cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בריטניה הפרהיסטורית
תקופת הברזל
בתקופת הברזל הייתה תושבי האי מחולקים לקבוצות חברתיות קטנות שבראשן עמד ראש השבט.
המאות האחרונות של תקופת הברזל לפני פלישת הרומאים
מסביבות שנת 175 לפני הספירה הם התיישבו באזורי קנט, הרטפורדשייר ואסקס, והביאו איתם את המיומנות לייצור חרס יותר טוב מכל מה שנעשה קודם בבריטניה. הגאלים, שהושפעו מתרבות האימפריה הרומית, יצרו את היישוב הראשון בבריטניה שהיה גדול מספיק להיקרא עיר.
מאות אלו ראו גם עלייה באיכות החיים באיים, כמו גם במורכבותם. בסביבות שנת מאה לפני הספירה החלו להשתמש במוטות ברזל כבמטבע, בעוד המסחר הפנימי ועם היבשת פרח, בעיקר בזכות המינרלים הרבים שמצויים בבריטניה. המטבעות פותחו, מבוססים על סוגים מהיבשת אבל נושאים שמות של ראשי שבטים מקומיים.
Hummingbird (צופן)
הצופן הראשון Hummingbird (בעברית "יונק דבש") פותח ב-2009 על ידי דניאל אנגלס מחברת Revere Security ועמיתיו מ-CACR (מרכז מחקר לקריפטוגרפיה יישומית) אוניברסיטת ווטרלו קנדה. הוצג ב-2010 WLC (ועידה שנתית בינלאומית לקריפטוגרפיה קלת משקל עבור חומרה מוגבלת משאבים) וב-RISC ’09. עד כמה שידוע אינו מוגן בפטנט וחופשי לשימוש. הצופן Hummingbird-2 פותח ב-2011 בעקבות קריפטואנליזה של קודמו והוצג ב-RFIDSec'11. הוא מספק הצפנה מאומתת, אורך המפתח הופחת ל-128 סיביות והזיכרון הפנימי הורחב ל-128 סיביות. הוא מכיל שיפורים אחדים לעומת קודמו כדי לחזקו נגד קרפיטואנליזה. המפרט שלו, התפוקה והביטחון שלו מותאמים לתקן איזו ISO/IEC 18000-6:2010.
מבוא ותיאור כללי
השפעת טכנולוגית מחשוב מפושט (Pervasive Computing) כמו RFID, כרטיסים חכמים וסנסורים אלחוטיים על חיי היום יום הולכת ומתרחבת. השימוש בהם פורץ לכל תחומי החיים, מבקרה ושליטה מרחוק, בית חכם, ניהול שירותי אספקה כמו מדי חשמל ומים ועד ניטור רפואי. כל אילו מערבים עיבוד ושידור מידע רגיש, כמו מידע ביו-רפואי או מידע על צריכה או אספקה של מוצרים ולכן יש צורך להטמיע במערכות אילו מנגנון קריפטוגרפי שיאפשר לשמור על דיסקרטיות ולהבטיח את שלמות המידע. ברוב המקרים מכשירי מחשוב מפושט מכילים מעבד זעיר שפועל על אנרגיה חיצונית כמו כרטיס חכם או על סוללה זעירה שאמורה להחזיק מעמד זמן רב ללא טעינה. מסיבה זו הוא פועל על משאבים כמו זיכרון וכוח מחשוב אולטרה נמוכים בהשוואה למחשב שולחני. צפנים סימטריים רגילים אינם מתאימים במיוחד לעבודה בסביבה כזו. רובם, במיוחד AES פותחו עוד בטרם הטכנולוגיה הזו פרצה לתודעה.
ל-Hummingbird מבנה היברידי ייחודי בהשראת מכונת האניגמה, המשלב צופן בלוקים עם צופן זרם (מכיל זיכרון פנימי מה שמאפשר בלוק קטן) ופותח מתוך כוונה שיהיה יעיל, פשוט וקל ככל האפשר להטמעה והרצה.
תיאור צופן Hummingbird
מבנה Hummingbird בנוי באופן בלתי שגרתי בניסיון ליהנות מיתרונות שני תחומים שונים בהצפנה סימטרית, צופן זרם וצופן בלוקים. הוא מורכב מצופן בלוקים המקבל קלט באורך 16 סיביות ומתחלק לארבעה עם ארבעה מפתחות שונים: בהתאמה, ארבעה אוגרים פנימיים באורך 16 סיביות כל אחד:  ואוגר זיזה ממושב LFSR עם 16 מצבים. המפתח הסודי המסופק על ידי המשתמש מחולק לארבעה תת-מפתחות באורך 64 סיביות: המתאימים לצופן הבלוקים האמור.
להצפנה, בלוק טקסט קריא באורך 16 סיביות PT_i מחובר תחילה מודולו 2^{16} עם תכולת האוגר הראשון RS1 והתוצאה מוצפנת עם צופן הבלוקים הראשון E_{k_1} והפלט הופך קלט לשלב הבא. תהליך זה חוזר על עצמו בדרך דומה שלוש פעמים נוספות עם יתר האוגרים והצפנים, כאשר פלט E_{k_4} הוא הטקסט המוצפן CT_i. המצב הפנימי (ארבעת האוגרים) של הצופן מעודכן באופן בלתי צפוי, בהתאם לערכם הנוכחי, פלט שלושת צפני הבלוקים הראשונים וה-LFSR יחד. פענוח מתנהל בדרך דומה להצפנה אף בסדר הפוך.
לצופן שלושה מצבים אפשריים: מצב אתחול, מצב הצפנה ומצב פענוח. לפני הצפנה/פענוח יש צורך לאתחל את המצב הפנימי של הצופן כדלהלן: תחילה וקטור אתחול המונה ארבעה ערכים אקראיים באורך 16 סיביות: כאשר i=1,2,3,4 נטען לתוך ארבעת האוגרים בהתאמה ואז מצפינים את  (חיבור של האוגר הראשון והשלישי מודולו 2^{16}) במצב אתחול כשהפלט הסופי TV_i משמש כערכים התחלתיים של ה-LFSR. יתרה מזו, הסיבית ה-13 של ה-LFSR נקבעת תמיד ל-1 כדי למנוע מצב שהאוגר יהיה כולו אפסים. ה-LFSR מופעל פעימה אחת לפני שהוא מפיק פלט כדי לעדכן את האוגר השלישי. הטבלה הבאה מסכמת את מהלכי האלגוריתם בשלושת המצבים האמורים:
צופן בלוקים 16-ביט
צופן הבלוקים הפנימי E_{k_i} בנוי בסגנון רשת החלפה-תמורה עם בלוק באורך 16 סיביות (2 בתים) ולמעשה מחולק לארבעה צפנים כשכל אחד מהם מקבל תת-מפתח K^{(i)} באורך 64 סיביות (8 בתים) כאשר  מתייחס למספר הצופן. למעט המפתח השונה הצופן זהה בכל הארבעה והוא פועל עם ארבעה סבבים רגילים בשלוש שכבות החלפה/פיזור/הוספת מפתח וסבב חמישי המכיל רק את שכבת הוספת המפתח וההחלפה לא הפיזור. תת-המפתח מחולק לארבעה מפתחות קטנים באורך 16 סיביות כל אחד: כל מפתח מתאים לסבב אחד ולצורך הסבב האחרון מכינים שני מפתחות נוספים  הנגזרים ישירות מהמפתחות הקודמים (המפתח החמישי הוא תוצאת XOR של המפתח הראשון עם השני והמפתח השישי הוא XOR של המפתח השני עם הרביעי).
בארבעת הסבבים הראשונים של הצופן שלוש השכבות מתבצעות כך: כאשר הוא בלוק הקלט באורך 16 סיביות. כדי לחסוך בצריכת זיכרון ואנרגיה אפשר להשתמש רק בתיבת החלפה אחת במקום ארבעה. הגרסה עם תיבת החלפה אחת החוזרת על עצמה ארבע פעמים היא קומפקטית ומשיגה אותה רמת ביטחון כמו עם ארבע תיבות החלפה שונות.
בסבב האחרון לא מבצעים את שכבת הפיזור אלא מבצעים XOR עם המפתח האחרון.
הצפנה מאומתת
Hummingbird-2 משמש גם כאלגוריתם הצפנה מאומתת המספק במקביל סודיות והגנה על שלמות המידע בריצה אחת. כתוצאה מכך יעילות האלגוריתם גבוהה במיוחד ביישום בחומרה. כקודמו, הצופן אינו מתאים בדיוק לקטגוריה של צופן בלוקים או צופן זרם, אלא מעין הכלאה של השנים בסגנון דומה לצפנים Helix ו-Phelix. הוא פותח בעקבות הפקת לקחים במיוחד לאור קריפטואנליזה של Saarinen נגד הצופן הקודם Hummingbird-1 ולדעת המפתחים הצופן החדש עמיד נגד כל ההתקפות הקריפטואנליטיות הידועות, אם כי קיים מחקר שמראה אחרת.
תיאור האלגוריתם
Hummingbird-2 מקבל בלוק טקסט גלוי באורך 16 סיביות (שני בתים), מפתח סודי באורך 128 סיביות (32 בתים) ווקטור אתחול באורך 64 סיביות (16 בתים) ומפיק בלוק מוצפן באורך 16 סיביות וכן במידה שנדרש מפיק תג אימות (באורך של עד שמונה מילים) של הבלוק המוצפן בנוסף למידע אחר גלוי שנקרא מידע נלווה אם קיים, כמו הערכים החד-פעמיים הגלויים המשמשים לאתחול הצופן או חבילת כותר המכילה מידע תפעולי.
תיבות ההחלפה של Hummingbird-2 תופסות שטח של 256 סיביות (32 בתים).
