cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאוטאר
טרנסילבניה
במישור הטרנסילבני הכנר מנגן בליווי ויולה (הקרויה "בראץ'" לפי השם הגרמני) וקונטרבס. בעמקי הביהור עושים שימוש גם ב"כינור עם שופר" (vioară cu goarnă או hidede cu tolcer). בחבל מרמורש שבצפון טרנסילבניה הכנר הסולן נקרא "צ'טראש" ונגינתו מלווה בסוג של גיטרה הקרוי "זונגורה" (zongoră - מהונגרית) וצמבאלום הנקרא "דוֹבה" (dobă)
איגניקה
מבידוד מיני לעיקור
עם התפתחות ניתוח העיקור, שאיפשר סירוס ללא השחתת איברי המין, עלתה האפשרות לטפל בבעיה באמצעות עיקור. בדרך זו, ניתן למנוע מהבלתי-כשירים להתרבות מבלי לשאת בעלות הכלכלית של בידודם או שמירתם תחת פיקוח. ד"ר הארי שארפ היה הראשון שאימץ את השיטה ואף עיקר 500 ממטופליו הגברים במסגרת עבודתו במוסד השיקומי של מדינת אינדיאנה בין השנים 1899 ל-1907, לפני שתהליך העיקור בכלל הפך חוקי במדינה. ב-1907, בעזרתו של שארפ, העיקור עוגן בחוק באינדיאנה, ומדינות נוספות קיבלו עידוד להפוך את העיקור לחוקי.
לאוטאר
בסרביה
בהתחלת המאה ה-19 התארגנה בבירת בסרביה, קישינב (קישינאו) שהייתה אז בשליטת מהאימפריה הרוסית, גילדה של לאוטארים צוענים. בביתו של הבויאר ברטולומיי היה טאראף של לאוטארים שניגנו מנגינות וריקודים רומניים מקומיים (כמו "אני אוהב אותך בלי גבול" ו"סרבסשט" ). הלאוטאר האגדי בארבו לאוטארו היה מפורסם בשטחי מולדובה משני צידי הפרוט. לפופולריות רבה זכה גם הלאוטאר יאנקו פרז'ה מקישינב, ששיחק תפקיד חשוב בחיים המוזיקליים של העיר בשנים 1870-1830. הוא לימד דור שלם של לאוטארים כגון קוסטאקה מרין (1911-1840) וגאורגה הרארו (1853- 1920 ). עוד אמן מפורסם בתחום היה טימופיי ניאגה, אביו של המלחין שטפאן ניאגה. הצטיינו ביצירותיהם גם הלאוטארים ג. פאונה וק. פארנו. הטאראפים ניגנו בחגיגות הכפר, בחתונות וליוו מופעי בידור. בתקופת השלטון הסובייטי בבסרבסיה -שרובה נכלל לתוך הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית מולדובה, קמו מספר רב של תזמורות עממיות, חלקן לפי האופנה הקומוניסטית, מורכבים ממספר רב מאוד של נגנים. אחת התזמורות הידועות ביותר נקראה "לאוטארי" (Lăutarii).
איגניקה
מבידוד מיני לעיקור
עם זאת, איגניקאים רבים הפגינו סקפטיות בנוגע להליך. צ'ארלס דבנפורט חש כי זהו פתרון בעייתי, בעיקר בהינתן המורכבות בסיווג הראויים לעיקור – הוא התייחס בחשדנות להגדרה הגורפת של "רפי שכל" וטען שהיא "חברתית ולא ביולוגית". עם זאת, דבנפורט היה אמון על יצירת "ספרוני תכונות" שנועדו לעזור לתחקירניות של המשרד לרישום איגני לזהות מאפיינים של "רפי שכל" בעת פעולות שדה. ואכן, ראשי האיגניקה התווכחו לא מעט בינם לבין עצמם בנושא מיון המועמדים לעיקור.
לאוטאר
כלי הנגינה של הלאוטארים
הלאוטארים משתמשים לעיתים רחוקות בכלי נשיפה המאפיינים את מוזיקת האיכרים, בגלל אפשרויותיהם המוגבלות. עם זאת יש לאוטארים המנגנים בחליל הרועים או בחמת חלילים - ה"צ'ימפוי" (cimpoi)
בימינו ישנם לאוטארים המשתמשים בכלי נגינה חשמליים, אלקטרוניים ואלקטרואקוסטיים רבים: אורגנים, אקורדיונים אלקטרוניים, גיטרות וגיטרות באס חשמליות ואלקטרואקוסטיות, וכו'.
איגניקה
מבידוד מיני לעיקור
ככל שגברה ההגירה לארצות הברית גבר גם העניין לאפיין אוכלוסיות מסוכנות על פי גזע ומוצא בנוסף להיסטוריה משפחתית של הפרעות נפש, אך גם באשר לכך לא התקיים קונצנזוס.
הארי לפלין, המומחה לאיגניקה מטעם הקונגרס האמריקאי שתמך בעיקור כהליך מקביל לאשפוז בבידוד, התייחס לבעייתיות הטכנית של המיון בספרו "עיקור איגני בארצות הברית", שנועד לתת סקירה כללית על היקף החקיקה בנושא העיקור עד שנת 1922. הוא הסביר, למעשה, שהפער בין המטען הגנטי (גנוטיפ) ובין התכונות הנצפות (פנוטיפ), הופך את מלאכתו של האיגניקאי לקשה מאוד:
לאוטאר
הרפרטואר
בחצרות הבויארים והשליטים ביצעו הלאוטארים והזמרים העממיים בלדות, דוינות, שירי היידוקים, שירי חאפלות, שירי אהבה וריקודים. גם במאות הבאות בחלקי רומניה מסוימים שימרו וביצעו הלאוטרים הצוענים "שירי אבות" - יצירות שירה אפית רומנית באותן השנים הופיעו ז'אנרים חדשים כמו הפסטרפים, המנלות, הסמאי, הבסטות, וטקסימים הטורקיים. שירי האהבה או "שירי העולם הגדול" (cântece de lume) העירוניים לבשו צורות מסלסלות, לפי אופנות מן המזרח הקרוב.
איגניקה
"באק נגד בל" ושיאה של מדיניות העיקור
חרף הצלחתו הראשונית של שארפ לעודד חקיקה המתירה עיקור במסגרת טיפול ב"רפי שכל", ההליך נתקל בהתנגדות בטענה שהוא אינו חוקתי. התפנית המרכזית אירעה בעקבות משפט "באק נגד בל".
לאוטאר
הרפרטואר
בסלונים של הבויארים התחילו הלאוטארים להתמקד לרוב במוזיקה המתאימה לשמחות ולמסיבות. הם ניגנו קטעים מן הפולקלור הכפרי, שירי "מאחאלה" (שירי שכונות) עירוניים ושרידים של הרפרטואר ערבי-פרסי-טורקי-יווני. אחרי 1830 החליפו שליטי הנסיכויות את התזמורת העות'מאנית - ה"מטרחנאה" - בתזמורות כלי נשיפה בסגנון מערבי.
איגניקה
"באק נגד בל" ושיאה של מדיניות העיקור
עד 1927, בין היתר בשל גל ההגירה המסיבי שהגיע בסוף מלחמת העולם הראשונה, התחזקו השדולות האיגניות בארצות הברית: ב-1924 הועבר בהשפעת לפלין חוק המגביל את ההגירה; השיח הציבורי החל להתעסק בשאלות של "היגיינה גזעית" (Racial hygiene) ואופייה של החברה האמריקאית. בניסיון לאפשר את יישומן של תוכניות העיקור ללא התנגדויות, לפלין השקיע מאמצים, בעזרת ייעוץ משפטי נרחב, בפיתוח חוקי עיקור כפויים. אחת המדינות הראשונות שאימצו את חוקיו הייתה וירג'יניה ב-1924.
לאוטאר
קישורים חיצוניים
ברצינות על מוזיקת הלאוטארים- החלק השני- ריאיון עם המוזיקולוגית ד"ר ספראנצה רדולסקו, חוקרת ראשית במחלקת אתנו-מויקולוגיה במוזיאון האיכר הרומני בבוקרשט, באתר divers - גישה ב-15 באפריל 2014 George Pascu, Melania Boţocan, - Carte de istorie a muzicii. Editura Vasiliana, Iaşi 2003
איגניקה
"באק נגד בל" ושיאה של מדיניות העיקור
ב-1927 נערה תושבת וירג'יניה בשם קארי באק, שהייתה מועמדת לעיקור, עתרה לביהמ"ש העליון בטענה שלמדינה אין זכות חוקתית לכפות עליה את ההליך. באק נאנסה בגיל צעיר והרתה. בשל כך, ובשל היסטוריה של מחלות נפש ו"התנהגות לא מוסרית" שאפיינה את אימה, נשלחה באק למוסד סגור בתור "רפת שכל". באק התעקשה שהיא אינה "רפת שכל", אולם עורך דינה התנהל בחיפזון וברשלנות לאורך המשפט. בדיעבד התברר שעבודתו למעשה מומנה על ידי מוסדות האיגניקה, שביימו את המשפט כולו כדי לעגן חוקתית את הליך העיקור. בית הדין פסל את טענתה של באק ברוב של 8 – 1 שופטי עליון. בסיכום דעת הרוב, שנודעה לימים לשמצה, אמר השופט אוליבר וו. הולמס הבן את הדברים הבאים:
פסק הדין אכן הפך את העיקור למקובל בארצות הברית והאיגניקה הגיעה לתור הזהב שלה. עד 1928 האיגניקה נתמכה וקודמה על ידי כ-90% מספרי הלימוד לביולוגיה בארצות הברית. בעקבות המשבר הכלכלי, שבצילו אחזקתם של מוסדות בידוד ל"רפי שכל" הפכה לנטל כלכלי כבד, הגיעה מדיניות העיקור הכפוי לשיא, והיא אומצה על ידי שלושים ממדינות ארצות הברית. משם החלה להתפשט במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 לקנדה, לפינלנד, לנורווגיה, לשוודיה, לאסטוניה ולאיסלנד. גרמניה קיימה מדיניות עיקור עוד לפני עליית המפלגה הנאצית לשלטון. הרמן מוקרמן (Muckermann, 1877–1962) היה כומר ישועי קתולי לשעבר, שהיה אחראי על המחלקה לאיגניקה במכון לאנתרופולוגיה בברלין. כשעלו הנאצים לשלטון ב-1933, החליפו אותו מכיוון שהיה מתון מדי לטעמם. בפרויקט העיקור הנאצי שהחל ב-1933 עוקרו כ-375,000 איש. תחת אדולף היטלר אימצה גרמניה רבים מדיני העיקור האמריקאיים כתשתית חוקית לתוכנית האותנסיה הנאצית וכן לתוכניות הטיהור וההשמדה המאוחרים יותר.
התנגדות לאיגניקה
עד למלחמת העולם השנייה, התנגדות ממשית למוסדות האיגניקה הייתה מוגבלת למדי. המחאה המרכזית הגיעה מצידה של הכנסייה הקתולית, אשר בחלה בכל ניסיון להתערב ברבייה טבעית. התנגדות נוספת נשמעה מצד חלק מחסידי הקפיטליזם אשר התעקשו שהצלחה מקורה בהירתמות, חריצות ועבודה קשה, ולא בתורשה. כך גם קבוצות שמאל רדיקליות לא הסכימו לתת קדימות לתורשה על פני חברה בעיצוב אופיו של האדם, מתוך אמונה כי בני האדם נולדו שווים.
כיסא משרדי
כיסא משרדי הוא כיסא המיועד לשימוש ליד שולחן במשרד. בדרך כלל זהו כיסא מסתובב, הכולל גלגלים ואפשרות לכיוון הגובה.
איגניקה
התנגדות לאיגניקה
בזירה המדעית היו מעטים שהביעו מחאה. אחד הגנטיקאים הבודדים שהפגין התנגדות נחרצת לאיגניקה היה ליונל פנרוז. מעבר לביקורת שהביע בדבר חוסר התועלת שבתוכניות עיקור על מנת למזער תופעות גנטיות לא רצויות, פנרוז טען שחברה תקינה מצופה להפגין נכונות לדאוג לאלו מאזרחיה שאינם מסוגלים לדאוג לעצמם.
כיסא משרדי
היסטוריה
אחד מהראשונים שידוע שהשתמשו בכיסא משרדי מודרני הוא חוקר הטבע צ'ארלס דרווין, שהכניס גלגלים לכיסא בחדר העבודה שלו כך שיוכל להגיע אל הדגימות שלו במהירות רבה יותר.
איגניקה
התנגדות לאיגניקה
אך גם מבין תומכי האיגניקה היו שהתנגדו לחלק מביטוייה. ג'ון הלדיין, ביולוג והוגה דעות עם השפעות איגניות, התנגד לתוכניות העיקור באומרו: "באשר למוגבלויות שכליות, מרגע שאתה מתיר לבצע עיקור זה נהיה קשה למדי לקבוע מתי הזמן לעצור."
כיסא משרדי
היסטוריה
עם המהפכה התעשייתית והופעת הרכבת באמצע המאה ה-19, עסקים החלו לגדול ולהתרחב. התרחבות זו חייבה הוספה של עובדי אדמיניסטרציה, ניהול חשבונות וניהול כללי, שעבודתם התנהלה בעיקר בסביבה משרדית.
איגניקה
התנגדות לאיגניקה
בעקבות זוועות מלחמת העולם השנייה והשואה, שבה נרצחו בני אדם בשל נחיתותם הגזעית לכאורה, ובמקביל לעליית תנועות פמיניסטיות וכן תנועות לזכויות הפרט, הפך הרעיון של התערבות ממשלתית בתכנון המשפחה למבוזה. הערכים האיגניים עמדו כעת בסתירה לערכים החדשים של החברות המערביות ומוסדות האיגניקה הפכו מוקצים. בין אמצע ועד סוף המאה העשרים נתפשה האיגניקה על ידי רוב ההיסטוריונים במדע ככתם שחור ומביך בהיסטוריה המערבית, ובעיקר האמריקאית. על כן, ארגוני האיגניקה מתוארים באופן שכיח כתאים הזויים של מדע שקרי, שולי ורווי גזענות. תפקידם המרכזי של אלה בהתפתחות הגנטיקה וחלקם האינטגרלי בסדר היום של ראשית המאה ה-20 נשמטו מלא מעט מתיאורי התקופה.
כיסא משרדי
היסטוריה
התפתחות העבודה במשרדים לוותה בהתפתחות טכנולוגית, ומודעות לסביבת עבודה נוחה ויעילה, אשר הביאה לפיתוח של ציוד וריהוט ייעודי למשרדים שכלל גם את הכיסא המשרדי.
איגניקה
התנגדות לאיגניקה
למרות הפסקת מדיניות העיקורים ההמונית בארצות הברית ובשאר מדינות המערב לאחר מלחמת העולם השנייה, בכמה ממדינות ארצות הברית התבצעו עיקורים, גם אם לעיתים נדירות, עד לתחילת שנות השבעים של המאה העשרים. חלק ממשרדי התנועה האיגנית הפכו ללשכות ל"ייעוץ גנטי" שאליהן יכולים לבוא זוגות מרצונם, ובחלק ממדינות ארצות הברית זוגות המעוניינים להתחתן עדיין נדרשים לקבל ייעוץ כזה כדי לקבל היתר נישואין.
כיסא משרדי
היסטוריה
הממציא האמריקאי תומאס א. וורן הציג גרסה מודרנית של הכיסא המשרדי בתערוכה הגדולה בלונדון בשנת 1851.
איגניקה
האיגניקה בשאר העולם
במחצית הראשונה של המאה ה-20 פעלו מוסדות איגניקה ב–30 ארצות. המוסדות נבדלו זה מזה משמעותית באופיים, מטרותיהם ואופן פעולתם. בצרפת ובברזיל, לא התבצע שום עיקור ונאסר לערב מונחים גזעיים בדיון האיגני. עיקר פעולתם של מוסדות אלו היה בחינוך ל"הורות מתוכננת" ובקידום השיח על פיתוח פוטנציאל המין האנושי.
כיסא משרדי
שימושים וסוגים
הכיסא המשרדי עוצב על מנת לשפר את יעילות העבודה של פקידים ועובדי משרד, בכך שהוא מאפשר להם להישאר בישיבה ליד שולחן העבודה שלהם לזמן רב יותר. הוספת הגלגלים לכיסא נועדה לאפשר לעובדים להגיע בקלות ובמהירות למקומות רבים בסביבת העבודה שלהם, וחוסכת את הצורך בקימה ובעמידה ממושכת.
קיימים כיום סוגים רבים של כיסאות משרדיים, מכיסא משרדי פשוט שאינו כולל תמיכה לרגליים או לראש ונועד לישיבה של מספר שעות בלבד ועד לכיסאות מנהלים התומכים בראש ובגב ומאפשרים ישיבה ממושכת של שמונה שעות ומעלה.
משנות ה-70 החלה מודעות גבוהה יותר לארגונומיה ולהנדסת אנוש. כיום כיסאות משרדיים כוללים לרוב מושבים מתכווננים, משענות ידיים ומשענת גב אורתופדית, כדי למנוע פציעות מאמץ וכאבי גב הקשורים לישיבה ממושכת.
איגניקה
האיגניקה בשאר העולם
בשוודיה העבירה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מספר חוקים שאיפשרו עיקור של חולי נפש. אף על פי שהחוקים התירו עיקור ב"התנדבות" בלבד, מעדויות עולה שהופעל לחץ על אזרחים לקבל את הטיפול. במסגרת החוק עוקרו בארבעת העשורים שבין 1934 ל-1974 כ-60 אלף אזרחים, מה ששם את שוודיה כמדינה האירופית עם תוכנית העיקור הנרחבת ביותר, אחרי גרמניה הנאצית.
בסינגפור נתנה הממשלה, החל ב-1984, זיכויי מס מוגדלים ועדיפות בהרשמת הילדים לבתי הספר, לנשים בוגרות אוניברסיטה שילדו שלושה או ארבעה ילדים. זאת בניגוד למדיניות "שניים זה מספיק" שעדיין הייתה נהוגה אז, במטרה לצמצם את הילודה, וכללה מענק כספי בסך 10,000 דולר סינגפורי לנשים פחות משכילות שהסכימו להסתפק בילד אחד או שניים. ההטבות וההעדפות לנשים משכילות ולילדיהן עוררו מחלוקת, וכבר ב-1985 הן בוטלו בחלקן, וחלקן תוקנו ונארזו מחדש באופן שיפיג את החששות.
בארץ ישראל המנדטורית זכתה האיגניקה לתמיכה בקרב דמויות מפתח בממסד הרפואי היהודי המתהווה. אחד האיגנים הבולטים של תקופת המנדט היה הד"ר יוסף מאיר, שכיהן במשך שלושה עשורים כראש קופת חולים כללית ועל שמו קרוי כיום בית החולים מאיר בכפר סבא. רעיונות כמו סירוס של חולי נפש, עידוד הילודה במשפחות "הנמנות עם האינטליגנציה" והגבלתה "במשפחות העניות יוצאות המזרח", כמו גם מניעת "התהוותם של חיים חסרי תועלת" היו שכיחים למדי. אלו לא יושמו בישראל בכפייה, אך עודדו באופן מובהק על ידי הממסד הרפואי. המוסד העיקרי לקידום רעיונות אלו היה "תחנות העצה". המגמה הייתה לשכנע את מי שלא ראויים ללדת שאל להם לעשות זאת, ולא לכפות זאת עליהם.
האיגניקה היום
עם התקדמות מדע הגנטיקה, ובעיקר עם השלמת פרויקט מיפוי הגנום האנושי, מתפתחת היכולת להתאים יותר ויותר בין תכונות אופי וסממני התנהגות לבין הקוד התורשתי של אדם נתון. יכולת זו מעלה דילמות כגון: האם מוסרי להפלות אדם בהתאם לפוטנציאל הגנטי שלו? שאלות שכאלה נחשבו עד לאחרונה לתהיות סרק הנובעות ממדע מסולף ונגוע בגזענות. כיום ישנם לא מעט מדענים, חוקרי חברה והיסטוריונים המבקשים לנער מעל האיגניקה את עברה כדי לאפשר דיון ענייני בשאלות שהיא מציבה בנוגע לקיומה ושיפורה של חברה אנושית. כך, הסופר והפרופסור לשעבר, ג'ון גלאד, קורא בספרו "האבולוציה האנושית הבאה" להרחיב את העיסוק המודע בהשבחת המין האנושי באופן התואם את ערכי המאה ה-21. סרט משנת 1997, "מה קרה בגטקה?", עוסק בשאלות האתיות סביב תכנון גנטי מוגזם.
יערנות
היער כמערכת אקולוגית הוכר כאחד המרכיבים החשובים ביותר בביוספירה ויערנות זכתה להכרה כתחום מדעי בעל ערך, כאמנות יישומית וכטכנולוגיה.
תחומי פעילות
יערנים עשויים להיות מועסקים על ידי תעשיית העץ, סוכנויות ממשלתיות, ארגוני שימור ואיכות הסביבה, רשויות גנים לאומיים, התארגנויות אזרחיות, או בעלי קרקעות פרטיים. יערנים העובדים בשירות תעשיית העץ נוטלים חלק בנטיעת מטעי עצים, כריתת עצים לצורך עיבודם וחידוש יערות שנכרתו. יערנים אחרים עשויים לשאת במטלות מגוונות. לדוגמה, יערנים עירוניים פועלים בתחום העירוני כדי לשמור ולהגדיל את מספר העצים בתחום העיר, בהתאם לצרכיה. יש יערנים העובדים במשתלות עצים המטפחות ומגדלות עצים החל משלב הנבטת הזרע ועד לנטיעת השתיל ביער. יש יערנים העוסקים בגנטיקה של עצי יער, או בהנדסת יערות. מקצוע היערנות גדל והתרחב מאוד וכולל עתה מגוון גדול של עיסוקים, יערנים מקצועיים בארצות מפותחות הם בדרך כלל בעלי תואר ראשון וחלקם אף בעלי תואר שלישי בתחום עבודתם.
יערנים מקצועיים מפתחים ומיישמים "תוכניות לניהול יער". תוכניות אלה מבוססות על מאגרי העצים ומראות את מבנהו הטופוגרפי של האזור המנוהל ואת תפוצת העצים בו (על מיניהם) וכן תכסית צמחים אחרת. התוכניות כוללות אף דרכים, ערוצי ניקוז מים, קרבה ליישובי אדם, תנאים הידרולוגיים, תיאור סוגי הקרקע וגורמי סיכון אקולוגיים. לבסוף, תוכנית ניהול היער כוללת אף את השימוש המתוכנן לקרקע ולוחות זמנים ליישום.
תחום היערנות שוקד על פיתוח תוכניות לנטיעת עצים לצורכי כריתה תעשייתית ולשיקום היער לאחר כריתתו, זאת בהתאם למטרות בעל הקרקע. קיימת נטייה גוברת והולכת בעולם להביא בחשבון בשיקולי התכנון אף גופים אחרים, לא רק בעלי הקרקע (כך לדוגמה, קהילות היושבות בפאתי היער, או תושבים הגרים בלב יערות). במדינות רבות בעולם קיימת חקיקה המגבילה ומסדירה את אופן השימוש ביערות ואף שיקולים אלה מתבטאים בתוכניות הייעור.
יערנות מסורתית התמקדה בעיקר בניצול משאבי היער כחומר גלם לתעשיית העץ, הנייר, הפקת עץ כדלק ותעשיות נוספות. בגישה זו איכות העץ וכמותו, וכן הרווח שניתן להפיק ממנו, שימשו כשיקולים מרכזיים בקבלת החלטות.
חלק מעבודת היערנות היא בנטיעת עצים, לאחר כריתת היער או הריסתו בידי כוחות הטבע (שריפות, מחלות, ועוד). על כן חלק בלתי נפרד מגוף הידע ביערנות כולל טיפול בעשבים, דישון וכן שיטות נטיעה שונות ודילול עצים. יערנים אף מודדים באופן קבוע את קצב גידול העצים ביער ועשויים ליטול חלק בתוכניות לשימור אוכלוסיית בעלי החיים ביער.
התמודדות עם סכנות טבעיות לבריאות היער, כגון מניעת שריפות, זיהוי מחלות יער והדברתן, אף הוא מהווה חלק ממקצוע היערנות. בשנים האחרונות קיימת נטייה גוברת והולכת במקצוע היערנות לתת לטבע לעשות את שלו ויש הגורסים כי אין להילחם בתופעות טבעיות המסכנות את היער וכי הן חלק ממעגל חייו של יער טבעי.
חינוך
בית הספר הראשון ליערנות נוסד על ידי ג'ורג' הרטיג בעיר דילנבורג בגרמניה בשנת 1787, אף שמקצוע היערנות נלמד כבר בתקופות קודמות במרכז אירופה. בית הספר הראשון ליערנות בצפון אמריקה נוסד על ידי ג'ורג' ו. ואנדרבילט השני (George Washington Vanderbilt II), בשטח אחוזת בילטמור, אותה הקים ואנדרבילט סמוך לעיר אשוויל בקרוליינה הצפונית, בשלהי המאה ה-19, זאת לאחר שחזה בהרס שנגרם ליערות האזור על ידי תעשיית העץ. שטחי אחוזת בילטמור, מכוסים כמעט לגמרי ביער שניטע וגודל על ידי יערנים, החל משנת 1895. בית ספר נוסף ליערנות נוסד בקולג' מדינת ניו יורק באוניברסיטת קורנל בשנת 1898, ובית ספר שלישי נפתח ב-1900 במסגרת אוניברסיטת ייל, בתרומת גיפורד פינצ'ו ואביו ג'יימס. גיפורד פינצ'ו שלמד יערנות בצרפת היה אחר כך למנהל הראשון של שירות היערות של ארצות הברית. היערנים הראשונים בארצות הברית, במאה ה-19, סיימו את הכשרתם המקצועית בבתי ספר בצרפת ובגרמניה.
תוכנית ההכשרה המקצועית ליערן בתחילת המאה ה-21 כוללת לימודים בביולוגיה, בוטניקה, גנטיקה, מדעי הקרקע, קלימטולוגיה, הידרולוגיה, כלכלה וניהול יערות. כמו כן תוכניות הלימוד ביערנות כוללות לעיתים אף לימודי במושגי יסוד בסוציולוגיה ובמדע המדינה.
בתחילת המאה ה-21 נפתחה לראשונה בישראל תוכנית בלימודי יערנות באוניברסיטה העברית.
הואיל
בהלכה, הואיל הוא כלל יסודי בהלכות יום טוב, האומר שהואיל וקיימת אפשרות לעשות מעשה מסוים בהיתר הלכתי, מותר לעשותו גם ללא היתר מעשי זה, שכן עצם האפשרות לעשות מעשה זה בהיתר מסירה ממנו את האיסור.
רקע
המקור לדין זה מובא בגמרא במחלוקת בין רבה ובין רב חסדא. המחלוקת נסובה אודות אדם האופה מיום טוב ליום חול לאחר סעודתו. הגישה הפשטנית אותה נוקט רב חסדא היא, שמכיוון שקיים איסור לבשל ביום טוב וזה הותר רק לצורך אוכל נפש, העושה כך עבר על איסור לאו, ועונשו מלקות. רבה, חולק על הנחה זו וקובע ש"הואיל שאם יבואו אורחים לבית, יהיה מותר לבשל ללא ספק - לצורכם, גם עכשיו, כל עוד קיימת אפשרות שיבואו אורחים א"כ אין האדם חייב מלקות על אותה אפייה על אף שכוונתו הייתה לחול ומ"מ עבר על איסור דרבנן ויש חולקים וסוברים שלשיטת רבה הדבר מותר מלכתחילה .אך כאשר האדם אופה בסמוך לחשיכה, ואין שהות לאורחים להגיע לביתו גם רבה יסבור שיתחייב מלקות.
לכלל זה קיימת גם התייחסות של רבא אודות איסור טבילה בשבת במקווה טהרה. חכמי התלמוד דנו בשאלה מדוע אסורה טבילת כלים בשבת וחג, ואילו טבילת אדם במקווה מותרת. לפי פרשנותו של רבא הסיבה להבדל הוא, שבעוד שטבילת כלים נראית כתיקון כלי הדומה למלאכה ואסורה משום שבות, הרי שטבילת אדם אינה נראית כתיקון ונראית בעיני הרואים כרחיצה לצורך התקררות או ניקוי. על כך נשאלה השאלה, אם הסיבה היא מכיוון שהאדם נראה כמתקרר במים להנאתו, כיצד מותר לטבול ביום הכיפורים שהטבילה בו מותרת והרחיצה לצורך תענוג אסורה ועל כך השיב רבא שהואיל ובשבת מותרת הטבילה, התירו אותה גם ביום הכיפורים, כי חכמים לא חילקו בין מעשה בסיטואציה מסוימת לסיטואציה אחרת ('לא פלוג'), וכאשר מעשה מסוים הותר לצורך התירוהו לגמרי.
לכאורה יש לדמות לסברת 'הואיל את סברת מתוך משום ששניהם מבוססים על הרחבת ההיתר מחמת ייסוד ההיתר ומצינו במשנהבית שמאי ובית הלל חלוקים, האם ההיתר לעשות מלאכות בחג לצורך אוכל, תקף גם לדברים אחרים שאינם לצורך אוכל או לא. בניגוד לגישה הפשטנית של בית שמאי שסוברים שלא סוברים את סברת 'מתוך' לכך אוסרים, סבורים בית הלל שניתן לומר ש"מתוך שהותרה לצורך הותרה שלא לצורך".
כלל זה לכאורה דומה לסברת 'הואיל'. השאלה היא האם כלל זה דהיינו סברת 'מתוך' דומה לסברת 'הואיל' או שייסוד הסברא דומה אלא שיש חילוק בהשלכות ההלכתיות לגבי כל דוגמה המובאת בתלמוד, והאם כלל זה תקף רק בהלכות יום טוב או שמא גם בהלכות שבת ניתן לומר ש"הואיל ואפשר" לעשות דבר באופן מותר, יותר גם לעשותו באופן אחר שבו אין הטעם המתיר. כמו כן, השאלה היא האם ביום טוב עצמו ניתן לדמות ולומר את סברת "הואיל ואפשר" בכל מלאכה.
הכלל
בכדי להבין את יסודות ההיתר והאם סברת הואיל וסברת מתוך דומים צריכים לנתח את התוצאות ההלכתיות בשני המקרים, אמנם על פניו נראה כי התוצאות אינם שוות משום שסברת 'מתוך' מתירה מלכתחילה וסברת 'הואיל' עוקרת איסור אך היא איננה מתירה
אלא שלשיטת רש"ימצאנו דמיון משום שלשיטתו סברת מתוך עוקרת איסור דאורייתא {ולא דרבנן} מכל וכל, וכך גם סברת הואיל עוקרת איסור תורה ופוטרת ממלקות לשיטת רבה הסובר הואיל. וגם לשיטת הר"ן בדעת רש"י שסברת 'מתוך' מתירה לחלוטין גם מדרבנן איכא למימר שבסוגיית הואיל יסבור שלשיטת רבה סברת 'הואיל' תתיר לאפות מיו"ט לחול ולא רק תעקור את המלקות. אלא שהדבר קשה משום שלא מצאנו מחלוקת אמוראים שמבוססת על מחלוקת תנאים והדבר לא הוזכר בגמרא
לשיטת התוספות נראה כי אין דמיון בין סברת 'מתוך' לסברת 'הואיל' אלא שסברת מתוך היא סברא המרחיבה את ההיתר מלכתחילה מכיוון ולא נמצא גדרים חדשים לאיסור, מאידך סברת הואיל היא סברא בדיעבד, המטילה ספק במעשה האדם שכוונתו הייתה לעבור על איסור תורה, מכיוון ויש אפשרות לפרש את מעשיו להיתר כעיין סברת 'מיגו' הנאמרת בחושן משפט
הזוג המוזר
הזוג המוזר (באנגלית: The Odd Couple) הוא מחזה קומי מאת המחזאי היהודי-אמריקאי ניל סיימון. המחזה מתאר שני גברים גרושים שונים באופיים הנאלצים לחלוק דירה משותפת. המחזה החל להציג בברודוויי במרץ 1965 עם וולטר מתאו וארט קרני בתפקידים הראשיים ובבימויו של מייק ניקולס. המחזה זכה בארבעה פרסי טוני באותה שנה ומאז הופק פעמים רבות, עובד לקולנוע ולטלוויזיה וכן לגרסה נשית. המחזה הופק גם על ידי תיאטרות בישראל.
עלילת המחזה
פליקס אונגר, כתב חדשות נוירוטי בעל נטייה אובססיבית לסדר וניקיון, מסולק מביתו על ידי אשתו ועובר להתגורר עם חברו, כתב הספורט אוסקר מדיסון בדירתו בניו יורק. אוסקר הוא בעל נטייה לבזבזנות והימורים ורשלן ביחס לתחזוקת ביתו ואופיים השונה של שני הגברים מוביל לחיכוכים בלתי פוסקים ביניהם.
הפקת המחזה
לאחר תקופת ההרצה במספר ערים, הצגת הבכורה של המחזה בברודוויי עלתה במרץ 1965 בתיאטרון פלימות'. מייק ניקולס ביים בעוד ארט קרני גילם את פליקס ווולטר מתאו גילם את אוסקר. בקיץ 1966 עבר המחזה להציג בתיאטרון יוג'ין אוניל שם הציג עד יולי 1967 וירד לאחר 964 הצגות. בנובמבר 1965 הוחלף מתאו על ידי ג'ק קלוגמן, שאחר כך הוחלף על ידי פט הינגל. קרני הוחלף על ידי אדי ברקן שאחר כך הוחלף על ידי פול דולי. ניל סיימון, מייק ניקולס ווולטר מתאו זכו בהתאמה בפרס הטוני למחזאי, הבמאי והשחקן הטובים ביותר לשנת 1965. כמו כן זכה המחזה בפרס הטוני עבור עיצוב התפאורה וכן היה מועמד לפרס המחזה הטוב ביותר.
הפקה מחודשת של המחזה עלתה בברודוויי בתיאטרון ברוקס אטקינסון באוקטובר 2005 עם מת'יו ברודריק בתפקיד פליקס וניית'ן ליין בתפקיד אוסקר ובבימיו של ג'ו מנטלו. המחזה ירד ביוני 2006 לאחר 249 הצגות.
גרסה נשית
ביוני 1985 עלתה בברודוויי גרסה נשית של המחזה. בעיבוד זה שינה סיימון את שמות הדמויות הראשיות לאוליב מדיסון ופלורנס אונגר. ריטה מורנו גילמה את אוליב וסאלי סטרתרס גילמה את פלורנס. ג'ין סאקס ביים את המחזה שירד בפברואר 1986 לאחר 295 הצגות.
עיבוד לקולנוע ולטלוויזיה
ב-1975 עלתה ברשת ABC סדרה מצוירת בשם The Oddball Couple בה חתול וכלב היו הזוג המוזר.
בשנים 3–1982 שודרה ברשת ABC סדרה בשם The New Odd Couple. רון גלאס גילם את פליקס ודמונד וילסון גילם את אוסקר.
בשנים 2015–2017 הוקרנה ברשת CBS גרסה מחודשת של הסדרה כסיטקום בשם "הזוג המוזר", ומת'יו פרי גילם את אוסקר.
הפקות בישראל
המחזה הופק לראשונה בישראל ב-1967 בתיאטרון בימות בבימיו של ראובן מורגן. בומבה צור, דן בן אמוץ ונסים אלוני עיבדו את המחזה לגרסה ישראלית המתרחשת בתל אביב. צור וגדעון זינגר שיחקו את התפקידים הראשיים ולצדם הופיעו יעל אביב, עפרה פוקס, ליאו יונג ויצחק שאולי.
ב-1999 הועלה המחזה בתיאטרון בית ליסין בתרגומו של שמוליק לוי ובבימיו של לסלי לאוטון עם ששון גבאי ונתן דטנר בתפקידים הראשיים. עוד השתתפו בהצגה שרון שחל, גיל וסרמן, דרור טפליצקי ונסים זוהר. שמוליק לוי זכה בפרס התיאטרון הישראלי למתרגם השנה בעוד ששון גבאי זכה בפרס שחקן השנה לשנת 1999.
ב-2008 הועלתה ההצגה בתיאטרון הבימה בתרגומו של שמוליק לוי ובבימיו של משה נאור. אלי יצפאן גילם את פליקס ויעקב כהן גילם את אוסקר. לצדם השתתפו רוברט הניג, שמחה ברבריו, שמעון כהן, דרור טפליצקי, שמוליק כהן, סיגלית פוקס ויפית אסולין. המחזה ירד לאחר 303 הצגות. במקביל להפקה זו, עלתה הפקה של המחזה בערבית בתיאטרון הערבי-עברי ביפו בבימיו של יגאל עזרתי.
ב-2015 הועלתה ההצגה בתיאטרון יידישפיל עם טוביה צפיר ואנדריי קשקר בתפקידים הראשיים ובבימיו של יצחק שאולי.
ב-2017 הועלתה הגרסה הנשית של המחזה בתיאטרון בית ליסין בבימויו של רוני פינקוביץ' עם מגי אזרזר וטלי אורן בתפקידים הראשיים. שלומי מושקוביץ עיבד מחדש את המחזה לעברית. עוד השתתפו בהצגה יותם קושניר, ניר שטראוס, נעמה אמית, לירון בן ששון ולורין מוסרי.
ב-2022 העלה תיאטרון נתניה גרסה נשית של המחזה בבימויה של רוני נוימן פדלון.
גירית סמורית
גירית סמורית (שם מדעי: Melogale) הוא סוג של גיריות ממשפחת הסמוריים החיים בטבע בדרום-מזרח אסיה וצפונה עד סין. סוג זה כולל חמישה מינים שדומים מעט לגירית אך להם גוף רזה יותר ומעין מסכה לבנה סביב עינייהם. נפוצים בעיקר ביערות הגשם של אסיה.
בית השייח מוראד
היסטוריה
הבית הוקם בסוף המאה ה-19 בראש גבעה ממערב לנחל איילון, בסמוך לדרך שחיברה בין דרך סלמה לדרך לוד. בתחילה הוקמו הבאר, הבריכה, בית האריזה, בית המגורים, האורוות והסביל שפנה לדרך, ובראשית המאה ה-20 נוספה קומת המגורים השנייה. בתחילה פעלה הבאר באמצעות אנטיליה. המים נשאבו לבריכה, וממנה הושקו הפרדסים שסביב הבית באמצעו תעלות. בשנות ה-40 של המאה ה-20 הותקנו בבאר משאבות המופעלות במנוע דיזל, אך אלה לא הספיקו לפעול במשך זמן רב, שכן הירידה ביצוא פרי ההדר בעקבות מלחמת העולם השנייה הביאה להפסקת פעילות הפרדס.
