cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקדוניה הצפונית
גאוגרפיה
פני הקרקע של מקדוניה הם בעיקר מחוספסים, והיא ממוקמת בין ההר סאר ובין ההר אוסוגובו שיוצרים את עמק הנהר וארדאר שחוצה אותה (והוא גם האזור הנמוך ביותר במדינה). שלושת האגמים שלה נמצאים ליד גבולות הרפובליקה הדרומיים, והם נחתכים על ידי הגבולות עם אלבניה ויוון. אוחריד נחשב אחד מהאגמים ובתי הגידול העתיקים ביותר בעולם. האזור פעיל מבחינה סייסמית והיו בו בעבר רעידות אדמה הרסניות, האחרונה שבהן ב-1963 כאשר סקופיה נפגעה קשות מרעידת אדמה חזקה, שבה נספו יותר מ-1,000 אנשים.
למקדוניה יש גם נוף של הרים, המשתייכים לשני רכסים שונים: דינארסקה ורודופסקה. רכס דינארסקה הוא העתיק יותר וכתוצאה ממנו מתרחשת ארוזיה; הרכס רודופסקה הוא הצעיר יותר מביניהם ופני השטח שלו הם הרריים ומחוספסים. 12 ההרים הגבוהים במקדוניה הם: קוראב (2,764 מטרים), סאר (2,747), באבה (2,601), יאקופיצה (2,540), נידזה (2,521), דשאט (2,373), גאליצ'יצה (2,288), סטוגובו (2,273), יאבלאניצה (2,257), אוסוגובו (2,251), ביסטרה (2,163), פאלצ'קוביצה (1,754).
אקלים
האקלים במקדוניה נע בין אקלים ים-תיכוני לאקלים יבשתי. עונת הקיץ חמה ויבשה, ואילו בעונת החורף הטמפרטורה נמוכה במידה בינונית. כמות המשקעים הממוצעת לשנה נעה בין 1,700 מ"מ באזור ההרים המערביים לבין 500 מ"מ בחלק המזרחי של המדינה. במקדוניה ישנם שלושה אזורי אקלים עיקריים: ים-תיכוני מתון, הרים ויבשתי מתון. האקלים לאורך עמקי וארדאר וסטרומיצה (הערים העיקריות הן גווגלייה, ואלאנדובו, דורייאן, סטרומיצה וראדוביש) הוא ים תיכוני מתון. האזורים החמים ביותר הם דמיר קאפייה וגווגלייה, היכן שהטמפרטורה מגיעה עד ל-40 מעלות בחודשי הקיץ. האקלים ההררי מאופיין בחורפים ארוכים ומושלגים ובקיצים קצרים. הטמפרטורה באביב נמוכה בהשוואה לסתיו. במקדוניה יש 30 תחנות לבקרת מזג אוויר.
אוכלוסייה
אוכלוסייתה של מקדוניה מונה כ-2,055,915 תושבים, לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2002, כאשר 58% מהתושבים מתגוררים באזורים עירוניים. להלן רשימה של הערים הגדולות ביותר במקדוניה לפי מפקד האוכלוסין משנת 1994 כיוון שמפקד האוכלוסין מ-2002 לא כלל את גודל אוכלוסיית הערים, אך כן כלל את גודל האוכלוסייה של האזורים המנהליים:
קבוצות אתניות
הקבוצה האתנית הגדולה ביותר במדינה היא המקדונים, שהם עם סלאבי. לפי מפקד האוכלוסין מ-2002, 1,297,981 תושבים הצהירו על עצמם כמקדונים, והם מייצגים 64.18% מכלל האוכלוסייה. בערך 535,000 אנשים הצהירו שהם אלבנים, והם מייצגים 25.2% מהאוכלוסייה. קבוצות אתניות קטנות יותר הן טורקים (77,959 או 3.85%), צוענים (53,879 או 2.66%), סרבים (35,939 או 1.78%), בוסנים (17,018 או 0.84%), ולאכים (9,695 או 0.48%) ואחרים (20,993 או 1.04%). מפקד האוכלוסין המקדוני מתעד את רוב הקבוצות האתניות, אולם הקבוצות הקטנות ביותר לא מקבלות כימות מספרי בדו"ח הסופי. מאז הקמת מקדוניה שוררת מתיחות אתנית בין התושבים ממוצא מקדוני שהם ברובם נוצרים אורתודוקסים לבין האלבנים שהם ברובם מוסלמים סונים. ב-2001 מרדו בדלנים אלבנים בממשלה, במהלך העימות נהרגו 80 בני אדם והוא הסתיים רק בהתערבות כוחות נאט"ו. במרץ 2012 פרצו עימותים נרחבים בין המקדונים הסלאבים לאלבנים ועשרות אזרחים נפצעו.
שפות
תושבי מקדוניה מדברים במגוון שפות, והדבר משקף את הגיוון האתני שבמדינה. השפה הרשמית והנפוצה ביותר היא מקדונית, שמשתייכת לענף של קבוצת השפות הדרום סלאביות. מבחינה מבנית, היא קרובה לבולגרית יותר מאשר לכל שפה סלאבית אחרת. הצורה הנוכחית שלה נקבעה באופן רשמי לאחר מלחמת העולם ה-2 ומאז המלחמה הופיעה מסורת ספרותית משגשגת.
שפות אחרות שמדוברות במדינה הן אלבנית, בולגרית, רומאני (מדוברת על ידי צוענים), טורקית, סרבית, ולאכית (ארומנית ומגלנו-רומאנית), יוונית ושפות אחרות שמדוברות באופן יחסי לגודל הקבוצה האתנית הקשורה אליהן.
מקדונית היא השפה היחידה שמצוינת באופן רשמי בחוק כשפה הלאומית בחוקה של המדינה. אולם, החוקה קובעת כי שפה שמדוברת על ידי יותר מ-20% מכלל האוכלוסייה תיחשב גם כן לשפה רשמית – כיום, רק השפה האלבנית ממלאת את הדרישה הזאת. כמו כן, במחוזות שבהם לפחות 20% מהתושבים הם ממיעוט אתני מסוים, השפה של המיעוט הזה תשמש למטרות רשמיות בממשל המקומי.
הכנסייה המקדונית האורתודוקסית
הכנסייה המקדונית האורתודוקסית היא הכנסייה השלטת במדינה. יש לה 10 מחוזות (שבעה במקדוניה עצמה ועוד שלושה מחוץ למדינה), 10 בישופים, ובערך 350 כמרים. המקדונים, שהם רוב האוכלוסייה, הם נוצרים אורתודוקסיים. 30,000 אנשים בקירוב מוטבלים בכל המחוזות בכל שנה. לכנסייה יש מספר מחלוקות עם הכנסייה הסרבית האורתודוקסית מאז שנפרדו וההכרזה העצמית על נטילת ההנהגה הדתית של המדינה (הכרזה שלא הוכרה על ידי אף כנסייה אורתודוקסית אחרת) ב-1967. אולם, מועצת הארכיבישופים של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, בהחלטה מס' 06/1959, הכירה בעצמאות (תלות עצמית) של הכנסייה המקדונית האורתודוקסית. לאחר שהמשא ומתן בין הכנסיות הושעה, הכנסייה האורתודוקסית הסרבית הכירה בקבוצה שהובלה על ידי זוראן וראנישקובסקי (הידוע גם בשם הארכיבישוף יובאן מאוחריד, בישוף מקדוני בדימוס, כארכיבישוף האורתודוקסי מאוחריד. התגובה של הכנסייה האורתודוקסית המקדונית הייתה ניתוק כל הקשרים עם הכמורה של הארכיבישופות מאוחריד ומניעה מהבישופים של הכנסייה האותודוכסית הסרבית מלהיכנס למקדוניה. הבישוף יובאן נכלא למשך 18 חודשים בעוון "הכפשה של הכנסייה האורתודוקסית המקדונית ופגיעה ברגשות הדתיים של אזרחים מקומיים" כיוון שהפיץ לוחות זמנים ועלונים מטעם הכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
הוועדה המקדונית לענייני דת מונעת מהקבוצה להירשם כקבוצה דתית, בטענה שרק קבוצה אחת יכולה להירשם עבור כל וידוי ושהשם לא שונה במידה מספקת מזה של הכנסייה המקדונית האורתודוקסית. הכנסייה המקדונית השיגה מסמכים הנותנים אישור על קיומה של מעורבות ישירה של הממשלה הסרבית במימון של פעילויות הקבוצה, ונשיא מקדוניה קרבנקובסקי ראה בדבר כהתערבות בעניינים הפנימיים של מדינה ריבונית. כמו כן, נשיא מקדוניה דחה בקשה של ראש הכנסייה האורתודוקסית הסרבית לשחרר את זוראן וראנישקובסקי (שנקבע כתנאי עיקרי על ידי הפטריארך הסרבי לחידוש המשא ומתן בין שתי הכנסיות). וראנישקובסקי הורשע בשימוש לא ראוי בסכום כסף גדול שנתרם לכנסייה האורתודוקסית המקדונית.
הכנסייה המקדונית הקתולית ביזנטית
לכנסייה המקדונית הקתולית ביזנטית (ידועה גם בשם הכנסייה המקדונית הקתולית יוונית) יש בערך 11,000 מאמינים ברפובליקה. הכנסייה נוסדה ב-1918, והקהל שלה הוא בעיקר אנשים שהמירו את דתם לנצרות קתולית ושל צאצאיהם. סדרי התפילה בכנסייה הם לפי המנהג הביזנטי והיא נמצאת בקשר עם כנסיות רומאיות ומזרח קתוליות אחרות. טקסי הדת מבוצעים במקדונית.
