cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ירושלים המחולקת
מעבר אוכלוסין במהלך מלחמת העצמאות ובעקבותיה
במהלך החודשים אוגוסט-ספטמבר 1948 נחלשו הקרבות. במקביל, נפרצה דרך בורמה אשר אפשרה הבאת מזון לעיר. התייצבות המצב האזרחי בעיר מחד, וקביעת גבולות בין הכוחות היהודיים בעיר לבין צבא הלגיון מאידך, הביאו לכך שמספר רב של פליטים הסכימו להשתכן בשכונות הערביות הנטושות, וזאת לאחר שהבינו כי לא יוכלו לשוב לבתיהם בשכונות במזרחה של העיר. אכלוס הדירות נעשה בצורה בלתי מסודרת, והיו בין הנכנסים לדירות הנטושות גם תושבי ירושלים ש"שדרגו" את דירותיהם לדירות נטושות, על אף שלא היו פליטים.
הפסקת האש שהוכרזה ב-30 בנובמבר 1948 הביאה לייצוב מצבה של העיר ואפשרה את חזרת החיים בעיר לשגרה מסוימת. חלק מהפליטים יכלו לשוב לבתיהם שהיו סמוכים לאזורי הקרבות. במקביל נדרשה הנהגת העיר למצוא פתרונות דיור לעולים חדשים רבים, אשר בעקבות החלטות ממשלת ישראל הופנו להתגורר בעיר על מנת לחזקה. מספר העולים החדשים הרב שהגיע הצריך את שיכונם בשכונות ערביות שננטשו, הסמוכות ביותר לקו הגבול במזרחה של העיר היהודית, ובהן מוסררה, ממילא ודיר אבו תור. בתים אלה נהרסו במהלך הקרבות ונדרש שיפוצם על מנת לאפשר את המגורים בהם. במקביל יושבו העולים החדשים בשכונות ערביות נטושות במערבה של העיר: ליפתא, דיר יאסין, עין כרם ומלחה. אכלוסה של שכונת עין כרם החל בדצמבר 1948, ועד מרץ 1949 שוכנו בשכונה כ-1,200 עולים חדשים. באותה תקופה שוכנו במושבה הגרמנית כ-2,900 עולים חדשים. במהלך מלחמת העצמאות כולה נדרשה הנהלת העיר היהודית למצוא פתרונות דיור לכ-20,000 פליטים יהודים ועולים חדשים.
בעקבות החלטת ממשלת ישראל על העברת משרדי הממשלה לעיר, נדרשו פתרונות דיור עבור מאות משפחות פקידי ממשלה שנדרשו לעבור מתל אביב לירושלים. לצורך העניין הוקצו מאות מבנים נטושים בקטמון אשר שימשו עד אותה עת כבסיסי צבא, ולכן נדרש שיפוץ נרחב להתאמתם למגורי הפקידים. דירות אלה לא הספיקו ודירות נוספות אשר יועדו במקורן לעולים חדשים בשכונת דיר אבו תור, הוקצו אף הן לפקידים. בשל קרבת שכונת דיר אבו תור לגבול, התמקמו הפקידים הבכירים יותר בשכונת קטמון, והזוטרים נאלצו להסתפק בשכונת דיר אבו תור. לחץ ציבורי על הממשלה הביא לשיכונם של חיילים משוחררים רבים בדירות שיועדו לפקידים, ובראשית 1950 אזל מלאי הדירות הנטושות בעיר, ופקידי הממשלה התגוררו במלונות בעיר.
העולים החדשים הופנו למעברות שהוקמו בשכונת תלפיות, בכפר דיר יאסין ובאזור מחנה אל-עלמיין – מחנה בריטי שהיה ממוקם בדרומה של העיר. בין אפריל 1949 עד מרץ 1950 הגיעו לעיר כ-10,000 עולים חדשים.
גידול האוכלוסייה עד 1967
בתום מלחמת העצמאות התגוררו בעיר כ-83,000 יהודים. זמן קצר לאחר מכן, במרץ 1950, הגיע מספר התושבים היהודים בעיר ל-100,000. בשל המחסור הרב בדיור החליטו אגף התכנון הממשלתי ומשרד האוצר לבנות שיכונים על פני שטח של 1,800 דונמים באזור ח'רבת בית מזמיל (קריית יובל). שטח זה היה מחוץ לתחום המוניציפלי של העיר ירושלים, ונחשב כחלק מאדמות הכפר עין כרם. השכונה (שכונת קריית יובל), שנועדה לקלוט כ-15,000 תושבים בכ-3,000 יחידות דיור, נועדה להפוך לחלק מהעיר ירושלים בעקבות הרחבת הגבולות העירוניים המתוכננת. שכונה נוספת תוכננה להיבנות על אדמות כפרים ערביים בדרומה של העיר, בשטחי החלקות של הכפר הנטוש אל-מאלחה ובית צפאפא. שכונות גונן או "הקטמונים", בדרומה של העיר, נועדו להגן על שכונות מרכז העיר מדרום. בנוסף, הוקצו קרקעות ריקות באזור מרכז העיר, כגון אזור "חוות הווזיר" (שכונת גבעת מרדכי בדרומה של גבעת רם) וקרקעות ריקות ברחביה, אשר יועדו לבניית בתים לתושבים אמידים.
בדצמבר 1950 הגיעה אוכלוסיית העיר היהודית לכ-121,000 תושבים - גידול של 65% ממספר התושבים קודם למלחמת העצמאות. שינויי האוכלוסין בתקופה זו השפיעו על אופייה הסוציו-אקונומי של העיר. שכונות יוקרה ערביות הפכו לשכונות עבור פליטים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, פליטים, עולים חדשים וחיילים משוחררים. שכונת קטמון הישנה, בה התיישבו בעיקר פקידי ממשלה, הפכה לשכונת יוקרה, בדומה לרחביה הסמוכה. בדומה, התיישבה אוכלוסיית פקידים ממעמד הביניים באזורים הסמוכים לגבעת רם, ולבנייני הממשלה במרכזה של העיר.
עולים חדשים שהגיעו אל העיר, בעיקר מטורקיה, יוגוסלביה, פרס, צפון אפריקה ורומניה, יושבו במעברות: במעברת תלפיות שנבנתה באתר מחנה אל-עלמיין שוכנו כ-9,000 עולים; במעברה במקור חיים שוכנו כ-750 עולים; ובמעברה בגבעת שאול שוכנו כ-900 תושבים.
אוכלוסיית העיר המשיכה לגדול בשל העברה יזומה של עולים מחד ופקידים מאידך לעיר, ובסוף שנת 1954 כבר הגיע מספר תושביה של העיר המערבית ל-144,000 תושבים. יצוין כי גידול זה היה קטן לעומת גידול האוכלוסייה באזורים רבים אחרים בארץ, ונבע אך ורק מפעולות יזומות לגידול האוכלוסייה. הפסקת הפעולות היזומות הביאה החל מאמצע שנות ה-50 להאטה יחסית בגידול באוכלוסיית העיר המערבית, וזו הגיעה בשנת 1959 ל-160,000 תושבים - לגידול הטבעי הצטרפו כ-100 משפחות פקידים בלבד, אשר עברו ממישור החוף
במהלך שנות ה-60 המשיך הגידול האוכלוסיית העיר המערבית, וזו גדלה מכ-160,000 תושבים בשנת 1959 לכ-200,000 תושבים בשנת 1967.
העיר המזרחית
הלחימה בעיר וחלוקתה הביאו לבריחת תושבים מן העיר. תושביה האמידים הערבים של העיר התפרנסו ברובם מהמסחר, וזה כמעט וחדל לאחר חלוקת העיר, עת שעמאן בירת ממלכת ירדן הייתה למרכז המסחרי הראשי של המדינה. סוחרים אמידים רבים אלה נטשו את העיר, ונותרו בה תושבים משכבות סוציו אקונומיות נמוכות בלבד. מספר תושביה של העיר המזרחית פחת בעקבות מלחמת העצמאות מ-60,000 תושבים ל-33,000 בלבד.
לאחר המלחמה, במשך זמן קצר, התיישבו פליטים מתושבי השכונות שניטשו במערב העיר (ליפתא, מלחה, עין כארם ודיר יאסין) בבתים הנטושים של הרובע היהודי, אולם מרביתם עזבו את הבתים מאוחר יותר ועברו לבתי קבע.
בין שנת 1949 ל-1967 גדלה אוכלוסיית העיר עמאן בירת ירדן פי 10 (מ-40,000 תושבים ל-400,000 תושבים). ירושלים המזרחית לעומתה גדלה ב-5% בלבד.
בשלהי שנות ה-50, מיעוט ההשקעות והפיתוח בעיר המזרחית הביא להגירה שלילית רבה - בעיקר למדינות המפרץ. בשנת 1952 היו בעיר המזרחית 46,700 תושבים (לא כולל חיילים ירדנים). בשנת 1961 הגיעה אוכלוסיית העיר ל-60,500 תושבים גידול של 20% (2% לשנה בלבד). אמנם גידול זה היה גבוה מהגידול ביתר חלקי הגדה המערבית (0.7% בלבד) אולם פחות מהריבוי הטבעי (3% - 3.5%) דבר המעיד על הגירה שלילית.
תקופת השלטון הירדני בעיר המזרחית מתאפיינת בקיטון ניכר באוכלוסייה הנוצרית בעיר - חלקם היחסי של הנוצרים ירד מ-45% בשנת 1946 ל-20% בלבד בשנת 1961:
סילוואן
בתקופת המנדט הבריטי לא היה הכפר סילוואן חלק משטח העיר ירושלים, למעט שכונת ואדי חלוה. בשנת 1952 הפך הכפר לחלק מהשטח המוניציפלי של ירושלים. בתקופת העיר החצוייה גדלה אוכלוסיית הכפר במהירות, בעיקר בשל מהגרים רבים מאזור חברון שהגיעו אל הכפר. בשנת 1967 הגיע מספר התושבים בשכונה ל-12,000 נפשות (לעומת 500 נפשות בשנת 1915). השדות החקלאיים של הכפר סיפקו את התצרוכת החקלאית של ירושלים, ומרבית תושביו עסקו בחקלאות. תעסוקה נוספת של התושבים הייתה הובלת מים לעיר העתיקה ממעיין הגיחון.
הרובע המוסלמי
בתקופת השלטון הירדני היה הרובע המוסלמי בעיר העתיקה שכונת העוני של ירושלים, והאזור הדל ביותר בעיר (למעט אזור התיישבות הפליטים בהריסות הרובע היהודי). רבים מתושבי הרובע התגוררו בדירות חדר ומרתפים תת-קרקעיים, או בפחונים וצריפים שנבנו על גגות מבני הרובע. מרבית התושבים התגוררו בדיור מוגן - מבנים בהם שכר הדירה לא השתנה מאז תקופת המנדט הבריטי, אשר היו בבעלות ההקדש המוסלמי (הוואקף). ההקדש לא השקיע כספים בשיפוץ ושיקום הבתים ומצבם של אלה היתדרדר. רחובות הרובע המוסלמי לא היו מרוצפים, מערכת הביוב לא הייתה קיימת, וביוב הבתים זרם לבורות המים מהם שתו תושבי השכונה. חלק ניכר מבתי הרובע לא חובר למערכת החשמל. בתנאים קשים אלה התגוררו כ-17,000 תושבים מוסלמים נכון לשלהי התקופה הירדנית (יותר מכפליים מאשר מספר המתגוררים ביתר חלקי העיר העתיקה (שטחו של הרובע כשליש משטחי העיר העתיקה כולה).
מאבקי השבת בתקופת העיר המחולקת
המאבקים הציבוריים לקביעת אופיו של יום השבת בירושלים החלו עוד בתקופת המנדט הבריטי. על אף הפוגה קצרה במהלך מלחמת העצמאות, היו מספר הפגנות באותה תקופה. נטורי קרתא, אשר התנגדו להקמת המדינה, יצאו להפגנה נגדה ב-8 באפריל 1948 בעיצומה של המלחמה. הפגנה של נטורי קרתא שכללה דגלים לבנים, גרמה לכך שלוחמי הפלמ"ח, אשר סברו כי הראשונים מתכוונים להציג מצג לפיו העיר המערבית נכנעת לכוחות הערבים, החלו לירות על המפגינים. איש לא נפגע מן הירי, אולם החלה עוינות רבה בין הלוחמים של הפלמ"ח לבין החרדים הגרים בסמוך לקו הגבול. עיקר השכונות הדתיות שכנו בסמוך לעמדות הקדמיות של אנשי הפלמ"ח ופעילות מיגון ולוחמה שבוצעו בשבת, כמו גם פעולות של חלוקת מזון ודלק, הביאו להגברת המאבקים בעניין צביון העיר בשבת. ב-26 ביוני 1948 נערכה הפגנה רבת משתתפים כנגד הנסיעות בשבת, ובעיקר כנגד נסיעות לצורכי הנאה, קרי נסיעות שאינן חיוניות לשיטתם.
הציבור החרדי, שבתחילת המלחמה תמך בנטורי קרתא ובאזהרתם כי התנועה הציונית תוביל לאסון ולחורבן העיר, החל בהדרגה, ועם התקדמות הצלחות צה"ל בלוחמה, לשנות את דעתו ולתמוך דווקא באגודת ישראל אשר חברה להנהגת המדינה, ואף לממשלת ישראל הראשונה.
עם זאת נמשכו המאבקים על השבת. ב-21 ביולי 1948, כאשר שני חיילים בחטיבת אלכסנדרוני סירבו פקודה לבשל מזון בשבת ללוחמים, נשפטו ונענשו לשלושה חודשי מאסר וגילוח שער ראשם בגין זאת, עורר הדבר סערה רבה בציבור החרדי.
האירוע אשר הביא להפגנות המוניות של החרדים היה דווקא פתיחת קולנוע אדיסון בשבת. אף שהקולנוע היה ממוקם בשכונה חרדית, והסרטים עצמם הוקרנו במוצאי שבת, החליטו בעליו לאפשר רכישת כרטיסים גם לפני צאת השבת, והדבר הביא למחאה רבה. ב-25 במאי 1949 יצאה הפגנה המונית נגד מכירת הכרטיסים, אשר הביאה לאלימות משטרתית רבה כנגד המפגינים. רבים מהמפגינים נעצרו והוסעו למגרש הרוסים בעיצומו של יום השבת. התנהגות המשטרה הביאה לכך שגדלה התמיכה של הציבור החרדי בנטורי קרתא, שהיו מבודדים באותה תקופה, ומהומות השבת הועלו לדיון על שולחן הממשלה. נשמעה אף הדרישה להקים ועדת חקירה ממלכתית לחקור את התנהגות אנשי המשטרה. הוועדה שהוקמה לחקירת האירועים כללה את זאב שרף, מזכיר הממשלה, את אשר רוזנבלום, מנכ"ל משרד הפנים, ואת יצחק צ'יזיק, מפכ"ל המשטרה.
למחרת הקמת הוועדה, ב-3 ביוני 1949, ערב חג השבועות, הונח מחסום פחים על ידי נטורי קרתא ברחוב מאה שערים במטרה למנוע מעבר רכבי צבא. החיילים שפרצו את המחסום ירו באוויר ואף פרצו לבית הכנסת של נטורי קרתא. אחד החיילים נפגע על ידי אחד מאנשי נטורי קרתא, ושתיים מאצבעותיו נכרתו. למחרת, בחג השבועות, ובתגובה, יצאו מכונות צבאיות ונסעו על מדרכות הרחוב תוך שהן יורות באוויר.
בניסיון להגביל את החיכוכים הוסכם עם הצבא שרק נסיעות הכרחיות יעברו ברחוב מאה שערים, אולם ההפגנות נמשכו. ב-2 ביוני 1949 נזרקו אבנים על רכב צבאי, אשר בתגובה זרק פצצת תבערה על המפגינים. איש לא נפגע, אולם נגרמה בהלה רבה בקרב תושבי השכונה. בחורף 1949–1950 פסקו ההפגנות, אולם הן התחדשו שוב בקיץ 1950 עת החלו ההפגנות בפינת שטראוס-מלכי ישראל, אתר אשר כונה מאז כיכר השבת. צומת רחובות אלו היה ציר תנועה מרכזי ויחיד בין מחנה שנלר, שהיה אחראי על הקו העירוני, לבין עמדות הקו, וכן מוקמה בסמוך מחלבה של תנובה אשר קיבלה חלב בשבת. בשעות אחר הצהריים, עת שנהגו תושבי מאה שערים לטייל ("פראד"), ראו את רכבי החלב שהגיעו מיישובי פרוזדור ירושלים למחלבה וכלי הרכב הצבאיים שעברו בכיכר. תושבי השכונות החרדיות נהגו להשליך אבנים על כלי הרכב החולפים מחלונות ישיבת חיי עולם הממוקמת בכיכר, ותלמידי ישיבה זו וישיבת חברון הסמוכה התעמתו עם כלי הרכב החולפים.
המאבק על אופייה של ירושלים הפך במהרה למאבק פוליטי, וב-12 באוגוסט 1950 הגיעו לכיכר השבת חניכי תנועת השומר הצעיר במטרה להתעמת עם החרדים. במשך מספר שבועות הגיעו מדי שבוע חברי קיבוצים וחברי תנועת השומר הצעיר והמשטרה נאלצה להפריד בין הנצים. הופעת אנשי השומר הצעיר הקצינה את עמדות החרדים, ובמשך מספר שנים המשיכו המהומות, אולם בהדרגה פחת מספרם של אנשי השומר הצעיר. בפועל, עם השנים פחתה התנועה בצומת והוא נסגר לתנועה בשנת 1965 בהוראת ראש העיר טדי קולק.
ב-1966 נהרג הפסל דוד פלומבו בתאונת דרכים כאשר רכב על אופנוע ונתקל בשרשרת שבת, שהציב משרד הדתות במורד הר ציון.
העיר המערבית
בתקופה שלאחר ההכרזה על העיר ירושלים כבירת המדינה עברו לירושלים פקידים ואנשי שירותים רבים מאזור השפלה. במקביל הבנייה הרבה אשר נדרשה להתאמת העיר לתפקידה כבירה, ובניית בתי מגורים לעולים הרבים ולפליטים שבה, דרשה פיתוח מהיר של תעשיית הבנייה. מחצבות אבן וסיד, שהיו ממוקמות באזור הקסטל ונהרסו במלחמת העצמאות, שוקמו במהירות לאחר המלחמה, באמצעות הלוואה שניתנה מהסוכנות היהודית וכספי מלווים מארצות הברית.
בנוסף, בשונה מתוכנית האב הבריטית לעיר, אשר ראתה בעיר כעיר שירותים ותיירות, החליטה הממשלה על הקמת אזורי תעשייה בעיר, ואלה הוקמו באזור שכונות רוממה, גבעת שאול ומקור ברוך. אזורי התעשייה הוקמו על ידי החברה הכלכלית לירושלים, מייסודן של הקרן הקיימת לישראל, הסוכנות היהודית, הסתדרות העובדים, הכשרת היישוב וקרן הציונים הכלליים. בנוסף העמידה הממשלה מבנים נטושים לרשות מפעלים שונים.
