cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלטה (אי)
גאוגרפיה
מפרצים רבים לאורך קו החוף המחורץ של האיים מספקים מקומות טובים לנמלים. הנוף מורכב מגבעות נמוכות עם שדות המעובדים על גבי טרסות. הנקודה הגבוהה ביותר במלטה נמצאת בחלקו הצפוני של האי במצוקי Ta' Dmejrek, המתנשאים לגובה של 253 מטרים, ליד העיירה דינגלי. באי ישנם מספר ואדיות הזורמים רק בעונת הגשמים, אין באי נהרות או אגמים קבועים. עם זאת, בחלק מהוואדיות ישנם מים מתוקים כל השנה, כמו בראס איר-ראב ליד באריה  וב-l-Imtaħleb.
ליד מלטה נמצאים 9 איים קטנים המאוכלסים בעיירות דייגים, במנזרים או כנסיות וחלקם אפילו מחוברים בגשרים לאי הראשי.
עיור
לפי ארגון Eurostat (הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה האירופית), האי מלטה מוגדר כאזור עירוני גדול במיוחד, המכונה בשם "וואלטה". למעשה כל מדינת האי מזוהה כאזור עירוני. לפי האומות המאוחדות, כ-95% משטח מלטה הוא אזור עירוני והמספר גדל מדי שנה, הנתון משתווה גם לתוצאות המחקרים של ESPON ונציבות האיחוד האירופי.
אקלים
האקלים במלטה הוא אקלים סובטרופי - ים תיכוני ( סיווג אקלים Köppen Csa ), עם חורפים מתונים מאוד וקיץ חם. הגשמים יורדים בעיקר בחורף והקיץ יבש בדרך כלל. לפי ה-International Living, מלטה היא המדינה עם האקלים הנח ביותר בעולם.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת באי היא סביב 23°C במהלך היום ו-16°C בלילה. בחודש הקר ביותר, חודש ינואר, הטמפרטורה המקסימלית נעה בין 12°C ועד 20°C במהלך היום והטמפרטורה המינימלית נעה בין 7°C ועד 12°C במהלך הלילה. בחודש החם ביותר חודש אוגוסט הטמפרטורה המקסימלית נעה בין 28°C ועד 34°C במהלך במהלך היום והטמפרטורה המינימלית נעה בין 20°C ועד 24°C במהלך הלילה. הקיץ נמשך כ-8 חודשים ומסתיים בנובמבר. גם ב-4 החודשים הנותרים הטמפרטורות מגיעות לפעמים ל־20°C. בין כל הבירות ביבשת אירופה, בולטה בירת מלטה עם חורפים החמים במיוחד. תנודות גדולות בטמפרטורה הן נדירות. כמו כן, האי מלטה הוא אחד המקומות הבודדים באירופה שהם "ירוקים" כל השנה. הטמפרטורה השנתית הממוצעת של הים היא 20°C.
משך שעות השמש באי מסתכמות בסביבות 3,000 שעות בשנה (אחת התוצאות הגבוהות באירופה), בממוצע מעל חמש שעות שמש ביום בחודש דצמבר ועד לממוצע שמעל 12 שעות בחודש יולי. ממוצע זה הוא כפול מזה שקיים בערים בחצי הצפוני של אירופה, לשם השוואה: בלונדון יש רק 1,461שעות שמש בשנה; אולם, בחורף יש במלטה פי כמה יותר שמש; לשם השוואה: בדצמבר, בלונדון יש 37 שעות שמש ואילו במלטה יש כ-160 שעות שמש.
כלכלה
תחום תיקון ובניית אניות היו הבסיס לכלכלת מלטה מאז שאבירי מלטה (ההוספיטלרים) הגיעו למלטה והתמקמו סביב הנמל הגדול בולטה בשנת 1570. מאז אמצע המאה ה-20, תעשיית בניית הספינות פעלה בהפסד והייתה תלויה בסבסוד ממשלתי. עם הצטרפות מלטה לאיחוד האירופי, ממשלת מלטה החלה להפריט את תחום תיקון ובניית אניות. תחום הפקת הסרטים תורם נתח גדל והולך בכלכלה המלטזית. האי הוא מושך הפקות סרטים בינלאומיות מרחבי העולם. הסרט הראשון שצולם במלטה היה "בני הים" בשנת 1925. מאז, הופקו באי למעלה מ-100 סרטים אחרים שצולמו באופן חלקי או מלא במלטה, כולל "סיפור מלטה" (1953), אקספרס של חצות (1978), פופאי (1980), גלדיאטור (2000), מינכן (2005), מלחמת העולם Z בשנת (2013) וקפטן פיליפס בשנת (2013).
תחומי כלכלה נוספים המתקיימים באי הם, סחר חוץ, בעיקר הייצוא של תעשיות האלקטרוניקה, הטקסטיל. והתיירות.
כהכנה לחברותה של מדינת מלטה באיחוד האירופי, שאליו הצטרפה ב-1 במאי 2004, הופרטו מספר חברות שהיו בשליטת המדינה שהופנו לשוק החופשי. לדוגמה, הממשלה הודיעה ב-8 בינואר 2007 שהיא מוכרת את 40% ממניותיה בחברת הדואר של מלטה MaltaPost, כדי להשלים תהליך הפרטה שנמשך חמש שנים. עד 2010, מלטה הפריטה את התקשורת, שירותי הדואר, המספנות ותעשיית בניית הספינות.
בנקאות ופיננסים
במלטה ישנם שני בנקים מסחריים גדולים בנק ולטה ו-HSBC בנק מלטה, שניהם קיימים באי מהמאה ה-19. הבנק המרכזי של מלטה (Bank Ċentrali ta' Malta) אחראי על שני תחומי אחריות מרכזיים: גיבוש ויישום המדיניות המוניטרית של המדינה וקידום מערכת פיננסית איתנה ויעילה. הבנק הוקם על בסיס חוק הבנק המרכזי של מלטה ב-17 באפריל 1968. ב-4 במאי 2005 ממשלת מלטה נכנסה למנגנון שער החליפין האירופי - ERM II ואימצה את האירו כמטבע של המדינה רק כעבור שלוש שנים, ב-1 בינואר 2008.
תחבורה
כיוון התנועה במלטה בצד שמאל. עלות אחזקת מכוניות באי גבוהה מאוד, בהתחשב בגודלו הקטן מאוד של האי.
שיטת התחבורה ציבורית העיקרית באי היא באמצעות אוטובוסים. שירות האוטובוסים, הוקם בשנת 1905 ועבר רפורמה נרחבת ביולי 2011. מבנה הניהול השתנה מנהגים עצמאיים שנהגו ברכבם לשירות המוצע על ידי חברה אחת במכרז פומבי. במכרז הציבורי שהתקיים בשנת 2011 זכתה החברה Arriva Malta, אך החברה הפסיקה את פעילותה ב-1 בינואר 2014 לאחר שהולאמה לתחבורה ציבורית של מלטה על ידי ממשלת מלטה.
למלטה שלושה נמלים טבעיים גדולים:
בנקודה הצפונית ביותר של האי מלטה נמצא הנמל מלאכותי הנקרא Ċirkewwa. נמל זה מחובר לנמל מגאר שבאי גוזו על ידי המעבורות של חברת מצר גוזו, המשרתות את הציבור במשך רוב שעות היום בתדירות גבוהה בין שני האיים מלטה וגוזו.
שדה התעופה היחיד במלטה הוא נמל התעופה הבינלאומי של מלטה. שדה התעופה נבנה על שטח של שדה התעופה של חיל האוויר הבריטי שנקרא RAF Luka. במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנות ה-60 של המאה העשרים הופעלו שני שדות תעופה נוספים בטא' אלי ובחאל פאר, אך לקראת סוף המאה העשרים הם נסגרו. שדה התעופה בטא' אלי הפך לפארק לאומי, אצטדיון, לכפר אמנים ולמוזיאון התעופה של מלטה. מוזיאון זה משמר מספר כלי טיס, כולל מטוסי קרב מימי מלחמת העולם השנייה הוריקן וספיטפייר שהגנו על האי בימי המלחמה. חברת התעופה הלאומית של מלטה נקראת אייר מלטה.
תיירות
האי מלטה הוא יעד תיירותי פופולרי. בשנה מגיעים לאי 1.2 מיליון תיירים. שהם פי שנים יותר תיירים מאשר האוכלוסייה המקומית נכון לשנת 2021. תשתית התיירות גדלה מאוד במהלך השנים ובאי ישנם מספר בתי מלון באיכות טובה. מספר הולך וגדל של מלטזים נוסעים לחוץ לארץ לחופשות.
האי מלטה ידוע כיעד של תיירות מרפא. ספקי תיירות המרפא מפתחים את ענף התיירות ככל שעולה מספרם. עם זאת, אף בית חולים מלטזי לא עבר הסמכה בינלאומית. עיקר תיירי המרפא המגיעים למלטה מגיעים מבריטניה, עובדה הדוחפת את ממשלת מלטה לקבל הסמכה רפואית לפחות מבריטניה, על בסיס תוכנית ההסמכה של טרנט. לקליטת תיירות מרפא מהמזרח הרחוק, אמריקה הלטינית וארצות הברית בתי החולים של מלטה צריכים לקבל הסמכה כפולה מטעם ארגון Joint Commission האמריקאי.
דמוגרפיה
ילידים מלטזים מהווים את רוב תושבי האי. עם זאת, ישנם מיעוטים נוספים, המיעוט הגדול שבהם הם בריטים. לפי מפקד האוכלוסין לשנת 2021, אוכלוסיית מלטה עמדה על 516,862 נפש. מתוכם כ-95.2% מכלל אוכלוסיית המדינה הם מלטזים. העיר הגדולה ביותר היא בירקירקארה עם 22,319 תושבים. בבירה ולטה האוכלוסייה קטנה יחסית עם 6,675 תושבים.
הארגון Eurobarometer קבע כי 100% מהאוכלוסייה המקומית מדברת מלטזית. כמו כן, 88% מהאוכלוסייה דוברים אנגלית, 66% מדברים איטלקית ו-17% מדברים צרפתית. הידע הנרחב הזה של שפות משניות הפך את מלטה לאחת המדינות הרב-לשוניות ביותר באיחוד האירופי. מחקר בדק את דעת הקהל לגבי איזו שפה "מועדפת" על התושבים ונמצא ש-86% מהאוכלוסייה מעדיפים מלטזית, 12% מעדיפים אנגלית ו-2% מעדיפים איטלקית. למרות זאת, ערוצי טלוויזיה איטלקיים, כמו Mediaset ו-RAI, דוברי איטלקית המשודרים במלטה שומרים על הפופולריות שלהם בקרב הציבור המלטזי.
חטיבות אדמיניסטרטיביות
מערכת השלטון המקומי הוקמה במלטה בשנת 1993, היא מבוססת על האמנה האירופית לממשל עצמי מקומי. האי הראשי מחולק לארבעה אזורים, שלכל אחד יש ועדת ממשל אזורית משלו:
כל אזור מחולק למועצות מקומיות. בחלק מהכפרים יש ועדות מנהליות, שהן חלק ממועצות מקומיות גדולות יותר. יש במלטה 54 מועצות מקומיות ו-13 ועדות מנהליות.
האי מחולק גם לחמישה מחוזות, אך אלה משמשים בעיקר למטרות סטטיסטיות:
מצודת צפת
מצודת צפת היא מצודה עתיקת יומין, הממוקמת על גבעה נישאה במרכז העיר צפת. במקום שרידים של יישוב מהתקופה הכנענית, וככל הנראה התקיימה בו מצודה בתקופה האחרונה של בית המקדש השני, אך רוב השרידים שנותרו במקום הם מהתקופה הצלבנית, הממלוכית והעות'מאנית. המצודה נפגעה קשות ברעידת האדמה החזקה שפקדה את צפת ב-1837. בעשרות השנים האחרונות התבצעו במקום חפירות ארכאולוגיות נרחבות, שחשפו שרידים וממצאים עתיקים מכל תקופות קיומה של המצודה. כיום נחשבת המצודה לאתר תיירות ונוף, שכן עקב מיקומה הגבוה ניתן לצפות ממנה על סביבותיה של צפת, למן גוש הרי מירון במערב, הכנרת במזרח, הגליל התחתון בדרום, ועד הרי נפתלי והחרמון בצפון. סביב המצודה הוקם בשנת 1950 גן המצודה בשנת 1950 שתוכנן על ידי אדריכל הגנים שלמה אורן ויינברג  ובו הוקמה מצבת זיכרון לחללי צפת  במלחמת העצמאות.
היסטוריה קדומה
בחפירות שנערכו באזור גבעת המצודה נתגלו סימנים לקיומו של יישוב כנעני מתקופת הברונזה. במקום נחשפו מערות קבורה אופייניות לתקופה, ונקבע שהקבורה במקום נמשכה כשמונה מאות שנה. כמו כן נתגלו שרידים מתקופת הברזל, המקבילה לתקופת התנחלותם של בני ישראל, לאחר שנכנסו לארץ לפי הסיפור המקראי. העיר צפת נכללת בתוך גבולות נחלת שבט נפתלי, אך אינה נזכרת בתנ"ך, לפחות לא בשם זה.
התקופה הצלבנית
טרם התקופה הצלבנית, היה קיים במקום המצודה מגדל בודד, שכונה על ידי הערבים "בורג' אל יתים". לאחר כיבושה של ארץ ישראל מידי המוסלמים, הקימו בה הצלבנים שורה של מבצרים ומצודות, על מנת לבסס ולשמר את שליטתם בארץ. הצלבנים, שראו בצפת את "מפתח הגליל", השולט על דרכי ההר הראשיות ועל העמקים הסמוכים, הקימו בשנת 1102 על שרידי מצודתו של יוסף בן מתתיהו מבצר ענק. בשנת 1140 הורחב המבצר על פי הוראתו של פולק מאנז'ו, מלך ירושלים. המבצר נשאר ברשות הלוחמים עד שנת 1168. באותה שנה הורה המלך אמלריך הראשון להעביר את המצודה לידי מסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים), שהוסיפו וביצרו אותו והחזיקו בו כעשרים שנה.
ב-1187 עלה צלאח א-דין על הגליל והשמיד את הצבא הצלבני בקרב קרני חיטין. למרות זאת המשיכו הטמפלרים להחזיק במצודה במשך כשנה וחצי נוספות, עד שבדצמבר 1188, לאחר מצור ממושך של המוסלמים ונסיגת הנוצרים, נפלה המצודה לידי המוסלמים. אלו החזיקו במצודה כחמישים שנה, למעט תקופת ביניים קצרה שהחזיקו בה אנשי המסדר הטבטוני.
בסוף שנות העשרה של המאה השלוש עשרה, כשגבר חששם של המוסלמים משובם של הצלבנים, הורה אמיר דמשק אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא, בן השושלת האיובית, לפרק את המצודה. מסיבה זו לא שרדו מבנים רבים שהיו אז במצודה.
הצלבנים שבו לצפת ב-1240, על פי הסכמים מדיניים בינם לבין המוסלמים. הם שבו ובנו את המצודה, והפכו אותה לאחת המצודות הצלבניות הגדולות ביותר במזרח התיכון. בישוף מרסיי בנואה ד'אליניאן (Benoît d'Alignan) שכתב ב-1264 דו"ח מפורט על המצודה וביצוריה ("De Constructione Castri Saphet"), תיאר מצודה המשתרעת על שטח של כארבעים דונם, אורכה 252 מטר, רוחבה 112 מטר והיא מוקפת חומה כפולה להגנה מושלמת. היקפה של החומה הפנימית הגיע לכדי 580 מטר, וגובהה היה 28 מטר. היקף החומה החיצונית היה כ-850 מטר וגובהה היה אף הוא 28 מטר. בין החומות נחפר חפיר בעומק של 15-18 מטר וברוחב של 13 מטר. (בתוואי החפיר החיצוני עובר כיום רחוב ירושלים). בחומה החיצונית נבנו שבעה מגדלים מבוצרים בגובה 26 מטר, שהגנו על המצודה. המבצר עצמו כלל מבנים רבים, ביניהם קירות שקבועים בהם חרכי ירי, מגדל שער נישא, אולמות מקומרים, חדרים רבים ובורות מים.
בניית המצודה המבוצרת על ידי הטמפלרים ארכה כשנתיים וחצי ועלתה יותר ממיליון מטבעות זהב. אין פלא שהבישוף ד'אליניון מסכם את תיאורו במילים הבאות:
המצודה נוצלה היטב על ידי הטמפלרים. ההיסטוריון אבו אל-פידאא מדווח בספרו "קיצור תולדות האנושות או דברי הימים", כי בחיל המצב ששהה במצודה היו שמונים אבירים ומשרתים וחמישה עשר מפקדים. לכל אחד מהם היו חמישים פקודים וכן בעלי מלאכה. עם כיבוש המבצר נמנו בו אלף שריונות. מעריכים כי בזמן שלום שהו בו כ-1,700 איש ובעתות מלחמה - כ-2,200 איש.
ההיסטוריון שאמס א-דין אל-עות'מאני כתב בשנת 1372: "מצודת צפת הייתה מן האיתנים שבמבצרי הפרנקים ומאלה שהזיקו ביותר למוסלמים. בתוכה ישבו הטמפלרים, פרשים כעורבים ממש, נכונים לפשיטות על הערים מדמשק ועד דאריא (כנראה דהריה - בדרום הרי חברון) וסביבותיה, ומירושלים ועד כרך (בעבר הירדן) ואזורה".
מתקופת הצלבנים נחשפו לאחרונה שרידים מרשימים: אולם בעל קמרון גותי מחודד, הדומה לאלו שנמצאו במבצר המונפורט ובמקומות נוספים; עמודים בעלי עיטורים פרחוניים, הדומים לאלו שנמצאו במצודות צלבניות אחרות במזרח התיכון; קיר ישר מאבני גזית, באורך 25 מטר וברוחב 2 מטר, שקבועים בו חרכי ירי וגומחות; קיר עקלתוני באורך 6 מטר וברוחב 3.2 מטר; קורות רוחב ובהן חריטות דמויות גרזן ושעון חול; מעברים מרוצפים ובהם תעלות ניקוז למים; בור מים מחופה טיח למניעת דליפת מים, ועוד.
התקופה הממלוכית
בשנת 1266 צר צבאו של הסולטאן הממלוכי ביברס על מצודת צפת. ב-23 ביולי, לאחר שישה שבועות של מצור, הצליחו הממלוכים להשתלט בעורמה על המצודה ולטבוח את מגיניה. הכובשים, שהפכו את צפת לבירת מחוז הגליל, חששו משרידי הצלבנים שנותרו בעכו וכן מהמונגולים שהלכו והשתלטו בעת ההיא על חלקים עצומים מאסיה. חששות אלו הניעו את הממלוכים לפתוח בתנופת בינוי מרשימה במצודה.
תוספות הבנייה של הממלוכים מתוארים בהרחבה בספרו של אל-עות'מאני. לדבריו, נוספו למצודה שני מגדלי ענק; האחד הוא מגדל ניצחון עגול, דמוי חילזון, בדרומה של המצודה. מידותיו היו עצומות לפי כל קנה מידה: 60 מטר גובה ו-35 מטר קוטר. בתוך המגדל נחצב בור מים ענק, שסיפק מי שתייה לאלפי חיילי המצודה. שרידי המגדל ובור המים נמצאים כיום מתחת לאנדרטה שבפסגת גן המצודה.
המגדל השני שבנה ביברס הוא מגדל שער מוצק, שמידותיו הן 15 על 20 מטר, בדרום מערב המצודה. גם שרידי מגדל זה קיימים עד ימינו.
הגאוגרף הערבי א-דִמשקי, שכתב בשנת 1300 את ספרו "מבחר הזמנים והנפלאות ביבשה ובים", מתאר גם הוא את המצודה הממלוכית:
מהתקופה הממלוכית התגלו שרידים רבים נוספים, המלמדים על היקף השקעתם במצודה: בתי שימוש המחוברים בתעלה מלבנית; כבש גישה למגדל השער, באורך של 24 מטר וברוחב של 7-8 מטר; קמרונות וקשתות; אבן מרובעת גדולה, שעליה חרוט אריה דוהר, כנראה חלק מסמל הסולטאן ביברס; בור מים עגול, בעומק של 10.5 מטר ובקוטר של 10 מטר; כלי חרס רבים, חלקם מתוצרת מקומית וחלקם מיובאים ממקומות רבים; מטבעות ממלוכיים וונציאניים, ועוד. נתגלו אף מתקנים המתאימים לפעילות אומנותית, המתוארכים לסוף תקופת הממלוכים או לתחילת תקופת העות'מאנים. כמו כן נתגלו כלי מיוליקה מן המאה השש עשרה.
משערים כי מבנים ממלוכיים חשובים נהרסו ברעידת האדמה שפקדה את האזור בשנת 1303. תקופה ארוכה נשארה המצודה חרבה, אך בשנת 1475 הורה הסולטאן הממלוכי קאיתבאי לשפץ אותה ולשקמה.
התקופה העות'מאנית
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל הייתה תקופה של שקיעה בחשיבותה של מצודת צפת. העות'מאנים לא השקיעו בשיפוץ ותחזוקת המצודה, שהבלאי הטבעי ורעידות האדמה כרסמו בה בשיטתיות. רק במחצית המאה השמונה עשרה, נבנתה המצודה מחדש על ידי השליט הבדואי דאהר אל עומר. באפריל 1799 השתלטו על המצודה חייליו של נפוליאון בונפרטה, אך נסוגו לאחר זמן קצר.
מהתקופה העות'מאנית נמצאו שרידים ספורים, בהם קירות מעטים בדרומה של המצודה.
ראמה (אל)
ראמה (סנסקריט: राम) הוא אחד האלים הפופולריים בהינדואיזם. בווישנויזם הוא נחשב גם להתגשמות (אווטאר) של האל וישנו (האווטארה השביעית מבין עשר האווטארות שלו). על פי המסורת ראמה נולד באיודיה, ולאחר מכן היה מלך איודיה, ממלכה עתיקה בצפון הודו. סיפור עלילותיו של המלך והאל ראמה, הראמאיאנה הוא מהפופולריים שבספרות ההודית העתיקה והמודרנית, הן הקלאסית והן הפופולרית. לראמאינה גרסאות אין ספור ויש המדמים אותה לשפה, שבאמצעותה מבטאות קבוצות חברתיות ופוליטיות שונות בהודו את תפיסת עולמן. הודים רבים רואים את ראמה כדמות היסטורית שאכן שלטה על רוב האזור הידוע כיום כתת-היבשת ההודית. עבור הלאומנים ההינדואים משמשת מלכותו של ראמה כסמל למלכות הינדואית מושלמת וראמה מהווה סמל פוליטי החרוט על דגלם.
מצודת צפת
התקופה העות'מאנית
ב-1 בינואר 1837 פקדה את הגליל רעידת אדמה קשה ביותר. רעידת האדמה גרמה להרס ניכר במצודה, ומאז היא לא שוקמה עוד. שרידי המצודה הופקרו לכל החפץ בהם, ותושבי צפת נטלו ממנה אבנים ועפר כדי לבנות את בתיהם. הבזיזה השיטתית העלימה שרידים אדריכליים ממאות שנות קיומה של המצודה. רעידת האדמה בשנת 1931 מוטטה שרידים רבים נוספים שעמדו עדיין על תילם.
הקרב על המצודה במלחמת העצמאות
שמאל|ממוזער|250px|האנדרטה לחללי מלחמת העצמאות, בפסגת גן המצודה במלחמת העצמאות נערכו בצפת קרבות קשים ומרים, בין ערביי העיר וצבא ההצלה בפיקודו של אדיב שישקלי, לבין הכוחות היהודים הלוחמים, שהיו נחותים מהם בנשק ובכח אדם.
ראמה (אל)
איודיה, מקום הולדתו של ראמה על פי המסורת ההינדואית, היווה במשך שנים רבות מוקד לסכסוך איודיה.
מצודת צפת
החפירות במצודה
ניסיון ראשון לחקור את המצודה נעשה בחודש יולי 1875 על ידי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל שעסקה בסקר ארץ ישראל המערבית. החוקר קלוד קונדר וצוותו הגיעו לאתר במטרה לסקור אותו, אבל כבר ביום בואם הותקפו על ידי ערביי צפת ובראשם השייח' עלי אגא עלאן. בהתקפה נפגעו כל אנשי המשלחת, ובעקבותיה פסקה עבודת הסקר. בשנת 1877 חזרו הסוקרים למקום עם הוריישו קיצ'נר בראשם. הם ערכו סקר ארכאולוגי באזור המצודה, וחשפו ממצאים שונים. הם דיווחו על שלוש חומותיה של המצודה, שעוד היו קיימות באותה תקופה.
מן העשור השני למדינת ישראל נמשכות החפירות הארכאולוגיות במצודה, במשך עשרות שנים לסירוגין. תחילת החפירות הייתה בשנת 1961 על ידי אדם דרוקס, ארכאולוג מטעם אגף העתיקות והמוזיאונים. בשנות השמונים של המאה העשרים נמשכו החפירות על ידי רשות העתיקות, ונתגלו בהן ממצאים ארכאולוגיים מרשימים. בשנים 2001-2003 נערכו חפירות נוספות, על ידי חיים ברבה ועמנואל דמתי. כל החפירות גילו סימנים להרס רב, שנוצר על ידי רעידות האדמה המרובות, שפקדו את צפת והגליל במשך השנים. החפירות כללו עבודות שימור ושחזור, והכשרת האתר לתצוגה וביקורים. הוכשר מסלול מסודר העובר בסמוך לשרידים הארכאולוגיים, שנחשפו בעונות החפירה הרבות.
גן המצודה
במחצית שנות העשרים שתלו הבריטים עצי אורן על פסגת המצודה העתיקה, ובשנת 1949 הזמינה עיריית צפת את אדריכל הגנים שלמה אורן וינברג,  לתכנן את גן המצודה בצפת. הגן מעל השרידים של המצודה העתיקה ומבלי לפגוע בשרידיה. הגן הוא דוגמה לגן רב שכבתי הלוקח בחשבון את הטופוגרפיה של השטח, השרידים העתיקים, הנוף והאדם.
אגרטל אלטו
"אגרטל אלטו" או "אגרטל סאבוי" הוא אגרטל זכוכית שעוצב בשנת 1937 על ידי האדריכל והמעצב הפיני אלוור אלטו.
האגרטל תוכנן לראשונה עבור תחרות עיצוב שערכה חברת הזכוכית הפינית "איטאלה" (iittala Glassworks) בשנת 1936. אלטו, שזכה בתחרות, הגיש את האגרטל ביחד עם עוד שורה של צלחות וכלי זכוכית אחרים. בעקבות הזכייה בתחרות הוצג האגרטל בתערוכה העולמית של פריז (1937). עיצוב האגרטל קיבל את השראתו משמלות לאפיות. אלטו יצר אבטיפוס של הכד על ידי ניפוח זכוכית על קבוצה של מקלות עץ הנעוצים באדמה, שאיפשרו לזכוכית להתרחב בצדדים אחדים בלבד ובכך ליצור קו מתאר ברור ומעוגל בסגנון "ביו-מורפי".
ריצ'רד ברוקס
קורות חיים
הוא למד שנתיים עיתונאות באוניברסיטת טמפל אך נאלץ לנשור כעבור שנתיים כי לא יכלו לשלם את דמי הלימוד שלו בתקופת השפל הגדול. לאחר תקופה מסוימת בה נדד ברכבות במערב התיכון הוא חזר לפילדלפיה והתקבל לעבודה ככתב ספורט. ב-1940 עבר ללוס אנג'לס וכתב תסריטים לבי מובי. שם נישא לשחקנית ג'ין קלי שעבדה באולפני יוניברסל. עובדה זו אפשרה לו לתרום לתסריטים של השחקנית מריה מונטז שנודעה כ"מלכת הטכניקולור". הוא כתב מספר רומנים. הרומן The Brick Foxhole העוסק בקנאות ובאנטישמיות עובד לסרט בשם Crossfire (אש צולבת) ב-1947.
ב-1943 התגייס לחיל הנחתים ושירת שם שנתיים. לאחר מלחמת העולם השנייה כתב תסריטים להפקות פרטיות. ב-1945 כתב את הרומן The Brick Foxhole עליו נכתב התסריט לסרט אש צולבת (1947). ב-1946 השתתף בכתיבת תסריט לסרט "הרוצחים" בכיכובו של ברט לנקסטר, המבוסס על סיפור קצר של ארנסט המינגוויי.
ברוקס עבד כתסריטאי-במאי בחברת האחים וורנר, פוקס המאה העשרים ומטרו גולדווין מאייר עד 1960. לאחר מכן עבד בהפקות פרטיות. הסרט הראשון שלו היה "משבר" (Crisis) בכיכובו של קרי גרנט בו שימש כתסריטאי ובמאי (1950). תוך מספר שנים התפרסם כבמאי - תסריטאי מהבולטים מהוליווד.
מספר סרטים אותם ביים/כתב תסריט:
משפחה
ברוקס היה נשוי שלוש פעמים:
בנדיקטוס השביעי
האפיפיור בנדיקטוס השביעי (בלטינית Benedictus VII; מת ב-10 ביולי 983) היה האפיפיור מאוקטובר 974 עד מותו בשנת 983.
ביוגרפיה
בנדיקט נולד ברומא, והיה בן של דויד או דודאטוס (אחיו של אלבריק השני מספולטו). תאריך הלידה שלו אינו ידוע בוודאות, אך ידוע כי הוא היה קשור לנסיך אלבריק השני ומחובר למשפחת קונטי. לפני בחירתו לאפיפיורות, הוא שימש כבישוף של סאטרי.
הוא נבחר על ידי הכמורה הרומית ואנשי רומא באוקטובר 974 תחת השפעתו של הרוזן סיקו, השליח הקיסרי של הקיסר אוטו השני. הוא ירש את האפיפיורות כמועמד פשרה להחליף את האנטי-אפיפיור בוניפקיוס השביעי. בוניפקיוס, שגרם למותו של בנדיקטוס השישי, גזל את האפיפיורות, ובמשך חודש בזז את הוותיקן על תכולתו היקרה ביותר, ואחר כך נמלט לקונסטנטינופול.
סמכותו של האפיפיור החדש הייתה נתונה להתנגדותם של בוניפקיוס השביעי ותומכיו, ואף על פי שהאנטי-אפיפיור עצמו נאלץ להימלט, מפלגתו הלכה בעקבותיו בעקשנות ואילצה את בנדיקטוס לקרוא לאוטו השני לעזרה. לאחר שהקיסר הקים את הקיסר על כס המלכות שלו, הוא הראה את עצמו מרוצה לבדוק את זרם הסימפונות המתנשא גבוה בכנסייה, ולקדם את סיבת הנזירות.
בנדיקטוס השביעי מת בשנת 984, ונקבר בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה, ובמקומו נבחר יוחנן הארבעה עשר.
שמעון שרביט
שמעון שרביט (נולד ב-7 ביולי 1939) הוא בלשן וחוקר של לשון חכמים. פרופסור אמריטוס במחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן. משמש כיום כרקטור במכללה האקדמית אשקלון.
ביוגרפיה
שרביט נולד לאליהו ועליזה שרביט, במחוז תאפילאלת שבמרוקו, ועלה ארצה בראשית שנת תש"ט (1948) עם הוריו ושבעת אחיו ואחיותיו. המשפחה התיישבה בעיר רמלה. הוא למד בבית הספר הממלכתי-דתי "סיני". אביו התייתם בגיל צעיר לא זכה ללימודים סדירים, ובכל זאת למד בכוחות עצמו ושימש כשליח ציבור וכקורא בתורה. הוריו של שרביט הועידו אותו להיות 'כלי קודש' (מוהל, שוחט ורב) ודאגו שילמד תלמוד והלכות שחיטה (כבר בהיותו בכיתות ז-ח) אצל רב ממשפחת אבוחצירא. אולם הוא העדיף להיות מורה, ואחרי מאבק ממושך עבר לישיבה התיכונית "נתיב מאיר" בירושלים, בסיועם של מנהל בית הספר וראש מחלקת החינוך בעיריית רמלה, הרב ד"ר מנחם פרנקל, ושל מחנכו, הד"ר שלמה וייסבליט.
עם סיום לימודיו בישיבה נרשם שרביט לסמינר למדריכים ומורים  (של הסוכנות היהודית) בבית וגן בירושלים, ולאחר ששימש שלוש שנים בהוראה זכה לתעודת "מורה מוסמך". את שירותו הצבאי עשה שרביט בנח"ל, ובמסגרת השל"ת שימש קומונר סניף "בני עקיבא" בכפר חסידים, ועבד כמורה ומדריך חינוכי בכפר הנוער הדתי שם. מנהל הכפר, המחנך אברהם (אויגן) מיכאליס, עודד אותו לפנות ללימודים אקדמיים. בתקופת עבודתו במוסד נשא שרביט לאשה את חנה אמויאל. הוא המשיך לעסוק בחינוך ובהוראה במוסד וחנה שימשה אם-בית בפנימייה.
שרביט אב לשלושה וסב לשבעה.
קריירה אקדמית
את לימודיו האקדמיים החל שרביט באוניברסיטת בר-אילן בשנת תשכ"ד במחלקה ללשון העברית וללשונות שמיות (מקצוע ראשי) ובמחלקה לתנ"ך (מקצוע משני). מוריו המובהקים היו הפרופסורים יחזקאל קוטשר, גב"ע צרפתי, מ"צ קדרי, אהרן דותן ואוריאל סימון. את לימודיו לתואר השני הוא סיים בציון "מעולה", ואף על הדיסרטציה שלו לתואר השלישי הוא זכה בציון "מעולה".
שרביט זכה למלגת השתלמות מקרן "יד אבי היישוב" (תשכ"ט-תש"ל), שמימנה את יציאתו עם משפחתו להשתלמות באנגליה. הוא למד בלשנות כללית באוניברסיטת לונדון וחקר כתבי-יד וקטעי גניזה רבים בספריות אנגליה: הספרייה האוניברסיטאית של קיימברידג', ספריית הבודליאנה של אוקספורד וספריית המוזיאון הבריטי בלונדון. עם סיום הדוקטורט הוא זכה למענק למשך שלוש שנים (תש"ם- תשמ"ב) מקרן "ברכה" [מטעם המל"ג] למימון התקן שלו באוניברסיטת בר-אילן, ולמימון יציאתו לבתר-דוקטורט בבוסטון. הוא השתלם באוניברסיטת הרווארד בבלשנות שמית ובבלשנות כללית.
מחקריו של שרביט עוסקים בלשון חכמים (הגה, צורות, תחביר וסגנון), מסכת אבות, לשון התפילה, שיטות הניקוד הלא מסורתיות בימה"ב, אמצעים לשוניים וסגנוניים בספרות השו"ת וסוגיות בסוציו-לינגוויסטיקה. שרביט הוא חבר מלא באקדמיה ללשון העברית משנת תשנ"ט, ובשנים האחרונות  הוא חבר פעיל בוועדה למינוח במקצועות הביטוח.
עמיתיו ותלמידיו פרסמו לכבודו ספר יובל שכולל מאמרים בלשון חכמים והתחומים הנושקים לו. את הספר ערכו פרופ' אפרים חזן ופרופ' זהר לבנת, והוא יצא בהוצאת משותפת של אוניברסיטת בר-אילן והמכללה האקדמית אשקלון בשנת תשע"א.
שרביט ניהל את היחידה להבעה עברית ואולפן באוניברסיטת בר-אילן, וכן סייע לביסוס התוכנית ללימודי תעודה בעריכה לשונית (פרופ' אמציה פורת עמד בראשה), שנוסדה ביוזמתם של פרופ' אהרן מירסקי ופרופ' יהודה פרידלנדר, מהמחלקה לספרות עברית. בתקופת כתיבת הדיסרטציה שימש שרביט עוזר בכיר לראשי המחלקה ללשון העברית וללשונות שמיות (הפרופסורים מ"צ קדרי וגב"ע צרפתי), ועם קידומו האקדמי הוא  עמד בראשה במשך שלוש כהונות. שרביט עבד תקופה ממושכת כחוקר במכון למילונאות, בניהולם של המייסדים, הפרופסורים יחזקאל קוטשר ומ"צ קדרי, ועם פרישת האחרון הפך שרביט למנהלו המדעי של המכון.
תרומה לקהילה ולחברה
שרביט תרם מזמנו במשך שנים רבות לקהילה ולחברה. הוא נשא הרצאות לציבור הרחב במסגרת פעילותם של ארגונים קהילתיים וחוגים חברתיים שונים. הוא מעורב מזה שלושים שנה בקהילת "רמת אילן" בגבעת שמואל, ומרצה בה במועדי ישראל ובשבתות, ומקיים סדרת שיעורים בנושאים כמו המקרא ופרשניו הקלסיים, ספרות האגדה של חז"ל ומקור המנהגים. שרביט היה פעיל זמן מה במסגרת  הארגון "ברית יוצאי מרוקו". עד לפרישתו לגמלאות הוא היה פעיל במסגרת "מרכז דהאן" (המרכז לחברה, תרבות וחינוך במורשת יהודי ספרד) שבאוניברסיטת בר-אילן, ובמשך מספר שנים אף עמד בראש הוועדה האקדמית שלו. שרביט שימש חבר בהנהלה הציבורית של הספרייה הלאומית בירושלים מאז שנת תשס"א, ואחר כך נתמנה חבר דירקטוריון הספרייה הלאומית עד שנת תשע"א.
בשנת תשנ"ה התמנה שרביט מטעם אוניברסיטת בר-אילן לשמש "ראש אקדמי" במכללה האזורית אשקלון, ולפקח על הלימודים בה. בראשית דרכה של המכללה, שרביט, יחד עם מייסד המכללה ד"ר פינחס חליוה, נדרשו לנהל מאמצי שכנוע רבים מול ראשי המחלקות באוניברסיטה, על מנת לקבל את הסכמתם לפתוח לימודי התמחות מלאים במקצועות כמו כלכלה ופסיכולוגיה. במרוצת הזמן הפכה המכללה האזורית למכללה האקדמית. בשנת תשס"ה, עם פרישתו לגמלאות מאוניברסיטת בר-אילן, הוא נבחר לשמש כרקטור המכללה. תחת שרביט המכללה התנתקה מאוניברסיטת בר-אילן, וקיבלה היתר לפתוח שלושה עשר חוגים עצמאיים.
בשנים האחרונות יזם שרביט שיתוף פעולה בין המכללה האקדמית אשקלון ובין מרכז דהאן של אוניברסיטת בר-אילן, בראשות ד"ר שמעון אוחיון. וכך נוסדו שני ערבי עיון משותפים המתקיימים במכללה: ערב העיון השנתי, "מליל הסדר ועד המימונה" (מורשת יהודי מרוקו), וערב העיון הדו-שנתי, "חידושים בחקר יהדות תימן" (מורשת יהודי תימן). בשלוש השנים האחרונות נוצרה שותפות של המכללה עם מרכז דהאן גם בקיום כינוסים בינלאומיים בנושאי חברה ויהדות, וכבר התקיימו שישה כינוסים: באיטליה, בברזיל, במקדוניה, בגיאורגיה, במונטריאול ובקייפטאון.
ויולט ודייזי הילטון
ויולט ודייזי הילטון (באנגלית: Violet and Daisy Hilton; 5 בפברואר 1908 - ינואר 1969) היו שחקניות ואמניות מופעי שוליים ומופעי וודוויל בארצות הברית בשנות ה-30. השתיים התפרסמו במיוחד בעקבות סיפור חייהן כתאומות סיאמיות.
ראשית חייהן
ויולט ודייזי נולדו בברייטון, סאסקס, אנגליה, ב-5 בפברואר 1908. אמן, שלא הייתה נשואה, הייתה קייט סקינר, מוזגת במקצועה. השתיים היו תאומות סיאמיות מחוברות באזור המותן, הישבן והירך. אף על פי שמחזור הדם שלהן היה משותף, לא היו להן איברים חיוניים משותפים. מעסיקתה של סקינר, מארי הילטון, שגם סייעה לה בזמן הלידה, ראתה פוטנציאל עסקי בילדות, ולמעשה קנתה אותן מאמן ולקחה אותן תחת חסותה.
ד"ר ג'יימס אוגוסטוס רות', שהיה הרופא האחראי בעת הלידה, סיפק בשנת 1911 תיאור רפואי של לידתן ותיאור של התאומות לכתב העת המדעי British Medical Journal.. הוא ציין כי לאחר הלידה, שקלה האגודה הרפואית-כירורגית של סאסקס את האפשרות לבצע ניתוח הפרדה של התאומות, אך אפשרות זו נפסלה פה אחד מכיוון שהסברה והפחד היו שהפרדתן תוביל למוות ודאי של אחת מהן לפחות. כמו כן, הוא ציין כי ויולט ודייזי היו התאומות הסיאמיות הראשונות שנולדו בבריטניה ושרדו במשך יותר מכמה שבועות ספורים.
פרסום
האחיות החלו את הקריירה שלהן בעולם הבידור בסיבובי הופעות בבריטניה, בגיל שלוש, תחת שם הבמה "התאומות המאוחדות" ("The United Twins"). מארי הילטון לקחה אותן לסיבובי הופעות בגרמניה, אוסטרליה וארצות הברית. כפי שנהוג במופעי שוליים בקרקס, ההופעה לוותה בסיפור בדיוני שהומצא לגבי קורות חייהן של התאומות. מנהליהן של התאומות לקחו מהן את כל הכסף שהרוויחו, כך שלמעשה היה זה ברור כשמש שהאחיות נוצלו בניגוד לרצונן רק משום היותן תאומות סיאמיות. בשנת 1926 ארגן בוב הופ מופע שנקרא "Dancemedians" ("הרקדניות-קומיקאיות"), בכיכובן של האחיות הילטון, שרקדו במופע בקטע ריקוד.
כאשר מארי הילטון נפטרה בבירמינגהאם, אלבמה, השתלטו בתה ובעלה על תחום הניהול המקצועי של התאומות. הם החליטו שהשתיים ייקחו הפוגה מסוימת מהופעה בפני הקהל, על מנת שיתאמנו במוזיקת ג'אז. עד לתחילת שנות ה-30, התגוררו התאומות באחוזה בסן אנטוניו, טקסס.
ב-1931 אזרו האחיות אומץ להתאונן על היחס הנצלני, האלים והכפייתי שהופגן כלפיהן, ותבעו את מנהליהן. האחיות הצליחו כך להשתחרר מהחוזה עמם ולזכות בתשלומי פיצויים בסך 100,000$.. הן עזבו את מופעי השוליים ועברו למופעי הוודוויל, שבהם הופיעו במופע מקורי משלהן, "הרביו של האחיות הילטון". דייזי צבעה את שיערה לבלונד, והאחיות החלו ללבוש בגדים שונים כדי להקל על ההבחנה ביניהן. האחיות ניהלו כמה מערכות יחסים, ניסו כמה ניסיונות כושלים להשיג רישיון להינשא וחוו כמה נישואים קצרים שלא צלחו ולא הובילו להקמת משפחה עבור ויולט ועבור דייזי. בשנת 1932, הופיעו התאומות בתפקיד עצמן בסרט "פריקס". בשנת 1951, הן הופיעו בסרט Chained for Life, סרט ניצול המבוסס באופן רופף על חייהן.
שלהי חייהן
ההופעה הציבורית האחרונה של האחיות הייתה ב-1961 בקולנוע דרייב אין בשארלוט, קרוליינה הצפונית. המנהל המקצועי שלהן נטש אותן בשארלוט, וללא כל אמצעי תחבורה או הכנסה, הן נאלצו להישאר במקום ולמצוא עבודה במכולת בקרבת מקום, עבור שכר נמוך אך מספיק לחיים רגילים.
ב-4 בינואר 1969, לאחר שלא הגיעו לעבודתן מבלי להודיע, דיווח על כך הבוס שלהן למשטרה. התאומות נמצאו מתות בביתן, ונתיחה שלאחר המוות הראתה ששפעת הונג קונג במצב מתקדם וסופני שלא אובחנה לפני כן, היא זו שהביאה למותן. לפי חקירת זיהוי פלילי, דייזי מתה ראשונה. ויולט הצליחה לשרוד בין יומיים לארבעה ימים לאחריה אך נאלצה לסבול בזמן הזה גם מהפרעות בתפקוד מחזור הדם המשותף של השתיים. האחיות נקברו בבית הקברות פורסט לוון וסט.
מורשת
ב-1989 הושק המחזמר Twenty Fingers Twenty Toes ("עשרים אצבעות עשרים בהונות") מאת מייקל דנסיקר ובוב ניגרו; הראשון גם הלחין וחיבר מוזיקה ותמלילים בהתאמה. המחזה הוצג בהצגת בכורה בתיאטרון WPA ובסך הכל הוצג 35 פעמים. התסריט של המחזה זמין בספרייה הציבורית של ניו יורק לאמנויות הבמה. תחילה הציג המחזה תיאור מהימן של ראשית חייהן של התאומות, אך לאחר מכן נוספה למחזה, מסיבה לא ברורה, עלילה בדיונות לחלוטין, לפיה מנהליהן של הבנות החליטו להפרידן בניתוח בבגרותן.
ב-1997, הוצג לראשונה, בברודוויי, המחזמר "Side Show", שמתבסס באופן רופף על חייהן של התאומות. תמלילי השיר נכתבו על ידי ביל ראסל והמוזיקה מאת הנרי קריגר. המחזה זכה לארבע מועמדויות לפרס טוני.
תנועת הסולידריות הבין-לאומית
בנוסף לפעילותה בשטחי יהודה, שומרון ועזה מקיימת ISM בעולם פעולות תעמולה נגד ישראל, תוך השוואת מדיניותה למדיניות האפרטהייד בדרום אפריקה. התנועה תומכת בחרם על ישראל ולוקחת חלק בקמפיין ה-BDS.
התנועה ספגה ביקורת מגורמים פרו-ישראליים בארץ ובעולם עקב האופי של פעילותה ועמדתה של ISM כנגד ישראל ובעד המאבק הפלסטיני, תוך סירוב לגנות את פעילות הטרור הפלסטינית כנגד ישראל.
היסטוריה
ISM נוסדה בשנת 2001 על ידי בני הזוג אדם שפירו והוידה עראף. שפירו, יליד 1972, הוא בנם של זוג מורים ממוצא יהודי שלמד בוושינגטון ובניו יורק, עבד כסגן מנהל בית ספר בתימן, והגיע לישראל כדי לנהל את הארגון זרעים של שלום. בשנת 2000 הכיר את הואידה עראף מדטרויט, אמריקאית ממוצא ערבי שעבדה תחתיו כמתאמת פעולות. בשנת 2001 עזבו השניים את ארגון השלום ויסדו את ה-ISM. ב-2002 הם נישאו והצטרפו ליאסר ערפאת שהיה נתון במצור במוקטעה. שפירו שירת אותו שם כדובר וכאיש קשר עם העיתונות הזרה. בין הפעולות הראשונות שביצעו אנשי הארגון היה לשמש כ"מגן אנושי" לתושבי בית ג'אלא בזמן האינתיפאדה השנייה, בקיץ 2001.
פעילים בכירים נוספים בארגון הם נטע גולן, פול לארודי וגרטה ברלין.
באוגוסט 2004 ישראל ביקשה לגרש את פעילת הארגון אווה גסביץ. השב"כ טען בדיון המשפטי כי ה-ISM עוסק בשיבוש פעולות צה"ל, בפעולות נגד גדר ההפרדה, בהתבצרות בבתי מחבלים מתאבדים ובהסרת מחסומים. לפי עדויות מהמתנדבים, הם עברו "סדנה להתנגדות בלתי אלימה" שבה הוסבר להם כי יש סיכוי שהשתתפותם בפעולות בשטח מלחמה עלולה לגרום להם לחבלות חמורות.
ב-16 במרץ 2003 השתתפו רייצ'ל קורי וכמה מחבריה ל-ISM בפעילות שנועדה למנוע מדחפור CAT D9R של צה"ל לבצע עבודות חישוף ליד ציר פילדלפי, במהלכה נהרגה קורי על ידי הדחפור. פעילי ה-ISM טענו שהיה זה רצח, וכי נהג הדחפור ראה את קורי ניצבת על גבעת עפר ודרס אותה במתכוון. צה"ל טען כי קורי מעדה ונפלה לבור וכי הנהג לא היה יכול לדעת שהיא בבור, בגלל כף הדחפור ובגלל הזווית. לפי בדיקת צה"ל קורי לא נהרגה מפגיעת הדחפור אלא מפגיעת גוש בטון שנדחף על ידו. בתצלומים ובעדויות שסיפקו הפעילים כדי להוכיח את טענתם נתגלו סתירות, בין השאר תמונה שהוצגה כאילו צולמה ממש לפני התקרית, נתגלה שצולמה מספר שעות לפניה. נהג הדחפור ושני אנשים נוספים שתמכו בעדותו עברו בדיקת פוליגרף ונמצאו דוברי אמת. בסופו של דבר, תביעות שהגישו הוריה של קורי בארצות הברית וישראל נגד משרד הביטחון וקטרפילר נידחו. בית המשפט המחוזי בחיפה קבע כי מותה של קורי היה תאונה שנגרמה עקב רשלנותם של פעילי ISM שסיכנו את עצמם ביודעין.
באפריל 2003 שהה פעיל ISM מארצות הברית, בריאן אייברי, בג'נין. במהלך עוצר הוא נורה על ידי חיילים ופניו רוסקו. אייברי תבע 3 מיליון ש"ח ממדינת ישראל, וב-2008 התפשרו הצדדים על פיצויים בגובה 600 אלף ש"ח.
משנת 2004 ואילך הייתה התנועה פעילה במחאה כנגד גדר ההפרדה בכפרים השונים, בהם בילעין ועאבוד. כמו כן התנועה שולחת את פעיליה לכפרים וערים כדוגמת חברון ויאנון, הסובלים לטענתה מהתנכלויות של מתנחלים וחיילים כדי שיסייעו בהגנה על האוכלוסייה הפלסטינית. התנועה פועלת לעיתים יחד עם ארגוני שמאל רדיקלי מקומיים, במיוחד תעאיוש ואנרכיסטים נגד הגדר.
בחודש יולי 2006 יצא סרט בשם Visit Palestine על תנועת הסולידריות הבינלאומית, שעוקב אחרי פעילה בארגון שביקרה במחנה הפליטים בג'נין, וכמו כן בעיראק.
בשנת 2008 הצטרפו ראשי תנועת הסולידריות הבינלאומית לקואליציה בשם Free Gaza Movement) FGM), המתמקדת בהשטת ספינות לרצועת עזה לשם ביטול הסגר הישראלי עליה.
בנובמבר 2010 הצהיר שפירו באירוע לגיוס כספים בניו ג'רזי כי המטרה המרכזית של כל פעילויות הארגון היא שינוי אופי הקונפליקט: "האסטרטגיה של כל מה שנעשה בעשר השנים האחרונות היא שינוי אופי הקונפליקט מקונפליקט שבין ישראל והפלסטינים, או בין ישראל והעולם הערבי - לקונפליקט של ישראל עם שאר העולם. לחתור תחת ישראל במקומות בהם היא מקבלת את מירב התמיכה. יש לנו כבר אינתיפאדה שלישית. היא מתרחשת ברגעים אלה ממש בכל רחבי העולם". הוא הבהיר כי הארגון יאבק גם בלגיטימיות של ישראל כמדינה יהודית, לטענתו: "זה ניסיון להגדיר כיהודי מקום ש-20 אחוזים מן האוכלוסייה שבו הם פלסטינים".
פעיל התנועה, ויטוריו אריגוני, נחטף ונרצח ברצועת עזה באפריל 2011. ארגון טרור אסלאמי נטל אחריות למעשה וחזר בו לאחר מכן.
באוגוסט 2012 פרסם פעיל הארגון פול לארודי שמות, תמונות ופרטים אישיים לכאורה של חיילים בצה"ל שהוצגו כטייסי קרב, וזאת במטרה שפעילים פרו-פלסטיניים בחו"ל יוכלו להגיש נגדם תביעות באשמת פשעי מלחמה. בריאיון ל-ynet אמר לארודי שלא כל הפרטים אומתו, והתמונות פורסמו כפי שהודלפו מהמקור.
באוגוסט 2016 הודיע השר לביטחון הפנים ולעניינים אסטרטגיים גלעד ארדן, ושר הפנים אריה דרעי, על הקמת צוות שיפעל למנוע מפעילים זרים של תנועת הסולידריות הבינלאומית, וארגונים אחרים התומכים בחרם נגד מדינת ישראל, להיכנס למדינה.
עמדת ISM ביחס לפעולות אלימות והטרור הפלסטיני
האתר של ISM מתאר את התנועה כ"תנועה המונהגת בידי פלסטינים, המחויבת להתנגד לכיבוש הישראלי של האדמה הפלסטינית, על ידי שימוש בשיטות פעולה ישירה ועקרונות של אי-אלימות". הוא מדגיש שהמתנדבים הבינלאומיים לא נמצאים כדי "ללמד התנגדות לא אלימות" אלא לתמוך בהתנגדות באמצעות פעולות ישירות לא-אלימות ותיעוד. בצה"ל מגדירים את הארגון כ"עוין במוצהר את ישראל", וטוענים כי פעילותו מלווה בשיבוש של פעולות צה"ל בשטחים.
בריאיון לערוץ 10 הסביר שפירו כי האסטרטגיה של הארגון היא "להציב את ישראל בפני מצב שבו תיגרר להפסד בכל צעד שתעשה", והצהיר כי מטרת הארגון היא ליצור פרובוקציות: "הם מאשימים אותנו בניסיון להתגרות בישראל. זה בדיוק מה שאנחנו מנסים לעשות, להתגרות. אין זו אשמתי שכאשר ישראל נמצאה מגורה, היא החליטה לירות באנשים".
במהלך ראיון ב-CNN עם אדם שפירו והווידה עראף, שאלה המראיינת על מאמר שכתבו השניים שקבע: "ההתנגדות הפלסטינית צריכה להיות בעלת מספר מאפיינים: גם אלימה וגם לא-אלימה. אך חשוב מכל, היא חייבת לפתח אסטרטגיה שמערבת בין שני ההיבטים. התנגדות לא-אלימה היא לא פחות אצילה מביצוע פעולת התאבדות. המראיינת הגיבה ואמרה ש"מספר אנשים עלולים להגיע למסקנה שאתם תומכים בפיגועי התאבדות." והם ענו:
מייסדת הארגון, הוידה עראף, הביעה תמיכה במאבק האלים נגד ישראל ובטרור פיגועי ההתאבדות.
תמיכה באלימות ובפעולות טרור
הארגון מעורב בפעילויות המחאה האלימות נגד גדר הביטחון בבילעין, בהם נפצע קשה טריסטן אנדרסון מקליפורניה במרץ 2009.
ראשי הארגון אומרים שהם עצמם לא תומכים ב"מאבק מזוין" אבל מכירים בזכות של הפלסטינים לנהל אותו. באתר האינטרנט של הארגון אף נכתב כי "במהלך השנים, חלק מהתגובות הפלסטיניות התאפיינו במאבק מזוין, וזו זכותם".
פול לרודי, אחד מבכירי הארגון סיפר כיצד הוא וחבריו התמקמו כמחאה בלתי אלימה בבית משפחתו של מחבל מתאבד, שישראל איימה להרוס, לאחר שלטענתם מדובר בענישה קולקטיבית האסורה על פי אמנת ז'נבה הרביעית. לרודי טען כי הלינה אינה מהווה תמיכה במחבל אלא התנגדות לפשע המלחמה. יש לציין, כי לרודי כתב במאמר שפיגועי הפלסטינים הם אומנם פשעי מלחמה, אך הביע הבנה למניעים שמובילים לביצוע הפיגועים.
צה"ל טען כי בחלק מהמקרים שימשו פעילי התנועה מגן אנושי גם למחבלים פלסטינים. לטענת מפקדים בצה"ל הפעילים עוסקים בסיוע של ממש למחבלים. בכתבה של עמית כהן ב-nrg מעריב מצוטטות טענות השב"כ בהן מובאות דוגמאות כיצד פעילי התנועה משבשים את פעולות צה"ל ומסייעים למחבלים: חשיפת מארב של צה"ל אחרי שהאירו עליו בפנסים, פתיחת צירים לפלסטינים כדי לוודא שאין מחסומים וחסימות של צה"ל בהמשך הדרך ותקיפת חיילים במחסום בית פוריכ על ידי שני פעילי התנועה בחודש יולי.
במהלך מבצע חומת מגן ב-2002 פעילי הארגון התבצרו במוקטעה יחד עם יאסר ערפאת ובכנסיית המולד בבית לחם בעת המצור על 13 המבוקשים שהתבצרו שם.
ב-2003 התקיפו טרוריסטים מבריטניה את הבר מייק'ס פלייס בתל אביב ורצחו שלושה אזרחים. נטען שהמחבלים הגיעו לארץ דרך ביסוס קשרים עם פעילי הארגון, אך לא נטען כי פעילי הארגון ידעו על כוונותיהם. על פי הודעת משרד החוץ שפורסמה בעקבות האירוע: "חברים ב-ISM לוקחים חלק פעיל בפעולות המנוגדות לחוק ובפעולות אלימות כנגד חיילי צה"ל. לעיתים, פעילותם נעשית בחסות ארגוני טרור פלסטינים".
במרץ 2003 שהאדי סוקיה, טרוריסט בכיר בג'יהאד האסלאמי, נעצר בעודו מסתתר בתוך משרדי ISM בג'נין, בסיוע פעילי הארגון. אנשי הארגון אף ניסו להטעות את החיילים, ולאחר מכן - למנוע בכוח, את מעצרו של סוקיה. בעקבות התקרית נדרשו ISM לפנות את משרדיהם מהבניין שבו שכנו גם משרדי הצלב האדום.
פסיקת בתי משפט בנוגע לפעילות הארגון
שופט בית המשפט המחוזי עודד גרשון, שדחה את תביעת הנזיקין של משפחת קורי, שבתם, רייצ'ל, נהרגה בתאונה עם דחפור בציר פילדלפי ב-2003, מתח ביקורת על פעילותה של ה-ISM וכתב בפסיקתו כי "הארגון שבו פעלה קורי, תנועת הסולידריות הבינלאומית (ISM), שם לו למטרה לפעול נגד ישראל לצד הפלסטינים על ידי מה שהוא מכנה 'שימוש בפעולות מחאה לא אלימות'..." וכן כי "מחומר הראיות עלה פער גדול בין הצהרות הארגון לבין האופי האמיתי של פעולותיו ומעשיו. למעשה, הארגון מנצל לרעה את השימוש בשיח זכויות האדם והמוסריות כדי לטשטש את חומרת מעשיו המתבטאים באלימות בפועל". גרשון כתב בפסק הדין כי פעילי הארגון "התמחו" בשיבוש פעולותיו המבצעיות של צה"ל וכתב כי "הפעילות כללה בין השאר הצבת צבא פעילים 'כמגן אנושי' על פעילי טרור שהיו מבוקשים על ידי כוחות הביטחון הישראליים, סיוע כספי, לוגיסטי ומורלי לפלסטינים כולל מחבלים ובני משפחותיהם, והפרעה להריסה או אטימה של בתי מחבלים שביצעו פיגועי התאבדות רבי נפגעים".
ביקורת
בדו"ח שפרסם על ה-ISM אפיין מרכז המידע למודיעין ולטרור את התנועה כארגון שמאל רדיקלי אנטי-ישראלי ואנטי-ציוני המתנגד לקיומה של ישראל כמדינת הלאום היהודי ותומך בזכות השיבה. לפי הדו"ח, חלק ניכר מפעילות התנועה מוקדשת לחתירה תחת מדינת ישראל וביצוע דה-לגיטימציה לזכותה להתקיים.
הניו יורק פוסט כינה את מייסד הארגון אדם שפירו - "טליבאן יהודי", ואילו הדיילי ניוז השווה אותו לג'ון ווקר-לינד שנידון לעשרות שנות מאסר אחרי שהואשם בחברות באל-קאעידה.
כנגד פעילי ISM נטען שהם פועלים בצורה מסוכנת וחסרת אחריות בעת ניסיונותיהם להפסיק פעילויות ומבצעים של צה"ל בערים הפלסטיניות. כמו כן נמתחת עליהם ביקורת על כך שהם מסתירים זהותם כדי לעבור את מעברי הגבול ולהיכנס לישראל ולשטחי יש"ע, בין היתר על ידי שקרים ואימוץ סיפורי כיסוי כוזבים, הגעה בדרכונים בשם בדוי והכחשת כל קשר לארגון. גם באתר של ISM נכתב בצורה רשמית: "הכן סיפור טוב שיסביר מדוע אתה מגיע לישראל. הבא איתך מידע וחומרים שיתמכו בסיפור שלך". עם זאת יש לציין, שלישראל מונופול על כניסת אנשים לשטחי יהודה ושומרון, וכי היא מסרבת לאשר כניסה לפעילים אשר מצהירים שהגיעו לפעילות הומונטירית בשטחים, ואף עצרה בעבר רבים מהם.
העיתונאי לי קפלן שהתחזה לפקיסטני שמעוניין להתנדב בשטחים, עבר סדרת חינוך בת שעתיים במהלכה קיבל סקירה היסטורית על המתרחש במזרח התיכון. לדבריו, המצגת הייתה חד-צדדית, והציגה את ישראל כמי שמדכאת את הפלסטינים באופן שיטתי. קפלן טוען שבשלוש השנים האחרונות הגדיל ה-ISM את הנוכחות שלו בארצות-הברית, והוא פועל בשמות שונים כדי להימנע מחשיפה: "הם קוראים לעצמם ISM, אל-עוודה או SUSTAIN, אבל זה הכל אותו דבר. הייתי בכינוסים שהם עורכים בארצות-הברית, וקשה להאמין מה הם מספרים לאנשים על בסיס שבועי. שמעתי מישהי אומרת שחיילים ישראלים הורגים עשרה ילדים פלסטינים בכל יום. לפני חמש שנים היו צועקים 'מוות ליהודים'. היום הם מדברים על 'ציונים', לא על יהודים. ה-ISM מסתמך על הבורות של האמריקני הממוצע. הם חוזרים שוב ושוב על כך שהפלסטינים נתונים בכיבוש ושהם נהרגים בכל יום - וזה עובד. הם חותרים תחת ישראל בצורה שקטה וחשאית, לא כמו ארגון שלום"
בהתייחס לשטחים בהם פועלת התנועה, הם מכונים באתר האינטרנט שלה "פלסטין" (Palestine). הארגון אינו שולל את קיומה של מדינת ישראל, אך קורא לפעיליו להתנגד לציונות, בנוסף להתנגדות לאנטישמיות ואיסלאמופוביה. המונח "ישראל" מוזכר מספר פעמים באתר, הן בהקשרים שלטוניים(Israeli Authorities, Israeli soldiers), והן בהקשרים אזרחיים-Israeli civilians, וההתייחסות אל מקימת הארגון נטע גולן "כישראלית".
ב-ISM דוחים את הטענות שלפיהן הארגון פועל ממניעים אנטישמיים: "לאנשים שהקימו את ISM יש מסורת ארוכה, שנים של עבודה בפיוס ודיאלוג בין ישראלים לפלסטינים. אנחנו אנשים שאכפת להם משני העמים. הגענו למסקנה שחלק מהישראלים לא מסכימים איתנו, אבל עכשיו זה הזמן לסיים את הכיבוש, אחרת לא יהיה סיכוי לשלום. חלק מהישראלים הצטרפו אלינו, ואנחנו מקווים לקבל תמיכה מישראלים נוספים
באוגוסט 2013 פורסם סרטון של פעילי התנועה לאחר שתקפו נערה יהודיה צעירה שכתבה "עם ישראל חי" בהפגנה של הפעילים באוקלנד.
בנובמבר 2022 פרסם העיתונאי צבי יחזקאלי סדרת תחקירים בשם שתולה העוקבת אחר צעירה שהושתלה לתוך הארגון ופעלה בחברון ותיעדה את פעילות הארגון. לפי התיעודים המצולמים שנאספו, הארגון מסתיר באופן שיטתי אלימות פלסטינית, והדיווחים שלו לתקשורת מציגים תמונה חלקית ומעוותת של האירועים. בתיעוד אחר מתארת פעילה בארגון כי הפעילות בארגון סובלות הטרדות מיניות מרובות מצד פלסטינים, ו"אין אחת שלא עברה את זה". לדבריה, המוסר המיני של הפלסטינים שונה מזה של האירופאים. מעבר לכך, ההקלטות חושפות קשר ישיר בין ארגון ISM לארגון הטרור חמאס.
עקב אדום-זנב
עקב אדום-זנב (שם מדעי: Buteo jamaicensis) הוא מין של עוף דורס בגודל בינוני המשתייך לסוג עקב שבמשפחת הנציים.
מאפיינים
העקב אדום-הזנב מצוי ומתרבה כמעט בכל שטחי צפון אמריקה, ממערב אלסקה וצפון קנדה בצפון ועד פנמה ואיי הודו המערביים בדרום, והוא אחד ממיני העקב הנפוצים ביותר ביבשת זו. למין זה יש כ-14 תת-מינים, השונים זה מזה בתחום התפוצה ובמראה החיצוני. העקב אדום-הזנב הוא ממיני העקב הגדולים באמריקה הצפונית. משקלו נע בין 690 ל-2,000 גרמים, אורך גופו נע בין 45 ל-65 סנטימטרים, ומוטת כנפיו נעה בין 110 ל-154 סנטימטרים. אצל העקב אדום-הזנב קיימת דו-צורתיות זוויגית, המתבטאת בכך שהנקבות קטנות ב-25% מן הזכרים.
תבנית הנוצות וצבען משתנה בין תת-המינים השונים. הנוצות עשויות להיות בהירות, כהות או אדמוניות. באופן כללי, הבטן בהירה יותר מן הגב ומן הראש, ויש עליה דוגמאות שונות של פסים חומים-כהים. הזנב בצבע אדום-חום (מכאן מקור שמו של העקב), המקור קצר וכהה, וצורתו המאונקלת אופיינית למקורם של עופות דורסים. בסיסי המקור והרגליים צהובים. חושי הראייה והשמיעה של העקב אדום-הזנב חדים במיוחד.
העקב אדום-הזנב מצוי בשפע משום שהוא מסוגל לחיות במגוון רחב של בתי גידול וסביבות מחיה, כולל מדבריות, ערבות, יערות מחטניים ונשירים, יערות גשם טרופיים, שדות חקלאיים ואזורים אורבניים. הוא מצוי בכל צפון אמריקה, להוציא אזורים נרחבים של יערות רצופים ואת האזור הארקטי. מבחינה חוקית, העקב אדום-הזנב הוא בעל-חיים מוגן במקסיקו, בקנדה ובארצות הברית. העקב אדום-הזנב הוא עוף פופולרי בתחום הבזיירות (ציד בעזרת בזים ועופות דורסים אחרים), בייחוד בצפון אמריקה: קרוב ל-60% מהעופות מתחת לגיל שנה הנלקחים מהטבע לאימון ולשימוש בתחום הבזיירות הם עקבים אדומי זנב. לעקב אדום-הזנב הייתה חשיבות גם בתרבות האינדיאנית. נוצותיו נחשבו לקדושות בקרב שבטים מסוימים, ונעשה בהן שימוש בטקסים דתיים שונים.
העקב אדום-הזנב הוא טורף סתגלתן. תזונתו מבוססת בעיקר על יונקים קטנים, אך היא כוללת גם עופות וזוחלים. התזונה משתנה בהתאם לאזור המחיה ולעונת השנה, אך היא כוללת בדרך כלל את ארנבון היער, הפסיון, השליו ומינים שונים של מכרסמים. כן הוא יכול לצוד אווזאים, עטלפים, חדפיים, נחשים, לטאות, סרטנאים וחרקים, ולעיתים אף דגים כגון קרפיונים ושפמנוניים. העקב אדום-הזנב עט על טרפו מגבוה, ותופס אותו בעודו עף בעזרת טפריו החדים.
העקב אדום-הזנב מגיע לבגרות מינית בגיל שלוש שנים. הוא מנהל מערכת יחסים מונוגמית, ומזדווג עם אותה הנקבה במשך שנים רבות. הזוג שומר על הטריטוריה שלו, גם לאורך עונות חיזור שונות. הרבייה מתרחשת באביב. במהלך מצגי החיזור, שאורכים 10 דקות לפחות, הזכר והנקבה עפים באוויר במעגלים רחבים ומשמיעים קריאות צווחניות. בנוסף הזכר מבצע מופעים של צלילות עמוקות שמסתיימות בנסיקה. לאחר ההזדווגות, הזוג בונה על גבי עץ גדול קן עשוי מענפים ומרופד בקליפות-עץ, מחטי אורן, גבעולים וכדומה. בתחילת אפריל גודל התטולה נע בין ביצה אחת לחמש ביצים. הן הזכר והן הנקבה דוגרים על הביצים, אך הנקבה דוגרת בדרך כלל יותר מהזכר, שמביא לה מזון בשעה שהיא דוגרת. הביצים בוקעות 28–35 ימים לאחר ההטלה, ואחרי 42–46 ימים הפרחונים מתחילים לעזוב את הקן לסיבובי תעופה קצרים. הצמחת הנוצות עשויה לארוך מעל 10 שבועות, שבמהלכם לומדים הפרחונים לעוף ולצוד. בטבע, מגיע העקב אדום-הזנב לגיל 10–15 שנים בממוצע.
The Legend of Zelda: Breath of the Wild
בדומה למשחק הראשון בסדרת המשחקים, גם במשחק זה השחקן מסוגל לחקור עולם שלם. המשימות במשחק כוללות איסוף פריטים שונים, פתירת חידות, ותתי משימות שונות, שהשלמתן מזכה את השחקן בדברים שונים. פיתוח המשחק נמשך חמש שנים.
משחקיות
בתחילת המשחק לינק מקבל לרשותו מכשיר דמוי טלפון חכם בשם "השיקה סלייט" המעניק ללינק מספר יכולות מיוחדות שעוזרות לו בקרב וכן בשיטוט בעולם. השיקה סלייט מכיל את מפת העולם ומאפשר לשחקן להשתגר למקומות בהם הוא ביקר קודם כאמצעי ל-Fast Travel. כמו כן, בעזרת מצלמה מיוחדת הנמצאת בשיקה סלייט, לינק יכול לצלם מקומות ספציפיים ברחבי העולם הקשורים לזכרונותיו. לאחר שהשחקן צילם את כל המקומות הנדרשים, הוא יכול לפתוח סוף אלטרנטיבי בו לינק וזלדה מחליטים לבנות מחדש את היירול לאחר הניצחון על גאנון. שימוש במצלמה יכול לסייע ללינק למצוא חפצים שונים שיעזרו לו לבנות שריונות, כלי נשק ומתכוני בישול שונים.
לאחר שהשחקן סיים את משימותיו של האיש הזקן בתחילת המשחק, הוא מקבל מעין מצנח דאיה בעזרתו הוא מסוגל לקפוץ ממקומות גבוהים ולדאות למרחקים ארוכים. במידה ומד המאמץ של לינק מתרוקן, הוא יתרסק לקרקע ויאבד נקודות חיים בהתאם.
מערכת מזג האוויר במשחק היא דינמית ומשפיעה על הקרבות במשחק ועל דמותו של לינק. לדוגמה, אם במהלך סופת ברקים לינק יילבש שריון עשוי מתכת, הוא עשוי להתחשמל ולאבד נקודות חיים. בנוסף, חלק מהאזורים הם הרריים ומושלגים ולינק, לא לבוש בביגוד מתאים יכול לאבד נקודות חיים בגלל הקור. אזורים אחרים (בעיקר כאלו שקרובים ללוע הר געש או מדבריות) הם חמים ובהיעדר ביגוד מתאים, לינק יכול להתחמם ולאבד נקודות חיים.
מערכת הבישול במשחק היא דינמית ומאכלים מסוימים שלינק מבשל יכולים להעניק לו תוספות להתקפה, להגנה וכן הגנות מפני נזקי מזג אוויר שונים. את חלק ממתכוני הבישול לינק יכול לגלות בעזרת שיח עם דמויות בעולם המשחק ואת חלקם הוא יכול ליצור באופן חופשי על ידי ערבוב שלל מרכיבים ביחד בסיר. מלבד מאכלים רגילים, לינק גם יכול להכין שיקויים שונים שיכולים לשפר את יכולות ההתקפה, ההגנה וכן מעניקים לו תוספות זמניות לנקודות החיים ומד המאמץ.
המשחק אינו ליניארי וברגע שלינק עובר את שלב ה-Tutorial (ההדרכה הראשונית שניתנת לשחקן על המשחק בתחילתו) השחקן יכול לנוע לאן שירצה ולעשות דברים בכל סדר שיבחר. גם כיום, כחמש שנים לאחר צאת המשחק (נובמבר 2022) ישנם סודות נוספים ומכניקות חדשות ששחקנים עדיין מגלים במשחק נכון לימינו. ישנם גם שחקנים שאיתגרו את עצמם והלכו להתעמת עם גאנון מיד לאחר שלב ה-Tutorial כשברשותם ציוד לחימה וביגוד פשוטים.
כוחם של האויבים במשחק אינו מותאם לציוד ולמספר נקודות החיים שיש לשחקן, ולכן במהלך מסעו, לינק יכול לפגוש במפלצות שחזקות ממנו בהרבה ובהיעדר ציוד מתאים, הוא יכול למות בקלות בקרב מולן. מה שדורש מהשחקן לתכנן היטב את המסלול בו ייבחר ללכת ולבחור בקפידה ואת המפלצות איתן הוא רוצה להתעמת. מפלצות חזקות יותר מפילות שלל רב יותר והלחימה בהן הופכת לכדאית, למרות הסיכון שבה. במהלך עלילת המשחק, על לינק להילחם במפלצות ספציפיות במטרה להתקדם (לדוגמה, להילחם במפלצת גדולה וחזקה בשם ליינל במטרה להתקדם לשחרור אחת מהחיות האלוהיות) כך שהשחקן נדרש להיערך בהתאם. אויבים שונים דורשים מהשחקן אסטרטגיות לחימה שונות. לדוגמה, אויב עיוור לא יראה את לינק, אך כן מסוגל לשמוע אותו בצורה מוגברת. או לחלופין, קרב מול אויב שרגיש למתקפות חשמל יידרוש מהשחקן לבנות חצי חשמל לקשת שלו או להשתמש בחרב חשמלית בקרב נגדו.
במהלך המשחק, השחקן יכול להיתקל במקדשים שונים הפזורים בעולם המשחק. מקדשים אלו מורכבים לעיתים קרובות מחידות אותן על השחקן לפתור או באויבים חזקים בהם השחקן נדרש להילחם. פתירת מקדש מעניקה ללינק כדור מיוחד המקושר לאלה "הילייה" ולאחר שפתר מספר מקדשים ואסף מספיק כדורים, השחקן יכול להמיר אותם לנקודות חיים או נקודות מאמץ נוספות. נקודות מאמץ מסייעות ללינק לרוץ, לטפס, לדאות ולשחות לאורך זמן ונקודות חיים מגדילות את מד הלבבות של השחקן. כמו כן, על מנת להשתמש בחרב המאסטר (החרב האגדית של לינק ברוב משחקי הסדרה) על השחקן להשיג 13 לבבות, ולכן לפתור כמה שיותר מקדשים.
חבילות הרחבה בתשלום (DLC)
למשחק יצאו שתי חבילות הרחבה בתשלום המעניקה לשחקן אפשרויות חדשות :