הקהילה היהודית
ראשוני המתיישבים היהודים הגיעו למקדוניה כבר במאות ה-3 וה-4. היהודים ישבו אז בערים סקופיה, שטובי, ביטולה, סטרומיצה, דויארן ואוחריד. בהמשך הצטרפו גם יהודים מגורשי ספרד. הקהילה היהודית בשיאה מתנה מעל 10,000 איש, אך רובה המוחלט נספה בשואה.
בראשית המאה ה-21 מתגוררים כ-200 יהודים במקדוניה, רובם בסקופיה. במרץ 2011 נחנך במרכז סקופיה מוזיאון לזכר יהודי מקדוניה שהושמדו בשואה. בטקס שהתקיים נכח ונשא נאום השר לעניינים אסטרטגיים והמשנה לראש הממשלה, משה יעלון.
הקהילה הפרוטסטנטית
במדינה יש קהילה פרוטסטנטית קטנה. הפרוטסטנט המפורסם ביותר במדינה הוא הנשיא לשעבר בוריס טראיקובסקי. הוא היה מהקהילה המתודיסטית, שהיא הכנסייה הגדולה והעתיקה ביותר ברפובליקה, והיא מתוארכת לסוף המאה ה-19. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 הקהילה גדלה, בין השאר בגלל מאמינים חדשים ובגלל עזרה מיסיונרית מבחוץ.
חינוך וטכנולוגיה
ארבעת שלבי הלימודים במקדוניה דומים לאלו של מדינות רבות בעולם: קדם-יסודי, בית ספר יסודי, בית ספר תיכון ומוסד אקדמאי.
במקדוניה יש ארבע אוניברסיטאות לאומיות: אוניברסיטת הקדושים קירילוס ומתודיוס בסקופיה, אוניברסיטת הקדוש קלמנט מאוחריד בביטולה, האוניברסיטה הלאומית של טטובו ואוניברסיטת גוצ'ה דלצ'ב בשטיפ. כמו כן, במקדוניה יש מספר מוסדות אקדמיים פרטיים, כגון האוניברסיטה האירופית, האוניברסיטה הסלאבית בשבטי ניקולה האוניברסיטה המזרח אירופית ואחרות.
הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי הכינה פרויקט הנקרא "מקדוניה מתחברת" (Macedonia Connects), ובמסגרת הפרויקט מקדוניה הפכה למדינה הראשונה בעולם שבה כל תשתית האינטרנט מסוג פס רחב היא אלחוטית. משרד החינוך והמדעים דיווח כי 461 בתי ספר (יסודיים עד תיכוניים) מחוברים לאינטרנט. בנוסף, ספק שירותי אינטרנט (On.net) הקים רשת אריג המספקת שירותי Wi-Fi ב-11 הערים/עיירות הגדולות במדינה.
תרבות
למקדוניה מורשת תרבותית עשירה באמנות, אדריכלות, שירה ומוזיקה, ויש בה אתרים ארכאולוגיים דתיים רבים הנהנים מהגנה חוקתית. בכל שנה נערכים במדינה פסטיבלים בנושא שירה, קולנוע ומוזיקה.
סגנונות המוזיקה המקדוניים התפתחו תחת השפעתה החזקה של מוזיקת הכנסיות הביזנטית. מקדוניה היא אחת המדינות עם ציורי הפרסקו המשומרים היפים ביותר, בעיקר מהתקופה שבין המאה ה-11 למאה ה-16. בסך הכל ישנם אלפי מ"ר של ציורי פרסקו שהשתמרו, רובם במצב טוב למדי, והם מייצגים את יצירות המופת של בית הספר המקדוני לציור של הכנסייה הנוצרית.
במקדוניה יש שילוב בין סגנונות אדריכליים עתיקים וחדשים. רוב המנזרים המקדוניים, שנבנו בתקופות שונות לאורך ההיסטוריה של המדינה, ובייחוד אלו שנבנו בין המאה ה-11 למאה ה-16, השתמרו בצורה מלאה עד היום. האוסף המקדוני של איקונינים, ובייחוד אלה שבאוחריד, נחשב לאחד האוספים היקרים ביותר בעולם, ומבחינת חשיבות אורתודוקסית הוא נמצא במקום השלישי לאחר האוספים שבסיני ומוסקבה. לאוסף הזה יש ייחודיות מבחינה ביזנטולוגית.
אירועי התרבות החשובים ביותר במקדוניה הם פסטיבל הקיץ של אוחריד למוזיקה ודרמה קלאסיות, ערבי השירה של סטרוגה שבהם משתתפים משוררים מכ-50 מדינות ברחבי העולם, ערבי האופרה של סקופיה במאי, פסטיבל הצילום הבינלאומי בביטולה, תיאטרון הצעירים הפתוח ופסטיבל הג'אז שבסקופיה.
טבח הפולנים בווהלין ובמזרח גליציה
טבח הפולנים בווהלין ובמזרח גליציה (בפולנית: Rzeź wołyńska) התרחש בשנים 1943 - 1945, במהלכן נרצחו כמאה אלף פולנים, 340 צ'כים וכמה מאות יהודים. הרצח בוצע על ידי צבא ההתקוממות האוקראיני, יחידות אוקראיניות אחרות ותושבים אוקראינים מקומיים.
רקע היסטורי
לאחר מלחמת העולם הראשונה והכרזת העצמאות המחודשת של פולין, הייתה בהתחלה ברית בין הפולנים ובין הרפובליקה העממית של אוקראינה ויחד לחמו נגד הקומוניסטים. לאחר סיום המלחמה הפולנית-סובייטית חתימת הסכם ריגה, מרבית וולהניה נכללה בגבולות המדינה הפולנית.
בשנת 1931 היוו האוקראינים, יחד עם הרותנים, כ-16% מתושבי פולין, המיעוט הגדול ביותר. בוולהניה האוקראינים היוו 68,9% עד 80% מהאוכלוסייה. הפולנים ניסו לשנות את המצב על ידי עידוד פולנים שיעברו לוולהניה - עד 1938 עברו לוולהניה וגליציה בין מאה לשלוש מאות אלף מתיישבים פולנים.
ממשלת פולין הבטיחה אוטונומיה מקומית למיעוט האוקראיני, אך לא עמדה בהבטחתה, להפך נקטה אמצעים לדיכוי השפה, התרבות והדת האוקראיניות. מספר בתי הספר בשפה האוקראינית ירד מ-440 ל-8, כמאה כנסיות אוקראיניות נהרסו וכמאה וחמישים אחרות אולצו לעבור לריטואל רומנו-קתולי. קבוצות נוער פולני הציתו ספריות בשפה האוקראינית והטיל טרור על האוכלוסייה האוקראינית בתירוץ של קיום החוקים - המשטרה הפולנית נמנעה מפעולה.
במלחמת העולם השנייה נכבשה פולין על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות. בהמשך פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות וכבשה את כל הטריטוריה של פולין, כולל וולהניה וגליציה. בשטח של פולין הכבושה התארגנו גופים צבאים, שלחמו נגד הכובשים, נגד הגופים האחרים ולעתים בשיתוף פעולה עם משטר הכיבוש.
טיהור השטח
ב-1942, יסודות מקומיים של צבא ההתקוממות האוקראיני (UPA) התחילו לתקוף פולנים מקומיים במאמץ לבצע "טיהור השטח" מפולנים. ההתקפה הראשונה הידועה נעשתה ב-13 בנובמבר 1942 בכפר אובורקי, שם נרצחו חמישים אזרחים פולנים. ב-9 בפברואר 1943 הותקף היישוב הפולני פרוסלה ונרצחו 173 אזרחים פולנים. במרץ 1943 כ-5,000 שוטרי עזר אוקראינים ערקו וברחו ליערות עם נשקם. בלילה של 22-23 באפריל התקיפו קבוצות אוקראיניות מזוינות את יישוב יאנוווה דולינה, רצחו כשש מאות פולנים והבעירו את הכפר.
בתחילת 1942, לאחר שהחל חיסול הגטאות וההשמדה ההמונית של האוכלוסייה היהודית, שיתפה משטרת העזר האוקראינית פעולה עם האס-אס והמשטרה הגרמנית בפשיטות בגטאות ובליווי יהודים למקומות הוצאה להורג, ואף השתתפה לעתים קרובות בהוצאות להורג. בשואה נרצחו כ-150,455 יהודים בווהלין ומזרח מאלופולסקה בידי מנגנון האלימות של הרייך השלישי. כתוצאה מכך, נוצר אקלים של אדישות חברתית לאלימות, לפשעים, ולבסוף לפשעים המוניים – רצח עם. השמדת היהודים הפכה לדוגמה עבור לאומנים אוקראינים כיצד ניתן לסלק פולנים.
האחראים להורות על השתתפות UPA בטיהור האתני היו דמיטרו קליאצ'קיבסקי, המכונה 'Kłym Savur', מפקד מחוז UPA-צפון יחד עם ואסיל איוואחוב ואיוואן ליטווינצ'וק. דמיטרו קליאצ'קיבסקי, במרץ-מאי 1943, קיבל החלטה אישית להתחיל ברציחות ברחבי ווהלין. ביוני 1943 הוא הוציא הוראה סודית של הפיקוד הטריטוריאלי של UPA בווהלין לבצע חיסול גדול של גברים פולנים בגילאי 16 עד 60.
גנסיוס
גנסיוס הקדוש מרומא (מת ב-286 או ב-303) הוא קדוש נוצרי שהפך למרטיר. יום חגו ב-26 באוגוסט 25 באוגוסט (ימי מותו על פי האמונה) או ה-3 בינואר.
גנסיוס הקדוש היה שחקן אשר נשכר לשחק במחזה אשר לעג לאמונה הנוצרית בטבילה. במהלך הופעה ברומא מול הקיסר דיוקלטיאנוס שינה גנסיוס את דעתו והמיר דתו לנצרות. גנסיוס טען כי הוא רואה חזונות של מלאכים ושהוא הפך למאמין בישו. בשל מעשיו אלה, הוא הוצא להורג.