מקור תעסוקה עיקרי נוסף בעיר היה האוניברסיטה העברית, אז האוניברסיטה היחידה בישראל (הטכניון ומכון ויצמן היו מכוני מחקר טכנולוגיים ולא אוניברסיטאות כלליות). מספר התלמידים באוניברסיטה גדל במהירות, מכ-2,000 תלמידים בסמוך לתום מלחמת העצמאות, לכ-6,300 תלמידים בשנת 1954.
בראשית שנות ה-50 הגיע מספר הפקידים בעיר לכ-6,400 פקידים (מהם כ-3,000 במשרדי הממשלה, כ-1,000 בעיריית ירושלים והיתר במוסדות של הסתדרות העובדים, בבנקים, ובחברות שונות).
בשלהי שנות ה-50 גדל מספר העובדים בתעשייה בעיר, מכ-9,900 עובדים בשנת 1954 לכ-10,900 עובדים בשנת 1957. ענפי התעשייה כללו את ענפי המזון, התרופות, הטקסטיל, ההלבשה, ענפי הדפוס והנייר, ייצור גומי ומוצרי פלסטיק, ענפי יהלומים, אלקטרוניקה ותובלה. המפעלים "חוטי ירושלים", "טוי", "מנועי רדמונד אמקור", "פרידמן", "ישראניל", "יהלומי ירושלים" ו"נעלי ירושלים" נחשבו לגדולים במפעלי העיר והעסיקו כ-100 עובדים בכל מפעל. ענף היהלומים בעיר כלל מספר בתי מלאכה קטנים שפעלו ב"בית היהלומים" ברוממה, אולם למעשה מדובר היה בענף זניח שלא צלח, ובמהרה המבנה עבר לידי הטלוויזיה הישראלית.
שיעור המועסקים בתחום המסחר והבנקאות היה 12% מכלל העובדים בעיר. מספר בתי העסק בשנת 1959 הגיע לכ-2,000 בתי עסק, כפול ממספר בתי העסק בשנת 1947. בדומה, גם מספר סניפי הבנקים בעיר המערבית יותר מהוכפל מ-17 סניפים לפני מלחמת העצמאות ל-40 סניפים בשנת 1959.
סקר שנערך בשנת 1967 ביוזמת עיריית ירושלים העלה כי כ-50% מהמועסקים הועסקו בשירות המדינה, בעירייה או באוניברסיטה, כ-20% בתעשייה, 10% בבניין, 8% בחינוך, 7% בבנקאות וכ-5% בתחבורה.
בניגוד לעיר המזרחית אשר התבססה על התיירות, ענף התיירות בעיר המערבית היה ענף כלכלי חלש וזאת בשל מספר אתרי התיירות המועטים שנותרו בעיר. בשנת 1963, כאשר כלל ההכנסות מהתיירות במדינת ישראל הגיע לכ-53 מיליון דולר, בירושלים הגיעו ההכנסות מתיירות לכ-2 מיליון דולר בלבד. מרבית התיירים הזרים נכנסו אל העיר דרך מעבר מנדלבאום, שהו בה שעות ספורות ועזבו את העיר בדרכם לנמל התעופה בן-גוריון. בשנת 1963 היו בעיר ירושלים 72 חנויות "מומלצות לתיירים" לעומת 194 חנויות כאלה בתל אביב ו-53 בחיפה. מתוך 72 החנויות בירושלים, רק 54 הורשו לקבל מטבע זר.
העיר המזרחית
חלוקת העיר הביאה לניתוק בין העיר המזרחית לבין מרכזי העסקים שהיו בעיר בתקופת המנדט הבריטי - שעיקרם באזור רחוב ממילא ורחוב הנסיכה מרי (רחוב שלומציון המלכה). מאידך, נותרו בעיר המזרחית שוקי העיר העתיקה. מרכז העסקים של העיר המזרחית התפתח לאורך רחוב צלאח א-דין. המרכז המסחרי מתקופת המנדט בפתח שער שכם היה סמוך לגבול ולכן התנוון. ברחוב צלאח הדין מוקמו בתי המשפט, בניין המושל הירדני, ומשרד הדואר המרכזי. שוקי העיר העתיקה נותרו כשוקי המזון העיקריים של העיר, אולם בשל התבססות כלכלת העיר על התיירות, עברו השווקים במהרה להתמחות בתחום המזכרות לתיירים. מיקום המרכז המסחרי באזור רחוב צלאח א-דין יצר בעיות עירוניות בשל אי התאמת הרחוב להיותו מרכז מסחרי - חסרו מגרשי חניה, והפיתוח של האזור היה מצומצם ביותר.
מיעוט המשאבים שהופנה אל העיר בתקופה שלאחר מלחמת העצמאות והפיחות הרב באוכלוסייתה פגעו בכלכלת העיר. עיקר כלכלת העיר התבססה על התיירות הנוצרית שהגיעה אליה, ונבנו בעיר בתי מלון רבים, שהגדול והמרשים בהם הוא מלון אינטרקונטיננטל שנבנה על הר הזיתים. בעיר לא התפתחה כל תעשייה, למעט בית חרושת לסיגריות שנפתח באל-עיזריה.
מספר התיירים גדל בעקבות התפתחות העיר בשנות ה-60, ועלה מ-132,000 תיירים בשנת 1960 ל-323,000 תיירים בשנת 1963. בשנת 1967 הגיע מספר התיירים בעיר המזרחית לשיא של 616,000 תיירים, מרביתם צליינים נוצרים, אך גם עולי רגל מוסלמים (בשנת 1966 ביקרו בעיר המזרחית 175,000 תיירים מוסלמים). בשנות ה-60 גדל מספר המלונות והאכסניות בעיר, והגיע ל-51 מלונות ואכסניות (סך של 1,900 חדרי לינה- כ-1,000 חדרים יותר מאשר בעיר המערבית). בעיר המזרחית פעלו 73 סוכנויות נסיעות. הגידול בתיירות הביא לפיתוח מסחרי - נפתחו חנויות, בנקים, בתי קולנוע ומסעדות יוקרה במטרה לשרת את ציבור התיירים.
ספרות
במאמרו של אבנר הולצמן "קרוב ואסור לנו שם, ירושלים החצויה בראי הספרות הישראלית" מוצע לחלק את הספרות שנכתבה אודות ירושלים המחולקת לשלוש קטגוריות:
יצירות שנכתבו בסמוך לאחר מלחמת העצמאות
יצירות אלה מאופיינות לרוב כיצירות פוליטיות ומובע בהן הכעס על חלוקת העיר. בין יצירות אלה ניתן למנות את יצירות המשוררים הימניים אורי צבי גרינברג ויצחק שלו. גרינברג ראה בחלוקת העיר ירושלים אסון, וכתב, לדוגמה, על ירושלים המזרחית כי "בלעדיה, ארץ ללא רקיע, צפור ללא כנף, גוף ללא יד". בשיריו, כמו גם בנאומיו הפוליטיים בכנסת הראשונה, בה היה חבר, קרא לכיבוש מחדש של מזרח העיר. גם יצחק שלו קונן על חלוקת העיר, תיאר את החומות החוצות אותה, וכתב בשירו "ירושלים דהשתא" כי "אוי לעיר אין דרום לה, לעיר אין צפון, לעיר ששכלה פאת מזרח, חסומת אפקים וכבולת מרחקים, על יפי במותיה - מסך". השיר מהווה ביקורת על כך שבעוד שערים אחרות ברחבי הארץ נכבשו, ירושלים המזרחית לא נכבשה ומתאר כי "אותה יד מחץ עם משחררת ערים, אותה זרוע שלם ונקם, איך קפאה אין אונים מול חומות הבירה". בשיריו מתאר שלו את תושבי ירושלים אשר מתגעגעים למזרח העיר. כך, לדוגמה, בשיר "נערי המכללת על הר הצופים" כותב שלו על כך שהסטודנטים של האוניברסיטה העברית לא יכלו להגיע לאוניברסיטה שעל ההר, ונאלצו ללמוד בבניין טרה סנטה המתואר על ידו כ"משכן לא להם, בית גויים".
יצירות שנות ה-50 וה-60
במרבית היצירות שנכתבו בשנים אלה ניתן לראות כי הכותבים הסתגלו למצב ותיארו את ירושלים המחולקת כרקע לעלילת הספרים. דוגמאות לספרים מעין אלה הוא הרומן מאת ראובן קריץ משנת 1964 "בני בי-רב", ואף ספרו של אהוד בן עזר משנת 1971 "לא לגיבורים המלחמה". שני רומנים אלה מתארים את חיי הסטודנטים הלומדים באוניברסיטה העברית בירושלים בראשית שנות ה-60. דוגמאות נוספות לספרים אלה הם הסיפורים מאת עמליה כהנא-כרמון שפורסמו בשנת 1966 בספרה "בכפיפה אחת".
בשונה מספרים אלה ספרו של אברהם ב. יהושע "שלושה ימים וילד" משנת 1965 מתאר דווקא את הגבול כסמל של העיר ירושלים, וכמוהו גם הספר משנת 1966 של משה שמיר "הגבול", בו קו הגבול מהווה הנושא המרכזי בעלילת הספר. גם דוד שחר מתאר בסיפורו משנת 1955 "נער גבול" את העיר ואת השינויים שחלו בה בעקבות מלחמת העצמאות - התיישבות עולים חדשים בבתים הערביים הנטושים, תיאורי שטח ההפקר, וכן חיים גורי בכתבים שפורסמו בספרו "דפים ירושלמיים" מתאר את נוף העיר המחולקת.
יצירתו היידית של אורי צבי גרינברג משנת 1957 "די זעונג ביים מאנדלבוים-טויער" (החזון ליד שער מנדלבאום) משתייכת למעשה לקטגוריה הראשונה ומהווה יצירת זעם כנגד חלוקת העיר וכנגד השער המפריד בין היהודים לבין הר הבית.
