cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משולש הזהב (אוניברסיטאות)
משולש הזהב (אוניברסיטאות), (באנגלית: Golden triangle (universities)) הוא כינוי לא רשמי של קבוצת אוניברסיטאות מחקר ציבוריות שנמצאות בערים לונדון, אוקספורד וקיימברידג', בדרום מזרח אנגליה. קודקודי המשולש נוצרים על ידי אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטאות שונות בלונדון. המשולש מכונה לעיתים משולש הלוקסברידג' (מכונה באנגלית: Loxbridge triangle, חיבור London Oxbridge, בניגוד לכינוי אוקסברידג' שכולל רק את אוקספורד + קיימברידג' או הכינוי דוקסברידג' שכולל את אוניברסיטת דרהאם + אוקספורד + קיימברידג'. בשני המקרים הכינוי מתייחס לאוניברסיטאות בערים שהכינוי הוא הלחם שלהן), הלחם של לונדון ואוקסברידג'. מוסדות אקדמיים וותיקים אלו, הן עתירי מחקר, מימון ובעלי מוניטין עולמיים.
מימון: בבריטניה; גודל המימון למוסדות אלו נע בין 139 מיליון ליש"ט (2019) ועד 6.44 מיליארד ליש"ט (כולל מכללות) של קיימברידג', יתר על כן, כל אוניברסיטה מקבלת מיליוני פאונד במימון מחקר ומענקים אחרים מממשלת בריטניה. בשנת 2013/14 קיבלו אוניברסיטאות אוקספורד, קיימברידג' ולונדון 46% ממימון המחקר בבריטניה, לעומת 42.6% עשור קודם.
דירוג אקדמי: אוניברסיטאות משולש הזהב מצליחות בדרך כלל בדירוג הבינלאומי, המשקפות היטב את ביצועי המחקר. חלק מהדירוגים העולמיים, כמו אלה שהופקו על ידי טיימס השכלה גבוהה (THE) ו- דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם (QS), מתאימים לגדלים של מוסדות בחישוב תוצאותיהם, אך אחרים, כמו הדירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם (ARWU) (הידוע בשם "דירוג שאנגחאי", אינם עושים התאמה כזו. אוניברסיטאות משולש הזהב מצליחות בדרך כלל להיות במקומות הראשונים בדירוג האוניברסיטאות הבריטיות, כאשר קיימברידג' ואוקספורד נמצאות באופן קבוע במקומות הראשון והשני, ואימפריאל ויוניברסיטי קולג' לונדון מדורגים בעשירייה הראשונה על ידי כל המדרגים.
המוסדות הנחשבים בדרך כלל לחברים במשולש הם עם הכנסות המחקר הגבוהות ביותר מבין כל האוניברסיטאות הבריטיות ומשתפים פעולה הדוק באמצעות היוזמות הבאות: G5 (אוניברסיטאות), אשכול המצוינות הרפואית העולמית  , MedCity  וקונסורציום SES (אוניברסיטאות).
מחקרים שנערכו בשנת 2017 על ידי המכון ללימודים פיסקליים מצביעים גם על כך שבוגרי אוניברסיטאות משולש הזהב, מרוויחים בממוצע מעל 40,000 ליש"ט לשנה, 5 שנים לאחר סיום הלימודים, מה שהופך אותם למשתכרים ביותר 5 שנים לאחר סיום הלימודים בקרב בוגרי האוניברסיטאות הבריטיות- אוקספורד וקיימברידג'. יתר על כן, שאר המוסדות החברים במשולש הזהב, יחד עם סנט ג'ורג' (אוניברסיטת לונדון), מהווים 7 המובילים בעלי ההכנסה הגבוהה ביותר.
גלריה
אוניברסיטאות משולש הזהב:
שקילות ריקארדו
שקילות ריקארדו היא עיקרון כלכלי שאומר שכל צורת גיוס כסף של הממשלה מהציבור, אם על ידי מיסים ואם על ידי איגרות חוב, תהיה בעלת השפעה זהה על המשק.
בזמן המלחמות הנפוליאוניות בתחילת המאה ה-19 התלבטה הממשלה הבריטית אם לממן את הגידול בהוצאותיה הצבאיות על ידי הטלת מיסים או על ידי הנפקת אג"ח לציבור. היא הייתה זקוקה לעשרים מיליון לירות שטרלינג.
התנאים לשקילות ריקארדו מלאה:
ב-1974 פרסם הכלכלן רוברט בארו מאמר פורץ דרך במגזין לכלכלה פוליטית בהוצאת אוניברסיטת שיקגו (Journal of Political Economy), תחת הכותרת "Are Government Bonds Net Wealth?". בארו הציג הוכחה מתמטית לשקילות ריקרדו, במודל בין-דורי. המאמר נהיה לאחד המפורסמים והמצוטטים ביותר בעולם הכלכלה, בכך שערער על גישת הכלכלה הקיינסיאנית.
אנטוניו רומה
אנטוניו רומה (בספרדית: Antonio Roma; 13 ביולי 1932 - 20 בפברואר 2013) היה כדורגלן ארגנטינאי ששיחק בעמדת השוער.
רומה החל את הקריירה בפרו קאריל אואסטה, ולאחריה היה שוערה של בוקה ג'וניורס במשך 13 שנים, בהן זכה עם הקבוצה בחמש אליפויות. לרומה 42 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה, אותה ייצג בשני טורנירי מונדיאל ועימה זכה בקופה אמריקה בשנת 1957.
קריירת משחק
רומה הצטרף לקבוצת הנוער של פרו קאריל אואסטה ב-1951. בשנת 1955 החל את דרכו בקבוצה הבוגרת. למרות שהקבוצה ירדה לליגת המשנה ב-1957, רומה נותר בקבוצה וסייע לה להעפיל תוך שנה אחת בחזרה לליגה הבכירה ולסיים במקום הרביעי בטבלה בשנת 1959. בסיום השנה עבר, ביחד עם מגן הקבוצה סילביו מרסוליני, לבוקה ג'וניורס, במדיה שיחק עד לסיום הקריירה. השניים ערכו את הופעת הבכורה שלהם ב-3 באפריל בניצחון 2-1 על אסטודיאנטס לה פלאטה.
ב-1962 זכו רומה ובוקה בתואר אליפות ארגנטינה. אחד הרגעים המשמעותיים באותה עונה, התקיים שני מחזורים לסיום העונה, כשריבר פלייט ובוקה נפגשו למשחק הסופר קלאסיקו הארגנטינאי באצטדיון הבונבוניירה, כששתיהן חולקות את המקום הראשון. במצב של 1-0 לבוקה זכתה ריבר בפנדל לאחר עבירה על לואיס ארטימה. הברזילאי דלם בעט, ורומה הדף את הכדור לקרן. השוער התקדם משמעותית מקו השער טרם שריקת השופט לביצוע הבעיטה, בניגוד לחוקי המשחק. לאחר ההדיפה פרצו האוהדים למגרש והמשחק הופסק ל-11 דקות. לאחר חידושו, לא הצליחה ריבר להשיג את השוויון, ובוקה המשיכה לזכייה באליפות לאחר ניצחון על אסטודיאנטס לה פלאטה במחזור הנעילה.
ב-1969, תחת המאמן אלפרדו די סטפנו, זכתה בוקה באליפות הנסיונל, ובאותה שנה זכתה במהדורה הראשונה של גביע ארגנטינה. באותה שנה שבר רומה את שיא כל הזמנים לדקות משחק רצופות ללא ספיגה, וקבע אותו על 783 דקות, שיפור של 14 דקות לשיאו של אמדאו קאריסו. שנה אחר כך זכתה בוקה באליפות הנסיונל, החמישית והאחרונה של רומה בקריירה. הוא פרש ממשחק פעיל ב-1972, בגיל 40.
נבחרת ארגנטינה
רומה החל את דרכו במדי נבחרת ארגנטינה בשנת 1956, תחת המאמן גיז'רמו סטאבילה. שנה אחר כך, נכלל בסגל של סטאבילה לקופה אמריקה שהסתיים בזכייתה של ארגנטינה בטורניר. רומה, אז שוער שני בלבד, נכנס כמחליף במשחקה האחרון של ארגנטינה בטורניר, מול.
רומה זומן על ידי חואן קרלוס לורנסו לטורניר מונדיאל 1962 בצ'ילה. הוא היה לשוער הראשון של הנבחרת בשני משחקיה הראשונים, אך איבד את מקומו בעקבות ההפסד 3-1 ל ולא שותף במשחק השלישי בשלב הבתים, מול, שלאחריו הודחה ארגנטינה.
לורנסו זימן את רומה כשוער ראשון גם לטורניר מונדיאל 1966 באנגליה. הוא פתח בכל ארבעת משחקיה של ארגנטינה, ספג שני שערים בלבד ושמר פעמיים על רשת נקייה. ארגנטינה סיימה את הטורניר לאחר הפסד 1-0 ל המארחת בשלב רבע הגמר.
שנה אחרי המונדיאל סיימה ארגנטינה כסגנית בקופה אמריקה. רומה פתח בכל חמשת משחקיה של ארגנטינה וספג שלושה שערים בלבד, אך בעקבות ההפסד 1-0 למארחת במשחק האחרון, סיימה ארגנטינה רק במקום השני.
לאחר הטורניר סיים רומה את דרכו בנבחרת. הוא רשם 42 הופעות בינלאומיות במדי ארגנטינה.
חגית רכבי ניקוליבסקי
חגית רכבי ניקוליבסקי (נולדה ב-1 בינואר 1951) היא במאית, מחזאית, תסריטאית, דרמטורגית ומורה לתיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
חגית רכבי נולדה בתל אביב, בת לשולמית ושלמה פורמן. גדלה ברמת גן, שבה התגוררה עד גיל עשר, אז עברה לגבעתיים. למדה בבית הספר היסודי נווה יהושע ברמת גן ואחר-כך בבית הספר היסודי דוד שמעוני בגבעתיים ובתיכון קלעי גבעתיים. מילדות רצתה לשחק, לכתוב ולביים, ועשתה זאת במסגרות של בית הספר ותנועת הנוער.
עוד לפני שידעה לקרוא, אמה נהגה לקרוא לה את השירים המחורזים מתוך ספרה של קדיה מולודובסקי "פתחו את השער", הם קסמו לה והיא ידעה אותם בעל פה. גיבורי שיריה של מולודובסקי הם ילדים יהודים החיים בפרבר עני של ורשה שלפני מלחמת העולם השנייה. באמצעות הדמיון הם מוצאים מפלט מהמצוקה והעוני. לימים עיבדה וביימה את המחזה הראשון שלה, "פתחו את השער", על בסיס שיריה של מולודובסקי (תיאטרון אורנה פורת, 1975).
שירתה בנח"ל בגרעין רם (1968-70). למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, במגמת בימוי (1970-74). בין מוריה היו יוסי יזרעאלי, עדנה שביט ומייקל אלפרדס. בתום לימודיה עבדה כמורה לתיאטרון בניידת אמנויות של עליית הנוער הסוכנות היהודית (1974-77).
בשנה השלישית ללימודיה עברה קורס בתיאטרון ילדים עם אורנה פורת, השחקנית המייסדת והמנהלת של התיאטרון לילדים ולנוער (שלימים נקרא "תיאטרון אורנה פורת"). בתום הסמסטר הציעה לה פורת משרה בתיאטרון. בצד עבודתה כמנהלת הצגות וכעוזרת במאי, קיבלה גם הזדמנות ראשונה לביים. בשנת 1978 נענתה להצעתו של עודד קוטלר, מנהל תיאטרון חיפה, ועברה לחיפה להוביל קבוצת שחקנים צעירים לפרויקט תיאטרוני בשכונת נווה יוסף, שגם עשו עבודה קהילתית.
הייתה מורה לתיאטרון (עיבוד ובימוי) בסמינר הקיבוצים ובאוניברסיטת תל אביב (1995-1975).
ב-1978 כתבה וביימה את המחזה הסאטירי "איזה נוער" בתיאטרון אורנה פורת, רוויו מוזיקלי, מערכונים ושירים, שנחל הצלחה רבה, צולם ושודר בטלוויזיה החינוכית. בעקבותיו החלה לעבוד בטלוויזיה. היא יוצרת, תסריטאית ובמאית של הפינה "על הברזלים" בטלוויזיה החינוכית. הגישה פינה על תיאטרון בתוכנית "זהו זה!". שימשה כבמאית שחקנים בתוכניות "טלאפלא" ו"מועדון החתול שמיל". כתבה תסריטים לתוכניות: "קריאת כיוון", "עניין של זמן", "ארץ מולדת","קשר משפחתי", "אנשים במיל".
ב-1989 השתתפה בכתיבת התסריט לסרט "כח משיכה" יחד עם נפתלי אלטר.
נכון לשנת 2013, כתבה או ביימה כחמישים הצגות לילדים לנוער ולמבוגרים. שלושה מהמחזות שלה ("איזה נוער", "אליעזר בעל החלומות", "שמוליק של זהרה") יצאו בדפוס במהדורה של תיאטרון אורנה פורת וצולמו במלואם לטלוויזיה החינוכית והוקרנו עשרות פעמים.
רכבי ניקוליבסקי שימשה כמנהלת אמנותית של פסטיבל חיפה להצגות ילדים (1996). כיהנה כמנהלת כללית ואמנותית של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער בשנים 2003-1997. במסגרות אלה הייתה אחראית על תכנון ויזום רפרטוארי וליווי דרמטורגי של מחזאים.
הייתה ממקימי "אסיטז'" ישראל - הסניף הישראלי של הארגון הבינלאומי לתיאטרוני ילדים, וכיהנה כיו"ר שלו (2010-1995). הייתה בין מייסדי פרס הבמה לילדים ונוער, יוזמה משותפת של עמותת אסיטז' ומינהל התרבות במשרד התרבות והספורט. הפרסים מחולקים מדי שנה מאז שנת 2005/6 בכ-15–20 קטגוריות שונות. הייתה חברת הוועד המנהל של ארגון "אסיטז'" העולמי, במשך שתי קדנציות (2003-1997).
הרצתה על תיאטרון הילדים הישראלי וחשפה אותו בביקוריה בארצות רבות. שימשה כלקטורית ודרמטורגית בפסטיבל חיפה, בתיאטרון המדיטק ובתיאטרון אורנה פורת.
חיים אישיים
רכבי ניקוליבסקי נשואה ואם לשניים. בתה אלה היא במאית תיאטרון.
הוגו וולף
הוגו וולף (בגרמנית: Hugo Wolf; 13 במרץ 1860 - 22 בפברואר 1903) היה מלחין אוסטרי ממוצא סלובני, שנודע בעיקר בשירים האמנותיים, או הלידר, שלו. הוא הביא לצורה מוזיקלית זו עוצמת הבעה מרוכזת, שהייתה ייחודית במוזיקה של תקופת הרומנטיקה המאוחרת. ניכרה בה קרבת מה לזו של האסכולה הווינאית השנייה מבחינת התמציתיות, אך לא היה כל קשר מבחינת הטכניקה.
לוולף היו אמנם כמה פרצי פוריות יוצאת דופן, בייחוד בשנים 1888 ו-1889, אך דיכאון תכוף קטע את תקופות היצירה שלו, ויצירתו האחרונה נכתבה בשנת 1898, לפני שמת מעגבת.
ילדות ונעורים (1860-1887)
וולף נולד בווינדישגראץ (כיום גראדץ, סלובניה), חלק ממובלעת דוברת גרמנית בתחומי סלובניה, לאם סלובנית ואב גרמני. שם המשפחה היה במקור "Vouks", אך הם שינו אותו לצורה הגרמנית "וולף". פיליפ וולף היה מוזיקאי חובב, אוטו-דידקט, שהקים תזמורת משפחתית. מורו הראשון של הוגו, לאחר אביו, ניגן בוויולה בהרכב המשפחתי. הוגו וולף נחשב למלחין אוסטרי, כיוון שדחה את מוצאו הקרתני או הכפרי ורוב חייו עברו עליו בווינה, שם היה לנציג המגמה "הגרמנית החדשה" בלידר, מגמה שראשיתה בחידושים בתחום ההבעה, הכרומטיקה והדרמה של ריכרד וגנר.
אחרי שמונה חודשים עם משפחתו, חזר לווינה ללמד מוזיקה. אף כי מזגו הרתחני לא היה אידיאלי להוראה, הרי כשרונותיו המוזיקליים - כמו גם הקסם האישי שלו - משכו אליו תשומת לב והקנו לו חסות. תמיכה זו מאנשי חסדו איפשרה לו לקיים את עצמו כמלחין ובת משפחה של אחד מגדולי התומכים נתנה לו השראה לכתיבה: עם זאת, לדברי אלמה מאהלר, הקשרים הללו הביאו עליו טרגדיה: הוא נדבק בעגבת, שגרמה בהמשך חייו למחלת נפש ולבסוף למותו. ואלי פרנק הייתה אהובתו הראשונה של וולף, והקשר שלו איתה נמשך שלוש שנים. במהלך תקופה זו של קשריו עמה, התגלו רמזים לסגנונו הבוגר בלידר שלו. וולף נטה לדיכאון ולשינויים פתאומיים מקצה אל קצה במצב רוחו, ואלה השפיעו עליו כל ימי חייו. כשואלי פרנק עזבה אותו ממש לפני יום הולדתו ה-21, שקע במרה שחורה; הוא חזר הביתה, אם כי גם היחסים במשפחתו היו מתוחים: אביו נשאר איתן בדעתו, שוולף הוא לא-יוצלח ללא תקנה. תקופת עבודתו הקצרה ובלתי מרשימה כמשנה למנצח המקהלה בזלצבורג רק חיזקה דעה זו - וולף לקה בחסר הן מבחינת המזג המתאים, הן בטכניקת הניצוח והן בקרבה נפשית לרפרטואר, הלא-וגנרי במובהק, מכדי להצליח בתפקידו. לא עברה שנה, והוא שב לווינה כדי להמשיך ללמד באותן נסיבות כמקודם, פחות או יותר.
מות וגנר היה עוד אירוע טראגי בחיי המלחין הצעיר. השיר Zur Ruh, zur Ruh חובר זמן קצר אחר כך ונחשב לטובה ביצירותיו המוקדמות; ההשערה היא, שהשיר נועד להיות מספד לוגנר. וולף התייאש לא פעם מעתידו הוא בשנים הבאות, בעולם שאלילו פרש ממנו והותיר אחריו עקבות ענק לצעוד בהן, בלי שום הנחיות כיצד לעשות זאת. מצב זה הביא אותו לעיתים קרובות להתפרצויות זעם קיצוניות, שהרחיקו מעליו ידידים ופטרונים, אם כי קסמו עזר לו להחזיקם לצדו מעבר למה שיכלו מעשיו להצדיק. שיריו הגיעו בינתיים לידיעתו של פרנץ ליסט, שלו רחש כבוד רב, וליסט, כמו מדריכיו הקודמים, יעץ לו לבחור בצורות גדולות יותר; הפעם הקשיב לעצה והתוצאה הייתה הפואמה הסימפונית על "פנטסיליאה". גם בפעילותו כמבקר החל וולף לראות פירות; הוא לא ידע רחם בביקורת על היצירות הנחותות, שהשתלטו לנגד עיניו על האווירה המוזיקלית של התקופה (אנטון רובינשטיין, בייחוד, היה משוקץ בעיניו), ולא ידע סייג בתמיכתו הנלהבת בגאוניות של ליסט, שוברט ושופן. "הזאב הפראי", כפי שכינוהו בשל העוצמה וכוח הביטוי של אמונתו הפנימית, עשה לו לא מעט אויבים בארס ששפע מעטו. אף כי חיבר מעט בחייו, גם את המעט שכתב לא הצליח להביא לידי ביצוע: רביעיית רוזה מיאנה אף לתת מבט ביצירתו אחרי שפירק אותה בטור שלו, וביצוע הבכורה של "פנטסיליאה" התקבל בבוז ולעג מצד התזמורת כלפי האיש, שהעז לבקר את יוהנס ברהמס.
