cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם
עקדת יצחק
עקדת יצחק נחשבת לאחד האירועים המכוננים של היהדות. מחד, היא מהווה סמל היסטורי למסירות כלפי האלוהים, ומצד שני, משתמע ממנה בבירור שהאלוהים אינו חפץ בקורבנות אדם.
דיאנה קרול
קורות חיים וקריירה
ב-6 בדצמבר 2003 התחתנה עם קוסטלו באחוזתו של אלטון ג'ון ליד לונדון. ב-6 בדצמבר 2006 נולדו לזוג תאומים.
אברהם
עקדת יצחק
הגות רבה, יהודית ושאינה יהודית, נהגתה סביב עקדת יצחק. במוקד ההגות עומדות השאלות האם ה' התכוון שאברהם יציית לו, האם ה' ציפה שאברהם יסרב, והאם אברהם פעל נכון בצייתנותו או שמא היה צריך לסרב.
דיאנה קרול
קורות חיים וקריירה
בנוסף להיותה מוזיקאית הצטלמה קרול כדוגמנית למספר מגזיני אופנה ופרסומות.
אברהם
מערת המכפלה ושנותיו האחרונות
אחרי פטירתה של שרה רכש אברהם מעפרון החיתי את מערת המכפלה בחברון תמורת 400 שקל כסף, וקבר שם את שרה.
על פי המסופר בבראשית, כ"ה, א', נשא אברהם לעת זקנתו אשה נוספת ושמה קטורה, אחרי מות שרה אשתו. נולדו להם שישה בנים: זמרן, יקשן, מדן, מדין, ישבק ושוח. על פי המדרש קטורה היא למעשה הגר, ואברהם לקחה שנית לאישה.
דיאנה קרול
קורות חיים וקריירה
קרול זכתה למספר אותות הוקרה של קנדה לציון תרומתה התרבותית למדינה.
אברהם
מערת המכפלה ושנותיו האחרונות
בערוב ימיו ביקש מעבדו למצוא אישה לבנו יצחק. עבדו מגיע לארם נהריים ומביא ליצחק את רבקה.
דמותו במדרש ובמסורת
שאלה שעומדת בעינה לאורך כל העיסוק בדמותו של אברהם היא - מדוע נבחר אברהם? מפרשים רבים ומדרשים שונים מתפלפלים בשאלה זו דורות רבים.
במקרא אין מידע ברור מדוע התגלה אלוהים לאברהם. התורה פותחת את סיפורו של אברהם כשהוא בן שבעים וחמש, ועובדה זו מעוררת שאלות פרשניות רבות: מהי ראשיתו של הסיפור? מדוע עזב תרח את אור כשדים? מדוע בחר אלוהים דווקא באברהם ושלח אותו להתהלך בארץ כנען? במה שונה אברהם מעשרים הדורות שקדמו לו? מדוע לא פירשה התורה את פשר בחירתו של אברהם?
הסיבה לפי יוספוס פלביוס לבחירתו של אברהם היא כי הוא הפיץ אל כלל החברה את המונותיאיזם, הוא זה שהתווכח עם אנשי סביבתו ואף עם בני ביתו, הוא היה מוכן להיות נרדף, בשל אמונתו, ובגלל אמונתו ומסירותו לה'.
במקומות רבים, המקרא סותם ואינו מפרט את הרקע או את הסיבות להתרחשויות המתוארות בו. חז"ל, כפרשני מקרא, באו לפרש את הסתום, ודרשו אגדות ה"משלימות" את הפערים שמותיר המקרא. בבראשית רבה (פרשה ל"ח, יג) מופיע סיפור אברהם והצלמים, על ראשית דרכו של אברהם כמי ששולל את עבודת האלילים שבה היה שטוף דורו. על פי אגדה זו, בחן אברהם את האמונות הפגניות שהיו נפוצות בזמנו, ומשעמד על חוסר תוחלתן החל להאמין באלוהים. עקב סירובו לעבוד אלילים וכתוצאה מנסיונותיו להפיץ את אמונתו ברבים, נקלע אברהם לעימות עם סביבתו ועם נמרוד מלך אור כשדים. אברהם נידון למוות בהשלכה לכבשן אש, אך ניצל בנס. על פי מסכת אבות התנסה אברהם בעשרה ניסיונות מאת האלוהים ועמד בכולם. הניסיון האחרון היה עקדת יצחק. על פי האגדה, לאחר ששמעה שרה על דרישת האלוהים פרחה ממנה נשמתה ומתה.
כאשר רצו חז"ל לתאר את דמותו הרוחנית של אברהם, תיארו אותו כך:
על פי הגמרא והמדרש, אברהם הוא האדם הראשון שהלבינו שערות ראשו וזקנו, לאחר שביקש מהאל שיהיה הבדל ניכר לעין בינו לבין בנו יצחק, שדמה לו מאוד. זקנה זו קפצה עליו לאחר מות שרה אשתו. המדרשים מתייחסים לכך כאל עטרה שהייתה שייכת לאל, ומאהבתו לאברהם נתנה לו במתנה, מאחר שכבר נהנה מעושר כלכלי.
על־פי הרמב"ם
הרמב"ם (בעקבות המדרש) מתאר בלשון סיפורית את דמותו של אברהם, שייחודיותו בהכרת הבורא ואמונת הייחוד:
תארוך שנות חייו
לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית, אברהם נולד בעיר אור כשדים לאביו תרח בשם אברם, בשנת א'תתקמ"ח (1948) לבריאת העולם, היא שנת 1813 לפנה"ס, והיה בן הדור העשרים לאדם הראשון. יש הסוברים (רמב"ן בראשית יא, כח), על פי המדרש שאברהם נולד דווקא בעיר "כותא".
בכרונולוגיה הארכאולוגית של המקרא חלוקות הדעות. חלק מהחוקרים טוענים לתאריך שונה עד כדי הפרש של מאות שנים, כאשר אחרים מפקפקים בקיומו של אברהם, אשר אין לקיומו שום עדויות ממקורות חוץ מקראיים ובסיפוריו נזכרים מלכים של ערים שלטענתם כנראה לא היו כלל קיימות בתקופה המיוחסת לו במסורת. אחרים טוענים שדווקא יש הוכחות מספקות לקיומם של האבות וזאת לאור ממצאים ארכאולוגיים המראים כי המידע אודות הנהגים והחוקים בספר בראשית דומה למתקבל מן התעודות בנות התקופה. בדרך כלל נהוג לתארך את תקופת האבות לאלף השני לפני הספירה, בלי לנקוב בתאריך מדויק.
בעיר אֶבְּלָה שבשטחי סוריה של ימינו, אשר ידועה מעדויות רבות כעיר ממלכה חשובה לאורך האלף השלישי לפנה"ס ועד קרוב לאמצע האלף השני לפנה"ס. בחפירות שנערכו בה בשנות ה-70 של המאה ה-20 נמצא ארכיון ובו למעלה מ-20,000 לוחות-חמר ועליהן כתובות בכתב היתדות, בשפה השומרית ובשפה נוספת, ייחודית לאתר שכונתה בשם: "אבלאית". בין שלל הממצאים נמצאו השמות "עבר-אום" (עבר?, מאבותיו של אברהם), "אב-ר-אום" (=אברם/אברהם?), "איס-ר-איל(-ום)" (ישראל? שמו הנוסף של יעקב, נכדו של אברהם), "א-ס-או" (עשיו?, נכדו של אברהם), וכן שמות של אתרים גאוגרפיים, המוכרים מן המקרא: כנען, חרן, גבל, חצור ועוד.
דמותו באסלאם
גם בדת המוסלמית לדמותו של אברהם (או בצורה הערבית של שמו, אִיבְּרָהִים إبراهيم), נודעה חשיבות רבה. אברהם נחשב על־פי האסלאם כאחד הנביאים. כמה מהסיפורים על אברהם מהתנ"ך והמדרש מופיעים גם בקוראן, והסורה ה-14 בקוראן נקראת על שמו. אברהם מתואר בקוראן כחניף, והוא נחשב באסלאם למונותאיסט האולטימטיבי.
בסורה ה-37, סורת א-צאפאת, מובא בקצרה סיפור העקידה, ובו מתואר שאברהם מתיעץ עם בנו כאשר נודע לו שעליו להעלות אותו לקורבן, ובנו אומר לו לעשות כשצווה עליו. שמו של הבן אותו נצטווה אברהם להקריב אינו מצוין במקור זה, ועל־פי מסורת מוסלמית שהתפתחה מאוחר יותר, המדובר הוא דווקא בבנו ישמעאל ולא ביצחק כפי שמתואר בתנ"ך. חג הקורבן נחגג על ידי המוסלמים לציון אירוע זה.
בנוסף לכך, מיוחס לאברהם, בשיתוף עם ישמעאל, ייסוד הכעבה הקדושה למוסלמים, כמו גם טיהורה מעבודת אלילים. בהתאם להבנה האיסלאמית של האבות, הקוראן (סורת אאל עמראן נ"ז) קובע עוד כי (בערבית, מוסלמי).
קשרים למיתולוגיה ההינדואית
על פי טענה רווחת, ישנו קשר היסטורי-רעיוני בין המיתולוגיה ההודית לבין סיפורי הקודש היהודיים. על פי אמונה זו, קיים דמיון רעיוני (ואף מצלולי) בין הדמויות ברהמה וסראסווטי לבין הדמויות של אברהם אבינו ואשתו שרה. יש הקושרים זאת גם לפסוק: "וְלִבְנֵי הַפִּילַגְשִׁים אֲשֶׁר לְאַבְרָהָם נָתַן אַבְרָהָם מַתָּנֹת וַיְשַׁלְּחֵם מֵעַל יִצְחָק בְּנוֹ בְּעוֹדֶנּוּ חַי קֵדְמָה אֶל אֶרֶץ קֶדֶם".
