cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב קוויבק
רקע
האמריקנים ציפו כי האוכלוסייה הקתולית דוברת הצרפתית הגדולה שהתגוררה בקוויבק תתקומם כנגד השלטון הבריטי. מאז השתלטו הבריטים על קוויבק במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ב-1760 היו בפרובינציה מחלוקות וסכסוכים בין התושבים המקומיים ממוצא צרפתי לבין הצבא והשלטון הבריטי הפרוטסטנטים דוברי האנגלית. לעומת זאת, התמתנו מתחים אלה עם העברתו של חוק קוויבק בפרלמנט הבריטי ב-1774, אשר השיב קרקעות וזכויות רבות לקנדים (חוק ששלוש עשרה המושבות גינו בחריפות משום שהוסיף לפגיעה הכלכלית שגרמו חוקי הכפייה). מרבית תושבי קוויבק הצרפתים בחרו שלא לקחת חלק פעיל במערכה האמריקנית, בעיקר משום שבעידוד מנהיגותם הדתית, בחרו לקבל את שלטון הבריטים אשר הבטיחו את שמירת תרבותם הצרפתית ודתם הקתולית.
הכנות להגנה
כאשר הגיע לקוויבק ידיעה ודאית על התקרבות כוחותיו של ארנולד ב-3 בנובמבר, חיזק קרמאה את משמר העיר והעביר את כל הסירות שעגנו בגדה הדרומית של הסנט לורנס. הידיעה הביאה גם לגיוס נוסף למיליציה בעיר, שהגדיל את כוחה לכדי 1,200 איש. שלוש ספינות שהגיעו באותו היום, הביאו עימן תגבורת של מתנדבי מיליציה שהגיעו מאי הנסיך אדוארד ומניופאונדלנד והגדילו את מספר המגינים ב-120 איש. שיירה קטנה שהובילה אה"מ ליזארד (HMS Lizard) הגיעה אף היא באותו היום והוסיפה מספר קטן של נחתים לחיל המצב.
ב-10 בנובמבר הגיעו לקוויבק 200 חיילי רגימנט הרגלים ה-1 של ההיילנדרים (Royal Highland Emigrants; רגימנט שהורכב ממהגרים סקוטים תושבי קנדה) בפיקודו של לוטננט קולונל אלן מאקלין. בזמן שהיו מעורבים בניסיון להסיר את המצור מפורט סיינט-ז'אן, יירטו אנשיו של מאקלין שדר מארנולד למונטגומרי. מאקלין, שעמד על הסכנה המיידית הנשקפת לעיר, הצעיד את הרגימנט במהירות לעבר קוויבק. הגעתו של הרגימנט סייעה בהרמת מוראל המיליציה בעיר ומאקלין נטל את הפיקוד על הגנתה.
קרלטון מגיע לקוויבק
זמן קצר לפני נפילתה של פורט סיינט-ז'אן, נטש קרלטון את מונטריאול וחזר לקוויבק על גבי ספינה, בעודו חומק בקושי מנפילה בשבי, ועם הגעתו לעיר ב-19 בנובמבר לקח לידיו את הפיקוד. שלושה ימים לאחר מכן הודיע קרלטון שכל תושב כשיר-בגופו שלא יתנדב למיליציה יוכרז כמרגל או מורד, ויטופל בהתאם. לאנשים שסירבו ניתנה ארכה של ארבעה ימים לעזוב את העיר. כתוצאה מכך, הצטרפו כ-500 תושבים נוספים (כולל 200 בריטים ו-300 קנדים) להגנת העיר.
קרלטון החל לטפל בנקודות התורפה של ביצורי העיר: הוא הורה על הקמת שני מתרסים וחומה מבולי עץ לאורך גדתו הצפונית של נהר הסנט לורנס בשטח המטווח על ידי תותחיו, חילק את הכוחות בעמדות לאורך החומה ובחלקה הפנימי של העיר ודאג לכך שיחידות המיליציה יהיו תחת מנהיגות חזקה.
הגעתו של ארנולד
האנשים אותם בחר ארנולד למסע היו מתנדבים ששירתו בפלוגות מניו אינגלנד במהלך המצור על בוסטון. הם אורגנו בשני גדודים, כאשר גדוד שלישי הורכב מרובאים מפנסילבניה ומוירג'יניה בפיקודו של לוטננט קולונל דניאל מורגן. המסע דרך שטחי הפרא של מיין היה מייגע, תחת תנאים קשים של קור ורטיבות וארך זמן רב מכפי שציפו ארנולד ו-וושינגטון. מזג האוויר הקשה הרס סירות וקלקל חלק גדול מהצידה, וכ-500 מתוך 1,100 האנשים שיצאו מתו או נטשו במהלך המסע. אלה שנטשו, בהם אחד הגדודים מניו אינגלנד, נטלו עימם חלק ניכר ממנות המזון. האנשים שהמשיכו במסע היו קרובים למוות ברעב בזמן שהגיעו ליישוב הצרפתי הראשון בתחילת נובמבר.
הכוחות שהגיעו לקוויבק סיטי סבלו ממחסור חמור בציוד: לארנולד לא הייתה ארטילריה, כל אחד מאנשיו נשא עמו תחמושת שהספיקה לחמישה מטחי-אש בלבד, יותר מ-100 מוסקטים היו בלתי שמישים ובמהלך המסע הפכו בגדיהם של החיילים לבלויי-סחבות. על אף שהיה בנחיתות מספרית של שניים לאחד דרש ארנולד את כניעתה של העיר, אולם על שני הנציגים ששלח אל העיר נפתחה אש מתותחי הבריטים, לאות כי הדרישה נדחתה. ארנולד הבין כי אינו מסוגל לכבוש את העיר בכוח, ולכן סגר את דרכי הגישה אליה מצידה המערבי. ב-18 בנובמבר הגיעה אל האמריקנים שמועה (כוזבת), כי הבריטים מתכננים לתקוף אותם בכוח של 800 איש. לאחר הערכת מצב, הוחלט על ידי האמריקנים כי אין זה אפשרי לקיים את ההסגר, וארנולד העביר את אנשיו 32 קילומטרים במעלה הנהר אל הכפר פואנט־או־טרמבל (Pointe-aux-Trembles), שם המתין למונטגומרי, שזה עתה כבש את מונטריאול.
הגעתו של מונטגומרי
ב-1 בדצמבר הגיע מונטגומרי אל פואנט־או־טרמבל. כוחותיו כללו כ-300 חיילים סדירים מהרגימנטים ה-1, ה-2 וה-3 מניו יורק, פלוגת ארטילריה בפיקודו של ג'ון לם, כ-200 אנשים שגייס ג'יימס ליווינגסטון מקרב תושבי הסביבה שיצרו את הרגימנט הקנדי ה-1, וכ-160 אנשים נוספים בפיקודו של ג'ייקובּ בראון, שכונסו יחדיו משרידי רגימנטים שפוזרו בשל פקיעת חוזי השירות של אנשיהם. כוח זה חוזק לאחר כמה ימים על ידי מספר פלוגות שנשלחו על ידי מייג'ור גנרל דייוויד ווסטר (David Wooster), אותו השאיר מונטגומרי בפיקוד על מונטריאול. הארטילריה של מונטגומרי הורכבה מארבעה תותחים ושש מרגמות, והוא הביא עמו גם ציוד ובגדים לחייליו של ארנולד, שהושגו מספינות בריטיות בשעה שניסו להימלט ממונטריאול ונלכדו.
שני המפקדים פנו במהירות לכיוון קוויבק סיטי, והטילו מצור על העיר ב-6 בדצמבר. מונטגומרי העביר מכתב אישי לקרלטון בו דרש את כניעתו, אך האחרון דחה את הדרישה ושרף את המכתב מבלי שקרא אותו. מונטגומרי ניסה בשנית עשרה ימים מאוחר יותר עם אותה תוצאה. הצרים המשיכו להעביר מסרים לעיר, שנועדו בעיקר לאוכלוסייה האזרחית, בהם תיארו את המצב כחסר תקווה, והציעו שיפור ניכר במצבם אם יתקוממו לצד האמריקנים.
ב-10 בדצמבר פרסו האמריקנים את סוללת התותחים שלהם במרחק של כ-640 מטרים מחומות העיר. האדמה הקפואה מנעה חפירת תעלות, אך האמריקנים אלתרו חומה עשויית לבני שלג. בסוללה נעשה שימוש להפגזת העיר, אך לנזק שנגרם היו תוצאות מועטות. מונטגומרי הבין כי הוא נמצא במצב קשה מאוד, היות שהאדמה הקפואה מנעה התחפרות וחסרו לו תותחים כבדים כדי לפרוץ את חומת העיר, תוקף חוזי השירות של אנשיו של ארנולד עמד לפוג בתחילת השנה הבאה ותחמושת חדשה לא הגיעה מהמושבות. בנוסף, היה סביר ביותר כי תגבורות בריטיות יגיעו אל העיר באביב, ופירוש הדבר היה שעליו לפעול עכשיו או לסגת. מונטגומרי האמין שהסיכוי היחיד שלו לכבוש את העיר יקרה בלילה בחסות סופת שלגים, אז יוכלו אנשיו לטפס על החומות בהסתר.
בזמן שתכנן את ההתקפה על העיר, ביקר את מונטגומרי תושב מקומי ממוצא צרפתי בשם כריסטוף פליסייה, שתמך באמריקנים והפעיל בית יציקה למוצרים מברזל. השניים דנו באפשרות לערוך ועידה אזורית שתבחר מתוכה נציגים לקונגרס. פליסייה המליץ להמתין עד לכיבוש קוויבק סיטי, כדי שתושבי האזור יחושו ביטחון לפעול בכיוון זה. עם זאת, הוסכם כי בית היציקה יספק תחמושת לתותחים במהלך המצור. פליסייה קיים את ההסכם עד לנסיגת האמריקנים במאי 1776, אז נמלט עימם ובסופו של דבר שב לצרפת.
סופת שלגים החלה בליל 27 בדצמבר ומוטגומרי התכונן להוציא לפועל את תוכניתו, אך הסופה שככה במהרה וההתקפה נדחתה. באותו לילה ערק סמל מרוד איילנד לצד הבריטי, כשהוא נושא עמו את תוכנית ההתקפה. עקב כך ערך מונטגומרי תוכנית חדשה: שתי התקפות הסחה יבוצעו על ידי אנשיהם של ליווינגסטון ובראון כנגד החומה המערבית של העיר העליונה, בזמן ששתי התקפות עיקריות ינוהלו בו זמנית כנגד העיר התחתית. ארנולד יתקוף את חלקה הצפוני ומונטגומרי ינוע לאורך הסנט לורנס ויתקוף את חלקה הדרומי. שני הכוחות ייפגשו בעיר התחתית ויערכו התקפה משולבת על העיר העליונה באמצעות טיפוס על חומותיה. התוכנית החדשה נחשפה בפני הקצינים הבכירים בלבד.
מהלך הקרב
סערה פרצה ב-30 בדצמבר, ומונטגומרי פקד שוב על היערכות להתקפה. בראון וליווינגסטון הובילו את כוחותיהם לעמדות שנקבעו באותו הלילה מול העיר העליונה: בראון מול מצודת קייפ דיאמונד ובראון מחוץ לשער סיינט-ג'ון. כאשר הגיע בראון לעמדתו, בין ארבע לחמש בבוקר, הוא שיגר רקטה על מנת לסמן לשאר הכוחות ויחד עם אנשיו של ליווינגסטון החל לירות לעבר עמדות הבריטים. מונטגומרי וארנולד, אשר הבחינו באיתות, נעו בראש אנשיהם לעבר העיר התחתית.
מונטגומרי תוקף
מונטגומרי הוביל את אנשיו במדרון תלול ומכוסה שלג לעבר הביצורים החיצוניים. הסערה התעצמה והפכה לסופת שלג, מה שהקשה על ההתקדמות. אנשיו של מונטגומרי הגיעו אל חומת העץ, כוח החלוץ ניסר פתח בחומה הראשונה ומונטגומרי עצמו סייע לנסר פתח בחומת העץ השנייה. הוא הוביל כוח של 50 איש לעבר רחוב ובו בניין בן שתי קומות. בניין זה היה למעשה בלוקהאוס כחלק ממערך ההגנה על העיר ושכנו בו 15 מאנשי המיליציה של קוויבק שהיו מצוידים במוסקטים ותותח. המגינים פתחו באש מטווח קרוב, ומונטגומרי נהרג מיד, לאחר שנפגע בראשו מרסס. האנשים ששרדו את מטח האש נסוגו לכיוון החומה ורק ארון בר ומעטים נוספים יצאו ללא פגע. רבים מקציניו של מונטגומרי נפצעו בהתקפה, ואחד מהנותרים הוביל את הנסוגים לעבר מישורי אברהם בעודם משאירים מאחור את גופתו של מונטגומרי.
ארנולד תוקף
בזמן שמונטגומרי ואנשיו תקפו, נעו ארנולד ואנשיו לעבר המתרס של Sault-au-Matelot בקצה הצפוני של העיר התחתית. הם הצליחו לעקוף את השער הראשון ומספר סוללות תותחים בריטיות מבלי שנתגלו. כאשר כוח החוד פנה לעקוף את שער פאלאס, נפתחה עליו אש כבדה מהחומות שמעל, וגובהן לא אפשר השבת אש יעילה. על כן, פקד ארנולד לנוע במהירות קדימה. הם התקדמו ברחוב צר והיו פעם נוספת תחת אש כאשר התקרבו למתרס. ארנולד נפצע מכדור בקרסולו בזמן שארגן את אנשיו לכבוש את המתרס ופונה לאחור כאשר הוא מעביר את הפיקוד על הכוח לידי דניאל מורגן. תחת פיקודו של מורגן נכבש המתרס, אך אנשיו לא יכלו להתקדם בשל הרחובות הצרים ואבק השרפה הרטוב שמנע מהם לירות. מורגן ואנשיו התכנסו במספר בתים כדי לייבש את אבק השריפה ולהתחמש מחדש, אך באותו הזמן התגברה האש כנגדם; קרלטון הבין כי ההתקפות על השערים הצפוניים שימשו כהסחה והחל לרכז את כוחותיו בעיר התחתונה. כוח בריטי בן 500 איש הגיח משער פאלאס וכבש את המתרס הראשון, לוכד את מורגן וכוחותיו בעיר. ללא אפשרות נסיגה ותחת אש כבדה נכנעו מורגן ואנשיו. בשעה עשר בבוקר הסתיים הקרב.
הייתה זו התבוסה הראשונה שספג הצבא הקונטיננטלי. קרלטון דיווח על 30 הרוגים אמריקנים ו-431 שבויים, שכללו כשני שלישים מהכוח של ארנולד. הוא ציין בנוסף ש"רבים מתו בנהר" כשניסו להימלט. אלן מאקלין דיווח כי 20 גופות נוספות נתגלו לאחר הפשרת השלגים של האביב במאי 1776. ארנולד דיווח על כ-400 הרוגים ונעדרים, ודיווחו הרשמי לקונגרס סיפר על 60 הרוגים ו-300 שבויים. אבדות הבריטים היו קלות יחסית: דיווחו הראשון של קרלטון לגנרל ויליאם האו הזכיר רק חמישה הרוגים או פצועים, אם כי עדויות שונות העלו את מספר האבדות עד לכדי 50. הדיווח הרשמי של קרלטון ציין חמישה הרוגים ו-14 פצועים.
גופתו של מונטגומרי נמצאה על ידי הבריטים ביום הראשון של שנת 1776 ונערכה לו הלוויה צבאית פשוטה ב-4 בינואר, אשר מומנה על ידי סגן המושל קרמאה. הגופה הוחזרה לניו יורק ב-1818.
מצור
ארנולד סירב לסגת; על אף שסבל כעת מנחיתות מספרית של שלושה לאחד, מטמפרטורות שהגיעו אל מתחת לאפס ומעזיבה המונית של חייליו לאחר שתם חוזה השירות שלהם, הוא הטיל מצור על העיר.
למצור הייתה השפעה שולית על העיר, שנהנתה לטענתו של קרלטון ממלאי מספיק של מזון עד לחודש מאי. מיד לאחר התבוסה, שלח ארנולד את מוזס חאזן ואדוארד אנטיל למונטריאול כדי לדווח על תוצאת הקרב לגנרל ווסטר. משם, המשיכו לפילדלפיה על מנת לדווח לקונגרס (שניהם היו קנדים דוברי-אנגלית שמוצאם מאזור שלוש עשרה המושבות שהתיישבו בקוויבק, והמשיכו לשרת בצבא הקונטיננטלי במהלך המלחמה). בתגובה לדיווחם, הורה הקונגרס על שליחת תגבורות לצפון, ובמהלך חודשי החורף הגיעו פלוגות קטנות מרגימנטים שגויסו בחופזה בניו המפשייר, מסצ'וסטס וקונטיקט כדי לחזק את חילות המצב של מונטריאול וקוויבק. מחלות, בעיקר אבעבועות שחורות, גבו את מחירן מהצרים במחנה מחוץ לקוויבק, כמו גם מחסור כללי במזון. בתחילת אפריל הוחלף ארנולד בגנרל ווסטר, שבעצמו הוחלף בסוף אפריל על ידי הגנרל ג'ון תומאס.
אף על פי שנהנה מיתרון גדול בכוח אדם, בחר קרלטון שלא לצאת מתחומי קוויבק סיטי ולתקוף את האמריקנים. מונטגומרי, שניתח את המצב לפני הקרב, העריך כי קרלטון, אשר שירת בזמן מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ג'יימס וולף (James Wolfe) במצור על קוויבק ב-1759, במהלכו שילמו הצרפתים מחיר כבד על שעזבו את ביצוריהם ויצאו ללחום בבריטים בקרב מישורי אברהם, ובסופו של דבר איבדו את העיר. בהמשך, נחל הגנרל הבריטי ג'יימס מוריי תבוסה בקרב סיינט-פויי ב-1760, לאחר שעזב גם הוא את העיר ויצא ללחום בצרפתים בשדה הפתוח, כך שקרלטון למוד הניסיון לא התכוון לחזור על טעויות קודמיו. ב-14 במרץ הסתנן אל העיר טוחן פרו-בריטי מגדתו הדרומית של הסנט לורנס ודיווח לקרלטון על כ-200 אנשי מיליציה נאמנים בצד הדרומי המוכנים לפעול כנגד האמריקנים. כוונתם הייתה להשמיד את סוללת התותחים האמריקנית המוצבת בפוינט לוי, אך כוח החוד של אותה מיליציה הובס על ידי כוחות מיליציה פרו-אמריקנים בקרב סיינט-פייר ב-25 במרץ.
כאשר הגיע ג'ון תומאס למחנה האמריקני, הביאו אותו התנאים הקשים אשר שררו שם למסקנה כי המשך קיום המצור אינו אפשרי והחל בהכנות לנסיגה. הגעתה ב-6 במאי של שייטת קטנה אל העיר ועימה כ-200 חיילים סדירים בריטיים כחלוץ לפני תגבורת גדולה בהרבה, האיצה את הכנות האמריקנים לעזיבה, אך הנסיגה המסודרת הפכה לבריחה מבוהלת כאשר הוציא קרלטון את התגבורת שהגיעה בצירוף חייליו מהעיר כדי לזנב באמריקנים המתמוטטים. מוכים בידי מחלת האבעבועות השחורות (שגבתה את חייו של הגנרל תומאס במהלך הנסיגה), נסוגו האמריקנים כל הדרך בחזרה לפורט טיקונדרוגה. אז יצא קרלטון למתקפת נגד במטרה לכבוש מחדש את מצודות ימת צ'אמפליין. על אף שהבריטים הכו את האמריקנים בקרב האי ואלקור והשתלטו מחדש על הימה, מנעה ההתגוננות המוצלחת של המשמר האחורי של בנדיקט ארנולד את כיבושן של פורט טיקונדרוגה וקראון פוינט ב-1776.
תוצאות
ב-22 במאי, עוד לפני שהושלמה נסיגת האמריקנים מהפרובינציה, הורה קרלטון על פתיחת חקירה שמטרתה לזהות את כל הקנדים אשר שיתפו פעולה עם האמריקנים בסביבות קוויבק. החוקרים מנו 757 איש שהודו בשיתוף פעולה פעיל. קרלטון הטיל עונשים קלים על משתפי פעולה קטנים, ואפילו שחרר משתפי פעולה בכירים יותר על בסיס הבטחה לתיקון התנהגותם. ברגע שהושלם סילוק האמריקנים מקוויבק, החלו האמצעים נגד משתפי פעולה להחריף, וגיוס עבור עבודות כפייה לשם תיקון תשתיות שנהרסו במהלך נסיגת האמריקנים היה לעונש נפוץ. אמצעים אלה צמצמו את ביטויי התמיכה של האוכלוסייה המקומית באמריקנים למשך שארית המלחמה.
בין 6 במאי ו-1 ביוני 1776 הגיעו עשרות ספינות של הצי הבריטי אל קוויבק. הן נשאו כ-9,000 חיילים בפיקודו של הגנרל ג'ון בורגוני, מתוכם כ-4,000 שכירי חרב ממוצא גרמני המכונים "הסים" (על שם מדינתם, רוזנות הסן-קאסל, אף שחלקם הגיעו למעשה מבראונשוויג) בפיקודו של הברון פרידריך אדולף רידסל (Friedrich Adolf Riedesel). כוחות אלה, שחלקם הספיק להשתתף במתקפת הנגד של קרלטון, שהו בפרובניציית קוויבק בחורף 1776–1777, במהלכו הכבידו מאוד על האוכלוסייה שמנתה רק כ-80,000 תושבים. חיילים רבים מתוכם השתתפו במערכה על עמק ההאדסון בפיקודו של בורגוני ב-1777, ששיאה בקרב סרטוגה.
להט"ב ונצרות
לאורך רוב ההיסטוריה הנוצרית, רוב התאולוגים והזרמים הנוצרים ראו התנהגות הומוסקסואלית כבלתי מוסרית או חוטאת. היום בנצרות ישנן מספר גישות בנוגע לנטייה מינית והומוסקסואליות. הזרמים הרבים בנצרות מחזיקים בעמדות מגוונות, מגינוי של אקטים הומוסקסואלים והגדרתם כחטא ועד ראייתם כדבר מקובל מבחינה דתית. אפילו בתוך כל זרם, אינדיבידואלים וקבוצות מחזיקות בהשקפות שונות. מעבר לכך, לא כל חברי הזרם תומכים בהכרח בהשקפות הכנסייה שלהם בנוגע להומוסקסואליות.
כתבי הקודש הנוצרים מתייחסים מספר פעמים לאקטים הומוסקסואלים במישרין או בעקיפין. אולם במאות ה-20 וה-21 ההיקף ההתייחסות של כתבי הקודש הנוצרים לנושא והאם הם מגנים הומוסקסואליות או לא, הפכו לסלע למחלוקת בין אנשי דת וחוקרים שונים. הוויכוח נוגע לפרשנות הנכונה של איסור משכב זכר בחומש ויקרא, סיפור סדום ועמורה, מערכות יחסים הומוסקסואליות בכתבי הקודש הנוצרים ומספר פסוקים שנכתבו באגרות על ידי פאולוס והאם פסוקים אלו מוקיעים פעילויות מיניות של בני אותו המין.
הומוסקסואליות וכתבי הקודש
כתבי הקודש הנוצריים מתייחסים לפרקטיקות מיניות שהיום אפשר לקרוא להם "הומוסקסואליות", אבל בטקסטים המקוריים של כתבי הקודש אין התייחסות מפורשות להומוסקסואליות כנטייה מינית או כזהות מינית-חברתית. לדוגמה, הפסוקים בספר ויקרא בתנ"ך אוסרים על משכב זכר והסיפור על מהפכת סדום ועמורה פורש על ידי מספר אנשים כמגנה פרקטיקות הומוסקסואליות. הסיפור על סדום ועמורה לא מזהה באופן מפורש את ההומוסקסואליות כחטא שבגללו נהרסו הערים. רוב הפרשנים לסיפור זה מצאו שחטא הערים האלו היה דווקא אונס אלים, אולם באופן היסטורי (בהמשך לפרשנות היהודית) הנצרות ראתה בסיפור זה עונש על הומוסקסואליות שכן אנשי סדום רצו לשכב עם המלאכים שבאו להציל את לוט.
הברית החדשה מתייחסת ל"חוסר מוסריות מיני" במספר מקרים במתי ט"ו:19, מרקוס ז:21, מעשי השליחים ט"ו:20, 29 ועוד. ההגדרה של "חוסר מוסריות מיני" נתון למחלקות בין החוקרים, אך לרוב הוא כלול ברשימה שבה נמצא גם חטא "ניאוף", מה שמצביע שמדובר ביותר מסתם ניאוף. חוקרים רבים מאמינים שכל פעם שבספר ויקרא מתייחס ל"יחסי מין" בלתי מוסרים, נכלל בחוסר המוסריות המופיע בברית החדשה. כיוון שכך, יש לכלול את ההומוסקסואליות בכל הפסוקים המגנים חוסר מוסריות מיני.
אולם פרשנים אחרים סוברים שכתבי הקודש לא מגנים הומוסקסואליות. הם טוענים כי לפסוקים משמעויות שונות אם ממקמים אותם בהקשר ההיסטורי, וכי עולות שאלות הקשורות לתרגום של מילים נדירות או בלתי רגילות בפסוקים שלאו דווקא מתייחסות להומוסקסואליות. כמו כן נטען שהן בברית הישנה והן בברית החדשה ישנם פסוקים המתארים מערכות יחסים חד מיניות, וכי מערכות יחסים אלו שבני הזוג היו אוהבים ובעלי מחויבות לא זכו לגינוי בתיאור של כתבי הקודש. על כל הטענות האלו יש מחלוקת במחקר.
הומוסקסואליות בתנ"ך ובספרים החיצוניים
בספר ויקרא נכתב:
שני הפסוקים פורשו באופן היסטורי על ידי הנוצרים כאיסורים ברורים האוסרים אקטים הומוסקסואלים.
הסיפור של סדום ועמורה לא מציין באופן ברור שהומוסקסואליות היא החטא שבגללו ערים אלו נהרסו. רוב הפרשנויות רואות בסיפור של סדום ועמורה ובסיפור "פילגש בגבעה" (שופטים י"ט) הוקעה של אונס אלים של אורחים, ולא של הומוסקסואליות. אולם הסיפור פורש באופן היסטורי ביהדות ובנצרות ככזה שבא להעניש על הומוסקסואליות בעקבות ההבנה שאנשי סדום רצו לאנוס את המלאכים שבאו להציל את לוט. בעוד הנביא דיבר רק על רשע, עושק וגאווה, הפרשנות האקסקלוסיבית המינית של הומוסקסואליות הפכה לדומיננטית עד כדי כך שהשם "סדום" הפך לבסיס של המילה "מעשה סדום", מילה נרדפת בחוק למעשים הומוסקסואלים או כאלו שאין בהם יכולת הולדה, ובמיוחד מין אוראלי או אנאלי. בעוד הנביאים ישעיהו, ירמיהו, עמוס וצפניה מתייחסים במעומעם לחטא של סדום, יחזקאל מפרט כי העיר נהרסה מאחר שביצעה עוולות מוסריות: פרשנותו של יחזקאל עולה בקנה אחד עם הפרשנות של התלמוד לחטאה של סדום ועם פרשנותו של ישו בברית החדשה, כפי שלמשל בא לידי ביטוי במתי (י: י"ד-ט"ו) כאשר הוא מספר לשליחים כי העונש לערים ולעיירות שלא יקבלו אותם בברכה יהיה יותר גרוע מזה של סדום ועמורה. מסורות מאוחרות יותר על חטאה של סדום, כמו צוואות השבטים, נחשב לצורה אסורה של יחסי מין הטרוסקסואלים. באיגרת יהודה (א:ז), תושביה של סדום ועמורה מתוארים כמי ש"התמסרו לניאוף ולתאוות בשרים מוזרה", דבר שייתכן ומתייחס להומוסקסואליות או לכל תאוות בשרים אחרת שהם הפנו למלאכים. הכותרים היהודים פילון (מת ב-50 לפנה"ס) ויוסף בן מתתיהו (37- 100 לספירה) היו הראשונים לקבוע שהומוסקסואליות הייתה בין חטאיה של סדום. המקורות הנוצריים הן שקישרו בין הומוסקסואליות לבין מה שהתרחש בסדום, כמו בהערה של אוגוסטינוס בספרו "וידויים". מקורות אלו הם גם שטבעו את הביטוי "מעשה סדום" בסביבות המאה ה-11 כמסמל יחסי מין "שלא כדרך הטבע" ובכללם יחסים הומוסקסואליים. משמעות זו של המונח "מעשה סדום" נטמעה גם במערכות משפט חילוניות. בחקיקה הפלילית במשפט המקובל האנגלי למשל, ובעקבותיה גם במשפט הישראלי, הפך הביטוי "מעשה סדום" שם קוד לכל חדירה שהיא לא וגינלית, כלומר למין אנאלי או אוראלי, גם בין גבר לאישה. לפי פרופסור קוסמן:
.
החברוּת בין דוד ויהונתן בספר שמואל פורשה על ידי רוב הפרשנים המסורתיים הנוצרים כמערכת יחסים חברית של חיבה בלבד, אך היו מי שראו בה כבעלת אופי מיני. הפסוקים הרלוונטיים לעניין הם: וכן  גם הסיפור של נעמי ורות פעמים שפורש באופן דומה.
אגרות אחרות
באיגרת אחרת שלו ביחס למעשים בלתי מוסרים, כתב פאולוס באיגרת הראשונה אל הקורינתים:
השימוש הנוסף היחיד הידוע נמצא ברשימה של חוטאים שנמסרת (ייתכן על ידי אותו הכותב) באיגרת הראשונה אל טימותיוס:
באיגרת הראשונה אל הקורינתים, ברשימה של מי שלא יירש את מלכות האלוהים, משתמש פאולוס בשתי מילים יווניות: מלקוי (malakoi) וארסנוקויטאי (arsenokoitai). מלקוי היה מילה יוונית נפוצה שפירושה "רך" או "עדין", ומעולם לא נעשה בה שימוש לתאר אדם. הבישוף ג'ין רובוניסון (Gene Robinson) גורס כי הכנסייה הקדומה הבינה ככל הנראה את המילה כמתייחסת לאדם בעל מוסר חלש או "רך". מאוחר יותר המילה התפתחה למי שעוסק באוננות ("אלו שמנצלים את עצמם"), כאשר כל מה שידוע שפירוש המילה הוא "רך".
רוב החוקרים גורסים כי מול עיניו של פאולוס עמדו שני הפסוקים מספר ויקרא כאשר הוא נקט דווקא במילה היוונית ἀρσενοκοῖται (ארסנוקויטאי), שייתכן שהוא עצמו טבע אותה. רוב הפרשנים והמתרגמים פרשו אותה כמתייחסת למין בני שני זכרים.
אולם ג'ון בוסוול (John Boswell) סובר כי "לא ייתכן כי מילה זאת מתייחסת להומוסקסואליות עבור פאולוס או קוראיו המוקדמים", וכי בספרות הנוצרית המאוחרת מילה זאת שימשה דווקא לתאר זנות ולא הומוסקסואליות, כפי שמופיע לדוגמה אצל אריסטידס מאתונה (Aristides of Athens) (מאה שנייה לספירה). אצל אוסביוס (מאה רביעית לספירה) מילה זאת נזכרה ביחס לנשים, ובכתבים של הפטריארך יוחנן הרביעי מקונסטנטינופול(Patriarch John IV of Constantinople) (מאה שישית לספירה) מילה זו משמשת לתיאור אקטיביות ופסיביות במין כאשר "גברים רבים חוטאים בארסנקויטיה (arsenokoitia) עם נשותיהם". אף על פי שהוראת מילה זו מתייחסת לקיום יחסי מין עם גברים, אין מדובר במין הומוסקסואלי ונראה שמשמעותה מתייחסת למין אנאלי ולא לכלל הפעילות ההומוסקסואלית.
את טענתו של בוסוול דוחה החוקר דייוויד גרינברג (David F. Greenberg), הטוען כי השימוש במונח ארסנוקויטס' נעשה אצל כותבים כמו אריסטידס מאתונה, אוסביוס והאורקלים של סיביל (Sibylline Oracles) אכן הוראתו עם המשמעות ההומוסקסואלית. במסמך דיון שהוציא בית הבישופים של הכנסייה האנגליקנית נטעו כי רוב החוקרים עדיין סוברים כי המילה ארסנוקטויטס מתייחסת להומוסקסואליות.
חלק מהחוקרים סוברים כי המונח לא נעשה לתאר נטייה מינית הומוסקסואלית, אלא הוא מתייחס רק לפעילות המינית ההומוסקסואלית. חוקרים אחרים פירשו את המונחים ארסנוקויטאי ומלקוי כמתייחסים לחולשה ולנשיות, או לפרקטיקה של פדרסטיה נצלנית.
שר המאה ומשרתו
במתי ובלוקאס מתואר שר המאה הפונה לישו בבקשה שירפא את משרתו הגוסס:
לפי ג'יימס ניל (James Neill), למונח יווני פאיס (παῖς/pais) הנזכר בתיאור המשרת אצל לוקאס, יש תמיד משמעות מינית. כדי לחזק טענה זו, הוא מציין כי המילה פאיס, לצד המילה ארסתאי (erasthai) שפירושה לאהוב, הם השורש של המילה פדרסטיה. כמו כן הוא מוצא בתיאור המקביל בלוקאס כי המשרת של שר המאה מתואר "בעל ערך רב" על ידי שר המאה, מה שמצביע על מערכת יחסים הומוסקסואלית בין השניים. עוד הוא מוסיף כי השימוש על ידי שר המאה במילה היוונית דולוס (doulos) שפירושה עבד מצביע שייתכן והוא היה עבד מין. דניאל הלמיניאק (Daniel A. Helminiak) כותב כי לפעמים המילה 'פאיס קיבלה משמעות מינית.
לתיאורם של מתי ולוקאס יש מקבילה גם אצל יוחנן ד:45-35:
ישנם הבדלים משמעותיים בתיאורו של יוחנן לבין תיאורם של מתי ולוקאס את הנער. אצל לוקאס הוא תואר כדולוס (עבד) והויוס (בן) אצל יוחנן, וייתכן כי זה נובע מפרשנות שונה של שניהם את המקור ההיפותטי והקדום Q עליו שניהם התבססו בבואם לכתוב את הבשורות שלהם. עם זאת תיאודור ג'נינגס (Theodore W. Jennings Jr.) וטט-סיונג ליו (Tat-Siong Benny Liew) כתבו כי הנתונים ההיסטוריים של התקופה הרומאית אודות יחסי פטרון-קליינט ואודות מערכת יחסים של בני אותו המין בין חיילים תומכים בפרשנות המופיעה אצל מתי כי מדובר בנער מין של שר המאה. עוד הם טוענים כי אותו שר מאה לא רצה שישו ייכנס לביתו מחשש שהנער יתאהב בישו במקומו". החוקרת ונדי קוטר (Wendy Cotter) גורסה כי טענה זה לא לוקחת בחשבון את ההוקעה היהודית נגד פדרסטיה. חוקרים אחרים מפרשים את השימוש במילה פאיס בהוראת של נער משרת, לא מאהב, ולא מוצאים שום משמעות מינית בביטוי "בעל ערך גבוה" בתיאור של לוקאס.
יחס אל הסריסים
במתי י"ט:12 ישו מדבר אל הסריסים באומרו: ההתייחסות לסרסים שנולדו כך מרחם אמם פורשה כהתייחסות לנטייה ההומוסקסואליות. כך למשל קלמנס מאלכסנדריה כתב בפירוש שלו שחלק מהגברים מלידה נולדים עם סלידה לנשים, ולכן הם לא צריכים להתחתן.
הסריס האתיופי
הסריס האתיופי, שהיה אחד הגוים הראשונים שהצטרפו לאמונה בישו כפי שמתואר במעשי השליחים, תואר כנוצרי הומוסקסואל קודם, בהתבסס על העובדה שהשימוש במילה "סריס" בתנ"ך לא תמיד נעשה באופן מילולי, כמו במתי י"ט:12. הפרשנים ככלל הציעו כי הצירוף של המילה "סריס" יחד עם התואר "בכיר מטעם השלטון" מתארת סריס ממש- ולא הומוסקסואל- שלא בא בקהל ה' לפי האיסור של
היסטוריה של הומוסקסואליות בנצרות
מנהיגים נוצרים כתבו על יחסים מינים בין גברים מאז המאות הראשונות של הנצרות, בעוד התייחסות ליחסים מיניים בין נשים זכתה להתעלמות. הנצרות, שקיבלה את הכתוב בספר התנ"ך כבסיס להתקיימותה, אף החמירה את ההתייחסות השלילית להומוסקסואליות. הנצרות הקדומה שגינתה את ההומוסקסואליות תחת אצטלה של מוסר, נאבקה למעשה במאבק דתי מר בין הכנסייה המונותאיסטית לדתות הפגאניות העתיקות שנהגו קודם ברומא, בתרבותן ובמנהגיהן. הלגיטימציה כלפי משיכה בין גברים שהייתה קיימת בתקופת האימפריה הרומית התחלפה באיסור חמור. אין אזכור מפורש לאיסור על הומוסקסואליות בדברי ישו; והאיסור הנוצרי מבוסס בעיקר על דברי פאולוס שהובאו מעלה. בעוד אין חיוב בנצרות על קיום המצוות והאיסורים הרשומים בתנ"ך, הרי האיסור התנ"כי על משכב זכר תקף לגבי הנוצרים בעקבות המובאות בברית החדשה.
במהלך רוב ההיסטוריה הנוצרית רוב התאולוגים והזרמים הנוצרים ראו בהתנהגות הומוסקסואלית בלתי מוסרית או מעשה חטא. אולם במהלך המאה ה-20 תאולוגים בולטים וקבוצות דתיות נוצריות הביעו את תמיכתם במגוון רחב של אמונות ופרקטיקות של הומוסקסואלים, כולל הקמה של קהילות "פתוחות ומקבלות" וחברים להט"בים פעילים.
נצרות קדומה
לפני עליית הנצרות, מספר פרקטיקות הומוסקסואליות היו קיימות בקרב הקבוצות, עם דרגה מסוימת של קבלה חברתית ברומא העתיקה וביוון העתיקה, כגון פדרסטיה או אזרח רומאי שניהל מערכת יחסים מינית עם עבד. חלק מהחוקרים תפסו את ההתנגדויות של פאולוס ואנשי דת נוצרים חשובים אחרים כמופנות לפרקטיקות אלו, בעוד חוקרים אחרים ראו את התנגדויות נגד ההומוסקסואליות בכללותה.
ב-"דיאלוג על האהבה" של פלוטרכוס, המכונה "ארוטיקוס" (Erotikos), יש שיקוף של ערכי התקופה הרומית, במילותיו של פלוטרכוס: וכן כי
עמדת הכנסייה שואבת מאבות הכנסייה. המסמך הנוצרי הקדום ביותר מחוץ לברית החדשה, הדידאכה (Didache), שנכתב בסוף המאה הראשונה או תחילת המאה השנייה לספירה, פותח רשימה של חטאים חמורים עם המשפט: אריסטידסט איש אתונה (Aristides of Athens), בן המאה השנייה, אמר כי התיאורים של היוונים על האלים שלהם כי:  תיאופילוס איש אנטיוכיה (Theophilus of Antioch) בן המאה השנייה כתב:  קלמנס מאלכסנדריה, גם הוא בן המאה השנייה, כתב כי אלוהים:  בזיליוס הגדול איש קיסריה בן המאה הרביעית כתב:  בדרשה הרביעית על האיגרת אל הרומאים, טוען הבישוף יוחנן כריסוסטומוס במאה הרביעית כי מעשים הומוסקסואלים גרועים יותר מרצח והם כה מבזים שהם מהווים סוג של עונש בפני עצמו. בנוסף טען שהם מעליבים את הטבע עצמו. הנאה ממעשים שכאלו הופכת אותם לגרועים יותר הוא מוסיף  אולם הוא מדגיש שפאולוס לא התייחס לשני גברים המאוהבים זה בזה, אלא לאלו שנשרפים בתאוותם האחד כלפי השני. הוא מסביר את ההתייחסות של פאולוס באיגרת אל הרומאים: עוד אמר כי:
ההיסטוריון ג'ון בוסוול טוען כי המנהג של אדלפופויסיס (Adelphopoiesis) המאחד שני אנשים מאותו המין כ"אחים/אחיות רוחנים/רוחניות", אפשר מוצא בהיתר לאהבה רומנטית ומינית בין זוגות חד מיניים. בוסוול הצביע גם על הקודשים סרגיוס ובאכוס (Sergius and Bacchus), שהאיקונה שלהם מציגה את שניהם עומדים ביחד עם ישו בניהם או מאחוריהם. ביקורת על טענה זו של בוסוול גורסת כי האיחוד שנוצר היה כמו אחוות דם, וכי אייקונה זו היא דוגמה טיפוסית לשני קדושים שמסרו את נפשם על קידוש האמונה יחד, עם דמותו הרגילה של ישו המופיעה על גבי איקונות דתיות רבות. לכן אין כאן כל אינדיקציה שאיקונת סרגיוס ובאכוס מייצגת חתונה. בוסוול מציין כי ההתייחסות לסרגיוס ולבאכוס הייתה כאל ארסטאי (erastai) בכתבי היד היווניים, מילה המקבילה למאהבים.
הקאנון ה-16 של מועצת הכנסייה (סינוד) אנקירה שהתקיימה במאה ה-4 לספירה קבעה עונש של לפחות 20 שנה למי "יבצע את הבלתי הגיוני". בזמן שבו עונש זה נכתב, הוא התייחס ליחסי מין עם בעלי חיים, לא להומוסקסואליות. אולם תרגומים לטינים מאוחרים תרגמו את המילה כך שהיא כוללת הן יחסי מין עם גברים והן יחסי מין עם בעלי חיים.
אוגוסטינוס, אבי הכנסייה, כתב בספרו "וידויים": המקורות הנוצריים הן שקישרו בין הומוסקסואליות לבין מה שהתרחש בסדום.
בתקופת קונסטנטינוס ב־342 לספירה נקבע במשפט הרומי כי גבר שייקח את התפקיד הפסיבי של כלה (במקום להתחתן כשווה עם גבר אחר) דינו עונש מוות. ב-390 לספירה הורה תאודוסיוס הראשון לשרוף זונות ממין זכר בפומבי. ב-544 לספירה הכליל יוסטיניאנוס הראשון את החוק על כל מי שיהיה מעורב ביחסי מין הומוסקסואליים ללא תלות בנסיבות.
היסטוריה
הומוסקסואליות לא נתפסה כדבר יוצא דופן בקרב בני השבטים הגרמאניים והקלטיים ולמעשה היא היוותה חלק מתרבות היחסים בין לוחמים. מבחינה חוקית, האיסור של הכנסייה לא קיבל תוקף באף אחד מספרי החוקים שנכתבו במערב אירופה בראשית ימי הביניים חוץ מהקודקס של הממלכה האוסטרו-גותית בספרד במאה השביעית. על פי גרגוריוס מטור מלך הפרנקים קלוביס, התוודה על חטא סדום בווידוי הראשון שלו ביום ההתנצרות שלו, ואף זכה במחילה. על פי סיפור אחר כאשר המלך איג קאפה הבחין בשני גברים בשעת מעשה בכנסייה, הוא כיסה אותם בגלימה שלו והעסיק את הכומר בשיחה על מנת שהם יוכלו להימלט.
באופן אירוני, המוקדים המעטים שנותרו לחיים הומוסקסואליים היו דווקא המנזרים. קיים תיעוד על יחסי מין בין נזירים, וקיים תיעוד אף על ספרות רומנטית המופנית לגברים, שנכתבה במהלך המאות ה-10 וה-12. שינוי משמעותי חל עם התעצמות הכנסייה במהלך מסעות הצלב. בתקופה זו הוחמר האיסור, לאחר שהומוסקסואליות זוהתה עם מנהגי המוסלמים והאשמה בפעילות זו הפכה להאשמה בכפירה. גרגוריוס התשיעי ייסד את האינקוויזיציה הקתולית שחקרה טענות של מעשה סדום ב-1232. ב-1451 התיר האפיפיור ניקולאוס החמישי לתבוע גברים שביצעו מעשה סדום בצו אפיפיורי. אלו נמסרו לרשויות האזרחיות ומי מהם שהורשע נשרף בהתאם לחוק האזרחי. אך נימת הגינוי לרוב מציינת יותר מדאגה תאולוגית. הרשויות האזרחיות יישרו קו עם זה של הכנסייה, כאשר התירו להעמיד לדין אנשים שהואשמו בפשע הסדומאות בבתי המשפט החילונים. ב-1478, נעתר האפיפיור סיקסטוס הרביעי לבקשת פרדיננד השני מלך ארגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה, והעניק להם סמכות אקסקלוסיבית למנות אינקוויזיטורים בממלכות שלהם. כך האינקוויזציה הספרדית הפכה לחוקית ותחת שליטה אזרחית, והיא החליפה את האינקוויזיציה של ימי הביניים, שהייתה תחת שליטת האפיפיור עד אז. ב-1482, כתגובה לתלונות על ידי קרובים של הקורבנות, כתב סיקסטוס הרביעי שלא הייתה בכוונתו לאפשר ניצול נרחב להיתר שלו. אולם לחץ חזק הביא לכך שהוא לא מנע את השימוש הזה. סדומאים נסקלו, סורסו ונשרפו. בין 1540 ל-1700, יותר מ-1,600 איש הואשמו בסדומאות.
בתקופה זו הוגברה גם אכיפה של חוקים נגד מעשי סדום על ידי השלטונות החילוניים. באנגליה, למשל, הונהג בימי אדוארד הראשון עונש שרפה על מוקד להומוסקסואלים. בממלכת קסטיליה כלל העונש סירוס ותלייה. עם זאת, בשכבות הבוהמה והאריסטוקרטיה היה היחס להומוסקסואליות מתון הרבה יותר. אמנים רבים בני תקופת הרנסאנס היו מוכרים כחובבי בני מינם, אף אם לא אמרו זאת במפורש, וקיומם של פטרונים רבי עוצמה הגן עליהם מפני רדיפות האינקוויזיציה.
ההיסטוריון ג'ון בוסוול (John Boswell), מייחס את הגינוי של הנצרות להומוסקסואליות לעלייה לכאורה בחוסר הסובלנות באירופה במהלך המאה ה-12, שהוא טוען שהתפתחה בדרכים אחרות. הנחת היסוד שלו היא שכאשר מעשה סדום לא גונתה במפורש ובאופן רשמי, היא הייתה "נסבלת". ההיסטוריון סאת'רן (R. W. Southern) חלק על טענותיו של בוסוול וכתב ב-1990 שהכללה הרלוונטית היחידה העולה מקודי הענישה עד למאה ה-11 היא כי מעשה סדום זכתה ליחס דומה לזה של הזדווגות עם בעלי חיים. סאת'רן טוען כי בוסוול חושב כי ההשמטה של מעשה סדום מהקודקס החדש והמחמיר על נזירות הכמורה שיצא על ידי המועצה הקתולית ב-1059 טומן בחובו מידת מה של סובלנות. סאת'רן מסביר כי למועצה היו עניינים יותר דחופים לעסוק בהם, ובכל מקרה, מעשה סדום גונו על ידי האפיפיור לאו התשיעי בריימס ב-1049. פייר פאיר (Pierre Payer) הוסיף ב-1984 כי בוסוול התעלם מהעושר שיצרו הגינויים שנמצאו בספרות העונשים לפני המאה ה-12. ההיסטורון אלן טולצ'ין (Allan Tulchin) כתב ב-2007 שזה בלתי אפשרי להוכיח וככל הנראה לא רלוונטי להבנה של אופן החשיבה של הכמורה במאה ה-12, בה גברים אהבו אחד את השני, והקהילה קיבלה את זה.
הארכיבישוף ראלף מטור (Ralph of Tours) דאג שהמאהב שלו ג'ון ימונה כבישוף של אורליאן בהסכמת מלך צרפת והאפיפיור אורבנוס השני. ב-1395 ידוע על זונֵה הומוסקסואל וטרנסבסטיט שנעצר בלונדון והותיר אחריו יומנים ששרדו. 12 המסקנות של הלולרדים (Lollardism), שקראו לרפורמה בנצרות המערבית במאה ה-14, כללו גינוי של נזירות הכמורה כגורם לסדומאות.
אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ניהל יחסים אינטימיים עם גברים רבים עימם חלק את המיטה והאמבטיה שלו. הוא נמשח על ידי האפיפיור להיות קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אחת מהדמויות השלטוניות הבולטות בעולם הנוצרי שהיה הומוסקסואל הוא אדוארד השני שנרצח באופן אכזרי, רצח שככל הנראה היה קשור לנטייתו ההומוסקסואלית. אדוארד היה מלך אנגליה משנת 1307 ועד להדחתו בשנת 1327. אדוארד היה הומוסקסואל עוד בצעירותו, ואביו, אדוארד הראשון ייחס את תכונותיו "הרעות" להשפעתו השלילית של מאהבו של המלך, פירס גווסטון. באופן אירוני היה זה האב שמצא את גווסטון חבר ראוי לבנו. המלך הגלה את גווסטון ב-1298, לאחר שאדוארד העניק לו תואר אצולה מלכותי. עם מותו של אדוארד הראשון, עלה בנו על כס המלכות. כאשר אחת מהפעולות הראשונות שלו הייתה החזרתו של גווסטון. אדוארד שאף כל ימיו להגביל את כוחה של האצולה ובילה את כל זמנו בחברת ידידיו, שהיו שותפים להשקפותיו ואיתם חלק את השלטון. הדבר עורר את הטענה שהוא מקדיש את כל זמנו לידידיו ממין זכר, מה שגרם להאשמתו בהומוסקסואליות, טענה שרוב ההיסטוריונים מסכימים לה. חברי האצולה (הבארונים) רצחו ב-1312 את גווסטון, אך המלך החלש לא יכול היה לנקום את מות רעו האהוב. מספר חודשים לאחר הדחתו, בזמן שהיה כלוא, נרצח בסתר ביום 11 באוקטובר 1327. שיטת הרצח הייתה אכזרית ביותר - הרוצחים החדירו מוט ברזל מלובן אל פי הטבעת של אדוארד ושרפו את אבריו הפנימיים. הם ראו בשיטת הרצח עונש מתאים להומוסקסואליות שלו, וגם קיוו כי סיבת המוות לא תתגלה בבדיקה חיצונית. הדיווח הרשמי היה כי המלך נפטר מסיבות טבעיות והוא נקבר בטקס חגיגי בקתדרלה על שם פטרוס הקדוש בגלוסטר.
תאולוגיה
מורה כנסייה בשם פטרוס דמיאנוס, כתב את "ספר עמורה" (בלטינית Liber Gomorrhianus), שבו ערך מתקפה נרחבת על הומוסקסואליות ואוננות. הוא צייר את ההומוסקסואליות ככוח אנטי דתי המערער את המוסר, הדת והחברה עצמה, ושצריך לדכאו באופן חזק פן הוא יתפשט בעם ובמיוחד בקרב הכמורה. לכן יש להטיל עונשים על כמרים שחוטאים נגד הטבע.
הילדגרד מבינגן, שנולדה שבע שנים לאחר מותו של פטרוס דמיאנוס, כתבה כי ראתה חזיונות ותיעדה אותם בספרו "סקיביאס" (Scivias), שפירושו "דע את הדרכים לאל". בחיזיון השישי בספר השני, היא ציטטה את האל כזה שמגנה מין חד-מיני, כולל לסביוּת:
בת זמנה הצעירה ממנה אלן דה ליל (Alain de Lille) האנישה את הנושא של חטא מיני כמנוגד לטבע בחיבור "תלונה של הטבע" בהביאה את הטבע עצמו לגנות חוסר מוסריות מינית ובמיוחד הומוסקסואליות כמרד נגדו, מרד נגד הטבע. הטבע בחיזיון שלה מוגדר כבלבול בין הגברי לנשי ובין נושא ומושא. התלונה כוללת גם את התיאור המדהים הבא הנוגע להזנחת הנשיות:
השקפה זאת מדגישה את המעבר מהטבעי לאלוהי, מפני שעל פי אקווינס כל האנשים מחפשים אחר אושר, אך ניתן להשיג אושר זה במלואו רק דרך חזון השמחה (דרגה של תקשורת אישית הישירה של האינדיבידואל עם האל). לכן כל החטאים הם נגד החוק הטבעי. אך החוק הטבעי של הבטים רבים בחיים ידועים, חוץ ממה שנגלה באופן מיוחד מבחנית הצורות והמטרות של הבטים אלו. בהקשר זה תפס אקווינס את ההומוסקסואליות כבלתי טבעית, כיוון שמעורב בה פרטנר מסוים השונה ממה שמטרת המיניות מכתיבה (כלומר גבר תחת אישה פורייה). אקווינס לכן תפס את ההומוסקסואליות כשווה למין הטרוסקסולי לשם הנאה, שאינו משמש לפרייה ולרבייה.
ב-1424 ברנרדינו מסיינה הטיף במשך שלושה ימים בפירנצה נגד הומוסקסואליות וצורות אחרות של תאווה, וקרא לנדות את הסדומאים. דרשות אלו לצד אמצעים אחרים בהם נקטה הכמורה בת הזמן חיזקה את הדעה נגד הומוסקסואלים ועודדה את הרשויות להגביר את אמצעי ההרשעה האזרחיים.
אומנות
הצגת ההומוסקסואליות באומנות חוותה עלייה בימי הביניים המאוחרים, החל ברנסאנס של המאה ה-12, דרך השפעות לטיניות ויווניות שזכו לתחיה מחודשת באירופה. בהשפעת הצגה רומאית של אהבה רומנטית, משוררים "נאו-לטיניים" הציגו אהבת גברים באור חיובי, בעודם מתעלמים בציון מפורש של המילה הומוסקסואליות, שעדיין נחשבה לטאבו. דוגמה לכך הוא המשורר מרבודיוס מרן (Marbodius of Rennes) שכתב אודות יופי גברי ותשוקה גברית:
שירה אודות מעשים הומוסקסואלים באירופה של ימי הביניים לא הייתה נפוצה ביותר. שיר אחד שאכן תיאר מעשים הומוסקסואלים היה זה של "לה ליבר דה מאנייר" (Le Livre de Manieres) שנכתב על ידי אטין דה פוז'ר (Etinne de Fougeres) בין 1173 ל־1178. שיריו הנגידו את ה"יופי" של מין הטרוסקסולי ל"כיעור" של אהבה הומוסקסואלית בלתי טבעית. אולם אחד משיריו מתייחס באופן ספציפי למעשים מיניים לסבים. הוא כותב: שיר זה מסביר את האופן שבו פעילות מינית לסבית לא מזקיקה פין עבור יחסי המין. דה פוז'ר גם ממחיש את הידע שלו על כן שלסביות לא חיקו מין הטרוסקסואלי אינטימי, וכי הן עשו שימוש בשיטות מיניות חלופיות.
הרפורמציה וקונטרה-רפורמציה
עם זאת, היחס הכללי כלפי הומוסקסואליות בעולם הנוצרי לא השתנה גם לאחר הרפורמציה. הנצרות הפרוטסטנטית שנוסדה בתחילת המאה ה-16, והעלתה את חשיבות כתבי הקודש הנוצריים, הקפידה על נושא מעשי סדום אף יותר מהנצרות הקתולית. רק במהלך תקופת ההשכלה וקידום הליברליזם במדינות הנוצריות, חל שינוי מסוים בהיבט של ירידה בחומרת העונשים ובהיקף האכיפה. ואילו ביטול החוקים כנגד משכב זכר הוא תהליך שהתרחש במרבית מדינות אירופה רק בעשרות השנים האחרונות.
עמדתו של מרטין לותר ביחס להומוסקסואליות,:
התפתחות המחשבה המודרנית
באופן היסטורי כנסיות נוצריות ראו במין הומוסקסואלי כמעשה חטא, בהתבססם על ההבנה הקתולית של החוק הטבעי והפרשנויות המסורתיות למספר פסוקים בכתבי הקודש. עמדות אלו קיימות גם היום בקרב קבוצות הכוללות את רוב הנוצרים, ביניהם הכנסייה הקתולית, הכנסייה האורותודוקסית וחלק מהזרמים הפרוטסטנטים, במיוחד הכנסיות האוונגליסטיות. אך השינוי בפרשנות והטענה כי ניתן לקבל הומוסקסואליות כמקובלת מבחינה מוסרית הוא מנת חלקם של מיעוט הזרמים בעולם הנוצרי.
העמדה הביקורתית
במאה ה-20, תאולוגים כמו יירגן מולטמן, הנס קאנג (Hans Küng), ג'ין רובינסון (John Robinson), דייוויד ג'נקינס (David Jenkins), דון קאפיט (Don Cupitt), ג'ק ספונג (Jack Spong) ומתיו ויינס (Matthew Vines) אתגרו את העמדות התאולוגיות וההבנות של כתבי הקודש. בעקבות התפתחויות אלו הציעו חלק מהם כי הפסוקים תורגמו בצורה משובשת או שהם לא מתייחסים לאופן שבו האדם המודרני תופס את ההומוסקסואליות. קליי ויט (Clay Witt), כומר בכנסיית הקהילה המטרופוליטנית, מסביר כיצד תאולוגים ופרשנים כמו ג'ון שלבי (John Shelby), ספונג, ג'ורג' אדוורדס (George Edwards) ומייקל אינגלנד (Michael England) מפרשים איסורים נגד מעשים מיניים כאילו כוונתם המקורית הייתה אמצעי להבחין בין הפולחן הנוצרי המונותאיסטי לבין האמונות הפגניות מסביב, שבהם האקטים ההומוסקסואלים היו חלק מהפרקטיקות הדתיות של עבודת האלילים,: עוד נטען כי השימוש במילה "תועבה" קשורה ברופן ישיר לעבודת אלילים ולפרקטיקות פגאניות לכל אורך כתבי הקודש העבריים. בדומה אדוורדס מציע כי ההקשר שבו נכתב האיסור בוויקרא מתייחס שמה שמנוגד לכך היא לא פעילות חד-מינית מחוץ לפולחן, כמו בהבנה המודרנית החילונית, אלא בתוך הפולחן המזוהה ככנעני. חלק מהנוצרים מאמינים כי הפסוקים בכתבי הקודש לא תורגמו כהלכה, וכי פסוקים אלו לא מתייחסים לנטייה להט"בית כפי שמובן כיום. חוקרים נוצרים ליברליים, בדומה לחוקרים נוצרים שמרנים, מקבלים את הגרסאות הקדומות יותר של הטקסטים שנכתבו בעברית או ביוונית. אולם בתוך הטקסטקים הקדומים האלו ישנם מושגים רבים שהחוקירם המודרניים פירשו באופן שונה מהדורות הקודמים של החוקרים. יש חשש של טעויות העתקה, זיוף והטייה סובייקטיבית בקרב מתרגמי כתבי הקודש המאוחרים. החוקרים סוברים שחלק מהפסוקים כמו אלו התומכים בעבדות או ביחס נחות אל נשים לא תקפים כיום, והם כנגד רצון האל הנוכח בכתבי הקודש הם מצטטים נושאים אלו בבואם לדון בשינוי השקפות תאולוגיות על מערכת יחסים מינית מהעבר. הם מבדילים בין פרקטיקות מיניות שונות כמו אונס, זנות או מין פולחני הנחשבות לבלתי מוסריות, לבין כאלו פרקטיקות חיוביות המתקיימות בתוך מערכת יחסים עם מחויבות - בלי קשר לנטייה המינית של בני הזוג. הם תופסים מספר פסוקים המתייחסים לאונס הומוסקסואלי כבלתי רלוונטיים למערכות יחסים הומוסקסואליות בהסכמה.
העמדה המסורתית
התנגדויות נוצריות להתנגדות להתנהגות הומוסקסואלית מבוססות לעיתים קרובות על פרשנויות מסורתיות של כתבי הקודש. חלק מהנוצרים מאמינים כי ספר ויקרא מכיל איסורים כנגד מיניות של גבר עם גבר. חלק מחוקרי כתבי הקודש מפרשים את הפסוק מסיפור סדום ועמורה כמתייחס לכך שפעילות הומוסקסואלית הביאה לחורבן הערים העתיקות של סדום ועמורה. פסוקים נוספים בכתבי הקודש שמפורשים כאוסרים על הומוסקסואליות הם אלו הנזכרים באיגרת הראשונה אל הרומאים א:53, האיגרת הראשונה אל הקורינתים, ו:8-10, איגרת יהודה, א: 7,49 ואחרים.
הכותב הנוצרי והיועץ ג'ו דאלאס (Joe Dallas) טוען כי פסוקי כתבי הקודש מתייחסים לכל האקטים ההומוסקסואלים באופן אחיד והם אוסרים התנהגות שכזאת. הארגון "אקסודוס" (Exodus) הבינלאומי, ארגון שסייע בעברו להומוסקסואלים לדכא את נטייתם המינית, וכן ארגונים אחרים, גורסים כי הפסוקים באיגרת הראשונה אל הקורינתיים ו:9-11 מציעים למאמינים הנוצרים "חירות מהומוסקסואליות". מאז שאקסודוס חדל מפעיליות ביוני 2013, הוא פרסם הצהרה המתנערת ממטרותיו אלו והתנצל על הנזק שנגרם ללהט"בים כתוצאה מפעיליותיו.
בארצות הברית נוצרים שמרנים טוענים למהימנות של כתבי הקודש בכל הנוגע למשמעות של הטקסטים הקשורים לאקטים הומוסקסואלים, והם יוצאים נגד מה שהם קוראים "החלשת הסמכות של כתבי הקודש" על ידי כותבים הומוסקסואלים רבים המונעים אידאולוגית כדי לקדם תמיכה במערכות יחסים הומוסקסואליות דרך פרשנויות מסוימות של כתבי הקודש. רבים מהחברים האמריקאים של הימין הנוצרי רואים במעשים הומוסקסואלים מעשה חטא, וסוברים שאין לקבל להט"בים בחברה. הם נוטים לפרש את הפסוקים בכתבי הקודש בצורה כזו לפיה המשפחה ההטרוסקסואלית נבראה על ידי האל, בעוד מערכות יחסים חד מיניות סותרות את כוונת האל ביחס לנישואים ומפרות את רצונו. נוצרים המתנגדים למערכות יחסים הומוסקסואליות טוענים תכופות שפעילות מינית חד מינית היא בלתי טבעית. סקר מ-2011 המבוסס על סקרי טלפון של קתולים אמריקאים שנערך על ידי "מכון המחקר לדת ציבורית" (Public Religion Research Institute) מצא כי 56% מאמינים כי יחסים מיניים בין שני אנשים מאותו המין איננה חטא.
השקפות הזרמים הנוצרים בעת המודרנית
זרמים המתנגדים להומוסקסואליות כוללים את הנצרות האורתודוקסית המזרחית (250 מיליון מאמינים), ומספר זרמים פרוטסטנטיים שמרנים (mainline), כמו הכנסייה המתודיסטית (12 מיליון מאמינים), הכנסייה הרפורמית באמריקה (240,000 מאמינים), הכנסייה הבפסטיסטית באמריקה (1,310,505 מאמינים), כמו גם ארגונים אוונגליסטים שמרנים וכנסיות, כמו הברית האוונגליסטית (600 מיליון מאמינים), הכנסייה הפרסביטריאנית באמריקה (364,019 מאמינים) והברית הבפטיסטית הדרומית 16.3 מיליון מאמינים). כנסיות פנטקוסטליות רבות כמו "אספות האל" ( Assemblies of God), הגוף הפנטקוסטלי הגדול ביותר המאגד באופן רופף כ-140 כנסיות פנטקוסטליות מכל העולם (66,383,778 מאמינים), וכנסיות רסטורציוניות (Restorationist) הדוגלות בחזרה לנצרות האפוסטלית המוקדמת, כמו עדי יהוה (7.78 מיליון מאמינים) והמורמונים (14,782,473 מאמינים), גם טוענות כי פעילות הומוסקסואלית היא בלתי מוסרית.
הכנסייה הקתולית (1.1 מיליארד מאמינים) לא מגנה הומוסקסואליות כחטא בפני עצמה, אלא מוקיעה יצרים הומוסקסואלים כ"הפרעה מהותית". הכנסייה רואה ב"אקטים הומוסקסואלים" כ"מנוגדים לחוק הטבעי" וכי "תחת שום תנאי ניתן להתיר (מעשים הומוסקסואלים)". הכנסיות המזרחיות, בדומה לכנסייה הקתולית מגנות מעשים הומוסקסואלים בלבד. בארצות הברית, כל הכנסיות האורתודוקסיות נוקטות בגישה של קבלת אנשים בעלי "תחושות ורגשות הומוסקסואלים" אך הן מעודדות אותם בד בבד "להתגבר על ההשפעות המזיקות בחיים שלהם". כמו כן כנסיות אלו מונעות את ההשתתפותם בסקרמנטים של אנשים "המצדיקים פעילות הומוסקסואלית".
זרמים נוצרים אחרים לא רואים במערכות יחסים מונוגמים חד מיניות מעשה חטא או דבר בלתי מוסרי, ואף מקדשות איחודים שכאלו ומחשיבות אותם כנישואים. זרמים אלו מקבלים להט"בים ורואים בהומוסקסואליות דבר טבעי. כנסיות אלו כוללות את הכנסייה המאוחדת של קנדה, הכנסייה המאוחדת של המשיח (the United Church of Christ), כל הכנסיות הגרמניות לותרניות, הרפורמיות והמאוחדות בכנסייה האוונגליסטית של גרמניה (24.5 מיליון מאמינים) (Evangelical Church in Germany), כל הכנסיות הרפורמיות בשווייץ, הכנסייה הפרוטסטנטית בהולנד (3.9 מיליון מאמינים), כנסיית דנמרק, כנסיית שוודיה (6.6 מיליון מאמינים), כנסיית איסלנד, כנסיית סקוטלנד וכנסית נורווגיה. הכנסייה הלותרנית האוונגליסטית של פינלנד מתירה גם היא תפילה עבור זוגות חד מיניים. הכנסייה המאוחדת של המשיח (1.1 מיליון מאמינים) מאפשרת נישואים חד-מיניים, וחלקים מהכנסיות האנגליקנית והלותרנית מאפשרים נישואים כאלו גם כן. הכנסייה המאוחדת של קנדה (2.8 מיליון מאמינים), הזרם הפרוטסטנטי הגדול במדינה זו, גם מתירה נישואים חד-מיניים, ורואה בנטייה המינית מתנה מהאל. בתוך חבר הכנסיות האנגליקני יש כמרים להט"בים גלויים, כמו ג'ין רובינסון (Gene Robinson) האמריקאי. בחבר הכנסיות הלותרני יש גם כמרים להט"בים גלויים כמו הבישופית אווה ברון (Eva Brunne) השוודית. כנסיית הקהילה המטרופוליטנית (Metropolitan Community Church) נוסדה באופן פרטיקולרי כדי לשרת את הקהילה הלהט"בית הנוצרית, וחברים בה 222 חברי קהילות מ-37 מדינות בעולם (40,000 מאמינים). חברים אינדיבידואלים בכנסייה זו מחזיקים במגוון של אמונות בנושא, שלאו דווקא עולות בקנה אחד עם הדוקטרינות הרשמיות של הכנסייה שלהם. הברית העולמית של הפנטקוסטלים האפוסטולים המקבלים (The Global Alliance of Affirming Apostolic Pentecostals (GAAAP)) נוסדה עוד ב-1980 ולכן היא הזרם הפנטקוסטלי האפוסטלי המקבל להט"בים הוותיק ביותר שקיים בעולם הנוצרי. ארגון דומה הוא הכנסייה הבינלאומית הפנטקוסטרלית המקבלת (the Affirming Pentecostal Church International), שהיא כיום הארגון הפנטקוסטלי המקבל הגדול ביותר, עם כנסיות בארצות הברית, בריטניה, מרכז ודרום אמריקה, אירופה ואפריקה.
חלק מהזרמים נוקטים בגישות הפוכות. חלקים שונים של הכנסייה הלותרנית מחזיקים בעמדות שנעות על הטווח מהצהרה על מעשים הומוסקסואלים כחטא ועד קבלה של מערכות יחסים הומוסקסואליות. לדוגמה, הוועדה (סינוד) של הכנסייה הלותרנית במיזורי, הכנסייה הלותרנית באוסטרליה והוועדה הלותרנית האוונגליסטית בוויסקונסין קבעו כי התנהגות הומוסקסואלית היא במהותה מעשה חטא והן שואפים לעזור לאלו ה"מתמודדים" עם יצרים הומוסקסואלים. אולם כנסיית שוודיה עורכת נישואים חד מיניים, והכנסייה האוונגליסטית באמריקה מתירה ללהט"בים החיים בזוגיות מחייבת לשמש ככמרים ובמשרות אחרות. אגודת הידידים ("קווייקרים") דומה בהשקפתה ללותרניזם ביחס להומוסקסואליות. כך לדוגמה פגישת אגודת הידידים והארגון "ידידים אוונגליסטים הבינלאומי" (Evangelical Friends International) מאמינים כי יחסים מיניים אסורים רק בנישואים, אותם הם מגדירים רק בין גבר ואישה. אולם ה"וועידה הכללית של הידידים" (the Friends General Conference) והידידים בבריטניה מתירים נישואים חד-מיניים. רוב חבר הכנסיות האנגליקני (the Anglican Communion) לא מתיר פעילות הומוסקסואלית, למעט הכנסייה האפיסקופלית, העומדת בפני גירוש אפשרי מהגוף האנגליקני הכללי עקב עמדתה בנושא זה.
הכנסייה המורבית (825000 מאמינים) המשתייכת לפרוטסטנטיזם (Herrnhuter Brüdergemeine / Moravian Church), מאמינה שכתבי הקודש מתייחסים באופן שלילי לאקטים הומוסקסואלים, אך ככל שמתקדם המחקר, כנסייה זו מחפשת את דרכה כדי ליצור מדיניות שתאפשר מינוי כמרים להט"בים בשורותיה.
עמדת הכנסייה הקתולית
הומוסקסואליות נחשבת בעיני הכנסייה הקתולית להפרעה כיוון שמהותה "רוע מוסרי מהותי", והיא אינה מכוונת כלפי האמונות של הכנסייה הקתולית המקדמת פעילות מינית שמטרתה הבאת ילדים. בעוד "תשוקות הומוסקסואליות" לא נחשבות כחטא, "מעשים הומוסקסואלים" נחשבים לחטא.
הכנסייה הקתולית מאמינה כי הניגוד בין המינים הוא חלק מתוכנית האל, וגורסת כי פעילות מינית של בני אותו המין מנוגדת לתפיסה זו. תפיסה רוחית זו לא מוגבלת רק לנושא ההומוסקסואליות, שכן היא מהווה חלק מהיסוד הפילוסופי להתנגדות הכנסייה הקתולית לניאוף, מעשה סדום, מניעת היריון, פורנוגרפיה ואוננות. ב-1975 ה"האספה הקדושה לדוקטרינה ולאמונה" של הכנסייה הקתולית פרסמה מסמך בשם "פרסונה הומאנה" (Persona humana) שהתעסק עם אתיקה מינית. המסמך הצהיר כי אלו: כמו כן צוין כי:  כמו כן המסמך ביקר את אלו שסברו שהנטייה ההומוסקסואלית הקבועה  המסמך ציין שבכתבי הקודש מעשים הומוסקסואלים  גינוי זה מעיד כי העובדה שמעשים הומוסקסואלים משובשים באופן מהותי ואי אפשר לאשר אותם בשום אופן".
לעומת זאת הקטכיזם ההולנדי, מדריך האמונה של הכנסייה הקתולית בהולנד, שפורסם לראשונה ב-1966 ביטא את העמדה של הכמורה הקתולית בהולנד, ועסק בין השאר בהומוסקסואליות:
ב-5 באוקטובר 1979, האפיפיור יוחנן פאולוס השני שיבח את הבישופים של ארצות הברית על מכתבם על הומוסקסואליות. הוא ציין כי במקום להציג מיצג שווא של תקווה להומוסקסואלים המתמודדים עם בעיות מוסריות קשות, הבישופים הצהירו "עם כבוד אמיתי, כבוד אנושי אמיתי, על מקומם של אלו המבקשים מהדרכה מכנסיית המשיח שמקורה מאור המילה של האל". ג'ון קורנוול (John Cornwall) מציין כי יוחנן פאולוס השני הגיע לקו פרשת דרכים בעשור השני לאפיפיורות שלו, עת הוא ראה בהומוסקסואליות, לצד מניעת היריון, גירושים ואיחודים בלתי חוקיים, כמימד של תרבות מוות שנגדה הוא הטיף ולימד בתקיפות גוברת.
ב-1986 הכנסייה הקתולית קבעה כי הומוסקסואליות היא, "כמו כל הפרעה מוסרית, ופעילות הומוסקסואלית מונעת הגשמה ואושר שכן היא פועלת בניגוד לחוכמת הבריאה של אלוהים".
הקטכיזם של הכנסייה הקתולית (פסקה 2357), היה הגרסה הזמנית והראשונה שפורסמה ב-1992, וב-1997 הפכה לגרסה סופית, ולפיו:
במספר מקרים בישופים קתולים התנגדו, ואף יצאו במסע פרסום פעיל כנגד נישואים חד-מיניים, אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים וזכויות להט"ב נוספות, כולל הסרת הומוסקסואליות כעבירה פלילית מספר החוקים של מספר מדינות, ואף פעם אחת באו"ם. במקרים אחרים בישופים קתולים ביקרו את "ההפליה הלא צודקת" והוקיעו את ההגדרה הפלילית של ההומוסקסואליות. הכנסייה הקתולית מאמינה כי נישואים הומוסקסואלים הם סביבה לא מועדפת להתפתחות נורמלית של ילד כלשהו, וכי נישואים שכאלו "מקפחים את חוויית האבהות או האמהות" מהילד. כמו כן הכנסייה הקתולית מאמינה כי מתן מעמד חוקי לנישואים כאלו ישנה באופן רדיקלי את מושג הנישואים ויגרום לנזקים חמורים לחברה.
קתולים רבים לא מסכימים עם העמדה הרשמית של הדרגים הגבוהים של הכנסייה הקתולית בנושא הומוסקסואליות, ועם שנות האלפיים, במקומות רבים, כמו בצפון אמריקה וכן מערב וצפון אירופה ודרום אמריקה, נצפית תמיכה והלכת וגוברת בזכויות להט"ב (כמו נישואים חד-מיניים או הגנה מפני אפליה) הרבה מאשר האוכלוסייה הכללית. כמו כן יש מספר חילוקי דעות בתוך ההיררכיה והכמורה של הכנסייה הקתולית לעמדה הרשמית.
אף על פי שהעמדה הקתולית מגנה מעשים הומוסקסואלים בלתי מוסרים באופן חמור, היחס שלה שונה ביחס להומוסקסואלים עצמם, בהתאם לאמרתו של אוגוסטינוס, הוותיקן פרסם גילוי דעת במסמך מ-2005, כי. עוד נטען כי הכנסייה הקתולית סוברת כי הומוסקסואליות כמצב הנמצא מעבר לבחירתו של אדם, היא לא טעות או מעשה חטא. אך כפי "שזה שגוי עבור הטרוסקסואלים לא נשואים לקיים יחסי מין, כך גם מעשים הומוסקסואלים בטעות יסודם".
בעוד שבתקופת האפיפיור יוחנן פאולוס השני התרכך מעט היחס כלפי ההומוסקסואלים, והם נתפסו כתועים יותר מאשר כחוטאים, נחשב האפיפיור בנדיקטוס ה-16 כמתנגד נחרץ הלוחם כנגד ההומוסקסואליות בדרשותיו השונות והיחס כלפי ההומוסקסואליות אינו סלחני.
הקטכיזם, מדריך האמונה של הכנסייה הקתולית, הביע בשנת 2008 את התנגדותו לעונש פלילי נגד הומוסקסואליות. הוא מביע את דרישת הכנסייה הקתולית מאלו הנמשכים לבני מינם או לבני המין הנגדי לנהוג בצניעות, שכן הכנסייה מלמדת שיש לתת ביטוי למיניות בתוך נישואים, הכוללים מין הנעשה באופן צנוע, למטרות קבועות, הטרוסקסואליות ומונוגמיות של הבאת ילדים". הוותיקן מבחין בין "נטיות הומוסקסואליות עמוקות" ו"ביטוי של בעיה חולפת" ביחד להסמכת כמרים.