ספריו של עמוס עוז משנות ה-60, ובהם "אש זרה" משנת 1964 ו"מיכאל שלי" משנת 1968, מתארים את קו הגבול של העיר כמשל ונעשה בגבול שימוש כמוטיב בספרים, ותיאורי העיר המחולקת הם כלי ספרותי להבנת הדמויות.
ירושלים היוותה מוטיב מרכזי בשירתו של יהודה עמיחי והעיר החצויה מתוארת בשיריו, כמו גם הגבול, העיר המזרחית והחיילים הירדנים. עמיחי בשיריו מתנגד לתיאור תושבי מזרח העיר כאויבים (אף שמשתמש במילה "אויב") ומתאר בשירו כביסה כ-"סדין לבן של אויב/מגבת של אויב/ לנגב בה את זעת אפו", ומעדיף לתאר את העפיפון שעף מעל החומה, ומצטער על כך שאינו רואה את הילד האוחז בעפיפון בשל החומה. בכך מדגיש עמיחי את חשיבות האנשים שמאחורי החומה המפרידה, על המצב הפוליטי שגרם לה.
יצירות מאוחרות
ברומן "שומר הרוח" מאת צבי לוז משנת 1988, המתאר אף הוא חיי סטודנטים באוניברסיטה העברית בשנות ה-50, מופיעים תיאורים של העיר המחולקת ושל הגבול החוצה אותה, אולם תיאורים אלה מהווים רקע בלבד לעלילה, ובכך מהווה הרומן בעצם יצירה השייכת לקטגוריה השנייה.
מרבית היצירות שנכתבו לאחר מלחמת ששת הימים מתארות את השמחה של איחוד העיר מחד, והרהורים נוסטלגיים על ירושלים החצויה מאידך. שיריו של יהודה עמיחי שנכתבו בתקופה שלאחר המלחמה משתייכים לשירים המביעים נוסטלגיה לעיר מחולקת, השקטה יותר.
ספריו של חיים באר "נוצות" משנת 1979 ו"עת הזמיר" משנת 1987 מתארים את העיר המחולקת בפרספקטיבה היסטורית. בספרו של חיים באר: "נוצות" מתוארת ירושלים בשנות ה-50, וכן האירועים של תקופת הצנע ואירועים פוליטיים של שנות ה-50. ב"עת הזמיר" מתוארת העיר בשנות ה-60 תוך אזכורים של שנות ה-50. בספר מוצגות דעות שונות של הדמויות, הרוצות לגאול את ירושלים העתיקה מכיבוש האויב מחד, ודעות המעדיפות שלום על מלחמה תוך ביקורת על סגידה לאתרים מקודשים מאידך.
ספרים מאוחרים יותר המתארים את ירושלים המחולקת, אשר נכתבו בשנות ה-90, מתמקדים בעיקר בחיי התושבים במערב העיר ומתעלמים כמעט לחלוטין מהגבול החוצה אותה. דוגמאות לספרים אלה הם ספרו של אלברט סויסה "עקוד" משנת 1990 וספרו של דויד גרוסמן "ספר הדקדוק הפנימי" משנת 1991. בכך שונים ספרים מאוחרים אלה מספרים שנכתבו בתקופת חלוקת העיר או בתקופה הסמוכה שלאחריה בהם מופיעים תיאורים רבים של נופי העיר החצויה, בין אם היא מהווה מוטיב בעלילה ובין אם היא מהווה רקע בלבד.
גביע אוקיאניה לאומות 2016
גביע אוקיאניה לאומות 2016 נערך בחודש מאי ויוני 2016 בפפואה גינאה החדשה, היה הטורניר ה-10 של גביע אוקיאניה לאומות בכדורגל. התחרות נוהלה על ידי קונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה, הגוף המנהל של הכדורגל באוקיאניה. התחרות התקיימה באצטדיון סר ג'ון גויס בפורט מורסבי.
נבחרת ניו זילנד, אשר ניצחה בתחרות, השתתפה בגביע הקונפדרציות 2017 ושלוש הקבוצות הראשונות בכל בית השתתפו בסיבוב המוקדמות השלישי להעפלה למונדיאל 2018.
שלב הנוקאאוט
הגמר
ערן שני
ערן שני הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה שפיקד על חטיבת מרכבות הפלדה ושימש כראש מטה עוצבת עידן.
ביוגרפיה
שני התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון. עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. לאחר קורס קצינים שימש כמפקד מחלקת טנקים. בהמשך שירת כמפקד פלוגה בקורס קציני שריון. בשנים 2009–2011 שימש כמפקד גדוד 46 בחטיבה 401. לאחר מכן שימש כמפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי.
בשנים 2015–2017 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת מרכבות הפלדה ובמקביל לראש מטה עוצבת עידן. בנובמבר 2017 הוחלט למנותו לראש תוכניות צי"ד וחופת אתר בזרוע היבשה.
חיים אישיים
שני מתגורר ברמת גן, נשוי ולו 3 ילדים.
סמל טורקמניסטן
סמל טורקמניסטן הוא החותם הרשמי של המדינה ומורכב ממספר סממנים המאפיינים אותה.
הסמל נוצר לראשונה לאחר שטורקמניסטן קיבלה עצמאות מברית המועצות ב-1991. בין 1992 ו-2003 היה הסמל עגול. כיום צורתו רב אלחזב, ۞, כוכב בעל שמונה קצוות, שהוא סמל מוסלמי (דתם של מרבית הטורקמנים). הכוכב ירוק עם שוליים זהובים. במרכז הכוכב צורה מעגלית שבה שיבולי חיטה, מתומנים המצויים באריגת שטיחין מסורתית ובאמצע סוס אהל תקה, מקור גאווה לאומי. חלק מן האלמנטים בסמל המדינה מצויים גם בדגל טורקמניסטן.
לורנס דאטון
לורנס דאטון (באנגלית: Lawrence Dutton; נולד ב-9 במאי 1954) הוא ויולן אמריקאי, חבר ברביעיית אמרסון. דאטון סיים את לימודי התואר הראשון והשני במוזיקה בבית הספר ג'וליארד, שם היה תלמידה של ליליאן פוכס.
דאטון הוא חבר סגל המורים באוניברסיטה של מדינת ניו יורק בסטוני ברוק ובבית הספר מנהטן למוזיקה. הוא יליד ניו יורק ומתגורר כיום בברונקסוויל שבניו יורק עם אשתו, הוויולנית אליזבת דאטון. צמד הוויולנים הם הורים לשלושה בנים.
תל בלאטה
תל בלאטה הוא תל בדרום-מזרח שכם, מעט ממערב למתחם קבר יוסף המזוהה כשכם העתיקה. שטחו של התל כ-5 דונמים.
מקור השם
לפי השערה אחת, שמו של המקום, "בלאטה", משמר את שמה הראשוני של שכם – אלון מורה, ששובש בתרגום השבעים ובתרגומי התנ"ך האחרים ממשמעותו המקורית – 'מישור (=אֵלון) מורה', ל'עץ אָלון מורה' – בערבית 'בלוט (=אלון מצוי) מורה'. השם נשתמר בשם הכפר שלצידו (ומחנה הפליטים הענק שמדרום מזרח לתל).
ישנה השערה נוספת, שמקור השם בשיבוש שמו היווני של העץ דולב מזרחי (Platanus orientalis), ולכן מזהים אותו עם פְּלָטָנוֹס (פלטאנוס, פלאטנוס, פלטינוס), יישוב מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל שנקרא ככל הנראה בעקבות העץ. לפי מסורת השומרונים גדל במקום זה עץ האלה הנזכר בקשר עם יעקב.
גאוגרפיה
תל בלאטה שוכן במוצאו המזרחי של מעבר שכם, בין השיאים של הר עיבל בגובה 940 מטר והר גריזים בגובה 860 מטר. התל מבורך במעיינות ובקרקע פורייה ושולט על צומת דרכים חשובה של ההר המרכזי על דרך ההר.
חפירות
החפירות הראשונות שנערכו בתל התבצעו בשנים 1913-1914, 1926-1928 ו-1934 על ידי החוקרים ארנסט זלין וקרל ואצינגר מהאגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל. החופרים החלו בחשיפתו של קטע חומה באורך 65 מטר בחלקו המערבי של התל, ושם נתגלה שער עם שלושה פתחים (פתחים אלו שימשו ככל הנראה כביצורים בשעת מלחמה). החומה נבנתה מגושי אבן גדולים, חלקם גדולים יותר מ-2 מטר. החוקרים חפרו תעלת בדיקה בתוך תחומי העיר, כדי ללמוד את שכבות התל. נתגלו ארבע שכבות, אך החוקרים טעו בקביעת תאריכיהן, משום שהם לא ידעו באופן מספק על כלי החרס המקומיים. בשכבה העליונה, אותה כינו החוקרים "יוונית", נתגלה כד ובו 850 חיצי ארד ו-7 חיצי ברזל. אלו היו ההישגים של עונת החפירות הראשונה בשכם.
בעונת החפירות השנייה בשכם נחפרו תעלות אחדות בחלקים השונים של התל. סמוך לשער הצפוני-מערבי נתגלה ארמון שכבש (מעין גשר) מוליך אליו מהשער. הכניסה אל המבנה הייתה מחדר שמידותיו 11×6.5 מטר, וגגו נתמך על ידי עמוד אחד. חדר זה הוליך אל האולם העיקרי, שתקרתו נשענה על 10 עמודים. בחלק זה של החפירה הבחינו החוקרים בתיקונים שנעשו בשלבים מאוחרים יותר. סמוך לארמון, נתגלה בניין אחר, שמידותיו 23×23, וזוהה על ידי החוקרים כבית בעל ברית (לפי ספר שופטים, ביתו נהרס על ידי אבימלך). זמן הבניינים שגילו החופרים (תיארוך):
בין הממצאים החשובים בעונת החפירה השנייה היו שני לוחות כתובים בכתב היתדות, האחד בענייני מכתב, והשני מכתב מאת מורה המבקש את שכרו מאבי תלמידו. בעונות החפירה שבאו לאחר מכן קשרו החוקרים את השער הצפוני-מערבי, החומה הגדולה ואת השלב הראשון של הארמון עם תקופת אל עמארנה. תוצאות החפירות של משלחת זו לא התפרסמו מכיוון שהושמדו בהפצצות על ברלין בשנת 1943.
