cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אקוואריוס מנועים
היסטוריה
החברה מפתחת מנוע בעירה פנימית ליניארי לגנרטורים בעל בוכנה חופשית המיועד בעיקר לשם הנעה חשמלית, להבדיל ממנוע בעירה פנימית רגיל המשמש להנעה מכנית. להערכת החברה למנוע זה יתרונות משמעותיים על פני מנועים רגילים, בנושאי עלות, משקל, גודל, זיהום אוויר ומורכבות מכנית. המנוע מותאם לשימוש בדלקים פוסיליים, בכוונת החברה לפתחו כך שיתאים גם לשימוש במימן ובדלקים ביולוגיים. החברה פועלת להתאמת המנוע לשימוש כמאריך טווח נסיעה בכלי רכב חשמליים. ביולי 2021 החלו ניסויי כביש במנוע שמפתחת החברה.
החברה פיתחה גנרטור המיועד לשמש כמערכת גיבוי לייצור חשמל במתקנים קריטיים כגון עמדות תקשורת. בהמשך לכך מפתחת החברה תוכנה לניהול ושליטה מרחוק במוצריה. החברה התקשרה עם חברת עשות אשקלון לשם ייצור אבות טיפוס לגנרטור, מתוך כוונה לעבור בהמשך לייצור סדרתי של הגנרטורים. החברה פועלת להתאמת המנוע שפיתחה לשוק יחידות העזר החיצוניות (Auxiliary Power Units) המשמשות בכלי רכב יבשתיים גדולים, כלי טיס וכלי תחבורה ימיים. בשנת 2017 הקימה החברה חברות בנות בפולין, לניהול מרכז ההנדסה וההרכבה של הקבוצה בקרקוב, ובגרמניה, לניהול מרכז הפיתוח והחדשנות של הקבוצה באאכן. בשנת 2021 הקימה החברה חברה בת ביפן. עד סוף 2021 נרשמו על שם החברה חברה 21 פטנטים רשומים בארצות הברית ומחוצה לה, והחברה הגישה בקשות לרישום 27 פטנטים נוספים.
בשנת 2020 התקשרה החברה עם חברת נוקיה לשם שילוב גנרטורים בעמדות התקשורת של נוקיה, עם תחזיות על הכנסות של 600 מיליון יורו לחמש שנים. נכון לשנת 2023 ההתקשרות עם נוקיה צומצמה משמעותית, וכלל הכנסות החברה ב–2022 הסתכמו ב–27 אלף דולר בלבד.
באפריל 2021 חתמה החברה על מזכר הבנות עם חברת KIP להקמת מפעל ייצור של מוצרים לתעשיית הרכב המבוססים על הטכנולוגיה שפיתחה החברה, שימוקם באבו דאבי או במיקום אחר באיחוד האמירויות הערביות בהשקעה של עד 1.2 מיליארד דולר. נכון לשנת 2023 תוקף מזכר ההבנות הוארך, אך אין בכוונת החברה להקים בשנים הקרובות מפעל באיחוד האמירויות.
בנובמבר 2020 נרשמו ניירות הערך של החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, לפי שווי של כמיליארד ש"ח. בינואר 2021 הגיע שווי השוק של החברה ל-1.75 מיליארד ש"ח, ומאז ירד בהדרגה עד לשווי שוק של 71.8 מיליון ש"ח ב-14 במאי 2023.
סימור סיגל
הרב סימור סיגל (באנגלית: Seymour Siegel; ט"ו באלול תרפ"ז, 12 בספטמבר 1927 – ו' באדר תשמ"ח, 24 בפברואר 1988) היה ממנהיגי היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית, ומומחה לביואתיקה.
ביוגרפיה
סיגל נולד לדוד וג'ינט לבית מוריס בשיקגו. ב-1947 סיים תואר ראשון באוניברסיטת שיקגו, וב-1951 נסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים באמריקה הקונסרבטיבי. ב-1958 השלים את הדוקטורט, והצטרף לסגל בית המדרש כמרצה לתאולוגיה. עיקר עניינו האקדמי הוקדש לאתיקה, לפילוסופיה ולהיסטוריה של ההלכה. הוא חיבר מאות מאמרים במהלך הקריירה שלו, והשתתף בעריכת כמה ספרים. ב-1962 היה ממייסדי בית המדרש לרבנים בבואנוס איירס, ושימש שם כמרצה לתלמוד במשך השנתיים הבאות. הוא היה תלמידו ומקורבו של הרב אברהם יהושע השל, והשתתף לצדו במצעדי התנועה לזכויות האזרח במדינות הדרום. ב-1972 ירש את השל כפרופסור מופקד הקתדרה ע"ש הרב ראלף סיימון לאתיקה ותאולוגיה. תפישותיו האתיות הושפעו מהשל ומריינהולד ניבור. הוא אימץ את רעיונותיו של ניבור אודות "ריאליזם אתי", והצורך להכריע מה מוסרי בהקשרים קונקרטיים, ולא מתוך הישענות על עקרונות מופשטים.
ב-1973, מונה סיגל ליו"ר ועד ההלכה של הזרם הקונסרבטיבי, רק שלוש שנים לאחר שהוועד התפרק ורוב חבריו התפטרו התנגדות ליוזמה לא לחייב גרים בטבילה. הוא החזיק בתפקיד במשך שבע שנים. סיגל השתייך לאגף הליברלי בין רבני הזרם, וכתב רבות שערכי המוסר של הקהילה ("האגדה") צריכים לעצב את ההלכה. באביב ובקיץ 73' הוביל את הדיונים בוועד לגבי שאלת ספירת נשים למניין, עמדה שבה תמך ושהתקבלה ברוב. הוא הוסיף לקדם שוויון במעמדן הדתי של נשים, ותמך בסמיכתן לרבנות, שאושררה לבסוף ב-1983.
מחוץ ליהדות הקונסרבטיבית, הוא זכה למוניטין כביו-אתיקאי. סיגל התנגד לעמדות שמרניות מאוד בשאלות אלו, כמו אלו של הכנסייה הקתולית, אך גם למתירנות יתר. הוא סבר שהמסורת היהודית מחייבת שימוש מושכל בטכנולוגיות החדשות, תוך ראייה של החיים כמקודשים. הוא היה מסויג לגבי הפלות, וסבר שהן צריכות להיערך במשורה, בעיקר בכפוף לכך שיש סיכון לאם. במקרים שבהם לא היה טיפול רפואי והמוות היה בלתי-נמנע, סבר שניתן לאפשר לחולים לצוות שלא להאריך את חייהם. לגבי ניסויים בעוברים, טען שאלו מותרים בתנאי שהם מיועדים לסייע לעובר. פעילותו הרבה בתחום הובילה למינויו לציר באספת האו"ם לשאלת האוכלוסייה הגלובלית בבוקרשט ב-1974, לעמית מחקר בכיר במרכז קנדי לביו-אתיקה אוניברסיטת ג'ורג'טאון, ולחבר הוועדה הנשיאותית לסוגיות אתיות ברפואה ובמחקר ב-1982.
סיגל הוסיף לטפח את קשריו עם הרפובליקנים. הוא כיהן כיועץ עבור הוועדה הרפובליקנית הלאומית, והיה מקורב ליהודים רבים שעברו לתמוך באותן שנים, ובכלל זה אבות הנאו-שמרנות אירווינג קריסטול ונורמן פודהורץ. הנשיא רונלד רייגן, וזה מינה אותו ב-1982 לראש ועדת ההקמה של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
ב-1986 לקה במחלה קשה. הוא מת בבית החולים מאונט סיני כעבור שנתיים.
לקריאה נוספת
Pamela Susan Nadell, Conservative Judaism in America: A Biographical Dictionary and Sourcebook, ABC-CLIO, 1988. עמ' 235–237.
משלחת טנגארואה
משלחת טנגארואה (בנורווגית: Ekspedisionen Tangaroa) משנת 2006 הייתה דומה למשלחת קון-טיקי, שהפליגה ברפסודת בלזה מפרו לפולינזיה. הביצועים של הטנגארואה היו טובים יותר מאלו של קון-טיקי בשל שימוש במַעֲטֶה (כלל התרנים, המפרשים וכדומה) משופר ועל ידי שימוש פעיל במתקן הניווט האינדיאני המכונה גווארה (guara), סוג של חרב. ככזו, המשלחת מייצגת המשך מדעי לניסויים של תור היירדאל בטכנולוגיה ימית משוחזרת.
הרפסודה נקראה על שמו של אל הים המאורי. בהתבסס על תיעוד של רפסודות פרה-קולומביאניות קדומות, הרפסודה השתמשה במַעֲטֶה רָחְבִּי יחסית מתוחכם שאיפשר שיט מול הרוח. גובה המפרש 13 מטרים ורוחבו 8 מטרים. הרפסודה כללה גם ציוד ניווט ותקשורת מודרניים, כולל פאנלים סולאריים, מחשבים ניידים וציוד התפלה. הצוות פרסם באתר האינטרנט שלהם (www.tangaroa.no, האתר כבר לא פעיל).
הצוות של הטנגארואה כלל שישה שייטים: ארבעה נורווגים, מפקד המשלחת, אולף היירדאל, נכדו של תור היירדאל, ביארנה קרקוויק (Bjarne Krekvik, קפטן), ואייווין לאוטן (Øyvin Lauten, קצין בכיר), שוודי, אנדרס ברג (Anders Berg) (צלם) ופרואני, רוברטו סלה (Roberto Sala). טנגרואה הפליגה באותו יום בשנה בה הפליגה הקון-טיקי - 28 באפריל - והיא הגיעה ליעדה אטול רארויה באיי טואמוטו (יעדה הסופי של הקון-טיקי) ב-7 ביולי, 30 יום פחות מהקון-טיקי של היירדאל שהגיעה לרארויה ב-101 ימים של שיט. המהירות המשופרת של הטנגארואה נזקפת למפרש הגדול בשטחו פי 4 מהמפרש המקורי של הקון-טיקי ובשימוש נכון בגווארה בניווט. היירדאל לא ידע להשתמש בו נכון.
