cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלחמה הקרליסטית הראשונה
החזית הצפונית
במצור על בילבאו נפצע סומאלאקארגי ברגלו מכדור תועה. הפצע לא היה רציני, הוא טופל על ידי מספר רופאים, באופן המוכר על ידי פטריקיו (כיום פירושו בבסקית 'קוואק' או 'מרפא מפוקפק'). היחסים של הטוען לכס המלכות והמפקד העליון היו לפחות מרוחקים; לא רק שהם היו שונים באסטרטגיה אופרטיבית, אלא שהפופולריות של סומאלאקארגי הייתה עלולה לערער את סמכותו של קרלוס עצמו, שכן בשלבים המוקדמים של המלחמה הוצע לגנרל הבסקי את כתר נווארה ואת האדנות של ביסקאיה כמלך הבסקים. הפציעה לא החלימה כראוי, ולבסוף מת הגנרל סומאלאקארגי מפצעיו ב-25 ביוני 1835. היסטוריונים רבים מאמינים שנסיבות מותו היו חשודות, וציינו שלגנרל היו אויבים רבים בחצר הקרליסטית; עם זאת, עד היום לא נשפך אור נוסף על נקודה זו.
בזירה האירופית, כל המעצמות הגדולות תמכו בצבא איזבלה, כפי שכתבו משקיפים בריטים רבים בדוחותיהם. בינתיים, במזרח, הגנרל הקרליסטי רמון קבררה החזיק ביוזמה במלחמה, אך כוחותיו היו מעטים מכדי להשיג ניצחון מכריע על הכוחות הליברלים הנאמנים למדריד. בשנת 1837 הגיע המאמץ הקרליסטי לשיאו במשלחת המלכותית, שהגיעה אל חומות מדריד, אך לאחר מכן נסוגה לאחר קרב ארנזואק.
החזית הדרומית
בדרום ניסה הגנרל הקרליסטי מיגל גומס דמאס לבסס שם עמדה חזקה עבור הקרליסטים, והוא עזב את רונדה ב-18 בנובמבר 1836 ונכנס לאלג'צ'יראס ב-22 בנובמבר. אבל, לאחר שגומס דמאס עזב את אלג'צ'יראס, הוא הובס על ידי רמון מריה נרוואז אי קמפוס בקרב מג'סייטה. פרשן אנגלי כתב כי "הפעולה במחצייטה [Narváez] הצילה את אנדלוסיה מהפלישה הקרליסטית על ידי מתקפה מבריקה, בפעולה מהירה אך הרסנית, שלא תימחק בקלות מזיכרון המחוזות הדרומיים".
בארקוס דה לה פרונטרה הצליח הליברל דייגו דה לאון לעצור טור קרליסטי על ידי האסקדרון שלו שמנה 70 פרשים עד שהגיעה תגבורת ליברלית.
רמון קבררה שיתף פעולה עם גומס דמאס במשלחת של אנדלוסיה, שם, לאחר שהביס את הליברלים, הוא כבש את קורדובה ואקסטרמדורה. הוא נדחק החוצה לאחר תבוסתו ב-Villarrobledo ב-1836.
סיום המלחמה
לאחר מותו של סומאלאקארגי ב-1835, הליברלים חזרו אט אט ליוזמה אך לא הצליחו לנצח במלחמה במחוזות הבסקים עד 1839. הם לא הצליחו לכבוש מחדש את המבצר הקרליסטי של מורלה וספגו תבוסה בקרב מאאלה (1838)
המאמץ המלחמתי גבה מחיר כבד מהכלכלה הבסקית ומהכספים הציבוריים האזוריים, עם אוכלוסייה מזועזעת ממספר עצום של מצוקות הקשורות למלחמה — אבדות אנושיות, עוני, מחלות — ועייפה מהשאיפות האבסולוטיות של קרלוס עצמו ומההתעלמות מהשלטון העצמי שלהם. חוסה אנטוניו מוניאגורי המתון ניהל משא ומתן החל משנת 1838 על הסכם במדריד לשים קץ למלחמה ("שלום ופוארוס") שהוביל לאמנת ברגרה (גם ורגרה), שאושרר על ידי ליברלים מתונים בסקיים וקרליסטים לא מרוצים בכל הערים המרכזיות ובכפרים.
המלחמה בחבל הבסקים הסתיימה ב-Convenio de Bergara, הידוע גם בשם אברזו דה ברגרה ("החיבוק בברגארה", ברגרה בבסקית) ב-31 באוגוסט 1839, בין הגנרל הליברלי באלדומרו אספרטרו, רוזן לוצ'אנה והגנרל הקרליסטי רפאל מרוטו. כמה מחברים כתבו שהגנרל מרוטו היה בוגד שאילץ את קרלוס לקבל את השלום בלי להתמקד בהקשר המדויק בחבל הבסקים.
במזרח המשיך הגנרל קבררה להילחם, אך כאשר כבש אספרטרו את מורלה וקבררה בקטלוניה (30 במאי 1840), נחרץ גורלם של הקרליסטים. אספרטרו התקדם לברגה, ובאמצע יולי 1840 נאלצו החיילים הקרליסטים לברוח לצרפת. קבררה, שנחשב לגיבור, חזר לפורטוגל ב-1848 למלחמה הקרליסטית השנייה.
השלכות
החיבוק בברגארה (אוגוסט 1839) שם קץ למלחמה במחוזות הבסקים. הבסקים הצליחו לשמור על גרסה מופחתת של שלטון הבית הקודם שלהם (מיסוי, גיוס צבאי) בתמורה לשילובם החד משמעי בספרד (אוקטובר 1839), שהייתה כעת ריכוזית ומחולקת למחוזות.
חוק אוקטובר 1839 אושר בנווארה, אך האירועים קיבלו תפנית בלתי צפויה במדריד כאשר הגנרל באלדומרו אספרטרו עלה לתפקידו בתמיכת הפרוגרסיבים בספרד. ב-1840 הוא הפך לראש הממשלה ויורש העצר. הבורגנות הפיננסית והמסחרית צמחה, אך לאחר המלחמה הקרליסטית התרוקנה קופת האוצר והצבא המתין לסילוק החובות.
ב-1841 נחתם הסכם נפרד על ידי פקידי מועצת נווארה (שהוקמה ב-1836), כמו הליברל ינגואס אי מיראנדה, ללא אישור חובה של הפרלמנט של הממלכה (הקורטס). הפשרה הזו (שנקראה מאוחר יותר ה-Ley Paccionada, חוק הפשרה) קיבלה צמצומים נוספים לממשל העצמי, ויותר מכך הפכה באופן רשמי את ממלכת נווארה למחוז ספרדי (אוגוסט 1841).
בספטמבר 1841, ההתקוממות נגד אספרטרו הביאה לכיבוש הצבאי של חבל הבסקים, ובעקבותיו דיכוי על ידי צו של שלטון הבית הבסקי לחלוטין, והביא בהחלט את מנהגי אברו אל הפירנאים והחוף. האזור סבל גל רעב, ורבים היגרו מעבר לים משני צדי הפירנאים הבסקיים, לאמריקה.
משטרו של אספרטרו הגיע לסיומו ב-1844 לאחר שהשמרנים המתונים צברו תאוצה, ונמצא הסדר לתיקו במחוזות הבסקים.
יוסף אבן זבארה
יוסף בן מאיר אבן זבארה (1140–1200 לערך) היה פיזיקאי, משורר וסאטיריקן ספרדי-יהודי. חלק ניכר מיצירותיו אבדו, מחברו של ספר שעשועים.
ביוגרפיה
יוסף אבן זבארה נולד בשנת 1140 בברצלונה שבספרד, בן דורו של הרמב"ם, נצר למשפחה מכובדת ומוכרת ששמה מופיע בתעודות נוצריות של התקופה בשמות Sabarez, Zabarra או Avinzabarre. אביו היה רופא, ויוסף השתלם אף הוא במקצוע זה, וגם רכש השכלה כללית נרחבת. הוא התמצא בפילוסופיה ובמדעים ובשפות שונות, בהן ערבית ויוונית. על מוריו נמנה יוסף קמחי.
בנוסף לספרו "ספר שעשועים", כתב אבן זבארה גם פיוטים, משלים, תרגומים מערבית ושני ספרי רפואה - "בתי הנפש" העוסק בפיזיולוגיה של אברי גוף שונים ו-"מראות השתן" העוסק במערכת השתן.
ספר שעשועים
העלילה של "ספר שעשועים", המשמשת כשלד לספר כולו, היא עלילה מקורית של יוסף בן זבארה, שגם מופיע בשמו בתור הגיבור הראשי. הספר בנוי בצורת עלילה בתוך עלילה, כלומר, סיפורים שונים הארוגים אחד בתוך השני ומתרחשים במקביל. רובו הגדול של סיפורים מקבילים אלו אינו מקורי אלא הובא על ידי אבן זבארה ממקורות רבים אחרים, בייחוד מהספרות הערבית.
אבן זבארה הקדיש את ספרו זה לשר ("נשיא") היהודי ששת בן בנבנשת שהיה יועצו ורופאו הראשי של מלך אראגון אלפונסו השני. מדובר באדם בעל השפעה גדולה בחצר המלך, איש עשיר ומשכיל. לא ברורה סיבת ההקדשה לאיש זה אך יש הסבורים שאבן זבארה ציפה לעזרה או תמורה מנדבן זה.
החוקרים סבורים שמדובר בספר דמיוני לחלוטין ולמרות שהמחבר מופיע בו כגיבור ראשי ובשמו, הספר אינו יכול לשמש כמקור נאמן ביוגרפי.
