cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכוחות המזוינים של בלגיה
הצבא ב-1914
בערב מלחמת העולם הראשונה, הצבא הבלגי הורכב מ-19 רגימנטי חי"ר. הכוחות תומכי הלחימה כללו מהנדסים, ז'נדרמריה, חיילי משמר ומשמר אזרחי. 7 האוגדות של צבא היבשה תכננו לשנע כוחות בעוד 65,000 חיילי המשמר חיזקו והגנו את הביצורים שנבנו סביב אנטוורפן, לייז' ונאמור. הביצורים נבנו במספר שלבים עוד בתחילת 1859, אך עדיין חלקם לא היו מושלמים ב-1914. בעוד שהם תוכננו היטב ונבנו על ידי סטנדרטים של המאה ה-19, ההגנות הקבועות האלה עם צריחי התותחים השקועים היו מיושנות בהשוואה לארטילריה הכבדה של ההוביצר.
מלחמת העולם הראשונה
בתחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הכוחות הבלגיים עדיין נבנו מחדש, בשל כך ובשל הכיבוש המהיר של בלגיה רק 20% מכוח האדם גויס ושולב בכוחות המזוינים. בסופו של דבר 350,000 חיילים שולבו בכוחות המזוינים של בלגיה, אם כי שליש מהם לא השתתפו ישירות בלחימה.
בלגיה הופתעה מהפלישה של צבא הקיסרות הגרמנית, אשר היה בסדר כוח אדם משוער של 600,000 חיילים, מולו צבא קטן ולא מצויד של 117,000 חיילים בלגיים, אשר הצליח במשך 10 ימים, לעצור את התקדמות הצבא הגרמני מול לייז' ב-1914. הם נלחמו בין המבצרים שהיו באזור. אסטרטגיה זו הייתה הבסיס לתורת הלחימה של נפוליאון ללחימה בכוחות מתקדמים ולמניעת הכוח מלחבור לכוח העיקרי. באותו הזמן הרשויות והציבור חגגו את הנחישות הבלגית שלה הגרמנים לא ציפו. הבלגים עיכבו את הגרמנים ובכך אפשרו לכוחות הצרפתיים לעמוד מול ההתקפות הגרמניות במה שנקרא לאחר מכן הקרב הראשון על המארן.
במשך 4 שנים, תחת פיקודו של המלך אלברט הראשון, הצבא הבלגי שמר על החלק החשוב לכוחות הברית של האגף הימני בין Nieuwpoort ואיפר, עם סיוע כוחות של מדינות ההסכמה, אך לא לקח חלק בהתקפות משמעותיות של כוחות הברית, אשר היו גורמות הוצאות מיותרות למלך אלברט הראשון, במונחים של כסף וכוח אדם.
ב-1916 יחידת הרכבים המשוריינים הועברה לעזור לאימפריה הרוסית. הכוח נלחם לצד כוח זהה שנשלח מבריטניה בחזית המזרחית.
באפריקה, פלוגה בלגית השתתפה בכיבוש של שטח גרמני, הכוח הציבורי שיחק תפקיד משמעותי במערכה במזרח אפריקה נגד הגרמנים במזרח אפריקה הגרמנית, וסיפק מעל 12,000 אסקרים תחת פיקודם של קצינים בלגיים למתקפות בעלות הברית בפברואר 1916. הפעולה הבלגית המשמעותית ביותר הייתה השתלטות על העיר תבורה שבטנזניה בספטמבר 1916.
בבלגיה, גודל הצבא לאחר 4 שנות לחימה היה 166,000 חיילים נכון למאי 1918, כאשר מתוכם 142,000 היו לוחמים ובכך 12 חטיבות רגלים וחטיבת פרשים אחת. כמו כן היו 129 מטוסים. החל מספטמבר אותה שנה, הצבא הבלגי היה מעורב בתקיפות כוחות הברית עד הניצחון ב-11 בנובמבר 1918.
מלחמת העולם השנייה
ב-1 בספטמבר 1939, כאשר הורמאכט פלש לפולין, המלך לאופולד השלישי הורה על גיוס כוחות כללי, במסגרתו גיוסו ונויידו 600,000 בלגים. על אף אזהרות מצד ממשלות צרפת ובריטניה, המלך סירב לכרות עימן ברית. בלגיה הובסה ונכבשה במהלך מלחמת 18 הימים אחרי ה-10 במאי 1940. בהמשך 163 חיילים בלגים חולצו במהלך מבצע דינמו וחיל הים החדש של בלגיה, שהוקם מחדש רק ב-1939 לקח גם הוא חלק במבצע.
לאחר התבוסה ב-1940, מספר רב של חיילים ואזרחים בלגיים נמלטו לבריטניה במטרה להצטרף לצבא בלגיה החופשית. הממשלה הבלגית תחת הנהגתו של איבר פיירלו, התפנתה ללונדון ונשארה שם עד שחרור בלגיה ב-1944.
חיילים בלגיים הקימו את חטיבת חיל הרגלים הראשונה, הידועה בשם Brigade Piron, על שם מפקדה Jean-Baptiste Piron. החטיבה לקחה חלק בפלישה לנורמנדי ובקרבות בצרפת והולנד עד השחרור. בלגיים שרתו גם בכוחות הבריטיים המיוחדים במהלך המלחמה, ויצרו את פלוגת קומנדו מספר 10 אשר הייתה מעורבת בזירה האיטלקית. הקומנדו הבריטי (SAS) החמישי היה מורכב מבלגים בלבד.
יחידות לוחמה בלגיות היו גם בחיל האוויר המלכותי עם יותר מ-400 טייסים.
לאחר 1945
כאמצעי ביטחון למקרה ויפלשו לבלגיה שוב, הוקמו שני בסיסים גדולים בקונגו הבלגית. הם נפסו כ"מעוז לאומי", המאפשר את הישרדות ובניית הכוחות מחדש במקרה של פלישה לבלגיה.
בעקבות התחלפות הממשלה ב-1954 השירות בצבא הופחת ל-18 חודשים. הצבא הבלגי השיג יכולות גרעיניות בשנות ה-50 באמצעות טילי קרקע-קרקע ובהמשך ארטילריה בעלת יכולת גרעינית.
כיום
מאז 2002, בעקבות צו מלכותי שהוציא אלברט השני, שלושת הצבאות העצמאיים אוחדו למבנה אחיד אחד בעל 4 ענפים המכילים כ-47,000 חיילים פעילים. הם מחולקים כך: התקציב בגובה 3.4 מיליארד אירו מחולק בין 4 המרכיבים באופן הבא: הפיקוד של המרכיבים כפוף למשרד הביטחון.
ההגנה על בסיסי הצבא מתבצעת על ידי משטרת החטיבה השייכת למרכיב היבשה (סוג של משטרה צבאית אך בעלי תפקיד אבטחה בעיקר), כוח ההגנה (מרכיב האוויר), והשירות להגנת הרבעים (מרכיב הים).
בלגיה חברה בנאט"ו ובאיחוד האירופי והכוחות המזוינים שלה מעניקים סיוע במשברים הומניטריים או אסונות ברחבי העולם. על מנת לעמוד במשימות אלה ולהגיב במהירות, מרכיב היבשה מחליף את הרכבים בעלי מזקו"ם לרכבים בעלי גלגלים. דוגמאות לכך הם רכבי פיראנה המחליפים כלי רכב כמו לאופרד 1. בנוסף מרכיב האוויר רוכש כלי טיס חדשים כגון איירבוס A400M ומסוקים במטרה ללוות כלי טיס אחרים למשימות הומניטריות. השינוי יושלם עד סוף שנת 2015.
דרגות המרכבים יבשה, אוויר ורפואה זהות. דרגות מרכיב הים ייחודיות בכוחות הבלגיים.
בשנת 2005 דניאל לווילז מונתה למפקדת של מרכיב הרפואה והיא הייתה האישה הראשונה בצבא שקודמה לדרגת גנרל.
מרכיב היבשה
מרכיב היבשה הוא זרוע היבשה של הכוחות הבלגיים. כוח האדם הוא 20,100 חיילים ו-10,000 אזרחים.
מרכיב היבשה מורכב ממפקדה אחת, שתי חטיבות ומספר יחידות תומכות.
חטיבה אחת משמשת לתגובה מהירה בים או באוויר, ברגל או באמצעות רכב קל. כל החיילים בחטיבה הוסמכו לצניחה וקומנדו, פרט לגדודי החי"ר הממוכן.
מבנה החטיבה: - מפקדה
- 2 גדודי חי"ר ממוכן
- 2 גדודי צנחנים
- 2 מרכזי אימונים
החטיבה השנייה משמשת היכן שכוח אש כבד וכלי רכב כבדים נחוצים.
- 2 גדודי הנדסה
- גדוד מודיעין
- 3 גדודי לוגיסטיקה
כלי הנשק הם ברובם מתוצרת בלגיה של חברת FN Herstal. הרובים הסטנדרטים הם FN FNC שמוחלפים על ידי FN SCAR (אשר כבר נמצאים בשימוש על ידי הכוחות המיוחדים), FN Minimi, מאג, M2 בראונינג, ספייק ועוד.
רכבים:
מרכיב האוויר
מרכיב האוויר הוא חיל האוויר הבלגי. ההיסטוריה של חיל האוויר הבלגי מתחילה ב-1910 כאשר שר המלחמה החליט לרכוש מטוסים לאחר טיסתו הראשונה.
צי המטוסים הנוכחי:
מטוסי קרב: מטוסי אימון: מסוקים: מטוסי תובלה: כטב"מ:
מרכיב הים
מרכיב הים הוא זרוע הים של צבא בלגיה.
כוח האדם מכיל 1,600 אנשי צוות ו-20 כלי שיט. כלי השיט הנוכחיים הם:
פריגטות: שולות מוקשים: כלי שיט מסיעיים: סירות סיור: כלי שיט נוספים:
פונקציה אינטגרבילית בהחלט
פונקציה ממשית f היא אינטגרבילית בהחלט אם פונקציית הערך המוחלט \ |f| היא פונקציה אינטגרבילית. כל פונקציה אינטגרבילית בהחלט היא בפרט אינטגרבילית. הגדרה דומה חלה על פונקציה מרוכבת.
אינטגרביליות לפי רימן
פונקציה עשויה להיות אינטגרבילית לפי רימן אבל לא אינטגרבילית בהחלט, כגון בטווח.
אינטגרביליות לפי לבג
בתורת המידה, האינטגרל של פונקציה חיובית מוגדר כסופרימום האינטגרלים של הפונקציות הפשוטות החסומות על ידה. האינטגרל של פונקציה ממשית f מוגדר כהפרש, כאשר ו- הן המרכיב החיובי והשלילי, בהתאמה; הפונקציה אינטגרבילית בתנאי ששני המרכיבים אינטגרביליים. ממילא, האינטגרל של הערך המוחלט הוא, כך שהערך המוחלט אינטגרבילי לפי לבג אם ורק אם הפונקציה עצמה אינטגרבילית.
אדרה
פרוש שמו של אדרה הוא "הבתולות" בערבית (عذارى).
תכונות
אדרה הוא ענק כחול מסיווג ספקטרלי B2 II, בעל 10-12 מסות שמש ובמרחק של כ-430 שנות אור ממערכת השמש. לכוכב עוצמת הארה של פי 3,700 מעוצמת ההארה של השמש בתחום האור הנראה, אבל פי 21,000 מהשמש אם כוללים גם את הקרינה שנפלטת ממנו בתחום העל-סגול. זהו אחד הכוכבים הקורנים ביותר בתחום העל סגול, ולמעשה לו היה התחום העל סגול נראה לעין, היה אדרה הכוכב השלישי בבהירותו בשמים. הסיבה לקרינה העל סגולה החזקה היא הטמפרטורה הגבוהה במיוחד של אדרה - כ-24,000 קלווין ורדיוסו הגדול פי 11 מהשמש. אדרה נמצא בשלבי התפתחות מתקדמים, לאחר שסיים את שלב התכת המימן שבליבתו להליום. בשל מסתו הגבוהה ייתכן שיתפוצץ בסופו של דבר כסופרנובה.
לאדרה מהירות רדיאלית גבוהה והוא מתרחק מהשמש במהירות של 27 ק"מ בשנייה. לפני כ-4.7 מיליון שנים היה אדרה במרחק של כ-34 שנות אור ובהירותו הנראית הייתה 4-, דומה לבהירותו של נוגה והוא היה הכוכב הבהיר ביותר. מאז ועד לפחות עוד 5 מיליוני שנים, לא צפוי להיות כוכב בהיר כל כך.
לאדרה יש כוכב נלווה עמום בהרבה - בהירות נראיתו הנראית היא 7.5, המקיף אותו במרחק של כ-1000 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של כ-7500 שנים. בשל הבדלי הבהירות הגדולים קשה להבחין בכוכב אפילו באמצעות טלסקופ גדול. ככל הנראה מדובר בכוכב הסדרה הראשית מסיווג ספקטרלי A, הגדול במעט מהשמש ברדיוסו ובמסתו.
מכבי שלומי/נהריה
מכבי עירוני שלומי/נהריה הייתה קבוצת כדורגל שהורכבה כתוצאה מאיחודן של מכבי עירוני שלומי ועירוני נהריה בשנת 2005, והתפרקה בשנת 2009.
היסטוריה
ההיסטוריה של הקבוצה מתחילה ביישוב שלומי, ביישוב שלומי פעלו בעבר שתי קבוצות כדורגל: הפועל שלומי ובית"ר שלומי אשר שיחקו שנים רבות בליגה ג'. בשנת 1996 שודרה בערוץ 2 תוכנית בשם קטן עלינו, בהנחייתו של אברי גלעד, אשר מטרתה הייתה לעזור לקהילות השונות, בתוכנית רצו לקחת עיירה קטנה ולהשקיע בה כסף כדי לקדם את קבוצת הכדורגל שלה מתוך תקווה להביא אותה תוך כמה שנים לליגות הגבוהות בישראל. אחרי מספר בדיקות והתלבטויות הוחלט בצוות התוכנית ללכת על היישוב שלומי, אך הייתה להם דרישה - לאחד את שתי קבוצות הכדורגל בעיר לקבוצה אחת כדי לרכז את המשאבים על קבוצה אחת, ושתי קבוצות הכדורגל בעיר אוחדו לקבוצה אחת בשם מכבי עירוני שלומי. מדי שבוע היה עוקב צוות התוכנית אחרי הקבוצה והוא יצר את הסיסמה "שלומי עולה, שלומי עולה ללאומית" (הליגה הראשונה דאז). למרות הקמפיין הרב לא הצליחה הקבוצה לעלות לליגה ב', וסיימה במקום השני בלבד.
בתום אותה עונה ביקשה הקבוצה מצוות התוכנית להמשיך ולתמוך בה אך נענתה בשלילה ומאוחר יותר אף ירדה התוכנית מערוץ 2. בשנת 1999 הצליחה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לעלות לליגה ב' לאחר שסיימה במקום הראשון, בשנת 2001 בעונתה השנייה בליגה ב, הצליחה הקבוצה לסיים במקום הראשון ולרשום עלייה היסטורית לליגה א' ובכך עלתה הקבוצה שתי ליגות בשלוש שנים בלבד. בשנת 2004 הייתה הקבוצה אמורה לרדת לליגה ב' חזרה אחרי שסיימה במקום הלפני האחרון בליגה א', אך הקבוצה ניצלה לבסוף בגלל התפרקותה של מכבי חדרה ובכך התפנה מקום נוסף בליגה א'. בשנת 2005 נאבקה שלומי על העלייה לארצית וכמעט עלתה ליגה אך הקבוצה סיימה לבסוף במקום השלישי ולא הצליחה לעלות.
בקיץ 2005 אוחדה הקבוצה עם עירוני נהריה, ומאז נקראת הקבוצה מכבי עירוני שלומי/נהריה, ושיחקה בליגה א' צפון.
במחזור האחרון של עונת 2008/2009 ניסה יו"ר קבוצת שלומי איברהים ברהאן למכור ליריבתו מכבי השקמה/רמת חן וליו"ר של הקבוצה שלה שמוליק חיון את המשחק תמורת 30 אלף שקלים, חיון עירב את אנשי ההתאחדות לכדורגל בעניין, ואנשי משרד החקירות ויצמן-יער תיעדו את המפגש ואת החלפת הכספים. עונשה של הקבוצה היה הורדה אוטומטית לליגה ג' ובנוסף הורחק לצמיתות ברהאן מעיסוק בתחום הכדורגל, הקבוצה נקנסה גם ב 50 אלף שקלים. הקבוצה שלא יכלה לעמוד בתשלום הקנס וגם בהורדת הליגה התפרקה בקיץ 2009.
מאלאקסה (מכונית)
מאלאקסה הייתה מכונית תוצרת קבוצת מפעלים רומניים בהובלת מפעלי מאלאקסה, שנבנתה ברומניה ונקראה על שם בעל המפעלים, ניקולאה מאלאקסה. בראש קבוצת הבונים עמד המהנדס ראדו מוניקאטידה והמכונית התבססה על מנוע אופנוע בן 2 צילינדרים, שעבר שיפור והפיק 11.5 כוחות סוס. מנוע המכונית היה בן 3 צילינדרים עם קירור אוויר והפיק עד 30 כוח סוס.
מנוע המכונית הוצב בחלק האחורי ומקדימה היו תא המזוודות והגלגל הרזרבי. במכונית היה מקום ישיבה ל-6 אנשים והיא הייתה מסוגלת לפתח מהירות של עד 120 קמ"ש. צריכת הדלק הייתה של 10 ליטר בנזין למאה קילומטרים.
גנרל מיור סובייטי בשם ליאוניד ברז'נייב, שנסע באחת המכוניות לבולגריה וחזרה התרשם ממנה, כתב על כך למוסקבה ומשם הגיעה הוראה לפרק את מפעל המכוניות ולהעבירו להרי אורל בברית המועצות.
אלכסנדר קריין
אלכסנדר אברמוביץ' קריין (ברוסית: Aлександр Aбрамович Kрейн;  20 באוקטובר 1883 - 25 באפריל 1951) היה צ'לן, מלחין ומנצח רוסי ממוצא יהודי. בן למשפחת קריין, משפחת יהודים רוסיים שהוציאה לפחות עשרה מוזיקאים חשובים, אחיו של גרגורי קריין, מראשי תנועת המוזיקה היהודית ברוסיה, ובנו של אברהם קריין כנר, כליזמר וחוקר מוזיקה יהודית.
קורות חיים
קריין נולד בניז'ני נובגורוד, רוסיה ואביו, שנטע בכל ילדיו את האהבה למוזיקה, היה מורו הראשון. לאחר מכן נסע ללמוד בקונסרבטוריון של מוסקבה והשתלם בנגינה בצ'לו ובהלחנה. איתו למדו בקונסרבטוריון הצ'לן אלפרד גלן, הפסנתרן בולסלב יבורסקי, והמלחין לאוניד ניקולייב. בשנת 1912 הצטרף קריין לצוות המורים של הקונסרבטוריון, שם לימד ברציפות עד שנת 1927. במקביל בין השנים 1918 ו-1927 היה חבר בסניף המוסקוואי של האגודה למוזיקה עממית יהודית. נפטר במוסקבה.