מתקפת האביב
הפיקוד הגרמני הבין, שההזדמנות האחרונה של גרמניה לנצח במלחמה, היא להביס את כוחות מדינות ההסכמה בחזית המערבית לפני שארצות הברית תספיק להתערב באופן מאסיבי בלחימה בצרפת, ולסייע להם באספקה ובחיילים. העברת קרוב ל-50 דיוויזיות גרמניות, ששוחררו מהלחימה בחזית המזרחית כתוצאה מפרישת האימפריה הרוסית מהמלחמה (חוזה ברסט-ליטובסק), לחזית המערבית, איפשרה לפיקוד הגרמני לעבור ממגננה למתקפה בחזית זו.
במסגרת מתקפת האביב נערכו מספר התקפות גרמניות גדולות, שקיבלו את שמות הקוד "מיכאל", "ג'ורג'ט", "גנייזנאו", ו"בליכר-יורק". המתקפות לא התנהלו בצורה סימולטנית, אלא בזו אחר זו. המטרה העיקרית של המתקפות הגרמניות הייתה כיבוש הנמלים בתעלת למאנש, שהיו חיוניים לצורך העברת אספקה ותגבורות לכוחות האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי בצרפת. במסגרת המתקפות עשה הצבא הגרמני שימוש בקנה מידה גדול בחיילי סער, שהתאמנו בטקטיקה חדשה של הסתננות בקבוצות קטנות, לצורך הבקעת קווי החפירות של מדינות ההסכמה. למרות ההצלחות הניכרות להן זכה הצבא הגרמני בשלבים הראשונים של חלק מהמתקפות, הוא לא הצליח לשבור את התנגדות צבאות מדינות ההסכמה בצרפת, ולהשיג הכרעה צבאית, וספג אבדות כבדות ביותר, שפגעו קשות במורל של הצבא הגרמני.
רקע
בעקבות חשיפת מברק צימרמן ומעבר גרמניה ללוחמת צוללות בלתי מוגבלת, הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917. הצרפתים והבריטים המותשים התעקשו שארצות הברית תשלח מספר רב של כוחות לשם תגבור הקווים, אולם לצבא ארצות הברית נדרש זמן לצורך גיוס והכשרת הצבא בטרם ישלחו לאירופה. הפיקוד הגרמני הבין כי הכוחות האמריקאים הרעננים עלולים להטות את הכף לטובת מדינות ההסכמה ולכן יזם מתקפה מסיבית במטרה להכריע את המלחמה לפני הגעת הכוחות האמריקאים, תוך ניצול העדיפות המספרית שנוצרה בעקבות פרישת רוסיה מהמלחמה.
האסטרטגיה הגרמנית
בעקבות הקיפאון בחזית המערבית וחוסר התוחלת של המתקפות הקודמות, הוחל בפיקוד הגרמני ביצירת תורת לחימה חדשה. תורת הלחימה פורסמה בינואר 1918 ונקראה "התקפה במלחמת חפירות". בניגוד לעבר, תורת לחימה זו לא התמקדה בכיבוש כלל השטח לאורך גזרה רחבה אלא בהבקעת קווי האויב במספר נקודות. אין עוד "מאמץ עיקרי" אלא פריצה בכל נקודת תורפה שמתגלית על ידי הכוחות בשטח. הפיקוד העליון נמנע מלהגדיר לכוחות בשטח יעדים טריטוריאליים ספציפיים, ולפיקוד הזוטר נותר חופש רב. תורת הלחימה החדשה שמה דגש רב על עקרון הרציפות, והכוחות הונחו לשמור על מגע רצוף עם האויב.
כחלק מתורת הלחימה החדשה הוקמו יחידות הסער. יחידות הסער היו מורכבות מחיילי החי"ר המצטיינים ומצוידות טוב יותר מיחידות החי"ר הרגילות. יחידות הסער היו חוד החנית בתורת הלחימה החדשה, והם הונחו לתקוף את האויב בהפתעה.
בהתאם לתורת הלחימה החדשה, מתקפה גרמנית נראתה כך: כיתת סיור נעה מאחורי מסך אש ארטילריה מתגלגל. כ-250 מטר מאחוריה נמצאות יחידות הסער, ומאחוריהן כוחות חי"ר רגילים. כיתת הסיור מזהה נקודת תורפה בחזית האויב ומכווינה אליה אש ארטילרית. מיד עם נפילת פגז הארטילריה האחרון היו יחידות הסער מסתערות בהפתעה על חפירות האויב, ולאחריהן שאר החי"ר. לאחר כיבוש הקו הראשון הייתה הפעולה ממשיכה על עבר קווי החפירות הבאים.
מבצע מיכאל (21 במרץ - 5 באפריל 1918)
ראש המטה הגרמני, אריך לודנדורף, בחר לתקוף באזור התפר שבין הכוחות הבריטיים והצרפתיים. הייתה זו חזית באורך כ-60 ק"מ באזור נהר הסום. בהתאם לתורת הלחימה החדשה, לודנדורף קבע היכן תתבצע המתקפה, אך הוא לא הכתיב יעדים. ההוראות שקיבלו הכוחות הגרמניים היו ברוח תורת הלחימה: לפרוץ את קווי האויב ולהתקדם במהירות מבלי צורך בכיבוש מוחלט של השטח, תוך שמירה על מגע רצוף עם האויב.
מבצע מיכאל החל ב-21 במרץ 1918 במתקפה גרמנית בקנה מידה גדול כנגד הארמייה הבריטית ה-5 והאגף הימני של הארמייה הבריטית ה-3, בהשתתפות הארמיות הגרמניות ה-17, ה-2 וה-18.
באותו בוקר עשו הגרמנים שימוש ראשון בתותח פריז. היה זה הירי הראשון בתותח שאפשר לגרמנים לירות פגזים לעיר ממרחק של 120 ק"מ.
אף שהבריטים היו מודעים לכך שצפויה התקפה גרמנית בחזיתם, היקפה של המתקפה ועוצמת ההרעשה המוקדמת הפתיעו אותם. מזג האוויר בבוקר המתקפה הגרמנית, שהיה ערפילי, סייע לחיילי הסער להתקדם לעומק המערך הבריטי מבלי להתגלות. בתום היום הראשון למתקפה ספגו הבריטים 20,000 הרוגים ו-35,000 פצועים, והגרמנים הצליחו להבקיע את החזית של הארמייה הבריטית ה-5 במספר נקודות.
לאחר יומיים של לחימה, הייתה הארמייה הבריטית ה-5 בנסיגה מלאה, והאגף הימני של הארמייה הבריטית ה-3 נאלץ אף הוא להצטרף לנסיגה כדי להימנע מאיגוף.
למרות ההישגים הגרמניים הניכרים, ההתקדמות הגרמנית לא הייתה משמעותית מבחינה אסטרטגית, ונכשלה בשבירת התנגדות כוחות מדינות ההסכמה. לאחר ההצלחות הראשוניות, הצליחו הבריטים לייצב את החזית ולבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית. מפקד הכוחות הגרמניים, גנרל לודנדורף, סירב להשלים עם הכישלון, והמשיך להתיש את כוחותיו בסדרת ניסיונות להרחיב ולהעמיק את הבליטה הגרמנית בקו החזית הבריטי.
ב-26 במרץ התכנסו ראשי הצבא הבריטי והצרפתי בעיר דולאן (Doullens) מצפון לפריז כדי לתאם את פעולות שני הצבאות. בוועידה הוחלט על מינויו של פרדיננד פוש לתפקיד המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה.
ב-28 במרץ תקפו הגרמנים את האגף הימני של הארמייה הבריטית ה-3 באזור אראס אך נהדפו. הבריטים הדפו גם את כל הניסיונות הגרמניים להתקדם בגזרת אמיין, וכוחות אנזא"ק הגיעו לזירה לסייע להם בכך. ב-5 באפריל ביטל לודנדורף את המשך "מבצע מיכאל".
הגרמנים הצליחו לכבוש שטח של 3,100 קמ"ר ולהתקדם עד 65 ק"מ באזורים מסוימים, אך לא הצליחו לכבוש אמיין ואראס. השטח שנכבש היה מצולק עקב הפגזות כבדות של האזור מימי הקרב על הסום והיה קשה להתקדם דרכו. במסגרת המבצע ספגו צבאות מדינות ההסכמה אבדות כבדות - 255,000 אלף הרוגים, פצועים ונעדרים, 1,300 תותחים וכ-200 טנקים, אך הם יכלו להחליף במהירות את אבדותיהם בשל התפוקה הגוברת של תעשיית המלחמה הבריטית וכוחות חיל המשלוח האמריקני שהחלו להגיע לצרפת. הגרמנים איבדו במתקפה 239,000 חיילים, אך רובם היו חיילי סער מאומנים היטב, שקשה היה למצוא להם תחליף. השמחה הגרמנית שבתחילת המתקפה הפכה לאכזבה לאחר שנתברר שהם לא הצליחו להגיע להישגים מכריעים.
ג'ורג'ט (9–29 באפריל 1918)
הבריטים נסוגו כדי להגן על אמיין והשאירו את קו מסילת הברזל, שעברה דרך הזבורק, וכן את הנמלים לחוף התעלה, דנקרק, קאלה ובולון פגיעים. הצלחה גרמנית בכיבוש נמלי התעלה עלולה הייתה להביא לתבוסת הצבא הבריטי בצרפת.
מבצע ג'ורג'ט (ידוע גם בשמות: הקרב על לייה, קרב איפר הרביעי, או קרב פלנדרס הרביעי) החל במתקפה גרמנית ב-9 באפריל. הנקודה שבה תקפו הגרמנים אוישה על ידי כוחות פורטוגזיים קטנים, שנמצאו בנחיתות מספרית קשה, אך הבריטים יכלו לסייע להם. בסוף היום הראשון הגיעו הגרמנים לנהר הלייה ופרצו לעומק של בין 6–8 ק"מ.
למחרת תגברו הגרמנים את כוחותיהם בצפון והכריחו את המגנים של ארמנטייר לסגת לפני שיכותרו. הגרמנים היו רחוקים 25 קילומטרים בלבד מנמלי התעלה, ומפקד חיל המשלוח הבריטי (BEF), סר דאגלס הייג, הוציא פקודה ב-11 באפריל בה כתב:
אולם בשלב זה כבר הלכה המתקפה הגרמנית ונחלשה בשל בעיות לוגיסטיות. האגפים הגרמנים נחשפו והיו לפגיעים. כוחות אמריקאים, בריטים, צרפתים, קנדיים וכן כוחות אנזא"ק החלו במתקפות-נגד ועצרו את ההתקדמות הגרמנית. ב-29 באפריל הכריז הפיקוד הגרמני על סיום מבצע ג'ורג'ט. כמו במבצע מיכאל, גם כאן היו אבדות הצדדים היריבים שקולות למדי. כל צד איבד בערך 110,000 איש. התוצאה, שוב, אכזבה את הגרמנים: הזבורק נשארה בידי בעלות הברית והאגפים הגרמנים נחשפו להתקפות.
בליכר-יורק (27 במאי - 6 ביוני 1918)
לאחר כישלון הגרמנים בכיבוש נמלי התעלה במבצע ג'ורג'ט, החליט לודנדורף לתקוף באזור פריז, מתוך אמונה כי הכחות הגרמנים המאיימים על פריז יכריחו את מדינות ההסכמה להסיט כוחות מאזור פלנדריה דרומה, מה שיקל על הגרמנים בהמשך המתקפה בפלנדריה. מבצע בליכר-יורק היה למעשה מתקפת הסחה גדולה.
מבצע בליכר-יורק (ידוע גם בשם הקרב השלישי על האן) נקרא על שמם של שני קצינים פרוסים מתקופת המלחמות הנפוליאוניות. המתקפה הגרמנית החדשה החלה ב-27 במאי בין סואסון לריימס על ידי הארמייה השביעית.
באותו בוקר החלו הגרמנים בהפגזה מסיבית על קווי מדינות ההסכמה ואחריה הפגזת גז. הבריטים ספגו אבדות כבדות משום שדושן הורה להם להצטופף יחדיו בשוחות הקדמיות בניגוד להוראותיו של פטן, דבר שהציב אותם כמטרה קלה לארטילריית מדינות המרכז. לאחר התפזרות הגז תקפו הגרמנים בעזרת 17 אוגדות. מדינות ההסכמה לא הצליחו לעצור את הצבא הגרמני שהגיע עד לנהר אן בתוך פחות משש שעות. עד סוף היום התקדמו הגרמנים למרחק של כ-60 ק"מ. ב-30 במאי 1918 הניצחון נראה קרוב עבור הגרמנים, כשעד אותו יום שבו מעל ל-50,000 חיילים של מדינות ההסכמה ומעל 800 תותחים. בעקבות ההצלחה החליט הפיקוד הגרמני לזנוח את תוכנית המתקפה באזור פלנדריה.
מדינות ההסכמה החלו במתקפות נגד בסיוע כוחות אמריקאיים שהגיעו לצרפת והצליחו לבסוף לעצור את התקדמות הגרמנים. כשהיו במרחק של 56 קילומטרים בלבד מפריז, ב-3 ביוני, התגלו אצל הגרמנים בעיות קשות כגון מחסור באספקה, עייפות, חוסר בחיילי מילואים ונפגעים רבים. ב-6 ביוני הסתיים המבצע והכוחות הגרמנים נעצרו על המארן. אבדות הצדדים היריבים במהלך המבצע היו דומות: 137,000 לבעלות הברית ו-130,000 לגרמנים.
גנייזנאו (9 ביוני - 12 ביוני 1918)
זהו למעשה המשך למבצע בליכר-יורק. הגרמנים ניסו להדוף את כוחות בעלות הברית דרומה ולהתחבר עם הכוחות הגרמנים באזור אמיין.
מבצע גנייזנאו (נקרא גם "הקרב על מץ" בפי הצרפתים) החל ב-9 ביוני בהרעשה ארטילרית כבדה. הצרפתים הוזהרו על ידי שבויים גרמנים מפני ההתקפה אך לא הצליחו לעצור את הכוחות הגרמנים שהתקדמו כ-14 ק"מ. ב-11 ביוני פתחו הצרפתים במתקפת נגד עם ארבע דיוויזיות ו-150 טנקים בפיקוד הגנרל שרל מנז'ן. המתקפה החלה ללא הרעשה ארטילרית מקדימה ותפסה את הגרמנים בהפתעה. מתקפת הנגד הצרפתית הצליחה לעצור את הגרמנים וביום למחרת, ב-12 ביוני, הסתיים מבצע גנייזנאו.
במבצע איבדו הגרמנים כ-30,000 חיילים ואילו מדינות ההסכמה איבדו כ-35,000 חיילים.
המתקפה הגרמנית האחרונה (15 ביולי - 6 באוגוסט 1918)
גם בשלב זה האמין לודנדורף כי ניתן לכבוש את נמלי התעלה בפלנדריה, אולם לפני כן רצה לגרום למדינות ההסכמה להסיט כוחות לאזור פריז. לכן, בדומה לתוכנית בליכר-יורק, תכנן לודנדורף מתקפת הסחה גדולה, הפעם באזור המארן. המתקפה באזור המארן (ידועה גם בשם הקרב השני על המארן) כונתה על ידי הגרמנים "פרידנשטרום" - מתקפת השלום.
המבצע החל ב-15 ביולי בהתקפה דו-זרועית של הגרמנים על העיר ריימס בניסיון לתקוע טריז בין הכוחות הצרפתיים. שתי ארמיות גרמניות תקפו את העיר ממזרח, אולם מתקפה זו נבלמה עוד באותו היום על ידי ארמייה צרפתית שהגנה על האזור וחוזקה באוגדה אמריקאית. במקביל תקפו שתי ארמיות נוספות ממערב לעיר והצליחו לחצות את המארן. עד הערב הצליחו הגרמנים להשיג ראש גשר באזור דורמן (Dormans), כ-40 ק"מ דרומית מערבית לריימס, בעומק של כ-6.5 ק"מ וברוחב של כ-14 ק"מ. ב-17 ביולי הצטרפו לקרבות גיס (קורפוס) בריטי וכ-85,000 חיילים אמריקניים, ואלו יחד עם הארמייה הצרפתית התשיעית הצליחו לעצור את ההתקדמות הגרמנית.
ההיסטוריונית
ההיסטוריונית (באנגלית: The Historian) הוא ספרה הראשון ועטור הפרסים של אליזבת קוסטובה, שיצא בשנת 2005. העלילה מחברת בין ההיסטוריה והפולקלור על ולאד המשפד "צפש" (Țepeș) ומקבילו התרבותי דרקולה. אביה של קוסטובה נהג לספר לה סיפורים על דרקולה כשהייתה ילדה. היא עבדה על הספר במשך עשור.
מתקפת האביב
המתקפה הגרמנית האחרונה (15 ביולי - 6 באוגוסט 1918)
בלימת הגרמנים איפשרה לפרדיננד פוש, שמונה במרץ למפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה, לפתוח במתקפת נגד מערבית לריימס, סמוך לסואסון. המתקפה תוכננה כנגד בליטה בשטח אותו כבשו הגרמנים מוקדם יותר במתקפת האביב. במתקפת הנגד השתתפו כוחות צרפתיים, בריטיים ואמריקאים גדולים, והופעלו כ-350 טנקים. ב-18 ביולי החלה מתקפת הנגד בחלק המערבי של הבליטה, וצבאות ההסכמה התקדמו כ-8 ק"מ. ב-20 לחודש החלו צבאות ההסכמה במתקפה גם בחלק המזרחי של הבליטה והתקדמו כשבעה ק"מ גם בגזרה זו. באותו יום החלו הגרמנים בנסיגה, ועד 3 באוגוסט נסוגו עד לקו ההתחלה של מתקפת האביב. תוך כדי נסיגתם, ניסו הגרמנים לבסס קו הגנה יציב, ואכן, ב-6 באוגוסט הצליחו לבלום את צבאות מדינות ההסכמה, אשר לנוכח קו הגנה גרמני איתן, נאלצו להפסיק את התקפת הנגד.
היה זה ניצחון חשוב למדינות ההסכמה. בעקבות הניצחון קיבל פרדיננד פוש את התואר "מרשל צרפת". מדינות ההסכמה אמנם איבדו בקרב כ-130,000 חיילים, אך הגרמנים איבדו כ-165,000 חיילים וכ-30,000 חיילים גרמנים נלקחו בשבי. לודנדורף דחה את ההתקפה המתוכננת בפלנדריה, ולבסוף ביטל אותה.
ההיסטוריונית
הספר מתואר כספר המאגד כמה ז'אנרים, לרבות היותו רומן גותי, הרפתקאות, ספרות בלשית ומותחן היסטורי. אף שהוא מתבסס בחלקו על דרקולה מאת ברם סטוקר, הספר אינו ספר אימה ומתמקד בתפקידה של ההיסטוריה בחברה ובטבעם של הטוב והרע. המחברת הסבירה כי "דרקולה הוא מטאפורה לרוע שכל כך רע להכניס לאורך ההיסטוריה".
מתקפת האביב
תמונת המצב לאחר המתקפה
לאחר תקופה ארוכה של קיפאון בחזית המערבית, סדרת המתקפות הגרמניות הניבה השגים טריטוריאליים לגרמנים. עם זאת, הצבא הגרמני נחלש ואגפיו נחשפו למתקפות של בעלות הברית. ההתקדמות הגרמנית בצורת בליטות גרמה להארכת קו החזית עליו נאלצו הגרמנים להגן כאשר בעלות הברית פתחו במתקפתם. כוח האדם הגרמני ירד מ-5.1 מיליון איש ל-4.2. בנוסף כמיליון חיילים גרמנים עדיין נשארו במזרח אירופה כדי לקדם את המטרות הפוליטיות של גרמניה (תמיכה בבעלי ברית וכן המלכת מלכים גרמנים על עמים שונים במזרח היבשת). מדינות ההסכמה איבדו כ-850,000 חיילים אך היה להם קל יחסית לחדש את כוחותיהם בעזרת כוחות אמריקאים רעננים. גרמניה איבדה כ-688,000 חיילים, וצבאה העייף נשחק מאוד. חלק ניכר מהאבדות היה בפלוגות הסער אותם היה קשה לגרמנים לשקם.
כוחות בעלות הברית נפגעו קשות אך לא נשברו. בעלות הברית סבלו תחילה מחוסר בפיקוד מאוחד ומרכז, אולם דבר זה תוקן עם מינויו של פרדיננד פוש למפקד העליון של בעלות הברית לאחר תחילת מתקפת האביב. במתקפה לראשונה גם נבחנו הכוחות האמריקאים הנפרדים ואלו הוכיחו את עצמם. החיילים האמריקאים איזנו לראשונה מזה ארבע שנות לחימה את חוסר כוח האדם של צרפת ובריטניה.
עם סיום מתקפת האביב איבדה גרמניה את היוזמה ומדינות ההסכמה ניצלו זאת ופתחו ב-8 באוגוסט במתקפת מאה הימים. מכאן ואילך הייתה נתונים הגרמנים בנסיגה בלתי פוסקת, אם כי מסודרת יחסית, ובתוך כשלושה חודשים נכנעו למדינות ההסכמה.
ההיסטוריונית
עלילה
"ההיסטוריונית" שוזר את ההיסטוריה והפולקלור של ולאד צפש, נסיך וולאכיה מהמאה ה-15 המכונה "ולאד המשפד" ומקבילו הבדיוני הרוזן דרקולה יחד עם סיפורו של פול, פרופסור; בתו בת ה-16 והמסע שלהם לקברו של ולאד. הרומן קושר שלושה נרטיבים נפרדים תוך שימוש במכתבים ובדיווחים בעל פה: זה של המנטור של פול בשנות השלושים, זה של פול עצמו בשנות החמישים וזה של המספרת בשנות השבעים. הסיפור מסופר בעיקר מנקודת מבטה של בתו של פול, שמעולם לא נקראת בשם.
חלק ראשון
שנת 1972 באמסטרדם. המספרת מוצאת ספר ישן בעל כריכת קלף עם חיתוך עץ של דרקון במרכז המזוהה עם דרקולה. כשהיא שואלת את אביה פול על כך, הוא מספר לה כיצד מצא את הספר בעבודת יד כשהיה סטודנט לתואר שני בשנות החמישים. פול לקח את הספר למנטור שלו, פרופסור ברתולומיאו רוסי ונדהם לגלות שרוסי מצא ספר דומה בעבודת יד כשהיה סטודנט לתואר שני בשנות השלושים. כתוצאה מכך חקר רוסי את צפש, את מיתוס דרקולה שסביבו ואת הספר המסתורי. רוסי נסע עד איסטנבול; עם זאת, הופעת דמויות סקרניות ואירועים בלתי מוסברים גרמו לו לבטל את חקירתו ולחזור לעבודתו. רוסי מוסר לפול את הערות המחקר שלו ומודיע לו שהוא מאמין שדרקולה עדיין חי.
עיקר הרומן מתמקד בציר הזמן בשנות החמישים, העוקב אחר הרפתקאותיו של פול. לאחר הפגישה עם פול, רוסי נעלם; מריחות דם על שולחנו ותקרת משרדו הם העקבות היחידים שנותרו. בטוח שדבר מצער קרה לו, פול מתחיל לחקור את דרקולה. כשהוא בספריית האוניברסיטה הוא פוגש אישה צעירה שקוראת עותק מהספר "דרקולה" של בראם סטוקר. שמה הלן רוסי, בתו של ברתולומיאו רוסי והיא הפכה למומחית לדרקולה. פול מנסה לשכנע אותה שאחד הספרנים מנסה למנוע את המחקר שלה בנושא דרקולה, אך היא אינה משתכנעת. מאוחר יותר, הספרן תוקף ונושך את הלן. פול מתערב ומשתלט עליו, אך הוא מתפתל חופשי. לאחר מכן נדרס הספרן מול הספרייה וככל הנראה נהרג.
לאחר ששמעה את סיפור אביה, המספרת מתעניינת בתעלומה ומתחילה לחקור את דרקולה כשהיא ואביה מטיילים ברחבי אירופה של שנות השבעים. למרות שבסופו של דבר הוא שולח אותה הביתה, היא לא נשארת שם. לאחר שמצאה מכתבים המופנים אליה המגלים שהוא עזב במסע אחר אמה (שבעבר האמינו שהיא מתה), היא יוצאת למצוא אותו. כפי שמובהר לאט לאט ברומן, הלן היא אם המספרת. המכתבים ממשיכים את הסיפור שאביה סיפר לה. המספרת מחליטה לנסוע למנזר שם היא מאמינה שאביה עשוי להיות.
חלק שני
המספרת קוראת תיאורים של מסעות אביה והלן דרך מזרח אירופה בשנות החמישים. תוך כדי מסעותיהם מסיקים הלן ופול כי ייתכן שרוסי הובא על ידי דרקולה לקברו. הם נוסעים לאיסטנבול כדי למצוא את ארכיונו של הסולטן מהמט השני, שלדעת פול מכיל מידע בדבר מיקום הקבר. הם פוגשים את פרופסור טורגוט בורה מאוניברסיטת איסטנבול, שגילה גם ספר דומה לזה של פול ורוסי. יש לו גישה לארכיון של מהמט ויחד הם חושפים כמה מסמכים חשובים. הם רואים גם את הספרן שנהרג כביכול בארצות הברית - הוא שרד משום שהוא ערפד והוא המשיך לעקוב אחר הלן ופול. הלן יורה בספרן הערפד אך מתגעגעת לליבו וכתוצאה מכך הוא לא מת.
מאיסטנבול, פול והלן נוסעים לבודפשט, הונגריה, כדי לחקור את מיקום קברו של דרקולה ולהיפגש עם אימה של הלן. לדעתם עשויה להיות לה ידיעה על רוסי, השניים נפגשו במהלך מסעותיו לרומניה בשנות השלושים. לראשונה הלן שומעת על הרומן הלוהט בין אימה לרוסי. פול והלן לומדים בין היתר שאימה של הלן – ולפיכך גם הלן עצמה – הן מצאצאיו של ולאד צפש.
חלק שלישי
טורגוט בורה יוצא למסע חיפוש אחר קברו של דרקולה לבולגריה. הוא גם מגלה שהוא חלק מארגון שהקים הסולטן מהמט השני מהאליטה של היניצ'רים כדי להילחם במסדר הדרקון, קונסורציום מרושע שנקשר מאוחר יותר עם דרקולה. בבולגריה, הלן ופול מבקשים את עזרתו של מלומד בשם אנטון סטויצ'ב. באמצעות מידע שנצבר מסטויצ'ב, הלן ופול מגלים שדרקולה נקבר ככל הנראה במנזר הבולגרי סווטי גאורגי.
לאחר קשיים רבים פול והלן מגלים את מקום הימצאו של סווטי גאורגי. עם הגיעם למנזר הם מוצאים את גופתו של רוסי בקריפטה ונאלצים לנעוץ פגיון כסף בלבו כדי למנוע את הפיכתו המלאה לערפד. לפני שהוא מת, הוא מגלה שדרקולה הוא מלומד ויש לו ספרייה סודית. רוסי כתב על כליאתו בספריה זו והסתיר את כתביו שם. פול והלן נרדפים למנזר על ידי גורמים פוליטיים ועל ידי הספרן הערפד - כולם מחפשים את קברו של דרקולה, אך מגלים שהוא ריק כשהם מגיעים למקום.
פול והלן עוברים לארצות הברית, מתחתנים והלן מולידה את המספרת. עם זאת, היא נכנסת לדיכאון כמה חודשים לאחר מכן. מאוחר יותר היא מתוודה שחששה שהנשיכה הערפדית שקיבלה קודם לכן תדביק את ילדתה. המשפחה נוסעת לאירופה בניסיון לעודד אותה. כאשר הם מבקרים במנזר סנט-מתייה-דה-פירנה-אוריינטלס, הלן מרגישה את נוכחותו של דרקולה ונאלצת לקפוץ מצוק. נוחתת על דשא, היא שורדת ומחליטה לצוד אותו ולהרוג אותו על מנת להיפטר מאיומה ומפחדיה.
כשהמספרת מגיע לסנט-מתייה-דה-פירנה-אוריינטלס, היא מוצאת את אביה. האנשים שהוזכרו לאורך ציר הזמן של שנות השבעים מתכנסים בניסיון אחרון להביס את דרקולה. הוא נהרג לכאורה מפגיעת כדור כסף שנורה בלבו על ידי הלן.
באפילוג, שמתרחש בשנת 2008, המספרת משתתפת בכנס של ימי הביניים בפילדלפיה ועוצרת בספרייה ובה אוסף נרחב של חומרים הקשורים לדרקולה. היא משאירה בטעות את פתקיה והמלווה ממהר החוצה ומחזיר אותם אליה, כמו גם ספר עם דרקון המודפס במרכזו, ומגלה שדרקולה עדיין חי או שאחד ממיניו מחקה את האדון.
רקע ביוגרפי
העניין של קוסטובה באגדת דרקולה החל בסיפורים שאביה סיפר לה על הערפד בילדותה. המשפחה עברה מארצות הברית לליובליאנה שבסלובניה בשנת 1972, בעוד אביה לימד במשך שנה באוניברסיטה מקומית. במהלך אותה שנה נסעה המשפחה ברחבי אירופה. לדברי קוסטובה, "זו הייתה החוויה המעצבת של ילדותי." היא "הוקסמה מ[סיפורי דרקולה של אביה] מכיוון שהם היו... מההיסטוריה בצורה מסוימת, למרות שהם לא היו על היסטוריה אמיתית, אבל שמעתי אותם במקומות ההיסטוריים היפים האלה." העניין של קוסטובה בספרים ובספריות החל מוקדם גם כן. אמה, ספרנית, לקחה אותה ואת אחיותיה לעיתים קרובות לספרייה הציבורית - כל אחד מהם הורשה לבדוק 30 ספרים והיה להם מדף מיוחד לספרי הספרייה שלהם.
היא האזינה בילדותה להקלטות של מוזיקה עממית בלקנית והתעניינה במסורת. מאוחר יותר היא שרה וביימה מקהלה סלאבית בזמן לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ייל. היא וכמה חברים נסעו למזרח אירופה בשנת 1989, במיוחד בולגריה ובוסניה, כדי ללמוד מנהגים מוזיקליים מקומיים. ההקלטות שעשו הופקדו בספריית הקונגרס. בזמן שקוסטובה שהתה באירופה, חומת ברלין קרסה, מבשרת את נפילת הקומוניזם במזרח אירופה, אירועים שעיצבו את הבנתה את ההיסטוריה.
מבנה ופרסום
לקוסטובה היה "רגע הארה" כשהבינה שמיקום שרידיו של ולאד צפש אינו ידוע. חמש שנים מאוחר יותר, בשנת 1994, כשקוסטובה טיילה בהרי האפלצ'ים עם בעלה, היה לה פלאשבק לאותם רגעי סיפורים עם אביה ושאלה "מה אם האב היה מסובב את סיפורי הדרקולה שלו לבתו הנכנסת בעצמה לסיפור. מה אם דרקולה עדיין היה בחיים?" היא גירדה מיד שבעה עמודים של פתקים לפנקס הסופרים שלה. יומיים לאחר מכן החלה לעבוד על הרומן. באותה תקופה לימדה אנגלית כשפה שנייה, כתיבה יוצרת והלחנה באוניברסיטאות בפילדלפיה, פנסילבניה. היא עברה לאן ארבור, מישיגן, נכנסה לתוכנית הכתיבה באוניברסיטת מישיגן וסיימה את הספר כשהיא מקבלת תואר שני באמנויות.
תוך כדי כתיבתה פרסמה במשרדה מפות של מזרח אירופה ובנתה תרשים שיעזור לה לעקוב אחר לוחות הזמנים של הספר. בעלה, אותו פגשה בבולגריה, סייע לה בתיאורים גאוגרפיים הקשורים ובדיקציה. לקח לה עשר שנים לסיים את הרומן. קוסטובה סיימה את הרומן בינואר 2004 ושלחה אותו לסוכן ספרותי פוטנציאלי בחודש מרץ. כעבור חודשיים ותוך יומיים מיום שליחת כתב היד שלה למו"לים, הוצעה לקוסטובה עסקה - היא סירבה. הזכויות על הספר נמכרו במכירה פומבית, וחברת ליטל בראון קנתה אותן תמורת שני מיליון דולר. Publishers Weekly הסבירו את המחיר הגבוה כתוצאה ממלחמת הצעות מחיר בין האמונה כי ייתכן שזהו "צופן דה וינצ'י הבא". סגן נשיא ומוציא לאור אחד אמר כי "בהתחשב בהצלחה של צופן דה וינצ'י, כולם ברחבי העיר יודעים עד כמה השילוב בין מותחן והיסטוריה יכול להיות פופולרי ולאיזו תופעה הוא יכול להפוך." ליטל בראון לאחר מכן מכרה את הזכויות ב-28 מדינות. הספר ראה אור בארצות הברית ב-14 ביוני 2005.
ז'אנר וסגנון
ההיסטוריון תואר כשילוב של ז'אנרים, כולל רומן גותי, רומן הרפתקאות, רומן בלשי, סיפור המסע, רומן היסטורי פוסט-מודרני ומותחן היסטורי.
קוסטובה רצתה לכתוב רומן ספרותי רציני, עם גיבורים מלומדים, שהזכיר במקביל הרפתקאות מהמאה ה-19. היא קיבלה השראה מסופרים ויקטוריאניים כמו וילקי קולינס; הרומן שלו "מונסטון" (1868), עם פיתולי העלילה שלו ושלל המספרים, היה "מודל מרכזי". האב הקדמון הספרותי העיקרי של ההיסטוריונית, לעומת זאת, הוא דרקולה של בראם סטוקר (1897). לדוגמה, ב"ההיסטוריונית" ובדרקולה, הגיבור מוקסם וגם נחרד מדרקולה. שניהם מסופרים באמצעות סדרת מכתבים וזיכרונות. הרומן כולל גם אזכורים רבים ליצירתו של סטוקר - דרקולה אפילו מחזיק בעותק של הרומן. עם זאת, קוסטובה מעצבת את דרקולה לדמות שלה. בעוד הערפד של סטוקר הוא המוקד של הרומן שלו, זה של קוסטובה נמצא בקצוות. יתר על כן, התערובת של דרקולה הבדיוני ולאד ההיסטורי "מוסיפה יתרון מרושע ומפחיד" לדמות. למרות שורשיו הגותיים, ההיסטוריונית אינו ספוג אלימות וגם אינו רומן אימה. קוסטובה כיוונה לכתוב סיפור רפאים ויקטוריאני "מצמרר" וסגנונה הריאליסטי הוא שיוצר אפקט זה.
למרות שסוקרים רבים השוו את ההיסטוריונית למותחן ההיסטורי של דן בראון "צופן דה וינצ'י" (2003), קוסטובה אמרה שספרה "הוא חלק ממסורת שבה מלאכת ספרות ומחקר חשובים לא פחות מפעולה... החפיפה היחידה היא הרעיון הזה של אנשים שמחפשים משהו בהיסטוריה. אני עדיין מופתעת כשאנשים מבצעים את ההשוואה הזו, אני מאוד אסירת תודה שהמוציא לאור שלי מעולם לא דחף לזה." יתר על כן, הדמות ההיסטורית האמיתית היחידה ברומן שלה היא ולאד והיא שינתה את שמם של כמה מיקומים "מחשש שקוראים מסוימים עלולים לבלבל בין פנטזיה ומציאות, כפי שקרה עם הרומנים של בראון". הסוקרים שיבחו את התיאורים השופעים של קוסטובה על התפאורה והערים והמדינות האירופיות המרתקות שהסיפור חוצה: אמסטרדם, סלובניה, רומניה, בולגריה, טורקיה, צרפת, אוקספורד, שווייץ ואיטליה.
קרפדה זהובה פנמית
קרפדה זהובה פנמית (שם מדעי: Atelopus zeteki) היא מין של קרפדה ממשפחת הקרפדיים האנדמית למדינת פנמה שבאמריקה המרכזית והיא נמצאת בסכנת הכחדה חמורה ולמעשה מאז 2007 היא נכחדה בטבע. שמה המדעי קרוי על שם החוקר ג'יימס זטק (James Zetek). קרפדה זו היא סמל לאומי בפנמה ונחשבת לאחת מהיפות שבצפרדעים במדינה.
מאפיינים
צבע הקרפדה נע בין ירוק בהיר לזהוב בוהק וחלק מהפרטים מפוספסים בפסים שחורים לאורך הגוף ובעיקר על הגב והרגליים. הנקבות גדולות מעט מהזכרים, אורכם 45–63 מ"מ ומשקלם 4–15 גרם והזכרים מגיעים לאורך 35–48 מ"מ ומשקלם 3–12 גרם בממוצע. לקרפדה יש רעל חזק היכול לשתק לב וצבעיה מאותתים על כך שהיא רעילה (אפוסמטיות). הקרפדה יכולה לחיות מעל 12 שנה.
לקרפדה זו יש מנהג לתקשר בעזרת כפות הרגליים, חילוף לשימוש בשק גרון קולני, עקב הנחלים השוצפים שסביבם. הזכרים מנופפים לעבר נקבות אפשריות מעל סלעי נחלים ומחכים להתקרבותם. כמו כן הם מזהירים יריבים באיתותי הנפות רגליים דומות. הקרפדות מחזרות בין ימים לחודשיים ולבסוף הנקבות מטילות ביצים בנחלים.
מצב שימור
הקרפדה חיה רק בנחלי יערות הרריים בדרום פנמה, אך האזור בהם הם חיו נכרת לטובת חוות פרטיות, חקלאות, גידול בהמות משק, בנייה ונדל"ן. בנוסף הקרפדה נמצאה בסכנה מצד המחלה התוקפנית כיטרידיומיקוסיס הפוגעת בדו-חיים רבים. כיום הקרפדה נכחדה למעשה בטבע, כשחוקרים מצאו פרטים פגועים מכיטרידיומיקוסיס בשמורה האחרונה בה חיו והחליטו להעביר אותם לשביה. הקרפדה נמצאת ביותר מ-50 מוסדות פרטיים ברחבי פנמה וארצות הברית.
Black Barbies
Black Barbies (בעברית: ברביות שחורות) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז', ביחד עם הראפר האמריקאי מייק ויל מייד איט. השיר הוקלט בנובמבר 2016, ויצא לאור ב-30 בנובמבר 2016, על ידי חברות התקליטים איר-דראמארס ואינטרסקופ רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים שבניו זילנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ניקי מינאז', חאליף בראון, אקוויל בראון, רדריק דייוויס, מייקל ויליאמס ומייק ויל מייד איט והופק על ידי מייק ויל מייד איט. השיר יצא בהשראת הלהיט הבינלאומי "Black Beatles", של הצמד ריי סרמרד, שהפך לתופעה ויראלית בכל העולם באותה התקופה.
פואה מצויה
פואה מצויה (שם מדעי: Rubia tenuifolia) היא מטפס בעל ענפים ועלים מחוספסים, הערוכים בדורים של ארבעה עלים בכל דור.
מאפיינים
בשטחי בתה (שדה בלתי מעובד) הוא גדל כשיח סבוך בתוך עצמו, שגובהו 30-70 ס"מ, ואילו בחורש וביער הוא שולח גבעולים ארוכים בעלי זיפים, ומטפס בעזרתם עד צמרות העצים הסמוכים.
לגבעולים חתך מרובע, והעלים מוארכים ואליפטיים, גלדניים וצבעם ירוק כהה. צבע הפרח קרם צהבהב וכותרתו גלגלית חסרת צינור. הפרי הוא ענבה שחורה עסיסית, שקוטרה 4 מ"מ והיא מבשילה כבר בחודש יוני. הפרי נאכל על ידי ציפורים שמפיצות את הזרעים למרחק. כל המינים בישראל בסוג פואה הם רב שנתיים, הסוג כולל בישראל את המינים פואה מצויה, פואת הצבעים ופואת דנה (בירדן).
היא והקיסוסית הן המטפסים הנפוצים ביותר בחורש ובבתה בכל רחבי החבל הים תיכוני. בעבר השתמשו בפרי הפואה כמקור לצבע, ושורשי הצמח משמשים תרופה לחיזוק העצמות ולהמסת אבני כליות. פואה מצויה היא מין קרוב לפואת הצבעים, שמשורשיה הפיקו בעבר צבע שני. פואת הצבעים נדירה מאוד בישראל ונתונה בסכנת הכחדה, והיא גדלה כיום אך ורק בגאון הירדן ליד בית שאן ובירושלים.
שטראסריזם
שטראסריזם (בגרמנית: Strasserismus או Straßerismus) הוא זרם באידאולוגיה הנאצית, שקורא לפעולה רדיקלית ומאסיבית יותר שמבוססת על מעמד העובדים. השטראסריזם דגל באנטישמיות כלכלית יותר מסוגים שונים של אנטישמיות, מתוך שאיפה להגיע ל"לידה מחדש לאומית". השם של התנועה מגיעה משמות גרגור ואוטו שטראסר, שני אחים שמזוהים עם הרעיון הזה.
אוטו שטראסר, שהתנגד לרעיונות של אדולף היטלר בגלל רעיונות אסטרטגיים שונים, גורש מהמפלגה הנאצית בשנת 1930 והוגלה לצ'כוסלובקיה, בזמן שאחיו גרגור נרצח בגרמניה הנאצית ב-30 ביוני 1934 בזמן ליל הסכינים הארוכות, מבצע רצחני נגד המתנגדים של היטלר, שכלל את האלמנטים השטראסריסטים בכל המדינה. השטראסריזם נישאר עמדה אקטיבית בזרמים הנאו-נאציים הבינלאומיים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
אוטו שטראסר
אוט שטראסר (1897–1974) היה גם חלק מה"פרייקורפס", אבל הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ונלחם נגד הפוטש של קאפ. שטראסר הצטרף למפלגה הנאצית ב-1925, שם הוא המשיך לקדם את החשיבות של הסוציאליזם בנאציונל-סוציאליזם. שטראסר הוגלה על ידי המפלגה הנאצית ב-1930 והקים את ה"חזית השחורה", ארגון שקרא ללאומנים גרמנים להתחיל מהפכה סוציאליסטית. שטראסר ברח מגרמניה ב-1933 וחי בצ'כוסלובקיה וקנדה לפני שחזר למערב גרמניה מאוחר יותר בחייו, בכל הזמן שלו בגלות הוא רשם נגד היטלר וטען שהוא (היטלר) בגד באידאולוגיה הנאצית.
בו שאנג
בּוּ שָׁאנְג (בסינית מסורתית: 卜商, בסינית מפושטת: 卜商, בפין-יין: Bǔ Shāng. לפנה"ס 507-400.), הידוע בכינוי הכבוד שלו דְזְה שְׂיָה (סינית: 子夏, פין-יין:Zi Xia, ווייד-ג'יילס: Tzu-hsia), היה אחד מתלמידיו בולטים של קונפוציוס, ונחשב לאחד המצטיינים בלימוד התרבות. הוא היה אחד מחמשת התלמידים שהיו האחראים העיקריים למסירה הלאה של תורת קונפוציוס. לבּוּ שָׁאנְג גם היה תפקיד ראשי במסירה הלאה של קלאסיקות כגון הקלאסיקה של השירים והיי צ'ינג. הוא ייסד אסכולה משלו, ולימד את המרקיז וֶן מוֵיי, שליט וֵיי, המדינה החזקה ביותר בתחילת תקופת המדינות הלוחמות.
כתלמיד של קונפוציוס
לא ברור מאיזו מדינה הגיע בּוּ שָׁאנְג. מקורות עתיקים שונים העלו טענות כי הגיע מאחת המדינות הנקראות וֵיי (衞 ו魏), או ממדינת וֶן (溫). מלומדים בעת החדשה, ובכללם צְ'ייֵן מוּ, האמינו כי הגיע מוֵיי (溫). הוא היה צעיר מקונפוציוס ב44 שנים.
התכונה המאוזכרת ביותר של בּוּ שָׁאנְג היא אהבתו ללימוד מספרים, והוא אכן התמצא היטב בקלאסיקות. הוא עודד למידה רחבה ומחויבת, וגם אלף שנים לאחר מותו, האימרה המיוחסת לו: "הרהור בדברים שבהישג יד" הפך לכותרתה של אחת היצירות החשובות בניאו קונפוציאניזם. ועם זאת הייתה לו נטייה לקפדנות, ולעיתים התייחס ללימוד כמטרה בפני עצמה. קונפוציוס, למרות שהרעיף עליו שבחים על לימודיו בתחום התרבות, גם ביקר קלות את שָׁאנְג על הקפדנות שלו, והזכיר לו את החשיבות הגדולה שיש לבסוף לעשיה ראויה על פני למידה.
ספרי המאמרות והקלאסיקה של הטקסים מזכירים מספר אמרות של בּוּ שָׁאנְג, והידועה שבהן "החיים והמוות מידי הגורל, העושר והכבוד מידי שמיים".
כמורה, ובשלהי חייו
בּוּ שָׁאנְג, יֵן יֵן, דְזֶנְג שֶׁן, יוּאוּ זְ'ווֹ, גְ'ווָאנְסוּן שְׁה וטָאנְטָאי מִיאֶנְמִינְג הם תלמידי קונפוציוס אשר המשיכו ללמדו אחרי מותו של המורה. בּוּ שָׁאנְג הקים את תלמודו בשִׂיחֶה (מערבית לנהר הצהוב) במדינת וֵיי, שם לימד תלמידים רבים, כולל המרקיז וֶן מוֵיי (שלט בשנים 445-369 לפנה"ס), שליט המדינה. תלמידים אחרים שלו שהיו בעלי השפעה כללו את טְייֵן דְזְה-פָאנְג (田子方), גָ'אי חְוָאנְג (翟璜), דְווָאנְגָאן מוּ (段干木) ווֵיי צָ'אנְג (魏成), כולם שרים בכירים במדינת וֵיי.
על פי המסורת, גם גונְגְיָאנְג גָאו, מחבר ה"גונְגְיָאנְג גְ'ווָאן" וגם גוּלְיָאנְג צְ'ה, מחבר ה"גוּלְיָאנְג גְ'ווָאן", שתיים משלוש הפרשנויות המפורסמות של "האביבים והסתוים", למדו את "האביבים והסתוים" אצל בּוּ שָׁאנְג.
בּוּ שָׁאנְג זכה לחיים ארוכים. כאשר בנו מת לפניו, הוא בכה ללא הרף, ונעשה עיוור.
פולחן
במקדשי קונפוציוס, לוח רוחו של בּוּ שָׁאנְג נמצא חמישי מבין תריסר החכמים, במזרח.
תוארי כבוד
במהלך שושלת טאנג, הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג העניק לזָ'אן צְ'יוֹ את תואר האצולה "מרקיז וֵיי" (魏侯). במהלך שושלת סונג הוסיף לו הקיסר גֶ'נְדְזונְג את התואר דוכס חֶדונְג (東平公) והקיסר דוּדְזונְג את התואר דוכס וֵיי (魏公).
צאצאים של בּוּ שָׁאנְג החזיקו בתואר "דוקטור לחמש הקלאסיקות" (五經博士; Wǔjīng Bóshì).
צפרדע הכיס
צפרדע הכיס (שם מדעי: Assa darlingtoni) היא מין צפרדע ממשפחת המיובטרכיים החיה רק במזרח אוסטרליה בדרום קווינסלנד וצפון-מזרח ניו סאות' ויילס, והיא ייחודית מבין הצפרדעים בכך שהיא משריצה ולדות שמתפתחים אצלה ב"כיס". צפרדע זו יחידה בסוגה.
אורך הצפרדע עד 2.5 ס"מ וצבעה חום-אדמדם עם כמה כתמים דמויי V לאורך הגב. הראש נמוך והעיניים זהובות-חומות בדומה לגוף. הגוף בעל מבנה מוסווה בין פסולת העלים של קרקע היער. מעל הירך של הזכר ישנו "כיס" גדול בו הצפרדע מגדלת את צאצאיה. הצפרדע זוחלת ולא מקפצת כלל.
הצפרדע מסתתרת בין העלים, הסלעים והגזעים ביערות הגשם והיערות הפתוחים של דרום קווינסלנד וניו סאות' ויילס. הצפרדעים מתרבות על הקרקע והנקבות מטילות בחורי גזעים או מתחת הסלעים או העלים 1–50 ביצים המאוחסנות שם למשך כמה חודשים וההורים שומרים עליהם מטורפים. כשהראשנים בוקעים הזכר מכניס אותם לכיסו ושם הם מתפתחים עד לבגרותם.
המנון נפאל
ההמנון הלאומי של נפאל קרוי "ראסטריה גאאן" (בעברית: "המנון לאומי").
ההמנון הלאומי החדש
לאחר החלטה שהתקבלה פה אחד ב-19 במאי 2006, הוחלף ההמנון הישן. צוות משימה בחר בשירו של המשורר ביאקול מאילה כהמנון החדש של נפאל. ההמנון נבחר מתוך כ-1,272 הצעות שהוגשו לצוות מרחבי המדינה.
ההמנון החדש הוא בעל מילים נהירות יותר. הוא משבח את ריבונות נפאל, את אחדותה, את אומץ ליבה, את גאוותה, את יופייה, את קדמתה, את שלוותה ואת תרבותה.
מילים בנפאלית
{{טורים सार्वभौम भइ फैलिएका, मेची-महाकाली।
प्रकृतिका कोटी-कोटी सम्पदाको आंचल वीरहरुका रगतले, स्वतन्त्र र अटल।
תעתוק
Sayaű thűgā phūlkā hāmī, euṭai mālā nepālī Sārwabhaum bhai phailiekā, Mechi-Mahākālī
Prakritikā kotī-kotī sampadāko ā̃chal, bīrharūkā ragata le, swatantra ra aṭal
Gyānabhūmi, śhāntibhūmi Tarāī, pahād, himāl Akhaṇḍa yo pyāro hāmro mātṛibhūmi Nepāl
Bahul jāti, bhāṣhā, dharma, sãnskṛti chan biśhāl Agragāmī rāṣhṭra hāmro, jaya jaya Nepāl
בתרגום לעברית
}}
ההמנון הלאומי הישן
ההמנון הישן אומץ בשנת 1962, כמחווה לשליט נפאל. שם ההמנון הישן הוא "מי יתן והתהילה תעטוף אותך, שליט נועז". המנגינה הולחנה על ידי בקהאט באהאדור בודהפירת'י בשנת 1899. מילות ההמנון נכתבו על ידי צ'קרה פאני צ'אליס בשנת 1924.
{{טורים
אהובתי
אהובתי הוא שיר של להקת הרוק הישראלית משינה, אשר יצא ב-1988 כאחד מהסינגלים של אלבומם השלישי "משינה 3".
רקע
את השיר כתבו יובל בנאי ואורלי זילברשץ והלחינו משינה וראובן שפירא, מפיק האלבום.
השיר נכנס למצעד של רשת ג' ב-3 במאי של אותה שנה וצעד 11 שבועות, כשבשיאו הגיע למקום השישי. במצעד השנתי של התחנה, השיר הגיע למקום ה-15. השיר היה לבולט ביותר מבין השירים של משינה שנכנסו למצעד באותה השנה, והלהקה זכתה בתואר "להקת השנה".
במצעד 30 השנים הראשונות של משינה, אשר שודר ברדיו תל אביב בשנת 2015, הגיע השיר למקום הראשון.
אדולף צינקל
אדולף יוליוס צינקל (בגרמנית: Adolf Julius Zinkl; 10 ביוני 1871 – 3 ביוני 1944) היה שחמטאי אוסטרי
ביוגרפיה
צינקל נולד נויהאוס שבבוהמיה, ועבר לווינה שם שיחק בתחרויות רבות בשנות ה-90' של המאה ה-19. צינקל הגיע למקום הרביעי בתחרות בשנת 1892, סיים שני בשנת 1893, חמישי בשנת 1894 (ניצח: ז'ק שוורץ), סיים בתיקו דו-קרב עם קרל שלכטר 5.5-5.5 והפסיד לגאורג מרקו 2.5-5.5 בשנת 1894. בשנת 1895 הגיע למקום החמישי (ניצח: גאורג מרקו), בשנת 1896 הגיע למקום השמיני בתחרות בה ניצחו קרל שלכטר ומקס וייס, חלק מקום 4-5 בתחרות בשנת 1896 ומקום שישי בתחרות בשנת 1897 (בשתיהן ניצח גאורג מרקו). צינקל ניצח בתחרות בשנת 1899 וחלק מקום 5–7 בתחרות לזכרו של איגנץ קוליש שהתקיימה בשנת 1900 (ניצח: גזה מארוצי).
צינקל הגיע למקום ה-14 בתחרות לייפציג 1894 (ניצח: זיגברט טאראש) וחלק מקום 17–18 בתחרות ברלין 1897 (ניצח: רודולף שארושק).
נפטר ב-1944 בווינה.
אהוד ביבי
אהוד ביבי (נולד ב-1981 לערך) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה המכהן כמפקד חטיבת האש 215.
ביוגרפיה
ביבי התגייס לצה"ל ב-1999. שירת כקצין סיור, מפקד פלגה, סגן מפקד סוללה ומפקד סוללה בגדוד 405, תפקיד בו שירת במהלך מלחמת לבנון השנייה. הוא המשיך לשרת בגדוד כקצין אג"ם וסמג"ד. לאחר מכן שימש קצין אג"ם אגד ארטילרי 282.
ב-2012 מונה למפקד גדוד 402 באגד ארטילרי 215 ולאחר מכן שימש סגן מפקד האגד. ב-2018 מונה לראש מחלקת תורת חיל התותחנים ומפקד אגד ארטילרי 454. ב-2019 מונה לראש מחלקת תכנון מבצעי בחטיבת המבצעים.
באוגוסט 2022 מונה למפקד אגד ארטילרי 215.
ביבי נשוי ואב לחמישה. בעל תואר שני בדיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב. בוגר המכללה לפיקוד טקטי והמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
מדריך הטרמפיסט לגלקסיה (סדרת ספרים)
מדריך הטרמפיסט לגלקסיה (באנגלית: The Hitchhiker's Guide to the Galaxy) היא סדרת מדע בדיוני קומית שנוצרה על ידי הסופר האנגלי דאגלס אדמס. היא החלה את דרכה בשנת 1978 כסדרת תסכיתי רדיו בת 20 פרקים ששודרה ברשת הרדיו של ה-BBC, הופיעה לאחר מכן כסדרת ספרים, כהצגת תיאטרון, וכסדרת טלוויזיה בת שישה פרקים שהופקה בשנת 1980. סדרת "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", או בכינויה המקוצר "מדריך הטרמפיסט" או פשוט "המדריך", הפכה עם השנים לפופולרית מאוד בקרב גילאים שונים ובמדינות רבות בעולם והפכה למושא הערצה ופולחן של ממש. בשנות ה-80 של המאה ה-20 יצאו מספר גרסאות של משחקי מחשב המבוססים על הסדרה, שלוש סדרות בנות שלושה חלקים של חוברות קומיקס ובשנת 2005, שנים בודדות לאחר מותו של אדמס, יצא לאקרנים גם סרט קולנוע בשם זה המבוסס על עלילת הספר הראשון בסדרה.
הסדרה מגוללת את סיפור הרפתקאותיו של אדם אנגלי ממוצע בשם ארתור דנט, יחד עם עוד מספר דמויות מגוונות, ברחבי החלל והזמן. הסיפור, המסופר בסגנון איגיון ומתאפיין בהיגיון אבסורדי רב, מתאר את החיים מנקודת מבט הומוריסטית ומתייחס גם בהומור ובציניות לכל היבטיה הנשגבים מבינתו של האדם הממוצע של הפיזיקה המודרנית והאסטרופיזיקה. הסדרה עוסקת לכל אורכה ברוח היתולית זו בסוגיות עיוות המרחב והזמן ובשאלת השאלות כפי שמוגדרת על ידה: "החיים, היקום וכל השאר". לשאלת משמעות "החיים, היקום וכל השאר" גם נמצאת תשובה אשר הבנתה והניסיון להבין את עצם השאלה, יוצרים עלילה מתמשכת, ובחלקה גם אבסורדית, המתוארת דרך חוויותיו של ארתור במסע ביקום ובזמן וכוללת בתוכה גם את בריאתו והשמדתו של כדור הארץ.
הסדרה קרויה על שמו של מדריך טיולים המופיע בה - מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, אנציקלופדיה אלקטרונית המספקת מידע רב אך חסר חשיבות ברובו אודות הגלקסיה. על גבי המדריך מופיעה הכותרת "DON'T PANIC" (בלי פאניקה!), צמד מילים אשר הפך למושג כשלעצמו בקרב מעריצי הסדרה. תסכיתי הרדיו, כמו גם הספרים וסרט הקולנוע, מלווים בציטוטים מתוך המדריך המספק מידע אנציקלופדי על מקומות, מושגים ויצורים שונים בגלקסיה. המדריך כולל מידע רב ולכן מקום קטן ככדור הארץ לדוגמה, מתואר באופן תמציתי במיוחד בשתי מילים בלבד: "לא מזיק". הגדרתו גם שונתה בהמשך העלילה ל"לא מזיק ברובו".
תסכיתי הרדיו
סדרת מדריך הטרמפיסט לגלקסיה החלה בבריטניה כסדרת תסכיתי רדיו אשר שודרו ברשת ה-BBC החל מה-8 במרץ 1978. תסכיתי הרדיו סיקרו עלילה שלאחר מכן נכנסה בעיקר לשני הספרים הראשונים בסדרה, אם כי בגרסה מעט שונה בפרטיה. הקריין והמספר המדבר היה פיטר ג'ונס, סיימון ג'ונס - ארתור דנט, ג'פרי מק'גיוון - פורד פרפקט, סוזן שרידן - טריליאן. מנגינת הנושא נלקחה מהקטע האינסטרומנטלי "Journey of the Sorcerer" של להקת האיגלס.