cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
NGC 4435
תכונות
אורכה הזוויתי של NGC 4435 הוא כ-2.3 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט פחות מ-40,000 שנות אור, כ-40% מהקוטר של שביל החלב, מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כעשירית ממסת שביל החלב, כאשר למעלה מ-70% ממסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה יש מעט גז ואבק, ולכן יצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך למדי שמוערך בכ-2 מאיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-50 שנים. לעומת זאת במרכז הגלקסיה יש אוכלוסיית כוכבים צעירה יחסית שגילה מוערך בכ-190 מיליון שנים בלבד, ונראה שהגלקסיה עברה תקופה של יצירת כוכבים אינטנסיבית, ייתכן בעקבות אינטראקציה עם NGC 4438 הסמוכה. מתנועת הכוכבים סביב מרכז הגלקסיה, נראה שבמרכזה נמצא חור שחור על-מסיבי קטן יחסית עם מסה של לכל היותר 7.5 מיליון מסות שמש. תצפיות בחשיפה ארוכה העלו שמצידה הצפוני של NGC 4435 יש רצועה של תווך בין-כוכבי וכוכבים שככל הנראה נפלטו ממנה בעקבות המפגש בינה ובין NGC 4438. אך ניתוח ספקטרוסקופי של האור היוצא מהרצועה מראה שייתכן ומדובר בערפילית בתוך שביל החלב, שרק במקרה נמצאת על אותו קו ראייה אל NGC 4435, ואין שום קשר בין הרצועה ובין הגלקסיה.
אליהו בחור
רבי אליה בן אשר הלוי לויטה אשכנזי, המכונה רבי אליהו בחור או הבחור (באיטלקית: Elia Levita; י"ב באדר ה'רכ"ט 1469 – ו' בשבט ה'ש"ט, 1549), היה בלשן עברי וחוקר המסורה בתקופת הרנסאנס, ממדקדקי העברית בימי הביניים ומראשוני הכותבים ספרות ביידיש.
ביוגרפיה
נולד בעיירה נוישטאדט, ליד נירנברג שבבוואריה בין 1468 ל-1472. בצעירותו עבר לאיטליה בעקבות רדיפות וגירושים נגד היהודים בגרמניה. ב-1496 שהה בוונציה, ב-1504 הגיע לפדובה, ועזב אותה ב-1509 כאשר החריבו אותה צבאות זרים. ב-1516 עבר לרומא, ושם קיבל את חסותו של אג'ידיו דה ויטרבו, מלומד נוצרי והחל מ-1517 קרדינל, ואף התגורר בביתו.
פיליפ הראשון, מלך צרפת
פיליפ הראשון (בצרפתית: Philippe Ier ; 23 במאי 1052 - 29 ביולי 1108), בן לשושלת הקאפטינגית, מלך על צרפת מ-1060 עד מותו בשנת 1108.
אליהו בחור
ביוגרפיה
בחור התמחה בדקדוק עברי ובחקר המסורה, ולימד עברית למלומדים נוצרים נוספים שבקשו לקרוא את כתבי הקודש בשפת המקור. הוא הוזמן לאוניברסיטת פריז ללמד עברית, אך סירב משום שבימיו לא היה יישוב יהודי בצרפת. בעקבות ביזת רומא ב-1527 שב לוונציה, ועבד כמגיה בבית הדפוס של דניאל בומברג וכמורה לעברית. בסוף שנות השלושים הוזמן על ידי המלומד הנוצרי פאולוס פאגיוס לחזור לגרמניה ולפקח על בית הדפוס שבבעלותו. בחור נענה להזמנה, ובשנים 1542-1541 עבד בבית הדפוס של פאגיוס בעיר איזנא שבוירטמברג, ובהמשך התלווה אליו לקונסטנץ. בדפוס איזנא ראו אור כמה מחיבוריו החשובים ביותר. בשנותיו האחרונות חזר לוונציה ושם מת בו' שבט ש"ט, 1549.
פיליפ הראשון, מלך צרפת
חייו
פיליפ היה בנם הבכור של אנרי הראשון מלך צרפת ושל הנסיכה אן מקייב. בגיל שמונה, עם מותו של אביו ב-4 באוגוסט 1060, הוכתר כמלך צרפת. היות שהיה קטין, שימשה אמו כעוצרת בשמו עד 1066.
ב-1072 נשא לאישה את ברטה, בתו של פלוריס הראשון דוכס הולנד, שילדה לו שני ילדים. ב-1091 התאהב בברטראד ממונפורט, אשתו של פולק הרביעי רוזן אנז'ו ואמו של פולק החמישי, והתגרש מאשתו ברטה. ב-15 במאי 1092 נשא לאישה את ברטראד, שילדה לו שלושה ילדים נוספים. אי לכך נידה אותו בישוף העיר ליון ב-1094, באשמת גירושין ונישואין שנעשו ללא הסכמת הכנסייה. הנידוי אושר בנובמבר 1095 על ידי האפיפיור אורבנוס השני, במועצת הכנסייה שהתקיימה בצרפת בעיר קלרמון. הנידוי בוטל והוטל מחדש מספר פעמים, לאחר שהמלך הבטיח להיפרד מברטראד ולא עמד בדיבורו, אך ב-1104, לאחר שהצהיר בפומבי על חטאו וביקש כפרה, הצו לא חודש עוד.
אליהו בחור
ביוגרפיה
נכדו של אליהו בחור המיר את דתו, אך אף הוא המשיך לעבוד במלאכות הדפוס, והיה בין מדפיסיו הראשונים של ספר הזוהר (בדפוס קרמונה). בין צאצאיו האחרים של אליהו בחור נמנה מאות שנים מאוחר יותר דייוויד קמרון ראש ממשלת בריטניה, דרך סב-סבו, אמיל לויטה, יהודי יליד גרמניה ובנקאי מפורסם שזכה באזרחות בריטית בשנת 1871 והתייחס כצאצא למשפחת אליהו בחור. על שמו של אליהו בחור קיים רחוב בתל אביב.
פיליפ הראשון, מלך צרפת
חייו
ב-1098 נעשה לואי, בנו בכורו של פיליפ הראשון, שותף לכתר אביו. ב-1108 נפטר המלך פיליפ הראשון ובנו לואי ירש את כתרו.
אליהו בחור
יחסיו עם מלומדים נוצרים
לרבי אליהו בחור היו יחסים פוריים עם המלומדים הנוצרים שבזמנו (שכינו אותו בלטינית "אליה לוויטה"). הוא התגורר ברומא בביתו של הקרדינל המלומד אג'ידיו דה ויטרבו, וחי תחת חסותו; רבי אליהו לימד את דה ויטרבו עברית וכתבים יהודיים, והעתיק לספרייתו כתבי יד של חיבורים יהודיים, לרבות חיבורים קבליים. קשריו של בחור עם הקרדינל תרמו לקבלת הפנים החמה שזכה לה דוד הראובני כאשר הגיע לרומא, ולסיוע שנתן הקרדינל לעריכת הפגישה בין הראובני והאפיפיור.
פיליפ הראשון, מלך צרפת
חייו
מ-1068 עד 1076 עסק פיליפ הראשון בהרחבת ממלכתו, וכבש את אזור הגבול עם דוכסות אנז'ו. ב-1076 תמך ברובר ובוויליאם, בניו של ויליאם הכובש מלך אנגליה, שלחמו נגד אביהם על השלטון בנורמנדיה. ב-1077 חתם על הסכם שלום עם ויליאם הראשון מלך אנגליה ודוכס נורמנדיה, שחדל מניסיונותיו לכבוש את חבל בראטן. ב-1082 סיפח לצרפת את אזור הגבול עם נורמנדיה, וב-1100 השתלט על העיר בורז' שבמרכזה של צרפת.
אליהו בחור
יחסיו עם מלומדים נוצרים
רבי אליהו בחור היה שותפו לבית הדפוס של המלומד הנוצרי פאולוס פאגיוס; בהקדמה ל"ספר הבחור" שכתב, הקדיש דברי תודה לשותפו הנוצרי.
פיליפ הראשון, מלך צרפת
חייו
הוא לא היה רשאי להשתתף במסע הצלב הראשון (1096–1099), משום שהיה מנודה על ידי הכנסייה, אך אחיו הצעיר איג לקח בו חלק נכבד.
אליהו בחור
יחסיו עם מלומדים נוצרים
היו לו קשרים רבים עם מלומדים הבראיסטים; ייתכן אף שנפגש ברומא עם מרטין לותר.
פיליפ הראשון, מלך צרפת
חייו
ב-1108 נפטר פיליפ הראשון ונקבר במנזר סנט-בנואה שעל גדות הנהר הלואר, ולא בסן-דני מקום קבורתם של מלכי צרפת. בנו בכורו לואי ירש את הכתר בשם לואי השישי.
אליהו בחור
יחסיו עם מלומדים נוצרים
בין תלמידיו הנוצריים היה המלומד וההומניסט ההבראיסטי סבסטיאן מינסטר. מינסטר חיפש זמן רב מורה מומחה לדקדוק העברי, ועמיתו לעבודה באוניברסיטת היידלברג, הפרופסור ליוונית ולטינית סימון גרינאוס, הציג בפניו את עבודותיו של רבי אליהו בחור. חיבוריו של בחור שבו את ליבו של מינסטר והוא יצר עמו קשר; במהלך השנים קיים מינסטר עם רבי אליהו קשר מכתבים מקצועי, בו זכה להדרכה לא מבוטלת באשר לסוגיות השונות שהעלה בפניו בתחום שפת הקודש.
משנת 1525 החל לתרגם את ספריו של רבי אליהו מעברית ללטינית ולהוציאם לאור בשתי השפות, ובכך תרם לפרסומו של רבי אליהו בקרב ההבראיסטים הנוצרים.
בשנת 1531 הוציא מינסטר לאור בבזל את תרגומו הלטיני של הספר מהלך שבילי הדעת, פרי עטו של רבי משה קמחי, שיצא לאור על ידי רבי אליהו כבר בשנת 1508 בתוספת הערותיו. תרגומו של מינסטר לספר עורר שנים מאוחר יותר את מורת רוחו של רבי אליהו בחור, על כך שמינסטר מעולם לא ביקש את רשותו לתרגם את הספר ולהוציאו לאור; ביטוי לכך עלה במכתב תשובה שכתב בחור לסבסטיאן מינסטר בשנת 1531, לשאלותיו בנושאים שונים הקשורים בשפה העברית:
בהמשך המכתב מביע בחור את אי הבנתו מדוע ערבב מינסטר "בספרו שילוש לשונות אחרות שאינן לשון עברי כלל, רק לשון הגרי ופרסי". את המכתב הוא חותם כך:
סבסטיאן מינסטר ענה במכתב לאליהו בחור כי הספר כבר יצא לאור, ולכן בלתי ניתן לתקן את השגיאות שנעשו בו. באותה עת עמד לצאת לאור ספר פרשנויות של רבי דוד קמחי לספר עמוס הנביא, בעריכת סבסטיאן מינסטר. כדי לפייס באופן כלשהו את אליהו בחור, עיכב מינסטר את הדפסת הספר, כדי להוסיף בו את מכתבו של אליהו בחור, בו הוא מלין על השגיאות שנעשו בספרו 'דקדוק אליהו'.
פשר שמו 'אליהו בחור'
אליהו בחור הוא כינוי לא שגרתי במסורת הדורות למלומד יהודי, והיו שהבינוהו כמכוון לציין שהמדובר באדם צעיר או רווק (הגם שאת חיבורו 'הבחור' הדפיס ברומא בגיל 48). או אפשר והכינוי קשור לפעילותו ומקצועו כמגיה בבית הדפוס (הבוכער הזעצער). מכל מקום, אין זה רק שמו של האיש, אלא גם כינויו של חיבורו הבלשני העיקרי, הקרוי גם 'דקדוק אליהו'. בסוף ההקדמה לחיבור זה מסביר אליהו בחור את השם המוזר הזה כך: "הנה קראתי שם הספר הזה: ספר הבחור. וזה לשלוש סבות: האחת - בהיות הספר הזה בחור וטוב וכולו סולת ואין בו פסולת. השנית - בעבור היותו מחובר אל כל בחור ללמוד בו בימי בחרותו, וייטב לבו באחריתו. השלישית - בעבור היותו שם כנויי משונה ובשם בחור מכונה. ועל זה אמרתי בשירי: אַחִים וְגַם רֵעִיִם, שִׁמְעוּ דְבָרַי עִם. סֵפֶר מְאֹד נָעִים, הֲיוֹם יְלִדְתִּיהוּ. יַעַן לְכָל בָחוּר, הוּא טוֹב וְגַם בָחוּר. וַאֲנִי שְׁמִי בָחוּר, בָחוּר קְרָאתִיהוּ."
מבצע חיסול
מבצע חיסול נערך על ידי חטיבת אלכסנדרוני לקראת סיום קרבות מלחמת העצמאות. המבצע החל בלילה שבין 27 ל-28 בדצמבר 1948, ונמשך ביום המחרת. מטרת המבצע הייתה חיסול כיס פלוג'ה, והוא היה מבצע משני במסגרת מבצע חורב לדחיקת הצבא המצרי מן הנגב. מבצע חיסול היה אחד הכשלונות הגדולים ועקובי הדם בתולדות צה"ל בכלל, ובמלחמת העצמאות בפרט. רוב חיילי פלוגה ג' ("הפלוגה הדתית") של גדוד 33, מחטיבת 'אלכסנדרוני', 87 חיילים, נהרגו בקרב.
רקע
עם תום מבצע יואב נותר כוח מצרי בגודל חטיבה, בקירוב, מכותר באזור פאלוג'ה ועיראק אל-מנשיה (בימינו קריית גת), ולפיכך, כונה האזור בו נערך אותו כוח כיס פאלוג'ה. מאז תום המבצע האמור צה"ל פעל כדי לצמצם את היקף ה'כיס', כאשר ההישג הבולט בתחום זה היה כיבוש משטרת עיראק סואידן, וכן, פעל להידוק המצור עד כמה שאפשר. בנוסף, צה"ל הפגיז והפציץ את ה'כיס' בכל הזדמנות. המצרים, מצדם, החזיקו ב'כיס' בעוז, וכל ניסיונות צה"ל להכניעו, לא עלו יפה.
צה"ל
חטיבת 'אלכסנדרוני', בפיקודו של בן ציון פרידן, הייתה פרושה סביב 'כיס פאלוג'ה' מאז תחילת דצמבר 1948, אז החליפה את חטיבת גבעתי. לחטיבה היו באותה העת שלושה גדודי חי"ר, 32, 33 ו-35, וגדוד מסייע, גדוד 34. לקראת המבצע ובמהלכו קיבלה החטיבה סיוע ארטילרי ניכר, במונחי מלחמת העצמאות: שתי סוללות ועוד תותח אחד, של 75 מ"מ, סוללת תותחי 65 מ"מ, סוללת נ"ט אשר שימשה בפועל להפגזת מטרות נייחות, שש מרגמות כבדות 6 אינץ' וסוללת מרגמות 120 מ"מ. כן קיבלה החטיבה סיוע אווירי, אף הוא ניכר במונחי אותה מלחמה. למעשה, חלק גדול מכושר ההפצצה של חיל האוויר בסוף מלחמת העצמאות הוטל על נצורי 'כיס פאלוג'ה'.
החטיבה הקצתה למבצע שני גדודים, 33 ו-35 ובהם חמש פלוגות חי"ר, וכן פלוגת נשק מסייע מגדוד 34. פלוגה מגדוד 32, יחד עם פלוגת ג'יפים ופלוגה מגדוד 35 שתוכננה לבצע הטעייה (ר' להלן) ולחזור, נועדו להוות כוח עתודה.
המצרים
ב'כיס' הייתה נצורה מרבית חטיבה 9 של חיל המשלוח המצרי, בפיקודו של הבריגדיר הסודני-מצרי סייד טהא. כן התרכזו ב'כיס' כוחות מצריים שונים שנלכדו בו אף הם בתום מבצע 'יואב' ואליהם נוספו כוחות ערביים מקומיים. הצבא המצרי נהנה מסיוע ארטילרי ניכר, כולל תותחים ומרגמות כבדות, וכן עמדו לרשותו משוריינים וזחלילים נושאי ברן. הכוחות הערביים המקומיים היו חמושים בנשק קל.
מטה החטיבה המצרית ישב בפאלוג'ה וכן נמצאו בה רוב הנשק הארטילרי, הרכב המשוריין והכוחות המקומיים. בעיראק אל-מנשייה הסמוכה, שנמצאה ק"מ אחדים ממזרח, ישב הגדוד השישי של החטיבה וכוח מקומי בגודל פלוגה, בערך. הן פאלוג'ה, הן עיראק אל-מנשייה, היוו מערכי הגנה עצמאיים, מוקפים גדרי תיל, וערוכים להגנה היקפית. זו כללה חפירות ממוגנות בשקי חול, בונקרים עם אשנבי ירי ותעלות קשר ביניהם, מיקוש, ולעיתים מקלטים תת-קרקעיים. מדרום לכביש המחבר את שני המערכים, סמוך לגשר עליו עבר הכביש, המצרים החזיקו במשלט שכונה משלט 'הגשר', ומעט מזרחה ממנו החזיקו המצרים במוצב מחלקתי, שכונה בפשטות משלט 'הכביש'. שניהם היו ממוקמים כשני ק"מ מערבה מעיראק אל-מנשייה.
תוכנית המבצע
בבסיס תוכנית המבצע עמדה ההפרדה היחסית בין שני חלקי המערך המצרי שב'כיס'. הדבר איפשר התרכזות בהתקפה על אחד מהם, ובידודו מן החלק השני. היעד העיקרי למבצע היה הכפר עיראק אל-מנשייה, תוך ניתוקו מן המערך המצרי בפאלוג'ה. קודם ההתקפה עליו תוכננה על הכפר הפגזה כבדה של יממה. תוכנית המבצע הייתה שגדוד 33 יכבוש את הכפר עיראק אל-מנשייה. פלוגות א' ו-ב' נועדו לכבוש את הכפר מכיוון דרום מערב, ופלוגה ג' (הפלוגה הדתית) תיכנס לכפר ותכבוש את התל השולט עליו, תל שייך עריני (תל גת). באותו הזמן פלוגה מגדוד 35 תכבוש את משלט 'הכביש' שליד הגשר בוואדי בין עיראק אל-מנשיה ופאלוג'ה, ותפוצץ את הגשר על מנת למנוע תגבורות מפאלוג'ה. לשם חסימת תגבורות מפאלוג'ה תוכנן גם מיקוש הכביש ומבואות הגשר. פלוגה אחרת של גדוד 35 תוכננה לבצע התקפת הטעייה ממזרח על עיראק אל-מנשייה, משם הותקף המקום במבצע 'יואב', ובכך לגרום למצרים לחשוב כי צה"ל תוקף שוב מכיוון זה.
סיורי איסוף מודיעין
במהלך 27 בדצמבר 1948 נערכו סיורי מפקדים, וכלי הנשק המסייעים של החטיבה הטרידו באש את ה'כיס'. לאש זו הצטרף כוח הסיוע הארטילרי ואף חיל האוויר תקף פעמיים את ה'כיס'. תפקיד הסיורים ה"אלימים", היה למשוך אש מעמדות הצבא המצרי, ובכך לגלות את מיקומן. אך לאחר תחילת הקרב התברר שהחיילים המצרים שמרו על משמעת אש, ולא ירו על הסיירים כדי לא להיחשף, כתוצאה מכך המידע המודיעיני שהיה בידי החטיבה לא היה מדויק.
