cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרסיה יפהפייה
מרסיה יפהפייה (שם מדעי: Maresia pulchella) הוא צמח חד-שנתי ממשפחת המצליבים.
מאפיינים
הצמח מתחיל לנבוט כבר בסתיו. גובהו מגיע ל-10 עד 15 ס"מ בלבד. הפריחה מתחילה בתחילת החורף. צבע הפרחים הוא לילך חיוור עד עמוק. הפרחים פורחים בבת אחת וכך מתקבלים משטחים גדולים הצובעים את הקרקע בצבע סגול.
בגלל בינוי מואץ במישור החוף הולכת אוכלוסיית המרסיה ומצטמצמת.
בספרות
צמח זה מוזכר באריכות בספרו של ס. יזהר "מלקומיה יפהפייה".
סינסינטי מאסטרס
סינסינטי מאסטרס (נקרא גם אליפות וסטרן & סאות'רן הפתוחה מטעמי חסות; באנגלית: Cincinnati Masters) הוא טורניר טניס שנערך כל שנה על מגרשים קשים בעיירה מייסון הקרובה לעיר סינסינטי שבאוהיו, ארצות הברית. הטורניר נערך בפעם הראשונה בספטמבר 1899, והוא טורניר הטניס בעל הוותק הרב ביותר בארצות הברית שעדיין משוחק בעירו המקורית.
הטורניר הוא השני בחשיבותו מבין טורנירי הקיץ האמריקאיים, לאחר אליפות ארצות הברית הפתוחה: טורניר הגברים הוא אחד מתשעת טורנירי המאסטרס 1000 של סבב ה-ATP, וטורניר הנשים הוא אחד מחמשת טורנירי הפרמייר 5 של סבב ה-WTA.
היסטוריה
לאורך השנים שינה הטורניר את שמו מספר פעמים. הטורניר הראשון נערך בשנת 1899 בשם אליפות סינסינטי הפתוחה (Cincinnati Open), שם שהוחלף שנתיים לאחר מכן לטורניר הטניס של הטריי-סטייט (Tri-State Tennis Tournaments). שם זה היה נותר בעינו עד שנת 1969, תחילת העידן הפתוח בטניס, אז שונה לאליפות הטניס המערבית (Western Tennis Championships). בשנת 1979 עבר הטורניר למיקומו הנוכחי במייסון, אוהיו, כ-40 קילומטר צפונית ממרכז סינסינטי, ושינה את שמו לאליפות ה-ATP (ATP Championships). בשנת 2000 שונה השם לסינסינטי מאסטרס (Tennis Masters Series Cincinnati), ובשנת 2002 קיבל את שמו הנוכחי לאחר הסכם חסות עם קבוצת וסטרן & סאות'רן, אליפות וסטרן & סאות'רן הפתוחה (Western & Southern Open).
הטורניר החל את דרכו במועדון הספורט אוונדייל (Avondale Athletic Club) בעיר סינסינטי, מקום שכיום שייך לאוניברסיטת קסבייר (Xavier University). במהלך השנים המיקום בו הוא נערך התחלף תדיר למספר אתרים שחלקם אף אינם נמצאים בסינסינטי גופא, בין השאר כתוצאה משינויים בהנהלת הטורניר ובמשטח הטניס. במשך מרבית שנות קיומו של הטורניר שיחקו בו על משטח חימר, עד שנת 1979, ממנה והלאה עבר למשטח הקשה במגרשים במייסון.
בשנת 1974 בוטל טורניר הנשים ולא חזר לסבב ה-WTA עד שנת 2004, פרט לפעם אחת ב-1988. ב-2008 הטורניר נרכש על ידי התאחדות הטניס האמריקאית (USTA), והיא הבעלים שלו נכון להיום (2018).
מתחם הטורניר
הטורניר נערך במרכז הטניס על שם משפחת לינדנר במייסון, פרבר של העיר סינסינטי שבאוהיו. במתחם ישנם סך הכול 17 מגרשי טניס, מתוכם ארבעה אצטדיונים: המגרש המרכזי, מגרש גרנדסטנד (Grandstand Court), מגרש מס' 3 ומגרש מס' 10.
רשימת הזוכים
הרשימה מתחילה באלוף הראשון בעידן הפתוח בטניס, ב-1969.
What Other People Say
What Other People Say (בעברית: מה אנשים אחרים אומרים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר האמריקאי סם פישר, בהשתתפות הזמרת האמריקאית דמי לובאטו. את השיר הוציאו חברות התקליטים "איילנד רקורדס" ו-"RCA רקורדס" ב-4 בפברואר 2021, והוא נכלל כרצועה העשירית באלבומה של לובאטו, Dancing with the Devil... the Art of Starting Over. השיר נכתב על ידי לובאטו ופישר, ג'וף וורברטון וריאן ויליאמסון, והופק על ידי Rykeyz.
רקע
ב-2 בפברואר 2021, לובאטו הכריזה על צאת השיר בעמוד הטוויטר שלה. "מילות השיר מיוחדות וקרובות לליבי. אינני יכולה לחכות להוציא את השיר" כתבה בציוץ. לאחר ההכרזה של לובאטו, פישר פרסום טיזר לשיר בעמוד הטיקטוק שלו. בטיקטוק, כ-15,000 משתמשים השתמשו בסאונד השיר לפני יציאתו הרשמית.
תחילה, כתב פישר את השיר עבור אמן אחר לפני כמה שנים. לאחר שלובאטו הסכימה לבצע את השיר בדואט איתו, הוא פרסם את משמעות השיר בפלטפורמות המדיה השונות.
ביקורות
ג'ניפר דרייסדייל מ-Entertainment Tonight כינתה את השיר כ"דואט מרגש בין שני זמרים מוכשרים".
הפתרון הסופי (סרט)
הפתרון הסופי (באנגלית Conspiracy) הוא סרט טלוויזיה של HBO/BBC, דוקו-דרמה, משנת 2001, בבימויו של פרנק פירסון, המתאר את ועידת ואנזה. הדיאלוג בין הדמויות בדיוני ונכתב על ידי התסריטאי. הסרט זכה בשני פרסי אמי.
ועידת ואנזה
ועידה זו התקיימה ב-20 בינואר 1942, שבעה חודשים לאחר תחילת ההשמדה שהחלה עם מבצע ברברוסה. בוועידה השתתפו נציגים בכירים של משרדי ממשלה שונים (משרד הקנצלר, משרד הפנים, משרד המשפטים, משרד החוץ, המשרד הראשי לענייני גזע ויישוב, המזכיר הממונה על תוכנית ארבע השנים ועוד) וכן בעלי תפקידים בכירים באס.אס (SS) ובאס.דה. (SD) שעליהם הוטלה האחריות לביצוע (למשל, רודולף לנגה, שהיה ראש אחת מעוצבות המבצע). רבים מהמשתתפים היו בעלי השכלה משפטית ושמונה מהמשתתפים היו בעלי דוקטורט. את הישיבה ניהל ריינהרד היידריך (ראש משטרת הביטחון). הישיבה נמשכה כשעתיים ורוב הנציגים שהוזמנו לא הערימו מכשולים ואף גילו מחויבות לביצוע המשימה.
בישיבה זו לא התקבלה ההחלטה על עצם ביצוע "הפתרון הסופי" אלא היא כונסה על מנת להסדיר את ביצועו. זאת ניתן גם ללמוד בהרכב שבו הדמות הבכירה היא ריינהרד היידריך והמוזמנים הם גורמים בירוקראטיים ופונקציונליים, שלא היו אמורים לדון בעצם מהות השאלה אלא במציאת הדרכים היעילות לביצועה, תוך רצונו של היידריך להבליט את בכירותו ואת חשיבות שיתוף הפעולה בין הגורמים הללו תחת הוראותיו.
עיקרי עלילת הסרט
הסרט מתאר בזמן אמת את אירועי הוועידה: הוא מתפרש על זמן של 96 דקות, הקרוב לזמן ההתרחשות של הוועידה – כשעתיים, כולל ארוחה.
הסרט מציג את אירועי הוועידה, החל משלב ההתכנסות של הגורמים השונים, הצגת משתתפי הוועידה על תפקידיהם השונים, את מיקומו המרכזי של היידריך בניהול הוועידה ואת הנחיותיו לגבי סודיותה. זמן רב מהסרט מוקדש לדיונים שהתנהלו בוועידה סביב סוגיית "בעיית היהודים" ומציג מספר עניינים כמו אפשרות העיקור של יהודים, "בעיית המישלינגה" ונישואי תערובת, בעיית היהודים בארצות הכבושות, ו"האפשרויות החדשות" לטיפול ביהודים.
במהלך הדיונים, מתוארים מאבקי הכוח בין הגורמים הגרמניים השונים המשתתפים בוועדה (ה-SS, המפלגה, משרדי הממשלה וכו') ובראשם את החיכוכים בין היידריך לפרידריך וילהלם קריצינגר, נציג לשכת הקאנצלר המביע הסתייגות מאפשרות ההשמדה וד"ר וילהלם שטוקהארט, נציג משרד הפנים החושש מסיבוכים פורמליים-משפטיים העלולים לנבוע מהחלטות הוועידה. טוצ'י זכה בפרס גלובוס הזהב על גילום אייכמן.
קוכיה הודית
השיח, בעל הצורה הכדורית, מגיע לגובה של 1-2 מטרים. גדל בשלהי האביב ובקיץ, עונות בהן רוב הצמחים החד שנתיים כבר מתייבשים. אורך העלים כ-1-1.5 סנטימטר. העלים איזמלנים בצורתם. הפריחה מתרחשת בחודשים יוני ויולי. הפרחים הזעירים בעלי צבע צהוב, אולם, בדומה לצמחים אחרים ממשפחת הסלקיים, הם אינם בולטים ונראים רק ממבט קרוב.
הגעת הצמח לארץ ישראל
על פי הידוע, אין הקוכיה ההודית צמח טבעי בישראל. הוא נפוץ בייחוד בהודו, פקיסטן ואפגניסטן. על מוצאה של הקוכיה ההודית חלוקות הדעות. מיכאל זהרי טוען כי ארץ המוצא היא אוסטרליה, בה גדלים רוב מיני הקוכיה, אך לפני שהספיקו להגדירה, הובאה להודו כצמח מספוא, שם התפשטה ואף הוגדרה כ"הודית". לארץ ישראל הגיע הצמח לראשונה, כנראה, במלחמת העולם הראשונה עם גייסות מהודו ואחד מבוטנאי התקופה אף הגדירו ב-1921 כ"בסיה יפואית". בשנים לאחר מכן ניסו לאתר את הצמח, אך כנראה הוא נעלם עד אשר הגיע שנית לארץ ישראל עם הפלישה המצרית במלחמת העצמאות ב-1948.
אבינעם דנין טוען לעומתו, כי זרעי הקוכיה ההודית הגיעו מהודו לאוסטרליה ומשם למצרים התחתונה במטרה לשמש כצמח מרעה. גבעוליה המסועפים והרכים שימשו לריפוד ארגזי התחמושת של חיל המשלוח המצרי לארץ ישראל ב-1948, נפוצו בנגב הצפוני והתפשטו.
נראה שבסוף מלחמת העולם השנייה קיבל קצין בריטי במצרים זרעי קוכיה וזרע אותם באזור החוף של המדבר המערבי. התפשטות הצמח במצרים הייתה מהירה מאוד. חיילי הצבא המצרי נהגו לארוז חלק מהציוד והתחמושת בארגזים מרופדים בענפי קוכיה. במהלך הקרבות ב-1948 ועם השלל בתום המלחמה נפוצו הזרעים בנגב ומשם התפשטו.
האנוי
האנוי (בווייטנאמית: ; בסינית: 河内, מילולית: "גדת הנהר", על שם מיקומה בגדה המערבית של הנהר האדום), היא בירת וייטנאם המאוחדת, שממוקמת בצפון המדינה, מונה מעל ל-8 מיליון איש (1 באפריל 2019) והעיר השנייה בגודלה במדינה אחרי הו צ'י מין סיטי. בטרם איחוד צפון ודרום וייטנאם, שימשה האנוי כבירת צפון וייטנאם בין השנים 1954 ו-1976.
היסטוריה
האנוי מיושבת מאז שנת 3000 לפנה"ס לערך, אז הייתה אחד מכמה מאות כפרי דייגים, שהיו פרוסים לכל אורך הדלתא של הנהר האדום שעל גדתו היא שוכנת. מאוחר יותר גדל הכפר והפך לעיר "דיי-לאי" העתיקה. עדויות ארכאולוגיות ראשונות לקיומה של העיר, הם שרידי מבצר המתוארכים לשנת 200 לפנה"ס. על פי האגדה הוכרזה העיר כבירה קיסרית בשנת 1010, על ידי המלך לי-טיי-טו, שסיפר כי ראה דרקון זהב עולה ממימי הנהר האדום ומתנשא לגובה השמים, והחליט להעתיק את בירתו לדיי-לאי ולקרוא לה בשם "טאנג-לונג" (הדרקון העולה). כאשר השפה הווייטנאמית עברה לטיניזציה, הוסב שמה לטונקין. עם כיבושה של האנוי על ידי סין, הוסב שמה של העיר פעם נוספת ל"הא-סורה" מקום מושבם של קיסרי וייטנאם. שלשה מארבעת שערי העיר עדיין עומדים על תילם ומשמרים בשמותיהם את תפיסת העולם הסינית; "שער השיגשוג", "שער הסגולה הנפלאה" ו"שער המזל", מהשער הרביעי; "שער האושר הנעלה" לא נותרו שרידים.
האנוי שימשה כמרכזה המנהלי והפוליטי של וייטנאם (עם מספר מועט של הפסקות קצרות מועד), עד שנת 1802, עת שליטי וייטנאם העבירו את הבירה להואה. בשנת 1873 נכבשה העיר על ידי צרפת והועברה לשליטתה למשך עשר שנים. בשנת 1887 הפכה האנוי לבירת הודו-סין הצרפתית.
בשנת 1940 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר על ידי האימפריה היפנית, תנועת ה"וייט מין" הקומוניסטית בראשותו של הו צ'י מין נלחמה כנגד הכובש היפני ומשתפי הפעולה הצרפתים שלהם מטעם ממשלת צרפת של וישי. עם כניעת יפן ב-1945 שוחררה העיר, הו צ'י מין הכריזו על הקמתה של "הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם", והפך את האנוי לבירתה. אולם הצרפתים סירבו להכיר בעצמאות וייטנאם, וה"וייט מין" הפנתה את מאבקה נגד צרפת הקולוניאליסטית. בין השנים 1946 ל-1954 נלחם הצבא הווייטנאמי בעיקשות עד להבסת צבא צרפת, כאשר האנוי שימשה כמוקד הלחימה העיקרי. עם תום המלחמה, החליטה ועידת ז'נבה של שנת 1954 על "חלוקה זמנית" של וייטנאם לשתי מדינות, ומאז הפכה האנוי לבירתה העצמאית של צפון וייטנאם.
במהלך מלחמת וייטנאם בין השנים 1960 ל-1973, שובשו אמצעי התחבורה של האנוי, עקב הפצצתם של גשרים ומסילות ברזל בעיר, על ידי צבא ארצות הברית, אך הם תוקנו באופן מהיר על ידי ממשלת הווייט מין. עם סיום המלחמה, החלה צפון וייטנאם במסע השתלטות על דרום וייטנאם. ב-30 באפריל 1975 נכבשה סייגון בירת הדרום. אולם רק ב-2 ביולי 1976 אוחדו שתי המדינות רשמית, והאנוי הפכה לבירת הרפובליקה הווייטנאמית המאוחדת, ואילו שמה של סייגון הוסב להו צ'י מין סיטי.
ב-27 בפברואר 2019 כונסה בהאנוי ועידת פסגה בין נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ למנהיג צפון קוריאה קים ג'ונג-און.
אתרים בעיר
בעיר שוכנת האוניברסיטה הלאומית של וייטנאם (לשעבר: אוניברסיטת האנוי), המוזיאון הלאומי ההיסטורי, מוזיאון המהפכה, ומספר אנדרטאות היסטוריות. המוזיאון הלאומי לאומנויות יפות שוכן אף הוא בהאנוי.
מאוזוליאום הו צ'י מין הוא מבנה בטון גדול הנמצא בכיכר "באו די" במרכז העיר, בו, תוך התעלמות מבקשתו כי ישרפו את גופתו, שמורה גופתו החנוטה של הו צ'י מין. בצמוד למאוזוליאום נמצא מוזיאון הו צ'י מין, המוזיאון הבנוי תוך מחווה לפרח הלוטוס נבנה במקום בו היה ביתו של המנהיג.
בשנת 1995 נפתח מוזיאון הנשים הווייטנאמיות.
ארטורול
ארטורול (טורקית Ertuğrul Gazi וגם Ertuğrul Bey; 1198-1281) היה אביו של עות'מאן הראשון, מייסדה של האימפריה העות'מאנית. ב-1227, ולאחר מות אביו סולימאן שאה בטביעה בנהר הפרת בזמן שנמלט מהמונגולים, היה ארטורול למנהיגו של שבט קאיה בויו שנמנה עם קבוצת האוע'וז. הוא קיבל מסולטאן אלאדין רום קרקעות ליד אנקרה של ימינו והתיישב בהן. לאחר מכן הוא קיבל גם את הכפר סייט שהיה לבירה הראשונה של העות'מאנים כאשר עות'מאן הראשון הכריז על עצמאותם ב-1299.
ארוטורול היה מנהיג שבט קאיה אחד משבטי אע'וז, אחרי שכבש כמה מצודות סולטאן אלאדין נתן לו כמתנה קרקעות ביניהן כפר סייט שהיה לבירה הראשונה של העות'מאנים כאשר עות'מאן הראשון הכריז על עצמאותם ב-1299.
שבט הקאיה היה מפוצל לשני שבטים: שבט שהנהיג גינדודאו אחיו של ארטורול בנו של סולימאן שאה והיימה האתון. שבט שני שהנהיג ארטורול.
ארטורול היה נשוי ל. לאחר לידתו של עות'מן, חלימה סולטאן נפטרה.
הנצחה
בשנת 2014 עלתה לשידור סדרת טלוויזיה טורקית בשם "ארטורול: התחייה", המבוססת על חייו של ארטורול.
Runaway (שיר של סבסטיאן יאטרה)
Runaway (בעברית: לברוח) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הלטיני סבסטיאן יאטרה, ביחד עם זמר הרגאטון הפוארטו ריקני דדי יאנקי, הזמרת-יוצרת נאטי נטשה והאחים ג'ונאס. השיר יצא לאור ב-21 ביוני 2019, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט.
כמה ימים לפני צאתו, פרסמו כל המשתתפים בשיר הצצות מתוך הווידאו קליפ של השיר, אשר יצא ב-21 ביוני 2019, גם כן.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סבסטיאן יאטרה, דדי יאנקי, נאטי נטשה ופזמונאים נוספים. בסמוך להכרזה על השיר הזה, הכריזו נטשה ויאנקי כי הם עתידים לשתף פעולה שוב בשיר "Instagram" שיצא ב-5 ביולי 2019, בו השתתף גם הדי ג'יי הצרפתי דייוויד גטה. את השיר הוציאו בפורמט של הורדה דיגיטלית.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-195 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של סבסטיאן יאטרה ב-21 ביוני 2019, ביום צאתו כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את האחים ג'ונאס שרים את השיר. בהמשך מצטרפים אליהם יאטרה, נטשה ויאנקי. בקטע של נטשה, ניתן לראותה כשהיא לבדה, תוך שהיא שרה את השיר.
בכמה שעות בודדות, הצליח השיר לצבור למעלה מ-4 מיליון צפיות. נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-305 מיליון צפיות.
טל בן שחר
טל בן שחר (נולד ב-6 בנובמבר 1970) הוא דוקטור להתנהגות ארגונית ישראלי הכותב ומרצה בנושאי פסיכולוגיה חיובית ואושר.
ביוגרפיה
בן שחר נולד ברמת גן למשפחה דתית, ולמד בתיכון בליך. בין גילאים 9 עד 14 גר עם משפחתו בדרום אפריקה, שם התוודע למשחק הסקווש. בשובו לארץ זכה כ-4 פעמים באליפות הנוער הארצית בסקווש, והתגייס לצה"ל במעמד ספורטאי מצטיין, אך עקב פציעה בגבו חדל מלשחק באופן תחרותי.
בגיל 22 החל ללמוד לתואר במדעי המחשב באוניברסיטת הרווארד, אך במהלך התואר עבר ללימודי פילוסופיה ופסיכולוגיה. בגיל 29, לאחר שעסק בייעוץ מסחרי, החל ללמוד לתואר דוקטורט בהתנהגות ארגונית בהרווארד בהדרכת פרופסור פיליפ סטון, אחד מהחוקרים מהבולטים בתחום הפסיכולוגיה החיובית. הוא קיבל את התואר בשנת 2004. הוא החל להעביר במחלקה לפסיכולוגיה בהרווארד, כמרצה שלא מן המניין, הרצאה בנושא פסיכולוגיה חיובית, אשר הפכה במהרה להרצאה המבוקשת ביותר בקרב הסטודנטים, ועוררה עניין בתקשורת.
לאחר שובו לישראל, החל בן שחר להרצות במרכז הבינתחומי הרצליה. הוא פועל במרכז הבינתחומי כיו"ר מיטיב לפסיכולוגיה חיובית ומדע האושר, אותו ייסד ב-2010. בן שחר מרצה במגוון מוסדות אקדמיים ואירועים בארץ ובעולם, בתחומי פסיכולוגיה חיובית, מנהיגות, חינוך, הערכה עצמית, מיינדפולנס ועוד.
בן שחר פרסם חמישה ספרים שתורגמו לעברית. ספרו "באושר ובאושר" משנת 2007, בו הוא שוטח את תובנותיו אודות האושר, נכנס לרשימת רבי המכר של ה-New York Times. בשנת 2009 כתב ספר בשם "אושר אפשרי", שבו הוא חוקר את הרדיפה אחרי שלמות.
טל בן שחר כתב עם הפסיכולוגית שירלי יובל-יאיר את סדרת ספרי הילדים גיבורים אמיתים ספרי הסדרה גיבורים מציגים סוגיות עמוקות המעסיקות ילדים, ודמויות היסטוריות שסיפור חייהן ומנגנוני ההתמודדות שלהן יכולים לשמש השראה לילדים ולהורים כאחד.
בן שחר נשוי לתמי ואב לשלושה ילדים.
ארז גרשטיין
ארז גרשטיין (13 במרץ 1960 - 28 בפברואר 1999) היה תת-אלוף בצה"ל, מפקד יחידת הקישור ללבנון (יק"ל). נהרג ממטען צד בלבנון.
קורות חיים
גרשטיין נולד בבית חולים העמק ליד עפולה לשולה (קישיק) שעלתה מסוריה ורפאל גרשטיין שעלה מארגנטינה. היה הבכור בין שלושה ילדים. גדל והתחנך בקיבוץ רשפים, וכילד התעניין בטבע, ארכאולוגיה וגאוגרפיה של ארץ ישראל. למד בבית הספר היסודי ברשפים ובתיכון למד במוסד החינוכי גלבוע בתנאי פנימייה עם נערים מקיבוצים אחרים. כנער, עבד גרשטיין בענף מִדְגֶּה של הקיבוץ. טרם גיוסו התנדב לחצי שנת שירות בקיבוץ הראל.
בינואר 1979 התגייס לצה"ל והתנדב לשרת בשייטת 13 ("הקומנדו הימי"). אחרי שנה הודח מן השייטת ועבר לשרת בחטיבת גולני. בשלשת החודשים הראשונים שירת בפלנ"ט, ולאחר מכן עבר לסיירת גולני. בסיירת עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ולקח חלק באימונים ופעילות המבצעית במסגרת הסיירת והחטיבה. לאחר שסיים בהצטיינות קורס קציני חי"ר, מונה למפקד צוות בסיירת גולני עליה פיקד במבצע שלום הגליל. גרשטיין הוביל את הצוות בפעולה לכיבוש הבופור, נפצע קל בזרועו אך המשיך להילחם. בתום הקרב פונה לבית חולים, אך כעבור יומיים התעקש וחזר אל יחידתו בלבנון. בפברואר 1983 השתחרר מצה"ל כסגן מפקד פלוגה. בתקופת האזרחות השתלב בעבודה בקיבוץ, והיה לסדרן רכב. ביוני 1983 יצא לטיול תרמילאים באמריקה הצפונית והדרומית עם חברתו וחזר לאחר כשנה לארץ, התגייס לשב"כ אך במהלך ההכשרה החליט שאיננו רוצה לעסוק בתחום הזה.
בשנת 1989 מונה למפקד גדוד 51 של גולני והוביל אותו בפעילות מבצעית בלבנון כנגד מחבלי החזבאללה. אז גם עבר לגור עם חברתו, הרטל, בקיבוץ יגור. בשנת 1991 מונה למפקד גדוד 17 בביסלמ"ח. במהלך כהונתו כמ"פ ומג"ד שם דגש על חינוך, ובפרט על חינוך לאהבת ארץ ישראל והכרתה. בשנת 1993 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון (יק"ל) שם נאלץ לטפל גם בבעיות האוכלוסייה האזרחית בנוסף למלחמה עיקשת במחבלים. במהלך תפקידו למד ערבית וכונן יחסים טובים עם המקומיים. גם כמפקד חטיבה הקפיד ארז להיות בחזית הלחימה, הוביל כוחות ברצועת הביטחון, ובאחד המקרים הרג שני מחבלים בסמוך לג'בל א- רפיע. בשנת 1994 יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי ובאוניברסיטת חיפה, וסיים תואר ראשון במדע המדינה.
באוגוסט 1995 מונה למפקד חטיבת גולני. באותה שנה התחתן עם הרטל ובנה את ביתו במושב היוגב. גרשטיין בלט כמפקד החטיבה בהפעלה מקורית של סיירת החטיבה במבצעים מיוחדים כנגד החזבאללה בלבנון. בסמוך למועד סיום תפקידו כמפקד החטיבה אירע אסון השריפה בוואדי סלוקי, בו נהרגו חמישה מלוחמי החטיבה ונפצעו חמישה נוספים. לאחר מכן שימש סגן מפקד עוצבת געש בשנים 1997–1998, ב-1998 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד יחידת הקישור ללבנון. בתקופה זו התנהל מאבק אזרחי בהנהגת תנועת ארבע אמהות כנגד הישיבה בלבנון, וגרשטיין התבטא בפומבי נגדן ואמר כי ההפגנות בישראל יוצרות איום על החיילים, מכיוון שהן מעודדות את החזבאללה.
ב-28 בפברואר 1999 (י"ב באדר ה'תשנ"ט) נהרג גרשטיין ממטען צד של חזבאללה שהופעל לעבר מכונית המרצדס המשוריינת שבה נסע בקרבת מוצב כאוכבא ברצועת הביטחון ליד צומת סוק אל חאן, לאחר שחזר מביקור של ניחום אבלים בביתו של איש צד"ל שנהרג, בכפר הלבנוני שבעא. השיירה נסעה לכיוון מפקדת עוצבת לבנון במטולה. בפיצוץ, שגרם להתהפכות המכונית, נהרגו גם נהגו, קשרו וכתב קול ישראל בצפון אילן רועה, שהתלווה אל גרשטיין למשימת סיקור. בפברואר 2018 פרסמה רשת "אל-מנאר" סרטון המתעד לכאורה את הפיצוץ שגרם למותו של גרשטיין.
אחרי מותו של הקצין הבכיר בלבנון, התגברה הדרישה הציבורית בישראל לסגת מרצועת הביטחון. אהוד ברק המועמד לראשות הממשלה אמר במהלך מסע הבחירות שלו שיפעל ליציאת צה"ל מלבנון, ולאחר בחירתו הוביל את יציאת צה"ל מלבנון במאי 2000.
גרשטיין הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ רשפים. הותיר אחריו את רעייתו, הרטל (לבית ילין), ובן משותף, עומר, שנולד ב-1997.
דמותו
גרשטיין נהג, בכל שירותו בצה"ל, להסתובב ללא רצועה לנשק, כשרק ידו מחזיקה בנשק, כדי "להיות מוכן תמיד". כאשר היה מ"פ בגדוד 12 של גולני חייב את כל פלוגתו בטירונות ללכת עם הנשק כאשר הרצועה תלויה על הצוואר (תלה צוואר) במצב של מוכנות לקרב. ידיעת הארץ הייתה מאוד חשובה לו. בכל מקום חדש שהגיע עם חייליו, טרח להסביר להם מהו האזור והיישובים שקיימים בו. לעיתים היה מוכן לוותר על אימונים צבאים בשביל ללמד על אזור מסוים, ואף אמר "החינוך זה האימונים". כאשר פלוגתו הגיעה למשימות בט"ש בחזית רמת הגולן, הבטיח שבוע חופש ("רגילה") לכל מי שילמד בעל פה את שמות כל היישובים היהודים בגולן, והעניק את החופש לשניים מהחיילים שהצליחו במשימה.
כמח"ט גולני אסר על הפקודים שלו להשתטח על קברי חבריהם. אמר שיש לכבד את זכר הלוחמים בעמידה, ומי שכואב לו שילך לנחם את משפחות הנופלים שלהן הרבה יותר כואב. חינך את חייליו לחתירה למגע, ואף טען שהמסתערים תמיד מנצחים. קצינים רבים העידו על הנחישות שלו לבצע תרגילים ומשימות, כאשר התנאים נעשים קשים מדי והם נטו לוותר ולהפסיקם. גרשטיין נחשב לאורך תקופת שירותו לסמל ולמודל בעבור החיילים אשר שירתו בלבנון. קצינים רבים העידו לאחר מותו כי השפיע עליהם עמוקות ובהם תא"ל משה (צ'יקו) תמיר שייחד לו פרק בספרו מלחמה ללא אות.
הנצחה
לזכרו הוקמו מפעלי הנצחה שונים ובהם כפר אקולוגי "נווה ארז" על שמו סמוך ליישוב מעלה מכמש שבמזרח בנימין, שיקום שביל טיול בנחל יצפור שבהר הגלבוע, ונקרא על שמו בניין מחלקת הנוער והצעירים במועצה האזורית עמק יזרעאל.
כל שנה נערך בעמק יזרעאל טיול לנוער עמק יזרעאל לזכרו של ארז גרשטיין.
כמו כן, באוגוסט 2017 נתרם לזכרו על ידי משפחתו רכב שטח הצלה לארגון איחוד הצלה סניף יקנעם והסביבה.
אריק וייטאקר
אריק וייטאקר (באנגלית: Eric Whitacre; 2 בינואר 1970, נבדה) הוא מלחין, מנצח ומרצה אמריקאי, שמחבר מוזיקה מקהלתית, יצירות ולכלי נשיפה מעץ ומוזיקה אלקטרונית. הוא הופיע כמנצח אורח עם הרכבים ברחבי אירופה, אסיה, אוסטרליה ושתי האמריקות. הוא שואב את השראתו ממוזיקת פופ וממוזיקה אלקטרונית ונודע בעבודתו עם מקהלות וירטואליות - יצירת קהילה כוראלית באמצעות האינטרנט.
קורות חייו
וייטאקר, מלחין, מנצח ומרצה, נעשה תוך זמן קצר לאחד המלחינים הפופולריים והמבוצעים ביותר בקרב בני דורו והוא מתואר כ"החלילן מהמלין של המוזיקה המקהלתית". "היופי שלא מן העולם הזה ועושר הדמיון" (לוס אנג'לס טיימס) ו"הישירות והעוצמה הרגשית" (אמריקן רקורד גאייד) המאפיינים את המוזיקה של וייטאקר מחוללים תגובה רגשית עמוקה בקהל המאזינים ובנגנים כאחד. בשנת 2008 השיג התקליטור שלו 'Cloudburst' (בהפקת האנסמבל הבריטי "פוליפוניה" בחברת היפריון) מעמד מפתיע של רב-מכר בינלאומי, התייצב בראש הרשימה הקלאסית והיה מועמד לגראמי. בדבריה הנלהבים של רשות השידור הבריטית, "הדבר שהולם בך ישירות הוא הרושם של כנות, אופטימיות ואמונה המוחלטת, שאין בו שמץ של העמדת פנים. זו מוזיקה שמעלה חיוך על פניך". וייטאקר נודע אולי יותר מכל במיזמי המקהלה הווירטואליים שלו, "Sleep" ו-"Lux Aurumque " ביוטיוב.
וייטאקר החל את הכשרתו המוזיקלית בלימודי תואר ראשון באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס, שם למד הלחנה אצל מלחין האוונגארד האוקראיני וירקו באלי וניצוח מקהלות אצל דייוויד ויילר. וייטאקר המשיך בלימודי מוסמך בבית הספר ג'וליארד, שם היה תלמידו של ג'ון קוריליאנו. יצירתו פורצת הדרך "גן-עדן אבוד: צללים וכנפיים", המשלבת השפעות של ממוזיקת טראנס, מוזיקה אלקטרונית ואנימה עם מסורות של מוזיקה כוראלית, קולנוע ואופרה, זכתה בפרס ASCAP ובפרס ריצ'רד רוג'רס. בשנת 2010 כתב וייטאקר אורטוריה ראשונה באורך מלא למקהלה, סופרן סולו ותזמורת, והלחין יצירה לפי הזמנת תזמורת רדיו ברלין וכן יצירה גדולה לתזמורת הסימפונית של לונדון, שתבצע אותה באוקטובר 2010.
אריק וייטאקר נשוי לזמרת הישראלית הילה פליטמן. הם הורים לבן וחיים בלוס אנג'לס.
מגפונרה
הנמלה חיה במחילות בעומק חצי מטר ולעיתים יותר בקרקע באזורי סוואנה, בסביבת עצים וסלעים שונים ואף באזורים צחיחים לאורך אפריקה שמדרום לסהרה. בקן ישנם מספר פתחים ובמרכזו חדר גדול בו המלכה, הפועלות, הביצים והפגיות אשר אינם יוצאים החוצה.
הנמלים מותאמות לתזונה מטרמיטים שונים, בעיקר מהסוג Macrotermes וסוגים קרובים. עם זאת הטרמיטים יודעים להילחם והשומרים שלהם בעלי צבתות חזקות הפונות החוצה ויכולות לשסע נמלה או לכרות לה את הרגליים. הנמלים מתקיפות את הטרמיטים בשעות הזריחה והשקיעה בלהקות של 200–500 פרטים בערך הנכנסים בטור לקן הטרמיטים ומכתרים את הפועלים. הנמלים הורגות את הטרמיטים בלפיתה במלתעותיהן. הטרמיטים יכולים לפצוע את הנמלים אך הללו יודעות לנוע במהירות גם כאשר הן פצועות וכרותות רגליים. לאחר הפשיטה והריגת מושבת הטרמיטים הנמלים סוחבות את הגופות אל קינן.
נמלים אלה מותקפות לעיתים בידי נמלי הגדוד מהסוג Dorylus, אז מתחוללת מלחמה בין שני סוגי הנמלים כשכל אחד מנסה להרוג ולקרוע רגליים ליותר נמלים מהסוג השני.
תת-מינים: לנמלה זו 5 תת-מינים:
אלכס נורת'
אלכס נורת' (באנגלית: Alex North; 4 בדצמבר 1910 - 8 בספטמבר 1991) היה מלחין יהודי אמריקאי, הלחין מוזיקה ללמעלה מ-60 סרטים. היה מועמד ל-15 פרסי אוסקר וקיבל פרס אוסקר לשם כבוד על מפעל חיים (1986). כמו כן זכה בפרס גלובוס הזהב.
שימש כפסנתרן חזרות אצל מרתה גרהם ושימש כמנהל מוזיקלי של להקת המחול של אנה סוקולוב בעת מסעה למקסיקו בסוף שנות השלושים. נורת' הלחין את המוזיקה להצגה המקורית של המחזה מותו של סוכן. נורת' הלחין גם מוזיקה לאולם הקונצרטים.
דוגמאות לסרטים שהלחין
רשימה חלקית מאוד של סרטים שהלחין:
מרדכי שטרנברג
הרב מרדכי שטרנברג (מכונה לפעמים רֶבּ מרדכי או רֶבּ מוטי) כ"ג באייר ה'תש"ח, 1 ביוני 1948, כפר פינס – י"ב בכסלו ה'תשפ"ג, 5 בדצמבר 2022, ירושלים) היה ראש ישיבת הר המור מאז הקמתה בשנת תשנ"ח עד פטירתו. קודם לכן שימש ר"מ בישיבת מרכז הרב.
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
קהילת יהודי אוסטי נד לבם היא קהילה יהודית אשכנזית, השוכנת בעיר אוסטי נד לבם שבחבל בוהמיה, בצ'כיה. הגעת יהודים לעיר באופן מאורגן החלה רק לאחר מתן זכויות אזרח ליהודי חבל בוהמיה בשנת 1848. רבים מיהודי העיר ברחו עוד לפני מלחמת העולם השנייה, בעיקר לאחר סיפוח חבל הסודטים. שאר יהודי העיר שנשארו שולחו החל מנובמבר 1941 למחנות ההשמדה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה הקהילה מחדש על ידי מעטים מהקהילה המקורית ניצולי המחנות, ורבים מיהודי רוסיה הקרפטית ומעוד כמה יישובים קטנים.
המאה ה-19 עד להסכם מינכן
יש עדויות מעטות לכך שיהודים התיישבו באוסטי נד לבם כבר במאה ה-16, אך בהמשך נאסר עליהם לגור בעיר מכיוון שהעיר אוסטי זכתה כ"עיר מלכותית" לזכות "שלא לסבול יהודים בין כתליה".
מרדכי שטרנברג
ביוגרפיה
בהמשך עבר בעקבות אחיו התאום, הרב עמיאל שטרנברג, לישיבת מרכז הרב, בשל ה"כלל-ישראליות" שלה (כהגדרתו), שם למד בעיקר אצל הרב מרדכי פרום ואצל הרב אברהם שפירא. שימש כר"מ בישיבת ניר קריית ארבע יחד עם הרב מיכאל הרשקוביץ. בגיל 25 מונה לר"מ בישיבת מרכז הרב על ידי הרב צבי יהודה הכהן קוק. במהלך השנים לימד הרב שטרנברג את השכבה המבוגרת בישיבה והתאפיין בשיעורי גמרא מעמיקים. רבנים רבים המשמשים כר"מים בישיבות למדו בין השאר אצלו, וכן מספר ראשי ישיבות, והוא נחשב כבעל השפעה בלימוד עיון בישיבות מהזרם הדתי לאומי.
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
המאה ה-19 עד להסכם מינכן
בשנת 1848 ניתנו זכויות אזרח ליהודי בוהמיה, כך שהיהודים היו חופשיים להתגורר באוסטי מבלי להתמודד עם מגבלות מגורים. ארבע משפחות מהעיר טפליצה הסמוכה היו ליהודים הראשונים שהתיישבו בעיר, ובית כנסת נפתח זמן לא רב לאחר מכן.
הקהילה הוכרה על ידי הרשויות בשנת 1869. 'חברה קדישא' נוסדה ב־1872 ו'אגודת נשים' בשנת 1878. בית העלמין היהודי נחנך בשנת 1866 בנוכחות מועצת העיר, בקצה הדרום-מערבי של הפארק העירוני שקיים כיום. הקהילה קברה בשטח זה עד שנת 1893, כאשר הקהילה היהודית קיבלה חלקה משלה בבית העלמין הכללי (עם זאת, בגלל קשיים כלכליים נאלצה הקהילה לסגור את החלקה בשנת 1953), ובשנת 1924 הוקצבה גם חלקה נוספת בבית הקברות בשפרברג.
בשנת 1880, שלושים משפחות יהודיות התכנסו להקמת בית כנסת, ובטקס הפתיחה שלו השתתפו יהודים מהקהילות הסמוכות, וכן השתתפו פקידים לא יהודים מקומיים.
מרדכי שטרנברג
ביוגרפיה
בשנת תשמ"ח הוסמך לרבנות ולדיינות על ידי ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל הרב אברהם שפירא.
בשנת תשנ"ח (1997), נמנה עם קבוצת הרבנים שפרשה מישיבת מרכז הרב והקימה את ישיבת הר המור אשר עמד בראשה לצד אחיו הרב עמיאל. עד לפרישה לימד גם במכון מרחבים בירושלים.
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
המאה ה-19 עד להסכם מינכן
בשנת 1918, עם הקמת צ'כוסלובקיה, הכיר הממשל החדש ביהודים שבשטחה כמיעוט לאומי, עם כל הזכויות הנלוות לכך.
ארגון "סוציאטה" וארגון "בני ברית" עסקו במתן שירותי צדקה וסעד ליהודי הקהילה. לאוסטי-נד-לבם באו פליטים יהודים רבים מגליציה, בעיקר אחרי מלחמת העולם הראשונה. יהודי העיר, שלא היו מעוניינים בהצטרפותם לקהילה, שילמו להם כסף כדי שימשיכו בדרכם.
מרדכי שטרנברג
ביוגרפיה
הרב שטרנברג לימד גם בישיבות בית אל, אור עציון, עטרת ירושלים, קדומים, מעלה אליהו, עטרת נחמיה ובבית המדרש הקהילתי בגבעת שמואל. תלמידים מישיבת שבי חברון היו באים לשמוע שיעורים מפיו בירושלים.
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
המאה ה-19 עד להסכם מינכן
היהודים באוסטי דיברו בעיקר גרמנית, אחר כך השתרשו גם השפה והתרבות הצ'כית. ילדי היהודים למדו בבתי ספר כלליים (בתקופת הקיסרות הם הושבו בספסלים האחוריים).
הקמת מוסדות הציונות בקהילה
הציונות השתרשה גם בקהילה היהודית באוסטי. בשנת 1911 ארגון הסטודנטים הציוני שהקים תיאודור הרצל פתח סניף בעיר אוסטי. בשנת 1919 הוקמו בעיר שפע של ארגונים ציוניים אחרים, בהם מועדון ספורט מכבי, חברת טיולים 'תכלת-לבן' וארגון 'וההסתדרות הציונית הבינלאומית לנשים'. ביולי באותה שנה, בכנס הציוני הראשון בפראג, נבחר רופא מאוסטי לוועד המרכזי של הארגונים הציוניים. בשנת 1926, מספר יהודי אוסטי רכשו חברות וזכויות הצבעה לקונגרס הציוני ה-15, ובשנת 1937 תועדו 134 מחברי קהילת אוסטי שהצביעו בקונגרס הציוני העשרים. במהלך 1930, מרכז הדרכה לנוער ארגן עליית נוער יהודי לארץ ישראל וכ-20 בני נוער יהודי מאוסטי עלו לארץ והפכו לחלוצים. גם בתקופה זו מספר יהודי הקהילה המשיך לגדול.
התגברות המפלגה הנאצית והאנטישמיות בצ'כוסלובקיה
ב־1920, כשפעילי המפלגה הנאצית חדרו גם לאגודות הספורט, הוציא בן הקהילה וולטר אייזנמן את היהודים ממועדון הכדורגל הגרמני והקים את קבוצת "הכח".
מרדכי שטרנברג
ביוגרפיה
בכסלו ה'תשפ"ב (דצמבר 2021) פורסם כי חלה בסרטן הריאות. נפטר ממחלתו ביום י"ב בכסלו ה'תשפ"ג (5 בדצמבר 2022) בגיל 74.
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
התגברות המפלגה הנאצית והאנטישמיות בצ'כוסלובקיה
בשנת 1930 מנתה האולוסייה היהודית 985 איש (למעלה מ-360 משפחות), אך לאחר עליית המפלגה הנאצית בגרמניה, יהודים רבים בקהילה החלו להגר.
הסכם מינכן ומלחמת העולם השנייה
כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, כפה הסכם מינכן על צ'כוסלובקיה את סיפוח חבל הסודטים לגרמניה הנאצית, ביניהם העיר אוסטי.
מרדכי שטרנברג
דרכו בחינוך
יסוד גישתו ללימוד התורה הוא חתירה להבנת דברי הגמרא והראשונים "מבלי לאלץ את הסוגיה, אלא להקשיב לה". בדבריו שנתפרסמו בחוברת "לעסוק בדברי תורה" הדגיש את ההתרחקות מהנחות מוקדמות בגישה לסוגיה: "היכולת להיפתח, לבוא כדף חלק, לרצות לשמוע - בלא כל סייג וללא שום מגבלות - היסוד לה הוא הענווה...". על פי שיטתו, לרוב יש להעדיף שכל המפרשים הסכימו להגדרות הבסיסיות היסודיות, ונחלקו רק בניואנסים ופרטים.
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
הסכם מינכן ומלחמת העולם השנייה
לאחר מכן, החלו חוקי נירנברג לחול על האוכלוסייה היהודית. מרבית התושבים היהודיים היגרו או ברחו בשלב זה מהאזור חבל הסודטים, חלקם ללטביה, לסלובקיה, לחלקים אחרים של אירופה או לאמריקה הצפונית, ואחרים נמלטו לאזורים אחרים בצ'כוסלובקיה. הירידה באוכלוסייה היהודית בתקופה זו באוסטי נד לבם הגיעה לכ־75%. במרץ 1939 הפכה צ'כיה כולה לפרוטקטורט גרמני.
מרדכי שטרנברג
דרכו בחינוך
חינך לכך שלימודים אקדמיים אינם תחליף לישיבה ולעולם הרוחני, אלא לימוד מקצוע, ואמר: "כל בחור מהישיבה שהולך לאקדמיה הוא בסדר גמור, לכתחילה! הוא לומד מקצוע, ובאיזה עולם הוא חי? הוא לא עזב את הישיבה".
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
הסכם מינכן ומלחמת העולם השנייה
במהלך חודש נובמבר, התרחשו פוגרומים כלפי האולוסייה היהודית, בית הכנסת הוצת ונהרס בליל 1 בינואר 1939. בדו"ח של מנהל המחוז באוסטי ב-6 בינואר 1939 למשרד הגסטאפו על הפגנות אנטי-יהודיות, נאמר בין היתר כי בסוף 1938 נשארו בעיר 62 חנויות יהודיות שלא נהרסו.
מרדכי שטרנברג
פעילותו הציבורית
הרב מרדכי היה מחברי ומקימי ארגון איחוד רבני תורת הארץ הטובה, גוף המאגד רבנים מזקני תלמידי הרצי"ה ממגוון ישיבות. חתנו, הרב משה שחור הוא מראשי "צעירי תורת הארץ הטובה".
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
הסכם מינכן ומלחמת העולם השנייה
החל מנובמבר 1941, גורשו בכוח חלק מהאוכלוסייה היהודית, בעיקר קשישים, למחנה הריכוז שנוואלד, מחנה שהקים הגסטפו בטירה נטושה בשם 'היער היפה', בכפר ההררי שנוואלד-קראסני, הטירה שופצה חלקית (12 יהודים מאוסטי הוזמנו לתקן אותה), והמדפיס היהודי לוי מונה שם ל"זקן היהודים". היהודים הועסקו בעבודת כפייה ביערות, 103 אנשים עבדו במחנה, 55 מהם מתו בעודם במחנה.
מרדכי שטרנברג
פעילותו הציבורית
בשנתו האחרונה, כחבר בוועדת החינוך של איחוד הרבנים, שלח מכתב למנהלים ומנהלות בחמ"ד על הזהות הציונית-דתית, ובו הסיסמה:.
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
לאחר המלחמה
הקהילה היהודית, שהושמדה בשואה כמעט לחלוטין, מנתה 195 חברים לאחר סיומה.