סרט תיעודי, משלחת הטנגרואה (Ekspedisionen Tangaroa), הופק על ידי Videomaker (נורווגית), 2007, וצולם על ידי הצלמים אנדרס ברג וג'נסן.
רות פייג'
רות פייג (באנגלית: Ruth Page; 22 במרץ 1899 – 17 באפריל 1991) הייתה בלרינה וכוריאוגרפית אמריקאית, שיצרה בלטים חדשניים על נושאים אמריקאיים.
משפחה
פייג' הייתה נשואה לעורך הדין תומאס הארט פישר משנת 1925 עד 1969, ולצייר אנדרה דלפו מ-1993 עד מותה ב-1991. היא קבורה בבית הקברות גרייסלנד בשיקגו. אחיה של פייג', אירווין פייג', היה רופא ומדען בעל שם.
קריירה
רות פייג' נולדה באינדיאנפוליס בשנת 1899 ולמדה מחול באופן מקצועי אצל יאן זלווסקי, אדולף בולם, אנריקו צ'קטי, האראלד קרויצברג ומרי ויגמן. היא הופיעה לראשונה בברודוויי ב-1917, ואחר עם להקתה של אנה פבלובה במסע הופעותיה בדרום אמריקה בשנת 1918, ובתיאטרון אודיטוריום בשיקגו ב"יום הולדת האינפנטה" של ג'ון אולדן קרפנטר ב-1919. היא רקדה ללא הפסקה במשך ארבעים השנים הבאות, עם בלט אינטיים של אדולף בולם, בברודוויי ב"מיוזיק בוקס רוויו" של אירווינג ברלין, עם איחוד האמנויות של שיקגו, בלט רוס של דיאגילב, מטרופוליטן אופרה, פסטיבל רוויניה ולהקות האופרה של שיקגו, בלט רוס דה מונטה קרלו, להקת לה בלט אמריקן, יצרה כוריאוגרפיות לכל הלהקות האלה פרט לאחת, כתבה את הכוריאוגרפיה להצגת ברודוויי "מוזיקה בלבי" ב-1947, וכיהנה כמנהלת/כוריאוגרפית לכל אחת מן מן הלהקות השונות שלה עצמה בשיקגו עד לאמצע שנות ה-70'. ב-1937 יצרה את "מתכונת אמריקאית" (שכונה במקור "אישה אמריקאית"), שמקובל לראות בו את הבלט הפמיניסטי הראשון שנוצר בארצות הברית. בתקופה שבין 1943 ל-1946 ערכה ניסויים ב"פואמות ריקוד", ששילבו את עניינה בשירה ובתנועה; התוצאה הייתה "מחולות עם מילים ומוזיקה"
המופעים החדשניים האלה אפשרו לה לתת קול לסובייקטיביות שלה כאישה ולחתור תחת הסטריאוטיפים שרווחו בעולם הבלט שבשליטת גברים.בין מאות יצירות מחול שיצרה יש ציוני דרך בבלט האמריקאי, מחולות עם מילים ומוזיקה, וה"אופרה-אל תוך-בלטים" החדשני שלה.
הבלטים של פייג' הושבו לבמה ובוצעו בלהקות בלט ברחבי ארצות הברית, בהן שיקגו, מילווקי, סינסינטי, פיטסברג, ניו יורק ותיאטרון המחול של הרלם, כמו גם באירופה.
רות הסריטה את הבלטים שלה לכל אורך הקריירה שלה וכמה מהם, בהם "פרנקי וג'וני", "האלמנה העליזה" ו"בילי סנדיי" היו לסרטי טלוויזיה זוכי-פרסים. כבר ב-1958, הופיעו חברים בלהקתה, בלט האופרה של שיקגו, בתוכנית של אד סאליבן.
רות פייג' היא נושא שני סרטי תעודה זוכי פרסים: "אוריגינל אמריקאי" (הפקות אוטר) ו"רות פייג': רקדנית חד-פעמית" (הפקות תיאה פלום). מורשת רות פייג' שמורה בכמה ארכיבים גדולים, בהם מחלקת המחול במרכז לינקולן, אוסף המחול של אן ברצל בספריית ניוברי ואריבי הסרטים של שיקגו.
מיתה עושה ניפול
בהלכה היהודית, מיתה עושה ניפול היא סברא בהלכות אבר מן החי. כאשר אבר שלם של בעל חיים, התנתק מגוף בעל החיים, הוא נקרא אבר מן החי, כאשר רובו התדלדל הוא נקרא אבר המדולדל. אבר כזה, למרות שרובו מנותק מגוף בעל החיים, נחשב עדיין למחובר אליו, מכיוון שמיעוט ממנו מחובר לבעל החיים לא ניתן להחשיב אותו כאבר מת, שהרי הוא עדיין מחובר במקצת לגוף ויונק ממנו. כאשר בעל החיים מת, ייתכן שיש לומר למפרע, שהאבר נחשב לבשר מן החי כבר לפני שהוא התנתק מגוף בעל החיים, סברא זו נקראת בתלמוד - "מיתה עושה ניפול".
שחיטה עושה ניפול
בשחיטה, לעומת זאת, הפסק הוא כי "שחיטה אין עושה ניפול", כלומר אין להחשיב את האבר כאילו נפל כבר מחיים כדי להחשיבו כאבר מן החי. מסביר הגאון מפונוביז', כי לשחיטה יש כוח הלכתי המתיר את הבהמה מאיסור אבר מן החי, ולכן מכיוון שהתקיים דין שחיטה בחלק מבעל החיים, הותר איסור אבר מן החי בכל האבר.
רבא, מביא פסוק כראיה לכך, שמיתה עושה ניפול, ואין שחיטה עושה ניפול. בחומש ויקרא כתוב: כתוב:. המילה "במותם", לכאורה מיותרת; ברור שהפסוק מדבר על המצב של מות בעל החיים, שהרי כתוב בפסוק קודם לכן כי מדובר בנבלת בעל חיים. לכן, מפרש רבא את הפסוק בצורה כזו: "כל אשר יפול מהם - במותם", המיתה מפלת איברים מבעלי החיים ומחשיבה אותם כתלושים ונפולים לגמרי ממקום חיבורם, - איברים המדולדלים.
פובליוס סולפיקיוס גלבה מקסימוס
פובליוס סולפיקיוס גלבה מקסימוס (בלטינית: Publius Sulpicius Galba Maximus; המאה ה-3 לפנה"ס) היה מצביא רומאי אשר התבלט בתקופת המלחמות המוקדוניות.
תחילת דרכו
הוא היה בנו של סרוויוס סולפיקיוס גלבה מקסימוס. הוא נבחר לתפקיד הקונסול בשנת 211 לפנה"ס יחד עם גניאוס פולוויוס קנטומליוס מקסימוס. הוא כינס את הסנאט הרומי, ונקבע שקנטומליוס יקבל את הפיקוד על הכוחות בפוליה, בעוד הקונסולים של השנה שעברה על הכוחות בקמפניה, ומרקוס קלאודיוס מרקלוס על הכוחות בסיציליה.
המלחמה המוקדונית הראשונה
לקראת סוף השנה החליף סולפיקיוס את מרקוס ואלריוס לאיווינוס כמפקד הכוחות הרומאיים שנלחמו ביוון כנגד פיליפוס החמישי, מלך מוקדון (המלחמה המוקדונית הראשונה). סולפיקיוס נכשל בהצלת העיר אֵיכִינוּס (Echinus) שבתסליה, והעיר נכנעה לצבא המוקדוני. עם זאת, הוא הצליח לכבוש את האי אייגינה, חייליו בזזו את האי ומכרו את תושביו לעבדים. האי עצמו נמכר מאוחר יותר במחיר סמלי לליגה האיטולית. עם זאת, נוכחות הצי הרומי בים האגאי, הפריעה מאוד לפולייס וממלכות רבות באזור. האימפריום של סולפיקיוס הוארך גם למשך שנת 209 לפנה"ס, ובאותה שנה פנו אתונה, רודוס, כיוס ומצרים אל הרומאים והמוקדונים בבקשה להגיע להסדר ביניהם.
פיליפוס החליט שהמלחמה ברומאים אינה משתלמת יותר, והיה מוכן להגיע להסכם שלום. עם זאת, לרומאים וכן לבעלי בריתם הפרגמונים היה אינטרס להמשיך את המלחמה כדי להגדיל את ההשפעה הרומית באיליריה. אך היה חשש שבעלי בריתה היבשתיים של רומא, הליגה האיטולית וספרטה, שמאסו גם הן במלחמה, יסכימו להגיע להסכם שלום עם פיליפוס, מה שהיה מנשל את רומא ממרבית השפעתה ביוון גופא. שני הצדדים הסכימו להגיע להסכם שביתת נשק בן שלושים יום, במהלכם החל סולפיקיוס, כמו גם אטאלוס הראשון, מלך פרגמון, להרעיף הבטחות על האיטולים. אטאלוס הבטיח סיוע רב, וסולפיקיוס השיט את ציו אל מול העיר נאופקטוס באיסתמוס כדי להפגין נוכחות רומית רבת משמעות. ואכן, התנאים שהציבו האיטולים היו נוקשים מאוד, ופיליפוס, שבוודאי ראה בהם את ידם המכוונת של הרומאים, פירש אותם ככניעה גמורה וסירב.
סולפיקיוס השיט את הצי שלו מנאופקטוס אל סיקיון. פיליפוס החליט לחדש את מעשי האיבה, ותקף את אליס, בעלת בריתם של הרומאים. אליס ניצבה בנקודה אסטרטגית מאוד בפלופונסוס, וכיבושה היה מנתק את האיטולים ממסניה וספרטה. לפיכך מיהר סולפיקיוס ושט בחשאי אל אליס עם 15 ספינות. הוא הזרים באישון ליל 4,000 חיילים רומאיים אל אליס, וכאשר נפתח הקרב, הבינו המוקדונים בבהלה שבין האיטולים והאילאים ישנם גם רומאים. ניטש קרב עז, במהלכו ניסו הרומאים להגיע אל פיליפוס עצמו והרגו הרבה מאנשי המשמר האישי שלו, בסופו של דבר הורה פיליפוס לסגת. למחרת הוא ניסה לפצות את עצמו על הכישלון, וכבש את המבצר האילאי פירגוס (Pyrgus) בו מצא מספר מצומצם של אנשים ובקר.
