cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריאן אדמס
2004–2009: הקרדינלס
אדמס הפיק את אלבומו של וילי נלסון, Songbird, והוא והקרדינלס הופיעו כלהקת הגיבוי של נלסון. הוא גם חימם הופעות לנלסון בהוליווד בול מאוחר יותר באותו הסתיו. מאוחר יותר בשנת 2006, התנסה אדמס במוזיקת היפ הופ, והוסיף לאתר האינטרנט שלו 18 אלבומים תחת שמות בדויים שונים, הכוללים מילות הומוריסטיות ושטותיות, וגרסאות כיסוי לשני שירים של בוב דילן ("Isis" ו-"You're a Big Girl Now").
אדמס הוציא את אלבומו התשיעי, Easy Tiger, ב-26 ביוני 2007. האלבום כלל שירים רבים שבוצעו לראשונה במהלך סיבובי ההופעות של 2006, כמו גם רצועות ישנות אחרות שלא פורסמו בעבר. מאוחר יותר באותה השנה חשף אדמס גילה כי הוא עבר "תקופה ארוכה של שימוש בסמים", שהסתיימה בשינה 2006. הוא גבר על התמכרותו בסיוע חברתו באותה העת, ג'סיקה ג'ופה, באמצעות טיפול ואליום ובהשתתפות בתוכנית שנים-עשר הצעדים.
באוקטובר 2007 הוציא אדמס את Follow the Lights, מיני-אלבום שכלל שלושה שירים חדשים: "Follow the Lights", "Blue Hotel" ו-"My Love for You Is Real", לצד עם גרסאות סטודיו בלייב של שירים שפורסמו בעבר וגרסת כיסוי לשיר "Down In A Hole" של אליס אין צ'יינס. אדמס השתתף כמוזיקאי אורח באלבום של קאובוי ג'אנקיז משנת 2007, Trinity Revisited, הקלטה מחדש לאלבומם The Trinity Session, לרגל 20 שנה להקמת הלהקה. אלבום נוסף עם הקרדינלס, Cardinology, יצא באוקטובר 2008.
ב-14 בינואר 2009, הודיע אדמס ​כי הוא פורש מהקרדינלס לאחר ההופעה האחרון שלהם ב-20 במרץ 2009 בתיאטרון פוקס שבאטלנטה. הוא ציין את לקות השמיעה ממנה סבל עקב מחלת מנייר, כמו גם התפכחות מתעשיית המוזיקה והתנהגות התקשורת והקהל כסיבות להחלטתו. מאוחר יותר שלל אדמס איחוד של הלהקה, בעקבות מותו של הבסיסט כריס פיינשטיין.
בהמשך השנה הוא הוציא שני ספרים, Infinity Blues ו-Hello Sunshine.
באפריל 2009 העלה אדמס שלושה שירים חדשים תחת כינוי הבלאק מטאל שלו Werewolph, וחמישה שירי הארד רוק בשם Sleazy Handshake.
2010–2013: PAX AM
החל מ-2010 החל אדמס להוציא את אלבומיו באופן בלעדי דרך חברת התקליטים שייסד, PAX AM. האלבום הראשון שיצא דרך PAX AM באופן בלעדי, Orion, היה מושפע ממוזיקת מטאל. הוא יצא במאי 2010 ונמכר דרך האתר של חברת התקליטים.
ב-29 באוקטובר 2010 הופיע אדמס בפעם הראשונה מאז פרישתו מהקרדינלס, באירוע התרמה בהנחיית ג'אד אפאטו. הוא הופיע עם הנגנים מרשל וור, סבסטיאן שטיינברג וחבר הקרדינלס לשעבר ג'יימי קנדילורו. הם הופיעו לראשונה עם שלושה שירים חדשים והצטרפו לבמה לשיר את "Oh My Sweet Carolina" לצד מנדי מור.
בנובמבר 2010 הודיע אדמס ​​על הוצאת של Cardinals III/IV, אלבום האולפן השנים עשר שלו, שהוקלט בשנת 2006. האלבום, שהיה אלבומו החמישי עם הקרדינלס, יצא בדצמבר של אותה שנה.
2014–הווה: Ryan Adams, PAX AM Single Series, ו-1989
באוגוסט 2014 הוציא אדמס מיני-אלבום בשם 1984 ובחודש שלאחר מכן הוציא אלבום הנקרא על שמו, Ryan Adams. האלבום זכה להצלחה יחסית ונכנס לעשרת הגדולים במצעדי האלבומים של ארצות הברית, קנדה, בריטניה, אוסטרליה ונורווגיה. האלבום היה מועמד לפרס גראמי לאלבום הרוק הטוב ביותר והסינגל "Gimme Something Good" מתוך האלבום היה מועמד לפרס גראמי לשיר הרוק הטוב ביותר.
באוגוסט 2015 הודיע ​​אדמס דרך חשבון האינסטגרם שלו שהוא עובד על גרסת כיסוי לאלבום 1989 של טיילור סוויפט. האלבום יצא בספטמבר 2015 ונכנס למקום השביעי במצעד בילבורד 200 האמריקאי, מקום אחד לפני אלבומה של סוויפט, שהיה אז בשבוע ה-48 שלו במצעד.
חייו האישיים
בשנת 2008 החל אדמס לצאת עם הזמרת והשחקנית מנדי מור. הם התארסו בפברואר 2009 והתחתנו במרץ של אותה שנה בסוואנה, ג'ורג'יה. בינואר 2015, בהצהרה משותפת, הודיעו אדמס ומור, "מנדי מור וריאן אדמס החליטו בצורה הדדית לסיים את נישואיהם של כמעט שש שנים. זה פרידה מכובדת, ידידותית של דרכים ושניהם מבקשים מהתקשורת לכבד את הפרטיות שלהם בשלב זה".
אדמס סובל מהמחלות טנטון ומנייר.
מדיום (תקשור)
מדיום (מאנגלית: Medium – אמצעי, מתווך) הוא אדם הטוען או שטוענים עליו שהוא בעל יכולת לקלוט דברים הנסתרים מהחושים הרגילים, באמצעות תפיסה על-חושית וכישורים רוחניים. השם "מדיום" משמש גם לתיאור אנשי במה וקוסמים אשר משתמשים בטכניקות שונות כגון זריזות ידיים וקריאה קרה על מנת ליצור את הרושם כי הם מחזיקים ביכולות מסוג זה, אף כי אינם טוענים לכך. כמו כן, נעשה שימוש בשם זה לתיאור האמונה כי ביכולתו של המוח להשפיע על העולם הפיזי, ולתיאור אנשים אשר לטענתם מחזיקים ביכולות טלקנטיות (כגון אורי גלר).
בארצות הברית האמונה בתופעת המדיומים היא תופעה נפוצה - לפי סקר גאלופ משנת 2005, 41% מהאמריקאים מאמינים בקיום תפיסה על-חושית. בכל רחבי ארצות הברית מתקיימת כיום תעשייה גדולה של מדיומים אשר מתעסקים במתן עצות ללקוחות בתשלום, אף על פי שרבים מפקפקים בכוחותיהם של המדיומים הללו וטוענים כי הם מבצעים מעשי הונאה או שמדובר באנשים הסובלים ממחשבות שווא.
הקהילה המדעית דוחה בכל תוקף טענות בדבר תפיסה על-חושית ויכולותיהם של המדיומים, והתופעה מוכרת כפסבדו-מדעית. עד היום לא נמצאה שום עדות נחרצת אשר מאמתת את קיום יכולותיהם של המדיומים. מחקר אשר התבצע באמצעות סריקת מוח אשר פורסם בשנת 2008 מספק את הראיות החזקות ביותר עד היום על כך שתופעות על-חושיות אינן קיימות.
בשנת 1988 האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית הפיקה דו"ח בנושא אשר הגיע למסקנה כי לא נמצאה שום הוכחה במחקרים המדעיים שנערכו לאורך 130 השנים לקיומן של תופעות פראפסיכולוגיות.
מורית
הסוג כולל כ-360 מינים, שרבים מהם לארצות כמו אוסטרליה, ניו זילנד או מדינות באפריקה. המין המפורסם והנפוץ ביותר בסוג הוא מורית פרעה שמפורסמת כמזיק ברחבי העולם, בבתים ואף בבתי חולים.
מאפיינים המשותפים למינים השונים
ריבוי מלכות בקן אחד גם הוא תופעה רווחת מאוד אצל מיני המורית השונים, אם כי נדירה יחסית אצל כלל הנמלים.
לכל הנמלים מסוג זה יש עוקץ פעיל, אם כי לא מזיק או מסוכן לבני אדם.
הקו המבדיל בין מוריות לנמלים אחרות מאותו שבט אינו מוגדר לחלוטין. מירמקולוגים רבים סבורים שיש לאחד את הסוג עם סוגים אחרים כמו Anillomyrma ו-Megalomyrmex. בישראל אין נמלים ידועות מסוגים אלה.
ריימונדוס מרטיני
ריימונדוס מרטיני (Raymundus Martini) או רמון מרטי (Ramón Martí) (1220–1285) היה חכם נוצרי שנודע בעיקר בשל חיבורו "פגיון האמונה נגד המוסלמים והיהודים" (Pugio fidei adversus Mauros et Iudaeos).
כתיבתו
מרטיני, נזיר דומיניקני ומיסיונר ספרדי, חיבר את "פגיון האמונה" על מנת להוכיח את האמת שבנצרות מתוך כתבים יהודיים, דרך הוכחה מתוחכמת וחדשה שנוסתה עוד לפני כן בוויכוח ברצלונה שהתנהל עם הרמב"ן. בוויכוח זה היה למרטיני חלק פעיל.
