין" שיצא בשנת 2014 במסגרת פרויקט "עבודה עברית". לאלבום זה תרמה הלהקה גרסה לשיר "לונדון", שהפך לסינגל המצליח ביותר באלבום ונגני הלהקה לקחו חלק בהקלטות של שאר השירים בפרויקט.
בינואר 2019 קיימה הלהקה מופע איחוד חד-פעמי במועדון הבארבי.
פירוק הלהקה
בדף הפייסבוק של הלהקה מציינים את מסע ההופעות באוגוסט 2012 כתאריך פירוק הלהקה (למרות שהלהקה המשיכה להופיע גם ב-2013).
לדברי איה זהבי פייגלין הלהקה התפרקה מכייון שהגיעה למיצוי ואולם היא לא פוסלת אפשרות שהלהקה תחזור להופיע בעתיד.
איה זהבי פייגלין הוציאה ארבעה אלבומי סולו מאז פירוק הלהקה. גלעד מאיר הקים את להקת מאיור ואליו הצטרף הוד שריד.
הכשרה מקצועית
הכשרה מקצועית, כלומר לימודים המובילים לרכישת מקצוע, נעשית במגוון רחב של בתי ספר: אוניברסיטאות, מכללות, בתי ספר להנדסאים, מוסדות להכשרה מקצועית, וכן בדרך של חניכות - הצטרפות לבעל מקצוע מנוסה ולימוד המקצוע ממנו תוך כדי עבודה.
קיימת גם הכשרה תוך כדי עבודה שהיא השיטה הישנה ללימוד מקצוע. הכשרה זו היא שיטת לימוד, אימון והסמכה בתחום מסוים, תוך כדי העבודה בו, לעיתים קרובות בצורה של חפיפה עם עובד אחר. היא עשויה להיות שיטה בזבזנית, היות שעובד המיומן לעבודתו נדרש ללמד עובד חדש, מבלי שיהיה לו בהכרח את הכישורים הדרושים לכך. עם זאת, היא עשויה להיות מהירה ומהימנה ולכן מקובלת בארגונים קטנים.
הסבה מקצועית
מסלול מיוחד של הכשרה מקצועית הוא זה הקרוי הסבה מקצועית. במסלול זה משתתפים עובדים שכבר רכשו מקצוע וניסיון, אך מעוניינים להחליפו במקצוע אחר. סיבות להסבה מקצועית:
לעיתים הסבה מקצועית מתבססת על הכשרתו ועיסוקו הקודמים של העובד (למשל בהסבה מנקבנית לקלדנית בדוגמה דלעיל, או הסבה מקצין חי"ר לקצין שריון), ולעיתים אין זיקה בין שני העיסוקים, או שהזיקה קלושה (למשל הסבה מקלדנית לאשת מכירות, או הסבה מקצין שריון למורה).
את הלבטים שבהסבה מקצועית הציגה פרופ' רות בן-ישראל, שבשנת 2005 עברה מעיסוק במשפטים לציור ממוחשב של סיפורי המקרא: בתקופת משבר הקורונה שהתאפיינה בפיטורים בהיקף נרחב, רבים פנו להסבות מקצועיות למקצועות המתאפיינים ביציבות תעסוקתית ובביקוש במשק כגון הייטק, סיעוד, חשמל, בניין, ומקצועות רפואיים. במקרים מסוימים הסבות המקצוע נערכו בסיוע ממשלתי, כחלק מחבילות סיוע שנועדו לעזור למי שמצאו עצמם ללא תעסוקה להשתלב בענפים הנדרשים בשוק. כמו כן, בתקופת הקורונה חלה עלייה במספר המפוטרים שבחרו לעבור הסבה מקצועית לתחום ההוראה. במשרד החינוך יצרו תוכניות חדשות לאור המשבר, כדי לענות על המחסור במורים במערכת החינוך הישראלית, במסגרתם סייעו למפוטרי הקורונה לרכוש את ההכשרה לתעסוקה כאנשי הוראה בדגש על מקצועות מבוקשים שבהם קיים מחסור כגון הוראת מתמטיקה, הוראת אנגלית, הוראת מקצועות מדעיים והוראת לשון. במסגרת מיזם של משרד החינוך ושירות התעסוקה, הוצע לאקדמאים אשר פוטרו בשל הקורונה לעבור הסבה ולקבל הכשרה למורים תוך קבלת מענק למימון הלימודים ודמי אבטלה.
הכשרה צבאית
המונח "הכשרה" מקובל בצבא הגנה לישראל. בטירונות (צה"ל) יש הכשרה בסיסית, הכשרה חיילית ועוד.
בזרוע היבשה, בחיל הרגלים וחיל ההנדסה הקרבית עוברים את אותו מסלול הכשרה (שתחילתו הוא טירונות חיל רגלים) בניגוד לשאר החילות בזרוע היבשה.
בחיל הים הישראלי יש מגמות הכשרה לצוערים המחולקים לשלוש מגמות התמחות:
מבחינים בין אורך מסלולי ההכשרה. ביחידות מובחרות בצה"ל נדרשים מסלולי הכשרה ארוכים במיוחד, המחייבים חתימה על התחייבות לשירות קבע (כלל חיילי יחידות העילית - סיירת מטכ"ל, שייטת 13, יחידת שלדג, יחידת אגוז, יחידת הנדסה למשימות מיוחדות, והיחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669). גם במסלולים לא קרביים שבהם ההכשרה ממושכת, כגון תכנות, נדרשת התחייבות לשירות קבע.
בספרות חז"ל
חז"ל מייחסים ערך רב ללמוד מקצוע. ניתן ללמוד על כך ממקורות רבים, בין היתר נאמר על כך: "רבי יהודה אומר כל שאינו מלמד את בנו אומנות ... כאילו מלמדו ליסטות".
על חשיבות לימוד אומנות (מקצוע) בעיני חז"ל ניתן לראות מכך שזה אחד הדברים שנחשבים 'חפצי שמים' שהותרו לדבר עליהם בשבת, וכך פוסק השולחן ערוך: "חפצי שמים מותר לדבר בהם כגון ... ולשדך התינוק ליארס וללמדו ספר או אומנות ודוקא לדבר אם רוצה להשתכר אבל לשכרו ולהזכיר לו סכום מעות אסור" . והמגן אברהם כותב על כך 'שאם אין לו אומנות עוסק בגזל'.
כמו כן, ישנה גם התייחסות לאיזה אומנות יש ללמוד: "רבי מאיר אומר: לעולם ילמד אדם את בנו אומנות נקיה (וקלה)".
חצור
חצור הוא שם בכנענית הנגזר מן המילה חציר. {{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
נבחרת קומורו בכדורגל
חלק משמעותי של שחקני הנבחרת (למשל רפידין עבדאללה) נולדו מחוץ למדינה להורים ממוצא קומורי.
MVP של סדרת הגמר ב-NBA
ה-MVP של סדרת הגמר ב-NBA על שם ביל ראסל הוא תואר הניתן לשחקן המצטיין של סדרת הגמר (ולא של כל משחקי הפלייאוף) של ליגת ה-NBA. הבחירה נעשית מיד לאחר סיום המשחק האחרון של משחק הגמר, על ידי ועדה המורכבת ממספר קטן של פרשנים, עיתונאים ואנשי מקצוע.
את התואר החלו להעניק בשנת 1969, ובשנה זו אירע המקרה היחיד עד כה שהתואר הוענק לשחקן מהקבוצה המפסידה; הזוכה היה ג'רי וסט, שהפסיד עם קבוצתו לוס אנג'לס לייקרס לבוסטון סלטיקס. מאחר שהחלו לחלק את התואר רק בשנת 1969, "פיספס" ביל ראסל, מנהיגה של הבוסטון סלטיקס שזכה ב-11 אליפויות בין 1957 ל-1969, את ההזדמנות לזכות בו (באליפות האחרונה של ביל ראסל אמנם חולק התואר, אבל הוא נמסר כאמור לג'רי וסט מהלייקרס).
השחקן בעל מספר תוארי ה-MVP של סדרת הגמר הרב ביותר הוא מייקל ג'ורדן, עם 6 תארים (הוא זכה בתואר בכל אחת מהאליפויות בהן זכה עם שיקגו בולס). אחריו בדירוג הוא לברון ג'יימס עם 4 זכיות. לאחר מכן מג'יק ג'ונסון, שאקיל אוניל, וטים דאנקן עם 3 זכיות כל-אחד. ויליס ריד, כרים עבדול-ג'באר, לארי בירד, האקים אולאג'ואן, קובי בראיינט, קווין דוראנט וקוואי לנארד זכו בתואר פעמיים.
הרוּקי היחיד שזכה בתואר הוא מג'יק ג'ונסון, שזכה בו בשנת.
כרים עבדול-ג'באר (מילווקי באקס ולוס אנג'לס לייקרס), קוואי לנארד (סן אנטוניו ספרס וטורונטו ראפטורס) ולברון ג'יימס (מיאמי היט, קליבלנד קאבלירס ולוס אנג'לס לייקרס) הם שלושת השחקנים היחידים אשר זכו בתואר ה-MVP של סדרת הגמר עם יותר מקבוצה אחת.
