cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' קנאן
חילוקי דעות עם אצ'סון
השפעתו של קנאן דעכה במהירות תחת יורשו של מרשל החולה, דין אצ'סון, ב-1949 ו-1950. אצ'סון לא ראה את ברית המועצות כאיום פוליטי בלבד. הסגר על ברלין שהחל ביוני 1948, הניסוי הסובייטי הראשון בנשק גרעיני באוגוסט 1949, המהפכה הקומוניסטית בסין חודש לאחר מכן ופרוץ מלחמת קוריאה ביוני 1950 - כל האירועים האלה אישרו בעיני אצ'סון את תפישתו, שהאיום הסובייטי הוא צבאי בראש ובראשונה. כשכוחות צ'יאנג קאי שק הפסידו בקרב על סין, גבר הלחץ על אצ'סון וטרומן, שהואשמו על ידי רפובליקנים בקונגרס שהם "הפסידו את סין". הלחץ הפוליטי ושרשרת האירועים הנזכרת, הביאו את אצ'סון וטרומן לנקוט בקו קשה יותר, בכיוון של ברית צבאית המגנה על תחום ההשפעה המערבי התחום בבירור, והמגובה בנשק גרעיני וקונבנציונלי.
קנאן התנגד לבניית פצצת המימן ולחימוש מחדש של גרמניה המערבית, כשם שהוא התנגד לתפישת NSC-68 שחייבה אותן. כאשר עלתה האפשרות בימי מלחמת קוריאה, שצבא ארצות הברית יפרוץ צפונה לקו הרוחב ה-38 בניסיון לאחד את קוריאה בכוח, קנאן התעמת והתווכח עם דין ראסק, עוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הרחוק, שכמו אצ'סון התייצב בצד הנצי של הדיון.
התוצאה של ההתנגשויות האלה הייתה שקנאן איבד כל השפעה על אצ'סון, שמלכתחילה נטה להסתמך על צוותו במחלקת המדינה הרבה פחות מקודמו בתפקיד. בדצמבר 1949 הוא התפטר מראשות האגף לתכנון מדיניות, אך נשאר במחלקת המדינה כיועץ. בינואר 1950 מינה אצ'סון במקומו את ניצה, שדעותיו היו קרובות לאלו של אצ'סון. לאחר מכן התמנה קנאן לחבר אורח במכון למחקר מתקדם, שנוהל על ידי רוברט אופנהיימר, שהחזיק בדעות מתונות כשלו.
אף שהייתה לו השפעה לא מעטה, לא הרגיש קנאן נוח בממשל. הוא ראה עצמו תמיד כ"אאוטסיידר" במערכת. הדיפלומט הידוע אוורל הרימן, שקנאן היה סגנו בשגרירות ארצות הברית במוסקבה (1944–1946), העיר שקנאן היה "איש שהבין את רוסיה, אך לא את ארצות הברית".
שגריר בברית המועצות
ב-21 בדצמבר 1951 הכריז טרומן על מינויו של קנאן לשגריר ארצות הברית במוסקבה. המינוי אושר בסנאט בלא קושי.
בשלב זה כבר הגיעה המתיחות ביחסים בין המדינות לרמה כזו, שדיפלומטיה לא יכולה הייתה לשחק תפקיד משמעותי ביחסיהן. למורת רוחו של קנאן, התמקד הממשל בביצור האמצעים שהפעיל כנגד הסובייטים, במקום במשא ומתן עמם. בזיכרונותיו כתב: "ככל שיכולתי לראות אנו ציפינו להשיג את כל מטרותינו... בלי לוותר על שום דבר. חשבתי 'לו רק היינו חזקים מספיק כדי לקוות לתוצאה כזו'. אך ספק רב היה בלבי אם אכן כך היו פני הדברים".
בספטמבר 1952 עשה קנאן טעות שעלתה לו במשרת השגריר. בהערת אגב לעיתונאי, בעודו שוהה בברלין, הוא השווה את חייו כשגריר במוסקבה, לתנאים בהם חי בגרמניה בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה, עשור קודם לכן. ההצהרה הלא דיפלומטית בעליל נבעה מתסכול, כתוצאה מהאזנות הסתר והמעקב המשטרתי שעמם חי במוסקבה. על אף שהדברים לא היו משוללי יסוד, התוצאה הייתה בלתי נמנעת: הסובייטים זעמו כששמעו את ההצהרה שפורסמה בהרחבה באמצעי התקשורת. באוקטובר הם הכריזו על קנאן כפרסונה נון גרטה וסירבו לאפשר לו לחזור למוסקבה. קנאן הודה במבט לאחור שהאמירה הייתה "טפשית".
בממשל אייזנהאואר
עם חזרתו לוושינגטון מצא עצמו קנאן שוב במחלוקת קשה עם מזכיר מדינה ניצי, ג'ון פוסטר דאלס. למרות חילוקי הדעות הוא הצליח לעבוד עם ממשל אייזנהאואר. בקיץ 1953 ביקש ממנו אייזנהאואר לעמוד בראש הראשונה מבין סדרה של קבוצות חשיבה, או "מבצע סולריום". המטרה הייתה לשקול מחדש את מדיניות הבלימה בכללותה. אחד מהרעיונות שעלו היה לנסות "לגלגל לאחור" (roll back) את ההשפעה הסובייטית באזורים שכבר נפלו תחתיה, כמו מזרח אירופה. עם קבלת מסקנות הקבוצה, נראה היה שאייזנהאואר מאמץ אותן. בסמכו את ידו על עמדותיו של קנאן, אותת הנשיא במרומז שמדיניותו לא תהיה רחוקה מאוד מזו של טרומן, על אף שקולות במפלגה הרפובליקנית דרשו ממנו להקצין אותה. ההבדל המהותי בין גישתם של שני הנשיאים היה שאייזנהאואר, הגנרל הלא מיליטריסטי, לא האמין ביכולתה של ארצו לעמוד בהוצאה צבאית כבדה לאורך זמן. אייזנהאואר לא היה מעוניין לבלום את הסובייטים בכל מקום שבו הם פעלו. במקום זאת הוא רצה את מרב הבלימה, שארצות הברית יכולה הייתה להרשות לעצמה, את המרב שניתן היה להשיג במגבלות תקציב.
שגריר ביוגוסלביה
קנאן פנה לאקדמיה, אך שב לשירות החוץ פעמיים: בפעם הראשונה עם שובם של הדמוקרטים לשלטון ב-1961, כאשר הנשיא קנדי שלח אותו להיות השגריר ביוגוסלביה, תפקיד בו נשא עד 1963. בפעם השנייה יצא לשליחות חד פעמית בשווייץ, ב-1967, כדי לפגוש שם את סבטלנה אלילויבה, בתו של סטלין, ולשכנע אותה לערוק לארצות הברית.
קריירה במכון למחקר מתקדם
מלבד הגיחות הקצרות בחזרה לשירות החוץ, העביר קנאן את שארית ימיו באקדמיה, שם הוא היה לאחד מהמבקרים הריאליסטים החריפים של מדיניות החוץ של ארצו. ב-1956 הצטרף כחבר קבוע למכון למחקר מתקדם, שם כבר השתלב קודם לכן ל-18 חודשים (1950–1952). במהלך הקריירה הארוכה שלו במכון הוא כתב 17 ספרים ועשרות מאמרים על מדיניות חוץ ויחסים בינלאומיים. הוא זכה בפרס פוליצר להיסטוריה, כמו גם בפרס הספר הלאומי האמריקאי, על ספרו Russia Leaves the War שפורסם ב-1956. ב-1967 זכה בפרס פוליצר נוסף, על הכרך הראשון של זיכרונותיו: Memoirs, 1925-1950. הכרך השני, שכיסה את חייו עד 1963, הופיע ב-1972. בין ספריו האחרים ניתן למנות את American Diplomacy 1900-1950, Sketches from a Life (שפורסם ב-1989) ו-Around the Cragged Hill, שיצא ב-1993.
עבודתו ההיסטורית פרופר מסתכמת בשישה כרכים של היחסים בין רוסיה (הקיסרית והסובייטית) למערב, מ-1875 ועד ימיו. הנושאים העיקרים שבהם עסק הם:
הרבה קינה יש בכתביו ההיסטוריים, על כישלונותיהם של מתווי המדיניות בעולם הדמוקרטי ובארצות הברית בייחוד. הוא כתב שבבואם להתמודד עם אתגרי המלחמה הקרה, הם ירשו הגיון ורטוריקה "עם ציפיות אוטופיות, קונספט לגאליסטי, דרישות מוסרניות מאחרים וצדקנות ביחס לעצמנו." שורש הבעיה, בראיית קנאן, היא עוצמתה של דעת הקהל, כח בלתי יציב, רדוד, סובייקטיבי, רגשני ופשטני מטבעו. המסקנה שלו היא שאפשר לאחד את הציבור האמריקאי בענייני חוץ, אך ורק מאחורי מטרה "ברמה הפרימיטיבית של סיסמאות והשראה אידאולוגית לאומנית."
עבור ג'ורג' קנאן ב-1967, כשכתב את כרך א' של זיכרונותיו, תורת הבלימה הייתה יותר משימוש בכח צבאי נגדי בלבד. הוא מעולם לא אהב את הקישור בין המדיניות שנקשרה בשמו למרוץ החימוש של המלחמה הקרה. הוא התעקש בזיכרונותיו שתורת הבלימה לא דרשה מיליטריזציה מוחלטת של מדיניות החוץ. הכח הבולם יכול וצריך היה להיות תמיכה כלכלית ופוליטית באירופה המערבית שלאחר המלחמה. מיד לאחר המלחמה, כך טען קנאן, הייתה ברית המועצות בעצמה מותשת ולא היוותה איום צבאי. אבל היא כן היוותה איום אידאולוגי ופוליטי.
