cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חטיבה 188 במלחמת יום הכיפורים
גזרה צפונית
המצב בגזרה הצפונית היה שונה לחלוטין מזה שבדרום. צפון רמת הגולן מאופיין ביותר תלים געשיים וגבעות מאשר בדרום. בשל כך, רוחב הגזרות האפשריות לפריצה היה קטן יותר, וניתן היה לבנות מערך בלימה טוב יותר כנגד הסורים. כוחות 188 בפיקוד סא"ל יאיר נפשי, מג"ד 74, עמדו איתן כנגד ההתקפות החוזרות ונשנות של הסורים בגזרתם וסיכלו כל ניסיון חדירה. בפתחת קוניטרה דרום, באזור מוצב 109, בלמו טנקי פלוגה א' את גדוד הטנקים של חטיבת החי"ר 52 הסורית. בפתחת קוניטרה צפון, באזור עמק הבכא, בלמו כוחות הגדוד בסיוע טנקי חטיבה 7 את התקדמות חטיבת החי"ר הסורית 85. באזור רכס המנפוחה (מוצב 104, באזור הר רם) הצליחו טנקים מכוח העזר המרוקאי לחצות את הגבול לתוך שטח ישראל, אולם הם הושמדו זמן קצר לאחר מכן.
בשעות אחר הצהריים הצטרפו שני גדודי הטנקים הנוספים של חטיבה 7 (גדוד 77 וגדוד 71) ללחימה בגזרה הצפונית, ומרביתם נשלחו לסתום את הפרצה שנוצרה מדרום לחרמונית. בשעה 18:00 הורה אלוף הפיקוד חופי, אשר הגיע קודם לנפח יחד עם מפקד אוגדה 36 רפאל איתן, על העברת הגזרה הצפונית, כולל גדוד 74, לאחריות חטיבה 7 בפיקודו של ינוש בן-גל.
7 באוקטובר
בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר כמעט שלא התנהלה לחימה. כוחות צה"ל שחסרו אמצעי ראיית לילה ניסו לשרוד את הלילה ואילו הכוחות הסורים התמקמו בחניוני לילה בעומק השטח הישראלי בהמתנה לבוקר.
גזרה דרומית
עם שחר חידש הצבא הסורי את המתקפה והמשיך ללחוץ לתוככי הרמה. חטיבה 51 הסורית התמקמה באזור חושניה והחלה בתנועה צפונה לכיוון נפח. חטיבה 46 הגיעה לקצביה וחטיבה 132 הגיעה עד לאזור רמת מגשימים. בנוסף, הדיוויזיה הראשונה שנשמרה בעתודה הצטרפה לקרב וטנקיה החלו לזרום דרך הצירים הפרוצים בדרום הרמה.
באור ראשון ולאחר התייעצות עם בן-שהם ומטה הפיקוד עלה עודד ארז עם 15 הטנקים שנותרו בגזרתו לתל פארס, שנשאר עמדה צה"לית מכותרת בשטח בשליטה סורית. התל היה עמדה שולטת מערבית למוצב 114 בדיוק במרכז בין שני צירי החדירה הסורים, וממנו זיהו הלוחמים את שיירות הדיוויזיה הראשונה השועטות לתוך רמת הגולן. הכוח בתל פארס ניהל במהלך היום לחימה בכוחות שריון, רגלים וקומנדו סורים שניסו לתפוס את התל ומנע מהם את כיבוש התל.
בן-שהם, בטנק המח"ט, גילה בבוקר כי הוא מוקף בכוחות סורים ואין באפשרותו לחבור לכוחותיו בדרום הרמה. לטנק המח"ט לא נותר אלא לסגת מערבה לאזור מעלה גמלא, ולעלות לרמת הגולן מחדש באזור נפח.
שני טנקים נוספים נותרו בתל א-סאקי כשהם משוללי יכולת תנועה אך עדיין כשירים לירי. בשעות הצהריים ננטשו גם הם וצוותיהם הצטרפו לבונקר הקטן בראש התל, בו שהו כמה צוותי טנקים נוספים וחיילים מגדוד 50 של הנח"ל המוצנח שאבטחו את התל. התל היה מוקף בכוחות סורים ולחיילים הישראלים, שחלקם היו פצועים, לא נותר אלא להסתגר בבונקר ולחכות לחילוץ.
17 חיילים מהחוליות הטכניות של החטיבה נתפסו ונרצחו באותו הבוקר בידי חיילים סורים באזור חושניה. 10 חיילים מהחוליה הטכנית של פלוגה ג' מגדוד 53 הסתתרו בתוך צינור סמוך לציר הנפט. לאחר גילויים הם נכפתו ונרצחו על ידי חיילים סורים. שבעה נוספים מפלוגה ז', גדוד 74 נרצחו באכזריות בכפר חושניה.
גדוד המילואים של החטיבה, גדוד 39 בפיקוד סא"ל יואב וספי, עלה בצהרי יום ראשון לרמת הגולן. באזור מעלה גמלא נתקל בגדוד תועה של חטיבה 47 הסורית ובקרב שהתפתח (יחד עם גדוד 95 של חטיבה 4) השמיד כ-10–20 טנקים סוריים, מנע מהם לרדת לכנרת והדף אותם לצומת דליות. במהלך הלחימה נפגע הטנק של יואב וספי והוא המשיך לפקד מטנק אחר. וספי נהרג ב-16 באוקטובר באזור כודנה, ובעקבות פעולותיו במלחמה קיבל את עיטור העוז. גדוד 39 סופח לחטיבה 4 עד סוף המלחמה ונלחם בדרום רמת הגולן במהלך התקפת הנגד.
לקראת הערב הודיע הפיקוד לעודד ארז כי הוא רשאי לעזוב את תל פארס. 15 טנקים (עשרה טנקים של חטיבה 188 וחמישה של גדוד 82 מחטיבה 7) התחילו לרדת עם ערב מהתל מערבה, בשיירה אשר כונתה בפי הלוחמים שיירת הרפאים. השיירה כללה גם מספר נגמ"שים ועליהם כוחות חי"ר ותותחנים שהתאספו על התל, ובסך הכל כ-120 לוחמים. סמוך לציר הנפט נתקלו בשני טנקים סורים והשמידו אותם. באזור גמלא נתקלו בגדוד 39 אשר לא היו מודע לתנועת הכוח. טנקי גדוד 39 פתחו באש על שיירת הרפאים בטרם נוצר הקשר בין הכוחות והאש נפסקה. קמב"צ גדוד 53,, נהרג מהירי. השיירה המשיכה מערבה ולפנות בוקר הגיעה לכנרת. במהלך הנסיגה מתל פארס נתקעו בשטח שלושה טנקים, אולם 12 טנקים ועליהם הלוחמים המותשים הגיעו לבסוף למחנה ירדן.
הקרב על נפח
כוח בן-שהם המשיך בשעות הבוקר לבלום בהצלחה את חטיבה 51 מלהתקדם צפונה על ציר הנפט לכיוון נפח. במקביל, פעל כוח שכלל כ-11 טנקים מגדוד 82 תחת פיקוד המג"ד חיים ברק יחד עם שישה טנקים מחטיבה 179 בציר "פלא", הנמצא ממזרח לציר הנפט ומוביל מחושניה, דרך סינדיאנה, לאזור נפח. כוח ברק נתקל בטנקי T-62 של חטיבה 91 מהדיוויזיה הראשונה, אשר לחצו צפונה לנפח, והחל לספוג אבדות. חיים ברק נפצע והפיקוד עבר לאלי גבע, מפקד פלוגה א' של הגדוד, שניהל קרב נסיגה והשהיה מול הכוח הסורי העדיף. גבע, שכוחו סבל ממחסור חמור בתחמושת, הבין שלא יוכל להמשיך להחזיק מעמד לאורך זמן. הוא ניסה ללא הצלחה ליצור קשר עם מפח"ט 188 ועם מפקדת האוגדה כדי לקבל הנחיות, ולבסוף התקשר למח"ט 7, ינוש בן-גל, בערך בשעה 12:00, והסביר לו את חומרת מצבו. בן גל הורה לגבע לנתק מגע ולנוע צפונה כדי לחבור אליו בגזרה הצפונית, וזאת מבלי לעדכן את בן-שהם (שגדוד 82 היה תחת פיקודו) או את מפקדת האוגדה.
בעוד בן-שהם משוכנע כי הכוח בפיקודו וטנקי גדוד 82 ממזרח לו חוסמים בהצלחה את המעבר צפונה לנפח, היה אגפו המזרחי חשוף לגמרי מבלי שהיה מודע לכך. במקביל הבין מפקד חטיבה 51 הסורית כי דרכו על ציר הנפט חסומה, ושלח גדוד טנקים באיגוף מערבי כדי לעקוף את כוח בן-שהם.
בסביבות השעה 13:00 דווח לכל היחידות בשטח כי כוחות סוריים עולים על גדרות המחנה בנפח. הטנקים הסורים תפסו עמדות שולטות על הגבעות מסביב למחנה תוך שהם יורים ומפגיזים מבנים וכלי רכב. כוחות מחטיבה 188, 179 ו-679, פנו לעבר נפח בניסיונות להדוף את הסורים. הקרב שהתפתח סביב השעה 14:00 בצהריים לא היה פשוט. שריון סורי רב נמצא בקרבת המחנה ולמרות פגיעות טובות לא הצליח כוח המח"ט להדוף את הסורים. במהלך ההסתערות על נפח נפגע טנק הסמח"ט ישראלי והוא נהרג. המח"ט בן-שהם המשיך לבדו בהסתערות לעבר המחנה לאחר שאיבד קשר עם שאר הטנקים בכוחו. עשרים דקות מאוחר יותר נפגעו ונהרגו מאש מקלעים גם בן-שהם וקצין האג"ם החטיבתי רס"ן בני קצין אשר עמדו חשופים בצריח. הקרב על נפח הסתיים לקראת הערב לאחר הצטרפות כוחות מילואים מחטיבה 679, אולם חטיבה 188, שאיבדה בפחות מחצי שעה את המח"ט, הסמח"ט וקצין האג"ם שלה, נשארה, 24 שעות מפרוץ הקרבות, ללא פיקוד בכיר.