דמותו בספרות היוונית-רומית
יוסף בן מתתיהו מצטט בספרו "קדמוניות היהודים" את ההיסטוריון הבבלי-הלני ברוסוס, המספר על איש צדיק שחי 10 דורות לאחר המבול, וטוען כי מדובר באברהם. עם זאת, גם אם לפי ספר בראשית, עשרה דורות מפרידים בין נח לאברהם, לדעת ההיסטוריון מנחם שטרן יש ספק רב בכך שניתן לזהות אותו עם אברהם ונראה שיוספוס לקח את הזיהוי הזה מחוגים יהודים-הלניסטיים. יוסף בן מתתיהו מציין גם שהקטאיוס איש אבדרה כתב חיבור על אברהם. חיבור זה מופיע בשם "אברהם והמצרים" ב"סטרומטה" של קלמנס מאלכסנדריה (סביב 200 לספירה). כפי הנראה, הספר נכתב על ידי "פסאודו-הקטאיוס" והוא תוצר של תעמולה יהודית דתית, מאחר שהוא כולל, כפי שניתן לראות בחיבורו של קלמנס, בתים מזויפים של סופוקלס בעלי צליל מונותאיסטי מיליטנטי. בספר מקבים א מופיע ציטוט מתוך מכתב שנשלח ממלך ספרטה לכהן הגדול, בו נכתב כי הספרטנים והיהודים "אחים הם וכי מזרע אברהם המה". הסופר היווני אלכסנדר פוליהיסטור ציטט את הסופר היהודי קלאודמוס מלכוס (200 לפנה"ס לערך), שכתב בחיבורו על היהודים שלאברהם נולדו מקטורה בנים רבים, ביניהם: אפרס (על שמו נקראה אפריקה), סורס (על שמו נקראה אשור) ויפרס, שיצאו עם הרקולס להילחם בלוב. ההיסטוריון הרומי פומפיוס טרוגוס סבר שאברהם היה אחד ממלכי דמשק, מסורת שהופיעה גם אצל ניקולאוס איש דמשק, שכתב כי בסמוך לעיר ישנו כפר שנקרא על שמו, "בית אברהם". ההיסטוריון הרומי קלאודיוס כאראקס (המאה ה-2 לספירה), כתב שהיהודים נקראים "עברים" על שם "אברמון" – הסבר שנמצא כבר בחיבורו של הסופר היהודי-הלניסטי ארתפנוס (המאה ה-2 לפנה"ס).
בספרות היוונית והרומית קיבל אברהם מוניטין של אסטרולוג. את הופעתו המוקדמת של מוניטין זה, ניתן למצוא כבר אצל ארתפנוס, שציין כי היה זה אברהם שלימד את המלך המצרי פרתוטס (Pharethotes) את מדע האסטרולוגיה. מסורת דומה לזו של ארתפנוס, ניתן למצוא אצל הסופר האלמוני הידוע בדרך כלל כפסאודו-אופולמוס. אוסביוס מקיסריה שציטט אותם בספרו "הכנה לבשורה", מציין שבמקורות אחרים נכתב כי טרם הגיעו למצרים, אברהם הכיר גם לפיניקים את האסטרולוגיה. במאה ה-2 לספירה, הזכיר האסטרולוג ההלניסטי וטיוס ואלנס את אברהם ("אברמוס" ביוונית) כסמכות אסטרולוגית. האסטרולוג הרומאי פירמיקוס מטרנוס (המחצית הראשונה של המאה ה-4) מזכיר בחיבורו האסטרולוגי את אברהם ארבע פעמים כסמכות אסטרולוגית, כאשר בראשונה מביניהן הוא מציין את שמו לצד סופרים אסטרולוגים ידועים.
ההוגה הנאופלאטוני אלכסנדר מליקופוליס הביא בחיבורו כדוגמה מתוך "ההיסטוריה היהודית" את הכנת בנו של אברהם לקורבן לאל. בהיסטוריה אוגוסטה מסופר שהקיסר הרומאי אלכסנדר סוורוס החזיק פסלים של "נפשות קדושות ביותר", ובהן אברהם.
בחקר המקרא
בחקר המקרא ובארכאולוגיה מקובל לראות את סיפורי שלושת האבות כסיפורים מיתיים שהתגבשו בהדרגה מאות שנים לאחר התקופה אליה הם מתייחסים, כחלק מהתגבשות הנראטיבים הלאומיים של עמי האזור. בניתוחים נפוצים בחקר המקרא מיוחסים הטקסטים העוסקים באברהם למסורות מאזור ממלכת יהודה, בניגוד לטקסטים העוסקים ביעקב המיוחסים למסורות מאזור ממלכת ישראל. על פי ניתוחים אלו, המסורות על אברהם מאוחרות לאלו על יעקב ובשלב מאוחר, בעקבות חורבן ממלכת ישראל או אף לאחר מכן, אוחדו המסורות יחד ליצירת מסורת שלושת האבות. חוקרים שונים סוברים כי הצגתו בתנ"ך של אברהם כראשון משלושת האבות נובעת מכך שהתנ"ך נערך על ידי סופרים יהודאיים שבקשו להדגיש את עליונותה של יהודה.
חוקר המקרא יגאל בן נון סובר שקיים דמיון בין סיפורי אברהם למסורות אחרות מהמזרח הקדום, ומעריך כי סיפורי אברהם מבוססים על ממסורות קדומות יותר. במסגרת זאת הוא מציע לפרש את השם "אב רם", כשם מלאכותי המרמז להיותו אבי האומה.
בן נון סבור כי ישנן עדויות טקסטואליות לפיהן במקור היה מוצאו של אברהם המקראי מכנען, והוא מציע שהולדתו באור כשדים היא תוספת מאוחרת שנוספה על ידי גולי בבל, תוספת שהפכה את אברהם לגולה מבבל לכנען, והשתמרה בהמשך על ידי כהני ירושלים.
וילאר-סור-אולון
וילאר-סור-אולון (בצרפתית: Villars-sur-Ollon) היא עיירה בקנטון וו בשווייץ, צפונית מזרחית לאגם ז'נבה, במרחק רבע שעת נסיעה מאגל, חצי שעת נסיעה ממונטרה ושלושת רבעי שעת נסיעה מבירת הקנטון לוזאן.
בצרפתית משמעות השם "וילאר-סור-אולון" הוא וילאר שמעל אולון (סור בצרפתית: על), מכיוון שאולון היא עיירה הנמצאת למורדות ההרים בכביש המוביל לווילאר.
העיירה צופה על נוף עמק הרון, ומחלקים ממנה ניתן לראות בבירור את פסגות המון בלאן, מפסגת השאמוסר (Le Chamossaire) הנמצאת מעל תחנת הרכבל ברוק ד'אורסה (Roc-d'Orsay) ניתן לראות גם את אגם ז'נבה.
פעילותה העיקרית של העיירה בחורף היא תיירות סקי, ונמצאים בה מלונות רבים.
ישנם כ-270 קילומטרים של מסלולי סקי וסנובורד המחברים את וילאר-סור-אולון עם העיירות הסמוכות גריון (Gryon) דיאבלרה (Les Diablerets) איסנהאו (Isenau) וקרחון 3000 (Glacier 3000).
השפה העיקרית המדוברת בעיירה היא צרפתית. גובה העיירה הוא כ-1,300 מטרים מעל פני הים. עיירות וכפרים נוספים הממוקמים בסמוך לווילאר ועל הכבישים המובילים אליה הן: גריון, הואמוז (HUEMOS), אולון ושזייר (CHESIERES).
העיירה הוקמה בתחילת המאה ה-19 ואחד הבניינים המרשימים והעתיקים בעיירה הוא המבנה בו שוכן כיום מלון קלאב מד.
תחבורה
אפשרויות הגישה לעיירה הן בעיקר בשני כבישים, האחד מכיוון העיירה בה ודרך העיירה גריון שהוא כביש צר למדי, והשני מכיוון העיירה אגל, בנוסף לחשמליות המגיעות מעיירות אלו לווילאר. ישנו כביש נוסף לעיירה מכיוון הרכס של לה דיאבלרה אך הוא סגור בחורף בשל השלגים.
יהודים בווילאר
עד לשנת 2012 פעל במקום מלון "עלית" בבעלות יהודית, ברחוב Route Des Layeux סמוך לתחנת הרכבל.
כיום מתגוררים בעיירה 6 יהודים בלבד.
אנסטסיה ירמקובה
אנסטסיה ירמקובה (ברוסית: Анастаси́я Никола́евна Ермако́ва; נולדה ב-8 באפריל 1983) היא שחיינית צורנית רוסייה בעבר. היא אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות זהב ואלופת עולם בעלת 8 מדליות זהב.
ביוגרפיה
אנסטסיה ירמקובה נולדה וגדלה במוסקבה. היא החלה ללמוד ריקוד אך עוד לפני תחילת לימודי בית הספר עברה לשחייה. בשנת 2000 היא נכללה בנבחרת ארצה וזכתה במדליית זהב באליפות אירופה. בשנת 2001 ירמקובה זכתה במדליית זהב באליפות העולם. בתחרויות זוגות היא התחרה לצד אנסטסיה דוידובה.
באתונה 2004 השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים וסיימה במקום הראשון בתחרות הקבוצתית ובתחרות זוגות.
לאחר אולימפיאדת 2008 ירמקובה עזבה את הספורט התחרותי. היא מתגוררת באיטליה ועוסקת באימון בתחום התמחותה שחייה צורנית לרבות נבחרת איטליה.
אלופת עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה שביפן בשנת 2001, זכתה ירמקובה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית. מאז ועד לשנת 2011 היא זכתה ב-8 מדליות זהב באליפויות העולם. בשנת 2003 ירמקובה זכתה במדליית כסף בתחרות אישית.
אלופה אולימפית
אנסטסיה ירמקובה השתתפה ב-2 אולימפיאדות ובכל פעם זכתה במדליות זהב בתחרות קבוצתית ובתחרות זוגות.
בריטה שטפן
בריטה שטֵפֵן (בגרמנית: Britta Steffen; נולדה ב-16 בנובמבר 1983) היא שחיינית גרמנייה. היא אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008), אלופת עולם (רומא 2009), אלופת אירופה (בודפשט 2006) ואלופת האוניברסיאדה (בנגקוק 2007) במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי.
שטפן החזיקה בשיאי העולם, במשחה ל-50 מטר חופשי במשך כ-8 שנים ובמשחה ל-100 מטר חופשי במשך כ-7 שנים. נוסף לכך, הייתה שותפה לשיאי העולם במשחי השליחות 4x100 מטר חופשי ו-4x200 מטר חופשי.
ביוגרפיה
שטפן נולדה בשוודט, בברנדנבורג גרמניה.
בשנת 1999 באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה במוסקבה, רוסיה זכתה שטפן ב-6 מדליות זהב. הזמנים שקבעה במשחים האישיים היו: 50 מטר חופשי (26.08 שניות), 100 מטר חופשי (55.66 שניות) ו-200 מטר חופשי (2:01.32 דקות).
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה שטפן במדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. הרביעייה הגרמנית זכתה בארד (7:58.52 דקות) אחרי ארצות הברית (7:57.80 דקות) ואוסטרליה (7:58.52 דקות) ולכן גם היא קיבלה את המדליה. כך גם במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, היא סיימה במקום ה-4, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות והרביעייה הגרמנית קבעה, בשלב הגמר תוצאה של 3:40.31 דקות, מאית לאט יותר משוודיה שזכתה בארד (3:40.30 דקות). ארצות הברית ניצחה בשיא עולם חדש (3:36.61 דקות) לפני הולנד (3:39.83 דקות).
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה שטפן במקום ה-4 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות והרביעייה הגרמנית קבעה בשלב הגמר תוצאה של 3:37.94 דקות. אוסטרליה ניצחה בשיא עולם חדש (3:35.94 דקות) לפני ארצות הברית (3:36.39 דקות) והולנד (3:37.59 דקות).
שיא עולם ראשון
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006 זכתה שטפן ב-5 מדליות. 4 מדליות זהב במשחים ל-50 מטר חופשי (24.72 שניות), 100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 53.30 שניות, שיפור לשיא העולם של ליבי טריקט מאוסטרליה שעמד על 53.42 שניות, 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 3:35.22 דקות ו-4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש נוסף של 7:50.82 דקות. בנוסף, היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-4x100 מטר מעורב (4:02.35 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן בשנת 2007 זכתה שטפן בשתי מדליות. מדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:53.82 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש (7:50.09 דקות) ולפני צרפת (7:55.96 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה 53.74 שניות, אחרי טריקט (53.40 שניות) ומרליין פלדהויס מהולנד (53.70 שניות).
באוניברסיאדה שנערכה בבנגקוק בתאילנד בשנת 2007 זכתה שטפן בשתי מדליות זהב במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי.
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה שטפן בשתי מדליות זהב במשחים היוקרתיים, ב-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.06 שניות, מאית אחת לפני דארה טורס מארצות הברית (24.07 שניות) וקייט קמפבל מאוסטרליה (24.17 שניות) וב-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.12 שניות, לפני שיאנית העולם טריקט (53.16 שניות) ונטלי קוגלין מארצות הברית (53.39 שניות). בנוסף, היא סיימה במקום ה-5 ביחד עם חברותיה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:36.85 דקות ובמקום ה-9 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.53 דקות.
ב-27 ביוני 2009 באליפות גרמניה בשחייה החזירה לעצמה שטפן את שיא העולם במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.56 שניות ובכך הייתה לשחיינית השנייה בהיסטוריה שיורדת במשחה זה מתחת ל-53 שניות. בשלב חצי הגמר, יומיים לפני כן, היא שיפרה את השיא העולמי של יריבתה טריקט שעמד על 52.88 שניות ונקבע שנה ו-3 חודשים קודם לכן וקבעה זמן של 52.85 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכתה שטפן ב-4 מדליות, 2 מהן זהב. שטפן שיפרה את שיאה העולמי במשחה ל-100 מטר חופשי כשחיינית ראשונה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי והעמידה אותו על 52.22 שניות. היא וחברותיה זכו במדליית כסף במשחה עצמו בתוצאה של 3:31.83 דקות, אחרי הולנד שקבעה שיא עולם חדש (3:31.72 דקות) ולפני אוסטרליה (3:33.01 דקות). בהמשך התחרות היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא עולם חדש נוסף בתוצאה של 52.07 שניות, לפני פרנצ'סקה הלסול מבריטניה (52.87 שניות) וטריקט (52.93 שניות) ובמדליית זהב במשחה ל-50 מטר בשיא עולם חדש של 23.73 שניות, לפני תרסה אלסהמר משוודיה (23.88 שניות), קייט קמפבל מאוסטרליה ומרליין פלדהויס (23.99 שניות). במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב היא זכתה במדליית ארד בתוצאה של 3:55.79 דקות, אחרי המנצחות מסין שקבעו שיא עולם חדש (3:52.19 דקות) ואוסטרליה (3:52.58 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה שטפן במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:36.05 דקות, אחרי הולנד (3:33.96 דקות) וארצות הברית (3:34.47 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 54.51 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 17 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.86 שניות.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר אותה שנה זכתה שטפן במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.31 דקות, לפני מיגן רומנו מארצות הברית (52.48 דקות) וטאנג יי מסין (52.73 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.04 שניות ובמקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:56.85 דקות, היא שחתה את סגנון החופשי ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 52.40 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 סיימה שטפן במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.75 שניות, ופעמיים במקום שמיני, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:39.57 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:01.81 דקות. כשחיינית אחרונה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.36 שניות.
חייה האישיים
בשנים 2010–2015 הייתה שטפן בקשר זוגי עם פאול בידרמן.
מיל מי-8
מיל מי-8 או מי-8 (באנגלית: Mil Mi-8, ברוסית: Ми-8. כינוי בקוד דיווח נאט"ו: היפ) הוא מסוק תובלה רב תכליתי סובייטי, בעל צמד מנועי טורבינה מתכנונו של מיכאיל ליאונטיויץ' מיל. במשך השנים יוצרו כ-17,000 מסוקים מסוג מי-8 ונחשב למסוק שיוצר במספר הגבוה ביותר בעולם.
המסוק יוצר בעבר על ידי ברית המועצות וכיום על ידי רוסיה. מבוססים עליו מסוק התקיפה Mi-24 ומסוק התובלה Mi-14. המי-8 הוא מסוק רב תכליתי שיוצר במפעל המסוקים של מוסקבה ע"ש מ.ל. מיל, כיום יצרנית המסוקים הרוסית מיל.
המסוק יועד הן למטרות אזרחיות והן למטרות צבאיות, ובכלל זה לשירות חברת התעופה הרוסית אארופלוט בשל יעילותו בביצוע טיסות פנימיות ויכולתו לשאת שלושה אנשי צוות ועוד 28 נוסעים. בשלבים מאוחרים יותר התקינה החברה על המסוק גם סלון מפואר ומושבים נוחים לנוחות הנוסעים.
בנוסף, המסוק נרכש על ידי ארגוני הצלה, ארגוני עזרה ראשונה, חברות תובלה ועוד.
האב-טיפוס הראשון היה מסוק חד מנועי שכונה V8 (שם קוד נאט"ו: Hip). טיסת הבכורה של ה-V8 נערכה ב-9 ביולי 1961. טיסת הבכורה של האב-טיפוס השני, שסומן כבר כ-Mi-8 (שם קוד נאט"ו-Hip-B), נערכה ב-17 בספטמבר 1962. מסוק זה צויד בשני מנועים וארבעה להבי רוטור. לאחר כמה שדרוגים, יצא המסוק לייצור סדרתי במשנת 1967), ונקלט לשירות בחיל האוויר הסובייטי, שם הוא משרת עד היום, כמו גם במספר חברות תעופה רוסיות.
שירות מבצעי
המסוק נרכש על ידי כחמישים מדינות ברחבי העולם, הן לשימושים צבאיים והן לשימושים אזרחיים. בין רוכשי המסוק נמנים צבאות סין, הודו, איראן, סוריה מצרים ועוד, וכן חברות תעופה בינלאומיות.
המסוק משרת בחיל האוויר הרוסי ובחילות האוויר של צבאות ערב. גרסתו האחרונה של המסוק Mi-8MT אשר הושקה בשנת 1981 מיוצאת תחת השם Mil Mi-17, ונמכרה ליותר מ-20 מדינות.
