cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנואר סאדאת
תקופת שלטונו של סאדאת במצרים
סאדאת נחשב בתחילה לשליט של פשרה בין הפלגים בראשות מפלגת השלטון המצרית, אולם עד מהרה הדגים את מנהיגותו ומדיניותו התקיפה כאשר בחודש מאי 1971 העמיד את יריביו, אנשי הסיעה השמאלנית והנאצריסטים הוותיקים, למשפט בטענה שקשרו קשר ובאשמות שחיתות. הנאשמים נידונו למאסר עולם או הוגלו.
בשנת 1975 התיר סאדאת את התגבשותם של "זרמים" מאורגנים בתוך מפלגת השלטון, והחל מסוף שנת 1976 הותרה פעילותן של מפלגות ממוסדות במצרים. תחילה כונו צעדים אלו "מהפכה מתקנת", ונעשו בשם הנאצריזם ומהפכת 1952; אולם עם הזמן הותר למתוח ביקורת גלויה על משטרו של נאצר, ורבים מ"פשעיו" נחשפו. ב-1978 ייסד סאדאת מפלגה ממלכתית חדשה: המפלגה הלאומית-דמוקרטית, שלתוכה מוזגה למעשה המפלגה הקודמת – האיחוד הערבי הסוציאליסטי.
מדיניותו הכלכלית
סאדאת הנהיג ליברליזציה במשק שהיה ריכוזי עד אז, ופתח את מצרים להשקעות חוץ, בעיקר מהמערב, וליוזמה חופשית ברוח הקפיטליזם; בתוך כך צמצם את המשק הממלכתי והחזיר חלק מהרכוש המולאם לבעליו הקודמים.
משטרו של סאדאת הצמיח שכבה של מתעשרים חדשים ופשתה בו שחיתות רבה, שעה שמצבם של המוני העם נותר דל כשהיה. מדי פעם נערכו הפגנות נגד המשטר, וכמה פעמים אף פרצו מהומות (ינואר 1972, פברואר 1977). הממשל דיכא את המהומות, אף שנכנע לחלק מן התביעות בדבר שכר ומחירים, ובמקביל ערך "טיהורים" בחוגי השמאל.
יחסי חוץ
מדיניות הליברליזציה אכן קירבה את מצרים למערב, ובייחוד לארצות הברית, והחלישה את זיקתה לברית המועצות. במאי 1971 חתם סאדאת על חוזה ידידות עם ברית המועצות, אולם חוזה זה נועד לעצור את הידרדרות היחסים, ולא היה בו משום אישור לברית יציבה. ביולי 1972 גירש את אלפי היועצים הצבאיים הסובייטיים, וברית המועצות קיבלה את הדין.
מלחמת יום הכיפורים
בפברואר 1971, חודשים אחדים לאחר הפסקת האש ששמה קץ למלחמת ההתשה עם ישראל, הגיש סאדאת לשליח האו"ם גונאר יארינג את תנאי השלום המצריים. המצרים דרשו ראשית שישראל תתחייב לנסיגה מלאה מסיני ומעזה ולהשגת פתרון צודק לפליטים הפלסטינים. אחר כך ייפתח משא ומתן לשלום. הסכם שלום יושג רק לאחר התחייבות לנסיגה מלאה של ישראל מכל השטחים שנכבשו ב-1967 לקווי יוני 1967. הייתה זו הפעם הראשונה בה הצהיר נשיא מצרים כי הוא מוכן להכיר בישראל ולהגיע עמה לשלום. הדרישות המצריות הרעו את מצב ישראל אפילו יחסית למצב שהיה לפני יוני 67. בין היתר דרשו המצרים ששליחים סובייטים ישתתפו בכו"ח האו"ם ושהאזורים המפורזים יהיו בעומק שווה משני צידי הגבול. ממשלת ישראל (בראשות גולדה מאיר, משה דיין ואבא אבן) הסכימה בתגובה לפתיחת משא ומתן ללא תנאים מוקדמים אך מבלי להתחייב על הגבולות הסופיים. הפער בין הצדדים היה גדול מדי, והביא את גונאר יארינג לנטוש את מאמץ התיווך. יוזמות תיווך נוספות בין ישראל למצרים קיבלו היענות מעטה מסאדאת וממשלתו. אשתו של אנואר סאדאת, ג׳יהאן, אמרה שנים לאחר מכן שבעלה לא היה יכול להסכים להסכם שלום עם ישראל לפני מלחמת יום כיפור, שכן האווירה הציבורית במצרים לאחר התבוסה של מלחמת ששת הימים לא איפשרה זאת. מנגד בצד הישראלי היה חוסר רצון לוותר על ההישגים של מלחמת ששת הימים, כהצהרת שר הביטחון, משה דיין: "טוב שארם א-שייח בלי שלום, משלום בלי שארם א-שייח". למרות זאת, כאשר קיסינג'ר הציע למצרים ולישראל תוכנית שלום ב-1973, כחצי שנה לפני מלחמת יום הכיפורים, שלפיה ישראל תכיר בריבונות מצרית על כל סיני, כאשר תהיה נוכחות ביטחונית ישראלית במספר נקודות בסיני, גולדה הסכימה לתוכנית בעוד שסאדאת לא השיב ולאחר מספר חודשים פתח במלחמת יום הכיפורים.
ביוני 1971 הבטיח סאדאת "קרב פראי ואכזרי, שבו נסכים להקריב מיליון קרבנות". ב-1973, יזם סאדאת, ביחד עם סוריה, את מלחמת יום הכיפורים נגד מדינת ישראל. המלחמה באה על ישראל בהפתעה, בזכות מאמץ מצרי להסוואתה ועקב כישלון "הקונספציה" הישראלית שגרסה כי אין סיכוי שמצרים תפתח במלחמה כוללת, לאחר שצה"ל הפגין את עליונותו במלחמת ששת הימים.
מטרתו של סאדאת במלחמה זו, שהחלה במבצע בדר, לא הייתה ניצחון מוחץ, אלא השגת מטרות צבאיות מוגבלות ופגיעה בישראל, שתביא להפשרת הקיפאון המדיני הממושך, וכן תשקם את המוניטין של מצרים לאחר תבוסתה במלחמת ששת הימים. מבחינה זאת תוצאות המלחמה היוו הישג למצרים, על אף שמבחינה צבאית, רוב מטרותיה של מצרים, מעבר לימי הלחימה הראשונים, לא הושגו.
הביקור בישראל ותהליך השלום
שנים ספורות לאחר המלחמה החלו גישושים בין ישראל למצרים על הסכם שלום. סאדאת הפתיע, כשהצהיר כי על מנת להשיג שלום, הוא מוכן אף להגיע לביקור בישראל. ראש הממשלה מנחם בגין קיבל את הצעתו, והזמין את סאדאת לביקור רשמי בישראל.
הביקור עצמו כמעט ולא יצא אל הפועל. בערב 18 בנובמבר, איתר המודיעין הישראלי תנועת כוחות מצריים בגדה המזרחית של תעלת סואץ, שמצרים החזירה לרשותה במלחמת יום הכיפורים. בהתייעצות שכונסה, המליץ יגאל ידין (אז סגן ראש הממשלה) שלא לקחת סיכון ולגייס מילואים – צעד שהיה מוביל, מטבע הדברים, למתיחות רבה ולביטול הביקור – אך בגין דחה את המלצתו.
ב-19 בנובמבר 1977 נחת סאדאת בנמל התעופה בן-גוריון ובכך היה למנהיג הערבי הראשון שבא לביקור בישראל, ופתח תקופה חדשה בהיסטוריה של המזרח התיכון. מיליוני אנשים ברחבי העולם צפו ברגע ירידתו של סאדאת מהמטוס, לצלילי תרועת חצוצרות ורעש תותחים. סאדאת שהה בביקורו זה שני לילות בישראל, נאם בכנסת ונפגש עם כל סיעות הבית. הציבור בישראל קיבל אותו בהתלהבות ובכבוד של מלכים. כשחזר במטוסו ליוו אותו שני מטוסים של חיל האוויר הישראלי בדרכו חזרה למצרים. בשל ביקורו זה זכה סאדאת להיבחר כאיש השנה של המגזין טיים באותה השנה.
באמצעות הביקור פתח סאדאת דרך לתהליך של שלום עם ישראל, ששיאו היה בחתימת ההסכם ב-26 במרץ 1979. על הסכמי קמפ דייוויד שסללו את הדרך להסכם השלום זכה יחד עם מנחם בגין, שותפו הישראלי לתהליך, בפרס נובל לשלום.
מניעי סאדאת בתהליך
יש הרואים את מסעו של סאדאת לישראל כהמשך ישיר ומחושב של מלחמת יום הכיפורים, שבעיני העם המצרי הייתה ניצחון ותיקון עלבון התבוסה של מלחמת ששת הימים. אם לפי הכלל של פון קלאוזביץ "המלחמה היא המשך המדיניות באמצעים אחרים", הרי שאפשר לראות בצעדו הנועז של סאדאת צעד מחושב שמהווה המשך ישיר למלחמה. חיזוק לדברים אלו ניתן למצוא בדבריו של סאדאת עצמו, שהיה מודע לביקורת הקשה על ההסכם בתוך ישראל, ואמר: "מנחם המסכן, יש לו בעיות; אחרי הכול אני קיבלתי את סיני ואת הנפט. ומה קיבל מנחם? פיסת נייר".
כמו כן, נבע צעדו של סאדאת ממשבר כלכלי חמור במצרים, שדרש סיוע כספי דחוף ובכמות גדולה מארצות הברית.