גזרה צפונית
7 באוקטובר בגזרה הצפונית דמה מאוד לקודמו. חטיבות הדרג השני הסורי (כ-140 טנקים של חטיבות 78 ו-121) ניסו לפרוץ בעמק הבכא אולם הם נעצרו על ידי טנקי גדוד 74 וחטיבה 7 אשר היו פרוסים בעמדות שולטות לאורך הרכס. החטיבות הסוריות ספגו אבדות כבדות ונסוגו לאחור. בעוד כוחות החטיבה בגזרה הדרומית נסוגו לגמרי משטח הרמה, טנקי החטיבה בגזרה הצפונית יכלו לרדת לאחור לצורך תדלוק ומילוי פגזים בטרם חזרו להגן על קו הגבול.
גזרה דרומית
כוחות גדוד 53 שתפסו בתחילת המלחמה את הגזרה הדרומית כבר לא נמצאו שם. כוחות מילואים מאוגדה 146 של משה פלד, וברשותם 160 טנקים עם צוותים רעננים, לקחו את הפיקוד על הגזרה והחלו בהתקפת נגד. האוגדה הצליחה להתקדם צפונה על ציר אל-על-רמת מגשימים ועד הערב הגיעה לאזור הג'וחדר. כוחות האוגדה הגיעו לתל א-סאקי, שחררו את 28 החיילים שהיו נצורים בבונקר וביניהם גם צוותי הטנקים של 188, ופינו את הפצועים וההרוגים.
במקביל, התקדמו טנקי חטיבה 179 על ציר יהודיה ודחקו את הכוחות הסורים מזרחה עד חושניה. חטיבה 679 בלמה ניסיונות התקפה נוספים על נפח ואחר כך יצאה להתקפה לכיוון דרום-מזרח תוך שהיא כובשת את סינדיאנה ודהלמיה.
גזרה צפונית - ליל הבזוקות
כוחותיו של נפשי בגזרה הצפונית המשיכו לשמור על הקו מפני התקפות סוריות חדשות לצד חטיבה 7. במהלך היום היו מספר התקפות קטנות מצד הסורים בעיקר באזור מוצבים 107 ו-109, ואלה נבלמו על ידי כוחות גדוד 74. אחר הצהריים תקפה פלוגה של טנקי T-62 את אזור מוצב 107 ונהדפה.
במהלך הלילה חדרו כוחות חי"ר סורים אל שטח ישראל, כשהם מצוידים בטילי נ"ט. ללא אמצעי ראיית לילה התקשו הטנקים הישראלים לזהות כוח רגלי קטן המתקרב אליהם בחשכה. בסביבות השעה 2:00 הותקף חניון הלילה של פלוגה ב'. הפלוגה, שחנתה סמוך למוצב 105, נסוגה לאחור תוך ירי, אולם שני טנקים נפגעו והקשר עימם נותק. מפקד הפלוגה, אבנר לנדאו, דיווח למשולם רטס, מג"ד 71 שהיה מפקד הגזרה, על ההיתקלות. רטס הורה ללנדאו לחלץ את הטנקים שנפגעו, אולם לנדאו סירב בטענה שהשטח מוצף בכוחות קומנדו וכל כוח שישלח יפגע תוך זמן קצר. לנדאו ביקש לחכות לבוקר, אולם רטס התעקש ולבסוף שלח את סגנו, גדעון ויילר עם שני טנקים נוספים. שלושת הטנקים של גדוד 71 הגיעו לאזור ההיתקלות, ממזרח להר כרמים, והותקפו מיד מן המארב. הטנקים נפגעו ומספר אנשי צוות נהרגו, ביניהם סמג"ד 71, גדעון ויילר.
באור ראשון הגיע לנדאו, מפקד פלוגה ב', לאזור לחלץ את הנפגעים. התברר כי בשני הטנקים של פלוגתו שאיתם ניתק הקשר נהרג אחד ממפקדי הטנקים, ושאר אנשי הצוות נחלצו באופן עצמאי לאזור בוקעתא.
באזור הבוסטר אירעה חדירה דומה של חיילי חי"ר עם טילי נ"ט. שני טנקים מגדוד 74 נפגעו ומרבית אנשי צוותם נהרגו.
9 באוקטובר - עמק הבכא
הקרבות בגזרה הצפונית בכלל ובעמק הבכא בפרט נמשכו ללא הפסקה מפרוץ הקרבות ביום שבת 6 באוקטובר. עם זאת נהוג לייחס את הפרק הקשה ביותר במערכה ל-9 באוקטובר, שהיה היום בו הפעילו הסורים את כל כוחם בניסיון לפרוץ בגזרת עמק הבכא. במקביל למתקפה בעמק הבכא ערכו הסורים מאמץ משני מעט דרומה משם, בפתחת קוניטרה דרום, מול מוצב 109. חטיבה 43 הסורית, מתוגברת בטנקי T-62, ניסתה לפרוץ אך נבלמה לבסוף על ידי טנקי פלוגה א' של החטיבה שניצבו באזור מאז פרוץ המלחמה.
כוח נפשי
בסביבות השעה 7:00 בבוקר נצפו מסות שריון סוריות אדירות בדרך לעמק שבין קוניטרה לתל חרמונית. כ-150 טנקים סורים (כ-100 מתוכם היו טנקי T-62 של הדיוויזיה השלישית שטרם השתתפו בקרבות) התקדמו לעבר חמישים הטנקים הישראלים שצוותיהם לא ישנו כבר שלושה לילות. היה זה קרב שריון קשה ביותר אשר התנהל בטווחים קצרים מאוד, לעיתים כמה עשרות מטרים בלבד. כוח נפשי באזור הבוסטר מנה כעשרה טנקים מחטיבה 188 (טנקים נוספים של החטיבה היו עדיין פרוסים בצפון הרמה, אך לא השתתפו בקרב זה). הטנקים הישראלים צלפו ופגעו בעשרות כלים סוריים, אך הם המשיכו להתקדם בעוד שהכוחות הישראלים הופכים דלילים יותר עקב פגיעות ומחסור בתחמושת.
כוח בן-חנן
שלושה חודשים לפני המלחמה היה סא"ל יוסי בן-חנן מפקד גדוד 53, אז החליף אותו עודד ארז. ביום הכיפורים שהה בן-חנן מחוץ לישראל עם אשתו הטרייה, וכאשר שמע על המתרחש בישראל, מיהר לעלות על הטיסה הראשונה שמצא והגיע לישראל ב-8 באוקטובר. במהלך הלילה שבין 8 ל-9 באוקטובר עלה לגזרה הצפונית ומונה למח"ט 188 החדש על ידי אלוף הפיקוד חופי. בן-חנן הגיע למחנה ירדן, שם שהו הלוחמים משיירת הרפאים, והחל, יחד עם שמואל אסקרוב, סמג"ד 53, ושמואל בן משה, קצין השלישות החטיבתי, לבנות כוח משוריין משרידי הכוחות שנותרו. עד הבוקר הצליח לארגן כוח של 11 טנקים. כוח בן-חנן, אשר זכה לכינוי "התעמלות בוקר" כשם תוכנית הרדיו של אביו של בן-חנן, קיבל מרפאל איתן את הפקודה לעלות לעמק הבכא ולסייע לחטיבה 7. בסביבות 11:00 בבוקר הגיע כוח בן-חנן לסייע לכוחות חטיבה 7 הנכתשים בעמק הבכא. כוח הטנקים הרענן העלה את המורל בצד הישראלי וסייע לשבור את ההתקפה הסורית. בן-חנן עצמו נפצע במהלך הקרב אך המשיך לפקד על הכוח. הסמג"ד אסקרוב, שכבר היה פצוע אך בכל זאת התעקש להצטרף לכוח, נפצע שוב, הפעם באורח קשה יותר בראשו ופונה לאחור (לאחר המלחמה הוענק לו עיטור העוז).
22-11 באוקטובר - ההבקעה לסוריה וכיבוש המובלעת הסורית
ב-10 באוקטובר החל צה"ל להתארגן לקראת פריצה לשטח סוריה. הפריצה תוכננה בגזרה הצפונית, במטרה לאיים על דמשק. גזרת ההבקעה חולקה לשניים: אוגדה 36 בחלק הצפוני, ומדרומה אוגדה 210 מאזור רכס הבוסטר ומוצב 107, לכיוון העיירה ח'ן ארנבה.
במהלך היום התארגנו מחדש כוחות חטיבה 188. טנקי כוח בן-חנן התארגנו במסגרת גדודית, ואליהם צורפו טנקי פלוגה ב' של הגדוד שלחמו בגזרה הצפונית מפתיחת המלחמה. בסך הכל מנה כוח בן-חנן כ-25 טנקים. יאיר נפשי המשיך לפקד על גדוד 74 כשלרשותו שמונה טנקים בלבד. שני הגדודים פעלו תחת פיקוד חטיבה 7. כוח בן-חנן קיבל את המשימה לפרוץ בחלק הדרומי של אוגדה 36, כשמאחוריו נע גדוד נוסף מחטיבה 7, בעוד מצפון להם יפעל הכוח הצפוני של חטיבה 7 בשיפולי החרמון. גדוד 74 נותר בחיפוי לחטיבה.
ביום חמישי, 11 באוקטובר, התחילה ההבקעה אל מעבר לקו הסגול, כאשר כוח בן-חנן מוביל את הפריצה בגזרה הדרומית של האוגדה. הגדוד התקדם תחת אש ופתח נתיב בין שדות המוקשים. מספר חיילים מהגדוד נהרגו במהלך היום. למרות זאת הצליחו טנקי הכוח להתקדם כ-10 קילומטרים לתוך שטח סוריה עד למחנה אל פאוור.
