cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהושע בוקסבוים
בזמן השואה
מספר מכתבים של הרב, ושל אשתו הרבנית, מתקופת השואה, ניתן למצוא בספרה של ניצה קאליש "משיב נפש - מכתבים" (2018) ירושלים. הוצ' כתר.
חנוך ירושלמי
חנוך ירושלמי (נולד ב-12 במרץ 1950) הוא פרופסור לפסיכולוגיה, שכיהן כראש החוג לבריאות נפש קהילתית בפקולטה למדעי הרווחה והבריאות שבאוניברסיטת חיפה. בשנת 2022 שלל משרד הבריאות את רישיון המומחה של ירושלמי, בעקבות תלונות על פגיעה מינית במטופלות.
קורות חיים
ירושלמי גדל בגבעתיים. למד בתיכון "קלעי" והיה פעיל בסניף גבעתיים של הנוער העובד והלומד. ב-1968 התגייס לצה"ל ושירת בסיירת גולני. השתחרר משירות סדיר ב-1971 ובמלחמת יום הכיפורים לקח חלק בקרבות ברמת הגולן כלוחם במילואים.
ב-1971 החל את לימודיו לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית וסיים אותו ב-1974. בשנה זו החל ללמוד באוניברסיטה העברית לתואר שני בפסיכולוגיה קלינית וסיים את הלימודים לתואר ב-1976. ב-1980 הוסמך כפסיכולוג קליני מומחה. בשנים 1982–1985 למד לתואר שלישי והדוקטורט הוענק לו על ידי האוניברסיטה העברית ב-1986. נושא הדיסרטציה היה: "שילובם של סטודנטים טעוני טיפוח באוניברסיטה העברית" והיא נכתבה תחת הנחייתו של פרופ' זאב קליין.
בשנים 1991–1995 היה מרצה לפסיכולוגיה בבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית. בשנים 1996–2008 היה מרצה בכיר במסלול הקליני באוניברסיטה זו.
בשנים 1986 - 1990 היה מנהל ההדרכה הקלינית בשירות הייעוץ לסטודנט באוניברסיטה העברית והחל מ-1987 שימש גם כסגן מנהל השירות. בשנים 1990 - 2004 עמד בראש השירות והיה אחראי על צוות של 47 פסיכולוגים, פסיכיאטרים, עובדים סוציאליים ומתמחים.
בשנים 1992–1999 היה חוקר אורח במרכז הייעוץ של אוניברסיטת טאפטס במסצ'וסטס. ב-1999 - 2006 היה יו"ר ועדת האתיקה של המחלקה לפסיכולוגיה וחבר ועדת האתיקה של הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1982–1995 שימש כפסיכולוג של יחידת שלדג. בין 1988 ל-2002 היה חבר בצוות בחינות הרישוי של הפסיכולוגים הקליניים במשרד הבריאות. בשנים 1995 - 1998 ייעץ לשירות פסיכולוגי ייעוצי של עיריית ירושלים. בין 1997 ל-2000 ייעץ לשירות לעבודה סוציאלית של בית החולים הדסה בירושלים. בשנים 1998 - 1999 היה חבר הוועדה לבדיקה מחדש של הדרכה בפסיכותרפיה במשרד הבריאות. בשנים 1998 - 2002 היה נציג האוניברסיטה העברית למועצת הפסיכולוגים במשרד הבריאות. באותן השנים ייעץ לאו"ם ביחס לתוכנית הפיתוח של האו"ם באמריקה המרכזית. במסגרת זו הוביל פרויקט לחינוך למניעת אלימות באל סלוודור ובמדינות השכנות. ב-2003–2005 ייעץ לסניף ירושלים של אנוש - העמותה הישראלית לבריאות הנפש. בנוסף מטפל ירושלמי בקליניקה פרטית.
ב-2005 עבר לאוניברסיטת חיפה והועלה לדרגת פרופסור חבר.
תחומי המחקר העיקריים של פרופ' ירושלמי הם הדרכת מטפלים, טיפול פסיכואנליטי התייחסותי, משבר וצמיחה, חוויית העצמי, והתפתחות זהות מטפלים ואנשי שיקום פסיכיאטרי. בנושאים אלו ואחרים פרסם שלושה ספרים ועשרות מאמרים בכתבי עת מדעיים ביניהם Journal of Contemporary Psychotherapy, Psychotherapy, The Clinical Supervisor, Journal of Clinical Psychology, Journal of Child Psychology and Psychiatry, Psychoanalytic Psychology, The Journal of the Northern California Society for Psychoanalytic Psychology, Contemporary Psychoanalysis, The Psychoanalytic Quarterly וכתבי עת אחרים.
ב-2008 זכה בפרס על הצטיינות בהוראה בשנת הלימוד 2007–2008 באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 2009–2013 כתב בלוג בשם 'בין מטפל ומטופל' באתר פסיכולוגיה עברית. הבלוג עסק במחשבות, זכרונות וחוויות מהמתרחש בין מטפלים ומטופלים מעמדה המדגישה את הקשרים הנוצרים ביניהם ואת רגעי המפגש שהופכים את החוויה הטיפולית לחוויה מצמיחה. בפוסטים האחרונים שפרסם בנושא 'היעדר התקשרות אימהית וטיפול' החלו להופיע תגובות אנונימיות של מטופלות המתארות מסכת של התעללות רגשית ומינית שחוו בטיפול.
ירושלמי נשוי בשנית. הוא אב לשני ילדים מנישואיו הנוכחיים ולשני ילדים נוספים מנישואיו הראשונים.
טענות על ניצול מיני
ב-2017 פורסם בתחקיר של התוכנית "עובדה" בערוץ 2 על תלונות לגבי ניצול מיני וסחיטה של ירושלמי, ממספר נשים שהיו מטופלות שלו בעבר; בעקבות התלונות הוא פוטר ממשרתו באוניברסיטת חיפה, והמידע הועבר ליועץ המשפטי לממשלה ולמשטרה. התלונה הועברה גם למשרד הבריאות.
עדויות המטופלות מציירות, מעבר לניצול המיני, סיפור של לפיתה נפשית עמוקה, שנמשכה הרבה שנים אחרי שנותק הקשר הטיפולי. הן סיפרו איך הפחד מתגובותיו של ירושלמי הלך ושיתק אותן, גם כשהגיעה מצדו דרישה לקיום מעשים מיניים. לפי העדויות, בכל פעם שפרופסור ירושלמי נתקל בסירוב או הבין שמטופלת מעוניינת לנתק את הקשר איתו, הוא מיהר לנקוט מסכת איומים שלא תיאמן, ואיים שיחשוף את הסודות האלה שסיפרו לו במהלך הטיפול, שהוא יכתוב למעסיקים שלהן, יעליל עליהן שקרים ויגרום לפיטוריהן, הכול אם יעזו לספר מה עשה להן.
בעקבות התחקיר פנו גורמים שונים למשרד הבריאות בבקשה לבטל את רישיונו של ירושלמי. ביולי 2022 קיבלה מועצת הפסיכולוגים החלטה פה אחד לשלול את רישיון המומחה של ירושלמי. בעקבות זאת, באותו החודש, הורה מנכ"ל משרד הבריאות נחמן אש על ביטול רישיון המומחה. ירושלמי ערער על ההחלטה בבית המשפט המחוזי בירושלים, והערעור נדחה ב-8 בנובמבר 2022 על ידי השופטת ענת זינגר. השופטת כתבה בפסק הדין שהיא עיינה בעדויות המתלוננות ובעקבות כך הגיעה למסקנה ש"הגורמים אשר שטחו התלונות (קבוצת פסיכואתיקה וועדת האתיקה), עשו חסד עם העותר. מדובר במעשים חמורים מאוד וכפי שנאמר לעיל, לאחר קריאתם - אכן ניכרים כי הם דברי אמת".
קרב לייפציג
קרב לייפציג או קרב האומות (בגרמנית: Völkerschlacht bei Leipzig; ברוסית: Битва народов, Bitva narodov; בשוודית: Slaget vid Leipzig; בצרפתית: Bataille des Nations) היה קרב גורלי במסגרת המלחמות הנפוליאוניות, אשר נערך בין 16 ל-19 באוקטובר 1813, בו נחל נפוליאון בונפרטה את אחת מתבוסותיו הגדולות ביותר. הקרב נערך על קרקע גרמנית ולחמו בו גרמנים בשני הצדדים הלוחמים, שכן חלק ניכר מכוחותיו של נפוליאון הגיעו מהקונפדרציה של הריין הגרמנית. בקרב זה לחמו כ-500,000 חיילים, עובדה אשר הפכה אותו לאחד הקרבות הגדולים ביותר בהיסטוריה, עד מלחמת העולם הראשונה.
רקע
לאחר כישלון נפוליאון בפלישתו לרוסיה ותבוסתו במלחמת חצי האי, התאגדו הכוחות האנטי-צרפתיים בזהירות במסגרת הקואליציה השישית אשר כללה את רוסיה, אוסטריה, פרוסיה, בריטניה, שוודיה, ספרד, פורטוגל ועוד כמה מדינות גרמניות קטנות. סך כל הכוחות שיכלה הקואליציה להטיל לשדה הקרב היה יותר ממיליון, ואכן בזמן הקרב מנו כוחות הקואליציה מזרחית לריין כמיליון חייל בעוד שכוחותיו של נפוליאון מנו כמה מאות אלפים.
