cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sonic Heroes
צוות רוז
איימי רוז מחפשת אחר סוניק, האהוב הנצחי שלה שמופיע בעיתון כנעדר. היא פוגשת בקרים הארנבת וביג החתול, שגם הם מחפשים אחרי חבריהם. קרים מחפשת את צ'וקולה צ'או, התאום של הצ'או שלה, צ'יז, וביג מחפש אחרי פרוגי, הצפרדע האהוב שלו. מכיוון ששלושתם מחפשים אחרי יקיריהם ושלושתם הופיע באותה כתבה בעיתון איימי מציעה ששלושתם יחפשו יחד. בדרך הם נלחמים בצוות סוניק, ונגד צוות כאוטיקס משום שהם רצו לקחת את צ'יז. בסוף הסיפור הם מוצאים את פרוגי ואת צ'וקולה צ'או בתוך זיוף של אגמן וגם את סוניק בסביבה אחרי שגם הוא הביס את אגמן.
צוות כאוטיקס
סוכנות הבלשים כאוטיקס, המורכבת מאספיו, זיקית הנינג'ה המרגל ובעל המשמעת, וקטור, הקרוקידל, המוח והמנהיג של הסוכנות וצ'רמי הדבורה הילדותי שמשמש לתשקיף על, כרגע מחוסרים עבודה. הם לא קיבלו עבודה זמן רב והם זקוקים לתעלומה שתביא להם כסף. מודיע מסתורי שולח להם מכשיר קשר דרכו הוא מעביר להם משימה. המשימה שלהם היא לתפוס את דוקטור אגמן. אספיו חושד קצת אך סכום הכסף הרב שמוצע אינו משאיר ספק להחלטתם של וקטור וצ'רמי, והקבוצה יוצאת למשימה (אספיו השתכנע כשוקטור הזכיר לו את השבועה שלהם:"אנחנו אף פעם לא מפנים את הגב לעבודה בתשלום"). בדרך הם נלחמים בצוות אופל, מכיוון שרוז' חשבה שהם רוצים את האוצר של אגמן, אחרי תגרה קלה, ובצוות ורד כי הם לא הסכימו לתת להם את צ'יז וגם מפני שקרים האשימה אותם בהיעדרות של אחיו של צ'יז. בסוף הסיפור הם מגלים שהלקוח הוא בעצם דוקטור אגמן בעצמו שננעל והשתמש בשירותיהם כדי לצאת לחופשי ולשלוט בעולם, וברגע שהקבוצה הבינה שאגמן הציע להם הרבה כסף למרות העובדה שאין לו אגמן בצרות...
הסיפור האחרון
אחרי שמסיימים את הסיפורים של כל אחד מארבעת הצוותים ומשיגים את שבעת יהלומי הכאוס נפתח הסיפור האחרון. מסתבר שלא אגמן הוא זה שתכנן את המזימה, אלא סוניק המתכתי (Metal Sonic), שצבר כוח רב ומנסה להשתלט על העולם. אף אחד לא ידע מה לעשות עד שגילו ששבעת יהלומי הכאוס נמצאים בידי כולם, בעזרתם סוניק יוכל להפוך לסופר-סוניק. עד שזה יקרה, הם סיכמו ששאר הצוותים יעצרו את סוניק המתכתי ככל שיוכלו. אחרי ששאר הצוותים ניסו לעצור אותו, סוניק המתכתי הצמיח כנפיים והתנתק מהבסיס, שעד עתה היה קשור אליו. סוניק הפך לסופר-סוניק והשרה על טיילס ונאקלס מכוחותיו, וכך הם התחזקו עד מאוד, ויצאו לעצור לחלוטין את סוניק המתכתי. אחרי שעצרו אותו והוא חזר לצורתו המקורית ולאחר מכן כבה, כל הגיבורים מתפזרים ויוצאים לחפש הרפתקאות חדשות.
סגנון משחק
במהלך המשחק השחקן מתפעל שלוש דמויות שונות. השחקן שולט בדמות אחת והשתיים האחרות עוקבות ועוזרות לדמות הנשלטת. לכל דמות יש יכולות מיוחדות בתחום מסוים: מהירות, תעופה וכוח. בכל צוות כל דמות היא בעלת אחת משלוש התכונות האלו. לדוגמה בצוות סוניק, סוניק הוא דמות מהירה, טיילס הוא דמות בעלת יכולת תעופה ולנאקלס יש כוח רב. במהלך המשחק השחקן מחליף דמויות לפי הצורך, כך שאם לדוגמה יש קטע שמצריך תעופה, השחקן מחליף לדמות בעלת יכולת התעופה ומשתמש בה. לכל דמות יש דרך שונה להילחם. במהלך השלב הדמויות יכולות לעלות רמה ובכך לחזק את יכולותיהן, אם כי אחרי כל שלב או פסילה הדמויות חוזרות לרמת ההתחלה. בסוף כל שלב המשחק מדרג את השחקן בציון מ-A עד ל-E, כש-A הוא הציון הגבוה ביותר, ואילו E הוא הנמוך ביותר. בעת הדירוג המשחק מתחשב בניקוד שהשחקן צבר (לאחר שמחבר את הסכום הכולל של הניקוד שצברה כל אחת מדמויות הצוות בנפרד, התלוי בין השאר גם ברמת היכולת אליה הגיעה), בזמן שלקח לשחקן לעבור את השלב ובמספר הטבעות שנאספו. בכל שלב מפוזרים מפתחות, שאם השחקן מחזיק בהם כשהוא מסיים את השלב הוא מגיע לשלב בונוס, שבחצי מהם מתחבא יהלום כאוס. אם השחקן נפגע או מאבד פסילה, הוא מאבד את המפתח.
מבנה המשחק
בכל המשחק ישנם שבעה עולמות, שמורכבים משלושה שלבים שונים, לכל צוות המטרה היא שונה. לפעמים כשעוברים שלב יהיה עוד שלב שהוא שלב הבונוס, שלבי הבונוס מסתווגים על פי סוג השלב שלהם:
לפי הסיפור לשלב הראשון ולשלב הבוס יש קשר גדול יותר כיוון שהשלב השני הוא רק ההמשך לסיפור עצמו. אפשר לסדר את השלבים כך:
משחק לשני שחקנים
במשחק לשני שחקנים אפשר להתחרות בסוגים שונים של תחרויות. ככל שמשלימים יותר שלבים ושלבים מאתגרים השחקן מקבל עוד סוגי תחרויות. משחק לשני שחקנים לא משפיע על המשחק לשחקן יחיד, זה אומר שלא יפתחו שלבים ומשימות חדשים לשחקן יחיד. אפשר להתחרות בקרב אחד מתוך שלושה או במצב הטוב משלושה. מצבי המשחק הם:
צומת רמז
צומת רמז הוא צומת מסילתי הממוקם בשטחה של פרדס חנה-כרכור. הצומת מקשר את מסילת החוף עם המסילה המזרחית לכיוון תחנת הרכבת חדרה מזרח.בצומת עוברים כל קווי הנוסעים והמשא של רכבת ישראל הנעים ממרכז הארץ לצפונה על מסילת החוף. מקטע המסילה המזרחית מתחנת חדרה מזרח משמש לרכבות משא המשרתות את מפעלי גרנות הסמוכים לתחנה.
בשנת 2022 מתנהלות בצומת עבודות לשדרוגו ולחיבורו למסילה המזרחית החדשה וגם לחשמול מסילת החוף.
מקור השם
בתכנון הפרויקט המקורי הצומת נקרא "צומת חנה" (בגלל קרבתו ליישוב פרדס חנה הסמוך), אך עם פטירתו של רמז, הוחלט לקרוא לצומת על שם דוד רמז. כך, השם ניתן לצומת עוד לפני פתיחתה הרשמית של מסילת החוף.
היסטוריה
בסיום מלחמת העולם הראשונה כבשו הבריטים את ארץ ישראל. הם סללו מחדש את המסילה מלוד אל חדרה מזרח ברוחב תקני, ומשם המשיכו את הקו צפונה אל חיפה ובכך איפשרו את פתיחת הקו חיפה - קנטרה ב-1 בנובמבר 1920, כחלק משרות הרכבת המנדטורית.עם קום המדינה החליטה הממשלה לסלול מסילה ישירה לחיבור בין חיפה לתל אביב אשר תקצר את הדרך לנוסעים (עד אז היה ניתן לנסוע רק דרך המסילה המזרחית וממסילת הירקון).
ב-14 במאי 1953 נחנכה מסילת החוף החדשה בטקס בכפר ויתקין. מסילת החוף התפצלה מהמסילה המזרחית וכך הוקם צומת רמז. עם פתיחת של מסילת החוף צומצם מאוד שירות הנוסעים בין כפר סבא לחדרה מזרח והמסילה שמשה בעיקר רכבות משא.ב-1968 נפסק לחלוטין שירות הנוסעים וב-1969 נפסק לחלוטין השימוש בקטע דרומית לתחנת חדרה מזרח. רוב המקטע של המסילה המזרחית בין כפר סבא לחדרה פורק ושימש בין השאר להקמת הביצורים לאורך קו בר-לב.
בנקודת החיבור של המסילה המזרחית עם מפלגי מסילת החוף קיים "זנב" של המסילה המזרחית עם אוטם. זה הוא זנב הגנה וכאשר אין תנועה מכיוון המסילה המזרחית לכיוון מסילת החוף שני המפלגים מכוונים לכיוונים מנוגדים כך שאם מתפרצת רכבת לצומת מכיוון המסילה המזרחית (ללא איתות מסודר) היא אינה יכולה להיכנס למסילה הראשית (מסילת החוף) והיא תמשיך לכיוון הזנב שמגן על התנועה במסילת החוף. זנב הגנה כזה ניתן למצוא גם במקומות נוספים בארץ למשל בצומת גנות.
חידוש המסילה המזרחית
ב-2012 אושר פרויקט חידוש המסילה המזרחית כתוכנית לתשתית לאומית (תת"ל 22). במסגרת תוכנית זו הוחלט לחדש את קו הרכבת המזרחי עבור תנועת נוסעים ומטענים ובמסגרתה ישודרג גם צומת רמז.
ב-11 באוגוסט 2016 הוחלט בישיבת ממשלה שהפרויקט ינוהל על ידי חברת נתיבי ישראל וימשיך לתכנון פרטני.
בחוק ההסדרים לשנת 2017–2018 הוכנסה המסילה המזרחית לרשימת הפרויקטים בעלי עדיפות לאומית, ואושר התקציב לביצועה. ב־27 בפברואר 2018 פרסם שר התחבורה ישראל כ"ץ הודעה על הפקעת קרקעות ונכון לסוף חודש אפריל באותה שנה כבר נמסרו הודעות לבעלי הקרקע. ב־23 באוקטובר 2018 פורסם שהסתיים שלב התכנון המוקדם של המסילה. המסילה תעבור לאורך כביש 6, העבודות צפויות להסתיים ב-2026.
במאי 2020 החלו עבודות לשדרוג הצומת ובמסגרתן הוא יהפוך למחלף מסילתי עם קשת מכיוון המסילה המזרחית החדשה לכיוון הצפוני של מסילת החוף. עבודות המבנה התחתון מתוכנות ומנוהלות על ידי חברת ח.פ.ת ומבוצעות על ידי הקבלן סולל בונה.
חשמול
ב-2022 במסגרת תוכנית תשתית לאומית לפרויקט החשמול (תת"ל 18) החלו עבודות לחשמול מסילת החוף ולהתקנת מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ. המערכת מאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן, וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
הכפלת מסילות החוף
במסגרת התוכנית האסטרטגית של רכבת ישראל לשנת 2040 מתוכננת הכפלה של מסילות החוף ובניית 2 מסילות נוספות בין חיפה לתחנת הרצליה אשר יעברו גם הן דרך הצומת.
קשת מסילתית לדרום
בעתיד תתווסף קשת מסילתיות כפולה אשר תאפשר נסיעה של רכבות מהמסילה המזרחית לכיוון דרום של מסילת החוף.
אוריאל לוינגר
אוריאל לוינגר (נולד בשנת 1962) הוא רופא ישראלי, מומחה בתחום האתיקה רפואית, ממונה על תחום האתיקה במרכז הרפואי רבין. מנהל מחלקה פנימית במרכז רפואי לניאדו.
קורות חיים
ד"ר לוינגר השתלם באתיקה יהודית וכללית באוניברסיטת בר-אילן, בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים ובמכון לפסיקה הלכתית בירושלים. הוא ממונה על תחום האתיקה במרכז הרפואי רבין. הוא מרצה בנושאי אתיקה רפואית, וכן בנושאי רפואה פנימית, בשלוחה של הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות של אוניברסיטת חיפה במכללה החרדית בבני ברק.
ד"ר לוינגר מומחה בנושאי רפואה והלכה. הוא מפרסם מאמרים בנושאים אלו וכן בנושאי אתיקה רפואית בכתבי עת שונים, וכמו כן מרצה בנושאים אלו בפורומים שונים. במסגרת פעילותו בבית החולים בילינסון הוא מקיים פעילות מחקרית ושיתופי מחקר עם מוסדות אקדמיים שונים בישראל בנושאי רפואה והלכה והיסטוריה של הרפואה. הוא מקורב לרב יצחק זילברשטיין.
נשוי להדסה באואר, ומתגורר בפתח תקווה.
יחסי סרביה–תאילנד
יחסי סרביה–תאילנד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין סרביה לבין ממלכת תאילנד.
סקירה כללית
יוגוסלביה כוננה יחסים דיפלומטיים עם תאילנד בשנת 1954. שתי המדינות משתפות פעולה בארגונים בינלאומיים, ובכלל זה באו"ם.
יחסים כלכליים
בשנת 2015 המסחר בין המדינות הסתכם ב-44.46 מיליון אירו, מתוכם הייצוא מסרביה היה בשווי 3.6 מיליון אירו, והיבוא היה בשווי 40.86 מיליון אירו. בשנת 2014 המסחר הסתכם ב-37.71 מיליון אירו, מתוכם היצוא מסרביה היה בשווי 3.17 מיליון אירו, והיבוא היה בשווי 34.54 מיליון אירו.
האקספרס הפאטאגוני הישן
האקספרס הפאטאגוני הישן (באנגלית: The Old Patagonian Express) הוא ספר מסע ברכבות לאורך האמריקות שערך הסופר פול ת'רו בשלהי שנות ה-70' של המאה ה-20. היה זה ספר המסע השני שלו, אחרי "יריד הרכבות הגדול", תיעוד מסע ברכבות מבוסטון ליפן וחזרה, ת'רו מתחיל את מסעו ברכבת פרברית מעיר מגוריו מדפורד, מסצ'וסטס, וממשיך אותו ברכבות (מלבד הפסקות קצרות, עקב אילוצים, שעשה באוטובוס או במטוס) עד לאסקל שבפטגוניה, בקצה הדרומי של ארגנטינה. במהלך מסעו הוא מתעד כל הזמן את מה שקולטים כל חושיו, מקיפאון ארקטי בחוף המזרחי של ארצות הברית, דרך ג'ונגלים טחובים הומי ציוץ ציפורים ואלימות מעוררת זוועה במשחק כדורגל במרכז אמריקה, אוויר קלוש ברמות הנישאות של בוליביה, וכלה בישימון הריק מכל של פאטאגוניה. ת'רו אינו מחמיץ דבר, אם מראה נוף מרהיב ואם גילוי שלושה ילדי רחוב עזובים, שאיש אינו מתעניין בגורלם, אם תיירים אמריקאים אמידים, המחפשים חוויות חדשות בזקנתם ומתעקשים לגרור את רגליהם הכבדות במעלה המדרגות שבנו בני האינקה בפרו, תרמילאים רעבים לחוויות ולמזון, שעיקר עניינם באפשרויות לחסוך כמה פסו, או אמהות אינדיאניות על שלל ילדיהן, עטופות בשמיכות צמר צבעוניות ועמוסות סלים ותינוקות.
"הוא משווה גישה מעמיקה זאת עם הגישה האקראית יותר שנקט בכתיבת "יריד הרכבות הגדול". על אף פרסומו של זה, "האקספרס הפאטאגוני", הודות לתצפיותיו המעמיקות יותר בתרבות, והתבטאויותיו המצוינות בשאלה כיצד משפיע מסע הן על המרחב והן על הזמן, עולה עליו בהרבה . . . זה הוא גם ספר של מספר סיפורים; ת'רו משתמש במסעו בעין של סופר. בעוד שעיתונאים, או אפילו כותבים המקפידים להישאר במסגרת האילוצים של סוגת המסעות, עשויים להפיק כתבה משובחת, ת'רו מצטיין בבניית רבדים נוספים וביצירת סיפורים ממראה עיניו."
ההתחלה
נראה, שהמניע העיקרי של ת'רו ביציאה למסעו זה היה הקור המקפיא שהשתלט בחודש פברואר על חלקה הצפוני של ארצות הברית. בחלק הראשון של מסעו לא ראה אף עץ ירוק, אף מקווה מים שאינו כבול בקרח. האנשים שנסעו עמו ברכבת הפרברית לבוסטון, בדרכם לעבודה או לסידורים בעיר, נראו קפואים, מכורבלים במעילים, צעיפים וכובעים, בדרך שיעשו בכיוון ההפוך בעוד כמה שעות, ואילו הוא היה בדרכו אל ארצות הדרום המהבילות, אל ירק שופע ומים זורמים. רוחו קצרה להגיע לשם, אך הרכבת המשוכללת מבוסטון לשיקגו נכנעה לתנאים הקוטביים ואיחרה בעשר שעות. האיחור אילץ את חברת הרכבות לפצות את הנוסעים בלילה במלון ובמונית ליעדם, ורובם ששו על ההזדמנות, אבל ת'רו רצה רק להמשיך בדרכו, דרומה אל טקסס. ברכבת מבוסטון לשיקגו פגש נערה, שכל מעייניה במזון בריאות ובמה שכל סטייה ממנו מעוללת, לכל האנושות אבל בעיקר לה עצמה. היא לא האמינה בחיידקים. לדעתה, אלה דברים קטנים חיים שלא עושים שום רע. לא הייתה בה שום סקרנות, שום עניין מעבר לשקיות האגוזים והגרעינים שלקחה כצידה לדרך, וכל שיחתה נסבה על תפקודי העיכול שלה.
בקליוולנד הקפואה שידר הרדיו הוראות להתמודדות בסופות שלג ובמצבי חירום חורפיים, הוראות שנראו לו מתאימות למשלחות מחקר בקוטב הצפוני, אבל בעיתון של קליוולנד גיחכו על חוסר היעילות של הרוסים בפינוי השלגים הכבדים שלהם. כשהרכבת נעצרה זמן לא רב לאחר מכן בגלל תקלה במסילה בגלל הקרח, כבר לא היה ברור מי צוחק אחרון.
מדינות המערב שדרכן עבר בדרך משיקגו ברכבת "הכוכב הבודד" היו עדיין קרות עד קפואות, הנוף מבעד לחלונות הרכבת היה שטוח ושומם, והערים בנות-לא-גיל, טבועות בסימן היעילות הבפטיסטית, יעילות משוללת קישוטים, מלבד דגלי ארצות הברית. קבוצה של מאות אמהות וילדים עלתה בדרך אל הרכבת לטיול בן יום אל פורט וורת', ולמשמע פטפוטיהן התרשם ת'רו, שעל אף יופיין והשכלתן האקדמית, לא היו שונות בהרבה מנשות הדינקה שבדרום סודאן. אנשי אוקלהומה וטקסס רואים את ניו יורק כבית כלא גדול ומתברכים במרחבי האין-קץ שלהם, אבל הוא התרשם דווקא מן הסגירות והמחנק של העיירות שהרכבת חלפה דרכן, יישובים קטנים ומקובצים יחדיו כדי להתגונן מפני המרחבים העצומים של הפרריה. נתיב המסע הזה שירת לפנים את מובילי הבקר, מחוות הענק של טקסס לשיקגו. רק הרבה לאחר זאת החליפו הנוסעים את הבקר כמקור ההכנסה של הרכבת. פורט וורת' נראתה לת'רו כעיר טקסנית אפסית ונפוחה, מאובקת, אפרורית ונשובת רוחות קרות, שהספורט היחיד המקובל בה אינו משחקי כדור מכל סוג שהוא, אלא רודיאו, וההתנגדות לתורת האבולוציה של האדם שרירה וקיימת ממש כבזמן משפט הקופים. הוא בחר להמשיך במסעו עוד כמה שעות, ללארדו שעל גבול מקסיקו. לפני צאתו מפורט וורת' פגש שוטר אנגלי שפרש מתפקידו וראה בפורט וורת' את התגשמות כל חלומותיו, המקום שבו אפשר לעשות הכל. ת'רו איחל לו הצלחה ונמלט כל עוד נפשו בו ללארדו. לארדו הייתה גשומה ונראתה כעיר גבול מהוגנת, נקייה ומסודרת, אך עזובה מאדם. רחובותיה היו מוארים, פינותיהם מרומזרות כיאות, אך נפש חיה לא נראתה לעין, כבעיר מוכת מגפה. שלט מהבהב מרחוק הטעה אותו לחשוב, שימצא שם מסעדה, באר, אולם ריקודים - משהו שיש בו חיים, אך כשהגיע לשם לבסוף מצא חנות נעליים מוגפת היטב. מדשדש בשלוליות הגשם, נחפז לחזור אל הנהר, תוואי הנוף היחיד שהכיר. כל עץ ושיח סולקו בקפידה מגדות הריו בראבו, כדי לאפשר למשטרה לפטרל בנוחיות לאורכו, אך מעבר לנהר נישא אליו סוף סוף אות חיים, צלילי מוזיקה, דיבורים וצפירות מכוניות. שם, מעבר לגשר, הייתה ארץ אחרת, ולשם הלכו בני לארדו ואורחיה התיירים למצוא בידור וחברת-אדם. נואבו לארדו, או, כמאמר נהג המונית שהסיעו אל המלון, עיר הגברים, רובע הפנסים האדומים שמעבר לגשר. נואב לארדו התגלתה כהיפוכה המוחלט של לארדו - לא רק מוזיקה ובליינים היו שם, אלא גם עוני, אלימות, לכלוך והזנחה. היו שם גם אומנים מקומיים, אבל המוצרים שייצרו למכירה היו העתקים בלתי משתנים של פרט אחד - פסלים מחוטי זכוכית, מעובדים בכישרון למוצר יפה ועדין, מכונית, תמיד אותה מכונית, פסנתרים מיניאטוריים, חיות - כולם העתקים מתמונות בשבועונים, וכולם חוזרים על עצמם, ללא שמץ דמיון או יצירתיות, מקור פרנסה מן התיירים.
מקסיקו
ברכבת מנואבו לארדו, היו, בניגוד לכל השאר, קרונות שינה אמריקאים, ישנים, מתוחזקים ושמורים היטב. חסרון הכיס של הממשלה המקסיקנית, שלא אפשר לה לרכוש קרונות כרום ופלסטיק חדשים בנוסח ארצות הברית, הציל את הקרונות הישנים. הקונדוקטור כמעט עירב את ת'רו בחקירה משטרתית, כשאחסן בתאו שקית חשודה, בהתעלמות מסירובו, אך אנשי המכס, שניסו את מזלם אתו, נאלצו לוותר, משום שהיה תייר. השקית נעלמה כשחזר לתאו לאחר הארוחה. הקונדוקטור המבריח ניסה לפייס את מצילו בהצעות עזרה מתרפסות כשהגיעו למקסיקו סיטי, אבל ת'רו לא גמל לו בדמי השירות המיוחלים. בסן-לואיס-פוטוסי, מוכת העוני והזוהמה, מתגאים התושבים בעובדה, שבעירם הוציאו להורג את מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו. בניטו חוארס היה מתקן חברתי, אך שקע בחובות וכוחות ספרד, בריטניה וצרפת פלשו למקסיקו וכבשו אותה. הארכידוכס מקסימיליאן, שהתמנה לקיסר מקסיקו, היה שליט חלש ונזקק לתמיכת צרפת נגד שנאת הזרים העזה הרווחת במקסיקו. לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית סילקה אמריקה את צרפת ממקסיקו, חימשה את חוארס ובמלחמת גרילה נשבה מקסימיליאן והוצא להורג. לאחר חוארס בא פורפיריו דיאז המושחת ומקסיקו נמסרה לידי תאגידים אמריקאים.
מעיתון מקומי נודע לת'רו על סופה עזה המכה בארצות הברית, על אונייה שטבעה במפרץ בוסטון ועל חשיכה עקב הפסקת חשמל. מתיאור סופת השלגים והקור המקפיא נשא עיניו אל הנוף המדברי שטוף השמש ומעט האנשים החיים בו - ילד מוליך חמור, נשים מכבסות בנהר - עולם אחר.
מקסיקו סיטי הייתה עיר ענקית, קרה ולא ידידותית, שבה מצאו מקלט שני הגולים הנחרצים ביותר של המאה ה-20, לאון טרוצקי וב. טראוון, ולצד נמל התעופה שלה רבצה שכונת העוני הגדולה ביותר בחצי הכדור המערבי. ת'רו בחר לוותר על מקסיקו סיטי ועלה לרכבת אל וראקרוס, שם פגש נוסע ידידותי, תושב וראקרוס, שהשתתף בצערו על שהחמיץ את הקרנבל המקומי. החמצה, שת'רו לא בדיוק הצטער עליה. במבואות וראקרוס ראה שכונת צריפונים עלובים, מורכבים ממיני גרוטאות, שדייריהם עלובים כמותם, אבל הקונדוקטור צפה בהם במבט נוטה חסד והתפעל מחיי הרוגע והשלווה שלהם, בניגוד לצפיפות והחיפזון של מקסיקו סיטי. ת'רו חלק עליו, אבל זו הייתה טעות. ידידות, כך גילה, מצד בני מקסיקו מחייבת הסכמה לדבריהם. אי-הסכמה, או סתם ויכוח, נתפסים אצל המקסיקנים כסימן של תוקפנות. בווראקרוס נתקל בתופעת הילדים העזובים, שתושבי המקום מתייחסים אליהם כאל חתולי-רחוב. עוד פגש בטיולו בעיר את אחד הסממנים האופייניים למקסיקו - ההנצחה הנלהבת של ההשפלה והדיכוי שהיו מנת חלקה מצד מדינות אחרות, ובראש ובראשונה ארצות הברית. וראקרוס נודעת כ"עיר ההרואית", ואכן, גיבור מקסיקני הוא כמעט תמיד פגר, קובע ת'רו. הפעם דאג להצטייד במזון לנסיעה, צעד נבון, מאחר שהאפשרות האחרת היחידה, ברכבת שאין בה קרון מסעדה, היא לקנות מזון מן המוכרים בתחנות, שמרכולתם שורצת זבובים. בלילה שקדם לנסיעתו זכה לחוויה, שעמדה בניגוד לכל התרשמות שהייתה לו ממקסיקו סיטי ותושביה: מופע מוזיקלי שהגישה תזמורת הצי המקסיקני לקהל מאזינים רב ועצום לאור פנסים ורודים, בין דקלים ועצים פורחים, ברוח ערבית קלה ומבושמת. הקהל, שכלל ילדים משחקים וזוגות אוהבים, האזין בשקט ל"הוד והדר" של אדוארד אלגר. ת'רו סבר, שהיה זה אחד המראות היפים ביותר שנגלו לו מעודו.
בווראקרוס פגש גרושה אמריקאית עשירה, שחיפשה ידיד מקסיקני צעיר חולה שחפת, שנעלם לאחר שציידה אותו בכסף והעלתה אותו על מטוס למאזאטלאן כדי לבקר את אמו. בינתיים, אגב החיפושים, בילתה את זמנה בנעימים ואף הכירה גבר אחר. ת'רו עזר לה להיפטר מגברבר צעיר שנטפל אליה וסירב להסתלק, תופעה רווחת בערי מקסיקו. למחרת המשיך בדרכו לטפצ'ולה. הרכבת לטפצ'ולה הייתה סיוט מתמשך, שעות על שעות של זחילה, בחום לוהט ביום וקור בלילה, על מושבים קרועים ושורצי חרקים עוקצניים. ת'רו התגעגע הביתה. בכל עצירה משמימה השתתקו הנוסעים הפטפטנים ובהו מבעד לחלונות בניסיון שוא להבין מדוע נעצרה הרכבת. הדממה נקטעה תמיד בצעקה "בננות!" כשלצד המסילה הופיעה ילדה קטנה בשמלה קרועה עם אשכול בננות. תמיד הייתה ילדה, שהופיעה מן הביצה או מיער עד, ובפיה הצווחה הקבועה: "בננות!" בנסיעה לטפצ'ולה לא היה חשש לרעב.
באחת העצירות הממושכות יותר, הפעם בתחנת פאפאלואפאן, כפר שכל כולו תחנת רכבת, שתי חנויות וכמה בקתות, עלו מקומיים לרכבת, מהם מוכרים מזון וקפה, מהם סקרנים סתם, שבאו להסתכל ולפטפט עם הנוסעים. ילדים עלו על הרכבת ושעטו דרכה. נוסעים ירדו אל החנות הקרובה לשתות משהו ותרנגולות ניקרו מתחת לקרונות. תוך זמן קצר הייתה הרכבת לחלק בלתי נפרד מן העיירה. הנוסעים לא התרגשו מן ההמתנה הלא-מוסברת. איחורים לא צפויים היו דבר שבכל יום במקסיקו. בתוך בליל הרעש, הצרצרים, הריחות וענני הזבובים, ניסה ת'רו להתרכז בספרו, כאמצעי לשמירת השפיות. רק לקראת רדת החשיכה הופיע סוף סוף קטר, התחבר לרכבת ולקח אותה עמו מפאפאלואפן.
