cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרפובליקה הספרדית השנייה
מלחמת האזרחים
המצור באלקאסר שבטולדו, שבו הלאומניים ניצחו לאחר מצור ארוך, היווה את תחילת שינוי המאזן לטובת הכוחות הלאומניים. הרפובליקנים הצליחו לעמוד במדריד, וזאת למרות התקפה לאומנית בנובמבר 1936, וכן התקפות נוספות נגד הבירה בחאראמה ובגואדלחרה ב-1937. במהרה, החלו הלאומנים לשחוק את כוחם של הרפובליקנים, לבודד ולהרעיב את מדריד, ולפתוח ראשי גשר אל תוך מזרח הארץ. צפון המדינה, כולל את ארץ הבסקים, נפלה בשנת 1937, והחזית באראגון נפלה מיד לאחר מכן. הפצצת גרניקה הייתה האירוע הכי ידוע לשמצה במהלך המלחמה ואשר השפיע על פיקאסו ליצור את ציורו הנודע. ההפצצה שימשה כשטח לביצוע ניסוי כלים ללגיון הקונדור של הלופטוואפה הגרמני. הקרב על האברו ביולי-נובמבר 1938 היה הניסיון הנואש האחרון של הרפובליקנים להפוך את הגל. כאשר זה נכשל וברצלונה נפלה בתחילת 1939, היה כבר ברור כי המלחמה הגיעה לקיצה. החזיתות הרפובליקניות הנותרות נפלו לאחר מכן, ומדריד נפלה במרץ 1939.
הגלות
הממשלה הרפובליקנית הספרדית הגולה הוקמה מיד לאחר המלחמה במקסיקו סיטי. הרשות המחוקקת אוחדה מחדש ב-9 בנובמבר 1945, במקסיקו סיטי, כדי לבחור בדייגו מרטינס באריו כנשיא, והעבירה הצבעת אמון בעד ממשלתו של חוסה חיראל. ב-1946, לאחר תום מלחמת העולם השנייה הועברו משרדי הממשלה הגולה לפריז. מדינות רבות משכו את הכרתם בממשלה הגולה כאשר המדינה הספרדית נתקבלה לתוך האומות המאוחדות, לאחר הסרת החרם על הנציגויות הדיפלומטיות שהוטלו על משטרו של פרנקו.
ב-15 ביולי 1977, באותו היום שבו נערכו לראשונה הבחירות החופשיות הראשונות מאז 1936; חוסה מלדונדו גונסלס, הנשיא האחרון של הרפובליקה בגלות, הכיר בחוקיותם של הבחירות והכריז על פירוק הממשלה הרפובליקנית הגולה.
תקופת הרפובליקה השנייה בפרספקטיבה היסטורית
הרפובליקה השנייה התקיימה בתקופה של שפל כלכלי עולמי, וזאת יחד עם האבטלה הגואה והעוני הביאו לחוסר שביעות רצון מהממשלה הרפובליקנית. חוסר שביעות רצון זו התקיימה גם במרכזי כוח מסורתיים אחרים כמו הכנסייה, בעלי האדמות, והאצולה. מצב עניינים זה הוביל במהרה לאי שקט אזרחי שהתאפיין בהתנקשויות פוליטיות, שביתות כלליות בעלי סממנים פוליטיים מהפכניים, והתפרעויות של אספסוף שתכיפותם גברה מעת לעת בצורה מדאיגה.
בהקשר של עליית המשטר הטוטליטרי, ובמיוחד הנאציזם בגרמניה, הפאשיזם באיטליה, והקומוניזם בברית המועצות, ניתן להבחין כי השיח הפוליטי עבר תהליך של קיטוב עמוק. וכך, במקום לעבוד לכיוון קונצנזוס בין הצדדים השונים, הפוליטיקאים נטו לעבר רדיקליזציה ולא חששו להשתמש גם באלימות: עד כדי כך שב-1936 פוליטיקאים כמו לארגו קאבליירו קראו בפומבי ל"מהפכת פועלים עקובה מדם".
רציחותיהם של המנהיג המיליטריסטי השמאלני קסטיליו והפוליטיקאי הימני קאלבו סוטלו פתחו את הדרך בפני גאיית האלימות בין השמאל הפוליטי לימין; עד היום קיימת מחלוקת ונמשך הוויכוח בשאלה מי נושא באחריות לפריצת האלימות הראשונית והסלמתה, הימין או השמאל בספרד.
בוויכוח על האשם והאחריות לפריצת הטיעונים נטען מחד, כי גורמים בימין יצרו את ההפיכה כנגד הרפובליקה שלא ניתן היה לשלוט בה בתגובה לאיום האנרכיסטי, קומוניסטי, והאנטי קלריקלי, וכן בשל האלימות שהתלוותה למגמות אלו. מנגד, ההיסטוריונים כדוגמת הלן גרהאם, טוענים כי המרד הלאומני היה למעשה בגידה ברפובליקה וניסיון של אלו בעלי הכוח לשעבר, להחזיר אותו לעצמם. ללא קשר למי נושא באשמה, ההיסטוריה מוכיחה כי משנת 1936 ואילך ספרד נכנסה לעידן של אלימות גואה, וברוטליות שננקטה לא רק מצדם של אנשי שמאל או ימין אלא פעלה גם כעול בדמותם של הרעב, העוני והמוות אותו נשאו עליהם האנשים הפשוטים במדינה.
Take Five
"Take Five" (מילולית: "קחו חמש", משחק המילים המרמז לביטוי נפוץ להפסקה של חמש דקות, והן למשקל של היצירה - חמישה רבעים) הוא סטנדרט ג'אז שנכתב על ידי פול דזמונד ובוצע על ידי רביעיית דייב ברובק באלבומם Time Out משנת 1959. האלבום הוקלט באולפני ההקלטות קולומביה בניו יורק בתאריכים 25 ביוני, 1 ביולי ו-18 באוגוסט 1959. שנתיים לאחר הוצאתו הפך הקטע ללהיט ונכנס למקומות גבוהים במצעדי המוזיקה. זהו סינגל הג'אז המכניס ביותר בכל הזמנים ואחד מקטעי הג'אז המוכרים ביותר.
המאפיינים הבולטים ביצירה הם ליווי קצבי של הפסנתר בשני אקורדים החוזרים על עצמם באוסטינטו, מלודיה קליטה לסקסופון המבוססת על סולם בלוז, סולו התופים והשימוש במשקל יוצא הדופן של 5/4. אף שהיצירה Take Five לא הייתה הראשונה במשקל זה, היא הייתה אחת הראשונות בארצות הברית שהגיעה להכרה ציבורית משמעותית והגיעה לחמשת הגדולים במצעד התקליטים האמריקאי.
בביצוע הפומבי הראשון של היצירה, במועדון הלילה "וילג' גייט" בניו יורק בשנת 1959, עזב כל אחד מהנגנים את הבמה בתום נגינת הקטע שלו, כמו בסימפוניית הפרידה  של יוזף היידן, מכיוון שבמקורה נכתבה היצירה כדי לאפשר את הבעת יכולותיו של המתופף ברביעיית ברובק, ג'ו מורלו, במקצב של חמישה רבעים.
היצירה הוקלטה באולפן ובביצועים חיים פעמים רבות במהלך שנות קיומה של רביעיית דייב ברובק. בנוסף קיימות גרסאות כיסוי רבות ליצירה שנחשבת כיום לסטנדרט. חלק מן הגרסאות כוללות שירה, כולל הקלטה משנת 1961 למילים אותן כתבו דייב ברובק ורעייתו.
עם מותו, הותיר דזמונד את זכויות התמלוגים ביצירותיו, כולל Take Five, לצלב האדום האמריקאי.
בישראל, היצירה מוכרת גם כפתיח של תוכנית הרדיו זהבי עצבני בהגשת נתן זהבי. בעבר שימשה הנעימה כפתיח תוכניתו של יורם שפטל.
אלכסנדרו א. פיליפידה
'''אלכסנדרו א. פיליפידה (ברומנית: Alexandru A. Philippide'''; 1 באפריל 1900 - 8 בפברואר 1979) היה משורר, סופר ומתרגם רומני, בנו של הבלשן.
אלכסנדרו פיליפידה תרגם לרומנית מיצירותיהם של ריינר מריה רילקה, שארל בודלר, פרידריך הלדרלין, נובאליס ועוד.
וינסנט מינלי
וינסנט מינלי (באנגלית: Vincente Minnelli; 28 בפברואר 1903 - 25 ביולי 1986) היה במאי קולנוע ותיאטרון אמריקני, זוכה פרס אוסקר, שמזוהה בעיקר בזכות סרטיו המוזיקליים ובמיוחד בזכות "אמריקאי בפריז".
ביוגרפיה
מינלי נולד בשיקגו תחת השם לסטר אנטוני מינלי להורים עם שורשים איטלקים וסקוטים. אביו, וינסנט צ'ארלס מינלי, היה מנצח מוזיקלי בתיאטרון בעיר, כשבהמשך בנו, וינסנט, עבד במחלקת התלבושות של התיאטרון של שיקגו, בהמשך עבד כמעצב תפאורה עד אשר החל לביים הצגות בעצמו.