בפינלנד
פינלנד רכשה שישה מסוקי Mi-8Ts בשנות ה-70 של המאה ה-20 ומאוחר יותר שני מסוקי Mi-8T ושני מסוקי Mi-8P, ששלושה מהם ניתנו למשמר הגבול האווירי של פינלנד. ב-13 באפריל 1982 אחד מהם (Mi-8T) שקע בקרח לאחר נחיתת אונס, אך הוחלף במהרה על ידי מי-8 נוסף. אחרי שירותם במשמר הגבול הועברו המסוקים לחיל האוויר הפיני. חמישה מסוקי Mi-8T ושני מסוקי Mi-8P הועברו לשירות בטייסת בעיר אוטי. נכון ל-2007 מוצאים המסוקים מהשירות ומוחלפים על ידי מסוקי ה-NH90 החדשים, אך בגלל עיכוב במשלוחם לפינלנד, המתמשך מאז 2004, מסוקי המי-8 לא הוצאו משירות לחלוטין. ממשלת פינלנד הבטיחה להוציא בהדרגה את מסוקיה המי-8 משירות עד סוף שנת 2007 ועקב זאת תהיה פרצה ביכולות של מסוקי התובלה הפינים לזמן מה.
מי-8 אחד עומד במוזיאון התעופה הפיני בעיר ונטה בפינלנד.
במלחמת יום הכיפורים
במלחמת יום הכיפורים השתמשו צבאות המצריים וסוריה במסוקי מיל מי-8 להנחתת כוחות קומנדו במטרות איכות בסיני ובחזית רמת הגולן. לקראת סוף המלחמה נעשה שימוש במסוקים אלה להטלת מכלי נפלם על כוחות צה"ל. בין היתר ביצעו המסוקים הנחתה נרחבת של גדודי קומנדו בעומק סיני בראשית המלחמה, הנחתת קומנדו לכיבוש מוצב החרמון מישראל הנחתה של כוחות חי"ר מובחר לצד כוחות השריון הסוריים המסתערים בימי המלחמה הראשונים. ב-9 באוקטובר 1973 הונחתה חולית קומנדו מצרית ליד בסיס צה"ל באבו רודס. אחד המסוקים שבר את כן הנסע הקדמי שלו בנחיתה, הטייס משנה שיצא לבדוק את התקלה נפגע מלהבי הרוטור ונהרג במקום. אנשי הצוות וחיילי הקומנדו המצרים נמלטו מהמסוק המקורקע וזה פעל בסרק עד שנדם מחוסר דלק. למחרת נמצא המסוק ומפקד בסיס רפידים, אליעזר ("צ'יטה") כהן נשלח להביאו עם צוות טכנאים וטייס מצרי שבוי שידע להטיס את המסוק. המסוק הוטס לרפידים והונחת על צמיג במקום כן-נסע קדמי.
לדברי כהן, המסוק הצטיין בפשטות וגסות והיה נוח להטסה "ממש כמו משאית". הוא ציין שלאחר כל טיסה היה צריך למלא בו דלק בלבד והוא לא דרש טיפולים מורכבים. בשנת 1978 הועבר המסוק למוזיאון חיל האוויר במצב טיסה, ונמכר לארצות הברית בשנת 1985 תמורת מיליון דולר..
מפעילות
להלן המפעילות הצבאיות וגם האזרחיות של מסוק המי-8, על כל נגזרותיו:
חג הבשורה
בנצרות, חג הבשורה (באנגלית: Annunciation Day או Lady Day) הוא חג הנחגג ב-25 במרץ לכבוד הבשורה למרים. "הבשורה" היא ההודעה שעל פי הנצרות הביא המלאך גבריאל למריה ב-25 במרץ לשנת 1 לפנה"ס (ע"פ האמונה הנוצרית). ההודעה נשלחה על ידי אלוהים, ובה נמסר למריה כי היא הרה, וכי בעוד תשעה חודשים היא תלד בן, שאביו הוא האל. בדיוק תשעה חודשים מאוחר יותר (25 בדצמבר) נולד ישו.
כרמן רופה
כרמן רופה (באנגלית: Carmen Rupe) הידועה גם פשוט ככרמן (10 באוקטובר 1936 – 14 בדצמבר 2011) הייתה מלכת דראג, פוליטיקאית ופעילת בחירות ניו זילנדית מאורית, טרנסג'נדרית.
ביוגרפיה
כרמן נולדה בעיירה מאורית קטנה בשם טאומרונואי, במרכז האי הצפוני של ניו זילנד. היו לה שנים עשר אחים ואחיות, וכולם עבדו בחווה החקלאית. שהתבגרה, היא עברה לגור בוולינגטון ובאוקלנד, ועבדה במספר עבודות מזדמנות, עד שגייסו אותה לצבא, שם הוכשרה בסיעוד. ערב אחד במהלך הופעה בבסיס, רופה - שעדיין זוהה כגבר - עלתה לבמה והופיעה בחיקוי של ארתה קיט. היא חששה מתגובות החיילים, אך אלה כיבדו אותה במחיאות כפיים סוערות.
היא אימצה את השם כרמן על שם תפקידה של דורותי דנדרידג' ככרמן ג'ונס. היא הייתה מלכת הדראג הראשונה ממוצא מאורי, ועבודתה כללה עבודה עם נחשים, ריקודי הולה (ריקוד פולינזי מסורתי) וזנות.
באותה תקופה, המשטרה פעלה בנחישות רבה נגד מופיעות הדראג. כרמן נעצרה והוכתה על ידם פעמים רבות. ב-1968, כשמאסה באלימות המתמדת, היא חזרה לניו זילנד, ופתחה שם בית קפה, Carmen's International Coffee Lounge. כל המלצריות היו נשים טרנסיות או לסביות, והעובדים היו הומואים, רבים מהם אסירים לשעבר שנכלאו בשל יחסים הומוסקסואליים. ההצלחה של כרמן הובילה אותה לפתוח עוד עסקים, ביניהם בית הקפה "התוכי", אשר שירת בעיקר לסביות, וכן מכוני ליווי, ואת מועדון החשפנות the Balcony, בו הופיעו גברים, נשים, מלכות דראג, טרנסיות, וקרוס-דרסרים.
בית העסק של כרמן הפך עד מהרה למקום מפגש פופולרי לקהילות מגוונות, ביניהם פוליטיקאים ואנשי תרבות. גם כאן משכה תשומת לב מהמשטרה, מכיוון שיחסי מין הומוסקסואלים וזנות עדיין היו אז מחוץ לחוק בניו זילנד. אך כרמן הייתה מחויבת למאבק למען שוויון עבור קהילת הלהט"ב, והייתה מארחת במועדונה הופעות מכל מיני סוגים, וגם הרבתה להתבטא בעיתונות. כאשר נרמז מדבריה שישנם הומוסקסואלים וביסקסואלים גם בפרלמנט, היא זומנה להופיע בפני ועדה ממשלתית על ידי ראש הממשלה, רוברט מולדון. בעקבות פעילותה למען זכויות להט"ב, החליטה כרמן ב-1977 להתמודד בבחירות על ראשות העיר וולינגטון, בתמיכתו של איש עסקים מקומי סר בוב ג'ונס. המצע הפוליטי שלה היה אישור נישואים של בני-זוג מאותו המין, לגליזציה של זנות, לימוד חינוך מיני בבתי הספר, חופי נודיסטים והפלות חוקיות. מסע הבחירות שלה היה ראוותני, היא הסתובבה ברחבי העיר בלימוזינה, לבושה למשעי, והצהירה ש"ברור לכול שאני עדיפה על-פני שאר המועמדים: אני נראית טוב יותר מסר פרנסיס, מקסימה יותר ממייקל פאולר ויכולה לקרוע את הצורה לאדון בראנט בכל יום נתון". היא סירבה להשתתף בעימותים עם שאר המתמודדים. הרשויות דרשו שתתמודד לבחירות בשם לידתה, והיא ערערה על ההחלטה, בתיק שהגיע עד בית המשפט העליון של ניו זילנד, אשר פסק לטובתה. בגין דברים אלו, או שהסוגיות שהתמודדה בגינם היו רדיקליים מדי לתקופה, או פשוט כי נושאים אלו אינם סוגיות של פוליטיקה מקומית, ומייקל פאולר נבחר מחדש כראש העיר.
רופה חזרה לסארי הילס, סידני, שם חייתה את שארית חייה. ב-2008, בגיל 72, היא רכבה ברכב הניידות שלה בראש מצעד מארדי גרא הגאה, כשהיא טופלס. היא הייתה פעילה מרכזית בארגוני טרנסג'נדרים בעיר.
כרמן רופה נפטרה בעקבות כשל כלייתי ב-15 בדצמבר 2011, אחרי תקופת התדרדרות בבריאותה לאחר שנפלה ונזקקה לניתוח באגן מוקדם יותר באותה השנה.
אוטוביוגרפיה
ב-1988 פרסמה כרמן את האוטוביוגרפיה שלה, Having A Ball: My Life, אותו כתבה עם פול מרטין, ואשר יצא בהוצאת בנטון רוס. ISBN 9780908636433
מורשת
רופה הייתה, לדבריה, המודל לחיקוי של חברת הפרלמנט הטרנסג'נדרית הראשונה בעולם, ג'ורג'ינה בייר.
קרן הזיכרון על שם כרמן רופה הוקמה בסידני כדי להנציח את מורשתה של כרמן כאייקון להט"בי, ובעיקר כאייקון ילידי גאה, דרך עבודת רווחה ושירותים קהילתיים.