וולף הניח לפעילותו כמבקר בשנת 1887, כשחזר להלחין; שלא במפתיע, אולי, השירים הראשונים שחיבר לאחר פסק הזמן היצירתי כתובים לטקסטים מאת גתה, אייכנדורף ופון שפל, העוסקים בגילויי כוח והחלטיות בשעת מצוקה. זמן קצר אחר כך סיים וולף את "הסרנדה האיטלקית" שלו, הנחשבת לאחת היצירות הראשונות שהלחין בסגנון בוגר. שבוע לאחר מכן נפטר אביו והשאיר את וולף מוכה יגון. הוא לא חזר להלחין כל אותה שנה.
בגרות (1888-1896)
השנים 1888 ו-1889 בחיי היצירה של וולף התגלו כפוריות במידה מפתיעה וכנקודת מפנה בקריירה שלו. אחרי הוצאתם לאור של תריסר משיריו בשלהי השנה הקודמת, השתוקק וולף לחזור להלחנה ונסע אל מעון הנופש של משפחת ורנר - ידידי משפחה, שוולף הכיר מאז ילדותו - בפכטולדסדורף (מרחק נסיעת רכבת קצרה מווינה), כדי להתרחק מן העיר ולהלחין ביחידות. כאן חיבר את "מריקה לידר" במהירות הבזק. הפסקה קצרה והחלפת בית, שוב מעון נופש של ידידים ותיקים, משפחת אקשטיין, הניבו את "אייכנדורף לידר" ואחריהם 51 "גתה-לידר", שחיבורם גלש אל תוך 1889. אחרי חופשת קיץ, התחילה מלאכת חיבורו של "ספר השירים הספרדי", באוקטובר 1889; אף כי יצירות בניחוח ספרדי היו באופנה אותם ימים, וולף הלחין שירים, שמלחינים אחרים לא נתנו דעתם עליהם. הספר כלל שירים למילים של לופה דה וגה, רודריגו קוטה ומשוררים נוספים. היצירה פורסמה בשנת 1891.
וולף עצמו עמד מיד על ערכן של יצירות אלה והתרברב לפני ידידים, שהן הטובות ביותר שחיבר מעודו (עזרתם והמרצתם של בעלי ההשפעה ביניהם הן שהביאו לפרסומם הראשוני של השירים). עכשיו החל גם העולם שמחוץ לווינה להכיר בוולף. הטנור פרדיננד ייגר שוולף שמע ב"פרסיפאל" בחופשת הקיץ הקצרה שלקח לו מהלחנה, היה נוכח באחד הקונצרטים הראשונים של שירי מריקה והתלהב הוא הופיע ברסיטל שכולו וולף ובטהובן בדצמבר 1888. יצירותיו של וולף זכו לשבחים בביקורות, אחת מהן ב"אלגמיינר צייטונג" של מינכן, עיתון גרמני בעל תפוצה נרחבת. מובן, שההכרה לא תמיד הייתה חיובית; חסידי ברהמס, שלא שכחו עדיין את טינתם על הביקורות האכזריות של וולף, השיבו לו כגמולו - אם טרחו בכלל להתייחס אליו. הביוגרף של ברהמס, מקס קאלבק, לעג לוולף על כתיבתו הבוסרית והטונאליות המוזרה שלו; מלחין אחר סירב לחלוק עמו בתוכניה ואמאלי מאטרנה, זמרת וגנרית, נאלצה לבטל את השתתפותה ברסיטל משירי וולף כאשר איימו עליה, לפי השמועה, שתוכנס לרשימה השחורה של המבקרים אם תופיע בו.
עוד שירים ספורים הושלמו בשנת 1891 לפני שבריאותו הנפשית והגופנית של וולף התדרדרה שוב בסוף השנה; תשישות מן השנים האחרונות של עבודה יוצרת פורייה, יחד עם השפעות מחלת העגבת ומזגו הדיכאוני, חברו לעצור את כתיבתו למשך שנים אחדות. קונצרטים של יצירותיו, שמשכו באוסטריה ובגרמניה, הפיצו את תהילתו הגדלה והולכת; אפילו ברהמס וחבר המבקרים, שגינו את וולף בעבר, יצאו עכשיו בביקורות אוהדות. וולף, מכל מקום, היה טרף לדיכאון, שמנע ממנו לכתוב - מצב שהגביר עוד יותר את דיכאונו. הוא השלים תזמורים של יצירות קודמות, אבל יצירות חדשות לא הופיעו, ודאי לא האופרה, שחיבורה הפך לו לדיבוק, משום שעדיין היה משוכנע, שהצלחה בצורות מוזיקליות גדולות היא סימן ההיכר לגדולה יוצרת.
וולף דחה בבוז את הליברטו ל Der Corregidor כשזה הוצג לפניו בפעם הראשונה בשנת 1890, אבל התעקשותו לחבר אופרה סימאה את עיניו מלראות את חסרונותיו במבט שני. הסיפור, החדור בהומור קודר, מבוסס על "הסומבררו משולש הפינות" של פדרו אנטוניו דה אלרקון, עוסק במשולש אהבה מחוץ לנישואים ווולף חש שהוא יכול להזדהות עמו: במשך שנים אחדות היה מאוהב במלאני קכרט, אשת ידידו היינריך קכרט. (משערים, שהרומן ביניהם נעשה רציני בשנת 1884, כשוולף נלווה אל הזוג קכרט בחופשתם; קכרט גילה את דבר הרומן בשנת 1893, אך נשאר פטרונו של וולף ובעלה של מלאני.) האופרה הושלמה תוך תשעה חודשים ובתחילה נחלה הצלחה, אבל המוזיקה של וולף לא יכלה לכפר על חולשת הטקסט, והאופרה נידונה לכישלון; עד כה לא זכתה להפקה מחודשת מוצלחת.
השנים האחרונות (1897-1903)
הקונצרט האחרון של וולף, שכלל את מגינו משכבר הימים, ייגר, התקיים בפברואר 1897. זמן קצר אחר כך גברה על וולף מחלת העגבת והוא שקע בטירוף דעת, שממנו הגיח לעיתים רחוקות לפרקי זמן של צלילות. הוא הותיר שישים דפים של אופרה לא גמורה, "מנואל ונגאס", משנת 1897, ועשה מאמצים נואשים לסיימה לפני שדעתו השתבשה עליו כליל; מאמצע שנת 1899 שוב לא יכול היה לחבר מוזיקה, כל מוזיקה שהיא, ופעם ניסה להתאבד בטביעה. אחרי הניסיון הזה התאשפז במוסד לחולי נפש בווינה, על דעתו ובהסכמתו. מלאני ביקרה אותו שם בנאמנות במהלך שקיעתו, עד מותו ב-22 בפברואר 1903; עם זאת, בוגדנותה כלפי בעלה לא נתנה לה מנוח והיא שמה קץ לחייה בשנת 1906.
וולף קבור בבית הקברות המרכזי בווינה, לצד מלחינים רבים ידועי שם.
מוזיקה
ההשפעה המוזיקלית הגדולה ביותר בחיי וולף באה מריכרד וגנר, שפגש את המלחין הצעיר זמן קצר לאחר שוולף החל את לימודיו בקונסרבטוריון בווינה ועודד אותו להתמיד בהלחנה ולנסות את כוחו ביצירות גדולות יותר. פגישה זו חיזקה לעד את תשוקתו של וולף לחקות את אלילו המוזיקלי. וולף הרחיק לכת עד כדי חיקוי הצמחונות של וגנר, אבל בכך התמיד רק שנה וחצי. הדלק שהזין את עוינותו כלפי יוהנס ברהמס נבע בחלקו מן הדבקות בווגנר ובחלקו מאי-הבנה וניגודי אישיות, ולא מטינה כלשהי מצד ברהמס.
בשלב מוקדם בקריירה שלו עיצב וולף את הלידר שלו על פי אלה של פרנץ שוברט ורוברט שומאן, בייחוד בתקופת יחסיו עם ואלי פרנק; למעשה, החיקויים היו טובים דיים להתקבל כדבר האמיתי, והוא אכן ניסה זאת פעם, אך נחשף בטרם עת. ההשערה היא, שבחירת הטקסטים שלו ללידר בשנים הראשונות, טקסטים שעסקו ברובם בחטא ובייסורים, הושפעה בחלקה מהידבקותו בעגבת. אהבתו לוואלי פרנק, שלא הושבה במלואה, הולידה את ילדי רוחו בדמות "וזנדונק-לידר": מוזיקה נלהבת לשירים משל ניקולאוס לנאו. הלך הרוח של השירים האחרים היה שונה מזה בתכלית השוני: קלילים והומוריסטיים. גם "פנטסיליאה" סוערת וססגונית; אף כי וולף העריץ את ליסט, שעודד אותו להשלים את היצירה, הוא הרגיש שהמוזיקה של ליסט יבשה מדי ואקדמית, וחתר לצבע ורגש.
שנת 1888 הייתה ציון דרך ונקודת מפנה הן בסגנונו והן בקריירה שלו. הוא התרחק מסגנון שוברט הקודם שאימץ לו ובחר בשירים שהלמו את כשרונותיו המוזיקליים ואת יכולתו להתאים מוזיקה לטקסט, בייחוד אלה של מריקה, שתכונותיו דמו לאלה של וולף במובנים רבים.
