cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ד'נאש
ביוגרפיה
בפברואר 2006, הלהקה שחררה את סינגל הבכורה שלהם: "מסוגל להכל" (Capaz de todo). האלבום, הנושא את אותו שם, שוחרר כחודש לאחר מכן ב-28 במרץ. ביוני 2006, שחררה הלהקה את הסינגל השני שלה, בלדה הנושאת את השם "היכן את?" (Donde Eatas?). האלבום יצא לאור שוב בתוספת של עוד שני שירים: "מה את יודעת על אהבה?" (Qué Sabes del Amor), ו"מאחורי הכוכבים" (Más Allá de las Estrellas), שיר לחג המולד. השיר נהפך מאוחר יותר לשיר הנושא בקידומה של מהדורת האלבום החדשה. ב-24 בפברואר 2007, הלהקה זכתה בתחרות בטלוויזיה הספרדית אשר חיפשה אחר הכוכב הבא שייצג את ספרד באירוויזיון 2007, שהתקיים ב-12 במאי בהלסינקי. רגע לפני כניסתם לתחרות, הם הודיעו על שינוי שם הלהקה מ"נאש" ל"ד'נאש" בעקבות השתתפותו של ראפר המכונה נאץ' (אם כי זה לא מדויק; להקתו נקראה הנאץ' וייצגה את מיורקה). בתחרות, הם שרו את השיר "אוהב אותך, חיים שלי" (I Love You Mi Vida), שהגיע למקום 20 מתוך 24,וקיבל בסה"כ 43 נקודות. באפריל 2007, הם שחררו מחדש את האלבום שלהם, בצירוף השיר "I Love You Mi Vida" ועוד שירים נוספים אותם שרו בתחרות קדם-האירוויזיון הספרדי בהם זכו, ביניהם קאבר ללהיט "Stand by Me" של בן א. קינג. האלבום דורג במקום ה-23 בספרד ומכר בסה"כ 20,000 עותקים. בנובמבר 2007, הלהקה שחררה סינגל חדש הנושא את השם "אמנדה" (Amanda), שנכנס לאלבומם החדש "הכל הולך להשתנות" (Todo Va a Cambiar) שיצא ב-4 בדצמבר 2007.
פרויקטים נוכחיים
ב-22 ביולי 2008 הודיע חבר הלהקה אוני כי יעזוב את הלהקה בספטמבר, עם סיום סיבוב ההופעות, כדי להשתתף במחזה "אה" מאת נצ'ו קאנו, ולפתח קריירה על במות התיאטרון ומחזות הזמר. שלושת החברים הנותרים יצרו קליפ חדש לשיר "Amanda" כדי לקדם את האלבום שעומד לצאת בפורטוגל. כרגע הלהקה עובדת על אלבום חדש שמועד יציאתו נדחה.
גדיש
גָּדִישׁ הוא מושב בגוש יישובי אומן, שמהווה את אחד משלושת גושי היישובים בחבל תענך שבדרום עמק יזרעאל המשתייך למועצה אזורית הגלבוע.
שמו של היישוב סמלי, מעולם החקלאות, הגדיש הוא ערימת תבואה.
אולטימייט
אולטימייט פריזבי ובקיצור אולטימייט הוא משחק תחרותי, ללא מגע בין שחקנים, ובו משתמשים בפריזבי במקום בכדור. מטרת המשחק היא להעביר את הפריזבי משחקן לשחקן עד לסוף המגרש, באופן שמזכיר שילוב של כדורסל ופוטבול. המשחק פופולרי מאוד בארצות הברית ובאירופה. אליפויות עולם ותחרויות אזוריות מתקיימות באופן סדיר.
בישראל קיימות מספר קבוצות תחרותיות ומספר קבוצות עממיות, מתקיימים משחקי ליגה סדירים, וטורניר שנתי על גביע המדינה. נבחרות לאומיות בקבוצות גיל שונות מייצגות את ישראל בתחרויות בינלאומיות.
כללי המשחק
המשחק מתנהל על מגרש דשא (לרוב) בגודל דומה למגרש כדורגל, בו שני שטחי הבקעה הסמוכים לצלעותיו הצרות, בדומה למגרש פוטבול. מטרת כל צד במשחק היא להעביר את הפריזבי אל תוך שטח ההבקעה הנגדי.
הקבוצות
בכל קבוצה משחקים 7 שחקנים או שחקניות. ניתן לבצע חילופים ללא הגבלה אך רק לאחר שבוצעה נקודה או אם שחקן נפצע על המגרש. במשחקי חוף או אולמות סגורים, בדרך כלל משחקים 5 שחקנים בקבוצה. אפשר לשחק גם עם קבוצות קטנות יותר.
מטרת המשחק
כדי להבקיע, על השחקן התוקף לתפוס את הפריזבי באזור סוף המגרש ("שטח ההבקעה" או end zone).
מהלך המשחק
בתחילת המשחק כל קבוצה עומדת בשורה על הקו הקרוב למרכז של שטח ההבקעה שלה (end-zone). שחקן מתוך הקבוצה המגנה נבחר לזרוק את זריקת הפתיחה (ה-"Pull"). הקבוצה המתקיפה מרימה את הפריזבי, והמשחק מתחיל.
כאשר שחקן אוחז בפריזבי אסור לו לזוז (אלא אם רגל אחת שלו סטטית) אלא רק למסור אותה. כאשר שחקן זורק את הפריזבי והוא פוגע בקרקע, מכל סיבה שהיא, הפריזבי עובר לקבוצה השנייה. שחקנים מגינים יפילו את הפריזבי ואז הוא שייך לקבוצתם, בנוסף הם יכולים לתפוס את הפריזבי ולהתחיל את ההתקפה שלהם מיד.
אסור לחטוף את הפריזבי מידיו של שחקן או ליצור מגע עמו או עם הפריזבי שבידיו.
מותר להצר את האפשרויות של השחקן האוחז בפריזבי ללא מגע. על השומר להיות במרחק העולה על קוטר הפריזבי מהשחקן האוחז בו. למגן אחד מותר להיות כמעט צמוד לשחקן אך הגנה על ידי יותר ממגן אחד אסורה אלא אם כן: 1) המגן רחוק ממחזיק הפריזבי כ-3+ מטר (עשרה רגל). או 2) שחקני התקפה אחרים קרובים מאוד למחזיק הפריזבי שאז מגנים נוספים רשאים להגן עליהם.
שיפוט עצמי
אלמנט ייחודי באולטימייט בכך שהוא מתנהל על ידי שיפוט עצמי של השחקנים על המגרש. דבר זה מתאפשר בזכות רוח המשחק. בליגה המקצועית בארצות הברית (AUDL) השיפוט נעשה בידי שופטים. ויש תחרויות בהם נעזרים ב'משקיפים', ללא סמכויות שיפוט פורמליות, אשר עוזרים להחלטות כאשר קשה לשחקנים להחליט בינם לבין עצמם.
פריזבי חוף
סוגה של המשחק משוחקת על חול (בחוף בדרך כלל), ללא נעליים ועם חמישה שחקנים. אליפויות ותחרויות בינלאומיות קיימות גם בגרסת החוף.
אולטימייט בישראל
ענף האולטימייט בישראל התפתח עם השנים וכיום קיימות עשרות קבוצות ברחבי הארץ. ההתאחדות הישראלית לענפי הפריסבי מנהלת משחקי ליגה סדירים וכן את תחרות גביע המדינה למועדונים. החל משנת 2011, ישראל שולחת נבחרות המשתתפות באליפויות בין לאומיות באופן סדיר. בשנים האחרונות נשלחות בכל שנה לאליפויות כמה נבחרות: נבחרת של בנים עד גיל 17, נבחרת של בנים עד גיל 20, ונבחרת של בנות עד גיל 20. בנוסף, נבחרת הבוגרים מגיל 20 ומעלה יוצאת לתחרויות מספר פעמים בשנה.
שחקני פריסבי מצטיינים מקבלים מעמד של ספורטאי פעיל בצה"ל כדי שיוכלו להמשיך את אימוניהם הסדירים, ולייצג את המדינה.
קבוצות אולטימייט פריזבי בליגה בישראל:
שנות השישים
על אף שקיימת אי הסכמה בנוגע למקורותיו האמיתיים של המשחק, סברה מקובלת היא שהמשחק נולד על ידי חבורת בני נוער מתיכון קולומביה שבמייפלווד, ניו ג'רזי. החבורה נהגה לשחק משחק דמוי-אולטימייט בשעות הערב. ג'ואל סילבר הציע להקים קבוצת אולטימייט בסתיו 1968. באביב של אותה חבורת בני נוער התאספה, ושיחקה את המשחק באופן מאורגן לראשונה. סילבר כינה את המשחק "חוויית ספורט אולטימטיבית". המשחק ששיחקו היה מבוסס על גרסה של פוטבול-פריזבי שאותה למד סילבר מג'רד קס, במחנה במסצ'וסטס. קס המציא את השם "אולטימייט", לאחר שתלמיד במחנה שאל אותו מהו הספורט האולטימטיבי לדעתו. קס המציא את הפוטבול-פריזבי עם חבריו בקולג' אמהרסט. הנערים ששיחקו את המשחק בבית הספר ושהגדירו את חוקי האולטימייט היו חבורה מגוונת של תלמידים, בעלי תחומי עניין שונים. על אף שהחוקים בנוגע לתנועה ובנוגע לניקוד לא השתנו במשך השנים, ממדי המגרש של התלמידים מתיכון קולומביה הוגדרו על פי גודלו של מגרש החנייה, ומספר השחקנים בכל קבוצה השתנה בהתאם לביקוש. בחוקים שקבעו, מגע בין שחקנים היה אסור, והשיפוט היה עצמי. גם היום, באורח מפתיע, אין שופטים גם ברמות גבוהות של המשחק.
האולטימייט מגיע לקולג' - 1970
מועדון האולטימייט במסגרת הקולג' הראשון הוקם ב-1970 על ידי ג'ואל סילבר כשהגיע לקולג' לאפייט.
