cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יולנדה קינג
ילדות מוקדמת
יולנדה נולדה בבית החולים סנט ג'וד במונטגומרי, אלבמה. לקורטה סקוט קינג ומרטין לותר קינג ג'וניור. היא הייתה רק בת שבועיים כאשר רוזה פארקס סירבה לוותר על מקומה באוטובוס. אפילו בינקותה, יולנדה התמודדה עם האיומים שקיבל אביה על משפחתו. ב-1956, מספר לבנים הפציצו את בית משפחת קינג בזמן שיולנדה הייתה עם אימה בבית אך הן לא נפגעו הודות להיותן בחלק האחורי של ביתם. בעוד שאמה אהבה את שמה, לאביה היו הסתייגות מלכנות אותה "יולנדה" בשל האפשרות שהשם יתבטא בצורה שגויה. במהלך חייה, שמה של קינג הוגה בצורה שגויה עד כדי כך שזה הפריע לה אביה בסופו של דבר הסתפק בכינוי "יוקי". קינג טענה שאמה הייתה הדמות הדומיננטית בבית שגידלה אותה ואת אחייה, בעוד שאביה נעדר לעיתים קרובות עקב פועלו.
לאחר רצח בעלה, אמה התייחסה ליולנדה כאשת סוד. יולנדה תמיד החמיאה לאימה על הישגיה וגם אימה דיברה עליה תמיד באור חיובי. כשנשאלה על ידי ילד צעיר מה היא זוכרת יותר מכל מאביה, היא הודתה שאביה לא היה מסוגל לבלות הרבה זמן איתה ועם שאר המשפחה. כאשר היה מבלה איתה, היא הייתה משחקת ושוחה איתו. כשהייתה בת 6, חבריה לכיתה כינו את אביה בכינוי "ציפור כלא" דבר שנחקק לה בזיכרון. זיכרון מוקדם נוסף היה המקרה בו היא רצתה ללכת לפארק שעשועים מקומי, עם שאר כיתתה, אך נאסר עליה לעשות זאת בשל הגזע שלה. היא לא הבינה, ושאלה את אמה קורטה מדוע היא לא מסוגלת ללכת. תשובתה של אימה הייתה: "אבא שלך בכלא כדי שתוכלי ללכת לפארק השעשועים". לאחר ניסיונות רבים להסביר לה את הנושא, יולנדה הבינה סוף סוף. כאשר אביה נעצר בשל התנגדות לפעולו, היא הלכה להיפגש עם אביה לאחר שלא התראו במשך חמישה שבועות בזמן שהיה בכלא, היא יכלה להיפגש איתו לצד שני אחיה במשך לפחות מחצי שעה אביה התייחס לנושא ואמר לה שיש הרבה לבנים שלא גזענים ורוצים שהיא תוכל ללכת לפארק השעשועים אבל יש גם הרבה שלא רוצים שהיא תלך. עם זאת, אביה הרגיע אותה ואמר לה שהיא "טובה בדיוק" כמו כל חבריה שהלכו לפארק השעשועים ושיום אחד ב"עתיד הלא רחוק" היא תהיה מסוגלת ללכת "לכל עיר" יחד עם "כל ילדיו של אלוהים".
השפעת רצח ג׳ון קנדי ופרס נובל לשלום:1963-1964
ב-22 בנובמבר 1963, יולנדה שמעה בבית הספר על רצח נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי. כשחזרה הביתה, היא מיהרה להתעמת עם אמה על מותו ואף התעלמה מסבה, מרטין לותר קינג האב, כדי לספר לאמה את מה ששמעה בטענה ששחורים לא יקבלו את "החופש עכשיו". אמה ניסתה להרגיעה אותה ולהפריך את מה שיולנדה סיפרה לה, אך יולנדה עדיין התעקשה. יולנדה הייתה משוכנעת שכל המנהיגים השחורים יהרגו והשחורים שאינם מנהיגים יאלצו להסכים להפרדה הקיימת. אמה התחילה להבין שיולנדה נעשתה מודעת יותר לאפשרות שגם אביה עלול להיהרג.
ב-1964, נודע לה שאביה יקבל את פרס נובל לשלום.
רצח אביה: 1968
בערב 4 באפריל 1968, כשהייתה בת 12, חזרה יולנדה עם אמה מקניות חג הפסחא כשג'סי ג'קסון התקשה למשפחה ודיווח שאביה נורה. היא שאלה את אמה, האם עליה לשנוא את האיש שהרג את אביה. אמה אמרה לה לא לעשות זאת, כי אביה לא היה רוצה בכך. ארבעה ימים לאחר מכן, היא ומשפחתה ליוו את אמם לבית העירייה של ממפיס, שכן היא ואחיה רצו להתלוות לאימם. יולנדה טסה לממפיס, טנסי עם אחיה ואמה והשתתפה במצעד בממפיס עם עובדי תברואה ומנהיגי זכויות האזרח.
השכלה
ב-1965 יולנדה החלה את לימודייה ב-Spring Street Elementary School ולאחר מכן למדה ב-Grady High School, שם הייתה נשיאת השכבה. היא סיימה את לימודי התואר ראשון ב'Smith College' ולאחר מכן למדה תיאטרון באוניברסיטת ניו יורק. יולנדה קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מריווד (Marywood University).
קריירה והישגים
יולנדה קינג עבדה כשחקנית ודוברת מוטיבציה. היא גם הקימה את Higher Ground Productions, חברה המבקשת להשפיע על שינוי חברתי חיובי וצמיחה אישית. היא הבינה את חשיבות המורשת המשפחתית שלה ואת ההשפעות מרחיקות הלכת של הוריה. קינג אמרה "עלינו לפעול מתוך הבנה של מה שאנו מייצגים לחברה הגדולה יותר. וזה קשה כי אנחנו בדיוק כמו כל משפחה אחרת. יש לנו את ההבדלים שלנו. ולכן זו אחריות. אני אומרת לאנשים שזו ברכה מדהימה, אדירה, וזו גם אחריות די כבדה". כשחקנית קינג הופיעה במספר רב של סרטים רובם סביב נושאי חייה והוריה, אף גילמה את רוזה פארקס בסדרה הקצרה שיצאה ב-1978 בשם "קינג". היא גם ערכה את האנתולוגיה, "Open My Eyes, Open My Soul", שהתמקדה בהסתכלות על ההבדלים האישיים של אנשים כדי להתאחד לשלום.
פעילות פוליטית
כפעילה חברתית יולנדה פעלה רבות כנגד אפליה והעוול החברתי באוכלוסיות מוחלשות. ב-1984 נעצרה יולנדה בגלל מחאה נגד האפרטהייד הדרום אפריקאי מול 'שגרירות דרום אפריקה'. מאוחר יותר היא שימשה כחברה במועצת המנהלים של 'Martin Luther King Jr. Center for Nonviolent Social Change, Inc' והייתה המנהלת המייסדת של מדור התרבות של הארגון. בשנת 2006,היא נשאה נאום ב"Out and Equal Workplace Summit" של שיקגו, בו היא טענה לשוויון זכויות להומוסקסואלים. היא הייתה השגרירה הלאומית הראשונה של מסע ה-'Power to End Stroke' של 'אגודת השבץ האמריקאית' והייתה חברה ב'Southern Christian Leadership Conference'. יולנדה כיהנה ב'מועצת השותפות' של 'Habitat for Humanity'. לצד הבטחת חברות לכל החיים ב'אגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים' (NAACP), היא נתנה חסות ל'ליגת הנשים הבינלאומית לשלום וחירות' ואת 'קמפיין זכויות האדם'.
מותה
ב-15 במאי 2007, קינג אמרה לאחיה, דקסטר, שהיא עייפה, הוא לא חשב על כך ויחס זאת ללוח הזמנים ה"קדחתני" שלה. כשעה לאחר מכן, קינג התמוטטה, ולא ניתן היה להחיות אותה. מותה הגיע כשנה לאחר שאמה מתה. משפחתה העלתה השערות כי מותה נגרם ממחלת לב. בשעות המוקדמות של 19 במאי 2007, גופתה של קינג הובאה לאטלנטה, ג'ורג'יה במטוס פרטי השייך לבישוף אדי לונג. טקס זיכרון פומבי נערך ב-24 במאי 2007, ב-Ebenezer Baptist Church Horizon Sanctuary באטלנטה, ג'ורג'יה. רבים מהנוכחים לא הכירו אותה, אך באו מתוך כבוד להיסטוריה של מחאות השלום והצדק החברתי של משפחת קינג. גופתה של קינג נשרפה בהתאם לרצונה. היא הייתה בת 51.
מאיה אנג'לו כתבה מילות מחווה, שהוקראו במהלך הטקס. "יולנדה הוכיחה מדי יום שאפשר לחייך כשהיא עטופה בעצב. למעשה, היא הוכיחה שחיוך הוא חזק ומתוק יותר כי הוא צריך לסלול לעצמו יצאה דרך אבל בכדי להיראות, לנצח את האכזריות כדי להוכיח שאור השורדים מאיר לכולנו".
המינהל הראשי להבטחת ביטחון תנועת הדרכים
המינהל הראשי להבטחת ביטחון תנועת הדרכים של משרד הפנים של רוסיה (ברוסית: Главное управление по обеспечению безопасности дорожного движения МВД России, בראשי תיבות: ГУ ОБДД), הידוע בדרך כלל תחת ראשי התיבות ההיסטוריים גה-אי (ГАИ), היא סוכנות אכיפת החוק האחראית לאכיפת חוקי התנועה ברוסיה - משטרת תנועה. הגוף אחראי להסדרת התעבורה, לחקירת תאונות דרכים ואיוש נורות העצירה. בין משימותיה נכללים גם צמצום תאונות הדרכים בכלל והתאונות הקטלניות והקשות בפרט תוך שיפור איכות חייהם של הנהגים והמשתמשים בכבישים באמצעות הכוונת התנועה והזרמתה.
המינהל מהווה חלק ממשרד הפנים והוא אחראי לאכיפה בכל כבישי רוסיה.
היסטוריה
משטרה ראשונה מסוגה לענייני תנועה הוקמה ברוסיה לראשונה ב-1907 בעיר סנקט פטרבורג.
במתכונתה הנוכחית המשטרה הוקמה בשם גה-אי (רוסית: ГАИ, Государственная Автомобильная Инспекция) ב-3 ביולי 1936 כמשטרת התנועה הסובייטית שנשאה רשמית את השם "פיקוח הרכבים הממלכתי".
הגוף היה חלק מנקוו"ד ועסק במאבק בתאונות, פיתוח סטנדרטים טכניים של תפעול כלי רכב, פיקוח על הכנת הנהגים וחינוכם וניהול רישום תאונות, ניתוח הגורמים להם, הבאתם לדין של נהגים שביצעו עבירות פגע וברח, ניהול הנפקת לוחיות הרישוי, גיליונות נתונים, מאגר כלי רכב ואיתור נהגים שהתחמקו מאחריות לתאונה מזירת התאונות השונות.
בשנת 1961 הגוף אוחד עם המחלקה לבקרת התנועה (Отдел по регулированию уличного движения) של משרד הפנים הסובייטי, שהתקיים בשנים 1931–1961 ונועד להכוונת התנועה. בשנת 1982 הופק סרט קולנוע בשם "פקח התנועה" (Инспектор ГАИ) בכיכובם של סרגיי ניקוננקו וניקיטה מיכאלקוב, שצולם בלייפאיה שבלטביה הסובייטית ומגולל את חייו של פקח במשטרת התנועה במסגרת עבודתו.
לאחר פירוק ברית המועצות, שמו שונה ל-GIBDD - המינהל הראשי לבטיחות בתעבורה. הגוף סופג ביקורת בשל רמת השחיתות הגבוהה בו ובשל כך היו שמועות ממרץ 2017 כי הגוף יפורק עד דצמבר 2018, כחלק מהרפורמה במשטרה הרוסית וימוזג לתוך שירות הסיור של המשטרה. ברם, שר הפנים הכחיש את השמועות הללו.
הכול בכל מקום בבת אחת
הכול בכל מקום בבת אחת (באנגלית: Everything Everywhere All at Once) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 2022 שנכתב ובוים על ידי הדניאלס. בסרט מככבים מישל יאו, ג'ונתן קי קואן, סטפני הסו, ג'ני סלייט, הארי שום ג'וניור, ג'יימס הונג וג'יימי לי קרטיס.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-11 במרץ 2022 בפסטיבל South by Southwest. הסרט עלה לאקרנים ב-25 במרץ. הוא זכה לביקורות משבחות וקיבל 11 מועמדויות לפרסי אוסקר, מתוכן זכה בשבע, כולל בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר, ופרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
תקציר העלילה
עלילת הסרט עוקבת אחר אוולין וואנג (מישל יאו), אישה סינית-אמריקאית, שמנהלת מכבסה כושלת. אביה של אוולין מגיע לביקור ובמקביל בעלה שוקל להתגרש ממנה. בביקור במס הכנסה, נחשפת אוולין ליכולתה לעבור בין יקומים וכעת מנסה להציל את היקום מהרס מוחלט.
גרימואר
גרימואר (אנגלית: Grimoire) או ספר כשפים הוא מונח מעולמות המאגיה והכישוף ומשמעותו ספר המכיל הוראות בנושאים מסוימים, למשל כיצד להכין וליצור חפצים כמו קמעות, כיצד לזמן לכאורה ישויות כמו מלאכים ושדים, כיצד לבצע כישופים, וכיוצא בכך.
רשימת גרימוארים
להלן רשימה המכילה חלק מהגרימוארים שנכתוב ופורסמו במהלך ההיסטוריה:
עיצור מכתשי, חוכך שורק, קולי
עיצור מכתשי חוכך שורק קולי הוא צליל עיצורי הנפוץ בשפות מדוברות רבות. סימן ה-IPA לעיצור הוא Z לטינית (או זטא יוונית גדולה) /z/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-<tt>z</tt>. זהו הצליל לאות ז.
סבסטיאן בניש
סבסטיאן בניש (בגרמנית: Sebastian Boenisch; נולד ב-1 בפברואר 1987) הוא כדורגלן עבר פולני-גרמני ששיחק בעמדת המגן בוינר נוישטאדט. לבניש 14 הופעות במדי נבחרת פולין, עמה השתתף ביורו 2012.
קריירה
בניש החל לשחק כדורגל בהיותו בן 5, בקבוצת הנוער הליגנהאוס. לאחר 8 שנים בקבוצה, כשהיה בן 13 הצטרף לקבוצת הנוער של בורוסיה ולברט. לאחר כשנה עזב קבוצה זו על מנת להצטרף לקבוצת הנוער של קבוצת הכדורגל רוט-וייס אוברהאוזן. ברוט-וייס אוברהאוזן שיחק בניש 3 שנים עד שקיבל הצעה לעבור לקבוצת הנוער של שאלקה 04.
ב-1 בספטמבר 2007 חתם בניש בקבוצת הכדורגל ורדר ברמן לחמש עונות. בחמש עונות אלו, שיחק בניש 58 משחקים בקבוצה, כולל בגמר גביע אופ"א 2009, שם נוצחה ברמן 2-1 על ידי שחטאר דונצק. בתום עונת, חוזהו של בניש הסתיים ובניש הפך לשחקן חופשי. בנובמבר 2012 חתם בניש בבאייר לברקוזן. ביולי 2016 שוחרר מהמועדון.
באוקטובר 2016 חתם בניש על חוזה לשנתיים במינכן 1860 מהבונדסליגה השנייה. בניש ערך 14 הופעות במועדון בעונת 2016/17, ונשר עם הקבוצה אל הליגה הגרמנית השלישית. בניש שוחרר מהקבוצה בקיץ 2017, לאחר שהקבוצה הורדה ליגה נוספת בעקבות עבירות תקציביות. באוגוסט 2019, אחרי שהיה שנתיים ללא קבוצה, חתם בקבוצת פלורידסדורפר מליגת המשנה האוסטרית. בינואר 2020 שוחרר לבקשתו לאחר 8 הופעות בקבוצה וחתם בקבוצת וינר נוישטאדט.
בניש נולד בפולין, אך יש לו גם אזרחות גרמנית והוא זומן לשחק בשתי הנבחרות. בהתחלה, הצטרף בניש לנבחרת גרמניה ושיחק במדיה עד גיל 20 ובנבחרת גרמניה עד גיל 21. עם נבחרת זו זכה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 ב-2009. לבסוף, החליט בניש להצטרף לנבחרת פולין בכדורגל, בה הוא שיחק 14 משחקים.
גוסטב זולטאי
קורות חיים
כשגוסטב צוקר נולד באויפשט, העיר הייתה עצמאית ועדיין לא הייתה חלק מבודפשט (כיום רובע 4 של בודפשט). הוריו היו פירושקה טושאק (1904–1945) ובלה צוקר (1904–1945), שניהם ניספו בשואת יהודי הונגריה.
זולטאי שירת בצבא בנמל התעופה של קצ'קמט במהלך המרד ההונגרי (מכונה בהונגריה: המהפכה של 1956). לאחר מכן הפך חבר ב"משמר הפועלים" במפעל הטקסטיל קבניה (משמר הפועלים היה ארגון חצי-צבאי שהוקם בהונגריה תחת השליטה הישירה של המפלגה הקומוניסטית כדי לתמוך במערכת השלטון הסוציאליסטית לאחר המרד ההונגרי ב-1956) וכן הצטרף למפלגת הקומוניסטית ההונגרית (שמה הרשמי היה מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית – MSZMP). בין השנים 1959–1967 היה מנהל האגף של "הפרסום ההונגרי". בשנים 1968–1976 היה המזכיר האמנותי של יאנוש קומלוש בתיאטרון בימת מיקרוסקופ. בין השנים 1976–1987, היה המזכיר הכללי האמנותי של "תיאטרון הטירה", מנהל העסקים של תיאטרון "במת המשחק" וכן המנהל האמנותי של ה"ויגאדו של בודפשט" שפירושו ה"מקום לשמחה של בודפשט" (Pesti Vigadó). משנת 1987 היה מזכיר "קרן עמנואל" ובשנים 1987–1991 היה מנהל מרכז התרבות של הקהילה היהודית של בודפשט. ומשנת 1989 היה חבר הנהלת ברית הציונית ההונגרית מאז 1989. בשנת 1991 גוסטאב זולטאי נבחר למנכ"ל התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ). הוא התפטר מתפקידו זה בגיל 79 באפריל 2014. משנת 1992 היה חבר בהנהלת הקונגרס היהודי העולמי, ויו"ר משותף של הקרן הציבורית למורשת יהודי הונגריה (MAZSÖK) מאז 1997.
בתקופה מסוימת היה חבר בוועד הפועל של הקונגרס היהודי האירופי. ב-1992 השתף בראיון (לצד הרב הראשי של של בודפשט ג'רג' לַנְדֶסְמַן), שכונה לאחר מכן "הגטקס הרחבים ושנאפס המשמשים". מהראיון השתמע לעג מצד הרב לנדסמן מהשילוב התרבותי של יהודים והונגרים ביחד, אמירה שמשמשת עד היום את חוגי הימין האנטישמים נגד יהודי הונגריה. כאחד המנהיגים המרכזיים של הקהילה היהודית בהונגריה. זולטאי התנער לאחר מכן מחלקים בראיון. זולטאי היה כנראה גם בעל אזרחות ישראלית.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
ביקורת
בנוסף לקולות האנטישמיים, היו כלפיו ביקורות גם מתוך הקהילה היהודית שלפיהן MAZSIHISZ בניהולו הפך למונופול בייצוג היהודים בחיים הציבוריים בהונגריה ותדמית יהודי הונגריה באמצעות הארגון היא חד-צדדית, רדודה ודי שלילית. רבים הצביעו גם על עברו במשמר הפועלים ועברו ב-MSZMP.
