cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרגריט אנטוניה רדקליף הול
ביוגרפיה
אימה של הול נישאה בשנית לאלברט ויסֶטי, פרופסור לזמרה. היחסים במשפחה היו מורכבים. במשך כל ילדותה הבהירה האם להול שהיא תוצר של היריון בלתי רצוי ושל הפלה כושלת, ולעיתים קרובות השתמשה אימה בכספי הירושה לצרכיה האישיים.עם התבגרותה התגבשה אצל הול ההבנה לפיה היא נהנית מעצמאות כלכלית הודות לכספי הירושה שהותיר אביה. היא פיתחה סגנון לבוש גברי אופנתי, כולל מכנסיים, מונוקל וכובע. הול הייתה לסבית, אך כינתה את עצמה "בעלת נטייה הפוכה מולדת" (באנגלית: congenital invert), מונח הלקוח מכתביהם של ריכרד פון קְרַאפְט-אֶבִּינג, הבלוק אליס וסקסולוגים אחרים שפעלו בתחילת המאה ה-20. הול בילתה את מרבית שנות העשרים שלה בחיזור אחר נשים. ב-1907 הכירה בגרמניה את מייבל באטן (Mabel Batten), זמרת שירי ליד. באטן הייתה בת 51, נשואה, אם וסבתא, ואילו הול הייתה בת 27. השתיים התאהבו וכאשר בעלה של באטן נפטר, הן עברו לגור ביחד. באטן הכירה להול נשים מעולם הספרות והאמנות, שרבות מהן היו לסביות. באטן העניקה להול את הכינוי "ג'ון", בשל דמיונה לאחד מאבותיה, והול אימצה את הכינוי עד סוף ימיה. באטן עודדה את הול לפרסם את שירתה. ב-1915 התאהבה הול בבת דודתה של באטן, אוּנה טרוברידג' (Una Troubridge), שהייתה פסלת ומתרגמת, נשואה ואם לילדה קטנה. הרומן יצר מתח רב בין באטן, הול וטרוברידג', שנמשך עד מותה של באטן ב-1916. ב-1917 עברו הול וטרוברידג' להתגורר יחד, והזוגיות שלהן נמשכה עד מותה של הול. על הקשר ביניהן כתבה טרוברידג' ביומנה: "לאחר שכבר הכרתי אותה, לא יכולתי לדמיין את חיי בלעדיה". הול, כמו גם באטן וטרוברידג', היו קתוליות אדוקות ועם זאת לא נרתעו מהתנגדות הכנסייה לנישואים חד-מיניים. הקתוליות של הול הייתה משולבת עם הזיקה לרוחניות ולגלגול נשמות שליוותה אותה כל החיים.
ב-1934 חלתה הול וטופלה בידי אחות ממוצא רוסי בשם יבגניה סולין. בהמשך הול וסולין ניהלו רומן, במקביל לקשר בין הול לטרוברידג' שידעה על הרומן. ב-1943 חלתה הול בסרטן ובאותה שנה מתה, בגיל 63. היא נקברה בבית הקברות הייגייט בלונדון, בכניסה להיכל הקבורה של משפחת באטן, בו קבורה גם מיייבל באטן.
קריירה
בתום תקופת מסעות ולימודים, פרסמה הול חמישה ספרי שירה בין השנים 1906 ו-1915.
ב-1924 פרסמה הול שני רומנים. הראשון, “The Unlit Lamp”, עסק בתופעה המכונה "נישואי בוסטון", שבה נשים לא נשואות התגוררו יחד בקשר רומנטי. הספר השני “The Forge” היה קומדיה רומנטית.
בהמשך פרסמה עוד שני רומנים. הספר "Adam’s Breed” שיצא ב-1926 ועסק בנושאים מיסטיים ורוחניים, זכה בשני פרסים יוקרתיים. באותה שנה פרסמה הול את הסיפור הקצר הראשון שלה שעסק בהומוסקסואליות. בחלוף פחות משבועיים, החלה לכתוב את הרומן "תהום הבדידות".
"תהום הבדידות"
"תהום הבדידות" התפרסם ב-1928 והוא הספר המפורסם ביותר של הול. במשך שנים הוא היה הרומן הלסבי המוכר ביותר בשפה האנגלית, ושימש מקור מידע ראשוני אודות לסביות באותה תקופה. תהום הבדידות היה נועז מאוד לתקופתו, והיה אחד הספרים הראשונים בבריטניה שדן באהבה לסבית בגלוי ובמפורש. הספר מתאר את חייה של סטיבן גורדון, לסבית גברית, שבדומה להול מכנה את עצמה "בעלת נטייה מינית הפוכה". הרומן מצייר את גיבורותיו הלסביות כפגיעות וראויות להזדהות.
על אף שאין ב"תהום הבדידות" תיאורי מין מפורשים, עיתונאים אחדים בעלי השפעה בבריטניה פתחו נגדו במתקפה שהובילה למשפט על רקע טענות לתועבה. בית המשפט ציווה להשמיד את כל עותקי הספר, אך הדפסת הספר נמשכה בצרפת, משם הוברחו עותקים לאנגליה. בארצות הברית התאפשר פרסום הספר לאחר מאבק משפטי ארוך. רק ב-1949, לאחר מותה של הול, הודפס הספר מחדש על אדמת בריטניה. הפרסום הרב שלו זכה הספר בעקבות המשפט נגדו תרם רבות להפצתו ולנראות הלסבית בבריטניה ובארצות הברית.
הספר בתרגום לעברית
ב-1953 יצא לאור הספר בעברית בהוצאת עידית ובתרגום יצחק סברדליק. ב-1976 יצא שוב הספר לאור בהוצאת עידית, הפעם תחת השם "אהבת נשים". הטקסט נותר כמעט ללא שינוי, שם המתרגם הופיע כ"א. לביא".
לאורך השנים מאז פרסומו הן באנגלית והן בעברית, היה הספר מקור להשראה ללסביות בארץ. הקריאה בספר פרצה את מחסום השיח בנושא וסייעה לנשים לסביות לצאת מהארון.
אוגוסטוס ניקולס בורק
אוגוסטוס ניקולס בורק (באנגלית: August Nicholas Burke; 28 ביולי 1838–1891) היה אמן אירי ואקדמאי של האקדמיה המלכותית היברניאן.
ביוגרפיה
בורק נולד בגאלווי והיה בנו השישי של ויליאם בורק. אחד מאחיו היה תיאובלד הוברט בורק, הברון ה-13 של גלינסק, בעוד אח נוסף היה תומאס הנרי בורק, תת-מזכיר במשרד האירי.
קריירה
הוא גילה עניין מוקדם בציור, והפגין אהבה לתיאור האנשים ונופי קונמארה. הקריירה שלו באמנויות החלה באקדמיה המלכותית בלונדון. הוא הציג באקדמיה המלכותית ובאקדמיה המלכותית היברניאן, מ-1863 ועד מותו, שם היה גם פרופסור לציור. מ-1870 עד 1872 הוא התגורר בהולנד, שם אייר סצנות הולנדיות.
הוא היה אחד האמנים האיריים הראשונים שנסעו לחבל בריטני, והציג חמש עשרה סצנות מברטני באקדמיה המלכותית היברניאן בין 1876 ל-1878. הוא צייר גם בסקוטלנד ובאנגליה. בשנות ה-80 עבר בורק לוולברסוויק בסאפוק, אל מושבת אמנים שנוצרה על ידי פיליפ וילסון סטיר. תלמידו של בורק, ולטר אוסבורן, צייר איתו שם.
אוגוסטוס היה המום בעקבות רצח אחיו תומאס, שהיה פקיד ממשל בריטי בדבלין, במהלך רציחות של מורדים איריים בפארק בשנת 1882. אוגוסטוס עזב את תפקידו באקדמיה המלכותית היברניאן, שם היה פרופסור לציור. לאחר מכן עבר עם שאר בני משפחתו לאנגליה ולאחר מכן לאיטליה.
שניים מהציורים המפורסמים ביותר שלו על קונאמרה תלויים בגלריה הלאומית של אירלנד. עבודתו נדירה יחסית, בעיקר משום שתכולת הסטודיו שלו נהרסה בשריפה ב-1916.
דסניאנסקי (רובע)
דסניאנסקי ראיון (באוקראינית: Деснянський район) הוא רובע או "ראיון" של קייב, עיר הבירה של אוקראינה.
דסניאנסקי הוא אחד משלושה ראיונים של קייב, הנמצא על הגדה השמאלית של נהר דנייפר.
דסניאנסקי הוא בעל צפיפות האוכלוסייה הגבוהה ביותר מבין כל הראיונים של קייב. הראיון מורכב משני תתי ראיונים: טרוישצ'נה, ולסנוי מסיב.
דסניאנסקי נחשב לראיון שינה, למרות שיש כמה מפעלים גדולים בשטחו. בשל ריבוי המכוניות, התושבים המקומיים מתלוננים על האוויר המזוהם. למרות שאין הרבה מפעלים תעשייתיים בראיון, הסביבה כאן נפגמת באופן משמעותי מכמות התחבורה היבשתית.
הרחוב הראשי של ארצות הברית
הרחוב הראשי של ארצות הברית (באנגלית: Main Street, U.S.A.) הוא "ארץ" מבין ה"ארצות" או ה"אזורים" המרכיבים את הפארקים של חברת וולט דיסני ברחבי העולם.
הרחוב מיועד, לדברי וולט דיסני, ל"כל אלה שזוכרים את הזמן הנינוח שהוא משחזר - הרחוב הראשי ישיב לנו זכרונות נעימים. ולמבקר הצעיר - זו הרפתקאה המשיבה את הזמן לאחור לשנים שבהן היה סבו נער".
