cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יישובים סוריים נטושים ברמת הגולן
רשימת היישובים
בין היישובים הנטושים נמנים אום אל-קנאטר, אל-על, ג'ובתא א-זית, ג'ויזה, דיר קרוח, זעורה, חושניה, חספיה, יהודיה, כפר דבורה, דיר עזיז, מומסיה, כפר נפח, סיר א-דיב, סקופיה, עין זיוון, עין פית, עליקה, פיק, צרמן, קוניטרה, קצביה, רמת'ניה ותאופיק.
Carousel (שיר)
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום התשיעי במצעד השירים האלטרנטיביים הדיגיטליים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מלאני מרטינז וקינטיקה & וואן לאב והופק על ידי קינטיקה & וואן. איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי העניק לשיר את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים במדינה. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה ממיליון עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-105 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מלאני מרטינז ב-15 באוקטובר 2014. בתחילת הקליפ, ניתן לראות וילון נפתח, תוך שהכיתוב "Carousel", מופיע. בהמשך, ניתן לראות את מרטינז, כשהיא בפארק שעשועים בלילה.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-115 מיליון צפיות.
פה זה לא אירופה
פה זה לא אירופה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני, ביחד עם ליין מסיבות הגייז "אריסה". השיר יצא לאור ב-21 באוקטובר 2014, כסינגל שלא מתוך אלבום, אלא כסינגל שנתי שאותו מוציאים אריסה ביחד עם אמן ישראלי בולט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דורון מדלי שגם הלחין אותו. במקור נכתב השיר לזמרת דנה אינטרנשיונל, אך לבסוף הוקלט על ידי מרגלית צנעני. שיר זה הוא שיר בסגנון הפופ, אשר משלב בתוכו בית מהפזמון הידוע "אני מאמין", אשר אותו שרים כמה זמרי ליווי שהתנדבו לשיר זאת בקליפ, ובאודיו של השיר.
מדלי אף היה אחראי לכתיבת והלחנת הלהיט הנוסף של אריסה, "תל אביב", אשר אותו שר עומר אדם שנה לפני כן. שנה לאחר מכן, הוציאו אריסה ביחד עם שרית חדד את השיר "קרקס", אשר הפך ללהיט גם כן.
שיר זה נחשב לשיר מחאה, ווואלה! NEWS אף אמרו כי: "מרגול החליטה לצאת בשיר מחאה ציני ומשעשע כנגד כל אותם אנשים שחושבים שהעיר הגדולה היא אירופה, כשהיא שרה לגייז "גברת היפסטר, נו איך בברלין? את משתלבת יפה עם גרמנים?" וממשיכה בפזמון "פה זה לא אירופה, פה זה ישראל - תתחיל להתרגל".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא עבור השיר, בוים על ידי עומר טובי, והועלה לערוצם של אריסה ב-21 באוקטובר 2014, בסמוך לצאתו כסינגל. בקליפ משתתף אוריאל יקותיאל, אשר לאורכו לובש שמלה, ופניו מאופרות.
בין לבין ניתן לראותו רוכב על קרוסלה, ויושב ברכב כשגברים רבים מסביבו. הקליפ של השיר קוצר לאורך של כדקה וחצי, כאשר אורכו המקורי הוא שלוש וחצי דקות.
תחנת הרדיו
באותו הזמן שבו יצא השיר, עלתה תוכנית ברדיו לב המדינה, בשם "פה זה לא אירופה!", בהגשת הני זובידה ומרגול, אשר נתמכה על גבי השיר הזה.
970-979 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 979 - 970 לפני הספירה
סוזן ג'יימסון
'''סוזן איי. אם. ג'יימסון (באנגלית: Susan I.M. Jameson'''; נולדה ב-13 באוגוסט 1941) היא שחקנית אנגלייה ששיחקה במגוון גדול של תפקידים בעיקר בטלוויזיה. תפקידה המוכר ביותר הוא בדמות אסתר ליין בסדרת הפשע "תחבולות חדשות" של ה-BBC בה הופיעה בשנים 2003 עד 2013.
ביוגרפיה
בטלוויזיה הופיעה ג'יימסון בתפקיד מירה בית' באופרת הסבון "קורוניישן סטרין", בדמות קייט בסדרה "Take Three Girls" ובתפקיד ג'סי סיטון בדרמה התקופתית "When the Boat Comes In". היא גילמה את אמה לאמב בעונה השלישית של הסדרה "All in Good Faith", ושיחקה בתפקיד אשתו השנייה של ג'ון דאטין בדרמה של ה-BBC "לשרתם כל ימי". עוד כיכבה בסדרה הקומית לילדים: "Bad Boyes" בה שיחקה בתפקיד האמא של הדמות הראשית. ב-1985 שיחקה בסדרה בתפקיד בידי בדולטי.
ג'יימסון שיחקה עם בעלה בסדרות אחדות בהן בפרק בסיטקום "The Likely Lads", בסדרה "When The Boat Comes In", בסדרה "תחבולות חדשות", בסדרת הדרמה-קומית "Grandpa in My Pocket" ובסדרת הדרמה "Close and True" של ITV (שודרה בשנת 2000) בכיכובו של רובסון גרין.
היא שיחקה בתפקיד אורח בסדרות כגון "UFO", "Space: 1999", "Z-Cars", "Special Branch", "דיאל ופסקו", "היי-די-היי" והולבי סיטי.
ג'יימסון השתתפה בקביעות בסדרות האודיו של "דוקטור הו" בהפקת ה-BBC. היא גילמה את גברת ויבסי, סוכנת הבית של הדוקטור, בשלוש סדרות עם טום בייקר "Hornets' Nest" (מ-2009), "Demon Quest" (מ-2010) ו-"Serpent Crest" (מ-2011). עוד קודם לכן שיחקה בהקלטות של "דוקטור הו" בהפקת Big Finish Productions בתפקיד גברת מוינהן בתסכית "The Spectre of Lanyon Moor" לצדם של קולין בייקר, ניקולס קורטני ובעלה ג'יימס בולאם. ב-1971 לוהקה ג'יימסון לתת-הסדרה "Colony in Space" אבל הוחלפה על ידי טוני קאונטר מכיוון שמנהל מחלקת הדרמה של ה-BBC החליט שהתפקיד אינו מתאים לאישה.
היא מוכרת גם מהקראת ספרי שמע ובמיוחד הרומנים של קתרין קוקסון.
ב-2014 יצא לאור ספרה הראשון של ג'יימסון "Pony Tails" המכיל אוסף של סיפורים קצרים על ארבעה גזעים של סוסי פוני - קונמרה, ולש קוב, פוני שטלנד, ואקסמור. הספר יצא לאור בהוצאת פורלוק בוקס.
חיים אישיים
ג'יימסון התחתנה עם השחקן ג'יימס בולאם ונולדה להם בת, לוסי. לג'יימסון נולד בן מיחסים קודמים שנמסר לאימוץ ושמו שונה ממארק לנייג'ל.
יחסי מזרח טימור–סן מרינו
יחסי מזרח טימור–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סקירה כללית
סן מרינו ומזרח טימור כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים ב-9 בנובמבר 2004. מלבד ייבוא אזרחי, לא התרחש סחר בין שתי המדינות בשנת 2016 על פי הלמ"ס המזרח טימורי. אזרחי סן מרינו המגיעים למזרח טימור פטורים מאשרה. גם אזרחי מזרח טימור המגיעים לסן מרינו פטורים מאשרה.
נחל צין
נַחַל צִין (בערבית: ואדי אל-פִקְרַא) הוא אחד מנחלי האכזב הגדולים בנגב, ומקובל לראות בו גבול בין הנגב הצפוני למרכזי. הנחל זורם ממישור הרוחות שמצפון למכתש רמון, עובר מדרום ולמרגלות מדרשת בן-גוריון, וממשיך משם ל. בצפון הערבה נסכר הנחל על ידי סוללת עפר, נשפך למערכות ניקוז המים של מפעלי ים המלח ומוסט אל האגן הצפוני של ים המלח. אורך הנחל כ-120 קילומטר, והוא נחל האכזב השני בגודלו בישראל אחרי נחל פארן.
לנחל צין כמה שמות בערבית, שם אחר לכל קטע. הראשון, ואדי נפח, זורם מאזור הר הנגב הגבוה, עד לנקודת הפנייה של הוואדי 90 מעלות מזרחה (אחרי העיר הנבטית עבדת). החלק השני נקרא ואדי מורה על שם עין מורה (המעיין המר על שם מימיו המליחים), המעיין התחתון בסדרת המעיינות של המעוק של הוואדי (אחרי עין מעריף ועין עבדת). החלק השלישי הוא ואדי פוקרה, שזורם מהקניון של עין עבדת, עד לים המלח (משמעות השם היא הנחל העני, בגלל מיעוט המזון למרעה, ומיעוט עצי השיטה שבוואדי).
כ-2 ק"מ צפונית לכניסה לגן הלאומי עין עבדת, יוצר נחל צין 'ברך' בה פונה הנחל בזווית ישרה מצפון למזרח. ה'ברך' נוצרה בפעילות שביית נחלים קדומה, בה שבה נחל צין את מימיו של נחל קדום וגדול, שזרם לפני התהוות הבקע הסורי-אפריקאי מהרי אדום לכיוון מערב אל הים התיכון.
בשנת 2007 הוכרז חלק מאפיק נחל צין ומצוקי הסחיפה בשתי גדותיו כגן לאומי בשם "גן הפסלים".