הקרדינל מהקרמלין
הקרדינל מהקרמלין (באנגלית: The Cardinal of the Kremlin) הוא מותחן ריגול מאת הסופר האמריקאי טום קלנסי. הספר, שהוא השני אודות ג'ק ראיין, איש חיל הנחתים והיסטוריון בעברו, המשמש כמנתח מודיעין של ה-CIA, הוא מבחינה כרונלוגית המשך לספרו הראשון של קלנסי "המרדף אחר אוקטובר האדום". הספר ממשיך לעסוק במלחמה הקרה, במבצע ציקלון (מלחמת אפגניסטן) ובתוכנית מלחמת הכוכבים. בספר מופיעה לראשונה דמותו של ג'ון קלארק איש האגף לפעולות מיוחדות, ובעברו לוחם הקומנדו הימי. שם הספר נגזר מכך ששם הצופן של הסוכן הבכיר שמפעיל ה־CIA בצמרת ממשלת רוסיה, המכונה הקרמלין, הוא "קרדינל".
עלילה
עלילת הספר נפתחת בעת שג'ק ראיין, איש חיל הנחתים האמריקני והיסטוריון בעברו, העובד כמנתח מודיעין בכיר ב-CIA, תחת סגן המנהל לביון, אדמירל ג'יימס גריר, צופה בהטבעת שאריות הצוללת "אוקטובר האדום", לאחר שעברה תהליך של הנדסה הפוכה והטכנולוגיה החדישה שהכילה הוסרה וקציני הצוללת ערקו, כדי שדבר העריקה לא יוודע לק.ג.ב. בהמשך נשלח ראיין לניו מקסיקו כדי להעריך את הרמה המבצעית של יוזמת ההגנה האסטרטגית כנגד טילים בין יבשתיים, ופוגש מהנדס צעיר בצבא ארצות הברית, אל גרגורי שמו. ברוסיה מקים הצבא האדום מתקן דומה בהרי טג'יקיסטן, בסמוך לגבול אפגניסטן, העוסק בתוכנית מקבילה. באותה עת באפגניסטן מסייע קצין מבצעים של ה־CIA בשם אמיליו אורטיז לקבוצת מורדי מוג'אהדין, במסגרת מבצע ציקלון, ומספק להם אימון ונשק מתקדם, כולל טילי נ"מ מדגם "סטינגר" שהפילו מסוקי קרב סובייטיים רבים. על הקבוצה מפקד אפגני המכונה "הקשת", על שום מיומנותו הגבוהה בשימוש בטילי "סטינגר". במוסקבה מפעילים שני סוכני ה־CIA, אד ומרי-פאט פולי, אשר הם גם זוג נשוי, סוכן סובייטי רם דרג המכונה בשם הצופן "קרדינל". "קרדינל" הוא למעשה קולונל מיכאיל פיליטוב, איש חיל השריון בעל שלושה עיטורי גיבור ברית המועצות, המשמש כעוזרו של שר ההגנה הסובייטי, דימיטרי יאזוב, אשר גויס לשירות ה-CIA על ידי אולג פנקובסקי. קולונל בשם גנאדי בונדרנקו, איש חיל הקשר הרוסי שפעל בעבר באפגניסטן עם צוות ספצנאז, נשלח מטעם שר ההגנה הרוסי למתקן בהרי דושנבה, למשימה דומה לזו של ראיין.
בהמשך הספר פיליטוב נחשף ונתפס בידי הק.ג.ב, ובמקביל צוות סוכנים סובייטי חוטף בארצות הברית את אל גרגורי כדי להכשיל את פיתוח יוזמת ההנדסה האסטרטגית. כאשר ראיין מגלה כי ראש ה-ק.ג.ב, בוריס גראסימוב, קושר קשר לבצע הפיכה ולהשתלט על השלטון בברית המועצות, הוא מוציא לפועל תוכנית כפולה - לחלץ את פיליטוב ולחטוף את גראסימוב ובכך למנוע את ההפיכה. הצוללת "דאלאס" מפליגה לאסטוניה כשעל סיפונה מפקד הצוללת "אוקטובר האדום", מרקו רמיוס, ומר קלארק איש האגף לפעולות מיוחדות, ובעברו לוחם הקומנדו הימי. צוות חילוץ בני ערובה של ה-FBI בראשות הסוכן גאס ורנר מבצע פשיטה על הבית בו מוחזק גרגורי, הורג את הסוכנים הסובייטים זולת אחד ומחלץ אותו. פשיטה שביצעה קבוצת המוג'הידין על המתקן בהרי דושנבה ומסבה לו נזק ניכר. במהלך הפשיטה נהרגים רוב חברי הקבוצה ו"הקשת" עצמו נהרג בידי קולונל בונדרנקו. במקביל פוגש ראיין במוסקבה בגראסימוב, ראש ה-ק.ג.ב ומאיים עליו כי אם לא יערוק למערב יחשוף את דבר הקשר. גראסימוב נעתר ומסכים לערוק בתנאי שה-CIA ידאג לחלץ גם את משפחתו. במבצע נועז חוטפים ראיין וגראסימוב את פילטוב הכלוא וממלטים אותו למטוס נוסעים אמריקני. גראסימוב ופילטוב נמלטים, אולם ראיין נלכד בידי סרגיי גלובקו, איש ה-ק.ג.ב. באותה עת קלארק מפליג מן הצוללת "דאלאס" בסירת גומי לאסטוניה. שם הוא מחלץ את אשתו ובתו של גראסימוב וממלט אותן עמו בבטחה לצוללת.
לאחר פגישה עם המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות נרמונוב, משוחרר ראיין משביו ושב לארצות הברית. בסיום הספר נקבר פיליטוב בשדה הקרב של אנטיאטם, לאחר שנפטר בארצות הברית בשיבה טובה, בטקס צבאי מלא.
ג'ירף קורדופן
בהשוואה לשאר תת-המינים, ג'ירף קורדופן מתאפיין בכתמים קטנים באופן יחסי, לא סדירים בפנים הרגליים.
שמו של תת-המין מתייחס לאזור קורדופן שבסודאן.
לפי הערכה, פחות מ-3000 ג'ירפים חיים באזור התפוצה של תת-המין, שהוא אזור רווי מלחמות בין בני אדם, ובנוסף יש 65 פרטים החיים בשבי.
דואר קנדה
תאגיד דואר קנדה (בצרפתית: Société canadienne des postes; באנגלית: Canada Post Corporation), בפשטות "דואר קנדה" (Postes Canada בצרפתית, או Canada Post באנגלית), הוא תאגיד ממשלתי המתפקד כמפעיל הדואר העיקרי בקנדה.
במקור נקרא בשם הדואר המלכותי של קנדה (ונקרא גם בשם מחלקת משרד הדואר של ממשלת קנדה, בעת שנוסדה בשנת 1867), מיתוג מחדש בשנות ה-60 של המאה ה-20 הביא לשינוי השם ל"דואר קנדה", למרות שהגוף עדיין לא הופרד מהממשלה. ב-16 באוקטובר 1981 נכנס לתוקפו חוק דואר קנדה שביטל את מחלקת הדואר ויצר את התאגיד כגוף המספק שירות דואר. הדבר נועד לקבוע כיוון חדש לשירות הדואר על ידי הבטחת הביטחון הכלכלי ועצמאותו של הדואר.
דואר קנדה מספק שירות ליותר מ-16 מיליון כתובות ומסר כמעט 8.4 מיליארד פריטים בשנת 2016 וההכנסות הכוללות מפעילותו הגיעו ל-7.88 מיליארד דולר. המסירה מתבצעת באמצעות שירות מסורתי "עד הדלת" ומסירה ריכוזית על ידי 25,000 דוורים, באמצעות צי של 13,000 כלי רכב. ישנם יותר מ-6,200 סניפי דואר ברחבי קנדה, שילוב של משרדי חברות וזיכיונות פרטיים המופעלים על ידי קמעונאים, כמו בתי מרקחת. מבחינת שטח השירות, דואר קנדה מספק שטח גדול יותר משירות הדואר של כל מדינה אחרת, כולל רוסיה (שם השירות בסיביר מוגבל בעיקר לקהילות לאורך הרכבת). נכון לשנת 2004, כמעט 843,000 לקוחות קנדים כפריים קיבלו שירותי משלוח דואר עד למקום המגורים.
דואר קנדה פועל כקבוצת חברות בשם קבוצת דואר קנדה, המעסיקה כ-64,000 עובדים במשרה מלאה וחלקית. התאגיד מחזיק בבעלות חברות כמוPurolator Courier, Innovapost, Progistix-Solutions ו-Canada Post International Limited. בשנת 2000 דואר קנדה הקימה חברה בשם Epost, שאפשרה ללקוחות לקבל את חשבונם באופן מקוון בחינם. בשנת 2007 השירות מוזג אל תוך שירות הדואר.
מכתבים לסנטה קלאוס
דואר קנדה מקבל מיליוני מכתבים המופנים לסנטה קלאוס בכל שנה, עם מיקוד ייעודי מיוחד, H0H 0H0. כ-15,000 עובדים מאוגדים בהווה ובגמלאות מגיבים בשפות רבות לכל מכתב שהתקבל ומתחזה לסנטה. במהלך 27 השנים האחרונות נכתבו יותר מ-15 מיליון מכתבים על ידי מתנדבים.
בשנת 2001 החל דואר קנדה לקבל הודעות דואר אלקטרוני לסנטה. בשנת 2006 נענו למעל 44,000 הודעות דוא"ל.
בשנת 1974, שלושה מעובדי דואר קנדה החלו להשיב לדואר שהופנה לסנטה במונטריאול, קוויבק. בשנת 1982, הדואר פרש את היוזמה ברחבי קנדה והתחייב שכל מכתב שנשלח יקבל תשובה. אין צורך בחותמת בעת שליחת מכתב לסנטה קלאוס. דואר קנדה מקבל גם מכתבים לאלוהים, ולעיתים גם לארנב הפסחא.
ארמון גליניקה
ארמון גליניקה (בגרמנית: Schloss Glienicke) היה ארמון הקיץ של קרל, נסיך פרוסיה. הוא שוכן בדרום-מערב ברלין, בירת גרמניה, על הגבול עם פוטסדאם ליד גשר גליניקה בשכונת ואנזה שברובע שטגליץ-צלנדורף. הארמון, המנוהל על ידי, שוכן באמצע הפארק הנופי, פארק קליין-גליניקה, והוא חלק מרכזי בקבוצה של מבנים היסטוריים אדריכליים, אמנותיים ותרבותיים מהמחצית הראשונה של המאה ה-19, המכונה "המכלול התרבותי של הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990.
מקורה של הצורה הקלאסית הנוכחית של בית האחוזה לשעבר משנת 1753, בסגנון וילה איטלקית, בשיפוצים ובהרחבות שביצע האדריכל קארל פרידריך שינקל בשנת 1825. לאחר מותו של הנסיך קרל בשנת 1883, הבניין הלך והוזנח. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שימש כבית חולים צבאי, ולזמן קצר אחרי המלחמה כחדר האוכל של קצינים מהצבא האדום. משנות החמישים של המאה העשרים, פעל מלון ספורט בארמון ובבנייני החוץ הסמוכים, ומאז 1976 בית ספר תיכון ציבורי. הארמון שימש כמוזיאון מאז סוף שנות השמונים של המאה ה-20, בו הוצגו רהיטי שינקל וחפצי אומנות, שרובם היו בבעלות הנסיך קרל. באפריל 2006 נפתח באגף המערבי מוזיאון גינון החצר הראשון באירופה, המציג את ההיסטוריה של גנני חצר המלכות הפרוסית.
רכישת אתר גליניקה על ידי הרופא מירו
אבן הפינה לארמון גליניקה, שעוצב אחר כך מחדש בצורות קלאסיות על ידי קארל פרידריך שינקל, הונחה על ידי הרופא וחבר המועצה מברלין יוהאן יאקוב מירו (Johann Jakob Mirow; 1700–1776) באמצע המאה ה-18. בשנת 1747 רכש מירו, שהיה מנהל לשעבר של בית חולים הצבאי שהוקם בטירת הציד גליניקה, שטח מצפון לטירת הציד, בליבת אזור הפארק של ימינו, והקים שם מפעל לייצור לבנים בשנת 1751 ובניין בית אחוזה שנבנה שם בשנת 1753, שכבר מכונה טירה (Schloss) במסמכים של אז.
לאחר שחבר המועצה נקלע לקשיים כלכליים, נמכר הרכוש במכירה פומבית בשנת 1764, והוא נרכש על ידי מייג'ור גנרל ויכרד פון מולנדורף (Wichard von Möllendorff) תמורת 6,070 רייכסטאלר. במהלך העשורים הבאים, האחוזה החליפה ידיים מספר פעמים בשנים 1771, 1773 ו-1782, עד שנרכשה בשנת 1796 על ידי לוטננט גנרל קרל פון לינדנאו (Carl von Lindenau), שהגיע מסקסוניה ושירת בשירות הצבא של פרוסיה מאז 1786, תמורת 23,000 רייכסטאלר.
שיפורים שבוצעו באחוזה על ידי קרל פון לינדנאו
באמצעות עיצוב מחודש, שנמשך עד 1806, העניק לינדנאו לכל הנכס של גליניקה מראה חדש, וכתוצאה מכך קיבל בית האחוזה משמעות אחרת. לינדנאו עיצב מחדש את השטח על ידי תכנון חלקים בודדים של השטח בין שטחים חקלאיים. הם מוצגים בתוכנית ציור משנת 1805. לראשונה נבנו מבנים המשרתים אסתטיקה ויוקרה, כמו אורנז'רי (חממת הדרים) באתר ה של ימינו וביתן תה במערב, המכונה "ביתן הסקרנות", שניהם מדרום לבית האחוזה על הכביש המחבר בין ברלין לפוטסדאם (קוניגשטראסה של ימינו). עיטור האחוזה בגנים והשיפורים האדריכליים סביב בית האחוזה שדרגו את הבניין למגורים כפריים מפוארים. האחוזה, שהפכה עתה ל שימשה את הבעלים לנופש באזור הכפרי.
לאחר תבוסת ממלכת פרוסיה בקרב ינה-אאורשטדט נגד צבא נפוליאון ב-1806, נקלע הרוזן לינדנאו לקשיים כלכליים. בנוסף לתשלומי המס לצרפת, שחלו על אזרחים ואריסטוקרטים כאחד, והקיפאון הכלכלי של פרוסיה, ספג לינדנאו גם הפסדים כספיים כשניסה לפתח את אחוזת ביסאו (Büssow) בנוימרק, אותה רכש בשנת 1803, כהשקעה כלכלית. לאחר שחרורו משירות המלוכה בשנת 1807 הוא ניסה למכור ללא הצלחה את אחוזת גליניקה בשל המצב הקשה בפרוסיה. ההצעה למכור את אחוזת לינדנאו ל נכשלה באוקטובר 1810 מכיוון שלקנצלר המדינה הפרוסית חסרו האמצעים הכספיים לרכוש אותה. עם זאת, הוא התגורר בבית הכפרי כשוכר בשנים 1811 ו-1812 תמורת 400 רייכסטאלר לשנה, עד שהסוחר רודולף רוזנטרטר (Rudolph Rosentreter) רכש את האחוזה ב-18 בנובמבר 1812 תמורת 20,000 רייכסטאלר. רוזנטרטר, אשר כנראה התעשר באמצעות שיתוף פעולה עם הצבא הצרפתי, דאג לנטיעות חדשות רבות באתר ולשינויים בבית הכפרי, שאותם הזמין מקארל פרידריך שינקל. הארדנברג גילה עניין מחודש בגליניקה במהלך עבודות הבנייה.
אחוזה כפרית של הנסיך הארדנברג
הארדנברג זכה למוניטין רב בזכות שירותיו לארגון מחדש של פרוסיה. לאחר הניצחון על נפוליאון, קידם אותו פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ב-3 ביוני 1814 לדרגת נסיך. קנצלר המדינה היה עכשיו במעמד שיכול היה לרכוש את אחוזת גליניקה, שנמצאה באופן נוח בין בתי המגורים של ברלין ושל פוטסדאם. הנכס נרכש ב-22 בספטמבר 1814 במחיר של 25,900 רייכסטאלר.
בנוסף לעבודות השיפוץ בחלק הפנימי והחיצוני של האחוזה, תכנן הנסיך הארדנברג מסתיו 1816 את האזור שמסביב לבית הכפרי בגישה אמנותית. המבצע היה פטר יוזף לנה, שהיה באותה תקופה שוליית גנן. הוא תכנן מגרש תענוגות, גן דקורטיבי עם טרסות פירות בין לנדהאוס, האפל וקוניגשטראסה של ימינו. לנה ביצע עיצובי גינון נוספים עבור כל הנכס בשנים שלאחר מכן.
לאחר מותו הבלתי צפוי של הנסיך הארדנברג ב-26 בנובמבר 1822, העמידו בנו, כריסטיאן גרף פון הארדנברג-רוונטלו, ובתו, לוסי הרוזנת פון פיקלר-מוסקאו את גליניקה למכירה. למרות מתעניינים רבים, המתינו היורשים שנתיים עד שמצאו קונה מתאים בקרל, נסיך פרוסיה, שידע להעריך את העבודה שהחל אביו ושהיו לו את האמצעים הכספיים להמשיך באחוזת גליניקה. הנכס החליף ידיים לבסוף תמורת 50,000 רייכסטאלר. לאחר משא ומתן על חוזה ב-23 במרץ 1824, העברת הבעלות התבצעה ב-1 במאי של אותה שנה.
הנסיך קרל מגשים חלומות
עם רכישת אחוזת גליניקה, היה הנסיך קרל, הבן הראשון של המלך הפרוסי פרידריך וילהלם השלישי, שהיה בעל רכוש משלו. אחריו הצטרפו אחיו הגדולים, פרידריך וילהלם הרביעי בשנת 1826 עם הארמון ופארק שרלוטנהוף ווילהלם הראשון, קיסר גרמניה בשנת 1833 עם פארק בבלסברג, ובשנת 1835 עם בניית הארמון באותו שם. כמו פרידריך וילהלם, גם קרל גילה עניין רב בתרבות העתיקה. "תשוקה זו לעתיקות" עוררה ועודדה את חונכו של הנסיך בילדותו, היינריך גרף מניו פון מינוטולי (Heinrich Graf Menu von Minutoli). הטיול הראשון באיטליה בשנת 1822 היה מרשים יותר עבור הנסיך קרל, כאשר הוא קיבל השראה מההרמוניה בין הנוף, האדריכלות והעתיקות. כשחזר עם רשמים אלו, הוא קיבל את ההחלטה לממש את "חלום איטליה" במולדתו ברלין. אחיו המחונן האמנותי של קרל, פרידריך וילהלם, תמך בפרויקט ברישומים לעיצוב מבנים בודדים. האדריכלים קארל פרידריך שינקל ותלמידו ועמיתו לודוויג פרזיוס אימצו חלק מפרטי ההצעות הללו לעיצוב שלהם. בשיתוף פעולה הדוק עם אדריכל הגן פטר יוזף לנה, נוצר נוף אדריכלי וגנני ייחודי בעל מראה דרום אירופי, אותו עיטר הנסיך קרל עם עתיקות מהאוסף העשיר שלו.