ראשת העיר סידני, קלובר מור, אמר כי "כרמן רופה הייתה סמל עבור הקהילה הטרנסג'נדרית בסידני, ופעילה בלתי נלאית עבור זכויות להט"ב. היא השיגה את הצלחותיה בשקט, העבירה עשרות שנים בהתנדבות במגוון ארגונים אשר מספקים תמיכה לאוכלוסיות הפגיעות ביותר בעירנו. הכרתי את כרמן, ופטירתה מעציבה אותי. היא תחסר לאנשים אשר בחייהם נגעה, ולקהילה בה היא הייתה חלק כה חשוב."
במרץ 2016 הוצג דיוקן של רופה, The Final Portrait" מאת האמן הילידי טה מטה, וניתן לתושבי העיר וולינגטון.
דוקאביב
דוקאביב הוא פסטיבל סרטים בינלאומי, המתקיים פעם בשנה באביב ומוקדש כולו לסרטים דוקומנטריים. זהו פסטיבל הקולנוע היחיד בישראל המוקדש כולו לקולנוע תיעודי, והוא מן המוערכים בתחומו בעולם.
מדי שנה מוצגים בפסטיבל למעלה ממאה סרטים חדשים מהארץ ומהעולם, במסגרת מבחר תוכניות מגוונות: תחרות הסרטים הישראלים, התחרות הבינלאומית, תחרות עומק השדה – המציגה קולנוע חדשני ואחר – ותחרות של סרטי סטודנטים. בנוסף, פסטיבל דוקאביב מציג תוכניות מחווה המוקדשות ליוצרים, סרטי מוזיקה, סרטים העוסקים בסוגיות חברתיות וכן יצירות המשתמשות בטכנולוגיות חדישות (דוגמת VR, סרטים המייצרים אשליה של מציאות וירטואלית).
פסטיבל דוקאביב נמשך עשרה ימים, שבמהלכם הקרנות הסרטים חורגות מביתו הראשי של דוקאביב – סינמטק תל אביב – ומגיעות למקומות שונים ברחבי העיר. בשנת 2016 התקיימו הקרנות הפסטיבל ב־12 מתחמי הקרנה שונים, שאליהם הגיע קהל ללא תשלום. בין המתחמים: נמל תל אביב, נמל יפו, כיכר תיאטרון הבימה, גינות ציבוריות וגגות נבחרים בעיר.
מנהלת הפסטיבל היא גליה בדור. המנהלת האומנותית היא קרין ריבקינד-סגל.
היסטוריה
הפסטיבל נוסד בשנת 1999 על ידי עמותת דוקאביב - העמותה לקידום הסרט הדוקומנטרי בישראל. את העמותה ואת הפסטיבל יסדה אילנה צור, שגם ניהלה אותו ב-12 השנים הראשונות לקיומו. כיוצרת קולנוע ("אלטלנה", "שנים טרופות", היא הגתה את הרעיון כשיצאה להציג את סרטיה בפסטיבלים בעולם. פסטיבל דוקאביב הראשון, בשנת 1999, ארך ארבעה ימים וחצי בלבד, הוקרנו בו 46 סרטים ומספר הצופים עמד על 5,000 איש בלבד. עם השנים היה לפסטיבל הקולנוע הגדול בתל אביב, ומספר הצופים בסרטי הפסטיבל, הוא כ-60 אלף.
כחלק מהפעולות שנועדו לעודד יצירה קולנועית בארץ, דוקאביב מארח סדנאות ומפגשים עם יוצרים חשובים. בין האורחים שהגיעו לפסטיבל בשנים האחרונות: מישל גונדרי, אלן ברלינר, אונדי טימונר, ברט מורגן, ניקולאוס גיירהאלטר, ז'ואאו מוריירה סלאס ואחרים. בנוסף מתקיימים אירועים המוקדשים לתעשיית הקולנוע: מעבדת הראף-קאט DOC LAB TLV ופגישות אישיות בין יוצרים ישראלים לאורחים משפיעים.
התחרות
במסגרת פסטיבל דוקאביב מוענק מדי שנה הפרס הגדול ביותר בארץ ליצירה תיעודית ישראלית מקורית. לצד פרס זה מוענקים פרסים לסרטי סטודנטים מצטיינים ופרס בתחרות "עומק השדה", לסרטים חדשניים ומעוררי השראה מהעולם. פרסים מוענקים גם בתחרות פיצ'ינג סטודנטים השנתית ובדוקצעיר - תחרות יצירה תיעודית צעירה לבתי הספר התיכונים.
ביוני 2018 נבחר פסטיבל דוקאביב על ידי האקדמיה האמריקנית לקולנוע לאחד מ-28 הפסטיבלים המובילים בעולם (ביניהם פסטיבל קאן, אידפא וברלין) ומעתה הסרטים הזוכים בהם יהיו זכאים להגיש מועמדותם לאוסקר בקטגוריה הדוקומנטרית.
2016
בפסטיבל דוקאביב 2016 זכו הסרטים הבאים: בפרס הסרט הטוב ביותר זכה הסרט "מוות בבאר שבע", סרטם של טלי שמש ואסף סודרי, שאף זכה בפרס הבימוי מטעם פדאורה (Feodora), פדרציית מבקרי הקולנוע מאירופה ומדינות הים התיכון ולאחר מכן גם בפרס אופיר. בתואר הסרט הזר הטוב ביותר זכה הסרט "קרא לי מריאנה" של קרולינה ביאלבסקה Karolina Bielawska. בפרס החזון היצירתי בתחרות "עומק השדה" זכה הסרט "ארצם של הנאורים", שביים פייטר ז'אן דה פיו Pieter-jan De Pue. "בית האילמת", של תמר קיי מבית הספר לקולנוע סם שפיגל, זכה במקום הראשון בתחרות סרטי הסטודנטים. בפרס ראש עיריית תל אביב-יפו לסרט ביכורים זכה הסרט "החולמים מבבילון" של רומן שומונוב.
2017
בפסטיבל דוקאביב 2017 זכו הסרטים הבאים: בפרס הסרט הטוב ביותר זכה הסרט הקיר של מורן איפרגן, בפרס ראש עיריית תל אביב-יפו לסרט ביכורים זכה "מוחי" סרטם של רינה קסטלנובו-הולנדר ותמיר אלתרמן, ובפרס הבימוי מטעם פיפרסקי זכה "סאלח, פה זה ארץ ישראל" של דוד דרעי, רות יובל ודורון גלעזר. בפרס הסרט הטוב ביותר בתחרות הבינלאומית זכה "פלסטיק צ'יינה" של הבמאי Jiu-liang Wang, בפרס החזון האמנותי בתחרות עומק שדה זכה "תרמית" של Dean Fleischer-camp, ובתחרות הסטודנטים זכה "להפוך את האבנים" של ניר דבורצ'ין ממכללת ספיר. בפרס הקהל זכה הסרט "איך מסמנים אהבה" של אל-עד כהן ואיריס בן משה.
2018
בפסטיבל דוקאביב 2018 זכו הסרטים הבאים: בפרס הסרט הטוב ביותר זכה הסרט "משפחה בטרנס" של אופיר טריינין. בפרס חבר השופטים זכה "אישה של בית" של ג'יין ביבי. את פרס סרט הביכורים לקח "פרא" של אוריאל סיני ודנאל אל-פלג. "במדבר - דיפטיך תיעודי" של אבנר פיינגלרט קטף שני פרסים: פרס הבימוי ופרס הצילום. פרס הסרט הישראלי הקצר ביותר הוענק ל"בעקבות אדאי" של אסתר נימייר, ובפרס סרט הסטודנטים הטוב ביותר זכה "אב ובנו" של בית הספר למעלה. בצד ההכרזה הזו, הוכרזו גם הזוכים בתחרות הבינלאומית: בפרס הסרט הבינלאומי הטוב ביותר זכה "כלבים נובחים בירוק" של סימון לרנג-וילמונט. "ואלס לוולדהיים" זכה בציון לשבח.
2019
זכייתו של הסרט "לאה צמל, עורכת דין" בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל עוררה סערה ציבורית, עקב פעילותה של צמל כעורכת דין המייצגת אסירים ביטחוניים וטרוריסטים פלסטינים. עיקר המחאה כוון נגד מפעל הפיס, שהעביר מענק בסך 150,000 ש"ח ליוצרי הסרט במסגרת תמיכתו במפעלי תרבות ישראליים. בעקבות המחאה הודיע מפעל הפיס כי החליט להפסיק לממן את הפרס הזוכה בדוקאביב, החלטה אשר עוררה מחאה נגדית. מספר חודשים לאחר מכן הודיע מפעל הפיס כי חזר בו מהחלטתו.
2020
בפסטיבל דוקאביב 2020 זכו הסרטים הבאים: בפרס הסרט הטוב ביותר זכה הסרט "אהבה זאת לא היתה", סרטה של מיה צרפתי והמפיקים ניר סער וקורט לנגבין. בפרס חבר השופטים זכה "אין סנטימנטים", סרטו של ארתור אברמוב. הזוכים בתחרות הישראלית הם הסרט "שלושה יוסי" זכה בפרס העריכה ו"הלובי" שזכה בפרס התחקיר. בתחרות "עומק שדה", המיועדת לסרטים ניסיוניים שמבקשים לפרוץ את גבולות הז'אנר התעודי, זכו אילה בקה ולואיז למואן על סרטם "סיבוב בטוקיו". "גשם בעיניים" סרטו של רון עומר אודות אמו, דבורה עומר, זכה בפרס ראש העיר תל אביב-יפו לסרט הביכורים בתחרות הישראלית. בתחרות הבינלאומית זכה הסרט "קולקטיב" של הבמאי.
אירועים נוספים
בנוסף לפסטיבל הסרטים התיעודי בתל אביב, עמותת "דוקאביב" מקיימת שני פסטיבלים נוספים, אזוריים, מדי שנה – שנועדו לחשוף את היצירה התיעודית לקהל רחב ככל האפשר. פסטיבלים אלה הם "דוקאביב גליל" המתקיים במעלות תרשיחא, ו"דוקאביב נגב", המתקיים בירוחם. בשתי המסגרות האלה מוקרנות גם יצירות תיעודיות של יוצרים מקומיים, העוסקות בנושאים הקשורים למקום ולאנשיו. בנובמבר 2016 החלה העמותה להפעיל פסטיבל תיעודי גם ב"בית דני" בשכונת התקווה בתל אביב, במסגרתו מתקיימים אירועים בשיתוף התושבים בשכונה, מוקרנים סרטים זוכי פרסים ונערכים מפגשים עם יוצרי קולנוע. הכניסה לכל האירועים הללו חופשית. בנוסף מקיימת העמותה עשרות הקרנות של סרטי תעודה במרכזי תרבות ברחבי הארץ ומסגרת של סרטי תעודה בסינמטק תל אביב, תחת הכותרת "קולנוע דוקאביב".
לצד הפסטיבל מתקיימים פרויקטים שנתיים כמו "דוקו יאנג", סדנאות תיעודיות מעשיות לנוער שתוצריהן מוקרנים בפסטיבל, פרויקטים שתכליתן המוצהרת היא קידום היצירה הדוקומנטרית בארץ.
בחלק מהסרטים ניתן לצפות גם באופן מקוון מישראל או בטלוויזיה הרב-ערוצית של חברת יס.
קר
{{פירושונים|
אישים ששמם קר:
ראו גם
}}
מוזיאון היהדות והסובלנות
מוזיאון היהדות והסובלנות (ברוסית: Еврейский музей и центр толерантности; מילולית: המוזיאון היהודי ומרכז הסובלנות) הוא מוזיאון בעיר מוסקבה בירת רוסיה המוקדש להיסטוריה של העם היהודי מתקופת הבריאה עד לתקופת התפרקות ברית המועצות, במוזיאון ישנם תערוכות מתחלפות, מרכז לילדים, מרכז לאומנות מודרנית, חנות מזכרות ובית קפה. המוזיאון מכיל תערוכות על התרבות והמסורת היהודית וחוקר את חיי היהודים ברוסיה.
מבנה המוזיאון שוכן בבניין ששימש בעבר כמוסך במרינה רושצ'ה, שבצפון-מזרח מוסקבה. עלות הקמתו נאמד בכ-60 מיליון דולר, בין התומכים בהקמתו נמנים ממשלת רוסיה, הקונגרס הציוני העולמי, אנשי עסקים ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין, שאף תרם משכורת חודשית שלו למימון המוזיאון. המוזיאון נחנך ב-8 בנובמבר 2012 בטקס בהשתתפות נשיא המדינה שמעון פרס ושר החוץ של רוסיה סרגיי לברוב.
מבנה המוזיאון
המוזיאון נחשב למוזיאון היהודי הגדול מסוגו באירופה. שטח הצגת המוצגים משתרע על פני 4,500 מטר רבוע וסך כל השטח מגיע לכדי 8,500 מ"ר. המבנה המשמש את המוזיאון נבנה בשנים 1925-1927 כמוסך בחמטייבסקי ששימש כאנדרטה לקונסטרוקטיביזם הסובייטי.
זהו המוזיאון הטכנולוגי ביותר ברוסיה, כאשר מוצגי התערוכה אינם מתבססים רק על מוצגים פיזיים אלא אף על מידע המוצע באופן אינטראקטיבי ומאפשר למבקר ליטול חלק בהליך המחקרי על תולדות יהדות רוסיה.
תערוכות המוזיאון מסודרות על פי נושאים המוצגים במסמכים, תמונות ומכתבים אודות חיי היהודים ברוסיה החל מתקופת סוף המאה ה-19 ועד לימינו אנו.
תולדות המוזיאון
המוזיאון נפתח ב-8 בנובמבר 2012 בטקס חגיגי במעמד נשיא מדינת ישראל שמעון פרס ושר החוץ סרגיי לברוב.
יוזמי הקמת המוזיאון היו הרב הראשי לרוסיה ברל לזר ונשיא פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה אלכסנדר בורודה. בשנת 2001 שטח מוסך בחמטייבסקי הועבר לידי הקהילה היהודית של מרינה רושצ'ה במוסקבה. משנת 2002 החלו בפיתוח המוזיאון ובשנת 2004 נבחרה חברת Ralph Appelbaum Associates האמריקאית לעיצוב המוזיאון.
בשנת 2007 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין העביר לקרן בניית המוזיאון את משכורתו החודשית, ומנהל שירות הביטחון הפדרלי ניקולאי פטרושב העביר לידי המוזיאון 16 מסמכים המכילים נתונים על ראול ולנברג שהיה אסיר בכלא לוביאנקה והציל אלפי חיי יהודים בשואה.
בשנים 2008-2011 שכן גם מרכז התרבות המודרנית גאראז' בבנין זה. במרץ 2008 הוצג לראשונה פרויקט המוזיאון.
ב-13 ביוני 2013 נפתחה במוזיאון מחלקה של הספרייה הממלכתית של רוסיה והועברו אליה ספרי "אוסף שניאורסון" מספריית חב"ד שהיו שמורים בספרייה הממלכתית. נשיא רוסיה עצמו נכח בטקס פתיחת המחלקה. ההחלטה על פתיחת המחלקה והעברת ספרי חב"ד אליה התקבלה עוד ב-19 בפברואר 2013. הגישה אל הספרים מתאפשרת רק לאחר קבלת כרטיס קורא מהספרייה הממלכתית של רוסיה. אוסף שניאורסון שבמוזיאון כולל כתבי יד נדירים לרבות כתב יד של הספר שפת אמת על סדר נשים וסדר נזיקין שנחשב כאבוד עד למציאתו, דפוס ראשון של סידור אדמו"ר הזקן, שהוא עותק יחיד בעולם הידוע מדפוס זה, קטלוג בכתב יד אדמו"ר הריי"צ מספרי אביו אדמו"ר הרש"ב, מכתב הרבי הרש"ב לרבי חיים הלוי סולובייצ'יק ועוד.
בשנת 2016 המוזיאון קיבל את פרס אונסק"ו לקידום סובלנות ואי האלימות. ב-27 בינואר 2017 (יום הזיכרון הבינלאומי לשואה) ביקר במוזיאון ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב.
ב-29 בינואר 2018 ביקר במוזיאון ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ביחד עם נשיא רוסיה פוטין.
ראו גם
מוזיאון יהדות רוסיה
קאר
{{פירושונים|
אחר:
ראו גם
}}
מספן הציוד
מספן הציוד (מצ"ד) הוא יחידה ראשית במפקדת חיל הים. המספן אחראי על האחזקה, ההצטיידות והמחקר ופיתוח של כל כלי השיט, המתקנים והמערכות בחיל הים, וכן על הנחיה מקצועית של התחום הטכני והלוגיסטי בחיל.
היסטוריה
טרם הקמת מספן ציוד ומחלקת ציוד הייתה מחלקת הנדסה אדריכלות ימית ולחייל התמנה מהנדס ראשי ג'ו נוביק סא"ל חיים שטוייר שרטון, שניהם ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי. לאחר מכן הוקמה מחלקת ציוד אשר בראשותה עמד קצין מהנדס בדרגת אל"ם בתפקיד רמחצ"ד. באופן טבעי מחלקת ציוד והנדסה הוקמה על ידי מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי אשר להם היו הכישורים מצי מלחמתי מסודר והידע הטכני הנדרש בנושאי מכונה, חשמל, מבנה אניות, תיקונים, תחזוקה ושיפוץ כלי שיט. ראש מחלקת הנדסה הראשון בחיל הים שממנה צמחה מחלקת ציוד היה אל"ם יוסף ג'ו נוביק ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי שייסד את מספנת חיל הים.
המהנדסים הראשונים בחיל היו מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי ואנשי מח"ל מחיל הים האמריקאי. במקביל נשלחו ללימודים בMIT אברהם זכאי ואריה קפלן (קיפי) שאופק הקידום שלהם היה להתמנות לתפקיד רמחצ"ד. מגמת לימודים בחו"ל נבעה גם ממדיניות הרמטכ"ל יגאל ידין למנוע הקמת פלמ"ח חדש בחיל הים ולפרק גרעין שכזה. מדיניות שיושמה אף בשייטת 13 שבה נשלח יוחאי בן-נון ללימודים ב-MIT באותה התקופה.
מספן הציוד הוא המשכה של מחלקת ציוד (מחצ"ד) שהייתה מחלקת ציוד שיט והנדסה שנוצרה לפני מלחמת סיני מאיחוד בין מחלקת אפסנאות להנדסה. עד שנת 1972, נמצא המספן יחד עם מפקדת חיל הים כולה, במחנה סטלה מאריס בחיפה.
בשנת 1974 זכה סא"ל עמוס דגן בפרס ישראל על תרומתו בתחום הגילוי המכ"מי.
