cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוד איילנד
מקור השם
ב-18 ביוני 2020, חבר הסנאט של רוד איילנד הרולד מטס נתן את חסותו ליוזמה בסנאט לקראת קיום משאל עם מדינתי בנושא הסרת המילים "מטעי פרובידנס" משמה הרשמי של המדינה. ההצעה הועברה פה אחד על רקע מחאות ג'ורג' פלויד וקריאות לאומיות לטיפול בגזענות ממסדית. מטס נימק ואמר כי ב-22 ביוני 2020, מושלת רוד איילנד ג'ינה ריימונדו חתמה על צו ביצועי להשמטת המילים "מטעי פרובידנס" ממגוון מסמכים רשמיים ואתרי אינטרנט רשמיים. על החקיקה הנלווית להחלטה הצביעו ב-16 ביולי, והיא הועברה ברוב של 69 מחברי בית הנבחרים המדינתי מול מתנגד בודד. במהלך בחירות 2020 ברוד איילנד, 52.8% מתושבי המדינה הכריעו כי יש להשמיט את "מטעי פרובידנס" משם המדינה, כש-47.2% התנגדו להצעה. לכן, שם המדינה הרשמי הוא "רוד איילנד" בלבד.
היסטוריה
בשנת 1614 הגיע לראשונה מגלה הארצות ההולנדי אדריאן בלוק לאי הקרוי על שמו "האי בלוק". בשנת 1636, המטיף רוג'ר ויליאמס, אשר גורש ממושבת מפרץ מסצ'וסטס בשל דעותיו הדתיות, הקים בקצה מפרץ נאראגאנסט על גדת נהר מושאסוק מושבה וקרא לה פרובידנס. ויליאמס הכריז על המקום כמקום בו יוכלו כל האנשים לקיים את מנהגיהם הדתיים באופן חופשי, מכאן התפתח עקרון חופש הדת. מבחינה היסטורית אדמת המושבה היא ייחודית שכן היא נרכשה פעמיים - פעם אחת מן המלך האנגלי ופעם אחת מן האינדיאנים המקומיים.
בשנת 1637 גורשה אן הצ'ינסון ממסצ'וסטס בשל אמונתה הדתית כי אנשים יכולים לדבר עם אלוהים בעצמם, בלא התערבות של כומר מתווך. היא הקימה את העיר פורטסמות' יחד עם ויליאם קודינגטון וג'ון קלארק. בשנת 1639 ייסד קודינגטון את ניופורט על האי אקווידנק, והפך למושל המושבה של האי. בשנת 1644 שונה שם האי ל"רוד איילנד".
ב-18 במאי 1652 העבירה המושבה חוק האוסר על עבדות בתחומיה - והייתה המושבה הראשונה בצפון אמריקה אשר העבירה חוק מסוג זה.
ב-8 ביולי 1663 העניק המלך צ'ארלס השני זיכיון לג'ון קלארק אשר איחד את מושבת רוד איילנד ומושבת פרובידנס למושבה אחת. על פי הזיכיון הייחודי של המושבה, היה במושבה חופש דת ופולחן מוחלט (המושבה היחידה בה היה חופש זה). הזיכיון המלכותי היה חוקת המדינה עד 1842. על פי הזיכיון ניתנה זכות הצבעה רק לגברים לבנים בעלי אדמות (שהם היו רוב הגברים במדינה, בתקופה זו של טרום המהפכה התעשייתית). בית הכנסת הראשון בארצות הברית, בית הכנסת טורו, נבנה בעיר ניופורט בין השנים 1759–1763.
רוד איילנד הייתה הראשונה במושבות אמריקה שהכריזה עצמאות מבריטניה - ב-4 במאי 1776, והייתה האחרונה מבין 13 המדינות לאשרר את חוקת ארצות הברית ב-29 במאי 1790 - לאחר ששאר המדינות איימו עליה כי יטילו על סחורות המדינה מכס כאילו הייתה מדינה זרה.
בשל המהפכה התעשייתית שהביאה לעיור נרחב, בשנת 1829 איבדו 60% מהגברים הלבנים במדינה את זכות ההצבעה שלהם (מאחר שלא היו בעלי אדמות).
בשנת 1842 ניסח תומאס דור חוקה חדשה למדינה, אשר אושרה במשאל עם, אולם לא נכנסה לתוקף בשל התנגדות המושל המכהן סמואל וורד קינג. בשל התנגדותו פרץ מרד דור. לאחר המרד הועברה החוקה החדשה, אשר נתנה זכות הצבעה לכל מי שהיה ביכולתו לשלם מס בגובה 1$.
גאוגרפיה
מדרום למדינה נמצא מפרץ רוד איילנד (Rhode Island Sound) והאוקיינוס האטלנטי, וכן למדינה גבול ימי עם מדינת ניו יורק.
האי בלוק נמצא 19 ק"מ דרומית לחוף הדרומי של המדינה. במזרח המדינה נמצא מפרץ נאראגאנסט, ובו כ-30 איים, הגדול באי הוא "האי רוד" - "רוד איילנד". רוב שטח המדינה שטוח. הנקודה הגבוהה במדינה - גבעת ג'רימות' מגיעה לגובה של 247 מטרים מעל פני הים.
ממשל ופוליטיקה
הרשות המבצעת ברוד איילנד מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך. כל בעלי התפקידים נבחרים בנפרד לתקופה של ארבע שנים, ויכולים להיבחר ללא הגבלה. ייתכן מצב בו ברשות המבצעת יושבים נבחרים ממפלגות שונות. הבחירות לתפקידים מתקיימות באותו הזמן. המושלת הנוכחית היא ג'ינה ריימונדו, חברת המפלגה הדמוקרטית. היא האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה.
בבית המחוקקים 38 חברי סנאט הנבחרים לתקופה של ארבע שנים ו-75 חברי אספה מחוקקת הנבחרים לתקופה של שנתיים. בחירות נעשות מדי שנתיים, ומחצית מחברי הסנאט מועמדים לבחירה בכל מערכת בחירות. למפלגה הדמוקרטית רוב גורף בשני בתי המחוקקים.
בבית המשפט העליון של רוד איילנד שבעה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים. שיטת המשפט היא שיטת המשפט המקובל האנגלי, אך ישנה השפעה של המשפט האזרחי הספרדי.
המדינה מחולקת מנהלית ל-5 מחוזות. הגדול שבמחוזות רוד איילנד הוא מחוז פרובידנס (1,060 קמ"ר), הקטן שבהם הוא מחוז בריסטול (62 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז פרובידנס (כ-626,667 תושבים), ובו נמצאת גם עיר הבירה, פרובידנס.
רוד איילנד היא מדינה ליברלית באופייה. לרוד איילנד 4 קולות (אלקטורליים) - 2 סנאטורים ו-2 חברי בית הנבחרים, בבחירות לנשיאות ארצות הברית. את המדינה מייצגים שני סנאטורים ושני חברי בית הנבחרים של ארצות הברית. בסנאט מייצגים אותה ג'ק ריד ושלדון וייטהאוס, חברי המפלגה הדמוקרטית. שני נציגיה בבית הנבחרים הם דמוקרטים גם כן. בבחירות לנשיאות נוטה רוד איילנד לתמוך במועמד הדמוקרטי.
כלכלה
בשנת 1999 היה התוצר המדינתי הגולמי 33 מיליארד דולר אמריקאי, מקום 45 מבין מדינות ארצות הברית. ההכנסה לנפש בשנת 2000 הייתה $29,685, מקום 16 מבין מדינות ארצות הברית.
דמוגרפיה
ברוד איילנד אחוז הקתולים הגבוה ביותר מבין כל מדינות ארצות הברית, בשל הימצאם של תושבים רבים ממוצא איטלקי, אירי, צרפתי, פורטוגזי ואיי כף ורדה. אלו המציינים כי מוצאם הוא "אמריקאי" הם בעיקרם ממוצא אנגלי, אך שורשיהם נטועים בצפון אמריקה זמן רב, ובמקרים מסוימים עוד מן המאה ה-17 וראשית הקולוניות הבריטיות באמריקה.
בידור
ביתם של הדמויות בסדרה "איש משפחה" נמצאים בעיירה הדמיונית קוהוג שברוד איילנד.
מוזיקה
סצנת המוזיקה במדינה מרוכזת סביב עיר הבירה פרובידנס, שהפכה לפופולרית בסוף שנות ה-90 בזכות סצנת הנויז רוק שסבבה סביב קולקטיב האמנים של פורט ת'אנדר (אנ'). המדינה מהווה בית לאמנים העוסקים בכמה סוגות מוזיקליות שונות, בעיקר פולק רוק, ג'אז, הארדקור פאנק, היפ הופ ומוזיקת ​​כף ורדה (אנ') ; היא מהווה בית לפסטיבלי הג'אז והפולק בניופורט.
אופרת הקבצנים
בכורת "אופרת הקבצנים" עלתה בתיאטרון לינקולן בלונדון בינואר 1728 ורצה 62 הופעות רצופות, הריצה הארוכה ביותר בהיסטוריה של התיאטרון עד לאותו זמן. האופרה הפכה להצלחה הגדולה ביותר של ג'ון גיי והציגה מאז עוד פעמים רבות. ב-1920 חודשה בהצלחה מדהימה של 1,463 הופעות בתיאטרון ליריק בהאמרסמית בלונדון, שהיה אחד מהריצות הארוכות ביותר בהיסטוריה של התיאטרון המוזיקלי באותה העת.
המופע לעג לאופרה האיטלקית, שהפכה לפופולרית בלונדון. במקום מוזיקה ונושאים של אופרה גדולה, מופע זה השתמש בלחנים ודמויות רגילות ומוכרות. חלק מהשירים היו של מלחיני אופרה כמו הנדל, אך נעשה שימוש רק בקטעים הפופולריים, כשהקהל יכול היה לזמזם יחד עם המנגינות ולהזדהות עם הדמויות.
בשנת 1928 הפכו המחזאי ברטולט ברכט והמלחין קורט וייל את האופרה למחזה המוזיקלי "אופרה בגרוש", שהיה צמוד לעלילה ולדמויות המקוריות, אך עם מילים חדשות ובעיקר מוזיקה חדשה.
עלילה
פיצ'ם, סוחר ברכוש גנוב ולוכד גנבים, מצדיק את מעשיו. כשאשתו שומעת שבעלה נכנס לרשימה השחורה של הגנבים, היא מייחסת זאת לאחד מהם, בוב בוטי. פיצ'ם מגלה כי בתם פולי התחתנה בחשאי עם מקהית', שודד דרכים מפורסם, שהוא הלקוח העיקרי שלו. הוא עצוב לגלות שכבר לא יוכל להשתמש בפולי בעסק שלו, ושואל את אשתו איך פולי תתמודד עם בעל שמתעסק "במשחקים, שתייה וזנות." הם מסכמים כי ניתן להפיק תועלת רק אם הבעל ייהרג עבור כספו, ועוזבים כדי לבצע את השליחות הזו. בינתיים, פולי מסתירה את מקהית'.
מקהית' הולך לבית מרזח, שם הוא מקיף את עצמו בנשים מפוקפקות, שלמרות מעמדן, מתחרות בהצגת נימוסי סלון מושלמים, אם כי נושא השיחה שלהן היא הצלחתן בכייסות וגנבה מחנויות. הוא מגלה מאוחר מדי, כי לשתיים מהן יש חוזה עם פיצ'ים על מנת ללכוד אותו, והופך לאסיר בכלא ניוגייט. הכלא מנוהל על ידי מקורבו של פיצ'ים, הסוהר המושחת ג'ילר לוקיט. בתו של ג'ילר, לוסי, מנצלת את ההזדמנות כדי לגעור במקהית' על שהסכים להתחתן איתה ולאחר מכן הפר את הבטחתו, ואומרת לו שהיא תתענג לראות אותו מתענה. מקהית' מפייס אותה, אבל פולי מגיעה ומזהה אותו כבעלה. הוא מכחיש ואומר ללוסי שפולי מטורפת, ולוסי עוזרת לו להימלט בעזרת גנבת המפתחות של אביה. אביה הסוהר לומד על הבטחתו של מקהית' להתחתן איתה ודואג שמא חתנו לעתיד ייתפס וייתלה,  ואז הונו האישי עלול להיות חשוף לתביעות של פיצ'ים. לוקיט ופיצ'ם מגלים את מקום מחבואו של מקהית' ומחליטים לפצל ביניהם את הונו.
בינתיים, פולי מבקרת את לוסי כדי לנסות להגיע להסכם, אבל לוסי מנסה להרעיל אותה. פולי מתחמקת בקושי מהמשקה המורעל, ושתי הבנות מגלות כי מקהית' כבר לכד ברשתו את הגברת השיכורה דיאנה טרפס. הן מתחננות בפני אבותיהן על חייו של מקהית'. עם זאת, מקהית' מגלה כי עוד ארבע נשים בהריון תובעות אותו על היותן נשואות לו. הוא מצהיר שהוא מוכן לתלייה. הקריין (הקבצן) מציין כי למרות שמבחינה מוסרית צריך לתלות את מקהית' ואת הנבלים האחרים, הקהל דורש סוף טוב, וכך מקהית' זוכה לחנינה וכולם מוזמנים לריקוד החתונה, כדי לחגוג את נישואיו לפולי.
ניתוח
הרעיון המקורי של האופרה הגיע מהסאטיריקן ג'ונתן סוויפט, ששאל את המשורר אלכסנדר פופ במכתבו מ-1716 "...מה אתה חושב על היחסים בין הגנבים והזונות בכלא ניוגייט?" חברם, ג'ון גיי, החליט שזה יהיה רעיון לאופרה סאטירית. ההפקה לקחה לעצמה מטרה סאטירית בעניין המעמדות העליונים באופרה האיטלקית (על פי הניו יורק טיימס, "גיי כתב את המופע יותר כמו אנטי-אופרה מאשר אופרה, אחת האטרקציות שמשכו את הציבור בלונדון של המאה ה-18, בהיותה לועגת לסגנון האופרות האיטלקיות והמשיכה של הקהל האנגלי אליהן"). בו בזמן הופנתה סאטירה נוקבת כלפי המדינאי הבולט רוברט וולפול ופוליטיקאים באופן כללי, כמו גם נגד פושעים ידועים לשמצה כמו ג'ונתן ויילד וג'ק שפרד. כמו כן, היא עוסקת בקנה מידה רחב בחוסר השוויון החברתי, בעיקר באמצעות ההשוואה של גנבים וזונות ממעמד נמוך עם בני האצולה והבורגנות ה"טובים".
הסאטירה במחזה מכילה אלגוריה כפולה. דמויותיהם של פיצ'ם ומקהית' מייצגות את שודד הדרכים והגנגסטר המפורסם ג'ונתן ויילד ואת הפורץ הקוקני ג'ק שפרד, אך במקביל היה ברור, כי השודד ויילד מייצג את ראש ממשלת הממלכה המאוחדת רוברט וולפול, שממשלתו גילתה סובלנות כלפי מעשי הנוכלות והרמייה של ויילד והניחה למנהלי ההשקעות, שבעטיים איבד גיי את הונו, לחמוק מעונש. עלילת הנוכלים ושודדי הדרכים שבמחזה הייתה מסווה לסאטירה חברתית, כי גיי הצהיר בבירור, שבתיאור הקוד המוסרי של דמויותיו הוא מכוון אל שחיתויות המעמד השליט.
המחזה נראה לפי חלק מהביקורות כתגובה ריאקציונית (המעוניינת להחזיר את החברה האנושית לתקופות קדומות יותר) אל מול הערכים הליברליים, בתגובה להתעצמותה של המפלגה הוויגית בממלכה המאוחדת.
דמותו של מקהית' נחשבה על ידי מבקרים כדמות גיבור ואנטי גיבור. הרולד ג'ין מוס טען כי מקהית' היא דמות כמעט אצילית: "בתור אחד שמכוון לאהבה ולתשוקות חיוניות, מקהית' הופך להיות קורבן של הניוון המקיף אותו, כמעט כמו ישו". מנגד, ג'ון ריצ'רדסון בעיתון "ביקורת עמיתים" מהמאה ה-18 טען כי מקהית' חזק כמו דמות ספרותית דווקא משום שהוא עומד נגד כל פרשנות, כנגד כל ציפייה ואשליה.
דמויי פטרספידים
דמויי פטרספידים (שם מדעי: Pteraspidomorphi) היא מחלקה נכחדת של דגים חסרי לסתות, אשר היו מהחולייתנים הראשונים בעולם. הם התקיימו החל מתקופת האורדוביק עד לסוף הדבון, אז הם פינו את מקומם לדגים מפותחים יותר.
דגים אלה היו חסרי לסתות ופיות ובמקום זה היו בעלי פתח שאיבה, בדומה לפתח הפה של הצמדים, המיקסינות ושל יצורים פרימיטיביים יותר כמו האצטלניים, כך שהם ניזונו רק מסחופת או מיצורי פלנקטון זעירים. הם היו בעלי זימים וגופם היה נוקשה, מכוסה בלוחיות שריון להגנה. הם היו חסרי סנפירים כמו דגים מודרניים ונראה שנעו לאט במים, אם כי היו בעלי זנב מתפקד. חלקם חיו במים מתוקים ואחרים במי הים, אך בקרבה רבה לחוף.
Ain't Shit
Ain't Shit הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית דוג'ה קאט, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, Planet Her (2021). הוא יצא לאור ב-22 ביולי 2021, על ידי חברות התקליטים קימוסבי רקורדס ו-RCA רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום. במקור, הוא נקרא "Niggas Ain't Shit" (בקיצור: "").
השיר הגיע למקום העשירי במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ.
רקע וכתיבה
באפריל 2020, דוג'ה קאט השמיעה את השיר במלואו בזמן שידור חי באינסטגרם, לפני שהגרסה הסופית שלו זכתה לפופולריות בפלטפורמת שיתוף הסרטונים טיקטוק. דוג'ה קאט רמזה על יציאת השיר הזה בשם הקודם שלו, "" באוגוסט 2020, אך הוחלט לשנות את שמו לבסוף.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-355 מיליון השמעות.
הופעה
ביולי 2021, דוג'ה קאט ביצעה לראשונה באופן רשמי את "Ain't Shit" בסרטון שהוקלט מראש עבור Vevo על סט עם מבני זהב במדבר קליפורניה.
אניטה לונסברו
אניטה לונסברו-פורטר, חברה (באנגלית: Anita Lonsbrough-Porter, MBE; נולדה ב-10 באוגוסט 1941) היא שחיינית עבר בריטית, אלופה אולימפית (רומא 1960), אלופת אירופה (לייפציג 1962), פעמיים ברציפות אלופת משחקי חבר העמים הבריטי (קארדיף 1958 ופרת' 1962) ושיאנית העולם במשחה ל-200 מטר חזה. רק כעבור 48 שנים, זכתה שחיינית בריטית נוספת, רבקה אדלינגטון במדליית זהב (בייג'ינג 2008).
ביוגרפיה
לונסברו נולדה ביורק, יורקשייר. היא למדה לשחות בהודו שם אביה שרת כרס"ר גדוד בצבא.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקארדיף, ויילס בסוף יולי 1958 זכתה לונסברו בשתי מדליות זהב, במשחה ל-220 יארד חזה בתוצאה של 2:53.5 דקות ובמשחה שליחות 4x110 יארד מעורב בשיא עולם חדש של 4:54.0 דקות. באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בתחילת ספטמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:53.5 דקות, אחרי שיאנית העולם אדה דן האן מהולנד (2:52.0 דקות) ומדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:54.3 דקות.
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה בוואלויק, הולנד ב-25 ביולי 1959 קבעה לונסברו במשחה ל-200 מטר חזה שיא עולם חדש של 2:50.3 דקות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה לונסברו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:49.5 דקות, לפני שיאנית העולם היוצאת ויטרוד אורסלמן ששיפרה אף היא את שיאה (2:50.0 דקות) וברברה גבם (2:53.6 דקות) מגרמניה. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:47.6 דקות, היא שחתה את סגנון החזה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:21.0 דקות.
אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה בלייפציג, מזרח גרמניה באוגוסט 1962 זכתה לונסברו ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:50.2 דקות, מדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:32.3 דקות ומדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:46.2 דקות. שלושה חודשים לאחר מכן, במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בפרת', אוסטרליה בסוף נובמבר אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-110 יארד חזה בתוצאה של 1:21.3 דקות, במשחה ל-220 יארד חזה בתוצאה של 2:51.7 דקות ובמשחה ל-440 יארד מעורב אישי בתוצאה של 5:38.6 דקות. מדליית כסף במשחה שליחות 4x110 יארד מעורב בתוצאה של 4:47.9 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה לונסברו לכבוד לשאת את דגל בריטניה בטקס הפתיחה והייתה לספורטאית אישה הראשונה שזכתה בכבוד זה. במשחקים עצמם היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:30.5 דקות.
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה לונסברו משחייה תחרותית ונישאה ליו פורטר, רוכב אופניים אולימפי שייצג אף הוא את בריטניה באולימפיאדת טוקיו. הוא זכה 4 פעמים באליפות העולם ברכיבת אופנים בענף הרדיפה.
דמויי צפלספיסים
דמויי צפלספיסים (שם מדעי: Pteraspidomorphi) היא קבוצה נכחדת של דגים חסרי לסתות עתיקים, מקרובי הצמדאים והמיקסינות, אשר חיו בעידן הפלאוזואיקון בתקופות הסילור והדבון. בעבר שייכו לקבוצה את הצמדאים, אך כיום מעריכים שהם התפתחו מהמחלקה Hyperoartia. בקבוצה פוליפילטית זו היו 3 מחלקות: Osteostraci ,Galeaspida ו-Pituriaspida.
דגים אלה הם המתקדמים ביותר מבין חסרי הלסתות ואולי הם התפתחו לחולייתנים הלסתניים. הם היו שטוחים ובעלי זנב ארוך וראשם וצידי הזימים שלהם עטו "קסדה" משוריינת להגנה. הפה שלהם כלל שפתיים משתרבבות, איתה יכלו לינוק טרף אך לא יכלו ללעוס כלל. התנועה העיקרית שלהם התבצעה באמצעות זנבם, אף שהיו להם סנפירי חזה בשרניים מתחת ל"קסדה". לא ברור אם היה להם שלד, אך לא היה עשוי מסחוס כמו של כרישים. אורך המינים הגיע ל-5 עד 6 סנטימטרים.
הם חיו כנראה על קרקעית הים ושאבו טרף קטן לפיהם או סיננו אצות או שיריים מהקרקעית בדומה לכמה מיני שפמנונאים או חריתאים מודרניים.
המועצה לעבודה סוציאלית
המועצה לעבודה סוציאלית היא גוף סטטוטורי, שתפקידה הוא לייעץ לשר הרווחה והשירותים החברתיים בנושאים שלגביהם עליו להתייעץ בה לפי חוק העובדים הסוציאליים וכן בעניינים אחרים הנוגעים לעיסוק בעבודה סוציאלית (תקנה 52 לחוק העובדים הסוציאליים התשנ"ו 1996). כיום עומדת בראש המועצה פרופ' אורית נוטמן-שורץ
מטרת העל של המועצה היא לסייע לשר במילוי אחריותו ללקוחות המשרד ולמקצוע העבודה הסוציאלית, על פי חוק העובדים הסוציאליים - באמצעות המדיניות החברתית של מדינת ישראל.
על המועצה
בשנת 1996 חוקק חוק העובדים הסוציאליים, ובמסגרתו הוחלט על הקמת מועצה לעבודה סוציאלית. המועצה נועדה להיות מועצה מייעצת לשר בעניינים שלגביהם עליו להתייעץ בה לפי חוק העובדים הסוציאליים, וכן בעניינים אחרים הנוגעים לעיסוק בעבודה סוציאלית (תקנה 52 לחוק העובדים הסוציאליים התשנ"ו 1996) כיום עומדת בראשה פרופ' אורית נוטמן שורץ.מטרת העל של המועצה היא לסייע לשר במימוש אחריותו ללקוחות ולמקצוע - על פי חוק העובדים הסוציאליים - באמצעות המדיניות החברתית של מדינת ישראל.החוק מתייחס לשטחות שונות בתחום הרישוי וההכשרה לעבודה סוציאלית, כולל תחומי העבודה ואיכותה של העבודה המקצועית, ומתייחס במפורש לסוגיות שבהן על השר להתייעץ עם המועצה (פירוט בהמשך).תחילת פעילותה של המועצה הייתה בשנת 1989, עת הוקמה כגוף שאמור להנחות את הפעילות המקצועית בתחום העבודה הסוציאלית (שפירו 2010). עם חקיקת החוק, בעת כהונתה של ח"כ אורה נמיר כשרת העבודה והרווחה, מינתה השרה 31 חברי מועצה. חברי המועצה מתמנים מתוך הגופים המרכזיים שבהם מתקיים שירות עבודה סוציאלית וכאלה המשפיעים על הרווחה כספקי שירות ומקבלי שירות, וזיקתם התעסוקתית/שיוכית הוגדרה בחוק.
תפקידי המועצה
תפקיד המועצה הוא לעסוק במקצוע העבודה הסוציאלית מתוך התייחסות רחבת מבט אל הרווחה בחברה הישראלית על גווניה השונים, כולל תחומים כגון חינוך ובריאות. המועצה עוסקת במיצובו של מקצוע העבודה הסוציאלית ובהתפתחות מערכי הרווחה הכוללים במדינה במסגרת תוכנית רב שנתית, באמצעות חמש ועדות מרכזיות ובאמצעות מליאת המועצה, אשר דנה בסוגיות של מדיניות.ועדות המועצה נגזרות מתחומי הפעילות המוגדרים בחוק. עם תחומים אלו נמנים ההכרה במוסדות ובתוכניות לימודים בעבודה סוציאלית שאינן תואר ראשון בעבודה סוציאלית (אשר נלמד במוסד להשכלה גבוהה בישראל המוכר על פי חוק המועצה להשכלה גבוהה, תשי"ח-1958), בין אם במוסדות בישראל (כמו תוכניות השלמה) ובין אם בתוכניות בחו"ל שזכו להכרה מקצועית בארץ שבה נלמדו לצורכי רישוי ורישום בפנקס העובדים הסוציאליים (פרק ד' בחוק העובדים הסוציאליים ותקנותיו התשנ"ו 1996). שניים מחברי המועצה חברים בוועדת הרישום. תחומי פעילות נוספים: ייחודיות העיסוק; אופן המסירה והגילוי של מידע אשר דרוש למטרת פיקוח מקצועי על עבודת עובדים סוציאליים או הדרכתם; קביעת כללי האתיקה המקצועית (בהתאם, חבר מועצה או מי מטעמה חבר בוועדת משמעת לטיפול במי שעבר על כללי האתיקה המקצועיים).ועדות המועצה הן: ועדת מוסדות ותארים; ועדת חוק וכללי האתיקה; ועדת מומחיות; ועדת ייחוד העיסוק; ועדת מידע. בנוסף לחברי המועצה, בוועדות חברים אנשי מקצוע מתחומי העבודה הסוציאלית והמשפטים, משתמשי שירותים, נציגי מוסדות להשכלה גבוהה ונציגי שירותים, בהתאמה לסוג הוועדה.
חזון המועצה
חזון המועצה מעודכן מעת לעת. בשנת 2011 קיימה המועצה יום חזון בהשתתפות הנהלת משרד הרווחה, מנהלי שירותים ונציגי אוניברסיטאות ומומחים אחרים, שבמסגרתו קבעה ואשררה את חזון המועצה, הכולל:
מבנה המועצה
יושב ראש המועצה - השר או מי שהשר מינה לכך; שני נציגים של משרד העבודה והרווחה, שאחד מהם הוא עובד סוציאלי; נציג המוסד לביטוח לאומי; נציג משרד הבריאות; נציג משרד הביטחון; נציג צבא ההגנה לישראל; נציג נציבות שירות המדינה; חמישה נציגי מועצת המנהלים של בתי הספר לעבודה סוציאלית; שני נציגים של ארגונים וולונטריים בתחום הרווחה שיקבע השר; שלושה עובדים סוציאליים נציגי מרכז השלטון המקומי; שישה עובדים סוציאליים נציגי איגוד העובדים הסוציאליים; שלושה נציגי ציבור שיקבע השר; עובד סוציאלי מבין העובדים הסוציאליים העוסקים במקצוע העבודה הסוציאלית באופן עצמאי, שיקבע השר; שלושה נציגי ארגונים המייצגים את האוכלוסייה הנזקקת לשירותי רווחה, שיקבע השר (תקנה 51 לחוק העובדים הסוציאליים התשנ"ו-1996).מועצה זו מיסדה את ועדות המועצה ועבדה בקשר ובזיקה למוסדות איגוד העובדים הסוציאליים. יחד, שני גופים אלו גיבשו את דרכי העבודה ואת הקשרים בין הגוף הסטטוטורי החדש לאיגוד, שהוא הגוף המייצג את העובדים הסוציאליים. מיסוד זה מהווה בסיס לעבודה עד עצם היום הזה.
וועדות המועצה ותפקידיהן
ועדת מוסדות ותארים"ועדת מוסדות ותארים בודקת את כשירותן של תוכניות הלימודים וההכשרה בעבודה סוציאלית המתקיימות באוניברסיטאות ובמכללות בחו'ל. הוועדה ממליצה לשר הרווחה באילו תוכניות לימוד ובלימודיהן של אילו אוניברסיטאות ומכללות אפשר להכיר. לאחר האישור וההכרה של השר, המוסדות נכנסים לרשומות ומתווספים למאגר הקיים של מוסדות הלימוד המוכרים לצורך רישום בפנקס העובדים הסוציאליים בישראל."ועדת חוק וכללי האתיקה"הוועדה יוזמת התייחסות להצעות חוק שיש להן זיקה ישירה לעבודת העובדים הסוציאליים ולאוכלוסיית משתמשי שירותי הרווחה. כמו כן, היא מקדמת חקיקה ומגיבה על הצעות חוק הקשורות בעובדים הסוציאליים ובביצוע של משימות עבודתם. בין היתר, אפשר לציין את החוק למניעת אלימות נגד עובדים סוציאליים, עדכון חוק העובדים הסוציאליים וחקיקת חוק שירותי רווחה."ועדת מומחיות"מטרת הוועדה היא לקדם את הפרופסיה ולקבוע את תחומי המומחיות ואת התנאים להכרה במומחיות. בשנים האחרונות, הוועדה התמקדה בקידום סוגיית המומחיות והכללתה בהסכם השכר. הטיפול במומחיותעבר ב 1 בספטמבר 2016 לאחריות משרד הרווחה והשירותים החברתיים. המועצה כולה וועדת המומחיות ממשיכים להוות גוף מייעץ למשרד ולשר בנושא זה."ועדת ייחוד העיסוק"ועדת ייחוד העיסוק ממליצה בפני המועצה על תפקידים ומשרות אשר רק עובד סוציאלי יעסוק בהם, ועל תפקידים ומשרות שבחלקם הם עיסוק בעבודה סוציאלית אך גם מי שאינו עובד סוציאלי רשאי לעשותם - והמעסיק רשאי להעסיק אדם שאינו עובד סוציאלי בתפקיד או במשרה (סעיף 6 [א לחוק העובדים הסוציאליים)]."ועדת מידע"תפקיד ועדת המידע, בכפוף לפרק ז' סעיף 54 ב' לחוק העובדים הסוציאליים, הוא ליישם את סעיף 7 סעיף קטן א', האומר כי 'אדם זכאי לקבל מעובד סוציאלי מידע בדבר טיפולו של העובד הסוציאלי בענייניו, למעט מידע הנוגע לאדם אחר ורישומים אישיים של העובד הסוציאלי'. על פי החוק, בראש ועדת המידע יעמוד מי שכשיר להתמנות כשופט בית משפט השלום, אחד מחברי הוועדה יהיה עובד סוציאלי וחבר נוסף הוא נציג ציבור. בוועדה זו, החברים אינם חייבים להיות חברי מועצה.
יושבי ראש המועצה
ראש המועצה וחבריה ממונים לתקופה של שלוש שנים ומותר לשוב ולמנותם לקדנציה נוספת. עד היום כיהנו בתפקיד ראש המועצה פרופ' שמעון שפירו, פרופ' לאה קסן, ד"ר אהרון יורק, גב' ברכה בן צבי ופרופ' יצחק בריק, פרופ' אורית נוטמן-שוורץ. כיום, עומדת בראשה ומשמשת יועצת השר פרופ' חיה יצחקי.
פעילות המועצה
פעילות המועצה בקדנציה האחרונה והמלצותיה לשר כללו, בין היתר, התייחסות לדו"ח ועדת טרכטנברג, לדו"ח העוני, למיסוד אומבודסמן, לשאלת הדיור הציבורי, לסוגיית קצבאות ילדים, לתפקיד העבודה הסוציאלית במצבי חירום, לעבודה סוציאלית בבתי הספר, לחיזוק התפקיד המקצועי-מניעתי ולחקיקת חוק שירותי רווחה. המועצה דנה וקידמה את סוגיית המומחיות ואת מעמד העבודה הסוציאלית בכלל ומעמד העובדים הסוציאליים בפרט בחברה הישראלית. חלק מהנושאים הועלו ביוזמת השר וחלקם מתוך ראיית תפקידה הרחב של המועצה בהקשר של מדיניות חברתית בישראל, ביוזמת ראש המועצה, חברי המועצה או אחרים.
נציגי המועצה יושבים גם בוועדות ממשלתיות ובוועדות המשרד הדנות בסוגיות שיעצבו את מדיניות הרווחה בישראל, כמו ועדת העוני, ועדת הרפורמה לענייני משפחה וועדת הנזקקויות.
בהתאם לרוח החוק, דיוני המועצה סגורים לציבור והמלצות המועצה מועברות על פי חוק ישירות לשר באמצעות ראש המועצה - המייעצת, כאמור, לשר בעניינים המוגדרים בחוק ובסוגיות נוספות הנדרשות בהקשר של מדיניות הרווחה הכוללת בישראל. מידע כללי על פעילות המועצה וועדותיה מתפרסם לציבור העובדים הסוציאליים במסגרת העיתון "מידע עו"ס".
המועצה מפרסמת את פעילויותיה באמצעות עיתון העובדים הסוציאליים - מידע עו"ס באמצעות המדור "משולחן המועצה".
ששון יצחקי
ששון יצחקי (1932 – יוני 2018) היה קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף. פיקד על חטיבה 401 במלחמת ההתשה ועל כוח אוגדתי במלחמת יום הכיפורים.
חייו
במלחמת סיני פיקד על פלוגת חרמ"ש בגדוד 52, גדוד בפיקודו של אורי רום שעבר מחטיבת גבעתי לחטיבה 7 והיה בהליכי הסבה לחרמ"ש. הפלוגה השתתפה בקרב סכר הרואיפה בו נכבש מוצב צבא מצרים. לאחר המלחמה פיקד על קורס מפקדי טנקים בבית הספר לשריון, שימש קצין אג"ם של חטיבה 7, סמג"ד בגדוד 9 ומפקד קורס קציני שריון.
One of These Days
One of These Days (בעברית: יום מן הימים) הוא שיר של להקת פינק פלויד. הוא השיר הפותח את האלבום "Meddle", אלבום האולפן השישי של פינק פלויד אשר יצא בשנת 1971. השיר הוא קטע כלי, והמילים היחידות המושמעות בו הן משפט שאומר המתופף ניק מייסון בקול נמוך שעבר עיבוד דיגיטלי: "One of these days I'm going to cut you into little pieces" (בתרגום חופשי, "ביום מן הימים אני עומד לחתוך אותך לחתיכות קטנות"). השיר כולל שתי גיטרות בס, המהוות את המאפיין הבולט בשיר לצד קולו של מייסון. הבס מנוגן בערוצים שונים על ידי רוג'ר ווטרס ודייוויד גילמור, גילמור הוקלט על הערוץ הימני בעוד ווטרס על השמאלי.
ששון יצחקי
חייו
ב-1965 מונה למפקד גדוד 52, תחת פיקודו השתתף הגדוד בקרב על המים מול הסורים ובפעולת סמוע בו תקף הגדוד את משטרת רוג'ם אל מדפע בדרום הר חברון.
במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד 52 במסגרת חטיבה 14    הגדוד  לחם בקרב אום-כתף בו הובקע המערך המצרי בסיני בקרבות השתתפו טנקים מסוג שרמן מ-50 ומ-51 וגם  AMX-13.
One of These Days
השיר נפתח באפקט קולי של רוח נושבת, לאחריו נכנסים הבס והקלידים של ריצ'רד רייט בשילוב צלילים אלקטרוניים דרמטיים. לאחר הקריינות של מייסון, מגיעה מוזיקת רוק כבד אינסטרומנטלית. השיר מסתיים כפי שהתחיל, באפקט קולי של רוח נושבת, המשמש מעבר אל השיר הבא באלבום - A Pillow of Winds. השיר בוצע בשלושה אלבומי הופעה של הלהקה.
ששון יצחקי
חייו
באוקטובר 1968 מונה למפקד חטיבה 401 ופיקד עליה עד יולי 1970, בתקופתו לחמה החטיבה במלחמת ההתשה בגזרת תעלת סואץ וקלטה את ראשוני טנקי המגח 6 בחיל השריון. אחר כך שירת כראש מטה אוגדה 146, ב-1971 יצא לארצות הברית לקורס פיקוד ומטה. בשובו הדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובמקביל למד באוניברסיטת תל אביב.
One of These Days
נכון לאפריל 2020, מונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-16 מיליון.
ששון יצחקי
חייו
באוגוסט 1973 מונה יצחקי לראש מטה פיקוד הדרום בדרגת תת-אלוף. במלחמת יום הכיפורים, לאחר שקלמן מגן מונה למפקד אוגדה 252 במקום אלברט מנדלר שנהרג, מונה יצחקי במקום מגן למפקד הגזרה הצפונית של סיני, עם כוח בסדר גודל אוגדתי, שכלל את חטיבה 11 וחטיבה 204, וזכה לכינוי "כוח נמר" או "כוח ששון". בקרב השריון של ה-14 באוקטובר הדפו החטיבות את מתקפת חטיבה 15 המצרית והשמידו 40 טנקים ללא שנגרמו להן אבדות. למחרת הצטרפה לכוח גם חטיבה 274.
התעלה הכול-אמריקנית
התעלה הכול-אמריקנית (באנגלית: All-American Canal) היא מוביל מים באורך 130 קילומטרים, השוכן בדרום-מזרח קליפורניה. התעלה מובילה מים מנהר הקולורדו לעמק אימפריאל ותשע ערים. זהו מקור המים היחידי של עמק אימפריאל, והחליף את תעלת אלאמו, שמרבית מסלולה עבר במקסיקו. סכר אימפריאל, כ-48 קילומטרים צפונית-מזרחית מיומה באריזונה, מטה את המים לתוך התעלה הכול-אמריקנית, שמסלולה מגיע עד מערבית לקלקסיקו בנקודה בה תעלת המשנה האחרונה מסתעפת ממנה צפונה לעמק אימפריאל. חמש תעלות משנה מסתעפות ממנה על מנת להזרים מים לעמק אימפריאל. מערכת תעלות זו משמשת להשקיה של 2,500 קילומטרים רבועים של אדמה חקלאית פורייה ואפשרה הגדלה משמעותית של היבולים באזור, אחד הצחיחים בעולם. זוהי תעלת ההשקיה הארוכה ביותר בעולם, והספיקה שלה היא 740.6 מטרים מעוקבים בשנייה. מי נגר מהשדות המושקים זורמים לימת סלטון.
מסלול התעלה הכול-אמריקנית מקביל לגבול קליפורניה-מקסיקו לאורך כמה קילומטרים. מאז 1997 טבעו למוות בתעלה מעל ל-500 איש, ולכן היא מכונה "גוף המים המסוכן ביותר בארצות הברית".
היסטוריה
האישור לחפירת התעלה הכול-אמריקנית התקבל במקביל לאישור הקמת סכר הובר בחוק מיזם קניון בולדר (Boulder Canyon Project Act) מ-1928 והיא נבנתה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית והמיזם המשותף לשש חברות בנייה בארצות הברית הקרוי Six Companies, Inc, שהיה אחראי גם להקמת סכר הובר ולמיזמי בנייה גדולים נוספים במערב ארצות הברית. הפיקוח על תכנונה ובנייתה הופקדו בידיו של ג'ון סאוואג' (John Lucian Savage; 1967-1879), שהיה אז מהנדס התכנון הראשי של לשכת הטיוב והיא הושלמה ב-1942.
השקיה
התעלה שייכת ללשכת הטיוב, אבל מי שמתפעל את התעלה הוא מחוז ההשקיה אימפריאל (Imperial Irrigation District), גוף שהוקם ב-1911 מאיחוד של 13 חברות מים אזוריות. המים של התעלה מוטים מנהר הקולורדו בסכר אימפריאל. התעלה מזינה חמש תעלות משנה ממזרח למערב: תעלת קואצ'לה (Coachella Canal), תעלת איסט הייליין (East Highline Canal), תעלת סנטרל מיין (Central Main Canal) ותעלת וסטסייד מיין (Westside Main Canal). תעלות משנה ראשיות אלו של התעלה ורשת התעלות הקטנות יותר מצמצמות בהדרגה את הזרימה בתעלה הכול-אמריקנית עד שהיא נעצרת לגמרי במדרון קטן במערב עמק אימפריאל שבו המים זורמים לתעלת וסטסייד מיין. אורך התעלה הראשית הוא 132 קילומטרים כשהפרש הגבהים בין ההתחלה לסיום הוא 53 מטרים. רוחבה נע מ-210 מטרים עד 46 מטרים ועומקה בין 15 ל-2.1 מטרים. התעלה הולכת וקטנה בכיוון מערב משום שזורמים בה פחות מים.
חשמל
שמונה תחנת כוח הידרואלקטריות נבנו לאורך התעלה הכול-אמריקנית במקומות בהם יש ירידה חדה בפני השטח (באנגלית drop). והן מכונות Drop 1 עד Drop 5, פיילוט נוב (Pilot Knob), איסט הייליין (East Highline) ודאבל וייר (Double Weir). תחנה נוספת המכונה טרניפ (Turnip) שוכנת על תעלת סנטרל מיין. כל תחנות הכוח קטנות וביחד מייצרות כ-58 מגוואט. ייצור החשמל מוכתב על ידי הדרישה למים. כמו כן יש מתקן של אנרגיה שאובה של 7.2 מגוואט בסכר סנטור ואש (Senator Wash Dam). המים ממאגר סנטור ואש מוזרמים לתעלה כאשר צריכת המים עולה על הספיקה בסכר פארקר.
מי נגר
מי נגר מהשדות המושקים על ידי התעלה הכול-אמריקנית מהווים את עיקר המים בנהר האלאמו (Alamo River) וניו ריוור (New River), שניהם מתנקזים לימת סלטון, ומספקים את מרבית מימיה. אלמלא התעלה הכול-אמריקנית הייתה ימת סלטון מתייבשת מזמן. המערכת מובילה סחף, סלניום ומלחים מנהר הקולורדו לתוך ימת סלטון. משום שאין לימה מוצא לים, כל הזמן גדל ריכוז המלחים והמינרלים בה, בשל התאדות המים.
מיזם דיפון התעלה הכול-אמריקנית
כ-84 מיליון מטרים מעוקבים של מים אבדו מדי שנה בשל חלחול, בייחוד בקטע שבו התעלה חוצה את שדה החוליות אלגודונס (Algodones Dune Field). כ-90% ממים אלו זורמים מתחת לקרקע אל מקסיקו. בתחילה גרמו מים אלו לשיטפונות נרחבים, אבל תושבים ועסקים בעמק מקסיקלי בנו מערכות אגירה ושאיבה על מנת לנצל מים אלו. החקלאות בעמק מקסיקלי הפכה תלויה במים אלו לשם השקיה. ככל שהשימוש במים גדל הן באזורים כפריים והן באזורים עירוניים, החל אובדן מים זה מחלחול להיות מקור לדאגה. מיזם דיפון התעלה הכול-אמריקנית, חלק מתוכנית השימוש במי נהר הקולורדו (Colorado River Water Use Plan) של מדינת קליפורניה, דיפן בבטון קטע בן 37 קילומטרים של התעלה במטרה למנוע חלחול. ב-2006 הגישו עסק ממקסיקלי, ארגון אזרחי ושני מוסדות ללא כוונת רווח בתחום הגנת הסביבה מקליפורניה תביעה לבית משפט פדרלי על בסיס הטענה שהדיפון פגע בזכויות המים של הצרכנים במקסיקו והפר את חוקי הגנת הסביבה של ארצות הברית בשל ההשפעה שהייתה לחלחול על אזור הביצות של אנדרדה מסה (Andrade Mesa Wetlands) הסמוך. עם זאת, נספח בחוק הבריאות והורדת נטל המס של 2006 (Tax Relief and Health Care Act of 2006) חייב את השלמת הדיפון והפך את התביעה לחסרת משמעות. מחוז ההשקיה אימפריאל בנה תעלה מקבילה לאורך הקטע המתוכנן של התעלה המקורית, וזרם המים נותב לתעלה החדשה המדופנת. הבנייה החלה ב-2007 והושלמה ב-2009.
עמי פזטל
עמיחי (עמי) פזטל (29 בדצמבר 1935 – 14 בפברואר 2023) היה שדרן ספורט ישראלי, מקים מחלקת הנוער של מועדון הכדורגל שמשון תל אביב, וכיהן כשופט בבית הדין העליון של ההתאחדות לכדורגל בישראל.
פזטל היה הצעיר משני בנים למשפחת פוסטול. אביו, משה פוסטול, יליד אודסה, היה קבלן בניין ומורה להנדסת בניין בבית הספר "אורט", ואימו, שרה פוסטול, ילידת ישראל, הייתה מורה לתנ"ך ועברית ובנוסף הייתה נשיאת "ויצו" בגבעתיים ויקירת העיר גבעתיים.
באחת הנסיעות עם נבחרת ישראל בכדורגל עברת את שמו מפוסטול לפזטל עבור הרדיו. מסלול חייו של פזטל נע בין שלושה מוקדים: משפטים, רדיו וכדורגל.
נפטר ב-14 בפברואר 2023, והובא לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק.
משפטים
פזטל גדל והתחנך בבית הספר העממי "כצנלסון" בגבעתיים, ולאחר מכן בגימנסיית הרצליה בתל אביב. בוגר הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ירושלים, בתחילת שנות ה-60. הוא עבד למעלה מ-40 שנה במקצוע, רובן כעורך דין בכיר בשירות המשפטי של עיריית תל אביב-יפו, ובשנותיו האחרונות בעירייה: המשנה ליועהמ"ש ומנהל המחלקה האזרחית (שבה למעלה מארבעים עורכי דין).
יצא לגמלאות בשנת 1999 אולם המשיך לשמש כיועמ"ש חיצוני לעירייה. ניהל והופיע בתיקים משפטיים גדולים מאוד, מהגדולים ביותר בנושאי הרשויות המקומיות, בכל הערכאות, לרבות בבית המשפט העליון ובבית המשפט הגבוה לצדק.
שימש כאב בי"ד משמעתי של עובדי העירייה, וכבורר בתיקים רבים. הרצה בקורסים באוניברסיטת תל אביב ותיפקד כיועמ"ש (חיצוני) לאוניברסיטת תל אביב בתיקי מקרקעין ותכנון ובניה רבים.
רדיו
היה שדר ספורט עשרות שנים. ינק ידע וסגנון ממורו נחמיה בן אברהם. פזטל ערך והגיש תוכניות ספורט רבות ב"קול ישראל" ובראשן, במשך כעשרים שנה, את התוכנית הפופולרית "שירים ושערים", שהוא היה מגישה הראשון לצד משה קשטן והוציאה לאוויר העולם. שידר עשרות רבות של שידורים חיים בארץ ומכל רחבי תבל (אולימפיאדות, אליפויות עולם, וכו'). בין המשחקים החשובים ששידר היה משחק הגמר של נבחרת ישראל בכדורגל שהייתה במשלחת ישראל למשחקי אסיה 1974, נגד נבחרת איראן בטורניר הכדורגל של משחקי אסיה 1974 בטהראן בשנת 1974.
כדורגל
החל דרכו כמדריך כדורגל (לאחר שעבר קורס מאמנים קצר במכון וינגייט), במועדון גדנ"ע יהודה. אז גם התחילה קריירת כתיבת ושידורי ספורט. הקים את מחלקת הנוער של מועדון "שמשון תל אביב" וזכה עימה באליפות ובגביע המדינה. ב-1966, לאחר פיטורי המאמן הזר יאנבסקי משמשון, נקרא לאמן את קבוצת הבוגרים והגיע עמה למשחקי חצי גמר וגמר גביע המדינה. לאורך עשרות שנים היה יו"ר שמשון תל אביב, בנה וניהל, בתקציב מצומצם, קבוצה שהגיעה למקום נכבד בצמרת טבלת הליגה הבכירה, ומשכה קהל רב לאצטדיון בלומפילד. שמשון תל אביב הוציאה מקרבה שחקני נבחרת רבים מאוד, ואומנה על ידי טובי המאמנים במדינה (ביניהם מאמני נבחרת ישראל יצחק שניאור, יעקב גרונדמן, שמעון שנהר ונחום סטלמך). מאות שחקני שמשון תל אביב בכל הזמנים ראו בפזטל מורה רוחני שעמד תמיד לסיועם, ולא רק בכדורגל, גם בסיימם את שרותם בקבוצה.
בתרבות הישראלית
במערכון המפורסם של הגשש החיוור, "שירים, שערים וטכנאים", גילם ישראל פוליאקוב את דמותו של עמי פז-גול, המבוססת על פזטל.
פזטל זכה למחווה בתרבות הישראלית, בתוכנית הספורט-הומוריסטית "בראש ובראשונה" ששודרה ארבע עונות בפורטל וואלה!. לצידו של מנחה התוכנית יועד אלפרון (שי נובלמן), ישב בקביעות רדיו עתיק ששמו היה עמי פזטל, וממנו בקע קולו האמיתי של פזטל שהוקלט מבעוד מועד, תוך שהוא מספר אנקדוטות על ימיו בשמשון תל אביב וחוזר תדיר על הביטוי "יוצא מהכלל טוב".
קז'ימייז' ביין
קז'ימייז' ביין (בפולנית: Kazimierz Bein; 1872 – 15 ביוני 1959) היה אופתלמולוג פולני, ממקימי המרכז האופתלמולוגי בוורשה (Warszawski Instytut Oftalmiczny), אך ידוע בעיקר כמתרגם פעיל למען קידום השפה הבינלאומית אספרנטו.
חייו
ביין היה חבר בארגון לשחרור ועצמאות פולין מרוסיה, דבר שהביא להגלייתו מפולין, כך שאת לימודיו סיים בקזאן. הוא כתב ספרים ומאמרים רבים בתחום, וגם היה ממקימי המרכז האופתלמולוגי בורשה והאגודה האופתלמולוגית הפולנית. הוא היה גם צלם חובב.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו ותרומתו לפיתוח שפת האספרנטו. תרגומיו הידועים לאספרנטו הם סיפורי האחים גרים, וכן תרגומו של ספר פולני ידוע בשם "פרעה". הוא ערך גם את אחד המילונים הראשונים בשפת אספרנטו, Vortaro de Esperanto.
ביין כתב ותרגם באספרנטו תחת שם העט "קאבה" (Kabe), שהורכב מן האותיות הראשונות של שמו בפולנית (.K.B). ב-1911 פרש בפתאומיות מפעילותו בתחום שפת האספרנטו, ולא שב לעסוק בה עד מותו, בשנת 1959. בעקבות כך נטבע באספרנטו הפועל kabei, על שמו. משמעות הפועל: "להיות פעיל נלהב ולתרום מאוד לאספרנטו, ופתאום להיעלם בפתאומיות ללא כל הסבר". המילה נמצאת בשימוש תדיר גם כיום בקרב דוברי שפת אספרנטו.
אנטולי זלנקו
אנטולי מקסימוביץ' זְלֶנְקוֹ (באוקראינית: Анато́лій Макси́мович Зле́нко; 2 ביוני 1938 – 1 במרץ 2021) היה דיפלומט אוקראיני. שר החוץ הראשון של אוקראינה, בין השנים 1990 עד 1994, ושוב בין השנים 2000–2003.
בשנים 1994 עד 1997 כיהן זלנקו כנציג הקבע של אוקראינה באומות המאוחדות.
ביוגרפיה
נולד בכפר סטבישצ'ה הסמוך לקייב. ב-1967 סיים את לימודיו באוניברסיטת קייב והצטרף לשירות הדיפלומטי של ברית המועצות.
ב-1973 התמנה כחבר במזכירות אונסק"ו בפריז ובאוקטובר 1983 התמנה לנציג הקבוע של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית (שהייתה בעלת מעמד נפרד מברית המועצות במוסדות האו"ם) באונסק"ו.
באפריל 1987 התמנה כסגן שר החוץ של אוקראינה, ואז שימש במשרת שר החוץ, עדיין בתקופה הסובייטית, בין יולי 1989 ליולי 1990.
ב-1990 היה לשר החוץ הראשון של אוקראינה העצמאית בתקופה הבתר-סובייטית ובתפקידו זה קידם במרץ את יחסי אוקראינה עם מערב אירופה.
לאחר תום כהונתו הראשונה כשר החוץ, בספטמבר 1994, התמנה זלנקו לנציג הקבע של אוקראינה באו"ם עד ספטמבר 1997. אחר כך כיהן כשגריר אוקראינה בצרפת, נציג אוקראינה באונסק"ו וכשגריר לא-תושב בפורטוגל ובשנת 2000 חזר לכהן כשר החוץ עד לפרישתו ב-2003.
ב-2010 מונה זלנקו לדיקן הפקולטה ליחסים בינלאומיים של האוניברסיטה הסלאבית של קייב.
מכונית השנה באירופה
מכונית השנה באירופה הוא פרס המחולק מדי שנה מאז שנת 1964 על ידי מגוון מגזיני רכב מכל רחבי אירופה. ההחלטה מתקבלת על ידי הצבעות המבוצעות בידי כתבי רכב שונים. הייצוג היחסי לכל מדינה ניתן בהתאם לגודל שוק הרכב במדינה ולגודל תעשיית הרכב. בתחרות אין משמעות לקטגוריה אילה משתייכים הרכבים - כל שנה מוכרז רכב אחד כזוכה. לפרס זה יש חשיבות גדולה בעיני יצרני הרכב.
כללי התחרות
בתחרות יכולים להשתתף רק דגמים חדשים שיצאו לשוק במהלך 12 החודשים שקדמו לתחרות. התחרות לא מוגבלת רק ליצרנים אירופים, אבל ההשתתפות מותנית בכך שהרכב מוצע למכירה לפחות ב-5 מדינות שונות באירופה ומכר לפחות 5,000 יחידות בשנה האחרונה.
בשלב הראשון של התחרות מתקיימת הצבעה רגילה, מתוכה נבחרים 7 הרכבים שזכו למספר הנקודות הגבוה ביותר. בשלב הגמר מקבל כל שופט 25 נקודות, אותן הוא צריך לחלק בין הדגמים המועמדים. להצבעה יש מספר מגבלות: יש לתת ניקוד לפחות ל-5 מ-7 מכוניות, מספר הנקודות המקסימלי שניתן להעניק לרכב הוא 10 נקודות ואין אפשרות לדרג יותר מרכב אחד במקום הראשון. ההצבעה היא גלויה וכל אחד מהשופטים מפרסם את הצבעתו, בתוספת נימוק לאופן החלוקה.
תחת הכללים האלו חלוקת פיזור הנקודות בין הדגמים הוא רחב מאוד. בשנת 1988 זכתה בתואר פז'ו 405 בפער של 212 נקודות מהסיטרואן AX, שהגיעה למקום השני - הפער הגדול ביותר בתולדות התחרות. פולקסווגן גולף זכתה באותו פער של נקודות בשנת 2013.
רנו קליאו (1991, 2006) ופולקסווגן גולף (1992, 2013) הן 2 המכוניות היחידות שזכו בתואר יותר מפעם אחת.
בשנת 2011 זכתה בתואר ניסאן ליף - המכונית החשמלית הראשונה שזוכה בתואר.
ג'וזף דאנקן
ג'וזף דאנקן (באנגלית: Joseph Duncan; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, שכיהן כמושל אילינוי השישי בשנים 1834–1838, היחידי מטעם המפלגה הוויגית שמשל במדינה. לפני היותו מושל, כיהן דאנקן ארבע תקופות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ראשית חייו
ג'וזף דאנקן נולד בפריז, קנטקי. הוא שירת במלחמת 1812 וב.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1818, השנה בה הפכה אילינוי למדינה בארצות הברית, עבר אליה דאנקן, והתיישב בבראונסוויל שבמחוז ג'קסון. כאן הוא היה חבר בלשכת הבונים החופשיים. ב-1830 הוא עבר לג'קסונוויל.
מושל אילינוי
בנאום אמצע הכהונה שלו שנתיים לאחר מכן, ביקש דאנקן מבית המחוקקים המדינתי להעביר חוק לעבודות ציבוריות, שיאפשר את סלילתם של כבישים, מסילות ברזל וכבישים רבים, וביצוע שיפורים בנמל ובתעלות בכל רחבי המדינה. בנסותו להתמודד עם שהכתה בכל ארצות הברית, ובראותו שהעלויות של העבודות הציבוריות הלכו וגדלו, ביקש דאנקן מבית המחוקקים לבטל את התוכנית. המחוקקים התעלמו מבקשתו, ואף הוסיפו מיזמים נוספים לתוכנית. בעוד שמספר העבודות הציבוריות היה קטן, התוכנית גרמה לצבירת חוב שכמעט גרם למדינה לפשיטת רגל. החוק הראשון, על הלוואה של 15 מיליון דולר לתשלום התוכנית, יותר מהכפיל את ההכנסה השנתית של המדינה. החוב שנוצר כתוצאה מחוק העבודות הציבוריות לא שולם במלואו עד 1882, ועלה למדינה בריבית שערכה עלה על עלות העבודות עצמן.
במהלך כהונתו כמושל עברה בירת אילינוי מוואנדליה שבמחוז פאייט, לבירה הנוכחית ספרינגפילד שבמחוז סאנגמון. מהלך שנוי במחלוקת זה בוצע בין השאר כתוצאה ממהלכי מנהיגות מוצלחים של הנציגים מספרינגפילד, שנודעו כ"תשעת הארוכים", שאחד מהם היה אברהם לינקולן. לינקולן ושמונת הנציגים האחרים הצליחו להעביר את בירת המדינה לספרינגפילד לאחר שהבטיחו לנציגים אחרים בבית הנבחרים שתמכו בהחלטה שיתבצעו מיזמי עבודות במחוזותיהם. מהלך זה הוביל לתוכנית העבודות הציבוריות הכושלת.
מותו
ג'וזף דאנקן נפטר בג'קסונוויל ב-15 בינואר 1844, זמן קצר לפני שמלאו לו 50. הוא נטמן בבית הקברות דיימונד גרוב שבעיר.
ביתו בג'קסונוויל רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
רנגה
רנגה נכתבת על ידי שני כותבים או יותר (בדרך כלל בין ארבעה לעשרה). כל משתתפ/ת תורמ/ת בתורו חוליה לשיר, כאשר כל חוליה מתקשרת למהלך של קודמתה ובו בזמן פותחת מהלך חדש עבור החוליה הבאה אחריה, כל זאת תוך הענות לאילוצים מבניים וצורניים מסוימים.
אינזה
אינזה (ברוסית: Инза) היא עיר ברוסיה, במחוז אוליאנובסק.
רנגה
בין המאות ה-12 וה-17 לערך, הייתה הרנגה הז'אנר הספרותי המרכזי ביפן. שניים מהמאסטרים הגדולים של הרנגה היו הנזיר הבודהיסט סוֹגִי (1421–1502) והמשורר מצואו באשו (1644–1694).
אינזה
היסטוריה
אינזה נוסדה בשנת 1897 כתחנת רכבת, באותו שם, על המסילה אשר חיברה בין מוסקבה לבין קאזאן. כשנה לאחר מכן הושלמה בנייה של התחנה אשר הייתה בנויה מלבנים. בצמוד לתחנה החל להתפתח כפר בשם קיטובסקי.
רנגה
החל משנות ה-60 של המאה ה-20, ז'אנר הרנגה זוכה לתפוצה וקבלה מוגברת במערב, דבר המתבטא בפרסום תרגומים וספרי רנגה מקוריים באנגלית, במחקרים ובתרגומים, ובשנים האחרונות - בהקמה ובפריחה של במות רנגה אינטרנטיות. כמו כן, ניתן להצביע על הרנגה כמקור השראה מרכזי לשירה המשותפת הנכתבת כיום במערב.
אינזה
היסטוריה
בשנת 1913 בתחנת אינזה היו 8 בתי אב, בהם התגוררו 48 תושבים, כמו כן היו תחנת דואר-טלגרף ומפעל לעיבוד עץ. בכפר קיטובסקי היו 67 בתי אב ובהם 542 תושבים. בשנת 1919 אינזה וקיטובסקי אוחדו לכדי ישות מוניציפלית אחת. ב-1920 נבנתה תחנת כוח וב-1925 נבנתה תחנת כוח נוספת. בימיה של מלחמת העולם השנייה באינזה טופלו חיילים סובייטים פצועים.
רנגה
רקע היסטורי
הרנגה נולדה ביפן לפני כאלף שנה ובראשיתה הייתה נחלתם הבלעדית של שכבת המשכילים והאריסטוקרטיה. בגלגוליה הראשונים כללה אוסף גדול של מגבלות תוכניות וצורניות ודרשה מן המשתתפים בה בקיאות עצומה בספרות הסינית והיפנית הקלאסית. כמה מאות מאוחר יותר התפתח סגנון רנגה עממי יותר, "Hakai no renga", שעשה שימוש בשפת יומיום, בתכנים ארציים יותר ובמערכת כללים נוקשה הרבה פחות. כל אלה אפשרו עולם תוכן עשיר ומשוחרר שהלך ונטה עם הזמן אל ההומוריסטי, הרכילותי והוולגרי.
אינזה
היסטוריה
בשנת 1946 הוכרזה אינזה כעיר.
רנגה
רנקו (היקאי-נו-רנגה)
הרנקו הוכר כסוגה ספרותית במאה ה-17, אך למעשה התפתח במקביל, או אף לפני, הרנגה המסורתית. הרנקו בנוי על פי אותה חלוקת הברות כמו הרנגה, וגם הוא נכתב על ידי מספר כותבים. עם זאת, אופיו של הרנקו הוא משחקי וקליל, ותמציתו בתושייה וולגריות. כללי הרנגה הקלאסית כמעט ולא שימשו את הכותבים. כחלק מכך, לא נעשה שימוש בלקסיקון מוגבל של מילים; נהפוך הוא - ביטויים בסינית, מילות יום-יום וסלנג נעשו חלק מהשפה השירית. כמו כן, בכל הקשור לסוגיות של מעמד במושב הרנגה, הרנקו היה פתוח בהרבה מאשר הרנגה הקלאסית, שאחד מתנאי הכניסה אליה היה היכרות מעמיקה עם השירה הסינית והיפנית הקלאסית, והיכרות מעמיקה עם החוקים הרבים של הרנגה, שהיו אפשריים בעיקר, אם לא רק, לבני מעמד גבוה.
אינזה
אוכלוסייה
אוכלוסיית אינזה לפי שנים:
רנגה
רנקו (היקאי-נו-רנגה)
הסוג המקובל ביותר של רנקו היה הקאזן, רנגה הבנויה מ-36 חוליות. מלבד חולית הפתיחה השגרתית (שגם היא לא הופיעה תמיד), היו חוליות הרנקו עמוסות במשחקי מילים, חידות וקפיצות אסוציאטיביות בלתי צפויות. הכתיבה של החוליות הייתה נטולת סדר. פעמים נכתבה החוליה השנייה ראשונה, פעמים היה על המשורר להוסיף חוליה בין שתי חוליות ראשונות.
גם משוררי רנגה קלאסית הפרו חלק מהחוקים, או המציאו חוקים חדשים מפעם לפעם. אך משוררי האיקאי היו חופשיים בכל הקשור למבנה הרנגה המסורתי – כפי שניתן לראות באוסף ההאיקאי הראשון שפורסם במאה ה-16: "אוסף הכלאיים של צוקובה". אוסף זה מכיל רק פרגמנטים מתוך שירי שרשרת, אך טווח הנושאים והסגנונות המוצגים בו, הולך הרבה מעבר לגבולות השירה היפנית המסורתית. ערך הוולגריות מוצב כנגד ערך הפואטיות, בין אם תוך שילוב שני הערכים, או באמצעות פרודיה על שירים ידועים.
אחרי עידן המלחמות של ימי הביניים בארכיפלג, הפך ההאיקאי לסוגה ספרותית מוכרת – והפופולרית מכולם, עד העלייה של הפרוזה היפנית, שבעצמה הושפעה עמוקות מההאיקאי. בימים אלה של שלום ושגשוג, החלה ההפצה המסחרית של ספרי האיקאי. האנתולוגיה החדשה הראשונה הופיעה ב-1633, ובחמישים השנים שאחר כך פורסמו קרוב ל-300 ספרים של האיקאי. במהרה, משוררי האיקאי צצו בכל יפן, ובעיקר בערים הגדולות, והייצור של הרנקו הפך לסוג של תעשייה: עם הזמן היה מי שמילא תפקיד של שופט-מבקר שנותן הערכה אסתטית של השירים במהלך מושב הרנגה. על פי רוב היה זה משורר מפורסם, שהשתתף באירועי הרנגה כשופט תמורת תשלום. משוררים רבים הרוויחו כך את לחמם.
מבנה הרנקו
הרנקו היפני מורכב משני סוגים של חוליות: האחת בת שלוש שורות עם תבנית הברות של 5-7-5 (כלומר חמש הברות בשורה הראשונה, שבע בשנייה וחמש בשלישית) והשנייה בת שתי שורות בתבנית הברות של 7-7. החוליה הפותחת (ה-Hokku) היא מן הסוג הראשון, החוליה השנייה (ה-Waki) היא מן הסוג השני, השלישית שוב מן הסוג הראשון וכן הלאה. מאפיינים בסיסיים אלה תואמים גם למבנה של הרנגה הקלאסית.
הרנקו הנפוץ ביותר מאז ימי באשו הוא ה-Kasen, המורכב משלושים ושש חוליות. שש החוליות הראשונות הן פתיחה, 24 החוליות הבאות הן גוף הרנגה ושש האחרונות הן הסיום. דימוי החוזר על עצמו לעיתים קרובות בכתיבה אודות מבנה הרנגה, הוא של מסיבת קוקטייל או ארוחת ערב חגיגית. שש החוליות הראשונות של הרנגה מקבילות לשלב ההתכנסות וההכרות הראשונית בין המוזמנים. הנימה שלהן היא, לפיכך, מתונה יותר והקשרים בין החוליות נועזים פחות וברורים יותר. כמו כן החוליה הראשונה מוקדשת בדרך כלל למארגן המושב, מביעה הכרת תודה - ולו מרומזת - על מאמציו, ומציינת בדרך כלשהי את הזמן או המקום של ההתרחשות. החוליה השנייה נכתבת על ידי המארגן עצמו ועיקרה הצטנעות נוכח המחמאות והתודות שהופנו אליו בחוליה הראשונה.
חלקה השני של הרנגה מקביל לשלב הארוחה עצמה. הכל כבר מיודעים זה לזה, חשים מאוד בנוח ועם היין והאוכל עולה גם מידת הפתיחות והשיחה זורמת בחופשיות מנושא לנושא. חלק זה הוא עיקר נפחה של הרנגה ובו יש מקום לכל אחד מן המשתתפים להפגין את ייחודו. הקישורים בין החוליות אסוציאטיביים יותר והנופים והנושאים מתחלפים תדיר.
שש החוליות האחרונות של הרנגה מקבילות לשלב בו הכל מחפשים את מעיליהם וממהרים לומר משפטים אחרונים במבוא בדרך החוצה. קצוות אחרונים נסגרים והכרת תודה על האירוע המענג ממלאת את הלב. הקצב של חלק זה יהיה לפיכך בדרך כלל בהול ומהיר יותר והחיבורים בין החוליות פראיים יותר. החוליה האחרונה (Ageku) יכולה לשוב ולהתייחס בנימה של סיכום לחוליה הראשונה של הרנגה.
מאפיינים תרבותיים
מושב הרנגה נקרא Ba, וקבוצת המשתתפים במפגש, שמנתה 3-14 חברים, נקראה Renshu. רנשו אידיאלי הורכב מאנשים עם איכויות כתיבה דומות המיודדים זה עם זה. אחד מהמשתתפים תפקד ככתבן ואחד כמנחה המפגש. בדרך כלל היה המנחה מאסטר לרנגה או המשורר המנוסה ביותר ברנשו, אך חלק ניכר מהמפגשים התקיימו כלל ללא הנחיה. הכתבן היה בדרך כלל משורר מתחיל, שגילה בקיאות רבה בחוקי הרנגה. ברוב הפעמים, מדובר היה באדם צעיר שמתאמן להפוך למאסטר.
התודעה הקבוצתית של הז'אנר היא אחת ממעלותיו הבולטות, ואותה פעל להפיץ יוג'י יושימוטו (משורר יפני ומאסטר רנגה, 1320-1388) באמצעות הנחייתו: "עליך לפעול כדי לשמר את רוח הקהילתיות". מורי הרנגה טרחו לבסס ולהפיץ את רעיון הסולידריות הקבוצתית, תוך דיכוי מסוים של האינדיבידואליות. ברנגה נדרשה הבנה של הפסוק השירי הקודם, לפני הניסיון ליצור לו תגובה. מאמץ זה תרם להידוק הקשר בין חברי הקבוצה. גישה זו הייתה חשובה במיוחד בעיתות מחלוקת, ורנגה מסורתית הגיעה לשיא פריחתה בעת שהמדינה הייתה במלחמה. הנזיר ומאסטר הרנגה סוֹגי תיאר את הלכידות במילים: "חברים ברנגה קרבים זה לזה כמו בני דודים". הדגש על הרמוניה קבוצתית היה המניע לדרישתם של חלק ממאסטרי הרנגה להימנע מאזכור של מקומות רחוקים ומילים בסינית. העיקרון היה שמה שלא ניתן להבנה בשמיעה - אינו ראוי לקישור, והקישורים הם שאיחדו יחדיו את החברים הנפרדים שהתכנסו.
משוררי רנגה רבים היו משכילים, ובוודאי הביאו למפגש הרנגה עצמיוּת שמושפעת מטקסטים כתובים. לפיכך את המפגש בעל-פה של יצירת רנגה ניתן לתאר באופן מדויק יותר כ"חצי בעל-פה". עם עליית ז'אנר הרנגה, השירה עברה מפעילות אישית כתובה לפעילות קבוצתית בעל-פה. במושב רנגה התנדנד כל משורר בין דמיון אישי שמושפע מכתיבה לבין יצירה קבוצתית בעל-פה. המימד הקהילתי של היצירה היה אולי המאפיין הייחודי ביותר של אמנות הרנגה. יוצרי השירה במפגש הרנגה היו גם הנמענים שלה. המשוררים במפגש רנגה היו קרובים בהווייתם ל"קורא אידיאלי", משום שיצרו באותו מקום, באותו זמן ולפי אותם כללים. מקובל שכלל הקוראים יוצרים במידה מסוימת את המשמעות של הטקסט הנקרא; במפגש הרנגה זה היה בדיוק כך, משום שקריאתו של כל משורר את חוליות השירה הקודמות השפיעה ישירות על תרומתו הוא. כל חוליה הייתה בו-זמנית פרשנות של החוליה הקודמת, ובסיס לפרשנות שתינתן בחוליה הבאה. הסובייקט הפך לאובייקט, וכל פענוח הפך להצפנה חדשה שאותה יש לפענח בתורה.
רנגה במערב וברשת
מופעיה של הרנגה במערב, לאורך מאה השנים האחרונות הם רבים אך נסתרים במידה רבה. הם נסתרים משום שהמודעות והפתיחוּת כלפי האפשרות השיתופית של השירה, היא מוגבלת מאוד במערב, וכמעט ואין כניסה של שירה ברוח הרנגה (כמובן שלא רנגה כשלעצמה) אל הקאנון הספרותי המודרני. עם זאת, בהחלט ניתן להצביע על עליה משמעותית בכמות השירים והספרים המפורסמים במערב, שחבים את צורתם לז'אנר היפני העתיק, וכן גם עליה בכמות המחקרים המתפרסמים באנגלית על הנושא. בתחום המחקרי, מי שפרץ את הדרך היה חוקר הספרות האמריקאי ארל מיינר, שמרכז עיסוקו היה שירה יפנית. הוא פרסם כמה מחקרים על שירה יפנית לאורך שנות השישים, ובסוף שנות השבעים הוציא את הספר המקיף הראשון באנגלית על הנושא. הספר מכיל עיון בהיבטים היסטוריים וספרותיים של הרנגה, וכמו כן שתי מחרוזות רנגה מאתי סוֹגי ואחרים, שתי מחרוזות האיקאי מאת באשו ואחרים, ועוד מחרוזת האיקאי של יוסה בוּסוֹן וחבר נוסף.
בתחום ספרות המקור, העדות הראשונה למפגש של הרנגה עם השירה המערבית הוא הספר "רנגה: שרשרת שירים", שפורסם בתחילת שנות השבעים. הספר מכיל 27 שירים, שנכתבו בשיתוף על ידי ארבעה משוררים: אוקטביו פס המקסיקני, ז'ק רובו הצרפתי, אדוארד סנגינטי האיטלקי וצ'ארלס תומלינסון האנגלי. ארבעת המשוררים נפגשו בחודש אפריל 1969 במרתף של בית מלון בפריז, ונשארו שם למשך שבוע. במהלך השבוע הזה כתבו 27 שירים.
קיימים שני אלמנטים פורצי דרך בספר הזה. הראשון נוגע לאדפטציה הסגנונית שהעבירו המשוררים את הרנגה. והשני נוגע לזהות המשוררים – ויותר מכך – לשפות אמם השונות. הספר אמנם נקרא "רנגה: שרשרת שירים", אך השירים המופיעים בספר אינם רנגה, ואינם דומים לרנגה. המאפיין המשמעותי שקושר אותם לז'אנר השירה היפני, הוא העובדה שכל השירים בספר נכתבו בשיתוף של ארבעת המשוררים. ואכן, במערב, זהו החידוש הגדול שיכולה להציע רנגה. אך השירים בספר אינם סתם שירים שנכתבו בקבוצה, המבנה שלהם דווקא מאוד ספציפי.