האם יוסף אבן זבארה שונא נשים
נושא הנשים הוא אחד הנושאים המרכזיים בספרו - ספר שעשועים, בחלקו השני של הספר נמצאים חמישה סיפורים ושש אנקדוטות העוסקים בנשים, בחלק השלישי ישנו עוד סיפור אחד, ובחלק הרביעי נמצאים עוד שני סיפורים בנושא זה.
פרופסור יהודית דישון טוענת שלנושא הנשים ישנן מספר מטרות:
הבעת הדעה החיובית על הנשים בספר נעשית בשלבים:
המסקנה היא אפוא כי ר' יוסף אבן זבארה לא היה כלל שונא נשים, ההפך הוא נכון. כל ההתבטאויות בשבח הנשים בספר שעשועים באות מפיו של זבארה עצמו בעוד שכל הגינויים מושמים בפיו של עינן. נושא גנות ושבח הנשים משמש להמעטת דמותו של עינן והצגתו כאנטי-פמיניסטי, כאדם בלתי אמין, מול זבארה בעל חוכמת החיים המכיר את האישה על החיוב והשלילה שבה, והיודע גם כן שהגבר אשם לא פעם כמוה בחטאיה.
מוסר השכל בספר שעשועים בנושא הנשים הוא שחייב האדם לשאת אישה, אך עליו לדעת במי לבחור, כפי שאומר הפתגם שמביא זבארה בייעצו לעינן: "אל תיקח אישה להון וליופי, כי הלך ההון והיופי ונשאר הדופי".
פרידריך הרביעי, דוכס בראונשווייג-לינבורג
פרידריך הרביעי, דוכס בראונשווייג-לינבורג, (28 באוגוסט 1574 - 10 בדצמבר 1648) היה נסיך לינבורג בין השנים 1636–1648.
ביוגרפיה
פרידריך נולד ב-28 באוגוסט 1574, והיה בנם העשירי של ויליאם הצעיר ודורותיאה מדנמרק.
הוא שימש כבישוף בנסיכות-בישופות של ראצבורג ונלאחר מכן שימש בתפקיד פרופסט של הארכיבישוף של ברמן. בשנת 1636 מת אחיו אוגוסט, ופרידריך ירש את תאריו ונחלותיו. ב-10 בדצמבר 1648 מת פרידריך בצלה, ואחיינו כריסטיאן לודוויג ירש את נחלותיו.
אליהו מאיר בלוך
הרב אליהו מאיר בלוך (כ"ג בתשרי תרנ"ה, 23 באוקטובר 1894 - כ"ח בטבת תשט"ו, 22 בינואר 1955) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי. ר"מ בישיבת טלז בליטא ולאחר מלחמת העולם השנייה מייסד וראש ישיבת טלז בקליבלנד, אוהיו, ארצות הברית.
חייו
נולד לרב יוסף יהודה לייב בלוך, ראש ישיבת טלז. נישא לנחמה. בשנת תרפ"ח (1928) התמנה כר"מ בישיבת טלז. בשנת ת"ש (1940), בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הצליח להיחלץ מליטא יחד עם גיסו הרב חיים מרדכי קאטץ ולהגיע לארצות הברית. השניים התיישבו בעיר קליבלנד שבמדינת אוהיו ושם הקימו מחדש את ישיבת טלז ופיתחו את מוסדותיה.
גידי לשץ
גידי לשץ (נולד ב-26 בספטמבר 1973) הוא מנכ"ל אסותא מרכזים רפואיים, רשת בתי חולים ומרכזים רפואיים בישראל. לשעבר ראש מחוז ירושלים והשפלה של מכבי שירותי בריאות.
אליהו מאיר בלוך
חייו
הרב בלוך היה מראשי הרבנים וממנהיגי הציבור החרדי בארצות הברית. בנותיו נישאו לרבנים אליעזר סורוצקין ודוד ברקין.
גידי לשץ
ביוגרפיה
לשץ נולד כפג באילת בזמן שהוריו שהו בחופשה בעיר, ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת יום כיפור. הוא נקרא על שם הסבא-רבא שלו, פרופ' גדעון מר, מנכ"ל משרד הבריאות בעבר וחוקר מחלת המלריה. הוא הבכור מבין שלושה אחים. אמו עבדה כמורה ואילו אביו עבד בעסקי הבנייה. הוא גדל והתחנך בעיר רעננה.
אליהו מאיר בלוך
דבריו על חורבן טלז
כשנודע לרב בלוך על חורבן טלז והשמדת בני משפחתו, הוא העלה על הכתב את רגשותיו והסביר כיצד ראשו פנוי לעסוק בלימוד תורה ובהקמת מוסדות תורה:
גידי לשץ
ביוגרפיה
במחצית שנת 2020, במהלך תקופת הקורונה, התמנה כמנכ"ל רשת אסותא. לפני כן מילא שורת תפקידים בכירים במכבי שירותי בריאות במשך כעשרים שנה, האחרון בהם כראש מחוז ירושלים והשפלה . במהלך כהונתו, זכה בפרס ירושלים על קידום שירותי הרפואה בעיר . בתפקידיו הקודמים שימש, בין היתר, כפיזיותרפיסט, מנהל מכון לפיזיותרפיה, סגן מנהל תפעול מחוזי, ובהמשך, כעוזר בכיר למנכ"ל מכבי, מנהל תכנון ויישום אסטרטגיה, וראש יחידת החדשנות לשירות ותפעול.
לצד תפקידו כמנכ"ל אסותא הוא משמש גם כיו"ר דירקטוריון פתו-לאב דיאגנוסטיקה ויו"ר דירקטוריון אסותא טכנולוגיות מתקדמות, שתיהן מקבוצת אסותא.
לשץ הוא בעל תואר ראשון בפיזיותרפיה (B.P.T) מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במינהל מערכות בריאות (MHA) מאוניברסיטת תל אביב.
הוא נשוי לליאת, ואב לשלושה. מתגורר באבן יהודה. חובב ספורט. היה שחקן כדורסל פעיל לאורך שנים רבות.
דיוויזיית המילואים ה-16 (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-16 (בגרמנית: 16. Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול של פרוץ מלחמת העולם הראשונה. היא נכללה במסגרת קורפוס המילואים ה-8 בפיקוד וילהלם פון אגלופשטיין, אשר בתורו נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג. הדיוויזיה השתתפה ב ובקרב הארדנים (1914), ובספטמבר 1914 הועברה תחת פיקוד הארמייה השלישית, ולחמה עימה בקרב שמפאן הראשון ובקרב שמפאן השני. בשנת 1916 לחמה הדיוויזיה ב, ובאביב 1917 למה הדיוויזיה בקרב השני על האן. ביולי אותה שנה הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית ולחמה כנגד מתקפת קרנסקי, ולאחר מכן נותרה במזרח עד נובמבר, אז חזרה למערב ונלחמה בקרב קמברה. בשנת 1918 לחמה הדיוויזיה במתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן לחמה נגד מתקפת מאה הימים של בעלות הברית. לאחר המלחמה חזרו חיילי הדיוויזיה לגרמניה, וב-7 בינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
זיוה פתיר
זיוה פתיר (נולדה ב-21 במאי 1950) היא מנהלת בתחום האיכות, התקינה והקיימות בישראל, יושבת ראש התיאטרון הלאומי "הבימה" ודירקטורית בחברות עסקיות וגופים ציבוריים. הייתה מנכ"לית מכון התקנים הישראלי למעלה מעשור, כיהנה כסגנית נשיאה של ארגון התקינה הבינלאומי ISO, כיו"ר ההנהלה הטכנית של הארגון וכחברת הנהלה בארגון התקינה הבינלאומי לאלקטרוטכניקה IEC.
ביוגרפיה
נולדה בוורשה להורים ניצולי השואה ובה גדלה עד עלייתה ארצה כילדה ב-1957. אביה, מיכאל פטיץ-בורקובסקי, אדריכל, היה המתכנן הראשי והאחראי לבנייתה מחדש של ורשה לאחר המלחמה. אמה, פלורה רשב"א, משפטנית במקצועה, בוגרת אוניברסיטת ורשה, עסקה בפולין בכתיבה היסטורית ובישראל בהנהלת חשבונות. לפתיר אח בשם אדי, מהנדס אלקטרוניקה המתגורר בקנדה.
פתיר למדה כימיה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית ב-1971. שירותה כקצינה בחיל החימוש הוביל אותה לעיסוק בבקרת איכות המוצר. בשנת 1977 השלימה את התואר השני במכון ויצמן למדע במדעי הכימיה והתמחתה בפולימרים. לימים התמחתה בניהול איכות בישראל ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
מגדל סוחארב
מגדל סוחארב (ברוסית: Сухарева башня) היה מבנה תרבותי ואדריכלי בעל חשיבות רבה ששכן במרכז מוסקבה, רוסיה משנת 1701 ועד שנהרס על ידי השלטון הסובייטי בתקופתו של סטלין בשנת 1934 לצורך סלילתה של שדרת הגנים. כאשר נפתח לראשונה המבנה הוא תוכנן להיות סוג של שער ניצחון לכבודו של הצאר פטר על מלחמתו באחותו סופיה אלכסייבנה רומנובה על ירושת הכתר. המגדל קיבל את שמו לכבודו של לורנטי פנקרטביץ' סוחארב שהיה מפקד הצבא. המגדל הוקם לראשונה בשנת 1692 ונפתח לאחר 9 שני בתכנונו של האדריכל מיכאיל צ'וגלוקוב איוונוביץ'. המגדל שימש בתור בית הספר למתמטיקה וניווט של מוסקבה עד לשנת 1921 בתקופה הקומוניסטית שבו הפך לבניין העירייה של מוסקבה ובו שכן גם: "המוזיאון להיסטוריה של מוסקבה" עד שלבסוף נהרס בשנת 1934 לצורך סלילתה של טבעת הגנים אף על פי שהיו התנגדויות רבות להריסתו בקרב הציבור ובקרב אדריכלים רוסיים רבים. המגדל הוקם בסגנון אדריכלי הקרוי: בארוק נארישקין. בקומת הגג שכן מצפה כוכבים ובקומת הכניסה שכן שוק פשפשים שנסגר לאחר הקמתה של ברית המועצות.
