cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'רי סלואן
סלואן נחשב לאחד מטובי המאמנים בליגת ה-NBA בכל הזמנים, ומחזיק במאזן של 1221 ניצחונות לעומת 803 הפסדים בקריירה, השלישי בטיבו בהיסטוריה של הליגה בעת פרישתו. הוא אימן את יוטה ג'אז במשך 23 שנים ברציפות, והצליח להעפיל עימה פעמיים עד לסדרת הגמר של ה-NBA, בשנים 1997 ו-1998, ובשתיהן הפסיד לשיקגו בולס של מייקל ג'ורדן.
קריירה כשחקן
סלואן גדל באילינוי כאחד מעשרה ילדים לאם חד הורית. עם סיום לימודיו בתיכון הוא החל ללמוד באוניברסיטת אילינוי, אך עקב געגועים לביתו, עזב ועבר לאוניברסיטת אוונסוויל הנמצאת מעט קרוב יותר. הוא החל לשחק במדי קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, ובמקביל עבד בייצור מקררים עבור חברת וירפול לפרנסתו. סלואן הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לשתי אליפויות ליגת המשנה של ה-NCAA, בהן מאזן מושלם של 29 ניצחונות ללא הפסד בעונת, עונתו האחרונה בקבוצה.
סלואן נבחר בסיבוב הראשון של הדראפט בשנת 1965 על ידי בולטימור בולטס. בעונת הרוקי שלו הוא שותף ב-59 משחקים, בהם קיבל 16.1 דקות משחק ותרם 5.7 נקודות, 3.9 ו-1.9 אסיסטים ב למשחק. בשלב הפלייאוף שותף סלואן בשני משחקים בלבד, בהם תרם 6.5 נקודות, 8.0 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים למשחק.
בטרם עונת עבר סלואן לקבוצת שיקגו בולס, שנערכה לקראת עונתה הראשונה בליגה, שבחרה בו בדראפט ההרחבה. הוא היה השחקן הראשון בו בחרה הקבוצה בדראפט, ובשל כך כונה על ידי האוהדים "The Original Bull". כבר בעונתו הראשונה בקבוצה שותף סלואן ב-80 משחקים בעונה הסדירה בהם רשם 17.4 נקודות, היה לקוטף הריבאונדים המצטיין של הקבוצה עם שיא קריירה של 9.1 למשחק ונבחר לראשונה להשתתף במשחק האולסטאר. הוא הצליח לעזור לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף על אף מאזנה השלילי, אך הקבוצה הודחה ב בשלושה משחקים מול סנט לואיס הוקס בחצי הגמר האזורי.
גם בעונה העוקבת הצליחה שיקגו להעפיל למשחקי הפלייאוף, על אף מאזן של 29 ניצחונות בלבד מול 53 הפסדים. סלואן, שתרם בעונה הסדירה 13.3 נקודות ו-7.7 ריבאונדים למשחק, לא הצליח לעזור לקבוצה להעפיל אל מעבר לחצי הגמר האזורי בו הודחה מול לוס אנג'לס לייקרס. בעונת לא הצליחה שיקגו להעפיל למשחקי הפלייאוף לראשונה. עם זאת סלואן חווה עונה אישית טובה כשרשם 16.8 נקודות למשחק עליהם הוסיף 7.9 ריבאונדים ושיא קריירה של 3.5 אסיסטים. הוא נבחר בפעם השנייה למשחק האולסטאר, ולראשונה לחמישיית ההגנה הראשונה.
סלואן המשיך לשחק במדי הבולס עד לפרישתו ממשחק פעיל בסיום עונת. לאורך השנים הוא נבחר לחמישיית ההגנה הראשונה שלוש פעמים נוספות, ופעמיים לחמישיית ההגנה השנייה. הוא רשם לאורך הקריירה טריפל דאבל בשני משחקים, ומדורג במקום ה-11 בכל הזמנים בממוצע חטיפות למשחק. כצעד של כבוד כלפיו, הודיעה שיקגו בולס כי המספר 4 יפרוש ביחד איתו, וכי שחקנים בעתיד לא יוכלו ללבוש את המספר בקבוצה.
קריירת האימון
עם פרישתו ממשחק פעיל בשנת 1976, קיבל סלואן את הצעתה של אוניברסיטת איוונסוויל בה למד לאמן את קבוצת הכדורסל. הוא החליט להתפטר מתפקידו חמישה ימים בלבד לאחר מינויו, החלטה שבדיעבד הצילה את חייו. בהמשך אותה העונה התרסק המטוס בו טסה הקבוצה, ו-29 מנוסעיו, כולל מאמן הקבוצה, נהרגו.
בשנת 1979 מונה סלואן למאמנה של שיקגו בולס שבעונה טרם הגעתו סיימה במאזן הגרוע ביותר במזרח עם 31 ניצחונות בלבד. סלואן הוביל את הקבוצה ל-30 ניצחונות בלבד, בהנהגתו של רג'י תיוס עם 20.2 נקודות למשחק. בעונת הצליח סלואן להוביל את שיקגו ל-45 ניצחונות בעונה הסדירה מול 37 הפסדים ולעלייה למשחקי הפלייאוף, לראשונה מזה ארבע שנים. בסיבוב המשחקים הראשון עקפו הבולס את ניו יורק ניקס עם ניצחון חלק של 0–2 בסדרה, ובסיבוב השני הודחו בסוויפ של 0–4 מול בוסטון סלטיקס. לאחר 51 משחקים בעונת בהם הצליח להשיג 19 ניצחונות בלבד, פוטר סלואן מהקבוצה בשל הישגיו הנמוכים.
בשנת 1983 הצטרף סלואן לצוות המקצועי של יוטה ג'אז כסקאוט. הוא עזב את המועדון בשנת 1984 על מנת לאמן את קבוצת איוונסוויל ת'אנר מליגת ה-CBA ולאחר מכן חזר ליוטה ומונה תפקיד עוזר המאמן של פרנק ליידן. לאחר פרישתו של ליידן מאימון, בדצמבר 1988, מונה סלואן למאמן הקבוצה. ב-65 המשחקים שנותרו לסיום העונה הוא רשם 40 ניצחונות, והוביל את הקבוצה למאזן השני בטיבו במערב. קארל מלון, ג'ון סטוקטון ומארק איטון נבחרו למשחק האולסטאר, ואיטון אף נבחר בפעם השנייה בקריירה לשחקן ההגנה של העונה. הקבוצה פגשה בסיבוב הראשון את גולדן סטייט ווריורס, והודחה בסוויפ מפתיע של 0–3.
עונות השיא שלו במועדון הגיעו בשנים ו- שבהן הגיע עם המועדון עד לגמר ה-NBA. בשתי סדרות הגמר הפסידה יוטה לשיקגו בולס בהנהגתו של מייקל ג'ורדן. לאחר מכן הוא הוביל את יוטה לחצי גמר המערב שנתיים ברציפות, ולאחריהם הפסיד בסיבוב הראשון במשך שלוש עונות ברציפות.
בטרם עונת חתם סלואן על חוזה חדש שישאיר אותו בקבוצה עד לסיומה של עונת. ב-10 בפברואר 2011, בסיום משחק בו הפסידה יוטה לשיקגו בולס, שהיה הפסד עשירי ב-14 משחקים ליוטה, ולאחר ויכוח סוער עם כוכב הקבוצה דרן ויליאמס במחצית המשחק, הודיעו סלואן ופיל ג'ונסון, אחד מעוזרי המאמן, על התפטרותם המיידית מהקבוצה.
נפטר ב-22 במאי 2020 בעקבות מחלה קשה.
ב-9 בפברואר 2022 הוכרז כאחד מחמישה עשר המאמנים הגדולים בתולדות הNBA.
שמעון שלח
שמעון שלח (נולד ב-19 במרץ 1932) הוא כדורסלן עבר ששיחק בתפקיד רכז ומאמן כדורסל עבר ישראלי. כשחקן הופיע בנבחרת ישראל בכדורסל בפעם היחידה שישראל השתתפה בטורניר הכדורסל במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת הלסינקי (1952). כמאמן הוביל את הפועל תל אביב לזכייה בארבע אליפות ישראל הראשונות של הקבוצה (מתוך חמש). שימש כמאמן נבחרת ישראל בכדורסל, והוביל אותה בארבע אליפויות אירופה וכן לזכייה במדליית הזהב במשחקי אסיה בבנגקוק ב-1966, ולזכייה במדליית הכסף במשחקי אסיה בבנגקוק 1970. משמש כיום כרכז ענף כדורסל נכים.
מנבג
מִנְבָּג (ספורנגיום, sporangium) - האיבר בו נוצרים הנבגים, בשלב הספורופיט של חיי הצמח. המנבג מייצר תאי אם, שכל אחד מהם מתחלק לארבעה נבגים בחלוקה מיוטית. תאי המנבג הם דיפלואידיים.
שמעון שלח
ביוגרפיה
שלח נולד בווילנה בעת שהייתה חלק מפולין (כיום בירת ליטא) להורים מיהדות וילנה. אמו סוניה לוין שמוקלר הייתה אלופת פולין ובהמשך שיאנית ישראל בהדיפת כדור ברזל ולאחר מכן כדורסלנית במועדון הפועל תל אביב. בשנת 1935 היא יצגה את פולין במכביה השנייה. אביו של שלח, יעקב, היה כדורגלן במכבי וילנה ובנבחרת פולין באותה מכביה. בתום משחקי המכביה השנייה נשארו הוריו של שלח בארץ ישראל. שלח נשאר באותה עת בפולין עם דודתו, וכעבור שנתיים שבו הוריו לפולין כדי לקחת אותו לישראל, כשהיה בגיל 5.
קריירה כשחקן
שלח החל את הקריירה שלו ככדורסלן בקבוצת הנוער של מועדון הפועל תל אביב, "הפועל צפון תל אביב". בצה"ל היה בנבחרת הנח"ל בכדורסל, וזכה איתה באליפות צה"ל. שיחק ארבע שנים בקבוצת הפועל מעיין ברוך. בעונה האחרונה שיחקה הקבוצה בליגת העל. ב-1955 עבר לקבוצת הבוגרים של הפועל תל אביב, בה שיחק שלוש עונות. סך הכל קלע 356 נקודות בארבע העונות שלו בליגת העל.
מנבג
מנבג נקבי (מגהספורנגיום, megasporangium) - מנבג המייצר נבגים נקביים, מהן יתפתח גמטופיט נקבי המייצר תאי ביצה. בצמחים עילאיים זוהי למעשה הביצית.
שמעון שלח
קריירה כשחקן
בשנת 1957 שותף פחות במשחק של נבחרת ישראל, אך כששיחק הצטיין. בסוף 1957 כתב עליו משה לרר: "שמעון שלח, מי שהיה במשך שנים רבות רכז הנבחרת חלאומית, אינו בכושר כיום ונדמה כי עליו לפרוש לטובת הקבוצה". שלח לא פרש, ובמשחקים של נבחרת הפועל הוא המשיך להצטיין. הוא פרש ממשחק בגיל 27 והפך למאמן מטעמי פרנסה. לדבריו, "התחתנתי וקניתי בית. לקחתי הרבה הלוואות והייתי צריך כסף. שחקנים לא הרוויחו אז כסף, אפילו לא קיבלו החזר הוצאות. כמאמן קיבלתי כסף, לא כמו היום, אבל עדיין".
קריירה כמאמן
כבר במהלך הקריירה שלו ככדורגלן נמשך שלח לאימון. בשנים 1944–1948 הוא אימן קבוצת נשים של הפועל תל אביב בכדורסל, שם הכיר את אשתו, סימה, ששיחקה בקבוצה. את הקריירה שלו כמאמן גברים החל בשנת 1954 בקבוצת הפועל מעיין ברוך למשך עונה אחת. בשנת 1958 התמנה שלח למאמן הפועל חיפה. לאחר מכן אימן את אשדות יעקב. בינואר 1960, מונה לאמן את הפועל תל אביב, והוביל את הקבוצה לזכייתה הראשונה באליפות הליגה בעונת 1959/1960 בליגה הלאומית בכדורסל. בעונה שלאחר מכן הוביל את הקבוצה לזכייה שנייה ברציפות באליפות. בעקבות הזכייה השתתפה הקבוצה לראשונה בגביע אירופה לאלופות, ורשמה ניצחון בכורה על אלופת טורקיה גלאטסראיי. היא הדיחה את גלאטסראיי, והעפילה עד לרבע הגמר, שבו הודחה על ידי אלופת אירופה א.ס.ק. ריגה שהודרכה על ידי אלכסנדר גומלסקי. בעונת 1961/1962 הוביל את הפועל תל אביב לזכייה בגביע המדינה בכדורסל לאחר ניצחון בגמר על מכבי תל אביב 48:50.
בסוף 1962 עזב את הפועל תל אביב ועבר לאמן את הפועל רמת גן. בפברואר 1964 מונה למאמן נבחרת הנוער של ישראל.
שלח שב להפועל תל אביב באוגוסט 1964 ובעונת 1964/1965 זכתה הפועל תחת הדרכתו באליפות השלישית, כשהיא מנצחת את כל משחקיה. בגמר הגביע היא הפסידה ליריבתה העירונית מכבי בתוצאה 47:55. גם בעונה שלאחר מכן (1965/1966) זכתה הקבוצה באליפות הרביעית, אך הפסידה למכבי בגמר הגביע.
עונת 1968/1969 הייתה העונה האחרונה שלו כמאמן הפועל. במהלך העונה פינה שלח את מקומו כמאמן לבארי לייבוביץ' (שלא הורשה אז לשחק), והפך ליועץ מקצועי ועוזר המאמן. הקבוצה זכתה בעונה זו בפעם היחידה בתולדותיה בדאבל (באליפות ובגביע), ומאז לא זכתה יותר באליפות הליגה.
במהלך עונת 1969/1970 בליגה הלאומית בכדורסל מונה שלח למאמן הפועל ירושלים בניסיון שלא צלח להציל את הקבוצה מירידה לליגה השנייה. בהמשך אימן קבוצות נוספות עד שנת 1978. סך הכל אימן 341 משחקים בליגת העל בהם רשם 261 ניצחונות ורק 80 הפסדים.
שלח היה בין המאמנים המצליחים בהיסטוריה של נבחרת ישראל בכדורסל. הוא החל לאמן את הנבחרת בשנת 1965 במקומו של יהושע רוזין. הוא הוביל את נבחרת ישראל להעפיל לארבע אליפות אירופה בכדורסל רצופות. באליפות אירופה בכדורסל 1965 שנערכה בברית המועצות סיימה הנבחרת במקום ה-6. באליפות אירופה בכדורסל 1967 שנערכה בפינלנד סיימה הנבחרת במקום ה-8. באליפות אירופה בכדורסל 1969 שנערכה באיטליה סיימה הנבחרת במקום ה-11. באליפות אירופה בכדורסל 1971 שנערכה בגרמניה שוב סיימה ישראל במקום ה-11.
שלח הוביל את נבחרת ישראל פעמיים במשחקי אסיה. בבנגקוק 1966 ניצחה ישראל במשחק הגמר את תאילנד בתוצאה 42:90 וזכתה במדליית הזהב. באליפות אסיה בבנגקוק 1970 ניצחה ישראל בשבעה משחקים רצופים, אך הפסידה במשחק הגמר לנבחרת דרום קוריאה וזכתה במדליית הכסף.
שלח שימש כמדריך בקורס מאמני כדורסל, ובין השאר, הדריך את אריה מליניאק.
חיים אישיים
שלח מוכר בכינוי "צ'ינגה" שמלווה אותו מילדותו. הוא נשוי לסימה אורן שלח, לשעבר שחקנית בנבחרת ישראל בכדורסל נשים, ולהם שני ילדים, יעל וכדורגלן עבר בנבחרת ישראל בכדורגל, אמיר שלח.
Catching Feelings
Catching Feelings הוא סינגל של הלהקה הניו זילנדית, דרקס פרוג'קט, בשיתוף פעולה עם הלהקה הניו זילנדית Six60. השיר נכתב תחילה ב-2017 כשיתוף פעולה בין הלהקות, ויצא על ידי יוניברסל מיוזיק ניו זילנד ב-4 בספטמבר 2019, כסינגל השלישי של אלבום הבכורה של דקרס פרוג'קט, Drax Project. גרסה מחודשת בשיתוף פעולה עם הלהקה האמריקאית Phony Ppl יצא ביולי 2021.
השיר היה מועמד לפרס סינגל השנה בטקס פרסי המוזיקה Aotearoa לשנת 2020.
נכון ליוני 2023, השיר הושמע למעלה מ-159 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-3 מיליון פעמים ביוטיוב.
הלמוט קוהל
הֶלְמוּט יוֹזֶף מִיכָאֵל קוֹהל (3 באפריל 1930 – 16 ביוני 2017) היה פוליטיקאי גרמני מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU), אשר כיהן בין השנים 1982–1998 כקנצלר גרמניה; תחילה כמנהיגה של מערב גרמניה, ולאחר מכן כמנהיגה של גרמניה המאוחדת – תקופה ארוכה יותר מכל קנצלר אחר בתולדות המדינה מלבד אוטו פון ביסמרק בתקופת הקיסרות הגרמנית. על פועלו נודע קוהל בכינויים "קנצלר האחדות" ו"זקן המדינאים של אירופה."
קוהל, בן למשפחה קתולית ושמרנית, גויס בהיותו נער לשירות גרמניה הנאצית. כניעת גרמניה התרחשה קודם היה מעורב בלוחמה בחזית והוא שב לביתו ברגל בסיום המלחמה באירופה. בהמשך הפך מעורב בתנועת נוער מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) ועלה בשורות המפלגה עד לכדי כך שהתמנה לראש ממשלת מדינת הולדתו, ריינלנד-פפאלץ. קוהל היה מגדולי הפוליטיקאים השמרנים בני דורו והתמודד בראשות מפלגתו בשתי מערכות בחירות כושלות מול המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) בראשות הקנצלר הלמוט שמידט. לבסוף הקים קואליציה עם המפלגה הדמוקרטית החופשית והפיל את ממשלת שמידט בהצבעת אי-אמון.
קוהל היה לקנצלר גרמניה המערבית עד שנת 1990, וקנצלר גרמניה המאוחדת מ-1990 ועד 1998. במהלך תקופת כהונתו קידם קוהל את המערכת הכלכלית המוניטרית של הקהילה הכלכלית האירופית אשר הוקמה בידי קודמו וחיזק את המערכת עם קידום ההנפקה של האירו והסדר האיחוד האירופי באמנת מאסטריכט. לנוכח סתיו העמים וסיום המלחמה הקרה קידם קוהל את איחוד גרמניה מחדש. התשועה הכלכלית יוצאת הדופן של גרמניה הואטה בעקבות הסיפוח של גרמניה המזרחית ונדרשה תמיכה כלכלית מצד ארצות הברית כדי לקלוט את העוני הרב ששרר בגרמניה המזרחית ועדיין להימנע מקריסת הכלכלה העשירה שפותחה במערב. בבחינת מדיניות חוץ קידם קוהל פתרון למלחמת בוסניה וחיזק את יחסי גרמניה–צרפת. קוהל נחשב לאחד מסדרת מנהיגים שמרנים רבי השפעה בעולם המערבי בני דורו ובהם גם רונלד רייגן ומרגרט תאצ'ר. קוהל הפסיד בבחירות הכלליות ב-1998 למועמד ה-SPD גרהרד שרדר.
חייו האישיים וחיי משפחתו של קוהל היו, לאורך כל חייו הציבוריים, אפופים במסתורין. ב-2001 התאבדה רעייתו הלנורה קוהל-רנר וב-2008 נישא בשנית למייקה קוהל-ריכטר. המוניטין הציבורי של קוהל נפגע קשות בעקבות פרשיית התרומות של הבחירות הכלליות לבונדסטאג מ-1998. קוהל פעל בניגוד לתקנון המפלגה בכך שסירב לגלות את שמות התורמים לקמפיין המפלגה ושמר שתיקה זאת עד לאחריתו. כדי להימנע מכתב אישום הגיש קוהל כופר עונשין שסגר את החקירה הפלילית בעוון האפשרות שביצע עבירת הפרת אמונים. קוהל חיזק במהלך כהונתו את יחסי גרמניה–ישראל ולקראת סיום הקריירה הפוליטית שלו קידם את אנגלה מרקל בתור היורשת הפוליטית המיועדת שלו.
ילדות ונעורים בצל המשטר הנאצי
הלמוט קוהל, יליד 1930, הוא בן למשפחה קתולית שמרנית בלודוויגסהאפן, ריינלנד-פפאלץ, שבעת הולדתו הייתה חלק מהמדינה החופשית פרוסיה בתוך רפובליקת ויימאר. הוריו היו הנס קוהל וססיליה לבית שנור. אביו הנס שימש במלחמת העולם הראשונה קצין בצבא הגרמני, והיה יועץ פיננסי. המשפחה הייתה מעורבת רבות בפוליטיקה המדינית והוריו של קוהל תמכו במפלגת "המרכז" הקתולית. בעקבות עליית הנאצים לשלטון התפטר הנס קוהל בהפגנתיות מפדרציית ותיקי המלחמה הגרמנית - המכונה "קסדת הפלדה" (Stahlhelm). על אף קשיים כלכליים, המשפחה חיה ברווחה יחסית, ולהנס הייתה השפעה רבה על בנו הלמוט.
לקוהל היו שני אחים; אחיו הבכור נהרג במלחמת העולם השנייה, שפרצה עת היה בן 9. בגיל 10 הצטרף לתנועת הנוער ההיטלראי. עקב המפעלים הכימיים הרבים שבה, העיר לודוויגסהאפן הופצצה פעמים רבות בידי בעלות הברית בעת המלחמה, ובגיל 12, הלמוט הצעיר מצא עצמו עוזר לחלץ את גופותיהם החרוכות של שכניו מההריסות. הוא התייחס ברטרוספקטיבה ל"ברכת הלידה המאוחרת", הולדתו ב-1930 ולא קודם לכן, כנתון שהותיר אותו נקי מכתמי הנאציזם. קוהל עצמו גויס זמן קצר תרם קץ המלחמה באירופה לוורמאכט ככוח סיוע לסוללת נ"מ, אבל לא לחם בחזית בעקבות כניעת גרמניה הנאצית טרם היה בשדה קרב. בסוף המלחמה שב ברגל לביתו . חבל מגוריו הוטל בסוף המלחמה תחת אזור כיבוש צרפתי עד להקמת גרמניה המערבית ב-1949.
חיים אחרי המלחמה
קוהל, שתמיד זכר טובה או טינה, זכר כי בסוף המלחמה חיילים אמריקאים העניקו מנות אוכל לאזרחים רעבים בריינלנד-פפאלץ ושמר כל חייו חיבה אישית לארצות הברית, אם כי מעולם לא שגר אנגלית טובה בפיו. ריינלנד-פפאלץ וכלל חבל הריין, בהיותו לב ליבה של התעשייה הכבדה של גרמניה, היו למטרה עיקרית של בעלות הברית לאורכה של המלחמה ובסופה נתח רחב מתוך אותם חבלי ארץ הושמד כליל, בעיקר בעקבות הפצצות אסטרטגיות שנועדו לזרז את סוף המלחמה.
עמדותיו של קוהל על אודות אינטגרציה בין מדינות אירופה, הושפעו בין לבין מילדותו בריינלנד-פפאלץ, שגבלה בחבלי אלזס ולורן בצרפת, אשר היו אזור שידע יריבות היסטורית ארוכה ועבר ידיים בין ריבונות גרמנית לצרפתית פעם אחר פעם. אחת, ב-1948, היה נוכח באירוע שבו נערים יצאו במחאה מול מוצבי גבול ליד כפר באלזס והפגינו למען אירופה חופשית וחסרת גבולות מדיניים הדוקים.
בשנת 1946 הצטרף ל-CDU, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, והיה פעיל בהקמת סניף צעירי המפלגה בעיר הולדתו. בסוף לימודיו בבית הספר החל ללמוד מדעי החברה והמדינה וכן היסטוריה ומשפטים בפרנקפורט אשר במדינת הסן. את פעילותו הפוליטית המשיך בזמן לימודיו באוניברסיטה. ב-1951 עבר ללימודים באוניברסיטת היידלברג השוכנת בצפון באדן-וירטמברג. במהלך לימודיו האזין להרצאותיהם של מדינאים כגון ולטר האלשטיין וקרלו שמיד.
ב-1953 התמנה לחבר בוועד המנהל של סניף המפלגה במדינת ריינלנד-פפאלץ ואחר כך ממלא מקום יו"ר המשמרת הצעירה של מפלגתו. הוא שב להתגורר בעיר הולדתו לודוויגסהאפן ובהמשך החל בה את קידום הקריירה הפוליטית שלו, זאת על אף העובדה שבעיר ניכר רוב תומכים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD).
לאחר שסיים את לימודיו, החל בכתיבת עבודה לשם קבלת תואר דוקטור, אותה הגיש ב-1958. עבודת הדוקטורט שלו נגעה בהתפתחות הפוליטית בתוך ריינלנד-פפאלץ לאורך השנים מאז 1945. לאחר מכן הועסק כעוזר הנהלה במפעל ליציקת ברזל בלודוויגסהאפן והיה לחבר בארגון AIESEC - מוסד בינלאומי לא ממשלתי וללא מטרות רווח הפועל לספק ולפתח בקרב צעירים תכונות מנהיגות, התמחויות בין תרבותיות ושליחת מתנדבים לתעסוקה מנהלית מעבר לגבולות מדיניים. באפריל 1960 התמנה למנהל איגוד התעשיות הכימיות בלודוויגסהאפן.
פוליטיקאי מקומי
הקריירה הפוליטית של קוהל ברמה הפנים-מדינית בריינלנד-פפאלץ התאפיינה במעורבות פעילה בשורות הדרגים השונים של חברי ופקודי ה-CDU, כולל אלו הפועלים בשורות הפוליטיקה המקומית, ובעקבות כך פיתח מגוון רחב של היכרויות עם "האנשים בשטח." התלהבות הנעורים שלו בעד רפורמה ניכרה בהופעותיו הציבוריות ובעצם התנהלותו, וכך גם תאבונו לשאת משרת שלטון – כאשר זה האחרון ניכר באופן שבו קוהל, כחלק מדור צעיר של הפוליטיקאים אשר ביססו את מעמדם בין היתר דרך החלפת פטר אלטמאייר, קודמו כיו"ר המפלגה והשר-הנשיא של ריינלנד-פפאלץ. קוהל נקט בשיטת מינוי של מקורבים ונאמנים פוליטיים למשרות מפתח, במטרה לשמר בסיס פוליטי יציב של תומכים וממנו להמשיך ולקדם את שאיפותיו בעבור עלייה למשרה רמה יותר. הוא וידא כי מקורבו, ברנהרד פוגל, שר החינוך והתרבות בממשלתו המדינית, יתמנה לרשת אותו עם פנייתו לפוליטיקה הלאומית ב-1976.
בין השנים 1969–1976 שימש כראש ממשלת מדינתו, ריינלנד-פפאלץ וקידם סדרת רפורמות, עיקרן נגעו לחינוך ולבירוקרטיה. בתקופת כהונתו הוצא לפועל צו שסגר את פעילותם של כלל בתי הספר הדתיים במדינה ובהמשך גם הסדיר תשתית להקמת האוניברסיטה הטכנולוגית של קייזרסלאוטרן ואוניברסיטת טריר ב-1970. את עיקר הרפורמות החינוכיות קידם והוציא לפועל שר החינוך בממשלתו, וקוהל העניק לו גב מלא עוד מתחילת כהונתו. קוהל ניצח מעל ההשלמה של סדרת ארגונים מנהליים מחודשים שהחלו קודמיו, שכללו הסדר פנים-מחוזי חדש של המדינה כמו גם הסדר קוד חקיקה ומשפט אחיד. קוהל עמד בראש הקבינט, שבו בדרך כלל נתן לראשי המחלקות מרחב פעולה עצמאי רב. הוא התערב רק כשהופנה זעם ציבורי על פעילות ממשלתו, בעיקר עם היה בקנה מידה שעלול היה לשנות את דעת הקהל ולאיים על מעמדו הפוליטי.
באופוזיציה עד להדחה של הקנצלר שמידט
בעקבות הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1969, איבד האיחוד הפוליטי של ה-CDU\CSU את ההנהגה במדינה שבה החזיק ללא הפרעה מאז הקמתה של גרמניה המערבית עשרים שנה קודם לכן. קוהל התמודד להנהגת המפלגה והתמודד מול יריבות פנימית בין הפלג הליברלי והפלג השמרני בתוך המפלגה הנוצרית-דמוקרטית. מצעו, שקרא להחלפת דור ההנהגה המבוגר, לא הביא לניצחונו על ריינר ברצל במועמדות להנהגת המפלגה. בבחירות 1972 איבדו ה-CDU\CSU לראשונה את מעמדם כסיעה הגדולה ביותר בבונדסטאג לידי ה-SPD ונחלו הפסד מר.
ב-1973, לאחר כישלון יוזמת האיחוד בהצבעת אי-אמון נגד הקנצלר המכהן וילי ברנדט מה-SPD, התמנה קוהל ליו"ר מפלגת ה-CDU במקום ברצל, וכיהן בתפקיד זה במשך 25 שנה. בעקבות סיום כהונתו של קוהל כשר-הנשיא במדינת ריינלנד-פפאלץ והחלפתו בברנהרד פוגל, נבחר בבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1976 למועמדה של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית למשרת הקנצלר והתמודד מול הקנצלר המכהן הלמוט שמידט, שירש את ברנדט לאחר פרישתו של האחרון. פרשת ריגול בממשלתו של וילי ברנדט היא שהובילה להתפטרותו וכמו כן גם להיחלשות התמיכה במפלגתו, כך שהסקרים ניבאו התחזקות למפלגות האיחוד בבחירות. בסופן של הבחירות, האיחוד חזר להיות לסיעה הגדולה ביותר בבונדסטאג, עם 243 מושבים, 7 מושבים פחות מרוב הנחוץ להקמת ממשלה. ה-SPD בראשות שמידט המשיכה בקואליציה עם ה-FDP והממשלה הצרה בראשות שתי הסיעות המשיכה לכהן גם לאחר הבחירות.
על אף שלא ניצח בבחירות, קוהל נבחר לשורות הבונדסטאג והיה ליושב ראש האופוזיציה. בשנים 1976 עד 2002 היה קוהל חבר הבונדסטאג, הבית התחתון של הפרלמנט הגרמני הפדרלי. פרנץ יוזף שטראוס, המנהיג הנועז והניצי של המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (CSU), אשר נודע לא פעם בפליטות פה חריפות, תקף בפומבי את קוהל וטען כי לא סביר שיהיה לו חותם על ההיסטוריה, והכריז זמן קצר קודם הבחירות הכלליות ב-1976 כי קוהל אינו כשיר בשום אופן לשאת במשרת הקנצלר. "קוהל אינו מסוגל לחלוטין (לשאת בתפקיד)", אמר שטראוס בכנס מפלגתי במינכן. "חסר לו האופי, וחסרים לו הכישורים האינטלקטואליים והפוליטיים. חסר לו הכל ."
ארנסט האוזר, לוביסט של לוקהיד מטוסים לשעבר, העיד בפני חוקרי הסנאט כי שר ההגנה הגרמני שטראוס ומפלגתו קיבלו בשנת 1961 לפחות 10 מיליון דולר עבור רכישת 900 מטוסי F-104 סטארפייטר. המפלגה והעומד בראשה הכחישו את הטענות נגדם ושטראוס עצמו אף תבע את ארנסט על הוצאת דיבה. כיוון שלא ניתן היה לאמת את הטענות, הנושא ירד מסדר היום הציבורי לזמן מה, אך צף ועלה שוב בשלב הסופי של הבחירות לבונדסטאג בספטמבר 1976, עת נשאלו שאלות אודות מיקומם של "מסמכי לוקהיד" במשרד ההגנה הגרמני, פרשייה זאת, אחת מיני פרשיות השחיתות של לוקהיד, פגעה בביצועים של מפלגות האיחוד CDU\CSU בראשות קוהל לקראת הבחירות.
במהלך הבחירות הכלליות ב-1980, שטראוס היה מועמד האיחוד למשרת הקנצלר, והיריבות בינו לבין קוהל, כמו גם הישארותו בתפקיד השר-הנשיא של בוואריה במקביל להתמודדותו למשרת הקנצלר, פגעו פעם נוספת בתוצאות האיחוד בבחירות, בעוד שמידט חיזק את מעמד הקואליציה שבראשותו. לאחר ההפסד בבחירות המשיך שטראוס לכהן כשר-הנשיא של בוואריה בעוד קוהל כיהן כיו"ר האופוזיציה בבונדסטאג.
קדנציה ראשונה
ב-20 בספטמבר 1982, לאחר שהקנצלר שמידט פירק את הקואליציה של מפלגתו עם המפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP) בראשות הנס-דיטריך גנשר, על רקע חילוקי דעות קשים על המדיניות הכלכלית ועמד גם בפני יריבות פנימית מתוך מפלגתו, פתחו ה-CDU ומפלגת האחות הבווארית שלה (CSU) במגעים להקמת קואליציה עם ה-FDP. שמידט עמד מול מתנגדים רבים למדיניותו הכלכלית והביטחונית גם מקרב הפלג השמאלי בתוך מפלגתו. ב-1990 התברר שכ-25 חברי בונדסטאג מטעם ה-SPD היו למעשה סוכנים שפעלו בשירות גרמניה המזרחית. ב-1 באוקטובר קרא קוהל להצבעת אי-אמון בממשלתו של שמידט תוך ניצול התמיכה של ה-FDP. ההצבעה עברה בבונדסטאג ושמידט הודח מתפקידו כקנצלר. יו"ר האופוזיציה, קוהל, התמנה להחליפו כקנצלר לאחר שהציג בפני נשיא גרמניה קרל קרסטנס קואליציה צרה שכוללת את מפלגות האיחוד CDU\CSU וה-FDP.
קוהל הושבע לתפקיד הקנצלר ב-1 באוקטובר 1982 במסגרת הצבעת האי-אמון המכוננת נגד הלמוט שמידט, והיה בכך לקנצלר השישי של גרמניה הפדרלית והשלושים וחמישה בסך הכול מאז אוטו פון ביסמרק. בתפקיד שר החוץ נותר מי שכיהן בתפקיד גם בקואליציה הקודמת, הנס-דיטריך גנשר מה-FDP, שבמקביל גם כיהן כסגן הקנצלר. קוהל, כקודמו שמידט, שימר גם הוא את מדיניות ה"אוסטפוליטיק" שפיתח הקנצלר לשעבר ברנדט כדי לסבסד יחסים סדירים עם הגוש המזרחי.
קוהל העריך נכונה את מצבו הטוב בדעת הקהל והביא לפיזור הבונדסטאג על ידי נשיא גרמניה ולבחירות חדשות, בהן חיזקה מפלגתו שלו את כוחה ושותפתו לקואליציה, ה-FDP, נחלשה ואיבדה במידה מהשפעתה. במסגרת הבחירות, "האיחוד" השיג מספיק מושבים כדי להקים ממשלה צרה אך קוהל העדיף לשמר את הקואליציה הקיימת כאשר בידיו משקל השפעה רב יותר בתוך הקבינט על ה-FDP מאשר היה לו בממשלה הקודמת. במהלך הבחירות לראשונה עלתה מפלגת הירוקים בראשות פטרה קלי, שהשיגה 27 מושבים בפרלמנט ובכך הפכה למפלגה הרביעית בגודלה בבונדסטאג.
קדנציה שנייה - המלחמה הקרה
שאלת ההצבה של טילים בליסטים לטווח בינוני מסוג פרשינג 2 היכולים לשאת ראש נפץ גרעיני הובילה להתגוששות פוליטית חריפה בתוך גרמניה. היריבות על הצבת הטילים הובילה לקרע פנימי במפלגה הסוציאל-דמוקרטית כבר ב-1981 והייתה גורם עיקרי למפלתו הפוליטית של שמידט. "האיחוד" (CDU\CSU) נשא תמיכה רבה יותר מקרב חבריו לתוכנית ההצבה, אך עדיין עמד בפני יריבות נרחבת מרחבי המערכת הפוליטית, בעיקר מפני גורמים פציפיסטיים שהתנגדו לכך שגרמניה המערבית תנקוט עמדה צבאית חריפה שכזאת מול הגוש המזרחי.
לבסוף נפלה ההחלטה ועם השגת הרוב המוצק לאחר הבחירות מוקדם יותר באותה השנה, הוחלט לאפשר את הצבת הטילים. לנוכח מחאות ענק מסביב לבניין הבונדסטאג בבון, קוהל הודיע ב-22 בנובמבר 1983 כי ממשלתו "מוכנה לעשות את מה שנועד להגן על החופש והביטחון שלנו." קוהל המשיך באומרו כי "נשק וחוזק צבאי אינם מרתקים אותנו ואנחנו לא מכורים לרקטות ", זאת בניסיון להקהות את הביקורת הנוקבת שהטיחה נגדו האופוזיציה בהנהגת ה-SPD. עוד באותו היום יותר מ-150 בני אדם נעצרו בזמן שהמשטרה התעמתה עם 3,000 מפגינים שביקשו לשבש את הדיון על פריסת טילי פרשינג 2 על אדמת גרמניה המערבית לקראת אשרור הפרלמנט. מאות שוטרים מצוידים בקסדות ובמגנים הקימו מעגל אבטחה הדוק סביב בניין הפרלמנט וסביב הקנצלר עצמו. תותחי מים וגז מדמיע שימשו להשקטת מפגינים שניסו לפרוץ את המחסומים במאמץ להגיע למשרדי הממשלה.
קוהל היה משוכנע כי עליו לקדם את שיפור היחסים בין מזרח ומערב גרמניה, והתדיין פעמיים עם מנהיג גרמניה המזרחית, אריך הונקר, בין 1984 ל-1985, ראשית בעת הלווית מנהיג ברית המועצות יורי אנדרופוב ובשנית בהלוויית יורשו, קונסטנטין צ'רניינקו. ביוני 1983 ממשלת גרמניה המזרחית ביצעה הלוואה של מיליארד מארק גרמני מהבנק הפדרלי של גרמניה המערבית, מהלך שנעשה בפיקוח הממשלות והשפיע על התלות הכלכלית של מזרח גרמניה על המערב.
ב-1985, במהלך ביקור ממלכתי של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בגרמניה המערבית, התרחשה תקרית דיפלומטית המכונה מחלוקת ביטבורג. המחלוקת הייתה לסערה ציבורית שפרצה בעקבות כוונתו של הנשיא האמריקאי לבקר בבית קברות צבאי, שבו נקברו גם חיילים של הוואפן אס אס, במסגרת אירועי ציון מלאת 40 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה באירופה. הידיעה על הביקור המתוכנן בבית הקברות עוררה כעס רב מחוץ לגרמניה. אנשי ממשל רבים, קציני צבא ואח"מים שונים יצאו במחאה על הכוונה לקיימו. 53 סנאטורים, ובהם 11 רפובליקנים ממפלגתו של רייגן, חתמו על מכתב לנשיא שבו הוא נקרא לבטל את הביקור. 257 חברי בית הנבחרים ובהם 84 רפובליקנים פנו לקנצלר קוהל במכתב שבו ביקשו כי יחזור בו מן ההזמנה לבקר באתר. קוהל מצדו הודה כי הפרשה יצרה מתיחות רבה ביחסי ארצות הברית וגרמניה, אך לא ויתר ואמר בריאיון עיתונאי כי אם הביקור לא ייצא אל הפועל הדבר יפגע עמוקות ברגשות עמו. סקר דעת קהל העלה כי 72% מהמערב גרמנים סברו שהביקור בבית הקברות צריך לצאת לפועל כמתוכנן. רייגן הוציא את הביקור לפועל למרות המחאה . ביום ראשון, 5 במאי 1985, ביקרו הנשיא רייגן והקנצלר קוהל באתר מחנה הריכוז ברגן-בלזן. מאוחר יותר הגיעו לבסיס חיל האוויר ביטבורג וממנו יצאו אל בית הקברות קולמסהוהה. האבטחה סביבם הייתה הדוקה כל אורך הביקור.
קדנציה שלישית - המאבק לאיחוד גרמניה
ב-1987 נבחר לקדנציה שלישית כקנצלר. באוגוסט אותה השנה הודיע כי ארצו מוכנה לפזר את כל טילי הפרשינג-2 המוצבים בשטחה בתנאי שבתוך פחות משנה יגיעו מעצמות-העל להסדר הגבלת נשק גרעיני. ההודעה פורסמה בצל הרפורמות הפוליטיות של מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב ופתיחותו פורצת הדרך למערב.
רכס מרכז-אוקייני
רכס מרכז-אוקייני הוא אזור הררי תת-ימי, שבמרכזו מצוי בקע ממנו עולה מאגמה ויוצרת קרום אוקייני חדש. "קרום אוקייני" הוא כינויו של קרום כדור הארץ הנמצא מתחת לאוקיינוסים. התופעה מכונה גם התפשטות קרקעית הים.
הלמוט קוהל
קדנציה שלישית - המאבק לאיחוד גרמניה
לנוכח סתיו העמים וסיומה של המלחמה הקרה, קוהל היסס תחילה לנוע למגעים לעבר איחוד גרמניה מחדש וב-28 בנובמבר 1989 אף הציג בפני הבונדסטאג תוכנית חומש בעבור איחוד אפשרי הדרגתי. מפנה בעמדתו חל בעקבות זעקתם של תושבי גרמניה המזרחית וההגירה ההמונית לעבר המערב, שהגיעה בשיאה ל-2,000 איש מדי יום. כדי להימנע ממחסור אוכלוסין במזרח, החליט קוהל שיש לנקוט אמצעים חדורי מטרה לעבר איחוד מהיר ומתבקש.
רכס מרכז-אוקייני
המאגמה עולה מהמעטפת התחתונה באמצעות זרמי הערבול, עוברת דרך אזורי חולשה בקרום ופורצת אל פני השטח, שם היא מתקררת ויוצרת קרקעית ים חדשה. באזור כזה, המכונה "אזור פתיחה", מתרחשת התרחקות בין שני לוחות טקטוניים. לכן, רכס מרכז-אוקייני מהווה סמן גבול בין לוחות טקטוניים הנקרא "גבול אזור פתיחה".
הלמוט קוהל
קדנציה שלישית - המאבק לאיחוד גרמניה
מנהיגי בריטניה וצרפת, תאצ'ר ומיטראן בהתאמה, חששו מפני הבאות בעקבות איחוד מחודש של גרמניה ומפני החייאה אפשרית של שאיפות גרמניות מימי תרום מלחמת העולם השנייה. על כן פעלו המנהיגים למנוע את איחוד גרמניה מחדש. מיטראן סירב להיענות להזמנתו של קוהל לטקס חגיגי לכבוד הפתיחה המחודשת של שער ברנדנבורג ותאצ'ר נתנה את גבה לגורבצ'וב וביקשה ממנו שימנע את איחוד גרמניה. נוסף גם החשש כי נפילת גרמניה המזרחית עלולה לגרום להדחה של גורבצ'וב מהנהגת ברית המועצות. עבור ההסדר הסופי של יחסי גרמניה המאוחדת עם שאר המעצמות המערביות נפגש קוהל עם הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש במעון הנופש הנשיאותי בקמפ דייוויד, מרילנד, ב-24 בפברואר 1990.
רכס מרכז-אוקייני
קיימים הבדלים משמעותיים בין הקרום הימי (אוקייני) לבין הקרום היבשתי (קונטיננטלי). הבדל זה מתבטא בעומק הממוצע של הקרום (5-6 ק"מ לקרום אוקייני לעומת 25-70 ק"מ לקרום היבשתי), ברמת צפיפות החומר, ובהרכבם של שני סוגי הקרומים.
הלמוט קוהל
קדנציה שלישית - המאבק לאיחוד גרמניה
בעקבות הבחירות הכלליות בגרמניה 1990, שהיו הבחירות הכלליות הדמוקרטיות הראשונות מאז ימי רפובליקת ויימאר שהתקיימו בכל גרמניה, קוהל השיג רוב מוחץ בקרב מצביעים מזרח גרמנים. לאחר הבחירות, החליט מיטראן לנקוט במדיניות שונה; בהכרה כי איחוד גרמניה מחדש הוא בלתי נמנע, החליט לפעול לוודא שגרמניה לא תוכל לפעול נגד צרפת וכלל הקהילה האירופית. מיטראן דרש מממשלת קוהל לחזק את קשריה הכלכליים של גרמניה עם הקהילה האירופית. דרך המערכת הכלכלית המוניטרית שבנו ואלרי ז'יסקר ד'אסטן והלמוט שמידט בימיהם, מיטראן וקוהל קידמו את ההקמה של מטבע אירופי אחיד וחיזוק הקשרים הכלכליים הפנימיים בין חברי הקהילה האירופית.
רכס מרכז-אוקייני
תהליך ההיווצרות
שני תהליכים עיקריים אחראיים לפתיחה הנראית ברכס מרכז-אוקייני:
הלמוט קוהל
קדנציה שלישית - המאבק לאיחוד גרמניה
בשביל להפחית מחששות ארצות מערב אירופה, קוהל דאג לחזק את ההכרה הגרמנית באחריותה הלאומית על זוועות השואה ומלחמת העולם השנייה וקבע הסכם חדש הקובע את גבולות פולין - גרמניה מאז המלחמה כגבולות קבועים.
רכס מרכז-אוקייני
תהליך ההיווצרות
לא ידוע עדיין איזה מן התהליכים דומיננטי יותר. עם זאת, מחקרים שנערכו מראים שהמעטפת העליונה - האסתנוספירה - מתנהגת בצורה פלסטית מכדי לייצר מספיק חיכוך על מנת למשוך את הלוח האוקייני לעומק. בנוסף, עליית מאגמה מהמעטפת - שהיא הגורם האחראי לפריצת לבה ברכס - מתרחשת כנראה רק בעומק שעולה על 400 ק"מ (מסקנה שהוסקה כתוצאה מתחום אי רציפות בעומק זה ומטומוגרפיה סייסמית). עליית מאגמה מעומק נמוך יותר נוגעת למאמצי המשיכה של הלוח הנוחת. מצד שני, חלק מהלוחות הטקטונים הגדולים בעולם מצויים בתנועה מתמדת אך אינם מופחתים בשום מקום בעולם.
הלמוט קוהל
קדנציה רביעית - הקמת האיחוד האירופי
בסוף 1990 ו-1994 נבחר קוהל לתפקיד הקנצלר של גרמניה המאוחדת לשתי קדנציות במסגרת הבחירות הכלליות לבונדסטאג, בגוברו על המועמדים אוסקר לפונטיין (ב-1990) ורודולף שרפינג (ב-1994) מה-SPD. בכך היה קוהל גם לקנצלר הראשון של גרמניה המאוחדת.
רכס מרכז-אוקייני
תכונות
הרכסים המרכז-אוקייניים בעולם מחוברים ויוצרים מערכת מרכז-אוקיינית גלובלית, שהיא גם שרשרת ההרים הארוכה בעולם - 80,000 ק"מ. הרכסים המרכז-אוקייניים פעילים תמידית - לבה חדשה פורצת כל הזמן לאורך ציר הרכס, מתקררת ויוצרת קרום אוקייני שהרכבו בזלתי וגברו אידי. הקרום הצעיר ביותר ימצא תמיד בצמוד לבקע במרכז הרכס, וככל שנתרחק מהרכס גיל הסלעים בקרקעית ילך ויגדל. מאחר שהקרום מצוי במצב תמידי של התחדשות, גילו של הקרום האוקייני צעיר בהרבה מגילו של הקרום היבשתי ורובו נוצר לפני פחות מ-200 מיליון שנה. משני צדי הרכס, עלייה במרחק גורמת לעלייה בעומק הקרקעית. רכס מרכז-אוקייני ימצא תמיד בעומק רב, ועל כן, למעט הרכס המרכז-אטלנטי, לא נודע קיומם של הרכסים המרכז-אוקייניים עד שנות החמישים של המאה ה-20, אז נעשה מיפוי מקיף של קרקעית הים על ידי ספינות מחקר.
הלמוט קוהל
קדנציה רביעית - הקמת האיחוד האירופי
איחוד גרמניה הוביל למשבר כלכלי במערב המשגשג. נכון ל-1994 סך ההעברות ממערב גרמניה למזרח עלה 1,200 מיליארד אירו. עד 2003 עלותה הכוללת של ספיגת גרמניה המזרחית לתוך המערב הגיע ל-1.2 טריליון אירו. בשביל לא לפגוע בבוחריו במערב, קוהל סירב להעלות את המיסים. הרפובליקה הפדרלית, שבמשך עשורים נהנתה מעודפי תקציב, החלה לסבול מגירעון. ה'דויטשה בונדסבנק' (הבנק הפדרלי של גרמניה), מחרדת האינפלציה, החל מ-1991 בהעלאת שיעורי הריבית, זאת בעוד שהמארק הגרמני נלכד במערכת המטבע האחידה האירופית. בעקבות האינטגרציה הכלכלית לנוכח המשבר בגרמניה, קוהל הוביל לכך ששאר חברות הקהילה האירופית חלקו עם ארצו בעול ספיגת העוני של גרמניה המזרחית. בעקבות המצב הכלכלי החדש שנוצר גאתה האבטלה והצמיחה הכלכלית הממושכת של הרפובליקה הפדרלית צומצמה.
רכס מרכז-אוקייני
תכונות
קצב הפתיחה של הרכס הצפון אטלנטי הוא בערך 25 מ"מ לשנה, לעומת קצב הפתיחה באוקיינוס השקט הנע בין 80 ל-120 מ"מ לשנה. דוגמה לרכס בעל קצב פתיחה איטי ביותר ניתן למצוא בים הארקטי וברכס הדרום מערבי של הודו.
הלמוט קוהל
קדנציה רביעית - הקמת האיחוד האירופי
בפברואר 1993 הודיע קוהל במהלך ביקורו באינדונזיה כי גרמניה תמכור 39 אוניות מלחמה מאחזקות הצי המזרח הגרמני לאינדונזיה.
רכס מרכז-אוקייני
תכונות
כאשר המאגמה, המורכבת מתחמוצות ברזל, מצויה במצב נוזלי, הסיגנל המגנטי שלה מושפע מהשדה המגנטי של כדור הארץ ומסתדר בהתאם למיקומה. לאחר שינוי טמפרטורה לנקודת קירי (שבה המגמה מתגבשת והופכת למוצקה), כיוון הסיגנל המגנטי אינו בר שינוי. דבר זה מאפשר לחוקרים לעקוב אחרי שינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ ולתארך את גיל קרקעית הים.
הלמוט קוהל
קדנציה רביעית - הקמת האיחוד האירופי
לקוהל תפקיד חשוב באיחוד גרמניה ובבניית כוחו של האיחוד האירופי, כמו גם במעבר לשימוש במטבע האירו, שהושלם רק לאחר פרישתו. כמו כן השפיע על בחירת פרנקפורט למקום מושבו של הבנק המרכזי האירופי. קוהל פעל רבות לחיזוק הקשרים עם צרפת, והיה ידוע בידידותו רבת ההישגים עם נשיא צרפת פרנסואה מיטראן. קוהל, מיטראן ושאר מנהיגי הקהילה האירופית חתמו על הקמתו של האיחוד האירופי ב-1992, דרך אמנת מאסטריכט.
רכס מרכז-אוקייני
היסטוריה
בסוף המאה ה-19 התגלו עדויות לקיומו של הרכס המרכז-אטלנטי. בתחילת המאה ה-20, בקרב קהילת הגאולוגים היו קיימות תאוריות שונות כגון גשרים יבשתיים שנעלמו ותאוריית התפשטות הפלנטה (Expanding earth). בשנת 1912, לאור הימצאות מאובני זוחלים דומים באפריקה ודרום אמריקה, הציע אלפרד וגנר את תאוריית נדידת היבשות, אך זו לא אומצה עקב חוסר יכולת למצוא מנגנון שיסביר מה גורם ליבשות לנוע.
הלמוט קוהל
קדנציה חמישית ובחירות 1998
בעת כהונתו הרביעית וביתר שאת בכהונתו החמישית, קוהל וממשלתו התערבו במהלך מלחמות יוגוסלביה. בדצמבר 1991, נגד עמדת הקהילה האירופית והממשל האמריקאי, קוהל הכריז כי גרמניה מכירה בעצמאות של סלובניה וקרואטיה מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. עד סתיו 1994, המלחמה ביוגוסלביה הגיעה לנקודת רתיחה כאשר הכוחות הסרבים החלו לתקוף מטוסי נאט"ו ושומרי שלום מטעם האו"ם. בעלות הברית של נאט"ו חששו מהגרוע מכל והכינו תוכניות לחילוץ שומרי השלום במקרה שהסרבים יפתחו במתקפה כוללת. בעוד נאט"ו התכוננה לעימות, גרמניה גררה רגליים. קוהל טען שמכיוון שגרמניה הנאצית כבשה את יוגוסלביה, מבחינה היסטורית זה יהיה בלתי הולם שגרמניה תתערב בסכסוך הנוכחי. לפי קרל לאמרס, לשעבר דובר מדיניות החוץ של הנוצרים-דמוקרטים, קוהל ניסה למנוע מגרמניה להסתבך במהרה בסכסוך צבאי. "זה היה ניסיון לא יעיל להקים חומת אש", לדברי לאמרס. "קוהל היה חכם מכדי לחשוב שטיעון זה יחזיק מעל המים. אבל זה התאים לדעת הקהל בקרב העם הגרמני." חומת האש של קוהל החלה להתפורר כשהגעתם של פליטים מרצח העם הבוסני החלה להשפיע על הפוליטיקה הפנימית הגרמנית.
רכס מרכז-אוקייני
היסטוריה
בשנות ה-50, לאחר ביצוע מיפוי מפורט ומקיף של קרקעית הים, נתגלה כי הרכס המרכז-אטלנטי הוא חלק ממערכת עולמית של רכסים תת-ימיים, דבר שהציב בפני החוקרים משימה חדשה - להסביר כיצד מבנה גאולוגי בקנה מידה עצום שכזה יכול היה להיווצר. בשנות השישים נתגלה תהליך התפשטות קרקעית הים. תאוריית טקטוניקת הלוחות התאימה לתצפיות אלו וקבלתה על ידי רוב הגאולוגים הביאה למהפכה משמעותית בחשיבה הגאולוגית.
הלמוט קוהל
קדנציה חמישית ובחירות 1998
כשהמצב ההומניטרי החמיר, נאט"ו החלה לאבד סבלנות כלפי בון. בעלות הברית לחצו על גרמניה לשלוח את מטוסי פאנאוויה טורנדו שלה למלחמת בוסניה. לטורנדו הייתה יכולת ייחודית לאתר ולהשמיד מתקני מכ"ם סרבים, מה שיעזור לכסות נסיגה אפשרית של אנשי האו"ם. גרמניה הייתה המדינה האירופית היחידה שהחזיקה במטוס כזה. בסופו של דבר, המציאות האסטרטגית גברה על הרטוריקה הפוליטית וממשלת קוהל הסכימה לבקשת נאט"ו. בעבור מעבר ההחלטה בבונדסטאג, קוהל קידם מגעים עם חברי סיעות האופוזיציה שתמכו בהתערבות ביוגוסלביה נגד העמדה הרשמית של מפלגתם.
רכס מרכז-אוקייני
היסטוריה
קיימות הערכות שכ-20 הרי געש מתפרצים מדי שנה לאורך הרכס ושכ-2.5 ק"מ רבועים של קרקעית חדשה נוצרת כתוצאה מהתפרצויות אלה. בנוסף, הקרום מתעבה בין ק"מ ל-2 ק"מ בכל שנה. בסך הכל נוצרים כ-4 קילומטרים רבועים של קרום אוקייני חדש מדי שנה. אורך כלל הרכס האוקייני הוא כ- 80,000 ק"מ.
הלמוט קוהל
קדנציה חמישית ובחירות 1998
בתחילת 1996 העניק לו ארגון בני ברית אות הוקרה על פועלו ההומניטרי. עוד ב-1996, הושלם פרויקט הפיתוח הצבאי של התומ"ת Panzerhaubitze 2000 שפותח בידי הבונדסוור החל מ-1986. בהמשך נמכרו יחידות של התומ"ת לצבאות יוון, הולנד ואיטליה. ב-1997 ערך קוהל ביקור ממלכתי רשמי בברוניי שהיווה ביקור גומלין לאחר ביקורו של חסן אל-בולקיה, סולטאן ברוניי בגרמניה.
בבחירות של שנת 1998 ניצחו ה-SPD ומועמדה למשרת הקנצלר, ראש ממשלת סקסוניה התחתונה גרהרד שרדר. הקואליציה הנוצרית-ליברלית הוחלפה לאחר שש עשרה שנה בקואליציה של הסוציאל-דמוקרטים והירוקים. ב-26 באוקטובר 1998 העביר נשיא גרמניה רומן הרצוג את קוהל מתפקיד הקנצלר ושרדר הושבע לתפקידו. האיחוד האירופי העניק לקוהל ב-11 בדצמבר 1998 אזרחות כבוד של אירופה, ציון לו זכה לפניו רק ז'אן מונה, ממקימי האיחוד. נשיא ארצות הברית ביל קלינטון העניק לו ב-1999 את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה ביותר של ארצות הברית.
שערוריית התרומות
השערורייה החלה ב-1995 עם הידיעה שסוחר הנשק קרל היינץ שרייבר נתן שורה של תרומות בלתי מוצהרות למפלגה הנוצרית-דמוקרטית בראשות קוהל. השערורייה החלה להתפרסם ולעלות לכותרות בנובמבר 1999, כאשר תובעים ציבוריים בעיר אאוגסבורג הוציאו צו מעצר נגד ולטר לייזלר קיפ, לשעבר גזבר המפלגה. קיפ הואשם בהעלמת מס בגין אי הכרזת תרומה מהלוביסט של תעשיית הנשק קרל היינץ שרייבר. במסגרת החקירה עלה כי הכסף הוא למעשה עמלה ששילם תאגיד טיסנקרופ עבור ייצוא טנקים משוריינים לסעודיה.
החוקרים גם גילו שהכסף לא הועבר בתשלום חד פעמי למפלגה. התברר שה-CDU כבר זמן רב השתמשה במערכת של חשבונות סודיים כדי לקבל תרומות למימון מערכות בחירות. ב-16 בדצמבר 1999 הקים הבונדסטאג ועדה מיוחדת שתחקור את פרשת קרן הרפש של CDU. הטענה החמורה ביותר נגד המפלגה הייתה שהתרומות נשמרו בסוד מכיוון שהן השפיעו על החלטות ממשלה מרכזיות. באותו יום הודה קוהל שקיבל תרומות במזומן עבור מפלגתו. בראיון המפורט הראשון שלו על השערורייה, אמר קוהל בטלוויזיה הגרמנית הממלכתית כי עשה טעויות אך הכחיש את הטענות שהוא מושחת. הוא גם סירב לנקוב בשמות התורמים. "התורמים האלה נתנו לי אמון בהעברת סכום הכסף הזה בתנאי שלא יפורסמו שמותיהם. הם אזרחים גרמנים שלא היה להם שום קשר להחלטות ממשלה או למדיניות בשום מגזר. הם רצו לעזור לי, ואני לא מתכוון לחשוף שמות כלשהם מכיוון שנתתי להם את המילה שלי." סירובו לנקוב בשמות התורמים הוביל למשבר במפלגה. התברר שבין 1993 ל-1998, קוהל קיבל תרומות במזומן בשווי של כשני מיליון מארק.
החקירה חשפה גם ממדים חדשים של פרשת קרנות המפלגה לרבות שערוריית מימון במפלגת CDU האזורית במדינת הסן. החוקרים בדקו גם חשדות לפיהם ההפרטה והמכירה של בתי הזיקוק 'לאונה' במזרח גרמניה לענקית הנפט הצרפתית Elf בשנות ה-90 לוותה בשוחד של 50 מיליון מארק שמימנו פוליטיקאים גרמנים. למכירת 'לאונה' תמכו קוהל ונשיא צרפת פרנסואה מיטראן. הלוביסט דיטר הולצר וסגן שר ההגנה הגרמני לשעבר, לודוויג-הולגר פהלס, היו דמויות מפתח בפרשה. בינואר 2000, הנהגת CDU התרחקה מנשיא הכבוד שלה, קוהל - ואילצה אותו לעזוב את התפקיד. זה גם סלל את הדרך לעלייתה הפוליטית של אנגלה מרקל, שעד כה קוהל היה הפטרון שלה. באותה תקופה מרקל הייתה המזכירה הכללית של ה-CDU והיא נתפסה ככוח המניע מאחורי ניתוק מפלגתה מקוהל בעקבות השערורייה. השערורייה גם עלתה למפלגה ביוקר: סירובו של קוהל לנקוב בשמות התורמים והפרת כללי המימון הפוליטיים הנוקשים במדינה בידי המפלגה, הובילו לסדרת קנסות כבדות נגדה שהגיעו לסך 6.5 מיליון מארק. שלוחת המפלגה במדינת הסן ספגה עונשים של יותר מ-41 מיליון מארק על ייזום הפרשה. מפלגת המדינה הודתה שהיא הפעילה חשבון שווייצרי סודי, הזרימה מיליונים בחזרה לקופת המפלגה והעבירה את הכסף באופן שקרי.
למרות החקירה שנמשכה שנתיים וחצי בעסקאות הפיננסיות העכורות של ה-CDU, יו"ר ועדת החקירה הפרלמנטרית המיוחדת אמר עם הזמן ששאלות מפתח בפרשה עדיין נותרו ללא מענה. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת הירוקים (שתי מפלגות השלטון באותה העת) הוקיעו את קוהל ולנוכח הלחץ הציבורי היה גם על מפלגתו שלו להוקיע אותו משורות הפוליטיקה הלאומית. המטרה של הדחת קוהל הייתה לנקות את שמה של המפלגה. ה-CDU הכחישה את ההאשמות על שחיתות, אך הפרשה חשפה גם נושאים מוקצים אחרים בתוך המפלגה. בתחילת ינואר 2000, ראש ה-CDU, וולפגנג שויבלה, יורשו של קוהל, הודה שקיבל תשלום של 100,000 מארק משרייבר. חלק מההאשמות נגדו מעולם לא הוכחו בבית המשפט אך הפרשה עלתה לשויבלה בעבודתו והוא הוחלף באנגלה מרקל.
במקרים רבים, בתי המשפט לא הצליחו להוכיח כי בעלי משרות רמות בשורות המפלגה אכן היו מעורבים בפרשה. ההליכים נגד הלמוט קוהל בבית משפט בבון הופסקו והרשויות באאוגסבורג ספגו מפלה בהליך החקירה כאשר יורג הילינגר, התובע הציבורי בחקירה של מפלגת ה-CDU במדינת סקסוניה נהרג בתאונת דרכים באפריל 1999. מותו הגיע זמן קצר לאחר שהחקירות חשפו עסקאות מפוקפקות במפלגת המדינה. עד היום, עדיין לא ברור אם מותו היה תאונה או רצח.
ערוב ימיו
ביולי 2001, אשתו של קוהל, הנלורה, התאבדה בנטילת מנת יתר של כדורי שינה. היא סבלה מפוטודרמטיטיס, סוג של אלרגיה לשמש. בגיל 78, קוהל נישא בשנית. בני לוויה לשעבר אמרו כי אשתו החדשה של קוהל, מיייקה ריכטר, שמרה עליו בעין ערנית יתר על המידה, כשהיא לוקחת שליטה על חייו החברתיים בעוד בריאותו מתדרדרת. היחסים עם בניו של קוהל מנישואיו הראשונים הושפעו בדרכים דומות. כששערוריית הכספים של ה-CDU נמוגה בעיקרה מהשיח הציבורי, קוהל שוב קיבל הכרה ממפלגתו, כולל הקנצלרית מרקל, כמו גם מהקהילה הבינלאומית. לאחר 2007, קוהל חי יותר ויותר בהתבודדות ובמצב בריאותי ירוד. בינתיים, קודמו ואויבו המושבע, הלמוט שמידט, נהנה מהכרה ציבורית נרחבת מרחבי הספקטרום הפוליטי והאוכלוסייה הכללית בהיותו המדינאי המבוגר ביותר שכיהן כקנצלר בגרמניה.
שתי המורשות המדיניות שלו (גרמניה המאוחדת והאיחוד האירופי) הועמדו למבחן בהקשר של משבר החוב האירופי מאז 2009 ותפקידה של גרמניה בקידום מדיניות צנע, אשר בתורה הובילה להתעוררות הסנטימנט האנטי-גרמני בחלקים מדרום אירופה, במיוחד ביוון, שנקלעה למשבר החוב הקשה ביותר באירופה. לפי הדיווחים שונים, קוהל מתח ביקורת על מרקל וב-2011 צוטט באומרו כי "היא (מרקל) הורסת את אירופה שלי". יחסיו של קוהל עם מרקל התערערו עם השנים אך בסופו של יום הם שמרו על הערכה הדדית וחברות בערוב ימיו של קוהל. בשנת 2010, קוהל הישיש והחולה הצטרף למרקל בחגיגות לציון 20 שנה לאיחוד גרמניה מחדש, מהלך שנחקק בזיכרון הציבורי כהצלחה הגדולה ביותר שלו. במאי 2011 הוענק לו פרס הנרי קיסינג'ר על תרומה יוצאת דופן ליחסים הטרנס-אטלנטיים. נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון כינה אותו "המדינאי האירופי החשוב ביותר מאז מלחמת העולם השנייה". כמה שנים לפני מותו, ב-2012, זכה קוהל להוקרה נוספת בולטת כאשר הרפובליקה הפדרלית של גרמניה הנפיקה בול דואר מיוחד לכבודו. הוא מציג את פניו של קוהל, הפרושים על פני 12 סנטימטרים רבועים עם הכיתוב "קנצלר האיחוד מחדש - אזרח כבוד של אירופה".
קוהל, היהודים וישראל
בשיח עם שר החוץ הישראלי דאז, יצחק שמיר, מ-1983, טען שמיר כי קוהל ראה את עול השואה כנחלת עבר וכי האחריות עליה לא מוטלת על בני דורו בשונה מקודמיו. ב-1984 ביקר קוהל בישראל, לראשונה בתפקידו כקנצלר. יום קודם ביקורו, ראש ממשלת ישראל מנחם בגין הודיע על התפטרותו, ושמיר החליף אותו.
באפריל 1987 היה חיים הרצוג לנשיא מדינת ישראל הראשון שביקר בגרמניה. קוהל אמר להרצוג "אנו נאלצים לחיות עם האמת האיומה של תקופת השואה" ובהמשך פרסם מטעמה של גרמניה: "אנו אחראים לביטחון ישראל".
ישראל וגרמניה דנו בבניית צוללות מסדרת דולפין מאז תחילת שנות ה-80, והן נבנו בגרמניה במידה רבה בגלל העדר אפשרות לבנות צוללות לא גרעיניות בארצות הברית. במהלך מלחמת המפרץ (1991), התברר כי חברות גרמניות מכרו לעיראק נשק רב, וסייעו לתוכנית הנשק הכימי של עיראק. כדי להרגיע את דעת הקהל בגרמניה ובישראל ולספק עבודה למספנות הגרמניות, החליט קוהל כי גרמניה תממן את עלות שתיים וחצי מהצוללות. ישראל נשאה בעלות חצי מהצוללת השלישית. שלוש הצוללות מדגם ה"דולפין" נבנו במספנות HDW בגרמניה. בשעת איחוד גרמניה, פוליטיקאים ישראלים בכירים, בהם ראש הממשלה שמיר ויו"ר הכנסת דב שילנסקי, הביעו חשש מפני האפשרות של עליית גרמניה המאוחדת. קוהל גינה בחריפות נאום של שמיר שבו השווה את גרמניה המודרנית בהנהגתו לגרמניה הנאצית. לאחר מכן השניים יישבו את ההדורים בהחלפת אגרות ושמיר שלח את שר החוץ מטעמו, משה ארנס, לבון, במטרה לוודא עם קוהל כי העניין סגור.
ב-1992, אמר קוהל כי לא היה נשיא אמריקאי שעשה יותר למען ישראל מאשר ג'ורג' בוש האב. באוטוביוגרפיה שלו, ראש הממשלה שמיר גינה את ההצהרה כ"חסרת שחר".
לאחר בחירתו של יצחק רבין לראשות הממשלה ב-1992, קוהל הזמין אותו לביקור ממלכתי ראשון של רה"מ ישראלי בגרמניה המאוחדת. רבין נענה וסייר במהלך הביקור במחנה הריכוז זקסנהאוזן. ממשלת גרמניה בהנהגת קוהל תמכה בהסכמי אוסלו ובמקביל אליהם הגבירה את שיתוף הפעולה הכלכלי שלה עם ישראל. קוהל קיים ביקור גומלין לישראל ב-1995 איפה שפגש ברבין, שר החוץ שמעון פרס, ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט ואחרים, וביקר ביד ושם.
לקראת הבחירות לנשיאות גרמניה ב-1994, קוהל קידם תחילה את הפוליטיקאי, משפטן ותאולוג סטפן היטמן כמועמד מטעם מפלגתו. אמרות שנויות במחלוקת של היטמן ביחס למעמד האישה, השואה ושנאת זרים עוררו תרעומת ציבורית כלפיו. כאשר הקונגרס היהודי העולמי פנה נגד המועמד, קוהל הכריז בפני הקונגרס: "אל תתערבו בפוליטיקה שלנו", אך בהמשך היה עליו לסגת מתמיכתו בהיטמן בעקבות ההתנגדות הציבורית למועמדותו. במקומו העמיד קוהל את רומן הרצוג כמועמד המפלגה לנשיאות, וזה ניצח בבחירות בהמשך השנה.
ב-6 בנובמבר 1995, ייצג קוהל, ביחד עם הנשיא רומן הרצוג ומספר שרים בממשלתו, את גרמניה בהלוויית יצחק רבין.
בחורף 1996 התארח נשיא ישראל עזר ויצמן בגרמניה, ונאם במושב הבונדסטאג בבון בנוכחות הקנצלר קוהל, הנשיא הרצוג, נשיאת הבונדסטאג וכלל חברי הבונדסטאג והבונדסראט (הבית העליון של הפרלמנט הגרמני).
חיים אישיים, משפחה וטרגדיה
בשנת 1960 נשא לאישה את הנלורה רנר (1933–2001). מנישואין אלו נולדו לזוג שני בנים. לאורך תקופת פעילותו הפוליטית קוהל ומשפחתו יצגו מודל למשפחה גרמנית מסורתית, ורק לאחר ירידתו מהנהגת גרמניה החלו להתגלות שערוריות פנימיות בקרב משפחתו. כאמור, ב-2001 אשתו (אז בת 68) שמה קץ לחייה, לאחר שסבלה שנים ארוכות מאלרגיה הולכת ומחריפה לאור וקרינת השמש. בנו פטר התחתן באיסטנבול לאליפ סוזן, טורקייה-גרמנית. בנו השני, כריסטיאן, נישא לקוראנית-גרמנית קיונג-סוק קוהל.
לאחר שנישא לאשתו השנייה ועם התדרדרות מצבו הבריאותי, התבודד קוהל ונדמה היה שאשתו, מייקה ריכטר-קוהל, מנהלת את סדר היום שלו ואת התנהלותו. יחסיו עם בניו היו רעועים והופנו האשמות כלפי ריכטר שהיא מבודדת את בעלה מהעולם החיצוני. ב-2004 פרסם קוהל את החלק הראשון של זיכרונותיו תחת הכותרת "זיכרונות, 1930–1982", המקיפים את פרק חייו עד למינויו לקנצלר. החלק השני צפוי להתפרסם בשנים הקרובות.
הערכה, תדמית ומורשת
קוהל, דוגל מסור ב"אטלנטיזם", ראה ביחסים עם ארצות הברית מטרה נעלה, לצד חיזוק האינטגרציה האירופית, שחרור מזרח אירופה מהרודנות הקומוניסטית של הגוש המזרחי ואיחוד מחודש של גרמניה. לצד הישגיו, הוא הודח מכל משרותיו והורד מכל המדרגות של הפוליטיקה בעוד המוניטין שלו בשפל. גרמנים ממזרח וממערב זעמו על הבטחותיו הכלכליות חסרות יכולת הביצוע ב-1990. קוהל ניסה לקדם את תהליך הפיתוח והשגשוג של מזרח גרמניה במהירות שיא ובמקביל הבטיח שלא להעלות את המיסים עבור תושבי המערב. התשתיות שניסה לקדם עמדו בעלות של בין 2 ל-3 טריליון אירו. עם נסיגתו מהחיים הציבוריים, הופיע רק לראיונות נדירים. ב-2010 הועלה שמו כמועמד לקבלת פרס נובל לשלום על הקמת האיחוד האירופי, אך לבסוף לא נבחר.
משנתו ומורשתו
חלק גדול ממשנתו ומורשתו הפוליטיים של קוהל באו בדמות היורשת הפוליטית שלו, אנגלה מרקל, שלאחר פרישתו הפוליטית עלתה להנהגת המפלגה הנוצרית-דמוקרטית וכיהנה כקנצלרית בין 2005 ל-2021. קוהל היה הפטרון הפוליטי של מרקל, שברקע הפוליטי שלה עמד מוצאה בגרמניה המזרחית. לאחר הבחירות ב-1990, מינה אותה לשרת הנשים והנוער, השרה האישה הראשונה בתולדות גרמניה, וב-1994, על בסיס הערכתו האישית כלפיה והשכלתה המדעית, מינה אותה לשרת איכות הסביבה. במסגרת תפקידה תרמה מרקל לקידום האנרגיה הגרעינית בגרמניה. לעיתים קרובות היו מקרב המחנות הפוליטיים שכינו אותה "הילדה של קוהל". קוהל למעשה ביסס את מעמדה הפוליטי ואת עלייתה בקרב שורות המפלגה והפוליטיקה הלאומית תרם נפל בעצמו מהשלטון ב-1998.
בעקבות פרשיית התרומות יצאה מרקל בנאום למפלגה שלמעשה סימל את הדחתו של קוהל בן ההנהגה והחלפתו בדור הנהגה חדש. קוהל לא נטר טינה, ועם בחירתה לקנצלרית לאחר הבחירות הכלליות ב-2005, צוטט קוהל באומרו בשבחה:
קרל ג'ון
קרל ג'ון (באנגלית: Carl Howard June, נולד ב-1953) הוא רופא וחוקר אמריקאי, פרופסור לפתולוגיה, רפואה ורפואה מעבדתית באוניברסיטת פנסילבניה, שהמציא את השימוש בנגיף HIV נגד לוקמיה, שיטה רפואית חדשה למלחמה בסרטן הדם, בעזרת נגיף HIV, גורם האיידס. ב-2011 וב-2012 ובהיקף נרחב יותר גם ב-2016 הוכיחה השיטה הצלחה מפתיעה בריפוי מוחלט לכאורה של לוקמיה, אצל אחוז גבוה של החולים הסופניים עליהם היא נוסתה. ב-2017 אושרה השיטה לשימוש רפואי, ריפוי גני ראשון שאושר אי פעם על ידי ה-FDA.
קורות חיים
ב-1996 אובחנה אשתו סינתיה (1953 - 2001), כחולה בסרטן השחלה, וב-2001 היא נפטרה מהמחלה. טראומה זו הייתה הגורם הישיר לכך שמאותה עת ואילך היפנה את מרבית תשומת לבו המחקרית למלחמה בסרטן. החל מ-2001 הוא משמש כפרופסור לפתולוגיה ורפואה מעבדתית והחל מ-2004 גם כפרופסור לרפואה, בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה. חבר החברה האמריקאית להמטולוגיה (יו"ר הוועדה המדעית לביולוגיה של הלימפוציטים, 2002 - 2005), חבר החברה האמריקאית לרפואה גנטית (יו"ר הוועדה לחיסונים גנטיים, 2005 - 2007), דירקטור בקרן להסמכה בריפוי תאי החל מ-2007, וכן דירקטור בחברה הבינלאומית לריפוי ביולוגי החל מ-2008, ובנוסף גם חבר החברה לאימונולוגיה קלינית ומי שהיה נשיאה בשנים 2009 - 2010.
קיבל פרסים רפואיים רבים, החל מפרס החוקר המצטיין, עוד בתקופת לימודיו לדוקטורט ב-1978 ועד לפרסים צבאיים (כמו לגיון ההצטיינות), פדרליים, אזרחיים ואוניברסיטאיים שונים, במהלך השנים מאז ועד היום. בין השאר קיבל ג'ון גם פרס בגין מפעל חיים מטעם החברה האמריקאית ללימפומה ולוקמיה, לשנת 2002. ב-3 בינואר 2013 הודיע ה-Men's Health News כי ג'ון זכה במקום הראשון בין "12 גיבורי הבריאות לשנת 2012", בגין תגליתו בדבר הטיפול בסרטן. בשנת 2021 קיבל יחד עם פרופ' סטיבן רוזנברג מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ופרופ' זליג אשחר ממכון ויצמן למדע את פרס דן דוד.
גוסטב דורה
פול גוסטב דוֹרֶה (בצרפתית: Paul Gustave Doré; 6 בינואר 1832 – 23 בינואר 1883) היה צייר ותחריטאי צרפתי שהתפרסם בציורי התנ"ך שלו, אך גם באיוריו לספרים של רבלה, בלזק, דנטה, מילטון, קולרידג' וספרו הקלאסי של סרוואנטס "דון קישוט".
בציוריו יש נטייה לפן הדרמטי והגרוטסקי. סגנונו השפיע על ציירים שבאו אחריו, כגון ואן גוך.
ביוגרפיה
דורה נולד בשטרסבורג. הוא פרסם את ציורו הראשון בגיל 15.
בשנת 1853 נתבקש לאייר את יצירות הלורד ביירון. במהרה צבר פופולריות בבריטניה ואייר מיני יצירות, בהן מהדורה חדשה של התנ"ך ואת ספרו של אדגר אלן פו, "העורב". בשנת 1865 פרסם את תנ"ך דורה. הצלחת הספר הביאה לתצוגה מרשימה בשנת 1876 בלונדון, והקמת גלריית דורה ברחוב ניו-בונד.
בשנת 1869 הציע בלאנשרד ג'רולד, בנו של דאגלס ויליאם ג'רולד, כי השניים יעבדו יחדיו כדי ליצור פורטרט מקיף של לונדון. ג'רולד קיבל את השראתו מרעיון המיקרוקוסמוס של לונדון שנוצר בשנת 1808.
דורה חתם על פרויקט חמש-שנתי עם המוציאים לאור גרנט ושות', לפיו היה על דורה לשהות בלונדון שלושה חודשים מדי שנה. משכורתו עמדה על 10,000 פאונד לשנה. הספר "לונדון: העלייה לרגל", יחד עם 180 גילופיו של דורה, פורסם בשנת 1872. הספר היה להצלחה מסחרית, ודורה קיבל הזמנות ממוציאים לאור בריטים אחרים.