הרחוב הראשי של ארצות הברית מצוי בדיסנילנד (וזהו הרחוב היחיד שוולט דיסני זכה לבקר בו), בממלכת הקסם שבדיסניוורלד (רחוב שונה במקצת מזה שבקליפורניה), בדיסנילנד שבפריז (רחוב הבנוי בסגנון שנות ה-20 של המאה ה-20), בדיסנילנד הונג קונג (רחוב הזהה לזה שבקליפורניה), ובדיסנילנד שבטוקיו (שם מכונה הרחוב "הבזאר העולמי" ובנוי בסגנון שונה: הרחוב כולו מכוסה גג זכוכית בסגנון ויקטוריאני על מנת להגן על המבקרים מפגעי מזג האוויר ההפכפכך באזור, וחלק מהרחוב מעוצב בסגנון שנות ה-50 של המאה ה-20).
בדיסנילנד
לאורך הרחוב הראשי מצויות חנויות רבות המוכרות ציוד צילום, בגדים, מזון ומתנות. כמו כן נמצא ברחוב "בית העירייה" בו ניתן לקבל מידע על הפארק ועל מופעים הנערכים בו.
אדריכלות
על אף שמדובר בפארק שעשועים והרחוב אינו רחוב אמיתי בעיר אמיתית, מבקרי אדריכלות רואים בו דוגמה מופתית של תכנון ועיצוב חלל עירוני. עיצוב חזיתות הבתים, חתכו האופייני של הרחוב, פיתוח השטח שלו ועיצוב הנוף הכולל, תוכננו בקפידה על ידי צוות אדריכלים מלומד שהסתמך על רחובות מוצלחים ידועים ברחבי ארצות הברית והעולם. חלק מחזיתות הבניינים מרמזות על קומת מסחר מתחת מבית מגורים ססגוני אך הן אינן אלא חזיתות מדומות המכילות פונקציות מנהלתיות לטובת תחזוקת הפארק או חזיתות מדומות לחלוטין. קיומו של "לנד-מארק" (נקודת ציון בולטת) גדול וברור בקצה הרחוב, הטירה המפוארת, נותן לרחוב משמעות רבה ותחושה עירונית חזקה במיוחד.
בתכנון הבתים נעשה עיוות פרספקטיבה על ידי בניית הקומה העליונה של כל בית, מעט מכווצת יותר. עיוות זה נעשה על מנת לתת לבתים מראה מעט גבוה יותר מבלי שיהיה גבוהים יותר בפועל ויפגעו במבט הישר אל הטירה או בכמות האור המגיעה אל הרחוב.
סגנון הבתים הוא אקלקטי, ומשלב כמה סגנונות שהיו מקובלים בעיקר במערב התיכון של ארצות הברית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, סגנון ויקטוריאני ואלמנטים שונים של כמה סגנונות אדריכליים שונים.
תחבורה
הואיל והרחוב הראשי מצוי בכניסה לפארקים, מצויים בו אמצעי תחבורה רבים המובלים את המבקרים לאורכו של הרחוב. ברחוב עוברות מרכבה רתומה לסוסים, מכונית כיבוי ואוטובוס.
בקצה הרחוב ישנה תחנת רכבת המאפשרת גישה מהירה לארצות אחרות.
מקונן אנדלקטצ'או
ראס ביטווודאד מקונן אנדלקטצ'או (באמהרית: መኮንን እንዳልካቸው, 16 בפברואר 1890 - 27 בפברואר 1963) היה אציל ופוליטיקאי אתיופי אשר כיהן כראש ממשלת אתיופיה הראשון לאחר שנתמנה לתפקיד על ידי הקיסר היילה סלאסי.
קורות חייו
קרבתו של אנדלקטצ'או להיילה סלאסי הייתה גדולה עד כדי כך שהתחתן עם אחייניתו של הקיסר יאששוורק אילמה. אנדלקטצ'או היה גם אחד מהאנשים שליוו את הקיסר היילה סלאסי בביקורו בבירות אירופה מה-16 באפריל ועד ל-4 בספטמבר 1924. בזמן המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה אנדלקטצ'או פיקד על הכוחות האתיופים באוגדן, ולאחר מכן גלה מארצו יחד עם הקיסר לירושלים ונשאר עד סיום מלחמת השחרור האתיופית. לאחר המלחמה הקיסר מינה אותו לראש הממשלה וכיהן בתפקיד עד מותו ב-1 בנובמבר 1957, במושב החניכה של האו"ם ב-25 באפריל 1945 אנדלקטצ'או היה בראש הפמליה האתיופית וזה שחתם על אמנת הארגון מטעם אתיופיה. למרות תפקידו הרם בממשלה, תפקיד ראש הממשלה דה פקטו היה בידי שר העט וולדה יוהנס.
בנו אנדלקטצ'או מקונן, כיהן אף הוא בתור ראש ממשלת אתיופיה.
דווינה (פירושונים)
דווינה (ברוסית: Двина) {{פירושונים|
ראו גם
}}
אסון משאית התחמושת
אסון משאית התחמושת היה תאונה שהתרחשה ב-24 בינואר 1970 בסיס אילת, ובה התפוצצה משאית עמוסה בתחמושת. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 24 איש, מתוכם 17 במקום, ושבעה מתו מפצעיהם בימים שלאחר הפיצוץ, כמו כן עשרות נפצעו.
הפיצוץ ופעולות ההצלה
הפיצוץ אירע בשעה 16:10 ונשמע בכל רחבי אילת והעיר עקבה הסמוכה. במקום עצמו עלתה להבת אש ורסיסי מתכת עפו לכל עבר. מאזור ההתפוצצות היתמר ענן אבק שנראה למרחוק.
ראשוני הפצועים הגיעו לחדר המיון בבית החולים יוספטל דקות ספורות אחרי הפיצוץ. בית החולים עצמו התארגן מיד לטיפול באירוע חירום. בשעה שש בערב הגיעו לאילת, במטוס של חיל האוויר, צוותי רפואה ממרכז הארץ, כדי לעזור בטיפול בפצועים הרבים. מרבית הפצועים סבלו מכוויות קשות, מפגיעה של רסיסי עץ ומתכת ואף מקטיעות.
תושבי אילת נרתמו מיד לפעולות החילוץ וההצלה: העבירו פצועים לבית החולים במכוניותיהם והתנדבו לעבודות סיוע ועזרה בבית החולים, כדי לשחרר את אנשי הצוות הרפואי לטיפול בפצועים. רבים מתושבי העיר הגיעו לבית החולים במטרה לתרום דם. באותו ערב נתרמו יותר מ-150 מנות דם. בין השאר אותרו תורמי דם באולם הקולנוע המקומי.
עוד באותו לילה העביר חיל האוויר עשרות פצועים לטיפול בבתי החולים בצפון: תל השומר, בילינסון והדסה. במקביל ביקרו במקום האסון הרמטכ"ל חיים בר-לב, ראש אג"מ דוד אלעזר, אלוף פיקוד הדרום אריאל שרון, מפקד חיל הים אברהם בוצר, הרב הצבאי הראשי שלמה גורן וקצינים בכירים נוספים.
למחרת פעלו באזור הפיצוץ חבלנים מחיל ההנדסה שפירקו מוקשים שהתפזרו בשטח ופינו גרוטאות.
החקירה
למחרת האירוע מינה הרמטכ"ל חיים בר-לב ועדת חקירה לבדיקת נסיבות האסון. בראש הוועדה עמד דוד לסקוב, מהקצינים הבכירים של חיל ההנדסה הישראלי. ועדת החקירה קבעה כי בתוך המשאית התפוצץ מוקש נגד אדם שהיה חמוש בניגוד לנהלים. הפיצוץ גרם להתפוצצות של שישה טון תחמושת שהיו על המשאית. הוועדה המליצה להעמיד לדין באשמת רשלנות כמה קצינים שהיו מעורבים בהעמסת המשאית בחומרי הנפץ.
הנצחה
להבדיל מאירועים דומים אחרים, במשך שנים רבות נשאר אסון משאית התחמושת ללא מצבה או תהליך הנצחה כלשהו. הסיבה העיקרית לכך היא הפיזור של הנפגעים בין יחידות צה"ל השונות: חיל הים, חטיבת הצנחנים, חיל האוויר, חיל הלוגיסטיקה, חיל התקשוב, חיל השריון. מרבית הנפגעים היו מחיל הים, וכמחציתם אזרחים עובדי צה"ל ממספנת חיל הים, תושבי אילת. הוראות משרד הביטחון אינן מכירות באזרחים עובדי צה"ל כחללי צה"ל. בהתייחס לכך שהאסון היה אירוע שיכול היה להימנע, הורחק הנושא מהתודעה הציבורית. אנשי הצבא שנהרגו באירוע מוזכרים בשמם בעצרות הזיכרון החיליות והאזרחים עובדי צבא לא מוזכרים אלא על ידי משפחותיהם.
בינואר 2018 אישרה מועצת העיר אילת את הצבתה של אנדרטה להנצחת הרוגי התאונה, בדמות סלע גדול בכניסה לבסיס חיל הים, עליו יכתבו שמות כלל הנופלים לרבות חמשת עובדי צה"ל האזרחים. ב-23 בינואר 2020 נחנכה האנדרטה בקרבת מקום הפיצוץ במעמד המשפחות השכולות ואגודת יוצאי שייטת הנחתות.
מלדזייצ'נה
מַלַדְזְיֵיצְ'נַה (בבלארוסית: Маладзе́чна או Маладэчна, מלדצ'נה; ברוסית: Молодечно, מולודצ'נו; בפולנית: Mołodeczno, מולודצ'נו; ביידיש: מאָלאָדעטשנע) היא בירת מחוז משנה מלדזייצ'נה במחוז מינסק בבלארוס. העיר שוכנת על גדות נהר אושה, במרחק של 73 קילומטרים צפון-מערבית לעיר מינסק, בירת בלארוס. בעיר מתגוררים 95,233 תושבים (נכון ל-2017).
היסטוריה
האזכור הראשון של הכפר מלדזייצ'נה ושל הטירה שלו הוא מסוף המאה ה-14, כשהאזור היה בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא, שהפכה בהמשך להיות חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1708 הכפר נכבש לזמן קצר על ידי שוודיה במהלך המלחמה הצפונית הגדולה. בהמשך המאה ה-18 הוענק לכפר מעמד של עיירה על ידי אוגוסט השלישי, מלך פולין.
בעקבות חלוקת פולין ב-1793 האזור עבר לשליטת האימפריה הרוסית והיה חלק מפלך וילנה. ב-1812, במהלך מלחמת רוסיה-צרפת, התרחש באזור העיר קרב קטן במהלך הנסיגה של הגרנד ארמה של נפוליאון מרוסיה. הצרפתים הפסידו בקרב והמשיכו בנסיגה מערבה, ואילו הטירה המקומית חרבה ונגרם נזק כבד לעיירה. העיירה השתקמה לאורך המאה ה-19 ועם הקמת מסילת הרכבת בין ליבאו ורומני ב-1873 היא הפכה לצומת תחבורתי חשוב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה האזור סופח על ידי ברית המועצות והפך לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. בעקבות המלחמה הפולנית-סובייטית והסכם ריגה שנחתם ב-1921 האזור עבר לשליטת הרפובליקה הפולנית השנייה. מולודצ'נו הפכה למרכז אזורי וב-1929 היא קיבלה מעמד של עיר.
ב-1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, האזור נכבש על ידי ברית המועצות ונכלל מחדש ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. ב-26 ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית. בתקופת הכיבוש הנאצי הוקם בעיר מחנה שבויים בשם סטלאג 342, שבמהלך מלחמת העולם השנייה נהרגו בו למעלה מ-30 אלף בני אדם. ב-5 ביולי 1944 העיר נכבשה מחדש על ידי החזית הבלארוסית השלישית של הצבא האדום בפיקודו של איוואן צ'רניאחובסקי.
העיר השתייכה למחוז וילייקה, אך בעקבות חורבנה של בירתו, העיר וילייקה, במהלך המלחמה המחוז פורק בספטמבר 1944 ובמקומו הוקם מחוז מלדזייצ'נה שמלדזייצ'נה הייתה בירתו. ב-1960 כחלק מרפורמה אדמיניסטרטיבית ברפובליקה הסובייטית הבלארוסית המחוז פורק והעיר נכללה בתחום מחוז מינסק. ב-1991 בלארוס הפכה למדינה עצמאית.
הקהילה היהודית
הקהילה היהודית במקומות קיימת לפחות מאז אמצע המאה ה-19. ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בעיר כ-800 יהודים, ואליהן נוספו כ-200 פליטים בתקופת הכיבוש הסובייטי.
בקיץ 1941, לאחר הכיבוש הגרמני, הוקם יודנראט מקומי והוטלו על יהודים מגבלות: נאסר עליהם לעזוב את העיר, הוטל עליהם לשאת טלאי צהוב וכן הם נאלצו לבצע עבודות כפייה. בנוסף לכך השוטרים הבלארוסים המקומיים שדדו את היהודים והכו אותם באופן שיטתי.
ב-13 ביולי בוצעה האקציה הראשונה במקום, במהלכה נורו 11 פעילים קומוניסטים וסובייטים, מתוכם 7 יהודים. ב-18 ביולי בוצעה אקציה נוספת, במהלכה הובלו לפחות 100 יהודים אל שדה מחוץ לעיר, חפציהם היקרים נלקחו מהם והם נורו למוות בבור הריגה. ב-25 באוקטובר בוצעה אקציה שלישית, במהלכה נרצחו רוב הגברים שנותרו בעיירה.
לאחר מכן עדיין נותר במלדזייצ'נה מחנה עבודה לבעלי מלאכה יהודים, שאליו הובאו גם יהודים מלידא ומברנוביץ'. בסביבות 7 בספטמבר 1942 המשטרה הבלארוסית המקומית, בהוראת האס דה, רצחו בין 25 ל-30 עובדים יהודים מכיוון שהם "לא התאימו לעבודה". המחנה נסגר ב-17 ביולי 1943, ו-70 עובדיו הועברו לווילייקה - בין 15 ל-20 עברו למחנה עבודה מקביל שם, והיתר נורו למוות על ידי האס דה.
משה בן נפתלי
משה בן דוד בן נפתלי או בשמו הערבי אבו עמראן, חי במחצית הראשונה של המאה ה-10. נחשב לאחרון ולחשוב במשפחת בן נפתלי, משפחה של בעלי מסורה, שפעלה בטבריה.
משה בן נפתלי הוא בן דורו של אהרון בן אשר, ובעל מחלוקתו בנושאים רבים ביחס להגיית הטקסט המקראי: בספרות המסורה ישנם 850 "חילופים" בנוסח המקרא בינו לבין בן-אשר.
מבין המחלוקות הידועות ביניהם היא שאלת ההגייה של השם "יששכר". לפי ר' משה בן נפתלי הקריא הוא כמו הכתיב (ראו קרי וכתיב)- יששכר, ואילו לפי אהרון בן אשר יש לקרוא את המילה "ישכר". במחלוקות אלו אין הלכה כמותו, משום שנמצא שהוא אינו מדויק כמו אהרון בן אשר, וכך סברו הרבה ראשונים ובהם הרמב"ם. אף-על-פי-כן משה בן נפתלי תרם רבות למסורה הטברנית, אשר היא זאת שהתקבלה בעם ישראל.
הספר שהרמב"ם המליץ עליו כנוסח הנכון של המקרא הוא הנוסח של בן-אשר, והרד"ק כותב ש"אנחנו סומכים על קריאת בן-אשר".
רשימת המחלוקות בין בן אשר לבן נפתלי הועלתה על הכתב בחיבורו של מישאל בן עוזיאל, "כתאב אלכ'לף" (ספר החילופים). הספר כתוב ערבית יהודית באותיות עבריות.
עמק הפלאות
עמק הפלאות (באנגלית: The valley of amazement) הוא רומן היסטורי מאת אמי טאן שיצא לאור בשנת 2013. כמו רבות מיצירותיה, גם יצירה זו עוסקת ביחסי אם ובת, והעלילה מתרחשת בחלקה בסין של תחילת המאה ה-20. קטע מתוך הרומן פורסם בנפרד בשם "חוקים עבור בתולות" (באנגלית Rules for Virgins). הספר תורגם לעברית על ידי אמיר צוקרמן ויצא לאור בהוצאת כנרת זמורה ביתן ב־2015.
השראה
תצלום משנות ה-20 מתוך ספר על שאנגחאי בו נראו קורטיזנות סיניות צעירות בלבוש ובכיסויי ראש מיוחדים שהיו מוכרים לטאן מתמונה ישנה של סבתה, אמה של אמה, חשפו בפניה סוד משפחתי מפתיע והובילו אותה לפצוח בפרויקט מחקר וכתיבה בן שבע שנים על חיי הקורטיזנות בשאנגחאי בשנות ה-20 – מעמד משל עצמן בתעשיית המין הסינית, שאליו ככל הנראה השתייכה גם סבתה. הקורטיזנות, המכונות גם “פרחים”, אמנם נקנו בעודן ילדות צעירות והוכשרו לתפקיד מגיל צעיר אך הן חיו ועבדו בבתים מסודרים והיו יחסית חופשיות: הן קמו מתי שרצו, אכלו מה שרצו, תפרו ועיצבו לעצמן את הבגדים, הן חוזרו ופונקו בתכשיטים וכסף. סבתה של טאן הפכה לפילגשו של איש עשיר, סבה של טאן והתאבדה בבליעת אופיום לעיני בתה דייזי בת התשע, אמה של הסופרת.
תקציר עלילה
החלק השני של הסיפור מסופר על ידי האם, שחזרה לארצות הברית וככל שידוע לה, הבת שלה מתה. היא נזכרת בילדותה בארצות הברית בבית הוריה, הקשוחים והאטומים-רגשית, בבריחה מהבית עם צייר סיני מתחיל, ובמאבקה להתקבל בקרב משפחתו כאם לשני ילדיהם.
ויולט בסופו של דבר מתאחדת עם אמה, וגם עם בתה פלורה.
שלם יהלום
שלם יהלום הוא פרופסור במחלקה למורשת ישראל באוניברסיטת אריאל, וחוקר פרשנות התלמוד הבבלי וההלכה בתקופת הראשונים.
ביוגרפיה
בין השנים 1993–1999 שימש כחוקר במכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית, בין השנים 1997–1998 שימש חוקר הגניזה האיטלקית באקדמיה הלאומית למדעים, ב-1998 שימש כחוקר במפעל המשנה - החוג לתלמוד באוניברסיטה העברית, בין השנים 1999–2001 שימש חוקר במסגרת עריכת מילון סוקולוף לארמית בבלית באוניברסיטת בר-אילן, בין השנים 2003–2011 שימש מרצה, באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת אשקלון, כיום הוא מרצה באוניברסיטת אריאל.
יהלום נשוי לבלהה – שופטת בית משפט השלום בירושלים, ולהם שלושה ילדים, שחר תמרה ודורי, פרופסור אשר יהלום הוא אחיו.
כיווני מחקרו
יהלום חקר את תורת פרובנס, את רבותיו הפרובנסליים של רמב"ן, את שרידי תורת הראב"ד וראב"י בכתבי הרמב"ן וכן את שאלת היעלמותה של סוגה זו. מוקד מחקרי נוסף הוא בעלי התוספות – עקרונות העריכה של רבי אליעזר מטוך, את מתודת הפלפול בתוספות רבינו פרץ ואת מהדורות תוספות שאנץ. כמו כן תרם רבות לחקר דיני המשפחה בימי הביניים - את העימות ההלכתי בשאלת תכנון משפחה, והראה כיצד שוכתבו הדעות המקלות בידי עורכים מאוחרים, את הליכי הקבלה והדחייה של תקנת רבנו תם להחזר נדוניה בפטירה מוקדמת של הכלה בקהילות האשכנזיות ותיאר את הבסיס לפסיקת רבנו תם המתירה לאישה נשואה להינשא למאהב גוי לאחר גירושיה וגיורו.
חיבוריו
בין גירונה לנרבונה: אבני הבניין ליצירת הרמב"ן, יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשע"ג.
יהלום פרסם מאמרים בנושאי מחקרו בכתבי העת פעמים, ציון, סידרא, עלי ספר, תרביץ, שלם, מדעי היהדות ועוד.
התראה
התראה היא אזהרה לאדם להימנע מביצוע עבירה ו/או הודעה על צעדים שעתידים להנקט נגדו. במערכות משפט מסוימות, כמו בהלכה, מהווה ההתראה תנאי לענישה. כן מהווה ההתראה במקרים מסוימים תנאי לנקיטת צעדים, כמו עיקול. בנוסף נעשה שימוש, במקרים מסוימים, בהתראה כחלופה לענישה.
תנאי לענישה
בהלכה, מהווה ההתראה תנאי לענישה על כמעט כל עבירה, למעט עבירת המסית.
בחוק הישראלי, אין כמעט דרישה להתראה קודם לענישה ובמקומו חל לרוב הכלל ש"אי ידיעת החוק אינה פוטרת מעונש". חריג לכך הוא ענישה על הפרעה למהלך דיונים בבית המשפט או בית הדין. חוק בתי המשפט וחוק בתי דין דתיים (מניעת הפרעה) דורשים מתן התראה כתנאי לענישה של מפריעים למהלך דיון בבית הדין או בית המשפט.
מהות ההתראה
בהלכה, ההתראה חייבת להכיל ציון שהמעשה הוא אסור, את מקור האיסור במקרא, הצעה של פרישה מן המעשה האסור, וכן את אזכור העונש הצפוי במידה ויחטא.
לגבי ההתראה בחוק הישראלי, כתב השופט מישאל חשין: כן קבע בית המשפט העליון כי "ההתראה האמורה צריכה למצוא ביטוי בפרוטוקול הדיון"
אזהרה מנקיטת צעדים
ההתראה לפני נקיטת צעדים מהווה ניסיון להביא את המותרה להענות לדרישות של המתרה מרצונו ללא שהמתרה נדרש לנקוט בצעדים. בנוסף, ההתראה נועדה לאפשר למותרה להענות לדרישה מבלי לסבול מהצעדים. למשל, לפני ניתוק מים בגלל חוב, נדרש הגוף המנתק להתרות בחייב שבכוונתו לנתק את המים.
לפני הגשת תביעה בסדר דין מהיר נדרשת התראה לנתבע, טרם הגשת התביעה. בתביעה רגילה אין צורך בהתראה מוקדמת, אולם במקרה שלא ניתנה התראה ייתכן שלא ייפסקו הוצאות משפט.
במקום בו נדרשת התראה, נדרש שההתראה תהיה ברורה, ולמשל תודיע על המועד המדויק של נקיטת הצעדים.
התראה כעונש
בהליכים משמעתיים כמו משפט צבאי ודין משמעתי, העונש הקל ביותר הוא "התראה". משמעות ה"התראה" אינה ברורה כאשר הנענש חדל להיות חבר בארגון שניהל את ההליך המשמעתי.
לואיס סאהה
לואיס לורן סאהה (בצרפתית: Louis Laurent Saha; נולד ב-8 באוגוסט 1978) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
סאהה נולד בפריז למשפחה ממוצא גוואדלופי. את הקריירה שלו החל בקבוצת מץ ב-1997. בינואר 1999 הושאל לניוקאסל האנגלית, אך נפצע ורשם בקבוצה זו רק 11 הופעות ושער אחד. סאהה חזר למץ, ובשנת 2000 עבר לפולהאם, ששיחקה אז בליגה האנגלית השנייה, בעסקה בשווי 2.1 מיליון ליש"ט.
עונתו הראשונה של סאהה בפולהאם הייתה עונת הפריצה שלו. הוא כבש במדיה 32 שערים, שסייעו לקבוצה לעלות לפרמייר ליג. גם את עונתו השנייה בקבוצה פתח סאהה היטב, כולל משחק שבו הבקיע שני שערים לרשתה של מנצ'סטר יונייטד, אך לאחר מכן נפצע שוב, והושבת למשך כל העונה כמעט. הוא שב מהפציעה במשחק הגביע נגד ברמינגהאם סיטי, ולאחר מכן כבש עוד ארבעה שערים.
בעונת 2003/04 חזר לכושר מלא, והבקיע 15 שערים במדי הקבוצה. יכולותיו צדו את עיניו של אלכס פרגוסון, וב-23 בינואר 2004 חתם סאהה במנצ'סטר יוניטד תמורת 12.825 מיליון ליש"ט. סאהה כבר שער בבעיטה חופשית כבר במשחק הבכורה שלו ביונייטד, נגד סאותהמפטון, ועד סוף העונה הבקיע 6 שערים נוספים.
בעונת 2004/05 הגיעו לקבוצה אלן סמית' וויין רוני, ומעמדו של סאהה ירד. פציעה נוספת שוב מנעה ממנו להביא לידי ביטוי את כישוריו, ובעונה כולה הבקיע 2 שערים בלבד. בסיום העונה נסבו שמועות על כך שסאהה יעזוב את היונייטד, אך סאהה, שהתגבר על הפציעה וחזר לכושר מלא, התעלה על עצמו, ואף תפס את מקומו של רוד ואן ניסטלרוי בהרכב. עם עזיבתו של ואן ניסטלרוי, בעונת 2006/07, הפך סאהה לאחד השחקנים המשמעותיים בקבוצה. בשנת 2008, עבר סאהה לקבוצת אברטון. ב-31 בינואר 2012 עבר סאהה לטוטנהאם הוטספר בהעברה חופשית, וחתם על חוזה עד סוף העונה.
בקיץ 2012 עבר לקבוצת סנדרלנד מהפריימרליג, אך כחצי שנה מאוחר יותר, במועד העברות של החורף, חתם בקבוצת לאציו מהליגה האיטלקית.
ב-8 באוגוסט 2013, יום הולדותו השלושים וחמש, הודיע סאהה על פרישה ממשחק פעיל.
נבחרת צרפת
סאהה זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת בפברואר 2004. את שערו הראשון הבקיע כבר בהופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת, במשחק ידידות נגד נבחרת בלגיה. במונדיאל 2006 השתתף סאהה ב-3 משחקים, אך החמיץ את משחק הגמר בשל צבירת כרטיסים צהובים. בסך הכל נטל חלק ב-20 משחקים של הנבחרת, והבקיע במדיה 4 שערים.
The Notorious K.I.M.
(בעברית: הנוטוריוס קיי. איי.אם.; פרפרזה על שמו של הראפר הנוטוריוס בי. איי. ג'י.) הוא אלבומה השני של הראפרית ליל קים אשר יצא ב־27 ביוני 2000 על ידי אטלנטיק רקורדס ועל ידי חברת התקליטים העצמאית שלה Queen Bee Entertainment.
הצלחה מסחרית
עם יציאתו האלבום זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום ה־4 בארצות הברית ונמכרו ממנו 235 אלף עותקים כבר בשבוע הראשון ליציאתו ובנוסף גם הגיע לעשירייה הפותחת במצעד אלבומי ההיפ-הופ וה-R&B האמריקאי. הצלחתו בארצות הברית המשיכה גם לאחר מכן כאשר עד סוף השנה נמכרו ממנו 1.4 מיליון עותקים במדינה, מה שהפך אותו לאלבום הראפ הנשי המצליח ביותר במדינה באותה שנה וזיכה אותו במעמד פלטינה. נכון להיום מכירות האלבום עומדות על 1.8 מיליון עותקים במדינה ו־5.8 בכל העולם.
סינגלים
מתוך האלבום יצאו שני סינגלים: "No Matter What They Say", אשר הגיע למקום ה־60 בארצות הברית ולמקום ה־15 במצעד שירי ה-R&B והיפ-הופ ו-"" אשר הגיע למקום ה־75 בארצות הברית בו השתתף הזמר סיסקו.
L.A. State of Mind
L.A. State of Mind הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הבריטית מלאני בראון. האלבום יצא לאור ב-9 באוקטובר 2009 על ידי חברת התקליטים Amber Café. מתוך האלבום יצא הסינגל היחיד "Today".
יחיאל חגיז
יחיאל מיכל חָגִיז (22 בנובמבר 1912 – 3 באוגוסט 1960) היה פזמונאי עברי, מורה ומתרגם ישראלי. נודע בעיקר בפזמונו "צאנה צאנה" (1941).
ביוגרפיה
יחיאל בן מרדכי חגיז נולד בירושלים, בן ליוצאי מרכז אירופה (סבו, יצחק חגיז, אימץ עם עלייתו לארץ ישראל בימי העות'מאנים שם משפחה של ידידים יוצאי מרוקו). אמו, שרה פייגה, הייתה בתו של הרב רפאל יונה ראם.
הרגימנט המוצנח (בריטניה)
הרגימנט המוצנח (באנגלית: Parachute Regiment) הוא רגימנט חיל רגלים מוצנח בצבא הבריטי. הרגימנט הוקם במהלך מלחמת העולם השנייה בשנת 1941 עם גיבוש הרעיון של הקמת יחידות צנחנים בצבא הבריטי.
יחיאל חגיז
ביוגרפיה
למד בבית המדרש למורים העברי בעירו. בבחרותו הצטרף לתנועת החוגים המרקסיסטיים של מפלגת פועלי ציון שמאל והיה חבר קיבוץ חפציבה. עבד מספר שנים כפועל בניין וחקלאי, ומשנת 1949 היה למורה.
הרגימנט המוצנח (בריטניה)
היסטוריה
אחד המבצעים הראשונים בהם השתתפו הצנחנים הבריטים היה מבצע בייטינג לתפיסת רכיבי רדאר וירצבורג. ב-27 בפברואר 1942, כוח פשיטה בן 116 איש בפיקודו של רס"ן ג'ון פרוסט, הוצנח בברונוואל שבצרפת באמצעות שנים־עשר מפציצים. הגרמנים גילו התנגדות ניכרת, אך הכוח הפושט הצליח לצלם את המתקן, ליטול חלק מהרכיבים האלקטרונים במקום ולחטוף טכנאי של רדאר וירצבורג. משם, בהתאם לתוכנית, התקדם הכוח אל עבר החוף, ופונה חזרה לבריטניה באמצעות כוחות של הצי. הכוח הימי שפינה את כוח הפשיטה חמק מכוח גרמני של משחתת וספינות סיור שעבר במרחק של מייל ממקום הנחיתה. במהלך המבצע נהרגו שני חיילים בריטים, שישה נפצעו, ושישה נפלו בשבי. שני קשרים נתפסו תשעה ימים לאחר מכן כאשר ניסו לחמוק לשווייץ. מנגד, נהרגו חמישה גרמנים ושניים נפלו בשבי, בהם הטכנאי.
במהלך מבצע לפיד ביצע הגדוד השני, בפיקודו של סא"ל פרוסט, צניחה קרבית בתוניסיה כדי להשתלט על שדה תעופה שבדפיינה, ארבעים וחמישה קילומטרים מתוניס. השדה נמצא נטוש, ואילו טור השריון הבריטי אשר היה אמור לחבור לצנחנים ולתגברם בנקודת המפגש שבאודנה מעולם לא הגיע. גדוד הצנחנים נאלץ לסגת חזרה לקווי בעלות הברית, מרחק של שבעים וחמישה קילומטרים, תוך הדיפת התקפות קשות מצד אויב שעלה עליהם משמעותית במספרו ובנשקו. הגדוד הצליח לשוב לקווי בעלות הברית אולם איבד במהלך הנסיגה שישה עשר קצינים ומאתיים חמישים לוחמים.
יחיאל חגיז
ביוגרפיה
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי וניהל את להקת הבידור של פלוגת ההסוואה מס' 1 (פלוגת ההסוואה העברית הראשונה) בחיל ההנדסה הבריטי, בצפון אפריקה ובאיטליה. הוא חיבר פזמונים רבים. הִרבה לכתוב גם חיקויים לשירי משוררים ידועים, פרודיות היתוליות ושירי זמר ברוח שירים מפורסמים. בעיקר התפרסמו הפרודיות שלו על שירי אברהם שלונסקי, שזכו בשעתו לתהודה רבה. פזמונו הידוע ביותר, שנכתב בעת שירותו, הוא "צאנה צאנה" (1941). השיר, שהולחן על ידי יששכר מירון (מיכרובסקי), היה ללהיט בארצות הברית ולאחד מהשירים העבריים המוכרים ביותר בעולם. עוד מפזמוניו: "שיר הבאר" ("נרקוד ונבשר / מים מים בבאר") (גם הוא הולחן על ידי מירון).
הרגימנט המוצנח (בריטניה)
היסטוריה
במהלך המלחמה הוקמו סך הכל 17 גדודים מוצנחים אשר שירתו תחת הדיוויזיה המוטסת הראשונה והשישית ויחידות צנחנים נוספות. כוחות צנחנים בריטים השתתפו במבצעים מוטסים לכל אורך המלחמה, ובהם פלישת בעלות הברית לסיציליה, הפלישה לנורמנדי במהלכה בלטו במיוחד בקרב סוללת מרוויל ומבצע מרקט גארדן.
מלבד השירות הנרחב במערכות מלחמת העולם השנייה, שירתו כוחות היחידה במלחמות ומערכות שונות ביניהם מבצע מוסקיטר, הלחימה בצפון אירלנד (שם ירו ב-1972 חיילי היחידה למוות ב-14 מפגינים קתולים בלתי-חמושים במה שכונה מאז "יום ראשון העקוב מדם), מלחמת פוקלנד, בה הצטיין הגדוד השני של הרגימנט בקרב על גוז גרין, מלחמת עיראק. בשנת 2006 הוצבה היחידה בפיקודו של אד באטלר באפגניסטן.
יחיאל חגיז
ביוגרפיה
לאחר שחרורו התגורר ברח' מאפו 24 בתל אביב. ב-1946–47 היה (בין היתר לצד המלחין מירון) ממייסדיה ומנהליה של "גחלילית", להקת התיאטרון העממי מיסודם של החיילים המשוחררים. בתקופת מלחמת העצמאות היה ממחברי תוכניותיה של הלהקה הצבאית בשירות התרבות של צה"ל; בין היתר היה ממחברי התוכנית "אין ספק!". ועיבד את "חופשה במחנה" על פי "שתי שבתות" למשה שמיר (תש"ט)
ב-1950 הקים ביחד עם הבמאי יעקב מנסדורף (מאנסדאָרף) את "תע"ז" (תיאטרון עממי זעיר) קצר-הימים, מקרב העולים החדשים, שהפיק את הקומדיה "הפונדקאית" ("מירַנדולינה", "שונא הנשים") לקרלו גולדוני בתרגומו של חגיז (השחקנית מרים זוהר, שגילמה תפקיד ראשי בהצגה, התקבלה בעקבות זאת לתיאטרון הבימה). במחצית השנייה של 1951 ייסדה קבוצת עולים חדשים את תיאטרון "זיקית" להומור וסאטירה, שחגיז חיבר את פזמוניו ותוכניותיו (בהן "בליצנות גמורה").
הרגימנט המוצנח (בריטניה)
הרגימנט כיום
הרגימנט כיום מכיל ארבעה גדודים, שלושה מהם משרתים בצבא הבריטי הסדיר ואחד במילואים, המתמחים בביצוע איגוף אנכי הן בצניחה והן בנחיתת סער באמצעות מסוקי סער. הגדוד השני והשלישי משרתים תחת חטיבת התקיפה האווירית ה-16 ואילו הגדוד הראשון משרת כחלק מ'קבוצת התמיכה לכוחות המיוחדים'. הגדוד הרביעי משמש גדוד מילואים. בסיס הקבע של הרגימנט הוא בקולצ'סטר.
מסורת
פרט לכנפי הצניחה אותם עונדים לוחמי הרגימנט הם חובשים לראשם גם כומתה אדומה. על פי המסורת את צבע הכומתה בחרה הסופרת דפנה דה מוריאה, שהייתה נשואה למפקד הכוחות המוטסים והמוצנחים הבריטיים, גנרל פרדריק בראונינג. כאשר שירתו הצנחנים הבריטים בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי העניקו להם תושבי הארץ את הכינוי "כלניות", על שום כומתותיהם האדומות.
יחיאל חגיז
ביוגרפיה
חגיז חיבר, עיבד ותרגם שירים, פזמונים ומערכונים. בראשית שנות ה-50 היה חבר הנהלת אקו"ם.
בשנת 1951 ראה אור בהוצאת נ' טברסקי הקובץ "בקצב הזמן", שכינס כמה מפזמוניו. חגיז פרסם גם תרגומים מיידיש בעיתונות העברית ובקבצים. כמו כן תרגם את כרך ב' של ספרו הנודע של משה גרוסמן, "בארץ האגדית הכשופה: שבע שנות-חיים בברית-המועצות" (1952).
חיבר שיטה מיוחדת להוראת כתיב עברי למבוגרים ("שיטת חגיז"). באמצע שנות ה-50 לימד אותה בבית הספר לפקידוּת "אלפא" בתל אביב. בשנת תשכ"ה, לאחר מותו, ראה אור ספר הלימוד "תורת הכתיב העברי", שחיבר עם ידידו נח גרינשטיין ושהושלם על ידי האחרון.
יחיאל חגיז נפטר ב-1960, בגיל 48. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
משפחתו
חגיז היה נשוי לברכה לבית יעלי (גרינשְפּוּן) (1916–1981) ואב לבן, גיל חגיז (Gil Hagiz; 1940–2007), ולבת, רננה (נני) ורד (1943–2003).
אביה של אשתו ברכה, אברהם יעלי (גרינשפון) (1893–1966), היה איש העלייה השנייה, המזכיר הראשון של מועצת פועלי תל אביב וחבר מועצת עיריית תל אביב בשנות ה-20. דודתה (אחות-אביה), חוה יואלית-ורדי (1894–1978), הייתה שחקנית, מורה למשחק ולדיקציה בארץ, ואשתו של דוד ורדי (רוזנפלד) (1893–1973), שחקן, במאי ומורה למשחק, משחקניו הראשונים של תיאטרון הבימה במוסקבה.
פרסומיו
קובץ פזמוניו:
ספר לימוד:
תרגום:
קישורים חיצוניים
מתרגומיו:
ריגיקוגו
הריגיקוגו (באסטונית: Riigikogu; riigi - של המדינה, kogu - אספה) הוא הפרלמנט החד-ביתי של אסטוניה. בנוסף לאישור החקיקה, הפרלמנט ממנה פקידים בכירים, לרבות ראש הממשלה והשופט העליון של בית המשפט העליון, ובוחר (לבד או, במידת הצורך, יחד עם נציגי השלטון המקומי במסגרת חבר אלקטורים רחב יותר) את הנשיא. בין יתר עיסוקיו מאשרר הריגיקוגו אמנות בין-לאומיות משמעותיות המטילות חובות צבאיות וקנייניות ומביאות לשינויים בחוק, וכן מאשר את תקציב המדינה שמציגה הממשלה ומפקחת על הרשות המבצעת.
היסטוריה
23 באפריל 1919, מושב הפתיחה של האספה המכוננת האסטונית, נחשב לתאריך הקמת הפרלמנט של אסטוניה. בריגיקוגו, שנוסד על פי חוקת אסטוניה מ-1920, היו 100 חברים שנבחרו לכהונה של שלוש שנים על בסיס ייצוג יחסי. הבחירות נקבעו ליום ראשון הראשון במאי של השנה השלישית לפרלמנט. הבחירות הראשונות לריגיקוגו התקיימו ב-1920. מ-1923 עד 1932 התקיימו ארבע בחירות נוספות לריגיקוגו. הבחירות היו על בסיס אזורי, ללא אחוז חסימה בשתי הבחירות הראשונות, אך משנת 1926 נעשה שימוש באחוז חסימה מתון (2%). מפגשי הריגיקוגו מתקיימים בטירת טומפאה, שם הוקם בניין חדש בסגנון אקספרסיוניסטי יוצא דופן בחצר הטירה מימי הביניים בשנים 1920–1922.
בשנת 1933 אושרו תיקונים לחוקה הראשונה במשאל עם, בהם ניתן יותר כוח לנשיא. בשנה שלאחר מכן השתמש הנשיא בסמכויות החדשות הללו כדי לפזר את הפרלמנט והכריז על ממשל צבאי כדי למנוע הפיכה לכאורה. בשנת 1937 אושרה חוקה שנייה במשאל עם, בה הונהג בית מחוקקים דו-ביתי, שכלל את בית הנבחרים (ריגיווליקוגו, Riigivolikogu) והמועצה הלאומית (ריגינוקוגו, Riiginõukogu). לאחר מכן נערכו בחירות בשנת 1938, בהן הורשו להתמודד רק מועמדים בודדים.
בתקופות הכיבוש הסובייטי (1940–1941), הכיבוש הגרמני (1941–1944), והכיבוש הסובייטי השני (1944–1991) פורק הפרלמנט. מבנה הריגיקוגו שימש את הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית במהלך שלטון ברית המועצות.
השבת העצמאות
בספטמבר 1992, שנה לאחר קבלת העצמאות מחדש של אסטוניה מברית המועצות, התקיימו בחירות לפרלמנט על בסיס החוקה השלישית שהתקבלה במשאל עם בקיץ של אותה שנה. חוקת 1992, שהצהירה במפורש על רציפותה עם המדינה האסטונית כפי שהתקיימה בין 1918 ל-1940, הכריזה על חזרתו של בית מחוקקים חד-ביתי עם 101 חברים. הבחירות האחרונות לפרלמנט נערכו ב-5 במרץ 2023. ההבדלים העיקריים בין השיטה הנוכחית לשיטת ייצוג פרופורציונלי הם אחוז החסימה, שנקבע ל-5%, והשימוש בנוסחת ד'הונט שונה (המחלק מועלה בחזקת 0.9). שינוי זה גורם לחוסר יחסיות גדול יחסית מאשר בצורה הרגילה של הנוסחה.
יושבי ראש הריגיקוגו
שכרו של יושב הראש הוא 5,288 אירו לחודש.
דנייפרובסקי (רובע)
דניפרובסקי ראיון (באוקראינית: Днепровский район) הוא רובע או "ראיון" של קייב, עיר הבירה של אוקראינה.
דניפרובסקי הוא אחד משלושה ראיונים של קייב, הנמצא על הגדה השמאלית של נהר דנייפר.
בדניפרובסקי ראיון ממוקמים אי טרוחנוב, הידרופארק, וגדת רוסנובסקאיה.
מחירי הנדל"ן בדניפרובסקי הכי גבוהים מכל הראיונים שנמצאים על הגדה השמאלית של דנייפר.
שישה גשרים ממוקמים בדניפרובסקי ראיון, המחברים בין הגדה הימנית והשמאלית של קייב.
המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה
המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה הייתה מערכה צבאית שניטשה בין האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית באזור הקווקז, ולאחר מכן במזרח אסיה הקטנה, כחלק מהזירה המזרח תיכונית במלחמת העולם הראשונה. הייתה זו המערכה היחידה בה השיגו העות'מאנים הישג צבאי, לאחר שבמסופוטמיה ובסיני וארץ ישראל, ניצחו אותם הבריטים בצורה מכרעת.
בשלב מאוחר יותר הצטרפו אל הצדדים הלוחמים גם אזרבייג'ן מחד, וארמניה, הדיקטטורה המרכז-כספית והאימפריה הבריטית מאידך. לאחר המהפכה הרוסית יצאה רוסיה מהמלחמה והארמייה הקווקזית הרוסית התפוררה והוחלפה בכוחות הארמניים. בהמשך התערבו הגרמנים במערכה, כשמטרתם היחידה היא לאבטח את מאגרי הנפט ומתקני הזיקוק באזור.
ב-3 במרץ 1918 נחתם הסכם ברסט-ליטובסק שסיים את פעולות האיבה בין העות'מאנים והרוסים, וב-4 ביוני חתמו העות'מאנים על הסכם בתומי (אנ') מול הארמנים. למרות זאת, התנגשויות צבאיות נמשכו בין העות'מאנים לבין הבריטים, הדיקטטורה המרכז-כספית והארמנים עד להפסקת האש של מודרוס באוקטובר של אותה שנה.
רקע היסטורי
אולם, מניעים נוספים היו מעורבים בהחלטה לפתוח במערכה. שר המלחמה העות'מאני אנוור פאשה ביקש לממש את חלום האיחוד המוסלמי-טורקי שלו גם בשטחי גאורגיה על ידי כך שיחבור לתושבים המוסלמים שם. כמו כן, גרמניה והאימפריה העות'מאנית רצו למנוע מרוסיה להשתלט על תעשיות פטרוכימיה שהתרכזו סביב הים הכספי, ולזכות בהן בעצמן. מנגד, רוסיה ראתה במערכה בקווקז מערכה משנית בחשיבותה ביחס לחזית המזרח-אירופית וקיוותה שלא להסתבך בחזית זו, לאחר שהשיגה את מבוקשה במלחמה העות'מאנית-רוסית. בנוסף, על מנת להכשיל את המגמה האסלאמית-עות'מאנית באזור, היא תכננה להגלות את תושבי הקווקז וליישב במקומם שבטים קוזקים נאמנים. הארמנים מצדם שאפו להשתחרר מעולה של האימפריה העות'מאנית העוינת והפדרציה המהפכנית הארמנית נאבקה להקמת מדינה, או לכל הפחות אוטונומיה מדינית, ואילו הבריטים סייעו למהפכנים הרוסים למנוע את תוכניתו של אנוור פאשה לאיחוד האזור עם האימפריה העות'מאנית, כשהמניע המרכזי שלהם גם הוא הנפט. האנגלים רכשו נפט בעיקר מחברת הנפט האנגלו-פרסית, שלה היה זיכיון בלעדי על הפקת נפט בפרס, מלבד באזור הקווקז, וברצונה היה להגדיל את המאגרים מהם היא יכולה לרכוש נפט.
העות'מאנים
הארמייה השלישית של הצבא העות'מאני החזיקה לבדה בשטח מתחילת המלחמה עד 1916, אז נשלחה גם הארמייה השנייה לתגבר אותה וביחד הם אורגנו לקבוצת ארמיות קווקז. הגודל המשוער של הארמייה השלישית הוא בין 100 אלף איש ל-190 אלף איש שלא היו מצוידים היטב.
הרוסים
לפני המלחמה בקווקז הייתה אחראית על האזור ארמיית הקווקז שכללה 100,000 איש בפיקודו הפורמלי של אילריון דשקוב-וורונצוב ובפיקודו המעשי של אלכסנדר מישלבסקי שבהמשך הוחלף בניקולאי יודניץ'. כחצי מהחיילים עברו לחזית המזרחית (כלומר מזרח-אירופית) כדי להשתתף בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים, כך שעם הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמה היה הכוח הרוסי בנחיתות מספרית. במשך המלחמה תוגברו הכוחות שוב ושוב, גם בחיילים ממוצא ארמני. כשנסוג הצבא הרוסי ב-1917 עמד מספר החיילים הארמנים שהמשיכו בלחימה על כ-110,000. מספר זה גדל ל-150,000 כשעוד חיילים ארמנים מצבאות מדינות ההסכמה האחרות הצטרפו ללחימה.
הארמנים
בנוסף לחיילים הארמנים ששירתו בצבא הרוסי, הקימו הרוסים בקיץ 1914 יחידות מתנדבים, שהורכבו מתושבים ארמנים שלא התגוררו בשטח רוסיה לפני פרוץ המלחמה, או שלא נקראו לשרת בצבא מסיבות שונות, וכללו כ-20,000 לוחמים. יחידות אלה לא היו כפופות לפיקוד הצבאי המקומי של הצבא הרוסי, אלא פעלו במסגרת מלכות המשנה של הקווקז ופיקדו עליהן מפקדים ארמנים מהצבא הרוסי. התנועה הלאומית הארמנית לעצמאות הקימה גם קבוצות גרילה בלתי סדירות, שהורכבו מאזרחים חמושים בפיקוד מנהיגים מקומיים. בדצמבר 1917 הקים מנהל מערב ארמניה כוח אזרחי חמוש נוסף.
הבריטים
ב-1917 נשלח לאזור כוח צבאי של פחות מ-1,000 חיילים אוסטרלים, בריטים, קנדים וניו זילנדים שהיו תחת פיקודו של ליונל דנסטרביל. הכוח היה אמור להבטיח את האינטרסים של בריטניה באזור מול העות'מאנים והבולשביקים.
1914
ב-29 באוקטובר הפגיז צי גרמני בחסות עות'מאנית נמלים רוסיים בים השחור, ללא ידיעה או אישור של רוב ההנהגה העות'מאנית. בתגובה, פתחו הרוסים בקרב ברגמן בו חצו ב-1 בנובמבר הכוחות את הגבול וניסו להתקדם לעבר הערים דואובאיזיט (בטורקית: Doğubeyazıt) וקפריקיי (Köprüköy). הכרזת המלחמה הרוסית הרשמית התפרסמה רק למחרת ב-2 בנובמבר. הכוח הרוסי שהוקצה למערכה כלל 25 גדודים של חיל רגלים, 37 יחידות פרשים ו-120 תותחי ארטילריה. הכוח הרוסי התחלק לשתי זרועות: חלק מהקורפוס הראשון חצה את הגבול ליד סריקמיש והגיע לקפריקאי ב-4 בנובמבר, ואילו חלקו השני העסיק כוחות עות'מאניים באולטו (Oltu), והגיס הרביעי נע מזרחית לו מירוואן וחתר להגיע לפסינלר (Pasinler) שבאזור קפריקאי. מפקד הארמייה השלישית העות'מאנית חשש מתנועה והתקפה בתנאי החורף הקשים ותכנן להישאר בעמדות הגנה עד לזמן המתאים להתקפה, אולם הפיקוד העליון, ובראשו אנוור פאשה, ביטל את הרעיון והורה לו לפתוח במתקפת נגד. ב-7 בנובמבר נעה הארמייה השלישית העות'מאנית כשהיא מתוגברת בקורפוס ה-11, ביחידות פרשים וברגימנט כורדי בניסיון לכתר את הרוסים. עד מהרה התברר שהפרשים נכשלו במשימתם והכוח הכורדי הוכח כלא יעיל. לאחר שנסוגו הדיוויזיות ה-18 וה-30 של הארמייה השלישית העות'מאנית התבססו הרוסים בתוך השטח והטורקים נאחזו בקפריקאי. ב-12 בנובמבר הצטרף הקורפוס התשיעי העות'מאני לקורפוס ה-11 בצד המערבי של המערכה והכף החלה לנטות לטובת העות'מאנים. בסוף נובמבר הצליחו העות'מאנים לדחוק את הרוסים לבליטה בעומק 25 ק"מ בלבד בשטח האימפריה העות'מאנית והחזית התייצבה. בחזית הדרומית זכו הרוסים לתמיכה ממתנדבים ארמנים, שכבשו כבשו את ארי (Ağrı) ואת דואובאיזיט. על אף שהצליחו לייצב את החזית, ספגו העות'מאנים אבדות כבדות: 9,000 חיילים נהרגו, 3,000 נלקחו בשבי ו-2,800 מחייליהם ערקו.
1915
הבריטים והצרפתים שנשאו בנטל החזית המערבית ביקשו מהרוסים להגביר את הלחץ בחזית המזרחית כדי לגרום לגרמנים לחלק את כוחותיהם, אולם הרוסים, שהקצו כוחות למערכה בקווקז, ביקשו מהם שיפעלו נגד העות'מאנים בגזרה הימית. הפעולות בים השחור ומערכת גליפולי שכוונה כלפי הבירה העות'מאנית הורידו מהעומס על הצבא הרוסי ואפשרו לו לרענן את הכוחות בקווקז.
ב-12 בפברואר מת מטיפוס חפיז האקי פאשה, מפקד הארמייה השלישית העות'מאנית והוחלף על ידי מהמוט קאמיל פאשה. קאמיל ניסה לבנות מחדש את הארמייה כשהוא מקבל לרשותו כוחות מהארמיות הראשונה והשנייה בסדר גודל של דיוויזיה. בגלל הצורך שלהם להתארגן ובגלל מזג האוויר לא ניצלו הרוסים את חולשתם של העות'מאנים לאחר ההפסד ולא תקפו במשך כל חודש מרץ ורוב אפריל, כך שלעות'מאנים ניתנה האפשרות לחזק את עמדות ההגנה שלהם, על אף שהם סבלו ממחסור חמור בכוח אדם.
ב-20 באפריל תקפה הארמייה השלישית את העיר ואן שהוחזקה על ידי מהפכנים ארמנים. כ-1,500 לוחמים ארמנים הגנו על 30,000 תושבי העיר ועל 15,000 פליטים ארמנים כשלרשותם רק 300 רובים, כ-1,000 אקדחים ונשק עתיק. כ-15,000 חיילים עות'מאנים צרו על העיר במשך למעלה שלושה שבועות עד שיודניץ' הניע את כוחותיו והעות'מאנים נסוגו.
עם השיפור בתנאי מזג האוויר החלו הרוסים לתקוף שוב ב-6 במאי. הם נעו בשני ראשים, כאשר כוח אחד חדר דרך עמק טורטום ונע דרומה לכיוון ארזורום, שם נתקל בדיוויזיות העות'מאניות ה-29 וה-30, והגיס ה-10 כולו ניסה לנצל את היציאה הרוסית מעמדות הגנה על מנת להשיב לעות'מאנים את השטח הכבוש. לעומת זאת, בצדה הדרומי של המערכה התקדמה המתקפה הרוסית ללא קשיים בולטים, וב-11 במאי נכנסו הרוסים לעיר מלזגירט. העות'מאנים היו נתונים בקשיים רבים כאשר הארמנים ביצעו פעולות גרילה, תקפו ועצרו קווי אספקה בעורף העות'מאנים. כמו כן, לא עמד לרשותם כוח אדם גדול דיו כדי להגן על קו באורך 600 קילומטר בעזרת 50,000 חיילים ו-130 תותחים. העדיפות המספרית של הרוסים ופני השטח ההרריים הקשו עליהם עוד יותר את ההגנה מפני הרוסים והארמנים כאחד. ב-17 במאי כבשו הרוסים את ואן ולחצו את העות'מאנים הלאה ממנה. ב-27 במאי, בעיצומם של הקרבות נגד הצבא הרוסי, פרסם משרד הפנים העות'מאני צו גירוש לאוכלוסייה הארמנית.
ב-13 ביוני נסוג הכוח הרוסי שבצדה הצפוני של המתקפה חזרה לעמדות הפתיחה שלו. ב-19 ביוני החלו הרוסים בהתקפה נוספת לכיוון ארזורום, אך הפעם נעו מגדתה הצפונית של ימת ואן כדי לתקוף את העיר מדרומה. במקביל, נע כוח רוסי ממלזגירט לכיוון דרום-מערב כשמטרתו היא העיר מוש. במקביל וללא ידיעת הרוסים, נע הגיס התשיעי העות'מאני כשהוא מתוגבר בדיוויזיות ה-17 וה-28 גם הוא לכיוון מוש במטרה לתגבר את האזור. הרוסים הופתעו על ידי הכוחות העות'מאנים הרעננים, וב-16 ביולי איבדו סופית את יתרונם והחלו לסגת. ב-26 ביולי כבשו העות'מאנים חזרה את מלזגריט, ולמרות האבדות הכבדות שסבלו עלה המורל העות'מאני. מעודד מההצלחה, הורה אנוור פאשה לתקוף ולגרש את כל הכוחות הרוסיים משטח האימפריה, אך הייתה זו משימה גדולה מדי ובמקום לחלק את הכוחות להתקפה ולהגנה עורפית, נשלחו כל החיילים קדימה. כתוצאה מכך הסתיימה ההתקפה העות'מאנית בהפסד מחדש של מלזגריט, ב-10,000 הרוגים עות'מאנים, ב-6,000 שבויים וב-15 באוגוסט הסתיים סבב הקרבות באזור.
עד סוף השנה לא התחדשו הקרבות והצדדים יכלו לנצל זאת כדי לחדש ולרענן את כוחותיהם. אך בעוד גנרל יודניץ' הגדיל את כוחו לכדי 200,000 איש ו-380 תותחים, העות'מאנים נשחקו בגליפולי ולא יכלו לתגבר את הגיסות ה-9, ה-10 וה-11. נוסף על כך, לאחר שאנוור פאשה נבהל מהמצב בשאר החזיתות, הוא הוריד את חשיבות המערכה בקווקז והורה לכוחות הרעננים שהגיעו בקיץ לאזור, לעבור למערכה במסופטמיה. לרשות הארמייה השלישית העות'מאנית עמדו בסוף השנה 126,000 חיילים כשמתוכם רק 50,539 לוחמים, 77 מכונות ירייה ו-180 תותחים. לקראת החורף נערכו העות'מאנים בעמדות הגנה בארזורום ובאזור קפריקאי כשהם משערים שהרוסים לא יפעלו במשך החודשים הקרובים.
1916
הרוסים, שצפו בשיתוק שגרם החורף הקודם לצבא העות'מאני, החליטו להפתיע ולתפוס את העות'מאנים ברגע החולשה שלהם. בתחילת ינואר עזב יודניץ' את מגורי החורף שלו והחל לנוע לעבר האויב. באותה שעה היה קאמיל פאשה, מפקד הארמייה השלישית העות'מאנית, באיסטנבול וראש המטה שלו, פליקס גוס, החלים מטיפוס בגרמניה. ב-10 בינואר פתחו הרוסים במתקפה, וכשהם מנצלים את מלוא גורם ההפתעה, השמידו דיוויזה עות'מאנית של הגיס ה-11 שהייתה במגורי החורף, פרצו את כל קווי ההגנה והדפו את הכוחות העות'מאנים מקפריקאי. ההתקפה הכתה בהלם את כל מפקדת הארמייה ואת הפיקוד העליון באיסטנבול. ב-18 בינואר החלו הרוסים בהתקדמות לעבר ארזורום, שנחשבה לעיר המבוצרת והמוגנת השנייה בחוזקה באימפריה אחרי אדירנה והייתה מוגנת ב-235 תותחי ארטילריה.
ב-11 בפברואר החלו הרוסים בהפגזת הביצורים סביב העיר. קרבות עזים התחוללו בין המגנים לבין הרוסים, אך כוח האדם העדיף של הרוסים גבר על העות'מאנים למרות ניסיונות תגבור, ולאחר שלושה ימים החלו העות'מאנים לסגת מהעיר ומעמדות ההגנה הסובבות אותה. ב-16 בפברואר נכנסו הרוסים לתוך העיר ולקחו בשבי את כל יחידות התמיכה והציוד של הארמייה השלישית ואת הפצועים בבתי החולים. הפיקוד העליון באיסטנבול שהיה עדיין באופוריה מהניצחון במערכת גליפולי, החל להבין שהייתה זו טעות לזלזל במערכת הקווקז משזו התקרבה אל לבה של האימפריה. אנוור פאשה החליט להשתמש בכוחות שהובילו את ההצלחה בגליפולי והורה לגיס החמישי לנוע לקווי החזית בקווקז. הוא מינה את והיפ פאשה, עד אז מפקד הארמייה השנייה, למפקד הארמייה השלישית במקומו של קאמיל פאשה, וכמו כן, הורה לארגן מחדש את הארמייה השנייה ולשלוח אותה לקווקז שם תחזיק את צדה המזרחי של המערכה, אך מאחר שכוחות רבים הופנו למערכה במסופוטמיה על גבי רוב הרכבות, התעכבה העברת הארמייה לקווקז.
הרוסים לא חיכו להתארגנות העות'מאנית והתקדמו במלוא המהירות בצדה הצפוני של המערכה, בצמוד לחופי הים השחור. במרץ הגיעו לעיר הנמל ריזה שעל חוף הים השחור וב-16 באפריל כבשו את טרבזון, ובכך עצרו את מקור האספקה העיקרי של הארמייה השלישית שהיה דרך הנמל שם. במקביל להתקדמותם, הסתבכו הרוסים בקרבות בביטליס, דרומית לנתיב ההתקדמות העיקרי.
בסוף יוני החלו העות'מאנים במתקפה שייעודה היה כיבוש מחדש של טרבזון. אך הרוסים, שכמו העות'מאנים לפניהם השתמשו בנמל שבעיר לקבלת אספקה דרך הים השחור, הצליחו לעצור את המתקפה. הם ניצלו את הצלחתם, כבשו גם את בייבורט והתקדמו לארזינג'אן. בקרבות אלו ובנסיגה מארזינג'ן איבדו העות'מאנים כ-17,000 חיילים הרוגים ומספר דומה של שבויים.
באוגוסט סיימה להתארגן הארמייה השנייה והחלה במתקפה בצדה הדרומי של המערכה. הארמייה כבשה בחזרה את ביטליס ואת מוש אך איבדה 30,000 חיילים שנפצעו או נהרגו וסבלה מבעיות אספקה עד שההתקפה נעצרה בסוף ספטמבר. עד סוף השנה לא התחוללו עוד קרבות משמעותיים והצדדים התארגנו מחדש. מזג האוויר היה סוער וקר יותר מחורף 1915, כך שהרוסים לא תקפו שוב.
1917
עם סיום החורף החלה ברוסיה מהפכת פברואר שהשפיעה ישירות על הצבא. החיילים המותשים, שרבים מהם היו חולים בשחפת ובצפדינה, לא רצו להילחם וגם האזרחים ברוסיה לא ששו אלי קרב. לא נערכו עוד תנועות צבאיות משמעותיות נגד האימפריה העות'מאנית ואט אט החלו קבוצות חיילים, ואחר כך יחידות שלמות, לסגת מקווי החזית. בעקבות מהפכת פברואר מונה יודניץ' למפקד המערכה בקווקז, אך לאחר כמה חודשים הדיחה אותו מתפקידו ממשלת המעבר הרוסית באשמת אי ציות לפקודות בגלל היותו מתנגד לבולשביזם, ובהוראתו הישירה של אלכסנדר קרנסקי הוא פוטר מהצבא. לאחר כמה חודשים היה הצבא הרוסי בקווקז חסר משמעות. האימפריה העות'מאנית מנגד, לא יכלה לנצל את המצב ולדחוק ברוסים עוד. היחידות בקווקז היו לא מאורגנות וחסרות ציוד, והלחץ העיקרי על האימפריה הגיע מצד הבריטים במסופוטמיה ובסיני.
במהלך הקיץ נערכו הארמנים לנסיגה הרוסית מהשטח. התושבים הארמנים שהיו נוצרים, סבלו רבות מהעות'מאנים ושיתפו פעולה עם הרוסים. הם ראו בחולשתה של האימפריה העות'מאנית הזדמנות להקים ממשל עצמאי בתמיכתן של מדינות ההסכמה. בנוסף, פחדו הארמנים שלאחר נסיגת הרוסים יכלו העות'מאנים את זעמם במשתפי הפעולה כפי שכבר עוללו בהזדמנויות שונות. מנהל מערב ארמניה כינס ועידה בה הוחלט על הקמת מיליציה בת 20,000 איש שתהיה מוכנה להילחם בעות'מאנים. אנדרניק אוזניאן, גנרל רוסי ממוצא ארמני, מונה למפקד המיליציה וניצל את הקריירה הצבאית שלו כדי לקבל סיוע לא רשמי מהצבא הרוסי. במקרים רבים שבהם נסוג הצבא הרוסי מעמדותיו, הוא השאיר ציוד לחימה רב אותו אסף הכוח הארמני שהלך והתגבש. כמו כן, קיבל הכוח הארמני סיוע כספי בגובה מיליון רובל מבריטניה.
ב-16 בדצמבר נפגשו נציגי הרוסים והעות'מאנים בארזינג'ן וחתמו על הפסקת אש. הרוסים הסיגו את כוחותיהם לגמרי והשטח התמלא בקבוצות חמושות של ארמנים, גאורגים, קוזאקים ויוונים פונטים שהחליטו לעצור את העות'מאנים בקווי הפסקת האש.
1918
המכשול היחיד שעמד בפני הצבא העות'מאני היו קבוצות חמושות סדירות למחצה של ארמנים ובני לאומים שונים. ב-5 בפברואר החלה הארמייה השלישית לנוע במהירות לכיוון טביליסי. ב-24 בפברואר כבשה הארמייה את טרבזון מחדש והעבירה כוחות נוספים דרך הנמל שם. ב-12 במרץ ניצח הגיס הראשון את הארמנים שהגנו על ארזורום והכוחות העות'מאנים הגיעו בהמשך עד קפריקאי. באותה תקופה יחידות טורקיות אורגנו מחדש בקבוצת הארמיות המזרחית.
במקביל, ב-3 במרץ נחתם חוזה ברסט-ליטובסק, שבו הוחלט שרוסיה תחזיר את הטריטוריות שכבשה במלחמה העות'מאנית-רוסית ושהאימפריה העות'מאנית קיוותה להחזיר לידיה במלחמת העולם הראשונה. בחוזה הוסכם גם שעבר הקווקז יקבל עצמאות וינוהל כישות נפרדת מרוסיה. סעיף סודי שנכלל בהסכם הורה שעל רוסיה לדאוג לפירוק הכוחות הארמניים שנתמכו על ידה. בפועל, פינו הרוסים את הטריטוריות השנויות במחלוקת, ובמקומם החזיקו הארמנים בקארס ובארדהאן והגאורגים בבתומי. ב-14 במרץ החל משא ומתן בין העות'מאנים, שדרשו ציות מוחלט לחוזה ברסט-ליטובסק ופינוי של השטחים, לבין נציגי עבר הקווקז שהסכימו להכיר בחוזה כנקודת התחלה, אך ציפו לקבל ויתורים מהעות'מאנים. משהגיעו השיחות למבוי סתום, הורה אנוור פאשה לצבא לכבוש את הערים בכוח, אף שמפקדיו הבכירים הטילו ספק ביכולתם להחזיק בשטח לאורך זמן. ב-3 באפריל נכבשה ארדהאן ואחריה נפלו גם שאר הערים בידיהם של העות'מאנים. במאי התחולל קרב באש-אפאראן ובו באופן חריג הניצחון היה של הארמנים.
ביוני הכניסו הגרמנים כוחות לגאורגיה כדי לזכות בהשפעה על מאגרי הנפט, אותם חמדו גם העות'מאנים. לאחר כמה ימים תקף הצבא העות'מאני כוח משולב של גאורגים וגרמנים על הדרך הראשית לטביליסי ולקח בשבי מספר חיילים. בתגובה, הורו הגרמנים לעות'מאנים לעצור את התקדמותם לגאורגיה, תחת האיום להפסיק מיידית את כל התמיכה הגרמנית בציוד ובכוח אדם שניתן עד אז לעות'מאנים. באותו זמן, הקים אנוור פאשה את צבא האסלאם במטרה לכבוש את באקו, שהייתה אז בירת הישות החדשה, הדיקטטורה המרכז-כספית. על באקו הגנו כוחות בריטיים, רוסיים לבנים וארמניים שהדפו כמה התקפות עות'מאניות בתחילת אוגוסט. ב-14 באוגוסט התרחש קרב באקו, שבו ניצחו העות'מאנים והחילו את שליטתם באזרבייג'ן.