סולפיקיוס ואטאלוס השיטו את צייהם אל אייגינה לקראת החורף. כיעדים של השנה הבאה הם קבעו את כיבוש האי אובויה. אלא שאז השתנו פני המערכה: פרוסיאס הראשון, מלך ביתיניה, כיבד את בריתו עם פיליפוס ותקף את פרגמון. בלית ברירה נאלץ אטאלוס לנטוש את יוון ולהגן על ארצו. קרתגו הבטיחה סיוע לפיליפוס, ובליגה האכאית אישרו העברת תקציבים נוספים למוקדון. משהבין סולפיקיוס שהפרגמונים לא יוכלו להעניק לו סיוע, לא מיהר לנקוט יוזמה, ופיליפוס מיהר להשתלט על חלק מהשטחים שאיבד. בהדרגה החלו האיטולים לחוש שנטל המלחמה נופל בעיקר עליהם, ולכן חתמו על הסכם שלום נפרד עם המוקדונים. המלחמה המשיכה להתנדנד ללא הכרעה עוד מספר שנים, ובשנת 205 לפנה"ס הוחלף סולפיקיוס בידי פובליוס סמפרוניוס טודיטאנוס.
המלחמה המוקדונית השנייה
גם לאחר החתימה על שלום פויניקי, המשיך פיליפוס לתקוף ערים יווניות שהיו בעלות ברית של רומא. בשנת 200 לפנה"ס, פנו קבוצת ערים בהנהגת אתונה אל רומא בבקשת עזרה. באותה שנה נבחר סולפיקיוס לקונסול פעם שנייה, יחד עם גאוס אורליוס קוטה. עוד לפני מינויו לקונסול, היה סולפיקיוס מהתומכים הנלהבים ביותר למלחמה חדשה כנגד מוקדון, ומוקדון נבחרה כפרובינקיה שלו. בתמיכתו, יצאה משלחת רומאית אל יוון כדי לוודא שבמקרה ורומא תחליט להכריז מלחמה לא תתגבש נגד קואליצייה של פולייס יווניות. חברי המשלחת הגיעו למסקנה שמערכת הביצורים של אתונה מסורבלת ואינה יעילה, וכי בעלות בריתה של רומא ביוון יזדקקו לסיוע רומי פעיל כדי להתגונן בפני המוקדונים.
פיליפוס דחה את האולטימטום שהגישו נציגי רומא, ובתוקף סנאטוס קונסולטום הוכרזה מלחמה. בראשית הסתיו הפליג סולפיקיוס עם 20,000 אנשים מברונדיסיום, ונחת צפונה לאפולוניה. סולפיקיוס תכנן להמתין עד שיפתח בפעולות איבה, אולם בינתיים הגיעה אליו משלחת מאתונה שביקשה עזרה דחופה. סולפיקיוס שלח עשר ספינות ו-1,000 חיילים לעזרת האתונאים. סולפיקיוס החל לגייס במהירות בעלי ברית, וכמוהו נהג פיליפוס. באביב של שנת 199 לפנה"ס פתח סולפיקיוס במסע מזרחה והגיע עד לינקסטיס הסמוכה למוקדון. פיליפוס החליט להימנע מקרב מכריע עם הרומאים, והניח שהמחסור באספקה יאלץ אותם לסגת חזרה ליוון בסופו של דבר. ואכן, לקראת סוף הקיץ החליט סולפיקיוס לסיים את הפשיטה, אולם רצה לסגת מדרך אחרת ולא מאותה דרך שבה הגיע. פיליפוס מיהר לחסום את המעברים, אולם לאחר קרב קצר, שבו הוכיח את עליונותו הטסטודו הרומאי, פרצו הרומאים החוצה. עם סיום השנה חזר לרומא והוחלף בידי הקונסול החדש פובליוס ויליוס טפולוס.
בשנת 197 לפנה"ס הוא שימש כאחד מקציניו של טיטוס קווינטיוס פלמינינוס. בשנת 196 לפנה"ס הוא יצא בשליחות דיפלומטית אל יוון. בשנת 193 לפנה"ס הוא יצא בשליחות דיפלומטית אל אפסוס כדי לבדוק אפשרות של מלחמה באנטיוכוס השלישי. מכאן ואילך לא ידוע עליו דבר.
שוק אמנים
שוק אמנים הוא מקום מסחר למוצרי אמנות שונים, כגון ציורים, פסלים, חפצי נוי ועוד, שבו רוב המוכרים הם האמנים עצמם. שוקי אמנים מהווים מוקד משיכה לתיירים עקב ססגוניותם, ובין השאר ניתן למצוא בהם גם אמני רחוב (כגון קוסמים וליצנים).
בישראל ניתן למצוא שווקים מסוג זה בתל אביב, ירושלים וחיפה.
Barbra Streisand's Greatest Hits Volume 2
Barbra Streisand's Greatest Hits Volume 2 (בעברית: החלק השני של אוסף הלהיטים של ברברה סטרייסנד) הוא אלבום הלהיטים השני של הזמרת ברברה סטרייסנד אשר יצא ב-15 בנובמבר 1978. האלבום מכיל אוסף של שירים אשר זכו להצלחה המרבית במהלך הקריירה של הזמרת.
רקע והצלחה
הסינגל הראשון, דואט עם הזמר ניל דיימונד, זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר הגיע בין היתר למקום הראשון בארצות הברית ולעשרים העליונים בעוד 10 מדינות נוספות. הצלחתו בארצות הברית הייתה עד כדי כך גדולה כאשר דורג ברשימת השירים המצליחים ביותר גם של שנת 1988 וגם של שנת 1989 ואף דורג ברשימת "500 השירים המצליחים ביותר בכל הזמנים של בילבורד הוט 100" ואף נכלל ברשימות סוף שנה גם של אוסטרליה וקנדה באותן שנים בהם נכלל ברשימות האמריקאיות. הרעיון לדואט בין השניים בא מהדי ג'יי גארי גתרי אשר מכר את הרעיון לקולומביה רקורדס תמורת 5 מיליון דולר. השיר גם נכלל באלבומו של דיימונד בעל אותו השם.
ביקורת
האלבום זכה לביקורות חיוביות כאשר קיבל דירוג של 5 כוכבים מהמגזינים AllMusic ורולינג סטון. בנוסף הוא גם זכה להצלחה ענקית בעולם כאשר הגיע למעמד של 5 פלטינות בארצות הברית, מעמד של 3 פלטינות בקנדה, מעמד פלטינה כפולה באוסטרליה ומעמד פלטינה בהונג קונג, בריטניה וניו זילנד.
מיכאיל סדוביאנו
מיכאיל סדוביאנו (ברומנית: Mihail Sadoveanu, 5 בנובמבר 1880 - 19 באוקטובר 1961) היה סופר, פובליציסט ופוליטיקאי רומני, אחד מכותבי הפרוזה החשובים והפוריים של רומניה במחצית הראשונה של המאה ה-20. אמן תאורי הטבע ושל הכתיבה בנושאים היסטוריים, יצירתו ידעה כמה מגמות בהתאם לזרמים הספרותיים שהשפיעו עליו:
הזרם ה"סמנטוריסטי" (לפי כתב העת הספרותי "סמנטורול" - "הזורע") שבא לידי ביטוי בספוריו ובנובלות הראשונים. השלב הריאליסטי בהשפעת הזרם הפופורניזם שהוביל העיתון "ויאצה רומניאסקה". השלב המיתי-סימבולי בתקופה שבין מלחמות העולם ובחלק מיצירותיו בסוף חייו, והכתיבה הריאליסט-סוציאליסטית שהסופר אימץ בהשפעת המדיניות שנכפתה בתרבות המדינה בימי הדיקטטורה הקומוניסטית.
בתקופת הממלכה הרומנית סדוביאנו היה חבר האקדמיה הרומנית החל משנת 1921 ונבחר לזמן- מה כסנאטור ובין השנים 1931–1932 אף כיהן כיושב ראש הסנאט. כמו כן נמנה עם מנהיגי הבונים החופשיים בארצו.
בתקופת הרפובליקה העממית הרומנית כיהן, יחד עם עוד ארבעה אישים, בנשיאות (פרזידיום) הקולקטיבית של האספה הלאומית הגדולה של רומניה (הפרלמנט) - בין דצמבר 1947-אפריל 1948, לאחר מכן כסגן יושב ראש הנשיאות של האספה. אחרי מותו של פטרו גרוזה בשנת 1958 מתוקף תפקיד זה היה ראש המדינה הזמני.
רקע משפחתי ושנות ילדותו ולימודיו
מיכאיל סדוביאנו נולד בשנת 1880 בעיירה פשקאן (Paşcani) שבצפונו של חבל מולדובה ברומניה, כבנו של עורך הדין אלכסנדרו סדוביאנו, יליד אולטניה ושל פרופירה אורסאקי, בת למשפחת איכרים (ממעמד איכרים הקרויים "רזש") ורועי צאן מולדַבים. שם משפחת האב, סדוביאנו, אומץ בסביבות שנת 1891 לפי כפר המקור - סאדובה - מאולטניה. המוצא של הסופר, על הניגוד שבין הזהויות האזוריות והחברתיות, היווה, לדעת המבקר וההיסטוריון טודור ויאנו הסבר לפתיחותו אל ה"האוניברסליות הרומנית", אם כי, לאורך כל הקריירה שלו, סדוביאנו הרגיש קשור במיוחד לשורשיו המולדביים.
לסופר היו שני אחים. אחד מהם - אלכסנדרו, שהתחתן עם מבקרת הספרות איזבלה מורצון, הידועה כסדוביאנו-אוואן (בת דודה של הפעיל הסוציאליסטי הרומני וסילה מורצון). האח השני, וואסילה, היה אגרונום. מיכאיל סדוביאנו למד החל משנת 1887 בבית הספר העממי בעיירת הולדתו, פשקאן. מורו האהוד ביותר, בשם בוסויוק (שם משפחה שמובנו ברומנית "ריחן") שימש מאוחר יותר השראה לדמות המורה הקרוי "האדון טרנדפיר" מהסיפור בעל אותו שם ("טרנדפיר" ברומנית הוא ורד). בשעות הפנאי בילה בטיולים ברגל באזור הציורי בו נולד, עסק בציד או בדיג והביט בסקרנות בטבע. את החופשות נהג לבלות בכפר שבו נולדה אמו, ורשן (Verşeni). הכיר את חיי האיכרים והמבקרים סבורים שדעתם ויחסם אל השלטון השפיע על עיצוב השקפותיו החברתיות.
את לימודי התיכון עשה מיכאיל סדוביאנו בגימנסיה "אלקו אלכסנדרו דוניץ'" בעיר פלטיצ'ן. בגיל 16 גמלה בלבו תוכנית, שלבסוף לא יצאה לפועל, לכתוב יחד עם חבר ללימודים מונוגרפיה על השליט שטפן הגדול, אחד מגיבוריו הלאומיים של העם הרומני והדמות ההיסטורית הנערצת ביותר בחבל מולדובה. מאוחר יותר בחייו סדוביאנו הגשים את משאלתו זו כאשר הרומן ההיסטורי שכתב: "האחים ז'דר" הוקדש לתקופת שלטונו של שטפאן. סדוביאנו המשיך לימודיו בתיכון ה"נציונל" (לאומי) ביאשי ולאחר מכן נסע לבוקרשט ללימודי משפטים באוניברסיטה.
התחלותיו הספרותיות
פרסם לראשונה בגיל 17, בשנת 1897, בכתב העת הסאטירי "דראקו" ("השד") שהופיע בבוקרשט. היה זו סיפור קצר שנקרא "העלמה מ. מפלטיצ'ן" ונשלח תחת שם העט "מיכאי מפשקאן". בשנת 1898 התחיל לכתוב בעיתון "ויאצה נואה" (החיים החדשים) של אוביד דנסושיאנו לצידם של סופרים צעירים כמו גאלה גאלקטיון, נ.ד. קוצ'ה וטודור ארגזי. עזב את "ויאצה נואה" בגלל אי שביעות רצון מהמגמה הסימבוליסטית של כתב העת ושל עורכו. שלח בהמשך יצירות קצרות לכתבי עת לא-סימבוליסטים כמו "אופיניה" ("הדעה") ו"פג'ין ליטרארה" ("דפי ספרות"). במקביל ייסד עיתון ספרות משלו, קצר-ימים, הידוע לחוקרים בשם "אורורה" (השחר) או "לוּמיה" ("העולם").
הכרתו כסופר מהשורה הראשונה
בשנת 1900 נסע סדוביאנו לבוקרשט על מנת להירשם שם ללימודי משפטים אך נרשם לבסוף ללימודי ספרות אותם הפסיק בשנת 1901 והתמסר לכתיבה. חיבר בהתחלה שירים ופקד את חוגי הבוהמה בבירה, אולם כעבור זמן לא רב, התמקד יותר בכתיבת פרוזה ריאליסטית. בשנת 1901 נישא לאקתרינה בֶלו Ecaterina Bălu והזוג התיישב בפלטיצ'ן, נולדו להם אחד-עשר ילדים. בשנת 1902 כתב גרסה ראשונה לרומן היסטורי בשם "האחים פוטקואבה" ופרסם קטעים ממנו תחת שם העט "מ.ז. קובוז" במגזין הספרותי "פאג'ין אלסה" ("דפים נבחרים"). בשנת 1903 גויס לצבא ושרת בשמירות בסמוך לעיירה טרגו אוקנה. אז כתב כמה מספוריו הראשונים שהייתה בהם נטייה לביקורת חברתית. התחיל לכתוב בעיתון "ווֹינצה נציונאלה" (Voinţa Naţională) של המפלגה הלאומית-ליברלית ובעריכתו של הפוליטיקאי וינטילה ברטיאנו ופרסם בפיליטון גרסה אחרת של ה"אחים פוטקואבה" הנקראת "הבזים" (Şoimii), עם מבוא מאת ההיסטוריון וסילה פרבאן. ב-1903 המשורר שטפאן אוקטביאן יוסיף הזמין את סדוביאנו לפרסם בכתב העת המסורתי המשפיע "סמנטורול" ("הזורע" ,Sămănătorul) שנוהל באותם הימים על ידי ההיסטוריון והמבקר הלאומן ניקולאיה יורגה. מסביב לכתב עת זה התפתח זרם אידאולוגי ספרותי שנקרא סמנטוריזם. לפי רוח מייסדיו, ג'ורג'ה קושבוק ואלכסנדרו ולחוצה, "סמנטורול" יועד לקדם את "התרבות הלאומית הרומנית" "ללא השפעה זרה" ותוך גילוי יראת כבוד כלפי ערכי האיכר הרומני. מצד שני, כפי שהצביעו המבקרים ג'ורג'ה קלינסקו וטודור ויאנו, לחוג זה הצטרפו בכל זאת גם סופרים בעלי השראה קוסמופוליטית, בעלי מגמה סימבוליסטית, למשל. לפי ויאנו ולפי התרשמותו של יוסיף (המצוטטת על ידי ויאנו), סדוביאנו, באמצעות אמנותו, היה נציג הכי מקורי וחדשני בתולדות הזרם הסמנטוריסטי. בשנת 1906 סדוביאנו צורף למערכת "סמנטורול" לצידו של יורגה ויוסיף.
אחרי 1906 סדוביאנו התחיל להתקרב לחוג ספרותי נוסף, גם כן בעל גישה מסורתית של הערצה לחיי הכפר, אבל מתוך עמדות שמאליות. מדובר בזרם ה"פופרניזם" שהובל ביאשי על ידי המבקר ממוצא ארמני גאראבט איבראיליאנו. ספינת הדגל של החוג הייתה כתב -העת "ויאצה רומניאסקה" Viața românească (החיים הרומניים). שם פרסם סדוביאנו את סיפורי הציד שלו. ב-1907, שנת מרד האיכרים הגדול, בימי ממשלת יון (יונל) ברטיאנו ה"לאומית-ליברלית", חזר הסופר לתפקידו במשרד החינוך שנוהל אז על ידי שר בעל מגמות רפורמיסטיות, המתמטיקאי ספירו חארט, שההיה נחוש לשפר את השכלת הכפריים. סדוביאנו, תחת רושם האירועים הטרגיים, עורר את חשדות המשטרה לפעילות חתרנית אחרי שכתב חוברת "עזרה עצמית לחורשים החרוצים".
שנות ה-1910 ותקופת מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1908 קמה חברת הסופרים הרומנים מיוזמתם של המשוררים צ'ינצ'ינאט פאבלסקו ודימיטריה אנגל. סדוביאנו נבחר ליושב ראש שלה בספטמבר 1909. באותו זמן סדוביאנו ביקר במפגשי המשכילים בבית הקפה "קיבלר" בבוקרשט וחבר לאנגל, ליוסיף ולאמיל גרליאנו והקימו יחדיו את הירחון "קומפנה" (מילה שמשמעותה "מטוטלת של באר") שכוונה נגד האקלקטיזם של המבקר אוביד דנסושיאנו ונגד אסכולה "ז'ונימיה". ב 1910 פרסם בהוצאת "מינרווה" קבצים נוספים של סיפורים: "סיפורי ערב" (Povestiri de seară), "ג'נובבה מברבאנט" וגם חוברת תחת הכותרת " איך נוכל לצאת מדלות ולזכות באדמה". באותה שנה סדוביאנו התמנה למנהל התיאטרון הלאומי בבירת חבל מולדובה, יאשי, ונשאר בתפקיד זה עד 1919. התפטר בנובמבר 1911 מראשות חברת הסופרים ומקומו נתפס על ידי אמיל גרליאנו. המשיך עם זאת להיות חבר בהנהגתה. פרוץ מלחמת הבלקן השנייה בין רומניה ובין בולגריה ב 1913 גרמה לגיוסו כסובלטננט (סגן משנה) לגדוד 15 רגלים "רזבּוייֶן" שהוצב בפלטיצ'ן ואחר כך בין 23 ביוני-31 באוגוסט השתתף בקרבות בבולגריה. בשנים 1914–1915 רומניה נותרה עדיין נייטרלית במלחמת העולם הראשונה וסדוביאנו יכול היה עדיין להתפנות בשקט לכתיבה ולסיורים ספרותיים יחד עם ידידים כמו המשורר וההומוריסט ג'ורג'ה טופרצ'אנו. בהתחלה התלהב מכניסת רומניה למלחמה לצד מעצמות "ההסכמה" (ה"אנטאנט") אבל הניסיון הצבאי החוזר וודאי השתלשלות הדברים בחזיתות לא גרמו לו נחת. גויס כלטננט במילואים במשרד לצנזורה הצבאית ונדרש לערוך עיתון לחיילים בשם România - organ al apărării naţionale ("רומניה - ביטאון להגנה לאומית") שבו השתתפו כמה מחשובי הסופרים - וולחוצה, אוקטביאן גוגה, לוצ'יאן בלאגה ואחרים. חלק מהחומר שפרסם בעיתון זה נקבץ בקבצים "דפים מדממים" File însângerate (1917). מאוחר יותר פרסם את הספרים "עלים בסערה" (Frunze în furtună), הרחוב לפושניאנו (1932) ו"רכבת הרפאים" (Trenul fantomă). הלך לחזית ונשאר במולדובה, השטח החופשי היחיד שנשאר בשנים 1917–1918 מהממלכה הרומנית שנכבשה על ידי הצבא הגרמני. אחרי כהונה נוספת קצרה בראש חברת הסופרים, בשנת 1919 ניסה את מזלו יחד עם טופרצ'אנו (שהשתחרר מהשבי הבולגרי) ופתח ביאשי, כתב עת והוצאה לאור משל עצמם - "אֶנסֶמנֶר ליטרארֶה" Însemnări literare (רישומים ספרותיים). בהוצאה זו פרסם את קובץ הנובלות "צללים" Umbre ואת החוברת "לזכרו של קריאנגה" (מוקדשת לגדול מספרי הסיפורים של חבל מולדובה במאה ה19 - יון קריאנגה עם המשכיל השמאלני וסילה מורצון עם ארתור גורוביי הקים מגזין נוסף לספרות - "רבאשול פופורולוי" ("איגרת העם"). ניסיונות אלה לא האריכו ימים. בתקופה זו סדוביאנו קנה ביאשי, על גבעת הקופואו, את הווילה " מון רפו" ("Mon repos") הידועה גם כ"הבית עם צריח", שהשתייכה בעבר למדינאי מיכאיל קוגלניצ'אנו ולבנקאי והנדבן היהודי יעקב נוישוץ. בבית זה התארח בימי המלחמה המלחין ג'ורג'ה אנסקו.
שנות ה-1920
אחרי תקופה של לבטים, הצטרף סדוביאנו בשנת 1926 ל"מפלגת העם" שאחד מפעיליה הבולטים היה ידידו הטרנסילבני המשורר אוקטביאן גוגה. אחר כך הצטרף למפלגה שהקים גוגה עצמו - "המפלגה הלאומית אגרארית". בבחירות הכלליות בשנת 1927 סדוביאנו נבחר לפרלמנט כנציג של המחוז ביהור בטרנסילבניה ובבחריות משנת 1931 זכה למקום בסנאט הממלכה מטעם המחוז יאש. כיהן לפרק זמן כיושב ראש הסנאט - בימי הממשלה של ניקולאיה יורגה. בשלב מסוים הצטרף למפלגה הלאומית-ליברלית-הסיעה ברטיאנו הימנית שהייתה באופוזיציה מול מפלגת האם הלאומית ליברלית. מגמת הסופר הייתה משנות ה-20–30 יותר ליברלית וכתב מאמרים לעיתון בעל השקפה דמוקרטית-שמאלית "אדברול" Adevărul ("האמת").
בראש הבונים החופשים
נמנה עם חוגים של בונים חופשיים בעלי השקפה מתקדמת ועלה בהדרגה בהיררכיה של התנועה. בהתחלה נבחר לראש (ה venerabil) לשכת "דימיטריה קנטמיר" ביאש (1927–1930) ובשנת 1932 נבחר בראש הלשכה "מולדובה" ביאש. בין השנים 1930–1935 היה סגן מגיסטר גדול, אחר כך פרו-מגיסטר גדול ולבסוף מגיסטר גדול של "הלשכה הלאומית הגדולה של רומניה" Marea Lojă Naţională din România ומגיסטר גדול של האיחוד הלאומי של לשכות הבנוים החופשים במקום הנסיך ג'ורג'ה ולנטין ביבסקו.
למשך כמה שנים נאלץ להתמודד עם פילוג באיחוד והצליח לגבור על שתי הסיעות המורדות - זו של ביבסקו והאחרת של יואן פאנגאל, מבלי להשיג את ההכרה של ה"גארן אוריאן דה פראנס". בשנת 1934 הוכר לבסוף כמגיסטר גדול של איחוד הבונים החופשים הרומנים שכלל את כל הלשכות.
שנות ה-1930 המאוחרות
בשנת 1936, החל מחודש ינואר, יחד עם ג'ורג'ה טופרצ'אנו, מיכאי קודריאנו וד"ר גריגורה ט. ופופה, את הירחון "אנסמנר יֶשֶנֶה" Însemnări ieșene (רישומים מיאשי). בכתב עת זה כתב סדוביאנו הספד נוגע ללב אחרי מותו של גאראבט איבראיליאנו. המשיך לפרסם יצירות חדשות בקביעות. בשנת 1935 ראה אור הכרך הראשון של הרומן ההיסטורי האפי שלו "האחים ז'דר" Fraţii Jder. הסכים לכהן כיושב ראש לשם כבוד של העיתון אדברול ושל יומון הבוקר "דימיניאצה" Dimineaţa. שני עיתונים אלה נחשבו על ידי הימין שופר של השמאל ושל היהודים. בשורה של מאמרים סדוביאנו הדף את התקפות התקשורת הפאשיסטית. הלגיונרים שרפו את ספריו בפומבי. סופרים ואנשי אקדמיה רבים - ביניהם ליביו רבריאנו, שרבאן צ'וקולסקו, פטרו גרוזה, אאוג'ן לובינסקו, ויקטור אפטימיו, גם טופרצ'אנו ממיטת חוליו בבית חולים - הביעו סולידריות איתו. בספטמבר 1937 באות הזדהות, אוניברסיטת יאש העניקה לסדוביאנו את התואר דוקטור לשם כבוד. הסופר התחיל להתרחק מהזירה הפוליטית אך תמך במידת מה במלך קרול השני ובחזית התחיה הלאומית שלו כשאלו ניסו למנוע את ההשתלטות התנועה הלגיונרית על דעת הקהל והשלטון. בימי הדיקטטורה המלכותית, התמנה על ידי קרול השני כחבר בסנאט המצומצם. באותה תקופה, בשנת 1940 הוצאת הקרנות המלכותיים Editura Fundaţiilor Regale פרסמה את הכרך הראשון של אוסף יצירותיו Opere.
תקופת הדיקטטורה הפאשיסטית-צבאית
אחרי שרומניה הפכה למדינה לאומית-לגיונרית הוריד הסופר את הפרופיל. אחרי שהמרשל אנטונסקו דיכא את מרד הלגיונרים וגרש אותם מהנהגת המדינה, סדוביאנו חידש את הופעותיו הפומביות, תוך הימנעות מהתבטאויות פוליטיות והרצה על סוגיות תרבות ברדיו הרומני. אחרי שפרסם את חלקו האחרון של הרומן "האחים ז'דר" נסוג שוב לאחוזתו באזור ארייֶש שבה בנה בית קיץ וכנסייה. כתב בתקופה הזאת את "סיפורים מבראדו סטרמב" Povestirile de la Bradu Strâmb. בגיל 60 פגש עיתונאית פמיניסטית צעירה, ולריה מיטרו והתחתן איתה אחרי חיזור קצר. ב-23 באוגוסט 1944 המלך מיכאי הדיח ועצר את המרשל אנטונסקו. רומניה ביטלה עקב כך את בריתה עם גרמניה הנאצית וצבאה הצטרף לצבא הסובייטי במאבק נגד בת הברית לשעבר. בנו של הסופר, פאול מיכו סדוביאנו נפל בקרבות לשחרור טרנסילבניה ב-22 בספטמבר 1944. אחרי החזרת החוקה הדמוקרטית, סדוביאנו הציג שוב מועמדותו לראשות איגוד הסופרים אבל הובס על ידי הסופר ויקטור אפטימיו, אף הוא פעיל בחוגי הבונים החופשים. באותה שנה האקדמיה הרומנית חגגה בכינוס מיוחד את מלאת 40 שנה לקריירה של סדוביאנו כסופר. את הנאום המרכזי בישיבה זו נאם המבקר וההיסטוריון של הספרות טודור ויאנו.
בצל השלטון הקומוניסטי
אחרי כיבוש רומניה על ידי הצבא הסובייטי ותפיסת השלטון על ידי הקומוניסטים, סדוביאנו, בדומה לאקדמאים רבים, התיישר עם הקו המדיני והתרבותי של ההנהגה החדשה של המדינה. בסוף שנת 1944 כשעדיין שלט ברומניה משטר דמוקרטי שביר, ארח סדוביאנו בביתו את השליחים הסובייטים אנדריי וישינסקי וולדימיר קמנוב שהשגיחו אחר התהליך של הפיכת הארץ ללוויין של ברית המועצות. סאדוביאנו התחיל להיות פעיל בחברה הרומנית לידידות עם ברית המועצות - הידועה בראשי התבות של שמה - "ארלוס" (ARLUS), שבראשה עמד הרופא והמדען קונסטנטין יון פארחון. במהרה נבחר הוא עצמו לראש המחלקה לספרות ופילוסופיה של אגודה זו, כשסגניו היו מיכאי ראליה וד. פרפסיצ'וס. בפברואר 1945 מחה יחד עם המלחין ג'ורג'ה אנסקו, הבלשן אלכסנדרו רוסטי, הביולוג טריאן סבולסקו והמתמטיקאי דימיטריה פומפיו, נגד המדיניות התרבותית הימנית של ראש הממשלה, הגנרל רדסקו, שניסה נואשות להתחמק מלחצי הסובייטים. יחד עם נ.ד. קוצ'ה ואחרים סדוביאנו ערך את הביטאון של "ארלוס", כתב-העת "ויאק נואו" Veac Nou ("מאה חדשה"). התגייסותו לטובת הקו הפרו-סובייטי נודעה לקהל הרחב במיוחד כאשר במרץ 1945 התבקש להרצות באולם הרצאות על סטלין. הרצאה זו הייתה אחר כך בסיס לספר שפורסם בהוצאת ארלוס, תחת הכותרת "האור בא מהמזרח" Lumina vine de la Răsărit.
סדוביאנו נשלח במשלחת של אנשי רוח ומדע לחגיגות מלאת 220 שנה לאקדמיה הרוסית למדעים. בהזדמנות זאת סדוביאנו, פארחון, סבולסקו, הסוציולוג דימיטריה גוסטי, הבלשן יורגו יורדאן ואחרים ביקרו ברחבי ברית המועצות - במכוני מחקר, קולחוזים, מרכזי יום. בשובו מהטיול כתב רשמים חיוביים על מה שראה והמשיך לתת הרצאות מלאות שבחים ל"מדינת הפועלים והאיכרים". באותה שנה תרגם בשביל הוצאת "קרטיה רוסה" (הספר הרוסי) של "ארלוס" את "סיפורי הציד" של טורגנייב. בעת הבחירות המזויפות משנת 1946 סדוביאנו היה מועמד של "גוש המפלגות הדמוקרטיות" BPD, קואליציה של סיעות שהתארגנה בחסות המפלגה הקומוניסטית, ונבחר כנציג מטעם הבירה בוקרשט בפרלמנט החדש. בדצמבר 1946 נבחר כיושב ראש של הפרלמנט. השלטונות העניקו לו את הווילה בכפר צ'ורוגרלה Ciorogârla שהייתה שייכת קודם לכן לעיתונאי הימני-לאומני פמפיל שייקארו שברח מהמדינה. האופוזיציה מהמפלגה הלאומית של האיכרים שחיה אז את ימיה האחרונים גינתה את המענק כדוגמה לשחיתות ועיתוניה כינו את סדוביאנו בצחוק "הרוזן מצ'ורוגרלה".
ב-30 בדצמבר 1947 כשהמלך מיכאי הודח מהשלטון ורומניה הוכרזה רפובליקה עממית סדוביאנו היה לאחד מחמשת חברי הנשיאות של הפרלמנט (יחד עם פארחון, ווֹיטק, גאורגה סטרה ויון ניקולי) שמילאה באופן יצוגי את תפקיד ראש המדינה עד אפריל 1948. הוא נבחר גם לנשיאות האקדמיה החדשה של רומניה ש"טוהרה" מחלק גדול מחבריה הישנים. בשנת 1949 נבחר ליושב ראש איחוד הסופרים. אחרי 1948 נבחר לסגן יושב ראש הנשיאות של האספה הלאומית הגדולה (הפרלמנט). מתוקף תפקיד זה, אחרי מותו של פטרו גרוזה בשנת 1958 היה ראש מדינה זמני עד לבחירתו של יון גאורגה מאורר. בתוקף מילוי תפקידים רמי מעלה בזירה הממלכתית היצוגית ובחיי התרבות נהנה עד סוף חייו ממנעמי השלטון החדש. בשנת 1950 הוא נכלל בוועדת השופטים של "פרס השלום" על שם סטלין.
ברוח הריאליזם הסוציאליסטי כתב ספרים בעלי ערך מפוקפק כמו הרומן "מיטריה קוקור" Mitrea Cocor שהעלה על נס את מדיניות הקולקטיביזציה שנכפתה על האיכרים על ידי המשטר, והיה לרב מכר שמכר מעל 80,000 עותקים, תורגם למספר שפות אירופאיות ועובד לסרט קולנוע. סדוביאנו כתב בתקופה זו תוך זהירות מרובה ואימוץ צנזורה עצמית. הוא המשיך את מלאכת הכתיבה עד יום מותו. בשנת 1948 פרסם למשל את הרומן "פאונה הקטנה" Păuna Mică ובשנת 1952 את הרומן ההיסטורי "ניקוארה פוטקואבה" מוקדש גם הוא לפרק מתולדות נסיכות מולדובה שבו שולבו דמויות מהעבר המשותף של הרומנים ושל הקוזקים מאוקראינה השכנה, בעיקר דמותו של איוואן ניקוארה פוטקואבה, שהיה לזמן קצר מאוד שליט נסיכות מולדובה. בשנת 1954 פרסם את הקובץ "הרפתקה על גדות הדנובה".
מיכאיל סדוביאנו נפטר ב-19 באוקטובר 1961 ביישוב ונטור-ניאמץ הוהובא לקבורה בבית העלמין בלו על יד מיכאי אמינסקו ויון לוקה קאראג'אלה.
צאצאיו
כאמור לסופר היו 11 ילדים - 3 בנות - דספינה, תאודורה ופרופירה, ו8 בנים. פרופירה סדוביאנו הייתה לימים סופרת ומשוררת. אחד מבניו - דימיטריה סדוביאנו - היה צייר, בעוד בן הזקונים פאול מיכו סדוביאנו (1920–1944) חיבר רומן שפורסם לאחר מותו "כמו פרח השדה".
תרומתו לספרות הרומנית
נחשב לסופר המוביל של דורו ובכלל לאחד מגדולי הסופרים הרומנים, סדוביאנו הצטיין במיוחד במספר סיפורים מזהיר וזכה לשבחים בעיקר על תאורי הטבע והנופים הכפריים. מחבר יוצא דופן בפוריותו הספרותית, פרסם מעל מאה ספרים. בתקופה שבין מלחמות העולם הקהל העמיד את סדוביאנו, עם כל ההבדלים בסגנון, בשורה אחת עם ליביו רבריאנו ועם צ'זאר פטרסקו כאחד מיוצרי רומנים הגדולים של ארצו. המבקר אוביד קרוחמלניצ'אנו ראה בפעילות סופרים אלה אחד מהסממנים מובהקים של הפריחה התרבותית של אותה תקופה שבין המלחמות. גם היסטוריון הספרות הרומני-אמריקאי מרצ'ל קורניש-פופֶּה ראה בסדוביאנו וברבריאנו את שני כותבי הרומנים החשובים של ארצם במחצית הראשונה של המאה העשרים. בשנת 1944 גם טודור ויאנו דיבר על סדוביאנו כעל הסופר המשמעותי ביותר של העם הרומני, ראשון בין שווים. , תוך שימת דגש על מקוריותו בהקשר הספרות הרומנית וסיווגו בין הסופרים בעלי מגמה לאומית (בניגוד לסופרים המודרניסטים הקוסמופוליטיים) ג'ורג'ה קלינסקו, גדול ההיסטוריונים של הספרות הרומנית, העריך שברבים מסיפוריו והנובלות של סדוביאנו מצאו הד התרומות הסגנוניות של סופרים שקדמו לו או היו בני זמנו - כדוגמת יון לוקה קאראג'אלה ,קליסטרט הוגאש, אמיל גרליאנו, יואן אלכסנדרו ברטסקו-ווינשט, יואן א. בסראבסקו, יונל תאודוריאנו, דמוסטנה בוטז, אוטיליה קזימיר ואחרים. קלינסקו אף העריך כי סדוביאנו עלה ללא ספק על אמיל גרליאנו שנחשב זמן רב כשווה ערך אליו בין הסופרים בעלי מגמה זו. יתרה מזו, לפי דעתו של קורניש פופה האפיקה של סדוביאנו הייתה המשך של ה"נרטיב הלאומי" שמבשריו היו ניקוליה פילימון, יואן סלביץ' ודויליו זמפירסקו. ויאנו וזיגו אורניה היו סבורים כי סדוביאנו קיבל השראה גם מנושאים וז'אנרים שהתנסה בהם הסופר, ניקוליה גאנה, חבר בחוג ז'ונימיה. לדברי ויאנו, סדוביאנו העריץ את גאנה כמורו ורבו. בנעוריו סדוביאנו העריץ ואסף את כתביו של נ.ד. פופסקו-פופנדיה, שהיה מחבר מצליח בזמנו של אלמנכים, רומנים היסטוריים ושל הרפתקאות. קלינסקו עוד ציין כי סדוביאנו וגאנה הופשעו בעקיפין על ידי כתיבתו של וילהלם פון קוצבו, סופר ודיפלומט רוסי, שחיבר סיפור על רומניה, בשם "לסקר ויורסקו".
קישורים חיצוניים
מכתביו בעברית:
ערבה לבנה
ערבה לבנה (שם מדעי: salix alba) היא מין עץ נשיר של גדות נחלים ונביעות ממשפחת הערבתיים. בישראל מיוצגת משפחת הערבתיים נוסף על מיני הערבה גם על ידי המין צפצפת הפרת שגדל בסמיכות למיני הערבות, והמייחד אותו הוא הדמיון של עליו הבוגרים שהם מעוגלים ובעלי שינון גדול בחלקם העליון. ישנם 470 מיני ערבה השוכנים בעיקר באזורים הלחים של המקומות הקרים בחצי הכדור הצפוני. שני מיני ערבה גדלים בר בארץ ישראל: ערבה לבנה וערבה מחודדת. המין השלישי, ערבת שלושת האבקנים מציאותו בישראל מוטלת בספק. בישראל מצויים בני כלאיים בין ערבה מחודדת לערבה לבנה, בין ערבה מחודדת לערבה לבנה.
ערבה לבנה
ערבה לבנה (שם מדעי: .salix alba L) עץ דו-ביתי (עצי זכר ועצי נקבה), נשיר חורף, הגדל בבתי גידול לחים וטבעיים על גדות נחלים או נביעות מים במשך כל השנה. מין זה כשאר בני מינו בלתי קוצניים, חסרי שרף חלבי הנוטף מחתך טרי בעלה או בגבעול.
בדרך כלל ערבה לבנה חסרה גזע מרכזי אחד ולכן נופה רחב ונמוך (בישראל עד 10 מ'). הענפים משתלשלים, חומים בהירים עד לבנים (בערבה מחודדת הענפים לעיתים אדמדמים). הענפים והעלים הצעירים שעירים.
הלוואים דמוי אזמל, צרים ומשוננים והם נושרים זמן קצר לאחר הלבלוב (בשונה מערבת שלושת האבקנים שהלוואים משתיירים). בסיס הלוואים אינו דמוי לב (בשונה מערבת שלושת האבקנים).
הפרחים ערוכים בעגילים. הפרחים הזכריים שבהם משולשלים ויורדים. הפרחים הנקביים זקופים. הפרחים חסרי עטיף (חסרי עלי כותרת וגביע), במקום העטיף ישנם צופן אחד או שניים דמויי קשקש (ולא צופן דמוי קערה המצוי בצפצפה). כל פרח יושב בחיקו של חפה קרומי ששפתו תמימה (בשונה מצפצפה). כל פרח עטוף בקשקש חיצוני אחד בלבד.
לפרח זכר יש 2 או 3 אבקנים. הזירים מפורדים או מאוחים, קירחים או שעירים בבסיסם.
לפרח נקבה שחלה עילית קירחת, עלה שחלה אחד, מגורה אחת, עמוד שחלה אחד, ועל פי רוב 2 צלקות קצרות. בבסיס הפרח מצוי צופן.
הפרי הבשל יושב או נישא על עוקץ קצר שאורכו קצר ממ"מ אחד (בשונה מערבה מחודדת שעוקץ הפרי הבשל 1.5 מ"מ).
הפרי הלקט קירח המכיל זרעים רבים וקטנים בעלי ציצית של שערות בבסיסם ונפתח לאורכו בשתי קשוות או לעיתים רחוקות ב-3 או 4 קשוות.
בית גידול ותפוצה
תפוצתו בעולם משתרעת באזורים אירו-סיביריים, ים-תיכוניים ואירנו-טורניים ונמשכת ממערב אירופה ועד למרכז אסיה. בישראל עץ זה נפוץ בעמק החולה במקורות הירדן ובמרגלות החרמון והוא מחליף את הערבה המחודדת. בישראל עץ זה נדיר ומוגן.
זיהוי ערבי נחל, ערבים
ישנה מסורת זיהוי רציפה וחד-משמעית לזיהוי הערבים עם מיני ה-Salix, והסכמה של הרוב המוחלט מקרב החוקרים.
גוסטב סקושגורד
גוסטב קספר אורם סקושגורד (בשוודית: Gustaf Caspar Orm Skarsgård; נולד ב-12 בנובמבר 1980) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה שוודי. מחוץ לסקנדינביה ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור פלוקי בסדרת הטלוויזיה "ויקינגים" של ערוץ ההיסטוריה, וכן ובשל תפקידו כקארל סטרנד בעונה השנייה של הסדרה "וסטוורלד" ברשת HBO.
ראשית חייו
גוסטב סקושגורד נולד בסטוקהולם, שוודיה, לשחקן השוודי סטלן סקושגורד. יש לו חמישה אחים: אלכסנדר, סם, ביל, אייה וולטר, ושני אחים למחצה אוסיאן וקולבארן מאשתו השנייה של אביו, מייגן אוורט. אלכסנדר, ביל וולטר הם גם שחקנים. סנדקו הוא פיטר סטורמייר.
קריירה
בשנת 1989, כילד בן תשע, שיחק גוסטב סקושגורד בסרט הקצר פרימה בלרינה. לאחר שלמד בתיכון לאומנויות בסטוקהולם בין השנים 1999–2003, הצטרף סקושגורד לתיאטרון המלכותי הדרמטי. הוא שיחק בכמה מיצירותיו של שייקספיר, צ'כוב וסודרברג הן בתיאטרון הדרמטי המלכותי והן בתיאטרון העיר סטוקהולם. בשנת 2003 הופיע ברשע ובשנת 2008 בפטריק. היה מועמד לפרסי Guldbagge על שני תפקידיו כשחקן המשנה הטוב ביותר וכשחקן המוביל הטוב ביותר. לבסוף, הוא קיבל את הפרס כשחקן המוביל הטוב ביותר על תפקידו בסיפור הפרברים. בשנת 2012 הצטרף סקושגורד לסדרת הוויקינגים של ערוץ ההיסטוריה בתפקיד פלוקי, בוני האוניה.
פרסים והבחנות
סקושגורד זכה בפרסי Guldbagge עבור "ילדים בברדסים" (Kidz In da Hood). הוא זכה בפרס הכוכבים הירי של האקדמיה האירופית לקולנוע בשנת 2007.
נייקלאדהאזה
נייקלאדהאזה (בהונגרית: Nyékládháza) היא עיירה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה, 20 ק"מ (12 מייל) מבירת המחוז מישקולץ. הוקמה בשנת 1933 מחיבור של שני כפרים: לאדהאזה (Ládháza) ומזנייק (Mezőnyék).
היסטוריה
האזור היה מיושב עוד מימי קדם. הממצאים הארכאולוגיים כוללים בית קברות אווארי. הכפרים לאדהאזה ומזנייק הוקמו בתקופת כיבוש הונגריה. הכפרים הוזכרו לראשונה ב-1270 וב-1293, בהתאמה, אם כי למזנייק היה שם אחר באותה תקופה ועד למאה ה-14. משינויי השם עולה כי הכפרים נהרסו מספר פעמים, אך נבנו שוב ושוב. שני הכפרים אוחדו בשנת 1932 תחת השם "נייקלאדהאזה". הכפר קיבל מעמד של עיר בשנת 2003.
ערים תאומות - ערים אחיות
נייקלאדהאזה עיר תאומה עם:
היהודים בעיירה
בשטחה הנוכחי של העיירה חיו יהודים החל מתחילת המאה ה-19. הטבלה להלן מראה את השינויים במספר היהודים לאורך השנים:
מס נסיעות
מס נסיעות, או בשמו המלא מס נסיעות חוץ, הוא מס המוטל על כרטיסי נסיעה לחוץ לארץ, עבור אזרחי המדינה המטילה את המס. באופן כללי נחשב מס הנסיעות למס מותרות.
מס נסיעות היה נהוג בשנות ה-60 במדינות רבות. בשנת 1964 החליטה ועידת הספנות העולמית להפריד את מחיר המסע ממחיר השהייה באנייה ולדרוש כי מס הנסיעות יוטל אך ורק על מחיר המסע.
בישראל
בישראל הוטל מס נסיעות לראשונה בחוק שחוקק בכנסת בנובמבר 1950. החוק קבע שיעור מס נסיעות של עד 50% משווי הכרטיס, עם אפשרות לפטור לנוסעים לצורכי רפואה, לימודים וטובת הכלל. במרץ 1953 נדון בכנסת חוק להגבהת השיעור המקסימלי ל-100%. לאחר קבלת החוק, נקבעו ביולי 1953 שיעורי מס של 100% לנוסעים במחלקה ראשונה ו-75% לנוסעים במחלקת תיירים. במאי 1956 נקבעו שיעורים נמוכים בהרבה של עד 25% לכרטיס. בדצמבר 1956 הועלה שיעור המס ל-33%. במרץ 1958 הועלה שיעור המס ל-40%, נוסף עליו היטל יציאה של 20 ל"י, ונקבע מס של 15%–20% על כרטיסים הנשלחים מחוץ לארץ. הפרוגרסיבים התנגדו להעלאת המס וקיבלו חופש הצבעה על החוק. ביולי 1958 הורד המס על כרטיסי נסיעה ברכבת ל-25% על מנת לעודד קניית הכרטיסים בישראל ותשלום המס, במקום רכישה מחוץ לישראל. בתחילת 1960 הועלה שיעור המס ל-55%, השיעור המקסימלי שלא יגרום למעבר המוני לרכישת כרטיסים בשוק השחור.
בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 פעל האוצר להטיל מס בסכום קבוע על נסיעות לחוץ לארץ כדי להתמודד עם תופעת ההתחמקות מתשלום המס על ידי נסיעה ליעד קרוב וממנו ליעד יותר מרוחק. לצורך כך נקבע בשינוי לחוק בתחילת 1961 שניתן לגבות את המס כסכום קבוע ולא רק כאחוז ממחיר הכרטיס, ובלבד ששיעור המס לא יעלה על מחיר הכרטיס. הגבלת המס לגובה מחיר הכרטיס נעשה כפשרה של הממשלה כדי להעביר את החוק. באוקטובר 1961 הועלה מס נסיעות בסכום שעד אז נגבה עבור היתר יציאה. לאחר הבחירות לכנסת החמישית, ניגשה הממשלה לביטול התקרה, והצליחה להעלות את התקרה ב-150 ל"י. בתחילת 1964 הועלה מס הנסיעות שוב. המס נגבה כ-5% ממחיר הכרטיס בנוסף לסכום קבוע. המעבר למס בשיעור קבוע עורר תרעומת גדולה בקרב מדינות הקרובות לישראל וחברות הספנות שקבלו על כך שהמיסים פוגעים בהן לאחר שהמדינה עודדה אותן לקנות אוניות חדשות. בעקבות זאת הוקמה ועדה לבחינת המס, שהמליצה ברוב דעות על הקטנה קטנה בשיעור המס, אך המלצותיה נדחו.
בסוף 1977 עם הליברליזציה במטבע זר שהונהג על ידי ממשלת הליכוד, בוטל מס הנסיעות. במקומו הוטל מס ערך מוסף על כרטיסי הנסיעה. בשנת 1979 התעוררו קולות שתמכו בהנהגה מחדש של מס נסיעות. מנהל הכנסות המדינה, אוריאל לין הביע התנגדות לרעיון בגלל הרצון לצמצם את מספר המיסים, ריבוי הפטורים מהמס והקושי שבגבייתו כאשר ניתן לרכוש מטבע חוץ ולקנות כרטיסי נסיעה בחוץ לארץ. למרות זאת, באוקטובר 1979 החליטה הממשלה על בדיקת השבת מס נסיעות בסכום קבוע וביוני 1980 החליט האוצר להנהיג מחדש את מס הנסיעות. הרעיון להנהיג את המס בדרך של תקנות שעת חירום נדחתה על ידי היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, והמס לא הונהג. במרץ 1983 כדי למצוא מימון להסכם הקואליציוני עם המפלגות הדתיות, הוחלט על הנהגת מס נסיעות בגובה 50 דולר. בספטמבר 1983 ביקשה הממשלה להכפיל את שיעור מס הנסיעות ל-100 דולר. לאחר שההצעה נכשלה ביקש שר האוצר להנהיג מס הכולל רכיב יחסי למחיר הכרטיס, אך חזר בו וביקש להעלות את המס ל-125 דולר. המס הועלה לבסוף ל-100 דולר, ובהמשך הגיע ל-300 דולר. בספטמבר 1985 הוא הורד ל-150 דולר ול-100 דולר בתוספת 20% ממחיר הכרטיס. בינואר 1993 בוטל מס הנסיעות.
פטורים ומעקפים
ניסיונות לקבוע מס על כרטיסים שנקנו בחוץ לארץ לא צלחו אל מול מחאות ממדינות אחרות וכרטיסים אלו היו פטורים ממס נסיעות. מקבלי פיצויים מגרמניה קיבלו פטור מהמס. פטורים נוספים ניתנו לנשיא המדינה, לעובדים בחוץ לארץ ולחילופי סטודנטים. העלאת המס הגבירה את התמריץ לעקוף את המס על ידי קבלת כרטיסים שנקנו בחוץ לארץ על ידי קרובים או ידידים אמיתיים או בדויים. שיטה נוספת לעקוף את המס הייתה לקנות כרטיס רשמי ליעד קרוב ואת שאר הנסיעה לקנות במטבע חוץ בשוק השחור. שיטה אחרת לעקיפת המס הייתה שינוי סיווג המחלקות באוניות. בעקבות קביעת שיעור מס שונה למחלקה הראשונה, צומצמה המחלקה ראשונה למינימום כדי להוריד את נטל המס. בשנות ה-80 היו שביקשו לוותר על האזרחות הישראלית כדי להימנע מתשלום מס נסיעות.
בשנת 1962 ניתן פטור על מס נסיעות לנוסעים לקפריסין בדרכון משותף, כדי להדק את הקשרים עם קפריסין העצמאית. אזרחים ישראלים תושבי חוץ היו פטורים מתשלום המס אם לא ביקרו בישראל במשך שנתיים. בשנת 1968 נקבע פטור מהמס לישראלים תושבי חוץ שבאו לישראל לשרת בצה"ל בשעת חירום. בשנת 1974 דנה הכנסת בצמצום הפטורים שהביאו לכך שמעל שליש מהנוסעים לחוץ לארץ שילמו מס מופחת או לא שילמו מס כלל. ביטול הפטור על הכרטיסים שקיבלו עובדי אל על בחינם עורר סכסוך עבודה בחברה.
הפסיפס התרבותי
הפסיפס התרבותי (באנגלית: "Cultural mosaic", בצרפתית: la mosaïque culturelle canadienne) הוא מונח המשמש לתיאור התערובת של קבוצות אתניות, שפות ותרבויות המתקיימות במקביל בתוך החברה הקנדית. הרעיון של הפסיפס התרבותי נועד להעלות על נס את רעיון הרב-תרבותיות, בשונה ממערכות אחרות כדוגמת כור ההיתוך, שאותו נוהגים לעיתים קרובות להזכיר בהקשר לאידיאל ההטמעה התרבותית בארצות הברית השכנה.
סקירה
הפרופיל האתנו-תרבותי של קנדה שהוכן על ידי הלשכה הקנדית לסטטיסטיקה (Statistics Canada) מתאר אומה, שבתחילת המאה ה-21, הפכה בהדרגה ליותר ויותר רב-אתנית ורב-תרבותית. המבוא לדו"ח מצהיר כי:
מקור המונח והשימוש בו
השימוש הראשון במונח "פסיפס" בהתייחס לחברה הקנדית נעשה על ידי ג'ון מוריי גיבון (John Murray Gibbon) בספרו "הפסיפס הקנדי" משנת 1938. גיבון מביע בגלוי מורת רוח מרעיון כור ההיתוך האמריקני. הוא ראה בכור ההיתוך כתהליך שבו מעודדים את המהגרים ואת צאצאיהם לנתק את קשריהם עם ארצם המקורית ותרבותה על מנת להיטמע באורח החיים האמריקני.
ב-1965 פרסם הסוציולוג ג'ון פורטר את מחקרו הסוציולוגי רב ההשפעה "פסיפס אנכי: ניתוח של המעמד החברתי והעוצמה בקנדה". ספרו של פורטר הדגים כיצד מצבן של קבוצות מסוימות (לדוגמה, אלו שמוצאם מבריטניה) טוב יותר בהתייחס למדדים של הכנסה, השכלה ובריאות בהשוואה לאחרות. לדוגמה, לקבוצות שמקורן במזרח ובדרום אירופה היו מדדים אלו טובים פחות. במצב הגרוע ביותר נמצאו האומות הראשונות והאינואיטים. פורטר ראה סידור אנכי זה כקשור לכוחם ולמידת השפעתם של מקבלי ההחלטות. לתושבים ממוצא בריטי היה ייצוג יתר בין האליטות בחוגי הממשלה, הכלכלה והפוליטיקה.
ממצאיו של פורטר נבחנו בכמה מחקרים מאז 1965 ועברו שינויים קלים. לדוגמה, חוסר השוויון הכלכלי בין הקבוצות צומצם במידת מה ותושבי קנדה ממוצא צרפתי מיוצגים יותר בפוליטיקה ובממשלה. עם זאת, האליטות הסוציו-אקונומיות בקנדה עדיין נשלטות על ידי תושבים ממוצא בריטי.
השפעה על מדיניות רב-תרבותית
מאז תחילת המאה ה-20 הייתה קנדה אחת מהחברות קולטות הגירה העיקריות. עד לשנות ה-60 ציפו מהמהגרים להיטמע בזרם המרכזי שבחברה. להופעת ספרו של פורטר בתקופה שהתאפיינה בזעזועים חברתיים הייתה השפעה מוחשית על המדיניות החברתית של קנדה. נקודת ההשקפה הרואה בקנדה פסיפס של תרבויות היוותה בסיס למדיניות הרב-תרבותית של ממשל פייר אליוט טרודו בתחילת שנות ה-70.
הממשלה הקנדית הובילה לחקיקת חוק הרב-תרבותיות הרשמי ב-1971 ומינתה שר האחראי על רב-תרבותיות ב-1972. ב-1973 הוקמה המועצה לרב-תרבותית קנדית, במקביל לאגף רב-תרבותיות במשרד הפנים.
ביקורת
לתיאורית "הפסיפס החברתי" קמו כמה מבקרים. כמה מלומדים, כדוגמת ג'פרי סימפסון (Jeffrey Simpson) מהעיתון הקנדי גלוב אנד מייל (Globe and Mail) והפרופסור לעיתונות אנדרו כהן (Andrew Cohen) מאוניברסיטת קרלטון טענו שכל הדינמיקה של כור ההיתוך / פסיפס היא מושג דמיוני, וכי נותרה עדות קלושה שניתן להוכיח שקבוצות מהגרים לארצות הברית או לקנדה"הוטמעו" או שהן "רב-תרבותיות" האחת יותר מהשנייה. פעילים שמרנים קנדים רבים ביקורתיים כלפי רב-תרבותיות כמדיניות ממשלתית "רשמית". יש הטוענים שרעיון הפסיפס מעודד קהילות של מהגרים להישאר מרוכזות ומופרדות באזורים מסוימים, או שממנו נובעת המסקנה כי לעולם לא ניתן יהיה להתייחס למהגרים כאל קנדים. באפריל 2005 ביקרה מיקאל ז'אן (שאחר כך מונתה למושלת הכללית של קנדה) בפומבי את הרעיון, כשהיא מאשימה אותו כמוביל ליצירת גטאות של קנדים.
פרנסיס בראון
הכומר פרנסיס בראון (באנגלית ; ), היה חוקר שפות שמיות אמריקאי, נולד בהנובר, ניו המפשייר.
אביו, סמואל גילמן בראון (1813–1885), היה נשיא מכללת המילטון בין השנים 1867–1881. סבו, פרנסיס בראון, היה נשיא דארטמות' קולג' והיה מעורב בפסק דין קולג' דארטמות' נגד וודוארד.
פרנסיס למד באקדמיית פיליפס, באנדובר מסצ'וסטס עד 1866, בדארטמות' קולג' עד 1870 ובUnion Theological Seminary עד שנת 1877, ולאחר מכן למד בברלין. בשנת 1879 התמנה כמרצה בפילולוגיה מקראית ב-Union Theological Seminary, בשנת 1881 כפרופסור חבר בתחום זה, ובשנת 1890 פרופסור לעברית ולשפות שמיות.
עבודותיו של בראון זיכו אותו בתואר דוקטור לתאולוגיה מאוניברסיטת גלאזגו (1901), ול- Doctor Litterarum מאוניברסיטת אוקספורד, וכן "דוקטור לשם כבוד" מדארטמות' ומאוניברסיטת ייל. רוב פרסומיו היו בתחום הלשון והלקסיגרפיה בלבד.
עבודתו החשובה ביותר הייתה "מילון העברית המקראית" ( A Hebrew and English Lexicon of the Old Testament ידוע כיום כ-Brown–Driver–Briggs,או BDB, בראון דרייוור ובריגס) שיצא בשנת 1906, עליו עבד יחד עם דרייבר ובריגז. מילון זה הרחיב את מילון העברית המקראית של גזניוס בתרגום לאנגלית של אדוארד רובינסון.
הוא תרם גם לאנציקלופדיה ביבליקה.
הסכם סחר
הסכם סחר (או אמנת סחר; באנגלית: Trade Agreement) הוא הסכם (אמנה), שנחתם בין שתי מדינות או יותר שעוסק בסחר, מיסוי, מכסים והשקעות המתנהלים דרך קבע כחלק ממסחר בין צדדים. לרוב מקובל לחתום על הסכמים שמתמקדים בענפים מסוימים או הסכמים לכינון אזור סחר חופשי. מטרת הסכמים אלו היא להסדיר ולהוריד מכסים, מכסות וחסמים אחרים שפוגעים בסוגי המסחר שנדונו בהסכם.
הסכמי סחר מנסחים את מה שהוסכם בין הצדדים, וקובעים הסדרים לאכיפתם. הסכמים אלו עשויים לצמצם מקרים של אי־הבנה, לבנות אמון הדדי, ולהעלות את הסבירות לשיתוף פעולה ארוך טווח. ארגונים בינלאומיים שונים כמו קרן המטבע הבינלאומית יכולים לעודד חתימה על הסכמי סחר על ידי פיקוח במקרים של הפרת ההסכם. לעיתים אף מתעורר צורך במעקב מצד סוכנויות בינלאומיות נוספות, שיאתרו חסמים נוספים שעלולים לפגוע בקידום המסחר בין המדינות. הסכמי סחר הם לרוב נושא למחלוקות פוליטיות, מאחר שמטרתם לשנות את מבנה הכלכלה הקיימת, ולהגדיל את התלות ההדדית בין שותפי הסחר.