תחרות האולטימייט הראשונה בין קולג'ים נערכה בקמפוס ניו ברנסויק שבאוניברסיטת ראטגרס. התחרות נערכה ב-6 בנובמבר 1972. באותו יום נערך משחק הפוטבול בין הקולג'ים, זו השנה ה-103.
ב-1975, כבר לעשרות קולג'ים היו קבוצות אולטימייט. באפריל של אותה השנה, ארגנו שחקנים את טורניר האולטימייט הראשון, שבו השתתפו שמונה קבוצות. התחרות התקיימה באוניברסיטת ייל. המנצחת של הטורניר הראשון היא הקבוצה של אוניברסיטת ראטגרס.
ב-1976, הוקמו לראשונה קבוצות שלא בצפון-מזרח ארצות הברית. טורניר של 16 קבוצות נערך באמהרסט, מסצ'וסטס. 13 קבוצות הגיעו מהחוף המזרחי, ו-3 נוספות ממרכז ארצות הברית. ראטגרס שוב זכו, אחרי שניצחו בגמר את קולג' המפשיר. אוניברסיטת מדינת פנסילבניה ואוניברסיטת פרינסטון הגיעו לחצי הגמר. לראשונה הגיעה הבשורה גם אל החוף המערבי, והוקמו קבוצות באזור לוס אנג'לס וסנטה ברברה.
אוניברסיטת פנסילבניה אירחו את האליפות האזורית הראשונה, במאי 1979. השתתפו בתחרות חמישה אזורים, שיוצגו על ידי שלושה קולג'ים ושני מועדונים. השתתפו באליפות אוניברסיטת קורנל (צפון מזרח), אוניברסיטת רוואן (מזרח), אוניברסיטת מישיגן (מרכז), מועדון אולטימייט מאורלנדו (דרום) ומועדון אולטימייט מסנטה ברברה (מערב). רוואן ניצחו בגמר את סנטה ברברה, וזכו באליפות. הם זכו שנית שנה מאוחר יותר, ב-1980.
התרחבות המשחק למועדונים - 1976
החלו להיפתח מועדוני אולטימייט בקליפורניה, בעיקר באזור לוס אנג'לס וסנטה ברברה. במזרח, שבו המשחק פותח בעיקר ברמת תיכונים וקולג'ים, בוגרי הקולג'ים החלו להקים מועדוני אולטימייט, בפילדלפיה, וושינגטון, ניו ג'רזי ובוסטון.
זריקות בסיסיות
ישנן 3 זריקות בסיסיות לאולטימייט:
מוזיאון פופול ואישל
מוזיאון פופול וו (POPOL VUH) ומוזיאון אישל (IXCHEL) נמצאים זה לצד זה בגואטמלה סיטי, בירת גואטמלה ומציגים מוצגים ארכאולוגיים של בני המאיה. המוזיאונים ממוקמים באזור 10, בחצר של אוניברסיטת פרנסיסקו.
מוזיאון פופול וו מציג את הארכאולוגיה ואת האומנות של תרבות בני המאיה בגואטמלה. מקור השם פופול וו הוא בסיפור הבריאה המיתולוגי של בני המאיה שנכתב במקור בכתב הציורים. בתצוגה הצבעונית והמגוונת ישנם תבליטים, פסלים, כלי חרס צבעוניים, דגמים, מגילת כתב, ציורים וגם שרידים מאוחרים יותר מהתקופה שהספרדים שלטו באזור.
לואי אריה פינקוס
לואי אריה פינקוס (באנגלית: Aryeh Louis Pincus; 1912 – 26 ביולי 1973) היה עורך דין בהכשרתו, היה פוליטיקאי, איש תנועת העבודה, איש מינהל ומנהיג ציוני ישראלי יליד דרום אפריקה. שימש כיושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית בין השנים 1965–1973 וכיושב ראש הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית העולמית בין השנים 1968–1972.
בצעירותו היה אחד ממנהיגי התנועה הציונית של דרום אפריקה כנציג תנועת העבודה. בשנות ה-30 לחייו מונה פינקוס למנהלהּ הראשון של חברת התעופה "אל על". בשנים 1969–1972 כשעמד בראש ועד הפועל הציוני והסוכנות היהודית הנהיג ארגון מחדש של מוסדות לאומיים אלה. פינקוס תרם למאמצי קליטת הגל הראשון הגדול של העלייה הגדולה מברית המועצות ולטיפוח החינוך היהודי בתפוצות.
הרקע המשפחתי, חייו ופעילותו בדרום אפריקה
לואי אריה פינקוס נולד בשנת 1912 בעיירה קלוקולאן שבמדינת אורנג' החופשית בדרום אפריקה לאביו אהרון דוד פינקוס. סבו מצד אביו, קלמן פינקוס, היגר מליטא, ככל הנראה מאזור העיירה שֶדובה (בפולנית: Szadów; בליטאית: Šeduva; כיום במחוז שאולאי), אז חלק מהאימפריה הרוסית), והתיישב ביוהנסבורג, שם היה לחזן בית הכנסת ברחוב וולמראנס (Wolmarans Street Shul). האב, אהרן פינקוס, השתתף כחייל בצבא הבורים במלחמת הבורים נגד הבריטים, נפל בשבי ושהה שנתיים במחנה מאסר באיי ברמודה. לימים היה לראש העיר קלוקולאן. למשפחת פינקוס קשרי קרבה עם משפחת קפלן משדובה ויוהנסבורג, שאחד מצאצאיה הוא עורך הדין והתעשיין מנדל קפלן, גם הוא ממנהיגי יהדות דרום אפריקה ויהדות העולם, יו"ר כבוד של קרן היסוד, בעבר גזבר הסוכנות היהודית ויו"ר הוועד הפועל של הקונגרס היהודי העולמי. אחיו של אריה פינקוס, עו"ד ג'ואל (יואל) פינקוס, היה מנהיג המפלגה הציונית הרוויזיוניסטית שפעלה בקרב יהודי דרום אפריקה. בן דוד אחר של האחים פינקוס היה הלל דלסקי, חוקר ספרות אנגלית ישראלי.
למד משפטים וכלכלה באוניברסיטת ויטווטרסראנד (Witwatersrand) ביוהנסבורג, ולאחר מכן עבד כעורך דין בין השנים 1934–1948. בשנים 1939–1948 הנהיג את המפלגה הסוציאליסטית הציונית בדרום אפריקה. כמו כן נמנה עם מייסדי סניף תנועת "הבונים" שם. פינקוס השתתף בקונגרס הציוני ה-22 ב-1946 כאחד מנציגי מחנה העבודה הציוני. בין השנים 1940–1948 היה גם סגן יושב ראש הפדרציה הציונית בדרום אפריקה.
שנותיו הראשונות בישראל; מנכ"ל ראשון של חברת "אל על"
בשנת 1948, זמן קצר לפני הקמת המדינה עלה אריה פינקוס לארץ ישראל. לאחר שעבד כיועץ משפטי לשר התחבורה דוד רמז, היה המנהל הכללי הראשון של חברת התעופה הישראלית הלאומית "אל על" בשנים 1949–1956. יחד עם ד"ר אברהם ריבקינד, הנחשב אביה המייסד של "אל על" והיה סגן המנהל למסחר, השתתף המנכ"ל פינקוס בביסוסה ובהתפתחותה. בתקופת ניהולו נחנכו הטיסות הבינלאומיות הראשונות של אל על לאירופה, דרום אפריקה ואמריקה, הוטסו לישראל מעל מאה ששים אלף עולים חדשים מתימן, עיראק, איראן והודו, הוקמה חברת "ארקיע" לטיסות פנימיות על בסיס חברת תעופה שהייתה בבעלות ציונית דרום אפריקאית, וכן נוסדו שירותי טיסות המטען של אל על. לקראת סוף 1956 התפטר מפינקוס מתפקידו מ"מניעים אישיים".
בחורף הקיצוני של תחילת שנת 1950, בליל 5/6 בפברואר, התרחשה תאונה דרמטית של המטוס סקיימאסטר "הרצל" של אל על, אשר נפל בעת ההמראה מגובה 15 מ' על מסלול ההמראה. הטייס הצליח להנחית את המטוס על בטן המתכת, והנוסעים, בהם המנכ"ל פינקוס עצמו, וגם הצוות חולצו ללא פגע. המטוס עלה באש ונהרס. נמצא שהתאונה נגרמה על ידי שלג וקרח שנותרו על חלקי המטוס.
המשך פעילותו הציבורית
לאחר סיום תפקידו בחברת אל על חזר פינקוס לעבוד כעורך דין פרטי, היה פעיל בארגונים פוליטיים שונים, בקרנות ציוניות, וכיהן כיושב ראש מועצת המנהלים של אוניברסיטת תל אביב. פעל רבות במסגרת הסוכנות היהודית, שם הגיע לתפקידים של חבר בהנהלת הסוכנות (1961), יושב ראש ועדת הכספים והתקציב (1956–1961) וגזבר הסוכנות (1961–1965). פינקוס היה חבר בוועד המרכזי של מפלגת מפא"י.
בראש הסוכנות היהודית והוועד הפועל הציוני
בשנת 1965 ירש את משה שרת בתפקיד יושב ראש הנהלת הסוכנות. בשנת 1968, לאחר פרישתו של נחום גולדמן, נבחר בקונגרס הציוני ה-27 גם לתפקיד יושב ראש הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית. (בשנים 1968–1972 נבחר במקביל אהוד אבריאל לתפקיד יושב ראש ההסתדרות הציונית). בשנת 1966 החזיק גם בתפקיד ראש המחלקה לעלייה של הסוכנות. באותו קונגרס הצטרפו חמישה ארגונים יהודים חשובים להסתדרות הציוניות: הפדרציה העולמית של הקהילות הספרדיות, איחוד מכבי העולמי, האיחוד העולמי של היהדות המתקדמת, המועצה העולמית של בתי הכנסת, (קונסרבטיביים או "מסורתיים") והוועד הבינלאומי של בתי הכנסת והקהילות (אורתודוקסיים).
אז אומצה תוכנית ירושלים השנייה של ההסתדרות הציונות העולמית, אשר הגדירה מחדש את יעדי הציונות: חיזוק הסולידריות בין יהדות התפוצות ומדינת ישראל, חיזוק העלייה לישראל, חיזוק מדינת ישראל, טיפוח החינוך היהודי והעברי בקרב יהודי העולם, קידום הערכים התרבותיים והרוחניים היהודים והגנת זכויות העם היהודי ברחבי העולם. בתקופתו של אריה פינקוס ניצת מחדש מאבק יהודי ברית המועצות לעלייה לישראל, והחלה עלייתם. בתוקף תפקידיו ערך ביקורים תכופים בקהילות היהודיות בבריטניה, ארצות הברית ודרום אפריקה ואסף שם תרומות נכבדות לטובת המפעל הציוני.
במהלך השנים 1969–1979 (ההסכם נחתם ב-1971) ביצע יחד עם מקס פישר רפורמה מקיפה בסוכנות היהודית (לראשונה אחרי 1929), חיזק חלק ממחלקותיה וקיצץ במספר חברי הוועד הפועל, והפריד בין הסמכויות והתחומים שבאחריות הסוכנות ובין אלו של ההסתדרות הציונית העולמית. בסוכנות היהודית ההסתדרות הציונית העולמית קיבלה ייצוג של 50%, בעוד המגבית היהודית המאוחדת קיבלה 30%, ושאר ה20% היו של ארגונים נוספים המזוהים עם המגבית. ההסתדרות הציונית המשיכה לעסוק בארגון, תעמולה, חינוך, קליטת העולים מהארצות המפותחות, התיישבות יהודית מעבר לקו הירוק ופיקוח על קרן היסוד. הסוכנות היהודית לקחה על עצמה את האחריות על קליטת העולים מהארצות הקומוניסטיות והמתפתחות, נושאי שיכון, התיישבות בתוך הקו הירוק, קליטת עולים ביישובים חקלאים, חינוך הנוער, פיתוח כלכלי ושירותי רווחה. שני הארגונים נפרדו, אך נותרו רוב השנים עם יושב ראש, גזבר ומנכ"ל משותף. (בשנים 1972–1978 עדיין כיהנו בו זמנית יצחק נבון כיו"ר ועד הפועל הציוני במקביל עם יושבי ראש הנהלת הסוכנות היהודית – פינקוס, אחר כך אריה דולצ'ין, פנחס ספיר ויוסף אלמוגי). בשנת 1973, בוועידת הקונגרס היהודי העולמי שהתקיימה בתל אביב, הגן פינקוס בתקיפות על מרכזיותה של מדינת ישראל בחיי העם היהודי בוויכוח עם הרב יואכים פרינץ. ממנהיגי הקונגרס שדגל בשוויון מעמד בין ישראל ליהדות הגולה.
אחרי 1971 השקיע פינקוס מאמץ רב בפעילות למען הקמת קרן לעידוד החינוך היהודי בגולה, אך נפטר באופן פתאומי מהתקף לב בירושלים ב-26 ביולי 1973, בגיל 61, בעיצומה של פעילות זו. פינקוס נקבר בחלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל שבהר הרצל. בשנת 1977 הוקמה הקרן לעידוד החינוך היהודי בתפוצות, אשר נקראה על שמו: Pincus Memorial Fund for Jewish education.
קרב שטלופנן
פרוץ מלחמת העולם הראשונה
רצח יורש העצר האוסטרו-הונגרי, פרנץ פרדיננד, ב-28 ביוני 1914 על ידי לאומן סרבי הניע את האימפריה האוסטרו-הונגרית להכריז מלחמה על סרביה במהלך יולי 1914. האימפריה הרוסית, בעלת ברית של סרביה, הכריזה מלחמה על אוסטרו-הונגריה. הקיסרות הגרמנית הייתה בעלת ברית של אוסטרו-הונגריה ולכן הכריזה מלחמה על רוסיה ובעלת בריתה, צרפת. שרשרת אירועים זו הובילה לפריצת מלחמת העולם הראשונה. במצב זה גרמניה הייתה צריכה להילחם בשתי חזיתות - בצרפת ממערב וברוסיה ממזרח. המטה הכללי הגרמני ידע שמלחמה בשתי חזיתות תפצל ותחליש את גרמניה בצורה משמעותית ולכן עליהם למצוא דרך להילחם בחזית אחת בלבד. לשם כך הגה הגנרל הגרמני אלפרד פון שליפן תוכנית למלחמה מול רוסיה וצרפת שנקראת על שמו, תוכנית שליפן. הגרמנים העריכו שלצבא הרוסי ייקח מספר שבועות לארגן את צבאם עד שיוכלו לפתוח במתקפה (או ליתר דיוק - "ביום ה-39"). לפיכך, במסגרת מסגרת זמן זו על גרמניה להכניע את צרפת. לפי תוכנית שליפן, גרמניה תוכל להכניע את צרפת במהירות אם תפלוש אליה דרך בלגיה ומשם תתקדם במהירות אל פריז. המטה הכללי הגרמני האמין שצבא גרמניה יוכל להכניע במהירות עד צרפת ולכבוש את פריז (כמו במלחמת צרפת–פרוסיה) ואז להעביר את עתודות הלוחמים אל המזרח, שם תחל הלחימה מול צבאה של רוסיה.
תנועת הכוחות בחזית המזרחית
ב-30 ביולי כשהיה ברור לכל הצדדים שעומדת לפרוץ מלחמה, הורה הצאר להתחיל לנייד את הכוחות אל עבר הגבול המערבי של רוסיה כדי להתעמת עם צבאות אוסטרו-הונגריה וגרמניה. כאמור קודם לכן, הארמייה השמינית הגרמנית הייתה הכוח הצבאי היחיד שהגן על פרוסיה המזרחית. הארמייה הרוסית הראשונה (בפיקודו של פאול פון רננקמפף) והארמייה הרוסית השנייה (בפיקודו של אלכסנדר סמסונוב) היו באזור הגבול מול גרמניה ומספרם היה גבוה בהרבה מזה של הגרמנים. מצב זה הוביל את הפיקוד הרוסי להחלטה לצאת להתקפה על פרוסיה המזרחית ולא לחכות לשאר הצבא על מנת לכבוש במהירות את פרוסיה המזרחית ולפתוח חזית נוספת מול גרמניה בתקווה שהלחץ שנוצר על צרפת בחזית המערבית יוקל. ב-12-13 באוגוסט נכנסו הארמיות הרוסיות (הראשונה והשנייה) אל שטחי פרוסיה המזרחית. התוכנית הרוסית הייתה שהארמייה הראשונה תפלוש מצפון-מערב והארמייה השנייה תתקוף מדרום. מבחינה מספרית, הארמייה השמינית תוכל להתמודד מול כל ארמייה רוסית בנפרד (שכן לגרמנים הייתה אספקה וציוד מתקדם יותר מלרוסים) אך כנגד שתי הארמיות הרוסיות אין לארמייה השמינית כל סיכוי, וכך פרוסיה המזרחית תיפול לידי האימפריה הרוסית.
מהלך הקרב
בעת פלישתה לפרוסיה המזרחית לא נתקלה הארמייה הראשונה בהתנגדות כלשהי מצד הגרמנים. הרוסים המשיכו להתקדם בימים שלאחר מכן בשטח האויב כאשר הם מתרחקים יותר ויותר ממקורות האספקה שלהם. גנרל מקסימיליאן פון פריטוויץ, מפקד הארמייה השמינית הגרמנית, ידע שבקרב ישיר מול הצבא הרוסי אין לארמייה השמינית סיכוי ולכן רצה להורות על נסיגה מפרוסיה המזרחית. הוראה זו עומדת בניגוד לרעיון בתוכנית שליפן לפיה על הגרמנים להחזיק מעמד בחזית המזרחית עד אשר החזית המערבית תוכרע ועיקר הצבא יועבר למזרח. קווי ההגנה של הארמייה השמינית הגרמנית נפרסו ליד גומבינן (כ-32 קילומטר מערבית לגבול הרוסי) אך יחידות קטנות של הצבא נפרסו לאורך כל החזית. ההוראה שקיבלו יחידות אלה הייתה שלא להיכנס לקרב עם האויב אלא לסגת חזרה אל שאר הצבא בגומבינן במידה והן נתקלות באויב. הארמייה הרוסית הראשונה המשיכה בהתקדמות שלה עד שנעצרה ליד העיר שטלופנן (כיום נסטרוב) מסיבה שלא הייתה ברורה לגרמנים (ככל הנראה על מנת לחכות שהארמייה הרוסית השנייה תתקדם ושתי הארמיות יוכלו לפעול ביחד כנגד הארמייה הגרמנית השמינית). אופיו הפחדן של פריטוויץ, שהעדיף שלא ליצור מגע עם האויב אלא להורות על נסיגה, עמד מנגד לאופיו של הגנרל הרמן פון פרנסואה שהיה מפקד הגיס הראשון של הארמייה השמינית. פרנסואה החליט שבניגוד להוראות של פריטוויץ עליו לצאת ולהילחם מול הארמייה הראשונה הרוסית לפני שיספיקו שתי הארמיות לאגף ולפתוח בהתקפה משולבת על הצבא הגרמני. למרות בקשותיו ששאר הארמייה תצטרף אליו, לא זכה לפרנסואה לתמיכת מפקדו.
ב-17 באוגוסט תקף הגיס הראשון של פרנסואה את אחת האוגדות של הארמייה הרוסית הראשונה וכך נפתח קרב שטלופנן. כששמע פריטוויץ שפרנסואה לקח את הגיס הראשון ויצר מגע עם האויב, הורה פריטוויץ לפרנסואה לחזור מיד חזרה מתוך החשש שהארמייה הרוסית הראשונה תאגף את הכוח של פרנסואה (שכן מספרם של חיילי הארמייה היה גדול בהרבה ממספרי הגיס הגרמני) ותביס אותו בקלות. פרנסואה סירב לחזור חזרה לשאר הארמייה, וההודעה שהועברה בקשר הייתה כדקלמן: "אנא מסור לגנרל פון פריטוויץ שגנרל פון פרנסואה יחתור לסיום המגע עם האויב ברגע שהוא יביס את הרוסים!". התקפת הפתע של פרנסואה הצליחה להפתיע את האוגדות הרוסיות. לאחר שהותקפה האוגדה ה-27 הרוסית בשטלופנן החלה לסגת כשהיא משאירה אחריה כ-3,000 שבויים לידי הגרמנים. פרנסואה וכוחותיו המשיכו לרדוף אחר הרוסים עד לשעות הערב של 17 באוגוסט אז החליט פרנסואה לסגת לאחר ששאר הארמייה הרוסית הגיעה לאזור הקרב והחלה לאגף את כוחותיו. פרנסואה חזר עם כוחותיו של גומבינן לאחר קרב של יום אחד בלבד במהלכו נהרגו או נפצעו כ-5,000 חיילים רוסים ועוד כ-3,000 רוסים נתפסו כשבויי מלחמה. הגרמנים איבדו באותו יום קרוב ל-1,300 חיילים.
לאחר הקרב
כאמור קודם, בשעות הערב של 17 באוגוסט החליט פרנסואה לסגת חזרה אל שאר הארמייה הגרמנית השמינית שבגומבינן ובכך הסתיים הקרב. למרות המפלה הקלה שספגו הרוסים והנסיגה המועטה שלהם, המשיכה הארמייה הראשונה של רננקמפף להתקדם בתוך שטחי פרוסיה המזרחית. ההתנגשות הבאה בין הרוסים לגרמנים הייתה שלושה ימים לאחר מכן ב-20 באוגוסט לאחר שהארמייה הגרמנית השמינית של פריטוויץ יצאה למתקפה לא מוצלחת כנגד הצבא הרוסי במה שנודע כקרב גומבינן. למעשה, ההשפעה היחידה של קרב שטלופנן על המשך הלחימה הייתה שכתוצאה מקרב זה השתכנע פריטוויץ לנקוט בקו אגרסיבי יותר ולצאת למתקפת נגד בקרב גומבינן. מתקפה כושלת זו הביאה את הצבא הגרמני לסגת עוד יותר פנימה תוך כדי איבוד שטח אסטרטגי. פריטוויץ תכנן לסגת מכל שטחי פרוסיה המזרחית ולכן הוחלף ב-22 באוגוסט על ידי פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף.
מורין ליפמן
דיים מורין דיאן ליפמן DBE (באנגלית: Maureen Diane Lipman; נולדה ב-10 במאי 1946) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, בעלת טור וקומיקאית יהודיה-בריטית.
ביוגרפיה
ליפמן נולדה בהאל שבמזרח יורקשייר אנגליה. היא בתם של ג'וליוס ליפמן וזלמה פרלמן. אביה היה חייט. היא למדה בבית ספר לבנות ניולנד שבהאל, וכבר בצעירותה התחילה להתעניין במשחק. היא הופיעה במופעים שהועלו בבית הספר, היא הייתה בקונצרט של הביטלס, וצפתה 15 פעמים בסרט "גלוריה" בכיכובה של אליזבת טיילור. בבית חיקתה את הזמרת אלמה קוגן, ואימה עודדה אותה לפנות לקריירת משחק. ליפמן למדה משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
הופעת הבכורה של ליפמן בתיאטרון הייתה בהפקה "The Knack" בתיאטרון פאלאס בווטפורד. כדי לקבל את התפקיד היא העמידה פנים שעושים עליה סרט דוקומנטרי בחיפוש אחרי עבודה ראשונה. מאז עבדה הרבה בתיאטרון. היא הייתה חברה בתיאטרון המלכותי הלאומי בניהולו של לורנס אוליבייה, הופיעה בתיאטרון אולד ויק בשנים 1971–1973 ועבדה עם הלהקה השייקספירית המלכותית בשנת 1973. סרט הקולנוע הראשון שהשתתפה בו היה "Up the Junction" מ-1968.
שתורא
שְׁתַוְרָא (בערבית: شتورا) היא עיר במחוז הבקאע בלבנון. נמצאת על כביש ביירות-דמשק, 44 קילומטר מזרחית לביירות ו-18 קילומטר מערבית לגבול לבנון-סוריה. גובהה - 910 מטר מעל פני הים.
מורין ליפמן
ביוגרפיה
אחרי שהופיעה בסדרות הטלוויזיה "The Lovers" ו-"Doctor at Large" והשתתפה במחזה הטלוויזיוני "The Evacuees" ב-1975, קיבלה ליפמן תפקיד ראשי בסיטקום "Agony" בו גילמה דמות של כותבת טור עצות בעיתון (agony aunt) שלה עצמה חיים מסובכים. עוד שיחקה בתפקיד הראשי בסיטקום "All at No 20", וגילמה דמויות מגוונות בסדרה "About Face". בסדרה הביוגרפית גילמה את דמותה של ג'ויס גרנפל, והייתה שותפה לכתיבה יחד עם ג'יימס רוס-אוונס. בסדרה של פרסומות עבור "בריטיש טלקום" גילמה דמות בלתי נשכחת של סבתא יהודיה בשם ביאטריס בלמן. היא המשיכה להופיע בתיאטרון ואחד מתפקידיה היה הדודה אלר במחזמר "אוקלהומה!" לצדו של יו ג'קמן.
שתורא
גאוגרפיה
עקב קרבתה לגבול הסורי ובשל הבדלי המשטר והחופש בין סוריה ולבנון, התפתחה שתורא כמרכז בנקאות ומסחר. אזרחים סורים רבים נהגו בעבר לעבור את הגבול אל שתורא ולקבל שם שירותים בנקאיים ושירותי חלפנות כספים, וכן לרכוש שם סחורות שמן הנמנע היה לרכוש אותן בסוריה. חלק מכלכלת העיר בנוי גם על תיירות ומלונאות.
מורין ליפמן
ביוגרפיה
ב-2006 שיחקה ליפמן בתפקיד מגי ויץ' בתוכנית הטלוויזיה לילדים "The Fugitives". ב-2002 השתתפה באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" בתפקיד בעלת הבית הסנובית ליליאן ספנסר. עוד באותה שנה גילמה את אמו של הפסנתרן בסרטו זוכה הפרסים של רומן פולנסקי "הפסנתרן". היא הייתה קריינית בשתי סדרות טלוויזיה העוסקות בעיצוב, האחת על אר דקו עבור UKTV, והשנייה על עיצוב במאה העשרים עבור ITV ו- Sky Travel. ב-2003 השתתפה בפרק "The Tailor's Dummy" בסדרת המתח "ג'ונתן קריק".
אחרי שבעלה, המחזאי ג'ק רוזנטל, נפטר היא השלימה את האוטוביוגרפיה שלו "By Jack Rosenthal", ושיחקה בתפקיד עצמה בעיבוד לספר שכתבה בתה. התוכנית "Jack Rosenthal's Last Act" שודרה ברדיו ה-BBC ביולי 2006. מהטורים שלה במגזין "Good Housekeeping" יצרה ליפמן מספר ספרי אוטוביוגרפיה. בנוסף לכך פרסמה את הספר "The Gibbon's In Decline But The Horse Is Stable" שמכיל שירים על חיות ובצירוף איורים מאת פוסי סימונדס וג'רלד סקארפה.
ליפמן השתתפה בשעשועוני טלוויזיה ובתוכניות אירוח כמו "Just a Minute", כ "The News Quiz", כ "That Reminds Me", כ "This Week" וב-"Have I Got News for You". ב-2007 השתתפה בתחרות של סלבריטאים כדי לגייס כספים עבור הקומיק ריליף. אחרי כן ב-2007, הופיעה בתפקיד אורח בסדרה הרפואית "חדר מיון" ובהמשך בדצמבר 2011 שיחקה בסדרת הספין-אוף של "חדר מיון" "הולבי סיטי". במאי 2008 הופיעה ליפמן בסדרה הדוקומנטרית של ה-BBC "מפת הקומדיה של בריטניה". ב-11 בינואר 2009 הוקדש לה תוכנית ברדיו "BBC Four" בשם "הלילה של מורין ליפמן. ב-5 בפברואר 2009 השתתפה בעונה השלישית של דרמת הנעורים "סקינס" בפרק "תומאס" בתפקיד הדודה אליזבת.
פעמיים הופיעה בתוכנית הראיונות "המופע של פול או'גריידי", פעם אחת יחד עם ג'ולי וולטרס כדי לקדם את ספרה האחרון "Past-It Notes", ובפעם השנייה כדי לספר על תפקידה כמאדאם ארמפלדט במחזה "מוזיקת לילה זעירה" מאת סטיבן סונדהיים. בשני המקרים דיברה גם על תפקידה כאיירין ספנסר בקומדיה "Ladies of Letters" שבה היא משחקת לצדה של אן ריד.
מאוקטובר 2010 ועד פברואר 2011 כיכבה ליפמן בהפקה של המחזה "When We Are Married" מאת ג'יי בי פריסטלי בתיאטרון גאריק. ב-2012 ביימה וגם הופיעה במחזה "יחפים בפארק" בסיור הופעות, והשתתפה במחזה "Old Money" בתיאטרון המפסטד. ב-2013 כיכבה במחזה "Daytona" בתיאטרון הפארק ואחר כך בסיור הופעות וב-2014 בתיאטרון היימרקט. ב-2014 שיחקה יחד עם ג'יימס דרייפוס במחזה "הארווי" מאת מרי צ'ייס בתיאטרון ברמינגהם רפ ובתיאטרון רויאל היימרקט.
חיים אישיים
ליפמן היא יהודייה. היא הייתה נשואה למחזאי ג'ק רוזנטל מ-1974 ועד למותו ב-2004, ושיחקה בתפקידים שונים במחזות שכתב. לבני הזוג שני ילדים איימי רוזנטל ואדם רוזנטל. עד לאוקטובר 2014 תמכה ליפמן במפלגת הלייבור, והכריזה על כך שהיא לא תצביע יותר למפלגת הלייבור בשל ההכרה של המפלגה במדינה פלסטינית. ליפמן חברה במועצה המיעצת של כתב העת "Jewish Renaissance".
ליפמן תומכת בארגון "Burma Campaign UK" הפועל לקידום זכויות האדם והדמוקרטיה בבורמה. עוד היא תומכת בארגון צדקה לא פוליטי "Prospect Burma" שמציע לסטודנטים בורמזים הזדמנויות ללמוד מחוץ לבורמה.
ב-2006 תמכה ליפמן בישראל במהלך מלחמת לבנון השנייה. בעיתון "ג'ואיש כרוניקל" טענה ליפמן שהדיווחים בתקשורת על הסכסוך הם "מעוותים מאוד".
במאי 2015 הצטרפה ליפמן לארגונים פרו-ישראלים בהם "הפדרציה הציונית" בהפגנת מחאה על העלאת המחזה הפלסטיני "The Siege" בבאטרסי ארטס סנטר.
יחסי מונקו–מקסיקו
יחסי מונקו–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות מונקו לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות. שתי המדינות הן חברות בארגון האומות המאוחדות.
היסטוריה
היחסים שבין מונקו למקסיקו הם בין העתיקים ביותר באמריקה כולה והם כוננו בשנת 1881. לבית גרימלדי ישנם ענפים ממוצא מקסיקני כאשר טוענן מונגאסקי לכתר לשעבר היה ממוצא מקסיקני מצד אמו. באוקטובר 1968 רנייה השלישי, נסיך מונקו ואשתו גרייס קלי, נסיכת מונקו ביקרו יחד במקסיקו סיטי והשתתפו בפתיחת אולימפיאדת הקיץ של 1968. מאוחר יותר, הם נסעו למדינת יוקטן שם ביקרו בעתיקות של בני המאיה.
למונקו ומקסיקו שיתוף פעולה נרחב בנושא החינוך כאשר מונקו מקדמת צעירים מקסיקנים בלימודי הגסטרונומיה והתיירות. ישנה מלגה מיוחדת שנוצרה על ידי קרן שהוקמה במיוחד לשם כך הניתנת לצעירים מקסיקנים מתחת לגיל 24 על מנת שיוכלו להגיע למונקו ולהתמקצע בנושאים אלו. מעל 100 צעירים מקסיקנים קיבלו את המלגה והשתתפו בתוכנית.
קובי ניב
קובי ניב (נולד ב-8 בנובמבר 1947) הוא סאטיריקן, תסריטאי, סופר ומבקר אמנות ישראלי.
ביוגרפיה
ניב נולד בנתניה. בתחילת שנות השבעים למד פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. באותה עת החל לכתוב טורים סאטיריים בשבועון הסטודנטים "פי האתון". לאחר-מכן ייסד וערך מדור סאטירי באותו עיתון, ובו כתבו בין השאר גם אפרים סידון, ב. מיכאל, וחנוך מרמרי, שבהמשך כתבו יחד עם ניב את המדור הסאטירי "זו ארץ זו?" בשבועון "העולם הזה" (ובו חידש את הביטוי "יורים ובוכים" שהפך למטבע לשון). לאחר מלחמת יום הכיפורים הוציאה החבורה לאור ספר סאטירי בשם "זו ארץ זו", שאויר בידי דודו גבע.
בעקבות הצלחותיהם נקראו ניב, מרמרי, סידון ומיכאל על ידי מפיק הטלוויזיה מרדכי קירשנבאום להפיק עבורו מגזין סאטירי, וכך נולדה התוכנית הסאטירית הנודעת "ניקוי ראש". עם רדתה של התוכנית, פנה ניב לעבוד בטלוויזיה החינוכית, שם כתב את הפרקים הראשונים של התוכנית זהו זה!, שברבות הימים הפכה לתוכנית הומור וסאטירה פופולרית. ניב כתב שנים ארוכות ל"זהו זה!", ובין השאר כתב שם את פינת הטיולים של יאצק (שלמה בר-אבא), ואת פינת הלשון "סערה בכוס תה" (ממנה זכור הביטוי "זה לא אני, זה פופטיץ" כסמל לבירוקרטיה). בסוף שנות השבעים היה ניב שותף בכתיבת התסריט (במיוחד הדיאלוגים) לסרטו של ג'אד נאמן "מסע אלונקות".
בהמשך דרכו בעיתונות הכתובה כתב ניב מדור סאטירי במוסף "הארץ", ולאחר מכן החל לפרסם ביחד עם דודו גבע רצועות קומיקס במקומוני רשת שוקן - "אהלן וסהלן" ב"כל העיר" הירושלמי ו"יוסף ואחיו" ב"העיר" התל אביבי. ניב וגבע פרסמו יחדיו ארבעה ספרי קומיקס - "ספר מגוחך", "בנו של מגוחך", "מגוחך בעורף האויב", ו"אהלן וסהלן במערב הפרוע", ושלושה ספרי ילדים - "ברטה השמנה", "עצרת הינשופים" ו"הפיל מניו-יורק". ניב כתב בעצמו שני ספרי ילדים נוספים, שאוירו בידי אורה איל - "אבא סבבה" ו"האשה הכי כועסת בעולם", וכן את "ספר הלא נכון", שאייר נעם נדב. כמו כן, כתב ניב על פי ספרו של יוסי אלפי את הצגת הילדים המוזיקלית "המלך הלך לישון" - אודות מלך שהלך לישון ושריו, יועציו ונתיניו אינם יודעים מה לעשות - שזכתה ב"פרס כינור דוד".
בשנות השמונים כתב ניב בעיתון "חדשות" טור פמיניסטי, שאסופה ממנו יצאה לאור בשנת 1991 בספר "פמיניסט". הוא כתב וערך מדורים סאטיריים בעיתונים רבים, וכמו כן יזם, הקים וערך את מוסף הפנאי "עכבר העיר" המצורף למקומון "העיר".
מאז ראשית שנות השמונים מלמד תסריטאות בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. החל משנת 2000 שימש כראש מגמת התסריטאות, וב-2009 הוחלף על ידי אסף צפור. כמו כן, הוא מעביר קורסים בנושא קולנוע ותסריטאות במדרשת בית ברל, ובעבר גם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ניב כתב את התסריט לסרט "ארץ חדשה" שיצא ב-1994 ואת התסריט לסרט "שואה טובה" לפי סיפור מאת גבריאל (פטיה) דגן.
הוא פרסם חמישה ספרים בתחום הקולנוע – "איך לכתוב תסריט" (1994); "על מה הסרט הזה?" (1999) - שבו מנתח ניב חמישה סרטים ישראליים; "החיים יפים, אבל לא ליהודים" (2000) - ביקורת על הסרט "החיים יפים", שאף הופיעה בארצות הברית באנגלית בשם "Life is beautiful, but not for Jews"; "תסריטאות - המדריך השלם לכתיבת תסריט" (2004) ו"עבר שחור, עתיד ורוד - החזון ההומוסקסואלי של גל אוחובסקי ואיתן פוקס" (2011) המנתח את הסרט ללכת על המים. בתחילת שנת 2014 יצא לאור ספר הפרוזה הראשון שלו, "החיים קשים, הא?". בדצמבר ראה אור ספרו "בזרוע נטויה ובעין עצומה - הקולנוע הישראלי מביט לאחור אל מלחמת לבנון", המנתח את הסרטים "לבנון", "בופור" ו"ואלס עם באשיר".
ב-2016 יצא לאור ספרו "שטנה", שהוא לקט של קללות, נאצות, איחולי־מוות ואיומים ברצח שקיבל ניב בפייסבוק. ב-2019 יצא לאור ספרו "בסוף כולם נמותו" - רומן דיסטופי, שהיה בין 12 המועמדים הסופיים לפרס ספיר 2019. במאי 2020 יצא לאור בהוצאת "פרדס" ספרו "אהבה קטלנית 977" וביוני 2021 יצא בהוצאת “מרום תרבות ישראלית” הרומן “שיתוק ילדים”.
ב-1985 העלתה קבוצת תיאטרון נוה צדק את מחזהו הסאטירי "קרמבו בעורף האויב".
היה מבקר התיאטרון של היומון הכלכלי "גלובס", כתב במדור "דעות" של העיתון "מעריב" וכיום כותב אחת לשבוע במדור "דעות" של עיתון "הארץ".
חיים אישיים
היה נשוי לבמאית ומנחת הטלוויזיה אורנה בן דור, ולהם בן ובת, וכן לעורכת הראשית של הוצאת הספרים "כתר", עינת ניב, וגם להם בן ובת. כיום הוא בן זוגה של הסופרת מאיה לביא.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
פדרציית האופניים האוסטרית
פדרציית האופניים האוסטרית (בגרמנית: Österreichischer Radsport-Verband – ORV) היא פדרציית הספורט הלאומית למרוצי אופניים באוסטריה האחראית על ספורט רכיבה על אופניים באוסטריה.
הפדרציה נוסדה בשנת 1973, ומורכבת מתשע אגודות ספורט אזוריות. הפדרציה חברה באיגוד הבינלאומי לאופניים ובאיחוד האופניים האירופאי.
הפדרציה מקיימת מרוצים ארציים של אופני כביש ואופני מסלול, וכן מרוצי רכיבה על אופני הרים, אופני BMX, סייקלו–קרוס ופרה-סייקלינג.
ניטרה
ניטרה (נכתב גם נייטרה או נייטרא, סלובקית: Nitra, גרמנית: Neutra, הונגרית: Nyitra או Nyitria) היא העיר הרביעית בגודלה בסלובקיה, ויחד עם ברטיסלאבה נמנית עם הערים העתיקות ביותר בסלובקיה, היישוב קיים כעיר לפחות מאז המאה ה-9. ניטרה נמצאת למרגלות הר זובור בעמק נהר ניטרה, בדרום מערב סלובקיה, ומשמשת כמרכז של מחוז ניטרה.
היסטוריה
ניטרה הייתה יישוב קלטי במאות שלפני הספירה ונמצאו שרידי התיישבות קודמים לתקופה זו. הסלאבים הראשונים הגיעו לניטרה במאה החמישית. בעיר העתיקה של ניטרה בולט ארמון עתיק הנחשב לאחד המעניינים ביותר בסלובקיה. למרות שהארמון נבנה רק במאה התשיעית, ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיום ארמון במקום כבר במאה השביעית. נסיכות ניטרה, אשר ניטרה הייתה בירתה, הייתה המדינה העצמאית הראשונה של הסלאבים. הכנסייה הנוצרית הקדומה ביותר הידועה לנו שנבנתה על ידי סלאבים נוסדה בשנת 828 על ידי הנסיך פריבינה. בשנת 833 הודח פריבינה מכסאו על ידי נסיך מוראביה אשר איחד את נסיכות ניטרה לתוך מוראביה הגדולה. עם זאת, השלטון בניטרה ניתנה ליורש העצר של מוראביה הגדולה, והוא זכה בעיר באוטונומיה נרחבת. העיר הגיעה לשיא פריחתה בימי הנסיך סבטופלוק הראשון ששלט בה בין השנים 850–871, ולאחר מכן היה למלך מוראביה הגדולה עד 894. בשנת 880 קמה בניטרה הבישופות הראשונה בסלובקיה ומנזר ראשון בסלובקיה הוקם בהר זובור.
בשנת 925 סופחה ניטרה לממלכת הונגריה בה המשיכה לזכות במידה של אוטונומיה עד 1108. בשנת 1248 העניק לעיר בלה הרביעי, מלך הונגריה, מעמד של עיר חופשית על מנת שהעיר תהווה מחסום בפני הטטרים.
בימי הביניים ניטרה הייתה מחולקת לעיר עליונה ועיר תחתונה, אשר בעצמה חולקה למספר חלקים, כאשר לכל חלק מנהל נפרד.
החל מאמצע המאה ה-18 העיר החלה לעבור פיתוח מואץ הודות לרגיעה הביטחונית בסביבה אשר הייתה עמוק בתוך האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם התפוררות האימפריה האוסטרו-הונגרית, הפכה ניטרה לחלק מהרפובליקה הצ'כוסלובקית החדשה. בשנת 1939 עם הקמת סלובקיה העצמאית, בתמיכת גרמניה הנאצית, סופחה גם ניטרה אליה. עם תום מלחמת העולם השנייה חזרה שוב להיות חלק מצ'כוסלובקיה. ב-1 בינואר 1993, עם פירוק צ'כוסלובקיה לשתי מדינות, חזרה להיות חלק מסלובקיה.
גאוגרפיה
מרכז העיר ניטרה נמצאת בגובה של 190 מטר מעל פני הים. העיר נמצאת במרחק של כ-35 קילומטרים מהעיר טרנבה ובמרחק של כ-70 קילומטרים מבירת המדינה, ברטיסלאבה.
חינוך וספורט
בניטרה שני מוסדות להשכלה גבוהה: האוניברסיטה הסלובקית לחקלאות, והאוניברסיטה ע"ש קונסטנטינוס הפילוסוף, הידועה בראשי התיבות UKF. באוניברסיטת UKF חמש פקולטות: למדעי הטבע, מדעי החברה ובריאות, לימודים מרכז אירופאים, אמנויות ובית ספר לחינוך.
לניטרה קבוצת כדורגל (פ.צ. ניטרה) המשחקת בליגת העל הסלובקית.
דמוגרפיה
בסוף שנת 2012 נמנו בעיר 78,607 נפש. לפי מפקד משנת 2001, 95.4% מתושבי העיר הם סלובקים, 1.7% הונגרים, 0.9% צ'כים ו 0.4% צוענים. 74.2% היו קתולים, 2.8% היו לותרנים, והשאר הצהירו על עצמם כחסרי דת או השתייכו למיעוטים דתיים קטנים. בעיר שיעור גירושין של כמחצית ממספר הנישואים ושוויון של מספרי הלידות והפטירות.
יהודי ניטרה
בית הכנסת הנאולוגי בניטרה, שנבנה בשנים 1908–1911, הוא אחד מאתרי נתיב המורשת היהודית בסלובקיה. בבית הכנסת מוצגות באורח קבע תצוגה על יהודי סלובקיה בשואה ותערוכה מציוריו של הצייר שרגא ווייל יליד העיר ניטרה.
גאורגיוס גריבס
גאורגיוס גריבס (ביוונית: Γεώργιος Γρίβας; 6 ביוני 1897 – 27 בינואר 1974) היה איש צבא יווני-קפריסאי. ראש מחתרת אֵאוֹקָה – "ארגון לאומי של לוחמים קפריסאים", ארגון מחתרתי יווני-קפריסאי שהיה קיים בשנות החמישים ועשה מלחמת גרילה, כדי לגרש את כוחות הכיבוש הבריטיים מקפריסין הבריטית, למען הגדרה עצמית לתושבי האי ולאיחודו עם יוון.
שנים ראשונות והקריירה הצבאית
נולד בניקוסיה וגדל בכפר טריקומו שבצפון-מזרח קפריסין.
ב-1916 עבר ליוון, קיבל אזרחות יוונית, למד באקדמיה הצבאית באתונה והתגייס לצבא יוון ב-1919 בדרגת סגן-משנה. במלחמת יוון–טורקיה הוצב בדיוויזיה ה-10 באסיה הקטנה שלחמה בציר איזמיר-בורסה עד לתבוסת היוונים בקרב סקריה בספטמבר 1921, בעקבותיו נסוגה יחידתו. גריבס זכה לציון לשבח על תפקודו, הועלה לדרגת לוטננט ונשלח ללימודים באקול מיליטר בפריז. כששב הוצב כמדריך בבית הספר לקצינים בסלוניקי. קודם לדרגת קפטן ב-1925 ומייג'ור ב-1935.
אאוקה
ב-1946 פרש מן הצבא לפי בקשתו. בשלב זה החל לטפח את רעיון ה"אנוסיס" (Ένωσις, איחוד יוון וקפריסין) והיה חבר בוועדה הסודית למחצה למאבק לשחרור קפריסין יחד עם הארכיבישוף מקאריוס השלישי. בשנת 1954 שב לקפריסין והחל לארגן את מחתרת אאוקה. ב-1 באפריל 1955 פוצץ הארגון מטעני חבלה בארבע ערים מרכזיות בקפריסין הבריטית ומטרות צבאיות בריטיות והצהיר בגלוי על תחילת הקמפיין לשחרור האי מנוכחות בריטית ואיחודו עם יוון. נוסף על המלחמה נגד יעדים בריטיים, כוונו התקפות הארגון גם נגד קומוניסטים קפריסאים.
את הארגון, שהוציא בעיקר התקפות גרילה שכוונו נגד מטרות בריטיות וכנגד יוונים משתפי פעולה עם הבריטים, הנהיג גריבס ממחבוא בהרי טרודוס. עם זאת, גריבס אסר על כל פעילות מלחמתית נגד מוסלמים תושבי האי. על הפקודות שהוציא חתם גריבס בשמו המחתרתי "דיגאניס" (Διγενής; בעקבות פואמה על גיבור ביזנטי). לפחות פעמיים הצליח להימלט מכוחות בריטיים. לאחר הגלייתו של הארכיבישוף מקריוס במרץ 1956, הוביל גריבס, שהסתתר כעת בלימסול, לא רק את הפעילות הצבאית אלא גם את זו הפוליטית. ב-21 במרץ 1956 ניסה ארגון אאוקה להתנקש בחייו של מושל האי ג'ון הארדינג, אולם פצצת הזמן שהונחה מתחת למיטתו לא התפוצצה. בעקבות כך הציע הארדינג פרס של 10,000 לירות שטרלינג על ראשו של גריבס.
שיבתו ליוון
בשנת 1959, עם חתימת הסכמי ציריך ולונדון על מתן עצמאות לאי, הסכים גריבס להפסקת אש, אף ששאיפתו הייתה איחוד האי עם יוון ולא עצמאות. במרץ 1959 יצא גריבס ממחבואו ונשלח לגלות ביוון. צעד זה היה חלק מההסכם שחתם הארכיבישוף מקריוס עם הבריטים, לפיו לא יוסגר גריבס לידיהם, אך גם לא יסכן בנוכחותו את העצמאות של הרפובליקה הקפריסאית הצעירה. ביוון זכה לקבלת פנים של גיבור מלחמת השחרור הקפריסאית. הפרלמנט היווני והאקדמיה היוונית העניקו לו את אותות הכבוד הגבוהים ביותר במדינה. הצבא העניק לו דרגת גנרל. לאחר קריירה פוליטית קצרה, פרש ב-1963 מהחיים הציבוריים.
שנות הסכסוך הקפריסאי
בין השנים 1968–1969 פעל בחשאי, יחד עם פעילים לשעבר ב"אאוקה" וסטודנטים יווניים להשבת הדמוקרטיה ונגד "משטר הקולונלים" ביוון. ההתארגנות נחשפה, ובאוגוסט 1971 שב גריבס בחשאי לקפריסין, שם הקים מחדש את המיליציה היוונית בשם "EOKA B". מטרתו המוצהרת הייתה שכנועו של מקריוס לוותר על העצמאות ולהשיג איחוד של קפריסין עם יוון. בין השנים 1971–1974 הייתה המיליציה מעורבת במספר רב של פעילויות אלימות וקרבות רחוב. הכוח שהוגדר כארגון טרור, הן על ידי טורקיה והקהילה הבינלאומית והן על ידי הארכיבישוף מקריוס, נתמך בידי משטר הקולונלים היווני.
גריבס מת מהתקף לב בעת שישה באחת מדירות המסתור שלו בלימסול והוא בן 76. הלוויותו נערכה בחצר הבית בו שהה בשנת 1959 והשתתפו בה עשרות אלפי קפריסאים-יוונים. בית הנבחרים של קפריסין הכריז על שלושה ימי אבל, בניגוד לעמדה הרשמית של ממשלת מקריוס.
טפרוכרונולוגיה
טפרוכרונולוגיה היא טכניקה גיאוכרונולוגית המשתמשת בשכבות נפרדות של טפרה - אפר וולקני מהתפרצות בודדת - כדי ליצור מסגרת כרונולוגית שבה ניתן למקם תיעוד פליאו-סביבתי או ארכאולוגי. אירוע מבוסס שכזה מספק "אופק טפרה".
הנחת היסוד של הטכניקה היא שכל אירוע געשי מייצר אפר בעל "טביעת אצבע" כימית ייחודית המאפשרת לזהות את המשקע על פני האזור המושפע מנשורת. לפיכך, לאחר שהאירוע הוולקני תוארך באופן עצמאי, אופק הטפרה ישמש כסמן זמן.
להגדרת טביעת האצבע הגאוכימית נעשית בשיטות כדוגמת מיקרופרוב אלקטרונים (electron microprobe; EMP) וספקטרומטר מסה בשילוב לייזר-אבלציה.
הארי הולה
הארי הוּלֶה (בנורווגית: Harry Hole) הוא דמות בדיונית, גיבור ספריו של יו נסבו. הארי הולה הוא בלש קשוח במשטרת מחוז אוסלו, המתמודד עם רוצחים, שודדים וגנבים, כמו גם עם שחיתות בממסד, ועם פרשיות אפלות בעברה של נורווגיה, כגון שיתוף הפעולה של חלק מן הנורווגים עם הנאצים במלחמת העולם השנייה. חקירותיו של הולה נערכות בנורווגיה ומובילות אותו לארצות נוספות, בהן אוסטרליה, תאילנד, שווייץ וברזיל. לצד חקירותיו מתמודד הולה עם נטייתו לאלכוהוליזם.
ביוגרפיה בדיונית
הארי הולה נולד ב-1965. אמו, שמוצאה מהסאמים, נפטרה מסרטן באמצע שנות העשרים לחייו. להארי לא היה קשר הדוק עם אביו, אולף, מורה לשעבר, אבל הוא קשור מאוד לאחותו סֶס (Søs), הלוקה בתסמונת דאון.
הארי הוא גבוה (1.93 מטר), אתלטי, רזה, שיער בלונדיני קצוץ, עיניים כחולות, על פניו צלקת מהפה ועד האוזן. מתגורר בסופיס גטה באוסלו. הוא מופנם ונוטה לדיכאון, מעשן בשרשרת ואלכוהוליסט, המנסה להתגבר על תשוקתו לאלכוהול. המשקה החביב עליו הוא ויסקי "". מקום השתייה החביב עליו הוא מסעדת שרדר, המתוארת כ"מסבאה יותר מכל דבר אחר". הוא נמנע משימוש במעלית. הוא מגלה עניין רב ובקיאות במוזיקה פופולרית.
נהג המונית אויסטיין אייקלנד הוא ידיד קרוב של הארי מאז לימודיהם בבית הספר. לצרכים של זיהוי פלילי הארי נעזר בביאטה לן, מהמחלקה לזיהוי פלילי של משטרת אוסלו.
הארי נמצא בזוגיות עם רקל פאוקה, שאותה פגש בספר "אדום החזה". בנה מזוגיות קודמת שלה, אולג, רואה בהארי דמות אב. לאחר שהקשר בין הארי לרקל משתבש, הוא פורש מהמשטרה ועוזב את אוסלו, ועובר לגלות מרצון בהונג קונג. קאיה סולנס, שוטרת חדשה במחלקת הפשיעה של משטרת מחוז אוסלו, מזמינה אותו לחזור לאוסלו כדי לסייע בחקירת רציחות סדרתיות. בהתחשב בכך שאביו נוטה למות הארי נענה להזמנה. קשריו עם רקל מתחדשים, אך טראומות גורמות לו להחליט לעבור להונג קונג לצמיתות.
בספר "רוח רפאים" הארי חוזר שוב לאוסלו, משום שאולג, בנה של רקל, נעצר בחשד לרצח. הארי מגלה את הרוצח, אך הוא נורה, והספר מסתיים בלי שיהיה ברור האם ישרוד. בספר העשירי בסדרה, "משטרה", מתברר שהארי שרד, וכדי להימנע מקשר ישיר עם פושעים הוא הופך למרצה באקדמיה לשוטרים ומחדש את הקשר עם רקל. סדרת רציחות גורמת לעמיתיו לשעבר לקרוא לו לעזרה. הארי מתחתן עם רקל ומאמץ את בנה, אולג. הוא מבטיח לסיים את עבודתו במשטרה, אך נמשך לחקירה נוספת בספר "צמא". בספר השנים-עשר בסדרה, "סכין", הארי נפרד מרקל, אך מזועזע לשמוע שהיא נרצחה בביתה בדקירות סכין. עקב קרבתו למנוחה הוא מושעה מחקירת רצח זה. הוא משוכנע שהרוצח הוא סוויין פינה, שהשתחרר לאחר מאסר ממושך, ושואף לנקום בהארי על שהרג את בנו.
הספרים בסדרת הארי הולה
ספרי הסדרה כוללים תיאורי התעללות ברוטלית, במעשי הרצח הנחקרים ובמעשים נוספים של עבריינים. לצד העלילה הבלשית כוללים ספרי הסדרה גם תיאורים של החברה שבה מתרחשת העלילה, כגון מעמד האבוריג'ינים באוסטרליה, ותיאורים מפורטים של הסביבה שבה פועל הארי, באוסלו ובערים נוספות.
בקולנוע
הספר "איש השלג" עובד בשנת 2017 לסרט קולנוע באותו שם, שבו מייקל פסבנדר גילם את הארי הולה.
קישורים חיצוניים
פרקים מספרי הארי הולה:
על ספרי הסדרה:
טראוויס
טראוויס (באנגלית: Travis) היא להקת רוק אלטרנטיבי סקוטית.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 1990, ושמה ניתן לה בהשראת דמות מתוך הסרט "פריז, טקסס". את הסינגל הראשון שלה הוציאה הלהקה רק בשנת 1996 ואת אלבומה הראשון, "Good Feeling", רק בשנת 1997. הלהקה פרחה בתקופה של להקות הבריטפופ והרוק האלטרנטיבי בבריטניה.
למרות זאת, הפריצה האמיתית שלה לא באה בשנה זו, אלא שנתיים מאוחר יותר עם ארבעת הסינגלים המצליחים Waiting To Reach You, Driftwood, Why Does It Always Rain On Me?, Turn מהאלבום "The man who" שהיה המצליח ביותר של הלהקה, וכל הסינגלים שיצאו מתוכו נכנסו לרשימת 20 השירים הגדולים בבריטניה באותה שנה.
מתוך האלבום "memories 12" שיצא ב-2003, יצאו שלושה סינגלים, אך רק Re-offender נכנס ל-20 הראשונים במצעד השנתי.
קלמודולין
קלמודולין (Calmodulin) הוא חלבון המצוי בתאים איקריוטים, ושייך לאחת משתי המשפחות העיקריות של חלבונים קושרי סידן, הנקראת EF-hand (המשפחה השנייה נקראת annexins). חלבונים אלה פועלים תוך שינוי קונפורמציה בקשירת יוני סידן. השינויים המבניים משפעלים חלבונים תאיים נוספים אשר מעורבים בתגובות שונות בתא. קלמודולין משמש כמתווך סיגנלים של יוני סידן בתהליכים שונים כגון: מטבוליזם, דלקות, אפופטוזה, התכווצות שרירים, זיכרון בטווח קצר וארוך, התפתחות עצבים ועוד.
קלמודולין הוא אחד החלבונים השמורים ביותר באיקריוטים (כלומר רצף חומצות האמינו שלהם כמעט ולא עבר שינויים לאורך האבולוציה). למרות קיום כמויות רבות וארגון שונה של גנים של קלמודולין במינים השונים, גנים אלו מקודדים רצפי חומצות אמינו זהים לרוב. המבנה השמור יכול לרמוז לנו על חשיבותו וחיוניותו כמעביר סיגנלים של סידן.
מבנה הקלמודולין
קלמודולין הוא חלבון קטן וחומצי המורכב מ-148 חומצות אמינו. קיפול החלבון יוצר ארבעה מתחמים), אשר בכל מתחם יש אתר קישור ליון סידן (כלומר, קישור של עד ארבעה יוני סידן לכל חלבון). לקלמודולין יש ארבעה מבני EF-hand, המאופיינים במוטיב של הליקס-לולאה-הליקס (helix-loop-helix), ומסודרים בשני אזורים גלובולרים נפרדים. שני אתרים נמצאים בקצה הקרבוקסילי ושניים אחרים בקצה האמיני. בכל EF-hand מצוי אתר קישור אחד. קשירת הסידן לחלבון היא קואופרטיבית.
פעילות
קלמודולין מהווה למעשה סמן של רמת הסידן בציטופלסמה. עם כניסת הסידן, קשירת הסידן לקלמודולין היא קואופרטיבית. בעקבות הקישור, קלמודולין משנה קונפורמציה, ולאחר שינוי זה הקומפלקס סידן-קלמודולין (ידוע כקלציום-קלמודולין) משמש כאפקטור המשפיע על פעילות חלבונים. כך, לדוגמה, הקומפלקס סידן-קלמודולין משפעל פעילות קינאזות כמו CaM-קינאז.