מטרתו של סאדאת הייתה להחזיר למצרים את חצי האי סיני בכל מחיר, ולשם כך הוא שיחק בין האופציות של מלחמה ומדיניות שלום. ביקורו של סאדאת החל להתגבש מבחינה מעשית כאשר התמנה משה דיין כשר חוץ בממשלת בגין, לאחר המהפך. דיין יצא בתחפושת למרוקו לפגוש שם את שליחו של סאדאת, חסן תוהאמי. לפי עדויות שונות כבר אז נתן דיין לסאדאת להבין כי חצי האי סיני יובטח לו בשלמותו. אלמלא הבטחה כזאת יש להניח שסאדאת לא היה מגיע לירושלים. בניגוד לדעה זו טוען העיתונאי דן פתיר, שסרק לדבריו את כל התכתובת בנושא, כי לא הושגו שום הסכמות בפגישת דיין–תוהאמי ולא ניתנה שום הבטחה לסאדאת.
מניע נוסף של סאדאת היה רצונו להתקרב למערב על חשבון ברית המועצות. כתוצאה מההסכם הפכה מצרים להיות בת ברית של ארצות הברית וזכתה בסיוע צבאי ואזרחי בשווי מיליארדי דולרים.
תוצאות הסכם השלום
ההסכם התקבל בזעם ברוב מדינות ערב, ומצרים ספגה גינויים ונודתה בעולם הערבי. גם בתוך מצרים עצמה התעוררה התנגדות, והתפתחה מחתרת הג'יהאד האסלאמי. סאדאת נלחם במחתרת זו וב-1981 עצר 1,600 פעילים שלה.
רצח סאדאת
ב-6 באוקטובר 1981, בעת שצפה במצעד השנתי שציין את הניצחון של מצרים במלחמת יום כיפור, נרצח סאדאת על ידי אנשי הג'יהאד המצרי ("הג'יהאד החדש"), שהשתתפו במצעד כשהם לובשים מדי צבא. כשהגיעו לבימת הכבוד קפצו מן המשאית הצבאית שבה נסעו, והתנפלו ביריות על בימת הכבוד. סאדאת נהרג, וסגנו חוסני מובארכ, שישב גם הוא על בימת המצעד, הספיק להימלט, ניצל ויירש את מקומו של סאדאת בהנהגת מצרים. הסיבה לרצח הייתה פתווה (פסק הלכה מוסלמי) שהוציא השיח המצרי עומאר עבד א-רחמאן, בה סאדאת הוגדר ככופר על שסירב להסכים שהשריעה (ההלכה המוסלמית) תהיה בסיס לחוקי מצרים.
בהלוויית סאדאת השתתפו נציגי מדינות רבות, ביניהם גם מנחם בגין ושלושה מנשיאי ארצות הברית לשעבר. אולם, מקרב חברות הליגה הערבית שלחו רק סומליה, עומאן וסודאן נציגים. ג'עפר נומיירי, נשיא סודאן, היה מנהיג המדינה הערבי היחיד שהשתתף בהלוויה.
בעיתונות הישראלית, סיקור מותו של סאדאת שיקף נימה של צער עמוק ואף תחושות אכזבה ואחריות על כך שדווקא המנהיג שבחר להושיט יד לישראל ולשבור את מעגל הדמים והשנאה שילם על כך בחייו. לא בכדי הוצג סאדאת לאחר הירצחו כידיד אמת של העם היהודי וכסמל של חתירה לשלום.
ספריו
סאדאת פרסם שני ספרי זיכרונות והגיגים: "המהפכה על גדות הנילוס" (1957) ו"חיפוש אחר זהות" (1978; בעברית: "סיפור חיי").
הנצחה בישראל
סאדאת הונצח במספר מקומות בישראל, והוא אחד המנהיגים הערביים היחידים שזכו לכבוד כזה. בין השאר: רחוב על שמו בשכונת "נווה שלום" בלוד, מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, וכיכר אל סאדאת ברמת בגין שבחיפה.
הפרלמנט
הפרלמנט היא סדרה קומית ישראלית זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה, ששודרה בערוץ 2 על ידי הזכיינית קשת החל משנת 2012. התוכנית היא סדרה-בת של "ארץ נהדרת".
רקע
"פרלמנט" בסלנג עברי, בהשאלה ממשמעותו של פרלמנט במדע המדינה, הוא כינוי בעל נופך פרודי לחבורה של אנשים מן היישוב המתכנסים ביוזמת עצמם במחזוריות קבועה לדיון והחלפת דעות בענייני השעה. התכנסויות אלה מתקיימות על פי רוב בבתי קפה או מקומות מפגש אחרים באווירה "שכונתית", בקביעות ההופכת את ההתכנסות והדיון לכעין "מוסד" של קבע. המקורי והמפורסם מבין אלה היה "הפרלמנט של ראשון" במושבה ראשון לציון, שם נהגו דמויות מוותיקי המושבה להתכנס עוד בימי היישוב ולהחליף דעות נחרצות בכל נושא שעל הפרק. התוכנית "הפרלמנט" השתמשה ב"מוסד" זה על מנת להציג ולהגחיך תופעות ישראליות שונות.
התוכנית מבוססת על פינה קבועה בשם "הפרלמנט של שאולי" ששודרה בעונתה השמינית של "ארץ נהדרת", בה הוצגה חבורה של גברים בגיל העמידה (שאולי, אבי, קרקו, אמציה והקטור) שיושבים באופן שגרתי בבית־קפה ומשוחחים. הסדרה הרחיבה את הפינה המקורית ועקבה אחרי קורותיהן של הדמויות גם מחוץ לבית הקפה ובאינטראקציה עם דמויות נוספות, כאשר הרכב השחקנים נותר בעינו.
שלד הסדרה מורכב משחקניה ויוצריה של הסדרה מסודרים. אסף הראל הסביר את המעבר לסדרה כך:. כותבי הסדרה ציינו כי זכו לחופש אמנותי רחב יחסית, דבר הנחשב נדיר בפריים טיים הישראלי.
תגובות לתוכנית
עונתה הראשונה של התוכנית זכתה לשבחים רבים ממבקרי הטלוויזיה, ששיבחו אותה על וכינו אותה. כמו כן נהנתה העונה גם ממדרוג גבוה והזכיינית קשת הודיעה על חידושה לעונה שנייה. גם עונה זו התקבלה בביקורות חיוביות רבות.
בנוסף זכתה התוכנית בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לתוכנית הקומית הטובה ביותר לשנים 2013 ו-2014, זיכתה את אסי כהן וליאת הר לב בפרס השחקן והשחקנית הקומיים (בהתאמה) על תפקידם בסדרה בשנים אלו ואת יוצריה בפרס התסריט הקומי הטוב ביותר על עונתה השנייה.
שידור הסדרה
העונה הראשונה שודרה בין 9 ביולי 2012 לבין 6 באוגוסט 2012. כללה 4 פרקים וממוצע של 28.5% רייטינג. עונתה השנייה של הסדרה החלה ב-16 באוגוסט 2014 והסתיימה ב-18 בספטמבר 2014. העונה כללה 6 פרקים.
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות: ביקורות:
רבקה (מיני-סדרה, 1979)
רבקה (באנגלית: Rebecca) היא מיני-סדרה בריטית של ה-BBC משנת 1979 בבימויו של סיימון לנגטון. הסדרה מבוססת על הרומן "רבקה" מאת דפנה דה מוריאה שיצא לאור ב-1938. בסדרה ארבעה פרקים באורך 55 דקות ששודרו בערוץ BBC One.
איסידורוס מכאראקס
איסידורוס מכאראקס (ביוונית עתיקה: Ἰσίδωρος Χαρακηνός, בלטינית: Isidorus Characenus) היה גאוגרף יווני בן המאה ה-1 לפנה"ס/המאה ה-1 לספירה. כל שאנו יודעים אודותיו, מלבד שמו, כי חיבר ספר ממנו השתמרו לימינו פרגמנטים בלבד.
וילפרד הֶרווי שׁוֹף, שפרסם ב-1914 מהדורה מוערת של הקטעים ששרדו מספרו של איסידורוס, סבור כי שמו מרמז על מוצאו - העיר כאראקס בממלכת כאראקנה, בקצה הצפוני של המפרץ הפרסי של ימינו. אולם הדבר אינו ודאי, שכן היו בעת העתיקה כמה ערים מבוצרות שנשאו את השם "כאראקס", שפירושו ביוונית "גדר כלונסאות".
שם ספרו היחיד של איסידורוס המוכר לנו נקרא בלטינית Mansiones Parthicae – "תחנות דרכים בפרתיה". זהו אִיטִינֶרארְיוּם להדרכת הנוסעים בנתיב הסחר היבשתי מאנטיוכיה אל הודו, ומתאר במיוחד את האכסניות לשיירות סוחרים שהופעלו על ידי הממשל של האימפריה הפרתית. הספר נכתב קרוב לוודאי זמן מה אחרי שנת 26 לפנה"ס, שכן איסידורוס מזכיר בו את מרד טירידטס השני נגד פְרָאַטֵס הרביעי שאירע באותה שנה. החיבור, בצורה בה שרד לימינו, נראה כתקציר של חיבור גדול יותר. ציטוט אצל אתנאיוס מעלה את האפשרות כי שם הספר הגדול יותר היה "מסע סביב פרתיה" (פַּרְתִיאַס פֶּרִיאֶגֶטִיקוֹס). הקטע המצוטט אצל אתנאיוס, שאינו נכלל בכתב היד הקיים של "תחנות דרכים בפרתיה", מתאר שליית פנינים.
