cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היפה והחיה (פסקול, 1991)
תגובות ביקורתיות
בדומה לתגובה החיובית המוחלטת שהסרט קיבל, פסקול הסרט זכה להערכה אוניברסלית הן מצד מבקרי המוזיקה והן מצד מבקרי הקולנוע, וזכה לשבחים כמעט פה אחד על השירים והן על נעימות הסרט. אתר AllMusic העניק לפסקול ציון כולל כמעט מושלם של 4.5/5 כוכבים, ותיארה את היצירות של אשמן ומנקן כ"מענגות באופן חיובי". עם זאת, נכתב כי הורגש שהנעימות של האלבום לא היו טובות כמו "בת הים הקטנה". אתר ביקורות הפסקולים Filmtracks.com התלהב מאוד מהאלבום, שיבח כל אחד משיריו ותייגו אותם כ"אופטימיים להפליא". המבקר גם שיבח את אשמן ומנקן על כך שנמנעו מ"הופעות קומיות מטופשות כדי לפנות לילדים". בניגוד לדעת AllMusic, המבקר חש כי הנעימות הן "שיפור עצום" לעומת "בת הים הקטנה". אתר Sputnikmusik העניק לאלבום דירוג כללי של 4.5/5, כלומר "מעולה". האתר שיבח את כל אוסף השירים של הסרט בסקירה מפורטת, וטען כי הצלחת הסרט חבה במידה לא מבוטלת לפסקול מצוין.
כאשר "היפה והחיה" יצא לאקרנים בנובמבר 1991, כמה מבקרי קולנוע ובידור העניקו שבחים ספציפיים למוזיקה שלו, הן לשירים והן לנעימות. ב"אנטרטיינמנט ויקלי" נכתב, "השירים משחררים תגובה כימית של אושר".
הפסקול הפך לסרט האנימציה הראשון (ועד כה, היחיד) שקיבל מועמדות פרס גראמי לאלבום השנה. גרסת הפופ של השיר "Beauty and the Beast" קיבלה גם מועמדויות לגראמי להקלטת השנה ושיר השנה. בסך הכל, הפסקול זכה בחמישה פרסי גראמי: האלבום הטוב ביותר לילדים ולהרכב האינסטרומנטלי הטוב ביותר שנכתב לסרט קולנוע או לטלוויזיה עבור הפסקול, וביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר של צמד או להקה (סלין דיון ופיבו ברייסון), ביצוע הפופ האינסטרומנטלי הטוב ביותר, והשיר הטוב ביותר שנכתב עבור מדיה חזותית עבור "Beauty and the Beast".
מית'אל אל-אלוסי
מית'אל ג'מאל חוסיין אחמד אל-אלוסי (ערבית: مثال جمال حسين احمد الآلوسي, תעתיק מדויק: מת'אל ג'מאל חסין אחמד אלאלוסי; נולד ב-1953) הוא פוליטיקאי עיראקי ומנהיג "המפלגה הדמוקרטית של האומה העיראקית", התומכת בקשרים ובברית עם ישראל. הוא נבחר למועצת הנבחרים כעצמאי בבחירות של דצמבר 2005.
ביוגרפיה
אל-אלוסי נולד למשפחה מכובדת במחוז אל-אנבאר, אביו היה פרופסור באוניברסיטת בגדאד ומומחה בנושא ספרות ערבית קלאסית.
כחבר במפלגת הבעת' בעיראק, חבר אל-אלוסי למתנגדים של סדאם חוסיין במפלגה, כגון עבד אל-ח'אלק א-סאמראי. בשנת 1976, בעת לימודיו בקהיר, נשפט אל-אלוסי שלא בפניו בעוון ניסיון לחתור תחת השלטון, ונגזר עליו עונש מוות. הוא יצא לגלות בגרמניה והפך לאיש עסקים. מתקופת גלותו הוא מחזיק בדרכון גרמני.
בדצמבר 2002 היה מעורב בהשתלטות על השגרירות העיראקית בברלין במחאה על רודנותו של סדאם חוסיין והורשע בחטיפה על ידי בית משפט גרמני, שגזר עליו שלוש שנות מאסר. עונשו הופחת מאוחר יותר למעצר בית.
לאחר הפלישה לעיראק ב-2003 חזר אל-אלוסי לעיראק. הוא מונה למנהל הכללי בנושא תרבות ותקשורת במועצה העליונה לדה-בעת'יפיקציה, והצטרף לפרלמנט העיראקי. בספטמבר 2004, בעקבות ביקור פומבי בישראל, גורש אל-אלוסי מהקונגרס העיראקי הלאומי ופוטר מעבודתו במועצת הדה-בעת'יפיקציה. הוא הורשע על ידי בית המשפט הפלילי המרכזי של עיראק באשמת "קשר עם מדינות אויב". האירוע הוביל אותו לייסד את "המפלגה הדמוקרטית של האומה העיראקית". זו התמודדה בבחירות 2005, וזכתה ב-4,500 קולות בלבד, הרחק מהדרוש כדי לזכות במושב בפרלמנט, אך מספר הקולות זיכה את המפלגה במושב אחד במחוז בגדאד.
ב-19 בפברואר 2005 הותקפה מכוניתו של אל-אלוסי בידי חמושים באזור שכונת אל-ג'מייה בבגדאד. שני בניו, איימן בן ה-30 וג'מאל בן ה-22, נהרגו בהתקפה יחד עם אחד משומרי ראשו. הארגון היהודי האמריקאי AJC העניק לו את אות "האומץ המוסרי" בתגובה לכך. שר התרבות, אסעד אל-האשמי, הורשע בהרג.
בספטמבר 2008 ביקר אל-אלוסי בישראל בפעם השלישית, ונשא נאום בכנס נגד הטרור במרכז הבינתחומי הרצליה, שאורגן על ידי צה"ל. הוא שיבח את ישראל באומרו כי "בישראל אין כיבוש, יש ליברליות" ומתח ביקורת על איראן, באומרו כי היא מתערבת ללא הרף בעיראק. הוא קרא לשיתוף מודיעיני בין עיראק, ישראל, ארצות הברית, ירדן, טורקיה וכווית. כאשר חזר מביקור זה, הוחלט בפרלמנט הלאומי של עיראק להסיר את חסינותו ולאסור עליו את היציאה מעיראק. השר לענייני הפרלמנט, אל-סאפי, אמר כי יפעל להעמדתו לדין על עבירה של "ביקור במדינה שעיראק רואה בה אויב", שעונשה המרבי הוא מוות. אל-אלוסי אומנם הועמד לדין, אך בית המשפט זיכה אותו בנובמבר 2008 בקובעו שביקור בישראל אינו מהווה הפרה של החוק העיראקי.
באוקטובר 2008 טען אל-אלוסי כי היו ניסיונות מצד איראן לשחד אותו במליוני דולרים באמצעות שגרירה בעיראק ופוליטיקאים עיראקיים.
אלישיב קנוהל
הרב מרדכי אלישיב קנוהל (7 באוגוסט 1948, ב' באב ה'תש"ח - ה' באייר ה'תשע"ח, 20 באפריל 2018) היה רב קיבוץ כפר עציון ואחראי אגף הנשואים בארגון צהר.
ביוגרפיה
הרב קנוהל נולד בב' באב ה'תש"ח, בעת שאביו היה בשבי הלגיון הירדני, ומכאן שמו - 'אלישיב'. הוריו, שושנה ודב קנוהל היו ממייסדי כפר עציון לפני מלחמת העצמאות. הוא גדל בירושלים ואת שירותו הצבאי עשה בהנח"ל המוצנח. לאחר מלחמת ששת הימים היה בין אלו שהקימו מחדש את כפר עציון, היישוב הראשון בגוש עציון.
לאחר שירותו הצבאי למד כחמש שנים בישיבת מרכז הרב וכשמונה שנים בישיבת הר עציון שבגוש עציון. במקביל סיים את לימודיו במכללת הרצוג להכשרת מורים, בתואר B.Ed. בהמשך קיבל תואר שני בתלמוד מאוניברסיטת בר-אילן.
הרב קנוהל שימש כרב הקיבוץ כפר עציון מ־1989 עד לפטירתו. שימש גם כר"מ וראש כולל הלכה בישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים משנת 1992 עד לסגירתה ב־2009.
בין השנים 2002–2004 הרב קנוהל פיתח יחד עם הרב דוד בן זזון והטוענת הרבנית רחל לבמור ובהתייעצות עם דיינים ואנשי משפט את ה"הסכם לכבוד הדדי" בין בני זוג הנישאים. זהו הסכם טרום-נישואים שמטרתו הסדרת חלוקת הממון בין בני זוג במקרה של גירושין, וכן מניעת מצבים של סרבנות גט. פרסם מאמרים בקובץ "תחומין", בכתבי עת ובספרי זיכרון שונים.
משנת תש"ע ועד לפטירתו עמד בראש אגף הנישואין של עמותת רבני צהר.
משפחתו
הרב קנוהל היה נשוי למרים (לבבי) ואב ל־11 ילדים. נפטר בה' באייר ה'תשע"ח (20 באפריל 2018), לאחר מאבק במחלת הסרטן.
הרב קנוהל הוא אחיו של פרופסור אמריטוס ישראל קנוהל, מרצה (בדימוס) בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
יאן שולץ
יאן שולץ (בצ'כית: Jan Schulz; מאי 1899 - מאי 1953), שחמטאי צ'כי.
שולץ סיים במקום השני, אחרי קארל אופוצ'נסקי בתחרות בלון בשנת 1916. שולץ ניצח בתחרות פראג בשנת 1920, חלק מקום 6–8 בפראג 1921 (ניצחו: קארל הרומאדקה ופרנטישק טרייבל), חלק מקום 5–7 בתחרות ברנו 1921 (ניצחו: קארל הרומאדקה, קארל טרייבל ולדיסלב פרוקש) וניצח בתחרות פראג בשנת 1924.
שולץ השתתף בנבחרת צ'כיה באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הבלתי רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז (1924), וצבר 9 נקודות מתוך 13 אפשריות. נבחרת צ'כיה זכתה במקום הראשון ושולץ זכה אפוא במדליית זהב קבוצתית.
באולימפיאדת השחמט 1928 שיחק שולץ בלוח המילואים של נבחרת צ'כיה וצבר 3.5/10 נקודות. צ'כיה סיימה במקום השביעי.
שולץ חלק מקום 3–5 בתחרות ברטיסלבה 1925 (ניצח: ריכרד רטי), סיים במקום השישי בתחרות בארדג'וב 1926 (ניצחו: הרמניס מטיסונס וסבלי גריגורייביץ' טרטקובר), סיים במקום החמישי בתחרות טרנסיאנסקה טפליצ'ה (ניצחו: קארל גילג ובוריסלב קוסטיץ'), חלק מקום ראשון עם קארל סקליצ'קה ופרוקופ בתחרות פראג 1926, חלק מקום 5–8 בתחרות פראג 1927 (ניצח: קארל הרומאדקה), סיים במקום השני, אחרי קארל אופוצ'נסקי בתחרות ברנו 1929 וחלק מקום 5–6 בתחרות מניצובו הרדיסטה (ניצח: יפים בוגוליובוב).
אייר ערביה
אייר ערביה (אנגלית Air Arabia; ערבית العربية للطيران) היא חברת תעופה אמירותית, המוגדרת כחברת תעופה זולה. בסיסה הראשי של החברה נמצא בעיר שארג'ה, שבאיחוד האמירויות הערביות. החברה מפעילה טיסות סדירות ליותר מ -120 יעדים בצפון אפריקה, המזרח התיכון, אסיה ואירופה.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון ליוני 2020:
גברת מייזל המופלאה
גברת מייזל המופלאה (באנגלית: The Marvelous Mrs. Maisel) היא סדרת דרמה קומית אמריקאית, שנוצרה על ידי איימי שרמן-פלאדינו, ואשר עלתה לשידור לראשונה ב-17 במרץ 2017, בשירות פריים וידאו. בסדרה מככבת רייצ'ל ברוסנהאן בתפקיד שעל שמו נקראה הסדרה: מרים "מידג'" מייזל, עקרת בית יהודייה בניו יורק ב-1958, אשר מגלה שיש לה כישרון לסטנד-אפ. לאחר שפרק הפיילוט זכה לשבחי הביקורת, נרכשה הסדרה על ידי אמזון עבור שתי עונות, ב-10 באפריל 2017.
העונה הראשונה יצאה ב-29 בנובמבר 2017, וזכתה לביקורות חיוביות. הסדרה זכתה בשני פרסי גלובוס הזהב (לסדרת הטלוויזיה הטובה ביותר – קומדיה או מוזיקלי ולשחקנית הטובה ביותר – קומדיה או מוזיקלי עבור ברוסנהאן), בחמישה פרסי אמי, כולל לסדרת הקומדיה הטובה ביותר ולשחקנית הראשית בסדרת קומדיה לברוסנהאן, וכן בשני פרסי גילדת שחקני המסך לאנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסדרה קומית.
העונה החמישית והאחרונה שודרה ב-2023.
עלילה
מרים "מידג'" מיזל היא עקרת בית יהודייה, בת למעמד הבינוני-גבוה ובוגרת מכללת ברין מאר, המתגוררת באפר וסט סייד של מנהטן ב-1958. בעלה, ג'ואל, הוא איש עסקים אשר נאבק לעשות לעצמו שם כסטנדאפיסט בערבי חובבים במועדון "גאסלייט קפה". מידג' מסייעת לו ותומכת בו.
לילה אחד, אחרי הופעה לא מוצלחת במיוחד, ג'ואל מתוודה בפני מידג' שהוא מנהל רומן עם המזכירה שלו, ועוזב אותה. מידג', הרוסה, הולכת להשתכר במועדון. בדחף פתאומי היא עולה על הבמה ובאלתור מסחרר, מציגה את מצוקתה לקהל. הקהל מרותק מסגנונה החריף, לפעמים גס, ומתוחכם. כשמידג' נסחפת ומורידה את חולצתה, היא נעצרת. היא מושלכת למעצר עם הקומיקאי האיקוני, שעדיין לא הגיע לשיא פרסומו, לני ברוס. היא עוזרת לשחרר אותו בערבות, וברוס מזהיר אותה כי עסקי הקומדיה הם נוראיים, אך מידג' איכשהו מרגישה מעודדת מכך. בחזרה ב"גאסלייט", היא חוברת לעובדת המקום סוזי מיירסון, אשר חולמת להיות מנהלת מקצועית, והיא דוחפת את מידג' קדימה.
כשמידג' עוברת עם ילדיה לגור עם ההורים שלה, היא מחליטה לקחת משרה כמוכרת קוסמטיקה. בחנות היוקרה בה היא עובדת, היא פוגשת באנשים ומצבים חדשים שמשמשים לה להשראה בקומדיה שלה, בנוסף לכך שהעבודה נותנת לה תחושה של עצמאות. היא מתחילה ללכת למסיבות, וממשיכה לפתח את מיומנויותיה בסטנדאפ.
מידג' פוגשת את הקומיקאית המובילה של התקופה, סופי לנון, שמזמינה אותה לביתה המפואר לביקור. שם, מסתבר שהדמות העליזה שלה היא רק על הבמה, ובמציאות היא קשה הרבה יותר. לנון מזהירה את מידג' שהיא לא תצליח אם תעלה על הבמה בתור עצמה, "כי אף אחד לא רוצה לצחוק על אישה יפה, חכמה, ונשית - רק גברים יכולים להיות עצמם על הבמה". מידג' לא מסכימה שאמרו לה שהיא אינה מספיק טובה, ובהופעתה הבאה היא מעלה רוטינה מצחיקה שבה היא מגלה את כל סודותיה של לנון. כתוצאה, גם היא וגם לנון מוחרמות מכל מועדוני הקומדיה בניו יורק. בעזרתו של ברוס, היא מקבלת הזדמנות נוספת לעלות לבמה, והיא "הורגת". ללא ידיעתה של מידג', ג'ואל היה בקהל בעת הופעתה. הוא ביקש לחזור אליה בדיוק באותו הערב, אך מידג' עדיין כועסת על הרומן, ומבטאת את רגשותיה בהופעתה. ג'ואל עוזב את המועדון, שיכור ומבולבל, והוא מבין עד כמה הוא פגע במידג', ועד כמה היא מוכשרת ומצחיקה. העונה מסתיימת עם הכרזתה של מידג' שמהיום תהיה מוכרת בשם הבמה "גברת מייזל".
הפקה
יוצרת הסדרה איימי שרמן-פלאדינו שאבה השראה לתוכנית מזיכרונות הילדות שלה מאביה, שהיה קומיקאי סטנד-אפ בניו יורק, ומהערצתה לנשים ראשונות בתחום, כגון ג'ואן ריברס.
ב-6 ביוני 2016 יצאה ההודעה כי אמזון הזמינה פיילוט. הפרק נכתב על ידי שרמן-פלאדינו, שגם הייתה המפיקה בפועל. ב-2 במרץ 2017, דווח כי הפיילוט יהיה פרק הבכורה מסדרת אמזון באביב 2017. ב-10 באפריל 2017, הודיעה אמזון שהזמינה עונה שנייה.
ב-20 במאי, שנת 2018, הודיעה אמזון כי חידשה את הסדרה לעונה שלישית.
הסדרה מצולמת במנהטן.
ביקורת
העונה הראשונה זכתה בביקורות חיובית מן המבקרים. באתר הסקירה Rotten Tomatoes, יש לעונה ציון של 95%, עם דירוג ממוצע של 7.63 מתוך 10 המבוסס על 78 ביקורות. בקונצנזוס הביקורתי נכתב,"גברת מייזל הנפלאה היא תוספת מרנינה לקטלוג של ההפקות המקוריות של אמזון, שמונעת על ידי ביצועים מצחיקים אך נוקבים של רייצ'ל ברוסנהאן." באתר Metacritic יש לסדרה ציון ממוצע משוקלל של 80 מתוך 100, בהתבסס על 27 מבקרים, המציין "ביקורות חיוביות באופן כללי".
פרק הפיילוט של הסדרה היה אחד המוצלחים ביותר של אמזון אי פעם, והשיג רייטינג ממוצע של 4.9 (מתוך 5). הביקורת בעיתון "הגרדיאן" שיבחה את "השילוב של הדיאלוג הנוקב של [שרמן-פלאדינו] עם הקסם המנצח של ברוסנהאן", בעוד שעל פי הביקורת של The A.V. Club העיצוב האמנותי "יוצא מן הכלל" וכן ש"זו סדרה אשר בטוחה בעצמה בדיוק כמו הגיבורה שלה—ואיזו גיבורה זו. מידג' כבר דמות בעלת רבדים, מתמודדת עם קונפליקט, מצחיקה, מקסימה." מבקר מגזין האינטרנט "סלייט" קרא לפיילוט "נוקאאוט".
גם העונה השנייה זכתה לביקורות חיוביות לפרק הבכורה. באתר Rotten Tomatoes, העונה מחזיקה בציון של 90%, עם דירוג ממוצע של 8.4 מתוך 10 המבוסס על 59 ביקורות. באתר Metacritic, הממוצע המשוקלל שהוקצע הוא ציון של 85 מתוך 100 בהתבסס על 24 מבקרים, המציין "שבחים אוניברסליים".
איילין קווין
איילין מרי קווין (באנגלית: Aileen Marie Quinn; נולדה ב-28 ביוני 1971) היא שחקנית אמריקאית שהתפרסמה בעיקר בתור הילדה אנני בסרט "אנני", תפקיד עליו הייתה מועמדת לשני פרסי גלובוס הזהב.
ביוגרפיה
קווין נולדה ברובע יארדלי שבפנסילבניה. שאבה את השראתה למשחק מאמה הלנאנן קווין שהייתה במקצועה מורה למשחק.
התגלתה לראשונה בגיל 10 כשנבחרה מתוך למעלה מ-8,000 מועמדות לשחק בדרמה המוזיקלית של ג'ון יוסטון "אנני", בסרט הופיעה בתפקיד הילדה האדמונית היתומה אנני והועמדה ל לשני פרסי גלובוס הזהב, בקטגוריות השחקנית הטובה ביותר בסרט קומי/מוזיקלי והשחקנית החדשה הטובה ביותר של השנה.
כילדה חוץ מלשחק, קווין גם שרה באופן מקצועי ובשנת 1982 שחררה את אלבום הסולו שלה "Bobby's Girl". בנוסף גם שרה מספר שירים מתוך פסקול הסרט "אנני". ב-1986 שיחקה לצידם של אלי גורנשטיין והלן האנט בתפקיד הנסיכה זורה בדרמה המוזיקלית הישראלית "נסיך צפרדע".
בשנת 1994 השלימה קווין את לימודייה עם תואר מאוניברסיטת דרו. לאחר שסיימה את לימודייה עבדה קווין בתור מתורגמנית ובתור מורה לתיאטרון וספרדית.
בשנת 2010 חזרה למסכים לאחר היעדרות ממושכת ושיחקה לצידם של זוכי האוסקר, טימותי האטון ומירה סורבינו בדרמה "סרקזם מרובה".
גבריאלה ספניק
גבריאלה אלנה שפניץ' אוטררה (Gabriela Elena Španić Utrera; נולדה ב-10 בדצמבר 1973) היא שחקנית וזמרת ונצואלית.
ביוגרפיה
ספניק נולדה בוונצואלה, לאב ממוצא קרואטי ואם ונצואליאנית. אביה היגר עם הוריו מקרואטיה לוונצואלה ב-1960. יש לה אחות תאומה בשם דניאלה, אח הצעיר ממנה בשנה, בשם אנטוניו ואחות צעירה יותר בשם פטריסיה.
קריירה
ספניק החלה את הקריירה שלה כאשר זכתה בתואר "הגוף הכי יפה" בתחרות מלכת היופי של ונצואלה בשנת 1992. לאחר מכן היא החלה ללמוד פסיכולוגיה באוניברסיטה למרות שתמיד התעניינה במשחק. היא פרצה לתודעה באמצע שנות ה-90 כאשר החלה להשתתף בתפקידים ראשיים בטלנובלות. בספטמבר 2000, ביקרה ספניק בישראל והשתתפה בטקס פרסי ערוץ ויוה. הטלבנולה אשר נתנה לה את המקפצה לעולם היא "המתחזה" אשר נמכרה ליותר מ-180 מדינות ותורגמה ליותר מ-25 שפות.
בשנת 2005 ספניק הוציאה לאור מארז בשם "גבריאלה 2005 טוטאל" אשר כלל לוח שנה שלה, DVD, דיסק בו היא שרה, וספר אוטוביוגרפי.
בשנת 2004 זכתה בוונצואלה בפרס השחקנית הוונצואליאנית הכי מוכרת בעולם.
בשנת 2005 היא זכתה בפרס אורכידאה ובפרס FAMAS על השתתפותה בטלנובלה "עמק התשוקות".
בשנת 2006 זכתה בארצות הברית בפרס הכוכבת הלטינית הכי משפיעה ופרס זה זיכה אותה בפרס Fama, גם ב- CNN en Español ו- "GM פרסים".
בשנת 2009 זכתה בתואר לשחקנית היחידה המוערכת במקסיקו אשר היא לא מקסיקנית בעיתון הנבחר TV Notas, ובאותה השנה זכתה בפסטיבל סרטים של Beverly Hills בתואר הכוכבת הלטינית של השנה.
בשנת 2011 זכתה והוכתרה בפרס הזהב במקסיקו על מפעל חייה.
חייה האישיים
ב-1995 הכירה ספניק את מיגל דה לאון בטלנובלה "כמוך...אף אחד". ב-22 באוקטובר נישאו השניים, והתגרשו ב-28 בספטמבר 2003. ב-7 ביולי 2008 ילדה ספניק את בנה גבריאל דה חסוס. אביו של התינוק הוא העיתונאי הוונצואליאני ניל פרץ.
מישל וירלוז'ה
מישל וירלוז'ה (בצרפתית: Michel Virlogeux; נולד ב-1946) הוא מהנדס מבנים צרפתי המתמחה בתכנון גשרים.
קריירה
וירלוז'ה סיים את לימודיו באקול פוליטקניק (École Polytechnique) בפריז ב-1967, וב-1970 סיים את לימודיו בבית הספר היוקרתי להנדסה אזרחית אֵקוֹל נָסְיוֹנַל דֶה פּוֹנְטְס אִי סוֹשֶה (École Nationale des Ponts et Chaussées; נקרא כיום אֵקוֹל דֶה פּוֹנְטְס פָּארִי-טֶק - École des ponts ParisTech). בין 1970 ל-1973 עבד בתוניסיה בתכנון כבישים ובמקביל רכש דוקטורט בהנדסה מאוניברסיטת פְּיֵיר אִי מַארִי קוּרִי (Université Pierre et Marie Curie) שברובע השישי של פריז. בינואר 1974 הצטרף למחלקת הגשרים ב-SETRA, האגף הטכני של רשות הכבישים הצרפתית.
ב-1980 הוא התמנה לראש היחידה לגשרי בטון גדולים ב-SETRA, וב-1987 לראש היחידה לגשרים גדולים, מבטון ומפלדה. במהלך עשרים שנה הוא תכנן יותר ממאה גשרים, כולל פון דה נורמנדי שהחזיק בתואר הגשר מעוגן הכבלים הארוך ביותר בעולם במשך ארבע שנים. ב-1995 הוא עזב את רשות הגשרים הצרפתית והחל קריירה כמהנדס מייעץ עצמאי. הישגיו העיקריים בתפקיד זה: השתתפותו בבניית גשר ואסקו דה גאמה בליסבון וגשר מיו בצרפת. כמה מהגשרים שתכנן עוטרו בפרסים על הצטיינות באדריכלות.
מאז 1977 וירלוז'ה משמש מרצה במשרה חלקית באנליזה של מבנים באקול נסיונל דה פונטס אי סושה.
עונת 1998/1999 בגביע ספורטה
עונת 1998/1999 בגביע ספורטה הייתה העונה ה-33 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה. זו הייתה העונה השלישית, במתכונת החדשה והראשונה בשם גביע ספורטה לזכר ריימונדו ספורטה, עסקן כדורסל ספרדי.
המשחק הראשון התקיים ב-15 בספטמבר 1998 ומשחק הגמר התקיים ב-13 באפריל 1999. בתחרות השתתפו 48 קבוצות.
במשחק הגמר של התחרות גברה בנטון טרוויזו על פאמסה ולנסיה בתוצאה 60:64, וזכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחילת התחרות התקיימו משחקים ב-8 בתים בשיטת משחק בית/משחק חוץ. 32 קבוצות (4 מכל בית) העפילו לפלייאוף שהתקיים בשיטת משחק בית/משחק חוץ. משחק הגמר התקיים במגרש שנקבע בתחילת התחרות.
ישראל בתחרות
העונה לישראל היו שתי נציגות:
עמוס יעקב
עמוס יעקב (נולד ב-30 באפריל 1962) הוא שוטר ישראלי בדימוס ששימש כקצין משטרה בדרגת ניצב במשטרת ישראל. הוא כיהן במגוון תפקידי פיקוד וביניהם מפקד משמר הגבול ומפקד מחוזות חוף וש"י.
קורות חייו
יעקב נולד במושב שדי תרומות. הוא נשוי לדורית ואב לשלושה.
בשנת 1988 התגייס למשמר הגבול לפלוגה כ"ח ששימשה כיחידה ארצית לפיזור הפרות סדר וללחימה בטרור. לאחר מכן עבר לפקד על יחידות אבטחת מתקנים במג"ב צפון, בתחילה מתקן 301 ובהמשך מתקן 302.
בשנת 1993 התמנה עמוס למפקד גזרת גליל עליון. בשנת 1994 עבר לפקד על פלוגה כ"ה של מג"ב בחברון, לאחר המשבר שחוותה היחידה בעקבות אירוע הטבח במערת המכפלה. הפלוגה הייתה תחת פיקוד חטמ"ר יהודה וביצעה בתקופתו מבצעים מגוונים בכל רחבי הר חברון והייתה שותפה למעצרי מבוקשים רבים. בשנת 1995 סיים יעקב את תפקידו בחברון והתמנה למפקד פלוגה ט"ו במג"ב שהייתה אחראית על מרחב העיר שכם. לאחר השירות בשכם ביצע יעקב מגוון תפקידי מטה, הראשון בהם קצין האג"מ של מג"ב עזה. לאחר תפקיד זה עבר לשמש כסגן מפקד מרחב מג"ב מרכז.
לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000 ועמה פיגועי התאבדות במרכזי הערים בתחומי הקו הירוק הקים משמר הגבול את מרחב התפר, חטיבה שהפעילה פלוגות ויחידות מיוחדות על מנת לסכל חדירות של מפגעים מיהודה ושומרון. עמוס יעקב התמנה לסגן מפקד המרחב החדש ובמהלך שירותו בתפקיד זה התמודדו לוחמיו עם אירועי טרור קשים. בינואר 2003 נלחם בחוליית מחבלים שחדרה ליישוב גדיש. על פועלו עוטר יחד עם קובי שבתאי, מאיר אליהו ואופיר סולימאן בעיטור האומץ של משטרת ישראל.
בשנת 2003 קודם לדרגת נצ"מ (ניצב משנה) וקיבל תחת פיקודו את מרחב מג"ב צפון. במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות ב-2005, עמד בראש "חטיבת העמק", אחת מחטיבות המשטרה שהוקמו לצורך ביצוע התוכנית, בתפקיד זה פיקד על פינוי כפר דרום ברצועת עזה ופינוי שא נור בצפון השומרון. במהלך אירועי עמונה ב-2006, פיקד על מעגל הפינוי הפנימי.
בשנת 2007 התמנה למפקד מרחב מג"ב ירושלים וקודם לדרגת תנ"צ. עמוס שימש כמפקד מג"ב ירושלים עד אשר מונה למפקד בסיס ההדרכה (בה"ד) של מג"ב בשנת 2008. במסגרת זו הגה רעיון שנקרא "אימון ערכי", במסגרתו עוברים השוטרים אימונים ותכנים מיוחדים שמיועדים לעבוד על ערכיותם, כשם שבאימונים בבסיס ההדרכה עובדים על הקניית יכולות בתחומי הלחימה והמבצעים. על פעילות זו קיבלה היחידה את פרס הרמטכ"ל ליוזמות חינוכיות. בשנת 2011 הועלה לדרגת ניצב ועבר ממשמר הגבול לשמש כמפקד מחוז ש"י.
בשנת 2012 שב עמוס יעקב למשמר הגבול והתמנה למפקד משמר הגבול ה-14. כמפקד מג"ב יזם את הקמתה של תחנת מטה יהודה, תחנת משטרה ייעודית לטיפול במרחב הכפרי בסביבות בית שמש. בניגוד לשאר תחנות המשטרה, תחנת מטה יהודה פועלת על טהרת משמר הגבול. שינויים נוספים שנעשו בתקופתו כללו עבודת מטה נרחבת להגדרת המשימות של משמר הגבול במרחב הכפרי ואופן ביצועם.
עמוס יעקב פיקד על משמר הגבול במהלך מבצע "שובו אחים", לאיתור הנערים החטופים, ובמהלך "מבצע צוק איתן" ואירועי הטרור הקשים בירושלים שהתרחשו לאחריו. בעקבות אירועי השעה הורחב מג"ב ירושלים והופעלו בעיר כוחות גדולים של משמר הגבול לרבות מילואים.
בפברואר 2016 מונה למפקד מחוז חוף. במהלך שנת שירותו הראשונה במחוז חוף פיקד על אירועים מורכבים ובראשם אירוע השרפה בחיפה ב-2016, בו קיבל החלטה לפנות כ-70 אלף תושבים מבתיהם.
המלחמה ההונגרית-סלובקית
המלחמה הסלובקית הונגרית או המלחמה הקטנה, מלחמה במזרח סלובקיה שנערכה בין 23 במרץ ל-31 במרץ/4 באפריל 1939 בין הרפובליקה הסלובקית הראשונה לבין הונגריה.
רקע
בסתיו 1938 צ'כוסלובקיה (שכללה את סלובקיה) אולצה לוותר על שטחים בגבול לגרמניה והונגריה. ב-14-15 במרץ 1939 אולצה סלובקיה להכריז על עצמאותה, שהוכרה גם על ידי הונגריה. באותו הזמן, האזורים הצ'כים סופחו לגרמניה כפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה ורותניה הקרפטית הכריזה אף היא על עצמאות, אך נכבשה מיד על ידי הונגריה.
ב-22 במרץ 1939 ועדה סלובקית הונגרית שהגדירה את הגבול המשותף המזרחי החדש סיימה את עבודתה. כמו כן, הכוחות האחרונים של צ'כוסלובקיה לשעבר מרותניה הקרפטית (שהייתה כבר חלק מהונגריה) הועברו לשטחים הצ'כים, כך שהונגריה הניחה שלא נותרו כוחות גם בסלובקיה.
המלחמה
למחרת, ב-23 במרץ 1939 התקיפה הונגריה בהפתעה את סלובקיה מרותניה הקרפטית (כלומר ממזרח) כשההנחיות היו "להמשיך מערבה ככל האפשר". הכוחות הסלובקים המופתעים (שנתמכו על ידי חלק מהכוחות הצ'כים שטרם עזבו את סלובקיה) החלו במתקפת נגד ב-24 במרץ. חלק ניכר מהלחימה נעשה באוויר על ידי כוחות אוויריים. כאשר ב-25 במרץ תקיפות האוויר ההונגריות על תחנת חיל האוויר הסלובקי בספישסקה נובה וס הרגו 13 איש, תנועה אנטי הונגרית חזקה התעוררה בקרב האוכלוסייה המקומית. בזמן זה הושגה כבר הפסקת אש (24 במרץ), אף שהלחימה המשיכה עד 31 במרץ.
על אף שסלובקיה חתמה עם גרמניה על "חוזה הגנה", סרבה גרמניה לעזור למדינה (בהפרה ישירה של ההסכם) ולא תמכה בסלובקיה במהלך המשא ומתן ההונגרי-סלובקי בתחילת אפריל. כתוצאה מכך, בהסכם שנחתם ב-4 באפריל בבודפשט, סלובקיה אולצה להעביר רצועת שטח במזרחה (1697 קמ"ר, 69,930 תושבים, 78 עיריות) לידי הונגריה.
יחסי מונקו–סין
יחסי מונקו–סין הם היחסים הדיפלומטיים שבין נסיכות מונקו לבין הרפובליקה העממית של סין.
היסטוריה
בשנת 2013 היחסים בין הרפובליקה העממית של סין לבין מונקו החלו להתפתח לאחר נתק מלבד יחסים דיפלומטיים פורמליים. ב-27 בספטמבר באותה השנה השתתפו פוליטיקאים מונגאסקים במסיבה שנערכה לכבוד יום עצמאותה ה-64 של הרפובליקה העממית של סין.
על פי משרד החוץ הסיני שתי המדינות מנהלות גם שיתוף פעולה בארגונים בינלאומיים ומונקו תומכת בסין במגוון הצבעות, החשובה שבהן היא ההצטרפות הסינית לוועדה נגד עינויים בה מונקו תמכה.
מטה רוטור
מַטֵּה-רוטור או טילט-רוטור (באנגלית: Tiltrotor) הוא כלי טיס שבו כוח העילוי וכוח הדחף נוצרים ממדחפים שכיוונם ניתן לשינוי, ובכך משלב את יכולת ההמראה ונחיתה אנכית, עם המהירות וטווח הטיסה של מטוס.
היסטוריה
הרעיון לבניית כלי טיס בעל יכולת המראה ונחיתה אנכיים שעושה שימוש ברוטורים המותקנים בקצות הכנפיים מקורו בשנות השלושים של המאה העשרים. העיצוב הראשון המזכיר את מטי הרוטור המודרניים, נרשם כפטנט על ידי ג'ורג' לברגר במאי 1930, אולם הדגם לא פותח.
במלחמת העולם השנייה פיתחו הגרמנים אב טיפוס בשם פוקה-אכגליס FA-269, הדגם שפיתוחו החל בשנת 1942 מעולם לא טס.
שני האבות-טיפוס הראשונים שטסו, היו טראסדנטל מודל 1-G (Transcendental Model 1-G) וטראסדנטל מודל 2. פיתוח דגם ה-1-G החל בשנת 1947 בניו קאסל שבדלאוור, על ידי שני עובדי יצרנית המסוקים קלט אוטוג'ירו (Kellett Autogiro). הפיתוח ארך כשבע שנים, וטס את טיסת הבכורה שלו ב-6 ביולי 1954. הכלי טס כשנה עד ה-20 ביולי 1955, אז נהרס כשהתרסק למפרץ צ'ספיק.
בשנת 1956 קיבלו שני המפתחים תקציב מחיל האוויר של ארצות הברית עבור פיתוח דגם מחליף לזה שהתרסק. הדגם השני פותח וטס זמן קצר לאחר מכן, אך חיל האוויר האמריקאי העדיף את הפיתוח של בל הליקופטר; הבל XV-3 על פני הטראסדנטל, נסוג ממימון הפרויקט, ופיתוח הדגם המחליף בוטל. הטראסדנטל היה הטילט-רוטור הראשון שהמריא כמסוק, המשיך לטוס כמטוס, והצליח להטות את מדחפיו עד לזווית של 82°.
באוקטובר 1953 זכתה בל הליקופטר בחוזה פיתוח לשני כלי טיס למטרות בדיקה, הכלי המריא לראשונה ב-11 אוגוסט 1955. בין דצמבר 1958 ליולי 1962 צברו הבל XV-3 125 שעות טיסה ב-250 טיסות, וכן הצליחו לעבור למצב אופקי 110 פעמים. באפריל 1966 ניזוקו המטוסים בעת בדיקות שנערכו להם במנהרת רוח, ומרכז המחקר איימס הודיע על השלמת המחקר.
במקביל התפתחה טכנולוגיה קשורה היא המטה כנף (טילט-ווינג tiltwing), שבה שתי הכנפיים מסוגלות להסתובב אנכית ואופקית, בניגוד למטה-רוטור שבו מסתובבים המדחפים בלבד.
בסלון האווירי בפארנבורו שהתקיים בשנת 1968, הציגה יצרנית המטוסים הבריטית; וסטלנד דגם אזרחי ניסיוני בעל 68 מושבים בשם We 01C.
מפת וינלנד
מפת וינלנד היא מפת עולם (mappa mundi) מהמאה ה-15 המתארת את הארצות שגילו הוויקינגים במסעם מערבה, בערך בסוף המאה ה-10. מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, התקיים ויכוח ער בין הטוענים כי המפה היא אותנטית, לבין המעלים חשדות לזיוף מודרני. הוא הוכרע בקביעה שהמפה היא זיוף.
מטה רוטור
היסטוריה
בשנת 1972 החלה חברת בל הליקופטר במימון נאס"א וצבא ארצות הברית בפיתוח ה-XV-15, מטוס מחקר בעל שני מנועים. מדגם זה נבנו שני מטוסים, במטרה לחקור את ביצועיו המבצעיים של המטוס.
וושינגטוניה חסונה
וושינגטוניה חסונה (שם מדעי: Washingtonia robusta) הוא מין של דקל מסוג וושינגטוניה.
מטה רוטור
היסטוריה
בשנת 1980 נכשל מבצע ציפורן הנשר שנועד לחלץ את 52 בני הערובה באיראן, כישלון המבצע הביא למסקנה כי יש צורך בכלי טיס חדש בעל יכולת הטיית-רוטור. בשנת 1981 התקבלה החלטה על פיתוח כלי טיס שכזה, בדצמבר 1982 פתח משרד ההגנה במכרז לקבלת הצעות לעיצוב הראשוני, ובאפריל 1983 זכה במכרז הדגם של בל הליקופטר ובואינג. הדגם אותו פיתחו החברות במשותף הוא הבל-בואינג V-22 אוספריי, מטה-רוטור בעל שני מנועי טורבו-ציר (Turboshaft) המתבסס על הניסיון שנרכש בפיתוח ה-XV-3 וה-XV-15.
מפת וינלנד
בצד השמאלי ביותר של המפה ניתן לראות את ניופאונדלנד שבקנדה, בה הקימו הוויקינגים מושבה בל'אנס או מדוז (מצרפתית: מפרץ המדוזות). באזור זה נתגלו שרידים ארכאולוגיים המוכיחים כי אכן התיישבו שם ויקינגים.
וושינגטוניה חסונה
מאפיינים
מוצאה של הוושינגטוניה החסונה הוא ממקסיקו. גובהה 25 מטרים, ולעיתים נדירות תוכל להגיע ל-30 מטרים, אם כי יש מקור הקובע גובה מרבי של 40 מטר. עלי הוושינגטוניה הם בעלי פּטוֹטֶרת שאורכה עד מטר, וטָרָף שאורכו אף הוא עד מטר. אורכה של התפרחת הוא עד שלושה מטרים, ועליה מספר רב של פרחים קטנים שצבעם לבן-ורדרד בהיר שמדיפים ריח מתקתק.
מפת וינלנד
מקור המחלוקת
המפה נתגלתה בשנת 1957, והובאה לאוניברסיטת ייל בשנת 1965. ביום קולומבוס של אותה שנה הוכרז כי המפה אותנטית, ודבר זה הביא למחאות מצד סטודנטים היספנים בסמוך לקמפוס האוניברסיטה בניו הייבן שבקונטיקט. מאז שנת 1965, עיקר המחלוקת היא בין הומאניסטים, המאמינים כי המפה אותנטית, לבין מדענים, הטוענים כי היא זיוף.
וושינגטוניה חסונה
מאפיינים
הפרחים אהובים ביותר על דבורת הדבש ובעונת הפריחה הדקל הומה דבורים בכל שעות היום. מבחינה זו אין לה מתחרה בכל צמחי ארצנו, פרט לעץ הקליסטמון. הדקל פורח החל בחודש מאי וממשיך להוציא תפרחות בחודש יוני ואפילו יולי. כ-15% מהדקלים פורחים בגל שני נוסף ומתון יותר בחודשים ספטמבר עד נובמבר.
מטה רוטור
היסטוריה
בשנת 1993 החלה בל לפתח כלי טיס בלתי מאויש מטה-רוטור, בשם אייגל איי (Eagle Eye). הכלי טס לראשונה ב-6 במרץ 1998. בשנת 2013 הודיעה אגוסטה-וסטלנד כי פיתחה מטה-רוטור היברידי שבו הרוטורים מותקנים בתוך הכנפיים, ואשר טס בשנת 2011. השם שניתן לתוכנית הוא "פרויקט זירו".
מפת וינלנד
מקור המחלוקת
בשנת 2018, מומחים מאוניברסיטת ייל, שבה נמצאת המפה, הכריזו כי המחקר המדעי וההיסטורי האחרון קבע שמדובר בזיוף מודרני, כפי שהוכח מהשימוש שלו בפיגמנטים טיטניום מהמאה ה-20.
וושינגטוניה חסונה
מאפיינים
הפירות מבשילים על הדקל עד אוגוסט-ספטמבר. צורת הפרי עגולה, קוטרו כשישה עד שמונה מילימטרים, וצבעו שחרחר. הפרי אכיל, אך הוא אינו בשרני. טעמו מתוק ומזכיר מעט את טעם פרי התמר המצוי. הפרי אהוב על עטלפי פירות ועל ציפורים כמו הבולבול לדוגמה, כמו גם על מכרסמים כמו חולדות ועכברים. סיבה זו יחד עם פריים הטעים הופכת דקלים אלו למוקד משיכה עבור מכרסמים. דבר זה עלול להפוך את הדקל למטרד גדול בסביבה מיושבת. הדבר נכון גם לגבי תמר קנרי ומינים נוספים של דקלים שגזעם אינו חלק ואינו חשוף. הפתרון לבעיית המכרסמים הוא גיזום יסודי או גילוף של העץ. הגיזום מסיר מן הגזע את כל שאריות כפות הדקל המתות. שאריות אלו נראות כמו "זקן" או "שמלה" (בלשון גוזמי העצים) שמכסה את הגזע. הן מהוות מסתור מצוין למכרסמים, לטאות, תיקנים, נמלים ואפילו נחשים. גיזומן מסלק מסתור זה. גיזום זה הוא חד פעמי והן אינן צומחות מחדש. בעיר חיפה דורס הלילה לילית מצויה מקנן בכפות היבשות.
מפת וינלנד
מקור המחלוקת
בשנת 2021, פרויקט מחקר בין-תחומי שנערך על ידי ארכיונאים, משמרים ומדעני שימור הוכיח שהמפה מזויפת. ניתוח המתכות בדיו של המפה גילה כי המסמך זויף למעשה כבר בשנות ה-20, ולא שנות ה-40 של המאה ה-20, כמו שחשבו תחילה.
מטה רוטור
היסטוריה
בינואר 2013 נכנסו לתוקף תקנות חדשות של רשות התעופה הפדרלית האמריקאית, הנוגעות לצמצום הרעש ממטי-רוטור.
פטריק קלייברט
פטריק סטפן קלייברט (הולנדית: Patrick Stephan Kluivert; נולד ב-1 ביולי 1976) הוא כדורגלן עבר הולנדי ומאמן כדורגל, המאמן את קבוצת אדנה דמירספור הטורקית.
וושינגטוניה חסונה
מאפיינים
מין מוכר נוסף בסוג הוושינגטוניה היא הוושינגטוניה החוטית (Washingtonia filifera). שני המינים יכולים ליצור בני כלאיים ביניהם. השימוש העיקרי בוושינגטוניה הוא כצמח נוי. כצמח נוי היא נפוצה ברחבי העולם. על אף ששני מיני העצים דומים מאוד, הוושינגטוניה החסונה היא בעלת גזע מאוד צר (לעומת גזע עבה פי 3 בחוטית), המתרחב מאוד בבסיסו, וגדלה מאוד מהר. בתנאים מיטביים היא מוסיפה עד מטר אחד בשנה. קרובתה החוטית, לעומת זאת, מתאפיינת בקצב צמיחה בינוני.
הוושינגטוניה החסונה עמידה מעט פחות בפני קור מאשר קרובתה החוטית אבל חובבת רטיבות ואפילו מעט מליחות. החוטית מעט רגישה לרטיבות. שלא כוושינגטוניה החוטית הנמצאת בארצות הברית בטווח שבין אוקלהומה בצפון ויוטה בדרום מזרח, הוושינגטוניה החסונה גדלה בעיקר בקליפורניה, באריזונה, בדרום נבדה ובדרום ניו מקסיקו. לשני מיני הדקלים עמידות בתנאי סביבה קשים כמו יובש וחום ומבחינה זו הם בין החסונים שבדקלים הגדלים בישראל. ברם, כדי לשגשג ולהיות במיטבם הם חייבים תנאים טובים של שמש, חום והשקיה מספקת.
פטריק קלייברט
שנותיו הראשונות
קלייברט הצטרף לאקדמיית הכדורגל של אייאקס אמסטרדם, בגיל 7. בשנותיו המוקדמות, הוא שיחק במספר תפקידים, אפילו כמגן.
הוא ניחן בטכניקה טובה, מהירות וראיית משחק. לעומת זאת, אופיו נחשב לאימפולסיבי.
וושינגטוניה חסונה
מאפיינים
על פי נתוני המשרד להגנת הסביבה, הוושינגטוניה הפכה למין פולש בישראל בשל הפצה רבה של זרעיה על ידי ציפורים הניזונות מפרי העץ.
פטריק קלייברט
אייאקס
קלייברט היה חלק מ"דור הזהב" של אייאקס בשנות התשעים והוביל אותה לקדמת הכדורגל האירופי ביחד עם חבריו מאקדמיית הנוער של אייאקס שכללה את אדגר דווידס, קלרנס סידורף והשוער ואן דר סאר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אייאקס ב-21 באוגוסט 1994, בסופר-קאפ ההולנדי נגד פיינורד, כשהוא בן 18 בלבד. במשחק זה הוא כבש את שערו הראשון.
בעונת 95–1994 זכתה אייאקס בגביע האלופות. קלייברט הבקיע את שער הניצחון במשחק הגמר מול מילאן, בווינה.
ב-1997 עזב את הקבוצה לטובת מילאן.
מילאן
הקריירה שלו במילאן החלה בכיבוש שער סנסציוני נגד יובנטוס, במשחק ידידות.
לאחר תקופה לא פורה שהסתכמה בכיבוש שישה שערי ליגה בלבד, עזב לקבוצת הכדורגל של ברצלונה מהליגה הספרדית.
ברצלונה
קלייברט חבר מחדש למאמן לואי ואן חאל, מאמנו מימיו באייאקס. קלייברט ושותפו הברזילאי, ריבאלדו, הוליכו את ברצלונה לזכייה באליפות ספרד בעונת 1998/1999. עונה לאחר מכן, הייתה מוצלחת מבחינה אישית, בה כבש 15 שערים. קלייברט הבקיע 90 שערי ליגה בתקופתו בקבוצה, עובדה המדרגת אותו שישי ברשימת מלכי השערים של הקבוצה.
ניוקאסל
הוא הצטרף לקבוצת ניוקאסל יונייטד ב-21 ביולי 2004 וחבר לכוכבה, אלן שירר. עם ניוקאסל, הגיע קלייברט גם לישראל, במסגרת גביע אופ"א, ושיחק באצטדיון רמת גן מול בני סכנין. אף על פי שהבקיע 13 שערים, ניוקאסל סיימה את הליגה בחצי התחתון של הטבלה ולאחר עונה אחת בלבד, עזב את הקבוצה.
קבוצות אחרות
קלייברט החליט לחזור לספרד ולשחק בולנסיה. לאחר עונה אחת ו-202 דקות הוא נפצע ובילה את רוב העונה מחוץ למגרש, כשהוא פצוע.
ב-2006, חתם על חוזה לעונה אחת בפ.ס.וו. איינדהובן במהלכה נפצע פעמיים בחצי הראשון של העונה, דבר שהגביל את דקות המשחק שלו.
ביולי 2007 חתם בליל הצרפתית. קלייברט פתח בהרכב רק 10 פעמים בהם הבקיע ארבעה שערים ובישל שערים חשובים.
אימון
בעונת 11–2010 שימש כעוזר המאמן של קבוצת ניימכן. בעונת 2011–2012, הוא שימש כמאמן קבוצת הנערים של טוונטה. ביוני 2012 מונה לעוזרו של מאמן נבחרת הולנד לואי ואן חאל.
במרץ 2015 מונה קלייברט למאמן נבחרת קוראסאו.
קריירה בינלאומית
קלייברט החמיץ את רובו של טורניר יורו 96 בגלל פציעה בברך אבל הספיק לכבוש שער מול אנגליה.
במונדיאל 1998 הוא הבקיע בחצי הגמר נגד נבחרת ברזיל.
ביורו 2000, כבש שלושער ברבע הגמר מול יוגוסלביה. למרות שהנבחרת ההולנדית הודחה בחצי הגמר מול איטליה, קלייברט ייזכר לטובה לאחר שהבקיע חמישה שערים וזכה ב"מגף הזהב" ביחד עם סאבו מילושביץ'.
קלייברט היה הכובש המוביל בכל הזמנים בנבחרת ההולנדית עם 40 שערים, עד ששיאו נשבר על ידי רובין ואן פרסי באוקטובר 2013.
ב-2004 הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
חייו האישיים
קלייברט היה מעורב בתאונת דרכים קטלנית. הוא נמצא אשם וקיבל עבודות שירות למען הקהילה ורישונו נשלל.
הוא נשוי בשנית, לרוזאנה לימה. לזוג שלושה ילדים. בנו, יוסטין, משחק כקיצוני שמאלי בוולנסיה שב-לה-ליגה הספרדית.
תארים
אייאקס אמסטרדם ברצלונה
אורי מאיר
אורי מאיר (נולד ב-4 באוגוסט 1946) הוא ויולן ומנצח ישראלי-קנדי.
חייו
אורי מאיר נולד בטרגו מורש, רומניה. בגיל צעיר עלה ארצה וולמד בקונסרבטוריון למוזיקה בתל אביב ובאוניברסיטת תל אביב. הופעתו הראשונה כמנצח הייתה בשנת 1964, כשהיה עדיין תלמיד תיכון ע"ש "תלמה ילין" בת"א מחזור ד', אותו סיים במגמת מוזיקה קלאסית.
מאיר חי כיום בטורונטו.
Su
su היא פקודה במערכת ההפעלה יוניקס ובמערכות הפעלה דמויות יוניקס המאפשרת לשנות את המשתמש הנוכחי בריצת המעטפת. שם הפקודה מהווה ראשי תיבות לביטויים substitute user, superuser או switch user, שמשמעותם החלפת משתמש.
תחביר
כאשר מריצים את הפקודה su מתוך מעטפת שורת הפקודה, המשתמש מתבקש להזין סיסמה על מנת להתאמת. כאשר האימות מצליח, המשתמש מקבל גישה לקבצים בבעלות המשתמש שאומת, והתהליכים שיצור ירוצו בהרשאות החדשות. לדוגמה, על מנת להחליף למשתמש jane ובחזרה:
כאשר לא מוזן שם משתמש, ברירת המחדל היא החלפה למשתמש-על, root. לעיתים קרובות משתמשים במקף לפני שם המשתמש (לדוגמה ). בדרך זו, su קורא למעטפת, המכילה את הסביבה של המשתמש החדש.
איטליה הקדם-רומית
מקור התרבויות העתיקות באיטליה, שמהן התפתח העם האיטלקי, אינו ברור. היוונים החזיקו בדעה כי ערים ועמים נוסדו בעקבות התיישבות שבטים זרים. מיתוסים בדבר גיבורים שהקימו ערים כמו ייסוד רומא בידי רמוס ורומולוס היו נפוצים. גם בימינו יש החושבים שהציוויליזציה באיטליה היא תוצאה של נדידת עמים ולא התפתחות מקומית. אולם הגישה היותר מקובלת ומחוזקת בעדויות ארכאולוגיות היא שפיזור האוכלוסייה ואופיה החברתי והכלכלי לא השתנו רבות מתקופת הברונזה דרך תקופת הברזל עד העידן המתועד, כלומר התרבויות העיקריות שעליהן אנו יודעים מקורן מקומי. עם זאת תרבויות אלה הושפעו ממגע עם גורמים חיצוניים שהגיעו בדרך הים בעיקר, כגון המיקנים, הפיניקים ומאוחר יותר היוונים.
תרבויות עתיקות
החקלאות באיטליה התפתחה בשלב מוקדם יחסית של התקופה הנאוליתית. באמצע האלף השני לפני הספירה, בתקופת הברונזה התיכונה, התקיימה התרבות האפנינית. במאות הבאות – ה-13 וה-14 לפנה"ס – החלה התעניינות מיקנית במרכז איטליה. לאחר מכן במאות ה-10 וה-11 לפנה"ס - תקופת הברונזה העליונה - מתפתחת תרבות הפרוטו-וילה-נובה.
במקביל, בצפון איטליה, בעמק נהר הפו ובמחוז אמיליה-רומאניה, התפתחה תרבות חומרית המכונה תרבות טרהמרה (Terramare). היא התקיימה מהמאה ה-17 לפנה"ס עד המאה ה-8 לפנה"ס.
במאה התשיעית לפנה"ס, תחילת עידן הברזל, התפתחו שלוש תרבויות עיקריות: הוילה-נובית במרכז איטליה (באזורים בהם תתפשט הציוויליזציה האטרוסקית מאוחר יותר), הלאטית (ממנה תתפתח הלאטינית) במרכז החוף המערבי, ותרבות קברי הפיר בדרום. תרבויות אחרות שהיו אז הם תרבות האסטה, תרבות הגולאסקה בצפון, ותרבות יאפיגית ותרבות אדריאטית תיכונה במזרח.
ההתיישבות היוונית
במאה ה-8 לפנה"ס החלה ההתיישבות של בני יוון באיטליה. הראשונים הם בני אובויה באי פיתקוסאי ב-775 לפנה"ס בערך. הם עשו שימוש במחצבים שהגיעו ממרכז איטליה (אטרוריה) וסחרו עם ארצות ברחבי אגן הים התיכון. במהלך מאה השנים הבאות, הגיעו הקורינתים, המגארים, האכאים, האתונאים ובני רודוס וכרתים. היוונים התיישבו לצד עמים מקומיים בדרום איטליה גופה (שם שוכנים האוינוטרים), בסיציליה ואיים נוספים באזור זה. האזור שהיה תחת שליטת היוונים כונה על ידי הרומאים "מאגנה גארקיה" - יוון הגדולה.
התקופה האטרוסקית
במקביל להתיישבות היוונית החלה (בסביבות 730 לפנה"ס) התקופה ה"מזרחנית" - היווצרות אצולה מקומית בקרב עמי איטליה המקומיים, שנהנתה מחיי מותרות בהשפעה יוונית. אז גם הופיעה דרך הכינוי הכפולה (שם פרטי ושם משפחה) לאנשים, הייחודית לעמי מרכז איטליה בתקופה העתיקה ועליה מתבססת שיטתנו כיום. העמים בהם התפתחה האצולה שכנו לאורך החוף המערבי של איטליה – מקאמפניה שבדרום דרך לאטיום (אזור הכולל את רומא) עד לאטרוריה התופסת שטח רחב מהמרכז עד לצפון ובה מתחילה לעלות הציוויליזציה האטרוסקית, שתהיה הדומיננטית ביותר באיטליה במהלך מאתיים השנים הבאות. האטרוסקים היו ממשיכיהם של בני תרבות וילאנובן.
האטרוסקים ארגנו את עריהם בקונפדרציות של 12 ערים – ארגון מפותח למדי בזמנו, והעתיקו שיטה זו לשטחים אליהם התפשטו. בין המאה השביעית לשישית לפנה"ס התחזקה אחיזתם בקמפאניה והוקם בה ארגון כזה. באמצע המאה השישית התנחלו האטרוסקים בבקעת הנהר פו (שם התפתחה התרבות הווילה-נובית 400 שנה קודם לכן), בצפון-מזרח איטליה והקימו שם, ככל הנראה, ארגון דומה. חידושי התרבות האטרוסקית, כגון המעבר לערים ולא ארגון הערים במסגרת קונפדרטיבית, לא חלחלו לכל איטליה. במזרח איטליה היו אוכלוסיות רבות דוברות שפות הודו-אירופיות – הקבוצה ההאוסקו-אומברית (סאמניטים, פיקנטיים, שבטי האומברים) במרכז, מסאפיים בדרום, ונטים אדריאטים בצפון – נתונות להשפעת הערים האיטלקיות והמושבות היווניות אך לא מגיעות לרמתן.
העשור בין 520 - 530 לפנה"ס נחשב לפסגת התרבות האטרוסקית. היא כללה את מערב איטליה וצפון-מזרח איטליה. היא ניהלה סחר ימי נרחב בעיקר למערב – לארצות הפיניקים (האיים קורסיקה וסרדיניה, מערב סיציליה וכמובן קרתגו וסביבת החוף האפריקני). אך כבר אז נובטים זרעי הקץ – חלקם מקומיים וחלקם חיצוניים. איטליה עדיין מחולקת כאמור בין עמים רבים שלא נמצאים תחת אחיזה אטרוסקית. בדרומה וממזרחה שולטים היוונים, ממערבה הפיניקים ובאזור שמצפון לחצי-האי שוכנים הליגורים (שכמו האטרוסקים שפתם אינה הודו-אירופית) במזרחו, הקלטים במרכזו, וונטים במערבו (שני האחרונים שפתם הודו-אירופית).
במאה החמישית החלו עמי מזרח איטליה להתפשט על חשבון היוונים והאטרוסקים. בתחילה (473 לפנה"ס) כבשו היאפיגים ערים בדרום איטליה ואחריהם (עד סוף המאה) השתלטו הסאמניטים על קאמפאניה. בתחילת המאה הבאה פלשו הקלטים לאיטליה, וב-390 לפנה"ס כבשו את אזור עמק הפו מידי האטרוסקים. בעקבות חולשת האטרוסקים יצאה מצלה התרבות הלאטינית שמרכזה, ברומא.
מוצא האטרוסקים
לפי המחקר הגנטי והארכאולוגי מוצא האטרוסקים בבני תרבות וילאנובן, ממשיכתה של, שהתקיימה במרכז אירופה. שפתם, בניגוד לשאר השפות האיטלקיות (למשל הלטינית), איננה במשפחת השפות הודו אירופיות מה שמגדיל את שונותם האתנית. תרבותם הקדימה את התרבות הלאטינית, שהיוותה בסיס לצמיחתה של רומא.
התרבות הלטינית
בצלה של התרבות האטרוסקית התפתחה התרבות הלאטינית שעתידה לשלוט בכל אגן הים התיכון ומרכזה ברומא. על פי המסורת שהוזכרה קודם, נוסדה רומא ב-21 באפריל 753 לפנה"ס. בסוף המאה השביעית לפני הספירה הפכה רומא לעיר כאשר בנוסף למגורים עצמם מופיע תחום ציבורי ודתי. עוד לפניה וכמובן שלאחריה (מאמצע המאה השביעית לתוך המאה השישית לפנה"ס) הפכו מרכזים נוספים באזור רומא וצפונה לו באזור אטרוריה, לערים. כאמור, התרחשה ההתפתחות המהירה ביותר אצל האטרוסקים. ב-616 לפנה"ס החלה המלוכה האטרוסקית ברומא. ייתכן ושלטון זה הוא הסיבה לסלידת הרומאים ממונרכיה וייסוד הרפובליקה במקום. יחס הרומאים אליהם היה תערובת של זלזול וסקרנות עקב השונות בשפה, הארגון העירוני ואורחות החיים.
מברק (עיתון)
"מִבְרָק" היה עיתון יומי ישראלי שהופיע בין דצמבר 1947 לספטמבר 1948. החליף את השבועון המחתרתי, המעש, והיה חלק ממהלך שינוי מעמדו של הלח"י ממחתרת לתנועה פוליטית. מטרת העיתון הייתה להשפיע על דעת הקהל לקראת הבחירות לאספה המכוננת. בשונה מעיתוני המחתרות האחרים, "מברק" היה עיתון חוקי ובעל רישיון.
היסטוריה
כעיתון ערב בעברית ראה אור מה-20 בדצמבר 1947 לאחר שהכוחות הבריטיים יצאו מאזור תל אביב והלח"י עלה מן המחתרת, והחל לפעול בגלוי.
המוציאים לאור היו הלח"י ומפלגת תנועת העם למדינה עברית בראשותם של יגאל הורוביץ ובנימין לובוצקי, שהיה גם עורכו הראשון לצדו של המשורר אוריאל הלפרין (יונתן רטוש).
בימי חול הודפס העיתון על דף אחד משני צידיו, ובימי שישי נפרס על פני שמונה עמודים. מערכת העיתון ישבה ברחוב אחוזת בית 3 בתל אביב ובהמשך עברה לרחוב רענן 23.
סך הכל הוצאו 234 גיליונות של העיתון, למעט גיליונות סוף שבוע שלא מוספרו, ובשיא תפוצתו הגיע ל-7,000 עותקים במחיר של 10 מיל. העיתון פרסם לעיתים גם מהדורה שנייה ונמכר בגלוי בקיוסקים.
בעיתון פורסמו ידיעות פוליטיות ומאמרי פרשנות, ובנוסף, שירים אקטואליים מאת מרדכי שלו, כמענה לשיריו של נתן אלתרמן ב"דבר". את מאמרי המערכת ומאמרים מדיניים וספרותיים כתב ישראל אלדד, כשהוא חותם בשמות העט י. נתניה וי. אחידוב – על שם אחיו שנספו בשואה. לעיתון תרמו גם כתבים מרחבי הארץ.
קריאל גרדוש צייר את הקריקטורות בעיתון, וחתם עליהן בכינוי ״שיר״. בנוסף, בחודשים הסוערים של מלחמת העצמאות, יצר טורים מאוירים מהווי התקופה. עם סגירת העיתון הוא נכלא עם יתר אנשי העיתון במשטרת יפו ולאחר מכן בכלא עכו.
בשל חילוקי דעות אידיאולוגיים לא היה לעיתון קו מערכתי אחיד, ועל אף שהארגון התנגד לתנועת העבודה, במאמר המערכת הראשון התייחסו לברית המועצות כבת בריתו הטבעית של העם העברי. נימה אנטי בריטית וביקורת כלפי הממסד הישראלי שאפיינו את תכניו של 'הבוקר', לפני ואחרי הכרזת המדינה, נתקלו בצנזורה לעיתונות ולתקשורת.
במהלך 1948 נכתבו מאמרים תקיפים כנגד הרוזן פולקה ברנדוט ועיתון "הארץ" שאהד אותו, וב-10 בספטמבר נכלא העורך אליהו עמיקם בכלא שאטה בשל עבירות צנזורה ומאמרי ביקורת נגד ברנדוט על חיפוש שנערך במחנה הלח"י בשיח' מוניס. בעקבות רצח ברנדוט על ידי אנשי הלח"י ב-17 בספטמבר, הוציאה מועצת המדינה הזמנית את "הפקודה למניעת טרור", עצרה פעילי לח"י והחרימה את הציוד במשרדי העיתון, ובכך למעשה סגרה אותו.
סקובי-דו ורוחה של המכשפה
סקובי דו ורוחה של המכשפה (באנגלית: Scooby-Doo! and the Witch's Ghost) הוא סרט קומדיית אימה על-טבעית מונפשת אמריקאית משנת 1999. הסרט הופק על ידי חברת "האנה-ברברה". הסרט הופץ בפורמט VHS ב-5 באוקטובר 1999, ולאחר מכן בפורמט DVD ב-6 במרץ 2001.
עלילת הסרט עוסקת בנסיעתם של "מסתורין בע"מ" לעיירה בניו אינגלנד בשם אוקהייבן, לאחר שהוזמנו על ידי סופר האימה בן רייבנקרופט. בדומה למספר סרטי הנפשה בכיכובו של סקובי-דו שיצאו ישירות למדיה ביתית בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות האלפיים, "רוחה של המכשפה" מציגה אלמנטים על-טבעיים אמיתיים במקום אלו המפוברקים באופן מסורתי שהזיכיון מזוהה איתם, מה שמעניק לסרט גוון אפל ובוגר יותר. עלילת הסרט עובדה לספר מותאם לילדים.
זהו הסרט השני מבין ארבעת הסרטים הראשונים של סקובי-דו שהונפשו על ידי אולפן ההנפשה היפני "Mook Animation". הסרט מציין את הפעם הראשונה שהמדבב ואיש הרדיו סקוט אינס דיבב את דמותו של שאגי, שכן בילי וסט (שדיבב את שאגי ב"סקובי-דו באי הזומבים") נאלץ לפרוש בעקבות עבודתו של הסדרה "פיוצ'רמה". סרט זה היה האחרון בכיכובה של מרי קיי ברגמן שהופץ לפני מותה.
עלילת הסרט
לאחר שבן רייבנקרופט, סופר אימה מפורסם אותו מעריצה ולמה דינקלי מסייע לה ול"מסתורין בע"מ" לפתור תעלומה במוזיאון, הוא מזמין אותם לעיירת הולדתו, אוקהייבן, מסצ'וסטס; כשהם מגיעים, שם הם מגלים שהעיירה הוסבה לעיירת תיירות וכוללת רפליקות מהמאה ה-17 המבוססים על סיפורה של שרה רייבנקרופט, אמו הקדמונית של בן, שהואשמה בכישוף והוצאה להורג על ידי תושבי המושבה הפוריטנית בשנת 1657. בן, שחולק על גרסה זו לסיפור, טוען ששרה הייתה ויקאנית שהשתמשה בתרופות טבעיות, וכי הוא מחפש אחר יומנה הרפואי במטרה להוכיח את חפותה.
עד מהרה, סקובי ושאגי מגלים שהם נרדפים על ידי רוחה של מכשפה. במקביל, הקבוצה נמשכת אל להקת רוק גותי נשית, "בנות ההקס", בראשותה של סאלי "ת'ורן" מקנייט. פרד ודפני חוזים בת'ורן מבצעת טקס ומשתכנעים כי "בנות ההקס" הן מכשפות.
מכשפת הרפאים נתפסת על ידי ולמה ומתגלה כמר מקנייט, אביה של ת'ורן ורוקח המקומי, שזכה לעזרה מתושבי העיירה בראשות ראש העיר, מר קורי. ת'ורן מסבירה כי ה"טקס" שפרד ודפני היו עדים לו היה למעשה רקיחת תרופה טבעית שנועדה להרגעת מיתרי קולה וכי היא למעשה ממוצא ויקאני. קורי ומקנייט מתנצלים בפני בן על השימוש באמו הקדמונית לצורך פרסום העיירה – רוחה של המכשפה נוצרה על מנת להציל את כלכלת התיירות הכושלת של העיירה – לאחר ששאבו השראה מקברה של שרה. עוד מתברר כי אבזם הנעליים שסקובי מצא היה למעשה המנעול מיומנה של שרה.
סקובי חופר ומוצא קופסה המכילה את היומן הקבור, שמתגלה למעשה כספר הכשפים שלה. בן חושף בפני "מסתורין בע"מ" כי שרה הייתה מכשפה שהפעילה את כישופיה נגד תושבי העיירה לפני שהוויקניות השתמשו בכוחותיהן מבוססי-הטבע על מנת לכלוא אותה בתוך ספר הכשפים שלה; מוצאו, אם כן, הופך אותו למכשף. בן מגלה כי הוא זייף את התעלומה במוזיאון רק כדי לפתות אותם אל העיירה, בידיעה שיוכלו להוביל אותו אל הספר. בן מזמן את שרה אך מגלה שאין לה נאמנות אליו, וכי שאיפותיה הן להשמיד את העולם כנקמה על מאסרה במקום לשלוט בו לצדו.
מאוכזב, בן מנסה לכלוא אותה שוב אבל זאת אומרת לו שרק ויקאן יוכל להביס אותה, ולוכדת אותו. הקבוצה פותחת בניסיון להשיג את הספר בעוד שרה מכשילה אותם. דפני וולמה משחררות את "בנות ההקס", והאחרונה משכנעת את ת'ורן להשתמש בכוחה הוויקאני על מנת לכלוא מחדש את שרה. התוכנית עובדת, שואבת אותה בחזרה לתוך הספר. מסרבת לחזור למאסרה לבדה, שרה גוררת איתה את בן אל הספר.
לאחר שנופל ענף בוער ומבטיח כי לא יהיה ניתן יותר לזמן את שרה רייבנקרופט, הקבוצה ותושבי העיירה חוגגים בקונצרט של "בנות ההקס".
הפקה
לאחר הפצת הסרט "סקובי-דו באי הזומבים", שזכתה להצלחה רבה יותר לה ציפו אולפני האחים וורנר, הוטל על צוות ההפקה להפיק סרט שני בסגנון זהה. "אי הזומבים" נחשב לניסוי חד-פעמי, וככזה, הצוות שהפיק אותו עבד עם מעט פיקוח מטעם האולפנים. בעבודה על "רוחה של המכשפה", החופש היצירתי הצטמצם במידה ניכרת; והאולפנים הציעו את התסריטאים ריק קופ ודייוויד א. גודמן, מה שהעליב את הצוות שהפיק את הסרט הראשון באוטונומיה מוחלטת. בנוסף, האולפנים ביקשו מיוצרי הסרט "להנמיך" את התוכן שלהם, מחשש ש"אי הזומבים" הוכיח את עצמו כמפחיד מדי עבור קהל הצופים המיועד לו.
התסריט של קופ וגודמן הסתיים בגילוי שתושבי העיירה השתמשו ברוחה של המכשפה כתעלול פרסומי. הצוות ההפקה המקורי מצא שזה לא מספק, ובעקבות כך גלן לאופולד כתב מחדש את השליש האחרון של הסרט, בו הציג את העובדה שרוחה של המכשפה היא אמיתית.
גלריית האמנות של אונטריו
גלריית האמנות של אונטריו (באנגלית: The Art Gallery of Ontario; בראשי תיבות: AGO) הוא מוזיאון האמנות החשוב ביותר בעיר טורונטו ואחד הגדולים בצפון-אמריקה. בגלריה נמצא האוסף הנרחב ביותר בעולם של פסלי הנרי מור ומבחר אמנות אירופאית וקנדית.
סקובי-דו ורוחה של המכשפה
פסקול
במקביל להפצת "אי הזומבים", החליטו האחים וורנר להוציא את האלבום "Scooby-Doo's Snack Tracks: The Ultimate Collection", שהגיע לשיא במקום החמישי במצעד אלבומי הילדים של בילבורד ונשאר ב-25 המקומות הראשונים במשך יותר מ-26 שבועות. הפופולריות לה האלבום זכה העניקה השראה לאחים וורנר להוציא פסקול באורך מלא לסרטם הבא.
גלריית האמנות של אונטריו
מיקום ותכנון אדריכלי
המוזיאון נמצא ברחוב דנדאס (Dundas Street) בין רחוב מקאול (McCaul) ורחוב בברלי (Beverley). את המבנה הנוכחי של הגלריה תכנן האדריכל הנודע פרנק גרי, שנולד וגדל בשכונה שבה היא ממוקמת. תוכנית ההרחבה של המוזיאון בתכנונו נפתחה לציבור בשנת 2008. אוסף הגלריה כולל למעלה מ-79,000 עבודות החל מהעת העתיקה עד לימינו.
סקובי-דו ורוחה של המכשפה
פסקול
עבור העבודה על הפסקול, שיתפה חברת "Kid Rhino" פעולה עם "Warner Home Video" ו-"Cartoon Network". לדברי סמנכ"לית "Kid Rhino", קרול לי, "עבדנו בשיתוף פעולה הדוק עם 'Warner Home Video' כדי שנהיה חלק מכל מה שהם עושים". לי הוסיפה שהפסקול לסרט "טופל כמו פסקול של סרט קולנוע. יצרנו סרטון מוזיקלי שהופיע במהלך הסרט." ב-14 בספטמבר 1999, הפסקול הופץ בפורמט CD וקלטת שמע, וכלל את שיריהן של "בנות ההקס", ואת הקאבר של בילי ריי סיירוס לשיר הנושא "".
הפצה וביקורות
הסרט הופץ בפורמט VHS ב-5 באוקטובר 1999, ולאחר מכן בפורמט DVD ב-6 במרץ 2001.
גלריית האמנות של אונטריו
קומה ראשונה
הקומה הראשונה כוללת אוסף מרשים של אמנות אירופית הכוללת עבודות של אמנים דוגמת פרנס הלס, פייר-אוגוסט רנואר, אוגוסט רודן, ואן גוך, מרק שאגאל ופבלו פיקאסו.
סקובי-דו ורוחה של המכשפה
הפצה וביקורות
למרות היעדר קונצנזוס ביקורתי, הסרט זכה לציון רקוב של 50% באתר "Rotten Tomatoes", כמו גם לביקורות מעורבות מצד המבקרים. לעומת זאת, הסרט התקבל בצורה חיובית בקרב הצופים. מ"רדיו טיימס", הוענק לסרט שניים מתוך חמישה כוכבים. הכתב ג'ו נוימאייר מ"אנטרטיינמנט ויקלי" אמר כי על אף שהסרט "כתוב בצורה ערמומית, אין לו את הפאנץ' של 'סקובי-דו באי הזומבים' משנה שעברה – אבל הוא עדיין מפחיד יותר מפרויקט המכשפה מבלייר."
עם הפצתו, הסרט ספג ביקורת מארגונים דתיים שטענו כי דמויותיהן של "בנות ההקס" מפתות נערות צעירות לפולחן הוויקה.
גלריית האמנות של אונטריו
קומה ראשונה
בחדר נפרד בקומה זו מצויה יצירתו הנודעת של הצייר הפלמי פטר פאול רובנס "טבח התמימים" שצוירה בתחילת המאה ה-17 ונחשבת לציור בן התקופה הקדם-מודרנית עליו שולם הסכום הגבוה ביותר מאז ומעולם. היא הוצעה למכירה בלונדון בשנת 2002 במכירה פומבית, ונקנתה בסכום של למעלה מ-49 מיליון ליש"ט על ידי לורד תומסון, שהעניק אותה לגלריה של אונטריו.
בקומה הראשונה מצוי בניין הגרנג' ההיסטורי שנבנה בשנת 1817 ופתוח למבקרים הרוצים להתרשם מרוח התקופה.
קומה שנייה
הקומה השנייה מוקדשת בעיקר לאמנות קנדית, ומציגה מסורות אמנותיות שונות של קנדה מהימים שלפני האיחוד ועד לימינו. רבות מהיצירות המוצגות הן של "קבוצת השבעה", קבוצה של ציירים קנדים שפעלו בתחילת המאה העשרים בהשפעת תנועת האימפרסיוניזם האירופי ופיתחו גוון קנדי ייחודי. מוצגות גם יצירות של ציירים קנדים נוספים כמו ג'ון ויליאם ביטי.
אותה קומה כוללת אגף נפרד המוקדש ליצירתו של הפסל הבריטי הנרי מור אשר אחד מפסליו נמצא ברחוב בכניסה למוזיאון. זהו האוסף הגדול ביותר בעולם של פסלים של מור, שהחליט למסור אותם לגלריה בטורונטו עוד בימי חייו.