עם הרקע מהתיאטרון, נודע מינלי כבמאי סרטים המזוהה מאוד עם סרטיו, בזכות דרך עבודתו העקבית כבמאי שתמיד מביא את הניסיון שלו מהתיאטרון, במטרה למזג בין השניים. סרטו הראשון כבמאי נקרא "Cabin in the Sky", משנת 1943, שהיה עיבוד קולנועי למחזמר מברודוויי, שהפיק ארתור פריד באולפני MGM, האיש שנתן למינלי את ההזדמנות להציג את כישרונו הבימתי על מסך הקולנוע. סרט זה היה אוונגרדי לזמנו, בשל ההחלטה ללהק לסרט אך ורק שחקנים אמריקאים-אפריקאים ובהם אדי אנדרסון ולואי ארמסטרונג. שנה אחר כך ביים מינלי את "פגוש אותי בסנט לואיס", ואז התיידד עם השחקנית הצעירה ג'ודי גרלנד. הם נישאו ביוני 1945, ומנישואים אלו נולדה לייזה מינלי, שגדלה להיות זמרת ושחקנית זוכת פרס האוסקר. אף שמינלי נודע כהומוסקסואל הוא נישא גם בשנית ושמר על מערכת יחסים הדוקה וקרובה עם בתו.
הוא ביים מעל ל-30 סרטים, רובם סרטים מוזיקליים, וביניהם: "אמריקאי בפריז", זוכה שישה פרסי אוסקר, "בריגדון", שניהם בכיכובו של ג'ין קלי, "קרון הלהקה" עם פרד אסטר וסיד צ'ריס, "קיסמט", על פי המחזה זוכה פרס טוני ו"ז'יז'י" (Gigi), עליו קיבל מינלי את פרס האוסקר על הבימוי. עוד ביים מינלי את אליזבת טיילור שלוש פעמים: ב"אבי הכלה" והמשכו "הרווח הקטן של אבא" ובדרמה הרומנטית "אהבה למבוגרים בלבד", בו כיכבה לצד בעלה ריצ'רד ברטון. בין כוכביו האחרים שהופיעו בסרטיו של מינלי נמנים: פרד אסטר ב"שיגיונות זיגפלד" ו"קרון הלהקה", קתרין הפבורן בסרט המתח "מתחת לזרם", אינגריד ברגמן בדרמה על מלחמת העולם השנייה, "ארבעת פרשי האפוקליפסה", קירק דאגלס בדרמה הביוגרפית "תאווה לחיים", המבוססת על חייו של הצייר וינסנט ואן גוך, ובסרט "הרע והיפה", ג'ניפר ג'ונס בעיבוד של מינלי לרומן הידוע של גוסטב פלובר "מאדאם בובארי", גרגורי פק ב"אשת האפנה", רוברט מיצ'ם ב"הביתה מהגבעה", פרנק סינטרה ב"אחדים באו במרוצה", דבורה קר ב"תה וסימפתיה", גלן פורד ב"אבא, עליך להתחתן", "ריצ'רד וידמרק" ב"קורי העכביש, סנדרה די וקיי קנדל בבנות ה-17 מבלות, ג'ודי הולידיי ב"צלצול הפעמונים", בשבועיים בעיר זרה (1962) וברברה סטרייסנד ב"ביום בהיר ניתן לראות לנצח".
מבקריו טענו עם השנים שבסרטיו האסתטיקה גוברת על האמנות ושהדקורציה הופכת להיות העיקר. אולם כיום סרטיו נחשבים ליפים מבין הסרטים הקלאסיים, כשמינלי משמש כאחד מעמודי התווך של ז'אנר הסרטים המוזיקליים שפרחו בהוליווד, הז'אנר המזוהה יותר מכל עם הקולנוע הקלאסי.
סוהייל בושרוי
סוהייל בדיע בושרוי (באנגלית: Suheil Badi' Bushru'i; בערבית: سهيل بديع بشروئي; תעתיק מדויק לעברית: סהיל בדיע בשרואי; 14 בספטמבר 1929 — 3 בספטמבר 2015) היה פרופסור, סופר, משורר, מבקר ספרות ומתרגם לבנוני-אמריקאי, יליד ארץ ישראל המנדטורית. בושרוי היה בן למשפחה שנמנתה בין ראשוני המאמינים של הדת הבהאית, אשר היגרה מאיראן לארץ ישראל, בשנת 1902.
ביוגרפיה
סוהייל בושרוי נולד ב-1929 בנצרת. בילדותו בילה רבות בנופיה של חיפה, העיר הקדושה לדת הבהאית. משפחתו, שמוצאה מהעיר בושרויה (Boshruyeh) שבחבל ח'וראסאן שבאיראן, הייתה אחת החלוצות בייסוד דת זו. אביו, מירזא בדיע בושרוי (Mirza Badi' Bushru'i), היה פקיד אדמיניסטרטיבי בממשלת המנדט הבריטי. בתור תלמיד, בבית הספר הנוצרי על שם ג'ורג' הקדוש בירושלים, הושפע גם מהתרבות המערבית והמוסלמית.
במהלך עבודתו האקדמית-ספרותית, עסק בושרוי בחייו ובעבודתו של המשורר הלבנוני-אמריקאי ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן, אשר אותו העריץ. ספרו הידוע ביותר על ג'ובראן הוא "ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן: אדם ומשורר" (Kahlil Gibran: Man and Poet), אותו חיבר עם ג'ו ג'נקינס. ידוע גם מחקרו על ספרו המוערך של ג'ובראן, "הנביא" (The Prophet).
בושרוי נודע גם כמומחה לספרות אירית. הוא ידוע בתרומותיו לחקר המשוררים האיריים ויליאם בטלר ייטס, ג'יימס ג'ויס וג'ון מילינגטון סינג, וחיבר עשרות ספרים ומאמרים אודותיהם. בושרוי עסק בין השאר בתרגום שירתו של ייטס לערבית, כדי להביאה לתשומת לבו של העולם הדובר שפה זו. הוא היה האדם הלא-מערבי הראשון שלמד בסאמר סקול הראשון שנפתח בסלייגו שבאירלנד, בשנת 1960, הקרוי על שמו של ייטס. לאחר מכן, ב-1962, הוגשה עבודת הדוקטורט של בושרוי בספרות אנגלית, שהוקדשה לייטס ולמחזותיו; הוא סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת סאות'המפטון שבממלכה המאוחדת. במהלך לימודיו האקדמיים בושרוי אף נפגש עם ג'ורג' ייטס, רעייתו של המשורר.
בושרוי היה הערבי הראשון שהתמנה ליושב ראש המחלקה לספרות אנגלית באוניברסיטה האמריקנית בביירות, משרה בה החזיק מ-1968 עד ל-1986. הוא לימד באוניברסיטאות באפריקה, באירופה, במזרח התיכון ובאמריקה. הוא חיבר, באנגלית ובערבית, עשרות ספרים ומאמרים אקדמיים שעסקו בנושאי ספרות, דת וסדר עולמי. הוא היה הלא-מערבי הראשון שהתמנה ליושב ראש האגודה הבינלאומית לחקר ספרות אירית.
לאחר מכן, בשנת 1992, מונה בושרוי ליושב ראש הראשון של המרכז הבהאי לשלום עולמי שבאוניברסיטת מרילנד. בתפקיד זה עסק בפיתוח אלטרנטיבות לפתרון סכסוכים אלימים, תוך חיפוש אחרי פתרונות רוחניים לבעיות גלובליות שונות, סוציאליות וסביבתיות. הוא פרש מתפקידו בשנת 2005.
בהמשך ועד לתחילת שנת 2015 שימש בושרוי בתור המנהל של מרכז ח'ליל ג'ובראן לערכים ולשלום שבאוניברסיטת מרילנד. הוא גם החזיק במשרת מרצה בכיר ללימודי שלום במרכז לפיתוח בינלאומי ולניהול סכסוכים שבאוניברסיטה זו.
נפוליאון דינמיט
נפוליאון דינמיט (באנגלית: Napoleon Dynamite) הוא סרט מ-2004 אותו ביים ג'ארד הס, אשר מבוסס על סרט קצר קודם שלו, פלוקה. הסרט צולם במקור ב-2003 בעיירה פרסטון באיידהו. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בטקס פרסי הקולנוע של MTV של שנת 2005.
תקציר העלילה
נפוליאון דינמיט, תלמיד תיכון ביישן ומגושם חברתית, חי עם סבתו ואחיו הגדול באיידהו. כשסבתו נפצעת, דודו המאצ'ואיסטי נשלח לשמור על השניים. במהלך הסרט דודו מנסה לפתוח עסק באזור, אחיו הגדול מקווה להכיר את האישה איתה הוא מתכתב באינטרנט, ונפוליאון עוזר לחבר חדש שלו, פדרו סאנצ'ז, במסע בחירות לנשיאות בית ספרם.
סוהייל בושרוי
ביוגרפיה
במהלך הקריירה עבד עם דורות של סטודנטים צעירים, כדי לקדם תרבות של שלום. הוא זכה להוקרה במדינות רבות שבהן הרצה ולימד (סודאן, ניגריה, הממלכה המאוחדת, לבנון וארצות הברית), בשל התמורה האישית שחולל בחייהם של תלמידיו.
כבעל ידע אותנטי ואנציקלופדי נרחב לגבי המסורות העשירות, הן של הספרות הערבית, הן של הספרות המערבית ובתור פעיל נמרץ למען הבנה בין דתית, שיח בין תרבותי ופתרון סכסוכים, פרופסור בושרוי שאב ממאגר עשיר של ידע, כשהוא משלב אלמנטים ממקורות מסוימים לתוך עבודתו. בהסתכלות אחורנית, בנוגע למפעל חייו, פרופסור בושרוי סיכם מאוחר יותר את הרקע והמקור להתעניינותו הרב תחומית, במסגרת הרצאה אותה העניק בשנת 2013:
פרסים ואותות כבוד
במהלך עבודתו קיבל בושרוי מספר פרסים ואותות כבוד, בהם:
מבחר מספריו
ספרו האחרון היה "שירי המדבר של הלילה: 1500 שנים של ספרות ערבית" (Desert Songs of the Night: 1500 Years of Arab Literature), במסגרת הוצאת הספרים סאקי, 2015.
דוד שובל
דוד שובל שירת כתת-אלוף בצה"ל, בין היתר כמפקד חטיבה 14, ושימש כראש סיב"ט.