פליניוס הזקן, הפוליהיסטור הרומי בן המאה ה-1 לספירה, מזכיר חיבור בשם "תיאור העולם" שכתב "דיוניסיוס" מכאראקס, ומוסיף כי הלה "נשלח על ידי הקיסר המנוח אוגוסטוס כדי לאסוף במזרח את כל המידע הדרוש כאשר עמד בנו בכורו לצאת לארמניה על מנת ליטול את הפיקוד על הלחימה נגד הפרתים והערבים". פליניוס נוקב אומנם בשם "דיוניסיוס", אך קרוב לוודאי שזו טעות והכוונה לאיסידורוס. השם "איסידורוס" נזכר פעמים אחדות בספרו של פליניוס כאסמכתא לנתוני מרחקים גאוגרפיים אחדים.
אסופה של הפרגמנטים השונים המיוחסים לאיסידורוס מכאראקס בתרגום לאנגלית ובצירוף הערות פורסמו, כאמור, ב-1914 על ידי וילפרד הרווי שׁוֹף בספרון בן 46 עמודים. התרגום של "תחנות דרכים בפרתיה" הנכלל בספרון זה נעשה על ידי קרל מילר ופורסם בפריז ב-1853.
ג'ורג' לות'ר (שודד ים)
ג'ורג' לות'ר (אנגלית: George Lowther) (נפטר ב־1723) היה פיראט אנגלי מהמאה ה -18. מעט ידוע על חייו, הוא היה פעיל באזור הקריביים ובאוקיינוס האטלנטי. אחד הסגנים שלו היה אדוארד לואו.
המעבר לפיראטיות
לא ידוע עליו הרבה לפני שהפך לקצין שני בספינת העבדים, "טירת גמביה", שהייתה בפיקודו של קפטן צ'ארלס ראסל. עם זאת, לות'ר היה פופולרי יותר בקרב הצוות, מכיוון שנדמה היה כי ראסל דואג יותר לסחר העבדים מאשר לאנשיו. ראסל לא נתן אמון בלות'ר, וכשניסה לסלקו, אנשי צוות רבים בחרו בצד של לות'ר והגנו עליו, מה שגרם לתסיסה בקרב הצוות.
בנוסף לצוות האונייה, היה על הסיפון גם קפטן מאסי, עם פלוגת אנשים בפיקודו. לילה אחד, בזמן שרב החובל ראסל היה מחוץ לאוניה, החליטו מאסי ולות'ר לשוט בלעדיו. מאסי התכוון לחזור לאנגליה, אך לות'ר, הצוות וחייליו של מאסי עצמו לא הסכימו. לות'ר התמנה לרב החובל ושינה את שמה של האוניה ל"דילוורי". הם תקפו אוניות רבות אך כשמאסי רצה לתקוף כפר בחוף, הוא איבד את התמיכה של הצוות בהצבעה מכיוון שהסיכון נחשב גדול מדי. לות'ר הצליח להשיג ספינה קטנה יותר, ונפרד ממאסי ואנשיו.
לות'ר עבר לקרולינה ושם פיתח את הטקטיקה של ניגוח ספינתו בספינה אחרת, לפני שאנשיו עלו ובזזו אותה. בסביבות 1721 הוא עזב לאי קיימן ושם נתקל בספינה "גרייהאונד" שקברניטה היה בנג׳מין אדוארד. לות'ר ירה ראשון יריית תותח לאות קרב. ה"גרייהאונד" הגיבה בירי של כל התותחים בו זמנית מדופן הספינה, אך הירי לא עזר להם. הפיראטים עלו על ה"גרייהאונד", הרגו את כל הצוות ושרפו את הספינה.
ללות'ר היו כעת ספינות רבות תחת פיקודו, והוא העניק לסגנו אדוארד לואו ספינת קרב קטנה עם שישה תותחים. לואו עזב את לות'ר והתחיל קריירת פיראטית משלו. לות׳ר ופרנסיס ספריגס הצטרפו שוב לזמן קצר אל אדוארד לואו בסוף 1723. כשלות'ר הפליג עם ספינותיו לגואטמלה הם הותקפו על ידי הילידים והוא נאלץ להשאיר כמה ספינות ואנשים מאחור. צוותו וציודו הועברו לספינה "ריוונג'" ("נקמה").
מוות
בשנת 1722 הפליג לות׳ר לאי מבודד בשם בלנקווילה. לפני העגינה באי הבחין בו וולטר מור, מפקד ספינת המלחמה הבריטית "איגל". לות׳ר הצליח להימלט לאי על ידי בריחה מחלון התא שלו, יחד עם עוד תריסר אנשי צוות. רק ארבעה מהם הגיעו לחוף. לאחר חיפוש נרחב נמצאה גופתו של לות'ר, הוא ירה בראשו כדי שלא יילקח בשבי.
מידע דומה נמצא בעיתון "ניוקאסל קוראנט" מיום 1 בפברואר 1724:
"יש לנו חדשות טובות מסנט כריסטופרס - קפטן מור מה"איגל", גילה אוניית פיראטים עם 10 תותחים, 40 אנשים, בפיקודו של לות'ר. ליד האי בלנקו. מלחי הצי שבו 24 מהפיראטים, אבל לות'ר, ועוד כעשרה אנשים קפצו ונמלטו. ארבעה מהם נתפסו, ומקווים שגם לות'ר והיתר ייתפסו."
ארסניד
המונח ארסניד מתייחס לכמה סוגים של תרכובות כימיות, המכילות ארסן בדרגת החמצון 3-.
רשמית, "ארסניד" הוא היון התלת-שלילי, As−3 הנוצר כאשר ארסן עובר חמצון ומאבד שלושה אלקטרונים. לדוגמה, חימום אבקת ארסן עם נתרן מייצר את המלח ארסניד הנתרן (Na3As). האניונים אינם מתקיימים בתמיסות מימיות מכיוון שהם בסיסיים מאוד. למלחים מוצקים אלו יש אנרגיית סריג גבוהה מאוד.
אומנם רשמית ארסניד היא תרכובת המכילה ארסן בדרגת חמצון 3-, אך במונח נעשה שימוש חופשי. המינרל ספרייליט (PtAs2) מכונה ארסניד הפלטינה, אבל דרגת החמצון של הארסן היא 2- משום שנוסחתו מתוארת בדרך כלל כ--Pt4+,As24. הנוסחה של הגליום ארסניד (GaAs) פשוטה יותר משום שיש בו מרכזי ארסן מבודדים.
ארסנידים הם חומרים רעילים בשל הרעילות הבסיסית של הארסן וכל תרכובותיו.
ארסנידים מתכתיים מגיבים עם חומצות ויוצרים את הגז הרעיל מאוד ארסין (AsH3).
מינרלים
מינרל ארסנידי הוא מינרל המכיל ארסניד כאניון הראשי שלו. המינרלים הארסנידיים מקובצים יחד עם המינרלים הסולפידיים הן במיון דיינה והן בטבלת סטרונץ. דוגמאות למינרלים ארסנידיים:
ק.ו.ן
ק.ו.ן או KVN (נקרא: קָה.וֶה.אֶן) - (ברוסית: КВН - Клуб Весёлых и Находчивых - מועדון המצחיקים ובעלי התושייה) היא תחרות הומור ותנועה שמקורה בתוכנית טלוויזיה פופולרית שהופיעה לראשונה בברית המועצות ב-8 בנובמבר 1961. מדובר במשחק בין קבוצות (בדרך כלל של סטודנטים) המופיעות מול חבר שופטים ומציגות קטעים הומוריסטיים ומוזיקליים. המשחק כולל בדרך-כלל גם תחרויות אלתור.
התחרות הפכה לאחת מתחרויות הטלוויזיה הפופולריות ביותר במדינות ברית המועצות לשעבר ובקרב יוצאי מדינות אלה.
היסטוריה
בשנות החמישים, על רקע הדה-סטליניזציה שערך אז ניקיטה חרושצ'וב, עלה הרעיון בקרב אנשי טלוויזיה סובייטים ליצור תוכנית טלוויזיה המוקדשת לבני נוער ולצעירים. העיתונאי סרגיי מוראטוב יצר תוכנית בשם "ערב השאלות ההיתוליות" (ברוסית: "Вечер весёлых вопросов") שהתבססה על פורמט של תוכנית שהייתה אז פופולרית בטלוויזיה הצ'כוסלובקית. בתוכנית הזו המנחים ניקיטה בוגוסלובסקי ומרגריטה ליפנובה שאלו את הנוכחים בקהל שאלות והנוכחים היו צריכים לענות, רצוי בהומור. בסופה של כל תוכנית הבטיחו המנחים פרס למי שיגיע לתוכנית הבאה כשהוא מצויד בכמה אביזרים לא רגילים. בתוכנית השלישית הובטח פרס לכל צופה שיגיע לאולפן כשהוא מצויד בבגדי חורף (התוכנית צולמה בקיץ) ובעיתון מה-31 בדצמבר 1956, אך המנחה ניקיטה בוגוסלובסקי שכח להזכיר את העיתון. כתוצאה מכך, הגיעו לאולפן עשרות רבות של אנשים בבגדי חורף שדרשו לקבל את הפרס שהובטח להם. המשטרה לא הצליחה להסתדר עם ההמון ושידור התוכנית נפסק, כשבמקומה שודר הכיתוב "הפסקה בשידור עקב תקלה טכנית". זו הייתה הפעם האחרונה שהתוכנית הזו שודרה.
לאחר הפסקה של כמה שנים מאז כישלון ה-VVV ב-1957, פנתה אשת הטלוויזיה ילנה הלפרינה למוראטוב בבקשה ליצור תוכנית חדשה. לאחר שכנועים, והבטחתה של הלפרינה שהיא תיקח את האחריות על עצמה, מוראטוב הסכים. יחד עם ידידיו, הרופא אלברט אקסלרוד והמהנדס מיכאיל יעקבלב, המציא מוראטוב את הפורמט החדש שזכה לכינוי KVN, על שם טלוויזיות ה-KVN שהיו נפוצות אז בברית המועצות. לשלוש האותיות המציאו "האבות המייסדים" ראשי תיבות חדשים, וכך הומצא השם: "קְלוּב וֶסְיוֹלִיך אי נַאחוֹדְצִ'יבִיך" - "מועדון המצחיקים והשנונים". התוכנית הראשונה הוקרנה בטלוויזיה הסובייטית ב-8 בנובמבר 1961. בשנים הראשונות השתתפו בה רק קבוצות ממוסדות להשכלה גבוהה ממוסקבה, אך המשחק הפך פופולרי במהרה ושוחק גם מחוץ למסגרת הטלוויזיונית כמו בתחרויות עירוניות ובתחרויות בין בתי ספר, פקולטות ואף מפעלים. אקסלרוד היה המנחה הראשון של התוכנית יחד עם המגישה סבטלנה ז'ילצובה, אך בשנת 1964 הוחלט להחליף אותו בקפטן של אחת הקבוצות (ככל הנראה, כי לא רצו מנחה יהודי). אקסלרוד נשלח חזרה לאקדמיה לכתוב דיסרטציה, ויוצרי התוכנית ערכו אודישנים לקפטנים על מנת לבחור מהם את השותף החדש של ז'ילצובה. אחד הקפטנים העדיף לשלוח את ידידו אלכסנדר מסליאקוב במקומו, ומסליאקוב הרשים כל כך את הוועדה שנבחר למנחה החדש. במהרה, מסליאקוב זכה לפופולריות עצומה בקרב צופי הטלוויזיה, ונבחר בהמשך על ידי הנהלת רשות השידור הסובייטית להנחות עוד כמה תוכניות, חוץ מ-KVN. בעונות הראשונות של תוכנית ה-KVN לא היו רוב התחרויות ידועות מראש לקבוצות המשתתפות והכול היה מבוסס על אלתורים או על הכנות של מספר דקות תוך כדי השידור עצמו. עם הזמן צומצם מספרן של תחרויות האלתור והמשחק הפך תאטרלי יותר. במהלך התחרות התייחסו הקבוצות לבעיות שונות של חיי היום-יום של האזרחים הסובייטים ולכן לאחר מספר שנים הוחלט להפסיק את שידורה של התוכנית בשידור חי (אז בדיוק גם הופיעה האפשרות הטכנולוגית לעשות זאת). הדבר איפשר לחתוך בעריכה קטעים בעייתיים, לדעת עורכי הטלוויזיה. על הקבוצות גם הוטלו הגבלות שונות. למשל: אסור היה שלקבוצה יהיה קפטן יהודי, אסור שיהיו יותר מדי קבוצות סטודנטים ומעט מדי קבוצות של פועלים ושל איכרים, אסור שלקפטן הקבוצה יהיה זקן (זה נחשב כאילו הקבוצה עושה צחוק מקרל מרקס). בשנת 1972 התוכנית נסגרה סופית לאחר 11 שנות קיומה על ידי יושב-ראש הוועדה לשידורי רדיו וטלוויזיה סרגיי לאפין, שהיה ידוע בשנאתו לתוכנית. על אף סגירת התוכנית המשיכו צעירים בכל רחבי ברית המועצות לארגן משחקי KVN.
רבים משחקני ה-KVN של שנות השישים הפכו לאמנים מפורסמים ולאנשי בידור כשהבולטים שבהם הם השחקן והבדרן גנאדי חזנוב, הסאטיריקן מיכאיל זדורנוב, מגיש הטלוויזיה לאוניד יעקובוביץ', במאי הקולנוע יולי גוסמן, הסופר ארכדי אינין ואחרים.
בשנת 1986, עם בוא הפרסטרויקה, החליטו ותיקי ה-KVN משנות השישים אנדריי מנשיקוב ובוריס סליבוב לנסות ולהחיות את התוכנית. הם פנו ל"אבות המייסדים", שנתנו לשניים את ברכת הדרך, ולמסליאקוב, שהסכים שוב להנחות את התוכנית (ז'ילצובה סירבה). ב-13 במאי 1986 התקיים משחק ה-KVN הטלוויזיוני הראשון מאז סגירת התוכנית. לאחר מספר שידורים הפך המשחק שוב לפופולרי ואף לאחד מסמלי תקופת הגלאסנוסט. שחקני שנות השמונים היו הראשונים לצחוק בשידור על המפלגה הקומוניסטית, על הסובייט העליון, על גורבצ'וב, ואף על המהפכה. לאחר נפילת ברית המועצות הביא גל ההגירה ממנה את משחק ה-KVN למדינות חדשות, ובמיוחד לישראל, לארצות הברית ולגרמניה. בשנת 1992 התקיימה במוסקבה תחרות בינלאומית ראשונה בהשתתפות נבחרות חבר המדינות וישראל. בשנת 1994 אורגן בישראל פסטיבל KVN בינלאומי בהשתתפות נבחרות ארצות הברית, חבר המדינות, גרמניה וישראל.
כיום התוכנית משודרת בטלוויזיה הרוסית והיא אחת התוכניות הפופולריות של הערוץ הראשון. רבים מ"בוגרי" התוכנית הופכים לשחקנים ולתסריטאים מפורסמים (בראש ובראשונה נשיא אוקראינה הנוכחי ולדימיר זלנסקי, ואחרים כמו סרגיי סבטלקוב, אלכסנדר רבה, גאריק חרלאמוב, גאריק מרטירוסיאן, מיכאיל גלוסטיאן ואחרים). כמעט כל הסיטקומים ותוכניות ההומור ברוסיה מיוצרות על ידי שחקני KVN או בשיתופם.
ארגון המועדון
את משחקי ה-KVN הרשמיים מארגנת חברת "AMiK" (אלכסנדר מסליאקוב ושות') שנוצרה בשנת 1990. באותה שנה הציעה אחת הקבוצות בצחוק לבחור במסליאקוב לנשיא המועדון. לאחר כמה שנים התואר "נשיא" דבק במסליאקוב, והפך לתוארו הרשמי. חברת "AMiK" מארגנת מדי שנה כמות גדולה של משחקים במסגרות שונות, וליגות רבות פועלות תחת חסותה. רק הליגות הנמצאות תחת חסותה של החברה נחשבות לליגות רשמיות. רובן המוחלט של הליגות נמצא ברוסיה, אך קיימות ליגות גם במדינות אחרות שהיו חברות בברית המועצות, אם כי עקב המשבר בין רוסיה לאוקראינה ניתק הקשר בין "AMiK" לליגות הרשמיות במדינה זו, והן, נכון לרגע זה, אינן נמצאות תחת חסות החברה.
הליגות של "AMiK" מתחלקות לכמה סוגים ודרגות. הדרג הבכיר ביותר הוא הליגות הטלוויזיוניות שבו כלולות ארבע הליגות הראשיות של המועדון שמיוצרות בראש ובראשונה כתוכנית טלוויזיה. בראש הדרג עומדת ליגת העל, שהיא הליגה הבכירה, המשודרת בערוץ הראשון, ושאותה מנחה מסליאקוב. אלופת הליגה נחשבת לאלופת המועדון. תחת הליגה הזו נמצאת הפרמייר-ליגה, המשודרת גם היא בערוץ הראשון, ושאותה מנחה אלכסנדר מסליאקוב הבן (המכונה סאן סאניץ' - קיצור עממי של אלכסנדר אלכסנדרוביץ'). הפרמייר-ליגה נחשבת ליגה צעירה יותר, ומשחקות בה קבוצות בעלות פוטנציאל להגיע לליגת העל, או קבוצות ללא פוטנציאל להגיע לליגת העל, אך כאלה שהעורכים ומשפחת מסליאקוב רוצים לתת להם הזדמנות להופיע בערוץ הראשון. אלופת הפרמייר-ליגה מבטיחה את עלייתה לליגת העל בעונה שלאחר מכן. משחקי ליגת העל והפרמייר-ליגה נערכים במוסקבה. במקום השלישי נמצאת הליגה הראשונה. זוהי ליגה "נודדת" המשנה את מיקומה אחת לכמה שנים. נכון לעכשיו, הליגה מקיימת את משחקיה בעיר קאזאן. בליגה הראשונה משחקות קבוצות צעירות שהגיעו להצלחות בליגות בדרגים הנמוכים יותר, ושיש להן פוטנציאל להיות קבוצות ברמת הליגות הבכירות ביותר. אלופת הליגה הראשונה מבטיחה את מקומה בפרמייר-ליגה בעונה שלאחר מכן, אך במקרים רבים יכולה אף "לדלג" מעליה ולהגיע ישר לליגת העל. משחקי הליגה הראשונה משודרים בטלוויזיה המקומית של טטרסטן, אך ניתנים לצפייה גם בערוץ KVN ביו-טיוב. הליגה הטלוויזיונית הרביעית היא הליגה הבינלאומית שנוצרה בשנת 2014 משתי סיבות. הסיבה הראשונה הייתה ליצור ליגה בכירה בעיר מינסק, בירת בלארוס לאחר שהליגה הראשונה עזבה אותה לטובת טוליאטי. הסיבה השנייה הייתה הצורך בליגה טלוויזיונית רביעית לאחר סגירת ליגת העל האוקראינית בצל המשבר בין רוסיה לאוקראינה, ובצל משבר מתמשך בין "AMiK" לטלוויזיה האוקראינית, שבמשך כמה שנים לא הצליחו להגיע להסכמי שידור. בתחילת 2014 עוד הוכרז שליגת העל האוקראינית תמשיך לפעול כסדרה, אם או בלי שידורים בטלוויזיה המקומית, אך לאחר פרוץ מלחמת האזרחים במדינה, הוחלט שלא לפתוח את הליגה, ובמקום זאת לקדם את הליגה הבינלאומית במינסק למעמד של ליגה טלוויזיונית. משחקי הליגה הבינלאומית משודרים בטלוויזיה הבלארוסית, אך ניתנים לצפייה גם ביו-טיוב. אלופת הליגה לא מבטיחה לעצמה מקום באחת הליגות של מוסקבה, אך יכולה לכוון למקום בליגה הראשונה.
מתחת לליגות הטלוויזיוניות, נמצאות הליגות המרכזיות, הבין-אזוריות והאזוריות. קיימות גם כמה ליגות בעלות מעמד מיוחד, כמו הליגה לילדים.
המיון לליגות השונות נערך מדי ינואר בפסטיבל ה-KVN בעיר סוצ'י. כל קבוצה המגיעה לפסטיבל זוכה מהעורכים לרייטינג. קבוצות שלא מרשימות את העורכים לא זוכות לרייטינג כלל, ומומלץ להן להירשם לליגות האזוריות, קבוצות המצליחות להרשים את העורכים זוכות לרייטינג, ומומלץ להן להירשם לליגות הבין-אזוריות, הקבוצות המרשימות ביותר זוכות לרייטינג גבוה, ומומלץ להן להירשם לליגות המרכזיות. אלופות הליגות המרכזיות זוכות למקום באחת מארבע הליגות הטלוויזיוניות בעונה לאחר מכן.
חוץ מהפסטיבל בעיר סוצ'י, מארגנת ליגת העל עוד כמה אירועים במהלך עונת המשחקים, כשהבולטים שבהם הם אירועי הקיץ: פסטיבל "הקיוין המזמר" שבו קבוצות מופיעות בקטעי הומור מוזיקליים, וגביע הקיץ - משחק בין אלופות המועדון. מאז 2001 (שנת הארבעים של המשחק), בסביבות ה-8 בנובמבר, או ב-8 בנובמבר עצמו, נחגג יום ההולדת של המועדון במשחק מיוחד.
מתכונת התוכנית
בכל משחק משתתפות שתי קבוצות לפחות (היום כמעט ולא מתקיימים משחקים בהשתתפות פחות מארבע קבוצות), והמנצחות עולות לשלב הבא של משחקי הליגה. בסוף כל עונה יש גמר שבו השופטים בוחרים את האלוף. משחק מורכב ממספר תחרויות, כשהנפוצות ביותר הן:
אלופי KVN
לאלופי המועדון נחשבים אלופי התחרות הטלוויזיונית משנות השישים והשבעים ואלופי ליגת העל.
ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה
ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה (באיטלקית: Vittorio Amadeo I di Savoia; 8 במאי 1587 – 7 באוקטובר 1637) היה דוכס סבויה מ-1630 עד 1637.
ביוגרפיה
בשנת 1630 מת אביו קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה, וויטוריו אמדאו עלה לשלטון במקומו. ויטוריו אמדאו נקט מדיניות פרו-צרפתית, ואף לחם לצידם במהלך מלחמת שלושים השנים, ועל ידי כך הצליח להחזיר לשלטונו את רוב הנחלות שהשתייכו לאביו.
ב-7 באוקטובר 1637 מת ויטוריו אמדאו, ובנו קרלו אמנואלה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
בשנת 1619 התחתן ויטוריו אמדאו עם כריסטין מארי מצרפת, בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת ומארי דה מדיצ'י, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
טריניטי קולג' (קיימברידג')
טריניטי קולג' (Trinity College, שם מלא: המאסטר, עמיתים ומלומדים של הקולג' של השילוש הקדוש והבלתי-מחולק בעיר ואוניברסיטת קיימברידג') הוא קולג' של אוניברסיטת קיימברידג' הנמצא בעיר קיימברידג' באנגליה. טריניטי הוא אחד משלושת הקולג'ים המלכותיים באוניברסיטת קיימברידג' ביחד עם קינגס קולג' וסיינט ג'ון קולג'. בטריניטי יש כ-700 סטודנטים לתואר ראשון, 430 סטודנטים לתואר שני וכ-190 עמיתים, והוא הקולג' הגדול ביותר באוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד. במספר הסטודנטים הוא שני להומרטון קולג' בקיימברידג'.
במהלך המאה ה-20 זכו חברי טריניטי ב-31 פרסי נובל מתוך 89 פרסי נובל בהם זכו חברי אוניברסיטת קיימברידג', המספר הגבוה ביותר של פרסי נובל בהם זכה קולג' בודד באוניברסיטת קיימברידג'. חברי הקולג' זכו ב-5 מדליות פילדס מתוך 6 שהוענקו למתמטיקאים בריטים.
בין בוגרי טריניטי ניתן למנות שישה ראשי ממשלה בריטים, הפיזיקאים אייזק ניוטון ונילס בוהר, הפילוסופים לודוויג ויטגנשטיין וברטרנד ראסל והמרגלים קים פילבי, גאי ברג'ס ואנתוני בלאנט שנודעו כרשת קיימברידג'.
שניים מן המשפחה המלכותית בבריטניה הם בוגרי טריניטי: הנסיך ויליאם, דוכס גלוסטר ואדינבורו וצ'ארלס, נסיך ויילס. חברי המשפחה המלכותית נוספים שלמדו בטריניטי ולא סיימו בו תואר אקדמי הם אדוארד השביעי, ג'ורג' השישי והנסיך הנרי, דוכס גלוסטר.
לטריניטי יש אגודות רבות ובכללן האגודה המתמטית של טריניטי שהיא האגודה המתמטית הוותיקה ביותר בממלכה המאוחדת, מועדון הסירות הראשון והשלישי שהעניק לנשף מאי את שמו.
טריניטי קולג' נוסד על ידי הנרי השמיני.
השער הגדול
השער הגדול הוא הכניסה הראשית אל הקולג', ומוביל אל החצר הגדולה. פסלו של מייסד הקולג' - הנרי השמיני ניצב מעל הכניסה. הפסל אוחז בידו רגל של שולחן במקום חרב. וישנן אגדות כיצד בוצעה ההחלפה ובידי מי. ב-1704, המצפה האסטרונומי הראשון נבנה על גבי בית האורחים. מתחת לפסלו של המייסד נמצא שלט האצולה של אדוארד השלישי שייסד את אולם המלך ושלטי האצולה של חמשת בניו שהגיעו לבגרות ובנוסף מגן ריק השייך לוויליאם מהרטפילד שנפטר כתינוק לפני שקיבל את שלט אצולתו.
החצר הגדולה
החצר הגדולה (נבנתה בעיקר בשנים 1599–1608) נהגתה על ידי תומאס נוויל שהרס כמה בניינים קיימים בשטח כולל רוב קולג' מייקלהאוס.
החצר של נוויל
החצר של נוויל (נבנתה ב-1614) ממוקמת בין החצר הגדולה והנהר. החצר הזו נבנתה על גבי עזבון על ידי המאסטר תומאס נוויל. במקור הייתה החצר קטנה בשליש וללא ספריית של רן.
ספריית רן (נבנתה בין השנים 1676–1695 על ידי כריסטופר רן) ממוקמת בקצה המערבי של חצר נוויל והיא אחת הספריות הנודעות ביותר של קיימברידג'.
החצר החדשה
החצר החדשה (או חצר המלך, נבנתה ב-1825 על ידי ויליאם וילקינס) ממוקמת מדרום לחצר של נוי ונבנתה בסגנון טיודור-גותי. החצר הזו ידועה בשל העץ הגדול שנמצא במרכזה. ישנו מיתוס הגורס כי זהו העץ ממנו נפל התפוח על ראשו של אייזק ניוטון בעת שהגה את תאוריית הכבידה. למעשה ניוטון היה בוולפשור באותו הזמן, והעץ הנמצא במרכז החצר החדשה הוא עץ ערמונים.
הקפלה
הקפלה של טריניטי נבנתה במאה ה-16 והיא בניין רשום. ישנן בקפלה מספר מצבות, גל-עדים ולוחות זיכרון לעמיתים ובוגרים של טריניטי קולג' שמתו במהלך מלחמות העולם. הקפלה משמשת להופעות של מקהלת טריניטי, המורכבת מכ-30 מלגאי שירה וכ-2 מלגאי אורגן לתוארי ראשון.
ברכת המזון
בכל ערב, לפני ארוחת הערב, מברכים על המזון חברי הסגל והעמיתים הבכירים. נוסח הברכה הוא להלן:
,Benedic, Domine, nos et dona tua (ברך אותנו אלוהנו ואת המתנות הללו) ,quae de largitate tua sumus sumpturi (אשר דרך נדיבותך אנחנו עומדים לקבל) et concede, ut illis salubriter nutriti (אשר מזינות את גופנו) ,tibi debitum obsequium praestare valeamus (ומאפשרות לנו לשרת אותך) per Christum Dominum nostrum. (דרך ישו אדוננו.)
