cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפלייד מטיריאלס
אפלייד מטיריאלס ישראל
עופר גרינברגר, שכיהן כמנכ"ל החטיבה בישראל משנת 2017 קודם בשנת 2022 לתפקיד סגן נשיא לפיתוח עסקי בחברה הגלובאלית, במקביל ממשיך גרינברגר לכהן כנשיא אפלייד מטיריאלס ישראל. מנכ"ל החטיבה בישראל כיום הוא רפי בן עמי. החטיבה משויכת לקבוצת ה- IPC) Imaging and Process Control) של אפלייד מטיריאלס ועוסקת בפיתוח, בייצור ובהטמעה של מכונות ומוצרי בקרת איכות לתהליכי ייצור שבבים בסביבת חדר נקי.
במשרדי החברה בפארק המדע קיימים חדרים נקיים בשטח כולל של כ-6,900 מ"ר שבהם מתבצע ייצור, פיתוח ומחקר.
רכישות ומיזוג
החברה ביצעה רכישות של חברות נוספות בישראל (אורמיר) ובעולם, הבולטת שבהן בשנת 2011 של חברת וריאן (באנגלית: Varian) האמריקאית בסכום של למעלה מ-4 מיליארד דולר.
בשנת 2013 הודיעו אפלייד מטיריאלס וטוקיו אלקטרון (באנגלית Tokyo Electron) היפנית על מיזוג, שם החברה המאוחדת הוא איטריס (באנגלית ETErnal Innovation for Society, ETERIS). מיזוג זה, שהיה תלוי באישור הרגולציה, היה אמור ליצור את החברה הגדולה בעולם בתחום ציוד המוליכים למחצה עם שווי שוק של כ-29 מיליארד דולר. בתחילת 2015 הודיעו החברות על ביטול המיזוג בשל קשיים רגולטוריים.
לב אמיץ
לב אמיץ (באנגלית: Braveheart) הוא סרט קולנוע אמריקאי אפי שיצא לאקרנים בשנת 1995. מל גיבסון ביים וגם כיכב כגיבורו של הסרט, ויליאם וולאס, לוחם סקוטי בן המאה ה-13, מגיבוריה הלאומיים של סקוטלנד, שהוביל את הסקוטים במלחמת העצמאות הראשונה של סקוטלנד נגד אדוארד הראשון, מלך אנגליה. בנוסף מככבים בסרט גם סופי מרסו, פטריק מקגוהן וקתרין מק'קורמק. סיפור הסרט מבוסס על הפואמה "The Actes and Deidis of the Illustre and Vallyeant Campioun Schir William Wallace" מאת הארי העיוור ועובד לתסריט מאת רנדל וולאס.
הסרט זכה להצלחה ביקורתית וקופתית גדולה בארצות הברית ומחוצה לה, עם הכנסות של 210.4 מיליון דולר. בנוסף להצלחתו הקופתית, היה הסרט מועמד ל-10 פרסי אוסקר בשנת 1995, שמתוכם זכה בחמישה, כולל הפרס לבימוי ולסרט הטוב ביותר.
עלילת הסרט
בשנת 1280 המלך אדוארד "ארך-הגפיים" פולש וכובש את סקוטלנד בעקבות מותו של אלכסנדר השלישי, שלא מותיר יורש לכס סקוטלנד. ויליאם וולאס הצעיר עד לבגידתו של "ארך-הגפיים", שורד את מות אחיו ואביו ונלקח למסע אל אירופה תחת חסות דודו ארגיל, שמחנך אותו.
"ארך-הגפיים" פוקד על בנו, נסיך וויילס, לעצור את וולאס בכל אמצעי שיידרש. וולאס יוצא למרד באנגליה והשמועות אודותיו נפוצות כאשר מאות סקוטים מצטרפים אליו. הוא מוביל את צבאו לניצחון בקרב גשר סטרילינג ומשמיד את העיר יורק, תוך שהוא הורג את אחיינו של המלך ושולח אליו את ראשו הכרות. וולאס מבקש את עזרתו של רוברט דה ברוס, בנו של האציל רוברט הזקן והטוען לכתר הסקוטי. רוברט נשלט על ידי אביו שמבקש להבטיח את הכס עבור בנו באמצעות כניעתו לאנגלים. מודאג מאיום המרד "ארך-הגפיים" שולח את אשת בנו איזבלה מצרפת לנסות לנהל משא ומתן עם וולאס, על מנת להסיח אותו מהגעת כוח גיבוי אנגלי לסקוטלנד.
לאחר שהיא פוגשת אותו, איזבלה מתאהבת בו. היא מזהירה אותו מפלישה צבאית מתקרבת, וולאס מפציר באצולה הסקוטית לפעול מיד, להתנגד לאיום ולכבוש מחדש את האדמה. כשהוא מוביל את הצבא האנגלי בכוחות עצמו, "ארך-הגפיים" מתעמת עם הסקוטים בקרב בפלקירק היכן שהאצילים לוצ'לן ומורניי מקבלים כסף מ"ארך-הגפיים" ובוגדים בוולאס, מה שמוביל לתבוסה של הסקוטים בקרב. כשוולאס תוקף את "ארך-הגפיים" הוא נעצר על ידי אחד מחיילי המלך, שמתברר כלא אחר מאשר רוברט דה ברוס, אך מלא חרטה הוא מוביל את וולאס למקום מבטחים לפני שהאנגלים ילכדו אותו. וולאס הורג את לוצ'לן ומורניי בשל בגידתם ויוצא למלחמת גרילה נגד האנגלים במשך 7 השנים הבאות, בסיוע איזבלה שמנהלת עמו רומן. רוברט יוצא לפגוש וולאס באדינבורו, אך אביו של רוברט קושר קשר עם האצילים האחרים ללכוד ולהסגיר את וולאס לידי האנגלים. כשהוא מגלה על הבגידה, רוברט מתכחש לאביו. איזבלה דורשת נקמה ב"ארך-הגפיים" החולה כעת ומספרת למלך הגוסס שהשושלת שלו תמות יחד איתו וכי היא נושאת ברחמה את ילדו של וולאס.
בשנת 1314, רוברט, כעת מלך סקוטלנד, מוביל צבא סקוטי בפני קו טקסי של יחידות אנגליות בשדות בנוקבורן, היכן שעליו לקבל רשמית את השלטון האנגלי. כשהוא מתחיל לרכוב לכיוון האנגלים הוא נעצר ונזכר בוולאס. הוא מבקש מאנשיו להילחם עבורו כפי שהם נלחמו למען וולאס. או-אז הוא מוביל את צבאו לקרב נגד האנגלים ההמומים, בדרך להשגת חירותם.
אי דיוקים היסטוריים
הסרט מתחיל במונולוג של רוברט דה ברוס הטוען שהיסטוריונים אנגליים ישללו את הסיפור שהוא מתעתד לספר, אך "ההיסטוריה נכתבת על ידי אלו שתולים גיבורים" ואכן ישנם מספר אי דיוקים היסטוריים בסרט:
סרט המשך
בפברואר 2018 נודע שהאולפנים עובדים על פיתוח סרט המשך בשם "רוברט דה ברוס" שיתמקד בדמותו של רוברט דה ברוס עם אנגוס מק'פיידן בתפקיד הראשי.
גשר (רשת)
גשר (Bridge) הוא רכיב ברשת מחשבים המאפשר שליטה על התעבורה ברשת בהתבסס על כתובות MAC, ומחבר בין שני חלקים של הרשת, כאשר כל אחד מהם הוא מתחם התנגשות (collision domain) נפרד, אך שניהם מהווים מתחם שידור (Broadcast domain) אחד.
אופן הפעולה
גשר "לומד" את כתובות ה-MAC של הרכיבים המחוברים לכל אחד ממקטעי הרשת המחוברים אליו על ידי כתובת ה-MAC של המקור בחבילות המידע המגיעות אליו. כאשר חבילה מגיעה אל הגשר הוא בודק מה היא כתובת ה-MAC אליה מיועדת החבילה: כשהכתובת MAC של היעד מוכרת לגשר, במידה והכתובת יעד נמצאת באותו מקטע ממנו היא הגיעה (אותו המקטע של השולח), הגשר לא יעביר אותה הלאה, אך כאשר הכתובת נמצאת במקטע האחר, הגשר יעביר אותה הלאה. במקרים בהם הגשר לא מכיר את כתובת ה-MAC של היעד, הוא יעביר הלאה את החבילה.
גשר מתפקד בשכבת הקו של מודל ה-OSI ובשכבת הקשר של מודל TCP/IP.
הברבור הלבן
כלא הברבור הלבן (ברוסית: Белый лебедь; בתעתיק עברי: בליי לבד), הידוע רשמית כמתקן הכליאה הפדרלי מס' 2 של מחוז פרם, הוא בית סוהר רוסי עבור עבריינים מסוכנים ביותר, ונחשב לאחד מבתי הכלא השמורים ביותר ברוסיה.
הכלא מהווה מושבת עונשין מיוחדת עבור אסירים שנידונו למאסר עולם. הכלא שוכן בעיר סוליקמסק שבפרמסקי קראי.
הכלא מתבלט באחד המשטרים הקשים ביותר בשירות בתי הסוהר הפדרלי (העונש הממוצע הוא בין שלוש לשבע שנים).
היסטוריה
בשנת 1938 נוצרה נקודת מחנה שדרכה עברו אסירים פוליטיים רבים. מאז 1955 לא הוחזקו בכלא אסירים פוליטיים. בשנת 1980 נוצר בכלא מרחב פנימי מסוג תא בודד, אליו נשלחו גנבים בחוק, כ-4.5 אלף אסירים עברו בו. מאז 1999 מחזיק הכלא אסירים שנידונו למאסר עולם.