לא ידוע מי היו בעליו המקוריים של הבית, אך ידוע כי ב-1943 היה רובו בבעלות מוסטפא איוב אל עסאווי, ומקצתו בבעלות סעיד אבו ג'ולה. בשלהי תקופת המנדט הבריטי שימש הבניין את המשטרה הבריטית לחקירות. במלחמת העצמאות ננטש הבית מדייריו, ושוכנו בו עולים חדשים. הפרדסים שסביבו נעקרו, ובמקומם נבנו בשנות ה-50 שיכונים כחלק מהרחבתה של שכונת שפירא. בהמשך שכנו בבית גם בתי מלאכה שונים, בהם מפעל לבורסקאות, וחלקים ממנו שימשו ועודם משמשים למגורים. לאורך השנים סבל הבניין מהזנחה רבה, חלקים ממנו קרסו או נהרסו, ובריכת המים שלו התמלאה בפסולת. מאז 1964 הוצאו צווי הריסה לחלקים ממנו, אך כיום הוא מיועד לשימור.
המבנה מחולק לשני מתחמים. המתחם הדרומי כלל את בית האריזה וחצר ששימשה בהמות. בכניסה לחצר זו שער גבוה שאפשר כניסתם של גמלים. המתחם הצפוני, שבו גם הייתה הבריכה, שימש למגורי המשפחה. הקומה התחתונה פשוטה יחסית, והיא מאופיינת בקמרונות. הקומה השנייה, המאוחרת, מפוארת מהקומה התחתונה, והיא כוללת ציורי קיר, מרצפות מעוטרות ומעקות מפורזלים. הציורים נוספו בין השנים 1910 ל-1912. חלקם כוסו בצבע עם השנים ואחרים נהרסו בדליקה שפרצה בבית, אך המרצפות שרדו. קירות המבנה נבנו מסלעי כורכר, שכוסו בטיח. הקומה השנייה כוסתה בטיח אדום, והיא שהעניקה למבנה את כינויו. קומה זו נבנתה בחלקה מבטון. בחומה הפונה לרחוב הוקם סביל מפואר לשימוש העוברים והשבים, וסביל נוסף, קטן יותר, פנה לחצר הפנימית. סביב הפרדס ננטעו עצי שיטה מלבינה.
בשנת 2016 נחנך במקום מרכז תרבות ואמנות.
גיוס לצה"ל
גיוס לצה"ל הוא התהליך של גיוס חובה של בני נוער בישראל שנמצאו מתאימים לשירות, לקראת שירותם. תהליך הגיוס מסתיים ביום החיול, כלומר ביום שבו מתחיל השירות בצה"ל.
חובת השירות בצה"ל
בשנת 1949 לאחר הקמת מדינת ישראל נקבע בחוק שירות ביטחון, כי צה"ל מוסמך לגייס כל אזרח, שיחויב בהתייצבות על פי החלטת הצבא. לפי חוק זה, עמדה תקופת השירות על 24 חודשים לגברים ו-12 חודשים לנשים. ב-1952 הוכנס תיקון לחוק שהאריך את תקופת השירות בשישה חודשים, וב-10 בינואר 1968 גדל לפי הוראת שעה מספר חודשי שירות החובה בשישה חודשים נוספים כך שעמד על שלוש שנים לגברים ושנתיים לנשים. בעקבות אישור המלצות ועדת שקד, למתגייסים החל מ-1 ביולי 2015 משך השירות לגברים קוצר בארבעה חודשים ועומד על 32 חודשים. החל מ-1 ביולי 2020 קוצר משך השירות לגברים פעם נוספת והוא עמד על 30 חודשים. ביולי 2021 הוחלט להחזיר את אורך השירות ל-32 חודשים ולדחות את הקיצור לשנת 2024. חובת התייצבות חלה על כל אזרח או תושב קבע שהגיע לגיל 18, ופטורים ממנה אלה ששוחררו בהחלטת הצבא מסיבות שונות, בעיקר עקב בעיות רפואיות או נפשיות, עבר פלילי וכדומה. רבים מהחיילים המסיימים את שירות החובה חייבים גם בשירות מילואים על פי צורכי הצבא.
גיל הגיוס
במהלך מלחמת העצמאות ולפניה גויסו מאות נערים בני 12 ומעלה לפעילות צבאית בארגון "ההגנה", במסגרת הגדנ"ע ובמסגרות אחרות. תפקידם של הצעירים היה בעיקר גנבת תחמושת מהחיילים הבריטים, ובביצורים. אך בעיקר בהגנה אזרחית, בקשר, בעזרה בבתי חולים ובריכוז ילדים (הבנות שימשו כגננות); בני ה-15 עסקו בשמירה על מוצבים יחד עם חיל המשמר; והבוגרים יותר, בני ה-17 ומעלה, הצטרפו אל חיל השדה של ארגון ההגנה. עם זאת, במקרים מסוימים וחריגים, ילדים בני 12 אף ירו בנשק ועסקו בצליפה. צעיר הנופלים במלחמה זו הוא נסים גיני בן ה-10, ששימש כתצפיתן וקשר בין העמדות של מגיני הרובע היהודי הנצור בידי הלגיון, ונורה על משמרתו.
מדינת ישראל המודרנית אינה מתירה שימוש צבאי בילדים ובנערים בהתאם לאמנות בינלאומיות וחוקים מקומיים. בשנת 2004 תוקן חוק שירות ביטחון, כך שלא יגויס מי שטרם מלאו לו 18 שנה. התיקון נועד להתאים את החוק הישראלי לשתי אמנות בינלאומיות: עם זאת, החוק מתיר גיוסו של מי שמלאו לו 17 שנה, כאשר הוא מבקש זאת ובהסכמת הוריו או אפוטרופסו.
גיוסם של תלמידי תיכון שהגיעו לגיל 18 נדחה עד לסיום לימודיהם.
תהליך הגיוס
כל צעיר שהגיע לגיל המתאים מקבל צו להתייצבות בלשכת הגיוס (ידוע גם כ"צו ראשון"). בנוסף לצו אישי שנשלח לביתו של הצעיר, בעבר התפרסם הצו גם במודעות על לוחות המודעות. מתחילת תהליך הגיוס ועד לסיומו קרוי הצעיר "מועמד לשירות ביטחון" (מלש"ב).
למלש"בים נערכות בדיקות לקביעת מידת התאמתם למילוי תפקידים בשירות ביטחון. להלן השלבים העיקריים במיון האיכותי שנערך למלש"בים (גברים ונשים), כפי שקבעה מחלקת מדעי ההתנהגות (ממד"ה) באגף כוח האדם: בעבר, נתוני הקב"א והדפ"ר נשמרו בסוד על ידי צה"ל, ואילו החל משנת 2010 התאפשר למועמד לברר אותם בשיחה טלפונית ללשכת הגיוס. החל משנת 2011 מתפרסמים נתוני הקב"א והדפ"ר באופן גלוי באתר האינטרנט "מתגייסים". האופן המדויק לפיו נקבעים הנתונים האישיים נשמרים בסוד על ידי צה"ל. לנתונים אלה השפעה רבה על היחידה ועל מסלול השירות של המועמד, אשר משפיע במידה רבה גם על המשך חייו של המועמד. מאז 2021 הצבא לא נותן גישה לנתוני הקב"א.
כיוון שצורת קביעת הקב"א היא חשאית, במהלך השנים נשמעו קריאות נגד צורת קביעה זו. נטען כי מקום מגוריו של אדם או נישואיו של הוריו משפיעים על דירוג הקב"א, וכך מלש"ב שגר בעיירה בעלת דירוג חברתי-כלכלי נמוך קטנים סיכוייו להתקבל ליחידה אותה העדיף. ממחקרים שביצעו סוציולוגים מחוץ לצה"ל, מחקרים חסויים של צה"ל שדלפו, ומנתונים רשמיים שמפרסם צה"ל (סקרי מסיימי קורס טיס למשל), עולה כי אכן קיים מתאם חיובי ברור בין נתונים אלו לקב"א ברמה הסוציולוגית. אולם, באופן מעשי חיילים מכל קצוות ישראל וממעמדות סוציואקונומיים שונים מתקבלים לכל התפקידים הקיימים בצה"ל.
נשים וגברים עוברים לאחר הצו הראשון את יום המא"ה (מיון איתור והתאמה). להבדיל מהצו הראשון שאותו מפעיל הצבא, יום המא"ה מופעל על ידי שני מכוני מיון אזרחיים: מיוני הבנות מתבצעים על ידי "אדם מילא" ומיוני הבנים על ידי "קינן שפי". לאחר סיום הליכי יום המא"ה, מופק למועמד שאלון העדפות אישי הבנוי מנתוניו האישיים של המלש"ב ולפי הצפ"ת (ציון פרופיל תעסוקתי).
לאחר הצו הראשון, יחידות שונות מבצעות תהליכי מיון שונים, ובתוכם גיבושים (ימים בהם המועמדים נמצאים בבסיס במשך כמה ימים וניצבים תחת משטר נוקשה של משמעת, פעילות פיזית ומבחני דינמקה קבוצתית ולעיתים גם כושר), מבחנים פרונטליים ומבחני דינמיקה קבוצתית. לצורך מיון למסלול העתודה האקדמית, המועמדים אף יעברו מבחני התאמה לקצונה במכון קינן שפי בחיפה. אף שהמיונים לוקחים מהמועמדים ימים שלמים ובגיבושים אף דורשים מהם לישון בבסיסים, צה"ל לא משלם למועמדים שכר ולא מונה את תקופת המיונים במסגרת ימי שירות החובה של המועמד לכשיתגייס.
אי התייצבות לצו הראשון אינה מונעת את גיוסו של המועמד, וזה יוכל להתגייס ללא פרופיל רפואי לפי החלטת הגורם המתאים. עם זאת, גיוס שכזה יביא לכך שהמועמד לא יעבור בחינת נתוני איכות, ויפספס את הליכי המיון.
דחיית שירות
מסלולים שונים מאפשרים למיועד לצה"ל לדחות את מועד גיוסו. דחייה אוטומטית ניתנת לשם סיום הלימודים בבית הספר התיכון. מסלולים אחרים שבהם נדחה הגיוס:
ניתן לבטל את דחיית השירות בכל עת ולהתגייס לצבא בתאריך הקרוב ביותר למועד הביטול בו מתבצע גיוס המתאים לנתוניו של המלש"ב (יש להגיש בקשה לביטול דחיית השירות).
