cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צילום מורכב
שיטת הצילום של גולטון
השיטה המוצלחת ביותר של גולטון פעלה בעזרת מנגנון צילום רפרודוקציות שהמציא, שבו מצלמה צילמה ברציפות, על אותו לוח צילום, בזה אחר זה, מספר פורטרטים: המצלמה הוצבה מול מקרן, שבו הוצב תשליל של פורטרט שצולם קודם לכן. גולטון צילם בעזרת המתקן כמה וכמה פורטרטים על גבי אותו לוח צילום; הוא חשף שוב ושוב את אותו לוח צילום, אך בכל פעם לפורטרט אחר שהונח במקרן. כל פורטרט קיבל חלק זהה מתוך זמן החשיפה הכולל (כך לדוגמה, אם הצילום הורכב מתריסר פורטרטים, אזי כל פורטרט נחשף לאחד חלקי שנים-עשר מזמן החשיפה הכולל). כך, בעזרת חשיפות כפולות, משולשות ומרובעות, יכול היה לצלם זה על גבי זה מספר רב של פורטרטים שונים, ולהגיע להרכבים של עשרות ואף מאות פרצופים, שהפכו בתהליך זה לתצלום אחד.
מרי דוואל
ביוגרפיה
איזבל אמיליה דה טסלר נולדה בלונדון בשנת 1847 למשפחה צרפתית. בסוף שנות העשרה שלה עבדה כעוזרת בית אצל משפחות אנגליות, ובסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 עברה לשחק בתיאטרון מקומי בשם הבדוי מריה דאוול, אשר ידגיש את היותה צרפתית. היא המשיכה בקריירה התיאטרלית שלה עד סוף 1874, אז נפלה במהלך הצגה ונפצעה באורח בינוני. לאחר הפציעה החליטה כי קריירת המשחק אינה מתאימה לה.
במקביל, באוגוסט 1869, החלה טסלר לעבוד בכתב העת הבריטי 'ג'ודי' כקריקטוריסטית. לרוב נשים לא היו מתקבלות לתפקידים מן הסוג הזה באותה תקופה, אבל טסלר הייתה מיודדת עם עורך העיתון צ'ארלס ה. רוס עוד מימיה כשחקנית תיאטרון. ב-1 בדצמבר 1869 פרסמה את הקריקטורה הראשונה של הדמות אלי סלופר. בקריקטורות שלה הייתה השפעה ניכרת מעבודותיו של רודולף טפפר, יוצר רצועת הקומיקס השווייצרי. באותה תקופה התפרסמו רצועות קומיקס בודדות באירופה משום שז'אנר זה היה בחיתוליו (רצועת הקומיקס הראשונה פורסמה על ידי טפפר בשנת 1831), בהן מקס ומוריץ וגם אלי סלופר.
תקן נאט"ו לסימון כוחות
מידע נוסף ודוגמאות
מפה לדוגמה של מחלקת היסטוריה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, המתארת את הכוחות בחזית התעלה בשלבים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים ניתנת כאן. במפה ניתן לזהות, בנוסף על הסימונים שהוזכרו לעיל, גם סימונים של מפקדות אוגדתיות ופיקודיות, קווי התקדמות, גבולות גזרה וכו':
צילום מורכב
שיטת הצילום של גולטון
כדי שהשיטה תעבוד, טען, חיוני שכל הפורטרטים יצולמו באותו האופן (היינו, מיקום זהה במסגרת, חדות זהה, יחס הגדלה אחיד, רקע קבוע, קנה מידה קבוע, תאורה אחידה, וכדומה). תצלום של שלוש אחיות שצילם גולטון מדגים כיצד שלושה תצלומים סטנדרטיים מהחזית ובפרופיל של כל אחת מהאחיות יכול להיות מאוחד לכדי פורטרט מורכב אחד, שתווי פניו משותפים לכל האחיות גם יחד, ועם זאת, אין הוא זהה לאף אחת מהן בנפרד.
מרי דוואל
ביוגרפיה
על הרצועות של אלי סלופר חתמו רוס וטסלר (בשם העט שלה), אך חוקרים אינם בטוחים מה היה חלקו של רוס ביצירה : ההיסטוריון ג'ון אדוקוק טוען כי את רוס כתב את הסיפורים ואייר טיוטה ראשונית, וטסלר רק ציירה את הרצועות. לעומתו, ההיסטוריון דייוויד קונזל מאמין כי טסלר ביצעה את רוב העבודה, ואילו רוס חתם אף הוא על הרצועה מכיוון שהיה עורך העיתון.
צילום מורכב
"האדם הממוצע" והפורטרט המורכב
הצילום הומצא בתקופה שבה נוסו שיטות חדשות "לצפות", "להראות" ולאפיין את החברה, בעיקר באמצעים מתמטיים וסטטיסטיים. יישום הסטטיסטיקה על תופעות חברתיות איפשר, לכאורה, להגדיר את החברה במונחים מתמטיים. ה"צילום המורכב" של גולטון הוא אחד הניסיונות המוזרים והמסקרנים ליישום המחקר הסטטיסטי על החברה. ההיגיון שעמד בבסיס השיטה לקוח ממושג "האדם הממוצע" (l'homme moyen), שהמציא בשנת 1835 האסטרונום הבלגי ואחד מאבות הסוציולוגיה והסטטיסטיקה המודרנית, אדולף קטלה (Quetelet 1796-1874). "האדם הממוצע" הוא אדם היפותטי שנבנה מתוך סך נתונים חברתיים רחב, שכל אחת ממידותיו מותאמת לממוצע של אותה מידה במסגרת הקבוצה שלה הוא שייך. קטלה ייצג את "האדם הממוצע" בתבנית סטטיסטית דמוית "עקומת-פעמון", ששאל מתאוריות אסטרונומיות והסתברותיות לחישוב סטיות מהנורמה. החלק המרכזי בעקומה הוגדר כ"אזור הנורמליות", ואילו הסטיות התרכזו בקצות העקומה.
מרי דוואל
ביוגרפיה
לאורך כל שנות השבעים של המאה ה-19 הייתה טסלר העובדת החרוצה והעיקרית במערכת ג'ודי. ההצלחה ההולכת וגדלה של אלי סלופר הגיעה לידיי שיא כאשר פורסמו ארבעה אוגדנים שלמים של הרצועה וכוללים גם הרפתקאות חדשות של סלופר. בסוף 1874 פרסמה טסלר ספר קומיקס ראשון (מה שהופך אותה לאחת מהראשונות והראשונים אי פעם שפרסמו ספרי קומיקס מלאים, לצד טפפר וריצ'רד פ. אווטקלט האמריקאי) שנשא את הכותרת "A Shillingsworth of Moonshine". באותה שנה פרסמה אף את ספר הילדים "A Rare and Choice Collection of Queens and Kings and other Things" פרי עטה.
צילום מורכב
"האדם הממוצע" והפורטרט המורכב
קטלה הניח ש"ככל שיגדל מספר הפרטים הנצפים, יימחקו המוזרויות האינדיבידואליות, בין אם הן פיזיות ובין אם הן מוסריות, וייוותר מראה ברור של העובדות הכלליות." בעקבות זאת הסיק גולטון שאם יצלם על אותו לוח צילום פורטרטים רבים, האחד על-גבי השני, יופיעו בתצלום בסופו של דבר רק:
גולטון הדגיש את החידוש שבטכניקה שלו, בהשוואה ל"אדם הממוצע" של קטלה:
מרי דוואל
ביוגרפיה
פרסומיה האחרונים בכתב העת ג'ודי מתוארכים לשנת 1878. בעשור זה עבדה גם בעיתונות הגרמנית והצרפתית. בין השנים 1869–1874 ייתכן שרוס וטסלר היו נשואים, אולם לא נותרו מסמכים רשמיים המעידים על כך. אדרבא, מבחינה חוקית לא ידוע כיום מה היה טיב היחסים בין השניים: בנו של רוס, צ'ארלס ג'וניור, נולד בשנת 1875 אך אין תיעוד לכך שהיא אמו. עם זאת, טסלר מוזכרת בספרו של הבן בתור "אשתו של רוס". כמו כן, ייתכן כי עזיבתה המפתיעה של טסלר בזמן שסיפוריה היו בשיא פופולריותם נבעה מפרידה בינה לבין רוס.
צילום מורכב
"האדם הממוצע" והפורטרט המורכב
אי לכך, דימויים אלו היו אמורים להיות מופע אופטי טהור של אותו "אדם ממוצע".
מרי דוואל
ביוגרפיה
בשנת 1890 נפטרה טסלר בגיל המוקדם 43 בביתה שבוונדסוורת'. לא ידוע הרבה על העשור האחרון של חייה, כמו גם על סיבת מותה.
צילום מורכב
"האדם הממוצע" והפורטרט המורכב
"האדם הממוצע" של קטלה הוא פיקציה סטטיסטית שיצרה אידיאל – אידיאל של איזון ובריאות חברתיים, שביחס אליו ניתן למדוד כל פרט באוכלוסייה. הפורטרט המורכב של גולטון הוא ניסיון לאייר את אותה ישות ממוצעת מופשטת, ולשוות לה דמות. הפורטרטים המורכבים שיצר הם פיקציה סטטיסטית ואינם ישות ממשית, אך גם ביחס אליהם ניתן למדוד ולהשוות תווי פנים של פרטים באוכלוסייה, וכך לבחון עד כמה הם סוטים (כלפי מטה או כלפי מעלה) מהנורמה.
יישומי הצילום המורכב
גולטון ייעד לשיטת הצילום המורכב מספר יישומים. הוא טען שניתן להשתמש בטכניקה זו כדי:
הצילום המורכב והשבחת הגזע
עבודתו המדעית של גולטון, ובכלל זה מחקריו בסטטיסטיקה וניסוייו בתצלומים מורכבים, כרוכים בעניין שלו בתורשה ובהשבחה גזעית כמנוף לשיפור החברה. גולטון, אבי תורת האאוגניקה ובן דודו של צ'ארלס דרווין, קרא לאנושות לקחת אחריות על האבולוציה של המין האנושי דרך הזדווגות סלקטיבית ופיקוח על הרכב התורשה באוכלוסייה. בעזרת חוקי הפיזיונומיה האמין גולטון כי ניתן לסווג את האוכלוסייה, לברור את המוצלחים ולסמן את ה"פגומים". הצילום הרגיל, טען גולטון, מוגבל למקרה הפרטי ואינו מצליח לתרום להכרת הטיפוסי:
הצילום המורכב, מאידך, נועד לסייע באיתור הגזעים והקבוצות הנכונים להשבחה, ובו בזמן לאתר את אלו שיש להגביל את התרבותם. לשם כך יצר גולטון תצלומים מורכבים רבים ממטבעות ומדליות שבהן נראו אנשי שם מיוון העתיקה, משום שהניח שהיוונים היו הגזע האנושי המשובח ביותר בהיסטוריה; ביחס למאפייני הפנים הטיפוסיים שלהם, התכוון לבדוק ולדרג את האוכלוסייה של זמנו. בנוסף יצר גולטון הרכבים של קצינים, מהנדסים ושופטים, משום שנתפסו על ידו כקבוצות איכותיות שמספקות "רמז בנוגע לכיוון שבו ניתן להשביח בקלות את המאגר הגזעי האנגלי". כמו כן יצר גולטון "טיפוסי-משפחה" באמצעות צילום פורטרטים של כמה בני משפחה יחדיו (ראו, למשל, את תצלום האחיות למעלה), במטרה לחזות מראש את החזות הפיזית של צאצאים מנישואים אפשריים, וכן כדי ליצור "מאגרים גזעיים טהורים", שיעזרו בעריכת סלקציה של זיווגים נכונים לשם השבחת הגזע. מן הצד השני יצר גולטון הרכבים של חולים, פושעים וכן מי שגולטון תפס כנחותים יותר, שסיכנו, לדעתו, את התפתחות החברה.
גולטון חשב שהגיע לתוצאות הברורות והמוצלחות ביותר כשצילם בני גזעים שונים, או בני אדם בעלי רקע אתני דומה, בעיקר בסדרת פורטרטים מורכבים של יהודים. קרל פירסון, תלמידו של גולטון והביוגרף שלו, מסביר "הצלחה" זו בכך שהתבססה על מרכיבים בעלי דמיון פיזיונומי רב, בעוד שהרכבי הפושעים שלו התבססו על מאפיינים פסיכולוגיים ומנטליים משותפים, ופחות על מראה חיצוני:
רעיון השבחת הגזע של גולטון אומץ במהירות במדינות שונות והגיע לשיאו הטראגי בשואה, עם המאמץ להשמיד את "הלא-כשירים" וה"נחותים" מבחינה גזעית. גם הרעיונות שעמדו בבסיס מחקרי הצילום של גולטון, שהפיקו ראייה חדשה וגזענית במהותה של החברה - החיבור בין הספירה המדעית והאמנותית; הזיקה בין מראה חיצוני ומהות פנימית; המחשבה שניתן למדוד כל פן באדם ולכמת אותו לנתונים אובייקטיביים מוחלטים - זכו לפיתוחים שונים, אומצו מאוחר יותר על ידי הנאצים, ומצאו את דרכם לתורת הגזע שפתחו. עם זאת, גולטון לא קרא להשמדת עם, או לרצח ה"בלתי כשירים", וחשב שניתן לשפר, בתהליך של השבחה, גם גזעים נחותים.
קרימינולוגיה: המרדף אחר "טיפוס הפושע"
גולטון ניסה ליישם את שיטת הצילום המורכב במחקריו בקרימינולוגיה. הקבוצה הראשונה שבחן בעזרת הצילום המורכב, הייתה של "פושעים אנגליים שהורשעו לתקופת מאסר ארוכה עם עבודת פרך בגין פשעים אכזריים". מחקר זה נבע מניסיונותיו לאפיין את הקלסתרון הפסיכולוגי והביולוגי של "טיפוס הפושע" או "הפושע האידיאלי". גולטון האמין שישנן קבוצות בעלות מאפיינים מנטליים וביולוגיים מובחנים, כמו פושעים, והניח, במסגרת הפרדיגמה של הפיזיונומיה והפרנולוגיה, כי הבדלים אלו יכולים להיות נראים לעין, שכן ישנו שוויון ערך בין תכונות פיזיות ומנטאליות. מבחינתו של גולטון היוו הפושעים קבוצה מובחנת שמאפייניה המנטליים היו שונים מאלו של הבורגני שומר החוק ועתה לא נותר אלא להוכיח כי היא גם מובחנת כקבוצה בהופעתה החיצונית. לשם כך אסף פורטרטים של פושעים שחולקו בהתאם לסוג הפשע (רוצחים, גנבים, עברייני מין), מתוך מטרה לחלץ מאפיינים פיזיים המבחינים כל סוג של פשיעה ולהשוות בינם לבין פורטרטים של שומרי חוק.
יש להדגיש כי גולטון לא היה הראשון שהשתמש במצלמה בניסיון לאתר ולתפוס פושעים. תצלומי פושעים הופיעו כבר בעשור הראשון של הצילום (שנות הארבעים של המאה ה-19), ואף הפורטרטים שבהם השתמש גולטון נלקחו בחלקם מארכיון מנהלת בתי הסוהר. גולטון הכיר מקרוב את שיטת הברטיונז' שפיתח בצרפת אלפונס ברטיון, שניסחה את תצלום הזהות הסטנדרטי של עצורים ואסירים. הסטנדרטיזציה של תצלום הזהות היית החשובה ליישום שיטת הצילום המורכב כי היא קבעה פרוטוקול אחיד מבחינת תאורה, עדשות, מרחק, יחס הקטנה, זווית צילום ועוד, שהקלו על הרכבת התצלומים זה על זה בשיטה של גולטון. ואולם, שימושים משטרתיים במצלמה, נוסח הברטיונז', התמקדו בפרטים אינדיבידואליים, וניסו ללכוד פושעים ספציפיים, ואילו גולטון ניסה לצלם את דמותו הממוצעת וההיפותטית של "טיפוס הפושע".. גולטון, כמו ברטיון, שילב את תצלומיו במסגרת סטטיסטית, כאמור בעיקר ביחס למושג ״האדם הממוצע״ ולעקומת הפעמון. אך בשונה מברטיון, שיצר ארון תיקיות משרדי שמכיל ארכיון של כרטיסיות זהות שסודרו לפי חוקי ההתפלגות מהממוצע שעקומת הפעמון חושפת, תצלומי הפורטרט המורכבים של גולטון מכילים את עקומת הפעמון בעצמם. כפי שניסח זאת אלן סקולה במחקרו על גולטון, הפורטרט המורכב הוא ״עקומת הפעמון שלבשה פנים אנושיות״. בנוסף, המידע שהפיקה שיטת הזיהוי של ברטיון לא הייתה נגישה לראייה בלתי אמצעית; ברטיון פיתח שיטה בה הזהות של העבריין אינה נגזרת ממידת דמיונו לתצלום הפורטרט שלו (כפי שהוא נראה לעין של צופה לא מיומן) אלא נגזרה משיטת המדידות והתיוק שהוא פיתח. לשיטתו, רק שוטר מיומן היה מסוגל לתרגם את המידע הלא נראה שמוכל בארכיון ולהופכו לבסוף למידע נראה - תצלום של העבריין המבוקש. לעומת זאת, הצילום המורכב של גולטון פעל בכיוון ההפוך, משום שהוא השתמש במידע נגיש לראייה - תצלומי פנים של עבריינים - במטרה לתאר אובייקטים בלתי ניתנים לראייה (המראה של "הפושע הממוצע").
ניסיונו של גולטון לצלם את "טיפוס הפושע" לא הניב תוצאות חד משמעיות; הפורטרטים שיצר לא הסגירו תווי פנים מאפיינים ברורים. בכנס שבו הציג את הפורטרטים המורכבים שלו, טען גולטון כי הפנים האינדיבידואליות של הפושעים אכן מראות אכזריות, אך באופנים שונים, ובעת ההרכבה סימני הרשע יוצאי הדופן טושטשו ונעלמו, והותירו בדימוי רק את המאפיינים האנושיים הבסיסיים המשותפים לכל. הסברו ספג ביקורת מצד המשתתפים, שטענו כי הוא מכסה על העובדה שאין בנמצא מראה פיזי מובחן לפושעים.
צילום מורכב ואמנות
גולטון טוען שהפורטרטים המורכבים שלו אינם רק שימושיים עבור המדע, אלא הם גם יפים, ולעיתים אף טען שיש להם איכויות אומנותיות, בשל המראה המטושטש שנוצר מחיבור של פורטרטים רבים. כך, למשל, כתב על פורטרט מורכב של ילדים: ״הם היו ילדים להורים עניים, יצורים קטנים ומלוכלכים באופן אינדיבידואלי, אך יפים באופן נפלא, אני חושב, ב[תמונות] המורכבות האלו״; וכן: ״כל [הפורטרטים] המורכבים נראים טוב יותר מאשר מרכיביהם, משום שהפורטרט הממוצע של אנשים רבים חופשי מכל האי סדירויות שפוגמות כך או אחרת במראה של כל אחד מהם״; ובמקום אחר: "[הפורטרטים המורכבים] מסוגלים לכונן בסיס לעבודת אמנות מסדר גבוה ביותר".
גולטון נע בטיעוניו בין הגדרת הפורטרטים המורכבים כ"יפים", "אידיאליים" ו"אמנותיים" ונסמך בטעוניו אלו על דיון נרחב שנערך במחצית השנייה של המאה ה-19 באנגליה בנוגע לאיכויות באמנותיות של תצלומים (וגם ציורים) מעט מטושטשים (כגון אלו של ג'וליה מרגרט קמרון) לעומת התצלומים החדים מאוד, שהם מקצועיים ושימושיים יותר. הטשטוש נתפס לא אחת על ידי מבקרי אמנות וצלמים כ״אמנותי״ יותר, משום שהוא מאפשר לתמונה להתנתק מהפרט הספציפי שניצב מול העדשה, על גודש הפרטים שלו, ולהפוך ל״אידיאלי״ ו״טיפוסי״ (כשם שציירים עושים כשהם מציירים דמות טיפוסית).
שימושים נוספים בצילום מורכב
תצלומים מורכבים של גולגולות פושעים הופיע בספרו של צ'זארה לומברוזו, "האדם הפושע" (באיטלקית: L'uomo delinquente) מ-1896; כריכת מחקרו של הבלוק אליס (Havelock Ellis), "הפושע" (The Criminal) מ-1890, עוטרה בתצלום שהורכב מפורטרטים של מספר פושעים. ארתור בטו (Batut) יצר תצלומים מורכבים של בני משפחה החל משנת 1880 ועד לתחילת המאה ה-20 כדי ליצור "טיפוסי-משפחה", לחשוף את מראה פניהם האופייני של קבוצות אוכלוסייה, לדמות את מראם המשוער של בני משפחה עתידיים ולנסות להבין מדוע נשים ממחוזות מסוימים של צרפת יפות יותר מאחיותיהן במחוזות אחרים.
גם במאה ה-20 ניתן למצוא שימושים אמנותיים ומשטרתיים בשיטות השאובות בבסיסן על הצילום המורכב של גולטון; הצלם לואיס היין יצר הרכבים של ילדים פועלים בשנת 1913 במטרה לאתר את השפעת תנאי העבודה הקשים על הילדים הצעירים; בשלהי המאה ה-20 השתמשה האמנית ננסי בורסון בתצלומי פורטרט מורכבים דיגיטלית כדי להעלות שאלות על מוסכמות היופי הנשי או אפליה חברתית. בורסון אף השתמשה בשיטת ההרכבים הדיגיטליים שיצרה כדי לסייע למשטרה באיתור ילדים נעדרים. לודוויג ויטגנשטיין פתח את "הרצאה על האתיקה" שלו (1929) בהתייחסות לצילומים המורכבים של גולטון, כאנלוגיה לניסיון להגדיר באופן כללי את האתיקה על פי סדרה של הגדרות מקורבות.
הרכבים מיוצרי מחשב הפכו גם לצורת בידור: טכנולוגיית המורפינג מאפשרת לשלב ולמזג פורטרטים, ולהראות אדם אשר הופך לאדם אחר. בתאי "פוטו-מורפוזיס" מחשב משלב את תווי פניהם של שני אנשים כדי ליצור את הילד הווירטואלי שלהם. דימויים מורכבים מסוגים שונים, "תצלומי התאמה", משמשים באופן רגיל את המשטרה בניסיונה לזהות פושעים, והם מבוססים על סיווג תווי פנים בהתאם לטיפוסים.
ישראל שחורי
קורות חייו
שחורי נולד בחיפה לפסיה ויוסף טשרני, שעלו ארצה ב-1909. בשנת 1922 עיברת האב את שם המשפחה לשחורי. שחורי, בן רביעי מתוך חמישה בנים, גדל בחיפה ולאחר סיום לימודיו בבית הספר היסודי, החל לעבוד כפקיד בגלל קשיים כלכליים, והשלים את לימודיו בערבים.
שחורי הצטרף בגיל צעיר לארגון "ההגנה". שם הכינוי שניתן לו היה "יאיר" ומדריכו הראשון בנשק היה אחיו הבכור אלכסנדר. בפעילותו בחיפה הגיע לדרגת סגן מפקד פלוגה. היה פעיל בהסתדרות וב"בחרות הסוציאליסטית". ב-1938 הועבר על ידי ההגנה לתל אביב, מילא תפקידים שונים במסגרתה ובמלחמת העצמאות פיקד על חזית הדרום – החזית בין תל אביב ליפו. במסגרת תפקידו תכנן את הגנת העיר. אחרי כניעת יפו נתמנה כמפקד העיר והמרחב של צה"ל וסגן מפקד חטיבת קרייתי (החטיבה התל אביבית).
ב"קרבות עשרת הימים" השתתפו לוחמים מגדוד 2 של חטיבת קרייתי. לאחר ש"ההפוגה השנייה" נכנסה לתוקפה, קיבלה חטיבת קרייתי את האחריות להחזקתם של כמה משלטים באזור הכפר הערבי הנטוש ג'ימזו.
בסיור ממונע שערך שחורי עם הקצינים יחזקאל בן דוד ושורה אושרביץ ב-20 ביולי לצורך הקמת משלטים חדשים עלה רכבם על מוקש נגד טנקים. הקצינים בן דוד ואושרביץ נהרגו במקום. שחורי נפצע אנושות ונפטר מפצעיו ביום למחרת.
על שמם - רחוב השלושה בתל אביב.
לאחר מותו
במקום נפילתם, בפאתי הכפר ג'ימזו, הוקמה אנדרטה לזכרם. שביל ישראל עובר למרגלות האנדרטה. ישראל שחורי נטמן בחלקה הצבאית בבית העלמין נחלת יצחק.
על שמו נקרא מחנה ישראל, ששימש כמחנה עולים ומעברה בשנות ה-50 צפונית ללוד, באזור בו נהרג. רחוב השלושה בתל אביב נקרא על שמו ועל שם שני הקצינים הנוספים שנפלו. כמו כן נקראה על שמו קרן ההגנה.
קורס קדם-צבאי
קורס קדם-צבאי (בראשי תיבות: קד"ץ או קד"צ) הוא קורס שעובר מיועד לשירות ביטחון (מלש"ב) לפני גיוסו לצה"ל. הקורס מתקיים לרוב בבסיס צבאי ומונהגת בו משמעת צבאית, וחניכי הקורס נדרשים להתנהג כחיילים. לרוב, החניכים לובשים מדים אך לא ניתנות להם דרגות. לעיתים עונדים החניכים תגים מיוחדים (בכל בסיס ובכל חיל תג אחר).
חיל המודיעין עורך קורסים דומים, המכונים טר"ץ (טרום-צבאי).
על אף שחניכי הקד"ץ הם למעשה אזרחים, והקורס אינו נחשב בתקופת שירות החובה שלהם, ישנם קורסים המזכים את הבוגרים בקיצור שירות (לרוב מדובר בקורסים המכשירים למקצועות במערך הטכני).
לאחר שהחניכים מסיימים את הקורס בהצלחה, מתגייסים החניכים לצה"ל ומשרתים במקצוע שלמדו. בין הקורסים הקדם-צבאיים ניתן למנות: קורס תכנות, נהיגה, טכנאי מטוסים, פרמדיקים, ועוד. קורס קדם-צבאי מפורסם הוא הקורס המכשיר קריינים, כתבים וטכנאים לתחנת הרדיו הצבאית "גלי צה"ל".
לרוב, מדובר בקורסים בעלי ערך מוסף לשירות הצבאי, ולכן ההנחה בצה"ל היא שמשתלם למועמד לקחתם, למרות שאינם נחשבים כתקופה הנמנית לעניין שירות החובה.
דרך נוספת ללימודים קדם-צבאיים היא בבית ספר צבאי. ברחבי הארץ ישנם בתי ספר תיכוניים, אשר התלמידים בהם (או כיתות מסוימות) לומדים מקצועות צבאיים, נמצאים תחת משמעת צבאית ולרוב לובשים מדים. תלמידים אלה נקראים "שוחרים". בתי הספר הצבאיים מכשירים בעיקר למקצועות הטכניים, בחיל האוויר, התקשוב וחיל הטכנולוגיה והאחזקה. בתי ספר אלה מציעים לתלמידים אחרי סיום י"ב המשך לעתודה בכיתות י"ג וי"ד וקבלת תעודת הנדסאי. שוחרים מקבלים דרגת רב"ט עם גיוסם (לאחר הטירונות, בשיבוץ ביחידה).
הפנימיות הצבאיות לפיקוד מכשירות אף הן שוחרים בגיל התיכון לתפקידי פיקוד, בעיקר במערך השדה.
אנדרו העליז
אנדרו העליז (באנגלית: Merry Andrew) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1958 בבימויו של הבמאי והכוריאוגרף מייקל קיד שגם יצר את הריקודים בסרט.
התסריט מבוסס על הסיפור The Romance of Henry Menafee של פול גאליקו. מילות השירים נכתבו בידי ג'וני מרסר.
בתפקידים הראשיים משחקים דני קיי ופייר אנג'לי. בסרט יש הרבה קטעי קרקס עם לוליינות, טרפז וחיות מאולפות (אז זה היה מותר).
תקציר העלילה
אנדרו לאראבי (דני קיי) הוא מורה בבית ספר באחת העיירות בסאסקס. הוא מלמד את התלמידים בשיטות של שירים וריקודים שלא מוצאות חן בעיני המנהל שהוא אביו הקפדן וחמור הסבר, מת'יו לאראבי (נואל פרסל). אנדרו מאורס כבר חמש שנים ללטיציה (פטרישה קאץ) ומבטיח להתחתן איתה כאשר יקבל העלאה בתפקיד. אנדרו הוא ארכאולוג חובב ובטוח שבחורבות מבנה עתיק, טמנו חיילי הלגיון הרומאי, פסל של האל פאן. כאשר ימצא את הפסל הוא יפרסם זאת ויקבל העלאה.
אנדרו מגיע לאתר, מתחיל לחפור ומגלה שלידו התמקם קרקס גדול - "קרקס גאליקו". מסתבר שהמקום נקנה על ידי לורד אלווד ויש לפנות את הקרקס. אנדרו משכנע את הלורד לדחות את הפינוי בשבוע ומתקבל בשמחה על ידי מנהל הקרקס אנטוניו (סלווטורה בקליני) חמשת בניו ואחייניתו סלינה (פייר אנג'לי). בין אנדרו וסלינה מתפתח רומן אהבה שמפוקח בקפדנות על ידי אנטוניו ובניו.
בקרקס יש הופעות עם חיות מאולפות, פילים, סוסים ואריות. אנדרו חופר מתחת לקרקס ולבסוף מגיח לכלוב האריות והקהל חושב שהוא חלק מההצגה. כאשר אנטוניו מצטרד, מתבקש אנדרו להחליף אותו ככרוז והוא עושה זאת בהצלחה ולאחר מכן כולם שרים ורוקדים את "לחיים, מזל טוב" (Salud, Buna Fortuna).
סלינה מצטרפת לאנדרו במערה והם נלכדים. כולם מחפשים אחריהם ובעזרת השימפנזה אנג'ליקה מתמוטטת תקרת המערה והם מתגלים מחובקים. כדי לפתור את הבעיה הם מציעים לאנדרו למות או להכריז על רצונו לשאת את סלינה. בהסכמת סילינה בורח אנדרו מהקרקס וחוזר לבית הספר.
אנג'לינה מוצאת את פסל פאן וסלינה מביאה אותו לבית הספר. האב מרוצה ומוכרז תאריך הנישואים עם לטיציה. ביום החתונה מתברר שכל התלמידים ברחו לקרקס. אנדרו רודף אחריהם, נתפס על ידי האחים שמכריחים אותו להשתתף במופע טרפז ולוליינות. גם אביו נוכח במופע ומשוכנע שטוב לאנדרו שיהיה ליצן כי במשפחה היה ליצן אחד מוכשר.
ניקולאוס אסטרהאזי
ניקולאוס אסטרהאזי (בהונגרית: Esterházy Miklós József; בגרמנית: Nikolaus Esterházy; 18 בדצמבר 1714 – 28 בספטמבר 1790) היה נסיך הונגרי, בן למשפחת אסטרהאזי הידועה. מפעלי הבנייה המרשימים שלו, טעמו באופרה ותרומתו להפקות מוזיקה נוספות הקנו לו את התואר "המפואר". הוא זכור גם כמעסיקו העיקרי של המלחין יוזף היידן.
חייו
ניקולאוס היה בנו של הנסיך יוזף (יוסף שימון אנטל 1688–1721) ואחיו הצעיר של הנסיך פאול אנטון (פל אנטל 1711–1762). את התואר "נסיך" קיבל עם מותו של אחיו הבכור.
שמו בשפות השונות הוא: ניקולאוס יוזף בגרמנית (שפת האימפריה האוסטרית שבה היה נסיך), מיקלוש יוז'ף בהונגרית (ככל הנראה שפת אימו), וניקולס, באנגלית.
בתקופה שלפני מות אחיו החזיק ניקולאוס בתואר רוזן. הוא חי לרוב בנפרד מאחיו, בבית-ציד הסמוך לנויזידלרזה בהונגריה. האחים הסתדרו היטב האחד עם השני, לפחות על-פי התכתובת ביניהם. עם מותו של פאול אנטון ב-1762, הפך ניקולאוס לנסיך וקיבל לידיו את השליטה בנכסי המשפחה. ב-1766 החל בבניית ארמון מפואר באסטרהאזי (כיום ארטוד) באזור הונגריה הכפרית, על האתר שבו שכן בית הציד שלו. הארמון היה הבית האהוב עליו ביותר מבין כל הבתים של משפחת אסטרהאזי, והוא אף מכונה לעיתים "ורסאי ההונגרי", כאשר כיום הוא משמש גם כאטרקציה תיירותית. בתחילה, בילה הנסיך את תקופת הקיץ בארמונו החדש. אך החל בהדרגה לבלות שם את מרבית זמנו, עד כ-10 חודשים בשנה. ניקולאוס למעשה לא חי בווינה, ובזמן שבו לא גר באסטרהאזי, הוא בילה בבית המשפחה הישן הממוקם באייזנשטט.
לניקולאוס הייתה הכנסה גבוהה מאוד; לפי כמה מקורות, הוא אף היה עשיר מן הקיסר עצמו. פרט לכך, גם הוצאותיו היו גדולות מאוד, ועם מותו נאלץ בנו שירש אותו (הנסיך אנטון 1738–1794) לבצע שורה של קיצוצים כלכליים, ביניהם גם פיטור התזמורת וצמצום האירועים המוזיקליים בחצר.
אישיות והופעה
ניקולאוס ירש מנהגים ונוהלים מן הצבא שאותם החיל על משק הבית שלו ועל הנהלת נכסיו. מנהלו הכללי, פטר לודוויג פון ראהיר היה גם הוא איש צבא, ונותני השירות הבכירים במשק ביתו של הנסיך (ביניהם גם יוזף היידן) כונו "קציני הבית", וסעדו על שולחן מיוחד שהוקצה להם.
הנסיך שאף לניהול ישר ולהוצאה מדויקת לפועל של הפרוטוקול על ידי עובדיו. בשלב מסוים, הוא הפיץ מסמך מודפס לכפופים לו הכולל שורת הנחיות ונוהגים כמו: "על הפקידים לנהוג בנימוס", "שתייה לשוכרה היא מידה רעה", "יש לספור את הכוורות (בגנים)", "אורח החיים של פקידים יהיה ירא-שמיים" וכו'. למעשה, סגנון ניהול זה היה מוצלח, משום שעם מותו, השאיר אחריו הנסיך נכסים עשירים ויעילים יותר.
ניקולאוס תקצב בנדיבות את המלתחה שלו; הוא נהג ללבוש מקטורן משובץ יהלומים. בנוסף, נטה הנסיך חיבה למוזיקה. הוא ניגן על צ'לו, ויולה דה-גמבה ועל הבריטון, כלי מיתר נדיר וקשה לנגינה, שהיה אהוב עליו ביותר.
נדבנות
הוצאותיו הרבות של ניקולאוס לא נועדו בהכרח לכלכל אותו עצמו; קארל גיירינגר, בביבליוגרפיה שכתב על היידן תיעד תוכנית רווחה סוציאלית לעובדי הנסיך ובמימונו: "הנסיך הפגין פעמים רבות רוחב-לב ונדיבות, והציג קו-מחשבה חברתי שלא היה נפוץ בזמנו. הוא שילם פנסיה לעובדיו המזדקנים ואף הרעיף מענקים קטנים על אלמנותיהם. הוא גם תמך כלכלית בבית חולים צנוע באייזנשטט ובאחד נוסף באסטרהאזי, שהיה זמין לעובדי החצר. התרופות שחולקו על ידי מנזר האחים "מסדר הרחמים" מומנו ברוב המקרים על ידי הנסיך. כל עובד היה זכאי להתייעץ עם אחד משלושת המטפלים שבחצר. אם הרופא היה ממליץ, אותו חולה היה נשלח לספא על מנת לקבל טיפול, על חשבנו של הנסיך". בנוסף, נראה שגם ניקולאוס אסטרהאזי היה בין נותני החסות לשבע הקהילות היהודיות בחבל בורגנלנד שבאוסטריה.
ניקולאוס והיידן
נזיפתו של היידן ב-1765 כללה הוראה שלפיה על היידן לכתוב יותר יצירות לכלי האהוב על הנסיך, הבריטון. היידן נענה מיד להוראה, והחל מאותו הזמן ועד לאמצע שנות ה-70 של אותה מאה, כתב 126 שלישיות לכלי זה, וכמה יצירות נוספות, ביניהם גם קונצ'רטי. במרוצת השנים נשכח הבריטון כמעט כליל, ויצירות אלו אינן מבוצעות לרוב. לקראת סוף ימיו ניגן ניקולאוס במידה מועטה מאוד, והפך למעין "בטטת כורסא", בהקשיבו ללא הרף להפקות אופרה של היידן והרכבו, וגם להפקות של התיאטרון הראשי ולתיאטרון המריונטות באסטרהאזי. חלק מן האופרות שבוצעו שם היו מפרי עטו של היידן, כגון האביר אורלנדו וחלקן האחר של מלחינים שונים. האופרות שכתב היידן נחשבות ליצירות הפחות ידועות כיום. ברם, לא ידוע שניקולאוס הביע עניין בסדרת הרביעיות שכתב היידן, אשר נמנות כיום עם יצירותיו המשובחות ביותר.
התזמורת שהחזיק הנסיך הייתה קטנה אף מתזמורות סימפוניות בזמנו, ובשנות ה-60 של המאה ה-18 מנתה בין 13 ל-15 נגנים קבועים. מאוחר יותר, הודות להקמת בית האופרה של אסטרהאזי, גדלה התזמורת משמעותית עד שמנתה 22–24 נגנים.
מכתב מאת היידן מעיד על כך שניקולאוס היה שרוי באבל מתמשך לאחר פטירתה של אשתו (25 בפברואר 1790), הנסיכה מריה אליזבת. המלחין ניסה לרומם את רוחו של ניקולאוס בעזרת המוזיקה, במשך חודשי האבלות הראשונים. נאמנותו של היידן לנסיך הייתה נוגעת ללב, אך ייתכן שחש הקלה מועטה לאחר שזה נפטר לבסוף ב-28 בספטמבר 1790.
מטקסיתריום
מטקסיתריום (שם מדעי: Metaxytherium; מיוונית עתיקה: "μεταξύ" - ביניים, "θηρίον" - חיה/בהמה כלומר: "חיית ביניים") הוא סוג נכחד של יונק ימי ממשפחת התחשיים, אשר התקיים בימים רדודים מכוסי עשב ימי באמריקה, אירופה ואפריקה בין האוליגוקן לפליוקן שלפני 25.7 עד 3 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו סביב ים הקדום פרתטיס, הים התיכון ולחופי האוקיינוס האטלנטי, הים הקריבי ואף לחופי האוקיינוס השקט המערבי.
סוג זה תואר ב-1840 בידי החוקר De Christol על סמך מאובנים מפלורידה ובאחה קליפורניה והתגלה כבר במאה ה-17 במונפלייה שבצרפת, אך נחשב לסוג של היפופוטם. הסוג מכיל כמה שם נרדף כמו: Thalattosiren, Halianassa, Felsinoitherium, Cheirotherium ו-Hesperosiren, אשר נכללו בהם כמה מינים שעברו לסוג.
הסוג קרוב לדוסיסירן ולתחש המשכן המודרני וכמותו בעל מבנה גוף חביתי, לסתות עבות ושיניים המותאמות ללחיכת עשבים ימיים ואצות כשהיה שחיין איטי יחסית אך בעל זנב רחב דומה לזה של לווייתנאים ופחות מזכיר את פרות הים. גודלו משתנה בין המינים באורך של 2 עד 5 מטרים.
ככל הנראה רעה באזורים טרופיים ונע באיטיות על קרקעית הים. הוא עצמו נטרף לעיתים בידי כריש טיגרי (נמצאו מאובנים עם שרידי נשיכה מתאימות לכריש טיגרי) ומינים קדומים של שש זימיים ואלי גם בידי המגלודון.
מינים
הסוג מכיל 8 מינים תקפים:
נתוני אוויר
נתוני אוויר (באנגלית: Air Data) בתעופה הם נתונים הנמדדים על ידי המערכת הפיטו־סטטית של כלי טיס ומקנים למערכות וצוות האוויר מידע על תנאי הטיסה של המטוס.
נתוני אוויר בסיסיים נמדדים ישירות על ידי מדידת לחץ (מערכת פיטו־סטטית) או על ידי מדידת זווית (משדרי זווית התקפה למיניהם). הנתונים הנכללים בקטגוריה זאת הם מהירות אווירית מכשירית, גובה ברומטרי, קצב נסיקה/הנמכה, קצב החלקה וזווית התקפה.
קטגוריה נוספת של נתוני אוויר, הם נתוני אוויר מחושבים, אלה משתמשים במכשירים מכניים או אלקטרוניים המשלבים מספר נתוני אוויר בסיסיים בשביל לספק נתונים נוספים. נתונים הנכללים בקטגוריה זאת הם מספר מאך, מהירות אווירית מתוקנת, מהירות אווירית אמיתית, מהירות אווירית מושווית, זווית התקפה מחושבת, זווית וקצב החלקה וכדומה. מערכות הללו עושות גם שימוש בחיישני טמפרטורה חיצונית לחישובים שלהם.
נתוני אוויר הם קריטיים מערכות בקרת טיסה אוטומטיות ככלל ומערכות טוס־על־חוט בפרט שכן אלה נכנסים ישירות לחוגי הבקרה של המערכות וקובעות ערכים שונים המשפיעים על חישובים ועל ידי כך ישירות על התנהגות ותגובת המערכת וכלי הטיס. הם גם קריטיים לצוותי האוויר, שכן הם מוצגים במחווני הטיסה ושמשים כנתונים בסיסיים עליהם מסתמכים אנשי הצוות לביצוע תמרונים, לניווט והערכת מצב. שגיאות בנתונים אלה הנגרמות מבעיית המכשיר, צוות האוויר או צוותי קרקע הן לרוב הרות אסון.
הפרוצה המוסרית
הפרוצה המוסרית: מדריך לאפשרויות מיניות אינסופיות The Ethical Slut: A Guide to Infinite Sexual Possibilities הוא ספר עיון באנגלית מאת דוסי איסטון וג'נט הרדי. במהדורה הראשונה שיצאה בשנת 1997 שם הסופרות הושמט ובמקום זה הופיע השם הבדוי קתרין א. ליסט.
התוכן
המחברות מגדירות את המונח פרוצה (slut) כ"אדם מכל מגדר שיש לה את האומץ לנהל את חייה על פי הכלל האומר שמין זה דבר נחמד ועונג הוא טוב בשבילך״. המילה נוכסה ממשמעותה המקורית ככנוי גנאי למישהו/י מופקרת, ומתייחסת במקום זאת למישהי/ו שנהנה ממין ועונג מאינטימיות גופנית עם בני/בנות זוג אחדים, ובוחרת להיות בעניין ולקבל אותו כפשוטו בדרך מוסרית ופתוחה ולא כבגידה.
״הפרוצה המוסרית״ דן בשאלה כיצד לחיות חיים פעילים, שיש בהם מערכות רבות של יחסי מין במקביל, בצורה הוגנת וישרה. הנושאים כוללים את השאלות איך להתמודד באופן מעשי עם הקשיים וההזדמנויות במציאת בני/ת זוג וטיפוחם, קיום מערכות יחסים עם אחרים ואסטרטגיות לצמיחה אישית.
הספר מכיל פרקים העוסקים בהתמודדות עם אי-מונוגמיה בהסכמה בתת-תרבויות שונות, כמו הקהילות ההומוסקסואליות והלסביות, מידע על איך לטפל בתזמון, קנאה, תקשורת, קונפליקט במערכות יחסים, וכללי התנהגות (אטיקט) במפגשים מיניים קבוצתיים.
העיבוד לסרט
מאמר שפורסם בשבועון East Bay Express ב־31 בינואר 2007, דווח כי מעבדות מוזס מא מתעתדות להפיק עיבוד קולנועי לספר ״הפרוצה המוסרית״. אך נכון לשנת 2020 הפרויקט עדיין לא יצא לפועל.
בשנת 2013 גייס המפיק והבמאי בן פריץ מימון (באופן פרטי ובאמצעות פרויקט גיוס המונים), ליצירת סדרת רשת שנכתבה בהשראת הספר. המחברות איסטון והרדי היו מעורבות בתהליך הכתיבה. בשנת 2016 ארבע עונות של ״הפרוצה המוסרית״, יצאו ביוטיוב למרות אתגרי המימון הקשים ישנם ברשת 50 פרקים, שאורכם בין 4 ל 9 דקות. הסדרה מתרכזת בשתי חברות המחליטות לבדוק מערכות יחסים פתוחות ונעזרות בספר ההדרכה ״הפרוצה המוסרית״.
עיבוד למחזה
במאי 2008 בתיאטרון נסיוני בעיר מדיסון במדינת ויסקונסין. נפתחה ההצגה Multiple O של המחזאי ג׳ון סייבל המבוססת על ״הפרוצה המוסרית״
מהדורות נוספות
אחת המחברות, דוסי איסטון, דיווחה במאי 2007 כי היא וג׳נט הרדי עובדות על מהדורה שנייה של הספר שתכלול תרגילי תקשורת, ומידע נוסף על קהילות הפוליאמוריה באינטרנט. הספר פורסם במרץ 2009 ונקרא ״הפרוצה המוסרית: מדריך מעשי לפוליאמוריה, יחסים פתוחים והרפתקאות אחרות״. The Ethical Slut: A Practical Guide to Polyamory, Open Relationships & Other Adventures מהדורה שלישית יצאה באוגוסט 2017 תחת הכותרת הפרוצה המוסרית, המהדורה השלישית: מדריך מעשי לפוליאמוריה, יחסים פתוחים וחירויות אחרות במין ואהבה Ethical Slut, Third Edition: A Practical Guide to Polyamory, Open Relationships, and Other Freedoms in Sex and Love.
המהדורה השלישית עודכנה כך שתכלול ראיונות עם בני דור המילניום (דור ה-Y) שהם ״פולי״ פוליסקסואלים (צעירים שגדלו ללא הדעות הקדומות שבני הדורות הקודמים נתקלו בהם בנושאי מגדר, נטיות, מיניות ומערכות יחסים), מחוות לחלוצי הפולי, ומאמרים קצרים חדשים בנושאים כמו אי-מיניות, עובדות מין, ודרכים בהן ״פולי״ יכולים להפגש ולשגשג.
הסופרות גם כללו במהדורה תוכן חדש על מערכות יחסים לא מסורתיות שהן מעבר לפרדיגמה הפוליאמורית של "יותר משניים": זוגות שאינם גרים יחד, זוגות שלא מקיימים יחסי מין זה עם זה, סוגי יחסים לא מקבילים, זוגות עם סגנונות מין שונים ומגוונים, ויצא לאור בשפות פערי כוחות, וקשרים מעבר לאוריינטציה, תוך שימוש בשפה מגדרית לא בינארית ומונחים חדשים שהפכו למקובלים מאז המהדורה הקודמת.
אוליבר רק
אוליבר רק (בגרמנית: Oliver Reck, נולד ב-27 בפברואר 1965 בפרנקפורט שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בורדר ברמן ובשאלקה 04 בעמדת השוער.
רק נחשב לאחד השוערים היעילים ביותר בתולדות הבונדסליגה. רק שמר על שער נקי ב-176 מתוך 471 משחקים בבונדסליגה.
ורדר ברמן
רק החל את קריירת הבוגרים שלו בקיקרז אופנבך, ששיחקה בבונדסליגה באותו זמן. בשנת 1984 ירד עם קיקרז אופנבך אל הבונדסליגה השנייה, ובשנת 1985 חתם בוורדר ברמן. רק שיחק בוורדר ברמן במשך 13 עונות רצופות, בהן צבר 345 הופעות. רק זכה עם ורדר ברמן בשתי אליפויות הבונדסליגה, הראשונה בשנת 1988 והשנייה בשנת 1993. כמו כן, זכה רק עם ורדר ברמן בשני גביעים מקומיים, הראשון בשנת 1991, לאחר ניצחון בפנדלים על פ.צ. קלן לאחר 1-1 בתום 120 דקות, והשני בשנת 1994, לאחר ניצחון 3-1 בגמר על רוט-וייס אסן. רק גם הפסיד בשני גמרים, בשנת 1989 רק שיחק בגמר בו הפסידה ברמן 4-1 לבורוסיה דורטמונד, ובשנת 1990 שיחק בגמר בו הפסידה ורדר ברמן 3-2 לקייזרסלאוטן. רק זכה פעם אחת עם הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1992, לאחר ניצחון 2-0 במשחק הגמר מול מונקו, אך לא שיחק בגמר זה.
קריירה בינלאומית
רק זכה עם הנבחרת האולימפית של גרמניה המערבית במדליית ארד באולימפיאדת סיאול בשנת 1988, על אף שלא זכה לדקות משחק, ושימש גיבוי לאובה קאמפס. הזימון הבא של רק לנבחרת גרמניה היה למשחק הכנה ליורו 1996, בו ניצחה גרמניה 9-1 את נבחרת ליכטנשטיין, וזו הייתה הופעתו היחידה של רק במדי הנבחרת. עם זאת, זומן רק ליורו 1996, והיווה גיבוי מהספסל לאנדראס קפקה ולאוליבר קאן, וזכה עם הנבחרת בטורניר.
קריירת אימון
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, רק מילא מספר תפקידי אימון. תחילה שימש כמאמן שוערים בשאלקה 04, ואחר כך הפך למאמן זמני בדיסבורג בשנת 2011, ובהמשך מונה למאמן קבוע, אך פוטר כעבור זמן קצר עקב הישגים דלים. בעונת 2013/14 מונה למאמן פורטונה דיסלדורף באופן זמני וכשמונה מאמן קבוע, חזר רק להיות מאמן שוערים. בעונת 2015 מונה רק למאמן קבוע, אך פוטר במהלך פברואר 2015 לאחר שקבוצתו השיגה נקודה בודדת מתוך תשע אפשריות בשובה מפגרת החורף.
חיים אישיים
רק הוא אביו החורג של הכדורגלן פייר-מישל לאזוגה.
תארים
עם ורדר ברמן:
עם שאלקה 04:
עם נבחרת גרמניה:
וולטר
פרנסואה-מארי ארואה (בצרפתית: François-Marie Arouet; 21 בנובמבר 1694 – 30 במאי 1778), שנודע בשם העט שלו ווֹלטֶר (בצרפתית: Voltaire), היה סופר ופילוסוף צרפתי, מהוגי הנאורות.
וולטר היה אחד מאנשי הרוח הבולטים של עידן הנאורות, והאמין שהספרות היא הדרך להובלת השינוי החברתי. כתביו ההומוריסטיים, הסאטיריים והפילוסופיים הציגו את סלידתו מהכנסייה הקתולית, מחוסר הסובלנות, ומהרודנות.
רקע
אצל רבים ההשכלה נתפשה כדת של ממש – דת הומנית הדוגלת בקידמה, כלומר באמונה שהקידמה תשפר את חייהם של בני האדם. המשכילים האמינו שבני האדם מתפתחים, בנוסף על ההתפתחות הטכנולוגית גם מבחינה מוסרית, ולכן לא היה להם ספק שהעתיד צופן בחובו טוב. לשיטתם, כדי להגיע לקידמה צריכים בני האדם להיחלץ מהאמונות הטפלות ולהתחיל לחשוב בעצמם. האמונה בקידמה היא אולי ההבדל הגדול בין זרמים דטרמיניסטיים בדתות לבין תנועת ההשכלה. זרמים אלו טוענים כי האדם אינו יכול לשנות את גורלו. ההשכלה, לעומת זאת, טוענת שיש בידו של האדם לשנות את מצבו ואת מצב החברה בה הוא נמצא, על ידי פיתוח החשיבה והמוסר. המשכילים סלדו מן הדת בכלל ומן הנצרות בפרט, אותה ביקרו בחריפות וטענו נגדה שאין זה מוסרי לכפות על בני אדם אמונה בדת מסוימת, וכמו כן אין להענישם בשל אמונתם. טענות אלו ואחרות הפכו את ההשכלה לאויבת מושבעת של הנצרות, ששלטה באותם ימים באירופה כולה. וולטר היה אחד המבקרים הגדולים של הנצרות, ומשום כך אולי גם אחד השנואים עליה ביותר.
המשכילים פעלו בכל אירופה, משוודיה בצפון ועד ספרד בדרום, מרוסיה במזרח ועד בריטניה במערב. לא היה גוף או ממסד מסוים אליו השתייכו כולם, אך דעותיהם בנושאים שונים היו קרובות למדי. מרכז ההשכלה באותם ימים היה בצרפת, ובעיקר בירתה פריז. המשכילים בפריז (וולטר, ז'אן-ז'אק רוסו, מונטסקייה ואחרים) נאבקו נגד השלטון האבסולוטי בצרפת ונגד הכנסייה הקתולית ששלטה באזור. הם הציעו מגוון דרכים לשיפור המשטרים באירופה ולשיפור מעמדו של האזרח, כגון רעיון הפרדת הרשויות של מונטסקייה, או "האמנה החברתית" של רוסו. רעיונות אלה נקלטו בצרפת, ובמידה רבה שימשו ככר הרעיוני ממנו צמחה המהפכה הצרפתית, שלאחריה יושם חלק ניכר מרעיונות ההשכלה. לתנועת הנאורות הייתה גם השפעה ניכרת מעבר לאוקיינוס האטלנטי, ובייחוד על החשיבה של האבות המייסדים של ארצות הברית.
קורות חיים
וולטר נולד כפרנסואה-מארי ארואה ב-21 בנובמבר 1694 בפריז, בנו של נוטריון. בילדותו סבל ממחלות רבות, ולא פעם היה על סף מוות. בגיל צעיר התייתם מאמו, ואביו שהתקשה לגדלו לבד, שלח אותו ללמוד בבית הספר הישועי לואי לה-גראן. בבית הספר החל וולטר לגלות סלידה מן הדת ולימודיה, ולהימשך אל מקצועות הספרות והחברה.
בגיל 16 עזב וולטר את בית הספר, ובניגוד לשאיפת אביו שרצה שיהיה עורך דין, החליט להתקיים אך ורק מכתיבתו ושנינותו. ואכן, חלק גדול מהונו של וולטר נרכש בזכות כתיבתו, אך וולטר השיג ממון רב גם בעסקים שונים. בזכות כספו יכול היה וולטר להביע את דעותיו ללא חשש.
וולטר היה סאטיריקן מושבע, והצלחתו בקרב המעמד הגבוה נבעה במידה לא מבוטלת מקסמו האישי הרב ומשנינותו, אולם זו האחרונה גם סיבכה אותו לא פעם בחייו. בשנת 1717, לאחר שנחשד בפרסום עלון התרסה כנגד השלטון, נשפט וולטר ונשלח ל-11 חודשים בבסטיליה, בית הכלא האכזרי לאסירים פוליטיים. הוא כתב את Oedipe ("אדיפוס") בזמן שריצה את עונשו, מחזה שהיה להצלחתו הראשונה של וולטר בתחום התיאטרון.
לאחר שהשתחרר מהכלא, החל להיקרא "ארואה דה וולטר", שם המרמז על ייחוס אצילי. מקור הכינוי "וולטר" אינו לחלוטין ברור, אך ישנן שתי השערות בעניין. ההסבר הפחות מקובל הוא שהכינוי וולטר הוא שיבוש של Le Volontaire, "הדעתן", כינוי שדבק בו בהיותו בבית הספר. סברה אחרת גורסת כי הכינוי הוא סירוס אותיות כלשהו של Arouet Le Jeune, "ארואה הצעיר". מכל מקום, ההחלטה הנועזת יותר של וולטר הייתה להוסיף לשמו את קידומת האצולה "דה", אף על פי שלפי מוצאו לא היה ראוי לכך. וולטר היה מלא בהערכה עצמית, וכך ב-1718 היה ל-"ארואה דה וולטר", השם בו התפרסם.
בשנת 1726, לאחר שהזמין אציל בשם שבלייה דה-רואן לדו-קרב, נכלא שוב בבסטיליה, ולאחר זמן קצר הוצבה בפניו הברירה – מאסר ממושך או גלות. וולטר בחר בגלות, ועבר לגור באנגליה. בזמן שהותו באנגליה הכיר דמויות בולטות כבולינגברוק, ג'ונתן סוויפט ואלכסנדר פופ, ולמד את עבודתם החשובה של משכילים כג'ון לוק הפילוסוף, אייזק ניוטון המדען, וכמה מתמטיקאים מצליחים. וולטר התעניין מאוד בדרכי השלטון והדת באנגליה, וסבר שהן מתאימות לאופיו המיוחד של העם האנגלי. ב-1729 חזר לצרפת והחל לשקוד על כתיבתו של ספר חדש העוסק בדרכיהם המיוחדות של האנגלים בעניינים אלו. תוכן הספר התקבל כהתגרות בשלטון הצרפתי, ובשנת 1734 הסתבך שוב עם השלטון.
וולטר אולץ לעזוב את פריז פעם נוספת, ועבר לגור ב"שאטו דה סירה" – אחוזתו של המרקיז די שאטלה. הוא הוזמן לאחוזה על ידי מאדאם די שאטלה, ונשאר לגור שם כ-15 שנה. לוולטר היו רומנים רבים בחייו, בין השאר עם מאדאם דה פומפדור, אך הקשר המשמעותי ביותר בחייו היה עם מאדאם די שאטלה, אשת המרקיז שהייתה צעירה ממנו בתריסר שנים. הוא אהב אותה מאוד, אף שאהבתה אליו מוטלת בספק, ולא חדל לאהוב אותה גם אחרי שגילה את הקשר בינה לבין האציל הצעיר סן למבר. היא נפטרה בשנת 1746 בעת לידה (אבי התינוק היה סן למבר). מותה, והגילוי שהחליפה את תמונתו שהייתה בטבעת שקנה לה בזו של האציל הצעיר, שברו את לבו. המרקיז די שאטלה קיבל את וולטר חרף הרומן שלו עם אשתו, והניח לפילוסוף להישאר באחוזתו במשך שנים, עד מותו ב-1749.
בשנה בה נפטר המרקיז, הוזמן וולטר לארמון סנסוסי שבפוטסדם, פרוסיה על ידי מלכה הנאור פרידריך הגדול. בין וולטר ו"פרדי" התפתחה מערכת יחסים הדוקה. לשניים הייתה אישיות דומה, ואף דעות דומות בענייני השלטון ודת. בשנת 1753 עזב וולטר את חצרו של המלך ואת פרוסיה לאחר כמה שערוריות עסקיות, ותקרית בה פרסם כתב נאצה נגד נשיא האקדמיה למדעים של פרוסיה.
ב-1755 התיישב בז'נבה, אך לאחר שאחד ממחזותיו הוחרם, עזב אותה וקנה ב-1758 אחוזה בשם "פרנה" (Ferney), על גבול צרפת-שווייץ. לימים, הפכה פרנה לבירתה האינטלקטואלית של אירופה כולה. באחוזה זו המשיך לכתוב כמעט עד יום מותו. הוא כתב עשרות ספרים, מאות מאמרים, ואלפי מכתבים לחבריו באירופה. לפרנסתו גידל תולעי משי ושיווק בהצלחה את תוצרתן. הוא נקט בתחבולת פרסום חדשנית, כשנהג לשלוח גרבי משי לידועניות תקופתו עם בקשה שיציגו את רגליהן היפות, בגרבי המשי שלו, בפני גברים רבים ככל האפשר ויספרו להם מי ייצר עבורן את הגרביים.
ב-1778, בגיל 83, חזר וולטר לפריז. כנראה, ההתרגשות שבחזרה לעיר מולדתו הייתה רבה מדי עבורו, והוא נפטר עם הגיעו לעיר. הכנסייה, שתיעבה אותו, לא איפשרה לו קבורה דתית, והוא נקבר הרחק בחבל שמפאן. לאחר המהפכה, בשנת 1791, הועברו עצמותיו לפנתיאון בפריז.
עמדותיו של וולטר
וולטר נלחם כל ימיו נגד הדת הרודפת והשלטון חסר הסובלנות שהיה בימיו. הוא העלה על נס את חופש המחשבה ויצא בנחישות נגד הכנסייה הקתולית. סלידתו מחוסר סובלנות התבטאה גם במילים בהן נהג לחתום את מרבית מכתביו – "למחוץ את השיקוץ". ייחודו של וולטר היה בעיקר ביציאתו נגד המדע ולא רק נגד הדת, זאת בהתחשב בזמן ובמקום בו נכתבו דבריו, תעיד על כך העובדה שבספרו קנדיד הפרק הראשון עוסק בפנגלוס אשר מייצג את המדע ובביקורת צינית על האיש.
על הדת
עוד מימי לימודיו בבית הספר הישועי שנא וולטר את מנהגי הדת הנוצרית. בבגרותו הייתה הנצרות לאחת המטרות העיקריות של חצי שנינותו ולעגו, כמו גם האמונות הטפלות שלטענתו הרכיבו אותה. הוא כתב בין השאר ש-"כל אדם המכבד את עצמו מוכרח להימלא חלחלה לנוכח הכת הנוצרית". אחד העניינים שהוא יצא נגדם בקביעות בספריו הוא "הצדק האלוהי" שבו הנוצרים האמינו, לפיו אלוהים יכול לעשות רק טוב וכל דבר רע שקורה בעולם הוא מוצדק. עם זאת וולטר לא היה אתאיסט, אלא האמין שאלוהים ברא את העולם, אך כל התפילות והסיפורים העל-טבעיים על התגלות הם מיותרים ושקריים (דאיזם). הוא האמין שהאמונה באל אחד הייתה אמונה ראשונית של האדם, ושהדת הראשונה הייתה הדאיזם, אף על פי שקשה ליישב טענה זו עם טענות אחרות שלו.
במילון הפילוסופי, תחת הערך 'כיתות' כתב וולטר:
יחד עם זה בכתביו נמצאו התבטאויות של שנאת זרים, כאשר יצא נגד היהדות והיהודים בכתביו. ולכך יוקצה פרק נפרד, ראו בהמשך.
על השלטון
וולטר שנא עריצות בכל צורה שהיא, אך לא האמין שצורת משטר אחת טובה מצורת משטר אחרת. הוא ראה בדמוקרטיה רעיון מעניין, אך לא מושג קדוש. כמו מקיאוולי חשב וולטר שהאנושות נמצאת במעגל תמידי של תרבות וברבריות, ולכל היותר שלטון מסוים מסוגל להביא להארכת חייה של התרבות, אך לא לדחות את הנפילה לברבריות עד אין קץ (שכן זהו מצבה הטבעי של האנושות). אך כותב הנסיך היה פסימי מכותב קנדיד. זה האחרון, האמין שבאמצעות שיפור השלטון ניתן לשפר את מצבה של האנושות, או לעשות אותו גרוע פחות (וולטר תפש את הטוב בעולם על דרך השלילה: כיצד ניתן לגרום פחות סבל).
הסופרת אוולין ביאטריס הול תמצתה בספר עליו מ-1906 את תמיכתו של וולטר במקרה מסוים בחופש הביטוי באימרה (במילותיה של הול): "אינני מסכים עם דבריך, אך אגן עד מוות על זכותך להשמיעם". פעמים רבות מיוחסת האמרה לוולטר עצמו, ואכן נורברט גוטרמן מצטט בספר משנת 1963 שורה דומה שכתב וולטר במכתב בשנת 1770, "אינני מקבל את דבריך, אך אני מוכן להקריב את חיי כדי שתוכל לאמרם". אך למעשה הוא לא אמר זאת.
לזכות וולטר, שהיה איש המילים, עמדו גם מעשים. ב-1762 נלחם בשלטון ובדת גם יחד כשניסה להפוך את גזר דינו של אדם בשם ז'אן קאלאס (Jean Calas), שעונה והוצא להורג באשמת רצח בנו ללא כל ראיות. מאוחר יותר התברר שגם וולטר המציא ראיות משל עצמו על מנת להגן על קאלאס. האשמה שיוחסה לקאלאס הייתה רצח בנו על רקע של רצונו של הבן לאמץ את הקתוליות במקום הפרוטסטנטיות של משפחתו. וולטר האמין, בצדק, שהסיבה לגזר הדין הייתה רדיפה דתית. וולטר פעל לשינוי גזר הדין, והצליח. מקרה זה התפרסם באירופה כולה והעצים את חיבת ההמונים אליו.
על מוסר
וולטר לא האמין שטבע האדם רע מיסודו, אלא שאמונות טפלות ובורות הופכים אותו לכזה. תרבות והשתחררות מאמונות אלו הופכות את האדם למרושע פחות. הוא האמין שישנו מוסר אחד שנכון לכל העמים והתרבויות, ומוסר זה כולל אמיתות אוניברסליות כגון "אסור לרצוח בני-אדם", "רעב וכאב הם דברים רעים", וכדומה. וולטר האמין שיום יבוא ותהיה תרבות אוניברסלית שתהיה מבוססת על מוסר כלל-אנושי.
הגזענות ושנאת הזר בעמדותיו
לוולטר היו אמירות רבות שהצביעו על גזענות ושנאת זרים, שהוסיף וטפטף לתוך דבריו ועמדותיו בענייני דת ותרבות.
על "הכושים"
לאחר שתיאר כיצד למרות הרצון לשוויון מוחלט בעולם, למעשה יש להתמודד עם מצב בו תמיד יהיו הבדלי מעמדות בין עניים לעשירים, מתאר וולטר את "שחורי העור" מאפריקה כך:
על יהדות ויהודים
למרות פתיחות המחשבה שלו, וולטר היה אנטישמי מובהק, וכתביו מלאים ארס המכוון כלפי עם התנ"ך, וכלפי היהודים במצבם בימיו. ניתן לתלות זאת בכך שוולטר לא היה מסוגל לסלוח לעם שממנו צמחה הנצרות. במילון הפילוסופי, בערך "יהודים", הוא מביא ראיה מהתוכחות של נביאי ישראל שכבר היהודים הקדמונים היו אנשים רעים וחטאים, רודפי שלמונים, סרסורים ונושכי נשך, וטוב עשו הרומאים כשהחריבו את מדינת היהודים. לדעתו, משאת נפשם של היהודים בגולה היא להרבות צאצאים ולצבור כסף, רק בכך מתגלים כישרונותיהם, ואין בהם משוררים, ציירים או פילוסופים. בין היתר כתב שם: "אומות גדולות לא יכולות לקחת את חוקיהן ותורתן מאת עם קטן, בלתי-ידוע ומשועבד... האומר שהמצרים הפרסים והיוונים למדו את תורתם מהיהודים משול למי שיגיד שהרומאים למדו את תורתם מאזרחי ברטאני"
בערך "סובלנות" כתב וולטר:
דברים אלו עוררו את היהודי הפורטוגזי יצחק דה פינטו לחבר בשנת 1762 ספר תשובה בשם "הרהורי ביקורת", המתפלמס בחריפות עם דברי וולטר. במכתב תשובה ששיגר לדה פינטו הודה וולטר כי "שגיתי כשייחסתי את פשעי היחידים לעם שלם", והבטיח לתקן במהדורות הבאות, אך בו זמנית המשיך לבקר את אבות אבותיו של פינטו: "כאדם מבני העלייה וודאי לא היית הורג עשרים וארבעה אלף איש רק מפני שנזדווגו עם נשים מדייניות".
עם זאת, לוולטר הייתה השפעה עקיפה מכרעת על תהליך האמנציפציה ליהודים, כפי שכתב ההיסטוריון ברנאר לזר: "אם וולטר היה אנטישמי נלהב, הרי שהרעיונות שהוא והאנציקלופדיסטים ייצגו לא היו עוינים ליהודים, מאחר שהיו רעיונות של חופש ושוויון אוניברסליים."
כתיבתו של וולטר
וולטר כתב, ללא הפסקה, במשך כל חייו – שירים, מחזות, מאמרים בנושא היסטוריה, ספרים, סיפורים קצרים ועוד. הוא התכתב עם כל מי שנחשב באירופה של אותם ימים – תכתובתו כוללת כ-3000 מכתבים. בזכות הכתיבה התעשר והתפרסם, ובגללה גם נעצר ונאלץ לברוח מביתו. נראה שוולטר לא ראה בכתיבה רק אמצעי נוח להתבטאות, אלא גם כלי להגדרה עצמית, ולכן כפה על עצמו משטר עבודה חריף ביותר, ולא הפסיק לכתוב בין אם היה במעצר, במיטת חולים או בדיכאון. כיום, רק מעט מכתביו רלוונטיים וקריאים, הן משום שיצירותיו קשורות במידה רבה למקום ולזמן שבו חי, והן משום שהם מאוד חדגוניים. אך ליחן של המפורסמות ביצירותיו לא נס עד היום:
וולטר לא השאיר מורשת רחבה בתחום הפילוסופיה המוצהרת והעקבית, ונודע כאדם שגילם את תפיסת ההשכלה באורח חייו, כאיש אשכולות, וכסאטיריקן.
השפעת וולטר על ימינו
השפעתו הייחודית של וולטר היא חלק בלתי נפרד מהשפעת ההשכלה על העולם, במיוחד מאחר שיותר מכל אדם אחר הוא גילם את אורחות החיים שנבעו ממנה.
מאז ימי וולטר פחתה השפעת הדת באופן דרמטי בחלקים נרחבים בעולם. העקרונות עליהם נלחם – חופש המחשבה והאמונה, החיפוש אחר האמת בתחום ההיסטוריה, והחופש מעריצות הם עקרונות מקובלים בחשיבה הדמוקרטית בעולם המודרני.
הנצחה
על שמו נקרא מכתש וולטר שעל פני דימוס, אחד משני ירחי המאדים.
כתביו (מבחר)
עם למעלה מ-700 כתבים (אותם הכתיב למזכירה לפחות בערוב ימיו) וולטר השאיר אחריו את אחת היצירות הגדולות והמקיפות ביותר בספרות ובהיסטוריה האינטלקטואלית. פרטי ההדפסה וההוצאה לאור של כתבים רבים עדיין נמצאים היום במחקר, בין השאר בגלל נסיבותיהם הלא ברורות ולעיתים קרובות הכמעט קונספירטיביות. אבני דרך בביבליוגרפיה שלו הם עבודותיהם ורשימותיהם של אדריאן-ז'אן-קנטן בֶּשוֹ (Adrien-Jean-Quentin Beuchot), ז'ורז' בנז'סקו (Georges Bengesco), לואי מולאן (Louis Moland) ותיאודור בסטרמן (Besterman).
כתבים שתורגמו לעברית
ליקוטי כתבים:
מקלף
קולפן או מַקְלֵף הוא כלי מטבח המשמש לקילוף ירקות ופירות. הכלי בעל ידית העשויה לרוב פלסטיק אך גם עץ או מתכת, ובחלקו העליון של הכלי להב מתכת המשמש לקילוף הקליפה של הפרי או הירק.
הכלי משמש בעיקר לקילוף ירקות קשים כגון מלפפונים, גזרים ותפוחי אדמה ופירות קשים כגון תפוחי עץ ואגסים.
קולפן עשוי גם לשמש להכנת עיטורי מזון, כגון סלילי קליפת פרי הדר כעיטורי קוקטייל.
סוגי קולפנים
הקילוף בקולפנים ידיים מתבצע על ידי העברת הקולפן לאורך הפרי או הירק, ולאחר מכן סיבובו של הפרי והירק על מנת לקלף רצועה נוספת מהקליפה. בצורה זו מקלפים בכל מעבר רצועה אחת (לרוב ברוחב של כסנטימטר אחד), דבר הדורש מספר מעברים לרוחבו של הפרי או הירק כתלות בעוביו.
בקולפן מסוג לנקשייר (Lancashire), בקולפן אוסטרלי ובקולפן צרפתי מסוג "אקונום" (Econome), הסכין מהווה המשך לידית, בדומה לסכין מטבח רגילה. על מנת לעשות שימוש בקולפן זה יש להטות את הקולפן על מנת שיהיה ניצב לירק. בקולפן בצורת האות Y, הסכין נמצא בין שתי זרועות האות Y, והקילוף מתבצע כאשר הקולפן מקביל לירק או הפרי ולא בניצב לו.
בקולפן שווייצרי מסוג "גצה" (götze), ניתן לקלף את הפרי/ירק מלמטה למעלה וגם מלמעלה למטה, זאת בזכות השן השווייצרית הכפולה.
בקולפן ניצב, הקולפן מונח על השולחן, והפרי או הירק מסובבים באמצעות ידית, כאשר הסכין מהווה חלק מהמתקן המוצב.
ישראל אוסטרזצר
ישראל אוסטרזצר (כ"ט בשבט ה'תרס"ד, 15 בפברואר 1904 – אב ה'תש"א, יולי 1941) היה היסטוריון וחוקר הספרות התלמודית. סגן מנהל המכון למדעי היהדות בוורשה ומרצה לתלמוד ולספרות ימי הביניים במכון. חיבר ספרים ומאמרים. נספה בשואת יהודי אירופה.
ביוגרפיה
נולד בקולומיאה שבפלך סטניסלבוב, גליציה. התחנך בחינוך מסורתי, תחילה למד אצל סבו, ר' אלטר פרנקל, ואחר כך אצל רבי מאיר שפירא בעת כהונתו כרבה של טרנופול.
ב-1923 קיבל תעודת בגרות של הגימנסיון הקלאסי בקולומיאה. אחר כך למד פילוסופיה, היסטוריה ובלשנות קלאסית באוניברסיטת קרקוב ובאוניברסיטת ורשה שבה קיבל את תואר הדוקטור שלו בשנת 1927.
בשנת 1928 התקבל לעבודה במכון למדעי היהדות בוורשה, תחילה כמזכיר וכעבור שנה כסגן מנהל המכון. משנת 1933 החל לשמש מרצה לתלמוד ולספרות ימי הביניים במכון זה.
אוסטרזצר ריכז וערך את ספר הזיכרון לזכרו של המשורר מתתיהו שוהם, הספר אבד בתקופת השואה.
מחקריו
מחקרו של אוסטרזצר התמקד במשפט התלמוד ובהיסטוריה של העת העתיקה. הוא כתב מאמרי ביקורת ומסות ביוגרפיות לרוב, וכן שלושה ספרים:
שכרות נח
פרשת שכרותו של נח היא אחד מסיפורי המקרא בספר בראשית. הסיפור כולל את קללת חם - שיהיה "עבד עבדים" לאחיו.
הסיפור המקראי
לאחר שניצל נח מן המבול, נטע כרם, הפיק ממנו יין, ושתה ממנו לשוכרה. חם, בנו של נח, הבחין בנח שוכב באוהלו, כשהוא שיכור, מעורטל וערוותו חשופה. הוא סיפר על כך לשם וליפת אחיו. שם ויפת נכנסו לאוהל בהליכה אחורנית, כדי לכסות את ערוותו של נח השיכור מבלי לראות את ערוות אביהם. לאחר שהתפכח נח משכרותו, ונודע לו על שהתרחש, הטיל קללה על כנען בנו של חם, וברך את שם ויפת. קללתו של כנען היא שיהיה "עבד עבדים".
פרשנות הסיפור
החטא שבעקבותיו הוטלה הקללה לא ברור לגמרי מתוך הכתוב, והפרשנים התחבטו בעניין. הרלב"ג כתב, שחם חטא בחוסר צניעות בכך שהסתכל על ערוות אביו. הרמב"ן כתב, שחטאו של חם היה שלא דאג לכבודו של אביו, ופעל בניגוד למצופה ממנו: לכסות בעצמו את ערוות אביו, ובוודאי שלא לספר על כך לאחרים. בחז"ל מופיעות פרשנויות חופשיות יותר לחטאו של חם, לפיהן בראותו את ערוות אביו השיכור, הוא סירס אותו או אנס אותו.
הרב יעקב מדן טען שחם בא על אמו אשת נח, וממנה נולד כנען.
הפרשנים שפירשו שחם הוא שחטא, התחבטו בשאלה מדוע הוטלה הקללה לא על חם עצמו אלא על בנו, כנען.
לפי הרמב"ן כנען היה בנו הבכור של חם, והפרשיה אירעה לפני שנולדו לו בנים נוספים, ועל כן קילל נח את כנען כדי שהקללה תחול על זרעו של חם.
יצחק סולובייצ'יק
הרב יצחק הלוי סולובייצ'יק הוא ראש כולל בירושלים ומחבר ספרים תורניים.
ביוגרפיה
נולד בספרינג ואלי ליד מונסי שבמדינת ניו יורק, לרב יוסף דוב סולובייצ'יק, בנו של הרב שמחה סולובייצ'יק שהיה בנו הצעיר של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק מחבר הספר "בית הלוי".
למד בישיבת רבינו חיים ברלין בברוקלין אצל הרב יצחק הוטנר. הוא רואה גם ברב אהרן קוטלר את אחד מרבותיו המובהקים למרות שלא למד בישיבתו. למד אצל רבי חיים צימרמן, רבי יעקב ספסל והשתתף בעריכת ספרו דברי יעקב. לאחר שעלה לישראל למד כשנתיים בישיבת בריסק בירושלים, אצל קרובו הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, והיה בן בית אצלו.
במהלך שנות התש"ל הקים ישיבה ברחוב פרי חדש שבשכונת זיכרון משה בירושלים לבני הקיבוץ. בשנים האחרונות משמשת הישיבה גם ככולל אברכים. פתח סניף לכולל גם בבית שמש.
משפחתו
אחד מבניו הוא הרב אליהו סולובייצ'יק - חוקר ועורך ספרים.
חתנו הרב חיים לבל, ר"מ בישיבה קטנה.
בנו דוד הוא ראש הקיבוץ בישיבת אביו שערי שמחה.