יחסי אוסטריה–סינגפור
יחסי אוסטריה–סינגפור הם יחסי החוץ בין אוסטריה וסינגפור.
סקירה כללית
שתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים ואגונים, ובכלל זה באו"ם. סינגפור היא השותפה המובילה של האיחוד האירופי, שבכללה אוסטריה, בדרום מזרח אסיה, עם יותר מ-10,000 חברות אירופאיות הממוקמות במדינת העיר, ונהנות במיוחד מכללי מיסוי מועילים. כיום פועלות בסינגפור 220 חברות אוסטריות, כולל יצרנית שבבי חיישנים AMS, בהיקף ההשקעות של יותר מ-2 מיליארד דולר.
בן האטקה
בן האטקה (Ben Hatke; נולד ב-4 ביוני 1977) הוא אמן קומיקס אמריקאי, אשר בעיקר עובד על ספרי קומיקס לילדים, ביניהם "ג'ייק האדיר" ו"זיטה ילדת החלל".
ביוגרפיה
האטקה נולד בלפייט, אינדיאנה, בן שלישי עם שתי אחיות בנות גדולות. הוריו של האטקה היו מאוד אנטרופוסופים ומעודדים של התנהגות יצירתית וחשיבתית, והאטקה נהג לבלות הרבה מילדותו בציור או במשחק בחוץ.
האטקה העיד בבגרותו כי ההשראה הראשונה שגרמה לו לרצות לצייר קומיקס היה הספר "Elfquest" של וונדי וריצ'רד פיני. השפעות נוספות על סגנון הציור שלו שהוא ציין בראיונות עיתונאיים הם היוצרים מוריס סנדק, לאונרדו דה וינצ'י וטוד מקפרלן.
האטקה למד במכללת כריסטיאן ובשנת 2000 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מהמכללה. בזמן לימודיו בילה סמסטר שלם באיטליה, שם למד על סגנון הציור האיטלקי. האטקה ציין את לימודיו באיטליה כגורם משפיע על סגנון הציור שלו.
קריירה
הסיפור הראשון שלו התפרסם כחלק מהאנתולוגיה "Flight vol 2", הספר השני של "Flight", ספרו זוכה פרס אייזנר של קאזו קיבואישי, בו השתתף האטקה כאמן אורח. הספר התפרסם ב-2006 בידי הוצאת אימג' קומיקס. הסיפור נקרא "הקרש".
זיטה ילדת החלל
את סדרת הספרים המפורסמת ביותר שלו, זיטה ילדת החלל, פרסם בשנים 2014-2012 וזכה להצלחה גדולה. אלא שאת דמותה של זיטה, ילדה אמיצה ואופטימית שמצילה כוכבי לכת מהשמדה, המציאה בכלל אשתו של האטקה, אנה, בזמן היותה בבית ספר תיכון.
האטקה פרסם שלושה ספרים אודות זיטה ילדת החלל, שהפכו להצלחה גדולה ותורגמו לעשות שפות. ספרי הסדרה נכנסו לרשימת הספרים הטובים ביותר של קירקוס, וקיבלו תשבחות בכל העולם.
חיים אישיים
כיום האטקה מתגורר בפרונט רויל, וירג'יניה, עם אשתו אנה ובתם.
פורט ויין מאד אנטס
פורט ויין מאד אנטס (באנגלית: Fort Wayne Mad Ants) היא קבוצת כדורסל מהעיר פורט ויין, אינדיאנה המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA מאז שנת 2007. בעונת 2013/14 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה. בספטמבר 2015 נרכשה הקבוצה על ידי קבוצת אינדיאנה פייסרס.
היסטוריה
לקראת עונת 2007/08, עונת הבכורה בליגה, חתמה הקבוצה על הסכמי שיתוף פעולה עם הדטרויט פיסטונס ואינדיאנה פייסרס. ב-5 בספטמבר 2007 בחרה הקבוצה 10 שחקנים במסגרת דראפט ההרחבה של שנת 2007, שחקנים שהיוו את הבסיס לקבוצה בעונתה הראשונה. לקראת עונת 2008/09 חתמה הקבוצה על הסכם שיתוף פעולה גם עם המילווקי באקס ולקראת עונת 2012/13 חתמה הקבוצה על הסכם עם שרלוט בובקאטס, כקבוצה הרביעית.
באותה העונה הגיעה הקבוצה לראשונה לפלייאוף, אך הפסידה שני משחקים לסנטה קרוז ווריורס והודחה בסיבוב הראשון. בעונת 2013/14 הגיעה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לגמר ואף זכתה באליפות לאחר שניצחה את סנטה קרוז בסדרת הגמר. בעונת 2014/15 נפגשו המאד אנטס עם סנטה קרוז בסדר הגמר, אך הפעם היו אלו הווריירס שניצחו בסדרה ולקחו את האליפות.
בספטמבר 2015 רכשה אינדיאנה פייסרס את הקבוצה ונהייתה השותפה היחידה בקבוצה.
קהילת יהודי קולוניה
ראשיתה של הקהילה היהודית בקלן מעורכת בסוף תקופת האימפריה הרומית, ומתועדת בתקופת שיא ימי הביניים. לאורך ההיסטוריה שלה, הקהילה היהודית בקולוניה סבלה מרדיפות, גירושים חוזרים ונשנים, טבח והרס. ערב הרדיפות בימי גרמניה הנאצית, מנתה הקהילה כ-19,500 איש. הקהילה הוקמה מחדש, והיום מונה כ-4,500 איש. בגלל ההמשכיות ההיסטורית שלה, הקהילה נוהגת לכנות את עצמה "הקהילה היהודית הוותיקה ביותר מצפון לאלפים".
התקופה הרומית
קלן נוסדה והוקמה במאה ה -1 לספירה, כקולוניה הרומית קלאודיה ארא אגריפיננסיום בשטח אובי. היא הייתה בירת המחוז הרומאי גרמניה תחתית ומטה הצבא באזור. קלן הייתה עיר חשובה בתקופה הרומית. ה' ניסן מניח כי אוכלוסיית קלן הייתה גבוהה בהרבה מאשר בימי הביניים, אז הוא מעריך כי נעה בין 30,000 ל -40,000. סביר להניח כי נוכחות יהודית ליוותה את ההתפשטות של הנצרות בכל מחוז רומי, ואף קדמה לה. נוכחותם של נוצרים בקלן במאה ה-2 היא ראיה, לפיכך, להתיישבות יהודים בעיר כבר אז.
היהדות הוכרה בתור religio ilicita (דת מותרת), ויהודים היו פטורים מפולחן הקיסר והאלים הרומים. למרות זאת, הגישה למשרות ציבוריות נמנעה מהם מכיוון שכדי להתמנות למשרה ציבורית בעיר, אדם נדרש להחזיק במקרקעין ולהיות בעל מוניטין מסוים. בעת העתיקה המאוחרת, המעמד העליון הרומי סירב יותר ויותר לקחת חלק במשרות הללו, והממשל הרומי נכנס למשבר והקיסר נאלץ לחפש חלופות. המועצה בקלן נאלצה להשתמש בצו של הקיסר קונסטנטין הגדול משנת 321, שהתיר מינוי יהודים לקוריה. זוהי העדות הראשונה לקיומה של קהילה יהודית בעיר קלן. צו הקיסר התקבל בקודקס תאודוסיאנוס (439), המעיד על קיומה של קהילה יהודית מבוססת היטב בקלן בשנים 321 ו-331. בתרגום חלקי של הקודקס נכתב:"'אנו מתירים לכל המועצות העירוניות למנות יהודים לקוריה באמצעות החוק הכללי. כדי לפצות אותם באופן מסוים על החוקים הקודמים, אנו קובעים כי שניים או שלושה מהם יהנו מהזכות לא להקרא לשירות ציבורי כלשהו'."ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על נוכחות אוריינטלית באזור בערך באותה תקופה, וביניהם היו סורים, כפי שמוכיחה כתובת ארמית שנחפרה בשנת 1930. במסמך אחר, משנת 341, נרשם כי לבית הכנסת ניתנה פריבילגיה קיסרית. תקנות אלו של קונסטנטין נותרו במשך מאות שנים התיעוד היחיד של קיומה של קהילה יהודית בקלן.
תחת שלטון המלכים הפרנקים, הסקסונים והסאלים
מספר היהודים בקהילה ברבע האחרון של המאה ה-11 היה לא פחות מ-600. השווקים של קלן משכו מבקרים יהודים רבים, כשחלקם נשארו. יהודים איטלקים מוזכרים בסיפורים על הצלבנים בקלן. תיעוד נוסף המוכיח את חשיבותה של קהילת יהודי קלן נמצא באותם תיעודים קהילתיים, המציינים כי "אחינו נפוצו בכל ארבע רוחות ולהם תמיכה באורח חייהם ודברי פסיקה כהלכה." מכאן שהקהילה הוותה מרכז לחיים יהודיים לכל קהילות האזור.
בזמן מאורעות תתנ"ו, שנערכו ביהודי גרמניה במהלך מסע הצלב הראשון, נעשה מאמץ רציני להגנה על יהודי העיר על ידי הארכיהגמון. הוא פינה את היהודים מן העיר אל מספר מצודות מרוחקות. למרות זאת, ב-30 במאי 1096, תקפו הצלבנים את הרובע היהודי, וזמן קצר לאחר מכן הוצאו להורג היהודים ששוכנו במצודות. פוגרום נוסף ביהודי העיר אירע בימי המוות השחור בשנת 1349 (גזירות ק"ט). יהודי הקהילה התכוננו מראש לפוגרום הצפוי והתגוננו, אך נהרגו כולם במאבק. בחפירות ארכאולוגיות נמצאו שרידי בית הכנסת של קלן שנחרב באותו פוגרום. מן המחצית הראשונה של המאה ה-14 נמצאו עוד בחפירות, כ-400 רשימות עברית ויידיש (או גרמנית באותיות עברית) מחיי הקהילה, למשל רשימת חייבי כספים למאפייה. ממצא חשוב אחר שנחשף הוא קטע מרומן אבירי שנכתב ביידיש. בשנת 1424 גורשו יהודי העיר ובכך נסתם הגולל על הקהילה היהודית הימי־ביניימית בקלן. החיים היהודיים התחדשו שם רק אחרי המהפכה הצרפתית כאשר בשנת 1798 הם הורשו לשוב אליה.