מבנה מספן הציוד
תחת מספן הציוד נמצאות המחלקות והיחידות הבאות: בנוסף, באחריותו המקצועית של המספן גם מספנת חיל הים ובסיס ציוד ותובלה (בצ"ת)
מפקדי מספן הציוד
בראש מספן ציוד עומד קצין בדרגת תת-אלוף, המכונה רמצ"ד.
מאורו קאמורנזי
מאורו חרמן קאמורנזי סרה (באיטלקית: Mauro Germán Camoranesi Serra; נולד ב-4 באוקטובר 1976) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי-איטלקי ששיחק בעמדת הקשר ומאמן כדורגל בהווה. לזכותו 55 הופעות במדי נבחרת איטליה.
קריירה
קאמורנזי החל לשחק כדורגל בגיל צעיר, בקבוצת הילדים של אלדוסיבי, בה גם החל את קריירת הבוגרים שלו. את הקריירה המקצוענית כשחקן התחיל קאמורנזי כשעבר לשחק בקבוצה המקסיקנית סנטוס לגונה. עוד בעונתו הראשונה, זכה עם קבוצתו באליפות לראשונה בהיסטוריה. שנה לאחר מכן חזר לארץ הולדתו וחתם בבאנפילד. באותה עונה הוא הוכיח את כישרונו בתור קשר כנף בעל יכולות התקפיות טובות. בסיום העונה עבר לשחק בקרוס אסול המקסיקנית.
ב-2000 עבר להלאס ורונה האיטלקית תמורת 7 מיליון אירו. למרות הכושר הטוב שלו, העברתו של קאמורנזי לא הועילה בסופו של דבר ו-ורונה הייתה מועמדת לרדת לסרייה ב'. מועדונים רבים באיטליה התעניינו בשחקן, ולבסוף הייתה זו יובנטוס שקנתה אותו.
ב-2002 עבר ליובנטוס תמורת 5.7 מיליון אירו. בעונתו הראשונה ביובנטוס, הוא זכה באליפות הסרייה א', ובסופר קאפ האיטלקי. קאמורנזי זכה באליפות הסרייה א' עם יובנטוס גם ב-2005 ו-2006, אך האליפויות האלו נשללו עקב פרשת השחיתות בכדורגל האיטלקי. קאמורנזי הבקיע שערים חשובים כאשר יובנטוס שיחקה בסרייה ב' לאחר הירידה.
עם סיום חוזהו ביובנטוס בשנת 2010, הודיעה הקבוצה לקאמורנזי כי אין בכוונתה לחדש עמו את ההתקשרות, מה שהוביל את קאמורנזי ב-31 באוגוסט 2010 לחתום על חוזה לשנה אחת בקבוצת שטוטגרט הגרמנית.
לאחר חצי עונה בגרמניה, שוחרר קאמורנזי משטוטגרט. לאחר חצי שנה בה לא מצא קבוצה שתקלוטו, חזר קאמורנזי לסיים את הקריירה בארץ מולדתו, ארגנטינה, כששיחק בעבור לנוס וראסינג קלוב. בסוף עונת פרש ממשחק פעיל.
נבחרת איטליה
קאמורנזי שיחק עם איטליה ביורו 2004 והיה שותף לזכייתה במונדיאל 2006 תחת הדרכתו של מרצ'לו ליפי. כשראיינו אותו בקשר לזהותו הכפולה אמר: קאמורנזי בוחר גם שלא לשיר את המנון איטליה לפני משחקים (לפי טענתו הוא לא זוכר את המילים).
שמעון הלקין
שמעון הַלְקין (י"ב בחשוון תרנ"ט, 28 באוקטובר 1898 – כ"ז בחשוון תשמ"ח, 19 בנובמבר 1987) היה סופר ומשורר עברי, מתרגם, עורך, מורה וחוקר ספרות.
ביוגרפיה
שמעון הלקין נולד למשפחה חב"דית בדובסק, פלך מוהילב, ברוסיה (באזור שכיום נמצא בבלארוס) בשנת תרנ"ט-1898. בשנת 1914, נכנס לגיל חינוך ותלמוד תורה בעיירה ביחוב-חדש. בעודו נער, היגר עם משפחתו לארצות הברית. הלקין השלים לימודיו באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1928. משנת 1920, עוד בהיותו סטודנט, החל ללמד במוסדות יהודיים בארצות הברית. בשנים 1923–1924 לימד את תולדות הספרות העברית החדשה ושירת ימי-הביניים בבית המדרש למורים "תרבות" שהיה קיים בניו יורק בזמן ההוא. עלה לארץ לראשונה בנובמבר 1928, ושהה בארץ כעשור כמורה בבתי ספר תיכוניים בתל אביב, בין השאר לימד אנגלית בבית הספר התיכוני למסחר בתל אביב. בשנת 1939 חזר לארצות הברית, שם לימד במוסדות שונים והגיע למעלת פרופסור ללשון וספרות עברית. בשנת 1949 נקרא לירושלים בידי פרנסי האוניברסיטה העברית, לשמש שם כפרופסור לספרות עברית חדשה.
הלקין הורה באוניברסיטה העברית עד לאחר פרישתו. היה ראש החוג לספרות עברית בירושלים במשך שנים רבות והעמיד מאות רבות של תלמידים. לאחר יציאתו לגמלאות חזר כפרופסור למדעי היהדות בסמינר היהודי התאולוגי בניו-יורק. היה במשך שנים רבות מראשי המדברים בתחום הספרות העברית ובשל פועלו אף זכה לפרס ישראל, בשנת 1975, בתחום הספרות היפה.
שמעון הלקין היה משורר עברי מקורי. כתב שירה קשה ואינטלקטואלית, שהייתה רחוקה מהשירה העברית הארצישראלית. השוני בטעם והמרחק הגאוגרפי לא הקלו את התקבלותו כמשורר מוכר. הלקין כתב גם פרוזה עברית מקורית ולא קלה. הטרילוגיה שלו על חיי מהגר אינטלקטואל, "יחיאל ההגרי", היא יצירה מורכבת שלא זכתה להימנות עם הספרים שהתחבבו על קוראי העברית. באופן כללי ניתן לומר ששירתו המקורית והפרוזה המקורית שלו, היו "ספרות לסופרים", נתקבלו רק על ידי מיעוט מובחר של קוראים ולא חלחלו לרשימות הקריאה של הדור.
בשנת תשמ"ח-1987 הלך לעולמו והוא בן 89. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
משפחתו
אחיו של שמעון הלקין הוא ההיסטוריון והחוקר פרופ' אברהם הלקין, שהיה נשוי לבתו של הרב מאיר בר-אילן. בנו של פרופ' אברהם הלקין הוא הסופר והמתרגם הלל הלקין.
לקריאה נוספת
מאמרי ביקורת רבים מאוד נדפסו על יצירתו של הלקין. כאן מובאת רשימה קצרה בלבד.
האובליסק של בואנוס איירס
האובליסק של בואנוס איירס (בספרדית: El Obelisco de Buenos Aires או, בקיצור, "El Obelisco") ניצב במרכזה של כיכר הרפובליקה, במפגש השדרות 9 ביולי וקוריינטס. האובליסק הוא אחד הסמלים המזוהים עם העיר.
מבנה
גובהו של האובליסק 67.5 מטר, כאשר 4.5 המטרים הגבוהים יותר מהווים את הפירמידה שבראשו. רוחבו של האובליסק 6.8 מטר בבסיסו, ו-3.5 מטר בבסיס הפירמידה. לאחר הקמתו, הפך ליעד מועדף למרססי כתובות גרפיטי, וכשבשנות ה-80 נשפך עליו צבע, הוחלט על גידורו.
האובליסק הוצב ב-1936, לציון 400 שנים לייסודה של בואנוס איירס, במקום בו הונף לראשונה דגל ארגנטינה על אדמת העיר, ב-23 באוגוסט 1812. האובליסק תוכנן בידי האדריכל אלברטו פרביש, והעבודות בוצעו בידי חברה גרמנית. העבודות הסתיימו בתוך חודש, והאובליסק נחנך ב-23 במאי 1936. עלויות הקמתו נאמדו בכ-200 אלף פסו ארגנטינאי. שנתיים בלבד לאחר הקמתו, החליטה מועצת עיריית בואנוס איירס על הריסתו, משיקולים כלכליים, אסתטיים ושלום הציבור, אך ההחלטה בוטלה תוך זמן קצר.
בשל מרכזיותו וסמליותו של האובליסק, הוא נעטף לעיתים ביריעות בד גדולות, לציון אירועים שונים: ב-1 בדצמבר 2005 נעטף ביריעה אדומה דמוית קונדום, לציון יום האיידס העולמי, ב-16 בספטמבר 2006 עוצב כעיפרון, לציון 30 שנים לליל העפרונות, וב-20 בספטמבר 2007 נעטף האובליסק בדגלי ארגנטינה וגרמניה, לציון 150 שנים ליחסים בין המדינות.
הכיכר אף נבחרה לארח את טקס הפתיחה של אולימפיאדת הנוער ב-2018.
שי גולדן
שי גוֹלדֶן (נולד ב-7 באפריל 1971) הוא סופר, עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
גולדן למד בבית הספר "ארנון" ברמת גן, את שירות הצבאי עשה כלוחם בחיל התותחנים. גולדן הוא בעל תואר ראשון בספרות משווה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני בספרות עברית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ועבד תקופה כדייל קרקע.