פול ת'אגארד
פול ריצ'רד ת'אגארד (באנגלית: Paul Richard Thagard; נולד ב-28 בספטמבר 1950) הוא פילוסוף קנדי המתמחה במדע קוגניטיבי, פילוסופיה של הנפש ופילוסופיה של המדע והרפואה. ת'אגארד הוא פרופסור לשעבר לפילוסופיה באוניברסיטת ווטרלו. הוא סופר, ותרם למחקר באנלוגיה ויצירתיות, מסקנות, קוגניציה בהיסטוריה של המדע ותפקיד הרגש בהכרה.
בפילוסופיית התודעה הוא ידוע בניסיונותיו ליישם מודלים קוהרנטיים אודות קוהרנטיות הנוגעות בתיאוריות של מחשבה ופעולה אנושית. הוא ידוע גם בזכות HOTCO ("קוהרנטיות חמה"), שהיה הניסיון שלו ליצור מודל ממוחשב של קוגניציה המשלבת רגשות ברמה בסיסית.
בגישתו הכללית לפילוסופיה, ת'אגארד מבקר בחריפות את הפילוסופיה האנליטית בשל היותו תלוי יתר על המידה באינטואיציות כמקור לראיות.
מנוע V
מנוע V הוא מנוע בו מסודרים הצילינדרים בשני טורים, כאשר הטלטלים מחוברים לגל ארכובה אחד וכל צמד טלטלים נגדי מחובר לארכובה אחת. בין שני טורי הצילינדרים נוצרת זווית בצורת האות V, ומכאן שמו. קרל בנץ בנה ב-1896 את מנוע הבעירה הפנימית הראשון בו הייתה זווית בין הבוכנות.
למנוע בתצורת V יתרון במרכז כובד נמוך יותר ממנוע טורי. יתרונות נוספים של המנוע הם היכולת להפחית את הרעידות של הבוכנות (תנועת הבוכנות הנגדיות מאזנות זו את זו) ולספק מומנט טוב יותר בסל"ד נמוך. כמו כן, הוא קצר יותר מאשר מנוע טורי. חסרונות המנוע הם נגישות קשה יותר למנוע ופיזור חום לא מיטבי.
הזווית בין שני טורי הצילינדרים משפיעה על ביצועי הרכב. במכוניות פורמולה למשל, הזווית היא בת 90 מעלות - תצורה המספקת איזון לרעידות המנוע באופן מובנה. מנועי 90 מעלות מכונים גם מנועי "L" כדי לייצג את הזווית הישרה. מנועי V בעלי זווית קטנה במיוחד משלבים חלקית את יתרונות המנוע הטורי ומנוע V (בעיקר מבחינת קיצור אורך המנוע). גם תצורה בעלת זווית של 180 מעלות אפשרית, אך אינה נפוצה בהשוואה לתצורה דומה אחרת, המכונה מנוע בוקסר. בעוד שמנוע V בן 180 מעלות עושה שימוש בארכובה בודדת.
על מנת לתזמן את פתיחת השסתומים של המנוע, ניתן להשתמש בגל זיזים אחד בעל מוטות דחיפים (להפעלת שני ראשי המנוע). או לחלופין להשתמש במספר גלי זיזים (גל אחד או יותר לכל ראש מנוע), ובכך להימנע משימוש במוטות דחיפים המפחיתים את יעילות המנוע.
בנוסף לשימוש במנועי V בכלים יבשתיים כדוגמת מכוניות ואופנועים, נמצאים מנועי V גם בכלי טיס (לדוגמה, המנוע של מטוס הספיטפייר הוא מנוע V).
ישנן אפשרויות שונות באשר למספר הצילינדרים במנועי V:
תעלת רידו
תעלת רידו (אנגלית Rideau Canal; צרפתית Canal Rideau) היא תעלת שיט לאורך נתיב של 202 ק"מ בפרובינציית אונטריו בקנדה, המחברת בין אוטווה ונהר אוטווה מצפון, לבין העיר קינגסטון שלחופי ימת אונטריו מדרום. התעלה נחפרה בראשית המאה ה-19 מסיבות אסטרטגיות ופוליטיות, כאשר האימפריה הבריטית ששלטה בקנדה נאבקה בארצות הברית על השליטה באזור. התעלה נועדה להבטיח לבריטים עורק שיט בטוח העוקף את עמק נהר סנט לורנס הפגיע, והיא שילבה קטעי נהרות ומספר אגמים. תעלת רידו נפתחה לתנועה בשנת 1832 והיא פעילה גם כיום. בשנת 2007 הוכרזה התעלה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית, אלפי אנשים היגרו צפונה מתחומי ארצות הברית לאזור המהווה כיום את קנדה. אחד מאזורי ההתיישבות העיקריים של מהגרים אלה, אשר כונו "הנאמנים" ("the loyalists"), היה לאורך הנהרות רידו וצ'טראקי מצפון לנהר סנט לורנס, אך נתיבי השיט הלקויים באזור האטו את פיתוחו. עם זאת, המניע העיקרי בפיתוח דרכי השיט לאורך נהרות אלה היה פוליטי ואסטרטגי, ונועד להבטיח עורק תעבורה מוגן. מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה הבהירה את פגיעותו של נתיב השיט העיקרי של הקולוניה לאורך נהר סנט לורנס שהיה חשוף להתקפות אמריקאיות בחלקים נרחבים מהנתיב בין מונטריאול לימת אונטריו. לאחר תום המלחמה, המשיכה ארצות הברית ונתפסה בעיני השלטונות הבריטיים כגורם מאיים, ואלה החלו לבדוק חלופות אפשריות לנתיב השיט העיקרי בקולוניה.
המיזם תפס תאוצה של ממש עם עריכת שני מחקרים בשנים 1824 ו-1825, וב-1826 הופקד ג'ון ביי (John By) מחיל ההנדסה המלכותי על מימושו. לפי מחקרים אלה אורכו הכולל של נתיב השיט נועד להשתרע על פני 202 ק"מ, ועל מנת לעקוף מפלים וביצות בנהרות הקיימים, נדרשה חפירת תעלה באורך של 40 ק"מ. ביי נקט בגישה לפיה יש לממש את המיזם בדרך של הקמת סכרים ותאים גבוהים אשר יגשרו על הבדלי הגבהים הטופוגרפיים באזור ויתגברו על המכשולים הטבעיים. ביי אף ניסח את ממדי התאים כך שיתאימו לספינות הקיטור שהופיעו אותה עת בצפון אמריקה. בניית התעלה החלה ב-1828 ו-6,000 איש במספר אתרים לאורך הציר השלימו את העבודות בשנת 1832.
כאלף איש מצאו את מותם במחלות ובתאונות במהלך עבודות ההקמה של התעלה, ולאורכה מספר מצבות לזכרם. עלות חפירת התעלה בסך 822,000 לירות שטרלינג הייתה עצומה וחרגה בהרבה מהתקציב. ביי הוזמן ללונדון ונחקר אודות התנהלותו בטרם נקבע כי פעל כשורה. בנוסף, תעלת רידו לא נדרשה מעולם למבחן הצבאי שהיה הסיבה העיקרית לחפירתה.
מאידך, התעלה הייתה למאיץ חשוב בהתפתחות האזור והעיר אוטווה שנקראה אז בייטאון (Bytown) על שמו של ביי, והפכה לעורק מסחרי חשוב. היא כמעט ולא התפתחה ונותרה במצבה המקורי בשל שיפור היחסים לאורך הגבול הבינלאומי ופיתוח נתיב השיט הרחב בהרבה של נהר הסנט לורנס. במחצית השנייה של המאה ה-19 הלכה התעלה ותפסה גם חשיבות תיירותית. חשיבות זו גברה במהלך המאה ה-20 וכיום שימושה העיקרי של תעלת רידו הוא תיירותי. השיט על הנתיב אפשרי מאמצע מאי עד סוף אוקטובר בכל שנה, ונמשך בן שלושה ימים בסירת מנוע ועד 10 ימים בסירת פדלים. בחורף, הופך קטע מהתעלה בעיר אוטווה לזירת ההחלקה על הקרח הגדולה בעולם. אורכו של הקטע הוא 7.8 ק"מ ושטחו שווה ערך לשטחן של 90 זירות אולימפיות.
התעלה ואתריה
לאורך התעלה 74 סכרים ו-23 מהם השתמרו במצבם המקורי. 47 התאים ערוכים ב-24 קבוצות, אורכו של כל תא מגיע עד 37.8 מטר ורוחבו המקסימלי הוא 9.1 מטר. הפרש גובהי המים בתאים מגיע עד ל-4.6 מטר. מספר אגמים משמשים כמאגרי מים בעת הקיץ ומבטיחים אספקת מים יציבה לפעילותם של תאי התעלה.
במקומות רגישים לאורך עורק התנועה הוקמו שישה קסרקטינים שארבעה מהם שרדו וכן מספר עמדות הגנה. בהמשך ובעקבות מקרי התמרדות בקולוניה הוקמו לצד מספר תאים מבנים שנועדו להגן עליהם.
מצודת הנרי (Fort Henry) נבנתה בצידו המזרחי של נמל העיר קינגסטון ב-1830, היא נבנתה לפי מודל פרוסי והייתה אמורה להיות עמידה בפני הארטילריה המתקדמת ביותר באותה תקופה. בין 1846 ל-1848 הוקמו בנמל קינגסטון ארבעת מגדלי מרטלו (Martello) שנועדו לחזק את הגנתו. שניים מהם הוקמו ממזרח לתעלה ושניים ממערב לה. המגדלים עגולים ובני שתי קומות ויש בהם מפלס לתותחים. הם הוקפו בחפיר יבש ונבנו בהתאם לתפיסה שפותחה בבריטניה בעת המלחמות הנפוליאוניות.