cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריצ'רד דוקינס
ביולוגיה אבולוציונית
כן הטיל דוקינס ספק בברירה טבעית ברמה ש"מעל" לגן. הוא גילה יחס חשדני במיוחד כלפי רעיונות של ברירה קבוצתית כבסיס להבנת תופעת האלטרואיזם. תופעת האלטרואיזם נראית בתחילה כפרדוקס אבולוציוני, שכן התנהגות המיטיבה עם אחרים עולה במשאבים יקרים ומפחיתה את סיכויי ההישרדות של הפרט הבודד. רבים בעבר פירשו את קיומה של התנהגות זו כתופעה של ברירה קבוצתית: היחידים עשו כל שביכולתם להישרדות הקבוצה או המין בכללותו, ולאו דווקא לשם הישרדותם הם. האבולוציוניסט הבריטי ו. ד. המילטון השתמש בראייה הביולוגית המתמקדת בגן על מנת להסביר את האלטרואיזם במונחים של ברירת שארים, נטייתם של בעלי חיים לטפל ולהעדיף את קרובי משפחתם שיש להניח שהם נושאים את אותם הגנים. הסברים נוספים כוללים את עקרון ההכבדה ואלטרואיזם הדדי. דוקינס טיפח גישות אלו ועשה להן פופולריזציה ב"גן האנוכי". הוא המשיך לפתח אותן במסגרת עבודתו המדעית.
מבקרי גישתו של דוקינס טוענים שההתייחסות אל הגן כיחידת "הברירה", באירוע יחיד בו אורגניזם מסוים מצליח להתרבות או נכשל בכך, היא מטעה, אך כי ניתן לתאר את הגן כיחידת "אבולוציה" בהתייחסות לשכיחות לטווח ארוך של שינויים באללים באוכלוסייה. ב"גן האנוכי" מסביר דוקינס כי הוא משתמש בהגדרתו של ג'ורג' סי. ויליאמס של הגן כ"מה שמופרד ומתחבר מחדש בתדירות ראויה לציון". ביקורת נוספת שהועלתה היא כי הגנים אינם יכולים לשרוד לבדם, אלא עליהם לשתף פעולה על מנת לבנות את היחיד, ולכן אין לראות בהם "יחידה" נפרדת. ב"פנוטיפ המורחב" מסביר דוקינס כי בשל תהליכי השחלוף הגנטיים והרבייה המינית, מנקודת ראותו של הגן היחיד כל שאר הגנים הם חלק מהסביבה אליה הוא מתאים עצמו.
המתנגדים לרעיונותיו של דוקינס, מתוך תמיכה ברמות גבוהות יותר בהן מתרחשת הברירה הטבעית, כריצ'רד לוונטין, דייוויד סלואן וילסון ואליוט סובר, טוענים שישנן תופעות רבות (לרבות זולתנות) שברירה המבוססת על גנים אינה יכולה להסביר. הפילוסופית מרי מידג'לי, שעמה התווכח דוקינס לסירוגין מאז שנות ה-70, ביקרה את רעיון הברירה על ידי גנים, את הממטיקה ואת הסוציוביולוגיה בטענה כי אלו מונחים רדוקציוניסטים.
עימות ידוע נוסף, שכונה "מלחמות דרווין" שעסק במנגנוני האבולוציה ובפרשנויות לתורות אבולוציוניות, היה בין דוקינס והתומכים בתורתו, ובין תומכי הביולוג האמריקני הנודע סטיבן ג'יי גולד, שנודעו שניהם כפופולריזטורים של מדעי החיים. השניים נחלקו בדבר רעיונות הנוגעים לסוציוביולוגיה ולפסיכולוגיה אבולוציונית בהם נטה דוקינס לתמוך, ואילו גולד נטה לשלול. למחנהו של דוקינס הצטרפו סטיבן פינקר ודניאל דנט. על אף היריבות המקצועית ביניהם, נהנו גולד ודוקינס מיחסי רעות, ודוקינס הקדיש לגולד את ספרו "A Devil's Chaplain", שיצא לאור בשנת 2003, לאחר פטירתו של גולד.
דוקינס רואה באבולוציה תכונה מרכזית של החיים ותומך בהגדרת המושג חיים בעיקר על פי היכולת לעבור אבולוציה. זאת בניגוד להגדרות שמרניות יותר המתבססות על מאפיינים מבניים ותהליכים משותפים לכלל צורות החיים הידועות.
ממטיקה
בספרו, "הגן האנוכי", טבע דוקינס את המושג "מם" לתיאור המקבילה התרבותית של הגן על מנת לתאר כיצד עקרונות הלקוחים מתורת האבולוציה של דרווין ניתנים ליישום על מנת להסביר את התפשטותם של רעיונות ותופעות תרבותיות. רעיון זה הביא ליצירת ה"ממטיקה". דוקינס השתמש במילה "מם" על מנת להתייחס לכל ישות תרבותית שצופה יכול להתייחס אליה כמכפילן. הוא סבר כי אנשים יכולים לראות ישויות תרבותיות רבות כמכפילנים המחפשים דרך לשכפל עצמם, באופן עקרוני באמצעות חשיפה לבני אדם, שהתפתחו כיחידות יעילות (אם כי לא מושלמות) לשכפול מידע והתנהגות. ממים אינם תמיד משתכפלים בצורה מושלמת, ולעיתים יעוצבו מחדש, ישולבו או ישופרו בשילוב עם רעיונות אחרים, והתוצאה תהיה ממים חדשים, אשר יהפכו למכפילנים יעילים יותר או פחות מהמם המקורי שקדם להם, ויספקו את הבסיס לתהליך האבולוציה החברתית, המקבילה לאבולוציה הביולוגית. מאז ששרטט את תווי המתאר של רעיון זה בספרו "הגן האנוכי" הותיר דוקינס את פיתוחו לכותבים אחרים, כסוזן בלקמור.
ביקורת על הבריאתנות
דוקינס הוא בין מבקריה החריפים ביותר של הבריאתנות, אותה כינה "שקר שערורייתי המכווץ את המוח". בספרו "השען העיוור" ביקר את הטיעון הטלאולוגי בדבר קיומו של האל, המתייחס לתכנון התבוני. בספר טען דוקינס כנגד "אנלוגיית השען" שנוצרה על ידי התאולוג בן המאה ה-18 ויליאם פיילי בספרו "תאולוגיה טבעית". פיילי טען, שכשם שהשעון מורכב מדי ולכל אחד ממרכיביו תפקיד ברור מכדי שייווצר באופן אקראי על ידי הטבע, כך גם כל היצורים החיים, שמנגנוני גופם השונים מורכבים פי כמה מחלקיו של שעון. מכך הסיק פיילי כי היקום הוא תוצאה של תכנון תבוני. דוקינס טען כי המורכבות והפונקציונליות של העולם הביולוגי, הנראים באופן שטחי כתוצר של עיצוב ולא של אקראיות, הם תוצאה של מנגנון "עיוור" של ברירה טבעית הפועל במשך מיליוני דורות.
טיעונו של פיילי מובע לעיתים כטענה לאי-סבירות סטטיסטית להתפתחות אקראית של מנגנונים ביולוגיים מורכבים. בתגובה לאמירתו של האסטרונום וסופר המדע הבדיוני פרד הויל, שהסיכויים להיווצרות החיים דומים לסיכוי שסופה תעבור במגרש גרוטאות ותרכיב מהם בואינג 747, רואה דוקינס את הטיעון המרכזי שלו. הסבירות הנמוכה נדרשת, על-פי דוקינס, רק בשני אירועים מכריעים במהלך התפתחות החיים: היווצרות החיים והופעת התודעה. שניהם אמנם בעלי הסתברות נמוכה ביותר, אך הסתברות זו קיימת ואף ניתנת להערכה חישובית. שאר השלבים הם שלבי התפתחות קטנים וסבירים. הוא מדמה את האבולוציה לעגורן הבונה מבנה בשלבים, זה על גבי זה, לעומת "הוו השמימי" המנחית את המבנה כולו. לדבריו, המתכנן התבוני - אלוהים - חייב להיות מורכב ביותר, ועל כן דווקא הוא בלתי מסתבר, או כדבריו: "אלהים הוא הבואינג 747 האולטימטיבי". דוקינס מודה שאין בידיו "עגורן" המסביר את הפיזיקה והקוסמולוגיה, אך הוא מאמין שמנגנון כזה יימצא בעתיד ותולה תקווה בתאוריות מהסוג של יקומים מקבילים.
ב-1986 השתתף דוקינס בוויכוח על שם האקסלי, שיזמה אגודת הסטודנטים באוקספורד, בו דוקינס וביולוג בריטי נוסף, ג'ון מיינרד סמית', התווכחו עם הבריאתן א. אי. ויילדר-סמית' ונשיא אגודת הבריאתנים התנ"כיים, אדגר אנדריוז, על טענתם כי כדור הארץ הוא צעיר, וכי גילו של כדור הארץ הוא על פי הכתוב במקרא בין 6,000 ל-10,000 שנים. עם זאת, לרוב נמנע דוקינס מהשתתפות בוויכוחים פומביים עם בריאתנים, מכיוון שזה ייתן להם, לטענתו, את "החמצן של המכובדות" שהם משתוקקים לו. בספרו "A Devil's Chaplain" הוא טוען כי לבריאתנים "לא אכפת להיות מובסים בוויכוח. מה שחשוב הוא מתן ההכרה לטיעוניהם בעצם הוויכוח אתם בפומבי".