עם מותו של הנסיך קרל ב-21 בינואר 1883 הסתיימה תקופת הזוהר של מפעלי גליניקה. בצוואתו קבע קרל כי בנו והיורש הראשי פרידריך קרל, נסיך פרוסיה יהיה חייב להוציא לפחות 30,000 גולדמרק בשנה על אחזקת מבני גליניקה והפארקים. עם זאת, הוראה זו לא הייתה בתוקף זמן רב, שכן הנסיך פרידריך קרל נפטר ב-15 ביוני 1885 בגיל 57, שנתיים בלבד אחרי מות אביו. הנכס עבר כעת לבנו היחיד, פרידריך לאופולד, שלא גילה עניין רב בארמון. לאחר נישואיו ללואיזה סופיה פון שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגסטנבורג, אחותה של הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה, הוא עבר לטירת הציד גליניקה, שהייתה שייכת לנכס, והתגורר בה עד סוף תקופת המלוכה בגרמניה. ארמון גליניקה החל להתפורר כתוצאה מהזנחה מבנית, ובשל מכירת פריטי אספנות מהעת העתיקה ומימי הביניים בשנות העשרים של המאה העשרים, רוב הפריטים שאסף הנסיך קרל במשך עשרות שנים התפזרו ברחבי העולם.
הזנחה גוברת ומעבר לבעלות המדינה
לאחר מלחמת העולם הראשונה וסוף המלוכה, העביר פרידריך לאופולד את ביתו ללוגאנו בשווייץ בשנת 1918, ולקח לשם עמו יצירות אמנות ורהיטים רבים. הנכס של גליניקה, כולל הבניינים, הוחרם בתחילה על ידי הממשלה החדשה. עם זאת, על רקע הניסיון הכושל ל, ולאחר אשרור החוק על חלוקת הרכוש בין המדינה הפרוסית לבין חברי בית המלוכה הפרוסי ששלט במדינה בעבר ב-26 באוקטובר 1926, הועברה האחוזה חזרה לבעלותו של פרידריך לאופולד. שנתיים לאחר מכן ניסה הנסיך למכור חלקים מאזור גליניקה לחברת נדל"ן. צעד זה נכשל בתחילה בשל צו מניעה שהוציאה המדינה הפרוסית, שרצתה לשמור על האתר כגן, ב-17 ביולי 1929, אולם בשל ההסכמים בחוק חלוקת הרכוש, נאלצה המדינה להסיר את התנגדותה למכירה. ארמון הקיץ שהוזנח לא הושפע מתוכניות המכירה המחודשות, אלא חלקים ממלאי הפריטים שבו שנמכרו במכירה פומבית יחד עם פריטים מטירת הציד בשנת 1930 או בתחילת 1931. ב-13 בספטמבר 1931 נפטר הנסיך פרידריך ליאופולד באחוזתו קרויאנקה בנפת פלאטו בפרוסיה המערבית. על מנת לשלם את חובותיו, התקיימה בנובמבר 1931 מכירה פומבית שנייה של חפצי אמנות מגליניקה שהועברו ללוגאנו. נכדו, הנסיך פרידריך קרל בן ה-12, קיבל את הירושה. הבנים הגדולים של פרידריך לאופולד, פרידריך זיגיסמונד (Friedrich Sigismund; 1891–1927) ופרידריך קרל כבר נפטרו לפניו, והבן השלישי, פרידריך ליאופולד הצעיר (1895–1959) סולק מהירושה. עם זאת, הוא קיבל את הזכות להתגורר בגליניקה, וככל הנראה קיבל גם זכויות קניין במלאי המטלטלין. הוא התגורר באגף של מתחם הארמון עם בן זוגו מאז ילדותו, פרידריך מינכגסנג (Friedrich Münchgesang) המכונה פרידריך הברון צ'ריני דה מונטווארקי (Cerrini de Montevarchi), עד שהם עברו לאחוזת אימלאו ליד ורפן במדינת זלצבורג (כיום באוסטריה) לאחר שנמכר הארמון בשנת 1939. כמו שעשו כבר בגליניקה, הם מכרו חפצי אמנות גם משם, שחלקם הגיעו מתקופתו של הנסיך קרל.
כאשר פרידריך ליאופולד האב היה עדיין בחיים הוא קיבל מ הלוואות גדולות, וכבטוחה נעשה שימוש בחלק גדול מאזור פארק גליניקה. בחילופי מניות בין הבנק לעיר ברלין, הגיע אזור זה לרשות הבירה עם רישום בפנקס הקרקעות ב-29 באפריל 1935. ארמון הקיץ המוזנח מאוד והסביבה הקרובה, כולל טירת הציד עם פארק ציד, נותרו בתחילה נחלתו של פרידריך קארל הצעיר. בסוף שנת 1937 התקיים משא ומתן בין שני הצדדים על התיקונים הנדרשים בארמון הקיץ, אך אלה נכשלו בגלל חילוקי דעות לגבי היקף העבודה. הנסיך בן ה-20 דחה בתחילה הצעת רכש מהעיר, ואז הומלץ לו לקבל את ההצעה או שהרכוש יופקע. חלקו הנותר של הפארק הפך לנחלת העיר ברלין ב-1 ביולי 1939. כעת הייתה עיריית ברלין הבעלים היחיד של כל אזור גליניקה כולל כל הבניינים. תביעת נזיקין שהגיש הנסיך בשנת 1986 בגלל המכירה הכפויה לנאציונל-סוציאליסטים נדחתה לטובת מדינת ברלין ב-14 באוקטובר 1987, וכך גם פסק הדין בהליך הערעור מיום 20 באפריל 1989.
בראשית 1940 הוזמן האדריכל דיטריך מילר-שטילר (Dietrich Müller-Stüler), נינו של פרידריך אוגוסט שטילר, ליצור מבני משרדים עבור נשיא עיריית ברלין וראש העיר. ליפרט השתמש בחצר הציד (Jägerhof), שנמצא בקצה הצפוני של האזור, כאחוזה כפרית מאז 1935. הוא היה מעוניין לרכוש את הארמון מטעם העיר ברלין, במיוחד מכיוון שהיו קיימות משנת 1935 תוכניות להרחבת כביש קוניגשטראסה, שכונה אז רייכסשטראסה מספר 1, בין פוטסדאם לבירת הרייך רק כמה מטרים מהאחוזה. לא ניתן עוד לוודא האם או עד כמה נערכו שיפוצים בתוך הבניין, מכיוון שלא ניתן למצוא את התיקים המקוריים, וליפרט הודח מתפקידו ביולי 1940. במהלך מלחמת העולם השנייה, כנראה מסביבות 1942, שימש הארמון כמבנה בית חולים, ולאחר הכניעה, לזמן קצר כחדר אוכל קצינים עבור הכובשים הרוסים, שהשתמשו גם בקומה העליונה כאורווה לסוסים.
בחיפוש אחר משקיע מתאים לעבודות השיפוץ שהיו צריכות להתבצע מזמן, העבירה העיר ברלין את מתחם הארמון המוזנח לידי ארגון הספורט-טוטו ברלין לשימוש כמלון ספורט. עד 1966, התחזוקה והניהול נותרו באחריות הספורט-טוטו; ואז הועברו המבנים לאחריות מנהל הארמונות וגני המדינה של מערב ברלין. כאשר הספורט-טוטו ויתר על מלון הספורט, השתלט מוסד הלימודים הציבורי למבוגרים הכולל פנימייה (Heimvolkshochschule) על החדרים למטרות לימודים ולינה בין השנים 1976 ל-1986. במהלך תקופה זו היה המנהל באחריות מחלקת בתי הספר והנוער של העיר ברלין.
שימוש נוכחי
מאז שמוסד הלימודים הציבורי למבוגרים יצא מהמבנה, וניהולו הועבר לידי הנהלת הארמון ב-1 בינואר 1987, שימש הבניין כמוזיאון ארמון לאחר עבודות שיפוץ מחודשות, בהן ניתן לצפות בכמה חדרים עם רהיטים של הנסיך קרל. חלקם מגיעים מקרנות שונות וממורשתו של הנסיך פרידריך לאופולד הצעיר. לבן זוגו הברון צ'ריני, שבשנות השבעים נתן למדינת ברלין ציוד ומסמכים באמצעות כמה תרומות וצוואה אחרונה, בתנאי שיוכלו לשמש אותם בגליניקה. הברון צ'ריני נפטר ב-12 בספטמבר 1985. בנוסף לשימוש במוזיאון, אולם הגן מארח קונצרטים בסופי שבוע.
לאחר איחוד גרמניה מחדש והתמזגות שני ארגוני מנהלת הארמונות של המזרח ושל המערב ב-1 בינואר 1995, מנוהל הבניין על ידי קרן הארמונות והגנים הפרוסיים ברלין-ברנדנבורג, שפתחה גם את מוזיאון גינון חצר המלכות הראשון באירופה ב-22 באפריל 2006 בכמה חדרים בארמון. בנוסף לתוכניות גן היסטוריות, מכשירי מדידה, כלי גינה ורהיטים עכשוויים ממשפחה אמידה של גנני חצר, ביוגרפיות ומסמכים היסטוריים מציגים את הכשרתם המגוונת של גנני החצר הפרוסים. בוויטרינה מוצגים מקטרת הטבק, אזרחות הכבוד של העיר פוטסדאם וקערה מעוטרת בתבליט של זר עלי דפנה במלאת 50 שנה לשירותו של מעצב הנוף, פטר יוזף לנה, שעיצב באופן מכריע את דמות הנוף התרבותי ברלין-פוטסדאם. דרך עיצובי הגן והנוף שלהם.
בית האחוזה
לא שרדו תיאורים של הנוף או תוכניות של בית האחוזה שנבנה בשנת 1753. מכיוון שלא ידוע אם הבעלים הבאים ביצעו עבודות שיפוץ כלשהם, המראה האפשרי של בית מירו מבוסס על רישום שביצע שינקל בשנת 1837, עליו הוא רשם את מצבו של הבניין לפני השיפוץ בשנת 1825. השרטוט פורסם באוסף העיצובים האדריכליים של שינקל. על פי השרטוט היה הבניין בסגנון טיפוסי של בית אחוזה מאמצע המאה ה-18, דו קומתי עם גג גבוה המשופע בכל הכיוונים. חלק מרכזי בולט מעט עם גמלון משולש המגיע לגג הדגיש את הציר המרכזי בצד המערבי. בית האחוזה עם תוכנית בצורת L, ובניין חווה מלבני מצפון-מזרח, היוו קבוצת מבנים בצורת האות "U".
הרחבה באמצעות בניית מבנים נוספים
בנוסף לייפוי האחוזה, סגר הרוזן לינדנאו את קבוצת הבניינים בצורת האות U הפתוחה מצפון על ידי בניית בניין חווה נוסף עם אורווה לסוסים, כך שנוצר "ריבוע רופף". כמו בית האחוזה, גם הבניין המוארך קיבל גג משופע בכל הכיוונים. כהרחבה של הבניין החדש, התווסף מבנה קטן ממזרח, אשר בתוכניות מאוחרות יותר כונה ביתן הכרכרות (Wagenremise). לא ידוע על שינויים בבית האחוזה בתקופת לינדנאו. הם בוצעו רק לאחר רכישת הנכס על ידי הסוחר רודולף רוזנטרטר, שהזמין את קארל פרידריך שינקל לבצע את השיפוצים.
תכנון מחדש של החזיתות והחללים הפנימיים
הנסיך הארדנברג הנחה את שינקל להמשיך בעבודות השיפוץ שהחלו כבר תחת רוזנטרטר, כך שהבית הכפרי בצד הדרומי קיבל מראה חדש. כמו בצד המערבי, החלק המרכזי הודגש גם בחזית הדרומית, אך הוא היה הרבה יותר רחב. שינקל הציב הרחבה חצי עגולה לפני קומת הקרקע, המתאימה לגומחה בצורת אפסיס שנמשכה מעט לתוך הבניין בקומה העליונה, ויצרה מרפסת כמעט עגולה. היו גם שינויים מבניים בפנים. על מנת להשיג חדרים גבוהים יותר, הונמכה קומת הקרקע בסביבות 63 סנטימטרים, וכך גם התשתית של היסודות. על ידי הסרת קירות רוחביים נוצר בקומת הקרקע של האגף הדרומי אולם בן שלושה חלקים שאליו חוברו חדרים שונים. כפי שניתן לראות מתוכנית המבנה ששורטטה בשנת 1817, החדר הירוק (Grüne Zimmer) וחדר הנשים (Mädchenstube) היו ממזרח, החדר האדום (Rothe room) וחדר האמבטיה (Badezimmer) בצד המערבי. באגף המערבי היו חדרי השירות כמו המטבח, המזווה, חדר כביסה וחדר שירות. שני גרמי מדרגות באולם הקדמי בצד הצפוני של האגף הדרומי הובילו לקומה העליונה. באמצע היה האולם הכחול (Blaue Saal) לאורך כל הבניין.
דירת הנסיך עם חדר המגורים, חדר שינה הירוק (Grünem Schlafzimmer), ארון סודי (Geheimem Cabinet) וחדר המשרת האישי צמודים אליו בצד המזרחי. בצד המערבי של השייך לנסיכה היו חדריה עם חדר כניסה, חדר פינתי ירוק (Grünem Eckzimmer), ארון ורוד (Rosa Cabinet) וסמוך באגף המערבי החדר הירוק כהה (Dunkelgrünen Zimmer) עם ארון בגדים, החדר הכחול, החדר הירוק הקטן והחדר האדום הקטן. בשל מחסור במקום היו האורחים והמשרתים צריכים להתארח בבניין השירות הצמוד ממזרח, שהפך מאוחר יותר לאגף גבירות החצר, שהוסב גם למטרה זו. מכיוון שאין תוכניות מפורטות של הקומות, לא ידוע על תוכן החדרים. עבודות הבנייה הסתיימו בחורף 1816, אך הבעלים שלאחר מכן התחיל שוב לשפץ את המבנה תשע שנים מאוחר יותר. שוב קארל פרידריך שינקל קיבל את המינוי לעיצוב מחדש מלא של מכלול המבנים.
מהבית הכפרי לטירה הקלאסית
לאחר שרכש את הנכס, התגורר הנסיך קרל בתחילה בבית הכפרי ללא שינויים מבניים. אולם בינואר 1825 כבר היו קיימות תוכניות לשדרוג המבנה, שאותן שרטט לודוויג פרזיוס על סמך המידע של שינקל. טיוטות שנערכו על ידי פרזיוס לתכנון המחודש של בניין החווה לשעבר במזרח, המכונה אגף גבירות החצר, ששונה תחת הארדנברג, הוכנו במרץ 1825. עבודות השיפוץ החלו באביב של השנה הבאה, והושלמו בקיץ 1827.
השינויים של קארל פרידריך שינקל
שינקל עיצב ארמון קיץ עבור הנסיך קרל בסגנון הקלאסיציזם, ובעצם עיצב מחדש את החזית החיצונית ואת ממדי הבניין. הוא שינה את תוכנית הקומה של קבוצת הבניינים על ידי קיצור אגף גבירות החצר בשליש מאורכו וחיבורו לבית הראשי, כך שחצר הגן בתוך מתחם הבניין נפתחה יותר מזרחה לכיוון הפארק המעוצב. שינקל הסיר את הגג הגבוה המשופע בכל הכיוונים וכיסה את גג בלוחות האבץ המשופעים מעדנות והציב מעקה מסביב, אותו קישט בפינות בקערות ובאגרטלים עשויים אבץ יצוק. הטיח החיצוני עוצב כגושי אבן טבעית.
שינקל שינה את הרחבת המרפסת החצי עגולה מימי הנסיך הארדנברג, שנבנתה רק עשר שנים קודם לכן. הוא הפך אותה למלבנית עם שני עמודים. הוא החליף את גומחת האפסיס למעלה בשלושה חלונות צרפתיים גבוהים בין עמודים מעט בולטים מחורצים, וכרכוב שמסתיים בחלק העליון. החזית המערבית זכתה למראה דומה. שינקל הניח למרפסת אחרת, שממנה היה נוף טוב על מגרש התענוגות ואליה ניתן היה להיכנס מחדר הפינה המרוהט לנסיך קרל, להתמשך סביב הפינה הדרומית-מערבית. על מנת לשחרר את הקו האופקי הארוך של המעקה הפונה דרומה, נוספה לגג מרפסת מגדל. הצורה הקובייתית התאימה לאדריכלות של בניין טירה והדגישה את החלק המרכזי באופן פשוט.
הכניסה הראשית נותרה ללא שינוי, נגישה וכמעט מוסתרת מחצר הגן. על סף הדלת, קיבלו את פני האורח אותיות פליז על לוח שיש לבן במילה SALVE. כדי להחיות את החזית חמורת הסבר, התקין שינקל פרגולת ברזל יצוקה, לאורך הקירות החיצוניים בצד החצר, ובתכנון זה ציטט את הסנטור והסופר הרומי פליניוס הצעיר. במכתבים לחבריו גאלוס ואפולונריס. בנוסף לתחריטים של מבנים יווניים-רומיים, מצא שינקל בשיתוף פעולה עם לנה, גם השראה לעיצוביו בתיאורי הווילות של פליניוס, שלא רק השפיעו על גליניקה, אלא מאוחר יותר גם על התוכניות לשרלוטנהוף ולמרחצאות הרומיים בפארק סנסוסי. רישומי שחזור של הווילות של פליניוס: טוסקום (Tuscum) בהרי האפנינים ולורנטינום (Laurentinum), דרומית לאוסטיה, שיצר שינקל בשנת 1833 על פי הטקסט של פליניוס, פורסמו באלבום האדריכלות שיצא בשנת 1841.
מטוסקום אומצה בגליניקה הכניסה הראשית שהייתה דלת סמויה קטנה. הלמוט פון מולטקה הזקן, שהתגורר זמנית בבית האצילים בתור השליש של הנסיך קרל, כתב בשנת 1841 במכתב לאשתו לעתיד מארי: "החצר הנשקפת מחלונותיי יפה להפליא. מזרקה עדינה מתנשאת על שטיח דשא כמו קטיפה ירוקה, ומרפסת משתרעת סביבה, עטויה היטב בפרחי פסיפלורה ואריסטולוצ'יה (Aristolochia clematitis)". הנסיך קרל עיטר את החזיתות באבנים עתיקות, שהוצבו על פי הנחיות הפסל כריסטיאן דניאל ראוך בתוך הקירות החיצוניים למטרות דקורטיביות בלבד. הרצפה כוסתה בפלטות ברזל יצוק מחורצות עם חלוקה של מפרקי צלב. שינקל עיצב את כניסה פשוטה לפרגולה עם עמודים וקורות רוחב. מאוחר יותר בנה אותה פרזיוס מחדש כמקדש. ציור קיר של נימפות משקות ורוחצות את פגסוס, שצויר על ידי בשנת 1827 קישט את הפינה הדרומית-מערבית של החצר מעל אח פתוחה. הצייר השתמש בדוגמת ציור קבר מסביבות 160 לספירה מוויה פלמיניה ליד רומא. ציור הקיר נהרס בגלל הזנחת בניין הארמון בתקופות מאוחרות יותר.