בשנות השישים ביקר קנאן את המעורבות האמריקאית בהודו-סין, בטענה שארצות הברית נלחמת שם על מה שאינו אינטרס חיוני שלה. רק מערב אירופה, יפן וואמריקה הצפונית היו ונשארו חיוניות לאינטרס האמריקאי בראייתו. בשנות השבעים והשמונים הוא היה מראשי המבקרים את חידוש מרוץ החימוש ביתר שאת, בעוד הדטאנט התפרק.
מספר שנים לאחר שמיכאיל גורבצ'וב עלה לשלטון, נשאל קנאן בראיון טלוויזיוני כיצד ייתכן שמנהיג סובייטי כל כך לא קונבנציונלי, יכול היה להתעלות לראשה של מערכת שיותר מכל העריכה קונפורמיזם. המדינאי הוותיק ענה בכנות "איני יכול להסביר זאת".
ב-1989 העניק לו נשיא רפובליקני דווקא, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, את מדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי העילאי של ארצות הברית. אך קנאן לא חסך את ביקורתו גם מהנשיאים האחרונים ובייחוד תבע מממשלו "לחדול להיות הסנגוריה הציבורית של דמוקרטיה וזכויות האדם." "כל הנטייה הזו לראות את עצמנו כמרכז ההארה הפוליטית וכמורים של חלק גדול משאר העולם נראית לי לא שקולה, שחצנית ובלתי רצויה", כך אמר ל"New York Review of Books" ב-1999. "הייתי רוצה לראות את ממשלנו מקטינה בהדרגה את מעורבותה כמגנה על זכויות האדם והדמוקרטיה בעולם. אני טוען שממשלים צריכים להתמודד עם ממשלות אחרות כמות שהן, ושיש להימנע ממעורבות מיותרת, במיוחד מעורבות מהסוג האישי, בהנהגה של מדינות אחרות." בייחוד היו אמורים דבריו ביחסיה של ארצות הברית עם סין וברית המועצות. הוא התנגד להחלטתו של קלינטון להתערב צבאית בקוסובו. כמו כן התנגד להרחבתה של ברית נאט"ו וחיזוקה בימי קלינטון, חצי מאה לאחר שהתנגד ליסודו של הארגון מלכתחילה. את הרחבת נאט"ו הוא הכתיר כ"משגה אסטרטגי עם השלכות אפיות בפוטנציה". אולם חששותיו, שצעדים אלה ירעו את היחסים עם ברית המועצות, לא התאמתו.
בשנות חייו האחרונות נותר קנאן צלול ונמרץ, אף שדלקת מפרקים ריתקה אותו לכסא גלגלים. הוא סיכם כי "באופן כללי הקיצוניות בעידן המלחמה הקרה עיכבה את התמורה הגדולה בברית המועצות, במקום להחיש אותה". בגיל 98 הוא הזהיר מפני התוצאות הבלתי ניתנות לחיזוי של מלחמת עיראק. זו תהיה, כך חזה, מלחמה שנייה, שאין לה כל קשר למלחמה הראשונה בטרור. את מאמצי ממשל בוש למצוא קשר כלשהו בין אל-קאעידה לסדאם חוסיין הוא פטר כפתטיים ולא אמינים. כמו כן הזהיר ש:
קנאן נפטר ב-17 במרץ 2005, בן 101, בביתו בפרינסטון. הוא הותיר אחריו אשה, אנאליז, אותה נשא ב-1931, שלוש בנות ובן. בימים שלאחר מותו התכנסו ארבעת ילדיו בביתו. בתו גרייס הסבירה את אריכות ימיו בסקרנות העצומה שלו, שהחזיקה אותו בחיים. "היה לו עניין עצום בעולם. אני זוכרת, אפילו לקראת הסוף, כמה היה מתרגז על העיתון ועל הטלוויזיה."
הערכה היסטורית
ג'ון לואיס גאדיס, יחד עם מייקל הוגאן ומלווין לפלר, סייעו בקביעת תדמית חיובית לגרסתו של קנאן לתורת הבלימה, אסטרטגיה שגאדיס מכנה: "הגנה נקודתית" (strongpoint defense), שנועדה לאפשר לארצות הברית לרכז את כוחה בחמש נקודות מפתח, במקום לנסות להגן על קווי גבול אדירים. בנקודות האסטרטגיות (האומות המתועשות באירופה המערבית ויפן) קרא קנאן לארצות הברית להשתמש בסיוע כלכלי ופעולות חשאיות, כדי למנוע מהן מליפול לידי הקומוניסטים. הגרסה השנייה של בלימה, זו שבה דגלו טרומן, אצ'סון, אייזנהאואר ודאלס - וממילא זו שנתקבלה בפועל - הייתה גלובלית ומקיפה יותר וסופה שגררה את ארצות הברית למלחמות לא הכרחיות בעולם השלישי ולמרוץ חימוש כולל.
זימפליציסימוס
זִימְפְּלִיצִיסִימוּס (גם סימְפְּלִיצִיסִימוּס, בגרמנית: Simplicissimus, מילולית מלטינית: ’הפשוט ביותר’) היה שבועון סאטירי מאויר אשר התפרסם במינכן מ-4 באפריל 1896 ועד 13 בספטמבר 1944, ובו כתבו רבים מסופריה הבולטים של התקופה. סמלו של השבועון היה כלב בולדוג אדום על רקע שחור. השבועון נודע הן בזכות עמדתו הביקורתית והשנונה והן בזכות האמנות הגרפית שהוצגה בו.
את שמו קיבל כתב העת מהרומן הפיקרסקי "ההרפתקן זימפליציסימוס" מאת הַנְס יאקוֹבּ גְרימֶלסהַאוּזן, משנת 1668.
השבועון נוסד על ידי אלברט לנגן ותומאס תיאודור היינה. הוא תוכנן לשמש במה לביקורת אמנות וספרות ולא להיות שבועון סאטירי, אלא שתכנון זה לא האריך ימים. גיליונו הראשון הופיע ב-4 באפריל 1896 במהדורה גדולה מאוד, אלא שמהגליונות הראשונים, שמחירם היה 10 פפניג, נמכרו רק עותקים מעטים - הגיליון הראשון נמכר באלף עותקים בלבד. עד מהרה נתחבב השבועון על קהל הקוראים וההכנסות ממנו הלכו וגדלו, אף שבית ההוצאה לאור המשיך לספוג הפסדים עוד זמן רב.
עם הכותבים והמאיירים בזימפליציסימוס נמנו דמויות בולטות מעולם הספרות והאמנות הגרמני, ביניהם הרמן הסה, תומאס מאן, וילהלם בוש, גוסטב מיירינק, לסי זקס, אלפרד קובין, יעקב וסרמן, פרנק ודקינד, ג'ורג' גרוס (גיאורג גרוס), הוגו פון הופמנסתאל, היינריך מאן, היינריך צילה, היינריך קליי ועוד רבים אחרים. הסופר והמשורר אריך קסטנר פרסם מעל דפי השבועון בשנים 1927–1933 27 קטעים, ברובם שירים, אשר ראו בו אור לראשונה וכונסו אחר כך בספריו.
כתב העת ביקר בחריפות את המוסר הבורגני, את הכנסייה, את המדיניות של הקיסרות הגרמנית, את הפקידות, הצבא ושאר הגופים הפוליטיים של התקופה. באוסטרו-הונגריה נאסרה הפצת השבועון. תומאס היינה ופרנק ודקינד אף נאסרו לתקופות קצובות בשל פגיעה בכבוד המלכות. לא פעם הוחרמו גליונות שלמים של השבועון בידי השלטונות הגרמנים. המו"ל לנגן נקנס כבר בשנת 1898 בסך 30,000 מארק, ונאלץ לגלות למשך חמש שנים בשווייץ כדי להתחמק ממעצר. אלא שבמהרה התברר שפעולות הצנזורה מגבירות את מכירות השבועון ומעניקות לו פרסום חינם מצוין. השלטונות תכננו משפטי ראווה נגד המוציאים לאור, אשר יותירו את חותמם על הציבור. העמדתם לדין של המוציאים לאור והדיונים המשפטיים שבעקבותיה הביאו לשבועון פרסום נוסף, ובשנת 1904 הוא הגיע לתפוצת שיא של כ-85,000 עותקים.
בשנת 1906 כמה מהכותבים הבולטים בשבועון - אולף גולברנסון, לודוויג תומה, ברונו פאול ואחרים - אילצו את אלברט לנגן להוציא את השבועון מבית ההוצאה לאור שלו ולייסד חברה בע"מ שבה יהיו שותפים.
עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, בתקופת חייו של לנגן, הופיעו כמה גליונות של ה"המהדורה הצרפתית", שהורכבה מהעותק הגרמני שאליו צורפה חוברת קטנה עם תרגום כותרות התמונות לצרפתית. על לנגן נמתחה ביקורת בשל כך, משום ש"שיחק לידיו של האויב המושבע", צרפת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ריכך השבועון מאוד את ביקורתו, הצטרף להלך הרוח הכללי שתמך במלחמה, ויישר קו עם התעמולה הממשלתית. בתקופת רפובליקת ויימאר הפנה את חיציו נגד קבוצות פוליטיות קיצוניות מימין ומשמאל והלך והסתכסך עם המפלגה הנאצית. בשנת 1933 החריבו בריוני האס אה את משרדי המערכת. עם עלייתו של היטלר לשלטון חל מפנה נוסף בטון המערכתי של השבועון: תיאודור היינה נמלט, גולברנסון, קרל ארנולד ואחרים נותרו מאחור ומיתנו את הביקורת שלהם, והכותב אריך שילינג אף תמך במשטר החדש.
בפראג נעשה ניסיון להוציא לאור את זימפליציסימוס בגלות, והשבועון הופיע בין ינואר לספטמבר 1934 בשפות גרמנית וצ'כית.
השבועון העניק את ההשראה לשמו של מועדון האמנים "זימפליציסימוס" במינכן, שאותו נהגו לפקוד כמה מהכותבים בשבועון. בווינה קיים עד היום הקברט "זימפל", שגם סמלו הוא כלב בולדוג.
לאחר מלחמת העולם השנייה נעשו כמה ניסיונות לחדש את פרסום השבועון והוא אף התפרסם בשנים 1954–1967 אך בסופו של דבר נסגר. ניסיון נוסף היה בשנות התשעים – אך אלה לא עלו יפה.
כף סוניו
כֵּף סוּנְיוֹ (ביוונית מודרנית: Aκρωτήριο Σούνιο, אַקְרוֹטִירְיוֹ סוּנְיוֹ, ביוונית עתיקה: Άκρον Σούνιον, אַקְרוֹן סוּנְיוֹן) הוא לשון יבשה בקצה הדרומי של חצי האי אטיקה ביוון, מרחק 69 קילומטרים דרומית-מזרחית לאתונה. בלטינית שמו Sunium promonturium. סוניון היה הדֶּמוֹס הדרומי ביותר באטיקה לאחר חלוקתה ליחידות טריטוריאליות והארגון מחדש של אזרחיה על ידי קלייסתנס ב-508/7 לפנה"ס.
הכף מפורסם בעיקר בשל שרידי המקדש העתיק לפוסידון, אל הים במיתולוגיה היוונית, המתנשא מעל שפת הצוק. יפי המקום הותיר רושם עמוק על רבים ובהם המשורר האנגלי הרומנטי לורד ביירון (1824-1788), שלא זו בלבד שהנציח אותו בשירתו אלא גם חקק את שמו על אחד מעמודיו. האתר הוא יעד תיירות פופולרי לטיול בן יום מאתונה, ומפורסם בנוף המרהיב הנשקף ממנו. בצדו המערבי מפרצון טבעי קטן ובו מעגן המעניק מחסה לספינות כשנושבות רוחות צפוניות או צפוניות-מזרחיות.
הכף במיתולוגיה היוונית
כף סוניון נזכר לראשונה באודיסיאה, בתיאור תלאותיהם של מֶנֶּלָּאוֹס מלך ספרטה ואנשיו בשובם ממלחמת טרויה. הומרוס מספר, כי כשהקיפו האוניות את כף סוניון, קטל פוֹיבּוֹס-אַפּוֹלוֹן בְּחִצָיו את פְרוֹנְטִיס, קברניט ספינתו של מנלאוס, וכאן קברוהו חבריו:
סוניון נקשר גם למיתוס אודות תסאוס והמינוטאורוס. יש הגורסים כי מצוק זה קפץ אייגאוס מלך אתונה אל מותו כשראה את ספינת בנו מתקרבת לחוף אטיקה מניפה מפרש שחור והים האגאי קרוי לפיכך על שמו.
תולדותיו
תולדות המקום שזורים בהיסטוריה של אטיקה בכלל ושל אתונה בפרט. קברים פרהיסטוריים שנחשפו בסוניון מעידים כי בני אדם התיישבו במקום בסביבות 3000 לפנה"ס. הדֶּמוֹס של סוניון, אחד מ-139 היחידות הטריטוריאליות להן חילק קלייסתנס את אטיקה כשארגן מחדש את ציבור האזרחים של אתונה, השתרע בקצה הדרומי ביותר של אטיקה והשתייך לשבט לאונטיס.
לכף סוניון הייתה גם חשיבות אסטרטגית, נוסף לזו הדתית-פולחנית. במלחמה הפלופונסית, לאחר השתלטות הספרטנים על דקלייה (Dekleia) ב-413 לפנה"ס, ביצרו האתונאים את פסגת לשון היבשה בחומות. כך ביקשו להגן על תושבי המקום ולהבטיח את מעבר אוניות הדגן סביב הכף אל העיר, שכן נתיב האספקה היבשתי מאובויה נחסם על ידי האויב. ארכאולוגים חשפו במפרץ את שרידיו של מחסה אוניות (ship-shed) שנבנה באותה תקופה, ושימש להעלאת ספינות משוטים אל היבשה.
מקדש פוסידון
מקדש פוסידון, ששרידיו המונומנטליים מתנשאים בראש הכף סמוך לשפת המים, נבנה בסביבות 440 לפנה"ס על חורבותיו של מקדש קדום יותר. המקדש הראשון, אותו החלו בונים ב-490 לפנה"ס, נהרס ב-480 לפנה"ס, תוך כדי הקמתו, על ידי חיילי קסרקסס שפלשו לאטיקה, יחד עם מקדשי האקרופוליס באתונה. הרודוטוס מספר, כי לאחר הניצחון על הפרסים בקרב הימי בסלמיס, "הפרישו [היוונים] לאלים מנחות שונות ובמיוחד שלוש טריארות [שלל] פיניקיות; את האחת העמידו באיסתמוס, שם עמדה עד לימי, את השנייה הציבו בכף סוניון, ואת השלישית הציבו בסלמיס עצמה, לכבוד איאס." מבנה קטן מדרום למקדש שהוחרב, ממנו נותרו לימינו שרידים מעטים בלבד, שימש לדעת החוקרים כמקום הפולחן של פוסידון עד לבניית המקדש החדש. מקדש השיש החדש נבנה בסביבות 444/3 לפנה"ס כחלק מתוכנית הבנייה המפורסמת שיזם פריקלס. דעת החוקרים היא, כי תוכנן על ידי הארכיטקט שבנה את מקדשי הפייסטוס וארס באתונה ומקדש נמסיס בראמנוס.
חרותת שמו של ביירון
המשורר הרומנטי הנודע לורד ביירון חקק את שמו על בסיס אחד מעמודי מקדש פוסידון כנראה במהלך ביקורו הראשון ביוון, ב"גרנד טור" (Grand Tour) שערך באירופה, עוד לפני שנתפרסם. ביירון עשה חודשים אחדים ב-1810-11 באתונה, כולל שני ביקורים לסוניון הנזכרים בכתובים. ברם, אין כל עדות ישירה כי ביירון חקק בעצמו את הכתובת. הוא מזכיר את סוניון בשיר "איי יוון" (Isles of Greece):
נמל התעופה הבין-לאומי המלך פהד
הנמל, שבנייתו נשלמה ב-1999 משמש כנמל מרכזי לטיסות בינלאומיות והוא שני בחשיבותו רק לנמלי התעופה המלך חאלד בריאד והמלך עבד-אל-עזיז בג'דה. נמל התעופה משרת את הערים דמאם, דהראן, חובאר, קטיף, ראס תנורה וג'ובייל.
היסטוריה
בנייתו של נמל התעופה נמשכה זמן רב יותר מהמתוכנן, ואף חרגה מתקציבה. בעיות תפעול שהתגלו לאחר פתיחתו גרמו לסגירתו לשם טיפול בליקויים. כבישי גישה משובשים לנמל גרמו לתושבי האזור להעדיף לטוס מבחריין הסמוכה לשדה התעופה. לאחר שתשתית התחבורה לנמל שופרה, עלה מספר הנוסעים שבחרו לטוס דרכו. למרות האמור, מספר העוברים בנמל כיום נמוך משמעותית מקיבולתו. בעבר היה הנמל סגור ברוב ימות השנה ונפתח רק כדי לתת מענה להמוני העולים לרגל בתקופת החג' מדי שנה. כיום הנמל פתוח בכל ימות השנה.
רחוב אל-מתנבי
ב-5 במרץ 2007 התפוצצה ברחוב מכונית ממולכדת ו-26 בני אדם נהרגו. נזק רב נגרם לחנויות הספרים הסמוכות ונזק משני נוסף בשל הירידה במספר הקונים. ב-18 בדצמבר 2008 נחנך הרחוב מחדש בידי נורי אל-מאלכי, ראש ממשלת עיראק, לאחר חודשים רבים של שיפוצים.
נמל התעופה הבין-לאומי המלך פהד
היסטוריה
במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, שימש השדה כבסיס אמריקני קדמי למטוסי קרב, מטוסי תובלה וסוללות טילי פטריוט.
מסלולי טיסה
לנמל התעופה שני מסלולי טיסה מקבילים באורך 4,000 מטרים, ונתיבי הסעה המשרתים אותם. המרחק בין שני המסלולים הוא 2,146 מטר, מרחק המאפשר שימוש בו זמני בשני המסלולים. לנמל עתודות שטח המאפשרות הרחבה למסלול טיסה שלישי אם יהיה בכך צורך בעתיד.
חניה
בשדה התעופה חניון מקורה בן שלוש קומות ששטחו הכולל מעל 176 אלף מ"ר ובו מקום ל-4,930 מכוניות. החניון מקושר במעליות למפלס המסגד.
הטרמינל המלכותי
בנמל קיים טרמינל אח"מים המיועד לראשי מדינות ופקידים בכירים המתארחים בערב הסעודית. שטחו 16,400 מטר מרובע ומותקנים בו ארבעה שרוולי עליה למטוס. הטרמינל מעוצב בפאר רב ותלויות בו יצירות אמנות של אמנים סעודים וערבים. סביב הטרמינל גן נוי.
מתקני דת ומסחר
נמל התעופה היה הראשון בערב הסעודית שכלל חנויות שנשאו את התואר פטורות ממכס, חרף העובדה שערב הסעודית אינה מטילה מכס או מסי קנייה על מוצרים כלשהם. בנמל מסגד הבנוי על גג חניון המכוניות וממוקם במרכזו של גן בשטח של 46 אלף מ"ר. המסגד מסוגל להכיל 2,000 מתפללים. הגישה למסגד מתוך טרמינל הנוסעים היא באמצעות שני גשרים ממוזגי אוויר עם מסועים להולכי רגל, וגשר פתוח נוסף.
מטען
בנמל טרמינל מטען בן שתי קומות ששטחו 39,500 מ"ר. הטרמינל מתוכנן לשימוש במערכת שינוע ואחסון אוטומטית העושה שימוש ברובוטים. עם המעבר לפעולה אוטומטית לחלוטין תעלה קיבולת המטען של הטרמינל מ-94,000 טון בשנה ל-176,000 טון בשנה.
בניין ההסעדה
בנמל פועל מפעל המספק שירותי הסעדה לטיסות היוצאות. בניין ההסעדה הוא בן קומה אחת ושטחו כ-17,000 מ"ר. המפעל מסוגל לייצור 8,000 ארוחות ביום, וכן אלף ארוחות לעובדי הנמל ו-300 עבור הביתן המלכותי.
גינון
בנמל התעופה פועלת משתלה ייעודית ששטחה מעל 200 אלף מ"ר. במשתלה שלוש חממות ושטחי גידול המספקים שתילים וצמחי נוי לגני השדה.
סטטיסטיקה
בנמל התעופה עוברים כ-2.5 מיליון נוסעים בשנה.
דור (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ועדת לנדוי
ועדת לנדוי הייתה ועדת חקירה ממלכתית, שהוקמה בעקבות חקירתו, עינויו והאשמתו בריגול על לא עוול בכפו של קצין צה"ל מן העדה הצ'רקסית, סגן עיזאת נאפסו. בהחלטת הממשלה מיום 31 במאי 1987 הוחלט על כינון ועדת חקירה ממלכתית, שתחקור את שיטות החקירה של שירות הביטחון הכללי בנושאי פעילות חבלנית, ואת מתן העדות בבית המשפט על חקירות אלה. בנוסף, מטרת הוועדה הייתה להמליץ לגבי הנהלים ושיטות החקירה של השב"כ בעתיד.
דו"ח הוועדה הוגש לממשלה ב־30 באוקטובר 1987. מרכיב חשוב בהמלצות הוועדה קבע שבחקירות שירות הביטחון הכללי שמטרתן סיכול פעולות טרור, "אמצעי הלחץ צריכים להתרכז בעיקר בלחץ פסיכולוגי לא־אלים של חקירה נמרצת וממושכת ובשימוש בתחבולות", אך "כאשר אלה אינם משיגים את המטרה, אין להימנע מהפעלת מידה מתונה של לחץ פיסי".
מאורעות שקדמו לוועדה
פרשת נאפסו היא שהובילה במישרין להקמת ועדת לנדוי. נאפסו שירת כקצין בצה"ל ביחידת אד"ל, אזור דרום לבנון, שעסקה ביצירת קשרים עם האוכלוסייה המקומית במטרה להשיג שליטה במקום. אחד מתפקידיו של נאפסו היה להיפגש עם מודיעים מהצד השני. אחד מהמודיעים שעימו היה נפגש הוא אבו קאסם. כשלוש שנים לאחר שירותו ביחידה, נישא נאפסו וביקש לפרוש. בזמן חופשת השחרור שלו מצה"ל נאסף על ידי כמה אנשי שב"כ לבית מלון בחיפה ושם החלו החקירות נגדו, על בסיס טענתו של אבו קאסם כי נאפסו נפגש עם מפקד אש"ף בלבנון והעביר לו מזוודות מלאות בחומרי חבלה תמורת כסף. נגד נאפסו ננקטו מעשי אלימות ועינויים בחקירה, ולבסוף הוא הודה באשמתו בכתב ומסר את ההודאה לחוקרי השב"כ.
נאפסו הואשם בבית הדין הצבאי על סמך הודאתו. במהלך המשפט טען כי הודאתו הייתה תוצאה של כפייה ומעשי אלימות מתמשכים. כך תוארו טענותיו בפסק דינו של בית המשפט העליון:
חוקרי השב"כ הכחישו כל שימוש בלחץ פיזי, ובית הדין קיבל את עדויותיהם כמהימנות. נאפסו הורשע על בסיס הודאתו (בצירוף "דבר מה נוסף") בבגידה, בריגול חמור, בעזרה לאויב ובסיוע לאויב במלחמה. נגזרו עליו 18 שנות מאסר בפועל. נאפסו ערער לבית הדין הצבאי לערעורים, אך ערעורו נדחה.
נאפסו ביקש וקיבל רשות לערער לבית המשפט העליון. עם פתיחת הדיון בבית המשפט, הודיע הפרקליט הצבאי הראשי שנערכה בדיקה בשירות הביטחון הכללי, ולפיה יש אמת במרבית הטענות שהעלה נאפסו לגבי לחצים שהופעלו עליו בחקירתו. המדינה הודיעה בכתב:
לפיכך הגיעה המדינה להסדר טיעון עם נאפסו, לפיו יודה נאפסו בחריגה מסמכות עד כדי סיכון ביטחון המדינה, בכך שנפגש פעמיים עם מפקד בכיר בפת"ח ולא דיווח על פגישות אלה, ויבוטלו פסקי הדין של בתי הדין הצבאיים. בית המשפט העליון קיבל את הסדר הטיעון וגזר על נאפסו, ביום 24 במאי 1987, שנתיים מאסר והורדה לדרגת רב־סמל. כיוון שנאפסו ישב בכלא כבר 7.5 שנים, הוא שוחרר מיד.
מקרה זה חשף באופן ברור שהשב"כ השתמש באמצעי חקירה אלימים והפעיל לחץ פיזי ופסיכולוגי כדי להשיג הודאה של חשוד. עוד נחשף שחוקרי השב"כ העידו עדות שקר בפני בתי הדין הצבאיים, בהכחישם שימוש בלחץ פיזי, ושאף התובע מטעם הצבא לא ידע שמדובר בעדויות שקר. בית המשפט העליון מתח ביקורת נוקבת על תופעת עדות השקר, והוסיף שגם האמצעים שננקטו בפרשה חרגו מהמותר.
לאור מקרה זה, החליטה ממשלת ישראל ביום 31 במאי 1987:
חברי הוועדה
מרכז הוועדה היה השופט אלון גילון שכיהן כסגן רשם בית המשפט העליון.
פעילות הוועדה
משהוקמה הוועדה, הוחלט על ידי הממשלה, באישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, כי עקב רגישות הפרשה, נושאי החקירה והדיונים מחויבים בסודיות. כפועל יוצא, הוועדה הייתה בעלת אוטונומיה באשר לפרסום הדו"ח שלה. בין תפקידי הוועדה היו פתרון הדילמה בין הצורך למידור מוחלט של שיטות החקירה לבין החובה לאמירת אמת בהופעה בבית משפט, וכן המלצה על הנהלים שעל פיהם יפעלו בעתיד בחקירות השב"כ בנושאי פח"ע.
לוועדה ניתן תקציב על סך 500,000 ש"ח. ממנו ניצלה 384,946.96 ש"ח ואת היתרה החזירה למשרד האוצר.
התקיימו 43 ישיבות, במהלכן נשמעו 42 עדים במגוון התפקידים במערכת הביטחון, הכנסת והממשלה. הוועדה עיינה בחומר כתוב שנשלח אליה על ידי השב"כ, גם מרצונו וגם על פי בקשתה, אספה חומר משפטי וכן הזמינה את הציבור לפנות אליה. חברי הוועדה ראו עצמם כמדריכים ומכוונים של השירות הכללי לשמירת החוק, בד בבד עם מילוי התפקיד ושמירה על הביטחון. בשל רגישות הנושא הוגבלו אמצעי התקשורת על דיווחים בהתקדמויות עבודתה של הוועדה.
בחלק השני (החסוי) צורפו מסמכים שונים המתעדים את כוח האדם בשירות אל מול הנחקרים, מספרי הפיגועים, הרוגים ופצועים (יהודים וערבים), מספר האנשים בשירות מן המגזר הערבי, כמויות של חומרי לחימה שנתפסו, חוליות מחבלים שנתפסו, וטבלה השוואתית על מספר הנחקרים שהודו בחקירות ואלו שהועמדו לדין. בנוסף, כולל החלק השני סקירה של שיטות החקירה שהיו נהוגות בשירות ואת מספר הפעמים שאושר שימוש פיסי בחקירות. מתועד גם דיון במקרים בהם הייתה חריגה מן האמצעים שהשימוש בהם הותר וכיצד טופלו מקרים אלו. עוד כולל החלק השני קובץ הנחיות מפורט לחוקר השב"כ, המגדיר את המותר והאסור בחקירה.