בדצמבר 2004, בריאיון עם העיתונאי האמריקני ביל מויירס, אמר דוקינס כי "בין הדברים שהמדע אכן יודע, האבולוציה היא בטוחה כמו כל דבר אחר שאנו יודעים". כאשר נשאל על ידי מויירס על השימוש במילה "תאוריה" לתיאור האבולוציה, הצהיר דוקינס כי "צפינו באבולוציה. אך לא ניתן לצפות בה בעת התרחשותה." הוא הוסיף כי "זה כמו בלש המגיע לזירת רצח לאחר התרחשותו. הוא לא ממש ראה את הרצח, כמובן. אך הוא מוצא רמזים שלא ניתן לטעות בהם. הרים של ראיות נסיבתיות."
דוקינס התנגד בתקיפות להוספת רעיון התכנון התבוני לתוכנית הלימודים, בטענה כי "אין המדובר בטיעון מדעי אלא בטיעון דתי". דוקינס הוא מתנגד חריף לארגון הבריטי "האמת במדע" המקדם את לימוד הבריאתנות בבתי הספר בבריטניה, ודרך "מוסד ריצ'רד דוקינס להיגיון ומדע" הוא מתכנן לממן משלוח ספרים, תקליטורים ומנשרים לבתי הספר על מנת לסתור את השפעתם אותה כינה "סקנדל חינוכי".
אתאיזם ורציונליות
דוקינס הוא מדובריה הרהוטים יותר של השקפת העולם האתאיסטית ומבקר חריף ביותר של הדת. הוא חבר כבוד של "האגודה החילונית הלאומית", סגן נשיא "האגודה ההומניסטית הבריטית", הומניסט של כבוד מטעם "האקדמיה הבינלאומית להומניזם", וחבר ב"ועדה לחקירה ספקנית".
במאמרו משנת 1991 "נגיפי מחשבה", טען כי הממטיקה יכולה לנתח ולהסביר את תופעת האמונה הדתית, וכמה מאפיינים משותפים לכל הדתות, כגון האמונה שלכופרים מחכה עונש. לפי דוקינס האמונה הדתית, שאינה מבוססת על ראיות, היא אחת מהרעות הגדולות הקיימות בעולם, וכמוה כווירוס האבעבועות, על אף שקשה יותר להשמידה. עם זאת, דוקינס מגדיר עצמו כ"נוצרי תרבותי" או "נוצרי חילוני" שאיננו מאמין אך חש נוסטלגיה לדת האנגליקנית, על תפקידה המכריע בעיצוב הזהות והחברה הבריטיות.
דוקינס מאמין כי אתאיזם הוא אך הרחבה הגיונית של הבנתנו את תהליכי האבולוציה וכי הדת אינה תואמת את המדע.
דוקינס ידוע בבוז שהוא חש לקיצוניות דתית, מן הטרור האיסלמי עד לפונדמנטליזם הנוצרי, אך התעמת גם עם אנשי דת מתונים ומדענים דתיים, כביולוגים קנת' ר. מילר ופרנסיס קולינס והתאולוגים אליסטייר מקגראת' וריצ'רד הרייס. דוקינס הצהיר כי התנגדותו לדת היא כפולה, הן כמקור לעימות והן כהצדקה לאמונה ללא הוכחות. עם זאת הוא מתאר עצמו כ"נוצרי תרבותי", והציע את הססמה "אתאיסטים למען ישו".
הספר "יש אלוהים?" והפולמוס סביבו
בספרו משנת 2006 "יש אלוהים?" (The God Delusion) מצהיר דוקינס כי "אין שום סיבה להתנצל על היותך אתאיסט. להפך, זהו דבר שיש להתגאות בו, בעמידה זקופה ובמבט בוטח אל האופק, שהרי אתאיזם מעיד כמעט תמיד על עצמאות בריאה של הנפש..." בספרו טוען דוקינס כי בורא על-טבעי אינו קיים, וזאת באופן כמעט ודאי, ושהאמונה הדתית היא אשליה בלבד. זהו ספרו הפופולרי ביותר של דוקינס עד כה: הוא נמכר בלמעלה ממיליון וחצי עותקים באנגלית, ותורגם ל-31 שפות, בהן עברית. הצלחתו נראתה לרבים כאות לשינוי ב"רוח הזמן" (Zeitgeist), שהביאה לעלייה בפופולריות של ספרות אתאיסטית.
פילוסוף נוצרי נוסף, קית' וורד, בוחן נושאים דומים בספרו "האם הדת מסוכנת" (2006), וטוען כנגד ראיית העולם של דוקינס. ביקורת נוספת על "יש אלוהים?" הגיעה מפילוסופים כפרופסור ג'ון קוטינגהם מאוניברסיטת רדינג. אחרים, כמומחית לאתיקה, מרגרט סומרוויל טענו כי תגובתו של דוקינס כלפי הדת היא מוגזמת. לטענת סומרוויל דוקינס הוא דוגמטי בגישתו האתאיסטית, ו"הוא איש מסוכן, הגורם לי ללילות ללא שינה".
דוקינס טוען בספרו "יש אלוהים?" כי קיומו של האל הוא היפותזה מדעית כמו כל היפותזה. הוא יוצא כנגד גישתו של סטיבן ג'יי גולד המכונה "NOMA" (ראשי תיבות באנגלית של מרחבי עיון לא חופפים - Non Overlapping Magisteria) לפיה עניינה של הדת שונה מעניינו של המדע, ואין לבחון אותם באותם הכלים, ובלשונו של גולד "המדע חוקר איך פועלים השמים, והדת איך להגיע לשמים". לדעת דוקינס טענות דתיות על נסים, או תקשורת עם אלוהים ניתנות לבחינה ולהפרכה בכלים מדעיים. כמו כן, טוען דוקינס, כי את העיקרון יש להחיל באופן דו צדדי, וכשם שאם היו מתגלות ראיות DNA ארכאולוגיות, מהן היה עולה כי לישו אין אב ביולוגי, הייתה הנצרות ממהרת לנכסן, כך יש להתייחס באופן רציני לנתונים מדעיים המפריכים טענות דתיות.
ויכוח דומה ניהל דוקינס עם האסטרופיזיקאי מרטין ריס, שטען בספריו כי שאלות מסוימות הן "מעבר למדע". דוקינס שאל בתגובה "איזו מומחיות יכולים תאולוגים להביא עמם לשאלות קוסמולוגיות מעמיקות, מומחיות שמדענים אינם יכולים להציע?" ריס טוען כי התקפתו של דוקינס על הדת "אינה עוזרת".
בישראל ספג דוקינס ביקורת קשה מצד הפיזיקאי מיכאל אברהם, בספר "אלוהים משחק בקוביות". אברהם טוען שדוקינס מערב בין מדע לפילוסופיה, חסרה לו מיומנות בסיסית בפילוסופיה ותאולוגיה וטיעוניו לוקים בכשלים לוגיים רבים. לדבריו, העובדה שהאבולוציה התרחשה למרות המורכבות הרבה והסבירות המעטה שלה מוכיחה שיש לה מתכנן תבוני, שלכל הפחות קבע את חוקי הטבע שגרמו לאבולוציה להתרחש.
קמפיינים לקידום זהות אתאיסטית
בשנת 2007 ייסד דוקינס את "קמפיין היציאה החוצה" שנועד לעודד אתאיסטים ברחבי העולם להביע את השקפת עולמם הנטורליסטית באופן פומבי וגאה. דוקינס, השואב השראה מהמאבק למען זכויות ההומוסקסואלים, מקווה כי האתאיסטים יחלו להזדהות ככאלה, יגבירו את המודעות הציבורית למספרם באוכלוסייה, ויקטינו את דעת הקהל השלילית בנוגע להם.
כמו כן, דוקינס התראיין ב-2007 באתר TED בנושא "אתאיזם מיליטנטי".
פעולות נוספות
במסגרת תפקידו כפרופסור להבנה ציבורית של המדע, ביקר דוקינס באופן חריף את הרפואה האלטרנטיבית ואת הפסבדו-מדע. בספרו משנת 1998, "לפרום את הקשת בענן", מתייחס דוקינס להאשמתו של המשורר ג'ון קיטס כי אייזק ניוטון גרע מיופייה של הקשת, בכך שהסביר את מרכיביה המדעיים. טענתו היא כי החלל העמוק, תהליך האבולוציה, התהליכים הביולוגיים המיקרוסקופיים, ושאר נפלאות היקום כוללים יופי רב יותר מאשר מיתוסים ופסבדו מדע. בהקדמה לספרו של ג'ון דיאמונד "שמן נחשים" (Snake Oil), המוקדש להפרכת אמונות הנוגעות לפעולתה של הרפואה האלטרנטיבית, טוען דוקינס כי הרפואה האלטרנטיבית מזיקה, ולו רק בשל כך שהיא מסיחה את החולים מדרכי טיפול קונבנציונליות מוצלחות יותר, ומפיחה תקוות שווא. בספרו "A Devil's Chaplain" מסביר דוקינס כי "אין רפואה אלטרנטיבית. יש רפואה שעובדת ורפואה שאינה עובדת."
דוקינס הביע חשש מגדילתה של אוכלוסיית כדור הארץ. בספרו "הגן האנוכי" נתן כדוגמה את אמריקה הלטינית המכפילה את אוכלוסייתה בכל ארבעים שנה (בזמן בו נכתב הספר). דוקינס הביע ביקורת על הכנסייה הקתולית וגישתה לתכנון המשפחה ולאמצעי מניעה. לטענתו מי שמונע תכנון ילודה בטענה שאמצעי מניעה אינם טבעיים, יקבל בקרת אוכלוסייה טבעית בדמות מוות ברעב.