מטרת נפוליאון הייתה לחדש ולבסס את שליטתו בגרמניה ואכן הוא זכה בשני ניצחונות מרים, הראשון בליצן ב-2 במאי והשני בבאוצן ב-20-21 במאי, על כוחות רוסים ופרוסים. ניצחונות אלו הובילו לשביתת נשק קצרה. במהלך שביתת הנשק, מלכי רוסיה ופרוסיה נפגשו עם נסיך הכתר של שוודיה בטירת טרכנברג בשלזיה, שם התווה המרשל הצרפתי לשעבר אסטרטגיה להביס את נפוליאון, בתוספת פרטים מהאוסטרים בעקבות הצטרפותם לקואליציה ב-12 באוגוסט 1813, נודעה בשם תוכנית טרכנברג. בהתאם לתוכנית טרכנברג, הוקמו שלוש ארמיות של הקואליציה, ארמיית שלזיה שכללה 95,000 איש בפיקודו של גבהרד לברכט פון בליכר, ארמיית צפון גרמניה שכללה 120,000 איש (כולל כוחות מצב שוודיים בסטרלסונד) תחת יורש העצר קרל יוהאן, וארמיית בוהמיה, צבא בעלות הברית העיקרי בשטח עם 225,000 איש, בפיקודו של קרל פון שוורצנברג. ארמייה רביעית הוקמה כארמיית פולין, שכללה בתחילה 30,000 איש, אך התרחבה ל-70,000 איש עד סוף השנה, בפיקודו של הרוזן בנינגסן. כפי המתווה של תוכנית טרכנברג, צבאות הקואליציה היו נמנעים מקרב עם נפוליאון, נסוגים בכל פעם שנפוליאון עצמו מתקדם, ובמקום זאת לחמו נגד הכוחות בפיקודם של המרשלים שלו. למרות הצו להימנע מקרב עם הקיסר, ארמיית בוהמיה התמודדה עם נפוליאון בקרב דרזדן ב-27 באוגוסט, שם זכו הצרפתים בניצחון מוחץ. כוחות הקואליציה, בפיקודם של קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג, נסיך הכתר של שוודיה, גבהרד לברכט פון בליכר הפרוסי וברקלאי דה טולי והרוזן פון בניגסן הרוסיים, נמנעו ממגע ומהתנגשות עם כוחות צרפתיים אך הצליחו בהשגת ניצחונות על הכוחות הצרפתיים.
עם זאת, דבקות הדוקה בתוכנית טרכנברג הובילה לניצחונות הקואליציה בגרוסבירן, קולם, קצבאך ודנוויץ. בינתיים, קרל יוהאן ברנדוט החל במסע תעמולה מרוכז בגרמניה, בהסתמך על ניסיונו כשר המלחמה במהלך המהפכה הצרפתית, כדי לעורר את הרגש הלאומי הגרמני ולקרוא למלכי בוואריה וסקסוניה, שעל צבאותיהם פיקד בשנים 1805 ו-1809, לבטל את הברית שלהם עם צרפת. מאמציו זכו להצלחה כאשר הצבאות הסקסונים והווסטפאלים החלו להפגין סימני מרד לאורך סוף אוגוסט וספטמבר, כאשר יחידות סקסוניות ערקו לקואליציה בגרוסבירן ובדנוויץ וכוחות וסטפאלים ערקו במספרים הולכים וגדלים. בנוסף, בתחילת ספטמבר הכריזו הבווארים על נייטרליות בעקבות ניצחונו של ברנדוט על ניי בדנוויץ. לאחר התבוסות והעריקות הללו לא יכול היה הקיסר הצרפתי לנצל את ניצחונו בדרזדן. קווי אספקה דקיקים שנמתחים לשטח עוין מעט, יחד עם החלפת צדדים של בוואריה מול הצרפתים שמונה ימים בלבד לפני לייפציג, הפכו לכמעט בלתי אפשרי להחליף את אבדות הצבא שלו שכללו 150,000 איש, 300 תותחים ו-50,000 חולים.
לפני הקרב, כוחות של נסיכויות גרמניות היו בשני הצדדים. במהלך הקרב, יחידות סקסוניות בפיקוד פרידריך אוגוסט וילהלם פון בראוס עברו לצד הקואליציה ובהמשך מספר יחידות נוספות עברו צד והמשיכו בלחימה נגד הצרפתים.
הקדמה
מתוך כוונה להוציא את פרוסיה מהמלחמה בהקדם האפשרי, שלח נפוליאון את המרשל ניקולא אודינו לכבוש את בירת פרוסיה ברלין עם צבא של 60,000. אודינו הובס בקרב גרוסבירן, על ידי הפרוסים בפיקודו של פון בילוב מצבא הצפון, ממש דרומית לעיר. ניסיון נוסף נעשה בברלין ב-6 בספטמבר 1813, הפעם עם ניי בפיקודו של 58,000 חיילים. עם זאת, הפיקוד של ניי התפרק בעקבות תבוסה קטסטרופלית בידי פון בילוב וברנדוט בקרב דנביץ. עם ארמיית הצפון שלמה מאיימת מכיוון ברלין, וצבאו של בליכר נע לעבר האלבה, נפוליאון נאלץ לסגת מערבה. הוא חצה את האלבה עם חלק גדול מצבאו בין סוף ספטמבר לתחילת אוקטובר, וארגן את כוחותיו סביב לייפציג, כדי להגן על קווי האספקה החיוניים שלו ולהתנגד לצבאות הקואליציה המתכנסים נגדו. הוא פרס את צבאו ברחבי העיר, אך ריכז את כוחו מטאוכה דרך שטוטריץ, שם הציב את מפקדתו. הפרוסים התקדמו מוורטנבורג, האוסטרים והרוסים מדרזדן (שאותה כבשו מחדש לאחרונה, לאחר קרב קולם), והשוודים מצפון.
סדר הכוחות
הגרנד ארמה, בפיקודו של נפוליאון, היה במצב מוחלש. רוב חייליו כללו כעת בני נוער וגברים חסרי ניסיון שגויסו זמן קצר לאחר השמדת הגראנד ארמה ברוסיה. נפוליאון גייס את האנשים האלה כדי להיות מוכנים למערכה גדולה עוד יותר נגד הקואליציה האנטי-צרפתית השישית החדשה שהוקמה וכוחותיה המוצבים בגרמניה. בעוד שניצח בכמה קרבות מקדימים, צבאו דולדל בהתמדה כאשר בעלות הברית, בעקבות תוכנית טרכנברג, הביסו באופן שיטתי את המרשלים שלו. הפרשים הצרפתיים לא היו מספיקים באופן דומה, מה שהקשה על נפוליאון לפקוח את עיניו על קווי התקשורת שלו או אפילו לסייר בעמדות האויב, עובדה שהשפיעה על תוצאות קרב גרוסבירן ואחרים במהלך המערכה הגרמנית.
צבא הקואליציה היה מאורגן בארבעה פיקודים ברמת הצבא: צבא בוהמיה בפיקודו של קרל פון שוורצנברג, צבא שלזיה בפיקודו של בליכר, צבא פולין בפיקודו של לוין אוגוסט פון בניגסן והצבא המשולב של הצפון, הרוסי והשוודי תחת ברנדוט. לשוודים הייתה גם בפיקודו פלוגה של חטיבת הרקטות הבריטית חמושה ברקטות קונגרב, בראשות קפטן ריצ'רד בוג.
התוכניות הצרפתיות
למרות שהכוחות מולו נהנו מעדיפות בכוח אדם, תכנן נפוליאון לצאת למתקפה בין נהרות הפלייסה והפרתה. לתפקיד בלייפציג היו כמה יתרונות עבור צבאו ואסטרטגיית הקרב שלו. הנהרות שהתכנסו שם פיצלו את השטח שמסביב לארבעה גזרות נפרדות. נפוליאון כשהוא מחזיק את לייפציג והגשרים שלה, יכול היה להעביר חיילים מגזרה אחת לאחרת הרבה יותר מהר ממה שבעלות הברית יכלו, מפני שהתקשו להעביר מספר כה גדול של חיילים לגזרה אחת.
החזית הצפונית הוגנה על ידי המרשלים מישל נה ואוגוסט דה מרמון, והחזית המזרחית על ידי המרשל ז'אק מקדונלד. עתודת הארטילריה והחניונים, האמבולנסים והמטען עמדו ליד לייפציג, שנפוליאון עשה לו לבסיס האספקה שלו לקרב. הגשרים על הנהרות פלייסה והאלסטר הלבן הוגנו על ידי חיל רגלים וכמה תותחים. הסוללה הראשית עמדה בעתודה, ובמהלך הקרב הייתה אמורה להיפרס ברמות גלואו. סוללה זו הייתה אמורה להיות בפיקודו של מומחה התותחנים אנטואן דראו. הצלע המערבית של העמדות הצרפתיות בוואכאו וליברטוולקוויץ הוגנה על ידי הנסיך יוזף פוניאטובסקי והמרשל פייר אוז'רו והמתגייסים הצרפתים הצעירים שלו.
תוכניות הקואליציה
שלושת המלכים של מעצמות הקואליציה נכחו בשטח, כאשר אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה בראש השלושה לצד פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ופרנץ הראשון, קיסר אוסטריה, וצוות נכבד תמך במפקדי הקואליציה. אלכסנדר היה גם המפקד העליון של כוחות הקואליציה בחזית המזרחית של המלחמה, ואילו הנסיך קרל פון שוורצנברג מאוסטריה היה המפקד העליון של כל כוחות הקואליציה בזירה הגרמנית.
נערך ניסוח של תוכנית הקרב, כאשר בתכנון השתתפו המרשלים הנסיך וולקונסקי מרוסיה, יוהאן כריסטופר טול משוודיה וקרל פרידריך פון דם קנסבק מפרוסיה. לאחר גיבוש התוכנית הראשונה, הגיש אותה שוורצנברג למלכים. עם זאת, אלכסנדר התלונן על חוסר יכולתו במונחים של תכנון קרב לאחר שראה את התוכנית בעצמו. עם היוודע התוכנית העיקרית של שוורצנברג - לפעול להתקפה משנית על הגשר בין לייפציג ולינדנאו שתובל על ידי בליכר וגיולאי, ולהתקפה עיקרית על פני נהר הפליסה שתובל על ידי הגנרל מרוולדט, הסן-הומבורג והמשמר הפרוסי, הוא עמד על כך שמדובר בטקטיקה הרת אסון מכיוון שהיא לא תאפשר לצבאות הקואליציה לאגף ולהקיף את צבאו של נפוליאון ולהשמידו. אלכסנדר חשב שהתוכנית עשויה לאפשר לנפוליאון לשבור את קו הקרב של הקואליציה בשלב מסוים ואז לרכז את כוחותיו בפער שנוצר ובגזרות המוחלשות. דבר זה אולי ייתן לנפוליאון הזדמנות להחזיר את היוזמה האסטרטגית בגרמניה. פרידריך וילהלם השלישי ניסה להביע דעה לאלכסנדר אך לא הצליח לעשות דבר ולכן הוא התייחס לדיון כאילו זה לא עניינו. אירועים מאוחרים יותר בקרב הוכיחו ששיפוטיו של הקיסר הרוסי היו נכונים. הפעולה שהורה לבליכר לבצע זכתה להצלחה רבה מצפון ללייפציג ופעולות המשמר הרוסי היו מכריעות בעצירת המתקפה הצרפתית הכוללת על גולדן גוסה בדרום. מנגד, פעולות האוסטרים לאורך נהר הפליסה, חלק מהתוכנית הראשונית של שוורצנברג, הסתיימו בכישלון.