ביום המחרת, 12 באוקטובר, המשיכו טנקי כוח בן-חנן להתקדם והגיעו אל תל א-שמס, אשר שלט על הכביש הראשי המוביל לדמשק. הטנקים נתקלו באש חזקה מן התל ונאלצו לסגת. בן-חנן החליט לאגף את התל מצפון, במעבר קשה דרך "הלג'ה הקטנה" (אזור טרשי מצפון לתל המורכב מגבעות בזלת קטנות המקשות מאוד על מעבר רק"ם). שישה טנקים מכוח בן-חנן הצליחו לפלס לעצמם דרך בלג'ה ולאגף את התל מצפון, ובשעות אחר הצהריים החלו לטפס עליו. כשהתקרבו לפסגת התל נפתחה עליהם אש נ"ט וארבעה טנקים נפגעו באופן מיידי. ארבעה לוחמים נהרגו ומרבית הנותרים נפצעו והתפנו מהתל. בן-חנן, שנפצע קשה, חולץ על ידי נהגו, צביקה רוזנצוויג, והשניים נותרו על התל. בעזרת מכשיר קשר מהטנק הצליחו להזעיק עזרה, ולבסוף חולצו במהלך הלילה על ידי כוח מסיירת מטכ"ל בפיקוד יוני נתניהו. רוזנצוויג ונתניהו קיבלו על פעולה זו את עיטור המופת. ארבעת ההרוגים נותרו על התל וגופותיהם של שלושה מהם, יחד עם הטנקים, נלקחו על ידי הסורים והוחזרו רק לאחר הסכם הפסקת האש. לאורך השנים נמתחה ביקורת על אי-חילוצם של ההרוגים, כמו גם על התנהלותו של בן-חנן בקרב.
לאחר קרב תל א-שמס התארגנו הטנקים שנותרו מכוח בן-חנן תחת פיקודו של יאיר נפשי, מג"ד 74. גדוד 74 מנה כעת כ-22 טנקים והמשיך להשתתף בלחימה במובלעת. התל נכבש לבסוף בליל 13–14 באוקטובר על ידי גדוד מחטיבת הצנחנים 317, כשטנקי גדוד 74 מחפים עליהם.
במהלך הלחימה במובלעת הסורית הצטרפו מספר טנקים נוספים משרידי החטיבה לחטיבות אחרות והסתפחו אליהן. הם נלחמו בכוחות העיראקים והירדנים, שנשלחו לסייע לסורים, וסייעו לשמור על המובלעת כנגד ההתקפות של האויב.
ב-22 באוקטובר נערך מבצע קינוח, הניסיון השני לכיבוש החרמון. 6 טנקים של החטיבה בפיקוד סמג"ד 74, יוסי ניסים, השתתפו במבצע כסיוע לטור החי"ר המשוריין שעלה לחרמון.
לאחר פציעתו של יוסי בן-חנן מונה דן ורדי לפקד על החטיבה. יומיים לאחר מינויו עלה ג'יפ הסיור עליו נסע ורדי על מוקש. ורדי ועודד ארז נפצעו קשה. לאחר הפסקת האש הייתה כוונה לפרק את החטיבה, אולם לבסוף הוחלט להשאירה. במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית מונה עמוס כץ למפקד החטיבה ותחת פיקודו הוקמה החטיבה מחדש. חטיבה 188 המשיכה להילחם במובלעת הסורית עד סוף מלחמת ההתשה במובלעת.
הנצחה ומורשת
חטיבה 188 ספגה אבדות קשות ביממה הראשונה למלחמה ולמעשה נמחקה מהסד"כ הצה"לי. בחלוף 24 שעות מפתיחת האש איבדה החטיבה חלק ניכר משדרת הפיקוד שלה (המח"ט, הסמח"ט וקצין האג"ם). לגדוד 53 כמעט ולא נותר זכר בגזרה הדרומית ושרידיו התפנו מגזרת הלחימה. גדוד 74 אמנם המשיך לתפקד בגזרה הצפונית, אך עבר תחת פיקודה של חטיבה 7.
למרות האבדות הקשות, המשיכו לוחמי החטיבה שפונו לאחור להילחם על בסיס טנקים פגועים שהוחזרו לכשירות. כוחות אלה לקחו חלק בהדיפת הסורים מרמת הגולן, השתתפו בהבקעה לסוריה ובלחימה במובלעת הסורית. בכל ימי הלחימה נהרגו 79 חיילים מהחטיבה ורבים אחרים נפצעו. ברמת הגולן הוקמו מספר אנדרטאות המנציחות את הנופלים בקרבות מקרב החטיבה.
לאחר המלחמה עוטר צביקה גרינגולד בעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר בצה"ל. יצחק בן-שהם (המח"ט), דוד ישראלי (הסמח"ט), יאיר נפשי (מג"ד 74), שמואל אסקרוב (סמג"ד 53), יוסי בן-חנן, ואחרים עוטרו בעיטור העוז. בין מקבלי עיטור המופת נמנו: יוסי ניסים (סמג"ד 74), אורי עקביה (מפקד פלוגה ז' שנהרג בקרבות), (מפקד פלוגה ח' שנהרג בקרבות), צביקה רק (מפקד פלוגה א'), וד"ר דן אנגלהרד (רופא בגדוד 53). כמו כן זכו חיילים נוספים בעיטורים ובציונים לשבח, ביניהם שמואל בן משה, קצין השלישות החטיבתי.
לאחר הפסקת האש הוקמה החטיבה מחדש עם שדרת פיקוד חדשה ברובה. גדוד 53 הוקם מחדש. גדוד 71 שהוקם ערב המלחמה ממדריכי וצוערי בית הספר לשריון ולחם תחת חטיבה 7, הועבר לחטיבה 188 והפך לגדוד הסדיר השלישי שלה.
בעוד סיפורה של החטיבה 7 זכה לתהילה לאורך השנים, סיפורה של חטיבה 188 כמעט ונשכח, הן משום שנתפסה כזו שבשטחה אירעה הפריצה והן משום שכמעט ולא היה נותר מי שיספר את סיפורה, שכן רבים מקציניה הבכירים נהרגו במלחמה. בשנים האחרונות חל שינוי וותיקי החטיבה החלו מספרים את סיפורם. בשנת 2009 יצא לאור ספרו של אבירם ברקאי: "על בלימה: סיפורה של חטיבה 188 במלחמת יום כיפור", אשר תרם רבות להעלאת המודעות לסיפורה ההירואי של החטיבה במלחמה.
יחסי סין–קובה
יחסי סין–קובה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה של קובה. היחסים החלו כאשר שושלת צ'ינג הקימה קונסוליה בהוואנה בעוד קובה הייתה עדיין מושבה של ספרד ב-1879. בשנת 1902, שושלת צ'ינג הכירה בעצמאותה של הרפובליקה של קובה מארצות הברית, שכבשה אותה מספרד ב-1898. קובה הכירה בסין בספטמבר 1960.
היחסים מבוססים על מסחר, אשראי והשקעות, שעלו משמעותית מאז שנות ה-90. סין היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של קובה אחרי ונצואלה. בכינוס סחר חגיגי בהוואנה בתחילת 2006, אמר שגריר סין בקובה, "לממשלה שלנו יש עמדה איתנה לפתח שיתוף פעולה מסחרי בין מדינותינו. המדיניות, הכיוון, נקבעה. מה שנותר הוא העבודה להשלמת התוכניות שלנו." למרות שגם קובה וגם סין נשלטות על ידי מפלגה קומוניסטית, הן היו בצדדים שונים במהלך המלחמה הקרה, כאשר קובה הייתה בעלת ברית של ברית המועצות, שסין בדרך כלל התנגדה לה בעקבות הפיצול הסיני-סובייטי.
סין וקובה מכבדות זו את ענייניה הפנימיים הריבוניים של זו, וכתוצאה מכך חוות יחסים הדדיים טובים. בנוסף, הן חברות ביוזמת החגורה והדרך למסחר. סין שיתפה פעולה עם קובה לשדרוג רשת הרכבות ויוזמות אחרות.
יחסי סחר
הסחר הדו-צדדי בין סין לקובה ב-2005 הסתכם ב-777 מיליון דולר, מתוכם 560 מיליון דולר יצוא סיני לקובה. הסחר הדו-צדדי בין סין וקובה ב-2014 הסתכם ב-1.6 מיליארד דולר. סחורות סיניות הפכו לכלי העיקרי הן בהחייאה המתוכננת של תשתית התחבורה הקובנית והן ב"מהפכת האנרגיה" של 2006 כדי לספק חשמל לאוכלוסייה הקובנית. כמה עסקאות בקנה מידה גדול כוללות:
תחבורה
נכון לאמצע 2006, קובה רכשה 100 קטרים מסין תמורת 130 מיליון דולר.
החל מתחילת 2006, קובה חתמה על חוזה ל-1,000 אוטובוסים סיניים לתחבורה עירונית ובין-מחוזית.
מכשירי חשמל
ממשלת קובה מחליפה מכשירי חשמל ישנים בדגמים חדשים וחסכוניים יותר באנרגיה, כולל (נכון לתחילת 2006) 30,000 מקררים סיניים.
ניקל
החל משנת 2004, סין הסכימה להשקיע 500 מיליון דולר בהשלמת ותפעול לאס קמאריוקס, מתקן עיבוד לא גמור מהתקופה הסובייטית. על פי ההסכם, Cubaníquel, יצרנית הניקל המנוהלת על ידי המדינה, מחזיקה ב-51% ו-Minmetals Corporation בבעלות ממשלת סין מחזיקה ב-49%. המימון לפרויקט הוא מהבנק לפיתוח סין, כאשר Sinosure, תאגיד ביטוח היצוא והאשראי הסיני, מספקת ערבויות.