בשנים 1956, 1957, 1962 ו-1966 נערכו חפירות חדשות בשכם על ידי ג'ורג' ארנסט רייט, מטעם המשלחת הארכאולוגית של דרו-מקורמיק, ובשנת 1970 נערכה בדיקה נוספת בשכם על ידי בית הספר האמריקני לחקר המזרח. מחפירות אלו נראה כי ראשית היישוב בשכם היה בראשית האלף הרביעי לפנה"ס. זה היה יישוב ארעי, ואילו יישוב הקבע הראשון היה בתקופת החיקסוס. באותה תקופה הוקפה העיר בחלקלקה גדולה, רוחב-26 מטר, גובה-7 מטר. נראה שמעל לחקלקה זו נבנתה חומת אבנים. החלק הגבוה ביותר של התל, האקרופוליס, הוקף בחומה בנוית אבן נפרדת, כדי להגן על בניין שזוהה על ידי החופרים כמקדש חיקסוסי. במקדש היו חצר וכמה שלבי בנייה. בסוף המאה ה-18 לפנה"ס היו בו 9 חדרים, כמה מהם חדרי עבודה. מתחת לרצפות נתגלו קבורות של תינוקות בכדים. במחצית המאה המאוחר יותר חרב הבניין בשריפה ונבנה מחדש. המקדש שמן השלב המאוחר ביותר נחפר עוד בידי הגרמנים (בעונת החפירות הראשונה). לשלב זה שייכת החצר שלפני המקדש ובה 6 עמודים בקצה הצפוני, ואחד במרכזה. בניין זה חרב בפעם האחרונה בשנת 1550 לפנה"ס בערך, כאשר גורשו החיקסוסים מהארץ על ידי המצרים.
התקופה הכלקוליתית
מהחפירות בתל עולה כי ראשית היישוב הייתה בתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל. בסמוך לתל נמצא גם מערת קבורה גדולה מאוד (11×4 מטר לערך) שנחצבה ושימשה לראשונה בתקופה הכלקוליתית. ממצאים מהתקופה הכלקוליתית נתגלו גם ב"תל א-נג'מה", הממוקם כ-500 מטר ממערב לתל בלאטה, סמוך לכפר רוג'ייב.
תקופת הברונזה הקדומה
במאה ה-18 לפנה"ס הוקפה העיר סוללת עפר גדולה, שמעליה חומה ובה שני שערים. הסוללה דופנה מבחוץ בקיר חזק בנוי אבנים גדולות. בתוך הביצור נערם מילוי עבה, ומעליו נבנה מקדש מגדול, שרוחבו היה 5 מטר וגובהו היה כנראה רב. תל בלאטה היה אחד מערים רבות בכנען שהוקמו מוקפות סוללת "עפר כבוש".
תקופת הברונזה התיכונה
בחפירות של בית הספר האמריקני לחקר המזרח נתגלו ביצוריה העצומים של העיר מסוף תקופת הברונזה התיכונה, לפיכך הציע הארכאולוג רייט, כי "המאמץ האדיר ליצירתו של מבצר בלתי חדיר בתקופת החיקסוס מצביע על כך, שבמאות 17-16 לפנה"ס הייתה שכם עיר מדינה ששלטה על ההר ממגידו בצפון ועד גזר בדרום". שטח העיר הוגדל על ידי בניית חומה שתמכה במילוי מלאכותי. החומה בנויה מאבן ומעליה חומת לבנים. בתוך העיר נבנתה חומה נוספת, דקה יותר. שתי החומות האלו חוברו ביניהן על ידי קירות קצרים, באופן שנוצרה חומת סוגרים. חומה כזו נתגלתה בחלקו המזרחי של התל. החומה החיצונית נבנתה מאבנים גדולות מאוד. בקטע הצפוני-מערבי של החומה נתגלה שער גדול, שמידותיו 19×22 מטר. אותו השער נבנה מחדש בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל. לאחר חמישים שנה בערך, נבנתה חומה חדשה על תוואי החומה הישנה, וגם נבנה שער חדש במזרח. סמוך לשער הצפוני-מערבי, נמצא מקדש מבוצר, מתקופת החיקסוס. המבנה שימש גם מקדש וגם מבצר.
תקופת הברונזה המאוחרת
היישוב במקום התאושש במחצית השנייה של המאה ה-16 לפנה"ס. עם זאת, העיר שנבנתה לאחר הכיבוש המצרי, הייתה קטנה במידה ניכרת. "מקדש המגדל" הוקם במתכונת קטנה יותר, וחלק מן השערים והביצורים שוקמו. מהחפירות בתל עולה כי שכם חרבה שוב במאה ה-14 לפנה"ס והתאוששה כנראה רק בסוף המאה ה-14 לפנה"ס. הרקע ההיסטורי לחורבן זה אינו ברור, אך ייתכן שהדבר קשור לסכסוכים הפנימיים בין ערי המדינה של כנען באותה תקופה.
תקופת הברזל
היישוב חרב בשנת 475 לפנה"ס.
הרשות הציבורית של אלג'יריה לשידורי רדיו וטלוויזיה
הרשות הציבורית של אלג'יריה לשידורי רדיו וטלוויזיה (בערבית: المؤسسة العمومية للبث الإذاعي والتلفزي الجزائري, בצרפתית: Télédiffusion d'Algérie) היא המוסד המפעיל את תחנות הרדיו וערוצי הטלוויזיה הממלכתיים של אלג'יריה. הרשות מפעילה כיום 3 ערוצי טלוויזיה כלל-אלג'יראיים ו-5 ערוצי טלוויזיה אזוריים, וכן 3 תחנות רדיו כלל-אלג'יראיות ו-28 תחנות רדיו אזוריות. השידורים מתקיימים בשפות: ערבית, צרפתית וקבילית (אחת השפות הברבריות). תחנות הרדיו האזוריות מקיימות שידורים גם בשפות ברבריות אחרות. הרשות מפעילה גם תחנת רדיו בינלאומית המשדרת בגלים קצרים ובאמצעות לוויין לארצות ערב, לאירופה, לאפריקה ולצפון אמריקה.
תל בלאטה
התקופה ההלניסטית
בנייתה של שכם מחדש כישוב שומרוני החלה עם האישור שהעניק אלכסנדר מוקדון לשומרונים להקים מקדש על הר גריזים (332 לפנה"ס). להתפתחות שכם, תרם דיכוי מרד השומרונים בעיר שומרון, והפיכתה למושבה של חיילים מוקדונים משוחררים (331 לפנה"ס). בראשית המאה ה-2 לפנה"ס הוקמה על הר גריזים עיר שומרונית גדולה, שגרמה כנראה לירידה במעמדו של היישוב במקום. בשנת 72, בתחילת התקופה הרומית בארץ ישראל, נבנתה במקומה, כקילומטר ממערב, העיר "ניאפוליס" שירשה אותה (שמשמעותו עיר חדשה).
הרשות הציבורית של אלג'יריה לשידורי רדיו וטלוויזיה
תושבי אלג'יריה נהנו משידורי רדיו וטלוויזיה ברמה גבוהה יחסית, זאת משום שעד קבלת העצמאות ב-1962 נחשבה אלג'יריה לחלק בלתי-נפרד מצרפת ולפיכך פעלו בה שירותי השידור הצרפתיים הרגילים. רשות השידור הצרפתית (RTF) הפעילה שידורי טלוויזיה באלג'יריה כבר ב-1956, הרבה לפני ששידורים כאלה הופעלו במדינות אחרות במזרח התיכון ובצפון אפריקה. ב-28 באוקטובר 1962, חודשים ספורים לאחר שאלג'יריה הפכה למדינה עצמאית, הוקמה רשות שידור אלג'יראית שהחלה להפעיל תחנות רדיו וערוצי טלוויזיה באזורים שונים של אלג'יריה. ב-1972 החלו שידורי טלוויזיה צבעוניים (בשיטת PAL). ב-1980 החלה רשות השידור האלג'יראית להשתמש בלוויין תקשורת להעברת שידורי רדיו לדרום אלג'יריה. "הרשות הציבורית לשידורי רדיו וטלוויזיה" הוקמה ב-1 ביולי 1986 על-פי צו ממשלת אלג'יריה שהורה על רפורמה במבנה רשות השידור האלג'יראית. הרפורמה אפשרה יתר אוטונומיה לאגפים השונים של הרשות. ב-1990 החלה הרשות לשדר בשיטה דיגיטלית. במהלך שנות ה-90 הורחבו שידורי הרדיו האזורי והוקמו תחנות רדיו חדשות רבות המשדרות לאזורים מסוימים של אלג'יריה.
תחנת הרדיו הבינלאומית
ב-19 במרץ 2007 הקים הרדיו האלג'יראי תחנת שידור בינלאומית המשדרת בערבית, בצרפתית, באנגלית ובספרדית, בגלים קצרים ובאמצעות לוויין, לארצות ערב, אירופה, אפריקה וצפון אמריקה. השידור לארצות ערב מתבצע באמצעות לווייני Arabsat ו-Nile SAT, לאפריקה באמצעות NNS 7, לאירופה באמצעות Hot Bird ולצפון אמריקה באמצעות הלוויין Galaxy. השידורים מתקיימים כל יום בין 12 בצהריים לחצות לפי שעון אלג'יריה. עיקר השידורים הם מהדורות חדשות ותוכניות אקטואליה.