בשנת 2002 היה דוקינס בין 125 אקדמאים שחתמו על מכתב שקרא להשעות מענקי מחקר לאוניברסיטאות בישראל עד אשר "ישראל תענה לדרישות האו"ם ותפתח במשא ומתן לשלום עם הפלסטינים". זמן קצר לאחר מכן הודיע דוקינס כי שינה את דעתו בנושא והוא מתנגד לחרם אקדמי על ישראל. בשנת 2003 היה שותף למאמר הקובע שהטלת חרם מדעי מסיבות פוליטיות פוגעת באוניברסליות של המדע, ואין לנקוט בו, אלא כמוצא אחרון. מאמר זה פורסם בכתב-העת המדעי היוקרתי נייצ'ר.
בשנת 2015, השתתף דוקינס כקריין אורח באלבום השמיני של להקת המטאל הסימפוני הפינית נייטוויש. עיקר האלבום עוסק בנושאי האבולוציה והברירה הטבעית, שכן כתביו של דוקינס היוו השראה לכתיבת חלק מהשירים שבאלבום. בדצמבר 2015, אירחה הלהקה את דוקינס על הבמה בסוף הופעתה בארנה של ומבלי בלונדון, שקרא דברים מתוך כתביו.
פרסים והכרה בהישגיו
דוקינס קיבל תואר "דוקטור במדעים" מאוניברסיטת אוקספורד בשנת 1989. מספר רב של מוסדות אקדמיים בבריטניה ומחוצה לה העניקו לו תואר דוקטור לשם כבוד. בשנת 1997 התקבל כחבר ב"חברה המלכותית לספרות" ובשנת 2001 התקבל כחבר בחברה המלכותית.
גזפרום טרנסגז סנקט פטרבורג
גזפרום טרנסגז סנקט פטרבורג (ברוסית: Газпром трансгаз Санкт-Петербург) היא חברה לזיקוק נפט ולגילוי גז טבעי בסנקט פטרבורג שברוסיה. היא חברה-בת של תאגיד גזפרום. בעבר נקראה לנטרנסגז.
האופרה הישראלית
האופרה הישראלית הייתה בית האופרה היחיד שפעל בישראל משלהי המנדט הבריטי ועד לסגירתו ב-1982. ב-1985 קם בית אופרה חדש – האופרה הישראלית החדשה, הפועלת עד היום.
גזפרום טרנסגז סנקט פטרבורג
היסטוריה
החברה החלה את פעילותה בשנת 1948 כמיזם ממשלתי לזיקוק נפט בצפון-מערב המדינה. זאת לאחר השלמת צינור הגז של מקוהטלה יארבה ללנינגרד.
בשנת 1959 הושלמה בנייתו של צינור הגז סרפוחוב-לנינגרד, שסיפק גז טבעי לבירה הצפונית. ב-1964 נחנך צינור הגז בלוסובו-לנינגרד. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוצבו מתקני אחסון תת-קרקעיים בגטצ'ינה וקולפינו, לצורך השוואת אי-הסדירות העונתית בנושא צריכת הגז.
האופרה הישראלית
האופרה הארצישראלית בתקופת המנדט
ב-1917, עם היוודע דבר הצהרת בלפור, החליט המוזיקאי היהודי-רוסי מרדכי גולינקין, מנצח בבית האופרה בסנקט פטרבורג, להגשים חלום - הקמת בית אופרה עברי. הוא אסף כספים בקונצרט מיוחד שארגן, שבו שרו את התקווה בעברית. ב-1923 עלה לארץ.
גזפרום טרנסגז סנקט פטרבורג
היסטוריה
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התמקדה החברה בבניית עשרות צינורות גז חדשים לצורך הגדלת אספקת הנפט והגז לעיר לנינגרד. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הפכה החברה לספקית הגז העיקרית של בלארוס ולמובילה הגדולה ביותר של פחמימנים למערב אירופה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 המשיכה החברה להשקיע בבניית צינורות גז וחנכה צינור גז נוסף, שסיפק חלק נכבד מהגז והנפט של רפובליקת קרליה.
האופרה הישראלית
האופרה הארצישראלית בתקופת המנדט
האופרה בניהולו נוסדה בתל אביב, למרות כוונתו המקורית להקימה בירושלים, ב-28 ביולי 1923, בשם אופרה ארץ-ישראלית. הצגת הבכורה הייתה האופרה לה טרוויאטה מאת ורדי, שהועלתה בקולנוע עדן, בניצוחו של גולינקין. בהופעות הראשונות הופיעה האופרה באולמות קולנוע, בהיעדר משכן מתאים יותר. זמרי אופרה הובאו מחו"ל. ואת התפאורות צייר הצייר האומן הירושלמי שמואל מלניק.
גזפרום טרנסגז סנקט פטרבורג
היסטוריה
בשנות ה-2000 השתתפה החברה באופן פעיל בפרויקטים האסטרטגיים של גזפרום, לרבות הפעלת צינור הגז ימאל-אירופה וביצוע תוכניות להגדלת היצע הגז הטבעי למחוז קלינינגרד, ושימשה כאחת הספונסריות של מועדון הכדורגל זניט. בשנת 2007 עלה היקף הגז על 100 מיליארד מ"ק, ובשנת 2008, החברה שנקראה עד אז "לנטרנסגז" קיבלה את שמה הנוכחי - "גזפרום טרנסגז סנקט פטרבורג".
האופרה הישראלית
האופרה הארצישראלית בתקופת המנדט
במשך 4 שנים עמד גולינקין בראש האופרה, ובשנים אלו העלה 17 הפקות, כשבין הבולטות שבהן: פאוסט, שמשון ודלילה, אאידה וההוגנוטים, וזאת על רקע קשיי תקציב שהלכו והחריפו, עד שב-1927 אזלו המקורות הכספיים. באותה שנה נסע גולינקין למסע גיוס כספים בארצות הברית, אך משחזר ארצה, לא הצליחה האופרה שלו לשחזר ימיה כקדם, עד לסגירתה הסופית ב-1940.
האופרה הארצישראלית העממית
בפברואר 1941 הקימו מרק לברי וגאורג זינגר את "האופרה הארצישראלית העממית". חבריה התארגנו על בסיס קואופרטיבי וכללו כ-80 עובדים (מנצחים ובמאים, סולנים, נגני תזמורת, רקדניות ומקהלה). ב-1942 הוחלט על הקמת "חוג ידידי האופרה" כדי להתמודד עם המצוקה הכלכלית שבה הייתה האופרה נתונה. על חברי החוג נמנו אישי ציבור מרבדים שונים. גולת הכותרת של האופרה העממית הייתה הפקתה של האופרה העברית הראשונה - דן השומר בהלחנת מרק לברי ובבימויו של משה הלוי בשנת 1945. האופרה העממית הפסיקה את פעילותה עקב קשיים כלכליים בתחילת 1947. בשנות פעילותה העלתה 18 אופרות ואופרטות שונות בפני קהל של למעלה מ-150 אלף צופים.
האופרה הישראלית
. בנובמבר 1945 הגיעה לארץ זמרת הסופרן אדיס דה פיליפ. ימים אחדים לאחר הגעתה כינסה מסיבת עיתונאים בתל אביב והודיעה:
גזפרום טרנסגז סנקט פטרבורג
היסטוריה
שלב חשוב בתולדותיה של החברה הוא המפעל לבניית נורד סטרים, שנחנך בנובמבר 2011 ונועד לאספקת גז מהים הבלטי ליבשת אירופה.
האופרה הישראלית
האופרה הישראלית
זמן קצר לאחר הגעתה ארצה הכירה דה-פיליפ את שמחה אבן-זהר ששימש אז כגזבר "חוג ידידי האופרה הארצישראלית העממית". השניים התאהבו וסיפור אהבתם הכה גלים בתל אביב עקב היותו של אבן-זוהר נשוי ובעל משפחה. ב-1947 היא הקימה יחד עם אבן-זהר את האופרה הלאומית הישראלית. הם חילקו ביניהם את התפקידים כך שהיא טיפלה בתחום האמנותי והוא בתחום המנהלי. לצורך השגת ציוד בסיסי כתלבושות, איפור וכיוצא בזה יצאה דה-פיליפ לארצות הברית ורכשה את הדרוש מכספה. התפאורות נרכשו מהאופרה העממית. מרדכי גולינקין כיהן כחבר הוועדה האמנותית של האופרה וכמנצח. הוא אף ניצח על הופעת הבכורה שלה, האופרה תאיס, ב-15 באפריל 1948, בגיל 73.
בית האופרה סבל בשנותיו הראשונות ממחלות ילדות, ורק בשנת 1958 עבר למשכנו הקבוע - בניין קולנוע קסם בצומת הרחובות הרברט סמואל ואלנבי בתל אביב - כיום כיכר הכנסת. במקום בו עמד בניין האופרה עומד כיום מגדל האופרה.
בתחילת שנות השישים אירחה האופרה זמרים בינלאומיים בתחילת דרכם. אחד מהם, הטנור פלסידו דומינגו, הגיע לתל אביב ב-1962, ושהה בעיר כשלוש שנים. הוא הופיע ב-12 תפקידים שונים, ובין היתר בתפקיד שמשון הגיבור באופרה שמשון ודלילה. מסופר כי התגלע סכסוך כספי בין דומינגו להנהלת האופרה. תוכניתה המקורית של דה פיליפ הייתה לגייס את התזמורת הפילהרמונית הישראלית כתזמורת האופרה. אולם, תוכנית מיוחדת לשילוב האופרה והתזמורת שהגה מזכיר התזמורת, שלמה לברטוב, לא הייתה ישימה בגלל התקציב הרב של כ-80,000 לירות שנדרש חוג ידידי האופרה לגייס לשם כך. גורמים נוספים מנעו את שיתוף הפעולה בין האופרה לתזמורת: בין הנהלת התזמורת לבין המנצח גולינקין, שבחרה דה פיליפ כיועץ מוזיקלי, לא שררו יחסים תקינים וכן חששו ראשי התזמורת שהאופרה תנגוס בקהל היעד הפוטנציאלי שלה. בעיה נוספת הייתה מיקום התזמורת - באולם הבימה מוקמה התזמורת מתחת לבמה (דות) וראשי הפילהרמונית חשו שמיקום זה מפחית מחשיבות התזמורת ביחס לשחקנים בעיני הקהל. המשא ומתן בין דה-פיליפ לתזמורת נמשך כמעט עד הופעת הבכורה ולבסוף סירבה הפילהרמונית לנגן בהצגות האופרה. אבן-זהר הצליח לגייס את "התזמורת הסימפונית העממית" של מועצת הפועלים, שהוקמה זמן קצר לפני כן, ובניצוחו של גולינקין החלו החזרות.
השנים הראשונות עד 1954
לאחר פתיחתה, הייתה האופרה מוגבלת בתחומים רבים: לא היה בארץ במאי אופרה ולהבאת במאי מחו"ל לא היו אמצעים. לבסוף הוצע הבימוי לפרידריך לובה, במאי "האהל" המנוסה, אולם הלה היה חסר ניסיון בבימוי אופרות וכן לא היה בעל רקע מוזיקלי. הבאת זמרים מחו"ל הייתה בעייתית גם תקציבית וגם ביטחונית, בגלל פרוץ מלחמת העצמאות ולכן חלק מן הסולנים ששובצו, לא היו ממש מתאימים לתפקידם. כיוון שלאופרה לא היה מבנה משלה ערכו השחקנים את החזרות הראשונות ב"בית ברנר". לאחר זמן קצר נלקח הבניין לצרכים ביטחוניים והחזרות נערכו ב"בית הפועל". את תפקיד מנצח המקהלה ייעדה דה פיליפ למנצח הצעיר גארי ברתיני, אולם כיוון שהצדדים לא הגיעו להסכמה נבחר לתפקיד מנצח המקהלה שלמה קפלן.
הצגת הבכורה נערכה ב-15 באפריל 1948 בבית הבימה. על ההצגה ניצח גולינקין בן ה-73. את הכוריאוגרפיה להצגה יצרה יהודית אורנשטיין.
החל מן ההצגה השנייה של האופרה, "הספר מסביליה", נטלה דה פיליפ על עצמה את מלאכת הבימוי. במלאת שנה לפתיחת האופרה, ב-29 בנובמבר 1948, שודרה לראשונה הצגה בקול ישראל – "הספר מסביליה". לדה פיליפ היה חשוב להציג בירושלים, כדי להעלות את המוראל לתושבי העיר. לאחר שבועות רבים של דיונים עם הרשויות הותר לאופרה להציג בעיר. כל הלהקה עלתה ירושלימה ב-22 בדצמבר אותה שנה ו"הספר מסביליה" הוצגה באולם קולנוע אדיסון. לפני תחילת ההצגה הצהירה דה פיליפ בפני הקהל: "אינכם בודדים. בתל אביב לא שכחו אתכם." מחוסר מקומות לינה בעיר נאלצה כל הלהקה לצאת לכיוון תל אביב עם תום ההצגה.
בעת הקמתה לא היה לאופרה מבנה משלה, על פי סיכום עם תיאטרון "הבימה" הופיעה האופרה רק בימי ג' בערב באולמה של זו. גם מחסן התלבושות של האופרה שכן בבית הבימה. בשאר הימים נערכו חזרות והופעות בערים אחרות בארץ, בעיקר בירושלים ובחיפה. בשל גירעון כספי וסכסוך ממושך עם הבימה על השימוש באולם וגובה דמי השכירות הפסיקה האופרה את הופעותיה בתחילת מאי 1954. בעקבות הגירעון, לא שולמו משכורות לעובדים במשך תקופה ארוכה. עד לסגירתה העלתה האופרה 18 אופרות ואופרטות שונות.
שר החינוך הקים בינואר 1955 ועדת חקירה ממשלתית, שכללה את גרשון אגרון, ידידיה אדמון וד"ר שפירא, על מנת לאפשר את חידוש פעילות האופרה. במרץ 1957 רצתה האופרה להקים שני צריפים - לחזרות ולתפאורה ליד רח' בלוך, אולם עיריית תל אביב התנגדה למהלך זה. בתקופה בה האופרה לא הציגה נאלצו כמה משחקניה למצוא לעצמם משרות מחוץ לישראל.
ביולי 1957 הודיעה דה-פיליפ במסיבת עיתונאים שהאופרה תחזור לפעילות בסתיו ותחל בעריכת חזרות באולם ברחוב מנדלשטם 12. בינואר 1958 רכש חוג ידידי האופרה את בניין קולנוע קסם לשעבר עבור האופרה. המבנה עלה 440,000 אלף לירות. מחצית מן הסכום מימנה המדינה. הבניין עמד בצומת הרחובות הרברט סמואל ואלנבי (כיום זהו מגדל האופרה בכיכר הכנסת).
במשכן הקבע משנת 1958
במאי 1958, החלה האופרה בהופעותיה במשכן הקבע החדש שלה. הצגת הבכורה של האופרה "פאוסט" (של שארל גונו) הועלתה במעמד נשיא המדינה יצחק בן-צבי. באוגוסט אותה שנה, העלתה האופרה את הצגת הבכורה של האופרה העברית "אלכסנדרה", שכתב מנחם אבידום ללברית של אהרן אשמן.
מתחילת שנות השישים, אירחה האופרה זמרים בינלאומיים בתחילת דרכם. אחד מהם, הטנור פלאסידו דומינגו, הגיע לתל אביב ב-1962, והופיע בעיר כשלוש שנים. הוא הופיע ב-12 תפקידים שונים, ובין היתר בתפקיד שמשון הגיבור באופרה שמשון ודלילה. מסופר כי התגלע סכסוך כספי בין דומינגו להנהלת האופרה.
למרות הדומיננטיות של דה פיליפ, הייתה האופרה הישראלית שרויה במשך שנים בגירעונות כספיים, על רקע היעדר תקציב ממלכתי ראוי, ולא עלה בידה להגיע למעמד בינלאומי מקביל לזה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בנוסף, נמתחה גם ביקורת על איכות ההפקות שהעלתה.
בעקבות פטירתה של דה פיליפ ביולי 1978, המצב החמיר. האופרה הביאה את אלכסנדרו סימברגר מרומניה, ששימש בעבר כמנהל האופרה הלאומית הרומנית, לשמש כבמאי. הוא החזיק במשרה זו עד סגירת האופרה. בתקופתו הועלו יותר אופרטות מבעבר עקב ניסיונו בבימוי בתחום זה. בסוף יוני 1982, בתום עונת ההצגות, נסגרה האופרה לאחר שהמועצה לאמנות ליד משרד החינוך החליטה להפסיק את התמיכה בה. ההצגה האחרונה שהועלתה הייתה המחזמר "אוקלהומה". האופרה נסגרה סופית באוגוסט 1982. מנהל המועצה הישראלית לתרבות ואמנות, אבנר שלו, הבטיח עם הסגירה שיוקם גוף חדש "אנסמבל אופראי", שיהיה מצומצם בהיקפו ויפעל בשיתוף עם התזמורת הקאמרית הישראלית. בפועל הוקמה "האופרה הישראלית החדשה" רק כעבור מספר שנים.
מנצחים
במהלך השנים שימשו באופרה המנצחים הבאים:
הנדל
ראו גם
}}
It's a Man's World (אלבום של אנסטסיה)
It's a Man's World (בעברית: זה עולם של גברים) הוא אלבום האולפן החמישי ואלבום גרסאות הכיסוי הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית אנסטסיה. האלבום יצא לאור ב-9 בנובמבר 2012, על ידי חברת התקליטים BMG.
אלבום זה יצא כהקדמה לאלבום אשר היה אמור לצאת שנה לאחר מכן אך יציאתו בוטלה לאחר שחלתה בסרטן השד בפעם השנייה. אלבום זה מכיל אוסף של גרסאות כיסוי לשירים של אמנים גברים מכל מיני עשורים. נכון לספטמבר 2013, האלבום מכר 150 אלף עותקים בכל העולם.
רקע
האלבום הופץ באופן אקסקלוסיבי באירופה באופן דיגיטלי למעט מספר מדינות בודדות באירופה בהם יצא האלבום גם בגרסה פיזית ובחנויות של אנסטסיה הממוקמות ברחבי אירופה במהדורה מוגבלת. בחנויות של הזמרת כל האלבומים היו חתומים על ידה ונמכרו תוך 3 ימים בלבד.
המהדורה הדיגיטלית של האלבום מכילה רצועת בונוס - גרסת כיסוי לשיר "Black Hole Sun" של להקת סאונדגארדן. זהו היה אלבומה הראשון של הזמרת מזה 4 שנים.
סינגלים
מתוך האלבום יצאו שני סינגלים: הסינגל הראשון היה גרסת הכיסוי לשיר "Dream On" של להקת אירוסמית' אשר יצא ב-26 באוקטובר 2012. הסינגל השני מהאלבום היה השיר "Best of You" של להקת פו פייטרס אשר יצא לאור ב-2 בנובמבר באותה השנה ואף לווה בקליפ.
בריאיון לרדיו הגרמני hr3 הסבירה אנסטסיה על משמעות האלבום: "אני חושבת שבשוק המוזיקה של היום זה עולם של גברים, וזה גם מאיפה שנגזר שם האלבום וגם כי השירים באלבום הם באמת שירים של גברים. אבל האם אני חושבת באופן כללי שזה עולם של גברים בכל היקום? לא!".
Unsung Prophets & Dead Messiahs
Unsung Prophets & Dead Messiahs (מילולית מאנגלית: נביאים שטרם הושרו ומשיחים מתים) הוא אלבומה השישי של להקת האוריינטל מטאל הישראלית אורפנד לנד, שיצא לאור ב-26 בינואר 2018. את האלבום הפיק ג'נס בורגן (Jens Borgen), והוא יצא על ידי חברת התקליטים Century Media.
כמו את רוב יתר שירי הלהקה, גם מרבית השירים באלבום זה נכתבו על ידי קובי פרחי יחד עם אלון מיאסניקוב. כתיבתם נסתיימה ביוני 2017. לאחר שבאלבום הקודם, All Is One, לא עשה פרחי שימוש בטכניקת הגראול בשירה, אלבום זה כן כולל גראולים. את הזמרת שלומית לוי שליוותה את אלבומי הלהקה הקודמים, החליפה באלבום זה הזמרת נועה גרומן שמקהלת המטאל שהקימה Hellscore גם מלווה את האלבום. עטיפת האלבום עוצבה על ידי Valnoir.
בדומה לאלבומים קודמים של הלהקה, לאלבום נושא מרכזי, ותכניו נעים סביב משל המערה של אפלטון, והקושי של דמויות 'נבואיות' המבקשות להוביל את האנושות אל האור. האלבום כולל מסרים מחאתיים כנגד תרבות ההמון, פוליטיקה ומניפולציות תקשורתיות ומלחמה.
לשניים משירי האלבום הופקו גם קליפים: Like Orpheus שפורסם ב-8 בדצמבר 2017 ואשר צולם ובוים על ידי ואדים מכונה על פי תסריט של פרחי;. ו-We Do Not Resist שפורסם ב-5 בינואר 2018 והופק ובוים על ידי שחר חמו עם אנימציה שבוצעה על ידי עידו מהט.
אמדו טומני טורה
אמדו טומני טורה, נקרא גם ATT, (4 בנובמבר 1948 – 10 בנובמבר 2020) היה נשיא מאלי בשנים 2002–2012.
ב-1991 עמד טורה, אז מפקד הצנחנים בצבא מאלי, בראש הפיכה שהדיחה את השליט הצבאי מוסה טראורה. לאחריה עמד בראש שלטון זמני, ארגן את האספה הלאומית שחוקקה חוקה חדשה למדינה והוביל את המעבר לשלטון דמוקרטי. לאחר הבחירות ב-1992 העביר את השלטון לנשיא הנבחר אלפה עומאר קונארה.
ב-2002 עזב טורה את הצבא, התמודד בבחירות לנשיאות וניצח ברוב של 64 אחוזים מן הקולות בסיבוב השני. במאי 2007 נבחר בשנית לנשיא בסיבוב יחיד וברוב מוחץ של 71 אחוז.
טורה לא השתייך לאף מפלגה, ומינה את שרי הממשלה מבין חברי מפלגות שונות. ראש הממשלה שלו מאז 2004 היה אוסמנה איסופי מאיגה.
במרץ 2012 הודח בהפיכה צבאית מתפקידו כנשיא, חודש לפני קיום הבחירות הנשיאותיות.
נפטר ב-10 בנובמבר 2020.
במקו
במקו (בשפת הבמבארה : Bàmakɔ̌, בתרגום חופשי: זנב הקרוקודיל) היא עיר הבירה של מאלי והעיר הגדולה ביותר בה, עם אוכלוסייה של יותר מ-2.1 מיליון תושבים, שהם כ-15% מכלל אוכלוסיית מאלי, נכון ל-2009 (World Bank 2015). זהו המרכז המנהלי, הכלכלי והתרבותי של מאלי. ב-2006, היא הוערכה לעיר עם שיעור גידול האוכלוסין הגבוה ביותר באפריקה והשישית בגידול האוכלוסין בעולם.
במקו ממוקמת על גדות נהר ניז'ר (Niger River), בחלק הדרום מערבי של המדינה, כאשר הנהר מחלק אותה לגדה צפונית וגדה דרומית.
במקו מיוחדת במבנים עשויים לבני בוץ שמאפיינים את אזור המגורים שלה.
היסטוריה
המושבה הוותיקה שכיום הפכה לעיר במקו, הייתה ממוקמת לאורך נהר ניז'ר והייתה מרכז מסחרי משני של מערב אפריקה.
מניחים כי בעבר התיישבו בה חסידי מנהיג מנדה קדום (Manda-קבוצה אתנית באפריקה) ועם הזמן ההתיישבות הפכה למרכז בולט של למידה אסלאמית בתקופת ימי הביניים של מאלי (במאה ה12 עד ה14). לאחר שקיעתה של אימפריית מאלי עברו על העיר במקו זמנים קשים. היא נכבשה במאה ה 18 על ידי קבוצת לוחמים בני הבמבארה. עם הזמן הייתה מאוכלסת על ידי במבארה, בוזו (Bozo), מאורי (Maouri), וקבוצות אתניות ערביות. בשנת 1797, כשהגיע החוקר הסקוטי מונגו פארק (Mungo Park), היא הלכה והצטמצמה לכדי כפר קטן. במאה ה19 המאוחרת נפלה העיר תחת שלטונו של סאמורי טורה (Samori Ture), אחד ממייסדיה הגדולים של אימפריית ואסולו המוסלמית באותה תקופה.
בסוף המאה ה-19, לאחר מאבק ממושך על השליטה באזור, ניצחו הצרפתים את טורה וכבשו את במקו כנקודה אסטרטגית על מנת לפלוש למערב סודאן, והקימו מצודה בבמקו ב -1883. באותה עת היו בעיר רק כ-1,000 איש, עם עוד כמה אלפים פזורים באזור הכפרי הסמוך. הצרפתים הקימו בסיס מסחרי בבמקו, והעיר החלה לצמוח שוב. הם תכננו רכבת שתחבר את העיר עם סנגל (Senegal). עם השלמת קו הרכבת מחוף האוקיינוס האטלנטי בסנגל בשנת 1904, הפכה במקו למרכז אזורי ובירתה לשעבר של מערב סודאן הועברה אליה. בשנת 1908 הפכו הצרפתים את במקו לבירת הקולוניות שהיו בידיהן בסודאן הצרפתית. בתקופה שלפני קום המדינה, התפתחותה של העיר הייתה מתונה והדרגתית. כשמאלי קיבלה עצמאות ב -1960, הפכה במקו לבירה הלאומית. בזמן הזה, במקו הייתה בעלת אוכלוסייה של כ-160,000 איש. במהלך שנות ה-60', המדינה הפכה לסוציאליסטית ובמקו הייתה כפופה להשקעה והשפעה סובייטית.
העיר כיום
האתר המקורי של העיר נמצא על הגדה הצפונית של הנהר, אך בניית גשר מרטירס וגשר המלך פהד  קידמו את התפתחותה של העיר לכיוון דרום. מאז ועד היום במקו המשיכה להתרחב במיוחד לדרום.
המבנה המרחבי הנוכחי של במקו מבוסס במידה רבה על מודל פיתוח קולוניאלי צרפתי. מחוז במקו מחולק לשש קהילות-קומונות. כל קהילה מנוהלת על ידי מועצת העיר וראש העיר הנבחר.
העיר במקו מחולקת לשני חלקים:
הבניין המרכזי של העיר נמצא בחלק הצרפתי (דהיינו האירופי) של העיר, וארמון המושל הצרפתי הוחלף להיות ארמונו של נשיא מאלי.
במקו היא המרכז האורבני האפריקאי השביעי בגודלו, אחרי לאגוס (Lagos), אביג'אן (Abidjan), קנו (Kano), איבדאן (Ibadan), דקר (Dakar) ואקרה (Accra). במקו מייצרת סחורה מקומית, כולל טקסטיל, בשר מעובד ומוצרי מתכת. דייג מסחרי מתרחש בנהר ניז'ר.
זהב מובא מהמערב, אגוזי קולה ואורז מגיעים מדרום וממזרח. הענפים העיקריים בה הם טקסטיל, קרמיקה, תרופות, וייצור חשמל.
במקו היא עיר שוקקת עם שוק גדול, גנים בוטניים וזואולוגיים, קהילה פעילה של אומנים ומספר מכוני מחקר. יש בה ארבע מכללות ונמצאים בה רוב מפעלי התעשייה של מאלי. נוסף לכך, יש בה גן חיות, נמל תעופה בינלאומי ומספר מכוני מחקר מדעיים.
במקו פרחה מאז שהוקמה ועד היום, וכיום משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של המדינה וכמו כן, גם עיר נמל ומרכז מסחרי חשוב.
ערים תאומות
הערים התאומות של במקו הן:
אוכלוסייה
על פי תוכנית ההתיישבות של האומות המאוחדות (2012-UN-Habitat), במקו היא אחת מעשר הערים בעלות הצמיחה הגדולה ביותר במספר האנשים בה. היא חווה גידול אוכלוסין גבוה עקב הגירה כפרית-עירונית וגידול אוכלוסין טבעי גבוה. אוכלוסיית במקו גדלה מ-757,051 ב-1987 ל-2,156,177 ב-2009 (בנק עולמי 2015). אומדן הגידול של במקו עומד על 5.8% בשנה. כתוצאה מכך, הביקוש לקרקעות למגורים באזור המרכזי בעיר עולה משנה לשנה.
צמיחה בלתי מבוקרת זו גרמה לקשיים משמעותיים מבחינת תחבורה, תברואה וזיהום אוויר. במקו נהפכה לצומת מרכזית של מערב אפריקה ומארחת אוכלוסייה מגוונת, המורכבת מקבוצות אתניות שונות במאלי, וגם ממדינות שכנות.