MVP של גמר המזרח והמערב
החל מעונת 2021/22, לציון 75 שנה להיווסדות הליגה, החליט ה-NBA להוסיף שני פרסי MVP עבור השחקנים המצטיינים בסדרות הגמרים האזוריים - המזרח והמערב. הפרסים נקראים על שם שחקני העבר הדומיננטיים וחברי היכל התהילה - לארי בירד מהבוסטון סלטיקס ומג'יק ג'ונסון מהלוס אנג'לס לייקרס.
סימפוניה מס' 34 של מוצרט
הסימפוניה מס' 34 בדו מז'ור קכל 338, נכתבה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט. נסיבות הכתיבה של היצירה כמו גם תאריך ביצוע הבכורה נותרו עלומים, ולא ידוע על הזמנה כל שהיא. ידוע שהיצירה הושלמה בזלצבורג, ב-29 באוגוסט 1780.
זו היא אחת הסימפוניות הראשונות של מוצרט שניתן להחשיבן כיצירה סימפונית "גדולה", בה מוותר מוצרט על השפעות מוזיקליות חיצוניות, וכותב מוזיקה בסגנונו הייחודי. בניגוד למוזיקה מהתקופה הקלאסית הסימפוניה כוללת רק שלושה פרקים, ללא פרק המנואט. למרות זאת, נהוג לנגן את היצירה עם המנואט ק. 409 שנכתב על ידי מוצרט בווינה בשנת 1782 לקונצרט. למרות ששאר פרקי הסימפוניה כתובים ללא חלילים, המנואט כתוב גם לשני חלילים, מאחר שנכתב בתקופה מאוחרת יותר.
הרכב ומבנה
היצירה כתובה לתזמורת הכוללת: 2 אבובים, 2 בסונים, 2 קרנות, 2 חצוצרות, טימפאני, כינור ראשון, כינור שני, ויולות, צ'לים וקונטרבסים (כאמור, פרק המנואט כולל גם שני חלילים).
לסימפוניה יש מבנה בסיסי של ארבעה פרקים, כמקובל במוזיקה הקלאסית: פרק מהיר, פרק איטי, פרק ריקודי (כאמור בסימפוניה זו פרק המנואט נכתב בנפרד) ופרק מסיים מהיר. ארבעת פרקי הסימפוניה הם:
פרק ראשון
- Allegro vivace- הפרק נפתח בהצהרה חגיגית ומלכותית ביותר. זה הוא גם האופי ששולט ברוב חלקי היצירה. הצירוף של צלילים ארוכים ומקצבים מנוקדים, מאפיינים פתיחות צרפתיות, אך מוצרט מוסיף על כך קישוטים מהירים, שאחר כך מזוהים עם פתיחות "מוצרטיות". לפני המעבר מקדימים, החצוצרות והאבובים. במעבר ניתן לשמוע תנועה מהירה ותמידית בכינור השני, על רקע המנגינה בכינורות הראשונים. במעבר ישנן כמה מינוריזציות לסולם סול מינור, שמקנות תחושת כובד ורצינות. המעבר נגמר בשני סולמות מהירים עולים. הנושא השני נפתח בהקדמה קצרה, עם סולם כרומטי בכלי הקשת. הנושא השני שונה במהותו ובאופיו מהנושא הראשון, למרות שמוצרט מצליח לקשר בין הנושאים.
בשני הנושאים יש מקצב מנוקד, אלא שפה הוא מקבל גוון חינני וקליל, ולא רשמי ומלכותי כמו בנושא הראשון. הירידה הכרומטית ממשיכה באבובים. הנושא השני ארוך יחסית, ובולטים בו הכינורות ב"קפיצות" שלהם. קבוצת הסיום מתחילה בטרמולו בכינורות, והם נכנסים אחד אחרי השני במעין קנון. לפתע הפורטה התזמורתי נעצר, והקודה (הארוכה למדי) נגמרת. ביצירה הזו אין קו חזרה כמקובל, וישר עוברים לפיתוח. המעבר הדרסטי לפיתוח מתחיל כאשר מודגש המעבר לתו פה, שמהווה דיסוננס לסולם בו נגמרה האקספוזיציה: סול מז'ור. כלי הנשיפה מעץ מדגישים את האקורד, בזמן שכלי הנשיפה מוסיפים צליל מונמך, ומשנים את האווירה לדרמטית ומינורית. פתאום הופכת המוזיקה לקלה ונעימה, כשעוברים לסולם לה במול מז'ור. לאחר מכן, האבוב מפתח את הצליל הארוך שעליו שהה ומגיע למעין דו-שיח עם הכינורות. כלי הנשיפה שומרים על אותה תבנית ריתמית, ואילו הכינורות משנים אותה מדי פעם, מה שיוצר גיוון. כאן מגיע המוזיקה לנקודה קודרת ביותר, והקרנות מנגנות צליל עוגב, והפיתוח נגמר בשלוש כניסות קצרות של האבובים. בריפריזה נשמעת שוב המוזיקה החגיגית, אך הפעם המעבר מבוטל כליל, ולאחר שהמוזיקה נוחתת על הצליל סול וחוזרים הסולמות העולים המהירים, הפרק עובר אל הנושא השני, שמושמע הפעם בסולם הטוניקה כמובן. גם הקודה מקוצרת, ונגמרת בחגיגיות.
פרק שני
- andante di molto - הפרק האיטי בסימפוניה. הפרק מבוסס בעיקר על צליליהם של כלי הקשת. תפקיד הויולות מחולק לשניים. כל כלי הנשיפה (מלבד הבסון שמצטרף מדי פעם לקו הבאס) שותקים בפרק. הפרק בנוי כך: נושא ראשון, מעבר, נושא שני, קבוצת סיום וקודה. המבנה הזה חוזר על עצמו פעמיים. כלומר הפרק בנוי כמו סונאטה ללא הפיתוח. הפרק מאוד לירי וזורם. בחזרה השנייה משתנה רק סולמו של הנושא השני.
פרק שלישי
- Menuet - כאמור היצירה נכתבה ללא פרק שלישי, אך נהוג לנגן אותה עם המנואט הזה (שנכתב עם תוספת של שני חלילים). חלק הא' של המנואט מאוד ריקודי, דבר שנזנח בסימפוניות הבאות. בחלק הב', הכינורות יוצרים קנון קטן, שנודד מעלה אל כלי הנשיפה, וזה לכבוד סיום המנואט. בחלק הטריו מובלטים כלי הנשיפה מעץ, וכלי הקשת הופכים למלווים לכל אורך הטריו. האבוב זוכה לסולו הראשון, ונענה על ידי החליל, שמנגן טריולות. בחלק הב' של הטריו זוכה החליל לסולו. לאחר מכן חוזר המנואט.
פרק רביעי
- Finale: Allegro vivace - זהו פרק ריקודי ביותר במשקל של שש שמיניות מהיר ביותר. הפרק נפתח באוניסון, שלאחריו מנגנים רק כלי הקשת בתנועה מהירה. המשפט חוזר על עצמו. המעבר מאוד קצר ומאופיין במוזיקה מלכותית. הנושא השני מנוגן תחילה רק בידי הכינורות, ולאחר מכן מצטרפים האבובים. הפרק ניחן בתנועה מתמדת, וישר עוברים אל קבוצות הסיום. חלק הפיתוח כולל מספר מינוריזציות וגם הוא מאוד קצר. לאחר מכן עוברים אל הריפריזה, בה אין שינויים מהותיים (הנושא השני נשאר בסולם הטוניקה), והפרק נגמר בחגיגיות.
מפרש קדמה
מִפְרָשׂ קַדְמָה (באנגלית: headsail) הוא כל מפרש המונף בספינת מפרשים מלפנים לתורן הקדמי. מפרשי הקדמה הנפוצים ביותר הם מִפְרְשֵׂי-סְמוֹכוֹת או תוֹסָפִים (staysails) המונפים על הסמוכות הקדמיים המייצבים את התורן, עימם נמנים מפרשי חלוץ (jibs) ומפרש גֶּנוּאָה. קיימים מפרשי קדמה שאינם מונפים על סמוכות התורן, כמו סְפִּינֵקֶר (spinnaker).
מפרשי קדמה מסוימים אפשר להניף רק במצבים ספציפיים של הספינה ביחס לרוח (points of sailing), כמו למשל ספינקר, המונף רק ברוח מלאה, כשהספינה מפליגה עם הרוח.
תאומטיכתידיים
תאומטיכתידיים (שם מדעי: Thaumatichthyidae) היא משפחת דגי גרם מסדרת החכאים, אשר חיים רק במצולות הים ברחבי כל האוקיינוסים. משפחה זו כוללת שני סוגים ובהם 8 מינים. משפחה זו קרובה מעט למשפחת החכאים אונירודיים. דגים אלה קטנים יחסית באורך של 7.5 עד 15.5 סנטימטרים וכמו אצל חכאים אחרים הנקבות גדולות יותר מהזכרים.
המאפיין העיקרי שלהם הוא מבנה הלסתות המגושמות והארוכות יחסית שבהן שורות של שיניים מחודדות דמויות ניבים שמיועדות בעיקר לתפיסת טרף של דגים ודיונונים השוחים בקרבתם. כמו שאר החכאים הם מפתים טרף באמצעות איבר זוהר - תוצאה של נהורנות, בקצה "חכה" מאחד מקוצי סנפיר הגב שלהם.