וולף כתב מאות לידר, שלוש אופרות, מוזיקה תוכניתית, מוזיקה מקהלתית וכמה יצירות לתזמורת, מוזיקה קאמרית ויצירות לפסנתר, המושמעות לעיתים רחוקות מאוד. יצירתו האינסטרומנטלית המפורסמת ביותר היא ה"סרנדה האיטלקית" (1887), שנכתבה במקור לרביעיית מיתרים ואחר תוזמרה. יצירה זו מציינת את ראשית סגנונו הבוגר.
וולף התפרסם בשימוש שעשה בטונאליות להעצמת המשמעות. ההתמקדות בשני אזורים טונאליים כדי לבטא במוזיקה כפל משמעות וקונפליקט בטקסט הייתה לסימן היכר של סגנונו, ומצאה פתרון רק במקום היאה למשמעות השיר. הטקסטים שבחר היו חדורים במקרים רבים ענות וחיפושי שווא אחר פתרון, ורגשות אלה מצאו ביטוי בטונאליות, שנדדה מסולם לסולם, בלתי מסוגלת למצוא את דרכה חזרה אל סולם הבית. השימוש בקדנצות מדומות, כרומטיות, דיסוננסים ותווכים כרומטיים מסווה את היעד ההרמוני כל זמן שהמתח הפסיכולוגי עומד בעינו. גם המבנה הצורני שלו שיקף את הטקסטים שעבורם נכתבה המוזיקה, והוא כמעט לא כתב את השירים הערוכים בפשטות ומחולקים לבתים, שהיו חביבים על בני זמנו, אלא בנה את צורת הליד סביב אופייה של היצירה.
Eliica
Eliica (שם הדגם המלא: the Electric Lithium-Ion Car, ביפנית: エリーカ) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית חשמלית אשר הוצגה ביפן בשנת 2004 על ידי פרופסור הירושי שימיזו מאוניברסיטת קיו, טוקיו. בפיתוח הדגם היו מעורבות 38 חברות. מחיר דגם ה""Eliica"" עמד על כ-30 מיליון ין יפני. פיתוח הדגם עמד על 320,000 דולר.
יוצר אב-טיפוס בודד.
סקירה טכנית דגם "Eliica"
מקור הכוח של דגם ה"Eliica" הוא מנוע המשולב בכל גלגל, כלומר מנוע גלגל (In-Wheel-Motor), אשר מפחית באופן ישיר הפסד מכני ותורם לעלייה מרחק השיוט. כיוון שלא ניתן היה להגדיל את גודלו של המנוע, היה צורך להגדיל את מספר המנועים, כלומר גלגלים, כדי להתגבר על התנגדות הנהיגה ולקבל פלט שיכול לכוון במהירות מקסימלית של 400 קמ"ש. כל אחד המנועים תוכנן לייצר כ-80 כ"ס לכל גלגל. התפוקה הכוללת היא כ-640 כ"ס, וזה מוכיח ביצועים האצה מעולה.
כל גלגל מצויד בבלם, הילוך, נושאת רכזת, ומרכיבים אילו עוזרים לשפר את הביצועים המנועיים. מקור כוח של הדגם, היא סוללת ליתיום יון המיוצרים על ידי "Nippon סוללה", ומאמצת מבנה שמאחסן את הסוללה בתוך מסגרת של חומר שהרכבו אלומיניום. דגם ה"Eliica"" הוא דגם משופר של דגם "KAZ (Keio Advanced Zero-emission vehicle)", לימוזינה, בעלת 8 גלגלים, 8 נוסעים שפותחה בשנת 2003.
אישים אשר בחנו את דגם ה"Eliica"
ראש ממשלת יפן, ג'וניצ'ירו קואיזומי נהג בדגם ה"Eliica" ב-19 בדצמבר 2005, במשך 10 דקות בדרכו לפרלמנט היפני.
בנוסף דגם ה-"Eliica" נבחן על ידי מושל טוקיו שינטרו אישיהארה וגם על ידי נארוהיטו, נסיך יפן.
For the First Time in Forever
For the First Time in Forever (בעברית: סוף כל סוף) הוא שיר מתוך הסרט "לשבור את הקרח" משנת 2013, עם מוזיקה ומילים שהולחנו על ידי קריסטן אנדרסון-לופז ורוברט לופז. השיר הושר פעמיים בסרט. שתי הגרסאות מושרות על ידי השחקניות האמריקאיות קריסטן בל ואידינה מנזל בתפקידיהן הווקאליים בתור הנסיכה אנה והמלכה אלזה. השיר מושר גם במחזמר המבוסס על הסרט.
הפקה
השיר הולחן מאוחר יחסית בתהליך ההפקה ביוני 2013. זה היה רק חמישה חודשים לפני תאריך היציאה של הסרט ב-27 בנובמבר 2013, כאשר יוצרי הסרט נלחצו כדי שהסרט יעבוד לאחר שהבינו בפברואר שהוא עדיין לא עובד.
הגרסה המקורית של השיר הכילה שורה על "אני מקווה שאני לא מקיא בפנים שלו", אשר נחשבה בלתי מקובלת על ידי דיסני כהתייחסות לנוזלי גוף. בתם של משפחת לופז, קייטי, הגתה את הקו ההחלפה שהסתיים בסרט: "אני רוצה לדחוף לי קצת שוקולד לפנים".
לגבי הפרריזה החוזרת, הייתה במקור מילת עימות שונה לסצנה שבה אלזה מכה את אנה בכוחותיה שכותרתה "החיים קצרים מדי" (הנחת היסוד היא שהחיים קצרים מכדי לבזבז אותם עם מישהו שלא מבין אותם), דבר שבעצמו היה מוחזר מאוחר יותר כשהאחיות מבינות שהחיים קצרים מכדי לחיות לבד. ככל שהדמויות התפתחו לאורך תהליך הכתיבה (ספציפית אלזה הפכה מנבל לגיבור טרגי), השיר נחשב נקמני מדי ובמקום זאת הוחלף בשחזור של השיר הזה, כדי ליצור מוטיב. "Life's Too Short" שורד כרצועת דמו במהדורת הדלוקס של פסקול הסרט, וחלק מהלחן נעשה בשימוש חוזר בקדחת הקרח לשיר "Making Today A Perfect Day".
כשההכרחיות של פריסה חוזרת עלתה על אנדרסון-לופז, היא כתבה אותה תוך כ-20 דקות בלבד, ולאחר מכן העלתה אותה בהצלחה בעצמה לצוות ההפקה של דיסני, שכן לופז כבר הייתה עם הצוות בלוס אנג'לס בניסיון לתקן את "Do You Want to Build a Snowman?"
השיר המקורי
בגרסה הראשונה השיר מראה את האושר והאופטימיות התמימה של אנה כשהיא מתכוננת להכתרה של אלזה. במהלך הבית השלישי, אלזה שרה מנגינה קונטרפונקט (עם חלק מאותן מילים שמשמשות מאוחר יותר כבית הראשון של " Let it Go "), שבה היא מביעה את הפחד שלה לחשוף בטעות את כוחות הקרח שלה ואת החרדה שלה מהפתיחה השערים. במהלך הסולו שלה, אלזה מתרגלת את תפקידה בהכתרה על קופסה ופמוט בחדר שלה. אלזה מצווה על השומרים לפתוח את השערים, ואנה משוטטת בשמחה במורד שביל אל תוך העיר נגד זרם האורחים המגיעים. השיר נחתך בצליל האמצע כאשר אנה מתנגשת בסוסו של הנס, ולאחר מכן נופלת לתוך סירת משוטים. גרסה זו עולה חצי שלב עם כל פסוק, מתחילה בדו מז'ור ומסתיימת בסול מז'ור לסיום.
מחזמר
בגרסת המחזמר בברודוויי של השיר, משתנים צמד שורות בבית הראשון עקב מגבלות בימוי. השורה של אנה "מי ידע שיש לנו שמונה אלף צלחות סלט" משתנה ל"ויש שתי גברות נחמדות שעוזרות לי להתלבש", והשורה שהיא מתחרזת איתה, "סוף סוף הן פותחות את השערים!" שונה ל"יום ההכתרה הוא פשוט הטוב ביותר!" בנוסף, לאחר שינוי המפתח האחרון, ישנו פסוק נוסף המושר על ידי מקהלת תושבי העיר. ההיתקלות של אנה עם הנס כרוכה גם בכך שהם נופלים לתוך עגלת הקרח של קריסטוף, ולא לסירת משוטים.
לשבור את הקרח ג'וניור.
בגרסה זו, בבית השני, השורה "זר יפה, גבוה ויפה" שונה ל"זר יפה, גבוה ונדיר".
חזרה
בחזרה של השיר, אנה הגיעה לארמון הקרח של אלזה כדי לנסות לגרום לה לשחרר את ההקפאה של הממלכה, לאחר שחוללה ללא ידיעה חורף נצחי. היא גם רוצה שאלזה תחזור כדי שיוכלו להצית מחדש את מערכת היחסים הקרובה שלהם כאחיות. עם זאת, אלזה מסרבת כי היא מרגישה שהיא לא יכולה לשלוט בכוחותיה ושעדיף לה לבד במקום שהיא לא יכולה לפגוע באף אחד. בעוד אנה מנסה לנמק עם אחותה, הפחד של אלזה מתעצם, וכתוצאה מכך היא מתכסה בסופת שלגים של חלקיקי קרח כביטוי פיזי של רגשותיה, והיא חוסמת את מילותיה המרגיעות של אנה. בשלב מסוים אלזה מפנה את גבה לאחותה כדי ליצור מערבון שני יריות, טכניקת חסימה המשמשת בדרך כלל באופרות סבון אמריקאיות. לבסוף, פרנואידית ואבודה, אלזה פולטת צעקה, ובטעות מפוצצת את אנה בלב עם חלקיקי הקרח שהצטברו, ובכך מקפיאה אותו (מעשה שפבי והטרולים מציינים שהוא קטלני); גורם לקריסטוף ואולף למהר לצדה, כדי לוודא שהיא בסדר.
החזרה המחודשת משתמשת במנגינה שונה מהמקור. כלומר, החלקים של אנה נמצאים במפתח מז'ור ואילו הקונטרפונקט של אלזה הוא במפתח מינור, מה שמדגיש את הרגשות ההפוכים שיש לשתי הדמויות בנקודת זמן זו. לאחר שאנה נפגעת בשוגג מהקסם של אלזה, כלי ההקשה כולל חלק מהמוזיקה מ"לב קפוא ".
גרסת מחזמר
בשידור החוזר, אלמנטים מהגרסה של דמי לובאטו לשיר "Let It Go" משולבים בצד של אלזה בדואט, אם כי עם טקסטים מתוקנים מעט.
גרסאות בין-לאומיות
כמה גרסאות שפה אחרות של השיר הצליחו. את הגרסה בשפה היפנית בשם "Umarete Hajimete" שרו טקאקו מאצו וסאיאקה קנדה, שגילמו את אלזה ואנה בהתאמה. הוא הופיע ב- Billboard Japan Hot 100 בין אפריל ליוני 2014, והגיע לשיא במקום ה-19, והיה פופולרי מספיק כדי לקבל אישור פלטינה עבור 250,000 הורדות דיגיטליות על ידי ה-RIAJ בספטמבר 2014. הגרסה בשפה הקוריאנית, שבה שרו פארק ג'י-יון ופארק היינה, הגיע ל-129 במצעד הסינגלים של גאון, הורדה 14,000 פעמים, בעוד שגרסת החזרה הגיעה לשיא של 192 עם 8,000 הורדות. הגרסה האיטלקית, יחד עם כל העיבוד האיטלקי לסרט, זכתה בדיבוב הזר הטוב ביותר בעולם על ידי דיסני.
ביקורות
שני האיטרציות זכו לביקורות חיוביות מאוד. NeonTommy תיאר אותו כ"שיר "אני רוצה" קלאסי (תחשוב "Part of Your World" או "When Will My Life Begin?") עם טיפה של מודעות עצמית", ואמר "השיר הזה נותן ספין חדש ויפה לצורה מוכרת. . . לופז ואנדרסון-לופז שומרים על המנגינה הרעננה, וההגשה המקסימה והבהירה של קריסטן בל של המילים המעודדות חביבה." GeeksOfDoom אמר "מי היה מנחש שקריסטן בל ואידינה מנזל יהיו צמד נחמד כזה? בל מוסיפה קצת הומור עם רוחה המבעבעת והמילים המשעשעות שלה, בעוד שמנזל מעניק את הקול המיוחד בברודוויי. אתה יודע ששיר מספק משמעות נוספת כאשר הוא מניע את הסיפור, בניגוד לעצור את הסרט לחלוטין, והשיר הזה מייצג בצורה מושלמת את הראשון. "פעם ראשונה" מעביר את התקווה והפתיחות של אנה, בניגוד לאווירה הקרובה והמפחידה של אלזה." בביקורת שלילית, SputnikMusic אמרה שהשיר "For the First Time in Forever", עם הלחצנים הליריים שלה כמו "לא יודע אם אני מתמוגג או מתנשא / אבל אני איפשהו באזור הזה" והחלטות ביצוע גרועות כמו הפסקה עם אגרוף חזיר לפני שאלזה "פותחת את השערים" וההרמוניזציה חסרת המשמעות של אנה זמן קצר לאחר מכן, מייצגת את ההחלקה במורד ואת נחיתת הבוץ של הפסקול שלאחר מכן עם הפנים הראשונה במהלך תקופת ההרצה שלו". ה"הוליווד ריפורטר" תיאר את זה כ"מספר גדול", ו"המרכז של השירים המקוריים". StitchKingdom אמר: "השיר 'I Want', הלחן והמילים ניזונים מהאנרגיה התזזיתית והחרדה והסרבול של אנה, דוגמה קלאסית לשילוב של תחכום עם טיפשות". עיתון רוצ'סטר סיטי כתב " לראשונה ב-Forever סובל ממנגינת פזמון די רציפה, אבל מפצה על זה בחוכמה עם פסוקים קליטים, מילים משעשעות ("לא יודע אם אני מתמוגג או מתנשא / אבל אני איפשהו באזור הזה!") והופעה נהדרת של קריסטן בל, שמציגה את הצד המוזר של הגיבורה הנסיכה אנה בעודה מתגעגעת לנשף, לגבר ואיזו אינטראקציה אנושית בסיסית."
חזרה
NeonTommy כתב "השיר הזה מאזן טוב מאוד בין משפטים ארוכים ועוצמתיים ורציטטיב דמוי הלחש, והוא המחשה נהדרת לדינמיקה בין אנה ואלזה. זו גם הפעם הראשונה שבה אנחנו זוכים לשמוע את אנה ואלזה שרות כשוות ערך (הגרסה המוקדמת יותר של השיר הזה היא יותר על אנה מאשר על אלזה), אז זה די כיף לשמוע את השיר הזה בין שתי אחיות." GeeksOfDoom כתבה "החזרה של "שיר האחות" מסמלת כיצד אלזה השתנתה, בניגוד לאנה, שעדיין רואה את הפוטנציאל של מערכת היחסים שלהם. השיר משלב פוליפוניה ומעצים את רגשותיהם כשהיא נבנית לקרשנדו. למרות שזו לא תוספת מהותית - הסצנה הייתה יכולה להתנגן באותה מידה ללא מוזיקה - היא עדיין מבדרת". StitchKingdom כתב "המילים והלחן הם כמעט הדבר היחיד שמשותף לשיר הזה עם שמו. התחינה הנואשת של אנה לאלזה, השיר הזה כולל גם את אחד העיבודים המורכבים ביותר שנמצאו בפסקול, ונותן לו אפקט רודף ומקצועי באופן שרואים לעיתים רחוקות על הבמה, שלא לדבר על סרטי משפחה. השיר גם צועד בצורה מסוכנת לאורך קו האופרטה לפעמים, מה שמעניק לו ספין ייחודי."
הופעות
קריסטן בל ואידינה מנזל ביצעו את שני השירים יחד במועדון הג'אז של Vibrato Grill בלוס אנג'לס כדי לחגוג את הסרט. במהלך ההופעה הראשונה אי פעם של Rose Parade Halftime, צוות סיבוב ההופעות בצפון אמריקה של התוכנית בברודוויי ביצע את הביצוע הראשון, עם אנה באינטראקציה עם הצופים.
מירית גרינברג
מירית גרינברג (נולדה ב־1979) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1997.
ביוגרפיה
גרינברג נולדה וגדלה בבאר שבע. למדה בתיכון מקיף ו'. כשהייתה בת 18, לפני שירותה בצה"ל, זכתה בתחרות מלכות היופי. בגלל גילה הצעיר היא ייצגה את ישראל בתחרות מיס עולם (במקום מיס תבל כמקובל). בהמשך דגמנה לחברות אופנה מטעם הסוכנות לוק.
ב־2008 השתתפה בקמפיין בין־לאומי למען ישראל לכבוד חגיגות שישים שנה לעצמאותה. ב־2011 דגמנה למותג "NYDJ".
לצד עבודתה היא מתנדבת במעגלי נשים.
מירית נשואה ליניב מידן ולזוג ארבעה ילדים. בחודש יולי 2020 שיתפה ברשתות החברתיות כי היא מתמודדת עם סרטן השד. בפברואר 2021 דווח בתקשורת כי החלימה מהמחלה.
קרל אמדאוס הרטמן
קרל אמדאוס הרטמן (בגרמנית: Karl Amadeus Hartmann; 2 באוגוסט 1905, מינכן – 5 בדצמבר 1963, מינכן) היה מלחין גרמני. יש הרואים בו את גדול הסימפוניקאים הגרמנים במאה ה-20.
ביוגרפיה
הרטמן למד באקדמיה של מינכן בשנות ה-20. הוא עזב כליל, מרצונו החופשי, את חיי המוזיקה בגרמניה במשך התקופה הנאצית, בלי לעזוב את גרמניה ואף אסר לנגן שם את יצירותיו. השלטון הנאצי גינה יצירה מוקדמת שלו, "מיזררה" (1933-1934), שבוצעה לראשונה בפראג ב-1935); אולם המוזיקה שלו נוגנה ופרסומו המשיך וגדל בארצות שמחוץ לגרמניה. בראשית שנות ה-30 החל בקשר של מדריך-בן חסות עם הרמן שרכן, שנמשך עד סוף חייו, ובתקופת המלחמה היה לתלמידו של אנטון וברן.
אחרי מלחמת העולם השנייה, הרטמן סיים מספר יצירות איכותיות, מהן ידועות ביותר שמונה סימפוניות. המוכרת ביותר היא אולי הראשונה, המוכתרת בשם "ניסיון ליצור רקוויאם" (Versuch eines Requiems). ראשיתה של יצירה זו בשנת 1936 כקנטטה לאלט סולו ותזמורת, מבוססת פחות או יותר על כמה שירים נבחרים של וולט ויטמן. תוך זמן קצר נודעה בשם "חיינו: קטע סימפוני" (Unser Leben: Symphonisches Fragment) וכוונה כאמירה על מצבם העגום של אמנים ובעלי השקפות ליברליות בראשית המשטר הנאצי. אחרי תבוסת הרייך השלישי במלחמת העולם השנייה, התבררה לאשורה זהות קורבנותיו האמיתיים של המשטר ושם הקנטטה שונה ל-"קטע סימפוני: ניסיון ליצור רקוויאם" בכוונה לחלוק כבוד למיליוני הנספים בשואה. הרטמן עיבד את היצירה בשנים 1954-1955 לסימפוניה הראשונה שלו ולבסוף פרסם אותה בשנת 1956.
סגנונו של הרטמן לקטני. ביצירותיו המוקדמות ניכרת בבירור השפעתם של מאהלר ואנטון ברוקנר, כמו גם הניב הקונטרפונקטי של מקס רגר. בהמשך אימץ אי-אילו תכונות סגנון של המלחינים הנאו-קלאסיים כדוגמת פאול הינדמית וסטרווינסקי בתקופתו הביניים ביצירתו. אף כי למד אצל וברן והבין את שנברג, השפעתו של ברג בולטת ביצירתו יותר מאלה של שני החברים האחרים באסכולה הווינאית השנייה.
הרטמן היה לאישיות חשובה אחרי מלחמת העולם השנייה כמארגן סדרת הקונצרטים "מוזיקה ויוה" במינכן, גרמניה. הוא יצר את הסדרה כדי לחדש את היכרותה של החברה הגרמנית עם היצירות המודרניות, שהשמעתן נאסרה בכפוף למדיניות האסתטיקה של המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית.
יצחק תשובה
יצחק תשובה (שרון) (נולד ב-7 ביולי 1948) הוא איש עסקים, יזם, משקיע ונדבן ישראלי. העוסק בתחומי הנדל"ן, התשתיות והאנרגיה, באמצעות החברות בקבוצת דלק ו"אלעד השקעות" שבשליטתו. בינואר 2023 העריך המגזין הכלכלי פורבס את הונו של תשובה בכ-3.8 מיליארד דולר.
תשובה נולד בלוב וגדל בנתניה. החל את דרכו העסקית כקבלן בנייה, תחילה בישראל ובהמשך בארצות הברית. ב-1998 השתלט על קבוצת דלק, והרחיב את עסקיו גם לתחום האנרגיה ותחומים נוספים. במשבר הכלכלי של 2008 ובשנים שאחריו נקלעו עסקי הנדל"ן של הקבוצה לקשיים וזרוע הנדל"ן שלה אף הגיעה להסדר חוב עם נושיה ב-2012, אך הודות להצלחות בחיפושי הגז הטבעי מול חופי ישראל התאוששו עסקיו של תשובה במהירות והוא חיזק את מעמדו כאחד מאנשי העסקים רבי העוצמה במשק הישראלי. בהמשך העשור התמקד תשובה בענף האנרגיה, והשקיע בחיפושי נפט וגז ברחבי העולם.
קורות חיים
יצחק תשובה נולד בטריפולי בירת לוב בשנת 1948. כשהיה בן חצי שנה עלו הוריו, רחמים וג'וליה, יחד עם שמונת ילדיהם לישראל והתגוררו במעברה בנתניה. סבו מצד אביו, הרב יוסף (סוסו) תשובה, נרצח בסמוך לעלייתם ארצה במהלך פרעות שביצעו הלובים ביהודים. כילד קטן התגורר זמן מה עם אחיו אברהם אצל סבתו. למד בבית הספר היסודי "יבנה" ובגיל 12 החל לעבוד כדי לסייע בפרנסת המשפחה, ולמד בערבים. שירת בצה"ל בבסיס בינוי של חיל ההנדסה, שם הכיר את תחום הבנייה. לאחר שחרורו מצה"ל עבד במחלקת הבינוי וההנדסה של משרד הביטחון והיה אחראי על ביצוע פרויקטי בינוי מגוונים בבסיסי צה"ל בכל רחבי הארץ.
תחילת הדרך
תשובה התחיל את דרכו המקצועית העצמאית כקבלן בניין בנתניה, וצבר את הונו הראשוני תוך עיסוק בפרויקטים תשתית בשירות מערכת הביטחון, כמו קו בר לב.
בעשור הרביעי לחייו החלו עסקיו לצבור תאוצה. במרוצת שנות השמונים היה אחראי להקמתם של פרויקטים גדולים למגורים ולמסחר בכל רחבי ישראל, ובשנת 1988 עבר להתגורר עם משפחתו בארצות הברית למשך מספר שנים, שבמהלכן היה מעורב במיזמי בנייה בניו ג'רזי ובמנהטן.
אלעד אחזקות
בשנת 2004 רכש באמצעות אלעד גרופ את מלון פלאזה בניו יורק תמורת 675 מיליון דולר מידי המשקיע הסעודי אל-וליד בן טלאל. בדצמבר 2012, כשמונה וחצי שנים לאחר הרכישה, מכרה אלעד גרופ את החזקותיה במלון על השטחים המסחריים שבו בכ-2.2 מיליארד ש"ח. הרווח הכולל שהניב המלון ודירות היוקרה שבו לתשובה נאמד בכמיליארד דולר.
באותה תקופה השלימה אלעד גרופ רכישת מספר גדול של נכסים בטורונטו ובמונטריאול שבקנדה, בשווי כולל של כ-700 מיליון דולר. כמו כן רכשה הקבוצה אלפי יחידות דיור להשכרה בחוף המזרחי של ארצות הברית.
קבוצת דלק
בשנת 1998 השיג את השליטה בקבוצת דלק, שהייתה עד אז בבעלות, בעזרת חבריו אליעזר פישמן ותד אריסון. העסקה הייתה בלתי צפויה, כיוון שהציבור הישראלי לא היה מודע באותה העת להיקף הכנסותיו של תשובה מעסקיו בארצות הברית. תחת שליטתו של תשובה צמחה החברה לממדי ענק. מחברה המתמקדת בעיקר בתחום הדלק, התרחבה לעסוק גם בגז טבעי, בביטוח, בביוכימיה, בכלי רכב משוריינים, בתקשורת ועוד. נכון למרץ 2014, שווי השוק של הקבוצה הוא כ-16 מיליארד ש"ח והיא אחת החברות הגדולות בשוק ההון הישראלי.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, חלה ירידה חדה בערכן של מניות חברת דלק, והונו של תשובה, שהוערך ערב המשבר בכ-4.5 מיליארד דולר, נאמד בעקבות המשבר בכ-1.3 מיליארד דולר. חברת דלק נדל"ן שבשליטתו הפסידה בשנים 2008–2011 יותר מ-4 מיליארד ש"ח. בעקבות הפסדים אלה צנח שווי השוק של החברה מ-4.6 מיליארד ש"ח בחודש מרץ 2007 ל-75 מיליון ש"ח בנובמבר 2011.
תגליות הגז
בינואר 2009 דווח כי בקידוחי הגז "תמר 1" ו"דלית", שנערכו מול חופי ישראל על ידי קבוצת דלק וחברת נובל אנרג'י האמריקנית, נתגלו עתודות גדולות של גז טבעי, אשר מוערך שהיקפן כ-270 מיליארד מטר מעוקב. בשנת 2010 התגלו עתודות גז גדולות אף יותר בשדה הגז "לווייתן", בהיקף של כ-700 מיליארד מטר מעוקב. לאחר מכן התגלו מצבורי גז גם בקידוחים "דולפין", "תנין" ו-"בלוק 12" שבקפריסין.
משבר 2020
בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בפברואר 2020 החלה ירידה בביקוש לנפט, ובמקביל עלה ההיצע כתוצאה ממאבקים בין מפיקות נפט וגז גדולות. מחירי הנפט והגז ירדו בחדות, והתעורר ספק בקשר ליכולתה של דלק לפרוע את חובותיה. כדי להתמודד עם המשבר פתחה דלק במסע חירום למימוש נכסים והגדלת הנזילות, וב-2021 דלק הצליחה להשתקם לחלוטין מהמשבר.
ביקורת
בספטמבר 2012 אישרה השופטת ורדה אלשיך הסדר חוב ("תספורת") לדלק נדל"ן, שבמסגרתו נמחקו למחזיקי איגרות החוב של החברה, אשר לא היו מגובות בביטחונות, כשני שלישים מהחוב, שהם 1.4 מיליארד ש"ח. בהחלטתה מתחה השופטת אלשיך ביקורת חריפה על תשובה, בטענה כי התנהלותו בפרשה נועדה רק כדי ״להציל את עורו״ וכי מדובר ״בהסדר בעייתי, שאף אם הוא תואם את דרישות החוק, הוא רחוק מלהוות פתרון אופטימלי״. במסגרת ההסדר העמיד תשובה לטובת מחזיקי איגרות החוב של החברה סכומים של מאות מיליוני שקלים כדי לסייע לאשרור ההסדר.
חיים אישיים
תשובה נשוי לחיה והוא אב ל-5 ילדים. המשפחה מתגוררת בתל אביב.
החזקותיו
אלה היו החזקותיו הבולטות של יצחק תשובה לפני המשבר שאליו נקלע ב-2020:
זנבזיפים
זנבזיפים (שם מדעי: Lepismatidae) משפחה של חרקים חסרי כנפיים המשתייכת לסדרת זנבזיפאים (Thysanura). שמה של המשפחה ניתן על שום שלושה זיפים הנראים בחלקו האחורי של החרק.
מאפיינים
אורך בוגר: 10-30 מ"מ <BR> מספר ביצים בהטלה: 20-50 <BR> התפתחות: גלגול חסר <BR> מזון: קמח, נייר, בד, סוכר, עמילן, תאית <BR> תפוצה בטבע: לרוב בקני נמלים וטרמיטים
הזנבזיפים הם חרקים פרימיטיביים ביותר. גופם שטוח ומכוסה קשקשים מבריקים בצבע כסף. בראשם זוג מחושים ארוכים, אותם מנקים באופן קבוע, כדי לשמור שחוש הריח לא ייפגע. יש להם זוג עיניים מורכבות. גפי הפה שלהן לועסות והן בולטות מהראש. מקצה בטנם יוצאים שלושה זיפים דקים, ארוכים וגמישים. הם פעילים בעיקר בלילה. הנקבה מטילה את ביציה בצרורות במקומות חשוכים ולחים. מינים אחדים מצויים במקומות אפלים בבית: מזווה, מחסן מזון, פינות לחות, בין דפי ספרים, מאחורי תמונות התלויות על הקיר.
דיוקנה של גברת (סרט)
דיוקנה של גברת (אנגלית: The Portrait of a Lady) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1996 מאת הבמאית ג'יין קמפיון, המבוסס על הרומן של הנרי ג'יימס, "דיוקנה של גברת" משנת 1881.
בסרט כיכבו ניקול קידמן, ברברה הרשי, ג'ון מלקוביץ', מרי לואיז פרקר, מרטין דונובן, שלי דובאל, ריצ'רד אי. גרנט, שלי וינטרס, ויגו מורטנסן, ולנטינה צ'רווי, כריסטיאן בייל וג'ון גילגוד.
תקציר הסרט
הסרט מביא את סיפורה של איזבל ארצ'ר (קידמן), אמריקאית צעירה, שההון שירשה במפתיע, יחד עם תמימותה ונדיבותה הטבעית, מפילים אותה ברשתם של ידידתה כביכול, מאדאם מרל (הרשי) ואיש העולם התככן והמזויף גילברט אוסמונד (מלקוביץ').
הסרט נאמן יחסית לעלילת הספר, אבל היה שנוי במחלוקת בגלל קטע חלום ששובץ בו, שבמהלכו חווה איזבל פנטזיה ארוטית עם כל מחזריה.
פרסים
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1996 וזכה בפרסים לתלבושות ולתסריט. כן זכו בפרסים הרשי ודונובן.
נועה פרנקל
ביוגרפיה
נועה פרנקל היא בוגרת בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בתל אביב והקונסרבטוריון המלכותי בהאג. הרפרטואר העשיר שלה כולל יצירות מתקופות שונות – ממוזיקה עתיקה ועד למוזיקה בת זמננו. היא הופיעה עם הרכבי בארוק ידועים, ביניהם אנסמבל "לזאר פלוריסאן" בניצוח ויליאם כריסטי, Ensemble Elyma בניצוח גבריאל גרידו ואנסמבל הבארוק של אוטרכט (הולנד) בניצוח יוס ון פלדהובן. כמו כן ייסדה נועה פרנקל את חמישיית קסיופאה, ועמה הקליטה  את כל ספרי המדריגלים של קרלו ג'זואלדו, שיצאו בשישה תקליטורים.
הופעותיה האופראיות של פרנקל החלו באופרה "חליל הקסם" (מוצרט), בניצוחו של קנת מונטגומרי. הופעות נוספות כללו בין היתר את "אחנתון" (פיליפ גלאס) בהולנד, "הנזירה אנג'ליקה" (פוצ'יני) בגרמניה, "המדיום" (מנוטי) ברוטרדם, "פרומתאו" (לואיג'י נונו) בלה סקאלה שבמילאנו, פריז, פרנקפורט, וינה, פסטיבל לוצרן ועוד, ו"חליל הקסם" בנאנט, צרפת. בקיץ 2006 היא השתתפה בבכורה העולמית של האופרה "זאידה/אדמה" (מוצרט/חיה צ'רנובין) בפסטיבל זלצבורג בניצוחו של איבור בולטון, הפקה שהועלתה לאחר מכן בבית האופרה של בזל ובברמן, גרמניה. לאחרונה היא שרה באופרה "פנימה" מאת חיה צ'רנובין בבית האופרה בשטוטגרט, השתתפה בבכורה העולמית של האופרה "אחוזי הדיבוק" מאת המלחין האוסטרי יוהנס קאליצקה בתיאטר אן דר וין בווינה, בביצוע השיר על הארץ מאת מאהלר עם התזמורת הסימפונית של טולוז, צרפת, ובבכורה העולמית של האופרה "יום ראשון של אור" מאת שטוקהאוזן.
פרויקטים עתידיים כוללים את "השיר על הארץ" (מאהלר, בנוסח הקאמרי של שנברג/רין) עם אנסמבל מיתר בת"א, שירי עם של בריו בפרייבורג, והאופרה "פרומתאו" בפסטיבל למוזיקה מודרנית בברלין ובפסטיבל זלצבורג. פרנקל היא גם מבצעת מוערכת של מוזיקה מודרנית, והיא מופיעה בקביעות בפסטיבלים חשובים למוזיקה מודרנית באירופה עם אנסמבלים כמו Ensemble Modern פרנקפורט,  Ensemble Recherche פרייבורג, Schönberg Ensemble אמסטרדם ו-Ensemble intercontemporain פריז. בישראל הופיעה כמה פעמים עם אנסמבל מוזיקה נובה ועם אנסמבל המאה ה-21. נוסף על כך היא הסולנית של MAE) Maarten Altena Ensemble) אמסטרדם, שאיתו הופיעה באירופה, בארצות הברית וביפן והקליטה תקליטורים אחדים. רבות מהיצירות של האנסמבל נכתבו במיוחד לקולה.
טורוזאורוס
טורוזאורוס (שם מדעי: Torosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת צרטופסיים. היה ידוע בעבר כבעל הגולגולת הגדולה ביותר בכל הדינוזאורים. הטורוזאורוס נתגלה לראשונה על ידי הפלאונטולוג עותניאל צ'ארלס מארש והוגדר ב-1891.
מאפיינים
הטורוזאורוס היה דינוזאור בעל ציצית או עטרה קשיחה בראשו (סביב צווארו) ושלוש קרניים. בעטרה שבראשו היו שני חללים (או "חלונות" fenestrae) שהיו מכוסים בעור דק. הטורוזאורוס חי באמריקה הצפונית בתקופת הקרטיקון, כ-66.8 עד 66 מיליון שנה לפני זמננו. הטורוזאורוס שקל בין 4 ל-6 טון ואורכו היה כ-9 מטר. אורך הגולגולת שלו, כולל העטרה היה 2.6 מטר.
אטימולוגיה
רבים חושבים שפירוש השם "טורוזאורוס" הוא "לטאת שור" עקב פירוש המילה "טורו" בספרדית והתיאור שאכן מתאים לדינוזאור המקורנן הזה. פירוש זה שגוי ולמעשה משמעות השם היא "לטאה מחוררת" והשם ניתן לה בגלל שני ה"חלונות" הגדולים בעטרה של הטורוזאורוס.
האם טורוזאורוס הוא טריצרטופס מבוגר?
ב-2010 הציע הפלאונטולוג ג'ון סקנלה יחד עם ג'ק הורנר בעקבות מחקר שעשו (בשנים 2009-2010) שהטורוזאורוס הוא לא סוג טקסונומי נפרד אלא טריצרטופס בוגר ובשל (mature), שגופו ועטרתו גדלו וכן שבגלל הגדילה נוצרו "חלונות" בעטרה.
לדבריהם אנטומית הטריצרטופס והטורוזאורוס כמעט זהים, וגם הגולגולת שלהם דומות למדי (למעט העטרה שמשתנה עם הגדילה). עוד נימוק נוגע למבנה העצם: כאשר בוחנים עצמות של טריצרטופס (גם גדול, כלומר: לא גור אלא גם מבוגר צעיר) מגלים שמדובר בעצם שעדיין גדלה, לעומת מבנה העצמות של הטורוזאורוס שמראות עצם מבוגרת שגדלה ובגרה לחלוטין. עוד נימוק נוגע למציאת פרטים בגילאים שונים: בעוד שנמצאו טריצרטופסים בכל שלבי ההתפתחות: מביצה, תינוק, גור וכלה במבוגר צעיר, מעולם לא נמצא טורוזאורוס צעיר. הסברה שהטורוזאורוס מייצג טריצרטופס מבוגר יכולה לפתור תעלומה זו.
לונגריץ' ופילד פרסמו מאמר הסותר לטענתם את התזה של הורנר וסקנלה. הם ניתחו גולגולות שונות של טריצרטופס וטורוזאורוס ואמרו כי מצאו גולגולות של טריצרטופסים מבוגרים וכן של טורוזאורוסים צעירים. לטענה שיש התדלדלות עצם בעטרה של טריצרטופס שגורמת להיווצרות ה"חלונות" בעטרה של טורוזאורוס, ענו לונגריץ' ופילד, שהמקומות בהם יש הדלדלות עצם בעטרה של טריצרטופס לא תואמים למקומות בהם נמצאים ה"חלונות" בעטרה של טורוזאורוס. אנדרו פארקה ועמיתיו פרסמו מאמר ובו טענו שלפי ניתוח מורפולוגי שביצעו עבור כ-30 גולגולות של טריצרטופס, טורוזאורוס ונדוצרטופס עולה שטורוזאורוס הוא סוג טקסונומי נפרד.
השערה זו עדיין נתונה בוויכוח מדעי , אך למרות זאת, הורנר, אוצר מחלקת הפלאונטולוגיה במוזיאון הרי הרוקי, החליט על מחיקת השם "טורוזאורוס" מהתצוגות במוזיאון והחלפתו בשם "טריצרטופס".
ראגרטס
ראגרטס (באנגלית: Rugrats) היא סדרת אנימציה שמשודרת בערוץ ניקלודאון. הסדרה מספרת על השקפת חייהם של תינוקות וילדים קטנים והצרות שהם נקלעים לתוכן. ב-2003 יצא לסדרה ספין אוף בשם "ראגרטס כבר גדולים", העוקב אחרי הדמויות תשע שנים מאוחר יותר, וב-2021 יצא לסדרה אתחול בשם "ראגרטס". לסדרה שלושה סרטים קולנועיים: "ראגרטס: הסרט", "ראגרטס בפריז: הסרט" ו"ראגרטס משתוללים".