אותויה
אותויה (שם מדעי: Ottoia) הוא סוג של תולעת מהתקופה הראשונה בעידן הפלאוזואיקון, הקמבריון, אשר חיה בימים הקדומים, והיא מבין ראשוני התולעים שחיו מעולם. היא שייכת למערכה פריאפולידה (Priapulida) של תולעים ימיות.
האותויה נתגלתה בפצלי ברג'ס, בהרי הרוקי של קולומביה הבריטית שבקנדה, קרוב לפארק הלאומי יוהו. מאובנים אלה שונים מכל תולעת חיה והיו בעלי מבנה מכווץ וגלילי בצורתו.
האותויה הייתה קבורה רוב זמנה בחולות המוצפים בגאות ובעת השפל הייתה מתכנסת במחילה דמוית האות "U" האנגלית.
בתרבות
מראה ההאותויה, שהייתה קטנה מאוד, שימש ליצירת מודלים של תולעים טורפות בסרטים "בראשית" של BBC ו"קינג קונג" (2005), וכן בסרט האימה "Deep Rising".
Manic
Manic (בעברית: מאניה) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית הלסי. האלבום יצא לאור ב-17 בינואר 2020, על ידי חברת התקליטים קפיטול רקורדס. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
רקע והפקה
בתחילת חודש מרץ 2019, הודיעה הלסי כי אלבום האולפן השלישי שלה צפוי לצאת במהלך שנת 2019 וכי היא רוצה שהוא יהיה "מושלם מתמיד". רצועה שאינה נכללה באלבום, "Nightmare", יצא ב-17 במאי 2019. במהלך אחת מסצנות הווידאו קליפ לשיר "Nightmare", ראו את הלסי אוחזת בעיתון ובו קוראת "MANIC" וסצנה אחרת בה היא מחזיקה שלט ובו הופיע הכיתוב "H3 / AI / 10--2019", שחלקם משערים כרמז לכך שהאלבום יצא באוקטובר 2019.
ב-7 באוגוסט, היא הצהירה כי האלבום הוא "עולם הפנטזיה הדיסטופי פחות" וכי הוא משקף את השקפת עולמה הנוכחית. ב-12 בספטמבר, חפשה הלסי את שמו של האלבום "Manic", במדיה החברתית שלה, יחד עם קישור רשמי לאתר עם כותרת האלבום. בנוסף האתר הכיל וידאו בשידור חיי של הזמרת מציירת את עטיפת האלבום.
ב-3 בדצמבר, חשפה הולסי את רשימת הרצועות, ועלתה בשידור חי בעמוד האינסטגרם שלה, זמן קצר לאחר מכן כדי לחשוף פרטים על האלבום ולענות על שאלות מעריצים. במהלך השידור החי, היא הצהירה שהאלבום מאוד אישי ובו האמירה, "אני מרגישה שאתם באמת נתנו לי את ההזדמנות השנה לבטא את עצמי יותר ולהיות עצמי באופן שאני לא יודע אם אני הרגשתי באמת שהצלחתי מאז האלבום הראשון שלי". היא גם הצהירה שהמעריצים יזכו לפגוש חלק ממנה שהיא ממש התרגשה להציג. כשנשאלה מה השיר האהוב עליה, היא אמרה שהשיר האישי ביותר הוא "More", ולא היכולת לבחור רק אחד, היא ציינה כמה מהפייבוריטים שלה שכוללים "I Hate Everybody", "929", "Killing Boys", ו-"Dominic’s Interlude".
ביקורות
ביוני 2020, נכלל האלבום ברשימת "50 האלבומים הטובים ביותר של שנת 2020 עד כה" של מגזין בילבורד. מגזין Genius דירג את האלבום במקום ה-12 ברשימתם "25 האלבומים הטובים ביותר של 2020 עד כה"
אקדמיית ברנבוים-סעיד
אקדמיית ברנבוים-סעיד (בגרמנית: Barenboim-Said Akademie; בערבית:  أكاديمية بارنبويم-سعيد) היא אקדמיה למוזיקה הממוקמת בברלין, שפתחה את שעריה לראשונה בדצמבר 2016 עם 90 תלמידים (לאחר מהלך הקמה שארך ארבע שנים). מנהל האקדמיה ומייסדה הוא דניאל בארנבוים והיא קרויה על שמו ועל שם אדוארד סעיד, ידידו האישי והוגה דעות שהשפיע על תפיסת האקדמיה. האקדמיה חרתה על דגלה שיתוף פעולה בין יהודים, נוצרים ומוסלמים, בפרט מהמזרח התיכון במסגרת לימודים אקדמאים בתחום מדעי הרוח וביצוע מוזיקה קלאסית. האקדמיה מהווה המשך למיזם תזמורת דיוואן מזרח-מערב, שהיא תזמורת סימפונית רב-תרבותית המקבצת נגנים ממדינות שונות ובפרט יהודים וערבים אשר נוסדה בשנת 1999 על ידי בארנבוים וידידו אדוארד סעיד.
מטרת האקדמיה
מטרת האקדמיה, כפי שנוסחה על ידי ברנבוים, היא לחנך לא רק מבצעים קלאסיים מעולים (כפי שנעשה הדבר בתזמורת), אלא מחנכים ומנהיגים קהילתיים שישפיעו במעגלים הולכים ומתרחבים על תלמידים וחברי קהילותיהם, כאשר המוזיקה היא כלי מרכזי אך לא יחיד. תפיסת המוסד היא שבכוחם של הנגינה והלימוד יחדיו לגשר על פני פערים ולהביא להבנה הדדית ולקדם את השלום.
מתקנים
מרכזה של האקדמיה הוא המבנה המשופץ של האופרה של ברלין (אותה מנהל ברנבוים).
אולם הקונצרטים ע"ש פייר בולז
המתקן המרכזי של האקדמיה הוא אולם קונצרטים שנבנה במיוחד במקום שהיה לפני כן מחסן בית האופרה. האולם הייחודי, העשוי כולו עץ, מכיל 620 מקומות המסודרים באליפסות ובשתי קומות סביב מושב התזמורת. התזמורת עצמה ממוקמת לא על במה, אלא על רצפת האולם, כך שהקהל ישוב מסביבה ומעליה כבאמפיתיאטרון. האולם, המיועד בעיקר לנגינת יצירות קאמריות או להרכב סימפוני מוקטן, תוכנן בהתנדבות על ידי האדריכל פרנק גרי ומהנדס האקוסטיקה יסוהיסה טויוטה, בהשראת רעיונות ועקרונות שהנחיל בולז עצמו. הלוגו של האקדמיה מזכיר את מבנה האולם.
חבר בן בריעה
חֶבֶר הוא בנו הבכור של בריעה בן אשר. לחבר היה אח אחד, מלכיאל. לחבר היו שלושה בנים: יפלט, שומר וחותם ובת אחת: שועא. משפחתו של חבר נקראה משפחת החברי.
משפחתו של חבר היא המשפחה העיקרית מצאצאי אשר, ופירוט שושלתה הוא הארוך ביותר מבין צאצא אשר. עוד סימן לחשיבותה של משפחה זו הוא שחבר מופיע בתוך שבעים בני יעקב שירדו למצרים.
חבר הוא שם רווח בישראל והחוקרים חלוקים בפירושו ובמשמעותו. ישנם חוקרים הסוברים כי השם מגיע מלשון חברות ושותפות. לעומת זאת, בעיון בתרגום השבעים, ניתן לראות כי השם הוא כנראה ח'בר ולא חבר.
בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן
בית האופרה המלכותית (באנגלית: Royal Opera House) הוא בית אופרה ואתר אמנויות הבמה בלונדון. לפעמים מתייחסים אליו בשם "קובנט גארדן" בלבד, על שם השכונה הלונדונית שבה הוא ממוקם (ראו: קובנט גרדן). הבניין משמש כמשכן לאופרה המלכותית, הבלט המלכותי ותזמורת בית האופרה המלכותית.
המבנה הנוכחי הוא התיאטרון השלישי באתר. החזית, הפואייה והאולם קיימים משנת 1856, אבל כמעט כל שאר היסודות במערך המבנים הנוכחי מקורם בשחזור שנעשה בשנות ה-90 של המאה ה-20. באולם יש 2,174 מושבים והוא מורכב מארבעה נדבכים של תאים ויציעים והגלריה של האמפיתיאטרון. רוחב הבימה הוא 12.20 מטר וגובהה 14.80 מטר.
כתב ההרשאה של דאווננט
ייסוד בית האופרה המלכותית מקורו בכתב הרשאה שמסר המלך צ'ארלס השני לסר ויליאם דאווננט בשנת 1660, כתב שאישר לדאווננט להפעיל אחת משתי להקות התיאטרון היחידות ("להקת הדוכס") בלונדון. כתב ההרשאה נשאר ברשות בית האופרה עד זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה, אז נמכר לספרייה של אוניברסיטה בצפון אמריקה.