עם זאת, מאחר שלא היה מוכן לתכנן את הקרב בעצמו כפי שעשה במהלך התבוסה ההרסנית שלו באוסטרליץ כמעט עשור קודם לכן, אלכסנדר הורה לשוורצנברג לנסח תוכנית קרב נוספת על סמך מחשבותיו והשקפותיו. לאחר מכן ניסח שוורצנברג תוכנית נוספת שנועדה במידה רבה לתת לכל אחד לעשות כרצונו. התוכנית הייתה כדלקמן: ציר ההתקדמות של בליכר היה אמור להיות מוטה צפונה לכביש האלי, המשמרות הרוסים והפרוסים והפרשים הכבדים הרוסים היו אמורים להצטבר ברוטה בעתודה הכללית. הגרנדירים והקירסירים האוסטרים היו אמורים להתקדם בין הנהרות. אסטרטגיה זו תבטיח את כיתור הצבא הצרפתי בלייפציג ובסביבתה, או לפחות תגרום להם אבדות כבדות כדי להבטיח את התוצאות הנחרצות הנדרשות. לכאורה, אם כי מעט בעל כורחו, משוכנע, אלכסנדר הסכים במהרה לתוכניתו, ולאחר מכן הורה לו לומר למפקדים האחרים לפעול לפי התוכנית.
16 באוקטובר
הצרפתים זכו בניצחונות קלים בלינדנאו ובוואכאו, וספגו הפוך במוקרן. בעלות הברית איבדו כ-30,000 איש, כולל 2,000 שבויים, הצרפתים כ-25,000 בסך הכל. למרות היתרון הצרפתי מבחינת אבדות, היום הראשון הסתיים בתיקו. יתרה מכך, נראה היה שהסיכויים משתנים לטובת בעלות הברית, שכן בעוד נפוליאון יכול היה לצפות רק את הגעתם של 14,000 אנשיו של ז'אן ריינייה כדי להעלות את כוחו לכדי בקושי 200,000 חיילים ו-900 תותחים, בעלות הברית חיכו להופעתם של 70,000 אנשי ברנדוט ו-70,000 איש תחת בניגסן, ותגבורות אלו יביאו את כוחן הכולל ליותר מ-300,000 ו-1,500 תותחים.
במבט לאחור על הלחימה של היום הראשון, שני הצדדים עשו טעויות. נפוליאון זלזל בתוקפנות של בעלות הברית וחשב שגוי את עמדתם של בליכר וצבא שלזיה, ואנשיו סבלו מהדחה חדה במוקרן כתוצאה מכך. באשר לבעלות הברית, האופי הכאוטי של ההתקפה הראשונית שלהם בוואכאו, יחד עם איגופם של כוחות צרפתיים ממתינים, כמעט הובילו לאסון.
הקרב בדליץ
הקורפוס האוסטרי השני, בפיקודו של מרוולדט, התקדם לעבר קונוביץ דרך גאוץ וניסה לתקוף את העמדה. כשנפוליאון הגיע לשדה הקרב יחד עם המשמר הצעיר וכמה שאסרים, מרוולדט מצא ששדרת ההתקדמות מכוסה היטב על ידי הסוללה הצרפתית וכמה לוחמים שכבשו את הבתים שם ולא ננו לאוסטרים לפרוס ארטילריה לתמיכה במתקפה. מרוולדט עצמו בפנייה חסרת מזל נפצע ונלכד על ידי הצרפתים לאחר שנכנס היישר לתוך הקווים הסקסוניים-פולניים בנהר הפליסה. לאחר שנהדפו, עברו האוסטרים לתקוף את דליץ הסמוכה, במורד כביש שחוצה שני גשרים והוביל לבית אחוזה וטחנה. שתי פלוגות של הרגימנט ה-24 הדפו את חיל המצב הפולני הקטן ותפסו את העמדה. התקפת נגד מהירה של הסקסונים והפולנים הדפה את הכוחות האוסטרים והקרב התנדנד עד שהאוסטרים העלו סוללת ארטילריה חזקה והעיפו את הפולנים מהעמדה. הפולנים ספגו אבדות כבדות במהלך הגנתם הזועמת והציתו הן את האחוזה והן את הטחנה במהלך נסיגתם.
הקרב במרקלברג
גנרל קלייסט, נע לאורך הפליסה, תקף את פוניאטובסקי ואת המרשל אוז'רו בכפר מרקלברג. האוסטרים תיקנו גשר וכבשו בניין בית ספר ואחוזה. הצרפתים תקפו נגד, הדפו את האוסטרים מבית הספר וחזרו אל הנהר. ההתקפות הצרפתיות על האחוזה רק הביאו לאבדות גוברות לצרפתים ולפולנים. הדיוויזיה הרוסית ה-14 החלה בסדרה של התקפות על האגפים שאילצו את הפולנים לצאת ממרקלברג. פוניאטובסקי בלם את הנסיגה ואת הרוסים המתקדמים. לאחר שתפס ארבעה גדודי חטיבה 12 הפרוסית בשטח פתוח, כיוון פוניאטובסקי התקפות של ארטילריה ופרשים עד שסופקו על ידי ההוסרים הרוסים. פוניאטובסקי כבש מחדש את מרקלברג, אך נהדף על ידי שני גדודים פרוסיים. לאחר מכן התקבצו גרנדירים אוסטרים מול מרקלברג וגירשו את הפולנים והצרפתים מהאזור בהתקפת אגפים.
הקרב בוואכאו
הקורפוס הרוסי השני תקף את וואכאו ליד לייפציג בתמיכת הבריגדה ה-9 הפרוסית. הרוסים התקדמו, בלי לדעת שהכוחות הצרפתיים ממתינים. הצרפתים התקיפו אותם בהפתעה על האגף, והשמידו אותם. הפרוסים נכנסו לוואכאו, ניהלו קרבות מרחוב לרחוב. ארטילריה צרפתית הפגיזה את הפרוסים אל מחוץ לוואכאו והצרפתים חילצו את הכפר.
הקרב בליברטוולקוויץ
ליברטוולקוויץ היה כפר גדול בעמדה פיקודית, שהוגן על ידי מרשל מקדונלד והגנרל לוריסטון עם כ-18,000 איש. הקורפוס ה-4 האוסטרי של גנרל פון קלנאו תקף עם 24,500 איש בגיבוי הבריגדה ה-10 של פירת (4,550) והבריגדה ה-11 של ציתן (5,365). האוסטרים תקפו ראשונים, גירשו את הצרפתים מליברטוולקוויץ לאחר לחימה קשה, רק כדי שיגורשו בתורם על ידי התקפת נגד צרפתית. הגנרל הרוסי אויגן פון וירטמברג בלט באומץ לבו המופלג בהכוונת חייליו תחת אש. בשלב זה, נפוליאון הורה לגנרל דרווט ליצור סוללה גדולה של 150 תותחים על גבעת הגרדום. הפקודה בוצעה והתותחים הפגיזו את הקורפוס ה-2 הרוסי החשוף, ואילצו את הגדודים הפרוסיים שתמכו בו לתפוס מחסה.
התקפה צפונית
החזית הצפונית נפתחה בהתקפה של החיל הרוסי של הגנרל לנגרון על הכפרים גרוס-וידריץ וקליין-ווידריץ במרכז הקווים הצפוניים הצרפתיים. עמדה זו הוגנה על ידי הדיוויזיה הפולנית של הגנרל דוברובסקי של ארבעה גדודי חי"ר ושני גדודי פרשים. בסימן ראשון למתקפה תקפה הדיוויזיה הפולנית. הקרב לא הוכרע במשך זמן רב עם התקפות והתקפות נגד. הגנרל לנגרון גייס את כוחותיו ולבסוף כבש את שני הכפרים עם אבדות כבדות.
הקרב במקרן
החזית הצפונית נשלטה על ידי קרב מקרן. זה היה קרב בן ארבעה שלבים והתנהלה בו לחימה קשה משני הצדדים. אחוזה, ארמון, גנים מוקפים חומה וחומות נמוכות שלטו בכפר. כל עמדה הפכה למבצר כשהחומות היו פרצות לאש מכוסה על ידי הצרפתים. הקרקע ממערב לעמדה הייתה מיוערת וטובענית מדי להצבת ארטילריה. סוללת עבר מזרחה לאורך נהר האלסטר בגובה ארבעה מטרים. מרשל מרמון הציב טורי חי"ר מאחורי העמדות בעתודה ולהתקפת נגד מהירה נגד כל עמדה שנפלה. בליכר פיקד על הכוח הרוסי של לנגרון ועל הכוח הפרוסי של יורק נגד הקורפוס השישי של מרמון. כשהקרב היה תלוי על כף המאזניים, הורה מרמון על הסתערות של פרשים, אך מפקדו סירב לתקוף. מאוחר יותר, התקפה של הוסרים פרוסים גרמה לאבדות כבדות למגינים הצרפתים. הקרב נמשך גם לתוך הלילה. ארטילריה גרמה לרוב מבין 9,000 נפגעים של בעלות הברית ו-7,000 צרפתים, והצרפתים איבדו עוד 2,000 שבויים.