שירות צבאי
עם גיוסו לצבא שובץ בחיל השריון. בשריון עבר שובל הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים. שובל לחם כמפקד פלוגה במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה. בספטמבר 1973 מונה למפקד גדוד 46 בחטיבה 401, הוא פיקד על הגדוד עד מאי 1974. במלחמת יום הכיפורים לחם עם הגדוד בחזית הדרום, בין היתר בקרב על מעוז "ליטוף" ובקרב ואדי מבעוק. ביומה העשירי של המלחמה נפצע קשה מפגיעת טיל סאגר בטנק שלו. במלחמת לבנון הראשונה פקד על חטיבה 14. לאחר המלחמה שימש כמפקד חטיבה 454. בשנים 1985–1988 שובל שירת כנספח צה"ל במערב גרמניה וסיים את שירותו הצבאי בדרגת תא"ל.
קישורים חיצוניים
סרטון בן מתאר שובל את פציעתו במלחמת יום הכיפורים
הלגיון הגאורגי (1941–1945)
הלגיון הגאורגי (בגאורגית: ქართული ლეგიონი, מילולית: כּארתוּלי לֶגיוֹני) היה לגיון צבאי אתני של הורמאכט, אשר הוקם על ידי מהגרים גאורגים, שנאלצו לעזוב את מולדתם, לאחר פלישת הצבא האדום לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בשנת 1921. הלגיון הורכב ממתנדבים מהצבא האדום, שנשבו על ידי הגרמנים, כשהאלטרנטיבה האחרת שעמדה מולם הייתה מוות ברעב, במחלות, עבודת פרך וברוטליות, במחנות שבויי מלחמה.
ברחבי אירופה, במיוחד באיטליה וצרפת, ערקו חיילים גאורגים מהכוחות המזוינים של גרמניה. רבים הצטרפו למחתרות המקומיות. הטלת עונשים כבדים על חיילי הלגיון נמנע בעקבות התערבות של אלפרד רוזנברג שהיה מיודד עם מיכאיל אחמטלי. באפריל-מאי 1945 התקומם גדוד גאורגי באי ההולנדי טסל.
פנרבחצ'ה
פנרבחצ'ה (טורקית Fenerbahçe, נהגה בטורקית: פנרבהחצ'ה) הוא מועדון כדורגל טורקי מאיסטנבול. צבעיו הם צהוב וכחול כהה, האצטדיון הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון שיקרי סראג'ולו שבו 50,509 מקומות ישיבה.
פנרבחצ'ה היא אחת משלוש הקבוצות הגדולות בטורקיה, יחד עם גלאטסראיי ובשיקטש, שמעולם לא ירדו לליגה השנייה.
פנרבחצ'ה זכתה בין היתר ב-19 אליפויות טורקיה, 7 גביעים מקומיים, ו-9 גביעי סופר קאפ טורקי.
השנים הראשונות
פנרבחצ'ה נוסדה ב-1907 במחוז קדיקוי באיסטנבול. המייסדים היו נוריזדה זייה סונגולן (הנשיא הראשון), מר. אייטולה, עובד בנק "אוסמנלה" ונג'יפ אוקנר, יחד עם חסן סמי קוג'ממה ואסף בספינר הידוע כ"חינטלי". הם נפגשו ברחוב בסבייק במודה, במרתף של בית מספר 3. מקור השם הוא בשכונת "פנרבחצ'ה" ("פנר" בטורקית משמעו "פנס", ו"בחצ'ה" פירושו "גן") הקרויה על שם המגדלור שהיה מוצב בה לאורך ההיסטוריה. זאת הייתה במקור שכונה יוונית, אך אופייה השתנה לאחר מלחמת יוון–טורקיה וחילופי האוכלוסין. הפעילות של פנרבחצ'ה החלה רשמית בשנת 1908, לאחר שהמועדון נרשם באופן רשמי. הקבוצה הראשונה שהצטרפה לליגת איסטנבול ב-1909 וסיימה בעונתה הראשונה במקום החמישי. הקבוצה החדשה של זכתה באליפות בפעם הראשונה, בלי הפסד אחד בעונת 1912/1913. גם בשתי העונות שלאחר מכן זכתה הקבוצה בשתי אליפויות נוספות. עוד זכתה בעונות 1920/1921 ו-1922/1923 באחרונה, פנרבחצ'ה השלימה את העונה עם מאזן שערים של 0–58 ללא הפסד או ספיגת שערים.
פנרבחצ'ה זכתה באליפות 6 פעמים נוספות, ב-1937, 1940, 1943, 1945, 1946 ו-1950. לפטר קושוקאנדונדוניאס, אחד השמות החשובים בהיסטוריה של פנרבחצ'ה, כבש 423 שערים ב-615 משחקים בין 1947 ל-1951 ובין 1953–1964.
שנות ה-60
התאחדות הכדורגל הטורקית ייסדה בשנת 1959 ליגה לאומית מקצועית, זו היא הליגה הטורקית שנמשכת עד היום תחת השם הסופר ליג, ליגת העל הטורקית.
פנרבחצ'ה זכתה באליפות בעונה הראשונה של הליגה החדשה. בשנה שלאחר מכן השתתפה פנרבחצ'ה לראשונה בגביע אירופה. הקבוצה העפילה באמצעות ניצחון 4–3 על Csepel SC, והפך למועדון הטורקי הראשון שעולה לסיבוב השני. הם הפסידו את משחקם בסיבוב הראשון לניס 1–5 במשחק פלייאוף לאחר שוויון מצטבר. פנרבחצ'ה הגיעה לרבע גמר הליגה בגביע אירופה למחזיקות גביע 1963/1964, אז הודחה על ידי מ.ט.ק. בודפשט.
פנרבחצ'ה זכתה בארבע אליפויות נוספות בשנות ה-60 וסיימה כסגנית שלוש פעמים, מה שהפך אותה למועדון המצליח ביותר בטורקיה באותה תקופה. את פנרבחצ'ה אימן אז איגנץ' מולנר ההונגרי, שהציג סגנון חדש של כדורגל בטורקיה.
1970 - 2000
בשנות ה-70 אימן את פנרבחצ'ה ואלדיר פריירה. פנרבחצ'ה זכתה באותו עשור בארבע אליפויות נוספות.
בשנות ה-80 זכתה פנרבחצ'ה בשלוש אליפויות נוספות. בהדרכתו של קלמן מאסוי, פנרבחצ'ה הצליחה להדיח את אלופת צרפת בורדו בסיבוב הראשון של גביע אירופה 1985/1986. הניצחון הזה סימן נקודת מפנה, שכן במשך כמעט עשור אף מועדון טורקי לא הצליח לעבור את הסיבוב הראשון בתחרויות אירופיות.
גלאטסראיי ובשיקטש שלטו בליגה הטורקית במהלך שנות ה-90, כשזכו בתשע מתוך עשר האליפויות. ההצלחה היחידה של פנרבחצ'ה בליגה הטורקית במהלך שנות ה-90 הגיעה עם האליפות בעונת 1995/1996. בעונת 1996/1997 בליגת האלופות, צברה פנרבחצ'ה שבע נקודות בשלב הבתים, כשבין היתר ניצחה את מנצ'סטר יונייטד 1–0 באולד טראפורד, וקטעה רצף של 40 שנה של הקבוצות האנגליות בהן לא הפסידו משחק ביתי. עם זאת, סיימה הקבוצה במקום השלישי, אחרי יובנטוס ומנצ'סטר יונייטד, והודחה.
שנות ה-2000
ב-2001 הצטרף לקבוצה הכדורגלן הישראלי חיים רביבו ועזר לה לזכות באליפות אחרי שכבש 16 שערים, בישל 22 ונבחר לזר המצטיין של העונה הליגה הטורקית. הקבוצה הוסיפה וזכתה באליפויות בעונות 2003/2004, ו-2004/2005,
בעונת 2005/2006 הפסידה פנרבחצ'ה לגלאטסראיי את האליפות במחזור האחרון של העונה. פנרבחצ'ה הייתה זקוקה לניצחון, אך כשלה לעשות זאת וסיימה בתיקו 1–1 עם דניזליספור בעוד שגלאטסראיי ניצחה 3–0 על קייסריספור. את עונת 2006/2007 פתחה הקבוצה עם ניצחון 6–0 על ארג'ייספור. בסיום אותה העונה זכתה הקבוצה באליפות ב-17 בתולדותיה.
ב-11 בינואר 2007, פנרבחצ'ה הוזמנה רשמית ל- G-14.
תחת הדרכתו של זיקו, בעונת 2007/2008 בליגת האלופות העפילה פנרבחצ'ה לשמינית הגמר לראשונה בתולדותיה, לאחר שסיימה במקום אחרי אינטר מילאנו, ותוך שהיא מקדימה את פ.ס. וו. איינדהובן ואת צסק"א מוסקבה. לאחר שניצחה את סביליה בשמינית הגמר בתום דו-קרב פנדלים, המשיכה הקבוצה לרבע הגמר שם פגשה את צ'לסי. במשחק הראשון בטורקיה, לעיניי 50,000 אוהדים טורקים, חזרה פנרבחצ'ה מפיגור וניצחה 1–2. במשחק השני הפסידה 0–2 והודחה. מתחילת שנות ה-2000, פנרבחצ'ה החלה להביא לקבוצה שחקנים בעלי סדר גודל עולמי, לאחר שעברו את שיאם. ביניהם אפשר למצוא את אריאל אורטגה, פייר ואן הוידונק, אלכס, סטפן אפיה, ניקולא אנלקה, ובשנים האחרונות גם את מתיאה קז'מן, רוברטו קרלוס, דניאל גוויסה, דירק קאוט, דייגו ריבאס דה קוניה, נאני, רובין ואן פרסי ומסוט אוזיל.
