cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קסאי נוטה
נוטה, חבר מפלגת האיחוד הדמוקרטי, נבחר לראשונה בשנת 2000 לתפקיד הנשיא על ידי הפרלמנט. הוא נבחר שנית לנשיא בינואר 2004 כאשר קיבל 20 קולות, לעומת 9 קולות ליריבו ג'סטין דה-בּרום.
הגל השלישי
הגל השלישי (באנגלית: The Third Wave) היה ניסוי ידוע, שנועד להדגים את פגיעותן של חברות דמוקרטיות לפשיזם.
את הניסוי ביצע רון ג'ונס, מורה אמריקאי להיסטוריה, על תלמידי כיתה י' שהשתתפו בשיעורי ההיסטוריה שלו כחלק מלימודים אודות גרמניה הנאצית. הניסוי נערך בבית הספר התיכון "Cubberley" בפאלו אלטו, קליפורניה, במהלך השבוע הראשון של אפריל 1967. ג'ונס, שלא הצליח להסביר לתלמידיו כיצד האוכלוסייה הגרמנית טענה לבורות בכל הנוגע להשמדת היהודים בתקופת השלטון הנאצי בארצם, החליט להדגים להם זאת. הוא הקים תנועה פיקטיבית בשם "הגל השלישי", ואמר לתלמידיו שמטרת התנועה היא לבטל את הדמוקרטיה. הטענה לפיה הדמוקרטיה מעדיפה את האינדיבדואליזם על פני החברה נחשבה כנקודת תורפה של הדמוקרטיה, וג'ונס הדגיש נושא זה בניסוח המוטו של התנועה שלו:
הניסוי לא תועד היטב בזמן אמת. מבין המקורות בני התקופה, הניסוי הוזכר בקצרה רק בשני גליונות של עיתון התלמידים של בית הספר, "The Cubberley Catamount". גיליון נוסף של העיתון מכיל מאמר ארוך יותר על הניסוי, לאחר שזה הסתיים. ג'ונס עצמו כתב תיאור מפורט של הניסוי לאחר כתשע שנים, ואחר כך הופיעו מאמרים נוספים, חלקם כוללים ראיונות עם ג'ונס ועם כמה מהתלמידים.
מהלך הניסוי
ג'ונס כתב שהוא התחיל את היום הראשון של הניסוי בהוראות פשוטות, כגון ישיבה ראויה. הוא תרגל את התלמידים עד שהם הצליחו להיכנס לכיתה ולהתיישב בצורה ראויה תוך 30 שניות ובשקט מופתי. לאחר מכן התקדם לאכיפת משמעת נוקשה בכיתה, על ידי גילום דמות סמכותנית ושיפור דרמטי של יעילות התנהלות הכיתה. היום הראשון לניסוי הסתיים עם מספר מועט של כללים, שכן הניסוי אמור היה להימשך יום אחד בלבד. התלמידים נדרשו לשבת לפני הצלצול השני, נדרשו לעמוד על מנת לשאול שאלה או על מנת לענות לשאלת המורה. כל פנייה למורה הייתה צריכה להתחיל ב"מר ג'ונס", והפנייה צריכה להיות מנוסחת בשלוש מילים או פחות.
במהלך היום השני לניסוי, ג'ונס הצליח לעצב את הכיתה לכדי קבוצה מגובשת בעלת תחושת קהילתיות ומשמעת חזקה. ג'ונס קרא לתנועה "הגל השלישי", בהתייחס למיתוס לפיו הגל השלישי בסדרת גלים באוקיינוס הוא האחרון והחזק ביותר. ג'ונס המציא הצדעה, הדומה להצדעה הנאצית והורה לתלמידיו להצדיע זה לזה אף מחוץ לכיתה. כל התלמידים צייתו להוראה זו.
נראה שהניסוי החל להתנהל מעצמו, כאשר תלמידים מכיתות אחרות החלו להצטרף לתנועה. ביום השלישי לניסוי, כיתת ההיסטוריה גדלה מ-30 תלמידים במקור ל-43. כל התלמידים הראו שיפור משמעותי ביכולות הלימודיות ומוטיבציה גבוהה. כל תלמיד בתנועה קיבל "כרטיס חבר" וכל חבר קיבל משימה מיוחדת (לדוגמה, עיצוב כרזת הגל השלישי, מניעת לא-חברים מכניסה לכיתה). ג'ונס הנחה את התלמידים כיצד לגייס תלמידים חדשים, ועד סוף היום היו בתנועה מעל 200 חברים. ג'ונס הופתע כאשר חלק מהתלמידים החלו לדווח לו כאשר תלמידים אחרים עברו על הכללים שלו.
ביום חמישי, היום הרביעי לניסוי, ג'ונס החליט לבטל את התנועה מאחר שהרגיש שהוא מאבד עליה שליטה. התלמידים הפכו יותר ויותר מעורבים בתנועה, והמשמעת והנאמנות שהפגינו היו יוצאים מגדר הרגיל. ג'ונס הודיע למשתתפים שהתנועה היא חלק מתנועה עולמית, ושלמחרת מנהיגה ייחשף. הוא הורה לתלמידים להשתתף בעצרת בצהרי יום שישי על מנת לצפות בהודעה. במקום נאום טלוויזיוני של המנהיג כביכול, התלמידים צפו במסך טלוויזיה עם רעש לבן. לאחר מספר דקות המתנה, ג'ונס הודיע לתלמידים שהם לקחו חלק בניסוי בפאשיזם, ושהם יצרו במודע את תחושת העליונות שחשו אזרחים גרמנים בתקופה הנאצית. אז הוא הציג סרט על אודות המשטר הנאצי, על מנת לסיים את הניסוי.
שנתיים לאחר ניסוי זה, ג'ונס פוטר מבית הספר. הניסוי לא צוין כסיבה לפיטורין, אך בית הספר גם לא הכחיש שהניסוי הוא סיבה.
בתרבות הפופולרית
ג'ונס מסר תיאור מלא של הניסוי במהדורת 1980 של "The Next Whole Earth Catalog" (עמ' 374–377).
האירועים בניסוי שימשו בסיס לסרט טלוויזיה בשם "הנחשול" (1981) ולספר נעורים בשם "הגל" מאת טוד סטרסר (Todd Strasser), שפורסם בשם העט "מורטון רו". ספר זה הומחז בקצרה במסגרת תוכנית הטלוויזיה "קריאת כיוון" של הטלוויזיה החינוכית בישראל. הסרט הגרמני "Die Welle" (2008) העביר את ההתרחשות לגרמניה המודרנית, וזכה לביקורות חיוביות.
בשנת 2010 ביים ג'ונס מחזה מוזיקלי בשם "The Wave", אשר נכתב בשיתוף עם כמה מהתלמידים מהכיתה.
ב-10 באוקטובר 2010, הוצג בפסטיבל הסרטים "Mill Valley" הסרט הדוקומנטרי "Lesson Plan", אשר מתאר את סיפור הגל השלישי דרך ראיונות עם התלמידים והמורה.
הסרט הופק על ידי פיליפ ניל, אחד מתלמידיו של ג'ונס.
המחזה "The Wave" הוצג בניו דלהי, הודו בשנת 2012.
הרמנז'ילדו קאפלו
הרמנז'ילדו קרלוש דה בריטו קאפלו (בפורטוגזית: Hermenegildo Carlos de Brito Capelo; 4 בפברואר 1841, פלמלה - 4 במאי 1917, ליסבון) היה מגלה ארצות וקצין בחיל הים הפורטוגלי.
חייו
קאפלו נולד במבצר פלמלה והיה בנו של מושל המחוז, פליקס אנטוניו גומש קאפלו. בשנת 1855 הצטרף לחיל הים הפורטוגלי, וב-1860 הוצב באנגולה, על ספינה בפיקודו של הנסיך לואיש, לימים מלך פורטוגל. ב-1863 שב לליסבון, והוסמך כקצין. במהלך השנים הבאות נדד בין מושבותיה השונות של פורטוגל - תחילה אנגולה, ואחר כך מוזמביק וכף ורדה. ב-1871 נטל במשלחת שחקרה את גינאה, וב-1872 נסע לסין, בה שהה ארבע שנים.
ב-11 במאי 1877 יצא עם רוברטו איוונש למשלחת שסיירה במחוזותיהן של המושבות הפורטוגליות באנגולה ובמוזמביק, והתמקדה באגן הניקוז של נהר הזמבזי. ב-19 באפריל 1883 יצאו השניים למסע נוסף במושבות אלה, במטרה למפות אותן. ב-6 בינואר 1884 יצאו למסע נוסף, שכונה "קונטרה-קוסטה" ("מחוף לחוף"), בין אנגולה למוזמביק. הם שבו ממסעם זה ב-20 בספטמבר 1886, והתקבלו בידי המלך לואיש הראשון. למסעות אלה הייתה חשיבות גדולה לפורטוגל, שכן בוועידת ברלין שנערכה ב-1884 נקבעו סופית הגבולות בין המעצמות הקולוניאליות באפריקה.
קאפלו נשאר נאמן לכתר הפורטוגלי כל ימי חייו, וכאשר יצא המלך מנואל השני לגלות בבריטניה בעקבות ההפיכה הצבאית ב-1910, התלווה אליו קאפלו בשנותיו הראשונות שם. עקב כך, שוחרר מהצבא.
גבעת חיים
גבעת חיים היה קיבוץ, כחמישה ק"מ מדרום לחדרה, שהוקם בשנת 1932 על ידי חברי "קיבוץ ג'" שפרשו ממנו על רקע אידאולוגי. לאחר רצח ארלוזורוב נקרא הקיבוץ על שם חיים ארלוזורוב.
בסוף שנות ה-30 הוקם בקיבוץ תיאטרון הבובות "הבובטרון של הונזו". ההצגה הראשונה שהועלתה הייתה "המלך בור" והתיאטרון יצא להופעות ברחבי היישוב.
ב-25 בנובמבר 1945 כותר הקיבוץ על ידי כוחות בריטיים. שמונה מפגינים יהודים שבאו לעזרת הקיבוץ הנצור נהרגו, ו-42 נפצעו.
בשנת 1952, בעקבות הפילוג בתנועה הקיבוצית, התפלג לשני קיבוצים:
מעבר דוקלה
מעבר דוקלה (בסלובקית: Dukliansky priesmyk; פולנית: Przełęcz Dukielska; הונגרית: Duklai-hágó) הוא מעבר הרים בעל חשיבות אסטרטגית, על גבול סלובקיה ופולין וסמוך לגבולה המערבי של אוקראינה. המעבר נמצא במזרח הרי הקרפטים בגובה 502 מטר מעל פני הים.
מעבר דוקלה הוא מעבר ההרים הנמוך ביותר ברכס המרכזי של הרי הקרפטים ומכאן, בין השאר, נובעת חשיבותו האסטרטגית. המעבר נמצא מדרום לעיירה הפולנית דוקלה ומצפון לעיר פרשוב בסלובקיה. המעבר מוכר כאתר שבו נפגשות התרבות הסלאבית המזרחית והמערבית.
מעבר דוקלה היה במוקד קרבות קשים בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
גראהם קוקסון
גראהם לסלי קוקסון (באנגלית: Graham Leslie Coxon; נולד ב-12 במרץ 1969, ברינטלן, מערב גרמניה) הוא מוזיקאי אנגלי שהיה הגיטריסט של להקת הרוק הבריטית בלר. הוא תרם לשבעת אלבומי האולפן הראשונים של הלהקה, החל מהאלבום Leisure בשנת 1991 ועד לחלקים מהאלבום Think Tank שיצא בשנת 2002, לאחר עזיבתו הרשמית של קוקסון את הלהקה.
העבודה עם בלר
גראהם קוקסון למד אמנות בקולג' גולדסמית' שבלונדון במשך שנתיים עד שבחר להפסיק את לימודיו עקב הצלחתה הגוברת של להקתו, 'סימור', שמאוחר יותר שינתה את שמה ל'בלר'. את סגנונו הייחודי של קוקסון אפשר לשמוע בשירים כמו Beetlebum ו-You're So Great (שניהם מהאלבום Blur משנת 1997), כאשר האחרון הוא השיר הראשון שהקליט גראהם לבדו כאשר היה עדיין חבר בלהקה. שיר בולט נוסף מתקופתו בלהקה הוא Coffee & TV מהאלבום '13'.
עזיבת בלר
בשנת 2002 עזב קוקסון את הלהקה עקב מחלוקות עם שאר החברים. תרומתו האחרונה לבלר הייתה שיר בשם Battery In Your Leg הסוגר את אלבומה של הלהקה מ-2002, Think Tank.
בשנת 2004 נפוצה שמועה כי קוקסון חוזר ללהקה, אך שני הצדדים הכחישו את הידיעה. קוקסון הדגיש ואמר כי אמנם הייתה להם פגישה נעימה (לאחר שנתיים שלא נפגשו), אך החלטתו לא לחזור ללהקה היא סופית ויציבה.
קריירת הסולו
קוקסון הספיק להוציא שלושה אלבומי סולו כשהיה חבר בבלר. אלבומו הראשון של קוקסון יצא בלייבל הפרטי שלו, Transcopic בשנת 1998 בשם The Sky Is Too High. הסגנון המוזיקלי של האלבום היה ערבוב של מוזיקת פולק בריטית וגאראג' רוק בסגנון שנות ה-60. שנה לאחר מכן, ב־1999, יצא האלבום The Golden D בעל הסאונד הקיצוני יותר, ולאחריו Crow Sit On Blood Tree בשנת 2001 בעל הצליל המהורהר יותר המושפע מאמנים כבוב דילן וניק דרייק.
לאחר שעזב את הלהקה ועבר לעבודת סולו בלבד, הוציא קוקסון את The Kiss of Morning ב-2002. אלבום זה נחשב לנגיש ביותר מבין אלבומיו של קוקסון עם הסינגל Escape Song שהציג שילוב מעניין בין אוקטופוס של סיד ברט ולהקת הרוק המתקדם The Nice.
ב־2004 הוציא קוקסון את Happiness In Magazines שהופק על ידי המפיק-לשעבר של בלר, סטיבן סטריט. אלבום זה זכה להצלחה הגדולה ביותר מבין אלבומיו של קוקסון עד היום, והוא אף קיבל עליו את פרס ה־NME לאמן הסולו הטוב ביותר לשנת 2005.
ב-2006 הוציא גראהם את "Love Travels at Illegal Speeds". אלבום הממשיך את סגנון אלבומו הקודם, והופק שוב עם שותפו מימי בלר סטיבן סטריט.
ב-2009 הוציא קוקסון את "The Spinning Top", אלבומו השביעי שהופק שוב על ידי סטיבן סטריט. האלבום עוסק בסיפורו של אדם מלידתו ועד מותו. קוקסון חוזר באלבום הזה אל הסגנון המוזיקלי שאפיין את אלבומיו הראשונים, מוזיקת פולק בריטית וגאראג' רוק בסגנון שנות ה-60.
נצרות יוונית-אורתודוקסית
לעיתים משמש השם לכינוי כלל הכנסיות האורתודוקסיות, ללא תלות בשפה. הדבר נובע מהמורשת היוונית החזקה המשפיעה על כולן.
מבנה
הכנסיות היווניות-אורתודוקסיות אינן מהוות גוף ארגוני נפרד בשום צורה בתוך כלל הנצרות האורתודוקסית. אפיונן ככאלו מתייחס אך ורק לשפת התפילה ולמסורת הטקסית המשותפת. הן מצויות באחדות (קומוניון) מלאה עם יתר הכנסיות האורתודוקסיות ומבחינה טכנית, רשאים מאמיניה של כל אחת להשתתף בתפילות, בסעודת האדון וכולי של האחרות.
הכנסיות היווניות בתוך האורתודוקסיה מונות את העתיקות והחשובות ביותר, אם כי לא הגדולות ביותר. הפטריארכיה של קונסטנטינופול, הניצבת סמלית בראש הדת כולה, היא יוונית וכמוה גם שלוש כסים מטרופוליניים אחרים מן הפנטארכיה הישנה: הכנסייה האנטיוכית (שהתפצלה בשעתו מהסורים האוריינטלים), הכנסייה היוונית-אורתודוקסית של מצרים (שהתפלגה מן הכנסייה הקופטית) והפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים. גם הכנסייה הלאומית של יוון והכנסייה הלאומית של קפריסין חולקות מסורת זו. הכנסייה הלאומית של אלבניה מכילה קהילות רבות המשתמשות ביוונית. לכל אלו יש גם את האפארכיות שלהן מעבר לים, כמו הפטריארכיות היווניות-אורתודוקסיות באמריקה ובאוסטרליה (להבדיל מהאפארכיות הרוסיות-אורתודוקסיות וכולי שם, הגדולות יותר) הכפופות ישירות לקונסטנטינופול. במזרח התיכון עד המאה ה-19 עמדו בראש הפטריארכיות ובראש הכמורה הבכירה אישים ממוצא יווני, אם כי רוב המאמינים של הפטריארכיות באנטיוכיה ובירושלים היו ערבים. מאז המאה ה-19 בירושלים מתחולל בקצב איטי שינוי בהרכב ראשי הכנסייה ובשפת התפילה. בפטריארכיה של דמשק הוחלפה ההנהגה במנהיגות ערבית ושפת התפילה שונתה ברוב התפילות מיוונית לערבית.
הכנסייה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים
בראש הפטריארכיה בירושלים (ביוונית: Πατριαρχεῖον Ἱεροσολύμων, בערבית: كنيسة الروم الأرثوذكس في القدس) עומד הפטריארך הנוצרי-יווני-אורתודוקסי. כללי בחירת הפטריארך נקבעו בתקנות האימפריה העות'מאנית משנת 1875, אשר תוקנו בדברי חקיקה מנדטוריים בשנים 1935–1936. על פי כללים אלו, הפטריארך נבחר על ידי הכמרים החברים בסינוד הקדוש, שהוא הגוף המנהל של הפטריארכיה, אך המינוי נכנס לתוקף רק אחרי קבלת הכרה מהשלטונות, אשר מאז הקמת מדינת ישראל נעשה בהחלטת ממשלת ישראל. למרות השם, רוב חברי הקהילה בארץ הם ערבים-ישראלים ולא יוונים.
סמלה של הכנסייה הוא הטאפוס (Τάφος, ביוונית: - "קבר") - סמל שנוצר משילוב של האותיות היווניות "טאו" ו"פי"; הסמל מציין את הקבר הקדוש ומופיע בחזית של רוב הבניינים שבבעלות יוונית-אורתודוקסית בארץ ישראל.
מייק קולינס
מייקל אלן קולינס הבן (באנגלית: .Michael Allen Collins Jr; נולד ב-2 ביולי 1967) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של מדינת ג'ורג'יה. קולינס, חבר המפלגה הרפובליקנית, מייצג מחוז החולש על שטחים נרחבים בצפון-מזרח ג'ורג'יה בין אטלנטה לאוגוסטה.
ביוגרפיה
קולינס נולד בג'קסון השוכנת במרכז מדינת ג'ורג'יה. הוא סיים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה עם תואר ראשון במנהל עסקים. טרם כניסתו לפוליטיקה ניהל מספר עסקים בהם חברת הובלת מטענים. בבחירות 2014 התמודד לראשונה אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס העשירי של ג'ורג'יה, כאשר נציג המחוז המכהן פול בראון פרש מהחיים הפוליטיים. בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית סיים קולינס במקום השני אחרי ג'ודי הייס, והעפיל לסיבוב השני, בו הפסיד קולינס להייס.
לאחר שהייס הודיע כי לא יתמודד מחדש לבית הנבחרים האמריקאי בבחירות 2022, הכריז קולינס על מועמדותו לקונגרס. בבחירות המקדימות העפילו קולינס ו-ורנון ג'ונס לסיבוב המכריע, בו גבר קולינס על ג'ונס ב-21 ביוני 2022. ביום הבחירות הכלליות ניצח קולינס את טביתה ג'ונסון-גרין, מועמדת המפלגה הדמוקרטית.
פרנסוויל
פרנסוויל (באנגלית: Franceville) היא אחת מארבע הערים הגדולות בגבון, עם אוכלוסייה של 110,568 במפקד האוכלוסין לשנת 2013. העיר שוכנת על נהר המפסא ובקצה מסילת הרכבת חוצה גבון והכביש הלאומי המהיר N3. פרנסוויל צמחה מכפר בשם מאסוקו-Masuku כאשר פייר סבורגן דה בראזה בחר ליישב בו מחדש עבדים לשעבר. ב-13 ביוני 1880 בראזה נתן לכפר את השם פרנסוויל (שפירושו "עיר המשוחררים"). מאוחר יותר נקראה העיר פרנסוויל.
המקום
פרנסוויל שוכנת כחמישים קילומטרים מזרחית למואנדה (העיר הכלכלית העיקרית באזור והעיר השנייה בגודלה בפרובינציה) וכ־31 ק"מ מערבית לבונגוויל.
האתרים המיוחדים בעיר הם כנסיית סנט הילייר (שנבנתה בשנת 1899), פסל גדול של הנשיא עומר בונגו (יליד פרנסוויל), מכון המחקר הרפואי של פרימטים (קופי אדם) ומגרש הגולף.
שדה התעופה של העיר נמצא כ־20 קילומטרים מערבית לעיר במוונגה-Mvengué.
יש בעיר שוק שבו ניתן לרכוש בגדים, פירות וירקות, אלקטרוניקה, בשרים, כולל של נחשים מסוג פיתון סלעים אפריקאי, קופים ומיני בעלי חיים מקומיים.
התשתית של פרנסוויל איכותית יותר מכל שאר חלקי המדינה, ככל הנראה בגלל חשיבות העיר.
ישנם מספר בתי מלון, המלון הידוע ביותר הוא מלון פוברה-Hôtel Poubara, המשקיף על בית הנופש של הנשיא.
בפרנסוויל יש גם מפלים רבים. המפלים הידועים ביותר הם מפלי פוברה, בהם ממוקם המפעל ההידרואלקטרי המספק לאזור חשמל באופן קבוע.
הנשיא עומר בונגו נקבר בפרנסוויל ב־18 ביוני 2009.
אוכלוסייה
בשנת 1993 אוכלוסיית העיר הייתה 31,183. בשנת 2010 אוכלוסיית העיר הייתה קרוב ל־56,000 נפש. סקר אוכלוסין אחר מצביע על מספרים אחרים כגון 42,967, בסקר האוכלוסין משנת 2004 אוכלוסיית העיר עמדה על 75,000 נפש. במפקד האוכלוסין בשנת 2013 אוכלוסיית העיר עמדה על 110,568 נפש. עובדה המעמידה את פרנסוויל מבחינה כמות האוכלוסין במקום השלישי מבין כל ערי גבון.
בריאות
בעיר ישנם 2 בתי חולים ומכון מחקר בינלאומי בתחום הרפואה.
דת
בעיר ישנן בעיקר כנסיות קתוליות, כנסייה אוונגליסטית ומספר מסגדים.
תעשייה
בפרנסוויל אין כמעט תעשייה. קיים מפעל מלט.
בסמוך לעיר באזור אוקלו נמצאו מרבצי פרנקוליט רדיואקטיביים ממשפחת האורניום. עדויות לקיומם של מרבצי הפרנקוליט נמצאו במכרות אורניום שהקימו הצרפתים באוקלו לאחר גילוי מרבצי אורניום באזור בשנת 1956. המכרות הופעלו על ידי חברה צרפתית, ומדינת גבון שקמה ב-1960 כמעט שלא זכתה ליהנות מהרווחים. פועלי הכרייה היו תושבים מקומיים מפרנקוויל. כמות האורניום המקורית במכרות, שאינם פעילים מאז סוף 1997, מוערכת ב-20,000 טון.
חינוך
בתי הספר כוללים:
אַקלִים
בפרנסוויל יש אקלים סוואנה טרופי ( על פי סיווג האקלים Köppen Aw ), תת-משווני עם עונה יבשה קצרה של שלושה חודשים מיוני עד אוגוסט. העיר חווה הרבה סופות רעמים.
עיירות תאומות - ערי אחות
פראנסוויל תאומה עם:
אנדרסון דוארטה
אנדרסון נאת'אל דוארטה דה סילבה (בספרדית: Anderson Nathael Duarte da Silva; נולד ב-23 במרץ 2004) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקיצוני השמאלי בדפנסור ספורטינג.
פרדי גוארין
פרדי אלחנדרו גוארין ואסקס (בספרדית: Fredy Alejandro Guarín Vásquez; נולד ב-30 ביוני 1986) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מיונאריוס ובנבחרת קולומביה.
קריירת מועדונים
בשנת 2005, כאשר שיחק באנביגאדו הקולומביאנית ובנבחרת קולומביה עד גיל 20, הושאל לבוקה ג'וניורס מהליגה הארגנטינאית הבכירה. שם, במשך שישה חודשים, שיחק בקבוצת הנוער של המועדון וערך שתי הופעות בקבוצה הבוגרת. לאחר מכן בחר שלא לחתום על חוזה קבוע עם בוקה ג'וניורס והושאל לסנט אטיין מצרפת. משחקו הראשון בליגה הצרפתית היה ב-14 באוקטובר 2006 נגד אולימפיק ליון. באפריל 2007 חתם על חוזה לארבע שנים בסנט אטיין.
ב-10 ביולי 2008 חתם גוארין בפורטו מליגת העל הפורטוגזית, שם שיחק בעיקר כמחליף. ב-16 במאי 2010 זכה עם פורטו בגביע הפורטוגזי כאשר כבש שער בניצחון 1-2 על שאבס במשחק הגמר. בעונת 2010/2011 היה שחקן קישור חשוב בפורטו, כאשר שיחק מעל ל-40 משחקים וכבש עשרה שערים, כולל חמישה שערים בליגה האירופית. באותה עונה זכה גוארין עם פורטו בליגה האירופית, לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר על ספורטינג בראגה.
ב-31 בינואר 2012 הצטרף גוארין לאינטר מילאנו מהליגה האיטלקית בהשאלה עבור 1.5 מיליון אירו. במאי 2012 השלימה אינטר את רכישתו של גוארין עבור 11 מיליון אירו. בעונת בליגה האירופית כבש צמד בניצחון על קלוז' שהעלה את אינטר לשמינית הגמר. ב-25 במרץ 2014 חתם גוארין על הארכת חוזהו באינטר עד שנת 2017.
ב-27 בינואר 2016 חתם גוארין בשאנגחאי שנחווה הסינית. ב-26 בספטמבר 2019 חתם בקבוצה הברזילאית ואסקו דה גאמה.
נבחרת קולומביה
גוארין רשם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קולומביה ב-24 במאי 2006, במשחק ידידות נגד נבחרת אקוודור. חמש שנים מאוחר יותר, ב-26 במרץ 2011, גם כבש נגד נבחרת אקוודור את שער הבכורה שלו בנבחרת.
משה יוסף מרדכי מיוחס
הרב משה יוסף מרדכי מיוחס (טבת ה'תצ"ח, 1738 – י"ג בתשרי ה'תקס"ו, 6 באוקטובר 1805) היה מחכמי ירושלים, שד"ר והראשון לציון.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרב רפאל מיוחס בן למשפחת מיוחס אשר הגיעה לארץ בתקופת עליית מגורשי ספרד. הוא נין לרב ישראל יעקב חגיז וחימש לרב משה גאלנטי.
בשנת 1794 יצא בשליחות כשד"ר למצרים ובשנת 1796 יצא בשליחות להודו.
בעת מסע נפוליאון בארץ ישראל (1798–1799) כשחנה ברמלה שנכבשה ללא התנגדות, נפוצה שמועה כי פניו מועדות לירושלים. יהודי ירושלים השתתפו בעבודות ביצור העיר, ואף קיבלו רשות מהרב מרדכי יוסף מיוחס, לעבוד ביום השבת לשם כך. לעובדה זו ישנה חשיבות לנוכח ניסיונותיו של נפוליאון לאחר מכן להטות את לבם של היהודים כלפיו בהבטחות לגאולה לאומית.
בשנת ה'תקס"ב נתמנה לראשון לציון ושימש בתפקיד זה עד פטירתו.
נפטר בי"ג תשרי ה'תקס"ו (1805), ונקבר בהר הזיתים.
מחיבוריו
כתב חיבורים נוספים אשר נשארו בכתב יד ולא נדפסו.
הוסר
הוסרים (מהונגרית Huszár) הם סוג של פרשים שהיו נפוצים באירופה בעת החדשה. הוסרים הם לרוב פרשים קלים, למעט מקרים יוצאים מהכלל בפולין ובתקופה מסוימת בהונגריה - שם עטו שריון כבד.
בעת החדשה, רוב הצבאות האירופאים השתמשו בהוסרים בתור פרשים קלים. המאפיין הייחודי של ההוסרים בעת החדשה היו מדיהם המעוטרים, בתקופת המלחמות הנפוליאוניות ההוסרים נחשבו לחיילים אמיצים ויוקרתיים.
A Kind of Magic
A Kind of Magic (בעברית: סוג של קסם) הוא אלבומה ה-12 של להקת הרוק קווין שיצא בשנת 1986. חלק מאלבום זה הוא פסקולו של סרט מדע בדיוני בשם איש הנצח. חברי הלהקה הוזמנו להקרנה פרטית של מספר סצנות שהבמאי ראסל מולקאי השלים, כדי לנסות ולעניין את הלהקה בכתיבת שיר אחד לפסקול, אולם חברי הלהקה שהתלהבו מהרעיון של איש נצח שלא יכול לאהוב, כתבו בסוף שלושה שירים ששולבו בסרט – פרדי מרקיורי כתב את "Princes of the Universe", בריאן מיי כתב את "Who Wants to Live Forever" ורוג'ר טיילור כתב את "A Kind of Magic". על אף שהאלבום הגיע רק למקום ה-46 בארצות הברית, הוא הגיע למקום הראשון בבריטניה ונשאר במצעד במשך 63 שבועות רצופים. השיר "A Kind of Magic" הגיע למקום הראשון במצעדים של למעלה מ-30 מדינות ברחבי העולם. השיר הופיע בסרט "איש הנצח" בגרסה מעט שונה מהגרסה הסופית שהופיעה באלבום. כמו כן, השיר שימש גם כשיר הפתיחה בסדרה קסם של משפחה.
לאחר מספר שנים, סדרת טלוויזיה שהתבססה על הסרט "איש הנצח" השתמשה בשיר "Princes of the Universe" מאלבום זה כשיר הפתיחה שלה.
אף על פי שהאלבום נחשב לפסקול לא רשמי לסרט "איש הנצח", השיר "One Vision" היה בסרט נוסף בשם "Iron Eagle" (יצא בשנת 1986).
סימונה אינזאגי
סימונה אינזאגי (באיטלקית: Simone Inzaghi; נולד ב-5 באפריל 1976) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל איטלקי המאמן את אינטר מילאנו.
קריירת מועדונים
אינזאגי החל לשחק כדורגל מקצועי בשנת 1993 במועדון עיר הולדתו, פיאצ'נצ'ה. הוא לא זכה להופיע בשום מסגרת עם הקבוצה הראשונה באותה עונה. בשנה שלאחר מכן, הוא הושאל לקארפי מהליגה פרו (הליגה השלישית באיטליה) את שער הבכורה בקריירה כבש בעונת 1995–1996, כשהושאל לנובארה מהליגה הרביעית. אחרי שני מצבי הלוואה נוספים, אצל לומזנה וברסקלו, אינזאגי חזר לפיאצ'נצ'ה עמה שיחק בסרייה א' בעונת 1998/1999 שתהיה הראשונה שלו בליגה הבכירה של הכדורגל האיטלקי. הוא כבש 15 שערים ב-30 משחקים, נתונים אלו גרמו ללאציו להחתים את אינזאגי בתום אותה עונה.
למרות תחרות קשה בעמדת החלוצים בלאציו, מדיניות הרוטציה של המאמן סוון-יוראן אריקסון עזרו לו להופיע ב-22 מתוך 34 משחקי הקבוצה בסרייה א' בעונת 1999/2000 המוצלחת של לאציו כשאינזאגי מבקיע 7 שערים. בעונה זו זכתה לאציו בדאבל המקומי, אליפות איטליה, גביע איטלקי. העונה המוצלחת של הקבוצה באה לידי ביטוי גם במסגרת ליגת האלופות, כאשר לאציו הגיעה עד לשלב רבע הגמר כשאינזאגי כובש 9 שערים ב-11 משחקים (כולל ארבעה במשחק בודד מול מארסיי ב-14 במרץ 2000, תוך שהוא משווה בכך שיא שהיה שייך למרקו ואן באסטן מאז 1992).
העונות שלאחר מכן לא כל כך הצליחו, אבל אינזאגי אכן עזר ללאציו לזכות בקופה איטליה פעם נוספת בעונת 2003/2004. בספטמבר של אותה שנה האריך אינזאגי את חוזהו במועדון עד יוני 2009. אינזאגי בילה את המחצית השנייה של עונת 2004/2005 עם סמפדוריה, במסגרת חילופי שחקנים עם המועדון. הוא חזר ללאציו לקראת עונת 2005/2006. לאחר שהופיע רק 12 פעמים בעונה זו במדי לאציו, בעונה שלאחר מכן הצטרף אינזאגי בהשאלה לאטאלנטה. גם באטאלנטה לא הרבה לשחק והופיע רק 19 פעמים בשתי עונות ולא כבש ולו פעם אחת.
אינזאגי חזר ללאציו לקראת עונת 2008/2009 אף על פי שלא היה בתוכניותיו של המאמן דליו רוסי. אינזאגי עשה את הקאמבק שלו בקבוצה בניצחון בגביע 0–2 על קבוצתו לשעבר, אטאלנטה. העונה תסתיים בכך שלאציו תזכה בקופה איטליה, הזכייה השלישית של אינזאגי בגביע, אף על פי שלא שותף במשחק הגמר. בסרייה א', ביצע אינזאגי את הופעתו הראשונה באוקטובר, כשהוא עולה מהספסל, 2 דקות לאחר שנכנס כמחליף כבש שער מול לצ'ה והציל לקבוצתו נקודה במשחק שהסתיים ב-1-1. היה זה השער הראשון שלו בסרייה א' מאז ספטמבר 2004. בעונה זו הופיע רק ב-12 משחקים על פני שנתיים, ובחר לפרוש בקיץ 2010 בגיל 34.
לאציו
לאחר פרישתו, נשאר אינזאגי בצוות המועדון של לאציו ובין השנים 2010 ל-2016 אימן בקבוצות הילדים והנוער של המועדון. ב-3 באפריל 2016, הוא מונה למאמנה הזמני של הקבוצה הבוגרת לאחר עזיבתו של סטפנו פיולי.
בתחילת עונת 2016/2017, אינזאגי הוחלף על ידי מרסלו בייאלסה. עם זאת, עם עזיבתו של הארגנטינאי לאחר פחות משבוע מסיבות שאינן ברורות, נבחר אינזאגי לאמן את הקבוצה באופן קבוע. אינזאגי הוביל את הקבוצה למקום החמישי בליגה כמו גם לגמר הגביע האיטלקי, שם הפסיד ליובנטוס. ב־7 ביוני 2017 האריך את חוזהו במועדון עד 2020.
את עונת 2017/2018 התחלה לאציו בהדרכתו של אינזאגי בזכייה בסופר קאפ האיטלקי עם ניצחון 2–3 על יובנטוס. לאציו סיימה שוב במקום החמישי בסרייה א', כשהם מפספסים האפשרות להעפיל למוקדמות ליגת האלופות במשחק האחרון בעונה לאחר תיקו ביתי עם 2-2 עם אינטר. בעונת 2018/2019 זכתה הקבוצה בגביע לאחר ניצחון 0–2 על אטאלנטה מה שהעניק לקבוצה מקום אוטומטי בליגה האירופית, בליגה סיימה הקבוצה רק במקום ה-8. ב-22 בדצמבר 2019, אינזאגי זכה בפעם השנייה עם לאציו בסופר קאפ המקומי לאחר ניצחון 1–3 על יובנטוס. את העונה בליגה, עונת 2019/2020, סיימה הקבוצה במקום הרביעי והעפילה לליגת האלופות.
ב-27 במאי 2021, לאחר 5 שנים בתפקיד, עזב אינזאגי את לאציו.
אינטר מילאנו
ב-3 ביוני 2021 מונה אינזאגי למאמנה של אינטר מילאנו. בינואר 2022 זכה בפעם השלישית בקריירה בסופר קאפ האיטלקי כשניצח עם אינטר את יובנטוס 2-1 לאחר הארכה.
באותה העונה סיים עם אינטר במקום השני בסרייה א', מרחק של 2 נקודות מהיריבה העירונית מילאן. בליגת האלופות הודחה אינטר בשלב שמינית בגמר על ידי ליברפול.
סטטיסטיקות כמאמן
נכון ל-3 ביוני 2021
חיים אישיים
אינזאגי יליד פיאצ'נצ'ה, אמיליה-רומאניה. סימונה הוא אחיו הצעיר של פיליפו אינזאגי, כדורגלן עבר אף הוא ומאמן כדורגל בהווה. פיליפו נחשב לאחד החלוצים הגדולים בהיסטוריה בכדורגל האיטלקי וזכה בכל התארים האפשריים באיטליה כולל ליגת האלופות וגביע העולם.
לסימונה אינזאגי שני בנים, טומאסו (נולד ב -29 באפריל 2001) שנולד ממערכת היחסים של סימונה עם השחקנית ומגישת הטלוויזיה אלסיה מרקוזי, ולורנצו (נולד ב -14 באפריל 2013) שנולד ממערכת היחסים של סימונה עם גאיה לוקארילו.
מטווי גולובינסקי
מטווי גולובינסקי היה סוכן של המשטרה החשאית של רוסיה הקיסרית, האוכרנה ומחברו של המסמך האנטישמי הפרוטוקולים של זקני ציון.
תולדות חייו
אביו של גולובינסקי נפטר בשנת 1875 כשמטווי היה בן עשר. אמו גידלה אותו ונעזרה באומנת צרפתייה.
בבגרותו החל גולובינסקי ללמוד משפטים ובמהלך לימודיו הצטרף לקבוצה האנטישמית והאנטי מהפכנית "האחווה הקדושה" (ברוסית: Святое Братство). עם סיום לימודיו גויס גולובינסקי לאוכרנה ועסק בהטמנת ידיעות (אוהדות לממשלה) בעיתונות. הקריירה שלו הגיעה לקִצה כשפעילותו נחשפה על ידי מקסים גורקי והוא אולץ להימלט מרוסיה.
גולובינסקי בחר להגר לצרפת והתיישב בפריז שם עבד למען ראש האוכרנה בעיר - פיוטר רצ'קובסקי - וביצע אותו תפקיד שבו עסק ברוסיה, דהיינו, שתילת ידיעות פרו-צאריות בעיתונות.
בשנת 1898 פנה רצ'קובסקי אל גולובינסקי בדרישה שהאחרון יחבר מסמך המוכיח שהיהודים עומדים מאחורי קנוניה להשתלט על רוסיה, כדי שהמסמך יינתן לצאר ניקולאי השני וישמש הוכחה שתגרום לו לנטות מקו המדיניות הליברלית אל עבר קו יותר שמרני.
בהתבסס על ספרו של מוריס ז'ולי "דיאלוגים בגיהנום בין מקיאוולי ומונטסקייה" חיבר גולובינסקי ספר הטוען 'לכאורה' שבמקביל לדיונים הפומביים בקונגרס הציוני הראשון התקיימו דיונים סודיים שבהם תכננו היהודים את השתלטותם על העולם.
אחרי פרוץ המהפכה הבולשביקית בשנת 1917 ערק גולובינסקי אל הצד המהפכני ושימש עד יום מותו (בשנת 1920) - עוזרו של ליאון טרוצקי.
יעקב בירדוגו (שופריה דיעקב)
הרב יעקב בירדוגו, (ה'תקמ"ו 1786 - כ"ט אב ה'תר"א - 16 באוגוסט 1841) אב בית הדין במקנס, רב העיר וראש הישיבה. נקרא גם בתואר 'לחכם', מגאוני פוסקי מרוקו, מחבר ספרים.
קורות חייו
נולד לרבי יקותיאל בירדוגו בשנת התקמ"ו בעיר מקנס. משפחת בירדוגו ידועה במרוקו ובפרט בעיר מקנס כשושלת של חכמים ודיינים. אבי המשפחה הוא רבי משה בירדוגו המכונה המשבי"ר, ואחיו היו רבי אברהם ורבי יוסף בירדוגו, בניו של רבי יוסף הם הרב מרדכי בירדוגו הידוע בכינויו "המרבי"ץ", ורבי יהודה בירדוגו. רבי יקותיאל אביו של רבי יעקב (הנוכחי) הוא בנו של רבי מרדכי (המרבי"ץ), והוא אחיו הגדול של הרב רפאל בירדוגו. ידוע שמשפחתו מיוחסת לדוד המלך. למד תורה מאחיו רבי פתחיה מרדכי בירדוגו. לאחר שאביו - רבי יקותיאל נפטר, נמנה לראשות הישיבה אשר למדו בה רבנים חשובים בהם אפשר למנות את רבי אברהם עמאר, חתנו, שלימים נמנה להיות הרב הראשי למקנס. כמו כן נמנה עם תלמידיו החשובים של דודו רבי רפאל בירדוגו שלאחר פטירת אביו למד ממנו תורה.
מסופר, שבאחת השנים יצאו שני שכנים לעסוק בייבוא חיטים השמורות לאפיית המצות, השכן הראשון ביקש ברכה מהרב ואמר לו שגם השנה אם ירצה ה', הוא עוסק במלאכה וקיבל ממנו ברכה. לאחר מכן הגיע השכן השני, וביקש ממנו גם כן ברכה, אך הרב סירב ואמר לו "התחת אלוקים אני"? ולא בירכו. יצא מפניו כשהוא עצוב, אך אשתו עודדה אותו לצאת למלאכה גם ללא ברכת הרב, לאחר כמה חודשים בתום תקופת הקציר, כל הציבור אשר קנה מאותו השכן שלא קיבל ברכה, ירד גשם על הקמת בדרך למאפייה והכל הוחמץ והוטרף. כששאלו את הרב למה זה קרה? אמר הרב לקרוא לאותו מוכר, ואמר לו אמור מה עשית, ואז התוודה המוכר ואמר שכאשר שמר את החיטים במחסנו ירד עליהם גשם והוחמצו החיטים ועדיין מכרם ככשרים למהדרין. כמובן, שהרב חייבו לשלם את הנזקים שגרם לכל הציבור. אך בכל זאת שאלו המוכר, מדוע הרב מראש לא נתן לי ברכה? ואילו לראשון הרב נתן את ברכה? אמר לו שהמוכר הראשון פנה אליו "בשם ה' ", ועל כן היה יכול לברכו.
נישואיו
נישא לבתו של רבי דוד בן חסין, מחבר הספר "תהלה לדוד", בספר מלכי רבנן מתואר הסיפור כך: בשבת אחת הלך רבי יעקב להתפלל בבית הכנסת של רבי דוד בן חסין, כאשר הגיע רבי דוד בקריאת התורה לפסוק:, אך שינה ואמר: ותקנו רבי יעקב על אתר ואמר לו שצריך לומר "חת", אך הסביר לו רבי דוד שכוונתו הייתה, שיש לי ט' בנות ואם תיקח בת אחת אזי יישארו חי"ת. וכך נשא רבי יעקב את בתו לאישה. נשא אישה נוספת - ביתו של בן דודו רבי מימון.
צרותיו
רבי יעקב קבר את שבעת בניו בגיל צעיר, ונותרו לו שני בנים ובת שנשארו בחייהם לאורך ימים, הלא הם רבי רפאל דוד ורבי שלמה, והבת לונה אשתו של הרב אברהם עמאר.
רבנותו
רבי יעקב כיהן כרב העיר מקנס, ראש הישיבה ואב בית הדין, בין השאר תיקן הרבה תקנות לבני עירו שעימו חתומים רבים מרבני העיר ומחשוביה. לרבי יעקב הפנו תשובות מכל ערי מרוקו, בין השאר אפשר למנות את: תטואן, פאס, תאפילאלת, רבאט, סאלי, טנג'יר, וואדז'אן, אספי ומוגאדור. עוד מפורסם הוא בקנאותו ובתקנות הגיטין, עד כדי ששלח איגרת לעיר פאס שיהיו בקיאים בכתיבת הגט.
שברולט פליטליין
שברולט פליטליין (באנגלית: Chevrolet Fleetline) היא סדרת מכוניות משפחתיות גדולות מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית שברולט, חברת בת של ג'נרל מוטורס אשר יוצר בין השנים 1941-1942 ו-1946-1952.
תאומים סיאמיים
תאומים סיאמיים או תאומים שלובים הוא כינוי לתאומים זהים אשר נולדים מחוברים זה לזה בחלקי גוף שונים. מקור השם הוא בתאומים אנג וצ'אנג בנקר, שנולדו בסיאם (כיום תאילנד), חיו בין השנים 1874-1811 והתפרסמו בעולם המערבי בשל השתתפותם בשורה של מופעי קרקס (אם כי תאומים מחוברים היו מוכרים בתולדות האנושות גם לפני כן).
תאומים סיאמיים מתפתחים מביצית אחת, שלא חלה בה הפרדה מושלמת של תאי הנבט לאחר ההפריה. החיבור בין תאומים סיאמיים יכול להיות בגולגולת (craniopagus), במותן (xiphopagus), בגב (pygopagus) ובאיברים נוספים. חלק מהתאומים הסיאמיים נולדים מחוברים במערכות פנימיות כגון הלב או מערכת העיכול - מקרים כאלה נוצרים כאשר תא הביצית נפרד בשלב מאוחר יחסית (ביום ה-14 להיריון). ברובם המוחלט של המקרים, תאומים כאלה מתים מספר ימים לאחר הלידה. ישנה מחלה נדירה בשם דיפרוסופוס בה התינוק נולד עם שני פנים ושני מוחות. לעיתים נוטים אנשים לחשוב כי דיפרוסופוס קשור למוטציית תאומים, אך אין זה כך.
השכיחות ללידת תאומים סיאמיים נמוכה ביותר, ונעה בין 1 ל-50,000 הריונות ל-1 ל-100,000 הריונות. כ-60% מהתאומים הסיאמיים הן זוג תאומות.
תאומים סיאמיים בישראל
בדצמבר 1995 נולדו תאומות מחוברות בבית החולים "שניידר" והופרדו בהצלחה.
ב-27 בספטמבר 2005 נולדו בבית החולים "שיבא" לראשונה בישראל תאומות סיאמיות המחוברות בבית החזה עם לב משותף אחד. המום לא התגלה לפני הלידה מכיוון שהאישה לא הייתה במעקב היריון. תאומים סיאמיים בעלי לב אחד נפטרים זמן קצר אחרי הלידה, וגם במקרה זה התאומות נפטרו שלושה ימים לאחר לידתן, כתוצאה מקריסת מערכות.
בשנת 2013 נותחו תאומים סיאמיים בבית החולים רמב"ם. אחד מהם התפתח באופן תקין ונולד חי, אך השני נולד ללא רוח חיים לאחר שהתפתחותו נעצרה במהלך ההיריון והוא התמזג לתוך גופו של אחיו באופן חלקי. בניתוח שארך כ-4 שעות הצליחו הרופאים להפריד בין גופו של האח המת לגופו של האח החי. האיבר המשותף היחיד בין השניים היה הכבד, שהושאר בשלמותו בגופו של האח החי.
בשנת 2021 בוצע ניתוח להפרדת תאומות המחוברות בראשיהן בבית החולים סורוקה בהובלת ד"ר מיקי גידון.
ביהדות
בתלמוד בבלי ישנה שאלה על תאומים סיאמיים כאשר יש גוף אחד ושני ראשים, על איזה ראש מניח תפילין, וכן האם בפדיון הבן יש לשלם כפליים. כמו כן מוזכר במדרש שאדם כזה בא לפני שלמה המלך לדין ותבע ירושה כפולה מנכסי אביו. שלמה ערך מבחן שבו הוא קשר את העיניים של אחד הראשים, ושפך מים רותחים על הראש השני. מיד שני הראשים צעקו מהכאב, וכך שלמה הוכיח שהם אדם אחד.
ב מובאת דעה הסוברת שאדם וחוה היו בתחילה תאומים סיאמיים. וכן במדרש רבה ויקרא תזריע יד.
מכתבים מנסיעה מדומה
מכתבים מנסיעה מדומה הוא רומן מכתבים מאת לאה גולדברג, וספר הפרוזה הראשון פרי עטה. זהו רומן מכתבים קצר שבמרכזו עומדת רות, בת-דמותה של המחברת. מכתביה של הגיבורה מגוללים את סיפור פרידתה המיוסרת מאהובה עמנואל, ובעקיפין גם מאירופה מולדתה.
הרומן התפרסם תחילה בהמשכים ברשימות בעיתון "דבר" לאורך קיץ 1936. בראשית שנת 1937, יצאה לאור המהדורה הראשונה של הספר, מאוירת ברישומי הצייר יצחק פרנקל, בהוצאת דבר. בשנת 2007 יצאה מהדורה מחודשת של הספר בהוצאת ספרית פועלים. במהדורה המחודשת שולבו פרקים גנוזים שנמצאו בכתב יד של הספר, וכן ביאורים ואחרית דבר מקיפה.
תוכן הרומן
הרומן מורכב ממכתבים, שאותם כותבת רות לאהובה עמנואל, תוך כדי מסע שהיא עורכת במערב אירופה ובמרכזה בשלהי שנת 1934. המכתבים מגוללים את סיפור פרידתה של רות מעמנואל, פרידה שמתרחשת במקביל לפרידתה מיבשת הולדתה, אירופה. במכתבים נשמעים אותותיה מבשרי הרעה של התקופה.
המסע של רות יוצא מברלין, ועובר דרך קלן, בריסל, ברוז', אוסטנדה, פריז ומרסיי. ברקע המכתבים ישנם תיאורים של אירופה שלפני מלחמת העולם השנייה, ביניהם תיאורים של האנטישמיות הגואה ועליית הנאציזם בגרמניה.
אף על פי שמופיעים בספר פרקים המתייחסים למציאות החוץ-ספרותית, העולם שרות מציגה במכתביה רצוף באזכורים ליצירות אמנות וספרות. הספר רווי באזכורים ובציטוטים של סופרים, משוררים ואמנים, ברובם הגדול אירופאים. רומן זה, אם כן, הוא גם מעין פרידה בט"ז פרקים מאירופה ומאוצרות תרבותה.
בין בדיון למציאות
הגבולות בין האוטוביוגרפי לבדיוני ובין מציאות לספרות ברומן זה מטושטשים במכוון. הרומן נפתח במכתב שכותרתו "מכתב אמיתי על נסיעה מדומה וגם הוא הקדמה", בו כותבת דמות בשם ל., רמז לשמה הפרטי של המחברת, מכתב אל נמען גברי חסר-שם, ומסבירה את הקשר בין דמותה של רות לבין המחברת עצמה:
את המכתב היא חותמת במילים: "המכתבים האלה הם פרי בדידותה של רות. פרי בדידותי הם. אני מביאה אותם שי לך – בהרבה תוגה וקצת תודה".
מעבר לסיפור מסגרת זה, יוצרת גולדברג מבנה כפול המציג מחד גיסא את סיפור האהבה עצמו – יחסיהם המתסכלים ורוויי האכזבות של רות ועמנואל, המתוארים במבואות למכתבים – ומאידך גיסא את ההתרחשות הבדיונית שלאחר הפרידה. המבואות למכתבים, הנבדלות מן המכתבים במטענן הרגשי, לעומת הריסון הרגשי והאירוניה המאפיינים את המכתבים עצמם, מאירות גם הן את המרחק בין "בדיון" ל"מציאות".
סוגת הרומן וצורתו
במאמרה "פרי בדידותה: על שיח האהבים האפיסטולארי ו'מכתבים מנסיעה מדומה' ללאה גולדברג", כותבת תמר הס כי שיח האהבה ורומן המכתבים, הממוזגים יחדיו ב"מכתבים מסיעה מדומה", מזמינים דיון ביחסי מגדר וסוגה. לטענתה, השימוש שגולדברג עושה בספרות האפיסטולארית (האגרתנית, מלשון איגרת) איננו אנכרוניסטי. היא מעוררת את ציפיות הקורא לטקסט נשי-אינטימי, ומפגישה אותן עם ספרות לאומית מובהקת, ברוח האופיינית לסיפורת העברית בת הזמן, וזאת מבלי לוותר על עמדת הדוברת הלירית, שמתירה לה הצורה.
סוגיות מגדריות ברומן
ב"מכתבים מנסיעה מדומה" רות מתעמתת עם "האחרות הכפולה" שלה: כיהודייה באירופה של שנת 1934 וכאישה. רות מנסה להתכחש למרכיבים אלו בזהותה; היא מתנערת הן מהפליטים הגרמנים והן מבנות מינה. כך, לדוגמה, היא מתארת את ישיבתה בבית קפה ואת ניסיונה לכתוב שיר, שנקטע בגלל צעקות של פליטים גרמנים על המלצר. היא מתרעמת, אך מזכירה לעצמה באירוניה, שאין היא זכאית לדרוש מהם התנהגות ראויה, שכן היא עצמה זרה בצרפת, "יהודייה מלוכלכת". מתוך כך מבטה של רות נעצר על אישה היושבת מולה בבית הקפה, ונראה שאף היא מנסה לכתוב שיר. מול דמות המראה הנשית בבית הקפה, פורצים מרות מרירות ולעג:
דבריה של רות משקפים את ההתנשאות והעוינות שבהם התקבלה שירת נשים בדורה. העיסוק במקומה של האישה עולה ברומן גם מתוך התיאורים שמתארת רות את הזונות הצעירות והמבוגרות בברלין, ילדות הסוחרות בסימני נשיותן כדי לשרוד, השפלה ודה-הומניזציה של נשים סביבה.
מי הרג את שרה?
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר אלכס גוזמן. לאחר שבילה 18 שנים בכלא בגין פשע שלא ביצע, הוא רוצה לגלות מי הרג את אחותו שרה ולנקום במשפחת לזקנו שעשתה לו עוול.
הפקה
"מי הרג את שרה?" הופקה על ידי פרו אזול עבור נטפליקס. משרדים הראשיים Perro Azul במקסיקו סיטי הם חלק ממשרדי נטפליקס באמריקה הלטינית.
את פרקי העונה הראשונה והשנייה, שנוצרו על ידי חוסה איגנסיו ולנזואלה, ביימו דייוויד רואיס וברנרדו דה לה רוזה. על ההפקה היו אחראים חוסה איגנסיו ולנסואלה, אלכסיס פרידמן וחואן אורוצ'ורטו (מפרו אזול).
לדברי אוג'ניו סילר, ההפקה נתנה לשחקנים את החופש להוסיף אישיות לדמויות שלהם.
העונה הראשונה והשנייה צולמו ברצף תחת הנחיות בטיחות מחמירות עקב מגפת הקורונה. לכל עיר במקסיקו יש הנחיות בטיחות משלה וההפקה עברה מעיר לעיר שאפשרה להם לצלם, כמו מקסיקו סיטי, גואדלחרה ופואבלה. אתרי הירי כוללים גם את אקפולקו וואלה דה בראבו (אגם אוונדרו).
שידורי הסדרה
העונה הראשונה בת 10 פרקים עלתה לראשונה בנטפליקס ב-24 במרץ 2021. העונה השנייה בת 8 פרקים הוקרנה בבכורה ב-19 במאי 2021. העונה השלישית בת 7 פרקים עלתה לנטפליקס ב-18 במאי 2022.
דומיניק גלאבינה
דומיניק גלאבינה (בקרואטית: Dominik Glavina; נולד ב-12 ביוני 1992 בצ'קובץ) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ואראז'דין מליגת העל הקרואטית.
גלאבינה החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער המקומית של העיר צ'קובץ' בקרואטיה. בשנת 2007 עבר למחלקת הנוער של ואראז'דין, ובשנת 2010 הועלה לקבוצת הבוגרים של המועדון. במקביל שיחק גלאבינה בכל הנבחרות הצעירות של קרואטיה.
ב-28 באוגוסט 2012 הגיע לישראל והושאל לבית"ר ירושלים. באוגוסט 2013 חזר לקרואטיה וחתם בקבוצת סלובן בלופו מהליגה הבכירה ובחלון ההעברות בעונת שוחרר מהקבוצה. במרץ 2015 חתם באינטר זאפרשיץ', ולאחר עונה וחצי הצטרף לרודאר ולניה מליגת העל הסלובנית.
אלכסנדר השלישי (אונייה)
אוניית המערכה האימפרטור אלכסנדר השלישי הייתה אוניית מערכה מסוג פרה-דרדנוט שנקראה על שם אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה. אנייה זו השתתפה במלחמת רוסיה–יפן. היא הייתה אחת מחמש אוניות מלחמה רוסיות חדישות מסדרת בורודינו, והשנייה מסוג זה שנבנתה, אשר היו חלק מהצי הבלטי.
תכנון
הספינות מסדרת בורודינו התבססו על התכנון של אוניית המערכה הרוסית צארביץ' שנבנתה בצרפת, ששונו כדי להתאים לציוד ולשיטות הבנייה הרוסיים. הם נבנו במסגרת תוכנית 1898 "לצורכי המזרח הרחוק" של ריכוז עשר אוניות מערכה ב. האימפרטור אלכסנדר השלישי הייתה באורך כולל של 397 רגל (121 מ'), ברוחב של 76 רגל 1 אינץ' (23.19 מ') ושוקע של כ-29 רגל 2 אינץ' (8.9 מ') בתפוסה מלאה. הדחק האונייה נועד להיות 13,516 טון ארוך (13,733 ט'), אולם היא סבלה מעודף משקל של יותר מ-600 טון ארוך (610 ט') ולמעשה דחקה 14,181 טון ארוך (14,409 ט'). זה גרם לבעיה במהלך ניסויים ימיים ב-6 באוקטובר 1903, כאשר היא ביצעה סיבוב במהירות גבוהה שגרמה לה לנטות ב-15° והציפה את העמדות של תותחי ה-75 מ"מ (3 אינץ'). הצוות המיועד שלה כלל 28 קצינים ו-754 מתגייסים, למרות שהיא נשאה 826–846 אנשי צוות בשירות.
הספינה הונעה על ידי זוג מנועי קיטור אנכיים בעלי הרחבה משולשת בעלי ארבעה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע גל מדחף אחד, תוך שימוש בקיטור שנוצר על ידי 20 דודי בלוויל. המנועים דורגו ב-15,800 כוחות סוס מצוינים (11,800 קילוואט) ותוכננו להגיע למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). עם זאת, האימפרטור אלכסנדר השלישי הגיעה למהירות מרבית של 17.7 קשרים (32.8 קמ"ש) מ-16,225 כוחות סוס (12,099 קילוואט) במהלך ניסויי המכונות הרשמיים שלה ב-23 ביולי 1903. היא נשאה מספיק פחם כדי לתת לה טווח של 2,590 מיילים ימיים (4,800 ק"מ; 2,980 מייל) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
הסוללה הראשית של הספינה כללה ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) מותקנים בשני צריחי תותחים, אחד בקדמת ואחד מאחורי המבנה. החימוש המשני כלל 12 תותחי קאנה 6 אינץ' (152 מ"מ) מהירי ירי (QF), המורכבים בצריחים עם תותחים. מספר תותחים קטנים יותר נישאו להגנה מפני טרפדות. אלה כללו עשרים תותחי QF בקוטר 75 מ"מ ועשרים תותחי הוצ'קיס בקוטר 47 מ"מ (1.9 אינץ'). היא הייתה חמושה גם בארבעה צינורות טורפדו בגודל 15 אינץ' (381 מ"מ), אחד בחרטום ואחד בירכתיים מעל המים ושניים שקועים. חגורת שריון קו המים של האימפרטור אלכסנדר השלישי הייתה מורכבת משריון קרופ ועובי 5.7–7.64 אינץ' (145–194 מ"מ). לשריון של צריחי התותחים שלה היה עובי מרבי של 10 אינץ' (254 מ"מ) ועובי הסיפון שלה נע בין 1 ל-2 אינץ' (25 עד 51 מ"מ). הסיפון התחתון המשוריין בגודל 1.5 אינץ' (38 מ"מ) התעקל כלפי מטה ויצר מחיצה אטומה נגד טורפדו.
היסטוריה
בניית האימפרטור אלכסנדר השלישי, על שמו של הצאר אלכסנדר השלישי, החלה ב-5 בספטמבר 1899 במפעל הבלטי בסנקט פטרבורג. שדרית הספינה הונחה ב-23 במאי 1900 והיא הושקה ב-3 באוגוסט 1901. באוגוסט 1902 היא הייתה ברוואל לביקורו של הקייזר הגרמני, וילהלם השני, והשתתפה בתמרוני צי משולבים עם ספינות מהצי הגרמני הקיסרי. היא הושלמה בנובמבר 1903 בעלות של 13,979,000 רובל.
ב-15 באוקטובר 1904, האימפרטור אלכסנדר השלישי הפליגה לפורט ארתור מליבאו יחד עם כלי השיט האחרים של שייטת האוקיינוס השקט השנייה, בפיקודו הכללי של תת אדמירל זינובי רוז'סטבנסקי. רוז'סטבנסקי הוביל את השייטת שלו, כולל האימפרטור אלכסנדר השלישי, במורד החוף האטלנטי של אפריקה, הקיף את כף התקווה הטובה, והגיע לאי נוסי בי מול החוף הצפון-מערבי של מדגסקר ב-9 בינואר 1905, שם הם נשארו שני חודשים בזמן שרוז'סטבנסקי השלים את סידורי הגיוס שלו. השייטת הפליגה למפרץ קמראן, הודו-סין הצרפתית, ב-16 במרץ והגיעה אליה כמעט חודש לאחר מכן כדי להמתין לספינות המיושנות של שייטת האוקיינוס השקט השלישית, בפיקודו של אדמירל משנה ניקולאי נבוגטוב. הספינות האחרונות הגיעו למפרץ קמראן ב-9 במאי והכוח המשולב הפליג לוולדיווסטוק ב-14 במאי. בעוד נתונים מדויקים אינם זמינים עבור האימפרטור אלכסנדר השלישי, סביר להניח שהספינה סבלה מעודף משקל של כ-1,700 טון ארוך (1,700 ט'), שכן היא ואחיותיה הועמסו בפחם ובאספקה אחרת; כל אלה אוחסנו גבוה באוניות והפחיתו את יציבותן. המשקל הנוסף שיקע גם את חגורת השריון של קו המים והותיר רק כ-4 רגל 6 אינץ' (1.4 מ') מחגורת השריון העליונה מעל קו המים.
במהלך קרב צושימה, ב-27 במאי 1905, לאחר שאונית הדגל קניאז סובורוב יצאה מכלל שימוש, תפסה האימפרטור אלכסנדר השלישי את מקומה. היא פנתה לדרום מזרח והובילה את הטור הרוסי עד שנאלצה לעצור לצורך תיקונים. בשעה 6:00 אחה"צ חזרה להשתתף בקרב, יחד עם אחיותיה, אוניות המערכה אוריול ובורודינו. האונייה ספגה הפגזות קשות, איבדה את כושר הציפה והתהפכה וטבעה על כל 840 אנשי הצוות שלה. רק 4 אנשי צוות ניצלו.
חיל העם
חיל העם. חיל עממי לא-חמוש במסגרת מעין צבאית שהוקמה על ידי ארגון ההגנה בסוף שנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בחיל העם שירתו אנשים שגילם מעל ל־36 שנה, שלא נכללו במסגרות הצבאיות של ההגנה, חיל המשמר וחיל השדה. מטרת הקמת החיל הייתה לאמן את אנשיו באימונים טרום-צבאיים, תרגילי סדר ושדאות, ללא נשק.
החיל כלל כ־3,500 איש, רובם מתל אביב. אימוניו לא היו מספיקים ומפקדיו עברו הכשרה מזורזת שכותה בשם "הקורסים היפניים". אימוני החיל התקיימו במגרשי ספורט, בבתי ספר ובככרות הערים.
חיל העם נכשל מבחינה ארגונית ועיקר הקושי שבקיומו היה כי הוקם מיד עם פרוץ המלחמה כשזירת הקרבות הייתה רחוקה עדיין מארץ ישראל. גם השלטונות הבריטיים העמידו מכשולים בפני קיום החיל, אשר בעיניהם היה קיומו כחיל רב משתתפים המבצע אימונים המוניים ופומביים, עלול לעורר את זעם הערבים. באפריל 1940 הוציאו שלטונות המנדט צו האוסר על אימונים בתרגילי סדר צבאיים. חיל העם ירד למחתרת ומספר אנשיו הצטמצם בצורה ניכרת. לאחר שנתיים פוזר החיל ושרידיו צורפו לארגון ההגנה.
איגור ניקולייב
איגור יורייביץ' ניקולייב (ברוסית: Игорь Юрьевич Николаев; נולד ב-17 בינואר 1960) הוא מלחין, זמר, גיטריסט, פסנתרן, מוזיקאי, כותב שירים, מפיק ושחקן סובייטי ורוסי. אמן העם של הפדרציה הרוסית בשנת 2019.
ביוגרפיה
איגור נולד ב־17 בינואר 1960 בעיר חולמסק, במחוז סחלין, במשפחה יוצרת. השכלה גבוהה איגור קיבל במכון לתרבות במוסקבה. שם למד ניקולייב במחלקת אומנות הבמה. את הקריירה היצירתית שלו החל בקבוצת רציטל (Рецитал), שם ניגן בקלידים. בין שיריו הראשונים של המלחין שהפכו אותו למפורסם הוא "קרחון ימי" (Айсберг) בביצוע של אלה פוגצ'ובה. אלבום של פוגצ'ובה !Schastia v lichnoi zhizni... שיצא ב-1986 מורכב כולו משירים שכתב ניקולייב.
ניקולייב את הופעת הבכורה שלו כזמר עם השיר "מטחנה" (Мельница). אלבום בשם זהה יצא בשנת 1987. אחרי אלבום זה הגיעו עוד שניים ב-1989 - "ממלכה של מראת עקומות" (Королевство Кривых Зеркал), "פנטסטיקה" (Фантастика). ניקולייב כתב שירים רבים, אשר מאוחר יותר פרסמו לא רק אותו, אלא גם את המבצעים. בין להיטים כאלה ניתן למצוא "יין פטל" (Малиновое вино), "צבעונים צהובים" (Желтые тюльпаны), "בוא נשתה לאהבה" (Выпьем за любовь).
דגל איחוד האמירויות הערביות
דגל איחוד האמירויות הערביות הוא הדגל הלאומי של איחוד האמירויות הערביות.
היסטוריה
ב-1968, הודיע הרולד וילסון כי בריטניה תסיג את כל כוחותיה המוצבים "ממזרח לסואץ". בעקבות כך אימצה חוף שביתת הנשק דגל זמני, בו הוצב כוכב משושה בין שתי רצועות לבנות.
לאחר כינון איחוד האמירויות הערביות ב-2 בדצמבר 1971, אימצה איחוד האמירויות את הדגל. הדגל נבחר מתוך למעלה מאלף הצעות שהוגשו במסגרת תחרות לעיצוב הדגל.
עיצוב
צבעי הדגל הם ירוק, שחור, לבן ואדום - צבעי הלאומיות הכלל-ערבית, אך בשונה מרוב דגלים הערביים, הצבע השחור נמצא בתחתית הדגל והירוק בחלקו העליון, והצבעים עשויים במשטחים רבועים ולא משולשים.
מעצב הדגל, עבדאללה מוחמד אל-מעיינה, אשר עיצב את הדגל בגיל 19, רואה בצבעים סמליות נוספת, שבה, נוסף על האדום והלבן, אשר היו לצבעים בדגליהן של אמירויות האיחוד, מסמל הירוק פוריות והשחור את הנפט עליו מתבססת כלכלת המדינה.
דגלי האמירויות
לכל אמירות יש גם דגל משלה, מלבד פוג'יירה המשתמשת בדגל האיחוד גם כדגל המדינה. דגלי האמירויות היו בשימוש עוד במהלך המאה ה-18. עם חתימת ההסכמים שהפכו את האזור לחוף שביתת הנשק ב-1820, התחייבו המדינות להוסיף לדגלן האדום מסגרת לבנה שתייצג את מחויבותן לשלום. במשך השנים שלאחר מכן צמצמו האמירויות של דובאי, עג'מאן ואום אל-קיוין את המשטח הלבן בדגלם. אמירות פוג'יירה, שלא הייתה חלק מההסכם, שמרה על הדגל האדום ללא תוספות.
נח פולברג
ראשית חייו
פולברג נולד בסן פרנסיסקו בשנת 1950. אביו היה ג'וזף פולברג, בעל גלריה מצליחה בסן פרנסיסקו.
בגיל 16, הוזמן נח ללמוד עם אנסל אדמס בסדנת הצילום שהקים אדמס בפארק הלאומי יוסמיטי. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1967, הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מתוך כוונה להתמקד במדעי הטבע, אך בסופו של דבר עבר ללימודי צילום, בעצתו של ויליאם גארנט – שהפך בזמנו לראש בית הספר לאדריכלות ועיצוב של אוניברסיטת ברקלי (שינה את שמו לבית הספר לעיצוב סביבתי באוניברסיטת קליפורניה בברקלי) – ותחת הדרכתו של אנסל אדמס.
קריירה בצילום
פולברג עלה לישראל ב-1976, שם החל לצלם סדרת תצלומי צבע של נופי מדבר בדרום הארץ. אלה – יחד עם תמונות שצילם במדבר סיני ובירדן – הופיעו בספרו הראשון, In a Desert Land, שפורסם בהוצאת Abbeville ב-1987 (מהדורה ראשונה). ספרו השני של פולברג, And I Shall Dwell Among Them, מכיל סדרת צילומים שהוזמנו על ידי קרן Aperture, בהם הוא בחן את האדריכלות הפנימית והחיצונית של בתי כנסת היסטוריים ברחבי העולם. הספר יצא לאור על ידי Aperture ב-1995, וזכה ב-National Jewish Book Award באותה שנה.
בשנת 2001 פרסמה הוצאת Aperture את ספרו השלישי של פולברג, "שמים בארץ" (Celestial Nights), סדרת תמונות בשחור-לבן שצילם בשנות התשעים המאוחרות ובתחילת שנות האלפיים, שנוצרו על ידי צירוף דיגיטלי של תשלילים נפרדים של צילומי כוכבים ליליים יחד עם ייצוגים מפורטים של פני האדמה שתחתיהם.
מאוחר יותר עבד פולברג יחד עם לין אריסון, אלמנתו של תד אריסון, על ספרו הרביעי, Travels with Van Gogh and the Impressionists, שפורסם בשנת 2005 בהוצאת Abbeville.
תצלומיו של פולברג נכללים באוספים של כמה מן המוזאונים המובילים בעולם, בהם מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו-יורק, הספרייה הלאומית של צרפת בפריז, הסמית'סוניאן בוושינגטון הבירה, מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, LACMA, הגלריה לאמנות של אוניברסיטת ייל, מוזיאון תל אביב לאמנות, ומוזיאון ישראל.
הגלריה בירושלים
ב־1998, לאחר מות אביו, העביר פולברג את הגלריה של אביו מסן פרנסיסקו לירושלים, שם היא ממוקמת עד היום.
דן מירון
דן מירון (נולד ב-13 בנובמבר 1934, ו' בכסלו תרצ"ה) הוא אחד מחוקרי הספרות העברית וספרות היידיש והמבקרים הבולטים בישראל ובארצות הברית. הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים ופרופסור באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. זוכה פרס ביאליק לחכמת ישראל (תש"ם) ופרס ישראל לחקר הספרות העברית (תשנ"ג-1993). משנת 2020 הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה
דן מירון (מיזוטש) נולד ב-1934 בתל אביב. אביו, אריה מיזוטש, הגיע מאוקראינה לארץ ישראל כשהיה בן שנתיים, בעוד משפחת אמו, מלכה, התיישבה בצפת כבר בתחילת המאה התשע-עשרה. היו אלה הורי אמו שהטביעו חותם על התפתחותו האינטלקטואלית: סבו, ״תלמיד חכם״ חריף ומבריק, החל ללמד אותו גמרא בהיותו בן שמונה או תשע, ואילו אהבתו ליידיש נטועה בדמות סבתו. למד בבית הספר אחד העם ובתיכון העירוני א' בעירו. סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות עברית, מקרא והיסטוריה של עם ישראל וכן מוזיקה באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. השלים דוקטורט באוניברסיטת קולומביה בניו יורק בספרות משווה. ב-1971 קודם לדרגת פרופסור חבר ושימש ראש המחלקה לספרות עברית. כיום מירון הוא פרופסור אמריטוס לספרות עברית באוניברסיטה העברית, מופקד על הקתדרה ע"ש לאונרד קיי לספרות עברית ולספרות משווה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ומלמד בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
מירון הוא עורך מפעל ההוצאה לאור של מהדורות ה"כל כתבי", של גדולי המשוררים העבריים בזמננו. זהו מפעל ענק שנמשך שנים רבות, בהוצאת מוסד ביאליק ובהוצאות אחרות. בין המשוררים שכינס את שיריהם: אורי צבי גרינברג, אבא קובנר, יעקב אורלנד, יהודה קרני, קלמן אהרון ברתיני, אברהם חלפי, אורי ניסן גנסין וגבריאל פרייל. מירון ערך גם מהדורה מדעית של כתבי חיים נחמן ביאליק.
זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תש"ם על ספרו "בין חזון לאמת - ניצני הרומן העברי והיידי במאה הי"ט".
החל משנת 2012 משמש כעורך הראשי של הוצאת אפיק - ספרות ישראלית. בשנת 2016 פרסם את מחקרו על זהותו היהודית של הסופר פרנץ קפקא כספר בהוצאת אפיק.
מחוץ לתחום הספרות, היה חבר התנועה לשלום וביטחון, ב-1971 היה חבר משלחת לברית המועצות מטעם "הוועד לשיפור היחסים עם ברית המועצות", התבטאויותיו החיובית על הממשל הסובייטי הביאו לגינויו בגילוי דעת שפרסמה אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל. זכור במיוחד המאמר שפרסם מירון בעיתון "הארץ" בזמן מלחמת המפרץ הראשונה, בכותרת: "אם יש צה"ל, יופע מיד" – זאת בדרישה לתגובה צבאית ישראלית על הטילים שנורו מעיראק. מירון היה גם מן הראשונים, שהביעו ביקורת חריפה נגד יצירותיה של נעמי שמר, לאחר שהתבטאה בזכותם של המתנחלים. מירון מתגורר בתל אביב ובניו יורק. גרוש, אב לשלושה ילדים.
הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה
בעת הפירוק שטחה של הרפובליקה היה 51,000 קמ"ר והתגוררו בה כ-4.3 מיליון תושבים ובירתה (שהפכה בסופו של דבר גם לבירת בוסניה והרצגובינה) הייתה סרייבו. גבולותיה של הרפובליקה היו כמעט זהים לאלו של בוסניה תחת השלטון האוסטרו-הונגרי לפני הקמת ממלכת יוגוסלביה.
דן מירון
ביוגרפיה
בשנת 2016 הפקיד את ארכיונו האישי בספרייה הלאומית.