הקרב בלינדנאו
בחזית המערבית, הקורפוס האוסטרי ה-3 בפיקודו של גנרל ג'ולאי תקף את הפרבר של לינדנאו והצליח בתחילה, מה שאילץ את המרשל נה להסיט את הקורפוס הרביעי של הגנרל ברטראן כדי להחזיק בעמדה. אך עד מהרה בלמו אותם הצרפתים, הלחימה לאחר מכן נכנסה לקיפאון, והאוסטרים גורשו חזרה לא הרחק מהכפר. עם זאת, עבור הצרפתים, הייתה גם תוצאה אסטרטגית שלילית להצלחה מינורית זו. נפוליאון היה זקוק לקורפוס הרביעי לצורך התקפותיו על הצבאות האוסטרו-רוסים העיקריים שהוצבו בדרום, ומאחר שהם לא השתתפו בהתקפה בשל לחימתם באוסטרים בלינדנאו, ההתקפה שלו נכשלה.
הגעת תגבורת
הצרפתים קיבלו רק 14,000 חיילים כתגבורת. מנגד, התחזקו בעלות הברית על ידי הגעת 145,000 חיילים מחולקים לשתי ארמיות, האחת בפיקודו של בניגסן מהקו הראשון של ארמיית בוהמיה והשנייה, צבא הצפון שהורכב בעיקר מחיילים שוודים, בפיקודו של ברנדוט.
ניסיונו של נפוליאון לתבוע שביתת נשק
עד מהרה היה ברור שבעלות הברית יקיפו את נפוליאון וצבאו, והוא ידע שאי נסיגה מהקרב משמעה כניעה לכל צבאו, שעד עתה החל להיגמר לו האספקה והתחמושת. בעקבות כך החל נפוליאון לבחון האם ניתן להשתמש בכבישים ובגשרים של לינדנאו כדי להסיג את חייליו, או לכל הפחות כדי להבטיח מעבר ראש גשר על נהר הפליסה. עם זאת, עדיין לא היה לו מצב רוח לפרוש מאחר שחשב להשיג עוד ניצחון גדול אחד עבור צרפת. הוא גם חשב שמשמר אחורי חזק ואימתני בלייפציג עצמה יכול להדוף כל התקפה של בעלות הברית, מה שיכול לקנות לו ולכוחותיו עוד זמן לסגת מהקרב.
במהלך תקופה זו, נפוליאון שלח את מרוולדט, שנלכד יומיים קודם לכן, בחזרה לבעלות הברית על תנאי. מרוולדט קיבל מכתב לאלכסנדר הראשון, פרנץ הראשון ופרידריך וילהלם השלישי בו הציע נפוליאון למסור לבעלות הברית את המבצרים שהחזיק לאורך האודר והוויסלה, בתנאי שבעלות הברית יאפשרו לו לסגת לעמדה מאחורי הזאלה. הוא הוסיף כי אם יאושר, עליהם לחתום על שביתת נשק ולנהל משא ומתן לשלום. עם זאת, כל שלושת המלכים דחו את ההצעה.
צבאות הקואליציה סביב נפוליאון
בעלות הברית פתחו בהתקפה ענקית מכל עבר, והפעם כיתרו לחלוטין את צבא נפוליאון. במשך יותר מתשע שעות של לחימה, שבהן ספגו שני הצדדים אבדות כבדות, נאלצו הכוחות הצרפתיים לחזור לאט לכיוון לייפציג. בעלות הברית כללו את בליכר וברנדוט מצפון, ברקלי דה טולי ובניגסן, והנסיך פון הסן-הומבורג מדרום, וכן גיולאי ממערב.
פעולות בוואכאו, לסניג ודליץ
הבריגדה ה-9 הפרוסית כבשה את הכפר הנטוש ואכאו בזמן שהאוסטרים, עם ההונגרים של הגנרל ביאנקי, הדפו את הצרפתים מלסניג. האוסטרים המשיכו להפגין הפגנה של שיתוף פעולה בנשק משולב כאשר פרשים אוסטריים תקפו את החי"ר הצרפתי כדי לתת לחיל הרגלים האוסטרי זמן להגיע ולהתפרס בהתקפה על דליץ, אך המשמר הצעיר הדף אותם החוצה. בשלב זה החלו שלושה גדודי גרנדירים אוסטריים להתמודד על הכפר בתמיכה ארטילרית.
הקרב בפרובסטהיידה
הלחימה העקובת מדם של הקרב התרחשה בפרובסטהיידה, כפר ממש דרומית מזרחית ללייפציג. כאן, כ-60,000 חיילים בפיקודו של ברקלי צעדו והתקדמו לכיוון הכפר בשני טורים, אחד בפיקודו של פון קלייסט שהתקדם דרך ואכאו, ואחד בפיקודו של גנרל ויטגנשטיין שהתקדם דרך ליברטוולקוויץ. על ברקלי הופעל לחץ על ידי המלכים, במיוחד אלכסנדר הראשון, לכבוש את הכפר מאחר שהוא היה המפתח לעמדות חיילי נפוליאון, ולמרות שפון קלייסט התנגד לכך, פקודות המלכים היו חשובות ביותר, ולכן ברקלי נאלץ למלא אחר פקודותיהם בכל מקרה.
העמדות הצרפתיות בכפר, לעומת זאת, היו מבוצרות מאוד, הודות לקירות הגן הגבוהים והעבים שהעניקו הגנה מצוינת לחיל הרגלים הצרפתי. ההגנה חוזקה גם בארטילריה ועתודות חי"ר חזקות מאחורי הכפר. יממה קודם לכן ספגו הרוסים את רוב האבידות שנגרמו במהלך הקרב, ולכן היו אלה הפרוסים שנטלו את היוזמה.
יגרים פרוסים ניסו להיכנס לכפר בסערה אך נהדפו במהירות. אז פתחה הארטילריה של שני הצדדים באש על הכפר; למרות כמות הארטילריה העצומה שבעלות הברית הביאו איתן, הארטילריה החזקה יותר של המשמר הקיסרי הצרפתי זכתה בהדרגה על העליונה. הפרוסים ביצעו סדרה של התקפות נגד העמדות הצרפתיות בכפר, אך מכיוון שהתותחנים הצרפתים הדפו כל התקפה, מאמציהם עלו בתוהו. חיילים צרפתים, בפיקודו של מירא, הסתערו על הקווים הפרוסיים המוחלשים והדפו אותם בחזרה. התקפות נגד של הפרשים הרוסים הרבים הצילו את חיל הרגלים על ידי הדיפת הפרשים הצרפתים שוב ושוב, אם כי ספגו תוך כדי כך אבדות כבדות. הפרוסים שוב ערכו הסתערות על הקווים הצרפתיים, אך התקפה זו הייתה פחות מוצלחת מהראשונה. ההסתערות השלישית נערכה כעת, הפעם, על ידי הרוסים, בפיקודו של גנרל רייבסקי, גיבור בורודינו שהגיע כמה ימים קודם לכן מרוסיה לאחר עיכוב עקב מחלה. ההסתערות על הכפר הייתה קצת יותר מוצלחת מהשתיים הראשונות, כבשה את הגנים והשמידה כמה יחידות חי"ר צרפתיות, אבל בסופו של דבר היא נהדפה חזרה על ידי המשמר הקיסרי הצרפתי, שזה עתה הגיע למקום. למרות בקשתו של שוורצנברג שאלכסנדר ישלח את המשמר הרוסי, הקיסר הרוסי הורה לבצע תקיפות נוספות נגד הכפר. עם זאת, למרות ההגנה המוצלחת והעיקשת שלהם, הצרפתים היו כעת במצוקה קשה מכיוון שהיה חסר להם כוח אדם בצורה מסוכנת, וכך הפכה הלחימה לניצחון טקטי חלול עבורם בלבד.
הקרבות בפאונסדורף ושונפלד
במהלך אותו בוקר ערכו ברנדוט ובליכר ועידה בברייטנפלד. הוסכם שצבא הצפון של ברנדוט יעבור את נהר הפרטה בטאוכה עם תגבורת של 30,000 איש שנשלפו מצבא שלזיה של בליכר. בליכר הסכים לשלוח את חיל הצבא של לנגרו, ולוותר על דרגתו וזכויותיו כמפקד צבא, תוך שהוא מעמיד את עצמו בראש הפרוסים שלו. התקדמות צבא הצפון לכיוון לייפציג הייתה איטית, כביכול משום שברנדוט קיבל הודעה שנפוליאון תכנן מתקפה מחודשת לעבר ברלין לאחר כישלון המרשלים שלו לכבוש את העיר בקרבות גרוסבירן ודנביץ.
הארטילריה הרוסית הכבדה בפיקודו של גנרל פלטוב החלה לירות על הסקסונים סביב פאונסדורף. לנגרון הציב גשרי פונטון מעל נהר הפרטה וגשר צף דרך מוקאו. כוחות גדולים עברו כעת לגדה המזרחית של הנהר. בינתיים, כוחות רוסים ואוסטרים החלו לתקוף עמדות צרפתיות וסקסוניות בפאונסדורף, אך לאחר התקפות נגד של חיל רגלים צרפתי והפגזות קטלניות מסוללות צרפתיות-סקסוניות, נהדפו לאחור. לאחר נסיגתם, חיילי בעלות הברית נרדפו על ידי חיל הרגלים הצרפתי לפני שהותקפו בחזרה על ידי פרשי ההוסארים ופרשי הגבול האוסטריים, שבתורם הדפו את הצרפתים בחזרה. העיירה עצמה עדיין הוחזקה בידי חמישה גדודים צרפתים-סקסוניים. קפטן בוג מחטיבת הרקטות הבריטית, התקדם עם יחידתו והחל לירות רקטות קונגרב אל העיירה, מה שגרם למגינים לסגת לאחור בחוסר סדר. בוג, ניצל את הרגע, והסתער בראש אסקדרון הליווי שלו של הפרשים. הכוח הקטן הזה נהדף בתורו מפאונסדורף, אבל מטח רקטות נורה בתמיכה קרובה וגרם שוב לכוחות הצרפתים לשבור את השורות. הצרפתים נהדפו בחזרה לסלרהאוזן לאחר שנרדפו על ידי שני גדודים פרוסיים, בעוד חטיבת הרקטות התייצבה משמאל לסוללה רוסית והחלה לירות על הטורים הנסוגים, וגרמה כמעט לפאניקה. בשלב זה, קפטן בוג נורה בראשו ונהרג על ידי לוחם חי"ר קל. זמן קצר לאחר מכן, עתודות המשמר הצעיר והוותיק הצרפתי גירשו שוב את בעלות הברית מפאונסדורף, אך בסופו של דבר נה קבע שהעמדה בלתי ניתנת להגנה והורה על נסיגה.
