cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רקפת (יישוב)
ניהול היישוב
ועד הנהלה אחראי על ניהול היישוב בפועל. לשם כך נעזר במספר ועדות משנה כגון ועדת ביקורת, ועדת קליטה, ועדת נוער, ועדת תרבות, ועדת בינוי וגינון, ועדת חיילים ועוד. כל הוועדות מורכבות ממתנדבים.
האגודה מעסיקה מספר עובדים בשכר: שתי מזכירות היישוב, רכז נוער, מנהלת מערכת החינוך וקבלנים שונים.
תקציב האגודה מאושר על ידי האספה הכללית ועל פיו נקבעים גובה מיסי החבר החודשיים.
ביישוב התקיים בעבר "כפר נופש רקפת", אשר פעל במתכונת מלאה והציע חדרי אירוח, בריכת שחייה ומסעדה. לאחר שהסתיים הזיכיון להפעלת האתר הוא חדל לפעול. כיום שוכרות משפחות את בתי כפר הנופש, בעת שיפוץ בתיהן הקבועים או לטווח ארוך. בנוסף ליד האתר ישנה מכולת, אשר הייתה פתוחה שבעה ימים בשבוע, לאחר סגירת כפר הנופש, המכולת נסגרה בשבת. במבני כפר הנופש לשעבר פועל גן אנתרופוסופי. ביישוב קהילה מפותחת, המציינת יחדיו אירועים וחגים בלוח השנה העברי. בנוסף מתקיימות חגיגות סוף הקיץ לכבוד הילדים העולים לכתה א', ובספטמבר או אוקטובר מתקיים חג המעלות מטעם תנועת הנוער הנוער העובד והלומד הפועלת ביישוב.
כמאנה
כמאנה (בערבית: كمانة) הוא כפר בדואי בגליל, בתחומי המועצה האזורית משגב. הכפר שוכן על הר כמון בשכנות ליישובים הקהילתיים כמון ומכמנים. תושבי הכפר הם בני השבט הבדואי סַוָאעִד.
הכפר מחולק לשלוש שכונות עיקריות: כמאנה המזרחית, כמאנה המערבית וג'אלסה. בנחל כמון שמפריד בין שכונות הכפר נמצא מעיין קטן- עין כמאנה הנובע לכל אורך השנה.
משכונות הכפר ישנן תצפיות להרי הגליל התחתון ובקעותיו, מצפון-מזרח ניתן לראות את רמת הגולן, מצפון את העיר צפת באופק הרחוק ואת הרי מירון. קרוב יותר נראים כפרי בקעת בית הכרם (בקעת אל-שאג'ור) עין אל-אסד, ראמה, סאג'ור, נחף, בענה, דיר אל-אסד ומג'ד אל-כרום. הבקעה המשתרעת למרגלות הכפרים, מכוסה בעצי זית עתיקים.
היסטוריה
במהלך התקופה העות'מאנית הגיעו לאזור הר כמאנה (עוברת לכמון) בני שבט ערב אל־סואעד, חלקם ישבו קודם לכן בעמק החולה. בשכונה המזרחית נמצאת ח'רבת כמאנה ובה שרידים מהתק' ביזנטית והמאה ה-15–16, מסביבה נבנו בתי האבן הראשונים של הכפר. בתקופת המנדט הבריטי הוקמו בתי קבע נוספים שנפרסו על שטח נרחב. ממשלת המנדט הפקיעה חלק מקרקעות השבט לטובת שטח אש, ששימש גם את צה'ל לאחר הקמת מדינת ישראל. הכפר מעולם לא הוכר רשמית על יד מדינת ישראל ובתחילת שנות ה-60 אנשי הממשל הצבאי על ערביי ישראל החליטו, לפנות את הכפר יחד עם הכפר הסמוך חוסנייה, זאת בטענה שהמבנים בכפר נבנו לא כחוק, אף על פי שחלקם נבנו עוד לפני הקמת מדינת ישראל. עם הקמתה של העיר כרמיאל בסמוך החל פינוי ופיצוץ של בתים בבעלות אל־סואעד באזורים שסמוכים לעיר העתידית. ב-16 ביולי 1963 פונו ופוצצו שלושה בתים, באוגוסט 1964 פונו ופוצצו 15 בתים. אך התושבים המשיכו להתגורר במקום באוהלים. במקביל החל משא ומתן על הכרה בכפר כמאנה ולפינוי של אנשי השבט שישבו בשטחה העתידי של כרמיאל. לאנשי השבט הובטח דונם תמורת דונם והשקעה בבנית תשתיות, מרפאה ובית ספר. מדינת ישראל לא כיבדה את ההסכם ושנה אחר כך איימה שוב לפוצץ את כל בתי הכפר.
בתחילת שנות השמונים, במסגרת תוכנית המצפים בגליל הוקמו בצמוד לכפר ממערב ומזרח היישובים מכמנים וכמון. אל המצפים החדשים נסלל כביש צר והם חוברו למים וחשמל, אשר לא הגיעו לבתי כמאנה. התושבים הביאו מים מהיישובים או מכרמיאל במכלים נגררים לטרקטור, והחלו להפעיל גנרטורים לאספקת חשמל. בשנת 1989 אף פרצה בכפר מגפת צהבת בגלל מקורות מים מזוהמים. מצב זה נמשך עד אמצע שנות ה-90.
הכפר הוכר על ידי מדינת ישראל בשנת 1995, למרות זאת לא קיבל הכפר שירותים בסיסיים דוגמת חיבור למים, חשמל ופינוי אשפה מהמועצה האזורית משגב. התושבים נאלצו להקים אותם בעצמם, כולל חיבור מאולתר לרשת החשמל. אישורה של תוכניות המתאר של הכפר התעכב במשך שנים רבות, ותושבי כמאנה הואשמו בבנייה לא חוקית. חיבור הכפר למערכת הביוב האזורית החל רק בסוף שנות התשעים.
בשנת 2006, תרמה קרן צ'ארלס קלור כסף להקמת מרכז שירות רב-תכליתי לכפר, מבנה שמרכז פעילויות פנאי וחוגים, מרכז טיפול לגיל הרך, משרדים לעובדים סוציאליים ומשרד לוועד היישוב.
תוכנית מתאר
ליישוב הוכנה תוכנית מפורטת שאושרה ב-2000, אך התושבים עתרו לבג"ץ נגדה בתביעה להכליל בתחום התוכנית המפורטת שטח נוסף, שלא נכלל בתחום התכנית המפורטת. ולבטל את החלטת מוסדות התכנון שהשאירה מחוץ ליישוב את השכונות הערבית והמזרחית, שבהן מתגוררים 1,640 תושבים. התוכנית המפורטת התקבלה במקום תוכנית אחרת שאישרה את הכללת השכונות ביישוב, בעקבות לחצים פוליטיים שהפעילו יהודים תושבי היישוב הסמוך כמון. בספטמבר 2001 ניתן פסק דין ובו נקבע כי יש להרחיב את תחום התוכנית המפורטת של היישוב כך שהיא תכלול גם את השטח הנוסף.
תוכנית מתאר אושרה ב-2009 אך במסגרת תוכנית זו נכללו רק שתי שכונות. בניית התשתיות והבתים בתחום התוכנית החלה ובמקביל הוכנה תוכנית חדשה ורחבה יותר אשר אושרה ב-2015, במסגרתה נמצאות שלוש השכונות ושטח מרכזי למבני ציבור. תשתיות הכפר מפותחות על פי התוכנית בהדרגה ונכון ל-2018 עדיין לא הושלמו. על הר כמון עוד 3 פזורות המקבלות שירותים במסגרת כמאנה אך לא נכללות בשטח הכפר ותוכנית המתאר, ואין בהם תשתיות, ביניהן משפחת שחאדה שבתיה נמצאים בתוך תחום היישוב כמון.
מתקנים ותשתיות
מאז אישור תוכנית המתאר, בנוסף לחלוקת המגרשים ובניית בתי המגורים הוקמו ממזרח לשכונה המערבית בשטח שהיה ריק בית ספר, מבנה רב תכליתי לשימושים קהילתיים ומנהליים, מגרשי ספורט, אמפי תיאטרון, מרפאת קופ"ח כללית ומסגד. מסגד נוסף נמצא בשכונה המזרחית. בבית ספר היסודי "הר כמאנה" לומדים ילדי הכפר וילדים מהכפרים הבדואים השכנים חוסנייה, ראס אל-עין וערב אל נעים. ילדי התיכון לומדים בתיכון בכפר הבדואי סלאמה ובנחף.
שיתוף עם היישובים כמון ומכמנים
כמון ומכמנים, אשר נבנו במסגרת תוכנית פריסת מצפים בגליל ההררי, הוקמו בתחילת שנות השמונים. מבחינתם של תושבי כמאנה, היישובים נבנו בתוך המרחב המסורתי של תושבי הכפר והם משפיעים מאז באופן ישיר על אורחות חייהם. בנוסף הוכרזה שמורת טבע שחוצצת בין שכונות הכפר במרחב נחל כמון, וגן לאומי במדרון המזרחי של ההר ונחל צלמון, דבר אשר משנה ומגביל את גם הוא את המרחב. הכפר כמאנה והישוב כמון הם יישובים צמודים אחד לשני, כך שבתי השכונה המזרחית של כמאנה חופפים עם גדרות המגרשים המערביים ביותר של כמון.
יודפת
יוֹדְפַת הוא מושב שיתופי הנמצא בגליל התחתון, צפונית לאתר בו הייתה מצויה העיר הקדומה יודפת, 22 ק"מ דרום מזרחית לעכו ו־9 ק"מ צפונית לציפורי. שייך למועצה אזורית משגב.
יודפת הוא היישוב המערבי ביותר ברכס יוטבת (יודפת), עליו מצויים גם היישובים אבטליון, יחד והררית.
היסטוריה
בשנת 1958 נוסד גרעין, שחבריו כונו "שכטריסטים", בשל היותם מתלמידיו של ד"ר יוסף שכטר, המורה הרוחני מבית הספר הריאלי בחיפה, אשר הטיף לרוחניות יהודית הנוצרת על ידי עדה יוצרת. הגרעין יועד להתיישב באזור יודפת בשטח של כ-2,700 דונם שנרכשו על ידי הקרן הקיימת. בשנת 1960 עלתה למקום קבוצה ראשונה של כ-30 מחברי הגרעין שהתפרנסו מעבודות ייעור והכשרת אדמה. בנובמבר 1961 יצאה למקום משלחת של המוסדות המיישבים לבחור את המיקום המדויק של היישוב.
היישוב שהוקם נתמך על ידי קק"ל והעומד בראש תחום ההתיישבות יוסף וויץ, ונקרא על שם היישוב הקדום המצוי כקילומטר דרומית לו. המבנה הראשון ביודפת היה "המצפה", ומסביבו נבנו חומה וחדרי מגורים, במתכונת הדומה לטירה. בשנים הראשונות עבדו החברים כשכירים של הקק"ל ביעור האזור ובהכשרת אדמות ההר לחקלאות שהפכה למקור הפרנסה הבלעדי של המושב השיתופי במשך שלושה עשורים.
בשנת 1968 נסלל כביש גישה חדש למקום.
מאמצע שנות ה-90 המושב מאמץ מאפיינים של יישוב קהילתי ופרנסת תושביו מגוונת. חלק מחברי היישוב אימצו את תורתו הרוחנית של גורדייף.
בעשור האחרון נבנתה ביודפת שכונת הרחבה שרבים ממשתכניה הם בני המושב. נכון לשנת 2017 גרות ביודפת כ-300 משפחות.
חינוך
לחלק מהקהילה ביישוב ישנה זיקה לשיטת החינוך האנתרופוסופית, ותורה זו קנתה לה אחיזה בתחום החינוך של המושב. בשנת 2003 נפתח במתחם המועצה האזורית משגב "בית ספר עודד", מוסד חינוכי (כיתות א'-ח') הפועל לפי שיטת "וולדורף" האנתרופוסופית בהנהלת גיורא אבידור, ובשנת 2011 עבר בית הספר למשכן קבע בכניסה ליודפת.
בשנת 2019 התחלפה ההנהלה כאשר עפרה מתן החליפה את גיורא בתפקיד מנהלת בית הספר.
תלמידי התיכון לומדו בעבר בעיקר בתיכון וולדורף הרדוף ובתיכונים בקמפוס משגב.
ב-2020 הוקם תיכון חדש אשר נמצא כרגע במשכן זמני במבנים הישנים של בית הספר המקצועי של וורטהיימר, ועתיד לעבור למשכן קבע ביודפת.
את התיכון מנהלים ומקימים אילאיל מתן וגיורא אבידור.
ענפים ועסקים
לאחר שבעשורים הראשונים התגלו קשיים רבים בפיתוח אדמות ההר בגליל, מחסור במים ובשטחי עיבוד, נוספו למושב תחומי פרנסה אחרים מלבד חקלאות.
בתחומי המושב פעל מפעל גדול לטקסטיל, בעיקר לגרביים, אשר נסגר לאחר שחברת "דלתא" רכשה אותו.
במושב קיים "יער הקופים" - גן חיות הכולל גם שטח מגודר בו קופים מסוג קוף סנאי מסתובבים באופן חופשי, וניתן לצפות בהם בהתנהגותם הטבעית. כן מצויים ביישוב עסקים קטנים ומשתלה.
בשנת 2015 נפתח בכניסה ליודפת מרכז מסחרי ותיירותי ייחודי הנקרא "בואכה יודפת". המבנים נבנו מאבנים מקומיות ובהשתלבות בחורש הטבעי. במרכז בתי עסק רבים וכן מרכז מבקרים יודפת העתיקה המופעל בידי מתנדבים מהמושב ומקהילת משגב.
סמלי האיחוד האירופי
לאיחוד האירופי מספר סמלים שמציינים את האיחוד ומוסדותיו.
דגל אירופה
דגל אירופה הוא הסמל האירופי המוכר ביותר, המכיל שנים-עשר כוכבים זהובים מסודרים במעגל עם רקע כחול. הכוכבים אינם מסמלים את מספר המדינות באיחוד (בניגוד לדגל ארצות הברית) ומספרם קבוע לאורך השנים. המספר 12 מסמל דיוק, שלמות ואחדות. שימוש בכפולות של 12 נעשה בשעות יום, בזויות מעגל, חודשי השנה וכדומה.
הדגל נוצר עוד בשנת 1955 לפני הקמת האיחוד האירופי כשהיו מספר גופים שקדמו לו. הוא עוצב על ידי אירלנד והתקבל במועצת אירופה ב-8 בדצמבר 1955. ב-26 במאי 1986 הוא אומץ על ידי האיחוד האירופי.
ההמנון האירופי
ההמנון האירופי נקבע להיות החלק האחרון בסימפוניה התשיעית של בטהובן שמתבסס על היצירה האודה לשמחה (בגרמנית: An die Freude) של פרידריך שילר. בגלל המספר הגבוה של השפות באיחוד ההמנון הוא מוזיקלי בלבד ללא מילים. ההמנון התקבל על ידי מועצת אירופה בשנת 1972.
יום אירופה
יום אירופה נקבע ב-9 במאי לזכר הצהרתו של שר החוץ הצרפתי רובר שומאן שפורסמה באותו היום בשנת 1950 על הקמת הגוף הראשון של האיחוד, קהילת הפחם והפלדה האירופית שלפי חזונו התרחב עם השנים להיות האיחוד האירופי.
היום מוקדש במדינות החברות באיגוד לאירועים וחגיגות לציון האירוע שמוקדשות לקירוב בין העמים השונים שמרכיבים את האיחוד.
יש אירופים המעדיפים לציין את יום אירופה דווקא ב-5 במאי לכבוד יסוד מועצת אירופה בתאריך זה בשנת 1949.
המוטו האירופי
המוטו האירופי, "מאוחדים בגיוון" (באנגלית: United in diversity) נקבע לראשונה בתהליך לא פורמלי בשנת 2000 כשנבחר בהצבעה באתר האינטרנט www.devise-europe.org (אינו פעיל עוד) מתוך הצעות שהעלו תלמידי בתי ספר. במקור הוא היה "איחוד בגיוון" (Unity in diversity). הוא שונה כשאומץ על ידי האיחוד.
המוטו עוד לא עבר תהליך אישור פורמלי אבל הוא מופיע בפרסומי האיחוד ובחוקת אירופה שממתינה לאישור. כמו כן, הוא עומד במרכז הכרזה הרשמית של האיחוד ליום אירופה בשנת 2004.
המטבע האירופי
המטבע האירופי הוא האירו ובכך הוא מוכר גם כסמל של האיחוד. מכיוון שרק 15 מתוך מדינות האיחוד עושות בו שימוש (נכון ל-2008) הוא מהסמלים החלשים של האיחוד.
כמון (יישוב)
כַּמּוֹן הוא יישוב קהילתי בישראל, בתחומי המועצה האזורית משגב. היישוב שוכן על שתי הפסגות המזרחיות של הר כמון, הגבוה בהרי הגליל התחתון, כחמישה קילומטר מזרחית לכרמיאל, בגובה 602 מטר.
שם היישוב כשם ההר, אשר עוברת מהשם הערבי 'כמאנה' ("מסתור"\"מחבוא") על פי הדמיון בצליל לשם התבלין ולא על פי משמעותו. אל היישוב מוביל כביש 8556, דרך נופית שארכה כשבעה ק"מ, היוצאת מכביש עכו-צפת 85, סמוך לאזור התעשייה ולמרכזי הקניות של כרמיאל.
היסטוריה
היישוב נוסד כ'מצפה' באוקטובר 1981 (עלה לקרקע ב-1980) כחלק מ'תוכנית המצפים', שמטרתה העיקרית הוגדרה למען "יהוד הגליל". שבע המשפחות הראשונות התיישבו בצריפי אזבסט בגבעה הדרומית, אשר נבנו על ידי הסוכנות, בנוסף למגדל מים ומבני ציבור יבילים.
ב-1982 הוקמה המועצה האזורית משגב, שאיגדה את רוב יישובי הגושים שגב, צלמון וחבל תפן. בדומה לרוב היישובים שהוקמו כמצפים הפך כמון ל'יישוב קהילתי'.
ב-1995 נבנתה שכונת ההרחבה בגבעה הצפונית, שהגדילה את מספר המשפחות המתגוררות ביישוב מ-70 ל-110.
היישוב כיום
הקהילה מקיימת את עצמה מבחינה חברתית (ועד מנהל ברוטציה; ועדות; אסיפות חברים) והיישוב מנוהל כאגודה שיתופית, ללא שותפות כלכלית, חקלאות או תעסוקה בתוך היישוב. התושבים עובדים במקצועות חופשיים במוקדי תעסוקה שונים, כגון כרמיאל, תפן, מכון לשם של רפא"ל, חיפה והקריות.
היישוב גדל בהדרגה בשלבי בנייה מרוכזת ופרטית, וב-2018 מנה כ-170 משפחות, המתגוררות בשתי שכונות על שתי פסגות ההר, בגבעה הדרומית ובגבעה הצפונית. מעת לעת קולט היישוב משפחות בהרחבות של 10–20 מגרשים. לפי תוכנית המתאר, גודלו הסופי יעמוד על 350 משפחות.
ביישוב ישנה ספרייה, מועדון חברים, מועדון נוער, מבנה עסקים, מגרשי ספורט, וכן פאב וקפה קהילתי. בשטחים הציבוריים ובמגרשים הפרטיים נשמרה צמחיית חורש ים תיכוני טבעית ומגוונת.
מועצה אזורית משגב
משגב היא מועצה אזורית במחוז הצפון, השוכנת בלב הגליל ליד סח'נין וכרמיאל.
המועצה מורכבת מ-35 יישובים, חלקם יישובים קהילתיים כפריים, קטנים בהיקף האוכלוסייה (פחות מ-1,500 נפשות), חלקם "קיבוצים מתחדשים" ושישה מהם יישובים בדואיים. שטח השיפוט של המועצה הוא כ-180,000 דונם.
היסטוריה
אזור משגב היה מאוכלס בערבים בלבד בימי המנדט הבריטי ונכלל באזור המיועד למדינה הערבית על פי תוכנית החלוקה. האזור נחשב למאוכלס בצפיפות בערבים ונעדר קרקעות חקלאיות זמינות להתיישבות יהודית ועל כן לא הוקמו בו יישובים. בשנת 1956 הוקם "כפר חוצבים" שגב שהיה אמור להתבסס על עבודות במחצבה סמוכה, אך כשל ובמשך מעל עשור המוסדות המיישבים עשו מאמצים למצוא פתרון ליישוב זה ולא התפנו להקמת יישובים נוספים באזור. עם זאת, במהלך שנות ה-60 הוקם המושב יודפת.
בראשית שנות ה-70 חלה התעוררות ברצון להתיישב באזור שהיה קרוב יחסית לחיפה ולקריות. גרעין התיישבותי של התנועה להפצת התורה קיבל מידי המוסדות המיישבים את הבתים הריקים של שגב, שנותרו בו רק כ-18 משפחות ועשרות בתים ריקים, כדי להקים במקום יישוב המבוסס על מוסדות חינוך. סכסוכים אלימים עם התושבים הוותיקים הביאו לביטול התוכנית ולאנשי התנועה להפצת התורה הובטח יישוב אחר באזור. במקביל, התגבש גרעין של בוגרי מדעי המחשב מהטכניון שבקשו להקים יישוב באזור. אלו נענו להצעה של המוסדות המיישבים להקים כפר תעשייתי מבוסס מפעלים עתירי ידע ועלו בשנת 1974 לאתר זמני לקראת הקמת המושב יעד. אתר ליישוב יעד אותר בסוף שנת 1976, יחד עם שני אתרים נוספים ליישובים שכניה ומנוף שהוקצו לגרעינים של עולים מארצות הברית ודרום אפריקה. בשנת 1977 נוספה קורנית ליישובים שהתעתדו לקום באזור שגב.
בשנת 1975 פנו קבוצה של עובדי רפא"ל למוסדות המיישבים בבקשה להקים יישוב קהילתי, שאינו מתבסס על פרנסה ביישוב. המוסדות המיישבים דחו בקשה זו בטענה שאינם מעוניינים להקים יישוב וילות. אולם, התעקשות חברי הגרעין הביאה לפשרה ובתחילת 1977 נאמר לחברי הגרעין שהם מיועדים להתיישבות באותה שנה. בתחילת 1978 התפצל הגרעין ואנשיו הקימו את יובלים (גרעין גילון) ואת עצמון על חורבות שגב שננטש.
כמון (יישוב)
תיירות ביישוב
בקצה הרחוב הראשי נמצא מצפור כמון, המציע תצפית ייחודית על הכנרת ורמת הגולן במזרח; הים התיכון ומפרץ חיפה במערב; רכס שגור; יישובי בקעת בית הכרם; הרי מירון וצפת בצפון; בקעת סכנין, הר תבור והרי נצרת בדרום; וכן הרי הגלבוע והגלעד (בימים של ראות טובה). ביישוב מספר צימרים. במרכז היישוב נמצא "גן עומר", ובו מתקני משחק, פינות ישיבה מוצלות, ומדשאה לקיום אירועים. הגן נבנה לזכרו של עומר פסחוב, בן היישוב, שנהרג מפגיעת קטיושה במושב מירון במלחמת לבנון השנייה.
מועצה אזורית משגב
היסטוריה
בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, במסגרת תוכנית המצפים בגליל, שקודמה על מנת לייהד את הגליל, היה גוש שגב אחד משלושה "גושים" בהם הוקמו מצפים. בנוסף ליישובים שנמנו לעיל הקים גרעין "סוף מערב" את שורשים, וגרעין מארצות הברית הקים את רקפת.
בסוף 1982 נוסדה המועצה האזורית משגב שאיגדה את יישובי גוש שגב, וחלק מיישובי הגושים צלמון ותפן, שקיבלו קודם לכן שירותים ממועצות שכנות ומרוחקות.
דמוגרפיה
בשטח המועצה נמצאות פזורות בדואיות לא מוכרות, ביניהן הכפר חמדון ליד קיבוץ לוטם, ו'קובסי' ליד נחף.
גאוגרפיה
מועצה אזורית משגב נמצאת בלב הגליל, מזרחית לעכו ועמק זבולון ומערבית לשטח המועצה האזורית מרום הגליל. המועצה עוטפת את העיר כרמיאל וגובלת ברשויות ירכא, ג'וליס ומעלה יוסף בצפונה, ובמועצה האזורית עמק יזרעאל בדרומה.
שם המועצה
המועצה נקראת על פי ציטוט מספר "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים" של יוסף בן מתתיהו בתיאורו את כיבוש יודפת (שהייתה ליישוב הראשון במועצה בעידן המודרני):.
מוסדות חינוך ותרבות
משרדי המועצה האזורית שוכנים בבניין במרכז השירותים המרכזי המצוי ליד היישוב רקפת. במרכז ממוקמים גם המרכז לפרט ולמשפחה, ספריה אזורית, סניפי קופות החולים, בית הספר העל יסודי (חטיבה ותיכון אזורי) שהחל מ-2015 החל בתהליך הפיכה ל'קמפוס חינוכי' הכולל שלושה תיכונים - 'אסיף- משגב', 'קציר- משגב' ו'עומר- משגב', בי"הס היסודי "משגב", מרכז קהילתי (מתנ"ס), מתקני ספורט, מרכז לגיל השלישי 'מרחבים' ומועדון כפרי. ברחבי המועצה ממוקמים ארבעה מרכזים נוספים, שבכל אחד מהם פועל בית ספר יסודי ושלוחה של המתנ"ס - בהר גילון, הר שכניה, מורשת, ובכפר סלאמה, בו פועל גם תיכון מרשת 'אורט' לאוכלוסיית היישובים הבדואים. בתי ספר נוספים בתחום המועצה: בית הספר הדו-לשוני "גליל" בקיבוץ אשבל, בי"הס האנתרופוסופי 'עודד' ביודפת, בי"ס תבנית החינוך המוזהב במעלה צביה ובי"ס יסודי נוסף ביישוב הבדואי כמאנה. ב-2018 נפתח בית ספר יסודי חדש ביישוב לבון עבור יישובי המועצה הצפוניים.
ליד מתחם המועצה נמצא "פארק אוסטרליה" שהוקם בתרומות ידידי הקרן הקיימת באוסטרליה. בפארק יש מתקני שעשועים לילדים ואמפיתיאטרון פתוח בו נערכות הופעות ואירועים שונים. בפארק יש אנדרטה לחללי המועצה ופסלים נוספים, ביניהם פסל אבן של קופסת הקרן הקיימת המוצבת על מפת אוסטרליה,
ביער שגב הסמוך למתחם המועצה ממערב, נמצאים שבילי טיול, חניוני יום ומסלול 'סינגל' מעגלי לרוכבי אופניים.
במשגב פועלות שלוש תנועות נוער: הנוער העובד והלומד, האיחוד החקלאי והצופים. בנוסף כמאה חמישים ילדים משתתפים בפעילות של ארגון הנוער חוגי סיירות של הקק"ל.
תעסוקה
בפארק תעשיות משגב ופארק תעשיות בר-לב וכן ביישובים עצמם פועלים מאות מפעלים ועסקים פרטיים בתחומי תעשייה, תיירות ושירותים, המספקים תעסוקה לתושבי משגב והסביבה.
בתחום המועצה נמצא מכון 'לשם' של חברת רפאל המעסיק רבים מתושבי המועצה.
ישובי משגב קרובים גם למוקדי התעסוקה והשירותים בכרמיאל, הקריות, תפן, מגדל העמק ויקנעם.
ספורט במשגב
על פי סקר צרכנים נרחב שנערך ב-2014 תושבי משגב עוסקים בפעילות ספורטיבית בשיעור גבוה של כ־76% (שיעור זה גבוה ב-5% מהממוצע במועצות אזוריות אחרות שבהם בוצע סקר צרכים דומה). אוכלוסיית משגב גדלה במרוצת השנים, ועמה גדל, בהתאם לדרישות האוכלוסייה, הצורך בפיתוח התשתיות לספורט ופנאי.
עיקר הפעילות המאורגנת של הספורט מתקיים במרכז האזורי-המועצתי במתחם משגב, כיוון ששם מצויים המרכז הקהילתי, מרבית מתקני הספורט של המועצה (מגרשי טניס ומגרשי כדורגל, אולמות ספורט, חדרי כושר, בריכת שחיה מקורה ומחוממת, בריכה פתוחה, ויער שגב, כמרחב לפעילות שטח) ובתי הספר האזוריים בהם קיימת תשתית בסיסית של מתקנים לפעילות של ספורט וחינוך גופני. מיעוט הפעילות של הספורט מתקיים ביישובים עצמם, כי היישובים ברובם קטנים ולא תמיד יכולים לקיים פעילות מקומית שעלותה גבוהה, בגלל מיעוט משתתפים.
ספורט תחרותי במשגב
במועצה האזורית משגב מתקיימת פעילות ספורט תחרותי רבה בתחומים: רכיבת אופניים, שחיה, כדורגל, כדורעף, כדורסל, טניס, בייסבול, ריצה וטריאתלון.
שיתופי פעולה אזוריים
מועצה אזורית משגב שותפה מאז 2014 באשכול רשויות בית הכרם ביחד עם כרמיאל, ראמה, נחף, בענה, דיר אל-אסד ומג'ד אל-כרום. אשכול הרשויות הוא תאגיד עירוני המהווה פלטפורמה ליצירת שיתופי פעולה אזוריים בין רשויות שכנות, אחד מחמישה אשכולות שהוקמו על ידי המכון למנהיגות וממשל, קרן אלכא- ג'וינט ובסיוע משרד הפנים.
משגב גם חברה באיגוד ערים גליל מערבי לאיכות סביבה, גוף הפועל לפיקוח, תיאום וקידום בנושאים סביבתיים במרחבי הרשויות והמרחב המשותף.
כמון (יישוב)
תיירות ביישוב
משער היישוב יוצא מסלול טיול לכל המשפחה, העובר בנחל כמון. הנחל זורם עד לפאתי הכפר סלאמה דרך חורש סבוך. בסמוך לנחל מעיין קטן, הקרוי "עין כמאנה", או "עין כמון".
חינוך
כמון לוקחת חלק בתנועת הנוער הנוער העובד והלומד. את הפעילות מובילים רכז יישובי ורכזים מטעם התנועה, והיא מתקיימת במועדון הנוער החדש שנפתח בשנת 2017 ביישוב. בתנועה משתתפים ילדים וילדות, נערים ונערות, מכיתה ד' ועד כיתה יב'. פעילות התנועה יוצרת מפגש בין בני הנוער הלומדים בבתי הספר השונים, מעודדת יוזמות, ומאפשרת תרומה לקהילה ולישוב במגוון דרכים.
שוויון (מתמטיקה)
במתמטיקה ובלוגיקה, שוויון בין שני עצמים מציין זהות מוחלטת ביניהם, בכל מאפייניהם. השוויון הוא יחס, המסומן ב"=", ומתקיים: x=y אם ורק אם x ו-y שווים זה לזה.
שוויון הוא מושג המופיע בכל תחומי המתמטיקה, תוך התייחסות לעצמים שבכל תחום. כך מוגדר שוויון בין מספרים, קבוצות, פונקציות, גרפים וכדומה. בכל ביטוי מתמטי של שוויון ישנם שני אגפים: ימני ושמאלי.
דוגמה: שוויון בין מספרים:
שוויון זה מציין שני מספרים, הראשון הוא המספר "6", והשני "2 + 4". השוויון מראה כי שני צדדיו של סימן השוויון מייצגים את אותו מספר כפי שמתקבל מהגדרת החיבור.
באופן פורמלי שוויון בין איברי קבוצה מוגדר בתור היחס:
שוויון הוא יחס שקילות, כלומר הוא יחס רפלקסיבי, סימטרי וטרנזיטיבי. משמעות תכונות אלה כאשר מדובר בשוויון:
שוויון הוא עידון של כל יחס שקילות אחר, כלומר הוא מתאים לחלוקה הטריוויאלית של כל קבוצה. שוויון הוא יחס אנטי-סימטרי ולכן הוא גם יחס סדר מנוון. זהו היחס היחיד שהוא גם יחס שקילות וגם יחס סדר, ובאופן כללי יותר היחס היחיד שהוא רפלקסיבי, סימטרי ואנטי-סימטרי.
בתורת ההיסק, תכונות השוויון נקבעות כאקסיומות.
ג'ון אדגר הובר
ג'ון אדגר הובר (ידוע בעיקר בשם ג'יי אדגר הובר; באנגלית: John Edgar Hoover; 1 בינואר 1895 – 2 במאי 1972) היה בלש אמריקאי וראש הלשכה הפדרלית לחקירות (FBI) משנת 1924 ועד מותו בשנת 1972. הובר הפך את הלשכה מסוכנות פדרלית אחת מני רבות לכלי מרכזי באכיפת החוק בארצות הברית, ושילב מספר חידושים בפעולה המשטרתית של הסוכנות. אופן פעולתו והדרכים שנקט כדי להגן על הסוכנות שאת דמותה עיצב, כללו התנכלות למתנגדים פוליטיים, צבירת מידע חסוי ואף סחיטה – ואלו הפכו אותו לדמות שנויה במחלוקת. הובר החזיק במשרת ניהול של סוכנות פדרלית בארצות הברית זמן ארוך יותר מכל ראש סוכנות אחרת. הוא שירת תחת שמונה נשיאים, מקלווין קולידג' ועד ריצ'רד ניקסון. משך כהונתו החריג היה אחת הסיבות שהובילו להגבלת משך כהונת ראש הלשכה לעשר שנים.
ראשית חייו
ג'ון אדגר הובר נולד ב-1 בינואר 1895 בוושינגטון די. סי. להוריו, אנה מריה (לבית שייטלין, 1860–1938) ודיקרסון ניילור הובר (1856–1921). אביו היה מנהל מחלקת הדפוס של משרד המיפוי הגאודטי ומיפוי החופים של ארצות הברית. משפחתו הייתה ממוצא גרמני ואנגלי; אחד מקרובי משפחתו מצד אמו, ג'ון היץ, היה קונסול כבוד של שווייץ בארצות הברית. מבין בני משפחתו היה ג'ון הצעיר הקרוב ביותר לאמו, שהשליטה משמעת וגם הנחילה ערכים מוסריים. בית מגורי משפחת הובר, בילדותו של ג'ון, היה סמוך לגבעת הקפיטול, בדרום מזרח וושינגטון די. סי.
הובר למד משפטים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, בלימודי ערב, במסגרתם סיים תואר ראשון ב-1916 ותואר שני (LL.M) ב-1917.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים התקבל למחלקה במשרד המשפטים האמריקני שעסקה במעקב אחר "זרים לא רצויים" ובטיפול בהם. בשנה זו פרצה הפיכת אוקטובר ברוסיה, והובר ראה בקומוניסטים את מוקד עבודתו. הובר הכין כרטיסייה ובה עשרות אלפי שמות חשודים בקומוניזם, וביום השנה השני למהפכה הרוסית עצר כעשרת אלפים מהם. ניסיונו לגרש את העצורים נכשל, שכן רבים מהם זכו בינתיים באזרחות אמריקנית. הובר שם לו למטרה את הפעילה האנרכיסטית-קומוניסטית האמריקנית ממוצא רוסי אמה גולדמן. גולדמן הואשמה שבנאומיה הייתה הכוח המניע לרצח הנשיא האמריקני ויליאם מקינלי. הובר הצליח להביא לגירושה ולגירוש משפחתה, כמו גם לגירוש אנרכיסטים וקומוניסטים בולטים נוספים.
פעילות זו הביאה בשנת 1921 למינויו כסגן המנהל של "הלשכה לחקירות" (Bureau of Investigations), גוף פדרלי שעסק בכל מיני עניינים של אכיפת חוק. הלשכה לחקירות לא נהנתה מסמכויות רבות. 650 אנשיה (מתוכם 441 סוכנים שהיו פזורים ברחבי ארצות הברית) לא נשאו נשק ולא הייתה להם סמכות לבצע מעצרים. ב-10 במאי 1924 מינה הנשיא קלווין קולידג' את הובר לעמוד בראש הלשכה.
ראשית הקריירה
שנות פעילותו הראשונות של הובר כראש הלשכה עמדו בצל האיסור על מכירת משקאות חריפים, שהוביל להתפתחות פשיעה מאורגנת וגנגסטריזם. בשנת 1929 פרץ השפל הגדול, שהוביל לפרץ של פשיעה ברחבי ארצות הברית. עם כניסתו לתפקיד הדגיש הובר את שאיפתו למקצוענות ולכשירות של אנשי הלשכה. הוא פיטר מיד עובדים שנראו בלתי כשירים, ויצר סטנדרטים חדשים של קידום שלא לפי ותק אלא לפי כישורים. הובר ביקש לגייס סוכנים בעלי כישורים באכיפת החוק, ובמיוחד ביקש למצוא עורכי דין ורואי חשבון. בינואר 1928 יצר הובר תוכנית אימונים להכשרת סוכנים חדשים, וקבע מגבלת גיל לגיוס הסוכנים, בין גיל 25 לגיל 35. הלשכה החלה לפעול בשיטות מדעיות מודרניות, ויצרה מערכת לזיהוי פושעים שבמרכזה כרטסת ארצית של טביעות אצבעות.
הובר היה מומחה בתחום יחסי הציבור, וידע לתת באותן שנים נופך הֵרואי למאבקם של אנשי הלשכה בפשיעה. למאבק בפושעים מסוימים ניתן סיקור עיתונאי נרחב, והשודד הנמלט ג'ון דילינג'ר, שנהג להתחמק ממעצר באמצעות חציית הגבולות בין המדינות בארצות הברית, הוכרז "אויב הציבור מספר 1" ולאחר מכן נרדף בכל רחבי ארצות הברית על ידי הלשכה לחקירות, שנהנתה מסמכות חוצת גבולות. לכידתו של דילינג'ר והריגתו, כמו גם תפיסתם של פושעים אחרים, העניקו ללשכה שם והגבירו את המוניטין שלה, כמו גם את המוניטין של הובר. בשנת 1935 הוכתרו בהצלחה מאמציו של הובר לקדם את מעמדה של הלשכה, כאשר הקונגרס של ארצות הברית הפך את "הלשכה לחקירות" ל"לשכה הפדרלית לחקירות" (Federal Beaureu of Investigations או בראשי תיבות FBI).
המלחמה הקרה
לאחר מלחמת העולם השנייה, ועם התמוטטות הברית המלחמתית בין ברית המועצות לארצות הברית, שבו הקומוניסטים לעמוד במוקד החקירות של הלשכה ושל הובר. בין השאר סייע המעקב שערכה הלשכה בחשיפת המרגל הרוסי אלג'ר היס, שהיה עוזרו של הנשיא הארי טרומן ובכיר במחלקת המדינה. עוד סייעה הלשכה באותה תקופה בחשיפת פרשיות ריגול שהיו קשורות בהעברת סודות פצצת האטום לרוסיה, כמו חשיפת המרגלים יוליוס ואתל רוזנברג. הובר תמך בחשאי, ובמיוחד במידע, במאמציהם של אנשים כסנטור ג'וזף מקארתי לחשוף קומוניסטים בשירות המדינה. הסברה הרווחת היא כי עיקר המידע שעמד לרשותו של מקארתי הועבר אליו על ידי הלשכה הפדרלית לחקירות.
מאוחר יותר, במהלך שנות השישים, הפנה הובר את תשומת לבו אל מתנגדי מלחמת וייטנאם ואל פעילי זכויות האזרח. הבולשת בראשותו ניהלה גם מעקב אלקטרוני אחר מרטין לותר קינג, והובר ניסה להשתמש במידע אישי על קינג כדי לסחוט אותו, להכפישו וליצור ניכור בינו לבין הציבור השחור בארצות הברית – התנהלות שהתבררה כמונעת ממניעים פסולים.
חייו האישיים
הובר מעולם לא התחתן. יחסיו האישיים הקרובים ביותר היו עם מזכירתו במשך עשרות שנים, הלן גאנדי, אך כפי הנראה לא היה מדובר ביחסים בעלי אופי מיני. הובר חלק את דירתו עם אמו עד מותה, כשהיה בן 43. לאחר מכן חי לבדו. סגנו בראשות הסוכנות, קלייד טולסון, רווק אף הוא, שימש אותו בנאמנות במשך עשרות בשנים, והשניים אף נהגו לבלות ולנפוש יחד, ובין השאר חלקו חיבה למרוצי סוסים. כמה מכותבי הביוגרפיות של הובר, וכמה ממכריו, טענו כי הובר היה הומוסקסואל ומשערים כי הקשר בינו לבין טולסון היה רומנטי או מיני. שמועות הופצו גם כי הובר חיבב לבישת בגדי נשים, אך לידיעה זו, כמו גם להערכה כי היה הומוסקסואל, לא ניתנו חיזוקים עובדתיים חד-משמעיים. הובר עצמו דחה את השמועות וכמה מכותבי הביוגרפיות שלו מצביעים על קשרים רומנטיים שהיו לו עם כמה נשים. הובר טען כי גדל כנוצרי אדוק, ואף שקל להצטרף לשורות הכמורה, ובכך די היה, לדעתו, על מנת להפוך את מנהגיו האישיים לעניין שאין לדון בו.
מסך הערפל שהטיל הובר על חייו האישיים עמד בניגוד למידע שצבר באופן שיטתי על חייהם וסודותיהם של מנהיגים פוליטיים בארצות הברית. רבים מייחסים את הישרדותו לאורך שנים רבות, גם בתקופת כהונתם של נשיאים שביקשו להדיחו מתפקידו, לעובדה כי החזיק בידו סודות שמנעו מהם לפעול נגדו. עם עלותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי לשלטון, ומינויו של אחיו רוברט פ' קנדי לתובע הכללי, נעשה ניסיון להוציא את הובר, שהיה קרוב לגיל 70, לגמלאות. ייתכן שהובר עשה שימוש במידע שצבר על הרפתקאותיו המיניות של הנשיא ועל שערוריות אחרות שהיו קשורות במשפחת קנדי כדי למנוע את הדחתו. יורשו של קנדי, לינדון ג'ונסון, מינה את הובר לראש הלשכה לכל ימי חייו.
הובר מת בשנתו, בשנה ה-48 לתפקידו, ונקבר בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון. לאחר מותו השמידה מזכירתו, הלן גאנדי, את ארכיונו האישי ואת התיקים הסודיים שבהם שמר את המידע על מנהיגי ארצות הברית.
אברהם דשא (פשנל)
אברהם "פשה" דשא (פָּשָנֶל) (6 בנובמבר 1926 – 28 באפריל 2004) היה אמרגן, מפיק מוזיקלי, מפיק קולנוע ומגלה כישרונות. חתן פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
ילדותו ותחילת דרכו
פשנל נולד בארץ ישראל בשם אברהם גרינברג, לעדינה גרינברג, עולה מליטא, ופנחס גרינברג, יליד הארץ, לאחר קשר קצר בין השניים. גדל עם אמו בדחק במרכז תל אביב, כשהם נודדים מבית לבית. היה פוגש באביו רק לעיתים, כיוון שאביו נישא והקים משפחה אחרת. בגיל 16 זייף את אישורה של אמו, התנדב לצבא הבריטי ושרת בחיל התובלה; שם קיבל את הכינוי "פשנל". לאחר שחרורו החל לעבוד כנהג מונית, ועִברת את שמו ל"דשא". בתקופה זו חלק את מגוריו במרתף תל אביבי עם אריק לביא. במהלך עבודתו נזדמן לו להיות אחד מנהגי המוניות שעמדו לשירות התיאטרון הקאמרי. בתקופה זו התיידד עם שייקה אופיר, שאותו ואת שני חניכיו עמוס אריכא וזיוה רודן שחקני להקת הפנטומימה, הסיע להופעות ברחבי הארץ. לימים עברה ידידותם של פשנל ושייקה לפסים מקצועיים, ופועלם המשותף הניב הישגים חשובים בתחום התיאטרון.
כמפיק עצמאי
ב-1966 שירם של הגששים, "שיר הטלפון", הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים. באותה שנה הכיר את אשתו ניצה, בת 22 באותה עת. כעבור שנתיים נולדה בתם הבכורה, שירילי (שנקראה על שם השיר "שירי לי כי טוב").
ב- 1968 הצטרף למשרדו יוסי פלג כעובד מן המניין ולאחר כשנה מונה למנהלו של המשרד ומנהלה של שלישיית "הגשש החיוור". לאחר כמה שנים נוספות צורף כשותף במשרד.
באותן שנים הפיק את הסרטים "כל ממזר מלך", "השכונה שלנו", "התרוממות" ו"התרנגול".
בסוף העשור צירף את המחזאי נסים אלוני לצוות הכותבים של הגשש החיוור, שילוב שהניב את התוכניות "סינימה גשש" ו"קנטטה לשווארמה".
כעבור שנים רבות, כשהוחלט להעניק את פרס ישראל לשחקני "הגשש החיוור" על "מפעל חיים", מחו הזוכים על כך שפשנל לא קיבל את הפרס לצדם. בסדרה שהוצגה לאחרונה בטלוויזיה על חייו של פשנל אמר ישראל פוליאקוב: "בלי פשה לא היה הגשש", "הוא המציא אותו, הוא יצר אותו, הוא היה הלב שלו."
בשנות השבעים הפיק את המופעים הראשונים של להקת כוורת, שהפכה להצלחה גדולה. הלהקה הופיעה באירוויזיון, וזכתה בתואר שיר השנה שלוש שנים ברציפות. לאחר מסע הופעות בארצות הברית פורקה השותפות עם פשנל. לאחר מכן הקים את להקת שוקולד מנטה מסטיק שגם היא הופיעה באירוויזיון שנתיים אחרי "כוורת". אז גם הפיק את הסרט "גבעת חלפון אינה עונה", עם שלישיית הגשש. בשנים שלאחר מכן, הפיק מחזות זמר עם אורי זוהר וחיים טופול, ביניהם "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ", "אוויטה", "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" וגרסה חדשה של "כנר על הגג" ב-1997. כמו כן הפיק את המופע "ארץ טרופית יפה" (ב-1977) וגם את "ארץ טרופית משגעת" (ב-1987) ביחד עם מתי כספי, ואת המחזמר "בן המלך והעני" ב-1996.
בין 1994 ל-1997 הפיק פשנל, בהפקה משותפת יחד עם אשתו ניצה ("פשנל וניצה דשא"), את סדרת הטלוויזיה "איצ'ה". הקומדיה שודרה בערוץ 2 עבור הזכיינית רשת. בימוי השחקנים בוצע על ידי בתם של מפיקי הסדרה שירילי דשא, ובימוי הסדרה, על ידי בני כרמלי.
שנותיו האחרונות
בשנותיו האחרונות זכה להצלחה פחותה. המרירות גרמה לו לבצע מהלכים שגויים שהעיקו עליו, בעיקר נוכח דאגתו לעתיד משפחתו. פשנל נפטר ברמת גן, לאחר מאבק במחלת הסרטן, והוא בן 77. נטמן בקיבוץ עינת.
הותיר את אשתו ניצה ושלושת ילדיו: שירילי דשא (במאית, עורכת, תסריטאית ושחקנית), גשש (למד משפטים בבלגיה והשתקע שם) ונועז (קולנוען, מתגורר בארצות הברית).
סדרת הטלוויזיה אודותיו
בשנת 2007 שודרה בישראל "פשה" - סדרה בת שלושה חלקים, שנוצרה על ידי בתו שירילי דשא, ובה שוחזרה באמצעות קטעי ארכיון וראיונות דרכו המקצועית לאורך יובל שנים. בסדרה נחשף פשנל במלוא צבעוניותו, החל מילדותו ונעוריו בסמטה פלונית בלב תל אביב הקטנה והציורית ועד לשיאי תהילה בעולם התיאטרון הבידורי. מעורבותו העמוקה בחוגי הבוהמה התל אביבית מאמצע שנות החמישים ועד למותו.
כישרונות מפורסמים שגילה
בין הכישרונות שגילה וטיפח אברהם דשא פשנל, נמנים: הגשש החיוור, רבקה מיכאלי, ירדנה ארזי, להקת שוקולד מנטה מסטיק, להקת כוורת, רבקה זהר, מירי אלוני, גדי יגיל, ספי ריבלין, ציפי שביט, להקת הכל עובר חביבי, עפרה חזה, עזרא דגן, ניצה שאול, מוטי גלעדי, יעקב בודו, אריק איינשטיין, חיים טופול, אורי זוהר ודבורה דותן.
הנצחה
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לבניין בו היה משרד ההפקה שלו, ברחוב דיזנגוף 108.
עצמון-שגב
עַצְמוֹן (שֶׂגֶב) (שם קודם ראשוני: שגב, לאחר מכן התווסף השם עצמון) הוא יישוב קהילתי במועצה אזורית משגב אשר נוסד לראשונה כהיאחזות נח"ל שגב בשנת 1953, סבל מקשיים ושינה כיוון מספר פעמים, ולבסוף התחדש על ידי גרעין עצמון שנוסד בשנת 1975. גרעין עצמון עלה לקרקע בשנת 1978 באתר הקרוונים יבור[2]. ועלה לאתר הקבוע בשגב בשנת 1983.
היסטוריה
במקום בו נמצא היישוב עצמון-שגב שכן לפני מלחמת העצמאות כפר ערבי בשם מִעאר. הכפר נכבש על ידי צה"ל מעט לאחר תום מבצע דקל, ולאחר מכן היווה זירת קרבות בין צה"ל לערבים מקומיים ולצבא ההצלה, בעיקר בימי ההפוגה השנייה, עד שנכבש סופית במבצע חירם.
היאחזות הנח"ל מיאר – שגב
היאחזות מיאר הוקמה באוגוסט 1953 במסגרת מבצע "ייהוד הגליל", שמטרתו הייתה "לשנות את המצב הקיים, שבו ההתיישבות היהודית בגליל מרוכזת בעיקר בשפלת הירדן שבמזרח ובשפלת החוף שבמערב. כתוצאה מכך התהוו מקומות תורפה רבים, ודבר זה איפשר למבריחים ומסתננים לפעול וגם להתנכל לתחבורה בכבישי הצפון". סיבה נוספת שלא נאמרה בטקס, הייתה תוכניתו של שר החוץ האמריקאי דלאס להוציא את הגליל מידי מדינת ישראל.
ההיאחזות הוקמה על ידי גרעינים של "איחוד הקבוצות והקיבוצים". בתחילה נקראה "נחלאים ח' מיאר". באוקטובר 1953 נקראה על ידי ועדת השמות "שגב", ההסבר לשם: "לציון שגב הנוף ושגב המשימה של החייאת הגליל".
המקום לא התאים לחקלאות בגלל חוסר בקרקע ובמים, ולאחר זמן קצר הבינו כל המעורבים, הקק"ל, מחלקת ההתיישבות והתנועה המיישבת, שאין אפשרות לחקלאות במקום זה, לפחות עד שיימצאו מים, ולכן הוחלט לסגור את ההיאחזות. נמסר כי הנח"ל יפנה את המקום במרץ 1954, חצי שנה בלבד לאחר הקמתו, ובמקום יישאר כוח אבטחה צבאי, כדי לשמור על המחנה ועל קידוח סמוך.
כפר חוצבים
בגלל החשיבות המדינית והביטחונית של המקום, נמשכו המאמצים למצוא דרך להקים יישוב. לאחר כשנה וחצי נמצאו מים בקידוחים באזור, שבוצעו על ידי המחלקה להתיישבות, וכך נפתרה בעיית המים, אך עדיין נשארה בעיית מיעוט השטח המתאים לחקלאות.
באוגוסט 1955 התקיים טקס להקדשת המקום. בטקס השתתפו חברי הוועד הפועל הציוני וראשי קק"ל. כן השתתפו בטקס נשיא ההסתדרות הציונית בקנדה וחברות ארגוני הדסה וויצו בקנדה. ארגונים אלו מקנדה הודיעו שיגייסו 400,000 דולרים לצורך הקמת היישוב שגב. מלבד טקס זה, לא נעשתה שום פעולה בשטח במשך קרוב לשנה. הכסף מקנדה לא הוזכר יותר במהלך הקמת שגב.
במאי 1956 פורסם שהיישוב יתבסס על עבודת חציבה במחצבה סמוכה ומעט חקלאות על שטח של 1,000 דונם, שניתן להשקות מקידוח מים של 250 ממ"ק שנעשה במקום. במקום הוקמו פחונים עבור המתיישבים שבשלב ראשון יגורו בהם ויבנו את בתי הקבע. בסוף יוני 1956 עלו למקום קבוצה של חיילים משוחררים, אליהם הצטרפו בסוף יולי 1956 עולים מצפון אפריקה. באפריל 1957 סיכם דבר: "הניסיון ... עלה יפה. כיום מועסקים כבר במחצבה 40 מתושבי הכפר ו-15 מועסקים בעבודות בניה. 10 מתיישבים אחרים עוברים עתה קורס מקצועי ובקרוב יפתח קורס נוסף ל-10 מתיישבים אחרים". אולם פחות משנתיים מאוחר יותר הציג מעריב תמונה אחרת: "רעיון של הקמת ישובי חוצבים עלול להיתקל בהתנגדות עקב ישוב־חוצבים אחד שלא הצליח ביותר. ביישוב זה, ששמו שגב (לפנים הכפר הערבי מיאר), מועסקים שלושים מתיישבים במחצבה של "סולל בונה". אלא שהחברה אינה שואבת נחת ממחצבה זו. אולם המומחים מציינים, כי שגב אינה יכולה לשמש דוגמה הואיל והמחצבה לא אותרה על ידי משרד הפיתוח והישוב הוקם במידה רבה בניגוד לדעת הגאולוגים.". במרץ 1959 ערכו שתי משפחות מהיישוב שביתת שבת מול הסוכנות בדרישה להעבירם לקריית שמונה או נתניה. המוסדות פנו למועצות האזוריות באזור לסייע למקום, שטרם חובר לחשמל ולא הייתה בו פרנסה, אך אלו לא מנעו את מגמת הנטישה. כן התיישבו במקום גרעין "יובלים" של צעירים שחיכו להתיישבות ביודפת וסייעו לתושבי המקום.
במחצית הראשונה של 1960 נסגרה המחצבה והוחלט להפוך את שגב לכפר עבודה בחסות הקרן הקיימת. כן נקבע שיוצב במקום גנרטור וחיבור טלפוני, הוחל בחלוקת אדמות למתיישבים וניטע כרם שקדים על 150 דונם. טלפון ראשון הותקן בפברואר 1961. למקום הובאו משפחות מעולי הודו מקרית שמונה, שדרשו לחזור חזרה לקריית שמונה כשהתברר שבשגב אין עבודה. בתחילת 1963 פוטרו 26 מתושבי המקום מעבודתם בקק"ל כדי לעבור לעבוד במטעים, אך אלו מחו על הפיטורין והעבודה במטעים לא צלחה. בראשית 1965 היו בשגב 30 משפחות, ש-18 מהן הודיעו על כוונת עזיבה והשאר קיבלו אחריות על השטחים החקלאיים שכללו 400 דונם מטע, 500 דונם זיתים, 300 דונם שקדים ו-800 דונם פלחה. לקראת סוף השנה הסתכסכו אנשי המקום עם בני יודפת על קרקעות ששני הצדדים טענו לזכות לעבדן.
בשנת 1969 היו במקום 17 משפחות.
בראשית 1972 נותרו ביישוב כ-20 משפחות. כבר בשנת 1966 הוקמו בבתים הריקים במקום ישיבה ובית ספר חרדי לבנות, למגינת ליבם של חלק מתושבי המקום. הצקות לבית הספר לבנות מצד נערי היישוב הביאו אותו להתרכז במעלה הגבעה. בשנת 1971 הוחכרו הבתים הריקים ביישוב לתנועה להפצת תורה שקיימה במקום ישיבה. ותיקי המקום מחו נגד התרחבות הקהילה הדתית במקום וטענו שכל הבתים דרושים להם עבור דור העתיד שלהם. ביוני 1975 הגיע הסכסוך במקום לנקודת רתיחה לאור התחלת שיפוצים של המבנים במקום עבור התנועה להפצת תורה. ותיקי המקום נחלקו לשתי קבוצות. 7 משפחות של נתמכי סעד ביקשו לעזוב, בעוד 11 המשפחות האחרות ביקשו לגרש את הדתיים מהמקום. הם החזירו את תעודות הזהות שלהם ופנקסי המילואים ומשזה לא עזר בקשו למנוע בכוח את השיפוצים. ועדת הפנים של הכנסת ביקרה במקום בניסיון למצוא פתרון לסכסוך. המשטרה קיימה במקום נוכחות קבועה כדי למנוע עימותים.
עצמון
גרעין עצמון היה חלק מגרעין עובדי רפא"ל שביקשו החל משנת 1975 להקים יישוב קהילתי בגליל, תוך שהם ממשיכים לעבוד במקומות העבודה הקודמים שלהם. המוסדות המיישבים דחו את בקשתם בטענה שאינם מעוניינים להקים לחברי הגרעין סביון בגליל, שכן באותה תקופה הוקמו רק יישובים שפרנסתם במקום ההתיישבות. אנשי הגרעין דחו את ההצעה להיות כפר תעשייתי שאנשיו עובדים במפעלים שיוקמו ביישוב, מכיוון שהם היו כבר אנשים מבוססים שעבדו בתחומי התמחותם. במהלך שנת 1976 הועלתה פשרה שאנשי המקום ימשיכו לעבוד במקומות עבודתם, אולם הם יקימו יחד מפעל תעשייתי אחד במקום, שאם יתפתח יעברו חלק מהתושבים לעבוד בו. בראשית 1977, כשבגרעין היו 170 משפחות, הודיעו לאנשי הגרעין שהם מועמדים להתיישב באותה שנה. הגרעין הצטרף לתנועת המושבים בפברואר 1977. העלייה על הקרקע התעכבה ובינתיים גרעין רפא"ל התפלג לשני גרעינים: גרעין גילון שביקש להקים יישוב קהילתי וגרעין עצמון שביקש להקים מושב.
מקור שם היישוב הוא הר עצמון הסמוך ליודפת.
29 משפחות ראשונות עלו באופן זמני למחנה יבור, בנובמבר 1978. ב-12 בפברואר 1979 התקיים ביישוב הזמני טקס אבן פינה ליישוב הקבע, בנוכחות אריאל שרון. אולם הקמת היישוב התעכבה בגלל מגבלות תקציב. ביוני 1980 הפגינו חברי הגרעין בדרישה לתקצב את הקמת היישוב שלהם. בפברואר 1981 הוחל בעבודות הכשרת השטח להקמת היישוב.
נח"ל מרווה
היאחזות נח"ל עצמון עלתה על הקרקע ב-2 באפריל 1979 וטקס רשמי התקיים במאי 1979. במהרה שונה שם ההיאחזות ל"מרווה". היאחזות זו הייתה מרוחקת 5 ק"מ מעצמון-שגב, וללא כל קשר אליו. במאי 1981 הוסבה ההיאחזות לבסיס גדנ"ע.
היישוב
ביישוב נבנו 11 שלבי בנייה ומתגוררות בו כ-342 משפחות.
היישוב ממוקם כ-379 מטר מעל הים ונשקף ממנו נוף של מפרץ חיפה עד נהריה, גוש תפן, הר שכניה ועוד. את היישוב מקיף יער שגב.
במרכז היישוב יש ספרייה גדולה, מכולת ומספר גני ילדים (תינוקייה, גן טרום חובה, גן חובה ועוד).
משחתת
מַשְׁחֶתֶת (באנגלית: Destroyer) היא אוניית מלחמה בינונית בגודלה, מהירה, בעלת כושר תמרון גבוה וטווח גדול, שמשימתה ליווי אוניות גדולות יותר בצי מלחמתי, בשיירה או בכוח משימה ימי, והגנה עליהן מפני מתקפות מצד אוניות מלחמה קטנות יותר. המשחתת פותחה בסוף המאה ה-19 על ידי קצין הצי הספרדי פרננדו ויאמיל (Villaamil) כהגנה מפני ספינות הטורפדו שהחלו אז להיכנס לשירות והיוו איום משמעותי על אוניות הצי הגדולות. מכיוון שתפקידן היה להרוס את ספינות הטורפדו נקראו האוניות החדשות "משחיתת ספינות טורפדו" (Torpedo Boat Destroyer), אך בתוך מספר שנים קוצר השם והתקבל הכינוי המקוצר "משחתת".
עד מלחמת העולם השנייה היו המשחתות אוניות קלות יחסית, גדולות מפריגטה וקטנות מסיירת. למשחתות בתקופה זו לא הייתה יכולת לפעולה עצמאית כאונייה בודדת במשימה ארוכת טווח, ובדרך כלל פעלו המשחתות בתקופה זו בקבוצה, בליווי אוניית סיוע למשחתות (Destroyer Tender). לאחר המלחמה, עם הופעתם של טילים מונחים, החל להופיע טיפוס חדש של משחתת, משחתת טילים מונחים. משחתות מסוג זה החלו לבצע משימות שבעבר היו תפקידן של אוניות מלחמה גדולות ממנה, הסיירת ואוניית המערכה. משחתות אלה הפכו גדולות יותר ולהן יכולת לבצע משימה באופן עצמאי.
בעשור השני של המאה ה-21 מהוות המשחתות את אוניית השטח העיקרית בציי המלחמה בעולם. נכון ל-2019, אין אף צי מלחמה המפעיל אוניית מערכה או סיירת מערכה, ורק שתי מדינות מפעילות סיירות, ארצות הברית ורוסיה. למרות שמן, המשחתות המודרניות שוות בהדחק שלהן להדחק של סיירת מזמן מלחמת העולם השנייה, אך כוח האש שלהן עוצמתי לאין שיעור משל אותן סיירות, ולחלק מן המשחתות הנושאות טילים מונחים יכולת לשאת טילים בעלי ראש נפץ גרעיני. המשחתות מסדרת ארלי ברק, הנמצאות בשירות צי ארצות הברית גדולות בפועל אף מאוניות שהוגדרו בעבר כסיירות טילים מונחים.
בכמה ציים של מדינות אירופאיות, ובהן הציים של ספרד, גרמניה וצרפת, נעשה שימוש במונח "פריגטה" עבור המשחתות, דבר המוביל לבלבול מסוים.
פיתוח הטורפדו
הופעתה והתפתחותה של המשחתת קשורים להמצאת הטורפדו, בשנות ה-60 של המאה ה-18. למרות חבלי הלידה היה ברור שמדובר באמצעי לחימה מהפכני, שבאמצעותו יכול גם כוח ימי חלש לפגוע בכוח ימי חזק ממנו בהרבה. כדי לשגר את הטורפדו אין צורך באוניית מלחמה מורכבת ויקרה, וניתן להסתפק בסוג חדש של ספינות קטנות, מהירות וזולות, שנקראו ספינות טורפדו. ספינות קלות כאלו אמנם אינן יכולות להפליג בלב ים, אך הן תוכלנה לפגוע באוניות האויב הגדולות סמוך לחוף. עד 1880 כבר היו בשירות ספינות טורפדו בעלות הדחק של 50 - 100 טון, שהיו מהירות דיין כדי לחמוק מסירות משמר של האויב.
בתחילה נתפס האיום מצידן של ספינות הטורפדו כמשמעותי רק כנגד אוניות בעודן עוגנות בנמל, אך עם פיתוחם של טילי טורפדו מהירים יותר ובעלי טווח ארוך יותר התחוור שגם אוניות בלב ים חשופות לפגיעתם. כמענה לאיום החדש החלו הציים השונים להפעיל סירות משמר חמושות, שנקראו "תופסות" (Catchers), שנועדו ללוות את צי המלחמה בים. כדי שתוכלנה למלא את משימתן היו ספינות אלו צריכות להיות כשירות לשיט בים הפתוח ועמידות בשיט ממושך, וכדי לעמוד בדרישות אלו החלו המתכננים להגדיל את ממדיהן של ספינות אלו. כלי שיט אלו נודעו רשמית כ"משחיתות ספינות טורפדו" (Torpedo Boat Destroyers), ועד מלחמת העולם הראשונה קוצר שמן ל"משחתות". גם בשפות אחרות מעיד שמן של אוניות אלו על מטרתן המקורית, ככלי שיט שנועדו להילחם בספינות טורפדו: בצרפתית (contre-torpilleur), באיטלקית (cacciatorpediniere), בפורטוגזית (contratorpedeiro), בצ'כית (torpédoborec), ביוונית (antitorpiliko,αντιτορπιλικό), בהולנדית (torpedobootjager) ובפולנית (kontrtorpedowiec, מינוח שהיה מקובל עד מלחמת העולם השנייה אך אינו בשימוש מאז).
עם התפתחותן של המשחתות התברר שניתן להטיל עליהן את תפקידן של יריבותיהן, ספינות הטורפדו, ולחמש אותן בטילי טורפדו בנוסף לתותחים. עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה אלו היו תפקידיהן של המשחתות: הגנת הצי שלהן מתקיפות ספינות טורפדו ומשחתות אויב, ותקיפת אוניות המערכה והסיירות של האויב.
פיתוחים ראשונים
ב-1884 השיק הצי המלכותי הבריטי את ספינת הטורפדו אה"מ סוויפט, שמאוחר יותר סומלה מחדש TB 81. זו הייתה ספינת טורפדו גדולה, בעלת הדחק של 137 טון, שהייתה חמושה בארבעה תותחים מהירי ירי בקוטר 47 מ"מ ושלושה צינורות טורפדו. מהירותה הייתה 23.75 קשר (כ-44 קמ"ש), מהירות שלא היה בה די כדי להתמודד בצורה יעילה עם ספינות הטורפדו, אך החימוש שנשאה היה מספק לקרב עמן.
ספינה נוספת שבישרה את הופעתה של המשחתת הייתה ספינת הטורפדו קוטקה, שנבנתה ב-1885 עבור הצי הקיסרי היפני. הספינה נבנתה במספנת יארו בגלאזגו על פי אפיון יפני ונשלחה בחלקים ליפן, שם הורכבה והושקה ב-1887. "קוטקה" הייתה באורך 50 מטרים ולה הדחק של 203 טון. היא הייתה חמושה בארבעה תותחי ליטרה אחת (37 מ"מ) מהירי ירי וששה צינורות טורפדו ומהירותה עמדה על 19 קשר (35 קמ"ש). במהלך הניסויים שערך הצי היפני עלה כי "קוטקה" יכולה להתלוות לאוניות הצי בים הפתוח. לדעתם של אנשי מספנות יארו, "היפנים המציאו למעשה את המשחתת".
ספינות תותחים נושאות טורפדו
כלי השיט הראשונים שמשימתם הוגדרה כהשמדת ספינות טורפדו היו סיירות קטנות, שנקראו "ספינות תותחים נושאות טורפדו" (Torpedo Gunboat). אוניות אלו היו חמושות בצינורות טורפדו ותותחים, שנועדו לאפשר להן להילחם בספינות טורפדו ולהטביע אותן. הספינה הראשונה שנבנתה במתכונת זו הייתה אה"מ רטלסנייק (Rattlesnake), שתוכננה ב-1885, והושקה כמענה למשבר המדיני בין האימפריה הבריטית לאימפריה הרוסית ב-1885. ספינת התותחים הייתה חמושה בטורפדות ונועדה לרדוף אחרי ספינות טורפדו קטנות ממנה ולהשמיד אותן. אורכה של הספינה היה 61 מטרים, רוחבה המרבי 7 מטרים וההדחק שלה היה 550 טון. "רטלסנייק" הייתה בנויה מפלדה אך ללא מיגון, למעט סיפון ממוגן, בעובי 19 מ"מ. הספינה הייתה מצוידת בתותח בקוטר 4 אינץ' (101.6 מ"מ)/25 ליטראות, שלושה תותחי 3 ליטראות וארבעה צינורות טורפדו בקוטר 14 אינץ' (360 מ"מ), שניים בחרטום ושניים בכל אחד מצידי האונייה. הספינה נשאה ארבעה טילי טורפדו.
משחתות ספינות הטורפדו, שהיו מהירות יותר, החלו להיכנס לשירות בשנות ה-90 של המאה ה-19 והפכו את ספינות התותחים למיושנות.
משחתות ראשונות
כלי השיט הראשונים שנקראו רשמית "משחתת ספינות טורפדו" היו שתי הספינות מסדרה דיירינג (Daring) ושתי הספינות בסדרת האבוק (Havok) שיוצרו עבור הצי המלכותי הבריטי. ייצורם של כלי שיט אלו נעשה על פי הוראתו של הלורד השלישי של הימיה (Third Sea Lord), ב-1892, אדמירל משנה ג'קי פישר, לימים אדמירל והלורד הראשון של הימיה. פישר היה מודע לחסרונותיהן של ספינות הטורפדו הקיימות, שהיו איטיות וקצרות טווח, ולכן לא היו יכולות ללוות את אוניות הצי שעליהן היו אמורות להגן. בתפקידו כלורד השלישי של הימיה היה פישר אחראי לתכנון ובנייה של כלי שיט עבור הצי המלכותי, ובמסגרת תפקידו הורה על פיתוח סוג חדש של ספינות, שתהיינה מצוידות בדוודי חימום חדשניים ובתותחים מהירי ירי בעלי קליבר קטן. על פי האפיון שהפיצה האדמירליות הבריטית בין מספנות שונות יוצרו כמה דגמים שונים, אם כי לכולם היה מאפיין דומה - סיפון הקדמה (Foredeck) היה מעוגל, בתצורה שכונתה "שריון צב" (turtleback). אה"מ דיירינג ואה"מ דיקוי (Decoy) נבנו על ידי מספנת ת'ורניקרופט, והיו בעלות הדחק של 260 טון. אורכן היה כ-56 מטרים והן היו חמושות בתותח 12 ליטראות אחד ושלושה תותחי 3 ליטראות, וכן צינור טורפדו אחד קבוע בחרטום ושני צינורות נוספים על תושבת מסתובבת מאחורי שתי הארובות. בהמשך הוסר צינור הטורפדו מן החרטום ובמקומות הותקן תותח 3 ליטראות נוסף. מנוע המשחתות הפיק 4,200 כוח סוס שהביאו אותן למהירות מרבית של 27 קשר (50 קמ"ש). ביצועי המנועים איפשרו למשחתות את המהירות והטווח הנדרשים כדי לפעול עם צי המערכה.
לצי הצרפתי היה ניסיון נרחב בשימוש בספינת טורפדו. הצרפתים השיקו את סדרת משחתות ספינות הטורפדו הראשונה שלהם ב-1899, המשחתות מסדרת דוראנדל. צי ארצות הברית השיק משחתת ראשונה משלו, הביינבריג', ב-1902. ב-1906 כבר הפעיל הצי 16 משחתות.
המשך הפיתוח
משחיתות ספינות הטורפדו המשיכו להתפתח עם סיומה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בכמה תחומים מרכזיים. שינוי מרכזי ראשון היה עם המצאתה של טורבינת הקיטור. יעילותו של מנוע זה הודגמה באופן דרמטי במהלך סקירת הצי ב-1897 שנערכה בספיטהד, לכבוד יובל ה-50 למלכותה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. במהלך הסקירה הופיעה טורביניה, האונייה הראשונה שהונעה באמצעות טורבינת קיטור. ממציא האונייה, צ'ארלס אלג'רנון פרסונס, הגיע אל סקירת הצי ללא הזמנה, אך הדהים את קהל הצופים ובראשם הנסיך מוויילס, ראשי האדמירליות ונכבדים נוספים במהירותה הרבה של אונייתו ויכולת התמרון הגבוהה שלה. "טורביניה" הייתה בגודל של משחתת, ועובדה זו הייתה משמעותית לצי הבריטי; מפקדי הצי הזדרזו להזמין אבטיפוס של משחתת מונעת בטורבינת קיטור. משחתת זו, אה"מ וייפר, הושקה ב-6 בספטמבר 1899. זו הייתה אוניית המלחמה הראשונה בעולם שהונעה בטורבינה, ומהירותה הגיעה ל-36 קשר (כ-67 קמ"ש), מהירות גבוהה בכל קנה מידה. עד 1910 אימצו כל הציים המודרניים את טורבינת הקיטור כאמצעי הנעה לאוניות המלחמה המהירות שלהם.
למרות השוֹנוּת, היו כמה מאפיינים משותפים לכל המשחתות. גוף האוניות יהיה ארוך וצר, עם שוקע רדוד יחסית. החרטום היה מוגבה עם סיפון קדמה מוגבה או מכוסה בסיפון קדמה מעוגל, "שריון צב". מגורי הצוות היו מתחת לחרטום ונמשכו עד רבע או שליש גופה של המשחתת. מאחורי מגורי הצוות, לכיוון ירכתי האונייה, היו מנועי המשחתת ודוודי המנועים. על הסיפון היו כמה תותחים מהירי ירי שמוקמו בחרטום, ועוד כמה בירכתיה ובאמצעה. שני צינורות טורפדו הותקנו באמצע האונייה; בהמשך הוגדל מספרם.
המשחתות תוכננו כך שתהיינה קטנות וזריזות, ובעלות מנועי קיטור גדולים, שיכלו לייצר את המהירות הנדרשת. אפיון זה יצר כלי שיט קטן וצפוף שכלל מנוע גדול ואספקת פחם עבורו, תותחים מהירי ירי ותחמושת עבורם; הצפיפות הרבה באה על חשבון צוות כלי השיט. בשל כך החלו להיכנס לשירות אוניות סיוע למשחתות, שבהן שהה חלק מאנשי הצוות עד לפעולה מבצעית. לאוניות העזר צוותו גם אנשי צוות שלא היה להם מקום במשחתות: טבחים, צוות מינהלי וצוות רפואי וכן צוות טכני שסייע לטפל במנועי האוניות. לצוותים אלה לא היה מקום במשחתות הקטנות, אך לכל שייטת המשחתות היה צורך בכישוריהם. בנוסף לצוותים נשאה אוניית העזר חלקי חילוף עבור המכונות באוניות השייטת. חלק מאוניות הסיוע היו אוניות שהוסבו למטרה זו; אחרות נבנו במיוחד לביצוע המשימה.
בנוסף לאוניות הסיוע נבנו מובילות שייטת (Flotilla leader), שנועדו לקצין דגל שפיקד על שייטת משחתות. בשל ממדיהן הקטנים של המשחתות, לא היה בהן מקום לקצין (בתפקיד קומודור, ובדרך כלל בדרגת קפטן) ולצוות הפיקוד שלו, כמו גם לציוד הקשר שנדרש לו. בשל כך נוספה לשייטת המשחתות אוניית פיקוד, משחתת מוגדלת או סיירת קטנה, שבה היה מקום לכל אלו, ושהייתה יכולה לנוע במהירות ולהילחם יחד עם שאר אוניות השייטת.
בין השנים 1892 ל-1914 גדלו המשחתות באופן משמעותי. סדרת המשחתות הראשונה של הצי הבריטי, סדרת "האבוק", היו באורך 50 מטרים ובעלות הדחק של 275 טון. לעומתן, המשחתות עימן החל הצי הבריטי את מלחמת העולם הראשונה היו באורך 91 מטרים ובעלות הדחק של 1,000 טון. עם זאת, הדגש העיקרי בתכנון ובבניית המשחתות נותר בשאיפה ליצור גוף קטן ככל האפשר ובו מנוע חזק ככל האפשר. מגמה זו הביאה לבניית גופי אוניות קטנים וחלשים יחסית, שעובי דפנותיהם עמד לעיתים על כ-3 מילימטרים בלבד.