cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרדריק ולד
ראשית חייו
ולד נולד בברידפורט, מחוז דורסט, אנגליה. אמו, כריסטינה מריה קליפורד, הייתה בתו של צ'ארלס קליפורד, ברון קליפורד השישי מצ'אדלי. שני הוריו היו ממשפחות של בני האמונה הקתולית שסירבו לקבל על עצמן את האמונה האנגליקנית.
איסור כריתת עצים בישראל
עקירת עץ (כולל שורשיו) נחשבת לעבירה חמורה יותר, והקנס עליה גבוה יותר. עקירה לצורך העתקת העץ ממקום למקום אינה נחשבת לכריתה, אך גם פעולה זו נחשבת לעבירה פלילית כיוון שבדרך כלל היא מובילה למות העץ.
פרדריק ולד
ראשית חייו
אביו, המפרי ולד, שמוצאו מכפר צ'ידאק שבמחוז דורסט, היה בן למשפחה אנגלית ותיקה. אחיו של המפרי ולד, תומאס, היה המייסד של קולג' סטוניהרסט הישועי. חינוכו של פרדריק ולד היה מבוסס על האמונה הקתולית. את שנותיו הראשונות הוא בילה עם הוריו בצרפת. בהמשך הוא זכה לחינוך טוב, למד בסטוניהרסט, עד אשר התקבל לאוניברסיטת פריבור שבשווייץ, שם למד פילוסופיה, כימיה, שפות ומשפטים. מלכתחילה היה בכוונתו לפתח קריירה צבאית, אך הוא שוכנע לותר על כך על ידי מורהו בפריבור. תחת זאת הוא החליט לחפש קריירה במושבות והגיע לוולינגטון, ניו זילנד ב-22 באפריל 1844.
איסור כריתת עצים בישראל
הפיקוח על עבירה זו נעשה לרוב על ידי דיווח של אזרחים בפנייה למוקד העירוני או למשטרה.
פרדריק ולד
ראשית חייו
בניו זילנד הוא נכנס לשותפות עם בן דודו, סר צ'ארלס קליפורד. השניים הקימו כמה תחנות לגידול כבשים ברחבי הארץ וולד נעשה אדם אמיד. ולד מצא שחיי הכפר משעממים מדי, אך עד מהרה הוא נעשה מעורב בחיים הפוליטיים. אחת המערכות העיקריות שהוא ניהל הייתה כנגד כל אפשרות של אפליה כנגד הקתולים בניו זילנד. מאוחר יותר הוא נעשה פעיל בשדולה למען דמוקרטיה ייצוגית בניו זילנד.
איסור כריתת עצים בישראל
עצים מוגנים
בישראל, כל עץ בוגר נחשב לעץ מוגן. לצד זאת, ישנם כ-70 מיני עצים המוגדרים כמוגנים בכל שלב התפתחות: ביניהם אורן, אקליפטוס, אלון, ברוש, צפצפה, ערבה, אדר, אגס סורי, פיקוס, צפצפה, זית, ארז, אשל, צאלון, קטלב, הדס מצוי, דולב, שיזף, חרוב, אולמוס, אלביציה, אלה, אראוקריה, ברכיכיטון, כליל החורש, מילה, עוזרר, תמר מצוי, שקד, שיטה, שזיף הדב, סקוויה, ועוד. למעשה, רוב העצים הנפוצים בישראל כלולים ברשימה זאת.
היסטוריה
פקודת היערות המנדטורית משנת 1926 הגדירה את איסור הכריתה רק במקרים של כריתה הסמוכה לקרקע, ורק לגבי עצים שהוגדרו כמוגנים. תיקון לחוק היערות משנת 2008 הגדיר כל עץ בוגר ככלול בחוק. בשנת 2012 התווסף תיקון נוסף לחוק, שקבע כי גם גיזום מסיבי בגובה העץ, באופן שפוגע אנושות בצמיחתו, הוגדר ככריתת העץ (כאשר החוק המנדטורי התייחס רק לחיתוך העץ סמוך לקרקע ככריתה).
פרדריק ולד
חבר הפרלמנט
כאשר הוכרזה הקמתו של הפרלמנט של ניו זילנד, הציג ולד את מועמדותו. הוא היה חבר הפרלמנט הראשון כנציג מחוז הבחירה של וואיראו (צפון-מזרח האי הדרומי). המחלוקת הפוליטית העיקרית הייתה אז בין ה"צנטרליסטים" (מצדדי ממשל מרכזי חזק) לבין ה"פרובינציאליסטים" (מצדדי ממשל חזק של הפרובינציות). בקשת הפוליטית שבין שתי הגישות, מיקם ולד את עצמו כאיש מרכז מתון, למרות שהוא נטה להתנגד לקיצוניים שבשני הצדדים של המפה הפוליטית.
ולד היה גם חבר ב"קבינט" קצר הימים שהוקם סביב מנהיגותו של ג'יימס פיצג'רלד. היה זה ניסיון ללקיחת אחריות של הפרלמנט על ניהולה של ניו זילנד. המושל בפועל, רוברט וויניארד, עצר את המהלך הזה, והקריירה הקצרה של ולד כשר, הסתיימה. למרות כישלונה של "ממשלת" פיצג'רלד, היה ולד שבע רצון מכך שקתולים יכולים לקחת חלק מלא בפעילות פוליטית. העובדה שצ'ארלס קליפורד, קתולי אף הוא, נבחר להיות יושב ראש הפרלמנט, עודדה אותו עד מאוד.
זמן קצר לפני תום כהונתו של הפרלמנט הראשון, התפטר ולד כדי לשוב לאנגליה לזמן קצר. בשובו, הוא נבחר לפרלמנט השני, שוב כנציג וואיראו. הוא נסע שוב לאנגליה לזמן קצר כדי לשאת לאישה את בת דודתו מדרגה שנייה, פילומנה מרי אן ליזל פיליפס. הזוג הביא לעולם 13 ילדים.
שר בממשלה
ב-1860, הוזמן ולד להצטרף לממשלתו של אדוארד סטפורד ולקחת על עצמו את האחריות על ענייני הילידים במקומו של ויליאם ריצ'מונד. במסגרת תפקידו זה היה על ולד להתמודד עם עימותים כמו מלחמת טראנאקי הראשונה. למרות שוולד סלד ממלחמות, והאמין שהמושל גריי טיפל במצב בצורה לא ראויה, הוא האמין בצורך לבסס את כוחה של הממשלה, ותיאר זאת כ"חובה כואבת". תפקידו של ולד הסתיים כאשר ממשלתו של סטפורד הובסה.
ב-1864 התפטרה ממשלתו של פרדריק ויטאקר עקב חיכוכים עם המושל. על הפרק עמדה השאלה מי צריך להיות זה שיממן את הכוחות הצבאיים הבריטים שהיו מוצבים בניו זילנד. ולד, בהאמינו שחוסר היעילות של הבריטים היא זאת שגרמה מלכתחילה לעימות עם המאורים, התנגד נחרצות לדרישותיו של גריי מהפרלמנט לממן את החזקת הכוחות. תחת זאת גרס ולד שהכוחות הצבאיים הבריטים צריכים להתפנות מניו זילנד ולהיות מוחלפים על ידי כוחות מקומיים.
קריירה קולוניאלית
ב-1866 פרש ולד, שסבל מבריאות רופפת ומלחץ נפשי, מהחיים הפוליטיים ושב לאנגליה שנה לאחר מכן. לאחר שהוא חזר לאיתנו, הוא שב לחיים פעילים. ב-1869 הוא פרסם ספר על ניו זילנד ובמרץ אותה שנה הוא החל קריירה כמושל קולוניאלי כאשר התמנה לתפקיד מושל אוסטרליה המערבית.
מושל אוסטרליה המערבית
בספטמבר 1869 הגיע ולד לאוסטרליה המערבית. הוא מיד יצא לסדרה של סיורים ברחבי המושבה. במשך ששת החודשים הראשונים לכהונתו הוא גמא כ-1,900 ק"מ כשהוא רוכב על סוס. התרשמותו מבידודה של המושבה, הניעה אותו לדאוג לפיתוחה של רשת הטלגרף ולשיפורים בתחבורה. במרץ 1870 הוא שלח את ג'ון פורסט (לימים ראש הממשלה הראשון של אוסטרליה המערבית), לחקור את האפשרות של הקמתו של קו טלגרף בין אלבני לבין אדלייד. בסופו של דבר נסלל קו זהה ולאוסטרליה המערבית הייתה רשת קווי טלגרף באורך כולל של 1,400 ק"מ. ולד גם דאג להקמתו של שירות אוניות קיטור לאורך החופים והחל בהקמתה של רשת רכבות.
מבחינתו של ולד, מינויו כמושל היה מנדט להשגת שינויים חוקתיים דומים לאלה שהוא הצליח להשיג בניו זילנד. עם התלהבותו של המזכיר הקולוניאלי, פרדריק בארלי, הוא קידם את הקמתה של ממשלה ייצוגית. בהזדמנות הראשונה, הגיש ולד הצעת חוק שעל פיה נבחרו 12 חברים למועצה המחוקקת יחד עם שישה נציגים ממונים. הצעת החוק עברה בסופו של דבר ב-1 ביוני 1870. בארלי החל אז לפעול להקמתה של ממשלה וב-1874 אישרה זאת המועצה המחוקקת. למרות שוולד היה סבור שאוסטרליה המערבית עדיין לא הייתה בשלה להקמתה של ממשלה עצמאית, הוא שלח את הבקשה למשרד המושבות בלונדון. משרד המושבות התנגד מאוד להצעה ומתח ביקורת על ולד על כך שאפשר את הגשת ההצעה. ב-1874 נסע ולד לניו זילנד בענייני עסקיו ולאחר שובו הוא הועבר להיות מושל טסמניה ונושא הממשל העצמי באוסטרליה המערבית נגנז עד 1890.