בעונת 2009/2010 איבדה פנרבחצ'ה את האליפות במחזור האחרון. ב-29 באוקטובר 2012, אנטליהספור סיימה את ריצת 47 המשחקים ללא הפסד של פנרבחצ'ה בליגה. בעונת 2012/2013, פנרבחצ'ה הודחה רק בחצי גמר הליגה האירופית על ידי בנפיקה ליסבון עם 3–2 בסיכום שני המשחקים. עוד קודם לכן הדיחה בשלבי הנוק אאוט את באטה בוריסוב, ויקטוריה פלזן ולאציו. הייתה זו אחת ההצלחות הגדולות בהיסטוריה של המועדון בזירה האירופית.
ב-28 באוגוסט 2013 החליט בית הדין של אופ"א על השעייתה של פנרבחצ'ה מכל פעילות באירופה לתקופה של שנתיים, עקב שחיתויות ספורטיביות.
בעונת 2022/2023 זכתה בגביע הטורקי השביעי בתולדות המועדון הראשון מזה עשור.
סגל הקבוצה
(קפטן)
(בהשאלה מאל-אהלי)
(בהשאלה מגזטפה)
גאורגי לנגמק
גאורגי אריכוביץ' לנגמק (ברוסית: Георгий Эрихович Лангемак; 26 ביוני 1898 - 11 בינואר 1938) היה מדען טילים סובייטי.
ביוגרפיה
נולד בעיר סטרובילסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה) לאב ממוצא גרמני ולאם ממוצא שווייצרי. בשנת 1908 עברה המשפחה לעיר יליזבתגרד, שם סיים גאורגי את לימודיו בבית הספר התיכון. בשנת 1916 גויס לצבא ונשלח ללימודים בבית הספר לקציני הצי בסנקט-פטרבורג. בפברואר 1917 סיים את לימודיו והוסמך לקצונה. לנגמק שירת ביחידת תותחי החוף של הצי הבלטי. באביב 1918, לאחר שרוסיה יצאה מהמלחמה בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק, עזב לנגמק את השירות וחזר ליליזבתגרד. הוא נרשם ללימודי הנדסה באוניברסיטת אודסה, אך לא הספיק ללמוד, כי גויס לצבא האדום. לאחר גיוסו מונה לפקד על אחת מסוללות של תותחי חוף בעיר קרונשטאדט. במהלך מרד קרונשטאדט נעצר ונכלא לנגמק על ידי המורדים, כי לא הסכים לקחת חלק פעיל במרד. הוא שוחרר מהכלא על ידי חיילי הצבא האדום לאחר דיכוי המרד.
לאחר המלחמה נשאר לשרת בשירות קבע. בשנת 1923 התקבל ללימודים באקדמיה הטכנית של הצבא האדום, אותם סיים בשנת 1928. החל משנת 1928 עבד לנגמק ב"מעבדת דינמיקת הגזים" הסובייטית (Soviet Gas Dynamics Laboratory) לצידם של מדעני טילים סובייטיים בולטים אחרים. יחדיו פיתחו המדענים משגרי טילים המבוססים על דלק ללא עשן. קבוצה זו מוזגה מאוחר יותר עם ארגון אחר שעסק בתכנון טילים ובייצורם ויחדיו הפכו ל"מכון המחקר להנעה סילונית" ולנגמק היה לסגן מנהל המכון. בשנת 1936 השלימו חוקרי המכון את המפרט הטכני לטיל-דאון (rocket-glider).
בשנת 1937, במהלך הטיהורים הגדולים, פוטר לנגמק מתפקידו והושם במאסר יחד עם מנהל המכון, איוואן קליימיונוב ומתכנן המנועים ולנטין גלושקו על בסיס האשמות כוזבות. לנגמק וקליימנוב עברו מסכת עינויים והוצאו להורג לאחר משפט מדומה.
שמו של לנגמק הונצח בקריאת מכתש לנגמק שעל פני הירח על שמו.
מצר סאניקוב
מצר סאניקוב (ברוסית: Пролив Санникова; Proliv Sannikova) הוא מצר ים ברוסיה (ברפובליקת סאחה) בין האי מאלי ליאחובסקי (האי השני בגודלו מבין איי ליאחובסקי) מדרומו לבין האי קוטֶלני (הגדול באיי אנז'ו) מצפונו. המצר מקשר בין ים לאפטב שמערבה לו לבין ים סיביר המזרחי שמזרחית לו.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא 50 ק"מ, עומקו 24 מ' ואורכו – 100 ק"מ. מצר סאניקוב הוא אחד המעברים ב"נתיב הימי הצפוני" (Се́верный морско́й путь).
הוא קרוי על שמו של מגלה ארצות רוסי בשם יאקוב סאניקוב.
1921 בקולנוע
סרטים נוספים
כל הסרטים אמריקאים פרט לאלה שצוין אחרת
מחלה אידיופתית
מחלה אידיופתית היא כל מחלה שאין לה סיבה ידועה או מנגנון ברור, ונראה כי התרחשה באופן ספונטני. מהמילה היוונית ἴδιος - של עצמו ו- πάθος - סבל. פירוש המילה אידיופתיה, אם כך, הוא "מחלה משל עצמה".
יש מצבים רפואיים בהם מבינים, במידת מה, סיבה אחת או יותר למחלה, אבל אצל אחוז מסוים מהאנשים שלוקים בה לא ניתן לקבוע או לאפיין בקלות את הסיבה לבעיה. במקרים כאלה נהוג לומר שהבעיה הרפואית היא ממקור אידיופתי. במחלות מסוימות ישנו אחוז גדול יחסית של מקרים שבהם הגורם למחלה אינו ברור - כך למשל מחלת כליות גלומרולרית הגורמת לתסמונת נפרוטית (Focal Segmental Glomerulosclerosis) או דלקת וקשיון החוליות (ankylosing spondylitis), אשר רוב המקרים המאובחנים שלהן נחשבים אידיופתיים. במצבים רפואיים אחרים, רק אחוז קטן מכלל המקרים נחשב אידיופתי, למשל פיברוזיס ריאתי (pulmonary fibrosis).
התקדמות הרפואה משפרת את המחקר של הגורמים למחלות ומיונן. כך, שיעור המקרים שמאופיינים כאידיופתיים עבור מחלה מסוימת נוטה לרדת בהדרגה, כאשר עם הזמן מתגלים גורמים נוספים לפרוץ המחלה וניתן להסביר מקרים שבעבר נדמו ספונטניים.
המילה "ראשונית" (essential) היא לעיתים מילה נרדפת ל"אידיופתית", כמו בתרומבוציטמיה ראשונית (Essential thrombocythemia) או שחמת ראשונית של המרה (primary biliary cirrhosis). במילה ראשונית (primary) משתמשים כדי להעמיד אותה בניגוד למחלה משנית, כלומר מחלה שידוע כי היא נגרמת כתוצאה ממצב רפואי אחר. גם למילה קריפטוגנית (מהמילה קריפטו - חבוי + גן - סיבה) יש משמעות נרדפת לאידיופתית.
מומים מולדים מסוימים הם אידיופתיים, ולפעמים משתמשים במילה "מולדים" כמילה נרדפת לאידיופתיים. עם זאת, בשימוש קפדני יותר השימוש במונח "מולד" נשמר למצבים בהם מתקיימת המשמעות המילולית של המילה, כלומר פתופיזיולוגיה שהייתה קיימת מהינקות.
משה באסולה
רבי משה באסולה (לעיתים בסולה; נולד בשנת ה'ר"ם (1480) בפזארו, איטליה - נפטר בשנת ה'ש"ך (1560) בצפת) רב ומקובל. ספר מסעותיו זכה לפופולריות רבה.
שמו המלא הוא רבי משה ברבי מרדכי באסולה. כינה את עצמו 'הצרפתי' ולכן ייתכן שמוצאו מצרפת. רבי משה היה בן למשפחת רבנים ידועת שם בארץ ישראל ובאיטליה בין המאה ה-15 למאה ה-18. שם משפחתו של רבי משה - 'באסולה'- מלמד שמקור המשפחה הוא כנראה מהעיר בזל (הצורה הלטינית של השם בזל היא: Basilea) שבשווייץ.
שימש בצעירותו ברבנות בעיר הולדתו פזארו. בשנת 1521 הפליג לארץ ישראל דרך כרתים וקפריסין וסייר בה כשנה חצי. את רשמיו בביקורו זה הנציח בספר הקרוי "ספר המסעות". ספר זה הוא מקור עשיר לתיאור ארץ ישראל, אתריה ותושביה באותן שנים ובמיוחד הקהילה היהודית.
לאחר שחזר לאיטליה התגורר רבי משה באסולה באנקונה ועמד בה בראש ישיבה. בערוב ימיו עלה רבי משה לארץ ישראל וקבע את מושבו בעיר צפת, שם קשר קשרי ידידות עם רבני העיר ובמיוחד עם רבי משה קורדובירו. בנו של רבי משה, הרב עזריאל, היה תלמיד חכם ידוע. ובין תלמידיו היה רבי יהודה אריה ממודנה.
שמו הונצח ברחוב בשיכון דן, תל אביב.
ספר המסעות
בספר זה מתאר רבי משה באסולה אתרים שונים בארץ מצפונה לדרומה (רשימה חלקית): טריפולי, ביירות, צידון, ברעם, עין זיתים, צפת, מירון, כפר חנניה, עכברה, פקיעין, עמוקה, גוש חלב, דלתון, כרם בן זמרה ובשמה דאז 'ראס אל אחמר', חוקוק, קבר יתרו בקרני חיטים, שכם, ירושלים, בית לחם, חברון.
