cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחאת הלהט"ב (2018)
תכנון השביתה
בעקבות תוצאות ההצבעה על החוק ועל ההסתייגות, הכריזה חן אריאלי יושבת ראש האגודה למען הלהט"ב בישראל כי היא קוראת לחברי ולחברות הקהילה לשבות ביום ראשון, 22 ביולי.
היסודות לשביתת הלהט"בים, ניטעו כשנה קודם, בשיתוף פעולה של אגודת הלהט"ב עם נציגי הארגונים הגאים בישראל. הרעיון לכך קרם עור וגידים לאחר אירועי קיץ 2017, שהוציאו לרחובות 15 אלף מפגינים מהקהילה הגאה, כמחאה נגד נייר העמדה שהציג משרד הפנים לבית המשפט, לפיו משפחות חד-מיניות הן חריגות ולכן לא יוכלו לשמש כמשפחות מאמצות. בעקבות לחץ ציבורי זה הודיע שר הרווחה כי בכוונתו לשנות את עמדת משרד הרווחה בעניין. לצורך תכנון השביתה הוכנסו לסוד העניין משרדי פרסום, יועצי תקשורת ועיתונאים, שפעלו להפעיל לחץ על חברות במשק, לצורך הכנת שביתה עתידית.
עם חקיקת חוק הפונדקאות במתכונתו החדשה, הכולל נשים יחידות אך לא גברים יחידים, באופן שנחווה כמפלה, התארגנו ארגוני קהילות הלהט"ב, בראשות אגודת הלהט"ב, והתקבלה ההחלטה על יישום התוכנית לשביתת מחאה במשק, באופן מיידי. המארגנים פנו למנכ"לים ולאנשי ציבור בכירים, שרובם הסכימו שהארגונים שהם מובילים יפרסמו הודעות תמיכה במחאה, בחלק מהמקרים רק לאחר שסירבו בתחילה והמארגנים אמרו להם שיפרסמו את סירובם באמצעי התקשורת וברשתות החברתיות. באתר דה מארקר פורסמה רשימה של חברות שלא הסכימו להביע תמיכה. תמיכת המעסיקים בשביתה הייתה חיונית, שכן לא הייתה זו 'שביתה מוגנת' כהגדרתה בחוק הסכמים קיבוציים, ולפיכך עובדים שנעדרו ממקום עבודתם בלא הסכמת מעסיקיהם היו חשופים לאפשרות של פגיעה ואף של פיטורין.
תמיכת המגזר העסקי
חברות רבות במשק הישראלי הודיעו כי יאפשרו לעובדיהם לשבות כדי להשתתף במחאה, מבלי שהדבר יסכן את העסקתם או יפגע
בשכרם. יו"ר ההסתדרות אבי ניסנקורן הביע את תמיכת הארגון במאבק הלהט"בי לשוויון, וקרא לוועדי העובדים להגיע להסדרים עם המעסיקים שיאפשרו לעובדים שירצו בכך להיעדר מעבודתם. ועדי עובדים רבים נענו לקריאתו ואף פרסמו הודעות תמיכה מטעמם במאבק. בעקבות ההסתדרות הודיעו גם ארגוני עובדים נוספים על תמיכתם בשביתה.
במהלך הימים שקדמו לשביתה מעל 250 בתי עסק פרטים וציבוריים הודיעו על תמיכתם בלהט"ב כנגד האפליה, והתירו לעובדים להיעדר מעבודתם באותו יום לצורך שביתה והפגנות. חלק מהמעסיקים התירו לעובדיהם להיעדר על חשבון יום חופשה או יום בחירה (תשעה באב) חלק מהמעסיקים התירו לעובדיהם להיעדר בתשלום. בין החברות הראשונות להצטרף הייתה חברת מיקרוסופט ישראל, שאף הודיעה שתסייע במענק כספי לעובדיה המעוניינים להוליד ילד באמצעות פונדקאות מחוץ לישראל. בין המעסיקים שהודיעו על תמיכתם היו משרדי עורכי דין שונים, מסעדות, חברות תיירות, חברות אדריכלות ותקשורת, חברות נסיעות, ועוד, וכן גופים ממשלתיים וציבוריים גדולים.
בין הגופים הבולטים ברשימה: נמל התעופה בן-גוריון, נמלי חיפה ואשדוד, חברת אלעל וישראייר, חברת טבע, תנובה, חברות התקשורת, חברות הסלולר, חברות הכבלים והלווין, עיריות ורשויות מקומיות בארץ, בתי חולים שונים כדוגמת בית החולים איכילוב ואחרים נוספים, מד"א, רשתות מזון, בנקים וחברות אשראי, חברות אופנה ועוד. זו הייתה ההתגייסות הגדולה ביותר בישראל של המגזר העסקי, למטרה חברתית.
הבחירה בתשעה באב
בציבור הכללי, כמו גם בקרב פעילי להט"ב, נשמעה ביקורת על בחירת תשעה באב כיום המחאה. עם זאת, קבוצת פעילי להט"ב דתיים בחרה לציין את יום המחאה באמצעות פתיחתו ברחבת הכותל וצעידה אל בית ראש הממשלה באומרם: "החורבן הגיע משנאת חינם, ואפליה היא שנאת חינם".
אירועי המחאה
במסגרת השביתה נערכה בתל אביב-יפו הפגנה ותהלוכה של כ-1,000 מפגינים שיצאה מקריית הממשלה דרך נתיבי אילון אל שדרות רוטשילד, שם הוקמה עמדת תקשורת. בכיכר צרפת ("פריז") בירושלים, בקרבת בית ראש הממשלה, נערכה הפגנה בה השתתפו כ-250 מפגינים ובמסגרתה חסמו כבישים, המשטרה עיכבה לחקירה שני פעילים, ומאוחר יותר הם שוחררו. הפגנות נוספות נערכו בכניסה לכרמיאל ובדרך העצמאות בחיפה.
הפגנה בכיכר רבין
יום השביתה, ההפגנות והמחאות כנגד אפליית קהילת הלהט"ב בחוק הפונדקאות ובתחומים נוספים, הגיעו לשיאם בהפגנת המונים בכיכר רבין. לפי המשטרה, בעצרת השתתפו כ-80 אלף בני אדם. העצרת הונחתה על ידי לוסי אהריש ונדב בורנשטיין ובין הנואמים על הבמה היו יעל דיין, אורנה בנאי, אורלי ורוית וייסלברג-צור שהגישו בג"ץ בעניין הכרה ברישום גאה ודיון בעניינן התקיים למחרת ואחרים.
בנוסף הופיעו האמנים ריטה, דנה אינטרנשיונל, עילי בוטנר, קורין אלאל, רונה קינן ואחרים. רשתות הטלוויזיה המרכזיות בישראל הקדישו חלק ניכר משידוריהן למחאת הלהט"ב, ושידרו שידורים ישירים במהלך היום ממוקדים שונים בארץ ומההתכנסות בכיכר רבין.
דרישות המחאה
ב-25 ביולי הציגו ארגוני הלהט"ב השותפים למחאה מסמך דרישות מפורט במסיבת עיתונאים שנערכה במרכז הגאה. על המסמך חתמו 14 ארגוני להט"ב שונים, והוא הוצג על ידי חן אריאלי, יו"ר האגודה למען הלהט"ב. בין הדרישות שהועלו היו,
לאחר מחאה בקרב פעילים ופעילות בקהילה, התווספה גם דרישה לקידום חקיקה לנישואים בין בני או בנות אותו המין.
מאהל המחאה בבית ראש הממשלה
לאחר שזהורית שורק, פעילת להט"ב דתייה ומועמדת ברשימה של מפלגת "יש עתיד" לכנסת ה-20, הכריזה על שביתת רעב עם תחילת המחאה, הוקם מחוץ לבית ראש הממשלה בירושלים מאהל מחאה ביוזמת עמותת הבית הפתוח. המאהל אויש מדי יום עד למצעד הגאווה והסובלנות בירושלים שנערך ב-2 באוגוסט.
צעדת השוויון
לאחר מסיבת העיתונאים בה הוצגו דרישות המחאה, הכריזו הארגונים על צעדת שוויון מתל אביב לירושלים, שתסתיים באירועי מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים. הצעדה תחל ב-31 ביולי בתל אביב ותעבור דרך חולון, רמלה ומודיעין, משם תמשיך שיירת כלי רכב לירושלים כדי לפגוש במצעד. בעקבות הצפי למזג אוויר חם מהרגיל, הוחלט לבטל לבסוף את הצעדה ולנסוע בשיירה אל ירושלים ביום המצעד.
מכתב אנשי הרוח
בעקבות המחאה סביב חוק הפונדקאות וסביב חוק הלאום, חתמו למעלה מ-180 אנשי רוח ישראלים, על גילוי דעת שכתב והפיץ הסופר אילן שיינפלד. גילוי הדעת הופץ בעברית, באנגלית ובערבית, בישראל ומחוצה לה, הופנה לראש הממשלה ולחברי הכנסת ומבקר את הצעדים שנקטו הכנסת והממשלה בחקיקה אנטי-שוויונית כלפי מיעוטים וקבוצות מוחלשות בישראל.
דיון ציבורי במחאה
במהלך המחאה ולאחריה, חלה התעוררות בעיתוני הימין ובקרב אנשי תקשורת מהציבור הימני והרדיקלי, התעוררות שלא הייתה קיימת בעוצמה דומה בהפגנות חברתיות אחרות.
למחרת אירועי המחאה, ביקר הרב אריה שטרן את המחאה וטען כי ילדיהם של זוגות להט"בים צפויים להיות אומללים. הקלטת הדברים נחשפה בתקשורת, ודברי הרב ספגו ביקורת מקהילת הלהט"ב ומתומכיה. בעקבות כך, חתמו 200 מרבני הציונות הדתית על גילוי דעת התומך בדברי הרב שטרן, שולל את הזוגיות ההומוסקסואלית, ומגנה את המחאה ביום תשעה באב. בראש החותמים ניצבו הרבנים דב ליאור, חיים שטיינר וצבי טאו, ואליהם הצטרפו הרבנים שלמה אבינר, שמואל אליהו יגאל לוינשטיין, אורי שרקי ורבים אחרים. בתגובה למכתב זה, חתמו כ-100 להט"בים דתיים ודתיים-לשעבר על מכתב המגנה את דברי הרבנים וקורא לחברה הדתית לדחות את הגישה שהציגו הרבנים.
השייח מוואפק טריף, מנהיג העדה הדרוזית בישראל, הביע תמיכה במכתב הרבנים. לדבריו, "הוטל עליהם מאלוהים לשמור על הדת ולשמור על הערכים הבסיסיים. מי שתוקף אותם, אני חושב שהוא טועה".
ארגון להב"ה הודיע על מחאה נגדית שתתקיים במקביל למצעד המתוכנן ל-2 באוגוסט.
הדיון בפונדקאות לגברים פתח מחדש את הדיון על המוסריות של פונדקאות בכלל (אף על פי שחוק הפונדקאות קיים בישראל כבר משנת 1996). העיתונאית עירית לינור טענה כי הפונדקאות, ככלל, הופכת נשים וילדים ל"מוצר צריכה". היא מאלצת את הפונדקאית להתכחש לרגשות שחשה כל אם כשהתינוק ברחמה גדל, ושוללת מהילדים את הזכות להכיר את אימם. להומוסקסואלים ישנה אפשרות להוליד ילדים באופן טבעי על ידי הורות משותפת עם אישה ולכן אין להתיר להם לעשות זאת בדרך המהווה סחר בבני-אדם. גם עמותת שוברות שוויון טענה ששימוש ברחם של אישה כדי להקים משפחה ללא נשים היא לא מוסרית ופוגעת בשוויון. נטען גם כי חוק הפונדקאות כלל אינו מפלה לרעה להט"בים, אלא מפלה בין נשים שיש להן בעיה רפואית חמורה לבין מי שאין להם כל בעיה רפואית, ולכן זו הבחנה מוצדקת. עמנואל שילה טען, שאם אי-אפשר להגביל את הפונדקאות למקרים קיצוניים בלבד, אז עדיף לבטל את הפונדקאות לגמרי.לעומת זאת, מספר נשים ששימשו כפונדקאיות בעצמן יצאו להגנת מוסד הפונדקאות. ד"ר תמר עילם גינדין טענה שפונדקאות היא "חוויה מאוד מעצימה", מחתה נגד השוואת הפונדקאיות לזונות, וטענה שזה "לא כזה נורא" להפוך לפונדקאית מסיבה כלכלית. שלוש נשים דתיות טענו שמדובר במעשה אצילי של חסד ונתינה לזולת. עם זאת, הן הדגישו שהיופי בפונדקאות הוא האחווה והעזרה לאישה שלא יכולה, ולכן לא היו עושות זאת לטובת גברים בריאים בגופם.
אישי ציבור נוספים מהציבור הדתי והימני הביעו עמדות כנגד מחאת הלהט"ב. יהודה גליק פרסם ביקורת על הבחירה לקיים את ההפגנה דווקא בצום תשעה באב. עמנואל שילה יצא בביקורת על כך שחברות ממשלתיות וציבוריות התירו לעובדיהן להיעדר מהעבודה בתשלום כדי להשתתף בהפגנה - היתר שלטענתו לא ניתן בהפגנות על נושאים אחרים. שלמה פיוטרקובסקי טען שהמטרה העיקרית של המחאה היא לא הפונדקאות אלא דה-לגיטימציה של ערכי המשפחה המסורתית, ובכך לטענתו יש איום על החברה הדתית כולה.
גם כותבים מהצד השני של המפה הפוליטית הסכימו כי התגייסות הציבור ועסקים כה רבים במשק, למען חוק הפונדקאות, אינה מתייחסת רק לאפליה בחוק כנגד הלהט"ב, ומה שהחל כזעם על חוק הפונדקאות, הופך למחאה שמאחדת רבים בחברה הישראלית כנגד ההדתה והשנאה המפלגת את העם, המגיעה, לדעת אותם כותבים, מצד הציבור הדתי.
קלמן ליבסקינד תקף את התקשורת על התגייסותה החד-צדדית לטובת המחאה, תוך התעלמות מהדעות המנוגדות ובפרט מנימוקי הוועדה המקצועית שבחנה את נושא הפונדקאות לגברים. ידידיה מאיר הוסיף ומתח ביקורת על יחצ"ני המחאה, שהפעילו לחץ על חברות מסחריות להביע תמיכה במחאה על ידי איום בפרסומים שליליים.
היבט נוסף שנגע בו הדיון בעקבות המחאה, ובייחוד השביתה, הוא שאלת הקשר שבין המגזר העסקי, וועדי העובדים והקהילה הלהט"בית, וכן בשביתה ככלי מחאה ומאבק בכלל בחברה הישראלית.
דעת קהל
מסקר שפרסם מכון המחקר "פאנלס פוליטיקס" ביום שבו התקיימה המחאה, עולה כי 57% מהציבור הישראלי תומך בתיקון לחוק הפונדקאות כך שיאפשר גם לגברים יחידנים לבצע את ההליך, בעוד ש־31% מהציבור מתנגד לתיקון.
מסקר אחר, שפורסם יומיים לאחר המחאה, עולה כי 56% מהציבור הישראלי תומך במחאת הלהט"ב, בעוד ש־33% מהציבור מתנגד לה. התמיכה הרחבה ביותר נרשמה בקרב מצביעי המפלגות יש עתיד (89% תמיכה), המחנה הציוני (87% תמיכה) ומרצ (82% תמיכה). מפלגות נוספות שבקרב מצביעיהן נרשמה תמיכה במחאה הן הבית היהודי (58% תמיכה) והליכוד (51% תמיכה). המפלגות שבקרב מצביעיהן נרשמה התנגדות למחאה הן יהדות התורה (90% התנגדות), ש"ס (78% התנגדות) והרשימה המשותפת (45% התנגדות לעומת 23% תמיכה).
ארוחת ערב
ארוחת ערב היא הארוחה הנאכלת בשעות הערב, בדרך כלל הארוחה האחרונה ביום.
בישראל מקובלת ארוחת ערב קלה, הדומה בהרכבה לארוחת בוקר ישראלית, וכוללת ביצים, סלטים, לחם, גבינות ומיצים. חלופה לכך היא מאכל פחמימות המוגש חם, למשל טוסט, פיצה, פסטה. ארוחת ערב בשרית מקובלת פחות.
במדינות האנגלו-סקסיות כמו בריטניה, קנדה וארצות הברית, ארוחת הערב מוגשת בדרך כלל בשעות הערב המוקדמות, בין שש לתשע בערב. במקומות אחרים באירופה, כמו למשל ספרד, ארוחת הערב יכולה להיות מוגשת אפילו בעשר או אחת-עשרה בלילה. ארוחות ערב חברתיות עם אורחים וידידים יכולות גם הן להימשך מאוחר אל תוך הלילה.
ארוחת הערב היא לרוב הארוחה שמשמשת כשילוב של אוכל ובידור או מפגש חברתי, בין אם היא נאכלת במסעדה או בבית, כדי לחגוג אירועים שונים כמו חתונות או ימי הולדת, או אירועים רשמיים יותר בין אם ממלכתיים או פרטיים.
ארוחת ערב חגיגית כוללת לרוב שתי מנות לפחות, ועשויה להיות מוגשת עם יין. בסופה מוגש לעיתים קינוח. המנה העיקרית בארוחת ערב חמה תכלול בדרך כלל שילוב של בשר, פחמימות וירקות. ארוחות ערב רשמיות יכולות לכלול מנות רבות, לדוגמה: אפריטיף (משקה מתאבן), מתאבנים, מרק, סלט, פסטה, דגים, סורבה (לניקוי החיך), מנה עיקרית, צלחת גבינות, פירות, קינוח, דיז'סטיף (משקה קינוח) ואף סיגר.
ועידת פוטסדאם
ועידת פוטסדאם היא אחת הוועידות הבינלאומיות שהתכנסו בסוף מלחמת העולם השנייה כדי לכונן הסדרים בינלאומיים חדשים. היא התכנסה ב-17 ביולי 1945 בארמון צציליינהוף בעיר פוטסדאם על אדמת גרמניה הכבושה, לא רחוק מברלין. מועד פתיחת הוועידה היה תשעה שבועות אחרי כניעת גרמניה הנאצית, בשעה שארצות הברית עדיין נלחמה ביפן. הוועידה ננעלה ב-2 באוגוסט. ארבעה ימים לאחר הנעילה הטילה ארצות הברית פצצת אטום על העיר הירושימה, לאחר שבמהלך הוועידה פרסמה ארצות הברית אולטימטום.
הוועידה הייתה "סיר לחץ" קשה במיוחד, אף יותר מועידת יאלטה. בוועידת פוטסדאם (לאחר כניעת גרמניה) כבר בא לידי ביטוי המתח הגלוי בין שתי מעצמות העל. לנציגי המעצמות – וינסטון צ'רצ'יל (אשר הוחלף ב-28 ביולי על ידי ממשיכו קלמנט אטלי לאחר שהפסיד בבחירות בבריטניה), מנהיג ברית המועצות סטלין ונשיא ארצות הברית הארי טרומן – היה ברור כי בשאלות העיקריות לא ניתן להגיע להסכם, וכי יש להשאירן פתוחות. סטלין, שכוחותיו שלטו כבר בכל מזרח אירופה, הבין כי שום גורם לא יוכל לדחוק אותו ממעמדו. הוא זעם על הפסקת הסיוע האמריקני, ועל נוכחות הצבא האמריקני במערב ברלין, בתוך שטח הכיבוש של הצבא האדום. סטלין האמין כי רק יד נוקשה תוכל לכופף את עמדת טרומן ואטלי, ואכן ועידת פוטסדאם, כמו ועידת יאלטה, הייתה ניצחון מובהק לסטלין. המערב עדיין לא היה מודע לכוונותיו של סטלין (מלבד וינסטון צ'רצ'יל, שהביע בפומבי את דעותיו על סטלין). למרות זאת, יש היסטוריונים שטוענים כי מטרתה של פצצת האטום השנייה שהוטלה על נגסאקי לאחר סיום הוועידה הייתה איתות לברית המועצות כתוצאה מהדיונים.
משמעות הוועידה
יש הרואים בוועידה ניצחון גדול לסובייטים, כמו ועידת יאלטה, שכן נוכחות ברית המועצות והקומוניזם במזרח אירופה הפכה לעובדה והמערב לא הצליח למנוע זאת. חלוקת גרמניה הפכה גם היא לעובדה כפי שרצה סטלין. גם באשר לפולין יצא סטלין מנצח. המערב יכול היה לזקוף לזכותו את דחיקת הסובייטים מאפריקה (סטלין היה מעוניין במשטר נאמנות סובייטי על לוב) ואת עצירת הסובייטים במרכז אירופה.
כריסטיאן סלייטר
כריסטיאן מייקל לאונרד סלייטר (באנגלית: Christian Michael Leonard Slater; נולד ב- 18 באוגוסט 1969) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב עבור תפקידו בסדרה "מר רובוט".
קריירה
משלהי שנות התשעים נטש סלייטר את הסרטים ההוליוודים בשעה שהקריירה שלו איבדה גובה, ועבר לככב בסרטי טלוויזיה ובסרטים דלי תקציב, בהם "עד החתונה זה יעבור", "המועמדת", "הפריצה ללאס-וגאס", "בשם הכסף" ו"צ'רצ'יל: השנים בהוליווד", בו גילם את וינסטון צ'רצ'יל. הוא ניסה לחזור בסרט הוליוודי גדול, בסרט הפעולה "לחישות מלחמה" מ-2002, לצד ניקולאס קייג', סרט בתקציב של 115 מיליון דולר, אולם הביקורות ברובן קטלו את הסרט, והסרט היה לכישלון קופתי מהדהד.
הוא החל לככב בתיאטרון הווסט אנד הלונדוני בראשית העשור בהצגה "קן הקוקייה", בה גילם את התפקיד שעשה ג'ק ניקולסון בסרט הקולנוע וב"ציפור הנעורים המתוקה", מאת טנסי ויליאמס. כמו כן גילם ב-2005 את טום ב"ביבר הזכוכית", מחזה נוסף מאת טנסי ויליאמס, הפעם על במות ברודוויי, וגם כיכב בסרט המבוסס על משחק מחשב "לבד בחשיכה" שכשל בקופות וספג ביקורות קשות. בשנת 2006 הוא היה קריין של סרט תיעודי על ג'יימס דרזנוק (חייל אמריקאי שערק לקוריאה הצפונית). בהמשך כיכב סלייטר במספר סדרות טלוויזיה, אשר ברובן ירדו מהמסך לאחר תקופה קצרה ובהן "האויב הכי גרוע של עצמי" (2008). מאז שנת 2015 מככב סלייטר בסדרה המצליחה "מר רובוט" ברשת USA, בה הוא מגלם את ההאקר המכונה "מר רובוט". בינואר 2016 זכה סלייטר לראשונה בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסדרה, אשר חודשה לעונה שנייה.
ב-2016 שיחק בסרט הדרמה "קינג קוברה" שם גילם את סטפן, לצד ג'יימס פרנקו, גארט קלייטון, מולי רינגוולד, ואלישה סילברסטון, וקיגן אלן. בשנת 2017 השתתף בדרמה הפוליטית הארגנטינאית "הפסגה" לצד השחקן ריקרדו דרין.
חייו הפרטיים
בין השנים 2000–2006 היה סלייטר נשוי לעיתונאית רייאן האדון, ויש להם שני ילדים. הזוג התגרש ב-21 בנובמבר 2006.
סלייטר ניהל אורח חיים פרוע למדי ונעצר בעברו ארבע פעמים. החמורה מבין ההאשמות הייתה באוגוסט 1997: סלייטר (תחת השפעת סמים ואלכוהול) תקף בנשק חם שלושה אנשים, שאחד מהם גם נפגע, ואחר כך תקף את חברתו ושוטר שנקרא למקום. הוא נידון לשלושה חודשי מאסר, ושוחרר כעבור 59 יום, לאחר ניכוי שליש על התנהגות טובה. ב-1989 הוא התרסק לתוך תא טלפון עם מכוניתו, ונעצר לאחר מרדף שבמהלכו תקף שוטר. ב-1994 נעצר בשדה התעופה "קנדי" לאחר שעלה עם אקדח למטוס.
אביבה מולר-לנצט
אביבה מוּלֶר-לַנצֶט (Muller-Lancet; 1921 - 30 בדצמבר 2015) הייתה חוקרת עדות ישראל, המייסדת והאוצרת של המחלקה לאתנוגרפיה יהודית במוזיאון ישראל. כלת פרס ירושלים לטיפוח מורשת עדות ישראל.
ביוגרפיה
נולדה בטרנסילבניה ליוסף ויהודית לנצט. אחיה היה משה לנצט. בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה, שהייתה בין משפחות החלוצים שייסדו את העיר הרצליה. בשנות ה-40 למדה סוציולוגיה וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן נסעה ללמוד תולדות האמנות בפריז. בסוף שנות ה-50 שבה לישראל. היא הוזמנה על ידי ראש עיריית חיפה אבא חושי ופרופ' דב נוי לשמש כאוצרת במוזיאון לאתנולוגיה ולפולקלור שהוקם בחיפה. היא סירבה לקבל את התפקיד, ועבדה במוזיאון באיסוף חפצי נוי ולבוש. היא החלה להתעניין ביהודי תימן וחקרה את לבושיהם וחפציהם. לשם כך הסתובבה במשך תקופה ארוכה ביישובי עולי תימן שסביב העיר רחובות, שם שהתה בבית אחיה פרופ' משה לנצט.
בשנת 1963 שהתה בשנת השתלמות באתנולוגיה בפריז. בשנת 1964 הוזמנה על ידי מוזיאון בצלאל לטפל באוספי החפצים האתנוגרפיים מתימן וממרוקו לקראת העברתם למוזיאון ישראל. עם פתיחת מוזיאון ישראל בירושלים, בשנת 1965, ייסדה מולר-לנצט את המחלקה לאתנוגרפיה יהודית במוזיאון ושימשה האוצרת של המחלקה שנים רבות, עד לפרישתה לגמלאות בשנת 1984. במשך השנים חקרה את לבושי העדות, אספה ושימרה פריטי לבוש ונוי רבים, אותם השיגה ברחבי העולם. היא התמקדה במחקר ארבע עדות: תימן, מרוקו, עיראק ובוכרה.
בשנת 2010 יצא לאור בהוצאת יד בן צבי ספרה של מולר-לנצט "כסות ומסר - לבושם של יהודים בארצות האסלאם" במהדורה אלבומית, ובו אוסף מאמרים אתנולוגיים פרי מחקריה, מלווים בתמונות רבות של פריטי לבוש ונוי של העדות השונות.
מולר-לנצט נפטרה ב-30 בדצמבר 2015, בגיל 94.
מיכל יהודה ליפקוביץ
הרב מִיכְל יהודה ליפקוביץ (כסלו ה'תרע"ד, דצמבר 1913 – כ"ו בסיוון ה'תשע"א, 27 ביוני 2011) היה ראש ישיבת פוניבז' לצעירים, חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה וממנהיגי הציבור הליטאי.
חייו
נולד בוולוז'ין לרב משה דוד ולחיה ליפקוביץ. אביו היה בן 60 כשנישא לאמו. בילדותו למד בחדר המקומי. בנוסף שכר לו אביו מלמדים פרטיים שמימן ממשכורתו הדלה. בגיל שתים עשרה נסע ללמוד בישיבה הקטנה בלידא. את בר המצווה חגג עם חבריו בישיבה, בלי הוריו שהיו בוולוז'ין. כעבור זמן נסע לווילנה ללמוד בישיבת רמיילס אצל ראש הישיבה הרב שלמה היימן, שאותו החשיב כמורו ורבו. לימים הוציא את שיעוריו לאור בספר "חידושי רבי שלמה". כעבור שלוש שנים שב לביתו בוולוז'ין.
בשנת 1936 עלה עם משפחתו לארץ ישראל הודות לסרטיפיקטים שהשיג אחיו הגדול אריה לייב, שעלה ב-1924. למד בישיבת חברון בירושלים והיה מקורב לראש הישיבה הרב יחזקאל סרנא, לרב אהרון כהן ולמשגיח הרב יהודה לייב חסמן. בתקופת לימודיו בישיבת חברון התקרב לרב איסר זלמן מלצר, השתתף בשיעוריו בסדר קדשים ואף קבע עמו סדר לימוד שבועי. כעבור זמן התקרב אל הרב אברהם ישעיהו קרליץ ("החזון איש") והיה מתלמידיו.
בל"ג בעומר ה'ת"ש (1940) נישא לחוה אסתר גרשונוביץ (נפטרה בט"ז בתשרי ה'תשע"ח, 6 באוקטובר 2017), בתו של הרב אברהם יצחק גרשונוביץ, ראש ישיבת תפארת ציון בבני ברק. השדכן היה החזון איש, אשר אף הובילו לחופה. מיד לאחר נישואיו התמנה לכהן כר"מ בישיבת תפארת ציון. בין תלמידיו בישיבה: הרב חיים קניבסקי, הרב נסים קרליץ, הרב מאיר צבי ברגמן והרב דב צבי קרלנשטיין. במקביל למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה ובכולל חזון איש (שנקרא אז "כולל זיכרון מאיר").
דה הרלרס
דה הרלרס (באנגלית: The Hurlers; בקורנית: An Hurlysi) הוא אתר ארכאולוגי הכולל קבוצה של שלושה מעגלי אבנים המתוארכים לתחילת תקופת הברונזה במועצה המקומית (civil parish) של סנט קליר (St Cleer) במחוז קורנוול בדרום-מערב אנגליה.
מיכל יהודה ליפקוביץ
חייו
באותה תקופה ייסד שיעור מיוחד לבעלי בתים תורניים בבית מדרשו של החזון איש. לעיתים היה החזון איש מקשיב לשיעוריו בהנאה. לאחר פטירת החזון איש עבר השיעור להתקיים בביתו של אחד המשתתפים והוא נמשך כחמישים שנה ברציפות.
דה הרלרס
מיקום
האתר נמצא כ-800 מטרים מערבית לכפר מיניונס (Minions) באגף המזרחי של בודמין מור (Bodmin Moor), וכ-6 קילומטרים צפונית לליסקרד. מעגלי האבנים הוצבו בנתיב ששימש לחציית ערבת בודמין מור בין מורדות גבעת סטואו (Stowe’s Hill), יישוב קדום על ראש גבעה (והאתר עליו מצויה התצורה הגאולוגית הטבעית המכונה צ'יזרינג) מצפון, לבין גבעת קראדון (Caradon Hill) מדרום. האתר נמצא בין יובלים של הנחל פואי (Fowey) ממערב והנחל לינהר (Lynher) ממזרח.
מיכל יהודה ליפקוביץ
חייו
בתחילת שנות ה-50 ייסד הרב יוסף שלמה כהנמן את ישיבת פוניבז' לצעירים (גילאי 13–17) והוא מינה את הרב ליפקוביץ לעמוד בראשה, יחד עם הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן. הרב ליפקוביץ מסר בה שיעורים במשך כשישים שנה והעמיד אלפי תלמידים, בהם רבנים, ראשי ישיבות ותלמידי חכמים מפורסמים. בסוף שנת תשס"ט (2009) הפסיק את אמירת שיעוריו בישיבה בשל חולשתו.
דה הרלרס
מיקום
מערבית למעגלי האבנים ניצבות שתי אבנים עומדות המכונות דה פייפרס (the Pipers, החלילנים), ובסמוך נמצאים רוגם רילאטון (Rillaton Barrow) וטרתווי קואיט (Trethevy Quoit), קבר כניסה מהתקופה הנאוליתית.
מיכל יהודה ליפקוביץ
חייו
בשנותיו הראשונות כראש ישיבת פוניבז' לצעירים הקים כולל ללימוד סדר טהרות בימי שישי ושבת. בין חברי הכולל היו גדולי תורה נודעים, בהם הרב משה שמואל שפירא, הרב ברוך רוזנברג והרב משה דויטש, מתלמידי החזון איש ומחבר הספר "זיו הים". בשנת תשנ"ח (1998) יסד רשת כוללים ארצית ללימוד סדר טהרות בראשות נכדו הרב יצחק קורלנסקי.
דה הרלרס
מקור השם
מקור השם "דה הרלרס" (מילולית "הזורקים" או "המשליכים") באגדה, על פיה גברים שיחקו בקורניש הרלינג ביום ראשון הקדוש לנוצרים, וכעונש הפך אותם הקדוש סנט קליר (St. Cleer) לאבנים. שתי האבנים הניצבות הסמוכות המכונות "דה פייפרס" (מילולית "החלילנים") הם על פי האגדה שני אנשים שניגנו בחמת חלילים ביום ראשון וזכו לאותו גורל. על פי אגדה נוספת, בלתי אפשרי לספור במדויק את מספר האבנים העומדות.
תיאור
האתר כולל שלושה מעגלי אבני גרניט הנמצאים על קו אחד לאורך 162 מטרים מדרום-דרום-מערב לצפון-צפון-מזרח וקוטרם הוא 35 מטרים, 42 מטרים ו-33 מטרים בהתאמה. צורת שני מעגלי האבנים החיצוניים היא מעגל מושלם, בעוד שהמעגל המרכזי הוא אליפטי במקצת. מעגל האבנים הדרומי שרד בצורה הגרועה ביותר. הוא מכיל כיום תשע אבנים, רק שתיים מתוכן עדיין עומדות, ושאר השבע מכוסות בחלקן באדמה. במעגל המרכזי שרדו 14 אבנים מתוך 28. על פני האבנים יש עקבות ברורים שהן עברו החלקה באמצעות סיתות. המעגל הצפוני מכיל כ-30 אבנים עומדות, שמתוכן 15 עדיין נראות.
מיכל יהודה ליפקוביץ
פטירתו והלוויתו
נפטר ביום שלישי, כ"ו בסיוון ה'תשע"א (28 ביוני 2011), יום השנה לפטירת חותנו הרב אברהם יצחק גרשונוביץ. ההלוויה נערכה ביום פטירתו בבני ברק והיא נעה מביתו שברחוב וילקומירר אל בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' והשתתפו בה על פי ההערכות כ-100,000 אנשים. בצוואתו ציווה שיספידוהו רק שני בניו וכן ביקש להימנע מלתאר אותו בתארים "גאון" ו"צדיק". כמו כן ביקש שלא להוציא ספר זיכרון לזכרו, שכן הדבר גורם לביטול תורה.
דה הרלרס
תיאור
גובה האבנים נע בין 1.07 מטרים ל-1.55 מטרים במעגל הצפוני ובין 1.4 ל-1.74 מטרים במעגל המרכזי, כאשר האבנים הגבוהות ביותר הוצבו בקצה הצפוני של הציר המחבר בין המעגלים והנמוכות ביותר בקצה השני של המעגל כאשר גובהן של שאר האבנים הותאם כך שלמי שמגיע מדרום נראה כאילו כולן באותו הגובה. המעגל המרכזי והמעגל הצפוני היו פעם מקושרים באמצעות דרך של אבני גרניט ברוחב 1.8 מטרים ובאורך 27.4 מטרים שעברה דרך הציר המחבר בין שניהם.
מיכל יהודה ליפקוביץ
הנהגה והשקפה
כאשר הוקמה מפלגת דגל התורה על ידי הרב אלעזר מנחם שך צורף הרב ליפקוביץ למועצת גדולי התורה של המפלגה. השפעתו הייתה רבה בתחום החינוך והישיבות. ראשי ישיבות רבים נועצו בו, והוא שימש נשיא של מספר ישיבות ומוסדות תורה. בשנותיו האחרונות יצאו לאור מספר ספרים שלו המכילים שיחות מוסר, הדרכות והנהגות לבני הישיבות.
דה הרלרס
תיאור
שני מונוליתים אחרים הקרויים דה פייפרס, ניצבים 120 מטרים מדרום-מערב למעגל המרכזי, וייתכן ששימשו לסמן את הפתח אל ההרלרס.
מיכל יהודה ליפקוביץ
הנהגה והשקפה
הרב ליפקוביץ נחשב כממשיך הקו ההשקפתי של הרב שך. כאשר הוקם בית מדרש במודיעין עילית על שמו של הרב שך - "אבי עזרי", שיגר הרב ליפקוביץ מכתב לבני הקהילה ובו כתב:
דה הרלרס
נזקים
שימוש משני באבנים פגע בכל המעגלים במידה מסוימת. רעיית בקר בערבת בודמין מור גרמה לנפילת רבות מן האבנים, שכן הפרות נהגו להתחכך באבנים, וגרמו לסחיפת הקרקע סביבן.
מיכל יהודה ליפקוביץ
הנהגה והשקפה
הרב ליפקוביץ דגל בשמירה קפדנית של המסורת בכל ענייני החינוך וההשקפה התורנית. התנגד להקמת מכללות אקדמיות לחרדים. נאבק נגד התערבות משרד החינוך בתכני הלימוד במוסדות הלימוד החרדיים, בין השאר על ידי תוכנית הליבה ומבחני המיצ"ב. לשם כך אף יזם כינוס מיוחד של מועצת גדולי התורה אשר קיבלה החלטה חד-משמעית על עצמאות החינוך בבתי הספר החרדיים. יצא נגד השבועונים החרדיים, וכתב כי הם "מכשילים את הרבים בלשון הרע וליצנות, ולחינוך הילדים הוא סם המוות". חלק ניכר משיחותיו ומכתביו עוסק בחובה לשמור על "החינוך הטהור", ללא שום ויתורים ופשרות. בצוואתו ציווה על בני ביתו "לחזק את חינוך הבנים והבנות על טהרת הקודש".
דה הרלרס
נזקים
הבורות הקטנים שניתן לזהות במעגלים הדרומי והצפוני והסוללה הנמוכה שחוצה את המעגל המרכזי הם שרידים לכריית בדיל בתקופה שלאחר ימי הביניים.
מיכל יהודה ליפקוביץ
הנהגה והשקפה
בפרשת עמנואל הביע עמדה בלתי מתפשרת נגד החלטת בג"ץ. הוא הורה להורי תלמידות בית הספר בית יעקב בעמנואל שלא להיכנע לבג"ץ גם במחיר של הליכה לכלא. כשבאה קבוצת ההורים אל ביתו לקבל את ברכתו לפני הליכתם לכלא, השמיע באוזניהם דברי עידוד ותמיכה. בעקבות החלטת הממשלה לקצץ בתקציב החינוך העצמאי הורה לכמה אילי הון יהודים ממעריציו לתמוך בחינוך העצמאי ואף כינס בביתו ישיבה מיוחדת של נדיבים למטרה זו.
דה הרלרס
דיווחים מוקדמים
האזכור הראשון של ההרלרס היה של ההיסטוריון ג'ון נורדן (John Norden), שביקר באתר סביב 1584. ויליאם קמדן (William Camden) תיאר אותם בספרו "בריטניה" מ-1586. ב-1754 פרסם ויליאם בורלס (William Borlase) את התיאור המלא של האתר.
מיכל יהודה ליפקוביץ
הנהגה והשקפה
התנגד להקמת הנח"ל החרדי, וכמו כן התנגד לחוק טל ולכל צורה של שירות צבאי או אזרחי. בשנת 2009 כתב מכתב, אליו הצטרפו הרב נסים קרליץ והרב חיים קניבסקי, ובו קבעו שהמצטרף לשירות לאומי אזרחי "מחריב בזה את עצמו ואת צביון ביתו ועתיד חינוך ילדיו". בשנת 2011 הצטרף למכתב גם הרב שמואל אוירבך והוא פורסם בעיתון יתד נאמן, ימים מעטים טרם פטירתו של הרב ליפקוביץ.
את השרפה בכרמל בשנת 2010 פירש, במכתב ב"יתד נאמן", כמסר לחרדים: "מאורע זה של השריפה שכילתה נפשות רבות מישראל, לעורר אותנו שנעמוד במסירות לא להיכנע לגזירות שמתחדשות כל יום מאנשי הכנסת, שכוונתם לעקור חס וחלילה השם יתברך ולחלל את קדושת ארץ ישראל", וכמסר לחברי הכנסת: "מה לכם כי דלקתם אחרינו, מה באתם לבנות מדינה כאן בארץ הקדושה. למה אתם לא הולכים לרוסיה או לאיטליה". פירש גם אסונות נוספים כמסר ליהודים להיטיב דרכיהם.
ספריו
מדי שבוע יוצאים שני עלוני שבת עם דברי תורתו: דובב שפתיים (משנת ה'תשע"ג), ופניני דעת בהוצאת "כולל טהרות" שהוקם על ידו.
דה הרלרס
חפירות
בין 1975 ל-1985 נעשה שימוש בצילומי אוויר שנותחו על ידי צוותים שונים (כולל אוניברסיטת קיימברידג', הקולג' האוניברסיטאי של לונדון והוועדה המלכותית למונומטים היסטוריים באנגליה בתיאום של יחידת הארכאולוגיה של קורנוול) על מנת לזהות ולמפות את מאפייני האתרים בערבת בודמין מור. קרן המורשת האנגלית ביצעה סקר גאופיזי ב-2004. סקר שערכה יחידת הארכאולוגיה של קורנוול ב-2009 מצא שייתכן שישנו מעגל אבנים רביעי ושתי שורות אבנים.
דה הרלרס הוכרזו כמונומנט עתיק (ancient monument), הראוי לשימור ב-1981.
כיוונים
ב-1967 העלה המהנדס הסקוטי אלכסנדר תום (Alexander Thom) השערה לגבי הכיוונים של ההרלרס. ההשערה הייתה לגבי כיוונם של ארבע אבנים כלפי מערכות כוכבים. שתיים מתוכן מכוונות כלפי וגה וארקטורוס ושתיים כלפי ארקטורוס. השערה זו מסתמכת על מיקום הכוכבים כפי שנראו בשמיים בין 2,100 לפנה"ס עד 1,500 לפנה"ס.
קרן המורשת של קורנוול
האתר מנוהל על ידי קרן המורשת של קורנוול (Cornwall Heritage Trust) מטעם קרן המורשת האנגלית.ב-1999 הייתה מחלוקת בנוגע לאתר זה ואחרים שתחת השגחת קרן המורשת האנגלית. חברים בקבוצת בעלי עניין התומכים בתחייה של קורנוול הסירו כמה שלטים משום שהתנגדו לשימוש בשם "המורשת האנגלית", בטענה שקורנוול היא אומה בזכות עצמה. שלושה אנשים שהיו מעורבים בהסרת השלטים חויבו לשלם פיצויים בסך 4,500 ליש"ט לקרן המורשת האנגלית, והושת עליהם קנס על תנאי למשך שנה של 500 ליש"ט. בעקבות אירוע זה הועברו כמה אתרים קטנים, כולל ההרלרס לניהולה של קרן המורשת של קורנוול.
בתרבות הפופולרית
האגדה על היווצרות מעגל האבנים הייתה מקור לשיר The Hurlers שחיבר ושר זמר העם מדבון סת' לייקמן.
חיים פנחס (שוגון)
חיים פנחס המכונה שוגון (נולד ב-30 ביולי 1952) הוא חוקר פרטי שהיה קצין במשטרת ישראל שם כיהן כראש מחלק הבילוש ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב.
ביוגרפיה
חיים פנחס ("שוגון") נולד וגדל בקיבוץ נחשולים. אימו ניצולת שואה ואביו עלה לישראל מטורקיה בנעוריו, כחניך בתנועת נוער. אביו של פנחס ומשפחתו הגרעינית היו ממקימי קיבוץ נחשולים.
לאחר שירותו הצבאי, פנחס עבד במשך כשנה בהקמת קו הביצורים האחורי (לאחר הנסיגה במלחמת יום הכיפורים), בהקמת העיר ימית ובפרויקטים נוספים.
פנחס שירת במשטרת ישראל כ-16 שנים בתפקידים שונים בתחומי הבילוש, המודיעין, החקירות ובתפקידי פיקוד שונים. בתפקידו האחרון היה לראש מחלק הבילוש הנושאי ביחידה המרכזית תל אביב.
במהלך שירותו במשטרת ישראל, סיים פנחס תואר ראשון עם התמחות בתחום המודיעין והחקירות. הכינוי "שוגון" דבק בו בשל דמיונו לדמות מן הסדרה הטלוויזיונית "שוגון".
נשוי ליוספה פנחס, שאף היא שירתה במשטרת ישראל כבלשית במרחב שרון במחוז המרכז. אב לארבעה: שתי בנות ושני בנים. מתגורר באזור המרכז.
שירותו במשטרת ישראל
לאחר גיוסו של פנחס למשטרה, צורף פנחס על ידי ראש מחלק הבילוש דאז, תנ"צ משה פרידמן, לימ"ר תל אביב שהוקמה בשנת 1975 על ידי מפקד מחוז ת"א באותם ימים, ניצב דוד עופר.
בארבע וחצי השנים הראשונות לשירותו, שימש פנחס כבלש מן המניין ועסק בעיקר בלכידת שודדים, פורצים וגנבי רכב (פשיעת הרחוב). במקביל, סיים קורס חוקרים וקורס סמלי מודיעין ולאחר זמן קצר נשלח על ידי מפקדיו לקורס קציני משטרה. לאחר סיום קורס הקצינים, במשך מספר שנים (עד שנת 1982), פנחס שימש כמדריך בקורסי קצינים בבסיס ההדרכה בשפרעם.
בסוף שנת 1982 חזר פנחס לימ"ר תל אביב, תחילה כראש חוליה ובהמשך מונה לראש מחלק בילוש נושאי: ''"תיק שנופל לו לידיים, מקבל מיד צורה של כתב אישום. חיים פנחס, ראש המחלק לבילוש נושאי. קבלן הצלחות..."''
במסגרת תפקידו כקצין משטרתי פנחס מונה כמפקד על מחלק שמטפל בפשיעה המרכזית במדינת ישראל; פשיעה קשה בתחום הפלילי, טיפול במשפחות פשע ובארגוני פשיעה, תופעות פשיעה [מעשי שוד סדרתיים, סד"ח (סחיטת דמי חסות)], איתור כנופיות שהתמחו בפריצה לבנקים וגנבה מכספות ולכידת אנסים סדרתיים.
במהלך שירותו הוענק לפנחס מינוי של תובע משטרתי, מה שאיפשר לו להופיע בפני שופטים בדיונים שונים, כגון הארכות מעצר וכדומה.
בשנת 1985 היה חוקר בדרגת מפקח ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב. במהלך 1986 קודם לדרגת פקד.
פעולות ומבצעים עיקריים עליהם פיקד פנחס במסגרת שירותו במשטרה:
פענוח חטיפת ורצח הילד אורן בהרמי
פנחס הביא לפיענוח הפרשייה. רוצחי הילד אורן בהרמי, שנחטף ונרצח בשנת 1987, נלכדו לאחר מבצע מורכב. באותה עת, שוהים בלתי חוקיים נהגו ללון בגן הפעמון ביפו. לאחר הרצח הוכנסו שוטרים למקום על מנת ללמוד את אופן פעילותם של השוהים במקום.
בפעילות המשטרתית נחשף כי חלקם נהגו לאנוס ילדי שוהים בלתי חוקיים שהיו מגיעים לישראל למטרות עבודה.
אורן בהרמי היה עולה חדש מאיראן, מה שגרם לשוהים הבלתי חוקיים להניח שמדובר בילד ערבי. על פי החשדות הם אנסו אותו ולאחר שגילו שמדובר בילד יהודי הם רצחו אותו במוט ברזל. פנחס מיפה רשימת חשודים ובמבצע בעזה נעצרו כל השוהים הבלתי חוקיים והובאו למעצרים בישראל. מתוך העצורים אותרו הנאשמים ברצח אורן בהרמי, הורשעו ונידונו למאסר עולם.
"בפיענוח של רצח הילד אורן בהרמי, שלחתי ליפו בלשים שהתחפשו לערבים. הם ישבו שם והתחברו עם החבורות, ואז התגלה שהמקום הוא מוקד לפעילות של הומוסקסואלים. הבלשים אמרו להם: גם אנחנו רוצים, ואז הם אמרו: הם אונסים כאן ילדים".
לכידת הרצל אביטן
בדצמבר 1981, בהיותו אסיר נמלט, רצח הרצל אביטן את מפקד כלא רמלה דאז, רוני ניצן, בפתח ביתו. בשנת 1988 נמלט אביטן ממאסר בפעם השנייה על ידי גילוף אקדח מזויף מלחם באמצעותו איים על סוהר שלקח כבן ערובה.
אביטן נלכד על ידי פנחס וצוותו מספר ימים לאחר שעבר לדירה ששכרו עבורו בהוד השרון, בעקבות חקירה ומידע שנתקבל במשטרה והוביל לאיתורו.
לכידת "האנס מצפון תל אביב"
יוסף מחאג'נה, תושב אום אל פחם, נלכד לאחר מקרי אונס רבים שביצע באזור בצפון תל אביב: "הייתה לו שיטה ייחודית: הוא היה פורץ לדירות בשעות לילה, ולאחר שהיה גונב רכוש הוא היה בוחן את זהות הדיירים. ברגע שהיה מגלה כי מדובר בדירה של אישה שגרה בגפה, הוא היה שב לאחר כמה ימים לדירה ואונס את בעלת הדירה שאותה היה מפתיע בשנתה (...) 'ניהלנו אחריו מצוד ענק. כל היחידה המרכזית בתל אביב גויסה למבצע', סיפר אתמול רב פקד בדימוס פנחס שוגון, שניהל את המצוד אחר האנס".
פנחס נתן הוראה שכל פריצה לדירה באזור זה בצפון תל אביב תטופל על ידו אישית, אף על פי שלא זה תפקידו בפועל. בעבודה ממושכת של חקירה ופעולה, הקמת צוותי מארבים ועוד, נתפס מחאג'נה במארב: "היחידה המרכזית אספה אז פרט לפרט ובנתה פאזל לפיו "האנס מצפון תל אביב" פועל רק בימי שישי לפנות בוקר, בקומות קרקע באזור מצומצם מאוד בצפון העיר. כשנלכד התברר שהוא עובד כצבע בתל אביב ובדרך לסוף שבוע בבית באום אל-פחם מבצע את זממו. במשך השבוע, בלילות, חצי משטרת ישראל שכבה על הגגות ובתוך פחי זבל. טכנאי המחלקה לזיהוי פלילי גילו בכל זירות האונס, בעיקר בחול שמתחת לחלון ממנו נכנס האנס, עיקבה של נעל ספורט מסוג "אליס" (פעם הייתה חברה כזאת). המספר היה 42. בסוליית הנעל הימנית היה פגם ייצור".
לכידת ה"אנס האתלטי"
המשימה ללכידת ה"אנס האתלטי", משה שבתאי, הוטלה במקור על משטרת רמת גן. לאחר לכידת "האנס מצפון תל אביב" נתבקש פנחס לקחת על עצמו את ריכוז החקירה בפרשה זו. לאחר שפנחס וציוותו ניתחו את מאפייני המקרים, עלה כי האנס נהג להתחזות למורה וקבע פגישות בחצר בית ספר אליאנס.
למבצע לכידת האנס גויסו מעל 100 שוטרים; פנחס הגה את הרעיון ללכוד את האנס בסיוע שוטרת סמויה שהתחזתה לתלמידת בית הספר, שוטרי ימ"מ שהתחזו לשחקני כדורסל ששהו במגרש בית הספר ואבטחו את השוטרת הסמויה וכ־100 שוטרים נוספים שמוקמו מחוץ לבית הספר. השוטרת המתינה לאנס בשטח הפגישה המיועד כאשר מוצמד לה מכשיר הקלטה. למרות מוכנותה, הצליח האנס לתפוס אותה ולברוח, ונלכד רק לאחר מרדף משטרתי. משה שבתאי, שהיה אדם נשוי ועסק בספורט באופן מקצועי (היה שחקן קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב ונבחרת ישראל) הואשם בכ-18 מעשי אונס.
לכידת "אנס התיאטרון" דניאל כץ
דני כץ, תושב תל אביב ועובד תיאטרון הבימה, נלכד לאחר שביצע מקרי אונס רבים באזור צפון תל אביב: "בשנות השמונים סערה המדינה לאחר שדני כץ, עד אז תאורן מקצועי ששימש גם התאורן הראשי של תיאטרון הבימה, נעצר בחשד כי היה אחראי לשורה של מעשי אונס ולניסיונות לאונס באזור צפון תל אביב, בשנים 1983–1986. כץ נחשב דמות מוכרת בברנג'ת האמנים (...)"
כץ נהג לעקוב אחר שחקניות מפורסמות צעירות מרגע סיום השתתפותן בהצגה עד להגעתן לבתיהן, שם היה אונס אותן. לאחר עבודה מאומצת וניתוח פסיכולוגי מקיף שביצע צוות החקירה בפיקודו של פנחס, כץ נלכד במהלך ניסיון לביצוע אונס. כץ הורשע בשני מעשי אונס ובשלושה מקרים של ניסיונות לאונס ונשלח ל-18 שנות מאסר, מהן ריצה 15 שנים.
לכידת האנס אדריאן שוורץ
ב-18 בפברואר 1991 נעצר אדריאן שוורץ בחשד לאונס ילדה בשכונת רחביה בירושלים. אדריאן נלכד במהלך סיור משטרתי בו השתתפה ילדה שנאנסה, אשר זיהתה אותו ברחוב, לא רחוק ממחסן הממוקם תחת מועדון שחמט בו שיחק שוורץ. לאחר לכידת שוורץ בגין אונס הילדה בשכונת "רחביה", צוות החקירה בראשותו של פנחס הצליח להביא להרשעתו של שוורץ בעוד מספר תיקי אונס בעלי מאפיינים דומים לאונס הילדה בשכונת רחביה, בהם, עד אותה עת, זהות האנס הייתה עלומה.
לכידת רוני ליבוביץ', "האופנובנק"
"פנחס הוא ה"אס" ששלפה המשטרה כנגד השודד האופנוען, שהסעיר את דמיונו של הציבור (...). מקרין כוחניות, נונקונפורמיסט אמיתי בתוך המערכת המשטרתית המסורבלת. פנחס לקח יחידה משטרתית ממוצעת והפך אותה למשהו אחר: מתוחכמת, גמישה, מהירת-תגובה. איש קשה (....) תובעני, פרפקציוניסט. הכינוי שהדביקו לו העיתונים: שוגון."
רוני ליבוביץ' נתפס לאחר שביצע כ-22 מעשי שוד בנק ברחבי הארץ, בעיקר בגוש דן. הוא עורר סקרנות בציבור וזכה לסיקור תקשורתי נרחב. לייבוביץ' נתפס לאחר עבודה מודיעינית ממושכת ותרגילי חקירה שכללו ניתוח מאפיינים פסיכולוגיים של החשוד, איסוף עדויות וניהול ממצאי זירה. הפעולות שהובילו ללכידתו כללו פרסום ידיעה פיקטיבית בעיתונות בדבר לכידתו, בעקבותיו יצא לייבוביץ' לביצוע שוד בנק ונלכד בזירה. הוא הודה בחקירתו בכל מעשי השוד בהם נחשד.
פיצוח ארגון הפשע של כנופיית "רמת עמידר" בראשות יוסי הררי
כנופיית "רמת עמידר" הוקמה על ידי האחים רוני ויוסי הררי בראשית שנות ה-90: "האחים הררי היו ידועים כנושים עוצמתיים מאוד, בלשון המעטה, והאלימות הרבה שאפיינה את שיטת הגבייה שלהם הותירה מעט מאוד אנשים שהעזו להתחמק מתשלום חובות".
בשנים 1984–1985 חברי הכנופיה סחטו באלימות קשה, מכוני עיסוי ברחוב ריינס בתל אביב. בעקבות עבודת מודיעין מאומצת וממושכת בראשותו של פנחס, נצברו מספיק ראיות על מנת להביא למעצרם של חלק מחברי הארגון (כולל יוסי הררי), שנשפטו לשנים ארוכות בכלא.
פיצוח ארגון הפשע של האחים אלפרון
האחים אלפרון היוו יעד מספר אחד של משטרת ישראל בשנות השמונים. יעקב אלפרון הוגדר על ידי המשטרה כראש ארגון פשיעה, ונחשב למי שהגה את שיטת גביית החובות בכוח בישראל. "רבות נאמר על התנהלות האלפרונים ברחבי העיר הקטנה: לאחר שעבדו כפועלי בניין והתמקצעו במלאכת האיגרוף החלו האחים להיות מעורבים בצד האפל יותר של החוק, בעיקר בתחום הפעלת הפרוצות ששרצו לצד כביש גהה ובעסקי הגבייה. לצד התחזקות בני משפחת אלפרון, השתכללו גם מערכות הגבייה שלהם".
האחים אלפרון נעצרו מספר פעמים בפרשיות קטנות ונשלחו למעצרים קצרים. באמצע שנות השמונים הם הקימו משרד לגביית חובות שנקרא "מאזני צדק" ברמת גן, במסגרתו סחטו האחים אלפרון מאות אנשים במעטה של גבייה חוקית. לאחר עבודה משטרתית ממושכת בפיקודו של פנחס נעצרו מרבית חברי הארגון (כשלושים איש), בהנהגת בני משפחת אלפרון. לאחר משפט מתוקשר, תוך כדי איומים על הפרקליטה שניהלה את התיק, רות דוד, נשלחו חלק מחברי הארגון לתקופות מאסר ממושכות.
פרשיית האיומים על שלמה להט
במהלך קיץ 1989 רימון רסס הושלך על דלת ביתו של להט ומטעני חומר נפץ הונחו מתחת לרכבו ותחת רכביהם של היועצים המשפטיים של העירייה. פנחס, שהיה אז ראש המחלק לבילוש נושאי, ניהל את החקירה ובסופה קיבל ציון לשבח על פענוח הפרשייה והבאתו לדין של העבריין.
פרשיית האזנות הסתר לעיתונאי מרדכי גילת
במסגרת הפרשה הזמין אלי צוברי ממפלגת ש"ס, האזנות לגילת מהחוקר הפרטי יעקב אשל. ''"חיים פנחס: הבנו שבידינו רק המבצעים ולא השולחים. אשל אמר לנו שהשר דרעי הוא שביקש את ההאזנה (...) בשלב זה של החקירה, כבר שלח רב-פקד חיים פנחס ("שוגון") לאבו כביר חמישה חשודים. הוא טמן מלכודת לחשוד השישי, שעדיין הסתובב חופשי. שוגון שימוש אז ראש מחלק בילוש ביחידה המרכזית בת"א. בעצמו נטל חלק במבצע לכידת המצותתים בגבעתיים"''. פנחס פיקד על החקירה והביא לתפיסתם של המעורבים.
הובלת שינוי מדיניות בחקירות נשים
החל משנות השמונים היה פנחס פעיל בתמיכה וסיוע לארגוני נשים. הוא הוביל שינויים בנוהלי החקירה של נשים קורבנות אונס כדוגמת ליווי של נציגות ארגוני נשים את הקורבנות גם במהלך חקירתן של הקורבנות בחדרי החקירה.
חיים פנחס: "הדבר היחיד המנחה חוקר שגובה עדות מנאנסת הוא לכידת החשוד ולא הטיפול בקורבן. אולם מיד עם קבלת התלונה יוצרת המשטרה קשר עם מרכזי הסיוע, כדי שאלה ישלחו מתנדבת לתמוך ולסייע לנפגעת (...) לעיתים נפגעות חוששות לספר את כל האמת על נסיבות האונס מחשש שלא יאמינו להן. באחד ממקרי האונס שטיפלתי בהם התלוננה נערה בת 16 שצעיר חטף אותה ואנס אותה ולאחר מכן פצע אותה. הצעיר טען בחקירתו שהוא בילה עם הנערה קודם לכן והדבר נעשה בהסכמתה (...) בתחילה הנערה עמדה על גרסתה שכלל לא הכירה את הצעיר והם לא בילו יחד, אבל כעבור מספר ימים, הודתה הנערה שהיא הכירה אותו והם גם בילו יחד, אבל הוא אנס אותה. בסופו של דבר, הצעיר הורשע באונס ונדון לשש שנות מאסר".
לאחר סיום השירות במשטרה
בשנת 1992 פנחס הקים את משרד החקירות "שוגון חקירות". כיום המשרד נחשב אחד ממשרדי החקירות המובילים בארץ.
בשנת 1998 נכנס פנחס לטולכרם ולכד גנבי רכב שגנבו את מכוניתו של איזי כהן, מנכ"ל חברת מגדל ביטוח.
פנחס משמש כפרשן לענייני פלילים ומשטרה בתוכניות טלוויזיה ועיתונות.
כ־4 שנים לאחר פרישתנו ממשטרת ישראל הוגש נגד פנחס כתב אישום, על פיו, לקראת סיום תפקידו במשטרה, יצר קשרים עסקיים עם אדם שהכיר במסגרת חקירה שניהל לצורך הקמת עסק משותף. פנחס הורשע בעבירות מרמה והפרת אמונים. בשנת 2002 בוטלה הרשעתו על רקע עברו כשוטר מצטיין ונקבע כי יבצע 250 שעות של עבודות שירות לתועלת הציבור.
פנחס קיבל ציונים לשבח מארגונים רבים, חלקם חשאיים, במהלך שירותו. זכה בציון לשבח על פענוח והבאתו לדין של מניח המטענים ברכבו של ראש עיריית תל אביב שלמה להט והיועצים המשפטיים של העירייה במהלך קיץ 1989. חלק מפעולותיו לא הותרו לפרסום עד היום.
נמק חריף של האבוביות
סיווג
נמק חריף של האבוביות מסווג לאיסכמי ולטוקסי. המצב הטוקסי נובע מחשיפה של תאי האבובית לחומר רעיל לכליות (נפרוטוקסי). המצב האיסכמי נובע מחוסר אספקת חמצן לתאי האבובית. תאי האבובית רגישים במיוחד לחוסר חמצן עקב המטבוליזם הגבוה שלהם.
אבחון
נמק חריף של האבוביות נחשב כגורם לאי ספיקת כליות חריפה ממקור כלייתי (בניגוד לגורמים לפני או אחרי הכליה). האבחנה נעשית על פי ממצא של FeNA > 3 (הפרשת נתרן גבוהה בשתן) והמצאות גלילים חומים בבדיקת שתן. בהיסטופתולוגיה (ביופסיה מן הכליה תחת מיקרוסקופ) ניתן לראות נמק מקומי של תאי האפיתל באבוביות הכליה יחד עם אובדן או קרע מקומי של ממברנת הבסיס.
טינק סיטי
טינק סיטי (בנורווגית: Think City, נכתב גם: Th!nk City) היא מכונית חשמלית, סופרמיני, מתוצרת יצרנית הרכב החשמלי הנורווגית Think Global, בשיתוף Valmet Automotive הפינית אשר יוצרה בין השנים 2008–2012 בנורווגיה, פינלנד וארצות הברית.
גבריאל האנוט
גבריאל האנוט (6 בנובמבר 1889 - 10 באוגוסט 1968) היה כדורגלן ועיתונאי צרפתי. האנוט הקים את גביע אירופה לאלופות, שלימים הפך לליגת האלופות, וכך גם את פרס כדור הזהב, פרס הניתן לשחקן הטוב של השנה, אשר נבחר על פי ביצועיו בשנה הקודמת.
ביוגרפיה
האנוט רשם 12 הופעות בנבחרת צרפת. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-8 במרץ 1908 נגד נבחרת שווייץ. בקיץ 1908 נכלל בסגל הנבחרת, אך לא זכה לשחק. האנוט הספיק לערוך 10 הופעות נוספות בנבחרת עד תחילתה של מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה רשם הופעה נוספת, כקפטן נגד נבחרת בלגיה ב-9 במרץ 1919.
בעקבות תאונת מטוס שהיה מעורב בה, נאלץ האנוט לסיים את הקריירה ככדורגלן והתחיל את דרכו כעיתונאי. האנוט ועמיתו בעיתון הצרפתי ל'אקיפ, ז'אק פראן, היו המובילים העיקריים מאחורי הקמת גביע אירופה לאלופות.
קוריאה הדרומית
קוריאה הדרומית או בשמה הרשמי הרפובליקה של קוריאה (בקוריאנית: 대한민국 דה-הָאן מִינְגוּק) היא מדינה במזרח אסיה, במחציתו הדרומית של חצי האי קוריאה. המדינה גובלת רק בקוריאה הצפונית מצפון, ובשאר חלקיה היא מוקפת ים. המדינה זכתה לעצמאות ב-1945 עם כניעת יפן (ושנות העצמאות נספרות מ-1945 ואילך), אולם ממשל עצמאי כונן ב-1948 בשטח הנאמנות האמריקאי בקוריאה שנוצר בעקבות כיבוש חצי האי במלחמת העולם השנייה. קוריאה הצפונית הוקמה בשטח הנאמנות הסובייטי.
היסטוריה
מ-1910 ועד תום מלחמת העולם השנייה הייתה קוריאה כולה תחת כיבוש יפני. בסיום מלחמת העולם השנייה חולק חצי האי הקוריאני לשני אזורי כיבוש שהגבול ביניהם עבר בקו הרוחב 38. ברית המועצות שלטה בחלק הצפוני, ואילו ארצות הברית שלטה בחלק הדרומי. ב-1948 הוקמו שתי ממשלות תואמות: ממשלה צפונית הנתמכת על ידי ברית המועצות, וממשלה דרומית המושפעת מארצות הברית.
בשנת 1950 פרצה מלחמת קוריאה בין שתי השכנות, האו"ם תמך בממשלת הדרום והקומוניסטים תמכו בממשלת הצפון. הסכם שביתת נשק נחתם סופית בשנת 1953 וחילק את חצי האי לרוחב האזור המפורז הקוריאני בגבולות המקוריים של שתי הקוריאות לפני המלחמה.
בתום המלחמה חוותה קוריאה הדרומית מספר מהפכות פוליטיות: הממשלה האוטוקרטית של נשיא המדינה הראשון, סינגמן רי, הופלה על ידי מהומות סטודנטים ולתקופה קצרה הוקם שלטון אזרחי בשנת 1960 בידי הנשיא הנבחר יון פוסאן. אולם, הפיכה צבאית בראשותו של הגנרל פאק צ'ונגהי בשנה העוקבת גררה את האומה לדיקטטורה שנמשכה 18 שנה, במהלך התקופה השיגה המדינה צמיחה כלכלית רבה. פאק נרצח ב-1979 והגנרל צ'ון דוהוואן תפס את השלטון בהפיכה נוספת. הפגנות סטודנטים מאסיביות באביב 1980 בקוואנגג'ו הסתיימו בשבירת הצבא באירוע שנודע כהתקוממות קוואנגג'ו. כל אותה התקופה גנרלים אמריקאים שמרו על שליטה מבצעית על הכוחות האמריקאים-קוריאנים המשותפים.
אי שקט פוליטי שרר במדינה עד שהמחאות הצליחו לסלק את הדיקטטורה, ולבסס צורת ממשל דמוקרטית יותר בשנת 1987, עם בחירתו של נו טהאו לנשיאות. בעשור העוקב, הפכה קוריאה הדרומית לאחת הכלכלות המובילות בעולם. בשנת 1991 בעקבות החלטה 702 של מועצת הביטחון של האו"ם היא התקבלה לארגון. בשנת 1996 היא הצטרפה ל-OECD (הארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי). אף על פי שהאומה סבלה במהלך המשבר הכלכלי של אסיה בשנת 1997, קוריאה הדרומית היא דמוקרטיה מודרנית כיום ואחת מהאומות האסיאתיות המשפיעות ביותר.
איחוד קוריאה נשאר נושא חשוב בשיח הקוריאני, וזאת על אף העובדה שעדיין לא נחתם שום חוזה שלום עם הצפון. ביוני 2000 התקיימה פסגה ראשונה מסוגה בין הצפון לדרום, ומאז נחתמו מספר אמנות וחוזים, אך הכל בזהירות מצד שתי המדינות. לאחרונה אף גברו הדאגות של הדרום ומדינות נוספות באזור כמו יפן, סין, וארצות הברית עקב תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית שהחלה להוות איום על המדינות באזור.
פוליטיקה
"האספה הלאומית של קוריאה הדרומית" (kukhae) הוא הפרלמנט החד ביתי של המדינה, שנבחריו ממלאים את תפקידם במשך 4 שנים. המועצה המחוקקת מורכבת מ-299 מושבים, כאשר 243 מהמושבים נבחרים על ידי בחירות מקומיות והשאר מחולקים על פי ייצוג פרופורציונלי.
הגוף שעומד בראש הרשות השופטת הוא בית המשפט העליון של קוריאה הדרומית. את שופטי השלום ממנה הנשיא, בהסכמת הפרלמנט. מאז 1948 היו לקוריאה הדרומית 6 חוקות. כל חוקה מסמלת רפובליקה דרום קוריאנית חדשה. הממשלה הנוכחית ידועה כרפובליקה השישית תחת חוקת 1988.
באוקטובר 2006, נבחר שר החוץ של קוריאה הדרומית, באן קי-מון, למזכ"ל האו"ם, הוא כיהן בתפקיד מ-2007 עד 2017.
היחסים עם קוריאה הצפונית מבוססים על מדיניות אור השמש שעליה לקים דה-ג'ונג הוענק פרס נובל לשלום.
שלטון מקומי
קוריאה הדרומית מחולקת ל-9 פרובינציות, 6 ערי מטרופולין, פרובינציה אוטונומית אחת ועיר מיוחדת אחת:
עיר מיוחדת:
ערי מטרופולין:
פרובינציות:
פרובינציה אוטונומית
גאוגרפיה
קוריאה הדרומית נמצאת בחצי אי בדרום מזרח אסיה, ממזרח לקוריאה הדרומית נמצא הים היפני (בפי הקוריאנים "הים המזרחי") ובמערבה של קוריאה הדרומית נמצא הים הצהוב, מדרום נמצאים מצר קוריאה והים הסיני המזרחי. הנוף הדרומי של המדינה מורכב מהרים מיוערים למחצה המגיעים למזרח, בין ההרים יש וואדיות צרים ועמוקים. חופי המערב והדרום במדינה מיושבים בצפיפות. כ-3,000 איים, רובם קטנים ולא מיושבים נמצאים ממערב ומדרום למדינה. שטחה הכולל של המדינה הוא 99,268 קילומטר מרובע.
קוריאה הדרומית היא ארץ הררית. כ-30% משטח המדינה הם שטח מישורי נמוך שנמצא בעיקר במערב ובדרום-מזרח המדינה. ניתן לחלק את קוריאה הדרומית לשלושה חלקים: אזור מזרחי שמורכב מהרים ומרצועת חוף צרה, חלק מערבי המורכב ממישור חוף רחב, נחלים ונהרות ואזור דרומי המורכב מרשת סבוכה של הרים וואדיות.
הלסן - הר געש שאינו פעיל יותר – יצר את האי הגעשי צ'ג'ו שבדרום המדינה. ההר הוא הגבוה במדינה וגובהו 1,950 מטר. צ'ג'ו הוא האי הגדול במדינה, ומרוחק כ-100 ק"מ מהחוף הדרומי של קוריאה הדרומית. האי – ששטחו 1,845 קילומטרים רבועים – זכה בשנת 2011 להיכלל ברשימת שבעת פלאי עולם הטבע.
דמוגרפיה
האוכלוסייה של קוריאה היא אחת האוכלוסיות ההומוגניות ביותר בעולם מבחינת המגוון האתני ומבחינת השפה המדוברת. מרבית האוכלוסייה במדינה הם קוריאנים. המיעוט האתני המשמעותי שקיים במדינה הוא המיעוט הסיני.
הקוריאנים חיו במנצ'וריה במשך מאות שנים וכיום הם מיעוט בסין. לאחר מלחמת העולם הראשונה אילץ סטלין אלפי קוריאנים שחיו בקרבת ולדיווסטוק וחברובסק לעבור למרכז אסיה ולשטחים בשליטת ברית המועצות, מפני שפחד כי הם משתפים פעולה עם היפנים. למעשה, מרבית הקוריאנים שחיו ביפן הובאו לשם כדי לשמש כוח עבודה זול במהלך התקופה הקולוניאלית של יפן.
לאחר חלוקת חצי האי קוריאה בתום מלחמת העולם השנייה עברו יותר מארבעה מיליון קוריאנים את הגבול לעבר קוריאה הדרומית. במשך ארבעים השנים הבאות התאזן המצב בעקבות הגירה לארצות אחרות, בעיקר לארצות הברית, קנדה, מערב אירופה ודרום אמריקה, בגלל המצב הפוליטי, הכלכלי והסוציאלי הרעוע ששרר במדינה בעשורים הראשונים לאחר הקמתה. מצב זה השתנה לאחר הפריחה הכלכלית של המדינה בסוף שנות השמונים ולקראת תחילת ואמצע שנות התשעים, ומספר המהגרים מהמדינה ירד בצורה חדה. רבים מהקוריאנים שעזבו בעשורים הקודמים החליטו לחזור לקוריאה הדרומית. כיום מספר העוזבים שווה בערך למספר החוזרים.
בקוריאה הדרומית מתקיימת תופעת חורף דמוגרפי והילודה בה היא שלילית - ממוצע 0.92 ילדים לאישה. היא מדורגת מקום אחרון בעולם בממוצע ילודה לאישה. תוחלת החיים במדינה היא 83.5 שנים בממוצע והיא מדורגת בין המקומות הגבוהים בעולם. יחד עם זאת, יש לשים לב, שעד החלטת הפרלמנט במדינה בדצמבר 2022, חושב גילו של אדם בקוריאה לפי הכללים בהם האדם נולד בן שנה ובכל 1 בינואר מצרפים לגילו שנה נוספת. השינוי עשוי לשנות את גילם של רבים עד שתי שנות חיים פחות, ויכולה להיות לזה משמעות בשינוי מעמדם החברתי של האזרחים, הנקבע על פי גילם.
דת ומאפיינים תרבותיים
מבחינה דתית, הנצרות והבודהיזם הן שתי הדתות השולטות במדינה. בודהיזם הגיע למדינה במהלך המאה ה-4, לפי המסורת, מקדש ג'אונדאונסגה הוקם באותה תקופה. אף על פי שבמשך מאות שנים היה הבודהיזם הדת המרכזית במדינה, במאה ה-19 החלה הנצרות להופיע בחצי האי ולמשוך יותר ויותר מאמינים. לקראת סוף המאה ה-20 השתווה אחוז המאמינים בנצרות לאחוז המאמינים בבודהיזם. גם לתורת קונפוציוס השפעה היסטורית רחבה על הלכי הרוח ודרכי החשיבה של הקוריאנים.
לפי הנתונים, 56.1% הוגדרו כחסרי דת, 27.6% האמינו בנצרות, 15.5% בבודהיזם קוריאני ו-0.8% אחרים.
לאורך ההיסטוריה הקוריאנית הושפעו הקוריאנים הן מהתרבות הסינית והן מהתרבות היפנית, אך יצרו תרבות ייחודית משלהם המתאפיינת במאכלים משלהם, צורת כתב מיוחדת ומאפיינים נוספים.
כלכלה
כלכלת קוריאה הדרומית נמנית עם הכלכלות המפותחות והמתועשות באסיה, ומדורגת במקום ה-13 בעולם מבחינת התוצר הלאומי הגולמי. קוריאה הדרומית חברה בפורום הG-20, בו חברות 20 הכלכלות הגדולות בעולם, וכן בארגון ה-OECD.
חלוקת קוריאה לאחר מלחמת קוריאה, הותירה את רוב האזור המתועש בקוריאה הצפונית ואילו כלכלת קוריאה הדרומית התבססה עד שנות ה-60 של המאה ה-20 בעיקר על חקלאות, תעשייה זעירה, דיג ומעט תעשייה כבדה. אחרי שתקופה ארוכה הייתה קוריאה הדרומית זקוקה לסיוע בינלאומי (ובעיקר אמריקני) על מנת לספק את צרכיה המינימליים, החלה ממשלת פאק צ'ונגהי בתחילת שנות ה-60 ברפורמות כלכליות מרחיקות לכת שהתמקדו בעידוד היצוא ובמפעלי תעשייה קלה הדורשים כוח עבודה רב. הממשלה ערכה רפורמה במטבע של המדינה וחיזקה את המוסדות הפיננסיים. בשנות ה-70 החלה הממשלה להפנות את כספה ואת מדיניותה הכלכלית ליצירת מפעלים של תעשייה "כבדה" ומפעלים כימיים. בנוסף תמכה הממשלה בבניית מפעלי אלקטרוניקה ומכוניות. כך צמחו בקוריאה תאגידי ענק ("צ'בול") בבעלות משפחתית, כגון יונדאי, סמסונג (וסמסונג C&T), LG, דייהו ועוד, שאחראיות עד היום על חלק ניכר מהתוצר הדרום-קוריאני.