מושל טסמניה
ולד כיהן כמושל טסמניה בין השנים 1875 – 1880. הוא מצא שתפקיד זה דורש ממנו הרבה פחות מתפקידו הקודם, שכן לטסמניה כבר היה ממשל עצמי וכל מה שנותר לו היה לשבת בראש ישיבות המועצה המחוקקת.
מושל מושבות המצרים
בין השנים 1880 – 1887 כיהן ולד כמושל מושבות המצרים, שכללו את מלאקה, פננג וסינגפור. ב-1880 הוא הגיע למושבה והחל לגלות עניין אישי בפיתוחן של המדינות המלאיות. באמצע שנת 1881 הוא ערך ביקור בעיר טאיפינג שבמדינת פרק. הוא מצא ש"ההכנסות הולכות וגדלות והמצב בכללותו מצוין... אך העבודות הציבוריות, סלילת הכבישים, ופיתוח תעשיות נוספות מעבר לכריית בדיל, הם צורך חיוני ביותר". כמו כן הוא דיווח על הצורך בפיתוח אספקת המים לעיר, בסלילת כבישים ומסילות ברזל שיקשרו את העיר לנמל (שמאוחר יותר נקרא על שמו "פורט ולד"). הוא דיווח שהעיר השתקמה מאז השריפה שהשתוללה בה שנה קודם לכן, שנסללו רחובות חדשים ורחבים ושנבנו בתים טובים יותר.
סלילתה של מסילת הברזל בין טאיפינג לפורט ולד פיתחה את האזור. באותה תקופה הגיעו לאזור פועלים מהודו ומציילון. שנתיים לאחר מכן ביקר ולד שוב בטאיפינג וראה את התפתחותה. הוא נסע על מסילת הרכבת שקישרה אותה עם הנמל. הוא גם יזם תוכנית לסלילתה של רשת טלגרף.
שנותיו האחרונות
ב-1887 פרש ולד סופית מהחיים הציבוריים, למרות שהוא המשיך להיות פעיל בתחומים אחרים. ב-1891 הוא ביקר שוב במושבות המצרים ובביקור זה הוא חלה ושב לאנגליה. פרדריק ולד מת בצ'ידאק שבמחוז דורסט ב-20 ביולי 1891. על שמו נקראו מקומות רבים במלזיה, בסינגפור, באוסטרליה המערבית, בטסמניה ובניו זילנד.
נערי בייקר המופלאים
נערי בייקר המופלאים (באנגלית: The Fabulous Baker Boys) הוא סרט רומנטי מוזיקלי אמריקאי משנת 1989 בבימויו של סטיב קלוביס, עם מישל פייפר, בו ברידג'ס וג'ף ברידג'ס בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על שני אחים פסנתרנים שמופיעים ביחד שנים רבות ונאלצים להוסיף זמרת להופעותיהם לאחר שמצבם הכלכלי הורע.
מישל פייפר שאינה זמרת מקצועית התעקשה לבצע בעצמה את קטעי הזמרה וקיבלה שיעורים בפיתוח קול.
תקציר העלילה
פרנק בייקר (בו ברידג'ס) ואחיו הצעיר, ג'ק (ג'ף ברידג'ס) הם פסנתרנים מקצועיים שמופיעים כבר 15 שנים בבתי מלון ובאולמות קטנים בסיאטל. הם מנגנים בפסנתרי כנף אחד מול השני כשפרנק מדבר לקהל וג'ק רק מנגן.
פרנק הוא נשוי עם שני ילדים. הוא המבוגר האחראי שדואג להופעות כי עליו לפרנס את משפחתו. ג'ק הוא רווק שגר בדירה קטנה עם כלבו "בלאקי" ומי שמבקרת אצלו היא הילדה נינה (אלי ראב) בת לאם יחידנית שמטיילת עם בלאקי ומקבלת שיעורי פסנתר על ידי ג'ק. ג'ק הוא יותר מקצועי מאחיו ואוהב יותר לנגן ג'אז מאשר את הקטעים הקלאסיים יותר שהקהל דורש.
מספר ההופעות יורד ופרנק מודאג. הוא אומר לג'ק כי יש להוסיף זמרת להופעות. הם בוחנים 37 "זמרות" ופוסלים אותם. כאשר הם רוצים לחזור הביתה מופיעה בחורה די "זרוקה", מציגה את עצמה כסוזי דיימונד (מישל פייפר) ואומרת כי עבדה כנערת ליווי ולא למדה זמרה באופן מקצועי. אף על פי שהגיעה באיחור הם בוחנים אותה. היא שרה את "More Than You Know" ומסתבר להם שהיא שרה יפה. הם קונים לה בגדים מתאימים ומתחילים להופיע יחד וההזמנות זורמות.
כשפרנק חוזר מתגלים סדקים ביחסים של השלושה. פרנק רוצה שתשיר שירים קלאסיים כמו "Feelings" והיא מעוניינת יותר בג'ז. לבסוף היא מקבלת הצעה לעבוד בפרסומות ונפגעת כשג'ק לא כועס עליה ולא מבקש שתחזור. פרנק מקבל הצעה לנגן בפרסומת בטלוויזיה אך ג'ק עוזב באמצע התכנית כי לדעתו זה משפיל.
מתנהל ויכוח בין האחים שגולש לאלימות וג'ק תוקף את אחיו ופוצע אותו בידיו.
כעבור זמן מגיע ג'ק לאחיו ומודיע לו כי בחר להמשיך בקריירת סולו ושניהם מתפייסים לזכר הימים הטובים וכיוון שאהבת אחים עומדת מעל הכל. ג'ק נפגש גם עם סוזי והם נפרדים בידידות כשג'ק אומר לה שהוא בטוח שהיא תחזור אליו בעתיד.
פרסים
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר: מישל פייפר זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה והייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
הסרט זכה גם בפרס באפט"א לסאונד הטוב ביותר.
עידו פורת (משפטן)
עידו פורת (נולד ב-15 בספטמבר 1970) הוא פרופסור חבר למשפט חוקתי במרכז האקדמי למשפט ולעסקים.
ביוגרפיה
פורת נולד ברמת גן וגדל ברמת השרון, בנם של אל"ם יהודה פורת ופרופסור דינה פורת. הוא בוגר בית הספר התיכון תלמה ילין במגמת מוזיקה.
בשנת 1998 סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון במשפטים ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. את ההתמחות עשה בבית המשפט העליון אצל השופטת דליה דורנר. את לימודי התואר השני והדוקטורט סיים באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית ובמהלכם שימש גם כעורך בכתב העת למשפט בינלאומי של האוניברסיטה, וכעוזר משפטי לפרופ' לורנס פרידמן ומורטון הורוביץ. את עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכת פרופ', כתב על מבחני איזון במשפט החוקתי האמריקאי.
בקיץ 2001 התמחה בחברת עורכי הדין Debevoise & Plimpton בניו יורק. עם חזרתו לישראל השתלב בסגל הפקולטה למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים. בדצמבר 2015 מונה לפרופסור חבר.
בין השנים 2008–2009 שימש כפרופסור אורח בבית הספר למשפטים באוניברסיטת סן דייגו שם הוא מלמד מאז מדי שנה קורס מרוכז במשפט חוקתי השוואתי.
פורת נשוי ואב לחמישה.
מחקריו
פורת כותב בתחומים של משפט חוקתי ופילוסופיה של המשפט. מחקריו עוסקים במבחני האיזון והמידתיות, בחוקתיות גלובלית, בזכויות קבוצתיות, בהפליה, בדיני מלחמה ובהיסטוריה של המשפט החוקתי.
הספר Proportionality and Constitutional Culture
בשנת 2013 יצא לאור הספר Proportionality and Constitutional Culture שהוא פרי מחקר משותף של פורת עם פרופ' משה כהן-אליה ועוסק בתופעת התפשטותה של דוקטרינת המידתיות בעולם.
בספר הם מסבירים כי התפשטות המידתיות מבטאת את "תרבות ההצדקה", כלומר תרבות המחייבת את המדינה להצדיק כל אחת מפעולותיה. הספר ממקם את דוקטרינת המידתיות בתוך הקשר היסטורי, תרבותי ופוליטי ומשווה בינה לבין האיזון האמריקאי. הטענה המרכזית בספר היא כי למרות הדמיון האנליטי בין המידתיות לבין האיזון האמריקאי, קיים פער תרבותי והיסטורי עמוק בין שתי הדוקטרינות ופער זה משפיע על האופן שבו הן מובנות ומתפקדות במשפט החוקתי.