אצל בני הסוג Thumatichthys הפיתיון מוצב ממש מתחת ללסת העליונה, כלומר בתוך פיהם. אצל הסוג Lasiognathus הפיתיון הקרן של החכה מוצבת מעל הלסתות ומשתלשלת מטה, גם נמוך יותר מטווח הלסתות, אך הם יכולים להרקיד את הפיתיון כדי שיצוף באזור הלסתות.
מסגד ג'באליה
מסגד ג'באליה (בערבית: مسجد الجبلية; תעתיק מדויק: מסג'ד אלג'בליה) הוא מסגד השוכן בגן קידרון בשכונת גבעת עלייה ביפו, ליד גשר חלון ליפו. המסגד נוסד בשנת 1877 בידי חג' מוחמד אל-סקחפי, ושופץ בשנים 1943 ו-2002. במקום פועלת גם מדרסה.
מבנה המסגד שוכן על גבעה החולשת על סביבתה ומשקיף על הים ועל מדרון יפו ממערב ועל שכונות נווה גולן ושיכוני חיסכון שממזרח לו. המבנה עשוי אבן, צורתו כשל מלבן ובפינתו הצפון-מזרחית מתנשא מינרה נמוך. הכניסה הראשית אל המבנה היא בצידו המערבי הפונה אל הים, ומובילה אליה שדרת דקלים שבה גרמי מדרגות עשוים משיש. לגרם המדרגות הסמוך למבנה מעקה אגן מסוגנן, והוא מסתיים במרפסת מקורה בצורת ארקדה שבה חמש קשתות מחודדות. בצד הדרומי והצפוני של המרפסת שתי קשתות נוספת - אחת בכל צד - הפונות אל מרפסות קטנות הבולטות מקו החזית של הבניין. בקיר החזית עצמו דלת עץ כפולה שמעליה לונטה מזכוכית צבעונית, ושלושה חלונות. בחזית הדרומית שלושה חלונות ובמרכזה המיחרב הבולט מקו החזית של הבניין. בחזית הצפונית שלושה חלונות, דלת עץ גדולה נוספת המובילה אל אולם התפילה, ולידה דלת קטנה יותר ומוגבהת המובילה אל המדרגות העולות אל המינרה.
אולם התפילה נתמך בשתי שורות של עמודים שחלקם התחתון מצופה בשיש בהיר, ואלה תומכים בתקרה שחלקה עשוי בצורת קמרון צולב. רצפת האולם מכוסה בשטיח בדוגמת קשתות הפונות דרומה.
אנטון פרודקין
אנטון מקרוביץ' פרוּדקין (בבולגרית: Антон Макарович Прудкин; 16 בינואר 1880, רוסה, נסיכות בולגריה – 1 באוגוסט 1942, וארנה, ממלכת בולגריה) היה קברניט, אנרכיסט, מהפכן ומרגל בולגרי ממוצא אוקראיני. בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש פרודקין כקברניטה של ספינת המעפילים רודניצ'אר בשלוש הפלגותיה הראשונות, במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי של ברוך קונפינו. ב-1941 ביצע פרודקין ניסיון סחיטה של 300 עצורים יהודים שנכלאו במחנה המעצר איגנטייבו ונמנעה מהם האפשרות לעזוב את אדמת בולגריה, לאחר שזו הצטרפה להסכם התלת-צדדי.
קורות חיים
אנטון פרודקין נולד ברוסה. אביו היה חייל בצבא האימפריה הרוסית אשר לחם בבולגריה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), התחתן עם אישה מקומית והשתקע בנסיכות. אחיו של פרודקין, יאקוב לחם במהלך מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה ואחותו הצטרפה לחוגי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה. פרודקין רכש השכלה יסודית ותיכונית בסבישטוב. ב-1900 סיים את בית הספר הימי במיקולאייב והצטרף לצי הסוחר הבולגרי. ב-1902 הפך לסוכן של האוכרנה ובמסגרת פעילותו זו, חבר לארגונים מהפכניים פרו-בולגריים כגון הארגון המהפכני הפנים-מקדוני. ב-1905 היה פרודקין מעורב בניסיון ההתנקשות הכושל בסולטאן עבדול חמיד השני בקונסטנטינופול. פרודקין המשיך בפעילותו המחתרתית במסגרת הארגון המהפכני הפנים-מקדוני ונטל חלק ברציחות פוליטיות, כגון סדרת מעשי רצח שבוצעו בסלוניקי. ב-1906 ארגן פרודקין שביתת ימאים בנמלי הים השחור. לאורך מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה המשיך פרודקין לרגל עבור האימפריה הרוסית, ודרכה מסר מידע צבאי חשוב למדינות ההסכמה אודות בסיסי וכוחות צבאות מעצמות המרכז. פרודקין נלכד והושלך לכלא.
במהלך מאסרו התקרב לחוגי מפלגת האיכרים של בולגריה ובהמשך רקם קשרים אישיים עם מנהיגה אלכסנדר סטמבוליסקי. עם מינויו של סטמבוליסקי לראש ממשלת בולגריה שוחרר פרודקין מכילאו ומונה לשורת תפקידים ובכלל זה מפקד המשטרה הימית של בולגריה. בראשית 1920, נמנה פרודקין נמנה עם המארגנים הבולטים של "שביתת התחבורה" בבולגריה. בהמשך, רקם פרודקין קשרים עם אנשי המפלגה הקומוניסטית ובספטמבר 1923 השתתף בניסיון ההפיכה הקומוניסטי הכושל. ב-1925 סייע למארגני הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה. פרודקין נעצר על ידי משטרת הביטחון הבולגרית, נשפט ונדון למוות. בהמשך, הומר עונשו למאסר עולם וב-1936 זכה לחנינה ושוחרר. לאחר שחרורו עבר לווארנה ועבד כקברניט פרילנסר בהפלגות מזדמנות. במקביל, החל פרודקין לרגל עבור מינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות. ב-1942 נלכד פרודקין כאשר ניסה לבצע פעולת חבלה במכלי דלק של הצבא הגרמני בנמל וארנה. פרודקין נשפט, נדון למוות והוצא להורג ב-1 באוגוסט 1942. ב-1969 בצו של נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות קיבל פרודקין את "עיטור המלחמה הפטריוטית".
בווארנה מנציח אחד הרחובות את שמו.
פרודקין וניסיונות ההעפלה מבולגריה
בספטמבר 1939 גירשה ממשלת בולגריה מתחומה 4,022 יהודים נתינים זרים במסגרת "המסע לגירוש נתינים זרים". לאחר לחץ של הקונסיסטוריה היהודית הוסכם עם המשטרה הבולגרית שמאות רבות של יהודי ששהו תקופה ארוכה במשולש הגבולות טורקיה–יוון–בולגריה יובאו לווארנה, ושם יועלו על ספינות מעפילים שעשו את דרכן לארץ ישראל. בהיעדר סיוע מהמוסד לעלייה ב' פנו ראשי הקונסיסטוריה לברוך קונפינו שניהל מבצע העפלה פרטי מבולגריה לארץ ישראל. קונפינו נעזר בקשריו עם אנשי מנגנוני הביטחון הבולגריים. במסגרת מפעל העפלה זה שכר קונפינו את שירותיו של אנטון פרודקין שגם לו היו קשרים ענפים במנגנוני הביטחון הבולגריים, והוא שימש קברניטה של ספינת המעפילים רודניצ'אר בשלוש הפלגותיה הראשונות לארץ ישראל, במסגרתן עלו 1,133 יהודים מהונגריה ובולגריה ובהם פליטי המסע לגירוש נתינים זרים. לפני הפלגתה השלישית של הרודניצ'אר ארגן פרודקין שביתת ימאים על סיפונה. כאשר שבה הרודניצ'אר מהפלגתה השלישית, פיטר קונפינו את אנטון פרודקין.
לאחר אסון טביעת הסלבדור הקימה הקונסיסטוריה היהודית ועדת בדיקה בראשות לאון פרחי. אנטון פרודקין זומן לוועדה להעיד כמומחה מקצועי, הוא ניצל את ההזדמנות "לסגור חשבון" עם קונפינו, ומסר חוות דעת מקצועית קשה במיוחד בדבר אי התאמתה של ה"סלבדור" ואודות התנהלותו של קונפינו.
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי והפכה לאחת ממדינות הציר. הוורמאכט נכנס לבולגריה באותו היום. ב-10 במרץ הפליגה מבולגריה ספינת המעפילים דאריין 2 ושערי בולגריה נסגרו ליציאת יהודים. בהמשך לאחר הפלישה ליוגוסלביה וכיבושה על ידי הגרמנים, הגיעו לבולגריה פליטים ממנה והתרכזו בווארנה במטרה לצאת לכיוון ארץ ישראל. המשטרה הבולגרית ערכה מבצע מעצרים בווארנה במסגרתו עצרה 100 פליטים יוגוסלביה, מרביתם מאזור בלגרד ועוד 200 יהודים "נתינים זרים" או מחוסרי נתינות שלא הצליחו לצאת מבולגריה. העצורים הובאו למחנה מעצר הסמוך לכפר איגנטייבו ונכלאו שם. פרודקין רכש ספינה בשם נָדֶזְ'דָה ולפי גרסה אחרת בשם סְטְרוּמָה. הוא הגיע לאיגנטייבו והציע לעצורים להפליג בספינתו תמורת 30 אלף לבות לכל אדם. הפליטים מיוגוסלביה ובראשם החזן אלטארץ נטו לקבל את הצעתו, אך נציגי הקונסיסטוריה היהודית ובראשם נסים (בוקו) לוי סירבו בתוקף להפלגה בשל מצבה הרעוע של הספינה, ופעלו בקרב העצורים שלא לקבל את ההצעה.
פרודקין לו היו קשרים ענפים עם מנגנוני הביטחון הבולגריים, פעל לכך שראשי הקונסיסטוריה יזומנו לחקירה במשטרה ובמהלכה איים עליהם סגן מפקד המשטרה הבולגרית סטואיל דרגנוב, שאם לא יועבר הכסף לפרודקין בתוך שלושה ימים, כל העצורים וראשי הקונסיסטוריה יימסרו לגרמנים ויגורשו למחנות ההשמדה. במהלך הפגישה הוצע שוחד למשטרה הבולגרית כדי לא לאפשר את ההפלגה וסגן מפקד המשטרה הסכים לקבלו. ראש הקהילה היהודית בווארנה ז'אק טולידו ערך מגבית בקהילה וגייס 80,000 לבות. הכסף הועבר למשטרה, העצורים שוחרר מהמחנה וקיבלו אשרות שהייה בבולגריה.
אימפרפקטום (בלשנות)
אימפרפקטום (מלטינית Imperfectum - בלתי מושלם) או 'עבר בלתי מושלם' - הוא סוג של פועל הקיים בלשונות רבות, המבטא פעולה בלתי מושלמת ביחד עם זמן עבר. עם זאת, הגדרתו ומשמעותו המדויקות משתנות משפה לשפה.
האימפרפקט קיים ברוב השפות ההודו-אירופיות העתיקות.
אנגלית
ניתן לראות את צורת האימפרפקטום האנגלית באמצעות הדוגמה הבאה:
למרות שבשני המשפטים שלעיל הכוונה לזמן עבר, הרי הן צורת הפועל Eat והן הצורה Eating אינן נוטות בזמן עבר. נטיית הזמן במשפט נעשית בעזרת הפועל to be. צורת האימפרפקטום לעומת זאת קיימת בנטיית המשפט I ate.
אלחנן שילה
אלחנן שילה (נולד ב-1972) הוא הוגה דעות, חוקר ומרצה בהגות יהודית מודרנית, ספרות עברית, הגות ציונית וקבלה.
ביוגרפיה
שילה נולד בירושלים, למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת ההסדר הר עציון. למד בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית ואת הדוקטורט כתב במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
הגותו וספריו
עבודת הדוקטורט שכתב יצאה לאור כספר "הקבלה ביצירת ש"י עגנון" (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן 2011).
שילה היה רכז פרויקט בראשותו של פרופ' צבי מרק, שהוציא לאור מהדורה מדעית של "כל סיפורי רבי נחמן מברסלב" (2014).
כמו כן, הוציא שילה לאור מכתב יד, ביאורים של הרב דוד כהן ("הנזיר") על הספר עץ חיים של ר' חיים ויטל ("אור הרזים" 1999), ועל הספר קל"ח פתחי חכמה המיוחס לרמח"ל ("פתחי הפרדס" 2009), במסגרת עבודתו במכון נזר דוד.
משנת 2009 התחיל שילה לפרסם את הגותו במוסף שבת של עיתון "מקור ראשון". במאמרו "התגלות אלהית בטקסט אנושי" הוא הצביע על אופי אפולוגטי, לשיטתו, של "שיטת הבחינות" של הרב מרדכי ברויאר והציע תפיסת התגלות שונה מהמסורתית: לדעת שילה, רק את הרכיבים שבהם ישנה קפיצה ופריצה דתית ומוסרית במקרא, מעבר למה שמקובל במזרח הקדמון, אכן ניתן לראות כביטוי של התגלות. פרסום המאמר הביא להפסקת עבודתו במכללת אורות ישראל ובמכון נזר דוד.
בשנת 2017 יצא ספרו יהדות קיומית (שוקן) הבא לתת תשתית הגותית לאוכלוסייה הנמצאת בין דתיות וחילוניות, ולהציע דגם של "יהדות רצופה בין הלכה וחילוניות" וקיום מצוות רך יותר, שאיננו נובע מתוך מחויבות להלכה אלא מתוך הזדהות עם התכנים של המצוות, שחלקים מהם יכולים להיות משמעותיים גם בימינו. פרופ' רון מרגולין כתב על ספרו: "כתוב בבהירות ובפשטות, מעורר לחשיבה ומאתגר את הקורא בפתרונות יצירתיים ולא שגרתיים לשלל סוגיות המעסיקות את החברה הדתית. בין נושאי הספר: קיום מצוות ללא מְצַוֶּה, משבר הגיור, כשרות וצמחונות, התגלות אלוהית בטקסט אנושי, הלכה ומעמד האישה, הומוסקסואליות ומיניות, חזון הגאולה ובניית בית המקדש. מעבר לכך שספר זה נכתב על בסיס למדנות וידע רב, הוא מזמין את קוראיו לחשוב מחדש על שאלות רבות שאמורות להטריד את כולם".
משפחה
ד"ר אלחנן שילה הוא בנו של המשפטן פרופ' שמואל שילה וההיסטוריונית פרופ' מרגלית שילה ואח של שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב נפתלי שילה. נשוי ליערה שילה, מייסדת קואליציה חברתית לחינוך מלידה, מרצה במכללת אפרתה, פעילה חברתית, וחברת מועצת עיר מטעם סיעת התעוררות, ולהם ארבעה ילדים. מתגורר בירושלים.
קונץ פונץ'
קונץ-פונץ' (במקור הגרמני: Der satanarchäolügenialkohöllische Wunschpunsch, באנגלית The Night of Wishes) הוא ספר שנכתב על ידי הסופר הגרמני מיכאל אנדה. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1989, ובעברית בשנת 1999, בתרגום חנה לבנת.
תקציר
הסיפור נפתח ב-31 בדצמבר, במפגש בין בעל זבוב טרוף דעת, מכשף מהגיהנום המתמחה בתחום המדע, לבין תולע מאלדיקטוס, שליח מהגיהנום שבא להודיע לו כי שלא עמד בחוזה שחתם עליו, ולא הצליח לגרום מספיק סבל בעולם, ואם עד 12 בערב לא יעמוד ביעדים המוטלים עליו - יוטל עליו צו עיקול. טרוף דעת המיואש מתחיל לכתוב את צוואתו, ואז מגיע אליו שליח שמבשר על בואה של דודתו, מכשפת הכסף עריצה ערפדיתית. במקביל אנו מתוודעים למשרתים של שני המכשפים: את טרוף דעת משרת חתול שמן ועצלן בשם מאוריציו די מאורו, ואת עריצה משרת עורב בשם יעקב עקמומי. למעשה, שניהם נשלחו בידי מועצת החיות הראשית כסוכנים, כדי לוודא שהמכשפים אינם משחיתים את העולם. בניגוד לעורב החשדן שמנסה למלא את תפקידו, החתול התמים משוכנע כי טרוף דעת (שזיהה מייד שהוא מרגל והרדים אותו בעקביות) הוא איש אצילי ואדיב, שמנסה להיטיב עם העולם, ואף ניגש למכשף, מתוודה על שליחותו ומתנצל.
כאשר עריצה ערפדיתית מגיעה, היא מנסה להשיג חתיכת קלף שטרוף דעת ירש מסבו המנוח. לאחר שהמכשף מסרב למסור את הקלף, היא נשברת ומספרת לטרוף דעת שאף אצלה ביקר אותו שליח ואיים עליה באיום דומה, ומספרת כי סבו הוריש לו מחצית מכישוף, ואת החצי השני הוריש לה. המגילה כוללת מתכון לקונץ-פונצ': לשיקוי שאם מכינים אותו כהלכה, מגשים בדיוק את ההפך מהמשאלות של השותה אותו - וכאשר יכינו אותו הם יוכלו לבקש שיתרחשו בעולם דברים טובים ולמעשה יתרחשו אסונות כבדים. הדבר היחיד שהורס את השיקוי הוא צלצול פעמוני חג המולד - שמבטל את כוח היפוך המשאלות. למרות העוינות ההדדית והחשדנות שביניהם, שני המכשפים מסכימים לשתף פעולה ולהכין את השיקוי עד חצות, ומתכננים להשתמש בשני המשרתים כעדים לכך שהם הכינו שיקוי שאמור להפוך את העולם למקום טוב יותר. בכל אותו הזמן הם לא יודעים שמאוריציו ויעקב מקשיבים להם, כאשר הם שוהים בתוך חבית מלאה בפסולת רעילה.
שני המכשפים מכינים את השיקוי, והמשרתים יוצאים לחפש עזרה. הם מגיעים למגדל הקתדרלה בעיר ומטפסים למעלה בקשיים רבים, בניסיון לצלצל בפעמונים מוקדם ולשבש את השיקוי. בראש המגדל הם פוגשים את סילבסטר הקדוש (שמשנה את מצב גופו מאבן לחי לכמה דקות בכל חג סילבסטר), ולאחר שהם מספרים לו את סיפורם הוא מסרב להקדים את הצלצול, אך מעניק להם תו בודד שיוכלו להשתמש בו. החתול והעורב מספיקים להגיע בזמן אל בית המכשף, ומגניבים את התו אל תוך השיקוי רגע אחרי שהכנתו נשלמת. טרוף דעת ועריצה שותים את השיקוי ומבקשים משאלה בכל כוס - כאשר בסופה של החגיגה הם מאחלים לחתול ולעורב, ולבסוף גם זה לזה, בריאות ושגשוג - ולהפתעתם המשאלות מתגשמות כלשונן. שני המכשפים מאבדים את הכרתם, וכשמגיעה השעה 12 תולע מאלדיקטוס מגיע ולוקח את המכשפים איתו.
סדרת אנימציה בעקבות הספר
בהתבסס על רעיון הספר הופקה סדרת טלוויזיה בשם "אונץ' פונץ'". התוכנית שודרה בין השנים 2000-2001 ובישראל היא שודרה ב-Fox Kids ואחר כך בג'טיקס.
ביקורת
הספר, שלכאורה מהווה ספר פנטזיה לילדים, מהווה ביקורת חברתית על החברה אשר מכלה את עצמה ואת הסביבה.
אוניברסיטה משודרת
אוניברסיטה משודרת היא סדרת הרצאות בנושאים אקדמיים מגוונים, בשיתוף אוניברסיטת תל אביב המשודרת בגלי צה"ל משנת 1977. רוב הקורסים המשודרים יוצאים לאור גם כספר בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור. נכון לשנת 2013 פורסמו בסדרה 400 כותרים שנמכרו ב-750 אלף עותקים.
את הסדרה יזם בשנת 1977 מרדכי נאור. קדמה לה סדרת תוכניות של אוניברסיטה משודרת לעם בקול ישראל, בראשית שנות ה-60.
ערכה והפיקה את התוכנית מראשיתה תרצה יובל (לימים תרצה יובל־אלחנתי) ועמדה בראש הפרויקט, שהפך למפעל חייה, עד לפטירתה ב-27 בדצמבר 2000. לאחר פטירתה נקראה הסדרה על שמה. על מפעל זה הייתה מועמדת לקבלת פרס ישראל.
בשנים 2001–2013 עמד בראש הפרויקט ד"ר חגי בועז.
עם המרצים הבולטים שהשתתפו בסדרה נמנים הפרופסורים ישעיהו ליבוביץ, מיכאל הרסגור, ירמיהו יובל, אסא כשר ורבים אחרים, כמעט כולם חברי הסגל האקדמי באוניברסיטאות בישראל.
ההרצאות ניתנות במסגרת סמסטריאלית, בכל סמסטר מוצגים ארבעה או חמישה נושאים (בימים ראשון עד חמישי), שבכל אחד מהן כ-13 משדרים בני חצי שעה, המשודרים, נכון ל-2016, בשעות הערב (20:30); בעבר שודרה כל הרצאה פעמיים, הפעם הנוספת בשעות הבוקר (06:30).
נושאי האוניברסיטה המשודרת נלקחים מכל תחומי הדעת, אך ניכרת בהם העדפה לנושאים בתחום מדעי החברה ומדעי הרוח. גם מדעי החיים זוכים לכיסוי סביר, אך בתחומי ההנדסה, המתמטיקה ומדעי המחשב ניכר מיעוט הנושאים, קרוב לוודאי כיוון שתחומים אלה קשים יותר להעברה בצורה מילולית בלבד.
במרץ 2015 שינתה הסדרה את אופייה, ובמקום הרצאות מתקיימת בה שיחה בין מגיש לאיש אקדמיה. מגישי הסדרה הם ליעד מודריק, בן שני וקובי מידן.
בורנאו הבריטית
בורנאו הבריטית כללה את ארבעת החלקים הצפוניים של האי בורנאו, שהם כיום מדינת ברוניי, שתי מדינות מלזיה, סבה וסראוואק, והשטח הפדרלי של מלזיה, לבואן. בתקופת השלטון הקולוניאלי הבריטי לפני מלחמת העולם השנייה, סראוואק נודעה בשם הראג' של סראוואק (1841–1946), סבה נודעה הכצפון בורנאו (1881–1946), ולבואן נודעה בתור מושבת הכתר של לבואן (1848–1946). בין מלחמת העולם השנייה לעצמאותם מבריטניה, הפכה סראוואק למושבת הכתר של סראוואק (1946–1963), בעוד שסבה ולבואן חברו ויצרו את מושבת הכתר של צפון בורנאו (1946–1963). ממלכת ברוניי (1888/1906–1984) הייתה מדינת חסות של הממלכה המאוחדת מאז הסכם הפרוטקטורט של 1888/1906, והייתה ידועה כמדינת הפרוטקטורט הבריטית של ברוניי.
מיסיונרים קתולים
בשנת 1687 האב Ventimiglia, תיאטין, הוזמן על ידי האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר להטיף לנצרות בבורנאו. אין אנדרטאות למשימה זו, שלא הותירה עקבות באי למרות שהמיסיונר הכריז שאלוהים בירך את פועלו.
הקהילה לבשורת העמים הכריזה ב-27 באוגוסט 1855 על הקמת החלק הצפוני של האי בורנאו למחוז עצמאי של צפון בורנאו ולבואן והפקידה אותו בידי הכומר. קרלוס קוארטרוני, ספרדי. האב קוארטרוני היה במקור קפטן ים ונשבע, לאחר שנמלט מסכנה גדולה, להתמסר לבשורה של בורנאו. הוא נחת בלבואן ב-1857, יחד עם כמה מיסיונרים שנטשו אותו ב-1860. אף על פי שהיה לבדו באי לבואן, האב קוארטרוני המשיך באומץ את עבודתו. לבסוף, משראה שהבידוד הפך אותו לחסר אונים, הוא נסע לרומא ב-1879 כדי לבקש להטיל את המשימה כאחראית על מכון. מרומא נסע האב קוארטרוני לספרד, שם נפטר עד מהרה.
לאי לבואן שטח של ומכיל 6,800 תושבים; זוהי תחנת שילוח חשובה בין סינגפור להונג קונג. השליח האפוסטולי גר בלבואן. התחנות המשרתות הן Labuan וקוצ'ינג (סראוואק), שתי העיירות החשובות ביותר. מחוץ לשני המקומות הללו שבהם התגוררו המיסיונרים נכללו עוד עשר תחנות: Sibu, Kanovit, Igan, Oya, Mukah, Baram, Papar, Jesselton, Putatan ו-Sandakan. על פי "המשימות-אטלס" של פ' שטרייט, הנתונים הסטטיסטיים של המיסיון הקתולי בתחילת המאה ה-20 היו: 19 כמרים רגילים, 2 אחים הדיוטים, 15 אחיות; 8 כנסיות; 20 קפלות; 16 קטכיסטים; 14 בתי ספר עם 740 תלמידים; 2,600 טבילות; כ-1,000 קטקומנטים.
השלטון הבריטי
הבריטים כבשו את האי לבואן ב-1846; הם הרחיבו בהדרגה את כוחם על השליטים הקטנים של החלק הצפוני של בורנאו עד שבשנת 1888, מדינת החסות הבריטית של צפון בורנאו הוכרה רשמית. מיסיונרים דוברי אנגלית שהיו רצויים בחלק הבריטי של בורנאו, העבירו את השליחות של צפון בורנאו ולבואן לחברה למשימות זרות של מיל היל, מאנגליה. השליח הראשון שמונה תחת הממשל החדש היה הכומר תומאס ג'קסון. החברה המשיכה באחריות על המשימה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הבריטים הבינו שהם אינם מסוגלים להגן על המושבה מפני הצי הקיסרי היפני החזק. הם הרסו את שדות התעופה, ובמיוחד את שדות הנפט שם ובברוניי לפני נחיתת היפנים ב-16 בדצמבר 1941. הכוחות הבריטים הקטנים נכנעו. בשנת 1943, האוכלוסייה הסינית שמנתה כ-50,000 מרדה ביפן וכבשה כמה עיירות. עד מהרה המרד דוכא ורבים שהוצאו להורג. אוסטרליה שלחה כוחות מבצע מיוחד, שאימנו וחימשו יחידות מיליציה מקומיות וסייעו להנחתה של דיוויזיה אוסטרלית ביוני 1945. הכוחות היפניים מנו כ-31,000, והחזיקו מעמד עד אוקטובר 1945, הרבה אחרי שהקיסר נכנע.
סחורה תמורת דם
סחורה תמורת דם הייתה עסקה להצלת יהדות הונגריה במהלך השואה, שנרקמה בין יואל ברנד וישראל קסטנר, נציגיה של ועדת העזרה וההצלה בבודפשט, ובין אדולף אייכמן וקורט בכר, נציגי האס אס. העסקה כללה את ההצעה להעברת יהודי הונגריה אל מחוץ לשטח הכיבוש הגרמני תמורת עשרת אלפים משאיות וסחורות. העסקה ברובה לא יצאה אל הפועל ו-434,351 מיהודי הונגריה נשלחו אל מותם באושוויץ. ועם זאת, "הניבו הדיונים תוצאות ניכרות". כאות ל'רצון טוב' מצד אייכמן במהלך המשא ומתן, נשלחו ביולי 1944 כ-21 אלף יהודים למחנה שטרסהוף. רובם היו לעובדי כפייה ושרדו..
ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה, והאסון רבץ לפתחה של יהדות הונגריה. אנשי ועדת העזרה וההצלה יצרו מגע עם אדולף אייכמן, שהגיע להונגריה על מנת לארגן את השמדת יהודיה, ועם קורט בכר, ראש המחלקה הכלכלית של האס אס. במגעים אלו העלו אייכמן ואנשיו את ההצעה להעברת יהודי הונגריה אל מחוץ לשטח הכיבוש הגרמני תמורת עשרת אלפים משאיות וסחורות. אחד מחברי ועדת העזרה וההצלה, יואל ברנד, טס לאיסטנבול ומשם נסע ברכבת לחלב כדי להיפגש עם משה שרת (אז שרתוק) ולהעביר את ההצעה לבריטים. אולם הבריטים, בהוראת הלורד מוין, שר המושבות, שמו את ברנד במעצר בקהיר, וההצעה שהביא כלל לא עלתה לדיון.
המשא ומתן בין ברנד לאייכמן
ביום ראשון, 19 במרץ 1944, פלשה גרמניה להונגריה ללא התנגדות. קבוצת העבודה היהודית, שפעלה בסלובקיה והגיעה עם דיטר ויסליצני, קצין האס אס שהיה אחראי על שליחת היהודים לאושוויץ, לעסקה של עצירת המשלוחים תמורת שוחד, המליצה לוועדת העזרה וההצלה להגיע עם ויסליצני לעסקה דומה.
ברנד הוחבא אצל יוזף וינינגר, שליח האבווהר הגרמני, שקיבל כסף מברנד בתמורה למתן מידע על הפליטים היהודים. ברנד עצמו שילם בין 8,000 ל-20,000 דולר עבור מקום מסתור. על פי עדותו של ברנד במשפט אייכמן, וינינגר קישר בינו לבין אדולף אייכמן באפריל 1944. ברנד נלקח לבית מלון בו התקיימה הפגישה, בה נכח גם קורט בכר - קצין אס אס ונציגו של היינריך הימלר.
על פי העדות, אמר אייכמן לברנד: "אתה יודע מי אני?", והמשיך:
ברנד אמר לאייכמן שהוא אינו מוסמך לקבל החלטה זו, ושאל היכן ישיג לו תמורה, כשכל רכוש היהודים הוחרם על ידי הגרמנים. אייכמן הציע לנסוע לחו"ל ולדון ישירות מול בעלות הברית, והוסיף שהגרמנים צריכים בעיקר משאיות, "10,000 משאיות שוות למיליון יהודים בשבילי", ברנד הוסיף בעדותו כי אייכמן דרש גם אלף טון של קפה, תה וסבון. הרמן קרומיי, עוזרו של אייכמן, הציע להכניס לעסקה גם כלים מכניים, עורות וסחורות נוספות, אך העסקה נסגרה על 10,000 משאיות ומצרכים בסיסיים. קסטנר סיפר בעדות מאוחרת יותר שהמצרכים הבסיסיים היו 200 טון תה, 200 טון קפה, 2 מיליון אריזות סבון, 10,000 משאיות לשימוש הואפן אס אס וטונגסטן.
אייכמן הציע לברנד כמקדמה לשחרר 1,000 יהודים. הוא אמר לברנד: "תיקח אותם מהיכן שאתה רוצה, הונגריה, אושוויץ, סלובקיה - מהיכן שאתה רוצה ואיזה שאתה רוצה". ברנד נשאל איפה הוא מעוניין לבצע את ההסכם והוא בחר באיסטנבול. ברנד שאל מי נותן לו ביטחונות שהיהודים באמת ישוחררו. אייכמן ענה:
ברנד אמר בעדותו:
ברנד נפגש עם אייכמן שוב, הפגישה האחרונה ביניהם התקיימה ב-14 במאי 1944. אייכמן אמר לברנד שההגליה לאושוויץ מתחילה מ-12,000 יהודים ביום, אבל הם לא הורגים אף אחד כל עוד השיחות מתקיימות. אייכמן אף הציע לפוצץ את אושוויץ ולשחרר בהתחלה "עשר, עשרים, חמישים אלף יהודים", כל עוד יקבל מאיסטנבול הסכמה עקרונית להצעה שלו.
מעורבותו של הימלר בהצעה
קורט בכר, קולונל אס אס בהונגריה, אמר כי ההצעה הגיעה ישירות מהימלר:
אייכמן עצמו העיד שההצעה הגיעה ישירות מהימלר והוא עצמו לא שמח לדון עם ברנד. כשברנד לא חזר מאיסטנבול, אייכמן כעס מאוד וכל הזמן איים להתחיל לגרש יהודים אם הוא לא שומע ממנו. אייכמן היה שליחו של הימלר בשיחות עם ברנד, תפקידו היה להרוג יהודים ולא לסחור בהם.
ביום שברנד עזב לווינה, נסע אייכמן לאושוויץ כדי לוודא שרודולף הס, מפקד המחנה, ערוך לקבל משלוח ראשון שעוזב את הונגריה ב-14 במאי. הס אמר לו שעלולה להיווצר בעיה עם כמות כזאת גדולה, כתוצאה מכך הורה אייכמן שבמשלוח הקרוב לא יהיו סלקציות אלא כולם יועברו מיד לתאי הגזים, דבר המנוגד למה שהבטיח לברנד, שיחכה לו עד שיחזור מאיסטנבול.
המפגש של ברנד עם הסוכנות היהודית
בווינה קיבל ברנד דרכון גרמני עם השם יוגן באנד. ברנד שלח מברק לסוכנות היהודית באיסטנבול (אז נקראה קונסטנטינופול) להודיע שהוא מגיע. תחילה טס לסופיה ומשם לאיסטנבול, במטוס שנועד לדיפלומטים גרמנים, והגיע ב-19 במאי. במברק שקיבל חזרה נאמר לו שחיים יפגוש אותו באיסטנבול. ברנד התרגש מאוד כיוון שחשב שמדובר בחיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, אבל הכוונה הייתה לחיים ברלס, יושב ראש קבוצה של שליחים ציונים מאיסטנבול.
בהגיעו לאיסטנבול, גילה ברנד שלא רק שאף אחד לא חיכה לו בנמל התעופה, אלא שהוא גם עלול להיעצר ולהיות מגורש וחשב שהסוכנות בגדה בו. בפועל, כשנחת, חיים ברלס עדיין ניסה להשיג לו ויזת כניסה לאיסטנבול. בעיה נוספת הייתה שבדרכון שמו היה יוגן באנד, מה שלא היה ידוע לחיים ברלס. בסופו של דבר בנדי גרוס, שהיה מקושר מאוד, עשה מספר טלפונים והשיג לברנד אישור כניסה לאיסטנבול.
בכל תקופת ניסיונות ההצלה, ראשי הסוכנות היו מוקפים בכ- 6 ארגוני מודיעין, בריטי ואמריקאי, שעקבו וצוטטו בכל מה שנאמר בפגישות האינטימיות שלהם. ראשי המעצמות התנגדו לעסקאות כעין אלו שהיוו תקיעת תריז בשיתוף הפעולה המלחמתי בין המערב ולבין הסובייטים, וניסיון השהיה של המלחמה לצורך ריכוז כוחות גרמניים בחזית המזרחית, לפיכך כל גורם שהתחבר אל ברנד ושותפו נחשב כגורם עוין המסייע לגרמנים בהגשמת מטרותיהם האסטרטגיים.
ברנד כעס מאוד על התקרית הזאת והגיע נרגש לפגישה עם הנציגים היהודים. הוא אמר להם:
הנציגים היהודים אמרו לברנד שמשה שרת, יושב ראש המחלקה המדינית בסוכנות היהודית ונציג התנועה הציונית מול המנדט הבריטי, יגיע לאיסטנבול לפגוש אותו, דבר שגרם לברנד לקוות שהעניינים מתנהלים בצורה רצינית. הוא סיפר להם על אושוויץ (כנראה מדיווחו של רודולף ורבה) ועל דרישתו לבטל את תאי הגזים. מאוחר יותר אמר ברנד שהם לא ירדו לסוף דעתו, "הם כנראה לא ראו את המוות יום יום, כמונו בבודפשט".
הסוכנות נתנה לברנד דף לכתוב עליו את עיקרי ההסכם שהוא מעוניין בו ושיוסכם על ידי אייכמן. המסמך הבטיח לגרמנים 4,000 דולר על כל 1,000 יהודים שישוחררו לארץ ישראל ומיליון פרנק שווייצרי על כל 1,000 יהודים שישוחררו לספרד. בנוסף בעלות הברית יעניקו ציוד ליהודים במחנות הריכוז ויעניקו לגרמנים ציוד ואספקה. ברנד שלח מסמך זה לאייכמן, בתקווה שלפחות הגירושים לאושוויץ יפסקו זמנית.
המעצר על ידי המודיעין הבריטי
לאחר מספר ימים באיסטנבול, היה ברור לברנד שמשה שרת לא יגיע, והויזה הבריטית של ברנד עמדה לפקוע. ברנד נשאל אם הוא מעוניין להגיע לחלב שנמצאת על גבול סוריה-טורקיה ולהיפגש שם עם שרת. ברנד הסתייג כיוון שהיה זה שטח שנשלט על ידי הבריטים והוא פחד שהם יעכבו את התוכניות שלו ויחקרו אותו. בסופו של דבר הוא הסכים ועלה על רכבת מלווה בשני חברי הסוכנות היהודית.
