cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מטוסי ה-X
מטוסי ה-X הוא הכינוי לסדרת כלי טיס ורקטות ניסיוניים מתוצרת ארצות הברית, ששימשו לבדיקת ובחינת טכנולוגיות חדשות ותפיסות אווירודינמיקה. הסימול X במערכת סימול כלי טיס של מחלקת ההגנה של ארצות הברית מסמל את היותם במשימת מחקר ניסיוני. רבים מן הפרויקטים הללו נשמרו בסוד במהלך פיתוחם.
לא כל המטוסים האמריקאיים הניסיוניים סומלו ב-X. חלקם היו בעלי סימול של צי ארצות הברית; לחלקם ניתן הסימול של יצרנית כלי הטיס (כמו הפיאסצקי PA-97 ); אחרים סומלו ללא ה-X (כמו הנאס"א AD-1 ולאחרים ניתן שם צופן מסווג (כמו הנורת'רופ טאסיט בלו).
היסטוריה
תוכנית מטוסי ה-X החלה רשמית בשנת 1944, כתוכנית משותפת לחילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF), צי ארצות הברית והוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA), במטרה להעמיק במחקר על מטוסים בעלי מהירות גבוהה. NACA הפכה מאוחר יותר למנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי, נאס"א וחילות האוויר של צבא ארצות הברית הפכו לחיל האוויר של ארצות הברית. גם גופים אחרים, כמו DARPA (הסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים, Defense Advanced Research Projects Agency), וחיל הנחתים של ארצות הברית, הפעילו פרויקטים של מטוסי X.
האפיון למטוס ה-X הראשון, מטוס עבר-קולי מונע במנוע רקטי, גובש ב-1945. הטיסה הראשונה של מטוס X, הבל X-1, התרחשה ב-14 באוקטובר 1947. מטוס זה התפרסם כמטוס הראשון ששבר את מחסום הקול. הטיסה בוצעה בבסיס חיל האוויר אדוארדס, בקליפורניה (אז נקרא הבסיס מורוק, Muroc). רוב הטיסות של מטוסי ה-X בוצעו בבסיס זה.
שבירת מחסום הקול הייתה שיא ראשון בשורה ארוכה של שיאים ששברו מטוסי ה-X, במהירות ובגובה הטיסה. מטוסי ה-X רשמו גם ניסויים ראשונים בטכנולוגיות פורצות דרך, כמו כנף בעלת גאומטריה משתנה, סגסוגות אקזוטיות ודרכי הנעה חדשניות, ועוד.
מטוסי X חדשים הופיעו בכל כמה שנים עד לעצירה זמנית בשנות ה-70 של המאה ה-20. סדרת פרויקטים לכלי טיס במהירות שגא קולית נדחו. ב-1984 המריא פרויקט X נוסף, גרומן X-29, בעל כנפיים משוכות לפנים.
כאמור, חלק מהפרוייטים היו סודיים, אך אחרים זכו לפרסום. כלי הטיס הראשון, בל X-1, זכה להד ציבורי רב. מטוסי X השיגו הישגים בתחומים רבים ומגוונים, אך רק המטוס הרקטי רוקוול X-15, שטס בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, התקרב לתהילתו של ה-X-1. בין הפרויקטים, מטוסי X 8, 9, 11 ו-12 היו טילים; מספרי 14, 15, 17, 18, ו-25 נועדו לניסויי מנועים שונים. חלק מן הפרויקטים היו לא מאוישים, חלקם הוטסו בשליטה מרחוק ואחרים היו אוטונומיים בחלקם או באופן מלא. מרבית מטוסי ה-X לא נועדו כלל להיכנס לייצור רחב היקף, ובדרך-כלל רק מעטים יוצרו. יוצא דופן אחד הוא ה-X-35, שהתחרה נגד ה-X-32 שיוצר כ-JSF לאחר שזכה בתחרות.
נכון ל-2006, מיזמים חדשים בסדרת מטוסי ה-X עודם פעילים. על הכינוי X-52 פסחו על מנת למנוע בלבול אפשרי עם המפציץ האסטרטגי B-52 סטרטופורטרס שנמצא עדיין בשירות פעיל.
בחירות ביניים
בחירות ביניים (נקראות גם בחירות משנה. באנגלית: by-election, ובארצות הברית "בחירות מיוחדות", special elections; בישראל מקובל הביטוי בחירות ביניים) נערכות במדינות שנהוגות בהן בחירות אזוריות ואישיות, כאשר נציג בבית הנבחרים אינו יכול להמשיך בתפקידו כיוון שנפטר, התפטר או הודח מסיבה כלשהי, למשל הרשעה בפלילים. בפרלמנטים מסוימים היה נהוג בעבר שחברי פרלמנט המתמנים לשרים נדרשים להתמודד מחדש על מקומם בפרלמנט בבחירות ביניים. סיבה אפשרית נוספת לבחירות ביניים היא פסילת התוצאות מן הבחירות הכלליות, בגלל אי-סדרים בהצבעה.
אין לבלבל את המושג עם בחירות אמצע, שהן שנקבעו מראש להיערך, בחלק מהמושבים, באמצע הכהונה של הרשות המבצעת.
בחירות ביניים נהוגות במדינות חבר העמים הבריטי, בארצות הברית ובמדינות נוספות שקיימת בהן שיטת ייצוג אזורית או מעורבת. מטרתן היא למנוע מצב שמחוז בחירה יהיה בלתי מיוצג בבית הנבחרים. בחלק מן המדינות שבהן נהוגות בחירות אזוריות לא מתקיימות בהכרח בחירות ביניים. פתרונות אחרים למצב שבו נציג מסיים את תפקידו באמצע הקדנציה הם החלפתו במועמד אחר של המפלגה (לרוב המועמד הבא אחריו ברשימה שהתמודדה בבחירות), חלוקת הקולות בין המתמודדים שהפסידו, או פשוט הותרת מקומו של הנציג בלתי מאויש. במדינות שבהן נהוגה שיטת בחירות יחסית, שבה כל המדינה נחשבת למחוז אחד, כמו ישראל, לא נערכות בחירות ביניים, ובמקרה שחבר פרלמנט אינו יכול למלא את תפקידו, מחליף אותו נציג אחר מטעם מפלגתו.
בדרך-כלל העניין הציבורי בבחירות ביניים הוא נמוך וכך גם שיעור ההצבעה. רק לעיתים רחוקות יש להן השפעה פוליטית משמעותית במישור הארצי. חריג לכך הוא מצב שבו לממשלה יש רוב קטן בלבד, וכשלונה בבחירות ביניים עלול להפוך אותה לממשלת מיעוט. מיעוט ההשפעה של התוצאות על הממשל המרכזי, וכן שיעור ההצבעה הנמוך, גורמים לכך שמפלגות שוליים מצליחות לרוב טוב יותר בבחירות ביניים מאשר בבחירות כלליות.
התוצאות בבחירות-ביניים נתפסות על ידי פרשנים פוליטיים כסמן לשיעור התמיכה הכללית במפלגות השונות, המנבא במידה מסוימת את סיכוייהן בבחירות הכלליות הקרובות. למעשה, נטיית הבוחרים בבחירות ביניים היא להצביע מתוך שיקולים מקומיים או על-פי אישיות המועמדים, ולא משיקולים לאומיים, כך שאין בהן כדי ללמד הרבה על התמיכה הכללית במפלגה כלשהי. עם זאת, לרוב מפלגת אופוזיציה שנכשלת בבחירות הביניים תתקשה לחולל מהפך בבחירות כלליות.
כדי לחסוך במשאבים מקובצים בדרך כלל כמה מחוזות, שבהם יש צורך בבחירות ביניים, לתאריך אחד.
ליטני
מקורות הנהר
שטחו של אגן הניקוז של הנהר הוא 2,290 קמ"ר, והוא כולל את כל בקעת הלבנון, השיפולים המזרחיים של דרום הרי הלבנון והשיפולים המערביים של דרום הרי מול הלבנון.
הקטע הראשון - זרימה דרומה
זהו הקטע העיקרי של הנהר, שמתחיל באזור בעלבכ, ועובר רובו דרך בקעת הלבנון. במהלכו הופך הנהר לאגם – אגם קרעון. זהו אגם מלאכותי ששטחו 11 קמ"ר, שנוצר עקב סכר, שהוקם בשנים 1959–1965. קטע זה מסתיים ב"ברך" הליטני באזור מרג' עיון סמוך למצודת הבופור.
"ברך" הליטני
"ברך" הליטני הוא הכינוי לעיקול בסיום הזרימה דרומה, ליד מצודת הבופור, שבו הנהר משנה את כיוונו וממשיך לכיוון מערב, זהו העיקול הקרוב ביותר לגבול ישראל–לבנון – כ-4 ק"מ בלבד.
הקטע האחרון - זרימה מערבה
הקטע האחרון של הליטני נקרא גם בשם "אל-קאסמיה" (בערבית: القاسميه), והוא נשפך אל הים התיכון, צפונית לעיר צור. רובו של קטע זה מרוחק מגבול ישראל–לבנון מרחק של כ-29 ק"מ.
מי הנהר והשימוש בהם
ספיקת הנהר 920 מיליון מ"ק בשנה של מים מתוקים ברמה גבוהה. כחצי מהמים מנוצלים עד לברך הליטני, בעיקר באמצעות מפעלי ההשקיה והמפעל ההידרואלקטרי הקשורים לאגם קרעון. באזור ברך הליטני זורמים כ-480 מיליון מ"ק בשנה. בקטע שלאחר ברך הליטני (אל-קאסמיה) מנוצלים עוד כ-125 מיליון מ"ק בשנה להשקיה, והיתר (כ-355 מיליון מ"ק בשנה) נשפכים לים התיכון.