בערב יצאו הכוחות השונים לדרכם על מנת לתקוף את יעדיהם.
משלט 'הכביש' וכישלון מבצע החסימה
פלוגת מגדוד 35 תקפה בשעה 23:00 את משלט 'הכביש'. בהגיעה לגדר המוצב הפלוגה נתקלה באש מקלעים ומרגמות שני אינץ'. מאותה אש נהרגו שני מפקדי המחלקות המובילות. החבלן, שאמור היה להניח מטען 'בונגלור' לפריצת הגדר, נפצע. המחלקה השלישית התחילה לחתוך את הגדר, ואז ספגה גם היא מכת אש. תוך מספר דקות הגיע מספר הנפגעים ל-34, והמ"פ פקד על נסיגה. זו נערכה באי-סדר.
ניסיון הטעייה
עם קבלת הידיעה על כישלון החסימה, פקד המח"ט על החשת התקפת ההטעייה, כדי שהמצרים יחשבו כי הפעולה שנכשלה הייתה למעשה הטעייה, ואילו ההתקפה האמיתית תבוא ממזרח. פלוגה נוספת מגדוד 35 יצאה לכיוון עיראק אל-מנשייה ממזרח. הפלוגה נתקלה באש מקלעים ומרגמות שני אינץ'. שני לוחמים נפצעו והפלוגה נסוגה.
התקפת גדוד 33
בשעה 01:15 פלוגה א' מגדוד 33 החלה בהסתערות על הכפר עיראק אל-מנשייה מכיוון דרום מערב. הפלוגה הצליחה לפרוץ את קו ההגנה בגזרה זו, ופלוגה ב' של אותו גדוד נכנסה לכפר, דרך אותה פרצה, והחלה לטהר את חלקו הדרומי. ההתנגדות הייתה עקשנית, בין היתר, כיוון שחיילים מצרים שביקשו להיכנע נורו בטרם הספיקו לעשות זאת. פלוגה א' המשיכה והשתלטה על הואדי שממזרח לכפר.
לנין באוקטובר
לנין באוקטובר הוא סרט דרמה קומי בן 50 דקות בבימויו של יבגני רומן.
מבצע חיסול
התקפת גדוד 33
בשעה 03:20 נכנסה פלוגה ג' לכפר והתבססה בחלקו הצפוני. ובשעה 04:30 ניסתה לכבוש את התל, תחילה מחלקה אחת, שנכשלה, ואחר כך מחלקה אחרת בתוצאות דומות. הפלוגה נסוגה עם אבדות והתמקמה באחת מחצרות הבתים למרגלות התל כדי לטפל בפצועים ולהתארגן להמשך המתקפה על התל. שתי הפלוגות האחרות היו נתונות להתקפות נגד, כאשר החל משעה 04:00 החלה הפגזה מצרית מכיוון פאלוג'ה.
לנין באוקטובר
עלילה
זוהי קומדיית מצבים שמספרת על גרישא (אלכסנדר סנדרוביץ') שחולם לפתוח מסעדה משלו ולהגיש בה את מטעמיו. הוא מקבל בירושה כסף מדודו שהיה קומוניסט מושבע, שמתנה את הכסף בכך שהמסעדה תפעל לפי ערכים קומוניסטיים, ופסלו של לנין יוצב במרכז המסעדה. גרישא נעזר בולאדלן (ולדימיר פרידמן), פסל קומוניסטי שמאמין שהקומוניזם יכבוש את העולם. מוטי (אבי גרייניק), חברו הישראלי של גרישא, עוזר לו להקים את המסעדה ותוך כדי נדבק בלי משים ברעיון הקומוניסטי. לב, (יצחק פקר), אביו של גרישא הוא משורר דיסידנטי, שסבל מהמשטר הקומוניסטי ומתנגד לרעיון.
מבצע חיסול
התקפת הנגד המצרית ואובדן פלוגה ג'
בינתיים התאוששו הכוחות המצרים, ובפלוג'ה התארגנה שיירת משוריינים, כ-12 במספר, יחד עם פלוגה רגלית, ואלה יצאו ב-07:00 בדרך לעיראק אל-מנשיה. מכיוון שהחסימה על הגשר נכשלה, פרץ הטור לעורף הכוחות הישראליים הנלחמים בעיראק אל-מנשיה. חלקם אף סברו שמדובר בתגבורת של צה"ל והניחו לה להתקרב. התגבורת המצרית הצליחה להיכנס לכפר ולחבור למצרים שנותרו בו, והקשר בין הכוחות הישראליים השונים נותק. כוחות העתודה שנקראו לעזרה לא הצליחו להיכנס לכפר.
לנין באוקטובר
אודות הסרט
הסרט קיבל השראה מסיפור אמיתי מחייו של יעקב רומן, אביו של יבגני רומן. רומן כתב את התסריט ביחד עם ארקדי קרסילשיקוב. הוא מיקם את סיפור העלילה בקהילה הרוסית באשדוד. מלחין המוזיקה הוא אבי בנימין. הסרט נעשה בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן רבינוביץ', והרשות השנייה. בהפקת "UCM אפיקים מאוחדים".
מבצע חיסול
התקפת הנגד המצרית ואובדן פלוגה ג'
מפקד פלוגה ג' ביקש סיוע מפלוגות אחרות, אבל כל הכוחות הסמוכים האחרים היו אף הם עסוקים בלחימה. כמו כן היו נפגעים רבים, חלק מהם מקרבות פנים אל פנים עם כוחות האויב שלחמו בעקשנות. בשעה 09:30 הורה מפקד החטיבה בנץ פרידן, על נסיגה. מפקד פלוגה ג' הודיע בקשר שהוא אינו יכול לסגת בגלל מספר נפגעים גדול שמונע ממנו לצאת מהכיתור. הוא דיווח שבכוונתו להילחם עד הסוף המר. כמעט כל חיילי פלוגה ג' נשארו לכודים בחצר למרגלות התל. המצרים עלו על החומות הגבוהות שהקיפו את החצר והרגו את כל החיילים בחצר, כולל מפקד הפלוגה וסגנו. היחידים שהצליחו לצאת היו קצין עם שמונה לוחמים שנפצעו, וכן רס"פ הפלוגה שנשלח עוד קודם לכן להביא מזון ותחמושת.
לנין באוקטובר
אודות הסרט
הוא השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2010וזכה בו בציון לשבח בתחרות דרמות, ובציון לשבח לשחקן הראשי, אלכסנדר סנדרוביץ'.
מבצע חיסול
התקפת הנגד המצרית ואובדן פלוגה ג'
פלוגה ב' נסוגה באי סדר, דרך המערך של פלוגה א', אשר הצליחה עדיין לשמור על הפרצה. שרידי פלוגות א' וב' הצליחו לסגת עד 10:30.
לנין באוקטובר
אודות הסרט
שודר בפריים טיים בערוץ 2, ערוץ 10 ובסינמטקים ברחבי הארץ.
מבצע חיסול
אחרית דבר
87 חיילי צה"ל נהרגו במבצע זה. חלקם נקבר בקבר אחים על ידי המצרים. אבדות המצרים אינן ידועות, אך על פי תיאור הקרב, סביר כי היו קטנות יותר. עד לסיום מבצע 'חורב', צה"ל המשיך להטריד באש את 'הכיס', ללא ניסיונות כיבוש קרקעיים נוספים. לאחר הסכם שביתת הנשק עם המצרים, בפברואר 1949, פונה 'כיס פאלוג'ה'.
חמישה חיילים נפלו בשבי והוחזרו עם פינוי כיס פלוג'ה. בשוך הקרבות נכנס צוות מהרבנות הצבאית בראשות הרב שלמה גורן ופינה את גופות החללים.
הנצחה
מקום קבר האחים המקורי של 87 החללים נמצא כיום באזור התעשייה של קריית גת ומוצבת בו אנדרטה צנועה. ב-8 בדצמבר 1949 הם נקברו מחדש בקבר אחים בבית הקברות הצבאי נחלת יצחק.
מקום קבר האחים המקורי היה במשך שנים רבות מוזנח, אך הוא שופץ ב-2011 ונחנך ב-20 בדצמבר 2011 באזכרה בהשתתפות משפחות הנופלים בקרב זה.
הסרט "פלוגת האלוקים" של אביטל רייכנר מתעד את סיפורו של הקרב ואת סיפורה של הפלוגה.
אנדרטה גדולה הוקמה בכניסה המערבית לקריית גת, אנדרטת פ"ז, בגימטריה 87, כמספר הנופלים בקרב זה. האנדרטה עשויה בצורת שני עמודים גבוהים המדמים שני נרות חנוכה לזכר ההתקפה שהחלה בליל שני של חנוכה. במקום קבר האחים יש גם לוח מתכת עם שמותיהם של 89 הנופלים במבצע הזה שזה המספר המדויק.
ערך נוכחי נקי
ערך נוכחי נקי (ראשי תיבות: ענ"נ; באנגלית: Net Present Value או NPV) הוא הסך המהוון של סדרה של זרמי מזומנים עתידיים, הוצאות והכנסות.
במילים אחרות, כמה שווה היום סך התקבולים העתידיים כאשר מהוונים (מלשון הון ) את הסכומים לפי הריבית העתידית של כל תקופה.
ערך נוכחי נקי של סדרת הכנסות, כאשר ההכנסה P_t תתקבל בעוד t שנים מההווה, מחושב באמצעות הנוסחה:
כאשר:
עבור משקיע המסוגל לגייס כספים בריבית r, ולהשקיע בפרויקט או בנכס המניב בוודאות את זרם ההכנסות הנתון לעיל, ההשקעה תהיה רווחית אם ורק אם הערך הנוכחי הנקי של זרם ההכנסות הוא חיובי.
הערות שוליים
Contante waarde
TheMarker
TheMarker (בעברית: דה מרקר) הוא עיתון יומי כלכלי ישראלי ואתר חדשות כלכלי מבית עיתון "הארץ". הוקם בידי גיא רולניק ואיתן אבריאל. החל מינואר 2008, הוא נמכר כעיתון יומי עצמאי. לעיתון יש ירחון כלכלי (הנושא את השם TheMarker Magazine) ובעבר הוא הפעיל רשת חברתית מקוונת בשם TheMarker Café. מערכת העיתון פועלת בבניין "הארץ" בתל אביב. העורכת הראשית של TheMarker היא סיון קלינגבייל ועורך המגזין הוא איתן אבריאל.
היסטוריה
המייסד והמקים של TheMarker הוא גיא רולניק ואליו הצטרפו איתן אבריאל, המשמש כיום כעורכו של המגזין, ועדו פולק, המשמש כיום כמנהל הטכנולוגיות הראשי של קבוצת המדיה מטומי. רולניק, אבריאל ופולק הקימו את TheMarker ב-1999. המשקיעים הראשונים היו קבוצת "הארץ" ואתר האינטרנט הכלכלי האמריקאי TheStreet.com - שיתוף פעולה שהתפתח על רקע שגשוג כלכלי וגאות בענפי ההיי-טק והאינטרנט בישראל ובעולם. באפריל 2001 נרכש האתר A-Online, שסיפק מידע עסקי ובורסאי בזמן אמת לפעילים בשוק ההון הישראלי, ומוזג לתוך אתר TheMarker. לאחר התפוצצות בועת הדוט קום מחק האתר TheStreet.com את השקעתו ב-TheMarker.
אתר TheMarker
לצורך הקמת אתר האינטרנט גויסו כ-30 עיתונאים ליצירת מערכת חדשות עצמאית, שתשרת את האתר בלבד, ותפעל במנותק ממערכת המדור הכלכלי של עיתון "הארץ". בהמשך הועלתה לרשת מהדורה אנגלית של האתר - שתכניה שולבו במסגרת TheStreet. שיתוף הפעולה בין אתר TheMarker לבין עיתון "הארץ" החל ב-2001 והורחב בהדרגה.
החל ממאי 2018 מחלק האתר את הכתבות לכתבות פתוחות ולכתבות סגורות אשר הגישה אליהן כרוכה בתשלום.
אתר TheMarker מציג מדיניות אתית נוקשה כחלק מ"מדיניות המערכת":
תביעה על הפרת זכויות יוצרים
העיתון "מעריב" וכתביו הכלכליים תבעו את אתר TheMarker ועורכיו על הפרת זכויות יוצרים נרחבת, במסגרתה במהלך השנים 2001–2002 העתיק אתר TheMarker באופן שיטתי כתבות ממדור "עסקים" של "מעריב", ללא רשות וללא מתן קרדיט לכתבי "מעריב". TheMarker טען שמדובר בסקירת עיתונות לגיטימית, שלא חייבה מתן קרדיט, על פי הנוהג המקובל באותה תקופה. ב-17 באוקטובר 2012 פסק בית המשפט המחוזי מרכז שאתר TheMarker אכן הפר את זכויות היוצרים של "מעריב" וכתביו, ואף הטיל חבות אישית על גיא רולניק ואיתן אבריאל, מייסדי TheMarker. סכום הפיצויים ל"מעריב" ולכתביו נקבע על 5.5 מיליון ש"ח ועוד 180,000 ש"ח הוצאות משפט. שני הצדדים ערערו לבית המשפט העליון, ובפשרה שהושגה ביניהם נקבע ש-TheMarker ישלם למעריב פיצוי בסך 3.3 מיליון ש"ח ותבוטל החבות האישית של רולניק ואבריאל.
העיתון היומי
בינואר 2005 במה שנחשב כצעד תקדימי בעולם העיתונות בישראל, אומץ המותג האינטרנטי TheMarker על ידי העיתון המודפס - ומדור הכלכלה של "הארץ" זכה לשם "הארץ TheMarker" ולעיצוב מחודש בפורמט טבלואיד הקטן ביחס לשאר חלקי העיתון. בנוסף, התמסד שיתוף הפעולה בתחום התוכן בין האתר למהדורה המודפסת. בפורמט החדש הגבירה "הארץ" את תחרותה בעיתון הכלכלי הוותיק "גלובס". התחזקות TheMarker ומעמדו של גיא רולניק ב"הארץ" היו אחת הסיבות לעזיבת חנוך מרמרי את עריכת "הארץ" לאחר 13 שנים.
בשתי שנותיו הראשונות הכיל גיליון של TheMarker כחמישים עמודים, וב-2007 הוגדל הגיליון לכשמונים עמודים. שינוי נוסף חל בכותרת העיתון: הכיתוב שהופיע מתחת לשם העיתון, "עיתון הכלכלה והעסקים של הארץ", הוחלף לכיתוב "עיתון הכלכלה והעסקים של ישראל". ידיעות מעטות מ-TheMarker הרכיבו מדי יום את עמוד הכלכלה של החינמון "ישראל היום" בשנתו הראשונה. בתחילת שנת 2008, לקראת הוצאתו לאור של "כלכליסט", יומון כלכלי חדש מקבוצת "ידיעות אחרונות", הגדיל TheMarker את מספר עמודיו, והחל להימכר גם כעיתון עצמאי, נפרד מ"הארץ".
כל גיליון מחולק למדורים המסודרים לפי נושאים ומקלים על ההתמצאות במוסף: חדשות, דעות (של חברי המערכת, בעיקר גיא רולניק, מירב ארלוזורוב וסמי פרץ, לצד קוראי העיתון), היי-טק ותקשורת, נדל"ן ותשתיות, פרסום שיווק ומדיה, עבודה וקריירה, משפטים, צרכנות, כלכלה עולמית ושוק ההון. ביום ראשון המוסף מצומצם בגודלו. ביום שישי הוא יוצא בגרסה הקרויה Markerweek, שלה אופי מגזיני וכמה כתבים ייעודיים.
בעקבות מחאת האוהלים של קיץ 2011 אמר חוקר העיתונות ד"ר רפי מן כי TheMarker תרם להנחת התשתית הציבורית למחאה זו. "אני חושב שמבחינה זאת הוא באמת יותר בולט מעיתונים אחרים".
מגזין TheMarker
מגזין TheMarker הוא ירחון כלכלי בעריכת איתן אבריאל. נוסד בפברואר 2001.
מגזין TheMarker רשם כמה הישגים עיתונאיים, בהם חשיפת מעשיו של שר האוצר, אברהם הירשזון ביולי 2004. ביוני 2008 הוגש נגד הירשזון כתב אישום, בין היתר על גנבה והלבנת הון, הוא הורשע ונגזר עליו מאסר בפועל. בכך היה הירשזון לשר האוצר הראשון שנשלח לכלא. הירשזון שכר את עורך הדין היהודי-אמריקאי אלן דרשוביץ כדי שינסה למנוע את פרסום הכתבה במגזין TheMarker, אך היא פורסמה בכל זאת.
גיליונות רבים של המגזין עסקו בעלייתם של הטייקונים ומשפחות העסקים בישראל, בהם נוחי דנקנר, אליעזר פישמן, יצחק תשובה ואחרים, בהשפעתם על כלכלת ישראל ובמה שנדרש לעשות כדי לשנות את המציאות הכלכלית הישראלית. העבודה העיתונאית של המגזין, יחד עם אתר האינטרנט והעיתון היומי המודפס, עודדו את ראש הממשלה בנימין נתניהו, שר האוצר יובל שטייניץ ונגיד בנק ישראל סטנלי פישר להקים את ועדת הריכוזיות ("הוועדה להגברת התחרותיות במשק") באוקטובר 2010. על רקע עבודת הוועדה, בסוף 2013 חוקק חוק הריכוזיות ("חוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות").
על רקע המשבר הפיננסי של סוף 2008 ותחילת 2009, מגזין TheMarker הקדיש תשומת לב מיוחדת לדרישות של כמה מאילי ההון למחוק חובות והתנגד להן נחרצות. עקב כך, היקפי הסדרי החוב היו נמוכים מאלה שלהם בעלי הון קיוו, ולפיכך חלקם נאלצו לוותר על מניות כדי לעמוד בהתחייבויותיהם.
תחת עריכתו של אבריאל, מגזין TheMarker כתב רבות על תקציבי צה"ל, שכרם של משרתי הקבע שמועסקים במשרות שאינן קרביות, הפנסיות של משרתי הקבע ועוד. הכתבות הרחיבו את הדיון הציבורי על מערכת הביטחון, שעד אז התרכז בעיקר בפעילותה הצבאית והביטחונית.
נושאים נוספים שכוסו בהרחבה על ידי המגזין הם הצעידה המהירה של ישראל לקראת פקקי תנועה אינסופיים (אוקטובר 2010 ופברואר 2019), החוקרים המובילים בעולם המדע הישראלי (ינואר 2013), "100 חקירות שצריך לפתוח" (אפריל 2014), מאזן האימה בין ראש הממשלה נתניהו למו"ל "ידיעות אחרונות" נוני מוזס (ספטמבר 2016, לפני שנחשפו הקלטות השיחות ביניהם), המשמעות של תיק 2000 (ספטמבר 2018), השימוש הפרטי והעסקי בידע הטכנולוגי של יחידה 8200 (אפריל 2017), משבר האקלים (ספטמבר 2019) ועוד.
TheMarker Café
בפברואר 2007, עלתה לאוויר הרשת החברתית המקוונת ואתר הבלוגים TheMarker Café של אתר "TheMarker", בעריכתו של אדם שוב. האתר שווק תחילה כ"רשת החברתית העסקית הראשונה בישראל", עבור מנהלים ואנשי מקצוע. האתר היה בנוי על טכנולוגית Web 2.0, בה התוכן מבוסס על תרומת הגולשים. כל משתמש יכול היה לפתוח עמוד אישי משלו, לפתוח בלוג, להקים קהילות ולהשתתף בהן, לשתף אחרים בתמונות וקובצי וידאו, ולשלב תכנים מאתרים אחרים. תחילה הוקמו קהילות ופורמים באופן אקטיבי והאתר הזמין מנהלי שיווק, מנהלים טכנולוגיים, עורכי דין ורואי חשבון לכתוב בהם תכנים. תוכן האתר היה מנוטר למנוע תכנים פוגעניים ולהבטיח אמינות.
לאחר כשנה עזב אדם שוב את תפקיד העורך. מאז האתר לא נוהל יותר באופן אקטיבי, למעט ניטור תוכן. בדצמבר 2008 הוקם האתר המקביל "עכבר קפה" כחלק מאתר עכבר העיר, רשת שהתרכזה בתחומי התרבות, האמנות, הבידור והפנאי. בעיקר אפשרה לגולשים לכתוב בלוגים וביקורת על סרטים, מוזיקה, מסעדות והופעות. האתר חולק בחינם, והיה אמור להתבסס על הכנסות מפרסום. בשנים הראשונות זכה להצלחה, אך בהמשך, עם העלייה בפופולריות של פייסבוק, ירד מספר הגולשים באתר. ביולי 2020 הודיע "TheMarker" כי האתר ייסגר וכל התוכן שבו ימחק.
תחנת הכוח רוטנברג
תחנת הכוח רוטנברג היא תחנת כוח קיטורית באשקלון, השנייה בגודלה בישראל מבחינת הספק.
התחנה קרויה על שמו של פנחס רוטנברג, מייסד חברת החשמל, ועל שם אחיו, אברהם רוטנברג, ממשיך דרכו בניהול החברה. התחנה ממוקמת על חוף הים התיכון סמוך לעיר אשקלון, ומופעלת על ידי חברת החשמל לישראל, והיא התחנה הקיטורית החדשה מבין 5 התחנות הקיטוריות בארץ. כושר הייצור של התחנה מהווה כרבע מכושר הייצור של חברת החשמל.
התחנה בנויה על החוף כיוון שהיא פועלת בטכנולוגיה קיטורית ומשתמשת במי הים לקירור, וכן מוזנת בפחם הנפרק מאוניות משא ברציף מיוחד בסמוך לה. התחנה כוללת ארבע יחידות לייצור חשמל.
היסטוריה
תחנת הכוח רוטנברג באשקלון כוללת בתוכה שתי תחנות כוח, אחת בשם "רוטנברג א'" מכילה את שתי יחידות הייצור הראשונות והחדשה יותר שנוספה לה "רוטנברג ב'" מכילה שתי יחידות ייצור נוספות ובה הותקן סולקן לסילוק גפרית.
בשנת 1981 אישרה המועצה הארצית לתכנון ובנייה את הקמת התחנה, למרות התנגדות ראש עיריית אשקלון, אלי דיין, והוועד הציבורי נגד התחנה בראשות אריה קרן. העבודות באתר להקמת תחנת "רוטנברג א'" החלו בתחילת שנות ה-80 לאחר הפעלת תחנת הכוח בחדרה ותחילת ייצור החשמל בה היה בשנת 1990.
תחילת העבודות להקמת "רוטנברג ב'" הייתה בשנת 1996 ותחילת ייצור החשמל בה היה בשנת 2000.
עם סיום בניית התחנה הראשונה לא היה עדיין מזח לפריקת פחם בתחנה. לשם אספקת הפחם נסללה שלוחה ממסילת הרכבת אשקלון-עזה באזור מושב מבקיעים אל התחנה ורכבות משא הובילו פחם שנפרק מאוניות בנמל אשדוד אל התחנה. עם השלמת מזח הפחם בנמל אשקלון - קצא"א בשנת 2000 הופסקה העברת הפחם בדרך זו והוא נפרק ישירות בתחנה. המזח מקושר לתחנה באמצעות גשר שאורכו כקילומטר ובגובה 15 מטר ועליו נמצא מסוע המעביר את הפחם מהאניה ישירות למאגר הפחם בתחנה.
בשל קרבתה לרצועת עזה וחשיבותה האסטרטגית, התחנה, שניתן לראותה היטב מצפון רצועת עזה, מהווה מטרה לירי רקטות מרצועת עזה, וזאת אף על פי שתחנה זו מספקת גם את צורכי החשמל של תחנת הכוח של רצועת עזה עצמה. במהלך מבצע צוק איתן בקיץ 2014 פגעו מספר רקטות בשטח התחנה וגרמו נזק לרכוש
בתחנה נמצא מרכז מבקרים ובו הסבר על ייצור החשמל בתחנה וסיור מודרך באוטובוס בתחנה כולל נסיעה על הגשר וצפייה בתהליך פריקת פחם מאניה.
אסון הארובה
ב-8 במאי 1998 במהלך עבודות הבנייה של הארובה החדשה ב"רוטנברג ב'" התרחשה תאונת עבודה קטלנית, במהלכה נספו 9 עובדים שנפלו ממשטח העבודה שלהם במרומי הארובה. חמישה עובדים נוספים חולצו על ידי יחידה 669. בעקבות תאונה זו הוקמה ועדת חקירה ציבורית שמסקנותיה השפיעו על המשך הבנייה של התחנה.
נתונים
הספק: 2,250 מגה וואט.
מקור אנרגיה: פחם.
צריכת פחם (בתפוקה מלאה): 18,240 טון ליממה.
צריכת מי קירור: 330,000 טון לשעה.
ארובות ומתקנים להפחתת פליטות
ארובות התחנה הן ציון דרך בולט במישור החוף הדרומי, ונראות ממרחק רב מאשדוד, קריית גת, שדרות, וצפון רצועת עזה. במקור נבנו בתחנה שתי ארובות בגובה של כ-250 מטר. הארובה של יחידות 4-3 נבנתה במקור עם סולקן לסילוק גפרית. בתהליך זה נוצרים אדי מים בלתי מזיקים לסביבה והם נפלטים מהארובה כאילו מדובר בעשן. בארובה המקורית של היחידות הישנות יותר (2-1) אין מתקן זה והגזים שנפלטים ממנה אמנם אינם נראים מרחוק אך הם מזהמים בהרבה מהגזים שנפלטים מהארובה של יחידות 4-3 שמכילים ברובם אדי מים.
בעשור השני של המאה ה-21 נבנתה ארובה חדשה וסולקן עבור יחידות 2-1 והופסק השימוש בארובה המקורית של יחידות אלו. ארובה חדשה וסולקן נוספו גם ליחידות 6-5 באתר אורות רבין במסגרת תוכנית כוללת בעלות של 8 מיליארד ₪ להפחתת פליטות בתחנות הכוח באשקלון ובחדרה. נכון לשנת 2022, יחידות הייצור הפחמיות הישנות בחדרה (שמספקות כחצי מכושר ייצור החשמל המותקן מפחם בחדרה) הין היחידות בארץ שפועלות ללא סולקן ובעקבות כך גורמות לבדן לרבע מכלל זיהום חלקיקי האוויר שנוצר בכל מדינת ישראל מכל מקורות זיהום האוויר למיניהם. יחד עם זאת, אין כוונה להתקין בעתיד סולקן עבור יחידות ייצור ישנות אלו והן אמורות להפסיק את פעילותן בשנת 2023. בשנה זו הספקן יוחלף ביחידות ייצור חשמל חדישות הפועלות על גז טבעי שבבניה באתר אורות רבין.
פרויקט D
ב-2 בדצמבר 2007 אישר דירקטוריון חברת החשמל הקמת שתי יחידות ייצור נוספות אשר יפעלו אף הן על פחם. כל אחת מיחידות הייצור תהיה בעלת הספק של 630 מגה ואט והן תפעלנה על פי תקנות מחמירות לצמצום זיהום האוויר. הפרויקט קיבל את אישור הוועדה לתשתיות לאומיות (הות"ל) בחודש יוני 2008, ואמור היה להסתיים ב-2015.
אולם האישורים הסופיים להקמת המתקן לא התקבלו. בעקבות הגילויים המשמעותיים של גז טבעי בסמוך לישראל, סוכם על שינוי מתכונת הפרויקט, כך שהתחנה תתבסס על ניצול גז טבעי, ופחם כחומר דלק משני במקרי תקלה באספקת הגז. הפרויקט נדחה לתחילת העשור השלישי של המאה ה־21 בעקבות הצורך בתכנון מחדש להפעלה במתכונת של גז טבעי כדלק ראשי. באפריל 2017 ביטל שר התשתיות הלאומיות את הפרויקט.
ההתנגדות לפרויקט
גורמים שונים התנגדו לפרויקט. בין המוחים כנגד הפרויקט נמנו תושבים ועיריית אשקלון, ארגוני הסביבה, בנוסף למשרד להגנת הסביבה ומשרד הבריאות אשר הביעו את התנגדותם. לטענת המתנגדים, הפרויקט יגדיל את זיהום האוויר למרות אמצעי הסינון שיותקנו, ויסכן את בריאותם של תושבי אשקלון.
כמו כן, נטען כי קיימות חלופות נקיות זולות יותר, אם נלקחות בחשבון עלויות הזיהום בהתאם לפרוטוקול קיוטו. אנרגיה סולארית (מהשמש) ואנרגיית רוח הוצעו כחלופות זולות יותר בטווח הארוך. עם זאת, מבקר המדינה קבע שלא הוצג מידע מלא על החלופות, ועל כן הן לא נשקלו כראוי.
איזברבאש
אִיזְבֶּרְבָּאש (ברוסית: Избербаш, באווארית: Избербаш, בדרגינית: Избербаш) היא עיר ברפובליקה דאגסטן שבדרום הפדרציה הרוסית. קיבלה סטטוס של עיר משנת 1949, וכיום היא השביעית בגודלה בדאגסטן. בעיר יש רוב של דרגינים, המהווים 64% אחוז מכלל האוכלוסייה; אחריהם הקומיקים - 14% אחוז; רוסים - 5%; אווארים, המהוים פחות מ-3%; ועוד עמים דאגסטנים שונים. העיר ממוקמת על החוף המערבי של הים הכספי, כמו בירת הרפובליקה מחצ'קלה. המרחק בין הערים הוא כ-56 ק"מ. חופי העיר איזברבאש זכו להיות הראשונים שקדחו בהם נפט ממעמקי הים.
סצ'חרה
סָצ'חֶרֶה (בגאורגית: საჩხერე) היא עיירה בנפת סצ'חרה שבקצה הצפוני של מחוז אימרתי גאורגיה. היא בנויה על גדותיו של הנהר קווירילה. העיירה משמשת כמרכז המנהלתי של הנפה. היא הוכרזה ליישוב עירוני בשנת 1964 ואוכלוסייתה מונה 6,140 איש.
ספורט
צ'יחורה סצ'חרה הוא מועדון הכדורגל העירוני. משחקת בליגת העל הגאורגית.
אולארצ'יק הלהקה ואני LIVE
אולארצ'יק הלהקה ואני LIVE הוא אלבום ההופעה השלישי של הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק. את האלבום הוציאה לאור בשנת 2021 חברת התקליטים קמע רקורדס. לכבוד יום הולדתו ה-70, שצוין בשנת 2020, תוכנן להפיק עבורו מופע. אולם עקב מגפת הקורונה בישראל בוטלה ההפקה. הביצועים הוקלטו יחד עם להקתו ופורסמו כאלבום הופעה.
תחנת אוקטיברסקאיה
אוקטיברסקאיה (ברוסית: Октябрьская) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קולצביה.
תחנת אוקטיברסקאיה נפתחה ב-1 בינואר 1950, והיא קרויה על שם כיכר אוקטיברסקאיה (כיום כיכר קלוז'סקאיה).
לתחנה יש לובי היוצא ללנינסקי פרוספקט ונראה כמו ביתן עם מעברים מקושתים. התחנה היא אתר מורשת תרבותית.
מסלול הסעה
שמאל|ממוזער|250px|תור מטוסים הממתינים להמראה על מסלול ההסעה בשיקגו שמאל|ממוזער|250px|מפת נמל התעופה של לוס אנג'לס - מסלולי הטיסה מסומנים בשחור ומסלולי ההסעה ורחבות חניית המטוסים באפור שמאל|ממוזער|250px|הדגמה של מסלולי הסעה וסימוניהם בכחול מסלול הסעה (באנגלית: Taxiway) הוא מסלול המחבר בין מסלולי הטיסה, רחבות חניית המטוסים, אזורי התפעול והתחזוקה ויתר המתקנים בצד האווירי של שדה תעופה. מסלולי הסעה עשויים בדרך כלל מאספלט או מבטון, אם כי לעיתים מדשא, מעפר וכיוצא באלה.
בשדות תעופה עמוסים קיימים מסלולי הסעה ליציאה מהירה, שנועדו לאפשר למטוסים נוחתים לעזוב את מסלול הטיסה במהירות, כדי לפנותו בהקדם לנחיתה נוספת. מסלולי ההסעה ליציאה מהירה נסללים במספר מקומות לאורכו של מסלול הטיסה, בדרך כלל בזווית חדה המאפשרת למטוסים לפנות אליהם במהירות גבוהה יחסית (ראו תמונה).
כינוי ושילוט
מסלולי ההסעה מכונים בדרך כלל באותיות לטיניות, ולעיתים בצירופי אותיות ומספרים, ובקשר רדיו מבוטאים באלפבית צלילי. שילוט לאורך מסלולי ההסעה הוא בצבע צהוב על רקע שחור, כדי לסמן את שם המסלול עליו נמצא המטוס; ובצבע שחור על רקע צהוב, כדי לסמן מסלולים אחרים אליהם יש גישה (ראו תמונות). שילוט בצבע לבן על רקע אדום מסמן נקודת עצירה במפגש עם מסלול אחר.
סימון ותאורה
הסימונים ואמצעי התאורה שלהלן עשויים להופיע לאורכם של מסלולי הסעה:
יקב סוסון ים
יקב סוסון ים הוא יקב בוטיק ישראלי.
היסטוריה
היקב נוסד בידי זאב דוניה במושב בר גיורא. דוניה היה במאי ומורה לקולנוע, ואחרי שב-1994 שביים והפיק סרט תעודי בשם "בשכיבה במקום אפל וקריר" על יין בארץ ישראל עבר לייצור יין. היקב ייצר 1,800 בקבוקים מבצירו הראשון בשנת 2000. הוא ייצר 25,000 בקבוקים בשנת 2014. ונכון ל-2022 מייצר כ-45,000 בקבוקים בשנה היינן זאב דוניה מעניק ליינות את שמות אומנים כמחווה והכרת תודה ליצירות האומנות שלהם.
ע"פ דוניה, רוב היקבים משתמשים בזני שמרים מתורבתים שיוצרו במעבדות שונות ברחבי העולם. בשנים האחרונות החלו ביקב סוסון ים להשתמש גם בשמרי בר מאזור בר גיורא כדי שביין יהיו מאפייני הטרואר האופייניים של האזור ולא מאפיינים של אזורי בורדו או פיאמונטה משם בדרך כלל מגיעים לארץ שמרים מתורבתים.
הפארק הלאומי מצודת ברימסטון היל
המצודה בפארק הלאומי מצודת ברימסטון היל (אנגלית Brimstone Hill Fortress National Park) שוכנת במערבו של האי סנט קיטס בפדרציה של סנט קיטס ונוויס, ומאז שנת 1999 נמנה הפארק על רשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו.
היסטוריה
סנט קיטס היה האי הראשון באיים הקאריביים שיושב על ידי אירופים, הן בריטים ב-1623 והן צרפתים ב-1625. האי שזכה לכינוי "אי האם" (Mother Island) שימש כקרש קפיצה להתיישבות הקולוניאלית בקריביים, וכמודל לשיטת מטעי קנה הסוכר שהתבססה על הפקת סוכר ויצורו בידי עבדים שהובאו מאפריקה.
מצודת ברימסטון היל החלה את דרכה בשנת 1690 כאשר הבריטים הציבו תותחים בצידו הצפון-מערבי של האי כדי להניס את הצרפתים שישבו בפורט שארל (Fort Charles) לרגלי הגבעה. ב-1782 שמו 8,000 חיילים הצרפתים מצור על הגבעה, ולאחר חודש נכנעו 1,000 המגינים בפניהם. אולם הבריטים זכו בעליונות הימית באזור וחוזה פריז (1783) השיב להם את השליטה באי. תנופת בנייה פקדה את המצודה והיא זכתה בכינוי "גיברלטר של הקאריבים". ב-1806 הדפו מגיני המצודה התקפה צרפתית ובכך הסתיים למעשה המאבק על האי. כחצי מאה לאחר מכן, ב-1853, ננטשה המצודה ועזובה השתלטה עליה. עץ ואבנים מהמבנים נלקחו לשימושים אחרים וצמחיית פרא הקיפה את המבנים.
בתחילה המאה ה-20 החלו שלטונות האי להקצות משאבים לתחזוקה שוטפת של המצודה, אולם רק בשנת 1965 נוסדה ה"חברה לשימור מצודת ברימסטון היל" (The Brimstone Hill Restoration Society) ופעולות השחזור צברו תאוצה. ב-1987 הוכרז האתר כפארק לאומי בשטח של 153.7 דונם, וב-1999 היה לאתר מורשת עולמית.
האתר
המצודה ניצבת על השליש העליון של גבעה שלה שתי פסגות ומשקיפה אל הים הקריבי. הגבעה העשויה מסלע געשי ומאבן גיר ומתנשאת לגובה של 230 מטר, שוכנת על מורדותיו הדרום-מערביים של הר ליאמויגה, ההר הגבוה באי. המתחם המרכזי (citadel) שמרכזו הוא "פורט ג'ורג'" (Fort George) שוכן על הפסגה הצפונית. המתחם נבנה החל בשנת 1789, ופורט ג'ורג' בנוי סביב חצר מרכזית. מסביב למתחם המרכזי ארבעה מבני שמירה מבוצרים שרק שני המערביים נשתמרו במצב טוב. הגבעה מכוסה בסדרה של מבנים וצריפים, ששמשו לאחסון נשק, למגורים, לאיסוף מים ולשימושים צבאיים אחרים - כולם במצבים שונים של הרס. המבנים נבנו בעיקר מאבני בזלת ושולבה בהם אבן גיר. חלק מהמצודה מוקף בחומה ומחוץ לה שוכן בית קברות קטן. באתר מרכז מבקרים הכולל מוזיאון ופוקדים אותו כ-50,000 איש מדי שנה.
קרב טולוז
קרב טולוז הוא קרב שהתרחש ב-10 באפריל 1814 בעיר טולוז שבצרפת. קרב טולוז התרחש ארבעה ימים לאחר כניעתו של נפוליאון למדינות הקואליציה השישית, שהידיעה עליה לא הגיעה למפקדי הצדדים הלוחמים לפני הקרב.
לאחר שהדפו בעלות הברית, בפיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, את הצבא הצרפתי במערכה קשה שהתחוללה בחצי האי האיברי בסתיו הקודם, פלש הצבא האנגלו-פורטוגזי והספרדי לדרום צרפת באביב 1814. החברות האחרות בברית האנטי-צרפתית השישית, פרוסיה, רוסיה ואוסטריה, גברו על צבאו של נפוליאון בקרב לייפציג באוקטובר 1813, וב-1814 פלשו לצרפת ממזרח, פלישה שריתקה את עיקר הצבא הצרפתי והסתיימה בנפילת הבירה וכניעת נפוליאון, ב-6 באפריל 1814. טולוז, ששימשה כבירה האזורית, הייתה ערוכה להגנה תחת הנהגתו של מרשל צרפת ז'אן-דה-דייה סו (Soult), שנודע בתוארו "הדוכס מדלמטיה". שתי דיוויזיות ספרדיות ודיוויזיה בריטית נפגעו קשות בקרב שנערך ב-10 באפריל, ואבדות בעלות הברית עלו על אבדות הצרפתים בכ-3,000 נפגעים. סו החזיק בטולוז למשך יום נוסף ואז נסוג ממנה עם צבאו. ולינגטון לקח בשבי 1,600 איש, לרבות שלושה גנרלים, אם כי רבים מהם היו פצועים שהושארו בעיר.
כניסת צבאו של ולינגטון לטולוז בבוקר ה-12 באפריל התקבלה בתשואות מצד תושבים מלוכנים רבים, אשר אישרו את חששו של סו מפני אפשרות של גיס חמישי בתוך העיר. בשעות אחר הצהריים של אותו יום הגיעו לוולינגטון הידיעות על התפטרותו של נפוליאון בונפרטה וסיום המלחמה. סו הסכים לשביתת נשק ב-17 באפריל.
פסגת לסטר
פסגת לסטר (באנגלית: Lester Peak) היא הר בגבעות אדסון ברכס הריטג' בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה. הפסגה אינה מכוסה בשלג, ונמצאת בצדו הדרומי של קרחון הייד, וכ-2 קילומטרים צפונית מזרחית לפסגת בוגיש.
היסטוריה ומקור השם
הפסגה התגלתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על תצלומי אוויר שערך צי ארצות הברית בין השנים 1961-1966.
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והיא נקראת על שם לסטר א. ג'ונסון, שהיה המטאורולוג של בסיס המחקר אמריקה הקטנה V בשנת 1958.
לקריאה נוספת
* Damien Gildea, Ellsworth Moutains - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
הזמר במסכה עונה 3 (תוכנית טלוויזיה ישראלית)
הזמר במסכה עונה 3 (נכתב לעיתים גם כ"הזמר במסכה III") היא העונה השלישית של תוכנית המציאות הישראלית "הזמר במסכה". העונה עלתה לשידור ב-17 בדצמבר 2022 והסתיימה ב-18 בפברואר 2023. בעונה זכתה במקום הראשון יעל אלקנה בתחפושת העכבישה, למקום השני הגיעה עדי ביטי בתחפושת הדגה ולמקום השלישי הגיע אסף אמדורסקי בתחפושת השבלול.
חברי הפאנל והמנחה
המנחה עידו רוזנבלום, במאי התיאטרון ושופט המוזיקה צדי צרפתי, הקומיקאי והסטנדאפיסט שחר חסון, מגישת הרדיו והטלוויזיה אופירה אסייג וצמד הזמרים והיוצרים סטטיק ובן-אל תבורי הם המנחה והפאנליסטים של העונה השלישית של התוכנית.
במהלך העונה הופיעו חברי פאנל אורחים שונים כחברים נוספים בפאנל למשך פרק אחד. חברי פאנל אורחים אלו כללו את הזמרת עדן בן זקן בפרק השני, הסטנדאפיסט גורי אלפי בפרק השלישי, הדוגמנית ומנחת הטלוויזיה אילנית לוי בפרק השישי, מנחה הטלוויזיה אסי עזר שהחליף את סטטיק בפרק השביעי בשל הידבקותו בקורונה מנחה הטלוויזיה והרדיו ארז טל שהחליף את סטטיק בשל הידבקותו בקורונה בפרק השמיני, הזמרת ירדנה ארזי בפרק התשיעי, הסטנדאפיסט אבי נוסבאום בפרק העשירי, הדוגמנית נטע אלחמיסטר בפרק האחד עשר, השחקן ליאור אשכנזי בפרק השנים עשר, העיתונאי חנוך דאום בפרק החמישה עשר, אשת החינוך וההוראה מיכל דליות בפרק השישה עשר והשחקן, מגיש הטלוויזיה גיא פינס בפרק השבעה עשר, מנחת הטלוויזיה יעל בר זוהר בפרק השמונה עשר, העיתונאי רפי גינת בפרק התשעה עשר והזמר חנן בן ארי בסיבוב השני של פרק הגמר (פרק 20).
במהלך פרקים 4 ו-5, רוזנבלום חלה בקורונה. במהלך הפרקים מהם נעדר רוזנבלום הנחו המגיש ניב רסקין בפרק הרביעי והמגישים רותם סלע ואסי עזר בפרק החמישי.
מתמודדים
שמונה עשר המתמודדים חולקו לשלוש קבוצות בנות שישה מתמודדים. שלב ניפוי זה פעל למשך שתי הדחות מכל קבוצה. לאחר שש ההדחות, כל קבוצה הופיעה בסבב הופעות נוסף בו מכל קבוצה הודח מתמודד.
כעבור תשע הדחות, שלוש הקבוצות התאחדו והסיבוב העשירי הכיל את כל תשעת המתמודדים שנשארו בתחרות. לאחר ההדחה העשירית חולקו שמונת המתמודדים הנותרים לשתי רביעיות כאשר מכל רביעייה הודח מתמודד, למשך שתי הדחות מכל רביעייה. לאחר ההדחה ה-14, הקבוצות שוב התאחדו לשלב חצי הגמר, בגמר התמודדו שלושה מתמודדים וחשפו במהלכו (מקום שלישי) או בסופו (מקום שני וראשון) את זהותם.
פרק 2 (19 בדצמבר 2022)
פרק זה הוא פרק דואטים עם הזמרת עדן בן זקן שהתארחה בפאנל באותו הפרק.
פרק 6 (2 בינואר 2023)
פרק זה הוא פרק ספיישל מוזיקת רוק.
פרק 9 (9 בינואר 2023)
פרק זה הוא פרק ספיישל דיוות.
פרקים 13 ו-14 (25 ו-28 בינואר 2023)
בפרקים אלו, חברי הפאנל בחרו את השירים אותם ביצעו המתמודדים.
פרק 16 (4 בפברואר 2023)
פרק זה הוא ספיישל ילדות ונוסטלגיה.
The Breakthrough
The Breakthrough (בעברית: פריצת הדרך) הוא אלבומה השביעי של הזמרת מרי ג'יי בלייג', אשר יצא לאור ב-20 בדצמבר 2005, על ידי חברת התקליטים גפן רקורדס. בלייג' עבדה על כתיבת והפקת האלבום עם מספר רב של אנשים ביניהם רודני ג'רקינס, ג'ימי ג'אם וטרי לואיס, וויל. איים.אם ועוד.
האלבום קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים וזכה להצלחה רבה בארצות הברית כאשר הגיע שם למקום הראשון ומכר 3.1 מיליון עותקים מה שהעניק לה מעמד פלטינה משולשת. גם בשאר העולם האלבום זכה להצלחה כאשר מכר 3.9 מיליון עותקים נוספים מה שהופך אותו לאלבום המצליח ביותר בקריירה של בלייג'.
הוצאה וקידום
על מנת לקדם את האלבום הופיעה בלייג' בהופעות טלוויזיוניות, למשל היא הופיעה בטקס The BET Silver Anniversary Special שם שרה את השיר "Can't Hide from Luv" מתוך האלבום שהיא מופיעה עם עוד שני שירים נוספים וכחודשיים לאחר מכן היא הופיעה בתוכנית "The Tyra Banks Show" שוב עם אותו שיר. כשבוע וחצי לאחר מכן היא הופיעה שוב עם אותו שיר באירוע לכבוד ערב השנה האזרחית החדשה ביחד עם השיר "Be Without You" ושיר נוסף שלא מהאלבום. בפברואר 2006 היא הופיעה עם השיר "One" ביחד עם המבצעים המקוריים שלו להקת U2 בטקס פרסי הגראמי. באפריל אותה שנה היא הופיעה עם הסינגלים "Enough Cryin'" ו-"Be Without You" בתוכנית SNL. בנוסף באותה שנה הופיעה בטקס פרסי ה-BET שוב עם "Enough Cryin" ובסוף אותה שנה הופיעה בטס פרסי הבילבורד שוב עם "Be Without You". ב-2007 בלייג' המשיכה לקדם את האלבום כאשר הופיעה שוב עם "Be Without You" בטקס פרסמי גראמי. בנוסף להופעות הטלוויזיוניות יצאה בלייג' לסיבוב ההופעות The Breakthrough Experience Tour.
המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004)
בשנת 2004 התקיימו באתונה המשחקים הפאראלימפיים, או אולימפיאדת הנכים ה-12. במשחקים השתתפו 3,806 ספורטאים מ-136 מדינות שונות שהספורטאי הזקן ביותר בן 66 והצעיר ביותר בן 11. המשחקים הפאראלימפיים החלו ב-17 בספטמבר והסתיימו ב-28 בספטמבר 2004.
מדליות
חולקו 519 מדליות זהב, 516 כסף ו-532 מדליות ארד. סה"כ חולקו 1,567 מדליות.
צ'למספורד
היסטוריה
היישוב קיים מהתקופה הפרה היסטורית ובתקופות מסוימות גם הרומאים חיו במקום. מקדש בעל שמונה צלעות נמצא מתחת לכיכר בשם כיכר אודן. ב-1199 נתן הבישוף של לונדון אישור לפתיחת שוק בעיר. במלחמת העולם השנייה נפלו מספר פצצות בעיר. הפגיעה החמורה ביותר בחיי אדם אירעה ב-19 בדצמבר 1944. רקטה נפלה ליד בית החרושת למיסבים כדוריים של הופמן (ראו פירוט בפסקת התעשייה). 39 אנשים נהרגו ו-138 נפצעו, 47 מהם קשות. בניינים רבים נהרסו ומאות נוספים נפגעו.
תעשייה
צ'למספורד מהווה מרכז תעשייה חשוב מאז המאה ה-19. זהו המקום הראשון בממלכה המאוחדת שבו נעשו עבודות של ההנדסה האלקטרונית (ב-1878) ונוסד בו בית החרושת הראשון למיסבים כדוריים (ב-1898).
באותה השנה גוליילמו מרקוני, מהתורמים המרכזיים לפיתוח הרדיו, פתח את בית החרושת הראשון בעולם לרדיו ברחוב "hall street" והעסיק בו חמישים עובדים. ב-1920 בית החרושת היה מקום השידור הרשמי של שידורי הרדיו בבריטניה. ב-1922 שידורי הרדיו הסדירים הראשונים בעולם התחילו ב"מרכז מרקוני למחקר" בכפר ריטל שליד צ'למספורד.
טיה בלנקו
טיה בלנקו (באנגלית: Tia Blanco; נולדה ב-5 במאי 1997 בפוארטו ריקו) היא גולשת גלים אמריקאית, אלופת העולם בגלישת גלים לשנת 2015 ולשנת 2016.
ביוגרפיה
בלנקו נולדה בפוארטו ריקו וגדלה בדרום אורנג', קליפורניה. בגיל 3 החלה לגלוש עם אביה. בשנת 2006, עברה להתגורר בהוואי ובשנת 2008, בהיותה בת 11, החלה להתחרות בגלישת גלים. בשנת 2010, שבה לקליפורניה, ומאז היא מתגוררת בסן קלמנטה, קליפורניה.
בלנקו היא צמחונית מלידה. בשנת 2013, אימצה אורח חיים טבעוני מטעמים מוסריים ובריאותיים והיא נוהגת לקדם אורח חיים זה ברשתות החברתיות, בראיונות ובשיתופי פעולה עם ארגונים העוסקים בקידום זכויות בעלי חיים וטבעונות. בשנת 2014, בלנקו השתתפה בקמפיין של ארגון PETA וזכתה בפרס ליבי (Libby Award) מטעמו. בנוסף, היא פרזנטורית של הארגון 'Beyond Meat' המקדם תזונה טבעונית בקרב ספורטאים. בשנת 2014, השתתפה בסרט הדוקומנטרי Racing Extinction וכן בסרט ההמשך של קאוספיריסי  שנקרא What the Health.
בזמנה הפנוי היא נהנית לצייר ולהתאמן ביוגה.
קריירה
בשנת 2014, זכתה באליפות 'Southwest Open Women' של ה-NSSA, באליפות America Prime וכן במקום הראשון בתחרות הגלישה בהנטינגטון ביץ'. באותה השנה, זכתה בתואר גולשת השנה (קטגורית 'כוכב עולה') מטעם העיתון Orange County Register. בשנת 2015, זכתה במקום הראשון בטורניר Ron Jon Jr Pro.
ביוני 2014, ייצגה את ארצות הברית כחברת נבחרת ארצות הברית בגלישה (USA Surfing) באליפות העולם בגלישה לנערים של ה-ISA שהתקיימה באקוודור וזכתה במדליית ארד. ביוני 2015, ייצגה את ארצות הברית בשנית באליפות העולם בגלישה של ההתאחדות הבינלאומית לגלישה (ISA)  שנערכה בניקרגואה וזכתה במדליית זהב. באותה השנה, זכתה ב-Governor’s Cup לאחר שניצחה באליפות ארצות הברית לגלישה. באוגוסט 2016, ייצגה את ארצות הברית בשלישית באליפות העולם לגלישה שנערכה בקוסטה ריקה וזכתה במדליית זהב נוספת.
כדורסל בארצות הברית
כדורסל הוא הספורט השני הפופולרי ביותר בארצות הברית, (בהתחשב גם ברמת ספורט חובבני ) אחרי הפוטבול. במונחים של הכנסות, ה-NBA, ליגת הכדורסל האמריקאית, היא ליגת הספורט השלישית הכי רווחית בארצות הברית ובעולם, אחרי ה-NFL וה-MLB. לפי איגוד מוצרי הספורט הלאומי, למעלה מ-26 מיליון אמריקאים משחקים כדורסל באופן קבוע, יותר מכל ספורט קבוצתי אחר. הכדורסל הומצא בשנת 1891 על ידי המורה הקנדי לחינוך גופני ג'יימס נייסמית' בספרינגפילד, מסצ'וסטס.
NBA
ה-NBA היא ליגת הכדורסל המקצוענית המובילה בעולם לגברים ואחת מארבע ליגות הספורט המקצועניות הגדולות של צפון אמריקה. הליגה מכילה 30 קבוצות (29 קבוצות בארצות הברית ו-1 בקנדה) שמשחקות עונה של 82 משחקים מאוקטובר עד יוני. לאחר העונה הסדירה, שמונה קבוצות מכל אזור מתחרות בפלייאוף על גביע לארי אובריאן. ה-NBA זוכה לרייטינג גבוה בארצות הברית ובעולם כולו.
גזע ואתניות
הרכב הגזע והמוצא האתני ב-NBA השתנה לאורך ההיסטוריה של הליגה.
נכון ל-2020, 81.1% מהשחקנים ב-NBA הם שחורים (אם מעורבים נספרים גם כשחורים), 17.9% לבנים, 12.5% גזע מעורב (בעיקר חצי שחור חצי לבן) ו-1.1% מהגזעים האחרים. בליגה יש את האחוז הגבוה ביותר של שחקנים שחורים מכל ליגות הספורט המקצועניות הגדולות בארצות הברית ובקנדה.
נבחרות לאומיות
מאז אולימפיאדת ברצלונה 1992, שחקני NBA ייצגו את ארצות הברית בתחרות בינלאומית וזכו בטורנירים חשובים רבים. נבחרת החלומות (Dream Team) היה הכינוי הלא רשמי של נבחרת ארצות הברית בכדורסל גברים שזכתה במדליית הזהב באולימפיאדת 1992, והייתה הראשונה שהכילה שחקני NBA. נבחרת הנשים זכתה בשמונה מדליות זהב באולימפיאדה.
כדורסל בתיכון
כדורסל בבית הספר התיכון הוא פעילות פופולרית. הפדרציה הלאומית של האיגודים המדינתיים של בתי הספר התיכוניים הציגה 541,479 בנים ו-429,504 בנות בקבוצות כדורסל נכון לעונת 2014/15.
לקבוצות כדורסל רבות בתיכון יש עוקבים מקומיים אינטנסיביים, במיוחד במערב התיכון ובדרום העליון. לאינדיאנה יש 10 מתוך 12 קבוצות התיכון הגדולות בארצות הברית, והיא מפורסמת בתשוקת הכדורסל שלה, הידועה בשם "Hoosier Hysteria".
כדורסל מכללות
כדורסל מכללות הוא פופולרי ביותר וזוכה גם הוא לרייטינג גבוה בטלוויזיה, אם כי נמוך יותר מה-NBA. בכל חודש מרץ, טורניר הכולל 68 קבוצות ושישה סיבובים בשיטת גביע (הנקרא בדרך כלל March Madness, טירוף מרץ) קובע את אלופי המדינה טורניר אליפות המכללות של חטיבה I של ה-NCAA.
כדורסל נשים
ה-WNBA הוא ארגון השולט על ליגת כדורסל הנשים המקצוענית בארצות הברית. ה-WNBA הוקמה ב-1996 כמקבילה לנשים של ה-NBA, ומשחקי הליגה החלו ב-1997. עונת ה-WNBA הסדירה נמשכת מיוני עד ספטמבר (באביב ובקיץ). רוב קבוצות ה-WNBA משחקות באותו מקום כמו הקבוצות-האחיות שלהן ב-NBA. כמו ה-NBA, גם ה-WNBA היא ליגת הכדורסל המקצועית המובילה לנשים בעולם. למרות היותה הליגה העליונה לנשים, ה-WNBA מתקשה למשוך קהל צופים גדול. גם כדורסל מכללות לנשים פופולרי, אם כי פחות מכדורסל גברים.
נבחרת הנשים של ארצות הברית זכתה בשמונה מדליות זהב אולימפיות ועשרה גביעי עולם.
לוג'יין אל-הד'לול
לוג'יין אל-הַדְ'לוּל (בערבית: لجين الهذلول; נולדה ב-31 ביולי 1989) היא פעילה למען זכויות נשים מערב הסעודית, ואסירה פוליטית. היא דמות מוכרת במדיה החברתית הבינלאומית. היא נעצרה מספר פעמים על הפרת האיסור על נהיגת נשים בסעודיה, ובמאי 2018, היא נעצרה יחד עם מספר פעילות פמיניסטיות בולטות באשמת ניסיון לערער את הממלכה. היא דורגה במקום ה-3 ברשימת "100 הנשים הערביות המשפיעות" של 2015, ומספר 45 ברשימת כל הערבים המשפיעים בעולם ב-2017.
פעילות למען זכויות נשים
אל-הד'לול פעילה בעיקר למען שתי סוגיות המשפיעות על זכויות נשים בסעודיה: הזכות של נשים לנהוג, וכן מערכת האפוטרופסות לפיה לגברים יש ריבונות חוקית על הנשים במשפחותיהם. ב-1 בדצמבר 2014, היא נעצרה ונכלאה למשך 73 ימים לאחר ניסיון לחצות את הגבול במכונית שלה מאיחוד האמירויות הערביות לסעודיה כדי לקרוא תיגר על האיסור על נהיגת נשים בממלכה. המשפט שלה הוסב לבית המשפט לטרור, אך בסופו של דבר היא שוחררה ללא פסק דין.
אביה, קצין חיל הים הסעודי לשעבר, תמך במעשיה, ואף ישב איתה במכונית בעת שהפרה את החוק. בעלה, פהד אל-בוטיירי, הפיק סרטון ויראלי בכותרת "No Woman No Drive", על משקל שירו המפורסם של בוב מארלי, "No Woman No Cry", שנתן מבט קליל יותר על נושא האיסורים החלים על נשים בערב הסעודית לצלילי שיר הרגאיי.