ברכבת, ברנד היה עוד יותר מתוח, כיוון שניגשו אליו אנשים מברית הציונים הרוויזיוניסטים של זאב ז'בוטינסקי ומאגודת ישראל. הם אמרו לו שמפא '' י מתכוונים להסגיר אותו לבריטים כדי שיעצרו אותו בחלב, "הבריטים הם לא בני ברית שלנו בנושא הזה", אמרו לו האנשים והזהירו אותו שהוא לא יורשה לחזור אם ימשיך במסע שלו.
בעדותו אמר ברנד שהוא נבהל מאוד כשהוא שמע דברים אלה, כיוון שלא לחזור לבודפשט, משמעותו כישלון במשימה וסיכון חיי בני משפחתו ומליון יהודים הונגרים. ברכבת הובטח לו על ידי אחד מחבריו מהסוכנות שלא ייעצר בחלב והוא קיווה שזה יקרה. ברנד אמר: "לא יכולתי להאמין שאנגליה, המדינה האירופית היחידה שהמשיכה להילחם (בגרמנים), אותה אנגליה, אשר הערכנו כלוחמת למען החופש, תרצה להקריב אותנו, העניים והחלשים ביותר".
אך נציגי הסוכנות לא עמדו בהבטחתם לברנד. הם גרמו לו להאמין שהוא לא יעצר על ידי הבריטים, כשבפועל מסרו מידע עליו לבריטים. ב-7 ביוני 1944, ברנד הגיע לחלב ונחטף מיד לג'יפ צבאי על ידי אנשי המודיעין הבריטי.
אי חזרתו של ברנד לבודפשט תוך שבועיים, כפי שנקבע עם אייכמן, הוערכה כאסון על ידי חברים בוועדת העזרה וההצלה בבודפשט. אייכמן תבע מהם לדעת האם הסכם דם תמורת משאיות הוסכם בבריטניה. ב-9 ביוני אמר להם אייכמן: "אם אני לא מקבל תשובה חיובית תוך שלושה ימים, אני מפעיל את מחנה הריכוז באושוויץ".
המפגש עם משה שרת ושביתת הרעב
ברנד העיד שהוא נלקח לווילה ערבית, בה היו קצינים רמי דרג בריטים, וב-11 ביוני הוא נפגש עם משה שרת, איתו דיבר לאורך כל היום בשתי פגישות של שש שעות כל פגישה. שרת רשם ביומנו: "אני חייב להסתכל בספקנות קטנה על דבריו (של ברנד): 'בבקשה תאמין לי, הם הרגו שישה מיליון יהודים, נשארו רק שני מיליון חיים'".
לאחר הפגישה השנייה, דיבר שרת עם הקצינים הבריטים, חזר לברנד, ואמר לו: "יואל היקר, אני צריך להגיד לך משהו מר כעת", הוא אמר לברנד לנסוע דרומה, לא לבודפשט, כי כך הבריטים דורשים. ברנד החל לצעוק עליו: "אתה יודע מה אתה עושה? זה פשוט רצח! זה רצח המוני. אם אני לא אחזור, האנשים הטובים שלנו יישחטו! אשתי! אמא שלי! הילדים שלי יהיו הראשונים! ... אני בא לכאן תחת דגל הפסקת האש. הבאתי לך מסר, אתה יכול להסכים איתו או לסרב לו, אבל אין לך שום זכות להחזיק את השליח".
למרות מחאתו, נלקח ברנד לקהיר, שם נחקר על ידי הבריטים בין 10 ל-12 שעות ביום. ביום העשירי, החל ברנד לשבות רעב, וכתב מכתב לסוכנות היהודית: "ידוע לי כעת שאויב של העם שלנו מחזיק אותי ולא מתכוון לשחרר אותי בעתיד הקרוב. החלטתי להתחיל שביתת רעב שוב ואעשה את מירב היכולת כדי לפרוץ את הכידון אשר שומר עלי". ביום ה-17 קיבל ברנד פתק מאיש הסוכנות היהודית שהיה איתו בחלב, שהמליץ לו לא להיות קשה.
ברנד טען לאחר מכן כי לורד מוין, השר הבריטי לענייני המזרח התיכון, חקר אותו. לדבריו, לורד מוין אמר לו: "מה אעשה עם מיליון יהודים? איפה אשים אותם?" למעשה, לורד מוין מעולם לא חקר אותו. ברנד המציא את הדברים, ככל הנראה, על בסיס אמירות ששמע בוועידת מפא"י שבה דיווח משה שרת על הגישה הצוננת שנתקל בה בלונדון. ברנד ניסח אותם כהצדקה בדיעבד לרציחתו של מוין ב-6 בנובמבר 1944 על ידי שני אנשי ארגון שטרן, אליהו בית צורי ואליהו חכים.
הדליפה לתקשורת וסיום ההצעה
המודיעין הבריטי הדליף מידע ממשימתו של ברנד לתקשורת. ב-19 ביולי 1944, פרסם ה-BBC סיפור על שני נציגים מהממשלה ההונגרית שהגיעו לטורקיה והציעו שכל היהודים שעדיין בהונגריה יורשו לעזוב לבריטניה, ואמריקה תספק כמות מסוימת של תרופות ומשלוח כולל משאיות ותקבל הבטחה שלא ישתמשו בציוד במערכה המערב אירופית. הצעה זאת, שכונתה על ידי ה-BBC "סחטנות הומניטרית", הייתה ניסיון גס לפצל את בעלות הברית (על פי ה-BBC), ובדיווח הוסיפו שלא ברור מה התוכניות של השלטונות הגרמנים וההונגרים. לאחר שידור זה, יואכים פון ריבנטרופ, שר החוץ הגרמני, ביקש לדעת האם זה נכון. לאחר פרסום זה, יצא לאור פרסום נוסף על ידי הטיימס הלונדוני אשר כינה את הסיפור כ"אחד הנתעבים" ביותר שהמלחמה סיפקה.
ההדלפות חיסלו את כל מה שנשאר מהיוזמה, על אף שהגירוש ההמוני של יהודי הונגריה הופסק כבר על ידי הממשלה ההונגרית ב-7 ביולי.
הבריטים שיחררו את ברנד באוקטובר 1944 אך אסרו עליו לנסוע להונגריה, ואילצו אותו לנסוע לארץ ישראל. בארץ ישראל ניסה ברנד ליצור קשר עם חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית. ויצמן הגיב למכתבו של ברנד כשכתב לו שהוא מוזמן לתאם עמו פגישה מול המזכיר שלו. לטענת ברנד הפגישה לא התקיימה מעולם.
רבים מחוקרי השואה, ובהם: יהודה באואר, ישראל גוטמן, שאול פרידנדר ולני יחיא, וכן חוקרים אחרים שייחדו את עבודותיהם להצלה ולחקר תוכניות הכופר, ביניהם: דינה פורת, יחיאם ויץ, חוה אשכולי, ילה פטרן וחנה יבלונקה, גורסים שלא היה ממש בתוכנית זאת, ולא הייתה אפשרות להצלה גדולה הרבה יותר מזו שעשה היישוב.
תוכנית הצלה אשר ביסודה מוטלת על ממשלות בריטניה וארצות-הברית נועדה לכתחילה לכישלון כי הן התנגדו לכך בתוקף וראו בכך סחטנות פוליטית והונאה גרמנית, וניסיון ביצירת קרע בין המדינות הדמוקרטיות המערביות הלוחמות בנאצים לבין ברית-המועצות. מזימה גרמנית ב"הצפה" של מיליון פליטים מהשטח הנאצי אליהם ובכך לשבש את ניהול המלחמה ומניעת משאבים חשובים לצורכי המאמץ המלחמתי (כגון: אוניות, משאיות, אספקה וסתימת דרכי תעבורה ועוד). העלאת הבעיה היהודית תגרום להסטת מטרות המלחמה כמלחמה של היהודים, כפי שהנאצים מצהירים בתעמולתם, מה שיגרור מתח עם המדינות האנטישמיות אשר שותפות בבעלות הברית כנגד הגרמנים, וכן יעלה גלי אנטישמיות בארצותיהם.
רכבת ההצלה
לאחר כישלון שליחותו של ברנד המשיכו אנשי ועד ההצלה לעמוד בקשר עם אייכמן ואנשיו, כשהנושא ונותן העיקרי מביניהם הוא קסטנר. כתוצאה מכך התירו הנאצים את יציאתה מהונגריה של רכבת ובה 1,684 יהודים שנבחרו על ידי קסטנר ועל ידי אוטו קומוי, יושב ראש ועד ההצלה. לדברי מרכיבי הרשימה, הם עשו מאמץ לכלול בה נציגים של כל הזרמים של יהדות הונגריה, כולל אנטי ציונים כמו הרב יואל טייטלבוים מייסד חסידות סאטמר והרב אברהם דויטש מאגודת ישראל. בין ניצולי הרכבת היו גם: הרב יהושע מנחם אהרנברג, הרב יונתן שטייף, הצייר פסח עיר-שי, מבקר האמנות אויגן קולב, המנהיגים הציוניים ד"ר ניסן כהן וד"ר בן-ציון קאודרס והפסיכיאטר לאופולד סונדי. בין הצעירים יותר היו הפרופסורים לעתיד: יהודה בלום, שושנה בלום-קולקה, שאול לדני ו-לדיסלאב לב, הכוריאוגרף יונתן כרמון, הסופרת יהודית רותם, איש העסקים והפילנתרופ פיטר מונק וטומי לפיד, שהיה עוזרו של קסטנר בישראל. למרות זאת, באופן לא מפתיע בנסיבות כאלה, רבים חשו שהבחירה הפלתה לטובה את בני משפחת קסטנר ואת חברי התנועה הציונית. כמו כן, היה בה ייצוג יתר של בעלי הון, שכספם שימש למימון העסקה עם הנאצים. קסטנר סבר כי רכבת זו תהווה תקדים ולאחריה תצאנה רכבות נוספות, אך תקוותו לא התגשמה.