להלן הגדרה פורמלית של הפונקציה f(x) המשתמשת בתורה בפונקציית ההחלפה S(x) הכוללת את ארבע תיבות ההחלפה המתוארות ובפונקציה הליניארית L(x):
פונקציית ההצפנה
מבנה כללי של פונקציית הסבב הפנימית המקבלת חמש מילים, את הקלט x וארבעה מפתחות ומשתמשת ב-f הוא: הפונקציה ההופכית f^{-1}(x) וכן הפונקציה ההופכית WD16^{-1} נגזרות ישירות מהפונקציות האמורות.
אתחול
המצב הפנימי של הצופן מאותחל בארבעה מהלכים. תחילה טוענים את וקטור האתחול: ומפעילים את פונקציית הסבב ארבע פעמים: המצב ההתחלתי לפני ההצפנה של הבלוק הראשון הוא R^{(4)}. הסמל מייצג את המשלים ל-2 של i.
הצפנה
פונקציית ההצפנה של בלוק אחד: C_i=E(P_i) מבצעת ארבע קריאות לפונקציית הסבב הפנימית: והטקסט המוצפן הוא C_i.
פענוח מתבצע בדרך דומה אך עם הפונקציות ההופכיות ובסדר הפוך של המפתחות.
עדכון מצב פנימי
לאחר הצפנה או פענוח מבצעים את המהלכים הבאים לעדכון המצב הפנימי:
תג אימות
לאחר עיבוד כל המידע המוצפן והמידע הגלוי (שאינו מוצפן רק מועבר כמו שהוא) אפשר לייצר תג אימות T באורך של n\le 8 מילים. תחילה מפעילים את הצופן שלוש פעמים ללא פלט כלשהו: כאשר R_1 ו-R_3 מייצגים את תכולת הזיכרון באוגרים האמורים בכל סבב לפני הפעלת פונקציית ההצפנה E. התג T מורכב מהמילים:
מצב הפעלה המדמה צופן זרם
לעיתים נדרש להצפין ולאמת יחידות מידע הקטנות ממילה באורך 16 סיביות, במקרה כזה אפשר פשוט להצפין את המידע על ידי תוצאה חתוכה של פונקציית ההצפנה. למשל אם המידע x באורך n סיביות, כאשר n\le 15 מצפינים פעם אחת בלוק של 16 אפסים ומחברים ב-XOR את n הסיביות הראשונות של התוצאה המוצפנת עם בלוק המידע x כך:. לצורך תג האימות ממשיכים להריץ את הצופן, מעדכנים את המצב הפנימי ומפיקים תג אימות כמתואר לעיל.
היות ש-Hummingbird-2 הוא אלגוריתם הצפנה מאומתת כמו GCM, הוא כולל שימוש בוקטור אתחול חד-פעמי. אף על פי שצופן זה אינו רגיש לשימוש חוזר כמו GCM, מומלץ להימנע משימוש חוזר בוקטור אתחול כל עוד המפתח לא הוחלף (אחד משניהם חייב להיות שונה לפני שמצפינים ומאמתים מסרים נוספים). במילים אחרות ההסתברות ששני מסרים יוצפנו עם אותו מפתח ואותו וקטור אתחול צריכה להיות נמוכה מ-2^{32}. במקרה שהמשתמש לא עמד בקריטריון זה התוצאה תהיה שהמתקיף יוכל לזהות הצפנה של בלוקים זהים. דבר שרצוי להימנע ממנו במקרים מסוימים.
ביטחון ועילות
בגרסה הראשונה התגלו חולשות בצופן הבלוקים הפנימי. Markku-Juhani O. Saarinen פרסם התקפה דיפרנציאלית שמסוגלת לשחזר את המפתח תוך מספר מיליוני מסרים נבחרים במה שקרוי התקפת גלוי-נבחר בסיבוכיות של 2^{64} פעולות אוף ליין. גרסה 2 יחסית חדשה ועדיין אין הרבה קריפטואנליזה שלה. קיים מחקר שמבוסס על התנגשויות דיפרנציאליות נגד פונקציית הסבב הפנימית, שמראה שקיימת בה בעיה דומה. המחברים מראים אפשר לשבור את הצופן בזמן של 2^{32.6} בסיבוכיות מקום של 2^{32.6} עם מספר זוגות של מפתחות קשורים.
גד (צמח)
גד (שם מדעי: Coriandrum) הוא סוג של צמחים בעלי פרחים ממשפחת הסוככיים המונה מספר מינים מצומצם. המין הבולט בסוג זה הוא גד השדה, הידוע ככוסברה. מינים אחרים כוללים את גד ההרים (Coriandrum tordyloides).
רחוב רבי עקיבא
שם הרחוב
הרחוב קרוי על שם התנא רבי עקיבא, שהתגורר בעיר בני ברק הקדומה (שעל פי ההשערה, הייתה באזור מחלף מסובים), כמובא בהגדה של פסח: "מַעֲשֶׂה בְּרַבִּי אֱלִיעֶזֶר וְרַבִּי יְהוֹשֻׁעַ וְרַבִּי אֶלְעָזָר בֶּן עֲזַרְיָה וְרַבִּי עֲקִיבָא וְרַבִּי טַרְפוֹן שֶׁהָיוּ מְסֻבִין בִּבְנֵי בְרַק, וְהָיוּ מְסַפְּרִים בִּיצִיאַת מִצְרַיִם כָּל אוֹתוֹ הַלַּיְלָה עַד שֶׁבָּאוּ תַלְמִידֵיהֶם וְאָמְרוּ לָהֶם: רַבּוֹתֵינוּ, הִגִּיעַ זְמַן קְרִיאַת שְׁמַע שֶׁל שַׁחֲרִית"
מיקום
הרחוב חוצה את העיר ממערב למזרח. הוא מתחיל במפגש עם כביש 481 (דרך ז'בוטינסקי) וממשיך למרכז בני ברק. שיאו ב"גן ורשה", הקרוי על שם יהודי גטו ורשה שנספו בשואה. בהמשך נפגש הרחוב ברחוב הרב שך, שם ממוקם בית הכנסת איצקוביץ' (ראו להלן), ומיד לאחריו נקודת המפגש עם רחוב חזון איש. רחוב רבי עקיבא מסתיים בנקודת המפגש של הרחובות אהרונוביץ-כהנמן (לשעבר רחוב השומר) ורוזנהיים, בואכה שכונת רמת אהרון שבמזרח העיר. לאורך כל הרחוב מתפצלים ממנו רחובות ושכונות.
היסטוריה
רחוב רבי עקיבא היה רחובה הראשון והמרכזי של בני ברק החדשה, מאז הקמתה בשנות ה-20 של המאה ה-20. הרחוב היה הראשון שנסלל במושבה בשנות ה-30. באמצע שנות ה-50, אפשרה תוכנית בניין העיר של בני ברק את בנייתם של בניינים רבים בני חמש קומות לאורך הרחוב, והוא שינה את פניו.
מסחר ומוסדות
הרחוב מכיל בעיקר חנויות ודוכני מזון, בנקים, מרפאות, מספרות לגברים, סלוני פאות, חנויות ביגוד, חנויות כל-בו, ספרים ותשמישי קדושה, וכן מספר מוסדות ציבור ובתי כנסת, ובכללם בית הכנסת הגדול. בעבר שכנו במרכז רחוב רבי עקיבא מפעל "דובק" ובית ההסתדרות, וכיום הוקמו על שטחם מתחמי חנויות ומסחר.
עם המוסדות הנמצאים ברחוב נמנה בית כנסת איצקוביץ', המהווה את מתחם השטיבלאך הגדול והמפורסם בארץ. יש בו שתי קומות, הקומה הראשונה מכילה חמישה אולמות תפילה בהם מתפללים מדי יום אלפי עוברים ושבים. בשנת 2015 נוספה עוד קומה תת-קרקעית אשר בה עוד שבעה אולמות תפילה.
תחבורה
התחבורה ברחוב מרכזית וצפופה. כאמור, הרחוב מתחיל בכניסה לבני ברק מכיוון כביש 481, ומסתיים ברחוב כהנמן-אהרונוביץ. ולכל אורכו ישנם עומסי תנועה לאורך רוב שעות היום.
בבני ברק אין תחנה מרכזית למרות היותו של הציבור החרדי משתמש קבוע בתחבורה הציבורית, מסיבה זו ובמיוחד מתוקף היותה של בני ברק ריכוז חרדי מהחשובים בארץ, ברחוב עוברים קווי אוטובוס עירוניים ובינעירוניים רבים לאורך כל שעות היום. הדבר גורם לעומסי תנועה כבדים. ולזיהום אוויר רב ברחוב כתוצאה מהאוטובוסים הרבים העוברים ברחוב.
באוגוסט 2016 קיבלה מועצת העיר החלטה לפיה יהפכו חלקים מרחוב רבי עקיבא לנתיב תחבורה ציבורית, במטרה להקל על העומס התחבורתי ברחוב.
פראני וזואי
פראני וזואי (באנגלית: Franny and Zooey) הוא ספר מאת ג'יי די סלינג'ר, המכיל את הסיפור הקצר פראני ואת הנובלה זואי. שני הסיפורים פורסמו יחד כספר בשנת 1961, לאחר שהופיעו במקור במגזין "הניו יורקר" בשנים 1955 ו-1957 בהתאמה. הספר מתמקד באחות ואח, פראני וזואי, שני הילדים הצעירים במשפחת גלאס, שבעלילותיהם התמקד סלינג'ר רבות בספריו.