התיאטרון הראשון
בשנת 1728 הזמין ג'ון ריץ, שחקן ומנהל תיאטרון, את אופרת הקבצנים אצל ג'ון גיי. הצלחת המיזם סיפקה את ההון להקמת התיאטרון המלכותי הראשון (בתכנונו של אדוארד שפרד) באתר, שנפתח ב-7 בדצמבר 1732.
במשך כמאה השנים הראשונות של תולדותיו שימש התיאטרון בעיקר להצגת מחזות; כתב ההרשאה של צ'ארלס השני נתן לקובנט גארדן ולתיאטרון דרורי ליין זכויות בלעדיות, למעשה, להצגת דרמה מדוברת בלונדון.
התיאטרון השני
הבנייה החלה בדצמבר של אותה שנה, ובתיאטרון המלכותי השני, קובנט גארדן (תוכנן על ידי רוברט סמירק) נפתח ב-18 ביוני 1809 בהצגת מקבת' ואחריה מופע בידור מוזיקלי בשם "הקווייקר". ההנהלה העלתה את מחירי המושבים כדי לעזור במימון עלות הבניה מחדש, אבל צעד זה לא היה מקובל על הקהל, שחולל מהומה בהצגות - חבט במקלות, שרק, קרא קריאות בוז ויצא במחולות. המהומות להחזרת המחיר הקודם נמשכו מעל חודשיים, ובסופו של דבר נאלצה ההנהלה להיענות לדרישות הקהל.
בזמן זה היו סוגי הבידור מעורבים: היו הצגות אופרה ובלט, אך לא באופן בלעדי. בשנת 1843 בא חוק התיאטראות ושם קץ למונופול התיאטראות על דרמה. אותו זמן היה תיאטרון הוד מלכותה בהיימרקט המרכז הראשי לבלט ואופרה, אולם לאחר סכסוך עם ההנהלה ב-1846 העביר מייקל קוסטה, מנצח בתיאטרון הוד מלכותה, את נאמנותו אל קובנט גארדן, ולקח עמו את מרבית הלהקה. האולם עבר שיפוץ, שבמהלכו שונה כל עיצובו, והתיאטרון נפתח מחדש בשם "האופרה האיטלקית המלכותית" ב-6 באפריל 1847 בהצגת "סמיראמיס" של רוסיני.
התיאטרון השלישי
ב-5 במרץ 1856 שוב כילתה שרפה את התיאטרון. העבודה על התיאטרון השלישי והנוכחי (בעיצובו של אדוארד מידלטון בארי) החלה לבסוף בשנת 1857 והבניין החדש נפתח ב-15 במאי 1858 בהצגת ההוגנוטים של ג'אקומו מאיירבר. התיאטרון היה ל"בית האופרה המלכותית" בשנת 1892 וחלקן של היצירות הצרפתיות והגרמניות ברפרטואר גדל. התקיימו בו עונות חורף וקיץ של אופרה ושל בלט.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוחרם התיאטרון על ידי משרד העבודה לשימוש כמחסן רהיטים. בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא היה לאולם ריקודים. הייתה אפשרות, שהוא יישאר כך לאחר המלחמה, אבל לאחר משא ומתן ממושך, רכשה הוצאת המוזיקה בוזי את הוקס את זכויות החכירה של הבניין.
דייוויד וובסטר מונה למנהל הכללי, ובלט סדלרס וולס הוזמן להצטרף כלהקת הבלט של הבית. הוקמה קרן האופרה של קובנט גארדן, שהציגה תוכניות "לבסס את קובנט גארדן כמרכז הלאומי לאופרה ובלט, שיעסיק אמנים בריטיים בכל המחלקות, כל זמן שאין הדבר סותר את קיומן של אמות המידה הגבוהות ביותר האפשריות..." (ציטוט מרוזנטל)
בית האופרה המלכותית נפתח מחדש ב-20 בפברואר 1946 בהצגת היפהפייה הנמה בהפקת פאר חדשה, בעיצובו של אוליבר מסל. ובסטר, עם המנהל המוזיקלי שלו קרל רנקל, התחילו מיד להקים להקה קבועה. בדצמבר, 1946, חלקו את הפקתם הראשונה, "מלכת הפיות" של הנרי פרסל, עם להקת הבלט. ב-14 בינואר 1947, נתנה להקת האופרה קובנט גארדן את ההצגה הראשונה שלה, כרמן של ביזה.
שיפוצים בשנות ה-90 של המאה ה-20
כמה חידושים התרחשו בחלקים מן הבניין בשנות ה-60, ביניהם שיפורים באמפיתיאטרון ושלוחה בירכתיים, אבל יותר ויותר התברר, שבית האופרה זקוק לשיפוץ כללי יסודי.
בשנת 1975 הקצתה ממשלת הלייבור קרקע צמודה לבית האופרה המלכותית לצורך שכלול, שיפוץ והרחבה, שהיו דרושים זה מכבר. עד שנת 1995 הצליחה להקת האופרה לגייס כספים במידה שתאפשר לה להתחיל בעבודות שיפוץ וחידוש מקיפות בבניין. אלה התבצעו בין 1996 ל-2000 והיו כרוכות בהריסת כל האתר כמעט, מלבד האולם עצמו, ועוד כמה מבנים סמוכים, כדי לפנות מקום להרחבה ניכרת של תשלובת הבניינים. במונחי היקף, למעלה ממחצית התשלובת היא בנייה חדשה.
האתר החדש משמר את צורת הפרסה המסורתית של האולם, כמקודם, אבל ברמה משופרת לאין ערוך במתקנים הטכניים, באולמות החזרות, במשרדים ובחדרי ההוראה, עם תיאטרון סטודיו חדש הנקרא, תיאטרון לינברי" ושטחים ציבוריים גדולים פי כמה. הכללתו של שוק הפרחים השכן, שהיה לפנים חלק משוק קובנט גארדן הישן אבל הוזנח במשך שנים רבות, בבית האופרה עצמו יצרה אזור התכנסות ציבורי חדש ורחב ידיים. האתר כיום, לטענת האופרה המלכותית, הוא התיאטרון המודרני ביותר באירופה.
אופרה בבית האופרה המלכותית מאז 1946
האופרה המלכותית היא להקת האופרה העשירה והמפורסמת ביותר בלונדון ובממלכה המאוחדת כולה. ככלל, היא גם החשובה ביותר מבחינה אמנותית, אם כי כמה מהפקותיה מאכזבות ולהקות אופרה בריטיות אחרות זוכות לעיתים לביקורות טובות יותר.
להקת האופרה קובנט גארדן
בשנים הראשונות לאחר המלחמה, להקת האופרה קובנט גארדן (כפי שנקראה במקור) תכננה להציג רק אופרות באנגלית ולהשתמש בכשרונותיהם של זמרים בריטיים ותושבי חבר העמים הבריטי. אך כמה זמרים בעלי שם עולמי, ברמתם של אליזבת שוורצקופף והנס הוטר, גילו נכונות ללמוד את תפקידיהם באנגלית ואכן הופיעו בתפקידי מימי (בלה בוהם) וווטאן בשנת 1948. נוסף לכך, האופרה המלכותית ביצעה יצירות חשובות מאת מלחינים בריטיים כמו בנג'מין בריטן ("בילי באד", דצמבר 1951 ו"גלוריאנה", בשנת 1953 להכתרת המלכה אליזבת השנייה), רייף וון ויליאמס, ארתור בליס ומייקל טיפט.
כמה זמרים בריטיים הופיעו לראשונה בקובנט גארדן בשנים שלפני 1955, ביניהם כאלה שהתפרסמו מאז, כמו ג'ואן סתרלנד, ג'ון ויקרס וג'ריינט אוונס, אבל "פריחה זו של כישרון בריטי החלה בתקופה, שעקרון האופרה באנגלית החל להתערער בהדרגה" (דרוהדה ואחרים), וככל שהתברר בהדרגה, שקובנט גארדן איננה יכולה למשוך כישרון בינלאומי בהיותה להקה אנגלית בלבד, "הנסיגה מלשון המקום, שמעולם לא פורסמה ולא הוכרזה באופן רשמי, עוררה אי-אילו ריטונים בשדולת האופרה-באנגלית..." אבל לא נתקלה בהתנגדות של ממש מכל כיוון אחר, מציין נורמן לברכט. עם זאת, בתקופת כהונתו של רפאל קובליק כמנהל מוזיקלי התגלו לא מעט זמרים בריטיים.
משנת 1958, יובל המאה לתיאטרון הנוכחי, לאחר ההצלחה שקצרה ההפקה הבינלאומית הגדולה של לוקינו ויסקונטי לדון קרלוס של ורדי, עם זמרים ברמתם של טיטו גובי, בוריס כריסטוף ופדורה ברביירי ובניצוחו של קרלו מריה ג'וליני, יש לקובנט גארדן מקום של כבוד בעולם האופרה הבינלאומי. מריה קאלאס הופיעה עוד קודם לכן, אבל חזרה בשנת 1957 בלה טרוויאטה, בשנת 1959 ב "מדיאה" ובשנים 1964 ו-1965 בטוסקה. סתרלנד עשתה לה שם עולמי, וכמוה ויקרס ואוונס.
האופרה המלכותית שותפה ל"תזמורת בית האופרה המלכותית", שהיא תזמורת סימפונית מלאה, עם הבלט המלכותי. יש לה מקהלה קבועה עם יותר מארבעים וחמישה זמרים. בקבוצה שלישית של מוזיקאים מקבלי משכורת נמצאים זמרים בתוכנית הכשרה לצעירים, העוברים השתלמות מקצועית מתקדמת. אין מדובר בסטודנטים במובן המקובל של המילה, כיוון שרובם כבר הופיעו באופן מקצועי בבתי אופרה ידועים קודם לכן, אבל התוכנית מכוונת לקדם את הקריירות שלהם על ידי רכישת ניסיון באחת מלהקות האופרה המובילות בעולם. תוכנית ההשתלמות נמשכת שנתיים. רוב המשתתפים הם זמרים, אבל יש ביניהם גם מנצחים, מדריכים ומנהלי במה.
Invisible (שיר של זארה לארסון)
Invisible (בעברית: בלתי נראה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת השוודית זארה לארסון. השיר יצא לאור ב-8 בנובמבר 2019, על ידי חברות התקליטים אפיק ו-TEN, כסינגל מתוך הפסקול, Klaus: Original Motion Picture Soundtrack.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי זארה לארסון, ג'סטין טרנטר, קרוליין פנל, ג'וסיפר ואלפונסו גונזלס אגילאר והופק על ידי ג'וסיפר. לארסון תיארה את השיר כ"יפה" וככזה ש"מסר האדיבות שלו תואם בצורה מושלמת למסר של קלאוס (דמות מהסרט). אני חושבת שזה יכול לעורר את כולנו להיות קצת רחומים אחד כלפי השני".
טרנטר סיפר "כי הבמאי סרג'יו פאבלוס חשף בפניהם את הנושא של הסרט קלאוס, והראה להם חלקים מהתכנון שלו. לאחר מכן, טרנטר החל לכתוב את מילות השיר עם דגש על נושא הסרט. פאבלוס רצה שהשיר יהיה בעל השפעות סקנדינביות מסורתיות, אז טרנטר עבד עם מפיק סקנדינבי במטרה להשיג את הצליל הרצוי".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-19 מיליון השמעות.
ברטראן בונלו
ביוגרפיה
בונלו גדל בניס שבפריז, אבא שלו היה עורך דין ואמא שלו עבדה בבית האופרה של ניס. אימו שלחה אותו ללמוד לנגן בפסנתר כשהיה בן 5 ובהכשרתו בונלו נהיה מלחין ומוזיקאי שליווה מספר אמנים צרפתים כמו פרנסואז ארדי ואליוט מרפי, עד שלטענתו השתעמם מכך.
סרטו הארוך הראשון, ״משהו אורגני" (1998) הוקרן בפסטיבל ברלין במסגרת הפנורמה.
סרטו השני "הפורנוגרף" (2001) זכה בפרס FIPRESCI (פרסי המבקרים) בפסטיבל קאן.
סרטיו ״טירזיה״ (2003), ״בית הפגישות״ (2011) ו-״סאן לורן״ (2014) התמודדו בתחרות הרשמית של פסטיבל קאן ועליהם היה מועמד לפרס דקל הזהב. ״סן לורן״ גם היה מועמד ל־10 פרסי סזאר ונבחר להיות הסרט המועמד של צרפת לפרס האוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-87.
ב-2016 יצא סרטו הטעון פוליטית "נוקטורמה" שעורר סערה רבה בצרפת הוקרן בפסטיבל טורונטו ובפסטיבל סן סבסטיאן. סרטו האחרון, "נערת זומבי" (2019), הוקרן בפסטיבל קאן.
בימים אלה עובד בונלו על סרט מדע בדיוני בשם "La bête״ בכיכובה של לאה סדו. השחקן גספר אוליאל, ששיחק בסרט ״סאן לורן״ היה אמור לשוב לעבוד עם בונלו ולשחק בתפקיד ראשי בסרט, אך אוליאל נהרג ב-19 בינואר 2022, בתאונת סקי בצרפת.
חיים אישיים
בונלו היה נשוי לצלמת הקנדית ז'וסי דייה שאיתה עבד ברוב סרטיו. בשנת 2003 במהלך פסטיבל קאן נולדה בתם אנה מושט בונלו, ובשנת 2010 נפרדו אך המשיכו לעבוד יחד.
שיחק גם בסרטים
2003 - ״Lapin intégral״ - סרט קצר של ססיליה רואו (Cécilia Rouaud)
2006 - ״On ne devrait pas exister״ של הרווה פייר-גוסטב (Hervé Pierre-Gustave)
2012 - ״יד ביד״ (Hand in Hand) של ולרי דונזילי (Valérie Donzelli)
2014 - ״דיוקנו של האמן״ (Portrait of the Artist) של אנטואן בארו (Antoine Barraud)
2021 - ״טיטאן״ (Titane) של ז׳וליה דוקורנו, שהייתה גם תלמידתו ב-La Fémis.
קאזאן מסוקים
קאזאן מסוקים (באנגלית: Kazan Helicopters) היא חברה רוסית לייצור מסוקים הממוקמת בקאזאן, טטרסטן. נוסדה בשנת 1940 והיא חברת בת של "מסוקי רוסיה".
מוצרי החברה כוללים את הדגמים מיל מי-8, מיל מי-17, מיל מי-38, קאזאן אנסאט, וקאזאן אקטאי.
סרגיי סירוטקין
סרגיי אולגוביץ' סירוטקין (ברוסית: Серге́й Оле́гович Сиро́ткин, נולד ב-27 באוגוסט 1995) הוא נהג מרוצים רוסי שהתחרה באליפות הפורמולה 1 עבור קבוצת ויליאמס. משמש כנהג מחליף בקבוצת רנו.
קריירת מרוצים
סירוטקין החל להתחרות בקארטינג בשנת 2008 והשתתף במספר סדרות בינלאומיות. בגיל 15 עבר להתחרות במכוניות חד-מושביות והצטרף לאליפות הפורמולה אבארת', שנוסדה באותה שנה באיטליה. הוא התחרה בששת המרוצים האחרונים של העונה, בחמישה מתוכם צבר נקודות וסיים את העונה במקום ה-18 מתוך 40 נהגים. הוא המשיך להתחרות באליפות גם בעונתה השנייה, בה התפצלה האליפות לשתיים: אליפות אירופה ואליפות איטליה. באליפות האירופית הוא ניצח חמישה מרוצים וזכה בתואר, בעוד שבאליפות האיטלקית סיים במקום השני. בשנת 2012 עבר להתחרות באליפות Auto GP (לשעבר אליפות הפורמולה 3000 האירופאית). את העונה סיים במקום השלישי. במקביל התחרה באותה שנה גם באליפות הפורמולה 3 האיטלקית אותה סיים במקום החמישי. בעונת 2013 עבר להתחרות עבור קבוצת ISR Racing בפורמולה רנו 3.5 וסים את העונה במקום התשיעי. שנה לאחרח מכן המשיך להתחרות באליפות הפעם עבור קבוצת Fortec Motorsport עימה סיים במקום החמישי.
בשנת 2015 התקדם לאליפות ה-GP2, בה התחרה עבור קבוצת Rapax. את הניצחון הראשון בעונה השיג במסלול סילברסטון, בו לא התחרה מעולם. למרות שהיה רוקי סיים את העונה במקום השלישי בדירוג הכללי. הוא המשיך באליפות עונה נוספת, אך עבר להתחרות עבור קבוצת ART, שהחזיקה בתואר האליפות. גם בעונה זאת סיים שלישי בדירוג הכולל.
פורמולה 1
ביולי 2013 הצטרף סירוטקין לנסיעות מבחן בקבוצת סאובר מתוך מחשבה שיהפוך לנהג קבוע בעונת 2014. בשנת 2014 שימש כנהג מבחן בקבוצה. הוא השתתף במבחנים שנערכו באפריל בבחריין וצבר ניסיון של 300 ק"מ, דבר שהקנה לו את הזכות לקבלת רישיון-על. לקראת עונת 2015 עברה קבוצת סאובר שינוי מבני והחתימה נהגים שנתנו לקבוצה גב פיננסי, דבר שהותיר את סירוקטין מחוץ לתוכניות.
באפריל 2016 הצטרף סירוטקין כנהג פיתוח לקבוצת רנו. בעונת 2017 קודם לתפקיד נהג מחליף בקבוצה.
ויליאמס (2018)
פליפה מאסה, נהגה של קבוצת ויליאמס, הודיע בסיום עונת 2017 על פרישה. בינואר 2018 הודיעה הקבוצה על החתמתו של סירוטקין כמחליף למאסה, לאחר שזה גבר על רוברט קוביצה שהצטרף לקבוצה כנהג מחליף. במהלך העונה התקשתה הקבוצה לצבור נקודות. את נקודת הבכורה באליפות צבר סירוטקין בגרנד פרי איטליה, המרוץ ה-14 בעונה. הוא סיים את המרוץ במקום ה-11, אך קודם למקום העשירי בעקבות פסילה של רומן גרוז'אן. בסיום העונה הודיעה הקבוצה על החתמתו של רוברט קוביצה במקומו של סירוטקין, שנותר ללא קבוצה.
טחול
הטחול הוא איבר פנימי רך בצבע סגול־אדום, שגודלו כגודל אגרוף. משקלו 150–200 גרם (גדול יותר בזכרים). הוא שוכן בחלקו העליון השמאלי של חלל הבטן, לצד הקיבה ומאחורי הצלעות התחתונות. הטחול מהווה חלק ממערכת הלימפה.
מבנה הטחול
הטחול מורכב משני סוגי רקמה:
תפקידי הטחול
הטחול הוא איבר המשויך למערכת הלימפטית. בתור שכזה, יש לטחול תפקיד חשוב כמקום מפגש בין תאי הדם הלבנים השונים (לימפוציטים ומקרופאג'ים). קרבה פיזית זו מאפשרת אינטראקציה והעברת מידע בין התאים, התורמת הן לתגובה במערכת החיסון הנרכשת (בין היתר יצירת נוגדנים) והן לתגובה במערכת החיסון המולדת כמו פירוק חיידקים.
למקרופאג'ים השוכנים בטחול תפקיד גם בפירוק תאי דם אדומים פגומים או מתים ומחזור הברזל המצוי בהם, ובפירוק טסיות הדם. שתי פעולות אלה מבוצעות גם על ידי הכבד.
מחלות הטחול
בטחול יכולות להתפתח מחלות שונות כגון זיהומים, שאתות וכו'. המחלות הללו יכולות להיות מחלות בפני עצמן, או סימפטום של מחלה. טחול מוגדל היה תוצאה ידועה של מחלת המלריה. כמו כן, הטחול עלול להתפוצץ כתוצאה ממאמץ יתר, בעיקר כאשר הגוף חולה במחלת הנשיקה או במחלות אוטואימוניות, ואז יש להוציאו בניתוח. גם בעת העתיקה היה נהוג לנתח ספורטאים ולוחמים ולהוציא את הטחול, כדי שלא יתפוצץ ממאמץ יתר.
ילדים קטנים חסרי טחול רגישים מאוד לזיהומים על ידי חיידקים. לעומת זאת, אצל מבוגרים חסרי טחול לא נמצאה עלייה ברגישות לגבי זיהומים אך לעיתים חוסר טחול יכול לגרום לסיבוכים אחרים.
שמעון בר גיורא
שמעון בר גיורא (ביוונית: Βαργιορᾶς, בלטינית: Bargioras; ? – 71 לספירה) היה מצביא יהודי, ממנהיגי המרד הגדול ברומאים. עבור רבים ביהדות בר גיורא נחשב לגיבור מלחמה, לאיש שנלחם עד חורמה בשלושה לגיונות רומאים והצליח במשך חמישה חודשים להודפם.
כל הידוע על שמעון בר גיורא מקורו בספרו של יוסף בן מתתיהו, "מלחמת היהודים", אולם הוא נזכר בשמו גם אצל ההיסטוריונים הרומיים טקיטוס ודיו קסיוס. יוסף בן מתתיהו מכנה אותו "שמעון בן גיורא". כינויו של שמעון בצורתו הארמית, "בר גיורא", אינו מופיע אצל יוסף בן מתתיהו, אלא רק אצל טקיטוס ודיו קסיוס. על שמו נקרא ארגון השמירה העברי "בר גיורא".
ביוגרפיה
שמעון ולוחמיו היו שותפים בעיכוב הצבא הרומי בראשות נציב סוריה קסטיוס גאלוס, בדרכו לירושלים כדי לדכא את המרד בראשיתו. במהלך הקרב שבו נהדפו כוחות המורדים שיצאו לקראתו מירושלים בחזרה אל החומות, הסתערו אנשי בר גיורא על הרומאים מאחור ליד בית חורון, וגרמו לפיזור כוח המאסף ולפגיעה לוגיסטית בצבא הרומי. העיכוב איפשר לכוחות היהודים שיצאו מהעיר להשתלט על כמה נקודות אסטרטגיות מסביבה. חרף זאת, הצליח צבא קסטיוס להגיע לחומות ולהטיל עליהן מצור; מספר ימים אחר כך הוא נסוג, כשהכוחות היהודיים מזנבים ברומאים, הורגים רבים מהחיילים ובוזזים אמצעי לחימה. אותו ניצחון אזורי על הצבא הרומי היווה נקודת מפנה במהלך המרד. הוא נטע ביטחון בצדקת הדרך והתפרש כהוכחה לתמיכה אלוהית. רבים הצטרפו לשורות המורדים. אפשר להניח, אם כי אין ציון מפורש לכך בספרו של יוסף בן מתתיהו, כי לבר גיורא וצבאו היה חלק נכבד במרדף המוצלח אחרי צבא גאלוס והכרעתו במורד בית חורון, שכן הם כבר פעלו באותו שטח לפני כן והכירוהו היטב.
דרכו של בר גיורא בפיקוד על לוחמים החלה באזור עקרבת שמדרום לשכם, עוד בטרם פרוץ המרד; משם ערך פשיטות ומסעי שוד כנגד בעלי הממון. בתגובה לפעילותו זו, גירש אותו חנן בן חנן (הכהן הגדול לשעבר שעמד בראש ממשלת המרד) מטופרכיה זו שהייתה תחת שליטתו של בר גיורא, ובעקבות זאת הוא עבר למצדה וחבר שם לסיקריים שבפיקודו של אלעזר בן יאיר. בתחילה הללו חשדו בו, אך מאוחר יותר ראו שהוא יכול להועיל להם כבעל ברית נאמן. ייתכן שהוא שיתף פעולה עם אלעזר בן יאיר כשזה יצא עם אנשיו בשנת 68 לפנה"ס לבוז את היישוב העשיר עין גדי תוך שהם רוצחים מאות נשים וילדים, אחרי שהגברים ברחו – בהאמינם שהשודדים לא יפגעו לרעה בבני משפחותיהם.
על מידת הכריזמה של בר גיורא מספר יוסף בן מתתיהו, כי חייליו היו נכונים לאבד עצמם לדעת אם יורה להם. הוא גם משווה בינו לבין יוחנן מגוש חלב, שהיה המנהיג הבכיר באותה עת מקרב המורדים שבירושלים: "הוא היה צעיר, ונפל אמנם מעורמתו מיוחנן אשר השליטה בעיר הייתה בידיו, אך הוא עלה עליו בכוח גופו ובעזות מצחו". במהלך אותה תקופה הוא ניסה להצטרף להנהגת המאבק על ירושלים. בתחילה קנאי ירושלים בראשות יוחנן מגוש חלב קמו עליו למלחמה והרחיקו אותו, והוא הכה בהם והסב להם אבדות. לימים, כשחטפו הללו את אשתו, הגיב במסע נקמה אכזרי בעיר; כך מתאר זאת יוסף בן מתתיהו: "אף תפש רבים וקצץ את ידיהם ושלח אותם העירה". תגובתו הפילה עליהם אימה עד כי נכנעו ושחררו את אשתו.
כניסתו לירושלים
השתלטותו של בר גיורא בשנת 69 על ירושלים באה עקב אכזריותו היתרה של יריבו יוחנן, שקוממה עליו גם את אנשי צבאו שלו. האדומיים מביניהם חברו לקשר, ופתחו את השער לשמעון. בין אלה שתמכו בכניסתו של בר גיורא היה מתתיהו מבית ביתוס שעודד את העם בירושלים להתיר את כניסתו. גם פליטים אחרים, שברחו מפני יוחנן מגוש חלב, ביקשו את שמעון להיכנס העירה. חילו הגדול שמנה עשרות אלפים שעט פנימה, אך היה בעמדת נחיתות מול אנשי יוחנן ששלטו על המקומות הגבוהים בהר הבית. במאבקים הפנימיים שבהם היה מעורב גם פלג שלישי של קנאים, בראשות אלעזר בן שמעון, נשרפו כנראה אוצרות התבואה של העיר.
תקופה זו הייתה תקופה של שלטון אימה וטרור, ואלו שנחשדו כמתונים – נרצחו. יוסף בן מתתיהו מספר ששמעון בר גיורא "המית בייסורים קשים" גם את מתתיהו מבית ביתוס, שפתח לפניו את שער העיר. כאשר הוחלט להוציאו להורג עם בניו ביקש מתתיהו למות ראשון, כדי שלא לצפות במות יוצאי חלציו, אך שמעון התעקש דווקא להורגו אחרון. את הוצאתו להורג הטיל שמעון על "חנן בן בגדת, האכזרי בכל נושאי כליו". לא רק זאת אלא שמי שהביע אבל פומבי על הרג המתונים הומת גם הוא.
אומנם, בסופו של דבר, משקרבו חייליו של טיטוס לחומות שיתפו הפלגים היהודים פעולה במערכה על ירושלים; הם חילקו ביניהם את ההגנה על העיר במלחמה עיקשת ונואשת, אך מאמציהם כשלו – ושתי חומות ירושלים נפלו. במצב זה פנה יוסף בן מתתיהו בשם טיטוס למורדים וביקשם להיכנע, אך הם סירבו. זאת, למרות הרעב הנורא והצמא ששרר בעיר.
הלוחמים סבבו בעיר והחרימו אוכל ומים לעצמם באכזריות נוראית. העשירים ביקשו לערוק ושמועות על כך הספיקו לשמעון וגם ליוחנן כדי להחרים את רכושם. גם מבין האדוקים בנאמניו של שמעון – היו שהסגירו עצמם לטיטוס.
המפלה
גם כשכבר הייתה המפלה ברורה ומוחלטת, והיה עליו לברוח למנהרה – לא הסגיר עצמו שמעון, כפי שעשה בסופו של דבר יוחנן, אלא ניסה תחילה לחפור פתח מילוט. משאזל מזונו אחז בתחבולה נואשת: הוא ניסה לברוח כשהוא עטוף בתכריכים. מטרתו הייתה להטיל על ידי הלבוש המוזר אימה על השומרים הרומאים, בתקווה שיחשבוהו לשד, או למת מהלך. תכסיסו לא צלח, והוא נשבה. מפתיעה העובדה שלא שלח יד בנפשו כדרך הקנאים האחרים – הסיקריים אנשי מצדה, שבקרבם התגורר תקופת מה.
ניקוס פאפאס
ניקולאוס "ניקוס" פאפאס (ביוונית: Νικόλαος "Νίκος" Παππάς; נולד ב-11 ביולי 1990) הוא כדורסלן עבר יווני ששיחק לאחרונה בפנאתינאיקוס מליגת העל היוונית והיורוליג.
שמעון בר גיורא
המפלה
בחורף ג'תתל"א, ראשית שנת 71, הובל שמעון בר-גיורא בתהלוכת הניצחון של טיטוס ברומא, כראש צבאות האויב המובס. כשחבל על צווארו, הובל תוך כדי הלקאתו אל מקדש יופיטר, שם הוציאוהו להורג בהטלה מראש סלע טארפיאן. עם קבלת הידיעה על מותו, הריע ההמון הרומי בצהלה. יריבו יוחנן מגוש חלב נידון למאסר עולם בלבד, כי הרומאים נהגו להוציא להורג רק את מנהיג האויבים – במקרה זה, שמעון בר גיורא. ההבדל בין העונשים שהוטלו עליהם מצביע על ההבדל במעמדם בהנהגת המרד מנקודת מבטם של הרומאים. מבחינתם, שמעון היה האישיות החשובה ביותר. ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס מדגיש כי בר גיורא היה היחיד שהוצא להורג במצעד הניצחון הזה.
ניקוס פאפאס
ראשית חייו
פאפאס גדל באידיפסוס שבאוויה. הוא התחיל את הקריירה במועדון המקומי סילאס ולאחר מכן עבר ללוקרוס אטלנטי. אימו היא קפריסאית מפמגוסטה.
שמעון בר גיורא
המפלה
ארגון בר גיורא שפעל בארץ ישראל בראשית ימי ההתיישבות הציונית, נקרא על שמו. כמו כן נקרא על שמו היישוב בר גיורא שבמטה יהודה.
ניקוס פאפאס
קריירה מקצועית
פאפאס ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו בליגה היוונית עם פאנליניוס בעונת 2006/07. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע יול"ב עם פאנליניוס בעונת . בסיום העונה הוא חתם לחמש שנים במועדון ליגת ה-ACB הספרדית בילבאו באסקט.
הוא הושאל לקבוצת המילואים של ריאל מדריד, ריאל מדריד ב' מהליגה הרביעית. הוא הושאל לקולוסוס רודוס מהליגה היוונית לעונות 2009/10 ו-2010/11. הוא נבחר לשחקן הצעיר הטוב ביותר בליגה היוונית ב-2010. בפברואר 2012, הוא הצטרף לפאוק סלוניקי. הוא עבר לפאניוניוס לעונת 2012/13, בה סיים כמלך הסלים ונבחר לחמישיית העונה בליגה היוונית.
פנאתינאיקוס (2013–2020)
ב-20 ביוני 2013 חתם פאפאס בפנאתינאיקוס. ב-22 באפריל 2015, לאחר שזכה בפרס ה-MVP של משחקי 3 בשלב ההצלבה ביורוליג הראשון (קלע 25 נקודות מול צסק"א מוסקבה), הוכרז כי פאפאס האריך את חוזהו בקבוצה עד 2018. ב-16 במאי 2015 סבל פאפאס מפציעה ברצועה הצולבת הקדמית וקרע במניסקוס במשחק הליגה היוונית נגד קולוסוס רודוס. הוא נותח למחרת והיה צפוי לחזור למגרשים לאחר חמישה או שישה חודשים. ב-30 בנובמבר 2015, שישה וחצי חודשים לאחר פציעתו, חזר פאפאס לשחק בליגה היוונית נגד לאווריו, וקלע 2 נקודות.
במסיבת עיתונאים ב-3 ביולי 2020 אישר המאמן החדש של הקבוצה גאורגיוס וובוראס כי פאפאס נפרד מהמועדון האתונאי לאחר שבע עונות, בהן זכה בחמש אליפויות וחמישה גביעים.
הפועל ירושלים (2020)
ב-23 בספטמבר 2020 חתם פאפאס בהפועל ירושלים לטורניר הפיינל 8 של ליגת האלופות בכדורסל לעונת. הוא ערך את הופעתו היחידה בקבוצה ב-30 בספטמבר 2020 בהפסד 92–65 לסן פבלו בורגוס ברבע גמר הטורניר.
ז'לונה גורה (2021)
ב-23 בפברואר 2021 חתם פאפאס בז'לונה גורה מליגת העל הפולנית.
א.א.ק. אתונה (2021–2022)
ב-16 באוגוסט 2021 חתם פאפאס בא.א.ק. אתונה מליגת העל היוונית. הוא נפצע רבות והושעה בחלק האחרון של העונה לאחר שהסתכסך עם המאמן החדש קורו סגורה. ב-12 משחקי ליגה הוא העמיד ממוצעים של 12.4 נקודות, 2.5 ריבאונדים, 2.8 אסיסטים ו-1.4 חטיפות בכ-27 דקות למשחק.
חזרה לפנאתינאיקוס (2022–2023)
ב-3 בדצמבר 2022, לאחר ששיחק בקבוצה בקדם העונה, חתם פאפאס לשארית עונת 2022/23 במטרה לסגור את קריירת המשחק שלו עם קבוצתו פנאתינאיקוס. הוא ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו ב-11 בדצמבר 2022, במשחק מול א.א.ק. אתונה.
פאפאס הופיע בסך הכל בארבעה משחקי ליגה, וקלע סל אחד מול אולימפיאקוס במשחק הרביעי בגמר הליגה.
פאפאס התחייב לתרום את מלוא שכר החוזה שלו לעובדי התברואה במתחם האצטדיון האולימפי של אתונה.
הנבחרות הצעירות
כחבר בנבחרות יוון הצעירות זכה פאפאס במדליית כסף באליפות אירופה עד גיל 18 2007. הוא נבחר ל-MVP של טורניר אלברט שווייצר 2008, במהלכו קלע 27 נקודות מול ארצות הברית. הוא זכה עם הנבחרת באליפות אירופה לנוער 2008, בה נבחר לחמישיית הטורניר.
פאפאס שיחק גם בנייקי הופ סאמיט 2009, ועזר לנבחרת "העולם" לנצח את נבחרת ארצות הברית 97–89. הוא גם זכה במדליית הכסף בגביע העולם עד גיל 19 2009 עם נבחרת יוון, ונבחר גם לחמישיית הטורניר. פאפאס זכה עם נבחרת יוון בכדורסל עד גיל 20 גם באליפות אירופה לנבחרות עתודה 2009 ובמדליית הכסף ב-2010, אז נבחר לחמישיית הטורניר וזכה בתואר מלך הסלים.
נבחרת יוון הבוגרת
פאפאס התאמן לראשונה עם נבחרת יוון הבוגרת ב-2010. בקיץ 2016 דווח כי פאפאס היה מעוניין לשחק בנבחרת בשל מוצאה הקפריסאי של אימו. עם זאת, ב-2017 הוא זומן שוב לנבחרת יוון.
ב-19 באוגוסט 2017 הוא קלע 22 נקודות (שיא קריירה בנבחרת הבוגרת) במשחק ידידות נגד בלונדון. הוא גם שיחק עם יוון ביורובאסקט 2017.
קריירת כדורסל בכיסאות גלגלים
מאז 2020 הודיע פאפאס על כוונתו לשחק בקבוצת הכדורסל בכיסאות גלגלים של פנאתינאיקוס. זה הפך לרשמי בפברואר 2023, כאשר פאפאס הפך לשחקן פעיל בו זמנית בקבוצת הכדורסל ובקבוצת הכדורסל בכיסאות גלגלים של המועדון. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-8 באפריל 2023 במשחק מול PASKA, בו קלע 5 נקודות.
קריירה פוליטית
ב-9 באפריל 2023 הכריז פאפאס על מועמדותו לראשות עיריית אתונה מטעם מפלגת השמאל סיריזה.
מרכז מקדוניה
מרכז מקדוניה הוא אזור מנהלתי שמהווה אחד מ-13 המחוזות של יוון. המחוז ממוקם במרכז חבל מקדוניה היוונית בצפון מזרח יוון מצפון לים האגאי, ומכיל בתחומיו את חצי האי כלקידיקי.
מרכז מקדוניה מחולק לחמש יחידות האזוריות: כלקידיקי, אימאתיה, קילקיס, פלה, פיאריה, סרה, סלוניקי. בנוסף, קיים בתחומו המחוז האוטונומי של הר אתוס, המהווה מדינת מנזרים בעלת שלטון עצמי.
אינברקרגיל
אינברקרגיל (באנגלית: Invercargill, במאורית: Waihōpai) היא העיר הדרומית והמערבית ביותר בניו זילנד, ואחת הערים הדרומיות ביותר בעולם. נכון לשנת 2014 אוכלוסיית העיר מונה 53,700 תושבים. אינברקרגיל היא האזור המסחרי הראשי של חבל סאות'לנד, באי הדרומי של ניו זילנד. מקומה של העיר הוא בתוך אזור חקלאי פורה, הגובל בשמורות טבע יבשתיות וימיות, ביניהן הפארק הלאומי פיורדלנד המכסה את פינתו הדרומית-מערבית של האי הדרומי, ואזור החוף של הקייטלינס.
רחובות רבים בעיר, במיוחד במרכז העסקים העירוני, נקראים על שמם של נהרות בסקוטלנד.
היסטוריה
האדמות אשר עליהן בהמשך נבנתה אינברקרגיל נקנו בשנת 1853 על ידי וולטר מאנטל מתושבים מאורים מקומיים. האזור באותה עת נחשב חלק מחבל אוטאגו ויועד להתיישבות על ידי תנועה של הכנסייה הפרסביטריאנית הסקוטית. ב-1856 נפלה החלטה להקים נמל ימי בבלאף, דרומית לאינברקרגיל. באותה עת נקבע גם השם של העיר - Inver מהמילה הגאלית סקוטית Inbhir שמשמעה "שפך הנהר", ו- Cargill לכבוד הקפטן ויליאם קרגיל, שהיה הנציב של חבל אוטאגו.
אוכלוסיית האזור גדלה משמעותית בתקופת בהלת הזהב באוטאגו בשנות ה-60 של המאה ה-19, אך בהמשך המאה חוותה ירידה הדרגתית עקב מצב כלכלי קשה שנבע מחוסר היכולת לנהל משקים חקלאיים קטנים ותנועת הגירה צפונה, לעבר מרכזי אוכלוסייה גדולים יותר. בשנות ה-80 של המאה ה-19 החלה התפתחות של יצוא חקלאי שהתבסס על חמאה וגבינה מה שעודד את התפתחות ענף הרפתנות באזור.
בדצמבר 1905, בעקבות הצבעה שנערכה, נאסרה מכירת אלכוהול בתחומי העיר. האיסור היה בתוקף 40 שנה, עד שבוטל בלחץ תושבים שחזרו לעיר לאחר שלחמו בחזית מלחמת העולם השנייה.
אינברקרגיל עלתה לכותרות בניו זילנד עם היבחרו של טים שאדבולט לראשות העיר. שאדבולט מוכר בניו זילנד כדמות צבעונית וכיהן קודם לכן כראש עיר בפרברי אוקלנד.
חינוך
מוסד ההשכלה הגבוהה הראשי בעיר הוא המכון הדרומי לטכנולוגיה. ייחודו הוא בכך שהיה הראשון במדינה שהנהיג פטור משכר לימוד לאזרחי ניו זילנד ותושבי הקבע שלה, שנדרשו לשלם רק על חומרי הלימוד. המכון תרם גם להצערת העיר, בתקופה שבה חוותה פיחות קבוע באוכלוסייה.
כלכלה
הענף הכלכלי הראשי בעיר היא תעשיית יצור החלב, הגבינה והחמאה. ענף זה התפתח במיוחד במהלך העשור הראשון של שנות ה-2000 עקב ביקוש גובר למוצרי חלב מניו זילנד. תחום משמעותי נוסף בכלכלה של העיר הוא התיירות. מיקומה של העיר על דרך הנוף הדרומית (Southern Scenic Route) הופכת אותה לנקודת יציאה נוחה לסיורים לאי סטיוארט, קווינסטאון, הפארק הלאומי פיורדלנד ואחרים.
תחבורה
אינברקרגיל יושבת על צומת דרכים בין הכביש הארצי מס' 1 אשר חוצה מצפון לדרום את שני האיים הראשיים של ניו זילנד, לבין הכביש הארצי מס' 6 שעובר לאורך החוף המערבי של האי הדרומי.
שדה התעופה של אינברקרגיל משרת את העיר וממנו מופעלות מספר טיסות ביום לקרייסטצ'רץ', ולינגטון וגם לאי סטיוארט.
אינברקרגיל היא הקצה הדרומי של קו הרכבת הדרומי הראשי, אשר מחבר בינה לבין קרייסטצ'רץ', דרך דנידין. העיר הייתה בין הראשונות בניו זילנד שזכתה לשירות רכבתי, אך כיום משמש הקו בלעדית לרכבות משא, כשרכבות נוסעים מגיעות לעיר באירועים מיוחדים בלבד. עד שנת 2002, בה בוטל שירות רכבות הנוסעים לעיר, נחשבה תחנת הרכבת של אינברקרגיל לתחנה הדרומית ביותר בעולם הזוכה לשירות סדיר.
מרסל גרשרי
ז'אן-ז'ול-מרסל גרשרי (בצרפתית: Jeanny-Jules-Marcel Garchery; 16 ביוני 1876 – 25 באפריל 1961) היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
גרשרי נולד ב-16 ביוני 1876, ובשנת 1894 התגייס לצבא צרפת ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. בזמנים שונים בקריירה שלו, שימש כרמטכ"ל ארמיית המזרח (לבנט). ב-16 ביולי 1930 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ומונה למפקד החטיבה ה-85, וב-12 במאי 1932 מונה לראש מטה ארמיית המזרח. ב-8 ביוני 1934 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, וב-12 בספטמבר אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-25. ב-25 במאי 1936 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס ומונה למפקד האזור הצבאי ה-14, וב-21 במאי 1938 הוא הועלה לדרגת ז'נרל ד'ארמה ומונה למושל הצבאי של ליון. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא מונה למפקד הארמייה השמינית, ופיקד עליה עד ה-21 במאי 1940. לאחר תבוסת צרפת הוא פרש מהצבא ב-20 באוגוסט 1940, והוא מת ב-25 באפריל 1961.
רון ביטון
ביוגרפיה
ביטון נולד ב-1990 בקריית טבעון. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, החל ביטון לפעול כראפר בהרכב "האידיוטים", לצד הראפרים רון נשר, איזי ועומרי סגל. ב-2011 הוציאו את אלבום המיקסטייפ הראשון והיחיד שלהם, "מי אידיוט?", המיקסטייפ כלל הופעות אורח של כלא שש והצל, בין היתר. באמצע העשור השני של המאה ה-21, החל ביטון לפעול כפזמונאי ומלחין. באותה התקופה הקים אולפן הקלטות יחד עם המפיק המוזיקלי מאור שטרית, בשם "אולפני B-Records".
במאי 2018 השתתף בכתיבה וההלחנה של שירה של השחקנית שירן סנדל, "בוא תישאר איתי פה".
ביוני 2019 כתב עבור איתי לוי את השיר "טכנו". ב-22 ביולי 2019 השתתף ביטון בכתיבת הלהיט של הזמרת נועה קירל, "פאוץ'". השיר זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום הראשון במצעד הרשמי של גלגלצ, ולמקום הראשון במצעד השנתי של MTV ישראל. באותו החודש, כתב והלחין יחד עם ג'ורדי ואיתי שמעוני עבור כוכבת הרשת אלין כהן את השיר "Seven Sins".
ב-15 בספטמבר 2019, השתתף בהפקת המיני-אלבום של הזמר יהונתן מרגי "מה יהיה", תוך שלקח חלק בכתיבת השירים "פלוס אחד" ו"זה הסוף שלנו". ב-3 בדצמבר השתתף גם בכתיבת שירם של יהונתן מרגי וסטפן לגר, "דיבור נגוע".
בפברואר 2020 כתב והלחין יחד עם ג'ורדי את השיר "בלוק" של אנה זק. באפריל כתב והלחין יחד עם ג'וני גולדשטיין את השיר "לא יוצא למסיבות" של יהונתן מרגי. ביוני כתב והלחין יחד עם גולדשטיין והמפיק הבריטי סקוט קין את השיר "זוט עני" בביצוע הזמרת אלה לי להב. באותו החודש כתב והלחין יחד עם ג'ורדי ואיתי שמעוני את השיר "מיליון דולר" של הזמרת נועה קירל באירוח הראפר שחר סאול. ב-24 ביוני יצא השיר "רק בנות" של איתי לוי וסטפן לגר שכתב והלחין יחד עם הצמד דולי ופן. באותה השנה, כארבעה שירים שכתב, "מיליון דולר", "זוט עני", "דיבור נגוע" ו"לא יוצא למסיבות" הגיעו למצעדי הפזמונים העבריים השנתיים של גלגלצ ו-ynet וכאן גימל בהתאמה. באותה השנה כתב יחד עם ג'ורדי את הלהיט של עדן בן זקן "אנא מג'נונה".
ב-2021 השתתף בכתיבת השירים "יהלומים" של נועה קירל, "מועבט" של עדן בן זקן, "בית משוגעים" של רן דנקר שזכה גם כשיר השנה במצעד השנתי הישראלי השנתי של גלגלצ ואתר וואלה!, "טרילילי טרללה" של נועה קירל ואילן פלד, "וי כחול" של אייל גולן, "הטעות הכי יפה" של איתי לוי, "בוקר טוב עולם" של נסרין קדרי ואנה זק, "התקווה" של עומר אדם ונועה קירל, "אל תגלי" של אליעד נחום, "רובינזון קרוזו" של סטטיק ובן אל עם רן דנקר. כמו כן, כתב ביטון את שיר הנושא ושיר הפתיחה של פסטיגל 2021 יחד עם איתי שמעוני.
בשנת 2022 כתב את השירים "בשורות טובות" ו"יותר חזק מה" של הזמרת אגם בוחבוט.
ביוני 2023 יצא אלבומו השביעי של עומר אדם, סוף העולם, מתוכו כתב את השירים "טאפס וטריפונס", "נתפוצץ כמו ילדים" ו"מזליקו".
ביטון מתגורר בתל אביב.
הישגים ופרסים
בשנת 2020, זכה ביטון בתואר "כותב השנה" במצעד השנתי של נוי אלוש כתב וקריין גלגלצ לשעבר.
ביטון זכה בפרס "כותב השנה" במצעד השנתי של גלגלצ ואתר וואלה! לשנת 2021 פרס זה הוענק לראשונה בשנת 2021 וביטון הוא הראשון לקבלו, בנוסף ביטון זכה בפרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה על השתתפותו בכתיבת שיר הנושא לסדרה "PPS" בכיכובו של יהונתן מרגי.
מנהל הבטיחות בכבישים המהירים הפדרלי
מנהל הבטיחות בכבישים המהירים הפדרלי (באנגלית: The National Highway Traffic Safety Administration) היא סוכנות הכפופה למחלקת התחבורה של ארצות הברית ואמונה על טיפול בבטיחות בדרכים בארצות הברית.
היסטוריה
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 גבר הלחץ הציבורי בארצות הברית לפעול למען הבטיחות בדרכים במדינה. הקמפיין ציבורי הזה הגיע לשיאו בפרסום המאמר "לא בטוח בכל מהירות" מאת עורך הדין והפעייל החברתי, ראלף ניידר.
בדצמבר 1970, עבר בקונגרס החוק שהקים את מנהל הבטיחות בכבשים המהירים הפדרלי ביחד עם סדרת פעולות במסגרת אותו חוק שנקרא חוק הבטיחות הדרכים ובכך איגד את כל הגופים האמונים על טיפול בבטיחות הדרכים בארצות הברית לגוף אחד ומרכזי.