קרבות קשים נוספים התרחשו בשנפלד. כוחות בעלות הברית תקפו שם שוב ושוב עמדות צרפתיות, אך נאלצו לסגת. התקפות חי"ר צרפתיות על עמדות בעלות הברית הניבו תוצאות דומות. תקיפות חוזרות ונשנות של מוסקטרים וגרנדירים רוסים תחת פיקודו של לנגרון גירשו לבסוף את הצרפתים משנפלד. הקרבות הקשים בפאונסדורף ושנפלד הציתו את שני הכפרים באש.
השתתפות שוודית מלאה
בינתיים, בהוראת קציניו, שחשו מבוכה מכך שלא השתתפו בקרב, נתן ברנדוט פקודה לחיל הרגלים הקל שלו להשתתף בהסתערות הסופית על לייפציג עצמה. היגרים השוודים פעלו היטב, הם איבדו רק 35 לוחמים הרוגים ו-173 פצועים תוך לכידת 647 שבויים צרפתים.
הקרב בלינדנאו
בחזית המערבית, הקורפוס הרביעי הצרפתי בפיקודו של ברטראן הדף לבסוף את הקורפוס האוסטרי השלישי בפיקודו של גיולאי מלינדנאו. פעולה זו הסירה את הכיתור שכוחות בעלות הברית ביצעו קודם לכן נגד הגראנד ארמה, ופינתה את הדרך לנסיגתו שהתרחשה מאוחר יותר למחרת.
הגראנד ארמה מתחיל לסגת
הקרב במהלך היום של 18 באוקטובר היה קרב של התשה. הכוחות הצרפתיים החזיקו בעמדותיהם, אך נשחקו והתרוקנו בהתמדה על ידי התקפות עזות ומתעצמות של בעלות הברית לאורך היום. לתותחנים הצרפתים נותרו רק 20,000 פגזים. מאוחר יותר באותו לילה, נפוליאון התייחס לקרב כעל מקרה אבוד. בשלב זה, הוא קידם את פוניאטובסקי לדרגת מרשל האימפריה, הזר היחיד מבין כל המרשלים שלו שקיבל תואר זה, והאחרון נשבע כי יילחם עד העמדה האחרונה, וכך עשה. לאחר מכן, הקיסר החל לתכנן את הנסיגה עבור הגרנד ארמה מערבה מעבר לנהר האלסטר.
במהלך הלילה נצטווה הצבא הצרפתי לסגת בשקט מקונביץ, פרובסטהיידה, שטוטריץ, פולקמנסדורף וראודניץ, כדי לחצות את הנהר דרך לייפציג והגשר היחיד בנהר. אלה בלינדנאו היו אמורים לעבור לוויסנפלס. משמר עורפי חלש החזיק את הכפרים על מנת להסתיר את הנסיגה, וכוחות תמיכה הוצבו בפרברים החיצוניים ליד טחנות הרוח וליד חומות העיר. הגן וקירות בית הקברות שליד שער גרימה היו מנוקבים בפרצות וכן השערים עצמם. לוחמי חי"ר קל הוצבו בבתי החווה, בסבך, בפארקים ובכל מקום אפשרי. לייפציג הייתה אמורה להיות מוחזקת על ידי הקורפוס השביעי של ריינייה, הקורפוס השמיני של פוניאטובסקי והקורפוס ה-11 של מקדונלד. הם נצטוו להחזיק בו יום או קצת יותר, כדי לאפשר לשאר הצבא, הארטילריה והציוד שלו מספיק זמן להתפנות. עמדות הפרשים המקדימות של בעלות הברית קיבלו הוראה לתקוף ללא הפוגה את עמדות הצרפתים הקדומניות במהלך הלילה כדי לקבוע אם הצרפתים מנסים לסגת או לא. עם זאת, הם לא הבינו שהצרפתים, למעשה, נסוגים מאזור הקרב. לפיכך, הפינוי נמשך לאורך כל הלילה.
19 באוקטובר
לבעלות הברית נודע על הפינוי הצרפתי רק בשעה 7:00 בבוקר 19 באוקטובר. זמן קצר לאחר מכן בין השעות 8:00-9:00 בבוקר הם פתחו בהתקפה בקנה מידה מלא מצפון, דרום ומזרח נגד הצרפתים הנסוגים. אבל הם נעצרו בלייפציג בגלל פעולת המשמר האחורי שהגן מרחוב לרחוב, על ידי 30,000 חייליו של מרשל אודינו. כשהרוסים והפרוסים נכנסו לעיר דרך שערי האלה וגרימה הם נפלו על בריקדות ובתים מלאים בחיילים צרפתים. אזרחים נאלצו להסתתר בזמן שהקרב העירוני העקוב מדם השתולל ברחבי העיר.
נסיגתו של נפוליאון נמשכה בצורה חלקה עד שעות אחר הצהריים המוקדמות, כאשר הגנרל דולאולוי, שהופקד להרוס את הגשר היחיד מעל האלסטר, האציל את המשימה לקולונל מונפורט. לאחר מכן העביר הקולונל את האחריות הזו לרב-טוראי, שלא היה מודע ללוח הזמנים שתוכנן בקפידה. הרב"ט הצית את הפתילים בשעה 1:00 אחר הצהריים בעוד הגשר עדיין עמוס בכוחות צרפתים נסוגים והכוח האחורי של אודינו עדיין היה בלייפציג. הפיצוץ והבהלה שבעקבותיה גרמו לתקיפה שהביאה למותם של אלפי חיילים צרפתים ולכידה של 30,000 אחרים. גם אודינו וגם מקדונלד הצליחו לחצות את הנהר בשחייה, אולם פוניאטובסקי, שנפגע מפצעיו, טבע כמו רבים אחרים בזמן שניסה לחצות את הנהר.
תוצאות הקרב
האבדות בשני הצדדים היו עצומות; 80,000 - 110,000 הרוגים או פצועים בשני הצדדים. כוחותיו של נפוליאון קטנו בכ-38,000 חיילים, כוחות הקואליציה לכדו כ-15,000 חיילים צרפתים, 21,000 פצועים או חולים, 325 תותחים ו-28 נסים, דגלים ועיטים וכן את מלך סקסוניה אשר נלכד בשבי. בין ההרוגים היה גם המרשל הפולני יוזף פוניאטובסקי, אחיינו של מלך פולין, 15 גנרלים צרפתיים נהרגו ו-31 נפצעו.
מתוך סך של 362,000 חיילים, ספגו כוחות הקואליציה אבדות בשיעור של 54,000 הרוגים ופצועים.
תבוסת צרפת בקרב סימלה את קיצה של שליטת הקיסרות הראשונה בגדה המזרחית של הריין והובילה את המדינות הגרמניות המשוחררות לקראת איחודן. כוחות הקואליציה ניצלו את הניצחון ופלשו לאדמת צרפת. בשנת 1814 נפוליאון אולץ לוותר על כסאו והוגלה אל האי אלבה.
גלובסטר
חלק מהגלובסטרים שהתגלו עד כה היו חסרי עצמות או כל מבנה אחר שניתן לזהות באמצעותו את האורגניזם וחלקם בעלי עצמות, סנפירים, זרועות ציד, עיניים ואלמנטים אנטומים אחרים המאפשרים לצמצם את מרחב האפשרויות של האורגניזם המקורי ולעיתים אף לזהותו בוודאות. אלו שלא ניתן היה לזהות בוודאות תוארו לעיתים כמפלצות ימיות והזינו אגדות ומיתולוגיות על יצורים אלו, ומכאן הקשר ההדוק של הגלובסטרים למחקר שנעשה במסגרת הקריפטוזואולוגיה.
פתרון פרשיות גלובסטר
גלובסטרים רבים זוהו בתחילה כתמנונים מפלצתיים למרות שהסתבר לאחר בדיקה מעמיקה יותר כי מדובר בגופות מרקיבות של לווייתנים או כרישים גדולים. בפרשת "הבלוב הצ'יליאני" (באנגלית: "The Chilean Blob") שהתגלה בשנת 2003 הסתבר שהגלובסטר היה בסך הכל גוש שומן שנפלט מגופותיהם של לווייתנים שהרקיבו ולא אורגניזם שחי בעבר כגוף אחד. גלובסטרים אחרים נחשדו תחילה כגופות של פלזיוזאורים עתיקים שנותרו בחיים, אולם מחקר גילה שהם גופות של כריש ענק שהתעוותו עם הזמן. יחד עם זאת, גלובסטרים רבים עדיין לא זוהו באופן המניח את הדעת ונותרים כתעלומות פתוחות. גופות של דיונון ענק ודיונון עצום, אחד היצורים החיים הגדולים ביותר הקיימים כיום, יכולים לספק הסבר לחלק מהמקרים, במיוחד עבור הגלובסטרים שזוהו כתמנונים מפלצתיים.
חלק מהגלובסטרים נחקרו רק אחרי שהם הרקיבו במידה כזו שלא מאפשרת לבסס את קיומו של מין חדש על בסיסם בלבד. במקרים מסוימים, בדיקת סמני DNA יכולה לאשש את השתייכות הגלובסטר למין ידוע, כפי שקרה בפרשת "הבלוב מניופאונדלנד" שהסתיימה בכך שהוכח כי רקמת הגלובסטר היא של ראשתן גדול-ראש. באמצעות הפרשה הזו החוקרים גם יכלו להסיק בדיעבד גם על פרשיות גלובסטרים אחרות בהתבסס על תיאורם הפיזי הדומה של הגלובסטרים.
גלובסטרים מפורסמים
על פי סדר כרונולוגי:
גוסטב
רבים בשושלת המלוכה בשוודיה נקראו גוסטב או גוסטף.
פופאי (טיל)
פופאי הוא טיל אוויר-קרקע שפותח בישראל על ידי חברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות בע"מ. הטיל נמצא בשירות חיל האוויר הישראלי ובמספר חילות אוויר זרים, כולל חיל האוויר האמריקני (תחת השם AGM-142). לטיל גם נגזרת טורבו ארוכת טווח שנטען שנעשה בו שימוש בצוללות הישראליות.
פיתוח
הקונספט של "פופאי" ("חמודון"), טיל אוויר-קרקע מדויק מונחה טלוויזיה לטווחים ארוכים, הוגדר ברפא"ל עוד ב-1964 על ידי ד"ר צבי מאירי שעמד בראש הפרויקט עד 1975. בשנת 1969, בעיצומה של מלחמת ההתשה, הופלו ביום אחד ארבעה מטוסי חיל האוויר, ומפקד החיל ביקש מרפאל לזרז פיתוח טיל מונחה טלוויזיה, שיפגע בסוללות הנ"מ בירי מרחוק. בינואר 1972 הסתיים שלב הקדם-תכנון. כשהתברר שהמשך הפיתוח ייקח זמן ממושך ומשאבים רבים, החל פיתוחו של פתרון ביניים זול יותר, "תדמית", פצצה גולשת מנגד, עם ראש ביות טלוויזיוני פשוט יותר, נגזרת של "חמודון". בנובמבר 1974 סופקו ראשוני טילי ה"תדמית" המבצעיים לחיל האוויר. ל"תדמית" היה חלק מכריע בהשמדת מערך הנ"מ הסורי במלחמת לבנון הראשונה. כשחודשה העבודה ב"חמודון" עמד בראש הפרויקט ד"ר אהרון גיל, ואחריו, החל ב-1979 ועד סיום הפרויקט ב-1985, עמד בראשו ד"ר יוסף לוין. מפתחי "תדמית" זכו בפרס ביטחון ישראל לשנת 1975, ומפתחי "חמודון" זכו בפרס ב-1986.
הטיל נכנס לשירות חיל האוויר הישראלי ב־1985 ומכונה בו חנית נאה. ב־1989 נרכשו על ידי חיל האוויר האמריקני 154 טילים ובשנת 1996 נרכשו עוד 54 טילים. הטיל הותאם לנשיאה במפציצי בי-52 הכבדים. הטיל המשמש את חיל האוויר האמריקני ונודע בתור AGM-142 הוא פרויקט משותף של רפאל וחברת לוקהיד מרטין. במלחמת עיראק (2003) השתמשו הכוחות האמריקנים בטיל זה מספר פעמים.
חיל האוויר האוסטרלי רכש גם כן את הטיל עבור מפציציו מדגם F-111.
כמאה טילי פופאי נמצאים בשירות חיל האוויר של קוריאה הדרומית שם הם נישאים על מטוסי הפנטום F4E. הטילים נרכשו בשנת 1997 וסופקו ב-2002.
במאי 1997 חתמו ישראל וטורקיה על הסכם המוערך בכ-500 מיליון דולר לייצור משותף של טילי פופאי ופופאי II על ידי מפעלי התעשייה האווירית הטורקית. חיל האוויר הטורקי משתמש בטיל זה במטוסי F-4 ו-F-16 שלו.
מאפיינים
טיל הפופאי מותאם לשימוש על ידי מגוון מטוסים, החל ממפציצים כבדים ועד מטוסי קרב טקטיים. מאז כניסתו לשימוש עבר הטיל שיפורים רבים שנועדו להגדיל את אמינותו ולהקטין את עלותו. מאמצים אלו כללו שינוי של החומרים ותהליכי הייצור של כנפי הטיל והמנוע הרקטי שלו, רכיבים חדשים במערכת ההנחיה, מעבד משוכלל יותר וגלאי הדמיה תת אדום משופר. הטיל מתוכנן לתקיפה מדויקת של מטרות גדולות ומרוחקות. הטיל משתמש במערכת ניווט אינרציאלית לצורך הניווט. בשלב הסופי לפני הפגיעה, מפעיל החימוש יכול להנחות את הטיל למטרה בדיוק רב בעזרת מצלמת טלוויזיה או ביות תת-אדום. ניתן לשלוט בטיל באמצעות מפעיל אחר, ולאו דווקא באמצעות מפעיל פלטפורמת השיגור שלו.
מפרץ סקייל
מפרץ סקייל הוא מפרץ קטן על חופו המערבי של האי מיינלנד, אורקני, שבסקוטלנד. במפרץ נמצאים שרידי היישוב הנאוליתי סקארה ברי שהוא אתר מורשת עולמית, וכן בית המגורים הגדול בית סקייל. שניהם רכושו של בעל אחוזה מקומי. לבית סקייל קשר לקפטן ג'יימס קוק.
המטמון הוויקינגי של סקייל
במרץ 1858, ילד בשם דייוויד לינקלייטר חפר במקלה ברי, ליד כנסיית הקהילה בסנדוויק, כשנתקל בכמה מטבעות כסף שהיו באדמה. מופתע ממה שמצא, הצטרפו ללינקלייטר מספר אנשים אשר חשפו ביחד מעל מאה פריטים. מטמון זה הוא האוצר הוויקינגי הגדול ביותר שנמצא בסקוטלנד עד היום.
בנקאות באינטרנט
בנקאות באינטרנט (או בנקאות מקוונת) היא מונח המשמש לתיאור ביצוע מגוון עסקאות פיננסיות בבנק או במוסד פיננסי אחר באמצעות אתר האינטרנט או אפליקציית המובייל של המוסד הפיננסי. שימוש בשירותי הבנקאות באינטרנט מאפשר ללקוחות לבצע פעולות בנקאיות מחוץ לשעות שבהן הבנק פתוח ומכל מקום בעולם בו יש גישה לאינטרנט. שירותי הבנקאות באינטרנט מספקים כיום בין היתר את האפשרות לצפות ביתרות בחשבון הבנק, להדפיס דוחות, לבדוק את העסקאות הפיננסיות האחרונות, להעברת כסף בין חשבונות בנק, ולביצוע תשלומים.
יתרונות וחסרונות
מנקודת מבטו של הצרכן, לבנקאות מקוונת מספר יתרונות:
איילת כהן
איילת כהן (נולדה ב-19 במאי 1985 בירושלים) היא כדורסלנית ישראלית המשחקת בקבוצת אלקטרה רמת השרון ובנבחרת ישראל. גובהה 1.69 מ', והיא משחקת בעמדת הגארד.
כהן הייתה חברה בסגל נבחרת העתודה שזכתה באליפות אירופה דרג ב' ב-2005. ומאז 2007 היא חברה בסגל הנבחרת הבוגרת של ישראל.
אקלר
אקלר (בצרפתית: Éclair) היא פחזנית ארוכה. בצק רבוך מוזלף על התבנית בצורה מוארכת בעזרת שקית זילוף ונאפה עד שמוזהב והופך לחלול מבפנים. מסורתית, המאפה ממולא בחביצה, רפרפת (פודינג) או קצפת, ובדרך כלל מצופה בזיגוג שוקולד. מילויים אחרים כוללים פודינג בטעם קפה ורום, מילויים בטעם פירות או מחית ערמונים.
מקור האקלר
מעט ידוע על מקורו של האקלר, אבל ידוע כי מקורו בצרפת של המאה ה-19. היסטוריוני מזון רבים סבורים כי האקלר הוכן לראשונה על ידי מארי-אנטואן קארם, שף מאפים מפורסם של בית המלוכה הצרפתי.
המתכון הנודע הראשון למאפה האקלר מופיע בספר Boston Cooking School Cook Book מאת ד.א לינקולן, שפורסם ב-1884.
פירוש המילה "אקלר" בצרפתית הוא ברק. מאמינים כי המאפה נקרא כך בגלל הצורה שבה הוא בוהק כשמצופה בזיגוג של קונדיטורים.
הסוכנות למודיעין פיננסי (קוריאה הצפונית)
הסוכנות למודיעין פיננסי (בקוריאנית: 조선민주주의인민공화국 금융정보국) היא סוכנות ביון ממשלתית של הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה, העוסקת באיסוף מודיעין בתחום הפיננסי.
היסטוריה
הסוכנות למודיעין פיננסי נוצרה בשנת 2016, בהוראת המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג און לצורך מאבק בטרור כלכלי ובהלבנת הון.
לוליגו אילתי
לוליגו אילתי (שם מדעי: Sepioteuthis lessoniana) הוא מין של דיונון מקבוצת הסילוניות וממשפחת הלוליגיים. דיונון זה מצוי ברחבי האזור האינדו-פסיפי אך היגר לעבר הים התיכון.
דיונון זה הוא רחפן מוארך הקרוב למין לוליגו שקוף אך צבעוני ממנו. אורכו מגיע ל-3.8–33 ס"מ ומשקלו מגיע ל-600 גרם. הוא בעל גלימה דמוית-סנפיר מתנועעת בצבע כחול עד צהוב וזרועות קצרות בעלות קצה עם קרסים. כמו רוב הדיונונים הוא מתמחה בהחלפת צבעיו ובהסוואה. דיונון זה הוא בעל קצה גידול מהיר ביותר לחסר חוליות - רק 4 חודשים לוקחים לו להגיע למשקל 600 גרם. עם זאת הוא גם בעל תוחלת חיים קצרה של פחות משנה.
הדיונונים חיים סביב הימים הטרופיים והממוזגים של האוקיינוס ההודי ושל האוקיינוס השקט ולעיתים שוחים בקבוצות במים, אך גם היגרו לעבר הים התיכון. הם חיים בסביבות החוף, קרקעית סלעית ושונית אלמוגים, בהם הם מחפשים סרטנים ודגים קטנים.
ריבוליטה
ריבוליטה (באיטלקית: Ribollita - מילולית: "מורתח מחדש") הוא מרק האופייני למטבח אזור טוסקנה, תת-אזור של המטבח האיטלקי.
מרק ירקות זה, המורכב מלחם וירקות אפויים, מהווה ארוחת איכרים שלמה.
הכנה
משמעות שמו של המאכל מעיד על כך שמדובר במרק המוכן משאריות מזון שנשארו. מקורו של מרק זה בימי הביניים, במטבח האיכרים (האריסים) של האזור, ובמקורו היה המרק למעשה חימום מחדש של מרק המינסטרונה שנותר משולחן בני האצולה מהיום הקודם, בשילוב הלחם היבש שנותר אף הוא מארוחה ביום קודם.
דונג הוי
דונג הוי (בווייטנאמית: Đồng Hới) היא עיר השוכנת לחופי ים סין הדרומי. זו בירת מחוז קואנג בין שבאזור החוף הצפון מרכזי של וייטנאם. שטח העיר הוא 155.54 קמ"ר וגרים בה מעל ל-100,000 איש, מתוכם כ-70,000 באזור האורבני וכ-35,000 נוספים בפרברים. הגישה לעיר היא באמצעות נמל התעופה דונג הוי וכביש 1.כ-50 קילומטר מצפון לעיר נמצא אתר המורשת העולמית הפארק הלאומי פהונג נהא-קה באנג.
ויטרבו (נפה)
נפת ויטרבו (באיטלקית: Provincia di Viterbo) היא נפה בצפונו של מחוז לאציו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 3,612 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 299,830 נפש. בירתה של הנפה בעיר ויטרבו.
אוטו קאהן
אוטו הרמן קאהן (Otto Hermann Kahn; 21 בפברואר 1867 – 29 במרץ 1934) היה בנקאי, נדבן, אספן אמנות ומצנט יהודי-אמריקאי ממוצא גרמני.
תולדות חייו
קאהן נולד בעיר מנהיים שבגרמניה, אחד משמונת ילדיהם של אמה וברנרד קאהן. אביו, שהיה אף הוא יליד העיר, נמלט לארצות הברית לאחר מהפכת 1848 ואף קיבל אזרחות אמריקאית, אך שב לגרמניה. אף על פי שרצה להיות מוזיקאי, ייעד אותו אביו לקריירה של בנקאי ובגיל 17 הוצב כפקיד בסניף בנק בקרלסרוהה. לאחר שלוש שנים בתפקיד שירת שנה בחיל ההוסארים הקיסרי. ב-1888 עבר לסניף הלונדוני של דויטשה בנק והתקדם במהירות. כעבור חמש שנים היה לאזרח בריטי. ב-1893 עבר לניו יורק בעקבות משרה שהוצעה לו שם. שלוש שנים מאוחר יותר נשא לאישה את אדי וולף (Addie Wolff), שאביה, אברהם וולף, היה שותף בבנק Kuhn, Loeb & Co. קאהן ויתר על אזרחותו הבריטית, קיבל על עצמו אזרחות אמריקאית, והחל לעבוד בבנק זה.
צמרת הבנק הייתה קשורה בקשרים אישיים, חתנו של מייסד הבנק, סלומון לוב (Solomon Loeb), היה יעקב שיף, ובין עמיתיו של קאהן נמנו פאול ורבורג ופליקס ורבורג. אף על פי שהיה רק בן 30 קנה את אמונו של מנהל חברת הרכבות יוניון פסיפיק וסייע במימון ובייעוץ כלכלי לחברה. הבנתו העמוקה בתחום הרכבות הובילה אותו לייעץ פיננסית לחברות נוספות בתחום. כן יזם וניהל ב-1906 את הנפקת איגרות החוב של פנסילבניה בבורסה של פריז, ההנפקה הראשונה של נייר ערך אמריקאי באירופה.
ב-2 בנובמבר 1925 הופיע דיוקנו על שער הטיים מגזין.
בשנת 1933 העיד בפני ועדת הסנאט לחקר קריסת הבורסה ב-1929 וסנגר על תפקידם החיובי והחיוני של הבנקים הפרטיים הגדולים.
קאהן, שסבל שנים רבות מטרשת עורקים ואנגינה פקטוריס נפטר מהתקף לב ונקבר בלונג איילנד.
ארמונו בניו יורק
ב-1913 רכש קאהן מאנדרו קרנגי שטח באפר איסט סייד במנהטן עליו הקים בית מידות בן 80 חדרים (ואגף ל-40 משרתים), בסגנון פאלאצו מתקופת הרנסאנס האיטלקי. את הבית עיטר במבחר יצירות אמנות, בהן ציורים מאת סנדרו בוטיצ'לי. קאהן אירח בארמונו קונצרטים בהשתתפות אנריקו קארוזו, ג'ורג' גרשווין ואחרים.
טירת אוהקה
ב-1919 רכש אחוזה בת 443 אקר (כ-1,800 דונם) בלונג איילנד, עליה הקים טירה בת 127 חדרים בשטח בנוי של 10,100 מ"ר, לה קרא, המעון הפרטי השני בגדלו בארצות הברית (לאחר אחוזת בילטמור של ג'ורג' ו. ואנדרבילט השני בקרוליינה הצפונית). תכנון הנוף בוצע על ידי האחים אולמסטד, בניו של מעצב הנופים הנודע, פרדריק לו אולמסטד. האחוזה כללה מגרש גולף, חווה חקלאית, מנחת פרטי ועוד.
לאחר מותו של קאהן שימשה האחוזה כמתקן אימוני רדיו ואקדמיה צבאית. בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 נפתח במקום בית מלון ומרכז כנסים, לאחר שיפוצים נרחבים ולאחר שהיה נטוש כ-30 שנה.
יונה בחור
יונה בחוּר (28 בנובמבר 1928, קריית מוצקין – 15 בספטמבר 1991, תל אביב) הייתה סופרת, מתרגמת ומבקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה
בחור נולדה ב-28 בנובמבר 1928 בקריית מוצקין כבת יחידה. למדה בבית הספר הריאלי בחיפה. הייתה חברה בתנועת הנוער "השומר הצעיר", והייתה מקורבת לחוגי השמאל.
אוטו קאהן
פילנתרופיה ופטרונות אמנות
בשל אהבתו לאמנות ולמוזיקה בפרט תרם קאהן מהונו לסיוע ותמיכה במוזיקאים כג'ורג' גרשווין, ארטורו טוסקניני, הארט קריין ורבים אחרים. במהלך מלחמת העולם הראשונה סייע לז'אק קופו להפעיל את התיאטרון הצרפתי שלו בניו יורק. בהובלתו סייע בנק .Kuhn, Loeb & Co רבות לתעשיית הקולנוע הצומחת של הוליווד. היה חבר מועצת המנהלים של המטרופוליטן אופרה, של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ושל אוניברסיטת ראטגרס.
יונה בחור
ביוגרפיה
בראשית שנות ה-50 למדה ספרות ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. עד שנות ה-60 הייתה מעורה בחוגי האמנים והבוהמה. באותה תקופה החלה לפרסם ביקורות ספרים, תרגומים ודברי ספרות קצרים משלה. במשך עשרות שנים נודעה בעיקר כמבקרת ספרות במוספים הספרותיים של יומוני הארץ ("הארץ", "למרחב, "דבר", "על המשמר", "מעריב" ו"ידיעות אחרונות")
יונה בחור לא נישאה שנית ולא הקימה משפחה. נפטרה ממחלה ב-1991 בתל אביב, בגיל 62.
יומניה
סמוך למותה, בשנת 1991, התברר למקורביה שהיא ניהלה יומנים אישיים, במשך קרוב לשלושים שנה. לאחר מותה עלה שיומניה היו בעצם יצירתה הספרותית העיקרית. את יומניה ערכו והוציאו לאור מנחם בן ודורון קורן והוציאו תחת השם "ארבע מחברות יומן" ו-"ייסורי יונה בחור". היא מתעדת את ההוויה הישראלית. הקשבתה לסביבה, לחדשות לפוליטיקה הכללית. היא מיטיבה לחוש את תת-הזרמים החולפים בשדרתה של החברה הישראלית. גם כמבקרת ספרות ("רשימות על ספרות", 1993) היא מבטאת רגישות ועין חדה.
בספר "ארבע מחברות יומן", יונה בחור מספרת על חייה בתל אביב ובירושלים ועל אומללותה הגופנית והנפשית עד למותה מסרטן.
כשיצאו לאור היומנים, היא חזרה לתקופת זמן קצרה לתודעה הציבורית. חלקים מיומניה תוסכתו ושודרו ברדיו.
פרסומיה
לאחר מותה:
המאנקיז
המאנקיז (באנגלית: The Monkees) היא להקת פופ רוק אמריקנית שהוקמה בלוס אנג'לס בשנת 1966. מכירות הלהקה הסתכמו ברבות השנים בכ-65 מיליון עותקים.
הקמת הלהקה
בשונה מרוב להקות הרוק של שנות השישים, ה-Monkees לא הוקמה על ידי חבריה, אלא על ידי מפיקי-הטלוויזיה ברט שניידר ובוב ראפלסון, עבור תוכנית טלוויזיה ששודרה בשנים 1966-1968 ברשת NBC. השניים רצו ליצור מקבילה אמריקאית לפופ המלודי ולסרטי הקולנוע ההומוריסטיים של הביטלס. את הרעיון לתוכנית שחבריה יגלמו חברי להקה פיקטיבית בשם "המאנקיז", אך זאת תוציא תקליטים ככל להקה, הגה המפיק דון קירשנר בשנת 1965 בהשראת סרטם של הביטלס, לילה של יום מפרך. לאודישנים לתוכנית הגיעו 400 נבחנים, מתוכם נבחרו מיקי דולנז, דיווי ג'ונס, ופיטר טורק.
סדרת הטלוויזיה
הסדרה נקראה "המאנקיז", כשם הלהקה. לסדרה הייתה הצלחה מסחררת בשתי עונותיה הראשונות, היא התחילה את ה"גל החדש" של טכניקות העריכה והייתה הסדרה האמריקנית הראשונה שזכתה בשני פרסי אמי.
בסך הכל זכתה הסדרה בשלושה פרסי אמי, שניים בשנת 1967, ואחד בשנת 1968.
פעילות והצלחה
מוזיקלית הלהקה לא חידשה הרבה ביחס לאותה תקופה, אך היא ניפקה מספר להיטים ובהם "Daydream Believer", "I'm A Believer" ו-"Last Train To Clarksville". הלהקה הייתה מועמדת ל-4 פרסי גראמי והתוכנית שזכתה להצלחה עזרה למכירות התקליטים. בשנת 1967 מכרה הלהקה בארצות הברית יותר אלבומים מהרולינג סטונז והביטלס גם יחד.
חברי הלהקה היו מתוסכלים מכך שלא נותנים להם לכתוב שירים בעצמם, ושבפועל מנגנים את התפקיד שלהם נגני אולפן מקצועיים. בשנת 1967 יצא אלבומם השני בזמן שהיו במסע הופעות. חברי הלהקה שלא קיבלו אפילו עותק של האלבום ולא ידעו את השירים הכלולים בו תבעו את המפיק המוזיקלי שלהם, דון קירשנר, וקיבלו $250,000 (כ-$1,644,500 של ימינו). אלבומם השלישי כלל כבר שירים שכתבו חברי הלהקה בעצמם.
לאחר ביטול תוכנית הטלוויזיה יצא סרטם הפסיכדלי הכושל "Head".
דיונון הלהבות
דיונון הלהבות (שם מדעי: Sepia latimanus) הוא מין ממשפחת הדיונוניים שבסדרת הדיונונאים המצוי בשוניות אלמוגים לאורך האזור האינדו-פסיפי ממלזיה והפיליפינים עד לצפון אוסטרליה.
מייק דה ויין
ריצ'רד מייקל דה ויין (באנגלית: Richard Michael DeWine; נולד ב-5 בינואר 1947) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר מכהן כמושל אוהיו מאז ינואר 2019. קודם לכן כיהן דה-ויין כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1983–1991 וכחבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1995–2007. הוא נבחר לסנאט פעמיים (בשנים 1994 ו-2000), אך הפסיד למועמד הדמוקרטי שרוד בראון בבחירות שנערכו בשנת 2006. הוא גם כיהן כסגן מושל אוהיו בשנים 1991–1994. בשנים 1981–1982 כיהן דה-ויין בסנאט של אוהיו.
ביוגרפיה
דה ויין נולד ב-5 בינואר 1947 בדרום מערב אוהיו למשפחה קתולית. בשנת 1969 סיים את לימודי התואר הראשון בחינוך באוניברסיטת מיאמי ובשנת 1972 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת צפון אוהיו. בגיל 25 החל דה-ויין לעבוד כעוזר התובע באחד ממחוזות אוהיו, ובשנת 1976 נבחר לכהן כתובע המחוזי למשך ארבע שנים. ב-1980 הוא נבחר לסנאט של מדינת אוהיו וכיהן כשנתיים. בשנים 1995–2007 כיהן כחבר בסנאט האמריקאי. בשנת 2008 ייעץ לקמפיין של המועמד הרפובליקני לנשיאות ג'ון מקיין. בשנת 2010 נבחר לכהן כיועץ המשפטי של אוהיו. בנובמבר 2014 הוא נבחר שנית לתפקיד, כשניצח ב-84 מתוך 88 מחוזות המדינה.
ב-26 במאי 2016 הכריז דה-ויין כי הוא מתכוון להתמודד על משרת המושל בבחירות ב-2018. במאי 2018 הוא ניצח בפריימריז הרפובליקניים על כ-59% מהקולות. לבסוף הוא ניצח גם בבחירות הכלליות עם כ-50.6% מקולות הבוחרים ונכנס למשרתו בינואר 2019.
ההתכווצות הגדולה
בתחום הקוסמולוגיה הפיזיקלית, ההתכווצות הגדולה או הקריסה הגדולה הוא אחד מהתרחישים האפשריים לגורל היקום. בתרחיש זה, תהליך התפשטות היקום יעצר ובסופו של דבר ינוע בכיוון ההפוך, יקרוס ולבסוף יסתיים כסינגולריות חור שחור או כנקודת התחלה חדשה ליקום עם התרחשות מפץ גדול נוסף. תאוריה זו נזנחה לאחר שהוכח שקצב התפשטות היקום רק מאיץ ולא מאט.
סקירה כללית
אם גודל היקום סופי ומהירות התפשטות היקום לא עולה על מהירות המילוט, המשיכה הכבידתית ההדדית של כל החומר בסופו של דבר יגרמו ליקום להתכווץ. אם האנטרופיה תמשיך לגדול בשלב ההתכווצות, ההתכווצות ה מהיפוך הזמן של ההתרחבות. בעוד שבתחילתו, היקום היה אחיד מאוד, יקום מתכווץ עשוי להפוך ליותר ויותר כבד. בסופו של דבר כל החומר יקרוס לחורים שחורים, ומאוחר יותר יתגבש ליצור חור שחור אחיד או נקודת סינגולריות של ההתכווצות הגדולה.
מכרז קומבינטורי
מכרז קומבינטורי הוא מושג בתורת המשחקים המציין מכירה פומבית או מכרז שהמשתתפים בו מציעים הצעות מחיר לקבוצה של מוצרים במקום למוצר בודד. מכרז קומבינטורי הוא מודל לבעיות כלכליות לא מעטות בעולם הממשי, והוא מציג בעיות הן בתחום הכלכלי והן בתחום החישובי.
הגדרה פורמלית
מכרז קומבינטורי מוגדר כבעיה הבאה: בהינתן אוסף של משאבים (סחורות, שירותים וכיוצא בזה), ואוסף שחקנים כך שלכל שחקן ישנה תועלת מסוימת עבור כל תת-קבוצה של המשאבים שיקבל, כיצד ניתן לחלק את המשאבים בין השחקנים כך שהתועלת החברתית תהיה מקסימלית (בדרך כלל, התועלת החברתית היא סך התועלות של כל שחקן מקבוצת המשאבים שקיבל, או סך הכסף שעורך המכרז יזכה בתום המכרז). לפי הגדרה זו, מכירה פומבית רגילה היא מקרה פרטי של מכרז קומבינטורי, כאשר לכל שחקן יש תועלת עבור כל משאב, והתועלת של השחקן מקבוצת משאבים היא פשוט סכום התועלות שלו מכל המשאבים בקבוצה.
ההתכווצות הגדולה
סקירה כללית
תצפיות בסופרנובות רחוקות ומיפוי עדכני של קרינת הרקע הקוסמית הביאו את הקוסמולוגים להבנה שהתפשטות היקום לא מואטת על ידי כוח המשיכה אלא מואצת על ידי מה שמכונה אנרגיה אפלה. משכך, הגיעו למסקנה שההתכווצות הגדולה לא תקרה.
מכרז קומבינטורי
היסטוריה של המחקר
המושג של מכרז קומבינטורי הוגדר לראשונה על ידי רסנטי, סמית ובולפין בשנת 1982. במאמר זה הוגדר המושג של מכרז קומבינטורי בהקשר של הקצאת זמני המראה ונחיתה בנמלי תעופה (ראו להלן) ובו הוצגו לראשונה אספקטים רבים של מכרזים קומבינטוריים, ובהם המודל המתמטי של מכרז קומבינטורי, הקשר בין מכרז קומבינטורי לבעיית תת-קבוצות זרות, הקושי החישובי בבעיה, השימוש בטכניקות של כלכלה ניסוית במכרזים קומבינטוריים ושיקולים אסטרטגיים. המחקר בנושא החל להתפתח באופן משמעותי יותר בתחילת שנות ה-2000, עם התפתחות השימושים המעשיים בעיקר בהקצאת תדרים סלולריים (ראו להלן). כיום ישנו גוף מחקר לא קטן בנושא, הן במציאת חסמים על הבעיות השונות והן בהצעת פתרונות.
הקצאת תדרים סלולריים
הדוגמה הבולטת ביותר למכרז קומבינטורי, שהיא אף הדוגמה שהביאה להרחבת ההתעניינות בתחום, היא הקצאת תדרים. ברוב המקרים מדובר בהקצאת רישיון שימוש בתחום תדרים של הספקטרום האלקטרומגנטי באזור גאוגרפי מסוים, בדרך כלל למפעילים סלולריים. במקרים אלו התועלת של המפעילים הסלולריים בקבוצה של רישיונות היא שונה מאשר סכום התועלות מכל רישיון בנפרד; למשל, למפעילים רבים אין טעם לקנות רישיונות כלל אם לא יצליחו להשיג רישיונות על פני מרחב גאוגרפי רציף גדול. הקצאת הרישיונות הסלולרים בשנות ה-2000 התנהלה כמכרזים קומבינטוריים מתוכננים במדינות שונות בעולם (כדוגמת ארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה וניו זילנד), חלק מהמכרזים הללו נכשלו וחלקם הצליחו מעל למשוער
ההתכווצות הגדולה
סקירה כללית
תרחישים אפשריים נוספים לגורל היקום הם מות החום של היקום והקריעה הגדולה.
עופר צור
עופר צור הוא ספורטאי ומאמן ספורט נכים שהשתתף בארבע אולימפיאדות נכים. זוכה מדליית זהב באליפות אירופה קבוצתית לקליעה נכים (2022).
ביוגרפיה
צור התגייס לשירות צבאי ב-1973 בחיל השריון. במלחמת יום הכיפורים לחם עם גדוד 79 באזור תעלת סואץ. צור נפגע מירי טילים על הנגמ"ש שבו ישב וספג פגיעה בעמוד השדרה שהותירה אותו משותק בפלג גופו התחתון. לאחר שנת שיקום הצטרף לפעילות מרכז הספורט לנכים ולאחר מכן לפעילות בית הלוחם.