החל את דרכו כעיתונאי במדורי התרבות והספורט בפורטל האינטרנט וואלה!. לאחר מכן היה מבקר טלוויזיה בידיעות אחרונות, עורך מוסף התרבות של מעריב, סמנכ"ל תוכן וערוצים בענני תקשורת, עורך המוסף הפוליטי של עיתון הארץ במקביל כתב טור שבועי במוסף דה מרקר ובשנים –2011 ערך את מוסף "הארץ". בשנת 2011 שב למעריב וכיהן כסגן עורך העיתון עד להעברת הבעלות על העיתון לידי שלמה בן צבי ב-2012.
החל מ-2011 מגיש גולדן את תוכנית הרדיו השבועית "מייבשים את הביצה" ברדיו תל אביב (בימי שישי 10:00-8:00), לצידה של שרון כידון. התוכנית זכתה בפרס "תוכנית המלל הטובה ביותר" לשנת 2012.
גולדן כתב מספר ספרים, רובם בעלי רקע אוטוביוגרפי. ספרו הראשון, קובץ הסיפורים "האהבה כמחלה חשוכת מרפא", זכה בפרס מטעם קרן ברנשטיין ליצירת ביכורים. ספריו הנוספים: "בא לך להיות אלוהים?" (רומן), "הבן הטוב" (אוטוביוגרפיה), "המפצח" (רומן מתח פסיכולוגי). ב-2013 הוציא גולדן את ספרו החמישי: "הפוגה בין אסונות", קובץ סיפורים קצרים. ספרו "הבן הטוב" עובד למחזה בבימויו של איציק ויינגרטן שהועלה בתיאטרון הבימה בשנת 2015.
בשנת 2010 הופיע בתוכנית הטלוויזיה החושפנית "מחוברים", ובה חשף את חייו לעיני המצלמות וסיפר את סיפור היתמות והאימוץ שלו, יחסיו המורכבים עם בני משפחתו ואת המסע בעקבות אימו הביולוגית. בשנת 2011 השתתף כחבר פאנל בתוכנית "דיבור ישיר" ששודרה בערוץ 2, עבור הזכיינית קשת.
בשנת 2012 שיחק גולדן בדרמה היומית "תנוחי" שהוקרנה ב-HOT3. בנובמבר אותה שנה, החל גולדן להנחות בערוץ 2 את תוכנית האקטואליה "מדברים על זה" לצידה של שרון כידון.
במאי 2018 החל להגיש את התוכנית "סוגר עניין", מעין סיכום לחדשות היום, ברשת 13. שידור התוכנית נמשך במשך שנה עד מאי 2019. ב-2018 גולדן גם שיחק בסדרה "שלטון הצללים".
במרץ עד אפריל 2021 הגיש את התוכנית ״לפני החדשות״ של חדשות 13 לצידה של שרון כידון.
במרץ 2021 החל להגיש תוכנית רדיו יומית ב"גלי ישראל".
בנובמבר 2021 החל להגיש את תוכנית הבוקר של "עכשיו 14" ומגיש תוכניות שונות לסירוגין בערוץ.
חיים אישיים
שי גולדן מתגורר ברמת גן. הוא גרוש ואב לשניים.
הרי בארטון (אנטארקטיקה)
הרי בארטון (באנגלית: Barton Mountains) הם קבוצה של הרים, מדרום לרכס חבר העמים, ומדרום לרכס יוז, בהרי המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
ההרים גובלים בקרחון קלטי, קרחון בראנדאו, קרחון ליי האנט, וקרחון סנייקסקין.
ההרים מתנשאים לגובה של 3,475 מטרים מעל פני הים (בהר טריקורן); והם ההר ה-188 בגובהו באנטארקטיקה.
גלוי ומיפוי ההרים
ההרים מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1958–1963.
מקור השם
שמם של ההרים ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההרים נקראו על שמו של לוטננט קומנדר וולטר ה. בארטון (Walter H. Barton) מצי ארצות הברית, שהיה המפקד של טייסת VXE-6 במחנה הדרומי בירדמור (Beardmore South Camp) בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1985–1986.
גאוגרפיה
בהרים מצויים האתרים הבאים:
קליסטה פלוקהארט
נעוריה
פלוקהארט נולדה באילינוי שבארצות הברית. אחות לגארי ובתם של קיי ורונאלד פלוקהארט, מורה לאנגלית ומפקח בתאגיד המזון קראפט. בגלל עבודתו של אביה במפעל המזון נאלצה המשפחה לעבור מיקום פעמים רבות. בילדותה כתבה מחזה בשם "ארץ הצעצועים" והופיעה לפני קהל קטן באירועים משפחתיים.
פלוקהארט למדה בתיכון מקומי בעיירה בניו ג'רזי. לאחר סיום לימודיה בשנת 1983 התקבלה לבית ספר לאמנויות ולמשחק בניו ג'רזי. המורה שלה למשחק זיהה את כישרון המשחק שלה ונתן לה תפקיד ראשי במחזה בשנתה השנייה באוניברסיטה, תפקיד ששמור בדרך כלל לבוגרי השנה האחרונה. פלוקהארט סיימה את לימודיה בשנת 1988 עם תואר בתיאטרון, אחת מתוך מעטים שסיימו את הקורס.
בשנת 1989 עברה להתגורר בניו יורק, שם גרה עד 1997 עם עוד שלוש שותפות ועבדה כמלצרית ומדריכת אירובי.
ראשית דרכה
ההופעה הראשונה שלה על המסך הייתה הופעת אורח קטנה בסדרה "אור מנחה" בשנת 1989, ובסדרה "סיפורי חיים: משפחות במשבר". לאחר מכן שיחקה בסרטים "Naked in New York" ו"Getting In". לאחר מכן שיחקה בסרטו של רוברט רדפורד "חידון האשליות",
פלוקהארט הופיעה לראשונה בברודוויי בשנת 1994 בתפקיד לאורה במחזה "ביבר הזכוכית". פלוקהארט התחברה לשחקניות דיאן ויסט ופיי דאנאוויי במהלך עבודתה בסרטים "שתויים" ו"Jane Doe". בשנת 1996 הופיעה בסרט "כלוב הציפורים" והמשיכה להופיע ברודוויי במחזה "שלוש אחיות".
"אלי מקביל"
בשנת 1997 קיבלה הצעה לשחק בסדרה של דייוויד אי קלי, "אלי מקביל" כדמות הראשית. היא התקבלה לתפקיד ושנה לאחר מכן קיבלה את פרס גלובוס הזהב על התפקיד. ב-29 ביוני 1998 הופיעה על שער ה"טיים מגזין".
המשך דרכה
בשנת 2004 הופיעה בסרט "הצילום האחרון" ולאחר מכן נסעה לספרד לצילומי הסרט "Frágiles" שיצא לאקרנים בשנת 2005. הציעו לה לגלם את דמותה של סוזן מאייר בסדרה "עקרות בית נואשות", אך היא סירבה.
מ-2006 עד 2011 שיחקה בסדרת הדרמה "אחים ואחיות". ב-2014 הופיעה פלוקהארט בעונה השנייה של הסדרה "Full Circle".
מ-2015 עד 2017 שיחקה בסדרה "סופרגירל" בתפקיד קאט גרנט. באותה שנה התארחה בעונה השנייה של סדרת הדרמה "מעגל שלם" בתפקיד אלן קלי.
בשנת 2023 תגלם דמות מרכזית בעונה השנייה של הסדרה "אויבות" שיצר ראיין מרפי עבור רשת FX Networks.
חיים אישיים
החל משנת 2002 היא בת זוגו של השחקן האמריקאי-יהודי האריסון פורד ולשניים יש בן שאימצה פלוקהארט בשנת 2001 בשם ליאם. במרץ 2009 הודיעו השניים על אירוסיהם. ב-15 ביוני 2010 הם נישאו.
קאסד
קאסד (מפרסית: שליח) הוא שמה של פצצה מונחית מתוצרת איראן, שהוצגה כדגם החל משנת 2006. ב-26 באוגוסט 2007 ניתן לה פרסום רב על ידי כלי התקשורת באיראן, שם הוצגה כ"פצצה חכמה" מתוחכמת. ניכר בצורתה של הפצצה כי היא מהווה העתק של הפצצה האמריקנית GBU-15. לטענת צבא איראן, מטוסי F-5 ו-F-4 פנטום יכולים לשאת את הפצצה.
ניתוח של התמונות שהתפרסמו על ידי כלי התקשורת האיראניים מעלה, כי ייתכן וההודעה על הכנסת הפצצה לייצור סדרתי אינה נכונה, וכי מרכיבים של הפצצה לקוחים מאמצעי לחימה אחרים (כך למשל, נראה כי ראש הביות של הפצצה לקוח מטיל האוויר קרקע האמריקני AGM-65 מאבריק, המצוי בידי איראן).
כלי התקשורת באיראן, שדיווחו על הכנסת הפצצה לייצור סדרתי, ציינו כי משקלה הוא 900 ק"ג. סרטון וידאו המתאר ניסויים בפצצה הופץ על ידי איראן, ובו נראית הטלה שלה ממטוס F-4 פנטום של חיל האוויר האיראני. בסרטון נראית פגיעה של הפצצה ליד המטרה המיועדת, ובצילומי מצלמת ההנחיה שלה נראית החטאה של מטרים אחדים.
כלל הסה
כלל הסה קובע כי אצל יצורים הומיאותרמיים, המשקל היחסי של הלב גדול אצל תת-מינים המצויים באקלים קר יותר מאצל תת-מינים המצויים באקלים חם.
הלב מוביל את הדם לרקמות, והדם מווסת את חום הגוף. באקלים קר ויסות זה קריטי יותר מאשר באקלים חם, ובשל זאת מתקיים הכלל.