היסטוריה
הליטני היה הגבול הטבעי שמנע מהממלכה הסלאוקית להתפשט אל השטח שהיה בשליטת בית תלמי.
ביוני 1941 התרחש על גדות הנהר הקרב בנהר הליטני, כאשר כוחות קומנדו בריטיים וחיילים מיחידות אוסטרליות תקפו את הכוחות הצרפתים של ממשלת וישי.
נהר הליטני וארץ ישראל
בנקודה הקרובה ביותר למדינת ישראל זורם הליטני כ-4 ק"מ מגבולה, קרוב מאוד לשניים ממקורות הירדן (תרשים 2):
בעת העתיקה
גבול הנחלה של שבט אשר הגיע עד העיר צור, וקיימת סברה שעד לליטני, הנשפך לים סמוך מאוד לצור. ייתכן וגם נחלת שבט נפתלי הגיעה עד לאזור "ברך" הליטני.
במשנה מוזכר "הנהר" כאחד מגבולות ארץ ישראל – לצורך גבול קיום מצוות התלויות בארץ:
קהילת צור הסמוכה לליטני נהגה שלא לקיים יום טוב שני של גלויות החל על יהודי חוץ לארץ בלבד.
בתקופת המנדט הבריטי
הסכם סייקס–פיקו ביו בריטניה לבין צרפת (1916) הותיר בצד הצרפתי חלקים נרחבים מהגליל של היום, ואת כל הליטני. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, בריטניה לא ראתה עצמה מחויבת להסכם זה, ומדיניותה הרשמית הייתה הצהרת בלפור (1917) – "בית לאומי" לעם היהודי בארץ ישראל.
בשנת 1919, לקראת אישור המנדט הבריטי, הציגה התנועה הציונית בראשות חיים ויצמן תוכנית לממשלת בריטניה, ובה הנהר ליטני משמש כגבולה הצפוני של ארץ ישראל – עד 25 מיילים צפונית ל"ברך" הליטני, כ"דרישה מינימלית הכרחית למימוש הבית היהודי הלאומי". היה זה במידה רבה פרי המלצת שמואל טולקובסקי – מראשי הפרדסנים בארץ ופעיל ציוני נודע. טולקובסקי טען שיהיה קל יותר למוסלמים שמדרום לליטני להתחבר עם המוסלמים בארץ ישראל, ופחות לנוצרים שמצפון לליטני. גם הוא הדגיש את העובדה שהיהודים הגרים בצור רואים את עצמם כחלק מתושבי ארץ ישראל, ואינם חוגגים יום טוב שני של גלויות.
ההצעה זכתה אמנם לתמיכת נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, אך ראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג', החליט להיצמד לכתוב בתנ"ך מספר פעמים על גבולות ארץ המובטחת: "מדן ועד באר שבע", ובהסכם החדש בין בריטניה לצרפת (1921) נקבע הגבול החדש – אותו גבול הקיים היום בין ישראל ללבנון – ולפיו נהר ליטני נמצא כולו בשטחה של לבנון.
גם לאחר סימון הגבול, היו שהמשיכו לראות בתקופת המנדט את נהר ליטני כחלק מארץ ישראל. כך למשל, באותה תקופה נוצרו תוכניות מוקדמות להשקיית הנגב (תוכנית בלאס, תוכנית הייס) שהביאו בחשבון שימוש בחלק ממי הליטני במסגרתן.
לאחר הקמת מדינת ישראל
בסוף מבצע חירם, לקראת סיום מלחמת העצמאות, צבא ההצלה שהובס ונהדף מהגליל, פוצץ את הגשרים על הנהר והתמקם לאורכו, בחושבו שצה"ל ימשיך לתוך לבנון.
בשנות החמישים היו כוונות של ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון ושל הרמטכ"ל משה דיין לכבוש את הליטני, כדי לנצל את מימיו. הכוונות לא יצאו לפועל.
בשנת 1953 החלה ישראל לבנות את מוביל המים הארצי, מה שגרם למתיחות צבאית רבה עם מדינות ערב. נשיא ארצות הברית אייזנהאואר שלח את נציגו אריק ג'ונסטון לתיווך. ישראל הציעה אז להגדיל את כמות המים בירדן, על ידי חיבור הליטני אל מקורות הירדן. ניסיון התיווך נכשל.
במבצע ליטני בשנת 1978, חדר צה"ל ללבנון עד לנהר הליטני, וסילק את כוחות אש"ף אל מעבר לנהר הליטני.
במלחמת לבנון השנייה בשנת 2006 אישרה ארצות הברית לישראל להרחיב את הלחימה עד לליטני, החלטה על כך התקבלה בישראל לקראת סיום הלחימה, אולם בפועל לא הגיעו כוחות צה"ל לליטני.
המחסור במים במדינת ישראל הלך והחמיר עם השנים, אולם ישראל לא נקטה בשום צעד מעשי להשתמש במי הליטני, גם בתקופות שצה"ל שלט על חלקים נרחבים מהנהר, למרות דיווחים ממקורות ערביים על הטיית מי הליטני.
המכללה הטכנולוגית הנדסאים באריאל
המכללה הטכנולוגית הנדסאים באריאל היא מוסד לימודים על-תיכוני לתואר הנדסאי. התארים המוענקים בסיום הלימודים מוענקים מטעם המכון הממשלתי להכשרה בטכנולוגיה ובמדע (מה"ט), אגף בכיר להכשרה מקצועית ולפיתוח כוח אדם - משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, בשיתוף הנדסאים באריאל. מזה מספר שנים, בוגרי המכללה מגיעים למקומות ראשונים בהישגי בחינות הגמר העיוניות והמעשיות כאחד, מקרב 18 המכללות הגדולות. כיום היא אחת משלוש המכללות הגדולות הפועלות בישראל להכשרת הנדסאים.
המכללה הטכנולוגית הנדסאים באריאל פועלת בקמפוס אוניברסיטת אריאל בשומרון ובפרויקטים ייעודיים ברחבי הארץ. המכללה מכשירה את בוגריה בכ־20 מסלולי לימוד, המרוכזים תחת שני אשכולות:
בנוסף, מפעילה המכללה יחידה ללימודי תעודה, בשיתוף עם גורמים פעילים בתעשייה ובמשק, כדי להכשיר את הסטודנט להתמקצעות בתחומי העסקה לעתיד.
פעילות
המכללה הטכנולוגית הנדסאים באריאל החלה את פעילותה בשנת 1989, בשם "בית הספר להנדסאים של אריאל". עם הקידמה והחשיפה לתחומי דעת נוספים, שונה שמה ל"המרכז לעיצוב ולטכנולוגיה אריאל בשומרון", ובהמשך ל"המכללה הטכנולוגית הנדסאים באריאל".
המכללה שוכנת בקמפוס להשכלה גבוהה שבו מתקיימים לימודים לתארים מתקדמים, ומשתמשת להוראה במשאבים אקדמיים – מעבדות, מכשור, אולפני תקשורת, ספרייה ועוד. סגל המכללה מורכב מאנשי מקצוע בתחומם, לצד אנשי אקדמיה.
במכללה ניתן ללמוד במספר רב של מסלולי לימוד לתואר הנדסאי - לימודי יום, מסלולים משולבים (לימודי ערב המותאמים לאוכלוסייה עובדת), וכן מסלול ייחודי - הנדסאי-אקדמאי - לצבירת נקודות אקדמיות במהלך לימודי ההנדסאים, או בהמשך להם.
לרשות הסטודנטים במכללה מערך תמיכה וליווי זהה ללומדים לתואר אקדמי במקום - דקנט סטודנטים, וכן אגודת סטודנטים. כמו כן רשאים הסטודנטים להשתמש במתקני הספורט – חדר כושר הנמצא בשטח הקמפוס בסמיכות למעונות, וכן מועדון ספורט עירוני.
יחידות אקדמיות ותחומי לימוד עיקריים
להלן מסלולי הלימוד במכללה:
היחידה ללימודי תעודה והשתלמויות מפעילה קורסים יישומיים המיועדים לסטודנטים פעילים ולבוגרים, כדי להעשירם בכלים להתפתחות מקצועית. היחידה פתוחה גם לקהל הרחב - כארגון או באופן יחידני. המכללה חוברת לגורמי חוץ להעברת קורסים בנושאים מגוונים. למסיימים מוענקות תעודות בחתימת המכללה, בשיתוף הגורם המקצועי.
הנדסאי-אקדמאי – הלומדים לתואר הנדסאי, יכולים לשלב או להמשיך את לימודיהם לתואר ראשון באוניברסיטת אריאל בשומרון, במסלול מובנה, במגוון תחומים אקדמיים, או במסלול צבירה לתואר.
מכינה טכנולוגית – למעוניינים ללמוד לתואר הנדסאי אשר אינם עומדים בדרישות הסף המוגדרות על ידי מה"ט, קיימת האפשרות להשתלב בלימודי המכינה.
נבחרת קמרון בכדורגל
נבחרת קמרון בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של מדינת קמרון.
קמרון היא הנבחרת האפריקאית בעלת מספר ההופעות הגבוה ביותר בטורניר גביע העולם בכדורגל, עם 7 הופעות עד כה. הישג השיא של הנבחרת בטורניר היה ב-1990, כשהגיעה עד לשלב רבע הגמר, שבו הודחה על ידי אנגליה לאחר הארכה. הישג זה הפך את נבחרת קמרון לנבחרת האפריקאית הראשונה בהיסטוריה שהעפילה לשלב רבע הגמר של הטורניר. באותו טורניר ניצחה נבחרת קמרון במשחק הפתיחה את אלופת העולם דאז, ארגנטינה, בתוצאה 1:0.
