cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בן זונה
כינוי גנאי מקביל קיים גם בשפות אחרות. באנגלית כינוי הגנאי המקביל הוא son of a whore. גם לכינוי הגנאי son of a bitch משמעות דומה, אם כי הוא מתורגם לעברית גם כ"בן כלבה". בספטמבר 2016 השתמש נשיא הפיליפינים, רודריגו דוטרטה, בביטוי "בן זונה" כלפי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה.. בספרדית הכינוי המקביל הוא hijo de puta, והוא קיים לצד כינוי דומה (וחריף יותר) hijo de mil putas, המתורגם ל"בן אלף זונות". כינוי זה התגלגל גם לעברית, ולעיתים מקוצר ל"בן אלף".
בפברואר 2018 הושעה השדרן נתן זהבי לשבוע משידורי "רדיו ללא הפסקה", לאחר שבשידור חי כינה את השדרנית לאה לב "זונה".
בהיפוך משמעות, הביטוי "בן זונה", או "משהו בן זונה" הוא סוג של ביטוי שבח, לתיאור דבר מיוחד במינו.
במשפט
בפסק דין של בית המשפט העליון נפסק שאדם שבמהלך מעצרו כינה את השוטרים "בני זונות" לא יורשע בהעלבת עובד ציבור, בנימוק:
בפזמונאות העברית
ב-1990 עורר גרי אקשטיין סערה כאשר הוציא לרדיו את תקליט השדרים "טרזן", שנפסל לשידור בעיקר בגלל מילותיו הגסות והפרובוקטיביות, ובהן השורה "רמבו בן זונה".
בני בשן כתב מילים ולחן לשיר "העולם יפה יא בני זונות", והוא גם המבצע שלו.
דודי גבאי כתב מילים ולחן לשיר "בן זונה".
בשיר "פנים קרות" של הזמר איזי משנת 2009 מופיעות המילים "איזו מדינה איזה בן זונה" כתיאור למצב הרע במדינת ישראל.
המושג "בן זונה" מופיע בעוד פזמונים עבריים רבים.
לאוניד רבינוביץ'
לאוניד יודלבץ' רבינוביץ' (ברוסית: Леонид Юделевич Рабинович; 7 בפברואר 1902 – 6 באפריל 1968) היה גנרל יהודי-סובייטי בחיל השריון של הצבא האדום.
ביוגרפיה
נולד בשם זלמן רבינוביץ' בעיר וילנה שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית במשפחתם של יודל (יהודה) ורחל רבינוביץ' מהעיירה מולייטאי.
התגייס לצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ב-1919, השתתף בלוחמה נגד כוחות הצבא הלבן בדרום רוסיה. בהמשך לקח חלק במלחמה הפולנית-סובייטית. בשנת 1921 השתחרר מן השירות הצבאי. בשנת 1924 חזר לשירות. סיים קורס מזורז של קצינים פוליטיים ושירת בחיל האוויר. בשנת 1927 עבר לחיל רגלים ושירת כקצין פוליטי פלוגתי. בשנת 1932 התקבל ללימודים באקדמיה צבאית של חיל השריון, אותם סיים בהצלחה בשנת 1936. בתום הלימודים מונה לקצין אג"ם גדודי בחטיבת טנקים כבדים. בשנת 1938 מונה לקצין אג"ם חטיבתי. בשנת 1940 מונה לסגן ראש מטה דיוויזיה משוריינת מס' 15. במרץ 1941 מונה לראש המטה של דיוויזיה משוריינת מס' 35.
בינואר 1943, לאחר שהחלים מפציעותיו, מונה לתפקיד ראש המטה של קורפוס משוריין ה-1. במרץ 1943 הודח מתפקידו ומונה לראש מטה של חטיבה משוריינת מס' 23. השתתף בקרב קורסק, בו ניהל בהצלחה את החטיבה. בעקבות כך מונה לתפקיד בכיר יותר - ראש מטה הקורפוס המשוריין ה-9. מאז ועד סוף המלחמה החזיק בתפקיד הזה. השתתף בקרבות עם הגרמנים בבלארוס ובמזרח פולין (מבצע בגרטיון), נטל חלק בצליחת נהר הוויסלה במהלך מבצע ויסלה-אודר והשתתף בקרב על ברלין. ביולי 1945 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
לאחר המלחמה המשיך את השירות בכוחות המזוינים של ברית המועצות. היה ראש מטה של דיוויזיה משוריינת. בסוף 1946 מונה לראש המטה של ארמיית המשמר המשוריינת השישית, אשר נפרסה בגבול עם סין. בשנת 1950 עבר לשרת במטה של המחוז הצבאי קייב. בשנת 1954 סיים את שירותו הצבאי.
במהלך שירותו עוטר בעיטור לנין, שלושה עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה שנייה, עיטור קוטוזוב מדרגה שנייה, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה, עיטור הכוכב האדום.
בית הספר טביתא
בית הספר טביתא ביפו (באנגלית: Tabeetha school in Jaffa) הוא בית ספר יסודי ותיכוני הפועל בחסות הכנסייה של סקוטלנד, ושוכן ברחוב יפת 21 ביפו.
תולדות בית הספר
בית הספר התרחב, וב-1874 רכשה ווקר-ארנוט חלקת קרקע מחוץ לחומות יפו בסיועו של סוכן הנסיעות תומאס קוק, אשר מכר את ביתו בבית לחם ותרם את מחצית הפדיון, בסך 45 לירות שטרלינג, עבור הקמת מבנה בית הספר החדש. על הקמת המבנה החדש כתב תומאס קוק כדלקמן: . המבנה נבנה באבני חומות העיר, שפורקו, ונהרסו, בשנים שקדמו לבנייתו. העלות הייתה 3,275 ליש"ט. הוא נחנך ב-1 בנובמבר 1875. הוא הוקם בסגנון האדריכלי העות'מאני שרווח בארץ ישראל באותה עת, כאשר הוא פונה אל רחוב יפת. ב-1879 למדו בבית הספר בין חמישים לשישים תלמידות, והוא החל פועל גם בקרב נשות יפו, והקנה להן את מלאכת התחרה.
ב-21 במאי 1911 נפטרה ווקר-ארנוט ונקברה בבית הקברות הפרוטסטנטי הסמוך לבית הספר ממזרח. היא הורישה את המוסד לכנסייה של סקוטלנד המחזיקה בו גם כיום, וב-1912 הוקם בסמוך מבנה נוסף הקרוי על שמה של ווקר-ארנוט. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נעזב המוסד, והמבנה שימש כמפקדה לצבא הטורקי. לאחר שהבריטים כבשו את יפו, שימש הבניין את הצי המלכותי, וב-1919 שב לשמש כבית ספר.
בית הספר כיום
בבית הספר לומדים כ-330 תלמידים בני כ-40 לאומים שונים. כשני שלישים מהם הם בני יפו, והיתר הם ילדיהם של אנשי עסקים וסגל דיפלומטי המתגוררים בתל אביב ובסביבתה. למעלה ממחצית התלמידים הם נוצרים, כשליש מהם מוסלמים, 5% מהם יהודים והיתר בני דתות אחרות.
גם אנשי הסגל נמנים עם לאומים ודתות שונות ומגויסים לעבודה ישירות בידי המוסד, אך מנהל בית הספר מתמנה על ידי הכנסייה של סקוטלנד. במוסד נחגגים חגיהם של בני כל הדתות, אך הוא מעסיק רק איש דת נוצרי.
שפת הלימוד בבית הספר היא אנגלית, והתלמידים נבחנים בבחינות הבגרות של משרד החינוך הבריטי.
שרל'ה (ריקוד)
ריקוד השֶׁר (מיידיש: שער – מספריים), הנקרא גם שֶׁרֶלֶ'ה (שערעלע), הוא ריקוד יהודי מזרח-אירופי בסגנון הכליזמר.
הריקוד נכתב במשקל ארבעה רבעים ומיועד לריבוע של ארבעה זוגות מחוללים, בדומה לקוודריל. הזוגות מתקרבים ומתרחקים, מתחלפים במקומות, מבקרים זה את זה, מסתובבים במעגלים ומפזזים בשורות. תנועות חיתוך המעגל שהזוגות מבצעים הם ככל הנראה מקור שמו של הריקוד.
הריקוד היה פופולרי בין יהודי מזרח אירופה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 .
בקיבוצים רבים היה נהוג לרקוד את השרל'ה במסיבות כלולות של בני ובנות הקיבוצים, ככל הנראה כמעין מחווה לעולם שממנו הגיעו ההורים, מייסדי הקיבוצים. הריקוד בוצע על הבמה, בתחפושות, תוך גילום דמויות ומנהגים ובלבוש חגיגי כמו זה שהיה נהוג באירופה של תחילת המאה ה-20.
רוטר
ראו גם
}}
המשמר האזרחי (תוכנית טלוויזיה)
המשמר האזרחי היא תוכנית טלוויזיה, דוקו אקטיביסטית, ישראלית בהנחיית גיא מרוז ואורלי וילנאי, ששודרה במסגרת "שידורי קשת" בערוץ 2. העורך הראשי הוא גידי יהושע.
סקירה כללית
התוכנית שמה לה למטרה לתת שירות ולסייע לאזרח הישראלי מול הרשויות והבירוקרטיה, של גופים וחברות, באמצעות כלים עיתונאיים, ולקבל פתרונות ראויים לבעיות האזרח. התוכנית ממומנת ופועלת לצד עמותת "ידיד", שפועלת לזכויות הציבור. לצד הסיפורים האישיים, מציגה התוכנית מידע חיוני, עמותות משמעותיות, חוקים ותקנות. וילנאי, אשר משמשת ככתבת "עובדה", ומרוז, שהגיש בעברו את "בולדוג", מביאים שניהם מניסיונם לנסות ולהביא לשינוי. כמו כן, מגישים יחד את "יהיה בסדר" בגלי צה"ל, על פי אותו עיקרון של "המשמר האזרחי".
אקסטרמדורה החדשה
בשם זה כינה גם הקונקיסטאדור פדרו דה ואלדיביה את הפרובינציה של צ'ילה, עת ייסד אותה בשנת 1541.
עות'מאן השלישי
עות'מאן השלישי (בטורקית III. Osman; טורקית עות'מאנית عثمان ثالث, 2 בינואר 1699 – 30 באוקטובר 1757) היה הסולטאן העשרים-וחמישה של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-13 בדצמבר 1754 ועד יום מותו ב-1757. הוא היה בנו של הסולטאן מוסטפא השני ואחיו של הסולטאן שקדם לו מהמוט הראשון.
חיים אישיים
עות'מאן השלישי נולד ב -2 בינואר 1699 בארמון אדירנה. אביו היה מוסטפא השני ואימו הייתה סוהר סולטן. הוא היה אחיו למחצה של מחמוד הראשון.
עות'מאן השלישי חי את רוב חייו כאסיר בהרמון, וכנראה כתוצאה מכך הוא נטה לכמה התנהגויות תמהוניות בגיל 55, על כס המלוכה. הוא סלד ממוזיקה וגירש את כל הנגנים מהארמון. כמו כן נודע בשנאתו נשים, לאחר שבילה את רוב שנותיו בהרמון. מסיבה זו וכדי לא לפגוש בנשים, הוא נהג לנעול נעלי ברזל אשר גרמו לצעדיו להישמע למרחוק ולהזהיר נשים על בואו.
תקופת מלכותו
הפעולה הראשונה של אוסמן השלישי הייתה בחירת פקידי שרים ווזיר גדול.
לאחר הסערה הקשה של מרץ 1756 הוא הורה על הקמת מגדלור אחירקפיי באיסטנבול כדי למנוע בעתיד נזקים דומים.
התהלוכה הראשונה להמלכתו נערכה ב-14 בדצמבר 1754. ההיסטוריונים של אותה תקופה לא כתבו את האירועים שהתרחשו באימפריה בגלל קור עז ומקפיא בינואר 1755. עות'מאן פרסם פירמאן (צו מלכותי) בשנת 1757 בו ציווה לשמר את הסטטוס קוו של אתרים קדושים בארץ הקודש לנוצרים, מוסלמים ויהודים.
בשנה השנייה לשלטונו איבד עוסמאן את אמו, סהוואר סולטן. לאחר מכן, הנסיך הבכור, מחמד, מת ממחלה ב-22 בדצמבר 1756.
הסולטן התפרסם בבנייתו של מסגד נורואוסמניה. המתחם מורכב משלושה בתי ספר, מדרשות, מפעל, ספריה, מזרקה, פונדק, חנויות ועוד.
פרובינקיה סוריה
פרובינקיה סוריה (ביוונית: Συρίας; בלטינית: SYRIA) הייתה פרובינקיה רומית שהוקמה לאחר כיבושיו של פומפיוס במזרח התיכון בשנת 64 לפנה"ס. הפרובינקיה כללה אזורים של הממלכה הסלאוקית שקודם לכן נקראו קוילה-סוריה.
משרת הנציב של הפרובינקיה סוריה הייתה אחת המשרות הנכבדות בכל האימפריה הרומית. הוא נתמנה מטעם הסנאט הרומי, ומאחר שהיה מופקד על שמירת הגבול המזרחי של האימפריה, עמדו לרשותו ארבעה לגיונות, ולמעשה הוא נחשב למפקד הרומי העליון במזרח.
היסטוריה
בשנת 43 לפנה"ס מינה קסיוס את הורדוס לאסטרטגוס של קוילה-סוריה (כיום דרום-סוריה, חלק מלבנון וצפון ארץ ישראל).
בשנת 30 לפנה"ס העביר הקיסר אוגוסטוס לממלכת יהודה של הורדוס כמה מערי הדקפוליס, אולם בית שאן נשארה חלק מהפרובינקיה סוריה.
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס פרצה התקוממות ביהודה ולרומא הגיעה משלחת יהודית, שלדברי יוסף בן מתתיהו נשלחה "על ידי העם". היא ביקשה מאוגוסטוס לתת ליהודים אוטונומיה בארץ ישראל ולספח אותה לפרובינקיה סוריה. בקשתם זו נתמכה גם על ידי יהודי רומא. אולם אוגוסטוס החליט לחלק את ממלכת יהודה של הורדוס בין יורשיו. בשנת 6 לספירה מת ארכלאוס, בנו של הורדוס, ואוגוסטוס כונן בארץ ישראל שלטון רומי ישיר באמצעות יצירת פרובינקיה יודיאה, וזאת במקום לצרף את ארץ ישראל לפרובינקיה סוריה. הפרובינקיה ביהודה הייתה מדרגה שלישית ונציבה היה בדרגת פראיפקטוס (משנת 44 בדרגת פרוקוראטור). מושלי הפרובינקיה הזו היו במעמד נחות ביחס לנציבי סוריה והיו תלויים בהם מבחינה צבאית. בתקופה שבין מפקד האוכלוסין בימי קוויריניוס בשנת 6 לספירה ובין מסעו של קסטיוס גאלוס בשנת 66, היה נציב סוריה מעורב בכמה מקרים בענייני ארץ ישראל, שמעמדה כפרובינקיה עצמאית היה נחות ביחס אליו.
בשנת 66 קסטיוס גאלוס, הנציב הרומי של סוריה, עלה על ירושלים כדי לדכא את תחילתו של המרד הגדול. לאחר דיכוי המרד בשנת 70, הפך הקיסר אספסיאנוס את פרובינקיה יודיאה לפרובינקיה רגילה, שמוצב בה לגיון אחד באופן קבוע, שמפקדו הוא גם נציב הפרובינקיה במעמד של פראיטור, ומעתה לא היו עוד פרובינקיה יודיאה ונציביה תלויים בנציב הפרובינקיה סוריה. הגבול בין שתי הפרובינקיות עבר בעמק הירמוך העליון ומערבה יותר פנה הגבול צפונה-מזרחה ולאחר מכן שוב מערבה (השלוחה הדרומית-מערבית של הגולן בתחום פרובינקיה יודיאה) עד הכנרת. משם לאורך הירדן עד לשפך הירמוך. משם פנה הגבול דרומה-מערבה ואחר כך מערבה, למרגלות הרי הגליל התחתון, ומשם צפונה עד לנקודה על גבול בין הגליל התחתון לגליל העליון מדרום לרכס הרי מירון. משם פנה הגבול מזרחה עד הירדן, קצת מצפון לשפך הירדן לכנרת, ומשם לאורך הירדן צפונה עד לים החולה. משם עבר הגבול מערבה עד לאמצע הרי הגליל העליון, ומשם דרומה-מערבה, מדרום לבקעת בית כרם, בין גבעות הגליל התחתון לבין עמק זבולון. משם המשיך דרומה-מערבה וחצה את הכרמל לרוחבו, כאשר חלקו הצפוני נותר בפרובינקיה סוריה, עד שהגיע אל הים התיכון בין קיסריה לדואר. חלק מערי הדקפוליס היה שייך לפרובינקיה סוריה. טיטוס העביר את הלגיון העשירי פרטנסיס, אחד מארבעת הלגיונות הקבועים שחנו בפרובינקיה סוריה, לפרובינקיה יודיאה, ומעתה ואילך נותרו בסוריה רק שלושה לגיונות.
עם מותו של אגריפס השני בעשור האחרון של המאה ה-1, עברה ממלכתו למנהל רומי ישיר. נחלותיו הצפוניות בלב סוריה עברו לרשות הפרובינקיה סוריה, ונראה שכך גם נחלותיו בטרכון, בחורן ובבשן, בבקעת הירדן מצפון לים החולה ובאזור החרמון ובגולן הצפוני. אחרי מותו נתרחבה הפרובינקיה יודיאה ממזרח ומצפון, אולם קו הגבול בין הפרובינקיה סוריה וצפון-מזרח פרובינקיה יודיאה שנוצר אחרי מותו אינו ברור. ייתכן שהגבול עבר בקו הרוחב של ים חולה, אך ייתכן גם שבאזור הגולן הצפוני ובבקעת הירדן שמצפון לחולה וממזרח לירדן, עבר הגבול צפונה יותר.
בשנת 106 הורה הקיסר טריאנוס לנציב סוריה, קורנליוס פאלמה, לכבוש את ממלכת הנבטים ולספחה לאימפריה הרומית, וכך נוסדה הפרובינקיה ערביה. ערי הדקפוליס גרסה, פילדלפיה ואולי גם דיון, כמו גם החורן, הוצאו מתחומה של הפרובינקיה סוריה והועברו לתחומה של ערביה. נראה שהגבול בינה לבין הפרובינקיה סוריה עבר מצפון לחורן.
במהלך מרד בר כוכבא (132–135) הגיעו לארץ ישראל מהפרובינקיה סוריה כוחות צבאיים בראשות נציב סוריה, קווינקטיוס קרטוס פובליקיוס מרקלוס, שנעשה בשלב זה המפקד הבכיר ביותר של חילות המשלוח הרומיים במלחמה. לצורך כך הוא הפסיק את שירותו בסוריה ונציב אחר מונה במקומו.
בשנת 137, כנראה, סיים סקסטוס יוליוס סוורוס את שירותו כמושל הפרובינקיה סוריה פלשתינה, ונתמנה למושל הפרובינקיה סוריה.
בשנת 161 נחל מושל סוריה לוקיוס אטידיוס קורנליאנוס מפלה מידי הפרתים.
בשנת 191 נתמנה פסקניוס ניגר למושל סוריה. בשנת 193 מרדו בקיסר דידיוס יוליאנוס שלושה מורדים שהתחרו ביניהם על השלטון: קלודיוס אלבינוס, מושל בריטניה, ספטימיוס סוורוס, מושל פאנוניה העילית, ופסקניוס ניגר, מושל סוריה. באפריל 193 הוכתר פסקניוס ניגר לאימפרטור על ידי הלגיונות בסוריה וככל הנראה קיבל גם את תמיכתם של שאר הלגיונות במזרח, מאסיה הקטנה ועד מצרים. לאחר שורת ניצחונות בקרבות שנערכו באסיה הקטנה, הביס סוורוס את פסקניוס ניגר והרג אותו, ונעשה שליט גם במזרח. בניגוד לעמדת הלגיונות, ייתכן שעמדתם של רוב תושבי ארץ ישראל כלפיו לא הייתה אוהדת, שכן, בחיבור "היסטוריה אוגוסטה" מסופר עליו: "כשביקשו ממנו בני פלשתינה להקל מהמס שלהם, משום שהכביד עליהם מאוד, השיב: רוצים אתם, שאקל מהמס על קרקעותיכם; באמת מבקש הייתי להטיל מס אף על האוויר שלכם". עם זאת, בהיסטוריה אוגוסטה מסופר גם כי תושבי שכם (פלאוויה ניאפוליס) תמכו בו בגלוי, שכן לאחר ניצחונו של סוורוס, ביטל הקיסר את מעמד העיר שלהם.
בשנת 198 ניצח ספטימיוס סוורוס במלחמתו השנייה נגד הפרתים וכבש את מסופוטמיה. הוא עשה אותה פרובינקיה רומית וסמוך לאותו הזמן חילק את פרובינקיה סוריה לשתי פרובינקיות: סוריה ופיניקיה. הסיבה לחלוקתה של סוריה לשתי פרובינקיות היא כנראה היותן של שתי הפרובינקיות הללו מעוזיהם של שני מתחריו של סוורוס לשלטון. הפרובינקיה פיניקיה כללה בין השאר חלקים מצפון ארץ ישראל, מחוף הים התיכון ועד החרמון, בעוד שהטרכון והבשן נותרו בתחום הפרובינקיה סוריה. את החורן העביר סוורוס מתחום הפרובינקיה סוריה לתחום הפרובינקיה ערביה. לאחר הניצחון על הפרתים, ביקרו סוורוס ושני בניו בארץ ישראל בדרכם למצרים ושהו בה מסוף 198 עד לאביב 199.
תיאטרון מרג'נישווילי
תיאטרון הדרמה האקדמי הממלכתי על שם קוטה מרג'נישווילי (בגאורגית: კოტე მარჯანიშვილის სახელობის სახელმწიფო აკადემიური დრამატული თეატრი) הוא התיאטרון הממלכתי השני בגודלו בגאורגיה הממוקם בטביליסי.
התיאטרון נוסד במקור בכותאיסי בשנת 1928 על ידי קוטה מרג'נישווילי בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה. בשנת 1930, הועבר התיאטרון למבנה התיאטרון העממי של טביליסי, שנבנה במימון האחים זובלשווילי ונחנך ב-1909. המבנה משמש את תיאטרון מרג'נישווילי עד היום.
בשנת 2003 החל השיפוץ היסודי בתיאטרון במימונו של האוליגרך הגאורגי שהתעשר ברוסיה, בידזינה איוואנישווילי; התיאטרון נפתח בשנת 2006 מחדש. "אופרה בגרוש" של ברטולט ברכט הייתה הצגת הבכורה.
הייסוד ותקופתו של קוטה מרג'נישווילי
תיאטרון מרג'נישווילי נוסד בשנת 1928 כתיאטרון הממלכתי השני של גאורגיה על ידי קוטה מרג'נישווילי. הוא עזב את גאורגיה כשחקן מתחיל בשנת 1897 ופיתח ברוסיה קריירה של במאי תיאטרון; בשנת 1922, מרג'נישווילי הוזמן למולדתו כדי להנהיג את תיאטרון רוסתוולי, שנקרא מאז גם התיאטרון הממלכתי של גאורגיה; הוא עמד בראשו עד 1926 ולאחר מכן הפך לבמאי קולנוע. בשנת 1928, קוטה מרג'נישווילי אסף סביבו קבוצת אמנים וייסד בכותאיסי את התיאטרון הממלכתי השני של גאורגיה, שלימים ייקרא על שמו; בנוסף לכותאיסי, בשנים 1930-1928 התיאטרון העלה הצגות בבתומי ולכן בתקופה ההיא נקרא גם תיאטרון כותאיסי-בתומי.
בשנת 1930, התיאטרון שבהדרכת מרג'נישווילי ערך מסע הופעות בחרקוב (בירת אוקראינה באותה תקופה) ובמוסקבה; במסע זה, התיאטרון הציג את המחזות "הופ, אנחנו בחיים!", "כיצד?", "אוריאל אקוסטה", "באמצע הלב", "הלבנים", "חטיג'ה", "השריפה" ו"מעיין הכבשים" (המחזה האחרון לא הוצג בחרקוב).
לאחר המסע מחוץ לגאורגיה, התיאטרון שבהדרכת מרג'נישווילי ערך ב-1930 מסע הופעות גם בבירת גאורגיה, טביליסי; עקב המסע המוצלח בטביליסי, הממשלה החליטה להעביר את התיאטרון מכותאיסי לבירה ולשנות את שמו מ"התיאטרון הממלכתי השני של גאורגיה" ל"תיאטרון הדרמה הממלכתי השני של גאורגיה". בטביליסי, התיאטרון שוכן ב"בית העם" - מבנה תרבות שהוקם בשנת 1909 במימונם של האחים זובלשווילי ממשפחת תעשיינים וסוחרים.
קוטה מרג'נישווילי עמד בראש התיאטרון שייסד חמש עונות בלבד, שבמהלכן ביים 26 הצגות, ביניהן את המחזה הראשון של שייקספיר בתיאטרון זה - "אותלו" (בשנת 1932). בשנות עבודתו של קוטה מרג'נישווילי, בתיאטרון פעלו לצדו הבמאים דודו אנתדזה, וחטנג אבשידזה, גריגול סוליאשווילי, ניקו גודזיאשווילי וסרגו צ'לידזה. מרג'נישווילי נפטר בשנת 1933 ומאז, התיאטרון שייסד נקרא על שמו.
תקופת מלחמת העולם השנייה
בשנות מלחמת העולם השנייה (שבמהלכן כ-700,000 גאורגים גויסו לצבא האדום), תיאטרון מרג'נישווילי העלה כמה מחזות בנושאי פטריוטיזם והרואיזם:
בשנות המלחמה, בתיאטרון מרג'נישווילי הוצגו לראשונה גם שתי קומדיות בולטות:
הבמאים של תיאטרון מרג'נישווילי ושחקניו שביימו
לאחר מותו של קוטה מרג'נישווילי בשנת 1933, התיאטרון נוהל במשך שש שנים על ידי הבמאי דודו אנתדזה. בשבעה העשורים שלאחר מכן, בתיאטרון מרג'נישווילי פעלו הבמאים הבאים: ואסו קושיטשווילי, ארצ'יל צ'חרטישווילי, בוריס גמרקלי, וחטנג טבליאשווילי, לילי יוסליאני, גיגה לורתכיפנידזה, מדאה קוצ'וחידזה, לוואן מירצחולווה, דימיטרי אלכסידזה, תמור צ'חיידזה, דימיטרי חוותיסיאשווילי, גוגי תודדזה, דווית דויאשווילי, גיזו ז'ורדניה ולוואן צולדזה.
בתיאטרון מרג'נישווילי, חלק מההצגות בוימו על ידי שחקניו:
נגה תקשורת
נגה תקשורת היא חברת תקשורת וטלוויזיה שהוקמה בשנת 1996 במיוחד כדי להפעיל את ערוץ הילדים ואת ערוץ 8 במקומה של חברת I.C.P (חברת התוכן של הכבלים), בעקבות החלטה משפטית שאסרה על חברות הכבלים להפעיל ישירות ערוצים. בנובמבר 2000 נרכשה נגה תקשורת על ידי המפיק אביב גלעדי, וכיום היא בבעלות חברת RGE.
נגה תקשורת מפעילה את ערוץ הילדים, לוגי, יויו, FOMO ואת HOT באזז שהוקם מאוחר יותר. בין הפקותיה האי, השמיניה, הפיג'מות, אדומות, הביגבגים, החבר'ה הטובים, ילדי הים האדום, חדשות המדע, וסרטים זוכי פרסים.
היסטוריה
לקראת סוף שנת 1999 פוצל חלק מהחברה. החלק המפוצל הפך לחברה עצמאית בשם "ענני תקשורת". צעד זה נועד לאפשר פעילותם של ערוצי נישה חדשים, המופעלים כיום בידי "ענני תקשורת" ובמקור תוכננו להיות מופעלים בידיה של נגה תקשורת. בשנת 2020 "ענני תקשורת" נרכשה על ידי ויאקום.
יחסי אלבניה–סן מרינו
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין אלבניה לסן מרינו כוננו ב-21 ביוני 1976. ב-18 במאי 2012, נחתם הסכם בין המדינות בדבר קידום ההשקעות בין ממשלת סן מרינו למועצת השרים של אלבניה. היחסים בין המדינות היו בדרך כלל טובים, בין המדינות מתקיים שיתוף פעולה בתחומי הכלכלה והמסחר.
יחסים כלכליים
בין אלבניה לסן מרינו קיים שיתוף פעולה נרחב בתחום הכלכלה. אלבניה וסן מרינו שותפות מסחר, מדי שנה מייצאת סן מרינו סחורות בשווי מאות אלפי שקלים. לעומת זאת, אלבניה כמעט ולא מייצאת סחורה אל סן מרינו.
בשנת 2007, סן מרינו ייצאה סחורה בשווי 232 אלף דולר, שכללה מכוניות, מצלמות, מכונות כביסה, מוצרי ספורט, בשמים, משאיות ועוד. בשנת 2009, אלבניה ייצאה סחורה בשווי 249 אלף דולר, שכללה לוחות בקרה חשמליים. סך הכל, בין השנים 2007-2009, סך הסחר בין שתי המדינות הגיע למיליון וחצי דולר, כאשר סן מרינו בלטה בייצוא הסחורות. בעשור השני במאה ה-21, אלבניה לא ייצאה לסן מרינו סחורה.. לעומת זאת, סן מרינו המשיכה לייצא סחורות בשווי של מיליון דולר אל אלבניה. בשנת 2013, סן מרינו ייצאה אל אלבניה סחורה בשווי 276 אלף דולר, שכללה מכונות ניקיון, מכוניות, חומרי הדברה, חומרי מזון ועוד.
שמורת תל דן
שְׁמוּרַת תֵּל דָּן היא שמורת טבע בצפון עמק החולה, הכוללת את מקורות נחל דן וחלקו העילי, ואת תל דן. שטחה 481 דונם. תל דן, התל הגדול בתחום שמורת דן נקרא בערבית תל אל-קאדי (تل القاضي, כלומר "תל השופט").
המעיינות
מעיינות דן שבתחום השמורה מספקים לנחל דן כ-250 מיליון מ"ק בשנה, מחצית ממי נהר הירדן. הנביעה העיקרית שלו היא עין דן אשר נמצאת באזור המערבי של תל דן, והוא נחשב למעיין הגדול ביותר בישראל. בהמשך מצטרפים עוד מעיינות קטנים (מעיינות התל ועין לשם) אשר יוצרים זרמים בפלגים שקטים בין העצים בשמורה. מקור כל המים בשמורה הוא ממעיינות בלבד, הנובעים בטמפרטורה קבועה של 14.5 מעלות צלזיוס. איכות המים מעולה והם מכילים רק 10 מ"ג כלור לליטר.
החי והצומח בשמורה
השמורה מהווה מפגש אקולוגי של עולמות חי וצומח רבים מבית הגידול המדברי, דרכו הגיעו במסדרון השבר הסורי-אפריקני נציגים כקוצן מצוי, מבית הגידול הים תיכוני כמו יערון גדול, מבית הגידול של מרכז אירופה כמו הדו-חיים סלמנדרה כתומה, ועד נציגים מהאקלים הסיבירי כמריון מצוי ואשמר קוצני (Paliurus spina-christi). השמורה היא בית הגידול הדרומי ביותר של שרכית הביצה.
לאורך הנחל צומח יער של עצי מילה סורית, דולב מזרחי, צפצפה, ער אציל, אלה אטלנטית, אשחר רחב-עלים ושיזף מצוי ושיחים של שיזף השיח ועוד. על העצים גדלים מטפסים רבים. השילוב של הצמיחה המרהיבה, המנגינה והצליל של המים הזורמים בין העצים, נותן לאזור יופי ייחודי ופסטורלי. בצד מסלולי הטיול נמצאות משוכות פטל קדוש וצמחי גדות אחרים כמו פרע ריחני (Hypericum hircinum) הנדיר, שנית גדולה, גדותן הביצות (Eupatorium cannabinum), גומא ארוך (Cyperus longus), דבקת הירדן (Galium elongatum C.Presl), חנק מחודד (Cynanchum acutum) וערברבה שעירה (Epilobium hirsutum).
בנחלים מצויים חסרי חוליות כגון שחריר הנחלים, שטצד סורי, ומודד-מים שכיח (Hydrometra stagnorum, המכונה "פשפש ישו"), וכן דגים כחפף ישראלי, עגלסת הירדן ובינון הירדן (Nemacheilus insignis).
בין העופות אפשר לשמוע את השירה האופיינית לצטיה חלודית (Cettia cetti) ועל ה"איים" בנחל מקנן לעיתים נחליאלי לבן. במאה ה-21 התרבו מאוד העורבנים בשמורה.
ביקור בשמורה
בשטח השמורה ישנם מספר מסלולי הליכה קצרים. חלק מן המסלול נגיש לנכים. המסלול הארוך משלב בין ביקור בשמורה לביקור באתר הארכאולוגי.
בשל עושר בעלי החיים, רגישותו האקולוגית של האתר ונדירותו, אסורה הכניסה למים בכל שטח השמורה, למעט בריכת שכשוך ייעודית. ב-12 ביולי 2008 התחוללה בשמורה שרפה, ככל הנראה כתוצאה מהצתה, שכילתה צמחייה בשטח של 50 דונמים. עבודות השיקום הסתיימו בסוף חודש ספטמבר 2008. במהלך השרפה נשרף עץ אלה אטלנטית בת 2000 שנים. שרידיה נמצאים כיום באתר.
ז'אן דה תבנו
ז'אן דה תֶבֶנוֹ (Jean de Thévenot; 16 ביוני 1633, פריז, צרפת – 28 בנובמבר 1667, מיאנה, פרס) נוסע וכותב ספרי מסעות. רוב חייו הבוגרים עברו בארצות האימפריה העות'מאנית, במצרים, בפרס ובהודו המוגולית.
קורות חייו ומסעותיו
ז'אן דה תבנו נולד בפריז למשפחה של בכירים בממשל המלכותי הצרפתי שאנשיה נמנו עם העילית האינטלקטואלית של פריז. דודו של ז'אן דה תבנו היה מלכיצדק תבנו, איש אשכולות שליקט ותירגם כתבי נוסעים וטיפל בהוצאתם לאור וכן הפיק מפות של חלקי תבל רחוקים. ז'אן תבנו למד בקולז' דה נוואר של אוניברסיטת פריז, מוסד שנודע בספרייתו. קריאה מרובה בספרי נוסעים עוררה בו עניין בארצות רחוקות, ורווחה כלכלית איפשרה את מסעותיו.
ב-1652, בגיל 19, החל תבנו במסעות באירופה. הוא ביקר באנגליה, בארצות השפלה, בגרמניה ובאיטליה. ברומא התוודע למזרחן בן ארצו בַּרתֶלֵמי ד'אֶרבּלוֹ, מי שימונה למתורגמן של שפות המזרח בחצר המלך לואי ה-14, וזה הציע לו להצטרף למסע בארצות הלבנט. אחרי עיכובים תבנו יצא לדרך לבדו. במאי 1655 הפליג למלטה ואחרי שהות של חודשים אחדים המשיך לקונסטנטינופול. ממנה נסע דרך בורסה לסמירנה, ביקר בכמה מאיי יוון בים האגאי והפליג לאלכסנדריה שבמצרים. במצרים שהה כשנה ובמהלכה סייר בסיני. אחרי שובו לקהיר הפליג מדמיאטה לעזה ולקראת הפסחא (1658) עלה לרגל לירושלים וביקר במקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל, בהם בית לחם ונהר הירדן. במהלך ביקורו בירושלים הוסמך כאביר ב'מסדר הקבר הקדוש'. ברשימותיו התייחס לכך בקיצור נמרץ, ציין את התשלום של 100 כתרים שהיה כרוך בכבוד הזה ונימק בתועלת שיש בתואר ש"שודדי הים הספרדים מכבדים את נושאיו". תבנו המשיך לנצרת דרך שכם. בספרו הביא תיאורים של טבריה והכנרת. הוא תיאר את הדרך מהגולן לדמשק ואת העיר דמשק גופה וכן את אתרי חוף לבנון בואכה טריפולי, אבל תיאורים אלה לא נמסרו בגוף ראשון, ובכך מובהר שהמידע מקורו בכלי שני ואינו בא אלא להדריך את הנוסעים בעקבותיו. תבנו חזר מנצרת לעכו ואחרי תיור בכרמל הפליג מנמל עכו לדמיאטה ולקהיר. מסעו בים היה רצוף היתקלויות בשודדי ים. למצרים הגיע ביוני 1658 ובחודשים הבאים שהה בה. בינואר 1659 יצא בדרך הים מאלכסנדריה ללה גולט, נמלהּ של תוניס, חווה איום של שודדי ים ובאפריל נחת בנמל ליבורנו שבאיטליה. בשובו לצרפת שקד ארבע שנים על הכנות למסעות חדשים במזרח. את כתיבת ספרו על המסע בלבנט והכנתו לדפוס סיים ב-1663, טרם צאתו לדרך.
בנובמבר 1663 הפליג תבנו ממרסיי לאלכסנדריה וממנה לצידון ומשם פנה מזרחה – לדמשק, לחלב, למוסול וממנה בשיט על החידקל לבגדאד והלאה בדרך השיירות למנדלי שעל גבול האימפריה העותמאנית. ב-27 באוגוסט 1664 נכנס לפרס, המשיך לכרמאנשאה, להמדאן ולאספהאן, שבה בילה כחמישה חודשים. את הדרך לשיראז וממנה לנמל בנדר עבאס במצר הורמוז עשה בחברתו של הנוסע וסוחר אבני החן טאבֿרנייה במטרה להגיע להודו, אך נרתע וחזר לשיראז. אחרי ביקור בפרספוליס, נסע לבצרה וממנה הפליג לסוראט, שהייתה אז מרכז לפייטוריות אירופיות ביבשת הודו, שם נחת בראשית ינואר 1666.
תבנו תייר בהודו מעט למעלה משנה וביקר בה במרכזי הממלכה המוגולית, בדלהי ובאגרה וככל הנראה גם בחבלי קשמיר, סינד, קנדהאר ופנג'אב, שעל יישוביהם הוא מספר. מיוני ועד נובמבר 1666 תייר בסולטנות גולקונדה והרחיק עד מצ'יליפטנאם  בחוף מפרץ בנגל, שנמלהּ שימש את תחנות המסחר האנגליות, ההולנדיות והצרפתיות. בשובו מהודו לפרס בילה את קיץ 1667 באספהאן לצורך החלמה מפציעה בתאונת ירייה. באוקטובר יצא לתבריז, הספיק לבקר בעיר קום, אך מצא את מותו ב-28 בנובמבר 1667 בדרך צפונה, בעיר מיאנה, והובא לקבורה במקום. בן סנדקותו, המזרחן פרנסואה פֶּטי דה לה קרוּאָה (1653–1713), ששהה בפרס ב-1674–1676, דאג להעברת עצמותיו של תבנו לקבורה במנזר הקפוצ'יני בתבריז. תבנו ניהל יומן מפורט של תצפיותיו ורשמיו עד ימים ספורים לפני מותו, ורשימותיו נשלחו יחד עם יתר חפציו, בעיקר ספרים שרכש, למשפחתו בפריז באמצעות קונסול צרפת בחלב.
רוב הידע במערב על ארצות המזרח הקרוב והרחוק נשאב בתקופתו של תבנו מתוך ספרי נוסעים. מלבד העניין העיוני בארצות רחוקות וזרות פעל הצורך במידע לקיום קשרי המסחר והרחבתם. הגבולות שבין התחומים המדעיים עדיין לא נקבעו, והתעניינותו של תבנו הקיפה נושאים מגוונים ובכללם בוטניקה. במסעותיו, בעיקר בהודו, ליקט צמחים והקפיד לציין את שמותיהם בשפות המקומיות ואת אתרי גידולם, אך תיבת העשבייה שהוביל עימו נזנחה והצמחים התעפשו. עיקר עניינו של תבנו היו הנושאים המוגדרים כאתנולוגיים – הווי חייהם, אמונותיהם, חוקיהם ומנהגיהם, טקסיהם, מלאכותיהם ואף מאכליהם של העמים והקהילות שבהם נתקל. ידיעת שפות זרות, בהן טורקית, ערבית ופרסית שרכש במהלך דרכו, הקלה על דרכו ותרמה לתובנותיו.
לתבנו היו ההשכלה והקשרים המתאימים להפקת ספרים שיספקו הן את מארחות הסלונים הספרותיים של פריז והן את חוגי הסקרנים והידענים, וכתביו זכו לתפוצה גדולה. חלק מהמידע שהציג מקורו בכלי שני (כגון בפרקים על מכה ומדינה בספרו הראשון ובתיאורים של קוצ'ין ושל גואה בספרו על ארצות הודו), וכך מובהר בכתיבתו. הפרקים המספרים על דרכים ומקומות שבהם לא עבר ערוכים כמעין מדריך לנוסע העתידי. תבנו השתדל לדייק במסירת תצפיותיו הישירות ונחשב כמקור מהימן לחוקרים בדורות הבאים.
כתביו
בשובו ממסעו הראשון ב-1658 טרח תבנו על עריכת רשימותיו, והן ראו אור בפריז ב-1664 (ומיד במהדורה נוספת ב-1665) בספרו "מסע למזרח" (Relation d'un voyage fait au Levant). הרישיון להוצאת הספר מתוארך ל-1663, השנה שבה יצא למסעו השני והאחרון. ב-1667 עובדו הרשימות שהותיר ממסעו זה לשני ספרים נוספים: "המשך המסע במזרח" (Suite du voyage de Levant) שראה אור ב-1674, ו"המסע בארצות הודו" שנדפס ב-1684 (Voyages de M de Thévenot, contenant la relation de l'Indostan, des nouveaux Mogols et des autres peuples et pays des Indes). עריכת הספרים נעשתה על ידי אחיו של תבנו ומנהל עיזבונו, הכומר בוֹנאוונטור (Bonaventure) תבנו בסיוע המזרחן פרנסואה פֶּטי דה לה קרואה. מהדורה הכוללת את שלושת הספרים כאחד הופיעה בפריז ב-1689 ומהדורה נוספת, שנדפסה בחמישה כרכים, הופיעה באמסטרדם ב-1727. בתוך עשרים שנים ראו כתביו אור בתרגום להולנדית (1681), לאנגלית (1687) ולגרמנית (1693).
ב-2010 ראו אור לראשונה רשימותיו הגנוזות של תבנו ממסעותיו באירופה לפני צאתו למסע הראשון למזרח וגם בשובו ממנו. המהדורה המוערת בת ימינו, שכותרהּ "מסע באירופה, 1652–1662", עוּבּדה על פי כתב יד שנמצא בגנזכי ספריית הארסנאל של פריז. יש לשער שתבנו, שהתקין את רשימותיו לדפוס בתום מסעו הראשון, לא מצא לנכון לספר על מקומות שהיו מוכרים לקוראיו.
קישורים חיצוניים
כתבי מסעותיו של תבנו : הספר הראשון מהדורת 1664; הספר השני (1674); הספר השלישי (1684)
שלושת ספריו של תבנו בתרגום לאנגלית (1687)
Surendranath Sen (ed.), Indian Travels of Thevenot and Careri. New Delhi: National Archives of India, 1949
משה לנדוי
משה לַנְדוי (מבוטא: לנדאו, 29 באפריל 1912, דנציג, גרמניה – 1 במאי 2011, ירושלים, ישראל) היה שופט ישראלי, שופט בית המשפט העליון בין השנים 1953–1982 ונשיאו החמישי. מחברי ועדת אגרנט, אב בית הדין במשפט אייכמן וחתן פרס ישראל בתחום המשפט לשנת התשנ"א (1991).
קורות חיים
משה לנדוי נולד בעיר דנציג שבפרוסיה, מזרחית לגרמניה (כיום פולין). אביו, יצחק ארוין, היה רופא ופעיל ציוני.
ב-1930 סיים לנדוי את לימודיו בבית הספר התיכון בעירו, והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת לונדון. ב-1933 קיבל תואר בוגר במשפטים, ובאותה שנה עלה לארץ ישראל עם משפחתו. הוא עבר את מבחני ההסמכה לעורכי דין זרים בשנת 1934 והוסמך כעורך דין בשנת 1937. ב-1937, נישא ללאה דוּכָן, בתו של המשפטן ואיש הציבור, ד"ר משה דוכן. לאחר מכן עבד במספר משרדי עורכי דין בארץ ישראל. בין היתר, סייע לניסוח עמדת הסוכנות היהודית בוועדת פיל. ב-1940, בגיל 28, נתמנה על ידי השלטון המנדטורי כשופט בית משפט השלום בחיפה, והחל ללמוד ערבית למען התפקיד. ב-1948, לאחר קום המדינה, מונה לשופט בית המשפט המחוזי בחיפה. במאי 1951 נתמנה במינוי זמני לבית המשפט העליון. לשופט בית המשפט העליון התמנה ב-29 בדצמבר 1953, וב-14 בספטמבר 1976 מונה למשנה לנשיא. ב-5 במרץ 1980 מונה לנשיא בית המשפט העליון, וכיהן בתפקיד עד פרישתו לגמלאות ב-29 באפריל 1982. במשפט אייכמן, שהתקיים בשנת 1961, היה לנדוי אב בית הדין.
ב-1962 ישב בהרכב שהפך את החלטתה של המועצה לביקורת סרטים ומחזות ("הצנזורה") לפסול להקרנה יומן קולנוע שכלל קטעים המראים אלימות משטרתית בעת פיזור הפגנה. הנימוק לאיסור על ידי המועצה, היה שהקטע "פוגע בטעם הטוב וכן משום שאינו משקף את הבעיה בכללותה ועל כן עלול הוא להטעות את דעת הציבור ולפגוע בו". בהחלטה (בג"ץ 243/62) נקבעו כללים לחופש הביטוי בישראל. ב-1969 ישב בהרכב שביטל לראשונה חוק של הכנסת - חוק מימון מפלגות, מכיוון שסתר את עקרון השוויון. במאי 1973 קיבל את נימוק שיקולי הביטחון ופסק נגד קבוצת תושבים בדווים שנושלו מביתם בפתחת רפיח (שם הוקמה העיר ימית). ב-1979 פסק נגד הפקעת קרקעות לצורך הקמת התנחלות אלון מורה.
היה יו"ר הראשון של הוועדה לציון חסידי אומות העולם ביד ושם שהוקמה ב-1963. בתפקיד זה נשא עד לשנת 1970. היה יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית בבחירות לכנסת השישית ב-1965 ובתפקיד זה המליץ לוועדה לדחות את בקשתה של "רשימת הסוציאליסטים" של אנשי אל ארד להשתתף בבחירות, בנימוק שחבריה שוללים את קיום מדינת ישראל, על אף העדר הוראת חוק מפורשת המאפשרת זאת, והוועדה קיבלה את המלצתו. הדבר הוביל לפסק דין ירדור, שהכשיר את המהלך וקבע תקדים באשר לזכות הדמוקרטיה להתגונן.
לנדוי היה חבר בוועדת אגרנט (1973), שהוקמה בעקבות ליקויי מלחמת יום הכיפורים. בשנת 1987 עמד בראש ועדת לנדוי, שבדקה את נוהלי העבודה של שירות הביטחון הכללי בעקבות פרשת עיזאת נאפסו. על פי המלצת הוועדה, אושרה הפעלת לחץ פיזי מתון כשיטת חקירה ונקבע כי יש לפקח פיקוח הדוק על השימוש בו.
לנדוי דגל בגישה מצמצמת בראייתו את מרחב הפרשנות של החוק על ידי השופט. דוגמה לכך ניתן לראות בבג"ץ דפי זהב, שם התנגד בדעת מיעוט להחדרה למשפט הישראלי של מבחן הסבירות, בפסק הרוב שהוביל אהרן ברק. כשופט, הוא לא שלל את השימוש בעילת הסבירות אך ביקר את מה שכתב השופט ברק. היה ידוע בביקורתו על גישות האקטיביזם השיפוטי והביקורת החוקתית של ברק, אותה ביטא בכתבי-עת משפטיים, בוועדות הכנסת ובריאיון ל"הארץ" בשנת 2000, שבו אמר:
בשנת 1982 הוענק לו פרס צלטנר. בשנת 1986 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות. ב-1991 זכה בפרס ישראל בתחום המשפט.
בשנת 1994 יצא לאור ספרו "חוק יסוד: נשיא המדינה" בסדרת פירוש לחוקי היסוד, בהוצאת מכון הארי סאקר.
ב-12 באפריל 2003 פרסם ב"מעריב" מאמר חריף נגד החלטת ראש הממשלה אריאל שרון, לאמץ את תוכנית "מפת הדרכים":
בשנת 2005, לפי משפחתו, כשעמד השופט אהרן ברק לפרוש לגמלאות, ניסו גורמים פוליטיים למנוע את מינויה של השופטת דורית ביניש לנשיאה, תוך שינוי שיטת הסניוריטי. וכך אמר לידידו השופט יצחק מילנוב בעניין זה: "אתה הרי מיטיב לנהוג. אני מבקש ממך, שאם מינויה של ביניש יהיה בסכנה, תנהג אותי בכיסא הגלגלים להפגין נגד זה הפגנת יחיד מול בית המשפט".
גדי בלטיאנסקי
גדי בלטיאנסקי (נולד ב-23 בינואר 1961 בסנטיאגו, צ'ילה) הוא מנכ"ל יוזמת ז'נבה, מרצה לדיפלומטיה ציבורית ומומחה לסכסוך הישראלי-פלסטיני, תהליך השלום הישראלי-פלסטיני וליחסי ישראל-ארצות הברית. בעבר כיהן כיועץ תקשורת לראש הממשלה אהוד ברק, כחבר בצוותי המשא ומתן לשלום, כדובר שגרירות ישראל בוושינגטון וכעיתונאי בידיעות אחרונות.
בלטיאנסקי היה חבר מערכת ידיעות אחרונות בתפקידי כתיבה ועריכה. הוא כיהן כדיפלומט בשירות החוץ הישראלי ושירת בין היתר, כקונסול במיאמי ודובר השגרירות בוושינגטון, ובארץ מילא שורה של תפקידים בהם יועץ לסגן שר החוץ יוסי ביילין וממלא מקום דובר המשרד. ב-1998-1999 כיהן כיו"ר ועד העובדים של המשרד.
בשנים 1999-2001 שימש כיועץ התקשורת של ראש הממשלה אהוד ברק והשתתף במשא ומתן לשלום עם סוריה והפלסטינים. בשנת 2003 היה בין מקימי יוזמת ז'נבה ומאז מכהן כמנכ"ל הארגון העוסק בחינוך לשלום ובקידום התהליך המדיני. כמו כן, שימש כיועץ אסטרטגי לפוליטיקאים ישראלים בכירים ולקמפיינים פוליטיים של מפלגות שונות. בלטיאנסקי מרצה בכנסים בינלאומיים רבים ברחבי העולם, לרבות מטעם האו"ם ובאוניברסיטאות ומכוני מחקר. בישראל הוא מלמד תקשורת ודיפלומטיה ציבורית.
לבלטיאנסקי תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים ומדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. כמו כן, הוא עמית קרן וקסנר.
נפת בר'דתי
הנהר העיקרי בנפת בר'דתי הוא חניסצקאלי.
עד שנת 1917 נכללה בפלך כותאיסי ("הגוברניה של כותאיסי") במזרה של כותאיסי, משנת 1917–1928 במזרה של כותאיסי, ומשנת 1929 באולקה של כותאיסי. ובשנת 1930 הופרדה כנפה נפרדת. בשנים 1940–1990 נקראה נפת מאיאקובסקי (על שם ולדימיר מאיאקובסקי).
בנפה 25 מוסדות ממשלתיים, ביניהם: 23 ספריות, תיאטרון ומוזאון.
ים הגשמים
ים הגשמים או ים הממטרים (בלטינית: Mare Imbrium), ים ירחי גדול בירח. הוא נוצר כאשר לבה הציפה מכתש ענק שנוצר בעקבות פגיעת עצם גדול בעבר הרחוק, ואי לכך הוא בעל פחות תווי נוף מאזורים אחרים בירח (מאחר שהלבה כיסתה את המכתשים וכך נוצרו פני שטח חלקים יחסית). עם זאת, הוא איננו ישר כפי שהיה במקור, וזאת מאחר שאירועים מאוחרים יותר שינו את פניו.
גילו של ים הגשמים נאמד בכ-3.85 מיליארד שנה, קוטרו 1123 ק"מ, ומכיוון שכך הוא שני רק לאוקיינוס הסערות (Oceanus Procellarum) בגודלו, והוא הימה הגדולה ביותר השייכת לאגן פגיעה. אפולו 15 חקרה את האזור ונטלה ממנו דגימות ומדידות. היא נחתה באזור דרום מערב הים, קרוב להרי האפנינים.
ים הגשמים מוקף בשלוש טבעות הרים קונצנטריות, אשר נוצרו בעקבות אירוע הפגיעה שיצר את ים הגשמים. טבעת ההרים הקיצונית ביותר היא בעלת קוטר של 1,300 ק"מ ומחולקת לשלושה רכסים שונים: הרי קרפטוס (Montes Carpatus) בדרום, הרי האפנינים (Montes Apenninus) בדרום מזרח והרי הקווקז (Montes Caucasus) במזרח. טבעות ההרים בצפון ובמערב לא מפותחות, ונראה כי אירוע הפגיעה לא גרם להתנשאות הרים לגובה באזורים אלו. טבעת ההרים התיכונה מהווה את הרי האלפים (Montes Alpes) והאזורים ההרריים קרוב למכתשים אפלטון וארכימדס. הטבעת הפנימית ביותר, שקוטרה 600 ק"מ, נקברה במידה רבה תחת הבזלת של הים, ונותרו רק גבעות נמוכות הבולטות בתוך מישורי הימה וקצות הימה, ויוצרות צורה דמוית מעגל.
האזור המקיף את ים הגשמים מכוסה בחומר שהועף מאירוע הפגיעה, ונזרק עד למרחק של 800 ק"מ. בנוסף סביב אזור אגן הגשמים יש תבנית של חריצים רדיאליים, Imbrium Sculpture, שנוצרו כנראה בעקבות פגיעה של חלקים שהועפו באירוע הפגיעה.
במרכז ים הגשמים יש ריכוז מסה, אשר משפיע על תנועתם של לוויינים במסלול ליד הירח, השפעה הגורמת לשינוי גובה של 60-100 מטר בקירוב.
SQL Server Compact
SQL CE הוא חינמי, וניתן להורדה באתר החברה. לא קיים דרייבר ODBC ולא מתוכנן כזה, אפליקציות Native יכולות לגשת לבסיס הנתונים דרך OLE DB.
כללי
SQL CE בעל ממשק API זהה לגרסאות אחרות של SQL Server, הממשק כולל את ADO.NET ובעל יכולות סנכרון מובנות. כמו כן הממשק תומך בשאילתות מבוססות קוד ובפרט תומך ב LINQ וEntity Framework.
ההבדל המהותי בין SQL CE לבין גרסאות אחרות של בסיס הנתונים SQL Server הוא ש CE רץ כמערכת משובצת בתוך התהליך של האפליקציה שמריצה אותו. הוא בעל חתימת זיכרון מזערית של כ-2MB על הדיסק וכ-5MB ב RAM.
כשאר בסיסי הנתונים המשובצים, זה מציב אותו בחזית בסיסי הנתונים מבחינת מהירות, ביצועים אשר בסיסי נתונים "רגילים" כגון SQL Server או Oracle אינם מסוגלים לספק.
קמי בדנוק
אולוקמי אולופונטו בדנוק (באנגלית: Olukemi Olufunto Badenoch; נולדה ב-2 בינואר 1980) היא פוליטיקאית בריטית המכהנת כמזכירת המדינה לענייני סחר בין-לאומי, נשיאת מועצת המסחר, ושרה לענייני נשים ושוויון מאז 2022. בשנים 2019–2022 כיהנה בממשלתו של בוריס ג'ונסון בשורה של תפקידי שרים זוטרים. חברה במפלגה השמרנית ומייצגת בפרלמנט מאז 2017 את מחוז ספרון וולדן.
בדנוק נחשבת לנציגה של הימין הפוליטי במפלגה השמרנית, יצאה בעבר כנגד התיאורה הביקורתית של הגזע ומאופיינת כשמרנית מבחינה חברתית ו"אנטי-ווק" (Anti-Woke, מתנגדת לאידאולוגיית ווק). כשרה לענייני שוויון התנגדה בדנוק להצעה לאפשר לטרנסג'נדרים וטרנסג'נדריות להגדיר את זהותם במקום העבודה, ולחדרי שירותים כלל־מגדריים במבני ציבור.
ביוגרפיה
בדנוק נולדה בווימבלדון להורים ממוצא ניגרי. אביה היה רופא משפחה ואמה היא פרופסור לפיזיולוגיה. בילדותה חייתה בלאגוס, ובארצות הברית, שם הרצתה אמה. בגיל 16 חזרה לבריטניה ועברה להתגורר לגור עם חברה של אמה לאחר הידרדרות המצב הפוליטי והכלכלי בניגריה. במקביל ללימודי התיכון שלה עבדה בעבודות מזדמנות, בין היתר בסניף של מקדונלד'ס.
היא למדה הנדסת מערכות מחשבים באוניברסיטת סאסקס, והשלימה תואר שני בהנדסה בשנת 2003. בין השנים 2003–2006 עבדה כמהנדסת תוכנה בחברת "לוגיקה" (לימים CGI Group), ובמקביל למדה לתואר ראשון במשפטים בבירקבק, אוניברסיטת לונדון, שאותו השלימה ב-2009. מאוחר יותר פנתה לקריירה בתחום הבנקאות, ועבדה עבור "רויאל בנק אוף סקוטלנד", בבנק הפרטי "Coutts", וכמנהלת דיגיטל במגזין "הספקטייטור".
במועצת לונדון
בדנוק הצטרף למפלגה השמרנית בשנת 2005 בגיל 25. בבחירות הכלליות של 2010 התמודדה במחוז הבחירה דולוויץ' ו-ווסט נורווד מול מועמדת הלייבור טסה ג'ואל והפסידה. ב-2012 התמודדה מטעם המפלגה השמרנית בבחירות למועצת לונדון והוצבה במקום החמישי ברשימה הכלל-לונדונית. השמרנים זכו בשלושה מושבים בלבד מהרשימה הכלל-לונדונית, ובדנוק נותרה מחוץ למועצה. שלוש שנים לאחר מכן, בבחירות הכלליות של 2015, נבחרה ויקטוריה בורוויק לפרלמנט והתפטרה ממושבה במועצת לונדון. גם המועמדת במקום הרביעי ברשימה, סואלה ברוורמן, נבחרה לבית הנבחרים, וכך הוכרזה בדנוק כחברת המועצה החדשה. היא שמרה על מקומה במועצה גם בבחירות 2016. היא תמכה בברקזיט במשאל העם לחברות באיחוד האירופי בבריטניה ב-2016.
בפרלמנט
בבחירות הכלליות ב-2017 הייתה בדנוק אחת המועמדים האפשריים מטעם המפלגה השמרנית במחוז הבחירה המפסטד וקילבורן, אך לא זכתה במועמדות. בסופו של דבר התמודדה במחוז ספרון וולדן, שהמפלגה השמרנית זכתה בו באופן מסורתי, וניצחה ברוב של 41% מהקולות.
בנאום הבכורה שלה כחברת פרלמנט ב-19 ביולי, היא הצהירה כי למרות שהיא אזרחית בריטית ונולדה בבריטניה, היא רואה את עצמה כדור ראשון למהגרים, לאחר שבילתה את ילדותה בניגריה, תיארה את ההצבעה לברקזיט כ"הצבעת האמון הגדולה ביותר אי פעם בפרויקט של הממלכה המאוחדת" וסיפרה כי היא רואה בפוליטיקאים השמרנים וינסטון צ'רצ'יל, אייריי ניאב ומרגרט תאצ'ר את גיבוריה האישיים.
בדנוק תמכה בהצעת הברקזיט של ראש הממשלה תרזה מיי בתחילת 2019, ובמרץ אותה שנה התנגדה להצעה למשאל עם נוסף על הסכם הפרישה, וכן התנגדה ליצירת איחוד מכס עם האיחוד האירופי. באוקטובר הצביעה בעד הסכם הפרישה שהציג בוריס ג'ונסון.
כחברת ממשלה
ביולי 2019 מונתה בדנוק לתפקיד תת-שרה לענייני ילדים ומשפחות. בפברואר 2020 היא מונתה לשרה זוטרה במשרד האוצר ולתת-שרה לענייני שוויון במשרד לסחר בינלאומי. מאז מרץ 2020 היא גם חברה בוועדה הפרלמנטרית המפקחת על הוצאות הממשלה.
בסבב המינויים של ספטמבר 2021 קודמה בדנוק לתפקיד שרה לענייני שוויון, וכן מונתה לשרת השיכון, קהילות וממשל מקומי. ימים ספורים לאחר המינוי שונה שם המשרד ל"משרד להשוואת מעמד קהילות" (Minister of State for Levelling Up Communities). ב-6 ביולי 2022 התפטרה בדנוק מהממשלה, ויומיים לאחר מכן הכריזה על מועמדותה לראשות המפלגה השמרנית במקומו של ג'ונסון. היא סיימה את המרוץ לאחר שזכתה ב-59 קולות בלבד בסיבוב ההצבעה הרביעי בהתמודדות.
בספטמבר 2022, לאחר שליז טראס הפכה לראשת ממשלה, מונתה בדנוק לשרה לענייני סחר בינלאומי. במשבר הממשלתי שנוצר לאחר כהונתה קצרת המועד של טראס, תמכה בדנוק במועמדותו של רישי סונאק, וכתבה במאמר ל"טיימס" כי הוא "המנהיג הרציני והישר שאנחנו צריכים". לאחר בחירתו של סונאק לראשות הממשלה הוא אישר מחדש את מינויה כשרה לענייני מסחר בינלאומי, והיא קיבלה בנוסף גם את תפקיד השרה לענייני נשים ושוויון.
השקפותיה הפוליטיות
רבים רואים בבדנוק נציגה של הצד הימני במפלגה השמרנית. היא עצמה תיארה את עצמה כממוקמת ב"אגף הליברלי" של המפלגה השמרנית וכליברטריאנית ש"לא נוטה שמאלה בשום דבר". היא ציינה כי הושפעה מהפילוסוף רוג'ר סקרוטון והכלכלן תומאס סואל.
יחסים גזעיים
במהלך דיון בפרלמנט באפריל 2021, מתחה ביקורת על תגובת מפלגת הלייבור לדו"ח שחיברה הוועדה לפערים גזעיים ואתניים, שקבע כי אין בבריטניה גזענות ממוסדת, והאשימה את חברת הלייבור דון באטלר, שטענה כי מחברי הדו"ח הם "שומרי סף", ב"חוסר אחריות מסוכן, לקרוא לבני מיעוטים אתניים בכינויי גנאי גזעניים רק על שום שהעזו לחשוב אחרת."
בדיון על חודש ההיסטוריה השחורה בפרלמנט באוקטובר 2020 חזרה בדנוק על התנגדותה של הממשלה לשימוש במונח "פריבילגיה לבנה" ומונחים דומים מהתיאוריה הביקורתית של הגזע כעובדות מוגמרות בבתי ספר. נאומה נבחר ל"נאום השנה" על ידי קוראי מגזין המפלגה השמרנית.
קולוניאליזם
בהודעות וואטסאפ שהודלפו כתבה בדנוק "לא אכפת לי מהקולוניאליזם כי [אני] יודעת מה עשינו לפני שהקולוניאליזם הגיע לשם". היא גם הצהירה שלפני הקולוניזציה "מעולם לא היה מושג של 'זכויות', אז [ה]אנשים שהפסידו היו אליטות ישנות, לא אנשים מן השורה". בראיון ל"סקיי ניוז", בדנוק הייתה השרה הראשונה שדיבר על יורובה והסבירה שאמנם היא מאמינה שלקולוניאליזם הייתה השפעה, אך רבות מהבעיות שניגריה מתמודדת עימן לא נובעות מהקולוניאליזם אלא מהמשילות.
זכויות להט"ב
ב-2019 נמנעה בדנוק בהצבעה על הרחבת הזכות לנישואים חד-מיניים לצפון אירלנד. במרץ 2021 קראה ג'יין אוזאן, אחת משלושה יועצים להט"בים לממשלה שהתפטרו לאחר החלטת הממשלה שלא לכלול טיפול המרה לטרנסג'נדרים בהצעה לאיסור על טיפולי המרה, "לשקול מחדש את עמדתה", ותיארה נאום של בדנוק בנושא כ"מחריד" וכ"קש האחרון".
זמן קצר לאחר מינויה לשרת המדינה לשוויון ב-2021, התפרסם כי בהקלטה מ-2018 שדלפה לעגה בדנוק לנישואים חד-מיניים, התייחסה לנשים טרנסיות כ"גברים" והשתמשה במונח טרנסקסואל, שיש טרנסים/ות המחשיבים/ות אותו כפוגעני.
כמועמדת לראשות המפלגה השמרנית ב-2022
ב-6 ביולי 2022 התפטרה בדנוק מהממשלה על רקע הטיפול הכושל של בוריס ג'ונסון בשערוריית מינויו של כריס פינצ'ר למצליף הסיעתי. הודעת ההתפטרות שלה פורסמה במשותף עם השרים אלכס בורגהארט, ניל אובראיין, לי ראולי וג'וליה לופז. יומיים לאחר מכן השיקה את מועמדותה לרשת את ג'ונסון כמנהיגת המפלגה השמרנית, במאמר לטיימס בו אמרה שהיא רוצה "לומר את האמת" ודוגלת ב"ממשלה חזקה אך מוגבלת".
במהלך ההתמודדות היא צוטטה כמי שכינתה את היעד של נייטרליות פליטת פחמן כ"לא מחושב די צורכו" ואמרה כי פוליטיקאים "נדלקו על הרעיון שהמדינה תתקן את רוב הבעיות". היא השיקה את הקמפיין שלה באירוע שנערך ב-12 ביולי, ובו הודבקו שלטים בכתב יד האומרים "גברים" ו"נשים" על דלתות השירותים נטולי המגדר. בסיבוב הרביעי של ההצבעה, אחרי שזכתה ב-59 קולות בלבד, הודחה בדנוק מההתמודדות.
חיים אישיים
בדנוק נשואה להאמיש בדנוק, ולהם שתי בנות ובן. בעלה עובד עבור דויטשה בנק, ובין השנים 2014–2018 היה נציג המפלגה השמרנית במועצת מרטון, וייצג את וימבלדון וילג'. בבחירות הכלליות ב-2015 התמודד מטעם המפלגה השמרנית בצפון אירלנד, אך הפסיד.
בדנוק מזדהה כ"נוצרייה מבחינה תרבותית", וסבה מצד אמה היה כומר מתודיסטי בניגריה. אביה של בדנוק, פמי, מת בפברואר 2022, והיא לקחה חופשת שכול קצרה מתפקידיה בממשלה.
אליעזר שפר
אליעזר שפר (י' בשבט ה'תרצ"ג, 6 בפברואר 1933 - י"ב בחשוון תשע"ט, 21 באוקטובר 2018) היה איש ציבור ישראלי.
ביוגרפיה
שפר נולד בטבריה. הוא היה דור שישי למשפחה של חסידי קרלין, שעלתה לארץ ישראל בשנת תקל"ז-1777 בעליית החסידים. סבו, משה לייב, הקים את מלון שפר - האכסניה היהודית הראשונה בטבריה. אביו, חיים שפר ניהל את חברת "אגד" בטבריה עשרות בשנים. אבי סבו, רבי יהושע ביין, הקים את הבית היהודי הראשון בכפר מירון, בית שבו שוכנת כיום ישיבת בני עקיבא במירון.
למד בתלמוד תורה ובישיבת "אור תורה" בטבריה, ולאחר סיום לימודיו במחזור הראשון של הישיבה הטכנולוגית בכפר אברהם המשיך ללמוד בישיבת חברון בירושלים. בשנת 1953 התגייס לצבא ההגנה לישראל. את השירות הצבאי עשה בגדוד הראשון (890) של חטיבת הצנחנים. השתתף במלחמות ישראל. היה נשוי משנת 1958 ועד למותו לאסתר לבית גרוס.
שפר היה מורה ומדריך בכפר בתיה שברעננה. למד באוניברסיטת בר-אילן פסיכולוגיה וחינוך. בתפקידו כיועץ תעסוקה בכיר במשרד הרווחה הקים רשת לייעוץ תעסוקתי והכשרה מקצועית במחוז השרון ובשירות התעסוקה לאוכלוסייה הערבית במזרח ירושלים בשנת 1968.
בשנת 1970 יצא בשליחות חינוכית מטעם הסוכנות היהודית לארצות הברית. לאחר שובו מהשליחות בשנת 1973, השתתף בהקמת החטיבה לדור ההמשך ופיתוח מנהיגות בהסתדרות הציונית העולמית. כאשר נבחר לעמוד בראש החטיבה, הקים רשת עולמית של מכונים ללימודי יהדות ולפיתוח מנהיגות קהילתית יהודית ציונית.
בתפקיד ראש המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית היה אחראי על תפעול מפעלי חינוך ותרבות תורנית ועל הוצאה לאור של ספרי לימוד, עיון, הגות וערכות הוראה בשפות שונות. בתפקידו כראש המרכז לשירותים רוחניים בתפוצות הפעיל רשת של סמינרים לרבנים וראשי קהילות וייסד את "העצרת העולמית של המנהיגות האורתודוקסית" שהתכנסה בירושלים.
שפר עמד בראש המועצה העולמית לחינוך תורני, היה יו"ר איחוד בתי הכנסת בישראל, יו"ר הארגון העולמי של בתי הכנסת והקהילות האורתודוקסיות ונשיא לשכת בני ציון של בני ברית בירושלים. כמו כן היה חבר בתוכנית "מלווה מלכה" ששודרה במוצאי שבת ברשת ב'.
משנת 1993 למד בכולל "יום השישי" של ישיבת הכותל.
נפטר בירושלים בי"ב מרחשוון, תשע"ט, 21 באוקטובר 2018.
גרד ביניג
גרד ביניג (בגרמנית: Gerd Karl Binnig; נולד ב-20 ביולי 1947) הוא פיזיקאי גרמני שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1986 על חלקו בפיתוח מיקרוסקופ מנהור סורק.
קורות חיים
ביניג למד פיזיקה באוניברסיטת פרנקפורט, את התואר הראשון סיים בשנת 1973 והמשיך ללימודי דוקטורט.
בשנת 1969 נישא ללור ווגלר, פסיכולוגית. בתם הבכורה נולדה בשווייץ ובנם השני נולד בקליפורניה. תחביביו של ביניג הם קריאה, שחייה וגולף.
בשנת 1978, נעתר להצעה של חברת IBM והצטרף לקבוצת המחקר שלהם בציריך, שם עבד עם היינריך רורר, כריסטוף גרבר ואדמונד וייבל. יחד, הם פיתחו את המיקרוסקופ מנהור סורק, מיקרוסקופ אשר בעזרתו ניתן לבחון משטחים ברמה האטומית. ועדת נובל תיארה את ההשפעה של המכשיר על עולם המדע באומרה "תחומים חדשים לחלוטין נפתחו לחקר מבנה החומר". העקרונות הפיזיקליים עליהם מתבסס הממ"ס היו ידועים עוד לפי שחברת IBM יצרה אותו, אך ביניג ועמיתיו היו הראשונים שהתגברו על הקשיים הטכניים הכרוכים בהרכבתו.
צוות המחקר של IBM בציריך זכה בתוך זמן קצר בפרסים רבים ויוקרתיים. בשנת 1986, ביניג ורוהר חלקו מחצית מפרס נובל לפיזיקה, והחצי הנוסף חולק לארנסט רוסקה.
ביניג, כריסטוף גרבר וקלווין קווייט המשיכו לפתח את מיקרוסקופ הכוח האטומי.
בשנת 1994, פרופסור ביניג הקים את חברת "דפיניאנס". החברה מתמקדת בפיתוח מוצרים לתועלת תחומי מדעי החיים ומדעי כדור הארץ. בשנת 2014 החברה נרכשה על ידי תאגיד אסטרה בסכום של 150 מיליון דולר.
"מרכז הננוטכנולוגיה ביניג-רורר", הממוקם באחד ממחוזותיה של ציריך ובבעלות IBM קרוי על שם היינריך רורר וגרד ביניג.
תותח אוטו מלרה 76 מ"מ
תותח אוטו מלרה 76 מ"מ הוא תותח ימי שמקורו באיטליה, המותקן על גבי אניות מלחמה ונמצא בשימוש ציים רבים בעולם. התותח מיועד להפגזת חוף וכן לשימוש בקרבות ים-ים. לתותח קצב אש גבוה ביותר ובעזרת מערכות הקיימות כיום מגיע לדיוק רב. זהו תותח חשמלי הידראולי בעל 7 לוחות חשמל ו-3 מערכות הנעה לצידוד והגבהה וכן מערכת שליטה ובקרה. מערכת הקירור של התותח מבוססת על מי ים.
לאוטו מלרה יש דגם מתקדם, הנקרא Super-Rapid, ולו קצב אש גבוה יותר לצד שיפורים נוספים.
שימוש בצה"ל
תותחים מדגם זה מותקנים ברוב ספינות הטילים של חיל הים הישראלי, פרט לספינות סער 5 וספינות נגד צוללות.
בספינות מסדרת סער 6 מותקן תותח ימי מדגם Super-Rapid, דגם משופר ומהיר-ירי של האוטו מלרה 76 מ"מ.
העתקים
בספטמבר 2006, נחשפה לתקשורת מערכת פג'ר 27 - תותח ימי מתוצרת איראן, המבוסס על תותח אוטו מלרה 76 מ"מ.
דוד מויאל
דוד מויאל (1 בפברואר 1880 - 29 בינואר 1953) היה משפטן בן היישוב הספרדי הוותיק ביפו. כיהן כציר באספת הנבחרים הראשונה של יהודי ארץ ישראל וחבר בוועד הלאומי. מראשוני ילידי ארץ ישראל שהוסמכו בעריכת דין.
קורות חיים
דוד בן יוסף מויאל נולד ביפו ב-1 בפברואר 1880 (תרמ"א), כבן למשפחת מויאל היפואית שמוצאה ממרוקו. אביו היה יוסף ביי מויאל, ואמו, שמחה, הייתה בתו של הרב משה פארדו, הרב הראשי באלכסנדריה. אחיו היה ד"ר שמעון מויאל.
בצעירותו קיבל שילוב של חינוך מסורתי ומודרני. התחיל את לימודיו בתלמודי תורה של הקהילה הספרדית ביפו, ולאחר מכן בבית ספר של כל ישראל חברים. בשנת תר"ס נסע לביירות ולמד בבית ספר היהודי "תפארת ישראל" בעיר. הוא המשיך ללימודים בפריז, שם למד משפטים והוסמך כעורך דין בשנת 1904.
הוא עבד הן כעורך דין פרטי והן בשירות מיזמים יהודיים. הצטיין בבקיאותו בחוק העות'מאני, ובעיקר בחוקי הקרקעות. היה בקיא בשפה הערבית מימי לימודיו בביירות והוסיף להשתלם בלימוד השפה וספרותה מפי השייח' חוסיין אל-דג'אני ואחיו ד"ר שמעון מויאל. הוא התעמק בחקר השפה הערבית הקלאסית ואסף ספרות ערבית, ולמד גם ממסורות החדית' ופירושי הקוראן. הודות לבקיאותו במסורות העות'מאניות והערביות ולפעולתו המוצלחת כעורך-דין, זכה לידידות ולהוקרה מצד נכבדי הערבים ואנשי הממשל העות'מאני, והממשלה העות'מאנית העניקה לו את התואר "ביי".
בקשריו הטובים הללו השתמש כדי לסייע ברכישת אדמות עבור היישוב היהודי. הוא היה שותף ברכישות של עשרות אלפי דונמים של אדמה, וסייע להקמת שכונות ויישובים רבים בארץ ישראל, במיוחד באזור שלימים יהיה תל אביב. בין השכונות שסייע בהקמתן כלולות כרם התימנים, אהל משה, מחנה יוסף, מגן דוד, וכן סייע לרכישת אדמות באזור הערים רחובות ונס ציונה של כיום.