נחל צין המקראי
בין פרשני המקרא קיים ויכוח באשר למיקומו של נחל צין המקראי, אחד הפירושים גורס שנחל צין היה ממוקם באזור חלוצה, שבטה וניצנה, אזור המהווה את אגן הניקוז של נחל צין בן ימינו.
קיים בלבול בין נחל צין לנחל סין המוזכר בספר שמות כנמצא "בֵּין אֵילִם וּבֵין סִינָי".
הסכר על נחל צין
באופן טבעי, מזרים הנחל מי שיטפונות בממוצע ארבע פעמים בשנה. הוא חוצה את הנגב, יורד לבקעת הערבה ושם מתפצל למניפת סחף ענקית שבמשך מיליוני שנה זרמה למלחת סדום. בעשרות השנים האחרונות מסתיים נחל צין בסכר עפר רחב שבנו מפעלי ים המלח על מנת להגן על בריכות האידוי משיטפונות. תחת לזרום למלחה, נשפך הנחל למערכת ניקוז המים של המפעלים ומוסט אל הירדן ונחל הערבה. בשל כך, ובשל הפעילות החקלאית של שני ישובי כיכר סדום, הצטמצם שטחה של המלחה בכ-90%.
אסון אקולוגי בנחל צין
בתחומי נחל צין עובר קו צינור אילת-אשקלון, צינור נפט בקוטר 42 אינץ' ובאורך 254 קילומטר. קו זה שימש להעברת דלק סילוני בין הים התיכון למפרץ אילת. לאחר שהתגלו תקלות במעטפת הצינור והוא לא עמד בדרישות המשרד להגנת הסביבה הופסקה הזרימה בצינור והחברה המפעילה החלה בעבודות שדרוג של הקו. ביוני 2011, במהלך עבודות השדרוג, פגע מחפרון בצינור הדלק וגרם לדליפה של דלק סילוני בשמורת הטבע.
בית משפט השלום הרשיע את חברת קצא"א וכמה בכירים לשעבר בחברה בזיהום כבד של נחל צין וסביבותיו בעקבות שני מקרים של דליפה, בספטמבר וביוני.
שיקום הנחל
הגאולוגיה של הנחל הכתיבה את אופן הטיפול בזיהום והוחלט על ידי המומחים כי הפעולה הנדרשת היא טיפול ביולוגי ex situ, כלומר חפירה ופינוי של הקרקע אל אתרים מורשים בהם יתבצע הטיפול. אסטרטגיה זו נבחרה כדי למנוע את הישארות הזיהום ודליפת המזהמים האורגניים אל מי התהום. עומק החפירות הוגבל ל–5 מטר או עד למסלע קרקעית הנחל, וזאת בשל חשש להתמוטטות גדות הנחל. חשיבות עליונה ניתנה לסיום החפירות ולכיסוי הנחל בחומר זהה לזה שהוצא ממנו בחפירות לפני תחילת עונת הגשמים.
הקרקע שנחפרה הועברה בין היתר לאתר אפעה, האתר מקבל קרקעות מזוהמות בדלקים ומפחית את ריכוז המזהם עד לרמה בה ניתן להשתמש בה שוב כקרקע לכיסוי במטמנות. הטיפול נעשה באמצעות טיפול ביולוגי בו השתמשו בחיידקים "זוללי" נפט שהורידו את רמת הזיהום בדרך ידידותית לסביבה. יתרונות הטיפול בראש ובראשונה הם הפחתת נפח הפסולת המוטמנת, הפחתת רמת הזיהום והאפשרות לשימוש חוזר בקרקע.
כ–65% מהדלק שדלף נאסף בפעולות החפירה שנמשכו מספר חודשים. בזמן זה חלחל חלק מהדלק לעומק של יותר מ–5 מטר, וחדר אל אקוות החלוקים המזינה את עין עקרב ועין צין שבמורד הנחל. לאור זאת, הציעה קצא"א, על פי הנחיית המשרד להגנת הסביבה, תוכנית לביצוע ניטור ארוך טווח בקרקעית הנחל, שיאמוד את פוטנציאל הזיהום ואת התפשטותו.
אירוע הדליפה ואסטרטגיית הטיפול עוררו מחלוקות ודיונים רבים בקרב מומחים בתחום איכות הסביבה.
מונגומו
מונגומו (בספרדית: Mongomo) היא עיירת גבול המשמשת כבירת מחוז ולה־נסאס  במזרח גינאה המשוונית. נכון לשנת 2012 אוכלוסייתה מונה 7,251 תושבים, ובסך הכול באזור שמסביבה כ־53,500 תושבים.
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת במזרח גינאה המשוונית, על הגבול עם גבון. כ־29 קילומטרים ממזרח לה נמצאת העיר אויים, כ־53 קילומטרים מערבה נמצאת העיר סיודאד דה לה פאס וכ־57 קילומטרים צפונה נמצאת העיר אבביין. עקב מיקומה של המדינה באפריקה הטרופית, האקלים בה הוא אקלים סוואנה טרופי (Aw לפי שיטת קפן).
דמוגרפיה
נכון לשנת 2012 מתוגררים בעיירה מעל 7,200 תושבים, ובאזור המטרופוליני מעל 53,000 תושבים. אוכלוסיית העיירה הכפילה את עצמה פי 3 בין 1983 ל־2010.
תחבורה
בעיירה קיים מעבר גבול לכיוון העיר אויים בגבון. אותו כביש ממשיך מערבה אל הערים סיודאד דה לה פאס ובאטה. כביש נוסף מחבר אותה עם אבביין, ומשם ניתן להמשיך צפונה לקמרון. בנוסף קיים בעיירה מנחת בעל מסלול טיסה סלול.
ספורט
בעיירה קיימת קבוצת הכדורגל דפורטיבו מונגומו המשחקת בליגת העל המקומית. נכון ל־2023 היא זכתה ב־4 אליפויות, האחרונה שבהן בעונת 2021/2022. בנוסף, העיירה אירחה חלק ממשחקי גביע אפריקה לאומות 2015.
980-989 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 989 - 980 לפני הספירה
GM HydroGen3
GM HydroGen3 הוא מיניוואן קומפקטי עם מנוע חשמלי הפועל באמצעות תא דלק מימן המשמש לבדיקה, מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), שהייתה באותו זמן חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס (לימים נמכרה לקבוצת PSA), אשר יוצר בין השנים 2001 – 2006 בגרמניה.
גרסאות
בגרסה הראשונה היה מיכל של 68 ליטר למימן נוזלי. 4.8 ק"ג של מימן הספיקו לכ-400 ק"מ.
הגרסה השנייה הייתה עם מכלי לחץ מימן שהחזיקו כ-2.8 ק"ג של מימן. דגם זה הספיק ל-270 ק"מ מרחק נסיעה.
כריס מייסון
ביוגרפיה
מייסון נולד בליברפול, אנגליה וגדל בברודגרין, מרזיסייד. יש לו שני אחים.
טלוויזיה
מייסון ערך את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה בסדרת הדרמה המשפטית, "צדק" בשנת 2011. באותה שנה גילם את סטיב מקיואן בסדרת הטלוויזיה "הדהיות" לצד טום אליס.
בשנת 2017 גילם מייסון את ליאו האמפריס בעונה האחרונה של סדרת הטלוויזיה ברודצ'רץ'.
קולנוע
בשנת 2014, מייסון גילם את ריי / ראלף סרקוזי בסרט "האקדמיה לערפדים". בשנת 2015 שיחק בסרט הקולנוע אגדת האחים קריי בכיכובו של טום הארדי.
בשנת 2016 הוא כיכב בסרט הקצר "Wonderkid".
חיים אישיים
מייסון מתגורר בלוס אנג'לס. הוא התחתן עם השחקנית ספנסר לוק בנובמבר 2017. ב -10 ביולי 2020 אשתו ספנסר לוק ילדה את בתם מונרו.
יחסי ונצואלה–סן מרינו
יחסי ונצואלה-סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סקירה כללית
סן מרינו היא מדינה נייטרלית ברוב המקרים, לכן לא יכלה לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים עם ונצואלה הסוציאליסטית והאנטי-אמריקנית. קשריה עם ונצואלה היו החל מה-21 בינואר 2009 יחסים דיפלומטיים חלקיים (לפי משרד החוץ הסן מרינזי, "קונסולריים") ב-4 באפריל 2014, אחרי מות הנשיא הוונצואלני הוגו צ'אווס כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים.
בשנת 2013 ייצאה סן מרינו לוונצואלה סחורה בשווי 601 אלף דולר אמריקאי. בשנת 2008 ייבאה סן מרינו מוונצואלה סחורה בשווי 5.3 אלף דולר אמריקאי, הסחורה כללה סירות בלבד.
פיה (סרט, 2020)
פיה (ברוסית: Фея) הוא סרט פנטזיה ודרמה רוסי בבימויה של אנה מליקיאן ובכיכובו של קונסטנטין חבנסקי. הסרט שתוכנן לצאת לאקרנים הועלה במקום זאת לשרתי KinoPoisk HD ב-30 באפריל 2020, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה. יוצר מיטב משחקי מציאות רבודה בטוח שהוא שולט בכל דבר בחייו. אבל מפגש מקרי עם פעילה צעירה פוקח את עיניו לעובדה שהעולם הרבה יותר מורכב מהרעיונות שלו.
עלילה
הסרט מספר על מפתח המשחק "קולוברט", שמבקר במקדש, שם הוא רואה את פניו מאוירות בפרסקו של אנדריי רובלב, כתוצאה מכך הוא מוצא עצמו מנסה להתמודד עם העבר, בעזרתה של אקטיביסטית צעירה שהוא פוגש.
הפקה
צילומי הסרט נערכו בשנת 2019 במוסקבה, בעיר ולדימיר ובכפר דבוריקי שבמחוז ולדימיר.
פסק דין צ'יאפאלו נגד וושינגטון
'''צ'יאפאלו נ. וושינגטון''' היה תיק שנדון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בשאלת הצבעת אלקטור סורר בחבר האלקטורים. השאלה עלתה בעקבות הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016. כמה אלקטורים מטעם המפלגה הדמוקרטית עשו ניסיון נואש למנוע את מינויו של דונלד טראמפ לנשיא. טראמפ עורר עוינות וסלידה יוצאי דופן בקרב מתנגדיו הפוליטיים. לפיכך האלקטורים, שהיו אמורים לבחור במועמדת הדמוקרטית המפסידה, הילרי קלינטון, ניסו לסכל את בחירתו של טראמפ באמצעות הצגת שמו של מועמד רפובליקני חלופי לו, קולין פאואל, בתקווה שיהיו מספיק אלקטורים רפובליקנים שיערקו גם הם וימנעו את בחירתו של טראמפ. במוקד פסק דין צ'יאפאלו עומד הקנס בסך אלף דולר שהוטל על האלקטורים הסוררים על כך שלא הצביעו למועמדת של מפלגתם במדינת וושינגטון. בית המשפט קבע פה אחד כי למדינות יכולת לאכוף את התחייבות האלקטור בבחירות לנשיאות.
הפסיקה הרחיבה תקדים מ-1952, פסק דין ריי נגד בלייר, שקבע כי ניתן לדרוש מאלקטור הצהרת נאמנות למפלגה ששולחת אותו ולמועמד לנשיאות שבחרה.
הפסיקה
ב־17 בינואר 2020, בית המשפט העליון הסכים לדון הן בתיק וושינגטון והן בתיק קולורדו, משרד החוץ של קולורדו נ. בקה, כתיק מאוחד. עם זאת השופטת סוניה סוטומאיור הודיעה כי תפסול את עצמה מתיק קולורדו, תוך ציון ידידותה הקודמת עם המשיב פולי בקה. כתוצאה מכך הופרדו התיקים. צ'יאפאלו נפסק פה אחד ואישר את החלטת בית המשפט בוושינגטון לפיה מדינות עשויות לאכוף את הצבעתו של אלקטור בבחירות לנשיאות; בבקה הוחלט מפי בית המשפט (ללא סוטומאיור) על ביטול פסק דינו של בית המשפט לערעורים "מהסיבות שצוינו בצ'יפאלו ... "
השופטת אלנה קגן כתבה את דעת הרוב אליה הצטרפו כולם מלבד השופט קלרנס תומאס. קגן כתבה:"אנו בוחנים אם מדינה רשאית להעניש אלקטורים על הפרת התחייבותם והצבעה למישהו אחר שאינו המועמד לנשיאות שזכה בהצבעה של מדינתם. אנו קובעים שמדינה יכולה לעשות זאת... הטקסט של החוקה וההיסטוריה של האומה תומכים שניהם בכך שלמדינה זכות לאכוף את התחייבות האלקטור לתמוך במועמד מפלגתו לנשיא. " תומאס הצטרף לפסיקה עם נימוקים משלו שאל חלקם הצטרף השופט ניל גורסץ'. בבקה הצטרף תומאס לפסק הדין ללא חוות דעת משלו.
בנימוקיה ציינה קגן שאמנם היו בין האבות המייסדים שציפו שחבר האלקטורים יכלול דמויות נכבדות שיפעילו שיקול דעת בטרם יחליטו על נשיא. ברוח זו כתבו אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי. ברם, דעה זו, בין אם בכוונת מכוון ובין אם בהשמטה מקרית, לא נכנסה לחוקה. סעיף II בחוקת ארצות הברית מקנה למדינות זכות למנות אלקטורים. בזכות זו כלולה גם הצבת תנאים לאלקטורים המתמנים. ישנן מדינות שעשו שימוש במוסד האלקטור לצורכי בחירות פנים מדינתיות וכתבו בפירוש בחוקתן שהאלקטור יפעל לפי מצפונו ושיפוטו. ברם, חוקת ארצות הברית נמנעה משימוש בלשון כזו, אף שמכונני החוקה הכירו את החוקות המדינתיות שנוסחו כך. השמטה זו משמעותה שמכונני החוקה נמנעו מלהבטיח את חופש המצפון של האלקטור.
גם מהבחינה הלשונית ציינה קגן שהמילים אלקטור או להצביע יכולות להתיישב עם הצבעה כפויה למועמד שנקבע מראש. כך גם אדם שמצביע בבחירות שבהן יש רק מועמד אחד או אדם שמצביע בשליחות אדם אחר, עדיין עושה פעילות הקרויה הצבעה.
העותרים טענו כי המנהג וההיסטוריה תומכים בהשקפה שלאלקטורים חופש הצבעה. קגן קבעה שהאמת הפוכה. כבר זמן קצר אחרי כינון החוקה השתמשו באלקטורים כנציגים סמליים ונטולי שיקול דעת. התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית התאים עצמו להתהוותן של המפלגות. סגן הנשיא לא היה עוד היריב הפוליטי אשר קיבל את המקום השני (דבר שקגן מציינת בהומור שיכול היה לתת חומר לסדרה ויפ), אלא מי שנבחר בטיקט אחד יחד עם הנשיא. בחירה מפלגתית זאת תאמה למצב שבו לאלקטור אין עוד שיקול דעת, אלא הוא כלי בשירות מפלגתו. לקראת המאה ה-20 הפסיקו לכלול את האלקטורים בפתק ההצבעה והבוחר הכיר רק את שם המועמד שהוא מצביע עבורו.
היו אמנם אי אילו מקרים של אלקטורים סוררים, אבל הם היו מעטים ביחס וחלקם היו קשורים למצב ייחודי - מועמד לנשיאות שמת אחרי הבחירות ובטרם ההצבעה בחבר האלקטורים (הוראס גרילי ב-1872). במקרה כזה אכן יכול להינתן לאלקטורים יותר חופש פעולה.
השופט קלרנס תומאס הסכים עם הפסיקה אך חלק על הנימוקים. הוא אמר שאין למצוא בסעיף II מתן סמכות למדינה להשפיע על הצבעת האלקטורים. הכוח למנות אלקטור אשר מוזכר בסעיף אינו דומה לכוח לקבוע הצבעה של אלקטור. יתרה מכך, בחוק של מדינת וושינגטון אין בכלל דרישה שהאלקטור יצהיר על הצבעתו הצפויה עם מינויו כפי שנעשה במדינות אחרות. המינוי נעשה ללא תנאי וללא התחייבות, ורק בשלב ההצבעה המדינה מתערבת ומאיימת בקנס על האלקטור. אך אין למצוא בחוקה שום סמכות שיש למדינה לגבי שלב ההצבעה. מכאן הסיק תומאס שהחוקה אינה מעניקה למדינות כוח להשפיע על הצבעת האלקטור. עם זאת, השופט תומאס, אשר ידוע כמאמין בזכויות המדינות, סבור שבהיעדר כל אמירה מפורשת הפוכה בחוקה, למדינה עדיין זכות לפעול כרצונה בהתאם לתיקון העשירי לחוקת ארצות הברית, אשר מותיר למדינות מרחב פעולה מלא בכל דבר שאינו סותר את החוקה ובהתאם למבנה הכללי של החוקה אשר מקדש את זכויותיהן של המדינות. לאמירה זו של תומאס הצטרף השופט ניל גורסץ'.
השפעה
החלטת בית המשפט העליון התקבלה בעניין רב לאור הבחירות הקרובות לנשיאות 2020. פסיקת בית המשפט נתפסה בחיוב, מחשש לתוהו ובוהו חוקתי אם אלקטור אלמוני, שלתפקידו משמעות סמלית בלבד, יוכל להטות את תוצאות הבחירות.
את האלקטורים בשני המקרים ייצג לורנס לסיג, שפועל למען רפורמות בחבר האלקטורים באמצעות תיקון חוקתי או אמנת הצבעה בין מדינתית. נראה כי ההחלטה מחזקת את הטענה לפיה מדינות זכאיות לבחור למנות אלקטורים על סמך מניין הקולות הלאומי. עם זאת, היו שהזהירו מפני קריאת חוות דעת המקרה בצורה רחבה מדי.
כמה משפטנים הטילו ספק בהסתמכותו של בית המשפט על כוח המינוי של המדינות על פי סעיף II כדי להצדיק את שליטת המדינה בהצבעת האלקטורים, וציינו כי טקסט חוקתי דומה שנתן למחוקקים במדינות את הסמכות למנות סנאטורים (לפני התיקון ה-17) מעולם לא התפרש כאילו הוא כולל את הכוח לשלוט על האופן בו הם מצביעים, והסרתם והחלפתם של אלקטורים, כמו בבאקה, מתנגשת ישירות עם המשמעות הפשוטה של הטקסט של התיקון ה-12, המורה כי עם מינויו של אלקטור, הוא מקבל מקומו בחבר האלקטורים.
מסמכי התאגדות
בדיני התאגידים, מסמכי התאגדות (constitutional documents) הם המסמכים המקימים תאגיד ומהווים את הסכם הבסיס שלו. מכונים, לעיתים, מסמכי יסוד, ומסדירים את מערכת היחסים המשפטית בין חברי התאגיד ובינם לבין התאגיד. שני הסוגים הנפוצים של מסמכי התאגדות נקראים תקנון ותזכיר. בישראל, מאז שנת 2000, מסמך ההתאגדות היחיד הנדרש בחברה הוא תקנון. להלן ידונו בעיקר מסמכי ההתאגדות של חברה, אם כי גם מרבית הסוגים האחרים של תאגידים (כגון עמותה ואגודה שיתופית) מתקיימים על בסיס מסמך התאגדות.
מהותם של מסמכי ההתאגדות
תאגיד הוא תופעה משפטית. אין הוא אדם טבעי, אלא תולדה של הסכמה בין בני אדם. אותה הסכמה חייבת לבוא לידי ביטוי במסמך מסוים. המסמך קובע את כללי הבסיס של התאגיד – אילו זכויות וחיובים ישררו בין התאגיד לחבריו, ובין החברים לבין עצמם. מסמך זה עצמו מכונן את התאגיד. מסיבה זו, מסמכי ההתאגדות נקראים constitutional documents – בלעדיהם, לא יתקיים התאגיד. הקונספט של מסמך ממנו "נובעת" תופעה או אישיות משפטית נמצא למשל גם בשטר משכנתא או בחוזה נאמנות. מסמכי ההתאגדות נכנסים לתוקפם בעת הקמת התאגיד וממשיכים להתקיים לכל אורך חיי התאגיד. חברי התאגיד יכולים לשנות את תוכנם של מסמכי ההתאגדות, על ידי הסכמה ביניהם על כללים חדשים (הסכמה זו באה לידי ביטוי בהצבעה על נוסח חדש של המסמך). הרוב הנדרש לשם שינוי כזה נקבע במסמכי ההתאגדות עצמם או בדין. מסמכי התאגדות הם סוג של חוזה. ניתן לראות מסמכי התאגדות כמקבילים לחוקה של מדינה – נורמה עליונה, אותה אין להפר, המתווה את כללי היסוד ליחסים בין החברים או האזרחים.
במקרה של תאגיד מסוג חברה, בעלי המניות הם בעלי התאגיד. הווה אומר, הם מחזיקים בכוח לקבל החלטות על אופן השימוש בנכסיו ויצירת חיוביו. הם הנהנים מנכסי התאגיד לאחר שסולקו כל החיובים לנושים. מסיבות אלו, רואים את בעלי המניות כחברי התאגיד, ומסמכי ההתאגדות הם חוזה ביניהם (חוזה אשר לא מערב, למשל, את הנושים).
תקנון חברה בישראל
סוגיית מסמכי ההתאגדות מוסדרת בחוק החברות. החוק מוותר על הדרישה הדואלית של תקנון ותזכיר, כפי שהיה בימי פקודת החברות. כיום קיים מסמך התאגדות אחד: התקנון. החוק קובע כי לכל חברה, ללא יוצא מן הכלל, יהיה תקנון. החוק ממשיך וקובע כי כניסת התקנון לתוקף היא במועד התאגדותה של החברה (חברה מתחילה להתקיים במועד בו רשם החברות איגד אותה. לפני מועד זה, מובן שלא יכול להיות תוקף לתקנון). עוד קובע החוק כי התקנון הוא בגדר חוזה. הצדדים לחוזה הם החברה ובעלי המניות, לרבות בינם לבין עצמם. עם זאת, שינוי אותו חוזה לא יעשה באותה דרך כמו בדיני החוזים הכלליים; שם, נדרשים הצעה וקיבול חדשים – דבר שאינו פרקטי כאשר ישנם בעלי מניות רבים. החוק מורה, לפיכך, ששינוי התקנון יעשה בדרך הקבועה בחוק החברות עצמו. התקנון נחתם על ידי בעלי המניות הראשונים (מייסדי החברה), אשר גם מציינים (בדרך כלל בסופו) את מספר המניות המוקצות לכל אחד מהם. מובן שהתקנון לא מחייב רק אותם אלא כל בעל מניה, נוכחי או עתידי, שיהיה בחברה. זאת בניגוד, למשל, להסכם מייסדים או חוזה אחר בין בעלי מניות, המחייב רק את הצדדים הישירים לו. החלטה על שינוי התקנון יכולה להתקבל אך ורק באספה הכללית. בשום אופן לא ניתן להאציל סמכות זו לאורגן אחר של החברה.
החוק קובע כי קיימים ארבעה פרטים שכל חברה חייבת לכלול בתקנונה. אלו הם: 1. שם החברה. 2. מטרות החברה. לרוב, חברות מחליטות שמטרתן היא "לעסוק בכל עיסוק חוקי". דבר זה מאפשר להן לפעול בגמישות מרבית וללא הגבלה תקנונית. עם זאת, התקנון יכול לקבוע שהחברה תפעל למטרות מסוימות (לדוגמה: עיסוק בנדל"ן). במקרה כזה, כל פעולה אחרת אסורה ותיחשב כחריגה ממטרות החברה. פעולה כזו תהיה חסרת תוקף כלפי החברה, אלא אם התקיימו תנאים מסוימים המקנים לה תוקף. 3. הון המניות הרשום. 4. אופן הגבלת האחריות – האם החברה היא בערבון מוגבל או לא.
אם חברה לא כללה הוראות כאלו בתקנון (אלא רק את ארבעת הפרטים ההכרחיים), אזי יחולו הוראות ברירת המחדל שבחוק החברות ובדיני החברות בכלל. לדוגמה, אם התקנון לא קובע את הרוב הדרוש לקבלת החלטות באספה הכללית, תחול ההוראה לפיה החלטות האספה הכללית יתקבלו ברוב רגיל. אם התקנון אינו מסדיר את הזכויות הצמודות לכל מניה, יהיו להן הזכויות הנקובות בחוק החברות.
מיר איסקוסטבה
מיר איסקוסטבה (ברוסית: Мир искусства, באנגלית: Mir iskusstva; מילולית "עולם האמנות") היה כתב עת רוסי ותנועה אמנותית שהוא שימש לה השראה. לתנועה הייתה השפעה גדולה על הרוסים והביאה למהפכה באמנות במהלך העשור הראשון של המאה ה-20. למגזין הייתה תפוצה מוגבלת מחוץ לרוסיה.
משנת 1909 השתתפו כמה מחברי התנועה גם בהפקות של להקת Ballets Russes של סרגיי דיאגילב שבסיסה היה בפריז.
הקמה
התנועה האמנותית נוסדה בנובמבר 1898 על ידי קבוצת סטודנטים שכללה את אלכסנדר בנואה, קונסטנטין סומוב, דמיטרי פילוסופוב, לאון באקסט ויוג'ין לנסריי. ההתחלה של הקבוצה האמנותית החדשה היה ארגון תערוכה של אמנים רוסים ופינים במוזיאון שטיגליץ לאמנויות שימושיות בסנט פטרסבורג.
המגזין נוסד ב-1899 בסנט פטרסבורג על ידי אלכסנדר בנואה, לאון בקסט וסרגיי דיאגילב (העורך הראשי). הם שאפו לתקוף את הסטנדרטים האמנותיים של אסכולת הנוודים המיושנת לטעמם, ולקדם אינדיבידואליזם אמנותי ועקרונות אחרים של אר נובו. ההצהרות התאורטיות של תנועות האמנות נאמרו במאמריו של דיאגילב "שאלות קשות", "השפלה המדומה שלנו", "מאבק קבע", "בחיפוש אחר היופי" ו"יסודות ההערכה האמנותית" שפורסמו בכתב העת החדש.
תקופה קלאסית
בשנים 1904–1910 לא התקיימה מיר איסקוסטבה כקבוצה אמנותית נפרדת. את מקומה ירש איגוד האמנים הרוסים שנמשך רשמית עד 1910 ובאופן לא רשמי עד 1924. האיגוד כלל ציירים (ולנטין סרוב, קונסטנטין קורובין, בוריס קוסטודייב, זינאידה סרבריאקובה), מאיירים (איוואן ביליבן, דמיטרי מיטרהין), רסטורטורים (איגור גרבאר), ומעצבי נוף (ניקולס רוריך, סרג' סודייקין).
בשנת 1910 פרסם בנואה מאמר ביקורתי בכתב העת על איגוד האמנים הרוסים והביא לתחייה התנועה. מיר איסקוסטבה חזרה לפעילות. ניקולס רוריך הפך ליושב ראש החדש. הקבוצה קיבלה חברים חדשים ביניהם נתן אלטמן, ולדימיר טאטלין ומרטירוס סאריאן. חלקם אמרו ששילובם של ציירי אוונגרד רוסים מוכיח שהקבוצה הפכה לארגון תערוכות ולא לתנועת אמנות. בשנת 1917 נבחר כיו"ר הקבוצה איוואן ביליבין.
הקבוצה ארגנה תערוכות רבות בשנים 1911 - 1922 בסנט פטרבורג ומוסקבה. התערוכה האחרונה של התנועה אורגנה בפריז בשנת 1927. חלק מחברי הקבוצה נכנסו לתנועות האמנותיות רוסיות חדשות (במוסקבה, ב-1924) ו-Four Arts (מוסקבה-לנינגרד, שאורגנה ב-1925).
סגנון
כמו הפרה-רפאליטים האנגלים לפניהם, בנואה וחבריו גינו את הצגת הטבע האנטי-אסתטי של החברה התעשייתית המודרנית וביקשו לגבש את כל האמנים הרוסיים הנאו-רומנטיים תחת דגל המלחמה בפוזיטיביזם באמנות.
כמו הרומנטיקנים לפניהם, הן ניסו לקדם הבנה ושימור של אמנות התקופות הקודמות, במיוחד אמנות עממית מסורתית והרוקוקו של המאה ה-18.
פרויקטים של תחייה כאלה טופלו על ידי חברי התנועה בהומור, בדרך של פארודיה עצמית. הם הוקסמו ממסכות ומריונטות, מקרנבל ותיאטרון בובות, מחלומות ואגדות. כל דבר גרוטסקי ושובב משך אותם יותר מהרציני והרגשי. העיר האהובה עליהם הייתה ונציה, עד כדי כך שדיאגילב וסטרווינסקי בחרו בה כמקום קבורתם.
חברי התנועה העדיפו את הסגנון הקל והאוורירי של צבעי מים וגואש על פני ציורי שמן בקנה מידה מלא. הם ביקשו להכניס אמנות לכל בית, הם עיצבו לעיתים קרובות חללי פנים וכריכות ספרים. בקסט ובנואה חוללו מהפכה בעיצוב התיאטרלי עם התפאורה פורצת הדרך שלהם לקלאופטרה (1909), קרנבל (1910), פטרושקה (1911). מלבד שלושה אבות מייסדים, חברים פעילים ב"עולם האמנות" כללו את מסטיסלב דובוז'ינסקי, יוג'ין לנסריי וקונסטנטין סומוב. תערוכות שאורגן על ידי "עולם האמנות" משכו ציירים חשובים רבים מרוסיה, כמו מיכאיל ורובל, מיכאיל נסטרוב ויצחק לויתן.
בשנת 1902 יסדה 'מיר איסקוסטבה' הוצאת ספרים. הם יצרו גלויות עם רפרודוקציות של יצירות מופת אמנותיות, גלויות 'חינוכיות' עם פירושים קצרים ותמונות מתחומי מדע שונים (גאוגרפיה, זואולוגיה וכו'). עם זאת, הביקוש היה נמוך למדי. רק תמונות הנוף נמכרו בכמויות גדולות, עד 1909 החלה ההוצאה להדפיס ספרים. הם פרסמו ספרי הדרכה על פבלובסק, סנט פטרסבורג, מוזיאון הארמיטאז'.
יעקב דוד אילן
הרב יעקב דוד אילן (נולד בשנת תשי"ד, 1954) הוא מרבני ישיבת כנסת יצחק חדרה, עוסק בעריכת תורת הראשונים ומשמש עורך ראשי של תלמוד בבלי מהדורת שוטנשטיין. עורך בכיר במוסד הרב קוק וחתן פרס הרב קוק לספרות תורנית.
ביוגרפיה
נולד וגדל בבני ברק לרב מרדכי אילן, שהיה אב"ד בתל אביב, ולשרה, בתו של הרב יצחק אריאלי. למד בישיבת פוניבז' בבני ברק. נישא לצביה פרג, בתו של הרב משה מאיר פראג מירושלים (חתנו של הרב חיים יהודה לייב אוירבך).
לאחר פטירת אביו נרתם להשלים את מפעלו התורני של אביו - "כנסת הראשונים", שבו אסף וכינס את חידושי תורתם של הראשונים הפזורים על מסכתות התלמוד וערך אותם על סדר קדשים. בד בבד החל לעסוק בעריכת כתבי הראשונים והוציא לאור סדרת ספרי הראשונים מתוך כתבי יד, להם צירף מבואות, מקורות וביאורים. הספרים יצאו לאור בהוצאת מוסד הרב קוק.
בשנת תשמ"ז זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית, ובשנת תשס"ח (2008) זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית. כיום הוא משמש עורך ראשי של מהדורת ש"ס שוטנשטיין, ר"מ בישיבת כנסת יצחק חדרה, ומוסר חבורות על סדר קדשים בישיבת אור ישראל. מוסר שני שיעורים שבועיים (חלקם משודרים בקול הלשון) בסוגיות הלכתיות הקשורות לפרשת השבוע. מאמריו של הרב אילן מתפרסמים בכתבי עת שונים כמוריה והאוצר.
דימיטרי לאונידס
דימיטרי לאונידס (ביוונית: Δημήτρης Λεωνίδας נולד ב-14 בנובמבר 1987) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
חיים מוקדמים
ליאונידס נולד ברובע ברנט בלונדון בן לאב קפריסאי-יווני ולאם אנגלייה. הוא ממוצא וולשי דרך אמו. יש לו שלוש אחיות: סטפני וג'ורג'ינה, שתיהן שחקניות, והלנה, מורה.
קריירה
לאונידס הופיע לראשונה בסרט בשנת 1997, כניצב בסרט של הבמאי צ'ארלס סטארידג ', "סיפורי פיות". תפקידו הראשון היה בסדרת הטלוויזיה לילדים "Grange Hill" בשנת 2001, בה שיחק בארבע עונות תחת השם שיין לאונידס.
בשנת 2009, שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "Tormented", ובשנת 2010 הוא הופיע בסרט "סנטוריון" בכיכובו של מייקל פאסבנדר. לאונידס התארח בסדרות טלוויזיה רבות בהן סינבד ודוקטור הו.
בשנת 2013 הוא לוהק על ידי ג'ורג' קלוני לתפקיד בדרמה ההיסטורית ציידי האוצרות, שהוקרנה בשנת 2014.הדמות אותה מגלם לאונידס, "סם אפשטיין" מבוססת על דמותו של הארי אטלינגר. בסרט מככבים קלוני עצמו, מאט דיימון, ביל מוריי וקייט בלאנשט. הוא שיחק בסרטו של הבמאי ג'ון סטיוארט, "רוזווטר". בעקבות משחקו בסרט המגזין Screen International בחר בו כאחד מכוכבי המחר.
בשנת 2015, ללאונידס היה תפקיד קצר במיני סדרה "להרוג את ישו". לאחר מכן הופיע בסרט האקשן "Renegades" ובקומדית האימה "Kill Ben Lyk". מ-2017 עד 2019, הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "ריביירה". לאחר מכן שיחק בסדרת הטלוויזיה "התאמה מושלמת".
תרבות פופולרית
המונח תרבות פופולרית כולל שלל פעילויות תרבותיות ואמנותיות בחברה המודרנית, כגון קולנוע, טלוויזיה, מוזיקה פופולרית, מסעות פרסום, עיתונות, אופנה, ספרות פופולרית וספורט תחרותי ועוד. התרבות הפופולרית מתייחסת לפעילויות אלה ואחרות כפי שהן מתבטאות באירועים ובמוצרים, אך גם בייצוגיהם באמצעי התקשורת השונים. למעשה אפשר לומר שהתרבות הפופולרית כוללת את רוב המוצרים והאמנויות של התרבות העכשווית, מלבד מה שמכונה "התרבויות העיליות" או "אמנות יפה". מונח זה החל לשמש חוקרים בתחום לימודי התרבות במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20 כדי לציין את כלל התכנים והצורות התרבותיות שהתפתחו במאות ה-19 וה-20 בתחומי המדיה והתעשיות התרבותיות.
ניתן לייחס את תחילת היווצרותה של התרבות הפופולרית במשמעותה הנוכחית לשינוי התרבותי העמוק שהתרחש בקרב המעמדות השכירים והעירוניים בארצות המערב עם הופעתם של מוצרים וטכנולוגיות של התעשיות התרבותיות בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. שנוי זה הצמיח שתי הגדרות שהיו מקובלות למונח תרבות פופולרית - הראשונה מזהה את הפופולרי עם מסחריות ותפוצה רחבה, והשנייה מכלילה בתרבות פופולרית את הפעילויות התרבותיות שה"עם" עושה, בהנגדה לפעילויות תרבותיו של האליטות - התרבות הגבוהה. גישה אחרת רואה את היחס בין התרבות הפופולרית לתרבות הגבוהה כתהליך מתמיד שבו צורות תרבותיות מסוימות מקבלות העדפה ותמיכה מצד המערכת הארגונית והמוסדית, בעוד צורות אחרות מודרות ומונמכות. אולם מדובר בתהליך דינמי היוצר זרימה ותנועה של תכנים בין שתי הקטגוריות כתוצאה מיחסי כוח משתנים.
בחברות מודרניות ופוסט-מודרניות תרבות פופולרית מושפעת משמעותית מתעשיות שמפיצות חומר תרבותי, למשל תעשיות הקולנוע, הטלוויזיה והפרסום, וכן תעשיית החדשות. אבל אי אפשר לתאר תרבות פופולרית פשוט כצירוף סך התעשיות האלה; נכון יותר להגדיר אותה כתוצאה של אינטראקציה מתמשכת בין התעשיות הנ"ל ובין בני האדם בחברה שצורכים את המוצרים שלהן.
מאפיינים
מרכיבי תרבות פופולרית נוטים בדרך-כלל לפנות לקשת רחבה של אנשים בציבור; רק לעיתים רחוקות הם אזוטריים. יש הטוענים שפריטים הפונים לקהל רחב שולטים בתרבות פופולרית מכיוון שחברות למטרות רווח, שמייצרות מוצרי תרבות פופולרית ומוכרות אותם, שואפות להגדיל את הרווחים למקסימום על ידי הבלטת מוצרים כאלה.
יש אומרים שתרבות פופולרית נוטה להיות שטחית. פריטי תרבות שדורשים ניסיון נרחב, הכשרה או מחשבה על-מנת שיעריכו אותם, לרוב לא הופכים לפריטי תרבות פופולרית. על אף מה שמשדר המוניות ועממיות, תרבות פופולרית לעיתים קרובות נמצאת בקצה המוביל של התרבות - היא מאומצת על ידי מביני דבר או דמויות מובילות בתרבות, ורק אחר כך על ידי כל המשתרכים מאחור מהמיינסטרים.
מקורות
לתרבות פופולרית יש מספר מקורות. מקור עיקרי בחברות מודרניות הוא אוסף התעשיות שמרוויחות מהמצאת חומר תרבותי ומהפצתו. אלה כוללות את תעשיית מוזיקת הפופ, הקולנוע, הטלוויזיה, הרדיו, יצרני משחקי וידאו והוצאות ספרים.
מקור שני ושונה מאוד של תרבות פופולרית הוא גורם הפולקלור. בתקופות שלפני המהפכה התעשייתית, התרבות היחידה הייתה תרבות פולקלור, ותרבות פופולרית לא הייתה קיימת. השכבה המוקדמת הזו של התרבות עדיין קיימת היום, לדוגמה בצורת בדיחות או סלנג שמתפשטים באוכלוסייה מפה לאוזן כמו שנעשה תמיד. עליית האינטרנט סיפקה ערוץ חדש של הפצת פולקלור, וכך סיפקה כוח מחודש לגורם זה של תרבות פופולרית.
גורם הפולקלור של התרבות הפופולרית מעורב מאוד בגורם המסחרי. ניתן אפילו להגדיר תרבות פופולרית כתרבות פולקלור שצומחת תחת השפעה מסחרית כבדה. לאכזבתם החוזרת ונשנית של ספקי תרבות מסחרית, לציבור יש טעם משלו ואי אפשר תמיד לצפות אילו פריטים תרבותיים שנמכרים לו יצליחו, וכך יהפכו למצרך הבא של תרבות פופולרית. מעבר לכך, אמונות ודעות לגבי מוצרים של תרבות מסחרית (לדוגמה "הדמות שאני הכי אוהב היא הכלב סקובי דו") מופצות מפה לאוזן, ותוך כדי כך עוברות שינוי בדיוק כמו פולקלור.
מקור אחר של תרבות פופולרית הוא אוסף הקהילות המקצועיות שמספקות לציבור עובדות לגבי העולם, ובדרך כלל מלוות בפרשנות. זה כולל את תעשיית החדשות כמו גם את הקהילות המדעיות והמשכילות. עבודת המדענים והמשכילים נאספת על ידי תעשיית החדשות ומופצת לציבור הרחב, לעיתים קרובות תוך הדגשת "עובדות למחצה" שיש להן את הכוח להדהים, או פריטים אחרים שמטבעם מתגלה בהם עניין. לדוגמה, דובי פנדה הם פריטים בולטים של תרבות פופולרית, אך תולעים טפיליות אינן כאלה על אף שהן בעלות חשיבות מעשית גדולה יותר.
גם עובדות מלומדות וגם סיפורים חדשותיים עוברים שינוי על ידי דרך הפצת הפולקלור, לפעמים עד שהם הופכים לשקרים מוחלטים, הידועים כאגדות אורבניות (לדוגמה: "לאסקימואים יש 32 מילים שונות המתארות שלג"). אין ספק שלאגדות אורבניות רבות אין מקור עובדתי כלל, והומצאו רק להנאה.
תרבות פופולרית כתרבות המון
דווייט מקדונלד רואה בתרבות הפופולרית מרחב תוכן בעל ערך נמוך, אשר בגלל תפוצתו הרבה מהווה איום על האמנות העילית ועל הישגיה. הוא העדיף את המונח תרבות ההמון על פני תרבות פופולרית, כדי להבחין אותה מיצירות מתחום האמנות הגבוהה שיכולות גם הן להיות בעלות תפוצה רחבה. מקדונלד מקשר את תרבות ההמון לשינוי במבנה החברתי בחברות המתועשות של העולם המודרני. מאפייניה של תרבות ההמון על פי מקדונלד הם וולגריות, קיטש, הומוגניות וסטנדרטיזציה, אל מול העידון, המקוריות, הגיוון והיצירתיות של האמנות הגבוהה.
גישתו זו של מקדונלד מאפיינת את תקופתו, אולם תהליכי הערעור על המוסכמות והצמיחה של תופעות תרבותיות חדשות שבאו לידי ביטוי בולט במהלך שנות הששים בעיקר בארצות הברית, אך גם במערב אירופה החלישו עמדות שמרניות אלו. בשלב זה המונח תרבות פופולרית החליף את המונח תרבות ההמון, כדי להתרחק מהקונוטציה השלילית שנלוותה אל תכניו ואל ההשפעות החברתיות והתרבותיות שיוחסו להם בתודעה הציבורית ובעולם המחקר, וכדי לשמור על נייטרליות שתאפשר חקירה שאינה משוחדת של התחום. עם זאת, הוסיפו העמדות האליטיסטיות להתקיים, הן במחקר והן בדעת הקהל.
יש הרבה מן המשותף בין גישתו של מקדונלד לגישתם של מקס הורקהיימר ותיאודור אדורנו כפי שמבוטאת במאמרם משנת 1947 "תעשיית תרבות: נאורות כהונאת המונים".
תרבות פופולרית כאמנות
לעומת הגישה השמרנית הרואה את תוכני התרבות הפופולרית כנחותים, ריצ'רד שוסטרמן מייצג את הגישה לפיה כל תכונותיה של האמנות ה"אמיתית" מתקיימות גם בתרבות הפופולרית, וקורא לבחינה מחודשת של עמדות תאורטיות וציבוריות ביחס אליה. ואמנם בעשורים האחרונים של המאה ה-20 חלקים רבים של התרבות הפופולרית זכו ללגיטימציה ולהכרה, הן מבחינה אמנותית והן כמושא למחקר.
תרבות פופולרית כתרבות צריכה
על פי גישת תרבות הצריכה, החיים בחברה המודרנית נעשו מזוהים עם אורח חיים המבוסס על התחדשות תמידית, בהבטחה שזו הדרך לאיכות חיים טובה יותר. התרבות הפופולרית מספקת תכנים, דימויים ומשמעויות המניעים את קיומה של תרבות הצריכה - בפרסום, בסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, בדיווחים על חיי ידוענים ועוד.
תחומי מחקר
העיסוק המחקרי בתכניה השונים של התרבות הפופולרית נעשה מתוך נקודות מבט וגישות תאורטיות שונות ובאמצעות שיטות מחקר שונות. לדוגמה:
האוניברסיטה הטכנית בבראונשווייג
האוניברסיטה הטכנית בבראונשווייג (בגרמנית:  Technische Universität Braunschweig) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בבראונשווייג שבגרמניה אשר הוקמה בשנת 1745. באוניברסיטה לומדים (נכון ל-2020) כ-20,000 סטודנטים. האוניברסיטה נחשבת לאחת מן הטובות בגרמניה בתחומי ההנדסה. התחומים המרכזיים הנלמדים באוניברסיטה טכנית הם אווירונאוטיקה, הנדסת רכב, מדעי החיים ומטרולוגיה.
האוניברסיטה חברה בועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם וב-TU9. מן האישים הבולטים שלמדו או לימדו במוסד ניתן למנות את ריכרד דדקינד, מנפרד אייגן, גאורג ויטיג, קלאוס פון קליצינג, קרל פרידריך גאוס, ארנסט זאגביל וקורט טאנק.
רשות התקשורת הפדרלית
רשות (ועדת) התקשורת הפדרלית (באנגלית: The Federal Communications Commission, בראשי תיבות: FCC) היא סוכנות עצמאית של ממשלת ארצות הברית, שנוצרה בעקבות חקיקה של הקונגרס האמריקאי, שאת חבריה ממנה נשיא ארצות הברית. הרשות עוסקת בשישה תחומים – פס רחב, תחרותיות, ספקטרום תדרים, מדיה, הגנה על הציבור (מבחינת תוכני שידור) וביטחון לאומי. הרשות הוקמה בשנת 1934 מכח חוק התקשורת האמריקאי, אשר הפך את רשות הרדיו הפדרלית לרשות התקשורת הפדרלית, ונטל מידי רשות המסחר הבין-מדינית תפקידי רגולציה של תקשורת קווית.
האוניברסיטה הטכנית בבראונשווייג
הפקולטה לאדריכלות, הנדסה אזרחית ומדעי הסביבה
המחלקה לאדריכלות
רשות התקשורת הפדרלית
תחום שיפוטה של הרשות הוא על חמישים מדינות ארצות הברית, מחוז קולומביה ונכסים אמריקאיים. הרשות גם עובדת בשיתוף פעולה עם גופים דומים במדינות אחרות בצפון אמריקה. נכון לשנת 2012, הועסקו בה 1,898 עובדים פדרליים, ותקציבה הוערך כ-354.2 מיליון דולר. משרדי הרשות שוכנים בדרום מערב וושינגטון בשיטת חכירה ל-20 שנה החל משנת 1996.
האוניברסיטה הטכנית בבראונשווייג
הפקולטה לאדריכלות, הנדסה אזרחית ומדעי הסביבה
המחלקה להנדסה אזרחית ומדעי הסביבה
רשות התקשורת הפדרלית
היסטוריה
בשנת 1934 העביר הקונגרס את חוק התקשורת, אשר ביטל את רשות הרדיו הפדרלית והעביר סמכויות בנושא רישוי רדיו לרשות התקשורת הפדרלית החדשה וכלל בהם סמכויות טלקומוניקציה אשר היו שייכות לרשות המסחר הבין-מדינית. חלק שני של החוק מתמקד בתקשורת במונחים שאולים מחקיקת רישוי מסילות הברזל וחלק שלישי מכיל סעיפים דומים מחוק הרדיו של שנת 1927. בשנת 1940 הוציאה הוועדה דו"ח בנושא רשתות שידור, אשר עסק בהתפרקות רשת NBC והקמת ABC, הגביל את שעות השידור של הרשתות והבהיר את מעמדן של הרשתות בנושא העסקת אמנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוועדה מצאה כי מיקמה תחנות שידור רבות בסמיכות האחת לשנייה, דבר שיצר הפרעות שידור. בזמן זה, התגלה כי ערוצי התג"ם (2 עד 13), אינם מתאימים לשידור ארצי. כתוצאה מכך, הוועדה חדלה לתת רישויי בנייה חדשים לתחנות שידור באוקטובר 1948 בצפייה ש"הקפאה" זו תימשך שישה חודשים. אולם, בשל התחלת השימוש בשיטת תא"ג וטלוויזיה צבעונית, ההקצאה מחדש של תחנות החלה רק בשנת 1952. לאחר מכן גדל מספר התחנות מ-100 לכ-550 בחמש השנים הבאות, כאשר התחנה הראשונה נבנתה בדנוור שהייתה העיר הגדולה ביותר ללא כל תחנת טלוויזיה. הדו"ח השישי של הוועדה משנה זו גם ויסת את הערבוב שנוצר משידור בשיטות תא"ג ותג"ם.
מערכת היחסים בין הרשות לחברת הטלפון והטלגרף האמריקאית (AT&T) השתנתה במשך השנים. במשך שנים, התייחסו הרשות ופקידי הממשל לחברה כאל מונופול. הרשות פיקחה על תעריפי הטלפוניה כדי להגביל רווחים ולהבטיח שוויון תעריפי. בשנות השישים, אישרה הרשות לחברות תקשורת בינלאומיות להציע שירותים מיוחדים. בשנות השבעים מגמה זו הורחבה ושירותים נוספים לציבור. בשנת 1982 נתבעה חברת AT&T על הצעות מחיר נמוכות מדי בהיותה מונופול, ושנתיים לאחר מכן, הרשות החליטה לחתור לעבר תחרות בשוק זה.
בשנת 1996, הקונגרס חוקק את חוק הטלקומוניקציה, אשר ביקש ליצור תחרות נוספות בשירותי הטלפוניה הארצית באמצעות שימוש בתחנות ממסר. מדיניות זו הצליחה בצורה מועטה ביותר ויצרה ביקורת רבה. התפתחות האינטרנט, תקשורת דרך כבלים ותקשורת אלחוטית העלו שאלות האם חקיקה נוספת דרושה כדי לקיים תחרות בפס רחב. בין השנים 2009 ו-2011, ובתמיכת הרשות, החלה חקיקת חוק הרדיו הקהילתי. בהעשור הראשון של המאה ה-21, באמצעות חוק אכיפת יושרה בפס רחב ועוד לפניו, החלה מדיניות צנזורה של תכנים לא ראויים לשידור (כמו תקרית חשיפת השד של ג'נט ג'קסון בזמן הסופרבול בשנת 2004).
הנהלה
הרשות מנוהלת בידי חמישה חברי ועד הממונים על ידי נשיא ארצות הברית ומאושרים על ידי הסנאט ארצות הברית לתקופה של חמש שנים. אחד מהם ממונה ליושב ראש הוועד. לא יכולים להיות יותר משלושה חברי ועד מאותו שיוך מפלגתי, ולאף אחד מהם אין ניגוד עניינים הנוגע לגופים בתחומי הפיקוח של הרשות. חברי הוועד הנוכחים הם:
ענפי הרשות
הרשות מחולקת לשבעה אגפים ועשרה מטות.
ביקורות
ביקורות כנגד הרשות הושמעו, בין היתר, בשל אי פרסום דוחות. ב-2003 נערך מחקר בנושא דה-רגולציה של תעשיית הרדיו, אך לא פורסם. ב-2004 הורתה הרשות על השמדת כל העותקים של דו"ח פנימי שעסק בהטייה תקשורתית של גופי חדשות.
בפרק PTV, בעונה הרביעית של הסדרה איש משפחה, ישנה התייחסות ביקורתית לרשות על האופן בו היא מגזימה בנושאי צנזורה.
תכנון משתף
תכנון משתף הוא פרדיגמה של תכנון עירוני, המדגישה את מעורבות התושבים בתהליכים אסטרטגיים וניהוליים בתכנון עירוני. הייחודיות של תכנון משתף בהשוואה לתהליכי תכנון קונבנציונליים היא באופן הניהול ויצירת התכנון. בעוד שתהליכי התכנון הרגלים מנוהלים על ידי אנשי מקצוע מרקע תכנוני, תהליכי התכנון המשתף מובלים על ידי התושבים עצמם ובכך יחסי הכוחות שבין בעלי המקצוע לבין התושבים משתנים.
בישראל, נהוג לקיים תהליך של "שיתוף ציבור" בו אנשי המקצוע מנהלים את התהליך התכנון תוך שיתוף התושבים בתהליך ושמיעת עמדתם את על התכנית, אך את החלטה התכנונית ואת השרטוט האדריכלי מיצרים בעלי המקצוע. לעומת זאת, בתהליך תכנון משתף הדגש הוא שכלל התהליך מנוהל על ידי התושבים, ואף שרטוט וכתיבת התוכנית נעשית על ידי התושבים עצמם.
רקע
נרטיב התכנון המשתף החל לצמוח בשנות השישים. לפני כן, השתתפות בתהליכי תכנון הופיעה בצורה של הצעת מספר אפשרויות תכנון לאותו מרחב על ידי המתכננים והציבור התבקש לבחור הצעה אחת מבין שלל האפשרויות. התוכניות שנוצרו על ידי המתכננים שיקפו את נקודת מבטם המקצועיות והפוליטית על המרחב המתוכנן. בשנת 1960, לאחר מלחמת העולם השנייה, עלה הצורך בבניית יחידות מגורים רבות. בעקבות כך הציעו המתכננים פרויקטים חדשים בקנה מידה נרחבים. חלק מהפרויקטים הציעו "לפנות" אזורי שכונות עוני והחלפתם בבניינים רבי קומות חדשים. בעקבות כך קראו ארגוני זכויות אדם והמגזר השלישי ליצר תהליך בו התאפשר לתושבים המקומיים להשמיע את קולם וזאת במטרה ליצר תהליך בו התאפשר לציבור להשתתף בתהליך באופן אקטיבי בפעולה התכנונית.
סולם השתתפות של ארנסטיין
בשנת 1969 פרסמה שרי ארנסטיין מאמר בשם "סולם ההשתתפות הציבורית" בו סווגה שמונה דרגות שונות להשתתפות הציבור על פי רמות מעורבות התושבים בתהליך קבלת החלטות :
מרדכי אילן
הרב מרדכי אילן (תרע"ה, 1915 - ב' באדר א' תשמ"א, 6 בפברואר 1981) היה רב ולמדן ישראלי, כיהן כאב"ד בבית הדין בתל אביב, עסק רבות בסדר קדשים. חתן פרס הרב קוק.
תכנון משתף
תכנון דמוקרטי
התכנון הדמוקרטי מוגדר על ידי פעולות ותקנות הממשלה המאפשרות את התכנון המשתף. ללא תרבות פוליטית המאפשרת ומעודדת השתתפות של התושבים המקומיים, השתתפות הציבור בתהליך התכנון תישאר כרצון או המלצה טובה מצד התושבים ולא תהיה לה כל השפעה משפטית.
מרדכי אילן
ביוגרפיה
נולד בסובאלק שבפולין לאריה ודינה אילנדר. לאחר סיום לימודיו בתלמוד תורה המקומי, קיבל מלגת לימודים ונסע ללמוד אצל רבי שלמה היימן בישיבת רמיילס שבווילנה, שם למד גם ב"קיבוץ" של רבי חיים עוזר גרודזנסקי שכינה אותו "העילוי מסובאלק". עוד בהיותו במזרח אירופה, פרסם מאמרים תורניים בכתב העת התורני "כנסת ישראל". בשנת 1935 עלה לארץ ישראל, כדי ללמוד בישיבת מרכז הרב בירושלים. בירושלים השמיט משם משפחתו את שתי אותיותיו האחרונות, וכך קיבל את השם העברי "אילן". הוא נישא לשרה אריאלי, בתו של הרב יצחק אריאלי.
תכנון משתף
תכנון דמוקרטי
בשנת 1974 פרסם הסוציולוג הפיני ייה-פקה רוז מאמר בשם "בעיות תאורטיות של תכנון דמוקרטי", בו הסביר כי לעיתיים משתמשים במושג תכנון דמוקרטי יתר על המידה. לטענתו, על מנת ליצור תכנון דמוקרטי אמיתי ישנם מספר תנאים שצריכים להתקיים:
מרדכי אילן
ביוגרפיה
ב-1949 הדפיס בסיוע מוסד הרב קוק את ספרו הראשון "תורת הקודש" שזכה לתפוצה רחבה ולאזכורים בכתבי גדולי הרבנים, כמו הרב הראשי לישראל רבי יצחק אייזיק הלוי הרצוג ורבי איסר זלמן מלצר. מלבד עיסוקו בסדר קדשים, היה מעורה גם בתחום המשפט העברי. הוא היה חבר הוועדה המכינה של ספר החוקה של מכון הרי פישל, מעבודתו במסגרת זו הוציא לאור את ספריו בתחום המשפט העברי: "דרכי הקנינים" ו"חוקי הנזיקין". כמומחה בתחום התמנה כאב"ד בתל אביב וכיהן בתפקיד זה במשך שנים רבות. פסקי דין רבניים רבים שלו הודפסו בחוברות על ידי משרד הדתות. בשנת ה'תשי"א מונה לרב מקומי בירושלים.
תכנון משתף
דרכים ליצירת תכנון משתף
ארגונים רבים מציעים מגוון דרכים ליצירת תכנון משתף ומדגישים את החשיבות לבניית מפת דרכים עבור התהליך. לרוב, התהליך מתחיל על ידי הקמת פורום או ועד של בעלי עניין הכולל מגון רחב כל הניתן של תושבים וארגונים רלוונטיים לתחום התוכנית. לאחר מכן נהוג ליצר מיפוי ואבחון של השימושים של תחום התוכנית במטרה להבין את הבעיות ואת הצרכים של המרחב. ההחלטה על אופן הפעולה נעשית על ידי עבודה משותפת של כלל בעלי עניין. לבסוף נכתבת התוכנית על ידי כלל השותפים לתוכנית. לרוב בתהליכי תכנון משתף נהוג לעשות אירועים שכונתיים במטרה לגייס כספים עבור התהליך ולרתום וליידע את כלל תושבי השכונה בתהליך התכנון.
מרדכי אילן
ביוגרפיה
בשנת ה'תשט"ז (1955) העניקה מועצת הרבנות הראשית כושר דיינות לרב אילן, ופטרה אותו מבחינות הדיינות.
תכנון משתף
שאררט
השאררט הוא תהליך אינטנסיבי, רב תחומי שמטרתו לפתח שפה עיצובית או חזון למתחם מסוים. לעיתים קרובות משתמשים במתודה זו במטרה לתכנן פארקים, מבניים קהילתיים או שכונות. לרוב תהליכי השאררט נערכים בין יום אחד לשבועיים כאשר במהלך התקופה הזאת עובדים בעלי עניין רבים ומגוונים ואוספים ידע מקומי על אזור התוכנית במטרה ליצר ביחד תוכנית רעיונות ופתרונות עתידים למתחם המתוכנן. בישראל עמותת מרחב מובילה את תחום סדנאות השארטט. העמותה יצרה מספר סדנאות ברחבי הארץ במצפה רמון, ערד, קריית שמונה, דימונה ורעננה במטרה לקדם את התחדשות מרכזי הערים והשכונות הוותיקות בישראל.
כלים דיגיטליים (E-Planning)
שימוש בטכנולוגיה במטרה ליצר השתתפות תכנונית היא דרך חדשה יחסית לעודד מעורבות של תושבים בתהליך התכנון. מכיוון שטכנולוגיה הפכה לכלי נגיש ליותר ויותר אוכלוסיות, עלה גם השימוש והפיתוח בכלים דיגיטליים עבור שיתוף והנגשת ידע תכנוני ואיסוף הידע המקומי. בין הכלים הבולטים להנגשת ידע תכנוני נמנית מערכת המידע הגאוגרפית (GIS) המאפשרת הצגה שכבות מידע וניהולם באופן ויזואלי. השימוש במערכות ה-GIS אפשר ביצוע תהליכי שיתוף הציבור אשר נעשים על גבי מפה כשאלונים וסקרים מקוונים המבקשים מתושבים לסמן את תשובותיהם על גבי המפה, משובים המבוססים על רשתות חברתיות ועוד.
מרדכי אילן
ביוגרפיה
מלבד עבודותיו אלו, היה חבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית, וגם השאיר אחריו חיבור ובו פירושים על התורה, שנדפס לאחר פטירתו.
תכנון משתף
כלים דיגיטליים (E-Planning)
תהליכי התכנון המשתף דוגלים בהנגשת ידע תכנוני על מנת לעודד ולשפר את מעורבות תושבים. אחת הדרכים ליצירת הנגשת ידע זה היא שימוש בכלים ושפה ויזואליים. דוגמה לעמותה העושה שימוש בעיצוב ואמנות על מנת ליצר ויזואליזציה של הידע היא המרכז לפדגוגיה עירונית בעיר ניו יורק. מטרת הפרויקטים שלהם היא להגדיל את ההבנה הציבורית של מערכת התכנון העירונית ובכך ליצר השתלבות רבה יותר של תושבים. הפרויקטים שלהם מתבססים על שיתופי פעולה של אנשי מקצוע בתחום האמנות והעיצוב, פעילים חברתיים וקובעי מדיניות. יחד עם כלל בעלי העניין הללו עובדת העמותה על סוגיות שונות מתחום התכנון כעירוב שימושים, שטחים ציבורים ועוד.
מרדכי אילן
ביוגרפיה
לאחר סדרת התקפי לב שעבר בשנותיו האחרונות, נפטר בב' באדר א' תשמ"א, 6 בפברואר 1981, ונקבר ליד קבר חמיו בהר המנוחות בירושלים.
תכנון משתף
תכנון שכונתי UK
בשנת 2011 כחלק מהתהליך של "חוק הלוקליזם" העבירה הממשלה הבריטית באישור בית הפרלנמט את חוק "התכנון השכונתי". מטרת החוק הייתה להפוך את מערכת התכנון הבריטית למערכת תכנון דמוקרטי בה לתושבים יש אפשרות לתכנן בעצמם את השכונה שלהם ולקבל הכרה סטטוטורית. הקבינט הבריטי ראה בקידום חוק זה פוטנציאל להעלות את המוטיבציה של התושבים להשתתף בתהליך התכנון וכדרך לחיזוק ערכי המקומיות על פני הגלובליזציה. בנוסף, התכנון השכונתי נועד להחליף את התכנון הכוללני המוכתב מהממשל אל הרשות המקומית ולהעביר את האחריות לפיתוח ותכנון השכונה אל התושבים. כחלק מכתיבת התוכנית מחויבים התושבים להציע תהליך של פיתוח והתחדשות השכונה בדגש על הגדלת היצע הדיור, המסחר והתעסוקה.
תכנון משתף בישראל
בישראל חוק התכנון והבניה אינו מאפשר באופן סטטוטורי קיום של תכנון משתף. עם זאת, החוק מציע מספר מנגנונים לידוע ושיתוף הציבור בתהליך קבלת החלטות כגון: הודעה על הכנת תוכנית, הודעה לעיתונות על בקשה להקלה או שימוש חורג ופרסום הזכות להגשת התנגדויות. בשנים האחרונות יותר ויותר תהליכים תכנונים עושים מאמץ ליידע ולשתף את הציבור כבר בשלבים הראשונים של התוכנית וזאת במטרה להפחית את מספר התנגדויות לתוכניות ולאפשר את הפקדת התוכנית באופן מהיר יותר. במקביל קיימת עליה בתהליכי התכנון המשתף של משרדי הממשלה השונים והרשויות מקומיות במטרה לקדם תוכניות מתאר ופרויקטים נקודים. המתודה הננקטת בתהליכים אלו אינה אחידה והיא ניתנת לפרשנות על ידי מובילי התהליך.
ישנם מספר עמותות וארגונים העוסקים בנושאי ערים וטבע כגון: "החברה להגנת הטבע, ועמותת מרחב" העוסקים בשיתוף הציבור אחרי בעיות תכנון ושמירת הטבע בערים ומחוצה להן.
תכנון הפארק הדמוקרטי-אקולגי קריית ספר
אחד המקרים המדוברים ביותר כתהליך בו השתתפות הציבור בתהליך התכנון נחל הצלחה הוא תכנון הפארק בקרית ספר בתל אביב. בעקבות מאבק ארוך ומתמשך של התושבים על מול עיריית תל אביב הצליחו התושבים לשנות את יעוד המגש משטח לבנייה יזמית לפארק. תכנון הפארק נעשה על ידי השתתפות פעליה של התושבים ובכך הוא הפך לדוגמה מוצלחת לשילוב תושבים בתהליך התכנון. תכנון הפארק נעשה על ידי אדריכל הנוף רם אייזנברג.
תוכנית בניה אלטרנטיבת לשכונת הפלסטיניות במזרח ירושלים
האוכלוסייה הערבית סובלת מאי התאמות רבות בין המציאות בשטח לבין המציאות התכנונית. בעקבות כך ארגוני מגזר שלישי כשם "במקום" ו"המרכז הערבי לתכנון אלטרנטיבי" פועלים רבות במטרה ליצר מציאות תכנונית אחרת עבור האוכלוסייה הערבית. הם פועלים ביחד עם התושבים מהאוכלוסייה הערבית במטרה למצוא חלופות תכנונית. דוגמה לכך היא התוכנית לשכונת אל-עיסאוויה, בעקבות מציאות תכנונית לא תואמת לצורכי המקום נאלצו תושבי אל-עיסאוויה לבנות בתים למגורים ללא היתרי בניה. בעקבות כך הוצאו לבתים רבים בשכונה צווי הריסה. בשנת 2004 התושבים המקומיים בשיתוף עמותת "במקום" פעלו ליצירת תוכנית מתאר אלטרנטיבית מפורטת לשכונה. התוכנית תואמה עם מהנדס עיריית ירושלים ומתכנני המחוז. תחילה היה נראה כי תוכנית המתאר האלטרנטיבית תאושר אך בפועל כאשר נכתבה תוכנית המתאר ירושלים 2000, חלקים רבים מהתוכנית מתאר האלטרנטיבית הושמטו והמציאות התכנונית של תושבי מזרח ירושלים אינה השתנתה במידה רבה.
אתגרים
תהליכי התכנון המשתף זוכים לביקורות רבות בעקבות מורכבות יישומם. בעוד שתהליכי תכנון רגלים צומחים מלמעלה למטה, תהליכי התכנון המשתף שואפים לצמוח מלמטה למעלה. בעקבות כך הם נתקלים פעמים רבות בקשיים בירוקרטים יישומיים והעדר תמיכה מלאה של המדיניות התכנונית.