נפט
ל-SINOPEC, חברת הנפט הממלכתית הסינית, יש הסכם עם CUPET (Cuba Petroleum) בבעלות המדינה לפיתוח משאבי נפט. החל מאמצע 2008, SINOPEC ביצעה כמה בדיקות סיסמיות עבור משאבי נפט באי קובה, אך לא קידוחים. לחברה יש גם חוזה לייצור משותף באחד מהאזורים הימיים של קובה עם פוטנציאל תשואה גבוה, מול חופי פינאר דל ריו, אך לא ביצעה קידוחים ימיים מאמצע 2008.
בנובמבר 2005, PetroChina Great Wall Drilling Co., Ltd ו-CUPET ערכו טקס חתימה על שני חוזי שירותי קידוח; קידוח החומה הגדולה סיפקה אסדות קידוח לחיפושי נפט בחוף הצפוני של קובה.
ביוטכנולוגיה
בדצמבר 2005 חתמו שתי המדינות על הסכם לפיתוח מיזמים משותפים בתחום הביוטק בשלוש עד חמש השנים הקרובות. שני מפעלי ייצור המשתמשים בטכנולוגיה ובתהליכים קובניים, פעלו בסין מתחילת 2006.
יחסים פוליטיים וצבאיים
בסוף שנות ה-90, סין סיפקה לממשלת קובה ציוד לחסימת אותות מרדיו מרטי.
נשיא סין ומזכיר המפלגה חו ג'ינטאו ביקרו בקובה בנובמבר 2004, ונשיא סין ומזכיר המפלגה שי ג'ינפינג ביקר בקובה ביולי 2014.
הסינים מפעילים שתי תחנות איתות מודיעיניות בקובה מאז תחילת 1999.
קובה הייתה אחת מ-53 מדינות, שביוני 2020 תמכה בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
לפי פרסומים שונים משנת 2023, סין הגיעה להסכם סודי עם קובה להקמת מתקן האזנה אלקטרוני באי. התקנת מתקן זה תאפשר לבייג'ין לאסוף תקשורת אלקטרונית מדרום מזרח ארצות הברית. לפי הממשל האמריקאי, סין ביצעה שדרוג של מתקני איסוף המודיעין שלה בקובה בשנת 2019.
כלבים נגד חתולים
עלילה
בבית מעבדתו של פרופסור צ'ארלס ברודי, אשתו קרולין ובנם סקוטי, כלב המחמד שלהם באדי רדף אחרי חתול ונחטף בידי החתולים האחרים. הכלבים והחתולים נחשפים בעלי אינטליגנציה ארוכה, בעלי יכולת לדבר, מתכננים מלחמות בעוד הם מסתירים את הזהות האמיתית מבני האדם. לאחר שכלב בשם בוץ' דיווח על היעלמותו של באדי אל עוזריו, כלבים סוכנים מכל רחבי העולם מתגייסים למטרה אחת: למנוע מהחתולים להפוך את בני האדם אלרגיים לכלבים.
בחווה מקומית, חבורת גורי ביגל צחקו על הכלב הצעיר על שניסה לברוח ללא הצלחה. מפקד כלבי דוברמן החליף את כל הכלבים בסוכני כלבי דוברמן, אולם קרוליין הבחינה בביגל הצעיר ובחרה בו. הברודים אמצו את הכלבלב וקראו לו בשם לו, לאחר שהבן סקוטי קרא לו "לוזר".
לאחר שהציל את לו ממלכודת פיצוץ שהביאו החתולים, בוץ' אשר חשב שלו הוא סוכן מיומן הביא אותו למפקדת הכלבים והציג אותו לסוכנים: פק וסם. לאחר שהבין שלו הוא כלב רגיל, הוא טלפן למפקדה להחליפו אולם הוא נאלץ להישאר. לו למד על המריבות בין כלבים וחתולים אשר החלו במצריים העתיקה. בוץ' אמר לו שבאדי ברח מהחתולים ויצא לפרישה בבית משותף בפלורידה.
בינתיים, מר טינקלס, חתול פרסי לבן, מתכנן לפוצץ את הניסוי של צ'ארלס על האלרגיה לכלבים כדי לשלוט בעולם. סופי, העוזרת של הבית, הפריעה לו בתוכניתיו כך שנהנית להלביש את טינקלס בכל מיני תלבושות מביכות. טינקלס ציווה על יד ימינו קאליקו, לשלוח את חתולי הנינג'ה כדי לגנוב את המחקר. לו הובס בגנבה ופגש את אייווי, סוכנת ואהובתו של בוץ' לשעבר, ועודדה אותו להיות עם סקוטי.
מר טינקלס יצר קשר עם "רוסי כחול" בשם דימיטרי קנלקוף, אשר סידר את לו ושם פצצה בדלת המעבדה של משפחת ברודי. קנלקוף התחרה מול לו ובוץ', והרס את הבית עד שבוץ' נטרל את הפצצה ותפס את קנלקוף. במשך החקירה, הכלבים קבלו מסר ממר טינקלס מתוך בטנו של קנלקוף.
לאחר שהכדור נזרק למעבדה ממשחק כדור עם סקוטי ולו, המכונה של צ'ארלס פעלה והוא סוף סוף מצא את התרופה הנכונה לאלרגיה לכלבים. לאחר שפרצו לבית, הם טמנו מלכודת לברודים. מר טינקלס נסע אל מפעל עצי חג מולד כשהוא מחופש לבעלים של המפעל, מר מייסון, ושלח את העובדים הביתה, לאחר מכן הוא פיתה את הברודים בכרטיסים מזויפים למשחק, ולכד את המשפחה.
הכלבים קבלו וידאו ממר טינקלס אשר דורש את המחקר של צ'ארלס בתמורה לברודים, והכלבים מרחבי העולם התאספו בפגישה בהנהגת המאסטיף. כאשר הוחלט לא לוותר על הנוסחה, לו התעמת עם בוץ'. בוץ' טען שהוא ננטש בידי בעליו, בוץ' עזב את לו מאחור. לו הנואש הביא את המחקר אל מר טינקלס והרגיש מרומה. הוץ' הבין שמשהו עומד לקרות, מר טינקלס הביא עכברים רבים למפעל על מנת לממש את האלרגיה המופקת.
כאשר בוץ', אייווי, פיק וסם נלחמו בצבא החתולים של טינקלס, לו שחרר את משפחת ברודי ואת קאליקו, אשר בגד בטינקלס, וחשף שהוא יכול לדבר. לו הביס את טינקלס אולם נדרס בידי מחפר אשר הביא לפיצוץ במפעל. בוץ' הציל את לו המת, ומרוב עצב סיפר לו שהוא הודה שלו צדק כך שהוא אוהב את משפחתו המאמצת, ולו מתעורר. הוא החליט לחיות חיים רגילים עם הברודים עד שיגדל להיות סוכן על.
מדבבים בעברית
את גרסת הדיבוב לעברית ביימה והפיקה שפרירה זכאי
רצח העם הסרבי
רצח העם הסרבי, היה רצח עם מכוון ושיטתי שערכה ממשלת האוסטאשה הקרואטית, בהנהגתו של אנטה פאבליץ' במהלך מלחמת העולם השנייה. רצח העם שהיה מכוון כנגד הלאום הסרבי וקבוצות מיעוט נוספות הוביל למותם של קרוב ל-900,000 בני-אדם, מתוכם כ-700,000 מבני העם הסרבי. האוסטשה נוסדה כמדינה קרואטית עצמית, בת חסותה של אדולף היטלר במהלך מלחמת העולם השנייה. אנשי האוסטשה היו אחראים לרצח שיטתי ומכוון של סרבים, יהודים וצוענים, באמצעות מחנות ריכוז ומחנות השמדה אשר במפורסם מביניהם, מחנה יאסנובץ', בו נרצחו מאות אלפי בני אדם.
נכון לתחילת המאה ה-21, רצח העם הסרבי לא מוכר באופן רשמי בידי אף מוסד או גוף מוכר בתור רצח עם, מלבד בסרביה וקרואטיה.
רקע
לאחר נפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה התאחדו העמים הסלבים של הבלקן למדינה פדרטיבית בשם יוגוסלביה; ארצם של העמים הסלבים הדרומיים. הפדרציה הורכבה משש רפובליקות: סרביה, קרואטיה, סלובניה, בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו ומקדוניה.
בשנות השלושים של המאה העשרים התקיים מתח רב בין עמי יוגוסלביה, ובמיוחד בין הקרואטים לסרבים. הקרואטים דרשו לבצע רפורמה שתרחיב את האוטונומיה שלהם, בעוד הסרבים, שהיוו את הקבוצה הלאומית השולטת, רצו לשמר את המדינה כפי שהיא. העימות הגיע לשיא בשנת 1928 לאחר שפוליטיקאי סרבי לאומני, בשם פונישה ראצ'יץ', רצח צירים קרואטים בפרלמנט. בשנת 1929 בשורה של תקנות וחוקים הגביל המלך אלכסנדר את הזכויות הדמוקרטיות במדינה. קבוצות קיצוניות מקרב הקרואטים החלו לפעול להקמת מדינה קרואטית עצמאית, והקימו בשנת 1930 את מפלגת "האוסטשה" בהנהגתו של אנטה פאבליץ'.
בשנת 1923 אמר פוליץ' כי "סכין, אקדח, וחומר נפץ הם הכלים שבאמצעותם יושב לאיכר הקרואטי פרי עמלו". אנשי האוסטשה רצחו את המלך אלכסנדר, בעת ביקור בצרפת בשנת 1934 האידאולוגיה של האוסטשה נשענה בעיקר על הפאשיזם האיטלקי ועל עקרון המנהיג והמדינה. הם ביקשו להקים מדינה קרואטית שתפעל כמו איטליה הפשיסטית; כל הפעילות, הכללית והציבורית אמורה הייתה להיות כפופה למדינה. לאורך כל תקופת פעילות האוסטשה, חיפשו מנהיגיה תומכים מדיניים חזקים. עד שנת 1941 הם פעלו בחסותה של איטליה. באמצע שנות השלושים פתחו האוסטשה במגעים עם הגרמנים, אך הגרמנים הסתייגו מהם. פאבליץ' לא נרתע מכך והמשיך לחזר אחרי הגרמנים על ידי סיגול חלקים מהאידאולוגיה הנאצית, בעיקר בנוגע ליהודים.
בשנת 1941 החליט היטלר להקים בחלק מיוגוסלביה מדינה קרואטית כפופה לגרמניה והעלה את אנשי האוסטשה לשלטון. מתנגדי השלטון הוצאו אל מחוץ לחוק. מפלגת האיכרים הקרואטית הוחרמה בניסיון של האוסטשה להפוך למייצגת העיקרית של האיכרים והפועלים בקרואטיה. בארבע שנות שלטונם האוסטשה ביצעו רצח עם כנגד סרבים יהודים וצוענים.
תהליך ההשמדה
מעשי הזוועה החלו ב-27 באפריל 1941, כאשר יחידה בצבא האוסטשה ביצעה רצח המוני בשטחים המיושבים בגודובאץ (צפון מזרח קרואטיה). בשנים 1941 – 1942 הוקמו בשטחי המדינה הקרואטית החדשה מספר מחנות ריכוז שהגדול שבהם היה יאסנובאץ'. רשימת הנרצחים הקיימת באתר ההנצחה הקיים במחנה מכילה 59,589 שמות אולם הערכות שונות גורסות כי רשימה זו מכילה לכל היותר 60% מקרבנות המחנה ויש המעריכים כי היא מכילה רק 10% מהקרבנות. אל מחנות המוות הובלו בעיקר סרבים ויהודים, אך גם צוענים ומתנגדי שלטון.
בתחילה הם השתמשו בשיטות ידניות (פטישים, גרזנים, סכינים וכדומה). בליל ה-29 באוגוסט 1942 נעשו הימורים בין השומרים ביאסנובץ באשר למי מהם יוכל להרוג אסירים במספר הרב ביותר. על פי עדויות, אחד השומרים, פטר ברזיצה, שיסף את גרונם של 1,360 אסירים באותו לילה. על פי שיטה נוספת כבלו אסירים בתיל ולקחו אותם לרמפה שליד נהר הסאווה, שם שמו להם משקולות על התיל שנכרך סביבם, שיסעו את בטנם וגרונם וזרקו את גופותיהם לנהר. בהמשך עברו האוסטשה להשתמש בהרעבה ובמשאיות גז ומאוחר יותר בהשמדה המונית בגז בהשראת הנאצים. אנשים רבים מתו כתוצאה מרעב ומחלות במחנות. חולים, נשים וילדים נשרפו בעודם בחיים. במחנה "גראדינה" הוקם גם "מפעל סבון" שבו הרתיחו שומן לשד עצמות בניסיון להפוך אותו לסבון. לפי עדויות מסוימות היו גם אסירים חיים שנמצאו בתוך ה"קדרות" הללו. רוב המחנות נסגרו בסוף 1942, אך מחנה יאסנובץ' המשיך לפעול עד סוף אפריל 1945. האוסטשה החריבו כפרים שלמים מסביב לאלפים הדינריים.
במקביל לפעולות האוסטאשה הוקמו ביוגוסלביה מספר ארגוני מחתרת ופרטיזנים. ב-7 ביולי 1941 פרץ מרד שאורגן על ידי המפלגה הקומוניסטית בראשותו של המרשל טיטו (לימים שליטה של יוגוסלביה) הוא התפשט גם לסלובניה, בוסניה והרצגובינה. לקראת סוף שנת 1942 המצב החל להשתנות. ידיעות נפוצו בקרב הציבור הקרואטי אודות מעשי הזוועה של האוסטשה. ורבים ברחו משטחי השליטה של האוסטשה והצטרפו לפרטיזנים. בשנת 1943 ספגו הגרמנים אבדות קשות בחזית המזרחית וחיילים רבים ערקו בהשאירם כמויות עצומות של תחמושת בשטח. תחמושת זו סייעה לפרטיזנים ללחום נגד האוסטשה. הפרטיזנים בראשותו של טיטו הפכו לכוח המורד העיקרי ברחבי יוגוסלביה וקיבלו סיוע רב מבעלות הברית.
ב־4 ביולי 1944 פרצה מלחמת שחרור כללית של העם היוגוסלבי בהנהגתו של טיטו. הצבא האדום והפרטיזנים שחררו את יוגוסלביה והאוסטשה הובסו החל בראשית 1945. וכלל פעילותם הרצחנית של האוסטשה חדלה להתקיים באפריל 1945. אומנם, הם המשיכו ללחום גם אחרי כניעת גרמניה בשנת 1945, אך במהרה הובסו גם הם. על פי הערכות נרצחו בקרואטיה בתקופת שלטון האוסטשה כ-26,000 צוענים, כ-60,000 יהודים וכ-750,000 סרבים.
לאחר הרצח
חברי אוסטשה ואזרחים רבים ניסו להימלט לעבר אוסטריה ואיטליה בסוף מאי 1945, אבל הם הוסגרו לרשויות בידי הפרטיזנים בגבול האוסטרי. חלקם הוצאו להורג במקום ואחרים נשלחו בצעדות מוות חזרה למדינה, באירוע שנודע בשם טבח בלייבורג. אנטה פאבליץ' הצליח להימלט והסתתר באוסטריה ורומא לזמן מה, לבסוף נמלט לארגנטינה. לאחר מלחמת העולם השנייה, ירדו שארית האוסטשה למחתרת או שברחו למדינות זרות כמו קנדה, אוסטרליה, גרמניה ודרום אמריקה, שם קיבלו סיוע מהכנסיות הקתוליות המקומיות.
חלק מחברי האוסטשה התמידו במסע הצלב שלהם כנגד יוגוסלביה. חברי הארגון נטלו חלק בלמעלה מ-24 פעולות טרור בתקופה שלאחר המלחמה, בהם פיגועים בארצות הברית. מרבית פעולותיהם לא היו מוצלחות בעקבות מחסור חמור בתמיכה עממית בפעולות ובעקבות רדיפתם בידי סוכנויות הביון היוגוסלביות.
לאחר המלחמה היה ביוגוסלביה שלטון קומוניסטי בראשותו של טיטו שהצליח לייצב את המדינה בתקופת שלטונו. אולם המתחים בין הקבוצות האתניות השונות לא נעלמו ולאחר מותו של טיטו, ב-1980 הם החלו לצוף מחדש ובסופו של דבר הובילו למלחמה שפירקה את יוגוסלביה בשנות ה-90.
הנצחת הרצח
הנצחת הרצח התקיימה בכמה וכמה מישורים בסרביה וקרואטיה. בנובמבר שנת 2006 נפתח מוזיאון הזיכרון יאסנובץ עם תערוכה חדשה שתוכננה על ידי האדריכל הקרואטי, הלנה פאוואר נאג'יריק, ומרכז חינוכי, שתוכנן על ידי חברת פרודיק'ציה. מוזיאון הזיכרון כולל פנים של מודולי פלדה לבושים בגומי, מסכי וידאו, ותיבות זכוכית המציגות פריטים מן המחנה. מעל חלל התערוכה, שהוא חשוך למדי, הוא שדה של לוחות זכוכית עם שמות כל הקרבנות.
בנוסף במחלקת הפארקים של ניו יורק, ועדת פארק השואה ומכון המחקר של יסנובץ, בסיועו של חבר הקונגרס, אנתוני ויינר, הקימה אנדרטה ציבורית לקרבנות יאסנובץ' באפריל 2005 (יום השנה השישים לחג שחרורם של המחנות.) בטקס חנוכת האתר השתתפו עשרה ניצולי המחנות היוגוסלבים, וכן דיפלומטים מסרביה, בוסניה וישראל. האנדרטה הנצחה זאת, היא האנדרטת ההנצחה הציבורית היחידה לקורבנות יאסונבץ' שמצויה מחוץ לבלקן.
כדי להנציח את קורבנות הטבח בקראגוייבץ, כל השומרייס, שבו התרחש ההרג, הפך לפארק זיכרון. יש שם כמה אנדרטאות: אנדרטת הנרצחים ומוריהם, אנדרטת "האגף השבור", אנדרטת הכאב וההתרסה ואנדרטת "מאה למאה", אנדרטת ההתנגדות והחופש. המשוררת הסרבית דזאנקה מקסימוביץ 'כתבה שיר על הטבח שכותרתו "קרובה באיקה"
צ'ארלי בראון
צ'ארלס "צ'ארלי" בראון (באנגלית: Charles "Charlie" Brown) הוא הדמות הראשית בסדרת הקומיקס פינאטס (Peanuts) שיצר צ'ארלס מ. שולץ.
דמותו
צ'ארלי בראון מצויר לרוב כשתלתל קטן מופיע בקדמת ראשו ואחד בגב ראשו, הופעה זו מתפרשת לרוב כקירחות. צ'ארלס שולץ הסביר כי אייר כך את צ'ארלי כי דמיין אותו עם שיער כה דליל עד כי נראה כאילו הוא קירח. סנופי, הכלב של צ'ארלי בראון מכנה את אדונו "הילד עגול-הראש הזה". הוא לובש מכנסיים קצרים שחורים וחולצה צהובה שעליה קו מזוגזג שחור.
אביו של צ'ארלי בראון הוא ספר בעוד אמו היא עקרת בית. כל המבוגרים בסדרה אינם מופיעים או נשמעים אך לעיתים ישנה התייחסות אליהם.
בסדרה הראשונה שיצאה בעברית, ושודרה במקור בערוץ הילדים, צ'ארלי בראון דובב על ידי יונתן השילוני. ובסדרה השנייה שיצאה בשנת 2017 ושודרה בחינוכית 23, צ'ארלי בראון דובב על ידי הדר שחף-מעיין.
צ'ארלי בראון הוא גם חובב מושבע של הפרחת עפיפונים, אולם כל העפיפונים שלו מסיימים את חייהם ב"עץ אוכל העפיפונים" או שמוצאים גורלות גרועים יותר. פעם אחת ב-1958 הוא הצליח להפריח עפיפון באוויר, אך לפתע החל העפיפון לבעור מעצמו תוך כדי תעופה.
למרות כל ההתעללות שהוא סופג, יש לצ'ארלי חברים רבים שהטוב מביניהם הוא אחיה של לוסי ליינוס, המבקר את התנהגותו רבות אך נוטה לעמוד לצידו בעת הצורך. צ'ארלי בראון מאוהב בדמות שאינה נראית בפרקים של הסדרה וידועה בשם "הילדה הג'ינגית הקטנה". הוא לרוב מפחד לדבר איתה וכשהוא כן עושה זאת, התוצאה היא תמיד מבישה מבחינתו. אחיה השני של לוסי ריראן מצטייר כמעריצו של צ'ארלי.
מספר פעמים הוא קיבל הכרה מצד חבריו כשהוא התחזה לחייזר ואף אחד לא זיהה אותו.
הדמויות השונות בקומיקס פונות אליו תמיד בשמו המלא, פרט לשתי חריגות: פפרמינט פאטי מכנה אותו לרוב בשם צ'אק וחברתה מארסי פונה אליו בשם צ'ארלס. קוראים מסוימים רואים בכינויי החיבה האלה כרמזים לכך ששתי הבנות מאוהבות בו, עובדה המקבלת אישוש בפרק שיצא ב-1979 בו מודות שתי הבנות אחת בפני השנייה על אהבתן אליו. בגלל רגשותיו לילדה הג'ינג'ית הקטנה, צ'ארלי עיוור לניסיונות השתיים למשוך את תשומת לבו, ובעיקר בולטות נטיותיו לומר להן את הדבר הלא נכון בזמן הלא נכון. אחותו סאלי קוראת לו לרוב "אח גדול" בגלל קרבתם המשפחתית. דוגמה חריגה לשיבוש שמו הייתה על ידי דמות בשם פגי ג'ין, בתחילת שנות התשעים, שקראה לו "בראוני צ'ארלי" מכיוון שבסגנונו הגמלוני התבלבל כשהציג עצמו בפניה ולא היה יכול להביא את עצמו לתקנה. הדמות הראשונה שקראה לו בשמו המלא הייתה פוצ'י, ילדה קטנה ובלונדינית ששיחקה עם סנופי כשהיה גור, והופיעה לראשונה בקומיקס בשנת 1973.
שדה התעופה T-4
שדה התעופה T-4 הוא בסיס של חיל האוויר הסורי השוכן במחוז חומס, כ-60 ק"מ ממערב לתדמור. זהו אחד הבסיסים הצבאיים הגדולים ביותר בסוריה. הוא קרוי על שם תחנת השאיבה הסמוכה T4 של צינור הנפט כירכוכ-בניאס.
בבסיס מוצבות טייסות של מטוסי מיג-25, סוחוי Su-22 וסוחוי Su-24.
היסטוריה
בשעות אחר הצהריים של 5 ביוני 1967, ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, במהלך מבצע מוקד תקפו את הבסיס שבעה מטוסי מיראז' 3 של חיל האוויר הישראלי. לאחר יעף הפצצה ויעפי צליפה התפתח באזור קרב אוויר שבמהלכו הופלו שני מטוסי מיג-21 סוריים.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 השתמשה גם ברית המועצות בבסיס זה. במהלך מלחמת האזרחים בסוריה שימש הבסיס את כוחות המשטר לשם תקיפת כוחות המורדים. בדצמבר 2016 תקפו כוחות של המדינה האסלאמית את הבסיס, ולדבריהם השמידו בו ארבעה מטוסים.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הוצבו בבסיס גם כוחות איראניים. ב-10 בפברואר 2018 התחיל בסיס זה את העימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן: מבסיס זה יצא מל"ט איראני מדגם שאהד 141 שחדר לישראל והופל באזור בית שאן. בתגובה תקפו מטוסי F-16I ישראלים את קרון ההפעלה של המל"ט בבסיס T-4 והשמידו אותו. אחד מהמטוסים התוקפים נפגע והתרסק בשטח ישראל ובתגובה תקף צה"ל 12 מטרות סוריות ואיראניות ברחבי סוריה.
ב-8 ביולי 2018 דיווחה סוריה על תקיפה נוספת של שדה התעופה T-4, וייחסה אותה לישראל.
בלילה שבסוף 2 ביוני 2019 נערכה תקיפה אווירית ישראלית על השדה, ולפי הדיווחים הושמד בה מחסן טילים ונפגעו מבנים נוספים.
ב-2 בספטמבר 2020 נערכה תקיפה אווירית על השדה: 16 פעילי מיליציות פרו-איראניות נהרגו ומסלולי ההמראה והנחיתה ניזוקו.
ב-8 באוקטובר 2021 דיווחה סוריה על תקיפה אווירית: 6 חיילים פרו איראנים נפגעו ומסלולי ההמראה והנחיתה ניזוקו.
ב-13 באוקטובר 2021 דיווחה סוריה על תקיפה אווירית נוספת על שדה התעופה מכיוון אזור אל-טנף. חיילים סורים נהרגו כתוצאה מהתקיפה ונגרם נזק רב בתוך שדה התעופה.
רפאל ספורטה
רפאל סַפּוֹרטָה (א' בניסן תרע"ג, 7 באפריל 1913 – כ"א בשבט תשמ"ג, 4 בפברואר 1983) היה משורר ילדים ישראלי. כתב מתוך תפיסת עולם יהודית-מוזיקלית, הרואה במילים חלק מיצירה ישראלית חדשה הפונה מחד למקורות ומאידך לחיים בארץ ישראל.
ביוגרפיה
ספורטה נולד במושבה היהודית מרגו שבקפריסין, לשם הגיע אביו אליהו בהזמנת המתיישבים כדי לשמש שו"ב. ב-1913 החל ללמד גם עברית ושימש רב בקהילתו הקטנה. ממנו למד רפאל בילדותו את השפה העברית וספג רוח לאומית.
עלה לארץ ישראל בגיל 11. למד בבית הספר תחכמוני בירושלים ובסמינר בית הכרם. לאחר מכן פעל במשך עשרות שנים כמורה ומנהל בתי ספר בתל אביב: "נווה צדק", עד סגירתו בשנת 1968, ומאז, ב"אוסישקין".
במקביל לעבודתו החינוכית, פרסם שירים, סיפורים ועיבודים, שרבים מהם הולחנו, ייסד וערך את הוצאת הספרים "תפוח: הספרייה החינוכית לטף" וערך את עיתון במחנה נח"ל.
רפאל ספורטה היה נשוי לרבקה זיסלין ואב לארבע בנות. הוא נפטר ב-1983, בגיל 70. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב. על שמו כיכר בתל אביב.
יצירתו
ספורטה חיפש את השורשים והזהות המוזיקלית היהודית-ישראלית מתוך הכרת תרבויות אחרות, הלך למקורות עבריים ולתנ"ך, שאף ליצור משהו חדש בארץ ולהשתחרר מהגלותיות.
לאחר הקמת המדינה, כאשר טרם נכתבו שירים ליום העצמאות, יזם ספורטה יחד עם המלחין עמנואל עמירן חיבור של עשרה שירים שיצאו לאור בחוברת בשם "מנורה וענפי זית". ביניהם, השיר, שזכה לפרסום רב, "כל הארץ דגלים".
בשנת תשי"ז זכה בפרס אשר ברש לספרות ילדים ונוער, על ספרו "ארמון החול". באותה שנה זכה בפרס יציב לספרות ילדים על שירו "אביב".
פסיכולוגיה חינוכית
פסיכולוגיה חינוכית היא ענף בתחום הפסיכולוגיה העוסק בעבודה טיפולית ואבחונית במגוון קשיים בקרב ילדים, בני נוער והורים, בהדרכת הורים וטיפול בהורות, וכמו כן בייעוץ לצוותים חינוכיים, אבחון והתערבות מערכתית במסגרות חינוך. בנוסף, הפסיכולוגיה החינוכית היא ענף העוסק בחקר תהליכים חינוכיים מנקודת מבט של הפרט המתחנך או של הפרט במסגרת החינוכית, יעילות הפעילות החינוכית, הפסיכולוגיה של ההוראה והפסיכולוגיה החברתית של בתי ספר וגני ילדים כמסגרות ארגוניות.
באירופה ובישראל העוסק בתחום זה מוכר בשם "פסיכולוג חינוכי", בעוד בארצות הברית מקבילו מוגדר כ"פסיכולוג בית-ספר". הפסיכולוגים החינוכיים עובדים בבתי הספר וגני הילדים ברחבי הארץ, במסגרת הרשויות המקומיות, וכפופים מקצועית לאגף שפ"י של משרד החינוך.
ענף זה מתמקד גם במערכת יחסי הגומלין בין הפרט ובית הספר או הגן, ועוסק במצבם ובתחושותיהם הלימודיות, החברתיות והרגשיות של ילדים ובני נוער בסביבה הבית-ספרית.
תפקידי הפסיכולוגים החינוכיים
פסיכולוגים חינוכיים בישראל עובדים גם במגזר הציבורי בבתי ספר וגני ילדים, וגם במגזר הפרטי בקליניקות, בהן מבצעים עבודה פסיכולוגית טיפולית לילדים, בני-נוער והורים, ואבחונים פסיכודידקטיים ופסיכודיאגנוסטיים.
במימד הפרטני, הפסיכולוג מסייע לצוות לאתר תלמידים שמתקשים להתאים את עצמם למסגרת החינוכית, ולקדם תהליכים של עבודה מול הצוות וההורים במטרה להיטיב עם הילד. לעיתים כולל תהליך זה גם מימד אבחוני, שבסופו המלצה לזכאות לשעות שילוב או למסגרות חינוך מיוחד. לעיתים הפסיכולוג מבצע גם התערבויות טיפוליות בתוך בית הספר, עם הורים, ילדים וצוות, כגון טיפול פסיכולוגי או הדרכת הורים.
בשונה מפסיכולוגים קליניים, הפסיכולוג החינוכי מחזיק לנגד עיניו באופן חי וברור את ההשפעה ההדדית של הסביבה החינוכית על הילד ולהפך, ולכן הוא מנסה דרך עבודה עם צוות בית הספר וההורים, להביא גם לשינוי בסביבה, דבר שמסייע לשינוי מיטבי עבור הילד.
הכשרה
בארצות הברית, רוב הפסיכולוגים החינוכיים הם בעלי תואר מומחה חינוכי (Ed.S), תואר המהווה הכשרה חינוכית נוספת מעבר לתואר השני למי שאינם מעוניינים בדוקטורט. מיעוטם הם בעלי תואר דוקטור לפילוסופיה (Ph.D) או דוקטור לחינוך (Ed.D). בדומה לכך, בישראל רק למיעוטם של הפסיכולוגים החינוכיים יש דוקטורט, בעוד למרביתם תואר שני בפסיכולוגיה חינוכית, ואחריו הכשרתם כוללת 4 שנות התמחות, בדומה לפסיכולוגים טיפוליים אחרים. בעקבות הצורך הרב שנוצר בפסיכולוגים חינוכיים בבתי ספר בישראל, פסיכולוגים רבים מתחומים אחרים (תעסוקתיים, שיקומיים, רפואיים ועוד) יכולים לעבור התמחות חינוכית ולעבוד כפסיכולוגים חינוכיים, תוך כדי השלמת מספר קורסים בפסיכולוגיה חינוכית.
פסיכולוגיה חינוכית מול פסיכולוגיה קלינית
בדומה לפסיכולוגים קליניים, גם לפסיכולוגים חינוכיים ישנו רישוי מטעם משרד הבריאות למתן טיפול בשירותי בריאות נפשית (בארצות הברית גם הם וגם הקליניים נדרשים לדוקטורט לשם כך), בתחום הכשרתם בלבד, ולרבים מהם יש קליניקות פרטיות בהן הם מטפלים בילדים בגישות טיפוליות שונות, בליווי הדרכות הורים, ואם יש צורך - גם בליווי הצוות החינוכי של הילד.
תחום הפסיכולוגיה החינוכית מתמחה בין השאר במצבם ובתחושותיהם הלימודיות, החברתיות והרגשיות של ילדים ובני נוער בסביבה הגנית והבית-ספרית, ובעבודה מערכתית עם צוות הגן ובית הספר. לשם כך, ובדומה לפסיכולוגים קליניים של הילד, פסיכולוגים חינוכיים מקבלים הכשרה נרחבת בנושאים רבים ומגוונים: התפתחות הילד, הדרכת הורים, חירום, משברים משפחתיים, טראומה נפשית, אובדנות, בעיות התנהגות, ולקויות למידה כולל לקות קשב וריכוז. כמו כן, גם בהתמחות החינוכית ניתן דגש רב על התמחות בשיטות טיפוליות שונות עם ילדים ונוער: פסיכותרפיה דינמית, טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ועוד. בשונה מפסיכולוגים קליניים, פסיכולוגים חינוכיים מוכשרים גם בעבודה מערכתית עם צוותים חינוכיים והנהלת בית הספר והגן, ופסיכולוגיה של הלמידה.
בהתמחות החינוכית אין הכשרה לגבי טיפול בילדים ובני נוער במסגרות אשפוזיות של בריאות הנפש. כמו כן, לא קיימת הכשרה לגבי עבודה טיפולית עם מבוגרים, אולם קיימת הכשרה לגבי עבודה טיפולית עם הורים ומשפחות. בעבר פסיכולוגים חינוכיים לא יכלו להתקבל לבתי ספר גבוהים לפסיכותרפיה בישראל, אך כיום הם לומדים בבתי ספר אלו ברחבי הארץ, וביניהם גם בבית ספר ייחודי המיועד לפסיכולוגיים חינוכיים בלבד.
מכבי רמלה
מכבי רמלה היא קבוצת כדורגל ישראלית, מהעיר רמלה אשר הוקמה ב-1953. בשיא כוחה שיחקה בליגה א', הליגה השנייה דאז, למשך שתי עונות, אך לאחריהן התדרדרה לליגות הנמוכות יותר והתפרקה ב-1996.
בשנת 2020, הוקמה מחדש בתור "מכבי סטארס רמלה" וכיום הקבוצה משחקת בליגה ב' דרום.
היסטוריית הקבוצה
מכבי רמלה נוסדה בדצמבר 1953 על ידי עו"ד הנרי שאולוב, יוסף יולור, הנרי פרדו ויעקב (ז'ק) אסא, ובעידודו של אלברט קיוסו (שכיהן כנשיא מכבי בולגריה והקים את מספר שנים לפני כן את מכבי יפו). הקבוצה הוקמה על ידי חברי הקבוצה מכבי בולגריה ועל כן ניתן לה השם "הבולגרים מרמלה". מגרש הקבוצה הוכשר על ידי רמלאים יוזמי הקבוצה שהכינו אותו, בשטח שנרכש על ידי האגודה והפך לאחר מכן לשיכון עירוני. המגרש החדש נחנך במשחק פתיחה לראווה ששוחק נגד קבוצת האם מכבי יפו, בה הפסידה מכבי רמלה 1-2 ליפו, כאשר הרכב הקבוצה כלל את: פרץ פרץ, ברוך מבורך, עדלה עזריאל, אלברט בן בסט, אלברט משה, יצחק סמו, אברהם אשכנזי, יהודה משיח, חן מורנו, דודו פסקל ויעקב מלז'ו, כאשר 9 מתוך 11 שחקנים אלו היה מיוצאי בולגריה.
הקבוצה החלה לשחק בליגה ליגה ג' במחוז המרכז של עונת 1954/1955. כבר במשחקיה הראשונים נרשמו מהומות מקרב אוהדיה אשר פרצו למגרש והתעמתו עם שופטי המשחק. בעקבות אירועים אלו הועמדה הקבוצה לדין משמעתי ונענשה באיבוד הזכות לארח במגרשה למשך מספר חודשים. כתוצאה החלה רמלה לארח את משחקיה במגרשה של מכבי יפו. על אף העונש הצליחה הקבוצה לסיים את העונה בהצלחה והעפילה לליגה ב', עקב ארגון מחדש של מבנה הליגות. מאמני הקבוצה בהתנדבות בשנים הראשונות היו אוהדי הקבוצה שלמה אנדיסקי, שהוחלף על ידי סרן יצחק נשר, לאחר מכן חיים בוך, ומירנדה ויוסף עמרם.
רמלה שיחקה בליגה ב' החל בשנת 1955. בעונותיה הראשונות סיימה במקומות נמוכים, אך עם הזמן השתפרה והתבססה בליגה כאחת מקבוצותיה הבכירות. ב-1957 נטל לידיו את האימון החלוץ הוותיק של הפועל פתח תקווה משה לוי, אז העלתה הקבוצה את רמתה המקצועית, ובתחילת שנות ה-60 הייתה כבר לקבוצת צמרת בליגה, ובסיום עונת 1960/1961 העפילה לליגה א'. בשנים אלו שימשה הקבוצה כקבוצת בת של "קבוצת האם" מכבי יפו ששיחקה בליגה הבכירה והביאה הישגים למועדון. כמו כן גידלה שחקנים כישרוניים מהעיר רמלה כמו שלום שיקווה, לימים חלוץ מכבי תל אביב.
לאחר עונה ראשונה לא מוצלחת, בה סיימה רמלה בתחתית אך נותרה בליגה, ניסתה הקבוצה להקים סגל שחקנים אשר יסייע להגיע להישג מכובד יותר. מאמן הקבוצה היה יוסי גולדשטיין, אשר שימש גם כשחקן, ולצידו הובאו 5 שחקנים ותיקים ממכבי יפו, ובראשם השוער גבי אנגל. על אף התכונה הרבה, פתחה רמלה את העונה ב-4 הפסדים רצופים, ומשם מצבה הוסיף להתדרדר. במחזור העשירי נפצע במהלך המשחק המאמן-שחקן יוסי גולדשטיין, וכתוצאה התפתחה תגרה ואוהדי רמלה שוב פרצו למגרש. במקרה אחר, בעקבות תלונות על שיפוט מוטה לטובת הפועל רמת גן, פרצו האוהדים למגרש והחלו להכות את שופט המשחק. כתוצאה ממקרים אלו שוב נענשה רמלה, נאלצה להעביר את משחקיה למגרש של מכבי יפו, ספגה הפסד טכני ופעילותה הושעתה למשך שבוע.
הקמה מחדש
בשנת 2018 הוקמה קבוצת חובבנים מחדש בשם "מכבי Stars רמלה" שארגנה משחקים וטורנירים שכונתיים. בשנת 2020 הוקמה קבוצת הכדורגל רשמית על ידי שי "שוטה" גוריאלשוילי המשמש גם כמנהל הקבוצה, ונרשמה להתאחדות שם שובצה בליגה ג' במחוז מרכז. בספטמבר 2021, ניצחה במשחק דרבי ראשון, לאחר שנים ארוכות, את היריבה העירונית הפועל רמלה במסגרת גביע המדינה
על-אדם
על-אדם ("אוברמנש", מגרמנית: Übermensch - אדם עליון) הוא מושג בפילוסופיה של פרידריך ניטשה. בספרו משנת 1883, "כה אמר זרתוסטרא", ניטשה מציג את דמות העל-אדם כמטרת האנושות. הוא שם בפי גיבור הספר, זרתוסטרא, את הטענה כי "האדם הוא משהו שיש להתגבר עליו".
שחר מרקוס
שחר מרקוס (נולד ב-13 במאי 1971) הוא אמן מיצג ווידאו ארט ישראלי.
על-אדם
בין החוקרים של כתבי ניטשה, אין הסכמה על פירוש מדויק למושג העל-אדם ואפילו לא על חשיבותו היחסית במשנתו הפילוסופית של ניטשה.
שחר מרקוס
ביוגרפיה
מרקוס נולד בפתח תקווה. בשנת 1997 סיים תואר ראשון בבלשנות, ובשנת 2004 סיים תואר שני בתולדות האמנות, שניהם מטעם אוניברסיטת תל אביב.
על-אדם
רקע
הרקע לתפיסה של סיווג אנשים לאנשים עליונים ונחותים יותר קיים מזה אלפי שנים. בתרבות ארם נהריים התקימו חוקים שונים לבני אדם לפי מוצאם - חוק נפרד לבני אדם עליונים וחוק אחר לבני אדם רגילים וחוק שלישי כלפי עבדים. בהמשך השתמשו אנשים בתפיסות גזעניות כדי להצדיק את העבדות, ובמיוחד עבדות של אנשים שחורים בהבדלים "טבעיים" בין אנשים ממוצא שונה.
שחר מרקוס
ביוגרפיה
מפגש עם עבודותיה של אמנית המיצג, תמר רבן, שינה את כיוון הפעילות של מרקוס, שהיה עד לאותו הרגע אקדמי, וממחשבה על דוקטורט, הוא הצטרף לצוות שעבד עם רבן על יצירה עבור פסטיבל ישראל.
על-אדם
רקע
עוד בטרם נוצר הרעיון של "על-אדם" על ידי ניטשה, הופיע הרעיון של אנשים עליונים ואנשים נחותים. לדוגמה הספר "ההיסטוריה של יוליוס קיסר" שיצא במאה ה-19, הצדיק את שלטונו האבסלוטי של נפוליאון בונפרטה, שמינה את עצמו לקיסר בטענה כי האנושות מתחקלת לאנשים רגילים ולגיבורים הראויים לשלוט. ביטוי לתפיסה זו השפיעו על הדמות הראשית בספר "החטא ועונשו" מאת פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי, שנכתב בשנת 1866. רסקולניקוב, מדמה לעצמו בתחילת הרומן שהוא מין אדם-על ולכן יכול וצריך לבצע את "הרצח המושלם".
שחר מרקוס
ביוגרפיה
בריאיון למיכל וילצקי, מרקוס ציין כי האמן המשפיע עליו ביותר הוא דני זקהיים וכי יש ביניהם מעין קשר מיסטי הקשור, בין היתר, לעובדה כי שניהם נולדו ב-13 במאי בהפרש של 13 שנים.
מרקוס הוא אמן הלוקח חלק פיזי ביצירותיו וידוע בנטייתו למיצגים קיצוניים.. הילה שקולניק ברנר תיארה את יצירותיו כמיצגים
על-אדם
ארציות
ניטשה מציג את מושג העל-אדם בהנגדה ברורה למושגי העולם הבא הנוצריים: זרתוסטרא מכריז כי העל-אדם הוא משמעות הארץ ומזהיר את שומעיו להתעלם מאלו המבטיחים תקוות לעולם הבא במטרה להניא אותם מהארץ. לטענתו, הפניית העורף לארציות נגרמת בגלל חוסר שביעות רצון מהחיים. חוסר שביעות הרצון גורם לאדם לייצר לעצמו עולם נוסף בו אלו שמיררו את חייו בעולם הזה - מיוסרים. העל-אדם אינו נמשך לעולמות אחרים מעבר לעולם הזה.
לטענתו, הבריחה של הנצרות מהעולם הזה, הובילה גם להמצאת מושג הנשמה הנצחית השורדת לאחר מות הגוף. תוצאת ההמצאה היא דה-גנרציה של הגוף והבשר ברי התמותה, המובילה לחיים של פרישות וסגפנות. זרתוסטרא ממשיך בקישור בין העל-אדם לגוף וטוען כי הנפש היא רק אחד המאפיינים של הגוף. הפנייה למטאפיזיקה והאפלטוניזם נתפסים בעיניו כקשורים לעולם הבא. מושגים כמו אמת וטבע, הומצאו לטענתו, כדי לברוח מהעולם הזה. העל-אדם אינו נופל בפחים אלו.
שחר מרקוס
ביוגרפיה
מרקוס חי ועובד בתל אביב.
על-אדם
ארציות
עם מבקריה החריפים של תורה זו נמנה הרמן כהן שכינה את האדם העליון "לא-אדם".
שחר מרקוס
ביוגרפיה
מרקוס מיוצג על ידי גלריה ברוורמן.
על-אדם
מות האלוהים ובריאת הערכים חדשים
זרתוסטרא קושר את העל-אדם עם מות האלוהים, כשכוונתו בפרט לאל הנוצרי. למרות שאלוהים הוא הביטוי המוחלט של ערכי העולם הבא ולאינסטינקטים שהובילו ליצירתם, לא ניתן להתכחש לכך כי קיומו נתן משמעות לחיים האנושיים לתקופה מסוימת. עתה הגענו לתקופה בה בני אדם רציניים אינם יכולים להאמין יותר באלוהים. כאשר המקור היחיד לערכים מוחלטים אינו יכול לספק אותם, קיימת סכנה מוחשית של התדרדרות לניהיליזם. כדי לפתור את בעיית מות האלוהים והניהיליזם, זרתוסטרא מציג את העל-אדם כבורא הערכים החדשים.
שחר מרקוס
תערוכת יחיד
ב-2017 הציג מרקוס תערוכה בשם "דפוס עצמי" שעסקה בשאלה "האם יש גבול לכמות השכפולים שהאמן יכול לייצר מעצמו?". בתערוכה הוצגו יצירות הווידאו ארט והפרפורמנס לצד דימויים קפואים שלהם באמצעות טכניקת ההדפס. בווידאו "קפיצה של אמונה", (Leap of faith), אנו רואים את האומן לבוש בחליפה, מבט דרמטי על פניו, מתעתד לקפוץ מן החלון. הקפיצה שבתחילה נראית דרמטית, הופכת למגוחכת, וההקפאה הופכת מאקט של הצלה קולנועית של הרגע הדרמטי לאמירה על האמנות. האמן מציג ביטוי בעל חשיבות ובעל משמעות של הפעולה עצמה, הפעולה האמנותית של הגוף המציג לא רק את מדיום הצילום, אלא את הגיחוך שבאשליית הצילום.. בעבודותיו השונות משתמש מרקוס בגופו ככלי פעיל. התוצאה מתאפיינת במתח הנע בין חשיבות עצמית ובין הומור עצמי. כשחקן ראשי המחליף זהויות מבטא את שאיפתו לברוא עצמו כל פעם מחדש. דרך הווידאו וההדפס הוא משכפל עצמו ואת דמותו שוב ושוב במידת מה בביקורתיות ובסרקזם הן על עצמו והן על האדם בחברה המודרנית והמרוץ האין סופי  להגשמה עצמית, התשוקה לזכות בתהילה לצד הפחד מכישלון והפחד מביקורת.
על-אדם
מות האלוהים ובריאת הערכים חדשים
אולם, כדי להימנע מנפילה נוספת לאפלטוניזם וסגפנות, יצירת הערכים החדשים אינה יכולה להיות מונעת על ידי המניעים שהולידו את הערכים הישנים. המוטיבציה החדשה צריכה להגיע מתוך אהבה לחיים ולעולם הזה. מערכת הערכים הדמוקרטית היהודו-נוצרית, נוצרה כתגובת נגד לחיים ולכן היא הרסנית במהותה. לעומתה, ערכיו החדשים של העל-אדם יהיו מלאי חיים ויצירתיות.
העל-אדם כמטרה
זרתוסטרא מקדים להכריז על העל-אדם כמטרה שהאנושות יכולה להציב לעצמה. חיים אנושיים יכולים לקבל משמעות על פי מידת חתירתם ליצירתו. מטרת כל אישה תהיה להוליד על-אדם ויחסיה עם גברים ייבחנו על פי סטנדרט זה.
שחר מרקוס
תערוכת יחיד
הטיפול בנושאים של זיכרון והנצחה, ובמושגים של גבורה, מאבק וניצחון וההתייחסות לסמלים תרבותיים, לצד העיסוק במעמדו של האמן, הגיבור, וזה המבקש להותיר חותם בשדה האמנות חוזרים ומופיעים בעבודותיו של מרקוס.
על-אדם
העל-אדם כמטרה
מאפיין זה של העל-אדם יכול להזכיר את דעותיהם של דרווין והרברט ספנסר. אולם, בעוד האבולוציה בעזרת ברירה טבעית והישרדות המתאימים מתקדמת ללא הכוונה מצד המינים, המעבר מהאנושות לעל-אדם חייבת להיות רצונית.
שחר מרקוס
תערוכת יחיד
בעבודה "סביח" מבצע מרקוס מחווה לאופן עבודתו של האמן ג‘קסון פולוק כשהוא זורה רטבים, וחלקי מזון על גבי פיתה ענקית, כפי שפולוק מצולם לא פעם בשעת עבודתו.