מרטיני, ששלט בעברית ובארמית, הביא תחילה את המקור העברי בו חפץ לעשות שימוש, ורק לאחר מכן את התרגום הלטיני. במדרשים שהביא, שכדי להגיע אליהם הסתייע בצוות עוזרים, נעשה שימוש רחב בפולמיקה הנוצרית בדורות הבאים, בין השאר בוויכוח טורטוסה. על ההתנצחות באמצעות המסורות התלמודיות הרומזות לדעתו למסורות נוצריות אמר:
חלק מהמדרשים שהביא מרטיני הם בעלי מקור לא ברור, ושאלה גדולה היא האם הם מזויפים, כפי שטענו חכמי ישראל בוויכוח טורטוסה, או שמא נכתבו בחוגים יהודיים. כיום נוטה הכף לצד שסובר שהמדרשים אותנטיים. חלקם, מקורם כנראה במדרש בראשית רבתי של רבי משה הדרשן (שממנו ציטט רש"י לא פעם). ברור, בכל אופן, שמרטיני הרבה להוציא דברים מהקשרם ולסלף את משמעותם.
הרשב"א, שהיה בן דורו של מרטיני, כתב חיבור מיוחד כנגד "פגיון אמונה".
פריבטיר
פְּרַיבֶטִיר (באנגלית: privateer) או קורסר (בצרפתית: corsaire) היה כינויה של אונייה חמושה, בבעלות ובפיקוד פרטיים, שפעלה בזמן מלחמה נגד הספנות המסחרית של האויב בתמורה לנתח מן השלל. רב החובל של אונייה שכזו, כמו כל אחד מאנשי צוותה, נקרא גם כן "פריבטיר" או "קורסר".
פריבטירים היו קיימים כבר בימי הביניים, אך עיקר פעולתם במאות ה-16 עד ה-18. בעלי האונייה קיבלו משליט המדינה כתב הרשאה, המעניק להם את הזכות לתפוס אוניות סוחר של האויב ולמכור אותן או את מטענן על פי חוקי השלל הימי (prize). בכתב ההרשאה נקבע גם כיצד יחולק השלל. בדרך כלל החלוקה הייתה 10% למלך ו-90% לפריבטיר. בתחילה נקראה אונייה מעין זו בלשון הדיבור private man-of-war ("אוניית מלחמה פרטית").
מרצ'לו מסטרויאני
מרצ'לו וינצ'נצו דומניקו מסטרויאני (באיטלקית: Marcello Vincenzo Domenico Mastroianni; 28 בספטמבר 1924 – 19 בדצמבר 1996) היה שחקן קולנוע איטלקי, שנחשב לאחד מגדולי השחקנים של איטליה וצבר שלוש מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ביוגרפיה
מסטרויאני נולד בפונטנה לירי, כפר קטן בהרי האפנינים שבפרוזינונה וגדל בטורינו ורומא שבאיטליה. בנם של אידה (לבית אירול) ואוטון מסטרויאני. שני הוריו היו מהעיירה ארפינו הסמוכה. אביו ניהל נגריה. מסטרויאני היה אחיינו של הפסל אומברטו מסטרויאני. אחיו רוג'רו מסטרויאני היה עורך קולנוע שעבד על כמה מסרטיו של מרצ'לו.
כאשר איטליה נמנתה כבעלת ברית של גרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה נעצר ונכלא בכלא הנאצי, אך הצליח לברוח והסתתר בוונציה.
קריירה
בשנת 1958 שיחק בסרטו של לוקינו ויסקונטי "לילות לבנים", על פי סיפור מאת פיודור דוסטויבסקי.
בשנת 1960 שיחק בסרטו של פדריקו פליני "לה דולצ'ה ויטה" וכיכב לצד סימון סיניורה בסרט "אודה וחברותיה".
בשנת 1961 שיחקו בסרטו של פייטרו ג'רמי "גירושין נוסח איטליה" שהקנה למסטרויאני מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, וזכה בפרס באפט"א ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
בשנת 1963 שיחק בסרטו של פדריקו פליני "שמונה וחצי", דרמה קומית סוריאליסטית. הסרט נחשב לאחד מטובי סרטי הקולנוע שנעשו אי פעם (במשאלים רבים הגיע שני רק לסרט "האזרח קיין"), וזכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
שיחקו בסרט של ויטוריו דה סיקה "אתמול, היום ומחר" לצדה של סופיה לורן. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-37 שנערך ב-1964, ועל תפקידו בסרט זכה מסטרואני בפרס הבאפט"א השני שלו.
בשנת 1964 שיחק שוב בסרט של דה סיקה בשם "נישואין נוסח איטליה" המבוסס על מחזה מאת אדוארדו דה פיליפו, וזכה בפרס דוד די דונטלו לשחקן הטוב ביותר של האקדמיה האיטלקית לקולנוע וקיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי ואף זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן קולנוע אהוב.
בשנת 1970 שיחק בסרטו של אטורה סקולה "קנאה נוסח איטליה" ("קנאה איטלקית"), עליו זכה בפרס השחקן בפסטיבל הקולנוע בקאן. ב-1977 שיחק בסרט אחר של סקולה "יום מיוחד" שזכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ופרס סזאר לסרט הזר הטוב ביותר, ומסטרואני אף קיבל מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט דרמה וזכה בפרס גלובוס הזהב האיטלקי הנקרא "Globo d'Oro".
בשנת 1991 כיכב לצדה של ג'ולי אנדרוז בסרט הקומדיה "מגע של ניאוף" של הבמאי האמריקאי ג'ין סאקס, ושיחק בסרט היווני "על רגל אחת" של הבמאי המוערך תיאו אנגלופולוס לצד השחקנית הצרפתייה ז'אן מורו.
בשנת 1992 כיכב בסרט האמריקאי "אנשים משומשים" על פי תסריט של טוד גרף. מסטרויאני קיבל מועמדות שישית לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט - קומדיה או מוזיקלי.
בשנת 1993 שיחק בסרט הצרפתי "1, 2, 3, Sun" של הבמאי זוכה פרס האוסקר ברטראן בלייה, וזכה בפרס לשחקן משנה בפסטיבל הסרטים של ונציה. בשנת 1994 שיחק בסרטו של רוברט אלטמן "משהו ללבוש" אודות התרחשות של רצח בשבוע האופנה בפריז לצד שחקנים כמו סופיה לורן, ג'וליה רוברטס וביתו, קיארה.
בשנת 1995 שיחקם בסרטם המשותף של וים ונדרס ומיכלאנג'לו אנטוניוני "מעבר לעננים", לצד אנסמבל שחקנים כמו אירן ז'קוב, ג'ון מלקוביץ' וסופי מרסו, ז'אן רנו ופאני ארדן. בשנת 1996 שיחק לצד השחקנית הספרדייה מריסה פארדס בסרט הצרפתי "חיים משולשים ומוות רק אחד" של הקולנוען הצ'יליאני ראול רואיס. סרטו האחרון היה "מסע להתחלת העולם" (Viagem ao Princípio do Mundo) (יצא לאקרנים בשנת 1997).
חיים אישיים
מסטרויאני היה נשוי לשחקנית האיטלקייה פלורה קארבלה (1926–1999) משנת 1950 ועד מותו, להם בת אחת בשם ברברה (1951–2018). בסופו של דבר השניים נפרדו בגלל רומנים שניהל עם נשים צעירות יותר. מערכת היחסים הרצינית הראשונה של מסטרויאני לאחר הפרידה הייתה עם פיי דאנאוויי, ששיחקה לצידו בסרט "מקום לאוהבים" (1968). דאנאוויי רצתה להתחתן ולהביא ילדים, אך מסטרויאני, הקתולי, סירב להתגרש מקארבלה. בשנת 1970, לאחר יותר משנתיים של המתנה שמסטרויאני ישנה את דעתו, דאנאוויי עזבה אותו. בראיון למגזין פיפל בשנת 1987 אמר מסטרויאני כי מעולם לא התגבר על יחסיו עם דונוויי. "היא הייתה האישה שהכי אהבתי", אמר "תמיד אצטער שאיבדתי אותה. הייתי שלם איתה בפעם הראשונה בחיי."
למסטרויאני נולדה בת נוספת, השחקנית קיארה מסטרויאני, בשנת 1972, מרומן מתמשך שניהל עם השחקנית הצרפתייה קתרין דנב, שהייתה צעירה ממנו בכמעט 20 שנה וחיה איתו ארבע שנים בשנות ה-70. באותה תקופה בני הזוג שיחקו בארבעה סרטים יחד. לאחר שמסטרויאני ודנב נפרדו, על פי הדיווחים קארבלה הציעה לאמץ את קיארה מכיוון שעבודת הוריה הרחיקה אותם לעיתים קרובות כל כך.
על פי הדיווחים, מערכות היחסים השונות של מסטרויאני כללו את השחקניות אנוק איימה, אורסולה אנדרס, קלאודיה קרדינלה והאמריקאיות קרול מלורי ולורן האטון]. בסביבות 1976 שמו נקשר עם הסופרת והקולנוענית אנה מריה טאטו. הם נשארו יחד עד מותו ב-1996.
מותו
מסטרויאני נפטר מסרטן הלבלב ב-19 בדצמבר 1996 בגיל 72. שתי בנותיו, כמו גם דנב וטאטו, היו ליד מיטתו. מזרקת טרווי ברומא, שקשורה לתפקידו בסרט "לה דולצ'ה ויטה", כובתה באופן סמלי ונעטפה בשחור כמחווה לזכרו.
בפסטיבל הסרטים של ונציה 1997 ניסו קיארה, קארבלה ודנב למנוע את הקרנת הסרט התיעודי בן ארבע שעות של טאטו, "מרצ'לו מסטרויאני: אני זוכר". הפסטיבל סירב והסרט הוצג. על פי הדיווחים שלוש הנשים ניסו לעשות את אותו הדבר גם בפסטיבל הקולנוע בקאן.
