cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קהילת יהודי פיטרסבורג
היסטוריה
הקהילה העברית זוטפנסברג, שכללה גם את הכפרים לואי טריכרדט ופיטרסבורג והסביבה, הוקמה בסביבות 1897. הנשיא הראשון של הקהילה העברית זוטפנסברג היה ברנרד הרמן. בשנת 1912 הקימה קהילת פיטרסבורג קהילה משלה הידועה בשם הקהילה העברית פיטרסבורג, אך לואי טריכרדט שמר על השם המקורי. מכיוון שלקהילת פיטרסבורג לא היה בית כנסת משלהם, הם ערכו את התפילות שלהם באולם הבונים החופשיים.
בית הכנסת הראשון נבנה בשנת 1921 ברחוב יוריסון 23. אבן היסוד הונחה על ידי אחד מראשוני היהודים במחוז, וו [פטסי] כהן, בטקס שנערך ב-19 ביוני 1921. נושאי התפקיד היו אז יושב הראש ברני הרמן והמזכיר בן לוי. מ"ל כהן היה המנהיג הרוחני הממונה. באותה תקופה היו כ-70 חברים בקהילה.
הקהילה גדלה במהירות בשנות ה-30 וה-40 והיה צורך בבית כנסת גדול יותר. בית הכנסת החדש נבנה לבסוף בשנת 1953. אבן היסוד הונחה על ידי מר בן לוי ב-14 בספטמבר 1953. בית הכנסת/האולם הישן הוסב אז לאולם הקהילתי על שם יעקב לוין. כעבור כמה שנים נבנה בשטח גם בית הרב.
הקהילה היהודית בפיטרסבורג דרשה מהמנהיג הדתי שלהם להיות מורה חדר ומנהיג נוער, שוחט, חזן ונציג של הקהילה העברית מול הגויים. מעט מאוד אנשים הצליחו לעמוד בכל הקריטריונים הללו ביעילות. בפיטרסבורג, מכיוון שרק יהודים מעטים שמרו את השבת או למדו תורה, סבל הרב מבידוד רוחני. מניינים הושגו בדרך כלל בערבי שישי ובתפילות בחגים, שכן לחברים רבים הייתה תחושה חזקה של זהות יהודית והם ראו את בית הכנסת כמקום מפגש בו יוכלו לפגוש יהודים אחרים. המנהיגים הדתיים וראשי הקהילות תמיד קראו לגברים להשתתף בתפילות בית הכנסת, במיוחד בשבת בבוקר, מכיוון שאנשי עסקים רבים החלו לשמור על עסקיהם פתוחים בשבתות. למרות בעיות הכשרות והמרחקים ממרכזים שבהם ניתן היה לקנות מוצרים כשרים, אחוז גדול מהיהודים קנו בשר כשר. למרות התרופפות בקים המצוות, רוב היהודים ריכזו את זהותם היהודית בבית הכנסת ורק חלק קטן ראה בהשתתפותם בארגונים ציוניים את זהותם היהודית היחידה.
המנהיג הרוחני הבולט ביותר היה הרב יעקב לוין אשר שירת את הקהילה משנת 1931 ועד מותו כ-30 שנה לאחר מכן. הוא זכה להערכה רבה על ידי הקהילה היהודית והלא יהודית באזור.
ציונות
אגודת פיטרסבורג-זוטפנסברג הוקמה ב-1912 והליגה הציונית של פיטרבורג ב-1932. יהודי צפון טרנסוואל היו תומכים נלהבים של הציונות ובשנות ה-80 היו בין התורמים הגדולים לנפש לישראל בעולם. גילדת הנשים פיטרסבורג הוקמה ב-2 באוקטובר 1947. בשנות ה-50 של המהאה ה-20 נערכו באופן קבוע טקסי בר ובת מצווה, חתונות ואירועים נוספים. היה מספר רב של ילדים יהודים שלמדו שיעורי עברית. הקהילה שירתה גם יהודים במחוז הסמוך ובערים כמו פוטגיטרסרוס, לואי טריכרדט, מסינה וצנין.
יהודים מילאו תפקידים מרכזיים בעסקים, במקצועות, בתעשייה, בחקלאות ובמגרשי הספורט באזור ופתחו לפיתוח האזור. הם היו פעילים גם בענייני צדקה ועניינים אזרחיים, שלושה מהם הפכו לראשי העיירה: בארני הרמן, מקס מרקוס ומוס כהן.
בשנת 1991 הוחלט ששירותיו של מנהיג רוחני במשרה מלאה כבר אינם נחוצים. בשלב זה כללה הקהילה רק כ-22 חברים. מניינים וחגים רגילים עדיין נערכו בעיקר על ידי גילדת הנשים.
בינואר 1994 הציע הגזבר, מר דניס ווינר, להקים ועדת משנה שתחליט על עתידה של הקהילה בגלל מצבה הכלכלי הירוד ומספר החברים הפוחת. עם התדלדלות הקהילה, נמכרו בפברואר 1994 האולם והבית הקהילתי לקבוצת מולמן שהתחייבה לבנות אולם קהילתי חדש לקהילה, הצמוד לבית הכנסת. האולם החדש נפתח רשמית ב-5 במרץ 1995 על ידי הרב הראשי סיריל האריס.
לאחר שפנו אליו מבית הכנסת שבטי ישראל ברעננה, בית כנסת שנבנה על ידי יוצאי דרום אפריקה בשנת 1999, הוחלט לתרום להם שני ספרי תורה. האירוע נחגג בהכנסת ספר תורה שהתקיימה בשבטי ישראל בתאריך כ"ט במאי 2001, יום ירושלים תשס"א. באירוע זה השתתפה משלחת מטעם הקהילה העברית פיטרסבורג, יוצאי ארץ ישראל, הרב זילברהפט, הרב הראשי של רעננה, ראש העיר וסגן ראש עיריית רעננה ועוד.
בנובמבר 2001, מכיוון שהקהילה כבר לא יכלה להוציא מניינים בלילות שישי, הוצע למכור את בית הכנסת לקבוצת מולמן. כתוצאה מהסכם עם מר דארין פלצקי, תכולת בית הכנסת פיטרסבורג הייתה אמורה להיות מותקנת בבית הכנסת החדש שהיה אמור להיבנות בתל מונד, ישראל. השלטים והמזכרות מבית הכנסת פיטרסבורג היו אמורים להיות מוצגים על קיר שהוכן במיוחד למטרה זו, מה שיבטיח שזיכרון בית הכנסת פיטרסבורג יונצח לדורות הבאים.
טקס ביטול הקדשה לבית הכנסת פיטרסבורג נערך על ידי הרב זילברהפט ביום שישי בערב ה-31 בינואר 2003. תכולת המטבח של בית הכנסת נמסרה לאכסניית סלווין סגל ביוהנסבורג. בית הכנסת נסגר ותכולתו נשלחה לישראל. הספרייה הועברה לספרייה היהודית המרכזית בדרום אפריקה.
בית הכנסת מבשר בתל מונד נפתח ב-25 ביוני 2013 עם הספסלים המקוריים, הבימה, השעון ועוד ציוד מבית הכנסת פיטרסבורג. בטקס השתתפו רבים מתושבי פיטרסבורג לשעבר שהתרגשו עמוקות מהמשך מורשת בית הכנסת שלהם.
שתיקה (סרט)
שתיקה (באנגלית: Silence) הוא סרט קולנוע אמריקאי בבימויו של מרטין סקורסזה שיצא לאקרנים ב-2016. בסרט מככבים ליאם ניסן, אנדרו גארפילד ואדם דרייבר. עלילת הסרט מבוססת על ספרו של שוסאקו אנדו באותו השם ומתרחשת ביפן של המאה ה-17.
עלילה
שני ישועים צעירים, רודריגז וגארוּפֶּה, מוצבים במקאו הפורטוגזית כחלק מהמיסיון הקתולי באסיה. ממכתב המגיע מיפן הסגורה והמסוגרת נודע שמורם הרוחני ומדריכם בעבר, האב כריסטובו פריירה, התכחש לאמונתו בפומבי בעת טבח הנוצרים ביפן כמה שנים קודם, ועתה הוא חי כיפני ומסייע לשלטונות בדיכוי שרידי הדת האסורה. השניים מסרבים להאמין לידיעה ומחליטים לצאת ליפן בעצמם, למרות סכנת המוות שיהיו חשופים אליה ככמרים. הם מוצאים יפני גולה, שיכור מוזנח בשם קיצ'יג'ירו, ומשכנעים אותו לשמש להם כמורה דרך. הוא מגלה להם שהיה נוצרי בעבר, אך העדיף לדרוך על צלם ולהתכחש לדתו החדשה, בעוד שכל משפחתו סירבה לכך והועלתה על המוקד על ידי הרשויות. לאחר שהם מסתננים לאיים בספינה, הם מגלים שהאוכלוסייה הכפרית באזורי החוף עודנה נוצרית בהיחבא, על אף רדיפות קשות של השלטונות. המקומיים נלהבים לנוכח נוכחותם של כמרים שיכולים לערוך את הטקסים הקתוליים, אך גם מפוחדים מאוד, ומסתירים אותם בקפידה. הידיעה אודותם זולגת, וחיילי המושל צולבים שלושה מבני הכפר על החוף, עד שהכמרים יימסרו. השלושה מתים מתשישות וממי הגאות כעבור מספר ימים. רודריגז וגארופה מחליטים להתפצל. קיצ'יג'ירו, שחזר להיות קתולי, מסגיר את רודריגז לידי הסמוראים. המתורגמן מטעם השלטון מסביר לכומר שיש אלפי נוצרים סמויים בכפרים בחוף, אך הם אינם חשובים: הכמרים הם אלו שיש לשבור, שכן אם יעזבו את הדת בפומבי, רוח ההמון הפשוט תקרוס ממילא. רודריגז מובא לשפת הים כדי שיצפה ברחוק בגארופה, שנתפס אף הוא, המובא יחד עם מספר איכרים. הללו כבר חזרו בהם מאמונתם פעמים רבות, אך השלטונות משתמשים בהם כדי להביא אף אותו לכך. כשאחת מהם מוטבעת בכח, גארופה מעדיף לטבוע אתה מאשר להיענות לדרישת הסמוראים. לבסוף, רודריגז מובא בפני פריירה, ומתוודע לכך שהלה אכן נטש את הנצרות ועתה הוא בודהיסט הנשוי לאישה מקומית. פריירה מסביר לתלמידו-לשעבר שהדת הקתולית מעולם לא הכתה שורש ביפן, שהמוני העם כלל לא הבינו את המסר הרוחני שלה, ושעתה האיכרים הפשוטים מעונים על ידי הסמוראים רק משום שהוא מסרב לעשות את הדבר הראוי ולכפור בה. לבסוף, כשהוא שומע את צרחות המעונים, רודריגז שומע קול פנימי שהוא תופש כישו, ומחליט לדרוך על צלם ולהפסיק את הסבל. הוא נעשה לבודהיסט, מתחתן עם יפנית ומשרת כיועץ ומסייע של השלטונות במאבקם בכל שריד של נצרות. כעבור שנים רבות, רודריגז מת ומועלה על מוקד קבורה, כשבכף ידו מוכמן צלב זעיר.