עלילת פראני מספרת את סיפורה של פראני גלאס, אחותו של זואי, סטודנטית לתואר ראשון בקולג' לאמנויות קטן וליברלי. הסיפור מתרחש בקולג' עירוני עלום שם במהלך סוף שבוע שבו פראני מבקרת את החבר שלה ליין. פראני מתפכחת מאשליה לנוכח האנוכיות וחוסר האותנטיות שהיא רואה סביבה, ומתכננת לברוח מכך באמצעים רוחניים.
עלילת הנובלה זואי מתרחשת זמן קצר לאחר עלילת פראני, בדירתה של משפחת גלאס באפר איסט סייד בניו יורק. בזמן שאחותו הצעירה של זואי השחקן חווה התמוטטות רוחנית וקיומית בסלון הוריהם במנהטן, ­­אירוע שמותיר את אמם בֶּסִי מודאגת מאוד, זואי בא לעזרת פראני ומציע לה את מה שנתפס בעיניה כאהבת אח, הבנה ועצות חוכמה.
פראני
היא חוזרת לשולחן, וליין מתחקר אותה בנוגע לספר הקטן שהיא נושאת איתה. היא מסבירה לו שהספר נקרא "דרכו של עולה-רגל" (The Way of a Pilgrim) וכי הוא מתאר את סיפורו של נווד רוסי שלומד את הכוח שב"להתפלל בלי להפסיק". "תפילת האדון" כרוכה בהפנמה של התפילה "אלוהי ישו הנוצרי, אנא רחם עליי" עד לנקודה שבה, באופן הדומה לאמירת קואן, התפילה נהיית בלתי מודעת, כמעט כמו פעימת לב. ליין פחות מתעניין בסיפור ויותר מוטרד בשאלה אם יגיעו בזמן למסיבה ולמשחק הפוטבול, אולם כשפראני מתעלפת, הוא משגיח עליה ודוחה את פעילויות סוף השבוע שלהם. לאחר שהיא מתעוררת, ליין הולך להזמין מונית שתיקח אותה לאכסניה שבה היא שוהה, ומשאיר את פראני לבדה – בעודה מתרגלת איך להתפלל בלי להפסיק.
זואי
זואי יושב באמבטיה שבבית משפחתו וקורא מכתב בן ארבע שנים מאת אחיו באדי. במכתב, באדי מדבר על ההתאבדות של אחיהם הבכור סימור, כמה שנים קודם לכן, ומעודד את זואי לדבוק בקריירת משחק אם הוא חפץ בכך. אמו של זואי, בסי, נכנסת לחדר האמבטיה, והשניים מנהלים שיחה ארוכה המתמקדת בדאגתה של בסי לאחותו פראני, שנמצאת במצב של התמוטטות רגשית ומסרבת לאכול. במהלך השיחה זואי גם מתווכח וגם מתלוצץ עם אמו, ושוב ושוב מבקש ממנה לעזוב את החדר. בסי סובלת את התנהגותו של זואי, ובפשטות מצהירה שהוא הולך ונהיה יותר ויותר דומה לאחיו באדי, ותוהה מה קרה לילדיה, שהיו פעם כה "מתוקים ואהובים".
תמות עיקריות
הספר משקף את התעניינותו של סלינג'ר בפילוסופיה של דתות המזרח שבהן זן בודהיזם, אסכולת האדווייטה ודאנטה בהינדואיזם, וכן הנצרות האורתודוקסית הרוחנית, בעיקר בחלק הקצר בפרק השני שכולל ציטוטים מטקסטים רוחניים. יש דיון בשאלה אם הספר הוא "סיפור על-טבעי" או "סיפור אהבה" בפתיחת החלק השני, כפי שמתלבט המספר, באדי גלאס (שמכריע לטובת האפשרות השנייה). ג'רלד רוזן, בספרו הקצר מ-1977, "זן בכתביו של ג'יי. די. סלינג'ר", מציין כי הספר "פראני וזואי" יכול להתפרש כסיפור זן מודרני, עם התפתחות של הדמות הראשית פראני במהלך עלילת הסיפור הקצר והנובלה, ממצב של בורות להארה תבונתית עמוקה. במאמר של ג'ניפר דן היא מציינת כי "השוני בין פני שטח עמוסים בבהירות לעומת ריקנות פנימית" שאפשר למצוא ב"פראני וזואי" יכול להיקרא כמטאפורה לחברה מודרנית. קארל בוד, בעיתון אוניברסיטת וויסקונסין, משער כי סלינג'ר, בעת שכתב בספרו זה "המזויף והאמיתי ראויים באותה מידה לאהבתנו", ראה בכך תשובה לכמה מהבעיות הרגשיות שלו עצמו.
פרסום מקורי
הסיפורים "פראני" ו"זואי" פורסמו בנפרד במגזין "הניו יורקר". "פראני" הופיע בעיתון בינואר 1955, ו"זואי" במאי 1957. סלינג'ר פרסם את שני הסיפורים יחד כספר ביולי 1961, בהוצאת "ליטל, בראון אנד קומפני", והקדיש את הספר לעורך "הניו יורקר", ויליאם שון.
בעת הפרסום המקורי של הסיפור, רווחה הסברה - השגויה - שפראני בהריון (כך האמינו גם עורכי "הניו יורקר"), ובשל כך סלינג'ר ערך תחילה את הסיפור אולם לאחר מכן הוא נמלך בדעתו, והיה קרוע בין היותו מוטרד מהרושם שיקבלו הקוראים, שאולי יקראו את הסיפור מעיניה של פראני ההריונית מצד אחד, וחוסר רצונו להעביר מסרים חד-משמעיים מצד שני. בסוף הוא עשה רק שינוי אחד - הוסיף את משפטו של ליין קוטלי: "עשית רווח זמן גדול מדי בין המשקאות. אם לנסח את זה בפשטות" ("פראני וזואי" תרגום ראשון, נירה צפריר, עמ' 33), בתקווה שזה יתקשר למין ולא למחזור האישה. על פי וורן פרנץ', שחוקר את כתבי סלינג'ר, השינוי היה בלתי מספק.
קבלה בקרב ציבור הקוראים
הספר היה פופולרי מאוד בקרב ציבור הקוראים בעת פרסומו ושהה 26 שבועות בראש רשימת רבי המכר של ה"ניו יורק טיימס" בשנים 1962-1961, אולם מבקרי הספרות נתנו לספר ביקורות מעורבות. ג'ון אפדייק טען שעבודתו של סלינג'ר מספקת ואף למעלה מכך. הוא שיבח את אפיון הדמויות אצל סלינג'ר, ואמר כי הן "מתמזגות יחד בתיאום מושלם, מוארות בשילוב בלתי אפשרי של יופי אישי ואינטליגנציה". אולם היו שחשבו כי סלינג'ר בייש את עצמו בפרסום סיפוריו אלה. ג'נט מלקולם ציטטה את מקסוול גייסמר, שכינה את הספר "רע להחריד", וג'ורג' סטיינר קרא לו "פיסת נהנתנות חסרת צורה".
בשנת 2011, ביקר הסופר ג'יי מקינרני את יצירתם של "בני משפחת גלאס המרוכזים בעצמם", אולם אמר גם כי הספר מראה את "התפתחות אמונותיו" של סלינג'ר.
עיבוד ומורשת
הסרט האיראני "פארי" (1995) הוא עיבוד לא רשמי לספר וכן לסיפור יום מושלם לדגי בננה.
תרגום לעברית
בשנת 1988 יצא לאור התרגום הראשון לעברית בהוצאת כנרת, בתרגומה של נירה צפריר.
תרגום מחודש לעברית יצא בשנת 2011 בהוצאת כתר, בתרגומו של ניר רצ'קובסקי.
הרייכסטאג של שפייר
1526
פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהיה אז עדיין ארכידוכס אוסטריה ומישייצג את אחיו קארל החמישי בשפייר, קרא בנאום הפתיחה שלו לתמוך בהונגריה נגד האיום העות'מאני. מאוחר יותר אושרה בקשה זו על ידילאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה. כמה אחוזות קיסריות, ובראשן פיליפ הראשון, רוזן הסן ויוהאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה, התעקשו קודם כל להבהיר את שאלות המדיניות הנוצרית.
1529
בשנת 1529 הרייכסטאג נמשך מ־15 במרץ עד 22 באפריל. לאחריו התקיימה ההפגנה בשפייר נגד הרייכסטאג, שבה הנסיכים הפרוטסטנטים מחו נגד הטלת חרם קיסרי על מרטין לותר. בעקבות כך הם סירבו לתת לפרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תמיכה צבאית כלשהי נגד יאנוש הראשון זאפויה וסולימאן הראשון במלחמה.
1542
בשנת 1542 הרייכסטאג נמשך מ-29 בדצמבר 1541 עד 11 באפריל 1542. הסיבה לכינוס הייתה האיום על האימפריה מצד האימפריה העות'מאנית (כיבוש בודה (עיר) בספטמבר 1541). הרייכסטאג התקיים בהיעדר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובהנחיית פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושני נציבים קיסריים. האחוזות הקיסריות הטילו מס למימון הצבא הקיסרי.
1544
בשנת 1544 הרייכסטאג נמשך מ-20 בפברואר עד ל-10 ביוני. ברייכסטאג זה הוחלט לסייע לקיסר במלחמה נגד צרפת וההאימפריה העות'מאנית.
עם נתינת הפריווילגיה (כתב זכות) ליהודים בשנת 1544, אישר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את ההגנה על קהילת יהודי שפייר וחידש את זכויותיהם.
מנחם פרידמן
מנחם פרידמן (י"ט בכסלו תרצ"ז – כ' באדר ה'תש"פ, 2 בדצמבר 1936 – 16 במרץ 2020) היה פרופסור במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. פרידמן נודע במחקריו אודות היהדות החרדית, ובין השאר הוא שטבע את המונח "חברת הלומדים", המתאר את אורח החיים הנפוץ בעיקר בקרב הליטאים, בו הבעל מקדיש את כל זמנו ללימוד התורה בעוד האישה היא המפרנסת העיקרית.
ביוגרפיה
פרידמן נולד וגדל בבני ברק. לרחל לבית תלמוד ולמשה, שהיו יהודים מסורתיים. עד כיתה ה' למד בבית הספר של המזרחי, ובעקבות "התחזקותו" הדתית של אביו עבר ללמוד בתלמוד תורה החרדי רבי עקיבא. למד בישיבת היישוב החדש, אשר הוקמה על ידי הרב משה אביגדור עמיאל. למד כשנה בישיבת חברון בירושלים. לאחר מכן התגייס לצה"ל שם שירת בחיל הקשר ולאחר מכן כחוקר ביחידה למחקר חברתי באגף כוח אדם.
הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים ושימש כמה שנים כעוזר הוראה של פרופסור יעקב כ"ץ שהשפיע רבות על עבודתו המדעית. נושא עבודת הדוקטורט שלו (בהדרכתו של כ"ץ), היה "היישוב הישן האשכנזי בתקופת המנדט הבריטי". בשנת 1973 התקבל כמרצה באוניברסיטת בר-אילן. הועלה לדרגת פרופסור מן המניין בשנת 1996. שימש כמנהל המכון ליהדות ומחשבה בת זמננו. בין השאר שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד, ברקלי, ישיבה יוניברסיטי, נוטרדאם, פנסילבניה וקיימברידג'. פרש לגמלאות בשנת 2006.
פרידמן נפטר ב-16 במרץ 2020.
מחקריו
כסוציולוג של הדת וכהיסטוריון עסק פרידמן בתהליך החילון ובעימות שבין דתיים וחילוניים למן סוף המאה ה-19 ועד לימינו. כמו כן הוא עסק בתהליכי ההקצנה הדתית בימינו, בקנאות הדתית לגווניה ובמבנה מוסדות ההנהגה הדתית לסוגיה.
הרבנות הראשית – דילמה ללא פתרון
מאמר זה הוא מאמרו הראשון של פרידמן. הוא עוסק בבעייתיות המבנית של הרבנות הראשית בישראל כהנהגה דתית. המאמר נכתב על רקע פסק דינו של הרב שלמה גורן ב"שאלת הממזרים" (פרשה שהסעירה את הרוחות בישראל על רקע מעמדם האישי של אח ואחות, בניה של אשה שנישאה לגבר בעוד שהייתה נשואה לאחר שהתגייר, ושהוכרזו בשל כך כממזרים על ידי בית הדין הרבני) (פסק דין האח והאחות). פרידמן הראה שהרבנות הראשית כהנהגה דתית "חדשה" יחסית (הוקמה על ידי השלטון הבריטי בשנת 1921) מצויה בסתירה מבנית בין מעמדה הפורמלי כהנהגה דתית עליונה המוכרת על ידי המדינה לבין מעמדה בפועל, כאשר היא נמצאת "בתחרות" עם רבנים ו"גדולי תורה" הנהנים מיוקרה אישית ומסמכות דתית-הלכתית בשל "גדלותם בתורה" (מצב שהתפתח במשך דורות בחברה היהודית).
הקהילה המסורתית והקהילה הוולונטרית
בהמשך כתב פרידמן מאמרים נוספים על הרבנות הקהילתית בחברה המודרנית המערבית, בייחוד בארצות הברית ובישראל. בהקשר זה הוא הבחין בין שני סוגי קהילות יהודיות: הקהילה היהודית המסורתית שהתקיימה עד להתפתחותו של תהליך החילון והקהילה היהודית כפי שהיא מתקיימת כיום, בייחוד במערב אירופה, ארצות הברית וישראל. במסגרת החברה המסורתית הייתה הקהילה בעלת גבולות גאוגרפיים מוגדרים. רבה של הקהילה הוא בעל סמכות דתית ביחס לכל אחד המתגורר בתוך הגבולות הגיאוגראפיים של הקהילה. וכשם שאותו יהודי חייב במיסים לקהילה, כן הוא חייב להישמע לפסיקתו של רב הקהילה, ואם לא יעשה כן ייענש על ידי הנהגת הקהילה, ולהתאים את אורח חייו הדתי-הילכתי על פי הנהוג באותה קהילה.
תהליך החילון הביא לידי כך שהקהילה הפכה למעשה 'קהילה וולונטארית'. חלק מהיהודים שגרו במסגרת הקהילה לא ראו עצמם נתונים למרותו של רב הקהילה, לא היו מוכנים להישמע לפסיקותיו ולא חיו על פי הנורמות היהודיות הדתיות-מסורתיות. הנהגת הקהילה לא ראתה עצמה מחויבת לכפות על כל אחד מחבריה את אורח החיים היהודי המסורתי ולא את פסיקותיו הדתיות-הלכתיות של הרב. פרדוקסלית, מציאות חברתית זו אפשרה גם במקביל את אימוצן של נורמות דתיות קיצוניות על ידי חלק אחר של חברי הקהילה, נורמות שבעבר ראתה הנהגת הקהילה היהודית המסורתית חובה לעצמה להילחם בהן, כדי לא לערער על האחדות הדתית של בני הקהילה. עם מעברם של היהודים לארצות המערב ובעיקר לארצות הברית, התפוררה לגמרי הקהילה היהודית המסורתית המאופיינת על פי גבולותיה הגיאוגראפיים. למעשה הרוב המכריע של הקהילות היהודיות הדתיות המצויות כיום, באירופה, בארצות הברית וגם בישראל, הן קהילות שניתן להגדירן כקהילות 'וולונטאריות'. במסגרת הקהילות מוגבלת למעשה סמכותו של הרב הקהילתי במידה שבה מוכנים חברי הקהילה להישמע להוראותיו. לאלה שאינם נכונים לקבל את סמכותו של הרב, יש בדרך כלל כמה אלטרנטיבות, בלא שיאלצו עקב כך לשנות את מקום מגוריהם או את אורח חייהם. כאמור, אמת חברתית זו נכונה ביחס לכל סטייה, תהא זו סטייה "לקולא", לאימוץ נורמות של פחות הקפדה על אורח החיים הדתי, או סטייה "לחומרא", לאימוץ נורמות של הקצנה דתית. זו מצוקה 'דו-צדדית' שהרבנות האורתודוקסית נקלעה אליה עקב השינויים המהותיים שהחברה היהודית בכלל והחברה היהודית האורתודוקסית בפרט נקלעו אליהם כתוצאה של תהליכי המודרניזציה והחילון.
הרבנים כאנשי מכירות
יתירה מזו; בעקבות מאמריו של פיטר ברגר, אחד מגדולי הסוציולוגים של הדת בארצות הברית, שהגדיר את מעמדה של הדת בחברה האמריקאית, על רקע ההפרדה בין הדת למדינה בארצות הברית, כמצויה ב"מצב של שוק". שום כנסייה דתית אינה נהנית ממונופול ומתמיכה של המדינה ולכן היא חייבת להתחרות על זיקתם של המאמינים עם הכנסיות האחרות ב"שוק פתוח" של דתות ואמונות כדי לגייס הן אנשים והן אמצעים כספיים כדי לקיים את עצמה וכתוצאה מכך הפכו אנשי הדת למעין "סוכני מכירות". פרידמן פיתח רעיון זה לגבי הקהילה היהודית הוולונטרית. חלק גדול של הקהילות בוחרות רב על בסיס יכולתו לגייס אנשים חדשים לקהילה, לשמור על הרמוניה בין חברי הקהילה, "למשוך את הנוער", לדרוש דרשות המושכות קהלים רבים, בקצרה; רב שהוא גם "מוכר" את קהילתו ומגייס לה חברים חדשים בייחוד בין בעלי ממון. מאידך, ישנן קהילות המתארגנות מלכתחילה סביב אימוץ נורמות של הקצנה דתית ובוחרות להן רב התומך במגמה זו. קהילות אלה הן כיום הרבה יותר הומוגניות מאשר בעבר וזוכות גם ליוקרה באשר הן "מקפידות יותר". במקביל, מעמדו של הרב כ"תלמיד חכם" אינו מהווה בהכרח יתרון. זאת משום היכולת הנוחה (בגלל אמצעי הקומוניקציה) לשאול את דעתו של פוסק הלכה ידוע, שלעיתים כלל אינו רב קהילה.
תהליך ההקצנה הדתית בחברה החרדית
פרידמן סבר שתהליך ההקצנה הדתית בחברה החרדית נובע מכמה תהליכים מקבילים: האחד השבר במסורת החיה בגלל שואת יהודי אירופה, שנית, היווצרות הקהילה הוולונטרית ושלישית, הרווחה הכלכלית שמוכנה לעמוד בחומרות ומוכנותם של אנשים לקבל את זה.
גנבים יהודים
בכתב היד "נשאל דוד" (קובץ שאלות שנשאל רבי דוד אופנהיים, מי שהיה רב בקהילות ניקולשבורג במוראביה ופראג בבוהמיה במאה ה-17) מצא פרידמן תיאור מפורט של הווי החיים של קבוצת גנבים יהודית. תיאור זה הביא את פרידמן להקדיש זמן ניכר לחקר קבוצות הגנבים היהודיות באשכנז של המאות ה-17–18. חבורות גנבים אלה שיתפו לעיתים פעולה עם חבורות לא-יהודיות. המחקר ביקש להציג את עולמן של הקבוצות הללו ואת קשריהן עם שכבות אחרות באוכלוסייה. אחת הקבוצות הקרובות ביותר לחבורות הגנבים היו היהודים הקבצנים (כונו Betteljuden) שמספרם גדל באותה תקופה. מחקר זה אמור היה לשמש כעבודת דוקטור. אלא שהוצאת ספר בגרמנית המתאר את התופעה מנעה מפרידמן לסיים את מחקרו זה. אחת התוצאות של המחקר הייתה מאמר המתאר צדדים מסוימים של תופעת הקבצנות היהודית ודרך הטיפול של הקהילות היהודיות בה. אלה לא תמיד קבלו בסבר פנים יפות את הקבצנים ויצרו הבחנות בין קבצנים שסיבת התדרדרותם לקבצנות הייתה "מוצדקת" ואלה שהם "קבצנים מקצועיים".