כלבים שחורים
כלבים שחורים (באנגלית: Black Dogs) הוא רומן מאת הסופר הבריטי איאן מקיואן, שיצא באנגליה ב-1992, ובישראל ב-1997 בתרגומה של טל ניצן-קרן, בסדרת פרוזה אחרת של הוצאת עם עובד, ובמהדורה מחודשת ב-2015.
הרומן כתוב כממואר העוסק באירוע שקרה מעט אחרי מלחמת העולם השנייה בצרפת, וכיצד אירועי נפילת חומת ברלין בסוף שנות ה-80 משפיעים על אותם אלו שפעם ראו בקומוניזם את הקידמה החברתית.
ברומן מופיעים הוריה של אשת כותב הממואר כמייצגי הקונפליקט: באירוע המכונן של הסיפור, רואה ג'וּן, אמה של אשת המספר, שני כלבים שחורים עצומים שהוכשרו על ידי הנאצים למטרות אכזריות. הכלבים הפכו במוחה, במעין התגלות מיסטית, למייצגי כל הרע בעולם. ברנרד, בעלה, שעצר מאחור כדי לספק את סקרנותו המדעית, אינו נוכח באותה חוויה. ההתגלות המיסטית, מבחינתה של ג'וּן, מבטאת אמת קוסמית אדירה, הקשורה בקיומו של אלוהים, ובמאבק נצחי בין טוב ורע. ברנרד נותר אדיש ו"מדעי" באמונתו הרציונליסטית הטהורה. דעותיהם של השניים על מקומה של הרוח בעולם מתנגשות, ובסוף שנות השמונים הם כבר פרודים. בזמן שג'וּן גוססת מסרטן בבית חולים פרטי באנגליה, ברנרד יוצא למסע אמביוולנטי בברלין המתאחדת, ביחד עם המספר, והאידאולוגיות הגוססות של אירופה מתנגשות בעולם הפוליטי כמו גם בעולמם הפרטי של גיבורי הסיפור.
אאוכאיד מק דומאנגארט
אאוכייד מוזכר ב"דואן אלבאנאך" כמלך דאל ריאטה, וכן בכרוניקות נוספות בהם הוא מכונה "ריאנאמייל" (שבור האף).
מבצע סערת אוגוסט
מבצע סערת אוגוסט היה מבצע צבאי, שנערך בשלהי מלחמת העולם השנייה, בין 9 באוגוסט ל-2 בספטמבר 1945, ובמהלכו תקפה ברית המועצות שטחים בשליטת יפן בצפון-מזרח סין ובצפון האוקיינוס השקט. המתקפה הסובייטית נפתחה יומיים לאחר הטלת פצצת האטום האמריקאית על הירושימה. תוך 11 יום הביסו שלוש החזיתות הסובייטיות שהשתתפו במתקפה את צבא קוואנטונג היפני בצפון סין, והשתלטו על שטח עצום הכולל את מנצ'וריה, קוריאה הצפונית, דרום האי סחלין והאיים הקוריליים, בסדרת מבצעים מהירים שבהם השתתפו כוחות יבשה, ים ואוויר. המבצע נחשב כפסגת היישום של דוקטרינת קרב העומק, שפותחה בברית המועצות בשנות ה-30, וכמבצע הצבאי הסובייטי המוצלח ביותר בתקופת מלחמת העולם השנייה. במסגרת המבצע הנחיל הצבא האדום לצבא היפני את התבוסה הקשה ביותר, שנחלו כוחות היבשה שלו במהלך המלחמה כולה.
במסגרת ועידת יאלטה בראשית 1945 הסכימה ברית המועצות, לבקשת ארצות הברית, לבטל את הסכם הנייטרליות שלה עם יפן ולהצטרף למערכה במזרח הרחוק נגד יפן, שלושה חודשים לאחר תום המלחמה באירופה נגד גרמניה הנאצית. במהלך ועידת פוטסדאם ביולי 1945, שב סטלין ואישר את מחויבות ארצו להצטרף למלחמה נגד יפן. זה היה הרקע לעריכת המתקפה הסובייטית על הצבא היפני בצפון-מזרח אסיה בשלב הסיום של המערכה הצבאית, שניהלו כוחות בעלות הברית נגד האימפריה היפנית.
המתקפה הסובייטית הפתיעה לחלוטין את ההנהגה היפנית וזעזעה אותה. לפחות לדעת מספר חוקרים הייתה לה השפעה משמעותית על החלטת יפן להסכים להיכנע ללא תנאי ב-14 באוגוסט 1945. יצוין כי לפיקוד הסובייטי היו תוכניות לפלוש לאי הצפוני של יפן, הוקאידו, לפני הפלישה האמריקאית המתוכננת לאי קיושו, אילו המלחמה הייתה נמשכת.
רקע היסטורי
בעקבות השתלטות יפן על מנצ'וריה בראשית שנות ה-30, והקמת מדינת בובות יפנית בשם "מנצ'וקוו" בשטח זה, נוצר גבול משותף בין האימפריה היפנית לבין ברית המועצות. סכסוכים טריטוריאליים סביב מיקום הגבולות בין ברית המועצות, והרפובליקה המונגולית (מונגוליה החיצונית), שהייתה שטח השפעה סובייטי, לבין השטחים שבשליטת יפן בצפון-מזרח סין, וחדירות של הצבא היפני לשטחי ברית המועצות ומונגוליה, שנערכו ביוזמה מקומית של מפקדים בצבא קוואנטונג היפני, הובילו לסדרה של תקריות גבול גדולות בין שני הצדדים בשנים 1938–1939. העימות הצבאי המוגבל בין יפן לברית המועצות הגיע לשיאו בקרב חלקין גול (מאי-ספטמבר 1939), במסגרתו הנחילו כוחות הצבא האדום, בפיקודו של גאורגי ז'וקוב, תבוסה מוחצת לצבא היפני. תבוסה ששמה קץ, לפחות זמנית, לשאיפות ההתפשטות של יפן צפונה, לשטחי ברית המועצות ומונגוליה.
המאורעות שהתרחשו באירופה ובמזרח הרחוק בשנת 1940, גרמו לברית המועצות וליפן לחתור לשיפור מערכת היחסים ביניהם. לאחר כיבוש צרפת וארצות השפלה על ידי גרמניה הנאצית, חששה ההנהגה הסובייטית שעימות צבאי קרוב עם גרמניה הוא בלתי נמנע, והייתה מעוניינת להבטיח את גבולה המזרחי במקרה כזה, כדי למנוע את הצורך לנהל מלחמה בשתי חזיתות. ההנהגה היפנית מצידה, הייתה מעוניינת להבטיח את גבולה הצפוני, בעקבות ההסתבכות של צבאה במלחמה מתמשכת ויקרה כנגד סין, והידרדרות יחסיה עם ארצות הברית כתוצאה מפלישתה לשטחי סין. שותפות האינטרסים הזמנית בין שני הצדדים הובילה לחתימת הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני במוסקבה ב-13 באפריל 1941. במסגרת ההסכם התחייבו שני הצדדים לקיים יחסי שלום וידידות ביניהם, ולשמור על נייטרליות במקרה של מלחמה בין אחד מהם לבין צד שלישי. ברית המועצות התחייבה לכבד את הריבונות והשלמות הטריטוריאלית של יפן ושל מנצ'וקוו, ואילו יפן התחייבה לנהוג באותו אופן כלפי שטחי ברית המועצות ומונגוליה. ההסכם הוגבל לתקופה של 5 שנים, והוסכם שאם אף צד לא יבקש לבטל אותו שנה לפני מועד פקיעתו, הוא יוארך אוטומטית ב-5 שנים נוספות.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית (שהייתה בעלת ברית של יפן במסגרת "הברית המשולשת") לשטח ברית המועצות בסוף יוני 1941 שקלה ההנהגה היפנית לבטל באופן חד צדדי את הסכם הנייטרליות, ולנצל את המצב לצורך פלישה לשטחי ברית המועצות במזרח הרחוק. אולם זיכרון התבוסה שהנחיל הצבא האדום לצבא היפני בחלקין גול, וההחלטה להפנות את שאיפות ההתפשטות של יפן דרומה, לדרום-מזרח אסיה ולאגן המערבי של האוקיינוס השקט, גרמו לה להימנע מכך.
גם לאחר פרוץ המלחמה בין האימפריה היפנית לבין בעלות הברית המערביות (ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה) בזירה הפסיפית בדצמבר 1941, והצטרפות ברית המועצות למחנה בעלות הברית, כתוצאה מפלישת הצבא הנאצי לשטחה, שמרו יפן וברית המועצות על הסכם הנייטרליות ביניהן, אף על פי שהשתייכו לשני המחנות היריבים במלחמת העולם השנייה. ההנהגה האמריקנית הייתה מעוניינת מאוד, שברית המועצות תצטרף למלחמה נגד האימפריה היפנית במזרח הרחוק, כדי להקל על הכנעת יפן, ולחסוך קורבנות לצבא ארצות הברית. במהלך ועידת טהראן בסוף 1943 הסכים סטלין להצטרף למלחמה נגד יפן במזרח הרחוק, אך רק לאחר סיום המלחמה נגד גרמניה הנאצית. בועידת יאלטה בראשית 1945 חזר סטלין על התחייבות זו, והבטיח שברית המועצות תצטרף למלחמה נגד יפן לא יאוחר משלושה חודשים לאחר כניעת גרמניה וסיום המלחמה בזירה האירופאית. ב-5 באפריל 1945 הודיעה ברית המועצות באופן רשמי ליפן על כוונתה לבטל את הסכם הנייטרליות בין שתי המדינות, אך שר החוץ הסובייטי, מולוטוב, הבטיח לשגריר היפני שההסכם יישאר בתוקף עד למועד פקיעתו באפריל 1946. עובדה זו לא מנעה מברית המועצות להכריז מלחמה כנגד יפן ב-8 באוגוסט 1945.