הרכבת הייתה אמורה להגיע לארץ נייטרלית, אך במקום זאת היא הגיעה למחנה ברגן-בלזן. המשא ומתן על תוכנית "סחורה תמורת דם" המשיך להתנהל בין קורט בכר לבין נציגי הג'וינט והסוכנות היהודית, ובמהלכו שוחררו 318 מנוסעי הרכבת באוגוסט 1944 ונשלחו לשווייץ, ובדצמבר נשלחו לשווייץ גם יתר 1,366 נוסעי הרכבת.
במקביל למשא ומתן על הרכבת, הגיעו לבודפשט שלושה צנחנים מארץ ישראל: חנה סנש, פרץ גולדשטיין ויואל פלגי. פנייתם לקסטנר כמנהיג ציוני בבקשת עזרה העמידה אותו בפני דילמה מוסרית נוקבת של סיכון רכבת ההצלה. מפניות אמהּ של חנה סנש הכלואה בחר להתעלם, ולימים יאמר על כך חיים כהן: "מה תלינו עליו כי הפקיר יהודייה ארץ ישראלית אחת שנכנסה ללוע הארי ביודעין כאשר חיי אלפים ורבבות עמדו על הכף". את פרץ גולדשטיין שכנע קסטנר להסגיר עצמו לגסטפו כדי לא לסכן את יציאת הרכבת עליה עמדו לצאת הוריו של גולדשטיין.
בחורף 1944–1945 ביקר קסטנר בשווייץ, לשם המשך ניהול המשא ומתן בין הג'וינט לבין קורט בכר, אך חזר מרצונו משווייץ הבטוחה לגרמניה, ונסע עם קורט בכר לברלין בניסיון להציל את שרידי היהודים שנותרו במחנות הריכוז. לימים נטען כי חזרתו לגרמניה הייתה חלק ממערכת שיתוף פעולה עם הנאצים. אולם, ישנה סברה כי התערבותו היא שהביאה את כניעת ברגן-בלזן לבריטים מבלי שירצחו אחרוני הכלואים.
הארמייה השנייה (הונגריה)
הארמייה השנייה של הונגריה הייתה ארמיית שדה של הצבא ההונגרי, שלחמה בחזית המזרחית בתקופת מלחמת העולם השנייה והושמדה כמעט לחלוטין במהלך מתקפת הנגד הסובייטית באזור הדון העליון, שבאה בעקבות קרב סטלינגרד.
היסטוריה
הארמייה השנייה הוקמה ב-1 במרץ 1940 ביחד עם שתי ארמיות נוספות של הצבא ההונגרי. היא נשלחה לחזית הסובייטית בראשית אפריל 1942, וסופחה לקבוצת ארמיות דרום הגרמנית. בסוף יוני וראשית יולי 1942 השתתפה הארמייה בשלב הראשון של מתקפת הקיץ הגרמנית בדרום רוסיה (מבצע כחול), ונטלה חלק בקרבות סביב העיר וורונז' על נהר הדון, ביחד עם ארמיית הפאנצר הרביעית הגרמנית. לאחר מכן הוצבה הארמייה להגן על האגף השמאלי של קבוצת ארמיות B מפני התקפת נגד סובייטית, ותפסה עמדות על נהר דון מצפון-מערב לארמייה האיטלקית השמינית, בין נוביה-פוקרובקה לרוסשה.
ב-16 בדצמבר 1942 פתח הצבא הסובייטי במבצע סטורן קטן, והבקיע את החזית הגרמנית בנקודת התפר בין הארמייה האיטלקית השמינית והארמייה ההונגרית ה-2. ב-13 בינואר 1943 פתח הצבא הסובייטי במתקפה גדולה נוספת, שנועדה לשחרר את העיר חרקוב, בהשתתפות כוחות משלוש חזיתות (וורונז', בריאנסק והדרום-מערבית). הארמייה ההונגרית השנייה, שהותקפה על ידי כוחות עדיפים בהרבה, כותרה באזור סוובודה והושמדה כמעט לחלוטין. היא ספגה כ-200 אלף אבדות (100 אלף הרוגים, 35 אלף פצועים ו-60 אלף שבויים) וחדלה מלהתקיים ככוח לוחם. בסוף מאי 1943 הוחזרו שרידי הארמייה (40 אלף חיילים מתוך מצבה מקורית של כ-250 אלף) להונגריה והארמייה פורקה באופן רשמי.
ב-30 באוגוסט 1944 בעקבות חדירת הצבא האדום לשטח הונגריה המזרחית, הוקמה הארמייה ה-2 בפעם השנייה. באוקטובר 1944 השתתפה הארמייה במתקפת נגד מוצלחת, שביצעו כוחות הונגריים וגרמניים תחת פיקוד גנרל מקסימיליאן פרטר-פיקו, באזור העיר דברצן. מתקפה במהלכה ספגה החזית האוקראינית השנייה אבדות כבדות. האבדות הכבדות שספגה הארמייה במהלך קרב דברצן ובקרבות על דרכי הגישה לעיר בודפשט, אילצו את הפיקוד ההונגרי לפרק את הארמייה בשנית ב-1 בדצמבר 1944 ולצרף את שרידיה לארמייה ההונגרית השלישית.
האירועים תוארו בסדרת טלוויזיה "קרוניקה" שהוקרנה בטלוויזיה ההונגרית בשנת 1982. בסדרה השתתפו ממשתתפי הקרבות לרבות אלמר שלאי ונוספים.
ארגונים בין-לאומיים באירופה
המדינות האירופאיות העצמאיות חברות בארגונים, אֲמָנוֹת והסכמים בין־לאומיים שונים. בערך זה מופיע פירוט שלהם.
הערות
1מדינות אלו לא משתתפות בשוק האירופאי המשותף (EEA), אך לאיחוד האירופי יש הסכמי איחוד מכס חיצוניים עם טורקיה (הסכם המכס EU-טורקיה בתוקף מאז 1995), אנדורה (מאז 1991) וסן מרינו (מאז 2002). מונקו משתתפת באיגוד המכס של האיחוד האירופי דרך מערכת היחסים שלה עם צרפת; הנמלים שלה מנוהלים על ידי הצרפתים. לוותיקן יש איחוד מכס עם איטליה.
2מונקו, סן מרינו ועיר הוותיקן אינן נכללות באמנת שנגן, אך נוהגות לפי האמנה בשל הגבולות הפתוחים שלהם עם צרפת ואיטליה, בהתאמה.
3שווייץ אינה חברה רשמית ב-EEA, אך יש לה הסכמים דו-צדדיים בעיקר במתכונת דומה, מה שהפוך אותה ל"חברה וירטואלית".
וינטרה טלסקופה
מאפיינים
זהו דג קטן יחסית באורך של לא יותר מ-15 סנטימטרים. דג זה כדורי בצורתו ובעל חלל עיניים גדולות מאוד, גדולים יותר ממרבית הראש ומוזרים מאוד בצורתם ובעל לסתות קטנות ללא שיניים בעלות פתח צר המזכיר מעט חדק, דרכו הוא שואב מזון. צבעו כחול כהה עד שחור והגוף מחזיר אור בהשתקפויות כסופות. הוא בעל סנפירים קטנים מאוד בעלי מספר קוצים לאורכם ובעל סנפיר חזה קרוב לראש העוזר לו להסתובב. הוא איטי מאוד ורוב זמנו מרחף בחלל המיימי הרחק מהקרקעית.
מבנה עיניו של הדג מיועדות להבחנה בטרף מפיק נהורנות כמו שטרגליים, שטצדאים ודגים קטנים.
שושי
ראו גם
}}
נפת קאספי
נפת קאספי (בגאורגית: კასპის რაიონი, מילולית: קאספּיס מוניציפליטי), היא נפה במחוז כארתלי הפנימית שבגאורגיה. היא ממוקמת בדרום-מזרח מחוז כארתלי הפנימית וגובלת ממערב בנפת גורי, מצפון בנפת אחלגורי, מצפון-מזרח בנפת דושתי, ממזרח בנפת מצחתה, מדרום בנפת תתריצקארו ומדרום-מערב בנפת צאלקה. מעמדה כנפה ניתן לה בתקופת הרפובליקה הסוציאל פדרטיווית הסובייטית של עבר הקווקז בשנת 1930.
הנפה מאוכלסת ב-43,771 תושבים בצפיפות אוכלוסין של 54,5 איש לקמ"ר. כלכלת הנפה מתמקדת בחקלאות ישנו יצור של מספר מוצרים: בלחום הבניה, בדים ואלכוהול (יין).