מסקנות הוועדה
עיקרי מסקנות הוועדה:
לגבי המעשים בעבר, הוועדה קבעה כי הדרגים הגבוהים בשב"כ (לרבות ראשי השב"כ) לא נקטו במספיק פעולות כדי למנוע עבירות על החוק, ובפרט לא מנעו שימוש בעדות שקר. עם זאת, באשר להעמדתם לדין של החוקרים על מעשים אלה גילתה הוועדה כמעט סלחנות, ואף על פי שגינתה את העבירות המיוחסות להם - תקיפה וסחיטה באיומים, ובמיוחד עדות שקר, החליטה לא לנקוט נגדם בהליכים משפטיים בטענה כי הדבר יגרום לנזק גדול למעמד השב"כ. הוועדה תלתה את האשמה בדרגים הגבוהים בשירות שהיו מודעים לשיטת מתן עדות שקר. אחד מראשי השירות שהופיע בפני הוועדה אף סיפר כי תמך וחיזק את השיטה תוך כדי אמונה שאין דרך אחרת. לפיכך המליצה הוועדה לסגור את התיקים בעבירות אלה: על תקיפה וסחיטה באיומים - בשם הגנות ה"צידוק" (ציות לצו של רשות מוסמכת) וה"צורך", ועל עדות שקר - על בסיס חוסר עניין לציבור (שכן הוועדה אמרה שהגנת ה"צידוק" אינה חלה, שכן הצו לשקר, אם ניתן, הוא בלתי חוקי בעליל).
השפעות והדיון הציבורי
ב־8 בנובמבר 1987 החליטה הממשלה, ברוב של 19 שרים, לאמץ את דו"ח הוועדה על כל המלצותיו. ראש השב"כ טען כי ההמלצות כולן ייושמו והחקירות מתנהלות על פי הנהלים החדשים שנקבעו.
פרסום הדו"ח גרר תגובות חיוביות, אך גם לא מעט תגובות שליליות וביקורתיות. המחאה הציבורית נגד המסקנות התמקדה בטענה כי על השב"כ לבצע את תפקידו בצורה הטובה ביותר האפשרית. לשם כך, חברי כנסת קראו לעגן בחוק שימוש באמצעים פיזיים ופסיכולוגיים בחקירות.
זמן קצר לאחר פרסום דו"ח הוועדה פרצה האינתיפאדה הראשונה. בתחומי הקו הירוק ובשטחים נרשמה פעילות חבלנית רבה ונהרגו אזרחים ישראלים רבים. לשב"כ היה חלק לא מבוטל במניעת פיגועים ובמציאת אחראים להם - סיכול פעילות עוינת. עם זאת, מספר הנחקרים עלה בצורה קיצונית ומערך החוקרים חרג מההנחיות שקבעה ועדת לנדוי. הסעיפים בדו"ח אשר שללו דיווח כוזב נשכחו גם הם מספר בלתי מבוטל של פעמים, הן בדיווח בתוך הארגון והן בדיווח לגופים מחוצה לו.
אחת הפרשות שאירעו לאחר פרסום דו"ח הוועדה היא מקרה המוות של עוואד חמדן. במהלך חקירת האירוע הישעה ראש השב"כ שלושה חוקרים ששיקרו לגבי נסיבות מותו בזמן החקירה. סיבת המוות שנקבעה לבסוף היא חנק. איש השב"כ שהואשם בגרימת מוות ברשלנות, זוכה מחמת הספק.
בעקבות חשיפת פרשות של התעללות בעצירים, קמו תנועות שמטרתן לשמור על זכויות האדם בשטחים. תנועות אלו קוראות למצוא דרכים חלופיות, בדומה למדינות דמוקרטיות אחרות שעשו כך. לטענתן, על מדינת ישראל לחוקק חוק שאוסר עינויים ואלימות בחקירות, בטענה שהשב"כ משתמש בעינויים וכי ועדת לנדוי אישרה אותם למעשה, ושללא חוק יימשכו העינויים.
מקרים רבים של התעללות בפלסטינים תושבי השטחים הגיעו לבתי המשפט בשנים שאחרי פרסום דו"ח הוועדה, אולם מרבית העונשים שנגזרו על אנשי השב"כ היו קלים - מאסר על תנאי או מאסר בפועל למספר שבועות.
בשנת 1999 דן בג"ץ בנושא שיטות החקירה בשב"כ ופסק כי שיטות חקירה הכוללות שימוש בכוח אסורות, אך ייתכן שהגנת ה"צורך" תעמוד לחוקר בודד שהשתמש בשיטות אלה. בג"ץ קבע שסמכות החקירה של השב"כ זהה לסמכות החקירה של המשטרה, ושהסמכתו לחקירה נובעת אך ורק מהסמכה אישית של כל חוקר על פי החוק, ולא על בסיס ה"סמכות השיורית" של הממשלה (שאינה מקור סמכות לפעולות הפוגעות בזכויות אדם). נפסק שסייג ה"צורך" אינו מקור סמכות לקביעת נהלים ושיטות חקירה, אך ייתכן שלחוקר מסוים שחרג מהנהלים תעמוד הגנת ה"צורך".
בשנת 2000 פרסם משרד מבקר המדינה דו"ח העוקב אחרי מערך החקירות בשב"כ משנת 1988 ועד 1992. הדו"ח קבע כי האמצעים שהתירה ועדת לנדוי ככשרים לשימוש בזמן חקירות צריכים להיבדק באופן תדיר על ידי ועדת השרים לענייני החקירות בשב"כ. בדו"ח נלקח בחשבון כי המציאות מאז ועדת לנדוי השתנתה וההחרפה במצב פעילות הפח"ע דורשת הרחבת ההיתרים כדי להשיג תוצאות אפקטיביות. בנוסף, ממליץ הדו"ח לתעד בכתב את מהלך החקירות ולאפשר שקיפות מלאה לכל גוף שירצה מידע. לטענת הדו"ח, זו הדרך היחידה לעקוב אחר התנהלות החקירות.
בשנת 2002 נחקק לבסוף חוק שירות הביטחון הכללי, הקובע מסגרת חוקית לביצוע פעולות השב"כ. החוק החדש אינו כולל סעיף המתיר לחוקרים שימוש בלחץ פיסי.
I'm Into You
I'm Into You (בעברית: אני בעניין שלך) הוא הסינגל השני של הזמרת ג'ניפר לופז מתוך אלבומה ?Love. השיר הוא שיתוף פעולה של לופז עם ליל ויין.
השיר הוא השני שהוציאה לופז בחברת התקליטים "The Island Def Jam Music Group", לאחר שסיימה את החוזה שארך כעשר שנים עם חברת התקליטים אפיק רקורדס והשיר השני בו שיתפה פעולה עם ליל ויין.
מיקומי שיא
הצלחת הסינגל הייתה בינונית, באמריקה הסינגל הופץ כסינגל דיגיטלי ולא כסינגל רגיל מסחרי ובעקבות כך מוקם במקום 41 בבילבורד מה שהביא להצלחה פחותה אך למרות זאת זכה למעמד זהב עם מכירות של מעל 500,000 עותקים דיגיטליים. בבריטניה הגיע השיר לבין עשרת המובילים
רון אשרוב
רון אשרוב (נולד ב-26 במאי 1969) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על החטיבה הצפונית ברצועת עזה ועל גדס"ר גבעתי.
שירותו הצבאי
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1987 שובץ בחטיבת גבעתי. בגבעתי עבר אשרוב הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר. בהמשך שימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה, בהמשך שימש מפקד פלחה"ן גבעתי. ב-2001 מונה להקים ולשמש כמפקד הראשון של גדס"ר גבעתי, והוביל אותו בלחימה באינתיפאדה השנייה כנגד הטרור הפלסטיני ברצועת עזה עד שנת 2003, בהמשך שימש כסגן מפקד החטיבה בשנים 2006–2007, בשנת 2007 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה, בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה, בתפקידו שימש עד 2009, ולאחר לימודים, מונה למפקד המרכז לאימונים טקטיים במל"י, בין השנים 2010–2012. במהלך שנת 2013 השתחרר מצה"ל.
קולדפליי
קולדפליי (באנגלית: Coldplay) היא להקת רוק בריטית. הוקמה בלונדון בשנת 1997 על ידי הסולן והפסנתרן כריס מרטין והגיטריסט ג'ון באקלנד, ובהמשך הצטרפו הבסיסט גאי ברימן והמתופף ויל צ'מפיון. סגנון המוזיקה, השירה ולחניה של הלהקה מכילים מאפיינים רבים המזוהים עם רוק אלטרנטיבי ופוסט-בריטפופ.
בשנת 2000 זכתה הלהקה לחשיפה בינלאומית לאחר הוצאת הסינגל "Yellow" ובהמשך אלבומה הראשון Parachutes, שהיה מועמד ל"פרס המרקיורי". אלבומה השני של הלהקה, A Rush of Blood to the Head, שיצא בשנת 2002, המשיך את קו ההצלחה של הלהקה וזכה בפרס "אלבום השנה" של המגזין "NME". כעבור שלוש שנים הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי, X&Y, שהיה לאלבומם הנמכר ביותר בעולם בשנת 2005. בשנת 2008 יצא אלבום האולפן הרביעי של הלהקה, Viva la Vida or Death and All His Friends, שהופק על ידי המפיק הבריטי בריאן אינו, שזכה במספר פרסים במסגרת טקס "פרסי גראמי". אלבומה החמישי של הלהקה, Mylo Xyloto, זכה להצלחה מסחרית רבה כשנבחר לאלבום הרוק הנמכר ביותר באנגליה ב-2011, על אף שקיבל ביקורות מעורבות. אלבומה השישי של הלהקה, Ghost Stories, שיצא בשנת 2014, זכה אף הוא להצלחה מסחרית מחד ולביקורות מעורבות מאידך. אלבום האולפן השביעי של הלהקה, A Head Full of Dreams, יצא בדצמבר 2015. נלווה אליו מסע הופעות עולמי ארוך וגורף פרסים שנפרס לאורך של שנתיים, עם למעלה מ-100 הופעות. הטור גרף מעל לחצי מיליארד דולרים של רווחים ונחשב לטור השלישי הכי רווחי בהיסטוריה.
במהלך שנות פעילותה זכתה הלהקה בעשרות פרסים, לרבות שבע זכיות ב"פרס גראמי" ומכרה למעלה מ-90 מיליון תקליטים ברחבי העולם, נתון שמיצב אותה כאחת מהלהקות המצליחות בעולם. בדצמבר 2009, זכתה הלהקה במקום הרביעי ברשימת "האמנים הטובים ביותר של שנות האלפיים" בדירוג של קוראי מגזין "הרולינג סטון". ביחד עם עבודתה המוזיקלית, מזוהה הלהקה במעורבותה החברתית והפוליטית כפי שבאה לידי ביטוי, בין היתר, במגוון אירועי צדקה בהם נטלה חלק, דוגמת "לייב 8", "Band Aid 20", “global citizen” ועוד.
1996–1999: הקמה והשנים הראשונות
כריס מרטין וג'ון באקלנד נפגשו לראשונה בספטמבר 1996 במהלך לימודם ב"קולג' האוניברסיטאי של לונדון". הם ניגנו יחד במשך כמספר חודשים עד שהחליטו להקים להקה (שנקראה בתחילה "Pectoralz").
בשנת 1998 שינתה הלהקה את שמה ל"קולדפלי". קיימת השערה לפיה שם זה הוצע ללהקה על ידי סטודנט בשם טים קרומפטון, אשר ההרכב בו הופיע נשא בתחילה שם זה אך החליט להחליפו לשם אחר. הופעתה הראשונה של הלהקה נערכה במסגרת פסטיבל להקות חובבות במנצ'סטר שבאנגליה.
הלהקה המשיכה להופיע במועדונים שונים ברחבי לונדון ובמאי 1998 נכנסו לאולפן הקלטות והקליטו במהלך סוף שבוע אחד את המיני אלבום הראשון שלהם "Safety", שיועד להפצה כדמו בין חברות התקליטים ויצא ב-25 במאי 1998. הלהקה, שהייתה מרוצה מהתוצאה הסופית, החליטה להפיץ כ-500 עותקים מהמיני-אלבום ולהפיצם בקרב גורמים בתעשיית המוזיקה ותחנות רדיו ברחבי לונדון וכן חברים ובני משפחה, כאשר רק 50 עותקים נשארו למכירה לציבור הרחב. כל השירים שנכללו בדמו, הופצו בהמשך בהוצאות מוזיקליות נוספות של הלהקה.
ב-26 באפריל 1999, הוציאה הלהקה את המיני אלבום השני שלה שכלל את הסינגל הראשון שלה "Brothers & Sisters", שהופק על ידי חברת התקליטים הלונדונית "Fierce Panda" והוקלט במשך ארבעה ימים בלבד. השיר שזכה להצלחה יחסית כשהעפיל למקום ה-92 במצעד השירים הבריטי, הגיע לידיעתו של אחד משדרי תחנת הרדיו "Radio 1" של ה-BBC, שניגן את השיר באופן תדיר ובכך תרם לחשיפתו. בהמשך לכך, החלו חברות תקליטים להביע עניין גובר בלהקה ובקיץ 1999, חתמה הלהקה על חוזה עם חברת התקליטים "פרלופון".
באוקטובר 1999, הוציאה הלהקה את המיני אלבום השני שלה "The Blue Room", שהופץ ב-500 עותקים וזכה לביקורות חיוביות. בין השרים הבולטים בו ניתן למנות את "Don't Panic", "Bigger Stronger" ו-"See You Soon".
1999–2002: אלבום בכורה
במרץ 2000 הוציאה הלהקה את השיר "Shiver" שהיה ללהיט הראשון של הלהקה, כשהעפיל לרשימת "40 הסינגלים המצליחים באנגליה". שלושה חודשים לאחר מכן הוציאה הלהקה סינגל נוסף – "Yellow", אשר היה לשיר המצליח ביותר של הלהקה עד לאותו זמן, כאשר הגיע למקום ה-3 ברשימת "הסינגלים הנמכרים באנגליה". במהלך אותו חודש, יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות המשמעותי הראשון שלה, שכלל בין היתר הופעה במסגרת "פסטיבל גלסטונברי".
ב-10 ביולי 2000, יצא אלבומה הראשון של הלהקה Parachutes, לאחר עבודה של מספר חודשי הקלטה שהחלה בנובמבר 1999. בין השירים הבולטים באלבום ניתן למנות את שני הסינגלים האחרונים של הלהקה ("Shiver" ו-"Yellow"), כמו גם את "Don't Panic" ו-"Trouble". האלבום זכה להצלחה רבה, כשהגיע למקום ה-1 ברשימת "האלבומים הנמכרים ביותר" באנגליה, לאחר שנמכר בלמעלה מ-2 מיליון עותקים. האלבום נחל הצלחה רבה גם בארצות הברית, כשיצא לחנויות בנובמבר 2000, שם העפיל למקום ה-51 ברשימת "200 האלבומים הנמכרים ביותר של מגזין "בילבורד". בספטמבר 2000, הייתה הלהקה בין המועמדות לזכייה ב"פרס המירקורי". בעקבות הצלחת האלבום בארצות הברית, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ראשון במדינה שנקרא "US Club Tour". עוד באותו חודש, זכתה הלהקה בפרס "הלהקה הבריטית של השנה" ובפרס "האלבום הבריטי של השנה" בטקס "פרסי המוזיקה הבריטית". בתחילת שנת 2002, התפטר מתפקידו פיל הארווי, שתיפקד כמנהל הלהקה מראשית דרכה. הארווי שהפך למנהל האומנותי של הלהקה הוחלף בתפקיד על ידי דייב הולמס.
שנה לאחר מכן, זכתה הלהקה לראשונה בפרס במסגרת טקס אמריקאי, כשזכתה בקטגוריית "האלבום האלטרנטיבי של השנה" במסגרת טקס "פרסי גראמי" שנערך בלוס אנג'לס.
2001–2004: A Rush of Blood to the Head
לאחר ההצלחה של אלבום הבכורה שלה, חזרה הלהקה לאולפן ההקלטות בספטמבר 2001, והחלה לעבוד על אלבומה השני, שהופק על ידי קן נלסון (שהיה אחראי על מלאכת ההפקה של אלבומם הראשון).
ב-26 באוגוסט 2002, הוציאה הלהקה את אלבומה השני A Rush of Blood to the Head. יום לאחר השקתו באנגליה, הופץ האלבום גם בארצות הברית בהוצאת "תקליטי קפיטל". הסינגל הראשון מתוך האלבום היה "In my Place".
2004–2005: X&Y
ב-2005 עשתה הלהקה היסטוריה כאשר הוציאה את הסינגל "Speed of Sound" שנכנס היישר למקום השמיני בארצות הברית. בבריטניה הגיע הסינגל למקום השני, כשאת מקומו בפיסגה לוקח הרמיקס של רינגטון "הצפרדע המשוגעת". ביוני יצא אלבומה השלישי של הלהקה, X&Y. האלבום נכנס היישר למקום הראשון עם צאתו, בארצות הברית ובריטניה בו-זמנית. בבריטניה נמכרו כמעט חצי מיליון עותקים מהאלבום תוך שבוע. שם האלבום, על פי מרטין, מייצג את המשתנים במשוואה מתמטית. בהמשך יצאו גם השירים "Fix You", "Talk", "White Shadows" ו-"The Hardest Part".
ב-2006 האלבום X&Y הוכרז כאלבום הכי נמכר בעולם לשנת 2005, על פי הדיווחים של הפדרציה הבינלאומית של תעשיית המוזיקה. קולדפליי מכרה ברחבי העולם 8.3 מיליון עותקים מאלבומה השלישי, שיצא ביוני 2005.
2006–2010: Viva la Vida or Death and All His Friends
ביוני 2008 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי, Viva la Vida or Death and All His Friends. האלבום הופק על ידי בריאן אינו וחובר בעזרתו של ג'ון הופקינס. ב-29 באפריל 2008 יצא הסינגל הראשון מהאלבום, "Violet Hill". ב-5 במאי 2008 הוציאה הלהקה את הסינגל השני מתוך האלבום, שיר הנושא - "Viva la Vida". על עטיפת האלבום מתנוסס חלק מתוך היצירה המפורסמת, "החירות מובילה את העם", שצייר הצרפתי אז'ן דלקרואה.
בריאיון לתחנת הטלוויזיה BBC טענו כריס מרטין וויל צ'מפיון שאלבום זה מהווה שינוי בדרך הכתיבה שלהם: "כשהיינו בני 19 כתבנו שירים ברמה של בני 19 עכשיו אנחנו בשנות השלושים לחיינו". בראיונות אחרים הם אמרו כי "Viva la Vida or Death and All His Friends" הוא "התחלה", וחלק נפרד משלושת האלבומים הקודמים הנחשבת טרילוגיה בפני עצמה. על אלבום זה קיבלה הלהקה מועמדויות רבות לפרסי גראמי.
ביום יציאתו נמכרו בארצות הברית בלבד כ-360 אלף עותקים, ועוד 720 אלף במהלך השבוע הראשון. באנגליה נמכרו 125 אלף עותקים ביום יציאתו, וכ-302 אלף עותקים בשלושת הימים הראשונים לאחר יציאתו. Viva la Vida or Death and All His Friends הוא האלבום שהורד הכי הרבה פעמים דרך רשת האינטרנט.
ב-4 בדצמבר 2008 הוגשה נגד הלהקה תביעה להפרת זכויות יוצרים על ידי הגיטריסט ג'ו סטריאני בטענה ששירם "Viva la Vida" מכיל תווים עיקריים מהקטע האינסטרומנטלי "If I Could Fly" מאלבומו של סטריאני משנת 2004, "?Is There Love in Space". שיר זה זיכה אותם במועמדות לפרס גראמי לשיר השנה.
בדצמבר 2008 הוציאה הלהקה את החלק השני של האלבום בדמות המיני אלבום "Prospeckt's March" הכולל 8 שירים מהאלבום האחרון שלא נכנסו לאלבום עצמו ונמכר במהדורה מהודרת ביחד עם Viva la Vida.
ב-15 במאי 2009 הוציאה קודפליי אלבום הופעה בשם LeftRightLeftRightLeft הזמין להורדה בחינם באתר האינטרנט של הלהקה.
ב-6 ביולי 2009 הוציאה קולדפליי את השיר "Strawberry Swing" כסינגל.
בסוף שנת 2009, במצעד העשור שנערך בתחנת הרדיו גלגלצ נבחרה קולדפליי ללהקת העשור עם מעל ל-14,000 קולות. קולדפליי הייתה הלהקה עם מספר השירים הגבוה ביותר באותו מצעד, תשעה שירים.
2009–2012: Mylo Xyloto
ב-1 בדצמבר 2010 הוציאה קולדפליי להורדה דיגיטלית סינגל, שכתבו חברי הלהקה, בשם "Christmas Lights".
ב-31 במאי 2011 פרסמה הלהקה סינגל חדש בשם "Every Teardrop Is a Waterfall", מתוך אלבומה החמישי מיילו זיילוטו. את שם האלבום ואת עטיפתו פרסמה הלהקה באתר האינטרנט שלה ב-12 באוגוסט 2011. על פי כריס מרטין, זהו אלבום קונספט שסובב סביב שתי דמויות מיילו וזיילוטו שמתאהבות, או כמו שאמר "סיפור אהבה עם סוף שמח". ב-21 בספטמבר יצא הסינגל השני מתוך האלבום, "Paradise", שזכה להצלחה רבה במצעדים. האלבום יצא לאור ב-24 באוקטובר 2011. ב-3 בפברואר 2012 יצא הסינגל השלישי מהאלבום, Charlie Brown, שיצאתו כללה גם קליפ לקידום הסינגל.
ב-2 ביוני 2012, הוציאה קולדפליי ביחד עם ריהאנה את השיר "Princess Of China", מעריצי קולדפליי כעסו על כך שהלהקה שיתפה פעולה עם ריהאנה, בטענה שהיא והשירים שלה ממוסחרים, ומנגד קולדפליי דווקא שמחו שהקליפ זכה ל-14 מיליון צפיות תוך שבועיים.
2012–2014: Ghost Stories
במהלך סיבוב ההופעות של האלבום Mylo Xyloto רואיינו חברי הלהקה והודו כי כבר הם עובדים על אלבום חדש, נוצרה שמועה בעקבות ריאיון עם חברי הלהקה בהופעה באוסטרליה שהלהקה תיקח הפסקה מפעילות בין השנים 2013 עד 2015 אך שמועה זו הופרכה כאשר ראיינו את סולן הלהקה, כריס מרטין.
ב-9 באוגוסט 2013 הודיעה הלהקה רשמית שתוציא ב-26 באוגוסט 2013 שיר חדש בשם "Atlas" אשר צורף לפסקול הסרט 'משחקי הרעב - התלקחות' שהיה אמור לצאת ב-22 בנובמבר 2013, אך הוצאת הסינגל נדחתה ל-8 בספטמבר 2013 מסיבה לא ידועה.
ב-25 בפברואר 2014 פורסם שיר חדש מתוך האלבום החדש שהוכרז Ghost Stories בשם "Midnight".
האלבום כולל את סגנונות הפופ רוק, סינת'-פופ ו-R&B.
2015–2018: A Head Full Of Dreams
ב-27 בנובמבר 2015, יצא הקליפ של סינגל החמישי מהאלבום, "Adventure Of A Lifetime".
ב-29 בינואר 2016, יצא הקליפ של הסינגל השלישי מהאלבום, "Hymn for the Weekend", בשיתוף עם הזמרת ביונסה.
ב- 16 במאי 2016, יצא הקליפ של הסינגל "Up & Up" שנערך על ידי הישראלים וניה היימן וגל מוג'ה.
בדצמבר 2015 הודיעה ליגת ה-NFL כי קולדפליי תופיע במופע המחצית של סופרבול 50 שיתקיים בפברואר 2016 ביחד עם הזמרת ביונסה והזמר ברונו מארס.
בסוף חודש פברואר 2017 שהתה הלהקה בישראל וברשות הפלסטינית בביקור שהוגדר על ידם כביקור היכרות ולימוד.
ב־2018 ביצעה הלהקה גרסת כיסוי לשירו של אלטון ג'ון "We All Fall in Love Sometimes", גרסת כיסוי שנכללה באלבום ההוקרה "Revamp: Reimagining the Songs of Elton John & Bernie Taupin".
2019–2020: Everyday Life
ב-26 בספטמבר 2019, הכריזו הלהקה שיופיעו בפסטיבל "Global Citizen" שבניו יורק, בשנת 2020. במהלך חודש אוקטובר הודיעו חברי הלהקה שיוציאו את אלבום האולפן השמיני שלהם והכפול שיקרא Everyday Life, האלבום יצא ב-22 בנובמבר 2019.
2021–הווה: Music of the Spheres
Music of the Spheres הוא אלבום האולפן התשיעי שהוציאה קולדפליי. האלבום יצא לאור ב-15 באוקטובר 2021, על ידי חברות התקליטים פרלופון ואטלנטיק. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים. האלבום כולל שירי פופ רוק וסינת'-פופ.
השפעות
בתחילת דרכה, הושווה סגנונה של הלהקה לזו של ג'ף באקלי ורדיוהד, כמו גם לאומנים נוספים דוגמת טראוויס, U2, ג'ורג' האריסון (בעיקר בהקשר לאלבומה השני A Rush Of Blood To The Head משנת 2002) וג'וני קאש (בהתייחס לאלבומה השלישי של הלהקה X&Y משנת 2005). כריס מרטין ציין כי אחת מהלהקות שהשפיעו עליו להקים את הלהקה הייתה "א-הא".
כל חברי הלהקה הגיעו מבתים מבוססים כלכלית באופן יחסי, בני המעמד הבינוני, שהוריהם עודדו אותם לעסוק במוזיקה. כריס מרטין החל לנגן בפסנתר בגיל צעיר ובגיל 15 החל להופיע עם הרכבי רוק משתנים, כאשר אחד מהזמרים המועדפים עליו היה טום וייטס. ג'וני באקלנד החל לנגן בגיטרה בגיל 11, בהשראת הנגנים המועדפים עליו, לרבות ג'ימי הנדריקס ואריק קלפטון. גאי ברימן, נחשף בגיל צעיר למוזיקת הפאנק והחל לנגן בגיטרה בס בתקופת נערותו. ויל צ'מפיון, ששולט במגוון כלים בהם בס וגיטרה, לא חשב על קריירה כמתופף עד שהצטרף הלהקה, אז החל לנגן על כלי הקשה באופן בלעדי.
מעורבות חברתית
מאז יציאת האלבום השני של קולדפלי, A Rush of Blood to the Head, קולדפליי החלה לתרום באופן פעיל למספר מטרות חברתיות ופוליטיות. הלהקה תמכה במבצע "עשו סחר הוגן" של חנויות יד שנייה והארגון ההומניטרי הבינלאומי "אמנסטי". כמו כן, הלהקה הופיעה במגוון תוכניות צדקה כמו Band aid 20, Live 8, והאגודה למען נוער חולה סרטן.
הלהקה אישרה את השימוש במוזיקה שלהם בסרטים, טלוויזיה ונקודות קידום כמו הטריילר של "פיטר פן". לעומת זאת, קולדפליי התנגדה מאוד לשימוש המוזיקה שלהם בתעשיית המסחר. הלהקה דחתה חוזים של מיליוני דולרים מחברות ענק אשר רצו להשתמש בשירים "Yellow", "Trouble", ו-"Don't Panic". "לא היינו יכולים לחיות עם עצמנו אם היינו מוכרים את משמעויות השירים בצורה כזאת", אמר מרטין.
כריס מרטין תומך אישית בגן בוסתן אברהם ביפו שהוא גן ילדים יהודי-ערבי מעורב דו-שפתי שבו הילדים לומדים על תרבויות ודתות ומציינים את חגיהן. מרטין מגיע לישראל לביקורים פרטיים תקופתיים בגן, לאחרונה ב-2019.
דעות פוליטיות
סולן הלהקה מרטין התבטא נגד מלחמת עיראק ב-2003, ותמך במתמודד הדמוקרטי לבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2004 ג'ון קרי. נגן הבס גיא ברימן אמר: "אתה יכול לגרום לאנשים להיות מודעים לנושא מסוים. זה לא הרבה מאמץ בשבילנו, אבל אם זה יכול לעזור לאנשים אז נעשה את זה."
ב-1 ביוני 2011 הזמינה קולדפליי את מעריציה בדף הפייסבוק שלה להאזין לשיר "Freedom for Palestine", שבוצע על ידי מספר אמנים כאקט של תמיכה בפלסטינים. בקליפ השיר ניתן לראות אילוסטרציות של צה"ל מפציץ באזור מגורים והורג אזרחים ושל חייל מפיל אשה פלסטינית כשתינוק בידיה. לאחר מספר ימי מחאה, הסירה הלהקה את הקישור לשיר מדף הפייסבוק שלה ללא כל הסבר.
מוחמד רפי
מוחמד רפי (בהינדי: ਮੁਹੰਮਦ ਰਫ਼ੀ; 24 בדצמבר 1924 - 31 ביולי 1980) היה זמר הודי ממוצא פנג'אבי, שנחשב לאחד הזמרים הגדולים והמשפיעים ביותר בהודו. היה ידוע ומפורסם בעיקר על היותו זמר פלייבק בסרטי בוליווד. שיריו מפורסמים מאוד ברחבי הודו ובכל הקהילות ההודיות ברחבי העולם.
אירה יאן
אִירָה יאן (ברוסית: И́ра Ян; לעיתים נכתב יַן) הוא שם העט של הציירת והסופרת אסתר יוֹסֶלביץ' סלֶפּיַאן (Эсфи́рь Иосиле́вич Слепя́н; 2 בפברואר 1869 – כ"ה בניסן תרע"ט, 24 באפריל 1919), שנודעה כאהובתו של חיים נחמן ביאליק וכחברה בקומונת האמנים "בצלאל".
מוחמד רפי
במהלך הקריירה שלו הקליט רפי שירים למעל לאלף סרטים. הוא הקליט בסך הכל 7,405 שירים בשפות שונות. הוא שר בשפות הודיות רבות, כולל קונקאני, אסאמית, בוג'פורית, אודיה, פונג'אבי, בנגאלית, מראטהית, סינדהי, קנאדה, גוג'ראטית, טמילית, טלוגו, מגאהי ומאיתילי. מלבד שפות הודיות, הוא גם שר שירים באנגלית, בפרסית, בערבית, בסינהאלית, בקריאולית ובהולנדית. הוא זכה בפרסים רבים.
אירה יאן
תולדות חייה
אסתר יוסילביץ' נולדה בשנת 1869 בקישינב שבבסרביה, רוסיה, למשפחה מתבוללת. אביה יוסף יוסילביץ היה עורך דין בעל מהלכים בציבור הרוסי. עוד בנעוריה עברה עם משפחתה לאודסה. לאחר לימודיה בגימנסיה השתלמה בבית ספר לאמנות ונטלה את הכינוי "אירה יאן". היא כתבה מספר סיפורים ברוסית והתחברה לחוגי מהפכנים של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (ס"ר), בה הכירה את בעלה, דמיטרי סלֶפּיַאן (Слепян). לזוג נולדה בת, לנה.
מוחמד רפי
רפי מת מהתקף לב בגיל 55.
אירה יאן
תולדות חייה
ב-1903 זועזע עולמה עקב פרעות קישינב. על רקע זה הכירה את ביאליק. כתוצאה מהיכרות זו עזבה את חוגי המהפכנים ונפרדה מבעלה. על פגישתה עם ביאליק כתבה: "מאושרת הייתי למגע משוררנו הדגול, הוא שהשיבני לעמי, הוא שהחזירני לעצמי."
ב-1906 עלתה לארץ ישראל עם בתהּ, ומ-1908 התיישבה בירושלים והתחברה לרחל ינאית בן-צבי ויצחק בן-צבי ולחוג ירושלים החדשה שכלל את ינאית, בוריס שץ, יהושע ברזילי ואחרים. יחד עמם התגוררה בשכונה קטנה לצד בניין "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", באווירה של קומונה. היא תרגמה לרוסית את הפואמות "מגילת האש" ו"מתי מדבר" מאת ביאליק, טיילה בירושלים בחברת רחל ינאית בן-צבי שהפכה לידידת נפשה, וציירה ממראות ירושלים בסטודיו סמוך למבנה בצלאל. בימים בהם התגוררה בירושלים פרסמה מדי פעם מאמרים קצרים ופואמות בעיתונים הצבי והאור של אליעזר בן-יהודה (כך למשל מאמרה 'הדממיה' על הקבורה היהודית בירושלים בעיתון האור כמו כן הייתה שותפה להקמת הגימנסיה העברית רחביה, שבה למדו במחזור הראשון בתה וילדיו של יהושע ברזילי. היא אף לימדה ציור בגימנסיה.
ב-1914, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עברה, יחד עם סגל הגימנסיה ורבים מבני הקומונה לתל אביב והתגוררה בבית אדלר. בתל אביב המשיכה ללמד ציור בגימנסיה הרצליה ובין היתר הייתה מורתו של נחום גוטמן. ב-1917, בעת גירוש יהודי תל אביב ונתיני רוסיה בעיר, גורשה לאלכסנדריה. באלכסנדריה חלתה בשחפת וחיה בעוני במשך כארבעה חודשים. תמונותיה הוסתרו בחפזה, כאשר חזרה לתל אביב לא מצאה אותן. היא נפטרה משחפת ומשברון לב עקב אובדן עבודת חייה ב-1919 ונקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
יחסיה עם ביאליק
בעקבות התורה הציונית שספגה אירה יאן מביאליק היא מיהרה לעלות לארץ ישראל, מתוך אמונה שאהובה ימהר לבוא אחריה, אולם ביאליק עלה לארץ ישראל רק לאחר מותה. בניגוד לאירה יאן שהקריבה את כל אשר היה לה, ביאליק חי בפחד מתמיד פן תתגלה פרשת האהבים ותעיב על שמו הטוב, וניתק את הקשר עמה זמן מה לאחר שעלתה לארץ. רק בשנת 1972 התגלה צרור מכתבים בעזבונו של ביאליק שגילה את מה שהיה עד אז סודו הגדול. הצרור הוסתר יחד עם חומרים נוספים על ידי אוצר בית ביאליק במשך 40 שנה, משה אונגרפלד, על מנת שלא יכתים את שמו של המשורר הנערץ. חומרים נוספים התגלו לאחר מותו של אונגרפלד בשנת 1983. מחקריה של נורית גוברין מתארים את פרטי חייה ומדגישים את פעילותה הספרותית והציבורית, כאדם עצמאי ויוצר. לדעתה של זיוה שמיר חלקים גדולים מיצירתו של ביאליק מושפעים במישרין מן הקשר שהיה לו עם אירה יאן, אשר מהווה, לדעתה, את פרשת האהבה המרכזית של חייו.
לקריאה נוספת
מאמרים:
קישורים חיצוניים
מפרי עטה:
לודוויג הרביעי, רוזן תורינגיה
לודוויג הרביעי, רוזן תורינגיה (בגרמנית: Ludwig IV., der Heilige; 28 באוקטובר 1200 - 11 בספטמבר 1227) היה חבר השושלת הלודווינגיאנית, היה רוזן תורינגיה והפלטין של סקסוניה מ-1217 עד מותו. הוא היה בעלה של אליזבת מתורינגיה.
ביוגרפיה
לודוויג נולד ב-28 באוקטובר 1200 בטירת קרויצבורג, והיה בנם השני של הרמן הראשון, רוזן תורינגיה ולסופיה מוויטלסבאך, בתם של אוטו הראשון, דוכס בוואריה מבית ויטלסבאך ואגנס מלון. במהלך המאבק על הכתר הגרמני בין פיליפ משוואביה, מלך גרמניה מבית הוהנשטאופן לבין אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית ולף, אביו החליף צדדים כמה פעמים וניסה להרחיב את ההשפעה שלו על ידי נישואי בנו הבכור הרמן עם הנסיכה ההונגרית אליזבת מהונגריה, בתו של אנדראש השני, מלך הונגריה. הנערה הצעירה הגיעה לתורינגיה בשנת 1211 כדי לגדול בחצר הלודווינגיאנית, שם היה מקום מפגש למשוררים כמו ולטר פון דר פוגלוויידה או וולפרם פון אשנבאך.
אחיו הבכור של לודוויג נפטר בשנת 1216, ולכן עם מות אביו בשנת 1217, הוא עלה על כס המלוכה התורינגי בגיל 16. בשנת 1218, בחגיגת קיליאן הקדוש, בגיל 18, הוא הוסמך כאביר בכנסיית ג'ורג' הקדוש באייזנך. בשנת 1220, בגיל עשרים, התחתן לודוויג בטירת וארטבורג עם אליזבת מהונגריה בת ה-14, ונולדו להם שלושה ילדים. הוא הקים את חצרו בטירת וארטבורג ליד אייזנך.
כאשר בשנת 1221 מת גיסו של לודוויג תאודוריק הראשון, רוזן מייסן מבית וטין, הוא שימש כאפוטרופוס של בנו הקטין של תיאודוריק, היינריך השלישי, רוזן מייסן. עם זאת, ניסיונותיו לכבוש את אדמות מייסן ולוסאטיה נדחו על ידי אחותו יוטה. כמו אביו, לודוויג היה בקשר הדוק עם הקיסר פרידריך השני, שמינה אותו למרשל האימפריה הרומית הקדושה ואישר את זכויותיו ברוזנות מייסן.
בשנת 1226 נקרא לודוויג לדיאט בקרמונה, שם הבטיח לקיסר פרידריך השני לצאת למסע הצלב וללוות אותו לארץ הקודש. הוא יצא למסע הצלב השישי בשנת 1227, בהשראתו החלקית של סיפוריו של דודו, שהיה בלבנט עם הקיסר הרומי הקדוש. עמיתיו למסע היו חמישה רוזנים, לודוויג פון וארטבורג, גינטר פון קפרנברג, מיינהרד פון מילברג, היינריך פון שטולברג ובורכארד פון ברנדנברג. לודוויג השאיר מאחור את אשתו ההרה, שהייתה לה תחושה שהם לעולם לא ייפגשו שוב.