cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האקדמיה האמריקאית לקולנוע
רקע
הרעיון להקמת האקדמיה האמריקאית לקולנוע התחיל אצל לואי ב. מאייר ממקימי האולפן מטרו גולדווין מאייר. הוא רצה ליצור ארגון שיישב סכסוכי עבודה וישפר את פניה של התעשייה. מאייר כינס לשם כך שלושה אנשי אולפן רבי השפעה נוספים, השחקן קונרד נייג'ל, הבמאי פרד ניבלו, וראש העמותה למפיקי קולנוע פרד ביטסון. הם דנו ברעיונותיהם, ורעיון לארוחה חגיגית שתתקיים מדי שנה עלה לדיון, אך עדיין לא היה אזכור לפרסים. בנוסף, הם החליטו שההצטרפות לארגון תהיה פתוחה לאנשים מחמשת הענפים של תעשיית הקולנוע בלבד, והם: שחקנים, במאים, תסריטאים, טכנאים ומפיקים.
אחרי פגישת הסיכום שלהם, כינס מאייר קבוצה של 36 אנשים המעורבים בתעשיית הקולנוע, והזמין אותם לארוחה רשמית במלון אמבסדור שבלוס אנג'לס ב-11 בינואר 1927. באותו הערב הציג מאייר לאורחיו את רעיון האקדמיה, שלה קרא: האקדמיה האמריקאית לקולנוע, אמנות ומדעים (the American Academy of Motion Picture Arts and Sciences), הפתוחה לאנשים אשר תורמים לתעשיית הקולנוע. כל משתתפי הארוחה באותו הערב נהיו למייסדי האקדמיה. רק מאוחר יותר שונה שמה של האקדמיה על ידי עורכי דינו של מאייר ל- אקדמיה לקולנוע, אמנות ומדעים (Academy of Motion Picture Arts and Sciences). בעברית נקראת האקדמיה: האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
דאגלס פיירבנקס נבחר להיות הנשיא הראשון של האקדמיה. אחת מפעולותיו הראשונות כנשיא הייתה יוזמה של הענקת פרסים "פרסי הוקרה על הישג ייחודי" (awards of merit for distinctive achievement). באותה התקופה לא ייחסו לפרס חשיבות מיוחדת. שנה לאחר מכן, מערכת ההצבעה של הפרסים נהייתה ממוסדת, ומועמדויות ותהליכי סלקציה החלו. פרס זה הוא מה שמוכר כיום כפרס אוסקר.
ב-1929 האקדמיה, בפרויקט משותף עם אוניברסיטת דרום קליפורניה יצרו את בית הספר האמריקאי הראשון, לקידום האמנות והמדע. סגל המורים שהקים את בית הספר כוללים את: דאגלס פיירבנקס, ד.וו גריפית', ויליאם דמיל, ארנסט לוביטש, אירווינג תלברג ודאריל זאנוק.
חברות באקדמיה
על מנת להיות חבר באקדמיה, יש לקבל הזמנה להצטרפות מחבר הנאמנים של האקדמיה (Board of Governors). תנאי מקדים לקבלת הזמנה הוא מועמדות לפרס אוסקר או המלצה מטעם חבר אקדמיה אחר המבוססת על תרומה ניכרת אחרת לתחום הקולנוע. קבלת חברים חדשים מתקיימת מדי שנה. האקדמיה לא חושפת בציבור את חבריה, אף על פי ששמות המוזמנים להצטרף פורסמו בתקשורת.
גמביה
הרפובליקה של גמביה (באנגלית: Republic of The Gambia) היא המדינה היבשתית הקטנה ביותר באפריקה. צורתה היא צורת רצועה צרה, שבמרכזה זורם נהר גמביה, והיא מוקפת על ידי סנגל מכל עבריה, מלבד רצועת חוף באוקיינוס האטלנטי ממערב. מצב גאוגרפי יוצא דופן זה הוא תוצאה של תולדותיה של גמביה, אשר כמו מדינות רבות באפריקה נוצרה ועוצבה על ידי מעצמות קולוניאליות. גבולות המדינה גם אינם משקפים חלוקה אתנית או לשונית, ואוכלוסייתה הקטנה מגוונת מאוד מבחינות אלה. מבחינה דתית האוכלוסייה הומוגנית יותר: למעלה מ-90 אחוזים מתושבי גמביה הם מוסלמים.
האקדמיה האמריקאית לקולנוע
חברות באקדמיה
החברים באקדמיה נחלקים ל-18 ענפים, המייצגים תחומים מקצועיים ותחומי ידע שונים בתחום הקולנוע. חברים לא יכולים להשתייך ליותר מענף אחד. חברים שלא נכללים באחד מ-18 הענפים, נחשבים "חברים באופן כללי" (Members at-large). הענף הרחב ביותר הוא ענף המשחק, עם 1,311 חברים, המהווים 22% מכלל חברי האקדמיה.
גמביה
מאז שקיבלה גמביה את עצמאותה מבריטניה בשנת 1965, שררה בה לרוב יציבות שלטונית, ובחלק מהזמן מידה מסוימת של דמוקרטיה. הנשיא המכהן הוא אדאמה בארו, שניצח בבחירות לתפקיד בדצמבר 2016, ותפס את השלטון בפועל לאחר פלישה של צבא סנגל ששמה קץ לשלטון קודמו בתפקיד, יחיא ג'אמה.
האקדמיה האמריקאית לקולנוע
חברות באקדמיה
ענפי האקדמיה על פי מחקר שנערך בפברואר 2012 על ידי עיתון הלוס אנג'לס טיימס אשר בדק 5,000 חברי אקדמיה, הראה כי מתוכם 94% לבנים, 77% גברים, 86% בגיל 50 ומעלה, וגיל החציוני של 62. בנוסף, 33% מחבריה האקדמיה הם זוכי האוסקר או היו מועמדים לזכייה בו.
גלריות ותיאטראות
בבניין הראשי של האקדמיה בבוורלי הילס ישנן שתי גלריות הפתוחות לקהל הרחב: גלריית הלובי הגדול (The Grand Lobby Gallery) וגלריית האקדמיה (Academy Gallery). בגלריות מוצגות תערוכות זמניות הקשורות לסרטים, יוצרי סרטים ועל אישים מפורסמים בתחום.
גמביה
גמביה היא מדינה ענייה, גם ביחס לאפריקה. הכלכלה מבוססת על חקלאות, והתיירות מהווה מקור הכנסה משמעותי.
האקדמיה האמריקאית לקולנוע
גלריות ותיאטראות
תיאטרון סמואל גולדויין (The Samuel Goldwyn Theater) הממוקם בבניין הראשי ובו 1,012 מקומות ישיבה, עוצב כדי להציג את הסרטים בצורה המדויקת ביותר מבחינה טכנית, עם ציוד במה ומערכות הגברה מהשורה הראשונה. בנוסף, תיאטרון לינווד דאן (The Linwood Dunn Theater) ממוקם במרכז פיקפורד ללימודי קולנוע, ובו 286 מקומות ישיבה.
גמביה
היא גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה מוקדמת: סחר העבדים
התיעוד הכתוב הראשון של התיישבות באזור מצוי ברשומות של סוחרים ערבים מן המאה התשיעית והעשירית. תושבי טרקור, ממלכה ששכנה באזור נהר סנגל מצפון, היו הראשונים באזור שקיבלו עליהם את דת האסלאם. סוחרים ערבים ביססו נתיבי סחר החוצים את הסהרה, על מנת לסחור בשנהב, זהב ועבדים. במאה ה-14 הייתה רוב גמביה של ימינו חלק מאימפריית מאלי.
הפורטוגזים הגיעו לאזור דרך הים במאה ה-15, והחלו להשתלט על המסחר. ב-1588 מכר הטוען לכתר הפורטוגזי, אנטוניו הראשון, את זכויות הסחר הבלעדיות בנהר הגמביה לסוחרים בריטים. בין 1651 ל-1661 התקיימה בחלק מגמביה, האי ג'יימס, התיישבות קולוניאלית של דוכסות קורלנד וסמיגליה, שהייתה חלק מן האיחוד הפולני-ליטאי. הבריטים השתלטו על המושבה לבסוף.
מהומות דינמו זאגרב-הכוכב האדום בלגרד
ההתנגשות
מספר שעות לפני תחילת המשחק נרשמו מספר תקריות אלימות בין שני מחנות האוהדים ברחובות זאגרב. ההתנגשות המרכזית החלה בתוך האצטדיון שם השליכו אוהדי דינמו זאגרב אבנים וכיסאות לעבר אוהדי הכוכב האדום, שהחלו לעקור את הגדרות ושלטי החסות שהפרידו בין מחנות האוהדים, והחלו לעשות דרכם לעבר אוהדי דינמו זאגרב, תוך כדי זריקת חפצים וקריאת קריאות לאומניות בגנות המנהיג הקרואטי הנבחר.
גמביה
היסטוריה מוקדמת: סחר העבדים
בריטניה וצרפת ניהלו מאבק על השליטה באזורי גמביה וסנגל לאורך המאות ה-17 וה-18. החזקה על אזור נהר הגמביה ניתנה לבריטניה בחוזה ורסאי מ-1783, פרט למובלעת צרפתית קטנה שנמסרה מאוחר יותר.
גמביה מילאה תפקיד בסחר העבדים הבינלאומי לאורך כל אותה תקופה, בין דרך היבשה, על ידי סוחרי עבדים ערבים ובין דרך הים למושבות אמריקה, על ידי סוחרים אירופים. מעריכים כי כ-3 מיליון עבדים נלקחו מן האזור בשלוש מאות שנות סחר עבדים טרנס-אטלנטי. ברובם, נמכרו העבדים לסוחרים על ידי אפריקאים. חלקם היו שבויים ממלחמות שבטים, חלקם היו בעלי חוב שלא עמדו בתשלום חובותיהם, ואחרים נחטפו.