תל בלאטה
ביקורים
מתחם 'תל בלאטה' היווה מוקד משיכה לחוקרי ארץ ישראל ועתיקותיה, אולם לא משך אליו את הקהל הרחב. לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר ישראלים רבים באו לבקר בשכם, רק מעטים הגיעו אל התל.
החל משנת 2010 התל שופץ והוכשר על ידי משרד התיירות ברש"פ ועיריית שכם בשיתוף גורמים אירופאיים, ויחד עם אתרים ארכאולוגים אחרים בשכם, הוכנס למסלולי תיירים וצליינים שבמסגרת ביקורים באתרי נצרות ומקרא, מגיעים לבקר גם בשכם וחפצים בסיור תיירותי.
בגלל הימצאותו בשטח A והצורך באבטחה רחבה, מועטים הביקורים של ישראלים באתר מאז הסכמי אוסלו, והם מתקיימים במסגרת אירועים מיוחדים.
מדי שנה, החל משנת 2014, התשע"ד, עורכת מועצה אזורית שומרון בשיתוף עם 'מרכז סיור ולימוד שומרון' סיור בתל בלאטה כחלק מ'כנס שכם' בו נחקרת העיר שכם מבחינה היסטורית וארכאולוגית, הסיור נעשה בתיאום ביטחוני עם הצבא, ולעיתים נוטל בו חלק גם מח"ט שומרון.
קיכלי לבן-גבה
קִיכְלִי לְבֶן-גַּבָּה או קִיכְלִי לְבֶן-גַּבּוֹת (שם מדעי: Turdus iliacus) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הקיכליים, הנפוץ באירופה והאזור הפלארקטי, וקטן במעט מקיכלי רונן הקרוב אליו.
בישראל הוא חולף וחורף נדיר, בעיקר בצפון הגולן ובגליל העליון אך גם בהרי יהודה. לעיתים קרובות הוא נצפה בחברת קיכלים אפורים.
טקסונומיה ואטימולוגיה
המין תואר לראשונה על ידי קרל ליניאוס במהדורה העשירית שלו משנת 1758 של "Systema Naturae" תחת שמו המדעי הנוכחי.
שם הסוג turdus נובע מהמילה הלטינית לקיכלי, ו - ile "צדדים", בשל הצבע האדום בצדדיו.
קיימים כ-65 מינים של קיכלים בינוניים עד גדולים נמצאים בסוג Turdus, המאופיינים בראשים מעוגלים, כנפיים ארוכות ומחודדות, ובשירה מלודית לרוב. למרות ששני מיני קיכלי אירופאים, קיכלי גדול וקיכלי רונן, הם נצר קדום מהשושלת האירואסית של הסוג לאחר שהתפשטו צפונה מאפריקה, אבותיו הקדומים של הקיכלי לבן-הגבה התיישבו באיים הקריביים מאפריקה ורק לאחר מכן הגיעו לאירופה משם.
ישנם שני תת-מינים מוכרים:
תיאור
זהו קיכלי באורך 20–24 ס"מ, עם מוטת כנפיים של 33–34.5 ס"מ ומשקל של 50–75 גרם. הזוויגים דומים, בעלי גב חום פשוט וכתמים חומים כהים על החלקים התחתונים הלבנים. מאפייני הזיהוי הבולטים ביותר הם הצדדים והתת-כנף האדומים, והפס הלבן מעל העין. בוגרים מבצעים חילוף נוצות בין יוני לספטמבר, מה שאומר שחלקם מתחילים להחליף את נוצות התעופה שלהם בעודם מאכילים את הצעירים.
קולות
לזכר יש שירה קצרה ומגוונת, וקריאות תעופה שורקות. קיימת אצל קיכלים לבני-גבה וריאציה דיאלקטית מובהקת בשירה, בעלת דמיון ניכר בדפוסי השירה בקרב פרטים בני אותה אוכלוסייה מקומית.
השירה מורכבת ממספר אלמנטי מבוא של תדר יורד או עולה. אלמנטים אלו עשויים להיות באיכות טונאלית טהורה, או באיכות קשוחה יותר (דרגות שונות של מודולציות בתדרים או " טריל-ים"). לאחר מרכיבי המבוא, מופיע לרוב דפוס שירה מהיר ומורכב יותר. מרכיבי המבוא הם אלו שמאופיינים בווריאציה גאוגרפית. הגבולות של כל ניב נתון עשויים להשתנות, אך בסביבה כפרית ומיוערת בנורווגיה הגודל הממוצע של אזורים אלה הוא בסביבות 41.5 קמ"ר.
תפוצה ובית גידול
הוא מקייץ ומקנן באזורים הצפוניים של אירופה והאזור הפלארקטי, מאיסלנד דרומה עד צפון סקוטלנד, ומזרחה דרך סקנדינביה, המדינות הבלטיות, צפון פולין ובלארוס, ודרך רוב רוסיה עד כ-165°E במחוז האוטונומי צ'וקוטקה. בשנים האחרונות הוא הרחיב מעט את תחום תפוצתו, הן במזרח אירופה, שם הוא מקנן כיום מדרום לצפון אוקראינה, והן בדרום גרינלנד, שם התיישב באזור קאקורטוק בשנים 1990–1991.
לעיתים קרובות הוא מוחלף על ידי קיכלי סהרון הקרוב אליו באזורים גבוהים יותר.
התנהגות ואקולוגיה
התנועה בנדידה מתרחשת בסתיו עד תחילת החורף ולעיתים קרובות הם נעים בלילה ומבצעים קריאות תעופה "ציפ" שיכולות להינשא מרחק רב.
קינון
הוא מקנן ביערות מחטניים ושל עצי שדר, ובטונדרה. קיכלים לבני-גבה מקננים בשיחים או על הקרקע, ומטילים ארבע עד שש ביצים בקן מסודר. הביצים הן בדרך כלל בגודל 2.6 על 1.9 סנטימטר ובמשקל 4.6 גרמים, מתוכו 5% מהקליפה, והבקיעה מתרחשת לאחר 12–13 ימים. הגוזלים פורחים מהקן לאחר 12–15 ימים, אך הצעירים נשארים תלויים בהוריהם למשך 14 ימים נוספים.
תזונה
הוא אוכל-כל, כולל מגוון רחב של חרקים ושלשולים כל השנה, בתוספת פירות יער בסתיו ובחורף, במיוחד של סורבוס ועוזרר.
איומים טבעיים
מחקר רוסי על טפילי דם הראה שכל הקיכלים האפורים, הקיכלים לבני-גבה והקיכלים הרוננים שנדגמו נשאו haematozoans, במיוחד Haemoproteus ו-Trypanosoma.
סטטוס
לקיכלים לבני-הגבה יש תפוצה נרחבת, המוערכת ב-10 מיליון קמ"ר, ואוכלוסייה המוערכת ב-26.3 עד 40.6 מיליון פרטים באירופה בלבד. האוכלוסייה האירופאית מהווה כ-40% מהאוכלוסייה העולמית, ולכן הערכה ראשונית מאוד של האוכלוסייה העולמית עומדת על 98 עד 151 מיליון פרטים. מעריכים כי המין מתקרב לסף הקריטריון של ירידה באוכלוסייה של הרשימה האדומה של IUCN (כלומר, ירידה של יותר מ-30% תוך עשר שנים או שלושה דורות), ולפיכך הוא הועלה ברשימה, כאמצעי זהירות, לרמת קרוב לסיכון. המספרים עלולים להיות מושפעים לרעה מחורפים קשים, העלולים לגרום לתמותה כבדה, ומקיצים קרים רטובים, המפחיתים את הצלחת הרבייה.
זאבניים
זאבניים או בשמם העממי עכבישי זאב (שם מדעי: Lycosidae) הם משפחה של עכבישים, המזוהים בזכות סידור העיניות הייחודי שלהם. זוהי משפחת העכבישים החמישית בגודלה בעולם, מבחינת מספר מינים והיא בעלת תפוצה עולמית (מלבד הקטבים). הזאבניים מאכלסים בתי-גידול רבים, ביניהם מדבריות, ערבות, יערות ומקווי מים מתוקים.
מרבית מיני הזאבניים אינם בונים רשתות ציד, אלא לוכדים את טרפם במרדף או בזינוק ממארב (מכאן השוואתם לזאב, אף ששיטת הציד שלהם שונה). קיים טווח רחב של גדלים: מינים רבים הם קטנים, אך בין הזאבניים קיימים גם מינים שאורך גופם מגיע ל-10 סנטימטרים, כגודלה של פרוונית קטנה מעל עשרים מינים של זאבניים ידועים מישראל. הם נפוצים בכל הארץ.
תיאור פיזי
אורך גופם של הזאבניים נע בין מילימטרים ספורים ל-3 סנטימטרים (אורך הגוף לא כולל רגליים). צבעיהם ככלל הם צבעי הסוואה: חום, אפור, צהוב ושחור הם הצבעים הנפוצים. במינים מסוימים יש על גחונם דוגמאות של כתום, לבן ושחור, היכולות לשמש כצבעי הרתעה. הצבעים לרוב נובעים משיער קצר המכסה בצפיפות את גוף הזאבן, אם כי ישנם מינים ששיערם דליל והצבע הנראה הוא צבע השריון. הראשחזה (החלק הקדמי של הגוף) מוגבה בקדמתו. הכליצרות (גפי הפה החיצוניים) גדולות. שיני הכליצרה פונות זו לקראת זו. לזאבניים שמונה עיניות: ארבע עיניות קטנות המסודרות בשורה אופקית בשפתו הקדמית של הראשחזה (ישירות מעל הכליצרות), שתי עיניות גדולות הממוקמות מעל העיניות הקטנות ופונות קדימה; ושתי עיניות גדולות נוספות, הממוקמות מאחורי הזוג הקודם ופונות לצדדים. בעיני הזאבניים קיים טפטום (Tapetum): מבנה מחזיר-אור המשפר את הראייה בתנאי תאורה מועטה. במינים רבים, חלקו הגבי של הראשחזה מעוטר בשתי רצועות אורך מקבילות בצבע חום (תכונה זו מצויה גם במינים מחוץ למשפחת הזאבניים). הצד הגבי של הבטן (החלק האחורי של הגוף) לרוב מעוטר גם הוא בדוגמה. פטמיות הטוויה (אברי טוויית המשי, בקצה האחורי של הבטן) קצרות יחסית, שש במספר. הרגליים חזקות ומותאמות לריצה. לאורכן מצויים קוצים ובמינים מסוימים, בתחתית הרגל (בחלק הגחוני) מצויה מברשת של שיער צפוף. בקצה הרגל שלוש ציפורניים. הזכר והנקבה דומים בגודלם. בחלק מהמינים קיים הבדל גדול בין צבעי הזכר והנקבה.
אורח חיים
מרבית מיני הזאבניים חיים על הקרקע וצדים את טרפם באופן פעיל, במרדף קצר או ממארב. מינים מעטים חיים על עצים. מספר מינים בונים רשת ציד (למשל, בני הסוג Hippasa), הדומה לרשתות האופייניות למשפחת המשפכניים. חלק מהזאבניים חיים במחילה (למשל, בני הסוג Lycosa), בעוד רוב המינים לא משתמש במחסה קבוע. מקיימים הן מינים פעילי יום והן ופעילי לילה. מחזור חייהם של מרבית הזאבניים הוא שנה עד שנתיים. ידועים פרטים ששרדו זמן רב יותר.
זאבניים רבים מראים התאמות לבתי-גידול מיוחדים. לדוגמה, מינים השוכנים בשולי נחלים (למשל, הסוג Pirata) מסוגלים לרוץ על פני המים; דוגמה נוספת היא הסוג Evippa, החי באזורי חולות נודדים. רגלי זאבן זה ארוכות מאוד ביחס לגופו ומאפשרות לו לרוץ ביעילות על-פני המצע הרופף.
הזאבניים הם טורפים כוללניים (הם אינם מתמחים בסוג מזון מסוים). הם ניזונים בעיקר מפרוקי רגליים, אך גם מחולייתנים קטנים. קניבליזם אינו נדיר בקרב הזאבניים. מלבד זאבניים אחרים, בין טורפי הזאבניים נמצאים עופות אוכלי חרקים, יונקים טורפים קטנים, זוחלים, דו-חיים, חרקים טורפים, נדלים ועכבישנים. הזאבניים מיטפלים בין השאר על ידי צרעות ממשפחת הצרעכבישיתיים, המשתקות את העכביש בעקיצה ומטילות עליו ביצה. מהביצה מתפתח זחל הניזון מהעכביש המשותק בעודו בחיים.
טיפול הורי
הזאבניים ידועים בטיפול ההורי שלהם, הייחודי בקרב העכבישים. הנקבה מטילה את ביציה על משטח משי שהיא הכינה מבעוד מועד. לאחר ההטלה, היא טווה שכבת משי על-פני צבר הביצים ולמעשה מייצרת פקעת משי דמוית כדור או דסקית, בה הביצים מודגרות. הנקבה נושאת את פקעת המשי איתה, מחוברת לפטמיות הטוויה שלה. כאשר הנקבה צריכה לטוות משי, היא מעבירה את הפקעת אל הכליצרות שלה. אחרי שהצעירים מגיחים מהפקעת, הם מטפסים על צדה הגבי של אמם והיא תישא אותם בדרך זו ממספר ימים עד מספר שבועות. בזמן זה, בו הם משלימים את התפתחותם העוברית, הם אינם אוכלים. יש והצעירים עוברים הפצה אווירית (Ballooning): העכביש מטפס על חפץ גבוה, משחרר מספר חוטי משי, המשמשים לו כמפרש, ונישא ברוח עד לנחיתה במקום המרוחק מנקודת ההפצה.
שיוך טקסונומי
משפחת הזאבניים שייכת לעל-משפחת הזאבנים (Lycosoidea): קבוצה של משפחות קרובות, המאופיינות בתצורה מיוחדת של הטפטום (האיבר מחזיר האור בעיניות העכביש). בין השאר, כוללת על-משפחה זו את משפחת הענבלניים ומשפחת הציידיים, המצויות בישראל. משפחות נוספות של עכבישים מציגות דמיון שטחי לזאבניים, כתוצאה מאבולוציה מתכנסת, אך אינן באמת קרובות אליהם. לדוגמה: משפחת הזורופסיים.
זאבניים והאדם
זאבניים לא חיים במשכנות האדם, אך עשויים להיכנס לבתים בזמן שיטוטיהם. הם אינם תוקפניים כלפי אנשים ובין כה וכה, נשיכתם אינה מסוכנת לאדם. מיני זאבניים החיים באזורים חקלאיים ידועים כאויבים טבעיים של חרקים מזיקים.
בני הסוג Lycosa היו ידועים במשך זמן רב באיטליה ונקראו בשם Tarantula. הם נחשבו לבעלי נשיכה מסוכנת, הגורמת למצב רפואי הקרוי טרנטיזם ועלול להוביל למוות. כיום מיוחס הטרנטיזם לאלמנה השחורה, המצויה באותם אזורים. בתקופה המודרנית השם "טרנטולה" לא מתייחס יותר לזאבניים, אלא לבני משפחת הפרווניתיים.
זאבניים בישראל
בישראל ידועים מעל לעשרים מינים של זאבניים, אך המספר כנראה גבוה יותר. זאבניים חיים בכל הסביבות היבשתיות בישראל ופעילים כל השנה (אם כי מינים שונים פעילים בעונות שונות). מספר מינים מותאמים לתנאים מדבריים, ביניהם בולטים בני הסוג Evippa (להם הוצע השם העברי "רצחול"). כמחצית מהמינים הידועים מישראל מותאמים לחיים בשולי מאגרי מים: נחלים, אגמים ושלוליות חורף. בין אלה נציגים של הסוגים Pirata ,Wadicos  ו-Arctosa. הזאבניים הגדולים ביותר בארץ שייכים לסוג Lycosa והם בין הגדולים בעכבישי ישראל. סוגים נפוצים נוספים הם Hogna ,Alopecosa ו-Pardosa. האקדמיה העברית טרם קבעה לסוגי הזאבניים שמות עבריים.
מובל ניקוז
מוֹבָל נִקּוּז הוא תעלה פתוחה או סגורה (כלומר - עם תקרה או ללא תקרה) העשויה בדרך כלל בטון ומוליכה מי נגר לצרכים הנדסיים שונים, בעיקר כדי למנוע הצפות של מבנים או דרכים.
סוגי מובל ניקוז
המובלים נחלקים לשני סוגים:
לעיתים קרובות נבנים מעבירי מים מצינורות בטון, אותם מניחים על הקרקע בנתיב הזרימה, כאשר בקצוות הצינורות בונים קירות בטון נמוכים לצורך הכוונת הזרימה אל תוך הצינור ומניעת חתירה של המים בסביבת פתח הצינור. בעת תכנון כבישים ומסילות, נהוג לבצע מובלים פתוחים בצד הנתיב ובמקביל לו ואילו מובלי ניקוז סגורים מוליכים את המים מתחת למיסעות, בדרך כלל בניצב לכיוון התנועה בנתיב. מובלי ניקוז סגורים ופתוחים, מבוצעים גם באזורים חקלאיים, כדי למנוע את הצפתם של שטחים, תוך פגיעה ביבול ובעבודות החקלאיות.
רובוטריקים (סרט, 1986)
רובוטריקים: הסרט (באנגלית: The Transformers: The Movie) הוא סרט אנימציה משנת 1986 המבוסס על סדרת האנימציה באותו שם בזיכיון הרובוטריקים. הוא יצא לאקרנים ב-8 באוגוסט 1986. את הסרט ביים נלסון שין, שהפיק את סדרת האנימציה, והוא כולל דיבובים של אמנים כדוגמת אורסון ולס, לנרד נימוי, רוברט סטאק, ליונל סטנדר, אריק איידל, פיטר קאלן ופרנק ולקר.
הסיפור מתרחש כעשרים שנה לאחר מאורעות העונה השנייה של סדרת האנימציה ומגשר בינה לבין העונה השלישית. זאת ועוד, בשל רצונה של חברת הצעצועים היפנית טאקארה טומי ליצור ליין צעצועים חדש לסדרה, הוחלט להיפטר מהליין הקודם ולפיכך מרבית הרובוטריקים והשקרניקים מצאו את מותם בסרט בהסתערות אחת שתוארה כמקבילה ל"הסתערות הבריגדה הקלה". סגנון הסרט אפל יותר מזה של סדרת האנימציה, בהתאם לסגנון הצילום השכיח של חברת טואי אנימציה - השקרניקים מצטיירים באופן מאיים יותר, כשהם הורגים ללא היסוס, והסרט כולל קרבות גדולים שבהם מספר דמויות מוצאות את סופן.
הסרט מלווה בפסקול שמשלב בין מוזיקת ליווי של סינתיסייזר מאת וינס דיקולה ומוזיקת מטאל.
עלילה
בשנת 2005, כוכב לכת מלאכותי וענק-ממדים בשם יוניקרון מכלה את כוכב הרובוטים לית'ון, ורק שניים מתושבי הכוכב נמלטים. השקרניקים הרעים שולטים בעולם הבית של הרובוטריקים, סייברטרון. הרובוטריקים משתמשים בשני ירחיו של סייברטרון כבסיס מבצעים, ומתכננים מתקפה על השקרניקים. אולם, נחוצה להם אנרגיה ונשלחת מעבורת לעיר הרובוטריקים שבכדור הארץ. השדר בין אופטימוס פריים לחייליו נקלט בידי השקרניקים, שאורבים למעבורת והורגים את בראון, פראול, ראטצ'ט ועור-פלדה. הם מתכוונים להשתמש במעבורת כדי להסתנן לתוך עיר הרובוטריקים.
תפסן מודיע ליתר הרובוטריקים כי פצעיו של אופטימוס קטלניים ביותר. לפני מותו, אופטימוס קורא לאולטרה מגנוס ומבקש ממנו שיטול את נטל המנהיגות על הרובוטריקים ומנסה בכוחותיו האחרונים למסור לו את מטריקס המנהיגות, מתוך תקווה שהמטריקס יאיר יום אחד את שעתם האפלה ביותר. המטריקס נופל מידיו של אופטימוס, והוט רוד מספיק לתפוס אותו ולהעביר אותו לאולטרה מגנוס. קו החיים של אופטימוס מפסיק לפעול, וגופו מאפיר, ליגונם הרב של הרובוטריקים.
המחסור בדלק של אסטרוכב גורם לכוכב צועק להשליך מהסיפון כמה מהחרקניקים, את מפצח רעם, שוחק שחקים ואת מגהטרון. השקרניקים הנותרים מתווכחים ביניהם מי ינהיג אותם, בעוד השקרניקים המנודים נתקלים ביוניקרון. יוניקרון מציע למגהטרון ולאחרים גופות חדשים בתנאי שהם ישמידו את מטריקס המנהיגות של הרובוטריקים - הדבר היחיד שיכול להביס את יוניקרון, לדבריו. מגהטרון מסכים בלית ברירה ויוניקרון הופך אותו לגלבטרון, בעוד הוא הופך את פצץ החרקניק לסייקלונוס, את שוחק שחקים לחיילו, את מפצח רעם לסקורג', ואת מצרר וכשלן החרקניקים לסחפים (The Sweeps). יוניקרון מספק להם ספינת חלל חדשה, בה הם עושים את דרכם לסייברטרון. גלבטרון משמיד את כוכב צועק, שהמליך את עצמו למנהיג השקרניקים בטקס ראוותני, ונוטל מנהיגות עליהם.
בכדור הארץ, הרובוטריקים נחרדים לגלות שיוניקרון כילה את בסיסי הירח של סייברטרון, עליהם נמצאים ג'אז, דבור, קופץ צוקים וספייק ויטוויקי. גלבטרון מוביל את השקרניקים למתקפה נוספת על עיר הרובוטריקים, והרובוטריקים מחליטים לסגת לסייברטרון באמצעות שתי מעבורות. המעבורת בה נמצאים הוט רוד, קאפ והדינוטריקים סופגת נזק ומתרסקת על הכוכב קווינטסה, בשעה שהמעבורת של אולטרה מגנוס מתחמקת מרודפיה ונוחתת בכוכב ג'אנק לצורך תיקונים.
הוט רוד וקאפ נתפסים בידי אנשי משמר של כוכב קווינטסה, והם עדים להוצאתו להורג של אחד משורדי הכוכב לית'ון. הם פוגשים בקראניקס, השורד השני של הכוכב, שמספר להם על יוניקרון לפני שנלקח למאכל הכרישניקים. הוט רוד וקאפ עומדים למשפט כוזב בידי הקווינטסונס, המוציאים להורג, שדנים אותם גזר דין מוות. השניים נלחמים בעדר הכרישניקים עד אשר הם ניצלים בידי הדינוטריקים. גרימלוק משכנע את הכרישניקים למרוד באדוניהם בעוד הם נמלטים מהמקום. בעזרתו של וילי, בן בריתם החדש של הדינוטריקים, הקבוצה מאתרת את מיקומה של ספינת חלל ועוזבת כדי לחפש אחר שאר הרובוטריקים.
גלבטרון צד אחר קבוצת הרובוטריקים שנמצאת בכוכב ג'אנק. אולטרה מגנוס נכשל בהפעלת כוחותיו של המטריקס והסחפים יורים בו לחתיכות. גלבטרון לא מוכן יותר לשרת תחת יוניקרון, והוא גונב את המטריקס במטרה לגרום ליוניקרון להיות עבד שלו. יתר הרובוטריקים מוטרדים מהופעתם של ילידי המקום העוינים, בראשותו של רק-גאר (Wreck-Gar), עד שהוט רוד וחבריו מגיעים ומציעים מנחת שלום. תושבי כוכב ג'אנק מחברים מחדש את אולטרה מגנוס ומספקים לרובוטריקים ספינת חלל נוספת שתעזור להם בקרב נגד יוניקרון.
גלבטרון מנסה להכניע את יוניקרון בעזרת המטריקס אך הוא אינו מצליח לשחרר את כוחו. בזעמו, יוניקרון משנה צורה לרובוט ענק-ממדים ותוקף את סייברטרון. גלבטרון יורה לעברו של יוניקרון, אך זה האחרון תופס אותו בידו הענקית ובולע אותו. השקרניקים מנסים להדוף את התקפותיו של יוניקרון, אך ללא הועיל. כשהרובוטריקים מגיעים, הוט רוד מרסק את החללית דרך אחת מעיניו של יוניקרון והם נפרדים אחד מהשני בתוך גופו העצום. רק-גאר וחייליו נלחמים ביוניקרון אך הוא מרסק את ספינתם.
בתוך יוניקרון, הוט רוד מתעמת עם גלבטרון, בזמן שדניאל ושאר הרובוטריקים מצילים את ספייק ואת שורדי התקפתו של יוניקרון על בסיסי הירח. הרובוטריקים והשקרניקים עובדים יחדיו כדי ללחום ביוניקרון האימתני. גלבטרון מנסה לעזור להוט רוד, ביודעו שיוניקרון מהווה איום גדול יותר, אך יוניקרון מאלץ אותו להתקיף את הוט רוד. הוט רוד מחלץ את המטריקס מידיו של גלבטרון ומשחרר את כוחו, מה שמשנה אותו לרודימוס פריים. רודימוס זורק את גלבטרון לעבר החלל, משחרר את כוחו המלא של מטריקס המנהיגות, ומשמיד את יוניקרון מבפנים. הוא מוביל את הרובוטריקים מחוץ לגופו של יוניקרון לפני שזה האחרון מתפוצץ ומשגר את ראשו לחלל.
הרובוטריקים מחזירים לעצמם את השליטה על סייברטרון. רודימוס פריים פונה אליהם ומודיע על סיומן של המלחמות הסייברטרוניות ותחילתו של עידן חדש. לקראת כתוביות הסיום של הסרט מופיע ראשו של יוניקרון, שנותר מרחף סביב סייברטרון.
רשימת מדבבים
בנוסף, הופיעו בסרט דמויות רבות של סדרת הדור הראשון בתפקידים ללא קול.
הפקה
תקציב הסרט היה כ-6 מיליון דולר, הגדול פי שישה מהסכום הדרוש לסדרת אנימציה רגילה. לצוותו של הבמאי נלסון שין, שכלל כמעט מאה אנשי צוות, לוקח כשלושה חודשים ליצירתו של פרק בסדרת האנימציה. למרות עודף התקציב, הצוות הצטרך לעמוד בלוח זמנים צפוף כדי ליצור את הסרט תוך כדי המשך הפקתה של סדרת הטלוויזיה. לדבריו של שין, ההחלטה אלו דמויות להכליל בסרט עמדה בפני חברת הסברו, יבואנית הצעצועים האמריקאית.
אף על פי שבקדימון הסרט הוא תואר כ"סרט פעולה מרהיב במסך רחב", הסרט עצמו נחתך לפורמט של מסך מלא כדי להתאים להקרנות בתיאטראות השונים. גרסת ה-DVD המיוחדת, שיצאה בשנת 2007 לציון 20 שנים לצאת הסרט, כללה את פורמט הסרט המקורי והרחב בעיבוד מחודש. הגרסה הבריטית של הסרט כללה כתוביות פתיחה בסגנון מלחמת הכוכבים וקריינות, שהחליפו את הקרדיטים של השחקנים. בנוסף, קריינות בסוף הסרט הבטיחה ש"אופטימוס פריים עוד יחזור".
מה שהצב אמר לאכילס
מה שהצב אמר לאכילס (באנגלית: What the Tortoise Said to Achilles) הוא דיאלוג הומוריסטי באופיו מאת לואיס קרול שנכתב בשנת 1895 ומצביע על בעיות יסוד בלוגיקה ובפילוסופיה של הנפש. ההשראה לדיאלוג לקוחה מן הפרדוקסים של זנון, שבאחד מהם, המוכר כפרדוקס אכילס והצב, מופיעות דמויותיהם של הצב ושל אכילס. בדיאלוג, המתרחש לאחר סיום המרוץ המוצג בפרדוקס של זנון, מנסה אכילס לשכנע את הצב לקבל את נכונותו של היסק מסוים הנובע משתי אקסיומות, אך הצב מראה שכדי לעשות זאת עליו להניח אינסוף אקסיומות נוספות.
תקציר הדיאלוג
הצב מציג לאכילס שלוש טענות של אוקלידס, שהשלישית שבהן נגזרת לכאורה משתי הראשונות:
הצב עושה הצרות מאתגר את אכילס בכך שהוא טוען שגם אם הוא מקבל את נכונות הטענות A ו-B הוא עדיין אינו מבין מדוע עליו לקבל את נכונות Z. הוא מבקש מאכילס לשכנע אותו באמצעים לוגיים ש-Z אמיתית. אכילס בתגובה מצביע על כך שניתן לנסח את כלל ההיסק עליו הוא נסמך כטענה הבאה: