cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריימונד פולידור
בדיקת הסמים
פולידור היה הרוכב הראשון שעבר בדיקת סמים בטור דה פראנס. זה קרה בשנת 1966 לאחר שבודקים חיצוניים הגיעו מבורדו, ופולידור היה הרוכב הראשון שמצאו ביחד עם כמה רוכבים נוספים, אך השאר סירבו.
לאחר הפרישה
פולידור חי עם אשתו בסן לאונרד דה נובלה בצרפת. בתם, קורין, התחתנה עם אדרי ואן דר פול, מנצח הרונדה ון פלנדרן ואלוף העולם בסייקלו - קרוס לשעבר. לשניים שני ילדים, מת'יו ודוד ואן דר פול. מת'יו היה בעצמו אלוף העולם בסייקלו - קרוס ב-2015 ו-2019. וניצח את מרוץ אמסטל גולד ואת דווארס דור פלנדרן ב-2019. הוא עבד אצל חברת יחסי ציבור שהיא נותנת החסות לחולצה הצהובה בטור דה פראנס. הוא הוציא כמה ביוגרפיות במהלך השנים.
דינו שטיגלץ
דינו שטיגלץ (בקרואטית: Dino Štiglec, נולד ב-3 באוקטובר 1990 בזאגרב שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת הנק גוריצה.
קריירת מועדונים
שטיגלץ שיחק בקבוצות נ.ק. זאגרב, וראפצ'ה, נ.ק. לוצ'קו, סלאבן בלופו, אולמפיה ליובליאנה ושלונסק ורוצלב. עם אולימפיה ליובליאנה זכה באליפות סלובניה, ופעמיים בגביע הסלובני.
מזה (יישוב תלמודי)
מזה היה יישוב יהודי בגליל המערבי הצפוני בתקופת המשנה והתלמוד, אשר נזכר בפסיפס כתובת רחוב כאחת העיירות האסורות ב"תחום צור" לעניין חובת קיום המצוות התלויות בארץ.
העיירה מזה נזכרת בשורה ה-12 בכתובת, לצד עיירות יהודיות נוספות בתחום צור, ובהן בצת, מצובה וחניתה, אשר חויבו במצוות התלויות בארץ בשל ריבוי תושביהן היהודים באותה עת, חרף הימצאותן בפאתי אזור צור הנכרי ברובו.
הצעת הזיהוי המקובלת ליישוב הקדום היא בחורבה הקרויה ח'רבת מזי, כשני ק"מ צפונית לראש הנקרה, בסמוך לכפר נאקורה שבתחום לבנון.
עבדול גאדי
עבדול גאדי הבן (באנגלית: Abdul Gaddy Jr.; נולד ב-26 בינואר 1992) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הרכז בפרומיתאס פטרס.
קריירה
לאחר קריירת התיכונים, גאדי דורג כרכז השני בטיבו במחזור הגיל שלו אחרי ג'ון וול על פי ESPN, ונבחר למשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן של שנת 2009. בעונתו הראשונה במכללות, שימש גאדי בעיקר כגיבוי לאייזיאה תומאס. בעונתו השנייה במכללה, גאדי החל לפתוח בחמישייה והעמיד ממוצעים של 8.5 נקודות ו-3.8 אסיסטים בממוצע לפני שקרע את הרצועה בינואר 2011 וגמר את העונה. עונה לאחר מכן, גאדי שיפר את המספרים הללו ורשם ממוצעים של 8.1 נקודות ו-5.2 אסיסטים למשחק. גאדי הוביל את המכללה עד לטורניר אליפות המכללות. בעונתו האחרונה, העמיד גאדי ממוצעים של 11 נקודות ו-3 ריבאונדים למשחק.
בשנת 2013, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, הצטרף גאדי לשארלוט הורנטס בליגת הקיץ של ה-NBA. ב-23 בספטמבר 2013 הוא חתם בשארלוט, אך ב-10 באוקטובר הוא שוחרר מהקבוצה. ב-1 בנובמבר 2013, נבחר גאדי על ידי איווה וולבס בסיבוב השני בדראפט ליגת הפיתוח של ה-NBA. ב-5 בנובמבר זכויות השחקן של גאדי הועברו לסנטה קרוז ווריורס, וב-6 בנובמבר למיין רד קלאוס. ב-46 משחקים בקבוצה, הוא רשם ממוצעים של 9.0 נקודות, 5.0 אסיסטים ו-3.2 ריבאונדים למשחק. ב-2 במרץ, רשם גאדי את הטריפל דאבל הרביעי בתולדות הקבוצה, כאשר רשם 23 נקודות, 11 אסיסטים ו-10 ריבאונדים מול אוסטין ספרס.
בשנת 2014, הצטרף גאדי לניו אורלינס פליקנס עבור ליגת הקיץ, שם העמיד ממוצעים של 5.2 נקודות ו-3.2 אסיסטים בחמישה משחקים. ב-30 ביולי 2014, חתם גאדי לעונה בוירטוס בולוניה. ב-33 משחקים בקבוצה, הוא העמיד ממוצעים של 7.3 נקודות, 3.0 ריבאונדים ו-3.7 אסיסטים למשחק. ב-26 במאי 2015, הוא האריך את חוזהו בקבוצה לשנתיים נוספות.
בשנת 2016, חתם גאדי בואף ריגה וזכה עימה באליפות. בשנת 2017, הוא חתם בס. אוליבר וירצבורג מהליגה הגרמנית. הוא העמיד ממוצעים של 8.1 נקודות, 4.6 אסיסטים ו-2.5 ריבאונדים. ב-23 בספטמבר 2018, גאדי חתם באוקלהומה סיטי ת'אנדר מליגת ה-NBA. לאחר ששיחק בארבעה משחקי קדם עונה, ב-12 באוקטובר שוחרר מהקבוצה. ב-23 באוקטובר 2018, חתם גאדי באוקלהומה סיטי בלו. ב-23 בינואר 2020, מסר גאדי 20 אסיסטים, קלע 12 נקודות והוריד 7 ריבאונדים בהפסד 140–144 לטקסס לג'נדס. בשל פציעה בגב התחתון, החמיץ גאדי שלושה משחקים בפברואר ובמרץ 2020. באוקלהומה העמיד גאדי ממוצעים של 12.4 נקודות, 9.0 אסיסטים ו-3.3 ריבאונדים למשחק.
ב-1 ביולי 2020, חתם גאדי בפריסטרי אתונה מהליגה היוונית. ב-16 בדצמבר 2020, גאדי שוחרר מהקבוצה.
ב-16 בדצמבר 2020, חתם גאדי בבני הרצליה מהליגה הישראלית.
קלי שרידן
קלי שרידן (באנגלית: Kelly Sheridan; נולדה ב-19 במאי 1977) היא מדבבת קנדית.
ביוגרפיה
שרידן נולדה באוטווה, אונטריו בקנדה וגדלה בוונקובר בקולומביה הבריטית, היא למדה בתיאטרון הנוער של ונקובר ובאוניברסיטת סיימון פרייזר, שם סיימה תואר ראשון בתיאטרון.
ב-1992 דיבבה את מלודי בסדרה "סיפורי הפוני הקטן שלי" המבוססת על סדרת הבובות "הפוני הקטן שלי". ב-1994 דיבבה בסדרה "Conan and the Young Warriors" המבוססת על עלילות קונאן הברברי. ב-2000 דיבבה את מכשפת השני בסדרה "אקס-מן: הדור הבא". ב-1993 היא דיבבה את דניאל בעונה הראשונה של "מדלן". כמו כן היא דיבבה במספר סדרות נוספות כמו "בראץ" ו"סיפורי טום וג'רי".
היא ידועה כמדבבת של ברבי בסדרת סרטי ברבי החל מהסרט הראשון בה, "ברבי במפצח האגוזים".
בנוסף לקולנוע וטלוויזיה היא דיבבה במספר משחקי וידאו.
עונת 1967/1968 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל
עונת 1967/1968 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל הייתה העונה ה-11 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
שליו מונטזומה
שליו מונטזומה (שם מדעי: Cyrtonyx) הוא סוג של עופות קרקע מהמשפחה שלווים אמריקניים. שלווים אלו כוללים 2 מינים הנפוצים במקסיקו ובקצה הדרומי של ארצות הברית. בעבר המין שליו ליצן אמריקאי (Cyrtonyx montezumae) היה המין היחיד בסוג, אך עקב בדיקות מולקולריות הוחלט שישנו עוד מין בסוג - שליו אמריקאי מנומר (Cyrtonyx ocellatus).
עונת 1967/1968 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל
המשחק הראשון התקיים ב-9 בנובמבר 1967 ותחרות הסתיימה ב-11 באפריל 1968. בתחרות השתתפו 24 קבוצות. בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של שלב הקדם בהם נקבעו 8 עולות לרבע הגמר. ברבע הגמר הקבוצות חולקו ל-2 בתים. מכל בית הקבוצות שזכו במקום הראשון והשני עלו לחצי הגמר, בו נערכו שני מפגשים. מנצחי חצי הגמר נפגשו במשחק הגמר שנערך ב-11 באפריל בליון.
שליו מונטזומה
שני המינים דומים מאוד ומכונים שלווי ליצן עקב צבעם הייחודי - שחור לבן משובץ, עם פנים הנראות מאופרות ובעלי פנים שחורות עם תווים שחורים בולטים - מראה המזכיר מסיכת ליצן. על ראשם ישנה כרבולת כתומה הנראית כמו פיאה וגולשת עד לקצה העורף. בטנם חומה ורגליהם קטנות ואפורות.
עונת 1967/1968 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל
התחרות הסתיימה בניצחון של ריאל מדריד, בפעם הרביעית בתולדות המועדון ובפעם השנייה ברציפות.
שליו מונטזומה
הם חיים ברחבי המדרונות הסלעיים וההרריים של מקסיקו וארצות הברית ומחפשים זרעים, שורשים, פירות וחרקים.
עונת 1967/1968 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל
מהלך התחרות
בשלבים המוקדמים נקבעו 8 עולות לשלב רבע הגמר.
ישראל בתחרות
מכבי תל אביב בסיבוב הראשון של שלב המוקדמות ניצחה אלזס בניולה מצרפת בסיכום 85:62 ו-80:82. בסיבוב השני היא ניצחה את גיסן 46 מגרמניה המערבית 84:72 ו-105:62. בעקבות כך היא עלתה לשלב הבתים בה סיימה במקום השלישי ולא עברה להמשך התחרות.
שליו אבנים
שליו אבנים (שם מדעי: Ptilopachus) הוא סוג של עופות קרקע מסדרת התרנגולאים המשויך למשפחה שלווים אמריקניים, אף על פי שהוא מצוי באפריקה. הסוג כולל 2 מינים, כשבעבר היה בסוג מין יחיד.
מינים אלה אינם מזכירים שלווים ונראים יותר כמו תרנגולים קטנים או לפרנקולין. בעבר הם השתייכו לתת-משפחת החוגלות אך כמה מחקרים הצביעו על כך שקרוביהם הם שלווי העולם החדש ולמעשה הם הנציגים היחידים של המשפחה מחוץ לאמריקות. ישנם חוקרים שעדיין משייכים אותם למשפחת הפסיוניים הגדולה.
מינים אלה חיים באזורי סוואנות שיחים או ביערות באפריקה שמדרום לסהרה, אך בקרבה לאזורים סלעיים - מה שנתן להם את שמם. הם בעלי עור פנים ורוד עם עיניים כחולות, כרבולות קטנה ונוצות זנב זקורות. הכנפיים שלהם שחורות וחלשות והם מעופפים לעיתים נדירות. במקום זה הם מתחבאים מטורפיהם בין השיחים. אורכם הממוצע 25 ס"מ.
קהילת יהודי אוג'דה
קהילת יהודי אוג'דה התקיימה בעיר אוג'דה, שבצפון מזרח מרוקו, לידי הגבול עם אלג'יריה.
ישנו מידע אודות קהילה זו מתקופת הכיבוש העותמאני. אנשי הקהילה נהגו באמצע הלילה בשבתות להתכנס בבתי הכנסת לשירת הבקשות, ולשיר את הפיוט "מה ידידות". אחד המנהגים של הקהילה, כמו בכל קהילות מרוקו, היה לחגוג את המימונה. בימי מלחמת העולם השנייה סבלה הקהילה יחד עם כל תושבי מרוקו מאפליות ורדיפות.
ראשית הקהילה
אוג'דה, שהייתה הבירה של מזרח מרוקו נמצאת 15 ק"מ מערבית לגבול עם אלג'יריה וכ־55 ק"מ דרומית לים התיכון. העיר נבנתה במישור שמוקף באחד האזורים ההרריים היפים ביותר במרוקו. המאפיין הארכיטקטוני העיקרי של אוג'דה הוא מיקומה של העיר העתיקה במרכזה של העיר. אין בידינו ידיעות על הקהילה היהודית באוג'דה בתקופות מוקדמות, אך ידוע שישבו שם יהודים בתקופת הכיבוש העות'מאני. במאה השמונה עשרה, סבלו יהודי אוג'דה מהתנכלויות מצד הסולטאן מולאי אל-יאזיד (1792-1790), מפני שהם הפרו את "תנאי עומר" והתלבשו כמוסלמים. הסולטאן פקד לקצץ את אוזניהם ואסר עליהם ללבוש בגדים בצבע ירוק, כדי שיוכלו להבדילם מהמוסלמים. עם חדירת צרפת למרוקו בסוף המאה ה-19 חל שיפור במצב היהודים. ב-1908 ראשי קהילת אוג׳דה פנו ליהודי ווהראן שבאלג׳יריה לסייע בידם לפתוח בית ספר של כי׳׳ח. ב־1913 נכבשה מרוקו בידי הצרפתים, אולם שלא כיהודי אלג'יריה, יהודי מרוקו לא קיבלו אזרחות צרפתית. היהודים התגוררו במלאח (שכונת היהודים). המלאח באוג'דה לא היה מוקף בחומה, והרחוב המרכזי שבו נקרא "רחוב היהודים".
התפתחות הקהילה
לקהילת היהודים המקומית של אוג'דה התווספו במהלך הדורות קבוצות יהודים שהגיעו אליה מאזורים שונים במרוקו וכן מאלג'יריה.
על קבוצת היהודים המקומית נמנים בני המשפחות אזולאי, שרביט, בן שמחון, בן אדיבא ובן גוזי.
מאלג'יריה החלו להגיע יהודים לאוג'דה לקראת סוף המאה התשע עשרה ובהן משפחות אמויאל, עובדיה ובן חמו.
משפחות הרוש, זִין, דרעי, ואמסלם הגיעו לאוג'דה מתאפילאלת. מאזור מליליה הגיעו לאוג'דה משפחות בן סאקון, בן עזיז, לוי, ובן קמון ומאזור דבדו הגיעו משפחות בן גיגי, בן שושן, מרציאנו ומשפחות הכהנים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה
בימי מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) גרו באוג׳דה קרוב ל־3,000 יהודים,. אז פרץ סכסוך בן המהגרים מאלג׳יריה לבין יהודי המקום.
פעילות ציונית החלה באוג'דה עוד ב־1919, אנשי הקהילה פנו אז לשלטונות בבקשה להקים אגודה ציונית, אך בקשתם נדחתה. ב־1930 הוקם ועד לקרן הקיימת.(מרכז)
אישים מרכזיים
רבי אהרן שוקרון היה רב הקהילה. הוא למד בצעירותו בדבדו, היה פייטן ומשורר, ומקצת שיריו התפרסמו בחוברת לזכרו.
בדיינות שימשו רבי אברהם חזיזה ורבי דוד עובדיה.
קברו של הצדיק רבי אברהם בן שוקרון היה ליד גן העיר, וקברו של סידי יחייא היה מחוץ לעיר.
באוג׳דה היו שלושה בתי כנסת גדולים: בית כנסת דלחברה, של אולאד בן אישו, של אולאד דרעי, ועוד בתי כנסת ביניהם בית כנסת רבי מימון דהאן, בית כנסת שייך חיים, בית כנסת לקיסארייה.
בית הכנסת הגדול נבנה ב־1930. ממדיו היו: ארבעה עמודים עם כיפה, 15*20 מטרים, עזרת נשים. בית כנסת שקארנא ( אולאד שוקרון ): שני עמודים, ספסלי ישיבה לאורך הקירות, לתיבה עולים על חמש מדרגות, עזרת נשים.
בית כנסת של יוצאי אלג׳יריה: ארבעה עמודים, ספסל בנוי לאורך הקירות, אין עזרת נשים.
מוסדות לימוד
בשנת 1934 נוסדה חברת עץ חיים ללימודי קודש והשפה העברית בשיתוף, וועד המקומי של קק״ל וכן לתמיכה בהוצאות הלימודים של בני עניים.
חברת זו ארגנה שיעורי ערב והרצאות במהלך הימים וכן הקימה תלמוד תורה.
במפקד בשנת 1936 נמנו 2,048 יהודים. באותה התקופה יצאו יהודים מן המלאח, וגם משרדי ועד הקהילה שכנו ברובע החדש שבו התיישבו יהודי העיר. ראש בית הדין של הקהילה היה הרב אפרים אנקאווה. בביתו הייתה ספרייה תורנית עשירה. בבית ספר של רשת אליאנס (אגודת "כל ישראל חברים") למדו בשנה זו ארבעים תלמידים. בסופי השבוע למדו ילדי הקהילה עברית ויהדות בתלמוד תורה.
הקהילה בזמן השואה
בימי מלחמת העולם השנייה (1939–1945) תקפה צרפת בהנהגת וישי את מרוקו. תחת שלטון זה היו יהודי מרוקו נתונים להפליות ורדיפות. שערי מרוקו היו סגורים בפני היהודים שרצו לעלות לארץ ישראל. המוצא היחיד היה נמל אלג'יריה ולכן אוג'דה שימשה כתחנת מעבר סמויה ליהודים רבים. השלטון הצרפתי הנהיג שם משטר חסות (פרוטקטורט). בזכות שלטון זה זכו יהודי אוג'דה לשוויון זכויות, אך השלטון התנגד לתת להם אזרחות צרפתית כדי לא להתסיס את האוכלוסייה המוסלמית כנגדם. עקב כך הגבילו את האוטונומיה הפנימית של הקהילה היהודית והנהיגו פיקוח מקיף על המוסדות הקהילתיים. למערכת השיפוט היהודית ניתנה סמכות לעסוק רק בענייני השיפוט האישי. בנוסף, השלטון הצרפתי ביטל את תפקידם של היהודים כגורם מתווך ורבים מהם נאלצו לזנוח את עיסוקיהם ברוכלות, במסחר ובמלאכה. הדי המלחמה בגרמניה חדרו לקהילת אוג'דה דרך אנטישמיות בעיתונים וארגון תנועות נוער לאומיות המזוהות עם האידאולוגיה הנאצית-גזענית.
הקהילה לאחר השואה
ב-1948 נעזב המלאח (שכונת היהודים) הישן ורק יהודים ספורים נותרו להתגורר בו. רוב היהודים עברו לרבעים חדשים של העיר ומקצתם פתחו חנויות, רבות מהן של צורפי זהב וכסף. בראשית בשנות החמישים מנתה קהילת אוג'דה כ-4,000 יהודים. פעילות ציונית החלה באוג'דה עוד ב-1919, אנשי הקהילה פנו אז לשלטונות בבקשה להקים אגודה ציונית, אך בקשתם נדחתה. ב-1930 הוקם ועד לקרן הקיימת. בין השנים 1946–1948 הוקם סניף של תנועת הצופים היהודיים. בתום מלחמת העולם השנייה התארגנה קבוצה של יהודים ציוניים באוג׳דה כדי לסייע ליהודים שרצונם לעלות לארץ ישראל ולקחת חלק במלחמת העצמאות. שערי מרוקו היו סגורים בפני יהודים שרצו להגר לארץ ישראל. המוצא היחיד היה נמלי אלג'יריה כגון אלג'יר או אוראן, ולפיכן שימשה אוג׳דה תחנת מעבר סמויה ליהודים רבים שעלו לארץ. וועד הקהילה עשה רבות בעזרה לעולים בכספים, בתעודות מעבר לאלג'יריה, ובמתן תעודות שהייה באוג׳דה. כל המתנדבים שהגיעו לאוג׳דה שוכנו במשרדי הקהילה וגם בחדרי החברה קדישא הסמוכה לבית עלמין. מול התנופה הציונית עצרו שלטונות צרפת יהודים שסובבו באוג׳דה ובשאר קהילות מזרח מרוקו ללא קורת גג או תעסוקה. ריכוז העולים לישראל נעשה בקזבלנקה, משם נסעו לפאס, ומפאס הגיעו לאוג׳דה. על העולים היה לעבור את הגבול ולהגיע לקהילת מרניא הסמוכה לאוג'דה. את הדרך בין אוג׳דה למרניא עשו חלקם ברגל, חלקם על אופניים וחלקם ברכיבה על בהמות עד לחווה של יהודי מרוקאי סמוך לגבול. האנשים עברו את הגבול דרך וואדיות עד לחווה של יהודי אלג'ירי, משם הגיעו לקהילת מרניא ואחר כך לנמל ווהראן. היו עולים שהשתמשו במסלול אחר: רוכזו בקזבלנקה, משם נסעו למקנאס, אחרי כן למידלת וארפוד משם עברו את הגבול עד לעיר קולומב בישאר ומשם צפונה עד לווהראן.
בסיוון תש"ח התנפלו המוסלמים על שכונת היהודים. בתים וחנויות של יהודים עלו באש, יהודים רבים הסתתרו אצל אירופאים. בשנת תשי״ד פרצו מהומות באוג׳דה עקב גירוש מלך מרוקו על ידי צרפת. היהודים שילמו על כך מחיר. ארבעה נהרגו ורבים נפצעו.
בנק
בַּנְק (בצרפתית: banque; מאיטלקית: banco מגרמנית: Bank – שולחן או ספסל (banca) שעליו שמים את המטבעות כדי לקבוע את ערכם) הוא מוסד פיננסי שעיסוקו העיקרי הוא טיפול ותיווך בכסף. פעולות הבנק הן: קבלת פיקדונות כספיים מפרטים, עסקים ותאגידים במסגרת חשבונות שקים, חיסכון או השקעה ומתן הלוואות לאחרים. הבנק ממלא תפקיד חשוב בכלכלה, בכך שהוא מתווך בין אלו שיש להם כסף שאינו דרוש להם באופן מיידי לבין אלו המבקשים להשתמש בממון זה למגוון מטרות. הבנק משלם לראשונים וגובה מהאחרונים ריבית, שהיא מחיר השימוש בכסף.
בנקאות התקיימה, בצורה כזו או אחרת, מאז המצאת הכתב. ראשיתם של המוסדות הבנקאיים המוכרים לנו כיום באירופה של ימי הביניים, והם התפתחו בד בבד עם המסחר ועליית המרקנטיליזם והקפיטליזם בעולם.
מוסדות שונים נקראים "בנק" בהשאלה, על אף שאינם עוסקים בהלוואות ופיקדונות כספיים. כאלו הם למשל בנק הזרע, בנק דם ובנק זמן.
סוגי בנקים
קיימים מספר מוסדות בינלאומיים כגון הבנק העולמי או הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח, שייעודם לספק מימון למטרות כמו מלחמה בעוני ופיתוח כלכלי של מדינות הזקוקות לכך.
התפתחות הבנקאות
הלוואה בריבית התקיימה ברחבי העולם העתיק, למשל בבבל ובסין. ביוון העתיקה שימשו מקדשים כמקום בטוח להפקיד כסף. ברומא שלפני עליית הנצרות היו מוסדות בנקאיים מפותחים ואף משכנתאות.
במשנה מסכת שקלים מתואר תפקידו של השולחני בתקופת ימי הבית השני. הוא היה מחליף וסוחר בשטרות ובמטבעות, זו בזו, לפי בקשת הלקוח. מתוארת פעילותו בקשר לגביית מחצית השקל, כספים אשר שימשו לקניית קורבנות הציבור שהוקרבו בבית המקדש. היה מועד בו הם נדרשו להעמיד את שרותם לרשות הציבור:. הם גם קיבלו תשלום על השרות בצורה "קלבון" והמשנה אומרת:. אפילו נקבע שיעור התשלום:. והיו גם פטורים מהתשלום:.
הנצרות עצרה במידה רבה את המשך ההתפתחות של המוסדות הבנקאיים משום שהלוואה בריבית נחשבה כניצול לא מוסרי ונאסרה. האיסור הנוצרי היה הגורם לתפקיד המשמעותי שמילאו היהודים כמלווים בריבית בימי הביניים, היות שעל פי ההלכה היהודית ההלוואה בריבית אסורה רק בין יהודי ליהודי, ולא בין יהודי לגוי, ואף בין יהודים ניתן להכשירה באופנים מסוימים באמצעות "היתר עסקה".
המילה בנק עצמה גזורה מ-banca, או ספסל באיטלקית, משום שהמלווים בריבית הקמעונאיים של העידן ההוא ניהלו את עסקיהם על ספסל בשוק.
במאה ה-18 התפתחו באירופה בנקים פרטיים שניהלו עסקים חובקי עולם. בין הבנקאים הללו הייתה נוכחות רבה לבנקאים יהודים (למשל משפחת רוטשילד) או יהודים שהתנצרו.
במאות ה-18 וה-19, עם התפתחות המסחר הבינלאומי, הקפיטליזם והתעשייה, החליפו מוסדות בנקאיים מודרניים כגון בנק צרפת ובנק אנגליה (שהפכו אחר כך לבנקים מרכזיים) את המלווים הפרטיים של המאות הקודמות כמו משפחת מדיצ'י מפירנצה ואת הבנקאים הפרטיים. בתקופה זו גם מוסד ונפוץ השימוש בשטרות כסף מנייר המגובים על ידי בנקים.
ערוצים
עד העשורים האחרונים של המאה ה-20 התנהלו פעילויות הלקוחות מול הבנקים באמצעות סניפי הבנקים. ממועד זה התווספו ערוצי שירות חדשים. חלקם ערוצי שירות עצמי. בהדרגה גדל החלק בפעילות של הערוצים החדשים. להלן רשימת ערוצים:
השפעתם של הבנקים המסחריים על היצע הכסף
רוב היצע הכסף הקיים במערכת הכלכלית של ימינו אינו נמצא בצורה של שטרות ומטבעות אלא רשומות דיגיטליות במחשבי הבנקים. על אף שבנק מסחרי אינו יכול לייצר שטרות כסף חדשים (זכות השמורה בחוק רק לבנק המרכזי של המדינה), בפועל קיומם של הבנקים המסחריים מגדיל את כמות הכסף במערכת הכלכלית. זאת משום שהבנק המסחרי אינו מחויב להחזיק בידו כסף אמיתי בכמות השווה לפיקדונות שניתנים בידו, אלא רק חלק יחסי מתוך הפיקדונות. היחס האמור נקרא יחס הרזרבה.
לדוגמה, בהינתן יחס רזרבה של 6% הקיים בישראל, כאשר לקוח מפקיד בבנק 100 שקלים, הבנק נדרש לשמור 6 מהם כרזרבה ואת ה-94 האחרים הוא יכול להלוות ללקוח אחר. יחס הרזרבה המינימלי הנדרש מבנק מסחרי נקבע על ידי הגורם המפקח על הבנקים וכל שינוי בו משפיע משמעותית על כמות הכסף שבידי הציבור וכתוצאה מזה על רמת המחירים במשק.
על חשיבותו של הניהול הזהיר של עסקי הבנק עמד בית המשפט העליון, בפסק דין שעסק בהרשעתו של הבנקאי יהושע בן-ציון:
רגולציה
במדינות רבות קיימת מערכת פיקוח ציבורי על פעילות הבנקים, שנועדה למנוע משברים כגון ההתמוטטות ההמונית של בנקים אמריקאיים בזמן השפל הגדול או משבר מניות הבנקים בישראל. התומכים במערכת פיקוח על הבנקים טוענים שהתלות הגבוהה של הכלכלה המודרנית במערכת הבנקאית מחייבת פיקוח למניעת התמוטטות בנקים. המתנגדים טוענים שמערכת הפיקוח לא מנעה רבים מהמשברים למרות שהייתה אמורה לעשות זאת, ושגם אם יש צורך בפיקוח ניתן לצמצמו במידה ניכרת לעומת המקובל. המשבר הפיננסי האחרון הבליט את יתרונם של הבנקים השיתופיים על פני הבנקים המסחריים. בנקים שיתופיים מאופיינים ביציבות פיננסית גבוהה בהרבה מאלה המסחריים. המשבר הפיננסי שהחל בשנת 2008, כמעט שלא פגע בבנקים השיתופיים והם לא נזקקו לסיוע ממשלתי.
תפקידה של הרגולציה, עליה מופקד בדרך כלל הבנק המרכזי או סוכנות ממשלתיות מיוחדת, לוודא שבנקים אינם יורדים מיחס הנזילות המותר להם, שיש ברשותם הון עצמי מספיק ושהם מתנהלים באופן תקין והוגן. המטרה העיקרית של התקנות השונות היא למנוע התמוטטות של בנק מסחרי. במקרה של התמוטטות קרובה, הבנק המרכזי יספק אשראי לבנק על מנת למנוע אותה. נוסף על זה, במדינות רבות יש ביטוח פיקדונות כללי חובה, המבטיח את פיקדונות הציבור במקרה של התמוטטות. גם במדינות בהן אין ביטוח גורף, כגון בישראל, במקרים רבים יתערבו הבנק המרכזי או הממשלה ויפצו את המפקידים או את חלקם.
בישראל, המפקח על הבנקים מטעם בנק ישראל הוא המעניק רישיון לתאגיד לעסוק בבנקאות לאחר בדיקה מקיפה של הבנק ושל בעליו. הוא גם זה שמטפל בתלונות ופניות הציבור כנגד הבנקים, במיוחד עקב התקיימותו של דואופול ושוק אשראי ריכוזי. מקובל להעריך שבישראל ישנה עודף רגולציה בתחום הבנקאות, שבעקבותיה אין זה כלכלי לפתוח בנקים חדשים (לא נפתחו בנקים חדשים בישראל בעשרות שנים האחרונות) ושמצב זה מוביל לחנק אשראי במשק הישראלי.
אופליה לוביבונד
אופליה לוסי לוביבונד (באנגלית: Ophelia Lovibond, נולדה ב־19 בפברואר 1986) היא שחקנית אנגלייה שידועה בעיקר בשל תפקידה בתור קיטי וינטר בסדרת הטלוויזיה "אלמנטרי".
ביוגרפיה
אופליה לוביבונד גדלה בשפרדס בוש בלונדון, במשפחה חד-הורית. אמה עבדה בתור יועצת בכלא וורמווד סקרבס. יש לה שני אחים.
היא למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת סאסקס, וסיימה את לימודיה בשנת 2005.
טלוויזיה
היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה FM. בתוכנית הסאטירה W1A ב־BBC היא שיחקה את הדמות של איזי גולד.
לוביבונד שיחקה תפקיד קבוע בעונה השלישית של "אלמנטרי", בתור המתמחה החדשה של שרלוק, קיטי וינטר.
ב־2016 היא שיחקה את התפקיד של ליידי אלכס לינדו-פרקר בסדרה "הוטן והליידי" בערוץ Sky1. ב-2019 שיחקה בסדרה של ABC "וויסקי קוואליר" ל-3 פרקים את אמה דייוויס.
בשנת 2020 גילמה את בינקי בסדרת הטלוויזיה "מיי וג'ורג'". בשנת 2021 לוהקה לסדרת הטלוויזיה "מינקס" של רשת HBO Max, לצדם של ג'ייק ג'ונסון ומייקל אנגרנו.
קולנוע
לוביבונד שיחקה לראשונה בקולנוע בסרט "אוליבר טוויסט" של רומן פולנסקי ב־2005. היא שיחקה בנער משום מקום, סרט ביוגרפי על ג'ון לנון. היא שיחקה תפקיד ראשי בסרט 4.3.2.1, וכן בסרטים "שדרות לונדון",  "קשר לא מחייב", "יריית אחת" ו-"מר פופר והפינגווינים". היא שיחקה את קארינה, השפחה של האספן בסרט "שומרי הגלקסיה" ב־2014.
ב-2016 שיחקה בסרטים הנתיחה של האלמונית ו-"Tommy's Honour".
בשנת 2020 שיחקה בסרטו של טום מקארתי "טימי פיילייר: טעויות קורות".
תיאטרון
ב־2016 היא שיחקה את אליזבת' בארי בהצגה "The Libertine" של סטיבן ג'פריס בתיאטרון היימרקט.
גודרון אנסלין
גודרון אנסלין (בגרמנית: Gudrun Ensslin; 15 באוגוסט 1940 - 18 באוקטובר 1977) הייתה אחת המייסדות של ארגון הטרור השמלאני-רדיקלי הגרמני סיעת הצבא האדום.
חייה המוקדמים
גודרון אנסלין היא הרביעית למשפחה של שבעה אחים, בתו של כומר. היא נולדה בכפר בארתולומה שבבאדן-וירטמברג בגרמניה. בגיל 18 היא התגוררה בארצות הברית במשך שנה ולמדה בבית ספר תיכון בפנסילבניה, ובשנת 1959 סיימה את לימודי התיכון שלה כתלמידה מצטיינת. מששבה לגרמניה קיבלה מלגת לימודים מהקרן האקדמאית הלאומית הגרמנית והחלה ללמוד חינוך, אנגלית וגרמנית באוניברסיטת טיבינגן. בשנת 1962 היא הכירה את ברנווארד וספר, בנו של הסופר וחבר המפלגה הנאצית וויל וספר, ובהמשך גודרון וברנווארד היו לזוג והקימו יחד הוצאת ספרים.
זמן קצר לאחר הולדת בנה, גודרון אנסלין הכירה את אנדריאס באדר, פעיל אנרכיסט שהגיע לברלין כשנמלט ממערכת החוק במינכן, והחלה לנהל עמו רומן. בפברואר 1968 היא הודיעה לברנווארד שהיא עוזבת אותו בשיחת טלפון. במאי 1971 הוא התאבד, ובנם פליקס נשלח למשפחת אומנה.
סיעת הצבא האדום
ב-23 בנובמבר 1967 זוכה השוטר שירה במפגין מכל ההאשמות, ובתחילת 1968 גודרון אנסלין החליטה לעזוב את ברנווארד וספר ואת בנם פליקס. ב-20 במרץ היא עזבה את ברלין יחד עם אנדריאס באדר וזוג פעילים נוספים. בליל ה-2 באפריל 1968 הארבעה הציתו שתי חנויות כלבו בפרנקפורט, ונעצרו שלושה ימים לאחר מכן. באוקטובר 1968 הם נשפטו ל-3 שנות מאסר באשמת הצתה. הם הגישו ערעור, ומשהערעור נדחה, גודרון אנסלין נמלטה יחד עם אנדריאס באדר ותורבאלד פרול ויחד הם הקימו את סיעת הצבא האדום.
ב-3 באפריל 1970 נעצר אנדריאס באדר, וגודרון אנסלין חברה לאולריקה מיינהוף, עיתונאית שמאלנית רדיקלית מוכרת שלימים הייתה חברה בסיעת הצבא האדום, ויחד הן סייעו לו להימלט מהכלא ב-14 במאי 1970, כשהן משאירות מאחוריהן אדם פצוע. בהמשך, הייתה גודרון אנסלין מעורבת בחמש התקפות באמצעות פצצות של סיעת הצבא האדום והייתה אחראית להריגתם של ארבעה אנשים. היא הייתה לאחת הנשים המבוקשות ביותר בגרמניה, עד שנעצרה ב-8 ביוני 1972.
מותה
פעילים נוספים בסיעת הצבא האדום ביצעו מספר ניסיונות כושלים לשחרר את גודרון אנסלין ושותפיה מהכלא, בין הניסיונות נכללה חטיפת טיסה 181 של לופטהאנזה בדרישה לחילופי שבויים.
בליל ה-18 באוקטובר 1977, מספר שעות לאחר ששוחרר המטוס של לופטהאנזה, נמצאו אנדריאס באדר, יאן-קארל ראספה וגודרון אנסלין מתים באגף השמור של כלא סטמהיים במה שנודע כ"ליל המוות". גודרון אנסלין נמצאה כשהיא תלויה מהתקרה ושני האחרים מתו מיריית אקדח. חברה נוספת בסיעת הצבא האדום, אירמגרד מלר, נמצאה גם היא באותו לילה עם ארבעה פצעי דקירה בחזה, אך שרדה את הפציעות והצהירה לאחר מכן שלא היה מדובר בהתאבדויות.
קהילת יהודי לודוויגסהאפן
לודוויגסהאפן (בגרמניה: Ludwigshafen) היא עיר בדרום-מערב גרמניה, במדינת ריינלנד-פפאלץ, מול העיר מנהיים על גדתו המערבית של נהר הריין. לודוויגסהאפן נוסדה בשנת 1606, הקהילה היהודית בעיר התקיימה משנות ה-20 של המאה ה-19 עד להכחדתה בשואה. יהודי הקהילה היו ברובם משכילים אך שומרי מסורת, והם סייעו במידה ניכרת להתפתחות התעשייתית של העיר.
חלק ניכר מהעיר נהרס בהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה, ועל חלק זה נבנו מרכזים ופרוורים מודרניים, וכן גשר חדש על נהר הריין ואצטדיון גדול
תולדות הקהילה
הקהילה היהודית בלודוויגסהאפן החלה כקהילה קטנה מאוד. במשך כל שנותיה, מהקמתה (1606) של העיר, הרבה לפני שהוקמה קהילה יהודית, התגוררו יהודים באזור העירוני המאוחר של לודוויגסהאפן. היו קהילות יהודיות קטנות ברינגונהיים, נויופן ורוחיים,(עיירות הקרובות לעיר) שאיבדו את חשיבותן עם התיעוש הגובר של האזור, וחבריהן היגרו לערים הצומחות במהירות. אך היסטוריה של קהילה החלה להירשם רק מסוף המאה ה-17. העיר הייתה תחת פיתוח ערי צרפת שע"י נפוליאון, ושמשה כגשר לעיר מנהיים הסמוכה. בשנת 1823 מנתה הקהילה כ-20 חברים, וגדלה כך שבשנת 1890 מנתה כבר 57 חברים. סחר הטבק וייצור סיגרים היו הבסיס הכלכלי של היהודים הראשונים שהתיישבו באזור לודוויגסהאפן. מייסד הקהילה בשנת 1854 היה הרופא ד"ר מספייר סימון גוטרץ.
ב-1857 הוכרזה הקהילה בלודוויגסהאפן כקהילה יהודית עצמאית עם בית כנסת משלה. כיתר יהודי גרמניה, נהנו יהודי לודוויגסהאפן משוויון זכויות עקב המהפכה הצרפתית, אך בתחום הכלכלי היו מגבלות: ליהודי לודוויגסהאפן הותר לרכוש אדמה פרטית ולהרוויח רק עד 10%. רק לקראת אמצע המאה ה-19 בוטלו המגבלות הללו. בית הכנסת של הקהילה עמד ברחוב קייזר-וילהלם-שטראסה, (Kaiser-Wilhelm-Straße)
באותו רחוב בו עמד בית הכנסת- נבנה בית כנסת חדש. המבנה היה בעבר כנסייה נוצרית, קבלת האישורים לרכישתו עברה ניסיונות גדולים, אך לבסוף בשנת 1865 אושרה הקנייה. המבנה שופץ והותאם למבנה של בית כנסת, הובאו ספרי תורה, רב המחוז, הרב ד"ר אליאס גרינבאום מונה לרב בית הכנסת החדש והנהיג קריאה בשפה העברית. הרב גרינבאום דגל בדו-קיום ידידותי עם הגרמנים הלא יהודים מתוך תפיסה שכולם נבראו בצלם אלוהים. הוא האמין בצדק ואהבה והיה פטריוט למדינה על אף שבפועל היהודים כלל לא היו שווי זכויות ועדיין חלו עליהם מגבלות שונות. בשנת 1894 הורחב בית הכנסת, ונוספו בו שינויים חיצוניים שנעשו לשילובים של אמנות ביזנטית, רומנטית וצורת הברוק. כעת היו בבית הכנסת חמישה ספרי תורה, 20 כיסויים, 5 קישוטי כסף סביב ספרי התורה ועוד. הייתה מנורת-תמיד, חנוכייה, ספרי לימוד ותפילה. כמעט כל הדברים הושמדו בליל הבדולח. היו 150 מקומות ישיבה בבית הכנסת, ואנשים שנקראו לעלות לתורה תרמו מכספם- כך התאפשרה תחזוקת בית הכנסת ושיפוצים נוספים במשך הזמן. הרב יוסף יעקב - יהודי ממוצא גרמני שהוסמך לחזן, שוחט ומלמד על ידי ישיבה בצרפת והתקבל למשרה זו בקהילת לודוויגסהאפן בשנת 1925 התגורר במבנה בית הכנסת הין בקומה העליונה, ובקומה התחתונה נשאר בית כנסת קטן לתפילות ולימוד. (מבנה בית כנסת זה שרד את התקפות ליל הבדולח מאחר שנמכר כשנה לפני כן.)
יהודי הקהילה תרמו רבות לכלכלת העיר: מקס ליפמן, מיהודי הקהילה, הקים קונצרן גדול שנקרא על שמו, אייב נטר, (יהודי נוסף) היה שותף בהקמת הרכבת לצורכי מסחר ובשנים 1869-1894 היה חבר ברשות המקומית של העיר ועוד. תרומתם המשמעותית של יהודי הקהילה להתפתחות התעשייתית בלודוויגסהאפן תרמה רבות להשתלבותם החברתית והפוליטית, אך עד שנת 1912 עיקר עיסוקם היה במסחר. מתוך 197 משלמי המיסים היהודיים בעיר, נרשמו 131 סוחרים, 3 בעלי דפוס, 2 פקידים, 2 בעלי חנויות לבגדים, ומלבדם היו 9 עורכי דין, 6 פקידים ממלכתיים, ומספר מועט של סוחרי מזון, קצבים, אופים וכדומה. הקהילה הלכה וגדלה בעיקר בעקבות מלחמת העולם הראשונה- אז הגרו רבים מיהודי מזרח אירופה-בעיקר פולין- לגרמניה, עד 1925 עלה מספר היהודים בקהילה ל-1211, ב-1931 היה מספרם 1400 איש- זאת עקב יהודים נוספים שהגיעו ממזרח אירופה וכן בעקבות זגזוגים במצב השליטה של צרפת באותו אזור. ב-1933 מתוך כלל יהודי קהילת לודוויגסהאפן- רק 27.5% היו מילידי המקום, כ-50% קוטלגו כיהודי מזרח אירופה, הם נחשבו כאזרחים נחותים מבחינה חברתית ועסקו בעיקר במסחר מועט. עבור הקהילה היהודית הוותיקה- יהודי מזרח אירופה נחשבו כאזרחי חוץ, וההבדלים התרבותיים והחברתיים בניהם היו גדולים.
קורות הקהילה בשואה
כבר ב־20 במרץ 1933 הודיע גולייטר ברקל על גירוש "יהודי המזרח" מעבר לגבול גרמניה, ובשבועות שלאחר מכן גורשו גם אלה שאינם אזרחים גרמנים. עם עליית היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה החלו החרמות משמעותיות על בתי מסחר יהודיים בלודוויגסהאפן. ימים ספורים לפני החרם הכללי על מקומות העסק היהודיים בגרמניה תפסו גרמנים אנטישמיים עמדות על פתחי חנויות היהודים בלודוויגסהאפן ותלו כרזות משמיצות על חלונות הראווה. הפ התאספו בשוק להפגנה נגד היהודים כאשר באותה עת עומדים חיילי אס אס מנגד ולא עושים דבר כדי לרסן את ההמון העוין. פעולות כאלה חזרו על עצמם בשבועות הבאים ובעלי העסק היהודיים ספגו נזקים כלכליים קשים. כתוצאה מכך, רבים מיהודי הקהילה היגרו מערבה. מטרתם של רוב העוזבים- בעיקר אלה שהגיעו לעיר מאזורי מזרח אירופה- הייתה להמשיך ולהגיע לאמריקה. התקפות השלטון הנאצי חלו בעיקר על שלוש קבוצות מרכזיות מיהודי הקהילה: סוחרים עשירים שעבדו בעיקר ברחובות מרכזיים בעיר, יהודים אקדמאים- שמספרם בהשוואה לשאר בעלי התארים האקדמאים מהאוכלוסייה הכללית היה תמיד מאוד דומיננטי, ויהודים ממוצא מזרח אירופאי שתויגו תמיד כמושא לקריקטורות ואנטישמיות. עד 1938 הופיע עיתון יהודי שהחל להתפרסם בשנת 1927 בעיר מנהיים השכנה והתפשט גם ללודוויגסהאפן, אחרי ליל הבדולח חל איסור על הפצת העיתון והוא הפסיק להתפרסם. הגיליון האחרון הופיע ב-3 בנובמבר 1938.
עם התגברות אירועי הפרעות גדלה כמות המהגרים מן העיר. נוספו עוד ועוד מגבלות, בעיקר כלכליות. על מנת שיצליחו להגר נאלצו היהודים למכור את רוב רכושם.
ביום 10 בנובמבר 1938 הועלה בית הכנסת המפואר של קהילת יהודי לודוויגסהאפן באש. חפצים יקרי ערך שהיו בו הוחרמו ושאר הדברים נשרפו. הובאו מכבי אש על מנת למנוע נזק למבנים הסמוכים רק כאשר האש הגיעה לקירות החיצוניים של בית הכנסת. ישנן תמונות ועדויות על חיילים נאצים שהופקדו על ביצוע פרעות ביהודי העיר. התרחשו משעי פרעות בכל המשפחות היהודיות ולאחר השמדת בית הכנסת החלו להרוס גם דירות ובתי עסק בבעלות יהודית. למחרת נלקחו רוב הגברים היהודיים מהקהילה למחנה הריכוז דכאו וחלקם שוחררו כעבור מספר שבועות. ר' יוסף יעקב ששימש כחזן, מלמד ושוחט בקהילה נשלח אף הוא ב-1938 למחנה דכאו, ושוחרר לביתו כעבור מספר שבועות. בני משפחתו הצליחו לברוח לסין דרך רוסיה ומשם עברו לאמריקה, אולם ר' יוסף נשאר בלודוויגסהאפן מתוך תחושת אחריות לקהילתו. ב-23 באוגוסט 1942 נלקח למחנה טריזינשטט, משם הועבר למחנה טרבלינקה ושם נפטר. רוב ראשי הקהילה מצאו את מותם במחנה, וחלקם שולחו למחנות אחרים. ב-28 באוגוסט שנת 1940 רוכזו יהודי הקהילה הנותרים בבית הספר המקומי ומשם נשלחו בטרנספורטים שונים למחנות ריכוז ומחנות השמדה. ב־22 באוקטובר 1940 נשלחו כ־185 איש - יחד עם סך הכל למעלה מ -6,500 יהודים מבאדן ומפלינט - למחנה גירס בדרום צרפת במסע לילה וערפל. חלק גדול מהם ועוד חלר נוסף מיהודי לודוויגסהאפן הגיעו לבסוף למחנה אושוויץ שבפולין.
בית העלמין היהודי בעיר נשמר על אף ההפצצות, אולם רוב המצבות נהרסו והרבה מהן חוללו. בין המצבות שנותרו מצויות כמה מסוף המאה ה-18 ועליהן כיתוב בעברית.
קורות הקהילה לאחר השואה
בתום השואה לא קמה קהילה יהודית חדשה בלודוויגסהאפן. מעט מאוד יהודים שבו והתגוררו בעיר והם נחשבו כחלק מהעיר מנהיים השכנה- שם כן הוקמה קהילה יהודית לאחר השואה. בשנת 1960 נעשה ניסיון חלקי לתקן את הנזקים בבית הכנסת היהודי בלודוויגסהאפן שנשרף כאמור ב-1938. הנזק הוערך בשנה זו ב-30,325 DM (מארקים גרמניים בשנים האמורות).
את בית הקברות שיקמו מחדש, מצבות שנותרו תוקנו, ומצבות שנהרסו חודשו. לרגל יום הזיכרון לשואה ב־27 בינואר 2012, נחשפה מצבת זיכרון חדשה לקרבנות הדיקטטורה הנאצית והגירוש ברחבת אוספלאץ- הנמצאת בין מחנה גירס ללודוויגסהאפן. המצבה היא שלט המורה על המרחק בין המקומות הנ"ל. (1027 ק"מ) מאז נובמבר 2007, הונחו אבנים ועליהן כיתובי שמות, מה שמכונה "אבני נגף" באזור העיר לודוויגסהאפן. הן מנציחות את מקום מגוריהם לשעבר של קרבנות יהודים בגרמניה הנאצית; כיום יש בסך הכל כ־275 אבנים (נכון לשנת 2019)
כרדלה
כרדלה (בערבית: كردلة) הוא כפר פלסטיני, הממוקם בנפת טובאס, 13 ק"מ צפונית-מזרחית לטובאס, בצמוד לברדלה במערב ועין אל-בידה במזרח. הכפר ממוקם בגובה נמוך של 99 מטר מתחת לפני הים. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 408 תושבים בשנת 2016.
היסטוריה
כרדלה הוקם בשנות ה-30 של המאה ה-20. המייסדים היו חברי שבט דאראגמה מטובאס שעבדו כחקלאים וגידלו בעלי חיים. לאחר מלחמת העצמאות ב-1948, משפחת אהשאח מאזור עזה נדדה לכפר כפליטים פלסטינים. למרות האוכלוסייה המעטה, כרדלה מנוהל על ידי מועצת כפר המורכבת משלושה חברים. בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, כרדלה עברה לשליטה ישראלית. ב–1 באוגוסט 1967, חתם מפקד פיקוד המרכז עוזי נרקיס על צווי סגירה לתשעה שטחים לצורך אימונים, לאורך הרצועה המזרחית של גב ההר. ביניהם "שטח אש 900" מדרום לכפר, ועל לתושבי הכפר נאסר לעבד את האדמות שהחזיקו בשטח זה.
בעקבות הסכמי אוסלו הוגדר שטח הכפר כשטח C בשליטה ישראלית מלאה. על פי המדיניות של מדינת ישראל בנוגע לתכנון ובנייה בכפרים הפלסטיניים בשטח C נאסר מאז על התושבים לבנות מבנים חדשים. תושבי הכפר ביקשו פעמים רבות היתרי בנייה למבנים נוספים או לקומות נוספות בבתים הקיימים, אך בקשותיהם נדחו ולמספר מבנים הוצאו צווי הפסקת עבודה וצווי הריסה. בשנת 1997 עתרו תושבי הכפר לבית המשפט העליון בדרישה להימנע מהריסת בתיהם. במאי 2000 הודיע מפקד המנהל האזרחי כי אין כוונה להרוס את המבנים שנבנו עד אותה עת. אך כרדלה נטול מעמד תכנוני ותושביו אינם יכולים לבנות בתי מגורים, מבנים חקלאיים או מבני ציבור כלשהם, לפתח כבישים או לסלול דרכי גישה מבלי להסתכן בהריסתם. בכרדלה אין גן ילדים, בית ספר, בניין מועצה, אין מערכת ביוב ואין פתרון לפינוי מי השפכים. דרך הגישה שמחברת בין הכפר לכביש 90 היא דרך עפר צרה. באפריל 2010 פנו האגודה לזכויות האזרח בישראל ועמותת במקום – מתכננים למען זכויות תכנון למנהל האזרחי בדרישה להכין תוכנית מתאר לכפר על-מנת לאפשר לתושבים תנאי קיום והתפתחות נאותים. לאחר מספר תזכורות ופגישות עם נציגי המנהל האזרחי קיבלו הארגונים דחייה סופית של הבקשה בנימוק כי מדובר בכפר קטן, כי הבנייה בו איננה צפופה מספיק וכי הוא קרוב לשני כפרים מוסדרים, שיש בהם אפשרות לפיתוח ומקום לאכלוס.
מקור התעסוקה המרכזי בכפר הוא החקלאות. מתוך 800 הדונם של הכפר, 250 הם אדמות חקלאיות. השטח הבנוי של הכפר הוא 30 דונם. ההכנסה החודשית הממוצעת היא 1,000 שקלים חדשים. אין בתי ספר או מרכזי בריאות בכפר, אולם כיום נבנית מרפאה מקומית. כ-85% מהתושבים יודעים קרוא וכתוב. מרבית הסטודנטים הצעירים לומדים ב שבטובאס.
שליו הרים אמריקני
שליו הרים אמריקני (שם מדעי: Oreortyx pictus) הוא מין של עוף אמריקאי ממשפחת שלווים אמריקניים והוא המין היחידי בסוגו. הוא מצוי בעיקר לאורך הרי הרוקי ומגיע מקנדה עד למקסיקו בתפוצתו. הוא קרוב למיני השליו המצויץ.
מאפיינים
אורכו של השליו 26-28 ס"מ והוא בעל "קרן" נוצה ארוכה הבולטת מעל ראשו. צבע הראש והחזה כחול עם לחיים אדומות ופס לבן החוצה את העיניים עד המקור השחור. הגוף אפור מלמעלה ואדום מלמטה עם סימנים לבנים לאורך הבטן. הכנפיים בעלות פסים לבנים והם חלשות. השליו מסוגל לעופף אך באופן מגושם והוא מעדיף להימצא על הקרקע ולעוף רק כמוצא אחרון.
שליו זה חי ברחבי מדרונות הרים באזור הרי הרוקי לאורך אמריקה הצפונית ומגיע עד לגובה 3,000 מ' מעל הקרקע. השלווים הבוגרים ניזונים בעיקר מזרים, אך הצעירים יאכלו בעיקר חרקים ויצורים דומים.
שלווי ההרים הם עופות מונוגמיים והם חיים יחדיו בהרים, מקננים בקיץ והנקבה מטילה 9-10 ביצים בקן המוסווה תחת שיחים או עצים.
שליו צהוב-פנים
שליו צהוב-פנים (שם מדעי: Rhynchortyx cinctus) הוא מין של עוף אמריקאי ממשפחת שלווי העולם החדש והוא המין היחידי בסוגו. הוא מצוי ביערות טרופיים וסובטרופיים באמריקה המרכזית ובקצה הצפוני של אמריקה הדרומית. הוא קרוב למיני שליו העצים מאותם אזורים.
זהו שליו קטן שאורכו 18 ס"מ והוא בעל פנים צהובות עד כתומות עם פסים חומים לאורך העיניים ו"כיפה" חומה, צוואר אפור ובטן צהובה או אדומה. חלק הגוף העליון צהוב מנומר בנקודות שחורות. השליו בעל רגליים אפורות וארוכות היכולות לרוץ מהר כדי לברוח מטורפים. הוא מסתתר בסבכי היער ויוצא בשעות בין הערביים ללקט מזונות כמו גרגרים ופירות יער וגם חרקים.
השליו מצוי במדינות הבאות: קולומביה, קוסטה ריקה, אקוודור, הונדורס, ניקרגואה ופנמה.
שליו אמריקני מפוספס
שליו אמריקני מפוספס (שם מדעי: Philortyx fasciatus) הוא מין יחיד בסוגו של עוף אמריקאי ממשפחת שלווים אמריקניים המצוי בעיקר ברחבי יערות וערבות שיחים במקסיקו.
מאפיינים
אורך השליו 17-21 ס"מ והוא בעל נוצות חומות עם זנב ארוך וציצת ראש ארוכה אדמדמה. לאורך גופו פסים שחורים היוצאים מבטנו ועד לקצה גרונו על הצוואר האפור-חום והבטן הלבנה. פלג הגוף העליון והכנפיים חומים-כתומים והזנב ארוך וחום. הרגליים צהובות וארוכות. לצעירי השליו ישנם ראשים וצווארים שחורים אך הם נעלמים תוך שש עשרה שבועות.
השליו מצוי בעיקר סביב אזורים הררים של יערות ושיחים במקסיקו, בעיקר ליד נהר באלאס (Balsas River). הוא יכול להגיע לגובה של 1,800 מטר מעל פני הים.
השליו חי בעיקר על הקרקע ונראה בחבורות של 20-30 פרטים. הוא ניזון מזרעים, ניצנים וחרקים שהוא מלקט.
שפות וסקוניות
השפות הווסקוניות (מלטינית: vasco 'בסקית') הן משפחה משוערת של שפות במערב אירופה, הכוללת את הבסקית ואת השפה האקוויטנית שנכחדה. שיוכה של אקוויטנית למשפחת זו שנוי במחלוקת בקרב הבלשנים.
מושג השפות הווסקוניות קשור לעיתים קרובות ל של הבלשן הגרמני, שהניח כי אבותיהם של הבסקים התפשטו ברחבי אירופה בסוף תקופת הקרחונים האחרונה כאשר אוכלוסיית הקרו-מניון נכנסו לאירופה והשאירו עקבות בשפות של האוכלוסיות האנושיות הקדומות במערב אירופה. על השערה זו חולקים מספר בלשנים היסטוריים.
התומכים בהשערתו של תיאו ונמן בנוגע למשפחת השפות הווסקוניות טוענים, כי הבסקית והשפה האקוויטנית הנכחדת הם קרובות משפחה.
תיאוריות בנוגע לקשר אפשרי בין אקוויטנית לבסקית, מציינות שתי השערות מרכזיות:
נעשו ניסיונות שונים לקשור שפות אחרות, מודרניות או נכחדות, כמו, והשפה ה למשפחת השפות הווסקוניות. אף אחת מהתיאוריות הללו לא הצליחה לספק הסברים משכנעים, והן נדחו על ידי מרבית הבלשנים הבסקים מהזרם המרכזי.
תאונת הרכבת בטאיוואן (2021)
תאונת הרכבת בטאיוואן היא תאונה שהתרחשה ב-2 באפריל 2021, בשירות הרכבות "טארוקו אקספרס", המופעל על ידי מינהל רכבת טאייוואן. הרכבת, שהובילה קרוב ל-500 נוסעים, סטתה מהפסים ובמקום נהרגו לפחות 49 נוסעים, ונפצעו למעלה מ-200. הרכבת עם שמונה הקרונות ירדה מהפסים כשהיא בתוך מנהרה מצפון לעיר חוואליין.
התאונה
קו הרכבת 408 טארוקו אקספרס לכיוון דרום שמגיע למהירות של עד 130 ק"מ לשעה, ירדה מהפסים במנהרה מצפון לעיר הווליין. היא הסיעה בזמן התאונה קרוב ל-500 נוסעים בשמונה קרונות לקראת פסטיבל צ'ינגמינג הלאומי, תקופת בה התנועה גבוהה מבדרך כלל מכיוון שאנשים מבקרים בקברי חברים ובני משפחה, מה שעל פי הדיווחים גרם לכך שרבים מהנוסעים עמדו בעת התאונה. על פי בדיקה ראשונית נמצא כי הרכבת סטתה משום שמשאית תחזוקה עמדה על המסילה ופגעה בקדמת הרכבת.
זוהי אחת מתאונות הרכבת הקטלניות בתולדות המדינה, כאשר מספר הנפגעים בה עבר את מניין הנפגעים בתאונת הרכבות במיאולי ב-1991, בה נהרגו 30 נוסעים בהתנגשות בין שתי רכבות.
נפגעים
לפחות 49 נוסעים נהרגו, ביניהם נהג הרכבת, בעוד שלמעלה מ-200 נוספים נלקחו לבית חולים.
מעל 80 איש פונו מארבעת הקרונות הקדמיים על ידי למעלה מ-150 כוחות חיפוש והצלה, בעוד שארבעת הקרונות הנוספים, האחוריים תוארו על ידי כוחות ההצלה כקשים יותר לגישה..
חקירה
הועד לבטיחות תחבורה בטייוואן פתח בחקירת האירוע. נהג המשאית שעמדה על הפסי רכבת הועבר למעצר ונמצא תחת חקירה. התובעים מבקשים צו מעצר למנהל אתר הבנייה, אשר עשוי להיות מואשם בגרימת מוות ברשלנות ובזיוף מסמכים.
איכתאבא
איכתאבא (ערבית: إكتابا) היא עיירה פלסטינית, הממוקמת כארבעה קילומטרים צפונית מזרחית לעיר טולכרם בנפת טולכרם בצפון יהודה ושומרון. על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS), אוכלוסיית העיירה מנתה 2,665 תושבים בשנת 2007. פליטים מהווים 33% מכלל האוכלוסייה (1997).
היסטוריה
בשנת 1265, לאחר שהממלוכים הביסו את הצלבנים, הוזכרה איכתאבא בין האחוזות שהעניק סולטאן ביברס לנתיניו. הכפר ניתן לאמיר עלם אלדין טרדאג' אל-עמדי.
בשנת 1870 תיאר החוקר הצרפתי ויקטור גרן את הכפר כ"כפר קטן הממוקם על גבעה גבוהה". בורות קדומים מעידים על קיומו של יישוב קדום כאן. סביב הדירות צומחים עצי תאנה ורימונים."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה איכתאבא 121 תושבים – כולם מוסלמים. במפקד האוכלוסין בשנת 1931, האוכלוסייה המשותפת של ענבתא, איכתאבא ונור א-שמס כללה 2,498 תושבים – 2,457 מוסלמים, 34 נוצרים ודרוזי אחד החיים ב-502 בתים.
בסקר הכפרים של 1945 האוכלוסייה המשותפת של ענבתא ואיכתאבא מנתה 3,120 איש – 3,080 מוסלמים ו-40 נוצרים השטח הכולל היה 15,445 דונם על פי סקר קרקעות ואוכלוסיות רשמי. מתוכם 5,908 דונם היו מטעים ואדמות להשקיה, 5,842 שימשו לדגנים, ואילו 84 דונם היו אדמות בנויות. בשנת 1961 מנתה האוכלוסייה כ-372 נפשות.
רומן יאקובסון
רומן יאקובסון (11 באוקטובר 1896 - 18 ביולי 1982) היה בלשן יהודי רוסי מפורסם, שהיגר לצ'כוסלובקיה ולארצות הברית. היה דמות מובילה בחוג הבלשני של מוסקבה, אחת משתי התנועות שהרכיבו את הפורמליזם הרוסי.
קורות חיים
בשנת 1920 הוא הגיע לפראג. הוא היה ממקימי אסכולת פראג לתאוריה בלשנית.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה הוא נמלט לנורווגיה ובסופו של דבר עבר לארצות הברית. החל משנת 1949 הוא החל ללמד באוניברסיטת הרווארד ועבד בה עד שיצא לגמלאות.
יאקובסון היה מהאינטלקטואלים המשפיעים ביותר במאה העשרים, בתרומתו לבלשנות, לאנתרופולוגיה סטרוקטורליסטית, לתורת הספרות ולסמיוטיקה, בין שאר הדברים.
שלושת רעיונותיו הגדולים של יאקובסון בבלשנות ממלאים תפקיד עיקרי בתחום זה עד ימינו: טיפולוגיה בלשנית, מסומננות (markedness) ואוניברסלים לשוניים. שלושת המושגים האלה שזורים זה בזה באופן הדוק: טיפולוגיה היא הסיווג של לשונות במונחי מאפיינים דקדוקיים משותפים (בשונה ממקור משותף, למשל), מסומננות היא, בתיאור גס, מחקר הבודק כיצד צורות מסוימות של ארגון דקדוקי "טבעיות" יותר מאחרות, ואוניברסלים לשוניים הוא חקר מאפיינים כלליים של שפות בעולם. בשנת 1960 הוא פרסם את התאוריה שלו על תפקודי הלשון.
יאקובסון קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1975, והיה מתומכי הקמתו של המכון לפואטיקה וסמיוטיקה באוניברסיטה זו. עבודותיו יצאו בעברית בכתב העת "הספרות", וחלקן כונסו במבחר מאמרים בעריכת פרופ' איתמר אבן-זהר ופרופ' גדעון טורי (בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 1986).
מרכיבי התקשורת הלשונית
יאקובסון הבחין בין מרכיבי התקשורת, וחילקם לשישה:
הסכימה המקובלת לציון המרכיבים:
ההקשר הרפרנציאלי המבע המוען____________________________הנמען''' צינור התקשורת הקוד הלשוני
ניקח למשל את המשפט מספר בראשית, פרק ג', פס' א' מפי הנחש "אף כי אמר אלהים לא תאכלו מכל עץ הגן". המבע הוא הטקסט שמסומן במירכאות, המוען הוא הנחש והנמען הוא חווה. צינור התקשורת, נניח על פי הפשט, הוא גלי הקול המועברים בדיבור רגיל. הקוד הלשוני במקרה זה הוא העברית והוא ההסכם בין נחש לחווה, למשל, מה פירוש צירוף הצלילים, עץ, גן וכן הלאה. "ההקשר הרפרנציאלי" הוא הקונטקסט שבו נאמרים הדברים, דהיינו הסיטואציה בין אדם לחווה, כוונת הפיתוי וכו'.
הפונקציות
יאקובסון גם הבחין בין פונקציות (תפקידים) שונות של השפה, הקשורות לרכיבי התקשורת הלשונית:
פונקציה אמוטיבית/אקספרסיבית
מלבד התקשורת המילולית, הפונקציה האמוטיבית מתבטאת גם בהבעות פנים, סימני ידיים, אינטונציה וכדומה.
יש לשים לב שמילות הקריאה יכולות להיות בעלות משמעות אחרת בהקשרים אחרים, כמו בביטוי העגה (סלנג) "חבל על הזמן" שכיום משמעותו מצוין. עוד דוגמה: "אמא!" שמשמעותו בשיח כינוי המזהה את אם הדוברת או הדובר. ודוגמה נוספת מילת הקריאה "לעזאזל" שמשמעותה המקראית הייתה אחרת.
פונקציה קונאטיבית
תפקיד ההשתדלות. הפונקציה הקונאטיבית (מלטינית conary השתדלות) היא פעולת שיח המתמקדת בנמען, תפקידה הוא בקשה או ציווי או דרישה מהנמען. למבע, "העבר לי את המלח" יש פונקציה קונאטיבית. בעברית המדוברת כיום, בנוסף לצורת הציווי משמשת גם צורת העתיד "תעביר לי את המלח".
תפקיד זה בשיח מובע לעיתים לא רק כציווי ובקשה אלא (בחלק מהתרבויות הנמצאות בארץ) מובע כרמז לבקשה לדוגמה: "קר בחדר", "חסר מלח באוכל" והכוונה "אנא סגור את החלון" או "אנא העבר את המלחיה". באופן זה פעולת ההשתדלות מופיעה בשיח גם בצורה של הבעת נסיבות, כלומר הפונקציה הקונאטיבית נראית גם כמבע רפרנציאלי.
פונקציה רפרנציאלית
תפקיד המידע (ההקשר הנסיבתי). הפונקציה הרפרנציאלית מתמקדת בפעולת שיח המוסיפה לה הקשר קונטקסטואלי (מאנגלית context) רפרנציאלי (מאנגלית reference הפניה), תפקידה הוא להעביר מידע. יש האומרים שפעולה זו, השכיחה ביותר בשיח, היא התפקיד המרכזי והחשוב בתקשורת. דוגמאות למשפטים בעלי פונקציה רפרנציאלית:
פונקציה פאטית
הפונקציה הפאטית (מיוונית עתיקה φαθως פאטוס - שיחה) מתמקדת בזרימת השיחה והמשך השיח התקשורתי. תפקידה לשמור על תפקוד תקין לכאורה של צינור התקשורת כמו במבע "אני לא שומע אותך", או "אהה, כן". גם מבעים קבועים נטולי משמעות נכללים בפונקציה הפאטית, כמו השיח הבא:
קריאות התפעלות ושאלות רטוריות נכללות בפונקציה הפאטית, כמו "מה, אתה בארץ?" לאדם שפגשנו זה עתה.
פונקציה מטא לשונית
תפקיד מינוחי או הבהרה תחבירית. הפונקציה המטא-לשונית היא פעולת הסבר לשוני או שאלת מובן, המתמקדת בקוד הלשוני - במילים ובמשפטים המהווים את הסימנים המוסכמים של כל שפה ושפה. הדובר מבהיר או מבקש הבהרה לגבי הנאמר, הסבר מילוני או תחבירי המסביר את המשמעות.
לדוגמה:
פונקציה פואטית
תפקיד פיוטי-שירי. פעולת הבעה בלשון חגיגית וגבוהה, בדרך כלל על מנת שתיזכר על פה ותיאמר שנית פעמים רבות. הפונקציה הפואטית מתמקדת במבע, בשדר עצמו, ולא במוען, לא בנמען ולא בחלקים האחרים של השיח.
בניסוחו של יעקובסון:.
כוונתו לאנלוגיה - ביטוי של משל או דימוי. לדוגמה בכותרת פרסומת לטיולי טיסה בשמי הארץ: "קבלו מתנה משמים". המפרסם בחר בביטוי "מִשָּׁמַיִם" במקום לומר: קבלו מתנה יפה מאוד - שקשורה בטיסה.
לפי יעקבסון כאשר תפקוד השדר הוא שירי פואטי אנו בוחרים מתוך אוסף מילים נרדפות (ציר הברירה או ציר הסלקציה) את המילה המתאימה לנו, וממשיכים בכך לכל אורך השדר (ציר הצירוף או ציר הקומבינציה) עד שמתקבל שיח פיוטי-שירי שווה-ערך לשדר המקורי הפשוט.
כך למשל בשירה המקראית: "האזינו השמים ואדברה, ותשמע הארץ אמרי פי. יערף כמטר לקחי, תזל כטל אמרתי" - נבחרות מילים מקבילות אך שונות צורה: האזינו (ציווי ולשון שירית) לעומת ותשמע (איווי לעתיד) במקום "האזן" - "ושמע" או "תאזין" -"ותשמע". וכך גם "לקחי" ו"אמרתי" שניהם ביטויים פחות נפוצים במקום המונח הנפוץ דְּבַרִי, שמשמעותו: הדיבור שלי.
יש דרכים אחרות להביע לשון שירית, למשל המצלול הספרותי. בפיסקה שאומרת בֶּלָה, גיבורת המחזה "אורזי המזוודות" של חנוך לוין: "לא שיש לי אשליות בקשר ללונדון. לונדון לא מחכה לי. גם שם אהיה לבד", בחר המחזאי להדגיש את העיצור ל ואת התנועה חולם הנמצאים בתחילת שם העיר לונדון ובמילת השלילה לא, ואת העיצור ש, ומתקבלת חזרה על צלילים הנחרטת בזיכרון האנשים, וכך בשירהּ של חוה אלברשטיין המבוסס על מחזה זה השומעים זוכרים את מילות הפזמון וחוזרים עליהן.
הפונקציה הפואטית אינה מוגבלת לבחירת דימויים ולמצלול בלבד, ומשתמשים בה גם בעזרת תבניות אנלוגיות אחרות המביעות תוכן מקביל לתוכן הרצוי. בין תבניות אלו יש את החריזה, התקבולת (חזרה על ביטויים במילים אחרות, כפי שראינו בשירה המקראית לעיל) ועוד תבניות שיריות אחרות.
הקשר בין מרכיבי התקשורת
לציון הקשר בין מרכיבי התקשורת הלשונית נחזור לסכימה המקבילה של הפונקציות:
הפונקציה הרפרנציאלית הפונקציה הפואטית''' הפונקציה האמוטיבית_________________________הפונקציה הקונטיבית''' הפונקציה הפאטית הפונקציה המטא לשונית
גמר גביע המדינה בכדורגל 2012
גמר גביע המדינה בכדורגל 2012 התקיים באצטדיון רמת גן ב-15 במאי 2012, ובו נקבע כי מחזיקת גביע המדינה בכדורגל 2011/2012 היא הפועל תל אביב, שניצחה במשחק את מכבי חיפה בתוצאה 2–1. הייתה זו המהדורה ה-73 של גביע המדינה, וה-59 מאז קום המדינה.
שתי הקבוצות נפגשו בפעם השנייה ברציפות במעמד גמר הגביע, כאשר קודם לכן מעולם לא פגשו זו את זו במעמד הגמר. גם משחק הגמר הקודם הסתיים בניצחונה של הפועל, בתוצאה 1–0. הייתה זו עונה שביעית ברציפות בה אחת מן השתיים (או שתיהן) מעפילה לגמר הגביע.
הפועל תל אביב זכתה בגביע המדינה ה-16 בתולדותיה, והעשירי מאז קום המדינה, והיא שנייה בטבלת הזכיות רק ליריבתה העירונית, מכבי תל אביב. הייתה זו הופעתה ה-24 בגמר המפעל (16 מאז קום המדינה). הפועל השלימה שלוש זכיות רצופות בגביע המדינה, והייתה הראשונה לעשות זאת מאז קום המדינה. היא גם הייתה היחידה לעשות זאת לפני קום המדינה, כאשר זכתה בגביע בין 1937 ל-1939. מנגד, מכבי חיפה הפסידה בפעם השנייה ברציפות בגמר הגביע, ובסך הכול העפילה לגמר ה-15 בתולדותיה (14 מאז קום המדינה).
במשחק הגמר עלתה הפועל ליתרון בדקה ה-58 משער של מירקו אורמוש, אך ארבע דקות לאחר מכן איזן דלה ימפולסקי בנגיחה. שתי דקות בתוך תוספת הזמן, כבש נוסא איגיבור את שער הניצחון, 2–1 להפועל בסיום.
הפועל תל אביב
הפועל תל אביב החלה את מסע ההגנה על התואר בסיבוב ח' עם יתר קבוצות ליגת העל, ושם הוגרלה למפגש ביתי באצטדיון בלומפילד מול מכבי יבנה מליגה א'. בדקה ה-25 עלתה הפועל ליתרון מרגליו של מחמוד עבאס. עומר דמארי, שעלה כמחליף, הכפיל את התוצאה בדקה ה-71, ובתוך תוספת הזמן קבע מהראן לאלא את תוצאת הסיום, 3–0 להפועל.
בשמינית הגמר התארחה הפועל באצטדיון שכונת התקווה אצל הפועל בני לוד מהליגה הלאומית. בדקה האחרונה של המחצית הראשונה, הורחק שוער הפועל, אפולה אדל, לאחר עבירה ברחבה על מוראד אבו ענזה. סאלם אבו סיאם דייק מהנקודה הלבנה וקבע 1–0 לבני לוד. הפועל איזנה עשר שניות בלבד מפתיחתה של המחצית השנייה משער של מירקו אורמוש, ולאחר שוויון 1–1 בתום הזמן החוקי, המשחק נכנס להארכה. שתי דקות בלבד מפתיחת ההארכה כבש נוסא איגיבור וקבע מהפך, ובדקה ה-115 אף השלים צמד וקבע את תוצאת הסיום. על אף החיסרון המספרי, 3–1 להפועל תל אביב בדרך לרבע הגמר.
בשלב רבע הגמר יצאה הפועל למשחק חוץ מול מכבי נתניה, יריבת הגביע הראשונה שלה מליגת העל בעונה זו, באצטדיון הקופסה בנתניה. בדקה ה-59 כבש אלרואי כהן את שער הניצחון של הפועל בבעיטה ממרחק. בדקה ה-78 הורחק אורמוש בכרטיס אדום, אך נתניה לא השכילה לנצל את יתרונה המספרי, 1–0 להפועל בסיום.
בחצי הגמר פגשה הפועל את הפועל ניר רמת השרון באצטדיון רמת גן. המשחק לא התעלה לרמה גבוהה, כאשר הפועל התקשתה לייצר מצבי הבקעה, והזמן החוקי הסתיים בשוויון 0–0. במהלך ההארכה הצליחה הפועל להכריע את המשחק כאשר עומר דמארי העלה אותה ליתרון בנגיחה בדקה ה-96. טוטו תמוז הכפיל בדקה ה-105 לאחר טעות של שוער רמת השרון, גל ניר, ושתי דקות לסיום ההארכה קבע סלים טועמה את תוצאת המשחק, 3–0 להפועל תל אביב בדרך לגמר הגביע.