cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לון נול
בממשלת סיהאנוק, 1955 - 1970
הבחירות לפרלמנט בשנת 1966 ייצגו שינוי משמעותי במאזן הכוחות הפוליטי והאלמנטים הימניים של מפלגת סאנגקום נבחרו באופן גורף. לון נול הפך לראש-הממשלה, ובשנה שלאחר מכן ביצעו הכוחות דיכוי אכזרי של מרד במחוז בטמבנג.
נול נפצע בתאונת דרכים מאוחר יותר ב-1967, ופרש זמנית מפוליטיקה. ב-1968 הוא חזר לתפקיד שר הביטחון וב-1969 הפך לראש הממשלה בפעם השנייה, מינה את הפוליטיקאי האנטי-סיהאנוק והפרו-אמריקאי הנסיך סיסוואת סיריק מטאק כסגנו.
ההפיכה של 1970
מאוחר יותר טען סיהאנוק כי ההפיכה ב-1970 הייתה תוצאה של ברית בין אויבו הממושך, הפוליטיקאי הגולה בן נגוק ת'אן וסיריק מטאק, עם תמיכה ותכנון של ה-CIA. ישנן עדויות התומכות בטענה זו כי לון נול ניפגש עם גורמים שונים בארצות הברית במהלך 1969 כדי לאמוד את הסבירות של סיוע צבאי בהפיכה נגד סיהאנוק, אין ראיות קונקרטיות של מעורבות ה-CIA ייתכן והדבר אפשרי. סביר להניח כי באירועים שהובילו להפיכה, התכוון לון נול לחזק את מעמדו נגד הצפון-וייטנאמים, במטרה למנוע את כניסתם של כוחותיהם (ואלה של וייטקונג) מעבר לגבולות הקמבודיים, וביקש להפעיל לחץ על סיהאנוק להשיג מטרה זאת. עם זאת, האירועים התפתחו במהירות הרבה מעבר לתוכנית המקורית, ובעידודו של סיריק מטאק - שרצה לראות את סיהאנוק מודח כראש המדינה.
כשסיהאנוק היה מחוץ לגבולות קמבודיה במהלך מרץ 1970, היו מהומות אנטי-וייטנאמיות בפנום פן. ב־12 במרץ סגרו לון נול וסיריק מטאק את נמל סיאנוקוויל, שבאמצעותו הוברחו אמצעי לחימה לווייטקונג, לצפון וייטנאם ונתנו אולטימטום: כל הכוחות הצפון-וייטנאמיים והווייטקונג היו אמורים לסגת משטח קמבודיה בתוך 72 שעות או שיפעלו נגדם בכוח צבאי.
תחילה לון נול סירב להדיח את סיהאנוק כראש המדינה; כדי לכפות עליו מהלך זה, סיריק מטאק השמיע לו קטע מוקלט ממסיבת עיתונאים בפריז, שבה סיהאנוק האשים אותם באי-שקט ואיים לעצור את שניהם בשובו לפנום פן. בליל 17 במרץ הלך סיריק מטאק, מלווה בשלושה קציני צבא, לביתו של ראש הממשלה והכריח באיומי נשק את לון נול לחתום על המסמכים הדרושים להדחת סיהאנוק.
למחרת נערכה ההצבעה באספה הלאומית ב־18 במרץ, שבה סולק סיהאנוק מכוחו. גנרל לון נול קיבל על עצמו את סמכויותיו של ראש המדינה. ב־28 וב־29 במרץ התקיימו הפגנות תמיכה עממיות לטובת סיהאנוק בכמה ערים פרובינציאליות, אך כוחותיו של לון נול דיכאו אותם וגרמו לכמה מאות הרוגים. הרפובליקה הקמארית הוכרזה רשמית באוקטובר וסיהאנוק שברח לסין, הקים ממשלה בגולה. בינתיים, באפריל 1970, כוחות ארצות הברית ודרום וייטנאם נכנסו לאזור הקמבודי במרדף אחר הווייטקונג.
הרפובליקה הקמארית ומלחמת האזרחים
רפובליקת הקמאר (1970–1975) נטשה את המדיניות הנייטרלית של סיהאנוק, במיוחד בכל מה שקשור לווייטנאם. בסופו של דבר, הרפובליקה הוכחה כאסון הן מבחינה צבאית והן מבחינה פוליטית. בריאותו של לון נול החלה להתדרדר לאחר שקיבל שבץ בפברואר 1971. שלטונו נעשה בלתי יציב וסמכותני יותר: הוא מינה את עצמו למרשאל (באפריל 1971), ובאוקטובר 1971 השהה את האספה הלאומית. כבר לא "משחק לשווא את משחק הדמוקרטיה והחופש" בזמן מלחמה. מגובה על ידי אחיו הצעיר והכוחני, הצליח לצמצם את השפעתם של סירי מטאק ושאר מנהיגי ההפיכה. הוא גם התעקש לכוון בעצמו פעולות צבאיות רבות של הכוחות המזוינים של הצבא הלאומי של קאמר.
במרוצת הזמן הפך משטרו של לון נול להיות במצב של תלות מוחלטת בסיוע אמריקני, אשר לקראת הסוף לא היה יעיל מבחינה פוליטית וצבאית. עד 1975, השטח שהממשלה החזיקה קטן והלך, בסופו של דבר החזיקו קצת יותר מאשר אזור עיר הבירה פנום פן ואזור המקדשים בגבול הצפוני עם תאילנד. לון נול היה תלוי יותר ויותר בעצתם של מגידי עתידות ובמיסטיקה בודהיסטית: בשלב מסוים במהלך תקיפת קמר רוז' את פנום פן הוא פיזר קו מעוגל של חול מקודש כדי להגן על העיר. לבסוף, ב־1 באפריל, התפטר ונמלט מהארץ לגלות, כששמו היה הראשון ברשימת האנשים שהקמר רוז' התחייב להוציא להורג.
גלות ומוות
העדיפות הראשונה של הקמר רוז' לאחר כיבוש קמבודיה והפלת הרפובליקה הקמארית הייתה להחליף את כל מנהיגיה ופקידים בכירים ללא דיחוי. לון נול נמלט מקמבודיה לאינדונזיה ולאחר מכן לארצות הברית. תחילה התיישב בהוואי בשנת 1979 בקליפורניה. הוא חי עם אשתו השנייה סובאנה לון וכמה מתשעת ילדיו עד מותו ב-17 בנובמבר 1985 בבית החולים סנט ג'וד.
דעות פוליטיות
על אף מעשיו בהדחתו של סיהאנוק, היה נול מאמין מובהק בהיררכיה הקמבודית המסורתית. אחרי שהדיח את סיהאנוק הוא השתטח לרגליה של המלכה אם כדי לבקש סליחה. הוא כינה את האידאולוגיה שלו, תערובת של לאומנות ולאומנות שוביניסטית, "נאו-קמאריזם". הוא הביע שאיפה לאחד את בני הקמאר האתניים של קמבודיה עם אנשי הקמאר קרום מהדלתא של המקונג ואת אנשי הקמאר של תאילנד. הוא ביקש מחסידיו לאמץ את המסורות של מה שהוא כינה "מון-קמאר" - "לוחמים קדושים". הוא עודד אותם להתייחס אליו כאל "פאפא השחור" שלהם, שם המתייחס לעור כהה שנחשב לסימן של קמאר "אותנטי".
אשם תורם כהגנה יחסית
דוקטרינת האשם התורם היחסי היא דוקטרינה הקובעת שהגנת אשם תורם מקטינה את באופן יחסי את החבות של המזיק בדיני נזיקין, בהתאם לעצמת האשם התורם. על פי הדוקטרינה, הגנת האשם התורם אינה פוטרת את המזיק מחבותו באופן מוחלט כלפי הניזוק, אלא מצמצמת את חובת הפיצוי אותה חב המזיק לניזוק.
האשם התורם היחסי בפקודת הנזיקין
פקודת הנזיקין קובעת כי אם המזיק גרם לנזק באשמתו, אולם התנהגות הניזוק היא שהביאה לידי האשם, רשאי בית המשפט לפטור את המזיק מחבותו, או לפסוק פיצויים מוקטנים כפי שייראה לצודק. על מנת להוכיח קיומו של אשם תורם, מוטלת על המזיק החובה להוכיח כי הניזוק סטה בהתנהגותו מסטנדרט התנהגותו של האדם הסביר. סטייה מהתנהגות האדם הסביר נתפסת כהתנהגות רשלנית. כשבית המשפט קובע שיש אשם תורם של הניזוק, עליו להעריך את מידת האשם התורם, ועל פיה להפחית את הפיצויים להם הוא זכאי בגין האירוע.
התפתחות דוקטרינת האשם התורם היחסי
התפתחותה העיקרית של דוקטרינת האשם התורם חלה במשפט המקובל האנגלי. עד למחציתה של המאה ה-20, שלט בכיפה עיקרון האשם התורם המוחלט, שעיקריו היו כי המזיק יוכל להיות פטור מאחריות בגין הנזק שגרם, אם יוכיח, כי הניזוק תרם בהתנהגותו להיווצרות הנזק. הסוגיה לא הייתה מוגבלת לעוולת הרשלנות בלבד, היות שאשמו של המזיק יכול לחול גם במשטר אחריות חמורה ולא רק תחת משטר של רשלנות. עם זאת, כיוון שתחום פעולתה העיקרי של דוקטרינת האשם התורם הוא במסגרת הרשלנות - היא כונתה בשם "תרומת רשלנות".
במרוצת השנים, בתי המשפט האנגליים חשו אי נחת מהסדר זה. הקושי היה בכך שהמזיק היה פטור מכל אחריות, על אף הנזק שגרם. אי הנחת של בתי המשפט גרמה לשאיפה לסייג את הכלל.
בדיני האדמירליות הבריטית, הייתה הכרה באפשרות חלוקת הנזק שנגרם מהתנגשות אניות בין המזיק לניזוק כבר במאה ה-19, במסגרתה חולק הנזק בצורה שווה בין האניות הניזוקות. ב-1911 נקבע חוק מיוחד אשר הרחיב את סמכות בתי המשפט לימאות, והעניק להם את הכוח לחלק את הנזק על פי מידת האשמה של המעורבים בתאונה.
בארץ ישראל, במהלך השנים 1942 – 1947 הוצעו מספר הצעות חוק לשינוי פקודת הנזיקין. ההצעות הראשוניות ביטאו את גישת המשפט המקובל האנגלי בדבר חיוב מלא או פטור מלא של המזיק. לאחר מכן הוצעה הצעת חוק לאימוץ החוק האנגלי בענייני אדמירליות, אולם תחולתה נגעה רק לעוולת הרשלנות. ההצעה הסופית משנת 1947 העתיקה בשינויים קלים את הסעיף הנ"ל מן החוק האנגלי אשר התחדש ב-1945, החוק בדבר תרומת הרשלנות. חוק זה הרחיב את תחולת רעיון האשם התורם לכל העוולות ולא רק לעוולת הרשלנות.
הדין המצוי בישראל
בישראל, יושמה שיטת האשם התורם היחסי באופן מלא, כאשר חלוקת עלויות הנזק בין הניזוק למזיק היא יחסית ותואמת את מידת אשמתם. הדעה הרווחת כיום, היא כי דוקטרינת האשם התורם היחסי, מעבר להיותה מוסרית יותר, היא היעילה ביותר כלכלית כיוון שהיא מתמרצת את שני הצדדים, הניזוק והמזיק, לנקוט באמצעי זהירות.
דוקטרינת האשם התורם בארצות הברית
המשפט האמריקאי מיישם את דוקטרינת האשם התורם כהגנה יחסית בצורה חלקית בלבד. עיקרון האשם התורם היחסי התפתח כבר ב-1908 בחוק אחריות המעבידים הפדרלי. ב-1980, אומצה הדוקטרינה של אשם תורם יחסי אל הפרקטיקה המשפטית ב-46 מדינות. הדוקטרינה אומצה על ידי שתי שיטות: 4 ממדינות ארצות הברית ממשיכות לדבוק בעיקרון אשם תורם כהגנה מוחלטת (אלבמה, מרילנד, קרוליינה הצפונית, וירג'יניה ומחוז קולומביה).
מבחינה כלכלית, לשתי השיטות, הישראלית והאמריקאית, חסרונות. חסרונות השיטה האמריקאית הם כדלקמן: מחד, השיטה השלמה מפחיתה את התמריצים של התובע לנקוט אמצעי זהירות, כיוון שברירת המחדל היא כי התובע יזכה לפיצויים כלשהם. ייתכן ששיטה זו תוביל להרתעת חסר מצד התובע. במצב זה, התובע ישקיע פחות באמצעי מניעת הנזק כיוון שיובטח לו פיצויי מינימלי כלשהו. מאידך, תמריץ הנתבע להשקעה באמצעים למניעת הנזק יפחת היות שתמיד ישלם סכום פיצויים מינימלי. ייתכן גם שבמקרים מסוימים יוותר הנתבע על פעילות מסוימת לחלוטין. חסרונות השיטה הישראלית הם: מחד, תיתכן הרתעת יתר לתובע כיוון שהוא עלול להשקיע יתר על המידה באמצעי מניעה משום שקיים הסיכוי שלא יזכה כלל בפיצויים. מאידך, ייתכן ולנתבע קיימת הרתעת חסר כיוון שיוכל להשקיע פחות באמצעי מניעה ולנסות לגלגל את האשמה לפתחו של התובע וכך להימנע מתשלום פיצויים. במקרים של נתבעים "חזקים כלכלית" חשש זה גובר עוד יותר.
השינוי בדין בעקבות הצעת הקודיפיקציה
לדעתנו, הצעת הקודיפיקציה מציעה להחליף בפועל את המבחן ממבחן אשמה מוסרי למבחן אשמה חברתי. המונחים "נכון וצודק" הושמטו מלשון ההצעה, ובמקומם, הוכנס מבחן אופי אחריות המפר ומטרותיה, מבחן חברתי. למעשה, ניתן לפרש זאת כשכלול של מבחן האדם הסביר. אנו סבורים כי על בית המשפט יהא להתאים את מבחן האדם הסביר לתחום אחריותו של המקרה הרלוונטי. בית המשפט יוכל להשתמש בכלים הניתנים לו בחוק ביתר בהירות, ושיקול הדעת שנתון לו יצטמצם לכדי קריטריונים ספציפיים המפורטים בהצעת הקודיפיקציה. קריטריונים אלו יחליפו את המושגים הערטילאיים הקיימים בחוק נכון להיום. הסרתם של מושגי השסתום בדמות ה"נכון" וה"צודק" יוכלו לצמצם את פרשנותו ומרחב תמרונו של בית המשפט. אנו חושבים כי מבחן שכזה יוכל ליצור ודאות משפטית, שתתמרץ את הצדדים לנקוט באמצעי זהירות על פי אחריותם הצפויה, יותר מאשר מבחן המסתמך על שיקול דעתו של בית המשפט וראות עיניו על פי כל מקרה קונקרטי. קבלתה של עמדתנו בנוגע לאופי מבחן האשמה ואימוץ המבחן העיקרי כמבחן חברתי תגרור את שינוי ההלכה מפרשת שור. שינוי זה מתאים, לדעתנו, לאופייה של עוולת הרשלנות, היות שהיא מתבססת על אשמה חברתית ולא על אשמה מוסרית. הלכה זו תעלה בקנה אחד עם אופי עוולת הרשלנות ותתאים לעקרונות היסוד הגלומים מאחורי דיני הנזיקין.
דוקטרינת האשם התורם היחסי – יעילות כלכלית מוטלת בספק
עלייתה של דוקטרינת האשם התורם היחסי נתמכת על ידי ניתוחים כלכליים הטוענים כי כאשר אין בידי בתי המשפט מידע מושלם בנוגע לאירוע, תיחשב זו כגישה היעילה ביותר. בן שחר ובר גיל מעמידים עובדה זו למבחן ומגיעים לשתי מסקנות. הראשונה היא כי קיימים מקרים של חוסר ודאות ראייתי בהם העלויות הכוללות יהיו פחותות יותר בשימוש בדוקטרינת האשם התורם המוחלט מאשר בשימוש בדוקטרינת האשם התורם היחסי. המסקנה השנייה היא כי היעילות הכלכלית במצב של פערי מידע, קרי, כאשר המזיק/ניזוק אינו יודע מה מפעולותיו ייחשב כרשלנות, אינה תלויה בדוקטרינת האשם המיושמת, אלא בתהליך בחירתו העצמית של כל מזיק/ניזוק לאמצעי הזהירות בהם ינקוט. הכוונה היא כי לא ניתן לתלות במצבים של פערי מידע את אימוץ דוקטרינת האשם התורם היחסי ביעילותה הכלכלית.
שרון טייכר
ביוגרפיה
טייכר למד בנעוריו בתיכון "אורט" בחולון עד כיתה י"ג, טרם גיוסו לצה"ל.
את דרכו בענף התקשורת החל טייכר ב"רדיו ללא הפסקה", בתוכנית היומית "היום ונורא", ואחר כך עבר לתחנת "רדיוס", להגשת התוכנית היומית "אין ברירה".
בשנים 1993-1997 הגיש פינה קבועה בתוכנית הטלוויזיה "זומביט".
הגיש את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה מנקרות" בגלי צה"ל יחד עם חיים אתגר ולאחר מכן עם ערן זרחוביץ', שהפך לשותפו הבולט. ב-1 ביולי 2007 עבר לשדר עם זרחוביץ' ברדיו תל אביב את "תוכנית הערב" (שלאחר מכן שונה שמה ל"טייכר וזרחוביץ'"), תוכנית הומור ומערכונים והמציא את הלהיט טוסטר משולשים, לאחר ששי ודרור עברו לרדיו ללא הפסקה. בשנת 2009 כתבו והגישו השניים את תוכנית הטלוויזיה "שינויים בלוח השידורים" בערוץ 10 שהתבססה על קודמתה ברדיו. החל מיוני 2010 שידר הצמד תוכנית צהריים שבועית בשם "חותרים למגע" בגלי צה"ל, עד לינואר 2015. החל מקיץ 2015 חזרו השניים לשדר את תוכנית הערב ברדיו תל אביב בימים ראשון עד רביעי בין השעות 17:00 עד 18:00 בערב, והחל מספטמבר 2016 בין השעות 16:00 עד18:00.
טייכר הגיש את תוכנית הלייט-נייט "עכברי לילה" בערוץ 2 והופיע בתוכנית הטלוויזיה "של מי השורה הזאת?". ב-2010 הגיש ביחד עם ערן זרחוביץ' את התוכנית "היכל התהילה" בערוץ ביפ. שיחק בתפקיד אורח בעונה החמישית של "הפיג'מות" ובסדרה "15 דקות" המשודרת ב-YES. כמו כן דיבב דמויות שונות בסדרת האנימציה דיג'ימון ובסרט דיג'ימון, בו דיבב את דייוויס ואת גילמון.
כתסריטאי נמנה עם כותבי התוכניות "משחק מכור", "הלילה עם ליאור שליין", "מצב האומה" ו"ארץ נהדרת", תוכנית בה הוא משתתף לעיתים כשחקן אורח. גילם תפקידים קטנים ב"הלילה עם ליאור שליין", "ארץ נהדרת" ו"האחיות המוצלחות שלי". ב-2021 החל להנחות את תוכנית האירוח "האולפן שלי בנץ" בכאן חינוכית, בה התארחו שחקני הסדרה "האחיין שלי בנץ". טייכר גילם את דמותו של גרי, מנהל בית ספר "נקניקי גולדה".
משנת 2010 הוא מרצה לתקשורת ורדיו במסלול הבינלאומי לתקשורת באוניברסיטת רייכמן ומשנת 2012 מלמד תקשורת ורדיו באוניברסיטת אריאל בשומרון.
חיים אישיים
באוגוסט 2017 התארס טייכר עם מיכל כרמי, שחקנית ומעצבת פנים. ב-25 במאי 2018 נישאו בטקס חתונה אזרחית אותו ערך גידי גוב. לשניים בת אחת, והם מתגוררים בתל אביב.
שירות הביון המרכזי (קפריסין)
שירות הביון המרכזי (ידוע בראשי תיבות: KYP) הוא הגוף המרכזי לאיסוף מודיעין של ממשלת קפריסין. הגוף אורגן מחדש על פי הצעת חוק פרלמנטרית מ-14 באפריל 2016. השירות נוסד לראשונה בשנת 1970 על ידי הנשיא הארכיבישוף מקאריוס. בעת הקמתו הגוף נקרא בשם "שירות המודיעין הקפריסאי" והוא אחראי לענייני ביטחון ומודיעין פנימי וחיצוני ומופקד על כל ענייני הביטחון הלאומי ומהווה שילוב של MI5 ו-MI6 והוא פועל הן כסוכנות ביון והן כשירות חשאי לענייני ביטחון.
מאז ה-4 במאי 2016, נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדיס היה צפוי למנות (באישור מועצת השרים) מנהל חדש לארגון. אך לא נערכו פגישות כדי ליישם את החוק החדש. ההחלטה שהתקבלה לבסוף, הייתה להמשיך עם המבנה הישן של השירות עד להכנסת התקנות הנדרשות על פי החוק החדש.
לפני כניסתו לתוקף של החוק החדש, מנהל הארגון היה השגריר קיריאקוס קורוס ומריוס כריסטופידס, שהוא קצין משטרה בכיר. מרבית חברי הארגון הם שוטרים או אנשי המשמר הלאומי. מטה הארגון ממוקם באייוס אנדריאס, ניקוסיה.
חוק שירות הביון 2018
תחת החוק החדש, הותר לארגון להעסיק ישירות את העובדים שלו ללא הסתמכות על כוחות המשטרה, כפי שהיה נהוג עד אז. החוק אפשר גם לשירותי המודיעין לקנות שירותים מהמגזר הפרטי. התקציב מהווה מידע חסוי וסודי.
החוק חדש מגדיר את שירות המודיעין כרשות עצמאית הכפופה לנשיא הרפובליקה ומועצת השרים.
ראשי הארגון
קיריאקוס קורוס הוא ראש KYP. הוא החליף את אנדרס פנטראס ב-2015, אחרי שפנטראס התפטר בעקבות הטענות לפיהן KYP ביצעה מעקבים פולשניים והאזנות אחר טלפונים.
שער העננים
שער העננים (באנגלית: Cloud Gate) הוא פסל שיצר אניש קאפור המוצב בפארק המילניום שבשיקגו בארצות הברית.
תיאור
צורתו של הפסל אליפטית, ובשל צורה זו הוא זכה לכינוי "השעועית" לפני שהוחלט על שמו הרשמי.
הפסל עשוי מ-168 לוחות פלדת אל חלד משוייפים.
מידותיו: גובהו כ-11 מטרים, אורכו 22 מטרים, רוחבו כ-12 מטרים, ומשקלו 110 טונות.
הפסל משקף את קו הרקיע של העיר. קאפור אמר שהפסל נועד להיות "שער לעיר שיקגו, המשקף את העיר שאליה הוא מוביל".
מבקרים הבאים לראות את הפסל יכולים לעבור תחת חלקו המרכזי, ולהביט על התחתית הקעורה של הפסל. קאפור כינה חלק זה "טבור הפסל" או "האומפלוס". המתבוננים מנקודה זו רואים השתקפויות מרובות של עצמם ושל מבקרים אחרים.
הפסל כסמל
שער העננים הפך לסמל של העיר שיקגו, ולאתר תיירות מרכזי, ואחד האתרים המצולמים ביותר בעיר שיקגו. ראש העיר ריצ'רד דיילי הכריז על יום הצבת הפסל, 15 במאי 2006, כ"יום שער העננים". אורברט דייוויס, נגן הג'אז, אף כתב יצירה על שם הפסל. בחצי השני של 2016 נספרו כ-12.9 מיליון מבקרים בסביבת הפסל.
הקמת הפסל
בשנת 1999 נבחרה הצעתו של קאפור לפסל שעתיד היה להיות מוקם בפארק המילניום על פני הצעה של האמן ג'ף קונס. מספר שנים ארכה השגת המימון לבניית הפסל, והעבודה החלה בשנת 2002. בין השנים 2002–2004 הוכנו לוחות הפלדה המרכיבים את הפסל באוקלנד שבקליפורניה.
בעת תכנון הקמת הפסל הכוונה הייתה להרכיבו במלואו באוקלנד, ולאחר מכן להעבירו לשיקגו דרך תעלת פנמה ונהר סנט לורנס, אולם בשל החשש לפגיעה בפסל הוחלט להרכיב אותו בפארק עצמו. בשל עיכוב בלוחות הזמנים הוצג הפסל החלקי בעת פתיחת הפארק ביולי 2004, ובשל העניין הציבורי בו המשיך הפסל החלקי להיות מוצג והעבודות הופסקו. רק לאחר כחצי שנה כוסה הפסל ועבודות ההקמה נמשכו. הפסל הושלם ונחנך ב-15 במאי 2006.
עלויות הקמת הפסל הוערכו ב-6 מיליון דולרים אולם העלויות בפועל הגיעו ל-23 מיליון דולרים. הקמת הפסל מומנה באמצעות תרומות.
La La Love (שיר של איווי אדאמו)
La La Love (בעברית: לה לה אהבה) הוא שירה של הזמרת היווניה-קפריסאית איווי אדאמו. השיר נבחר לייצג את קפריסין באירוויזיון 2012. השיר יצא ב-31 בינואר 2012. ב-14 באפריל של אותה שנה, השיר נכלל בגרסה האירופאית של אלבום הבכורה שלה, San Ena Oniro.
רקע
השיר נכתב על ידי אלכס פי, ביורן דיופסטרום, אלכסנדרה זאקה וויקטור סבנסון לתחרות הלאומית של קפריסין לבחירת השיר לאירוויזיון 2012. שם השיר נחשף בנובמבר ביחד עם שני שירים נוספים של הזמרת. תחילה השיר הנבחר היה אמור להיחשף ב-9 בינואר, אך בסופו של דבר הוא נחשף ב-6 בינואר, שלושה ימים קודם לכן.
באירוויזיון
לאחר שאדאמו נבחרה לייצג את קפריסין באירוויזיון 2012, היא בחרה שלושה שירים, כולם מבוצעים על ידיה, כולל את "La La Love".
רשת השידור הקפריסאית CyBC השתמשו בשיטת בחירה פנימית כדי לבחור את נציגם. איוי וחברת ההקלטות שלה, סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, בחרו שלושה שירים לשיר בגמר הלאומי לבחירת השיר של קפריסין באירוויזיון 2012, שכולם נכתבו בעיקר על ידי מלחינים זרים. בשלב הגמר, שהתקיים ב-25 בינואר 2012, השיר המנצח ייקבע 50% על ידי הקהל ו50% על ידי השופטים.
בסופו של דבר נבחר "La La Love" לייצג את קפריסין באירוויזיון 2012. בחצי הגמר סיים במקום השביעי עם 91 נקודות ובגמר במקום ה-16 עם 65 נקודות.
הקליפ הרשמי של השיר מבוסס על הסיפור של שלגיה.
ביקורות
השיר קיבל ביקורות חיוביות בעיקר ממבקרים ונחשב לאחד המועדפים של אירוויזיון 2012. המבקרים אמרו שהשיר מזכיר את השיר "On The Floor" של ג'ניפר לופז ולהיטי דאנס של הזמרת אינה ושל אמנים נוספים.
אוסבורן 1
היסטוריה
המחשב תוכנן על ידי אדם אוסבורן (Adam Osborne; 6 במרץ 1939 – 18 במרץ 2003), מהנדס כימי בהכשרתו שהפך בהמשך חייו למוציא לאור ויזם בתחום המחשבים. אוסבורן החליט לפתח מחשב אישי שניתן יהיה לקחת אותו ממקום למקום, ואפשר יהיה להכניס אותו מתחת למושב המטוס. הוא הקים את החברה הנקראת על שמו, Osborne Computer Corporation, וגייס לתכנון המחשב את מהנדס המחשבים Lee Felsenstein. תכנון המחשב התבסס במידה רבה על אב טיפוס של מחשב נייד שפותח בחברת זירוקס פארק בשם Xerox NoteTaker.
ב-3 באפריל 1981 הושק האוסבורן 1, שעבד עם מערכת ההפעלה CP/M, במחיר של 1,795 דולר. המחשב היה כבד למדי, כ-11 קילוגרם, היה לו מסך קטן של 5 אינץ', והיה צריך לחבר אותו לחשמל כיוון שלא כלל סוללה, אך עמד בהבטחה של מחשב שמתאים לעסקים וניתן לשאת ממקום למקום. המחשב זכה להצלחה מיידית. תרמו להצלחה מחירו האטרקטיבי, וכן העובדה שהגיע עם חבילת תוכנות עשירה, שכללה בין השאר תוכנות לעיבוד תמלילים, גיליון אלקטרוני ותכנת ניהול בסיס נתונים. מחיר התוכנות המצורפות, לו ניקנו בנפרד, היה כ-1,500 דולר.
האוסבורן 1 זכה להצלחה מיידית, ותרם להתרחבות המהירה של החברה. בשיאה מכרה החברה כ-10,000 יחידות בחודש, והעסיקה כ-3,000 עובדים.
מוצרים מתחרים כאלו הופיעו - שנה לאחר הצגת אוסבורן 1 הציגה חברת IBM את המחשב המשפיע ביותר בתולדות המחשב האישי, ה-IBM PC, שסימן גם את דחיקת רגליה של מערכת ההפעלה PC/M. חברות אחרות הציגו מחשבים נישאים, והחברה התקשתה לעמוד בתחרות. ב-1982 הציעה חברת Kaypro מחשב דומה, ה-Kaypro II, שהיה לו יתרון אחד משמעותי על האוסבורן - מסך של 9 אינץ'. ב-1983 יצא לשוק ה-Compaq Portable של חברת קומפאק, שהיה מחשב נייד תואם PC, והשוק של מערכות מחשב מבוססות מערכת ההפעלה CP/M דעך בכללותו. עוד תרמה לקריסה של החברה הודעתו של אוסבורן על פיתוח מחשב עתידי, ה-Osborne Executive, הודעה שפגעה במכירות החברה, כשלקוחות החליטו לחכות למודל העתידי. התופעה שבה חברה מודיעה על מוצר עתידי ובכך פוגעת במכירות המוצרים הנוכחיים שלה זכתה לכינוי "אפקט אוסבורן". מכירות החברה המשיכו לצנוח עד שבספטמבר 1983 הגישה החברה בקשה לפשיטת רגל, וב-1985 חדלה להתקיים סופית.
מפרט
חומרת המחשב תוכננה מתוך אילוצים של מחיר והרצון לתכנן מחשב שיהיה ניתן לנייד. המחשב היה כבד למדי, ושקל כ-11 קילוגרם. חומרת המחשב כללה המחשב הגיע עם מערכת הפעלה CP/M, וחבילת תוכנות שכללה בין היתר את מעבד התמלילים WordStar, תכנת גיליון אלקטרוני בשם SuperCalc, תכנת ניהול בסיס הנתונים dBase, וכן את שפת התכנות BASIC.
ארנסט ווליס באדג'
ארנסט אלפרד תומפסון ווליס באדג' (27 ביולי 1857 – 23 בנובמבר 1934) היה חוקר, היסטוריון ופילולוג בריטי, שעבד עבור המוזיאון הבריטי ופרסם עבודות רבות על המזרח הקדום.
ילדות ונעורים
א.א. ואליס באדג' נולד בבודמין, קורנוול לאב לא ידוע ועזב בגיל צעיר להתגורר בלונדון עם סבתו ודודתו. הוא החל להתעניין בשפות לפני גיל עשר, אך כיוון שעזב את הלימודים בגיל 12 כדי לעבוד כפקיד בחברת W.H. Smith, למד בזמנו החופשי עברית וסורית, בעזרת מורה מתנדב בשם צ'ארלס סיגר. באדג' החל להתעניין בשפה האשורית ב-1872, בזמן ששהה במוזיאון הבריטי.
עבודתו
באדג' נחשב לאחד מחשובי האגיפטולוגים בכל הזמנים. כתב ספרים רבים על מסעותיו וגילויו במצרים בשליחות המוזיאון הבריטי שבלונדון. בין השאר, גילה את האתר הארכאולוגי אל-עמארנה במצרים ועסק בפיענוח כמה לוחות חימר עתיקים שנמצאו בו, תרגם במלואו את הספר העתיק "כברה נגסת" על קיסרי אתיופיה, רכש עותק עתיק של הספר "מדינת האתונאים" המיוחס לאריסטו, ועוד.
ביקורת ומחלוקת
מעשיו של באדג' היו שנויים במחלוקת כל ימיו, וגם לאחר מותו. כיום מתייחסים אליו רוב החוקרים באמביוולנטיות. מצד אחד, היה אחראי באופן ישיר לכך שרבים מאוצרותיה הארכאולוגיים של מצרים נשארו שלמים, ולא נהרסו ברבות הימים על ידי רשות העתיקות המצרית, שבתקופות מסוימות לא שמרה על שלמות המוצגים כראוי ולא פעלה למציאת תגליות חדשות.
מנגד, באדג' נתפס כאחד מגדולי שודדי האמנות, ולעיתים לא בחל בדרכים לא חוקיות כדי להשיג מוצג כלשהו ולהעבירו לידי המוזיאון הבריטי ששלח אותו. כמו כן, ייתכן והשחית לנצח כמה מהמוצגים כדי להעבירם. את הפפירוס של אני, לדוגמה, שהיה באורך 24 מטר, גזר לקטעים כדי להעבירו לבריטניה, ובכך פגע בשלמותו.
תוכנית סרוויור
תוכנית סרוויור (באנגלית: Surveyor Program) הייתה תוכנית של נאס"א, חלק מתוכנית החלל האמריקאית, לחקר הירח. משנת 1966 עד 1968 נשלחו 7 גשושיות רובוטיות שנחתו על הירח. מטרת התוכנית העיקרית הייתה בחינת אפשרויות לנחיתה רכה על פני הירח, כהכנה לתוכנית אפולו המאוישת. הגשושיות שוגרו למסלול התנגשות עם הירח, מסלול שארך כ־65 שעות שלאחריהן הופעלו מנועי הגשושית למשך שלוש דקות והגשושית ביצעה נחיתה רכה על פני הירח. את התוכנית הפעילה JPL, המעבדה להנעה סילונית של נאס"א, ועלותה נאמדה בכ־469 מיליון דולרים.
5 גשושיות סרוויור נחתו בהצלחה על הירח. סרוויור 2 התרסקה בגלל בעיית ניווט ועם סרוויור 4 אבד הקשר (נראה שהתפוצצה) 2.5 דקות לפני הנחיתה.
כל שבע הגשושיות עדיין נמצאות על הירח (התוכנית לא כללה חזרה לכדור הארץ). מספר חלקים מסרוויור 3 הוחזרו לכדור הארץ על ידי צוות אפולו 12 שנחת בסמוך לה ב־1969, והם מוצגים במוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון.
מטרות
חוץ מהצגת יכולות נחיתה רכה, לתוכנית סרוויור היו כמה מטרות נוספות. היכולת לערוך תיקוני מסלול במהלך הטיסה לירח נבחנה גם היא. הגשושיות צוידו גם במכשירים לבחינת אזורי הנחיתה שלהם כדי לבדוק את התאמתם לנחיתת משימות אפולו. חלק מהגשושיות צוידו גם בכפות ובמכשירים מתאימים לבדיקת האדמה באזור הנחיתה ולבחינה מדעית שלה. לפני נחיתת הגשושית הסובייטית לונה 9 (חלק מתוכנית לונה) 4 חודשים לפני נחיתת סרוויור 1, לא הייתה ידועה עוביה של שכבת האבק המכסה את פני הירח. אם השכבה הייתה עמוקה מדי, אף אסטרונאוט לא יכול היה לנחות על הירח. תוכנית סרוויור מצאה כי הנחיתה על הירח אפשרית.
מהלך המשימה
כל משימת סרוויור כללה חללית רובוטית אחת שתוכננה ונבנתה על ידי חברת "יוז איירקראפט". הגשושית שוגרה על גבי טיל אטלס־קנטאור שהכניס את הגשושית למסלול אל הירח. הגשושית לא הקיפה את הירח אלא ניגשה לנחיתה, והפעילה רקטות בלימה למשך כ־3 דקות עד לנחיתה רכה.
כל גשושית תוכננה להאט כ־110 מטר/שנייה (כ־4% ממהירותה) על ידי מנוע רקטי שפעל כ־40 שניות מגובה של כ־75.3 ק"מ מפני הירח, שהושלך בגובה של 11 ק"מ יחד עם המכ"ם הראשי. שאר המסע אל הירח, שארך כ־2.5 דקות, השתמש במכ"מים משניים וקטנים יותר ושלושה מנועים רקטיים. בגובה של 3.4 מטרים מפני הירח הגשושית הגיעה למהירות אפס, המנועים כבו, והגשושית נפלה נפילה חופשית על פני הירח כך שהיא פגעה בירח במהירות של 3 מטר/שנייה.
משימות
שבע גשושיות סרוויור נשלחו לירח. 5 נחתו בהצלחה ו־2 נכשלו.
סרוויור 6 היה הכלי הראשון שתוכנן להתרומם מהירח, אך סרוויור 3 היה הראשון לעשות זאת, ועשה זאת פעמיים בגלל בעיה שגרמה למנועיו לפעול לאחר הנגיעה בקרקע. מודל הנחיתה של אפולו 12 נחת כ־183 מטרים מסרוויור 3 כפי שתוכנן. התברר שמערכות הטלוויזיה והקשר של סרוויור 3 ניזוקו בעקבות הנחיתות וההמראות הרבות.
אבנר דורמן
אבנר דוֹרְמָן (נולד ב-14 באפריל 1975) הוא מלחין, מנצח ומחנך ישראלי-אמריקאי.
קורות חיים
יצירותיו של אבנר דורמן הוזמנו ובוצעו על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הפילהרמונית של ניו יורק, הפילהרמונית של מינכן, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת הממלכתית של בוואריה, התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, התזמורת הפילהרמונית של המבורג (תזמורת האופרה הממלכתית של המבורג), תזמורת רדיו וינה, תזמורת פסטיבל וורביה, תזמורת פסטיבל קבריו, צמד פרקדו, התזמורת הסימפונית של נאשוויל, התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס, הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, אגודת המוזיקה הקאמרית של שיקגו, הרביעייה הירושלמית, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית חיפה, מקהלת פסטיבל טנגלווד, מקהלת סרפים מבוסטון, אגודת המוזיקה הקאמרית של לינקולן סנטר, התזמורת הקאמרית של סן דייגו ותזמורת הפסטיבל של בולינג גרין.
הביצוע התזמורתי הראשון של יצירותיו התקיים בשנת 1994 בתזמורת הסימפונית חיפה. בין השנים 2001 ל-2003 שימש אבנר דורמן כמלחין הבית של הקאמרטה הישראלית ירושלים.
במאי 2006 יצא לאור דיסק המוקדש ליצירותיו לפסנתר בחברת התקליטים נקסוס (בביצוע אלירן אבני). יצירותיו של אבנר דורמן יוצאות לאור בהוצאת ג'. שירמר, ניו יורק.
דורמן הוא אמן נבחר של הקרן למצוינות בתרבות לשנת 2008. אבנר דורמן שימש כמלחין הבית של התזמורת הסימפונית של אלבמה בעונת הקונצרטים 2010–2011.
בנוסף להלחנה אבנר דורמן הוא גם מנצח ובין השנים 2013 - 2019 היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הקאמרית "עיר המוזיקה" בקליבלנד.
בית קפה וינאי
בית קפה וינאי הוא מוסד וינאי טיפוסי, ולו חלק חשוב במסורת התרבותית של וינה ובהתפתחותה הספרותית והאמנותית. הסופר בן־העיר פטר אלטנברג תיארו כמקום שהוא "לא לגמרי בבית וגם לא ממש בחוצות העיר".
ייחוד
בניגוד למקובל בבתי קפה אחרים, בבית קפה וינאי זהו עניין שבשגרה שסועד יישב במקומו משך שעות רבות בעודו קורא בעיתוני היום, וזאת לאחר שהזמין כוס קפה אחת בלבד. עובדה זו היא שאפשרה לאמנים, סופרים ואנשי רוח ליצור בבתי הקפה של וינה את אחת מפסגות התרבות האירופאית, בעיקר בתקופת מפנה המאה העשרים.
עשייה תרבותית
בשלהי המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים פקדו כמה מאנשי הרוח המובילים של אוסטריה באופן קבוע את בתי הקפה בווינה, ואלה שימשו בעבורם לא רק מקום למפגש ולשיחה, כי אם מקום עבודה ממש. כתב העת הנודע הלפיד (Die Fackel) שערך ופרסם העיתונאי, הסופר והמשורר המשפיע קרל קראוס נכתב ברובו בבתי קפה בווינה. בין אנשי הרוח האחרים שיצירתם נקשרה בתרבות בתי הקפה ניתן למנות את ארתור שניצלר, ליאו פרוץ, יוזף רות, אלפרד פולגר, פרידריך טורברג ואגון ארווין קיש. סצנת בתי קפה התקיימה באותה העת גם בפראג.
צורת הגשת הקפה
בבתי הקפה הווינאים הומצא האיינשפנר, וריאציה של המוקה המוגש בכוס זכוכית, עם חלב ובתוספת קצפת.
האופרה הארצישראלית
האופרה הארצישראלית הייתה מוסד תרבות ישראלית הראשון מסוגו שפעל בארץ ישראל בתקופת המנדט, בשנים 1923-1940. ב-1917, עם היוודע דבר הצהרת בלפור, החליט המוזיקאי הרוסי מרדכי גולינקין, מנצח בבית האופרה בסנקט פטרבורג, להגשים חלום - הקמת בית אופרה עברי. הוא אסף כספים בקונצרט מיוחד שארגן, שבו הושרה התקווה בעברית. ב-1923 עלה לארץ ישראל.
האופרה בניהולו נוסדה בתל אביב, למרות כוונתו המקורית להקימה בירושלים, ב-28 ביולי 1923, תחת השם אופרה ארץ-ישראלית. הצגת הבכורה הייתה האופרה לה טרוויאטה מאת ורדי, שהועלתה בקולנוע עדן, בניצוחו של גולינקין. בהופעות הראשונות הופיעה האופרה באולמות קולנוע, בהיעדר מתקן מתאים יותר. זמרי אופרה הובאו מחו"ל. האופרה העסיקה כ-50 עובדים. את להקת הבלט של האופרה ניהלה הרקדנית רינה ניקובה שעלתה לישראל ב-1924. אחד הסולנים בלהקת הבלט היה הרקדן דוד בריינין. בתו של גולינקין, שרה, שימשה כפסנתרנית החזרות. את התפאורות צייר הצייר הירושלמי שמואל מיכל מלניק.
על התמודדותו עם האיחורים הכרוניים של הצופים סיפר גולינקין:
ב-1924 הפיק בית האופרה את האופרה "היהודיה", והעלה אותה גם בירושלים. נציג הוותיקן טען כי תלבושתו של הקרדינל ותוכן הליברית מהווים פגיעה בנצרות. גולינקין נכנע לדרישות איש הדת ושינה בהתאם לדרישותיו. המשורר אורי צבי גרינברג יצא בהתקפה חריפה כנגד הכניעה וכינה אותה "סטירת לחי ליישוב העברי".
במשך 4 שנים עמד גולינקין בראש האופרה, ובשנים אלו העלה לא פחות מ-17 הפקות, כשהבולטות בהן: פאוסט מאת שארל גונו, כרמן, שמשון ודלילה, אאידה, רוסלקה וההוגנוטים, וזאת על רקע קשיי תקציב שהלכו והעמיקו, עד שבסוף 1927 אזלו המקורות הכספיים. החזן משה רודינוב ורעייתו זמרת הסופרן רות לויאש נמנו על הסולנים. הם היגרו לארצות הברית והשתקעו בניו יורק ב-1928. צבי ג'וריני היה סולן נוסף שהמשיך בפעילות בתל אביב.
וכך כתב גולינקין ב-1926 לעיריית תל אביב:
בשנת 1927 נסע גולינקין למסע גיוס כספים בארצות הברית ובמערב אירופה. משחזר ארצה, לאחר קרוב לשנתיים, לא הצליחה האופרה שלו לחזור לימיה כקדם. עקב עזיבתם של רוב הזמרים לארצותיהם, בעקבות מאורעות תרפ"ט 1929, קיימה האופרה פעילות דלילה.
בשנות השלושים ארגן גולינקין את הלהקה האופראית מחדש והשיג אולם למופעיה - אולם קולנוע מוגרבי. הזמרת המצליחה מרים רפ-ינובסקה עלתה לארץ מגרמניה והצטרפה לאופרה כסולנית (הופיעה, בין השאר, בתפקיד הראשי ב"לה טרוויאטה"). באמצעים דלים הפיקה האופרה בעיקר את ההצגות "ברון הצוענים", "דמון" ו"הספר מסביליה". המנצח אוטו לוסטיג הצטרף לאופרה בשנת 1940. שירת הברבור של האופרה הארץ ישראלית הייתה האופרה "היהודיה" מאת הלוי, שהועלתה ב-1940 באולם קולנוע מוגרבי.
בפברואר 1941 הקימו משה שלוש, מרק לברי וגאורג זינגר את "האופרה הארצישראלית העממית".
אלישבע
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פרנהייט 451 (סרט, 1966)
פרנהייט 451 (באנגלית: Fahrenheit 451) הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת מדע בדיוני דיסטופי משנת 1966 בבימויו של פרנסואה טריפו. זה היה סרטו הראשון של טריפו בצבע והיחידי באנגלית.
הסרט היה מועמד לפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים בוונציה ב-1966.
תקציר העלילה
גאי מונטאג (אוסקר ורנר) משתייך ליחידת כבאים הנקראת "פרנהייט 451". מדי פעם הוא מוזעק בכבאית עם אנשי צוותו, אבל מטרתם היא לא לכבות שריפות אלה למצוא ספרים ולשרוף אותם. הם לא מצוידים במים אלא בלהביורים. המשטר הטוטליטרי אוסר על אחזקה וקריאת ספרים המטים את האזרחים הנאמנים מציות אחיד למשטר.
הם מוזעקים על ידי אזרחים מלשינים. ברחבי העיר פזורות תיבות אדומות המסומנות ב-451 והאזרחים מטילים לתוכן את מכתבי ההלשנה על שכניהם המחזיקים ספרים.
מונטאג מרוצה מעבודתו ואין לא שום הרהורי חרטה על כך. יש לו מדים יפים, עבודה קבועה והבוס שלו, הקפטן (סיריל קיוזאק), מרוצה ממנו ומבטיח לו קידום. הוא מגיע לעבודה ובחזרה במונורייל. אשתו לינדה (ג'ולי כריסטי) מבלה שעות רבות בבית בצפייה במסך טלוויזיה ענק בו היא מוזנת בתכנים מהשלטון באופן אינטראקטיבי.
יום אחד הוא פוגש במונורייל בחורה צעירה בשם קלריסה (ג'ולי כריסטי - בתפקיד כפול) העובדה כמורה. מתפתחת ביניהם שיחה על חשיבות הספרים והיא מנסה לשכנע אותו בחשיבותם ונוטעת ספק ראשון במוחו של מונטאג.
באחת הפעולות מגיעים מונטאג וצוותו לביתה של אספנית ספרים. בהוראת הקפטן הם עורמים את הספרים ומבקשים לשרפם אך האשה מסרבת להתפנות, מדליקה את הספרים ונשרפת אתם.
מונטאג מזועזע ומתחיל לקרא בביתו את דייוויד קופרפילד ולאחריו ספרים רבים. קלריסה מפוטרת מבית הספר בגלל דעותיה העצמאיות וכשמונטאג מגיע איתה לבית הספר בורחים ממנה התלמידים בפחד וחפציה נזרקים אליה. היא מודיעה למונטאג שהחליטה לברוח למקום "אנשי הספר".
לינדה מלשינה על בעלה שהוא מחזיק וקורא ספרים. כשהוא מגיע לעבודה הוא מופתע שהכבאית מגיעה לביתו. הקפטן והכבאים מוצאים את הספרים ומתכוננים לשריפה. הקפטן שולף ספר ממעילו של מונטג אך זה מתנגד וכשהקפטן מאיים עליו באקדח הוא מכוון אליו להביור ושורף אותו עם הספרים.
מונטאג נמלט על נפשו כשהשלטונות מחפשים אחריו. בהגיעו למקום "אנשי הספר" הוא צופה בטלוויזיה על "לכידתו" בידי השלטונות. הוא נפגש שם עם אנשים שנמלטו מהשלטון. כל אחד אחראי לדעת בעל פה ספר אחד כדי להעבירו לדורות הבאים לאחר שהשלטון יפול ואפשר יהיה להדפיסם. הוא אחראי על סיפורי מסתורין ודמיון של אדגר אלן פו.
Remember Roses
Remember Roses (בעברית: לזכור ורדים) הוא אלבום הבכורה של הרכב האינדי-פופ הישראלי לולה מארש. האלבום יצא לאור ב-9 ביוני 2017, דרך חברות התקליטים אנובה מיוזיק ויוניברסל.
רקע והפקה
כל רצועות האלבום הופקו על ידי גיל לנדאו ונכתבו על ידי יעל שושנה כהן וגיל לנדאו. השיר "Remember Roses" הופק בשיתוף המפיקים המוזיקליים ג'וני גולדשטיין ושמעון טל. האלבום כולל את הסינגלים "You're Mine", "Sirens", "She's a Rainbow", "Stranger" ו-"Wishing Girl". חלק משירי האלבום יצאו לפני יציאתו ב-29 בינואר 2016 כמיני-אלבום בשם You're Mine.
השיר "Le sud", הוא גרסת כיסוי לשירו של נינו פרר הנושא את אותו שם.
האלבום הועלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי בסמוך לצאתו.
ביולי 2017 השיק ההרכב את האלבום במועדון הבארבי, תל אביב.
ויקקה
מחוז וִיקֶקֶה (בטטום: Vikeke) הוא מחוז השוכן על החוף הדרומי של המדינה מזרח טימור. האוכלוסייה במחוז מונה 65,245 אנשים שחיים בשטח של 1,781 קמ"ר. המחוז גובל במחוזות באוקאו מכיוון צפון, לאוטם ממזרח ומנטוטו ממערב. מחוז זה הוא הגדול ביותר מבחינת שטח מכל שאר המחוזות במדינה.
גזרות
המחוז מחולק ל-6 גזרות מרכזיות והן:
משה גת
משה גת (נולד ב-1935, חיפה) הוא צייר ישראלי ואמן חיתוכי העץ.
ביוגרפיה
גת נולד בחיפה התחתית בשנת 1935, ובגיל 16 החל בהשתלמות מקצועית בציור מטעם ההסתדרות. בשנת 1952 החל ללמוד בבצלאל בירושלים שהיה באותה העת בהנהלת "החוג הגרמני" ובראשו עמד הצייר מרדכי ארדון. בעוד שגת נמשך לציור, הרי שבבצלאל של אותה העת שלט התחום הגרפי, וגת עבר הכשרה מלאה בתחום. באותה העת עבר גם הכשרה על ידי האמן יעקב שטיינהרדט במסגרת לימודיו בתחום ההדפס - טכניקה בה עשה שימוש ברבות מיצירותיו לאורך השנים. בשנת 1954 סיים גת את לימודיו בבצלאל ושב לעיר הולדתו והחל את דרכו כצייר פעיל והציג בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות. היות שעיקר עיסוקו נסב על ריאליזם חברתי, לא זכה גת להשתתף בהתאגדויות של האמנים שהיו בני "הזרם המופשט", ובעקבות כך התחבר לחוג הציירים הריאליסטים (כדוגמת שמעון צבר, שרגא ווייל ורות שלוס).
בתקופה שלאחר לימודיו, הירבה לעסוק בעבודותיו בפועלים קשיי היום, ובדמויות בהם ניתקל בחיפה התחתית. סדרת העבודות הבולטת ביותר מאותה העת היא סדרת חיתוכי עץ העסוקת בפועלים במפעל פלדה בעכו. עבודות אלו קרובות אל האקספרסיוניזם הגרמני באופן מובהק, ובולט בהם הדגש בין השחור והלבן כשהנטייה היא לרקע שחור דומיננטי.
בשנת 1958, לאחר שזכה במלגת לימודים בחו"ל מטעם "קרן נורמן לתרבות אמריקה-ישראל", נסע גת למקסיקו לשהייה שארכה 3 שנים. במהלך תקופה זו, הציג בחשובי המוזיאונים במקסיקו וזכה לתהילה בינלאומית.
בשנת 1961 עבר גת להתגורר בניו יורק, והמשיך להציג. שנה לאחר מכן חזר לחיפה, וכן המשיך להציג מעבודותיו בישראל ובחו"ל. בשנת 1969 ראה אור הספר המקיף "משה גת" המציג מעבודותיו של גת מראשית דרכו ועד אותה העת. את דברי ההקדמה לספר כתבה מבקרת התרבות החשובה ביותר בשנות ה-60 גילה בלס. באותה שנה, עבר להתגורר בתל אביב כשאת הסטודיו שלו קבע בחדר בבית ערבי המשקיף על הנמל ביפו העתיקה. רבות מעבודותיו הבאות עסקו בדייגים ובסירות בנמל כשאת הנושאים ראה הישר מחלון הסטודיו. בשנת 1975 הוזמן גת לשהות בפריז לשישה חודשים, במהלכם יצר את אלבום הליטוגרפיות "אנשים בישראל" בסדנת ההדפס של גדול הדפסים במאה ה-20 פרנן מורלו.
גת ממשיך ליצור ולהציג בישראל ובעולם.
האסכולה הבורגונדית
האסכולה הבורגונדית הוא מונח המשמש לציון קבוצת מלחינים, שהיו פעילים במאה ה-15 באזור השייך כיום לצפון ומזרח צרפת, בלגיה והולנד ושבמרכזו הייתה חצר דוכסות בורגונדיה. השמות העיקרים הקשורים באסכולה זו הם גיום דופאי, ז'יל בנשואה, אנטואן בינואה וכן, (באנגליה ובאימפריה שהייתה לה אותו זמן בצרפת) ג'ון דאנסטפל. האסכולה הבורגונדית הייתה שלב הפעילות הראשון של האסכולה הפרנקו-פלמית במוזיקה, מרכז העשייה המוזיקלית של תקופת הרנסאנס באירופה.
רקע
באירופה של שלהי ימי הביניים וראשית התקופת הרנסאנס, נטו מרכזי תרבות לעבור ממקום למקום עקב תמורות ביציבות הפוליטית ונוכחותו של כוח שולט, אם רוחני ואם חילוני, לדוגמה האפיפיור, מתנגד האפיפיור או קיסר רומי הקדושה. במאה ה-14, מרכזי הפעילות המוזיקלית העיקריים היו צפון צרפת, אביניון ואיטליה, בייצוגם של גיום דה מאשו וה"ארס נובה", "ארס סובטיליור" ופרנצ'סקו לאנדיני, בסדר זה; אביניון נהנתה מתקופת שגשוג תרבותי קצרה אך חשובה, משום שבה שכנה האפיפיורות בתקופת המחלוקת המערבית. כשמלחמת מאה השנים, 1337 עד 1453, עשתה שמות בצרפת, התרחק המרכז התרבותי עוד מזרחה, אל ערים בבורגונדיה ובארצות השפלה הבורגונדיות.
סטרוסטה (יהודים)
סטרוסטה (staroste) היה תואר המנהיג של העדה היהודית במדינות מסוימות במזרח אירופה.
האסכולה הבורגונדית
רקע
בתקופת שלטון בית ולואה, הייתה בורגונדיה הפלך האיתן והיציב ביותר פוליטית במערב אירופה, שסיפח אליו, מעט מעט, את פלנדריה, בראבאנט, רוזנות הולנד, לוקסמבורג, אלזס ולורן. בתקופת שלטונם של פיליפ ושל שארל האמיץ, דוכסי בורגונדיה, בין 1419 ל-1477, היה כל המחוז הזה מרכז של יצירתיות מוזיקלית. רוב הפעילות המוזיקלית לא התרחשה במה שמוכר כמחוז בורגונדי של ימינו אלה, שבירתו היא דיז'ון (אם כי דוכסות בורגונדיה קיימה שם מרכז ניהולי). המרכזים העיקריים של יצירת מוזיקה היו בריסל, ברוז', ליל ואראס, כמו גם ערים קטנות יותר באותו אזור.
סטרוסטה (יהודים)
בנסיכויות הרומניות. התואר התייחס רק לענייני חולין ואדמיניסטרציה ובנושאי דת היה תפקיד אחר, החכם באשי. במקרים מסוימים הוטלו שני התפקידים בו זמנית על אותו אדם, אך במקרים אחרים התפקידים הוטלו על אנשים שונים.
האסכולה הבורגונדית
רקע
ככל שנפוצו המוניטין של בורגונדיה ברבים, גדל מספר המוזיקאים מכל אותו חבל ארץ, שבאו אליו לשם לימודים וקידום קריירה. שליטי בורגונדיה לא הסתפקו בהיותם פטרוני האמנויות, אלא השתתפו בהן באופן פעיל: שארל האמיץ ניגן בנבל וחיבר שאנסונים ומוטטים (אם כי שום חיבור משלו לא שרד במצב המאפשר ייחוס מהימן). הדוכסים הבקיאים בהלכות העולם עודדו גם חיבור מוזיקה חילונית במידה של חירות שכמעט לא נודעה קודם בתולדות המוזיקה באירופה, מאפיין המגדיר כשלעצמו את תקופת בורגונדיה כתופעה ייחודית לרנסאנס
סטרוסטה (יהודים)
הסטרוסטה מונה על ידי השלטון החילוני של הנסיכות, בדרך כלל בהסכמת העדה היהודית, אך לא תמיד, ושימש כסוכן של אוצר המדינה בה ישבה העדה.
האסכולה הבורגונדית
רקע
נדידה זו של תרבות מוזיקלית מפריז מזרחה גם מקבילה לחלוקה המוסכמת (וכלל לא מקובלת על כלל העולם) של תולדות המוזיקה לימי הביניים ולתקופת הרנסאנס; בעוד שגיום דה מאשו נחשב לעיתים קרובות לאחד מאחרוני המלחינים של ימי הביניים, גיום דופאי נחשב במקרים רבים למלחין הרנסאנס הראשון בעל החשיבות.
סטרוסטה (יהודים)
החכם באשי של יהדות מולדובה, שישב ביאשי, נחשב גם לראש הדת היהודית בוולאכיה, אך במהלך הזמן הסטרוסטה של ולאכיה הפך ל-vechil, מנהל ממלא מקום. הסטרוסטה כונה בעברית (נכתב על המצבות) בשמות "ראש", "מנהיג", "ראש מדינה" או ביחד "האלוף הראש המנהיג מדינה", כמו שנכתב על המצבה של צבי בן קלונימוס שנפטר כמרטיר ב-1715. תעודת אשרור התפקיד הקדומה ביותר ששרדה, היא מ-1764 ובה מאשר השליט החדש, שטפאן רקוביצה, את מינויו של איסאק השוחט, בנו של בצלאל השוחט, כסטרוסטה וממלא מקום של החכם באשי.
הסטרוסטה, כמו החכם באשי, זכה להטבות בתשלום המיסים שלו ושל בני ביתו.
האסכולה הבורגונדית
מלחינים
תולדות המוזיקה הבורגונדית החלו בשנת 1384 בארגון מקהלת הקאפלה בידי פיליפ האמיץ; כאשר הלך לעולמו כעבור עשרים שנה, התחרתה הקאפלה בתפארתה במוסד המפורסם באביניון. בין השמות שנקשרו במוזיקה הבורגונדית בשלב מוקדם זה היו יוהנס טאפיסיה וניקולא גרנו, שהמשיכו במסורת אל השלב הבא של הקאפלה, כאשר הוכרה בשנת 1415. עוד מלחינים מוקדמים שם היו הוגו דה לאנטינס וארנולד דה לאנטינס, שהתוודעו בהמשך אל דופאי באיטליה.
סטרוסטה (יהודים)
ב-1811, בוולאכיה, בעקבות סכסוך בין היהודים המקומיים ובין הסודיטים, עצרו שלטונות הכיבוש האוסטרים את הסטרוסטה דוד ושמו על היהודים כסטרוסטה נוצרי גרמני, שקיבל את משכורתו ממיסי הקהילה. גם לאחר שחרור דוד, לפי בקשת שני הפלגים היהודים, התעקשו השלטונות להשאיר את הנוצרי בתפקידו ולחייב את הקהילה לשלם את משכורתו (100 טאלרים לחודש). רק לאחר שנחתם הסכם השלום בבוקרשט, ב-1813, הסתיימה פרשה זו והשליט החדש, יואן גאורגה קאראג'אה, מינה לסטרוסטה יהודי אחר, חיים הרש.
האסכולה הבורגונדית
מלחינים
אחרי מות דופאי ב-1474, המוזיקאי הבולט ביותר בבורגונדיה היה אנטואן בינואה, מלחין שאנסונים פורה, בין השאר, ואולי מחבר הנעימה המפורסמת L'homme armé.
סגנון וצורות מוזיקליים
מלחיני בורגונדיה העדיפו צורות חילוניות, לפחות כל עוד פעלו בשטחי בורגונדיה; הרבה מוזיקה דתית שרדה מאז עד ימינו, בייחוד משל אותם מלחינים שעשו באיטליה, למשל במקהלת האפיפיור. הצורות החילוניות הבולטות ביותר ששימשו את אנשי בורגונדיה היו ארבע הצורות הקבועות (formes fixes) (רונדו, בלדה, וירלאי וברז'רט, שנודעו כולן בשם הכללי שאנסון. מבין הארבע, הרונדו היה הפופולרי ביותר, הרבה מעל האחרות; בכל אופן, מספר הרונדו ששרדו עולה על זה כל צורה אחרת. רוב הרונדו היו בשלושה קולות ובצרפתית, אם כי יש גם אחדים בשפות אחרות. ברובם, הקול העליון (ה"סופריוס") שר את הטקסט ושאר הקולות בוצעו על פי רוב בכלי נגינה. את הברז'רט פיתחו מלחיני בורגונדיה עצמם; הוא היה דומה לווירלאי אבל קצר יותר, בן בית יחיד.
רוב המלחינים כתבו גם מוזיקת קודש בלטינית; דבר זה עמד בתוקפו למשך עוד כמה דורות. הם כתבו הן מיסות והן מוטטים, כמו גם מחזורי מגניפיקטים. בתקופה זו השתנתה המיסה מקבוצה של פרקים נפרדים שנכתבו בידי מלחינים שונים, לעיתים קרובות תוך שימוש בטכניקה של מוטיב ראשי, למחזורים מאוחדים המבוססים על קנטוס פירמוס. דופאי, בינשואה, בנואה, רג'ינלד ליברט ואחרים כתבו כולם מיסות מחזוריות. אחת הנעימות המועדפות לשימוש כקנטוס פירמוס הייתה l'homme armé, שלא רק מלחיני בורגונדיה עשו בה שימוש אלא גם מלחינים במאות הבאות; למעשה הייתה זו הנעימה הנפוצה ביותר בשימוש כבסיס לחיבור מיסה בכל תולדות המוזיקה.
במהלך תקופה זו השתנה המוטט מן הדגם האזוריתמי של המאה ה-14 ליצירה הפוליפונית השעועה, העשויה פרקים פרקים, שמוצאים ביצירתם של מלחיני בורגונדיה המאוחרים כמו בינואה. במוטטים, כמו גם במיסות ושאר יצירות הקודש, נעשה שימוש בטכניקה מוזיקלית נפוצה, הפובורדון, הירמון של קנטוס נתון בסקסט-אקורדים, מקושט מדי פעם למניעת מונוטוניות. מוזיקה שחוברה בטכניקת הפובורדון אפשרה הבנה ברורה של הטקסט המושר ובה בעת עקפה את הפשטות היתרה של הקנטוס פלאנוס.
חצרות בורגונדיה טיפחו גם את המוזיקה האינסטרומנטלית, לעיתים קרובות כמוזיקה לריקודים. מאפיין מיוחד של הסגנון האינסטרומנטלי הבורגונדי הייתה העדפת הדוכסים למוזיקה לכלים קולניים (חצוצרות, טמבורין, שום וחמת חלילים) וכמות המוזיקה לכלים אלה ששרדה מאז עולה על זו, שנכתבה לכלי תקופה אחרים כמו לאוטה או נבל. בביצועי התקופה היה מקובל להציב את הכלים הקולניים במקום מוגבה, כגון יציע, ואילו יתר הכלים נמצאו סמוך יותר אל המחוללים.
עם הצורות האינסטרומנטליות נמנו ה"באס דאנס", או "באסאדאנצה", מחול טקסי בעל אופי אומר כבוד וקצב איטי יחסית. באס דאנס טיפוסי היה במקצב זוגי, בחלוקת-משנה לשלשות (בתיווי מודרני, 6/8), ולעיתים קרובות בא מיד אחריו מחול מהיר, ה"טורדיון" או "צעד בראבאנט".
כתבי יד
יש בערך 65 כתבי יד אותנטיים, המכילים מוזיקה מאת מלחינים בורגונדיים. הבולטים ביותר ביניהם הם אלה:
מפולת שלגים
מפולת שלגים היא הידרדרות וגלישה מהירה של גושי שלג גדולים על גבי מורדות הרים.
במהלך מפולת השלגים מתרחש אפקט הקרוי אפקט כדור השלג (ביטוי שמתאר תהליך המתחיל בהיקף קטן והמתרחב במהירות לממדי ענק).
התפתחות מפולת שלגים
תחילתה והתפתחותה של מפולת שלגים תלויה בכמות השלג, תלילות האזור, שינויים במזג האוויר ואפילו תנועות של בעלי חיים או קולות חזקים העלולים להוות אות לתחילתה של מפולת שלגים. מפולות שלגים נושאות כמויות גדולות מאוד של שלג, לעיתים אף מיליוני טונות, ומהירות התקדמות המפולת עלולה לעלות על 300 קילומטרים לשעה. מפולות השלג מועכות וגוררות איתן כל מה שנקרה בדרכן, לכן מהוות סכנה גדולה לחיים ולרכוש.
ידועים מקרים בהם מפולות שלג גרמו למותם של עשרות אלפי אנשים, כמו בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1916, כשנהרגו בהרי האלפים חיילים רבים לאחר שבמהלך יומיים ירד שלג בגובה 4 מטרים.
באירופה, בה יש אזורים מיושבים בצפיפות בסמוך להרים מושלגים, מפולות שלגים מהוות סכנה משמעותית לישובי קבע. במערב אירופה נהוג מזה כ-50 שנה להטמין מטעני נפץ קטנים בשלג מדי כמה ימים (על פי כמות השלג) כדי לגרום באופן יזום למפולות שלגים קטנות, וכך למנוע הצטברות של כמויות שלג גדולות, העלולות לגלוש במפולות גדולות ולהסב נזק לחיים ולרכוש.
סוגי מפולות שלגים
מפולות השלגים הן מסוגים שונים ובהם:
יש מקומות מועדים למפולות שלג, לכן נוקטים באמצעי זהירות הכוללים שילוט המזהיר את עוברי הדרך ומכשולים שונים שנועדו לעכב או לעצור את המפולת.
משדרי חילוץ
קיימות מספר מערכות לחילוץ ממפולות שלגים המערכת הראשונה נקראה ARVA (שזה מצרפתית ARVA-Appareile de Recherche de Victimes en Avalanches). כולן מבוססות על משדר גלי רדיו, ומקלט כיווני המסוגל למצוא מאיזה כיוון מגיע האות המשודר. בעזרת מערכת כזו יכולים חבריו של הקבור בשלג לחפור ולמצוא אותו. יש חשיבות רבה לזמן שעובר האדם הקבור בשלג, ולכן אין הרבה תועלת בהזעקה של יחידת החילוץ האזורית.
קישורים חיצוניים
הערך על מפולות שלגים באנציקלופדיה של הטיפוס
הים האדריאטי
הים האדריאטי (נכתב גם הים האדריאתי; באיטלקית: Mare Adriatico, בסרבו-קרואטית: Jadransko more, באלבנית: Deti Adriatik) הוא זרוע של הים התיכון המפרידה בין חצי האי האפניני לחצי האי הבלקני, והמפרידה את הרי האפנינים מהאלפים הדינריים.
חופו הדרומי-מערבי שוכן באיטליה ואילו הצפוני-מזרחי שוכן לאורך המדינות סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו ואלבניה.
מקור השם
מקור שמו של הים הוא מהעת העתיקה, בלטינית נקרא הים "Mare Hadriaticum". השם נגזר משמה של העיר אדריה (Adria) השוכנת באיטליה, בקרבתו של הים. בתחילה שימש השם רק את חלקו הצפוני, ובהרחבה התייחס השם גם לחלקיו הדרומיים, עד למפגש עם הים היוני, במפרץ טאראנטו.
תיחום
הים האדריאטי משתרע מקו-רוחב 40° צפון, צפונית-מערבית, עד קו-רוחב '45°45. אורכו 770 ק"מ (415 מיילים ימיים). רוחבו הממוצע 160 ק"מ (85 מייל ימי), אך במצר אוטרנטו רוחבו רק 85–100 ק"מ (45-55 מייל ימי). שטחו 160,000 קמ"ר.
חלקו הצפוני של הים רדוד יחסית, ובאזור הים בין העיר רימיני וחצי האי איסטריה עומק הים הפתוח כמעט ואינו עולה על 46 מטרים. בין הערים שיבניק (Šibenik) בקרואטיה ואורטונה (Ortona) באיטליה מעמיק הים עד ליותר מ-180 מטרים. העומק המרבי הוא 1,460 מטר ונמצא ממזרח להר האיטלקי מונטה גרגרנו (Monte Gargano). העומק הממוצע של הים משוער ב-240 מטר.
איים וחופים
החוף המערבי הוא נמוך באופן כללי ובצפון מערב מתמזג עם לגונות וביצות שהן חלק מהדלתה של נהר הפו, היכן שמשקעי קרקע שנסחפו לים הרחיקו עם השנים את העיר אדריה מן החוף.
העיר ונציה בנויה על האיים שבלגונות של מפרץ ונציה. ערים אחרות לאורך החוף האיטלקי הן רוונה, רימיני, אנקונה, פסקרה, בארי וברינדיזי.
החוף המזרחי הוא ברובו חשוף וסלעי, ובו איים רבים. באזור מפרץ קוטור ההרים הגבוהים נופלים במקומות מסוימים אל הים שלמרגלותיהם. צבעי המסלע באזור הוא אפור בהיר, אשר מבליטים אותו לעומת הצמחייה הכהה העשירה בחלק מן האיים. למעשה מונטנגרו (שפרוש שמה הוא "הר שחור") קרויה על שם האורן השחור המכסה את חופיה. ערים בולטות בחוף המזרחי הן טריאסטה באיטליה, קופר בסלובניה, פולה, רייקה, זדר, ספליט ודוברובניק בקרואטיה, ודורס באלבניה.
מכונת תפירה
מכונת תפירה היא סוג של מכונה, המשמשת לתפירה מהירה של בדים או עורות, כלומר חיבורם זה לזה באמצעות לולאות חוט רצופות (תפרים).
מכונת תפירה ביתית מודרנית מסוגלת לתפור כ-1,500 תפרים אמינים ואחידים בדקה - פי 20 מהר יותר מחייט או תופר העובדים ידנית. מכונת תפירה תעשייתית, המשמשת בעיקר לתפירת דברי לבוש ונעליים, מהירה עוד יותר. קיימות מכונות בעלות 7 מחטים, התופרות כ-20,000 תפרים בדקה.
היסטוריה
אנשים שונים השתתפו בפיתוח מכונת התפירה. מכונה לרקמה הומצאה כבר באמצע המאה השמונה עשרה, ובשנת 1770 המציא האנגלי תומאס סיינט מכונה לתפירת עור, אך נראה כי מעולם היא לא נכנסה לשימוש שוטף. ב-1830 המציא חייט צרפתי, בָּרתֶלֶמי תימוֹניֶה, מכשיר שנחשב למכונת התפירה השימושית הראשונה. המון זועם, שחשש מאבטלה, הרס את המתפרה שבה היו מכונות אלו, ותימוֹניֶה מת אביון וחסר כל.
באותה תקופה בקירוב המציא ווֹלטֶר הַאנט מניו יורק מכונת תפירה ובה מחט בעלת קוֹף (חור) סמוך לקצה. המחט חדרה לתוך הבד ויצאה ממנו בצד השני כשהיא מושכת איתה את החוט, וכך נוצרה לולאה. מתחת לבד היה חוט שני, כרוך על סליל ומונע הנה והנה במנוף הדומה לבוּכיָיר. החוט התחתון חדר דרך לולאת החוט העליון, וכך קשר אותו. ב-1846 שִכלל אֶליאס האוּ, אמריקני אף הוא, את המכונה של הַאנט. אמריקני אחר, אייזיק מֶריט זינגֶר, ששחקן כושל שהחליט להפוך לממציא, רודף נשים שהוליד לפחות 22 ילדים, זלזל במכונות התפירה הראשוניות ושינה ושיפר את המכונה על ידי שימוש במחט ישרה במקום מחט מעוקמת והוציא פטנט על רעיונותיו. הוא שהחל לייצר מכונות תפירה בכמויות, החל בשנת 1851. בעקבותיו הלכו יצרנים אחרים. זינגר נחשב ל"אבי מכונת התפירה".
מכונת התפירה הביתית המודרנית מצוידת במחט היכולה לנוע ולתפור תפרים מסוגים שונים, כולל תפרי זיגזג ותפרי רקמה בעלי צורות שונות. יש מכונות תפירה התופרות גם כפתורים למקומם. מכונות תעשייתיות, לתפירת בדים ועורות, יכולות לבצע עבודות מורכבות.
היום, חלק מהחברות מייצרות גם מכונות ביתיות וגם תעשייתיות, לדוגמה זינגר. חלק מהחברות מייצרות רק מכונות תעשייה, לדוגמה חברת juki וחלק מהחברות התפצלו במהלך השנים לשתי חברות שונות, שכל אחת מתמחה בתחומה, לדוגמה, חברת סובינה.
המחפשים (סרט)
המחפשים (באנגלית: The Searchers) הוא מערבון אפי משנת 1956 שביים ג'ון פורד, הוא מספר את סיפורו של איתן אדוארדס, זאב בודד בגיל העמידה וחייל יוצא מלחמת האזרחים האמריקנית, בכיכובו של ג'ון ויין. הסרט הוא ככל הנראה עיבוד של פרנק ס. נוגנט לרומן פרי עטו של אלן לה מיי, על אף שמבקרים רבים קובעים נחרצות כי הוא מבוסס למעשה על סיפורה של סינתיה פרקר. דן שניידר כתב בסקירת ה-DVD משנת 2007 של הסרט כי "הסיפור האמיתי קיבל השראה מחטיפתה האמיתית בשנת 1836 של סינתיה אן פרקר הצעירה (אימו של צ'יף שבט הקומאנצ'י קואנה פרקר) על ידי לוחמים קומאנצ'ים שפשטו על בית משפחתה. לאחר חצי מאה משפחתה השיבה אותה. ה'תקרית' הזו היוותה השראה לסיפורים, ספרים ואפילו שירים, אולם אף אחד מהם אינו טוב כמו המחפשים, למרות מגרעותיו הרבות".
הסרט הוא רב השפעה עד מאוד, עורר השראה גם למערבונים ואף לדרמות, מדע בדיוני, ואפילו סרטי בוליווד. סצנות רבות צולמו במוניומנט ואלי שביוטה. סצנות נוספות צולמו במקסיקן האט שביוטה ובקניון ברונסון שבפארק גריפית, שבלוס אנג'לס.
הסרט, שזכה להצלחה מסחרית צנועה עם הפצתו הראשונית ב-1956, לא נחשב מיד כקלאסיקה. אולם הזמן היטיב עמו, והוא נחשב בדרך כלל לא רק כמערבון הטוב ביותר של כל הזמנים, כי אם כאחד הסרטים הטובים ביותר של כל הזמנים.