cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבי ספקטור
צבי ספקטור (6 ביוני 1916 - 18 במאי 1941) היה לוחם בהגנה ומפקד כ"ג יורדי הסירה. ממפתחי תורת הסיור, ההתמצאות והשדאות ששימשו את הפלמ"ח לאחר מותו.
תולדות חייו
ספקטור נולד בירושלים, אמו, אשר נפטרה בשנות ילדותו, הייתה בת למשפחת טולדנו ובנערותו חי אצל אחות אמו וקרא לעצמו צבי טולדנו. למד בגימנסיה העברית רחביה ולאחר מכן למד שנה באוניברסיטה העברית, ושנתיים וחצי נוספות באנגליה, אך לא סיים את לימודיו כיוון שאזלו אמצעיו הכספיים. במקביל ללימודיו היה מלוחמי הנודדת, יחידה ניידת של ארגון "ההגנה" שנעה בשדות בלילות והתקיפה את הכנופיות הערביות בעורפן, בתקופת המרד הערבי הגדול.
נמנה עם מייסדי קהילת הצופים בירושלים (שנוסדה בגימנסיה במקביל ל"צופי בית הכרם" שקמו ליד תיכון בית הכרם), הדריך קורסי מדריכים ופיתח מיומנויות סיור. בין היתר השתתף בהקפת ים המלח והיה מראשוני סיירי הנגב. במשך זמן קצר היה מפקד אזור תל אביב של ההגנה וטיפל בהורדת מעפילים במסגרת "הפלגה הימית" שהתבססה על הפלוגה הימית של "הפועל". בנוסף עבר קורס טיס בחברת אווירון והוסמך כטייס. זמן קצר נוסף שירת כמפקד הפו"מ (כוח סיירות קצר-ימים שהוקם לאחר פירוק הפו"ש) בדרום ארץ ישראל.
ב-1940 נשא לאשה את שושנה (שוש) ספקטור והזוג בנה את ביתו בקיבוץ גבעת ברנר. באוקטובר אותה שנה נולד בנם, יפתח.
במאי 1941 הזמין אותו יצחק שדה להצטרף לצוות ההקמה של הפלמ"ח, ומיד לאחר מכן מינה אותו למפקד פעולת חבלה סודית שנרקמה יחד עם שירות המודיעין הבריטי נגד בתי זיקוק בעיר טריפולי בלבנון. החשש היה כי בתי הזיקוק יספקו דלק למטוסי הוורמאכט הגרמני, ובכך יסייעו בסיכול הפלישה הבריטית שתוכננה ללבנון ולסוריה שהיו בשליטת צרפת של וישי. שדה וספקטור בחרו את האנשים שיצאו לפעולה מקרב אנשי הפלגה הימית ואנשי מסגרות ההגנה המיוחדות שיועדו להיות חוט השדרה של הפלמ"ח.
הסירה, שיצאה לדרכה מחיפה ב-18 במאי, נעלמה בים, וגורלה וגורל לוחמיה, בהם קצין בריטי, לא נודעו עד היום.
משפחתו
רעייתו, שושנה ספקטור, הייתה לקצינת השלישות של הפלמ"ח. בנו, יפתח ספקטור, שהיה בן שבעה חודשים במות אביו, היה לטייס קרב בחיל האוויר הישראלי ואלוף הפלות.
Windows Communication Foundation
הארכיטקטורה
WCF הוא כלי המשמש לעיתים קרובות כדי לממש ולפרוס ארכיטקטורה מוכוונת שירותים (SOA). הוא תוכנן באמצעות עקרונות ארכיטקטורת מוכוונת שירותים (Service) לתמיכה במחשוב מבוזר, שבו שירותים מונגשים מרחוק לצרכנים. לקוחות יכולים לצרוך שירותים מרובים; ניתן לצרוך שירות אחד על ידי מספר רב של לקוחות. ניתן לבצע צימוד רופף בין שירותים. לשירותים לרוב יש ממשק WSDL (Web Services Description Language) שבאמצעותו כל לקוח WCF יכול לצרוך שירות ללא תלות של הפלטפורמה שהשירות מתארח בו. WCF מממש הרבה תקני שירותי אינטרנט מתקדמים כמו WS-Addressing, WS-ReliableMessaging ו-WS-Security. עם שחרורו של דוט נט 3.5 בנובמבר 2007, פרסמה מיקרוסופט מקודד שהוסיף תמיכה בסרליזציה של JSON ל-WCF. דבר המאפשר להיענות לבקשות מדפי AJAX. בדוט נט 4 הוספו RSS - שירותי סינדיקציה, WS-Discovery, ניתוב ותמיכה טובה יותר ב-REST services. בגרסה 4.5 נוספו תכונות כמו פעילות א-סינכרונית, פישוט קובצי קונפיגורציה, ופרוטוקולי תקשורת נוספים כמו UDP.
עקרונות ה-WCF
את עיקרו של הWCF ניתן לזכור באמצעות המנמוניקה "ABC" באנגלית: Address / Binding / Contract.
כתובת (Address) היא למעשה נקודת הקצה, שבו מאזין ה-Host לאחר ש"עלה לאוויר", וניתן למצוא בו את החוזה. לקוח WCF מתחבר לשירות WCF באמצעות נקודות קצה (Endpoints). כל שירות חושף את החוזה (Contract) שלו באמצעות נקודת קצה אחת או יותר. כתובת נקודת קצה (שהיא URL שבו ניתן לגשת לנקודת הקצה) תכונות כריכה (Binding) המציינות כיצד הנתונים יועברו.
כריכה (Binding) מציין את פרוטוקולי התקשורת המשמשים לגישה לשירות, את מנגנוני האבטחה, הצורה שבה הנתונים יעברו (בינארי/טקסט) וכדומה. WCF כולל כריכות מוגדרות מראש לפרוטוקולי תקשורת הנפוצים ביותר, כגון SOAP מעל HTTP, SOAP מעל TCP, ו-SOAP מעל מסר תורים, וכן אינטראקציה בין נקודות קצה WCF והלקוח נעשית באמצעות מעטפת SOAP. מעטפות SOAP הן בצורת XML פשוט, מה שהופך WCF ללא תלויה בפלטפורמה. כאשר לקוח רוצה לגשת לשירות דרך נקודת קצה, הוא לא רק צריך לדעת את החוזה, אבל יש לו לדבוק בכריכה שצוינה על ידי נקודת הסיום. לפיכך, גם הלקוח והשרת חייבים להיות תואמים בנקודות הקצה.
חוזה (Contract) מציין את הממשקים (Interface) שהשירות חושף, כדי שהלקוח יוכל להשתמש בהם. בדרך כלל מדובר באוסף של פונקציות או אירועים שנכתבו באחת משפות הדוט נט, שהלקוח יכול לעשות בהם שימוש. הלקוח למשל יכול להפעיל פונקציה עם פרמטרים ולקבל בחזרה תוצאה או להמתין לאירוע שהשירות יוצר. לדוגמה בנק ישראל יכול להעלות שירות שניתן באמצעות פונקציה לתשאל שערי מטבעות, או אירוע שמוזנק בכל פעם ששער הדולר משתנה.
התנהגויות
התנהגויות (Behaviors) הן רק טיפוסים שמשנים או מרחיבים את השירות. התנהגויות השירות מאפשרות למפתח ליצור עיבוד מותאם אישית, שינוי, או בדיקה, כי הוא יחול על הודעות שהם שלחו או קיבלו. כמה דוגמאות של שימושים להתנהגויות הן:
תכונות עיקריות
התכונות העיקריות של ה-WCF המפורטות להלן, מאפשרות ליצור תקשורת בעלת מאפיינים של קלות, ידידותיות, פשטות וגמישות.
אפליקציות באוריינטציית שירות
אחת תוצאות של שימוש בתקני WS היא ש-WCF מאפשר ליצור יישומים בעלי תודעת שירות. ארכיטקטורה מוכוונת שירותים (SOA) היא ההסתמכות על שירותי אינטרנט, כדי לשלוח ולקבל נתונים. לשירות כזה יש את היתרון הכללי של להיות בצימוד רופף במקום בקידוד קשיח מיישום אחד למשנו. מערכת יחסים בצימוד רופף מרמזת כי כל לקוח שנוצר על כל פלטפורמה יכול להתחבר לכל שירות, כל עוד החוזים החיוניים נפגשים.
מטהדטה של השירות
WCF תומך בפרסום מטה נתונים באמצעות פורמטים המפורטים בתקנים כגון WSDL, סכימת XML ו-WS-Policy. מטה נתונים יכול לשמש כדי לחולל באופן אוטומטי ולהגדיר גישה ללקוחות לשירותי WCF. ניתן לפרסם מידע על HTTP ו-HTTPS או באמצעות תקן Web Service Metadata Exchange.
נתוני החוזים
מאחר ש-WCF נבנה באמצעות NET Framework., הוא כולל שיטות קידוד ידידותיות כדי לספק חוזים שרוצים לאכוף. אחד מהסוגים האוניברסליים של חוזים הוא נתוני חוזה (data contract). בעיקרו של הדבר, הדרך הקלה ביותר לטיפול בנתונים, היא על ידי יצירת מחלקות או מבנים שמייצגות ישות נתונים. WCF כולל מערכת מקיפה לעבודה עם נתונים בצורה קלה זו. והשירות מחולל אוטומטית את מטה הנתונים, המאפשר ללקוחות לעמוד בסוגי הנתונים שעוצבו. משמעות הדבר כי ניתן להשתמש בפונקציות בתקשורת בצורת שימוש דומה לרכיבי COM למשל, וניתן להעביר נתונים מפורמטים לפי מבנים ומחלקות, ולא כמחרוזת ארוכה או מערך בתים שניתן להתקשות בפירוק הפורמט שלה.
אבטחה
מערכת אבטחה מובנית ב-WCF. הודעות יכולות להיות מוצפנות כדי להגן על פרטיות. קיימת אפשרות לדרוש ממשתמשים לאמת את עצמם לפני שיורשו לקבל הודעות. אבטחה יכולה להיות מיושמת באמצעות סטנדרטים ידועים כגון SSL או WS-SecureConversation.
משלוחים וקידוד מרובים
ניתן לשלוח הודעות בכל אחד מכמה פרוטוקולי תעבורה וקידודים מובנים. הפרוטוקול והקידוד הנפוץ ביותר הוא משלוח הודעות SOAP טקסט מוצפנת באמצעות פרוטוקול Hypertext Transfer (HTTP) לשימוש ב-World Wide Web. לחלופין, WCF מאפשר לך לשלוח הודעות באמצעות TCP (ברשת מקומית), Named Pipes (במחשב בודד), MSMQ, ואף UDP ועוד. ניתן לקודד את המסרים הללו כטקסט או באמצעות פורמט בינארי אופטימלי. ניתן לשלוח נתונים בינאריים ביעילות באמצעות תקן MTOM. ניתן ליצור תעבורה מותאמת אישית או קידוד מיוחד. קיימת גמישות רבה בהחלפת פרוטוקולי התקשורת שלא באמצעות קידוד קשיח, אלא קובצי קונפיגורציה בלבד (הכתובים בXML), כך שניתן ליצור כמה סטים של פרוטוקולים ולהחליף ביניהם באופן קל, לפי התנאים הדרושים לתקשורת.
הודעות עמידות
הודעה עמידה היא הודעה שאיננה הולכת לאיבוד בשל הפרעה בתקשורת. ההודעות בתבנית הודעה עמידה תמיד נשמרות בבסיס נתונים. וכאשר מתרחשת תקלה, מסד הנתונים מאפשר לך לשחזר את חילופי ההודעה בעת שהחיבור מתחדש.
איום (הפחדה)
איום היא התנהגות מכוונת אשר "גורמת לאדם בעל רגישות רגילה" לחשוש מפציעה גופנית או מטראומה נפשית. התנהגות זו לא חייבות לגרום לקורבן להרגיש אימה או תבהלה. במספר מדינות בארצות הברית, הפחדה היא עבירה פלילית. בישראל, איום נחשב בהתאם לסעיף 192 של חוק העונשין:.
התנהגויות מאיימות עשויות להיגרם מדחף תחרותי נורמלי לדומיננטיות. לחלופין, איום עשוי לנבוע מסוג החברה בה אנשים מגיעים, מכיוון שבני אדם בדרך כלל אינם ששים לעסוק בעימות או לאיים באלימות.
כמו כל התכונות ההתנהגותיות, היא קיימת בביטוי גדול יותר או פחות אצל כל בני האדם, אך עשויה גם להיות "התנהגות מתגמלת" משמעותית. תאורטיקנים התנהגותיים רואים, לעיתים קרובות, התנהגויות מאיימות כתוצאה מאיום של אחרים, כולל הורים, מורים, חברי משחק ואחים. "שימוש בכוח מוצדק כאשר אדם סבור באופן סביר כי יש צורך בהגנה עצמית או על אחר מפני שימוש מיידי בכוח בלתי חוקי."
איום עשוי להיות במודע או שלא במודע. אנשים שמאיימים במודע עשויים לעשות זאת כתוצאה מתפיסה רציונליסטית אנוכית, תועלת או העצמה עצמית. איום הקשור לדעות קדומות ולאפליה עשוי לכלול התנהלות "שמעצבנת, מאיימת, מבהילה או מעיבה על אדם שחושש לשלומו ... בגלל אמונה או תפיסה באשר לגזע, צבעו, מוצאו הלאומי, מוצאו, מגדרו, דתו, פרקטיקה דתית, גיל, מוגבלות או נטייה מינית, ללא קשר אם האמונה או התפיסה נכונים."
ג'ניפר סונדרס
ג'ניפר סונדרס (באנגלית: Jennifer Saunders; נולדה ב-6 ביולי 1958) היא שחקנית, קומיקאית ותסריטאית אנגלייה. את עיקר פרסומה קנתה כשגילמה את אדינה מונסון בסדרת הטלוויזיה "פשוט נהדרת", אותה כתבה ובה היא כיכבה כאשה בלתי אחראית, בלתי מוסרית ובלתי אפשרית.
ביוגרפיה
סונדרס למדה בבית הספר המרכזי לדרמה בלונדון, שם פגשה את דון פרנץ' ולאחר סיום הלימודים הופיעו השתיים יחד בקברט, בפסטיבלים ובסטנד-אפ. בשנות ה-80 המוקדמות בלטו השתיים בקהילה הקומית האלטרנטיבית באנגליה. הן יצרו תוכנית מערכונים מצליחה ל-BBC בשם "פרנץ' וסונדרס" המשודרת לעיתים בשידורים חוזרים. בסדרה הן שיחקו מגוון רחב של תפקידים פרודיים. הסדרה "פשוט נהדרת" התבססה לימים על פינה מהתוכנית - "אם ובת מודרניות".
סונדרס ופרנץ' ייסדו תוכנית טלוויזיה קומית בשם "קומיק סטריפ", שבה הופיעו יחד עם קומיקאים נוספים, ביניהם רובי קולטריין, ריק מייאל ואדריאן אדמונדסון - בעלה של סונדרס. כל פרק בסדרה הוא עצמאי ולא קשור לקודמיו. מקור השם "אדינה מונסון" הוא באחד הפרקים.
פרסומה הבינלאומי של סונדרס מגיע מהסדרה "פשוט נהדרת" שאותה יצרה, השתתפה בכתיבת התסריט שלה, וכיכבה בתפקיד אדינה מונסון: יחצ"נית נוירוטית בגיל העמידה שמנסה לשמר את חייה הבוהמיים משנות ה-60 תוך כדי מאבק, יחד עם ידידתה פטסי סטון (ג'ואנה למליי), בבתה סאפרון (ג'וליה סוואלה), באמה (ג'ון ויטפילד) ובשני בעליה לשעבר. הסדרה זכתה להצלחה רבה וכוכבים רבים התארחו בפרקיה. לסדרה חמש עונות שצולמו לאורך כ-10 שנים.
סונדרס הופיעה בתפקידי אורח בסדרות האמריקאיות "רוזאן" ו"חברים" ובסרטן של ה-"Spice girls". ב-2003 נבחרה על ידי ה"אובזרבר" כאחת מ-50 הקומיקאים הבריטים המצחיקים ביותר. ב-2004 נתנה את קולה לדמות הפייה הסנדקית בסרט האנימציה "שרק 2".
החל מ-2006 כותבת סונדרס את תסריטי הסדרה הקומית ג'אם וירושלים, שבה היא גם משחקת, יחד עם פרנץ', למליי ואחרים. ב-2007 שיחקה את התפקיד הראשי בסדרה הקומית "ויויאן וייל", שבה גם השתתפה בכתיבת התסריט. ב-2018 שיחקה בסרט הקומי "אהבה וכשכושים אחרים".
ב-2019 שיחקה בסרט הקומדיה הרומנטית "כמה רומנטי".
בשנת 2020 שיחקה במיני-סדרה "אדם זר", אשר מבוסס רומן באותו שם מאת הרלן קובן. בשנת 2021 תרמה את קולה לסרט האנימציה "לשיר 2" בדמותה של ננה.
בשנת 2022 שיחקה בסרטו הבלשי של קנת בראנה "מוות על הנילוס". בהמשך השנה שיחקה בסדרת המערכונים "החמשושויה" שיצר מייק מאיירס עבור נטפליקס.
אצטדיון טניס
אצטדיון טניס הוא מבנה בו נערכים טורנירי טניס, תחרויות ספורט ומשחקי ראווה, המורכב משדה או במה המוקפים בחלקם או לגמרי במבנה שנועד לאפשר לצופים לעמוד או לשבת אל מול האירוע. האצטדיון מכיל מגרש בודד או כמה מגרשי טניס בהם משחקים את ספורט הטניס.
היסטוריה
אצטדיוני הטניס הראשונים הוקמו בבריטניה, מולדת הטניס. הראשונים שבהם נבנו כמגרשים פתוחים תחת כיפת השמים, חלקם עם מושבים מסביב למגרש הטניס ומיעוטם עם יציעי עמידה.
אצטדיוני הטניס כיום
כיום ישנם ברחבי העולם אלפי אצטדיוני טניס מודרניים. לחלקם ישנם גגות נעים, המאפשרים לקיים משחק עם גג פתוח בתנאי מזג אוויר נוחים ומשחק עם גג סגור בתנאי מזג אוויר קשים דוגמת גשם וחום כבד. מרבית אצטדיוני הטניס כיום הם אצטדיונים פתוחים ותוכננו עבור "ספורט של חוץ" וישנם אצטדיונים הנבנים כאולמות. בנוסף, אצטדיוני הטניס כיום מאפשרים לקיים משחקים גם בשעות הלילה באמצעות תאורת זרקורים מלאכותית אך עדיין ישנם אצטדיונים הנבנים ללא אמצעי תאורה ומיועדים למשחקי יום בלבד.
בתחרויות הגראנד סלאם הגדולות, ישנה בכל אליפות מספר רב של אצטדיוני טניס המאפשרים לקהל הצופים לראות את שחקני הטניס הפופולריים במספר מוקדים עיקריים. מספר המושבים באצטדיוני הגראנד סלאם נע בין 10,000 - 20,000 צופים. המפורסמים שבהם הם רוד לייבר ארנה באליפות אוסטרליה הפתוחה, פיליפ שאטרייה באליפות צרפת הפתוחה, המגרש המרכזי באליפות וימבלדון ואצטדיון ארתור אש באליפות ארצות הברית הפתוחה.
אצטדיוני טניס גדולים ומפורסמים נוספים הם ה"ריקסל סנטר" בטורונטו, ה"קרנדון פארק" במיאמי, ומרכז הטניס של סידני.
אצטדיון טניס בישראל
בישראל הוקם בשנות ה-70 אצטדיון קנדה ברמת השרון (צומת הכפר הירוק) בו נערכים משחקי גביע דייוויס, גביע הפדרציה, טורנירי טניס שונים ומשחקי ראווה.
משפחת ברבריני
משפחת ברבריני (באיטלקית: Barberini) היא משפחת אצולה איטלקית, שצברה כוח והשפעה במאה ה-17. מקורה במשפחת סוחרים מפירנצה שהעבירה את מרכזה לרומא. בעקבות בחירת בן המשפחה, מפאו, לאפיפיור אורבנוס השמיני צברה המשפחה כוח ונכסים רבים. אורבנוס השמיני מינה רבים מבני משפחתו לתפקידים בעיר רומא ובמדינת האפיפיור וכן רכש עבור המשפחה את ארמון ברבריני והכיכר בה הוא ניצב כיכר ברבריני, שניהם עוצבו על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני, שהיה רק אחד מהאמנים שאורבנוס השמיני ומשפחת ברבריני היו פטרוניהם. בארמון נמצאת כיום הגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה.
מקור המשפחה וההיסטוריה הקדומה שלה
מקור המשפחה בעיירה ברברינו ואל ד'אסטה (Barberino Val d'Elsa), והיא היגרה לפירנצה במאה ה-11. קרלו (1488–1566) ואנטוניו (1494–1559) ברבריני היו סוחרי צמר וטקסטיל מצליחים. ב-1537 עזב אנטוניו ברבריני את פירנצה לאחר קרע בין משפחתו ובית מדיצ'י, ששלט בעיר. ב-1559 התנקשו נאמני בית מדיצ'י בחיי אנטוניו. פרנצ'סקו, בן אחיו, בא לרומא בעקבות דודו ורכש משרה כנסייתית. עם מותו ב-1600 הועברו הונו ומעמדו הכנסייתי לידי אחייניו, שאחד מהם היה מפאו.
מפאו ברבריני ואחריו
את אחיו אנטוניו מרצ'לו ("אנטוניו הגדול") ושני אחיינים שלו (פרנצ'סקו ו"אנטוניו הקטן") מינה לקרדינלים ואחיין נוסף, טדאו, מונה לנסיך פלסטרינה, לנושא דגל הכנסייה ומושל רומא ומפקד טירת סנטאנג'לו.
אנשי רומא התייחסו לברבריני ומשפחתו כאל נובו רישים ("עשירים חדשים") המאופיינים בטעם המוני ובראוותנות. הם תוארו כעדת דבורים (סמל המשפחה) המגיחה מפירנצה על מנת לינוק את דבשה של רומא. כאשר הורה אורבנוס השמיני להשתמש בארד מן הפנתאון על מנת לפאר את בזיליקת סן פייטרו נטבע הביטוי (בלטינית) quod non fecerunt barbari, fecerunt Barberini ("מה שלא עשו הברברים, עשה הברבריני").
ב-1627 השיא אורבנוס השמיני את אחיינו טדאו לאנה, בת למשפחת האצולה הרומאית משפחת קולונה. מנקודה זו ואילך החל מיזוגה של משפחת ברבריני במשפחת קולונה.
ב-1641 עמד מאחורי מלחמתה של קסטרו (נחלה אפיפיורית ליד לאציו) בקואליציה של אודוארדו פארנזה, דוכס פארמה, אותו נידה, שכללה את דוכס ונציה, פירנצה ומודנה. המצור על לאציו והמלחמה, הראשונה בסדרת מלחמות שנמשכו כשמונה שנים (הרבה אחרי מותו של אורבנוס), הסתיימו ב-1644 בלי הכרעה, אך תוך מחיר דמים כבד והרס מוחלט של קסטרו.
המלחמה והפזרנות של האפיפיור והמשפחה, שהיו פטרונים של אמנים ומדענים, שיקעו את מדינת האפיפיור בחובות כבדים. בסוף ימיו של אורבנוס השמיני שולמו 80% מהכנסות המדינה למיסי על החוב הכבד שנטלה. הסובלים הראשיים מן המצב הכלכלי הירוד היו אנשי רומא. לאחר מותו של מפאו נותצו כמה מפסליו בעיר רומא על ידי ההמון.
האפיפיור הבא, אינוקנטיוס העשירי, נקט זמן קצר לאחר תחילת כהונתו צעדים חוקיים בשל אי סדרים כספיים כנגד בני ברבריני. שלושת בני המשפחה המרכזיים, הקרדינלים פרנצ'סקו ואנטוניו וטדאו ברבריני ברחו לפריז, שם מצאו מקלט בחסותו של הקרדינל מאזארן ולואי הארבעה עשר, מלך צרפת. בתגובה, עיקל אינוקנטיוס העשירי את ארמון ברבריני ופרסם בולה אפיפיורית שקובעת כי כל קרדינל שייעדר ממדינת האפיפיור שישה חודשים ללא אישור מהאפיפיור, ייענש בשלילת הבנפיקיום שלו ובסופו של דבר לשלילת מעמד הקרדינל עצמו. עיקול הנכסים נמנע מאוחר יותר תוך התערבותה של אשתו של טדאו, אנה קולונה. הסנאט הצרפתי קבע כי צו האפיפיור לא חל בתחומי צרפת, אך אינוקנטיוס לא נכנע עד שמאזארן הודיע על הכנות לפלישה צבאית לאיטליה. לאחר מכן התחממו יחסי האפיפיור וצרפת, ושוקמו באופן מלא ב-1653 כאשר בנו הצעיר של טדאו, מפאו ברבריני, נשא לאישה את אחייניתו של האפיפיור. בנו הבכור, קרלו, מונה לקרדינל. בת אחרת של טדאו, לוקרציה, התחתנה עם דוכס מודנה, בן-ברית של פרנזה במלחמת קסטרו ובכך הושבה היציבות במדינת האפיפיור.
נציג המשפחה החי הבכיר ביותר הוא בנדטו פרנצ'סקו ברבריני, נסיך פלסטרינה (יליד 1961).
קישורים חיצוניים
*
סקובי דו!
סקובי דו! (באנגלית: !Scoob) הוא סרט הנפשה ממוחשבת אמריקאי מסוגת קומדיה בלשית. הוא מבוסס על הזיכיון המצליח "סקובי דו". הסרט מבוים על ידי הבמאי טוני סרוון עם תסריט מאת התסריטאית קלי פרמון קרייג. הסרט היה אמור לעלות לאקרנים ב-15 במאי 2020, אולם עקב מגפת הקורונה יציאת הסרט לאקרנים בוטלה; לעומת זאת, הסרט יצא ישירות לשירותי VOD דיגיטליים. בישראל, הסרט הופץ בשירותי ה-VOD ואף עלה רשמית לאקרנים ב-31 במאי 2021.
הסרט מהווה אתחול לכל סרטי הלייב אקשן שיצאו לדמותו של סקובי דו בתוך היקום של האנה-ברברה.
תקציר העלילה
חברי "מסתורין בע"מ" - פרדי, דפני, ולמה, שאגי וסקובי דו - נאלצים לשתף פעולה עם גיבורים אחרים מהיקום של האנה-ברברה על מנת להציל את העולם מהנבל דיק דאסטרדלי ומתוכניותיו המרושעות.
פיתוח
ב-17 ביוני 2014, אולפני האחים וורנר הודיעו שהם יאתחלו את סדרת הסרטים של סקובי דו עם התסריטאי רנדל גרין שיכתוב סרט חדש. ב-17 באוגוסט 2015, הבמאי טוני סרוון נשכר למלאכת הבימוי של הסרט, שיהיה סרט אנימציה עם תסריט מאת מאט ליברמן, הפקתם של צ'ארלס רובן וריצ'רד סקל שיפיקו את הסרט יחד עם המפיקה אליסון אבטה ואילו דן פובנמייר יהיה מעורב בצוות ההפקה וישמש כמנהל הקריאייטיב.
בשנת 2016, במהלך כנס ה-"CinemaCon", נודע שהשם הרשמי של הסרט יהיה "S.C.O.O.B", ויתאר את סקובי דו ו"מסתורין בע"מ" כסוכנים של ארגון גדול יותר. הסרט נועד לבנות את היקום הקולנועי של האנה-ברברה.
בספטמבר 2016, דווח שדקס שפרד יביים את הסרט יחד עם סרוון, ובמקביל יכתוב את התסריט יחד עם ליברמן.
ליהוק
במרץ 2019 השחקנים פרנק ווקר, ויל פורטה, ג'ינה רודריגז וטרייסי מורגן חתמו על חוזה לדיבוב קולותיהם של סקובי דו, שאגי, ולמה וקפטן איש-מערה, בהתאמה. בנוסף, שפרד הוסר מהפרויקט והוא הוחלף על ידי התסריטאית קלי פריימון קרייג. מאוחר יותר באותו חודש, זאק אפרון ואמנדה סייפריד הצטרפו לוהקו לדיבוב קולותיהם של פרד ודפני. מת'יו לילארד וגרי דליזל, המדבבים המקוריים של שאגי ודפני, בהתאמה, היו מזועזעים מכך שאולפני האחים וורנר החליטו ללהק מחדש את תפקידיהם וטענו כי לא נודע להם על החלטה זו. באפריל 2019, קן ג'יונג וקירסי קלמונס הצטרפו לשחקנים וידבבו את דינו-מאט כלב הפלא ואת די די סייקס. במאי 2019, מארק וולברג וג'ייסון אייזקס הצטרפו לשחקנים וידבבו את פלקון הכחול ואת דיק דאסטארדלי.
הפצה
הסרט יצא לשירותי VOD דיגיטליים בארצות הברית ב-15 במאי 2020, תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר. במקור, הסרט היה אמור לעלות לאקרנים ב-21 בספטמבר 2018. עליית הסרט לאקרנים בוטלה עקב מגפת הקורונה.
בישראל, הסרט הופץ לזמן מוגבל בחנות האייטונס בגרסה מדובבת ומתורגמת. בעקבות היציאה מהסגר השלישי, וחזרת פעילות בתי הקולנוע המתוכננת, הסרט עלה לאקרנים ב-31 במאי 2021.
סן פדרו סולה
סן פדרו סולה (בספרדית: San Pedro Sula) היא בירת מחוז קורטס בהונדורס. העיר נמצאת בעמק סולה, בצפון מערב הונדורס ובמרחק של 244 קילומטרים מבירת הונדורס טגוסיגלפה.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-27 ביוני 1536 על ידי פדרו דה אלוואראדו תחת השם וייה דה סן פדרו דה פוארטו קבאיוס. השם שונה מספר פעמים עד שהתקבע על סן פדרו סולה במאה ה-18.
בשנותיה הראשונות בעיר הייתה מטבעה אליה הובא זהב ממכרות באזור. המטבעה הועברה לעיר גרסיאס באזור שנת 1550. העיר הותקפה ונבזזה על ידי שודדי ים אנגלים, צרפתים והולנדים, מה שאילץ את התושבים הספרדים להזיז את העיר למיקומה הנוכחי. המעבר גרם לדעיכת העיר, כשרוב האנשים העדיפו להתיישב באזורים הגבוהים יותר בעמק סולה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התחילו לגדל בננות לייצוא באזור, מה שגרם לגדילת העיר. גידול הבננות גם גרם ליצירת יחסים טובים עם איש העסקים היהודי-אמריקאי סם זמוריי, שיזם בניית מסילה לעיר הנמל החשובה פוארטו קורטס, שנבנתה מ-1869 עד 1874. העיר קיבלה מעמד רשמי של עיר מהקונגרס הלאומי של הונדורס ב-1902.
חינוך
בסן פדרו סולה נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת סן פדרו סולה, וכמו כן קמפוסים של אוניברסיטאות מרכזיות בהונדורס כמו האוניברסיטה הטכנולוגית של הונדורס והאוניברסיטה הקתולית של הונדורס.
תחבורה
את סן פדרו סולה משרת נמל התעופה הבינלאומי רמון ויידה מורלס הנמצא במרחק של כ-11 קילומטרים מהעיר ומציע טיסות ליעדים בתוך הונדורס ומחוצה לה.
גל אלברמן
גל אלברמן (נולד ב-17 באפריל 1983) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי, וכיום משמש כמנהל הספורטיבי בקבוצת מכבי חיפה.
אלברמן גדל במכבי פתח תקווה וזכה בשתי אליפויות עם בית"ר ירושלים, במדיה נבחר לכדורגלן העונה בישראל בעונת 2007/2008. הוא שיחק גם בטנריפה ובורוסיה מנשנגלדבך, ולאחר מכן היה קפטן מכבי תל אביב, במדיה שיחק שבע שנים ועמה זכה בשלוש אליפויות רצופות. בשנת 2019 פרש ממשחק פעיל במדי מכבי חיפה, ולזכותו 36 הופעות נבחרת ישראל, בהן כבש שער אחד.
קריירה
אלברמן, בנו של שמעון אלברמן שהיה שחקן מכבי פתח תקווה ונבחרת ישראל בכדוריד בשנות ה-70 וה-80, גדל באורנית והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה. בעונת 2000/2001 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, עמה היה שותף להעפלה לגמר גביע המדינה בשנת 2001, זכייה בגביע הטוטו בעונת 2003/2004 והעפלה לחצי גמר הגביע בעונת 2004/2005, שבסיומה עזב את המועדון.
בתחילת עונת עבר לקבוצת טנריפה ששיחקה בליגת המשנה בספרד. הוא שיחק בקבוצה חצי עונה ואז חזר לישראל וחתם בבית"ר ירושלים. בעונתו הראשונה בבית"ר ירושלים זכתה הקבוצה באליפות, ובעונת 2007/2008 זכתה בדאבל ואלברמן נבחר לכדורגלן העונה בישראל.
ב-2 ביוני 2008 חתם אלברמן בקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה הגרמנית, בה שיחק בצוותא עם רוברטו קולאוטי. בעונתו הראשונה במועדון ערך 16 הופעות ליגה, אך בעונת לא שותף במשחקי הקבוצה.
בפתיחת עונת 2016/2017, עם עזיבת ערן זהבי את הקבוצה, מונה אלברמן לקפטן הקבוצה, תפקיד אותו מילא עד חזרתו של ייני למועדון בהמשך העונה. משחקו האחרון במדי מכבי היה בהפסד לבני יהודה תל אביב בגמר גביע המדינה 2017. בסך הכל שיחק אלברמן שבע שנים במכבי תל אביב, וכבש חמישה שערים ב-216 הופעות ליגה במדי הקבוצה.
ב-1 ביוני 2017 חתם אלברמן לשנתיים במכבי חיפה, ולקראת תחילת העונה מונה לקפטן הקבוצה בצוותא עם דקל קינן. בעונת 2017/2018 ערך 27 הופעות ליגה. בעונת 2018/2019 שותף בשני משחקי ליגה בלבד, וב-6 ביוני 2019 הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
נבחרת ישראל
ב-20 בנובמבר 2002 ערך אלברמן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת מקדוניה. ב-17 באוקטובר 2007 כבש את שערו היחיד במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת בלארוס.
במשחקי מוקדמות יורו 2008 היה אלברמן שחקן הרכב קבוע בנבחרת, ובטורניר מוקדמות מונדיאל 2010 שותף בחמישה משחקים. לאחר מכן לא זומן לסגל הנבחרת במשך תקופה ארוכה, ובטורניר מוקדמות מונדיאל 2014 שותף בחמישה משחקים.
ב-27 באוגוסט 2015 הודיע אלברמן על פרישתו מהנבחרת, לאחר שערך במדיה 36 הופעות, וכבש שער אחד.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו הוציא אלברמן ספר בשם "6" הכולל שמונה סיפורים קצרים המבוססים בחלקם על אירועים אמיתיים שקרו לו. ב-9 ביולי 2019 מונה לעוזרו של מרקו בלבול, מאמן מכבי חיפה.
ב-10 ביוני 2021 מונה למנהלה הספורטיבי של מכבי חיפה.
יוחנן דוד סלומון
יוחנן דוד סלומון (תרי"ז, 1857 – ט"ז בטבת תרע"ג, 26 בדצמבר 1912) היה פעיל ציבור בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בירושלים, בן בכור ליואל משה סלומון, ממייסדי נחלת שבעה ופתח תקווה. למד ב"תלמוד תורה" ובישיבת עץ חיים, שבה המשיך ללמוד גם אחרי נשואיו עד גיל עשרים וחמש שנה.
עם תחילת יסוד המושבה פתח תקווה על ידי אביו וחבריו, נטל על עצמו לנהל את בית הדפוס של אביו. משיצא אביו להתיישב בפתח תקווה ואחר כך בכפר יהודיה נבחר למלא את מקום אביו בהנהגת מוסדות הצבור שבירושלים - "הועד הכללי לכנסת ישראל", בית החולים ביקור חולים, וכאביו שירת את הצבור בלי לקבל כל שכר. היה ממייסדי שכונת זיכרון משה בירושלים.
את ניהול בית הדפוס המשיך בנו שלמה זלמן סלומון.
משפחתו
אשתו, שרה ליבא, היא בת שלמה זלמן פרוש, מראשי היישוב בירושלים ובנו של נפתלי צבי פרוש - אבי משפחת פרוש.
חתנו הוא הרב פרופ' שמואל קלמן מירסקי. בנו, נפתלי, היה חתנו של הרב שמואל גדליה ניימן, שהיה ר"מ בישיבת עץ חיים ומחבר הספר "גידולי שמואל". נכדיו (ילדיו של בנו נפתלי) הם המרצה והסופר החרדי יוחנן דוד סלומון, הקרוי על שמו, ושרה, אשת פרופסור משה מנדלבאום, נכדו (מצד בנו אברהם) הוא כתריאל שלמון. נינתו שרה מיכל (ביתו של הרב יוחנן דוד סלומון) נשואה לרב אברהם שינדלר דיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים. נינו (בן לנכדו יואל משה) הוא הרב אברהם מרדכי סלומון דיין ומו"צ בבית הדין בעיר מודיעין עילית, ומחבר הספר "קרני ראמים" על ל"ט הלכות שבת.
צחיאגיין אלבגדורג'
בצעירותו למד אלבגדורג' עיתונאות באוקראינה (אז חלק מברית המועצות), ומאוחר יותר באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
עם חזרתו למונגוליה הפך אלבדורג' פעיל במאבק להחלפת המשטר החד-מפלגתי הקומוניסטי במשטר דמוקרטי. ב-1990 הוא זכה לפרסום בזכות נאומיו הנחרצים בגנות הממשל. הוא היה חבר בפרלמנט המונגולי בין השנים 1990 ו-1992, אך פרש ב-1994 כמחאה על התנהלות המשטר. הוא נבחר בשנית לפרלמנט ב-1996 והפך לראש המפלגה הדמוקרטית הליברלית של מונגוליה, שהייתה השנייה בגודלה.
אלבדורג' היה מנוע מלהיות חבר בקבינט, בעקבות חוק שקבע כי חבר פרלמנט אינו יכול להיות חבר קבינט במקביל. חוק זה שונה ב-1998. במרץ 1998 הפך אלבגדורג' לראש הממשלה על ידי קואליציית האיחוד הדמוקרטי, בה הייתה מפלגתו הגדולה ביותר. הוא התפטר בדצמבר 1998 בעקבות שערוריית כספים, ונבחר בשנית ב-20 באוגוסט 2004 בקואליציה עם המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה. הוא התפטר בעקבות משבר ממשלתי ב-13 בינואר 2006.
Gzip
פורמט
gzip מבוססת על אלגוריתם הדחיסה DEFLATE, המהווה שילוב של LZ77 וקידוד הופמן. DEFLATE נועד להחליף את אלגוריתם למפל-זיו ואלגוריתמים אחרים המוגנים בפטנט, אשר באותה התקופה הגבילו את השימוש ב- ותוכנות דחיסה אחרות.
הפורמט של קובץ gzip:
על אף שהפורמט מאפשר דחיסה של מספר קבצים יחדיו, gzip בדרך כלל משמש לדחיסת קובץ בודד. השימוש הנפוץ ב-gzip הוא בדחיסת קובץ tar, המאגד בתוכו מספר קבצים יחדיו. הסיומות  ו-  מציינות קובץ tar דחוס על ידי gzip.
Some Say
Some Say הוא סינגל של הזמרת-יוצרת השוודית ניאה, שיצא ב-6 בספטמבר 2019. בעקבות הצלחת השיר באירופה בסוף 2019 ובתחילת 2020, יצא ב-10 בינואר 2020 רמיקס של הדי ג'יי הגרמני, פליקס ין, שמאוחר יותר הופיע באלבום המוזיקה השני שלו, Breathe.
מבחינה לירית, ניאה שרה על אהבה נכזבת בהשראת אירועים שחווה ידיד שלה. בריאיון ל-BroadwayWorld, ניאה אמרה כי "השיר עוסק באהבה שלא תוכלו להשיג אך שלא תוכלו לוותר עליה". בריאיון ל-Genius, היא אמרה כי תחילת השיר מתאר את הרגע כך: "כשאת/ה כל כך אוהב/ת לגמרי מישהו, ואילו האדם השני לא מרגיש אותו דבר, את/ה רק רוצה להאשים את האשמה במשהו אחר... הזמן, העיתוי, כל דבר אחר מלבד אהבה נכזבת."
ברתולומאו רסטרלי
פרנצ'סקו ברתולומאו רסטרלי (ברוסית: Варфоломей Варфоломеевич Растрелли; 1700 – 29 באפריל 1771), אדריכל רוסי ממוצא איטלקי, בין האדריכלים הבולטים בסגנון הבארוק ברוסיה של המחצית של המאה ה-18.
ביוגרפיה
רסטרלי הגיע לרוסיה בשנת 1716 עם אביו, גם הוא אדריכל. בתקופה בין 1725-1730 למד אדריכלות באירופה, כנראה באיטליה. החל משנת 1730 ועד ל-1763 היה האדריכל המקורב לקיסריות ששלטו באותה תקופה. בתקופה זו בנה מספר ארמונות למשפחת רומנוב ולמקורביה.
עם עלייתה לשלטון של יקטרינה הגדולה, שהעדיפה את הסגנון הקלסי באדריכלות, הוא התרחק מהפרויקטים הגדולים וחזר לקורלנד במטרה לסיים את עיצוב הארמונות שבנה שם.
יצירותיו
מבנים שבנה ונשמרו עד היום:
דירת נופש
דירת נופש היא דירה המיועדת לנופש ולא למגורים קבועים.
יאמאגטה
יאמאגטה (ביפנית: 盛岡市) היא עיר הבירה של מחוז יאמאגטה שבחבל טוהוקו שבצפון יפן. אוכלוסיית העיר מונה 252,632 תושבים, נכון לשנת 2015.
דירת נופש
דירות נופש בישראל
בישראל המושג "דירות נופש" הופיע בתוכניות מתאר במקביל למלונאות ומשמעותו הייתה שנויה במחלוקת בין יזמים לארגוני הגנת הסביבה.
יאמאגטה
היסטוריה
האזור בו שוכנת העיר יאמאגטה היה בעבר בתחומי האן דווה. בתקופת אדו הייתה העיר בירת האן יאמאגטה, שהיה תחת שליטת שוגונות טוקוגאווה. העיר המודרנית נוסדה ב-1889, לאחר ביטול שיטת ההאן, והפכה לבירת מחוז יאמאגטה.
דירת נופש
דירות נופש בישראל
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 נבנו בישראל לאורך חוף הים, פרויקטים של דירות נופש על קרקע שייעודה, על פי תמ"א 13 או על פי תוכניות מקומיות, הוא "אזור תיירות ונופש – שטח המיועד למלונות בדרגות שונות, אכסניות, בתי הבראה...". פרויקטים אלו כללו את סול מרין בנהריה, פנינת הים בעכו, מגדלי חוף הכרמל בחיפה, כפר הים בגבעת אולגה, מלון כרמל בנתניה, מרינה הרצליה, "סי אנד סאן" בתל אביב ומרינה אשקלון. מבקר המדינה מצא שדירות אלו שימשו בפועל למגורים והביע דעתו שדבר זה אינו ראוי. פרויקט מגורים נוסף שנבנה במסווה של דירת נופש הוקם בשמורת עין חמד. באותו מקרה בית המשפט העליון הורה על פינוי הבתים והם נותרו כפילים לבנים בשטח.
יאמאגטה
גאוגרפיה
העיר יאמאגטה שוכנת באזור ההררי שבדרום-מזרח מחוז יאמאגטה, ודרכה זורם נהר מוגאמי.
דירת נופש
דירות נופש בישראל
לטענת היזמים, שקבלה אישור בוועדות תכנון שונות, דירות נופש הן דירות באזורים שאין בהם תשתיות תומכות, כמו תשתיות חינוך ובריאות או שהן דירות קטנות באופן שאינו נוח למגורים קבועים. לעומת זאת, בית המשפט העליון קבע במספר מקרים שהמושג דירת נופש משמעו דירת נופש לרווחת הציבור כולו, ככל שיחפוץ בכך, ועל כן סמכה ידה על הדרישה שהדירות תועמדנה להשכרה במשך תקופה העולה על שישה חודשים מדי שנה. בשנת 2018 אישר בית המשפט העליון לוועדה מקומית לתכנון ולבנייה לחייב בעלי דירות נופש לנהל אותן דרך חברת ניהול, לאחר שניסיונות הוועדה להביא להשכרת הדירות לנופש, באמצעים אחרים, כשלו.
יאמאגטה
אקלים
ביאמאגטה שורר אקלים סובטרופי גשום הגובל באקלים יבשתי. חודשי החורף קרים ומושלגים, וחודשי הקיץ חמימים ולחים. המשקעים האטמוספיריים ביאמאגטה מרובים, בעיקר במחצית השנייה של השנה.
ערים תאומות
ליאמאגטה יחסי ערים תאומות עם:
דירת נופש
הערות שוליים
Résidence principale
מות יעקב וקבורתו
מות יעקב וקבורתו הוא סיפור מקראי המופיע בפרשת ויחי שבספר בראשית (פרקים מ"ט ונ'), המתאר את מות יעקב בארץ מצרים, חניטתו וקבורתו במערת המכפלה שבארץ ישראל.
רקע
לאחר מכירת יוסף ומינויו למשנה לפרעה מלך מצרים, ירדו יעקב ובניו למצרים, וקיבלו שם אדמה בארץ גושן עקב היותם רועי צאן והיות ארץ גושן מקום מרעה.
לאחר שבע עשרה שנה מירידת יעקב למצרים, בגיל 147, קרבו ימיו למות. הוא ברך את בני יוסף ואת בניו, וציווה את יוסף להעלות את עצמותיו לארץ ישראל, לקבורה במערת המכפלה.
מותו וקבורתו
כשנפטר יוסף ציווה את רופאי מצרים לחנוט אותו. לאחר ארבעים יום של גמר החניטה ושלושים יום נוספים של בכי במצרים יוסף ביקש מפרעה לקיים את שבועתו לאביו להעלות את עצמותיו לארץ ישראל. כשפרעה אישר לו, יוסף עלה לקבור את אביו עם כל עבדי פרעה זקני ביתו וכל זקני ארץ מצרים וכל בית יוסף ואחיו ובית אביו חוץ מטפם וצאנם ובקרם שהשאירו בארץ גשן. הוא לקח עמו גם רכב ופרשים והמחנה היה "כבד מאד".
הם הגיעו עד גרן האטד (על פי רש"י שם מקום על שם מאורע שבאו כל מלכי כנען ונשיאי ישמעאל למלחמה וכיון שראו כתרו של יוסף תלוי בארונו של יעקב עמדו כולן ותלו בו כתריהם והקיפוהו כתרים כגורן המוקף גדר של קוצים ) שנמצא בעבר הירדן ועשו שם מספד גדול מאוד ואבל שבעה ימים. על שם המספד הזה הכנענים יושבי הארץ קראו את שם המקום "אבל מצרים".
לאחר ההספד בניו נשאו אותו לארץ כנען וקברו אותו במערת המכפלה שאברהם קנה לאחוזת קבר מעפרון החתי.
נחום וילבוש
ביוגרפיה
נולד בו' בכסלו תר"מ בשם נחום בן זאב (וולף) וילבושביץ כבן הזקונים לזאב ושרה בת משה רוזנצוויג באחוזת לוסוסנה שבסמוך לעיר גרודנו, באזור רוסיה הלבנה, אז בפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אחיו הגדול היה המהנדס גדליהו וילבושביץ ואחותו הייתה מניה שוחט. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים יצא ללימודים בפוליטכניקום של אנהאט בקיסרות הגרמנית והוסמך שם כמהנדס בניין. במהלך לימודיו הקים שם את אגודת הסטודנטים הציוניים. לאחר סיום לימודיו התמחה במשך ארבע שנים בחברה במינסק בבניית מכונות. בשנת 1903 עלה לארץ ישראל.
עם הגיעו עשה לאיתור אפשרויות כלכליות, וערך סקירה של מקורות המים הנשפכים לים מבחינת ניצול כוחם, ובחן את אוצרות הטבע בארץ. כמי שגדל בבית אחוזה עם טחנת קמח, תפיסתו הייתה ניצול משאבים קיימים ושכלול ופיתוח תעשייה מסורתית לצריכה מקומית ולייצוא. את סיורו עשה ברכיבה עם אחותו מניה במדבר יהודה, בצפון הארץ ובדרום סוריה ובלבנון, עם מנדל חנקין ששימש להם מורה דרך ומתורגמן. חלק מממצאיו הקשורים בניצול כוח המים פורסמו בכתב העת הציוני "יברייסקייה ז'יזן" ("חיים יהודיים") שנכתב בשפה הרוסית.
בשנת 1904 היה חבר המשלחת מטעם ההסתדרות הציונית לחקר אוגנדה. השליחות עוררה ויכוח קשה והולידה מחלוקות על עצם קיום החקירה.
בהגיעו לארץ ישראל, משראה את פרי ההדר, היה וילבוש בין הראשונים להשקיע באונייה להובלת הפרי לייצוא. הוא היה בין היזמים לגידולי קנה סוכר, והמציא מערכות השקיה מובלות מהירקון לבארות בפתח תקווה להשקיית פרדסים, ובכך להימנע משימוש בכוח חשמל, משנאסרה על ידי השלטון העות'מאני הקמת תחנות כוח.
בשנת 1906 נשא לאישה את שושנה פיינברג, בתו של ישראל פיינברג, מחלוצי ראשון לציון, ואחותו של אבשלום פיינברג.
ייזום תעשייתי
וילבוש הציע להקים חברה לפיתוח תעשייתי בארץ ישראל, שתעסוק בעצירה משנית של שמן זית מגפת (פסולת זיתים), לאחר שהוצא ממנה השמן בצורה שהייתה מקובלת אז בארץ, במכבשים עשויים עץ. הצעתו הייתה להשתמש באמצעים כימיים, בנפט. לגרעין החברה חברו עסקנים ציוניים אמידים ברוסיה, בהם אחיו גדליה. המפעל שהוקם, "חדיד" באזור בן שמן, שרד רק זמן קצר מחוסר כדאיות כלכלית ושריפה, וחלק מהציוד הועבר למפעל "עתיד" (לימים בית חרושת "שמן"). וילבוש היה ליועץ בהקמת מפעלי תעשייה. בדיקות שערך הביאו לאיתור המקום המועדף להקמת בית חרושת ראשון למלט בארץ, "מפעל נשר חיפה", ובית-חרושת ללבני חול-סיד, "סיליקט" בתל אביב. כמה מעבודותיו, בעלות עניין היסטורי כלכלי וטכנולוגי רב, לא הגיעו לפרסום. הוא רק החל בהכנת חומר לעבודה יסודית על 'חרושת ותעשייה בארץ-ישראל ועתידן', שראתה אור בחלקה בלבד.
בשנת 1909 ייסד בחיפה את בית החרושת לשמן ולסבון "עתיד" עם חבריו טוביה דוניה, שמואל פבזנר ושמואל איצקוביץ'. בסמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר משנה וחצי עבודה בסנקט פטרבורג במפעל שמן בו התמחה בתהליכי מיצוק שמנים. כנתין עות'מאני נשאר בארץ, ומונה על ידי ג'מאל פחה למהנדס העיר ירושלים ובתפקיד זה מיפה את העיר. במסגרת עבודות שיפור בעיר, שופצו גג כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא. לאחר זמן מונה כמהנדס מים של הצבא הטורקי בעבר הירדן הצפוני, החורן והגולן והקים מערכת אספקת מים בתדמור. בזמן המצוד על אנשי ניל"י נאסר לשבועיים בהיותו גיסו של אבשלום פיינברג.
בשנת 1919 ייסד בלונדון את חברת "שמן" עם אחיו משה (ממציא תהליך ייצור המרגרינה וייצור לחם חי מנבטים) והאדריכל גדליהו וחבר נוסף בשם אליהו פאינסון. בשנת 1922 החלו האחים להקים את בית החרושת "שמן" ליד בית החרושת "עתיד" בחיפה, ובשנת 1924 נחנך מפעל השמנים על ידי הנציב העליון הרברט סמואל. וילבוש היה מנהלו של המפעל שנים רבות, ובין פועליו נודע במידותיו הצנועות ואף נהג לאכול עימם בחדר האוכל. במקביל לעבודתו במפעלי שמן, ניהל וילבוש בהתנדבות את מפעל המים של "הדר הכרמל", והיה חבר פעיל בחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
בשנת 1923 הקים את ביתו ברחוב ירושלים 26 בחיפה, בית העומד על תילו עד היום.
בשנת 1960 הוכר כאזרח לשם כבוד בעיר חיפה על פועלו בקידום התעשייה והקמתו של בית חרושת "שמן".
וילבוש נפטר בכ"ג בניסן תשל"א, בגיל 92, ונקבר בחדרה. שני ילדיו: זהרה ויואל וילבוש, פרופסור לאנתרופולוגיה באדמינטון שבקנדה.
מנוחה ונחלה
מנוחה ונחלה הייתה חברה להתיישבות שנוסדה בז' באדר תר"ן (1890) על ידי קבוצה של חובבי ציון, בוורשה שבפולין בראשות אליהו זאב לוין אפשטיין וזאב גלוסקין, אשר היו נציגיה בארץ במטרה להקים בארץ ישראל מושבה שלא תהיה תלויה בתמיכת הברון רוטשילד, כלומר, מושבה עצמאית מבחינה כלכלית, פוליטית וחברתית. חברי האגודה קנו 10,600 דונם מאדמות דרומית לראשון לציון, מידי יהושע חנקין, שקנה אותה מידי אנטון רוק, סוחר ערבי נוצרי מיפו, והקים את המושבה רחובות יחד עם אבות הרעיון: אהרן אייזנברג, יהושע חנקין, אברהם דונדיקוב ולוין אפשטיין. לאחר התבססות המושבה רחובות, עלו רוב חברי האגודה לארץ ישראל.
שם החברה נגזר מפסוק מספר דברים:. אחד מהרחובות המרכזיים בעיר הוא 'רחוב מנוחה ונחלה' (נהגה בדרך כלל במלעיל), על שם החברה.
ראשית דרכה
תחילתה של האגודה בשנת 1889 בוורשה כאגודה של חובבי ציון וחבריה נמנו עם שכבה חברתית-כלכלית של מעמד בינוני. רובם היו סוחרים ואנשי עסקים. הבולטים שבהם הצטרפו לאגודת הסתרים "בני משה", שאחד העם היה מנהיגה הרוחני.
התיישבות
אופי התיישבותם של חברי האגודה עוצב במושגים של השקעה בחקלאות-מטעים ולא בעבודת כפיים כמו רוב העולים באותה התקופה. תוכניתם הייתה לחכות עד שהמטעים יניבו פרי ויבטיחו הכנסה נאותה ורק אז לעלות ולהתיישב. עד אז יעובדו המטעים בידי נציגי האגודה. אנשי האגודה שאפו לעצמאות ולאי תלות בפקידות הברון רוטשילד. כתלמידיו של אחד העם הם הושפעו מביקורתו הקשה על המושבות ושאפו להיות נקיים מליקויי האפוטרופסות. משום היותם כאמור, בעלי אמצעים ניכרים, הם האמינו ביכולתם להתבסס ולשגשג בכוחות עצמם.
דת
עוד מראשיתה של "מנוחה ונחלה" שימשה הדת מרכיב בולט בה, ואחר כך אף התבררה השפעתה הרבה. בין המייסדים היו דתיים שמרנים, כמו העשיר והנדבן יעקב ברוידא, שתמך בחברי האגודה שהיו מעוטי יכולת, כך גם הרבנים שמואל מוהליבר ויצחק פייגנבוים שלקחו חלק נכבד בפעילות האגודה. מנגד היו אחרים, אמנם שומרי מסורת, אבל בעלי גישה כללית - חילונית.
אליהו זאב לוין אפשטיין
אליהו זאב לוין אפשטיין, ממייסדי "מנוחה ונחלה", קיבל עליו את תפקיד מנהל המושבה לפי חוזה מיוחד והיה כפוף להנהגה בוורשה. הנהגתו את המושבה כללה סמכות פורמלית נרחבת, זאת בשונה מייתר מנהיגי המושבות באותה תקופה.
מוסדות וארגון
מתחילתה קבעה לעצמה האגודה סדרי עבודה קבועים וברורים: בכל שנה התקיימה בוורשה אספה כללית של החברים אליה הוזמנו חברים חדשים שהצטרפו מערים אחרות; האספה בחרה ביושב ראש הוועד, בגזבר וכן בוועדת ביקורת; נציגי האגודה בארץ היו חייבים בדיווח שוטף על כל מעשיהם, ובמיוחד הייתה הקפדה על אישור כל הוצאה כספית מעל לסכום מסוים, ואמנם, האסיפות נערכו בפועל כל שבע שנות קיום האגודה, ונשמרו ההליכים שנקבעו כתקנות.
פעילותה של האגודה וראשיתה של המושבה רחובות
האגודה העסיקה מאות פועלים יהודיים בעבודות ההכשרה והנטיעות הראשונות, וכשנתיים הייתה רחובות המרכז החשוב ביותר בארץ של פועלים יהודיים. בניגוד לשיטה בה נקטו פקידי הברון, ששילמו שכר שווה לכל פועל, נעשה ברחובות ניסיון לשלם לכל פועל על פי תפוקתו, שיטה שלפי לוין אפשטיין הוזילה בצורה ניכרת את עלויות הכשרת הקרקע. האגודה הקימה בתקופת ההכשרה מטבח לפועלים (תרומתם של חובבי-ציון) וצריפים למגורי הפועלים. כמו כן העניקה האגודה שירותי בריאות חינם לכל הפועלים, בכללם הערבים. איכרי רחובות לא עסקו בגידול תבואות, אלא הסתפקו בהכנסות הצפויות ממכירת ענביהם. ב-1895 החלו הכרמים לשאת פרי והנהלת האגודה פנתה לברון בבקשה שיקבל את ענביהם ליקב בראשון לציון. הברון הסכים בתנאי שישווקו את יינותיו ברוסיה. כך קיבלה האגודה זכות מונופול על שיווק יינות ראשון לציון ברוסיה אותה מימשו באמצעות חברת "כרמל" שהקימו לצורך זה.
דונה דה וארונה
דונה אליזבת דה וארונה-פינטו (באנגלית: Donna Elizabeth de Varona-Pinto; נולדה ב-26 באפריל 1947) היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית (טוקיו 1964) ושיאנית עולם.
דה וארונה, הייתה לשדרנית ספורט האישה הראשונה בהיסטוריה של הטלוויזיה וכתבת הספורט האישה הראשונה שסיקרה את המשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה
דה וארונה נולדה בסן דייגו, קליפורניה. הוריה ממוצא מקסיקני ואירי. היא התאמנה בסנטה קלרה, קליפורניה בהדרכתו של ג'ורג' היינס, מועדון שבו שחו מספר אלופים אולימפיים כמו קלאודיה קולב, דיק רות', דון שולנדר, מארק ספיץ, דבי מאייר וקארן מו.
באולימפיאדת רומא (1960) הייתה דה וארונה השחיינית הצעירה במשלחת האמריקאית והשתתפה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשלב המוקדמות, כשחיינית ראשונה. היא קבעה תוצאה של 1:06.5 דקות. למרות שהרביעייה האמריקאית זכתה במדליית זהב, באותה העת המדליות ניתנו רק לשחיינים שהשתתפו בשלב הגמר.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסאו פאולו, ברזיל בשנת 1963 זכתה דה וארונה בשתי מדליות זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:15.7 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:49.1 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה דה וארונה ב-2 מדליות זהב. במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אולימפי חדש של 5:18.7 דקות, לפני שיאנית העולם בעבר שרון פיינראן (5:24.1 דקות) ומרתה רנדול (5:24.2 דקות), שלושתן מארצות הברית; במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 4:03.8 דקות, לפני אוסטרליה (4:06.9 דקות) והולנד (4:12.0 דקות); ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש נוסף של 4:33.9 דקות, לפני הולנד (4:37.0 דקות) וברית המועצות (4:39.2 דקות). בנוסף היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:08.0 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 1:07.5 דקות.
באותה העת נשים לא קיבלו מלגות לימודים ושחייה בקולג'ים, לכן דה וארונה לא המשיכה ללמוד, לאחר המשחקים האולימפיים. בשנת 1965 היא חתמה על חוזה עם חברת ABC ובכך הייתה לכתבת הספורט האישה הראשונה בהיסטוריה של הטלוויזיה. נוסף לכך, היא הייתה לכתבת הספורט האישה הראשונה שסיקרה את המשחקים האולימפיים (במקסיקו סיטי 1968, מינכן 1972 ומונטריאול 1976), בהמשך היא עבדה גם עם חברת NBC.
דה וארונה עמלה רבות לקידום ספורט הנשים בעולם ועזרה לייסד ביחד עם בילי ג'ין קינג ואחרות את הקרן "נשים בספורט". היא כיהנה כנשיאה של הקרן בשנים 1984-1976. היא בוגרת UCLA במדע המדינה משנת 1986.
משפחתה
דה וארונה, נישאה לג'ון פינטו עורך דין ואיש עסקים ולזוג שני בנים. אחותה הצעירה היא שחקנית הקולנוע והטלוויזיה ג'ואנה קרנס, ודודתה היא מרים קופר , שחקנית ראינוע.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון
הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון הוא סכסוך מתמשך בעיר חברון, והוא חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני.
נכון ל-2021, חיים בחברון כ-215,000 פלסטינים, וכן כ-800 יהודים. העיר מחולקת לשני אזורים: שטח H1, שגודלו כ-18 קמ"ר, נמצא באחריות מנהלית של הרשות הפלסטינית, וחיים בו כ-175,000 פלסטינים. שטח H2, שגודלו כ-4.5 קמ"ר, כולל את העיר העתיקה, והוא בשליטת צה"ל. באזור זה חיים כ-40,000 פלסטינים, ונמצא בו היישוב היהודי בחברון, הכולל כ-800 איש, שגרים במובלעות שאינן תחת שלטון צבאי אלא תחת שלטון ישראל.
חברון עד אמצע המאה ה-20
העיר חברון מוזכרת 66 פעמים בתנ"ך, והיא מכונה 9 פעמים גם כ"קריית ארבע". על פי המסורת היהודית, שלושת האבות קבורים במערת המכפלה, שהיא אתר קדוש עבור היהדות, הנצרות והאסלאם, ועל שם כך היא נקראת לעיתים "עיר האבות".
באמצע המאה ה-19 מנתה אוכלוסיית חברון כ-10,000 תושבים, רובם מוסלמים. לצדם התקיימה קהילה של יהודים מוסתערבים אשר תיעוד ראשון שלה קיים מהמאה ה-13. בסוף המאה ה-15 התרחבה הקהילה היהודית על ידי גולי ספרד ופורטוגל שחיו שם ברציפות כ-500 שנה, וקהילה של אשכנזים וחסידי חב"ד שהגיעו לעיר החל משנת ה'תקפ"א (1820).
בדצמבר 1917 החל שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל. בשנת 1929 התחולל טבח חברון (תרפ"ט), בו נרצחו 67 יהודים על ידי שכניהם הערביים דבר שהוביל לבריחה המונית וחיסול היישוב היהודי בחברון. היישוב היהודי חודש שוב בשנת 1931, אולם ב-1936, במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, החליטה ממשלת בריטניה להוציא את כל היהודים מחברון "כדי למנוע טבח נוסף". משפחה יהודית אחת נותרה בעיר עד 1947.
חידוש היישוב היהודי בחברון לאחר מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים, יוני 1967, כבשה ישראל את יהודה ושומרון, וחברון עברה לשליטת צה"ל. ב-8 ביוני 1967 דרש דוד בן-גוריון מהממשלה ליישב מיד יהודים בעיר, "כדי להבהיר לעולם את בעלותה על השטחים שהיו תמיד יהודיים ואבדו לה במלחמת העצמאות."
בראיון שהעניק לווינסטון צ'רצ'יל (נכדו של וינסטון צ'רצ'יל) לצורך כתיבת ספר על מלחמת ששת הימים, אמר בן-גוריון כי חברון צריכה להיות חלק מישראל משום שהיא "יהודית יותר אפילו מירושלים". לדבריו, "ירושלים הייתה לעיר יהודית לפני שלושת אלפים שנה, בעת שלטונו של דוד המלך, ואילו חברון נהייתה לעיר יהודית לפני ארבעת אלפים שנה, בימי אברהם." לטענתו, בשנת 1948 הרסו שלטונות ירדן ממצאים ארכאולוגיים המעידים על ישוב יהודי קדום בחברון. בן-גוריון חזר על דבריו גם בשנת 1972.
בתחילת 1968 ארגן הרב משה לוינגר משפחות שדרשו לעלות להתיישבות בחברון. בפסח 1968 עמד בראש קבוצה של כמאה יהודים שערכו את ליל הסדר במלון "פארק" בעיר, במטרה להישאר במקום. בהוראת ממשלת ישראל עברו חברי הקבוצה לבניין הממשל הצבאי בחברון, שם התגוררו במשך כשלוש שנים. לוינגר קרא לספח את חברון למדינת ישראל.
בשנת 1970 החליטה ישראל להקים 250 יחידות דיור בשטח סמוך לעיר העתיקה בחברון שייקרא קריית ארבע. מאחר שהחוק הבינלאומי אוסר בנייה לצרכים אזרחיים בשטח כבוש, הוחלט במשרד הביטחון שהשטח ייתפס לצורך צבאי, והבנייה תוצג כחלק מהבנייה לצורכי צה"ל. מכיוון שהקרקע נתפסה באופן פורמלי עבור צרכים צבאיים, כל הליכי התכנון נעשו תחת צו מיוחד (צו 997 – צו בדבר מתן היתרים לעבודות בשטחים תפוסים לצרכים צבאיים). לפי הצו, תוכניות הבניה בהתנחלויות הללו לא הובאו לידיעת הציבור, וכפועל יוצא, לא ניתנה לציבור ולבעלי הקרקע הזדמנות להגיש התנגדויות, זאת בניגוד לחוקי התכנון החלים בהתנחלויות האחרות. כך, בנוסף להסתרת המטרה האמיתית של צו התפיסה, הוסתרו גם כל הליכי התכנון. הפקעת קרקע לצורך התנחלויות באופן זה, העוקף את החוק הבינלאומי, הופסקה בשנת 1979 בעקבות בג"ץ אלון מורה, בו פסק בית המשפט שאין לתפוס קרקעות ללא צורך צבאי מובהק.
בשנים שלאחר מכן הורחב היישוב היהודי בחברון. בשנת 1979 התיישבו מתנחלים בבית הדסה, וממשלת בגין החליטה שלא לפנותם. בשנת 1981 חודשה ההתיישבות היהודית בשכונת אברהם אבינו, ובשנת 1983 הקימו מתנחלים את שכונת "אדמות ישי" בתל רומיידה. במהלך המאה ה-21 רכשו מתנחלים בתים נוספים בחברון, בהם בית השלום, בית המכפלה, בית רחל ובית לאה. באוקטובר 2021 החלה בנייה נרחבת ב"שכונת חזקיהו", ותנועת שלום עכשיו הגישה עתירה לבג"ץ נגד המשך הבנייה.
בקרב ארגוני ימין בישראל יש תמיכה משמעותית בהתיישבות היהודית בחברון, והם רואים בה המשך טבעי של הקהילות היהודיות שחיו בעיר עד 1947, אף על פי שרוב הצאצאים של הקהילה היהודית בחברון אינם מתגוררים בה כיום. חלק מצאצאי טבח חברון (תרפ"ט) אף מתנגדים ליישוב היהודי במתכונתו הנוכחית, ונפגשו עם מנהיגים פלסטינים בחברון.
הסכמי אוסלו והסכם חברון
ב-25 בפברואר 1994 התרחש טבח מערת המכפלה, בו נרצחו 29 מתפללים מוסלמים במערת המכפלה על ידי ברוך גולדשטיין. במהומות שלאחר מכן נהרגו שני ישראלים מידי פלסטינים.
לאחר טבח מערת המכפלה קראה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות לנקיטת אמצעים למען הבטחת והגנת התושבים הפלסטינים בחברון, וב-8 במאי 1994 הוצב בעיר כוח בינלאומי בשם הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון (TIPH) שפעל עד אוגוסט באותה שנה. ב-2 במאי 1996 הוצב בעיר צוות משקיפים שפעל בה עד ינואר 2019. צוות המשקיפים הורכב מחמש מדינות: איטליה, נורווגיה, שוודיה, שווייץ וטורקיה. חברי TIPH נפגשו דרך קבע עם נציגי צה"ל וקציני המנהל האזרחי והיו רשאים לנוע בכל רחבי העיר. ישראל חידשה את המנדט של צוות המשקיפים מדי שישה חודשים. עם זאת, במרוצת השנים הואשמו אנשי הצוות בתמיכה חד-צדדית בפלסטינים ובפרסום דו"חות נגד מתנחלים. בינואר 2019 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו כי החליט שלא להאריך את המנדט של כוח המשקיפים הבינלאומי בחברון, והם עזבו את העיר.
בנוסף לאנשי הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון, משנת 1995 פועלים בעיר המסייעים לתושבי חברון להתמודד כנגד הריסות בתים, צווי עוצר ותפיסת קרקעות.
ב-15 בינואר 1997 חתם בנימין נתניהו על הסכם חברון, לפיו העיר חולקה לשני אזורים, H1 ו-H2. אזור H1 נמצא באחריות מנהלית של הרשות הפלסטינית, וחיים בו כ-175,000 פלסטינים. אזור H2 כולל את היישוב היהודי בחברון ונמצא בשליטת צה"ל, וחיים בו כ-40,000 פלסטינים ו-800 יהודים. בהסכם נקבעו גם צעדים עתידיים נוספים להעברת השלטון לרשות הפלסטינית בשלושה שלבים שנקראו "שלוש פעימות". נתניהו החליט שלא לבצע את הפעימה השנייה והשלישית בטענה שהפלסטינים לא עמדו בהתחייבויותיהם בהסכם. ב-23 באוקטובר 1998 נחתם הסכם ואי, שנכללו בו שלבים לנסיגות נוספות בחברון, אך גם הוא לא כובד על ידי שני הצדדים.
קהילת היישוב היהודי בחברון סובלת תכופות מהתקפות טרור פלסטיני, ועשרות חיילים ותושבים נהרגו לאורך השנים בפיגועים, בהם הפיגוע בציר המתפללים.
בהוראת צה"ל, ובעקבות עימותים אלימים שאירעו בעיר, הופסקה כל הבנייה הפלסטינית בשטח H2, הוטלו צווי עוצר והגבלות תנועה על הפלסטינים באזור, נסגרו חנויות פלסטיניות באזורי מסחר, בעיקר ברחוב השוהדא, ולעיתים קרובות יש חיכוכים בין היהודים והפלסטינים המתגוררים באזור.
חיכוכים בין יהודים לפלסטינים בחברון
גדוד של חיילי צה"ל מוקצה בקביעות כדי לשמור על המובלעות היהודיות באזור H2. בחברון מתגוררים כ-800 יהודים. המתיישבים הראשונים לאחר מלחמת ששת הימים התגוררו בשכונת אברהם אבינו, בית הדסה, בית רומנו ואדמות ישי. במאה ה-21 רכשו יהודים בתים בשכונות פלסטיניות ונכנסו אליהם, בהם בית השלום, בית המכפלה, בית רחל ובית לאה.
לאורך השנים התרחשו מקרים רבים של פיגועי טרור פלסטיני כלפי התושבים היהודים בחברון, וכן תקריות בהן נפגעו פלסטינים בחברון מכוחות הביטחון או מתנחלים.
מספר סרטים תיעודיים צולמו בשכונות אלה, בהם "" ו"בית האילמת". הסרט "ברוכים הבאים לחברון" מתעד מקרים שהוא מפרש כהטרדת פלסטינים בידי שכניהם הישראלים. בסרט מופיע גם קצין צה"ל במילואים ששירת בחברון ומדווח על פעילות הצבא בעיר, לאחר שהצטרף לארגון "שוברים שתיקה".
הסופר מריו ורגס יוסה ביקר מספר פעמים בחברון. בשנת 2005 פרסם ורגס יוסה סדרת מאמרים תחת הכותרת "ישראל-פלסטין, שלום או מלחמת קודש" בעיתון "אל פאיס", שתורגמה בעיתונים רבים בעולם, הכוללת את רשמיו מהסיור בחברון.
בשנת 2013 פרסם ארגון "בצלם" כי צה"ל עצר 27 קטינים, לפחות 14 מהם מתחת לגיל האחריות הפלילית (12), בעקבות יידוי אבנים.
בשנת 2007 מנה ארגון בצלם 1,014 דירות פלסטיניות נטושות ו-1,829 חנויות נעולות של פלסטינים ברובע הסמוך למערת המכפלה. על פי ארגון הצלב האדום הבינלאומי, כ-78% מתושבי השכונה הפלסטינים חיים מתחת לקו העוני. בסיור של אורי בר־שלום אגמון משנת 2017 מתואר אזור רחוב השוהדא, שהיה פעם אחד הרחובות ההומים והמרכזיים בחברון, כ"עיר רפאים ללא מסחר, ללא תעסוקה וללא חופש תנועה לפלסטינים." רבים מבתי הפלסטינים ריקים, ונותרו רק משפחות עניות מאוד שאין ביכולתן לעזוב.