cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גונסאלו היגוואין
קריירה
בשנת 2005 הוא החל את קריירת המועדונים שלו בקבוצת ריבר פלייט, לצידו של אחיו פדריקו. לאחר שמרבית החלוצים הבכירים בקבוצה נפצעו הוא החל לשחק בהרכב הפותח של ריבר פלייט והפגין יכולת גבוהה. בתקופה ששיחק בריבר הוא הצליח להבקיע 15 שערים, מתוכם שניים בסופר קלאסיקו הארגנטינאי נגד קבוצת בוקה ג'וניורס. בזכות יכולתו הגבוהה הוא זכה לתשומת לב רבה ממועדוני כדורגל בכירים באירופה, שקיוו לנצל את דרכונו הצרפתי כך שלא ייחשב במניין השחקנים הלא-אירופים שיכולים לשחק בשורותיהם. בסופו של דבר הוא עבר לריאל מדריד תמורת סכום של 13 מיליון אירו. ב-4 במאי 2008 הוא הבקיע את שער הניצחון במשחק החוץ מול אוסאסונה, שבזכותו זכתה ריאל באליפות. ימים אחדים לאחר מכן הוא הבקיע את שער הליגה השמיני באותה עונה, במשחק הקלאסיקו מול ברצלונה.
ב-8 בנובמבר 2008 הבקיע היגוואין ארבעה שערים בניצחון 3–4 על מאלגה, ובכך העלה את מאזנו לתשעה שערים בתשעה משחקי הליגה בהם שותף עד לאותה נקודה בעונת. הוא סיים את העונה עם 22 שערים, ביניהם שער במשחק הקלאסיקו מול ברצלונה. הוא הוכתר למלך השערים של ריאל.
בעונת המשיך היגוואין להציג יכולת גבוהה. הוא הבקיע 27 שערי ליגה ושניים נוספים בליגת האלופות והיה למלך השערים של הקבוצה בפעם השנייה ברציפות. בעקבות יכולתו המרשימה חתמו היגוואין וריאל מדריד בתום העונה על הארכת חוזה עד 2016 תמורת שדרוג משמעותי של שכרו ל-3.5 מיליון אירו לעונה.
ב-25 ביולי 2013 חתם היגוואין לארבע שנים בנאפולי האיטלקית ששילמה עבורו 37 מיליון אירו. בעונת 2015/2016 הבקיע היגוואין 35 שערים בליגה האיטלקית במדי נאפולי ובכך שבר את שיא ההבקעות לעונה בסרייה א'.
ב-26 ביולי 2016 הודיעה יובנטוס האיטלקית על החתמתו של היגוואין תמורת 90 מיליון אירו. ב-20 באוגוסט 2016 ערך היגוואין את הופעת הבכורה שלו במדי יובנטוס, בניצחון 1–2 על פיורנטינה במסגרת הליגה, בו אף כבש שער. באותה עונה זכה עם יובנטוס באליפות ובקופה איטליה, כמו כן העפיל עמה לגמר ליגת האלופות שם הפסידה הקבוצה 4–1 לריאל מדריד.
ב-2 באוגוסט 2018 הצטרף למילאן בהשאלה תמורת 16 מיליון יורו, הכוללת אופציית רכישה. במסגרת אותה עסקה מילאן החתימה את מאתייה קלדארה ויובנטוס החתימה את שחקנה של מילאן לאונרדו בונוצ'י.
ב-23 בינואר 2019 הושאל היגוואין לצ'לסי עד לסוף העונה עם אופציה של הלונדונים לקנות אותו.
ב-18 בספטמבר 2020 חתם היגוואין באינטר מיאמי מה-MLS. ב-3 בספטמבר 2022 הודיע היגוואין כי בתום עונת 2022/3 יפרוש ממשחק פעיל. ב- 18 באוקטובר 2022 שיחק היגוואין את משחקו האחרון באינטר מיאמי ופרש ממשחק פעיל.
נבחרת ארגנטינה
בקיץ 2007 היגוואין היה מועמד לזימון לסגל של נבחרת ארגנטינה הצעירה למשחקי גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערכו בקנדה, אך לבסוף לא זומן בשל בקשתו כיוון שחשש כי הדבר יפריע להתאקלמותו בריאל. בפברואר 2008 זומן היגוואין על ידי סרחיו בטיסטה לקראת משחק ההכנה של הנבחרת האולימפית מול, בו הבקיע שני שערים בניצחון 0–5. כעבור כשלושה חודשים הוא שיחק 61 דקות במשחק ההכנה מול. שני משחקים אלו לא הוכרו כרשמיים מצידה של פיפ"א, ולא נרשמו בסטטיסטיקה של היגוואין.
לבסוף, לא היה יכול דייגו מראדונה להתעלם מהיכולת הגבוהה שהפגין היגוואין בריאל מדריד, וזימן את היגוואין לנבחרת. היגוואין שיחק בשני המשחקים האחרונים במוקדמות מונדיאל 2010, נגד פרו ואורוגוואי. כבר בהופעת הבכורה שלו הבקיע היגוואין שער, ועזר לנבחרתו לנצח 1–2.
ב-3 במרץ 2010, הבקיע היגוואין גם נגד גרמניה במשחק הכנה למונדיאל בין שתי הנבחרות. המשחק הסתיים בתוצאה 0–1.
היגוואין נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2010 בדרום אפריקה. במהלך משחק שלב הבתים מול הוא הבקיע שלושער, והוביל את נבחרתו לניצחון 4–1 ולהבטחת המקום בשמינית הגמר. ב-27 ביוני, במשחק שמינית הגמר מול, הבקיע שער נוסף והעלה את מאזנו במונדיאל לארבעה שערים. המשחק הסתיים בניצחון 3–1 לטובת ארגנטינה.
המשך הקריירה של השחקן במדי נבחרת ארגנטינה הייתה מוצלחת פחות. ביולי 2014 העפילה נבחרת ארגנטינה לגמר גביע העולם נגד גרמניה לראשונה מזה 24 שנים, והחלוץ עלה בהרכב. במהלך המשחק החטיא היגוואין ממספר מצבים טובים לכיבוש, ולבסוף נכנעה ארגנטינה 0–1 משער בהארכה של מריו גצה. שנה לאחר מכן, בגמר הקופה אמריקה, שוב החטיא פעמיים, כאשר אחת מהן הייתה בדו-קרב בעיטות עונשין, בהן הפסידה לבסוף ארגנטינה לנבחרת צ'ילה.
ב-28 במרץ 2019 הודיע על פרישה מהנבחרת.
סטטיסטיקות קריירה
נכון ל-24 באוגוסט 2016 1 כולל סופרקאפ ספרדי וסופרקאפ איטלקי
אורפן בלאק
אורפן בלאק (באנגלית: Orphan Black; בתרגום מילולי: יתומות האופל) היא סדרת טלוויזיה קנדית מסוגת מדע בדיוני שעלתה לשידור ב-30 במרץ 2013 והסתיימה ב-12 באוגוסט 2017. הסדרה נוצרה על ידי התסריטאי גריים מנסון ועל ידי הבמאי ג'ון פוסט, ומככבת בה טטיאנה מסלני, שמגלמת מספר דמויות של נשים המתגלות כשיבוטים. הסדרה מתמקדת בשרה מאנינג, אישה שנוטלת את זהותה של אחד משיבוטיה, אליזבת צ'יילדס, לאחר שהיא רואה את ההתאבדות של צ'יילדס. הסדרה מעלה סוגיות על ההשלכות המוסריות והאתיות של שיבוט בני אדם והשפעתם על סוגיות של זהות אישית.
ב-2016, זכתה טטיאנה מסלני בפרס אמי לשחקנית ראשית מצטיינת בסדרת דרמה, על משחקה בסדרה. באותה שנה חודשה הסדרה לעונה חמישית ואחרונה, אשר עלתה לשידור ב-10 ביוני 2017 והסתיימה ב-12 באוגוסט באותה שנה.
בישראל משודרת הסדרה ב-HOT.
עלילה
הסדרה נפתחת כאשר שרה מאנינג (טטיאנה מסלני) חוזה בהתאבדות של אישה בשם בת' צ'יילדס, שחולקת איתה דמיון פיזי מפעים. לאחר מותה של בת', שרה גונבת את זהותה ומשתלבת במקום עבודתה כשוטרת. במהלך העונה הראשונה, מגלה שרה שהיא שיבוט אחד מני רבים, שיש לה 'אחיות' שמפוזרות ברחבי צפון אמריקה ואירופה, ושמישהו זומם להרוג אותה ואותן. במהרה שרה מוצאת את עצמה לכודה במרכזה של קונספירציה מסתורית, במירוץ אחר תשובות ובמלחמה על חייה. יחד עם אחיה האומן פליקס, ושתיים מחברותיה השיבוטים, אליסון וקוסימה, שרה מגלה את מקורן כשיבוטים: תנועה מדעית שנקרית "נאוליזם", המאמינה כי בני אדם יכולים להשתמש בידע מדעי כדי לכוון את התפתחותם כמין. לתנועה אף בסיס מוסדי בתאגיד ביוטכנולוגיה משפיע בשם "מכון דיאד", העוסק במחקר והמקדם את תוכנית השבחת הגזע שלו. מכון דיאד מנוהל באופן חלקי על ידי אחת מהשיבוטים- רייצ'ל דנקן, תוך חתירה לרווח מטכנולוגיית השיבוט. לשם כך המכון מציב בהיחבא "משגיחים" בחייהם האישיים של השיבוטים על מנת ללמוד אותם באופן מדעי וכדי לשמור אותם תחת מעקב.
שרה בסופו של דבר מגלה שהיא גם מבוקשת על ידי המשטרה ועל ידי אגודת סתרים דתית בשם "הפרוליטיאנים". סיעה של הפרוליטיאנים מבצעת את החיסולים של השיבוטים. הם משתמשים בשיבוט, הלנה, כדי להרוג את השיבוטים האחרים. עם זאת, שרה והלנה חולקות אם פונדקאית והן תאומות מבחינה גנטית. הפרוליטיאנים מתנקשים בשיבוטים כי הם מאמינים שהם תועבה.
שני הנושאים מצטלבים במאמץ לשלוט ביצירה של חיי אדם. שרה, שמתבגרת בשל מאבקיה, מגנה על הקשר בין הורה וילד נגד הנאולוטיוניסטים והפרוליטיאנים.
שיבוטים ידועים
בפרק הראשון של העונה השלישית, מתגלה כי ב-2006, שישה שיבוטים המודעים לטבע שיבוטם של פרויקט לדה הוצאו להורג באזור הלסינקי. כמו כן, מתגלה כי קיימת שיבוט שלא מודעת לטבע שיבוטה בשם קריסטל גודריץ', שעובדת בתור מניקוריסטית. היא מאוחר יותר מופיעה בפרק השמיני, בו מוצג שיבוט פולני בלי שם שמת לא מזמן מהמחלה בדרכי הנשימה. בפרק השלישי של העונה השלישית, מתגלה כי הדגימות המקורית לפרויקטים קסטור ולדה היו אח ואחות, מה שהופך את כל השיבוטים לאחים ואחיות מבחינה גנטית. בפרק התשיעי מראים עוד יותר דמיון בין הגנומים של קסטור ולדה. אישה אחת, קנדל מלון, אמה הביולוגית של שיבון סדלר, היא בעצם המקור של שני קווי השיבוט מכוח היותה כימרה אנושית.
סקירת סדרה
שמות פרקי הסדרה בכל עונותיה מכילים מונחים ידועים מזרם התודעה והפילוסופיה.
עונה 1
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות באופן כללי, עם ציון של 73 מתוך 100 לעונה הראשונה באתר Metacritic. באתר Rotten Tomatoes, קיבלה הסדרה 92% רייטינג ממבקרים, עם ציון ממוצע של 8 מתוך 10 שמבוסס על 26 ביקורות. הקונצנזוס של האתר ציין: ""אורפן בלאק" היא מסע מדע בדיוני פרוע שמשלבת רגישויות דרמטיות שיכולות להפוך ממותחות לאור בהתראה של רגע". טטיאנה מסלני זכתה לשבחים רחבים על ביצועיה בתור השיבוטים השונים. טים גודמן מ-The Hollywood Reporter קרא לביצועיה "פנטסטיים".
עונה 2
אורפן בלאק ממשיכה לקבל ביקורות חיוביות מאוד ממבקרים, עם ציון של 79 מתוך 100 לעונה השנייה באתר Metacritic. באתר Rotten Tomatoes, קיבלה הסדרה 97% רייטינג ממבקרים, עם ציון ממוצע של 8.3 מתוך 10. הקונצנזוס של האתר ציין: "אורפן בלאק מעוגנת על ידי הביצועים המבריקים של מספר דמויות המגולמות על ידי טטיאנה מסלני, והיא מעוררת מחשבה ומבדרת כתמיד". מארי מקנמרה מלוס אנג'לס טיימס כתבה כי "מתחת לכל הפיתולים...שוכב הנושא של התגלות העוד יותר בסיסי: איך היית מגיב אם היית מגלה שמה שלמדת להכיר בתור החיים שלך היה מבוסס על מידע שגוי". אלן ספינוואל מאתר חדשות הבידור HitFix שיבח את הסדרה, וקרא לה "סדרה טובה וסולידית שמבינה את נקודות החוזק שלה וממשיכה להשתמש בהן בעונה השנייה".
עונה 3
העונה השלישית זכתה לביקורות חיוביות של מבקרים. באתר Metacritic, יש לעונה ציון של 70 מתוך 100 שמבוסס על 12 ביקורות. באתר Rotten Tomatoes, היא מחזיקה ב-83% רייטינג ממבקרים, עם ציון ממוצע של 7.3 מתוך 10. הקונצנזוס של האתר ציין: "העונה השלישית של אורפן בלאק מפתה את הצופים לתוך סדרת מיתולוגיה מורחבת תוך כדי המשך הדגשת הביצועים הבולטות והמרובות של טטיאנה מסלני".
עונה 4
העונה הרביעית זכתה לביקורות חיוביות מאוד ממבקרים. באתר Metacritic, יש לעונה ציון של 80 מתוך 100 שמבוסס על 5 ביקורות. באתר Rotten Tomatoes, היא מחזיקה ב-97% רייטינג ממבקרים, עם ציון ממוצע של 8.1 מתוך 10. הקונצנזוס של האתר ציין: "אורפן בלאק עושה סיבוב של 180 מעלות וחוזרת לשורשיה עם עונה רביעית נסיונית שנוגעת עמוק לתוך ההנחה המוזרה והחדשנית של הסדרה".
עונה 5
העונה החמישית זכתה לביקורות חיוביות מאוד ממבקרים. באתר Metacritic, יש לעונה ציון של 83 מתוך 100 שמבוסס על 7 ביקורות. באתר Rotten Tomatoes, היא מחזיקה ב-93% רייטינג ממבקרים, עם ציון ממוצע של 8.13 מתוך 10.
פרסים ושבחים
העובדה שמסלני לא קיבלה מועמדות בקטגוריית שחקנית ראשית מצטיינת בסדרת דרמה בטקס פרסי האמי לבידור בפריים טיים בשנים 2013 ו-2014 לא נתפסה בעין טובה על ידי מבקרים. טים גודמן קרא לזה "טעות שערורייתית". עם זאת, היא קיבלה את המועמדות ב-2015 וזכתה בקטגוריה ב-2016.
סדרת המשך
באפריל 2022 הוזמנה סדרת המשך בשם "אורפן בלאק: הדים" (באנגלית: Orphan Black: Echoes) שצפויה להיות מושקת במהלך 2023.
זרח אפרים אפשטיין
הרב זרח אפרים אפשטיין (תרכ"ב, 1862-כ"ב בסיוון תרצ"א, 7 ביוני 1931) היה ממייסדי ישיבת תורת חיים וראש הישיבה מתרע"ח עד פטירתו.
תולדות חייו
נולד בקוידאנוב שבליטא למשפחת אפשטיין, מצאצאי הרא"ה (רבי אהרון הלוי דה-נה-קלרה הברצלוני). היה בן בכור לרב ישעיה (נפטר בי' באייר תרע"ה), מחבר הספר "לבוש ישע". אביו לימד בכמה עיירות בליטא וכיהן כראש ישיבה בקוידאנוב ובישיבת תורת חיים בירושלים. אמו אסתר הייתה בת ר' אברהם רבינוביץ. עד גיל אחת עשרה למד מאביו, ואחר כך נסע למינסק ולמד שם שלוש שנים. לאחר שלוש שנים חזר לביתו לזמן קצר, ומשם עבר לביאליסטוק ולמד שם שלוש שנים נוספות. כשהיה בן שבע עשרה עבר ללמוד בישיבת פוניבז' והיה תלמיד הרב יצחק יעקב רבינוביץ. היה מתלמידיו המובהקים של הרב יצחק בלאזר מפטרבורג. כן למד מפי הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין.
נשא לאשה את אסתר, בת הרב אברהם חיים וינוגראד מפינסק (נפטר בתרמ"ו), אביהם של הרבנים יצחק, יוסף אליהו ושמחה. המשיך לגדול בתורה בבית חותנו.
בסוף תרמ"ג עלה לארץ ישראל עם גיסו הרב יצחק לאחר שחותנו הרב אברהם חיים ושני גיסיו האחרים עלו כמה חודשים לפני כן. היה שותף בהקמת ישיבת תורת חיים יחד עם גיסיו. בתקופת כהונת גיסיו בראשות הישיבה היה הרב זרח מגדולי האברכים בה. התמדתו הייתה גדולה ביותר ולמד את הש"ס עשרות פעמים ונודע כבקי בספרות תלמודית ובפרשנות התלמוד מכל הדורות. עקב הבנתו הישרה והמעמיקה ובקיאותו הרחבה הדריך את התלמידים בלימוד התלמוד גם לפני שמילא משרה רשמית. לאחר פטירת הרב יוסף אליהו בתרע"ח החל לכהן כראש ישיבה, כשהגיס הרב שמחה משמש כמנהל הישיבה.
בלט גם כצדיק בעל מידות נעלות והיה רגיש מאוד לסבל הזולת. גידל בביתו שתי יתומות שאימץ, הגדולה, לאה בארג, נישאה לימים בנישואים שניים לרב שלמה זלמן זלזניק, ראש ישיבת עץ חיים, והקטנה צפורה בארג אשר גדלה בביתו עד יום נישואיה לדוד שניידמן. נוסף על נועם הליכותיו היה בעל יכולת השפעה ושכנוע ומוערך ביותר על כל החוגים ועל שליטי הארץ והקונסוליה הרוסית. עקב כך עסק בצרכי ציבור ובעזרה לאנשים פרטיים.
בתרס"ד היה חבר בוועד אגודת "בני תורה" שנועדה לתמוך בתלמידי הישיבות ואברכי הכוללים. כן היה חבר בלשכת "ירושלים" של ארגון "בני ברית" ובמסגרת הפעילות בה נפגש גם עם אנשי היישוב החדש שהוחרמו על ידי אנשי היישוב הישן.
לאחר המלחמה תמך בהתיישבות הציונית. היה שותף להקמת הרבנות הראשית לארץ ישראל. כן היה חבר ב"ועד העיר ליהודי ירושלים" שהרב יוסף גרשון הורוביץ עמד בראשו ור' זרח אפרים היה סגנו. תמך בהקמת "ישיבת המשתלמים" מטעם המחלקה לחינוך של "ועד הצירים" שמטרתה להכשיר מורים ומדרכים רוחניים ליישוב היהודי, שירכשו גם השכלה עברית וכללית רחבה חוץ מידע תורני. הוא עצמו לימד במוסד זה תלמוד בעברית. לאחר שנתיים החליף "בית-המדרש למורים של המזרחי" את "ישיבת המשתלמים", כשבמוסד החדש היו לימודי התלמוד מצומצמים יותר. על אף תמיכתו גם במוסד החדש, סירב הרב זרח אפרים ללמד בו.
בפרעות תר"פ שהיו בפסח נהרס חלק נכבד מהישיבה, והיא עברה לירושלים החדשה. אך כמי שהטיף ודרש כל העת לחיזוק ההתיישבות היהודית בעיר העתיקה, הוא פעל ודאג לשיקום מבנה הישיבה המקורי והישיבה חזרה למשכנה בעיר העתיקה. אך אחרי פרעות תרפ"ט כבר לא הצליח להשיב את הישיבה לעיר העתיקה. בפרעות אלה נרצח גם חתנו זלמן וילנסקי שהיה נשוי לבתו שפרה והתגורר בחברון.
בשנים הבאות הוא חלה ובריאות נחלשה יותר ויותר. למרות ייסוריו העלה על הכתב חידושיו התורניים שחלקם נדפסו בקובץ התורני "שערי ציון" והמשיך להיות פעיל כראש ישיבה. בסוף ימיו חלה בסרטן. נפטר ונטמן בלווייה רבת משתתפים בבית הקברות בהר הזיתים.
משפחתו
ילדיו הם אברהם, עלקה - אשת ר' מנחם יעקב זלזניק (אחיו של הרב שלמה זלמן זלזניק, ראש ישיבת "עץ חיים", שנקרא על שם אביהם, הרב מנחם יעקב זלזניק, שנפטר לפני שנולד), ושפרה - אשת זלמן וילנסקי שנרצח בחברון במאורעות תרפ"ט ולאחר מכן נישאה בשנית ליוסף ליפשיץ.
סוליימן טיחיץ'
סוליימן טיחיץ' (26 בנובמבר 1951 – 25 בספטמבר 2014), היה אחד משלושת חברי נשיאוּת בוסניה והרצגובינה (2002–2006) ויו"ר הנשיאות (2004, 2006), כנציג הבוסניאקי של הפדרציה.
טיחיץ' נולד ב-26 בנובמבר 1951 בבוסנסקי שאמץ בצפון בוסניה. הוא שירת כדיפלומט במשרד החוץ הבוסני בשנים 1994 עד 1999. הוא גם קיבל תואר במשפטים מטעם אוניברסיטת סרייבו והיה לעו"ד.
הפך לחבר ומייצג העם הבוסני בנשיאות בשנת 2002 והיה ליושב ראש הנשיאות ב-2004 וב-2006.
Twilight of the Gods
Twilight of the Gods (דמדומי האלים) הוא אלבום האולפן השישי של להקת בת'ורי.
סוליימן טיחיץ'
טיחיץ' היה אחד החברים המייסדים של מפלגת הפעולה הדמוקרטית ונבחר ליושב ראש שלה ב-2001, במקום אלייה איזטבגוביץ'.
Twilight of the Gods
האלבום ממשיך לפתח את ז'אנר הוויקינג מטאל שהתהווה והומצא בשנים אלו. באלבום ניכרת ההשפעה של המוזיקה הקלאסית - האלבום עצמו קרוי על שמה של אופרה של המלחין הגרמני הנודע ריכארד ואגנר, והמלודיה של שיר מספר 7 באלבום, Hammerheart, לקוחה מיצירתו של המלחין האנגלי גוסטב הולסט, כוכבי הלכת (אופוס 32, יופיטר). באלבום כולו משולבות גיטרות אקוסטיות יחד עם הדיסטורשן והשילוב ביניהם הוא המאפיין הבולט באלבום.
פנטזיה של מדינה
פנטזיה של מדינה: תצלומי חיילות צה"ל וארוטיזציה של המיליטריזם האזרחי בישראל הוא ספר עיון ישראלי משנת 2012 שנכתב על ידי ד"ר ללימודי מגדר חוה ברונפלד שטיין. הספר יצא ב"הסדרה לחקר ישראל-חברה, תרבות והיסטוריה" של הוצאת רסלינג.
דגל גרמניה המזרחית
דגל גרמניה המזרחית שאומץ עם הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית בשנת 1949 היה זהה לדגלה של גרמניה המערבית עד שנת 1959.
השימוש בדגל שחור-אדום-זהב החל בגרמניה המזרחית ב-1946 וקיבל תוקף רשמי ב-1948 בכינוסו של הקונגרס העממי השני אשר החליט לאמץ את הטריקולור השחור-אדום-זהב כדגלה הלאומי של גרמניה המזרחית. בעקבות הצעתו של פרידריך אברט הבן, נבחר הדגל  כדגל הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה עם הקמתה ב-7 באוקטובר 1949. כך בין 1949 ועד 1959 הן גרמניה המזרחית והן המערבית הניפו שתיהן דגל זהה. ב-1 באוקטובר 1959 בעקבות צו ממשלתי, הוטען דגל גרמניה המזרחית בסמל הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה.
הצגת פומבית של הדגל נחשבה לא חוקית בגרמניה המערבית בין השנים 1959-1969, שם הוא נודע כ"דגל הפילוג" (Spalterflagge).
בזמן ההפגנות נגד המשטר המזרח גרמני בשנת 1990 מפגינים נשאו דגלים שחתכו מהם את הסמל הקומוניסטי שהיה במרכז, לפני האיחוד הממשלה הדמוקרטית של גרמניה המזרחית הסירה את הסמל הקומוניסטי מן הדגל.
וילה פופיאה
Villa Poppaea Villa Oplontis
יחסי מאוריציוס–קניה
יחסי מאוריציוס–קניה הם היחסים שבין רפובליקת מאוריציוס לרפובליקת קניה.
היסטוריה
בספטמבר 2015, במהלך ביקור קצר בניירובי, נפגשה נשיאת מאוריציוס עם נשיא קניה אוהורו קניאטה.
יחסים כלכליים
בשנת 2012 החלו שתי הממשלות לעבוד על הסכם מיסוי כפול. ההסכם אושרר על ידי הפרלמנט של קניה במאי 2014, ונכנס לתוקף ב-2015. ההסכם הגדיל את הקשרים העסקיים בין המדינות והקל על חברות ממאוריציוס לעבוד בקניה. באוקטובר 2014 טענו לוביסטים קנייתים כי המהלך יפגע במשרד האוצר הקנייתי, משום שהוא יקל על חברות גדולות להתחמק מתשלום מיסים.
שתי המדינות חתמו גם על הסכם לשיתוף מידע בנקאי בזמן אמת, דבר שמקל על רשויות המס בשתי המדינות.
קניה מייצאת למאוריציוס בעיקר בעלי חיים. בשנת 2011 קנתה מאוריציוס 9,000 ראשי-בקר מקניה, בשווי של כ-2.5 מיליון דולר.
ארכיון התצלומים של קק"ל
"ארכיון התצלומים של קק"ל" הוא מאגר תמונות ותצלומים של קרן קיימת לישראל, המשקפים פרקים חשובים מתולדות הציונות והעשייה בארץ ישראל ובהם: התיישבות, ייעור, הווי חלוצי, נופי ארץ ישראל, פריצת דרכים, מלחמות ישראל, עלייה וקליטה, חגים וטקסים, ועוד. בארכיון קרוב ל-500,000 תצלומים ושקופיות הן בשחור לבן והן בצבע שצולמו מראשית המאה ה-20.
על פי קק"ל, המאגר נמצא בתהליכי דיגיטציה. כבר היום אפשר לצפות בכ-70,000 תצלומים ושקופיות מן המאגר באינטרנט בתצלומים של כל הארכיון ההיסטורי בשחור לבן וכן בתצלומים של השנים האחרונות בצבע. בארכיון שמורים תצלומים ופריטים נדירים שצולמו על ידי בכירי הצלמים בארץ. מאז הקמתו שימש הארכיון כמקור למחקר, פרסומים ותערוכות.
הארכיון מתעדכן בצילומים המשקפים את פעילויות קק"ל בהווה.
יחסי אוקראינה–שוודיה
יחסי אוקראינה–שוודיה הם יחסי החוץ בין שוודיה ואוקראינה. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-13 בינואר 1992.
יחסים היסטוריים
המגעים המתועדים הראשון בין אנשי סקנדינביה והשטחים הסלאבים של אוקראינה הם מסעות הוורנגים למה שהם קראו Garðaríki. אחד הוורנגים הללו היה רוריק שלפי הכרוניקה הרוסית הראשונה היה מייסד שושלת רוריק ששלטה ברוס של קייב עד המאה ה-14. היחסים בין מלכי שוודיה לרוס של קייב היו קרובים במשך מאות שנים ויארוסלאב הראשון, נסיך קייב, היה נשוי גם לבתו של המלך אולוף סקטקונונג, מלך שוודיה.
על פי התיאוריה הנורמניסטית מקובל כי רוס של קייב אימצה את שמה מהאליטה הוורנגית, שהוזכרה לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-9 ב"ספרי השנים של סן ברטן". במקור הזה מסופר כי בחצר קיסר האימפריה הרומית הקדושה לודוויג השני באינגלהיים, בשנת 839 (באותה השנה בה הופיעו לראשונה ורנגים בקושטא), ביקרה משלחת של הקיסר הביזנטי. הנציגים כללו שני גברים שקראו לעצמם "רוז" ("Rhos vocari dicebant"). לואי בירר על מוצאם ולמד שהם שוודים. מחשש שהם מרגלים עבור אחיהם, הדנים, הוא כלא אותם. הם הוזכרו גם בשנות ה-60 של המאה ה-9 על ידי הפטריארך הביזנטי פוטיוס בשם "רוס".
ברית עם בוגדן חמנניצקי
ברית בין שוודיה להטמן בוגדן חמלניצקי נגד פולין הועמדה במשא ומתן מספר פעמים בין השנים 1651–1657. לאחר הסכם השלום שנחתם בווילנה בין נסיכות מוסקבה לפולין בשנת 1656, התרגז חמלניצקי וכתב לאלכסיי הראשון, צאר רוסיה: "השוודים הם העם הגון; כאשר הם מתחייבים לידידות וברית הם מכבדים את דברם. עם זאת, הצאר, הרוצה בהקמת שביתת-נשק עם הפולנים ורצה להחזיר אותנו לידיהם, התנהג איתנו בחוסר תום לב." גם לאחר חוזה פריאסלאב בשנת 1654 המשיך הטמן בוגדן חמלניצקי לנהל משא ומתן עם השוודים ובסוף 1655 השגריר שלו הציע לקרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, לקבל את אוקראינה כמדינה ווסלית שוודית והבטיח לו את שירותו הנאמן של כל הקוזאקים הזפוריז'יים.
לבסוף נחתם הסכם בין שוודיה ושלושה מפקדים אוקראינים (איוון בוהון, מנהיג הפרוטסטנטים האוקראינים יורי נמיריך ואיבן קובליבסקי) ב-6 באוקטובר 1657 בקורסון, שם הכירה שוודיה בגבולות אוקראינה כל הדרך עד ויסלה במערב ופרוסיה בצפון. אבל חמלניצקי נפטר חודש קודם לכן ואחרי שהשוודים עזבו את פולין למערכות צבאיות בדנמרק, הברית המוצעת מתה.
ברית עם איוון מזפה
במהלך המלחמה הצפונית הגדולה שוודיה וההטמן איוואן מזפה כרתו ברית בשנת 1708 נגד פיוטר הגדול. אך לאחר התבוסה בקרב פולטבה ב-28 ביוני 1709, חלקים מהצבא השוודי תחת קרל השנים עשר, מלך שוודיה, והטמן איוואן מזפה יחד עם הקוזקים הנאמנים שלו נאלצו לברוח לטיגינה שנשלטה על ידי האימפריה העות'מאנית, שם נפטר מאזפה עד מהרה. פיליפ אורליק (Pylyp Orlyk) נבחר אז בתור הטמן בגלות על ידי הקוזקים וקרל השנים עשר.
לאחר כמה פשיטות לא מוצלחות לאוקראינה אורליק יחד עם כמה קוזקים אחרים עקבו אחר קרל השנים עשר לשוודיה בשנת 1716. אורליק עם אשתו אנה הרציק ושבעה ילדים התגוררו בעיר כריסטיאנסטאד במשך כמה שנים. בין שאר הפליטים האוקראינים שהתגוררו בכריסטיאנסטאד ובסטוקהולם בין השנים 1716–1720 ניתן להזכיר את אחיינו שלמזפה אנדריי וויינרובסקי אשתו אנה מירוביץ', הגנרל הריהורי הרציק, איוון הרציק, השופט הכללי קלימנט דולופולי, פדיר מירוביץ', פדיר טרטיאק וכומר אורתודוקסי בשם פרפני. אורליק ומשפחתו עזבו את סטוקהולם בשנת 1720 אך כבר בשנת 1747 אלמנתו וילדיו קיבלו תמיכה כספית מטעם המועצה השוודית.
הקמת Gammalsvenskby
בשנת 1782 הוקם כפר שוודי בשטחי רוסיה החדשים שנכבשו לאחרונה. המתיישבים דוברי השוודית, כ-1,000 איש, הגיעו מהאי היומאה באסטוניה המודרנית. רבים מהם מתו במהלך ההליכה בת תשעה חודשים מאי מולדתם למה שיהפוך לכפר החדש שלהם. יש סברה שהם ככל הנראה אולצו לעבור לשם על ידי יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה. הכפר החדש נקרא סוונסקבין (הכפר השוודי), אך לאחר שהמתיישבים הגרמנים הגיעו לאזור הוחלף שם הכפר ל-Gammalsvenskby (הכפר השוודי העתיק).
כנסייה לותרנית שוודית הוקמה בשנת 1885 והקשר עם שוודיה נשמר במובנים רבים דרך הכנסייה. אך לאחר המהפכה המצב של תושבי הכפר דוברי השוודית הפך לגרוע יותר ובשנת 1929 רובם (כ-900) היגרו לשוודיה. אך לאחר שהגיעו לשוודיה רבים התאכזבו והתקשו להסתגל לאורח החיים השוודי. רבים החליטו להגר לקנדה אליה היגרו תושבי כפר רבים כבר בתחילת המאה העשרים. אך כ-240 תושבי הכפר החליטו לחזור לגמאלסוונסקי. שם עד מהרה הם סבלו קשות במהלך הטרור הגדול בשנות השלושים.
כיום נותרו מעט מאוד כפריים דוברי שוודית בגמלסוונסקי. כיום זה כבר לא כפר בפני עצמו אלא חלק מהכפר זמיבקה במחוז חרסון.
יש מוזיאון על השוודים מגאמלסנסקבי בעיירה רומה שבגוטלנד, שם התיישבו רבים מתושבי הכפר לאחר שחזרו לשוודיה.
היחסים במהלך המאה ה-20
לשכת מידע אוקראינית נפתחה בסטוקהולם בשנת 1916 על ידי וולודימיר סטפנקיבסקי ומ' זליזניאק. בשנת 1918 נפתחה בסטוקהולם משלחת דיפלומטית רשמית מהרפובליקה העממית של אוקראינה בראשותו של ק' לוסקי.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, עברו 2,500 פליטים אוקראינים את דרכם לשוודיה, אף שרבים מהם המשיכו לארצות הברית ולקנדה מחשש שיוסגרו לברית המועצות. אלו שנשארו בשוודיה הקימו אגודה אוקראינית בשוודיה בשנת 1947. בשנות החמישים הם גם הקימו מרכז מידע אוקראיני בסטוקהולם בראשות בוגדן קנטרשינסקי.
ב-2 ביוני 2022, שוודיה הודיעה כי היא תשלח סיוע צבאי שכולל טילים נגד ספינות, טילים מונחים נגד טנקים ורובים לצבא היבשה האוקראיני.
יחסים כלכליים
עד כה החברה השוודית המצליחה והמוכרת ביותר באוקראינה היא חברת עיבוד המזון צ'ומאק בקחובקה, מחוז חרסון. זוהי כיום אחת מחברות המזון הגדולות באוקראינה. היא הוקמה בשנת 1996 על ידי שני יזמים שוודים צעירים בעזרתו הכלכלית של הנס ראוזינג מטטרה פאק.
בנקים שוודים החלו בשנים האחרונות לגלות עניין גובר בכלכלה האוקראינית המתרחבת. בתחילת 2005 רכשה קבוצת הבנקאות השוודית SEB בנק שהפך מאוחר יותר לבנק SEB האוקראיני ובסוף 2007 רכשה SEB את Factorial Bank עם משרדים בחרקוב ובמזרח אוקראינה. בנק זה מתוכנן להתאגד בבנק SEB (אוקראינה). כיום ל-SEB 85 משרדים באוקראינה, אך התכנון הוא לפתוח 20–25 משרדים נוספים בשנה כך שהיא תגיע לכ-300 משרדים בשנים הקרובות.
באמצע 2007 הבנק השוודי Swedbank קנה TAS-Komerzbank שבדצמבר 2007 שינה את שמו ל-Swedbank האוקראיני. נכון להיום יש לבנק זה 190 משרדים בכל רחבי אוקראינה.
ענקית קמעונאות הרהיטים השוודית איקאה תכננה במשך שנים רבות לפתוח חנות משלה וקניון MEGA בקייב, בדומה לאלה במוסקבה, אך התעכבה בגלל סכסוך על קרקעות. במקום זאת נראה כי חנות תיפתח באודסה בזמן הקרוב. אך איקאה פעילה באוקראינה שנים רבות באמצעות ספקים שונים לריהוטיה, בעיקר באמצעות סניף השלוחה שלה עם המשרד באוז'הורוד.
עונת 2004/2005 בלה ליגה
עונת 2004/2005 הייתה העונה ה-74 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-28 באוגוסט 2004 והסתיימה ב-29 במאי 2005.
הליגה כללה 20 קבוצות. שלוש הקבוצות האחרונות ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
על ניצחון במשחק ליגה מוענקות שלוש נקודות.
מליגת המשנה עלו לבאנטה (בפעם הראשונה בתולדות המועדון), חטאפה (בפעם הראשונה בתולדות המועדון) ונומנסיה.
ברצלונה זכתה בתואר וזאת בפעם ה-17 בתולדות המועדון. היא זכתה בהסופר קאפ הספרדי תוך ניצחון על ריאל בטיס בסיכום מפגש כפול - 0:3, 2:1.
לבאנטה, נומנסיה ואלבסטה ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים
"פרס זאמורה" לשוער הטוב ביותר הוענק: ויקטור ואלדס ( ספרד), ברצלונה, שספג 25 שערים ב-35 משחקים.
פרס דון בלון הוענק על ידי העיתון דון בלון:
STS-44
STS-44 הייתה המשימה העשירית של האטלנטיס וה-44 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-24 בנובמבר 1991, ונמשכה קרוב לשבעה ימים. המשימה הייתה משימה של משרד ההגנה האמריקאי.
תיאור משימה
השיגור היה מתוכנן ל-19 בנובמבר 1991 אך נדחה עקב בעיה טכנית. הוא בוצע בהצלחה ב-24 בדצמבר 1991. הצוות פעל לפי תוכנית של מחלקת ההגנה של ארצות הברית. הפעילות שלא הייתה סודית התרכזה בהצבה במסלול של חללית DSP-16, שהיה חלק של תוכנית DSP לקבלת התרעה על שיגור טיל בליסטי על ידי ברית המועצות. בנוסף לכך בוצעו ניסויים לחקר חוסר משקל, בתחום הרפואה ובתחומים נוספים.
אשת מדנים ציבורית
250px|ממוזער|שמאל|ביצוע ענישה על עבירת אשת מדנים ציבורית בכיסא הטבלה אשת מדנים ציבורית (באנגלית: Common scold) הוא שמה של עבירת מטרד לציבור במשפט המקובל הפלילי באנגליה ובוויילס, המתייחסת לאישה כעסנית וסכסכנית, המפרה את שלום הציבור בוויכוחים חוזרים ובסכסוכים עם שכניה. השם הלטיני לעבריינית הוא communis rixatrix, המופיע בהטיית נקבה ומכאן ברור כי עבירה זו מיוחדת לנשים בלבד.
העבירה הוכרה אף בצפון אמריקה הקולוניאלית, והעבריינית הוענשה בהטבלה: היא הושמה בכיסא מיוחד והושקעה במי נהר או אגם. אף על פי שנשים הועמדו לדין בגין עבירה זו לעיתים נדירות בלבד, היא נותרה בספר החוקים באנגליה ובוויילס עד לשנת 1967. כיוון שהעבירה מיוחדת לנשים בלבד היא בוטלה בארצות הברית עם התקבל התיקון ה-14 לחוקה ב־1868, המבטיח הגנה שווה לכל בפני החוק.
העבירה ועונשה
בספר פירושים על דיני אנגליה, שאותו כתב סר ויליאם בלקסטון ואשר התפרסם החל משנת 1765, נכתב על עבירה זו: מקורות משפטיים אחרים מציינים שני עונשים מקובלים על עבירת אשת מדנים ציבורית, האחד הוא כיסא הטבלה, ואילו השני הוא "כיסא הצואה" שבו הקורבן נכפת לכיסא שבו עכוזו נותר חשוף לעוברים ושבים. לעיתים קרובות, משך זמן שהייתו של הנענש בכיסא היה אורך ימים רבים ולמעלה מכך מה שאילץ את הנידון לעשות צרכיו מול קהל רב, שלעג והשפיל. השימוש בכיסא זה היה עונש מקובל אף לעבירות אחרות, בין השאר לענישת בעלי בתי מרזח שמכרו בירה מקולקלת או אופים שמכרו לחם עבש. כיסא ההטבלה היה לעיתים נייד על גלגלים וכך העבירו את האישה המורשעת ברחובות העיר בטרם הטבילו אותה במקווה המים.
בסקוטלנד היה נהוג השימוש ב"רסן אשת מדנים" אשר הורכב ממסיכת ראש שבה הייתה בליטה המתאימה לפה והמונעת דיבור. יש שטענו כי נשות מדנים היו צריכות לחבוש מסיכה זו כאמצעי מנע, או כעונש. אין תיעוד במקורות משפטיים, של שימוש במסיכה כעונש, אולם קיימים דיווחים אנקדוטליים על אמצעי ענישה ציבורי זה בארצות הברית, נשות מדנים היו מוענשות לעיתים לעמוד בציבור כאשר אטב על לשונן, אולם אף בצפון אמריקה נעשה לעיתים שימוש בכיסא ההטבלה.
The House of the Rising Sun
The House of the Rising Sun (בית השמש העולה, נקרא לעיתים גם Rising Sun Blues - בלוז השמש העולה) הוא שיר עם אמריקני שהפך לשיר פולק רוק, וללהיט בינלאומי בשנות השישים בזכות ביצועה של להקת The Animals הבריטית. השיר מספר את סיפורו של מקום מפוקפק בניו אורלינס הנקרא "בית השמש העולה" ומתריע מפני הסכנות האורבות לצעירים, או לצעירות (תלוי בגרסה המושרת), במקומות אלו.
השיר ומקורותיו
המונח "בית השמש העולה" הוא כינוי מעודן לבית בושת, מהסוג אשר כונה "סאלון" – מעין שילוב של מסבאה ובית זונות אמריקאי במאה ה-19. בגרסתו הנפוצה של השיר, בית השמש העולה הוא מסבאה של קלפנים ושתיינים. תוכן השיר והמילים שלו משתנים מגרסה לגרסה. במקורו, נכתב השיר מפיה של נערה ההולכת בעקבות מאהבה המהמר, מגיעה לניו אורלינס, אל "בית השמש העולה" והופכת שם להיות זונה. זו הגרסה ששרה ג'ואן באאז ב-1960 וגם בוב דילן. בגרסה הפופולרית של השיר, זו של The Animals, מושר השיר על ידי גבר שהידרדר להימורים ולשתייה, ומזהיר את הדור הצעיר שלא ללכת בעקבותיו.
מקורו של השיר אינו ידוע בוודאות, ושורשיו כנראה במאה ה-19. חוקר הפולקלור האמריקאי, אלן לומקס, כתב ב-1941 כי מקורו של הלחן הוא בבלדה אנגלית מסורתית, וכי המילים המקוריות נכתבו בידי צמד אמריקאים מקנטקי - ג'ורג'יה טרנר וברט מרטין. למרות שקיימות גם גרסאות אחרות באשר לזהות המחברים, נחשבת גרסה זו למקובלת ביותר.
ההקלטה הראשונה שעדיין קיימת, הוקלטה על ידי קלרנס אשלי וגוון פורסטר בשנת 1934, אולם לעיתים ההקלטה "The Risin' Sun" של טקסס אלכסנדר משנת 1928 מוזכרת כהקלטה הראשונה לשיר. הגרסה המסחרית הראשונה לשיר הוקלטה ב-3 בנובמבר 1938, על ידי רוי אקאף. לאחר פרסומו בשנות השישים הפך השיר לסטנדרט, ובוצע על ידי להקות ואמנים רבים. רוב המבצעים היו להקות מועדונים, אך גם אמנים מפורסמים רבים ביצעו והקליטו גרסאות שונות. ביניהם: נינה סימון, בוב דילן, ג'ימי הנדריקס, מיוז, בון ג'ובי, טרייסי צ'פמן, ג'וני קאש, דוראן דוראן, הדלתות, האיגלס, וייקליף ז'אן, בי בי קינג, לד זפלין, הרולינג סטונז, יו 2 וגרין דיי, הווייט סטרייפס ועוד עשרות אומנים בתחומי הרוק, הבלוז, הג'אז, הפופ, הדיסקו, הפאנק (Funk) והפולק.
המקור לגרסה הפופולרית ביותר של השיר, זו שהפכה אותו ללהיט בינלאומי, והוקלטה ב-1964, הוא כנראה העיבוד שעשה זמר הפולק האמריקאי, דייב ון רונק, ואשר השפיע על בוב דילן שהקליט גרסה בעיבוד דומה. The Animals הושפעו מהעיבוד של דילן, אך עם זאת, שינו את המילים ועשו לשיר עיבוד מהפכני, שבו קיבל אורגן ה-VOX תפקיד מרכזי בליווי, בכך שהוא מספק גם את הקצב. הקרדיט לשינוי ניתן אמנם לקלידן הלהקה, אלן פרייס, אך ככל הנראה העיבוד כולו נעשה בידי כל חברי הלהקה. יחוד נוסף בגרסת "החיות" היה קולו המחוספס ורב העוצמה של סולן הלהקה, אריק ברדון. לאחר שכבשו עם השיר בגרסתו הארוכה את ראשות המצעד הבריטי, הצליחו "The Animals", יחד עם "בית השמש העולה", להפוך ללהקה הבריטית השנייה (אחרי הביטלס) אשר הגיעה לראש מצעד המכירות האמריקאי, ובכך ביססה את "הפלישה הבריטית".
דילן עצמו אמר, כי כאשר שמע לראשונה את הגרסה של "The Animals", בעת שנהג במכוניתו, היא כל כך מצאה חן בעיניו עד כי הוא ממש "קפץ" ממושבו.
בית השמש העולה
אין עדויות ממשיות על קיומו של "בית השמש העולה" האמיתי, ורק סברות והשערות המנסות כל אחת להצביע על מקום מסוים. הקרוב ביותר למציאות הוא בית מלון שהתנהל תקופה קצרה ב-1820 ברובע הצרפתי של ניו אורלינס. ב-2005, במהלך חיפוש במקום, נמצאו עדויות התומכות בכך, כולל מודעת פרסומת הכוללת נוסח המרמז על האופי המפוקפק של המקום. יש המצביעים על בנין בשכונת קרלטון בניו אורליאנס, שנקרא Rising Sun Hall, שהיה קיים במאה ה-19 ושימש לאירוח ולריקודים.
ייתכן גם כי בית השמש העולה הוא מטפורי, ומדובר בכינוי שניתן למכלאה של עבדים שחורים. מכלאות כאלה שימשו מוטיבים לשירי בלוז רבים בתחילת המאה ה-20. דייב ואן רונק, זמר פולק מברוקלין כתב באוטוביוגרפיה שלו, כי ראה תמונות של כלא נשים בניו אורלינס, ובחזיתו התנוססה תמונה של שמש עולה. בהסתמך על כך העלה סברה כי השיר הוא אודות בית סוהר בשם זה.
פופולריות השיר
"בית השמש העולה" הוא אחד מהשירים המוכרים ביותר שהתפרסמו בשנות השישים, ואשר שומרים על פופולריות גם אחרי יותר מ-50 שנה. האקורדים שפורט גיטריסט להקת "The Animals", אלו הפותחים ומלווים את השיר, התנגנו בידי נערים רבים שלמדו לפרוט על גיטרה במשך כל השנים מאז שנות השישים, ומתנגנים עד היום בידי חובבי גיטרות בכל העולם. גם ראש הממשלה הבריטי (לשעבר), טוני בלייר, הצהיר בראיון כי היה זה השיר הראשון אותו למד לנגן על גיטרה.
אריק איינשטיין שר יחד עם להקת "האיינשטיינים" גרסה עברית לשיר, ושמה "רחוק רחוק מכאן", למילים של לאה נאור ובעיבוד מוזיקלי של דוד קריבושי.
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (באנגלית: Advisory Committee on Antarctic Names, ACAN או US-ACAN) היא הוועדה המייעצת ל"מועצה של ארצות הברית לשמות גאוגרפיים", האחראית להמלצה על שמות לתוואי נוף באנטארקטיקה. ארצות הברית איננה מכירה בגבולות טריטוריאליים בתוך אנטארקטיקה, כך ש-ACAN מקצה שמות לתוואי נוף בכל מקום שהוא בתחומי היבשת, תוך התייעצות עם גופי נומנקלטורה לאומיים אחרים בשעת הצורך.
ל-ACAN יש מדיניות ידועה לציבור לגבי מתן שמות, בהתבסס על קדימות יישום, נאותות ומידת התקבעות השם בציבור.
משקפיים חכמים
משקפיים חכמים (באנגלית: Smartglasses) הוא סוג של מחשוב לביש הכולל תצוגה אופטית מסוג מציאות רבודה (AR) וחיבור לאינטרנט אשר מסוגל להקרין תמונות ומידע דיגיטלי, בנוסף לאפשרות לצפות בעולם החיצוני מבעדן לצד המידע הדיגיטלי.
בעוד שמודלים מוקדמים של משקפיים חכמים מסוגלים לבצע משימות בסיסיות כאשר התוכנה עצמה מותקנת במערכת אחרת, המשקפיים חכמים המודרניים מסוגלים להריץ אפליקציות מתקדמות עצמאיות, ואת חלקן ניתן להפעיל באמצעות פקודות קוליות בשפה טבעית.
יישומים רבים שמפותחים עבור סמארטפונים קיימים גם בגרסאות מיוחדות המותאמות למכשירי משקפיים חכמים.
דגמי משקפיים חכמים כוללים בדרך כלל פיצ'רים מתקדמים כמו מצלמה, מד תאוצה, מד חום, מד גובה, ברומטר, מצפן, כרונוגרף, מחשבון, טלפון סלולרי, GPS, תצוגת מפה, רמקול, טיימק, ושעון. מכשירי משקפיים חכמים רבים מסוגלים לתקשר באופן אלחוטי עם אוזניות אלחוטיות, מודם סלולרי וכמו גם מכשירים נוספים.
סופי דה רקוף
סופי דה רקוף (באנגלית: Sophie de Rakoff Carbonell; נולדה ביוני 1969, לונדון, אנגליה) היא מעצבת תלבושות בריטית.
ביוגרפיה
דה רקוף נולדה בלונדון. בגיל 21 עברה לניו יורק, ועבדה ככתבת חיי לילה של המגזין פייפר וכסטייליסטית. בהמשך, עבדה ככתבת גם עבור המגזינים ווג, Dazed & Confused, וייב ו-Detour. בשנת 1994 עברה ללוס אנג'לס, בה עבדה מספר שנים ככתבת מגזין פייפר, ופרסמה בו שש כתבות שער וכן כסטייליסטית בקליפים.
את ההזדמנות הראשונה שלה לעבוד כמעצבת תלבושות היא קיבלה בסרט 'Saturn' בשנת 1999. הסרט אמנם מעולם לא יצא לאקרנים אך דה רקוף הבינה שזהו התחום בו היא רוצה לעסוק. בשנת 2001, עיצבה את התלבושות לסרט, שובר הקופות, לא רק בלונדינית. על עבודה זו הייתה מועמדת לפרס גילדת מעצבי התלבושות למצוינות בסרט עכשווי. הצבע הוורוד, אותו בחרה דה רקוף כ'חתימה' של הדמות הראשית אל וודס (ריס וית'רספון) הפך לאייקוני. לצורך איתור ה'חתימה' של אל וודס, דה רקוף וריס וית'רספון ביקרו באחוות נשים, והסכימו שהצבע הוורוד הוא המתאים ביותר לדמות. בשנת 2003, עיצבה דה רקוף את התלבושות לסרט ההמשך לא רק בלונדינית 2, והייתה מועמדת בפעם השנייה לפרס גילדת מעצבי התלבושות. במשך השנים, דה רקוף עיצבה תלבושות לסרטי הוליווד נוספים כמו הכל אודות בנג'מין, הנרקוד?, זוג משמיים , אין כמו אלבמה, לילות אל. איי , מת לחגוג , אקסית במצור, הגלישה הגדולה במאווריקס, דני קולינס , זאת מלחמה ופופסטאור. דה רקוף עבדה לצד שחקנים בולטים כגון דרו ברימור, אל פצ'ינו, ג'ניפר לופז, ריס וית'רספון, ריצ'רד גיר, קמרון דיאז, קווין קוסטנר וג'ניפר אניסטון.
בנוסף לעבודתה בתעשיית הסרטים של הוליווד, דה רקוף מעצבת תלבושות גם בתעשיית הטלוויזיה (למשל בסדרות ויניל ותוכנית הבוקר), בתעשיית המוזיקה וכן בתעשיית הפרסום (בין הפרסומות עליהן עבדה ניתן למנות את ESPN, דיאט קולה, ריבוק, ויזה, ג'יפ, קאדילק ושברולט קורבט). כמו כן, עיצבה את התלבושות עבור דמויות משחק המחשב Grand Theft Auto II. בשנת 2014, ניהלה את עיצוב התלבושות של פסטיבל הסרטים של לוס אנג'לס.
דה רקוף מתגוררת בלוס אנג'לס, היא נשואה לבמאי הקליפים, קווין בריי ולזוג יש בן. אחיה הוא הבמאי אלכס דה רקוף. בשנת 2018, השתתפה כאורחת בחתונת הנסיך הארי ומייגן מרקל.
מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים
מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים (באנגלית: The Philippine–American War; בספרדית: Guerra Filipino-Estadounidense) הייתה מלחמה בין הרפובליקה הפיליפינית הראשונה וארצות הברית אשר התרחשה בין השנים 1899–1902.
המלחמה החלה לאחר ההתנגדות העזה של הממשלה הפיליפינית לחוזה פריז, אשר בו הוחלט על העברת הפיליפינים מרשות ספרד לארצות הברית לאחר סיום מלחמת ארצות הברית–ספרד. המלחמה הייתה המשך של ניסיונות העצמאות של הפיליפינים, אשר החלו ב-1896.
הלחימה החלה ב-4 בפברואר 1899, בקרב בין כוחות אמריקאיים לפיליפיניים במנילה. ב-2 ביוני 1899 הכריזה הרפובליקה הפיליפינית הראשונה מלחמה על ארצות הברית. המלחמה נגמרה באופן רשמי ב-4 ביולי 1902, בניצחונה של ארצות הברית. אף על פי כן, מספר קבוצות גרילה נשארו באזור ולחמו בכוחות האמריקאים עד 1913.
המהפכה הפיליפינית
ב-7 ביולי 1892 הקים אנדרס בוניפסיו, פקיד ממנילה, את ארגון ה"קטיפונאן", ארגון אנטי-ספרדי אשר שם לעצמו למטרה לשחרר את הפיליפינים מהכיבוש הספרדי. הארגון החל לבצע פעולות גרילה כנגד כוחות ספרדיים, בעיקר בפרובינציה קביטה בפיקודם של מספר מפקדים, ביניהם גם אמיליו אגינלדו, אשר כוחותיו השתלטו על רוב הפרובינציה. לאחר זמן מה צבר אגינלדו כוח ומונה לראש הארגון. ב-1897 מונה לנשיא הרפובליקה הפיליפינית הראשונה, והוא נחשב לנשיא הראשון של הפיליפינים.
גלותו וחזרתו של אגינלדו
בדצמבר 1897 הגיע המאבק בספרדים למצב של מעין תיקו. באוגוסט 1897 החל משא ומתן על הפסקת אש בין הנציב הספרדי, פרננדו פרימו דה ריביירה לבין אמיליו אגינלדו. באמצע דצמבר הגיעו שני הדברים להסכם, לפיו ישלמו הספרדים 800,000 פסו מקסיקני לאגינלדו אם יצא לגלות. אגינלדו יצא לגלות ושכן בהונג קונג. לפני שעזב קרא למהפכנים להתפרק מנשקם ולהפסיק את הלחימה מול הכוחות הספרדיים. אף על פי כן, המשיכו מספר קבוצות לבצע פעולות גרילה כנגד השלטון הספרדי.
באפריל 1898, נפגש אגינלדו עם קונסולים אמריקאים בסינגפור, והם שכנעו אותו שיחזור לפיליפינים וישתלט על המהפכה, בתמורה למספר שירותים מצד האמריקאים.
במאי 1898 הורתה מחלקת הצי של ארצות הברית לאדמירל ג'ורג' דיואי, שהיה האחראי מטעם הצי על הנושא, לנתק מגעים עם אגינלדו מחשש שיציע יותר משתוכל ארצות הברית לתת.
מקורות סכסוך
ההיסטוריון הפיליפיני תיאודורו אגונצ'ילו כתב על "כפירה אמריקאית", ואמר כי האמריקאים היו הראשונים שפנו לאגוינאלדו בהונג קונג ובסינגפור כדי לשכנע אותם לשתף פעולה עם דיואי בהשתלטות על השלטון הספרדי. בהנחה שדיואי לא הבטיח לאגינלדו הכרה אמריקאית ועצמאות פיליפינית (לדיואי לא הייתה סמכות להבטחות כאלה), הוא כתב שלדיואי ולאגינלדו הייתה ברית בלתי רשמית להילחם באויב משותף. דיואי הפר את הברית הזאת על ידי משא ומתן חשאי לכניעה ספרדית לכוחות אמריקניים, וכי הוא טיפל באגינלדו בקשיחות לאחר הכניעה. אגונצ'ילו הסיק כי היחס האמריקאי לאגינלדו "... הראה שהם הגיעו לפיליפינים לא כעמית, אלא כאויב ערמומי".
ההסכם הסודי של קומודור דיואי ותא"ל ווסלי מריט, עם המושל החדש של ספרד, פרמין יודנס ועם קודמו, באזיליו אוגוסטין, קבע כי הכוחות הספרדים יכנעו רק לכוחות האמריקאים, לא למהפכנים הפיליפינים. כדי להציל את כבודם, הכניעה הספרדית תתקיים לאחר קרב מדומה במנילה שבו הספרדים יפסידו; הפיליפינים לא יורשו להיכנס לעיר. ערב הקרב כתב תומאס אנדרסון אל אגינלדו, "אל תתנו לכוחות שלכם להיכנס למנילה ללא אישור המפקד האמריקאי, בצד זה של נהר פאסיג תהיו תחת אש". ב-13 באוגוסט כבשו הכוחות האמריקנים את העיר מנילה מידי הספרדים.
ב־21 בדצמבר 1898 פרסם הנשיא ויליאם מקינלי צו בעניין הפיליפינים. הגנרל סטיבן אוטיס המושל הצבאי של הפיליפינים באותה עת - עיכב את פרסומו. ב-4 בינואר 1899 פרסם הגנרל אוטיס גרסה מתוקנת שנערכה כדי לא לתת משמעות למונחים "ריבונות", "הגנה", שהיו קיימים בגרסה המקורית. אולם, מרכוס מילר - מאוחר יותר, בעיר אילוילו - שלא ידע על הגרסה המתוקנת שפורסמה על ידי אוטיס - העביר עותק של ההצהרה המקורית לפקיד פיליפיני באילוילו. הגרסה הזאת הגיעה אל אגינלדו, שהוציא ב-5 בינואר הצהרה נגדית. בהצהרה הוא הביע מחאה בפני העולם, על ההתנהגות התוקפנית האמריקאית, של מי שהציגה את עצמה כמגינת העמים המדוכאים. הוא הביע מחאה על חדירת האמריקאים לתחום הריבונות של האיים הפילפיניים.
אוטיס ראה את מחאתו של אגינלדו כהכרזת מלחמה, הוא התריע על המצב לכוחותיו. מאידך גיסא, הכרוז של אגינלדו העניק לפיליפינים נחישות להילחם במי שנתפס תחילה כבעל ברית והפך לאויב.
פרוץ המלחמה
בערב הרביעי בפברואר טוראי ויליאם גרייסון ירה את היריות הראשונות במלחמה בפינת הרחובות סוסיו וסילנסיו, בפתיחת האש הזאת הרג גרייסון קצין פיליפיני וחייל פיליפיני נוסף. היסטוריונים פיליפינים טוענים כי החיילים שנרצחו לא היו חמושים. פעולה זו עוררה את קרב מנילה ב-1899. למחרת הגיע הגנרל הפיליפיני איזידורוס טורס דרך הקווים עם דגל לבן, כדי למסור הודעה מאגינלדו לגנרל אוטיס. בהודעה נאמר כי הלחימה החלה בטעות, ואגינלדו מעוניין להפסיק את פעולות האיבה באופן מיידי והציע להקים אזור נייטרלי בין שני הכוחות. אוטיס דחה את הבקשות האלה, והשיב כי "הלחימה, שהתחילה, חייבת להימשך עד הסוף". ב־5 בפברואר הורה הגנרל ארתור מקארתור על כוחותיו להתקדם נגד הכוחות הפיליפינים, והחלה התנגשות מזוינת בקנה מידה מלא.
אסטרטגיית המלחמה האמריקאית
הסיפוח של הפיליפינים על ידי ארצות הברית היה מוצדק על ידי הממשלה וכלי התקשורת בארצות הברית בשם שחרור והגנה על העמים במושבות הספרדיות לשעבר. סטיוארט קרייטון מילר כתב: "האמריקאים יצאו למלחמה נגד ספרד כדי לשחרר את הקובנים, הפורטוריקנים והפיליפינים מעולמם הרודני. אם ישהו זמן רב בפיליפינים, המעשה אמור להגן על הפיליפינים מפני כובשים אירופים שממתינים לנסיגה אמריקאית. וכן כדי להדריך את הפיליפינים בדמוקרטיה אמריקאית. " ב־11 בפברואר 1899 - שבוע לאחר הירייה הראשונה במלחמה - כוחות חיל הים האמריקני הרסו את העיר אילוילו בהפגזה של ספינות קרב. העיר נכבשה על ידי כוחות קרקע בראשות גנרל מרקוס מילר, ללא אובדן בחיי האמריקנים.
חודשים לאחר מכן, לאחר שטיהרו את מנילה מהכוחות הפיליפינים, פנו הכוחות האמריקנים צפונה, ועסקו במרדף אחר כוחות המורדים שנמלטו. בתגובה לשימוש בטקטיקת לוחמת גרילה על ידי הכוחות הפיליפינים, החל בספטמבר 1899, האסטרטגיה הצבאית האמריקאית עברה לדיכוי ההתנגדות. הטקטיקה התמקדה בשליטה על שטחים מרכזיים עם מעצר והפרדה של האוכלוסייה האזרחית ב"אזורי הגנה "מלוחמי הגרילה. (בשיטה אסטרטגית זו ארצות הברית השתמשה עשרות שנים מאוחר יותר, במהלך מלחמת וייטנאם). בשל אירועי המלחמה והתנאים התברואתיים, רבים מהאזרחים הפיליפינים נפטרו מדיזנטריה.
גנרל אוטיס זכה לגינויים על כמה מפעולותיו בפיליפינים. אף על פי שמפקדיו בוושינגטון פקדו עליו למנוע סכסוך צבאי, הוא עשה מעט מאוד כדי למנוע את פריצת המלחמה. אוטיס סירב לקבל כל מצב מלבד כניעה ללא תנאי מצבא הפיליפינים. לעיתים קרובות הוא קיבל החלטות צבאיות גדולות בלי להתייעץ תחילה בוושינגטון. הוא פעל באגרסיביות בהתמודדות עם הפיליפינים בהנחה שההתנגדות שלהם תתמוטט במהירות. גם לאחר שההנחה הזאת הוכחה ככוזבת, הוא המשיך להתעקש כי ההתקוממות הובסה, וכי שאר הנפגעים נגרמו על ידי "קבוצות מבודדות של פורעי חוק". אוטיס גם היה פעיל בצנזורה של המידע על הטקטיקה הצבאית מהתקשורת האמריקאית. כשמכתבים שתארו את הזוועות האמריקניות הגיעו לתקשורת האמריקנית, מחלקת המלחמה התערבה ודרשה מאוטיס לחקור את מקוריותם. אוטיס העביר כל קטע עיתון כזה אל מפקדו של מחבר המכתב המקורי, שהיה משכנע או מכריח את החייל לכתוב הכחשה על המכתב המקורי.
בינתיים, טען אוטיס כי מורדים פיליפינים עינו שבויים אמריקאים בצורה "שטנית". בחודשים האחרונים של 1899 ניסה אגינלדו להציע כי גורמים נייטרליים - עיתונאים זרים או נציגי הוועד הבינלאומי של הצלב האדום - יבדקו את פעולותיו הצבאיות. אוטיס סירב, אבל אגינלדו הצליח להבריח ארבעה עיתונאים - שני אנגלים, קנדי אחד ויפני אחד - לפיליפינים. הכתבים חזרו למנילה כדי לדווח כי השבויים האמריקאים "טופלו יותר כאורחים מאשר אסירים", "קיבלו את מיטב המזון שהמדינה נותנת, והכל נעשה לטובתם". ארבעת הכתבים גורשו מהפיליפינים מיד עם פרסום הכתבות שלהם. גם סגן מפקד חיל הים האמריקני ג'. ג' גילמור, שהיה שבוי בעצמו, הודה כי הוא קיבל "יחס סביר" והוא לא היה רעב יותר מאשר החוטפים שלו.
אסטרטגיית המלחמה הפיליפינית
האומדנים של הכוחות הפיליפינים נעים בין 80,000 ל-100,000 לוחמים. עם עשרות אלפי אנשים בכוחות עזר. רוב הכוחות היו חמושים רק בסכינים, קשתות וחצים, חניתות וכלי נשק פרימיטיביים אחרים, שהיו נחותים בהרבה מהתותחים וכלי הנשק האחרים של הכוחות האמריקניים.
מרכז הכובד הפיליפיני המבצעי היה היכולת לקיים כוח של 100,000 חיילים לא סדירים. הגנרל הפיליפיני פרנסיסקו מקאבולוס תיאר את מטרת המלחמה של הפיליפינים - "לא להביס את צבא ארצות הברית אלא לגרום להם הפסדים מתמידים ". בשלבים המוקדמים של המלחמה השתמש הצבא המהפכני הפיליפיני בטקטיקה הצבאית הקונבנציונלית של התנגדות חמושה מאורגנת. התקווה הייתה לגרום לנפגעים אמריקניים רבים, שיביאו לתבוסתו הפוליטית של מקינלי על ידי ויליאם ג'נינגס בריאן בבחירות לנשיאות 1900. הם קיוו שבריאן, שהיה בעל דעות אנטי-אימפריאליסטיות חזקות, יסיג את הכוחות האמריקאים מהפיליפינים.
ניצחון הבחירות של מקינלי בשנת 1900 הביא לדמורליזציה עבור המורדים, ושכנע פיליפינים רבים כי ארצות הברית לא תצא מהאיים במהירות. יחד עם שורה של הפסדים קשים בשדה הקרב נגד כוחות אמריקאים, שהיו מצוידים בטכנולוגיה מעולה, אגינלדו השתכנע שצריך לשנות את גישתו. החל ב־14 בספטמבר 1899 קיבל אגינלדו את עצתו של גנרל גרגוריו דל פילר ונתן פקודה לשימוש בלוחמת גרילה במקום בפעולות צבאיות נוספות באי בולאקאן.
מלחמת גרילה
במשך רוב 1899, המנהיגות המהפכנית ראתה את לוחמת הגרילה, רק כאפשרות טקטית של נסיגה סופית, לא כאמצעי פעולה שמתאים יותר למצבם הירוד. ב־13 בנובמבר 1899 קבע אמיליו אגינלדו כי מלחמת הגרילה תהיה האסטרטגיה. ההחלטה הפכה את הכיבוש האמריקאי של הארכיפלג הפיליפיני לקשה עוד יותר עבורם בשנים הקרובות. בארבעת החודשים הראשונים של מלחמת הגרילה, היו לאמריקנים כמעט 500 נפגעים. הצבא הפיליפיני החל לערוך מארבים ומבצעי דמים. בתחילה נראה היה שהפיליפינים יוכלו להילחם באמריקאים ולכפות עליהם לסגת. הנשיא מקינלי שקל נסיגה כאשר החלו פשיטות הגרילה.
סוף הרפובליקה הפיליפינית הראשונה
הצבא הפיליפיני המשיך לספוג תבוסות מצבא ארצות הברית החמוש יותר במהלך שלב הלוחמה הקונבנציונלית, ואילץ את אגינלדו לשנות את בסיס הפעילות שלו לאורך כל תקופת המלחמה.
ב - 23 במרץ 1901, הגנרל פרדריק פונסטון וכוחותיו לכדו את אגינלדו בקרב בפלנאן, בעזרתם של כמה פיליפינים [87] [88] שהצטרפו לצד האמריקאים. האמריקנים העמידו פנים שהם שבויים לבושים במדי צבא פיליפיני. כאשר נכנסו פאנסטון ו"שוביו" למחנהו של אגוינאלדו, הם מיד פגעו בשומרים, והשתלטו במהירות ועצרו את אגינלדו.
ב־1 באפריל 1901, בארמון מלאקניאן במנילה, נשבע אגוינאלדו שבועת נאמנות, וקיבל את הסמכות של ארצות-הברית על הפיליפינים, והבטיח את נאמנותו לממשל האמריקני. ב־19 באפריל הוא פרסם כרוז של כניעה פורמלית לארצות הברית, ואמר לחסידיו להניח את נשקם ולהרים ידיים.
תפיסתו של אגינלדו הנחיתה מכה קשה על העניין הפיליפיני, אך לא כפי שהאמריקאים קיוו. הגנרל מיגל מלוואר השתלט על הנהגת הממשלה הפיליפינית או על מה שנותר ממנה. במקור הוא נקט עמדה הגנתית נגד האמריקאים, אבל עכשיו יצא למתקפה כוללת נגד הערים באזור בטנגס. הגנרל ויסנטה לוקבאן שבסמאר וקציני צבא אחרים, המשיכו במלחמה באזוריהם.
לבסוף נכנע מלוואר, יחד עם אשתו החולה וילדיו וכמה מקציניו, ב־16 באפריל 1902. עד סוף החודש נכנעו גם כ-3,000 מאנשיו. עם כניעת מאלוואר, החל מאמץ המלחמה הפיליפיני להידלדל עוד יותר.
סוף רשמי למלחמה
"החוק הפיליפיני" התקבל ב־1 ביולי 1902 - ואישר את הצו המינהלי הקודם של הנשיא מקינלי, שהקים את "הועדה הפיליפינית השנייה". החוק קבע גם כי תוקם אספה מחוקקת המורכבת מבית התחתון נבחר, האספה הפיליפינית, ובבית העליון המורכב מהוועדה הפיליפינית. החוק גם נתן אפשרות הרחבה להסכם זכויות האדם של ארצות הברית בפיליפינים. ב־2 ביולי שר-המלחמה של ארצות-הברית ביטל את תפקידו של המושל הצבאי. ב-4 ביולי, הנשיא החדש תיאודור רוזוולט, שנבחר לאחר ההתנקשות בנשיא מקינלי, הכריז על חנינה לאלה שהשתתפו בקונפליקט.
נפגעים
מספרם הכולל של הפיליפינים שמתו במלחמה נתון לוויכוח. מקורות מודרניים מצטטים כמות של 200,000 אזרחים פיליפינים מתים, כאשר רוב התמותה מיוחסת לרעב ולמחלות. הערכות מסוימות מגיעות ל-1,000,000 (מיליון). ב-1908 כתב מנואל אראלנו רמונדו, בגאוגרפיה הכללית של האיים הפיליפינים: "האוכלוסייה ירדה בגלל המלחמות, בחמש השנים שבין 1895 ל-1900, שכן בתחילת ההתקוממות הראשונה נאמדה האוכלוסייה ב-9,000,000, וכעת (1908), תושבי הארכיפלג אינם עולים על 8,000,000 ". ראמל מעריך כי לפחות 16,000 ~ 20,000 חיילים פיליפינים ו-34,000 אזרחים נהרגו, עם עד 200,000 אזרחים, בעיקר ממגפת כולרה. רודולף רומל טוען כי 128,000 פיליפינים נהרגו על ידי ארצות הברית בדמוסייד. מחלקת המדינה של ארצות הברית קובעת שהמלחמה "גרמה למותם של יותר מ-4,200 אמריקנים וליותר מ-20,000 לוחמים פיליפינים", וכי "כ - 200,000 אזרחים פיליפינים מתו מאלימות, מרעב ומחלות".בוב Couttie ציין בשנת 2016 כי הערכות של מקרי מוות של אזרחים נע בין 200,000 ל 3,000,000.
סכסוכים לאחר המלחמה
לאחר סיום השלטון הצבאי ב-4 ביולי 1902, הוקמה משטרת פיליפינים ככוח משטרה רחב ידיים כדי לשמור על חיי היום-יום ולהתמודד עם שרידי תנועת המורדים. השלטונות הפיליפינים נטלו בהדרגה את האחריות לדיכוי פעילות גרילה ושודדים, מידי יחידות צבא ארצות הברית. שרידי קבוצות התנגדות אחרות נותרו פעילים בלחימה צבאית בפיליפינים במשך קרוב לעשור לאחר סיום המלחמה הרשמי. עם תום המלחמה, לעומת זאת, העדיף המושל הכללי טפט להסתמך על משטרת הפיליפינים ולטפל בחשודים כדרך של אכיפת החוק ולא כפעולה צבאית המחייבת את מעורבות הצבא האמריקני. במשך תקופה של מספר שנים, היו ניסיונות התנגדות במקומות שונים באיי הפיליפינים, האחרונה מבין הקבוצות האלה הובסה או נכנעה למשטרת הפיליפינים ב־1911.
ממשלת ארצות הברית חתמה על אמנת קיירם-בייטס עם סולטנות סולו עם פרוץ המלחמה, שאמורה הייתה למנוע התנגדות בחלק זה של הפיליפינים (שכללה חלקים ממינדנאו, ארכיפלג סולו, פאלוואן וסבח). אולם, ארצות הברית, שמעולם לא התכוונה לכבד את האמנה, בגדה בהם, ביטלה את האמנה והחלה ליישב על אדמת מורו, פעולה אשר עוררה את מרד מורו שנמשך עד 1913.