הפקה
התסריט נכתב על בסיס ספרו של שוסקו אנדו מ-1966 באותו השם. אנדו, יפני קתולי, חיבר את הרומן "שתיקה" בהשראת סיפורו של הישועי ג'וזפה צ'יארה, שדמותו של רודריגז התבססה עליו. צ'יארה נחת ביפן ב-1643, נתפס והתכחש לנצרות (והצטרף בכך לפריירה, דמות אמיתית). הזכויות לרומן נרכשו ב-1989 על ידי חברת ההפקה האיטלקית צ'קי גורי תמורת 700,000 דולר החברה שכרה את מרטין סקורסזה ליצירתו ואת ג'יי קוקס, שכתב שניים מהתסריטים לסרטיו של סקורסזה, "כנופיות ניו יורק" ו"עידן התמימות", לכתוב את התסריט. לאחר שהכתיבה נתקעה שכרה ההפקה את מייקל גורדון (תסריטאי "300") ואת ניקולס קזאן אך ללא הצלחה. ב-2012 תבעה חברת ההפקה את סקורסזה על דחיות מתמשכות בפיתוח הסרט לטובת פרויקטים אחרים בהם עסק ורק ב-2014 הגיעו להסדר. סכסוך משפטי נוסף התגלע בין החברה האיטלקית לבין מנהלה באשר לפיתוח הסרט.
הפקת הסרט הושהתה עד גיוס משאבים, חברת ההפקות של ג'ורג' פורלה ורנדל אמט התחייבה לממן את הסרט ב-25 מיליון דולר, חברת IM Global רכשה תמורת 21 מיליון דולר את הזכויות להפצה ברחבי העולם ואולפני סרטי פרמאונט רכשו את הזכויות להפצה בארצות הברית. לאחר שחלק מההתחייבויות הוסרו, השלימו גסטון פבלוביץ ודייל בראון את התקציב עד שנקבע לכ-46.5 מיליון דולר.
צילומי הסרט התקיימו בין ינואר למאי 2015 בטאיוואן. במהלך ההכנות לצילומים ארעה תאונה בה נהרג אדם אחד ואחרים נפצעו. צילום הסרט נעשה באופן מסורתי באמצעות סרט צילום בפורמט 35 מילימטר ולא באופן דיגיטלי. צלם הסרט רודריגו פרייטו מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
כוכבי הסרט צמצמו בשכרם הרגיל על מנת להשתתף בהפקה. אדם דרייבר המגלם את הכומר פרנסיסקו גארפה, השיל כ-23 קילוגרם ממשקלו עבור התפקיד.
הקרת הבכורה של הסרט נקבעה ל-29 בנובמבר 2016 בקריית הוותיקן, הקרנות לאיגוד המבקרים הלאומי ולאיגוד מבקרי הקולנוע של ניו יורק ולוס אנג'לס נקבעו לסוף אותו חודש, הפצה מוגבלת של הסרט נקבעה ל-23 בדצמבר 2016 לקראת הפצה נרחבת לינואר 2017.
אלכסנדר סנדר אייכנשטיין
רבי אֱלֶכְּסַנְדֶּר סֶנְדֶּר אַיְּיכְנְשְׁטֵיין (ה'תק"ל - כ"א באב ה'תקע"ח) היה אדמו"ר חסידי, אבי חסידות קומרנה.
ביוגרפיה
נולד בספרין בשנת ה'תק"ל להינדא ולרבי יצחק אייזיק אייכנשטיין (הראשון). בצעירותו למד אצל החוזה מלובלין ולאחר נישואיו לחנה בתם של רבי יעקב קופל ומאטיל ליקובר נתמנה לרב בזידיטשוב אחר פטירת החוזה נשאר ללמוד אצל אחיו ורבו המובהק רבי צבי הירש מזידיטשוב, ולאחר מכן עבר לעיר ז'וראבנו.
בשנת ה'תקע"ב ייסד חצר בקומרנה והחל לנהוג באדמו"רות. בתקופה זו חיבר את ספרו זיכרון דברים על התורה ושו"ת על השו"ע.
נפטר בכ"א באב ה'תקע"ח כשהוא בן ארבעים ותשע שנים בלבד. נטמן באויהל שבהונגריה שם ספד לו רבי משה טייטלבוים (הראשון) אבי חסידות סיגעט.
צאצאיו היו: בנו רבי יצחק אייזיק יהודה יחיאל ספרין ממלא מקומו כאדמו"ר מקומרנא (נפטר ה'תרל"ד); חתנו רבי ברוך אפשטיין; חתנו רבי אשר ספרין.
תאי אלפא
תאי אלפה (α-cells) הם תאים אנדוקרינים באיי לנגרהנס שבלבלב. הם מהווים עד כ-20% מסך כל התאים באיים אצל בני אדם, תפקידם העיקרי של התאים הוא לייצר ולהפריש את ההורמון גלוקגון, אשר אחראי לעלייה ברמת הגלוקוז בדם.
תפקיד
על מנת לעלות את רמת הגלוקוז בדם, גלוקגון נקשר לקולטנים בתאי כבד (הפטוצייט - hepatocyte) ובתאים נוספים כמו בכליות. זה גורם להפעלה של האנזים גליקוגן פוספורילאז (Glycogen phosphorylase) בתוך הכבד, אשר הוא בתורו מתחיל בפרוק גליקוגן לגלוקוז, תהליך המכונה גליקוגנוליזה.
במכרסמים, תאי אלפא נמצאים בפריפריה של איי לנגרהנס, אך בבני אדם, ארכיטקטורה של האיים פחות מסודרת באופן כללי וניתן למצוא את התאים גם במרכזי האיים.
בעת צפייה בתאים במיקרוסקופ אלקטרונים, ניתן לזהות את תאי אלפא על ידי הגרגר האופייני שלהם עם ליבה צפופה גדולה וסביבם הילה לבנה קטנה.
אהרון בינה
הרב אהרון בינה (נולד בה'תש"ח, 1948) הוא ראש ישיבת נתיב אריה בעיר העתיקה המיועדת לתלמידים מארצות הברית.
ביוגרפיה
נולד בכפר הראה לרב אריה בינה ראש ישיבת נתיב מאיר, ולרחל אסתר לבית אפלגרד. הסנדק שלו היה הרב שאול ישראלי.
למד בישיבת פוניבז' בבני ברק כעשר שנים. לדבריו למד שם ולא בישיבה תיכונית, בעקבות הבטחת אביו לרב אליעזר יהודה פינקל, ובהשפעת הרב זלמן רוטברג. בין החברותות שלו היה הרב אליעזר כהנמן, לימים נשיא הישיבה. את רבו בישיבת פוניבז' לצעירים, הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, הוא מחשיב לאחד מרבותיו העיקריים.
נישא למלכה מיליקובסקי מבולטימור, לאחר החתונה למד כשנה בישיבה יוניברסיטי בארצות הברית, והוא תלמידו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק. לאחר מכן חזר לארץ ישראל, שם החל בלימודי הרבנות וקיבל סמיכה לרבנות מהרבנים הראשיים הרב עובדיה יוסף והרב איסר יהודה אונטרמן, וכן שירת בצה"ל בדרגת סרן.
בשנת 1974 החל לכהן כר"מ בישיבת הכותל ועסק בעיקר בתוכנית לבני חו"ל, עד עזיבתו בשנת 2002. בסמוך לעזיבתו עם חלק מאברכיה הוותיקים של הישיבה וראש הכולל הרב יעקב כ"ץ, בשנת 2003, הקים את ישיבת "נתיב אריה" לתלמידים מחו"ל, והוא עומד בראשה.
הרב אהרן בינה שימש גם כמנהל קרן הצדקה בישראל של המיליארדר איירה רנרט. מקורב לרבנים דוד אבוחצירא ונתן בוקובזה.
משפחתו
נשוי למלכה בינה מייסדת מדרשת מת"ן, ומחלוצות מהפכת לימוד התורה לנשים. הזוג מתגורר ברובע היהודי בירושלים ולהם חמישה ילדים, בנו הבכור משה, היה עורך דין ונפטר ממחלה בהושענא רבה ה'תשפ"ב. בניו חנן וצבי, מלמדים אף הם בישיבת "נתיב אריה".
סרגיי קיסליאק
סרגיי איוואנוביץ' קיסליאק (ברוסית: Сергей Иванович Кисляк; נולד ב-7 בספטמבר 1950 במוסקבה) הוא דיפלומט רוסי. כיהן כשגריר רוסיה בארצות הברית במשך 9 שנים, מיולי 2008 ועד יולי 2017.
ביוגרפיה
בשנים 1981–1985 כיהן כמזכיר שני לשגריר ברית המועצות באומות המאוחדות ומ-1985 ועד 1989 שימש מזכיר ראשון ויועץ השגרירות הסובייטית בוושינגטון.
עד 1991 כיהן כסגן מנהל המחלקה לארגונים בינלאומיים במשרד החוץ, ואחר כך עד 1993 היה סגן מנהל המחלקה לשיתוף פעולה טכני ומדעי בינלאומי של משרד החוץ. עד 1995 ניהל את המחלקה, וב-1995 מונה למנהל מחלקת הביטחון ופירוק מנשק של משרד החוץ הרוסי.
שגריר
ב-1998 מונה לשגריר רוסיה בבלגיה ושירת במקביל כשגריר רוסיה בנאט"ו. ב-2003 כיהן כסגן שר החוץ של רוסיה, בתקופת כהונתו כסגן שר החוץ הוא הנהיג את המשלחת הרוסית לשיחות מול האמריקנים על הסכמי הפיקוח על הנשק הגרעיני. וביולי 2008 מונה לשגריר רוסיה בארצות הברית, על פי צו נשיאותי של דמיטרי מדבדב.
בנאומו באוניברסיטת סטנפורד בנובמבר 2016 קיסליאק הצהיר שרוסיה לא הייתה מעורבת במבצעי פריצה למחשבים במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית. ב-29 בדצמבר 2016, באותו יום שממשל ברק אובמה הכריז על הטלת סנקציות חדשות על רוסיה עקב התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית, קיסליאק והיועץ לביטחון לאומי המיועד מייקל פלין ניהלו מספר שיחות טלפון, שהיו למרכז החקירה של הבולשת הפדרלית בחשד לריגול. דובר הבית הלבן שון ספייסר הכריז במסיבת עיתונאים בינואר 2017 שהשיחות נועדו לארגן פגישה בין דונלד טראמפ וולדימיר פוטין. ב-13 בפברואר 2017, פלין התפטר מתפקידו כיועץ הנשיא לביטחון לאומי.
ב-1 במרץ 2017, הוושינגטון פוסט דיווח שהתובע הכללי ג'ף סשנס דיבר עם השגריר קיסליאק פעמיים, תחילה ביולי 2016 ולאחר מכן בספטמבר אותה שנה, בעת כהונתו של סשנס כסנאטור וחבר ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט. סשנס עצמו אישר כי במהלך השימוע שנערך לו ב-10 בינואר 2017 לקראת כניסתו לתפקיד התובע הכללי, הוא היה מודע לקשרים אפשריים בין חברי צוות מטה הבחירות של טראמפ ולנציגי ממשלת רוסיה.. כתגובה להאשמות סשנס החליט להשעות עצמו ממעורבות בחקירת הקשרים בין רוסיה לממשל טראמפ. הניו יורק טיימס ציין כי קיסליאק נפגש עם מייקל פלין וג'ארד קושנר בדצמבר 2016 במטרה להקים תקשורת בין הממשל הרוסי לממשל טראמפ.
חבר מועצת הפדרציה
עם שובו למוסקבה, מונה לסנאטור, חבר מועצת הפדרציה של רוסיה מטעם רפובליקת מורדוביה.
ויליאם איגן
ויליאם אלן איגן (באנגלית: William Allen Egan; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלסקה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלסקה הראשון מיום קבלתה כמדינה בארצות הברית ב-3 בינואר 1959 ועד 1966 ולאחר מכן בשנים 1970–1974. כמו כן הוא כיהן כ"סנאטור צללים" מטעם מ-1956 ועד כינונה כמדינה. כמי שנולד ב, איגן הוא אחד משני המושלים היחידים בתולדות אלסקה שנולד בה, בנוסף לביל ווקר. איגן היה מועמד הדמוקרטים בכל חמש מערכות הבחירות הראשונות של אלסקה למשרת המושל.
ראשית חייו
ויליאם איגן נולד ב למשפחת כורים, כאחד משישה ילדים. הוא גודל על ידי אמו, קורה, לאחר שבגיל שש הוא התייתם מאביו שנספה במפולת שלגים. כשהיה בן 10, הוא כבר עבד במפעל שימורים, כדי לסייע בפרנסת המשפחה. הודות לאי קיומם של חוקי נהיגה ב, במהלך שנות ה-20, למד איגן לנהוג כבר בגיל צעיר, כשהוא הוביל תיירים בחודשי הקיץ. כשהיה בן 14, הוא כבר נהג במשאיות עפר עבור נציבות הכבישים של אלסקה. ב-1932, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון של ואלדז, ונשא את נאום הבוגרים בטקס הסיום, החל איגן לגלות עניין בפוליטיקה.
באותה שנה, סנדקו של איגן, אנתוני דיימונד, עורך דין מקומי, שכיהן פעמיים כראש עיריית ואלדז וכחבר הסנאט של אלסקה, התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית לתפקיד נציג הטריטוריה, ללא זכות הצבעה, בבית הנבחרים של ארצות הברית. על אף אי יכולתו להצביע, נציג כזה יכול היה לפנות לחברים אחרים של הבית ולבצע פעולות שדלנות, הן לטובת הצעות חוק והן לטובת קבלתה של אלסקה כמדינה. דיימונד נבחר לתפקיד, והפגיש את איגן הצעיר, שראה בדיימונד כמנטור שלו, עם הפוליטיקה של הטריטוריה ועם זו הפדרלית. דיימונד נהג לשלוח לוואלדז עותקים של הפרוטוקולים של דיוני בית הנבחרים, כדי שאיגן יקרא בהם.
קריירה פוליטית
לאחר שהלך בדרכי סנדקו, התמודד איגן בהצלחה כמועמד הדמוקרטים כנציג ואלדז בבית הנבחרים של טריטוריית אלסקה ב-1940, תפקיד בו הוא כיהן עד 1945. הוא נבחר לתפקיד עוד שלוש פעמים רצופות, וכיהן בו בשנים 1947–1953. בנובמבר 1940 נשא איגן לאישה את דסדיה ניבה מקיטריק, שהגיעה זמן קצר קודם לכן לוואלדז מקנזס. לשניים נולד בן בשם דניס, לימים פוליטיקאי בזכות עצמו. במלחמת העולם השנייה, כאשר באיים האלאוטיים השייכים לאלסקה נערך קרב בין ארצות הברית לבין כוחות האימפריה היפנית, המשיך איגן בקריירה הפוליטית שלו. כאשר עוד כיהן בבית הנבחרים, הוא נבחר ב-1946 כראש עיריית ואלדז. ב-1953 נבחר איגן לסנאט של הטריטוריה, וב-1956 הוא נבחר כסנאטור צללים מטעם הטריטוריה, לצידו של ארנסט גרינינג.
ועידת החוקה של אלסקה
לאחר תום המלחמה, הגיעו לקיצם הבידוד הגאוגרפי והפוליטי של אלסקה. סלילת, שקישרה את הטריטוריה ל-48 המדינות ולקנדה, בנוסף לנוכחות הצבאית המוגברת עקב המלחמה הקרה מול ברית המועצות השכנה, קירבו את אלסקה לשאר חלקי אמריקה הצפונית.
ב-1955 הורה בית המחוקקים של אלסקה על כינוסה של ועידת חוקה כדי לנסח את חוקת המדינה כך שתתאים לאישורו של הקונגרס של ארצות הברית. הוועידה התכנסה בנובמבר אותה שנה בקמפוס אוניברסיטת אלסקה בפיירבנקס. איגן, כסנאטור מטעם הטריטוריה, נבחר להוביל את הגוף שינסח את חוקת המדינה החדשה. לאחר תום הוועידה שנה לאחר מכן, הוגשה חוקת אלסקה למשאל עם שנערך ב-1958 ובו היא אושרה בקלות. סוגיית קבלתה של אלסקה כמדינה עלתה להצבעה בקונגרס של ארצות הברית שנה לאחר מכן. הנשיא דווייט אייזנהאואר חתם על החוק לקבלתה של אלסקה כמדינה ה-49 של ארצות הברית.
מושל אלסקה
המועד לקבלתה של אלסקה כמדינה נקבע ל-3 בינואר 1959. איגן החליט להתמודד בבחירות למשרת מושל אלסקה ולהיות הראשון שיכהן בתפקיד. הוא ניצח בבחירות ועם קבלתה של אלסקה כמדינה הוא הושבע לתפקיד. במהלך תקופת כהונתו הראשונה הוא פיקח על המעבר של גופי הממשל מהטריטוריה למדינה. איגן גם עודד השקעות במדינה החדשה, בעיקר את תעשיית הנפט והתיירות שהתפתחו אט אט. במהלך רעידת האדמה באלסקה של 1964, שעד היום נותרה אחת החזקות בהיסטוריה של העידן המודרני, פיקח איגן על הטיפול של המדינה באסון וניהל אותו.
לאחר שב-1966 לא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה נוספת כמושל, הוא נבחר שוב ב-1970, אז כיהן בתקופת כהונתו השלישית עד 1974. גילויו של הנפט במפרץ פרודו ב-1968 ומשבר האנרגיה העולמי שפרץ ב-1973 בעקבות מלחמת יום הכיפורים, היו אירועים משמעותיים במהלך תקופת כהונתו האחרונה של איגן, כאשר הדרישה ההולכת והגדלה לנפט הייתה גורם מרכזי בפוליטיקה המדינתית. בסוף אותה שנה חתם הנשיא ריצ'רד ניקסון על חוק ההרשאה לקו צינור נפט טרנס-אלסקה, חוק שהפחית את תלותה של ארצות הברית בנפט של מדינות אופ"ק. פוליטיקאים סביביתניים רבים במדינה התנגדו במרירות לחקיקה פדרלית זו. בבחירות של 1974 הובס איגן על ידי ג'יי המונד.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל פרש איגן מן החיים הציבוריים. ויליאם איגן נפטר באנקורג' עשר שנים לאחר מכן, ב-6 במאי 1984, בגיל 69, כתוצאה מסרטן הריאה. גופתו נשרפה ואפרו פוזר בהרים שסביב ואלדז. בנו, דניס איגן, כיהן כראש עיריית ג'ונו בשנים 1995–2000, וכחבר הסנאט המדינתי בשנים 2009–2019.
ב-1971 קיבל איגן את התואר "תושב אלסקה של השנה", ובשנה שלאחר מכן הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אלסקה.
יום הולדתו, 8 באוקטובר, מצוין באלסקה כ"יום ויליאם איגן".
מנספילד סמית-קמינג
קפטן סר מנספילד ג'ורג' סמית-קמינג (באנגלית: Captain Sir Mansfield George Smith-Cumming; 1 באפריל 1859 - 14 ביוני 1923) היה מנהלו הראשון של מה שיהיה לימים ה-SIS, שירות המודיעין הבריטי הידוע גם כ-MI6. ידוע בשל הצלחתו בכינון שירותי הביון האימפריאליים הבריטיים שבראשם עמד מ-1909 ועד מותו ב-1923.
כדורים סיניים (אביזר מין)
כדורים סיניים הם כדורים, לרוב חלולים עם משקולת קטנה מתגלגלת בתוכם, אשר משמשים לגירוי מיני על ידי החדרתם לנרתיק או פי הטבעת. בזמן תזוזה המשקולות נעות בתוך הכדור ויוצרות רטט אשר גורם לגירוי. לעיתים המשקולות משמשות גם כענבל ומשמיעות צלצול או מוצקות לחלוטין. הכדורים המוצקים כבדים יותר ומשמשים גם לביצוע תרגילי קיגל לחיזוק שרירי רצפת האגן.
ההיסטוריה של הכדורים הסיניים עתיקה אך קיימות כמה גרסאות שונות ולכן מקורם אינו ברור. כפי הנראה בעבר נהגו לכניס כדור בודד לנרתיק כדי להעצים את ההנאה בקיום יחסי מין והמתקן שוכלל עד מהרה לשני כדורים המחוברים בחוט משי או שרשרת כדי לאפשר את הוצאתם בקלות. השימוש בכדורים הסינגים אינו אמור להביא את המשתמש לאורגזמה אלא ליצור קנטור מיני. ניתן למשל להשאיר את הכדורים בתוך הנרתיק במשך כל היום ובכך לגרום לעוררות מינית מתמשכת. תורות כגון טנטרה או טאואיזם מאמינות ששימוש בכדורים סיניים הוא כלי יעיל לאימון שליטה וחקירת הנאות החושים של האדם.
כדורים סיניים בצורתם המלאה נקראים גם משקולות נרתיקיות, מומלצים על ידי גינקולוגים לחיזוק גמישות הנרתיק ושליטה על שלפוחית השתן. משקולות כבדות קצת יותר משמשות לחיזוק שרירי רצפת האגן ומגבירות את ההנאה והתפקוד המיני.
בלה אילש
בלה אילש (במקור ליפנר, בהונגרית: Illés Béla; קושיצה, 25 במרץ 1895 – בודפשט, 5 בינואר 1974) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי זכה פעמיים בפרס קושוט היוקרתי.
ביוגרפיה
בלה אילש נולד במשפחה יהודית כבנם של איזידור ליפנר (1860–1943) ושל רוזה בק (1876–1967). בשנת 1912 סיים את לימודיו בגימנסיית סנט אישטוואן בזוגלו (רובע 14 כיום בבודפשט). בשנת 1916 קיבל את הדוקטורט באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד). כתביו הראשונים פורסמו על ידי כתב העת הספרותי החשוב ניוגט בסיוע המשורר אנדרה אדי. משם ואילך לקח על עצמו אילש באופן קבוע תפקידי כתיבה פוליטית וציבורית בטורי הניוגט. הוא תמך בדעות סוציאליסטיות, ולא באלה הבורגניות רדיקליות.
בשנת 1919 היגר לווינה בעקבות נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. בשנים 1920 עד 1921 עבד ב"עיתון הפועלים" (Munkás Újság) בזקרפטיה. הוא נעצר ולאחר מכן גורש מצ'כוסלובקיה (שהוקמה אז והאזור עבר אליה מהונגריה בעקבות חוזה טריאנון). בשנים 1921 עד 1922 חי שוב בווינה כעובד מזדמן וכניצב בסרטי קולנוע. בשנת 1923, לאחר שגורש גם מאוסטריה הוא נסע לרוסיה הסוביטית (לימים ברית המועצות). הוא הפך לעובד של העיתון בשפה ההונגרית "מגל ופטיש" (Sarló és Kalapács). משנת 1927 עבד במזכירות התאחדות הסופרים הסובייטית.
הרומנים שלו מעוררים את אירועי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, את הדרך למהפכה. כמאיור של הצבא האדום הסובייטי השתתף במצור על בודפשט. בשנים 1950 עד 1956 היה העורך הראשי של "העיתון הספרותי" (Irodalmi Újság). משנת 1957 עד 1959 היה חבר מערכת כתב עת "חיים וספרות" (Élet és Irodalom). נינו הוא השחקן ההונגרי מאטה יאראי.
קפטן גוסב
דמותו המפורסמת הבדיונית הוא אלכסיי גוסב (ברוסית: капитан Алексей Гусев), קצין בצבא הרוסי האימפריאלי שלחם לצד ההונגרים, כביכול, במהפיכת 1848 בהונגריה שמכונה בהונגריה "מלחמת העצמאות בשנים 1848-49", שנתפס כביכול במינסק באוגוסט 1849 עם שישה מחבריו על ביקורתו לגבי ההתערבות רוסית בהונגריה. כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 קבעו ההיסטוריונים שזו דמות בדיונית לחלוטין, על אף הכחשותיו של אילש.
מרינט פישון
מרינט פישון (בצרפתית: Marinette Pichon; נולדה ב-26 בנובמבר 1975) היא כדורגלנית עבר צרפתייה ששיחקה כחלוצה. פישון היא מלכת השערים של נבחרת צרפת בכל הזמנים, עם 81 שערים ב-112 הופעות.
קריירה
בקיץ 1997 שיחקה פישון בטורניר הבינלאומי הראשון בקריירה שלה - אליפות אירופה שנערכה באותה שנה בנורווגיה ושוודיה. בשלב הבתים של הטורניר השיגו הצרפתיות ארבע נקודות, אך סיימו במקום השלישי ולא העפילו לחצי הגמר. ארבע שנים לאחר מכן, באליפות אירופה שהתקיימה בגרמניה, כבשה פישון שלושה שערים במהלך שלב הבתים, אך צרפת שוב לא הצליחה לעבור את הסיבוב הראשון.
בשנת 2002, סיימה פישון בפעם השנייה ברציפות כמלכת השערים של הליגה הצרפתית, והחליטה לנסות את מזלה בליגת ה-WUSA האמריקאית. היא חתמה בקבוצת פילדלפיה צ'ארג', וכבר בשנתה הראשונה בליגה היא נבחרה לשחקנית המצטיינת של העונה, לאחר שכבשה 14 שערים במהלכה והובילה את פילדלפיה לחצי גמר הפלייאוף. עונה לאחר מכן היא כבשה שוב 14 שערים, וחלקה את תואר מלכת השערים של הליגה עם דאגני מלגרן הנורווגית.
ב-2003 פורקה ה-WUSA, ופישון החליטה לחזור לאולימפיק סנט ממי. בסוף שנה זו, היא אף לקחה חלק במשחקי הגביע העולמי שנערכו בסין. זה היה גביע העולם הראשון בו השתתפה נבחרת צרפת, וגם בו היא לא הצליחה לעבור את שלב הבתים. פישון כבשה את שני השערים היחידים של הנבחרת בטורניר - בניצחון מול קוריאה הדרומית ובתיקו מול ברזיל, ופתחה בהרכב הראשון בכל שלושת המשחקים.
בספטמבר 2006, לאחר שלא הצליחה להעפיל לגביע העולם עם נבחרת צרפת, הודיעה פישון על פרישה מכדורגל בינלאומי. בסיום עונת 2007, היא פרשה גם מהזירה המקומית. שש שנים לאחר פרישתה, חזרה פישון לג'וביסי, אך הפעם לצוות הניהולי של המועדון.
חיים אישיים
מספר שנים אחרי פרישתה, הודיעה פישון על יציאתה מהארון. בנובמבר 2012, היא הייתה לאישה השנייה בתולדות צרפת שזוכה לחופשת לידה בעקבות ההיריון של בת זוגה. היריון זה התבצע באמצעות הפריה חוץ-גופית.
מוחמד בן אסמאעיל א-דרזי
מוחמד בן אסמאעיל א-דֻּרְזִי (בערבית: محمد بن إسماعيل الدرزي) היה מטיף דתי ומנהיג העדה הדרוזית במאה ה-11. הוא הוכרז ככופר בשנת 1016, והוצא להורג ב-1018 על ידי הח'ליף הפאטימי אל-חאכם באמר אללה.
ביוגרפיה
מעט מאוד ידוע על ראשית חייו של א-דֻּרְזִי. על פי רוב המקורות, הוא נולד בבוכרה, והיה כנראה ממוצא פרסי. הוא כונה "א-דרזי", כינוי שפירושו "החייט". הוא הגיע לקהיר בשנת 1015 לערך, והצטרף לתנועת הדרוזים שאך נולדה.
א-דרזי הנהיג כוח צבאי שנשלח מקהיר, כדי לדכא את "תנועת האחדות", שקמה בהרי השוף בלבנון ובחורן שבסוריה, ושאפה לאחד נוצרים ומוסלמים סונים ושיעים תחת אל אחד. הצבא של א-דרזי מנה כ-200 אלף חייל, בעוד שלתנועת האחדות היו פחות מ-10,000 איש. שני הצדדים נפגשו מצפון לירושלים. הצבא של א-דרזי הובס, והוא נתפס בשבי. כתוצאה מהניצחון, זכתה תנועת האחדות לכינוי "התנועה שהביסה את הצבא של א-דרזי".
לאחר הקרב, הפך א-דרזי לאחד ממטיפי הדת הראשונים של "דת האחדות", שנודעה בשם הדת הדרוזית. באותה עת גייסה התנועה מספר גדול של חסידים. עם זאת, מאוחר יותר הוא נחשב בוגד בעיני הדרוזים, ובדרך כלל הם מאפיינים אותו בתכונות שטניות, ובפרט בתכונת היהירות.
השקפה זו מבוססת על העובדה ההיסטורית, שככל שמספר חסידיו גדל, הוא הפך אובססיבי למנהיגותו, ולקח לעצמו את התואר "חרב האמונה". באיגרות החוכמה, מזהיר חמזה בן-עלי אבן-אחמד את א-דרזי ואומר: "האמונה אינה זקוקה לחרב כסיוע". אולם, א-דרזי התעלם מאזהרותיו של חמזה, והמשיך לקרוא תיגר על האימאם. גישה זו הובילה למחלוקות בין א-דרזי לבין חמזה בן-עלי, ששלל את התנהגותו. א-דרזי טען כי הוא זה שנועד להיות המנהיג של הדעוה, והעניק לעצמו את התואר "אדון המדריכים", כי הח'ליף אל-חאכם כינה את חמזה בן-עלי "אדון המצייתים".
בשנת 1018 אסף א-דרזי סביבו חסידים, שכונו "דרזיים", שהאמינו כי התבונה האוניברסלית התגלמה באדם הראשון, הועברה ממנו אל הנביאים, ואחר כך אל עלי, ומכאן אל צאצאיו, הח'ליפים הפאטימים. א-דרזי כתב ספר שייסד את הדוקטרינה הזאת. הוא קרא מספרו במסגד הראשי בקהיר, מה שגרם למהומות ולמחאות נגד טענותיו, ורבים מחסידיו נהרגו. חמזה בן-עלי הוקיע את דרכו, וכינה אותו "החצוף והשטן". המחלוקת שיצר א-דרזי הובילה את הח'ליף אל-חאכם להשעות את הדעוה הדרוזית בשנת 1018.
ישנה סברה שא-דרזי התיר לחסידיו לשתות יין (בניגוד לאמונת האסלאם), וכן התיר נישואים האסורים על פי ההלכה האסלאמית. אולם יש חוקרים המפקפקים בכך.
מותו ולאחריו
אל-חאכם, שהיה אדם צנוע, לא האמין שהוא גלגול של אללה, והוא חשב שא-דרזי מנסה להציג עצמו כנביא חדש. הוא ראה בו סיכון דתי, והעדיף את חמזה בן-עלי על פניו. על כן הוא פקד להוציא אותו להורג ב-1018. אחריו, נותר בן-עלי המנהיג היחיד של הדת החדשה.
אף על פי שהדרוזים אינם רואים בא-דרזי את מייסד האמונה שלהם (ולמעשה, הם מתייחסים אליו כאל "הכופר הראשון"), קבוצות מוסלמיות יריבות כינו את ה"דרוזים" על שמו של א-דרזי, והכינוי דבק בהם שלא בטובתם. ה"דרוזים" מעדיפים לכנות את עצמם "אל-מווחידון" (המאמינים באל אחד).
כשנותנים - קח!
כשנותנים - קח! (ביידיש: אז מען גיט - נעמט מען!) הוא סרט קולנוע ישראלי דובר יידיש מסוגת קומדיית טעויות מוזיקלית משנת 1982, בבימיו של אלפרד שטיינהרדט. זהו הסרט היידי הראשון באורך מלא שצולם בישראל.
עלילה
אדלה שיינברג, יהודייה מניו יורק, מגיעה לתל אביב כדי "לצוד" את ליבו של מייק סטון, זמר יידיש נודע, אך מתחתנת בטעות עם אחיו, מנדל.
הצלחת הסרט
הסרט תוכנן לעלות כהצגה יומית בקולנוע "סטודיו" בתל אביב, אולם עקב הביקוש הרב הועבר הסרט "אות קין", שתוכנן לעלות בקולנוע בערב, להקרנה בקולנוע "צפון".
כריס מאנימייקר
כריס מאנימייקר (באנגלית: Chris Moneymaker; נולד ב-21 בנובמבר 1975) הוא שחקן פוקר אמריקאי וזוכה הטורניר המרכזי של אליפות העולם בפוקר ב-2003. זכייתו תרמה להגברת ההתעניינות העולמית בפוקר, אשר נקראה על שמו "אפקט המאנימייקר". בשנת 2019 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
ביוגרפיה
מאנימייקר נולד באלנטה, ג'ורג'יה, והוא בעל תואר שני בחשבונאות מאוניברסיטת טנסי. לפני זכייתו באליפות העולם בפוקר והמעבר לשחקן פוקר מקצועני, הוא עבד כחשב.
פוקר
מאנימייקר שיחק במשחקי כסף בבתי קזינו ובטורנירים קטנים באינטרנט. ב-2003 הוא זכה בכרטיס לטורניר המרכזי באליפות העולם בפוקר לאחר שניצח בטורניר בעלות 86 דולר בפוקרסטארס. הוא הגיע לשחק בטורניר כאשר זהו טורניר הפוקר הרשמי הראשון בו הוא שיחק שלא ברשת האינטרנט. על אף שבאוטוביוגרפיה שכתב ב-2005 ציין שהטורניר בו זכה היה בעלות 40 דולר, עורך מגזין All In Poker, אריק רסקין, גילה במהלך סדרת ראיונות על סיפורו של מאנימייקר שמדובר בטורניר בעלות 86 דולר.
בעקבות הזכייה בטוניר המרכזי באליפות העולם בפוקר, מאנימייקר הפך לידוען פוקר והשתתף בתוכניות אירוח רבות. הוא התפטר מעבודתו כחשב, והועסק כמיחצן ברשת פוקרסטארס והחל לשחק בטורנירים רבים תחת חסותם.
נכון לפברואר 2022, מאנימייקר זכה בסך של כ-4 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-2.6 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
ב-2019 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
טייסת מאמני כטב"ם ומסוקים
הטייסת מורכבת משני מרכזי הדרכה: "מרכז הדרכה מסוקים" ו"מרכז הדרכה לכלי טיס מאוישים מרחוק". במרכז הדרכה מסוקים, מופעלים מאמני מסוקי הסער ינשוף ויסעור. במרכז ההדרכה לכלי הטיס המאוישים מרחוק, מופעלים מאמנים מסוג מאמן תמונה-נעה, מאמן לשובל, ובעתיד יופעל גם מאמן לאיתן.
גודר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ספוריוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס
ספוריוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס (בלטינית: Spurius Lucretius Tricipitinus) היה אציל רומאי בן המאה ה-6 לפנה"ס, אשר יחד עם לוקיוס יוניוס ברוטוס סייע בביטול המלוכה הרומית ובהקמת הרפובליקה הרומית. לוקרטיוס התפרסם בעיקר כאביה של לוקרטיה, וכמי ששימש כקונסול סופקטוס הראשון של הרפובליקה. במחקר המודרני הוא נחשב (יחד עם רבים מבני דורו) לדמות אגדית למחצה.
ביוגרפיה
מעט מאוד ידוע על תחילת דרכו של לוקרטיוס. הוא השיא את בתו לוקרטיה לאציל בשם לוקיוס טארקוויניוס קולאטינוס. בשנת 509 לפנה"ס סייע לוקרטיוס בייסוד הרפובליקה הרומית. על פי הגרסה המקובלת להשתלשלות המאורעות, קולאטינוס הוצב במחנה צבא באזור ארדיה בחברתו של סקסטוס טארקוויניוס, בנו של המלך לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס. באחד הלילות, דיבר קולאטינוס בשבח אשתו בנוכחות סקסטוס. השניים, בחברת ידידים נוספים, רכבו במהירות אל רומא, כדי להיווכח במו עיניהם ביופייה של לוקרטיה. סקסטוס כה התפעל מלוקרטיה, עד שכאשר קולאטינוס לא היה בבית, התגנב ואנס את לוקרטיה. לאחר המעשה, ביקשה לוקרטיה מאביה ומבעלה לבוא לביתה בחברת ידידים נאמנים. לוקרטיוס ביקש מפובליוס ולריוס לבוא עמו, וקולאטינוס הביא עמו את לוקיוס יוניוס ברוטוס. לוקרטיה התאבדה לנגד עיניהם, ובעקבות כך, פתחו הארבעה במרד כנגד השלטון המלוכני. המלך טארקוויניוס סופרבוס נמלט, והארבעה הכריזו על ביטול המלוכה הרומית וייסודה של הרפובליקה הרומית.
בעקבות הדחת המלך, הכריז ברוטוס על ייסוד משרה חדשה - קונסול. ברוטוס וקולאטינוס נבחרו כקונסולים הראשונים. בהמשך אותה שנה נחשף ניסיון לקשר להשבת המלוכה לרומא. קולאטינוס ניסה לנהוג ביד קלה מדי עם הקושרים, ולפיכך דרש ממנו ברוטוס במפגיע שיתפטר. קולאטינוס סירב בתחילה, אולם אז הצטרף לוקרטיוס אל הבקשה וקולאטינוס הסכים ועזב את העיר. ולריוס נבחר לקונסול במקומו. עוד באותה שנה נהרג ברוטוס בקרב סילבה ארסיה, וולריוס מינה את לוקרטיוס כ"קונסול סופקטוס" - קונסול מחליף עד הבחירות הבאות. עם זאת, לוקרטיוס נפטר מזקנה כמה ימים לאחר מכן. ולריוס מינה את מרקוס הורטיוס פלביוס למחליפו עד הבחירות של שנה הבאה. כך קרה שכבר בשנתה הראשונה של הרפובליקה הרומית, כיהנו בה חמישה קונסולים.
גרסה זו של מהלך האירועים, מופיעה בכל המקורות העתיקים, אם כי היסטוריונים מודרניים מפקפקים באמינות הסיפור. לא ניתן לדעת בוודאות מה קרה בשנת 509 לפנה"ס, כך שמרבית האירועים והאישים המתוארים בהקשר זה נחשבים לאגדיים או אגדיים למחצה.
אלכסנדר סנדר יום טוב ליפא אייכנשטיין
רבי אֱלֶכְּסַנְדֶּר סֶנְדֶּר יוֹם טוֹב לִּיפָּא אַיְּיכְנְשְׁטֵיין (ה'תקפ"ד - י"א בתשרי ה'תרמ"ד) היה רב ואדמו"ר בדור השלישי בשושלת זידיטשוב.
ביוגרפיה
נולד בזידיטשוב בשנת ה'תקפ"ד לרבי יצחק אייזיק אייכנשטיין, נישא בזיווג ראשון למרת הינדא בתו של החסיד רבי אלעזר ווייזער מווערעצקי וממנה כל ילדיו למעט רבי יוסף ופנחס, לאחר פטירתה נישא לבתו של רבי יהודה לייבוש יאליש (בנו של רבי יעקב צבי יאליש, ה"מלוא הרועים"). היה תלמידו ויד ימינו של אביו ועוד בחייו סומן כיורשו בשושלת החסידות. בנוסף היה תלמידם של רבי יהודה צבי הירש אייכנשטיין מראזלא ושל רבי יוסף שאול נתנזון (בעל השואל ומשיב) ממנו קיבל סמיכה לרבנות. בשנת ה'תרי"ד מונה לרבה של זידיטשוב, תפקיד בו כיהן במשך שלושים שנה עד פטירתו.
לאחר פטירת אביו בט' בסיון ה'תרל"ב מונה למלא את מקומו כאדמו"ר מזידיטשוב כאשר במקביל כיהנו אחיו רבי אליהו ורבי שלמה יעקב כאדמו"רים בעיר. אחיו רבי יששכר בער פתח את חצרו בדולינא.
נפטר במוצאי יום הכיפורים ה'תרמ"ד עם חצות הלילה (י"א תשרי) לאחר ברכת הלבנה. אחיו רבי מנחם מנדל אייכנשטיין ובנו רבי ישכר בעריש מילאו יחד את מקומו.
סמואל דקסטר
סמואל דקסטר (באנגלית: Samuel Dexter; 14 במאי 1761 – 4 במאי 1816) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן הן כחבר הקונגרס והן כחבר הקבינט של ארצות הברית תחת הנשיאים ג'ון אדמס ותומאס ג'פרסון.
אנגליקה שרובסדורף
אנגליקה שרובסדורף (24 בדצמבר 1927 - 31 ביולי 2016) הייתה סופרת ושחקנית גרמניה.
סמואל דקסטר
קורות חייו
דקסטר נולד בבוסטון. אביו היה סמואל דקסטר, פוליטיקאי ממסצ'וסטס וסבו, שגם הוא נקרא סמואל דקסטר, היה כומר. ב-1781 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ואז למד משפטים בווסטר אצל לוי לינקולן האב, לימים התובע הכללי של ארצות הברית. לאחר שהוסמך כעורך דין, הוא החל לעבוד בלוננבורג שבמסצ'וסטס.
אנגליקה שרובסדורף
אמה אלזה הייתה יהודייה מתבוללת. נישואיה הראשונים של האם היו לסופר פריץ שוויפרט. אביה של שרובסדורף, אריך שרובסדורף, היה תושב ברלין. שרובסדורף גדלה בברלין ובשנת 1938 נמלטה עם אמה ואחותה לסופיה שבבולגריה, שם שהתה עד תום המלחמה. בשנת 1947 שבה שרובסדורף לגרמניה, יחד עם אימה ובעלה הראשון. אחיה הבכור, פטר, מנישואיה הראשונים של האם, הספיק להגר לפורטוגל לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, משם הגיע לפלשתינה וחזר לאירופה על מנת להילחם כנגד גרמניה הנאצית כמתנדב בצבא הצרפתי. סבתה של שרובסדורף נרצחה בטרזיינשטט.
סמואל דקסטר
חבר הקונגרס
דקסטר נבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס וכיהן שם בין השנים 1788 – 1790. לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הפדרליסטית וכיהן בקונגרס השלישי מ-4 במרץ 1793 עד 3 במרץ 1795. בהמשך הוא נבחר לסנאט וכיהן מ-4 במרץ 1799 עד 30 במאי 1800 בקונגרס השישי.
אנגליקה שרובסדורף
בשנת 1971 נישאה לבמאי ולמפיק הצרפתי קלוד לנצמן (2018−1925), עמו התגוררה בפריז. לאחר מכן התגוררה במינכן ומשם היגרה לישראל והתגוררה בירושלים.
סמואל דקסטר
חבר הקונגרס
במהלך דיון בקונגרס על חוק ההתאזרחות, הציע חבר בית הנבחרים ויליאם ברנץ' גילס מווירג'יניה הצעה שנויה במחלוקת שכל המהגרים לארצות הברית יוכרחו לשאת שבועה לפיה הם מתנערים מכל תוארי האצולה שהם החזיקו בהם בעבר. בתגובה שאל דקסטר מדוע לא נדרשים קתולים להתכחש לכפיפותם לאפיפיור, שכן מעמד הכמורה יצר יותר בעיות במהלך ההיסטוריה בהשוואה לאריסטוקרטיה. הנקודות שהעלה דקסטר הרתיחו את ג'יימס מדיסון שהגן על הקתולים האמריקאים, שרבים מהם, כמו צ'ארל קארול מקרולטון, היו אזרחים טובים במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, וכדי להדגיש את העובדה שתאריי אצולה נאסרו בחוקת ארצות הברית.
אנגליקה שרובסדורף
ספרה הראשון של שרובסדורף, "הג'נטלמנים" (או "האדונים", "Die Herren"), יצא לאור בשנת 1961. הספר עורר הדים רבים ופרסם את שמה. שרובסדורף פרסמה 12 ספרים נוספים, חלקם על בולגריה. ספר הזכרונות שכתבה על אמה, "לא כשאר האמהות" (Du bist nicht so wie andre Mütter, 1992; מהדורה שנייה - 1994) היה רב מכר, עובד לטלוויזיה (1999) ותורגם למספר שפות, בהן אנגלית ועברית.
סמואל דקסטר
חבר הקונגרס
בדצמבר 1799 כתב דקסטר את דברי ההספד מטעם הסנאט לג'ורג' וושינגטון. דקסטר כיהן בסנאט פחות משנה והתפטר כדי שיוכל לקבל על עצמו את תפקיד מזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא ג'ון אדמס, והיה הסנאטור הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית שהתפטר לצורך קבלת תפקיד בקבינט.
אנגליקה שרובסדורף
שרובסדורף הייתה גם שחקנית; היא הופיעה במספר סרטים עלילתיים וכן בסרטים תיעודיים על חייה.
סמואל דקסטר
מזכיר המלחמה ומזכיר האוצר
כאשר מזכיר האוצר אוליבר וולקוט, הבן התפטר מתפקידו בדצמבר 1800, מינה הנשיא אדמס את דקסטר לתפקיד כממלא מקום והוא שימש בתפקיד מינואר ועד מאי 1801. כשנבחר תומאס ג'פרסון לנשיאות, הוא ביקש לעכב את בחירתו למזכיר האוצר, אלברט גלטין כמינוי פגרה עד מאי, ודקסטר הסכים להמשיך לכהן במקומו למשך החודשיים הראשונים לכהונתו של ג'פרסון כנשיא. במכתב לרעייתו מה-5 במרץ 1801 אמר גלטין שדקסטר התנהג "באדיבות רבה".
קריירה מאוחרת
דקסטר שב לבוסטון ב-1805 וחידש את פעילותו כעורך דין. הוא עזב את המפלגה הפדרליסטית והיה לחבר במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בשל תמיכתו במלחמת 1812. ב-1814, 1815 ו-1816 הוא התמודד בחוסר הצלחה על משרת מושל מסצ'וסטס.
דקסטר היה תומך נלהב של תנועת ההתנזרות ממשקאות חריפים והוא היה יושב הראש של ההתארגנות הפורמלית הראשונה שלה במסצ'וסטס. ב-1800 הוא נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
מותו והנצחתו
סמואל דקסטר מת ב-4 במאי 1816, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-55 ונקבר בבית הקברות מאונט אוברן שבקיימברידג', מסצ'וסטס. על שמו נקראו העיירה דקסטר שבמיין, וספינות של שירות ספינות המכס של ארצות הברית ושל משמר החופים של ארצות הברית.
השמחות שלי (סיבוב הופעות)
השמחות שלי הוא סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה אשר נתמך על אלבומה "השמחות שלי" והתקיים ברחבי ישראל, ארצות הברית, צרפת וטורקיה. המופע עלה ב-4 בפברואר 2012 והסתיים ב-16 בספטמבר 2016. המופע עלה למעלה מ-50 הופעות וכלל בנוסף לשירים מהאלבום הנתמך גם שירים משאר הקריירה שלה.
מתוך המופע הוקלט השיר "אגדת השמש והירח" ויצא כסינגל. בנוסף יצא לאור וידאו קליפ מתוך המופע של השיר "שאה דומאד".
רקע
ב-6 בדצמבר 2011 יצא לאור האלבום "השמחות שלי", בהפקת רן אלמליח ועמי רייס מלהקת "כנסיית השכל". האלבום מאופיין במוזיקה פרסית ומחבר את ריטה לשורשיה המשפחתיים והשירים אותם שמעה בילדותה. בינואר 2012 זכה האלבום בתואר אלבום זהב לאחר שמכר יותר מ-20 אלף עותקים. ביוני 2012 פורסם שעותקים פיראטיים של האלבום ושל השירים שבו זכו לפופולריות רבה באיראן.
ב-5 בדצמבר 2011, יום לפני שיצא לאור האלבום, התקיים מופע טרום השקה לאלבום. על סיבוב ההופעות נודע ב-8 בינואר 2012. ריטה סיפרה על המופע: "המופע הוא חגיגה צבעונית של צלילים וגוונים, המתמזגים זה בזה ויוצרים חוויה מרגשת ומרקידה. אני משלבת במופע חומרים מהאלבום החדש, לצד השירים שקיבלו עיבוד מוזיקלי עשיר וחם שמחבר אותם להוויית האלבום החדש".
רשימת השירים
זוהי רשימה חלקית של השירים שבוצעו בהופעה:
תאריכי הופעות
זוהי רשימה חלקית של ההופעות:
כנסיית הר האושר
כנסיית הר האושר היא כנסייה קתולית השוכנת על הר נחום, הידוע גם כ"הר האושר", והיא מנציחה את הדרשה על ההר שנשא ישו בפני מאמיניו. הכנסייה נבנתה בין השנים 1936 עד 1937, על ידי "הארגון הלאומי לעזרה למסיונרים איטלקים" (Associazione Nazionale per Soccorrere i Missionari Italiani או ANSMI) בתמיכה כספית של ממשלת איטליה הפשיסטית, והיא תוכננה על ידי האדריכל האיטלקי הנודע אנטוניו ברלוצי.
המסורת הנוצרית
רוב העדות הנוצריות מזהות את הר נחום כהר ממנו נשא ישו את הדרשה על ההר, אם כי יש הממקמות את האירוע בקרני חיטין. הדרשה פותחת בשמונת פסוקי "אשרי":
בהמשך דבריו, הניח ישו את היסודות לחלק מעקרונות הנצרות החשובים, והדרשה נושאת חשיבות תאולוגית ראשונה במעלה בנצרות.
המבנה
הכנסייה לא נבנתה מעל שרידים קדומים ידועים, אך למרגלות הר נחום התגלו שרידיהם של כנסייה ומנזר ביזנטים, המתוארכים לתקופת הזמן שבין סוף המאה ה-4 ועד למאה ה-7.
הכנסייה מעוצבת בצורת מתומן, כמקובל בכנסיות המנציחות אירוע מכונן, ובעיקר לזכר שמונת פסוקי "אשרי" הפותחים את הדרשה על ההר. היא ניצבת על פודיום מלבני גדול ומוקפת מכל צדדיה באכסדרה המאפשרת תצפית לעבר הכנרת והאתרים בהם פעל ישו. באכסדרה קבועות תשע קשתות בכל צד, למעט בצד הצפוני, ובצד זה ניצב מבנה המבואה הצמוד אל הכנסייה וקטע האכסדרה שמקיף אותו הוא בן שבע קשתות. הקשת המרכזית מבין אלה גבוהה ורחבה מהאחרות, והיא מוליכה אל הכניסה. למספרים אלה יש משמעות נומרולוגית - הספרה 7 מסמלת את סדרם של דברים, 8 את הניסי ו-9 את השלמות.
המבנה נבנה מאבני בזלת שחורות המשולבות באבן לבנה, באופן המזכיר את נופי הבזלת והגיר שבסביבתו, והוא נושא כיפת נחושת הנחה על-גבי תוף. פנים הכנסייה מעוצב בפשטות, ומחולק על ידי שמונה קשתות לאזור המרכזי ולמעבר הסובב אותו. קירות הכנסייה לבנים וחלקים, וחלקם התחתון מחופה בשיש צבעוני שבו קבועים חלונות מלבניים מוארכים ופשוטים. שמונת חלונות התוף עשויים מויטראז' ועליהם רשומים שמונת פסוקי "אשרי" בלטינית. על הקיר הסובב את הכנסייה מופיעות 14 תחנות הצלב. פנים הכיפה עשוי פסיפס מוזהב והוא מואר על ידי שמונה חלונות נוספים בבסיסה. המזבח עשוי שיש לבן ושחור מקרארה, וניצב על בימת בת שתי מדרגות במרכזה של הכנסייה. על המזבח מונח הטברנקולום ("משכן" - ארון לשמירת לחם הקודש בגמר המיסה) ומעליו חופה בצורת קשת הנישאת על-גבי שני זוגות עמודי שיש שחורים. על רצפת הכנסייה, מסביב למזבח, טבלאות פסיפס ובהן רשומות המידות הטובות על פי הדרשות על ההר: כיבוש היצר, אמונה, גבורה, תקווה, צדק, חסד ותבונה, וכן הכיתוב "LAVS TIBI CHRISTE" (לך המשיח השבח). בכניסה לכנסייה קבועים שני לוחות הנצחה, האחד באנגלית והשני בלטינית, המציינים את ביקור האפיפיור פאולוס השישי באתר.
סביב הכנסייה
ברחבה שבחזית הכנסייה הונחה בשנת 1983 רצפת פסיפס גדולה שבה נראים מדליונים עשויים מענפי גפן משתרגים. במדליונים מתוארים קדושים נוצרים שונים ודמויות תנכיות והיסטוריות. עוד מופיעים בפסיפס שערי ירושלים ושמונת פסוקי "אשרי" מוקפים בזרי פרחים הנישאים בידי מלאכים. מצפון לכנסייה שוכן מבנה גדול שבו מנזר נזירות פרנציסקניות, אכסניה ומשק חקלאי. סביב המבנה גן גדול ובו פינות ישיבה לעריכת טקסים, אשר צופות אל נוף הכנרת. בגן מוצבים פסלים, ולוחות הנושאים את פסוקי "אשרי". עוד הוקמה במקום אכסניה גדולה ומודרנית.
דון מארי
ביוגרפיה
מארי נולד בהוליווד בתור ילדם היחיד של אתל מארי, אמנית "שיגיונות זיגפלד" ודניס אלויסיוס שהיה מורה לריקוד בברודוויי. למד משחק אצל האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה ומספר שנים לאחר מכן ערך את ההופעה הבימתית הראשונה שלו בברודוויי במחזה "השושנה המקועקעת".
הופעתו הקולנועית הראשונה של מארי בדרמה של ג'ושוע לוגאן "תחנת אוטובוס" הייתה מוצלחת למדי. בסרט הופיע בתור הקאובוי הנאיבי בו דקר לצידה של הכוכבת מרילין מונרו והועמד על תפקידו לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. בשנה שלאחר מכן הופיע בדרמות "כובע מלא גשם" של פרד זינמן בתפקיד החייל ג'וני פופ שחוזר משירותו בקוריאה ו"מסיבת הרווקים" של דלברט מאן בתפקיד מנהל החשבונות צ'ארלי סמסון.
ב-1962 שיחק מארי בדרמה הפוליטית של אוטו פרמינגר "עצה והסכמה" בתור הסנטור בריגהאם אנדרסון. ב-1972 הופיע בסרט הפעולה המדע בדיוני של ג'יי. לי תומפסון "כיבוש כוכב הקופים" בתפקיד המושל בריק. ב-1981 שיחק מארי בדרמה של פרנקו זפירלי "אהבת בוסר" בתפקיד יו אביה של הצעירה ג'ייד באטרפילד (ברוק שילדס). ב-1986 השתתף מארי בפנטזיה הקומית של פרנסיס פורד קופולה "להתחתן בשנית" לצידם של ניקולס קייג', ג'ים קארי וקת'לין טרנר. מלבד מלשחק ביים מארי שלושה סרטים לא מוצלחים במיוחד וכתב כתסריטאי לסדרה הדרמה "נוטס לנדינג", סדרה בה שיחק מארי ב-33 פרקים בתפקיד ויליאם סידני פיירגייט בעלה הראשון של קארן קופר.
למארי שני ילדים שחקנים פטרישיה וכריסטופר מארי מאשתו הראשונה כוכבת הקולנוע הופ לאנג אותה הכיר על סט הסרט "תחנת אוטובוס" ושלושה ילדים מנישואיו השניים לשחקנית בטי ג'ונסון.
יו פרייזר (שחקן)
'''יו מ. פרייזר (באנגלית: Hugh M. Fraser'''; נולד ב-23 באוקטובר 1945) הוא שחקן, במאי תיאטרון וסופר אנגלי.
ביוגרפיה
פרייזר נולד בלונדון בשנת 1945, וגדל במידלנדס. הוא למד בבית הספר למשחק "Webber Douglas Academy of Dramatic Art" ובאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון. הוא היה חבר בלהקת הפולק טלטייל, והיה שותף לכתיבה של נעימת הנושא לסדרת הטלוויזיה לילדים "Rainbow" של ITV.
הפריצה הגדולה של פרייזר הייתה ב-1978 כשגילם את אנתוני אידן בסדרת הטלוויזיה "אדוארד וגברת סימפסון" בכיכובו של אדוארד פוקס. אחר כך לוהק לעיתים קרובות לתפקידים של דמויות מהמעמד העליון ושל אריסטוקרטים, כמו מר טאלמן בסרט "חוזה השרטט" בבימויו של פיטר גרינוויי.
במהלך הקריירה הופיע פרייזר בסרטי קולנוע ובטלוויזיה. תפקידיו הידועים ביותר הם קפטן הייסטינגס בסדרת הטלוויזיה "פוארו" לצדו של דייוויד סושה, והדוכס מוולינגטון (החליף את דייוויד טרוטון) בסדרה "שארפ" בכיכובו של שון בין. פרייזר הקליט ספרי שמע מסדרת "פוארו" בהם את הספר "Elephants Can Remember". פרייזר קרא ספרי שמע רבים מיצירותיה של אגאתה כריסטי, והם יצאו לאור בהוצאת HarperCollins.
בשנות השמונים של המאה העשרים הופיע פרייזר בסדרת המתח "Edge of Darkness" של ה-BBC. הוא חבר, מדריך ובמאי של האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ומתמחה בשייקספיר. פרייזר ביים מחזות אחדים בהם עיבוד של דייוויד מאמט למחזה "הדוד וניה" מאת צ'כוב, שהוצג בווילטון מיוזיק הול בלונדון בינואר 2007, בכיכובה של רייצ'ל סטירלינג בתפקיד ילנה.
בקולנוע שיחק פרייזר בסרטים "קללת הפנתר הורוד", "101 כלבים וגנבים" ו"משחקים פטריוטיים". בתיאטרון הופיע ב-1979 בתפקיד קלודיו במחזה "מהומה רבה על לא דבר" עם הלהקה השייקספירית המלכותית. הוא השתתף בתסכיתי דרמה של "דוקטור הו" בשם "Circular Time" (מ-2007) ו-"Cradle of the Snake" (מ-2010). ב-2003 שיחק בסרט הטלוויזיה "מוות בשורות הכנסייה" על פי ספרה של פ.ד. ג'יימס ובכיכובו של מרטין שו.
ב-2015 יצא לאור הרומן הראשון שכתב פרייזר בשם "Harm".
מוסקבה מדיה
מוסקבה מדיה (ברוסית: Москва Медиа) הוא ארגון של עיריית מוסקבה, המאחד את כלל נכסי התקשורת של עיריית מוסקבה. נוצר בשנת 2011 ומאגד תחנות רדיו, עיתון, סוכנות ידיעות, ערוצי טלוויזיה ואתר אינטרנט.
היסטוריה
הקמת החברה החלה באוגוסט 2011 ביוזמת ראש עיריית מודקבה סרגיי סוביאנין בעקבות רפורמות רחבות היקף שהנהיג. במסגרת הרפורמות הללו, אולפני הטלוויזיה המחוזית נסגרו. ב-5 בספטמבר 2011 הפך ערוץ הטלוויזיה "סטוליצה", שהיה לאמצעי התקשורת הראשון בעיר באחזקתו של איגור שסטאקוב באותה תקופה, לערוץ המידע הפועל 24 שעות ביממה בשם "מוסקבה 24". ערוץ הטלוויזיה "אמון", שהצטרף לחברת ההחזקות החדשה, עבר גם מיתוג מחדש ונודע בכינוי "מוסקבה. אמון". כחלק מההחזקוץ הושקה תחנת הרדיו בשפה האנגלית בשם "מוסקבה FM" (בתדר 105.2 FM). כדי לבצע את השינויים הללו, עיריית מוסקבה רכשה בחזרה 35% ממניות חברת הטלוויזיה העירונית TV Stolitsa וכ-65% ממניות Radio Center Concern מחברת Bonaventure ובכך איחדה 100% ממניות החברה. תחנת הרדיו הציבורית, אשר בנוסף לתחנת "מדברת מוסקבה" היה חלק מקונצרן מרכז הרדיו, חוסל.
ג'ון סטפנס
ג'ון סטפנס (באנגלית: John Stephens; נולד בשנת 1972) הוא סופר, מפיק ותסריטאי אמריקאי.
ביוגרפיה
ג'ון סטפנס נולד בשנת 1972.
הוא היה מפיק של 25 פרקים בסדרת טלוויזיה "The O.C.‎", כאשר ל-8 פרקים הוא כתב את התסריט.
לאחר סיום עבודה של סדרה זו הוא עבר לצוות של "בנות גילמור". בסדרה זו הוא כתב תשריט ל-8 פרקים והיה מפיק של 6 פרקים.
בנוסף לעבודה שתחום הטלוויזיה, ג'ון סטפנס ידוע כסופר. בין היתר הוא כתב סדרת ספרים לנוער "ספרי הראשית" שזכו להצלחה ותורגמו לעברית.
ססילי אוטרופ לודוויג
ססילי אוטרופ לודוויג (בדנית: Cecilie Uttrup Ludwig; נולדה ב-23 באוגוסט 1995) היא רוכבת אופני כביש דנית בקבוצת FDJ Nouvelle-Aquitaine. לודוויג היא אלופת דנמרק בנגד השעון בשנים 2016–2018 וסגנית אלופת העולם בנגד השעון עד גיל 19 בשנת 2012.
ביוגרפיה
לודוויג נולדה בעיירת פרדריקסברג בדנמרק.
בשנת 2012, השתתפה לודוויג באליפות העולם עד גיל 19 שנערכה בואלקנבורג, במקצה נגד השעון זכתה במדליית הכסף, 35 שניות אחרי זוכת מדליית הזהב אלינור בארקר הבריטית. במקצה הכביש, סיימה לודוויג שמינית.
ב-2013 השתתפה שוב באותה התחרות, שהתקיימה הפעם בפירנצה. היא סיימה במקום ה-12 במקצה נגד השעון ובמקום הי16 במקצה הכביש.
ב-2014 ו-2015 רכבה בקבוצת Rytger הדנית. בעונת 2016 עברה ל-Team BMS BIRN, גם היא דנית. היא ניצחה במדי הקבוצה את טור דה פמינין בצ'כיה ושני קטעים במרוץ. היא ניצחה גם את קטגוריית ההרים ב-Gracia Orlova (גם המרוץ הזה נערך בצ'כיה) ובטור של נורווגיה. לודוויג ניצחה את דירוג הרוכבת הצעירה ב-Auensteiner - Radsporttage וביולי ניצחה לראשונה את אליפות דנמרק בנגד השעון, מקדימה את טרין שמידט ב-1:05 דקות ואת קמילה סופה ואלין ב-1:18 דקות. בספטמבר סיימה תשיעית באליפות אירופה, 12 שניות אחרי אנה ואן דר ברחן המנצחת.
ב-2017 עברה לקבוצת סרוולו–ביגלה הגרמנית. היא ניצחה את מרוץ הקטעים סטמנה ולנסיה ולאחר מכן סיימה שלישית בסטראדה ביאנקה. היא סיימה שביעית ב-Emakumeen XXX. Bira בספרד, שלישית ב-La Classique Morbihan וחמישית ב-Grand Prix de Plumelec-Morbihan Dames בצרפת. לאחר מכן התחרתה בטור של בריטניה וסיימה שמינית. היא שמרה על תוארה את כאלופת דנמרק כנגד השעון לאחר שניצחה את המרוץ, והתחרתה בג'ירו רוסה לראשונה. לודוויג ניצחה את דירוג הרוכבת הצעירה במרוץ וסיימה במקום ה-16 כללי. היא זכתה במדליית כסף באליפות אירופה בנגד השעון עד גיל 23, לאחר שהגיעה 4 שניות אחרי דנית אחרת, פרנילי מאת'יסן. היא סיימה שנייה בג'ירו טוסקנה וניצחה את דירוג הרוכבת הצעירה במרוץ. באליפות העולם, זכתה במדליית ארד יחד עם סרוולו–ביגלה בנגד השעון לקבוצות וסיימה במקום ה-10 במקצה האישי בנגד השעון, 1:34 דקות אחרי אנמיק ואן פלוטן.
את 2018 פתחה שוב בסטמנה ולנסיה, אך לא שחזרה את הישגה משנה שעברה וסיימה רביעית. היא סיימה שביעית בטרופאו אלפרדו בינדה וניצחה את אליפות דנמרק בנגד השעון בפעם השלישית ברציפות, במקצה הכביש באליפות דנמרק, סיימה עשירית. היא התחרתה שוב בג'ירו רוסה וסיימה במקום השישי הכללי, 10:38 דקות אחרי אנמיק ואן פלוטן. לאחר מכן סיימה רביעית במרוץ החד יומי "La Course by Le Tour de France".
ב-2019, רשמה לודוויג עונת קלאסיקות מוצלחת, כשסיימה כמעט בכל המרוצים בעשירייה הראשונה, אך לא הצליחה לנצח אף אחד מהמרוצים כשסיימה שלישית חמישית בסטראדה ביאנקה ושלישית ברונדה ון פלנדרן, אחרי המנצחת מרתה בסטיאנלי ואנמיק ואן פלוטן. לאחר מכן סיימה שישית במרוץ אמסטל גולד, שמינית בלה פלש ואלון ועשירית בלייז'–בסטון–לייז'. היא ניצחה את המרוץ החד יומי - Grand Prix de Plumelec-Morbihan Dames וסיימה רביעית בטור דה ברטאן. היא סיימה במקום ה-14 בג'ירו רוסה במקום השלישי ב-"La Course Be Tour de France", אחרי מריאנה ווס המנצחת ולאה קירצ'מן. בטור של סקוטלנד, ניצחה לודוויג את קטגוריית ההרים.
אולי תרדו שם
אולי תרדו שם (באנגלית: Dreamboat) הוא סרט ילדים ישראלי מסוגת דרמה-קומי, שיצא ב-1964, ומבוסס על ספרו של פוצ'ו "אולי תרדו שם".
הסרט, שצולם בשחור-לבן, מספר את חלומו של ילד לבנות לעצמו ספינה אמיתית על גג ביתו. הוא בונה עם חבריו ספינה מרהיטים וגרוטאות על הגג. בהמשך, ספינה זו פוגשת ספינה אמיתית שנפלה ממשאית ונחתה על גג הבית בתל אביב.