cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קטמון
משנות ה-70 של המאה ה-20
במקרים רבים, נבנו קומות נוספות בבתי השכונה. חלק מהמבנים שמרו על צביונם המקורי, אך אחרים, כגון בית אלבינה שברחוב החי"ש ובית זוסמן שברחוב המצור, נבנו בסגנון מודרני יותר.
משנות ה-90 נוצרה בשכונה שכבה גדולה של רווקים ורווקות דתיים-לאומיים המתגוררים בה בשכירות, המכונה "הביצה הירושלמית", בעקבותיה נוצרה סדרת הטלוויזיה "סרוגים".
בין תושבי השכונה נמנו שלושה ראשי ממשלה: לוי אשכול (ברחוב בוסתנאי), בנימין נתניהו (ברחוב הפורצים) ואהוד אולמרט (ברחוב כ"ט בנובמבר). בנוסף התגוררו בה אנשי תרבות רבים, בהם אומנים (כמו ציירים פנחס ליטבינובסקי ויהודה בקון), צלמים (כמו דוד רובינגר וג'ואל קנטור), משוררים (כמו שאול טשרניחובסקי ועמיחי חסון) סופרים (כמו מאיר שלו ושולמית הראבן) ואקדמיים (כמו טרודה דותן ונתן וסרמן).
בתי כנסת
האדמו"ר מבעלז נהג לבוא לשכונה מדי קיץ, ושהה בה עד לאחר הימים הנוראים, בית זה נקנה בשנת תשע"ח על ידי האדמו"ר מערלוי. בשנת תשי"ג הקים רבי יוחנן סופר שהיה רבה של ערלוי, את ישיבת "אוהל שמעון" על שם סבו. בהתחלה שכנה הישיבה בבית הכנסת של חסידי קרלין שם למדו וישנו ולאחר חצי שנה עברו לבניין של הקונסוליה הסורית ברחוב יותם ובתשכ"א עברה לבניין חדש במגרש הסמוך.
החל משנת 1992 פועל בית הכנסת יקר בו רוב המתפללים הם ממוצא אנגלו-סקסי.
בספרות ובשירה
שכונת קטמון הישנה הופיעה כרקע לספרים ושירים רבים, ביניהם נמנים:
בקולנוע ובטלוויזיה
מספר סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע צולמו בשכונה, ביניהם נמנים:
קונסוליות ושגרירויות בשכונת קטמון
מאז תקפות המנדט הבריטי התמקמו בשכונת קטמון קונסוליות ונציגויות דיפלומטיות זרות, רובם רוכזו במרכז השכונה סביב כיכר ריחה פרייר, צומת הכרחית למעבר בין דרום מזרח העיר לצפון מערב העיר אשר חוצים אותה שישה רחובות.
פועלות כיום:
רשימת הקונסוליות והשגרירויות בעבר:
דורון סולומונס
דורון סולומונס (נולד ב-1969) הוא אמן וידאו ארט ישראלי ומנהל מחלקת הווידאו בכאן דיגיטל - תאגיד השידור הישראלי.
ביוגרפיה
דורון סולומונס נולד בלונדון שבאנגליה. בוגר תיכון לאומנויות תלמה ילין. משנת 1991 ועד שנת 1994 למד אומנות במדרשה לאמנות ברמת השרון. משנת 1994 ועד שנת 2016 עבד כעורך וידאו בחברת החדשות. סולומונס לימד אמנות בבית הספר לאומנות קלישר בתל אביב ובמדרשה לאומנות ברמת השרון, והקים יחד עם סרג'יו אדלשטיין את ארכיון הווידאו ארט בסינמטק תל אביב 2001. החל משנת 2017 משמש מנהל מחלקת הווידאו בכאן - תאגיד השידור הישראלי.
עבודות הווידאו ארט שלו עוסקות ברמה הישירה בתרבות הצריכה, וברמה הרחבה יותר מסריו הם חברתיים ופוליטיים.
בהתייחסו לקשר שבין עבודתו בתאגיד השידור והיותו אומן הוא אומר כי מבחינתו כל כתבה היא סיפור, וכמו כל סיפור, אם מספרים אותו טוב, הוא מעניין, מרגש ומשנה תודעה. הרעיון הוא לספר אותו מזווית פחות צפויה ובכלים שאינם בהכרח שגרתיים.
כיום הוא מתגורר ברמת גן יחד עם אשתו, האומנית דינה שנהב, ושלושת ילדיהם..
אמנות
סולומונס הוא אחד מאומני הווידאו הבולטים והמשפיעים בישראל. עבודתו כעורך חדשות חשפה אותו לחומרים חזותיים מגוונים; לכן החל לאסוף חומרים חדשותיים, ערך אליהם קטעים שבהם הוא ביים את עצמו ויצר מהחיבורים וידאו ארט.
סולומונס טוען כי וידאו ארט הוא "כמעט כל סרט או סרטון שקשה לדחוס לתוך תבנית או הגדרה מקובלים, מה שהופך המון דברים שאנחנו צורכים ברשת ליצירות וידאו ארט. זו אולי גם היכולת לעשות קולנוע, אבל לא בכלים או בפורמטים הרגילים". הוא ניזון מהתכנים שסובבים אותו, החדשות מהוות השראה ליצירותיו וניתן לראות זאת ביצירותיו.
הסגנון המשפיע על סולומונס הוא "סקראץ' וידאו", סגנון שפותח על ידי אומני וידאו אנגלים משנות השמונים המוקדמות, שלקחו קטעי חדשות ויצרו מחיתוכם וחיבורם מחדש מקצבים ויזואליים. במודל העריכה של סולומונס הסאונד הוא עיקרון מנחה, והתמונות הן נגזרות של עריכה זו. ביצירותיו המוקדמות, כגון "שתיקותי המקובצות" (1996), "טוב למות בעד ארצנו" (1997) או "שיר ערש" (1998), חומרי הגלם החדשותיים הם הבסיס ליצירת משמעויות חדשות להתייחסויות פוליטיות. בעבודותיו המאוחרות סולומונס משתמש בכלים קולנועיים, היוצרים נרטיב. בעבודה "יום קניות" (2006), לדוגמה, משמשים אמצעים אלו להצגה ביקורתית של השפה החזותית (מרכז מידע לאומנות ישראלית, 2010). סולומונס עוסק בביקורת תרבות. הוא בוחן את מעמד התקשורת בכלל, ואת הטלוויזיה בפרט, ככלים פוליטיים בידי השלטון. סולומונס מפרק את ההקשר המקורי שבו נוצרו חומרי החדשות, בניסיון לזקק את שפתם הסמכותית של הקריינים. עוד הוא מתבונן באיכות התכנים המשודרים בערוצים פופולריים כמו 'ויוה'. סולומונס בוחן את שאלת הסובלימציה ככלי אומנותי לביקורת ולא כמטרה לאומנות.
היצירה "טוב למות בעד ארצנו" (1997) כוללת שחזור של המשפט המפורסם מקטעי טלוויזיה, שנדגמו מתחנות טלוויזיה המשדרות בערבית. העבודה מתייחסת למושג "חברת ראווה", הנותנת משמעות לדימויים במנותק מהחיים. סולומונס לוקח את הדימויים, ובאמצעות פירוקם מההקשר והפיכת המקורות הטלוויזיוניים להברות בלבד מרוקן אותם ממשמעותם. החיבור מחדש לכדי משפט משטֵח את המקורות השונים ומסביר את כוחה של העריכה ביצירת מציאות.
בשנת 2001 יצר את העבודה "איוונטר" בה במהלך 4 דקות הוא מבצע ספירת מלאי של כל רכושו בעולם. מרכוש פיזי ועד לאשתו וילדיו. כרשימת מכולת נטולת סדר היררכי.
בעבודתו "אבא" משנת 2002, סולומונס משתמש במושג הבנאלי 'אבא מגונן' כדי לערער על האשליה שהתקשורת מטפחת בנו בדבר יכולתו של הצבא להגן עלינו. בעבודה זו סולומונס עורך ניתוח ופירוק של המושג 'אבא' ושל מערכת יחסיו עם בתו הקטנה על רקע חוויית האינתיפאדה, כשהוא חותר תחת המשמעות הבנאלית של 'אבא', וזאת בעזרת שילוב של קטעי שירה מוקראת עם ריקוד הבת, אל מול החומר הוויזואלי של מחבלות צעירות שמתאמנות ומתכוננות למות.
הוא מנסה לרמוז על אשליית כוחו של אבא להציל את בתו, שאותה הוא מציג בעזרת עריכת וידאו על מסך כחול, המראה את חוסר היכולת שלו להגן על בתו: ידו המתארכת, אפו המתארך וכישלונו כקוסם. הוא משלב חומרים חדשותיים, פרסומות וקטעים מבוימים, שביחד מעבירים את תחושת האבהות בעיצומה של האינתיפאדה השנייה. "סולומונס העביר תחושה מאוד מורכבת של המציאות באותה התקופה, ושל חרדות ההורים לשלוח את הילדים לבית הספר באוטובוסים", שילב חומרי גלם טלוויזיוניים, חומרים בבימוי עצמי וגם תיעוד שלו (הוימן 2020).
"הערב בחדשות" (2006) בה מופיעים גדי סוקניק ויונית לוי בשתיקה מביכה שקשה עבור הצופים. העבודה נוצרה בעקבות שיתוף פעולה עם מקום העבודה של סולומונס. והיא המשך ליצירתו "שתיקותיי המקובצות" (1996) בה במשך 4 דקות מוצגים חומרי גלם של קטעי וידאו שנחתכו מהשידור העוסקים ברגעי הביניים בהם המרואיינים שותקים, נבוכים ולוקחים אוויר לפני שהם מתחילים לדבר ובעצם נחשפים ברגע אינטימי.
בעבודה "יום קניות" (2006) סולומונס עוסק באופן ישיר בשפת הפרסום והמיתוג ובלקסיקון הקולנועי המוגבל שלה. תוך שימוש במיומנויות העריכה שלו ובשפת העריכה הוא מצליח לחתור תחת המסר וליצור דרמה שבבסיסה טרגדיה יום-יומית, מינורית, המעמידה באור פתטי לא רק אותו עצמו אלא גם את השפה החזותית.
בשנת 2008 סולומונס יצר את עבודת הווידאו "הורה" בה מופיעים מאות רוקדי הורה ומסביבם חפצים נשברים. במהלך הווידאו ישנים סולומונס ואשתו במיטתם וביניהם ראש הממשלה, אהוד אולמרט. באותה השנה יצר את "לילה טוב" בה הוא אב המספר לבנו הקטן סיפור לפני השינה והוא נרדם במהלך הקריאה. הילד אט אט מכסה את אביו בדובי הפרווה שלו, עד שהאב נקבר תחתם. אז הילד נכנס למיטה ומקריא לעצמו סיפור ונשכב לישון לצד האב הקבור.
סולומונס מציג את התסכול מן הטקס היומי של השכבת בנו לישון. מטרת העבודה היא לערער את ההייררכייה המשפחתית. חרדתו של הילד מפני השינה, מפני הפּרֵדה מהוריו ומהמשפחה ומפני המפגש עם "מפלצות" הלילה מומרת בעבודה זאת בחרדת "רצח האב" הפרוידיאנית.
באולם מועדי הזיכרון, תצוגת הקבע של האגף לתרבות ואמנות יהודית שבמוזיאון ישראל, מוצגת יצירתו של דורון סולומונס "קָרבּן", יצירת וידאו שצורפה לתצוגה עם חידושה ומציגה את חגיגות יום העצמאות במדינת ישראל. סולומונס משלב בין חגיגות יום העצמאות ברחבי המדינה בשנות האלפיים ובין קטעי ארכיון מן העבר, אך אין מדובר בסרט תיעודי על שמחת החג אלא ביצירה ביקורתית וקוראת תיגר. טקסים מכובדים ומרשימים כמו טקס הענקת פרס ישראל או חידון התנ"ך מובלעים ומוצנעים, ולעומתם חגיגות הרחוב הפופולריות והמנגל מועצמים עד כדי וולגריות. סולומונס קורא לחפש דרכי חגיגה אחרות. מעניין לציין שחיפוש כזה ערכו גם מחנכים ומנהיגים בשנותיה הראשונות של המדינה: הם פנו אל מסורות העבר ומצאו כי מנהגי חג הפסח, הוא חג החירות, הולמים גם את תוכני יום העצמאות. הם ביקשו לערוך סדר משפחתי, להדפיס הגדה אקטואלית, ובתור המאכל הסמלי של החג בחרו בצלי בשר, זכר לקורבן הפסח. המנגל, אם כן, יש לו שורשים עוד בהצעה משנות החמישים לראות בו מאכל סמלי ליציאת העם לחירות ולעצמאות.
בעבודתו שהוצגה בתערוכת הווידאו ארט משפחה מורכבת במרכז סוזן דלל (2014), מחול היומיום (2013), סולומונס מציג פכים מחיי היום-יום של משפחה ישראלית עכשווית – המשפחה שלו. הריטואלים היום-יומיים של כל בני המשפחה מוצגים כנושאי קונפליקט, אך הקונפליקט המרכזי הוא זה של האומן כגבר הנושא בכלכלת המשפחה. הפרנסה מוצגת מייד עם תחילת הסרט בדמות הסלט המעוצב שסולומונס חותך. הסלט נחתך בעשר אצבעותיו, שהביאוּ אל השולחן את האוכל. הסלט מחולק לכל אחת ואחד מחברי המשפחה, ולסולומונס מוגשת אצבעו החתוכה, בתוספת מעט דם כרוטב. בפרפרזה על הביטוי "הכותב בדם ליבו", כך האומן בעל המשפחה יוצר, למרות הדם שהוא מקיז לצורך פרנסה. בהֶרכבה, המשפחה של סולומונס היא לב הקונצנזוס והנורמליות הישראלית: אבא, אמא ושלושה ילדים. אלא שהנורמליות מופרעת עם הדימוי המטריד – סולומונס מפרנס תוך ויתור על חלק מגופו, וגם כאשר כל בני המשפחה הולכים לישון ועוצמים את עיניהם במנוחה של סוף היום, הוא נותר בעיניים פקוחות. אלה מסמלות התפכחות, שנקראת כהבנה ופיענוח של תפקידו בתוך המערכת הקפיטליסטית הישראלית. לא תהיה זו הפעם הראשונה שסולומונס עוסק בקפיטליזם, המיוצג בסרט על ידי העולם המעוצב שמסביבו. סולומונס עצמו, על אף התפכחותו, משלים ומתפקד כשותף פעיל במחול הקפיטליסטי. גם אם אצבעו היא תג מחיר שעליו לשלם, והוא היחיד שנשאר ער בלילה, הוא עדיין משתתף פעיל בריקוד הזה – מחול היום-יום. (גוטליב, 2013).
פונקציית השגיאה
פונקציית השגיאה (באנגלית: Error Function) היא פונקציה שאינה אלמנטרית המופיעה בהסתברות, סטטיסטיקה, משוואות דיפרנציאליות חלקיות והנדסת חומרים. פונקציית השגיאה מסומנת ומוגדרת:
תכונות
פונקציית השגיאה איננה פונקציה אלמנטרית (תוצאה שהוכיח ז'וזף ליוביל), כלומר לא ניתן לבנות אותה על ידי פעולות האריתמטיקה הבסיסיות והרכבה של פולינומים, פונקציית האקספוננט והפונקציות הטריגונומטריות, והפונקציות ההופכיות להן.
טור טיילור של פונקציית השגיאה הוא:
הנגזרת של פונקציית השגיאה היא:
האינטגרל הלא מסוים שלה הוא:
פונקציית השגיאה המשלימה מסומנת erfc(האות C בעבור complementary) ומוגדרת:
פונקציית שגיאה מרוכבת (או פונקציית שגיאה מדומה), המסומנת כ־erfi, מוגדרת להיות:
כאשר היא פונקציית דוסון (Dawson function, אשר יכולה להחליף את erfi כדי למנוע גלישה אריתמטית).
חרף שמה, "פונקציית השגיאה המרוכבת", מחזירה ערכים ממשיים כאשר x ממשי.
שימושים
פונקציית השגיאה מתארת את ההסתברות שמשתנה אקראי בעל התפלגות נורמלית יקבל ערך שמרחקו מהתוחלת קטן מערך פונקציית השגיאה: ניתן לתאר את פונקציית ההתפלגות המצטברת של התפלגות נורמלית בעזרת פונקציית השגיאה:
פונקציית השגיאה מופיעה בפתרון משוואות דיפרנציאליות חלקיות כמו משוואת הדיפוזיה.
אמיר פנואלי
אמיר פְּנוּאֵלי (22 באפריל 1941 – 2 בנובמבר 2009) היה מדען ישראלי, פרופסור מן המניין בתחומי המתמטיקה ומדעי המחשב, חתן פרס ישראל ופרס טיורינג.
הסומש הקטן
הסומש הקטן (רומנית: Someşul Mic; הונגרית: Kis-Szamos) הוא נהר בצפון מערב רומניה הזורם במחוז קלוז' ומהווה אחד ממקורותיו של נהר הסומש. הוא נוצר מהתמזגותם של שני נהרות: הסומש החם (רומנית: Someşul Cald) והסומש הקר (רומנית: Someşul Rece), אשר נובעים ברכס ההרים האפוסניים (רומנית: Munţii Apuseni; הונגרית: Erdélyi-Szigethegység).
אמיר פנואלי
קורות חייו
פנואלי נולד במושב נהלל, בנו של ש"י פנואלי, שהיה מורה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, ולימים מייסד החוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. ב-1945 עבר עם משפחתו לחולון. למד בתיכון "קוגל" בחולון וב"תיכון חדש" בתל אביב.
הסומש הקטן
מאזור ההתמזגות של הסומש החם והקר, הסומש הקטן זורם מזרחה וצפונה דרך העיר קלוז'-נאפוקה ודרך יישובים קטנים נוספים, עד להתמזגותו עם הסומש הגדול (רומנית: Someşul Mare; הונגרית: Nagy-Szamos) באזור העיר דז'. משם נקרא הנהר "סומש".
אמיר פנואלי
קורות חייו
סיים תואר ראשון במתמטיקה בטכניון בהצטיינות יתרה, לאחר מכן עשה דוקטורט במכון ויצמן למדע בהנחייתו של פרופ' חיים לייב פקריס. נושא התזה שלו, שאותה הגיש בשנת 1967, הוא "גאות ושפל באגנים פשוטים". במהלך פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד ובמרכז המחקר של IBM ביורקטאון הייטס החליט להשקיע את מאמציו במדעי המחשב. בשנת 1969 חזר למכון ויצמן ונמנה עם סגל החוקרים בו. בשנת 1973 עבר לאוניברסיטת תל אביב, והקים בה את מסלול מדעי המחשב במסגרת המחלקה למתמטיקה. בשנת 1980 חזר למכון ויצמן, שם עסק במחקר פעיל, הוראה והנחיית סטודנטים עד גיל פרישה.
החל משנת 1999 החזיק משרה באוניברסיטת ניו יורק בארצות הברית, בפקולטה למדעי המחשב, בנוסף לפעילותו במכון ויצמן למדע.
בשנת 2000 הוענק לו פרס ישראל, בשנת 2001 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים‬.
בנוסף לפעילותו האקדמית, פעל פנואלי כיזם בתחום ההיי-טק. בשנת 1971 נמנה עם מייסדי חברת "מיני מערכות", שסיפקה שירותי פיתוח תוכנה לחברת "סאיטקס" ולגופים נוספים, בהם המרכז לטכנולוגיה חינוכית והתעשייה האווירית. במסגרת זו היה מעורב בפיתוח מערכות זמן אמת, מערכות הפעלה ומהדרים.
בשנת 1982 נמנה, ביחד עם עמיתו במכון ויצמן דוד הראל, עם מייסדי חברת "אדקאד". פיתוח התוכנה Statemate בחברה זו זיכה את פנואלי, יחד עם שבעה מעמיתיו, בפרס ACM למערכת תוכנה לשנת 2007. בשנה זו נבחר לעמית ACM.
נפטר בניו יורק ב-2 בנובמבר 2009. בעקבות פטירתו הוקדש לו עמוד השער של גיליון ינואר 2010 של הירחון CACM, כתב העת המרכזי של ה-ACM.
פנואלי היה נשוי לאריאלה ולזוג שלושה ילדים.
ספרים שכתב או ערך
</DIV>
אהרון אלכסנדר
אהרון אלכסנדר (בגרמנית: Aaron (Albert) Alexandre; 1765, בוואריה – 16 בנובמבר 1850, לונדון) היה שחמטאי.
אלכסנדר למד לימודי רבנות והגיע לצרפת בשנת 1793. הוא החליט להפוך לאזרח צרפתי אחרי שנוכח בסובלנות הדתית כמדיניות של המהפכנים. בתחילה לימד גרמנית למחייתו, פיתח המצאות מכניות ושיחק שחמט בשעות הפנאי. בהדרגה השחמט הפך לעיסוקו הראשי. אלכסנדר הציב לעצמו משימה לבנות סקר מקיף על הפתיחות שנותחו עד ימיו, ופרסם את ממצאיו בספר שנקרא "Encyclopédie des échecs" בשנת 1837.
לאחר ספר זה עסק בסקר על סיומי משחקים ובנה אוסף של למעלה מאלפיים בעיות שחמט, שאותו פרסם בשנת 1846 כ"אוסף בעיות השחמט היפות ביותר". הספר פורסם במקביל בצרפתית, אנגלית וגרמנית.
שני הספרים קבעו תקן חדש לגבי תפיסה כוללת וחשפו את הידע הטכני המעמיק של אלכסנדר. בשחמט, כמו ביתר עיסוקיו העדיף אלכסנדר את הלמדנות על פני הביצוע, אך למרות זאת ניצח בדו-קרב את הווארד סטאונטון בלונדון, בשנת 1838 בגיל 73.
תיאודור קריביאנו
תיאודור קריביאנו (ברומנית: Theodor Criveanu, 29 בפברואר 1900 - 1 בינואר 1988) היה עורך דין רומני נוצרי שהציל מאות יהודים בתקופת שואת יהודי רומניה והשואה, והוכר בשנת 2007 על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
אחרי כניסת רומניה למלחמת העולם השנייה על ידי הצטרפותה לפלישה של גרמניה הנאצית לברית המועצות, צ'רנוביץ בוקובינה נכבשה בחזרה על ידי רומניה והמשטר יון אנטונסקו הפרו-נאצי תכנן טיהור האזור מן האכלוסייה היהודית על ידי מעשי טבח וגירוש למחנות וגטאות טרנסניסטריה. ראש העיר הרומני החדש, משפטן מתומכי משטר הימין, ד"ר טראיאן פופוביץ' ושהוכר לימים כחסיד אומות העולם, הצליח לשכנע את השלטון כבערך 15000–20000 מתוך 50,000 יהודי צ'רנוביץ היו "חיוניים" לכלכלת העיר ולחייה המסודרים ויש לפטור אותם (כולל משפחותיהם) מגירוש האימים לטרנסניסטריה. באוקטובר 1941 היה הקצין קריביאנו אחד האחראים על עריכת רשימות אותם היהודים הפטורים מגירוש וה"כשרים" לעבודה כפויה בשירות הכלל בעירם.
בנובמבר 1941 גורשו לטרנסניסטריה כ-29,000 יהודים מצ'רנוביץ. בשנת 1942 אחרי הלשנות ואי שביעות רצון ראשי המשטר, כולל מושל בוקובינה, הגנרל קורנליו קלוטסקו כונסה ועדת חקירה שהאשימה את פופוביץ' ועוד כמה אנשים שפעלו תחתיו בהענקת היתרי שהייה ליהודים "לא חיוניים" בניגוד להוראות המושל והמליצה על שליחתם בפני בית דין צבאי. פופוביץ' הודח מתפקידו. מחליפו הורה על גירושם של עוד 5000 יהודים שהוגדרו כבלתי חיוניים. לאחר מכן נותרו בצ'רנוביץ' כ-15000 יהודים בעלי היתרי שהייה ועוד כ-2000 שהסתתרו או שהשיגו היתרי שהייה מזויפים. קריביאנו נמנה עם אלה שבימי הנהגתו של טראיאן פופוביץ' חתם על היתרי שהייה למאות יהודים, שלא נחשבו על ידי המושל ואנשיו כ"חיוניים" על אף הסיכון הרב לחייו. בין אותם היהודים היו ברטה ואוסיאס הפטר ובנותיהם הילדה ומלווינה.
בעדותה ביד ושם מסרה הילדה הפטר, כי תיאודור קריביאנו העניק היתרי שהייה ליהודים רבים, שלא נחשבו "חיוניים" או זכאים לכך, ובכך הציל אותם מגירוש למחנות הריכוז בטרנסניסטריה. במהלך התקופה נרקם קשר רגשי בין קריביאנו למלווינה הפטר, והוא העביר באמצעותה היתרי שהייה ליהודים שפנו ישירות אליו או אליה.
הכרה והנצחה
ב-8 באוגוסט 2007 התקיים ביד ושם טקס הנצחה והענקת אות חסיד אומות העולם לתיאודור. בנו, זאב קריביאנו, קיבל את המדליה בשמו.
אי-שוויון הממוצעים
במתמטיקה, אי-שוויון הממוצעים הוא אי-שוויון מפורסם הקושר בין הממוצע החשבוני והממוצע ההנדסי של סדרת מספרים סופית. זהו אי-שוויון בסיסי באנליזה מתמטית, ויש לו שימושים חשובים והכללות רבות. את האי-שוויון הוכיח אוגוסטן לואי קושי, וברבות השנים התגלו עשרות הוכחות אחרות.
לכל קבוצת מספרים ממשיים חיוביים מתקיים בשלושת המקרים לא מתקיים שוויון, אלא אם כל המספרים שווים זה לזה.
רקע
אם מספרים חיוביים, הרי שלושת הביטויים מתאימים, בהקשרים שונים, לשמש כ"ממוצע", למשל בכך ששלושתם נמצאים תמיד בין הערך הקטן ביותר לגדול ביותר בסדרה.
הוכחתו של קושי
קושי הוכיח את האי-שוויון G_n\le A_n בשיטה הנקראת לפעמים "אינדוקציה הפוכה":
ראשית, הוא הראה שאם האי-שוויון מתקיים לסדרות בנות n מספרים, אזי הוא מתקיים לסדרות בנות 2n מספרים – ולכן, באינדוקציה (רגילה) הוא מתקיים לסדרות בנות 2^m מספרים, לכל m. בנוסף לכך, הראה קושי שאם האי-שוויון מתקיים לסדרות בגודל מסוים אזי הוא מתקיים לסדרות קטנות יותר. מכיוון שכל מספר קטן מחזקה של שתיים כלשהי, ההוכחה הושלמה.
הצעד הראשון: נניח כי האי-שוויון מתקיים לכל חיוביים. אז כאשר האי-שוויון הראשון נובע מן ההנחה שהאי-שוויון מתקיים לקבוצות בגודל n, והשני מן המקרה n=2.
הצעד השני: נניח כי האי-שוויון מתקיים לקבוצות בגודל n; אם נתונים כאשר m<n, נסמן  ונקבל ולכן.
את האי-שוויון H_n\le G_n אפשר להוכיח בדרך דומה.
הוכחה באמצעות אי-שוויון ינסן
ניתן להוכיח את האי-שוויון באמצעות אי-שוויון ינסן, הקובע כי לכל פונקציה f קמורה. אם משתמשים בפונקציה exp, ומציבים, מתקבל
הכללות
אחת ההכללות החשובות לאי־שוויון מתקבלת מחזרה על כל רכיב a_k מספר פעמים, למשל p_k.
אם חיוביים ו- שלמים חיוביים וסכומם P, אז האי-שוויון הופך להיות באי-שוויון זה אפשר להחליף את המקדמים p_k במספרים חיוביים כלשהם; למשל, כאלה שסכומם P=1. כאשר כל המקדמים שווים ל-\frac1n מתקבל אי־שוויון הממוצעים.
בנוסף, ישנן הכללות לאי-שוויון ממוצעים עבור חזקות שונות: זו פונקציה עולה ביחס ל-\alpha, כאשר x_i אי-שליליים. אי-שוויון הממוצעים מתקבל כאשר \alpha=1 הפונקציה גדולה יותר מכאשר.
פסל בודהה הענק בלשאן
פסל בודהה הענק של לֶשָׁאן (סינית מפושטת: '乐山大佛, פיניין: Lèshān Dàfó) הוא פסל של בודהה חצוב במצוק המשקיף על מפגש הנהרות מין, דאדו וצ'ינגיי בסמוך לעיר לשאן שבדרום מחוז סצ'ואן בסין. זהו פסל הבודהה החצוב בסלע הגדול מסוגו בעולם. ב-1996 הוכרז האזור שבו הוא מצוי אתר מורשת עולמית.
היסטוריה
את חציבת הפסל יזם נזיר בודהיסטי יליד מחוז גוויג'ואו בשם הָאיטונְג (海通), שהיה אב מקדש לִינְגיוּן שעל פסגת הר באותו שם. הסיבה לבניית הפסל הייתה המים הסוערים במפגש הנהרות למרגלות ההר שעליו ניצב המקדש, אשר גרמו לאסונות שיט לא מעטים. הָאיטונְג האמין שפסל בודהה המשקיף על המים ישליט את מרותו על שד המים. הוא אסף תרומות למטרה זו במשך כעשרים שנים, והאגדה מספרת שכשניסו פקידי ממשל להחרים את הכסף אמר הָאיטונְג כי הם יכולים לקחת את עיניו, אבל לא את הכסף ועקר את עיניו.
הבנייה החלה בשנת 713, השנה הראשונה למלכותו של הקיסר שׂוֵאנְג'ונְג משושלת טאנג (618-907), אך לאחר מותו של הָאיטונְג היא נעצרה. כ-70 שנים לאחר מכן החליט הגְיֵאדוּשְׁה (שליט מקומי) לממן את הפרויקט. ממשיכי דרכו של האיטונג, היו שני נזירים, וֵייגָאו ודְזָאנְגְצ'וֹאוּ שתכננו את השיער, הגלימה ומערכת הניקוז המיוחדת של הפסל. הפסל הושלם בשנה ה-19 למלכותו של הקיסר דֶאג'ונְג משושלת טאנג, שנת 803. חציבת הפסל ארכה, אם כן, 90 שנה בסך הכל, ועל פי ההערכה השתתפו אלפי עובדים בבנייתו. במהלך החציבה המסיבית הושלכו כמויות כה גדולות של אבן למימי הנהרות, שאפיקיהם השתנו, ובעקיפין הפסל אכן גרם למים להיות בטוחים יותר לשיט.
במהלך 1,200 השנים מאז השלמתו סבל הפסל מבליה בשל לחות ובשל המים שזרמו מפסגת ההר. מים שהצטברו על בטנו החלישו את המבנה ואפשרו לצמחייה ופטריות לגדול בחלקו העליון של הפסל. במאות האחרונות גרם גשם חומצי להשחרת אפו של הפסל ולכתמים על פניו. ועם זאת, מערכת הניקוז הפנימית בפסל שמרה עליו מפני הרס רב יותר. בנוסף לכך הפסל תוחזק במשך כל שנות קיומו. הוא עבר כמה פעמים שיפוץ, האחרון שבהם בשנים 2001 ו-2002, בעלות של 250 מיליון יואן (כ-34 מיליון דולר). ראשו, כתפיו וגופו נוקו ושופצו, ושכבת בטון שנוספה בתקופה מודרנית הוסרה. סדקים מולאו ומערכת הניקוז שופצה. אלא שזיהום האוויר והשפעת המוני התיירים שמבקרים במקום גרמו לתופעות לוואי בלתי רצויות כדוגמת השחרת אף הפסל שוב, ומאז שנת 2007 עלה לדיון הצורך בשיפוץ נוסף. הפסל עבר בלא נזק את רעידת האדמה החזקה שפקדה את סצ'ואן בשנת 2008.
ב-1996 הכריז ארגון אונסק"ו על האזור הכולל את הפסל ועל אזור הר אומיי כאתר מורשת עולמית אחד בשם "נופי הר אומיי והאזור הנופי של הבודהה הענק של לשאן".
תיאור הפסל
הפסל חצוב באבן חול אדומה בפסגת שִׂילְווָאן (בפיניין Xiluan, "הפניקס הנאחז בטפריו") של הר לִינְגְיוּן (凌云山), 3 קילומטרים מזרחית למרכז העיר לשאן, כ-160 קילומטרים דרומית מערבית לצ'נגדו, בירת מחוז סצ'ואן. הפסל מתאר את דמותו של מאיטריה שבאסכטולוגיה הבודהיסטית מתאר את הבודהה העתידי, כשהוא יושב לבוש גלימה כפולה כשחזהו חשוף וכפות ידיו מונחות על ברכיו, מבטו מצועף, על שפתיו חיוך רחב, והוא משקיף על העיירה לשאן ועל הר אומיי, אחד מארבעת ההרים הקדושים לבודהיזם בסין, במרחק, כששלושת הנהרות, מינג'יאנג, דאדו וצ'ינגיי, נפגשים וזורמים למרגלותיו.
גובהו של הפסל 71 מטרים, כמעט כגובה הגבעה בה הוא חצוב, והוא פסל הבודהה החצוב בסלע הגדול מסוגו בעולם. הפסל גבוה בכמעט 18 מטרים מפסל בודהה הגדול בעמק במיאן. אורך ראשו 14.7 מטרים, רוחב ראשו 10 מטרים, והוא משובץ ב-1,021 שיניונים, כל אחד בגודל של שולחן עגול. פניו עגולות ובהם גבות באורך של 5.6 מטרים המצילות על עיניים מלוכסנות באורך 3.3 מטרים. אורך אפו 5.6 מטרים, שפתיו דקות ואורך פיו 3.3 מטרים. אורך אוזניו המשתלשלות הוא 6.2 מטרים. אורך צווארו 3 מטרים ורוחב כתפיו 28 מטרים. אורך האמה באצבע ידו הוא 8.3 מטרים. גובה שוקו מהברך ועד כף רגלו היא 28 מטרים, ומידות כף רגלו הן 11 מטרים אורך ו-8.5 מטרים רוחב. מערכת ניקוז החבויה בין השיניונים שעל ראשו ובחלקו האחורי של אוזניו, צווארו וחזהו ומגיעה עד כפות רגליו שומרת על הפסל מבלייה.
על הסלע משני צדי הכוך בו מצוי הפסל נחקקו דמויות של מגינים. במקביל לפסל נחצבה במצוק מימינו דרך ובה תשעה פיתולים ו-250 מדרגות המגיעות אל ראש הפסל. תיאור מפורט של בניית הפסל פרי עטו של השליח הקיסרי וֵיי בֶּן מתקופת הבנייה נחקק באסטלת אבן המצויה עד היום במצוק. מרחוק נראה כאילו הפסל הוא חלק טבעי של ההר ועל כן פתגם מקומי אומר "בודהה הוא הר וההר הוא בודהה". זהות זו מקבלת חיזוק מתופעה טבעית. שלושת ההרים: ווּיוּאוּ, לִינְגְיוּן ודונְגְיֵן יוצרים צורת בודהה ישן על גבו, כאשר פסל הבודהה הענק מצוי באזור הלב.
אתרים נוספים
הפסל הוא האטרקציה המרכזית באתר המורשת העולמית "האזור הנופי של הבודהה הענק של לשאן", אבל אתר המורשת כולל אתרים מעניינים נוספים:
סאו ז'וזה דוס פיניאיס
סאו ז'וזה דוס פיניאיס (בפורטוגזית: São José dos Pinhais, יוסף הקדוש של יערות האורן) היא עיר במדינת פרנה בברזיל.
גואגרפיה
העיר שוכנת באזור המטרופולין קוריטיבה ומתגוררים בה כ-270 אלף תושבים. שטח השיפוט של העיר הוא כ- 945 קמ"ר והיא נמצאת בגובה של כ- 900 מ' מעל פני הים, דבר המקנה לעיר אקלים קריר.
בסאו חוסה דוס פינהאיס יש תערובת של האדריכלות של המתיישבים הראשונים ושל האמנות העכשווית. אלפי אנשים מסתובבים מדי יום על המדרכה של רומא XV de Novembro, שם נמצאת כנסיית האם של סאו חוסה דוס פאנחייס. בנוסף לבניין ההיסטורי של הספרייה העירונית שרפנברג של קוואדרוס, ישנו מוזיאון אטיליו רוקו, שיש בו אוסף של יותר מ -10,000 פריטים והמרכז ההיסטורי והתרבותי ז'ואו סנגוליה, שעובר התחדשות לשמירה על מאפייני הזמן. Caminho do Vinho (שביל היין) הוא אחת האטרקציות הכפריות העיקריות של סאו חוסה דוס פינהאיס. שם, ניתן לנסות את היינות המיוצרים, המטבח האיטלקי במסעדות טיפוסיות ובבתי קפה קולוניאליים.
בשטח שיפוטה של העיר שוכן נמל התעופה על שם אפונסו פנה המשרת את קוריטיבה וסביבתה, שבו עוברים יותר מחמישה מיליון נוסעים בשנה. העיר מהווה מרכז תעשייתי חשוב באזור הכולל את מפעלי המכוניות רנו ואאודי ואת חברת הקוסמטיקה או בוטיקאריו.
העיר מחוברת לרשת התחבורה הציבורית של קוריטיבה.
עיט ערבות
עיט ערבות (שם מדעי: Aquila nipalensis) הוא מין עיט במשפחת הנציים.
תיאור
בדומה לרוב מיני הסוג עיט, עיט ערבות הוא דורס גדול בעל כסות כהה.
הנקבה גדולה מהזכר, אבל צבעיהם דומים. משקל הזכר: 2.2-4.6 ק"ג, משקל הנקבה: 3.5-5.5 ק"ג; אורך גוף הזכר: 65-77 ס"מ, אורך גוף הנקבה: 89-75 ס"מ; מוטת כנפי הזכר: 174-199 ס"מ, מוטת כנפי הנקבה: 192-262 ס"מ.
לעיט זה יש מקור חזק וגדול המגיע עד לקו קצה העין, עם נחיר דמוי ביצה. קשתית העין חומה. רוב המקור והדונגית צהובים, וקצהו שחור. כנפיו רבועות, ארוכות ורחבות. בעיט הבוגר, החלק התחתון של הכנפיים זהה בצבע לסוככות העליונות ולבטן או כהה יותר, עם פסים בולטים. על סוככות הזנב העליונות יש כתם לבן, ועל העורף יש כתם בצבע אוכרה, שגודלו משתנה בין פרטים שונים. הצעיר בהיר יותר ובצד התחתון של כנפיו יש פס לבן עבה, שהוא שולי הסוככות התחתונות הגדולות, דבר שמאפשר זיהוי מהיר בין צעירים לבוגרים, ובין צעירים לעיטים אחרים בגודל זהה. בארבע שנות חייו הראשונות עובר עיט ערבות ארבעה שלבים של שינוי מופע:
הגוזל הצעיר מכוסה בפלומה לבנה, אך עד גיל שנה, יקבל צבע חום אחיד, שגוונו בהיר מזה של העוף הבוגר. על הסוככות העליונות כתמים גדולים בצבע אוכרה ושולי הסוככות לבנים לרוב. סוככות הכנף התחתונות לבנות לחלוטין. האברות הם חדגוניות או מפוספסות בדוגמה אלכסונית בהירה.
במהלך השנה השניה נוצות העיט מתבהרות לחום בהיר וכתמי האוכרה על סוככות הכנף העליונות הולכים ונעלמים בהדרגה. אברות הכנף והזנב מפוספסות קלות בדוגמה אלכסונית. בגיל שנתיים העיט הצעיר מתבהר בשנית לגוון בז' כהה, כתמי האוכרה בשולי סוככות היד העליונות יוצרים רצועה דקה מאוד, ואלו שולי סוככות האמה והזנב נעלמות לחלוטין. הפס הלבן בצד התחתון של הכנפיים מתחיל להצטמצם, כאשר כבר מתחילות לצמוח סוככות שבסיסן שחור. האברות מתחילות להתבהר ומציגות פסים לבנים וחומים ברורים.
בגיל שלוש שנים הנוצות מתחילות להתכהות שוב לצבע חום. כתמי האוכרה בקצות סוככות היד העליונות נשארים ויוצרים פס דק. הפס הלבן בצד התחתון של הכנף נותר, אך כל הנוצות הלבנות מוחלפות בנוצות שחורות עם שוליים לבנים. האברות מפוספסות.
בגיל ארבע שנים צבע הנוצות מתכהה, אך עדיין בהיר יותר מהאברות הכהות. פס האוכרה הדק שהיה לאורך סוככות היד העליונות נעלם. הפס הלבן בצד התחתון מתקטע, וסוככות חומות כהות לחלוטין מתחילות לצמוח. עיט הערבות מגיע לבגרות בסביבות גיל 4.
קולו של עיט זה מזכיר את קריאת העורב, אך בעיקרון העיט שקט ואינו משמיע קול חוץ מבתצוגה.
מאפיינים המבדילים עיט ערבות מעיטים אחרים. הדומים לו:
עיט ערבות בוגר שונה מעיטי חורש וצפרדעים בגודלו, במבנה הכנף, מבנה הנחיר וצורת הראש. עיט ערבות קרוב בגדלו לעיט שמש, אבל לעיט השמש זנב ארוך יותר, וראשו שונה בצבעיו. עיט סוואנות הוא עוף פולימורפי עם מגוון מופעים אך מראהו משתנה אך במעט במהלך הגדילה, בניגוד לעיט ערבות, שיש לו ארבעה מופעי גדילה. בנוסף, המופעים הבהירים והאדמדמים של עיט הסוואנות בולטים בצבע הגחון הבהיר שלהם, ומופעים כהים יותר הם בעלי עורף כהה, עם קשתית עין צהובה, בניגוד לקשתית החומה של עיט ערבות. בהשוואה לעיט סוואנות גולגולת של עיט ערבות גדולה יותר ומוארכת יותר בכלל, וקופסת המוח והלסת התחתונה בפרט. עיט הסוואנות קטן מעיט הערבות.
טקסונומיה
עיט הערבות ועיט הסוואנות נחשבו במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 למינים נפרדים. החל משנות ה-50, מספר חוקרים התייחסו אליהם כאל זנים שונים של אותו המין. הסיבה לכך הייתה לרוב פרטים שנראו דומים מאוד. סנואו (1978) ביסס את האיחוד על ההנחה השגויה שעיטי סוואנות הודיים ועיטי ערבות מתרבים לעיתים קרובות זה עם זה. לעומתם, חוקרים אחרים המשיכו להתייחס אליהם כאל מינים נפרדים. לאנסי (1966) החשיב אותם אותם לאלומינים המרכיבים על-מין. בשנות ה-70 וה-80, רוב הצפרים החשיבו אותם למינים נפרדים. הם פוצלו בשל הבדלים בניצוי, בהתנהגות ובמבנה הגוף. על אף הבדלים אלו, במוזיאונים רבים זיהו בטעות עיט ממין אחד כאחד מהמין השני, או בכלל כמין עיט אחר. ברוק ואחרים (1972) טענו שעיטי ערבות מציגים דו-צורתיות זוויגית בולטת יותר בגודל עצמות כף הרגל, אבל מחקר מאוחר יותר מצא הבדלים קטנים יותר.
בעבר סווגו תת-המינים של עיט הערבות כאלו של עיט הסוואנות. ישנם שני תת-מינים מוכרים של עיט הערבות: תת-המין המזרחי A. n. nipalensis ותת-המין המערבי A. n. orientalis. תת-המין המערבי מקנן בצפון אירואסיה באזור המשתרע מחוף הים השחור ועד הרי אלטאי, והמזרחי מקנן מאלטאי ועד הרי חינגאן. ברוסיה, ישנו חיתוך בין תחומי הקינון של שני תת-המינים במרכזי הרי אלטאי. צפיפות התפוצה של עיט הערבות באזור החיתוך נמוכה מאוד, ולכן לא מתרחש ערבוב אינטנסיבי בין תת-המינים.
תת-המין המערבי קטן וצבעו בהיר יותר מתת-המין המזרחי, אך בגלל טווח הגדלים והצבעים הרחב של תת-המין המזרחי והמערבי הבוגרים, ברוב המקרים, לא ניתן לדעת בוודאות לאיזה תת-מין שייך העיט. עם זאת, החל מגודל מסוים (עם מוטת כנפיים של יותר מ-56.8 ס"מ עבור הזכרים ויותר מ-60.5 ס"מ עבור הנקבות) ניתן לזהות אותו בוודאות כשייך לתת-המין המזרחי הגדול יותר.
תפוצה ובית גידול
עיט הערבות מקנן ביערות, מבלארוס במערב ועד טיבט ומונגוליה במזרח. בכל אזור תפוצתו הוא מעדיף אזורים יבשים ופתוחים כמו מדבריות או סוואנות. עיטי ערבות קיננו בעבר גם במזרח אירופה. בשנת 2015 הוכח שהוא מתרבה באזור קטן בטורקיה, אם כי הטווח המדויק, המספרים והמגמות עדיין לא ידועים.
האיומים העיקריים על עיט הערבות הם: תמותה מוגברת עקב התחשמלויות, הרעלה מחומרי הדברה, וציד; צמצום שטח בית הגידול המתאים וזמינות המזון; הרס קינים ותמותת צעירים במהלך שריפות אביב, הסתבכות של גוזלים בחומרי קן מלאכותיים והפרעה על ידי אנשים ובעלי חיים; ציד גוזלים לבזיירות. המין ניצוד באופן לא חוקי בירדן. במרכז אסיה לוכדים גוזלי עיטים, מאמנים אותם לבזיירות ומציגים אותם במופעים לתיירים. ירידה במספר הציפורים והפחתה בשיעור הצעירים הנודדים מעל אילת החלה מיד לאחר אסון צ'רנוביל ב-1986, מה שייתכן שמראה שהמין הושפע מזיהום רדיואקטיבי. מין זה פגיע לתרופה הווטרינרית דיקלופנק, אשר הייתה בשימוש אינטנסיבי בתחום החריפה של המין בפקיסטן ובהודו. הגורמים העיקריים המאיימים על הישרדות המין בישראל הם בזיזת קינים, הרעלות מחומרי הדברה חקלאיים והרס וקיטוע תחומי המחייה.
בסוף המאה התשע-עשרה ובתחילת המאה ה-20 אכלס עיט הערבות שטח עצום המשתרע מדרום הדנובה, בסרביה ומזרח אוקראינה ועד למזרח סין. הגבול הדרומי של אזור הרבייה של עיט הערבות האירופי עבר דרומה לים השחור והכספי. במרכז אסיה קינן העיט ממזרח לטורקמניסטן ומחוץ למדבר קיזילקום. רכסי ההרים של דרום מזרח קזחסטן ומזרח קזחסטן היו מיושבים אף הם על ידי עיט הערבות, אך נכון ל-2015 קיניו מפוזרים באזור באקראיות ולא ידוע מה היה המצב שם בעבר. מעבר לגבולות ברית המועצות, תחום התפוצה של עיט הערבות כיסה את כל מונגוליה, ולכאורה עבר ברצועה צרה לאורך צפון סין ומערבה, עד הרי חינגאן במזרח וייתכן שעד מנצ'וריה, אך משם לא קיימים תיעודים אמינים של קנים.
המין מוגן על ידי אמנת בון, אמנת וושינגטון, ואמנת ברן.
במאי 2013 נמצא עיט ערבות פצוע לאחר שחדר אל כלוב הנשרים בשמורת גמלא כדי לאכול מפגר של עגל. העיט קיבל טיפול ראשוני בשמורה והובהל אל בית החולים לחיות בר של רשות הטבע והגנים והספארי ברמת-גן. העיט סבל מנוצות שבורות, היה חלש ואנמי, ולאחר בדיקות מעמיקות יותר, נמצא חץ מתכת נעוץ בפלג גופו התחתון. החץ, נכנס מאזור הרגל ויצא מהגב, בלט כ-5 ס"מ אל מחוץ לרגל, יצר בליטה קטנה בגב, וגרם לזיהום, דלקות פגיעה ברקמות שריר ואיבוד דם רב. לפי הערכות הווטרינרים, העיט שרד ניסיון ציד באפריקה, ולמרות הפציעה, הוא הצליח לנדוד עד לישראל. לאחר ניתוח וטיפול אנטיביוטי, העיט התאושש במהירות.
התנהגות
עיטי הערבות הם עופות דורסים חברתיים יחסית, שמתקבצים ללהקות קטנות בחיפוש אחר מזון, בשינה, בנדידה, ובקינון. בתעופה, ראשו וצווארו בולטים קדימה. כאשר הוא עומד, עיט הערבות נוטה להיות בתנוחה אופקית יותר מעיט הסוואנות.
עיט הערבות הוא עוף נודד; האוכלוסיות שממזרח להרי אורל חורפות בהודו ובדרום-מזרח אסיה, ואילו האוכלוסיות שממערב להם חורפות במזרח אפריקה ומרכזה. עיטים מאזור הוולגה, הרי אורל והים הכספי חורפות באזור המפרץ הפרסי ובאזורים שונים של אפריקה, ואלה ממרכז קזחסטן חורפות במפרץ הפרסי. מין זה נודד לעיתים קרובות בלהקות גדולות, בניגוד לעיטים אחרים. מרחק הנדידה מקזחסטן יכול להגיע ל-17,000 ק"מ. נתונים דומים טרם נקבעו לגבי עיטי ערבה חורפים מתת-המין המזרחי. בתחילת המאה ה-21 נצפו עיטים בתרדמת חורף בגבולות אתרי הקינון בקזחסטן, אך זו נותרה תופעה אקראית ולא רגילה.
ציד
עיט הערבות ניזון מיונקים קטנים כארנבת, מעופות כמו השתאי, מזוחלים, מחרקים ומפגרים טריים, אותם הוא מוצא בשטחים פתוחים כמו ערבות ומדבריות. עיט הערבות צד לעיתים קרובות טרף מהאדמה תוך כדי הליכה, ולפעמים ממתין בפתח מאורות מכרסמים. הוא אף תועד גונב פגרים מעופות דורסים אחרים. עיט הערבות הוא טורף על, ובכך הוא ממלא תפקיד חשוב בטבע בכך שהוא עוזר לשלוט באוכלוסיות של חיות טרף ולשמור על איזון במערכות האקולוגיות שבהן הוא חי. במונגוליה, תזונתו מורכבת ברובה מנברני ברנדט (Lasiopodomys brandtii). לפי טיורחודז'ייב, ברוסיה, יותר מ-90% מתזונת עיט הערבות הם סוסליקים. סמנוב ואחרים מצאו ב-1962 שאוכלוסיות עיט הערבות והסוסליק משתנות בהתאמה. בכך הוא נבדל מעיט הסוואנות שצד טרף גדול יותר. הבדל נוסף הוא שעיט הערבות לא משתמש בדרך כלל בתעופה אקטיבית תוך ציד ותקיפה.
אחד התנאים העיקריים הקובעים את אתרי הקינון של עיט הערבות הוא נוכחותם של מושבות גדולות של מכרסמים וארנבאים בגודל בינוני, במיוחד סוסליקים קטנים ופיקות. סנאי קרקע גדולים וגרבילים הם טרף לא אופטימלי עבור עיט הערבות. העיט מקנן גם בבתי הגידול של טרף גדול זה, אך לא בקבוצות קינון גדולות או בצפיפות גבוהה, וזקוק לתזונה משלימה של טרף קטן יותר כמו הפיקה, הלמינג או נברן השדות. בבית הגידול של המרמיטה האלפינית, עיט הערבות יכול לקנן רק במקום בו קיים טרף קטן יותר בנוסף, כגון פיקות, סנאים קרקעיים, נברנים או גרבילים.
רבייה
עיט הערבות מקנן ביערות, מבלארוס במערב ועד טיבט ומונגוליה במזרח. באתרי הקינון ברוסיה ובקזחסטן מופיעים העיטים הראשונים באמצע מרץ. עונת הרבייה מתחילה בסוף מרץ בקזחסטן ומתחילה עד אמצע אפריל ברוסיה. מיד לאחר שובו, עיט הערבות מתחיל בטקסי חיזור ומקים את הקן שלו. ניתן לראות תטולות מאוחרות עד תחילת יולי המהוות 5-8% מהאוכלוסייה המקומית בממוצע. הבקיעה המוקדמת ביותר של ביצים בקזחסטן המדברית והחצי מדברית מתרחשת בימים הראשונים של מאי. עיקר בקיעת הביצים בקזחסטן מתרחשת בין ה-10 ל-25 במאי, בערבות הרוסיות השטוחות מ-15 במאי ועד 10 ביולי, ובהרי דרום סיביר מ-1 ביוני ועד 1 ביולי. התעופה הראשונה מתבצעת בקזחסטן מהימים הראשונים של יולי, רובם מ-10 ביולי ועד 1 באוגוסט, ובדרום סיביר מה-1 עד 30 באוגוסט. הנדידה הסתווית של הפרחונים מתחילה בספטמבר, ובאוקטובר גם הציפורים הבוגרות עוזבות את הקינים. לקראת סוף אוקטובר אחרוני עיטי הערבות לנדוד עוזבים את אתרי הקינון ברוסיה, ובתחילת נובמבר אותו הדבר קורה בקזחסטן.
עיט הערבות גמיש בבחירתו במקום לבניית קן. הוא יכול לקנן על הקרקע בין הערבות המישוריות, על צוקים, על עמודי חשמל, במבנים שונים מעשה ידי אדם, בשיחים ובעצים, עד גובה 30 מטר. אם יש מבנים כלשהם העומדים מעל פני הקרקע, כגון סלעים, מצבות וחורבות, הנשר מעדיף לבנות עליהם או תחתיהם את הקן שלו להגנה. בגבעות נמוכות עם מחשופי סלע ובאזורים הרריים, כמעט כל הקנים של עיט הערבות נמצאים על הסלעים או על שיחים כמו הערער. בקני העיט, יש בדרך כלל ריפוד עבה המורכב כמעט תמיד מחומרים מעשי ידי אדם: בד, נייר, חבלים, פוליאסטר וכו'. הוא משמש לעיתים קרובות גם כחומר בניין, וכך גם העצמות של חיות גדולות. דשא קיים בקן רק בדלילות, והוא אף פעם לא יוצר שכבה עצמאית.
מכיוון שתקופת הדגירה מתחילה מהביצה הראשונה, גוזלי העיט שונים בגילם. בתטולות גדולות, הפרש הגילאים בין הצעירים יכול להיות גדול למדי; בתטולה של 3-4 גוזלים, גוזל אחד יכול להיות צעיר משמעותית משאר הגוזלים. הצעירים שוהים בקן 58-65 ימים, והופכים עצמאיים לחלוטין בגיל 75-80 ימים. הגוזלים עפים לראשונה כאשר נוצות הכנף והזנב שלהם עדיין לא מפותחות לגמרי. אלו מתפתחות במלואן כשבועיים לאחר התעופה הראשונה שלהם.
הערות שוליים
<references group="" responsive="1">
ג'וליו דואה
ג'וּליו דוּאֶה (באיטלקית: Giulio Douhet; 30 במאי 1869 – 15 בפברואר 1930) היה גנרל איטלקי, מהוגי רעיון הכוח האווירי. הוא היה מראשי התומכים ברעיון ההפצצות האסטרטגיות בלוחמה אווירית, והיה בן דורם ובן שיחם של הוגים אחרים בתחום זה, ובעיקר בילי מיטשל וסר יו טרנצ'רד.
קורות חייו
דוּאֶה נולד בקזרטה, שליד נאפולי. הוא למד באקדמיה הצבאית בג'נובה, והוסמך כקצין תותחנים. מאוחר יותר למד מדעים והנדסה במכון הפוליטכני בטורינו. בתחילת המאה העשרים התמנה דוּאֶה חבר במטה הכללי. הוא פרסם מאמרים על מיכון הצבא. עם הופעתן של ספינות אוויר באיטליה, ומאוחר יותר תחילת השימוש במטוסים בעלי כנף קבועה, החל דוּאֶה להכיר בפוטנציאל הצבאי של הטכנולוגיה החדשה. דוּאֶה חשש מהטלת מגבלות חריפות על הכוח האווירי הצעיר על ידי מפקדים של כוחות היבשה; הוא החל לקדם את רעיון הקמת זרוע אווירית נפרדת, שתהיה בפיקוד אוויראים. הוא חבר למהנדס המטוסים הצעיר ג'יאני קאפרוני, ויחד ניסו לממש את היתרונות של הכוח האווירי העתידי.
ב-1911 יצאה איטליה למלחמה נגד טורקיה על השליטה בלוב. במלחמה זו נעשה שימוש ראשון במטוסים לסיור, תובלה, הכוונת ארטילריה והפצצה. על דוּאֶה הוטלה המשימה להגיש דין וחשבון שיסכם את הלקחים שנלמדו באותה מלחמה. אחת ממסקנותיו הייתה שהפצצה מגובה רב צריכה להיות תפקידם העיקרי של המטוסים.
ב-1912 קיבל דוּאֶה פיקוד על גדוד התעופה האיטלקי, שבסיסו היה בטורינו. במהלך פיקודו על היחידה כתב חיבור שנקרא "חוקים להפעלת מטוסים במלחמה" – אחת מתורות הלחימה הראשונות שנכתבו בנושא זה. ואולם, בשל כתיבתו זו נחשב דוּאֶה כרדיקל. לאחר תקרית בה הורה על ייצור מפציצים ללא אישור, הוגלה דוּאֶה לפיקוד על יחידת חיל רגלים.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה החל דוּאֶה לקרוא לבנייה מסיבית של הצבא האיטלקי, ובמיוחד לחיזוק והגדלה רבה של הכוח האווירי: הוא הציע לבנות כוח בן 500 מפציצים שיוכלו להטיל בכל יום מטען של 125 טונות של פצצות. ואולם, המנהיגות האיטלקית התעלמה מקריאותיו של דוּאֶה. כשאיטליה נכנסה למלחמה, ב-1915, היה דוּאֶה המום מחוסר מוכנותו של הצבא ומחוסר הכשירות בשורותיו. דוּאֶה התכתב עם הממונים עליו ועם פקידי ממשלה; הוא הביע ביקורת על דרך ניהול המלחמה ויעץ למהלכים בסיוע הכוח האווירי. אחד ממכתביו הפוגעניים ביותר הביא למעצרו והעמדתו למשפט צבאי, בגין הפצת חדשות כוזבות והסתה. הוא נידון לשנת מאסר בכלא צבאי.
גם מכלאו המשיך דוּאֶה לכתוב על הכוח האווירי; הוא השלים רומן על הנושא והמשיך להציע, במכתבים לשרי הממשלה, שבעלות הברית יבנו צי אווירי מסיבי. זמן קצר לאחר התבוסה ההרסנית של הצבא האיטלקי בקרב קפורטו, ב-1917, שוחרר דוּאֶה מכלאו, והוחזר לשירות. בתוך זמן קצר הפך לממונה הראשי במחלקת התעופה בצבא האיטלקי, שם פעל לשיפור הכוח האווירי.
ביוני 1918 עזב דוּאֶה את הצבא, לאחר שבחל בממונים עליו. לאחר שביתת הנשק הצליח דוּאֶה להפוך את פסק הדין שנגזר עליו במשפט הצבאי, והוא קודם לדרגת גנרל. ואולם, הוא לא שב לשירות פעיל, אלא המשיך בכתיבה. ב-1921 השלים את מאמרו רב ההשפעה על הפצצה אסטרטגית, בשם "השליטה באוויר" (The Command of the Air).
אסטרטגיה אווירית
דוּאֶה טוען בספרו שהכוח האווירי הוא מהפכני, מכיוון שהוא פועל בממד השלישי. מטוסים יכולים לטוס מעל כוחות קרקע, שחשיבותם תהפוך להיות משנית. מרחבי השמיים הם עצומים, ולפיכך לא ניתן להתגונן מפני המטוסים; דרך ההגנה היחידה היא התקפה. השליטה באוויר תושג על ידי השמדת חיל האוויר היריב, ולאחר מכן הפצצה בלתי פוסקת של צבאו. השליטה באוויר משמעה, אם כן, ניצחון.
דוּאֶה האמין בהשפעות המורליות של הפצצה מן האוויר. כוח אווירי יוכל לשבור את רצון הלחימה של אומה על ידי הרס "המרכזים החיוניים" של המדינה. צבאות הפכו להיות מיותרים; מטוסים יוכלו לטוס מעליהם ולתקוף מרכזי ממשלה, צבא ותעשייה ללא יכולת למנוע זאת מהם. בחירת המטרות הייתה חיונית לתפיסתו של דוּאֶה, והוא האמין שזו תהיה אחת מיכולותיהם המרכזיות של מפקדי הכוח האווירי. תיעדוף המטרות ישתנה על פי התנאים, אך דוּאֶה האמין שישנן חמש מטרות בסיסיות: תעשייה, תשתיות תעבורה, תקשורת, מרכזי ממשלה, ו"רצון הלחימה של העם". דוּאֶה האמין בחשיבותה המיוחדת של המטרה האחרונה, מכיוון שהאמין בעיקרון של מלחמה כוללת.
האסטרטגיה המרכזית המונחת בכתביו של דוּאֶה, המודל של דוּאֶה, הייתה רבת חשיבות בוויכוחים שהתנהלו סביב השימוש בכוח אווירי ועל מערכות הפצצה אסטרטגית. המודל של דוּאֶה נשען על האמונה שהפצצה אווירית יכולה לגבות מהצד המותקף מחיר כה גבוה, עד שהמורל האזרחי יישבר. שבירת המורל תביא לפרימת המרקם החברתי והרצון להתגונן, ובסופו של דבר ידרשו האזרחים מממשלתם להיכנע. לפי מודל זה, חשיפת חלקים גדולים באוכלוסייה האזרחית לאימת השמדה, או למחסור חמור בצורכיהם, יביא להכנעת האוכלוסייה האזרחית. דוּאֶה טען, שדיכוי המרכזים החיוניים לקיום האזרחי באמצעות הפצצות מן האוויר יהפוך את המלחמה לנוראה כל כך, עד שהאזרחים הפושטים יקומו כנגד ממשלתם, יגרמו לנפילתה, ויבקשו הסכם שלום.
דוּאֶה האמין שבמלחמה אווירית אין משמעות למושג "עורף"; המפציצים יוכלו להגיע לכל מקום, ולהטיל אימה באמצעות הפצצות על מרכזי אוכלוסייה. בספרו "מלחמת - - 19" תיאר דוּאֶה מלחמה דמיונית בין גרמניה לברית צרפתית – בלגית, מלחמה בה יוזמים הגרמנים גיחות הפצצה מסיביות על האוכלוסייה, ומחריבים את הערים עוד לפני שהצד השני מספיק לגייס את צבאו. דוּאֶה האמין שמלחמות העתיד תהיינה קצרות; הצד שיפסיד את השליטה באוויר יעדיף להיכנע ולא להיחשף להפצצות האיומות מן האוויר. במילים אחרות, היעד הראשון במלחמה יהיה השמדת חיל האוויר של האויב, והשמדתו פירושה סיום מהיר של המלחמה.
הדגש מרכזי שנתן דוּאֶה למתקפות האוויר האסטרטגיות גרם להתעלמותו מהיבטים אחרים של הלוחמה האווירית, בעיקר ברמה הטקטית. במהדורה השנייה של ספרו "השליטה באוויר" הוא הביע את הטענה ששימוש במטוסים למטרות טקטיות הוא "חסר ערך, מיותר ומזיק". הוא הציע להקים חיל אוויר עצמאי, שיהיה מורכב בעיקר ממפציצים ארוכי טווח. הוא לא האמין שניתן יהיה ליירט את המפציצים, אך בכל זאת נתן מקום לכוח של מטוסי ליווי שיוכלו להתמודד עם מיירטים. לשיטתו, ההתקפות לא יצטרכו להיות מדויקות; צירוף של פצצות נפיצות, פצצות תבערה ונשק כימי יספיקו כדי להרוס עיר, כאשר יוטלו במסה גדולה מתוך מבנים גדולים של מפציצים.
תגובות, ביקורת, ובחינת התאוריה
התגובות למהדורה הראשונה של "השליטה באוויר" לא היו רבות, אך המהדורה השנייה כבר גררה תגובות ארסיות מצד עמיתיו בצבא, במיוחד מצד אנשי הצי וצבא היבשה. מאידך, חזונו האפוקליפטי של דוּאֶה הלהיב את הדמיון העממי. מחוץ לגבולות איטליה זכה ספרו של דוּאֶה לתגובות מעורבות: בבריטניה היה דוּאֶה מעין תופעה מוזרה, וספרו לא נחשב כחומר קריאה חובה לקציני חיל האוויר המלכותי. לעומת זאת, בגרמניה, צרפת וארצות הברית זכה דוּאֶה לתגובה חיובית בהרבה, וספריו נלמדו, נדונו והוטמעו בחשיבה הצבאית.
במלחמת העולם השנייה ניסה סר ארתור האריס, מפקד חיל האוויר המלכותי הבריטי ליישם את שיטותיו של דוּאֶה. במשך חמש שנים, כחלק ממתקפת האוויר האסטרטגית, יצאו מפציצי הפיקוד למשימות תקיפת ערים בגרמניה. ואולם, לא התחוללה מהפכה שהפילה את המשטר הנאצי, והמפציצים הבריטיים לבדם לא הביאו לניצחון במלחמה. ההפצצות האסטרטגיות של אנגלו-אמריקה על ערי גרמניה היו משמעותיות במובן אחד ומכריע והוא החרבת התעשייה הצבאית הגרמנית, עובדה שהכריעה את המלחמה, הן כמותית והן איכותית - בכך שגרמניה לא הייתה יכולה להצטייד ביצור המוני בטכנולוגיות החדשות שפיתחה. הייתה זאת עובדה מהותית, כיוון שמהלך המלחמה היה כרוך במירוץ חימוש טכנולוגי הדוק ואינטנסיבי כמעט בכל התחומים: באוויר, בים וביבשה. חישוביו של דוּאֶה על כמות הפצצות הנדרשת כדי להחריב עיר התבררו כאופטימיות מאוד. יחד עם זאת, תפיסותיו של דוּאֶה לא נעלמו; עידן הפצצה הגרעינית האיר את רעיונותיו של דוּאֶה באור חדש.
סוף ימיו
דוּאֶה היה מתומכיו של בניטו מוסוליני, וזה האחרון מינה אותו כנציב האווירייה עם עליית המשטר הפאשיסטי לשלטון. ואולם, לאחר זמן קצר העדיף דוּאֶה לעזוב את התפקיד המשרדי ולהמשיך בכתיבה. הוא עסק בכך עד מותו ב-1930.
התעמולה הנאצית
התועמלנים הראשיים של המפלגה הנאצית היו אדולף היטלר, מנהיגה של המפלגה ולאחר מכן פיהרר גרמניה, שהגה את הרעיונות הבסיסיים של התעמולה; שר התעמולה יוזף גבלס, שהיה בין המיישמים האדוקים והקנאים של תורתו של היטלר, ושמערכת התעמולה שיצר סייעה למפלגה הנאצית לעלות לשלטון, ולאחר מכן להחזיק בו, תוך חינוך ההמונים הגרמנים למטרות המפלגה; ובמידה פחותה בהרבה האנס פריטשה.
התעמולה הנאצית סבבה סביב מרכיבים עיקריים אחדים. שניים מהם, והעיקריים שבהם, היו טיפוחו של "מיתוס הפיהרר" לפיו היטלר הוא המושיע המיסטי, שנשלח על ידי האל להושיע את גרמניה בעת צרתה, וכי הוא אדם המגלם את כל התכונות הטובות, ואינו מסוגל לשגות; וכן הטפה אנטישמית שיטתית ורצחנית כנגד היהודים. מרכיבים אלו, כשהם שלובים יחדיו, היו בין הגורמים המרכזיים שאיפשרו את ביצועה של השמדת היהודים ההמונית בשטחי הכיבוש הנאציים.
רקע היסטורי - מפלגות המונים באימפריה הגרמנית ובאוסטריה
התעמולה הנאצית סבבה סביב דמותו של היטלר. במידה רבה מאוד היא פרי יצירתו. הוא שהעניק לה את אופייה ואת מרכיביה הייחודיים. תעמולה זו נמשכה כל עוד היה היטלר בחיים, ונפסקה כמעט מיד לאחר מותו. את הבסיס הרעיוני לתעמולה, ואת הרקע ההיסטורי לרעיונות אלו, יש למצוא בקורות ילדותו ונעוריו של היטלר, ברקע התרבותי והאידאולוגי אליו נחשף בשנות חייו הראשונות בווינה ובמינכן באוסטריה-הונגריה ובאימפריה הגרמנית שלפני מלחמת העולם הראשונה.
היטלר נולד בכפר בראונאו אם אין שבאוסטריה. בין 1907 ל-1913 גר בווינה כשהוא מתפרנס בדוחק מציור גלויות, וחי ב"מקלט לגברים". במאי 1913 היגר למינכן. באוגוסט 1914 התגייס לצבא הגרמני ושירת במלחמת העולם הראשונה.
האימפריה הגרמנית והאימפריה ההבסבורגית בשנים אלו, היו משטרים מלוכניים בעלי צורה מתונה של פרלמנטריזם שעם כל חוסר השפעתו היחסית על מדיניות הממלכה, שימש כבמה סוערת להצגתן של האידאולוגיות החדשות והמסעירות שהתפתחו במאה ה-19 - הלאומיות, הסוציאליזם והקומוניזם. וינה באותם הימים הייתה עיר קוסמופוליטית, מרכז לאידאולוגיות, למפגש בינלאומיים שונים וצורות מחשבה שונות. אל מול המון הלאומים שהתאחדו לאימפריה האוסטרו הונגרית, הגרמנים, ההונגרים, הרומנים, היהודים, האיטלקים, והסלאבים על כל עממיהם - פולנים, צ'כים, רותנים, סרבים, קרואטים ורבים אחרים, ניסה היטלר למצוא את ייחודו, את הגורם המבדיל בינו ובין אבק האדם שהסתופף לצידו במקלט הגברים. במיין קאמפף כתב כי "שנאתי את מערבולת הגזעים שהשתלטה על הבירה. שנאתי את כל ערבוביית העמים הזאת של צ'כים, פולנים, רותנים, סרבים וכולי. ובתוכם זו אבחת החרב המתהפכת של האנושות - היהודים".
הסוציאליזם היה התנועה המרכזית, החשובה, והדינאמית ביותר שבין אלו שהתחרו ברחוב הווינאי והגרמני. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ואחותה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית היו מפלגות המונים, שהצליחו לסחוף את מעמד הפועלים במדינותיהן, תוך שימוש בשיטות תעמולה מודרניות לזמנן. על אף שהיטלר הודה כי נמשך כבחבלי קסם אל תנועת ההמון, נראה לו כי תנועות אלו בוגדות בתנועה הלאומית הגרמנית, וכי הדגש שהם שמים על המעמד אל מול הלאום אינו כפי רוחו. בספרו מיין קאמפף כינה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית - "הזונה מוכת השחין המתעטפת בצדקה חברתית ואהבת אחים".. עם כל זאת, היה היטלר קשוב לתעמולה הסוציאליסטית, וידע לזהות את עיקריה.
התנועות הלאומיות הגזעניות משכו אף הן את היטלר. שתי המדינות רחשו ממפלגות קטנות, גזעניות, בעלות אידאולוגיה פאן גרמנית. כתביהם של הוגים כיוסטון סטיוארט צ'מברלין והפרוטוקולים של זקני ציון שמשו בערבוביה לצד כתבים כמעט פורנוגרפיים שתיארו בפרטי פרטים את היהודים רבי האון, הדומים לקופי אדם, המטמאים את העלמות הגרמניות הבלונדיות. היטלר לא משך את ידו מכתבים אלו, וזרם אנטישמי זה היה אף הוא, במידה מסוימת, מרכיב עיקרי של התעמולה הגרמנית בעידן הנאצי.
עם כל זאת, ההשפעה הגדולה ביותר על היטלר, הן מבחינה מחשבתית, והן כתועמלן, הייתה לפעילי המפלגה הנוצרית-סוציאלית. מפלגה זו שלטה באותם הימים בעיר וינה ובפרלמנט האוסטרי תחת הנהגתו של קרל לואגר, ראש העיר הווינאי הכריזמטי והאנטישמי. לואגר השתמש לצרכיו בסוציאליזם, בדת ובלאומיות, וידע כיצד לכבוש את לב ההמון כתועמלן. היטלר הצעיר הביט בעין בוחנת ובהערצה על לואגר. רבים מהמאפיינים של שלטונו של לואגר בווינה ימצאו את דרכם אל התעמולה הנאצית. כך למשל ייסד לואגר את "גדודי הנערים הנוצרים סוציאלים", תנועת נוער שכללה שימוש במדים, דגלים ותזמורות, מאפיינים שיהיו לימים מזוהים עם התעמולה הנאצית, שעשתה שימוש מסיבי בילדים ונוער, כמו גם בסמלים, בדגלים ובתזמורות.
המפלגה הנאצית - ימים ראשונים
בספטמבר 1919 ביקר היטלר באספה של מפלגת הפועלים הגרמנית במינכן. באספה זו התכנסו 25 איש במרתף בירה, והתווכחו על פוליטיקה. בתוך ארבע שנים הפך מועדון ויכוחים זה של בית הבירה, למפלגה מובילה שניסתה ליטול בכוח את השלטון בבוואריה ולאחר עשר שנים נוספות, למפלגת השלטון בגרמניה כולה. השילוב של התנאים הייחודיים החברתיים והכלכליים של רפובליקת ויימאר אין בכוחו להסביר תופעה זו במלואה, ויש לקחת בחשבון את התעמולה ואת כוחו של היטלר כתועמלן.
המפלגה הקטנה החלה בארגון אסיפות המונים. אסיפות אלו כללו שימוש חלוצי בדגלים ובתזמורות. צבעי המפלגה - אדום ושחור לקוחים בחלקם מהדגל הקיסרי הגרמני הישן. דגל המפלגה נושא את הסמל המיסטי בעל האפקט המהפנט - צלב הקרס. ההצדעה במועל יד כסימן מאחד. המדים, סרט הזרוע, החולצה החומה, הקריאה "הייל", "זיג הייל" ולאחר מכן "הייל היטלר". כל אלו חידושים שחידש היטלר עצמו בימיה הראשונים של המפלגה. היטלר הבין כי יש לפנות אל ההמון, להפוך את היחיד לחלק מן ההמון, ולהפעיל ולגרות את ההמון באופן בלתי פוסק. השילוב של הרעיונות הפשוטים - "בוגדי נובמבר", "הסכין בגב", "עבדות הריבית", "היהודי הוא האויב", עם הסמלים והדגלים יצר הלך רוח משמעותי, שנסחפו רבים אחריו.
בכל אלו לא היה די. מאפיין עיקרי של התעמולה הנאצית הוא הטרור. הפניית ההמון כלפי האויב, ורדיפתו הפיזית. לצד הארגון ה"אזרחי", עמדה תמיד מיליציה חמושה של בעלי אגרוף, ה-SA עליה פיקד ידידו הטוב של היטלר, ארנסט רהם. תפקידם היה לשמור על האחידות והסדר במפגשי הנאצים, כמו גם לפוצץ את מפגשי המפלגות היריבות.
לצדו של היטלר החלו עולים תעמלנים, ועד מהרה התבלט ביניהם יוזף גבלס, סטודנט למדעי הרוח שנסחף אחר היטלר ותעמולתו, והיה עד מהרה לתועמלן הבולט בין אנשי המפלגה, שני אך להיטלר עצמו.
התעמולה הנאצית בימי רפובליקת ויימאר
לאחר הפוטש בבית הבירה הגיע היטלר למסקנה, כי את השלטון במדינה ייקח לא בכוח הזרוע, כי אם בשימוש בכליה של רפובליקת ויימאר, בדמוקרטיה ובפרלמנטריזם כנגדה. בכל אלו שימשה התעמולה ככלי מרכזי.