ברית המועצות
המתקפה הסובייטית בוצעה על ידי פיקוד המזרח הרחוק של הצבא האדום תחת פיקודו של מרשל אלכסנדר ואסילבסקי, שכלל שלוש חזיתות:
סדר הכוחות הסובייטי כלל לפחות 80 דיוויזיות שבהן 1.5 מיליון חיילים, למעלה מ-5,500 טנקים ותותחים מתנייעים, 28,000 תותחים ו-4,300 מטוסים (מתוכם 3,700 מטוסי קו ראשון). הבעיות הלוגיסטיות המורכבות הכרוכות בהעברת אספקה לכוחות הלוחמים על פני מרחקים עצומים ובתנאי אקלים וקרקע קשים, גרמו לכך שלפחות שליש מהכוח הסובייטי עסק בשינוע האספקה. הצי הסובייטי במזרח הרחוק כלל 12 ספינות קרב, 78 צוללות, כלים אמפיביים ואת שייטת נהר אמור עם ספינות תותחים ומספר כלי שיט קטנים יותר. במהלך המבצע ערך הצי הסובייטי מספר מבצעים אמפיביים, וסייע בהעברת אספקה לכוחות המתקדמים, כשהוא מתבסס על הניסיון שנרכש בתמרונים ובמערכה בזירה הימית מול גרמניה.
יפן
הכוח שהעמיד הצבא הקיסרי היפני מול הסובייטים היה צבא קוואנטונג תחת פיקודו של גנרל אוטסוזו יאמאדה. צבא קוואנטונג כלל את כוחות הכיבוש היפנים במנצ'וריה וקוריאה וכוחות עזר מקומיים, שגויסו בעיקר ממנצ'וריה וממונגוליה הפנימית (הסינית). הוא אורגן במסגרת שלוש ארמיות אזוריות (קבוצת ארמיות) ושתי ארמיות עצמאיות :
כל ארמייה אזורית (בסדר כוחות דומה לארמייה בצבאות מערביים) כללה יחידות מפקדה ויחידות עזר, בנוסף לארמיות השדה (המקבילות לקורפוס מערבי) שהיו תחת פיקודה. בנוסף להן כלל צבא קוואנטונג גם כוח עזר עצמאי בשם "כוחות ההגנה של מנצ'וקוו" שמנה 40,000 חיילים סינים (בלתי מאומנים ובלתי מצוידים כראוי). הארמייה האזורית ה-17 הגנה על קוריאה (שהייתה המטרה הבאה של המתקפה הסובייטית לאחר מנצ'וריה).
צבא קוואנטונג בשטח מנצ'וריה ובקוריאה הצפונית כלל כ-950 אלף חיילים, מתוכם כ-715 אלף חיילים יפניים. הכוחות היפניים כללו 24 דיוויזיות חי"ר, 9 בריגדות מתוגברות עצמאיות (בסדר כוחות של דיוויזיה מוקטנת) ו-2 בריגדות משוריינות. כוחות העזר המנצ'ורים והמונגולים אורגנו במסגרת 8 דיוויזיות חי"ר, 12 דיוויזיות פרשים ו-14 בריגדות עצמאיות. הציוד הכבד שעמד לרשות צבא קוואנטונג כלל 1155 כלים משוריינים (טנקים קלים ומכוניות משוריינות), 6,700 תותחים ו-1,800 מטוסים (רובם מטוסי אימונים או מטוסים מדגמים מיושנים. רק כ-50 מטוסי קו ראשון). כ-280 אלף חיילים יפניים נוספים הוצבו בקוריאה הדרומית, בחלק הדרומי של האי סחלין ובאיים הקוריליים.
הצי הקיסרי היפני לא לקח חלק בהגנה על מנצ'וריה (פיקוד הצי התנגד לכיבוש צפון סין באופן עקבי מטעמים אסטרטגיים). רוב הכוח היפני סבל ממחסור בציוד כבד ומרמת מוכנות ירודה. חלק גדול מהציוד הכבד (טנקים ומטוסים) והיחידות הצבאיות המובחרות של צבא קוואנטונג הועברו דרומה לכוחות היפניים, שלחמו נגד כוחות ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה בזירה הפסיפית. התוצאה המידית הייתה שמרבית היחידות של צבא קוואנטונג הוסבו ליחידות חי"ר קלות עם ניסיון וניידות מוגבלים. אף על פי שמרבית חומרי הגלם והתעשיות ששימשו את הכוחות היפנים בסין נמצאו במנצ'וריה, ההגנה על קוריאה קיבלה עדיפות ומרבית היחידות היפניות נערכו להגנה על הגבולות הצפוניים והמזרחיים של מנצ'וריה עם כוחות בסדר גודל מצומצם ומדולל במערב מנצ'וריה. הכוחות היפנים (שכללו טירונים רבים) היו רחוקים מלהוות יריב שווה כוחות לכוחות הצבא האדום בפיקוד המזרח הרחוק, שהיו בעלי ניסיון קרבי עשיר (לאחר ארבע שנות לחימה קשות בחזית הגרמנית) ונהנו מעליונות מספרית ואיכותית גדולה בטנקים, מטוסים וארטילריה. עם זאת, יש לזכור שהצבא היפני הוכיח עצמו כיריב אימתני בקרבות המגננה שניהל במהלך המערכה באוקיינוס השקט נגד בעלות הברית המערביות, אף על פי שבדרך כלל נמצא בנחיתות מספרית מול יריביו, עקב הקשיחות והאומץ שאפיינו את החיילים היפניים ונכונותם להמשיך להילחם עד לאיש האחרון.
מהלך הקרב
המבצע נוהל כפעולת מלקחיים משולבת קלאסית. באגף המערבי התקדם הצבא האדום דרך מדבריות והרי מונגוליה, הרחק ממסילות הרכבת ששימשו אותו לצורך אספקה. היפנים הופתעו לחלוטין ממהלך זה, שסתר את הדרך בה ניתחו את המהלכים הצבאיים הסובייטים ולכן נמצאו בעמדות לא מבוצרות בעת המתקפה. הכוחות היפנים סברו כי הפלישה לא תתרחש לפני חודש אוקטובר ולכן לא נערכו למגננה. המפקד היפני לא היה נוכח ב-18 השעות הראשונות ללחימה וקשר הרדיו עם היחידות הקדמיות נותק בשלבים הראשונים למתקפה.
בנאום רדיו ב-15 באוגוסט הכריז הקיסר הירוהיטו על כניעה ללא תנאי של יפן בהתאם להחלטות ועידת פוטסדאם, אולם המטכ"ל היפני לא העביר באופן מיידי את הוראת הכניעה לפיקוד צבא קוואנטונג, וגם לאחר קבלת ההוראה התעלמו ממנה חלק מהיחידות היפניות במנצ'וריה והמשיכו בלחימה עוד מספר ימים. הפסקת האש באזור נכנסה לתוקפה יום לאחר מכן כאשר הכוחות הסובייטים נמצאו כבר עמוק בשטחה של מנצ'וקוו. משהוכרזה הפסקת האש התקדמו הסובייטים באין מפריע וב-20 באוגוסט שלטו במוקדן, צ'אנגצ'ון וקיקיהאר. במקביל פלש הצבא האדום גם למנג'יאנג והשתלט על הבירה. קיסר מנצ'וקוו (שהיה גם הקיסר האחרון של סין), פויי, נשבה על ידי הצבא האדום.
ב-18 באוגוסט ניהלו הסובייטים במקביל מספר מבצעים אמפיביים: בקוריאה הצפונית, בסחלין ובאיי קוריל. היחידות הסובייטיות שהונחתו מהים הצליחו להשתלט על דרום האי סחלין ועל האיים הקוריליים, וכוננו בהם ריבונות סובייטית דה-פאקטו. היחידות שהונחתו בקוריאה הצפונית המתינו שכוחות הקרקע יחברו עליהם, אך התקדמותם של האחרונים נעצרה ליד נהר יאלו, בצפון חצי האי הקוריאני בשל חוסר יכולת לתספק את הכוחות המתקדמים (גם בדרך האוויר). הצבא האדום הצליח בסופו של דבר לבסס את שליטתו בחלק הצפוני של חצי האי, אך השאיפה להשתלט על קוריאה כולה לא התממשה, מאחר שכוחות אמריקאים הונחתו מהים באינצ'ון ב-8 בספטמבר, שישה ימים לאחר הכניעה הרשמית של יפן.
הפלישה לאי היפני הוקאידו שתוכננה על ידי הסובייטים מעולם לא יצאה אל הפועל.
חשיבות הקרב והשלכותיו
מבצע סערת אוגוסט, בשילוב הטלת פצצות האטום האמריקאיות על הירושימה ועל נגסאקי נועדו לשבור את הקיפאון הפוליטי ששרר ביפן ולהביא לכניעתה ללא תנאי. מטרתם העיקרית הייתה לגרום ליפנים להבין כי לא יוכלו להחזיק מעמד והפלישה לאיי יפן גופא תהפוך לבלתי נמנעת.
מנצ'וריה שנכבשה על ידי הסובייטים היוותה בסיס פעולה לכוחותיו של מאו דזה-דונג במהלך מלחמת האזרחים הסינית שהתחוללה לאחר מכן. למעשה, הצלחת המבצע במנצ'וריה שללה מהסובייטים את הזכות לקבל בסיסי צבא על אדמת סין (כפי שהובטח לה על ידי בעלות הברית) משום שכוחותיו של מאו גברו על צ'יאנג קאי שק, השתלטו על כל שטחה של סין וכוננו את הרפובליקה העממית של סין. עם זאת, לפני הנסיגה ממנצ'וריה בזזו הסובייטים חומרי גלם ומפעלי תעשייה, אותם העבירו לשטחי ברית המועצות שנהרסו במלחמה.
כפי שהוסכם מראש במהלך ועידת יאלטה, הכירו בעלות הברית המערביות בריבונות הסובייטית בשטחים שכבשה מיפן (סחלין ואיי קוריל) ובקיום "אינטרסים סובייטיים" בערי הנמל פורט-ארתור ודאירן, שהיוו צומתי מסילות רכבת בעלי חשיבות אסטרטגית, בתמורה להסכמת ברית המועצות להצטרף למלחמה נגד יפן. נמלים אלו ושטחים אחרים שנכבשו על ידי ברית המועצות בצפון-מזרח סין במהלך מבצע "סערת אוגוסט" הוחזרו בהדרגה לריבונות הרפובליקה העממית של סין עד לשנת 1955. עם זאת, סחלין ואיי קוריל נותרו בשליטת רוסיה עד ימינו.
על אף שצפון חצי האי הקוריאני נכבש על ידי הצבא האדום, הוא התקשה להחזיק בו לאור בעיות לוגיסטיות וכלכליות שהתעוררו - ולא הצליח לממש את תוכניותיו לכיבוש כל המדינה. עם נחיתת הכוחות האמריקאים בעיר אינצ'ון חולקה קוריאה דה פקטו לשתי מדינות וחמש שנים לאחר מכן פרצה מלחמת קוריאה.
גזירות קנ"א
גזירות קנ"א הן כינוי לפרעות שביצעו נוצרים קתולים נגד יהודים בספרד בשנת ה'קנ"א (1391). רבים מהיהודים לא עמדו בכפייה להתנצר, ונטשו את אמונתם. עם שוך הפרעות מינתה הממשלה ועדות חקירה, אך לא נקטה פעולות של ממש נגד הפורעים, שחלקם נמנו עם השכבות הנכבדות. גזירות 1391 פתחו תקופה של לחץ כבד על יהדות ספרד להתנצר, ועד ויכוח טורטוסה ב-1414 ואחריו התנצרו בין 33% ל-60% מתוכה, כשהם יוצרים אוכלוסיית אנוסים עצומה. המומרים נותרו כיחידה חברתית מובחנת שהוסיפה לעורר את חשדם וקנאתם של "הנוצרים הישנים".
הרקע האירופי
המאה ה-14 באירופה עמדה בסימן התפשטות המוות השחור, מגפת דבר שהגיעה מהמזרח הרחוק במאי 1348, התפשטה בעולם והרגה יותר משליש מאוכלוסיית אירופה. במקומות רבים באירופה הואשמו היהודים בהרעלת בארות ובתפוצת המגפה. הפרעות ביהודים, שפרצו מצפון להרי הפירנאים, הגיעו לספרד רק אחרי שני דורות, בימי גזרות קנ"א - שנת 1391.
עם זאת, כבר מאמצע המאה ה-13 היו בספרד, בעיקר בריכוזים העירוניים, דרישות לשלול את הזכויות הדתיות והאוטונומיות שהיו לשכונות היהודיות, ה"קאל". אם קיום השכונות המיוחדות היה יתרון ליהודים הרי שבשלב מסוים הוא הפך לחסרון. היה קל לפגוע בהם כאשר הם היו מרוכזים במקום אחד. בערים מסוימות, היהודים חויבו בענידת סמל מזהה על בגדיהם (Senal), או בלבישת שכמיה מעוגלת על בגדיהם.
מוקדי הפרעות
בסוף המאה ה-14 גברה המתיחות בין המלוכה לאצולה, בין העירוניים לבין עצמם ובינם לבין האצולה, וכן בין האיכרים לאדוניהם. היהודים נמצאו בתווך, בין המחנות הניצים, וסבלו מתגרת ידם של כולם. בשנת 1378 הטיף סגן הבישוף פראנד מרטינז מהעיר אסיחה  לבודד את היהודים בעיר סביליה ולהרוס את בתי הכנסת שלהם. בראש חודש תמוז ה'קנ"א, 4 ביוני 1391, פרצו פרעות בעיר, יהודים נרצחו ובתיהם הוצתו. רבים מאנשי הקהילה מתו על קידוש השם ואחרים נמכרו כעבדים לערבים או השתמדו.
במהלך חודש יוני עבר גל החורבן והשמד מקהילה לקהילה והגיע לכל רחבי חצי האי האיברי: מאנדלוסיה לקסטיליה ומשם לולנסיה, בה נרצחו מאתיים וחמישים איש תחת הסיסמה: "היהודים חייבים להתנצר או למות". הפרעות הגיעו עד לאיים הבלאריים, ובהמשך גם לקהילות קורדובה ומדריד. קהילות שלמות חרבו, כמו קהילת ברצלונה. בטולדו נרצח רבי יהודה נכד הרא"ש עם משפחתו ותלמידיו.
חואן הראשון, מלך קסטיליה מת בשנת 1390, ובנו אנריקה השלישי, מלך קסטיליה היה קטן מכדי למלוך. השלטון, שהיה נתון בידי אפוטרופוסים, היה חלש ולא הצליח למנוע את התפשטות המהומות.
מחמת הייאוש והסכנה היו שהמירו את דתם. הבולט בין היהודים המומרים היה שלמה הלוי מהעיר בורגוס שבקסטיליה שהפך כעבור זמן לאיש דת נוצרי חשוב ולמטיף נגד היהודים. הוא עלה לדרגת כהונה נוצרית וחיבר ספר ושמו "חקירה ודרישה של הכתובים" (Scrutinium Scripturarum) ובו הסביר מדוע הפך לנוצרי. הוא חיווה דעתו כי גזרות קנ"א גרמו ליהודים לגלות את "דת האמת". הוא המליץ להמשיך בהשפלת ודיכוי העם היהודי. לעומת זאת, רבים מהמומרים הוסיפו לראות עצמם יהודים לכל דבר, ונהגו כנוצרים רק כלפי חוץ; דוגמה בולטת לכך הוא הפילוסוף היהודי רבי פרופייט דוראן, שנאלץ להתנצר במהלך הפרעות אך שמר על זהותו ואמונתו היהודית, ואף המשיך לכתוב ולפרסם לאחר מכן בעילום שם דברי פולמוס לטובת היהדות וחיבורים לגלגניים נגד הנצרות.
תגובת השלטון
בינתיים הגיעו הידיעות לחואן הראשון, מלך אראגון שישב בסרגוסה, והוא הגיב בזעם רב, וגער באחיו, השליט המקומי בקסטיליה, בשל אדישותו מול "פשע כה מתועב" - מחאה כמעט חסרת תקדים מול פרעות ביהודים. הפרעות הופסקו, אך מבצעיהן לא נענשו.המלך שיבח את אנשי ברצלונה, שבלמו את ההמונים, והודיע שבאוגוסט יבקר בעצמו בולנסיה כדי לעמוד על הפשעים שבוצעו נגד היהודים, אולם משהגיע אוגוסט נרצחו גם בברצלונה 400 יהודים בידי האספסוף, והיתר התנצרו. בין המתנצרים היו גדולי הנכבדים היהודים. בינתיים דחה המלך את יציאתו, אולי כדי להגן על יהודי עירו שלו.בכל הזמן הזה עשה המלך מאמץ גדול לבלום את המתקפות על היהודים, אך לשווא. רק בסרגוסה עירו ניצלו מרבית היהודים. ההרג ביהודים היה חלק מהתקוממות של איכרים, שהייתה עתידה להפוך בהיסטוריה של ספרד למלחמת אזרחים של ממש, אך השתתפו בה גם שכבות גבוהות. אומנם קשה לראות את המלך חואן כחסיד אומות העולם, מפני שבמידה רבה היה מונע על ידי רצון לשמור את היציבות. את נכסיהם של מקדשי השם לקח לעצמו בהיותם בעיניו "מתאבדים" ולא הותיר אותם ליורשיהם הלגיטימיים. באוקטובר ערך המלך מסע לערים, ונהג כלפי הפורעים בסלחנות, אם כי כמה עשרות נתלו ונתבעו קנסות, שהגיעו לקופת המלך. בשנה שאחר כך דיכא המלך מהומות בעודן באיבן. עם חלוף הזמן ניסו חלק מהיהודים שנותרו ולא ברחו מהארץ, לשקם את קהילותיהם החרבות, ודבר זה זכה לברכת המלך, שחפץ להביא יהודים (אפילו בכפייה) להתיישב בברצלונה ובוולנסיה. המוציא והמביא בעניינים אלו היה רבי חסדאי קרשקש.
התגובה היהודית
הפילוסוף הגדול רבי חסדאי קרשקש, שהיה ידיד המלך, ניסח את המצב באומרו: "מכל רכושנו לא נשאר לנו בלתי גוויותינו, ובכל זאת לבנו יהגה אימה ועינינו אל אבינו שבשמים". לגבי ההשתמדות משער יצחק בער, שדווקא העשירים והמשכילים היו נוחים יותר לנטוש את דתם, שבה האמינו אמונה פילוסופית, זאת לעומת פשוטי העם שדבקו בה מתוך אמונה תמימה.
גזירות קנ"א הן שיצרו את המוני האנוסים, אלו שהמירו דתם בעל כורחם, והדוקטרינה הנוצרית שללה מהם את האפשרות לחזור ליהדות (אף שלא תמכה בהמרתם בכפייה מלכתחילה).
רבי שם טוב אבן שם טוב (הראשון) ראה בהמרת הדת ההמונית תוצאה של הגישה הפילוסופית לאמונה, וטען שאלו שהחזיקו באמונה תמימה נשארו איתנים בדתם למרות הגזירות.
גל ההגירה
גזרות קנ"א הובילו לגל הגירה גדול מחצי האי האיברי. דוגמה לכך היא משפחת אברבנאל שהיגרה מסיביליה לפורטוגל אחרי המרת שמואל אברבנאל בימים הסמוכים לגזרות קנ"א. תחילה הלכו המהגרים לפורטוגל ובהמשך פנו רובם לצפון אפריקה ואפילו למדינות בספרד מחוץ למסגרת המלוכה של אראגון, קסטיליה ונווארה.
בין המהגרים הידועים שהגיעו לצפון אפריקה יש לציין את הריב"ש (ר' יצחק בר ששת) והרשב"ץ (ר' שמעון בן צמח דוראן) שהיו למנהיגיה הרבניים החשובים של קהילת אלג'יר. למהגרים היהודים-ספרדים הייתה השפעה עצומה על הקהילות היהודיות בצפון אפריקה והם הביאו לתחייה תרבותית בקרב יהודי האזור.
ימי המאה ה-15 היו ליהודים מעין אתחלתא דגאולה. נפילת קונסטנטינופול, היא "רומא השנייה", בידי הסולטאן העות'מאני מהמט השני ב-29 במאי 1453, ואותות שנראו בשמים באותם הימים סייעו לאמונות העממיות על לידת המשיח במזרח, ולכן אנו עדים להתעוררות בקרב האנוסים להגר לשטחי האימפריה העות'מאנית באותם הימים. כנראה יצאו לאמירות גרנדה המוסלמית, משם לנמל מאלגה ובאוניות לאיטליה וללבנט. השיבה ליהדות מחוץ לגבולות ספרד נקטעה בשנת 1487 עם הקמת האינקוויזיציה.
כך פנו מהגרים לארץ ישראל. עם זאת, מספר העולים לארץ ישראל בעקבות הגזרות ולאורך המאה ה-15, היה קטן למדי. רק לאחר הגירוש מספרד בשנת רנ"ב (1492) החלו להגיע לארץ ישראל גלי עלייה גדולים מחצי האי האיברי.
חלק קטן מן הנמלטים הגיעו לצ'כיה (כמו הלוויים בני משפחת הורוביץ) ולמזרח אירופה דרך נדודים יבשתיים או באמצעות ספינות ששטו מנמלי פורטוגל.
תעודת יהודי (האגרון העברי)
באסופת אגרות (אגרון) מסרגוסה מהמאה ה-15, נמצאה תעודה עברית ששימשה מעין תעודת-דרכון ליהודי, פליט גזרות קנ"א, המעידה על נושאו כי הוא יהודי כשר שלא המיר את דתו. בתעודה זו, של מאיר ב"ר טודרוס בר' חסדאי (כלומר נכדו של רבי חסדאי קרשקש), רשום שהוא קרוב מאוד למאור הגדול מרנא ורבנא הה"ר חסדאי ע"ם יש"י (על משכבו ינוח בשלום). התעודה ניתנה בשנת 1412. מטרת התעודה לאפשר לבעליה להציגה בפני קהילות יהודיות אם יצא "אל מרחקי ארץ", ואז ייוודע ברבים כי: זאת תורת טהרת הבחור הלז, כל הימים טעמו בו, וריחו לא נמר. תעודה זו מעידה על יהודים שלמרות הבעת הנכונות להמיר את דתם לנצרות, התכוונו להגר לקהילה אחרת אפילו בחצי האי האיברי, ולשמור על יהדותם, ועל מומרים שהתכוונו לחזור ליהדותם.
ברכת שכוחו וגבורתו מלא עולם
ברכת שכוחו וגבורתו מלא עולם היא ברכה שתיקנו חז"ל לאומרה על מספר תופעות טבע היוצאות מגדר הרגיל והם: רעידת אדמה, ראיית ברק או שמיעת קול רעם, רוחות סוערות במיוחד, וכן כוכב שביט וכוכב נופל.
מקור ופרטי הברכה
הברכה היא אחת מברכות הראיה שתיקנו חז"ל. מקורה בדברי המשנה:.
עניין הברכה הוא שבח לקב"ה על תופעות טבע שניכר בהם כוחו וגדולתו. פירוש הברכה כתב במשנה ברורה: ברוך הנותן כח להטבע להראות כח יוצר בראשית כדי שייראו מלפניו.
ביחס לכל התופעות המוזכרות במשנה דעת רוב האחרונים שאין לברך אלא בשיעור הזמן של תוך כדי דיבור אך לא לאחר מכן, כך למשל על ברקים ורעמים יש לברך רק אם לא עבר זמן שיעור כדי דיבור מאז ששמע קול הרעם או ראה את הברק וכיוצא בזה.
הברכה על ראיית כוכב שביט
את הזיקים המוזכרים בדברי המשנה מבאר האמורא שמואל שהם "כוכבא דשביט". רש"י מפרש:, וכוונתו לנקרא בימינו מטאור או כוכב נופל. אך מדברי ספר הערוך (ערך זק) בשם רב האי גאון נראה שמפרש שהכוונה לכוכב שביט. הרמב"ם כלל את שני הפירושים יחד וכתב , וכך פסקו האחרונים שיש לברך על שני הדברים.
הברכה על רעידת אדמה
על פי המבואר במשנה יש לברך ברכת שכוחו וגבורתו מלא עולם על "הזוועות", והם רעידת האדמה כפי שנתבאר בגמרא. מאחר שלא נתנו חכמים שיעור לעוצמת הרעידה כתבו הפוסקים שיש לברך על כל רעידה המורגשת, אפילו כזו שאינה עלולה לסכן חיי אדם.
הברכה על רוחות סערה
בגמרא פירשו שה"רוחות" שהוזכרו במשנה הם רוחות חזקות מאוד המכונות "זעפא" והיינו סופה. התוספות מביאים ירושלמי המחלק בין רוחות חזקות מאוד הבאות "בזעף" עליהן מברכים ברכה זו, לרוחות הבאות בנחת (אך גם הן חזקות ואינן שגרתיות) עליהן יש לברך ברכת עושה מעשה בראשית בלבד. וכך נפסק בשולחן ערוך שמברכים ברכה זו רק "על רוחות שנשבו בזעף". כיוון שאין אנו בקיאים להבחין בין הבאים בזעף לבאין בנחת, פסק המשנה ברורה שטוב לברך תמיד על רוח סערה רק ברכת עושה מעשה בראשית. אך ביחס לסופות טרופיות (הוריקן) החזקות לפי כל קנה מידה הכריעו הפוסקים שיש לברך עליהן ברכת שכוחו וגבורתו מלא עולם. גם את ברכת הרוחות אין לברך אלא פעם אחת כל זמן שמדובר באותה סופה.
Aufheben
בגרמנית, לפועל Aufheben ולשם העצם Aufhebung שלוש משמעויות שונות ואף סותרות: שלילה, שימור והעלאה. כבכל שפה, גם בגרמנית משמעותה של המילה, מתוך שלוש משמעויות אלה, נקבעת לפי ההקשר, אך הפילוסוף הגרמני הגל השתמש במילה להבעת השילוב של שלוש המשמעויות, את האונטולוגיה הדיאלקטית של תהליכי התפתחות, בהתאם לשיטתו הפילוסופית, או כפי שהוא כינה זאת - "לוגיקה". בהערה המשתרעת על עמוד וחצי בספרו "מדע הלוגיקה", הוא מציג את המשמעות שהוא מייחס למילה. אמנם בהקשר לוגי פורמלי הרגיל, דבר לא יכול להיות דבר והיפוכו, בגלל חוק הסתירה. אבל בלוגיקה של הגל, ניתן להסביר תהליכי התפתחות כמכילים סתירות בהן דבר מכיל גם את שלילתו. ניתן להבין זאת באמצעות אנלוגיה בה הגל משתמש במבוא לתולדות-הפילוסופיה (הגל): ההוויה של ילד היא Aufheben של הווית התינוק, היא שלילה שלו, אך בה בעת היא משמרת את הפוטנציאל של אותו תינוק ומייצרת העלאה למומנט הבא.
כל מאמץ אנושי, טען הגל, לא רק נבנה על בסיס מה שקדם לו, אלא גם מגיב לו ומבקר אותו. טעות נפוצה היא לחלק את הדיאלקטיקה של הגל לשלוש תנועות הקרויות "תזה", "אנטיתזה" ו"סינתזה" (לפי ההפשטה של היינריך מוריץ כליבאוס ). הגל עצמו לא השתמש בחלוקה זו בדרך כלל, אף כי היא פותחה מוקדם יותר על ידי פיכטה (שהשפיע על הגל רבות) בתארו את היחס השורר בין הפרט לבין העולם. אצל הגל לא מתקיים שילוש סכמטי מעין זה, אין אנטיתזה חיצונית לתזה שמייצרת סינתזה. לשם המחשה על בסיס האנלוגיה של התינוק והילד שהוצגה לעיל: הילד אינו אנטיתזה של התינוק, אלא הוא תולדה של התהליכים והכוחות שפעלו בתינוק. תינוק צורך חלב כדי לשמר את עצמו, אך באופן סטיכי, החלב מפתח את מערכת העיכול שלו למערכת שמסוגלת לצרוך מאכלים מורכבים יותר ומאפשר לו לגדול ולהפוך לילד. הפוטנציאל להיות ילד כבר היה קיים בו, הוא איננו טרנסצנדנטי לתינוק, אלא אימננטי.
המושג מופיע גם בכתביהם של מרקס (בהקשר של מטריאליזם היסטורי) ואצל פרויד (בהקשר של סובלימציה).