מבנים ואתרים חשובים
בבמקו כמה מוסדות ואתרים מיוחדים:
בעיר ישנם כמה וכמה מוסדות לימוד יסודיים ותיכוניים. כמו כן יש בבמקו כמה בתי חרושת לאורז, מפעלי עורות וסבון, מפעלים לעיבוד זהב וכסף, ועוד כמה מפעלים ובתי חרושת.
הספרייה הלאומית של מאלי נוצרה לראשונה ב -1944 על ידי המכון הצרפתי של אפריקה השחורה (IFAN-Institut Français d'Afrique Noire), זרוע של הממשל הקולוניאלי הצרפתי. בעקבות עצמאותה של מאלי ב -1960 הפכה ספרייה זו לספריית הממשלה. מאוחר יותר השתנה שמה מחדש לספרייה הלאומית של מאלי. ב-1968 הועברה הספרייה ממקומה הראשוני בקולובה (Koulouba) לאולופובוגו (Ouolofobougou), שכונות בבמקו. בספרייה למעלה מ-60,000 יצירות, כולל ספרים, כתבי עת, מסמכי אודיו, קטעי וידאו ותוכנה. חומרים אלה זמינים ללא תשלום לציבור, אם כי קיימים דמי מנוי סמליים בעבור השאלה. הספרייה גם מארחת חלק מהמיצגים של פסטיבל הצילום הדו שנתי של במקו.
המסגד הגדול של במקו (Bamako Grand Mosque) ממוקם במרכז העיר, הממוקם צפונית לנהר ניז'ר, ליד השוק המרכזי וקתדרלת במקו מהתקופה הקולוניאלית. זהו אחד המבנים הגבוהים ביותר בבמקו. המסגד הנוכחי, שנבנה על בסיס מסגד מהתקופה הפרה-קולוניאלית, נבנה על ידי מימון מממשלת ערב הסעודית בסוף שנות ה -70. עם צריחי הבטון הגבוהים המקיפים מבנה מרכזי מרובע, הבניין קרוב יותר למבנים סעודיים מסורתיים מאשר לאלו במערב אפריקה. המסגד נראה מחלקים רבים של העיר ולעיתים פתוח לסיורי תיירים.
למגדל BCEAO אשר בעיר 20 קומות, והוא הבניין הגבוה ביותר במערב אפריקה. הוא נמצא של הגדה הצפונית של נהר ניז'ר. מגדל BCEAO הוא המטה המאלי של הבנק המרכזי של מדינות מערב אפריקה, המספק שירותי בנקאות, פיתוח ממשלתי ושירותים פיננסיים עבור כמה ממדינות מערב אפריקה. המגדל מעוצב באדריכלות סודאנית-סאהלנית של המסגדים המפורסמים של דג'ן (Djenné) וטימבוקטו (Timbuktu). הבניין ממוקם בשכונת קהילה III, שבה "שדרת מוסא טאוול" ("Avenue Moussa Tavele") פוגשת את שדרת המים בין שני הגשרים העיקריים בבמקו: גשר המלך פאהד וגשר מרטירס. יחד עם מלון "דה לאמיטי" ("de l'Amitié"), המסגד הגדול של במקו וקתדרלת במקו, מגדל BCEAO הוא אחד משלושת המבנים החשובים והגדולים בבמקו, הנשקפים מרוב חלקי העיר.
סיטה אדמיניסטרציה (Cité Administrative) (מנהלת העיר) הוא קומפלקס של מבנים הממוקם ממערב לקצה הצפוני של גשר המלך פאהד. המתחם החל להיבנות בשנת 2003 על ידי הנשיא אלפא אומאר קונאר (Alpha Oumar Konaré) בסיוע מימון מממשלת לוב. הקומפלקס הושלם בשנת 2010 והוא מכיל רבים ממבני משרדי הממשלה.
המוזיאון הלאומי של מאלי הוא מוזיאון ארכאולוגי ואנתרופולוגי, המציג תערוכות קבועות וזמניות על התקופה הפרהיסטורית של מאלי, וכן כלי נגינה, לבוש וחפצים פולחניים הקשורים לקבוצות האתניות השונות של מאלי. המוזיאון הלאומי החל תחת השלטון הצרפתי בתור המוזיאון הסודאני, חלק מה-IFAN תחת תיאודור מונוד (Théodore Monod). המוזיאון נפתח ב -14 בפברואר 1953, בהנהלתו של הארכאולוג האוקראיני י. שומובסקי (Y. Shumowskyi). הארכאולוג י. שומובסקי עבד במוזיאון במשך תשע שנים ואסף כמעט חצי מהמיצגים הקיימים היום.
עם עצמאותה של מאלי בשנת 1960, המוזיאון הסודאני הפך למוזיאון הלאומי של מאלי, עם המטרות החדשות של קידום אחדות לאומית וחגיגת התרבות המסורתית המאלית. עם זאת, היעדר אמצעים כספיים והיעדר כוח אדם גרמו להידרדרות מסוימת באוספי המוזיאון. ב -30 במרץ 1956, המוזיאון הלאומי עבר למבנה מלוטש חדש, שנוצר על ידי האדריכל ג'ין לופ פיווין (Jean-Loup Pivin). מאז בחירתו של הארכאולוג לשעבר, קונאר, לנשיאות מאלי, ב-1996, גדל המימון של המוזיאון במידה ניכרת, ונעשה בין הטובים במערב אפריקה. המוזיאון מארח לעיתים קרובות חלק ממפגשי הצילום האפריקאיים במסגרת פסטיבל צילום שנערך בבמקו מאז 1994.
אתרים בולטים נוספים בעיר הם מוזיאון מוסו קונדה (Muso Kunda Museum), המוזיאון האזורי של במקו, גן החיות של במקו, הגנים הבוטניים של במקו, מרכז הכנסים הלאומי (NCC), פירמידת הזיכרון (Pyramide du souvenir), אנדרטת העצמאות, אנדרטת אל קודס (Al Quoods Monument), אנדרטת השלום (Monument de la paix) המשולשת, אנדרטת מודיבו קייטה (Modibo Keita) ואנדרטאות רבות נוספות.
אקלים
בבמקו שוררת טמפרטורה שנתית ממוצעת של 28.2 מעלות צלזיוס ומשקעים שנתיים ממוצעים של 82.6 מ"מ. טמפרטורות גבוהות נרשמות במרץ, אפריל ומאי, בעוד הטמפרטורות נוחות יותר בין נובמבר לפברואר ונעות מ-26.7 מעלות צלזיוס בנובמבר ל-25.2 מעלות צלזיוס בפברואר. עונת הגשמים מתרחשת בקיץ, בעיקר בחודשים יולי, אוגוסט וספטמבר.
יורם יום-טוב
יורם יום-טוב (נולד ב-22 בדצמבר 1938) הוא זואולוג ואקולוג, פרופסור אמריטוס בבית הספר לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב. מחקריו עוסקים בביולוגיה, אקולוגיה, אקולוגיה התנהגותית וזואוגאוגרפיה של יונקים ועופות.
מהלך חיים
יורם יום-טוב נולד בתל אביב ב-22 בדצמבר 1938 לציפורה (לבית שטיינברג) ומתתיהו שעלו לישראל מפולין בשנת 1937. היה חבר בתנועת הנוער "המחנות העולים". את שירותו הצבאי הסדיר עשה בנח"ל, שירת במילואים כשלושים שנה והשתחרר כסרן. יום-טוב היה ממייסדי בית ספר שדה שדה בוקר (עם יהושע כהן ומיכאל גל) ושימש בו כמדריך בשנים 1962–1965 בעת שלמד לתואר שני באוניברסיטה.
השכלה
עם תום לימודיו היה שנתיים (1971–1973) כפוסט-דוקטורנט באוניברסיטת אברדין שבסקוטלנד, שם חקר את האקולוגיה ההתנהגותית של העורב האפור ואת תופעת הטפילות התוך-מינית בעופות.
מחקריו אלה ורבים מהבאים אחריהם מתאפיינים בכך שבמהלכם ביצע תצפיות וניסויים בשדה ובמעבדה.
תחומי מחקריו
מחקריו של פרופ' יורם יום-טוב עוסקים בתחומים הבאים: ביולוגיה, אקולוגיה, אקולוגיה התנהגותית וזואוגאוגרפיה של יונקים ועופות:
הוראה וחינוך
בשנות עבודתו הינחה כשישים סטודנטים וסטודנטיות לתוארים מתקדמים (מוסמך ודוקטור).
במשך שנים הדריך ולימד בהתנדבות את פקחי רשות שמורות הטבע ומדריכי החברה להגנת הטבע.
שמירת טבע
יום-טוב פעיל בשמירת הטבע בישראל עוד מתקופת היותו סטודנט.
בין חקלאות לשמירת טבע
לכאורה קיים קונפליקט בין חקלאות לשמירת טבע. יום-טוב ותלמידיו פעלו להקטנת הקונפליקט באמצעות ביצוע מחקרים בנושאים הקשורים בקונפליקט זה ובהם:
פרסומים
תוצאות מחקריו ופעילותו של יום-טוב בשמירת טבע פורסמו בכתריסר ספרים בעברית ובאנגלית וכן במאות מאמרים בעיתונות המדעית ובכתבי עת ועיתונים בעברית.
יום-טוב כתב ספר לימוד מקיף על הביולוגיה של חולייתנים בישראל הכולל ארבעה כרכים, וכן ספרים אחדים על חיות הבר של ישראל המנגישים חומר מדעי בזואולוגיה לקהל המתעניינים.
בנוסף, כתב יום-טוב גם מאמרים רבים על שמירת הטבע וביולוגיה של חיות בר בישראל בירחונים וברבעונים בעברית: טבע וארץ, אקולוגיה וסביבה, מדע, סלעית, הרפואה, לדעת, העזניה, פילון, השדה, נקרות צורים, ארץ וטבע, טבע הדברים, גליליאו, עיניים.
כמו כן פרסם יום-טוב למעלה מ-220 מאמרים בכתבי עת מדעיים, כעשרים פרקים בספרים מדעיים, ועשרות רבות של מאמרים בכתבי עת שונים ובעיתונים בעברית
חיים פרטיים
נישא בשנת 1965 לשלומית אונא, בת קיבוץ שדה אליהו, בתו של משה אונא, ממיסדי הקיבוץ הדתי וחבר כנסת מטעם המזרחי ולהם שלשה ילדים: סיגלית אור, אלעד ויונתן (יוני) יום-טוב ושמונה נכדות ונכדים. שלומית נפטרה ב-2015. כיום בן זוגה של הסופרת פרופ' נורית גרץ-קינן.
ולאכיה
וְלאכיה או ואלאכיה (ברומנית: Ţara Românească, "הארץ הרומנית"; בטורקית: Eflak; בהונגרית: Havasalföld; בגרמנית: Walachei) היא אזור היסטורי וגאוגרפי בדרום רומניה. היא ממוקמת צפונית לנהר דנובה ודרומית לרכס הדרומי של הרי הקרפטים. במהלך ההיסטוריה, לפני איחוד הנסיכויות שיצר את רומניה המודרנית, היוו מונטניה ואולטניה יחד נסיכות רומנית, שכונתה בפי הרומנים "צארה רומנאסקה" או נסיכות "מונטניה", שמחוץ לרומניה הייתה מוכרת בשם ולאכיה.
אטימולוגיה
השם ולאכיה נגזר מהכינוי וְלאך, שניתן על ידי הגרמאנים לאוכלוסיות ממוצא זר להם (בעיקר קלטים ולאטינים).
נסיכות ולאכיה
נסיכות ולאכיה נוצרה לאחר שקיעת קומניה, בחלק הדרום מערבי שלה, בחלק ממה שכונה קומניה השחורה. הנסיך המייסד היה בסאראב הראשון במחצית הראשונה של המאה ה-14 ולפי שמו נקראה לפעמים הארץ בסאראביה (לא מדובר בחבל בסרביה שבצפון מזרח נסיכות מולדובה) או ארצו של בסאראב. הוא הגיע לעצמאות לאחר שניצח את ההונגרים בקרב פוסאדה. הנסיכות הגיעה לשיא התפשטותה במחצית השנייה של המאה ה-14 בתקופתו של ולאדיסלב הראשון.
ולאכיה נשלטה על ידי נסיכים שעצמאותם גברה או פחתה תכופות. הימצאות הנסיכות בדרכם של העות'מאנים אל מרכז אירופה הפכה אותה לשדה קרבות בין המעצמה המוסלמית ובין המדינות הנוצריות של מרכז ומזרח אירופה. בירת ולאכיה נקבעה תחילה בקורטאה דה ארג'ש, לאחר מכן, באופן זמני בקמפולונג, לאחר מכן בטרגובישטה ולבסוף עברה הבירה לבוקרשט.
נסיכות ולאכיה חדלה להתקיים באופן רשמי בשנת 1859, כאשר התאחדה עם נסיכות מולדובה אחרי ששתי הנסיכויות בחרו את אלכסנדרו יואן קוזה כשליטן. הישות המדינית החדשה קיבלה את השם הנסיכויות הרומניות המאוחדות (השם הרשמי היה "הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה") ובהמשך שונה השם לרומניה.
נבחרת טג'יקיסטן בכדורגל
נבחרת טג'יקיסטן בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של טג'יקיסטן. בשנת 1992, עם התפרקות ברית המועצות ועצמאות טג'יקיסטן, הוקמה הנבחרת הלאומית הטג'יקית והיא ערכה את משחקה הבינלאומי הראשון נגד נבחרת אוזבקיסטן ב-17 ביוני 1992.
במוקדמות מונדיאל 1998 שנערך בצרפת ניצחה נבחרת טג'יקיסטן בארבעה משחקים בשלב הבתים, כולל 5:0 על נבחרת טורקמניסטן אך הפסידה לנבחרת סין ולא עלתה למונדיאל. לקראת מונדיאל 2002 הייתה קרובה שנית הנבחרת לעלייה אך נוצחה בידי נבחרת איראן. במוקדמות מונדיאל 2006 הפסידה הנבחרת לנבחרת בחריין וגם בפעם זו לא עלתה למונדיאל.
הטורניר הראשון בו השתתפה הנבחרת היה גביע האתגר של ה-AFC בו זכתה הנבחרת הלאומית הטג'יקית. לאחר המשחק, בדירוג פיפ"א קפצה הנבחרת מהמקום ה-141 למקום ה-125, עלייה מרשימה יחסית לנבחרת שכזו הנחשבת לאחת החלשות ביבשת אסיה.
איימי וונג
איימי וונג (בסינית: 王艾美 Wáng Àimĕi) היא דמות בדיונית, אחת מהדמויות הראשיות בסדרת האנימציה פיוצ'רמה. סטודנטית להנדסה באוניברסיטת מאדים שעובדת כמתמחה בפלנט אקספרס (נראה שפרופסור פארנסוורת שומר אותה בקרבתו רק משום שלהם אותו סוג הדם). היא מדובבת על ידי לורן טום.
פיתוח הדמות
כשמאט גריינינג ודייוויד כ. כהן יצרו את דמותה של איימי הם החליטו שהיא תהיה דמות מגושמת. גריינינג רצה לנסות קומדיית סלפסטיק עם דמות נשית מאחר שרוב ההומור במשפחת סימפסון בוצע על ידי דמויות גבריות.
בעונה הרביעית בפרק "Kif Gets Knocked Up a Notch", כשחברה של איימי קיף קרוקר נכנס להריון, הייתה אי הסכמה בין הכותבים האם איימי תהיה האמא האמיתית של הילדים. בסוף הוחלט שאם איימי תהיה האמא הביולוגית והיא תדחה את ילדיה הדבר יהפוך אותה לדמות שנואה למדי.
ביוגרפיה
איימי היא בת למשפחה סינית עשירה מאוד. הוריה הם הבעלים של חצי הכדור המערבי של כוכב הלכת מאדים ואחוות הנשים שלה היא כפה כפה וונג (ΚΚ王). אמא האסייתית הסְטֶרֵאוֹטִיפִּית, כמו גם אביה, לוחצים עליה תדיר להתחתן ולהביא להם נכדים, דבר שהיא אינה להוטה לעשות.
בסדרה, איימי ידועה כשטחית במידת מה, טובת לב ומוזרה. כשד"ר זוידברג המיוחם איבד את שפיותו, הוא הצליח לשכנע אותה לשחררו, פעם אחר פעם, למרות שהיווה סכנה לה, לעצמו ולסביבה בכלל. היא מדברת בסלנג מאדימי, שהוא למעשה סלנג אמריקאי עם המשתמש בעיצורים שונים, כמו "Guh" במקום "duh" או "Shman" במקום "man". איימי נוהגת ללבוש תלבושת די פרובוקטיבית. לבושה הסטנדרטי הוא סווצ'ר חשוף טבור ומכנסי טרנינג תואמים. ככלל היא תלבש כל דבר שחושף את הטבור. היא התוודתה בפני פריי שהיא מתלבשת ככה כדי להתמרד מהוריה. כשהיא כועסת, איימי לעיתים מדברת בסינית.
נראה שאיימי הייתה מופקרת למידי כשלמדה באוניברסיטת מאדים בגלל יופייה ואישיותה החצופה, ומשום שלא התנגדה לאפיון הזה. כך, בפרק "When Aliens Attack", כשהיא שואלת את פרופסור פארנסוורת איך היא נראית, והוא עונה, "כמו מופקרת צרפתית זולה", איימי מגיבה "צרפתית?". לדבריה, בגלל יופייה הנעלה, היא עברה בצעירותה ניתוח להורדת היופי מהלחי והאף.
איימי יצאה עם גברים רבים. היא יצאה עם פריי בפרק "Put Your Head on My Shoulder", אבל מערכת היחסים הייתה קצרה. במהלך היחסים ביניהם, פריי היה מעורב בתאונה מה שגרם לד"ר זוידברג לשתול את ראשו של פריי בכתפה של איימי כדי להציל את חייו של פריי. איימי עדיין נושאת צלקת מהאירוע. היא יצאה עם קיף קרוקר משנת 3001. אף על פי שהיא לא מוכנה למחויבות טוטלית, איימי בטוחה שיום אחד היא תהיה. בפרק "Kif Gets Knocked Up A Notch", היא נהיית ה"סמיזמר" של ילדיו של קיף; בכך שהשרתה על קיף רגשות אהבה נכנס קיף למצב של מוכנות ללדת. למרות העובדה שלילה היא האמא הביולוגית מפני שאחזה בידו החשופה של קיף כדי שלא ישאב מספינת החלל שלו, (וכך, מבלי לדעת, הכניסה אותו להריון), ה"סמיזמר" נחשבת לאמא האמיתית בתרבותו של קיף.
לאיימי מספר קעקועים על גופה שאינם נראים בכל הפרקים. אחד מהקעקועים, "קעקוע מגעיל" (שנראה מטושטש משום שהעיצוב שלו דורש רזולוציה שלא נתמכת על ידי טלוויזיות מודרניות) נראה בחלק העליון של ידה השמאלית, בפרק "A Fishful of Dollars". בפרק "Three Hundred Big Boys", היא קונה לידה הימנית קעקוע שטן מדבר. באותו הפרק מרומז שיש לה עוד קעקועים בישבן, אחד מהם הוא סוג של סוס כלשהו; לשני הקעקועים האחרים יש קול של גבר ואישה. אף אחד מהקעקועים לא נראה או הוזכר באף פרק חוץ מבפרק שבהם הם הופיעו לראשונה, למרות העובדה שבהרבה אירועים מקומם של הקעקועים היה גלוי.
גורגק
גורגק, ראש הממשלה לשעבר של טריסול, היה מושא לפלירטוטיה של איימי אחרי שבטעות נגעה בצורת החיים הנוזלית כשהכניסה את ידה לתוך קערתו. היא גם נראתה יושבת לידו במשתה ההכתרה של פריי. אבל, הקשר נותק כשהטריסולים ניסו להרוג את הקיסר החדש, כמו גם את איימי, בנדר וזוידברג, מה שגרם לצוות של פלנט אקספרס לנעול את עצמם בארמון.
פיליפ ג' פריי
איימי השתמשה בפריי כחבר מזויף במטרה למנוע מהריה לשדך אותה עם בעלים לא מושכים פוטנציאלים במהלך הטיול על ספינת החלל טיטניק. לרוע המזל, גם לילה השתמשה באותו הזמן בפריי כארוסה המזויף כדי להתרחק מכוונותיו של זאפ בראניגן. למרבה המזל, הנזק הקטסטרופלי של הספינה מנע את המצב המביך. לאיימי ופריי הייתה מערכת יחסים נוספת (שהיא מערכת היחסים העיקרית ביניהם) בפרק "Put Your Head on My Shoulder". כשאיימי ופריי נלכדו ביחד במדבר על מרקורי הם הבינו שיש להם הרבה במשותף, וכשרכבם נגרר לתחנת הדלק הקרובה, הם התמזמזו במכונית והתחילו לצאת (עם מערכת מינית מרומזת), אבל פריי רצה לסיים את מערכת היחסים יום לפני חג אהבה. בגלל התאונה חובר ראשו של פריי לגופה של איימי, מה שגרם להרבה מתחים.
ארמנדו
למרות העובדה שהם יצאו ללילה בחורות כדי לעודד את לילה שהייתה מאוד מדוכאת, איימי מצאה את עצמה רוקדת כל הלילה עם הלטיני הערמומי ארמנדו. היא נטשת את לילה במטרה ללכת עם אורלנדו למושב האחורי של הרכב שלה "לקפה".
גארי
החבר הבא של איימי גארי, רגולטור במערכת הבנקאית עם חזה שעיר שהיה הדייט שלה בחג האהבה, לא שמח במיוחד לראות שראשו של החבר הישן שלה (פריי) עדיין מחובר לגופה (אף שהוא גילה אמפתיה לא מועטה כלפי פריי). אם כי נראה שהכול הולך טוב, גארי נפל בטריק "ספר לי על עצמך" כשלילה הגיע להציל את הראש של פריי ממצב דביק בביתו של גארי. במקום זה גארי התחיל לספר כמה מעניינת הרגולציה של המערכת הבנקאית ועל זה שהרגולציה של המערכת הבנקאית עמדת על חמש מסורות (שיש אם רוצים להיות טכניים).
קיף קרוקר
החבר הנוכחי של איימי הוא קרוקר שהיה המפקד של הטיטניק (ספינת חלל המותרות שנקראת על שם ספינת המוות טיטניק) ברגעים האחרונים לפני שהספינה נשאבה לחור שחור. ההורים של איימי גררו את קיף והציגו אותו לאיימי כספק-נכדים פוטנציאלי למרות הסוף הנורא של הספינה. זה נראה שאיימי די התרשמה מקיף והמערכת יחסים שלהם נשארה עד סוף הסדרה. בהתחלה, המערכת יחסים שלהם הלכה לשום מקום, בעיקר משום שקיף פחד לבקש מאיימי לצאת לדייט (הוא היה מתקשר אליה עשרות פעמים ביום ובמקום לבקש לצאת לדייט הוא גמגם כל הזמן עד שאיימי חשבה שמדובר בשיחות מגונות). בסופו של דבר זאפ בראניגן שכנע אותו לצאת לחצי-דייט כפול עם איימי ולילה. ספר התחלת שיחות של זאפ כמעט גרם לדייט להיגמר לפני שהוא התחיל, בסופו של דבר השירה שוברת הלב של קיף שבתה את ליבה של איימי. כשאיימי ספרה להוריה על קיף קרוקר, זה נראה שהם בכלל לא זכרו אותו, וכשהם פגשו אותו הם כינו אותו סמרטוט ו'לא-גברי', בניגוד לזה שהם דחפו את איימי לצאת עם קיף בטיטניק 'הטובע' (אולי הורדתו בדרגה של קיף לאחר האסון לתפקידו הרגיל, לשרת תחת פיקודו של זאפ בראניגן, מה שהפחית את ערכו של קיף בעיניהם).
בסרט "The Beast with a Billion Backs", קיף ביקש מאיימי להיות הפן-פן-רו שלו והם התחתנו בפלנטה של קיף, אמפיביאס 9, כשזאפ הוא השושבין. אחרי שקיף מת במהלך הסרט, איימי שכבה עם זאפ ביגונה (זאפ אמר שככה היא תהיה קרובה יותר לקיף). כשכיף קם לתחייה, הוא אמר שהתרגום המילולי של "פן-פן-רו" הוא "מישהי שלא שוכבת עם המפקד מעליו", מה שהיא עשתה, והוא הרביץ לזאפ על זה שהוא כל הזמן דיבר על זה. השניים בקושי דברו או בילו ביחד לאחר הרומן, ולא ברור אם מערכת היחסים ביניהם תתפתח.
בנדר בנדינג רודריגס
במהלך העונה השישית איימי עברה מערכת יחסים עם בנדר, אחרי שקיף נפרד ממנה בגלל ריב ביניהם (איימי קראה לקיף נמושה, וקיף התרגז על זה שאיימי מתחילה עם כל אחד), בגלל שיחסים בין אדם לרובוט (באופן הומוריסטי נקראים "רובוסקסואלים") נחשבו פשע, בנדר ואיימי נלחמים על הפיכת נישואים כאלה לחוקיים. בסוף בנדר מציע לאיימי נישואים, אבל נרתע מהרעיון ששומע שהיא מעוניינת רק במונוגמיה. בסוף הפרק איימי חוזרת לקיף.
סידאמה (מדינה)
מדינת סידאמה היא מדינה ברפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה. עד לשנת 2020, הייתה סידאמה חלק ממדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום, ובעקבות משאל עם שנערך ב-2019 התנתקה ממנה. בירת המדינה היא העיר אווסה. סידאמה גובלת במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום במערב ובמדינת אורומיה בצפון, במזרח ובדרום.
ימ"ג
המשרתים ביחידות הימ"ג היו לוחמים שעברו בנוסף להכשרת הלוחם הרגילה במג"ב גם קורס לוחמה בטרור בן 8 שבועות וכן קורס בילוש בבית הספר לשוטרים. היחידות חולקו לפי יעודן, יחידות ימ"ר כפרי אשר אין קשר בין פעילותם לפעילות הימ"גים העירוניים שעיסוקן היה בעיקר לוחמה בתופעת הפשיעה במגזר הכפרי דוגמת גנבות בקר, טרקטורים, וציוד חקלאי אחר וכן תופעות פשיעה באזורים עם מאפיין התיישבותי (לדוגמה מושב הסובל מגנבות רכב או התפרצויות לבתים). הימ"גים העירוניים לעמת זאת עסקו בעיקר בתופעות פשיעה "רגילות" (סחר בסמים, גנבות רכב, החזקת וסחר באמל"ח וכדומה) המצריכות מיומנות וכישורי לוחמה גבוהים או ריכוז מאמץ בתחום מסוים.
בשנת 2011 החליט מפקד מג"ב, ניצב יורם הלוי, במסגרת 'תפיסת ההפעלה' - שינוי ארגוני גדול שערך במג"ב, לסגור את יחידות הימ"ג העירוניות ולשלב אותן כפלגות בסוג יחידות חדש שהוקם, יחידות שחר 101.
RDRAM
RDRAM (Rambus DRAM) הוא סוג של זיכרון מחשב שפותח ויוצר על ידי חברת Rambus האמריקאית. יצרנית השבבים אינטל הייתה שותפה בניסיונות החדירה לשוק המחשבים, יחד עם הדור הראשון של סדרת המעבדים פנטיום 4 מתוצרתה. מודולי זיכרון בטכנולוגיית ה-RDRAM נקראים RIMM (RDRAM Interface Memory Module).
לוחות האם ל-PC שתמכו ב-RDRAM הוצגו לראשונה ב-1999. לוחות אלה תמכו בגרסת PC-800 שפעלה במהירות 400MHz ועבדה ברוחב פס של 1600 MB/S. גרסה זו הייתה מהירה באופן משמעותי מסוגי הזכרונות הנפוצים באותו זמן, SDRAM, שפעלו בתדר 133 MHz והיו בעלי רוחב פס של 1066 MB/S.
חסרונותיו העיקריים של ה- RDRAM לעומת סוגי הזכרונות שהיו נפוצים לפניו הם בעכבת (Latency), פליטת חום, עלות וסיבוכיות ייצור גבוהים יותר. כמו כן, התושבת של כרטיס הזיכרון מסוג RIMM מחייבת חיבור שני כרטיסי זיכרון לסגירת מעגל חשמלי. בלוחות בעלי ארבעה חריצים, כולם חייבים להיות מאוכלסים.
קישורים חיצוניים
DRAM
פיידון (דיאלוג אפלטוני)
פיידון (ביוונית: Φαίδων) הוא דיאלוג של הפילוסוף היווני אפלטון, הקרוי על שם הדובר בדיאלוג המספר את סיפור המעשה.