cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עליית המרקסיזם בצ'ילה
ראשית ההפיכה
בראשיתה ההפיכה נתמכה על ידי האוליגרכיה ואף על ידי חלק נכבד ממעמד הביניים, שמאסו בתוהו ובוהו הכלכלי, האלימות והפשיעה, וראו בשלטון הצבאי שלב מעבר הכרחי למצב שבו צ'ילה הייתה לפני איינדה, תחת שלטון המעמד הבינוני-גבוה. עם זאת, המשטר הצבאי החדש לא מיהר לשחרר את השלטון. הקונגרס פוזר, הפעילות הפוליטית הושעתה, והמפלגות הפוליטיות השמאליות הוצאו מחוץ לחוק. הצבא אף השתלט באמצעות טנקים וחיילים חמושים על האוניברסיטאות ומינה מושלים צבאיים כרקטורים. בראש ההפיכה עמד מי שעתיד להיות השליט הצבאי הבלתי מעורער של צ'ילה ל-17 השנים שלאחר מכן, הגנרל אאוגוסטו פינושה. פינושה נהפך למנהיג הכת הצבאית כמעט באופן מקרי. שבועיים בלבד לפני ההפיכה, ימים מספר לפני שנקבע התאריך לביצוע ההפיכה, הופעל לחץ רב מצד גנרלים בתוך הצבא על ראש המטה הכללי להתפטר, משום שהתנגד להתערבות הצבא בפוליטיקה. במקומו הוחלט להציב את פינושה, מפקד יחידות הצבא באזור סנטיאגו, שהיה נחשב לקשיש יחסית (בן חמישים ושמונה) ונתפס כאדם מתון שאין בו סכנה לאיש. גם בהערכות הסי איי איי, שאסף מידע אודותיו, תואר פינושה כאדם נעים, דתי, שקט ואיש משפחה, תיאור שאינו תואם למנהיג הפיכה צבאית אלימה. הגנרלים ציפו שהכת הצבאית תפעל כמועצה שראשה מתחלף מפעם לפעם, ובחרו בפינושה להיות ראש המועצה הראשון בין היתר משום שהיה המבוגר שבהם. פעולותיו הברבריות והאלימות של משטר פינושה בראשית ההפיכה, אם כן, היו בלתי צפויות לחלוטין, הן לממשל האמריקני והן לקציני הצבא שלו עצמו. מטרתו של פינושה הייתה בראש ובראשונה לחסל, פשוטו כמשמעו, את השמאל בצ'ילה. בעשרת הימים הראשונים של השלטון הצבאי נכלאו אלפי פעילי שמאל באצטדיון הספורט של סנטיאגו, שהפך למרכז העינויים של המשטר, שם מאות רבות נחקרו, עונו והוצאו להורג באמצעים סדיסטיים. דוגמה מפורסמת לקורבן של הרדיפה הפוליטית בימי ההפיכה הראשונים היא הוצאתו להורג של זמר העם האהוד ויקטור חארה, שהיה מן הזמרים הפופולריים בצ'ילה ונודע בדעותיו השמאליות. חארה, כמו רבים אחרים, נחטף על ידי הצבא והוחזק במשך מספר ימים באצטדיון, שם עונה ונחקר, ולאחר כמה שבועות גופתו התגלתה מוטלת בתעלה כשגופו מנוקב מ-44 קליעים ופניו מושחתים לחלוטין. הופעתן של גופות מתנגדי משטר במקומות שונים הפכה תופעה שגרתית - אלפי צ'יליאנים ש"הועלמו" על ידי הצבא נרצחו ונזרקו בתעלות, נהרות וכדומה. מתנגדים רבים אחרים הועלמו ועקבותיהם מעולם לא התגלו.
השלכות
פינושה המשיך לשלוט בצ'ילה במשך 17 שנה, תוך שימוש במשטר טרור שרדף וחיסל כל התנגדות פוליטית. השלטון הצבאי אופיין באלימות הסדיסטית והברברית שבה השתמש הצבא כנגד מתנגדים וחשודים, ובהרג ההמוני שבוצע בעת ההפיכה וגם בתקופה שלאחריה. בתוך 5 שנים בלבד הפכה צ'ילה מדמוקרטיה מתפקדת ומאוזנת בשנת 1970 לדיקטטורה קשה ורצחנית, מהאלימות ביותר שידע העולם, ששלטה קרוב לשני עשורים.
עד שנת 1980 שלט פינושה כמנהיג יחיד בתור ראש החונטה הצבאית, אך תנועות פנימיות בציבור ובתוך הצבא עצמו הובילו לכינון חוקה חדשה, ולאחר משאל עם הפסיד פינושה ומסר את הנשיאות, אך שמר לעצמו את תפקיד המפקד העליון של הצבא. לאחר מכן ויתר גם על תפקיד זה, אך נשאר חבר סנאט בעל מעמד מיוחד עם תפקיד לכל החיים על פי חוקה שניסח בעצמו. לפי חוקה זו, לא ניתן היה להעמיד אותו לדין כלל, גם כאשר "הוועדה הלאומית לשלום ופיוס" בצ'ילה פרסמה כי נרצחו בהוראתו של פינושה 2,279 איש ואישה. 164 מתוכם מסיבות פוליטיות, ו-2,115 על רקע הפרת זכויות אדם. על כן, פינושה נעצר לראשונה רק באוקטובר 1988, כאשר ביקר בלונדון, והחלו נגדו הליכים משפטיים בגין פגיעה באזרחים ספרדים ששהו בצ'ילה. אמנם הליכים אלו לא הועילו, כאשר פינושה חזר לצ'ילה בית המשפט הסיר את חסינותו והוא הועמד לדין בגין פשעים נגד האנושות. ב-2006, טרם הושלם משפטו, מת פינושה בביתו כאשר הוא במעצר בית, בגיל 91. כיום צ'ילה היא מדינה דמוקרטית וחופשית.
יחסי ארצות הברית לאמריקה הדרומית
החל מתקופת מלחמות העצמאות של אמריקה הדרומית במאה ה-19 ארצות הברית משחקת כלי דומיננטי בעיצוב היבשת, כחלק מאידיאולגיית "אמריקה לאמריקנים" שהובילה. ארצות הברית שימשה מסייעת כלכלית ופוליטית חזקה למרבית מדינות אמריקה הלטינית, במידה כזו שרבות מהן פיתחו תלות כלכלית בארצות הברית. המצב נוצל במקרים רבים על ידי המעצמה, שהשתמשה בשטחיהן של מדינות באמריקה הדרומית על מנת לקדם אינטרסים של חברות אמריקניות. לשם דוגמה, בגואטמלה, מדינה קטנה יחסית במרכז אמריקה, 'חברת הפירות המאוחדת' האמריקנית שלטה בשטחים עצומים מהמדינה, העסיקה בתנאי רעב איכרים רבים מן המעמד הנמוך, וזכתה לזכויות והקלות רבות מצד השלטון, שהיה במרבית המקרים שלטון בובות אמריקני. תופעה זו, של שליטים דרום אמריקאים שהועלו לשלטון בכדי לקדם אינטרסים אמריקנים, הולידה את הביטוי "רפובליקת בננות", המתאר מדינה בעלת שלטון מושחת וכושל, על שם ההשתלטות האמריקנית על תעשיית החקלאות במדינות רבות ביבשת. על מנת לדאוג לאינטרסים אמריקנים, הממשל האמריקני פעל באופן סמוי על ידי ה-CIA, סוכנות הביון האמריקנית, כדי להפיל ולהכשיל מנהיגים שלא עלו בקנה אחד עם עקרונות הממשל האמריקני, ובהן גם צ'ילה.
המלחמה הקרה
המלחמה הקרה, מלחמה אידאולוגית-כלכלית בין הגוש הליברלי העולמי בהובלת ארצות הברית לבין הגוש הקומוניסטי העולמי בהובלת ברית המועצות, השפיעה רבות על מדינות אמריקה הדרומית, שהן הליברלים והן הסוציאליסטים רצו להשפיע עליהן ולהניע אותן להשתייך לגוש שלהן. למשל, מדינה שהושפעה עד מאוד מהמלחמה הקרה באמריקה הדרומית היא קובה. אף שלפני מלחמת העולם השנייה קובה הייתה מן המדינות המפותחות יותר ביבשת מבחינת מדדים כלכליים, לאחר המלחמה מצבה הכלכלי התדרדר, דבר שהוביל לאי יציבות פוליטית במדינה. הנשיא הנבחר לשעבר פולחנסיו בטיסטה ביצע הפיכה ונהפך לשליט רודן הנתמך על ידי ארצות הברית, כחלק מניסיונה לשמר את כוחה הכלכלי בקובה. השליטה ארוכת השנים של אינטרסים אמריקנים בתעשייה הקובנית, ובעיקר תעשיית הסוכר, הובילה לצבירת טינה לאומנית בעם הקובני כנגד האמריקנים. לכן, כאשר פידל קסטרו המרקסיסט הגיע לקובה הוא הצליח בקלות לשלהב את העם למרד כנגד השלטון העריץ של בטיסטה. בשנת 1959 כבר התנתקה קובה מההשפעה האמריקנית והפכה למדינה סוציאליסטית קומוניסטית בחסות ברית המועצות. קיומה של מדינה קומוניסטית בסמוך לחופי ארצות הברית הוביל לחשש גדול מאוד בארצות הברית ש"מדינת לווין" כזו של ברית המועצות תשמש לתקיפה ופגיעה בארצות הברית, פחד שכמעט התממש במשבר הטילים בקובה.
טרם עליית איינדה
כבר בתקופה שקדמה לעליית איינדה, לקראת הבחירות לנשיאות באוקטובר 1970, נערכו בארצות הברית פגישות של "ועידת 40" (The 40 Committee), ועדה מטעם המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית אשר בדקה הצעות לפעולות חשאיות בצ'ילה, במטרה לגבש תוכנית פעולה במידה ואיינדה יזכה בבחירות בצ'ילה. הן ממשל ניקסון והן החברות האמריקניות שפעלו בצ'ילה חששו מעלייה של איינדה לשלטון. בראש ועדה זו עמד הנרי קיסינג'ר, שהיה ידוע בדעותיו השנויות במחלוקת לגבי נכונותה של ארצות הברית להתערב באמריקה הדרומית. בפגישות אלה לקחו חלק גם בכירים בצבא צ'ילה, שאף הם לא רצו לראות עלייה של שלטון מרקסיסטי בצ'ילה. הוויכוח סביב תמיכה בהפיכה צבאית בצ'ילה כדי למנוע את עליית איינדה היה סוער, ואף נעשה ניסיון עצמאי של הגנרל רוברטו ויאו להשפיע על הבחירות בצ'ילה באמצעות חטיפה של גנרל אחר, רנה שניידר, אולם הוא עלה בתוהו ולא נעשו ניסיונות נוספים לבטל את הבחירות.
ארצות הברית מימנה מתחרים של איינדה במהלך מספר סבבי בחירות טרם היבחרו, ובזמן שלטונו מימנה מחאות נגדו. מלבד זאת אף קיימה דיונים בתוך הממשל עצמו בדבר התערבות צבאית אפשרית בצ'ילה. ועדת הסנאט של ארצות הברית שהתכנסה ב-1975, שנתיים לאחר ההפיכה, כדי לחקור את המעורבות הסמויה של ארצות הברית בצ'ילה במהלך שנות ה-60 וה-70 פרסמה דו"ח שבו נמצא כי ארצות הברית אכן ביצעה פעולות חשאיות בצ'ילה במהלך השנים הללו ואף שקלה לארגן באופן סמוי הפיכה צבאית כדי למנוע את עליית איינדה לשלטון. עם זאת, הדו"ח קבע כי הראיות לא היו מספקות כדי להוכיח כי ארצות הברית תמכה באופן אקטיבי בהפיכה של פינושה ב-1973.
במהלך שלטון המרקסיסטים בצ'ילה
ביום שלאחר ההפיכה, ב-12 לספטמבר 1973, הפלת איינדה הוזכרה בתקציר המודיעין העולמי (PDB) של הנשיא ניקסון, ותוארה כ"הפיכה מוצלחת" שמנהיגיה "כולם מנהיגים מכובדים ומנוסים". לעומת זאת, תקציר המודיעין היומי של היום שקדם לכך, יום ההפיכה עצמו, נותר עד היום חסוי על ידי צנזורה.
ארצות הברית המשיכה לתמוך במשטר פינושה כלכלית וצבאית במשך מחצית מתקופת שלטונו, תוך העלמת עין מהפרת זכויות האדם הרבות שנעשו על ידי החונטה הצבאית. הן הנשיאים האמריקנים ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד וג'ימי קרטר תמכו וקיימו יחסים דיפלומטיים מלאים עם משטר פינושה. מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר התייחס לפעולות הלא הומניות של משטר פינושה באמרו "כל כמה שפעולותיה [של הכת הצבאית] לא נעימות, הממשלה הזאת [של פינושה] טובה לנו מן הממשלה של איינדה".
הנידונים למוות
הנידונים למוות (באנגלית: The Condemned) הוא סרט פעולה משנת 2007, שנכתב ובוים על ידי סקוט וויפר. בסרט מככבים סטיב אוסטין, וויני ג'ונס.
הסרט מתרכז בעשרה מורשעים, שנאלצים להילחם זה בזה עד מוות במסגרת משחק לא חוקי המשודר לציבור.
תקציר העלילה
"הנידונים למוות" מספר את סיפורו של ג'ו קונרד (סטיב אוסטין) שמחכה לעונש המוות שלו בכלא אמריקאי. הוא "נרכש" על ידי תוכנית טלוויזיה ונלקח לאי נטוש ששם יצטרך להילחם נגד 9 מתחרים רצחניים שגם הם מחכים לעונש מוות שלהם.
קרב ואדי (1916)
קרב ואדי התחולל ממזרח לעיר כות, באמצע ינואר 1916 בין כוח של הצבא הבריטי לבין כוח חסימה של צבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה. הקרב היה כחלק ממערכה שהובילו הבריטים בניסיון לשחרר את הנצורים בעיר כות. הקרב הסתיים בפריצת קו החסימה השני שהקימו הטורקים אך במחיר גבוה של נפגעים ומבלי שנפרצה הדרך לנצורים.
פרוץ המלחמה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עמדו בריטניה והאימפריה העות'מאנית משני עברי המתרס. כצעד ראשון במערכה במסופוטמיה פלש צבא בריטניה לשאט אל ערב דרך המפרץ הפרסי בנובמבר 1914. מטרתה העיקרית של פעולה זו הייתה להגן על מרכזי ייצור הנפט בפרס (בעיקר בעיר הנפט אבאדן) ולהבטיח את חופש השיט במפרץ הפרסי למעבר מיכליות הנפט הבריטיות.
המערכה הראשונה לכיבוש בגדאד
כדי להבטיח את אחיזתם בדרום מזרח מסופוטמיה הרחיבו הבריטים את תחום אחיזתם וכבשו במהלך קרב בצרה את עיר המפתח בצרה שם הוקם הפיקוד הבריטי. בניגוד לבריטים, שהטילו למערכה כוחות חזקים ומיומנים, צמצמו הטורקים את כוחותיהם במסופוטמיה והעבירו יחידות לחזיתו אחרות. לאור הצלחות הבריטים הורה מפקד המערכה הבריטי, גנרל ג'ון ניקסון, לכוחותיו להמשיך להתקדם צפונה לאורך נהרות הפרת והחידקל ולכבוש את בגדאד.
במהלך 1915 ניצחו הבריטים במספר קרבות (אל-קורנה, שוויבה, עמארה, נאסריה וא-סין) שהביאו אותם לפאתי בגדאד. בנובמבר 1915, כשהם רק 15 ק"מ מבגדאד, התחולל קרב קטסיפון בין הבריטים לטורקים שהסתיים ללא ההכרעה אך עם נפגעים רבים לשני הצדדים דבר שאילץ את הבריטים לחזור לכות.
המצור על כות
הכוח הבריטי שנסוג לכות היה מורכב בעיקרו מחיילי הדיוויזיה ה-6 של "פונה" בפיקודו של מייג'ור גנרל צ'ארלס טאונסנד. עם ההגעה לכות ביקש טאונסנד ממפקדו גנרל ניקסון להמשיך בנסיגה עד לבצרה אך ניקסון הורה לכח להישאר ולהגן על העיר. החיילים הבריטים נערכו במערך הגנתי והניסיון של הטורקים לפרוץ לעיר נכשל. המפקד של הכח הטורקי, גנרל-פלדמרשל קולמר פון דר גולץ, הורה לחייליו (מהארמייה הטורקית ה-6) להטיל מצור על העיר וכן להקים מחסומים במורד החידקל כדי למנוע הגעת תגבורות בריטיות.
ההכנות הבריטיות לפריצת המצור
לפי הנחיותיו של גנרל ניקסון החלו ההכנות לפריצת המצור. ההערכות נעשתה בעיירה עלי אל-גרבי (כ-100 ק"מ במורד החידקל) והוביל אותה לוטננט גנרל פנטון איילמאר. לרשותו של איילמר הועמדו תחילה 3 בריגדות ובהמשך הובאה למקום הדיוויזיה ה-7 של "מירוט" שהועברה מגזרת אירופה.
קרב שייח' סעד
ב-3 בינואר 1916 יצא כח בריטי, בפיקודו של פנטון איילמאר, לתקוף את קו ההגנה הראשון של הטורקים שהתחפרו בעיירה שייח' סעד. הקרבות נערכו על שתי גדות החידקל ועד 9 בינואר הצליחו הבריטים לפרוץ את קו ההגנה הטורקי. ניצחון זה הושג במחיר גבוה של כ-4,300 פצועים וחללים וזאת בזמן שהיחידות הטורקיות נסוגו באופן מסודר לקו ההגנה השני בשפך של ואדי לחידקל. תחת הלחץ של ג'ון ניקסון להמשיך בפריצת הדרך לכות יצא איילמר, זמן קצר לאחר סיום קרב שייח' סעד, לפריצת קו ההגנה השני שנפרס כ-15 ק"מ במעלה הנהר בנקודה שבה מתחבר ערוץ ואדי, שזורם מצפון, לחידקל.
צבא בריטניה
בתחילת 1916, עם הגעת כוחות חדשים לגזרת מסופוטמיה, נבנה כוח חדש שנקרא "קורפוס חידקל" שכלל את כוחות "חיל המשלוח ההודי" וכן את התגבורת (בעיקר הדיוויזיה ה-7). כוח זה, בפיקודו של לוטננט גנרל פנטון איילמאר, החל את המערכה עם כ-13,300 חיילים אולם כוח זה הצטמצם לאחר היקף נפגעים גדול (כ-4,000) בקרב שייח' סעד. הכוח כלל את היחידות הבאות:
תוכנית ההתקפה
איילמר חילק את כוחותיו לשניים כדלקמן:
מהלך הקרב ב-13 בינואר 1916
ב-13 בינואר 1916 החלו הכוחות הבריטים להתקדם משייח' סעד לקו העמדות הטורקי אך בגלל ערפל כבד ואיטיות הגעת הארטילריה החלה ההתקפה באיחור. איטיות התנועה הבריטית ביטלה את גורם ההפתעה ואיפשרה לטורקים לגלות את הכוחות האוגפים ולחזק את אגפיהם.
הדיוויזיה ה-28 שתקפה חזיתית סבלה מנפגעים רבים בעוד שהכוחות האוגפים, שחסרו מפות מדויקות של השטח, לא הצליחו לבצע את תוכניתם ונסוגו.
בסיומו של יום הקרב הצליחו הבריטים להשתלט על אזור הואדי אך זה קירב אותם רק במקצת לכות ומחיר ההישג בחללים ופצועים היה גבוה מאוד.
תוצאות הקרב
על אף כיבוש גזרת הואדי ההתקדמות הקרקעית של הבריטית הייתה קטנה.
נפגעים:
Viene y Va
Viene y Va (בעברית: באה והולכת) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הלטיני ג. טנגאנה, ביחד עם זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה. השיר יצא לאור ב-24 בינואר 2020, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק ספרד, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום ה-25 במצעד השירים שבספרד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ג. טנגאנה ונאטי נטשה והופק על ידי קאפי ו-DVLP. רולינג סטון סקרו את השיר בחיוב וציינו כי "ג. טנגאנה מצליח ליצור שיר שמחזיר אותנו לשנות הארבעים ועושה זאת באמצעות הלחנה, הפקה וכתיבה כמו שנעשה כאן". גם מגזין הבילבורד סקרו את השיר בחיוב רב.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-15 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ג. טנגאנה ב-24 בינואר 2020, בשידור חי. הקליפ צבר למעלה מ-15 מיליון צפיות.
ריצת 10,000 מטר
ריצת 10,000 מטר היא תחרות הריצה הארוכה ביותר הנערכת באצטדיון. אורכו של מסלול הריצה הוא 400 מטרים והרצים מקיפים אותו 25 פעמים.
ריצת 10,000 מטר לגברים נערכה בכל המשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סטוקהולם (1912), ולנשים מאז אולימפיאדת סיאול (1988), האלוף האולימפי הראשון היה הנס קולמיינן והאלופה האולימפית הראשונה הייתה אולגה בונדרנקו. ריצת 10,000 מטר הראשונה במסגרת אליפות העולם באתלטיקה לגברים נערכה בהלסינקי 1983, ולנשים מאז רומא 1987, אלופי העולם הראשונים היו אלברטו קובה ואינגריד כריסטיאנסן
קולובוס ירוק
קולובוס ירוק (שם מדעי: Procolobus verus) הוא מין של קוף אפריקני יחידי בסוג קולובוס ירוק, לאחר שבעבר השתייך לסוג קולובוס. בעבר נכללו בסוג זה מינים רבים, אך הם הועברו לסוג קולובוס אדום (Piliocolobus). מין זה נותר היחיד בסוגו והוא כנראה הקטן שבמיני הקולובים האמיתיים.
מאפיינים
תפוצת הקוף היא ביערות הגשם של מערב אפריקה לאורך סיירה לאון עד ניגריה, אך אוכלוסייתו מצטמצמת עקב כריתת יערות וציד אנושי. עם זאת הוא משגשג בכמה תת-יערות נידחים.
הקוף מצוי על ענפי היערות הטרופיים של מערב אפריקה ומחפש עלים צעירים ולעיתים גם פירות וזרעים שונים כשהוא מוצא. הוא מסתובב לרוב בחבורות קטנות הנוטים לקרוא קריאות רמות למראה איום. התזונה בצמרות העצים מסוכנת מאוד לקוף, והוא נראה לעיתים בחברת קופים אחרים כמו גנון דיאנה המשקיף על אויבים לצידו. הטורפים העיקריים למין כוללים עופות דורסים שונים (בעיקר עיט כתר), פיתוניים, שימפנזות ונמרים.
השדכנית
השדכנית (באנגלית: The Matchmaker) הוא סרט קולנוע אמריקאי בשחור-לבן משנת 1958 בבימויו של ג'וזף אנתוני, עם פול פורד, שירלי בות' (בתפקידה האחרון בסרטים), שירלי מקליין ואנתוני פרקינס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה "השדכנית" של תורנטון ויילדר משנת 1954, שהוא שכתוב של המחזה שלו "הסוחר מיונקרס" משנת 1938. שני המחזות האלה מבוססים על המחזה "Einen Jux will er sich machen," של המחזאי האוסטרי יוהאן נסטרוי משנת 1842.
ב-1964 עובד המחזה למחזמר בשם הלו, דולי! בכיכובה של קרול צ'אנינג וב-1969 הופק הסרט "הלו דולי!" בכיכובם של ברברה סטרייסנד וולטר מתאו.
בישראל הופק המחזמר הלו, דולי! בתיאטרון גיורא גודיק ב-1968 עם חנה מרון ושרגא פרידמן בתפקידים הראשיים.
תקציר עלילה
העלילה מתרחשת בשנת 1884 ביונקרס (ניו יורק). הוראס ונדרגלדר (פול פורד) הוא בעל חנות מכולת גדולה ומעסיק שם כזבנים את קורנליוס האקל (אנתוני פרקינס) ובארנבי טאקר (רוברט מורס). הוראס הוא אלמן כבן ששים ומחפש אישה למטרת נישואין שבעיקר שתשרת אותו בעבודות הבית. הוא ידוע בקמצנותו בעיקר כלפי עובדיו. היום הוא נוסע לניו יורק על מנת לפגוש אישה צעירה בשם איירין מולוי (שירלי מקליין) שיש לה חנות לכובעים, למטרת נישואין.
דולי גלאגר לוי (שירלי בות') היא אלמנה המתפרנסת משדכנות. היא רוצה את הוראס לעצמה ולכן מציעה לו שידוך עם "ארנסטינה", בחורה צעירה ויפהפייה שיודעת לעשות את כל עבודות הבית. הוראס מתבונן בצילום של הבחורה ומחליט לפגוש גם אותה ואז להחליט את מי לבחור לנישואין.
לקורנליוס ובארנבי נמאס מהוראס שרודה בהם. הם מחליטים לסגור את החנות ולנסוע לבלות בניו יורק. הם מגיעים במקרה לחנות הכובעים של איירין וקורנליוס "נדלק" עליה. הם נכנסים לחנות ומיד נקשרת שיחה בין קורנליוס ואיירין. בארנבי מתאהב בשותפה של איירין מיני פיי (פגי וילסון).
בינתיים מגיעים לחנות הוראס ודולי ושני הזבנים מסתתרים. דולי מבחינה בקורנליוס אך לא מסגירה אלא להפך - היא אומרת לאיירין שהוא ממשפחה עשירה. בינתיים מרגיש הוראס שאיירין מסתירה אדם בחדרה אך היא לא נותנת לו לחפש ולכן הוא מוחק אותה מרשימת המיועדות לו.
כעת לוקחת אותו דולי למסעדה היוקרתית "הרמוניה" בו נקבעה פגישה עם "ארנסטינה". דולי דואגת שמלאכי סטאק (ואלאס פורד) העוזר של הוראס, יביא לו מברק בשם "ארנסטינה" שבו היא מתנצלת שלא תוכל להגיע.
למסעדה מגיעים גם קורנליוס בארנבי איירין ומיני. קורנליוס לא יודע איך ישלם אבל הוראס מאבד את ארנקו ומלאכי מוצא אותו וחושב שהוא של קורנליוס. כעת קורנליוס ובארנבי מנסים להתחמק מהמסעדה כשהם לבושים בכובעים ובמעילי נשים (כמו בחמים וטעים) ונאלצים בדרך לרקוד עם הוראס ודולי.
הוראס פוגש את איירין ומיני ומתחיל לחזר שוב אחרי איירין שמשלמת את חשבון המסעדה לאחר שגילה שארנקו אבד.
ליילה בוזיד
ליילה בוזיד (נולדה ב-1 ביוני 1984) היא במאית ותסריטאית תוניסאית.
ביוגרפיה
ליילה נולדה בתוניס בשנת 1984, לבמאי נורי בוזיד. היא גדלה בתוניסיה, ובילתה את ילדותה בתוניס. אחרי קבלת תעודת בגרות היא עברה לפריז, שם היא למדה ספרות באוניברסיטת סורבון. לאחר הכנת הסרט הקצר הראשון, "(Sbeh el khir (Bonjour" (בתרגום חופשי לעברית "סבח אל ח'יר אל (בונז'ור)"), היא סיימה את שנת לימודיה הראשונה ב"לה פמיס".
בשנת 2013, הסרט שלה "Zakaria" פורסם. בשנת 2015, הסרט שלה "À peine j'ouvre les yeux" (בתרגום חופשי לעברית "אני כמעט פותחת את העיניים שלי") פורסם וזכה במספר פסטיבלים: "פסטיבל הסרטים של ונציה", "פסטיבל הסרטים של קרתגו", "פסטיבל הסרטים הבינלאומי של יוצרי קולנוע צעירים של סן ז'אן דה לוז" ו"פסטיבל הסרטים הבינלאומי של דובאי".
בשנת 2018, ליילה כתבה את הסרט "Vent du nord" (בתרגום חופשי לעברית "רוח הצפון") אשר בוים על ידי וליד מטאר.
שפות אבוריג'יניות
שפות אבוריג'יניות או שפות אוסטרליות ילידיות או שפות אוסטרליות (באנגלית: Australian Aboriginal languages או Australian languages הן מערכה (Phylum או Macrophylum) של שפות שדוברו או המדוברות בקרב האבוריג'ינים של אוסטרליה. מנקודת מבט בלשנית המונח אינו מתייחס למשפחת לשונות רגילה אלא למערכת שפות המדוברות בשטח גאוגרפי מוגדר. השפות האבוריג'יניות היו במקור כ-250 במספרן, בימינו כ-145 בשנת 2004 ו-120 בשנת 2014, והן מדוברות באוסטרליה ובעוד כמה איים קטנים סמוכים. הן מחולקות לעוד משפחות וקבוצות שונות.
סכנת הכחדה
כמעט כל השפות האלה מאוימות על ידי תהליך הכחדה, שהתחיל עם עלייתה של השפה האנגלית האוסטרלית כשפת תקשורת כלל-אוסטרלית ועם אירועים של גירושים, מעשי אלימות, מגיפות והזנחה שבמהלך מאה וחמישים השנים הראשונות של התיישבות הלבנים באוסטרליה גרמו לדילדול ניכר של מספר האבוריג'ינים ביבשת. נכון ל-2016, רק 5–6 שפות אבוריג'יניות מדוברות על ידי יותר מ-1,000 אנשים ולמחצית השפות האבוריג'יניות יש פחות מ--10–20 דוברים. מדי שנה הולך וגדל מספר השפות האבוריג'יניות המצטרפות לרשימת השפות הנכחדות. לפי נתונים משנת 2008 התקיימו באוסטרליה 220 שפות אבוריג'יניות, מתוכן 25 מדוברות כל אחת על ידי אדם אחד בלבד. לפי נתונים אחרים של הסקר הראשון של המכון האוסטרלי לשפות ילידיות משנת 2004 היו קיימות 145 שפות מדוברות, מתוכן 110 בסכנת הכחדה ו-18 "חזקות". כעבור 10 שנים, בסקר השני, מספר השפות החיות ירד ל-120, מתוכן רק 13 נראו "חזקות".
סיווג
לפי סיווג מסורתי מחלקים את השפות האבוריג'יניות לתריסר משפחות ועוד כמה שפות בודדות. משפחת הלשונות בעלת התפוצה הרחבה ביותר היא זו של שפות פאמה-ניונגאן שדובריהן מפוזרים על כל שטח אוסטרליה פרט לצפון. משום כך, לצורך פישוט הסיווג ונוחותו, שאר השפות האבוריג'יניות מקובצות תחת המונח "שפות נון-פאמה-ניונגאן", כלומר שפות שאינן פאמה-ניונגאן.
קישורים חיצוניים
of the World, Nineteenth edition. Dallas, Texas: SIL International 2016. Doug Marmion, Kazuko Obata, Jakelin Troy "Community, identity, wellbeing: the report of the Second National Indigenous Languages Survey" Australian Institute of Aboriginal and Torres Strait Islander Studies (AIATSIS), Canberra, Australia (2014)
פסטיבל פוצ'יני
פסטיבל פוצ'יני הוא פסטיבל אופרה שנתי, המתקיים בחודשי יולי-אוגוסט להצגת האופרות של המלחין האיטלקי ג'אקומו פוצ'יני. הפסטיבל נערך בטורה דל לאגו, איטליה, עיר השוכנת בין לאגו די מאסאצ'וקולי והים הטירני, מרחק 4 ק"מ מחופי ויארג'ו בריביירה הטוסקנית ו-18 ק"מ מפיזה ולוקה, עיר הולדתו של פוצ'יני.
הפסטיבל, המעלה ארבע עד חמש הצגות של עד ארבע הפקות אופראיות בכל עונה, מושך כארבעים אלף צופים אל התיאטרון הפתוח שלו, "תאטרו דאי קוואטרומילה" ("תיאטרון ארבעת-אלפים", המכונה כך על שם תפוסתו, אף כי למעשה נבנו בו 3,200 מושבים), קרוב מאוד ל"וילה פוצ'יני", הבית שהמלחין בנה ב-1900 ושם חי והלחין את האופרות העיקריות שלו, עד שזיהום אוויר מן האגם אילץ אותו להעתיק ב-1921 את מושבו לויארג'ו. פוצ'יני קבור, יחד עם עוד מבני משפחתו שמתו אחריו, בקאפלה קטנה בתוך הווילה, בחדר שהוסב למאוזוליאום אחרי מותו.
ראשית הדברים
פסטיבל פוצ'יני החל בשנת 1930 בעקבות הערה שאמר פוצ'יני, על פי השמועה, לידידו ג'ובאקינו פורצאנו, אחד הלברתנים שלו, בשנת 1924, ממש לפני נסיעתו למרפאה בבריסל לניתוח גרון: "אני תמיד בא הנה ושט בסירה כדי לירות בחרטומנים - אבל הייתי רוצה פעם לבוא הנה להאזין לאחת האופרות שלי תחת כיפת השמים." הסברה הייתה, שהמלחין הביע את תקוותו, שהאופרות שלו תבוצענה בחיק הטבע, בתפאורה הנפלאה של אגם מאסאצ'וקולי. מכל מקום, נכדתו, סימונטה פוצ'יני, מזימה השערה זו, בטענה, שאין כל מסמך כתוב המעיד על משאלה כזו, ואין זה מתקבל על הדעת, משום שפוצ'יני בחר בטורה דל לאגו כמקלט ומקום לנפוש בו בשלווה וברוגע, שלהם שאף אותו זמן.
אף על פי כן, ב-24 באוגוסט העלה פורצאנו, יחד עם פייטרו מסקאני, גם הוא תלמידו של פוצ'יני בעבר, את ההפקות הראשונות של אופרה מאת פוצ'יני על חוף האגם, בחזית ביתו של המאסטרו. בתיאטרון מאולתר, ה"קארו די טספי ליריקו", שהבמה שלו נבנתה על כלונסאות משוקעים בקרקע האגם, ביצעה להקת אופרה נודדת את לה בוהם בבימוי פורצאנו ובניצוח מסקאני. אותה להקה באה שוב ב-1931 כשבנימינו ג'ילי ואדלייד סאראצ'ני הופיעו ב"לה בוהם", ואילו רוזטה פמפאניני ואנג'לו מיקטי הופיעו במאדאם באטרפליי. הייתה זו ראשיתו של מה שיצמח לפסטיבל אופרה גדול.
עם זאת, בשנים שעד 1949, מחמת האקלים הפוליטי והפיננסי, התקיים במקום רק מופע אחד - בשנת 1937 - וזה היה קונצרט עם ליצ'ה אלבנזה כאחת הסולניות. בשנת 1949, לציון השנה ה-25 למות פוצ'יני, חזר הפסטיבל ונפתח ב"La fanciulla del West" ("נערה מן המערב") ונמשך אל שנות ה-50' של המאה ה-20 ברבות מיצירותיו הנודעות ביותר של המלחין.
סלים פתאל
סלים פתאל  (1930 – 31 במאי 2017) היה עיתונאי ישראלי, קריין ועורך ברשות השידור.
ביוגרפיה
פתאל נולד ב-1930 בבגדד. ב-1950 והוא בן 20 לערך, עלה לישראל לבדו והתיישב בירושלים. מאוחר יותר הצטרפו אליו בני משפחה נוספים. בשנת 1955 נשא לאישה את לאה.
פתאל למד באוניברסיטה העברית וב-1962 החל לעבוד כקריין בקול ישראל בערבית, ושימש גם כעורך תוכניות רפואה ומדע. עם הקמת הטלוויזיה הישראלית בשנת 1968, מונה לנהל את צוות ההקמה של השידורים בערבית. במסגרת תפקידו עסק באיתור וגיוס עובדים, בין השאר גייס את הבמאי אנטואן סאלח והשחקן ג'ורג' איברהים. אחר כך מונה למנהל מחלקת השידורים בערבית.
בהמשך שימש במשך שנים רבות, בתפקיד מנהל התוכניות בערבית בטלוויזיה הישראלית. על השידורים בערבית אמר:. ב-1977 הוביל מהלך יחד עם יוסף בראל, להפיכת השידורים בערבית לחטיבה נפרדת בתוך רשות השידור. בינואר 1978, הוקמה החטיבה החדשה, בראל מונה למנהל הטלוויזיה בערבית, ופתאל המשיך בתפקיד מנהל התוכניות.
פתאל כתב וביים גם תוכניות תעודה בעברית ובהן סדרה על ההיסטוריה של יהודי בבל, עליה זכה בפרס.
פתאל כתב שני ספרים, "בסמטאות בגדד", המתעד את קהילת יהודי בגדאד מסוף המאה ה-19 ועד העלייה ההמונית לישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20. הספר כולל גם חלק ביוגרפי-משפחתי וזיכרונות נעורים של פתאל. שנתיים אחר כך כתב גם אחיו, בדרי פטל, ספר זיכרונות משלו, "חלומות בטטראן, בגדאד", בו התמקד בעיקר בסיפור שכונת טטראן, הרובע היהודי של בגדד. ספרו השני "צלם בהיכל האקדמיה הישראלית" מתעד את פרטי הפוגרום ביהודי בגדאד ב-1941, הפרהוד.
בית הכנסת בני ישראל
קהילת בני ישראל הוא בית כנסת השוכן בגלווסטון, טקסס, ארצות הברית. בית הכנסת נוסד על ידי מהגרים יהודים מגרמניה בשנת 1868, זוהי הקהילה היהודית הרפורמית הוותיקה ביותר במדינה.
תוכנית גלווסטון, שפעלה בין השנים 1907 עד 1914, סייעה למשוך אלפי מהגרים יהודים ממזרח אירופה לאזור חוף המפרץ של ארצות הברית, בכלל, ולעיר טקסס, בפרט.
היסטוריה
יהודי גרמניה היו בין המהגרים הרבים לגלווסטון בשנות הארבעים של המאה ה-19. בית הקברות היהודי הראשון הוקם בטקסס בשנת 1852. ארבע שנים מאוחר יותר הם ארגנו את המוסדות הקהילתיים היהודיים הראשונים במדינה. מתוך ההתארגנויות האלו נוסדה קהילת בני ישראל בשנת 1868, הקהילה הרפורמית הראשונה במדינה והקהילה היהודית השנייה (קהילה אורתודוקסית התקיימה ביוסטון). בית הספר של הקהילה נוסד בשנת 1869. החל משנת 1877 נכללו לימודי השפה העברית כחלק מתוכנית הלימודים ב-20 ביוני 1875, הקהילה הצביעה על הצטרפותה לאיחוד הקהילות העבריות האמריקניות.
אברהם כהן לאבאט, אחד מחלוצי תנועת היהדות הרפורמית בארצות הברית, עבר לגלווסטון בשנת 1878 והיה פעיל בולט בקהילה עד למותו בשנת 1899. החל משנת 1888 הנהיג את הקהילה הרב הנרי כהן במשך יותר מחמישה עשורים, בתקופות של הגירה מרובה של יהודים ממזרח אירופה ושתי מלחמות עולם. לאחר סופת ההוריקן בגלווסטון בשנת 1900 שהרס בתים רבים באי והרג 6,000 איש הוא גייס את חברי הקהילה לדאוג לתושבי האי שנפגעו, יהודים ושאינם יהודים.
בית הכנסת
בשנת 1870 הזמינה הקהילה את מר טאק, המאסטר הגדול של לשכת הבונים החופשיים של טקסס, לטקס הנחת אבן הפינה למבנה בית הכנסת. הקהילה המשיכה לגדול, ובסוף שנות השמונים של המאה ה-19 עלה הצורך בבית כנסת חדש וגדול יותר. ניקולס ג'יי קלייטון, שהיה אדריכל בולט בטקסס של מבנים דתיים, הוזמן לעצב את בית הכנסת החדש. המבנה, שנחנך בשנת 1890, עוצב בסגנון ויקטוריאני והיה מפואר ומעוטר, עד שהפך לנקודת ציון הבולטת בעיר. הקהילה השתמשה בבניין זה עד למכירתו בשנות ה-50 של המאה ה-20 ללשכת הבונים החופשיים ועברה לבית כנסת חדש אחר.
בית הקהילה על שם הנרי כהן
גידול הקהילה נמשך גם תחילת המאה העשרים והיא נזקקה למרחב נוסף לצורך פעילותה. בשנת 1928 הוחלט להקים מרכז בסמוך למבנה בית הכנסת. בית הקהילה נקרא על שם הרב הנרי כהן, שהיה רב הקהילה. המתחם היה בשימוש הקהילה עד לשנות החמישים, אז עבר, יחד עם בית הכנסת למבנה מחוץ למרכז העיר. בית הקהילה עוצב על ידי טיבור ברמן.
The Remix Collection
The Remix Collection (בעברית: אוסף הרמיקסים) הוא אלבום רמיקס של הזמרת-יוצרת הבריטית קים ויילד. אלבום הרמיקס יצא לאור ב-13 בדצמבר 1993, על ידי חברת התקליטים MCA רקורדס. השיר "Kids in America 1994", יצא לאור כסינגל הראשון והיחיד מתוך אלבום הרמיקס.
האלבום הגיע למקום ה-64 במצעד האלבומים של אוסטרליה.
רקע והוצאה
אלבום הרמיקס הופק על ידי ריקי ויילד, אשר הפיק עבור קים ויילד במהלך הקריירה שלה אלבומי אולפן ושירים רבים. אלבום הרמיקס יצא לאור בשנת 1993, והכיל בתוכו רמיקסים למרבית להיטיה של ויילד, כדוגמת "Kids in America" ו-"You Keep Me Hangin' On".
אלבום הרמיקס מכיל בתוכו שירים שונים, בסגנון המוזיקה האלקטרונית.
אקו פארק (חדרה)
אקו פארק הוא פארק עירוני בעיר חדרה. הפארק נחנך בשנת 2017 והוא משתרע על 72 דונמים. הפארק ממוקם בלבה של שכונת הפארק בעיר הקרויה על שמו, בחלקה המזרחי של חדרה, בקטע שבין מרכז העיר לשכונת בית אליעזר.
את הפארק תכנן משרד שריג-וקסמן אדריכלות נוף. אבן הפינה לפארק הונחה באפריל 2015. בבנייתו הושקעו 32 מיליון שקלים.
הפארק נבנה על פי עקרונות אקולוגיים. כך, הוא תוכנן לשימור הנגר העילי על מנת לצמצם את ההשקיה בפארק, והותקנה בו תאורת לד חסכונית.
בפארק מתקני משחק, מתקני משחק אינטראקטיביים, אגם מלאכותי ובו דגי נוי, מסלול אופניים אתגרי ונקודת תצפית גבוהה המשקיפה על הפארק. בפארק נטועים כ-300 עצי הדר המאפיינים את עברה של חדרה. הכניסה לפארק בחינם, ובצמוד לו חנייה בתשלום בכל ימי השבוע.
בתחומי הפארק מקיימת העירייה אירועי בידור רבים הפתוחים לציבור.
מבצע מינכן
מבצע מינכן (ברומנית: Operațiunea München) היה שם הקוד הרומני של מתקפה גרמנית-רומנית משותפת במהלך הפלישה הגרמנית לברית המועצות במלחמת העולם השנייה, במטרה העיקרית לכבוש מחדש את בסרביה, צפון בוקובינה וחבל הרצה, שנעזבו על ידי רומניה שנה קודם לכן בעקבות אולטימטום סובייטי. המבצע הסתיים בהצלחה לאחר 24 ימי לחימה. היחידות המעורבות כללו את הארמיות השלישית והרביעית של צבא רומניה ואת הארמייה ה-11 הגרמנית. בעקבות הפלישה בוצע רצח עם נגד האוכלוסייה היהודית בשטחים שנכבשו.
המתקפה החלה ב־2 ביולי, וכוחות רומנים נעו צפונה. ב־5 ביולי נתפסה צ'רנוביץ, בירת צפון בוקובינה, בגדודים 3 ו־23 של ונטורי דה מונטה (ציידי הרים). ב־16 ביולי נתפסה קישינב, בירת בסרביה, לאחר קרבות קשים של כוחות רומניים בראשות דיוויזיית השריון הרומנית הראשונה, המצוידת ב-126 טנקים קלים מסוג R-2. עד 26 ביולי, האזור כולו היה בשליטה רומנית-גרמנית. ב-17 באוגוסט, בסרביה וצפון בוקובינה שולבו רשמית במדינה הרומנית.
המהלכים הקרביים בדרום בסרביה היו מהמורכבים ביותר במבצע כולו, הם כללו ארטילריה, ספינות מלחמה, כלי טיס, חיילים ונחתים משני הצדדים. הלחימה בגזרה זו של החזית החלה ימים ספורים לפני המבצע, עם התכתשות ראשונה בין ספינות מלחמה סובייטיות ורומנית ב-23 ביוני, כאשר כלי השיט הסובייטיים ניסו לשבור את המצור הימי הרומני. ב-9 ביולי, ספינות המלחמה הסובייטיות ניצלו את הראות המופחתת והצליחו לחמוק מהמצור. ב־26 ביוני, כתמיכה בפשיטה הימית על קונסטנצה, נחתו סירות תותחים משוריינות סובייטיות בקילייה הישנה ותפסו את רוב גדוד חיל הרגלים הימי ה-15 הרומני. הרומנים איבדו 468 חיילים. שרידי הגדוד, בתמיכת סירה חמושה אחת ושתי סירות מנוע, הצליחו להגן על האי סטיפוק מפני התקפות סובייטיות נוספות. גדוד חיל הרגלים הימי ה-17 הרומני הצליח להחזיק בגזרת פריפראבה לאורך כל המבצע ובימים שקדמו לה, תוך הדיפת התקפות סובייטיות רבות. במהלך תקופה זו, הארטילריה הרומנית הטביעה ארבע סירות משוריינות סובייטיות. בליל שבין 22–23 ביולי כבש גדוד את טאטארבונארי. בין 18–19 ביולי נסוג הצי מהדלתה של הדנובה. כך כבשו הרומנים את רני, איזמאיל, קיליה ו-ולקוב.
אליזבת אנדרסון
אליזבת סקור אנדרסון (נולדה ב-5 בדצמבר 1959) היא פילוסופית אמריקאית, פרופסור באוניברסיטת מישיגן המתמחה בפילוסופיה פוליטית, אתיקה ופילוסופיה פמיניסטית.
חרמן סאנצ'ס
חרמן סאול סאנצ'ס סאנצ'ס (בספרדית: Germán Saúl Sánchez Sánchez; נולד ב-24 ביוני 1992 בגוודלחרה) הוא קופץ למים מקסיקני. הוא סגן האלוף האולימפי באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) בקפיצה מ-10 מטרים, ובקפיצות סינכרוניות מ-10 מטרים הוא סגן אלוף אולימפי (לונדון 2012) וסגן אלוף עולם (קאזאן 2015). בן זוגו בקפיצות הסינכרוניות הוא איוואן גארסיה.
אליזבת אנדרסון
ביוגרפיה
אנדרסון, גדלה במנצ'סטר, קונטיקט, סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון במנצ'סטר בשנת 1977. אביה, שהיה מהנדס חברת יונייטד טכנולוגיות, הביא אותה להתעניין בפילוסופיה בכך שקרא איתה את ג'ון סטיוארט מיל ואפלטון.
חרמן סאנצ'ס
קריירה
הישגו המשמעותי הראשון של סאנצ'ס בזירה הבינלאומית היה במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בשנת 2010 במאיאגואס שבפוארטו ריקו, כשזכה, יחד עם גארסיה, במדליית הזהב בקפיצות הסינכרוניות מ-10 מטרים. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו ב-2011 בעיר הולדתו, גוודלחרה, זכה סאנצ'ס בשתי מדליות זהב, הן במקצה היחידים והן בקפיצות הסינכרוניות, יחד עם גארסיה. באליפות העולם שנערכה באותה שנה בשאנגחאי סיימו גארסיה וסאנצ'ס במקום השביעי.
אליזבת אנדרסון
ביוגרפיה
אנדרסון קיבלה תואר ראשון בהצטיינות יתרה בפילוסופיה וכלכלה ממכללת סווארת'מור בשנת 1981. בשנת 1987 סיימה אנדרסון את הדוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת הרווארד. היא הייתה מתרגלת לפילוסופיה במכללת סווארת'מור בשנים 1985–86 ונכנסה לתפקיד באוניברסיטת מישיגן בשנת 1987. היא הייתה פרופסור חבר לפילוסופיה ולימודי נשים בשנים 1993–1999 וקודמה לדרגת פרופסור בשנת 1999. בשנת 1994, היא זכתה בתואר "פרופסור ארתור פ. תורנאו" כהוקרה על מסירותה לחינוך לתואר ראשון, ההתפתחות האינטלקטואלית ועל חייהם של תלמידיה. בשנת 2005 היא נבחרה כ"פרופסור ג'ון רולס לפילוסופיה ולימודי נשים", ובשנת 2013 כפרופסור בכיר לפילוסופיה ולימודי נשים.
חרמן סאנצ'ס
קריירה
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים במקום ה-14, ויחד עם גארסיה זכה במדליית הכסף בקפיצות הסינכרוניות. באליפות העולם שנערכה בברצלונה ב-2013 סיים במקום הרביעי הן במקצה היחידים והן בקפיצות הסינכרוניות עם גארסיה.
אליזבת אנדרסון
ביוגרפיה
אנדרסון נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 2008. בשנת 2013 קיבלה אנדרסון מלגת גוגנהיים לתמיכה בעבודתה. אנדרסון זכתה בפרס מדליית הקידמה בפברואר 2018, על ספרה "ממשלה פרטית: כיצד מעסיקים שולטים בחיינו (ולמה אנחנו לא מדברים על זה)". בשנת 2019 קיבלה מענק מתוכנית עמיתי מקארתור.
חרמן סאנצ'ס
קריירה
באליפות העולם שנערכה בקאזאן ב-2015 זכו סאנצ'ס וגארסיה במדליית כסף נוספת. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה במדליית הכסף בקפיצות ליחידים, ויחד עם גארסיה סיים במקום החמישי בקפיצות הסינכרוניות.
אליזבת אנדרסון
הגותה
מחקריה של אנדרסון עוסקים בפילוסופיה חברתית, פילוסופיה פוליטית ואתיקה, כולל: תיאוריה דמוקרטית, שוויון בפילוסופיה פוליטית ומשפט אמריקני, אינטגרציה, גבולות אתיים של שווקים, תיאוריות ערך ובחירה רציונלית, הפילוסופיות של ג'ון סטיוארט מיל וג'ון דיואי, אפיסטמולוגיה פמיניסטית, מדע ומגדר ופילוסופיה של המדע.
עבודתה המצוטטת ביותר של אנדרסון היא מאמרה בכתב העת אתיקה, שכותרתו 'מהי נקודת השוויון'. במסגרת המאמר, היא מבקרת בחריפות את תפיסת "השוויון של המזל" ): תפיסה פופולרית שפיתח רונלד דבורקין ואחרים. היא דוגלת בהבנה יותר יחסית של שוויון המבוסס על עקרונות דמוקרטיים.
מוסר עבודה
במגוון הרצאות ופרסומים, אנדרסון בחנה את מוסר העבודה מבחינת מקורו והמשך השפעתו על התרבות. חלק ניכר מעבודותיה מתמקד בתרבות והיסטוריה האמריקאית, אך מושפע באופן נרחב גם ממדינות אירופה בהם בולטות תפיסת הקפיטליזם של בעלי המניות.
אנדרסון חזרה ומדגישה את מקס ובר (בספרו משנת 1905 "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם") שמצביע על הוגי הנצרות הפרוטסטנטית, שהבולט בהם היה ריצ'רד בקסטר, כמקור של תפיסת מוסר העבודה המודרנית. הקלוויניסטים האמינו שכדי להיכנס לגן עדן ולהיות קדוש, חייבים להיות אנשי אמונה. בקסטר טען כי אין דרך לדעת, על ידי השתקפות עצמית פשוטה, האם יש לאדם אמונה או לא. במקום זאת, יש להסתכל על הפעולות שאנשים עושים; באופן ספציפי, מוסר העבודה של האדם. עצלות ועצלנות נתפסו כעדות לירידה באמונה. בקסטר הגדיר את עיקרי הליבה של מוסר העבודה הפרוטסטנטי. הוגים פוריטניים מכוננים רבים, כמו רוברט סנדרסון, ראו בעובדים כמבצעים את חובתם כלפי אלוהים וכך קידמו ערכים התומכים בעובדים.
בסופו של דבר, הערכים הפרוטסטנטים הפכו לחילוניים על ידי אנשי הליברליזם הקלאסי (כולל אדם סמית, תומאס פיין, ג'ון סטיוארט מיל וכו'). עם זאת, אנדרסון מציינת כי שני טעמים של מחשבות על מוסר העבודה הופיעו: שמרני, פרו-קפיטליסטי, כמו גם מערך ערכים פרוגרסיבי התומך בעובדים. היא טוענת שזו הייתה תוצאה של המהפכה התעשייתית שפיצלה בעלי המלאכה למעמד בעלי ההון, ולמעמד הפועלים. זה חילק את מוסר העבודה לפרשנויות פרוגרסיביות המועדפות על העובדים, ולפרשנות השמרנית המועדפת על בעלי ההון.
אנדרסון ממשיכה וטוענת כי רבים מהטיעונים הנאו-ליברליים נעוצים בפועל במידה רבה ביצירותיהם של תומאס מלתוס וג'רמי בנת'ם, ולא הליברלים הקלאסיים. מלתוס דגל באחריות פרטנית מחמירה וטען שאנשים עניים בגלל עצלותם, הפקרות והרעות שלהם. בנת'ם טוען כי בעלי הון פרטיים יצליחו ליצור שירותים יעילים יותר מכפי שהמדינה תוכל.
לעומת זאת הליברלים הקלאסיים היו במובהק יותר בעד העובדים, והם לא עולים בקנה אחד עם הערכים הנאו-ליברליים השמרניים של ימינו. אנדרסון טוענת שחל מהפך שבו בעלי הון הפנו את הזעם מהעשירים, במקום זאת אל העניים ומוסר העבודה שלהם. עם זאת, בכך רבים מהרעיונות הללו הפכו לסותרים. אנדרסון מספקת דוגמאות מרובות: בעוד השמרנים טוענים נגד רווחה (מכיוון שכביכול לא ניתן לקבל דברים ללא מאמץ) אין משתמשים בטיעון זה כנגד קבלה פסיבית של דיבידנדים. הרעיון של אחריות פרטנית מצוטט לעיתים קרובות כסיבה לא לעזור לחייבים, אך לעיתים נדירות מופנה כלפי הנושים בגין הנפקת הלוואות מסוכנות. רגשות אנטי-מונופוליים מוטלים לעיתים קרובות נגד איגודים, אך לא נגד חוקי הגנת זכויות יוצרים, וגם לא נגד ביטול חוקי ההגבלים העסקיים.
Yara
YARA הוא כלי לאיתור וזיהוי תוכנות זדוניות (או קבצים אחרים) על ידי יצירת סט כללים וחוקים המחפשים מאפיינים ספציפיים שיסייעו לזיהוי התוכנה כזדונית. YARA פותח כפרויקט קוד פתוח על ידי ויקטור אלווארז מחברת virusTotal והוא פועל בצורה של איתור התוכנות הזדוניות על סמך תבניות טקסטואליות או בינאריות, כאשר במקרה שתוכנה זדונית תענה לאחד מהכללים שיצוין באותן תבניות, היא תזוהה כתוכנה זדונית.
תיאור כללי
YARA נוצר לראשונה בנובמבר 2013 על ידי ויקטור אלווארז ונכתב בשפת C. מקור השם YARA הוא ראשי תיבות של Yet Another Recursive Acronym (עוד ראשי תיבות רקורסיביים) או של Yet Another Ridiculous Acronym (עוד ראשי תיבות מגוחכים). תחביר הטקסט של שפת התכנות של YARA המשמשת לכתיבת התבניות הטקסטואליות או הבינאריות זהה ברובו לתחביר של שפת C.
תחביר בסיסי של YARA: הסבר:
בשורת הקוד הראשונה אנו מציינים את שם הכלל/החוק, לאחר כתיבת המילה השמורה rule. שם זה ישמש כמזהה הכלל. תחביר מילות המפתח מחויב להתאים למוסכמות הלקסיקליות של שפת C, כך שהן יכולות להכיל כל תו אלפאנומרי (אות או מספר) או קו תחתון, אך התו הראשון לא יכול להיות ספרה, הן רגישות לאותיות רישיות ואינן יכולות לעלות על 128 תווים. כמו כן, קיימות מילים רבות שמהוות מילות שמורות וחל איסור להשתמש בהן כמילות מפתח.
לאחר מכן, תחת המילה השמורה condition, אנו מציינים ביטוי או ערך בוליאני שיקבע את המקרים בהם קובץ שהמאפיינים שצוינו יימצאו בו יזוהה כתוכנה זדונית. בדוגמת הקוד שהוכנסה לעיל, לא צוין אף מאפיין לקוד זדוני ועל כן תחת condition לא ציינו אף ביטוי בוליאני, אלא את הערך הבוליאני Falsh.
שתי שדות אלו (rule וcondition) הן שדות חובה לבניית תבנית בYARA, אך לרוב כמעט ולא יהיה ניתן למצוא שימוש בתבנית YARA ללא שימוש גם בשדה string, בו אנו מנסחים את המחרוזות הטקסטואליות או הבינאריות שישמשו כמאפיינים של התוכנות הזדוניות ובנוגע אליהן, תחת condition, נגדיר את התנאים.
דוגמה לתחביר של YARA עם ציון מזהים: הסבר:
תחת rule הגדרנו את מזהה הכלל. כעת פתחנו את בלוק התבנית עם סוגריים מסולסלים וציינו שני מזהים לתוכנות זדוניות, האחד עם תווי טקסט והשני עם תווים הקסדצימלים. לאחר מכן, תחת condition הגדרנו מהן התנאים בהן אם נזהה בקובץ מסוים את המאפיינים שתחת string הוא יזוהה כקובץ זדוני. במקרה הספציפי הזה קבענו שאם נמצא קובץ שיימצא בו אחד משני המאפיינים שצוינו, הוא יזוהה כקובץ זדוני. במקרים אחרים, היינו יכולים להגדיר תחת condition תחביר של and ולא or וכך, רק אם שני המאפיינים שצוינו תחת string זוהו בקובץ הזדוני, הוא יוגדר כקובץ זדוני. לדוגמה: ל-YARA תחביר רחב, הכולל גם שימוש בלולאות, תגי meta ועוד ובערך זה נסקר התחביר הבסיסי שלה בלבד.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בצפון-אפריקה
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בצפון-אפריקה (באנגלית: North Africa American Cemetery and Memorial)  שוכנים בקרתגו סמוך לעיר תוניס, בירת תוניסיה. בבית הקברות טמונים 2,841 חיילים אמריקניים, אשר נפלו במלחמת העולם השנייה בארצות צפון אפריקה והמזרח התיכון.
רקע
ב-8 בנובמבר 1942 החל מבצע לפיד – נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה. המבצע, שתוכנן במקורו כדי להקל את הלחץ הגרמני על הצבא הבריטי במצרים, יצא לפועל מספר ימים לאחר הניצחון הבריטי על הגרמנים בקרב אל עלמיין.
שלושה כוחות משימה אמריקניים השתתפו בנחיתות. אחד מהם נחת בחוף האטלנטי של מרוקו הצרפתית. כוח שני נחת באוראן, בחופה הצפוני של אלג'יריה. הכוח השלישי, ועמו גם כוחות בריטיים, נחת בחופה של העיר אלג'יר. יחידות בעלות הברית באלג'יריה נעו במהרה מזרחה אל גבול תוניסיה, אבל לא יכלו לגרמנים, שמיהרו לשלוח כוחות צבא גדולים לתוניסיה והתבצרו בה. המערכה בתוניסיה החלה עם התייצבות החזית בתוניסיה למשך חודשי החורף.
בפברואר 1943 הגיע הצבא הבריטי שהתקדם ממצרים דרך לוב אל קו ההגנה הגרמני בגבול הדרומי של תוניסיה. באותו חודש ערכו הגרמנים בתוניסיה מספר התקפות נגד יחידות בעלות הברית הסוגרות עליהם והנחילו מפלה לצבא האמריקני חסר הניסיון בקרב מעבר קסרין. במרץ 1943 עברה היוזמה לידי כוחות בעלות הברית, אשר דחקו בהדרגה את הגרמנים לאזור צפון מזרח תוניסיה. במבצעים אלו פעל הצבא האמריקני לאורך החוף הצפוני של תוניסיה. ב-13 במאי 1943 נכנעו הכוחות הגרמניים בצפון אפריקה.
בית הקברות בתוניסיה הוקם לאחר תום המלחמה בשטח שאותר לשם כך, על מנת שיבוא במקומם של בתי הקברות הצבאיים האמריקניים הזמניים שהוקמו במזרח התיכון ובצפון אפריקה במהלך המלחמה. הקמת בית הקברות החלה בשנת 1948 והסתיימה בשנת 1960.
בית הקברות
בית הקברות ממוקם כ-15 קילומטרים מצפון-מזרח למרכזה של העיר תוניס, בסמוך לחופו של מפרץ תוניס. הוא ניצב בקרבת אתר העתיקות של העיר הפיניקית-רומית קרתגו.
מתחם בית הקברות הוא מלבן ששטחו כ-109 דונם, המוקף עצים ומשופע בדשאים וצמחייה. תשע חלקות הקבורה המלבניות בבית הקברות ערוכות בתבנית של שלוש לאורך ושלוש לרוחב, כששבילים סלולים מפרידים ביניהן. בארבע הצטלבויות השבילים נבנו גינות שבהן ספסלים ובמרכז כל אחת מהן מזרקת מים. הן נועדו להוות מעין נווה מדבר באקלים המקומי החם.
בפינה הדרום-מזרחית של האתר, ליד הכניסה אליו, ניצב מרכז המבקרים, ולידו בריכת מים שפסל מוצב על שפתה. בסמוך לה ניצב תורן הדגל האמריקני. בניין האנדרטה ניצב בפינה הדרום-מערבית של האתר. ביניהם, בפאת שטח הקבורה, משתרעת שדירה (Mall), ששורות עצים ניצבות משני צידיה.
האנדרטה
בניין האנדרטה הוא בעל חצר פנימית מרכזית – "חצר הכבוד" (Court of Honor), שמסדרונות הפתוחים אל החצר מקיפים אותה, בדומה לאכסדרה של מנזר (Cloisters). בחצר ניצבת אבן מלבנית כהה, היא "אבן הזיכרון" (Stone of remembrance). על גבי קירות הבניין נקבעו מפות מוזאיקה, המתארות את המבצעים הצבאיים והלוגיסטיים של ארצות הברית בצפון אפריקה ובמפרץ הפרסי במהלך המלחמה. מפות נוספות מתארות את המבצעים הצבאיים נגד גרמניה שנערכו בזירות אחרות ואת המלחמה נגד יפן. הכיתוב על קירות האנדרטה הוא באנגלית, צרפתית וערבית.
לאורך השדירה המובילה מן הכניסה לבית הקברות אל בניין האנדרטה נבנה כותל מאבן גיר, 111 מטר אורכו, המעוטר בפסלי שיש. נחרתו עליו שמות החללים האמריקניים בצפון-אפריקה שמקום קבורתם לא נודע – 3,724 במספר. ציון מיוחד נחרת ליד שמות הנעדרים שמקום קבורתם אותר לאחר הקמת כותל הזיכרון. על גבי הקיר נחרתו גם שמות הקרבות שבהם נטלו חיילי ארצות הברית חלק בזירה זו. .
החללים בבית הקברות
מרבית החללים שנקברו בבית הקברות נפלו בקרבות במרוקו, אלג'יריה ותוניסיה בחדשים נובמבר 1942 עד מאי 1943. אחרים נפלו במהלך שירותם בארצות אחרות בצפון אפריקה וכן בפרס.
240 מן הקברים בבית הקברות הם קברי אלמונים. שלושה זוגות של אחים נקברו בו זה בצד זה.
בבית הקברות נקבר חייל אחד אשר עוטר במדליית הכבוד של הקונגרס, העיטור הצבאי הגבוה ביותר של ארצות הברית – טוראי ניקולס מינו (Nicholas Minue) מן הדיוויזיה המשוריינת ה-1.
מידע נוסף
בית הקברות והאנדרטה נבנו ומתוחזקים על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
Lotus (אלבום של סנטנה)
Lotus הוא אלבום הופעה מאת להקת סנטנה. באלבום המקורי היו שני תקליטורים. בשנת 2006 פורסמה ביפן גרסה חדשה ובה דיסק נוסף.
Perfect Strangers (אלבום)
Perfect Strangers (באנגלית: זרים גמורים) הוא אלבומה האחד עשר של להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שיצא לאור בשנת 1984. האלבום, שיצא לאחר תשע שנים שבהן הלהקה לא הייתה פעילה ולא הוציאה אף אלבום, נחשב לאחד המוצלחים של הלהקה, ומהווה ציון דרך חשוב בתולדותיה.
רקע
בעקבות סכסוכים רבים בין חברי הלהקה, שבין היתר הביאו לפרישתו של הדמות הדומיננטית ביותר בה, ריצ'י בלקמור, נוסף על בעיות אישיות של שניים מחבריה, יוז ובולין שהיו מכורים באופן קשה לסמים, ובעיית פחד הבמה ממנה סבל בולין, החליטה הלהקה להתפרק. החברים הפורשים הצטרפו ללהקות שונות וחלקם הקימו הרכבים חדשים. בלקמור וגלובר הקימו את להקת ריינבו, איאן גילן הצטרף לבלאק סבאת' לאלבום Born Again, ג'ון לורד חבר לוייטסנייק אותה הקים סולן הלהקה לשעבר דייוויד קובדייל, ואיאן פייס ללהקת הגיבוי של גרי מור.
תשע שנים לאחר מכן, נפגשו חברי הלהקה והחליטו להתאחד ולהתחיל בהקלטות האלבום, כשהם מהווים את ההרכב הקלאסי והמצליח ביותר של הלהקה.
מלבד ההצלחה העצומה של מכירות האלבום, מסע ההופעות שלו בארצות הברית זכה להצלחה אדירה. מסע ההופעות שלהם ב-1985 היה המסע המוצלח ביותר בארצות הברית יותר מכל אמן אחר, מלבד ברוס ספרינגסטין.
באלבום מופיע אחד משיריה המפורסמים של הלהקה "Perfect Strangers"
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי ריצ'י בלקמור, איאן גילן, ורוג'ר גלובר, מלבד השיר "Nobody's Home" שנכתב גם על ידי ג'ון לורד ואיאן פייס
כריסטוף גראף
כריסטוף גראף (בגרמנית: Christoph Graf; נולד ב-5 בספטמבר 1961) הוא המפקד ה-35, והנוכחי של המשמר השווייצרי - הכוח הצבאי המשרת את קריית הוותיקן. גראף מונה לתפקיד בידי האפיפיור פרנציסקוס ב-7 בפברואר 2015.
ביוגרפיה
גראף נולד בעיר פאפנאו בקנטון לוצרן שבשווייץ. הוא עבד בתחילה בעורך דין לפני שב-1987 הוא התגייס למשמר השווייצרי. באוגוסט 1999 הועלה לדרגת פלדוול, בשנת 2000 הועלה לדרגת לויטננט, וב-2009 הועלה לדרגת האופטמן. באוקטובר 2010 העלה אותו האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה אותו לסגן מפקד המשמר. ב-7 בפברואר 2015, האפיפיור פרנציסקוס מינה את גראף למפקד המשמר השווייצרי במקומו של דניאל אנריג, ובמקביל העלה אותו לדרגת אוברסט.
העמותה הישראלית לפרהיסטוריה
העמותה הישראלית לפרהיסטוריה (נוסדה ב-1960) היא עמותה רשומה המאגדת את חוקרי הפרהיסטוריה של האדם בישראל, מתחומי הארכאולוגיה להתמחויותיה, האנתרופולוגיה הפיזית, מדעי הארכאולוגיה וחקר הרביעון. עם חבריה נמנים חוקרים וסטודנטים באקדמיה, אנשי רשות העתיקות, אוצר (מקצוע) וחובבי פרהיסטוריה מקרב הציבור. מטרות העמותה הן "לעסוק בהעמקה, הדרכה, הסברה והפצת מידע בתחום הפרהיסטוריה בישראל" וכן "חיזוק הקשר בין אנשי מקצוע לחובבים החברים בעמותה".
הפעילויות הננקטות בידי העמותה למימוש מטרותיה הן:
בעמותה חברים כמאתיים איש, והיא מנוהלת על ידי ועד נבחר ועל ידי יושב ראש, גזבר, עורך "מתקופת האבן" ועורך אתר האינטרנט. הכנס השנתי מאורגן בכל שנה על ידי חבר העמותה מהמוסד המארח. כל הפעילויות בעמותה נעשות בהתנדבות והוצאותיה ממומנות מדמי החבר ומתרומות.
WPAN
WPAN (ראשי תיבות בעברית: רשת אזור אלחוטי אישי) היא רשת אזורית אישית, במשמעות של רשת לחיבור התקנים שבמרכזה סביבת העבודה של אדם בודד, שבמסגרתה החיבורים הם אלחוטיים. בדרך כלל, רשת אזור אלחוטית אישית משתמשת בטכנולוגיה הפועלת בטווח של כ-10 מטרים, הנחשב לטווח קצר מאוד. טכנולוגיה אחת כזו היא Bluetooth, ששימשה בסיס לתקן חדש, IEEE 802.15.
WPAN יכולה לשמש לצורך קשר בין כל מכשירי המחשוב והתקשורת הנפוצים שיש לאנשים רבים על שולחן העבודה או שנישאים עמם, או שיכולה גם לפתוח מגוון אפשרויות חדשות, כגון אפשרות לתקשורת במהלך ניתוח בין הרופא המנתח לבין חברי הצוות הנוספים.
מושג מפתח בטכנולוגיית WPAN הוא החיבור. בתרחיש האידיאלי, כאשר כל שני מכשירים המצוידים ב-WPAN נמצאה בקרבה אחד לשני בטווח של כמה מטרים או בטווח של כמה קילומטרים מהשרת המרכזי, הם יכולים לתקשר כאשר הוא מחובר בכבל. תכונה חשובה נוספת היא היכולת של כל מכשיר לנעול התקנים אחרים באופן סלקטיבי, ולמנוע הפרעות או גישה בלתי מורשית למידע.
הטכנולוגיה עבור WPANs נמצאת בחיתוליה ועוברת פיתוח מהיר. תדרי ההפעלה המוצעים הם סביב 2.4 Ghz במצבים דיגיטליים. המטרה היא להקל על החיבור בין מכשירים קרובים ולהקל על התפעול הנדרש מהמשתמש לטובת ביצוע החיבור ושמישות של החיבור לאורך זמן. כל התקן ב- WPAN יוכל להתחבר לכל מכשיר אחר באותו WPAN, בתנאי שהם נמצאים בטווח פיזי זה מזה. בנוסף, WPANs ברחבי העולם יהיו מחוברים זה לזה, באמצעות קישור כלשהו לרשתות WAN. כך, למשל, ארכאולוג באתר ביוון עשוי להשתמש במחשב כף יד כדי לגשת ישירות למאגרי מידע מאוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס ולהעביר ממצאים לאותו מסד נתונים.
אברהם שרוני
אברהם שרוני (2 באפריל 1918 - 30 באוגוסט 2012) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה ששירת ביחידה 8200, הקים בה את מערך ההדרכה, וזכה בפרס ביטחון ישראל. הוא מחברו של מילון שרוני, מילון ערבי-עברי שיצא לאור בהוצאת משרד הביטחון.
ביוגרפיה
שרוני נולד בבגדאד שבעיראק, בנם של דינה ומאיר שעשוע. אמו הייתה בתו של מנהיג הקהילה, הרב שמעון אגסי. למד בכותאב (תלמוד תורה) ובתיכון היהודי "שָמָש" אותו סיים בגיל 16 לאחר שהוקפץ כיתה פעמיים. ב-1931 היה ממקימי תנועת הנוער הציונית "אחיעבר". ב-1934 עלה לארץ ישראל עם חבריו, החבורה התמקמה במושבה רעננה ועסקה בנטיעה ועיבוד פרדסים. בפרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הצטרף לארגון "ההגנה" והשתתף בפעולות הגנה מפני שבט אבו כישכ. לפרנסתו עבד כפועל בהנחת קווי תשתית וסלילת כבישים בשרון. עבר לקיבוץ אשדות יעקב ולימד ערבית בקיבוץ וביישובים סמוכים, ב-1937 עבר לטבריה ולימד ערבית ב"בית הספר התיכון בגליל" ובבית הספר העממי על שם הרמב"ם. ב-1938 שינה את שם משפחתו ל"שרוני". ב-1939 החל ללמוד בהתכתבות הנדסת חשמל במכון הבריטי לטכנולוגיית הנדסה (BIET).
ב-1942 גויס על ידי יגאל אלון למחלקה הסורית בפלמ"ח, שאלון עמד בראשה. עבר קורס אלחוט בצבא הבריטי ופעל במסווה בביירות ובדמשק. במהלך משימותיו בדמשק נתפס ונכלא בחשד לריגול אך שוחרר לאחר התערבות של הבריטים. בשובו לארץ ישראל למד שפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים. לימד ערבית בתיכון "סליגסברג" בירושלים, בבית הספר הריאלי בחיפה ובתיכון בקריית מוצקין. במקביל הצטרף למנגנון הקבע של "ההגנה", שירת כמפקד חוליית האלחוט בירושלים ולאחר מכן מפקד חוליית ההאזנה בחיפה, שהאזינה לתקשורת שעברה דרך מרכזת הטלפונים הבין–לאומית שבעיר.
במלחמת העצמאות השתלטה "ההגנה" על תחנת הקשר הערבית בחיפה והמכשור במקום הביא לקפיצה ביכולות החוליה. שרוני הצליח לפענח שידורים מוצפנים של הצבא הירדני והצלחתו הביאה להעברתו למפקדת יחידת האזנה של צה"ל בבית האדום בתל אביב. הוא עסק בפענוח תשדורות הלגיון הירדני והצבא המצרי וייסד קורס הדרכה לחוליות האזנה ניידות. לאחר המלחמה מונה לראש מדור עיבוד בשירות מודיעין 2, בשנת 1952 שימש במשך שלושה חודשים ממלא מקום מפקד היחידה עד כניסתו לתפקיד של אברהם אילוני שסיים קורס קצינים. בשנות החמישים ייסד מערך קורסים קדם צבאיים בו למדו החניכים ערבית לקראת שירותם ביחידת ההאזנה, וטיפח את מערך מגמות המזרחנות בבתי הספר התיכוניים.
ב-1963 זכה צוות בראשותו ממדור "חיבור" ביחידה, שכלל גם את רס"ן שאול שמאי, רס"ן יצחק עמבר, רס"ן עזרא סופר ורס"ר זאב חוסני, בפרס ביטחון ישראל הודות לעבודתם המסורה שזיכתה את מערכת הביטחון להישגים חשובים.
ב-1963 מונה שרוני להקים את ענף ההדרכה ולרכז את פעולות ההכשרה ביחידה. הוא קידם את מערך הקורסים הקדם צבאיים, הקים תוכנית לימודים משולבת ערבית ומתמטיקה במסגרת העתודה האקדמית וקורסים להכשרת אלחוטנים, קציני בינה רשתית, מפענחי צפנים ומתרגמים. לאחר הקמת בה"ד 15 ייסד בו את ענף מקצועות. בסוף 1971 פרש משירות הקבע אך המשיך לשרת במילואים ביחידה.