בכל מקום שבקר תיאר רבי משה את יושבי הארץ, מספר היהודים היושבים בכל יישוב ועיסוקיהם והאתרים החשובים ליהודים (קברי צדיקים, בתי כנסת ועוד) שבכל מקום. תקופה מסוימת של ביקורו זה בארץ ישראל, התגורר רבי משה ביישוב עין זיתים. באותה העת הייתה בעין זיתים קהילה יהודית עם כארבעים משפחות.
הספר נקרא בשמות שונים לאורך הדורות. בתחילה הודפסו רשמי המסע כחטיבה בתוך הספר 'שבחי ירושלים' לרבי יעקב בן משה חיים ברוך (דפוס ליבורנו תקמ"ה - 1785) וללא ציון שמו של רבי משה באסולה כמחבר רשימות המסע. רשמי המסע עמדו לפני רבי עזריה מן האדומים והוא קרא לספר: קונטריס מהלך הגאון הר"ר ר' משה באסולה. עם השנים זכה הספר לאהדה והודפס במהדורות רבות. בשנת 1938 הוציא לאור יצחק בן-צבי מחדש את הספר והפעם עם שמו המפורש של המחבר.
לואיס לאל
לואיס לאל דוס אנחוס (בפורטוגזית: Luís Leal dos Anjos; נולד ב-29 במאי 1987) הוא כדורגלן מסאו טומה ופרינסיפה המשחק בסול דה אמריקה בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
לאל התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של ארנטלה, ממנה עבר לספורטינג ליסבון ומשם לקווה דה פיאדאדה, ממנה המשיך לקבוצה הבוגרת. בקיץ חזר לספורינג CP ששיחקה אז בליגה הפורטוגזית הרביעית. בהמשך, לאל שיחק במוריירנסה, אשטוריל, לייריה ואז חזר לאשטוריל, כאשר בכל קבוצה שיחק עונה אחת.
ב-18 ביוני 2015 חתם לשנתיים באפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית. ב-22 באוגוסט 2015 שיחק את משחק הליגה היחידי במדי אפואל בו כבש צמד בניצחון 1-5 נגד ארמיס ארדיפו. 8 ימים לאחר מכן, חזר לפורטוגל הושאל לבלננסש עד לסיום העונה.
ב-26 בינואר 2016 לאל חתם בסרו פורטניו מליגת העל הפרגוואית. ב-1 בספטמבר 2016 חתם באל-פתח.
ב-29 באוגוסט 2020, לאל חתם בטיחואנה.
ב-21 בינואר 2021, לאל חתם בסול דה אמריקה מליגת העל הפרגוואית.
ב 1 בינואר 2022, עבר לאל בהעברה חופשית לגואבירה מונטרו מליגת העל הבוליביאנית.
קריירה בינלאומית
לאל שנולד בפורטוגל, החליט לייצג את נבחרת סאו טומה ופרינסיפה. ב-16 ביוני 2012 לאל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2013.
ב-13 ביוני 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 7-1 ל.
מחקרי ירושלים במחשבת ישראל
מחקרי ירושלים במחשבת ישראל הוא כתב עת מחקרי בתחומי מחשבת ישראל, הפילוסופיה היהודית ותורת הסוד היהודית, שנוסד על ידי פרופסור יוסף דן, בשנת תשמ"א.
תוכן כתב העת
כתב העת משמש במה לפרסום מחקריהם של חוקרים במדעי היהדות מישראל ומשאר העולם. המחקרים המתפרסמים בכתב העת הם בתחום מחשבת ישראל והפילוסופיה, וכן בתורת הסוד היהודית, לרבות המיסטיקה היהודית הקדומה, הקבלה באירופה, ספר הזוהר, קבלת האר"י, השבתאות, החסידות והמשיחיות. במסגרת כתב העת יצאו לאור, נכון לשנת 2012, 24 כרכים, 2 מוספים ומפתח לעשרת הכרכים הראשונים.
כתב העת יוצא במסגרת החוג למחשבת ישראל, המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל, האוניברסיטה העברית בירושלים, המרכז לחקר הקבלה ע"ש גרשם שלום ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי. ההפצה של כתב העת הייתה תחילה באמצעות הוצאת מאגנס. מאוחר יותר עברה ההפצה לידי מזכירות בית הספרים הלאומי האוניברסיטאי בגבעת רם, ירושלים, שהייתה אחראית להפצה עד תשס"ז-2007. החל משנת 2011 נמצאת האחריות על ההפצה שוב בידי הוצאת מאגנס.
פרופ' יוסף דן היה העורך הראשון של כתב העת. עורכים של כרכים אחרים היו: יוסף הקר, זאב גריס, זאב הרוי, פול מנדס-פלור, יהודה ליבס, משה אידל, אליעזר שביד, רחל אליאור, אביעזר רביצקי, עמנואל אטקס, דוד אסף ויהוידע עמיר.
מרבית המאמרים המתפרסמים בכתב העת הם בעברית, עם תקצירים באנגלית בסוף כל כרך. חלק מהמאמרים המתפרסמים הוא באנגלית.
Mary on a Cross
Mary on a Cross (בעברית: מרי על הצלב) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הרוק השוודית גוסט. הוא יצא לאור ב-13 בספטמבר 2019, על ידי חברת התקליטים לומה ויסטה רקורדינגס, כסינגל השני מתוך המיני-אלבום, Seven Inches of Satanic Panic (2019). כאשר יצא, לא זכה השיר להצלחה רבה, אך בשנת 2022 זכה לפופולריות רבה ברשת החברתית טיקטוק, כאשר נעשה שימוש בגרסה איטית שלו בסרטון אודות "דברים מוזרים". לאחר מכן, זכה להצלחה בין-לאומית.
השיר הגיע למקום השביעי במצעד הסינגלים של פינלנד. במצעד הבילבורד הוט 100 דורג במקום ה-90 והיה לראשון של הלהקה שנכנס למצעד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי וינסנט פונטרה, סאלם אל פקיר וטוביאס פורג' והופק על ידי ג'ין ווקר וטוביאס פורג'. מספר רב של שורות ב-"Mary on a Cross" בעלות כפל משמעות, והשיר עצמו מגולל סיפור אוהבים, שחווה עליות ומורדות בעקבות תהילה ואור הזרקורים. כמו כן, ישנן התייחסויות למרים, אם ישו, מיניות ונושאים נוספים.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-120 מיליון השמעות.
משמעות
"Mary on a Cross" בדומה ל-"Kiss the Go-Goat", מבוצע על ידי פאפא ניל והוא עוסק ביחסי האהבה עם סיסטר אימפרטור. השיר מתפרש כאודה להתנסות בסמים או במין. השורה "את יורדת בדיוק כמו מריה הקדושה" ("You go down just like Holy Mary") זכתה לפירושים שונים ברחבי המרשתת. מבקרים שונים קבעו שהיא בעלת התייחסויות מרובות, הן לפעולת המין והן לצלב כסמל פאלי. כמו כן, זה מצביע על כך שהשטן היה אביו של ישו והכיבוש הזה הוא רק עוד אחד בשורה ארוכה של שחיתויות של נשים דתיות. כיוון שהביטוי "יורדת" מייצג בדרך כלל מין אוראלי, הדבר חוזר לרצועה המקבילה ולשם המיני-אלבום, בהם יש התייחסויות חוזרות ונשנות ל-"kiss the goat/obscene kiss".
החלק הבא, עוסק במשפט "Mary on a" הנשמע כמו "מריחואנה" ("מרי-חוא-נה"). המשפט "Nothing wrong with that" הוא סאבטקסט נסתר של "שיר לגליזציה". הדבר אושש על ידי ניימלס גול בהופעה חיה בדה רש סנטר, שם הוא עישן במהלך הקדם-הפזמון. כמו כן, השורה "לדגדג אותך מבפנים" ("Tickle you internally") מתפרש כרמיזה מינית או כמטפורה להתנשאות. גם ג'ויינטים בצורת צלב הם דבר פופולרי בתעשיית העישון. הרעיון הוא להדליק את שלוש הנקודות של הצלב ולשאוף ברביעית.
בהתאם לסיפור הכולל שהוצג בסדרת הסרטונים שהובילה להוצאת השיר הזה, שני השירים ככלל מרמזים על כך שבני הזוג הם בבירור פאפא ניל וסיסטר אימפרטור. בחלק נוסף בשיר, ישנה התייחסות לבלאדי מרי; קוקטייל המורכב מוודקה ומיץ עגבניות בתוספת תבלינים, מה שמוביל למשחק מילים שמדגיש את הצד החריג של הסיפור. ב-Genius פורסם שייתכן והשורה עוסקת במרים הבתולה שנטמאה בידי השטן לכאורה, אלא במרים שהיא מיוחדת – הנושאת את הילד, "הנבחר".
וידאו קליפ
ל-"Mary on a Cross" לא יצא וידאו קליפ נלווה, אך הופעה רשמית שלו הועלתה בשידור חי לערוץ היוטיוב של גוסט ב-22 בספטמבר 2022.
נכון לאוקטובר 2022 עומד מונה הצפיות של ההופעה על למעלה מ-1.4 מיליון צפיות.
אוניברסיאדת טוקיו (1967)
אוניברסיאדת הקיץ החמישית נערכה בטוקיו, יפן ב-1967, כאשר טקס הפתיחה והמשחקים נערכו האצטדיון האולימפי. במשחקים השתתפו 1,729 ספורטאים.
באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות בעשרה ענפי ספורט: אתלטיקה, ג'ודו, התעמלות מכשירים, חתירה, טניס, כדורמים, כדורסל, כדורעף, קפיצה למים ושחייה.
בשל מחלוקת סביב קוריאה הצפונית מדינות הגוש הסובייטי לא השתתפו במשחקים.
סך הכול הוענקו 257 מדליות, מתוכן 58 לארצות הברית.
רוח חדשה
רוח חדשה הוא ארגון א-פוליטי ללא מטרות רווח, אשר נוסד בשנת 2003 בירושלים במטרה למצב את ירושלים כעיר בירה מעוררת השראה ולהוות הוכחה מעשית ליכולתן של קהילות שונות לחיות ביחד על בסיס יצירה משותפת בעיר מעורבת. אופן הפעילות של העמותה מתמקד בפיתוח מענים לצרכים העולים מהשטח ורתימת שותפים להמשך קיום קבוע של הפרויקטים לאחר הוכחת הצלחה.
הארגון מפתח קהילות מקצועיות, יצירתיות ויוזמות בירושלים אשר פועלות לשינוי המציאות הירושלמית בפרט והישראלית בכלל. הקהילות השונות תורמות לפיתוח הכלכלה היצירתית, היזמות המקומית והחדשנות הירושלמית.
החל משנת 2016 מתמקד הארגון ביצירת שינוי חברתי דרך ביסוס מרכזים קהילתיים ויצירתיים ליצירת אימפקט סביבתי.
בית רוח חדשה
בית רוח חדשה החל לפעול בחודש ינואר 2021 במתחם שערי צדק הישן ורשות השידור ברח' יפו 161, ירושלים. המבנה, שנרכש על ידי חברת הנדל"ן ישראל קנדה, נתרם לשימוש העמותה עד לתחילת הפיתוח במתחם. עמותת רוח חדשה הקימה במקום את מרכז הדגל שלה בו פועלים אלה לצד אלה עשרות קולקטיבים אמנותיים, יוצרים עצמאיים, ארגונים חברתיים וקהילתיים, מאיצי יזמות, סטארטאפים ועסקים יצירתיים ירושלמים. צורת הניהול מאפשרת לדיירים בו להיות יצרני התוכן ולקיים פעילות אמנותית וחברתית למען הקהילה הצעירה בירושלים, המתקיימת לאורם של ערכי הבית לאורך 120 שנותיו בדגש על קהילתיות, קיימות ופעילות במדיה ותוך שימת דגש על פעילות משותפת החוצה ארגונים ותחומי עיסוק. בבית רוח חדשה פועלים בין היתר יוצרי קולנוע ואנימציה, גלריית אמנות מבית הביאנלה של ירושלים, מעצבים רב תחומיים, סטודיו יוגה, סדנת אופניים שיתופית, מוזיקאים דוגמת תזמורת הבארוק ירושלים, שאנן סטריט ואחרים, אולפני וידאו ופודקאסטים העושים שימוש בתשתיות רשות השידור, אכסניה מבית המרחב החברתי ועוד.
בית אליאנס
בית אליאנס החל לפעול כמרכז לאמנות ויצירה וכחממה להיווצרות קהילה יוזמת, יצירתית ומקצועית בירושלים ב-2016. בית אליאנס נתרם לרוח חדשה על ידי חברת JTLV המקימה את מתחם כי"ח בירושלים. הבית מאכלס קולקטיבים של אמנים הפועלים מתוך חללי עבודה משותפים וכן יושבות בו עמותות ירושלמיות שונות. במבנה ניתן למצוא גלריות אומנות, הופעות חיות, מסיבות, אירועים ושוק אמנים המתקיימים באופן שבועי. החל משנת 2021 פועל במתחם מיזם משותף לעמותת רוח חדשה ועמותת המרחב החברתי, במסגרתו קומת הכניסה של המבנה הוסבה לקניון פופ-אפ ובו חנויות ודוכנים מתחלפים של יוצרים ואמנים ירושלמים שעסקיהם נקלעו לקשיים בתקופת הקורונה.
RE:STREET - ריסטריט
ריסטריט הוא חלל עבודה משותף הממוקם ברחוב שלומציון המלכה בירושלים ומטרתו להזרים רוח צעירה ולהחיות את מרכז העיר. החלל הוקם ב-2018, מתוך הצורך של קהילת עצמאיים במרחב עבודה במיקום מרכזי, ומיועד ליזמים עצמאיים ועסקים יצירתיים בשיתוף עם המודל הירושלמי. בחלל מתקיימים אירועים אשר מביאים תוכן רלוונטי לרשת המקצועית של דיירי המקום ומעודדים שיתוף פעולה בין העסקים היצירתיים בירושלים. בחלל יושבים אדריכלים, קבוצות ועמותות ירושלמיות ופרילאנסרים וכן מתקיימים בו אירועים מגוונים לאכלוסיות רלוונטיות שונות.
תוכניות האצה ToolBox
ToolBox היא תוכנית האצה למעצבים ואנשי מדיה בירושלים. התוכנית מספקת כלים מעשיים למעצבים אשר מעוניינים לפתוח עסק עצמאי בעיר. הפרויקט משותף עם הרשות לפיתוח ירושלים, ובו בכל סמסטר נבחרים 10-15 בוגרי בתי ספר לאומנות ועיצוב בעיר, אשר מקבלים מלגה על מנת להשתתף בפרויקט, במטרה להאיץ את התקדמותם של מעצבים ואומנים דרך חשיפת עסקיהם ללקוחות ומשקיעים פוטנציאליים ברמה מקומית ולאומית. כחלק מתוכנית הטולבוקס מתקיימים אירועי קהילה אשר נועדו להפרות ולקדם את המשתתפים והבוגרים בדרכם העסקית המתפתחת. הטולבוקס הראשון נפתח ב-2012 ובו השתתפו אומנים מתחומים שונים מרחבי העיר. לאחר מספר שנים טולבוקס הפך להיות אקסלרטור למקצועות עצמאיים שונים: עיצוב גרפי, UX, UI, עיצוב תעשייתי, ואיור.
החל מקיץ 2020 מתקיימת תוכנית ToolBox Express - תוכנית האצה קצרה וממוקדת המיועדת לצעירים המעוניינים לפתוח עסק עצמאי קטן במתכונת עוסק פטור, ולשלב עיסוק כעצמאיים לצד המשך עבודה כשכירים.
היסטוריה
רוח חדשה נוסדה בשנת 2003 על ידי קבוצת סטודנטים ירושלמים בשיתוף עם אנשי עסקים בעיר, במטרה לחזק את העיר ירושלים ולהשיב אותה להיות מרכז תרבותי-כלכלי חזק, כיאה לבירת מדינת ישראל. לאורך השנים, יזמה רוח חדשה מאות פרויקטים ותוכניות פורצות-דרך, שאומצו בהדרגה על ידי המגזר הציבורי והפרטי בעיר ובהם השתתפו עשרות אלפי צעירים וצעירות.
קהילות צעירים
רוח חדשה פיתחה את פעילותן של קהילות צעירים ברחבי העיר, מתוך אמונה כי צעירים החיים במסגרת קהילתית תורמים לשכונה בה הם גרים, בעלי סיכויים גבוהים להישאר בירושלים לאחר סיום לימודיהם ומהווים כוח חיובי מוביל בעיר. בשנת 2010 זכתה קבוצת רוכשים צעירים בהובלתה של רוח חדשה במכרז מינהל מקרקעי ישראל לבניית 80 דירות בדרום מערב העיר.[1][2]
פרויקטים לעידוד התרבות והאמנות בעיר
רוח חדשה מקיימת מסורת של ערבי בילוי לסטודנטים במרכז העיר, הכוללים הנחות משמעותיות בפאבים ("שוטטות") ובמסעדות ("עסקית לילית") בעיר. בנוסף, בימים אלה מקימה העמותה איגוד אמנים ירושלמי במטרה להעניק לו מעטפת של הכשרה, קהילה, הנחות והצעות עבודה.
פרויקט המתמחים
במסגרת הפרויקט, כ-500 סטודנטים המתגוררים בירושלים מתמחים מדי שנה בארגונים ומוסדות שונים בעיר, במטרה לסייע לסטודנטים לצבור ניסיון וליצור קשרי עבודה אשר יובילו לאחר סיום ההתמחות להמשך תעסוקה ומגורים בירושלים. הפרויקט מורכב משמונה מסלולי התמחות במקצועות האקדמיים השונים, ביניהם ביו-מד, דיפלומטיה וממשל, כלכלה וניהול, היי טק, עיצוב, תקשורת ועוד.
בית אליאנס
החל משנת 2014 עוסקת רוח חדשה בפיתוח קהילות מקצועיות, יצירתיות ומגוונות בעלות זהות ירושלמית ותודעה מנהיגותית. הקהילות מהוות מנוף לפיתוח כלכלי ושינוי חברתי בירושלים.
בשנת 2016 קיבלה רוח חדשה את בית אליאנס לשימוש זמני, מאנשי העסקים עמיר בירם, נחום רוזנברגר וליאו נואי, זאת לאחר שבית אליאנס ההיסטורי עמד נטוש מזה 15 שנים בלב ליבו של שוק מחנה יהודה.
מעשה עיר- מרחב ציבורי
סדרת פרויקטים להתחדשות פיזית- יצירתית במרחב הציבורי (Placemaking) פרי שיתוף פעולה בין אמנים לבין תושבי השכונות. הפרויקטים פזורים ברחבי העיר: בשכונות החרדיות, בצפון, מרכז ומזרח העיר ובאזורי תעשייה. פרויקט משותף עם חברת עדן לפיתוח ירושלים.
פיתוח קהילות
רוח חדשה מפתחת קהילות ליבה המהוות קבוצות נישה חברתיות, יצירתיות ומקצועיות; בין הקהילות מתקיימים יחסי גומלין והפריה הדדית.
הערכים המשותפים והפעולות המשותפות של חברי הקהילות מייצרים שפה התורמת לתקשורת וליצירתה של רשת חברתית הפועלת לשינוי חברתי
מאוזוליאום אוגוסטוס
המאוזוליאום של אוגוסטוס הוא מבנה הקבורה המפואר שבנה הקיסר הרומי אוגוסטוס בשנת 28 לפנה"ס בשדה מרס בעיר רומא, על גדתו המזרחית של נהר הטיבר, מתוך מחשבה שישמש מקום הקבורה שלו עצמו ושל בני משפחתו.
היסטוריה
המאוזוליאום הוא אחד המבנים הראשונים שאוגוסטוס הורה על בנייתם לאחר ניצחונו בקרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס.
בשנת 411 בזזו הגותים את המאוזוליאום.
במהלך ימי הביניים ביצרו את המבנה והפכו אותו לטירה של משפחת קולונה, עד גירושה מרומא בשנת 1167, אז נהרסה הטירה.
במהלך המאה ה-19 שימש המבנה זירה לקרבות שוורים. רק בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו לבצע במקום חפירות ארכאולוגיות, במסגרת השאיפה של השלטון הפשיסטי לחדש את הדרה של רומא.
מסאוריה
מסאוריה (ביוונית: Μεσαορία; בטורקית: Mesarya Ovası - "מישור מסריה") הוא מישור רחב-ידיים בצורת משולש ובשטח של כ-1,000 קמ"ר, התופס את חלקו המזרחי של מרכז האי קפריסין. מישור מסאוריה שוכן בין הרי קירניה מצפון, הרי הטרואודוס מדרום וממערב והים התיכון ממזרח, והוא מכסה כתשיעית משטחו של האי. מיקומו בין שני רכסי הרים הקנה לו את שמו, שמשמעותו ביוונית היא "בין ההרים". אורכו של המישור הוא 65 ק"מ ממזרח למערב ורוחבו המרבי מגיע ל-35 ק"מ במזרחו. הוא שטוח למדי ומגיע עד לגובה של כ-325 מטרים מעל פני הים לכל היותר. המישור מחורץ במספר ערוצי אכזב, והנהר הארוך ביותר באי, פדיאוס/קלינדרה (Πεδιαίος/Kanlıdere) חוצה אותו ממערב למזרח.
מאוזוליאום אוגוסטוס
תיאור המבנה
המאוזוליאום מעגלי בצורתו, וכלל מספר מעגלים של לבנים ואדמה שבה היו נטועים עצי ברושים. במרכז המאוזוליאום היה (ככל הנראה) גג בצורת חרוט, או פסל של אוגוסטוס. בתוך המבנה היו חדרי הקבורה.
מסאוריה
עד לפני כמיליון שנים היה המישור שקוע מתחת לפני הים בין שני איים המהווים כיום את שני רכסי ההרים שמדרום ומצפון לו. המישור התרומם ויצר את האי קפריסין, אך שב וכוסה מספר פעמים עד שקיבל את צורתו הנוכחית בפליסטוקן. עד המאה ה-1 לפנה"ס היה המסאוריה מכוסה ביער צפוף, אז זה נכרת, והדבר גרם לסחיפת הקרקע. הצמחייה הטבעית במישור מוגבלת לשיחים ולעשב המשמשים כמזון לעדרים. למרות זאת המסאוריה הוא אסם החקלאות המרכזי של האי, אך הענף תלוי לחלוטין בגשמי החורף המעטים יחסית למשקעים היורדים בהרים ובהשקיה. המישור מיושב בצפיפות ולצד כפרים רבים שוכנות בו הערים ניקוסיה, לפקושה ופמגוסטה. מאז פלישת טורקיה לקפריסין ב-1974 מחולק המישור בין הרפובליקה של קפריסין מדרום והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין מצפון.
מאוזוליאום אוגוסטוס
תיאור המבנה
שני אובליסקים עשויים גרניט ורודה עמדו בפתח המבנה. כיום הם ניצבים בפיאצה דל'אסקווילינו ובמזרקת הקווירינל. מסדרון הוביל מפתח המבנה לעבר חדרי הקבורה במרכזו.
קוטרו של המבנה היה 90 מטרים, וגובהו 42 מטרים.
בשנת 2016 אושר תקציב לשיקום המבנה וסביבתו כדי לאפשר גישה לציבור. ב-1 במרץ 2021 נפתח האתר למבקרים.
צילום מלחמה
צילום מלחמה הוא ז'אנר בצילום העוסק בתיעוד עימותים חמושים ואורח החיים באזורי קרבות. רוג'ר פנטון היה הצלם הידוע הראשון שמזוהה עם תחום זה, כשצילם את מלחמת קרים בשנים 1854-1855.
צילום מלחמה מתאר בדרך-כלל את המלחמה על כל פניה, ומציג גם את מעשי הגבורה וגם את מעשי הזוועות. השפעת הצילום על התודעה הפוליטית הציבורית הפכה לנושא טעון לאחר שהתגלו עוד ועוד מקרים בהם צלמים ביימו וסדרו את הסצנות אותן צילמו, על מנת להגביר את הדרמטיות. עידן הצילום הדיגיטלי והעריכה הגרפית הביאו לפקפוק כבד באמינותו של תחום צילום זה ולפיכך, בתועלתו העיתונאית.
היסטוריה
הצילום שימש כבר מראשית ימיו לתיעוד מידע ואירועים היסטוריים, אך טכניקת הצילום הראשונית שבה השתמשו אז, דאגרוטיפ, דרשה זמן ומאמץ רב להפקה, וצלמים נדרשו להיסחב עם הציוד הכבד והמסורבל של אותם ימים ולתעד את פעולות הקרב המהירות, אך במציאות, כל תמונה הייתה זקוקה לחשיפה של מספר דקות על מנת להיקלט, כך שלא היה אפשר לתעד פעילות חיה, ולכן לא שימשה לצילום מסוג זה.
צלם המלחמה הראשון היה אמריקאי אלמוני, שצילם מספר תמונות דאגרוטיפ במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1847. רוג'ר פנטון יצא בשנת 1855 עם ציוד מסורבל, והיה מוגבל לצילומים של נוף או אובייקטים קבועים. הוא נסחב לאורך כל הדרך עם כרכרת משא גדולה. לאנגליה חזר עם מעל 350 תשלילים בפורמט גדול. בשנות ה-50 המאוחרות נסע פליצ'ה באטו להודו כדי לצלם את המרד ההודי הגדול, והפיק מספר גדול של תמונות. לאחר מכן נסע לסין, שם צילם את מלחמת האופיום השנייה.
מכיוון שהצלמים הראשונים לא היו מסוגלים לצלם אובייקטים נעים, הם התמקדו בהיבטים יותר נייחים במלחמה, כמו ביצורים ופריסת חיילים על הקרקע לפני ואחרי הקרב. גם דיוקנאות של חיילים היו מאוד מקובלים, אך על מנת להפיק תמונה, היה על אובייקט התמונה להיות דומם לחלוטין במשך מספר דקות. היו צלמים ששחזרו סצנות מן הקרב כדי לצלמן שוב. אלכסנדר גרדנר ומת'יו בריידי אף לקחו גופות של חיילים וסידרו אותם מחדש במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית (1861-1865) על מנת להעביר את מעשי הזוועה שהתרחשו במלחמה.
צילום המלחמה אפשר לציבור להיות מעודכן היטב בחדשות מהמלחמה. היכולת לשכפל באופן המוני של תמונות לא אפשרה רק עדכון של הציבור, אלא גם אפשרה תיעוד היסטורי ונדיר של מאורעות.
צלמי מלחמה
צלמים העוסקים בתיעוד מצבי מלחמה הם חשופים מאוד, ולכן עלולים בסופו של דבר להיפגע, ולעיתים אף להיהרג בזמן עבודתם בשטח. עיתונאים וצלמים אומנם מוגנים על ידי אמנה בינלאומית, אך ההיסטוריה מראה כי לפעמים הם מהווים מטרות של אחד הצדדים הנלחמים, אם המטרה היא לנקום בצד האויב או למנוע את הבאת החומר המצולם אל שאר העולם. צילום מלחמה הפך מסוכן יותר עם התפתחות הטרור, שמפר את חוקי המלחמה והאמנות הבינלאומיות. במלחמת עיראק, נתפסו מספר צלמים והוצאו להורג, וכמה נהרגו מאש חיה. שני צלמים עיראקים שעבדו עבור סוכנות הידיעות רויטרס נהרגו על ידי הכוחות האמריקאיים במהלך תקיפה אווירית, דבר שעורר שערורייה גדולה בכל העולם.
צלם איטלקי בשם רפאל צ'יריאלו שהרבה לסקר מלחמות בעולם, בהן בסיירה לאון, אפגניסטן, רואנדה, לבנון וקוסובו נהרג ב-2002 ברמאללה. הירו מוראמוטו, צלם של "רויטרס" נהרג ב-2010 בעת שכיסה את מהומות בתאילנד.
המוסד לעלייה ב'
תחילת הפעילות ועד מלחמת העולם השנייה
למרות שבאופן רשמי "המוסד לעלייה ב'" נוסד ב-29 באפריל 1939 על ידי קבוצת אנשים חברי הקיבוץ המאוחד, הוא פעל למעשה כבר בשלהי 1938. הסיבות להקמתו היו החמרת האיסורים הבריטיים על עלייה חוקית לארץ ישראל, מול ההכרה כי יש לחלץ יהודים מאירופה לפני שתפרוץ מלחמה. המוסד הוקם על בסיס תנועת ההעפלה שהייתה קיימת לפניו. תנועת ההעפלה הושתתה בתחילת דרכה על עליית בדד של מעפילים שהגיעו ארצה כתיירים או בדרכים אחרות. החל משנת 1934 החלה ההעפלה לפעול דרך הים בספינות מעפילים, שהראשונה בהן הייתה הספינה כוכב שהביאה 50 מעפילים ממצרים בינואר 1934.
תחילה התרכזה פעילות מטה המוסד באתונה, ומאוחר יותר עבר המרכז לפריז. מעל המטה היה ועד ציבורי שפעל בארץ ישראל והורכב מנציגי מפא"י, העובד הציוני, הפועל המזרחי והשומר הצעיר. עם הפילוג במפא"י פרש אחד ממייסדי המוסד לעלייה ב', יהודה בראגינסקי, ממפא"י לסיעה ב' וכך הייתה נציגות גם לתנועה לאחדות העבודה.
בשנים הראשונות ליסודו נחל המוסד הצלחה מסוימת ולפני מלחמת העולם השנייה הצליח להביא ב-50 הפלגות למעלה מ-20 אלף עולים.
עם פרוץ המלחמה, כמעט ושותקה פעילות המוסד וב-1944 הגיעו מרומניה 11 ספינות.
לאחר מלחמת העולם השנייה
העפלה חודשה מאיטליה רק באוגוסט 1945. מחידוש ההעפלה - הספינה 'דלין' ועד להקמת המדינה במאי 1948 - הצליח המוסד להפעיל 65 הפלגות עם יותר מ-70 אלף עולים מארצות שונות, משוודיה בצפון דרך רומניה/בולגריה במזרח ועד אלג'יריה בדרום. לאחר מלחמת העולם השנייה המוסד לעלייה ב' ניהל ופיקד על תנועת הבריחה - העברת ניצולי השואה בדרכי אירופה ממזרח אירופה - ארצות הגוש המזרחי לכיוון מערב אירופה - אל נמלי הים התיכון.
מפקדו של המוסד לעלייה ב' מאז ביסוסו ובמשך מרבית שנות קיומו היה שאול מאירוב (אביגור). סגנו באירופה היה זאב וניה הדרי ובארץ דוד (דוידקה) נמרי, שהיה אחראי על הורדת המעפילים ושימש קצין המבצעים. גזבר המוסד היה פינו גינזבורג ("ברג") שפעל בז'נבה. בראש השלוחה באיטליה עמד יהודה ארזי, אחריו עדה סירני אחריה משה זקימוביץ ואחריו נחום שמיר (וקסמן), ברומניה משה אוורבוך, הממונה על השלוחה ביוון היה לוי שבט-שוורץ ואחריו יאני אבידוב, שעבר באביב 1947 לצפון אפריקה.
עם פירוק תנועת המרי העברי עבר משה סנה לפריז במסגרת תפקידו החדש כראש האגף המדיני של הסוכנות היהודית באירופה וראש "המחלקה לעלייה נוספת ונדידה" דהיינו עלייה ב' והבריחה. בתחילת דצמבר 1947, עקב החלטת הנהלת הסוכנות בניגוד לדעתו של סנה לקבל את התכתיב האמריקני בפרשת הפאנים ולמנוע את הגעתן של שתי ספינות המעפילים פאן יורק ופאן קרסנט מרומניה בתואנה שהן שורצות סוכנים סובייטיים, הוא התפטר מתפקידו כממונה על ההעפלה.
תנועת הבריחה העבירה כ-300,000 פליטים דרך גבולות באופן בלתי-לגאלי. פרק חשוב בפעילות "הבריחה" היה איסוף והצלת ילדים יהודים יתומים שנמסרו למנזרים או למשפחות נוצריות. בנוסף לעלייה דרך הים, עסק המוסד בהיקף קטן יותר בהעפלה יבשתית ממדינות ערב, והצליח להביא מארצות אלה מעל ל-5,000 עולים. בנוסף ארגן המוסד את ההעפלה האווירית מעיראק ואיטליה - מבצע כנף וכן בהברחת עולים בדרכונים מזויפים ('עליה ד').
אוניית המעפילים המוכרת ביותר של המוסד לעלייה ב' היא "אקסודוס" ("יציאת אירופה תש"ז", 1947). מאבקם של מעפיליה נגד גירושם חזרה לאירופה התפרסם בעולם כולו, העלה על סדר היום את בעיית הפליטים היהודים, והיווה אחד מהגורמים שדרבנו את מסירת בעיית ארץ ישראל לידי האו"ם והקמת מדינת ישראל.
מסלול המרתון (אולימפיאדת לונדון)
מסלול המרתון של אולימפיאדת לונדון (באנגלית: 2012 Olympic Marathon Course) הוא המסלול בו נערכו מרוצי המרתון לנשים וגברים באולימפיאדת לונדון שנערכה בשנת 2012 בעיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
המוסד לעלייה ב'
פעילות במדינות ערב
מ-1943 ועד 1949, המוסד לעליה ב' בשיתוף עם הסוכנות היהודית והמחלקה הערבית של הפלמ"ח פעל במדינות ערב, בעיקר בסוריה ובעיראק, להעלאת אלפי יהודים לישראל, בדרך היבשה. פעולות אלה אורגנו על ידי סיירים של הפלמ"ח. בראש השלוחה בסוריה עמד מנשה הראל, ובראש השלוחה בעיראק עמדו שלמה הלל ועזרא כדורי. העולים, שרובם היו בני נוער, נקלטו בקיבוצים.
רכש צבאי מחו"ל
שאול אביגור, שניהל את המוסד לעליה ב', עסק ברכש צבאי בחו"ל, שנועד לשמש את ההגנה ובהמשך את צה"ל במלחמת העצמאות. סגנו של שאול אביגור, אהוד אבריאל נשלח בתום המלחמה לאירופה לסייע להעפלה ורכש נשק. אבריאל היה מעורב בהמשך בקידום עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית שהייתה המקור העיקרי לנשק של ההגנה וצה"ל במלחמת העצמאות. במסגרת עסקה זו נרכשו בצ'כוסלובקיה עשרות מטוסים, כ-50,000 רובים, כ-6,000 מקלעים וכ-90 מיליון כדורים. העברה מוקדמת של חלק מהנשק בוצעה במסגרת מבצע חסידה כדי לספק נשק למבצע נחשון לפריצת הדרך לירושלים עוד לפני הקמת המדינה.
מסלול המרתון (אולימפיאדת לונדון)
מסלול הריצה, שאורכה 42.195 ק"מ, לא התחיל בגשר מצודת לונדון והסתיים באצטדיון האולימפי כפי שתוכנן בתחילה, אלא התחיל והסתיים ברחוב המאל הסמוך לארמון בקינגהאם וכלל הקפה אחת באורך 3.571 ק"מ ושלוש הקפות של 12.875 ק"מ. מסלול ההקפה הארוכה עבר הלוך וחזור ברציף ויקטוריה על גדת הנהר תמזה וחלף באזור הסיטי של לונדון.
המוסד לעלייה ב'
לאחר הקמת המדינה
עם הקמת מדינת ישראל, שימש "המוסד לעלייה" (האות ב' נמחקה) כחברת נסיעות שעסקה בהובלת זרם העולים שזרם ארצה ובסוף 1948 היא הפכה לחברת ספנות 'שוהם', ששמה שונה לאחר מכן ל'צים' (ללא קשר למוסד החשאי נתיב, שארגן עלייה מארצות הגוש הקומוניסטי ולמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים שקיבל את האחריות הממלכתית על העלאת יהודים מארצות מצוקה במזרח התיכון וצפון אפריקה).
ב- 1952 פורק המוסד לעלייה, ופעיליו הועברו למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
מסלול המרתון (אולימפיאדת לונדון)
מסלול זה שונה מהמסלול של מרתון לונדון הנערך מדי שנה, ומסתיים במאל אך מתחיל במזרח העיר.
פאנצר סימן 7
פאנצר 7 'לובה' (Panzerkampfwagen VII Löwe מגרמנית: אריה) היה טנק כבד מאוד נסיוני שפותח על ידי גרמניה הנאצית בין השנים 1941-1942.
הטנק לא הגיע אף לשלב האב טיפוס ונזנח לטובת פרויקט המאוס והטייגר 2.
פיתוח
החל משנת 1941 החלו מהנדסים בגרמניה הנאצית לתכנן טנק מסוג כבד מאוד (מעל 75 טון) שהיה אמור לעמוד באיומים הרבים בשדה הקרב וכלל תותח בעל קוטר גדול כדי להתמודד עם הגנות האויב ושריון האויב. הרעיון לפיתוח מפלצת שריון שכזאת עלה אחרי שהגרמנים נתקלו בתכנונים הסובייטים לטנק כבד מאוד משלהם. בראשית הדרך תוכננו שני דגמים:
כאשר בחן אדולף היטלר את התקדמות הפרויקט הורה לזנוח את דגם ה-Liecht ולהתמקד בדגם הכבד יותר, בנוסף ביקש לערוך שיפורים לטנק בצורת החלפת התותח לתותח 150 מ"מ, שדרוג המיגון לכדי 140 מ"מ (שריון קדמי) ושדרוג המנוע על מנת להגיע למהירות 30 קמ"ש. תכנון טנק הפאנצר סימן 7 בדגם ה-Schwere התקדם ונעשו בו שיפורים נוספים כמו מנוע 12 צילינדרים בעל 800 כ"ס שהביא את הכלי למהירות 35 קמ"ש והחלפת התותח לתותח 88 מ"מ.
כאמור, בסוף 1942 הפרויקט כולו נזנח לטובת פרויקט הפאנצר סימן 8 מאוס שהיה אף הוא טנק מסוג כבד מאוד אשר הגיע מעט רחוק יותר מהפאנצר סימן 7, כאשר ממנו יוצרו שני אבות-טיפוס.
Wow (שיר של פוסט מאלון)
Wow הוא סינגל של הראפר והזמר האמריקאי פוסט מאלון, שיצא לאור ב-24 בדצמבר 2018, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השלישי שלו, Hollywood's Bleeding, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס.