cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוק חינוך ממלכתי
עמדת חירות
חירות שבאותה תקופה הייתה כח זוטר במערכת הפוליטית והשתייכה לימין הציוני תמכה ועודדה את המעבר לחינוך ממלכתי. חירות הייתה המפלגה הראשונה שהעלתה במצעה את עניין ביטול הזרמים. בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בנובמבר 1950 הצהירה חרות: "נילחם בעד ביטול שיטת הזרמים בחינוך... ובעד הבטחת מקום בגן הילדים ובבתי ספר לכל ילד". חירות תמכה בהשתת החינוך הממלכתי על "מסורת ישראל" כעל גורם מרכזי. זאת בניגוד לניסוח הסופי שקבע שהחינוך יהיה מושתת על "ערכי תרבות ישראל והישגי המדע".
מטרת החוק
החוק בא לבטל את שיטת הזרמים בחינוך וליצור מערכת חינוך אחת נייטרלית מבחינה אידאולוגית ומפלגתית, שתחנך את התלמידים על פי "ערכי תרבות ישראל והישגי המדע, ותנחיל לתלמידים את התרבות היהודית". עוד נקבע שבבתי הספר יחנכו את התלמידים ל"אהבת המולדת ונאמנות למדינה ולעם ישראל, על אימון בעבודה חקלאית והמלאכה, על הכשרה חלוצית ועל שאיפה לחברה בנויה על יסודות חירות, שוויון, סובלנות, עזרה הדדית ואהבת הבריות".
כמו כן נועד החוק לרכז את כלל הסמכויות על חינוך ילדי ישראל בידי שר החינוך ולצמצם את האוטונומיה של בתי הספר. לשר החינוך ניתנו סמכויות מרחיבות מאוד הכוללות סמכות להתערב בתוכנית לימודים, לסגור בתי ספר, לקבוע תוכניות השלמה מיוחדות לתוכנית הלימודים ולהכריז על בית ספר ניסויי.
מבנה מערכת החינוך בעקבות החוק
חוק חינוך ממלכתי איחד את הזרמים השונים שהתקיימו במערכת החינוך בישראל לשני זרמים: חינוך ממלכתי וחינוך ממלכתי דתי. החלוקה הזו התבצעה למרות הכוונה המקורית ליצור רק זרם חינוכי אחד - חינוך ממלכתי - וזאת בעקבות לחצים כבדים של הדתיים. למעשה ניתן לומר שבחוק אוחדו שני זרמי החינוך החילוניים (זרם העובדים והזרם הכללי) והושאר על כנו זרם המזרחי הדתי. בחוק נקבעו פריבילגיות מסוימות לחינוך הממלכתי דתי והוחלט שיהיה עליו ממונה דתי אורתודוקסי וששר החינוך יידרש להתייעץ עם מועצה מיוחדת בכל הקשור בחינוך זה. כמו כן במשרד החינוך נשמר האגף לחינוך התיישבותי, שהיה אגף נפרד ושימש בעיקר את זרם העובדים.
גם הקביעה שבבתי הספר לא תשמענה דעות פוליטיות לא התקיימה במלואה, כי לא ניתן היה לנתק את בית הספר ממכלול החיים. בבתי הספר של הקיבוץ המשיכו לדבר על שיתוף ותנועת העבודה, ובבתי הספר הממלכתיים-דתיים על דמותה היהודית של המדינה. גם בחלוף השנים המצב נותר על כנו, ועד היום בתי ספר שונים מנחילים אידאולוגיות שונות, תוך עיסוק בשאלות פוליטיות.
מטרות החינוך הממלכתי החל משנת 2000
בשנת 2000 עבר החוק שינוי בתחומים העוסקים במטרות החינוך הממלכתי בישראל. מטרות החוק, לאחר תיקון זה, מפורטות ב, שזו לשונו:
"חוק נהרי": מימון מוסדות חינוך מוכרים לא רשמיים
חוק נהרי הוא כינוי לתיקון מספר 7 לחוק חינוך ממלכתי. לפני התיקון, קבע חוזר מנכ"ל משרד החינוך (בעקבות פסיקת בג"ץ מ-2003) שמוסדות מוכרים שאינם רשמיים יקבלו 75% מתקציבם של מוסדות רשמיים; אך קבע גם חריגים לכלל זה - מוסדות של החינוך העצמאי ומעיין החינוך התורני ימומנו בשיעור של 100% מתקציב המוסדות הרשמיים. "חוק נהרי" קבע שרשות מקומית אשר מתקצבת ממקורותיה מוסדות חינוך רשמיים - תחויב לתקצב גם את המוסדות המוכרים שאינם רשמיים, ביחס דומה לזה שקבעה המדינה. התיקון אפשר למנוע חלוקה לא שוויוניות של תקציבי הרשות לבתי ספר שבתחומה. התיקון קבע שרשות מקומית רשאית לממן מוסדות אלה גם בשיעור גבוה יותר מזה שקבעה הממשלה, אך אסור שיהיה נמוך יותר ממנו. התיקון לחוק הוצע על ידי הממשלה ב-7 במאי 2007, ביוזמתו של השר משולם נהרי מש"ס. התיקון עבר בכנסת ב-22 במאי 2007 בתמיכת הקואליציה ובהליך מזורז במיוחד, בהתנגדות חברי מרצ. בעת הדיון בחוק, הביעו שרת החינוך יולי תמיר וחבר הכנסת יוסי ביילין הסתייגויות וביקורת על החוק.
בעקבות התיקונים שלעיל, התקבל תיקון (תק' 9 ב 1) לתקנות מוסדות מוכרים, שקבע: השר רשאי לשקול שלא לממן מוסד מוכר, אם המימון עלול לפגוע במוסד ממלכתי. ביולי 2013 החליטה הכנסת על ביטולם של התיקונים לחוק. במסגרת "חוק ההסדרים" לשנים 2015 ו-2016 תוקן שוב חוק חינוך ממלכתי, והוחלף בו סעיף 11א, לסעיף המחייב רשויות מקומיות במימון "מוסדות מוכרים שאינם רשמיים", במתווה דומה למתווה המקורי.
מניעת פעילות ארגונים הפועלים נגד מטרות החינוך ונגד צה"ל
במסגרת תיקון מספר 17 לחוק, הידוע בכינויו "חוק שוברים שתיקה", נוספה עוד מטרה לחינוך הממלכתי, והיא "לחנך לשירות משמעותי בצבא הגנה לישראל או לשירות לאומי־אזרחי", וכן הוענקה בחוק סמכות לשר החינוך המאפשרת לו לקבוע כללים למניעת פעילות של גורם חיצוני במוסד חינוכי "שפעילותו עומדת בסתירה חמורה ומשמעותית למטרות החינוך הממלכתי" או גורם הפועל באופן יזום לנקיטת הליכים משפטיים או מדיניים מחוץ לישראל נגד חיילי צבא הגנה לישראל.
יוזמי החוק היו שולי מועלם-רפאלי, בצלאל סמוטריץ', יאיר לפיד, אמיר אוחנה, יואב קיש, מירב בן-ארי, דוד ביטן, עודד פורר, אלעזר שטרן, יואל רזבוזוב ויעקב מרגי. החוק אושר ב־16 ביולי 2018.
ז'ורז' מלייס
ז'ורז' מֶלְיֵס (בצרפתית: Georges Méliès; 8 בדצמבר 1861 – 21 בינואר 1938) היה במאי קולנוע צרפתי, מחלוצי הראינוע.
נחשב לבמאי הקולנוע הפנטסטי הראשון ולאחד מחלוצי ז'אנר סרטי האימה מדע בדיוני [סרטי מדע בדיוני]. בעבודתו שילב בין קולנוע, סיפור ותיאטרון והיה הראשון שביים קולנוע של בדיה. הוא שם דגש על אשליית מציאות. הוא נחשב אבי סרטי הפנטזיה ואבי הטריקים הקולנועיים.
מלייס החל את דרכו כקוסם, מומחה באשליות, והפך למנהל תיאטרון ב-1888. ב-1896 הוא צילם במקרה כרכרה ציבורית שהופכת לעגלת קברן עקב חשיפה כפולה על גבי סרט הצילום. לראשונה, הוא הבין את כוחה של האשליה לאחר שהסרט המוקרן מציג את החיים הופכים למוות. משם החל לבנות קולנוע המבוסס על פעלולים ואשליה.
מלייס נחשב לאחד ממובילי הנרטיב הטכני ולמוביל של התפתחויות רבות בקולנוע המוקדם. נחשב כממציא של אפקטים מיוחדים בקולנוע. גילה את הטריק של "טיים לאפס", השתמש בצילום אובייקט וחיתוכו כאשר הוזז ממקומו, גילה את הג'אמפ קאט, היה אחד מהראשונים שהשתמש בסרטיו בחשיפות מרובות (אפקט "ההכפלה" של דמויות), אפקט הדיזולב (התמוססות תמונה אחת לתמונה אחרת), השתמש באפקט הקרנה אחורית (מסך כחול מודרני), וצבע בצבע את סרטיו (ידנית על הפילם). בשל יכולתו לכאורה לתפעל ולשנות את המציאות בצילום, היה מכונה לעיתים "צלם קוסם" (Cinemagician).
את דמותו של מלייס מגלם השחקן בן קינגסלי בסרטו של הבמאי מרטין סקורסזה "הוגו".
ביוגרפיה
מלייס נולד בפריז. למשפחתו הייתה חברה לייצור נעליים. היו לו שני אחים מבוגרים, אנרי וגאסטון. לפני עבודתו בתעשיית הסרטים, הוא היה קוסם בתיאטרון רוברט-אודן.
בשנת 1895 החל להתעניין בצילום, לאחר שראה הדגמה של מצלמת האחים לומייר. בשנת 1897 הוא הקים סטודיו על גג בניין במונטריי, פריז. בין 1896 ל-1914 הוא ביים 531 סרטים שאורכם נע בין דקה לארבעים דקות. פעמים רבות עסקו סרטים אלו בדבר-מה בלתי אפשרי, פנטזיות ומדע בדיוני. סרטיו כללו "טריקים" ואירועים בלתי אפשרים, כגון חפצים נעלמים, שינוי גודל אדם לגמד או ענק, ראש מדבר ללא גוף ועוד. סרטים אלה, שהיו הראשונים בעלי אפקטים מיוחדים, היו ברובם נטולי עלילה.
סרטיו המוקדמים היו מורכבים ברובם באפקטים ממצלמה אחת. לדוגמה, לאחר ניסויים עם חשיפה כפולה, יצר מלייס את סרטו "להקה של אדם אחד", בו הוא גילם שבע דמויות שונות בו זמנית.
הסרט המפורסם ביותר שלו הוא "מסע אל הירח" (1902), בו השתתפה אשתו ז'אן ד'לסי, הכולל סצנה בה חללית חגה מסביב לירח ופוגעת בעינו של איש הירח. עוד סרט מפורסם הוא "המסע הבלתי אפשרי" (1904). שניהם סרטי מסע מדע בדיוני, ונחשבים לחלק חשוב בתולדות יצירת סרטי המדע הבדיוני. מלייס יצר בנוסף גם סרטי אימה, כגון סרטו "בית השטן" (1896). ההדפסה של הסרט אף נרכשה על ידי תומאס אדיסון, ששכפל את הסרט והפיץ אותו בארצות הברית, שם הוא זכה להצלחה רבה. בשנת 1899 צילם מלייס סרט המתאר את פרשת דרייפוס, שהייתה לאחת הפרשיות הפוליטיות הראשונות שתועדו במסרטה. מליס היה ידוע כאוהד דרייפוס, ובעת הקרנת הסרט פרצו עימותים עם תומכי הרשעתו, ולבסוף אסרה המשטרה את הקרנת סיומו מעורר המחלוקת.
לאחר פשיטת הרגל, הפך מלייס למוכר צעצועים בתחנת מונפרנס. בשנת 1932 הוענק לו "אות לגיון הכבוד", אשר הוגש לו על ידי לואי לומייר. מלייס מת בפריז ונקבר בבית הקברות "פר לשז".
הסרט הוגו שיצא לאקרנים ב-2011, ואשר מבוסס על הנובלה "התגלית של הוגו קברה" מאת בריאן סלזניק, מבוסס על חייו ופועלו של מלייס.
סרטו מסע אל הירח
יצא לאקרנים בשנת 1902, ונחשב לסרט המדע הבדיוני הראשון. בסרט השתמש מלייס ב"מסך שחור" - צילום נוסף שמתבצע על רקע המסך, היוצר אשליה של שני צילומים שקורים בו זמנית. בסרט הוא מדלג על חלל בלתי רצוי וזמן בלתי רצוי ובכך יוצר סיפור, תוך עריכה פרימיטיבית, כל שוט באורך של דקה, והעמדה תיאטרלית. בסרט שיחקו שחקנים שהכיר מעבודתו כמנהל תיאטרון.
מילה שמורה
מילים שמורות (מאנגלית: reserved words, לעיתים מכונה keywords) הן סוג של מבנה דקדוקי בשפות תכנות. למילים השמורות יש משמעות מיוחדת כאשר הן מופיעות בשפה והן מוגדרות היטב בתיאור הפורמלי של שפת התכנות. על פי רוב המילים השמורות כוללות מילות בקרה המגדירות לולאות, התניות, מעבר לתוויות, שמות טיפוסי נתונים פרימיטיביים ועוד.
רשימת המילים השמורות מוגדרת עוד כאשר השפה נמצאת בפיתוח אך לעיתים מילים שמורות יופיעו לצורך שימוש עתידי בלבד. לדוגמה ב-Java, המילים const ו-goto הן מילים שמורות ולא ניתן להשתמש בהן לצורך תהליך הפיתוח עצמו למשל כשמות משתנים ופונקציות, אף על פי שאין להן אף משמעות ב-Java. על ידי שמירת המילים הללו, שמרו לעצמם מפתחי השפה את הזכות להשתמש בהן בעתיד מבלי לפגוע בתאימות לאחור של השפה.
מספר המילים השמורות משתנה עם שפת התכנות. בעוד ש-Java ושפות אחרות שהתפתחו מ-C כוללות סדר גודל של כ-50 מילים שמורות, COBOL מכילה כ-400 כאלו. בקצה השני של הספקטרום ניתן למצוא את PL/I ופרולוג שאינן כוללות אף מילה שמורה. לא ניתן להסיק דבר על איכותה של השפה ממספר המילים השמורות שבה, שכן המספר נובע בעיקר מהצרכים שלשמה פותחה השפה.
יוסטון טקסאנס
יוסטון טקסאנס (באנגלית: Houston Texans) היא קבוצת פוטבול בליגת ה־NFL אשר נוסדה בשנת 2002 ומושבה ביוסטון, טקסס.
היסטוריה
הקבוצה היא החדשה ביותר מבין קבוצות הליגה וממלאת את החלל שהותירה קבוצת היוסטון אוילרס שעברה לנאשוויל, טנסי בשנת 1997. מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון NRG אשר הספיק אירח את סופרבול XXXVIII בעונת 2004.
הקבוצה סיימה לראשונה במאזן ניצחונות חיובי בעונת 2009, והעפילה לראשונה לפלייאוף בעונת 2011 כשזכתה בראשות הבית הדרומי של ה-AFC.
שווי הקבוצה ב-2016 הוערך על ידי מגזין פורבס בכ-2.6 מיליארד דולר, תשיעי מבין קבוצות ה-NFL.
הר יטבתה
הר יטבתה הוא הר בדרום ישראל ומצפון-מזרח להר הרמן, מדרום למצפה רמון ומצפון-מערב לשמורת יטבתה.
שמו הערבי הוא ג'בל ע'דיאן ומקורו בנווה המדבר של עין יטבתה (עין ע'דיאן).
ההר מתנשא לגובה של 342 מטרים ומהווה חלק מהרי אילת. מיקומו על גב שלוחה בפרשת המים שבין נחל ארגמן לנחל יטבתה, סמוך לשביל מעלה צאלה העולה מיטבתה לבאר מולחן. ההר צופה על דרום הערבה, שמורת יטבתה, הרי אדום וראש מפרץ אילת. הר יטבתה הוא אחד החלקים המרכיבים את שמורת יטבתה והוא נמצא בקבוצת ההרים המקיפה שמורה זו.
גיילו
גאוגרפיה
אוכלוסיית הול מונה כ-2,300 תושבים, והעיירה משמשת בעיקר כעיירה סקי. גיילו שוכנת בעמק האלינגדאל, כ-250 ק"מ מאוסלו ו-260 ק"מ מברגן. קו ברגן סייע תרם לפיתוחה של גיילו כאתר הסקי הראשון במדינה, והיא עדיין מאתרי הסקי הגדולים בנורווגיה. מרכז גיילו נמצא כ-800 מטר מעל גובה פני הים והנקודה הגבוהה ביותר בה נמצאת ברום של 1178 מטר.
גיילו נמצאת על קו הרכבת בין ברגן לאוסלו, ובתחנת הרכבת של גיילו (Geilo stasjon) עוברות כחמש רכבות ביום לברגן (מערבה) ואוסלו (מזרחה). כ-24 ק"מ מגיילו נמצא שדה תעופה המשמש לטיסות פנים. גיילו נמצאת על כביש 7 (RV7) ומחוברת לאוסלו ולברגן גם בקווי אוטובוס.
עונת הסקי בגיילו היא מסוף אוקטובר ועד סוף אפריל, ובמקום נמצאים כמה אתרי סקי. בגיילו מערכת נרחבת של סקי למרחקים, הכוללת 220 ק"מ של מסלולים. סוגי הסקי המוצעים במקום כוללים סקי אלפיני, טלמרק, גלישת שלג, סקי עם כלב מזחלת, טובוגן, ניווט סקי וסקי למרחקים. ב-1980 התקיימה במקום אולימפיאדת הנכים. במהלך הקיץ משמשת גיילו לפעילויות ספורט שונות בהן קארטינג, פיינטבול, רפטינג, גולף, טניס, ראלי ורכיבה על אופניים. פעילויות פופולריות הן טיול בהרים ורכיבת הרים בגיילו ובסמוך לה, ואחד המסלולים המוכרים באזור הוא ראלארווגן (Rallarvegen).
בגיילו מופעלות מספר קטן של חנויות, מרכז קניות ומרכז מבקרים. בעיירה יש בית קולנוע, ספרייה, בית ספר והיכל ספורט.
גאוגרפיה ואקלים
בסמוך לגיילו נמצאים שלושה אגמים Slåttahølen, Vestlefjorden, ו-Ustedalsfjorden.
בגיילו אקלים תת-ארקטי.
שרה אברהם
שרה אברהם (נולדה ב-1995) היא אמנית לחימה ישראלית, אלופת ישראל ואלופת העולם באיגרוף תאילנדי.
קורות חיים
אברהם נולדה ב-1995, במומבאי, הודו. יש לה אח אחד, גדול ממנה ואחות אחת, קטנה יותר. אמה, רות מלכה, הייתה נוצריה, אחות במקצועה ואביה (נולד ב-1960), דוקטור אהרון אברהם (שם מקורי: הגירדס פראדס), רופא בן הדת ההינדית, ובנו של כוהן הינדי. השניים נישאו ב-1985.
אביה של אברהם התעניין ביהדות עוד כסטודנט לרפואה במומבאי. הוא החל בקריאת התנ"ך מתוך כוונה להתנצר, למד מהתנ"ך על היהדות והחליט להתגייר ולא להתנצר. ההורים גידלו את שלושת ילדיהם כיהודים שומרי מצוות, עוד לפני הגיור ואף מלו את בנם הבכור והיחידי, וקראו לו בשם היהודי שמואל. הם התגיירו תחילה בהודו, גיור רפורמי ותכננו לעלות לישראל ולהתגייר גם גיור אורתודוקסי.
איגרוף תאילנדי
ב-2011 גילתה אברהם לראשונה את האיגרוף התאילנדי, ולמרות התנגדות המשפחה והסביבה כולה, היא החלה להתאמן בהדרכת אדי יוסופוב. בספטמבר 2012, כשנה וחצי אחר כך, היא כבר זכתה באליפות ישראל לנשים באיגרוף תאילנדי. ב-2013 זכתה גם באליפות העולם באיגרוף תאילנדי לנערות, במשקל של עד 63.5 ק"ג, שנערכה בבנגקוק, תאילנד. במרץ 2014 זכתה באליפות העולם לנשים במשקל עד 67 ק"ג, שנערכה בפטאיה, תאילנד. ובין לבין גם הגיעה למקום השני באליפות אירופה.
בספטמבר 2014 זכתה אברהם במדליית זהב באליפות אירופה שנערכה ברומניה מטעם התאחדות WMF.
פלסקביצה
פלסקביצה (בסרבית: Пљескавица) הוא מאכל המכיל קציצת בשר מתובלת שעשויה לרוב מתערובת של בשר חזיר, בקר וכבש טחונים. זהו אחד המאכלים הלאומיים של סרביה והוא פופולרי מאוד במדינות הבלקן השכנות ובמדינות יוגוסלביה לשעבר: בוסניה והרצגובינה, קרואטיה ומונטנגרו. זוהי מנה עיקרית המוגשת עם בצל, קאימק (שמנת חלב), איוואר (קונדימנט פלפלים) ואורנבס (סלט גבינה חריף), או על צלחת עם תוספות, או עם לפינז'ה (לחם שטוח, כסוג של המבורגר). פלסקביצה צברה פופולריות במקומות אחרים באירופה והיא מוגשת במסעדות מזון מהיר המגישות אוכל בלקני בגרמניה, שוודיה ואוסטריה.
גרסאות
באזורים שונים בחבל הבלקן הרכב הקציצה משתנה בהתאם למטבח המקומי, בבוסניה והרצגובינה למשל הקציצה עשויה לרוב מבשר בקר בלבד, זאת עקב האוכלוסייה המוסלמית במדינה שאינה אוכלת חזיר. עם זאת, בקרואטיה הרכב הקציצה מכיל לרוב תערובת של חזיר, בקר וכבש.
קיימות מספר גרסאות מקומיות למאכל:
עקד
עֵקֶד (גם "עקד לשירה", "עקד ספרים", בעבר "עקד-פסיפס" ובימינו "בית עקד") היא הוצאת ספרים ישראלית, מבין הוצאות הספרים הראשונות והוותיקות בישראל. על כותבי ההוצאה נמנים משוררים וסופרים המהווים את בסיס הספרות הישראלית העכשווית, זוכי פרסים ואף חתני פרס ישראל (כדוגמת אנדה עמיר פינקרפלד, טוביה ריבנר, מאיר ויזלטיר וארז ביטון). בראשית דרכה הייתה מיועדת בעיקר לשירה אך כיום ההוצאה פעילה במגוון רחב של תחומים: סיפורת, שירה, עיון וילדים. מקור השם "בית עקד ספרים", כינוי קדום לספרייה.
ספרי ההוצאה ופעילותה
ההוצאה נוסדה בתל אביב בשנת 1958 על ידי איתמר יעוז-קסט, ששימש כעורך הראשי, ואחותו מריצה רוסמן. ההוצאה קמה כמסגרת עבור משוררים ומתרגמי שירה. בהמשך הושם דגש בעיקר על יצירה הקשורה בשואה ובנושאים יהודיים. בהוצאה יצאו למעלה מ-2,000 כותרים, רובם ספרי שירה ומיעוטם ספרים העוסקים ביהדות ובשואה ומחקרים, בהם התמחתה רעייתו פרופסור חנה יעוז-קסט. כיום ההוצאה פורשת חסותה על סופרים ומשוררים בישראל ומחוצה לה במגוון תחומי הספרות. ספרים רבים שראו אור בהוצאת 'עקד' זכו להכרה נרחבת וחלקם נכללים במסגרת תוכניות הלימודים לספרות בבתי הספר ובמוסדות אקדמיים בישראל ובמדינות נוספות. ההוצאה מנוהלת בידי בתו של יעוז-קסט, ד"ר שילהב קסט.
כתבי עת ופעילויות נוספות
בשנת 1960 החל לצאת הרבעון "עקד לשירה" בעריכתו של איתמר יעוז-קסט. היה זה כתב העת הראשון בעברית שיוחד לשירה בלבד. כתב העת יצא עד 1973 ובמהלך שנות ה-70 יצא בתבנית של שנתון (כל שנתון נקרא "ספר עקד").
החל משנת 1989 החל לצאת בעקד כתב העת "פסיפס".
ההוצאה הוציאה ספרים גם בשם "מרתף 29" (למשל ספרו הראשון של אילן שיינפלד) ו"טרקלין".
פיצול ההוצאה
בשנת 1996 פרשה מריצה רוסמן מהוצאת עקד המקורית והקימה את הוצאת "טרקלין" אשר מוציאה ספרים גם תחת השמות "חלונות" ו"גוונים".
חינוך ביתי
חינוך ביתי הוא תהליך חינוכי אשר מנוהל מבית התלמיד וניתן בעיקר על ידי משפחתו ולא במוסדות פורמליים חיצוניים ממלכתיים או פרטיים דוגמת בתי ספר. חינוך ביתי יכול להיעשות גם דרך מורים פרטיים.
היסטוריה
טרם הקמת מערכת רחבת היקף של בתי ספר, עיקר החינוך היה חינוך ביתי. אך גם לאחר מכן, ועם התגברות היקף התלמידים ההולכים לבתי ספר יומיים, נותר החינוך הביתי כאופציה לחינוך סדיר, במיוחד אצל השכבות המבוססות. בסביבות 1850 בוצעו הערכות מהעיר מנצ'סטר ומשוודיה שלפיהן מציינות שבחינוך ביתי למדו בין 24-31% מהילדים בגילאי 5–15 שקבלו חינוך סדיר, או בין 11-15% מכלל הילדים בגילאי 5–15.
החינוך הביתי לאחר התרחבות מערכת החינוך המודרנית, החל להתפתח בארצות הברית בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20.
לאחר ניסיונותיהם של חוגים רדיקליים לבצע שינוי בשיטת החינוך במדינה ולאור ההבנה כי שינוי כזה הוא כמעט בלתי אפשרי, הבינו הוגים שונים ובראשם ג'ון הולט כי עליהם לחפש דרכים אחרות וסביבה שונה לחינוך ילדיהם. הולט הציע, כי הילדים יוצאו מהמסגרות הפורמליות ויתחנכו בבית. מכיוון שבאותה תקופה צעד זה נחשב מנוגד לחוק בארצות הברית, פעלו אותן משפחות באופן בלתי חוקי ובסתר.
לאחר הוצאת הספר המדבר על ערכי החינוך הביתי שזכה להצלחה השתנה היחס כלפי תופעה זו וההורים זכו לתמיכה ושיתוף פעולה מלא מהרשויות (לדוגמה קרן מנדל).
מניעים לוויתור על חינוך פורמלי
כיום, כאשר מערכת החינוך הפורמלית אחראית לחינוכם של מרבית הילדים, עולה השאלה מדוע ישנם הורים הבוחרים לוותר על שירותיה, על אף שאלו ניתנים בחינם ואף מחויבים מתוקף חוקי לימוד החובה המקובלים במרבית המדינות. לבחירה זו ניתנות מספר סיבות:
סוגי חינוך ביתי
ישנם מספר סוגים עיקריים של חינוך ביתי:
חינוך חופשי
החינוך החופשי גורס שאין צורך להכתיב לילד מסגרת, גם לא בתוך המשפחה, והסקרנות הטבעית תגרום לילד לרצות ללמוד.
בגישה זו, ההורים אינם מעבירים שיעורים לילדיהם באופן יזום, אלא רק עונים על שאלות שהילדים מעלים, מתוך תפיסה שכך נשמרת הסקרנות הטבעית של הילד ודרכה הוא ילמד באופן יעיל ומהנה בהרבה מאשר בשיעורים מתוכננים.
ג'ון הולט נחשב לאבי הגישה, אך היבטים שלה ניתן למצוא אצל הוגים חינוכיים רבים.
חינוך מונחה תוכנית לימודים
בשיטה זו, הזהה לנהוג בבתי הספר, ההורים פועלים על פי תוכנית לימודים מסודרת אותה הם מעבירים לילדים. שיטה זו מחלקת את עולם הידע לתחומים נפרדים (למשל חשבון, לשון, אנגלית, תנ"ך וכו') ומלמדים כל אחד מהם בפני עצמו. בנוסף, כל תחום נפרט למסלול לימוד הבנוי בשלבים, כאשר שלבים מאוחרים מסתמכים על השלבים הקודמים להם. לשיטה זו שני יתרונות מרכזיים: קל לעקוב אחרי מהלך הלימודים, וקל להשיג חומר לימוד מוכן. הורים שמלמדים את ילדיהם בבית לפי שיטה זו מדווחים כי הזמן הנדרש להגיע לאותו קצב לימוד המקובל בבתי הספר נע בין שעתיים ביום לשעה בשבוע. יתרונות נוספים: קל להורים לחלוק את עבודת ההוראה עם מורה פרטי ולתלמיד שלומד בחינוך ביתי מטעמים טכניים ולא אידאולוגיים, קל לחזור ולהשתלב בבית הספר. החיסרון הבולט של השיטה הוא העובדה שהיא מחקה שיטת חינוך שאחד הגורמים המרכזיים בעיצובה הוא אילוצים שלא קיימים בבית. רוב האילוצים האלה קשורים בעובדה שבכיתה יש עשרות תלמידים. אילוצים אלה לא קיימים בבית וחיקוי שיטה שמתחשבת בהם עשוי לבזבז משאבים ולהמאיס את הלימודים על התלמיד.
למידת חקר
גישה הצוברת פופולריות בהוראת המדעים. מדמה את תחום המחקר: בפני הילדים מוצבת בעיה או אתגר בו טרם נתקלו והם מתבקשים לנסות למצוא פתרונות או מידע בנושא. הדגש הוא לאו דווקא על מציאת הפתרון הנכון, או על פתרון בכלל, אלא על הדרך: העלאת רעיונות והשערות, ניסויים, תצפיות, הסקת מסקנות, חיפוש מקורות מידע, עבודה בקבוצה וכדומה.
תפקיד המורה הוא להציג בעיות חקר מתאימות לילדים ולתמוך בהם בתהליך החקר.
הבעיות עצמן יכולות להיות חידות, בניית מכשירים, הבנת תופעות טבע, הכרות עם מכשירים חדשים או כל דבר אחר שהילדים טרם למדו.
הוראה אינדיאנית והוראה סוקרטית
שיטה זו היא מעין שילוב של למידה טבעית עם למידת חקר. כמו בלמידה טבעית, התלמיד הוא הקובע מה ללמוד, מתי ואיך. אך כשהוא בא אל המורה ושואל אותו משהו או מבקש את עזרתו, המורה אינו עונה ישירות. במקום זה המורה שואל את התלמיד שאלה או נותן לו משימה כמו בלמידת חקר. מתוך תהליך החקר, התלמיד מגיע לפתרון הבעיה המקורית שהטרידה אותו ולומד זאת בצורה יסודית ומקיפה יותר מאשר לו היה מקבל את התשובה ללא מאמץ מצדו. בגרסה האינדיאנית עיקר הלימוד מתבצע בפעילות הגומלין שבין הלומד לבין העולם, כשהמורה מנחה היכן לחפש את התשובות. בגרסה הסוקרטית השיחה עצמה היא הסביבה הלימודית והחומר הנלמד נובע מתוך הלומד עצמו תוך כדי דיאלוג עם המורה.
הוראה באשכולות
גישה זו מדגישה את הקשר שבין תחומי הידע. בוחרים נושא מסוים ללמוד, ודרכו לומדים דברים מתחומי ידע רבים. למשל, אם כנושא הלימוד נבחרה ברזיל, הלימודים יעסקו בגאוגרפיה שלה (גאוגרפיה, אקולוגיה, ביולוגיה), בהיסטוריה שלה (היסטוריה, מדע המדינה), בתרבות שלה (מוזיקה, ספרות, אמנות) וכן הלאה.
חיי החברה בחינוך הביתי
הורים לילדים בחינוך הביתי נוהגים לדאוג לחיי החברה שלהם כשם שהם דואגים לחינוכם. מחקר שערכה מונטגומרי בשנת 1989, הראה כי החינוך בבית אינו יוצר בידוד. על פי המחקר, ילדי החינוך הביתי הם משתתפים פעילים במגוון פעילויות עם אנשים ובני נוער אחרים. משפחות המחנכות את ילדיהם בבית נוהגות להיפגש ביניהן, ובמקומות בהם החינוך הביתי נפוץ, הן יכולות להקים ארגונים חברתיים כמו ליגת כדורסל לנוער החינוך הביתי. במקומות בהם החינוך הביתי נדיר, אפשר לשלוח ילד למועדון קראטה, תנועת נוער, חוגי העשרה, טיולי נוער וכיוצא בזה. מחקר נוסף מצא כי המיומנויות החברתיות מפותחות יותר אצל ילדי החינוך הביתי מאשר אצל ילדים המתחנכים בבית הספר. מעבר לזאת, אנשי החינוך הביתי יכולים לטפח יחסי תוך משפחתיים עמוקים יותר מהמקובל בחברה הכללית.
הישגים לימודיים
מחקר שנערך על ידי יחידת הקולג'ים בארצות הברית הראה כי סטודנטים שהתחנכו בבית קיבלו ציונים מעל הממוצע באנגלית ובקריאה, והבדל קטן לרעה נמצא במיומנויות ההבנה שלהם. מחקר אחר, שנערך בארצות הברית ובדק את הציונים של מבחני הקבלה לקולג', הראה כי ציוניהם של בוגרי החינוך הביתי גבוהים יותר מציוניהם של תלמידי בתי הספר הציבוריים ונמוך יותר מהתלמידים אשר למדו בבתי ספר פרטיים. תלמידי החינוך הביתי השיגו ממוצע ציונים גבוה במבחני השפה וממוצע נמוך יותר במבחני המתמטיקה לעומת שאר הסטודנטים.
חינוך ביתי בישראל
בעקבות לחץ מחודש של הורים, הוקמה ועדה נוספת, הפעם בראשות אילנה זיילר, שפרסמה בשנת 2002 "חוזר מנכ"ל" החוזר על העמדה כי מקומם של ילדים ב"מסגרות הלימוד הממוסדות", אך אפשרה מתן היתרים לחינוך ביתי במקרים חריגים ביותר. על פי נהלים אלו, נדרשו ההורים המבקשים חינוך ביתי להציג תוכנית לימודים מפורטת, להראות כל שנה שהתוכנית אכן הושגה ובנוסף היה צורך להראות שההורים נושאים באידאולוגיה המחייבת חינוך ביתי. בהתאם, לא היה ניתן לקבל אישור לחינוך חופשי. הורים שפנו לבקשת אישור לחינוך ביתי נדרשו להראות שיש לילד בעיה חריפה הדורשת חינוך ביתי, למשל חרדות. וועדה שהייתה אחראית על אישור בקשות לחינוך ביתי נהגה לשלוח ילדים לבצע "מבחן טובה" ו/או אבחון פסיכולוגי הכולל מבחני אינטליגנציה, כדי להראות שיש הכרח בחינוך ביתי.
באפריל 2006 פורסם חוזר מנכ"ל נוסף בעניין החינוך הביתי, עם שינויים לעומת החוזר הקודם, אשר מציגים את הדרישות הלימודיות בעמימות מה, המאפשרת לפי חלק מהדעות קיום חינוך חופשי. חוזר זה ביטל את הצורך בבחינות מיצ"ב לילדי חינוך ביתי ואינו דורש הגשת תוכנית לימודים מפורטת אלא רק "פירוט התחומים שהילד ילמד בביתו... ואת התוצרים הצפויים שאפשר יהיה ללמוד מהם שהלמידה אכן מתרחשת". החוזר גם מתיר לקחת את הילד לעבודה או למקום אחד אחר כמו מקום עבודה.
באוגוסט 2007 הוגשה עתירה לבג"ץ של כ-100 הורים, אשר לא היו מרוצים מחוזר המנכ"ל של 2006. העותרים התנגדו לדרישה שההורים חייבים להיות בעלי גישה אידאולוגית מגובשת המחייבת חינוך ביתי או שנסיבות יוצאות דופן של הילד יחייבו חינוך ביתי. כמו כן התנגדו לקביעה שחילוקי דעות או סכסוכים בין ההורים לבית הספר לא מהווים עילה לחינוך ביתי. בנוסף, ההורים לא היו מרוצים מהדרישה להוכיח כל שנה מחדש שהם עומדים בדרישות שהגדיר משרד החינוך. לטענת העותרים, חוק הפיקוח על בתי ספר אינו מאפשר למשרד החינוך להפעיל בקרה על לימודים של פחות מעשרה תלמידים וכי בהתאם לאמנת זכויות הילד יש להורים זכות יסוד לקבוע את שיטת החינוך של ילדיהם. לאחר הגשת העתירה התקיימה הידברות בין העותרים למשרד החינוך, והופץ חוזר מנכ"ל חדש, המכיר בחינוך חופשי. בעקבות פרסום החוזר החדש, ובהמלצת השופטת בדיון שהתקיים במרץ 2009, משכו העותרים את עתירתם.
הסדרת החינוך הביתי
קיים בלבול בין הרשויות השונות לגבי הגילאים עבורם צריך להגיש בקשה. בחלק מהרשויות מבקשים שההורים יגישו בקשה לאישור החל מגיל שלוש, בעוד באחרות - החל מגיל חמש.
על הבקשה לכלול את הפרטים האישיים של בני הבית, הסבר על האידאולוגיה מאחורי הרצון בחינוך ביתי, ותוכנית לימודים שכוללת 50% מלימודי הליבה. הלימוד יכול להתבצע בכל שיטה שההורה בוחר, כולל אנ-סקולינג (חינוך חופשי).
הטבלה הבאה מציגה את מספר הילדים שלמדו באופן רשמי במסגרת חינוך ביתי. ארגוני חינוך ביתי מעריכים שתלמידים נוספים לומדים במסגרת חינוך ביתי ללא אישור המדינה.
תפוצה
בתחילת שנות ה-80 היו בארצות הברית כ-15,000 ילדים שלמדו מן הבית. בתחילת שנות ה-90 עמד מספרם על 250,000, בשנת 1999 עמד מספר הילדים על 850,000 (1.7% מהצעירים), בשנת 2003 עמד מספרם על 1.1 מיליון ובשנת 2007 עמד מספרם על 1.5 מיליון (2.9% מהצעירים). יש הטוענים כי מספר זה אינו מדויק כי הוא איננו כולל מדינות שאינן דורשות דיווח על חינוך מהבית ועל משפחות שאינן מדווחות, ולפיכך טוענים כי מספרם כפול - בין 2.5-3 מיליון ילדים. אם קצב הגידול ימשיך, עד 2020 12.7% מהצעירים בארצות הברית ילמדו בחינוך ביתי.
המעמד החוקי
הממסד האמריקאי תקף את ההורים שבחרו חינוך ביתי, ואף ניסה להטיל קנסות ומאסרים על ההורים שבחרו לקחת אחריות על חינוך ילדיהם, בשנת 1972 הכריז בית המשפט העליון בפסק דין מדינת וויסקונסין נ' יודר (Wisconsin v. Yoder) בזכות ההורים לקבוע את החינוך של הילדים שלהם שלא במסגרת מוסד. הקביעה התבססה על פס"ד משנת 1925 שקבע שלהורים יש זכות לשלוח את הילדים שלהם למוסד פרטי. פסק דין Yoder היה הזרז להסרת כתבי אישום נגד הורים שבחרו בחינוך ביתי וכיום החינוך הביתי חוקי בכל מדינות ארצות הברית. בנובמבר 2005 הונחה הצעת חוק פדרלית הקובעת שהממשל הפדרלי אינו יכול לפקח על החינוך הביתי.
ההתפתחות
כיום תופעת החינוך הביתי הולכת ומתפשטת בארצות הברית ובמקומות נוספים בעולם. מחקרים שנערכו בארצות הברית (Knowels, Marlow, Muchmore 1992) מראים כי אחד התהליכים החשובים אשר סייעו להפיכת החינוך מן הבית מתופעה זניחה השמורה ל"תמהונים" בודדים במקומות שונים לתנועה חברתית משמעותית ולאלטרנטיבה חינוכית לגיטימית ורצויה הייתה ההתאגדות של אותן משפחות לקהילות.
התאגדויות אלו מאפשרות למשפחות המחנכות מן הבית ליצור קהילה בעלת אינטרסים משותפים ואידאולוגיה משותפת (לפחות בחלקה) אשר פועלת יחד הן במישור של תמיכה אישית והן במישור של משויכות חברתית.
טמפלהוף
טמפלהוף (בגרמנית: Tempelhof) הוא רובע בדרום ברלין, בירת גרמניה. ברובע, הקרוי על שם מסדר הטמפלרים שהתיישבו במקום, גרים כ-200 אלף בני אדם.
הרובע גובל בקרויצברג (Kreuzberg) בצפון, בנויקלן (Neukölln) במזרח, בשטגליץ (Steglitz) בדרום-מערב, בשנברג (Schöneberg) בצפון-מערב ובדרום היא גובלת במדינת ברנדנבורג.
כבר ב-1220 הוקמה כנסיית הכפר בטמפלהוף (Dorfkirche Tempelhof) שבנויה מאבנים שנמצאו בשדות (Feldsteine), היא אחת מהעתיקות בכל אזור ברנדנבורג. אחרי התפזרות המסדר הטמפלרי במקום, עבר המקום לרשות המסדר היואניטי וב-1435 נמכר השטח למדינת ברלין.
בשנת 2001 אוחד הרובע במסגרת רפורמת הרבעים של ברלין עם רובע שנברג. הרובע המאוחד נקרא טמפלהוף-שנברג, אף שבפועל מקובל השימוש בשמות הישנים. הרובע מורכב מהאזורים מריינדורף (Mariendorf), מריינפלדה (Marienfelde), ליכטנראדה (Lichtenrade) וטמפלהוף. יש לה ברית ערים תאומות עם נהריה.
שדה התעופה טמפלהוף
חלק מהרובע שימש כשדה אימונים וצעדות עבור פרידריך השני מלך פרוסיה וב-1897 שימש השדה להמראת ספינת האוויר הראשונה בעולם, על ידי דוד שוורץ. ב-1909, אורוויל רייט קבע שיא עולמי בטיסת גובה, כשהמריא מהשדה לגובה של 172 מטרים וב-1923 נקבע המקום כשדה תעופה, אחד מהראשונים בעולם. בשנת 1930 נחתה ספינת האוויר (הצפלין) גראף צפלין במקום לאחר חציית האוקיינוס האטלנטי. ב-1939 נפתח על ידי הנאצים שדה התעופה המרכזי של טמפלהוף (Zentralflughafen Tempelhof). שדה התעופה הברוטליסטי מתאפיין בארכיטקטורה שהייתה אופיינית לתקופה הנאצית ולאדריכל אלברט שפר.
בזמן הסגר על ברלין הטיסו בעלות הברית המערביות אל העיר ברכבת אווירית למעלה מ-2.3 מיליון טון מזון ומצרכים בסיסיים. מרבית מטוסי הרכבת האווירית הגיעו לשדה התעופה טמפלהוף. על שם המבצע נקראות הכיכר שמול שדה התעופה וכן תחנת המטרו במקום Platz der Luftbrücke (כיכר הגשר האווירי).
לאחר איחוד ברלין היה טמפלהוף הקטן מבין שלושת שדות התעופה של העיר. ייחודו היה במיקומו במרכז העיר, אך מגבלות הרעש שהלכו והתרחבו הותירו המראה ונחיתה של מטוסים קטנים. בשנת 2008 הופסקה הפעילות האווירית במקום, כחלק מתהליך הדרגתי של סגירת כל שלושת שדות התעופה והחלפתם בנמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג.
אוכלוסייה
רוב אוכלוסיית השכונה היא ממעמד הביניים, בעיקר משפחות ועובדי עירייה. בשכונה אין אתרי תיירות ראויים לציון פרט לשדה התעופה. אזור טמפלהוף מאופיין בבתי קומות והאזורים האחרים מאופיינים בעיקר בבתים פרטיים של המעמד הבינוני.
Grow (שיר של ז'אנגו מקרוי)
Grow (בעברית: לגדול) הוא שיר באנגלית, שנכתב, הולחן ובוצע על ידי ז'אנגו מקרוי. בערב (אירופה) 4 במרץ 2020 נחשף כשיר שייצג את הולנד באירוויזיון 2020 ברוטרדם שבהולנד. ב-18 במרץ 2020 בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בעולם, הוחלט לבטל את אירוויזיון 2020.
רוקה סנטה קרוס
רוקה לואיס סנטה קרוס קנטרו (בספרדית: Roque Luis Santa Cruz Cantero; נולד ב-16 באוגוסט 1981 באסונסיון) הוא כדורגלן פרגוואי המשחק בעמדת החלוץ בליברטד. לסנטה קרוס 111 הופעות במדי נבחרת הלאומית של פרגוואי, בה הוא נחשב לשיאן ההבקעות עם 32 שערים.
קריירה
סנטה קרוס הצטרף למחלקת הנוער של המועדון המקומי קלוב אולימפיה בגיל 9. הוא היה הכובש המצטיין של הקבוצות הצעירות במשך מספר שנים, עד שמאמן הקבוצה הבוגרת של אולימפיה, לואיס קוביז'ה, זימן אותו להתאמן עם שחקני קבוצת הבוגרים כבר בגיל 15. את הופעת הבכורה הרשמית שלו בקבוצה הבוגרת ערך סנטה קרוס ב-27 ביולי 1998, במשחק הדרבי נגד קבוצת קרו פורטניו, בגיל 16. סנטה קרוס הפגין יכולת מרשימה במדי אולימפיה, והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות פרגוואי בשנים 1998 ו-1999, ואף זכה בתואר האישי של כדורגלן השנה בפרגוואי.
לאחר שהצליח רבות במדי אולימפיה ונבחרת פרגוואי בכדורגל, קבוצת באיירן מינכן הגרמנית הבחינה בכישרונו של סנטה קרוס, וצירפה אותו לשורותיה בקיץ 1999. סנטה קרוס לא הצליח להתבלט במדי באיירן מינכן - על אף שכבש חמישה שערים בעונתו הראשונה בקבוצה,, הוא סבל בעונות הבאות ממספר פציעות, ונאלץ להתמודד בתחרות קשה על מקומו בהרכב באיירן עם החלוצים הגרמנים הקשוחים, מה שהגביל את תרומתו לקבוצה.
אף על פי כן, סנטה קרוס היה חלק מההצלחה של קבוצת באיירן מינכן, שזכתה בדאבל של אליפות גרמניה והגביע הגרמני, בליגת האלופות ובגביע הביניבשתי.
בעונת עבר סנטה קרוס לבלקברן רוברס האנגלית תמורת 3.5 מיליון ליש"ט, וחתם על חוזה לארבע שנים במועדון. הוא הבקיע שער כבר במשחקו הראשון בפרמייר ליג, זמן קצר לאחר שנכנס כמחליף. הוא המשיך את יכולתו הטובה עם שלושער בהפסד קבוצתו לוויגאן את'לטיק, ובכך היה לשחקן הראשון באנגליה מזה עשר שנים שמבקיע שלושער עבור קבוצה מפסידה. הוא זכה בתואר אישי של שחקן החודש בפרמייר ליג בדצמבר 2007, וסיים בהצלחה את עונתו הראשונה בבלקבורן, עם 19 שערים. הוא נבחר לשחקן העונה של המועדון.
במהלך העונה שלאחר מכן הציעה קבוצת מנצ'סטר סיטי, בבעלות חברת השקעות מאבו דאבי, לבלקבורן להעביר לשורותיה את סנטה קרוס. לאחר משא ומתן מתמשך, עבר סנטה קרוס למנצ'סטר בקיץ 2009, תמורת סכום גבוה של 17.5 מיליון ליש"ט, אך בינואר 2011 חזר סנטה קרוס לבלקבורן בהשאלה עד סיום העונה.
לאחר שלא הצליח להשתלב בבלקבורן, והסיטי עדיין התעקשו להשאילו, סנטה קרוס הושאל לריאל בטיס, העולה החדשה לליגה הספרדית הראשונה.
ב-22 בדצמבר 2014 חתם בקבוצה המקסיקנית קרוס אסול אלופת צפון ומרכז אמריקה. בשנת 2015 הושאל למאלגה.
ב-11 ביוני 2016 חתם בקלוב אולימפיה.
נבחרות פרגוואי
סנטה קרוס נכנס לתודעה העולמית כאשר שיחק עם נבחרת פרגוואי עד גיל 20 בגביע העולם לנוער ב-1999, שבו הרשים מאוד את ראשי הנבחרת הפרגוואינית וכבש שלושה שערים. יכולתו הטובה בנבחרת הצעירה הובילה לזימונו לשורות הנבחרת הבוגרת של פרגוואי כבר בגיל 17.
סנטה קרוס שיחק לראשונה עבור הנבחרת הבוגרת בקופה אמריקה ב-1999, והיה מלך השערים של נבחרתו בטורניר עם שלושה שערים. הוא סייע לנבחרתו להעפיל למונדיאל 2002, לאחר שכבש שלושה שערים במשחקי המוקדמות. הוא שיחק עם הנבחרת גם במונדיאל עצמו, וכבש שער אחד שסייע לנבחרתו להעפיל לשמינית הגמר.
בנובמבר 2016 הודיע סנטה קרוס על פרישה מהנבחרת הלאומית לאחר שערך במדיה 111 הופעות והבקיע 32 שערים, והוא מלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים, נכון ל-2019.
גזבר
גזבר הוא אדם המנהל את ענייניו הכספיים של ארגון. מקורו של המונח בגזבר בית המקדש שהיה אחראי על אוצרותיו.
גזבר המדינה עומד בראש משרד האוצר שהוא המיניסטריון האחראי על כלכלתה ומימונה של המדינה. הגזבר נחשב לראש משרד האוצר, אף על פי שמדינות רבות בוחרות בכינוי אחר לתפקיד זה כגון מזכיר האוצר של ארצות הברית, שר האוצר של בריטניה, שר האוצר של ישראל ועוד. באוסטרליה ובמדינות רבות אחרות הגזבר נחשב לתפקיד השני בחשיבותו לראש הממשלה.
בישראל
בישראל המונח גזבר נפוץ בארגונים קטנים יותר, בייחוד מוסדות ללא כוונת רווח כגון ועדי בית, עמותות וכדומה. באחריות הגזבר לעקוב אחר הוצאת המשאבים הכלכליים של הארגון, בדרך כלל בהתאם לתוכנית תקציבית המוגדרת בתחילת שנה, ולוודא שמצב מקורות ההכנסה מספק את צרכיו. עליו להתריע מפני שימוש בזבזני וחריגות תקציביות.
כמו כן כל רשות מקומית מחזיקה אדם בתפקיד גזבר (גזבר המועצה, גזבר העירייה, גזבר הקיבוץ וכן הלאה). הגדרת תפקיד גזבר הרשות נקבעה בחוק הרשויות המקומיות וזו מטילה על הגזבר את האחריות לביטחון קופתה של הרשות המקומית. לא ניתן לספק התחייבות כספית כלשהי מצד הרשות ללא התחייבות החתומה בידי ראש הרשות והגזבר יחד.
חוק הגנה על עובדים (חשיפת עבירות ופגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין)
חוק הגנה על עובדים (חשיפת עבירות ופגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין), התשנ"ז-1997 מיועד להגנה על עובדים המתלוננים על שחיתות במקום עבודתם. על פי ההגדרות שבחוק, הכוונה להגנה על חושף שחיתות שהתלונן על הפרת חוק או תקנות במקום העבודה או בקשר למקום העבודה, ולגבי גופים ציבוריים, גם על פגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין.
החוק אוסר על מעביד לפטר עובד, או לפגוע בעבודתו, על שום שהגיש תלונה נגד מעבידו או נגד עובד אחר של אותו מעביד, או שסייע לעובד אחר בקשר להגשת תלונה. במקרה של הפרת החוק, החוק מסמיך את בית הדין לעבודה ליתן צו מניעה נגד פיטורים או פגיעה בתנאי העבודה, וכן לפסוק לעובד פיצויים. בנוסף, האיסור לפגוע בחושפי שחיתות הוא גם פלילי, והעובר עליו צפוי לעונש מאסר של עד שלוש שנים.
טירנית ברזילי
טירנית ברזילי (נולדה ב-30 בספטמבר 1967) היא אמנית, צלמת ופסלת ישראלית.
ביוגרפיה
ברזילי למדה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל וסיימה את לימודיה בשנת 1992. השם טירנית הוענק להשם מיצרי טירן משום שנולד חודשים ספורים לאחר מלחמת ששת הימים.
החלה בתהליך חזרה בתשובה לאחר שאמה נפטרה.
נשואה לשחקן והקומיקאי יעקב כהן ולהם שני בנים.
רג'ה די ונריה ריאלה
בשנת 1999 יזמה הקהילה האירופאית תוכנית לשיקומו של המקום. לאחר השקעה נכבדה, שוחזר הארמון בחלקו הגדול והוא נפתח לציבור בשנת 2007. פעולת השחזור הייתה מהיקרות שבהן נשאה הקהילה האירופאית והאתר עומד להיות מרכז תיירות חשוב באירופה.
תיאור הקומפלקס
מלבד המבנים שתוכננו למכלול הארמון, נקבע כי שטח של 60,000 מ"ר (piano calpestabile), כולל הפארק ההיסטורי של "ונריה", יוגדר בתור התחום של הארמון כך שסדר הגודל של המתחם יבטא ישירות את "הבשורה הקדושה" (Santissima Annunziata) בית סבויה.
הכפר הקטן של הארמון כלל בתוכו את הארמונות וכן את בתיהם של משרתי הארמון ואפילו סתם אזרחים רגילים, עד שניתן לו מעמד עירוני עצמאי בחבל טורינו. מקומו של הארמון נבחר עקב קרבתו למרחבי היער הטבעי. מרחבים, שכונו בשם " באל פאסה" שפרושו ה"כפר היפה", שיכלו לשמש בתור אתר שעשועים. תחומים אלה השתרעו על פני שטח של מאות קילומטרים ממורדות הרי האלפים עד למבואות העיר טורינו. הכניסה למרחב הארמון היא דרך חצר מפוארת. במרכז החצר מוצבת מזרקה בעל צורה של צבי. החזית המרכזית של המבנה בנויה מטיח ובו מוטבעות צורות של קונכיות ופירות. אלה מתגלות בצד השמאלי של החזית, ומבדילות בין החלק שנבנה במאה ה-17 לבין החלק שנבנה במאה ה-18 על "אמדאו די קסטלמונטה".
בחלק הימני של הארמון באה לידי ביטוי יצירתו של האדריכל השני שהיה שותף לבניית הארמון "מיכלאנג'לו גרובה". הוא שילב בין שני הצריחים על גג "מנסרט" (Mansart), המכוסים רעפים, מרוצפים עם לבנים בצורת מחומשים, עשויים קרמיקה, גלריה גדולה מהמאה ה-20, גלריית "דיאנה".
הגינה היפה, בסגנון איטלקי, מחולקת לשלוש טרסות, המשתלבות אחת בשנייה, בגרם מדרגות מעוצב ובנוי כדוגמת צריח השעון בחצר הקדמית. בגינה נכללת המזרקה של הרקולס ותיאטרון.
בשנת 1693 חיילים צרפתים פגעו באחדים ממבנה הארמון, אך אלה שוקמו בצל התותחים הצרפתים.
לאחר מותו של האדריכל מיכלאנג'לו גרובה בשנת 1713, הגיע לארמון האדריכל פיליפּוֹ יוּבָרָה. הוא בנה את הגלריה הגדולה והכנסייה של סנט אומברטו. הכנסייה שולבה בין הארמונות. היא נבנתה בסגנון "trompe-l'oeil". בפנים המבנים הושלמו האורוות. בחזית נשמר הסגנון הצרפתי.
העבודות האחרונות הושלמו במחצית השנייה של המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 עם בניית המדרגות העולות למעון של דיאנה והגלריה של סנט אומברטו. קיסמו של הארמון פג, כאשר תשומת הלב עברה למעון הציד של סטופיניג'י.
הארמון נשכח על ידי בית סבויה וכך מחנה הצבא והגלריות היו לביזה בידי תושבי המקום וחיילים שהגיעו למקום עד למלחמת העולם השנייה.
אל-בורג'
אל-בורג' (בערבית: البرج תרגום: המגדל) הוא כפר פלסטיני, הממוקם כעשרים ק"מ מדרום-מערב לחברון. הכפר נמצא בנפת חברון, בדרום מערב חבל יהודה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה האוכלוסייה בכפר כ-2,578 תושבים.
ב-1838, אל-בורג' תואר כמקום חורבות נטושות, כחלק מהאזור בין ההר לעזה, ותחת שליטת העיר חברון.
במפקד 1931 של ארץ ישראל נספרה אוכלוסיית אל בורג' תחת דורא.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן משנת 1949, עבר אל-בורג' לשליטה ירדנית.
בשנת 1961, האוכלוסייה של אל בורג' מנתה 712 נפש.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, אל-בורג' נמצא תחת שליטה ישראלית.
גאדו-גאדו
גאדו-גאדו הוא סלט ירקות מבושל מהמטבח האינדונזי הכולל רוטב בוטנים.
מרכיבי הסלט משתנים מאזור לאזור, אולם המרכיב המקובל האחיד הוא רוטב הבוטנים. הסלט מכיל לרוב ירקות ירוקים (כרוב, קאנג-קונג, לחמן שונה עלים, נבטי שעועית) וכן תירס מוקפצים יחד. לסלט מוספים חסה ופרוסות מלפפונים טריים וכן טופו וטמפה מטוגנים, ותפוחי אדמה מבושלים. לעיתים מוסיפים לסלט פרוסות ביצים קשות.
רוטב הבוטנים הנילווה למאכל מכיל בוטנים מטוגנים טחונים, סוכר דקלים או סוכר חום, פלפל צ'ילי, מיץ ליים, טראסי (רסק חסילונים), רוטב תמרהינדי ומים.
המערכה בין המלחמות
המערכה בין המלחמות או מב"ם היא שמה של המערכה שמנהלת מדינת ישראל במאה ה-21 באמצעות צה"ל וקהילת המודיעין נגד התעצמות מדינות אויב ובהן איראן וסוריה, וארגוני טרור דוגמת חזבאללה וחמאס וכדי לסכל פעילות התקפית שלהם, הכוללת מכלול פעולות חשאיות בחתימה נמוכה ובהן סיכולים ממוקדים, תקיפות אוויריות של חיל האוויר הישראלי, לוחמת סייבר ופעולות של יחידות מיוחדות ולוחמי "המוסד". שמה של מדיניות זו נגזר מכך שהיא מתנהלת בין המבצעים הצבאיים הגלויים והמלחמות שמנהלת ישראל כנגד אויביה. במערכה זו מקפידה ישראל על עמימות ועל יכולת הכחשה.
הרמטכ"ל לשעבר, בני גנץ, אמר על פעולות אלו כי:
א', מפקד מערך המבצעים המיוחדים לשעבר, סיפר:
בין הפעולות המיוחסות לישראל נמנות: חיסולם של הגנרל הסורי מוחמד סלימאן, עימאד מורנייה, סמיר קונטאר המפקד הצבאי של חזבאללה ובנו, ומחמוד אל-מבחוח, בכיר בחמאס; תקיפת הכור הגרעיני בסוריה, התקיפה הישראלית בסודאן (2009) במהלך מבצע עופרת יצוקה, תקיפות משלוחי הנשק האיראניים לחזבאללה בדמשק, תקיפת שיירת הנשק הסורית במחוז ריף דמשק שבסוריה, תקיפת שיירת הנשק הסורית לחזבאללה בבעלבכ, תקיפות מתקני נשק כימי בסוריה והפעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית. חלק בולט בפעילות זו הוא סכסוך ישראל-איראן-חזבאללה בסוריה, במסגרתו תוקפת ישראל כוחות ותשתיות של משמרות המהפכה האסלאמית וחזבאללה בסוריה על מנת למנוע התבססות איראנית בסוריה וחימוש חזבאללה בטילים מדויקים ונשק שובר שוויון.
באוגוסט 2017 סיפר מפקד חיל האוויר, אמיר אשל, שבמהלך מלחמת האזרחים בסוריה ערך החיל תקיפות רבות של מטרות בשטח סוריה ושיירות נשק לחזבאללה. במרץ 2018 סיפר הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, שבתקופת כהונתו ערך צה"ל יותר מאלף פעולות מעבר לגבולות ישראל.
ישראל נמנעה מליטול אחריות למרבית הפעולות הללו, אף שלא היה ספק באשר לחלקה בהן. אישור של ישראל ניתן במקרים שמעורבותה נחשפה, למשל עקב הפלת מטוס ישראלי בעימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן ב-10 בפברואר 2018 ומבצע בית הקלפים ב-10 במאי 2018, שבא בתגובה לירי רקטות קרקע-קרקע של משמרות המהפכה האסלאמית מסוריה לשטח ישראל. החל מ-2019 מנהלות ישראל ואיראן מערכה בים.
בין השנים 2022-2018 בוצעו סה"כ כ-145 תקיפות אוויריות בסוריה, המיוחסות לישראל. ממוצע של כ-3 תקיפות אוויריות בחודש. לפי ניתוח המכון למחקרי ביטחון לאומי, בשנת 2022 נצפתה עלייה בתעוזה הישראלית בסוריה עם התעצמות תקיפות יעדי המשטר הסורי, בדגש על תקיפת שדות התעופה הבינלאומיים בדמשק ובחלב.
יוסף קוסטינר
יוסף קוסטינר (29 בספטמבר 1949 - 19 באוגוסט 2010) היה פרופסור חבר בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה, וחוקר במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
קוסטינר נולד בפיאטרה ניאמץ שברומניה, להורים ניצולי שואה, שאיבדו במחנה בטרנסניסטריה ברומניה, את בתם בכורתם ואחותו - נעמי. המשפחה עלתה לישראל ביולי 1950. גדל בחיפה, למד בתיכון "חוגים". בצה"ל שירת כחובש, ובמילואים שירת במודיעין.
קוסטינר למד באוניברסיטת חיפה את התואר הראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ומדע המדינה (1973), ואת התואר השני בהיסטוריה של המזרח התיכון (1978). נושא עבודת הגמר, בהנחיית פרופסור גבריאל בן-דור, היה קבוצות הגרילה ומאבקן לעצמאות ולשלטון בדרום תימן בין 1963 ל-1967. המשיך ללימודי דוקטורט, בבית הספר לכלכלה של לונדון של אוניברסיטת לונדון, הגישו ב-1982, בנושא היווצרותה של הממלכה הסעודית, בהנחיית פרופסור אלי כדורי. מיד לאחר מכן החל ללמד באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון, ובמקביל עבד כחוקר במרכז דיין. בשנים 2000–2004 עמד בראש בית הספר להיסטוריה (קדנציה כפולה), אשר מרכז את הלימודים הגבוהים בחוגים להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה, היסטוריה כללית, היסטוריה ופילוסופיה של המדעים ולימודים קלאסיים. תיאם את הפעילות המחקרית במרכז דיין. היה בשבתונים במרכז ללימודי המזרח התיכון שבאוניברסיטת הרווארד, בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון ובבית הספר ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטת ג'ונס הופקינס. היה פרופסור אורח בקולג' הולי קרוס, באוניברסיטת ג'ורג' מייסון, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת מסצ'וסטס, פרנאוניברסיטאט האגן, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, ואוניברסיטת מינכן.
היווצרותה של ערב הסעודית
ספרו זה של קוסטינר (The Making of Saudi Arabia: From Chieftaincy to Monarchical State, 1916-1936) שראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד ב-1993 הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו ובו הוא מנסה לבדוק כיצד צמחה המונרכיה הסעודית מתוך קונפדרציה שבטית שקדמה לה. בספרו הוא מנתח את התהליכים של הפעילות הפוליטית של השבטים, את המעמד המיוחד של הדת הווהאבית בערב הסעודית, החשיבות של משפחת המלוכה, עיצוב הגבולות ועיצוב השלטון. התזה המונחת בבסיסו של הספר היא שערב הסעודית צמחה כמדינה מתפשטת וכובשת, אולם החל מאמצע שנות העשרים נעצר במידה רבה תהליך ההתפשטות ובמקומו בא תהליך של ביסוס המשטר ומיסוד השלטון על כל המחוזות שנכבשו. תוך כדי כך, השליט עבד אל-עזיז (הוא אבי כל המלכים שבאו אחריו: סעוד, פייצל, ח'אלד, פוהד ועבדאללה, שנולדו לאמהות וענפים שונים) עצב מלוכה מודרנית עם גבולות קבועים, מנהל שלטוני וריכוזיות. הוא הפך את הכלכלה מרמת קיום בסיסי המושתתת בעיקרה על הובלת שיירות, לכלכלה שבנויה על הכנסות מהחג' (העלייה לרגל למכה) ועל הכנסות מנפט. עבד אל-עזיז היה צריך להילחם נגד אליטות שבטיות שהתנגדו לתהליך השינוי הזה והתוצאה הייתה הניצחון על הקבוצות האלה. כך נסללה הדרך להפוך את סעודיה למונרכיה ריכוזית, בירוקרטית ושוחרת פיתוח.
המאבק על דרום תימן
ספרו המאבק על דרום תימן (The Struggle for South Yemen), הוא עיבוד של עבודת המאסטר שלו. בספר הוא מנתח כיצד התפתח מאבק של קבוצות לאומיות נגד השלטון הבריטי בדרום תימן לקראת עצמאות וכיצד תפסו קבוצות הגרילה הקומוניסטית את השלטון שם. לקראת יציאת הבריטים מעדן ב-1967, השלטון נתפס על ידי קבוצות מרקסיסטיות שגברו על הקבוצות הלאומיות הערביות שנתמכו וסובסדו על ידי נשיא מצרים, ג'מאל עבד אל-נאצר. היה בכך ביטוי ראשון מסוגו לחולשת המחנה הנאצריסטי בזירה הערבית.
האסטרטגיה המהפכנית של דרום תימן
ספר זה של קוסטינר (South Yemen’s Revolutionary Strategy) הוא ספר המשך לספרו הקודם "המאבק על דרום תימן". הספר עוסק בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים, עת ניסו המהפכנים הדרום תימנים לייצא את המהפכה שלהם. הוא מתאר את מסכת היחסים שלהם עם ברית המועצות, שמביאה לביטוי דיאלקטיקה של מעצמה וקליינט, שאמנם תלוי במעצמה, אבל הוא גם שחקן עצמאי. תוך כדי כך, מסביר הספר את יוזמות החתרנות של דרום תימן במדינות המפרץ השונות.
החיפוש המיוסר של אחדות תימן
ספרו זה של יוסף קוסטינר (Yemen the Tortuous Quest for Unity) הוא מחקר הדן בתקופה שאחרי נפילת ברית המועצות ב-1989, בעת שנוצר תהליך של איחוד בין שתי מדינות תימן: צפון תימן ודרום תימן. תהליך זה היה מלווה במלחמות אזרחים ובמאבק קשה בדבר מי ישלוט במדינה המאוחדת והסתיים לבסוף בניצחונו של מי שהוא היום נשיא תימן עלי עבדאללה צאלח. עד היום תימן היא מדינה עתירת פילוגים ואלימה (דבר המתבטא למשל בחטיפת תיירים), אולם הנשיא הצליח לאחד את המדינה ולשמרה במתכונת זו.
שבטים והיווצרות מדינות במזרח התיכון
ספר זה של קוסטינר (Tribes and States formation in the Middle East) הוא תוצר של ועידה שיזם קוסטינר באוניברסיטת הרווארד, ביחד עם פרופסור פיליפ ח'ורי מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. ניירות הוועידה עובדו על ידי קוסטינר וח'ורי כאסופת מאמרים והם אף כתבו מבוא שמסביר את הסבירות של התייחסות שבטים למדינות ושל מדינות לשבטים וכיצד נוצרים ביניהם תהליכי גומלין, על ידי התאמות הדדיות. הטיעון הבסיסי הוא כי אין להבין שבט כגוף ארכאי ופרימיטיבי, אלא כמסגרת דינמית משתנה, שמצליחה להתאים עצמה היטב למצבים של מודרניזציה. דווקא בתנאים של מודרניזציה, עת חברות מצויות בניכור. ועת מתקיים חשש של אנשים מהלא-מוכר, מהחידושים ומהבירוקרטיה, יש לשבט ולערכי קרבת הדם השפעה ממתנת על החברה, מעין מסגרת של קרבת אחים. בספר הביאו המחברים השונים מקרי מחקר ודוגמאות בהן מתרחש תהליך זה במדינות שונות וגם דברים כללים יותר על מהות היחסים בין שבט למדינה, ועל תהפוכותיהן.
מונרכיות במזרח התיכון
הספר (Monarchies in the Middle East ) הוא ספר בעריכתו של יוסף קוסטינר, והוא תוצאה של ועידה שנערכה באוניברסיטת תל אביב. הוועידה התמודדה עם השאלה מה מסביר את שרידותן וכוחן של מונרכיות דווקא בארצות המזרח התיכון. נכון ל-2008 ישנן שמונה מדינות מונרכיות במזרח התיכון וכולן אוטוריטריות: שש מדינות המפרץ, ירדן ומרוקו. כמו כן עלתה השאלה כיצד ניתן להסביר את העובדה שבשנות החמישים חשבו רבים מהחוקרים והפוליטיקאים כי כל משטרי המונרכיות יפלו, כפי שנפלו במצרים ועיראק. אולם לאחר כמה עשרות שנים, לא רק שהמונרכיות לא נפלו, אלא במידה רבה הן נחשבות למשטר יציב ופופולרי בהשוואה למדינות שנחשבו למהפכניות.
המאמרים בספר מנסים דרך מקרי בוחן של מדינות שונות, וגם באמצעות הסברים ניתוחיים, להסביר מה עשוי להביא הן לקריסת מונרכיות והן לעיצובן. זהו ניסיון להבהיר כיצד דווקא המבנה השושלתי של המונרכיות, הקשרים המעין-שבטיים שלהן והשימוש המושכל שהן עושות בכספי הנפט, הביאו לייצובן ופיתוחן.
בהמשך למחקר זה על המונרכיות, שבו שם קוסטינר דגש על המונרכיה סעודית, הוא החל לעסוק בשאלות של האופוזיציה למונרכיות האלה. מתוך כך הוא הגיע למחקר על אוסאמה בן לאדן וכתב מאמר בו הוא דן בזרמים של האגף הרדיקלי בערב הסעודית, ושם הסביר כיצד המונרכיה הסעודית השמרנית בעלת דגש חזק מאוד על הדת, הצמיחה אופוזיציה קיצונית, עוד יותר מהמשטר עצמו. הוא בדק מה מיוחד בתנועה של בין לאדן ואילו שורשים יש לו ולתנועתו במדינה הסעודית עצמה, בתימן ובמצרים.
ביטחון באזור המפרץ
קוסטינר עסק בנושא זה במאמרים שונים. אחד מהם הוא From Jidda to Cairo, אותו כתב ביחד עם דוקטור ברוס מדי ויצמן ממרכז דיין והוא עוסק בניסיונות התיווך של הסעודים לפני כיבוש כווית על ידי עיראק, על מנת להדגים את הסוגיה של ניסיון מדינות המפרץ להגשים את ביטחונן. הוא מתייחס לתהליך שהתחולל שם בין שתי ועידות פסגה ערביות: ב-1990 הוועידה שקדמה לכיבוש כווית על ידי עיראק. הוועידה השנייה באה אחרי הכיבוש, בה נוצרה הקואליציה האנטי-עיראקית.
הכוונה היא להסביר את ביטחונן של ערב הסעודית ושל המדינות הקטנות במפרץ הפרסי, וניסיונות ההתגוננות שלהן בפני שכנים כמו איראן או עיראק. הן נסמכות על ארצות הברית, אבל מפתחות גם אסטרטגיות ביטחוניות משלהן. זאת בעיקר כמתווכות בסכסוכים אזוריים וכתומכים בפעילויות כלל ערביות, פלסטיניות ואסלאמיות. על ידי כך הן מנסות לקנות לעצמן יוקרה ומעמד מוביל. בהקשר זה הופיע ספרו של קוסטינר "קונפליקטים ושיתוף-פעולה במפרץ הפרסי" (Conflict and Cooperation in the Gulf).
מאמרים נבחרים
קוסטינר פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מובילים ובשנתון של מרכז דיין ממאמריו הנבחרים:
חיים אישיים
קוסטינר היה נשוי לריקי, ולהם 3 ילדים: נעמה, אוריה ונדב. התגורר בחיפה ושהה עם משפחתו בחו"ל בזמן השבתונים והלימודים הגבוהים.
קלוד-מישל שנברג
קלוד-מישל שֶנברג (בצרפתית: Claude-Michel Schönberg; נולד ב-6 ביולי 1944 בוואן, צרפת) הוא מפיק מוזיקלי, שחקן, זמר, פזמונאי ומלחין מחזות זמר יהודי-צרפתי, הידוע בעיקר בגין עבודותיו המשותפות עם אלן בובליל.
קורות חיים
שנברג החל את הקריירה שלו כמפיק מוזיקלי וזמר. הוא כתב את מרבית הלחנים לאופרת הרוק הצרפתית הראשונה "המהפכה הצרפתית" (1973), ואף גילם את לואי ה-16 באותה ההפקה. בשנת 1974 כתב את הלחן והמילים לשיר "Le Premier Pas", שהגיע למקום הראשון במצעד הצרפתי ונמכר במיליון עותקים. לאחר מכן הפיק אלבום בו שר משיריו.
בשנת 1978 החליט להקדיש את עיקר מרצו להפקת גרסת במה מוזיקלית לספרו של ויקטור הוגו "עלובי החיים". המחזמר עלה לראשונה בפריז בשנת 1980, ולאחר מכן הועלה בגרסה אנגלית בלונדון בשנת 1985 ובברודוויי בשנת 1987. ההפקה בברודוויי הייתה מועמדת לתריסר פרסי טוני וזכתה בשמונה (לרבות פרס המחזמר הטוב ביותר). בשנת 1989 הועלה בלונדון המחזמר של שנברג ובובליל "מיס סייגון". הפקת המחזמר בברודוויי שברה את השיאים במכירת כרטיסים מראש (24 מיליון דולר לפני הצגת הבכורה ב-11 באפריל 1991). המחזמר היה מועמד לעשרה פרסי טוני. בשנת 1997 העלו שנברג ובובליל את המחזמר "מרטן גר" על בימות לונדון. המחזמר זכה בפרס אוליביה. בשנת 2001 הלחין שנברג לראשונה את המוזיקה לבלט "אנקת גבהים", אשר הוצג על בימות לונדון מספטמבר 2002.
מחזות הזמר הידועים שהלחין שנברג הם: "המהפכה הצרפתית" (1973), "עלובי החיים" (1980), "מיס סייגון" (1989), "מרטן גר" (1996), "מלכת הפיראטים" (2006), "מרגריט" (2008).
בעבר היה שנברג נשוי למגישת החדשות של ערוץ France 2, ביאטריס שנברג, עד גירושיהם. בשנת 2003 נישא שנברג לבלרינה האנגלייה שארלוט טלבוט. לשנברג בן אחד ושתי בנות.
מוזיקה קובנית
המוזיקה הקובנית משלבת השפעות מהמוזיקה הספרדית וכן מהמוזיקה האפריקאית. המוזיקה, הריקודים וכלי הנגינה הקובניים בעלי היסטוריה ייחודית, מגוון אנושי הכולל ילידים, עבדים משוחררים מאפריקה ומהגרים ממדינות קולוניאליסטיות. קובה היא מדינת אי בצפון האיים הקאריביים המהווה את מקור ההשפעה העיקרי למוזיקה הלטינית כפי שהיא מוכרת לנו כיום.