לזכותה של נבחרת קמרון 5 זכיות בטורניר גביע אפריקה לאומות, בשנים 1984, 1988, 2000, 2002 ו-2017, וזכייה במדליית זהב באולימפיאדת סידני ב-2000. הנבחרת הגיעה לגמר גביע הקונפדרציות 2003.
השנים הראשונות
נבחרת קמרון שיחקה את משחקה הבינלאומי הראשון בשנת 1960, ובו הביסה את 2-9. היא השתתפה לראשונה במוקדמות אליפות אפריקה בכדורגל 1968, אולם לא הצליחה להעפיל לטורניר הגמר.
קמרון השתתפה לראשונה במוקדמות המונדיאל של 1970, אולם הודחה כבר בסיבוב המוקדמות הראשון על ידי נבחרת ולא העפילה לטורניר הגמר.
קמרון העפילה לראשונה לאליפות אפריקה בשנת 1970, והודחה בשלב הבתים. כעבור שנתיים, בשנת 1972, אירחה קמרון את אליפות אפריקה וסיימה במקום השלישי. עד תום העשור כשלה נבחרת קמרון בניסיונותיה להעפיל לטורנירי הגמר של המונדיאל ושל אליפות אפריקה.
מונדיאל 1982
לקראת מונדיאל 1982 הוחלט להגדיל את מספר הנבחרות המשתתפות מ-16 ל-24, ובעקבות זאת הוגדל מספר הנציגות האפריקאיות בטורניר מנציגה אחת לשתיים. נבחרת קמרון הצליחה להעפיל לראשונה בתולדותיה למונדיאל 1982, בצוותא עם נבחרת, לאחר שהדיחה במוקדמות את נבחרות , , ו. קמרון העפילה גם לאליפות אפריקה שנערכה כשלושה חודשים לפני המונדיאל, אך סיימה את כל משחקיה בתיקו והודחה בשלב הבתים.
במונדיאל 1982 סיימה קמרון בתיקו 0-0 עם נבחרות ו וכן סיימה בתיקו 1-1 עם נבחרת, שלבסוף זכתה בגביע. בעקבות שלוש תוצאות התיקו הודחה קמרון בשלב הבתים בגלל שער זכות אחד פחות מנבחרת איטליה שסיימה במקום השני עם אותו מספר נקודות. עם זאת, קמרון הייתה הנבחרת האפריקאית הראשונה שסיימה מונדיאל ללא הפסד, והופעתה בטורניר נחשבה למכובדת. גרגויר מבידה הבקיע את השער היחיד של קמרון בטורניר.
כעבור שנתיים זכתה קמרון לראשונה באליפות אפריקה, לאחר ניצחון 1-3 על ניגריה במשחק הגמר.
קמרון לא הצליחה להעפיל למונדיאל 1986, אולם סיימה שנייה באליפות אפריקה שנערכה באותה שנה, וכן זכתה בפעם השנייה באליפות אפריקה בשנת 1988, לאחר ניצחון 0-1 על ניגריה במשחק הגמר.
מונדיאל 1990
פריצתה הגדולה של קמרון לתודעת עולם הכדורגל התרחשה במונדיאל 1990. במשחק הפתיחה של הטורניר הדהימה הנבחרת את אלופת העולם בניצחון 0-1 משער של פרנסואה אומאם-ביאיק. בהמשך ניצחה קמרון את 1-2 מצמד שערים של כוכבה הגדול של הנבחרת, רוז'ה מילה. במשחקה האחרון בשלב הבתים הובסה קמרון 4-0 על ידי נבחרת, במשחקה האחרון במסגרת המונדיאל לפני התפרקותה, אולם סיימה במקום הראשון בבית. הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות המונדיאל שנבחרת מסיימת ראשונה בשלב הבתים עם מאזן שערים שלילי. בשלב שמינית הגמר ניצחה קמרון את 1-2 בהארכה, שוב מצמד שערים של רוז'ה מילה, שסיים את הטורניר כמבקיע הבולט של קמרון עם ארבעה שערים. קמרון הפכה בזאת לנבחרת האפריקאית הראשונה בהיסטוריה שהעפילה לשלב רבע הגמר במונדיאל.
בשלב רבע הגמר התמודדה קמרון מול במשחק שנחשב לאחד האיכותיים ביותר בטורניר, אם לא האיכותי שבהם. האנגלים הובילו 1-0 במשחק, אולם קמרון הפתיעה כשהפכה את התוצאה ל-1-2 משערים של עמנואל קונדה ויוג'ין אקקה. גארי ליניקר האנגלי מנע סנסציה נוספת כאשר השווה את התוצאה 7 דקות לסיום, והבקיע שער נוסף בהארכה כדי לקבוע ניצחון 2-3 לאנגלים. שני שעריו של ליניקר נכבשו בבעיטות עונשין.
הופעתה של קמרון בטורניר נחשבה למוצלחת ביותר של נבחרת אפריקאית במונדיאל, בשנת 2002 הצליחה לשחזר את הישגה של קמרון ולהעפיל לרבע הגמר. בשנת 2010 הצליחה גם נבחרת לשחזר אותו הישג. הישגה של קמרון, אשר שם את הכדורגל האפריקאי על מפת הכדורגל העולמי, תרם להגדלת מספר הנציגות האפריקאיות במונדיאל משתיים לשלוש.
מונדיאל 2002
שנתיים לאחר מונדיאל 1998 שבה קמרון וזכתה באליפות אפריקה בפעם השלישית, שוב לאחר ניצחון על ניגריה בגמר, הפעם בבעיטות הכרעה מ-11 מטר לאחר 2-2 בתום הארכה.
בשנת 2001 השתתפה קמרון לראשונה בגביע הקונפדרציות, והודחה בשלב הבתים.
בשנת 2002 השלימה קמרון זכייה שנייה ברציפות ורביעית בסך הכל באליפות אפריקה, לאחר ניצחון על בבעיטות הכרעה מ-11 מטר לאחר 0-0 בתום הארכה.
אולם בהמשך השנה, במונדיאל 2002, הייתה זו סנגל שהפתיעה והצליחה לשחזר את הישגה של קמרון משנת 1990, בעוד שקמרון החמיצה את העלייה משלב הבתים. קמרון פתחה את משחקיה בטורניר בתיקו 1-1 מול ובהמשך ניצחה את  0-1. במשחקה האחרון בשלב הבתים הפסידה קמרון 2-0 ל, וסיימה במקום השלישי בבית.
מונדיאל 2010
בשנת 2003 העפילה קמרון לגמר טורניר גביע הקונפדרציות, ובו הפסידה ל 1-0 בהארכה. אולם טורניר זה זכור לרעה עקב מותו של מארק ויוויאן פואה שהתמוטט במהלך משחק חצי הגמר נגד ונפטר מספר שעות לאחר מכן.
קמרון שבה והעפילה למונדיאל 2010, ושובצה בבית המוקדם עם נבחרות, ו. הטורניר עצמו היה כישלון עבור קמרון, שכן היא הפסידה בכל שלושת משחקיה וסיימה אחרונה בשלב הבתים. הכישלון הועצם בכך שדווקא בגביע העולם הראשון שנערך על יבשת אפריקה רשמה קמרון את ההופעה הגרועה בתולדותיה ולראשונה הפסידה בכל משחקיה בטורניר.
מונדיאל 2014
קמרון העפילה למונדיאל 2014, אך שוב הפסידה בכל משחקיה בשלב הבתים בפעם השנייה ברציפות וסיימה אחרונה בבית. קמרון הפסידה למקסיקו 1-0, הובסה על ידי קרואטיה 4-0 ולסיום הובסה 4-1 על ידי ברזיל המארחת. בכך רשמה קמרון טורניר גרוע אף יותר מהטורניר הקודם. בשנת 2017 זכתה קמרון באופן מפתיע באליפות אפריקה בפעם החמישית בתולדותיה, על אף ששיחקה בטורניר עם סגל משני. במשחק הגמר גברה קמרון על מצרים 1-2. בעקבות זכייתה, העפילה קמרון לטורניר גביע הקונפדרציות בפעם השלישית בתולדותיה ובו הודחה בשלב הבתים.
שיאי שחקנים
נכון ל-28 במרץ 2023.
ישראל ברמה
ישראל ברמה (20 בנובמבר 1956 – 21 בדצמבר 1984) היה סופר ישראלי שכתב בסגנון הכתיבה זרם התודעה.
יצירותיו
ספרו היחיד, "ימים קרועים" (1991), פורסם כשבע שנים אחרי מותו.
כתיבתו הושפעה מזו של אורי ניסן גנסין, והתאפיינה באינטנסיביות של יחסים בין נוף לדמות. בנובלה "שעה אחרת" המופיעה בספרו, מהדהדת מלחמת יום הכיפורים כטראומת רקע. סיפוריו מתאפיינים בליריות ותמונתיות לשונית רבה, בדומה לזו של ס. יזהר. הסופר אמנון נבות, שהקדים מבוא לספר סיפוריו היחיד, כתב שסיפוריו רוויים ב"עמודים רבים של תיאורי נוף מדהימים ביכולת ההבעה, בעומק ההשגה ובאיכויות הפלאסטיות שלהם". בחייו קיים מערכות יחסים מצומצמות עם הסופרים א. ב. יהושע, יצחק אורפז, יורם קניוק ואמנון נבות, אבל ככלל נותר במידה רבה "סופר לסופרים".
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית. הארכיון כולל כתבי יד של סיפוריו וכן מחזות, תרגום ובקורת ספרותית.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
אנסמבל היליארד
ההרכב הוקם ב-1973 או 1974 על ידי פול היליגר (Paul Hillier, בריטון), פול אליוט (Paul Elliott, טנור) ודייוויד ג'יימס (David James, קונטרה טנור). עד סוף שנות השמונים היה ההרכב הבסיסי גמיש והצטרפו אליו זמרי טנור שונים נוספים ליצירת מבנה הרביעייה. ב-1990 עזבו היליגר ואליוט את ההרכב. היליגר הוחלף על ידי גורדון ג'ונס (Gordon Jones) ואליוט הוחלף על ידי ג'ון פוטר (John Potter) שהוחלף ב-1998 על ידי סטיבן הארולד (Steven Harrold) ואל ההרכב הצטרף באופן קבוע הטנור רוג'ר קווי-קרמפ (Rogers Covey-Crump).
ההרכב מבצע מוזיקה עתיקה, מזמורים גרגוריאנים ללא ליווי כלי ומוזיקה מודרנית של מלחינים כארוו פרט, פטריס ואסקס, ארקי-סוון טיור, וליו טורמיס וג'ון קייג' הכותבים להם במיוחד. ההרכב הוציא את רוב הקלטותיו בהוצאת ECM New Series. בשנת 1994 פנה מפיק ECM, מנפרד אייכר, בהצעה לשתף פעולה עם הסקסופוניסט יאן גרברק, כך נוצר התקליט Officium, שזכה להצלחה אדירה ובעקבותיו הוקלטו שיתופי פעולה נוספים של גרברק ואנסמבל היליארד. האנסמבל משתף פעולה גם עם אמנים אחרים, זמרים, זמרות ותזמורות בהופעות, הקלטות ופרויקטים שונים (אחד מהם הוא הקלטת כל המוטטים של יוהאן סבסטיאן באך במסגרת ECM New Series).
אליהו עמיקם
אליהו עמיקם (קשאק) (16 באוגוסט 1915 – 8 באוגוסט 1995) היה עיתונאי ומתרגם ישראלי, ממייסדי עיתון "מברק" ומכותביו הקבועים של ידיעות אחרונות, חבר האצ"ל והלח"י.
ביוגרפיה
עמיקם נולד בולוצלאווק בפולין, בנם של משה ויהודית, בת מרדכי צבי רוזנהולץ. בעיר הולדתו סיים את לימודיו בגימנסיה פולנית והיה מפקד מחוז וולוצלבק בתנועת בית"ר. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והחל את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים. עמיקם התמחה בלשונות ושלט בשפות הקלסיות רומית ויוונית ובשפות המודרניות באירופה ובהם גרמנית, אנגלית, איטלקית, צרפתית, רוסית ופולנית. וכן למד סנסקריט וערבית בדיאלקטים שונים.
במהלך פעולה נגד הבנק הערבי בירושלים, שמטרתה הייתה לבסס את מעמדה הכלכלי של המחתרת, התחזה לקצין בריטי, ודיבר במבטא סקוטי מובהק, כך שכנע את מנהל הבנק ללכת איתו לבנק באישון לילה כדי לבדוק אם אין בו כסף מזויף. מנהל הבנק שכח את אחד המפתחות לקופות ולכן הפעולה התארכה. בינתיים עלה חשדה של המשטרה שזיהתה תנועה בבנק בלילה, עמיקם נתפס ונאסר, על אף שחבריו הצליחו לחמוק, ונידון לחמש שנות מאסר בעבודות פרך. תחילה נשלח לשנתיים במחנה בנור שמש, יהודי יחיד בין אסירים ערבים. השמש החזקה שם פגעה בעיניו והוא הועבר לבית הסוהר המרכזי בירושלים עד לסיום מאסרו. במהלך מאסרו בירושלים חבר לאסירים נוספים חברי לח"י וסייע לד"ר ישראל שייב בכתיבת נאומו של מתתיהו שמואלביץ' בפני בית הדין הבריטי שדן אותו למוות.
לאחר שחרורו, יצר קשרים עם עיתונאים וערך ביולטינים באנגלית. בשנת 1947 נשא לאשה את רות שכטר, ילידת 1921 באוסטריה, שהייתה גם היא חברת לח"י. השניים גרו בדירה בירושלים, שנמסרה להם מידי ערי ז'בוטינסקי. בתחילת מלחמת העצמאות עזבו לתל אביב. בשלהי 1947 השתתף בייסוד עיתונה היומי של הלח"י "מברק", והפך לעורכו הראשי עד לסגירתו בספטמבר 1948. לאחר ההתנקשות בחייו של פולקה ברנדוט נאסר יחד עם חבריו לעיתון, בבית הסוהר ביפו, ונבחר כנציג אסירי לח"י. לאחר שחלק מהאסירים ברחו מהכלא, הוא הועבר לכלא עכו. עמיקם שימש עד במשפטם של נתן פרידמן-ילין ומתתיהו שמואלביץ וארגן שביתת רעב שהובילה לחנינה ושחרור מוקדם.
במהלך ועידת לח"י היה מהמתנגדים להפיכתה למפלגת פועלים סוציאליסטית והצטרף ל"איגוד החינוכי לחרות ישראל" בראשות ישראל שייב. וכן השתתף בייסוד ועריכת הירחון המדיני-ספרותי "סולם" והיה בעל טור קבוע ב"דסק" של דב יודקובסקי ומאוחר יותר בידיעות אחרונות, בו שימש עיתונאי ועורך. כמו כן ייסד הוצאת ספרים בשם "עדית", שהוציאה בין השאר סדרת ביוגרפיות של מוזיקאים, בהן מוצרט ושוברט של אלפרד איינשטיין, בטהובן של פאול בקר ו"גדולי המוזיקה בעולם" של קורט פאהלן, בין השאר. מתרגם הסדרה היה יצחק הירשברג.
עמיקם נפטר בי"ז אב תשנ"ה, 13 באוגוסט 1995, ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק תל אביב. הותיר אחריו את אשתו, רות בת בנימין שכטר, ושני בנים, יאיר ואמנון.
בשנת 2008 נקרא על שמו רחוב בתל אביב, בטקס שהעירייה קיימה בנוכחות ותיקי אצ"ל ולח"י ועיתונאים בכירים.
שניאור זלמן מלאדי
רבי שניאור זלמן מלאדי (ליוזנה, ה'תק"ה–ה'תק"ט, 1745–1749 – פני, כ"ד בטבת ה'תקע"ג, 26 בדצמבר 1812; מכונה: אדמו"ר הזקן, בעל התניא, הגר"ז או "בעל שולחן ערוך הרב") היה אדמו"ר, פוסק, מייסד חסידות חב"ד ומנהיגה הראשון עד לפטירתו.
ספריו המרכזיים הם ספר התניא, ספר היסוד של חסידות חב"ד, וכן שולחן ערוך הרב.
קורות חייו
נולד לרבי ישראל ברוך פוזנר ורבקה.
ישנן כמה גרסאות לגבי תאריך הולדת שניאור זלמן, בנו הבכור של ישראל ברוך. הביוגרף חיים מאיר היילמן נטה לקבוע את תאריך הלידה בי"ז בכסלו תק"ז (30 בנובמבר 1746), וכך גם ההיסטוריון עמנואל אטקס והסופר מרדכי טייטלבוים ציינו שנה זו. על פי המסורת שסיפר האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון, שניאור זלמן נולד בתאריך י"ח באלול תק"ה (15 בספטמבר 1745), כך גם ציין האדמו"ר מנחם מנדל שניאורסון שהוסיף כי התיארוכים האחרים הינם ככל הנראה תוצאה של הערכה שגויה אבל ברשימה אחרת אשר החוקר הרב יהושע מונדשיין נוטה לייחס לאדמו"ר הריי"צ הוא כותב שנולד בשנת תק"ז . מונדשיין הוסיף שככל הנראה, שנת תק"ז היא "משנה ראשונה" ואחריה גם תק"ה וכי מעדות שניאור זלמן עצמו בעת מאסרו עולה שנולד בסביבות תק"ט . מספר מקורות מציינים כי הלידה קרתה בליוזנה , ברשימות מנחם מנדל שניאורסון צוין כי ספק נולד בליוזנה, ספק נולד בפוזנן , ובמגילת י"ט כסלו נאמר כי הוא נולד בסביבות ליוזנה וויטבסק ועל פי ה"בית רבי" נולד בליוזנה.
על פי מספר מקורות, רוח הקודש נכנסה בברוך וקרא לבנו בשם "שניאור" המסמל שני אורות, אך יש המפקפקים בכך. בניגוד למסורת המקובלת, קיים מקור המציין כי שניאור זלמן היה בן הזקונים במשפחה.
לפי מסורת חב"ד, רבי שניאור זלמן הוא דור שביעי או שמיני למהר"ל מפראג המיוחס לדוד המלך. ישנם חוקרים המפקפקים בייחוסו למהר"ל, אך מציעים אפשרויות שונות לקיים את מסורת החסידים בדבר ייחוסו לדוד המלך.
לפי מסורת שסיפר הריי"צ, כשנולד שניאור זלמן, ערך הבעש"ט – רבו של אביו – סעודה גדולה ואמר שנשמה חדשה ירדה לעולם שתאיר את העולם בתורת הנגלה ובתורת החסידות. מסופר גם כי הבעש"ט ביקש מהורי התינוק שלא יפרסמו את לידת בנם. בגיל שלוש הובא לבעש"ט לבקשתו לשעה קלה, בה גזז את שערותיו והניח לו את הפאות שם ידו על ליבו וברכו. כשהיה בן חמש שנים למקרא, הביאו אביו פעם נוספת אל הבעש"ט, וברכו שוב. בחוזרם הביתה שאל הילד את אביו, מי היה האיש הזה? והשיבו כי זה היה "סבא". מאז היה נוהג לכנותו "סבא", ואף באוזני נכדי הבעש"ט, כגון רבי ברוך ממז'יבוז' ורבי משה חיים אפרים מסדילקוב. כמו כן היה נוהג לומר באוזניהם, כי אמנם הבעש"ט הוא הסבא שלהם הגופני, אולם הבעש"ט הוא סבו שלו הרוחני ממש. אלו היו הפעמים היחידות שרבי שניאור זלמן ביקר אצל הבעש"ט, כי הבעש"ט הסביר לאביו כי הוא צריך לקבל את עיקר תורתו מתלמידו, המגיד ממזריטש. מאידך, לדעת האדמו"ר רבי שלום דובער שניאורסון, לא ראה רבי שניאור זלמן את הבעל שם טוב בעודו בחיים . גם הביוגרף חיים מאיר היילמן כותב שרבי שניאור זלמן "לא הכיר מימיו את הבעל שם טוב".
בשנת ה'תק"י (1750), כשמלאו לו שלוש שנים או חמש שנים קיבלוהו כחבר בחברה קדישא של ליוזנה, לבקשת הבעש"ט והצדיק הרב לייב שרה'ס. על פי המסורת המקובלת בחסידות, בגיל תשע שנים למד הנדסה ואסטרונומיה ובגיל עשר שנים כבר הכין לוח שנה עברי לחמש עשרה שנה. כשהיה בן שתים עשרה שנים אירע שלימד ברבים הלכות קידוש החודש של הרמב"ם, והרבנים, שהיו באותו מעמד, התפלאו מבקיאותו בנושא הנדון "ולא מצאו את ידיהם ורגליהם".
בגיל שלוש עשרה החל לשמש בפועל בחברה קדישא ותיארו אותו כ"רב תנא ופליג". בי"ב באב ה'תק"ך (1760), בגיל חמש עשרה, נשא לאישה את סטערנא (בת יהודה לייב סגל מוויטבסק).
כשהיה בן עשרים (ה'תקכ"ד–ה'תקכ"ז, 1764–1767) נסע לראשונה ללמוד בבית-מדרשו של המגיד ממזריטש. המגיד סיפר לו אודות מעלת נשמתו בהיותה נשמה חדשה (נשמה שלא ירדה לעולם קודם לכן, דבר המצביע על כך שמטרת ירידתה לעולם אינה לצורך תיקון חוזר על ידי גלגול נשמות, אלא בעלת מטרה כללית) וכי תפקידו בעולם הוא לגלות ולבאר את תורת הבעש"ט באופן של הבנה והשגה בדרך חב"ד.
כשנפטר רבו המגיד, רצו כל תלמידי המגיד - "החבריא קדישא" לזכות ולהתעסק בטהרתו, לצורך כך הטילו גורל כדי להכריע מי יזכה לאחוז בגופו בשעת הטבילה. מסופר שהרב שניאור זלמן זכה ועלה בידו הפתקה "ראשו כתם פז" ומשכך זכה לטבול את ראשו.
לאחר פטירת רבו הרב המגיד בי"ט בכסלו תקל"ג, נהיה חסיד של בנו רבי אברהם המלאך, ולאחר שזה הסתלק היה למקורבו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק, שעל פי צוואת הרב המגיד, התמנה להיות ראש עדת החסידים.
רבי שניאור זלמן עמד לנסוע לארץ ישראל עם רבי מנחם מנדל מוויטבסק ורבי אברהם מקאליסק. השיירה יצאה לדרך בלוויית חסידים רבים. כאשר הגיעו לגבול, לעיר מוהילב, נפרדו החסידים מרבותיהם, ושם הפצירו בו החסידים והאדמו"רים שיישאר ברוסיה, והוא נעתר לבקשתם.
בשנת תקל"ד (1774) נולד בנו הגדול, שנקרא דובער על שם המגיד ממזריטש, ואשר שימש כממלא מקומו של אביו לאחר פטירתו, הוא מוכר בשם אדמו"ר האמצעי.
בשנת תקל"ז (1777) לאחר עליית רבי מנחם מנדל מויטבסק לארץ ישראל יחד עם רבי אברהם מקאליסק, היה אחד משלושת הממונים על קופת מעות ארץ הקודש שהוקמה על ידי רבי מנחם מנדל. בשנת תקמ"ו מונה על ידי רבי מנחם מנדל לממונה היחיד על הנהלת הקופה ולמנהיג התנועה החסידית ברוסיה הלבנה. בשנים אלו הצטרפה אליו קבוצת תלמידי-חכמים שחלקם גדלו במעוזי ההתנגדות לחסידות (וילנא ושקלוב) ותורתו המשלבת את החוויה המיסטית בתוך החשיבה הלמדנית-שכלית קסמה להם.
וילנה, המתנגדים והמעצר
עוד בצעירותו התלווה רבי שניאור זלמן אל הרב מנחם מנדל מוויטבסק לביקור גורלי בווילנה, על מנת לנסות לשכנע את הגאון מווילנה בצדקתה וכשרותה של תנועת החסידות. הגר"א סירב לראותם ועזב את וילנה לפני הגיעם לעיר. אגרותיו של רבי שניאור זלמן לחסידיו בליטא, סייעו לחסידים לעמוד על דעתם ולהיאבק על דרכם אל מול המתנגדים לחסידות והחרם שכתבו כנגד החסידים. הן מהוות מקור מרכזי גם כיום לידיעת והבנת השתלשלות המאורעות באותם ימים.
בסערת הרדיפות נגד החסידים בליטא, ועל פי היתר מפורש שנכלל בחרם על החסידים, הלשינו מספר מתנגדים לחסידות לשלטונות הרוסיים כי רבי שניאור זלמן שולח כספים לחסידים שעלו לארץ ישראל, ובכך מסייע לאימפריה העות'מאנית שהייתה יריבה של רוסיה הקיסרית. כתוצאה מדיווח זה נלקח רבי שניאור זלמן לחקירה וישב במאסר במבצר פטרופבלובסקיה שבסנקט פטרבורג במשך 53 יום, מיום כ"ד בתשרי ה'תקנ"ט (4 באוקטובר 1798). בהשתדלות החסידים שוחרר בי"ט בכסלו ה'תקנ"ט (27 בנובמבר 1798), ותאריך זה נשמר בחסידות חב"ד כחג הגאולה.
בשנת ה'תקס"א 1801 נעצר שוב לאחר שקהילת פינסק דיווחה לשלטונות כי תורת החסידות כוללת בתוכה יסודות חתרניים נגד שלטון הצאר. ממעצר זה שוחרר באותה שנה בחג חנוכה.
עד מאסרו בשנת תקס"א התגורר ר' שניאור זלמן בעיירה ליוזנה שליד העיר ויטבסק. לאחר ששוחרר ממאסרו, אסרו עליו השלטונות לחזור לליוזנה ואילצו אותו להישאר בפטרבורג. בהשתדלותו של הנסיך ליובאמירסקי, שהיה מקורב לשלטון, אפשרו לשניאור זלמן לעבור לעיירה לאדי, הנמצאת גם היא, כמו עיר הולדתו ליאזני, במחוז ויטבסק של בלארוס, על גבול בלארוס-רוסיה. בלאדי ישב רבי שניאור זלמן במשך 11 שנים.
לאחר שני המעצרים אותם עבר, פיתח ושכלל ר' שניאור זלמן את תורתו והפיץ את עיקריה ברחבי ליטא ובלארוס. בעקבות שיטת הלימוד החב"דית ואופן הפצתה הציבורית, נקלע ר' שניאור זלמן לוויכוח עם אדמו"רים נוספים בני דורו, שחלקו על דרכו בלימוד תורת החסידות והפצתה.
תקופת מלחמת נפוליאון
בתקופת מלחמות נפוליאון ופלישתו לרוסיה (1812), אמר ר' שניאור זלמן - כפי המסופר - כי הוא יודע שניצחון הצרפתים יביא ליהודים רווחה חומרית (גשמית), אולם בכל זאת הוא מתפלל למפלת נפוליאון שכן שלטון צרפתי עלול להביא את היהודים לסכנה רוחנית של זלזול במצוות ובאמונה. מאידך בנו האדמו"ר האמצעי כותב במכתב שאביו סבר כי תחת שלטונו של נפוליאון . לפי דבריו לא צפה גם לרווחה כלכלית ליהודים תחת השלטון הצרפתי.
פטירתו
במהלך הבריחה הגיעו לכפר פני שליד העיר קורסק. במוצאי שבת כ"ד בטבת ה'תקע"ג (26 בדצמבר 1812), נפטר שם רבי שניאור זלמן. כיוון שלא היה בכפר בית קברות, הובילו אותו למחרת בעגלה לעיר הדיאץ' שבפלך פולטבה המרוחקת כ-200 ק"מ, שם היה בית עלמין יהודי. מאוחר יותר נבנה על מקום הקבר אוהל.
משנתו
חיבורו החשוב ביותר הוא ספר התניא, או 'ליקוטי אמרים', שהוא אולי גם החיבור החסידי העיוני השיטתי ביותר. עיקרו של הספר מוקדש לעיון מעמיק בפנימיות חלקי הנפש, תוך זיקה מובהקת למינוחיה של הקבלה (אם כי איננו ספר קבלי). בזכות חיבורו זה נקרא ר' שניאור זלמן גם 'בעל התניא'. כינוי חב"די אחר שלו הוא 'אדמו"ר הזקן'. בעל התניא החל לכתוב גם "ספר של צדיקים", אך הספר עלה באש.
כהמשך לתורת החסידות אשר ראתה צורך מהותי בהבנת נפש האדם על גווניה השונים, מיקד אדמו"ר הזקן גם הוא את עיקרי תורתו באדם. אולם עיקר חידושו מול תורת החסידות הכללית היה בפריסת יריעה רחבה, אשר כוללת התמודדות עם שאלות פילוסופיות ותאולוגיות, תוך הסברה שכלית ושילוב של מושגי היסוד של תורת הקבלה. בכך למעשה גישר אדמו"ר הזקן בין החוויה המיסטית לחשיבה הפילוסופית הדתית. במאמריו וספריו ביקש להסביר את המושגים הקבליים במושגי השכל האנושי, ולכל אלה למצוא ביטוי ושיקוף תואם במצבי הנפש השונים. בהתאם לאופי המושגי והשכלי של תורת הרב, הפכה עבודת ההתבוננות והעיון השכלי לאמצעי המרכזי המתבקש על פי עקרונות תורת הרב.
בספר התניא מגדיר ר' שניאור זלמן את מטרת הבריאה (על פי המדרש) "לעשות לו יתברך דירה בתחתונים", להפוך את העולם לקדוש ולאלוקי, כתוצאה מכך נגזרת עבודת בני ישראל למטה, בקיום מצוות מעשיות דווקא, על מנת להכשיר את העולם וחפציו, ולא להסתפק בעבודת המוח והלב. מטרת העבודה היא הגאולה, על ידי מלך המשיח. אז יבוא העולם לשלימותו.
בעל התניא התנגד להפניית שאלות בנושאים ארציים וגשמיים אל חכמי ישראל. למרות זאת, קיבל בעל התניא שאלות של חסידים בעניינים גשמיים והשיב עליהן. את ההסבר לכך יש לראות באיגרת שכתב בסוף ימיו בשבח ייעוץ בנושאים גשמיים לשואלים, כשהוא רואה בכך גמילות חסדים.
חיבור אחר של ר' שניאור זלמן נקרא 'שולחן ערוך הרב'. ספר זה הוא כתב בהוראת רבו המגיד ממזריטש, ואף הוא חריג למדי בנופה של החסידות בראשיתה, בהיותו חיבור הלכתי מובהק הנכתב על ידי רבי חסידי. בשנת ה'תק"ע (1810), לפני שהספיק להביא אותו לדפוס, בהיותו הרחק מביתו, פרצה בעירו לאדי שרפה שכילתה את כל כתבי היד ורק שליש מהחיבור נותר בידי מעתיקים שהעתיקוהו קודם השרפה - רוב חלק אורח חיים וקטעים על יורה דעה וחושן משפט, אף על פי שבמקור הוא נכתב על כל 4 חלקי ה"שולחן ערוך". עד היום הספר נחשב מקור הפסיקה העיקרי בחסידות חב"ד ובחוגים נוספים, ומוכר גם בקהל הרחב כאחד מגדולי ספרי הפסיקה של תקופת האחרונים. בעל התניא גם תיקן תקנות הלכתיות לציבור הרחב. אחת מתקנותיו המפורסמות היא תקנת המקוואות, שנועדה לאפשר טבילת טהרה לנשים במקווה חם וגם מהודר.
חיבוריו
באדר א' תשפ"ב (פברואר 2022) העלתה ספריית חב"ד לאתר האינטרנט של הספרייה סריקה של כמה עשרות כרכים מכתב יד מדרושיו, מאוסף כתבי היד של הספרייה.
ניגוניו
הניגון בתורתו של רבי שניאור זלמן הוא חלק מעבודת ה' המסייע לפתיחת הלב בתפילה ובקיום המצוות. היה שגור בפיו: "הלשון הוא קולמוס הלב והניגון הוא קולמוס הנפש". בניגוני חב"ד תופסים ניגוניו חשיבות רבה.
לפי המסורת החב"דית עשרה מהניגונים שהלחין נחשבים "ניגונים מכוונים", מתוכם ידועים זהותם של תשעה.
הניגונים הידועים שהלחין: ניגונים שהלחין לפי חלק מהדעות: ניגון שאימץ:
כתשעה מהניגונים הללו מופיעים באלבום צמאה 2 "אמנים שרים את ניגוני בעל התניא" המוקדש לניגוניו.
רבותיו
רבי שניאור זלמן החשיב גם את הבעש"ט, שאת תורתו קיבל דרך המגיד ממעזריטש, כרבו.
תלמידיו ויורשיו
לאחר פטירת רבי שניאור זלמן נחלקו תלמידיו לשתי קבוצות, אחת העמידה בראשה את בנו רבי דובער שניאורי המכונה "האדמו"ר האמצעי", והשנייה את תלמידו, רבי אהרון מסטרשלה.
לאדמו"ר הזקן היו עוד שני בנים: הרב חיים אברהם (על שם רבו רבי אברהם "המלאך", בנו של הרב המגיד ממעזריטש), אשר סירב להנהיג את החסידות לאחר מות אחיו, ומשה שניאורי (על שם סב-אביו נכד המהר"ל מפראג). בת אחת של בעל התניא נקראה פרידה, והשנייה, אמו של הצמח צדק, הייתה דבורה לאה אלטשולר אשתו של שלום שכנא אלטשולר.
צאצאיו של ר' שניאור זלמן מלאדי קרויים "שניאורסון", והידוע שבהם הוא רבי מנחם מנדל שניאורסון, שעמד בראש חסידות חב"ד בחצי השני של המאה העשרים.
בין תלמידיו החשובים נמנים:
משפחתו
לרבי שניאור זלמן היו שלשה אחים ושתי אחיות: הרב יהודה לייב מינוביץ' (מחבר שו"ת 'שארית יהודה'). הרב מרדכי פוזנר, היה רב בעיר אורשא ברוסיה הלבנה. הרב משה, היה רב בערים באעייו מחוז מוגילוב, ליעפלי מחוז ויטבסק, ובסוף ימיו ברודניא הסמוכה לליובאוויטש. אחות אחת נישאה לרבי ישראל קאזיק ואחות שנייה נישאה לרבי יעקב פרדקין משקלוב.
רבי שניאור זלמן נישא לסטערנא בת רבי יהודה לייב סגל, ונולדו להם שלשה בנים: רבי דובער, ממשיכו וממלא מקומו בהנהגת החסידות. הרב חיים אברהם. ר' משה שניאורי ושלוש בנות: פרידא נישאה לר' אליהו בן ר' מרדכי. דבורה לאה נישאה לר' שלום שכנא בן ר' נח אלטשולר והם הורי ממשיכו של רבי דובער בהנהגה, מנחם מנדל. רחל נישאה לר' אברהם בן ר' צבי שיינעס.
אילן שושלת אדמו"רי חב"ד
לתצוגת העץ במכשירים ניידים לחצו כאן
איגוד הצאצאים
איגוד צאצאי רבנו הזקן (או "איגוד הצאצאים") נוסד בתשל"ב (במסגרת 71 מוסדות שהוקמו לכבוד כניסתו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון לשנתו ה-71) במטרה להחדיר את מורשתו של בעל התניא בקרב צאצאיו. יוזם ומייסד האיגוד הוא הרב שמואל אלעזר היילפרין - רב שכונת בית ישראל בירושלים, דור שביעי לבעל התניא, שכיהן כיו"ר עד לפטירתו. כיום מפעילים את האיגוד בניו הרב יצחק מאיר הלפרין והרב משה צבי הלפרין.
מרטין שולץ
מרטין שולץ (בגרמנית: Martin Schulz; נולד ב-20 בדצמבר 1955) הוא פוליטיקאי גרמני ששימש כנשיא הפרלמנט האירופי בשנים 2017-2012, וכנשיא מפלגת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים (S&D) בפרלמנט האירופי בשנים 2012-2004 ובמהלך 2014. שולץ נבחר בינואר 2017 כמועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה לקנצלר גרמניה בבחירות 2017.
קריירה מקצועית
מרטין שולץ נולד בשנת 1955 בכפר הלרת, כיום חלק מהעיר אשוויילר שבמערב גרמניה, הממוקמת בסמוך לגבול עם הולנד ובלגיה, למשפחה קתולית. הוא התחנך בבית הספר המקומי חינוך דתי, ולאחר סיום לימודיו, עבר הכשרה מקצועית בשנים 1975 ו-1976 כמוכר ספרים. באמצע שנות העשרים לחייו חווה שולץ משבר מתמשך, הוא הידרדר לאלכוהוליזם, איבד את כספו ושקל אף להתאבד. בשנים הבאות הצליח לשקם את חייו כאשר עבד עבור מספר הוצאות לאור, ובשנת 1982 פתח חנות ספרים בורסילן הסמוכה לעיר הולדתו, אותה ניהל במשך 12 שנה עד שנת 1994. באותן שנים הספיק שולץ ללמוד גם שפות, וכיום הוא יודע מלבד השפה הגרמנית גם אנגלית, צרפתית, הולנדית, ספרדית ואיטלקית.
קריירה פוליטית
בשנת 1974, כשהוא בן 18 בלבד, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD). עד מהרה הפך למעורב במאבקים פוליטיים וחברתיים בגרמניה, ובשנת 1984 נבחר למועצת עיריית ורסילן וכיהן כחבר מועצה במשך שתי קדנציות. החל משנת 1987 החל לכהן כראש העירייה. בהיבחרו לראש עיריית ורסילן כשהוא בגיל 31 בלבד, הפך לראש העירייה הצעיר ביותר במדינת נורדריין-וסטפאליה. בשנת 1998, לאחר 11 שנים בתפקיד, הוא עזב את תפקידו, לאחר שהעירייה נקלעה לקשיים תקציביים.
במקביל לתפקידו כראש עירייה, רץ שולץ בשנת 1994 לפרלמנט האירופי במסגרת מפלגת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים (S&D), ובין השנים 2004 ל-2012 כיהן כיושב ראש המפלגה. ב-17 בינואר 2012 נבחר שולץ לנשיאות הפרלמנט האירופי, ושימש בתפקידו זה עד ינואר 2017. בינואר 2017 הוא נבחר כמועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה לקנצלר בבחירות 2017.
שולץ פעיל שנים רבות בקרן פרידריך אברט ומשנת 2021 הוא נשיא הקרן.
חיים אישיים
מרטין שולץ נשוי ואב לשניים. תחביבו המרכזי הוא קריאה, ובנוסף לכך הוא אוהד של מועדון הכדורגל פ.צ. קלן.
קסדה
קַסְדָּה היא כובע (קובע) משוריין או מחוזק שנועד להגן על הראש מפני פציעות וחבלות. בקסדה נעשה בעבר ובהווה שימוש רב בצבאות, כדי להגן על חיילים בעת קרב ובאימונים. לקסדה גם שימושים אזרחיים – להגנה מתאונות עבודה, בעת נסיעה בכלי רכב, בספורט תחרותי ואתגרי ועוד. הקסדות מיוצרות מחומרים שונים, בעיקר ממתכות כגון פלדה ומחומרים פלסטיים.
ענת גוב
ענת גוב (13 בדצמבר 1953 – 9 בדצמבר 2012) הייתה מחזאית, תסריטאית, מתרגמת, סאטיריקנית ופובליציסטית ישראלית.
קסדה
הקסדה בעת העתיקה
הקסדות הופיעו עוד בתקופת הברונזה. ב מתואר הקרב של דוד וגלית. חימושו של גוליית מתואר בפירוט רב: מתיאור זה אפשר ללמוד שנחושת הייתה המתכת הנפוצה אז ואילו ה"ברזל" (הכוונה כנראה לארד ברונזה) הייתה מתכת נדירה ששימשה ליצור כלי נשק עבור המובחרים שבלוחמים. על פי הכתוב בתנ"ך, דוד הרג את גולית על ידי כך שיידה חלוק נחל למצחו. מכך אפשר להסיק שקסדתו של גולית לא כללה מיגון למצח אלא כסתה רק את הפדחת ואחורי הראש.
ענת גוב
ביוגרפיה
גוב למדה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב והחלה את דרכה המקצועית כשחקנית. ב-1974 השתתפה בהצגת הבידור "אבא מצליח" ב"תיאטרון העממי" של אברהם דשא (פשנל). אחר כך פרשה ממשחק והתמקדה בכתיבת תסריטים לתוכניות טלוויזיה וקטעי קישור למופעי בידור (כגון פסטיבל שירי הילדים). בשנות ה-80 כתבה תסריטים לתוכנית "זהו זה!", בהנחיית בעלה, עמו גם כתבה ספר ילדים ("שאול הטרקטור"), הייתה שותפה לכתיבת שניים משיריו: "יש אי שם" ו"את, אני והדייג הוויקינגי", וכתבה קטעי קישור למופעיו.
בשנת 1988 כתבה את התסריט לסדרה הקומית "כן מה?!" ששדורה בערוץ הראשון, וכתבה מערכונים לתוכניות הבידור של חנה לסלאו "סקס, שקרים וחנה לסלאו" ו"החיים על פי לסלאו".
קסדה
הקסדה בעת העתיקה
הקסדות הראשונות היו בעלות מבנה דמוי חרוט ללא מיגון לפנים, אך בראשית בתקופה הארכאית ביוון הופיעה הקסדה הקורינתית שהייתה מורכבת מחתיכת ארד אחת עם כיסוי מלא לאזניים, לחיים וחלק מהאף. הקסדה נתנה הגנה טובה, אך החייל התקשה לשמוע את הפקודות ושדה ראייתו היה מוגבל. הרומאים הלכו בכיוון שונה וקסדתם, הבנויה על פי הדגם הקלטי הייתה מורכבת ממספר חלקים זזים שנתנו הגנה טובה בלי לפגוע ביכולת השמיעה ושדה הראיה של הלוחם. שרי מאה ומפקדים בכירים נהגו לעטר את קסדותיהם בנוצות ססגוניות.
הקסדה בימי הביניים
בימי הביניים הקסדות חזרו לצורת החרוט, אך כמו בעבר, הן לא הצליחו לתת הגנה מתאימה ללוחם. אמנם קסדות אלה יכלו לבלום מכות קלות אך היו נמחצות בקלות על ידי מכה של חרב כבדה או גרזן קרב. כדי להתגבר על הבעיה הזו החלו האבירים לחבוש סוגים חדשים וכבדים יותר של קסדות.
מקסדה בעלת מראה משולש היא הפכה לגליל, שנקרא Helm. בקסדה היו חריצים לעיניים, כדי לאפשר לאביר לראות את שדה הקרב, אך בכל זאת הגבילו את שדה הראייה. הפתרון לכך הייתה קסדה בעלת סנורת (מגן עיניים שאפשר להרימו ולהורידו בעת הצורך). בימי הביניים המאוחרים פותחו קסדות בשם Sallet שכללו חריץ ראייה לעיניים ותיתורה המגנה על העורף. האצילים קישטו את קסדותיהם בחריטות אומנותיות ונוצות בולטות כדי להבליט את מעמדם בשדה הקרב.
קסדות ה-Helm והקסדות הגותיות היו בעיקר בשימוש האבירים ומעמד הפרשים. לוחמי חיל הרגלים (שבדרך כלל באו ממעמדות נמוכים) השתמשו בקסדות פשוטות יותר שכללו רק כיסוי של הפדחת ושולי תיתורה נרחבים. לעיתים כללו קסדות אלה פס מתכת שירד מהקסדה והגן על האף וכן כיפה בעלת קצה משולש. קסדות אלה סיפקו פחות הגנה לפנים אך לא פגמו בשדה הראייה.
סוג נוסף של קסדות כבדות היה סוג קסדות הדומות לקסדה הקורינתית. הקסדה הזאת הייתה עשויה מחתיכת פלדה אחת עם כיסוי מלא לפנים שאפשר היה להרימו ולהורידו בעת הסכנה. בעת הקרב האביר היה מוריד את הכיסוי ושדה ראייתו היה מוגבל לשני חרכים בקדמת הקסדה. הרבה פעמים עוצבו קסדות אלה כך שיתאימו לחליפת השריון של האביר. חלקן אף עוטרו בנוצות וחריטות בזהב שהדגישו את מעמדו הרם של האביר (אם כי קסדות מעוטרות יותר שימשו יותר לתצוגות ומצעדים מאשר לקרבות אמיתיים).
הקסדה בעת החדשה
עם הירידה בקרנו של השריון, ירדה גם קרנה של הקסדה והיא יצאה מכלל שימוש מציודו של החייל הרגלי במהלך המאה ה-18. חלק מחילות הפרשים שמרו על קסדת המתכת.
בסוף המאה ה-19 קסדת המתכת יצאה סופית משירות חיל הפרשים והחיילים נשארו עם כובע עשוי מחומרים קלים, שתפקידו העיקרי היה להגן על הלוחם מפני הקור או השמש. חלק מהצבאות השתמשו בקסדות עור שלא נתנו מענה מספיק לסכנות בקרב ולכן במהלך מלחמת העולם הראשונה הקסדה חזרה לשימוש עקב הסכנות הרבות שנשקפו לחיילים. ממלחמה זו ועד היום הקסדות הן חלק אינטגרלי מציודו של הלוחם המודרני.
קסדות מודרניות
הקסדה היא עדיין חלק חיוני בציוד המגן של הלוחם בשדה הקרב. הקסדות הצבאיות המודרניות עשויות מפלדה או חומרים פלסטיים מתקדמים כגון קוולר וכוללות מערכת רצועות או ספוגים בפנים הקסדה, שנועדו להקל על החייל לחבוש אותה לאורך זמן. הקסדות תוכננו לעצירת רסיסים ואף קליעים. צורתן של קסדות צבאיות מודרניות נגזרת מהשימוש של אותן קסדות. כלומר, קסדה של לוחם בטנק תורחב בצדדיה כך שתוכל להכיל אוזניות, קסדה של טייס תכיל משקף מיוחד וכולי. לאחר שהחייל חובש את הקסדה, הוא רוכס רצועה מרכזית, המחוברת בשני קצותיה לקסדה ונתמכת על ידי הסנטר, כדי להבטיח את הקסדה למקומה. לקסדה ניתן לחבר עזרים טקטיים שונים כגון מכשיר קשר ואמצעי ראיית לילה. בצה"ל לוחמי חי"ר חובשים מעל הקסדה מצנפת מנומרת, וזאת כדי לשפר את ההסוואה של הלוחמים ולשבור את הצורה הבולטת של הקסדה.
קסדתו של טייס קרב מורכבת הרבה יותר מקסדת לוחם חי"ר. קסדת הטייס מכילה קשר, מסיכת חמצן ואף מסך תצוגה עילית (HUD) המציג לטייס נתונים רלוונטיים על גבי מגן-העיניים של הקסדה ומאפשר לו להמשיך להסתכל בשמים שלפניו. ישנן קסדות מתקדמות (כגון זו של אלביט מערכות) שאפשר אף לכוון חימוש מונחה בעזרתן.
קסדות בשימוש אזרחי
הקסדה נפוצה כיום גם בשימוש אזרחי. היא מספקת הגנה במגוון רב של תחומים:
ענת גוב
ביוגרפיה
בשנים 1993–1998 כתבה קטעי קישור ומערכונים עבור התוכנית "לילה גוב", ששידרה הזכיינית טלעד בערוץ 2.
בשנת 1999 העלה התיאטרון הקאמרי מחזה שני שלה, "חברות הכי טובות" בבימויה של עדנה מזי"א. ההצגה זכתה להצלחה גדולה, ושיתוף הפעולה בין גוב למזי"א גם המשיך במחזות הבאים שכתבה גוב לתיאטרון הקאמרי. "חברות הכי טובות" גם עובד לסדרת דרמה בשלושה חלקים עובר HOT ב-2006, ועלה שוב בתיאטרון הספרייה ב-2009, וכקופרודוקציה של הקאמרי ובית לסין ב-2013. המחזות הבאים שהעלתה עם עדנה מזי"א היו: "ליזיסטרטה 2000" (2001), עיבוד למחזה הקלאסי ליזיסטרטה, עליו הייתה מעמדת לפרס התיאטרון הישראלי. "עקר בית" (2004), סיפורו של טייס הפורש לפנסיה מוקדמת ומתקשה להסתגל לשגרת החיים החדשה (עלה שוב בקאמרי ב-2015). "אוי, אלוהים" (2008), בו אלוהים בכבודו ובעצמו בא לטיפול אצל פסיכולוגית. המחזה עלה שוב בתיאטרון החאן ב-2019. ו"משפחה חמה" (2009) קומדית מצבים על ארוחה משפחתית.
ב-2004 הופק סרט הטלוויזיה "לנצח עם מיקי ברקוביץ'", לפי סיפור שלה.
בשנת 2006, כתבה בעקבות בקשתו של הבמאי אילן רונן, את העיבוד הבימתי למחזמר "הלהקה" עבור תיאטרון הבימה.
בנוסף, עסקה גוב בתרגום מחזות לעברית. תרגמה בין השאר את המחזות "אמא קוראז' וילדיה" ו"ויה דולורוזה" (על פי דייוויד הר).
בשנת 2012 זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבימה מטעם עיריית תל אביב.
בשנת 2021 הופק הסרט הדוקומנטרי "ענת גוב: על החיים ועל המוות" (בימוי: תמר טל ענתי).
סוף טוב
"סוף טוב", המחזה האחרון שכתבה גוב, עוסק בהתמודדות של הגיבורה עם מחלת הסרטן, ונכתב בעקבות התמודדותה של גוב עם המחלה. את יחסה לטיפולים כנגד המחלה ביטאה במחזה, שבו הדמות הראשית חולה במחלת הסרטן, אבל מסרבת לקבל טיפולים כימותרפיים ומעדיפה איכות חיים על פני מאבק קשה וממושך במחלה. המחזה הועלה לראשונה על בימת תיאטרון הקאמרי ב-23 ביוני 2011 עם מוזיקה מאת שלומי שבן. הפקת הבכורה רצה למעלה מ-400 פעמים והמחזה תורגם לשפות רבות והועלה בבודפשט, בגרמניה, בפריז ובלונדון. המחזה זכה בפרס ניסים אלוני למחזאות לשנת 2011. את דמותה של גוב, גילמה ענת וקסמן.
חיים אישיים
ב-1977 נישאה לזמר והשחקן גידי גוב, ולהם שלושה ילדים. אחותה הבכורה היא הפסיכותרפיסטית והציירת פיה מיבר.
נפטרה ב-9 בדצמבר 2012 מסרטן המעי הגס. לבקשתה נקברה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
השקפת עולמה
גוב נודעה בהשתייכותה למחנה השמאל הציוני והרבתה להביע את דעותיה הפוליטיות, בעיקר לאחר רצח רבין. לטענתה, מלחמת ששת הימים עדיין לא נגמרה והחברה הישראלית משלמת כיום על תוצאותיה. שימשה כבעלת טור בעיתון ידיעות אחרונות.
גוב נמנתה עם החותמים על אמנת כנרת ב-2002, והכריזה על תמיכתה במועמדותה של ציפי לבני לקראת הבחירות לכנסת ה-18.
הייתה ממקימות עמותת "עזרת נשים" למען נפגעות תקיפה מינית.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותה:
ברית 17 באוקטובר
ברית 17 באוקטובר (ברוסית: Союз 17 октября), שנודעה בכינוי המפלגה האוקטובריסטית, הייתה מפלגת מרכז אנטי-מהפכנית באימפריה רוסית, שנוסדה ב-1905 וחרתה על דגלה כינון מונרכיה חוקתית ברוסיה וביצוע רפורמות פוליטיות מתונות, ופעלה למען הגשמת ההבטחות שנתן הצאר במניפסט אוקטובר בעקבות מהפכת 1905, שעל שם התאריך בו ניתן (17 באוקטובר 1905) נקראה המפלגה.
המפלגה הורכבה מרובה מבני המעמדות הגבוהים ברוסיה - אנשי ממשל, בעלי קרקעות ואנשי עסקים. בתחילת דרכה נעשו ניסיונות כושלים לצרף למפלגה גם פועלים ואיכרים. מ-1906 עד לפירוקה עמד בראש המפלגה אלכסנדר גוצ'קוב.
מצע המפלגה כללה התייחסות לנושאים הבאים:
במוסקבה ובסנקט פטרבורג למפלגה היו סניפים של הוועד המרכזי. בנוסף לכך, בשנת 1906 בכ-260 ערי שדה היו סניפים. יחד עם זאת, פעילות בסניפים התקיימה רק בתקופות מערכת הבחירות לדומה. בסך הכול מעריכים שלמפלגה היו כ-30 אלף חברים. בשנת 1906 המפלגה הייתה מוציאה לאור כ-50 עיתונים במספר שפות. המפלגה השתתפה באופן פעיל בבחירות לדומה והקימה סיעה בכל הכינוסים:
במהלך הרכבת הממשלה על ידי סרגיי ויטה, המפלגה קיבלה הזמנה להצטרף אך לאחר משא ומתן ראשי המפלגה החליטו לא להיכנס לממשלה החדשה בעיקר עקב חשש לשבת באותה ממשלה עם שר הפנים השמרני. למרות פעילות רחבה המפלגה לא הצליחה במיוחד בבחירות לדומה בשנת 1906 והסיעה כללה 16 אנשים בלבד. לאחר פיזור הדומה, אלכסנדר גוצ'קוב תמך במהלך. חלק מחברי המפלגה לא קיבלו את דעתו ולכן התרחש פילוג. כתוצאה מפילוג, מספר סניפים אזוריים הוקטן ל-128.
בבחירות לדומה שנייה המפלגה הצליחה להכפיל את גודל הסיעה, אך זה הייתה הצלחה מינורית. רק שינויים בחוק הבחירות איפשרו למפלגה לפורץ את מחסום הבחירות ולהגיע לסיעה בת 154 חברים, הסיעה הגדולה בדומה שכונסה בסוף שנת 1907. למרות הצלחה בבחירות, מספר החברים בסניפים אזוריים הלך ופחת.
לאחר רצח פיוטר סטוליפין חברי המפלגה שהיו פקידי הממשל עזבו אותה. כתוצאה מכך, הסניפים האזוריים למעשה שוטקו. הדבר גרם לכך שבבחירות שהתקיימו בשנת 1912 סיעת המפלגה קטנה ל-98 חברים בלבד. כבר בדצמבר 1913 חל פילוג וסיעה התפלגה ל-3 סיעות חדשות, כאשר למפלגה שויכו 22 חברים בלבד.
לאחר מהפכת פברואר המפלגה הייתה חלק של הממשלה החדשה ואלכסנדר גוצ'קוב מונה לשר ההגנה. בהמשך, המפלגה הוצא מהממשלה והייתה באופוזיציה. לאחר מהפכת אוקטובר פעילות המפלגה נאסרה. ראשי המפלגה היו בין ראשי התנועות שלחמו בממשל הסובייטי ורובם עזבו את תחומי רוסיה.
עידן זילברשטיין
עידן זילברשטיין (נולד ב-1966) הוא מחזאי, במאי, מלחין ומעבד מוזיקלי.
ביוגרפיה
זילברשטיין למד לנגן ולהלחין באופן עצמאי. בצה"ל שירת בלהקת הנח"ל 85 (בבימויו של צדי צרפתי), המחזור הראשון של הלהקות הצבאיות שחידש פעילות אחרי שרפול הקפיא את פעילותן. בלהקה היה זמר ושם פגש את פזית נוני, מי שעתידה להיות אשתו.
יחד עם פזית נוני כזמרת ושני נגנים בוגרי רימון – שמיל פרנקל וגיל שטראוס - הקים את "נע לשבט" הרכב רוק מראשוני דומינו גרוס, הופיעו במועדונים רוקסן ומאחורי הים. החומרים נכתבו בידי זילברשטיין.
הקים מרכז לאומנויות הבמה בפנימיית אורט נתניה. החל משנת 1988 מלמד בני נוער במקומות שונים, בהם קבוצת תיאטרון באגף הנוער בכלא השרון, איתם העלה את ההצגה 'מעגל זגופ'. פרויקט ארוך שנים בפנימיית 'אורט' נתניה. "סטוטה לדסטה" - פרויקט עם אוכלוסיית עולים מאתיופיה בבאר-שבע. קבוצת התיאטרון של 'אורט' גאולה, ת"א – קבוצה שפעלה במשך שבע שנים. 'לקול השדים והרוחות' – התאטרוק, אשדוד, קבוצת אומנות חברתית בבימויה של זמירה רון. ניהול אומנותי של מחנה הרוק והמחנה הבין-תחומי – החברה למתנ"סים.
בשנת 2018, בעקבות יוזמה של עירית פרנק, הקים זילברשטיין את אנסמבל זָגוֹפַּ, (ZAGOPA), בתיאטרון הסמטה. האנסמבל כלל שחקנים, רקדנית, זמרת אופרה, אמן קולנוע, אמנית קרקס ועוד וחקר שפה של תיאטרון מודרני, פוסט דרמטי. לאחר תהליך של כשנה, העלה האנסמבל את פרי המחקר. במקביל, יצר האנסמבל ליין של מסיבות, ZAGOPA PARTY. חברי האנסמבל: מירב מאור, לי מלכה, עמית גרוס, רז הראל, לאורה סופיה הרננדז גיל, גיל מרקוביץ, גאריק נופין, איציק מכלוף, אורי שאכטר, שירי לוטן.