הסרט הקולנועי הראשון של הסדרה, "ראגרטס: הסרט", דובב בשנת 1998 לעברית על ידי שרון כהן, שם דובב על ידי אנשים שונים בניגוד לדיבוב העברי של הסדרה, בהם שרית וינו אלעד בתפקיד טומי, סיוון שביט בתפקיד דיל ואנג'ליקה, וענת וקסמן ואוהד שחר (שבאותה תקופה היו נשואים) בתפקיד ההורים של טומי ודיל, דידי וסטן פיקלז. הדיבוב הופץ רק בבתי הקולנוע ובקלטות הווידאו. בעקבות הסרט, העונה הראשונה של הסדרה דובבה לעברית ושודרה בישראל בערוץ הראשון לקראת סוף שנות התשעים.
רקע עלילתי
עלילת הסדרה מגוללת את קורותיהם והרפתקאותיהם של קבוצת תינוקות, בראשה עומד טומי פיקלס, המנסים להבין את עולם המבוגרים.
כריסטוף ואלץ
כריסטוף ואלץ (בגרמנית: Christoph Waltz; נולד ב-4 באוקטובר 1956) הוא שחקן קולנוע ובמאי אוסטרי, זוכה שני פרסי אוסקר, שני פרסי גלובוס הזהב ופרס באפט"א בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר, ופרס השחקן הטוב ביותר של פסטיבל הקולנוע בקאן. הוא התפרסם בשני סרטיו של קוונטין טרנטינו; בשל גילום דמותו הבדיונית של הקולונל הנס לנדה ב"ממזרים חסרי כבוד", דמותו של ד"ר קינג שולץ ב"ג'אנגו ללא מעצורים", ודמות הנבל ארנסט סטאברו בלופלד בסרט ה-24 בסדרת סרטי ג'יימס בונד "ספקטר".
ביוגרפיה
ואלץ נולד בווינה שבאוסטריה, למשפחה מרקע נוצרי. הוריו היו זוג מעצבים, וסביו היו שחקנים. הוא החל ללמוד משחק באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה, ובמכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע שבניו יורק.
קריירה
הוא התחיל בתור שחקן במה והופיע בבימות בשווייץ וכן בבורגתיאטר שבאוסטריה.
לאחר קריירת טלוויזיה מוצלחת והשתתפות בכמה סרטים מקומיים הגיעה הפריצה המאוחרת יחסית של ואלץ כשחקן בשנת 2009, כשהתקבל לתפקיד ראשי לצדו של בראד פיט בדרמת המלחמה של קוונטין טרנטינו "ממזרים חסרי כבוד". בסרט גילם ואלץ את קולונל האס אס האנס לנדה, המכונה "צייד היהודים". על תפקידו בסרט זכה ואלץ בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן ובפרס גלובוס הזהב, גילדת שחקני המסך ופרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
בסרטו של קוונטין טרנטינו "ג'אנגו ללא מעצורים" מ-2012 גילם את דמותו של ד"ר קינג שולץ, צייד ראשים גרמני בארצות הברית של טרום מלחמת האזרחים. על תפקידו קיבל את פרס האוסקר לשחקן משנה בפעם השנייה.
בנובמבר 2015 הוא גילם את דמות הנבל הראשי בסרט ג'יימס בונד "ספקטר", ארנסט סטאברו בלופלד, אויבו המושבע והגדול של בונד בסרט ומנהיג ארגון הטרור הבדיוני "SPECTRE".
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה העצמאי "קדחת הצבעונים", לצדן של אליסיה ויקנדר וקארה דלווין.
ואלץ הוא שחקן הקולנוע האוסטרי השני בהיסטוריה אשר זוכה בפרס האוסקר אחרי ג'וזף שילדקראוט, שזכה בפרס בשנת 1937 על משחקו בסרט "חייו של אמיל זולא".
בשנת 2023 החל לככב בסדרת המתח והריגול "היועץ" מבית רשת אמזון פריים וידאו.
חיים אישיים
ואלץ מחלק את זמנו בין לונדון, וינה ולוס אנג'לס. גרושתו לה היה נשוי 17 שנה, ז'אקלין (לבית ראוך), היא מטפלת בריקוד אמריקאית-יהודייה. שניים מארבעת ילדיהם חזרו בתשובה וגרים בישראל, אחד מהם מכהן כרב. לאחר מכן, נישא למלבישה הגרמנייה ג'ודית' הולסט, ולהם בת.
פאבל אדלמן
פאבל אדלמן (בפולנית: Paweł Edelman; נולד ב-26 ביוני 1956) הוא צלם קולנוע יהודי-פולני. נודע בשיתוף הפעולה שלו עם הבמאי רומן פולנסקי.
קורות חיים
אדלמן יליד לודז', למד קולנוע באוניברסיטת לודז' במחלקה ללימודי תרבות והתמחה בתאוריה ובהיסטוריה של הקולנוע בבית הספר הלאומי לקולנוע בלודז' (PWSFTviT). לאחר שסיים את לימודיו שימש כמרצה להיסטוריה של הקולנוע באוניברסיטת לודז' ואחר כך באוניברסיטת שלזיה בקטוביץ.
בשנת 1989 הוא שימש לראשונה כצלם בסרט ארוך, "קווים מחוקים" של פיוטר מיקוצ'י. בהמשך עבד עם אנדז'יי ויידה. בשנת 1999 מגזין וראייטי בחר בו כאחד מעשרת הצלמים הצעירים המבטיחים.
זכה בפרס הקולנוע האירופאי לצילום בשנת 2002 ופרס סזאר על עבודתו בסרט "הפסנתרן" של רומן פולנסקי. כמו כן שיתף פעולה עם פולנסקי בסרט "סופר הצללים". הוא צילם את הסרט "ריי" של הבמאי טיילור האקפורד. בשנת 2005 הוא קיבל את פרס צילום השנה של הוליווד. בשנת 2011 הוא זכה בפרס הישג לכל החיים מהפדרציה האירופאית לסינמטוגרפים IMAGO, ובשנת 2014 זכה בשני פרסים נוספים: מרברגר קמראפרייס על הישגים בסינמטוגרפיה, שניתנה על ידי אוניברסיטת מרבורג ומדליית גלוריה ארטיס על הישגים בתחום התרבות.
אברהם סרלואיס
אברהם סרלואיס (9 בפברואר 1916 – 14 ביולי 1985) היה דיפלומט ישראלי, איש משרד החוץ שכיהן בתפקידי שגריר באקוודור, ברפובליקה הדומיניקנית, בפרגוואי ובאל סלוודור.
בשואה
לאחר הכיבוש הנאצי של הולנד מונה אביו, הרב אליעזר סרלואיס, כחבר ביודסה ראט פור אמסטרדם - היודנראט של קהילת יהודי העיר. באוקטובר 1942 נעצרה כל משפחתו של סרלואיס, ונשלחה למחנה וסטרברוק ומשם לאושוויץ. אברהם סרלואיס שרד את השנתיים וחצי הבאות כשהוא מועבר בין מחנות שונים ועובר תלאות רבות.
ב-23 באפריל 1945, במהלך העברתו עם קבוצת אסירים מברגן-בלזן מזרחה לטרזיינשטט, שוחרר על ידי הצבא האדום שהתקדם ממזרח, ליד טרביץ' שבצ'כוסלובקיה. כמרבית אסירי הקבוצה שיצאה מברגן-בלזן, היה חולה בטיפוס הבהרות. חברי הקבוצה הושמו בבידוד למספר שבועות, והרוסים סיפקו להם טיפול רפואי בטיפוס ובכינמת. לאחר מכן הועברו לידי האמריקאים, ולבסוף הורשו לחזור לארצותיהם. ב-23 ביוני 1945 חזר סרלואיס להולנד, שם טופל בבתי חולים במאסטריכט ובאמסטרדם, וגילה שהוא היחיד מבני משפחתו ששרד.
במשרד החוץ
ב-1951 עלה סרלואיס לישראל, השתקע בירושלים והצטרף למשרד החוץ. בראשית דרכו היה עוזר במחלקת החקר, וב-1957 יצא לשליחותו הראשונה בצירות ישראל במונטווידאו, אורוגוואי, תחילה כמזכיר שני ובהמשך כמזכיר ראשון. ב-1961 היה יועץ בשגרירות ישראל ברומא, איטליה לתקופה קצרה, ולאחריה חזר לישראל. בין 1961–1964 היה סגן מנהל הלשכה לאמריקה הלטינית במשרד החוץ.
ב-1964 יצא שוב לאמריקה הלטינית והיה ממונה זמני על הנציגות, ובהמשך שגריר, בקיטו, אקוודור. ב-1967 עבר לסנטו דומינגו לכהן כשגריר ישראל ברפובליקה הדומיניקנית וכשגריר לא-תושב בג'מייקה. ב-1969 שב לישראל, והיה סגן מנהל מחלקת אירופה 2 במשרד החוץ. ב-1971 מונה לסגן מנהל המחלקה לקשרי תרבות ומדע.
ב-1976 מונה כשגריר ישראל באסונסיון, פרגוואי, וב-1978 עבר לסן סלוודור לכהן כשגריר ישראל באל סלוודור. הוא שב לישראל ב-1980, אז פרש לגמלאות.
סרלואיס נפטר בירושלים ב-14 ביולי 1985. היה נשוי לקלרה לבית וייס ואב לשניים.
דאג פולק
דאג פולק (באנגלית: Doug Polk; נולד ב-16 בדצמבר 1988) הוא שחקן פוקר אמריקאי אשר זכה ב-3 צמידי אליפות העולם בפוקר, ומוכר כמומחה משחקי אחד-נגד-אחד בטקסס הולדם אשר שיחק באתרי פוקר ברשת תחת השם "WCGRider". פולק ממקימי אתר "Upswing Poker" ואחד מבעלי חדר הפוקר "The Lodge".
ביוגרפיה
בתחילת דרכו פולק שיחק בוורקראפט 3 בצורה חצי-מקצוענית ואף השתתף במספר תחרויות World Cyber Games, עד שבזמן לימודיו באוניברסיטה הוא נשר והחל לשחק פוקר בצורה מקצוענית.