עיצוב הפנים המחודש
רק מקורות דלים זמינים בנוגע לשחזור פנים הארמון בתקופתו של הנסיך קרל. מידע על השינויים המבניים שביצע שינקל מגיע מהתוכנית של הקומות העליונות והתחתונות, שהוכנה כנראה סביב שנת 1826, שיכולה לשמש להשוואה עם השרטוט כביכול משנת 1817. לשם השוואה, תוכניות הקומה אינן מגלות שינויים משמעותיים בפנים הטירה. בנוסף לכמה פתחים בקירות לדלתות מקשרות, חלק מהחדרים קיבלו תוכנית מעט שונה מכיוון ששורטטו קירות חדשים או שקירות קיימים הוסרו. שינויים קטנים אלה בוצעו בעיקר באגף המערבי, שחדרי השירות שלו שימשו אז כחדרי אירוח לאצילים. חדר הרחצה השתמר. המטבח הועבר לחלק הצפוני של אגף גבירות החצר. גרם מדרגות באמצע האגף הוביל לקומה העליונה אל החדרים, שככל הנראה שכנו בהם המשרתים. באזור המזרחי של אולם הגן בן השלושה חלקים הוצב שולחן ביליארד. החדר הגובל באולם במזרח נושא את שמה של גבירת החצר והחדר הצמוד אליו מצפון מכונה חדרנית (Jungfer).
בקומה העליונה, האולם הכחול, שנקרא כיום האולם האדום, קיבל קצת יותר מרחב מחיה לאחר שהגומחה בצורת האפסיס שהשתרעה לתוך החדר הוסרה. לחדר השירות (חדר מספר 16) נוסף גרם מדרגות לעליית הגג וחדר השינה לשעבר של הנסיך הארדנברג (חדר מספר 14) קיבל יציאה למרפסת קטנה. בנוסף, הקיר הצפוני לארון הסודי שמאחוריו נפרץ, כך שנוצרה גומחה למיטה ששייכת כעת לחדר השינה. הנסיך קרל עבר לחדריו לשעבר של הנסיך הארדנברג בצד המערבי, ואילו אשתו הנסיכה מארי עברה לדירתו הקטנה יותר של הנסיך ממזרח.
השינויים שערך לודוויג פרזיוס
כיורשו של קארל פרידריך שינקל, שנפטר בשנת 1841, לקח לודוויג פרזיוס על עצמו את עבודות הבנייה בגליניקה. במהלך חייו של שינקל, בסוף שנות השלושים של המאה ה-19, תוכננו קישוטים קלים לבניין הארמון, אך אלה מעולם לא יושמו. רק העמודים של המרפסת בצד הדרומי כוסו בלוחות אבץ יצוק. עיצוב הלוחות כלל קבוצה של שריגים ופוטו עם מוטיבים כפריים על כל מדליון. בית היציקה של מוריץ גייס (Moritz Geiß) בברלין ביצע את העבודה על פי התוכניות של פרזיוס. התכנון המחודש של כניסת הפרגולה על ידי פרזיוס מתועד בבירור. בשנת 1840, הכניסה הפשוטה לחצר הגן קיבלה פורטיקו דורי בן ארבעה עמודים בסגנון פרופילאה קטנה, שהדגיש את אזור הכניסה בצורה מייצגת יותר. אפריז היקפי עשוי אבץ יצוק בין הארכיטרב לגמלון משולש מציג צורות מיתולוגיות יווניות ונוצר בבית היציקה של גייס על פי עיצובו של שינקל. דמות של אכילס ב שלא שרדה בימינו מאת כריסטיאן דניאל ראוך הכתירה את קו הגג. פרזיוס הציב ספסל אבן מלבני מקושט ליד המקדש.
עם השינויים שביצע פרזיוס בבניין הארמון, הבנייה הסתיימה במהלך חייו של הנסיך קרל. מידע על התקופה שלאחר שנת 1845 כמעט ואינו זמין או שלם ומתייחס בעיקר לבניינים אחרים באזור גליניקה. משנת 1859 ואילך, האינטרסים של קרל התרכזו יותר ויותר בשיפוץ טירת הציד גליניקה, שנרכשה באותה שנה והסמוכה לדרום-מזרח בצד השני של הקוניגשטראסה (הכביש בין ברלין לפוטסדאם).
שיפוצים בשנות החמישים של המאה ה-20 ושימושים נוספים
ההזנחה של בנייני גליניקה, שהלכה וגדלה במשך עשרות שנים לאחר מותו של הנסיך קרל, הובילה לשיפוצים גדולים בין 1950 ל-1952 לאחר מלחמת העולם השנייה, כך שכל מתחם הארמון יוכל לשמש מעון לספורטאים במימון מטוטו הכדורגל. המבנה המרכזי של הארמון, שהיה מיועד לטרקלינים, נותר כמעט ללא שינוי עם תוכנית החדרים של שינקל. עם זאת, שרידי פרטי הציוד המקוריים כגון מסגרות חלונות ודלתות, רצפות פרקט וטיח קיר הוסרו באופן בלתי הפיך ורק שוחזרו בסגנון שינקל. השמדת שרידי מארג הבניין הישן הייתה הליך מקובל בשנות ה-50, ואת הסיבות ניתן למצוא בשלב השיקום הכללי, שלעיתים קרובות לא הותיר זמן, לא עניין ולא הזדמנויות למחקרים אינטנסיביים.
החדרים במוזיאון הארמון
הריהוט החדש של הטירה לאחר השיפוץ בשנות החמישים תאם לטעם של התקופה, במיוחד מכיוון שהיצירות המקוריות כבר לא היו זמינות. כבר במהלך ספירת המלאי ב-1942, עדיין במהלך המלחמה, ציין זיברס: "לא נותר שום תיק, שום מכתב שיידע אותנו על סוג הריהוט של הטירה ועל מעורבותו של שינקל בה [...]." עם זאת, נתגלו עותקים של שתי ספות פינתיות שעיצב שינקל שחזרו למקומן המקורי בשנות החמישים. הם מוצגים כציוד בלתי קבוע בתוכנית המבנה שהותווה בשנת 1826 והיו בחדר הלבן של דירת הנסיך קרל.
מבואה
על בסיס פרטי הריהוט המעטים שתיעד זיברס בתמונות, נצבעו קירות הפרוזדור, גרם המדרגות והמדרגות מול המדרגות בקומה העליונה בלבן. בהתאם לגודל השטח, הצבע הלבן חולק לשדות מלבניים על ידי קווים כחולים כהים ואדומים. התקרה עוטרה כמשולש שטוח עם אקרוטריון בקצות או קישוט דומה. קטע זה, המזכיר ציור רומאי פשוט ועיצוב קירות רומיים, שוחזר בשנות התשעים של המאה ה-20. השתמר מדליון גבס עם דיוקנה של הנסיכה מארי בקומה העליונה של גרם המדרגות המערבי. התבליט שהוצב בקיר בקוטר 53 סנטימטרים נוצר על ידי הפסל כריסטיאן דניאל ראוך. הכתובת בקצה החיצוני מזכירה את הנסיכה והפסל הברלינאי המוביל מאז 1815.
האולם האדום
ישנן עדויות מעטות על העיצוב הקודם של החדרים בקומה העליונה. ברוחב של כשישה מטרים ואורך כעשרה מטרים בלבד התאים האולם האדום כאולם אירועים של מעון הקיץ רק לחגיגות קטנות יותר. לקבלת הפנים הגדולות השתמש הנסיך קרל באולמות הייצוגיים יותר של ארמון העיר ברלין שלו בכיכר וילהלמפלאץ. שינקל תכנן פאנל בגובה 30 סנטימטרים מעץ מהגוני כקישוט קיר ושטח קיר מעליו צבוע במשטחים וממוסגרים, שהסתיימו באפריז מסביב של עיגולים ומלבנים.
במהלך השיפוץ בשנות התשעים של המאה ה-20, נצבעו קירות האולם באדום מונוכרומטי, התקרה בלבן ועל הרצפה הותקן פרקט. חזית הארובה בסגנון נאו-רוקוקו על הקיר המזרחי שאבדה הוחלפה בחזית קלאסית עשויה שיש לבן בשנת 1951. היא מתוארכת לתקופת שינקל ונבנתה במקור באגף גבירות החצר. נברשת עם 14 זרועות, מוזהבת עם תליונים מזכוכית, מבוססת על עיצוב של שינקל משנת 1830, כמו גם שולחן מהגוני עגול עם עמוד מרכזי ושלוש רגליים מעוקלות קמורות. שינקל עיצב עוד שולחן מהגוני מלבני על הקיר המערבי בשנת 1828 עבור הארמון בווילהלמפלאץ. עיצוב הנוי עם כפות דקלים, שריגים ואצטרובלים בקצה המשקוף התבסס על מוטיבים מימי קדם. הריהוט המקורי של ארמון גליניקה כלל שני פמוטים בני 5 זרועות מוזהבים סמוכים.
רק אחדים מכלי הכסף המגוונים חזרו לגליניקה. מערכת כלי אוכל מכסף שאבדה מזמן, ושנוצרה בשנת 1827 לחתונתו של הנסיך קרל למארי פון זקסן-וויימר-אייזנאך כללה כחלק מרכזי קערה שהוכנה על ידי צורף חצר המלכות בברלין על פי תכנונו של קרל פרידריך שינקל, ושעוצבה על פי קערת השיש הידועה מהמאה הראשונה לספירה, אותה גילה הצייר והארכאולוג החובב הסקוטי בשנת 1771 ליד טיבולי בחורבות וילה אדריאנה של הקיסר הרומי אדריאנוס, המכונה "אגרטל וורוויק".
בשנת 1828 הוצגה קערת הכסף בתערוכת האקדמיה בברלין כאשר היא כבר הייתה ברשותו של הנסיך קרל. הקערה הייתה עדיין בגליניקה בשנת 1939 בגליניקה, אך נמכרה על ידי הנסיך פרידריך לאופולד הצעיר לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 2008 ניתן היה לרכוש עשרים פריטים ממערכת כלי הכסף.
דיוקנאות בפורמט גדול ופרוטומה של דמותו של הנסיך קרל בן ה-30 מנציחים את בעל הבית לשעבר וכמה מבני משפחתו. יצירתו של הפסל יוליוס סימוני, תלמידו של יוהאן גוטפריד שדו, המתוארכת לסביבות 1832 משום שהוצגה בתערוכת האקדמיה בברלין באותה שנה. סימוני השתמש בדיוקן שצייר פרנץ קרוגר סביב 1831. ציור מאת קרוגר משנת 1852 מציג את הנסיך קרל בגיל 51 כגנרל של חיל הרגלים. ציור מאת יוליוס שופה מ-1838 מציג את הנסיכה מארי בת ה-30 בנוף גן רומנטי וציור של הצייר הפלמי מסביבות 1830 מציג את אחותו הצעירה של הנסיך קרל, לואיזה, נסיכת פרוסיה, שהתחתנה עם פרדריק, נסיך הולנד בשנת 1825. הצייר הצרפתי ממוצא גרמני תיאר את בעלה כבר בשנת 1815 בערך בגיל 18. על מדי פרוסיה הוא לובש את אות מסדר וילם הצבאי ההולנדי, את צלב הברזל על סרט שחור ואת אות מסדר העיט השחור, שהוענק לו בשנת 1815 על שירותיו לפרוסיה במאבק נגד הכיבוש הנפוליאוני. הציור הגדול ביותר באולם האדום הוא ציור של פרשים מאת אנטוניו שרדר (Antonio Schrader). הוא מראה את המלך הפרוסי ואביו של הנסיך קרל, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה במהלך מלחמות השחרור ובתנוחה דומה לנפוליאון בציור נפוליאון חוצה את האלפים של ז'אק-לואי דויד. קו הרקיע של ברלין נראה ברקע מתחת לשמיים כהים.
החדר הירוק
דירתה לשעבר של הנסיכה מארי צמודה לאולם האדום במזרח. החדר הירוק וחדר השינה הירוק הצמוד אליו היו החדרים הפרטיים היחידים שלה בארמון גליניקה. לא נותר דבר מהרהיטים מתקופת שינקל בסוף שנות השלושים של המאה ה-20. תצלום משנת 1938 בחדר הירוק יכול להוכיח רק קיום של חזית אח שאבדה המעוטרת ברצועות מוזהבות וקישוט דמוי מחרוזת פנינים. הקיר שלמעלה היה מעוטר בציור סטנסיל עם שריגים.
שולחן צד מהגוני, שנעשה גם הוא על פי השפעה אנגלית, ומיועד למשחקי קלפים מגיע מטירת הציד גליניקה. מדפים עגולים ומלבניים בגודל קלפי משחק ניתנים לקיפול על גבי לוח 28.5 × 28.5 סנטימטרים, הנשען על עמוד משושה בגובה 78 סנטימטרים. שולחן צדדי קטן נוסף מציג מדליונים עם מוטיבים של בנייני ברלין והקזינו בפארק קליין-גליניקה על צלחת חרסינה עגולה, מעוטרת בערבסקות בצבע זהב. שולחן מהגוני עם ראש מרובע הניתן לפתיחה להגדלת משטח השולחן ניצב במקור בארמון העיר ברלין. בשנת 1919 הוא הגיע ל, האחוזה בהולנד אליה גלה וילהלם השני, קיסר גרמניה. כלי פורצלן שהיו שייכים לנסיך קרל, מוצגים בחלון ראווה עשוי עץ סיסם עם שיבוצים מסביבות 1825–30. בנוסף לצלחות עם עיטורי פרחים משנת 1820 ו-1845, בשתי צלחות מוצגים מוטיבים של גליניקה. ככל הנראה הם נוצרו בין השנים 1870–1889, מכיוון שטירת הציד גליניקה עדיין מתוארת בסגנון הבארוק הצרפתי על אחת הצלחות בעלות מסגרת הזהב, כלומר לפני השיפוץ בשנת 1889. השנייה צוירה עם נוף לארמון גליניקה ולמזרקת אריות. על הקירות תלויות יצירות של אמנים בני התקופה מהמאה ה-19. אלה ציורים עם מוטיבים של גליניקה מאת יוהאנס יוזף דסטרה (Johannes Joseph Destrée) ההולנדי, אדוארד גרטנר ויוליוס שופה, ודיוקנאות של הנסיכה מארי מאת יוליוס שופה והמלכה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ מאת יוהאן היינריך שרדר (Johann Heinrich Schröder).
חדר השינה
חדר השינה לשעבר בצבע טורקיז של הנסיכה מארי עבר שינוי מבני בעייתי כבר בשנת 1889. הנסיך פרידריך לאופולד האב הורה על הסרת הקיר הצפוני עם גומחת המיטה ששורטטה בתוכנית המבנה מ-1826 וארובה שעמדה מעבר לפינה משמאל כך שהחדר התארך לכל רוחב הקומה. החלון בצד הצפוני של חצר הגן נסגר בלבנים ולכן החדר המוארך קיבל אור יום רק דרך חלון בקיר הדרומי. בשנות ה-50 חולק החדר מחדש על ידי הקמת קירות מחיצה, אך מבלי לקחת בחשבון את נישת המיטה. כך נוצר שוב סידור החדרים כמו בתקופתו של הנסיך הארדנברג.
הרהיטים בימינו כוללים כורסת מהגוני מרופדת וכיסא מהגוני עם קליעת נצרים, שהקישוטים היחידים שלהם הם הרגליים הקדמיות, מאפיין אופייני של דגמי הכיסאות של שינקל. הריהוט הפשוט והבורגני מגיע מארמון גליניקה ומראה את סגנון הריהוט הפשוט לפעמים של ארמון הקיץ, שבניגוד לארמון העיר כמעט ולא נאלץ לשרת מטרות מייצגות. שולחן איפור עם קיר מראות אחורי משנת 1820, וספה עם פורניר מהגוני מסביבות 1830 מארמון העיר ברלין ההרוס נשמרו באותו סגנון פשוט. שני הרהיטים מיוחסים לשינקל. הקירות מעוטרים בציורים המתארים נופים איטלקיים, כמו גם נוף של גליניקה, כפי שנראה מהגן החדש מאת קרל וילהלם פולקה (Karl Wilhelm Pohlke).
החדר הלבן
דירתו לשעבר של הנסיך קרל צמודה לאולם האדום ממערב, החל מהחדר הלבן, הידוע גם כחדר השיש. ניתן היה לשחזר את עיצוב הפנים של שינקל בצורה הטובה ביותר באמצעות תמונות. כמו המקור, העותקים של הספות הפינתיות שצוירו בתוכנית המבנה מסביבות 1826 קיבלו מסגרת עץ לכה לבנה, ריפודי מושבים שהגיעו כמעט עד לרצפה וגב מרופד עם כיסוי בד אדום. פסי צבע זהב העוברים אופקית מקדימה יוצרים רושם של שתי כריות מושב מונחות זו על גבי זו. שני שולחנות עגולים עם רגליים המסתיימים בוולוטה מחליפים את שולחנות השיש המרובעים עם עמוד מרכזי שתוכננו במקור על ידי שינקל. על משטחי הקיר המטויחים בטיח שיש לבן, יש פסים בצבע הזהב החוזרים על עצמם באמצעות קווים אנכיים בפינות הקיר ובאפריז ההיקפי באזור הקיר העליון כמו גם באנטבלטורה. קישוטי קיר אחרים הם פרוטומות גבס על בסיסים בגומחות בקיר. הפרוטומות מייצגות את הנסיכה מארי, אדריכל הגן פטר יוזף לנה וקארל פרידריך שינקל, מבוססות על פרוטומות של הפסל כריסטיאן דניאל ראוך.
בנוסף, הריהוט המקורי של החדר כלל כנראה כורסאות על גלגלים עם גב נמוך במיוחד, משענות יד סליליות ורגליים קדמיות בצורת מעקה. ארבע כורסאות שינקל הוקצו לחדר הלבן בגלל גימור הצבע הלבן שלהן והן חלק מהמכירה הפומבית הגדולה משנת 1930–31. הן עתידות להתחלף בשתי כורסאות ששינקל יצר בשנת 1828 לחדר הקבלה, שאותו עיצבה הנסיכה מארי בארמון ברלין על וילהלמפלאץ. כיסאות העץ האשור המוזהבים עם כיסוי בד בצבע זהב עוצבו על ידי שינקל עם משענות יד צרות וריפודים צמודים. הצורה הבסיסית של כורסה זו חוזרת לסוג של כיסא שתואר על אפריז בהרקולנאום. שינקל עיצב גם כורסאות מפוארות אחרות בסגנון זה, רק עם ספינקס כמשענות ידיים, עבור אולם הקבלה בארמון שבווילהלמפלאץ, כמו גם חדר התה וחדר הכוכבים בארמון העיר ברלין. קערת מנורה עשויה זכוכית חלבית נעשתה גם היא על פי עיצוב שינקל בסביבות 1825–1830. הקערה שוכנת בתוך מסגרת מעוטרת עשויה אבץ יצוק בציפוי זהב ויוצאים ממנה שמונה זרועות פמוט.
חדר פינתי כחול
החדר הפינתי הכחול ממערב שימש כספרייה וכחדר העבודה של הנסיך קרל. ניתן היה לזהות משטחי קיר במקור בגוון כחול ואפריז היקפי בדוגמת פרחים על בסיס שרידים בתצלום מסביבות 1950 לחדר זה. הריהוט כלל ככל הנראה ארון ספרים פשוט בעל ארבע דלתות. על הכרכוב ציור סטנסיל בצבע חום כהה עשוי קווים, עלים ושושנות. בשל הקישוט הזהה, הרהיטים המופיעים בתמונות מוקצים לחדר זה. מקום הימצאם של רהיטי שינקל שתוכננו בסביבות 1828 אינו ידוע.