בנסיעה זו תהה ת'רו אם יש טעם לטיול הזה. הוא לא היה טייל מטבעו, לא הפיק הנאה מן המסע ולא רצה לבחון את כוח הסבל שלו. מה שהניע אותו הייתה הסקרנות - איך זה לקום בבוקר בבית, לעלות על רכבת ולהמשיך בנסיעה ברכבות עד פטגוניה. יותר מן הגעגועים הביתה העציב אותו זיכרון משהו שקרא על ג'ק קרואק, שניסה בגיל חמישים, שנים אחרי שפרסם את בדרכים, לצאת שוב למסע חוצה ארצות הברית. אחרי עמידה של שעות בגשם בניו ג'רזי, בניסיון לעצור טרמפ, ויתר, עלה על אוטובוס וחזר הביתה.
בנסיעה הלוהטת והמתישה דרך נופיה המרהיבים של מדינת צ'יאפאס, שנבצר ממנו להתרשם מהם כראוי להם בגלל הרדימות שהשרה עליו החום הכבד, פגש ת'רו נוסע גרמני, שעיקר מעייניו היה בחיסכון בכל מחיר. לא היה ברור למה ולשם מה הוא נוסע ברכבת הלוהטת והמוזנחת הזאת. לא היו לו לא תרמיל, לא מצפן, לא חומר קריאה. יעדו היה, אולי, העתיקות בגואטמלה. הוא לא קם ממושבו כל הדרך, לא דיבר ספרדית או אנגלית, ובשבוע הבא, אמר, עליו לחזור לעבודה בגרמניה. בינו לבין עצמו סבר ת'רו, שבשמירת המרחק מכל אדם אחר, מתוך שחשש מהתקרבות לנוסעים אחרים, הסתכן האיש בגרוע מכל; במקום חם ואנארכי כל כך, זקוק אדם לידידים. הוא, מצדו, נענה להצעתה של אישה גואטמלית ונסע עמה ועם ילדיה במונית אל הגבול, שאותו חצה ברגל, על הגשר מעל נהר סוצ'יאטה.
מרכז אמריקה
מאיחוד המדינות המרכיבות את מרכז אמריקה - גואטמלה, הונדורס, אל סלוודור, קוסטה ריקה וניקרגואה - לא נותר זכר, לאחר מלחמות אזרחים של הכל בכל. גאוותן של מדינות אלה, הסובלות מעוני משווע, מאלימות וממהפכות ויושבות על אחד מקווי השבר הגרועים ביותר בכדור הארץ, היא על הרי הגעש הרבים שלהן. ת'רו התקשה להבין, איך המדינות הללו עודן קיימות. בעל המלון העלוב שבו עשה את הלילה הראשון שלו בגואטמלה ניסה לשכנע אותו לנסוע לגואטמלה סיטי באוטובוס, כמו כל התיירים, כי ברכבת לא נוסע אף אחד - רק המוני אינדיאנים, כפי שהסתבר לת'רו למחרת. הרכבת עצמה נראתה כרכבת בגן שעשועים מוזנח, קרונותיה הקטנים עשויים עץ, חלונותיה הגדולים נטולי שמשות ומושביה קטנים וצפופים. הנסיעה הייתה בתוך ג'ונגל טחוב וערפילי, שעציו צפופים כל כך וסמוכים כל כך למסילה, ששום קרן אור לא הסתננה בעדם. אנשי המערב שסיירו בג'ונגלים האלה חששו מן הקדמה שתביא עמה הרכבת ועמה הקץ לקסם, "כשמסע על פני אמריקה התיכונה יהיה משמים כמעט כמו נסיעה משיקגו לקליוולנד". כמה טעה האיש שכתב זאת. שדות קני הסוכר שלצד המסילה מילאו את קרונות הרכבת בריח מתוק להחליא. בצהרים הגיעה הרכבת אל לה-דמוקרסיה, שכולה בקתות עשויות מוטות וקרטון וריקועי פח, ושאון מקלטי רדיו וצעקות. מודעות הכריזו על הבחירות שתתקיימנה בעוד חודשים אחדים, אבל בני גואטמלה נשמרו משיחות על פוליטיקה והסתפקו במשיכות כתפיים, יריקות וגלגול עיניים, התנהגות צפויה בארץ שבשליטת מפלגה אנטי-קומוניסטית קנאית, שידעה פעולות גרילה - חטיפות, רציחות והנחת פצצות. השלטון הגיב עליהן בהקמת כיתות-רצח משלו, שאינן חייבות דין וחשבון לאיש. וזאת במדינה המתיימרת להיות דמוקרטית, ובה בעת מביימת בחירות ומשליטה טרור מאורגן. אווירת הקדרות והחשדנות ברכבת הייתה מובנת. ניסיונות מצד ת'רו לקשור שיחה נענו בהתעלמות או בתשובות בנות הברה אחת.
אחד ממאפייניה של גואטמלה סיטי היה הפאר המוגזם עד גיחוך של כמה מבנייניה, שניצלו מרעשי האדמה התכופים, בהם כנסייה רבת פאר והדר, שקישוטיה לא ייספרו מרוב, ופוליטכניון שהוא חיקוי של מבצר עם מגדלי שמירה מזויפים ועמדות זקיפים מדומות ושפע של פסלי חיות רבי-מידות ברחבת הכניסה. במסעדה צמחונית פגש ת'רו שלושה אדריכלים, שתכננו ובנו בתים בהזמנת הממשלה. הם בנו שלושה קירות ומי שרוצה בבית, יצטרך להקים את הקיר הרביעי ואת הגג. השיטה נראתה לו, אבל כפי שהתברר בהמשך, מימושה לא עלה יפה.
הרכבת לזאקאפה הייתה גרועה בהרבה מקודמתה. בדרכה עברה על פני שכונת עוני מדכאת בחוסר התקווה שבה, מקום מושבם של פליטי רעש אדמה, שבתיהם נהרסו וכנראה יישארו שם עד יומם האחרון, או עד שהממשלה תפזר אותם ותעלה באש את הבקתות העלובות, שהורכבו מקרשים וענפים, מקרטון ופלסטיק, דלתות מכוניות וכפות דקלים - מכל הבא ליד. היה זה מקום גדול - עשרים דקות נדרשו רכבת לעבור על פניו, לאורך קילומטרים של דלות ועזובה. משנעלמה שכונת העוני, לא היה עוד דבר - הרכבת הרעועה והרועדת נסעה על גבי גשר ארוך מאד, שנשען בקרקעית הערוץ, בעומק מאות מטרים, על תמוכות חלודות. פיסות ערפל ועננים ננעצו בשיני סלע בעומק הערוץ, ושני עורבים עופפו מתחת לחלון הרכבת. תחושה של מראה מהופך, ערפל מעל ועננים מתחת, סחררה את ראשו של ת'רו. פיתולי המסילה החדים סביב ההרים גרמו לכך, שהקטר שעבר על פני הקרון בשאגה נראה כשייך לרכבת אחרת, בכיוון ההפוך. באגואסקליינטס, עצירה ללא תחנה מלבד שלט, ראה סילוני קיטור לבן עולים מן המעיינות החמים, שעל שמם נקרא המקום. נשים כיבסו בבריכות שהקיפו את סילוני הקיטור, אות החיים היחיד בפאת מדבר מתה, שאפילו קקטוסים לא יכלו להתקיים בה. ברכבת שררה דומיה. איש מן הנוסעים, העניים, היחפנים והמובסים ביותר, לא ניסה לקשור שיחה.
החשש העיקרי של ת'רו היה, שהרכבת תיעצר לפתע, ללא כל סיבה, ותישאר תקועה במקומה, בלב המדבר, ללא מים, במרחק קילומטרים ללא צל מן הכביש הקרוב. כאן, בהמשך הדרך, ראה את הבתים שעליהם סיפרו לו האדריכלים בגואטמלה סיטי. הפרויקט הממשלתי נכשל. בתים רבים היו בני שלושה קירות ללא גג, ולא נמצא איש שישלים את בנייתם ויגור בהם. בעיירה קאבאניאס עצרה הרכבת לזמן רב, אבל כשת'רו ביקש לצאת מהקרון, עצר אותו אחד החיילים ששמרו בפתחיו בנפנוף רובה.
מסן סלוודור נסע ברכבת מאסף לקוטוקו, שבה נעצרת הרכבת מבוסטון באופן סופי. אל ניקרגואה שמעבר למפרץ פונסקה יש להפליג במעבורת. בניקרגואה ציפו לו, לפי החדשות שקרא במהלך מסעו, מלחמות גרילה מצד אחד ועונשים קשים מצד הדיקטטור האכזרי סומוסה, מן הצד השני. ת'רו החליט להגיע אל גבול ניקרגואה ושם להחליט לפי החדשות שישמע, אם להמשיך או לעקוף אותה. הגורל החליט בשבילו. נאמר לו שהגבול סגור והחיילים יחזירו אותו. בהרגשה שנוקה מאחריות למסע בניקרגואה, חזר ת'רו לסן סלוודור, שם הגיש הרצאה באוניברסיטה, ותהה מדוע במוסד של דיקטטורה ימנית מובהקת מתנוסס על הקיר ציור של קרל מרקס, פרידריך אנגלס וולדימיר לנין. רכבת רעועה ומוזנחת הביאה את ת'רו אל נופים מרהיבים של הרים ואגם שמימיו מחליפים צבעים עם חילופי השעות. האינדיאנים היושבים לחופי האגם הזה נהגו להעלות לו קורבנות, תחילה פרחים ופירות, אבל אם אלה לא הועילו לפיוס הר הגעש, עברו לקורבנות של בעלי חיים. אלה היו חייבים להיות בחיים, אחרת היה אל האגם נתקף חרון משום שאילצוהו לאכול בשר פגרים. אם גם קורבנות אלה לא שיככו את זעמו, היו התושבים המקומיים בוחרים ילדה ומשליכים אותה לאגם כשידיה ורגליה כבולות ואבן קשורה לצווארה. נוהג זה נמשך עד סוף המאה ה-19.
לימון הייתה שונה מן הקצה אל הקצה מסן חוסה, מזוהמת, מצחינה ורועשת. ת'רו נפרד בהרגשת הקלה אין-קץ מת'ורנברי, אך תחושת הרווחה לא ארכה, משלא הצליח למצוא חדר במלון, וכל המלונות שראה הרתיעו אותו בהזנחה ובזוהמה שראה. הוא שוטט ביאוש הולך וגובר ברחובות, עד שראה דמות מוכרת לפניו - ת'ורנברי, ששמח לראותו וכששמע שאין לו מקום לינה, הזמין אותו מיד ללון אתו בחדרו. למחרת מצא מלון סביר. עם כל קוצר הרוח שעורר בו מכרו, לא יכול היה שלא להכיר לו תודה. כעבור עוד יום בלימון, שכרו שניהם מונית לסן חוסה כדי להימלט מן העיר המדכאת. ת'ורנברי המשיך לתאר כל מה שראה מחלון המונית הנוסעת. בשובו לסן חוסה הלמה בת'רו תחושת הזרות והריחוק מביתו, דווקא בגלל הרגילות של חיי היום-יום של תושבי העיר, היוצאים לקניות וסידורים ממש כמו תושבי מדפורד. כאן הבין את הצורך שלו בחיפוש האקזוטי והנידח, שם כל אחד זר באותה מידה.
דרום אמריקה
ת'רו התחיל את מסעו בדרום אמריקה בברנקייה שבקולומביה, אם כי לא יכול היה להסביר מדוע דווקא שם. בקולומביה נערכו בחירות, והעיר נסגרה, אין יוצא ואין בא. איכרים באו מן ההרים באוטובוסים עמוסים, לתת את קולם תמורת 200 פסות. מכירת אלכוהול נאסרה בחוק לימי הבחירות, אבל גם בלעדיו המתה העיר מתפרעים, צעירים מתלהמים, מוזיקה רועשת ממטות המפלגות השונות ומשאיות טעונות חיילים. פקיד של משרד החוץ האמריקאי הציע לת'רו להסתובב בעיר, בתקווה שאם ישמרו על פרופיל נמוך, לא יפגעו בהם. ת'רו השתדל להיטמע בקהל המקומי, אבל מדריכו התבלט בלבושו ובמכונית השברולט האמריקאית שלו. לא בדיוק פרופיל נמוך. דאדלי, הפקיד האמריקאי, הסביר לאורח, שלאנשים המתפרעים (שבאותו רגע הלמו באגרופים במכוניתו) קוראים "האנשים המאושרים של קולומביה", ומשום כך אין הממשלה נוקפת אצבע לשפר את המצב. למה לה? הרי האנשים מאושרים. לאחר הבחירות טענו כל המפלגות לניצחון. זה ההבדל בין דיקטטורה, שבה מנצחת מפלגה אחת בלבד, לדמוקרטיה לטינו-אמריקאית, שבה מנצחות כל המפלגות, והמחלוקת יכולה להסתיים רק בתגרות, כמו במשחקי כדורגל בעולם הלטינו-אמריקאי, סבר ת'רו. לא התוצאה חשובה, אלא סיפוק ההמון. סחר הסמים רווח בברנקייה, וחלק מן הסוחרים בהם מגיעים לכלא (שבו ישב גם אנרי שרייר, "הפרפר"), אבל רבים מהם מתעשרים, ועושרם מנקר עין במיוחד בגלל עוניה הקיצוני של ברנקייה. בתי המליונרים האלה נראים כמו כספות בנק, והם חסיני פריצות כמו מבצרים. לריבוי הסוחרים ומבריחי הסמים תורם מיקומה של ברנקייה, העמקים הנסתרים שמהם יכולים מטוסים טעוני סמים להמריא באין רואה, והאקלים המתאים לגידול מריחואנה בחצי האי גוואחירה. דגי הרקק בתעשיית הסמים האדירה משלמים את המחיר במאסרים ממושכים, אבל הסוחרים הגדולים מנצלים הון וקשרים ונחלצים ללא פגע.
בדרך לקאלי, ברכבת שאליה הגיע תוך חששות רבים ובניגוד לאזהרות כל מי שפנה אליו, פגש ת'רו גברת זקנה מוונצואלה, שנסעה אל אחותה. היא הזהירה אותו שבקאלי יהיה חם מאד, ותמהה מדוע הוא נוסע לשם. גם הוא תמה. אולי רק משום שהיא בדרך דרומה אל פטגוניה. לזקנה אמר, שיש לו חבר בקאלי. הזקנה נרגעה, אבל לא כן הוא. שום חבר לא היה לו בקאלי או בכל מקום אחר באמריקה הלטינית. דיכאון ירד עליו. קאלי ה"מסוכנת" הייתה משעממת מאוד. המלונות היו גרועים, וכאשר יצא לטיול בסביבה, נתקל בכלבים מאיימים, שהעירו בו חשש מכלבת. בשובו למלון אמרו לו, שיש אולי כמה כלבים מסוכנים, אבל הנחשים מסוכנים כולם. הוא לא ראה נחשים, אבל "הם ראו אותך", אמרו לו. במסעדה מפוארת ראה קבוצת מסיונרים אמריקאים, גברים, נשים וילדים, כולם שמנים ומתפטמים בהנאה. על המזנון עמד פסל קרח מטפטף. עובדה מעניינת בסביבה, שלחלק מתושביה לא רק שלא היה קרח, גם מים לא היו להם. היה זה סמל לבזבוז טיפשי ומקומם. בקיטו התעכב ת'רו מעבר לתכנון הקודם, נענה להזמנות להרצות ולמסיבות. מזג האוויר בקיטו הפליא אותו בשינויים תמידיים לאורך היום. ערפילים ועננים נמוכים ירדו על העיר, לאחר בקרים שטופי שמש. בבוקר של גשם דק ראה ציפורי קוליברי זעירות, כמו קוקיות של שעוני קוקיה, מתחבאות בתוך שיח, כל אחת מתחת לעלה יחיד. קיטו, על אף גובהה הרב, שהקשה עליו את הנשימה, מצאה חן בעיניו. הייתה זו עיר שמחה, בניגוד לבוגוטה, שהותירה בו רושם של עיר נישאה ואכזרית, כמו קן נשרים. את דעתו על אופיים השליו והמהוגן של התושבים נאלץ לשנות, כאשר מחיר הנסיעה באוטובוס עלה לשישה סנטים וכל האוטובוסים בעיר נהרסו בידי פורעים. בכנסייה בקיטו ראה תמונת קיר, שנראתה לו מרחוק כתיאור מדויק של משחק הכדורגל הסיוטי בסן סלוודור, אבל מקרוב ראה שזה העתק נאמן של הירונימוס בוש, על כל החוטאים הנענשים כיאה להם בגיהנום. אל תמונת אימים זו מביאים ילדי בתי ספר בקיטו למען יראו וייראו. נראה, שאכזריות העונשים נלקחה מתיאורי הקדושה תרסה מאווילה בספרה "וידויים". הכנסייה מעוטרת במוטיבים של אמנות האינקה, ורוב באיה הם אינדיאנים. מאיש השגרירות האמריקאית שמע על השוני בין המפות האקוודוריות של פרו לבין המפות הפרואניות של אקוודור. כל מפה בתורה תיארה שטח גדול משהיה לה במציאות ותבעה בעלות על אותו מחוז באגן האמזונאס.
בגואיקיל הייתה השליטה בידי החולדות - הן חזקות, עמידות לכל, אינן יודעות פחד ומכריזות על קיומן בצפצופים ובקטטות שאינן פוסקות. עקיצת הפרעוש השוכן עליהן מסוכנת לבני אדם ויכולה לגרום לדבר, הוא המוות השחור, מחלה שהודברה במקומות רבים אבל עודנה קיימת בדרום אמריקה ועלולה להמית את הנדבקים בה תוך ימים ספורים. ת'רו בא לגויאקיל לפגוש בני משפחה רחוקים מצד אמו, שהתיישבו באקוודור ועשו חיל. קרוב-משפחתו דומינגו נוררו הופתע לשמוע שיש לו קרובים רבים כל כך בארצות הברית, אבל הפתיע אותו מצדו בהמוני הדודנים שיש לו בדרום אמריקה. בזמן ההמתנה למקום שיתפנה ברכבת הקטנה, כדי לחזור לקיטו, פגש אירי שהיה חמש-עשרה שנים קודם לכן כומר ישועי בארצות הברית ופרש מן הכמורה. הוא נעשה לסוכן ביטוח ועל אף ביטחונו של הבישוף שהוא עתיד לחזור, ועל אף הקלות והביטחון שבחיי כמורה, לא חזר מעולם. הוא נסע לביקור אחרון אצל משפחתו בבלפסט וידע שלא ישוב לראות את כולם. הוא היגר לאקוודור, נשא אישה מקומית, הוליד ילדים, ומעולם לא סיפר על כך לבני משפחתו שבאירלנד. הוא ידע, שאחרי שאמו תמות, יסע מיד לאירלנד ויספר את האמת למשפחתו, אבל לאמו לא יכול היה לספר, וכל מכתביו הביתה היו שקרים. הוא ביקש מת'רו לכתוב את הסיפור, שהוא איננו מסוגל לספר. הדעות בגוייאקיל לגבי האינדיאנים היו חלוקות - בני משפחת נוררו העשירה והמכובדת ראו בהם ייחוד אמיתי וחקרו את עברם המפואר. אחרים ראו בהם חוטבי עצים ושואבי מים, ובסך הכל, בורים ומטומטמים. היה מי שגרס, שבאקוודור אין אנשים עניים - רק אינדיאנים, שכולם אבודים. הוא לא הכיר בעבר המפואר של האינקה, וחשב שזו דעת הרוב. טענות הנגד של ת'רו לא שכנעו אותו. הימים עברו ולבסוף נואש ת'רו מן האוטופרו וחזר לקיטו בטיסה, שרק חיזקה בו את הסתייגויותיו הקודמות ממסע באוויר. לימה נראתה עשוקה ופושטת רגל, והזכירה לת'רו את רנגון. האיום בשביתה של עובדי הרכבת בגלל שכרם הזעום דחף אותו למהר לצאת מלימה לקוסקו, בדרך לבוליביה ומשם לארגנטינה. המסילה היוצאת מלימה עברה על פני שכונת בקתות, שהעידו על מיעוט הגשמים באזור. כל כולן נראו כמו סלים קטנים ורופפים, פתוחים לשמש ולכוכבים, לצד הנהר, המשמש את דיירי השכונה לרחצה, לשתייה, לבישול ולפינוי פסולת, בבחינת עורק חיים וביב שופכין כאחד. בדרך אל הואנקאיו, על מדרונות תלולים, סבלו כל הנוסעים ממחלת גבהים. לסבל הגופני, סחרחורת וקוצר נשימה, נוספה גם תחושת ההחמצה שבנסיעה בנוף מדהים ביופיו כשאין אפשרות ליהנות ממנו. במצבו הגופני של ת'רו, היה היופי למטרד מיוחד במינו. לשאר ייסוריו חבר גם כאב שיניים קשה, בהשפעת הגובה הרב. בלון ממולא חמצן, שקיבל מפרואני בירכתיי הרכבת, הקל על נשימתו והצליל את מוחו. בהמשך עברה הרכבת במנהרת גאלרה, המנהרה הגבוהה ביותר בעולם, בגובה 4,830 מטרים. הנסיעה במנהרה הייתה נוראה, אבל אחריה השתפרה הרגשתו, בעיקר בידיעה שכבר עברו את הנקודה הגבוהה ביותר, אם כי בהואנקאיו עדיין הרגיש רע מאוד. משיחות עם נוסעים שחזרו מקוסקו התברר לו, שהדרך הטובה ביותר להגיע לשם תהיה לחזור ללימה וממנה לטוס לקוסקו. על אף סלידתו מטיסות, הבין שזו הדרך הנבונה ביותר, וכך עשה.
בבאר עלוב בקוסקו פגש ת'רו שלושה פרואנים, עובדי מיניסטריון העבודות הציבוריות, שני אדריכלים ומהנדס אזרחי. תלבושתם והבעות פניהם לא תאמו את התארים המרשימים. הם הבטיחו לת'רו, שאם ירצה ללמוד את שפת הקצ'ואה, יוכל לעשות זאת בקלות, משום שהיא בדיוק כמו אנגלית. כשתהה על כך הסבירו לו, שסדר המילים במשפט בקצ'ואה הוא כמו באנגלית, בניגוד לספרדית. הם התעניינו בעלויות החיים בפריז או בלונדון וסיכמו, שעדיף לחיות בלימה. הוא חזר למלון. ליד המזרקה ממול ישן מצורע. היה קר. השכם בבוקר העירו אותו פעמוני הכנסיות, והאינדיאנים נהרו למיסה. גם התיירים השכימו קום לנסיעה למאצ'ו פיצ'ו, אבל תחנת הרכבת, שבה הבטיחו להם מקומות אם יגיעו בשש, עוד הייתה סגורה בשבע, וכאשר נפתחו לבסוף הדלתות, הסתער קהל המקומיים אל הרכבת והדף בכוח את התיירים האמריקאים הקשישים, שלא ידעו את נפשם. בשעת הנסיעה השוו כל מראה שראו למקומות קודמים שהיו בהם ברחבי העולם ולדברים שעשו במסעותיהם. ת'רו התפעל ממבני האינקה הקדומים.
בדרך ראה ת'רו את העמק הקדוש של האינקה, שמיקומו הנסתר משך אותם אליו כשנמלטו מן הכיבוש הספרדי האלים. הם המשיכו לחיות שם שנים רבות אחרי שהספרדים סברו, שהשמידו כליל את תרבותם הגבוהה של בני האינקה. כך, עד שבשנת 1570 הצליחו שני מסיונרים קנאים, נזירים אוגוסטיניאנים, לחצות את ההרים אל העמק. מלווים בחבורת אינדיאנים שהוטבלו לנצרות, העלו באש את מקדשי האינקה, בהם המשיכו לעבוד את אלוהי אבותיהם. במקומם הקימו כמה מסיונים. עד 1911 לא בא איש אל העמק, ששקע בתרדמה. אז הופיע בריגהם יאנג, מצא עיר גדולה בהרים וקרא לה מאצ'ו פיצ'ו. כל האזור שעברה הרכבת במסעה העיד על גאוניותם של בני האינקה בבנייה, המקדשים הנסתרים והמבצרים, שהביסו את הספרדים בבואם. אבל התיירים האמריקאים הקשישים התעניינו יותר בסיפורים על מקומות אחרים שראו. בביקורת שמתחו על כל דבר שראו הייתה מידה רבה של פטרונות שמקורה בבערות. הם לא הפיקו דבר מן הטיול הקשה והמפרך שאליו יצאו, מלבד התבצרות מתנשאת בעמדותיהם. ת'רו, שגיבש דעות שונות משלהם, ניסה להסביר את מה שראו במונחי חייהם של האינדיאנים ובציפיות שלהם מן הדמויות המייצגות את דתם - סבלו המודגש עד הפרזה של ישו, תפארת לבושה ובריאות גופה של מריה - רק כך יכלו לקבל אותם, כשונים ונעלים עליהם עצמם. הסבריו הצליחו רק לשים קץ לדיונים על דת, ומכאן ואילך המשיכו הנוסעים לדבר על כל מה שראו עיניהם, בנוסח ת'ורנברי, הסחת דעת ממה שהיה, מבחינתם, נסיעה משעממת וחסרת אירועים ברכבת.
תופעה מעניינת שת'רו פגש בה היו התיירים הבודדים, אלה שנסעו ממקום למקום במשך חודשים בלי דעת למה ולשם מה, כמו וולפגנג הגרמני, שעשה חודש פה וחודשיים שם, ומה שזכר בעיקר מכל המקומות ששהה בהם היו התקלות שקרו לו והמחירם הזולים. הוא גילה בקיאות בשערי חליפין, ומסעות היו, לגביו, דרך לחסוך כסף. דבר אחד היה ברור לו - אם לא ימצא עבודה בבואנוס איירס, ייאלץ להישאר בארגנטינה עד יומו האחרון. אמריקאי שפגש בפרו סיפר לו, שלא אהב את אקוואדור. אולי כי לא נתן לה די זמן. הוא שהה שם חודשיים. לת'רו זה נראה כמו נצח. הוא לא הבין תיירים, שתכננו להישאר חודש במקומות כמו ברנקייה או קוסקו, שהוא עבר בהם בחטף. הרכבת נסעה בתוך עמק ירוק, בין הרים גבוהים מאוד, נטולי עצים. חוג הגדי היה קו ממשי, סדק בהרים שנראו כמו מפה טופוגרפית. בתחנה במאימארה התעכבה הרכבת ללא הסבר. מקומי שניגש לדבר עם ת'רו אמר לו, שהר געש דרומית משם גרם למפולת על המסילה. הוא לא ראה כל סיבה לנסוע למקום אחר. במאימארה, הסביר, יש לו כל מה שהוא צריך. הוא הציע לת'רו להישאר שם, וכיון שהרכבת לא הראתה כל סימן לתזוזה, נראה שאולי זה מה שיעשה. הרכבת חזרה לנסוע ועברה על פני תהלוכה חגיגית, אולי לכבוד יום א' של לולבים. תזמורת ניגנה צלילים צורמים ואפופי יגון. ענן גלש במדרון ההררי והנוף השתנה מתמונה מרהיבה של ארגנטינה לשעת ערבית קודרת בניו אינגלנד. האוויר היה חם ולבנוני, עולם פתאומי של רוחות רפאים. בצדי הדרך נגלו אותות הרס, קירות וגשרונים שהתמוטטו. מישהו אמר, "זה הר הגעש". ת'רו התפלא, הוא לא ידע שיש שם הרי געש, אבל הטעות תוקנה מיד: מדובר בעיר בשם וולקאנו. לבואנוס איירס יגיעו באיחור של יום וחצי. הנוף היה אידילי, עצים ופרחים, אבל בהמשך נודע לת'רו, שחוחוי הוצפה בשיטפון קשה, שהצריך פינוי של אלפי אנשים. בתחנה היו אינדיאנים רבים. היה זה קצה הנתיב העתיק של האינקה. עשרים קרונות חדשים חוברו לרכבת, בהם קרון מסעדה. משירד ממרומי בוליביה, הרפתה מת'רו מחלת הגבהים המייסרת והוא הרגיש מצוין, ורעב. המלצר בקרון המסעדה ערך את כל השולחנות במפות וכלי כסף, אבל טרחתו הייתה מוקדמת - אותו לילה היה ת'רו הסועד היחיד. המלצר סיפר לו, שזו הרכבת הראשונה מזה שבועיים שהצליחה לעבור את המפולת בוולקאנו.
טוקומאן התגלתה כעיר עתיקה, שטוחה, נקיה ומשעממת יותר מכפי שציפה ת'רו. בצביונה הזכירה את אירופה הישנה, בחליפות המפוספסות של הגברים, בחזיתות הבתים, באלגנטיות המודעת לעצמה של הנשים. הבתים היו בסגנון צרפתי, בנייני הממשל בסגנון בארוק איטלקי ואילו המצבות והפסלים היו דרום-אמריקאים במובהק. טוקומאן הייתה קודרת, באופן הטיפוסי לארגנטינה. לא היו בה עקבות של הרס, ומעשי הזוועה של השלטון, במידה שהיו, נחבאו בתאי עינויים של תחנות משטרה או בשכונות הצפופות של הפועלים במטעי הסוכר. קשה היה למצוא באר בעיר מהוגנת זו. עלונים שראה בסוכנות תיירות המריצו את המטייל לעזוב את טוקומאן, אל ההרים, אל היערות, או - מה שבידח את דעתו - לבקר בחוחוי. הסתבר לו, שאחת האטרקציות של טוקומאן הייתה האפשרות להגיע לחוחוי בנסיעה בת יום אחד. במשך היום שעשה בטוקומאן גמלה בלבו של של ת'רו ההחלטה להמשיך כבר באותו ערב לבואנוס איירס. בדרכו לתחנת הרכבת פגש את וולפגנג, שהיה מאושר, משום ששער הדולר עלה בחמש פסות. האינפלציה, מבחינתו, הייתה תשואה גדולה. ברכבת "לה אסטרלה דל נורטה (כוכב הצפון)" פגש ארגנטינאים בקרון המסעדה. הם הרשימו אותו כשחצנים, דברנים אבל חסרי חוש הומור. הם לא גילו כל עניין בעולם שמחוץ לארצם, או בכל דבר שלא היה קשור במישרין לארגנטינה. בכך הזכירו לו את הדרום אפריקאים, כמי שרואים עצמם תקועים בסוף העולם ומוקפים פראים. נימת דיבורם הייתה אלימה והם היו צרי-אופק עד תוך-תוכם. רק בבואנוס איירס, שם פגש אנשים נעימים ואפילו אינטלקטואלים, שינה את דעתו על המקומיים. אחד הסועדים שאל אותו מדוע איננו מצטרף לשיחה, אלא סתם יושב. אולי משהו לא בסדר? היה זה חוסר הביטחון הדרום-אמריקאי, שיש להרגיעו בהבטחות שהכל בסדר וארגנטינה היא ארץ נפלאה. העיקר לא להגיד משהו שעלול להתפרש כביקורת. השיחה עברה לנושאים שבהם לא היה לו מה להוסיף, והוא פרש לתאו. בבוקר הציע לו שכנו לתא את ספר הקומיקס העבה שסיים, והתפלא כשסירב בתודה. ת'רו מצדו שאל אותו, אם הוא קורא גם סופרים ארגנטינים, למשל את חורחה לואיס בורחס, אבל אוסוולדו לא שמע עליו ונפגע כנראה מן הסירוב לקבל את ספר הקומיקס שלו בחינם. הוא ירד מן הרכבת ברוסאריו. הייתה זו עיר הולדתו של צ'ה גווארה. גורלו של זה היה מר משל סימון בוליבר. כל כוונותיו וחלומותיו נשכחו והוא היה לסמל של אופנת גברים, דרך בדוקה להרוס אדם ולהגחיך את רעיונותיו. החותם שהטביע במעצבי הבגדים הוא חלק מן הטרגדיה שלו.
הכניסה לבואנוס איירס הייתה מוכרת במידה כזאת, שנתנה בו את ההרגשה כאילו הגיח לאחר מסע של חודשיים במנהרה מעברו האחר של כדור הארץ, במקום מוכר ומכובד ממש כמו בוסטון, אבל גדול פי כמה. תחנת הרכבת הייתה בריטית במבנה ובאופי, שנשמרו מאז 1947 ללא שינוי. המראה, לאחר מסע ממושך כל כך, היה מרגיע. ת'רו הרגיש, שהגיע לתרבות מסבירת-פנים ומובנת. בואנוס איירס נראתה לו כתל-נמלים מתורבת להפליא. בתיה ורחובותיה הזכירו את העולם ישן, ואילו תושביה ביטאו את הגסות הבריאה והבוטות של העולם החדש. העיר נסכה עליו קסם שלא ציפה לו, בשפע חנויות הספרים, הנשים האלגנטיות, האדריכלות היפה, אווירת האמידות והשגשוג. פנמה וקוסקו לא הכינו אותו לבואנוס איירס. הוא נזכר בסיפור "אוולין" מתוך "הדבלינאים" של ג'יימס ג'ויס, על הנערה שלא הצליחה להינתק מחייה העגומים וחסרי התקווה בדבלין כדי להפליג עם אהובה לבואנוס איירס. ת'רו לא חשב שהייתה זו החמצה גדולה כל כך לאוולין, עד שראה את בואנוס איירס במו עיניו. אחרי העוני המזעזע שראה במסעו, הילדים הגוועים ברעב, תרבות הקבצנים מכאן והעושר המדושן ומנקר העין מכאן, מצא שקשה לו להתרגש מצנזורה על עיתונות. בבואנוס איירס מצא עיר מתפקדת כהלכה, שהוציאה מתוכה כנרים מן השורה הראשונה וגם חשפנית נודעת. עיר, שצ'ה גווארה, חורחה לואיס בורחס ואדולף אייכמן הרגישו בה כבני בית באותה מידה.
ולדימיר פלחוטניוק
ולדימיר (ולאד) פלחוטניוק (ברומנית: Vladimir (Vlad) Plahotniuc, נולד ב-1 בינואר 1966) הוא פוליטיקאי, איש עסקים ונדבן מולדובני, המכהן כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית של מולדובה. הוא היה חבר בפרלמנט בין 30 בדצמבר 2010 לאוקטובר 2013 ובין דצמבר 2014 ליולי 2015. בין דצמבר 2010 ופברואר 2013 כיהן כסגן יושב ראש הפרלמנט של מולדובה. בבחירות הפרלמנטריות שנערכו ב-24 בפברואר 2019 נבחר שוב לפרלמנט. בשנת 2016 הוא נחשב לאדם העשיר ביותר ברפובליקת מולדובה. עד לשנת 2019 הייתה לו השפעה רבה על מוסדות השלטון.
ילדות וצעירות
פלחוטניוק נולד בכפר פיטושקה במחוז קלראש, אז במולדובה הסובייטית, חלק מברית המועצות וגדל בכפר גרוזשט, במחוז ניספורן. אביו, גאורגה פלחוטניוק, ואמו, זינאידה לבית אוליניץ', עבדו כמורים וגידלו שישה ילדים: שלוש בנות ושלושה בנים. הסב מצד האם, אנדריי אוליניץ' היה בזמנו ראש מועצת הכפר. כשהייתה בת 7, האם ומשפחתה גורשו לסיביר על ידי השלטון הסטליניסטי.
מילדותו אהב פלחוטניוק לקרוא ספרים, היה חובב מוזיקה ולמד נגינה. למד בבית ספר התיכון בגרוזשט אותו סיים בשנת 1983. ב-1991 סיים לימודי הנדסה בתחום תעשיית המזון באוניברסיטה הטכנית בקישינב. בעת לימודיו היה חבר התזמורת האוניברסיטה. בשנת 2002 סיים תואר שני במנהל עסקים ובמנהל באותה אוניברסיטה. ב-2006 סיים גם תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה ללימודים אירופיים של מולדובה.
קריירה מקצועית
בשנים 1991–1993, בעת לימודי ההנדסה, עבד במרכז למניעת טראומה ושיקום קרבנות קטינים של טראומות שליד עיריית קישינב. אחר כך עבד ככלכלן בחברת "יורו אסט הונדל בע"מ מולדובה" ובחברת וויאז' בע"מ מולדובה. במהלך השנים 1995–1998 הקים את הקבוצה הפיננסית המולדו-אמריקנית "איינג'לס", שאותה ניהל עד שנת 2001. בשנים 2001–2010 עבד כמנהל מסחרי אחר כך כמנכ"ל חברת "פטרום מולדובה" בע"מ העוסקת ביבוא ובהפצת נפט. החל משנת 2005 כיהן כסגן מועצת מנהלים של הבנק למסחר ויקטוריה-בנק, אחד הבנקים החשובים של מולדובה. החל מ-2006 כיהן כיושב ראש שלה, עד ינואר 2011. יש המייחסים את התעשרותו לפעילותו באותן השנים בראש הבנק ויקטוריה ובראש חברת "פטרום מולדובה", תחת חסות ממשל הנשיא ולדימיר וורונין.
קריירה פוליטית
ב-2010 הוצב במקום השני ברשימת המפלגה הדמוקרטית של מולדובה בבחירות. ב-30 בדצמבר 2010 נבחר כסגן יושב ראש המפלגה וכסגן יושב ראש ראשי של הפרלמנט של מולדובה. כמו כן כיהן בוועדה לכלכלה, תקציב וכספים של הפרלמנט. ב-2011 כשהקים הנשיא מאיראן לופו את "המועצה הלאומית לרפורמה של מוסדות ההגנה על נורמות המשפט" התמנה פלחוטניוק לסגן יושב ראש שלה לצדו של לופו.
ב-15 בפברואר 2013 מיוזמת מפלגת הקומוניסטים והמפלגה הליברלית דמוקרטית הצביע הפרלמנט המולדובני הצבעת אי אמון בפלחוטניוק, עם 73 קולות בעד מתוך 101 וביטל את תפקידו כסגן יושב ראשי של הפרלמנט. באוקטובר 2013 הוא ויתר על המנדט שלו כחבר פרלמנט כדי להקדיש את זמנו לפעילות בתוך המפלגה, אולם בבחירות הפרלמנטריות ב-2014 נבחר שוב. ביולי 2015 עזב שוב את הפרלמנט.
ב-15 באוקטובר 2015 עם הסרת החסינות ומעצרו של מנהיג המפלגה הדמוקרטית, ולאד פילאט, הודיע פלחוטניוק כי הוא משהה את עצמו מתפקיד סגן היושב ראש של המפלגה ומחברותו במפלגה עד להבהרת החקירה.
בדצמבר 2015 חזר לחיים הפוליטיים ולמפלגה הדמוקרטית ועשה הצהרות בקשר לשאיפות המפלגה למדיניות סוציאל-דמוקרטית. באותו יום, 14 מנציגי המפלגת הקומוניסטים עזבו את מפלגתם ועברו למפלגה הדמוקרטית. ב-13 בינואר 2016 הציע הרוב הפרלמנטרי שנוצר את ולדימיר פלחוטניוק לתפקיד ראש הממשלה. אולם הנשיא ניקולאיה טימופטי דחה את מועמדותו בגלל חשדות לחוסר יושרה ובגלל החלטה של הפרלמנט בפברואר 2013 לגבי מעורבותו בפעילויות בלתי חוקיות בעת כהונתו כסגן יושב ראש הפרלמנט. עשרות אלפי מפגינים תמכו במועמדותו. מפלגות יריבות ארגנו גם כן הפגנות נגד שבהן הביעו אלפים את התנגדותן למינויו ולמינוי פאבל פיליפ שנחשב למקורבו בתפקיד ראש הממשלה. באותה שנה, 2015, התמנה פלחוטניוק למתאם מנהל של מועצת הקואליציה הממשלתית. מתוקף תפקיד זה הביע את רצונו לתמוך בתהליכי המודרניזציה של מולדובה ובהתקרבותה לאיחוד האירופי. ב-24 בדצמבר 2016 נבחר פלחוטניוק ליושב ראש המפלגה הדמוקרטית למשך שבע השנים הבאות. במרץ 2017 בכנס בקרטחנה בקולומביה נבחר פלחוטניוק לסגן יושב ראש האינטרנציונל הסוציאליסטי.
ב-6 במרץ 2017 הודיע במסיבת עיתונאים כי יזם רפורמה של מערכת הבחירות: הנהגת שיטת הבחירה הרובנית עם מחוזות בחירה חד-נציגיים, לפי דגם בריטי למשל, עם אפשרות לפיטורי הנציגים בפרלמנט לפי בקשת בוחריהם. בסקרים, כ-32% מהנסקרים הביעו תמיכה ברפורמה זאת. איגור דודון, ראש המפלגה הסוציאליסטית הציע לעומת זאת שיטה מעורבת. במרץ הציע פלחוטניוק הערכת פעילותם של חברי מפלגתו לפי קוד יושרה. במאי 2017 הוא הודיע כי מפלגתו תתמוך בתהליך לרפורמת המנהל המרכזי – כולל צמצום מספר שרי הממשלה מ-16 ל-9. בנובמבר 2017 הוא יזם את המיזם "בית ראשון" לפתרון בעיות הדיור של משפחת מרובות ילדים ועובדי ציבור. ב-2018 הבטיח תוכניות לתיקון ולסלילת כבישים נאותים באזורים הכפריים – כ-1,200 ק"מ. ב-24 בפברואר 2019 נבחר פלחוטניוק שוב לפרלמנט מטעם המפלגה הדמוקרטית באזור הבחירות 17 ניספורן.
דיפלומטיה פרלמנטרית
בתקופה שבה כיהן כסגן יושב ראש הפרלמנט של מולדובה בשנת 2011 השתתף פלחוטניוק בוועידה ה-9 של יושבי ראש הפרלמנטים של המדינות החברות בתהליך שיתוף הפעולה בדרום-מזרח אירופה SEECP. כמו כן, השתתף בכנס הבין-פרלמנטרית של המדינות החברות בחבר המדינות העצמאיות. בכנס הפרלמנטרי של הקונגרס האירופי, היה חבר באיגוד הידידות עם שווייץ, עם יוון ועם הונגריה.
קווי מדיניות
פלחוטניוק טען שלמולדובה יש וקטור יחיד – והוא הווקטור האירופי. במכתב לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הדגיש שמולדובה רוצה להיות "גשר בין המזרח למערב ולא שדה קרב". הביע מספר פעמים את רצונו לעצור את התערבותה של רוסיה בשטח מולדובה – בתחום המדיה, הבנקים, העמותות הלא ממשלתיות, הביטוחים והארגונים הפוליטיים, וביקש את פינוי הצבא הרוסי מטרנסניסטריה. תמיכת וושינגטון ובריסל עשויה להוביל לאיחוד מחדש של רפובליקת מולדובה.
המשבר הפוליטי-חוקתי ביוני 2019
בעקבות הבחירות הפרלמנטריות מפברואר 2019 נוהל משא ומתן ממושך להרכבת קואליציה ממשלתית. רק ברגע האחרון אחרי שכנועים מצד גורמים חיצוניים – רוסיה מחד, והאיחוד האירופי וארצות הברית מאידך – הוקמה קואליציה בין שני גושים מנוגדים – הברית הפרו-אירופית ACUM בהנהגתם של מאיה סנדו ואנדריי נסטאסה והמפלגה הסוציאליסטית הפרו-רוסית של הנשיא איגור דודון – על מנת לעקוף את המפלגה הדמוקרטית של פלחוטניוק שהייתה עד אז בשלטון ולמנוע את התחזקות ההגמוניה של פלחוטניוק בחייה הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים של המדינה. מאיה סנדה הרכיבה ממשלה שהצהירה על כוונתה להחליף את ראשי הרשויות לביטחון פנים ולמאבק בשחיתות שמונו על ידי הממשלת פיליפ (בראשות המפלגה הדמוקרטית). הממשלה בראשות פאבל פיליפ, שהייתה ממשלת מעבר בימי המשא ומתן הקואליציוני, סירבה לפנות מקום לקואליציה החדשה. בית הדין החוקתי החליט שהממשלה החדשה קמה מאוחר מדי, 90 יום אחרי הבחירות, הכריזה על הממשלה של סאנדו כבלתי חוקית, הדיחה את הנשיא דודון והחליפה אותו בראש הממשלה המכהן פיליפ והכריזה על ארגון בחירות חדשות כעבור 3 חדשים נוספים. לאורך ימים אחדים התחולל דואליזם שלטוני של שתי ממשלות ושני נשיאים, מלווה בהפגנות של חסידי שני הצדדים. בסופו של דבר, ב-14 ביוני 2019 השתכנעה הממשלה של פיליפ לוותר על השלטון ולעבור לאופוזיציה וגם בית הדין החוקתי חזר בו מן ההחלטות הקודמות והכיר בממשלה החדשה ובנשיא דודון. פלחוטניוק ועוד כמה מחבריו למפלגה הדמוקרטית יצאו זמנית לחו"ל.
איגוד אנשי העסקים של מולדובה
ב-26 ביולי 2010 הקים פלחוטניוק את איגוד אנשי העסקים של מולדובה AOAM. איגוד זה מבקש למשוך השקעות זרות במולדובה, לתמוך בעסקים הקטנים והבינוניים, לשפר את היכולת המקצועית של אנשי המנהל בעסקים ולקדם את הייצוא.
הקרן "אדלווייס"
פלחוטניוק נודע גם כמייסד הקרן "ולאד פלחוטניוק – אדלוויס" בשנת 2010. קרן זאת תורמת למיזמים חברתיים, תרבותיים וחינוכיים. היא תרמה ל-73 טיפולים רפואיים, תמכה ב-390 צעירים מחוננים, תרמה מחשבים חדשים ל-103 בתי ספר ועזרה לאלפי משפחות עניות.
חייו הפרטיים
לוולדימיר פלחוטניוק אזרחות מולדובנית ורומנית. הוא נשוי לאוקסנה קילדסקו ויש לו שני בנים. אשתו היא בת הצייר והפסל אמיל קילדסקו.
סוגיות במחלוקת
ב-13 בינואר 2020 מזכיר המדינה של ארצות הברית, מייק פומפאו הודיע שוולדימיר פלחוטניוק ומשפחתו נמצאים ברשימת האישיויות הבלתי רצויות בארצות הברית. ביוני 2020 פלחוטניוק הגיש ערעור על החלטה זאת בבית משפט בניו יורק. בשנים 2023-2021 נכלל שמו ברשימת אנשי עסקים רוסים או הקרובים לרוסיה שהוטלו עליהם סנקציות מטעם ארצות הברית, האיחוד האירופי וקנדה.
פרסים ואותות כבוד
ההחלטה בוטלה בפברואר 2021 על ידי הנשיאה מאיה סנדו.
רשות נחיתה
רשות נחיתה הוא סרט קצר של ריקי שלח משנת 1977. זהו סרט המד"ב העברי הראשון ואחד מסרטי המדע הבדיוני הבודדים שנעשו בישראל בכלל. צולם ב-16 מ"מ ומלווה במוזיקה של להקת קינג קרימזון.
תקציר העלילה
מגדל הפיקוח בנמל התעופה בן-גוריון מקבל תקשורת מוצפנת מכלי טיס בלתי מזוהה. פענוח ההצפנה מראה שמרחף באזור, אמנם עדיין מחוץ לאטמוספירה, כלי טיס בלתי ידוע המבקש רשות נחיתה. כל הניסיונות לזהותו על הרדאר עולים בתוהו, כלי הטיס מתקרב מאוד, מוכרז מצב חירום בשדה התעופה וברדיוס גדול סביבו. כל נתיבי התחבורה סביב לשדה התעופה נסגרים וגדוד חיילים מוכנס לכוננות בשערי נמל התעופה.
אודות הסרט
הסרט נבחר לנעול את פסטיבל סרטי המדע הבדיוני בטריאסטה 1978 שהיה אז מן החשובים בפסטיבלי המדע הבדיוני בעולם, בספר הפסטיבל כתוב "...גם סטיבן ספילברג עושה עכשיו משהו דומה...", כוונת הכותבים הייתה לסרטו "מפגשים מהסוג השלישי" שהיה אז בתהליכי הפקה. הסרט כולו נעשה כמעט ללא תקציב והוא צולם באתרים שונים בארץ כשהמרכזיים ביניהם הם מגדלי הפיקוח בבן-גוריון ובעטרות.
ים ירחי
ים ירחי או ימה ירחית (בלטינית: Mare, "מַארֶה"; וברבים: Maria, "מַארִיָה") הוא כינוי למישור בזלת גדול וכהה על ירח כדור הארץ, שנוצר בהתפרצות געשית עתיקת יומין. אסטרונומים מוקדמים חשבו בטעות שמישורי הבזלת הם ימים, ומכאן מקור הכינוי מַארֶה, שפירושו בלטינית 'ים'. בשל הרכבם הכימי העשיר בתרכובות ברזל, מישורי הבזלת מחזירים את אור השמש פחות טוב מ-'רמות' הירח, ולכן נראים כהים יותר לעין הבלתי-מזוינת. המאריה מכסים כ-30% משטחו של הצד הקרוב והנראה של הירח, ו-2% מצידו הרחוק. המאריה בצד הרחוק של הירח קטנים יותר, ורובם נמצאים במכתשים גדולים שבהם הייתה זרימה געשית מועטה.
במפת הירח מצוינים 22 מאריה, שהקטן ביותר קוטרו כ-150 ק"מ (ים הנחש), והגדול ביותר קוטרו כ-1,596 ק"מ (ים הקור). הקוטר הממוצע הוא כ-515 ק"מ. לשם השוואה, קוטרו של אוקיינוס הסערות, תוואי גאולוגי משמעותי שיש המחשיבים אותו כמארה גם כן, הוא כ-2,568 ק"מ.
מערכת המונחים המסורתית לירח כוללת גם אוקיינוס אחד, ותוואים בעלי מאפיינים דומים למארה, אך קטנים יותר, המכונים לַאקוֹס (אגם), פַּאלוֹס (ביצה) וסִינוּס (מפרץ).