מרדכי שטרנברג
פעילותו הציבורית
היה שותף בהקמה וחבר הוועד המנהל של עמותת אבוקת אור, המסייעת לבוגרים המתמודדים עם שילוב מוגבלויות הכולל עיוורון ופגיעה מוחית, ובכללם בנו הבכור שלומי.
גלוריה סטיינם
ב-2013 עוטרה סטיינם במדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא ברק אובמה.
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
לאחר המלחמה
בתום המלחמה, חזרו מהמחנות, לאוסטי נד לבם, רק יהודים מעטים מבני הקהילה המקורית. אך רבים מיהודי רוסיה הקארפטית, שלאחר המלחמה סופחה לברית המועצות, התיישבו בערי מוראוויה ובוהמיה, וכך נוסדה גם באוסטי קהילה חדשה. לקהילה הצטרפו גם יהודים ממקומות כגון: טפליצה, ז'אטץ מוסט, דצ'ין, חומוטוב, לואוני, ליטומז'יצה ועוד כמה יישובים קטנים, בסך הכל בשנת 1946 מנתה הקהילה כ־1,100 נפש.
מרדכי שטרנברג
פעילותו הציבורית
השתתף במחאה נגד מצעד הלהט"ב בירושלים, ואמר, ביחס לשתיקת חלק מהרבנים בסוגיה זו, כי "מתוך אהבה גדולה לעם ישראל ולמדינת ישראל חייבת להופיע הזדעזעות גדולה".
גלוריה סטיינם
ילדותה ונעוריה
משפחת סטיינם חייה ונסעה בקרון, שממנו ביצע ליאו סטיינם את עבודתו כסוחר עתיקות נודד. לפני שסטיינם נולדה, אמה רות, שהייתה אז בת 34, עברה אירוע נפשי קשה שהותיר אותה עם יכולות תפקוד נמוכות. היא יצאה ונכנסה ממוסדות פסיכיאטריים. המשפחה התפצלה ב-1944, כשסטיינם הייתה בת 10, אביה נסע לקליפורניה כדי למצוא עבודה, בעוד היא ואמה המשיכו לחיות יחד בטולדו אוהיו. סטיינם לא למדה בצורה מסודרת בבית ספר יסודי עד שהייתה בת 11. הוריה התגרשו בעקבות מחלתה של אמה, וסטיינם טיפלה באמה וסייעה לתמוך במשפחתה, כשאמה התקשתה למצוא עבודה קבועה. בספרה, Outrageous Acts and Everyday Rebellions, היא מתארת את הקשיים שעמן התמודדה אמה, כמרכיב מרכזי בהבנתה עוולות חברתיות. סטיינם סיימה את לימודי התיכון בוושינגטון די. סי.. לאחר שעברה לגור עם אחותה הגדולה סוזן סטיינם פטץ'. היא סיימה תואר ראשון במכללת סמית', מכללה פרטית לנשים. היא מימנה את הלימודים בעצמה ובסיוע מלגות. לאחר סיום הלימודים, נסעה סטיינם להודו כמלגאית (Chester Bowles Asian), לשנתיים. לאחר שהמלגה הסתיימה היא נשארה בהודו וכתבה עבור עיתונים מקומיים. לאחר שחזרה לארצות הברית, סטיינם עברה כמנהלת של מרכז מחקר עצמאי, שמומן על ידי תורם אנונימי. בדיעבד התברר שתורם זה היה ה-CIA. במסגרת מרכז המחקר נשלחו צעירים אמריקאים לפסטיבלים בינלאומיים, כדי להציג את הרעיונות הדמוקרטיים האמריקאים באור חיובי, לעומת התפיסה הקומוניסטית סובייטית. באמצע שנות השבעים פמיניסטיות רדיקליות ביקרו את סטיינם על פעילותה מטעם ה-CIA. ב-1960 היא החלה לעבוד כעיתונאית האישה הראשונה של המגזין הסאטירי Help!, אשר עד אז כתבו בו רק גברים.
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
לאחר המלחמה
בשנים אלו, קהילת אוסטי, בראשות יוסף וסלי, נעשתה למרכז מינהלי של הקהילות היהודיות בצפון-מערב בוהמיה. בעיר פעלו שלושה בתי כנסת, הועסקו חזן ושוחטים, נערכו "שלוש סעודות" בימי שבת, ובחגים - אירועים חגיגיים.
מרדכי שטרנברג
פעילותו הציבורית
מחה בפומבי נגד עלייה להר הבית, וציטט את דברי הרב קוק זצ"ל:. הרב התראיין בנושא מספר פעמים לתקשורת.
גלוריה סטיינם
קריירה כעיתונאית
סטיינם החלה את עבודתה כעיתונאית בראיונות עם ידוענים ואז הוטל עליה לכסות את מרוצו לנשיאות של ג'ורג' מקגוורן, דבר שהוביל למשרה במגזין "ניו יורק". במאמרה מ-1962 בכתב העת אסקווייר דנה סטיינם אודות הדרך לפיה נשים מאולצות לבחור בין קריירה לנישואים, מאמר שקדם לספרה של בטי פרידן "המסתורין הנשי" שראה אור שנה לאחר מכן.
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
לאחר המלחמה
ב־1948, עם תחילת הלאמת עסקים פרטיים על ידי המשטר הקומוניסטי, עזבו יהודים רבים את המקום, מקצתם עלו לישראל ומקצתם היגרו לארצות אחרות. בית הכנסת ברחוב מוסקבסקה היה היחיד שנשאר בשימוש, בית העלמין היהודי נהרס עוד בימי המלחמה ובמקומו הוקם גן צבורי.
מרדכי שטרנברג
פעילותו הציבורית
ביקר את התנהלותה הלקויה של מפלגת הבית היהודי בראשות נפתלי בנט בנושאי יהדות במדינה, בהתעלמותה מדעת תורה ותלמידי חכמים. יום לפני הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, בהן התמודדו איילת שקד ונפתלי בנט (יחד עם בצלאל סמוטריץ' והרב רפי פרץ) ברשימת ימינה, פרסם כי לא יעלה על הדעת לתמוך בהם.
גלוריה סטיינם
קריירה כעיתונאית
ב -1963, בעת שעבד במגזין show, לצורך הכנת כתבה, סטיינם הועסקה כשפנפנת פלייבוי במועדון פלייבוי בניו יורק. המאמר, שפורסם בשם "סיפורה של שפנפנה", וכלל שני חלקים ונכתב בצורת יומן, תיאר את היחס לנשים במועדונים הללו וכלל תמונה של סטיינם במדי המועדון. סטיינם כתבה שהיא גאה בעבודת התחקיר שעשתה ובפרסום תנאי העבודה הנצלניים של שפנפנת פלייבוי ובמיוחד חשיפת הדרישות לשירותי מין, אשר היו על גבול החוקיים. עם זאת, במשך תקופה קצרה לאחר פרסום המאמר, סטיינם התקשתה לקבל תחקירים נוספים; לדבריה, זה היה "כי עכשיו הפכתי להיות שפנפנה - וזה לא משנה מה הסיבה לכך". סטיינם עבדה בכתיבה לתוכנית הסאטירית "זה היה השבוע שהיה" (That Was The Week That Was) ב-NBC וכתבה במגזין ניו יורק. באפריל 1969, סטינם פרסמה במגזין ניו יורק מאמר בשם "אחרי הכח השחור, שחרור האישה" שהביא לה פרסום לאומי כמנהיגה פמיניסטית. במאמר היא הסבירה לגברים מדוע הם לא צריכים לפחד מתנועת הנשים. ב -1972 היא ייסדה את המגזין הפמיניסטי Ms. עם דורותי פיטמן יוז; מיז' התחיל כמהדורה מיוחדת של מגזין ניו יורק, וקליי פלקר, העורך ועיתונאי של המגזין מימן את הגיליון הראשון. מהדורת הניסיון הראשונה, שכללה 300,000 עותקים נמכרה בתוך שמונה ימים ו-20,000 מכתבים למערכת. המגזין נמכר לקרן הרוב הפמיניסטי (Feminist Majority Foundation) בשנת 2001; סטיינם נשארה כאחת משש העורכות המייסדות ומכהנת גם במועצה המייעצת לעיתון.
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
לאחר המלחמה
המצב הרוח הקשה שלאחר המלחמה בקרב יהודי אוסטי, התבטא בעיקר באובדן האמונה והמודעות לשורשיהם, כמעט חמישית מהם הפסיקו להצהיר על יהדותם, ורבים מהם כיבדו את שמותיהם כפי שהם נשמעים בגרמנית.
קושי כלכלי
הקהילה היהודית השתנתה גם חברתית-כלכלית כתוצאה מהמלחמה. במהלך המלחמה ירד מספר חבריה ל-10% מהמספר המקורי, מה שהביא עימו בעיות חדשות של מסחר וייצוא עצמי כלכלי. לפני המלחמה בעיה זו לא הייתה, מכיוון שהיו חברים עשירים בכפר, אך לאחר המלחמה רוב חברי הקהילה היו עניים, במיוחד החברים שהתווספו מרוסיה התת-קרפטית. בסוף שנת 1953, נאלצה הקהילה לסגור את החלקה היהודית בבית העלמין המרכזי, מצבות מבית העלמין הונחו על הכביש הראשי ונמכרו למתעניינים, באזור המחלקה היהודית שבוטלה, קיימים כיום מיכלי פרופילן להפעלת אפיכלורוהידרין.
מרדכי שטרנברג
פעילותו הציבורית
בשנת תשס"ב פנה אליו אדם שחיבר ספר על מסכת כתובות, וביקש ממנו הסכמה. הרב מרדכי סירב ואמר: . גם כשהנ"ל ביקש את הסכמתו על ספר נוסף שחיבר לאחר מכן, נהג כך, ואף שעודד את המחבר להוציא את הספר לאור, טען שהוא אישית לא שייך לדרגת הסכמות, וכי.
גלוריה סטיינם
קריירה כעיתונאית
באותה השנה, סטיינם הייתה האישה הראשונה שנאמה במועדון העיתונאית הלאומי, ארגון אמריקאי לעיתונאים ואנשי תקשורת.
ב-1978 פרסמה סטיינם במגזין קוסמופוליטן מאמר בשם, אם גברים היו מקבלים וסת, שבו היא מתארת עולם דמיוני בו גברים מדממים פעם בחודש במקום נשים. היא מסכמת במאמר כי בעולם כזה, הווסת הייתה הופכת למקור של כבוד בשעה שגברים היו המשווים את הסבל היחסי שלהם, ולא מקור לבושה כפי שווסת היא לנשים.
סטיינם הפכה פעילה פוליטית בתנועה הפמיניסטית ונדמה היה כי כלי התקשורת מתייחסים אל סטיינם כמנהיגה פמיניסטית רבגונית. סטיינם הביאה פמיניסטיות ידועות אחרות לקדמת הבימה וחרשה את הארץ לאורכה ולרוחבה בצוותא עם עורכת הדין פלורנס ריי "פלו" קנדי. ב-1971 הייתה מייסדת שותפה של הוועידה הלאומית הפוליטית לנשים כמו גם את "ברית הנשים הפעילות". ב-1972 היא סייעה לייסד את כתב העת הפמיניסטי מיז וכתבה עבור המגזין עד למכירתו ב-1987. ב-1991 ייסדה את כתב העת Choise USA, אשר נרכש על ידי התאחדות הרוב הפמיניסטית ב-2001. סטיינם נותרה בראש התורן כאחת משש העורכות מייסדות ושירתה במועצה המייעצת. בניגוד לסברה הרווחת, סטיינם לא טבעה את מטבע הלשון "אשה זקוקה לגבר כפי שדג זקוק לאופניים", אלא אירינה דאן טבעה אותה.
סטיינם הייתה ב-1974 מייסדת שותפה של קואליציית איגוד העבודה לנשים, והשתתפה בוועידה הלאומית לנשים ביוסטון שבטקסס ב-1977. היא נהייתה עורכת מייעצת של המגזין מיז כשהוא הוחיה ב-1991, והיא הוכנסה להיכל התהילה לנשים הלאומי ב-1993.
במאמר בניו יורק טיימס מ-1998 חיוותה סטיינם דעתה על שימוע ההדחה לביל קלינטון. היא סירבה לגנות את קלינטון על יחסיו עם לוינסקי, ונתנה פרשנות מקלה להאשמות של פאולה ג'ונס שקלינטון הטריד אותה מינית שכיהן כמושל ארקנסו. ביקורת על עמדותיה של סטיינם הופיעו בטיימס עצמו ובעיתונים נוספים. כעשור לאחר פרסום המאמר שנשאלה סטיינם האם היא מתחרטת על המאמר שכתבה היא השיבה שלא הייתה מגנה על קלינטון בצורה כה נמרצת אך היא סירבה להתנצל או להביע חרטה על המסה השנויה במחלוקת, אך ציינה שהיא כנראה "לא הייתה כותבת את אותו הדבר עכשיו".
אקטיביזם
ב-1970 כשארגון NOW החזיר לסדר היום הציבורי בארצות הברית את התיקון לשוויון זכויות בחוקת ארצות הברית, סטיינם העידה בפני ועדת המשפט של הסנט בעד התיקון.
ב־10 ביולי 1971 סטיינם, בלה אבצוג, בטי פרידן, שירלי צ'יזהולם ומירלי אוורס-ויליאמס ועוד כ-300 נשים שהקימו את הקואליציה הפוליטית הלאומית של נשים (NWPC). הקואליציה שמה לעצמה למטרה לגייס להכשיר ולתמוך בנשים השואפות להיבחר לתפקידים ציבוריים ופוליטיים בארצות הברית. כשותפה מייסדת בקואליציה, היא נשאה נאום באירוע בשם "קריאה לנשות אמריקה" שהפך לטקסט מכונן:
בשנת 1977, סטיינם הייתה מהתומכות הראשונות במכון נשים לחופש העיתונות (WIFP). ארגון ללא מטרת רווח הפועל לשלב נשים בתקשורת באמצעות מחקר, חינוך ופעילות ציבורית. ב -1984 נעצרה סטיינם יחד עם מספר מחברי קונגרס ופעילי זכויות אדם, על ידי שוטר סמוי, ליד שגרירות דרום אפריקה בארצות הברית בשעה שמחו על האפרטהייד בדרום אפריקה.
בתחילת מלחמת המפרץ, בשנת 1991, סטיינם, יחד עם הפמיניסטיות רובין מורגן וקייט מילט, התנגדו בפומבי לפלישה למזרח התיכון וטענו כי המטרה לכאורה של "הגנה על הדמוקרטיה" היא העמדת פנים. במכתב לעורך הניו יורק טיימס הן כתבו: "כפמיניסטיות אנחנו כותבות, אנו מתנגדות לכל מלחמה במפרץ הפרסי, שבה צעירים וצעירות משליכים את חייהם בתבערה שמחירה דם ודולרים שיש למנוע אותה. אנחנו זוכרות את [מלחמת] וייטנאם. אנו זוכרות שארצות הברית חימשה את סדאם חוסיין ולא התערבה במהלך בטבח הכורדים באמצעות לוחמה כימית".
בשנת 2005, סטיינם, ג'יין פונדה ורובין מורגן ייסד את מרכז מדיה לנשים (Women's Media Center), הפועל כדי להגדיל את הנראות של נשים בתקשורת.
ב-2005 הופיעה סטיינם בסרטה התעודי של ג'ניפר באומגרדנר וגילאין אולדריץ בשם "הייתה לי הפלה". בסרט תיארה סטיינם את ההפלה שהיא עברה כאישה צעירה בלונדון, שם היא חייתה למשך זמן קצר, טרם לימודיה בהודו. סטיינם הייתה גם חברה בתנועה הסוציאל-דמוקרטית של אמריקה, וחברה בוועדה המייעצת של Women's Voice ו-Women's Vote.
ב-2013 עוטרה במדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא ברק אובמה.
השפעה
המשורר והזמר הקנדי, דייוויד אשר (David Usher), כתב שיר בשם "Love Will Save the Day" שכלל sound bites מנאומיה של סטיינם. פתיחת השיר מכילה את הצהרתה כי "זוהי באמת מהפכה", והסיום נקטע בהינתן הציטוט "אנו מדברים על חברה שבה לא יהיו שום תפקידים אחרים מאשר אלו שנבחרו או אלו שמשתכרים עבורם, אנו באמת מדברים על הומניזם". גם בקרדיטים לסרט ונדטה מוזכר נאום אחרון זה.
ביקורת
סטיינם זכתה להכרה רבה בארצות הברית, ולכן הייתה מטרה שכיחה לביקורת. פמיניסטיות רדיקליות ביקרו אותה על גישתה הליברלית אשר מוותרת יתר על המידה לפטריארכיה. רדסטוק נגס טען ב-1975 כי עבדה עבור ה-CIA, האשמה אותה הכחישה סטיינם.
חיים אישיים
ב-1986 אובחן לסטיינם סרטן השד וב-1994 היא אובחנה עם תסמונת העצב המשולש.
ב-3 בספטמבר 2000, בגיל 66, נישאה סטיינם לדייוויד בייל, אביו של השחקן כריסטיאן בייל. החתונה נערכה בביתה של חברתה וילמה מנקילר, שהייתה לפני כן הצ'יף האישה הראשונה של שבט צ'רוקי. סטיינם ובייל היו נשואים במשך שלוש שנים בלבד קודם שהוא נפטר מגידול בראשו, ב-30 בדצמבר 2003, בגיל 62.
ב-2014 התארחה בתפקיד עצמה בסדרה "האישה הטובה", בעונה 6, פרק 3.
פרסים והוקרה
רשימה חלקית של הפרסים וההוקרות שסטיינם קבלה:
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
קושי כלכלי
הקהילה המשיכה להיות נתמכת על ידי אישים וארגונים בינלאומיים יהודיים שונים. עם זאת, המשטר הקומוניסטי במדינה, נקט בנוקשות בעניין התרומות שהגיעו מבחוץ. כך למשל, בשנות השמונים, התורמים העיקריים היו משווייץ. אך מבין כל התרומות הללו, סכום גבוה באופן לא פרופורציונלי, של כ-30% מכלל התרומות שהגיעו לקהילה משווייץ, הועבר לממשל האזורי באוסטי.
לאחר מהפכת הקטיפה (1989)
התפתחות נוספת חזתה קהילת אוסטי נאד לבם וקהילות דתיות נוספות. לאחר מהפכת הקטיפה וסיום השלטון הקומוניסטי, השלטון החדש היה סובלני יותר מאשר הקומוניסטים. העיר עברה תהליך טיהור ונפטרה ממשתפי הפעולה עם המשטר הקומוניסטי. נכון להיום הנהלת העירייה מנסה בעיקר להבטיח את זקנתם השלווה של חבריה. חברים נפגשים באופן קבוע לשירותים, במיוחד בחגים חשובים. אף על פי כן, חיי הכפר כבויים מכיוון שנעדרת נוכחותם של חברים צעירים בקהילה שנכרת עזיבה משמעותית שלהם. בשנת 2000 היו 50 חברים בקהילה, מתוכם רק 17 איש התגוררו באוסטי נד לבם עצמה. באמצע שנת 2005 היו רק 38 חברים רשומים בקהילה.
בית העלמין הישן
בשנת 1995, מכרה הקהילה הדתית היהודית את אדמת בית העלמין.
אנדרטה לזכר קהילת אוסטי
בשנת 2005, הוקמה בשטח בית העלמין היהודי הישן, אנדרטה שהוקדשה לזכר קהילת יהודי אוסטי נד לבם, ואלף היהודים מאוסטי שנרצחו במהלך השואה. האנדרטה מורכבת ממגן דוד גרניט ענק, אשר קבור בחלקו באדמה.
בית הכנסת היהודי באוסטי
אך הבנייה החלה רק בשנת 1880, על פי תוכניותיו של האדריכל אלווין קוהלר, המבנה עוצב בסגנון אוריינטלי, כמבנה אקלקטי גבוה שכללה עזרת נשים, כל המבנה מומנן מתרומות הקהילה, סך התרומות עמד על מטבעות זהב.
בראשית המאה העשרים הורחב הבניין והוסף לו עוגב של חברת 'Rieger'.
לאחר סיפוח חבל הסודטים לגרמניה הנאצית. על אף שבית הכנסת שרד את אירועי ליל הבדולח, הוא נשרף לבסוף ב־31 בדצמבר 1938, ומהשריפה שרדו רק הקירות החיצוניים של המבנה.
המבנה נפגע בחלקו במהלך הפצצת העיר בשנת 1945, על ידי בעלות הברית. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, הקימה הוועדה הלאומית של העיר המקומית שירותים ציבוריים במרתף המקורי של בית הכנסת.
תעשיינים ונושאי משרות יהודיים באוסטי
היהודים באוסטי נד לבם היו מעורבים פעילים בתעשייה ובתרבות במשך השנים. בין יהודי אוסטי היו תעשיינים ויזמים, סוחרים, בעלי מלאכה, רופאים ועורכי דין בעלי מוניטין.
יהודי הידוע בשם משפחתו "המרשלאג", מראשוני המתיישבים באוסטי, היה גובה מס-המעבר על גשר הבילה.
יהודי העיר היו שולטים בעיסקי הפחם בעיר, הרמן פולטשק (1858–1926), היה מנהל מכרה הפחם באוסטי נאד לבם. יעקב ויינמן, סוחר פחם, ניהל ב־1874 את עסקי הפחם של "איגוד הבנקים בפראג" וחלקו היה רב בפיתוח תעשיית הפחם בצפון-מערב בוהמיה כולה. ויינמן היה גם נדבן ותרם להקמת בית מחסה, בית יתומים ומעון לילדים, תמך בבית החלמה ליולדות ובבית הספר לעיוורים שבמקום, בנה ספרייה עם אולם קריאה והקים סנטוריום לחולי ריאות בשפיגלסברג.
מפעל "אלקה" למצברים, הגדול מסוגו במרכז אירופה, היה בבעלות היהודי מאוסטי ויקטור לאנגשטיין. ד"ר וילהלם ויטנברג, רופא שיניים מאוסטי, פעל במרכז ההבראה לילדים יהודים. ואיגנאץ פצ'ק, סוחר פחם, פעל לפיתוח העיר.
מאקס פליישר, היה משורר, מחזאי ומבקר אמנותי בשפה הגרמנית וויקטור אולמן, מנצח האופרה המקומית, היו יהודיים בני המקום.
איתן לוסטיג עבד בין השאר כמנצח בתיאטראות ובבתי אופרה באוסטי נד לבם.
מרדכי שטרנברג
עיונים משיעורי הרב מרדכי
גולת הכותרת של יצירתו התורנית של הרב שטרנברג היא שיעוריו העיוניים בתלמוד, אשר חלקה נדפס במסגרת סדרת "עיונים משיעורי הרב מרדכי". עד שנת ה'תשפ"א (2021) יצאו לאור במסגרת הסדרה מספר כרכים:
הסדרה יוצאת לאור על ידי בית המדרש הקהילתי בגבעת שמואל. העורך הראשי הוא הרב דוד טורנר.
קהילת יהודי אוסטי נד לבם
תעשיינים ונושאי משרות יהודיים באוסטי
כמה יהודים מאוסטי לחמו במלחמת העולם השנייה בשורות הצבא הצ'כי.
בשנת 2010 ירוסלב אחאב היידלר יהודי גר יליד צ'כיה, רץ ללא הצלחה בבחירות המוניציפליות למועצת העיר אוסטי. כעבור ארבע שנים, בבחירות 2014 נבחר כחבר מועצת העיר, הוא התמנה למועצת התרבות והאמנות העירונית, אך פרש בשל ניגוד עניינים.
משרות הקהילה
ליפמן דלר, ה'מו"ץ' (מורה צדק) הראשון, שרת את הקהילה עד שנת 1879.
לוי וינטרברג, שימש כחזן וכמלמד עד 1888, ומאז ועד 1910 מילא את התפקיד ר' סלמון בס.
חיים זייצ'יק
הרב חיים אפרים זייצ'יק (תרס"ו, 1906 – ט' באדר ב' תשמ"ט, 1989) היה ראש ישיבת בית יוסף – נובהרדוק בבוצ'אץ' וממפיצי רעיונות תנועת המוסר ברוח נובהרדוק בארץ ישראל.
תולדותיו
בתחילת שנות ה-60 עלה הרב זייצ'יק לישראל. בתקופה הראשונה שימש מנהל רוחני בישיבת תפארת הכרמל בחיפה. כעבור זמן התיישב בירושלים והקדיש את כל זמנו להפצת רעיונות תנועת המוסר ברוח נובהרדוק. פרסם לאורך השנים סדרה ארוכה של ספרים, וכמו כן השמיע שיעורים ושיחות מוסר בפני אברכים ותלמידי ישיבות. הקים את כולל "אור חדש" ועמד בראשו.
אשרף חכימי
אשרף חכימי מוך (בספרדית: Achraf Hakimi Mouh, בערבית: أشرف حكيمي موح; נולד ב-4 בנובמבר 1998) הוא כדורגלן מרוקאי-ספרדי המשחק בעמדת המגן הימני והשמאלי בפריז סן-ז'רמן מליגת העל הצרפתית ובנבחרת מרוקו.
קריירת מועדונים
אשרף חכימי מוך נולד במדריד שבספרד, למשפחה מרוקאית-מוסלמית אדוקה. ב-2005 הוא הצטרף למחלקת הנערים של מועדון אופיגבי מהעיר חטאפה שבספרד. הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד בשנת 2006. בעונת שיחק בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של המועדון, מהליגה הספרדית השלישית. לקראת עונת הועלה לקבוצה הראשונה של המועדון, המשחקת בליגת העל הספרדית. ב-1 באוקטובר 2017 ערך הופעת בכורה בהרכב מול אספניול.
ב-11 ביולי 2018 הושאל לשנתיים לבורוסיה דורטמונד מליגת העל הגרמנית.
ב-2 ביולי 2020 עבר מריאל מדריד לאינטר מליגת העל האיטלקית, תמורת 40 מיליון יורו. את הופעת הבכורה שלו ערך במחזור הראשון של עונת 2020/2021, כשעלה כמחליף בניצחון 3–4 על פיורנטינה ובישל את השער השלישי. את שער הבכורה כבש במחזור השני בניצחון 2–5 על בנוונטו, חיכימי גם הוסיף בישול במשחק.
ב-6 ביולי 2021 חתם בפריז סן-ז'רמן. ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית ב-7 באוגוסט נגד טרואה, ואף כבש שער בכורה בניצחון 1–2.
נבחרות מרוקו
שיחק בנבחרות הצעירות של מרוקו. ב-11 באוקטובר 2016 ערך אשרף חכימי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו הבוגרת, כשנכנס כמחליף בדקה ה-67 בניצחון 0–4 על נבחרת קנדה במשחק ידידות. ב-1 בספטמבר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת מרוקו בניצחון 0–6 על נבחרת מאלי, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018 - אפריקה (CAF).
נכלל בסגל נבחרת מרוקו לטורניר מונדיאל 2022.
חיים אישיים
ב-27 בפברואר 2023 דווח על ידי כלי תקשורת בצרפת כי אשרף חכימי נעצר ונחקר בחשד לאונס צעירה בפריז, כארבעה ימים לאחר פרסום הדיווחים, הוגש נגדו באופן רשמי כתב אישום בגין החשדות כי ביצע מעשה אונס בצעירה.
קבוצתיים
פריז סן ז'רמן
חאבייר פסטורה
חאבייר מתיאס פסטורה (בספרדית: Javier Matías Pastore; נולד ב-20 ביוני 1989 בקורדובה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר במועדון ספורט קטר.
קריירת מועדונים
פסטורה החל את דרכו בכדורגל בקבוצות הילדים והנוער של מועדון הכדורגל טאז'רס דה קורדובה. בשנת 2007 החל לשחק בקבוצה הבוגרת (אז בליגה הארגנטינאית השנייה), אך שותף בחמישה משחקים בלבד במהלך העונה ועם תחילת שנת 2008 הושאל להוראקאן מהליגה הארגנטינאית הבכירה. את הופעת הבכורה שלו בהוראקאן ערך ב-24 במאי 2008, במשחק נגד ריבר פלייט, בו הפסידה קבוצתו 0–1. בעונת הקלאוסורה 2009 הפך לאחד השחקנים הבולטים בליגה ועם שבעה שערים (מלך השערים של הוראקאן) ושלושה בישולים, הוביל את קבוצתו לאחד מהישגי השיא שלה, המקום השני, כאשר שתי נקודות בלבד מפרידות בינה ובין ולס סארספילד שזכתה באליפות.