זיוה פתיר
ביוגרפיה
היא בוגרת תוכנית טופז של ג'וינט ישראל אלכא למנכ"לים של משרדי ממשלה (2004), קורס דירקטורים (1995) ובעלת תואר מהנדסת איכות מוסמכת של האיגוד האמריקאי לאיכות.
מגדל סוחארב
עד למאה ה-19 עבר הכביש של המשך הרחוב מתחת לבניין אך לאחר מכן נסתם ונפתחה בו קומה מסחרית.
זיוה פתיר
ביוגרפיה
במשך למעלה משלושים שנה מילאה תפקידים שונים במכון התקנים הישראלי. היא החלה באגף התקינה, ולאחר זמן קצר מונתה לאחראית על קבוצת מהנדסים ועל תחומי תקינה בענפי המזון, כימיה, פלסטיקה, טקסטיל, אריזה ואיכות הסביבה. במשך עשור ניהלה את אגף האיכות וההסמכה.
מגדל סוחארב
שיחזור ושיקום
בשנת 2017 החליטה עיריית מוסקבה לשחזר את המבנה אך נכון לעכשיו אין עדיין תאריך לתחילת העבודות וקביעת מיקום חדש עבור שחזור המבנה שנהרס.
זיוה פתיר
ביוגרפיה
בתקופה זו יזמה מהלך שחייב את רוב החברות בישראל, ובעיקר את ספקי משרד הביטחון, לעמוד בדרישות איכות מחמירות של ספקי נוהל ההרכשה של משרד הביטחון הישראלי והאמריקאי. מהלך זה עודד ספקי שירותים ומוצרים בישראל ובעולם לעמוד בדרישות הבינלאומיות של תקני ISO לניהול איכות - תקני ISO 9000. התהליך חיזק את איכותם של מוצרים ושירותים בישראל, איפשר ייצוא סחורות בהתאמה לדרישות בארצות היעד ויצר תחרות עם מוצרים מיובאים.
לאחר עשור בתפקיד מנהלת אגף איכות והסמכה של מכון התקנים נבחרה פתיר לנהל את מכון התקנים הישראלי, תפקיד שבו כיהנה מעל לעשור.
בתקופה זו עסקה בייעול ובהתחדשות תהליכי המכון, צמצמה אגפים, הקימה מעבדות חדשות, שילבה תחומים חדשים בתווי התקן ובבדיקות לתעשייה וקיצרה את זמן הכנתו של תקן. בתקופת כהונתה נעשתה התאמה של התקינה הישראלית לתקינה הנהוגה בארצות מפותחות.
בתקופתו של יצחק רבין כראש הממשלה הייתה פתיר בין היוזמות להקמתו של המרכז לאיכות ומצוינות במשרד ראש הממשלה. המרכז התמקד במנהיגות ובהטמעה של שיטות ניהול מתקדמות בתעשייה, בשירותים ובארגונים ממשלתיים.
באותה העת שימשה פתיר במספר תפקידים ציבוריים, בהם יו"ר האיגוד הישראלי לאיכות בשנים 1994–2000. האיגוד מאגד מעל אלף מהנדסי איכות השוקדים על קידום האיכות בישראל ועל קידום הפרופסיה של הנדסת איכות להכשרתם של מהנדסי ומנהלי איכות ולהעשרתם המקצועית.
בתחום התקינה הבינלאומית שימשה יו"ר ההנהלה הטכנית של Technical Management Board - ISO וסגנית נשיא בשתי קדנציות. ISO מאגד בתוכו מעל 150 מדינות ועוסק בתקינה בינלאומית נרחבת. פתיר הייתה האישה הראשונה והישראלית הראשונה בעמדה זו בארגון תקינה בינלאומי כלשהו ושמשה גם כחברת הנהלה ב-IEC, שהוא ארגון התקינה בתחום האלקטרוטכניקה.
בתקופה זו יצרה פתיר מיזמים בתקינה הבינלאומית, כולל הכנסת דרישות לקיימות בתקנים השונים, בקיצור זמן התקינה הבינלאומית, בשיתופי פעולה בין ארגון ISO ו-IEC ועוד.
פתיר יזמה את התקן הבינלאומי 26000 ISO לאחריות חברתית, שאומץ על ידי רוב מדינות העולם.
בשנת 2008 פרשה פתיר, לאחר 11 שנות ניהול, ומונתה ליו"ר הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, ובמקביל הצטרפה לחברת "בטר פלייס" כסמנכ"לית האחראית על נושאי התקינה, הבטיחות, הסביבה, והמדיניות עד סגירת החברה בשנת 2013.
פתיר בעלת חברת ייעוץ בתחום ניהול סיכונים, תקינה ורגולציה.
פתיר הייתה דירקטורית באלתא, קרדן רכב AVIS ועוד. נכון ל-2022 דירקטורית בחברת "סטרטסיס" למדפסות תלת הממד, חברה בינלאומית הנסחרת ב-NASDAQ.ובחברת אברא המספקת פתרונות בתחום מערכות המידע ועוד.
פעילות ציבורית
מונתה בשנת 2022 ליושבת ראש התיאטרון הלאומי "הבימה" עם הפיכתו לתאגיד עירוני של עיריית תל אביב יפו.
היא נשיאת הסניף הישראלי של פורום הנשים הבינלאומי IWF(https://iwforum.org/), חברה בהנהלת הקרן לרווחת ניצולי שואה הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל וחברה בהנהלת קרן הקולנוע הישראלי.
ייסדה את "קרן ליאור" שהוקמה לזכרו של סמ"ר ליאור וישינסקי, שנהרג בציר פילדלפי. ועמדה בראשה של הקרן, שפועלת ליד תיאטרון הקאמרי משך 17 שנה.
הייתה נשואה עד לפטירתו לאבי פתיר, מנהל בתחום הטלקומוניקציה
פרסים
במהלך הקריירה זכתה פתיר בפרסים רבים, בהם:
פרנץ טילה
פרנץ טילה (בצ'כית ובגרמנית: Franz Thiele; 9 במרץ 1868 – 23 במאי 1945) היה צייר צ'כי ופרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה
אביו היה אורג. לאחר שסיים את לימודיו היסודיים ב-1883, הוא קיבל מלגה, בחסות משפחת פטרונים ונסע לווינה. לאחר שנה של קורסי מבוא בבית הספר לאמנויות שימושיות, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות אצל אוגוסט אייזנמנגר, פרנץ רומפלר וכריסטיאן גריפנקרל.
בתקופה זו קיבל מספר פרסים, ביניהם צלב האביר של מסדר פרנץ יוזף, מסדר כתר הברזל, ומסדר אנה הקדושה.
הוא פרש ב-1938, בעקבות הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה. העבודה הבאה שלו הייתה כרזת תעמולה, שהציגה את היטלר מול קהל מריעים. חלק מציוריו נרכשו על ידי היטלר ויוזף גבלס. לקראת סוף המלחמה, הוא ואינגה נשלחו לבית מעצר שהופעל על ידי פטריוטים צ'כים. הוא לא שרד, ייתכן שנעשה בו לינץ'.
הוא נקבר בקבר אחים ליד פראג.
Zombified
Zombified (בתרגום חופשי לעברית: "הפיכה לזומבי") הוא סינגל של להקת הרוק האמריקאית פולינג אין ריוורס. הסינגל יצא לאור ב-5 בינואר 2022 על ידי אפיטף רקורדס, כסינגל הראשון מתוך Neon Zombie, מיני-אלבום שעתיד לצאת בהמשך שנת 2022.
כתיבה ומילים
את השיר כתבו רוני רדקה, ג'ון לנדין וקודי קוויסטד. מילותיו מביעות עמדה נגד תרבות הביטול במסגרתה סלבריטאים ואושיות רשת "מתבטלים" בשל פעולות שביצעו, ללא קשר למשך הזמן שעבר מאז בוצעו אותן פעולות, והשינויים שעבר אותו אדם במרוצת הזמן שחלף.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ בוים על ידי ג'נסן נואן, שביים עבור הלהקה קליפים נוספים כמו "Popular Monster", "The Drug in Me Is Reimagined", ו-"I'm Not a Vampire (Revamped)". בקליפ נראית הלהקה מתגוננת מפני זומבים בעולם דיסטופי. הקליפ השיג למעלה ממיליון צפיות ביוטיוב תוך יומיים, והגיע לעשרת הטרנדים הלוהטים בארצות הברית.
מחלוקת בטיקטוק
מעט לאחר שיצא לאור, הביעו מספר משתמשי טיקטוק את מורת רוחם מהשיר, והתלוננו על המשפט, תוך ציון העובדה שרדקה עצמו היה מעורב במספר פרשיות פליליות, ביניהן גרימת מוות שבה היה מעורב ב-2006 ואף ריצה בגינה עונש מאסר. במקביל הלינו המשתמשים גם על שירים אחרים של הלהקה שכתב רדקה, כמו "Alone".
מצעדים
בסוף חודש אפריל 2022, לאחר 16 שבועות במצעד, הגיע השיר למקום הראשון במצעד הרוק המיינסטרימי של הבילבורד, והיה בכך לשיר השני של הלהקה שמגיע להישג. בנוסף הגיע השיר למקום הראשון גם במצעד ה-Active Rock של Mediabase.
בישראל הגיע השיר למקום השני במצעד הבינלאומי של רדיו זה רוק.
ג'בל חשם א-טריף
ג'בל האשם א-טריף (בערבית: جبل هاشم الطريف) הוא הר במזרח חצי האי סיני. ההר מרוחק מגבול ישראל-מצרים כ-20 קילומטר, צפונית מערבית לאילת, כקילומטר אחד מדרום לכביש נח'ל-טאבה. גובהו של ההר הוא 874 מטר מעל פני הים. ההר מכונה בעברית הר השם על ידי העיתונאי החוקר שמחה יעקובוביץ' שטען שהוא הר סיני המקראי.
טיעונים לזיהויו כהר סיני המקראי
סמוך להר התגלה מקבץ של מקדשים פתוחים הכוללים ציורי אבנים עתיקים שהשתמרו במצב טוב, בדומה לציורים דומים שנתגלו במקדש הנמרים המצוי בנגב, כ-45 קילומטרים צפונית-מזרחית להר. חרף זאת לא ניתנה רשות לחפירות ארכאולוגיות על ידי הצבא המצרי, ושומרים מגבילים את הגישה אל ההר.
A Happening in Central Park
A Happening in Central Park (בעברית: אירוע בסנטרל פארק) הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמרת ברברה סטרייסנד. אלבום ההופעה הוקלט וצולם לספיישל טלוויזיוני בסנטרל פארק בניו יורק ביוני 1967 מול קהל של למעלה מ-135 אלף איש.
הצלחה מסחרית
בארצות הברית האלבום הצליח להגיע למעמד אלבום זהב ולמקום ה-30 במצעד האלבומים האמריקאי.
קדנצה (סולו)
קדנצה (באיטלקית: Cadenza) הוא קטע סולו בקונצ'רטו בו ניתנת לסולן (או לסולנים) הזדמנות להפגין את יכולותיו הטכניות והווירטואוזיות. קטע סולו זה החל להופיע בתקופת הרוקוקו (אף שהיה קיים לעיתים גם בבארוק, למשל בקונצ'רטו הברנדנבורגי החמישי מאת יוהאן סבסטיאן באך). בקונצ'רטי הכתובים על פי המסורת הצורנית של התקופה הקלאסית, מופיעה הקדנצה לאחר מהלך הרמוני ברור המסתיים באקורד של דרגה I במצב קווארט-סקסט. המקור של הקדנצות הוא במוזיקה קולית, בעיקר באופרה של המאה ה-18, בה בסוף האריה היה נהוג לחזק את הקדנצה ההרמונית בקדנצה סולנית.
לפי המסורת הקלאסית, מיקום הקדנצה הוא בסופם של הפרקים הראשון והשני של הקונצ'רטו (בסיום חטיבת הרפריזה אצל הסולן), ולעיתים מופיעה קדנצה גם בפרק השלישי במיקום לא קבוע, ואף יותר מקדנצה אחת. הקדנצה הייתה קטע שבו המפעם הוא חופשי, והיא כתובה ללא משקל מסוים (כלומר ללא קווי תיבה). במקרים מסוימים כתב המלחין את הקדנצה בעצמו, אך על פי רוב הקדנצות היו המצאה של הסולן. בתקופה הקלאסית, בה האלתור היה עדיין נפוץ, היה נהוג גם לאלתר את הקדנצה בהסתמך על המוטיבים והנושאים בפרק. כיום רוב הסולנים מנגנים קדנצות שנכתבו בעבר. בסיום הקדנצה הקלאסית הטיפוסית תופיע קדנצה (הרמוניה) לביסוס הטוניקה, ובדרך כלל יופיע קישוט בדמות טריל שלאחריו נכנסת שוב התזמורת ומנגנת את המשך הפרק.
בתקופה הרומנטית התקיימו פחות אפשרויות להכנסת קדנצה בקונצ'רטו. מיקומה בפרק היה נתון לשינוי, ולרוב היא הופיעה בסוף חטיבת הפיתוח. כמו כן, החל מהתקופה הרומנטית, הקדנצה הפכה להיות חלק מובנה מן הפרק, ואותה כתב המלחין. במוזיקה מאוחרת יותר, נוספה האפשרות שהסולן לא ינגן לגמרי לבד, אלא יתווסף לו ליווי בדמות של נקודת עוגב, וכך ניתנה לו האפשרות לנגינה חופשית ללא הצמדות לטמפו. הרבה מהקדנצות שמנוגנות היום נכתבו בתקופה הרומנטית עבור היצירות הקלאסיות, בטהובן כתב כמה קדנצות לקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט, המלחין קרל ריינקה כתב קדנצה לקונצ'רטו לחליל ונבל מאת מוצרט. כנרים, חלילנים, פסנתרנים, ונגנים בכלים שונים כתבו קדנצות לכלים שלהם, לרוב לקונצ'רטי של מוצרט ושל היידן.
כיום כמעט ולא מאלתרים קדנצות, ורוב הסולנים מנגנים קדנצות שנכתבו, או אולתרו, בעבר. במאה העשרים ניתן עדיין לשמוע קדנצות מאולתרות במוזיקת הג'אז. מלבד האלתורים בקטעי הסולו, מובילים רבים מסיימים את הקטע בקדנצה, במיוחד כשמדובר בבלאדת ג'אז. כך למשל ג'ון קולטריין ב"I Want To Talk About You". או סאני רולינס ב"Three Little Words".
ניקולי
ניקולי (ביפנית: ニコリ, ניקורי) שיתוף בע"מ היא הוצאה לאור יפנית המתמחה במשחקים, ובמיוחד בתשבצי מספרים וחידות היגיון. ניקולי הוא גם כתב עת המתפרסם אחת לשלושה חודשים (אשר שמו המלא הוא Puzzle Communication Nikoli) על ידי החברה. ניקולי החלה להתפרסם בעולם עם הפצתו של הסודוקו.
השם "ניקולי" מגיע משמו של סוס המרוץ שזכה באלפיים ג'ינים אירים ב-1980; נשיא ניקולי, מאקי קאג'י, הוא חובב מרוצי סוסים והימורים.
רצונה של ניקולי להתפרסם מתבטא במאגר החידות שלה שאינו תלוי בתרבות מסוימת. דוגמה לחידה שהיא תלוית תרבות או שפה הוא התשבץ, שנשען על שפה מסוימת ואלפבית מסוים. מסיבה זו החידות של ניקולי לרוב מבוססות על היגיון, ולעיתים קרובות על מספרים.
משחקה של ניקולי, הסודוקו, הוא החידה הנפוצה ביותר ביפן. הסודוקו החל להיות פופולרי בעולם המערבי ב-2005, אף על פי שבמקור הוא היה חידה אמריקאית, מאחר שדל מאגאזינס יצרו והפיצו אותו במשך שנים.
כתב העת המציא מספר סוגים חדשים של חידות, והביא כמה סוגים חדשים ליפן.
החידות של ניקולי
כמה מן החידות של ניקולי, עם שמן היפני.
אנדרואיד-x86
Android-X86 הוא פרויקט קוד פתוח המהווה היסב לא רשמי של מערכת הפעלה אנדרואיד שפותחה על ידי Open Handset Alliance כדי לפעול במכשירים המופעלים על ידי מעבדי x86, במקום שבבי ARM מבוססי RISC.
סקירה כללית
מערכת ההפעלה מבוססת על פרויקט הקוד הפתוח של אנדרואיד (AOSP) עם כמה שינויים ושיפורים. חלק מהרכיבים פותחו על ידי הפרויקט ומאפשרים לו לפעול על מחשבים אישיים. לדוגמה, חלק מרכיבי הבסיס מוחלפים כדי להתאים יותר לפלטפורמה, כגון הקרנל. מערכת ההפעלה מאפשרת האצת חומרה אם מזוהה רכיב גרפי נתמך, דוגמת רכיבי Radeon ו-NVIDIA.
נכון לאוגוסט 2022 קיימות גרסות קוד מקור רק של גרסות 10.0 ו-11.0.
פרויקט סלדון
פרויקט קשור, Celadon (לשעבר Android-IA) ,הופק על ידי אינטל שיפעל על מכשירי UEFI חדשים יותר. הפרויקט מציין כי כוונתו היא להניע תמיכה וחדשנות באנדרואיד בארכיטקטורת אינטל בנוסף לספק מקום לשיתוף פעולה. הוא השתמש מחדש במודול הגרפיקה מ-Android-x86 כדי לתמוך בחומרת Intel HD Graphics.
RemixOS
Jide Technologies שיתפה פעולה עם Chih-Wei Huang, המפתח הראשי של Android-x86, כדי ליצור את Remix OS, מערכת הפעלה בקוד סגור המבוססת על Android-x86 ומיועדת לשימוש במחשבים רגילים. הבטא הראשונה של מערכת ההפעלה Remix הופיעה ב-1 במרץ 2016. פיתוח הפרויקט הופסק ב-17 ביולי 2017.
Android TV x86
בסוף 2020, משתמש באתר XDA יצר את Android TV x86 כדי לספק אנדרואיד TV למחשבים אישיים.
סלידובו
סלידובו (אוקראינית: Сели́дове, רוסית: Селидово, בעבר נקראה בשם סלידיבקה) היא עיר במחוז דונצק שבאוקראינה.
העיר ממוקמת בחלקו המערבי של המחוז, למרגלות נהר סולונה (המקושר לאגן הדנייפר).
נכון לשנת 2022, אוכלוסיית העיר מנתה 21,521 תושבים, מתוכם כ-60% ממוצא אוקראיני וכ-35% ממוצא רוסי.
אידריס שאה
אידריס שאה (באנגלית: Idries Shah; 16 ביוני 1924 – 23 בנובמבר 1996), ידוע גם בשמות סייד אידריס אל-חשימי וגם ארקון דראול (כינוי ספרותי), היה סופר ומורה במסורת הסופית שכתב יותר משלושים ספרים בתחומים שונים מפסיכולוגיה ורוחניות ועד לספרי מסע ומחקר תרבות.
שאה, שהיה יליד הודו, צאצא למשפחת אצולה אפגנית, גדל בעיקר באנגליה. הספרים המוקדמים שלו עסקו בעיקר בקסם ובכישוף. בשנת 1960 הוא ייסד בית הוצאה לאור, אוקטגון (Octagon Press), שהוציא תרגומים של ספרים סופיים קלסיים בנוסף לספרים פרי עטו. ספרו רב-ההשפעה הסופים, יצא לאור ב-1964 והתקבל בהתלהבות בארצות רבות. ב-1965 שאה ייסד בלונדון את המכון לחקר תרבות (Institute for Cultural Research - ICR), עמותה חינוכית המוקדשת לחקר התנהגות ותרבות בני האדם. ארגון דומה, המכון לחקר ידע אנושי (Institute for the Study of Human Knowledge – ISHK), קיים בארצות הברית, בניהולו של רוברט אורנסטיין, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד, ששאה מנה כסגנו בארצות הברית.
בכתיבתו שאה הציג את הסופיות (באנגלית Sufism) כתבנית אוניברסלית של חכמה שהקדימה את האסלאם. הוא הדגיש את העובדה שסופיות איננה סטטית אלא תמיד התאימה את עצמה לזמן, מקום ואנשים, ועיצב את תורתו במושגים פסיכולוגיים מערביים. שאה השתמש באופן נרחב בסיפורי עם מסורתיים ובמשלים, טקסטים הכוללים שכבות רבות של משמעות, שכוונתם לעורר בקורא תובנה והתבוננות פנימית. קרוב לוודאי שהוא ידוע בעיקר בעקבות האוספים של סיפורי מולה נאסר א-דין שפרסם.
יפואי סתור
יפואי סתור (שם מדעי: Joppeicus paradoxus) הוא מין של פשפש טורף קטן בגודל של 3 מילימטר, אנדמי לדרום ישראל ונהר הנילוס. זהו מין מונוטיפי, היחידי בכל העץ הטקסונומי עד רמת על-משפחה Joppeicoidea.
אידריס שאה
שאה ספג לעיתים ביקורת ממזרחנים שפקפקו במומחיותו וברקע שלו. חלקו במחלוקת סביב התרגום החדש של הספר הרבעיאת של עומר ח'יאם, שיצא לאור על ידי רוברט גרייבס ואחיו הבכור, עומר עלי-שאה, נחשף לביקורת קפדנית במיוחד. עם זאת היו לו הרבה תומכים מכובדים, שהבכירה ביניהם הייתה הסופרת דוריס לסינג. בסופו של דבר, שאה הוכר כדובר של הסופיות במערב והוזמן להרצות כפרופסור אורח בכמה אוניברסיטאות מערביות. לכתיבתו תפקיד משמעותי בהצגת הסופיות כצורה אינדיבידואליסטית של חכמה רוחנית שהיא לא בהכרח קשורה לדת כלשהי.
יפואי סתור
היפואי הסתור התגלה לראשונה ביפו על ידי חוקר הטבע דה פראן. פוטון שחקר את החרקים שהביא דה פראן ממסעו לישראל הבין מיד שהחרק אינו דומה לשום פשפש אחר שהכיר והתקשה מאד לקבוע את מיקומו הסיסטמטי. לבסוף שייך אותו לסוג חדש למדע בשם Joppeicus (icus- שייך ל.. Joppe- יפו). שם המין paradoxus (פרדוקס) נבחר לאחר שניסיונותיו לשייך אותו למשפחות פשפשאים ידועות לא צלחו, לאור סתירות מורפולוגיות בין המין להגדרות המורפולוגיות של המשפחות האחרות. לימים יציע Štys שמין זה הוא כנראה שריד יחיד למינים קדומים שהתקיימו בתקופת היורה.
אידריס שאה
משפחתו וראשית חייו
אידריס שאה נולד בסימלה שבהודו, בנו של אבא אפגני-הודי, סירדר אקבל עלי-שאה, סופר ודיפלומט, ושל אמא סקוטית, סאירה אליזבט לואיזה שאה. משפחתו מצד האב היו מוסאווי סיידים. בית אבותיו היה קרוב לגני הפגמן של קאבול. סבו מצד אביו, סייד אמג'ד עלי שאה, היה ה'נוואב' של סרדהנה באוטר פראדש, מדינה בצפון הודו, תואר שעובר בירושה ושהתקבל הודות לשירות שאב משפחה קדום, יאן פישאן חאן, סיפק לבריטים.
יפואי סתור
מיקום סיסטמטי
במשך שנים רבות מיקומו הסיסטמטי היה נתון במחלוקת. פוטון שהגדיר אותו לראשונה בשנת 1881 קבע שהסוג שייך למשפחה Aradidae. מאוחר יותר בשנת 1898 ערער על הקביעה והעביר אותו למשפחת הפנדוריים. בשנת 1910 הראה שהסוג אינו שייך למשפחת הפנדוריים והציב אותו במשפחה חדשה יפואיים Joppeicidae ששויכה באופן זמני תחת על-משפחה Aradoidea. לאחר מחקר נוסף החליט לבסוף בשנת 1912 להעביר את המשפחה לעל-משפחה Reduvioidea. בשנת 1954 העביר את היפואיים לעל-משפחה  אך זמן לא רב לאחר מכן  (1955), לאחר מחקר מעמיק, הגיע למסקנה שהמין המדובר הוא מאובן חי ששרד מתקופה קדומה שקדמה להתפצלות האבולוצית של על המשפחות Cimicoidea ו-Reduvioidea. לבסוף Štys ו-Kerzhner (1975) העבירו את היפואיים לעל משפחה חדשה בשם Joppeicoidea בה זהו המין היחידי.
אידריס שאה
משפחתו וראשית חייו
שאה גדל בעיקר בסביבת לונדון. לפי ל.פ. רשברוק ויליאמס (L.F. Rushbrook Williams), בגיל צעיר מאוד התחיל ללוות את אביו בנסיעותיו, ואף על פי שנסעו הרבה ולמקומות רבים, תמיד חזרו לאנגליה, שם היה בית המשפחה במשך שנים רבות. מסעות אלו, בדרך כלל במסגרת העבודה הסופית של אביו, אפשרו לשאה להיפגש ולשהות עם מדינאים בולטים ואישים נכבדים מהמזרח ומהמערב. ויליאמס כותב: חינוך מעין זה אפשר לנער עם אינטליגנציה בולטת ...הזדמנויות רבות לפתח תפיסת עולם בינלאומית אותנטית, ראייה רחבה, והכרות עם אנשים ומקומות שכל דיפלומט מקצועי ומנוסה היה מתקנא בה. אך קריירה כדיפלומט לא משכה את אידריס שאה... שאה תיאר את החינוך הבלתי שגרתי שקיבל בריאיון עם פט ויליאמס ל-BBC ב-1971. הוא תיאר איך אביו, בני משפחתו המורחבת וידידיה ניסו לחשוף את הילדים להשפעות מגוונות, לטווח רחב של קשרים וחוויות במטרה לפתח אדם 'מעוגל'. שאה תיאר זאת כ"יחס הסופי" לחינוך.
יפואי סתור
תפוצה
תפוצתו של היפואי משתרעת מיפו בצפון לאורך דרום ישראל עד הנילוס במצריים והנילוס הכחול בצפון סודאן ואתיופיה. הוא נפוץ יחסית באזור ההדלתא של הנילוס ליד קהיר ואלכסנדריה ונדיר יותר באזורים אחרים. בשנת 2003 התגלה היפואי כמין פולש במחסני מזון בתאילנד.
אידריס שאה
משפחתו וראשית חייו
לאחר שמשפחתו עברה מלונדון לאוקספורד ב-1940 כדי להימלט מהבליץ (הפצצות הגרמנים), הוא למד במשך שנתיים-שלוש בבית הספר לבנים של עיריית אוקספורד. ב-1945, הוא ליווה את אביו בנסיעתו לאורוגווי כמזכירו בשליחות הקשורה לבשר כשר למוסלמים. הוא חזר לאנגליה באוקטובר 1946 לאחר טענות על עסקים מפוקפקים.
יפואי סתור
בית גידול
את היפואי אפשר למצוא בבתי גידול מדבריים ומדבריים למחצה. באזור הדלתא ועמק הנילוס הוא נמצא בכל מקום בו יש שפע של חרקים קטנים. הוא נמצא בגנים, שדות, חורשות נטועות, סמטאות של רחובות וכו'. הוא חובב מקומות מוגנים כגון מערות, סדקים בסלע ותחת קליפות עצים. בישראל נמצא תחת קליפת שקמה באזורים אחרים על מינים אחרים של פיקוס, עצי שיטה כגון שיטת הנילוס ואזדרכת הודית. לעיתים ניתן למצאו תחת נשורת עלים של העצים הנזכרים לעיל או צמחייה כגון הגה מצויה. מתחת לאבנים, במאורות יונקים או קיני עטלפים בהם ניזון ממושבות של פשפשיים. נישה אקולוגית נוספת היא צואה של עטלפים ובני אדם שם ניזון כנראה מחרקים קופרופגים.
אידריס שאה
חיים אישיים
שאה נשא לאשה את סינתיה (קשפי) קברג'י בשנת 1958; נולדה להם בת, סאירה ב-1964, ולאחר מכן תאומים – בן, טהיר ובת נוספת ספיה – בשנת 1966.
יפואי סתור
מחזור חיים
מחזור החיים כנראה אינו עונתי ומתקיים באזור ישראל, מצריים, סודאן כל השנה מלבד חודשי יוני עד אוגוסט. פעמים רבות נמצאות נימפאות ביחד עם בוגרים ברוב ימות השנה. מחזור חיים מלא נמשך כ-9 שבועות. הביצים בוקעות לאחר שבועיים. כל גלגול של חמשת השלבים של נימפה נמשך בערך 10 ימים.
אידריס שאה
חברות עם ג'רלד גרדנר ורוברט גרייבס, והוצאה לאור של הסופים
לקראת סוף שנות החמישים, שאה יצר קשר עם קבוצות ה-"ויקה" (מכשפים) בלונדון ואז שימש לתקופת מה כמזכירו ועמיתו של ג'רלד גרדנר, מייסד ויקה המודרנית. באותה תקופה קיבל שאה את פני המתעניינים בסופים כשישב במסעדת קוסמו סוויס קוטג' (צפון לונדון) בכל יום שלישי בערב.
יפואי סתור
התנהגות
חרק תזיתי מאוד, נוהג להסתתר מאור חזק כגון השמש במשך היום, קופא על מקומות כאשר מפריעים לו אך מסוגל לרוץ במהירות. לעיתים נדירות עלול לעקוץ בני אדם. בתנאי מעבדה היפואי מדגים צייד אקטיבי כאשר הוא מתקרב לאט לטרף עם חדק (rostrum) שלוף וכשהוא קרוב מספיק, מזריק לו ארס. הטרף לעיתים קופץ מהעקיצה אך משתתק במהרה.
אידריס שאה
חברות עם ג'רלד גרדנר ורוברט גרייבס, והוצאה לאור של הסופים
בשנת 1960 ייסד שאה את ההוצאה לאור אוקטגון (Octagon Press); אחד מספריו הראשונים היה הביוגרפיה של גרדנר – ג'רלד גרדנר, מכשף. כתיבת הספר יוחסה לאחד מהחסידים של גרדנר, ג'ק ברייסלין (Jack L. Bracelin), אבל נכתב למעשה על ידי שאה.
יפואי סתור
מזון
בתנאי מעבדה נמצא שניתן לגדל אותו על הנימפות של תיקן אמריקני, זחלים של חיפושית הקמח, עש הדונג הגדול (Galleria mellonella) ופנדורים (Oncopeltus fasciatus).
כמדביר ביולוגי
בשנת 2003 התגלה היפואי במחסני מזון בתאילנד, מחקר על מקורות המזון שלו גילה שהוא מדביר יעיל מאוד כנגד ביצים, זחלים ונמפאות של מזיקי אוכל ידועים. המחקר מצא שהוא אף יעיל יותר בטרף מזיקים מהאנתוקור Xylocoris flavipes שנמכר לצורך הדברה ביולוגית באופן מסחרי.
אידריס שאה
חברות עם ג'רלד גרדנר ורוברט גרייבס, והוצאה לאור של הסופים
לעיתים בראייני את ג'רלד, דמיינתי את עצמי כתב העיתון היומי חדשות העולם. איזה חומר נהדר לחשיפה! ובו-בזמן, אישיות ברת-סמכא שהכרתי קבעה שקבוצה זו [Wicca] תהיה אבן היסוד של הדת בעידן הבא. אבל הגיונית, הגיונית איני יכול לקבל זאת!
בינואר 1961, בנסיעה למיורקה יחד עם גרדנר, הכיר שאה את המשורר האנגלי רוברט גרייבס. שאה כתב לגרייבס מהפנסיון שלו בפלמה, וביקש לבקר אותו בקרוב. הוא עדכן את גרייבס על חקירתו בנושא הדתות האקסטטיות, והיותו "נוכח ב... ניסיונות הנערכים על ידי המכשפים בבריטניה, האוכלים פטריות וכו' " – נושא שעניין את גרייבס זמן לא מועט.
שאה גם סיפר לגרייבס שהוא "חוקר באינטנסיביות איך מעבירים הלאה ידע אקסטטי ואינטואיטיבי." גרייבס ושאה הפכו עד מהרה לידידים קרובים, שותפי סוד. גרייבס התעניין ותמך בקריירת הכתיבה של שאה ועודד אותו להוציא לאור ספר המתבסס על מומחיותו בסופיות לקוראים מערביים, בשילוב עם גישות מעשיות ללימודה; זה הפך לספר הסופים. שאה הצליח לקבל מקדמה רצינית עבור הספר, דבר שפתר בעיות כלכליות שהיו לו באותה עת.
בשנת 1964, יצא לאור הסופים על ידי הוצאת Doubleday, עם מבוא מקיף פרי עטו של רוברט גרייבס. הספר המתעד את עוצמת ההשפעה של הסופיות על התרבות והמסורת המערבית מהמאה השביעית ואילך בעבודתם של דמויות כגון רוג'ר בייקון, ג'ון הקדוש, רימונד ליול, צ'וסר ואחרים, הפך לספר קלאסי. בדומה לספרים אחרים של שאה בנושא זה, הסופים בלט בהימנעו ממושגים שהיו עשויים לזהות את פרשנותו הסופית של שאה עם מסורת אסלאמית.
הספר נכתב בכוונה בסגנון "מפוזר"; שאה כתב לגרייבס שכוונת הסגנון היא "לנטרל את ההתניה של אנשים ולמנוע התניה מחודשת"; אלמלא כן היה משתמש בצורה יותר סכמטית של כתיבה. בתחילה הייתה מכירת הספר כישלון חרוץ ושאה השקיע מכיסו בפרסום. גרייבס על אף ספקותיו - אישית נפגע מכיוון ששאה לא הסכים שיבצע הגהה לפני הוצאה לאור - הפציר בו לא לדאוג; חש "גאה שעזר בהוצאה של הספר לאור", והצהיר: "הספר נפלא ויוכר ככזה בקרוב, הנח אותו, הוא ימצא את קוראיו שומעי קולך, לא אותם הקוראים שדימינו במשרדי Doubleday."
ג'ון ג. בנט והקשר לגורדייף
בחודש יוני 1962, שנתיים לפני ההוצאה לאור של הסופים, שאה יצר קשר עם חברים בתנועה שהתגבשה סביב תורתם המיסטית של גורדייף ואוספנסקי. במאמר שפורסם בעיתונות תיאר מחבר המאמר את ביקורו במנזר סודי במרכז אסיה, בו לימדו שיטות הדומות להפליא לשיטות של גורדייף. במאמר נרמז שלמנזר יש נציג באנגליה.
אחד התלמידים הראשונים של אוספנסקי, רג'י הואר (Reggie Hoare), שותף לעבודה של גורדייף מאז 1924, יצר קשר עם שאה בעקבות המאמר. הוארה "מצא משמעות מיוחדת במה ששאה אמר לו על סמל האניאגרם ואמר ששאה גילה לו סודות מעל ומעבר למה ששמענו מאוספנסקי". דרך הוארה, שאה הכיר עוד אנשי גורדייף, כולל ג'ון ג. בנט (John G. Bennett), תלמיד גורדייף נודע שהקים את "המכון ללימוד השוואתי של היסטוריה, פילוסופיה והמדעים". המכון ממוקם ב-Coombe Springs, אחוזה של 28 דונם באזור קינגסטון על הטמס, אנגליה.
עד לאותה תקופה, בנט הספיק לחקור את המקורות הסופיים של תורת גורדייף, בהתבססו על כתביו הרבים של גורדייף שתיאר את שהותו במזרח ונדודיו בין שייח סופי אחד למשנהו. בנט השתכנע שגורדייף אימץ רבים מהרעיונות והשיטות של הסופים, וכל מי ששמע הרצאות שלו בשנות העשרים של המאה העשרים הבין כי "לכל מי שלמד את שניהם אין ספק לגבי המקור הסופי של תורת גורדייף".
בנט כתב על פגישתו הראשונה עם שאה באוטוביוגרפיה שלו עד (1974): בתחילה נזהרתי. בדיוק בזמן שהחלטתי להתקדם לבד, הופיע עוד "מורה". שיחות ספורות עם רג'י שכנעו אותי שעליי להיווכח בעצמי. אליזבט ואני הגענו...[לבית של רגי] לפגוש את שאה, אדם צעיר כבן ארבעים. שאה דיבר אנגלית ללא דופי ולולא זקנו ומחוות ידו המיוחדות, ניתן היה לשער שמדובר בטיפוס שחונך בבית ספר אנגלי פרטי. התרשמותנו הראשונית הייתה שלילית: חסר מנוחה, מעשן ללא הרף, ונראה ממוקד יתר על המידה ברצונו להרשים. תוך כדי פגישה היחס שלנו השתנה לגמרי. התחלנו להבין שלא רק שמדובר באדם בעל יכולת יוצאת מגדר הרגיל, אלא גם שיש לו תכונה שקשה להגדירה, המציינת אדם שעבד ברצינות על עצמו... בהיכרותי את רג'י כאדם זהיר מאוד ומיומן בהערכת מידע משנותיו בשרות המודיעין הבריטי, אימצתי את ביטחונו ואת אמונתו שלשאה יש משימה חשובה ביותר במערב ועלינו לעזור לו במימושה. שאה העביר לבנט את "הצהרת האנשים של המסורת" והסמיך אותו לחלוק זאת עם אנשי גורדייף נוספים. המסמך הצהיר כי יש כעת שעת כושר להעברה של "תבנית חוכמה נסתרת, חבויה, מיוחדת, נעלה"; במשולב עם התרשמותו משאה, שוכנע בנט ששאה הוא שליח אותנטי של "מנזר הסרמונג" באפגניסטן, מעגל פנימי של סופים שתורתם היוותה השראה לגורדייף. במשך מספר שנים עוקבות, בנט ושאה קיימו שיחות שבועיות שארכו שעות. שאה גם הרצה בהמשך לסטודנטים ב-Coombe Springs. בנט דיווח שתוכניותיו של שאה כללו "הגעה לדמויות הניצבות בעמדות סמכות ועוצמה ומודעות חלקית, כבר בשלב זה, לכך שבעיות האנושות לא ניתנות לפתרון על ידי פעילות כלכלית, פוליטית או חברתית. אנשים אלה מושפעים, כך אמר, מכוחות חדשים בעולם המסייעים לבני אדם לשרוד את המשבר הממשמש ובא."
בנט הסכים עם הרעיונות הללו וגם הסכים כי "לעיתים רחוקות יש לאנשים הנמשכים לתנועות רוחניות גלויות או אזוטריות את התכונות הנדרשות לאחוז בעמדות סמכות", וש "יש בסיס למסקנה שבעולם כולו כבר יש אנשי מפתח המסוגלים להביט מעבר למגבלות הלאום והתרבות. אלו קלטו שהתקווה היחידה למין האנושי מחייבת התערבות של 'מקור גבוה יותר.'"
בנט כתב, "הכרתי את שאה מספיק כדי לדעת שהוא אינו מתחזה או רברבן ושהוא רציני ביותר בקשר למשימה שמוטלת עליו." מתוך רצון לתמוך בעבודה של שאה, לאחר שהתייסר זמן רב ודן עם המועצה וחברי המוסד, החליט בנט בשנת 1965 לתרום את הנכס בקומב ספרינגס לשאה. זה דרש שתרומה מסוג זה חייבת להינתן ללא תנאים. לאחר שהנכס הועבר אליו, שאה אסר על עמיתיו של בנט לבקר במקום, והבהיר לבנט שהוא לא רצוי שם.
בנט סיפר שהוא הוזמן ל"חגיגות אמצע הקיץ", מסיבת שתי יממות ששאה ארגן בקומב ספרינגס (Coombe Springs) ונועדה עבור האנשים הצעירים שנמשכו לשאה באותה תקופה. Anthony Blake, שעבד עם בנט במשך 15 שנה, אמר "כאשר אידריס שאה קיבל את קומב ספרינגס, הפעילות העיקרית שלו הייתה לארגן מסיבות. פגשתי אותו מספר פעמים ונהניתי מאוד מהיחס הקליל שלו. בנט אמר לי פעם, 'בעבודה שלנו יש סגנונות שונים. הסגנון שלי הוא כמו של גורדייף, סביב המאבק מול ההכחשה שלי. הדרך של שאה שונה ומתייחסת לעבודה בבדיחות דעת.'"
לאחר חודשים מספר, שאה מכר את הנכס – שוויו יותר מ-100,000£ – לאיש נדל"ן וניצל את ההכנסה לביסוס עצמו ועבודתו בבית לנגטון בלנגטון גרין, בקרבת טונברידג' וולס, אחוזה של 200 דונם שבעבר הייתה בבעלות משפחת הלורד באדן-פוול מייסד ארגון הצופים.
יחד עם הנכס ב-Coombe Springs העביר בנט לשאה את האחריות לתלמידים שלו, שמנו כ-300 איש. שאה הבטיח לשלב בעבודתו את אלה שיימצאו מתאימים ולבסוף קלט כמחצית מהתלמידים. כעשרים שנה מאוחר יותר, טען הסופר ומומחה לגורדייף James Moore ששאה הוליך שולל את בנט. בנט מסר את גרסתו באוטוביוגרפיה שלו (1974); שם אמר שהתנהגותו של שאה לאחר העברת הנכס הייתה "מאוד מכבידה", ועם זאת התעקש ששאה היה "אדם בעל הליכות יוצאות דופן ורגישות רבה". הוא העריך ששאה אימץ במכוון את התנהגותו "כדי לנתק את כל הקשרים עם Coombe Springs ". כן הוסיף שלנגטון גרין התאים הרבה יותר לעבודה של שאה מאשר Coombe Springs ושלא הרגיש שום עצב ש - Coombe Springs איבדה את זהותה; בנט סיכם את גרסתו בנושא בהצהרה: "זכיתי לשחרור" דרך הקשר שלי עם שאה, ולמדתי "לאהוב אנשים שלא הצלחתי להבין".
לפי בנט, שאה נכנס לשיג ושיח עם ראשי קבוצות גורדייף בניו יורק. במכתב לפול אנדרסון מ-5 במרץ 1968, כתב בנט: "מאדאם דה זאלצמן וכל האחרים...ערים למגבלותיהם ולא עושים יותר מיכולותיהם. בעת שהותי בניו יורק, אליזבט ואני ביקרנו בקרן [גורדייף], ופגשנו את רוב האנשים המובילים בקבוצת ניו יורק כולל את ז'אן דה זאלצמן עצמה. משהו קורה, אך אינני יודע אם יבשיל. זה מתייחס לקשר עם אידריס שאה ומסוגלותו להפוך הכול על פניו. עם אנשים כמותו [שאה] אין טעם להיות פסיביים, זו סוגיה שאין להתעלם ממנה. עלינו לקוות שמשהו טוב יצא מזה, ולעת הזאת להמשיך בעבודתנו..."
הסופרת ופסיכולוגית קלינית קתליין ספיית' כתבה כעבור זמן, בהיותו עד לשמרנות הגוברת של הקרן [גורדייף], ג'ון בנט קיווה שדם חדש ומנהיגות יבואו ממקום אחר... על אף הגישוש עם שאה, הדבר לא הגיע למימוש. התחושה [בין מובילי העבודה של גורדייף] שאין לשנות דבר - להותיר את האוצר שבמשמורתם בצורתו המקורית - הייתה חזקה מרצון כלשהו לגל חדש של השראה.
לימודים סופיים ומוסדותיהם
בשנת 1965 ייסד שאה את ה"עמותה להבנת רעיונות יסודיים", ששמה שונה בהמשך למכון למחקר תרבות (Institute for Cultural Research – ICR) – עמותה שמטרתה לעורר "לימוד, דיון, חינוך ומחקר בכל ההיבטים של חשיבה, התנהגות ותרבות של בני אנוש." הוא יסד גם את האגודה ללימודים סופים (Society for Sufi Studies – SSS).
בית לנגטון בלנגטון גרין הפך למקום כינוס ודיון עבור משוררים, פילוסופים ומדינאים מכל העולם, וחלק מובנה מהסצנה הספרותית של אותה תקופה. ה-ICR כינס שם מפגשים והעביר הרצאות, מחלק מענקים למלומדים בין-לאומיים שכללו את ג'ון באגוט גלאב (Sir John Glubb), עקווילה ברלס קיאני (Aquila Berlas Kiani), ריצ'רד גרגורי (Richard Gregory), וכן לרוברט ססיל (Robert Cecil), ראש החוג ללימודים אירופיים באוניברסיטת רדינג, שאף נעשה ראש המכון לאחר מספר שנים.
שאה היה מראשוני החברים והתומכים במועדון רומא (Club of Rome), ומדענים כמו אלכסנדר קינג, אחד ממייסדי המועדון, נתנו הרצאות במכון [ICR].
בין המבקרים, התלמידים והמועמדים למכון היו המשורר טד יוז, הסופרים ג'.ד. סלינגר (J.D. Salinger), אלן סילטו (Alan Sillitoe) ודוריס לסינג, הזואולוג דזמונד מוריס (Desmond Morris), והפסיכולוג רוברט אורנסטין. פנים הבית עוצב בסגנון מזרח תיכוני, ובכל צהרי יום ראשון הוגש לאורחים מזנון בחדר גדול, כינויו "הפיל", חדר שהיה אורווה לשעבר באחוזה (התייחסות למעשיה מזרחית בשם "העיוורים והפיל").
במשך השנים הבאות שאה ייסד את ההוצאה לאור 'אוקטגון' ששימשה לשיכתוב והפצה של תרגומי ספרים סופים קלסיים. בנוסף הוא קיבץ, תרגם וכתב אלפי סיפורים סופים, וכך הנגיש אותם לציבור בספריו ובהרצאות שנתן. כמה מספריו הציגו את הדמות מולה נאסר א-דין, חלקם מאויירים על ידי ריצ'רד ויליאמס. בפרשנות שאה, קיבלו סיפורי נאסר א-דין, שנחשבו בעבר פולקלור בתרבות המוסלמית, נוכחות של משלים סופים.
נאסר א-דין הוצג בסרט התעודי הטלוויזיוני של שאה ההולכים בחלום (Dreamwalkers), ששודר ב-BBC בשנת 1970. פרקים בסרט כללו ריאיון עם ריצ'רד ויליאמס על סרטו המצויר הלא גמור על נאסר א-דין, וגם דיון עם המדען ג'ון קרמיש (John Kermisch) לגבי ניצול סיפורי נאסר א-דין בצוות חשיבה של חברת רנד. אורחים אחרים בסרט כללו את הפסיכיאטר הבריטי ויליאם סרג'נט (William Sargant) דן בהשפעה המכשילה של שטיפת מוח והתניה חברתית על יצירתיות ופתרון בעיות, ואת הקומיקאי מרטי פלדמן (Marty Feldman) משוחח עם שאה על תפקיד הומור וטקסיות בחיי אנשים. בסיום הסרט שאה טוען שהאנושות יכולה לקדם את האבולוציה שלה על ידי "ניפוץ מגבלות פסיכולוגיות" אבל שיש "הצטברות רצופה של פסימיות שבאופן אפקטיבי מונעת מאבולוציה זו מלהתקדם.. האדם ישן – העליו למות בטרם יתעורר?"
שאה ארגן קבוצות לימוד גם בארצות הברית. קלאודיו נארנהו (Claudio Naranjo), פסיכיאטר צ'יליאני שלימד בקליפורניה בשנות השישים המאוחרות, אומר שלאחר שהתאכזב מ"התאבנות מסורת ממשיכי גורדייף", הוא פנה לסופיות ו"הפך לחבר בקבוצה בהובלת אידריס שאה". נארנהו היה שותף עם רוברט אורנסטין בכתיבת ספר בשם "על הפסיכולוגיה של מדיטציה" (1971).
אורנסטין היה גם נשיא ומייסד של המכון ללימוד ידע אנושי (ISHK), נוסד בשנת 1969; כאשר הבחין בצורך בארצות הברית לספרים ואוספים על דרכי חשיבה קדומות וחדשות, הוא הקים ב-ISHK סוכנות הפצת ספרים שתהווה מקור מרכזי לספרות עכשוית ומסורתית. זו נעשתה למפיץ הבלעדי של ספרי אידריס שאה שהוצאו לאור על ידי אוקטגון.
עמית אחר של שאה, פרופסור לאונרד לווין, שלימד אז טלקומוניקציה באוניברסיטת קולורדו, הקים קבוצות לימוד סופי ויוזמות אחרות כגון ה"מכון למחקר על הפצת ידע אנושי" (IRDHK), וגם ערך לקט של מאמרים של ועל שאה, כותרתה חלחול רעיונות סופיים במערב (1972).
השנים האחרונות
שאה פרסם מעל עשרים ספרים נוספים בעשורים הבאים, רבים בהם שאובים ממקורות סופיים קלאסיים. הספרים נהנו מתפוצה עולמית רחבה, ופנו בעיקר לקהל מערבי עם נטייה אינטלקטואלית. באמצעות תרגום של לימודים סופיים לשפה פסיכולוגית עכשוית, הוא הציג את הגישה הסופית במושגים מוכרים ולפיכך נגישים. סיפוריי העם שלו, שהדגימו את החוכמה הסופית דרך משל ודוגמה, היו אהודים ביותר. שאה נענה להזמנות הרצאה כפרופסור אורח במוסדות אקדמיים של אוניברסיטת קליפורניה, אוניברסיטת ז'נבה, האוניברסיטה הלאומית של לה פלטה, ארגנטינה ומגוון אוניברסיטאות באנגליה. בנוסף לעבודתו הספרותית והחינוכית, הוא תכנן מכשיר יינון אוויר (מיזם משותף עם Croppy Laws) וניהל חברות טקסטיל, קרמיקה ואלקטרוניקה. הוא גם ערך מספר נסיעות לארץ אבותיו אפגניסטן בה לקח חלק בהקמה של ארגוני הצלה; את kara kush, הרומן שכתב אודות המלחמה הסובייטית באפגניסטן, הוא ביסס על חוויותיו שם.
פטירה
אידריס שאה נפטר בלונדון ב-23 בנובמבר 1996 ונקבר בבית העלמין ברוקווד (Brookwood). על פי מודעת הפטירה ב-Daily Telegraph, אידריס שאה שיתף פעולה עם המוג'הידין במלחמה נגד ברית המועצות באפגניסטן, היה מנהל המחקר במכון לחקר תרבות וחבר בהנהלה של האגודה המלכותית להצלה מטביעה (Royal Humane Society) ושל בית החולים המלכותי לשיקום נאורולוגי (Royal Hospital for Neuro-disability). הוא היה גם חבר במועדון אתנאום (Athenaeum Club). עד פטירתו נמכרו כחמש-עשרה מיליון עותקים מספריו בתריסר שפות בכל העולם, ספרים שנסקרו בכתבי עת ועיתונים בינלאומיים רבים.
ספרים על כשוף וחכמת הנסתר
ספריו המוקדמים של שאה חקרו מה שהוא כינה "אמונות מינוריות". ספרו הראשון Oriental Magic, שיצא לאור ב-1956, היה אמור להיקרא Considerations in Eastern and African Minority Beliefs. ספר הההמשך ב-1957 בשם The Secret Lore of Magic: Book of the Sorcerers - היה אמור להיקרא Some Materials on European Minority-Belief Literature. שמות הספרים, לפי אחד הכותבים בספר היובל (1973,festschrift) לכבוד שאה, שונו לפני ההוצאה לאור בגלל "הנחתות מסחריות של המפרסמים."
לפני מותו ב-1969, אביו טען כי הסיבה שהוא ובנו הוציאו ספרים על כשוף ומסתורין הייתה "צפייה מראש ומניעת אפשרות החייאת האמונה של אנשים רבים בדברי הבל אלו. בני... השלים את המשימה, כשמאוחר יותר חקר במשך כמה שנים ופרסם שני ספרים חשובים בנושא."
בראיון איתו בכתב העת "פסיכולוגיה היום" ב-1975, שאה פרט: המטרה העיקרית של הספרים שלי על כישוף הייתה להפוך את החומר הזה לנגיש לקורא המצוי. זמן רב מידי אנשים האמינו שיש ספרים סודיים, אתרים חבויים ודברים מפליאים. הם אחזו באינפורמציה זו כדי להפחיד את עצמם. לכן המטרה הראשונה הייתה מידע: הרי הכישוף של המזרח והמערב. זה מה שיש. אין יותר מכך. המטרה השנייה של הספרים הייתה להראות שנראה שקיימים כוחות, חלקם מוסברים על ידי כישוף או עשויים להתפתח בדרך זו, שאינם נכללים בפיזיקה המקובלת או בהתנסות של אנשים רגילים. לדעתי צריך לחקור את זה, עלינו לאסוף את הנתונים ולנתח את התופעות. דרוש שנפריד בין הכימיה של הכישוף ובין האלכימיה כביכול. שאה המשיך ואמר שספריו לא נכתבו עבור הנוהים העכשוויים של כישוף ומעשי כשפים, ושלמעשה הוא בדיעבד נאלץ לחמוק מאנשים אלה, שרק היו מתאכזבים מהמסר שלו.
לאחר ספרים אלו פורסם ספר המסעות (1975) Destination Mecca שהוצג בתוכנית הטלוויזיה של סר דייוויד אטנבורו. ב-Destination Mecca כמו גם ב-Oriental Magic יש מקטעים בנושא סופיות.
סופיות כתבנית של חוכמה נצחית
שאה הציג את הסופיות כתבנית של חוכמה נצחית שהקדימה את האסלאם. הוא הדגיש כי הטבע של סופיות הוא חי, לא סטטי, ושמאז ומתמיד התאים את מופעיו הגלויים לאנשים, מקומות וזמנים עכשויים: "אסכולות סופיות הן כמו גלים שנשברים על סלעים: [הם באים] מאותו ים, בצורות שונות, לאותה מטרה," הוא כתב, מצטט את אחמד אל-בדווי.
לעיתים תכופות התייחס שאה בביטול לתיאורים של סופיות על ידי מזרחנים ועמד על כך שלימוד אקדמי או אישי של תופעות ושיטות היסטוריות של סופיות איננו בסיס מספיק להשגת הבנה נכונה. למעשה, אובססיה ביחס לצורותיה ההיסטוריות יכולה להפוך למכשול: "הראה לאדם יותר מידי עצמות גמל או הצג אותם בפניו בתכיפות יתר, והוא לא יצליח לזהות גמל חי בפוגשו אחד", ביטא זאת באחד מספריו.
שאה, בדומה לאינייאט חאן (Inayat Khan), הציג את הסופיות כדרך שמתעלה על דתות פרטניות, והתאימה לקהל מערבי. בניגוד לחאן, הוא ביטל קישוטיות דתית או רוחנית, ותיאר סופיות כטכנולוגיה פסיכולוגית, שיטה או מדע המאפשרים השגה של הגשמה עצמית. בעשותו כך, גישתו נדמתה פונה בייחוד אל חסידיו של גורדייף, אל תלמידיה של תנועת הפוטנציאל האנושית (Human Potential Movement), ואל אינטלקטואלים המכירים פסיכולוגיה מודרנית. לדוגמה הוא כתב: "סופיות... טוענת כי האדם יכול להיעשות אובייקטיבי, ושאובייקטיביות מאפשרת ליחיד לקלוט עובדות 'על'. בן האדם מוזמן, על כן, לדרבן את האבולוציה שלו הלאה לקראת מה שהסופים מכנים 'אינטלקט אמיתי'." שאה לימד שבני האנוש יכולים לרכוש חושים מעודנים חדשים כמענה לצורך: