cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Civilization
על המשחק
הממשק והגרפיקה פשוטים יחסית אך המשחק עצמו מורכב למדי. על השחקן להחליט החלטות היכן לבנות ערים (הגידול באוכלוסיית העיר, כמו גם היקף הייצור או המחקר שלה, יתפתחו בהתאם למשאבי המזון והמחצבים סביב לעיר, אותן ניתן לשפר באמצעות בניית תשתיות או שיפורים טכנולוגיים כמו תחנת כוח או ספריה), איזה תשתיות לפתח סביב לערים (דרכים, מערכות השקיה, מכרות וכו'), מה תבנה העיר בתקופה הקרובה (שיפור לעיר, יחידה צבאית או פלא עולם), כיצד לאזן את התקציב וכיצד לחלק אותו בין מדע, אוצר ומותרות (כדי להימנע ממרד אוכלוסייה), באיזה מחקר מדעי על החוקרים להתמקד (האם לחקור את המתמטיקה או את הפקת הברזל?), איזו צורת שלטון תהיה בציוויליזציה, האם להשקיע הרבה במחקר כלכלה ודיפלומטיה או בבניין כוח צבאי, ואילו קשרים לקשור עם תרבויות אחרות (בריתות, נייטרליות או יחסי איבה). כמו כן השחקן נותן הוראות ליחידות צבא, ריגול והנדסה שבנה ומנייד אותן על פני המפה.
את המשחק אפשר לנצח במספר דרכים:
ציוויליזציות במשחק
מספר האפשרויות על-פי כמות הציוויליזציות על המפה (למשל, הזולו זמינים רק עם 6 עמים חוץ מהשחקן).
יחידות צבאיות
היחידות במשחק מאופיינות בשלושה פרמטרים: דירוג התקפה, דירוג הגנה ודירוג תזוזה (האחרון מציין כמה משבצות היחידה יכולה לזוז בתור).
בין היחידות הימיות: תלת-חתרית, ספינת מפרש, פריגטה, אוניית קיטור מחופת שריון, אוניית מערכה, צוללת, סיירת קרב, נושאת מטוסים.
בין היחידות האוויריות: מטוס קרב, מפציץ, טיל גרעיני.
איזבו מבוואריה
איזבו מבוואריה או אליזבת מבוואריה (בצרפתית: Isabeau de Bavière, בגרמנית: Elisabeth von Bayern; 1370 – 24 בספטמבר 1435) הייתה מלכת צרפת בין השנים 1385–1422, רעייתו של שארל השישי, מלך צרפת ואמו של שארל השביעי, מלך צרפת. תקופתה על הכס התחלקה לשניים: עד ששקע המלך בטירוף, באוגוסט 1392, הייתה איזבו מלכה אהובה, רעייה נאמנה ומלכה שאינה יוצאת דופן; לאחר ששקע המלך בהתקפי טירוף, הפכה איזבו לדמות המלכותית הראשונה במעלה אך ניהלה במקביל חיי הוללות, ניאוף ובגידה ששיקעו את צרפת באנרכיה והביאו לאובדן עצמאותה.
ביוגרפיה
איזבו, או בשמה הגרמני, אליזבת, נולדה בשנת 1370, והייתה בת לבית ויטלסבאך ששלט בדוכסות בוואריה. אביה היה שטפן השלישי, דוכס בוואריה ואמה הייתה תדאה ויסקונטי. סבה מצד אביה היה שטפן השני, דוכס בוואריה, בנו של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. סבתה מצד אביה הייתה איזבלה מסיציליה, דוכסית בוואריה. סבה מצד אמה היה שליט מילאנו, ברנבאו ויסקונטי וסבתה הייתה ביאטריצ'ה דלה סקאלה.
בשנת 1385, בהיותה בת 15, נישאה לשארל השישי, מלך צרפת, שהיה צעיר נאה בן 17. כיוון שהיה זה בעת הקרע המערבי ובית ויטלסבאך היה נאמן לאפיפיור אורבנוס השישי שישב ברומא ובית ולואה לאנטי-אפיפיור קלמנס השביעי שישב באביניון, נתנו שני האפיפיורים את הסכמתם לחתונה. איזבו למדה במשך ארבעה שבועות את מנהגי החצר הצרפתית וב-17 ביולי נערכה חתונתה עם המלך, חגיגות החתונה המפוארת נמשכו חמישה ימים. ההיסטוריון ז'אן פרואסאר מתאר את נישואיהם, שהיו נישואי תועלת, כנישואין בהם פרחה האהבה בין בני הזוג. עם הגיעה לצרפת לא ידעה איזבו כמעט צרפתית, ועד סוף ימיה דיברה את השפה במבטא גרמני כבד.
ב-1387 הגיעה לחצר המלוכה ולנטינה ויסקונטי, בתו של ג'אן גלאצו ויסקונטי. ב-17 באוגוסט 1389 נישאה לבן דודה לואי הראשון, דוכס אורליאן, אחיו של שארל השישי ולימים אמו של שארל הראשון, דוכס אורליאן וסבתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת. היריבות בינה ובין איזבו הייתה במספר מישורים. ראשית, היא נטלה ממנה את מרכז הבמה כנסיכה הזוהרת והאקזוטית, שנית, אביה, שהיה אחי-סבה של איזבו, כלא ורצח אותו על מנת לעלות לכס שליט מילאנו. על אף שייתכן שאיזבו כלל לא הכירה את סבה, היא לא יכלה לסבול את נוכחות בת רוצחו יחד עמה בחצר. "איזבו הייתה מוכנה לחבור אל השטן בכבודו ובעצמו כדי לפגוע בג'אן גלאצו", כותבת ברברה טוכמן. ולנטינה נאלצה לעזוב את פריז תחת מעטה רכילות על כישוף והרעלת רוחו של המלך ובשל כך איים ג'אן גלאצו ויסקונטי במלחמה על צרפת.
הסלידה של המלך מאשתו בעת טירופו הייתה גלויה, היא, מצידה העניקה לו נערה ממעמד נמוך בשם אודט דה-שמדיוור (Odette de Champdivers) כפילגש. הנערה, שדמתה באופן חיצוני למלכה נקראה בחצר "המלכה הקטנה" ("la Petite Reine"). איזבו פתחה בחיי הוללות, נשפים ותלבושות מוגזמות. היא העבירה על שמה ועל שם בני משפחתה רכוש וממון מקופת הממלכה וגיבשה סביבה חברת נשים וגברים קלי דעת שערכו משתאות ומיצגי זימה שונים.
מפאת מחלתו של המלך שארל השישי, חזר דודו פיליפ השני, דוכס בורגונדיה לשמש כעוצר (שליט) בשמו. אולם, לואי הראשון, דוכס אורליאן, שהיה אחיו הצעיר של המלך, טען לזכותו לשמש כעוצר, דבר שגרם לתחרות ביניהם על השלטון, והביא למעשי איבה בין בית אורליאן לבין בית בורגונדיה. אחרי מותו של פיליפ השני דוכס בורגונדיה ב-1404, ירש אותו ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, בנו בכורו, ששימש כעוצר במקומו. ב-1407 נרצח העוצר לואי הראשון, דוכס אורליאן בידי שכירי חרב של העוצר ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, מה שהביא להמשך מעשי האלימות בין שני הצדדים. היות שידו של בית אורליאן הייתה על העליונה, הפך ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה לבן בריתם של האנגלים, שהיו אויביה של צרפת במלחמת מאה השנים. איזבו, שתמכה בדוכס אורליאן עד מותו ואף הייתה פילגשו עברה עם מותו למחנה היריב, דוכס בורגונדיה, ולמיטתו. פירוש החבירה לדוכס בורגונדיה, יריבו של האפיפיור ברומא, היה הפרת ההסכם שנחתם עם אנגליה.
הנרי החמישי מלך אנגליה ניצל את העובדה שהצרפתים היו עסוקים במלחמת אחים, ופלש עם צבאו לצרפת באוגוסט 1415. הוא כבש את העיר ארפלר שבנורמנדיה והתקדם לעבר העיר קאלה שהייתה בשלטון האנגלים, אך התקדמותו נחסמה על ידי הצבא הצרפתי. כאן התחולל קרב אז'נקור שבו נחלו הצרפתים מפלה מוחצת. בקרב זה נהרגו או נלקחו בשבי רבים מאנשי האצולה הצרפתים. המלך שארל השישי והמלכה איזבו נכחו בעת שיחות הכניסה מול האנגלים ואולצו לחתום על הסכם טרואה (1420), שבו הוכר הנרי החמישי מלך אנגליה כיורש העצר החוקי של ממלכת צרפת. כחלק של הסכם זה, הנרי החמישי מלך אנגליה נשא לאישה את קתרין, בתם המשותפת של שארל ואיזבו. ב-21 באוקטובר 1422 נפטר שארל השישי מלך צרפת ונקבר בבזיליקת סן-דני שליד פריז. הדופין (יורש העצר) שארל ירש את הכתר בשם שארל השביעי.
איזבו המשיכה לחיות בצרפת ונפטרה כעבור חמש-עשרה שנה. בשנותיה האחרונות נושלה מכל נכסיה.
מראה חיצוני
ההיסטוריונית ברברה טוכמן מביאה את חידת המראה החיצוני של איזבו כדוגמה מדוע יש לקחת בזהירות את דברי הכרוניקאים של ימי הביניים. היא כותבת: "[איזבו] מתוארת על ידי היסטוריון אחד כבלונדינית תמירה ועל ידי אחר כ"אשה קטנה, כהה ומלאת חיוניות".
לקראת סוף חייה הייתה שמנה בצורה גרוטסקית עד שהיה ספק אם היא יכולה למשול על הממלכה. מ-1425 לא התניידה בעצמה והובילו אותה בכיסא גלגלים.
דמותה בתרבות
אמרה ידועה גורסה כי "צרפת איבדה את עצמאותה בגלל אשה (איזבו) וזכתה בה מחדש בזכות נערה (ז'אן ד'ארק).
ביוגרפיה דמיונית על אודות איזבו מבוואריה נכתבה על ידי המרקיז דה סאד ברומן משנת 1813 בשם "ההיסטוריה הסודית של איזבל מבוואריה, מלכת צרפת" ("Histoire secrete d'Isabelle de Baviere, reine de France").
משפחתה
בשנת 1385 התחתנה איזבו עם שארל השישי, מלך צרפת, ממנו נולדו לה ילדים: חמשת ילדיה האחרונים נולדו בתקופת טירופו של המלך. ייתכן שהילדים נהרו בהפוגות בין התקפי טירוף או כתוצאה מניאופיה הרבים.
ריצ'רד קובי
ריצ'רד קובי (באנגלית: Richard Oswalt Covey; נולד ב-1 באוגוסט 1946, פאייטוויל) הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
קורות חיים
ריצ'רד קובי נולד פאייטוויל שבמדינת ארקנסו וגדל בפלורידה. בשנת 1964 הוא סיים בית ספר והחל ללמוד הנדסה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית אותה סיים בשנת 1968. הוא המשיך ללימודי תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת פרדו וקיבל תואר בשנת 1969. בשנת 1970 הוא סיים קורס טיס. בשנים 1970–1974 הוא היה טייס "F-100 סופר סייבר" ו-"ווט A-7 קורסייר II". בשנים אלו הוא ביצע 339 טיסות מבצעיות במהלך מלחמת וייטנאם. בהמשך הוא חזר לארצות הברית והיה טייס ניסוי.
פעילות בתחום החלל
בשנת 1978 קובי נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא היה חבר בצוות קרקע של מספר משימות. במשימת STS-51-I בשנת 1985 הוא היה טייס של מעבורת החלל דיסקברי (ג'ו אנגל היה מפקד צוות). 1988 הוא היה טייס צוות של משימה STS-26 (פרדריק הוק היה מפקד צוות) על סיפון מעבורת החלל דיסקברי. בשנת 1990 הוא היה מפקד צוות של STS-38 על מעבורת החלל אטלנטיס. בשנת 1993 הוא היה מפקד צוות של STS-61 על מעבורת החלל אנדוור. במהלך הטיסה הוצב בחלל טלסקופ החלל האבל.
לאחר פרישה מנאס"א
בשנת 1994 קובי פרש מנאס"א והחל לעבוד בבואינג. הוא פעל במספר תפקידים כולל מנכ"ל של United Space Alliance החל משנת 2007 וכיהן בתפקיד עד לשנת 2010.
נחום גרנות
נחום גרנות (נולד ב-6 במאי 1929) הוא מהנדס מים ישראלי, מנכ"ל מרכז הבנייה הישראלי (1977–1979), מייסד ומנכ"ל הרשות הלאומית להסמכת מעבדות (1997–2000).
ביוגרפיה
גרנות נולד בתל אביב-יפו, בן למשה (מוריץ) וחיה גרינהוט ואח לאלעזר גרנות. אביו שהיה דיפלומט ובנקאי שימש בשנות ה-20 כשליח לגיוס כספים מטעם קרן קיימת לישראל בארצות הלבנט והחל משנות ה-30 כמנהל בבנק אנגלו-פלשתינה. גרנות הוא נכדו של ד"ר אלעזר הלוי גרינהוט - חוקר מדרשים ורב, מנהל בית היתומים האשכנזי בירושלים. אמו של גרנות, חיה, הייתה בת למשפחות בלומנפלד וב"ק, ואביה אברהם בלומנפלד, היה מראשוני השומרים בארץ ישראל.
גרנות גדל ברחובות ואת לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר גימנסיה הרצליה שבתל אביב. עם תום לימודיו התיכוניים, יצא גרנות לאנגליה, שם השלים תואר בהנדסה באימפריאל קולג' שבלונדון. את שירותו הצבאי השלים בחיל האוויר בתקופת מלחמת העצמאות.
עם תום לימודיו, נטל גרנות חלק בהקמה של "חבל לכיש" ובמסגרת זאת סייע בתכנון פתרונות להובלת מים למושבי החבל. בין השנים 1960–1966 נשלח מטעם החברה הממשלתית דאז תה"ל לגאנה שבאפריקה, שם שימש מהנדס מים מומחה. בהמשך, שימש גרנות בין השנים 1967–1969 מומחה מטעם תה"ל בפרו, שבאמריקה הדרומית. כמו כן, לאחר שחרור ירושלים, שימש כמהנדס מומחה בצוות שיקום הרובע היהודי ובאותה תקופה שימש כיועץ מומחה לחברת שיכון עובדים בפרויקט ההקמה של היישוב רמת אפעל.
בתחילת שנות ה-70 התגוררה המשפחה במדריד בירת ספרד. בשנים 1977–1979 שימש כמנכ"ל מרכז הבנייה הישראלי. בשנת 1977 נתמנה על ידי ממשלת ישראל למנהל פרויקט שיקום שכונות ביהוד כשבמסגרת הפרויקט הושם דגש הן על השיקום הפיזי של תשתיות השכונה והן על שיפור המצב החברתי-תרבותי בשכונה. בהמשך שימש יועץ פרטי במשרד האנרגיה בתחום בידוד ואיטום מבנים.
בשנת 1997 נתבקש על ידי ממשלת ישראל להקים את הרשות הלאומית להסמכת מעבדות ובמסגרת זאת נטל חלק מרכזי בכל הליכי ההקמה של הרשות - כולל בהעברתו של "חוק הרשות הלאומית להסמכת מעבדות" התשנ"ז, 1997. גרנות סיים את תפקידו בשנת 2000 עת יצא לגמלאות.
משפחה
היה נשוי לנירה לבית ליבשיץ משנת 1954 ועד לפטירתה ב-2019. אב לשלושה: גדי, איש עסקים, רוני, מוזיקולוגית באוניברסיטה העברית בירושלים וגיל, עורך דין המתמחה במסחור פטנטים.
נירגיולאי
נירגיולאי (בהונגרית: Nyírgyulaj) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
ואקאנדה
ואקאנדה (באנגלית: Wakanda) היא מדינה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס וממוקמת במזרח יבשת אפריקה. המדינה הופיעה לראשונה בחוברת Fantastic Four #52, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
נירגיולאי
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13
יהודי נירגיולאי
יהודים התיישבו בנירגיולאי במחצית השנייה של המאה ה-18. רובם היו סוחרים זעירים בעלי משקים ובעלי מלאכה.
ואקאנדה
כנזכר לעיל, מדינת ואקאנדה ממוקמת באפריקה, אך מדינותיה השכנות משתנות ממקור למקור: בחוברת Fantastic Four Vol.3 #21 צוין כי ואקאנדה ממוקמת במזרח אפריקה צפונית לטנזניה, ואילו בחוברת Marvel Atlas #2 נראה כי היא שוכנת ליד סומליה, קניה ואתיופיה וליד המדינות הבדיוניות אזאניה, כנען ונארוביה. מקורות אחרים ממקמים את ואקאנדה בצפון אפריקה ובין סודאן לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
נירגיולאי
יהודי נירגיולאי
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בקונגרס יהודי הונגריה בדצמבר 1868 הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
ואקאנדה
ביקום הקולנועי של מארוול, ואקאנדה הופיעה במפה בסרט "איירון מן 2", הוזכרה בסרטים "הנוקמים: עידן אולטרון" ו"קפטן אמריקה: מלחמת אזרחים" והופיעה בסרטים "הפנתר השחור", "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ו"הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח".
בקומיקס ובקולנוע, ואקאנדה מתוארת כ "האומה הגדולה, החזקה והעשירה בעולם", היות שהיא היחידה שמחזיקה בויברניום, על אף שמספר תושבי ואקאנדה עומד על 6 מיליון.
היסטוריה בדיונית
שושלת ואקאנדה המלכותית החלה לפני כעשרת אלפים שנה עם באשנגה, הפנתר השחור הראשון. מאז תואר הפנתר השחור עבר בשושלת, אך היה ניתן להשיגו גם על ידי ניצחון בקרב טקסי. בעבר, מטאוריט העשוי מהמינרל ויברניום התרסק בוואקאנדה, אך נחשף רק במלכותו של טצ'אקה. בידיעה כי בגילוי זה זרים ינסו להשתלט על ואקאנדה לטובתם האישית, טצ'אקה הסתיר את ואקאנדה משאר העולם אך מכר כמויות זעירות של ויברניום למטרות כלכליות, מה שהפך את ואקאנדה לאחת מהמדינות המתקדמות בעולם. בסופו של דבר, יוליסס קלו הרג את טצ'אקה כדי להשתלט על הוויברניום. בנו של טצ'אקה, טצ'אלה, כרת את ידו הימנית של קלו ואילץ אותו לסגת. כך, טצ'אלה הפך לפנתר השחור ולמלך ואקאנדה.
קרינת הויברניום היא מעין מוטגן, ורוב המוטאנטים הואקאנדיים עבדו עבור אריק קילמונגר חוץ מיוצאי דופן, ביניהם חבר האקס-מן החדשים ג'נטל וגיבורת-העל ויברניה. הקרינה השפיעה גם על החי והצומח בוואקאנדה. דוגמה היא צמח מיוחד בצורת לב הנאכל על ידי זוכה תואר הפנתר השחור ומעניק לו את כוחותיו, והגורילות הלבנות המצויות בוואקאנדה. במהלך אירוע "פלישה סודית", כוח סקרול פלש לוואקאנדה על מנת לכבוש אותה ולחצוב ויברניום. צבא ואקאנדה, שתואר כאחד מהחזקים בכדור הארץ, נלחם בכוח הסקרול הפולש במסכות פנתר על מנת להגן על מנהיגם והרגו את כל הפולשים הסקרולים.
נירגיולאי
יהודי נירגיולאי
במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה ובאפריל, לאחר חג הפסח, הועברו יהודי נירגיולאי לגטו נירג'האזה ובסוף מאי 1944 שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
ואקאנדה
היסטוריה בדיונית
בעקבות תקיפה על ידי דוקטור דום, טצ'אלה נפל לתרדמת ומלכות ואקאנדה עברה לאחותו, שורי. מאוחר יותר, טצ'אלה נלחם בדום באירוע המכונה מלחמת האבדון. לאחר שהאוונג'רס חטפו את טראנסוניק באירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן", נאמור החריב את ואקאנדה בגל ענק בהשפעת כוח הפניקס. מאוחר יותר, טצ'אלה אמר לנאמור כי הוא יהרוג אותו, ובהמשך המלכה שורי הכריזה על מלחמה שגרמה לחורבן אטלנטיס.
נקרופוליס ואקאנדה שימש בידי קבוצת האילומינטי כמאגר וכלא עבור אויביהם, ואחסנו שם פצצות אנטי-חומר המיועדות להשמדת עולמות המתנקשים עם יקום מארוול. באירועי "אינסופיות" של שנת 2013, נאמור מסר לתאנוס וחברי המסדר השחור מידע כוזב אודות הימצאות יהלומי האינסוף בוואקאנדה. תאנוס וכוחותיו פולשים לוואקאנדה, ולאחר שהובסו, נכלאו במקום תאנוס וסגניתו, פרוקסימה מידנייט, האוחזת בלהבו של הסגן להב-עורב. להב-עורב התגבש מחדש על להבו, ונותר כלוא בכלוב הענברי בו כלואים תאנוס ופרוקסימה מידנייט. במהלך אירועי "הזמן אוזל", נאמור הופיע בנקרופוליס ואקאנדה ושיחרר את תאנוס, פרוקסימה, להב-עורב ושני האסירים הנותרים - טראקס הנאור האמיתי וברבור שחור. נאמור והאסירים חברו למקסימוס ויצרו את קבוצת "הקאבאל", שהתמקמה בנקרופוליס ואקאנדה והחלה להתקיף את תושבי האומה בשעה שטצ'אלה ירד למחתרת. המלכה שורי נהרגה לכאורה בקרב נגד הקאבאל.
ואקאנדה הוחזרה למצבה הקודם בידי ריד ריצ'רדס, וטצ'אלה, שחזר לתפקידו כמלך ואקאנדה, גילה כי שורי כלואה במצב של "מוות חי" והצליח לגרום להחייאתה בסיועו של מניפולד.
פולחני ואקאנדה
בנוסף לפולחן הפנתר, בו האלה בסתת היא העיקרית, מתקיימים בוואקאנדה מספר פולחנים נוספים. פולחן הגורילה הלבנה - הג'בארי - הלא-חוקי נפוץ ומרכזי גם הוא, שם נעבד אל הגורילה ג'קר. דמות ידועה מפולחן הגורילה הלבנה הוא מ'באקו, שזכה בכוחותיו דרך אכילת בשר גורילה לבנה ורחצה בדמה. פולחן נוסף הוא פולחן האריה לאלה סח'מת, אשר משתמשת באווטארים אנושיים. פולחן נשכח ועתיק הוא פולחן התנין לאל סובק.
וולטה עילית
הרפובליקה של וולטה עילית (בצרפתית: République de Haute-Volta), כיום בורקינה פאסו, הייתה מדינה מערב אפריקאית שהוקמה ב-11 בדצמבר 1958 כמושבה עם שלטון עצמי בתוך הקהילה הצרפתית. לפני שקיבלה אוטונומיה היא נקראה וולטה עילית הצרפתית, והייתה חלק מהאיחוד הצרפתי. ב-5 באוגוסט 1960 קיבלה עצמאות מלאה מצרפת. ב-4 באוגוסט 1984 שינתה וולטה העילית את שמה לבורקינה פאסו.
שם ודגל
השם וולטה עילית הצביע על כך שהמדינה מכילה את החלק העליון של נהר הוולטה. צבעי דגל המדינה התאימו לשמות שלושת היובלים העיקריים שלו: הוולטה השחור, הוולטה הלבן והוולטה האדום. הדגל היה זהה לזה של הקיסרות הגרמנית.
היסטוריה
וולטה עילית הצרפתית קיבלה עצמאות ב-5 באוגוסט 1960. הנשיא הראשון של המדינה, מוריס יאמאוגו, עמד בראש הברית לדמוקרטיה והפדרציה / העצרת הדמוקרטית באפריקה. חוקת 1960 קבעה את הבחירות על ידי זכות בחירה ישירה של הנשיא והאסיפה הלאומית לתקופה של חמש שנים. זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון אסר יאמאוגו על כל המפלגות הפוליטיות למעט הברית לדמוקרטיה.
במאי 1961 הודיעה וולטה עילית כי תצטרף לאיחוד של המדינות גאנה, גינאה, מאלי אולם איחוד זה לא מומש.
ביולי 1961 הנשיא יאמאוגו ביקר בישראל, וכאות הוקרה הוחלט לקרוא לרחוב בשכונת קריית היובל בירושלים בשם "רחוב וולטה עילית".
תומא סנקרה עלה לשלטון באמצעות הפיכה צבאית ב-4 באוגוסט 1983. אחר ההפיכה הוא הקים את המועצה הלאומית למהפכה (CNR), והכריז על עצמו כנשיא. בהנחיית סנקרה, המדינה שינתה את שמה ב-4 באוגוסט 1984, מוולטה עילית לבורקינה פאסו, שפירושה "ארץ האנשים הישרים". שינוי זה היה חלק מתהליך ה״אפריקניזציה" שהנהיג סנקרה, שנועד לנתק את המדינה מעברה הקולוניאלי. גם ההמנון הלאומי והדגל של וולטה הוחלפו באותה עת.
מדיניות
בין השנים 1958–1960 הובלה הרפובליקה של וולטה עילית על ידי נציב עליון:
בין השנים 1971–1987 הובלה רפובליקת וולטה עילית על ידי ראש ממשלה:
דגל
שלושת הצבעים של דגל הלאום של וולטה עילית נובעים מכך שלוולטה שלושה חלקים: הוולטה השחורה, הוולטה הלבנה והוולטה האדומה.
המנון לאומי
ב צרפתית:
Fière Volta de mes aieux, Ton soleil ardent et glorieux Te revêt d'or et de fierté Ô Reine drapée de loyauté !
Nous te ferons et plus forte, et plus belle À ton amour nous resterons fidèles Et nos cœurs vibrant de fierté Acclameront ta beauté Vers l'horizon lève les yeux Frémis aux accents tumultueux De tes fiers enfants tous dressés Promesses d'avenir caressées
Le travail de ton sol brûlant Sans fin trempera les cœurs ardents, Et les vertus de tes enfants Le ceindront d'un diadème triomphant.
Que Dieu te garde en sa bonté, Que du bonheur de ton sol aimé, L'Amour des frères soit la clé, Honneur, Unité et Liberté.
בעברית:
וולטה הגאה של אבותיי, השמש הנלהבת והמפוארת שלך לוקח אותך בזהב ובגאווה מלכה עטופה בנאמנות!
אנו נהפוך אותך לחזק ויפה יותר לאהבתך נישאר נאמנים ולבנו תוסס מגאווה ישבחו את היופי שלך לקראת האופק הסתכל למעלה פריסים עם המבטאים הסוערים מילדיכם הגאים כולם מתאמנים הבטחות מלטפות לעתיד
עבודת האדמה הבוערת שלך אינסופי יספוג את הלבבות הנלהבים, וסגולות ילדיך חגורת דיאדה מנצחת.
שאלוהים ישמור אותך בטובתו, יהי אושר אדמתך האהובה, אהבת האחים תהיה המפתח, כבוד, אחדות וחופש.
ההמנון הזה הוחלף מאז 1984 בהמנון חדש, דיטניה.
בית הכנסת באגורה שבאתונה העתיקה
בית הכנסת באגורה שבאתונה העתיקה היה בית כנסת עתיק באגורה שבאתונה העתיקה.
מעריכים כי בית הכנסת התקיים בשנים 267–369 לספירה.
התייחסויות בברית החדשה
על פי הספר מעשי השליחים בברית החדשה, ביקר השליח פאולוס בבית כנסת באתונה. לא ניתן לקבוע חד משמעית את זהותו של אותו בית כנסת.
אפרים לוצאטו
אפרים לוצאטו (באיטלקית: Ephraim Luzzatto; 1729–1792) היה רופא ומשורר יהודי-איטלקי.
ביוגרפיה
ב-1763 עבר ללונדון, שם שימש במשך כשלושים שנה רופא בית החולים של הקהילה הפורטוגזית. ב-1768 הוציא בלונדון את ספר השירים "אלה בני הנעורים", שבו אסף את השירים שכתב באיטליה. לפי העדויות גם בלונדון לא הקפיד על שמירת מצוות מדוקדקת. הוא כתב שירים בכל הזדמנות, לרבות על צדם השני של מרשמים שנתן, אולם רוב השירים שכתב בלונדון לא התפרסמו. ב-1792 החליט לחזור לאיטליה, ובשל מחלתו נסע לשם דרך לוזאן שבשווייץ, שם קיווה להיוועץ ברופא אנדרה טיסו. אולם מחלתו התגברה והוא מת בלוזאן באותה שנה.
מקצת משיריו נתפרסמו בעיתון המשכילים "המאסף", ויצחק סטנוב הוציא לאור את רוב שירי "אלה בני הנעורים" במהדורה חדשה בשם "קול שחל" (ברלין תק"ן; בשער מופיע מקום הדפוס "איזמיר"). סטנוב כמנהגו הרשה לעצמו לשנות ולהשמיט חלק ממילות השירים, ועל כך יצא מאיר הלוי לטריס בביקורת נוקבת והוציא בעצמו מהדורה חדשה של "אלה בני הנעורים". "אלה בני הנעורים" יצא במהדורות נוספות במשך השנים, אחת מהן עם מבוא מאת יעקב פיכמן (תל אביב תש"ב); לאחרונה במהדורת צילום בתשנ"ד (1994).
שירתו
לצד השירים שכתב לוצאטו לכבוד אירועים כגון חתונות ולידות בבתי עשירי יהודי איטליה כתב גם שירי אהבה ושירים לאומיים. שיריו מתאפיינים בהומור דק ובאירוניה, בהשפעת משוררי איטליה פטרארקה ומטאסטאזיו, ואולם מאחורי האירוניה מסתתרים רגש והסתכלות בוחנת. הוא אף תרגם את אחד משירי הטבע של מטאסטסיו. מפורסמים גם השירים הדו-לשוניים שלו, שאותם ניתן לקרוא גם בעברית וגם באיטלקית.
שירי האהבה שלו מושפעים מהשירה הארוטית האיטלקית והוא אינו חושש גם להתייחס לאלים היוונים והרומאיים כקופידון, אפולו וונוס (כשהודיעו עורכי "המאסף", בהשפעת רנ"ה וייזל, שבכתב העת שלהם לא יתפרסמו "שירי עגבים" ולא שירים המזכירים את אלילי יוון ורומי התכוונו כנראה לשירי אפרים לוצאטו). שירי אהבה בסגנון כזה היו נדירים עד ימיו בשירה העברית, למעט שירי עמנואל הרומי, ומבחינה זו הוא מבשר את שירת האהבה של מיכ"ל, יל"ג וטשרניחובסקי כמאה שנה אחריו.
לצד שירי האהבה כתב גם שירים על עם ישראל ועל הגלות ושירי געגועים לארץ ישראל, ואפילו על לימוד התורה. ההיסטוריון וחוקר הספרות יוסף קלוזנר כותב על שירתו:
על מלי ולמה
חיות היער היו הינשוף המבולבל, החפרפרת והקיפוד שחיים במנהרה, והצוות, גורו וגוגול, שלימדו בריאות. את כל הבובות הפעילו אופירה ארכוני ואילן סביר.
לפני מספר שנים, ערוץ הופ! שידר סדרה דומה, לאחר שערך מספר שינויים: הערוץ שינה את שם הקנגורו ל"גורה", והוסיף ארנב בשם "גולי" (גם הם בהפעלת אילן סביר). התוכנית הייתה במסגרת של להקה הנקראה "תהיו בריאים" כיום קיים ל"תהיו בריאים" רק אתר קטן אשר הוא חלק מאתר ערוץ הופ!.
התקדמות הדיוויזיה המוטסת השישית אל נהר הסן
התקדמות הדיוויזיה המוטסת ה-6 לנהר הסן התרחשה בחודש אוגוסט 1944, בשלבים המאוחרים של המערכה בנורמנדי, לאחר התבוסה של הצבא הגרמני בכיס פאלז, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-6, בפיקודו של מייג'ור-גנרל ריצ'רד גייל, הייתה אחת היחידות הראשונות של בעלות הברית שהגיעו לנורמנדי ביום הע', 6 ביוני 1944, ואיבטחה את האגף השמאלי של אזור הפלישה, כשהיא סופגת התקפות של שתי דיוויזיית חיל רגלים ודיוויזיית פאנצר אחת. חודש לאחר מכן הם קיבלו פקודה להתכונן להתקדם. המטרה שלהם הייתה שפך נהר הסן, משם. כדי לסייע להם בביצוע משימתם, תוגברה הדיוויזיה על ידי חטיבות השירות המיוחד ה-1 וה-4, חטיבת החי"ר הבלגית הראשונה וחטיבת הרגלים הממונעת של הולנד, כמו גם תמיכה ארטילרית מוגברת. כדי להגיע לסיין נאלצה הדיוויזיה לחצות שלושה נהרות שהוצפו על ידי הגרמנים, ולרשותם היו רק שני דרכים לעשות זאת.
הדיוויזיה המוטסת ה-6 החלה את התקדמותה ב-17 באוגוסט, מיד לאחר שהצבא הגרמני ניסוג. היא נלחמה בכמה קרבות קטנים, ועד סוף החודש הם הגיעו ליעדם בנהר הסן. כאן נעצרה הדיוויזיה עד תחילת ספטמבר, אז היא חזרה לאנגליה כדי להתכונן לפעולות מוטסות נוספות בהמשך המלחמה.
רקע כללי
ב-6 ביוני 1944 נחתה הדיוויזיה המוטסת ה-6 בנורמנדי. משימתם הייתה לאבטח את האגף השמאלי של אזור הפלישה, על ידי כיבוש השטח הגבוה שבין נהר האורן לנהר דיבס. למרות שהצנחנים היו מפוזרים באופן נרחב, הם הצליחו להשלים את כל מטרותיהם. לאחר שישה ימים של התקפות שריון ורגלים גרמניים, עמדת הדיוויזיה הייתה יציבה עד סוף קרב ברוויל ב-12 ביוני. מאז, הם סבלו רק מהרעשות ארטילריות.
כמעט חודשיים לאחר מכן, ב-7 באוגוסט, הדיוויזיה קיבלה פקודה להתכונן להתקדם. המטרה שלהם תהיה שפך נהר הסן. כדי לתגבר את הדיוויזיה המוטסת שחמושה ומצוידת בקלילות, צורפו חטיבות השירות המיוחדות ה-1 וה-4 הבריטיות, יחד עם חטיבת הרגלים הממונעת ההולנדית הראשונה וחטיבת הרגלים הבלגית הראשונה. תמיכה ארטילרית נוספת ניתנה על ידי שני גדודי ארטילריית שדה, סוללת ארטילריה בינונית וגדוד ארטילריית נ"מ כבד ששימש בתפקיד ארטילריית שדה.
פריסה
שלוש דיוויזיות הרגלים של הקורפוס הבריטי הראשון נפרסו עם הדיוויזיה המוטסת ה-6 משמאל, הקרובה לחוף. במרכז הייתה הדיוויזיה ה-49 ומימין הדיוויזיה ה-51. התקדמות הקורפוס החלה ב-15 באוגוסט כאשר הדיוויזיה ה-49 כבשה את וימונט, ולמחרת לכידת סן-פייר-סור-דייב על ידי הדיוויזיה ה-51. ב-17 באוגוסט התקדמה הדיוויזיה המוטסת ה-6. הדיוויזיה המוטסת ה-6, עם החטיבות הבלגיות וההולנדיות בפיקודה, התקדמה לאורך תוואי החוף הצרפתי. הכוחות הקלים של חטיבות הצנחנים ה-3 וה-5 ושתי חטיבות הקומנדו השתמשו בנתיב היבשה.
כשהיה ברור בשעה 03:00 שהצבא הגרמני מול הדיוויזיה נסוג, היחידה הראשונה שעקבה אחריהם הייתה חטיבת הצנחנים ה-3. עד השעה 07:00 נכבשה בורס על ידי גדודי הצנחנים 8 ו-9 ובשעה 08:00 היה גדוד הצנחנים הקנדי הראשון בבואנט. שאר הדיוויזיה החלה להתקדם בערך באותו זמן. חטיבת השירות המיוחד הרביעית פנתה לטרואן וסנט פאיר, בעוד שהחטיבה המיוחדת הראשונה עשתה לבאבנט ול. בצפון החלה החטיבה המוטסת השישית לנוע לאורך הכביש מ-Bréville ל-Merville.
הגזרה הצפונית
החטיבה המוטסת ה-6, עם הבלגים וההולנדים בפיקודו, נאלצה להתמודד עם טקטיקת עיכוב גרמנית. הגדודים המובילים התקדמו תחת אש כבדה של מרגמות ומקלעים, עד שנעצרו על ידי עמדת הגנה חזקה בקאבורג. הגדוד הראשון, Royal Ulster Rifles, שלא היה מסוגל לאגף את העמדה, קיבל פקודה לחדור פנימה. למחרת, הגדוד הוקל על ידי הבלגים והועבר לנקודת ריכוז חטיבתית, תחילה ב ולאחר מכן בטרואן, אליה הגיעו בבוקר 21 באוגוסט. התקדמות החטיבה המוטסת ה-6 המשיכה מכאן עם הגדוד ה-12, גדוד דבונשייר בראש. הגדוד התקדם ללא התנגדות עד לאותו אחר הצהריים, אז ספג מספר נפגעים מירי מרגמות ומקלעים גרמניים. עם התקרבות הלילה נאלץ הגדוד להתחפר, והתכונן להמשך ההתקדמות למחרת. בשעה 03:00 ב-22 באוגוסט החל הגדוד בהתקפת אגף על ברנוויל, שאותה כבשו עד השעה 08:00, ומאוחר יותר באותו יום הם שיחררו את ווויל ודוביל, שם אבטחו את הקרקע הגבוהה מצפון לעיר.
ב-23 באוגוסט יחידת סיור מהגדוד הראשון, Royal Ulster Rifles חצתה את נהר הטוק בסירה, אך ההתנגדות הגרמנית באזור הייתה כבדה מכדי שהגדוד יוכל לעבור. במקום זאת הם נעו במעלה הנהר, בכוונה לחצות ב-Bonnerville sur Touques. מודיעין דיווח כי סוללת הרכבת בנהר הוחזקה בידי הגרמנים, והדבר מנע את הניסיונות לחצות את הנהר שם. במקום אחר הגיעו לנהר הגדוד השני, אוקספורדשייר ובקינגהמשייר. מייג'ור ג'ון הווארד ופלוגה D שלו שחו והקימו את ראש הגשר של הגדוד. בעזרת סיוע צרפתי מקומי ואוסף של סירות קטנות ורפסודות, הצליח גם שאר הגדוד לחצות את הנהר, להיכנס לטוק ב-24 באוגוסט. למחרת הם שיחררו את סנט פיליבר, ופטיוויל, והגיעו ל, שם הגרמנים עדיין הגנו על הגשר והקרקע הגבוהה. בשעה 13:00 תקף הגדוד וכבש את הגשר בשלמותו, אך ההתנגדות הגרמנית מנעה מהם להמשיך הלאה. ב-26 באוגוסט נמשכה ההתקדמות, ובשעה 19:00 שוחררה פולבק. הנסיבות חילקו את כוחות הדיוויזיה המוטסת השישית, והם התקדמו כעת לאורך שני מסלולים, עם החטיבות הבלגיות וההולנדיות לאורך החוף והגדודים המוטסים יותר פנימה. גדודי הדיוויזיה המוטסת ה-6 פנו לכיוון אונפלר ו-Berville sur Mer, נתקלו בהתנגדות גרמנית קלה, בעוד הבלגים כבשו את האזור סביב ברוויל ו-Foulbec.
הגזרה הדרומית
בדרום החלה חטיבת הצנחנים השלישית לחצות את הנהר דייב ב-18 באוגוסט, אולם עוכבה בשל הצורך בבניית מעבר שיחליף את הגשר שנהרס על ידי הדיוויזיה במהלך מבצע טונגה. עם רדת הלילה גדוד הצנחנים הקנדי הראשון הגיע לעורף הגרמנים וגדוד הצנחנים ה-8 הגיע לפאתי Goustranville. למחרת בבוקר המשיכה התקדמות החטיבה לתוך Goustranville, שם ספגה אש ארטילרית כבדה מהקרקע הגבוהה ב. ההתקפה שלהם דשדשה וגיייל החליט להתחיל מחדש את ההתקדמות באותו לילה. הוא הורה לחטיבת הצנחנים ה-3 לאבטח את נקודת ההתחלה לאורך תעלת הצוללים ומסילת הרכבת, בעוד שחטיבת הצנחנים ה-5 תקפה את עמדת התותחנים בפוטוט.
בשעה 22:00 נעה חטיבת הצנחנים ה-3 קדימה, וכבשה את שני גשרי התעלה שלמים, ו-150 שבויים מרגימנט הגרנדירים 744. עד השעה 01:00 ב-19 באוגוסט, הם היו בפאתי דוזולה, אך אז הפכו למטרות לארטילריה גרמנית, אשר גרמו למספר נפגעים. במקביל חצתה חטיבת הצנחנים 5 את התעלה דרומה יותר. גדוד הצנחנים ה-7 קיבל פקודה לאבטח את האזור ממזרח לפוטוט-אן-אוז', בעוד שגדוד הצנחנים ה-12 תקף את הכפר. בדרך, גדוד הצנחנים השביעי ספג אש ממקלעים גרמניים, ואז צפה בשורה של חיילים מתקרבים אליהם. בתחילה חשבו שהם גדוד הצנחנים ה-13, אולם הם זוהו עד מהרה כגרמנים, והגדוד ארב להם ממרחק של, וגרם אבדות קשות לגרמנים. כשגדוד הצנחנים 13 התקדם קרוב מספיק לגבעה 13, הם ביצעו תקיפה עם כידונים על הפסגה. עם זאת, הם הגיעו במקביל לגדוד תגבורת גרמנית, אשר תקף מיד התקפת נגד, אילץ את הגדוד לסגת, וגרם למספר אבדות. התקפת המשך של הגרמנים על הבריטים הנסוגים נעצרה על ידי מטח ארטילרי. במהלך תקופה זו כבש גדוד הצנחנים ה-12 את פוטוט-אן-אוז', ולקח 160 שבויים וכמה כלי נשק כבדים.
למחרת, ב-21 באוגוסט, חטיבת הצנחנים השלישית התקדמה לעבר נהר הטוק ב- Pont-l'Évêque, ונלחמה דרך עמדת חי"ר ושריון גרמנית באנבולט. הכפר נכבש בסופו של דבר על ידי גדוד הצנחנים ה-8 לאחר קרבות קשים. כאן החטיבה החזיקה מעמד בזמן שחטיבת הצנחנים החמישית נעה דרכם, והגיעה לפונט-ל'אבק ב-22 באוגוסט. לאחר מכן הוביל גדוד הצנחנים 13 את התקפת החטיבה לתוך העיירה; מטרתם הייתה לחצות את שני הסניפים של הטוק בעיירה וליצור ראש גשר על הגדה הצפונית. במקביל יחצה גדוד הצנחנים ה-12 במעלה הנהר ויאבטח סוללת רכבת בסנט ג'וליאן. בשעה 15:00 הניחה הארטילריה המלכותית מטח עשן לכיסוי התקדמות גדוד הצנחנים ה-12. הגרמנים פתחו באש כשהם היו בסביבות מהנהר; רק עשרה מאנשי הגדוד הצליחו לעבור, ואז נלכדו בגדה הרחוקה. התחמושת אזלה, וללא תמיכה, הם נסוגו בסופו של דבר. גדוד הצנחנים ה-13 לחם בדרכו לתוך העיירה ומעבר להסתעפות הראשונה של הנהר, אך ההתנגדות הגרמנית הייתה קשה והם לא הצליחו לעבור את השלוחה המזרחית. ב-22 באוגוסט הצליח סיור מגדוד הצנחנים 13 לחצות את הזרוע המזרחית של הנהר, ותוגבר במהירות על ידי שאר הגדוד. הם נלחמו במשך שלוש שעות כדי להשיג דריסת רגל ראויה ולאחר מכן נאלצו לסגת שוב. למחרת גילו סיורים מגדוד הצנחנים 7 שהגרמנים נסוגו במהלך הלילה, ולכן הם חצו את הנהר ואבטחו את הקרקע הגבוהה צפונה, ובעקבותיהם שאר החטיבה. ב-25 באוגוסט חטיבת השירות המיוחד הראשונה השתלטה על המערך המוביל, ופנתה לכיוון בזוויל, אך שוב ההגנה הגרמנית עיכבה את ההתקדמות. חטיבת הצנחנים ה-3 וחטיבת השירות המיוחד ה-4 ביצעו התקפת איגוף שמאלית כדי לכבוש את הכפר, כשהם ספגו אבדות כבדות מירי מרגמות גרמניות.
מאוחר יותר באותו יום, גייל קיבל פקודות שדיוויזיית הרגלים ה-49 (ווסט ריידינג) תכבוש את פונט אודמר. משוכנע שהוא נמצא בעמדה טובה יותר לכבוש את המעבר מעל נהר הריסל שם, הוא הורה לחטיבת הרגלים ההולנדית לנוע ולהצטרף לחטיבת הצנחנים החמישית בכיבוש העיירה. ב-26 באוגוסט אנשי חטיבת הצנחנים, חלקם רכובים על טנקי קרומוול של, דהרו לעבר הגשר ממזרח בעוד ההולנדים פנו לשם ממערב. החטיבה ההולנדית הגיעה ראשונה, דקות ספורות לאחר שהגרמנים הרסו את הגשר, מעט לפני גדוד הצנחנים 7. החטיבה ההולנדית עברה לאבטח את הרמה המשקיפה על הנהר, בעוד חטיבת הצנחנים ה-5 כבשה את העיירה.
בנהר הסן
לאחר שהגיעה לנהר הסן, הדיוויזיה הצטוותה להחזיק מעמד בין אונפלר לפונט אודמר ולהתכונן לשוב לאנגליה. בתשעה ימי לחימה הם התקדמו, למרות, כפי שניסח זאת מפקד הדיוויזיה מייג'ור גנרל גייל, יחידות החי"ר שלו היו "די לא מצוידות למרדף מהיר", הם כבשו מהשטח שהוחזק בידי הגרמנים, ולכדו יותר מ-1,000 שבויים גרמנים. מאז הנחיתה ב-6 ביוני, איבדה הדיוויזיה 4,457 לוחמים, מתוכם 821 הרוגים, 2,709 פצועים ו-927 נעדרים. הדיוויזיה עזבה את צרפת, ויצאה לאנגליה בתחילת ספטמבר.
חלב שנשפך (רומן)
חלב שנשפך (בפורטוגזית: Leite Derramado) הוא רומן שנכתב על ידי הסופר והמוזיקאי הברזילאי שיקו בוארקי, בשנת 2009, והתפרסם בעברית בשנת 2017 בתרגומה של אראלה טלנברג לרר, בהוצאת חרגול.
עלילה
אדם זקן בשם אאולליו ד'אסומפסאו מאושפז בבית חולים, ומתוך מיטת חוליו הוא מציג את ההיסטוריה של משפחתו. את תולדותיה וחייו הוא מבטא במונולוג אותו הוא מפנה אל בתו, אל האחיות המטפלות בו ובכלל לכל מי שיקשיב לו. את ימיו האחרונים הוא מקדיש להעלאת זכרונות. מחשבותיו אינן רצופות ולא תמיד הוא בטוח היכן הוא נמצא ועם מי הוא מדבר. הוא מתגעגע אל אשתו, מטילדי, ממנה נפרד לפני שנים רבות ואל התקופה בחייו בה היה חלק מהחברה הגבוהה של ריו דה ז'ניירו. הוא מתאר את תולדות משפחת אביו, המשתייכת למשפחה ברזילאית מסורתית ואמידה. הסאגה המשפחתית מאופיינת על ידי דקדנטיות על רקע ההיסטוריה הברזילאית במאתיים השנים הקודמות. תיאור משפחתו מתחיל בזכרונותיו אודות סבו שהיה "אשיות חשובה בתקופת האימפריה" ועד ימיו הוא.
תוך סקירת חייו על פי זכרונותיו, באופן לא מסודר, נחשפים בסיפור השינויים החברתיים, הכלכליים והפוליטיים אשר התחוללו בברזיל במאות ה-19 וה-20.
ג'וזפה מטאו אלברטי
ג'וזפה מטאו אלברטי (באיטלקית: Giuseppe Matteo Alberti; 20 בספטמבר 1685 בבולוניה - 18 בפברואר 1751, בולוניה) היה מלחין וכנר איטלקי בן תקופת הבארוק.
חייו
אלברטי נולד בבולוניה שבאיטליה. בשנת 1705 התקבל כחבר באקדמיה פילארמוניקה. משנת 1709 ניגן בכינור בתזמורת של בזיליקת סן פטרוניו בבולוניה. ב-1721 נבחר לראשונה לנשיא האקדמיה פילארמוניקה, משרה שאליה חזר ונבחר עוד חמש פעמים. ב-1726 התמנה למאסטרו די קאפלה של סן ג'ובאני במונטה וב-1734 התמנה לאותו תפקיד בסן דומניקו.
הכשרה מגויסת
הכשרה מגויסת היא קבוצה שבאה לרוב מתוך תנועת נוער, בית ספר חקלאי או חברת נוער, והתגייסה בשלמותה כמחלקת פלמ"ח, לתקופת הכשרה מקצועית, חברתית ונפשית לקראת יציאתה למשימתה ההתיישבותית. גרעינים שכאלה התגייסו לפלמ"ח כבר מתחילתו, במאי 1941 (על אף שהפלמ"ח הכיר באופן רשמי בהכשרות המגויסות רק שלוש שנים מאוחר יותר) ועד סופו, בנובמבר 1948.
גרעיני תנועות הנוער היו פטורים משירות פעיל בצבא הבריטי או בפלמ"ח מכיוון שמשימתם לא הייתה ביטחונית אלא התיישבותית- הם יצאו ל"הכשרה" במשקים לקראת יציאתם ל"הגשמה" (הקמת יישוב חדש או השלמת יישוב צעיר). אולם גרעיני תנועת הנוער התקשו להשלים עם היותם לא מגויסים בימי מלחמת העולם השנייה (על אף הכרתם בפן הצבאי והביטחוני של משימת ההתיישבות) והם חיפשו דרך למזג את תפקידן וייעודן ההתיישבותי עם השירות הצבאי. אופיו ומבנהו של הפלמ"ח איפשר לשלב בין השניים וכך גרעיני תנועות הנוער התגייסו לפלמ"ח לתקופת הכשרה שכללה, מלבד הכנה מקצועית, חברתית ונפשית, גם משימות ותפקידים צבאיים.
רקע
הפלמ"ח נוסד ב-15 במאי 1941, לאחר פנייתה של מפקדת הכוחות הבריטיים במזרח התיכון להנהלת הסוכנות היהודית בדבר גיוס אלף לוחמים מהיישוב היהודי בארץ ישראל והכשרתם ללוחמת גרילה. פנייה זו באה עקב חשש בריטי מהתקדמות עתידית של כוחות גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית לארץ ישראל והאפשרות שהיא תיפול בידם. בסתיו 1942, לאחר קרב אל עלמיין, החשש הבריטי נמוג ובריטניה החליטה לקחת מהפלמ"ח את הנשק והתקציבים שניתנו לו מאז ההחלטה על הקמתו.
בשנת 1944 נוצר רבים מהטוראים ומפקדי הכיתות השלימו את שירות החובה שלהם והיו אמורים להצטרף לרזרבה (יחידות המילואים של הפלמ"ח). משבר כוח האדם בפלמ"ח החריף ככל שהתרחקה זירת הלחימה העיקרית מארץ ישראל, שכן צעירי היישוב היהודי בחרו להתגייס לצבא הבריטי כדי להילחם בנאצים ולסייע לשארית הפליטה. כך נוצר אינטרס משותף של הפלמ"ח, אשר סבל ממשבר בכוח אדם, ושל תנועות הנוער החלוציות שבוגריהן התגייסו לצבא הבריטי במקום לצאת ל"הכשרה" בת שנתיים בקיבוץ או מושב ולאחר מכן ל"הגשמה" בהקמת יישוב חדש או השלמת יישוב קיים. אינטרס משותף זה הוליד את רעיון גיוס ההכשרות לפלמ"ח.
גם טרם הסכם ההכשרות התגייסו קבוצות לפלמ"ח- הן כמכסות גיוס מטעם תנועות הנוער והן מתוך רצון חברי הקבוצה או הגרעין להמשיך את חייהם המשותפים יחד (מטעמים פרגמטיים או אידאולוגיים). כמו כן, היו קבוצות בודדים שהתגבשו במהלך השירות בפלמ"ח והכריזו על עצמם כהכשרה לכל דבר, מעשה שחייב אותם להמשך התיישבותי ולא היה בכך כדי לחייב את הפלמ"ח לנהוג בהם בצורה שונה (שכן טרם נחתם הסכם מחייב). ההכשרות שהתגייסו טרם חתימת הסכם ההכשרות המגויסות התאפיינו תחילה בהיעדר משק הכשרה, בחניכוּת ב"תנועה כחולה" (אחת מתנועות הנוער החלוציות- הנוער העובד, המחנות העולים או השומר הצעיר), מספר חברים מצומצם, מיעוט חברוֹת הכשרה ופרק התיישבותי שכלל בדרך כלל הקמת היאחזות או יישוב באזור ספר (13 ההכשרות שהתגייסו טרם חתימת ההסכם והגיעו לפרק התיישבותי הקימו 6 יישובים חדשים ולקחו חלק בהקמת קיבוץ נוסף).
הצדדים בהסכם וחששותיהם
רעיון גיוס ההכשרות עורר חששות רבים: הפלמ"ח, שקם ככוח נייד ארצי הניתן להפעלה תוך 24 שעות, נאלץ לוותר באופן חלקי על צביון זה עם המעבר למגורי קבע בקיבוצים והמחויבות למשקים, והוא ראה בהכשרות פגיעה נוספת בצביון ובמבצעיות שלו שכן ההכשרות כללו בנים ובנות בעלי כושר גופני לא אחיד. זאת ועוד, הקיבוץ המאוחד עמד על כך שההכשרות יהוו מחלקות אורגניות. יגאל אלון פירט עוד מספר סוגיות שעלו:
חתימת ההסכם
על אף החששות, הוסכם כי גיוס ההכשרות לפלמ"ח יכול להיות מקור ברכה לכל הצדדים: הן לפלמ"ח שסבל ממצוקת כוח אדם ושאף לחדד את אופיו העממי-חלוצי; הן לתנועות הנוער ששאפו ליצירת אפיק הגשמה רלוונטי; והן לתנועות המיישבות שנזדקקו לכוח אדם מוכשר מקצועית, חברתית ונפשית. חתימת ההסכם הביאה לשינויים מרחיקי לכת בפלמ"ח ובמסלולי ההשמה של תנועות הנוער ונעשתה תוך כדי חששות כבדים.
הסכם ההכשרות המגויסות נחתם בקיץ 1944 בין מטה הפלמ"ח, תנועות הנוער החלוציות והתנועות המיישבות. ההסכם היווה פשרה בין הדרישות השונות. בהסכם זה הגמיש הפלמ"ח באופן ניכר את עמדותיו, מכיוון שבימים אלה ניצחון בעלות הברית על מעצמות הציר היה ברור למדי וסכנת הפלישה לארץ ישראל, בגינה נוסד הפלמ"ח, כבר לא התקיימה (כך שמחד ברור היה שהבריטים לא יתמכו בפלמ"ח בשום צורה שהיא, ומנגד ברור היה שייעודו המקורי של הפלמ"ח, כוח נייד ומיומן ללוחמת גרילה, אינו רלוונטי). עיקרי ההסכם דיברו על:
ביוני 1944, עם חתימת ההסכם החלו להתגייס לפלמ"ח הכשרות הנוער העובד. בסתיו 1944 התגייסו מספר הכשרות מהמחנות העולים, וההכשרה הראשונה שלמכבי צעיר. בספטמבר 1945 הצטרף הגרעין הראשון של הצופים. השומר הצעיר הצטרף רק בינואר 1946 עם תוספת להסכם לפיה השלמת תקן של מחלקה ייעשה עם "כוח אדם מתאים מבחינה תנועתית ובהתייעצות עם התנועה, ומינוי המ"מ להכשרה ייעשה אף הוא בהתייעצות ובהסכמת ועדת הביטחון של הקיבוץ הארצי". כמו כן ביקש הקיבוץ הארצי לגייס כהכשרות 3–4 מחלקות של חברות נוער לתקופה של שנה אחת לאחר הסכם ההכשרות המגויסות ועד מלחמת העצמאות הפך הגיוס לפלמ"ח עניין שבשגרה והתפתחה מסורת גיוס בתנועות הנוער, במוסדות חינוך, ביישובים בהם התחנכו חברות נוער, בשכונות ואף במשפחות.
על אף השוני הרב שבין הכשרה להכשרה ניתן לנסות לצייר פרופיל של הכשרה מגויסת: החברים הגיעו לרוב מהנוער העובד, או מתנועת נוער חלוצית אחרת. אולם היו גם לא מעט גרעיני בוגרים של אחד מבתי הספר החקלאיים או חוות הלימוד, חברות נוער עולה או ארצישראלי שהשתייכו באופן רשמי לאחת התנועות אך לרוב היה השיוך התנועתי מרכיב שולי בלבד בזהותן. בהכשרות היו חברות אם כי לרוב שיעורן היה נמוך ממחצית מספר חברי ההכשרה. בדרך כלל ההכשרה הייתה איחוד בין מספר קבוצות יסוד ושם ההכשרה היה שם המשק בו עברה הקבוצה את הכשרתה: "לא מספר הגדוד והפלוגה הוא האופייני ליחידות, אלא מהות הבית שהטמיע חותמו. כשם שהטוראי אינו מייצג את מספרו אלא את הכשרתו, חברתו, ביתו, כך גם המטה והמפקד נוקטים בשפת אנוש זו המדברת אל מצפון הקולקטיב, היחידה החברתית, ההכשרה". עקב ריבוי המשקים שקלטו הכשרות בצפון ארץ ישראל (שכן שם היו קיבוצים לרוב), רוב ההכשרות השתייכו לחטיבת יפתח ולכן זו נקראה באופן לא-רשמי "חטיבת החולצות הכחולות".
במלחמת העצמאות
על אף שסעיף מספר 13 בהסכם ההכשרות המגויסות דיבר על ביטול ההסכם במצב חירום, הפלמ"ח חשש מפגיעה במקור כוח האדם העיקרי שלו. עם תחילת מאורעות המלחמה, בדצמבר 1947, נחתמה תוספת להסכם הראשון. עיקריה דיברו על: בפועל, בחודשי המלחמה הראשונים המשיכו לשבת רוב ההכשרות במשקיהן ועסקו בעבודה והגנה על המשקים, ומעטים יצאו למשימות והתמחויות ששברו להם את שגרת ההכשרה.
באביב 1948, עת הופעלה תוכנית ד' הוצאו הגרעינים ממשקי ההכשרה והועברו לבסיסי צבא, בעוד אבטחת היישובים נותרה בידי התושבים (בתוספת תגבורת שנשלחה על ידי המפקדה הארצית של ההגנה). ריכוז ההכשרות במחנות צבא תחת מסגרת צבאית עוררה חששות רבים: חברי ההכשרות חששו מהפגיעה בתהליך ההכשרה טרם ההתיישבות; התנועות הקיבוציות חששו מהצבאיות המקצועית בבסיסים וראו בה כשלילה של החלוציות; ישראל גלילי, ראש המפקדה הארצית של ההגנה, חשש מפני השפעת חיי הצבא על הנוער. כושר עמידתן החברתי והרעיוני של ההכשרות לא היה אחיד אך ניתן למצוא דפוס לפיו ההכשרות הוותיקות, שהיו מגובשות דיין בתוך עצמן וייסדו מערכת יחסים טובה עם המשק בו הוכשרה או שאותו השלימה, קיבלו מהמשק סיוע חומרי ונפשי בימי המלחמה ותרמו לתחושת היציבות וההמשכיות על אף תהפוכות המלחמה. ההכשרות הצעירות הביעו חשש שהן אינן מגובשות דיין להתמודדות עם החיים הצבאיים, עם פיצול ההכשרה לפי צורכי מטה הפלמ"ח ועם מצב של לחימה ואבדות.
במהלך המלחמה, על אף הלחימה, היה מטושטש הגבול שבין ההווייה הצבאית להווית תנועת הנוער וניתן לראות טשטוש זה, של חברה צבאית עם חברה חלוצית ושל גוף לוחם עם גוף מיישב, בדבריו של מגויס בודד בתיאורו את חברי ההכשרות:
מהפלמ"ח אל הנח"ל
חששן של התנועות ההתיישבותיות ושל תנועות הנוער מפני שחיקת ההכשרות בלחימה הביא לגיוס חלקי בלבד של גרעיניהן לפלמ"ח ולדרישה לבירור מחדש של הסכם ההכשרות. עם הקמת צה"ל, בדיון שנערך בין תנועות הנוער למשרד הביטחון, הוחלט על גיוס הגרעינים של ילידי שנת 1931 לנח"ל שקם במסגרת הגדנ"ע, כך שלא שולבו בחטיבות הפלמ"ח הלוחמות. בנוסף למשמעות המעשית של המהלך (שמירת ההכשרות מפני שחיקה), הייתה למהלך גם משמעות פוליטית- העברת ההכשרות למסגרת ממלכתית כשלב בהפיכת ההתיישבות החלוצית בכללה למרכיב בממלכתיות.
המחסור בכוח אדם לא אפשר לפלמ"ח לבצע חילופי מחזורים ולשחרר את ההכשרות להתיישבות. אולם ריבוי השטחים החדשים הביא את התנועות ההתיישבותיות ואת המרכז החלקי ללחוץ על הפלמ"ח לשחרר הכשרות להתיישבות בזמן המלחמה. עקב צרכים מבצעיים היה שהכשרות ותיקות שהיו במהלך קרבות לא שוחררו והמשיכו להילחם בעוד הכשרות צעירות שוחררו יחד עם הכשרות ותיקות. דבר זה תסכל את חברי ההכשרות שלא השתחררו וכך קרה שהכשרות מחטיבת יפתח סירבו לרדת לקרבות הגדולים בנגב עקב הכנה שלהן ליציאה להתיישבות שלא תואמה עם מטה הפלמ"ח.
תחילה לא נענה יגאל אלון ללחצים לשחרור ההכשרות מטעם תנועות הנוער והתנועות התיישבותיות אך עקב לחצים פנימיים במפלגתו, ועקב חוסר שיתוף פעולה מצד המרכז החקלאי שעשוי היה להביא לדחיקתן של ההכשרות בתפקידי ההתיישבות, החליט לבסוף לשתף פעולה בקביעת מועדי שחרור ההכשרות להתיישבות. במרץ 1949 השתחררו רבות מהכשרות חטיבות יפתח והראל ואת מקומם מילאו אנשי הגח"ל בעוד הגרעינים התגייסו לנח"ל. לכן יש אשר תופסים את שתי ההחלטות הללו, בדבר הקמת הנח"ל ושחרור ההכשרות, כשלבים משמעותיים בפירוק הפלמ"ח.
סיכום מפעל ההכשרות המגויסות
הפלמ"ח גייס 2,840 חברי הכשרות לשורותיו. יגאל אלון מציין כי "ההכשרות הביאו איתן לפלמ"ח רמת התנדבות גבוהה, עירנות רעיונית, יצרי התלכדות חברתית, יכולת תרבותית, חדוות נעורים, והפכו להיות מרכזי משיכה והשפעה לרבים מאנשי הפלמ"ח שלא באו במגע לפני כן עם נוער חלוצי, ורבים מהם אף מצאו אחר כך את דרכם כחברים בהכשרות". בנוסף הן נתנו לפלמ"ח את צביונו כצבא עממי בעל הרכב אנושי הכולל שיעור גבוה של בנות, ואחוז מסוים בעלי כושר גופני מוגבל. היחידה הבסיסית של הפלמ"ח הפכה להיות המחלקה (שכן בדרך כלל הכשרה מגויסת היוותה, כאמור, מחלקה), גם בימי המאבק בבריטים בהן הפעילות נעשתה בעיקר בבודדים או בחוליות.
השפעה חשובה נוספת הייתה תופעת ההיאחזויות, תקיעת יתד בקרקע המיועדת להפוך ליישוב בעתיד פן תיתפס על ידי בדואים. ההכשרות היו אמורות להכין את הקרקע ולהכשיר את התנאים להתיישבות ולא הייתה להן הזכות להפוך את המקום ליישוב קבע שלהן, אך בדרך כלל הגרעין ראה במקום את יישוב הקבע החדש שלו. על אף שלמעשה הפלמ"ח איבד מגויסי רזרבה, שכן אלה היו מרותקים למשק, המשיך הפלמ"ח את הקמת ההיאחזויות ואף פיתח אותן כישובי משלט שהיוו חלק ממערך ההגנה המרחבית החל מקיץ 1948.
השפעות נוספות, מחוץ למסגרת הפלמ"חאית:
א. גרעינים חלוציים היו מצויים בתנועות הנוער החלוציות מתחילת דרכן. אולם בתנועות ה"כלליות", הצופים ומכבי צעיר, היוו הגרעינים התרסה כלפי המנהיגות המבוגרת והתקרבות לאידיאלוגיה החלוצית-התיישבותית שהייתה מקובלת בתנועת העבודה.
ב. למרות ההבדלים האידאולוגים והפוליטיים בין התנועות ניתן היה למצוא דמיון אידיאלוגי בכל הכרוך ליעדים לאומיים ובאמצעים להגשמתם.
ג. פיתוח תרבות תנועות הנוער כתרבות ייחודית, מגשימה ואף רומנטית, בה היציאה להתיישבות (ומשנת 1944- היציאה להכשרה מגויסת) הייתה מאפיין מובהק.
ד. החיים החברתיים בהכשרה משכו צעירים שהעדיפו לשרת בהכשרה מגויסת כמסגרת חברתית נוחה יותר, וכך לעיתים האלמנט החברתי היה זה שהיווה דבק בין חברי ההכשרה, ולא זה האידאולוגי. כך נוצר פער בין הגודל הפורמלי של ההכשרות לבין מספר חבריהן שהתמידו בהתיישבות גם לאחר השחרור.
רשימת היישובים שנוסדו על ידי הכשרות הפלמ"ח
הכשרות הפלמ"ח ייסדו 36 יישובים חדשים, 35 קיבוצים ומושב אחד. כמו כן, הוקמו 6 האחזויות חקלאיות, אליהן ניתן להוסיף את ביריה שאוישה על ידי המחלקה הדתית של הפלמ"ח במסגרת העלייה לביריה. בנוסף הורחבו באופן משמעותי 32 יישובים נוספים.
קיבוצי הקיבוץ המאוחד שנוסדו על ידי הכשרות הפלמ"ח: בית קשת, חוקוק, משגב עם, עין זיתים, בארי, חצרים, משמר הנגב, מעיין ברוך, אייל משאבי שדה, נחשולים, יפתח, פלמ"ח צובה, מלכיה, פלמחים, בית גוברין, יראון, נתיב הל"ה וגדות. סה"כ 19 קיבוצים, מתוכם 3 היאחזויות (בית קשת, חוקוק ומשגב עם).
קיבוצי הקיבוץ הארצי שהקימו הכשרות הפלמ"ח: נירים, רבדים, הראל, ברעם, להבות חביבה ורעים. סה"כ 6 קיבוצים מתוכם היאחזות אחת (רבדים).
לאלה יש להוסיף מושב אחד של תנועת המושבים- רמות נפתלי שקם כהיאחזות, ואת צרעה שרק בשנת 1951 שייך את עצמו לקיבוץ המאוחד.
17 קיבוצים נוסדו על ידי בוגרי הנוער העובד, השומר הצעיר והצופים הקימו 5 קיבוצים כל אחד, התנועה המאוחדת הקימה ארבעה קיבוצים, המחנות העולים הקימו שניים, מכבי צעיר וחטיבת הנוער של בני המושבים הקימו קיבוץ אחד כל אחד ועוד קיבוץ אחד (יזרעאל קם בשיתוף פעולה של הנוער העובד והתנועה המאוחדת).
לקריאה נוספת
=== ספרי ואלבומי הכשרות ===
וילם סכאוטן
וילֶם קורנליס סְכַאוּטֶן (בהולנדית: Willem Cornelisz Schouten בסביבות 1567–1625) היה ימאי הולנדי שעבד בשירות חברת הודו המזרחית ההולנדית. הוא היה הראשון שהפליג בנתיב כף הורן אל האוקיינוס השקט.
חייו
וילם קורנליס סכאוטן נולד בסביבות 1567 בהורן שבהולנד.
בשנת 1615 הפליגו וילם קורנליס סכאוטן ויאקוב לה מייר מטקסל שבהולנד, בראש משלחת במימון איזאק לה מייר ו"החברה הדרומית" שלו, חלק בחלק עם סכאוטן. מטרתו העיקרית של המסע הייתה למצוא את "טרה אוסטרליס", שחמקה מהם. מטרה נוספת הייתה לעקוף את מגבלות הסחר של חברת הודו המזרחית ההולנדית במציאת נתיב חדש לאוקיינוס השקט ואיי התבלינים. בשנת 1616 הקיף סכאוטן את כף הורן, שאותו כינה על שם ספינתו, שאבדה זמן קצר קודם לכן ולזכר הספנים, שמצאו את מותם באש שכילתה את הספינה. הוא שייט לאורך החופים הצפוניים של גינאה החדשה וביקר באיים הסמוכים, לרבות אלה הנודעים כיום כאיי סכאוטן. לפני שיצאו למסע ההיסטורי של הקפת כף הורן, הצטיידו סכאוטן ויאקוב לה מייר ב-24,000 לימונים, שרכשו מילידי סיירה לאון תמורת "כמה חרוזים וסכיני נירנברג", כדי למנוע את מחלת הצפדת, שעשתה שמות בימאים במסעות קודמים.
אף כי סכאוטן פתח נתיב שלא נודע קודם, חברת הודו המזרחית ההולנדית טענה להפרת מונופול הסחר שלה אל איי התבלינים. סכאוטן נאסר (ולאחר זמן שוחרר) וספינתו הוחרמה ביאווה. בשובו חזר להפליג כנציג חברת הודו המזרחית ההולנדית ובאחד ממסעותיו אלה מת סמוך לחופי מדגסקר, בשנת 1625.
פרסומים ראשונים
סכאוטן תיאר את מסעותיו ב"יומן", שיצא לאור בהוצאה הולנדית באמסטרדם בשנת 1618 ועד מהרה תורגם לכמה שפות אחרות.
בין היסטוריונים שונים (בהם א. ל. ראוזה) אין תמימות דעים באשר לזהות מחברו של "יומן" זה. הקרדיט עליו ניתן לסכאוטן, וכך קרה שהמסע נרשם על שמו. כל הטקסטים, ההולנדי, הצרפתי, הגרמני והלטיני, כוללים תשע מפות וגלופות תחריט, שאינן מופיעות בגרסה האנגלית.
פגישות עם פיטר ברוק
פגישות עם פיטר ברוק הוא ספר לימודי בתחום התיאטרון, מאת אוריאל זוהר, בהוצאת "זוהר" תל אביב (1990). בספר 176 עמודים ובו כמה תמונות נדירות מהצגותיו של פיטר ברוק, בתיאטרונו בוף דה-נור בפריז.
מתוך עטיפת הספר
הספר מתאר את ברוק כבמאי תיאטרון מחדש, בתחום העריכה והבימוי של מחזות שקספיר, צ'כוב ואחרים, וכן כבמאי אופרה, במאי קולנוע ופילוסוף. סרטיו והצגותיו הכינו אותו לערוך, לכתוב את המחזה ולביים את ההצגה "הרצאת הציפורים", הנחשבת לאחד מהישגיו הגדולים. בארכיון תאטרונו בפריז ניתן למצוא מעט קטעי וידאו ותמונות מן ההצגה. ספר זה הוא מסע אל עולמו הפנימי, המחשבתי והאמנותי. הספר כולל מאמרי מחקר, פגישות עם ברוק ועדויות של אמנים שעבדו במחיצתו במשך שנים.
תוכן הפרקים
בפרק א', "מדברים על", מתוארת פגישה של המחבר עם הגברת מישלין רוזאן, שניהלה את תאטרונו של ברוק מראשית ימיו. רוזאן הייתה סוכנת חשובה, בארצות הברית ולונדון, לפני כן, ונלכדה בקסמו של ברוק. היא החליטה להצטרף אליו ולמשימותיו חברה בחפץ לב. היא המנוע הגדול של ברוק, והידיים הטכניות והמקצועיות של הקמת התיאטרון והפעלתו היומיומית, אשר איפשרה לברוק להיות פנוי למען עבודתו האמנותית.
בפרק ג', "האלתור", מגדיר המחבר את שיטות עבודתו של ברוק באמצעות האלתור. הוא רואה בזה כלי מרכזי להעברת היכולות של השחקן, ומרכיב חשוב לביטוי רגשי ואמנותי, שמאפשר זרימת חיים חופשית.
בפרק ד', "כרמן", יש חשיבה ניתוחית באשר למחזה האופרה כרמן והסיבות לבימוי בסדרה בת שלוש ורסיות שונות, וסרט המבוסס על ההצגות.
בפרק ו', "פגישה עם שחקניו", מתקיים ריאיון עם שניים משחקניו הפחות בולטים, של ברוק: אלאן מאראטרה וז'אן-פול דניזון. הם מתארים את דרך הגעתם, פגישתם המרגשת עם ברוק וקבלתם לתיאטרון. הם מתארים את דרך עבודתו מנקודת מבט של שחקן, ומהם המרכיבים החיוביים לעבודתם זו. הם נמצאים באותה עת בחזרות על הצגת המאהבארטה, ומתעתדים לשחק אלים או בני אלים, ומהו הקושי הטמון בעבודה מסוג זה. (אלאן מאראטרה שיחק בהצגה אך איננו מופיע בסרט).
פרק ז', "לעבוד עמו", הוא פגישה עם זהבה גל, זמרת אופרה מצליחה שהתקבלה לעבודה אצל ברוק באמצעות שיחת טלפון שניהל איתה, להפתעתה הרבה. זהבה משחקת את התפקיד הראשי, כרמן. היא מתארת את המפגש עם ברוק, את דרך עבודתו, את דרך דיבורו ויחסים שהוא יוצר עם שחקניו. היא מאשרת שלמדה רבות לא רק על תיאטרון אלא גם על עבודתה כאמנית הבמה, הודות למפגש זה.
בפרק ח', "תאוות האיכות", עולות מסקנות על איכות עבודתו של ברוק. הפרק מתאר אותו כמי שמשתמש בתיאטרון כאמצעי ליצירת חברה או קהילה של אנשים, המסוגלים לחקור את עצמם ואת קהילתם, ועל הערך שהתיאטרון מביא לחייהם. ברוק עוסק גם בתיאטרון החי של ג'וליאן בק וג'ודית מאלינה. תאטרונם מוצג כדוגמה לאנשים שחווים את סיפור חייהם האמיתי על הבמה, ושלא כמו אחרים, שמנסים לפתור בעיות מאחורי הקלעים, הם פותרים או מנסים לפתור את כל בעיותיהם על הבמה. רגע מעניין בדיון מתרחש כאשר יש אי-הסכמה בין זוהר לברוק. ברוק טוען שאין לערבב מסורות ודתות בתוך התיאטרון, כי יש בכך סכנה של ערבוב תחומי חיים. ואילו זוהר טוען שאין כאן כל סכנה, להפך, זו הדרך אל האוניברסליות של שפת התיאטרון, אותה חיפש ברוק במסעו לאפריקה או במחזהו אורגאסט באיראן.
פרק י', "דרכו של ברוק מ'הרצאת הציפורים' אל עצמו", עוסק בהצגה "הרצאת הציפורים" המבוססת על טקסט מאת פאריד אל-דין אטאר אותו ערך ז'אן-קלוד קרייר מחזאי הבית של ברוק. במקביל להצגה זו מעלה ברוק גם את ההצגה העצם מאת בירגו דיופ מחזאי-סופר אפריקאי. שני המחזות מועלים באותו ערב, ומהווים חטיבה אחת. כאשר "הרצאת הציפורים" זוהי שירה אפית במקורה, המתארת מצבים מיסטיים במסע הציפורים לקראת האושר, למען מציאת המרכז או המדריך או המלך שיציל את העולם מאסונותיו. ואילו "העצם", הוא מחזה קומי ביסודו, הנושא בחובו מסר של מוסר השכל, על נושא הידידות בין בני-אדם, ומה רבה האנוכיות באדם העלולה להובילו אל השאול.