תרגום המושג
המילה הגרמנית Aufheben, על שלל משמעויותיה, קשה לתרגום. התרגום המקובל של המילה לאנגלית הוא sublation.
בתרגומי כתביו של הגל לעברית ניתנו שתי וריאציות:
דו"ח סמית
מטרת הדו"ח
הדו"ח, אשר נכתב בהוראתו של מנהל תוכנית מנהטן, הגנרל לסלי גרובס, תיעד את תהליך פיתוח הפצצה הגרעינית, כולל תיאור פיתוח המעבדות הסודיות בלוס אלמוס, אוק רידג' והאנפורד, והתהליכים הפיזיקאליים העומדים בבסיס הפעלת הנשק הגרעיני, ובפרט אלה ההכרחיים לתהליך הביקוע הגרעיני ותגובת השרשרת. כמו כן שימש הדו"ח מדד למדענים המעורבים בתהליך באשר למידת סיווגם הסודי של פריטי מידע, כאשר ברור כי מידע אשר פורסם בדו"ח אינו סודי וניתן לדון בו בפומבי.
מטרת הדו"ח המוצהרת הייתה לספק לציבור האמריקני אינפורמציה מספקת להבנת מהותו של הנשק האטומי, כזו שתאפשר לו קבלת החלטות בנושא, זאת כפי שניתן לקרוא בדברי המבוא לדו"ח:
"האחריות על מדיניות האומה האמריקנית מונחת בראש וראשונה על כתפי אזרחיה, וביכולתם להתנער מאחריות זו בתנאי שניתנת להם אינפורמציה מספקת. אמנם אין ביכולתו של האזרח הממוצע להבין לעומקם את מבנה ודרך הפעלתו של הנשק הגרעיני, אולם יש בקרבנו קבוצת מדענים ומהנדסים שכן מסוגלים לכך, וביכולתם להסביר את הפוטנציאל הגלום בפצצה הגרעינית לאחרים. הדו"ח הנוכחי נכתב למען קבוצה מקצועית זו ומהווה דין וחשבון על העבודה שנעשתה בארצות הברית מאז 1939 במטרה לייצר פצצות אלו. אין זה מסמך היסטורי רשמי ואין זה מסמך טכני המיועד למומחים. פרטים מסוימים הושמטו ממנו משיקולי שמירה על סודיות."
ביקורת על הדו"ח
על אף שעבר בחינה מדוקדקת טרם פרסומו, נמתחה על דו"ח סמית ביקורת מצד פוליטיקאים אשר טענו כי נחשפו בו סודות גרעין חשובים. עם זאת, רוב הפוליטיקאים לא הבינו דבר וחצי דבר בנשק גרעיני, לא היו מעורבים בתהליך פיתוחו, ומכאן שלא יכלו לדעת איזה מידע סודי לא פורסם בדו"ח ועד כמה "סודי" לכאורה המידע שכן פורסם. למעשה התמקד דו"ח סמית בעיקר במידע אשר היה כבר זמין במקורות בלתי מסווגים בכל הקשור לפיזיקה גרעינית בסיסית, ובידע אשר היה כבר קיים בקרב הקהילה המדעית, או כזה שניתן היה להסיקו בנקל ממידע קיים.
דו"ח סמית לא הכיל כלל מידע מעשי כיצד לבנות פצצה גרעינית. במעומעם בלבד הוזכר בו מבנה פצצת האורניום "ילד קטן", ולא צוין כלל המבנה המורכב יותר של פצצת הפלוטוניום, כדוגמת הפצצה "איש שמן". במהדורתו הראשונה לא פורסמו בו כלל רישומים ודיאגרמות, ומהדורה מאוחרת יותר הכילה דיאגרמות בסיסיות בלבד המתארות את תהליך הביקוע הגרעיני, צילומים מניסוי טריניטי וצילומי ציוד ממעבדות אוק רידג' והאנפורד (אך לא מלוס-אלמוס). ברית המועצות אכן נעזרה בנתונים שפורסמו בדו"ח בפרויקט בניית פצצה משלה, אולם המידע ששאבה ממנו התייחס רק לטיב המפעלים המעורבים בתהליך וכן לצורך השוואת נתונים.
רב-מכר
למרות אופיו הטכני של דו"ח סמית, הוא נמכר בכ-127,000 עותקים בשמונה המהדורות הראשונות, תורגם ליותר מ-40 שפות, והיה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס מאמצע אוקטובר 1945 עד סוף ינואר 1946.
ספר זיכרונות
ספר זיכרונות או מֶמוּאָר (מצרפתית: mémoires, זיכרונות) הוא סוגה ספרותית המהווה תת-קבוצה של הסוגה אוטוביוגרפיה. ספרי זיכרונות נראים פחות מובְנים ומסודרים מאשר יצירות אוטוביוגרפיה רגילות, היות שהם לרוב על קטע מהחיים ולא על רצף כרונולוגי מהילדות ועד לבגרות או לזקנה. באופן מסורתי, ממוארים עוסקים בדרך כלל בעניינים ציבוריים יותר מאשר בעניינים אישיים, ולעיתים כוללים מעט מאוד מידע אישי על הכותב עצמו, ועוסקים יותר באחרים. ממוארים נכתבו על ידי פוליטיקאים או אנשי חצר המלוכה, ובהמשך על ידי אנשי צבא ועסקים, ועסקו בקריירה של הכותב יותר מאשר בחייו הפרטיים. ציפיות מודרניות שינו זאת, אפילו לראשי ממשלה. כמו רוב האוטוביוגרפיות, ממוארים נכתבים, לרוב, בגוף ראשון.
גור וידאל, בספר זיכרונותיו "פלימפססט", נתן את הגדרתו האישית לז'אנר: "ממואר הוא כיצד אדם אחד זוכר את חייו שלו, ואילו אוטוביוגרפיה היא היסטוריה, הדורשת מחקר, תיארוך, עובדות ואימות."
יש להבחין בין ספר זיכרונות לבין ספר זיכרון; "ספר זיכרונות" נכתב על ידי נשוא הספר, עוד בחייו, ומספר מאירועי חייו. לעומת זאת, "ספר זיכרון" נכתב אחרי מותו של נשוא הספר, על ידי מוקירי זכרו. יש וספר הזיכרון יספר על חיי הנפטר, אך רוב הספר יכיל מאמרים, לרוב בתחומים המזוהים עם הנפטר.
ספר זכרונות הראשון הידוע הוא מלחמת גאליה שנכתב על ידי יוליוס קיסר. ספרי זכרונות זכו לפופולריות רבה החל ממחצית המאה ה-18 כאשר הם נכתבו על ידי פוליטיקאים, אנשי חצר המלוכה, אנשי צבא ומדענים. כיום ספר זכרונות נכתבים גם על ידי אנשים שעברו אירוע טרגי במהלך החיים למשל ספר איך סטארבקס הצילה את חיי או הבטחות שצריך לקיים.
פיליפ ברוק
סגן אדמירל סר פיליפ בּוֹאְז וִיר בְּרוּק (באנגלית: Philip Bowes Vere Broke; 9 בספטמבר 1776 – 2 בינואר 1841) היה קצין מצטיין בצי המלכותי הבריטי, שהשתתף במלחמות הנפוליאוניות ובמלחמת 1812.
שנותיו הראשונות
ברוק נולד בבְּרוּק הוֹל, נֶקְטוֹן, ליד איפסוויץ', בנו בכורו של פיליפ ברוק. סבו, פיליפ ברוק, היה פוליטיקאי וחבר הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של איפסוויץ'. אחד מאבות משפחתו, סר ריצ'רד ברוק (מת ב-1529) שימש שופט ראשי בבית המשפט של האוצר (Chief Baron of the Exchequer). הוא למד בבית הספר איפסוויץ', שאחד מבניניו נקרא כיום על שמו.
דרכו בצי המלכותי
ברוק הצטרף לאקדמיה הימית המלכותית בבסיס הצי בפורטסמות' ב-1788, והחל את שירותו בצי כפרח קצונה (midshipman) ב-1792. רוב עמיתיו לדרגה לא קיבלו חינוך ימי פורמלי כשלו, אלא רכשו את ידיעותיהם תוך כדי ההפלגות. הוא שירת כלפטננט שלישי בפריגטה "סאות'המפטון" בקרב כף סנט וינסנט בפברואר 1797. שנתיים לאחר מכן הועלה לדרגת קומנדר, וב-14 בפברואר 1801 קודם לדרגת קפטן.
לכידת הפריגטה האמריקנית "צ'סאפיק"
הישגו החשוב והמפורסם ביותר של ברוק היה שביית הפריגטה האמריקנית "צ'סאפיק" ב-1 ביוני 1813, במהלך מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה. ברוק קיבל את הפיקוד על אה"מ "שֶׁנוֹן", פריגטה שנשאה 38 תותחים, ב-31 באוגוסט 1806. ב-1811, בעקבות הידרדרות היחסים בין שתי המדינות, נשלח ברוק עם אונייתו אל תחנת הצי בהליפקס, נובה סקוטיה. הקונגרס האמריקני הכריז על מלחמה ב-18 ביוני 1812. ב-1812 ובתחילת 1813 ניטשו כחצי תריסר קרבות אונייה-מול-אונייה בין הצי המלכותי לצי האמריקני. האמריקנים יצאו כשידם על העליונה בכל הקרבות הללו, בעיקר משום שאוניותיהם היו גדולות ובעלות עוצמת אש רבה יותר משל האוניות הבריטיות מאותה דרגה. התותחים הראשיים באוניות האמריקניות היו תותחי 24 ליטראות ארוכי קנה לעומת תותחי 18 ליטראות הקטנים יותר באוניות הבריטיות.