מבין שלושת בני משפחת קריין שנודעו כמלחינים (אלכסנדר, אחיו גרגורי, ובן אחיו יוליאן) אלכסנדר הוא שהלחין את מספר היצירות הרב ביותר, והודות לכך, גם נהנה ממירב תשומת הלב. ביצירותיו המוקדמות שהיו קאמריות ברובן, ניכרת השפעתם של בכיר מלחיני נורווגיה גריג ושל המלחין הרוסי הרדיקלי סקריאבין. כן הורגשה ביצירתו ההשפעה של האימפרסיוניסטים הצרפתים.
ביצירותיו של קריין קיימת הבחנה ברורה בין יצירות הנושאות אופי יהודי כגון: "שירי הגטו", "קאפריס עברי" לכינור ולפסנתר, "קדיש" לטנור מקהלה ותזמורת, "זַגְמוּק" אופרה, מוזיקה למחזה "בלילה בשוק הלבן", לבין יצירות הנושאות אופי כללי כגון: "הוורד והצלב" "לאוּרֶנציה" ועוד.
מאונטבאטן
מאונטבאטן (Mountbatten) הוא השם שאומץ על ידי הענף הבריטי של משפחת האצולה הגרמנית פון באטנברג, בשל רגשות אנטי-גרמניים שגאו בקרב הציבור הבריטי בעת מלחמת העולם הראשונה. השם "מאונטבאטן" הוא תרגום אנגלי (אינגלוז) של השם הגרמני "באטנברג" (Battenberg) (שמשמעותו "הר באטן").
זה היה שם משפחתו של הנסיך פיליפ, בעלה של אליזבת מלכת בריטניה. שם משפחתם של צאצאיהם שאין להם תואר מלכותי הוא מאונטבאטן-וינדזור (Mountbatten-Windsor). אף שהשם מאונטבאטן הוא חלק משם המשפחה, שינוי עתידי של שם בית המלוכה, בית וינדזור, כך שיכיל את השם מאונטבאטן אינו אוטומטי ונתון להחלטתו של המלך שיעלה לכס המלוכה.
רקע
הנסיך הגרמני לודוויג פון באטנברג התגייס לצי המלכותי הבריטי בשנת 1868, בעקבות הכרותו עם הנסיכה אליס, בתה השלישית של ויקטוריה, מלכת בריטניה. בשנת 1884 הנסיך נשא לאישה את הנסיכה ויקטוריה, נכדתה של המלכה ויקטוריה ובתם של אליס ושל בעלה לודוויג, בן דודו של פון באטנברג.
לזוג נולדו ארבעה ילדים:
לודוויג פון באטנברג הגיע לדרגה הרמה ביותר בצי המלכותי הבריטי, אך אולץ לפרוש ב-1914 בגלל מוצאו הגרמני, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
שינוי השם
ב-1917, בעקבות רגשות אנטי-גרמניים שגאו בציבור הבריטי עקב מלחמת העולם הראשונה, שינה המלך ג'ורג' החמישי, את שמו של בית המלוכה הבריטי מהשם הגרמני בית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור. חילופי השמות לא פסחו על משפחת פון באטנברג, וב-14 ביולי 1917 שינה גם הנסיך לודוויג, בעידוד המלך, את שם משפחתו למאונטבאטן, ונקרא מאז לורד לואי מאונטבאטן, המרקיז ממילפורד-הייבן. הנסיך בחר בשם זה ולא באפשרות אחרת – באטנהיל. שינוי שם המשפחה היה כרוך בוויתור על התואר "נסיך באטנברג", אך הנסיך פוצה בקבלת התואר מרקיז. וכך כתב בספר האורחים בעת ביקורו אצל בנו ג'ורג':
אחיו של לודוויג, הנסיך היינריך פון באטנברג, נשא לאישה את בתה של המלכה ויקטוריה, הנסיכה ביאטריס. בנם, הנסיך אלכסנדר פון באטנברג, שינה את שמו לאלכסנדר מאונטבאטן, וקיבל את התואר מרקיז קאריסברוק. בן אחר, לאופולד, שינה שמו ללאופולד מאונטבאטן. אחותם, הנסיכה ויקטוריה פון באטנברג, או בשמה הספרדי ויקטוריה אֵאוּחניה, לא שינתה את שמה, כיוון שכבר הייתה נשואה למלך ספרד, אלפונסו השלושה עשר. חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד הוא נכדהּ.
משפחת המלוכה הבריטית
בעת שינוי שם המשפחה הייתה בתו של לודוויג, הנסיכה אליס פון באטנברג, נשואה לנסיך היווני אנדראס, בנו של מלך יוון, ולא שינתה את שם משפחתה למאונטבאטן. דווקא בנה, הנסיך פיליפ, שהתגורר מילדותו בלונדון אצל דודיו לואי וג'ורג', החליט בשנת 1947, עם נישואיו לנסיכה אליזבת, לוותר על תאריו הדנים והיוונים מצד אביו אנדראס, ולאמץ כשם משפחתו את שמה האנגלי של אימו, מאונטבאטן. כך הפך השם להיות גם שם משפחתם העתידי של המלך צ'ארלס השלישי ושל ילדיו, ויליאם והארי (יחד עם השם וינדזור).
לאחר עליית המלכה אליזבת לכס המלוכה, ביקש דודו של פיליפ, הלורד לואי מאונטבאטן, לשנות את שם בית המלוכה לבית מאונטבאטן. הדבר נודע לווינסטון צ'רצ'יל, שיעץ למלכה לשמור על השם בית וינדזור.
שם משפחתו של פיליפ היה נשאר גרמני גם אילולא שינה את שמו למאונטבאטן, הואיל ומוצאו של סבו גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, הוא מבית האצולה הגרמני שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג (Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg).
הערות שוליים
Battenberg (Adelsgeschlecht) Huis Battenberg
Gee
Gee הוא המיני אלבום הראשון של להקת הבנות הקוריאנית Girls' Generation. הוא יצא לחנויות ב-7 בינואר 2009. יומיים לפני כן יצא השיר "Gee" כסינגל דיגיטלי באתרי מוזיקה שונים באינטרנט.
מקור השם
שמו של המיני אלבום מגיע משם השיר "Gee". זהו שיר קצבי שמספר על ילדה המתאהבת בפעם הראשונה. שם השיר אמור להיות כתרועת הפתעה, בדומה לביטוי: "어머나!-Eo-meo-nah!" הדומה במשמעותו לביטוי "הו אלוהיי" (באנגלית:"Oh, my goodness!") או בפשטות "הו בחיי" (באנגלית:"Oh Gee").
קידום המכירות
לאחר שלא הופיעה במשך תשעה חודשים, הייתה אמורה הלהקה לבצע הופעת קאמבק ב-9 בינואר 2009 ב-KBS's Music Bank, אך כתוצאה מסיבות לא ידועות ההופעה נדחתה ל-10 בינואר ובוצעה ב-(MBC's 쇼! 음악 중심 (Show! Music Core. במסגרת קידום המכירות נתלו ברחבי סיאול שלטי חוצות שהציגו בנפרד את חברות הלהקה וכללו קדימון באורך 25 שניות לשיר "Gee".
הישגיו
השיר "Gee" הגיע למקום הראשון בטבלת המוזיקה Cyworld בתוך כמה שעות לאחר יציאתו הרשמית באתרי המוזיקה השונים. כמו כן הגיע השיר בתוך יומיים למקומות הראשונים בעוד 6 טבלאות מוזיקה באתרים דיגיטליים אחרים.
SM Entertainment דיווחה כי מעל 70,000 עותקים של השיר "Gee" נשלחו לחנויות כתוצאה מהביקוש, בעוד שמנתח המכירות של החברה Hanteo דיווח כי נמכרו כ-30,000 עותקים.
וידאו קליפ לשיר הנושא
הקליפ המלא לשיר "Gee" יצא ב-7 בינואר 2009, ובו מוצגות חברות הלהקה כבובות ראווה לאחר סגירת החנות. בנוסף מופיע בקליפ בתפקיד אורח Minho חבר בלהקה SHINee. הקליפ זכה ללמעלה ממיליון צפיות.
קישורים חיצוניים
Girls' Generation Mini Album - Gee
בית אבא חושי
המרכז לתרבות וחברה על שם אבא חושי, הידוע בשמו בית אבא חושי, הוא מרכז לתרבות וחברה בחיפה על שם אבא חושי. המרכז הוקם בשנת 1969 בתכנונו של האדריכל אל מנספלד. הוא ממוקם בשכונת יזרעאליה שבנווה שאנן, על מדרונו הצפוני של נחל גיבורים (ואדי רושמיה). בקורותיו נכתב כי הוא "הוקם כמענה למורשתו הרעיונית של ראש העיר חיפה דאז אבא חושי, ששאף להפוך את העיר חיפה למרכז תרבותי תוסס ובעל השפעה ברמה הארצית".
חללי הפעילות בבית אבא חושי כוללים בין השאר אודיטוריום ובו כ-500 מושבים, אולם הרצאות (כ-100 מקומות), רחבה מקורה מרווחת, סטודיות למחול, כיתות לימוד וחדר כושר. הפעילות התרבותית במקום כוללת קונצרטים, הצגות, מופעים והרצאות. הפעילות החברתית כוללת אירוח חוגים במגוון נושאים ולכל הגילים, וכן מגוון פעילויות לקהילה המקומית ולנוער בעיר, לצד המרכז קיים סניף של נעמת "בית חנה חושי" אותו מנהלת אסתי כסיף.
זרח הכושי
זֶרַח הַכּוּשִׁי מוזכר במקרא כשר צבא שיצא למלחמה באסא ונחל תבוסה קשה: . אסא התפלל לה':. לאחר התפילה, אסא רדף את הכושים והכה אותם עד גרר, לקח מהם הרבה שלל, ובזז את הערים שהיו בדרכו.
זיהוי
המונח "כושי" מתפרש בדרך כלל כמתייחס לממלכת כוש או לנוביה שהתקיימו באזור סודאן של ימינו. יש המפרשים שזרח עצמו היה ממוצא נובי אך היה פרעה או שימש כשר צבא מצרי, והצבא המתואר בפלישה היה הצבא המצרי. לפי תיארוך אפשרי של זמן הפלישה, ישנם חוקרים המזהים את זרח עם אוסורקון הראשון או אוסורקון השני, שניהם פרעונים במצרים. ידוע כי אוסורקון II פלש לממלכת יהודה עם צבא גדול ב-835 לפנה"ס, אך מבלי לתקוף את יהודה אלא רק בדרכו להילחם בכוחות אשוריים. זיהוי זה בעייתי מבחינת תאריכים כשמלכותו של אסא הסתיימה ב-873 לפנה"ס. בנוסף, בספר מלכים, בו לא מוזכרת המלחמה בין אסא לזרח, צבאו של אסא מתואר כחלש ביותר כזה שאינו יכול להתמודד עם צבא מצרי. אמנם, לא ידוע על קשר של מי מהפרעונים האלה לכוש.
סברות אחרות שוללות את היחס לממלכת כוש. יש הסוברים כי הכוונה היא אל הכשים. סברה שלישית מייחסת את הפלישה לשבטים ערביים בנגב (המכונים "כושים") ושגודל הצבאות הוערך בגוזמה.
במורשת ישראל
במדרש אסתר רבה, פרשה א, פרק יב "על כיסא מלכותו" אומר רבי שמואל בר נחמן כי כיסא שלמה המלך נגזל בידי שישק, ממנו נלקח על ידי זרח הכושי, והוחזר לירושלים בידי אסא. (ואחר המשיך להתגלגל ברחבי העולם עם הכיבושים השונים). בדומה לכך אומר רבי שמעון במסכת פסחים כי שישק מלך מצרים לקח את הרכוש שהוציאו ישראל ממצרים, משם הוא עבר לזרח, ומשם לאסא, וכן הלאה.
במדרש איכה רבה פתיחתא ל' (כלומר הפתיחה השלושים למגילת איכה) מביא זבדי בן לוי ארבעה מלכים ממלכי יהודה שיכולת הלחימה שלהם יורדת. אחד מהמלכים הוא אסא שרדף את זרח הכושי אך הניצחון הסופי היה ניסי.
הפיגוע ברכבת בפורטלנד
הפיגוע ברכבת בפורטלנד (העיר הגדולה באורגון, ארצות הברית), התרחש ב-26 במאי 2017. בפיגוע נרצחו שני גברים ואדם נוסף נפצע בדקירות סכין, לאחר שהתוקף קרא קריאות גזעניות ואנטי-מוסלמיות כלפי שתי נערות ברכבת הקלה.
פוליטיקאים רבים וארגוני זכויות האדם התייחסו לפיגוע כאל אירוע משמעותי, וחלקם אמרו שהוא מייצג עלייה בפשעי שנאה ותקריות גזעניות ואסלאמופוביות בארצות הברית.
הפיגוע
על פי עדי ראייה, בעימות בין הצדדים פלטשר דחף קלות את כריסטיאן, והוא אמר: "אם תיגע בי שוב, אני אהרוג אותך." אז שלף אולר ודקר את שלושת הגברים בצווארם. בסט ומץ' מתו מפצעיהם.
לאחר שהרכבת עצרה בתחנה עצרו כוחות משטרה את כריסטיאן.
החשוד בפיגוע
ג'רמי ג'וזף כריסטיאן, בן 35, הורשע במאי 2002 בחטיפה ושוד חמוש בקיוסק, ונגזרו עליו 90 חודשי מאסר. בשנת 2010 נעצר על אחזקת כלי נשק ורכוש גנוב, אבל האשמות אלה בוטלו מאוחר יותר. ברשתות חברתיות נהג להזדהות עם ארגוני הימין האלטרנטיבי, וכן הביע דעות נאו-נאציות ואנטישמיות. הוא הגדיר את עצמו כתומך בלאומנות לבנה.
בזמן מעצרו אמר: "דקרתי כמה (קללות הושמטו) בצוואר... אני יכול למות בכלא כאדם מאושר", וכן קרא קריאות נגד ליברליזם. בדיון הארכת המעצר הוא טען שפעל מתוך הגנה עצמית, וצרח באולם בית המשפט: "אתה קורא לזה טרור, אני קורא לזה פטריוטיזם" וכן קרא: "מוות לאנטיפה!"
תגובות
למחרת האירוע התאספו מאות אנשים ליד תחנת הרכבת וערכו עצרת זיכרון לזכר קורבנות התקיפה. בשלושה אירועי התרמה נאספו מיליון דולר לסיוע למשפחות הקורבנות.
הקהילה המוסלמית בפורטלנד הביעה תודה על תמיכת הציבור בה בעקבות הפיגוע. אחד ממנהיגי הקהילה הזכיר מקרה רצח על רקע גזעני משנת 1988 שבו נרצח מלוגטה סרו, סטודנט מאתיופיה, בידי קבוצת גלוחי ראש.
אחת הנערות שעליה איים כריסטיאן אמרה לאחר האירוע שהיא אסירת תודה לגברים שניסו להגן עליה.
פוליטיקאים רבים גינו את הפיגוע, בהם גם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. הפיגוע נדון בהרחבה על ידי ארגוני זכויות האדם, שחלקם אמרו שהוא מייצג עלייה בפשעי שנאה ותקריות גזעניות ואסלאמופוביות בארצות הברית.
צבא דרום לבנון
צבא דרום לבנון (בראשי תיבות: צד"ל; בערבית: جيش لبنان الجنوبي, בתעתיק מדויק: ג'יש לבנאן אלג'נובי) הייתה מיליציה שפעלה בדרום לבנון בחסות צה"ל, החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 עד הנסיגה מלבנון, ב-24 במאי 2000. צד"ל הוקם רשמית, לאחר שינוי שמו מצבא לבנון החופשית, ב-1983. המיליציה הייתה חמושה היטב ומנתה כ-2,500 חיילים ממגוון עדות, ובעיקר נוצרים מרונים, מוסלמים סונים ודרוזים.
לפני מלחמת לבנון הראשונה
הקשרים בין צה"ל לאנשי דרום לבנון החלו באמצעות מגע בין יחידת מפעילי סוכנים של אמ"ן, יחידה 504, עם חיילים מגדוד מס' 1 של צבא לבנון ממחנה מרג' עיון ועם קציני ז'נדרמריה לבנוניים ממרג' עיון ומאל-ח'יאם. כל זה במקביל לקשר עם הכוחות הלבנוניים שביצע המוסד. היסודות להקמת "צבא" הונחו בסוף 1976 בשיתוף פיקוד הצפון, אמ"ן והמוסד, כולל אימונים של לבנונים מאזור הדרום ומביירות בישראל. הפעילות, למעט פעילות הגדר הטובה, הייתה כולה חשאית, ונוהלה בעיקרה ממחנה החטיבה המרחבית בבירנית ואחר כך ממטולה, ממתקן שכונה "הדירה". הקשרים ידעו עליות ומורדות, כולל מפלות צבאיות בשטח. רבי הסרנים סעד חדאד וסאמי שידיאק הגיעו לדרום לבנון דרך ישראל רק בשלב השני של שיתוף הפעולה. מראשית הופעתם נוצרו בשטח סכסוכים קשים, בעיקר סביב ויכוח בין "המייסדים", אנשי הכפר קליעה, ובין רב-סרן חדאד, איש מרג' עיון. הפעילות נוהלה לפי גזרות: גזרה מערבית, גזרה מרכזית וגזרה מזרחית עצמאית (עם שלוחת הר דב בשובא).
הצורך להכריז על הקמת "צבא", נבע מהופעת גורם חדש בשטח - כוח יוניפי"ל של האו"ם. צה"ל פינה את דרום לבנון אחרי מבצע ליטני (1978), והעביר את השטח לכוחות בפיקוד סעד חדד וסמי שידיאק, שהיו מפקדי "צבא לבנון החופשית". בנוסף לכך, היה צורך להקים ישות שתוכל לפעול מול האו"ם ולתת גיבוי לסיוע הישראלי.
בשנת 1981 הכריז צד"ל על האזור שבשליטתו כ"מדינת לבנון החופשית", אך הכרזה זו לא זכתה להכרה בינלאומית.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה ועד הנסיגה (1982–2000)
בשלהי חייו של סעד חדאד, ועל-פי הסכם עם ממשלת לבנון, החלה בשנת 1983 הקמת "צבא דרום לבנון" (צד"ל) בפיקודו של הגנרל אנטואן לאחד מהצד הלבנוני ובפיקודו של אל״מ יואל מור מצה״ל מהצד הישראלי. שמו של הארגון שונה מהשם הקודם, "צבא לבנון החופשית". במסגרת הצבא שהוקם הונפקו תעודות חייל, סמלים שונים וכיוצא באלה. אנשי הצבא הלבנוני הוותיקים קיבלו את שכרם מממשלת לבנון, ומגויסים חדשים קיבלו את שכרם מישראל.
בנובמבר 1983 הוסכם עם ממשלת לבנון על איחוד כוחות במטרה ליצור צבא מאוחד בלבנון. המטרה בכללותה הייתה לבטל את המיליציות השונות ברחבי לבנון ולאחדם תחת ממשלת לבנון, כאשר צבא לבנון הוא הכוח הצבאי הרשמי היחיד בלבנון. מטרה זו לא הושגה לנוכח ביטול ההסכם על ידי אמין ג'ומאייל, שהפך לנשיא לבנון לאחר רצח אחיו, בשיר ג'ומאייל.
ב-1984 מנה צבא דרום לבנון כ-2,000 חיילים, מתוכם כ-65% נוצרים, 18% מוסלמים שיעים, 13% דרוזים ו-4% מוסלמים סונים. באוגוסט 1986 הגיע מספר חיילי צד"ל ל-2,500. בשנת 1987 שירתו בצד"ל כ-70% נוצרים, 20% שיעים ו-10% דרוזים, כשרוב החיילים הדרוזים הגיעו מהעיירה חאצביא בגזרה המזרחית. חלק מצעירי הכפרים (הנוצרים והשיעים) התגייסו לצד"ל מרצונם החופשי, אולם לקראת סוף 1985 החלה התקרבות בין המחנה הנוצרי והשיעי בלבנון לבין סוריה. לכן נאלץ צה"ל לעיתים לכפות על נכבדי הכפרים לגייס את צעירי כפרם לצד"ל.
בתחילת דרכו התארגן צד"ל בארבע מסגרות גדודיות - חאצביא, טייבה, עישייה ובינת ג'בייל, שאורגנו בשתי חטיבות. גדוד נוסף של צד"ל הוצב ב"מובלעת ג'זין". הרכב כוח האדם בגדודים אלו היה מותאם פחות או יותר לאוכלוסייה שבתוכה פעלו. עם השנים עלה מספרם של השיעים בצד"ל, ובשנות התשעים הם כבר היוו בו רוב.
ב-2 ביוני 1985 נפלה בשבי מחלקה שלמה של חיילים שיעים אנשי אמ"ל מצבא דרום לבנון. אותה מחלקה איישה את מוצב צד"ל ליד הכפר מג'דל סלום בגזרה המרכזית של רצועת הביטחון.
במשך כל זמן קיומו צד"ל שיתף פעולה עם צה"ל דרך יחידת הקישור ללבנון (יק"ל), והיווה חלק בלתי נפרד מהלחימה בלבנון. למעשה צד"ל היה מאורגן במבנה דומה לצה"ל, החל מהציוד ועד ההתקדמות בדרגות, וחיילי צד"ל וקציניו השתתפו בקורסים צה"ליים בישראל. צה"ל קיים גם מערכת של סיוע אזרחי לחיילי צד"ל ולמשפחותיהם. צבא דרום לבנון הורכב באופן הזה: גדוד מפקדה, לוגיסטיקה ושירותים. שתי חטיבות רגלים, האחת במזרח והשנייה במערב. כל חטיבה הייתה מורכבת משלושה גדודי רגלים ומגדוד מסייע, שכלל כמה סוללות תותחים כבדים בקוטר 155 מ"מ או 13 מ"מ שפוזרו בחטיבות על פי הצורך. סוללת הארטילריה נקראה סוללת מוחביב. גדוד משוריין ובו 55 טנקים שפוזרו בחטיבות. כוחות צד"ל הצליחו לשלוט על 46 מוצבים מראש הנקרה במערב ועד מורדות הר חרמון במזרח. לשם השוואה, כוחות צה"ל שלטו ב-11 מוצבים בלבד.
בשנתיים הראשונות להקמת צד"ל נהרגו כ-100 מחייליו. עד הנסיגה נהרגו בצבא דרום לבנון 660 חיילים, ו-250 נפצעו או הפכו לנכים. נהרגו גם כ-200 אזרחים. צד"ל איבד בממוצע כ-55 חיילים בשנה.
לאחר הנסיגה מלבנון (2000)
במאי 2000, עם נסיגת צה"ל מלבנון, התמוטט צד"ל, לאחר שמפקדיו הבינו שלא יוכלו לעמוד מול חזבאללה ללא נוכחות צה"ל. כ-6,000 חיילי צד"ל ובני משפחותיהם, שחששו מטבח שייעשה בהם על ידי חזבאללה ותומכיו, עברו את הגבול לישראל, והשאירו את רכושם מאחור. ישראל פתחה את שעריה למשפחות אנשי צד"ל, ובכך הפכו אנשי צד"ל לפליטים חסרי כול בן לילה, כי בנסיגתם הבהולה השאירו מאחוריהם בתים ורכוש רב הנאמד במיליונים, וחלקם אף נאלצו לשרוף תעודות, אלבומי תמונות משפחתיים ומזכרות אחרות מחשש שייפלו לידי חזבאללה ויפלילו אותם בעתיד. רובם התיישבו ביישובי הצפון הגדולים: נהריה, מעלות, קריית שמונה, טבריה, כרמיאל וצפת. יוצאי צד"ל הדרוזים השתלבו ביישובים הדרוזיים בישראל. בשנת 2002 חזרו חלק מחיילי צד"ל ללבנון, בעיקר החיילים הזוטרים יחסית, ואילו מרבית אנשי הקצונה בחרו להמשיך להישאר בתחומי מדינת ישראל מחשש לעונש מוות בלבנון. בספטמבר 2001 קיבלה ממשלת ישראל החלטה 720, שקבעה שהמנהלה הביטחונית לסיוע (מנב"ס) תטפל רק באוכלוסייה מיוחדת שעמדה בקשרים מיוחדים עם זרועות הביטחון, כגון אנשי צד"ל בכירים, ושאר אנשי צד"ל יטופלו על ידי המשרד לקליטת עלייה. הסיוע על ידי משרד הקליטה התקיים עד 2008, ואז נסגרה בו היחידה שטיפלה באנשי צד"ל.
בשנת 2004 הוענקה ליוצאי צד"ל אזרחות ישראלית, בהתאם לחוק אנשי צבא דרום לבנון ומשפחותיהם. עם זאת, לחלק מיוצאי צד"ל ישנן טענות על הפקרה ואי קליטה מצד ממשלת ישראל. ב-2010 נותרו בישראל כ-2,700 לוחמי צד"ל ובני משפחותיהם. כמה מיוצאי צד"ל הקימו בגליל את מזקקת ערק אלנמרוד.
לאחר מלחמת לבנון השנייה עברו את הגבול לישראל מספר משפחות נוספות של יוצאי צד"ל, לאחר שקיבלו איומים על חייהן מחזבאללה. על הטיפול בעניינם של יוצאי צד"ל הופקד השר יוסי פלד. במאי 2008 החליטה ממשלת ישראל ה-31 על תוכנית מקיפה לשילוב חברתי וכלכלי של יוצאי צד"ל במדינת ישראל.
מעמד משפחות צד"ל בישראל לאחר הנסיגה מלבנון
בשנת 2000, עם הנסיגה החפוזה של צה"ל מלבנון, כ־7,500 לוחמי צד"ל נמלטו לישראל, אך נכון לשנת 2023 נותרו בישראל רק כ-3000 מהם - 650 משפחות. אנשי צד"ל לחמו כתף אל כתף עם צה"ל בלבנון, והתיישבו בישראל אחרי המלחמה, אך הם עדיין כועסים על המדינה ורוצים להיחשב כאזרחים במדינת ישראל. אף שחוק אנשי צבא דרום לבנון ומשפחותיהם קובע כי איש צד"ל, בן זוגו, הוריו או ילדו, שמתגורר בישראל ביום תחילתו של החוק (15 בדצמבר 2004), ומבקש להיות אזרח לפי חוק האזרחות, יקבל אזרחות ישראלית, התחושות הן שהם לא מקבלים את אותו יחס. המדינה לא נותנת מענה למצוקותיהם של משפחות צד"ל, כגון עבודה, דיור ופנסיה.
ב־2001, בהחלטת ממשלה, הוקמה מנהלת לסיוע למשפחות 200 יוצאי צד"ל הבכירים (מתפקיד מ"פ ומעלה, ומי שסייעו לזרועות המודיעין של ישראל, לשב"כ ולאמ"ן). הקבוצה הזו זוכה לתמיכה רבה מהמדינה, באופן משמעותי יותר משאר יוצאי צד"ל.
בנוסף, משפחות צד"ל מתקשות לשמור על הקשרים שלהם עם משפחותיהם שנותרו בלבנון, ואף חוששות לשלומם. שר הביטחון בני גנץ והרמטכ"ל אביב כוכבי הודו כי המדינה לא עשתה מספיק לאורך השנים כדי לשלם את חובה לאנשי צד"ל, והבטיחו כי יפעלו כדי לתת מענה למצוקותיהם.
ארגון
צבא דרום לבנון היה מחולק לשלושה אגפים עיקריים: מנגנון הביטחון, המנהל האזרחי והיחידות הלוחמות.
מנגנון הביטחון
בשנים 1984–1985, מנגנון הסיכול של צד"ל הוקם והופעל בגזרת ג'זין על ידי ג'ורג' מוראבין, ולאחריו גם בגזרות האחרות. פעילותו הייתה כחלק מצד"ל, אך הכפיפות המעשית הייתה לצה"ל (מפקד יק"ל). למעט משכורות ששולמו דרך צד"ל, כל התנהלותו הייתה בנפרד.
בהמשך אוחדו מנגנוני הביטחון הגזרתיים. מנגנון הביטחון היה מורכב מ-250 קצינים וחיילים שבאופן רשמי השתייכו לצד"ל, אך למעשה היו שייכים לשירות הביטחון הישראלי, השב"כ. אנשי מנגנון הביטחון היו עצמאים לגמרי ולא היו כפופים למפקדת צד"ל.
המינהל האזרחי
המינהל האזרחי עסק בכמה תחומים, ותקציבו נקבע בכל שנה ושנה על פי העבודות המתוכננות. בשנת 1999 היה גובה התקציב 8,600,000 דולרים.
המנהל האזרחי דאג לספק מקומות עבודה לכ-2,500 עובדים לבנוניים, שנכנסו מדי יום לישראל דרך מעברי הגבול, ולעת ערב חזרו לכפריהם. אפשרות תעסוקה זו הכניסה לאזור בין מיליון למיליון ורבע דולר מדי חודש.
המנהל האזרחי שקד על הקמת מגרשי משחקים ומועדונים ותמך בבתי הספר וציודם לקראת כל שנת לימודים. כמו כן, תפקד כמשרד ממשלתי לעבודות ציבוריות ולענייני מים וחשמל. המנהל הקים מערכות אספקת מים חדשות ורשתות חשמל וביוב לכמה כפרים, וכן פרץ וסלל דרכים חדשות. כמו כן נבנתה רשת אספקת מי שתייה מישראל לשנים-עשר כפרים באזור בינת ג'בייל.
אזור דרום לבנון היה מבודד משאר אזורי המדינה, ולכן הוקם מנגנון רפואי שלם שיענה על צורכי התושבים. כך הוחל בהקמת בית החולים במרג' עיון. כמו כן, הוקם בית חולים בבינת ג'בייל. ב-1990 הוגדל תקציב הסיוע הישראלי למערכת הבריאות הדרום לבנונית, ועמד על 1.75 מיליון דולר. בשנת 1989 היה סכום הסיוע 1.3 מיליון דולר. הגדלת הסיוע אפשרה את שיפור השירות הרפואי הניתן לתושבי דרום לבנון ופיתוח בית חולים נוסף בבידג' אבל.
היחידות הלוחמות- גדודי צד"ל
צד"ל אורגן בארבעה גדודים (מרחביים) ו-15 מפקדות פלוגתיות, מגדוד שריון וגדוד תותחנים, גדוד נוסף שירת במובלעת. לצד"ל היו שתי חטיבות מרחביות חטיבה מזרחית שישבה במפקדת צד"ל במרג' עיון וחטיבה מערבית שישבה בבינת ג'ביל. מפקדת החטיבה המזרחית של נביה אבו ראפע ישבה בתל נחאס.
גדוד 30 ישב בחצביא - פלוגות זומריא (כולל מעבר זומריא) שוויא (כולל מוצב מגל) כאוכבא והכוננות (כולל מוצב אבו קמחא)- הגדוד היה מורכב מדרוזים וסונים מהערקוב. גדוד 90 ישב בדמשקיה עם פלוגות ערב סלים (מוצבים ברוש וגמבה) נבי טהר (הדס ולנסיה ומעבר תבנית) והכוננות (כולל מחסום תל נחאס) חיילי הגדוד היו בעיקר מפקדים נוצרים חיילים סונים ושיעים הגדוד היה אחראי על מוצבי רכס עלי טהר - ברוש, גמבה, הדר וולנסיה. גדוד 10 ישב בריחן וכלל את פלוגת סוג׳וד (מוצבים סוג'וד וע׳זלאן) וערמתא (מוצבים חונה וערמתא) ומעבר חונה. הגדוד היה גדוד מעורב נוצרי וסוני. לכל גדוד היה סדר כוחות של טנקים ומרגמות 120. גדוד ייחודי היה גדוד 20 שישב במובלעת ג'זין והיה כפוף למפקדת צד"ל במרג' עיון. החטיבה המערבית כללה את רכס הסילבסטר (שנקרא שקיף א-נימל), הכפרים א-טירי, כונין, עין אבל, חנין, רמיש, מארון א-ראס, ירון עינתא ובינת ג'בייל. גזרת רכס רמים עד הסלוקי כללה את הכפרים אל קוציר, דיר סיריאן, טייבה, קנטרה, תלוסה, רב א תלתין, מרכבה, חולה, מיס אל ג'ביל, מוחבייב, עיתרון ובלידא, ובמערב הגזרה את עייתא א-שעב, ראמיה, הגוש הסוני/בדואי, עלמא א-שעב, נקורה, ביאדה, שיחין, טיר חרפא, אל ג'בין, מרווחין. היו שלושה גדודים: גדוד 70 שישב תחילה במוצב טייבה ולאחר מכן בתל קבעה ליד מרכבה. הגדוד היה ברובו גדוד שיעי.
גדוד 80 ישב בג'מוס וגזרתו הייתה מברעשית ועד בית ליף. (החונך הגדודי ישב בבינת ג'בייל). גדוד 80 היה נוצרי ברובו, ותפס את מוצבים 705 ו-718 (בית יהון וראשף). גדוד 81 הסוני-שיעי-נוצרי שהמפקדה שלו הייתה בשקיף אל חרדון והחונך בראש הנקרה, מג'בל בלאט ועד ראס באיאדה-ראש הנקרה. בנוסף היה לצד"ל עוד גדוד טנקים ועוד גדוד ארטילריה שהיה פרוס בסוללות תותחים בחטיבה המערבית והמזרחית וגם במובלעת ג'זין.
כלא אל-ח'יאם
בתחילה הוקם בדרום לבנון מחנה מעצר באל-מג'ידיה, בדומה למחנה המעצר אל-נצאר, אבל לאחר מכן הוחלף המחנה בכלא אל-חיאם שנוהל על ידי שירות הביטחון של צד"ל. הכלא הוקם במצודה צרפתית ישנה. חלק מארגוני זכויות האדם ראו בישראל כאחראית על בית הכלא, אולם ישראל ראתה בצד"ל אחראי על הכלא. בכלא שהו כ-100 אסירים ואסירות, רובם נשפטו לתקופות מאסר ארוכות. האסירה המפורסמת ביותר בכלא הייתה סוהא בשארה שניסתה להתנקש במפקד צד"ל, אנטואן לאחד.
במרץ 1999 הגישו המוקד להגנת הפרט והאגודה לזכויות האזרח עתירת הביאס קורפוס לבג"ץ, על-מנת להורות לשר הביטחון לשחרר ארבעה עצירים מכלא אל-חיאם, או לחלופין לאפשר לעורכי דינם לבקרם בכלא. המדינה ביקשה לדחות את העתירה, והגישה לבית המשפט את תגובתה בצירוף תצהיר של האלוף דן חלוץ, ששימש באותה עת כראש אגף מבצעים. המדינה טענה כי לישראל אין שליטה אפקטיבית בדרום לבנון, מכיוון שצד"ל לא כפוף לצבא הישראלי מחד, ומאידך כלא אל-חיאם מנוהל על ידי צד"ל וחיילים ישראלים לא נמצאים בו.
משכורות
עד שנת 1986 הייתה המשכורת הממוצעת של חיילי צד"ל כ-100 דולר בחודש, ואז הועלתה המשכורת ל-260 דולר בחודש. בהמשך השנים הועלתה המשכורת ל-600 דולר לחודש. המשכורת שולמה על ידי מערכת הביטחון הישראלית. כמו כן, העניק השירות בצד"ל למשרתים את האפשרות לקבלת אשרת עבודה בישראל עבור משפחותיהם. הטבות אלו היו מהמניעים המרכזיים להצטרפותם של השיעים לצד"ל, אף על פי שלעיתים קרובות המשכורת של אותם חיילים מהעדה השיעית התקרבה רק ל-300 דולר לחודש. ההערכה היא שבשנת 1986 כ-30% מהמשרתים בצד"ל היו שיעים. אחוז השיעים ששירתו בצד"ל עלה במהלך שנות ה-90.
משרד הביטחון היה אחראי על תקציב צד"ל. למשל, בשנת 1996 עמד התקציב על 21.5 מיליון דולר ואילו בשנת 1997, למרות הקיצוצים בתקציב הביטחון, עמד על 23 מיליון דולר.
אנדרטת זיכרון לחללי צד"ל
בשנת 1997 אורי לוברני יצר קשר עם האדריכל יעקב רכטר ובנו אמנון רכטר, וביקש מהם להפגש בתל אביב עם הגנרל אנטואן לאחד. בפגישה התבקשו האדריכלים לסייע בהתנדבות להקמת האנדרטה לזכר חללי צבא דרום לבנון. לאחר מספר ימים התקיימה פגישה נוספת במפקדת יחידת הקישור ללבנון שם נבחן שטח ליד מרג' עיון, המשקיף על הבופור. האנדרטה נבנתה מחומרים פשוטים, יציקות בטון עם טיח ועץ ארז הלבנון כסמל של לבנון. לאחר שהושלמה הבניה, נערך טקס לציון פתיחת האתר. יום לאחר נסיגת צה"ל מלבנון האנדרטה פוצצה על יד חזבאללה.
ב-4 ביולי 2021 נחנכה אנדרטת זיכרון לחללי צד"ל בסמוך למטולה.
אמצעי לחימה
אמצעי לחימה עיקריים שהופעלו עד הקמת יק"ל:
לאחר הקמת יק"ל הוחלף נשק זה בהדרגה בנשק מקביל לו ששימש את צה"ל (בדרך כלל מדגמים נחותים מאלו שברשות צה"ל).
לקריאה נוספת
<DIV dir=ltr> </DIV>
אסטרונומיית גלי כבידה
אסטרונומית גלי כבידה היא תחום חדש יחסית של האסטרונומיה התצפיתית שמטרתו להשתמש בגלי כבידה כדי לאסוף נתונים על גופים רחוקים כגון כוכבי ניטרונים וחורים שחורים, על סופרנובות ועל תהליכים שונים שקרו שברירי שנייה לאחר המפץ הגדול. תורת היחסות של איינשטיין ניבאה את קיומם של גלי הכבידה עוד בשנת 1915. גלי הכבידה התגלו לראשונה מאה שנה לאחר ניבויו של איינשטיין, בספטמבר 2015, על ידי LIGO ו- Virgo.
איסוף מידע בעזרת גלי כבידה
ישנן דרכים שונות לקלוט גלי כבידה, וישנם גלאים הקולטים גלי כבידה בתדירויות שונות, ובכך מאפשרים לנו לאסוף נתונים מספקטרום רחב של גלי כבידה.
גלי כבידה בתדירות גבוהה, 10 הרץ עד 10 קילו הרץ
גלי כבידה בעלי תדירות גבוהה (10 הרץ עד 10 קילו הרץ) נצפים כיום במספר מכונים המפוזרים ברחבי כדור הארץ: LIGO בארצות הברית המשתמש בשני אינטרפרומטרים באורך של ארבעה קילומטרים, Virgo האיטלקי-צרפתי שמשתמש באינטרפרומטרים באורך 3 קילומטר, 600 GEO המשתמש באינטרפרומטרים באורך 600 מטר,KAGARA היפני עם אינטרפרומטרים באורך 3 קילומטר.
גלי הכבידה התגלו לראשונה בתדירות זו במכון LIGO בשנת 2015.
דרך נוספת לקלוט גלי כבידה היא בעזרת אנטנות תהודתיות, דרך זו הומצאה על ידי הפיזיקאי האמריקאי ג'וסף וובר בשנות השישים.
גלי כבידה בתדירות נמוכה, תדירות הקטנה ממיקרו הרץ
דרך נוספת לקליטת גלי כבידה היא בעזרת מערך תזמון פולסרים. שלושה מכונים- EPTA, NANOgrav, PPTA, פועלים בשיתוף פעולה כדי לקלוט גלי כבידה בעזרת פולסרים. מכונים אלה משתמשים בטלסקופי רדיו קיימים, אך מפני שטלסקופים אלה קולטים תדירויות של ננו-הרצים לוקח זמן רב מאוד כדי לזהות אות.
גלי כבידה בתדירות בינונית, מיקרו הרץ עד 10 הרץ
כיום אין עדיין דרכים לקלוט גלי כבידה בתדירויות בינוניות. סוכנות החלל האירופאית עובדת על הפרויקט eLISA, זו היא אנטנת חלל שתוכל לקלוט גלי כבידה בתדירויות אלו. בנוסף, ביפן עובדים על הפרויקט DECIGO שיוכל לקלוט גלי כבידה בתדירויות אלו.
ערך מדעי
גלי כבידה הם מקור מצוין לאיסוף נתונים מפני שהם כמעט ולא מבצעים אינטראקציות עם עצמים לכן ניתן לקלוט אותם עם הפרעות מינימליות. מצד שני, העובדה שהם כמעט ולא מבצעים אינטראקציות עם עצמים גורמת לכך שקשה לקלוט אותם.
אסטרונומיה של גלי כבידה היא שונה בתכליתה מאסטרונומיה המבוססת על גלים אלקטרומגנטים, כיוון שניתוח של גלי כבידה מגלה לנו יותר "צליל" מאשר "תמונה", לא ממש אוסף של נתונים שונים אלא גל מורכב והרמוני. אם אור מראה לנו את הצורה של הגוף והמבנה שלו, גלי כבידה יספקו לנו מידע אודות האירועים שכתוצאה מהם הם נוצרו. לכן, גלי כבידה נושאים מידע שאנו לא יכולים להשיג בדרכים אחרות - כגון מידע על זרימה של חומר בליבה של סופרנובה, או על תכונות החומר של כוכבי נייטרונים מתמזגים. גלי כבידה נושאים מידע על אזורים בחלל שאחרת היו נסתרים, או נגישים רק בצורה עקיפה דרך סימולציות מחשב.
גלי הכבידה מאוד חשובים ככלי חדש לראיית היקום מפני ששילוב הנתונים שיאספו מגלאי הכבידה עם נתונים שנאספו בדרכים אחרות, כמו ניוטרינים והספקטרום האלקטרומגנטי, הולכים ללמד אותנו עוד הרבה תגליות חדשות על חורים שחורים, חומר אפל ואפילו על היווצרות היקום.
סוכנות החלל האירופאית עובדת כיום על הפרויקט eLisa שאמור לצאת לפועל ב-2034, אנטנת חלל זו כנראה תוכל לאסוף נתוני על התפתחותם של חורים שחורים וגלקסיות. נתונים אלו יכולים לעזרו לנו להבין כיצד חומר אפל מתנהג, ואפילו לאשש את התאוריה כי גלקסיות מתפתחות מסביב לחורי חומר אפל.
ייתכן שבעזרת ניתוח קרינת הרקע הקוסמית יהיה אפשר לגלות גלי כבידה מהרגעים הראשונים של היקום ובעזרתם ללמוד על היווצרותו.
התפתחות
אסטרונומית גלי כבידה היא תחום חדש יחסית ולכן תחום זה עוד מתפתח. יכולותינו בקליטת גלי כבידה עוד מאוד מוגבלות אבל בעתיד הקרוב יחסית תהייה לנו את הטכנולוגיה הדרושה. רוב האסטרופיזיקאים כיום מאמינים שאסטרונומית גלי כבידה תהייה חלק חשוב מאוד מהאסטרונומיה של המאה ה-21.
פרדיננד היים
גנרל פרדיננד היים (בגרמנית Ferdinand Heim; 27 בפברואר 1895 – 14 בנובמבר 1971) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
היים נולד ב-27 בפברואר 1895 ברויטלינגן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1914 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-13 (וירטמברג ה-1 - המלך קרל), ולחם בשורותיו בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ומשנת 1916 לחם במסגרת רגימנט הארטילריה במילואים ה-27. ב-25 בפברואר 1917 הועלה לדרגת לויטננט, וב-18 באוקטובר 1918 הועלה לדרגת אובר לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה היים ראש מטה הקורפוס ה-16, והשתתף עמו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהארמייה העשירית במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ב-15 בפברואר 1940 מונה היים לראש אגף בOKH, וב-3 בספטמבר 1940 מונה לראש מטה הארמייה השישית, והשתתף עימה בהכנות למבצע ארי הים. במהלך מבצע ברברוסה השתתף היים עם הארמייה בלחימה באוקראינה כחלק מקבוצת ארמיות דרום, וב-26 בינואר 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-1 בפברואר 1942 מונה לגנרל מיור, וב-15 במאי 1942 הועבר לעתודת המילואים. ב-1 ביולי 1942 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-14, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-14 ולאחר מכן חלק מקורפוס הפאנצר ה-47, במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל היים ב-30 באוגוסט 1942 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-48 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית באזור סטלינגרד. ב-14 בנובמבר 1942 הועבר הקורפוס לתגבר את הארמייה הרומנית השלישית, אך ב-19 בנובמבר נכשל בבלימת המתקפה הסובייטית, ובכך כותרה הארמייה השישית בסטלינגרד. בעקבות כישלונו הודח היים מתפקידו, ולאחר מכן נעצר בעקבות הוראה ישירה מהיטלר ונשלח לכלא מואביט בברלין. באפריל 1943 הוא שוחרר ממעצרו והועבר לבית חולים, וב-16 באוגוסט 1943 פרש מהצבא. ב-1 באוגוסט 1944 גויס מחדש, וב-5 באוגוסט 1944 מונה למפקד חיל מצב בבולון, וב-23 בספטמבר 1944 נכנע עם שרידי הכוחות של חיל המצב לדיוויזיה הקנדית ה-3, ונלקח בשבי בעלות הברית.
לאחר המלחמה
היים שוחרר מהשבי ב-12 במאי 1948. לאחר שחרורו התגורר היים באולם, ובשנת 1962 הוציא ספר על המערכה בחזית המזרחית. ב-14 בנובמבר 1971 מת היים, והוא בן 76 שנים.
ג'וזף א' ג'ונסטון
ג'וזף אגלסטון ג'ונסטון (באנגלית: Joseph Eggleston Johnston) היה קצין מקצועי בצבא ארצות הברית, אשר שירת בהצטיינות במלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848), במלחמות הסמינול, וכן היה אחד הגנרלים הבכירים ביותר בצבא הקונפדרציה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865). הוא אינו קרוב משפחה של אלברט סידני ג'ונסטון, גנרל בכיר אחר בצבא הקונפדרציה אשר שירת בזירה המערבית ונהרג בקרב שילה בשנת 1862.
ג'ונסטון הוכשר כמהנדס אזרחי באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק, וסיים באותו מחזור עם רוברט אדוארד לי. הוא שירת בפלורידה, טקסס, וקנזס, לחם בהצטיינות במלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848), ובשנת 1860 התקדם עד דרגת בריגדיר ג'נרל ושירת כקצין אפסנאות ראשי של צבא ארצות הברית. באפריל 1861, כאשר מדינת מולדתו וירג'יניה הכריזה על פרישה מן האיחוד בעקבות הקרב בפורט סאמטר אשר בנמל צ'ארלסטון, התפטר ג'ונסטון מתפקידו בצבא ארצות הברית, והיה לקצין האמריקני עם הדרגה הגבוהה ביותר אשר הצטרף לקונפדרציה. הוא עבר לצבא קונפדרציה עם דרגת הקצונה הבכירה ביותר שהייתה קיימת בזמנו גנרל מלא - שמקבילה כיום לדרגת גנרל עם 4 כוכבים. עם זאת, היררכיה פנימית בין בעלי דרגות זהות קובעת בכירות לפי סדר קבלת הדרגה. היות שהוא קיבל את הדרגה רביעי, לאחר שכבר שלושה גנרלים אחרים קיבלו אותה לפניו בצבא הקונפדרציה, הוא היה זוטר יחסית אליהם. הדבר הזה גרם לו אכזבה רבה, היות שהוא היה בכיר מהם בעת ששירת בצבא ארצות הברית.
האפקטיביות של ג'ונסטון במלחמת האזרחים נפגעה בעקבות מתחים עם נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, אשר ביקר אותו לעיתים קרובות על חוסר באגרסיביות, והניצחון חמק ממנו ברוב המערכות שעליהן פיקד באופן אישי. עם זאת, הוא היה קצין הקונפדרציה הבכיר בקרב בול ראן הראשון ביולי 1861, והבנתו את הפעולות הנדרשות, והפגנת המנהיגות על מנת להוציאן אל הפועל ולנצח בקרב, מיוחסות לעיתים לפקודו פ.ג.ט. בורגארד.
בשנת 1863 פיקד ג'ונסטון על זירת המערב, וספג ביקורת רבה עקב חוסר היוזמה שגילה והכישלון במערכת ויקסבורג. בשנת 1864 נלחם ג'ונסטון מול מייג'ור ג'נרל ויליאם שרמן במערכת אטלנטה. אל מול אויב בעדיפות מספרית עצומה, האסטרטגיה של ג'ונסטון הייתה לסגת בכל פעם שעמד בסכנת כיתור או ניתוק של קווי האספקה שלו, בעודו מחפש הזדמנות להילחם בקרב הגנה מעמדה עדיפה. אף על פי שזכה בניצחון דחוק בקרב קֶנֶסוֹ מאונטיין מול שרמן, ההזדמנות לנהל קרב הגנה מכריע אל מול כוחות האיחוד מעולם לא הגיעה. ג'פרסון דייוויס, אשר מאס בנסיגותיו של ג'ונסטון משיטחי הקונפדרציה, העביר אותו מתפקידו לאחר שנסוג מצפון מערב ג'ורג'יה אל פאתי אטלנטה.
בימיה האחרונים של המלחמה חזר לפקד על הכוחות המועטים שנותרו לקונפדרציה אל מול שרמן במערכת הקרוליינות. ב-26 באפריל 1865, לאחר ניסיון כושל לעצור את התקדמותו של שרמן בקרב בנטונוויל, נכנע ג'ונסטון עם צבאו בחווה בנט פלייס אשר ליד דרהאם, קרוליינה הצפונית. שניים מיריביו העיקריים, גנרל יוליסס גרנט וגנרל ויליאם שרמן, כתבו בהערכה רבה על פעולותיו במהלך המלחמה, והפכו לידידים קרובים בשנים שאחריה.
לאחר המלחמה היה ג'ונסטון מנהל בכיר בעיסקי הרכבת והביטוח. הוא שירת תקופה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם הדמוקרטים, והיה הממונה על הרכבות תחת הנשיא גרובר קליבלנד. הוא נפטר מדלקת ריאות בה חלה לאחר ששירת כנושא הארון בהלווייתו של ויליאם שרמן, יריבו משכבר הימים וידידו לבסוף, אשר נערכה במזג אוויר סוער.
שנים מוקדמות
ג'ונסטון נולד ב-3 בפברואר 1807, בלוֹנְגווּד הָאוּס אשר ליד פארמוויל, וירג'יניה. סבו, פיטר ג'ונסטון, היגר לוירג'יניה מסקוטלנד בשנת 1726. ג'ונסטון היה הבן השביעי של השופט פיטר ג'ונסטון (1763–1831) ומארי וָלנטין ווּד (1769–1825), אחיינית של פטריק הנרי, מושל וירג'יניה הראשון. הוא נקרא על שם מייג'ור ג'וזף אגלסטון, אשר תחתיו שירת אביו במלחמת העצמאות האמריקנית. אביו שירת בבריגדה של הנרי לי השלישי אביו של רוברט אדוארד לי. אחיו, צ'ארלס קלמנט ג'ונסטון, שירת כחבר קונגרס, ואחיינו, ג'ון וורפילד ג'ונסטון, היה סנטור; שניהם יצגו את וירג'יניה. בשנת 1811 עברה המשפחה לעיירה אבינגטון, וירג'יניה, ליד הגבול עם טנסי; שם בנה אביו בית אשר קרא לו פָּאנֵצ'ילו.
ג'ונסטון למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית. את ההמלצה לאקדמיה קיבל מאת ג'ון קלהון כאשר היה זה שר המלחמה, ימים לפני שמונה לסגן נשיא ב-1825. הוא סיים מדורג 13 מתוך 46 צוערים, קיבל דרגת סגן משנה, ומונה לרגימנט הארטילריה ה-4 בצבא ארצות הברית. לימים הפך לבוגר ווסט פוינט הראשון שקודם לדרגת גנרל בצבא הסדיר, והגיע לדרגה גבוהה יותר מאשר בן כיתתו רוברט אדוארד לי (אשר סיים מדורג 2 מתוך 46).
שירות בצבא ארצות הברית
ג'ונסטון התפטר מצבא ארצות הברית בשנת 1837 ופנה ללימודי הנדסה אזרחית. במהלך מלחמת הסמינולים השנייה הוא היה מהנדס טופוגרפיה אזרחי על ספינה בפיקוד ויליאם פופ מקארתור. ב-12 בינואר 1838, ליד ג'ופיטר, פלורידה, המלחים אשר ירדו לחוף הותקפו. ג'ונסטון סיפר שהיו "לא פחות משלושים חורי קליע" בבגדיו, וקליע אחד ששרט את קרקפתו והותיר צלקת אותה נשא בשארית חייו. לאחר שהיה מעורב ביותר פעילויות קרביות כאזרח מאשר בשירותו הצבאי כקצין ארטילריה, החליט ג'ונסטון לשוב אל הצבא. הוא נסע באפריל לוושינגטון הבירה, וב-7 ביולי 1838 מונה כמהנדס טופוגרפיה בדרגת סגן. באותו יום קיבל דרגת יצוג של קפטן בעקבות פעולותיו בפלורידה ובמשלחת החקר לאברגליידס.
ב-10 ביולי 1845 נשא ג'ונסטון לאישה את לידיה מוליגן סימס מקליין (1822–1887), בתו של לואיס מקליין. אביה היה נשיא חברת הרכבת בולטימור-אוהיו, ופוליטיקאי בולט (חבר קונגרס וסנאטור מטעם מדינת דלוואר, שגריר בלונדון, וחבר קבינט בממשלו של אנדרו ג'קסון). לא היו להם ילדים.
ג'ונסטון היה נלהב מפריצתה של מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. הוא שירת במטהו של לוטננט ג'נרל וינפילד סקוט בזמן המצור על וֶרָה קרוּז, ונבחר על ידו להיות השליח שיעביר את דרישת הכניעה למושל המחוז. הוא היה במשמר הקידמי בזמן התנועה אל עומק היבשת, תחת פיקודו של בריגדיר ג'נרל דייוויד א' טוויגס, ונפצע קשה מפגיעת פגז רסס כאשר היה במשימת סיור לקראת קרב סֶרוֹ גוֹרדוֹ. הוא קודם לדרגת יצוג של לוטננט קולונל בעקבות פעולותיו בקרב סֶרוֹ גוֹרדוֹ. לאחר שהתאושש בבית חולים שדה, הוא הצטרף לצבא בפּּוּאבְּלָה. במהלך ההתקדמות לעבר מקסיקו סיטי הוא היה סגן המפקד של רגימנט חיל רגלים. הוא הצטיין בקרב קונטררס ובקרב צ'ורובוסקו, ונפצע שוב בקרב צ'פולטפק. הוא קודם פעמיים בעקבות ביצועיו בקרבות אלו, וסיים את המלחמה בדרגת יצוג של קולונל בצבא המתנדבים. (באותה תקופה הענקת דרגת יצוג הייתה דרך מקובלת לציין לשבח את פועלו של חייל בקרב. לאחר תום המלחמה חזר ג'ונסטון לדרגה בה החזיק בעת שלום – קפטן ביחידת מהנדסי הטופוגרפיה.) וינפילד סקוט העיר בהומור ש"ג'ונסטון הוא חייל מצוין, אבל למרבה הצער היה לו כישרון מיוחד לחטוף כדור כמעט בכול היתקלות." המכה הקשה ביותר שקיבל ג'ונסטון במהלך המלחמה הייתה מותו של אחיינו, פרסטון ג'ונסטון. כאשר בישר רוברט אדוארד לי לג'ונסטון על מותו של אחיינו בקרב קונטררס מפגיעת פגז ארטילריה מקסיקני, בכו שני הקצינים, וג'ונסטון התאבל על מותו בשארית חייו.