מאמרים
במספר מאמרים, חלקם משותפים, חוקר פורת את הקשר בין זכויות לבין טעמים פסולים וכוונות פסולות. פורת מבקש לנתח זכויות חוקתיות מרכזיות כמבקשות לחשוף טעמים פסולים וכוונות פסולות של המדינה ולאסור עליהן. לעומת זאת, זכויות שאינן קשורות לטעמים פסולים הן בעלות עצמה פחותה יותר וחשופות לאיזון, וייתכן שמקומן מחוץ למשפט החוקתי כלל ובתוך המסגרת הפוליטית כוונה פסולה מנחה את פורת גם בעמדותיו לגבי הפסלות המוסרית של טרור, וההבחנה בינו לבין פעולות אלימות אחרות.
במאמריו על הזכויות הקבוצתיות טוען פורת כי יש להבחין בין תביעות לזכויות קבוצתיות של מיעוטים שהן דפנסיביות – כאלו המשמשות בעיקר להגנת הקבוצה וחבריה מפני לחציה של החברה הכללית, לבין תביעות שהן אופנסיביות – כאלו התומכות בהתרחבות הקבוצה ותביעותיה כלפי קבוצת הרוב והחברה הכללית. תביעות אופנסיביות (כגון תביעות של החרדים בישראל בנוגע לאופי השבת במרחב הציבורי, או תביעות של המיעוט הערבי בישראל לשינוי שמות רחובות לערביים) הן ככלל מוצדקות פחות מתביעות דפנסיביות.
במאמר המשך לספר על מידתיות טוען פורת כי את התפשטות המידתיות במשפט החוקתי הישראלי בפרט, ואת תפיסת הזכויות החוקתיות בישראל בכלל, יש להבין בהקשר ההיסטורי של התפתחות המשפט החוקתי בישראל מתוך המשפט המנהלי.
פורת טען בעד הזכות של מדינה להעדיף, במגבלות מסוימות, את חיי אזרחיה בחישוב המוסרי על פני חיי אזרחי מדינות אחרות, ומדינות אויב .
אולפני ארדמן
ארדמן אנימציות (באנגלית: Aardman Animations) היא חברה המפיקה סרטי סטופ-מושן וסרטי אנימציה ממוחשבים. בעבר שיתפה החברה פעולה עם דרימוורקס אנימציות אך בעקבות חילוקי דעות אמנותיים השותפות הסתיימה, מאוחר יותר החלה שותפות בין החברה לסרטי סוני. החברה שולטת בתחום אנימציית הסטופ-מושן בעיקר בשימוש בבובות סיליקון, עם זאת היא מפיקה לעיתים נדירות סרטי הנפשה ממוחשבת.
לעיתים טועים בישראל בשם החברה, כאשר במקום להגיד ולכתוב אָרדמן, כותבים ואומרים אָאַרדמן. למעשה ה-a השנייה היא נחה ולכן הכתיב הראשון הוא הנכון.
לפני 1997
החברה נוסדה ב-1972 כפרויקט דל תקציב על ידי פיטר לורד ודוד ספרוקסטון, שלהם היה חלום, להפיק סרטי אנימציה. ספרוקסטון ולורד סיפקו פתיחים ומעברונים קצרים לרשת ה-BBC. לאחר יצירת סרטון אנימציה קצר, נולדה הדמות Morph שהביאה הצלחה גדולה לאולפנים. ב-1987 הפיקו האולפנים קליפ לשיר של פיטר גבריאל Sledgehammer, מה שהביא להם הצלחה בתחום זה.
מאוחר יותר החלה ארמדן להפיק סדרות אנימציה קצרות למגוון ערוצים, אשר נחלו הצלחה רבה. בשלב הצלחה זה ספרוקסטון ולורד החלו להעסיק אנימטורים נוספים כשהמרכזי בהם הוא ניק פארק, אנימטור צעיר שכבר כסטודנט יצר את הצמד וולאס וגרומיט שסרטם הראשון הופק בסטודיו ארדמן והתווה את הסגנון העיצובי והסיפורי שמאפיינים את הסטודיו מאז
לאחר הצלחה קצרה בטלוויזיה, החלו לייצר האולפנים סרטים קצרים של וולאס וגרומיט אשר נחלו הצלחה.
1997-2007
בדצמבר 1997 חתמו האולפנים עם דרימוורקס אנימציות הסכם שותפות ל-12 שנים, כאשר בראשיתו הפקת הסרט מרד התרנגולים. סכום ההסכם מוערך ב-250 מיליון דולר. ב-23 ביוני 2000 הופץ הסרט הראשון של החברה, מרד התרנגולים, שזכה להצלחה קופתית וביקורתית גדולה. ב-2005 הופץ הסרט השני של האולפנים, וולאס וגרומיט והארנב הקטלני, שהצליח וזכה בשלל פרסים. ב-2006 הופץ סרט האנימציה הממוחשבת הראשון של החברה והאחרון בשותפות עם דרימוורקס, חיים בזרם. ב-1 באוקטובר 2006 דיווח עיתון הניו יורק טיימס כי בשל חילוקי דעות אמנותיים (בעיקר בשל הרצון של ארמדן להישאר בתחום הסטופ מושן לעומת דרימוורקס שרצו להתקדם להנפשה ממוחשבת) החוזה בין החברות הופסק והגיע לסופו, העסקה בוטלה באופן רשמי ב-30 בינואר 2007. דבר בולט שבוטל בעקבות סיום העסקה הוא הסרט הקרודים, שהיה אמור להיות מופק על ידי שני החברות אך זכויותיו עברו לדרימוורקס. בין 2006 ל-2007 נדדה תערוכה שבה הוצגו יצירות הפלסטלינה של החברה. פיטר לורד ביקר בתערוכה במאי 2006 יחד עם הייאו מיאזאקי.
איגור שסטאקוב
איגור לאונידוביץ' שסטאקוב (ברוסית: И́горь Леони́дович Шестако́в; נולד ב-27 בינואר 1962, מוסקבה) הוא איש טלוויזיה רוסי, מפיק, מנהל מדיה, כתב, סופר ומנחה מספר תוכניות טלוויזיה.
מכהן בתור המפיק הראשי של ערוץ הטלוויזיה רוסיה-1 (מאז 2015), המנכ"ל (משנת 2011) והעורך הראשי (מאז 2012) של חברת התקשורת מוסקבה מדיה, העורך הראשי של ערוץ הטלוויזיה רוסיה-2 (2013— 2015). הוא מיתג בהצלחה את הערוץ העירוני "סטוליצה" והפך אותו לערוץ החדשות המודרני מוסקבה 24.
נהד בשיר
נהד בשיר (בערבית: نهد بشير; נולד ב-11 באוקטובר 1980) הוא יוצר, שחקן, במאי, מפיק ותסריטאי ישראלי-דרוזי. נודע בעקבות גילום התפקיד "ד"ר סמיר" בסדרה "ד"ר קראז'".
ביוגרפיה
נולד וגדל במע'אר. סיים לימודי תיאטרון באוניברסיטת חיפה בשנת 2008. לאחר סיום לימודי התיאטרון הוא סיים לימודי הוראה בחוג לחינוך, אוניברסיטת חיפה. בוגר לימודי תואר שני במשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים.
קריירה
לאורך השנים בשיר כתב, שיחק והפיק עשרות הצגות תיאטרון בחברה הערבית בישראל. השתתף בפסטיבלים שונים וזכה במספר רב של פרסים בתחום התיאטרון.
בין השנים 2006-2011 שימש כמנהל האומנותי של תיאטרון כפרון, עמותת האומנים לקידום התיאטרון בעיר שפרעם.
היה חבר המועצה הישראלית לתרבות ואומנות במשרד התרבות.
הקים את חברת ההפקות "נ.ב אורים הפקות", שם הפיק ויצר מספר רב של סרטים, סדרות טלוויזיה ופרסומות.
שימש כממלא מקום יו"ר מדור התרבות הדרוזית ובשנת 2023 התמנה למנהל תחום התרבות הערבית במשרד התרבות והספורט.
תפקידיו בקולנוע ובטלוויזיה
בשיר החל את הקריירה המקצועית בטלוויזיה בשנת 2009. באותה שנה הוא שיחק בסדרת הנוער "האי 2" ששודרה בערוץ הילדים, שם הוא גילם את קארט, שודד הים הלבן. באותה שנה הוא גם שיחק בסרט "פינק סובארו" (PINK SUBARO), הפקה משותפת בין יפן, איטליה וישראל, שם הוא גילם את עאדל. ב-2012 שיחק תפקיד ראשי בסרט "הצוללת" בבימויו של גל גינוסר.
בשנת 2018 הוא גילם את "ד"ר סמיר", תפקיד ראשי בסדרה ד"ר קראז' ששודרה בתאגיד השידור כאן. באותה שנה הוא גילם את אבו ח'אדר, בעונה השניה של הסדרה פאודה ששודרה ב-Yes. ב-2019 שימש כשחקן אורח בסדרה המצליחה "רק להיום" שמשודר ב-"HOT", ובדרמה הקומית "בת אל הבתולה". בשנת 2021 שיחק בסדרה העולמית "אזהרת מסע".
כתיבה ותרגום
ב-2006 עיבד ותרגם למחזה את הסיפור "סיפורו של סוס" של טולסטוי, שזכה בשני פרסים. ב-2008 כתב את המחזה "מרד התרנגולות הבלדים". המחזה השתתף בפסטיבל תיאטרון קצר לשינוי חברתי, וזכה במקום הראשון. בנוסף תרגם ועיבד את המחזה "הטייפ האחרון של קראפ" לשפה הערבית. בנוסף הוא תרגם ועיבד למחזה את הסיפור "השבוי" של ס. יזהר.
בשנת 2008 הוא כתב וביים את המחזה "לנצח ילד" שהשתתף בתחרות של פסטיבל מסרחיד וזכה בשני פרסים. באותה שנה הוא כתב לפסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי את המחזה "מסיק".
בשנים 2018-2019 כתב את שתי העונות של הסדרה ד"ר קראז' ששודרה בערוץ מכאן, החטיבה הערבית של תאגיד השידור.
בשנת 2021 כתב וייצר את הסרט "חיוך נצחי", סרט תיעודי ששודר בתאגיד השידור, המבוסס על סיפורו האישי של בשיר במהלך שירותו הצבאי. באותה שנה הוא כתב וביים את את שני הסרטים הקצרים "תפוח אדם" ו-"ים מת", שהשתתפו בעשרות פסטיבלים בעולם וזכו בעשרות פרסים.
את קריירת היצירה שלו הוא החל כמחזאי וכתב מחזות רבים לתיאטרון בחברה הערבית. עבור תיאטרון בית הגפן חיפה הוא כתב מספר מחזות, דוגמת "מניפולציה" ו-"אופניים". בתיאטרון כפרון הוא כתב את המחות "קורקינטוס" ו-"משחק מסוכן". תרגם לעברית את המחזה "אהבה וכאב" שהופק בתיאטרון אל-מידאן.
תיאטרון מקצועי ופסטיבלים
השתתף כשחקן בתפקיד ראשי בעשרות הצגות תיאטרון בפרנג' ובחברה הערבית בישראל, בהם "קברניט העץ" תיאטרונטו 2009, "מסיק", "ממלכת השלג", "כאב ואהבה", "השדה האחרון" ובהצגות רבות נוספות.
חיים אישים
בשיר נשוי לאיבון בשיר, רואת חשבון, ואבא לשני ילדים.
אמרי גניאל
ביוגרפיה
גניאל נולד בבאר שבע וגדל בעומר. אביו הוא השחיין אמיר גניאל, אלוף ושיאן ישראל בשחייה בעבר. הוא התאמן בהדרכתו של עדי ולפמן בקבוצת השחייה של הפועל שחייני הנגב. לאחר מכן עבר עם מאמנו לשחות בקבוצת השחייה של הפועל ירושלים.
2007
בתחרות השחייה "גביע קומן" (תחרות שחייה לנוער של מדינות אגן הים התיכון) שנערכה בקפריסין ביוני 2007 זכה גניאל במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.80 דקות.
בתחרות ה"מילניום" שנערכה בקריית ביאליק בסוף דצמבר 2007 קבע גניאל שיא ישראלי חדש במשחה ל-50 מטר חזה לגילי 15 בתוצאה של 29.61 שניות, ושיא ישראלי חדש במשחה ל-100 מטר חזה לגילי 15 בתוצאה של 1:05.48 דקות.
2008
בתחרות השחייה "גביע קומן" שנערכה בלרנקה, קפריסין ביוני 2008 זכה גניאל במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילי 16 ו-17 בתוצאה של 1:05.30 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בזגרב, קרואטיה בנובמבר אותה שנה קבע גניאל שיא ישראלי חדש במשחה ל-50 מטר חזה לגילי 16 בתוצאה של 29.13 שניות.
2009
בתחרות שחייה שנערכה בלוקסמבורג בינואר 2009 קבע גניאל שיא ישראלי חדש במשחה ל-100 מטר חזה לגילי 17 בתוצאה של 1:04.94 דקות. בפברואר, חודש לאחר מכן, במסגרת אליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד הוא זכה בשלוש מדליות. שתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילי 17 ו-18 של 1:02.19 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.51 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש לגילי 17 ו-18 של 2:14.72 דקות. מדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.81, שניות אחרי ערן זוסמן מהפועל עירוני הוד השרון (28.64 שניות). שבועיים לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה בסנט רפאל שבצרפת הוא קבע שיא ישראלי חדש במשחה ל-50 מטר חזה לגילי 17: 29.39 שניות.
בחודש מרץ של אותה שנה נסע גניאל למחנה אימונים עם נבחרת ישראל וחזר ארצה חולה. למרות שלא התאושש מהמחלה הוחלט בכל זאת לשלוח אותו לאליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בפראג, צ'כיה בתחילת יולי 2009. הוא סיים במקום ה-33 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.04 שניות, במקום ה-52 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.38 דקות ובמקום ה-20 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:52.16 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה סיים גניאל במקום החמישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.61 שניות, במקום השישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.88 דקות.
2010
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל בפברואר 2010 זכה גניאל ב-5 מדליות. 3 מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 28.56 שניות לפני יהב שחף ממכבי פ.מ. רעות שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 16 (28.59 שניות) וזוסמן (28.76 שניות), במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש לאגודות ביחד עם דוד גמבורג, שקד זרוצקי וניר ברנע בתוצאה של 3:42.80 דקות ובמשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:42.47 דקות. בנוסף, הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.12 דקות, אחרי שחף (1:03.00 דקות) ולפני זוסמן (1:03.45 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.21 דקות, אחרי אלון ויסמן מהפועל בת ים (2:18.93 דקות) ושחף (2:18.99 דקות).
בתחרות שחייה שנערכה באמסטרדם, הולנד במרץ אותה שנה קבע גניאל במשחה ל-50 מטר חזה שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 29.17 שניות. חודשיים לאחר מכן, במאי בתחרות שחייה שנערכה בפורטו, פורטוגל הוא קבע במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש לגילאי 18 ושיא תחרות בתוצאה של 1:04.08 דקות, שיפור לשיאו בן ה-7 שנים של דני מלניק (1:04.42 דקות).
באליפות אירופה לנוער בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי אותה שנה סיים גניאל במקום 12 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 1:03.76 דקות, במקום 15 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.53 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 29.35 שניות ובמקום 16 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:20.39 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 2:18.87 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט זכה גניאל במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 29.11 שניות, לפני מלניק (29.19 שניות) וערן זוסמן מהפועל עירוני הוד-השרון (29.26 שניות), ובשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.66 דקות, אחרי מלניק (1:03.11 דקות) וגל נבו (1:04.24 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:23.40 דקות, אחרי מלניק (2:17.05 דקות) וג'ואן קופטי מירושלים רבתי (2:22.42 דקות).
באולימפיאדת הנוער שנערכה בסינגפור באוגוסט אותה שנה סיים גניאל במקום שישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.45 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 29.21 שניות ובמקום שביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.28 דקות.
2011
בתחרות שנערכה בקוימברה, פורטוגל במאי 2011 זכה גניאל במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה שיא אישי חדש של 1:02.53 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:16.65 דקות, מאית השנייה אחרי דיוגו פליפה קרבלו מפורטוגל (2:16.64 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכה גניאל בשתי מדליות כסף. במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.17 דקות, אחרי נבו (1:02.96 דקות) ולפני קופטי (1:04.10 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:17.16 דקות, אחרי קופטי (2:16.28 דקות) ולפני תום בארי (2:19.16 דקות). נוסף לכך הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.11 שניות, מאית השנייה איטי ממדליית ארד.
באוניברסיאדה שנערכה בשנג'ן, סין בסוף אוגוסט 2011, סיים גניאל במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.40 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 28.18 שניות, התוצאה השנייה בטיבה בישראל.
2012
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012 סיים גניאל במקום שישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה 1:01.33 דקות. בשלב המוקדמות קבע שיא ישראלי חדש של 1:00.96 דקות, עמו עלה לחצי הגמר מהמקום הראשון. גניאל קבע 1:01.01 בחצי הגמר ועלה מהמקום הרביעי. גניאל שיפר את שיאו האישי ביותר משתי שניות ואת השיא הישראלי של דני מלניק ביותר משנייה. הוא סיים במקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יעקב טומרקין, אלון מנדל ונמרוד שפירא בר אור בתוצאה של 3:37.77 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 23 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:15.76 דקות ובמקום 33 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.78 שניות.
התוצאה של גניאל ב-100 מטר חזה רחוקה 17 מאיות השנייה מהקריטריון האולימפי הבינלאומי המחמיר לאולימפיאדת לונדון (2012). לאור זאת קיבל גניאל הזמנה לאולימפיאדה מפינ"א. מינהלת הספורט ההישגי המליצה פה אחד על צירוף גניאל למשלחת האולימפית, על אף שלא עמד בקריטריון הישראלי, על תקן אחד משלושת המקומות השמורים לספורטאים צעירים. במשחקים עצמם הוא סיים במקום 32 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.07 דקות.
2013
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 סיים גניאל במקום 34 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.77 דקות ובמקום 45 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.48 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 16 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יונתן קופלב, יעקב טומרקין ונמרוד שפירא בר אור בתוצאה של 3:39.31 דקות, כשחיין חזה הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:01.72 דקות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהרנינג שבדנמרק בדצמבר אותה שנה סיים גניאל במקום 35 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:00.06 דקות.
2014
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 2014 זכה גניאל ב-3 מדליות, זהב, כסף וארד. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי בינלאומי חדש של 1:01.34 דקות, לפני איתי גולדפדן מהפועל עמק חפר (1:02.29 דקות) וירון שגלוב (1:03.27 דקות) מהפועל עמק יזרעאל. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:15.78 דקות, אחרי רונן פאור מבני הרצליה (2:15.60 דקות) ולפני גל נבו (2:20.89 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.41 שניות, אחרי איתי גודלפדן שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 28.01 שניות וירון שגלוב (28.11 שניות).
מקסימום דה הורמון
מקסימום דה הורמון (ביפנית: マキシマム ザ ホルモン) היא להקה מטוקיו המייצרת בסגנון הבי מטאל. היא פועלת בתת-ז'אנר של נו-מטאל והארדקור פאנק תוך שילוב אלמנטים של פופ, סקא ומוזיקת היפ הופ.
הלהקה הוקמה בשנת 1998 על ידי זמרים דאיסוק טסודה ונאו קאוואקיטה שגם מנגנת בתופים. בשנת 1999 הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה A.S.A. Crew וזה היה האלבום היחיד בהרכב המקורי.
בעקבות שינויים בהרכב, הלהקה החלה לשתף ליריקה יפנית בשיריה. בשנת 2002 הלהקה עזבה את חברת Sky Records ועם החברה החדשה הוציאו מספר אלבומים. בשנת 2006 שיר של הלהקה הגיע למקום השישי במצעד הפזמונים ביפן. בשנת 2007 הם הוציאו את האלבום Bu-ikikaesu שהגיע למקום החמישי במצעד הפזמונים היפני. בשנת 2008 הלהקה הגיע לסבב הופעות בבריטניה. בשנת 2010 הלהקה הודיע על הפסקה זמנית של פעילות בעקבות לידת ביתה של נאו.
טומסק
טוֹמְסְק (ברוסית: Томск) היא בירת מחוז טומסק שבמחוז הפדרלי הסיבירי שברוסיה. העיר שוכנת על גדת הנהר טום, כ-60 ק"מ מנהר האוב. אוכלוסיית העיר מונה כיום למעלה מחצי מיליון בני אדם. העיר מהווה מרכז תרבותי ותעשייתי חשוב.
היסטוריה
בינואר 1604 הגיעו לחצרו של בוריס גודונוב שליחים ובראשם נסיך טטרי עם בקשה לצרפם לרוסיה הצארית ולהקים מבצר להגנת האזור מפולשים. בהתאם להחלטת הצאר, יצאה משלחת צבאית במטרה להקים באזור מבצר ולהביא לצירופו של האזור לרוסיה. ב-7 באוקטובר 1604 הסתיימו עבודות הקמת המבצר, ויום זה נחשב ליום הקמת העיר. עד מהרה הפך המבצר למרכז צבאי חשוב ולמרכזו של המערך הצבאי שהיה באזור במהלך כל המאה ה-17.
במהלך המאה ה-18 התרחקו גבולות המדינה מאזור העיר, והיא איבדה את חשיבותה צבאית. החל ממחצית המאה ה-18 הייתה העיר למקום הגליית מתנגדי השלטון. עם סיום בניית הדרך הסיבירית החדשה בשנת 1738, הייתה העיר למרכז תחבורתי חשוב. בשנת 1804 נוסדה גוברניית טומסק רחבת הידיים, ששטחה היה כ-900 אלף קמ"ר.
במהלך הקמת מסילת הברזל הטרנס-סיבירית, נקבע שתוואי המסילה יעבור הרחק מדרום לעיר, ובמקום נבנה גשר חדש מעל הנהר אוֹבּ. עם הזמן התפתחה במקום זה עיר חדשה – נובוסיבירסק, שהיא כיום העיר הגדולה בסיביר. העיר טומסק איבדה את מרכזיותה, על אף שעם הזמן נבנתה מסילת ברזל מיוחדת אשר עוברת דרך העיר.
תקופת 1918–1944 הייתה תקופת השפל בפיתוח העיר, כאשר הורגשה בריחת אוכלוסין לערים הממוקמות לאורך מסילת הברזל הסיבירית ובמיוחד לנובוסיבירסק. העיר לא הייתה עוד מרכז מחוזי, אלא חלק ממחוז נובוסיבירסק. בתקופה זו העיר התבססה רק על נוכחות מוסדות להשכלה גבוהה שהוקמו בעיר עוד במאה ה-19.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הועברו לעיר מפעלי תעשייה רבים, וב-13 באוגוסט 1944 נוסד מחוז טומסק. למרות הקמת מחוז מיוחד, עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 היה פיתוח העיר איטי יחסית.
תנופת פיתוח העיר החלה עם הגעת יגור ליגצ'וב לתפקיד ראש המחוז. בתקופתו נבנו בעיר בתי זיקוק, מפעלי תעשייה ביטחונית רבים וכו'.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה בוגשבו המקשר אותה עם ערים אחרות ברחבי רוסיה.
יהודים
בטומסק פועלת קהילה יהודית גדולה ויש בה בית חב"ד מאז שנות ה-90. בית הכנסת המרכזי שוחזר בשנת 2010.
אקלים
התנאים האקלימיים באזור העיר קשים למדי. רק בכ-100 ימים בשנה עולה הטמפרטורה מעל האפס. במהלך החורף הטמפרטורה צונחת עד למינימום של 55 מעלות מתחת לאפס (נרשם בשנת 1969). לעומת זאת, בקיץ עלולה הטמפרטורה לנסוק עד ל-37 מעלות. הטמפרטורה הממוצעת בחודש יולי היא כ-18 מעלות.
השכלה ותרבות
עוד בסוף המאה ה-19 הוקמו בעיר מוסדות להשכלה גבוהה – אוניברסיטת טומסק ואוניברסיטה טכנית. עתה פועלים בעיר שבעה מוסדות להשכלה גבוהה. בעקבות זאת, ממוקמים בעיר גם סניף של האקדמיה הרוסית למדעים ומספר מכוני מחקר.
דניאל ציון
הרב ד"ר דניאל ציון (בבולגרית: Даниел Цион; 3 באוגוסט 1883, סלוניקי, האימפריה העות'מאנית - 13 בנובמבר 1979, תל אביב-יפו, ישראל) היה סופר, הרב "השני" של קהילת סופיה ובהמשך הרב הראשי ליהודי בולגריה. בתקופת מלחמת העולם השנייה נאבק הרב ציון ביחד עם הרב הראשי ליהודי סופיה, ד"ר אשר חננאל, נגד המשטר הבולגרי שרדף את יהודי בולגריה, והוא נעצר ונכלא במחנה הריכוז סומוביט. לרב ציון שהרבה לעסוק בקבלה היו גם קשרים ענפים עם פטר דנוב מנהיג תנועת האחווה הלבנה האוניברסלית ועל רקע זה נקלע לעימות עם הנהגת יהדות בולגריה. לאחר עלייתו למדינת ישראל מונה לרב הראשי של עולי בולגריה ביפו. דניאל ציון החל להתקרב ליהדות המשיחית, בהמשך נטען כי התנצר, הוא הודח מתפקידו ובנרטיב ההיסטורי של יהודי בולגריה נותר דמות שנויה במחלוקת.
ראשית חייו וכהונתו
דניאל ציון נולד בסלוניקי לשלמה שכיהן כחכם בעיר. רבו המובהק היה יעקב מאיר. בהמשך, היגר לסופיה בירת בולגריה ובה כיהן כחזן ושוחט. את השכלתו האקדמית רכש בברלין והיה בעל תואר ראשון ושני במשפטים ותואר דוקטור לפילוסופיה. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 התקרב ציון לחוגי תנועת המזרחי ובמקביל רקם קשרים עם תנועת האחווה הלבנה האוניברסלית בהנהגת פטר דנוב. הוא כיהן כרב בקהילת סופיה ובהמשך היה חבר בבית הדין הרבני הגדול בעיר. ב-1920 מונה הרב ציון כנציג בית הדין הרבני, לכהן בוועדה מטעם הקונסיסטוריון היהודי שמטרתה הייתה למסד דרכי התנהלות בתחום הנישואין והגירושין בקהילה, אשר נועדו לשלב בין ההלכה לחוק הבולגרי ובהמשך כיהן בוועדה לקביעת זכויותיהם בקהילה של יהודים שהוגדרו "נתינים זרים" ולא היו בעלי אזרחות בולגרית. מאוחר יותר מונה הרב לנשיא בית הדין הרבני בסופיה. עם זאת, קרבתו של הרב לכתות מיסטיות וקשריו עם תנועת האחווה הלבנה האוניברסלית, הובילה ליחס חשדני כלפיו ולחרושת שמועות בדבר חברותו בסתר בתנועה שהנהיג פטר דנוב.
תקופת מלחמת העולם השנייה
ב-21 במאי 1943 נמסרו ליהודי סופיה צווי הגירוש הראשונים לערי השדה. בהלה אחזה בבני הקהילה משום שבמועד מסירת הצווים סברו יהודי סופיה שהגירוש לערי השדה הוא שלב ראשון לקראת גירושם למחנות ההשמדה. דניאל ציון, נפגש עם ידידו הקולונל ליובומיר לולצ'ב, שהיה יועצו האישי של המלך בוריס השלישי ומקורב לתנועת האחווה הלבנה האוניברסלית, וביקש ממנו לפעול לביטול הגירוש. המלך עזב את ארמונו לבקתת הציד שלו בהרי רילה ולא ניתן היה להשיגו. הרב התייצב בארמון המלך וביקש להפגש עם המלך. בקשתו לא נענתה והוא ציין בפני עוזריו של בוריס השלישי, כי הוא "מזהיר את המלך לבל יעורר את זעם האלוהים וימיט אסון עליו ועל בולגריה כולה בצעדו זה". בהמשך, ביקר אצל שר האוצר דוברי בוז'ילוב ומסר אזהרה דומה. לאחר הפגישה חיבר הרב דניאל את "נאום ה'" ובו אזהרות דומות, שכפל אותו בעשרות עותקים והפיצו לארמון המלך, לשרי הממשלה ולחברי פרלמנט. ראשי הקהילה זומנו לפגישת הבהרה אצל מפקד משטרת סופיה ואולצו להודיע על פיטורי הרב ציון מתפקידו כנשיא בית הדין הרבני בבולגריה. למרות ההצהרה הרשמית, בפועל המשיך הרב לכהן במשרתו.
בעצת ידידו, הקולונל לולצ'ב, הכריז הרב ציון על ה-24 במאי כיום צום ותפילה וביקש מבני הקהילה להתאסף בבית הכנסת הגדול. בהוראת ועד הקהילה והקונסיסטוריון ננעלו שערי בית הכנסת הגדול והתפילה הועברה לבית הכנסת ברובע העוני יוצ'בונאר. הרב הראשי ד"ר חננאל הצטרף אליו, והרב ציון נאם בפני קהל אלפים וציין בפניהם שראש הכנסייה הבולגרית המטרופוליט סטפן הבטיח לו שיהודי סופיה לא יגורשו. הקהל לא התרצה והחל לנוע בהמוניו אל ארמון המלך בלווי חברים יהודים של המפלגה הקומוניסטית.
ההפגנה פוזרה בכח רב על ידי המשטרה הבולגרית. 412 מבני הקהילה נעצרו ובכללם הרב ציון, אשר נעצר בסמוך לביתו לאחר ששב מפגישה עם המטרופוליט סטפן. הוא הועמד במשך שעות בחצר משטרת סופיה ולאחר מכן נשלח ברכבת משא למחנה הריכוז בסומוביט. לאחר מספר חודשים שוחרר הרב ציון. הוריו, אָחִיו ושלוש אחיותיו בני העיר סלוניקי נרצחו בשואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה כיהן לתקופה מסוימת כרב הראשי ליהודי בולגריה וזכה לכינוי "הרב האדום" בשל קשריו הטובים עם הקומוניסטים. ביום הכרזת המדינה הורה הרב ציון על שינוי בסדרי התפילה היומית ועל קיום טקס הודיה בבתי הכנסת בסופיה, אותם סיימו בשירת "התקווה". בדצמבר 1948 עלה הרב דניאל ציון לישראל ובמקומו מונה ד"ר אשר חננאל לרב הראשי ליהודי בולגריה.
בישראל
לאחר עלייתו לישראל מונה לרב הראשי של קהילת עולי בולגריה ביפו. המינוי עורר מחלוקת, לאור האירועים שהתרחשו בבולגריה והחשד שהרב ציון הפך ליהודי משיחי. הרבנים הראשיים של תל אביב-יפו איסר יהודה אונטרמן ויעקב משה טולידאנו קיימו חקירה בעניינו וביוני 1950 קבעו כי הרב "לקוי בשכלו". עוד הכריזו עליו כמסית ומדיח והוא סולק מתפקידו ולא הורשה להיכנס לבתי הכנסת בעיר. הרב ציון ציין כי הגיע למסקנה שעל היהודים לקבל את ישו כמשיחם. ב-14 בספטמבר 1952 במהלך ראיון בקול ישראל, שוב ציין דניאל ציון שהוא מאמין בישו כמשיח. הראיון שהתקיים בעברית, נתפש כמיסיונרי, עורר הדים וסגן שר הדתות זרח ורהפטיג מונה לבדוק את הנושא. ראש משלחת "ציון הנוצרית" מטעמה התראיין דניאל ציון, נאלץ להתנצל רשמית בפני שר הדתות חיים משה שפירא.
בהמשך, עבר ציון להתגורר לתקופה מסוימת בירושלים ואחר כך בבת ים, שם הקים בית כנסת ובו הטיף ליהדות המשיחית. לאחר לחץ של תושבי המקום בראשות ישראל שמעון רבינוביץ' תאומים הופסקה פעילותו של דניאל ציון. ב-1955, בעקבות המשך הפעילות המיסיונרית פנה רבה הראשי של תל אביב הרב אונטרמן לחברה קדישא בבקשה, שלא להביא לקבורה בקבר ישראל מומרים שהוכרזו כמסיתים ומדיחים. דניאל ציון המשיך להטיף את משנתו גם באופן פרטי והנושא עורר מעת לעת הדים תקשורתיים.
שלמה קאלו כתב עליו:
הרב דניאל ציון הלך לעולמו ביפו ב-1979 והוא בן 96 שנים. הוא הובא לקבורה בקבר ישראל ונטמן בבית העלמין הדרום (בת ים).
ליבושה
לפי "כרוניקה בואמורום", אשר הועלתה על כתב במאה ה-12 על ידי הכומר וההיסטוריון קוסמס מפראג, ליבושה הייתה הצעירה והחכמה משלוש בנותיו של הנסיך קרוק, וחיה ככל הנראה במאה ה-8. לאחר מותו של קרוק (ניתן להשוואה עם קרקוס הפולני, מייסד העיר קרקוב), מתמנה ליבושה למנהיגת השבט (שופטת). על אף חוכמתה ושלטונה השקול, מביעים הגברים בשבט את חוסר שביעות רצונם מכך שהמנהיגה שלהם היא אישה, ודורשים למנות מנהיג. בעקבות כך ליבושה מכנסת מועצת חכמים, ומכריזה שתינשא לגבר שאליו יביא אותה הסוס שלה. כך אכן קורה, וליבושה נישאת לפז'מיסל, אשר היה עובד אדמה. כמו כן, ליבושה מנבאת את הקמת העיר פראג. מנישואיה לפז'מיסל, נולדו לליבושה שלושה בנים - נזמיסל, רדוביל ולודומיר. כך נוסדה שושלת פז'מיסל, השושלת הראשונה של מלכי צ'כיה.
לפי אותה אגדה, ליבושה ייסדה את מבצר ליבושין באזור העיר קלדנו בצ'כיה. על פי גרסה אחרת, מיקומו המבצר מיוחס לאזור וישהראד בפראג.
האגדה על ליבושה מסמלת את המעבר ההדרגתי של הצ'כים ממטריארכיה לשיטה הפטריארכלית, אם כי לא באופן סופי, מכיוון שלפי האגדה, לאחר מותה של ליבושה מתרחשת מרידה של קבוצת נשים גדולה בשלטון הגברי, והן מייסדות מבצר אשר נכבש רק מספר שנים רב לאחר מכן.
ליבושה הונצחה בטרגדיה של הסופר פרנץ גרילפרצר, באופרה ליבושה של המלחין הצ'כי הנודע בדז'יך סמטנה ובנובלה של מילוש אורבן. כמו כן, נקרא על שמה האסטרואיד 264-ליבוסה, אשר התגלה בשנת 1886.
סוזומה
סוזומה (ביפנית: すずめの戸締まり) הוא סרט הרפתקאות פנטזיה יפני מונפש משנת 2022 שנכתב ובוים על ידי מאקוטו שינקאי, ואשר הופק על ידי CoMix Wave Film. ננוקה הארה והוקוטו מטסומורה מדבבים את הדמויות הראשיות בסרט. הסרט נוצר בהשראת רעידת האדמה והצונאמי של טוהוקו משנת 2011 ומתמקד בתלמידת תיכון אשר גרה בעיירה שקטה באזור קיושו אשר יחד עם ידידה סותה מונאקאטה מנסה למנוע סדרת אסונות במיקומים שונים ברחבי יפן.
ההפקה של הסרט החלה בתחילת 2020, וההפקה של הסרט הושלמה באופן רשמי באוקטובר 2022. לפני יציאת הסרט לאקרנים יצאה לשווקים סדרת מאנגה המובססת על הסרט אשר נוצרה על ידי דנקי אמאשימה, וכמו גם רומן שמבוסס על הסרט.
הסרט הוקרן לראשונה ב-IMAX ביפן ב-7 בנובמבר 2022, ויצא לאקרנים ברחבי יפן ב-11 בנובמבר 2022. במהלך שנת 2023 הסרט הופץ על ידי קראנצ'יאול, Sony Pictures Releasing, ו-Wild Bunch International. הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-13 באפריל 2023. הסרט גרף מעל ל-301.2 מיליון דולרים ברחבי העולם, והפך לסרט היפני השני ברשימת הסרטים היפנים הרווחיים ביותר של שנת 2022 ולסרט היפני הרביעי ברשימת הסרטים הרווחיים ביותר ביפן בכל הזמנים.
עלילת הסרט
סוזומה איוואטו היא תלמידת תיכון בת 17 המתגוררת עם דודתה בעיירה שקטה באזור קיושו. ביום גורלי אחד, כאשר סוזומה הולכת כרגיל לעבר בית הספר בבוקר, היא נתקלת באופן בלתי צפוי בגבר צעיר אשר מחפש אחר אתר נטוש שנמצא בקרבת מקום אשר לטענתו מכיל דלת יוצאת דופן. סוזומה אומרת לו כי ייתכן שמדובר באתר נופש נטוש עם אונסן שנמצא בקרבת מקום וממשיכה בדרכה לבית הספר. בשל סקרנותה, זמן קצר לאחר מכן היא מחליטה ללכת לאותו אתר הנופש הנטוש בעצמה, שם היא מוצאת דלת יוצאת דופן הממוקמת באמצע מתחם הרחצה הנטוש. סוזום פותחת את הדלת ולתדהמתה נוצר מעין פורטל למימד אחר כאשר מבעד לדלת היא מבחינה בשדה קסום ושמיים מלאים בכוכבים. במקביל, סוזומה מרימה פסל חתול המוצב לצד הדלת, ולתדהמתה הפסל הופך באופן מסתורי לחתול אמיתי לנגד עיניה, ונמלט במהירות מהמקום. למרות החוויה הסוריאליסטית, סוזומה מחליטה להמשיך בדרכה לבית הספר.
לאחר שהיא מגיעה לבית הספר היא מבחינה במעין עמוד עשן עצום, שרק היא מסוגלת לראות, המגיח לכיוון השמיים מלב היער במיקום בו נמצא אתר הנופש הנטוש. סוזומה אשר מודאגת מחליטה למהר חזרה לאתר הנטוש שם היא מגלה את אותו הגבר הצעיר אשר מנסה נואשות לסגור את הדלת, בעוד שמהדלת מגיחה מעין מפלצת עשן שנראית כמו תולעת אדירה. סוזומה ממהרת לעזור לו, ובכוחות משותפים הם מצליחים לסגור את הדלת, וכתוצאה מכך מפלצת העשן מתפוגגת. סוזומה מבינה שרק היא וסותה היו מסוגלים לראות את מפלצת העשן.
סוזומה לוקחת את הבחור הצעיר המסתורי לביתה על מנת לטפל בפציעותיו. הוא מציין בפניה ששמו הוא סותה מונאקטה, והוא חושף בפניה את משימתו יוצאת הדופן - עליו לאתר ו"לנעול" דלתות ספציפיות באתרים נטושים ברחבי יפן על מנת למנוע מישות על טבעית אדירה ורבת עוצמה המכונה "תולעת" להגיח אל עולם החיים ולהתרסק מהשמיים אל הקרקע כאשר כתוצאה מכך הדבר גורם לרעידות אדמה קטלניות. בעודם משוחחים, החתול האניגמטי מאתר הנופש הנטוש מופיע שוב על אדן החלון, והופך את סותה לכיסא עליו הוא ישב. סוזומה וסותה, אשר כעת הינו כיסא ילדים צהוב קטן עם שלוש רגליים, רודפים אחר החתול ברחבי העיירה בתקווה שיצליחו לגרום לו לבטל את הקללה על מנת שסותה יהיה שוב בן אנוש. הם רודפים אחר החתול אל הסיפון של מעבורת אשר שטה לעבר מחוז אהימה. לאחר שהם עולים על המעבורת אשר עוזבת את המזח החתול מצליח לנתר מהמעבורת לספינה אחרת. סותה מציין בפני סוזומה שהחתול הוא "אבן מפתח", וכי התולעת השתחררה משום שסוזומה הסירה את אבן המפתח אשר הוצבה בסמוך לדלת הנטושה.
בעודפ במחוז אהימה, סוזומה וסותה מגלים פוסטים ברשתות החברתיות שפורסמו על ידי מקומיים שצילמו את החתול יוצא הדופן, אשר מכונה "דאיג'ין", בו הם נתקלו במקרה. על סמך הרמזים הללו הם מחליטים לנסוע לאי שיקוקו בתקווה שהם ימצאו שם את דאיג'ין. בעזרתה של נערה מקומית ידידותית הם מצליחים לאתר את המיקום שממנו התולעת מנסה להגיח אל עולם החיים והם מצליחים לנעול את אותה הדלת, אשר הייתה מוצבת בתוך בית ספר נטוש. למחרת הם עולים על טרמפ לעיר קובה, לאחר שהנהגת הידידותית מחליטה לסייע לסוזומה. מאוחר יותר באותו היום בקובה, סוזומה נתקלת בדאיג'ין, אשר מחכה בסבלנות לבואם של סוזומה וסותה. סוזומה וסותה מנסים לתפוס את דאיג'ין. המרדף מוביל אותם לפארק שעשועים נטוש בו תולעת נוספת מנסה להגיח אל תוך עולם החיים. בכוחות משותפים סוזומה וסותה מצליחים לנעול את הדלת ממנה התולעת מגיחה, והתולעת מתפוגגת. סותה מסביר לסוזומה שהדלתות מובילות אל עולם המתים, המקום אליו עוברות הנשמות לאחר המוות.
בעקבות האירוע, סוזומה מתמלאת בצער רב משום שהיא מבינה שסותה כנראה יהיה נעול לנצח כפסל בעולם המתים. סוזומה מחליטה לבקר את סבו של סותה בבית החולים בתקווה שהוא יוכל להסביר לה כיצד היא תוכל להציל את סותה. במהלך המפגש סבו של סותה מציין בפניה שהסיבה האמיתית לכך שהיא מסוגלת לראות את התולעת ואת עולם המתים מבעד לאותן הדלתות נובעת מכך שבעבר סוזומה נכנסה בעצמה דרך אחת מאותן הדלתות אל עולם המתים. יתר על כן, הדלת אשר שימשה אותה בעבר להגיע לעולם המתים היא הדלת היחידה בעולם שדרכה סוזומה תהיה מסוגלת גם בהווה להיכנס שוב אל עולם המתים על מנת להציל את סותה.
במטרה להציל את סותה סוזומה מחליטה כי היא תנסה לאתר את אותה הדלת בעיר הולדתה באזור טוהוקו, שנחרבה על ידי רעידת האדמה והצונאמי של טוהוקו בשנת 2011, באותו האירוע בו סוזומה איבדה גם את אימה וגם את ביתה. בהמשך סוזומה נתקלת בדרכה בחברו של סותה, טומויה סריזאווה, ובדודתה טמאקי, אשר הצליחה לאתר את סוזומה והגיעה במיוחד לטוקיו על מנת להחזיר את סוזומה לקיושו. סוזומה מצליחה לשכנע את טמאקי וטומויה לסייע לה, ובעקבות כך הם נוסעים במכוניתו של טומויה לכיוון טוהוקו. במהלך תחנת עצירה לאורך הדרך סוזומה מכלה שטמאקי היתה תחת ההשפעה של סדאיג'ין, אבן המפתח המזרחית, אשר הופך לחתול שמתלווה אל החבורה. בטוהוקו סוזומה מצליחה לאתר את חורבות בית ילדותה, שם היא נתקלת בדלת אשר דרכה היא עברה בילדותה אל עולם המתים. סוזומה מחליטה להיכנס דרך הדלת אל עולם המתים כאשר סדאיג'ין ודאיג'ין מתלווים אליה. בעזרתם של דאיג'ין וסדאיג'ין סוזומה מצליחה לשחרר את סותה ולהפוך אותו חזרה לבן אנוש, בעוד שדאיג'ין מקריב את עצמו על מנת לנעול את התולעת לצמיתות בעולם המתים.
במהלך שהותם בעולם המתים, סוזומה וסותה נתקלים בילדה צעירה עצובה שלא מפסיקה לבכות. סוזומה מבינה שהילדה הצעירה היא עצמה, מלפני שתים עשרה שנים, אשר נכנסה זה עתה אל עולם המתים מיד לאחר פטירתה של אמה. סוזומה מחליטה לתת לעצמה הצעירה את כיסא הילדות שהיא קיבלה מאמה כמתנת יום הולדת, והיא מבטיחה לעצמה הצעירה שהכיסא יספק לה את הכוח להתגבר על הטרגדיה ולהמשיך לצמוח. סוזומה הילדה, אשר מקבלת תקווה חדשה, מחליטה לעזוב את עולם המתים וחוזרת לעולם החיים (אל העבר). גם סוזומה הבוגרת וסותה חוזרים לעולם החיים (אל ההווה). סותה וסוזומה נפרדים לשלום והולכים לדרכם - סותה חוזר לטוקיו, בעוד שסוזומה וטאמאקי חוזרות לקיושו.
בסוף הסרט, סוזומה עושה דרכה שוב, במהלך שעות הבוקר, אל עבר בית הספר בקיושו. להפתעתה, היא נתקלת שוב בסותה, באותו המיקום בו הם נפגשו בפעם הראשונה.
אבנר דן
אבנר דן (נולד ב-18 בנובמבר 1948) הוא קומיקאי, שחקן, סטנדאפיסט, מחזאי ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשם אבנר דדון בקזבלנקה שבמרוקו במשפחה מרובה ילדים. אביו היה נהג מונית.
בשנים 1969 עד 1972 למד משחק אצל ניקו ניתאי ועדנה שביט ופנטומימה אצל סמי מולכו.
בשנת 1974, נכח מאיר אזולאי, מבעלי חברת התקליטים “האחים אזולאי", באחת מהופעותיו. לאחר מכן הפיק אזולאי לדן את הקסטה "אבנר דן בהופעה פומבית", שזכתה להצלחה רבה והביאה לדן פרסום נרחב.