אם שני השולחנות הגבוהים של הסגל בשימוש, מתווסף נוסח האנטיפוני לתחילת הברכה:
A. Oculi omnium in te sperant Domine (כל העיניים מביטות בך אדוננו) B. Et tu das escam illis in tempore (ואתה מעניק את המזון בזמן הנכון) A. Aperis tu manum tuam (פותח את ידיך) B. Et imples omne animal benedictione (ומעניק לכל היצורים החיים את ברכתך)
תלמידים ועמיתים בולטים של טריניטי
אייזק ניוטון, ג'יימס קלארק מקסוול, סריניוואסה רמנוג'אן, ג. ה. הארדי, צ'ארלס בבג', פרנסיס בייקון, ארתור בלפור, לורד ביירון, ג'ון דריידן, ארתור אדינגטון, פרנסיס גלטון, ג'ווהרלל נהרו, ויליאם הנרי פוקס טלבוט, אלפרד טניסון, ברטראנד ראסל, לודוויג ויטגנשטיין, מוחמד אקבאל.
אלנקווה
אלנקווה, אלנקוה, אלנקאווה, הוא שם משפחה יהודי. {{פירושונים|
אתר הניסויים נבדה
אתר הביטחון הלאומי נבדה ((NNSS) Nevada National Security Site), הידוע יותר בשמו הקודם אתר הניסויים נבדה ((NTS) Nevada Test Site), הוא שדה ניסויים לנשק גרעיני בשטח של 3,500 קילומטרים מרובעים, במדינת נבדה שבארצות הברית. מאז הקמתו ב-1951 נערכו בו 928 ניסויים גרעיניים. האתר מנוהל על ידי מנהל הבטיחות הגרעינית הלאומי (NNSA), הכפוף למחלקת האנרגיה של ארצות הברית.
תולדות האתר
האתר הוקם ב-11 בינואר 1951 במחוז ניי שבנבדה, 105 קילומטרים מצפון מערב לעיר לאס וגאס על שטח שנכלל לפני כן במטווח נליס. שטחו הראשוני היה 1,800 קילומטרים מרובעים והורחב לאחר מכן.
האתר הפך לשדה הניסויים העיקרי של נשק גרעיני אמריקאי בעוצמה של 500 עד 1,000 קילוטון. במהלך שנות החמישים נראו ענני הפטרייה שהתנשאו בעקבות הניסויים הגרעיניים האטמוספיריים שנערכו באתר עד למרחק של 160 קילומטרים. בעיר לאס וגאס הורגשו זעזועי הקרקע בעקבות הניסויים התת-קרקעיים באתר, ומראה ענני הפטרייה שנצפו ממלונות העיר הפכו למקור משיכה לתיירים.
מאז פסקו הניסויים הגרעיניים באתר ב-1992 (ראו להלן) נמשכים בו ניסויים תת-קריטיים בחומר בקיע (כלומר ניסויים שאינם מערבים הגעה למסה קריטית). כמו כן ממוקם בו מפעל בניהול חברות פרטיות לטיפול בפסולת רדיואקטיבית ברמת זיהום מוגבלת (ליסודות שאינם טרנס-אורניים ובעלי זמן מחצית חיים של עד 20 שנה).
באתר פועל מרכז לאימון אנשי ביטחון והצלה, המדמה תרחישים שונים של פעילות טרוריסטית באמצעות מתקן גרעיני או חומר גרעיני.
באתר מתקיימים מדי חודש סיורים לציבור הרחב, שהביקוש להם עולה לא פעם על ההיצע. המבקרים באתר אינם מורשים להכניס לתוכו מצלמות, טלפונים סלולריים ומשקפות ונאסר עליהם להוציא ממנו אבנים או מזכרות כלשהן.
תיאור האתר
האתר משתרע על פני קרקע מדברית והררית בחלקה בשטח כולל של 3,500 קילומטרים מרובעים.
האתר מחולק ל-26 אזורי משנה בעלי שטח משתנה, שלהם ניתנו מספרים בטווח שבין 1 ל-30. באזור 3 נערך מספר הניסויים הרב ביותר - 266. באזור 2 נערכו 144 ניסויים ובאזור 9 נערכו 115 ניסויים. במקצת האזורים - בעיקר אלו הדרומיים - לא נערך כל ניסוי.
באתר מצויים 1,100 מבנים, 640 קילומטרים של דרכים סלולות, 480 קילומטרים של דרכים לא סלולות, שני מסלולי טיסה ועשרה מנחתים למסוקים.
אנשי סגל האתר מתגוררים ביישוב סגור הנקרא מרקורי, הממוקם בשוליו הדרומיים של האתר.
הניסויים באתר
הניסויים באתר החלו עוד בחודש הקמתו. מרבית הניסויים שנערכו בו - 828 מהם - היו ניסויים תת-קרקעיים. בחלק מניסויים אלו הופעל יותר ממתקן גרעיני אחד, ומספר המתקנים הכולל שהופעל באתר הגיע ל-1,021. הניסויים התת-קרקעיים נערכו בעומקים שונים, עד 1,500 מטרים מתחת לפני הקרקע. חלק מהניסויים הותירו באתר מכתשי פיצוץ.
100 מהניסויים שנערכו באתר היו ניסויים אטמוספיריים (פיצוץ מתקן גרעיני מעל לפני הקרקע). הניסויים האטמוספיריים האחרונים באתר נערכו ביולי 1962.
במהלך הניסויים באתר נבחנו גם ההשפעות של פיצוץ גרעיני על עצמים על פני הקרקע. באתר ניבנו והוצבו מבנים שונים, מקלטים וכלי רכב במרחקים שונים מ"נקודת האפס" של פיצוצים. המבנים היו בתי מגורים ומסחר שניבנו לפי התקן האמריקאי והאירופי. נבנו גם מבנים דמויי מבני צבא, הן של נאט"ו והן של ברית ורשה. נעשה שימוש גם בבובות אדם שהוצבו בין המבנים וכלי הרכב. נעשה שימוש במצלמות מהירות ממוגנות כדי לתעד את השפעות החום, הקרינה וגל ההדף של פיצוץ על העצמים שהוצבו בשטח. מקצת הצילומים ממצלמות אלו הוקרנו בהרחבה ונעשו למוכרים מאוד. המסקנות מניסויים אלו שימשו לשם ניסוח המלצות להגברת סיכויי ההישרדות של אזרחים במקרה של מתקפה גרעינית.
ב-1953 נערך באתר ניסוי בירי פגז ארטילריה גרעיני. תותח בקוטר של 280 מילימטר שכונה Atomic Annie נבנה במיוחד לצורך הניסוי. נורה ממנו פגז גרעיני למרחק של 11 קילומטרים. התפוצצות המתקן הגרעיני שבו הייתה בעוצמה של 15 קילוטון. תותחים מאותו דגם נפרסו בשנים שלאחר מכן באירופה ובקוריאה.
אחד הניסויים הייחודיים שנערכו באתר היה הניסוי סדאן (Sedan), שהיה חלק ממחקר שבחן את השימושיות של מתקנים גרעיניים למטרות שלום - לשם כריית נמלים ותעלות. מתקן גרעיני שהפיק עוצמה של 104 קילוטון פער באתר מכתש בקוטר של 390 מטרים ובעומק של 100 מטרים. הוא נראה באתר עד היום.
ארצות הברית חתמה על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים ולא אשררה אותה, אך היא מכבדת את הוראותיה. לפיכך פסקו הניסויים הגרעיניים באתר ב-23 בספטמבר 1992. באתר נמשכים ניסויים תת-קריטיים בחומר בקיע (כלומר ניסויים שאינם מערבים הגעה למסה קריטית). הניסוי האחרון מסוג זה נערך בדצמבר 2012.
השפעות סביבתיות ובריאותיות של הניסויים באתר
הניסויים התת-קרקעיים העמוקים יותר באתר הותירו בעומק האדמה חללים שנוצרו עקב אידוי הקרקע שהייתה בהם, ובהם הריסות רדיואקטיביות. כשליש מהניסויים התת-קרקעיים נערכו בעומק שכבת מי התהום באזור. בשל כך נחשב האתר לאחד האזורים המזוהמים ביותר בקרינה בארצות הברית, בהיקף שהוערך ב-1992 בלמעלה מ-300 מגה-קירי. מחלקת האנרגיה של ארצות הברית עוקבת אחרי רמות הזיהום הרדיואקטיבי במי התהום באזור באמצעות כחמישים בארות מים שמהן נלקחות דגימות לבדיקה.
עם השנים התברר כי רוחות נשאו נשורת רדיואקטיבית מן הניסויים האטמוספיריים שנערכו באתר למרחק רב וזיהמו בה חלקים ממדינות ארצות הברית. מדינת יוטה ובמיוחד העיר סנט ג'ורג' שבה ספגו כמויות נשורת גדולות במיוחד, בין השאר ממתקן גרעיני המכונה הארי שפוצץ במאי 1953 וזכה לכינוי "הארי המזוהם".
התפזרות הנשורת הביאה לעלייה בשכיחות המחלות הממאירות במדינות סמוכות לאתר מאמצע שנות החמישים ועד 1980. ב-1979 דווח בכתב העת New England Journal of Medicine על מחקר שמצא שיעור עודף של פטירות מלוקמיה בקרב ילדים בני 14 שחיו ביוטה בשנים 1959 עד 1967. השיעור העודף התרכז בקרב ילדים שנולדו מ-1951 עד 1958 ובמיוחד בקרב אלו שחיו במחוזות שספגו כמות גבוהה של נשורת מניסויים באתר.
דין וחשבון של המכון הלאומי לסרטן של ארצות הברית מ-1997 קבע כי נשורת מהניסויים האטמוספיריים באתר התפזרה בכמעט בכל מדינות ארצות הברית, במיוחד בשנים 1952, 1953, 1955 ו-1957, ושיעורה היה גבוה במיוחד במדינות מרכז וצפון מרכז ארצות הברית. נקבע כי די היה בנשורת זו לגרום ל-10,000 עד 75,000 מקרים של סרטן בלוטת התריס.
כבר ב-1982 הוגשה תביעה נגד ממשלת ארצות הברית על ידי 1,200 איש, שבה נטען לרשלנות מצדה במהלך ניהול הניסויים באתר, אשר הביאה להתפזרות נשורת ולגרימת מחלות ממאירות עקב כך. מדען מהמעבדה הלאומית אוק רידג' העיד שאמצעי ההגנה מקרינה שננקטו במהלך עריכת הניסויים באתר היו מתחת לסטנדרט הזהירות שכבר התברר כנחוץ במהלך אותן שנים על פי המחקרים בנושא.
בשנת 1990 קיבל הקונגרס את חוק הפיצויים על חשיפה מקרינה, אשר קבע פיצוי אחיד של 50 אלף דולר לנפגעי הנשורת שהוכרו מכוחו. מדובר היה באנשים במחוזות מדינות נבדה, אריזונה ויוטה שאליהם נשבה רוח מהאתר, שחיו שם לפחות שנתיים בשתי תקופות זמן שנקבעו בשנים 1951 עד 1958 ו-1962, וחלו במחלות קשות מסוימות. עד 2006 נתקבלו תביעות מכוח החוק של 10,500 איש ו-3,000 תביעות נידחו. עד 2014 הגיע מספר התביעות מכוח החוק שהתקבלו ל-28,880. מכוח חוק זה וחוק פדרלי נוסף שולמו פיצויים גם לנפגעי חשיפה לקרינה מקרב אנשים שעבדו בתעשיית הנשק הגרעיני, לרבות אלו מהם שהשתתפו בניסויים האטמוספיריים באתר.
מחאות נגד האתר
ב-5 בפברואר 1987 הפגינו כ-2,000 איש ליד האתר לרבות חמישה חברי קונגרס מהמפלגה הדמוקרטית. כ-400 מהם שניסו לפרוץ לתוכו נעצרו. בין העצורים היו אישים ידועים כקרל סייגן, כריס כריסטופרסון, מרטין שין ורוברט בלייק.
במרץ 1988 נערך ליד האתר מרתון הפגנות בן עשרה ימים בקריאה לסגירתו. השתתפו בו 8,000 איש. כ-3,000 מהם נעצרו.
פונקציית קנטור
פונקציית קנטור הידועה גם כמדרגות השטן היא פונקציה רציפה לא יורדת שמטפסת מ-0 ל-1 אף על פי שהנגזרת שלה מתאפסת כמעט בכל מקום. בזכות תכונותיה הייחודיות פונקציית קנטור שימושית בהקשרים רבים, ובפרט כדוגמה נגדית לטענות רבות באנליזה ממשית.
הפונקציה נקראת על שמו של גאורג קנטור שהיה הראשון שחקר אותה.
הגדרה
נגדיר את פונקציית קנטור f לכל x בקבוצת קנטור באופן הבא: נציג את x בבסיס טרינארי. את כל מופע של הספרה 2 נחליף בספרה 1. נקרא את הביטוי שקיבלנו כמספר בבסיס בינארי (בסיס 2) והמספר שנקבל יהיה f(x). בסימונים: אם, אז.
נחשב למשל את f(\tfrac14). בבסיס טרינארי, ולכן.
כעת נרחיב את f לנקודות שאינן בקבוצת קנטור. אם נקודה x אינה בקבוצת קנטור, אז היא הוסרה מקטע היחידה באחד מהשלבים של בניית הקבוצה. נניח למשל שהיא נמצאת בקטע הראשון שמוסר,. נחשב את הערך של פונקציית קנטור בקצוות הקטע. ו-. לכן:
נוכל לסכם זאת באופן הבא: לכל x בקטע f(x) יוגדר באופן הבא: המספר שקיבלנו הוא f(x).
תכונות
קל לראות ש-f(0)=0 ו-f(1)=1. התמונה של קבוצת קנטור תחת f היא הקטע [0,1] כולו, שכן כל מספר x בקטע ניתן להציג בצורה בינארית ולהחליף את כל המופעים של 1 ב-2 ולקבל (בהצגה טרינארית) איבר של קבוצת קנטור שתמונתו x.
פונקציית קנטור עולה במובן החלש (לא יורדת). מספיק להראות שהטענה נכונה לאיברי קבוצת קנטור, כי נקודות שאינן בקבוצת קנטור מוכלות בקטע בו הפונקציה קבועה וקצוותיו בקבוצת קנטור. ואכן אם x < y בקבוצת קנטור, אז הספרה הראשונה בהצגה טרינארית בה x ו-y לא מתלכדים מופיע 2 בהצגה של y ו-0 בהצגה של x, ולכן יופיע 1 בהצגה הבינארית של f(y) ו-0 בהצגה הבינארית של f(x) ומכאן ש-.
פונקציית קנטור רציפה. זה נובע מיידית מהעובדה שהיא עולה מ-0 ל-1 והיא על הקטע [0,1] (כי נקודת אי-רציפות של פונקציה מונוטונית היא תמיד מסוג קפיצה). ניתן גם להראות זאת ישירות. יהי 0<\epsilon. נבחר n גדול מספיק כך ש-. נגדיר. לכל x,y \in C אם אז x ו-y מתלכדים ב-n הספרות הטרינאריות הראשונות ולכן f(x) ו-f(y) מתלכדים ב-n הספרות הבינאריות הראשונות, ועל כן:. מכאן שהפונקציה רציפה במידה שווה בקבוצת קנטור, ומכיוון שהיא קבועה בין נקודות קבוצת קנטור, אז היא רציפה במידה שווה בכל הקטע.
קבוצת קנטור C היא קבוצה ממידה אפס (במהלך הבנייה שלה הסרנו קטעים שאורכם הכולל הוא 1 ולכן ה"אורך" שלה הוא 0). מכיוון ש- אנו מקבלים דוגמה למקרה בו תמונה רציפה של קבוצה ממידה אפס היא קבוצה ממידה חיובית (קטע באורך 1).
כל נקודה שאינה בקבוצת קנטור מוכלת בקטע פתוח שבו f קבועה, ולכן הנגזרת של f בנקודה היא אפס. מכיוון שקבוצת קנטור היא ממידה אפס, נקבל שהנגזרת של f היא 0 כמעט בכל מקום. זאת על אף שמדובר בפונקציה עולה. מסקנה מיידית היא שפונקציית קנטור אינה מקיימת את נוסחת ניוטון לייבניץ, היא אינה שווה לאינטגרל (לבג) לא מסוים של הנגזרת שלה (אין זה משנה מה הנגזרת בקבוצת קנטור, מכיוון שאינטגרל אינו מושפע מקבוצות ממידה אפס):
זאת מכיוון שפונקציית קנטור אמנם רציפה במידה שווה, אך אינה רציפה בהחלט בקטע. ידוע שפונקציה היא אינטגרל לא מסוים של הנגזרת שלה אם ורק אם היא רציפה בהחלט. כל אינטגרל לא מסוים הוא רציף בהחלט, ולכן פונקציית קנטור אינה אינטגרל לא מסוים של אף פונקציה.
התפלגות קנטור מוגדרת כהתפלגות שפונקציית קנטור היא פונקציית ההצטברות שלה. לפי האמור לעיל, זו דוגמה להתפלגות רציפה שאין לה פונקציית צפיפות.
מאי-שוויון המשולש נובע שהאורך של גרף של פונקציה לא יורדת החסומה בריבוע היחידה, חסום על ידי 2. קל למצוא פונקציה כזו שאורך הגרף שלה קרוב כרצוננו ל-2, אבל לא קל למצוא פונקציה כזו שאורך הגרף שלה הוא 2 בדיוק. פונקציית קנטור היא דוגמה לפונקציה כזו, שכן ניתן לקרב אותה על ידי סדרת פונקציות פוליגוניות שהולכות ומתקרבות למדרגות.
פונקציית קנטור מחלקת את ריבוע היחידה לשני חלקים חופפים, ולכן.
בנייה של קבוצה מדידה לבג שאינה קבוצת בורל
מצאנו ש-g(C) היא קבוצה ממידה חיובית. לכן לפי משפט ויטלי קיימת קבוצה שאינה מדידה לבג (ובפרט אינה קבוצת בורל). נסמן. כמובן ולכן P ממידה אפס כתת-קבוצה של קבוצה מדידה אפס, ובפרט היא מדידה לבג. נוכיח כי P אינה קבוצת בורל. g^{-1} רציפה, ולכן מדידה בורל. מכאן שהמקור של קבוצת בורל לפי g^{-1} היא קבוצת בורל. אבל המקור של P היא E שאינה קבוצת בורל, ולכן P אינה קבוצת בורל.
במהלך ההוכחה קיבלנו ש-g היא הומאומורפיזם בין C לקבוצה ממידה חיובית g(C). g(C) נקראת "קבוצת קנטור שמנה".
בנייה של עקומת פאנו
פונקציית קנטור משמשת בהוכחת משפט פאנו הקובע שקיימת מסילה רציפה שממלאת את כל ריבוע היחידה (עקומת פאנו). פונקציית קנטור היא פונקציה רציפה מקבוצת קנטור על קטע היחידה. לכן הפונקציה המוגדרת לפי  היא פונקציה רציפה על ריבוע היחידה.
נקח את הקבוצה \{0,1\} עם הטופולוגיה הדיסקרטית. הפונקציה היא הומאומורפיזם בין מרחב המכפלה  ל-C. מקיבוציות המכפלה נובע ש- הומאומורפי ל- ולכן C הומאומורפי ל-C^2. משמע קיימת פונקציה שהיא רציפה ועל.
ההרכבה היא פונקציה רציפה מ-C על ריבוע היחידה. נשלים את F לקטעים שאינם בקבוצת קנטור באופן ליניארי לפי הערכים שמתקבלים בקצוות שלהם. F שקיבלנו היא עקומת פאנו.
בתורת ההסתברות
בגלל שפונקציית קנטור היא פונקציה מונוטונית עולה מ-0 ל-1, ניתן להתייחס אליה כאל פונקציית התפלגות. ככזו, ניתן לבנות מידת הסתברות \mu המתאימה להתפלגות זו. \mu תהיה מוגדרת באופן הבא:
לכל מגדירים משתנה מקרי X_n המקבל את הערכים 0 או 2 בהסתברות שווה (0.5 לכל אחד), כך שכל ה-X_n בלתי תלויים זה בזה.
מגדירים משתנה מקרי חדש. את המידה \mu מגדירים להיות מידת ההסתברות המתאימה למשתנה המקרי X (כלומר, המידה \mu(B) עבור קבוצה מדידה כלשהי B תהיה שווה להסתברות ש-X בקבוצה זו). אם מגדירים את פונקציית ההתפלגות כך ש- מקבלים ש-f היא פונקציית קנטור.
לפי ההגדרה של X מתקבל שהוא יכול לקבל אך ורק ערכים מקבוצת קנטור, כלומר \mu(C)=1 כאשר C היא קבוצת קנטור. מאחר ו-C היא קבוצה ממידה אפס על-פי מידת לבג, מתקבל ש-\mu היא מידה סינגולרית (ובפרט מידה סינגולרית רציפה) ביחס למידת לבג.
התהליך הסטוכסטי נקרא תהליך ברנולי עם.
הכללות
פונקציית קנטור היא הדוגמה הסטנדרטית לפונקציה סינגולרית - פונקציה רציפה בעלת השתנות חסומה ולא קבועה שנגזרתה מתאפסת כמעט בכל מקום.
פונקציית קנטור מראה שקטע היחידה הוא תמונה רציפה של קבוצת קנטור. זהו מקרה פרטי של משפט בסיסי בטופולוגיה הקובע שכל מרחב מטרי קומפקטי הוא תמונה רציפה של קבוצת קנטור. ההוכחה מבוססת על בניית פונקציית קנטור מוכללת. הבנייה מנצלת את העובדה שמרחב מטרי קומפקטי הוא חסום כליל. תחילה מכסים את המרחב בכדורים סגורים ברדיוס חצי, אחר כך מכסים כל כדור בכדורים סגורים ברדיוס רבע, ובאופן כללי בשלב ה-n מכסים את הכדורים ברדיוס 2^{-n} באמצעות כדורים סגורים ברדיוס 2^{-(n+1)} וכך ממשיכים עד אינסוף. כעת לכל כדור מתאימים סדרה סופית של ספרות 0 ו-2 כך שכל רישא שלה הותאמה לכדור המכיל אותו. לכל x \in C מגדירים את f(x) בתור האיבר הנמצא בכל הכדורים המתאימים לרישא של x כסדרה של ספרות טרינאריות. מרחב מטרי קומפקטי הוא שלם ולכן (מכיוון שרדיוס הכדורים הולך וקטן) לפי הלמה של קנטור f(x) קיים ויחיד. הפונקציה על כי הכדורים מכסים את המרחב כולו והיא רציפה כי איברי קבוצת קנטור קרובים מספיק יתחילו באותו רצף ספרות ולכן יכללו יחד באותו כדור קטן.
פרננדו פרנסיסקו רז'ס
פרננדו פרנסיסקו רז'ס מוטה (בפורטוגזית: Fernando Francisco Reges Mouta), הידוע בדרך כלל בשם פרננדו בלבד, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת סביליה.
קריירת מועדונים
פרננדו החל את הקריירה בקבוצת וילה נובה מהליגה הברזילאית השלישית.
ב-2007 חתם בקבוצת פורטו והושאל מיד לקבוצת אסטרלה אמדורה ששיחקה אז בליגת העל הפורטוגלית. בעונת חזר לפורטו וזכה עמה באליפות פורטוגל. בחמש העונות שלאחר מכן, זכה עם פורטו במגוון תארים, כולל זכייה בליגה האירופית בעונת. הוא אף פתח בהרכב במשחק הגמר, בו גברה קבוצתו 0–1 על ספורטינג בראגה.
ב-2014, לאחר משא ומתן סוער שגרם גם להשעייתו של פרננדו, הוא חתם על חוזה מחודש עד 2017.
ב-25 ביוני 2014 חתם על חוזה במנצ'סטר סיטי, תמורת סכום שמוערך בכ-12 מיליון ליש"ט והופיע במשחק לראשונה באוגוסט באותה שנה.
ב-4 באוגוסט 2017 חתם פרננדו לשלוש שנים בגלאטסראיי עבור 5.5 מיליון אירו.
ב-12 ביולי 2019 חתם פרננדו בסביליה לשלוש שנים עבור 4.5 מיליון אירו.
קרחון לוורט
קרחון לֶוֶורֶט (באנגלית: Leverett Glacier) הוא קרחון בהרי טאפלי, בהרי המלכה מוד, בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם צפונה ממתלול ווטסון, בין רמת קליפורניה לרמת סטנפורד, ואז נוטה למערב-צפון-מערב בין הרי טאפלי להרי הרולד בירד עד שהוא נשפך אל מדף הקרח רוס, מזרחית ובסמוך לקרחון סקוט.
שיא גובהו של הקרחון 790 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון התגלה בדצמבר 1929 על ידי הקבוצה הגאולוגית של משלחת בירד לאנטארקטיקה, בראשותו של לורנס גולד (Laurence Gould).
מקור השם
גולד קרא לקרחון על שם פרנק לוורט (Frank Leverett), גאולוג ידוע מאוניברסיטת מישיגן, ובר-סמכא בתחום גאולוגיית הקרחונים במרכז ארצות הברית.
לקריאה נוספת
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, P 189
• Fegyveresi, John M., The potential risks and future impact of a large Leverett Glacier crevasse along the South Pole Traverse (SPoT), Cold Regions Research and Engineering Laboratory (U.S.) Engineer Research and Development Center (U.S.) ERDC/CRREL;TR-17-16
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, P 215
מתלול ווטסון
מתלול ווטסון (באנגלית: Watson Escarpment) הוא מדרון גדול ותלול בהרי המלכה מוד, הנוטה צפונה לאורך השוליים המזרחיים של קרחון סקוט, ואחר מזרחה אל קרחון רידי, שם הוא פונה דרומה לאורך צדו המערבי של הקרחון.
אורך המתלול, המקושת במידת-מה, הוא כמעט 180 ק"מ; הוא מתנשא לגובה 3,550 מ' מעל פני הים, ובין 1,000 ל-1,500 מ' מעל הקרקע הסמוכה. חלקו הצפוני-מרכזי של המתלול נצפה מנקודה גבוהה על הר קבוצת הסיוע ומופה בחלקו בדצמבר 1929 על ידי הקבוצה הגאולוגית של המשלחת הראשונה של ריצ'רד בירד לאנטארקטיקה, בראשות לורנס גולד. מנקודה קרובה יותר צפתה במתלול הקבוצה הגאולוגית של משלחת בירד לאנטארקטיקה בשנת 1934, בראשות קווין בלקברן, ובירד קרא אותו על שם תומאס ג'. ווטסון, איש עסקים אמריקאי, מממני המשלחת. המתלול מופה בפרוטרוט על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) ממדידות וצילומי אוויר של הצי האמריקאי, בשנים 1964-1960.
פילדלפיה (מצרים)
פילדלפיה הייתה עיר עתיקה מהתקופה ההלניסטית־רומית באזור נווה המדבר פיום במצרים, וידועה היום בשם קום אל־חמאם. העיר נוסדה על ידי תלמי השני באמצע המאה ה־3 לפנה"ס. היא שכנה כ־40 ק"מ צפונית מזרחית לעיר פיום של היום. בימינו, האזור הוא מדברי. כמו קרוקודילופוליס, הוקדשה העיר לארסינואה, אחותו ואשתו של תלמי השני.
החפירות בעיר החלו בשנת 1908, והחורבות השתרעו על שטח של כ־1000 על 500 מטר. העיר הייתה מרושתת ברשת של רחובות אורך ורוחב בזווית ישרה, שרוחבם בין 5–10 מטר. בדרום העיר נתגלה מקדש בסגנון מצרי. הממצאים בחפירות כללו חפצים לשימוש יומיומי ופפירוסים רבים, ובבתי הקברות של העיר נמצאו גם ציורי דיוקנאות של מומיות. העיר כונתה על ידי הארכאולוגים "עיר מודל" של אפולוניוס, ראש השרים של תלמי השני.
אחד הממצאים החשובים היה הארכיון של זנון, שהיה פקידו הפרטי של אפולוניוס, ראש השרים, והאחראי על הכספים של תלמי השני, שעבר לגור בעיר לאחר שפרש משירות המדינה.