מצב העניינים נשתנה עם ניצחונה של "שנון" על "צ'סאפיק", כאשר ניסתה לפרוץ את ההסגר שהטילו אוניות הצי המלכותי על נמל בוסטון (מסצ'וסטס) ולצאת לים. "צסאפיק" הייתה אומנם מעט גדולה יותר מיריבתה ולה אנשי צוות רבים יותר, אך הדבר לא הועיל מול הצטיינותם של ברוק ואנשיו בהפעלת תותחי האונייה. "צ'סאפיק" ניזוקה מאש התותחים, מלחי "שנון" פשטו על סיפונה, והיא נכנעה 15 דקות לאחר תחילת הלחימה. 56 ממלחי האונייה האמריקנית נהרגו ו-85 נפצעו ובהם הקפטן ג'יימס לורנס, שמת מפצעיו ב-4 ביוני. פקודתו האחרונה של לורנס, בטרם הורד כשהוא פצוע אנושות אל בטן האונייה, הייתה "Don't give up the ship". באונייה "שנון" נספרו 24 הרוגים ו-59 פצועים, וביניהם ברוק עצמו, שנפצע בראשו כאשר הוביל את צוות ההשתלטות.
לפטננט פְּרוֹבוֹ ווֹלִיס נטל את הפיקוד על "שנון" בעוד רופאי האונייה מטפלים בברוק, והפריגטה שבה עם אוניית השלל שלה אל הליפקס. את תקופת החלמתו עשה בבית מפקד מספנת הצי בהליפקס.
ניצחון "שנון" עורר רושם עז הן בארצות הברית והן בבריטניה. לאות הוקרה על פועלו הוענק לברוק ב-25 בספטמבר 1813 תואר ברונט. ב-3 בינואר 1815 קיבל ברוק את התואר אביר מפקד של מסדר האמבט. כמו כן הוענקה לו מדליית הזהב של הצי, אחת משמונה בלבד שהוענקו בין 1794 ל-1814 על ניצחון בקרב אונייה-מול-אונייה. בשל פציעתו נמנע מברוק לשוב לשירות פעיל בים. הוא שירת כמומחה לתותחנות ימית, וב-22 ביולי 1830 הועלה לדרגת סגן אדמירל של השייטת האדומה.
אחיו הצעיר, צ'ארלס ברוק, לימים צ'ארלס ברוק ויר, הצטרף לצבא הבריטי ושירת תחת פיקודו של הדוכס מוולינגטון. הוא סיים את שירותו בדרגת מייג'ור גנרל וזכה לתואר אבירות.
ברוק בסיפורת
תיאור מדומיין של הקרב בין "שנון" ל"צ'סאפיק" תופס מקום בולט ברומנים ההיסטוריים של פטריק אובריאן "The Fortune of War" ו-"The Surgeon's Mate".
סריגת שתי
סריגת שתי היא טכניקת סריגה שהתפתחה במאתיים השנים האחרונות.
סריגת השתי מיוצרת על ידי מכונות תעשייתיות שבהן כל מחט סורגת עם חוט נפרד ונוצרות עמודות של לולאות המתחברות יחדיו בכמה דרכים אפשריות, בסריגה זו כל המחטים עובדות במקביל. בסריגת ערב לעומת זאת, המחטים סורגות אחת אחרי השנייה עם אותו החוט ויוצרות שורות של לולאות.
בעולם הטקסטיל סריגת שתי הוא תחום צנוע אך מתפתח מאוד. בנוסף זוהי תעשייה צעירה מאוד בהשוואה לתעשיות יצור הבדים- האריגה והסריגה.
סריגי שתי וסריגי ערב אמנם נראים דומים אך למעשה הדמיון היחידי הוא ששניהם בנויים מלולאות הנותנות להם את השם "סריגה". כל שאר ההיבטים שונים. צורת הייצור שונה ומעל לכל סוגי הבדים, תכונותיהם ושימושיהם.
היסטוריה, התפתחות הענף
ממצאים סרוגים ראשונים שנמצאו על ידי ארכאולוגים הם בני כ-2,000 שנה ונעשו בסריגת אצבעות. לאחר סריגת האצבעות פותחה הסריגה הידנית במחט סריגה, במסרגה אחת ובשתי מסרגות.
מכונת הסריגה התעשייתית הראשונה פותחה על ידי ויליאם לי (William Lee) ב-1589, בתחילה נקראה המכונה “נול סריגה”. מכונה זו הופעלה ידנית, אך הייתה מסוגלת לסרוג לולאות רבות בו זמנית ובהשוואה לסריגת היד במסרגות, הייתה מהירה יותר. החידוש במכונת הסריגה היה המצאת מחט הסריגה בעזרתה נוצרו הלולאות. כמות הלולאות שנוצרות בסריג, המהוות את רוחבו, תלויה בכמות המחטים המשתתפות בסריגה.
המחטים בסריגת ערב פועלות אחת אחרי השנייה כשבכולן עובר חוט אחד ויחיד. החוט מגיע כל פעם למחט אחת, יוצר בה לולאה חדשה ועובר למחט הבאה. כיוון הסריגה בסריגת ערב הוא לרוחב, שורה נסרגת לרוחב ומעליה נסרגת השורה הבאה.
כמאתיים שנים מאוחר יותר בשנת 1775, קראיין (Crane of Nottingham) פיתח את מכונת סריגת השתי. החידוש במכונה זו הוא שכל מחט מוזנת מחוט נפרד והמחטים פועלות כולן יחד. כל מחט יוצרת לולאה והסריגה מתבצעת לכיוון האורך, כמו כיוון השתי באריגה, ומכאן השם "סריגת שתי".
עד לתחילת המאה ה-20 רוב הבדים בשימוש לאופנה ולפנים היו בדים ארוגים. הבדים הסרוגים שימשו בעיקר בפריטים כמו כובעים, צעיפים, גרביים ואפודות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל גידול בשימוש בסריגים שהואץ עוד יותר בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים.
בשנים האחרונות כמחצית הבדים למוצרי הלבשה הם סריגים ויתרם אריגים. ישנן כמה סיבות לכך:
תת-ענפים
סריגת שתי מתפצלת לשני תת-ענפים עיקריים: דרך ייצור הבד הבסיסי דומה בשתי המכונות והן יוצרות בד מחוטי שתי הכרוכים במנורים. קיימים הבדלים במבנה המכונות, דרך פעולתן ובמטרות הספציפיות להן מכונות אלה מותאמות.
מכונת ראשל RASCHEL
פועלת עם מחטים לשוניות. מחט לשונית היא מחט לה לשון היכולה להיפתח ולהיסגר וכך לשמור על הלולאה שנוצרת בתוך עיקול המחט, להעביר את הלולאה לגוף מחט ולהפיל את הלולאה ממנו לאחר שנוצרת לולאה חדשה. בדרך כלל סמיכות המחטים במכונות ראשל נמוכה מזו של מכונות הטריקו, הסמיכות המצויה ביותר היא של 18 מחטים לאינץ, אך מצויות גם מכונות גסות יותר לייצור מוצרי הלבשה עליונה.
מספר המסרקים במכונות ראשל רב ומגיע ל-56. מכונת ראשל פועלת במהירות קטנה מזו של מכונת טריקו וככל שמספר המסרקים בפעולה גבוה יותר, מהירות הסריגה קטנה בהתאם. אפשרויות הדיגום במכונות אלה גדולות עם מספר המסרקים וכתוצאה ניתן ליצור דגמים מורכבים יותר.
במכונות אלה נוצרים בדים דמויי תחרה, סוג של סריג דליל, בעל ניקובים מרשת או בליטות ואפקטים תלת־ממדיים נוספים. הסריג נוח מאוד בתנועה ומתאים את עצמו לגוף. מבחינה כלכלית, העדיפות לייצור בדים תהייה במכונת הטריקו.
מכונת טריקו TRICOT
אפשרויות הדיגום במכונות טריקו מוגבלות והשימוש הוא לייצור בדים סטנדרטים ובעיקר עם חוטים סינתטיים. במכונות טריקו חדישות ניתן לסרוג בדים פשוטים במהירות של 1,500 שורות לדקה, מלבד מכונות הטריקו השגרתיות, קימות גם מכונות חדשות לסריגת סריגים מורכבים יותר.
לבד הטריקו מראה שונה משני צדדיו- מצד אחד דוגמה דמוית ריב לאורך ואילו בצד השני ריבים מצטלבים.
ריב היא דוגמת סריגה הנוצרת מסריגת לולאות ימין ולולאות שמאל לסירוגין. סריגה זו מתבצעת בשתי מיטות מחטים כך שלולאות הימין נסרגות במיטת המחטים הקדמית ואילו לולאות שמאל נסרגות במיטת המחטים האחורית. סריג ריב מתקבל גמיש מאוד ומשמש פעמים רבות בתחתית מוצרים סרוגים.
צורת הייצור, טכנולוגיה
סריגת שתי מוגדרת כתהליך שבו הלולאה נסרגת בעזרת חוט המוזן לתוך אזור הסריגה במקביל לבד. בסריגת שתי כיוון החוטים בתוך הבד הוא לאורך כמו חוטי השתי בבד ארוג. מספר החוטים הוא כמספר המחטים, כולן עובדות בו זמנית.
בעיקרון בסריגת שתי המחטים יוצרות במקביל שרשראות של לולאות ובין השרשראות נוצר חיבור על ידי חוט נוסף או על ידי הזזת המחטים כך שהלולאות שנוצרות מצטלבות אחת בשנייה בכיוון אלכסוני.
ישנן גם מכונות לסריגת שתי בעלות שתי מיטות מחטים בהן אפשרויות הדיגום וחיבור שרשראות הלולאות גדולות יותר.
ביצור הבד לוקחים חלק האלמנטים הבאים: