cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כלילא
האיסור על ענידת כלילא לאחר חורבן בית המקדש
לאחר חורבן בית המקדש, אסרו החכמים את לבישת הכלילא. לפי שיטת רב, האיסור הוא רק על עטרת מלח וגופרית. עטרות אלו נעשו מאבן מלח הצלול כאבן הבדולח, ומצוירת בשרטוטים שונים ליופי, באמצעות חומר הגפרית (הציורים הם תצריבים שחורים שנצרבים על כלי כסף וזהב באמצעות חומר כימי החורט את הכלי שעליו מפעילים אותו - רש"י), אבל לא נאסרו עטרות מהדסים ווורדים. לפי שמואל גם על עטרות מהדסים וורדים חל האיסור, אך על עטרות "קנים וחילת", עטרות פשוטות יותר, לא חל האיסור, ולפי לוי בר סיסי חל האיסור גם על עטרות אלו.
אודות כך מסופר כי רב הונא ורב חסדא ישבו לפני ראש הגולה, וראש הגולה שאל את רב הונא מנין האיסור ללבוש כלילא. השיב לו רב הונא כי מדובר בתקנת חכמים, כמובא במשנה: "בפולמוס של אספסיינוס גזרו על עטרות חתנים ועל האירוס". בינתיים קם רב הונא להתפנות. אמר לו רב חסדא: כתוב בפסוק:, וכי מה עניין מצנפת אצל עטרה? הרי מצנפת מבגדי כהונה היא! - אלא לומר לך: בזמן שמצנפת בראש כהן גדול - עטרה בראש כל אדם, נסתלקה מצנפת מראש כהן גדול - נסתלקה עטרה מראש כל אדם. בינתיים בא רב הונא, כאשר שמע את דבריו של רב חסדא הוא קם ונשבע כי פרשנותו של רב חסדא אינה נכונה, שכן הפסוק אינו דן כלל באיסור לענוד כלילא אלא רק מצטט את דברי הנבואה אודות חורבן בית המקדש, ביטול הכהונה ובגדי הכהונה (ביניהם המצנפת של הכוהן הגדול) והגליית המלך צדקיהו לבבל, אך "בכל זאת", אמר רב הונא, "חסדא שמך ו"חסדאין" (חסודים ונאים) הם דבריך".
ענידת התכשיט ברשות הרבים בשבת
במסכת שבת, בסוגיית ענידת תכשיט ברשות הרבים מחשש שמא יבואו להסירו ברשות הרבים, להעבירו ארבע אמות ברשות הרבים ובכך לעבור על איסור מהתורה - מלאכת הוצאה, מובאת מחלוקת החכמים אודות כלילא, שהיה מלבוש יקר שענדו על הראש ליופי, ובו היו שני מינים: "ניסכא" - דבר העשוי כולו מזהב וממתכת יקרה, והשני הזול יותר היה "רוקתא" - רצועה שמצוירת בזהב ובאבנים טובות המודבקים עליה בצורה מפוזרת. מדובר ככל הנראה בכלילא מסוג אחר, שלא נאסר על ידי חז"ל.
בתלמוד קיימת מחלוקת אמוראים, בפרשנות לדברי המשנה. לפי אחת מהפרשנויות, המחלוקת היא אודות הסוג הזול יותר. רב אוסר, כי סבר שהתכשיט העיקרי הוא זה היקר ולכן יש לגזור גם על התכשיט העשוי בצורה הזולה יותר, ואילו שמואל סבר שעיקר התכשיט מיועד בעיקרו בצורה הזולה, והתכשיט בצורתו של "אניסכא" הוא טפל, ואין לגזור על התכשיט העיקרי משום הטפל. לפי גרסתו של רב אשי, המחלוקת היא על התכשיט היקר "ניסכא" ונחלקו האם יש לחשוש באשה חשובה שמא תוציא את הכליל מראשה כדי להתפאר בו ולהראותו לחברתה, ותבוא לידי טלטולו ברשות הרבים. גרסתו המקילה של רב אשי התקבלה להלכה, על פי עדותו של רב שמואל בר בר חנה שהעיד בפני רב יוסף (לאחר ששכח את תלמודו) שמסר בעבר בשם רבו רב שכלילא מותרת, ומכאן שאפילו רב התיר את ה"רוקתא".
לפסקו המקל של שמואל הצטרף גם לוי, מגדולי חכמי ארץ ישראל. כאשר הוא דרש זאת, יצאו בעיר נהרדעא עשרים וארבע נשים הלבושות במלבוש זה. כאשר בדור מאוחר יותר דרש זאת רבה בר אבוה בבית המדרש שבעיר מחוזא העשירה, יצאו ממבוי אחד בלבד 18 נשים עם כליל.
רהצ'וב
רהצ'וב (בבלארוסית: Рагачо́ў, רהצ'ואו; ברוסית: Рогачёв, רוגצ'וב; בפולנית: Rohaczów, רוהצ'וב; ביידיש: ראָגאַטשאָוו) היא עיר במחוז הומל שבמזרח בלארוס, על גדתו המערבית של נהר דניפר בהצטלבותה עם נהר דרוט. בעיר התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
רהצ'וב נזכרת לראשונה בשנת 1142, ומסוף המאה ה-13 הייתה בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא, ולאחר מכן בשליטת האיחוד הפולני-ליטאי. בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, סופחה העיר לשטחי האימפריה הרוסית.
יהודי רהצ'וב
בשנת 1897 נמנו בעיר 5,047 יהודים, ובשנת 1923 נמנו בה 6,230 יהודים, כמחצית תושביה. בתקופה הסובייטית פעל בעיר בית ספר יידי. בעיר נולדו בין היתר הרב יוסף רוזין והמחזאי שמואל הלקין והאמן אנטולי קפלן.
עם פרוץ מבצע ברברוסה הצליחו רבים מיהודי העיר להתפנות מזרחה, בזכות מסילת הרכבת שעברה בה, ורבים מהגברים היהודים בה גויסו לשורות הצבא האדום.
ב-3 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו ביססו את השליטה בה ב-14 בחודש. לאחר מכן, רוכזו היהודים שנותרו בעיר בגטו שהוקם בה, בו הועסקו בעבודות כפייה.
באוקטובר 1941 הובאו לגטו שבעיר יהודים נוספים מגטאות ומיישובי הסביבה, ורכוש היהודים בעיר נשדד. ב-1 בנובמבר 1941 רצחו שוטרים גרמנים ובלארוסים את כל יושבי הגטו, בין 1,500 ל-2,700 איש. לאחר מכן, רצחו הגרמנים גם ילדים ממשפחות מעורבות בעיר.
ארנביב
הארנביב הוא דמות המופיעה בספרו של לואיס קרול - "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" (הידוע גם בשם "עליזה בארץ הפלאות"). במקור נקראת הדמות "The March Hare" - באנגלית: הארנבת של מרץ. "ארנביב" הוא השם המופיע בתרגומה של רנה ליטוין; בתרגומו של אריה ליב סמיאטיצקי זהו ארנב בן ניסן, ובתרגומיהם של אהרן אמיר ואוריאל אופק ארנב האביב.
דמותו של הארנב מופיעה במספר סצנות בספר - שהידועה שבהן היא סצנת מסיבת התה המטורפת. בפרק 7 של הספר מגיעה אליס לחצר בית הארנביב, ששתי ארובותיו בצורת אוזניים, וגג הבית מרופד פרווה. בחזית הבית, מתחת לעץ נמצא שולחן ערוך לשעת התה, וסביבו ישבו הכובען המטורף, הארנב והנמנמן.
הארנב והכובען מנהלים עם עליזה שיחה הרצופה הערות איגיון, חידות ומשלים, כאשר הכובען מציין ש"דעתו (של הארנב) נטרפה עליו". משפט זה מתייחס למכתם מקובל בתקופה הוויקטוריאנית: "משוגע כמו ארנב מרץ" ("Mad as a March hare"). מקורו של מכתם זה באוסף פתגמים שפורסם על ידי ג'ון הייווד בשנת 1546. המכתם מבוסס על האמונה שבעונת הייחום של הארנבים (אשר מתרחשת באנגליה בחודש מרץ) נוטים לאבד את שפיותם ולריב. חתול צ'שייר מתאר את הארנביב כ"משתולל באביב" בהתבסס על אמונה זו.
הארנב והכובען "תקועים" בשעת התה בשל העובדה שהכובען "רצח את הזמן" כאשר הוא שר למלכת הלבבות.
האיור של טניאל מתאר את הארנב כאשר לראשו אניצי קש - סימן המקובל בתקופה הוויקטוריאנית לתאר אי שפיות.
הארנב מופיע פעם נוספת בהמשך הספר במשפט גנב הלבבות, ובסיום הספר "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם" כשליח המלך הלבן.
בסרטו של וולט דיסני משנת 1951, "עליסה בארץ הפלאות", מתואר שגעונו של הארנב בכך שהוא מציע לעליסה כוס תה אולם לוקח אותה ממנה כל פעם שהיא מנסה לשתות ממנה.
איי ג'יי מיטשל
אהרון פרדריק "איי ג'יי" מיטשל ג'וניור (באנגלית: ; נולד ב-17 במאי 2001 ), המוכר בשם הבמה איי ג'יי מיטשל (באנגלית: AJ Mitchell), הוא זמר-יוצר אמריקאי.
ראשית חייו
איי ג'יי מיטשל נולד בבלוויל, אילינוי, ארצות הברית ב-17 במאי 2001. אמו, אליסון מיטשל, היא בעלת עסק קטן ואביו, אהרון פרדריק מיטשל סר, הוא אח מוסמך נודד. איי ג'יי הוא בן הזקונים, אחרי אחיותיו, אנדראה ואדיסון (אדי).
מיטשל החל ללמוד פסנתר מגיל 4, בהשראת אביו שלמד גם לנגן בפסנתר ולכתוב שירים. מיטשל למד בתיכון בלוויל ווסט. בתיכון, הוא שיחק בקבוצת הכדורגל של התיכון ושר במקהלת בית הספר.
2015–2016: תחילת הקריירה
כשהיה בן 13 החל מיטשל להופיע בערבי שירה פתוחים בעיירת הולדתו ולפרסם גרסאות כיסוי לשירים ביוטיוב ובאינסטגרם. בשל קהל מעריצי המדיה החברתית של מיטשל, הוא עבר לגור ללוס אנג'לס, קליפורניה והתחיל לעבוד עם מנהלו מאז 2015. כשהיה בלוס אנג'לס, היא עבד גם בסוכנות השיווק המקוונת, Team 10. לאחר זמן מה, מיטשל עזב את הסוכנות, בשביל לעבוד באופן עצמאי.
2017–2018: Hopeful
ב-2017, הוא הוציא את הסינגל העצמאי הראשון שלו, "Used to Be". השיר נכתב על ידי מיטשל, כשהיה בן 13, והופק על ידי המפיק המוזקלי האמריקאי, מייק דין. נכון ליוני 2021, לשיר יש יותר מעל מ-141 מיליון השמעות בספוטיפיי.
לאחר שעזב את הסוכנות שעבד בה, מיטשל זכה להתעניינות ממספר חברות תקליטים, אך לבסוף, בפברואר 2018, החליט לחתום אצל חברת התקליטים האמריקאית, אפיק רקורדס.
ב-20 ביולי 2018, הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Hopeful.
בנובמבר 2018, בילבורד ו-Vevo, בחרו במיטשל כאחד מ-19 האמנים המובילים שיש לצפות ב-2019. באביב 2019, מיטשל עשה את סיבוב ההפועות הראשון שלו בארצות הברית, Hopeful Tour.
2019 – הווה: Slow Dance ו-Skyview
במאי 2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם נינה נסביט, את השיר "After Hours".
מאוחר יותר באותו חודש, בראיון לבילבורד, הודיע מיטשל כי הוא מתכנן להוציא את אלבום הבכורה הקרוב שלו עם אפיק רקורדס. הוא אמר כי האלבום כמעט מוכן, והוא ייצא "בקרוב מאוד".
ב-23 באוגוסט 2019, הוא הוציא את המיני-אלבום השני שלו, Slow Dance. בין השירים באלבום, מופיע השיר "Slow Dance" שבו שיתף פעולה עם הזמרת האמריקאית אווה מקס. השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-28 במצעד 40 שירים המיינסטרים. בנוסף, RIAA העניק לשיר תואר זהב.
ב-4 בדצמבר 2020, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם הזמרת-יוצרת הבריטית אלה הנדרסון, את הסינגל "Blame It on the Mistletoe". הסינגל הגיע, בשיאו למקום ה-94 במצעד הסינגלים האירי ולמקום ה-28 בניו זילנד.
ב-8 באוקטובר 2021, הוא הוציא את האלבום הבכורה שלו, Skyview.
OpenVMS
OpenVMS (ובקיצור VMS, ראשי תיבות של Virtual Memory System) היא מערכת הפעלה שמיועדת למחשבים עם מעבדי VAX ,Alpha ו־Itanium. המערכת נוצרה על ידי חברת Digital Equipment Corporation (היום VSI), שגם פיתחה את מחשבי ה־VAX ו־Alpha.
VMS פותחה במקור כמערכת הפעלה למיני-מחשבים מסדרת VAX. גרסתה הראשונה יצאה בשנת 1978, יחד עם השקת הדגם הראשון של מחשב VAX (VAX-11/780). העיצוב שלה התבסס על מערכות הפעלה קודמות של Digital, בפרט RSX של מחשבי PDP, אך החידוש העיקרי בה היה ניהול זיכרון וירטואלי ועבודה במצב של 32 ביט.
בשנת 1983 הוצג חידוש נוסף ב־VMS - ה־VAXCluster, שהיה ליישום המסחרי המצליח הראשון של אשכול מחשבים - רשת מחשבים שמגבים אחד את השני ומשתפים משאבי אחסון ותורי הדפסה.
VMS פעלה בכל הסוגים של מחשבי VAX - הן השרתים הגדולים והן תחנות MicroVAX ,VAXstation וכו'.
בשנת 1992 השיקה חברת Digital את המעבד החדש Alpha, שפעל בטכנולוגיית RISC ויחד איתו הציגה את הגרסה החדשה של VMS שידעה לפעול גם במעבדים אלה. VMS קיבלה מספר תכונות חדשות של תמיכה בפרוטוקולים פתוחים כפי שהוגדרו על ידי POSIX ובהתאם שמה שונה ל־OpenVMS.
בשנת 2005 יצאה הגרסה הרשמית הראשונה של OpenVMS למעבדי Itanium.
בדומה ליוניקס, VMS היא מערכת הפעלה בעלת ממשק טקסטואלי ביסודה. שפת הפקודות של VMS נקראת DCL - Digital Command Language; בהשוואה לפקודות shell של יוניקס ו־DOS פקודות DCL נראות יותר כמו מילים שלמות באנגלית ופחות כמו קיצורים. בתחנות עבודה מבוססות VMS ניתן לעבוד גם בסביבה הגרפית DECwindows, גרסה של X11.
VMS תומכת במספר פרוטוקולי תקשורת. הפרוטוקול העיקרי שלה הוא DECnet, פרוטוקול קנייני של Digital. VMS תומכת גם בפרוטוקולי חבילת הפרוטוקולים TCP/IP ובפרוטוקול LAT לעבודה מול מסופים "טיפשים" (כגון VT).
כריס ג'ייקובס
כריסטופר לואיס ג'ייקובס (באנגלית: Christopher Louis Jacobs; נולד ב-28 בנובמבר 1966) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 2023-2020, מטעם מחוז הקונגרס ה-27 של ניו יורק. קודם לכן היה חבר הסנאט של מדינת ניו יורק מאז 2017. טרם היבחרו אל בית המחוקקים של ניו יורק היה מזכיר המדינה בשנים 2006–2007, ונציב מחוז אירי. ביוני 2020 נבחר בבחירות מיוחדות לקונגרס של ארצות הברית מטעם המחוז לעיל.
ביוגרפיה
ג'ייקובס נולד בבאפלו שבמדינת ניו יורק, אחד מבין חמשת אחיו. הוא בן למשפחת ג'ייקובס, בעלי החברה "דלאוור נורת'" וקבוצת ההוקי קרח "בוסטון ברואינס". ג'ייקובס למד בבוסטון קולג', לאחר מכן השלים לימודי תואר שני באמריקן יוניברסיטי ובהמשך קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת באפלו. לפני שהחל את נתיבתו המקצועית בקריירה הציבורית, כיהן ג'ייקובס כסגן נציב איכות הסביבה והתכנון תחת נציב מחוז אירי ג'ואל גימברה. ג'ייקובס עבד גם במחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית תחת ג'ק קמפ, מי שהיה אז מזכיר המחלקה.
בשנת 1995 ייסד ג'ייקובס את קרן המלגות BISON. קרן BISON מעניקה מלגות לתושבי העיר באפלו כדי ללמוד בבתי ספר פרטיים. בשנת 2004 הוא נבחר כחבר כללי במועצת החינוך של באפלו וכעבור חמש שנים — ב-2009 — נבחר מחדש. ב-19 באפריל 2006 מונה ג'ייקובס למזכיר המדינה של ניו יורק בידי מושל ניו יורק ג'ורג' פטאקי. בתקופתו כמזכיר המדינה מילא ג'ייקובס תפקיד פעיל בפיתוח השטחים הירוקים של נהר הניאגרה.
בפברואר 2006 היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לסנאט של מדינת ניו יורק בבחירות ביניים למושב המייצג את מפלי ניאגרה ובאפלו. עם זאת, ג'ייקובס הובס בידי מועמד המפלגה הדמוקרטית מארק קופולה. ב-2011 נבחר ג'ייקובס לנציב מחוז אירי. הוא נבחר מחדש לתפקיד בשנת 2014. ב-8 בנובמבר 2016, ג'ייקובס ניצח את אמבר סמול הדמוקרטית בבחירות לסנאט של ניו יורק מטעם מחוז הבחירה ה-60. המחוז היה מיוצג בעבר בידי מארק פניפינטו הדמוקרטי גם הוא, כאשר הניצחון של ג'ייקובס תרם להשגת רוב רפובליקני בסנאט המדינתי.
ג'ייקובס זכה בבחירות חוזרות ב-2018. במאי 2019 הודיע ג'ייקובס כי יתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-27 של מדינת ניו יורק, במטרה למלא את שארית כהונתו של כריס קולינס שהתפטר. ג'ייקובס הביס את נייט מקמארי ב-23 ביוני 2020 עם 68.7% מקולות הבוחרים. לניצחונו תרמה תמיכתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בג'ייקובס. הוא נשבע לתפקידו בשלהי יולי 2020 עד להתפזרות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
ב-3 ביוני 2022 הכריז ג'ייקובס כי אין בכוונתו להתמודד מחדש אל הקונגרס. החלטתו זו התקבלה לאחר שנמתחה עליו ביקורת עזה מצד עמיתיו הרפובליקנים משהביע תמיכתו בהגבלת הזכות לשאת נשק בעקבות הירי בבית הספר היסודי רוב והירי בבאפלו.
פגיעת המטאור ברוסיה (2013)
פגיעת המטאור ברוסיה הייתה אסון טבע שהתרחש בבוקרו של 15 בפברואר 2013. מטאור בקוטר מוערך של 17 מטר נכנס לאטמוספירה של כדור הארץ ככדור אש במהירות של לפחות 54,000 קילומטר לשעה, שהיא בערך פי 45 ממהירות הקול, והתפוצץ בשעה 09:20 שעון מקומי, בסמוך לעיר צ'ליאבינסק מעל אזור הרי אורל הדרומי של רוסיה. רסיסים מהמטאור נמצאו באגם צ'ברקול. האובייקט לא זוהה טרם כניסתו לאטמוספירה היות שמסלולו גרם להסתרתו עקב בהירות השמש.
האקדמיה הרוסית למדעים העריכה כי למטאור, שנקרא KEF-2013, הייתה מסה של 9,000 טון, והפיצוץ האווירי התרחש בגובה של 30 עד 50 קילומטר מעל האדמה. האנרגיה שהשתחררה מוערכת ב-500 קילוטון TNT, פי 33 מפצצת האטום שהוטלה על הירושימה. המטאור לא זוהה על ידי מכ"ם לפני שהתפוצץ. מטאור צ'ליאבינסק הוא אירוע נדיר בו מטאור פוגע בקרבת אזור מיושב. עצם תיעודו על ידי מספר רב של אנשים בזמן אמת, קידם מאוד את חקר המטאורים.
האובייקט עשוי להיות מסווג ככדור אש או "bolide" על פי דון יומנס, ראש תוכנית SpaceGuard להגנה מפני גופים קרובי ארץ של נאס"א. אירוע כזה מכונה "פרץ אוויר", כלומר, פיצוץ של מטאור בזמן מעברו דרך האטמוספירה. על פי ההערכה הראשונית של סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה Roskosmos, המטאור נע לאורך מסלול נמוך במהירות של כ-30 ק"מ לשנייה. למרות הסמיכות למעבר אסטרואיד דואנדה, אירוע שקרה כ-15 שעות לאחר מכן, האסטרונומים הגיעו למסקנה כי שני האירועים אינם קשורים זה לזה.
המטאוריט היה מסוג כונדריט העשוי ברובו מסלע ולפיכך היה פגיע יותר בכניסתו לאטמוספירה (יחסית למטאוריט ברזלי), דבר המסביר את התפרקותו באוויר. בשעות שלאחר האירוע, התגלה חור בקוטר 6 מטרים באגם צ’ברקול הקפוא. קבוצה של מדענים מהאוניברסיטה הפדרלית של אורל הצליחה לאסוף 53 דגימות מסביב לחור ומאוחר יותר התברר כי מקורן במטאוריט. דגימות אלו לא עלו בגודלן על 1 סנטימטר.
ביוני 2013, דיווחו מדענים רוסים כי מיפוי מגנטי מתחת למיקום החור באגם הצביע על הימצאותו של גוף בגודל 60 סנטימטרים בתחתית האגם. הוערך כי משקלו של העצם הוא 300 קילוגרמים. לאחר מבצע שנמשך מספר שבועות הועלה המטאוריט מתחתית האגם ב-16 באוקטובר 2013. מסתו הכוללת היא 654 קילוגרמים וזה הוא הרסיס הגדול ביותר שנמצא מהמטאוריט.
בנובמבר 2013, שוחרר צילום וידאו ממצלמת אבטחה המראה את הפגיעה של המטאוריט באגם צ’ברקול. זו היא הפגיעה המצולמת הראשונה בהיסטוריה של מטאוריט. הוסק כי חלק זה של המטאוריט פגע באגם במהירות של 225 מטרים לשנייה (64% ממהירות הקול).
דווח על כ-1,500 פצועים, בהם שניים קשה, בעיקר מחלונות זכוכית שבורים שהתנפצו על ידי גל ההדף. כ-3,000 מבנים בשש ערים ברחבי האזור נפגעו בשל הפיצוץ וההשפעות סביבו. התפוצצות המטאור בשמיים יצרה אור מסנוור ובוהק רב והטילה צללים חזקים באור היום בצ'ליאבינסק. האור הבוהק נראה גם במחוז סברדלובסק, במחוז אורנבורג, ואפילו בקזחסטן.
סיימון בוליבר באקנר הבן
סיימון בוליבר באקנר הבן (באנגלית: .Simon Bolivar Buckner Jr; 18 ביולי 1886 – 18 ביוני 1945) היה גנרל בצבא ארצות הברית, אשר פיקד על הארמייה העשירית בקרב אוקינאווה, ונהרג מפגיעת פגז ארטילריה לקראת סיום הקרב, ובכך היה לגנרל האמריקני הבכיר ביותר שנהרג במלחמה מפגיעת אש אויב.
ראשית חייו
באקנר נולד ב-18 ביולי 1886 במנפורדוויל, קנטקי, לסיימון בוליבר באקנר ולדליה הייז קלייבורן. אביו היה גנרל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ולאחר מכן כיהן כמושל קנטקי בין השנים 1887–1891, ואף היה מועמד לסגן הנשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית הלאומית (דמוקרטי הזהב).
קריירה צבאית
בשנת 1904 החל באקנר את לימודיו בווסט פוינט, ובשנת 1908 קיבל דרגת לוטננט משנה בצבא ארצות הברית. באקנר שירת שתי תקופות בפיליפינים, ואף לחם בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה מילא באקנר תפקידי מטה והדרכה, וב-11 בינואר 1937 הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-66 (טנקים קלים). בספטמבר 1938 מונה באקנר למפקד רגימנט הרגלים ה-22, ובנובמבר 1939 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-6. ב-1 בספטמבר 1940 הועלה באקנר לדרגת בריגדיר גנרל, ומונה למפקד פיקוד ההגנה אלסקה, וב-4 באוגוסט 1941 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
מלחמת העולם השנייה
במהלך המלחמה הייתה אלסקה גזרה שקטה, אולם ביוני 1942 התחולל בגזרה קרב אטו, כחלק מהקרב על האיים האלאוטיים. ב-4 במאי 1943 הועלה באקנר לדרגת לוטננט גנרל, וב-20 ביוני 1944 מונה למפקד הארמייה העשירית בהוואי. בתחילה הייתה הארמייה מיועדת לכבוש את טאיוואן, אולם לבסוף בוטלה המשימה ועל הארמייה הוטל לכבוש את אוקינאווה.
הקרב שהחל ב-1 באפריל 1945 היה הגדול ביותר, הממושך ביותר, והעקוב מדם בכל ההיסטוריה הצבאית האמריקנית. ב-18 ביוני זמן קצר לפני שהוכרע הקרב, יצא באקנר לסיור בגזרת הלחימה, ובשעה שהשקיף על כוחותיו נפגע מאש ארטילרית. באקנר פונה במצב קשה מאוד, ונפטר זמן קצר לאחר מכן, ואת מקומו תפס מפקד כוחות הנחתים רוי גייגר. באקנר נקבר בבית הקברות בפרנקפורט, קנטקי, ובשנת 1954 הועלה לאחר מותו לדרגת גנרל.
בוראט
בוראט הוא תרכובת כימית המכילה אוקסיאניון של בור, כאשר אטום הבור בדרגת חמצון 3+. יון הבוראט הפשוט ביותר הוא 3−BO3, לו מבנה משולש מישורי, אך קיימים רבים אחרים. היון 3−BO3 יוצר מלחים עם יסודות מתכתיים, ומינרלים מסוג זה הם הצורה הנפוצה בטבע של בור. ניתן למצוא אותו גם במבנה המשלב סיליקטים, ליצירת מנרלי בורוסיליקט כמו טורמלין. רבות מתרכובת הבוראט מגיבות בקלות עם מים ומכילות קבוצות הידרוקסיד מבניות, ולכן הן למעשה הידרוקסובוראטים.
כימיה מימית
יוני בוראט מופיעים בתמיסה מימית בכמה צורות; בתנאים חומציים עד כמעט-נייטרליים, כחומצה בורית - זו מסומנת לעיתים קרובות כ-H3BO3, או באופן מדויק יותר B(OH)3. ה-pKa של חומצה בורית הוא 9.14 ב-25 מעלות צלזיוס. החומצה מגיבה עם מולקולות המים ליצירת טטרהידרוקסיבוראט:
אניונים פולימריים המכילים יחידות OH מבניות (פוליהידרוקסובוראטים) נוצרים בטווח pH 7-10, אם ריכוז הבור גבוה מכ-0.025mol/L. הידוע ביותר מבין אלה הוא היון המצוי במינרל בוראקס:
אאודוקסוס מקנידוס
אֵאוּדוֹקְסוֹס מִקְּנִידוֹס (ביוונית עתיקה: Εύδοξος, 408 או 410 לפנה"ס - 347 או 355 לפנה"ס) היה אסטרונום, מתמטיקאי, פיזיקאי ומלומד יווני, מתלמידי אפלטון. לאור העובדה שכל חיבוריו אבדו, ידיעותינו אודותיו מושגות הודות למקורות משניים, דוגמת הפואמה של אראטוס על אסטרונומיה. הספריקה של תאודוסיוס מביתיניה עשויה להיות מבוססת על חיבור של אאודוקסוס.
בשנת 387 לפנה"ס לערך, בעודו בן 23 שנים, נסע אאודוקסוס עם הרופא תאומדון לאתונה כדי ללמוד יחד עם ממשיכי דרכו של סוקרטס. לבסוף, הוא היה לתלמידו של אפלטון, עמו למד במשך חודשים מספר, אך בשל חילוקי-דעות נפרדו דרכיהם. אאודוקסוס היה עני למדי ויכול היה להרשות לעצמו להתגורר בפיראוס בלבד. על מנת להגיע לשיעוריו של אפלטון, הוא נאלץ לצעוד שבעה מילין לכל כיוון, בכל יום. בשל עוניו, חבריו גייסו תרומות שהספיקו כדי לשלחו להליופוליס במצרים כדי שיחקור שם את תחומי האסטרונומיה והמתמטיקה, ושם הוא התגורר במשך 16 חודשים. ממצרים, הוא נסע לקיזיקוס, השוכנת לחופו הדרומי של ים השיש, ולאחר מכן נשאו אותו רגליו לפרופונטיס. לאחר מכן, המשיך אאודוקסוס דרומה והגיע לחצר מאוסולוס. במהלך מסעותיו קיבץ לו אאודוקסוס תלמידים רבים ממחוזות שונים.
בתחום האסטרונומיה הוא החל להשתמש במונח גלובוס ותרם לחקר תנועת כוכבי לכת. בתחום המתמטיקה הוא חקר יחס בין גדלים וביסס את שיטת המיצוי. על שמו קרויים מכתשים במאדים ובירח.
תרומתו למודל הגאוצנטרי
כדי להסביר את תנועת כוכבי הלכת בהתאם למודל הגאוצנטרי שכללו אֵאוּדוֹקְסוֹס ותלמי את המודל הגאוצנטרי של פיתגורס. שלם כך הגה אאדוקסוס את מודל כדורי הענק, לפיו כדור הארץ מוקף בכדורי ענק שקופים וקשיחים. בכל כדור נעוץ כוכב לכת. הכדורים מסתובבים במהירות קצובה סביב ציר קבוע הנעוץ בכדור פנימי יותר. אֵאוּדוֹקְסוֹס השתמש בשלושה עשר כדורים כאלו כדי להסביר את תנועת כוכב הלכת חמה במלואה, כולל תופעת הנסיגה.
קישורים חיצוניים
מתוך מערכת לימוד פיזיקה לתיכון יוקיוב, כבידה ,קיוב 32
נורמה קוגנטית במשפט הבין לאומי
עיגון המושג במשפט הבין לאומי
ככלל, במשפט הבין לאומי אין היררכיה נורמטיבית, ולכל הכללים מעמד נורמטיבי שווה. לאחר מלחמת העולם השנייה, עם האצת הפיתוח של כללי המשפט הבינלאומי הפומבי החל לצבור תאוצה, הציעה הוועדה למשפט בינלאומי של האו״ם שהייתה אמונה על ניסוח אמנה בדבר דיני אמנות, טיוטה בה נקבע שאמנות יהיו בטלות אם הן יסתרו נורמה קוגנטית. בוועידה הדיפלומטית בה אומצה הטיוטה והפכה לאמנת וינה בדבר דיני אמנות, 1969 נוספה ההוראה שנורמה קוגנטית היא כלל אשר מוסכם ומקובל בקרב הקהילה הבינלאומית. הוועדה למשפט בין לאומי הציעה דוגמה לכלל בל יעבור והוא איסור על שימוש בכוח. באמנה אין רשימה של נורמות ספציפיות, כדי להשאיר את הרשימה פתוחה.
למעשה נוצר מדרג חוקתי בין נורמות קוגנטיות לבין נורמות רגילות שהן דיספוזיטיביות (jus dispositivum), שניתן להתנות עליהן המשמעות של הכללים הקוגנטיים היא כי לא ניתן לסטות או להתנות עליהם. זאת לעומת כללים דיספוזיטיביים אשר ניתן להתנות עליהם.
ההצדקה התאורטית לקיומן של נורמות קוגנטיות היא כי קיימים ערכים יסודיים משותפים לכל הקהילה הבינלאומית ויש אינטרסים בשמירת אותם יסודות וערכים, לכן אסור לאפשר למדינות לפגוע בהן. הכללים הקוגנטיים מייצגים אינטרסים רחבים ולכן רואים בהם נורמות של צדק טבעי או תקנת הציבור ולכן המשפט הבינלאומי מקנה להן הגנה מוחלטת.
סעיף 53 לאמנת וינה בדבר דיני אמנות, 1969 קובע שנורמה קוגנטית, כלומר כלל בל-יעבור של המשפט הבין-לאומי הכללי, הוא כלל המקובל והמוכר על הקהילייה הבין-לאומית של המדינות כולה ככלל שאין להתיר כל גריעה ממנו ואשר ניתן לשנותו רק בכלל מאוחר של המשפט הבין-לאומי הכללי, בעל אופי דומה. אמנות הסותרות נורמות קוגנטיות שנקבעו באמנת וינה הן בטלות (void). סעיף 64 באמנת וינה בדבר דיני אמנות, 1969 קובע שאמנה בטלה מעיקרה אם בשעת כריתתה היא סותרת כלל בל -יעבור של המשפט הבין-לאומי הכללי. אמנה בטלה גם אם לאחר כריתתה נוצר כלל קוגנטי אשר מנוגד לה.
הנורמות הקוגנטיות
בית הדין הבינלאומי בהאג קבע באמרת אגב שעל הנורמות הקוגנטיות נמנים האיסורים על תוקפנות והשמדת עם, על עבדות ועל אפליה גזעית. יש הסכמה רחבה אך לא מלאה, המבוססת באופן חלקי על פסיקת בית הדין הבין לאומי, על כך שברשימה נכללת גם הזכות ההגדרה העצמית של עמים לרבות הזכות לשליטה על משאבי טבע.
יש קושי בהגדרה של הכללים הקוגנטים וזאת משום שהכללים נוטים להיות כלליים ורחבים. למשל, קשה לקבוע האם עבודה תמורת שכר נמוך עד כדי חרפת רעב, תוך כדי יצירה של תנאי ניצול היא עבדות או לאו. כמו כן אין ודאות באשר לדרך יצירת הנורמות הקוגנטיות, ולא קיימת הסכמה מלאה על מהם כלל הכללים הקוגנטיים. יש הסכמה רחבה אך לא מלאה על כך שברשימה נכללים גם האיסורים על הפרעה חמורה של זכויות אדם בסיסיות, פשעי מלחמה, ופשעים נגד האנושות. יש ניסיון להוסיף לרשימה הגנה על איכות הסביבה. בשנת 2017 האספה ה-69 של הוועדה למשפט בינלאומי של האו"ם קבעה כללים שיאפשרו לקבוע האם נורמה היא נורמה קוגנטית. הוועדה קבעה כי הנורמה צריכה לעסוק במשפט בינלאומי כללי והקהילה הבינלאומית כולה נדרשת להסכים משום שמדובר בנורמה שאין לאפשר חריגה ממנה.
אני מתוודה
אני מתוודה (באנגלית: I Confess) הוא סרט דרמה בבימויו של אלפרד היצ'קוק, בכיכובם של מונטגומרי קליפט בתפקיד האב מייקל ויליאם לוגאן, שהוא כומר קתולי, אן בקסטר בתפקיד רות גרנדפורט, וקארל מולדן בתפקיד המפקח לורי. היה זה הסרט היחיד שהיצ'קוק עשה עם שלושת השחקנים הללו.
הסרט מבוסס על מחזה צרפתי משנת 1902 שנכתב על ידי פול אנתלם בשם Nos Deux. התסריט נכתב על ידי ג'ורג' תבורי.
עלילת הסרט
מייקל לוגן (מונטגומרי קליפט) הוא כומר קתולי בכנסייה בקוויבק סיטי. בכנסייה מועסקים בתפקידי אחזקה, הזוג אוטו קלר (אוטו האסה), ואשתו אלמה (דולי האס), שהם מהגרים עניים מגרמניה. אוטו קלר גם עובד כגנן במספר בתים בקוויבק סיטי.
מותו של וילט מהווה הקלה לרות. בחקירה היא מספרת את הסיפור למשטרה ומקווה שבכך תיתן את האליבי ללוגן הנחשד ברצח. המשטרה טוענת שהרצח בוצע לאחר פגישתה עם לוגן, ולמעשה, עדותה מספקת לתביעה את המניע לרצח – הגנה מפני האיומים של וילט כי יגלה על הקשר ביניהם.
במשפט שנערך ללוגן, הוא נמצא זכאי מחוסר ראיות מספיקות על ידי חבר המושבעים, ובניגוד לדעת השופט. הוא מוצא מבית המשפט והמון תושבים שנאספו ליד בית המשפט מגדפים אותו, ודוחפים אותו. אשתו של אוטו לא מסוגלת לסבול את המראה, היא מתחילה לצעוק שלוגן חף מפשע, אך בעלה שולף אקדח, יורה באשתו, ונמלט לבניין סמוך.
השוטרים, יחד עם הבלש שחקר את הסיפור, ולוגן עצמו נכנסים לבניין בו נמצא הרוצח חמוש באקדח. הבלש לא מסוגל להוציא מידע מהאב לוגן, לגבי העובדה שאוטו הוא באמת הרוצח של וילט. אוטו עצמו מניח כי האב לוגן שבר את סוד הודאתו, והוא מאשים את האב לוגן בכך, תוך כדי שהוא בעצם מפליל את עצמו. לוגן מנסה להתקרב לאוטו, אשר מכוון אליו את אקדחו. בזמן זה אוטו עצמו נפצע אנושות על ידי צלף המשטרה. בסוף הסרט אוטו קורא לאב לוגן לסלוח לו, ומקבל מחילה.
סרט זה הוגדר כ"סרט הקתולי ביותר של אלפרד היצ'קוק". לאורך כל הסרט מופיעים מוטיבים נוצריים של כנסיות וצלבים ובפסקול מופיע מזמור כנסייתי.
הסרט נאסר בזמנו בהקרנה באירלנד, עקב כך שהוא מראה על יחסי קרבה בין כומר לאשה נשואה (אם כי לוגן לא היה כומר בזמן זה).
אובייקטיב
באופטיקה אובייקטיב (באנגלית Objective, בעברית תקנית, גם: עַצְמִית) הוא עדשה או מראה במיקרוסקופ, טלסקופ, מצלמה או כל מכשיר אופטי אחר האוסף את האור המגיע מאובייקט הנצפה, וממקד אותו לכדי תמונת דמות אמיתית. האובייקטיב נקרא לעיתים גם עדשת האובייקט, או זכוכית האובייקט. האובייקטיב הוא האלמנט האופטי הקרוב ביותר לאובייקט הנצפה, ומכאן שמו.
במובן זה, "עדשה" היא אוסף של עצמיות המרכיבות אותה לכלל מערכת מרוכבת המתפקדת כיחידה אופטית סופית, נתונה. למשל: "עדשת מצלמה", "עדשת טלסקופ", "עדשת מיקרוסקופ" וכדומה.
אובייקטיב במיקרוסקופיית אור
האובייקטיב מאופיין בשני פרמטרים מרכזיים – הגדלה ומפתח נומרי (NA - Numerical Aperture), ההגדלה היא לרוב בטווח שבין פי 5 לפי 100. המפתח הנומרי הוא מכפלת סינוס מחצית זווית כניסת האור לעדשה במקדם השבירה, ערך המפתח הנומרי נע בין 0.14 ל־1.45, וככל שההגדלה גדולה יותר גדול גם ערך המפתח הנומרי. באובייקטיביים בעלי הגדלה של 40 ומעלה האובייקטיב קרוב מאוד לאובייקט, האור נשבר בתווך האוויר שבין האובייקטיב לאובייקט ואינו יכול לחדור לאובייקטיב. כדי להשתמש באובייקטיביים אלו יש להחליף את האוויר שבתווך בחומר בעל מקדם שבירה גדול מזה של האוויר - 1, וקרוב יותר לזה של זכוכית (מקדם שבירה של כ־1.5) - בעדשות בהגדלה של פי 40 החומר הוא מים (מקדם שבירה 1.33) או שמן אימרסיה (מקדם שבירה של כ־1.5) ובהגדלות פי 60 ומעלה תווך הוא כמעט תמיד שמן אימרסיה.
במיקרוסקופים מודרניים האובייקטיב הוא גליל ובתוכו מספר רב של עדשות. העדשה הראשונה והקרובה ביותר לאובייקט היא עדשת האובייקטיב בעוד העדשות הנוספות מפצות על עיוותים אופטיים הנגרמים מסיבות שונות או עדשות הממקדות את הקרן. ככל שההגדלה גדולה יותר יש צורך ביותר אלמנטים אופטיים באובייקטיב.
ההגדלה הסופית של המיקרוסקופ היא מכפלה ההגדלה של האובייקטיב בהגדלת העינית או האוקולר.
הערות שוליים
Objektiiv Objektiv Objektyvas Објектив
מדרש פליאה
מדרש פליאה הוא כינוי ל"מדרש" מוזר ומתמיה. במאות הט"ז-י"ז, היו דרשנים שהמציאו חידות מעוררות עניין שניתן לבסס עליהן את הדרשה בפני הקהל וכינו אותן "מדרש פליאה". חלקם אף ייחסו את דבריהם למדרשים קדומים ועלומים, ביודעם שהציבור לא מכיר את כל ספרי המדרש.
ביקורת על המצאת מדרשי הפליאה
בספרות התורנית מתועדת ביקורת חריפה על הדרשנים שהמציאו מדרשי פליאה. כך כתב המהרש"א: "חדשים מקרוב באו בעוונותינו הרבים, הדרשנים המטעים את העולם בשקריהם, הן שאומרים מדרשים שקרים והן שאומרים בו דברי שקר, מה שאין המדרש והדעת סובל, וכל מי היותר יכול להגדיל השקרים - הוא משובח בעיני ההמון... וראוי להרחיק אנשים כאלו לשמוע תורת פלסתר שלהם". דברים ברוח זו, באריכות רבה, כתב בעקבותיו גם רבי דוד אופנהיים.
החיד"א בספרו שם הגדולים (מערכת ספרים, דרשות הר"ן) סקר בקצרה את תולדות הדרשנות בישראל, והתווה את הדרך הרצויה לדעתו, כאשר דרשות הר"ן משמשות לו כמודל לחיקוי. אגב כך מתח ביקורת נוקבת על מדרשי הפליאה: "יש בודה מאמר מלבו ואומר שהוא פליאה, ועולים ויורדים בו בכמה תלוליות וקשרים שאינם של קיימא ובית עכביש מבטחם".
גם הבעל שם טוב, ובעקבותיו תלמידיו ובראשם רבי יעקב יוסף מפולנאה, יצאו בתוקף נגד תופעה זו. מסופר כי "פעם אחת בערב יום הכיפורים ראה הבעש"ט שיש בשמים קטרוג גדול על ישראל, ועוד מעט תילקח מהם תורה שבעל פה חס ושלום. התעצב אל לבו כל אותו היום, ולא יכול היה כדרכו לברך את הבאים אליו. כשהגיע לבית הכנסת נפל לפני ארון הקודש ובכה במרירות, ואמר: כיצד נוכל לחיות בין הגויים בלי תורתנו הקדושה? והמשיך וצעק: כי הרבנים אשמים על שבודים שקרים מלבם!".
כביטוי
בעברית זמננו משמעות המונח התרחבה והוא משמש לעיתים כביטוי לדבר מה תמוה.
יחסי קוריאה הצפונית–תאילנד
היסטוריה
היחסים בין תאילנד לצפון קוריאה החלו בשנת 1972 כחילופי קשרים בלתי פורמליים בתחום המסחר והספורט. מאוחר יותר בשנת 1974 הביעה צפון קוריאה עניין בכינון יחסים דיפלומטיים עם תאילנד ללא שום תנאים בכלל.
ב-8 במאי 1975, תאילנד וצפון קוריאה כוננו יחסים דיפלומטיים זו עם זו. שגריר צפון קוריאה בבורמה הוסמך גם עבור תאילנד, ושגריר תאילנד בבייג'ינג, סין הוסמך גם עבור קוריאה הצפונית.
ב-15 במרץ 1991 שדרגה צפון קוריאה את משרד נציגות הסחר שלה בבנגקוק (הוקם ב-25 בדצמבר 1979) למעמד שגרירות אך הרשויות התאילנדיות טרם פתחו שגרירות בפיונגיאנג.
שיתוף פעולה במסחר והשקעות
השרים של שתי המדינות משתתפים בוועדת הסחר המשותפת (JTC) לקידום יחסי סחר ושיתוף פעולה ביניהן.
בשנת 2005 הסחר בין המדינות הסתכם ב-13,695.9 מיליון בהט, עם שווי יבוא של 5,357.2 מיליון בהט, ערך יצוא 8,338.7 מיליון בהט. המוצרים המיובאים מתאילנד הם נורות חשמל, גומי, מתגי לוחות בקרה, מחשבים, ציוד ורכיבים, מוצרי פלסטיק, סיבי נחושת ועוד. המוצרים המיוצאים תאילנד כוללים כימיקלים, ברזל, פלדה ומוצרי מחשב, ציוד ורכיבים עפרות מתכת אחרות, מכונות ורכיבים ועוד.
שיתוף פעולה צבאי
תאילנד וצפון קוריאה עדיין לא קיימו ביניהן שום שיתוף פעולה צבאי רשמי. אך שני הצדדים היו בקשר אחד עם השני, כאשר שר ההגנה של צפון קוריאה מרשל או ג'ין-אוו ביקר בתאילנד בדצמבר 1990, ובין 18–21 באוגוסט 1993 ביקר הגנרל וויצ'יט סוקמאק, שר ההגנה של תאילנד, בצפון קוריאה.
בלה לייטה
בּלָה לַייטָה (במקור עד שנת 1907 לַייטֶרְסְדוֹרְפֶר, בהונגרית: Lajta Béla; אובודה, 23 בינואר 1873 – וינה, 12 באוקטובר 1920) היה אדריכל יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
בלה לייטה נולד ב־23 בינואר 1873 באובודה, הרובע הצפוני ביותר בבודה בגדה המערבית של נהר הדנובה בבודפשט. הוא למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה קיבל תואר אדריכל בשנת 1896 וכתלמיד המצטיין של המחזור והוענק לו פרס אליוש האוזמן. הוא עבד אצל אלאיוש האוזמן זמן קצר ואז נסע לסיור לימודים ארוך בחו"ל באמצעות מלגה ממלכתית. הוא בילה שנה וחצי באיטליה, בעיקר ברומא. בתקופה זו עסק גם בציור ובפיסול. לאחר מכן עבד אצל מסל בברלין ובשנת 1898 אצל ר. נ. שאו בלונדון. עוד מלונדון שלח לבודפשט את תוכניתו לתחרות עיצוב לבית הכנסת בפשט -באתר מפעל ואלרו לשעבר - וזכה במקום השלישי. הוא זכה בפרס מקום שלישי גם במכרז לבניין משרד החינוך ההונגרי.
הוא שב לארץ מולדתו בשנת 1899. הקישוט הפנימי של חנות המוזיקה בַּארְד (Kossuth Lajos u. 4) היה עבודתו הראשונה בשנת 1900. בין 1902 ל־1904 נבנו הבתים הראשונים של לייטה, הווילה ב- Hövösvölgy, טירת המשק בסירמה (במחוז בורשוד) ומכבי אש בסנטה. עבודותיו המוקדמות הושפעו מאוד על ידי האדריכל אדן לכנר, שלייטה היה בתקופה הראשונה אחד מחסידיו. הקשר האישי שלהם בא לידי ביטוי בכמה תוכניות שהוכנו במשותף. (קבר שמידל בבית העלמין היהודי ברחוב קוזמה או בתכנון הטירה בכפר סירמה (האחרון פוצץ על ידי נסיגת הכוחות הגרמניים בשנת 1944).
הבניינים שעוצבו על ידי לייטה לאחר 1909 מאופיינים בצורות פשוטות, גאומטריות ומונומנטליות. עם זאת, הוא מעולם לא ויתר על השימוש בקישוטים, ומוטיבי הקישוט המופשטים שלו באופן אינדיבידואלי, ברובם, מדגישים את ההיבטים המבניים או הפונקציונליים של החזיתות.
בלה לייטה נפטר בווינה ב־12 באוקטובר 1920 כתוצאה ממחלתו הקשה. הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, בבודפשט. הקבר תוכנן על ידי לאיוש קוזמה, סטודנט ועמית לשעבר שעבד במשרדו בין השנים 1910–1913.
בישופות אוסנבריק
נסיכות-בישופות אוסנבריק (בגרמנית: Hochstift Osnabrück; Fürstbistum Osnabrück, Bistum Osnabrück) הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה מ-1225 עד 1803. אין לבלבל אותה עם דיוקסיית אוסנבריק (בגרמנית: Bistum Osnabrück), שהייתה גדולה יותר ועליו הפעיל הנסיך-הבישוף רק את הסמכות הרוחנית של בישוף רגיל. היא נקראה על שם בירתה, אוסנבריק.
הדיוקסיה של אוסנבריק שעדיין קיימת, שהוקמה בשנת 772, היא הדיוקסיה העתיקה ביותר שנוסדה על ידי קרל הגדול, במטרה לנצר את דוכסות הגזע שנכבשה של סקסוניה. החזקות הזמניות האפיסקופליות והקפיטולריות של המועצה, שהיו במקור מוגבלות למדי, גדלו עם הזמן, והנסיכים-בישופים שלה הפעילו סמכות שיפוט אזרחית נרחבת בתוך השטח המכוסה בזכויות החסינות הקיסרית שלהם. הנסיכות-בישופות המשיכה לגדול, מה שהפך את מעמדה במהלך הרפורמציה לנושא שנוי במחלוקת ביותר. שלום וסטפליה הותיר את העיר תחת שני הזרמים, מה שהביא לבחירת הנסיכים-הבישופים לסירוגין בין קתולים לפרוטסטנטים.
הבישופות פורקה בחילון הגרמני של 1803, כאשר היא שולבה בנסיכות הבוחר מהנובר השכנה. הבישופות, המועצה, המנזרים ומוסדות הצדקה הקתוליים חולנו. שטח הבישופות עבר לפרוסיה ב-1806, לממלכת וסטפאליה ב-1807, לצרפת הנפוליאונית ב-1810, ובחזרה להנובר ב-1814.
עם סיום הנסיך-בישוף, עתידה של הדיוקסיה לא ברור. קלמנס פון גרובן, בישוף בתואר של פארוס ביוון, הפך לכומר השליח של אוסנבריק, וככזה דאג לאינטרסים הרוחניים של האוכלוסייה הקתולית. האפיסקופות הקתולית הלטינית (רומית) הרגילה הוחזרה ב-1824, אך מעתה והלאה הבישופים לא החזיקו עוד בכוח חילוני.
היסטוריה
מדינת החסות החילונית שהופעלה על כל כך הרבה דיוקסיות מימי הביניים על ידי הדיוטות הפכה, לאחר המאה ה-12, לתורשתית במשפחת אמלונג, ממנה עברה להיינריך הארי.
לאחר הפלתו של היינריך, היא נמסרה לרשות הרוזן זימון מטקלנבורג וצאצאיו, אם כי זה היה מקור לסכסוכים רבים עם הבישופים. בשנת 1236 נאלץ הרוזן מטקלנבורג לוותר על כל סמכות השיפוט על העיר אוסנבריק, כמו גם על אדמות הבישופות, המועצה וכנסיות הקהילה. מצד שני, הבישוף והמועצה, מהמאה ה-13 ואילך, הרחיבו את תחום השיפוט שלהם על פני מנזרים, כנסיות וכפרים רבים. כמעט אף בישופות גרמנית אחרת לא השתחררה באופן יסודי כל כך מסמכות השיפוט האזרחית בשטחה. הזכויות המלכותיות הועברו לאט לאט לבישוף, למשל קיום ירידים ושווקים, זכויות אגרה ומטבעות, זכויות יער וציד, תמלוגים כרייה ומבצרים, כך שבתחילת המאה ה-13, הבישוף היה המושל האמיתי של השטח האזרחי של אוסנבריק. בין הבישופים הבולטים של ימי הביניים היו: דרוגו (952–968); קונרד מוולטברג (1002); ת'יטמר המלומד או דטמר (1003–1022); בנו השני (1067–1088); יוהאן הראשון (1101–1110), שבנה את הקתדרלה בפועל במקום קתדרלת העץ שנהרסה בשריפה בתקופת קודמו; דיטהארד הראשון (1119–1137) שהיה הבישוף הראשון שנבחר על ידי בחירה חופשית של כוהני הקתדרלה; פיליפ השני (1141–1173) שסיים את הסכסוכים בין הכס שלו לבין המנזרים הקיסריים של קורווי והרספלד; וארנולד מברג (1137–91), שמת כצלבן בעכו. בתקופתו של אנגלברט מאלטנה-איזנברג (1224–1226, הודח בעקבות חלקו ברציחתו של הארכיבישוף אנגלברט השני מברג, וחזר לתפקידו בשנים 1238–1250), ברונו מאלטנה-איזנברג (1250–1259), ותחת קונרד השני מריטברג (1269–1297), המסדרים החדשים של פרנציסקנים, דומיניקנים ואוגוסטינים התקבלו בחיוב.
המאות ה-14 עד ה-16
במאות ה-14 וה-15 דעך כוחם של הבישופים לפני ההשפעה הגוברת של מועצת הקתדרלה, של משרתי הצבא (או האבירים) של הדיוקסיה ושל העיירה אוסנבריק. האחרונה ביקשה להשתחרר מריבונותו של הבישוף, אך מעולם לא הפך לעיר קיסרית חופשית. הבישוף היה עסוק כמעט ללא הרף בצרות וקשיים מלחמתיים ואף נאלץ להגן על עצמו מפני הבישופים של מינדן ומינסטר. מהמאה ה-14 הפכו בישופי עזר נחוצים בשל החובות האזרחיות שדרשו את תשומת ליבו של הבישוף עצמו.
יורשו של הבישוף קונרד הרביעי מריטברג (1488–1508) היה אריך מבראונשווייג (1508–1532), שהיה בו זמנית הבישוף של מינסטר ופאדרבורן. הוא התנגד לרפורמה בתוקף ובהצלחה. פרנץ מוולדק (1533–1553),שהיה גם הבישוף של מינדן, פעל, להפך. הוא הציע התנגדות מועטה ללותרניות במינסטר, למרות שהתנגד נמרצות לאנבפטיסטים; לאחר 1543 הוא התיר באוסנבריק טקס אוונגליסטי. עם זאת, המועצה והדומיניקנים התנגדו לטקס גרמני שפטר את כל המאפיינים של המיסה הרומית-קתולית. ב-1548 הבטיח הבישוף פרנץ לדכא את הרפורמציה באוסנבריק ולבצע את הצהרת אאוגסבורג, אך מילא את הבטחתו באדישות רבה; על ערש דווי קיבל משיחה לותרנית. יורשו, יוהאן הרביעי מהויה (1553–1574), היה קתולי יותר, אך ירשו אותו שלושה בישופים בעלי נפש פרוטסטנטית: היינריך השני מסקסוניה-לאוונבורג (1574–1585), ברנהרד מוולדק (1585–1591), וכן פיליפ זיגסמונד (1591–1623). תחתיהם סחפה הרפורמציה את רוב הדיוקסיה.
המאות ה-17 וה-18
בשנת 1624, הקרדינל אייטל פרידריך מהוהנצולרן הפך לבישוף של אוסנבריק והזעיק את הישועים. עם זאת, הוא מת זמן קצר לאחר מכן. יורשו, פרנץ מוורטנברג (1625–1661), מילא את המשימה של הטלת גזירות הקונטרה-רפורמציה. מועצת העיר טוהרה מגורמים אנטי-קתוליים והמנזר האוגוסטיני לשעבר הועבר לידי הישועים. צו ההשבתה בוצע על ידו בהצלחה ובשנת 1631 הוא ייסד אוניברסיטה באוסנבריק.
אבל בשנת 1633, אוסנבריק נתפסה על ידי השוודים: האוניברסיטה בוטלה, טקסי דת קתוליים דוכאו, והמועצה (1633–1651) נוהלה על ידי הכובשים. בשנת 1648, נערך משא ומתן על שלום וסטפליה באוסנבריק ובעיר הסמוכה מינסטר. הסכם אוסנבריק קבע שהבישופות תחזור למעמד הדתי שהיה לה ב-1624. מעתה והלאה, הנסיכים-הבישופים יתחלפו בין בעלי תפקידים קתולים לפרוטסטנטים, כשהבישופים הפרוטסטנטים ייבחרו מבין הענפים של בית בראונשווייג-לינבורג. בתקופות של שלטון פרוטסטנטי, הטיפול הרוחני של הקתולים היה מחויב לארכיבישוף של קלן.
ורטנברג מונה לקרדינל ב-1660 והוחלף על ידי הבישוף הפרוטסטנטי הנשוי, ארנסט אוגוסט, הבוחר של הנובר (1661–1698), שהתגורר ברוב זמנו בהנובר. הוא בנה את הארמון החדש באוסנבריק משנת 1667, והבישוף הקתולי, הנסיך קרל יוזף מלורן, ירש אותו. הבישוף הפרוטסטנטי ארנסט אוגוסט (1715–1728), בנו השני של ארנסט אוגוסט הקודם, אותו ירש קלמנס אוגוסט מבוואריה, ארכיבישוף-הבוחר של קלן (1728–1761). הבישוף האחרון היה הנסיך פרידריך מבריטניה (1764–1803), בנו השני של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה והנסיך הבוחר של הנובר. הנסיך פרידריך היה רק בן שישה חודשים כשנבחר לבישוף.
מגורים
משנת 1100 לערך, לאחר שריפה שהרסה את קתדרלת אוסנבריק ואת בית הבישוף הסמוך לה, היה מקום מגוריהם של הבישופים בטירת איבורג. הם חזרו לעיר לאחר שארנסט אוגוסט בנה ארמון בארוק באוסנבריק, שהושלם ב-1673. כיום טירת איבורג היא מוזיאון ומושב של בית משפט מקומי בעוד שבארמון הבישוף שוכנת אוניברסיטת אוסנבריק. ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה מת בארמון בעת שביקר את אחיו, הנסיך-בישוף ארנסט אוגוסטוס, דוכס יורק ואולבני, בשנת 1727.
נייטרון
נֵיטְרוֹן (Neutron; מלטינית: "שאינו נוטה לשום צד". ידוע בעברית גם באיות ובשמות: ניוטרון, נויטרון) הוא נוקליאון חסר מטען חשמלי. מסת המנוחה שלו היא כ-939.6 MeV, או כ-1.008665 יחידות מסה אטומית מאוחדת, מעט יותר מזו של הפרוטון, שמסתו כ-938.3 MeV.
הגרעין של כל סוגי האטומים, למעט האיזוטופ הנפוץ של מימן, המורכב מפרוטון אחד בלבד, מורכב מפרוטונים ונייטרונים. בתוך הגרעין, הנוקליאונים חווים תנודה (oscillation) בלתי פוסקת בין נייטרונים לפרוטונים, המותמרים מאחד לשני על ידי פליטה וקליטה של פאיונים. כאשר שני אטומים הם של אותו יסוד כימי (כלומר, הם בעלי מספר אטומי זהה) אך לכל אחד מהם יש מספר שונה של נייטרונים (כלומר, הם בעלי מספר מסה שונה), הם מהווים איזוטופים שונים של אותו יסוד.
מחוץ לגרעין, הנייטרון בלתי יציב ובעל אורך חיים ממוצע של כ־880 שניות בלבד. דעיכת נייטרון מתרחשת גם בגרעינים של אטומים לא יציבים, כלומר, רדיואקטיביים.
הנייטרון מכיל שלושה קווארקי ערכיות (valence quarks), שני קווארקי למטה (d) וקווארק למעלה (u) אחד. לפיכך, הנייטרון הוא באריון. בדעיכת בטא מינוס, אחד הקווארקים מסוג d שבנייטרון — שמסתו גדולה ממסת קווארק u — דועך לקווארק u ולבוזוני W ו-Z. בוזון ה- דועך תוך כ- שניות לאלקטרון ולאנטי-נייטרינו אלקטרוני.
למרות שגם האטום במצבו הרגיל נטול מטען חשמלי, האטום גדול פי 10,000 לערך מהנייטרון ומורכב ממערכת מסובכת של אלקטרונים, בעלי מטען חשמלי שלילי, המפוזרים במסלולים נרחבים סביב גרעין טעון חיובית. חלקיקים בעלי מטען חשמלי, כגון פרוטונים, אלקטרונים וחלקיקי אלפא (גרעיני הליום), כמו גם קרינה אלקטרומגנטית (כגון קרינת גמא), מאבדים אנרגיה במעבר דרך חומר. הם מפעילים כוחות חשמליים המייננים את אטומי החומר דרכו הם עוברים. האנרגיה הנלקחת לצורך יינון שווה לאנרגיה שאבדה לחלקיקים הטעונים במעבר החומר, דבר הגורם להאטה, או על ידי קרינת גמא הנספגת. לעומת זאת, הנייטרון אינו מושפע על ידי כוחות אלו. הוא מושפע רק מהכוח הגרעיני, בעל טווח הפעולה הקצר מאוד, המשחק תפקיד רק כשהנייטרון מתקרב מאוד לגרעין האטום. לפיכך, נייטרון חופשי נע בדרכו ללא הפרעה עד שהוא מתנגש ישירות עם גרעין האטום. מכיוון שהנפח שתופס גרעין האטום הוא קטן מאוד, התנגשויות אלו קורות לעיתים נדירות והנייטרון עובר מרחק רב לפני ההתנגשות.
טבעו נטול המטען של הנייטרון מקשה על השליטה עליו, בנוסף להיותו קשה לאיתור. ניתן להאיץ, להאט או להסיט חלקיקים טעונים באמצעות שדות חשמליים או מגנטיים, אבל לאלו אין השפעה על נייטרונים. הדרך היחידה שבידינו לשלוט על נייטרונים חופשיים היא להציב גרעינים בנתיבם כך שהם יואטו, יוסטו או ייספגו בהתנגשויות. לתופעות אלו חשיבות מעשית גדולה בכורים גרעיניים ובנשק גרעיני.
היסטוריה
ב-1930, צמד חוקרים גרמנים, ולתר בותה והנס בקר, גילו שכאשר חלקיקי אלפא הנפלטים מפולוניום, שהם בעלי אנרגיה רבה, פוגעים ביסודות קלים מסוימים כגון בריליום, בור או ליתיום, מופקת קרינה חודרנית ביותר. בתחילה הניחו שמדובר בקרינת גמא, למרות שלקרינה הייתה יכולת חדירה חזקה מזו של כל קרני הגמא הידועות, ולא ניתן היה לפרש את תוצאות הניסויים על בסיס השערה זו.
התרומה המשמעותית הבאה דווחה על ידי בני הזוג אירן ופרדריק קירי בפריז. הם הראו שאם קרינה בלתי-מוכרת זו פוגעת בפרפין, או בתרכובות אחרות המכילות מימן, הן פולטות פרוטונים בעלי רמת אנרגיה גבוהה. כשלעצמה, לא הייתה בעובדה זו סתירה להתנהגות קרינת גמא שהניחו שהיא הקרינה הבלתי-מוכרת, אבל ניתוח כמותי מפורט של המידע לא התאים להשערה זו.
אלכסנדר גורצ'קוב
אלכסנדר מיכאיילוביץ' גורצ'קוב (ברוסית:  Александр Михайлович Горчаков; 15 ביולי 1798 – 11 במרץ 1883) היה מדינאי רוסי, נסיך ממשפחת גורצ'קוב וכיהן גם כשר החוץ של רוסיה.
אלכסנדר גורצ'קוב נולד במשפחת אצולה בעיירה האפסלו באסטוניה של היום, אז בתחומי האימפריה הרוסית. אביו היה קצין והמשפחה שינתה מקום מגורים מספר פעמים. הוא רכש השכלה בליצאום (בית ספר תיכון) של צארסקויה סלו בו למד באותו שנתון עם אלכסנדר פושקין כחבר לספסל הלימודים. פושקין ציין שעוד בתקופת הלימודים גורצ'קוב היה מקובל חברתית וניבא את הצלחתו. בנוסף לכך הוא קיבל השכלה ספרותית שתרמה רבות ליכולת הרטורית שלו.
בתום לימודיו, בשנים 1820–1822 השתתף גורצ'קוב במשלחת דיפלומטית רוסית בראשות קרל רוברט נסלרודה ובסיומה התמנה למזכיר השגרירות בלונדון. עד לשנת 1833 הוא שירת בתפקידים שונים בשגרירויות ברומא, ברלין, פירנצה ווינה.
שגריר בארצות הגרמניות
בשנת 1841, נשלח גורצ'קוב לשטוטגרט להסדרת הנישואים של הנסיכה הגדולה אולגה (ביתו של ניקולאי הראשון) עם נסיך הכתר צ'ארלס מווירטמברג. לאחר הסדרת העניין גורצ'קוב נשאר בשטוטגרט במשך 12 שנים. בהיותו בגרמניה הוא עקב מקרוב אחר התנועות המהפכניות בה. בשנת 1850 בנוסף לתפקיד השגריר שמילא, הוא מונה למיופה כוח ליד הסיים הגרמני בפרנקפורט (הבית התחתון). ההשפעה הרוסית על הנעשה בגרמניה הייתה גדולה אז.
בשנת 1850 כאשר הוקמה מחדש הקונפדרציה הגרמנית, במקום הפרלמנט של פרנקפורט, מונה גורצ'קוב לקשר מול הפרלמנט שם. בהיותו בפרנקפורט גורצ'קוב התקרב לאוטו פון ביסמרק אשר באותה תקופה תמך באופן נלהב ביחסים קרובים בין גרמניה לרוסיה.
מלחמת קרים
הקיסר ניקולאי מצא כי כי שגרירו בווינה, הברון מיינדורף, אינו מעביר את מסריו הפוליטיים כראוי. אי לכך, בקיץ 1854 גורצ'קוב הועבר לווינה ובאביב 1855 הוא מונה לראש השגרירות שם.
באותה תקופה אוסטריה הפתיעה את הרוסים תוך החלטתה לתמוך באנגליה וצרפת ולפעול נגד הרוסים בקשר לאימפריה העות'מאנית. מצב השגריר בווינה היה לא נוח. לאחר מותו של הקיסר הרוסי סוכם על פתיחת וועידה לקביעת תנאים לסיום המלחמה. תודות למאמצי גורצ'קוב, אוסטריה התרחקה במהלך השיחות מצרפת ואנגליה והכריזה על עצמה כנייטרלית. עם זאת, אירועי המלחמה ובמיוחד נפילת סבסטופול שינו את עמדת האוסטרים והם שבו לעמדות המקוריות. האוסטרים החליטו לתמוך בדרישות מדינות המערב והרוסים נאלצו לקבל את התנאים ובפברואר 1856 בפריס נפתחה וועידה חדשה להסדרת תנאי סיום המלחמה. למרות שהשתתף בוועידה זו, נמנע גורצ'קוב בכוונה להוסיף את חתימתו לחוזה השלום לאחר זו של הרוזן אורלוב, שהיה הנציג הראשי של רוסיה. באפריל 1856 הקיסר החדש, אלכסנדר השני, שהכיר בחוכמה והאומץ שגילה גורצ'קוב, מינה אותו לשר החוץ במקום הרוזן נסלרודה.
לאחר מלחמת קרים
חוזה פריס מ-1856 סיים את תקופת הפעילות האקטיבית של הדיפלומטיה הרוסית באירופה. הוא הרגיש עמוק את גודל הנפילה של המדינה כי הוא היה במרכז העוינות. התרשמותו מוועידות וינה ופריס השפיעו על כל מהלך תפקודו במשרת השר. הוא שם למטרה לפעול בזהירות בתקופה הראשונה לאחר המלחמה, לגרום לאוסטרים לשלם על התנהגותם ולפעול לביטול הדרגתי של תנאי חוזה פריס.
בשנת 1856 הוא הצהיר שרוסיה לא תפעל נגד ממלכת נאפולי כי היא צריכה להתארגן מחדש לאחר המלחמה. בשנת 1859 הוא הצהיר שתקופת הרגיעה הסתיימה ורוסיה חזרה לפעילות אקטיבית בזירה הפוליטית.
המשבר הפוליטי באיטליה שהתרחש בשנת 1859 גרם לדאגה עמוקה אצל הרוסים. גורצ'קוב ניסה לפעול בזירה הדיפלומטית וגם כאשר ראה שהמלחמה בלתי נמנעת, הזהיר את המדינות הגרמניות מתמיכה באוסטריה. התיאום עם שגריר ברוסיה אוטו פון ביסמרק היה מלא וגרם להרגעת הרוחות. הרוסים הצהירו על התמיכה המלאה בצרפתים בעמדתם בהקשר לאיטליה. אומנם ההתקרבות לצרפת הייתה זמנית בלבד. לאחר ניצחונות של הצרפתים בקרבות נגד האוסטרים, התפייס גורצ'קוב עם הממשל האוסטרי.
בשנת 1860 גורצ'קוב מצא לנכון להזכיר לאירופה על המצב העמים הנוצרים תחת השלטון העות'מאני. הוא הציע לכנס וועידה חדשה שתבדוק שינויים של חוזה פריס בהקשר זה. הניסיון לא היה מוצלח ולא היה לו המשך.
יחסים עם פרוסיה
הנושא הפולני הרחיק את הרוסים מהצרפתים אך חימם מאוד את היחסים עם פרוסיה. החל משנת 1862 ביסמרק תיפקד כראש הממשלה בפרוסיה. החל מתקופה זו היה תאום מלא בין הידידים הוותיקים - גורצ'קוב וביסמרק. בשנת 1863 הרוסים חתמו על הסכם עם פרוסיה שנתן לרוסים חופש פעולה נגד המורדים הפולנים. פעילות של צרפת, אנגליה ואוסטריה בתמיכת המורדים הפולנים התנגשה עם הפעילות הרוסית באזור. גורצ'קוב פעל בנמרצות והצליח לאצור את המתקפה הדיפלומטית.
בינתיים ביסמרק התקדם ביישום התוכניות שלו לאיחוד גרמניה. בהקשר זה הוא מנצל עד תום את התמימות של נפוליאון השלישי וידידות עם האימפריה הרוסית. ענייני פנים של גרמניה היו במרכז הפעילות הדיפלומטית. צרפת הציעה לכנס וועידה בינלאומית, גורצ'קוב באופן רשמי תמך ברעיון, אך בכל פעם ציין שצריך לדחות את המועד. בסופו של דבר מלחמת שבעת השבועותבין אוסטריה ובין פרוסיה פרצה שעד מהרה הסתיימה בניצחון מוחץ של הפרוסים. שיחות שלום התנהלו ללא התערבות מבחוץ.
ההצלחות הגדולות של פרוסיה בשנת 1866 עוד יותר חיזקו את הקשריה עם רוסיה. התנגדות אקטיבית של צרפת והתנגדות פסיבית של אוסטריה לתוכניותיו של ביסמרק גרמו לכך שהממשל הפרוסי היה מודע לחשיבות ברית עם רוסיה. הרוסים מצידם תמכו בפרוסים ללא התחייבויות מיותרות מצידם.
בסתיו 1866 החלו מהומות באיי יוון נגד השלטון העות'מאני. כתגובה אוסטרים החלו לתמוך ברעיון רוסי בהכנסת שינויים לחוזה פריס לקבלת הקלות לאוכלוסייה נוצרית שבשליטת הטורקים. גם האוסטרים וגם הצרפתים תמכו בהעברת מספר איים לשליטה יוונית. באופן מפתיע הרוסים התנגדו לרעיון, ודרישות יווניות לא הגיעו לסיכום חיובי. הסיבות לכך היו בפעילות פרוסית מאחורי הקלעים. לפרוסיה לא היה רצוי שהרוסים השיגו משהו במזרח לפני הגשמת התוכניות הפרוסיות בהקשר לצרפת.
בקיץ 1870 פרצה מלחמת פרוסיה צרפת. הרוסים תמכו בפרוסים ללא סייג, ואף לא דאגו לקבלת הטבות כל שהם במידה ופרוסיה אכן תנצח במלחמה. הרוסים הזהירו את אוסטריה מלעזור לצרפת ודאגו לחופש פעולה של פרוסיה בהקשר לפעילות צבאית ודיפלומטית. בסופו של דבר לאחר סיום המלחמה, פרוסיה הגשימה את המטרה האסטרטגית ממעלה ראשונה - איחוד גרמניה תחת הקיסר הפרוסי. הרוסים הצליחו להשיג ביטול סעיף 2 בחוזה פריס וקיבלו הרשאה להקים מחדש את הצי בים השחור. הנושא סוכם סופית במסגרת שיחות בלונדון בשנת 1871.
לאחר איחוד גרמניה
לאחר איחוד גרמניה, ביסמרק כבר לא היה מעוניין בהמשך ידידות עם גורצ'קוב. אכזבת גורצ'קוב בפעילות הידיד הישן שלו קיבלה ביטוי בכל הפעילות הדיפלומטית הרוסית בתקופה זו. רוסיה נכנסה לברית שלושת הקיסרים. כתוצאה מכך ידיה היו קשורות ופעילותה הייתה תלויה ברצונות של ברלין ווינה. אינטרסים של אוסטריה באזור הבלקן לא תמיד עמדו בקנה אחד עם האינטרסים הרוסים. גורצ'קוב חתם על מספר הסכמים שקשרו את ידיה של רוסיה לפני המלחמה נגד האימפריה העות'מאנית ולא נתנו לה לנצל עד תום את הצלחותיה במלחמה זו.
באפריל 1877 הרוסים פתחו במלחמה נגד העות'מאנים. גם לאחר תחילת המלחמה, גורצ'קוב הציג אותה כפעילות למען אירופה ובכך לא נתן לרוסים להשיג את כל מטרות הלחימה. הוא הבטיח לאוסטריה ששינויים טריטוריאליים יהיו מזעריים. בהתאם להנחיות שלו השגריר בלונדון הבטיח שרוסים לא יכנסו לבלקנים - הבטחה זו הופרה לאחר מספר ימים.
בהתאם לחוזה סן סטפנו שטח בולגריה התרחב מאוד, אך תוספות לסרביה ולמונטנגרו היו מינוריות ובוסניה נשארה בשליטת הטורקים. היוונים לא קיבלו דבר. כל עמי הבלקן היו לא מרוצים מההסדר החדש. על רקע זה לרוסים לא הייתה ברירה מלהסכים לוועידה חדשה בברלין.
במהלך וועידת ברלין גורצ'קוב כמעט ולא השתתף בישיבות. הוא שם למטרה העיקרית את החזרת שטח בסרביה לרוסיה, וזאת תוך חילופי שטחים עם רומניה. למען האמת, הדיפלומטים הגרמנים תמכו בכל צעד רוסי. יחד עם זאת, לאור כך שדיפלומטיה רוסית פעלה ללא מטרות ברורות וללא הכנת דרכי פעולה, גם הגרמנים לא יכלו לעזור לה. גורצ'קוב שם בראש סדר עדיפויות ביטול סעיפים מסוימים של חוזה פריס משנת 1856. זאת ללא התייחסות עניינית לחשיבותם אלא רק בתוך מטרה למחוק את פגיעות העבר.
כל התנהלות הוועידה הביאה בסופו של דבר לכריתת ברית בין פרוסיה לבין אוסטריה בספטמבר 1879. מטרת הברית הייתה הגנה נגד האימפריה הרוסית.
יש לציין שמלחמת 1878 הייתה בניגוד לדעה של גורצ'קוב. הוא התנגד לה בכל תוקף וציין לא פעם שיוכל להבטיח אי-השתתפות מדינות אירופה רק במידה ולחימה תהיה קצרה והצבא הרוסי לא תעבור את הרי הבלקן. מעשית, המלחמה הייתה קשה וארוכה והצבא עבר את הרי הבלקן. הססנות של גורצ'קוב הביאה לכך שבזירה הדיפלומטית הרוסים לא הצליחו לנהל מדיניות ברורה ולא הצליחו לנצל במלואו את הישגיהם בשדה הקרב.
סיום הקריירה
בשנת 1880 עקב בעיות בריאות גורצ'קוב לא היה מסוגל להגיע לפתיחת פסל של אלכסנדר פושקין. זמן קצר לאחר מכך הוא נשאר האחרון בין שנתון הליצאום שעוד היה בחיים.