cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניוון מקולרי
ניוון מקולרי "רטוב"
בסוג ה"רטוב", המחלה נגרמת כתוצאה מגדילה של כלי דם חדשים מתחת לפוביאה. חלקם, כ-25%, חודרים מהדמית לתוך הרשתית ומדממים (CNV- Choroidal Neovascularization). מצב זה גורם בתוך זמן קצר לניוון ואובדן ראייה בחלקה הגדול של הפוביאה (שנמצאת במרכז המקולה). הסיבה לדימומים נעוצה בכך שכלי הדם החדשים הם בעלי דופן חלשה יותר. כתוצאה מהדימום נוצרת רקמת צלקת במרכז הראייה הגורמת להופעת כתם שחור. ברוב המקרים המחלה מתבטאת בירידה בראייה המתבטאת באיבוד יכולת קריאה, יכולת אבחון פנים, יכולת קריאת שעון וראייה תפקודית.
אבחון עצמי
ניתן להיעשות בבית באמצעות "מבחן אמסלר" (AMSLER grid): הקווים הישרים של המשבצות צריכים להראות ישרים ומקבילים וללא קפיצות וריצודים הן בשתי העיניים והן בהסתכלות בכל עין בנפרד. אם אין הדבר כך, יכולה עובדה זו להוות חשד ראשוני לבעיית ניוון מרכז הראיה, אם כי ייתכן שהבעיה נובעת מגורמים אחרים.
אבחון בבדיקה אצל רופא עיניים מומחה
אבחון אצל רופא עיניים יכול להתבצע בכמה אמצעים ושיטות :
טיפול בניוון מקולרי יבש
בסוג היבש ניתן לטיפול באמצעות ויטמינים (B, C, E) ובנוסף אבץ, חומרים אלו פועלים כנוגדי חמצון (אנטי-אוקסידנטים) ומנטרלים את פעילות הרדיקלים החופשיים שהצטברו. הטיפול מוריד ב-25% את התקדמות המחלה ל-5 שנים.
טיפול בניוון מקולרי רטוב
טיפולים נוגדי אנגיוגנזה: מאז שנת 2006, נעשה שימוש גובר בהזרקת תרופות נוגדות אנגיוגנזה (יצירת כלי דם חדשים) לעין. תרופות אלו עוצרות את תהליך יצירת כלי הדם החדשים בשלב הרטוב של נמ"ג. לעיתים התרופות מצליחות גם להביא לנסיגה בכלי הדם שכבר נוצרו ואף להביא לשיפור בחדות הראייה אצל חולים. תרופות אלה הביאו לפריצת דרך בטיפול בניוון רשתית בצורה ה"רטובה" ובאחוז גבוה יש עצירת ההידרדרות בראייה ואפילו שיפור. השימוש בתרופות גרם לירידה ניכרת בטיפול ה-PDT. תרופות עיקריות בקטגוריה זו:
מניעה
כדרכי מניעה אפשריות למחלה, נהוג להמליץ על הימנעות מעישון, ועל צריכת אנטיאוקסידנטים כחלק מהתזונה. ההמלצה היא בעיקר על הקרוטנואידים לוטאין וזיאקסנטין, היחידים המצויים הן במקולה והן בעדשות העין, וביכולתם לספוג חלק מעודפי האור (בעיקר הכחול).
יחסי אל סלוודור–יוון
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-2 ביולי 1965. היחסים הבילטרליים בין המדינות טובים מאוד, גם אם מוגבלים. יש שיתוף פעולה טוב במסגרת ארגונים בינלאומיים, בעיקר בתמיכה הדדית של מועמדות בארגונים שונים.
מברק צימרמן
מברק צימרמן היה מברק מוצפן, שנשלח ב-16 בינואר 1917 על ידי שר החוץ של גרמניה, ארתור צימרמן, לשגריר גרמניה בארצות הברית, הרוזן יוהאן פון ברנשטורף, על מנת שיעבירו לשגריר גרמניה במקסיקו, היינריך פון אקארדט. במברק הוסמך פון אקארדט להציע למקסיקו ברית עם גרמניה נגד ארצות הברית, תמורת תמיכה כלכלית נדיבה והבנה מצד גרמניה שעל מקסיקו לכבוש מחדש את שטחי דרום-מערב ארצות הברית (המדינות טקסס, ניו מקסיקו ואריזונה) שהיו בעבר בריבונות מקסיקנית. יירוט המברק ופענוחו על ידי המודיעין הימי הבריטי היו מהגורמים המרכזיים להצטרפותה של ארצות הברית למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.
רקע
המברק נשלח במהלך מלחמת העולם הראשונה, שהחלה שנתיים וחצי קודם לכן. בשלב זה של המלחמה הייתה ארצות הברית נייטרלית, משום שנשיאה, וודרו וילסון, סבר שהדרך הנאותה לסיום המלחמה היא הסכם שיושג במשא ומתן, שבו תפעל ארצות הברית כמתווך.
בסוף שנת 1916 הייתה החזית המערבית שבין גרמניה מצד אחד, ואנגליה וצרפת מצד שני, במצב של קיפאון כמעט מוחלט. כלי הנשק המודרניים שבהם השתמשו שני הצדדים מנעו אפשרות לניצחון של צד כלשהו, כפי שהעידו האבדות הכבדות בקרב על הסום. במצב זה חיפשו הגנרלים הגרמנים, מהלך אסטרטגי שיביא להם את הניצחון, והאמינו כי מצאו אותו בדמות לוחמת צוללות בלתי מוגבלת, לוחמה שבה יוטבעו כל ספינות הצי המסחרי הנייטרלי שיימצאו בים. הגרמנים האמינו כי הפעלת הצוללות תמנע כל אספקה לאנגליה, ותביא אותה עקב כך לכניעה מוחלטת. לפיכך עסקו בגרמניה בבניית צי צוללות גדול.
גרמניה חששה כי הכרזה על לוחמת צוללות בלתי מוגבלת תכניס את ארצות הברית למלחמה נגדם, ולכן חיפשו מראש דרך למנוע מהאמריקנים לשלוח כוחות צבא. הרעיון שהתגבש היה לעודד את המקסיקנים לצאת למלחמה נגד ארצות הברית. המקסיקנים נטרו טינה לארצות הברית עקב אובדן השטחים שנשלטו על ידם עד 1848, כשנוצחו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, וכן עקב פלישת צבא ארצות הברית לצפון מקסיקו במרדף אחרי המהפכן פנצ'ו וייה ששלח ידו גם בשוד.
גורם נוסף שניסו הגרמנים לצרף אליהם הייתה האימפריה היפנית, חברה בברית "מדינות ההסכמה", שהייתה להלכה במלחמה נגד גרמניה, אך כפי שהיטיבו הגרמנים להבין, הסיבה לצירופה לצידם הייתה אופורטוניזם בלבד. היפנים השתלטו בתחילת המלחמה על מושבותיה של גרמניה בסין, ובאוקיינוס השקט, לא השתתפו בפעולות מלחמתיות גדולות לאחר מכן, אך שלחו שייטת לים התיכון שהשתתפה בציד צוללות של מעצמות המרכז. היה ברור לגרמנים שבמצב עניינים זה, ארצות הברית היא האויב הטבעי לשאיפות ההתפשטות של היפנים, ולכן יש טעם בברית בין המקסיקנים ליפנים. ברית כזו תוכל להציע ליפנים בסיס שממנו יוכלו לתקוף את ארצות הברית.
מברק צימרמן בא לקשור בין הקצוות באמצעות הפעלת הצוות הדיפלומטי הגרמני בארצות הברית ובמקסיקו, על מנת לשכנע את מקסיקו ואת יפן בתועלת שתצמח להם מהברית המוצעת.
משלוח המברק
ליירוט המברק סייעה העובדה שבתחילת המלחמה ניתקה בריטניה את כבלי התקשורת הישירים בין גרמניה לארצות הברית, כך שהתקשורת עברה בערוצים חלופיים שהיה קל יותר לצותת להם.
להעברת מברקים מוצפנים לארצות הברית השתמשה גרמניה בתקשורת האזרחית (אם כי האמריקנים סירבו מדי פעם לאפשר זאת), באמצעות בלדר שוודי, ולמרבה הפלא אף באמצעות מחלקת המדינה האמריקנית. האמריקנים ניסו באותה תקופה לתווך בין הצדדים על מנת להגיע ל"שלום ללא ניצחון".
הגרמנים דרשו לאפשר להם לשלוח את הצעות השלום האמריקניות ואת התגובה בשדרים מוצפנים, ומחלקת המדינה העמידה לרשותם את האמצעי להעברתם. צימרמן בחר להעביר את מברקו בשלושה נתיבים שונים על מנת לוודא את קבלתו. המברק נשלח דרך תקשורת הרדיו ודרך שני כבלי טלגרף שונים בכיסוי של תקשורת דיפלומטית, כביכול. כבלי הטלגרף עברו דרך שתי מדינות נייטרליות - שוודיה וארצות הברית, אך כיוון שביום הראשון למלחמה ניתקה בריטניה את כבלי הטלגרף הטרנס-אטלנטים של גרמניה, עברו קווים אלה דרך בריטניה, ומצב זה איפשר לבריטים ליירט את המברק המוצפן ולנסות לפענחו.
צימרמן שלח את המברק המוצפן ב-16 בינואר 1917 לשגריר גרמניה בארצות הברית, פון ברנשטורף. המברק, לידיעתו וגם להעברה לידיעת שגריר גרמניה במקסיקו, אקארדט. ב-17 בחודש הגיע המברק למחלקת המדינה האמריקנית (ובאותו יום יורט על ידי המודיעין הבריטי). למחרת היום הועבר המברק ממחלקת המדינה לפון ברנשטורף, אשר העביר את המברק המוצפן ב-19 בינואר, באמצעות "וסטרן יוניון", לשגריר גרמניה במקסיקו, שמסר את תוכנו המפוענח לממשלת מקסיקו.
תגובת הממשלה המקסיקנית
נשיא מקסיקו, ונוסטיאנו קאראנסה, התייעץ עם גנרל בכיר בצבאו וביקש ממנו להעריך את סיכוייה של המדינה להחזיר לעצמה את השטחים הכבושים שהוזכרו במברק. הגנרל קבע כי דבר זה לא יהיה אפשרי או אף רצוי מהסיבות הבאות:
קאראנסה, לאחר ששמע את מסקנות הגנרל, דחה באופן רשמי את הצעתו של צימרמן ב-14 באפריל; אולם בזמן הזה ארצות הברית כבר הייתה במלחמה נגד גרמניה.
פענוח המברק
עם יירוטו הועבר המברק לפענוח בחדר 40, שבו ישבה מחלקת הצפנים של הצי המלכותי. המברק הוצפן באמצעות ספר צופן, שבו לכל מילה היה קוד מספרי משלה. מפענחי המברק הסתייעו בפענוח של מברקים קודמים מסוג זה, ותוך שעות אחדות פענחו חלקים עיקריים שלו והבינו את מהותו העיקרית.
עם פענוח המברק עמדו הבריטים בפני דילמה: איך לחשוף את תוכן המברק, ובכך לגרור את ארצות הברית למלחמה, מבלי לחשוף בפניה את העובדה שאנגליה מפקחת על תקשורת דיפלומטית נייטרלית (דבר שהיה עלול להרגיז את האמריקאים ולסכן מקור מודיעיני זה). בריטניה ניחשה נכונה, כי השגרירות הגרמנית בארצות הברית תעביר את המברק המוצפן למקסיקו, דרך חברת טלגרף מסחרית רגילה.
השגריר הגרמני שינה את המברק קלות לפני ששלח אותו. הוא מחק את ההוראות שנועדו אליו, ושינה את הכתובת שהייתה על המברק. הבריטים הבינו שאם הם יצליחו להשיג עותק של המברק החדש, הם יוכלו להעבירו לארצות הברית מבלי שזו תחשוד שהוא יורט. לשם כך הופעל סוכן בריטי במקסיקו סיטי, שהצליח להשיג עותק של המברק המוצפן החדש על ידי מתן שוחד לאחד העובדים בחברת הטלגרף, שקיבלה את המברק. אנשי חדר 40 הצליחו לפענח את המברק החדש במלואו, שכן הוא הוצפן באמצעות ספר צופן שנפל לידי הבריטים קודם לכן.
המברק בגרסתו המקסיקנית נמסר לשר החוץ הבריטי, ארתור ג'יימס בלפור, והוא מסר אותו ב-23 בפברואר 1917, לידי שגריר ארצות הברית בבריטניה, וולטר פייג'. יומיים לאחר מכן נמסר המברק המפוענח לנשיא ארצות הברית, וודרו וילסון.
על מנת שלא לחשוף בפני גרמניה את יכולתה של בריטניה לפענח את התקשורת המוצפנת שלה, הומצא סיפור כיסוי על כך שהמברק המפוענח נגנב במקסיקו. ארצות הברית גיבתה את סיפור הכיסוי הבריטי, אף על פי שידעה שהבריטים פענחו את המברק בעצמם. גרמניה לא האמינה כי הצופן הסודי שלה פוצח על ידי הבריטים ובחרה להאמין לסיפור הכיסוי הבריטי, תוך שהיא יוצאת לציד מכשפות בחיפוש אחר בוגדים בשגרירות הגרמנית במקסיקו.
פרסום המברק
הלך הרוח בארצות הברית היה באותה עת אנטי-גרמני ואנטי-מקסיקני. כוחות של צבא ארצות הברית היו עסוקים כבר זמן מה במרדף אחר השודד המהפכן המקסיקני פנצ'ו וייה, שערך פשיטות אחדות לתוך ארצות הברית. הנשיא וילסון נטה להפסיק את המרדף, בתקווה שבעקבות הבחירות הצפויות במקסיקו תקום שם ממשלה חדשה, שתביא לאישור חוקה חדשה. הידיעה אודות מברק צימרמן עוררה מתח בין ארצות הברית לבין מקסיקו, משום שהברית המוצעת בו עשויה הייתה למנוע בחירת ממשלה מקסיקנית נוחה לארצות הברית.
ב-1 במרץ, מסרה ממשלת ארצות הברית את המברק לפרסום בעיתונות. כדי להסוות את מקור המברק המפוענח, אדמירל ויליאם רג'ינלד הול, מפקד המודיעין של הצי המלכותי הבריטי, שתל ידיעה בעיתונות הבריטית, ובה ביקורת על יחידתו על שכשלה ביירוט המברק.
תחילה האמין הציבור האמריקאי שהמברק הוא זיוף שנועד לגרור את ארצות הברית למלחמה. דעה זו זכתה לעידודם של דיפלומטים מגרמניה, מקסיקו ויפן, וכן לעידודם של פציפיסטים ותומכי גרמניה. עם זאת, במהלך מפתיע ביותר, אישר צימרמן את אותנטיות המברק במסיבת עיתונאים בברלין ב-3 במרץ, וכן בנאום ברייכסטאג ב-29 במרץ.
הכעס הציבורי בעקבות מברק צימרמן, הוביל לניתוק סופי של היחסים בין ארצות הברית למעצמות המרכז (גרמניה ובעלות בריתה). ב-2 באפריל ביקש הנשיא וילסון מהקונגרס להכריז מלחמה על גרמניה, והקונגרס נענה לו ברוב גדול ב-6 באפריל 1917.
הערכת חשיבותו של פענוח המברק
סיפורו של מברק צימרמן הוא הישג יוצא דופן של המודיעין הבריטי, ברמה הטקטית וברמה האסטרטגית. מרכיביו של הישג זה: זיהוי תוכנו של ספר הצופן, יירוט ופענוח המברק, השגת גרסתו המתוקנת כדרך למנוע את חשיפת הדרך שבה התגלה, וגולת הכותרת: השימוש שנעשה במברק לשם צירוף ארצות הברית למלחמה. ריי סטנרד בייקר, איש אמונו של וילסון וכותב הביוגרפיה שלו, אמר על מברק צימרמן כי "מעולם לא הונחתה מכה מזעזעת יותר על התנגדותו של וילסון להיכנס למלחמה".
קראנטור
קְרַאנְטוֹר (ביוונית: Κράντωρ; מת ב-275 או 276 לפנה"ס) היה פילוסוף יווני.
ביוגרפיה
קראנטור נולד בעיר סולי שבקיליקיה (כיום חלק של העיר מרסין שבדרום טורקיה), הגיע לאתונה כדי ללמוד פילוסופיה והיה תלמידו של קסנוקרטס, ראש האקדמיה האפלטונית, וידידו של פולמון מאתונה, שגם הוא היה תלמידו של קסנוקרטס.
על פי דיוגנס לארטיוס קראנטור חלה, פרש למקדש אסקולאפיוס, והתקבצו סביבו שחשבו כי הוא עומד להקים בית ספר לפילוסופיה, ובהם ארקסילאוס שביקש ממנו להמליץ עליו בפני פולמון. אחרי שהבריא קראנטור הפך לתלמידו של פולמון וציווה את כל רכושו (12 כיכרות כסף וזהב) לארקסילאוס.
קראנטור השאיר אחריו כ-30,000 שורות של רשימות, הערות ופירושים (שחלק מהם יוחסו לארקסילאוס) שמהם שרדו קטעים בלבד. הוא היה הראשון מבין חסידיו של אפלטון שכתב פירושים לכתביו של פילוסוף זה. הוא עסק בעיקר בענייני מוסר ודירג את ה"טוב" באופן הבא: מידות טובות, בריאות, הנאה ורכוש. הורטיוס ראה בו פילוסוף של המוסר יחד עם כריסיפוס, וכתב כי ברומא נהגו לקרוא את כתביו של קראנטור.
יצירתו המפורסמת ביותר, שאותה הקדיש לידידו היפוקלס שהתאבל על מות בנו, היא "על הצער". המשורר תאתטוס כינה את קראנטור "ידידן של המוזות". קיקרו עשה שימוש ביצירה זו בספרו "תנחומים" שאותו כתב אחרי מות בתו טוליה. הפילוסוף פאנאטיוס כינה את יצירתו זו של קראנטור "יצירת הזהב" והמליץ ללמוד אותה בעל פה. קטעים מספר ממנה השתמרו במסה של פלוטרכוס "תנחומים".
על פי דיוגנס לארטיוס, קראנטור ניסה את כוחו גם בשירה, המציא מילים וביטויים חדשים, אמר כי הדבר הקשה ביותר הוא לכתוב טרגדיה והעריץ בעיקר את הומרוס ואת אוריפידס. לפי אותו מקור, קראנטור שהוערץ בעיר מולדתו סולי, השאיר את לקט שיריו במקדשה של האלה אתנה בעיר סולי לפני שמת כתוצאה ממחלת הבצקת.
חיפוש הנשק ברמת הכובש
חיפוש הנשק ברמת הכובש נערך ב-16 בנובמבר 1943 על ידי משטרת המנדט, לאחר שעל גג אוטובוס נמצאו שני מקלעים ארוזים. בתגרה המונית שפרצה במהלך החיפוש עצרו הבריטים 35 איש ופצעו 14 אנשים, שאחד מהם מת מאוחר יותר מפצעיו.
חיפוש הנשק
ב-14 בנובמבר 1943 נתגלו בבדיקה אקראית שערכו חיילים בריטים באוטובוס, שלושה תת-מקלעים ארוזים בשק על גג האוטובוס. איש מיושבי האוטובוס לא הודה כי הנשק שייך לו. חשדם של הבריטים נפל על שני צעירים, אורי אריאב ואלקנה גלי, שטענו שהם תושבי קיבוץ רמת הכובש (למעשה הם היו מפקדי מחלקת הפלמ"ח והנשק היה שלהם) והם נלקחו למעצר מנהלי בלטרון. הבריטים החליטו לערוך חיפוש בקיבוצם של השניים. בהסתמך על מידע שנתקבל מה'שי' העבירו הנשקים של הקיבוץ והפלמ"ח את הנשק הרב שהיה בסליקים מחצר הקיבוץ אל סליק אחר בבית הקברות בסמוך לפרדס. כעבור יומים הקיפו כוחות צבא ומשטרה את הקיבוץ. לפנות בוקר, ב-16 בנובמבר, הוקף הקיבוץ על ידי גדוד הודי ומעל ל-400 אנשי משטרה בעשרות כלי רכב התפרצו לקיבוץ ומעליו חג מטוס סיור. בראש מבצע החיפוש עמד ריימונד אוסוואלד קפראטה, מפקד משטרת מחוז השומרון. התואנה לעריכת החיפוש הייתה חשד להמצאם של עריקים פולנים    מצבא אנדרס בקיבוץ, ואמנם להוכחת טענתם הביאו הבריטים כמה קצינים ואנשי משטרה צבאית פולנית "לשם זיהוי העריקים". לאחר שנוכחו הפולנים לדעת כי הובאו לקיבוץ באמתלת שווא, קמו וחמקו מן המקום.
הבריטים התרכזו במחנה האוהלים של מחלקת הפלמ"ח ועצרו את כל מי שהיה בסביבתו. כול גברי הקיבוץ רוכזו במכלאות מוקפות תיל בחצר הקיבוץ. במהלך החיפוש נגרם נזק רב למבנים ולרכוש. חברות הקיבוץ רגמו את הבריטים באבנים ובחפצים. בחיפוש לא נתגלה נשק, פרט למספר רימוני סרק. בשעת הצהריים הובילו הבריטים קבוצה בת 35 איש, ביניהם גם כמה מחברי הקיבוץ, שנעצרו במחנה הפלמ"ח, לעבר המכוניות. התחוללה מהומה רבתי בה רגמו חברות הקיבוץ את הבריטים באבנים ובחפצים והגברים ניסו לפרוץ מהמכלאות. במהלך התגרה ההמונית נפצעו 14 אנשים. אחד מהם,, נפגע ממכת אלה בראשו. לאחר שאושפז חסר הכרה במשך חמישה ימים נפטר בבית החולים הממשלתי בשכם. קבוצת העצירים נכלאה במשטרת שכם 3 ימים ולאחר מכן הם הובלו למחנה לטרון.
בעת האירוע הוזעקו כ-3,000 מחברי ארגון "ההגנה" בשרון לעזרת הקיבוץ והקיפו את הכוחות הבריטים הצרים על היישוב. כ-150 מהם הצליחו לפרוץ לחצר הקיבוץ. מפקדי "ההגנה" שקלו להפעיל גם כוח מזוין אולם ויתרו על כך בהיווכחם בעוצמת הכוח הבריטי.
תגובת הציבור בארץ
חיפוש הנשק, שהיה אחד הגדולים בהיקפו עד כה, התקבל על ידי היישוב העברי בזעם. אף על פי שחיפושי נשק אלימים נערכו ב-7 באוגוסט 1941 בעין חרוד, ב-12 במאי 1942 בגבעת חיים וב-3 באוקטובר 1943 בקיבוץ חולדה, לא הובאו אירועים אלה לידיעת הציבור בגלל איסור הצנזורה הצבאית. ב-17 בנובמבר 1943 התכנסו כל עורכי העיתונים היהודים והחליטו כי כל העיתונים היהודים יפרסמו למחרת הודעה מפורטת ואחידה "על מעשה ההתעללות ביישוב העברי" ברמת הכובש תוך התעלמות מהצנזורה. רק "פלסטיין פוסט" קבל הוראה להימנע מכך על מנת שיישאר עיתון יהודי אחד חופשי אם יחליטו הבריטים לסגור את כל העיתונים היהודים. ב-18 בנובמבר 1943 הופיעו כל העיתונים היהודים בהודעה בראש העיתונים ובה צוין כי "הרשות שלא ידעה להגן על רמת הכובש מעקירת מטעים, רצח, מארבים ומוקשים, באה עכשיו ללמד את רמת הכובש בקתות, אלות וביריות, שאינה רשאית להתגונן על נפשה".
הבריטים הגיבו בסגירת שני עיתונים - "דבר" ו"הבוקר", ולאות סולידריות הפסיקו גם יתר העיתונים היהודיים את הופעתם ל-11 ימים (מ-19 בנובמבר עד 29 בנובמבר). עורך "פלסטיין פוסט" נתבע לפרסם את ה"הודעה הרשמית" של השלטונות הבריטים אך הוא סירב, כל עוד לא יותן לו לפרסם גם את הגרסה היהודית במלואה. הבריטים ניסו להוציא עיתון יומי בעברית בשם "חדשות היום" ובו גרסתם על המאורעות ברמת הכובש אבל היהודים החרימו את העיתון. בעלי הקיוסקים סירבו לקבל אותו ובכל מקום שאליו הגיעו הגליונות הם נשרפו על ידי הקהל.
ארונו של שמואל ווליניץ הובא לירושלים ומשה שרת הספידו בחצר בית המוסדות הלאומיים. משם הועבר לרמת הכובש ונקבר במעמד חבריו ונציגים רבים של הציבור היהודי, בהם יצחק טבנקין שאמר כי "שמואל נלקח פצוע מרמת הכובש בה חי ועבד ועליה הגן, וחזר לבסוף לאותה רמה, שבמותו ציווה עליה את החיים ביתר שאת ובכוח גבורתו ונאמנתו יתגדל ויתקדש שמו בישראל". בזמן ההלוויה הוכרזה דומייה של שתי דקות בתל אביב. לזכרו של וולינץ ניטע יער רמת הכובש ליד מנרה, מכספי תרומות שנאספו מכל שדרות היישוב.
קרב ורשה (1920)
קרב ורשה (בפולנית: Bitwa warszawska; כונה גם הנס על הוויסלה, Cud nad Wisłą), היה הקרב המסיים של המלחמה הפולנית-סובייטית, והתנהל בין 13 ל-25 באוגוסט 1920. הקרב הסתיים במפלה של הכוחות הסובייטיים וחתימת הסכם ריגה ב-18 במרץ 1921.
רקע היסטורי
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה והקמת פולין העצמאית שאפו הפולנים לחזור לגבולות לפני חלוקת פולין ב-1795 ולהקים פדרציה עם אוקראינה, ליטא ובלארוס. זו הייתה הסיבה שבגללה פתח יוזף פילסודסקי בשיתוף מנהיג האוקראינים סימון פטליורה במלחמה נגד הבולשביקים. המלחמה החלה במרץ 1919 ובתחילתה קצרו הפולנים הצלחה היות שהבולשביקים ובראשם ולדימיר לנין היו עסוקים במלחמת האזרחים ברוסיה. ב-7 במאי 1919 נכבשה קייב.
כאשר נראה היה שהובטח הניצחון במלחמת האזרחים הפנה לנין את מאמציו לעבר פולין בכוונה לכבוש אותה, להשליט בה משטר קומוניסטי שבעקבותיו יתעוררו מהפכות קומוניסטיות בארצות אירופה ובעיקר בגרמניה.
ב-24 במאי 1920 פתחו הרוסים במתקפת שבראשה עמד סמיון בודיוני ודיוויזיית הפרשים שלו. הפולנים פתחו בנסיגה וב-13 ביוני נטשו את קייב. ב-4 ביולי פתח מיכאיל טוכאצ'בסקי במתקפה רחבה והפולנים נאלצו לסגת נסיגה מהירה שהגיעה עד 30 ק"מ ליום. ב-13 ביולי חצו יחידות פרשים סובייטיות את נהר הויסלה כדי ללכוד את ורשה בתנועת מלקחיים. נראה היה שוורשה עומדת בפני כיבוש ושהפולנים ניצבים בפני תבוסה בטוחה.
הקרב
הקרב החל ב-12 באוגוסט 1920 בהתקפה של הצבא האדום על רדזימין, 23 ק"מ מזרחית לוורשה, כבש אותה ב-14 באוגוסט ובתגובה עזבו כל השגרירים את ורשה, למעט שגריר הותיקן. פילסודסקי החליט להגיש כתב התפטרות מכל תפקידיו המדיניים ולהתרכז רק בפעולות הצבאיות. סיבה נוספת הייתה שאם ייפול פילסודסקי בקרב לא תהיה הפרעה בהמשך השלטון. פילסודסקי ביקר בחזית והעלה את מורל החיילים. ב-14 באוגוסט פתח ולדיסלב שיקורסקי בראש הארמייה הפולנית ה-5 במתקפת נגד ותוך מספר ימים הצליח להדוף את הסובייטים.
תוצאות
באמצע אוקטובר 1920 הגיעו הפולנים לקו ממנו גורשו שנה קודם. הפסקת אש נכנסה לתוקפה ב-18 באוקטובר של אותה שנה וגבולות פולין נקבעו ל-20 שנה בהסכם ריגה ב-18 במרץ 1921.
הביטוי "הנס על הוויסלה" הוטבע על ידי חבר הסיים ולדיסלב סטרונסקי שהתנגד ל"הרפתקה האוקראינית" של פילסודסקי. רק לאחר מכן הפך הביטוי למטבע לשון של פטריוטיות פולנית.
הצרפתים, שחששו מניצחון הבולשביקים, שלחו משלחת צבאית בראשות גנרל מקסים וייגאן לייעץ לצבא הפולני. פילסודסקי התייחס אליו בזלזול ושאל אותו "כמה דיוויזיות אתה מביא"? גם הרמטכ"ל הפולני לא התייחס אליו ברצינות. וייגאן נפגע מיחסו של פילסודסקי והחליט לעזוב. ב-25 באוגוסט 1920 קיבל וייגאן את אות הכבוד הפולני ובשובו לפריז התקבל כגיבור לאומי וזכה לאות לגיון הכבוד. שנים רבות היה קיים המיתוס המוטעה כאילו הוא הציל את ורשה.
טיפולי לייזר
טיפולי לייזר הוא שם כללי למספר סוגים של טיפול רפואי בתופעות ומחלות באמצעות לייזר. בין הטיפולים בלייזר: טיפול במספר מחלות עיניים, שיוף קרנית העין כדי למנוע צורך במשקפיים, הקלה על בעיות עור מסוימות והסרת שיער מהגוף. המשותף לטיפולים השונים הוא היכולת לבצע את הטיפול ללא הרדמה ובאמצעים שאינם חודרניים (בלייזר משתמשים גם בניתוחים חודרניים אך ערך זה אינו מכסה ניתוחים כאלה).
מכשיר לייזר "שרפלאן" לכירורגיית לייזר
פרופ' אייזיק קפלן בשותפות עם המהנדס עוזי שרון פיתח בשנת 1972 את מכשיר לייזר "שרפלאן" לכירורגית לייזר. מכשיר הלייזר הראשון בעולם המחליף את אזמל הניתוח במקרים רבים.
PDT
Photo dynamic therapy - לטיפול בסרטן עור או לטיפול בניוון מקולרי. הטיפול מאפשר הרס תאים מסוימים ברקמה החולה על ידי החדרת חומר לתאים החולים באופן סלקטיבי והפעלת החומר המוחדר על ידי הארה בלייזר של האזור הנגוע. אור הלייזר נבלע בתאים שבהם נמצא החומר. החומר פולט אנרגיה הגורמת לפירוק מולקולות חמצן שבתאים לרדיקלים חופשיים של חמצן. רדיקלים אלה פעילים מאוד והם הורסים את התאים בסביבתם. הודות ליכולת למקד את קרן הלייזר וליכולת לברור את התאים אליהם מגיע החומר הפעיל, ניתן למזער את הפגיעה בתאים בריאים מסביב לתאים החולים.
SLT
Selective Laser Trabeculoplasty היא שיטת טיפול חדשנית בגלאוקומה מסוג זווית רחבה (open-angle glaucoma) באמצעות לייזר Nd:YAG. הטיפול מבוסס על עיקרון של הרס סלקטיבי ונקודתי של תאים או רקמות (Selective Photothermolysis). בטיפול משתמשים בלייזר באורך גל של 532 ננומטר, שכל פולס שלו נמשך כ-3 ננו-שניות. האנרגיה היוצאת מן הלייזר נבלעת אך ורק בגרגרי המלנין המצויים בתאי מערכת הטרבקולום (Trabecular Meshwork) המרפדים את נקודת הזווית של הלשכה הקדמית של העין. ההרס הנקודתי של אותם תאים מוביל לשחרור החלבון ציטוקין, התורם לגיוס תאי דם לבנים מסוג מקרופאג' ש"מנקים" את אזור הטרבקולום ומאפשרים זרימה חלקה יותר של הנוזל המיימי (Aqueous Humor) אל מחוץ ללשכה הקדמית. כפועל יוצא, יורד הלחץ התוך-עיני שבמרבית המקרים הוא האחראי לנזק הנגרם במחלת הגלאוקומה.
צריבה בלייזר
במחלות עיניים מסוימות, למשל היפרדות רשתית, משתמשים בלייזר "לרתך" את הרשתית לחלק האחורי של גלגל העין, על ידי מיקוד הקרן באוסף של נקודות בהיקף הפוביאה כך שהפגיעה בראייה היא מינימלית. החום הרב שנוצר בצריבה אוטם את כלי הדם ומונע דימום מנקודות הצריבה.
ארביום יאג (Er:YAG )
שימוש קליני בשיניים בעזרת סוג מסיום של לייזר, קרן הלייזר מאדה את הרקמה הפגועה ביעילות ללא מגע פיזי, משאירה את האזור המטופל מחוטא ומאפשרת דיוק רב בהרבה מהמקובל בעבודה עם מקדח. רופאי שיניים העושים שימוש מושכל בטכנולוגיית הלייזר ובחומרי שיחזור חדישים מסוגלים לבצע טיפולים שמרניים יותר, אסתטיים יותר ואף למנוע טיפולי שורש אשר קודם היו הכרח. בעזרת לייזר מבוצעים היום טיפולים ללא צורך בזריקת הרדמה, זמן הטיפול מתקצר משמעותית וניתן לבצע מספר טיפולים רב יותר בזמן נתון בחלקים שונים של חלל הפה ובכך לחסוך זמן יקר של המטופל ושל הרופא.
הערות שוליים
en:Photodynamic_therapy
בעיה גרפומוטורית
בעיה גרפומוטורית היא בעיה מוטורית תפקודית שמקשה על יכולת הכתיבה. הבעיה יכולה לנבוע מסיבות שונות. בין הסיבות ניתן למנות את הקושי בשילוב בין כמה פעולות הנעשות בו-זמנית, ובמקרה זה עיבוד המידע, הזזת היד, התבוננות בנעשה ועוד. סיבה אחרת יכולה להיות הרגל לאחוז בעיפרון בצורה המקשה על הכתיבה. יש מקרים בהם מיוחסת הבעיה למקור פסיכולוגי.
הבעיה מלווה לעיתים קרובות בכשלים נוספים במוטוריקה העדינה. כמו כן, משפיעה הבעיה על תפקודים קוגניטיביים, ויכולה להפריע למהלך החשיבה בעת מבחנים, למשל.
אפשר לזהות בעיה גרפומוטורית על ידי אבחון דידקטי ואבחון ריפוי בעיסוק. טיפול בלקות זו ייעשה בדרך כלל על ידי ריפוי בעיסוק.
סיימון גולדברג
סיימון גולדברג (בפולנית: Szymon Goldberg; 1 ביוני 1909 - 19 ביולי 1993) היה כנר ומנצח יהודי-אמריקאי, יליד פולין.
קורות חייו
גולדברג החל לנגן בכינור בילדותו בוורשה וב-1917 עבר לברלין והחל ללמוד כינור אצל קרל פלש.
לאחר שהופיע ברסיטל בוורשה בשנת 1921, הוזמן לנגן עם התזמורת הפילהרמונית של דרזדן ובשנים 1925 עד 1929 כיהן ככנר הראשי של תזמורת זו. בשנת 1929 התמנה לכנר ראשי של הפילהרמונית של ברלין, שם היה מוערך מאוד על ידי חבריו ומכריו. עליית הרייך השלישי לשלטון באותה עת כפתה עליו להתפטר ב-1934, על אף מאמציו של וילהלם פורטוונגלר לשמור על נגניה היהודים של התזמורת. אחרי שעזב את גרמניה הנאצית, יצא לסיורי קונצרטים באירופה. בארצות הברית הופיע לראשונה בניו יורק בשנת 1938. בזמן סיור באסיה נעצר ונשלח למחנה הסגר יפני ביאוה, משנת 1942 עד 1945.
אחרי מלחמת העולם השנייה השתקע בארצות הברית וקיבל לבסוף אזרחות אמריקאית בשנת 1953. בין השנים 1951 עד ל-1965, לימד בבית הספר אספן למוזיקה ובמקביל עסק גם בניצוח. ב-1955 ייסד את התזמורת הקאמרית ההולנדית באמסטרדם וניצח עליה עד 1979. בשנים אלו הופיע עם התזמורתרבות במקומות שונים. משנת 1977 עד 1979 היה המנצח של הקאמרטה של מנצ'סטר באנגליה.
גולדברג לימד באוניברסיטת ייל בין השנים 1978–1982, בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק משנת 1978, במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה משנת 1980 ובבית הספר מנהטן למוזיקה בניו יורק משנת 1981. משנת 1990 ועד למותו ניצח על התזמורת הפילהרמונית החדשה של יפן בטוקיו. הוא מת באויאמה-מאצ'י שביפן בשנת 1993, מאז שעזב ליפן, מעולם לא שב להופיע בגרמניה.
סטוקו
סטוקו (Stucco, כיוּר בעברית) הוא טיח העשוי מתערובת של חומר מליטה מגבש, כגון סיד או צמנט פורטלנד, ומים, המשמש לשם יציקה, חיפוי, עיטור ועיצוב של קירות. ההבדלים בין סטוקו, גבס ומלט קטנים ומתבטאים בעיקר בשימוש ופחות בהרכב התערובות השונות.
מרקוס זיו
הלורד מרקוס ג'וזף זיו (באנגלית: Marcus Joseph Sieff; 2 ביולי 1913 – 23 בפברואר 2001), איש עסקים יהודי-בריטי ופעיל ציוני. יו"ר ונשיא מרקס אנד ספנסר ומכון ויצמן למדע ויועצו הצבאי של דוד בן-גוריון בעת מלחמת העצמאות. בנם של הלורד ישראל ורבקה זיו.
ביוגרפיה
במלחמת העולם השנייה היה קולונל ארטילריה, נלחם בפלישת בעלות הברית לסיציליה ב-1943 (קרב עליו זכה בעיטור קצין מסדר האימפריה הבריטית). לאחר תום המלחמה היה מוצב במשך שנתיים בירושלים. במאי 1948 היה יועצו הצבאי של דוד בן-גוריון, תפקיד אותו מילא כשנתיים ובמסגרתו דאג לציוד צה"ל הצעיר, בזכות קשריו בצבא הבריטי ובצמרת הממון הבריטית. בשנת 1951 חזר לצמיתות לבריטניה, אם כי הרבה לבקר בישראל. ב-1963 נישא בפעם הרביעית בלונדון ללילי לבית מורצקי. לילי הייתה, כמו אמו של זיו, לפעילה מרכזית בויצו.
במקביל לתפקידו במרקס אנד ספנסר היה גם יו"ר מועצת המנהלים הבינלאומית של מכון ויצמן, שהוקם לזכר אחיו, דניאל זיו. כמו כן כיהן כיו"ר לשכת המסחר ישראל-בריטניה (שייסד) ונשיא המגבית היהודית המאוחדת.
ב-1980 מונה ללורד לכל ימי חייו והפך בכך ל"לורד זיו השני", לאחר אביו. ב-1984 הפך ליו"ר חברת הבת של הבנק הבינלאומי הראשון בלונדון ופעל לשכנוע אנשי עסקים יהודים בריטים כסמי שמעון, רוברט מקסוול וצ'ארלס ברונפמן להשקיע בחברות ישראליות.
בנו היחיד היה דוד זיו.
לאה שניר
לאה שניר (נולדה ב-1945) היא משוררת עברייה, עורכת ומתרגמת.
היא העורכת של מדור השירה בהוצאת הקיבוץ המאוחד, משנת 1982. ובין השאר היא עורכת גם את הסדרה לשירה, סדרת ריתמוס.
עורכת את כתב העת לספרות, אמנות ותיאטרון "עלי שיח". עורכת ספרי מחקר בתחומי הספרות, מחשבת ישראל, אמנות, מקרא ופילוסופיה.
ביוגרפיה
נולדה בקיבוץ משמרות. בילדותה עקרו הוריה לקיבוץ אפק, בו גדלה והתחנכה. לאחר נישואיה עברה לקיבוץ בית השיטה בו היא חברה.
נשואה ואם לשלושה.
מבחר מספרי השירה שערכה
לאה שניר ערכה והביאה לדפוס יותר ממאה ספרי שירה וספרים בנושאי ספרות. כאן יובא רק מבחר מצומצם מהם: וכן ערכה ספרי שירה של משוררים ידועים כגון: אריה סיון, פנינה עמית, גד קינר, ליאור שטרנברג, אריאנה הרן, עלי אלון, צבי לוז, סבינה מסג, שרון אס, יחיאל חזק, יוסי יזרעאלי, רחל חלפי, חוה פנחס-כהן, גד יעקבי, אורי ברנשטיין, ישראל בר-כוכב, אנדד אלדן, ענת לויט ואחרים.
אנמיה ממארת
אנמיה ממארת (באנגלית: Pernicious Anemia) היא חוסר בפקטור פנימי ובעקבותיו חסר של ויטמין B12. זוהי בדרך כלל מחלה אוטואימונית שפוגעת בתאי הדופן בקיבה Parietal cells, או בפקטור הפנימי Intrinsic Factor, או בשניהם גם יחד. עם זאת, המושג אנמיה ממארת (אנמיה פרניציוזה) משמש פעמים רבות לתיאור אנמיה הנובעת ממחסור בוויטמין B12 מכל סיבה.
חוסר B12 שנוצר, גורם לאנמיה מגלובלסטית ולתופעות נוירולוגיות ועלול אף להביא לסימנים דומים לסרטן דם (AML) עד כדי אבחון שגוי.
רקע פיזיולוגי
פקטור פנימי Intrinsic Factor הוא חומר מסוג גליקופרוטאין, שנוצר בתאי הדופן בקיבה Parietal cells. זהו חומר הכרחי לספיגה תקינה של ויטמין B12. בתריסריון נקשר לוויטמין B12 ובאילאום הסופי - החלק האחרון שלהמעי הדק, הפקטור הפנימי מסייע לוויטמין B12 להיספג לתאי המעי הדק, שם הוא מסיים את תפקידו ונהרס.
תופעות קליניות
תופעות קליניות במצב של חוסר ויטמין B12: אנמיה מגלובלסטית, תופעות נוירולוגיות ופסיכיאטריות, שכיחות גבוהה של מחלות לב וכלי דם, ולנשים בהריון - שכיחות גבוהה להיווצרות פגמים מולדים אצל הילוד, ובעיקר פגמים בתעלה העיצבית, ושיעור גבוה של הפלות טבעיות. חסר חמור יכול לגרום לדלקת של הלשון.
אנמיה ממארת היא מחלה אוטואימונית, ועל כן מופיעה בשכיחות גבוהה יחד עם מחלות חיסון עצמי אחרות.
תופעות פתולוגיות
ניוון של רירית הקיבה.
שינויים אופייניים במערכת העיכול עקב אנמיה מגלובלסטית.
עמותת שכן טוב
שכן טוב היא עמותה ישראלית העוסקת בקידום אוכלוסיות חלשות בתחומים שונים, תוך עידוד התנדבות מקומית לעזרה לשכניהם מהשכבות החלשות. החברה החלה את פעילותה בראשית שנות ה-2000. העמותה נוסדה במטרה לפעול לצמצום מצבי המצוקה תוך הענקת סיוע לאוכלוסיות חלשות בחברה, באמצעות בניית פרויקטים מקומיים המבוססים על התנדבות וללא כל תמורה כספית. העמותה הוקמה ביוזמתם של מספר צעירים אשר הציבו לעיניהם את שאלת הסיוע ופתרון המצוקה היום-יומית של אוכלוסיות חלשות בחברה. לעמותה סניפים במספר ערים בישראל כאשר בהתאם לצורכי המקום נפתחים פרויקטים ייעודיים.
תחומי הפעילות
עמותת "שכן טוב" מפעילה מספר מיזמים תוך עידוד צוותי מתנדבים לקיים פעילות התנדבותית מקומית: בפרויקט זה כל מתנדב חונך תלמיד כאשר כל מפגש בניהם מתרחש אחת לשבוע במשך שעתיים כל פעם.
סן סטאה
סן סטאה (באיטלקית: San Stae) היא כנסייה הממוקמת ברובע סנטה קרוצ'ה של העיר ונציה שבאיטליה, על גדת התעלה הגדולה.
היסטוריה
הכנסייה, המוקדשת לאוסטתיוס הקדוש (באיטלקית: סן סטאה) נבנתה בשלהי המאה ה-17 על פי תכנונו של ג'ובאני גראסי, בסגנון פאלאדיאני. חזית הכנסייה נבנתה בשנת 1709 על גדת התעלה הגדולה על ידי דומניקו רוסי.
תיאור הכנסייה
בכנסייה מוצגות יצירות מעשה ידי ניקולו באמביני, ג'וזפה קאמראטה ואנטוניו באלסטרה. בקפלות הכנסייה יצירות מעשה ידי ג'וזפה טורטו, פייטרו באראטה, פראנצ'סקו מיליורי ויאקופו אמיוני. בחדר הכמורה יצירות מעשה ידי ברתולומאו לטריני, ג'וזפה אנגלי והיצירה "מות הקדושים של ברתולומאוס הקדוש" מעשה ידי ג'אמביטסטה טייפולו משנת 1721 (אחת היצירות הראשונות של האמן).
בחדר חפצי הקודש מוצגות היצירות: "מות ישו" מעשה ידי פייטרו דלה וקיה ו"טרויאנוס מורה ליוסטסיוס הקדוש להתפלל לאלילים" מעשה ידי ג'אמבאטיסטה פיטוני.
ביל קיטינג
ויליאם ריצ'רד קיטינג (באנגלית: William Richard Keating; נולד ב-6 בספטמבר 1952) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קהיליית מסצ'וסטס ברציפות מאז 2011. קיטינג ייצג תחילה את מחוז הקונגרס העשירי של מסצ'וסטס בשנים 2011–2013, ומאז התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית מייצג את מחוז הקונגרס התשיעי – שחולש על קייפ קוד ורוב החוף הדרומי של מסצ'וסטס. טרם היבחרו לקונגרס היה התובע המחוזי במחוז נורפוק וחבר האספה הכללית של מסצ'וסטס.
ביוגרפיה
בשנת 1952 נולד קיטינג במסצ'וסטס, בנם של לאנה (לבית וולץ') ו-ויליאם ב. קיטינג. הם הגיעו מהערים פוקסבורו ושרון שבמסצ'וסטס, בהתאמה. בתום לימודיו התיכוניים בתיכון שרון נרשם קיטינג ללימודי תואר ראשון בבוסטון קולג', שם היה לבוגר אוניברסיטה ב-1974. בשנת 1982 קיבל תואר שני במנהל עסקים. ב-1985 הוסיף להשלים באוניברסיטת סאפוק לימודי תואר שני נוספים במשפטים, ולאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין המדינתיים. כעבור זמן מה התקבל לשותף במשרד עורכי הדין "קיטינג ופישמן".
בשנת 1977 נבחר קיטינג לבית הנבחרים של מסצ'וסטס כנציג מחוז הבחירה ה-19 שבנורפוק. במשך שנה ייצג מחוז זה עד שעבר לייצג את מחוז הבחירה השמיני, עד ל-1984. בתום כהונתו בבית הנבחרים המדינתי היה קיטינג סגן יושב ראש ועדת המשפט הפלילי של בית הנבחרים. ב-1984 התפטר ג'וזף פ. טימילטי ממושבו בסנאט של מסצ'וסטס כדי להתמקד בעריכת דין פרטית. קיטינג הודיע על כוונתו להתמודד לסנאט המדינתי, ונבחר ללא התנגדות למועמד המפלגה הדמוקרטית. בבחירות הכלליות ניצב בפני מריון בוץ', מועמדת המפלגה הרפובליקנית, שקידמה תוכניות לקיצוץ דרמטי בשכר ובשעות המחוקקים, תוך שהיא מנצלת את הפופולריות של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בבחירות לנשיאות באותה השנה. קיטינג לעומתה מיקד את המצע שלו בהרחבת המשאבים למיגור הפשע וקידום החינוך, והתאים את מסריו לקהל הבוחרים בבוסטון. בסופו של דבר ניצח את בוץ' וגרף כ-64% מקולות הבוחרים.
בשנתו הראשונה כסנאטור, מונה ליו"ר הוועדה המשותפת לבטיחות הציבור, שם הוביל את פעולת החקיקה לחוק כלל-מדינתי המחייב חגורת בטיחות, בשיתוף עם מושל מסצ'וסטס מייקל דוקאקיס. קיטינג ניסח רפורמה בעונשי עבירות סמים שנחתמה בחוק ב-1988, הורידה את הסף לאישומי החזקה וקבעה עונשי מינימום חדשים, לרבות מאסר מינימום של שנה עבור החזקת קוקאין או פנציקלידין. ההוראה האחרונה זכתה ללעג על ידי רשויות אכיפת החוק כקפדנית מדי ומנוסחת באופן מעורפל. בשנת 1998 בחר שלא להתמודד מחדש לסנאט של מסצ'וסטס בשל ניסונו להיבחר לתובע המחוזי במחוז נורפוק. עם כניסתו לתפקיד בינואר 1999, הוא החליף מיד שני בכירים ושליש מהצוות שנותר מתקופת קודמו הוחלף או עזב מרצונו. דיווחים בעיתונות מתחו ביקורת על המהלך כפוליטי ואגרסיבי מדי, במיוחד משום שהשפיע על משפטים מתמשכים. הוא מילא את תפקיד התובע המחוזי עד 2011.
בבחירות אמצע הכהונה ב-2010 התמודד קיטינג לראשונה אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס העשירי של מסצ'וסטס. לאחר שנציג ארצות הברית המכהן ביל דלהאנט בחר לפרוש מהחיים הפוליטיים, קיטינג נבחר לקונגרס. במהלך כהונתו נחשב קיטינג לליברלי, ודורג בידי "National Journal" כחבר ה-84 הכי ליברלי בבית הנבחרים האמריקאי, שני רק לסטיב לינץ' במשלחת מסצ'וסטס לקונגרס. הא תמך בביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר ובחקיקת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
האבל (אסטרואיד)
האבל (שם מלא: 2069 האבל) הוא אסטרואיד כהה הנמצא בחגורת האסטרואידים, ושהתגלה על ידי אסטרונומים מאוניברסיטת אינדיאנה ב-29 במרץ 1955.
האסטרואיד נקרא על שמו של האסטרונום האמריקאי המפורסם אדווין האבל.
מארי-אנטואן קארם
מארי-אנטואן "אנטונין" קארם (בצרפתית: Marie Antoine (Antonin) Carême; 8 ביוני 1783 - 12 בינואר 1833) היה שף צרפתי חשוב שהשפעתו מגעת עד ימינו, ושפים שוקדים על לימוד ספריו ומכנים אותו "שף המלכים ומלך השפים". קארם היה המייסד של המטבח הגבוה (Haute Cuisine), וכן חילק את תחום הבישול לחמישה ענפים, שלדעתו המגדנאות היא הנעלה שבהם.
תולדות חייו
קארם נולד בפריז למשפחה ענייה מאוד בת 15 נפשות או 25 נפשות (הדעות חלוקות). בהיותו בן עשר שלח אותו אביו לעבוד. הוא נלקח תחת חסותו של בעל פונדק עלוב בשער הראשי, שם למד את אושיות המקצוע. רק שמונה שנים אחר כך הוא ידע לקרוא ולכתוב.
אדריאן פרננדס
אדריאן גוסטבו פרננדס (בספרדית: Adrián Gustavo Fernández, נולד ב-28 בנובמבר 1980 בסן מרטין, גראן בואנוס איירס שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.
מארי-אנטואן קארם
תולדות חייו
בגיל 16 החל לעבוד אצל סילבן באיי (Sylvain Bailly), מגדולי האופים של צרפת, ברחוב ויויאן. באיי שהתרשם מאוד מכישרונו, התיר לו לסור יומיים בשבוע לספרייה הלאומית לקרוא ספרי בישול ואדריכלות עתיקים וספרים מארצות רחוקות. כאן הוא העתיק שרטוטים ארכיטקטוניים של מבנים, שהיוו את הבסיס לעיצובם של דברי מאפה ומתיקה אותם יצר ושהביאו עליו את הערצתם ללא סייג של לקוחות באיי ובהם שארל-מוריס דה טליראן.
אדריאן פרננדס
קריירה
בין השנים 1998 עד 2003 שיחק פרננדס בקבוצות מליגת המשנה הארגנטינאית, ובשנת 2004 התקדם משמעותית בקריירה שלו כשעבר אל קבוצת קולו-קולו מליגת העל הצ'יליאנית. את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך במשחק החשוב ביותר בליגה הצ'יליאנית, הסופר-קלאסיקו. בנוסף, שיחק פרננדס במועדון הבוליביאני דה סטרונגסט, בערב הסעודית ובליגה השווייצרית בקבוצת סנט גאלן.
ביולי 2008 חתם פרננדס בקבוצה הבולגרית צ'רנו מורה. ב-14 בנובמבר 2008 כבש פרננדס צמד בניצחון 0-5 נגד ספרטק ורנה בדרבי העירוני. בינואר 2009 עבר פרננדס לקבוצה בולגרית אחרת, צ'רנומורץ בורגס. בעונת 2008/2009 השתתף ב-11 משחקים וכבש 5 שערים עבור הקבוצה. ב-7 בדצמבר 2010 הוא שוחרר מהקבוצה.
ב-15 ביולי 2011 הגיע לישראל והצטרף להפועל רמת גן מהליגה הלאומית, שם כבש 11 שערים ב-28 הופעות ליגה, באפריל 2012 שוחרר פרננדז מהפועל רמת גן לאחר שבית הדין הרחיק אותו משבעה משחקים עקב קטטה שהיה מעורב בה במשחק נגד הפועל בני לוד. ב-30 במאי 2012 חתם פרננדס בקבוצת הפועל רמת השרון מליגת העל.
מארי-אנטואן קארם
תולדות חייו
ב-1814, לאחר כיבוש פריס על ידי רוסיה ואנגליה החל קארם לשמש כשף פרטי של אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה ששהה בפריז והשתכן בארמון האליזה. ב-1815 הוא ארגן משתה ענק עבור בעלות הברית ליד שאלון שבשמפאן.
ב-1816 חצה קארם את התעלה לאנגליה וניהל את מטבחו של ה"נסיך הבוחר", לימים המלך ג'ורג' הרביעי, בתחילה בלונדון ב"קרלטון האוס" ולאחר מכן בברייטון ב"רויאל פביליון". כמו כן ניהל קארם את מטבחי הצאר באקס לה שאפל ואחר כך ליווהו לווינה, לונדון וסנקט פטרבורג. קארם בישל גם בחצר הוינאית, בשגרירות הבריטית ואצל הנסיכה ברגרסיון ולורד סטוארד.
אדריאן פרננדס
קריירה
ב-31 במאי 2013 חתם פרננדס בקבוצת הפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית. ב-8 בספטמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי הפועל פתח תקווה, במחזור הראשון לעונת נגד הפועל קטמון ירושלים, וכבש את השער הראשון שלו במועדון. בסך הכל כבש בעונה זו תשעה שערי ליגה, ובסופה העפיל עם הקבוצה לליגת העל.
מארי-אנטואן קארם
תולדות חייו
משנת 1822 עד 1830, עבד, תמורת משכורת שנתית של 8000 פרנק תחת חסותו של ג'יימס דה רוטשילד, ראש הענף הצרפתי של סוברני הבנקאות העולמית, שהיה נשוי לבטי דה רוטשילד שהורתה כי מרקיו המזינים יחולקו לעניים בבניין העירייה ברחוב לאפיט.
אדריאן פרננדס
קריירה
בספטמבר 2014 הצטרף למכבי הרצליה מהליגה הלאומית, בשורותיה שיחק עונה אחת בטרם פרש ממשחק פעיל בגיל 35.
מארי-אנטואן קארם
תולדות חייו
קארם היה מתוגמל היטב על עמלו ואף קיבל תשורות נכבדות ממעסיקיו, בהן טבעת יהלום שהצאר העניק לו ומטרניך כיבד אותו בקופסת טבק הרחה מעשה ידי אומן. כמו כן היה השף הראשון שהתעשר מכתיבת ספרי בישול. אחד מספריו נמכר ב-8000 עותקים בצרפת לבדה, כמות מעוררת השתאות לתקופתו.
מותו בגיל 48 אירע מחמת דלקת ריאות שנבעה משאיפת אדי הגז פחמן חד-חמצני שפלטו תנורי הפחם של אותה עת במרתפים החשוכים והלא מאווררים, בהם היו אז מבשלים והעבודה הקשה והמרובה. למרבה האירוניה דגם המרתף בא לו מאנדראה פלדיו, ארכיטקט בעל שם, שהעניק לו את ההשראה ליצירותיו הגסטרונומיות רבות ההוד.
את תנאי העבודה המחפירים של תקופתו הוא תיאר בספריו. על מצבתו שבבית הקברות של מונמארטר לא נכתב דבר ואיש לא נכח בהלווייתו, עקב מגפת הכולרה אשר פשתה בימים ההם בפריז.
איאן קלי הבריטי כתב עליו ספר בשם "בישול למלכים: חייו של אנטואן קארם, השף הידוען הראשון", שראה אור בשנת 2001 ואף העלה הצגת יחיד שנסובה אודותיו והציגה כשנתיים מעל בימות ברודוויי. בהצגה התכבדו הצופים במאפי ברבורים ממולאי קצפת, שהיו אהובים על ז'וזפין, רעייתו של נפוליאון.
חשיבותו ופועלו
קארם העלה את מעמד השף והשתמש בכישרונו ככלי למינוף חברתי, עת עלה מבירא עמיקתא של משפחתו העניה לעושר ומעמד, להם זכה כגדול הטבחים בימיו. היה בכוונתו, דבר שהיה לאל ידו לממש, לייסד בית ספר לבישול, שבו ילמדו טובי השפים הצרפתיים וינציחו את עובדת היות המטבח הצרפתי הטוב בעולם.
קארם הוא אביו מולידו של ה-grande cuisine, "המטבח הגדול" ומוכר כחוד החנית של מקצועו באותם ימים. הוא וקיטלג את מאות רוטבי הבסיס שהיו רווחים במטבח הצרפתי הקלאסי והמציא מתכונים רבים, שרבים מהם, במיוחד הרטבים, תקפים גם לימינו.
קארם שידע לקלוע לטעמם של האלפיון העליון דאז, שם דגש על היות מטעמיו יצירות אומנות גרנדיוזיות ומרהיבות ביופיין, לא פחות מטעמן, ויצר עוגות מסוכרות ענקיות, הידועות כ"Pièces montées", שהורכבו אומנם מחלקים אכילים כמו מרציפן, בצק סוכר ונוגט, אך עיקר שימושן היה לראוותנות במשתים ובאירועים חגיגיים. כחנופה נהג לחרוט את שמותיהם של האנשים שחפץ ביקרם בזיגוג רויאל על גבי העוגות, למשל לליידי מורגן, שהייתה סופרת טיולים ידועה בת התקופה, שעימה התחבר.
קארם המציא את המרנג, את הקינוח שארלוט רוס המבוסס על קרם עשיר משמנת, שיוצקים לתוך תבנית המצופה בעוגת ספוג. וכן קונכיות בצק עלים למילוי הנקראות וול או וון (Vol-au-vent). הוא שכלל את הסופלה, שהיה עד אז נחלתו של הבישול העממי ולמעשה המנה המפורסמת ביותר שיצאה תחת ידו הייתה סופלה בזוק בזהב אמיתי.
בזכותו נכנסו לפנתיאון המטבח הצרפתי מספר תבשילים רוסיים כמו בורשט וקוליביאק וכמו כן גם אומצה שיטת הגשת המנות הרוסית, הגשת המנות בזו אחר זו ולא את כולן יחד בבת אחת, שהפכה מאז לצורת ההגשה המקובלת בעולם.
קארם גם המציא כלי מטבח רבים כמו שבלונות, מכסים לכיסוי הסירים על מנת לשמור על חומם וכלי לבזיקת סוכר ואפילו התעכב על שיפור מראם של בגדי הטבחים, כמו עיצוב הכובע.
ספריו של קארם נכתבו בסגנון מלכותי והזמינו את קוראיהם לסעוד אצל שולחנם של הקיסרים, המלכים, ובני אצולה אצלם הוא עבד. אלכסנדר הראשון אמר לטייראן: "מה שלא ידענו היה שהוא לימד אותנו לאכול". ספריו אף מהווים מעיין נובע של תיעוד היסטורי של החברה הגבוהה בתקופתו ומתעדים אלפי ארוחות שסעדו דמויות שהותירו חותמן בדברי ימי ההיסטוריה. הוא הגשים את חלומו: "לפרסם ספר שלם של המקצוע שלי בזמננו".
מרים יחיל-וקס
מרים יחיל-וקס (12 ביוני 1946, בוקרשט, רומניה – 30 ביולי 2023, ישראל) הייתה חוקרת תיאטרון וספרות, מתרגמת, דרמטורגית, סופרת ומשוררת ישראלית, ילידת רומניה.
שנותיה הראשונות ולימודיה
מרים יחיל-וקס נולדה ב-1946 בבוקרשט בשם מרצ'לה - מרים וינשטיין. היא עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1951. בשנת 1966 נישאה לראשונה ל (1945–1967), סטודנט לאדריכלות. הזוג התגורר בחיפה. ב־6 ביוני 1967, פחות משנה אחרי נישואיהם, בעלה הצעיר נהרג בירושלים בקרב באבו תור. בשנת 1972 מרים יחיל סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק ניסן נתיב, נישאה לגבי ווקס, טייס ואדריכל, וילדה את בנה, יונתן. בשנת 1973 סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. בהמשך למדה באותה אוניברסיטה ספרות אנגלית ואמריקאית וקיבלה תואר מוסמך בתחום זה בשנת 1977. בשנים 1981-1977 למדה באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה וקיבלה תואר דוקטור בתחום המחזאות האירופית המודרנית.
קריירה אקדמית
לימדה באוניברסיטאות סטנפורד, חיפה, UCSC ותל אביב. הצטיינה גם בהיקף עבודתה בתחום התרגום. משנת 2005 חברה בסגל ההוראה של התוכנית לתרגום ולעריכה של אוניברסיטת תל אביב.
פעילותה בתחום התיאטרון
יחיל-וקס פעילה בתחומים בעולם התיאטרון (לרבות משחק, בימוי, מחקר, דרמטורגיה, תרגום וניהול) וההוראה. שיחקה בעבר בתיאטרון לילדים בירושלים וביימה הצגות בתיאטרון לילדים ונוער ע"ש אורנה פורת ובבית הספר למשחק ניסן נתיב. היא כתבה מחזות כמו Shit Path - על נושא הסכסוך הישראלי-ערבי, (1988) ו"האבן הראשונה" בנוגע לתלאותיה של אשה ערבייה פלסטינית. המחזה האחרון הוצג בבימויו של מכרם ח'ורי ובביצועה של השחקנית סלווה נקארה בפסטיבל "תיאטרונטו" בשנת 1994 וזכתה בפרס השני. בשנים 1989–1991 כיהנה כמנהלת אמנותית של התיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער. ייסדה את פסטיבל חיפה להצגות ילדים. היא הייתה דרמטורגית בעירוני חיפה, "הבימה", "גשר" בשנים 1992–2000, ו"החאן".
פעילותה השירה והתרגום
היא תרגמה כ-50 רומנים ומחזות מאנגלית ומצרפתית, ביניהם יצירות של צ'ארלס דיקנס ("בין שתי ערים"), דוריס לסינג, קרסון מקקלרס, טורגנייב, לואי דה ברנייר, ג'ויס קרול אוטס, א"ל דוקטורוב, מחזות מאת שילר ("מזימה ואהבה"), גולדוני, מולייר, בריאן פריל, שון או'קייסי ואחרים. היא עיבדה ותירגמה את המחזות "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" מאת טום סטופארד, "בשפל" מאת מקסים גורקי, הייתה שותפה לעיבוד המחזות "טרטיף" מאת מולייר, "שלוש אחיות" מאת צ'כוב, הרומן "אידיוט" מאת דוסטויבסקי, הרומן "אדם בן כלב" מאת יורם קניוק, ועיבדה לבמה את "סיפורי אודסה" מאת איסאק באבל בשם "עיר." ואחרים.
פרסמה ספר שירים בשם "בלי כוונה" בהוצאת עקד בשנת 1978, וסיפורים קצרים ב"קשת", "ידיעות אחרונות" ו"עתון 77."
בשנת 2009 מרים יחיל-וקס פרסמה יחד עם היזם רוני עינב את הספר "נורדאו פינת וול סטריט" (זמורה-ביתן-דביר).
בשנת 2016 פורסם ספרה "הפרק החסר" (הוצאת ספרים כרמל), רומן דוקומנטרי שעלילתו מתרחשת ברומניה וברוסיה ערב מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
רביעיית אבן
רביעיית אבן (באנגלית: Quatuor Ebene, בצרפתית: Quatuor Ébène) היא רביעיית מיתרים שמקורה מצרפת, ונחשבת לאחת מרביעיות המיתרים המצליחות והחשובות ביותר.
סגנון מוזיקלי
הרביעייה ידועה בזכות הגיוון שלה בז'אנרים שונים של מוזיקה שהיא מבצעת, כמו מוזיקה קלאסית, מוזיקה מודרנית קלאסית (אנ') וג'אז. מעבר לרפרטואר הקלאסי שלה, הרביעייה הוציאה גם עיבודים של להיטי ביטלס קלאסיים.
בית הדואר המרכזי (יפו)
בית הדואר המרכזי של יפו הוא מבנה בעל חשיבות אדריכלית בשדרות ירושלים 12 פינת רחוב הדואר. הבניין משמש כיום כסניף דואר בו גם שכנה בעבר הנהלת "השירות הבולאי" עד לקיץ 2016. השירות הבולאי עבר לבית המיון המרכזי ברחוב ההגנה 138 בתל אביב ועם המעבר אל "הפארק הטכנולוגי" במודיעין עבר אליו גם השירות הבולאי.
היסטוריה
בתחילת שנות ה-20 בנה היזם שלמה פיינגולד את בית הדואר והטלגרף הראשון בתל אביב, בפינת הרחובות ליליינבלום ואלנבי. אדריכל הבניין היה יצחק שוורץ (שן-צור). באוקטובר 1923 ביקר הנציב העליון בבניין זה. בית הדואר באלנבי החל להבנות בשנת 1929 ובנייתו הושלמה בשנת 1931, בימי המנדט הבריטי. אדריכל המבנה היה אוסטן סיינט בארב הריסון במסגרת עבודתו במחלקת העבודות הציבוריות של המנדט בארץ ישראל. בניין דואר נוסף שתוכנן על ידי האדריכל הריסון ושנבנה באותן השנים הוא בית הדואר המרכזי ברחוב יפו 23 בירושלים.
בנוסף שימש האדריכל יצחק רפופורט בתור אדריכל אחראי על הקמת בית הדואר של יפו.
עד לתקופת מלחמת העולם הראשונה הדואר לארץ ישראל נשלח דרך איסטנבול, לא היו טלפונים ציבוריים והשירות לא היה אמין. לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים נדרש המנהל הצבאי הבריטי לספק שירותי דואר הולמים לאוכלוסייה האזרחית. המשימה הוטלה על משרדי הדואר הצבאי, ובשנת 1917, כשבוע לאחר כיבושה של ירושלים, החל לפעול בה הדואר הצבאי. בשנת 1920 החליטה ממשלת בריטניה להעביר את ארץ ישראל לשלטון מנדטורי אזרחי וכל שירותי הדואר הועברו לידי הממשל האזרחי. בעיני הבריטים תקשורת הולמת היא תנאי מקדים לפיתוח מסחר וייצור ולכן הרחבת שירותי הדואר, הטלגרף והטלפון היו בידי המונופול הממשלתי. מבחינת הבריטים היה לארץ ישראל יתרון גאוגרפי בגלל מיקומה במפגש שלוש יבשות וככזו השוכנת על הנתיב האווירי בין בריטניה להודו והימצאותה במזרח התיכון בין מצרים, סוריה ועיראק.
בבניין זה הייתה מרכזת הטלפונים האוטומטית הראשונה של העיר יפו שפעלה בטכנולוגיה שפיתח אלמון סטראוג'ר, וגם מרכזת טלגרף. בשנות ה-60 של המאה ה-20, לאחר העברת מרכזת הטלפונים למבנה המרכזת הספרתית החדשה בשכונת גבעת הרצל, נשארה בבניין זה רק מרכזת הטלקס שפעלה עד סוף שנות ה-80 כשהופעלה מרכזת הטלקס הספרתית החדשה של חברת בזק במרכז העיר.
המבנה שופץ בשנת 2000 במקביל לתוכניותיה של עיריית תל אביב-יפו לשיקום שדרות ירושלים.
סימון המדידה
בפינתו הצפון-מזרחי של הבניין מופיע סימון המדידה הבריטי ממנו מדדו מרחקים אל מקומות אחרים
סקוטסדייל
סקוטסדייל (באנגלית: Scottsdale) היא עיר במטרופולין של פיניקס במחוז מריקופה באריזונה, ארצות הברית. לפי מפקד התושבים של שנת 2007, יש בעיר 240,410 תושבים. כיום סקוטסדייל היא העיר השישית בגודלה באריזונה. העיר מבוססת כלכלית ורוב בתיה הם וילות. העיר נחשבת לאטרקציה תיירותית פופולרית. העיר גדלה ב-15 שנים בכ-100 אלף תושבים וזאת בזכות פיתוח מאסיבי אזור המטרופולין של פיניקס. מחירי הנדל"ן בעיר הם בין הגבוהים בארצות הברית.
היסטוריה
כבר בשנת 300 לפני הספירה האזור היה מיושב על ידי אינדיאנים. הם בנו באזור תעלות השקיה מהמתוחכּמות שהעולם ראה.
לפני השתלטות האירופאים באזור שכן במקום כפר אינדיאני בשם 'חציר רקוב'. האינדיאנים נשארו לחיות בסגנון שאפיין אותם לפני מאות שנים עד שנות ה-60 של המאה ה-20. לאחר מכן עברו כולם לבתי קבע מודרניים בתוך סקוטסדייל. העיר הנוכחית החלה להיבנות בסוף המאה ה-19 ונקראה 'אורנגדייל'. בשנת 1888 קנה כומר צבאי ווינספיל סקוט שטח מדברי גדול ב-2.50$ אשר התפתחה עם השנים לעיר. ראשון המתיישבים היא אחיו של ווינספיל, ג'ורג' וושינגטון סקוט. בשנת 1894 שונה שמה של העיר ל'סקוטסדייל' על שם האחים. בשנת 1951 חיו בעיר רק 2000 תושבים. באותה תקופה נחשבה העיר לפרבר במעמד סוציו-אקונומי נמוך והעירייה הייתה כל כך ענייה שלא היה להם כסף לבנות גשרים מעל תעלות שבנו האינדיאנים הקדמונים ונחלי האכזב העוברים בעיר ולידה. מדי שנה בחורף הנחלים והתעלות היו מתמלאים מים ובכך סוגרים בעצם את המעבר למכוניות ומנתקים את העיר. רק בסוף שנות ה-60 החלו לבנות גשרים בעיר ובפרויקט גדול נחפרו תעלות עמוקות יותר כדי למנוע הצפות. בכך הצליחו לייבש שטח גדול אשר היה מוצף מדי חורף ולהוסיף לעיר עוד שטח בו ניתן היה לבנות. מאז החלה העיר להתפתח והפכה למקום אטרקטיבי למשפחות צעירות. עם השנים התבססה אוכלוסיית העיר. בשנת 1993 הוכרזה סקוטסדייל כעיר הראויה ביותר למגורים בכל ארצות הברית.
גאוגרפיה
סקוטסדייל ממוקמת בצפונו של מדבר סונורה, מזרחית לפיניקס ופרדייס וואלי (Paradise Vally) וצפונית לטמפה, אריזונה. ממזרח לעיר נמצא רכס הרי מקדואל והעיר פאונטיין הילס. סקוטסדייל ממוקמת בעמק סולט ריבר (הנחל המלוח) הידוע גם בשמו עמק השמש.
העיר מחולקת לארבעה אזורים:
דמוגרפיה
סקוטסדייל מונה כיום (2018) כ 255,210 תושבים. אוכלוסיית העיר צומחת בקצב מהיר, כאשר בשנת 2000 העיר מנתה רק 200,000 תושבים, בשנת 1970 מנתה 67,00 תושבים ובשנת 1960 מנתה כ-2,000 תושבים. תוך 10 שנים, בין השנים 1960–1970 הצטרפו לעיר כ-65,000 תושבים. צפיפות האוכלוסייה בסקוטסדייל היא 424.9 לקמ"ר
92.19% מתושבי העיר הם לבנים, 1.23% שחורים, 0.61% אינדיאנים, 1.96% אסיאנים, 0.08% ילידי אוקיאניה ו-2.27% אחר.
ההכנסה הממוצעת המשפחתית של משקי הבית בסקוטסדייל היא $95,361.
מחתרת
מחתרת היא ארגון הפועל נגד שלטון קיים: לעיתים שלטון כיבוש, לעיתים שלטון דיקטטורי, לעיתים שלטון דמוקרטי ולעיתים אך ורק נגד גופי וארגוני אכיפת החוק. מחתרת נחשבת בעיני השלטון בדרך כלל לבלתי חוקית.
סקוטסדייל
כלכלה
39% מתושבי העיר עוסקים בתיירות. בשנת 2005 ביקרו בסקוטסדייל 7.5 מיליון מבקרים אשר הכניסו לעיר 3.1 מיליארד דולר. בעיר יש יותר מ-70 בתי מלון ומרכזי נופש, כאשר 5 מהם נכללים ברשימת בתי המלון היוקרתיים ביותר בארצות הברית. בעיר ישנה כמות גדולה של מכוני ספא. הכנסות נוספות לכלכלת העיר באות מנמל התעופה של סקוטסדייל ומפעלים באזור התעשייה המקומי.
מחתרת
חברי מחתרת בדרך כלל מנהלים מלחמת גרילה נגד השלטון. לכן לרוב, מפני שהם פועלים בניגוד לחוק הקיים, הם חיים בסתר ואף מטשטשים את עקבותיהם. בדרך כלל פועלת המחתרת להפלת השלטון, אך לעיתים מטרותיה מצומצמות יותר.
אחת המפורסמות במחתרות היא תנועת ההתנגדות הצרפתית, תנועת המחתרות הצרפתית שנלחמה בשלטון הגרמני בזמן מלחמת העולם השנייה.
פלסטיניות
כל אלה הן ארגוני טרור הפוגעות באזרחים לרוב, ולכן לא מכירים בהם כארגונים מחתרתיים, אלא כארגוני טרור
ראו גם
Vastupanuliikumine
קבר כלב בן יפונה
קבר כלב בן יפונה הוא מבנה המזוהה עם מקום קבורתו של כלב בן יפונה בכפר הפלסטיני כיפל חארת' בשומרון, כק"מ צפונית מערבית לאריאל.
אין מסורת על יום פטירתו המדויק של כלב בן יפונה ולכן נוהגים לפקוד את הקבר בעשרה בטבת שהוא יום הקדיש הכללי ובליל שישי הסמוך לשבת פרשת שלח לך, פרשה בה מסופר על כלב בן יפונה. בשל מיקומו של הקבר בתוך כפר פלסטיני מאבטחים כוחות צבא רבים את המקום בעת העלייה אליו.
סטברופול
סטברופול (ברוסית: Ставрополь) היא עיר בדרום-מערב רוסיה באזור הקווקז, בירת מחוז סטברופול. אוכלוסיית העיר מונה כ-450 אלף תושבים.
בעיר ממוקמת האוניברסיטה הפדרלית של צפון הקווקז, המהווה אחת מתשע אוניברסיטאות פדרליות ברוסיה.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-1777 לפי תוכניתו של גריגורי פוטיומקין על קו אזוב-מוזדוק כמבצר ומחנה צבאי כדי להגן על גבולה הדרומי של רוסיה. תושבי העיר הראשונים היו קוזקים של טרק. שמה נגזר משם העיר היוונית-מיתולוגית, סטארופוליס, שמשמעותה ביוונית היא "עיר הצלב". לפי המסורת, מצאו החיילים שם צלב עתיק. מיקומה האסטרטגי של העיר עזר לרוסים בכיבוש הקווקז.
בשנת 1843 העיר נהפכה למקום מושבו של בישוף אורתודוקסי וב-1847 מרכז החבל (גוברניה).
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה התחוללו בעיר קרבות בין חברי הסיעות השונות והעיר עברה מיד ליד מספר פעמים עד שבסופו של דבר נכבשה על ידי הצבא האדום מידי צבא המתנדבים של הגנרל אנטון דניקין ב-19 בינואר 1920. בשנת 1935 שם העיר שונה לוורושילובסק ע"ש קלימנט וורושילוב, אך ב-1943 חזרה לשמה המקורי.
ספורט
ממועדוני ספורט של העיר להישגים הגדולים בזירה ארצית הגדולים הגיע קבוצת כדור יד ויקטור סטברופול.