מהומות דינמו זאגרב-הכוכב האדום בלגרד
ההתנגשות
האוהדים החלו לפרוץ לכר הדשא כאשר פעולות המשטרה אינן מצליחות להשאירם ביציעים. רק לאחר הגעת תגבורת הכוללת כלי רכב משוריינים ותותחי מים, הצליחה המשטרה להשתלט על המהומות.
גמביה
מושבה בריטית
ההתקדמות לעבר עצמאות הואצה אחרי מלחמת העולם השנייה, במקביל להתרחבות משמעותית בכלכלת המושבה. בעקבות בחירות כלליות ב-1962, הוענק שלטון עצמי מלא בשנה שלאחר מכן, וב-18 בפברואר 1965 הוכרזה עצמאות גמביה, כמונרכיה חוקתית החברה בחבר העמים הבריטי, שמלך בריטניה עומד בראשה באופן סמלי. גמביה הייתה המושבה הבריטית האחרונה במערב אפריקה שזכתה לעצמאות.
מהומות דינמו זאגרב-הכוכב האדום בלגרד
לאחר המשחק
המהומות סימנו את הדרך לסופה של ליגת העל היוגוסלבית. בעונת 1990/1991 פרשו הקבוצות הקרואטיות והסלובניות מליגה זו, ועונתה האחרונה הייתה עונת 1991/1992. אירוע מהומות זה היווה זרז לפרוץ מלחמת העצמאות של קרואטיה בשנת 1991. יש הרואים בבעיטת השחקן בקצין המשטרה הוכחה עבור העם הקרואטי שאפשר "להכות" את הממשלה היוגוסלבית, מוסדותיה וההגמוניה הסרבית השלטת. המלחמה בבלקן בראשית שנות ה-90 של המאה הקודמת הביאה לכדי פירוקה של יוגוסלביה למדינות לאום עצמאיות.
גמביה
עצמאות מדינית
זמן קצר לאחר קבלת העצמאות, נערך משאל עם בשאלה האם להחליף את מלך בריטניה בנשיא גמביה כראש המדינה. הרוב הדרוש לא הושג, אך משאל העם עצמו והאופן הדמוקרטי שבו נוהל נתפסו כסימן מעודד לגבי עתידה הפוליטי של המדינה. לאחר משאל עם נוסף ב-1970 הוכרזה גמביה כרפובליקה, וראש הממשלה סר דוודה קאירבה ג'ווארה (Dawda Kairaba Jawara) הוכרז כראש המדינה. ג'ווארה נבחר לנשיא חמש פעמים ברציפות עד הדחתו בהפיכה צבאית ב-1994, ולאורך רוב התקופה היה שלטונו יציב. במדינה התקיימה (באופן יוצא דופן באפריקה) דמוקרטיה רב-מפלגתית עם בחירות סדירות מדי חמש שנים. מפלגתו של הנשיא, ה-PPP, זכתה שוב ושוב לרוב במועצה המחוקקת. על היציבות הפוליטית העיבו קשיים כלכליים, שנגרמו מבצורות חוזרות, ממגמת הירידה במחירי הבוטנים, סחורת ייצוא עיקרית, בשוקי העולם ומהלחץ גובר על משאבי הטבע של המדינה עקב כריתת יערות.
ביולי 1994 הדיחה קבוצת קצינים בשם "המועצה השלטת הזמנית של הכוחות המזוינים" את ג'ווארה בהפיכה צבאית. יו"ר המועצה, יחיא ג'אמה בן ה-29, נעשה ראש המדינה, החוקה הושעתה וכל פעילות אופוזיציונית נאסרה. המועצה השלטת הזמנית החלה לפעול לארגון בחירות כלליות לכל המוסדות במדינה. בבחירות שנעשו ב-1996 נבחר ג'אמה לנשיאות, ובבחירות למועצה המחוקקת, שההשתתפות בהן נאסרה על מפלגות מתקופת ג'ווארה, זכתה מפלגת ה-APRC של ג'אמה ברוב מוחלט. ב-2001 הותרה פעילותן של המפלגות הפוליטיות מתקופת ג'ווארה, ונערכו שוב בחירות למוסדות המדינה השונים. משקיפים בינלאומיים אישרו כי למעט כשלים מעטים התנהלו הבחירות באופן תקין והוגן, אף כי מפלגת האופוזיציה המרכזית, ה-UDP, החרימה אותן. תוצאת הבחירות הייתה דומה לזו של בחירות 96–97: ג'אמה נבחר שוב לנשיא, ברוב של 53%, ומפלגתו זכתה לרוב במועצה המחוקקת. בבחירות שנערכו מאז השתתפה גם ה-UDP.
ב-2 באוקטובר 2013, לאחר לחץ בריטי לשיפור מצב זכויות האדם במדינה, הודיעה גמביה על פרישה מחבר העמים הבריטי, אותו הגדירה כמוסד נאו-קולוניאליסטי.
ב-1 בדצמבר 2016 הפסיד יחיא ג'אמה בבחירות לנשיאות ליריבו אדאמה בארו ותחילה אומנם הודיע כי יפנה את כסאו, אך שינה את דעתו כעבור כמה ימים והכריז כי התוצאות זויפו. מדינות האזור איימו להגיב באופן צבאי אם הנשיא לא יעביר את השלטון לבארו עד ה-19 בינואר 2017. באותו יום הושבע בארו לנשיאות ועם תום האולטימטום פלש צבא סנגל למדינה וכפה את החלפת השלטון. ג'אמה ירד למחתרת ונמלט מהמדינה.
משטר
חוקת גמביה הנוכחית נכתבה על ידי ועדה מטעמם של מארגני ההפיכה של 1994 שהשעו את החוקה הקודמת מ-1970. החוקה אושרה במשאל עם באוגוסט 1996. על פי החוקה, משטר המדינה הוא דמוקרטיה נשיאותית ריכוזית; הרשות המחוקקת מורכבת מבית אחד בן 53 חברים (מהם חמישה המתמנים על ידי הנשיא); הרשות השופטת נפרדת ובלתי תלויה, וניתנת הגנה חוקתית לזכויות האדם.
המצב הפוליטי במאה ה-21
בסוף חודש מרץ 2006, חודשים אחדים לפני הבחירות לנשיאות, התעוררה מתיחות במדינה, והיו דיווחים על הפיכה צבאית צפויה. ג'אמה נאלץ לקטוע ביקור ממלכתי במאוריטניה, קצינים נעצרו בחשד למעורבות בתכנון ההפיכה, ומספר קצינים בולטים ובהם הרמטכ"ל נמלטו מן המדינה. בספטמבר 2006 נבחר הנשיא ג'אמה לכהונה שלישית, ברוב של 67%, ובנובמבר 2011 ניצח שוב בבחירות, ברוב של 72%.
בתקופת נשיאותו אמר ג'אמה כי מחוזות הבחירה שבחרו במועמדי האופוזיציה, לא יזכו לקבל פרויקטים ממשלתיים: "אלמד את העם כי באפריקה, פעילות אופוזיציונית אינה משתלמת". מפלגתו, ה-APRC, זכתה ברוב גורף בבחירות לאספה הלאומית (בית הנבחרים) ב-2002 (שהוחרמו על ידי מפלגת האופוזיציה העיקרית), ב-2007 וב-2012. ב-2017, לאחר שמנהיג ה-UDP, המפלגה הדמוקרטית המאוחדת, אדמה בארו, גבר על ג'אמה, חל מהפך גם בבחירות לאספה הלאומית. ה-UDP זכה ב-31 מתוך 53 מושבים, לעומת 5 בלבד ל-ARPC.
גמביה ירדה בתקופת שלטונו של ג'אמה למקום ה-130 בעולם ברמת חופש העיתונות, בדוח של ארגון "עיתונאים ללא גבולות" מ-2005, עקב העוינות שמפגין ממשלו של ג'אמה כלפי התקשורת.
כלכלה
גמביה היא אחת המדינות העניות בעולם, הגם שבשנים האחרונות היא חווה צמיחה בקצב של 5%-6% בשנה. התוצר הלאומי לנפש, 2,745 דולר לשנה, הוא במקום ה-157 בעולם (2018). אין בגמביה מחצבים, והכלכלה מתבססת על חקלאות, תיירות ודיג. בנוסף משמשת המדינה תחנת מעבר בסחר בינלאומי, אך היקף הפעילות בתחום זה פחת לאחר שפיחות חד בערך ה-פרנק CFA ב-1994 גרם לכך שסנגל תועדף כארץ מעבר.
הגידול החקלאי החשוב ביותר הוא הבוטנים, התורמים למעלה מחמישה אחוזים מכלל התוצר הלאומי. בנוסף מגדלים בגמביה אורז, תירס, דוחן, כותנה, קסאווה ודקלים, וכן בקר ועזים. החקלאות, שנעשית ברובה בשיטות מסורתיות, מעסיקה כשלושה רבעים מכוח העבודה במדינה.
המגזר התעשייתי אינו מפותח, והוא מבוסס על עיבוד מוצרי חקלאות: מאפיות, עיבוד בוטנים, מבשלות שכר וכדומה.
ראשיתה של התיירות בגמביה בקבוצה של 300 תיירים שוודים שביקרו במדינה ב-1965 בארגונה של חברת תיירות שוודית. מאז נהפכה התיירות לענף משמעותי בכלכלת גמביה, והכנסות הענף מהוות 12% מן התוצר הלאומי. התשתית התיירותית עדיין אינה מפותחת וכמעט כל המלונות מרוכזים באזור סרקונדה. הענף סבל מקשיים לאחר הפיכת 1994, שעוררה חשש מאי-שקט ביטחוני והרתיעה תיירים, אך בשנים האחרונות הוא במגמת התאוששות. עונת התיירות היא העונה היבשה, תקופת החורף בחצי הכדור הצפוני.
גאוגרפיה
שטחה של גמביה הוא 11,300 קמ"ר, והיא המדינה היבשתית הקטנה ביותר באפריקה. שטחה בנוי כרצועה ארוכה וצרה בצורת נחש שנהר הגמביה במרכזה – אורכה 480 ק"מ ורוחבה בין 10 ל-50 ק"מ. גמביה היא כמעט מובלעת של סנגל, אשר גובלת בה מכל עבריה פרט לקטע חוף באורך כ-80 ק"מ באוקיינוס האטלנטי.
פני השטח הם מישור, המנומר פה ושם בגבעות. הגובה המרבי הוא 53 מטר מעל גובה פני הים בלבד.
אקלים
במדינה שורר אקלים טרופי. העונה הגשומה נמשכת מיוני עד נובמבר, וכמות המשקעים הכוללת בה נעה בין 800 ל-1000 מ"מ, ש-90% מהם יורדים בין יולי לספטמבר. בעונה היבשה, מנובמבר עד מאי, מושפע מזג האוויר מרוחות יבשות צפוניות-מזרחיות הנושבות מן הסהרה.
ערים
העיר הגדולה ביותר במדינה היא סרקונדה שאוכלוסייתה מונה כ-348 אלף נפש, על-פי אומדן מ-2007. אחריה בגודל האוכלוסייה נמצאות בריקמה (Brikama) עם כ-84,000 תושבים ובקאו (Bakau) עם כ-48,500. הבירה בנג'ול היא רק הרביעית בגודלה, וגרים בה כ-31,000 איש.
כל ארבע הערים הללו נמצאות במערב המדינה, סמוך לחוף. העיר הגדולה ביותר בפנים הארץ היא פרפני (Farafenni) המונה כ-30,500 תושבים.
דמוגרפיה
אוכלוסיית גמביה מנתה כ-1.7 מיליון נפש ב-2007, על-פי הערכת ספר העובדות העולמי. רוב האוכלוסייה חיה באזורים הכפריים, אך הפער בין האוכלוסייה הכפרית והעירונית מצטמצם בעקבות תהליך של הגירת צעירים מהכפר לעיר, וכן של תהליכי עיור באזור הכפרי. האוכלוסייה העירונית מתרכזת באזור המערבי של המדינה הסמוך לחוף, בעיקר בחלק שמדרום לשפך הגמביה.
מוצא ודת
האוכלוסייה היא כמעט כולה ממוצא אפריקאי, פרט למיעוט זעיר של אירופים ומהגרים מלבנון.
שפה
אנגלית, השפה הרשמית במדינה, מדוברת בקרב רוב התושבים באזור החוף, ובכל כפר נמצא מי שדובר בה. כמדינה הבנויה כפסיפס אתני, שמתבטא גם בריבוי לשוני (הזיהוי האתני מוגדר במידה רבה על ידי השפה), רבים מתושבי גמביה הם רב-לשוניים. שפת המנדינקה המדוברת בפי 454,000 תושבים היא השפה השכיחה ביותר. כ-165,000 דוברים בשפת, בעיקר באזורי החוף ובאזור בנג'ול, והיא משמשת לצורכי מסחר. בתקופת קיומה של סנגמביה, שימשה וולוף בדיוני הפרלמנט. מספר דוברי פולה (פולאני) מוערך ב-263,000, ועוד קרוב ל-20 שפות משמשות קבוצות קטנות ברחבי המדינה.
שיעור יודעי קרוא וכתוב מוערך ב-35%.
כינוי מקור מבוקר
כינוי מקור מבוקר (בצרפתית: Appellation d’origine contrôlée; בראשי תיבות AOC) הוא תו התקן הצרפתי הניתן לאזורים גאוגרפיים מסוימים בצרפת עבור ייצורם של יינות, גבינות, חמאה ומוצרים חקלאיים נוספים, שכולם תחת חסותו של המכון הלאומי לכינויי מקור (INAO). התקן מבוסס על עקרון ה"טרואר", המבכר את מאפייניה הייחודיים של סביבה גאוגרפית מסוימת, טבעה ואנשיה.
היסטוריה
ראשיתו של כינוי המקור המבוקר במאה ה-15, כשגבינת רוקפור זכתה לפיקוח לפי צו של הפרלמנט. החוק הצרפתי הראשון לגבי גידול גפנים לפי מקום גידולן נקבע ב-1 באוגוסט 1905. החוק המודרני הראשון לעומת זאת, נחקק ב-6 במאי 1919, עת הועבר החוק להגנה על מקום הייצור, תוך פירוט האזור והקומונה שבהם מוצר נתון צריך להיות מיוצר. ב-30 ביולי 1935, הוקם המכון הלאומי לכינויי מקור, כחלק ממשרד החקלאות הצרפתי, במטרה לפקח על תהליכי היצור של היין. ביין עמק הרון, הברון פייר לה רואה, עורך-דין וכורם של יין שאטונף-די-פאף, הצליח להשיג הכרה רשמית באפלאסיון (האזור הגאוגרפי עליו חלות תקנות יצור המוצרים החקלאיים) "קוט די רון" ב-1937.
חותמת כינוי המקור המבוקר נוצרה והוענקה במסגרת החוק הצרפתי בשנות החמישים, שנות השישים ושנות השבעים. ב-2 ביולי 1990, הורחבו תחומי אחריותו של המכון הלאומי לכינויי מקור מעבר ליינות וחלו על מוצרים חקלאיים נוספים.
האכיפה
המכון הלאומי לכינויי מקור ערב לכך שכל מוצרי האפלאסיון ימלאו אחר כללים קפדניים ואמות מידה מוגדרות היטב. הארגון מדגיש שמוצרי האפלאסיון ייוצרו באופן מסורתי ועקבי בעזרת חומרי גלם מיצרנים מסוימים ובאזורים גאוגרפיים המיועדים לכך.
על פי החוק הצרפתי, אין זה חוקי לייצר ולמכור מוצר תחת אחד מהאפלאסיונים המפוקחים, מבלי שהם עמדו בכל התקנות הנדרשות מהאפלאסיון. ניתן לזהות את מוצרי האפלאסיון לפי החותמת המודפסת על תווית היינות או בגבינות, על הקליפה.
מדיניות התווית המחמירה יכולה להוביל לבלבול, במיוחד במקרים שערים חולקות אותו שם שניתן לאפלאסיון. אם שמו של אפלאסיון נקרא כשם עיר שהיא מקור אותו מוצר, אסור ליצרן, שחייב לפי החוק לכתוב את מקום יצורו של המוצר על-גבי התווית, לכתוב את שמה המלא של העיר אם לא עמד בכל התקנות של האפלאסיון. בנוסף למקור הייצור נדרש היצרן המבקש לקבל את שם האפלאסיון, למלא גם את התקנות של סוג חומרי הגלם, תהליכי היצור, כמות היצור וכך הלאה. הוא נדרש גם לכתוב על התווית מיקוד דואר מסוים בלבד. לדוגמה, קיימות תריסר ערים במחוז אוד שבשמן כלולה המילה קאבארדס (Cabardès), אחדות מהן אינן נמצאות אפילו בגבולות הגאוגרפיים של אפלאסיון קאבארדס. כל כרם שמייצר יין באחת מהערים הללו אסור שיזכיר את שם העיר על-גבי תווית המוצר.
יין
קיימים כיום 300 אזורי יין בצרפת שקיבלו אישור להשתמש בכינוי מקור מבוקר ורשאים לשאת את שם האפלאסיון על תווית הבקבוק.
החקיקה הנוגעת לשמות הכרמים המקבלים את חותמת האפלאסיונים מהווה אתגר לחובבי יין שאינם בקיאים היטב בשיטה. לעיתים, סיווגים מיוחדים או אופייניים דורשים ידע בחוקי תוויות אזוטריות. מאידך, בעוד שתהליך האישור לשימוש בשם האפלאסיון על התווית נאכף עד למילימטר, הפיקוח על איכות היין בבקבוק פחות קפדני. בעוד שהטועם העיוור מאשר את היין כדי לקבל את סיווג האפלאסיון, הטעימה מתבצעת לעיתים קרובות לפני שהמוצר מבוקבק, ובידי מומחה מקומי שייתכן שיש לו קשרים עם סוחרי היינות המקומיים. אפילו אם הטועם הוא אובייקטיבי, ייתכן שדוגמית היין לא נלקחה מהמוצר המקורי ואין כמעט שום דרך לוודא שהיין הסופי שמבוקבק הוא זהה לדוגמית של האפלאסיון המקורי.
גבינות
ב-1925, נהפכה הרוקפור לגבינה הראשונה שזכתה לסיווג אפלאסיון משלה, ומאז קיבלו מעל 40 גבינות מעמד של אפלאסיון.
אזוביון
ב-1981, ניתן סיווג האפלאסיון ל"אוט-פרובאנס לבנדר אסנטיאל אויל" (Haute-Provence Lavender Essential Oil). הוא מתייחס למוצר איכותי מאוד ונוגע רק לשמן האתרי של אזוביון רפואי מובחר. השדות חייבים להיות ממוקמים באזור ששוכן בגובה של לפחות 800 מטרים. השטח הגאוגרפי כולל 284 קהילות באזורי האלפים של פרובאנס עילית, האלפים העליונים, דרום וווקלוז.
עדשים
עדשים מלה פוי-אן-ולה קיבלו מעמד של אפלאסיון.
דבש
דבש מהאי קורסיקה זכה למעמד של אפלאסיון. ישנם שמונה זנים מוכרים של דבש קורסיקני: Printemps, Maquis de printemps, Miellats du maquis, Châtaigneraie, Maquis d'été ו- Maquis d'automne.
חרדל
חרדל דיז'ון לא זכה במעמד של אפלאסיון.
חמאה
החמאות שזכו למעמד של אפלאסיון הן מהאזורים הגאוגרפיים: שראנט, השראנט הימי, ויין, דה-סוור וונדה. חמאת פואטו-שאראנט זכתה למעמד של אפלאסיון ב-1979.
באירופה
ארצות רבות מבססות את מערכת בקרת שמות המקומות שלהן על סיווג כינוי המקור המבוקר הצרפתי. Denominazione di origine controllata ו-Denominazione di origine controllata של איטליה הולכים בעקבות המודל שהתוותה צרפת בשיטת האפלאסיונים שלה.
השיטה הספרדית Denominación de Origen של ספרד דומה מאוד, הסיווג של יין ריוחה ב-1925 ושרי ב-1933 קדמו למערכת האפלאסיונים הצרפתית במספר שנים והראו שמערכת הסיווגים הספרדית התפתחה במקביל במידה מסוימת. בדומה לכך, Qualitätswein bestimmter Anbaugebiete הגרמנית היא מערכת כללים לסיווג יינות שמבוססת על אזורים גאוגרפיים, אולם היא שונה ממערכת האפאלסיונים הצרפתית במידה רבה. השיטה הגרמנית נחשבת בדרך-כלל כפחות יוקרתית ודומה יותר ל-Vin de pays או ל-VDQS הצרפתיות.
Denominação de Origem Controlada של פורטוגל, Districtus Austria Controllatus של אוסטריה, שיטת סיווג היינות של דרום אפריקה ו- AOC-IGP של שווייץ הן כולן דומות למערכת האפלאסיונים הצרפתית.
מסתבר ששיטת האפלאסיונים השפיעה גם על מערכת חוקי המעמד הגאוגרפי המוגן של האיחוד האירופי.
בארצות הברית
American Viticultural Area (AVA) היא סיווג אזורי יין בארצות הברית שמאפיינת אזורים גאוגרפיים, עם גבולות המוגדרים בידי לשכת המסחר והמיסוי של האלכוהול והטבק (Alcohol and Tobacco Tax and Trade Bureau ובקיצור TTB) של מחלקת האוצר של ארצות הברית אפילו משתמש בטרמינולוגיה המשפטית של "אפלאסיון של מקור היין" על-מנת לתאר את מיקום בציר היינות. סימול AVA על-גבי התווית מציין ש-75% מהיין מגודל במקום המוזכר. בדרך-כלל האפלאסיון של היין פשוט מציין מה מקורם של הענבים, אף על פי שיש מקרים מיוחדים. אם האפלאסיון הוא מדינה, 100% מהענבים שמרכיבים את היין חייבים לבוא מהמדינה המצוינת. אם יין מקבל את הענבים ממדינה שכנה (לדוגמה, סוחר יינות קליפורני משיגים את הקברנה סוביניון שלו ממדינת וושינגטון, האפלאסיון המותר היחידי הוא "אמריקני".
בקנדה
בקנדה הממשלה מפקחת על תקינת יין שנקראת Vintners Quality Alliance (VQA). מיישמים אותה רק לגבי יינות קנדים, ורק בפרובינציות של אונטריו וקולומביה הבריטית.
סוגיות של סחר בינלאומי
מחוץ לארצם, ההגנה על מעמד האפלאסיונים של מוצרים מקומיים קשה, במיוחד מנקודת ראות משפטית. כמה ארצות לא משמשות בשיטת סיווג גאוגרפית לגבי המוצרים שלהן, ולכן מוצרים שמצוינים ככינוי מקור מבוקר בצרפת, לדוגמה, יכולים להתנגש עם מוצרים זרים שטוענים למקור גאוגרפי דומה, אפילו שהם לא מוכרים ככאלה בידי מערכת האפלאסיונים הצרפתית. במקרים כאלה, צרפת (או כל מדינה אחרת) חותמת על הסכמים דו-צדדיים עם מדינות אחרות, שלפיהן החותמים מסכימים להכיר במעמד מיוחד של רשימת מוצרים, או שהן יכולה לחוקק חוקים או הסכמים ברמת ארגון הסחר העולמי.
מאחר שלכל מדינה יש מערכת חוקית והחקלאית משלה, כך גם יחסי המסחר הספציפיים שונים ממקרה למקרה. כמו כן, לפעמים נוצרות סתירות בין סימנים מסחריים או אמות מידה גאוגרפיות. לדוגמה, בקנדה רק יינות קנדיים יכולים לקבל את התווית של VQA, אולם ניתן לרשום סימנים מסחריים אחרים תחת זכויות קניין רוחני. הבעלים של הסימן המסחרי מורשה למכור רישיונות ולהשתמש בהם למוצרים מסוימים העומדים בקריטריונים שלו. מכאן שבמקרה של יינות, סימן מסחרי של שיטת האפלאסיונים הצרפתית היא בבעלות רפובליקת צרפת, בעוד סימן מסחרי אחר הוא בבעלות מזון דה פוטאיי, יצרן יין ששותפה בו החברה הממשלתית "תאגיד האלכוהול של קוויבק" (Société des alcools du Québec).
פיצריה קמיקזה
פיצריה קמיקזה הוא ספר קומיקס ישראלי המבוסס על הסיפור "הקייטנה של קנלר", מאת אתגר קרת. העיבוד נכתב על ידי קרת, והקומיקס צויר על ידי אסף חנוכה. הספר יצא לאור בשנת 2004.
הקומיקס זכה לשבחי הביקורות ובשנת 2007 היה מועמד לפרס אייזנר בקטגוריית "הקומיקס הבינלאומי הטוב ביותר".
עלילה
הסיפור מתרחש בעולם שאליו מגיעים רק אנשים שהתאבדו. גיבור הסיפור, חיים, חי בעולם זה את חייו (הדומים מאוד לחייו לפני ההתאבדות) עד שיום אחד הוא מגלה במקרה שחברתו לשעבר, ערגה, התאבדה גם כן. בעקבות זאת הוא יוצא למסע עם חברו ארי בניסיון למצוא אותה. במהלך המסע הם אוספים טרמפיסטית בשם ליהיא, הטוענת שהיא לא התאבדה ולכן מנסה למצוא את האחראים כדי שיוכלו לטפל בטעות. השלושה מגיעים לביתו של אדם הקרוי קנלר, ובמהלך חיפוש אחר הכלב שלו הם מגיעים לביתו של המלך המשיח, שם חיים מוצא את ערגה. לאחר שהמלך המשיח מתאבד בשנית, ערגה וליהיא נאספים לתחקור על ידי מלאכים, וחיים בוחר לחזור לעיר.
חנות כלבו
כלבו (הלחם בסיסים של המילים "כל" ו"בו") היא חנות קמעונאית המוכרת מגוון רחב של מוצרים, ללא קו מוצרים דומיננטי. לרוב ממוקמות חנויות הכלבו במתחמים גדולים, ולעיתים אף מתפרסות על מספר קומות. מגוון המוצרים שמוכרות חנויות הכלבו משתרע בדרך כלל החל ממוצרי מזון, פרטי לבוש, ריהוט, מוצרי חשמל, קוסמטיקה, צעצועים, ועד לתרופות. בישראל הייתה המשביר לצרכן במשך שנים רבות רשת חנויות הכלבו הגדולה בארץ. בשנות ה-90 של המאה ה-20 וה-2000, עם הקמת עשרות קניונים ומרכזי קניות גדולים, נפתחו רשתות כלבו רבות נוספות.
היסטוריה
חנויות הכלבו הראשונות (לה בון מרשה, Les Galeries du Louvre ולה סמריטן בפריז, מייסיס בניו יורק, סירס בשיקגו, הרודס, מרקס אנד ספנסר וסלפרידג'ס בלונדון, שוקן בגרמניה) הוקמו במחצית השנייה של המאה ה-19 והציגו לעולם מהפכה בתחום הקמעונאות. לפני כן התמקדו החנויות בממכר סוג סחורה יחיד והיו סוג של מחסן-מכר. הסחורה לא הוצגה לראווה והקונים הזדקקו לסיוע של זבן על מנת שימצא עבורם את הסחורה. נוסף על כך, המחירים לא היו קבועים והשתנו ביחס לכמות הסחורה וזהות הקונה, כאשר רוב הקונים היו מוּכָּרים אישית למוכר. השינוי חל עקב התערוכה הגדולה בארמון הבדולח בלונדון ב-1851 והתערוכה העולמית של פריז ארבע שנים לאחר מכן. בעקבות התערוכות, שהציגו לקהל הרחב המצאות וחידושים כמו גם סחורות מיובאות רבות אלו לצד אלו, ואיפשרו שקיפות ומבט כולל, צמח הרעיון להעביר רעיונות אלה לעולם הקמעונאות. היה זה פיתוח של רעיון שהחל כבר בפסאז'ים המקורים של פריז שהציגו מבחר סחורות תחת קורת גג אחת באופן מפתה יותר עבור הקונים, אך בחנויות נפרדות.
חנות הכלבו הראשונה, לה בון מרשה, בגדה השמאלית בפריז הציגה לראשונה מאפיינים שיחזרו על עצמם בחנויות הכלבו בהמשך: מכירת מגוון סחורות מתחומים שונים ב"מחלקות" שונות, שימוש בחלונות ראווה גדולים הפונים לרחוב ומזמינים את הקונים להיכנס ולקנות, שימוש בפרסומת, מחירים קבועים, הצגת הסחורה לעין הקהל במקום החבאתה במחסנים, שימוש במרפסות הפונות לחלל מרכזי פתוח ומואר (באמצעות כיפת זכוכית ברשת ברזל או אור חשמל) המקנות לקהל "מבט על" פנורמי על המתרחש (כחיקוי למבנה "ארמון הבדולח" וה-Palais de l'Industrie ששימש בתערוכה העולמית של פריז ב-1855) ושימוש אדריכלי בברזל יצוק וזכוכית (שוב, בדומה למבנים אלה). אך מעל הכל וראשית לכל - הפיכת הקניות לבילוי פנאי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 חברת A&P הובילה את מודל הכלבו, ויצרה בארצות הברית רשת חנויות כלבו, אשר יצרו מהפכה דרמטית בתחום הקמעונאות. בשנת 1930 הרשת הובילה את הענף עם היקף מכירות של 2.9 מיליארד דולר, ו16,000 חנויות השייכות לרשת.