חברה ודת: האורתודוקסיה הלא-ציונית בארץ-ישראל: תרע"ח-תרצ"ו 1936-1918
זהו ספרו הראשון של מנחם פרידמן והוא ראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 1978 ובמהדורה נוספת ב-1982. בספר ישנו תיאור היסטורי-חברתי של המאבק של הקבוצות האנטי-ציוניות והלא-ציוניות הדתיות בתהליך התגבשותה של החברה הציונית החדשה בארץ ישראל במחצית הראשונה של תקופת השלטון הבריטי. בספר זה תיאר וניתח פרידמן בין השאר את התפתחותה של הרבנות הראשית מעת ייסודה (ואחרי כן המשיך במאמרים שונים), ואת יכולת הפעולה שלה. הוא מגיע למסקנה שמלכתחילה הייתה אותה מנהיגות דתית מוגבלת בסמכויותיה בשל בעיות מבניות חמורות שאין להן למעשה פתרון.
קנאות דתית בספר זה ("חברה ודת") עוסק פרידמן גם בתופעת הקנאות הדתית, מתאר את התפתחותה ההיסטורית של נטורי קרתא ומה הביא היסטורית להתגבשותה. במובן קנאות דתית אין הכוונה רק לפעולות שמבצעים הקנאים על מנת להשיג את מטרותיהם, אלא זוהי מערכת חברתית שפרידמן תיאר בה לפחות שלושה מעגלים, שכל אחד מהם מקיף ורחב יותר מקודמו. הוא פיתח נושא זה במאמרים שונים.
פרידמן הבחין בין שני סוגי קנאות דתית: האחד הוא קנאות אקטיבית והיא מקיפה מספר מועט של אנשים, אלא שגרעין קטן זה הוא חלק מקבוצה הרבה יותר גדולה אותה כינה בשם קנאות פסיבית, שהיא מורכבת יותר באופיה. הקנאות הפסיבית מורכבת ממספר מעגלים. המעגל החיצוני ביותר כולל את כל אותם אנשים שחושבים שהקנאות היא מזיקה והם אף מתנגדים לה, אבל הם עדיין בתוך המעגל משום שמסיבות חברתיות ואידאולוגיות הם אינם מוכנים לדווח לשלטונות על הקנאים האקטיביים. המעגל הראשון והאקטיבי של הקנאים הפסיביים הם אותם אנשים שמעודדים באופן ישיר לבצע את מעשי קנאות ומברכים אותם לאחר מעשה. ואולם פרידמן מבחין במעגל נוסף, מעגל הלגיטימציה. כל מעשה הקנאות נוגע בנקודה קריטית של מערכת ערכים ונורמות חברתיות. הפעלת אלימות שלא באמצעות המוסדות המורשים לכך בתוך החברה (צבא ומשטרה) היא מאוד בעייתית. פעולה אלימה כזו מחייבת לא רק קנאים פסיביים, אלא גורם בעל סמכות (לפחות בעיני הקנאים האקטיביים והפסיביים) שיתן לפעולות כאלה לגיטימציה. נותני הלגיטימציה שהם בדרך כלל אינדיבידואלים, אבל מהווים בעיני הקנאים חלק מאליטה רוחנית-אידאולוגית, הם קריטיים להגדרת הקנאות ובלעדיה לא תהיה הפעלת אלימות קנאית.
התפשטות תוך הסתגרות: הקהילה החרדית בירושלים
ספר זה נכתב על ידי פרידמן ופרופסור יוסף שלהב מאוניברסיטת בר-אילן והוא ראה אור בהוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל ב-1985. הספר עוסק בבסיס הגידול של הגטו החרדי בירושלים, הן באמצעות הגידול הטבעי והן באמצעים אחרים כדי להשתלט על שטח נוסף בקרבתו. המחברים מערערים על תיאורית הקונספירציה הרווחת המוזכרת בדרך כלל על ידי עיתונאים העוסקים בסיקור המאבקים הטריטוריאליים בירושלים בין חרדים לבין האחרים. על פי תאוריה זו החרדים מסמנים טריטוריה ומבקשים להשתלט עליה על ידי חדירה, התיישבות וגירוש. פרידמן ושנהב הגיעו למסקנה שבמקרים רבים התהליך הוא הפוך. בדרך כלל בתחילה החילונים עוזבים ורק לאחר מכן החרדים נכנסים במקומם. לדעתם כניסתם של החרדים אינה תכנון מראש בעל אופי קונספירטיבי, אלא תוצאה של תהליך כלכלי-חברתי הגורם לתושבים וותיקים לעזוב, למחירי הדירות לרדת וכתוצאה מכך למשוך אוכלוסייה חרדית הבאה למקום כתוצאה בעיקר של גידול טבעי.
דוגמה לכך היא שכונת כרם אברהם בירושלים, שעד שנות ה-50 הייתה שכונה שרוב אוכלוסייתה לא הייתה חרדית ואפילו לא דתית בעיקרה. בגבולות השכונה בתי ספר חילוניים: בית ספר לבנות שפיצר, ובתי ספר לבנים: בית ספר תחכמוני, בית ספר ארלוזורוב, בית ספר כצנלסון. תהליך הפיכת השכונה לשכונה חרדית החל כאשר החילונים התחילו לעזוב, הדבר קרה מכיוון שרמת חייהם עלתה והם חיפשו דיור איכותי יותר, ובמקומם נכנסו החרדים. לאחר מכן מתחיל תהליך של ההורשה, הגורם לכך שאנשים שאינם חרדים מתקשים לחיות באותו מקום.
תהליכים אלה אירעו גם בשכונות אחרות בירושלים. הלא-חרדים נטשו מקומות שהיו בקרבת שכונות חרדיות. הם יכלו לעשות זאת עקב העלייה ברמת החיים בישראל מחד, ומדיניות ממשלת ישראל ל"חזק" את ירושלים באמצעות בינוי של שכונות בפריפריה של העיר (דוגמת גילה, מעלה אדומים וכו') שלוותה במענקים ובסובסידיות. מי שהגיע לשכונות החדשות האלה היו דווקא השכבות היותר חזקות בשכונות הליבה של ירושלים (כמו מקור ברוך וכו') כשנטישתם מפנה מקום לחרדים.
האישה החרדית
ספרון זה של פרידמן ראה אור בהוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל בשנת 1988. הספרון מפנה את תשומת הלב למקומה של האשה החרדית כגורם מרכזי בהתפתחותה של "חברת הלומדים". בוגרות הסמינרים למורות ולגננות של רשת "בית יעקב" היוו למעשה את התשתית לחברה חרדית חדשה שבה מרבית הגברים לומדים מספר שנים (לא מוגבל באופן פורמלי) בכולל אברכים, שהוא ישיבה לגברים לאחר נישואיהם. ראשיתה של התפתחות זו בשנות החמישים של המאה ה-20. הרב אברהם יוסף וולף, שהיה מנהל הסמינר של בית יעקב בבני ברק, פיתח, בהשפעתו של הרב אברהם ישעיהו קרליץ (החזון-איש) תפיסה שעודדה את תלמידותיו להעדיף להינשא לתלמיד ישיבה המבקש להמשיך ללמוד בכולל, כשהן מפרנסות את המשפחה, "בתמורה" לחלק שווה לחלקו של הבעל ב"שכר" לימוד תורה בעולם הבא. תפיסה זו התממשה על רקע גידולה המרשים של רשת החינוך החרדית ("הזרם הרביעי", "החינוך העצמאי") כאשר הממשלה מוכנה לשאת בעיקר העלויות של רשת חינוכית זו, שרבות מן הנשים החרדיות עבדו בה. היה זה תהליך מהפכני שנתקל תחילה בהתנגדות בקרב הורי הבוגרות שביקשו שבנותיהן תינשאנה לגברים שיש להם מקורות הכנסה משלהם. למרות זאת, רוב בוגרות הסמינרים של בית יעקב אימצו אידאולוגיה זו, ובעקבות כך שונו פניה של החברה החרדית.
החברה החרדית - מקורות, מגמות ותהליכים
ספרו זה של פרידמן ראה אור ב-1991 בהוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל.
עלייתה של חברת הלומדים החרדית בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 היו רבים שחשבו שהחברה החרדית תיעלם. בשנות השמונים לעומת זאת, חשבו רבים בחברה החילונית שהחברה החרדית מאיימת על מעמדם בישראל. הגידול המרשים במספרי התלמידים במוסדות החינוך החרדיים לעומת יציבות ואפילו הקטנה של מספר התלמידים בבתי הספר הממלכתיים, מחזק תחושת איום זו. פרידמן ניסה להסביר למה וכיצד התרחש מהפך זה בו נעצר הסחף מהחברה החרדית, שאפיין חברה זו למן ראשית תהליך המודרניזציה והחילון והחברה החרדית הצליחה לא רק להתייצב, אלא גם לצמוח בצורה מרשימה. הראשונה, לדעתו של פרידמן, היא כלכלית וקשורה בהתפתחותה של חברה הרווחה המודרנית לאחר מלחמת העולם השנייה והקמתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית. מאידך הצליחה החברה החרדית להקים מערך סוציאליזציה כמעט סגור לגמרי שבמרכזה הישיבות הקטנות (גילאי 13–17), הישיבות הגדולות (גילאי 17–21) והכוללים (לבוגרי הישיבות הגדולות לאחר נישואיהם). הכנסת הנישואין לתוך תהליך הסוציאליזציה, כאשר המשפחה החרדית הצעירה נשארת בתוך המערך המוסדי החרדי, היא, יותר מכל גורם אחר, תרמה ליציבותה של החברה החרדית ומניעת סחף ממנה. צירופם של שני תהליכים אלו הם הבסיס לפריחה המחודשת של החברה החרדית.
מדינת הרווחה המודרנית משחררת את ההורים מחלק גדול של העול הכלכלי של חינוך הילדים. מדינת הרווחה מבטיחה קודם את חינוכם של בני הדור הצעיר במדינה. חוק חינוך חינם, שהיה אחד החוקים הראשונים של מדינת ישראל היה מבחינתה של החברה החרדית מהפך מוחלט. ומשתי סיבות: האחת; הם היו הקבוצה הענייה שהתקשתה לעמוד בתשלומי שכר לימוד, במיוחד העולים החדשים שהגיעו עם קום המדינה. השנייה; המדינה היהודית אפשרה להם להקים רשת חינוך משלהם (בתחילה כ"זרם הרביעי" ואחר כך כ"חינוך עצמאי") במימונה. בפעם הראשונה נוצרה מציאות בה יכולים החרדים להקים בתי ספר משלהם הנתון כמעט לחלוטין לשליטתם, במימון המדינה. אף שמלכתחילה היה החינוך החרדי הקטן ביותר מבין שאר זרמי החינוך, הרי במספרים מוחלטים היה זה שינוי משמעותי ביותר. על רקע העלייה הגדולה בשנות החמישים והששים של המאה ה-20 נוצר ביקוש גדול למורים ומורות חרדיים ולכל בוגרת סמינר בית יעקב הובטח למעשה מקום עבודה עם משכורת מובטחת על ידי המדינה. הצעירה החרדית בוגרת סמינר בית יעקב הייתה עכשיו עצמאית במידה רבה להחליט על מי שיהיה בעלה. בחירתה בתלמיד ישיבה שביקש ללמוד בכולל, כאשר היא תממן לפחות חלק גדול של הוצאות המשפחה, היא שאפשרה את חברת הלומדים, שהיא המאפיין העיקרי של החברה החרדית כיום.
תהליך עליית הפרטיקולריזם בחברה החרדית אחת מההתפתחויות החשובות המציינות את התהליכים הדינאמיים בחברה החרדית משנות השבעים של המאה ה-20 ואילך, היא עלייתה של הזהות החרדית הפרטיקולארית על חשבון הזהות החרדית הכוללת. במונח "זהות חרדית פרטיקולארית" מתכוון פרידמן לזהויות הדתיות-מסורתיות שאפיינו את החברה היהודית בעיקר במזרח אירופה. חברה זו הייתה מפוצלת לזהויות יהודיות-מסורתיות רבות על רקע מסורות מקומיות שהתבטאו בין השאר בחצרות החסידיות השונות, במסורות קהילתיות שונות ומגוונות על בסיס של ארצות וחבלי ארץ שונים. תהליך המודרניזציה והחילון ותחושת האיום הקיומי של החברה הדתית-מסורתית הביא להתגבשות של תנועה חברתית-דתית של כל הקבוצות האלה על בסיס של זהות משותפת – חרדית. גם תהליכי ההגירה לארץ ישראל בפרט ולמערב בכלל והשואה שהביאה להשמדתה של רובה של יהדות מזרח אירופה, חיזקו את הזהות החרדית המשותפת. ואולם תחייתן של החצרות החסידיות במערב בכלל ובישראל בפרט, גיבושה של הזהות ה"ליטאית" באמצעותן של הישיבות הגדולות שחשיבותן כמייצגי "עולם התורה" החרדי גברה על רקע התפתחותה של "חברת הלומדים", הלכו והתחזקו הזהויות הפרטיקולאריות. חצרות חסידיות החלו להקים מערכת סוציאליזציה פרטיקולארית משלהן כדי להבטיח את המשכיותן וייסדו גם בתי ספר פרטיקולארים לבנות, כדי להבטיח שבחורי הישיבות שלהן יינשאו לנשים המזוהות עם מסורתן הפרטיקולארית. מחלוקות ישנות בין חסידים ומתנגדים שנחשבו כאלה שעבר זמנן, שבו והפכו לרלוואנטיות במציאות של החברה החרדית. הפיצול הזה השפיע גם על המערכת הפוליטית החרדית. בשנת 1984 פרשו חרדים ספרדים והקימו את מפלגת ש"ס ובשנת 1990 התפצלה אגודת ישראל, שסימלה את הזהות החרדית הכוללת, לשתי מפלגות, "דגל התורה" המזוהה עם הישיבות ה"מתנגדות" ו"אגודת ישראל" שהייתה עכשיו למפלגה חרדית חסידית.
חברה במשבר לגיטימציה: היישוב הישן האשכנזי, 1917-1900
ספר זה יצא לאור בשנת 2001 בהוצאת מוסד ביאליק. בספר זה מבקש פרידמן לבחון את התהליכים שהביאו לירידתו של היישוב הישן מבמת ההיסטוריה. היישוב הישן, ובמיוחד החלק האשכנזי שבו, היה למעשה חברה נתמכת, כלומר חברה שקיומה היה מותנה במשלוח כספים מהפזורה היהודית. בחברה מסוג זה, טוען פרידמן, יש חשיבות קיומית ללגיטימציה להמשכיות קיומה בעיקר מצד הקבוצות התומכות בה. בספרו מוכיח פרידמן שגם במסגרת החברה היהודית הדתית-מסורתית הלך והתערער בסיס הלגיטימציה לקיומה. תהליך הערעור על הלגיטימציה קשור בסתירות המהותיות שבקיומו של היישוב הישן. זו הייתה חברה שביקשה להקדיש עצמה לתפילה וללימוד תורה ואולם בסופו של דבר נתפסה על ידי התומכים בה כחברה העסוקה מעל הראש במחלוקות ומריבות על חלוקת כספי התמיכות שהגיעו מהפזורות היהודיות. זו הייתה חברה שאמורה לעסוק בלימוד התורה ולהיות כתוצאה מכך מרכז של הוראה דתית ליהדות התפוצות ובסופו של דבר נתפסה כמסגרת הנעדרת יזמות דתית-אינטלקטואלית המדכאת כישרונות יצירתיים ובית גידול של קנאות דתית. ישיבותיה לא נחשבו כבית גידול ל"גדולי תורה", בייחוד בהשוואה לישיבות פולין-ליטא. היישוב הישן לא היה גם מקום המעודד יצירה דתית אחרת עבור העולם היהודי שפרנס אותו. ציון לא הפכה למקום שממנו יצאה תורה, ודבר ה' לא יצא מירושלים. פרידמן מראה שהיישוב הישן לא היה לעילית דתית רוחנית בין השאר משום שהיה חברה נתמכת. העיסוק בלימוד תורה שהכל נתבעו לעסוק בו, מנע למעשה סלקציה בין מוכשרים ולא מוכשרים וחלוקת תגמולים דיפרנציאלית למוכשרים יותר. כך הפכו ישיבותיו של היישוב הישן לבית גידול לבינוניות שבה ההצטיינות של הטובים מדוכאת למעשה. מסגרת חברתית החפצה להפוך לבית גידול של "גדולי תורה", חייבת, כדי שתהיה כזו, לאפשר לכאלה שאינם מוכשרים לכך למצוא לעצמם מסלולי קיום אלטרנטיביים.
ירושלים במוצאי התקופה העות'מאנית (שבה עוסק הספר) נהנתה משירותי בריאות שכמעט לא הייתה להם דוגמה בעולם היהודי הדתי-מסורתי. היו בה כמה בתי חולים: שערי צדק, משגב לדך, ביקור חולים, (שלא לדבר על בתי החולים המיסיונרים (הצרפתי, הגרמני, האיטלקי). היו בה מרפאות לחולי עיניים ושירותים סוציאליים. בתי יתומים ומוסדות שיכון ורווחה מגוונים. ואולם לקראת סוף התקופה (1914) התערער יותר ויותר בסיס הלגיטימציה של החברה ושורה של משברים כלכליים פקדו אותה. ההנהגה הדתית שלה הייתה מפוצלת וחסרת יוקרה דתית. התוצאה: בצירוף נסיבות היסטוריות של מלחמת העולם הראשונה היא התמוטטה.
תזה זו יש בה כדי לתרום להבנה טובה יותר הן של החברה הישראלית בכלל והן של החברה החרדית בישראל, שגם היא "חברת לומדים" התלויה בתמיכת החברה הישראלית והחברה היהודית בתפוצות.
הרבי מלובביץ' בחייו ובחיים שלאחר חייו
בשנת 2010 הוציא פרידמן יחד עם פרופ' שמואל היילמן, בהוצאת הספרים של אוניברסיטת פרינסטון את הספר The Rebbe: The Life and Afterlife of Menachem Mendel Schneerson על הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד. הספר זכה בארצות הברית בפרס מטעם ה-National Jewish Book לשנת 2010. בספטמבר 2011 יצא הספר גם בשפה העברית בשם "הרבי מלובביץ' בחייו ובחיים שלאחר חייו" בהוצאת יבנה-זמורה ביתן ומרכז זלמן שזר. הספר מבוסס על ראיונות ועל מחקר ארכיוני. הספר מתאר כיצד הצליח הרבי מנחם מנדל, שביקש להיות מהנדס, אדם פרטי רחוק מהנהגה דתית, להמציא את עצמו מחדש והיה לאחד המנהיגים היהודים החשובים ביותר בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה והשואה כאישיות דתית כריזמטית. לפי דברי המחברים, מלחמת העולם השנייה קטעה את שאיפותיו והביאה אותו ל"חצר" חותנו שניטעה מחדש בברוקלין שבניו יורק. בהמשך מתוארת עלייתו לכס האדמו"רות ב-1951 לאחר מאבק רווי אינטריגות משפחתיות. מסופר בו גם על נישואיו הלא־שגרתיים עם מוסיה־מושקא, בתו השנייה של "הרבי השישי", ודמותה הייחודית. במקביל מתאר ומנתח הספר את תופעת "השליחות" וה"שלוחים", שהפכו לביטוי החשוב והעיקרי של פעילותה החובקת עולם של חב"ד בהנהגתו של הרבי, על רקע התפתחותה של החברה והכלכלה בעולם הפוסט-מודרני. חסידי חב"ד ומקורבים אליהם מתחו ביקורת חריפה על הספר. בעקבות הביקורת הכניסו המחברים תיקונים במהדורה העברית. היילמן פתח אתר אינטרנט ובו ביקורות על הספר.
חילוניות מיליטנטית וחילוניות שממילא
במחקריו על היחסים שבין דתיים וחילוניים בחברה הישראלית התייחס פרידמן למונחים "חילוניות מיליטנטית" מול "חילוניות שממילא". "החילוניות המיליטנטית" מייחסת למציאות שהתקיימה בחברה היישובית בתקופת המנדט הבריטי ובשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה. זוהי חילוניות הרואה בדת ובאמונה הדתית ביטוי של אמונה שגויה וחסרת בסיס שאדם מודרני ונאור חייב לפסול ולהילחם בהן. זו הייתה גישתם של חלק גדול מהתנועות הסוציאליסטיות ובשמה נאבקו בדת ובמפלגות הדתיות. אידאולוגיה זו עמדה בבסיס המדיניות של התנועות הללו בעת שעלתה שאלת ילדי טהראן ואחר כך בעת קליטתם של יהודי תימן שהגיעו במבצע מרבד הקסמים. מאידך, המונח "חילוניות שממילא" מתייחס למציאות שהתפתחה בחברה המודרנית ובישראל למן שנות השישים של המאה ה-20. זוהי חילוניות שאינה רואה בדתיים ובדת אמונה טפלה שחובה להילחם בהם. אך עם זאת המציאות הכלכלית והטכנולוגית יוצרת בהכרח קשיים גדולים לאדם הדתי האורתודוקסי ו"מכריחה" אותו להבדל מהיהודי החילוני הן מבחינה חברתית והן מבחינת מקום המגורים שלו. הביטוי הבולט של "חילוניות שממילא" הייתה לדעת פרידמן המכונית המשפחתית. המכונית המשפחתית הייתה זרז עיקרי לשינויים חברתיים יסודיים בחברה המודרנית. היא מאפשרת יצירת קשרים חברתיים הדוקים על בסיס מגעים קבועים עם חברים הגרים במרחק פיזי ניכר זה מזה, כאשר מגעים אלה נעשים באמצעות המכונית המשפחתית בעיקר בימי החופשה השבועיים. בתוך כך היא מחלישה את הזיקה שבין השכנים הגרים באותו בית, והשפיעה על ההפרדה שבין אזור המגורים, אזורי הבילוי ומקומות התעסוקה של האדם החי בעיר הגדולה. כתוצאה מכך מצאו עצמם היהודים הדתיים האורתודוקסים, שאינם משתמשים במכוניותיהם ביום המנוחה השבועי, יום השבת, להבדל ולקיים קשרים חברתיים הדוקים עם שכניהם האורתודוקסים סביב בית הכנסת שבו הם מתפללים בשבתות ובימים טובים. כך נוצרה מחדש הקהילה הדתית הייחודית במציאות של העיר המודרנית הגדולה. "החילוניות שממילא" קשורה גם בבתים המודרניים רבי הקומות ש"מגרשים" את הדתיים מתוכם בכך שהם מחייבים שימוש במעלית חשמלית בשבתות, שאינם מאפשרים הקמת סוכה, שהכניסה עליהם נעולה במנעול חשמלי וכו'. ל"חילוניות שממילא" השלכות רבות נוספות במגזרים רבים של החיים בערים המודרניות, עובדות חברתיות שמשפיעות השפעה רבה על ההתבדלות של הדתיים ולא רק של החרדים שבהם, מהחילוניים.
נבוקו
נַבּוּקוֹ (קיצור של נבוקודונוסור - איטלקית: Nabucodonosor, Nabucco, עברית: נבוכדנצר) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין האיטלקי ג'וזפה ורדי, ללברית של הלבריתן טמיסטוקלה סולרה, המבוססת על סיפור תנ"כי ומחזה מאת אניס בורז'ואה ופרנסיס קורנו. זו האופרה השלישית שחיבר ורדי, וזו שפרסמה אותו ויצרה לו מוניטין כמלחין אופרות. הקטע המפורסם מהאופרה הוא "שירת העבדים העבריים" מהמערכה השלישית.
סיפור האופרה מבוסס על רקע הסיפור ההיסטורי של הגלייתם של היהודים מארץ ישראל לבבל על ידי המלך הבבלי נבוכדנצר, אך מלבד סיפור הרקע (חורבן בית המקדש והגליית היהודים לבבל על ידי נבוכדנצר), העובדות בו אינן נכונות היסטורית.
זו אחת האופרות המפורסמות והמוצגות ביותר שהלחין ורדי ואריות המקהלה שלה הן מהפופולריות ביותר בעולם
הופעת הבכורה התקיימה ב-9 במרץ 1842 בתיאטרון לה סקאלה במילאנו, תחת השם המקורי Nabucodonosor. נַבּוּקוֹ, השם המקובל כיום, הועלה לראשונה בספטמבר 1844 בתיאטרון סן ג'אקומו בקורפו.
על האופרה
לאחר שהאופרה השנייה שלו, "מלך לשעה" (Un Giorno di Regno), נחלה כישלון, החליט ורדי שלא להלחין עוד אופרות. לאחר זמן הוא קיבל את הלברית של נבוקודונסור, שנדחתה בידי המלחין הגרמני אוטו ניקולאי, התרשם ממנה אך חזר על סירובו לכתוב לה מוזיקה. לנוכח התביעה העקשנית, חזר בו והסכים להלחין את האופרה. היא זכתה להצלחה עצומה, ובשנת 1842 לבדה הועלתה 57 פעמים. ניתן לומר כי האופרה הזו הצילה את הקריירה של ורדי כמלחין אופרות.
תפקיד הסופרן של אביגיל, נחשב תפקיד קשה מאוד לביצוע בגלל הטסיטורה הגבוהה. זמרות רבות התקשו בתפקיד זה, או שהוא גרם נזק לקולן. מריה קאלאס שרה את התפקיד רק שלוש פעמים, שרק אחת מהן הוקלטה. לאונטין פרייס וג'ואן סאת'רלנד סירבו לשיר את התפקיד.
אחד מהקטעים באופרה, "שירת העבדים העברים" (Va, pensiero), המבוצע על ידי המקהלה במערכה השלישית, הוא אחד מקטעי המקהלה המפורסמים ביותר באופרה. הרעיון העומד מאחורי הקטע הוא הפסוק. המוזיקה מקטע זה מופיעה באוברטורה של האופרה בווריאציות שונות.
"נבוקו", ידועה גם בשל התפאורה הגדולה והמהודרת שלה הבנויה מהמון אובייקטים שמוצבים על הבמה. ולכן האופרה מוצגת לא מעט גם באמפיתיאטרון, וגם בבתי אופרה שיכולים להכיל תפאורות מסוג זה כדי שתוכל להיווצר האופרה בצורה מדויקת.
בפעמים אחרות משלבים גם אביזרי פירוטכניקה באופרה כדי לתת לקהל תחושה ריאליסטית יותר.
מערכה ראשונה - ירושלים
בית המקדש בירושלים
מערכה שנייה - הכופר
תמונה ראשונה - בארמון בבבל
אביגיל מחזיקה בידה מסמך המגלה כי אינה בתו הביולוגית של נבוקו, כי אם שפחה. הבבלים אינם מודעים לכך וחושבים שהיא יורשת לכתר. נבוקו הנמצא במסע מלחמה מינה את פננה לממלאת מקומו, וגורם לאביגיל לשנוא אותה עוד יותר. כהן הבעל נכנס בלווית כהניו ומספר לאביגיל, כי פננה רוצה לשחרר את היהודים. הם מציעים לאביגיל לבצע הפיכה, באמצעות הפצת השמועה שנבוקו מת במלחמה. (אריה:Salgo già del trono aurato, "הנני מוכנה לעלות על הכס המלכות המוכתם בדם").
מילאן מרטינוביץ'
מילאן מרטינוביץ' (בסרבית: Милан Мартиновић; נולד ב-6 באוגוסט 1979) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הבלם.
נבוקו
מערכה שנייה - הכופר
תמונה שנייה - בארמון
מילאן מרטינוביץ'
החל את דרכו בקבוצת רד בלגרד, ולאחר מכן שיחק עונה אחת בקבוצת ריאל אוביידו הספרדית. חזר לסרביה ושיחק בקבוצת הכוכב האדום בלגרד, ובשנת 2003 עבר לצרפת וחתם בקבוצת אז'אקסיו, אך לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה. בעונת 2005/2006 הוא חזר להכוכב האדום בלגרד בה שיחק בהגנה לצד דושאן אנג'לקוביץ'.
נבוקו
מערכה שנייה - הכופר
זכריה (מלווה בסקסטט צ'לו), פונה לפננה ומבקש שתעשה צדק, פננה מחליטה להתגייר, ישמעאל מתקבל בחזרה אל חבריו היהודים. אביגיל נכנסת בלווית כהני הבעל ודורשת את הכתר מפננה, נבוקו נכנס ולוקח את הכתר. הוא מקלל את אלוהי היהודים ומכריז על עצמו כאלוהים. (Non son piu re, son dio, לא מלך אני, כי אם אלוהים). אלוהים שולח מכת ברק ונבוקו נופל כנוע ומפוחד. אביגיל לוקחת את הכתר.
מילאן מרטינוביץ'
בעונת הגיע לישראל ועבר למכבי תל אביב, שם שיחק עונה וחצי. בעקבות פציעה ממושכת ויכולת חלשה שהפגין כששיחק, עבר מרטינוביץ' במהלך עונת לבני יהודה תל אביב, לבקשת מאמן הקבוצה דאז, אלי כהן. במהלך שנת 2010 עבר מרטינוביץ' לקבוצת דיארבקירספור הטורקית, ובשנת 2011 עבר לשחק בסין.
נבוקו
מערכה שלישית - הנבואה
אביגיל מתבקשת על ידי כהן הבעל לחתום על גזר דין מוות ליהודים ולפננה. נבוקו נכנס ונראה כמי שנטרפה עליו דעתו, אומר לאביגיל כי היא אינה בתו וכי היא מזרע עבדים. אביגיל לועגת לנבוקו ומאלצת אותו להטביע את חותמו על גזר הדין. אביגיל אוסרת את נבוקו, והוא מתחנן על חייה של פננה (דואט: Oh di qual onta aggravasi questo mio crin canuto, הו, איזו השפלה עלי לעבור לעת זקנתי).
היהודים עורגים למולדתם, שירת העבדים העבריים (Va pensiero, sull'ali dorate, עופי מחשבה על כנפי זהב). זכריה שוב פונה אל העם ואומר להם לשים מבטחם באלוהים שישמיד את בבל.
מערכה רביעית - הצלם המנותץ
תמונה ראשונה - בארמון
נבוקו מתאושש בתא המאסר וחוזר לאיתנו. הוא שומע שלוקחים את פננה להוציאה להורג יחד עם היהודים על מזבח הבעל. הוא מבקש את סליחת אלוהי היהודים ומבטיח לבנות את בית המקדש מחדש (האריה: Dio di Giuda, אלוהי יהודה). באמצעות חיילים הנאמנים לו בראשות עבדאלו, נבוקו משתחרר מכלאו ויוצא להציל את פננה ולהעניש את המורדים בו.
תמונה שנייה - בגנים התלויים
זכריה מוביל בתפילה את היהודים ואת פננה להריגה על מזבח הבעל, נבוקו נכנס פנימה בלווית חייליו ומורה לנתץ את פסל הבעל לרסיסים. הוא אומר ליהודים כי הם חופשיים וכי מקדש חדש יבנה בירושלים. אביגיל נכנסת לאחר שהרעילה את עצמה, היא מביעה חרטה על מעשיה, מבקשת סליחה מפננה ומתה. זכריה משבח את נבוקו כעבד אלוהים ומלך מלכי המלכים.
נבוקו בישראל
הצגת הבכורה של נבוקו באופרה הישראלית נערכה באוגוסט 1958. האופרה הישראלית הציגה את נבוקו בעונת 1994/1995 ובעונת 1995/1996. בעונת 2002/2003 הוצגה האופרה בפארק הירקון במסגרת "אופרה בפארק", לפני קהל של 120,000 איש. בשנת 2010, במסגרת חגיגות 25 שנה לאופרה הישראלית, הועלתה האופרה בהפקה מיוחדת במצדה בניצוחו של דניאל אורן. בשנת 2015 הועלתה שוב האופרה במסגרת עונתה של האופרה הישראלית בניצוחו של דניאל אורן. בקיץ שנת 2018 האופרה הועלתה שוב ונפתחה לקהל הרחב בתל אביב.
טורסטן מילר
ביוגרפיה
בגיל 14 גורש מילר מבית הספר בגלל התנהגות שאינה הולמת.
מילר היה חבר בקבוצת נערי הסווינג בהמבורג והשתייך לחברי תנועת ההתנגדות הוורד הלבן בעיר. הוא וחבריו לקבוצת נערי הסווינג אהבו ג'אז והאזינו באופן קבוע לתחנות רדיו זרות אשר היו אסורות להאזנה. קבוצה זו הייתה קבוצת נערים חובבי סווינג בגרמניה של שנות ה-30 וה-40, בעיקר מהמבורג ומברלין. גילם של הנערים נע בין 14 ל-18, רובם תלמידי תיכון, הגם שהיו בקרבם מבוגרים יותר. חברי הקבוצה הלא מאורגנת (מתוך אידאולוגיה, אין מנהיג) לבשו חולצות משובצות עם צווארון לבן ומכנסיים רחבים. הנערים לבשו מעיל ארוך שהגיע עד ברכיהם. נערי הסווינג חיפשו אחר דרך החיים הבריטית, ומצאו אותה במוזיקת הסווינג אשר הייתה אסורה בגרמניה הנאצית. בגרמניה שאז, מוזיקת הסווינג הוגדרה כ"מוזיקה מנוונת". חברי התנועה התנגדו לאידאולוגיה ולמשטר הנאצי, ובמיוחד לתנועת "הנוער ההיטלראי".
הוא וחבריו ברונו הימפקמפ, גרד שפיצברט והנס לייפלט, באו במגע עם קבוצת ההתנגדות של סניף המבורג של הוורד הלבן. המשתתפים שהיו בודדים ניהלו דיונים על ביצוע הפגנות ומצעדי מחאה נגד המשטר הנאצי. הם חשבו לארגן מצעד מעל יונגפרנשטיג ולפוצץ את מפקדת הגסטפו של המבורג בשטאדטהאוסברוק או את גשר לומברד הממוקם מעל נהר האלסטר. רעיונות אלה לא יושמו.
ב-3 ביוני נעצר מילר בעוון מה שהשלטונות הגדירו "נטיות אנגלופיליות, המהוות סכנה לשלום הציבור". הגסטפו עצר גם את חבריו לתנועת ההתנגדות ולקבוצת נערי הסווינג ברונו הימפקמפ וגרד שפיצברד. בעת הפצצות על העיר המבורג הצליח מילר להימלט והגיע לבית הוריו, שם ציידו אותו במזון ובכסף. במשך חודשים רבים, נדד מילר בן ה-16 ביער השחור, בפרייבורג, באזור הפולני של פוזנן, בלייפציג ובדרזדן. לעיתים ישן באכסניה או במלון, ברכבות ובאורוות בדרך. הוא נעזר במכרים ובכומר שסיפק לו מחסה.
בספטמבר הוגש נגד מילר כתב אישום בפני בית הדין העממי. התביעה ביקשה לגזור עליו 10 שנות מאסר. המשפט העיקרי נגדו הופסק. בסוף מאי 1945, לאחר שכוחות הכיבוש הבריטיים נכנסו לעיר, הצליח מילר לברוח מבית המעצר שם נכלא.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה היה עיתונאי. הוא היה חבר בקרן הוורד הלבן שהנציחה את פעילותם והיה למרצה מבוקש על תקופת שלטון הנאצים בגרמניה.
Strangers by Night
Strangers by Night (בעברית: זרים בלילה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת ההולנדית סי. סי. קאץ', מתוך אלבום הבכורה שלה, Catch the Catch. השיר יצא לאור ב-14 באפריל 1986, על ידי חברות התקליטים הנסה רקורדס ואריולה רקורדס, כסינגל השלישי והאחרון מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום העשירי במצעד השירים שבספרד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי דיטר בוהלן, איתו שיתפה פעולה סי. סי. קאץ' במהלך רוב הוצאת אלבומי האולפן והסינגלים שלה. בשנת 1988, לאור העובדה שצברה להיטים רבים שזכו להצלחה בעיקר במדינות אירופה, הוציאה קאץ' את אלבום הלהיטים הראשון שלה Diamonds: Her Greatest Hits, בו נכלל השיר.
בנוסף לכך, השיר הוא שיר בסגנון הסינת'פופ, אשר בדומה לשמו, מדבר על מישהו שקאץ' מחבבת ועובדת איתו. בלילה הם כמו "שני זרים" שנפגשים יחדיו במועדון לילה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה ליוטיוב ב-25 בפברואר 2008. בקליפ, ניתן לראות את סי. סי. קאץ' שרה את השיר בלילה, תוך שבחור בו היא מאוהבת נפגש עמה במועדון לילה. הקליפ צבר למעלה מ-33 מיליון צפיות. קליפ נוסף של השיר צבר למעלה מ-7.3 מיליון צפיות, תוך שהחידוש שלו שלו צבר למעלה מ-2.5 מיליון צפיות.
בנובמבר 2014, עלה האלבום עצמו ליוטיוב ובתוכו גם השיר, תוך שהוא הצליח לצבור למעלה מ-19 מיליון צפיות.
עמק עיון
עמק עִיוֹן (בערבית: مرجعيون – מַרְג' עַיוּן, או אל-מרג') הוא עמק קטן בדרום-מזרח לבנון, סמוך לגבולה עם ישראל, מצפון למטולה. פירוש שמו בערבית "עמק המעיינות", אולם הוא מאזכר את שמה של העיר עִיוֹן הנזכרת במקרא ובתלמוד, המזוהה בתל דיבּין שבצפונו. הוא מהווה את אגן ההיקוות של נחל עיון, הזורם ממנו דרומה לעבר עמק החולה שבשטח ישראל.