העתודה האקדמית לצורותיה השונות, היא מסלול שונה, שבו העתודאי מגויס לצה"ל, אך שירותו הפעיל נדחה כדי לאפשר לו לרכוש השכלה גבוהה (כשבחופשת הקיץ עובר העתודאי טירונות ומשרת בצה"ל).
אי-התאמה וקשיי הסתגלות
בתהליך הגיוס ניתן לעיתים פטור מגיוס מחמת אי-התאמה. לעיתים נקבעת אי-התאמה במהלך השירות, וגורמת לשחרור מהצבא. אי-התאמה נובעת מסיבות שונות:
כאשר יש עודף של מתגייסים, מעלה הצבא את רף ההתאמה, ומעניק פטור מסיבה של אי-התאמה למספר גדול יותר של מיועדים לשירות. בנוסף, קיימת תופעה רחבת היקף של מתן פטור משירות ביטחון מחמת אי-התאמה על ידי צה"ל למועמדות שאותרו כבעלות נתונים נמוכים (למשל קב"א נמוכה, פרופיל רפואי נמוך ועוד).
צה"ל יכול לקבוע למלש"ב ציון קה"ס (קשיי הסתגלות). חייל בעל קה"ס לא ישרת כחייל קרבי. הציון יכול להיות 40 (החייל לא יכול להיות לוחם), 41 (לא בגדוד לוחם), 42 (לא בגדוד לוחם + 2 לילות בשבוע בבית), 43 (לא בגדוד לוחם +3 לילות בשבוע בבית), 50 (מסגרת מוגנת - לרוב במסגרת מסלול מקא"ם) ו-60 (פטור מהשירות).
התנדבות
חייל שנמצא בלתי כשיר לשירות צבאי יכול להתנדב לשירות צבאי ומעמדו יהיה דומה לזה של כל חייל שגויס לשירות חובה. למשל, לאחר שגויס המתנדב הוא אינו יכול לחזור בו מההתנדבות ללא אישור של צה"ל. עם זאת, חייל מתנדב מקבל תוספת מעבר למשכורת הרגילה של חייל והוא אינו מקבל שירותים רפואיים מטעם חיל הרפואה אלא מקופת החולים האזרחית שלו.
נתוני גיוס והעדפות
בבדיקה שערך אגף כח אדם בשנת 2010 נבדקו היקף הגיוס והמיצוי ללחימה וקצונה בקרב עשרות ערים בישראל. למקום הראשון הגיעה העיר מודיעין-מכבים-רעות ולאחריה הוד השרון, נס ציונה ויבנה. תל אביב נמצאה במקום ה-53 בכל הקשור לגברים ובמקום ה-27 לנשים. ירושלים ובני ברק המתאפיינות באוכלוסייה חרדית רבה הוצבו במקומות ה-63 ו-67 (אחרון), בהתאמה. אחוזי הגיוס והמוטיבציה לשירות קרבי במועצות האזוריות גבוהים מהערים. בראש הרשימה נמצאו בשנת 2010 המועצות האזוריות הר חברון, חוף השרון ומבואות החרמון. היקף המיצוי ללחימה בקרב בני הקיבוצים והמתגייסים ממחוז יהודה ושומרון גבוה מהממוצע הארצי.
כ-50% מכלל הגברים בין הגילאים 18–40 שחייבים לשרת בצה"ל אינם נמצאים בשירות סדיר או מילואים. אחוז בחורי ישיבה המקבלים פטור בשל "תורתו אומנתו" עמד ב-2006 על 9.6% וב-2010 הגיע לכ-13%. בשנת 2007 היו כ-300 סרבני גיוס שהצבא פתח נגדם בהליכים משפטיים. שאר האנשים שלא גויסו או גויסו ושוחררו לפני הזמן - קיבלו פטור משירות על פי החלטת הצבא בעניינם.
על פי נתוני צה"ל, אחוז החיילים בעלי פרופיל קרבי שביקשו לשרת ביחידות קרביות הוא 69.5%, 70%, 73%, 76% ו-80% (בשנים 2007, 2008, 2009, 2010, 2011 בהתאמה). חיילים שבוחרים לשרת בקרבי, מעדיפים באופן כללי יחידות חי"ר מאשר שריון ותותחנים. היחידות המועדפות ביותר הן גולני והנח"ל.
על פי ממצאי תחקיר שפרסם ערוץ 2 ביוני 2013, רק אחד מחמישה ישראלים מסיים שירות מלא בצה"ל. שיעור הצעירים המסיימים שירות צבאי מלא עומד על פחות מ-25%.
התמודדות הפרט עם השירות הצבאי
הגיוס לצבא מחולל מהפך בחייהם של הצעירים המתגייסים. ממערכת אזרחית דמוקרטית וליברלית באופן יחסי עוברים המתגייסים למערכת של פקודות וצווים אותם הם חייבים למלא. עונש על הפרתם יכול להגיע לכדי מאסר. בשונה ממסגרות קודמות, עזיבה של המסגרת הצבאית מותנית בקבלת אישור. היעדרות ולו לזמן קצר, עלולה לגרור ענישה. בספרות הפסיכולוגית ישנה עמדה המפקפקת במידת השינוי, ולא פעם נטען כי בתי הספר מחנכים כיום למשמעת הנהוגה בצבא.
הגיוס לצבא מצריך הסתגלות והתמודדות עם קשיים. אחד הקשיים המרכזיים שחווים מתגייסים נובע מהריחוק מהבית ומהמשפחה. אמנם קיימים מסלולים בהם השירות הוא במתכונת של "יומיות" (משמע נוכחות בבסיס למשך מספר שעות ביום), אך בזמן הטירונות על החיילים לשהות בבסיס מספר ימים ברצף.
בעת הגיוס, מחיים פרטיים עוברים הצעירים לחיים בצוותא בכל שעות היממה, עם אנשים רבים המגיעים מרקעים מגוונים. ממערכת בה כמעט ולא היו הבדלים בין המינים, הם עוברים למערכת צבאית בה תפקידי הגברים והנשים מוגדרים, בדרך כלל, באופן שונה זה מזה. ההתמודדות עם ההסתגלות למערכת החדשה שונה מפרט לפרט. דוגמה מרכזית לחיכוך על רקע הבדלים באוכלוסייה היא שילוב בנות בצה"ל, תוך התחשבות בצרכי החייל הדתי. פקודת "השילוב הראוי" עוסקת במתן תנאים לחיילים דתיים לשרת מבלי לפגוע בערכיהם, ובשילובן של חיילות בצבא. הפקודה מנסה להתחשב בצרכי כלל החיילים, אך בקרב החיילות ובין החיילים הדתיים יש תלונות על הפקודה או על מימושה.
נוסף על כך, ישנם קשיים המייחדים את המערך הלוחם כגון קשיים בביצוע מאמץ פיזי לאורך זמן וקשיים עקב מחסור בשעות שינה ומנוחה.
בציבור רווחת התפיסה כי השירות הצבאי מחשל את המתגייסים ומבגר אותם. עם זאת, דר' עופרה מייזלס מהמכון הישראלי למחקרים צבאיים מסבירה כי המתגייסים עוברים דווקא תהליך של נסיגה התפתחותית, במסגרתו הם מתפרקים מעצמאותם ומפתחים יחסי תלות חזקים במנגנוני תמיכה משפחתיים.
יהדות בראילה
העיר בראילה, נמל חשוב על חוף הדנובה, נוסדה ב-1368 בשם "איבראילוב" ונכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית ב-1538. בראילה הייתה שטח כיבוש עות'מאני המנוהל ישירות על ידם עד 1829, כאשר לפי הסכם אדריאנופול הפכה לנמל של נסיכות ולאכיה.
היהודים בבראילה מוזכרים לראשונה במאה ה-15. יהודי בראילה היו ממוצא ספרדי והתגוררו בעיקר ב"רחוב היהודים", שם היו להם בית כנסת ובית קברות. אחרי שבראילה הוכרזה נמל חופשי ב-1829, נהרו יהודים רבים מחבלי נסיכות מולדובה אליה. השלטון המרכזי של נסיכות ולאכיה לא ראה זאת בעין יפה וחלק מהיהודים גורשו. השלטון המקומי מחה כנגד זאת והיה מעוניין בבוא היזמים היהודים. תחת שלטונו של בארבו שטירביי, שליט ולאכיה נפסק גירוש היהודים.
יהודי בראילה התארגנו בגילדה היהודית ובחרו בישראל בוהור להנהיגם. בוהור נהג להלשין לשלטונות על יהודים מחללי שבת וקנאותו גרמה לחלקם להתנצר.
ב-1862 התרחש פילוג בקהילה היהודית של בראילה בגלל סכסוך עם הרב מרגוליס על רקע יוזמת הקהילה לבניית היכל מודרני. בוטל המס על השחיטה ומחוסר תקציב נסגר בית החולים היהודי. ב-1862 הוקם בבראילה בית הכנסת הרפורמי הראשון בשטח הרגאט.
רבני בראילה
הרבנות של בראילה נשלטה תחילה על ידי משפחת מרגוליס. תחילה כיהן הרב יעקב (ינקל) מרגוליס, שהגיע לבראילה מחוטין. אחרי מותו כיהנו שני בניו, זלמן גודל מרגוליס ואהרון מרגוליס ולאחר מכן נכדו, ישראל מרגוליס. אחרי משפחת מרגוליס כיהן בשנים 1862 - 1873 הרב אבנר כתבן. מ-1874 כיהן הרב שלמה בר מנחם מנדל מר, מחבר הספר "דברי שלמה".
שמואל צמח
שמואל צמח (21 במאי 1932 - 15 באוקטובר 2017) היה מפיק, אמרגן ואיש תרבות ישראלי.
ביוגרפיה
בטקס פרסי אקו"ם של שנת 2017, קיבל פרס מפעל חיים על תרומתו להעשרת התרבות בישראל.
עיריית תל אביב קבעה לזכרו לוחית זיכרון בכניסה לפסאז' הוד ברחוב דיזנגוף היכן שהיה משרדו.
הרחבה מאחורי היכל התרבות בפתח תקווה נקראת על שמו.
וג
וג (בגעז: ዌግ) הוא אזור היסטורי בצפון אתיופיה השוכן בין תיגראי ללסתה. סקוטה היא העיר העיקרית במחוז המשמשת כמרכז מסחרי ואזורי חשוב.
לפנים ישבו במחוז האגאו ובמסורת האתיופית נחשב לחלק מהשטחים שקיבל אדל. מראשיתו היה המחוז למקום בו הייתה התנגדות לממלכת אקסום וכן למולדתה של שושלת זאגווה ששלטה באתיופיה בתקופת החושך. במאה ה-13 תושבי המחוז היו ברובם נוצרים.
כאשר השושלת הסולומונית תפסה את כס הקיסרות האתיופית בשנת 1270 ניתנו וג וסביבותיה כחלק מהסדר החדש לשושלת זאגווה המודחת אשר קיבלה גם את התואר וגשום (מושל וג).
במאה ה-20 היה האזור לנפה במחוז וואלו. כיום, שטחי וג כלולים במחוז וג המרה שבמדינת אמהרה.
בועז צפריר
בועז צפריר (נולד ב-25 בפברואר 1957) הוא איש ניהול ישראלי. כיהן כמנכ"ל חברת "ממן מסופי מטען וניטול" בע"מ. קודם לכן שימש מנכ"ל רכבת ישראל.
ביוגרפיה
צפריר נולד בירושלים ב-1957 לאם פסיכולוגית ולאב כלכלן. בעל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב.
את שירותו בצה"ל עשה בסיירת שקד ויחידת שלדג. הוא אלוף-משנה במילואים. לאחר השירות הצבאי, עבד כ-13 שנה בתפקידים שונים בחברת שמן תעשיות לרבות סמנכ"ל הכספים. ביוני 1996 מונה למנכ"ל, ושימש בתפקיד זה עד לשנת 2004, אז פרש מתפקידו. לאחר מכן שימש כמנכ"ל חברת זוגלובק, והיה למנכ"ל הראשון שאינו בן למשפחות בעלי השליטה בזוגלובק. לאחר מכן מונה ליו"ר ומנכ"ל חברת PETROTEC AG, מקבוצת החברה לישראל, הפועלת במערב אירופה.
בספטמבר 2011 מונה צפריר למנכ"ל רכבת ישראל וכיהן בתפקידו עד אוקטובר 2016. באפריל 2018 מונה צפריר למנכ"ל החברה הציבורית ממן - מסופי מטען וניטול וכיהן בתפקידו עד יולי 2022.
חיים אישיים
צפריר נשוי ואב לשלושה ילדים.
לוטרת נהר
לוטרת הנהר (שם מדעי: Lontra) הוא סוג של לוטרות החיות ברחבי אמריקה הצפונית והדרומית. הסוג כולל ארבעה מינים בעלי ראש גדול, אף גדול וזנב עבה המותאם לחיים במים. הלוטרות הן חיות חברותיות. הן שוחות וצוללות הן במים מתוקים והן בים, בחופים הרדודים, בחיפוש אחר מזון כמו דגים וסרטנים.
הולגר צ'וקאי
הולגר צ'וקאי (Holger Czukay), נולד הולגר שירינג (24 במרץ 1938 – 5 בספטמבר 2017) היה מוזיקאי גרמני, ידוע ביותר כשותף-מייסד של להקת הקראוטרוק קאן (Can). המבקר ג'ייסון אנקני (Jason Ankeny) תיאר אותו כ"שילוב מוצלח בין פופ לבין אוונגרד", שיצר דוגמאות חשובות מוקדמות יחסית של מוזיקת אמביינט, חקר "מוזיקת עולם" עוד לפני שהמונח נטבע, וכיוון שהיה חלוץ בתחום דגימות קול מוזיקליות.
ראשית חייו
צ'וקאי למד מוזיקה אצל קרלהיינץ שטוקהאוזן בין שנת 1963 לשנת 1966 ולאחר מכן עבד במשך זמן מה גם כמורה למוזיקה. בתחילת הדרך לא התעניין במוזיקת רוק, אך הדבר השתנה כאשר תלמיד שלו השמיע לו את השיר "I Am the Walrus״ של הביטלס, סינגל רוק פסיכדלי עם מבנה מוזיקלי יוצא דופן הכולל הבזקי רעש רדיו משנת 1967. השיר הזה פתח אותו למוזיקת רוק ניסיונית של מוזיקאים כגון פרנק זאפה וההרכב ולווט אנדרגראונד.
פעילות מוזיקלית
צ'וקאי ייסד את ההרכב Can בשנת 1968. הוא ניגן גיטרה בס, וביצע את רוב ההקלטות וטכנאות הסאונד עבור ההרכב. רוסקו ג'י, לשעבר בסיסט הלהקה הבריטית טראפיק, הצטרף ללהקה בשנת 1977, כשצ'וקאי מטפל רק בהקלטות ואפקטים קוליים באלבום Saw Delight. זה היה ה-LP האחרון שלו עם ההרכב לפני שעזב לקריירת סולו.
לאחר עזיבתו את ההרכב Can, צ'וקאי הקליט מספר אלבומים. אחד מסימני ההיכר שלו היה שימוש בצלילי רדיו עם גלים קצרים, וכן חלוצית בתחום דגימות קול, אשר באותם ימים כללו חיתוך והדבקה מחדש של סרטים מגנטיים. הוא היה מקליט צלילים שונים וכן קטעים של גלי רדיו קצרים ומשלב אותם בתוך היצירות שלו. בנוסף, היה משתמש בגלי רדיו קצרים ככלי מוזיקלי אינטראקטיבי בהופעות חיות, (כמו באלבום השישי שלו משנת 1991, Radio Wave Surfer), שיטה שאותה הוא כינה "ציור רדיו". כפי שהוא הצהיר בראיון בשנת 2003, "אם אתה רוצה לעשות משהו חדש, אתה לא צריך לחשוב רחוק מדי מעבר לרעיון אחד מסוים".
צ'וקאי שיתף פעולה עם מספר לא מבוטל של מוזיקאים. בין עבודותיו החשובות, יצר סדרת אלבומים עם המוזיקאים הבריטיים הצעירים דייוויד סילביאן (David Sylvian) וג'ה וובל (Jah Wobble), אשר חלקו את העניין שלו בשילוב מוזיקת פופ עם הקלטות ניסיוניות וטכניקות דגימת קול. שיתופי פעולה נוספים כללו הרכבים ומוזיקאים כגון בריאן אינו, יורית'מיקס, U.N.K.L.E והרכב הגל החדש הגרמני "טריו".
בשנת 2009, לאחר תקופה בעייתית עם חברת התקליטים שהוציאה מחדש את אלבומיו בהדרגתיות על גבי תקליטורים, צ'וקאי החל שיתוף פעולה חדש עם הלייבל קלרמונט 56, והוציא לאור מיקסים של שירים מאלבומים מוקדמים יותר וכן כמה הקלטות חדשות על ויניל בלבד. המהלך הזה שינה את תוכניותיו להוצאה מחודשת של כלל הרפרטואר שלו, וכך אלבומיו המקוריים Der Osten ist Rot (משנת 1984), Rome Remains Rome (משנת 1987) והאלבום Moving Pictures (משנת 1993) לא יצאו מחדש (במקרה של האלבום האחרון, בין היתר כיוון שקלטות המאסטר המקוריות ניזוקו מעבר לתיקון). במקום זאת, רוב הרצועות באלבומים שלו מיוצרות ומאורגנות מחדש במהדורות ויניל מוגבלות.
צ'וקאי בישראל
צ'וקאי הגיע לביקור בישראל ב-30 באוקטובר 2003. במסגרתו הופיע באותו היום בתל אביב במועדון הבארבי, למחרת התארח בחנות האוזן השלישית בתל אביב לחתימה על דיסקים ותקליטים, וב-1 בנובמבר הופיע בתיאטרון החאן בירושלים.
מותו
צ'וקאי נמצא מת בדירתו ב-5 בספטמבר 2017. סיבת המוות טרם נודעה.
איאן פאונטיין
איאן פאונטיין (באנגלית: Ian Fountain נולד ב-1970) הוא פסנתרן קונצרטים בריטי.
לימודים
פאונטיין החל בלימודי הפסנתר בגיל חמש. הוא שר במקהלת ניו קולג' באוקספורד והמשיך את לימודיו בווינצ'סטר קולג' ובקולג' המלכותי הצפוני למוזיקה. מוריו היו רוברט באטון וסולאמיטה ארונובסקי. בגיל 19 היה הזוכה הצעיר ביותר בתחרות רובינשטיין של 1989 בתל אביב.
קריירה
איאן פאונטיין מרבה להופיע ברחבי תבל, כסולן בקונצרטים עם תזמורות נודעות, בהן התזמורת הסימפונית של לונדון, תזמורת פילהרמוניה, תזמורת האלה, הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית הישראלית והתזמורת הסימפונית ירושלים. בשנת 1999 הוזמן לפולין לציון שנת ה-150 למות פרדריק שופן בנגינת שני הקונצ'רטי של שופן בקרקוב.
בין הקלטותיו המצליחות וריאציות דיאבלי של לודוויג ואן בטהובן לחברת CRD ורסיטל שלח סונאטות מן המאה ה-20 לחברת EMI.
מאז 2001 nכהן איאן פאונטיין כפרופסור לפסנתר באקדמיה המלכותית למוזיקה.
יוחנן זראי
ביוגרפיה
זראי נולד בבודפשט שבהונגריה. לפי עדותו, הוא נמשך בילדותו לנגינה על פסנתר לאחר ששמע את סיפוריו של אביו, עיתונאי במקצועו, שעבד כמזכירו של גוסטב מאהלר. דודו הוא בלה זרקוביץ (Zerkovitz Béla), מלחין מצליח ומוכר בהונגריה. סבתו למדה שירה ופיתוח קול אצל קרל גולדמארק. הוא שרד את השואה לאחר שהיה בגטו ובמחנה ריכוז במערב הונגריה, ניצל מצעדת המוות למאוטהאוזן באמצעות תעודות מזויפות, ותרם גם להצלת הוריו. לאחר השואה למד באקדמיה למוזיקה בבודפשט ובאוסטריה.
עלה לישראל בשנת 1950. גר ביפו ובעין גב ולימד באקדמיה למוזיקה בירושלים.
מגבר מנורות
מגבר מנורות הוא סוג של מגבר אלקטרוני העושה שימוש בשפופרות ריק על מנת להגביר אות כלשהו.
יוחנן זראי
ביוגרפיה
הלחין מספר רב של שירים ללהקות צבאיות שונות, בהם "רוח סתיו", "אחד גבוה ושניים קטנים", "כוכב הצפון" ושירי הזיכרון "אחי הצעיר יהודה" ו"מי שחלם". עבד בקול ישראל בניצוח, ויצר מוזיקה לתסכיתי רדיו רבים.
מגבר מנורות
שימושים
מגברי מנורות בעלי עוצמה נמוכה עד בינונית לתדרים מתחת למיקרוגלים הוחלפו במהלך שנות ה-60 וה-70 במגברים המבוססים על מוליכים למחצה.
יוחנן זראי
ביוגרפיה
במהלך שנות השישים הלחין שירים לאמנים מובילים ושיתף פעולה רבות עם הפזמונאים חיים חפר ודידי מנוסי. בין שיריו: "אם רק תבואי בחמש", "צריף ישן", "תן לגמור מילה" ו"תפוח הזהב" בביצוע שלישיית גשר הירקון, "שיר הקטר", "הסלע האדום", "שיר סתיו", "למה לא אמרת לי" ו"שיר ההד" בביצוע אריק לביא. חלק משיריו בוצע על ידי אשתו, הזמרת ריקה זראי, כשבין להיטיה היו "גן השקמים" ו"קול אורלוגין".
מגבר מנורות
יתרונות
מגברי המנורות אמנם מיושנים יותר, אמינים פחות, רגישים ויקרים (בהתחשב בצורך בשנאי טוב על מנת להתאים את זרם היציאה לרמקול), אך עם זאת מגברי המנורות חביבים על חלק מהאודיופילים (אנשים שתחביבם הוא האזנה ועיסוק בציוד סטריאו ברמה גבוהה). מעבר לסיבות הפסיכולוגיות והאסתטיות, למגברי מנורות צליל שונה משל המגברים הטרנזיסטוריים. המנורות, שהן רכיב הגברה פחות מדויק מטרנזיסטורים, מכניסות באופן טיפוסי עיוותים בצלילים העיליים הזוגיים, מה שמתפרש בשמיעה האנושית כצליל "חם", "עגול", אוורירי ונעים יותר מאשר בהגברה טרנזיסטורית, אך מאידך גם עמום יותר. עם זאת, כיום ניתן לעצב את חותמת הצליל של מגברי מנורות גם בדרכים אחרות ואף בניגוד ל"חמימות" הטיפוסית הנ"ל, ולכן המגוון בשוק מגברי המנורות גדול מאוד על אף היותו שוק "נישה" (ייחודי).
יוחנן זראי
ביוגרפיה
בשנת 1971 היגר לקלן שבגרמניה, בעקבות הזמנה ליצור מוזיקה ניסיונית משולבת בווידאו-ארט. בהמשך, עבד שם בתרפיה במוזיקה עם ילדים פגועים והכיר את רעייתו השלישית, רוזמרי. בשנת 1992 עבר לגור בהולנד. במאי 2010 ערך התיאטרון הקאמרי מופע מחווה לזראי.
מגבר מנורות
יתרונות
מבחינת החיווט החשמלי, בחלק ממגברי המנורות החיווט נעשה בשיטה הידנית המסורתית, ללא מעגלים מודפסים, מה שמעלה את מחירם. יש המאמינים כי שיטה זו תורמת לצליל.
יוחנן זראי
ביוגרפיה
היה נשוי לזמרת ריקה זראי מסוף שנות החמישים עד לגירושיהם בתחילת שנות ה-70, בשנת 1959 נולדה להם בת, יעל.
מגבר מנורות
יתרונות
מבחינת היכולת לעמוד בעומס גבוה, למגברי המנורות יש יכולת לספוג במשך מספר דקות עומס שעשוי להרוס מערכות טרנזיסטוריות במילישניות וכמו כן הם בעלי עכבת כניסה גבוהה ביותר אשר עוזרת להתגבר על שינויים במתח וזרם.
בנוסף ליתרונות הללו, קל מאוד להחליף שפופרת במעגל החשמלי על ידי הוצאת השפופרת מהמעגל בניגוד להוצאת טרנזיסטור ממעגל מודפס.
יוחנן זראי
ביוגרפיה
נפטר ב-29 בדצמבר 2016 בהולנד.
מגבר מנורות
היסטוריה
עד המצאת הטרנזיסטור בשנת 1947 הדרך היחידה להגביר אות הייתה באמצעות שפופרות ריק. השפופרת הפשוטה ביותר הומצאה בשנת 1904 על ידי ג'ון אמברוז פלמינג, בזמן שעבד עבור חברת מרקוני בלונדון, והוא קרא לה "דיודה" מכיוון שהיו לה שתי אלקטרודות. הדיודה הוליכה זרם חשמלי בכיוון אחד בלבד והייתה בשימוש ברדיו וכמיישר זרם. לי דה פורסט הוסיף אלקטרודה שלישית לרכיב, הנקראת "סריג", וכך המציא את התקן ההגברה הראשון, הטריודה, וקרא לה בשם "אודיון". הסריג שולט על הזרם בין הקתודה לאנודה במתח נתון. היחס בין הזרם והמתח נמדד ונתון באמצעות סדרה של עקומות אפיון בדיאגרמה (כל אחת למתח סריג שונה).
היישום הראשון של שפופרות הריק היה בשנת 1910 להעברת אותות טלפוניה למרחקים ארוכים. יותר מאוחר, יושמו מגברי מנורות לשוק התקשורת האלחוטית שהתחיל להתפתח בשנות ה-30 של המאה ה-20. מגברים מסוג זה נבנו מאוחר יותר למטרות מוזיקליות ולטלוויזיה עד שנות ה-50. בזמנים אלו עוצמות ההגברה היו נמוכות מאוד, בדרך כלל ואטים ספורים, ולדוגמה, האזנה למקלטי רדיו בוצעה באוזניות וכמעט שלא הייתה תפוצה לרמקולים. בשל נוחות העבודה עם מגברים מבוססי טרנזיסטור, החל משנות ה-70 חלה עלייה בשימוש במגברים מבוססי טרנזיסטור, והשימוש במגברי מנורות החל לדעוך.
אחים נאמנים
"אחים נאמנים" הייתה אגודת סתרים ישראלית ברוח ערכי תורה ועבודה המושפעת מהבונים החופשיים, שפעלה בתל אביב ובירושלים משנת 1922 ועד לשנות ה-80, אז התאחדה עם תנועת "בני ברית". האגודה הוקמה על ידי משה אלפרט, אברהם מינץ ופנחס דוד קליין בירושלים. האגודה קמה כמתחרה לאגודת אחווה האליטיסטית.
אלה מטרות האגודה כפי שנרשמו ברשומות המנדטוריות:
המסדר מעולם לא הקיף המונים. עד 1929 היו חברים באגודה כ-110 איש בלבד, ואחר כך חל גידול מואץ במספר החברים. בשיאו, בשנות החמישים והשישים, היו חברים בו כ-1,000 איש ברחבי הארץ, כ-400 מהם בירושלים. בימי השיא של פעילות המסדר והשפעתו, בשנות הארבעים והחמישים, דנו בו רבות בשאלה אם לפתוח אותו לקהל רחב יותר או לשמור על האליטיזם. ב-אחים הנאמנים היו חברים בעיקר יהודים דתיים לאומיים, אבל הוא כלל ככל הנראה גם חרדים וגם חילונים, כמו הבמאי וחלוץ הקולנוע הארץ ישראלי נתן אקסלרוד. היו בו גם אינטלקטואלים וסופרים ומשוררים כמו הד"ר אליהו בלנק ובצידם סוחרים ופקידים וגם עסקנים מהמגזר הדתי והחילוני, ובהם אישים ידועים כמו יצחק רפאל מהמפד"ל (לימים סגן שר הבריאות ושר הדתות שחתם בפרסומי המסדר בשמות בדויים כמו "א' האזרחי") ומנחם פורוש, מראשי אגודת ישראל.
טקסי הארגון היו סודיים. החברים נקראו "אחים", וראשי הלשכות נקראו "נשיאים", כמו בבונים החופשיים ובבני ברית, שחלק מהחברים היו חברים גם בהם. לכאורה היה זה עוד ארגון של עזרה הדדית, אבל מנהיגי המסדר שאפו להרבה יותר מזה. הם שאפו להטביע את חותמם על פני המדינה. לפחות בעשרות השנים הראשונות של קיומו היו למסדר מטרות רדיקליות של שינוי החברה. רובן לא פורטו בכתבי העת, וכנראה בוטאו יותר בעל פה.
הלשכה בירושלים, לשכת "מוריה", הייתה תמיד הגדולה והפעילה ביותר. היו בה כמה מאות אנשים והיא שימשה לשכת אם ללשכות אחרות והפיקה את כתב העת של המסדר, "ילקוט בני ציון", ואחר כך "ציונים", בעריכת יוסף בנזימן אביו של העיתונאי עוזי בנזימן.
פעילות האגודה לוטה בערפל, ולא קיים די מידע על האידאולוגיה שלה, אך ידוע כי הייתה לה השפעה רבה על תנועת "הפועל המזרחי".