דגש מיוחד הושם על הצגת חידושים והמצאות בבתי הכלבו. כך הוצגו לקהל הרחב לראשונה האופניים, כלי בית חשמליים, תאורת חשמל ועוד. בשנות ה-50 חברת A&P לא הצליחה להדביק את המתחרות שלה בשוק בחדשנות העסקית, והחלה ירידה בדומיננטיות שלה בענף. סיבה נוספת לדעיכת הדומיננטיות של הרשת הייתה התערבות של הרשות להגבלים העסקיים של ארצות הברית, עקב טענות של מתחרות לגבי כך שA&P ניצלה את כוחה כדי להקשות על תחרות הוגנת.
חנות הכלבו הפכה למרחב דמוקרטי ושוויוני יחסית, אליו יכלו להיכנס ובו נעו באותו מרחב בני כל המעמדות. בפרט הייתה חנות הכלבו מקום בטוח וידידותי לנשים, הן כקונות והן כזבניות. במטרה להותיר את הקונים זמן רב ככל האפשר בחנות, הוקמו בתוך בית הכלבו בתי קפה ומסעדות ולאחר מכן גם מתקני שעשועים לילדים וחדרי קריאה ועישון לבני הזוג של הקונות. בעלי בתי הכלבו טיפחו את עובדיהם בידיעה שהם הקו הראשון הנפגש עם הקונה ועליהם להותיר רושם חיובי ורצון לשוב, כך פותחה, בעיקר באנגליה, בגרמניה ובארצות הברית, תודעת שירות המבוססת על ניסויים פסיכולוגיים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התמודדו חנויות הכלבו עם תחרות קשה מצד הקניונים, ובמפנה המילניום השלישי, החלו אתרי אינטרנט שונים לקדם מודלים מקוונים המבוססים על חנויות הכלבו הפיזיות. נכון לשנת 2018, אמזון היא החברה הבולטת ביותר במודל מקוון זה, ואף פתחה חנויות כלבו פיזיות חדשניות, אשר ההיצע שלהן נקבע על פי ההעדפות של לקוחות הגרים בסביבה, בהתאם לאלגוריתם של החברה. אף על פי העלייה הדרמטית בסחר המקוון ב-2 העשורים הראשונים של האינטרנט, רק 13% מכלל ההכנסות של שוק הקמעונאות מגיעות מהאינטרנט, וחלק מרשתות כלבו מובילות דיווחו בשנה זו על רווחיות שיא.
בישראל
בסוף המאה ה-19 פתח חיים צבי טרייביש ביפו חנות כלבו, שהייתה חנות הכלבו הראשונה ביפו ובארץ ישראל כולה. הכלבו שימש את תושבי האזור - יהודים, מוסלמים, נוצרים, ואף את הטמפלרים מיפו ומשרונה. בית הכלבו התפתח ובעקבות זאת התרחב מעגל לקוחותיו שהגיעו מכל רחבי ארץ ישראל.
ב-18 בספטמבר 1965 נפתח כלבו שלום במגדל שלום. את הכל-בו ניהל רפאל (רפי) ברוך במשך 11 שנים. בשנת 1971 פרצה שרפה בכלבו שלום וגרמה לנזק של כמיליון לירות.
בישראל חנויות הכלבו נהנו מתקופות של פופולריות, אולם התמודדו עם אתגרים כתוצאה מהתפשטות הקניונים או התחזקות אתרי הכלבו הגלובליים.
בראשית המאה ה-21 נכנסו בהדרגה רשתות המרכולים כדוגמת שופרסל וחצי חינם גם לתחומי מוצרים כלליים, כמו מוצרים לבית, רהיטים, מוצרי חשמל ואף בגדים (מעבר למצרכי המזון המקובלים ברשתות אלה).
מונריאלה
מונריאלה (מאיטלקית: Monreale; בסיציליאנית :Murriali) היא עיר במערב האי סיציליה שבאיטליה, סמוך לפלרמו, הידועה בעיקר בזכות הקתדרלה המפוארת שלה.
היסטוריה
ראשיתה של מונריאלה מתחילה עם כיבוש פלרמו ב-831 על ידי האע'לבים. בישוף פלרמו נאלץ לנטוש את עירו, והעתיק את מושב הבישוף אל מחוץ לבירה. כנסייה מקומית צנועה, אגיה קיריאקי (Aghia Kiriaki), הוכתרה כקתדרלה הבישופית. עם כיבוש פלרמו על ידי הנורמנים ב-1072 שב הבישוף וקבע את מושבו בקתדרלה שבבירה. העיירה הקטנה שימשה את מלכיה הנורמאנים של סיציליה כאחוזת ציד, והם אף בנו בה ארמון, שמקומו היה, כנראה, במקום בו ניצב היום בית העירייה.
הקתדרלה
מעמדה של מונריאלה ככס בישופות תרם להחלטתו של רוג'רו השני, מלך סיציליה להקים במקום קתדרלה גדולה, היא קתדרלת מונריאלה (Duomo di Monreale). בניית הקתדרלה, המוקדשת לעלייתה השמימה של מרים, אם ישו, החלה ב-1174. בשנת 1182 קידש אותה האפיפיור לוקיוס השלישי כקתדרלה מטרופוליטנית בהודעת בולה אפיפיורית.
הקתדרלה, שהיא אחת הדוגמאות הבולטות לאדריכלות הנורמנית בסיציליה, משלבת מאפיינים מהכנסיות האורתודוקסיות שבמזרח ומכנסיות המערב. אולם התווך, שלו שתי הספינות הצדדיות צרות, בנוי בדמות טיפוסית לבזיליקה איטלקית; ואילו בית המקהלה בן שלושת האפסיסים מזכיר את הכנסיות בעלות שלושה האפסיסים בכנסיות המזרח. עדות נוספת להשפעה המזרחית ניתן למצוא בכך שחלק מהכתובות בכנסייה הן ביוונית.
דלתות הברונזה של הקתדרלה הן מעשה ידי הפסל בן המאה ה-12 בונאנו פיזאנו, ואילו דלתות הברונזה של הפורטל שמשמאל, מאותה תקופה, הן משל בריזאנו דא טראני.
טורינו
טורינו (באיטלקית: Torino; בפיימונטית: Turin) היא עיר ראשית בצפון איטליה ובירת מחוז פיימונטה. משמשת מרכז תעשייתי חשוב ומרכז עסקי ותרבותי. העיר הרביעית בגודל האוכלוסייה באיטליה. בשנת 2012 נאמדה האוכלוסייה ב-911,823 תושבים, ובמטרופולין שלה מתגוררים כ-2.2 מיליון תושבים (2005). שיעור הזרים באוכלוסיית העיר נאמד ב-9%. טורינו היא העיר השלישית באיטליה בהיקף פעילותה הכלכלית, אחרי רומא ומילאנו. העיר ממוקמת על הגדה המערבית של נהר הפו סמוך למורדות הרי האלפים האיטלקיים. טורינו הייתה עיר הבירה הראשונה של ממלכת איטליה שנוסדה בשנת 1861.
טורינו מפורסמת בקבוצת הכדורגל יובנטוס (Juventus FC), אחת מהקבוצות הכדורגל המצליחות בעולם. בעיר ממוקם המטה של חברת המכוניות פיאט (Fiat). העיר אירחה את משחקי אולימפיאדת החורף בשנת 2006 ואת האירוויזיון בשנת 2022.
תולדות העיר
מקור שמה של העיר במילה Tau שפירושה בקלטית הוא "הרים". באיטלקית שם העיר הוא Torino המתורגם כ"שור קטן" (ראו את סמל העיר משמאל). בעיר נותרו שרידים של כפר משבט קלטי-ליגורי ה"טאוריני" (Taurini) מהמאה ה-3 לפנה"ס. לפי אחד המקורות עיכב שבט זה, יחד עם שבט אחר ששכן בלומברדיה, את מהלכו של צבא חניבעל בשנת 218 לפנה"ס, לאחר שחצה את הרי האלפים בדרכו לרומא.
התקופה הרומית
הרומאים החלו בבנית העיר טורינו ובשנת 58 לפנה"ס הקימו במקום מחנה צבאי (castrum) לצורך מלחמתו של יוליוס קיסר בגאלים ("מחנה צבאי טאורינורום" - Castra Taurinorum). בשנת 29 לפנה"ס שונה שם המחנה לכבוד הקיסר אוגוסטוס ונקרא "מחנה צבאי יוליה אוגוסטה" (Augusta Julia Taurinorum). מחנה זה העניק לעיר את שמה. אוכלוסיית העיר מנתה 5,000 תושבים בתקופה הרומאית והתגוררה כולה בין החומות. רשת רחובות העיר הנוכחית מבוססת על הרשת המקבילה מהתקופה הרומאית. לאחר נפילת האימפריה הרומית עברה טורינו לשליטת האוסטרוגותים (Ostrogoti), הלומברדים (Longobardi) והשבטים הפרנקים (Franchi) בהנהגת קרל הגדול.
גאוגרפיה ואקלים
טורינו שוכנת בצפון מערב איטליה. מצפון וממערב היא מוקפת בהרי האלפים ובדרום בגבעות מונפרטו (Monferrato). ארבעה נהרות חוצים את העיר - הפו, שני יובליו דורה ריפריה (Dora Riparia) וסטורה די לנצו (Stura di Lanzo), וכן נהר הסנגונה (Sangone).
אקלים העיר טורינו שונה מהאקלים השורר ביתר חלקי איטליה. לטורינו אקלים יבשתי, בעוד שברוב איטליה האקלים הוא ים תיכוני. בשל כך החורף בעיר קר ויבש ובקיץ קר בגבעות המקיפות אותה וחם במרכזה. בחודשי הסתיו והחורף רווחת תופעת ערפל האופייני לכל עמק הפו המערבי.
כלכלה
כיום טורינו היא המרכז התעשייתי הגדול באיטליה. ההנהלה הראשית של פיאט ממוקמת בעיר, והיא משמשת כמרכזה העסקי של חברת לינגוטו (Lingotto) שבעבר ייצרה מכוניות, וכיום היא קונצרן הכולל מרכז ועידות, אולם קונצרטים, גלריה לאומנות, מרכז קניות ובית מלון.
חברות נוספות הפועלות בטורינו הן לוואצה (Lavazza) למכונות קפה ומוצריו, מרטיני אנד רוסי (Martini & Rossi) למשקאות חריפים, קאפה (Kappa) לביגוד וקפארל (Caffarel) ופררו (Ferrero) לשוקולד. גם לתעשיית החלל יש ייצוג בעיר - חברת אלניה (Alenia) מייצרת תחנות לחלל, ופרויקט החלל האירופאי הבא, "אריאנה 5" (Ariane 5), מנוהל מטורינו. בעיר הוקמו חברות גדולות נוספות כמו חברת התקשורת טלקום איטליה (Telecom Italia), הטלוויזיה האיטלקית הרָאי (RAI) ותעשיית הקולנוע. חלק ממטות חברות אלה עזבו את טורינו.
תשתית התחבורה
בעקבות אולימפיאדת החורף שאירחה העיר בשנת 2006 מבוצעים בעיר פרויקטים לשיפור התשתית התחבורתית.
מולדת השוקולטה והגריסיני
טורינו נחשבת למולדת השוקולד המוצק. בסוף המאה ה-18, "דורט" (Doret) הצליחה לייצר מכונה מהפכנית אשר איפשרה ייצור שוקולד מוצק לעומת משקה השוקולד. במקביל, יצרני השוקולד של טורינו מייצרים שוקולטה מיוחדת המכונה (Gianduja) כשם מחזה של "קומדיה דל'ארטה". בכל שנה נערך בעיר פסטיבל שוקולד במשך שבועיים. משתתפים בו יצרני שוקולד מפיימונטה ומותגים בינלאומיים מפורסמים כמו "לינד ושפרינגלי" (Lindt & Sprüngli). בפסטיבל שנערך במרץ 2007, השתתפו 900,000 צופים. בסיכומו של הפסטיבל התברר כי נמכרו 52,000 ק"ג שוקולד, 10,000 כוסות של שוקולד חם ו-800 ק"ג גלידה. תוכנית הפסטיבל כללה בין השאר הדגמות של בישול של כל מיני סוגי בצקים, דגים ובשרים עם שוקולד נמס או מוצק. סדנה מיוחדת התקיימה לבישולי שוקולד לילדים, ליציקת שוקולד ועריכת דפי שוקולד.
טורינו היא גם ערש הגריסיני (Grissini Torinesi) אשר הופיע לראשונה במאה ה-14. גריסיני הוא מאפה לחם יבש ופריך דומה לעיפרון בגודלו ובצורתו, והמוגש כמתאבן. הגריסיני התפשט לכל רחבי איטליה וכיום הוא תוספת מקובלת במסעדות ובפיצריות.
יהדות טורינו
היהודים הראשונים הגיעו למחוז פיימונטה במאה ה-14 מצרפת ומספרד. הם זכו לאוטונומיה מהדוכס לבית סבויה. הקהילה היהודית עברה תקופות קשות בין השנים 1553–1580. בשנת 1679 רוכזו 763 יהודי טורינו בגטו הגדול (Ghetto Grande) בין הרחובות : Maria Vittoria,Bogino,Principe Amedeo,San Francesco da Paola. בשנים 1737–1794 גדלה הקהילה ב-1,300 תושבים והוקם גטו חדש (Ghetto Nuovo) בין הרחובות vie S.Francesco, Des Ambois e piazza Carlina.
בעידן איחוד איטליה, בשנת 1884, נחנך בטורינו בית כנסת בדומה לבתי הכנסת שהוקמו ברומא ובפירנצה. בין האישים המפורסמים מקרב יהודי טורינו היו הסופר פרימו לוי ופרשן המקרא אליה שמואל הרטום. בקהילה בית ספר יסודי וחטיבת ביניים המונים 160 תלמידים, בית כנסת גדול הפתוח בחגים ולידו בית כנסת רגיל לימות חול, בית אבות וספרייה גדולה בנושאים יהודיים באיטלקית ובעברית.
כ-400 מיהודי טורינו נשלחו למחנות הריכוז בשנת הכיבוש הגרמני 1943–1944. אחרים נטלו חלק מכובד בלחימה נגד הכובש הגרמני.
ייחודה ואתריה של העיר
להלן רשימת האתרים החשובים של העיר:
ביניהם :
ערים תאומות
טורינו כרתה ברית ערים תאומות עם הערים הבאות:
יואנס זונאראס
יואנס זונאראס (ביוונית: , בלטינית: Ioannes Zonaras) היה היסטוריון ומחבר קנונים ביזנטי, שחי משלהי המאה ה-11 עד אמצע המאה ה-12.
זונאראס שירת כמפקד המשמר והמזכיר האישי של הקיסר אלכסיוס הראשון קומננוס, ועם מותו פרש למנזר באי של אַיִיָה גְלִיקֶרִיָה (Αγία Γλυκερία, כיום Incirli Adasi), שם בילה את שארית ימיו בכתיבת ספרים.
חיבורו החשוב ביותר, "תמצית ההיסטוריה" (Επιτομή Ιστορίων) בשמונה-עשר ספרים, מקיף את קורות העתים מבריאת העולם עד מות הקיסר אלכסיוס (1118). החלק העוסק בהיסטוריה הקדומה מבוסס במידה רבה על יוסף בן מתתיהו; לכתיבת ההיסטוריה של רומא עד שנת 146 (ספרים 7–9) הסתמך בעיקר על דיו קאסיוס, שעשרים הספרים הראשונים של חיבורו אינם ידועים ממקום אחר. ניקטאס אקומינאטוס המשיך את חיבורו ההיסטורי של זונאראס מן המקום בו נפסק.
חיבורים תאולוגיים שונים יוחסו לזונאראס – פירושים על האיגרות הקנוניות של אבות הכנסייה ועל הפואמות של גרגוריוס מנזיאנזוס; חיי הקדושים; ומסה על הקנונים האפוסטוליים – ואין כל סיבה להטיל ספק כי אומנם הוא שכתבם. ברם, הלקסיקון שהגיע לידינו ונושא את שמו נכתב קרוב לוודאי על ידי אדם בשם אנטוניוס מונאכוס (Antonius Monachus).
תיכון שילר בהמלין
תיכון שילר בהמלין (בגרמנית: Schiller-Gymnasium Hameln) הוא בית הספר הוותיק בהמלין – נוסד בשנת 1133.
היסטוריה
בית הספר נוסד בשנת 1133 במנזר בעיר המלין. השפעת הרפורמציה על בית הספר התחזקה עם מינויו של ברנהרד ליודר בשנת 1540 למנהל.
עד שנת 1741 מומן בית הספר על ידי הכנסייה. כאשר יוסטוס לאו מונה למנהל הוא הצליח להיפטר מהתלות הכלכלית המוחלטת בכנסייה.
עם הזמן רק מורים נבחרים הורשו ללמד בבית הספר ותוכניות הלימוד חוברו בקפידה כך שבשנת 1831 בית ספר קיבל תואר "טרום־גימנסיאלי".
עם חקיקתו של חוק ביטול התלות הכלכלית בכנסיית המלין בשנת 1848 נפרצה הדרך למימון חילופי. באותה עת הוענק לבית הספר תואר "בית ספר תיכון לנערים". הלימודים התקיימו בו לפי תוכניות עצמאיות. רוב המורים היו אנשים פרטיים. בשנת 1867 קיבל בית הספר הכרה כגימנסיה בשנת 1876 היו בו 354 תלמידים. בשנת 1897 נרכש עבור בית הספר מבנה חדש ובשנת 1910 למדו בו 639 תלמידים.
בשנת הלימודים 2016/2017 למדו בבית הספר כ-1,160 תלמידים.
נקודת דייר (אנטארקטיקה)
נקודת דייר (באנגלית: Dyer Point) היא לשון יבשה מכוסה קרח, בקצה המערבי של חצי האי יוז, בחוף הצפוני של האי ת'רסטון, בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
אל עצמי (סרט)
אל עצמי הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1988, המבוסס על ספרה של גלילה רון פדר, "אל עצמי", אך עם שינויים מהסיפור המקורי.
נקודת דייר (אנטארקטיקה)
גילוי ומיפוי לשון היבשה
לשון היבשה מופתה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, במסגרת מבצע קפיצה לגובה בדצמבר 1946.
אל עצמי (סרט)
שיר הנושא של הסרט, כשם הסרט, בוצע על ידי מיכה ביטון, נכתב על ידי חנה גולדברג, הולחן על ידי אילן וירצברג וזכה להצלחה עם יציאת הסרט.
נקודת דייר (אנטארקטיקה)
מקור השם
שמה של לשון היבשה נתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
אל עצמי (סרט)
עלילה
גיבור הסרט הוא ציון כהן (אריק אוחנה), ילד אשר גדל בשכונת מצוקה בבית שאן ונשלח בגיל שמונה על ידי סבתו בסיועה של עובדת סוציאלית למשפחה אומנת בחיפה בסוף שנות השבעים.
נקודת דייר (אנטארקטיקה)
מקור השם
לשון היבשה נקראת על שמו של ג'י. נ. דייר (J.N. Dyer) מהנדס רדיו, שהשתתף במשלחת המחקר האנטארקטית של ריצ'רד בירד בשנים 1933–1935.
אל עצמי (סרט)
הפקת והפצת הסרט
עם יציאתו לאקרנים, שודר הסרט בתדירות גבוהה בערוץ הראשון של רשות השידור, וכן גם במסגרת שידורי הטלוויזיה החינוכית. הסרט שודר מספר פעמים בערוץ 2 על ידי הזכיינית טלעד, והופץ בקלטת וידאו. בשנים האחרונות סרט זה לא שודר בטלוויזיה, ואף לא הופץ בגרסת DVD. הסרט הופק כסרט יחיד על ידי חברת "אבא הפקות ותקשורת" של המפיקה אלונה אבט ובעלה תמיר פאול, שאף ביים את הסרט.
קישורים חיצוניים
ביקורת
יצחק דותן
יצחק דותן (נולד ב-22 בינואר 1945) הוא פרופסור אמריטוס לכימיה במחלקה למדעי הטבע והחיים באוניברסיטה הפתוחה. כמו כן שהה במהלך השנים במעמד של עמית מחקר בכיר ופרופסור אורח בכמה מוסדות מחקר בארצות הברית.
ביוגרפיה
נולד וגדל בתל אביב בשם יצחק דוכובני לריבה (לבית שוגם) ומשה דוכובני. אביו עלה לארץ ב-1922 אחרי פרעות פטליורה (שבהן נהרג גם אחיו של האב), והיה מראשוני התנועה הרוויזיוניסטית בארץ ישראל.
למד בבית ספר יסודי תל נורדאו ובתיכון עירוני ה'. לאחר סיום לימודיו שירת בשנים 1962–1964 שירות חובה בצבא בחיל ההנדסה הקרבית. בשנת 1967 בזמן מלחמת ששת הימים נפצע בשירות מילואים בקרב על גבעת הרדאר.
לאחר סיום שירותו הצבאי למד לתואר ראשון, שני ושלישי: בשנים 1964–1967 למד לתואר ראשון בכימיה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1967–1969 למד לתואר שני במחלקה לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית בירושלים. את עבודת המוסמך שעסקה בפוטוכימיה ופלאש פוטוליזה של תמיסות מימיות כתב בהנחייתו של פרופ' גדעון שפסקי. בשנים 1970–1975 למד לתואר שלישי במחלקה לאיזוטופים במכון ויצמן למדע ברחובות. עבודת הדוקטור שלו עסקה בתגובות בין יונים שליליים ומולקולות באנרגיות נמוכות, ונכתבה בהנחייתו של פרופ' פריץ שלום קלין (F.S. Klein).
בשנים 1978–1985 חזר למכון ויצמן ועבד שם כחוקר, בין היתר בפרויקט מגדל השמש שבראשו עמד פרופ' ישראל דוסטרובסקי.
בשנים 1987–1989 היה כימאי ראשי בחברת קיוביטל.
בשנת 1989 החל לעבוד באוניברסיטה הפתוחה בסגל ההוראה, ובהמשך קיבל מינוי לסגל הבכיר. בשנת 1992 התמנה כפרופסור חבר ובשנת 2000 התמנה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1993 יסד תוכנית לימודי יהדות וישראל בחבר המדינות ועמד בראשה עד שנת 1999. בתוכנית זו למדו אלפי סטודנטים עד לסגירתה בשנת 2010.
יהויקים הקדוש
יהויקים אבי מרים (יוונית: Ιωακείμ) הוא קדוש נוצרי, בעלה של חנה הקדושה ואביה של מרים, אם ישו. רוב הפרטים הידועים עליו מגיעים מן הספר החיצוני הבשורה על-פי יעקב, שכן ארבע הבשורות הקנוניות אינן מספקות פרטים של ממש אודות הוריה של מרים, ואף אינן מציינות את שמותיהם.
יצחק דותן
ביוגרפיה
במהלך השנים שהה במסגרת שנות שבתון כחוקר אורח בכמה מוסדות בארצות הברית: בשנים 1984–1985 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קולורדו, בשנים 1995, 1996, היה עמית מחקר ב של חיל האוויר האמריקאי, בשנים 1998–1999, ושוב ב-2006–2007, היה עמית מחקר בכיר במעבדות ב, במסצ'וסטס, החל משנת 2012 מחזיק במנוי כפרופסור אורח במחלקה לכימיה באוניברסיטת ג'ורג'יה.
יהויקים הקדוש
לפי הבשורה על-פי יעקב, יהויקים היה איש אמיד וירא אלוהים, אשר הרבה לחלק צדקה לעניים ולתרום כספים לבית הכנסת בציפורי. עם זאת, תרומותיו נדחו בהיותו חשוך ילדים, שכן הדבר פורש כאות רע. יהויקים פרש אל המדבר למשך ארבעים ימים, אותם העביר בתפילה ובצום. מלאכים נגלו לו ולחנה הקדושה בו-זמנית והבטיחו להם צאצא. יהויקים שב לירושלים וחיבק את חנה בשער העיר. סצנה זו הייתה פופולרית מאוד באמנות הדתית בימי הביניים, שכן סיפור המעשה נכלל במקראת הזהב (ראו בתמונה משמאל). ועידת טרנטו, שהתכנסה באמצע המאה ה-16, שמה קץ לכך כאשר אסרה על תיאור אירועים מהבשורות החיצוניות.
יצחק דותן
ביוגרפיה
בשנת 2014 הגיע לגיל הפנסיה אך הוא ממשיך לחקור ולכתוב.
יהויקים הקדוש
רק בשנת 1584 הונהג במערב חג לכבודו של יהויקים הקדוש, אך מועדו שונה מספר פעמים במשך 400 השנים שלאחר מכן, ומאז 1969, יום חגו נחוג ביחד עם זה של חנה הקדושה ב-26 ביולי. בנצרות האורתודוקסית נחוג חגו של יהויקים הקדוש ב-9 בספטמבר.
יצחק דותן
תחומי מחקר
תחום מחקרו העיקרי של דותן הוא ריאקציות בין יונים (חלקיקים טעוני חשמל) לבין מולקולות נייטרליות בפאזה גזית. בעיקר התמקד בתלות קבועי המהירות באנרגיה (אנרגיה פנימית וטרנסלטורית) ובטמפרטורה. במסגרת מחקר זה עסק גם בריאקציות יוניות באטמוספירה וחשיבותן בהסבר אפקטים שונים באטמוספירה.
פיתוח קורסים באוניברסיטה הפתוחה
דותן פיתח, בשיתוף עמיתיו לעבודה, קורסים רבים בכימיה באוניברסיטה הפתוחה. ביניהם:
תפקידי ניהול אקדמי
במקביל לעיסוקו במחקר ובכתיבה, מילא דותן תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה הפתוחה.
בין הבולטים שבהם:
משפחתו
נשוי לשילה לבית ורטהיים, שהייתה מורה לאנגלית ומחנכת בקריית החינוך על שם עמוס דה שליט. אב לארבעה (שלוש בנות ובן): ענת, טל, עדי ורועי.
מתגורר ברחובות.
פרסומיו
דותן כתב יותר מ-60 מאמרים מדעיים בתחומי מחקרו. להלן הבולטים שבהם:
I. Dotan, F.C. Fehsenfeld and D.L. Albritton,"On the product ratios of the reactions of Ar+ with NO and NO+ (a3∑+) with Ar at 300K", The Journal of Chemical Physics, 71, 3289-3294 (1979).
I. Dotan, A. A. Viggiano and R. A. Morris, "Rotational temperature dependence of the branching ratio for the reaction of Kr+ (2P3/2) ions with HD", The Journal of Chemical Physics, 96, 7445 (1992).
I. Dotan and A. A. Viggiano, "Kinetics of the Reaction of O2+ with CH4 from 500 to 1400 K: A Case for State-Specific Chemistry", The Journal of Chemical Physics, 114, 7112 (2001).
הנפקה כוללנית
הנפקה כוללנית (Omnibus issue) הוא מונח מעולם הבולאות המגדיר מצב בו מספר מדינות, לעיתים אף שישים ויותר, הנפיקו יחד בולי זיכרון בנושא משותף. במרבית המקרים הבולים השייכים להנפקה מעוצבים באופן זהה, למעט שם הישות המנפיקה והערך הנקוב המשתנה בהתאם למדינה לה מיועד הבול. הבולים מונפקים לרוב באותו יום או בהפרש של ימים בודדים זה מזה.
המאפיינים של הנפקה כוללנית
הנפקה כוללנית מאפיינת מצב בו מדינה קולוניאלית (או קולוניאלית לשעבר) חוברת אל הישויות הקשורות אליה (דוגמת המושבות המנוהלות על ידה או המושבות לשעבר הממשיכות לקיים עמה קשרים מיוחדים), ומכריזה על הנפקה של בול זיכרון מיוחד לציון אירוע מסוים. המדינה הקולוניאלית היא הקובעת את נושא ההנפקה ואת אופן עיצוב הבולים, והיא הדואגת להדפיס אותם במרוכז בבית הדפוס שבשליטתה.
עיצוב הבולים בהנפקה כוללנית
כאמור, בולים מונפקים במסגרת הנפקה כוללנית יהיו בעלי עיצוב זהה או דומה מאוד.
לעיתים, בעיקר עקב שיקולים מסחריים, נהוג לצרף למניין הבולים שהונפקו בהנפקה המשותפת גם בולים הנראים מעט שונה, ואשר הונפקו על ידי מדינות שלא היו חלק מן ההסכם המקורי של ההנפקה המשותפת אלא חברו אליה והכינו גם הן בולים הקשורים לנושא ההנפקה הכוללנית.
מושבות פורטוגל
פורטוגל הייתה הראשונה מבין המעצמות הקולוניאליות אשר יזמה (בשנת 1898) הנפקה כוללנית של בולים עבור מושבותיה באירופה, באפריקה, בהודו, ובמזרח הרחוק. הבולים הודפסו בלונדון על ידי חברת ווטרלו ובניו.
בשנים שלאחר מכן הדפיסה פורטוגל 23 הנפקות כוללניות נוספות, כשהאחרונה שבהן הונפקה ביום 15 בדצמבר 1973, חודשים ספורים לפני מהפכת הציפורנים שהביאה לשינוי המשטר בפורטוגל ולוויתור על המושבות.
1898 ואסקו דה גאמה
בשנת 1898 הנפיקה פורטוגל סדרה בת שמונה בולים לציון מלאת 400 שנה לגילוי הנתיב הימי להודו על ידי ואסקו דה גאמה. זו הייתה ההנפקה הכוללנית הראשונה בעולם. בהנפקה זו השתתפו הגורמים הבאים: האיים האזורים, מקאו, מדיירה, פורטוגל, אפריקה הפורטוגלית, קונגו הפורטוגלית, הודו הפורטוגלית, סאו טומה ופרינסיפה, טימור.
1925 המרקיז דה פומבל
בשנת 1925 הונפקה סדרה בת שלושה בולים שהוקדשה לזכרו של המרקיז דה פומבל. בולים אלו שימשו כבולי מס דואר וכבולי דמי דואר לתשלום מס דואר. בהנפקה זו השתתפו 12 מושבות של האימפריה הפורטוגזית, מספר שיא של משתתפות בהנפקות הכוללניות של פורטוגל.
מושבות צרפת
האימפריה הצרפתית יזמה את ההנפקה הכוללנית הראשונה שלה בשנת 1931, כאשר הפיצה סדרת בולים שהוקדשה לתערוכה הקולוניאלית בקרב 26 ממושבותיה. צרפת עצמה לא השתתפה בהנפקה הזו, כמו גם בכל יתר ההנפקות הכוללניות שיזמה.
מושבות בריטניה
האימפריה הבריטית רחבת הידיים ביצעה את ההנפקה הכוללנית הראשונה שלה בשנת 1935, לרגל חגיגות יובל הכסף למלכותו של המלך ג'ורג' ה-5. בהנפקה זו, ובכל אחת מן ההנפקות שבאו בעקבותיה, השתתפו עשרות מושבות ששיקפו את היקפה העצום של האימפריה. ההנפקה הגדולה האחרונה התבצעה בשנת 1953 לציון הכתרתה של המלכה אליזבת ה-2, ולאחר מכן הצטמצמה מאוד רשימת המושבות שנכללו בכל הנפקה.
סמל איי שלמה
סמל איי שלמה הוא שלט אצולה שבמרכזו מגן הכולל את הסמלים המסורתיים של האי. למגן שני תומכים - תנין וכריש. תחת המגן רשום מוטו המדינה: "להוביל זה לשרת" (באנגלית: "To Lead Is to Serve"). בראש ציצת הסמל קסדה שעליה קישוטים ומעליה שמש.
אשרף ארמאן
אֶשרֶף ארמַאַן (בטורקית Eşref Armağan, נולד ב-1953, באיסטנבול) הוא צייר טורקי עיוור מלידה. כילד וכנער לא זכה ארמאן להשכלה או הכשרה פורמלית, אך לימד את עצמו לכתוב ולצייר. הוא מצייר באמצעות שימוש בידיו ואצבעותיו ובמכחולים, לרוב בצבעי שמן. בשלושים וחמש השנים האחרונות יצירתו הגיעה לרמה גבוהה ביותר.
ארמאן הציג את עבודותיו בעשרות תערוכות בטורקיה, הולנד, ארצות הברית, איטליה, סין ובצ'כיה. הוא הופיע מספר פעמים בטלוויזיה הטורקית ואף בתוכנית של ה-BBC. בשנת 2009 הוא השתתף בפרסומת של הדגם החדש של חברת המכוניות השוודית וולוו. במהלך הפרסומות הוא מצייר את המכונית (אשר כלל לא מוצגת בצורה ישירה בפרסומת). הציור עצמו מוצע למכירה ברשת Ebay כאשר ההכנסות יתרמו לקרן עולמית למען עיוורים.
תהליך היצירה
ארמאן מעיד כי הוא זקוק לדממה מוחלטת כאשר הוא מצייר וכך הוא מרגיש שהוא "נכנס" אל תוך הציור שלו. הציורים הראשונים של ארמאן כילד היו קווים ששרטט בחול, אבל כבר בגיל שש הוא עבר לנייר ועפרון ואחר כך לצבעי שמן, ומאוחר יותר לצבעי אקריליק. לרוב הוא ממשש את מושא ציוריו בשלב הראשון, לאחר מכן הוא יוצר בעזרת חֶרֶט ברייל את קווי המתאר לציור וכאשר הוא מרוצה הוא מתחיל במלאכת הצביעה עצמה. לעיתים הוא מניח גבולות המשמשים כקוי מתאר בעזרת רצועות גבס. הוא מחכה כיומיים לאחר שהוא שם כל צבע, על מנת שהצבע הקודם יתייבש. שיטה זו היא ייחודית לארמאן אשר גם לימד את עצמו לצייר לפי חוקי פרספקטיבה. כדי לצייר דיוקן, הוא משתמש בתצלום, כך צייר, בין השאר, דיוקן של ראש הממשלה והנשיא. הוא מבקש מאדם רואה לעבור בעפרון על קווי המתאר ואז הוא הופך את נייר הצילום, ממשש את הקווים בידו השמאלית ומצייר את מה שלמדו אצבעותיו עם ידו הימנית.
ארמאן ומחקרים אקדמיים
ב-2008 חוקרים מאוניברסיטת הרווארד, אלוורו פסקל-ליאוני והישראלי, ד"ר אמיר עמדי סרקו את המוח של ארמאן בשעה שהוא ממלא משימות, סריקה שממפה פעילות חשמלית בחלקיו השונים של המוח. הוטל עליו לצייר עצמים שאותם הוא מדמיין ואחרים שמישש ביום הקודם והעלה בזכרונו. החוקרים רצו לראות האם הקורטקס הוויזואלי, האזור בקליפת המוח שידוע כאחראי על עיבוד מידע חזותי, יכול לשנות יעוד ולטפל במידע שאינו נובע מראיה. כיום ידוע שאצל קוראי ברייל אזורי הראייה במוח הפכו לפעילים במילוי משימות הקשורות בזיכרון מילולי.
כאשר ארמאן נזכר במה ש"ראו" אצבעותיו, קורה לו מה שקורה במוחות של אנשים רואים, כשהם נזכרים בדימוי חזותי - הקורטקס הוויזואלי עובד, אומנם ברמה פחותה בהרבה בהשוואה לאדם רואה. אך כשארמאן מתחיל לצייר את מה שנגלה לאצבעותיו, רמת הפעילות בקורטקס הראייה שלו מזנקת מעלה, ממש כפי שזה מתרחש במוח של אדם רואה כאשר עיניו נתקלות במראות חדשים והמידע מעובד במוח.
באלק (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ולדימיר פוטנין
ולדימיר פוטנין (ברוסית: Владимир Олегович Потанин; נולד ב-3 בינואר 1961 במוסקבה) הוא מגדולי האוליגרכים ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות. מחזיק בבעלות על חברת ההשקעות "אינטרוס" שמחזיקה בין השאר בנורילסק-ניקל, החברה הגדולה בעולם להפקת פלטינה פלדיום וניקל. "אינטרוס" מחזיקה גם בקבוצת הכדורסל צסק"א מוסקבה. נכון למרץ 2022, פוטנין הוא האיש השני בעושרו ברוסיה, והונו מוערך ב-22.3 מיליארד דולר. לפי מדד המיליארדרים של מגזין בלומברג, הוא האיש ה-62 בעושרו בעולם.
בינואר 2018 הופיע פוטנין ב"רשימת פוטין" של מחלקת האוצר של ארצות הברית, רשימה של 210 אנשים הקשורים קשר הדוק לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
ביוגרפיה
פוטנין נולד במוסקבה, בברית המועצות, למשפחה קומוניסטית בעלת תפקיד בכיר בממשל. בשנת 1978 הוא החל ללמוד ב עם סיים לימודיו בשנת 1983, הוא הלך בדרכו של אביו והלך לעבוד ב-FTO Soyuzpromexport" - משרד סחר החוץ של ברית המועצות, שם עבד עד 1990.
החל משנת 1990, עם פירוק ברית המועצות, החל לעבוד במגזר הפרטי. בשנת 1991 הקים את חברת "אינטרוס" ("Interros") של בשותפות עם מיכאיל פרוחורוב, תוך שימוש בידע שצבר במשרד סחר החוץ וברשת המקצועית הקודמת שלו. בשנת 1993 הפך פוטנין לנשיא בנק היבוא המאוחד ליצוא החדש (ONEKSIMbank) (ברוסית: "ОНЭКСИМ-банк") (המכונה בנק "אונקסים" או "אונקסימבנק").
פוטנין היה מקורב של אנטולי צ'ובאיס, ששימש כיושב ראש הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה וניהל את תוכנית ההפרטה של רוסיה, דרכו פוטנין יצר קשרים עם ראש ממשלת רוסיה ויקטור צ'רנומירדין.