דן התפרסם בקרב הקהל הרחב בעיקר בזכות מערכוני יחיד ומונולוגי סטנד-אפ שכתב וביים עבור עצמו, ביניהן: "צחוק מקיר לקיר", "סוף שבוע פרוע", "צחוקים שכאלה", "אל תקרא לי פרסי", "אגם הבירבורים", "תפסתי ראש", "טוב לצחוק בעד ארצנו", "אם תצחקו-אין זו הצגה", "צוחק עם זאבים", "מדן עד כאן", "צחקי ארץ עצובה" ו"חוזר בצחוק". את הצגות היחיד הקליט ושיווק בעשרות קלטות דרך דוכני הקלטות בישראל. מספר אוספים גם הפיק בהוצאה מחודשת על גבי תקליטורי DVD. דן היה בין הבדרנים הבולטים במהלך שנות ה-80, חלק מהופעותיו היו יחד עם הזמר ג'קי מייקה, עם צאת אלבומו הראשון.
דן כתב, ביים ושיחק במספר קומדיות מקוריות בשפה המרוקאית: "אל-פמיליה", אותה העלה בשנים 2007- 2005 ו"נסיבא לחביבא" (החותנת החביבה) אותה הוא מציג משנת 2011.
דן הוא חבר נשיאות הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו מאז היווסדה בשנת 2000.
מריו למיה
מריו למיה (בצרפתית: Mario Lemieux, מוכר גם כמריו למיו; נולד ב-5 באוקטובר 1965), הוא שחקן הוקי קרח קנדי מקצועני לשעבר, הנחשב לאחד השחקנים הטובים בהיסטוריה של הענף. הוא שיחק 17 עונות כחלוץ מרכזי בקבוצת פיטסבורג פינגווינס מה-NHL בין השנים 1984 ל-2006. כיום הוא הבעלים העיקרי של הקבוצה ויושב ראש הדירקטוריון, לאחר שקנה את הקבוצה והציל אותה מפשיטת רגל בשנת 1999. למיה הוא היחיד בהיסטוריה שזכה בגביע סטנלי הן כשחקן והן כבעלים.
כשחקן, הוביל למיה את הפינגווינס ל-2 זכיות רצופות בגביע סטנלי, ב-1991 וב-1992, ואת נבחרת קנדה לזכייה במדליית זהב באולימפיאדת החורף בסולט לייק סיטי (2002) ובאליפות העולם בשנת 2004. הוא זכה 3 פעמים בגביע הארט, 6 פעמים בגביע ארט רוס ופעמיים בגביע קון סמיית'. כשפרש, היה מדורג במקום השביעי בהיסטוריה עם 1723 נקודות (690 שערים ו-1033 אסיסטים). ב-2004, הוכנסה מרצפת על שמו לשדרת התהילה של קנדה.
הקריירה של למיה הייתה מלאת פציעות ובעיות בריאותיות, שגרמו לו לשחק רק 915 משחקי עונה סדירה מתוך 1428 אפשריים. בשל שלל פציעות גב, הכוללות בין היתר פריצת דיסק, סבל למיה מכאבי גב כרוניים, והגיע אף למצב בו חבריו לקבוצה היו צריכים לקשור את שרוכי המחליקיים שלו. הוא פרש פעמיים ממשחק פעיל בשל בריאותו (וגם החמיץ עונה שלמה לפני פרישתו הראשונה) - בפעם הראשונה בשנת 1997 בשל מאבקו בלימפומת הודג'קין, ולאחר שחזר לשחק ב-2000 פרש בשנית ב-2006, לאחר שאובחן אצלו פרפור עליות.
ביוגרפיה
מריו למיה נולד במונטריאול, קנדה לפיירט (עקרת בית) וז'אן-גי למיה (מהנדס). הוא החל להתאמן בהוקי בגיל 3 במרתף הבית. לפני שהיה ברשותם ציוד הוקי אמיתי, השתמשו למיה ושני אחיו הגדולים, אלן ורישאר, בכפות מטבח מעץ כמקלות, ובפקקי בקבוקים כדיסקית. אביו הקים להם מגרש בחצר הקידמית כדי שיוכלו להתאמן כמה שיותר. המשפחה מספרת שהיו אוספים שלג על השטיח שבסלון הבית על מנת לאפשר לאחים להתאמן בתוך הבית בשעות החשיכה.
למיה החל את הקריירה שלו בליגת הצעירים של קוויבק (QMJHL), אחת מליגות הצעירים המרכזיות של קנדה. כשנבחר אליה בדראפט, אמר שהוא ישבור את שיאי הליגה - ואכן, בעונת 1983–1984 של ה-QMJHL, שבר את שיא הליגה בנקודות עם 282 נקודות (133 שערים ו-149 אסיסטים) ב-70 משחקים. במשחק האחרון, כשהיה צריך לכבוש שלושה שערים על מנת להשוות את שיאו של גי לפלר (130 שערים), הוא כבש שישה שערים והוסיף שישה אסיסטים, בניצחון קבוצתו 16-4. אף ששיחק עם נבחרת קנדה באליפות העולם עד גיל 20 ב-1983, הוא לא השתתף בטורניר בשנת 1984 בגלל שלא אהב את היחס שקיבל מהמאמן דייב קינג בטורניר הקודם. הוא עזב ה-QMJHL עם 562 נקודות (247 שערים ו-315 אסיסטים) ב-3 עונות.
לפני דראפט ה-NHL בשנת 1984 הצהיר למיה שהוא מוכן לשחק עם כל קבוצה שתבחר בו. הוא והסוכן שלו נקלעו למבוי סתום עם הפיטסבורג פינגווינס ולא הצליחו לחתום על חוזה, לכן, כשהפינגווינס בחרו אותו בתור בחירת הדראפט הראשונה, הוא לא לחץ את ידו של אדי ג 'ונסטון, מנהל הפינגווינס. הוא טען שהוא לא היה מרוצה מהמשא ומתן שלא הצליח ואמר ש.
מעשיו של למיה בטקס הדראפט הכעיסו רבים מאוהדי הפינגווינס שהאשימו אותו בהתנשאות. לאחר הדראפט החתים ג'ונסטון את למיה על חוזה של 600,000 דולר לשנתיים, עם מענק חתימה של 150,000 דולר.
קריירת המשחק
בתחילת הקריירה של למיה היו הפינגווינס שרויים במצוקה כלכלית, שהעמידה את קיומם בפיטסבורג בסכנה. הקבוצה הכריזה על פשיטת רגל לאחר עונת 1974–1975, ובשנת 1983 משכה בממוצע פחות מ-7,000 צופים לכל משחק שלה - פחות ממחצית מקומות הישיבה ב"סיוויק ארנה", אולמה הביתי.
הופעת הבכורה של למיה במדי הקבוצה הייתה ב-11 באוקטובר 1984 נגד הבוסטון ברואינס, ובעלייתו הראשונה לקרח חטף את הדיסקית ממגן הברואינס ריי בורק, וכבש את שערו של פיט פיטרס במכה הראשונה שלו לשער ב-NHL. מאוחר יותר באותה עונה שיחק למיה במשחק האולסטאר של ה-NHL, והיה הרוקי הראשון שנבחר ל-MVP של משחק האולסטאר. אף על פי שהחמיץ 7 משחקים, סיים את העונה עם 100 שערים וזכה בגביע קאלדר בתור רוקי השנה.
בעונת 1985–1986 החמיץ למיה 17 משחקים, ובשל כך ירדה כמות הנקודות העונתית שלו, והפינגווינס החמיצו שוב את הפלייאוף. את נבחרת קנדה, לעומת זאת, הוביל שנה לאחר מכן לזכייה בגביע קנדה כשקבע שיא טורניר, 11 שערים ב-9 משחקים. שערו האחרון, שהביא לקנדה את הזכייה בטורניר, הובקע נגד הנבחרת הסובייטית, כשנשארו דקה ו-26 שניות לסיום המשחק.
1988 - 1992: 199 נקודות
בעונת 1988–1989, למיה הוביל את הליגה עם 114 אסיסטים (בשוויון עם גרצקי), ו-85 שערים, ובסך הכל 199 נקודות. בכך היה לשחקן היחיד שהתקרב לעונת 200 נקודות, גבול אותו עבר רק גרצקי בעונות אחרות. בעונה זו הוא כבש 13 שערים בחסרון מספרי, ובכך קבע שיא NHL.
רגע מכונן באותה עונה היה המשחק נגד הניו ג'רזי דווילס, אותו סיים עם 8 נקודות, והפך לשחקן הראשון שכבש 5 שערים שונים במשחק אחד (שער רגיל, שער ביתרון מספרי, שער בחסרון מספרי, שער במכת עונשין, ומול שער ריק). למיה הצליח פעם נוספת לסיים משחק עם 8 נקודות (5 שערים ו-3 אסיסטים), בניצחון 7–10 על הפילדלפיה פליירס, ב-25 באפריל 1989, בסדרת הפלייאוף. למרות ביצועיו של למיה, הפינגווינס הפסידו בסדרה 3–4.
במהלך עונת 1989–1990 סיים למיה 46 משחקים רצופים עם נקודה אחת לפחות, רצף שהסתיים רק כשנפצע במהלך משחק. רצף זה הוא השני הארוך ביותר אחרי גרצקי (51 משחקים). למיה קיבל את תואר ה-MVP השלישי שלו של משחק האולסטאר בזכות 4 שערים במשחק. אף על פי שהחמיץ 21 משחקים, סיים במקום הרביעי בטבלת הנקודות עם 123 נקודות (45 שערים ו-78 אסיסטים). הפינגווינס לא העפילו לפלייאוף בעונה זו.