cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בידו
לאחר 1967
בשנת 1977 התיישב במחנה הצבאי הנטוש הסמוך לכפר (ששימש כבית ספר לקצינים של הצבא הירדני עד 1967), גרעין של מתיישבים יוצאי ברית המועצות. הדבר התאפשר על בסיס צו תפיסה של אדמות "לצרכים צבאיים". באוקטובר 1979 התקבלה החלטת ממשלה, במסגרת המגמה לעבות את ירושלים, על הקמת "מצפה גבעון" (גבעת "חדשה") כיישוב קבע. זאת על סמך הטענה שהקרקע במקום הייתה בבעלות חברת "נחלת ישראל - רמה" ההיסטורית משנת 1921. בינואר 1980, עלו 35 מאנשי הגרעין להתנחל על שטח בן 70 דונם. תושב בית איג'זא, צברי מחמוד אע'רייב, ממנו הופקעו קרקעות לשם הקמת בריכת מים ליישוב, עתר לבג"ץ נגד ההפקעה. במהלך הדיון המשפטי בבית המשפט העליון התברר שבטאבו לא רשומה קרקע על שם חברת "נחלת ישראל - רמה", כי אם כ"רכוש ממשלתי" ירדני, כיוון שהקרקע הופקעה על ידי ירדן בשנות ה-60 לצורכי המחנה הצבאי הסמוך, אך הותר לתושבים במקום להמשיך ולעבד את האדמות. בראשית השליטה הישראלית נתפסה הקרקע הירדנית על בסיס "צו מס' 59", צו צבאי שהוצא לפיו כל הקרקעות והנכסים שהיו בבעלות השלטון הירדני יעברו לידי השלטון הצבאי הישראלי. אע'רייב נאלץ לוותר על קרקע בשטח של 45 דונם, עם זאת הכיר הממשל הצבאי בבעלותו על 24 דונם ו-200 מ"ר ובתי ההתנחלות הוקמו מסביב לבית משפחת אע'רייב.
בלהה ניצן
בלהה ניצן (13 ביולי 1933 – נובמבר 2022) הייתה פרופסור בחוג למקרא שבאוניברסיטת תל אביב; תחום התמחותה היה ספרות קומראן.
בידו
לאחר 1967
במהלך השנים, חלק מאדמות הכפר הופקעו על ידי ישראל לצורך בניית יישובים, ובהם חלקים מגבעת זאב וגבעון החדשה.
בלהה ניצן
ביוגרפיה
בלהה ניצן נולדה וגדלה עד גיל שלוש בפתח תקווה, אז עברה עם משפחתה לכפר סבא. היו לה אח ואחות צעירים ממנה. הוריה, גילה ויצחק גרינברג, החליפו את שם משפחתם לגבעתי עם קום המדינה. אביה עלה ב-1926 מפולין ואימה עלתה ב-1931 מאוקראינה. אביה היה שותף בחברה לכריית בארות; לאחר שסבה עלה לישראל והקים קואופרטיב של שני איטליזים, הצטרף אליו אביה ועבד כקצב. בלהה למדה בבית הספר העממי ע"ש אוסישקין בכפר-סבא ובבית הספר התיכון ע"ש ברל כצנלסון בכפר סבא.
בידו
לאחר 1967
לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B אך 60% מהקרקעות החקלאיות של הכפר סווגו כשטח C.
גדר ההפרדה
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה. צברי מחמוד אע'רייב, עתר לבג"ץ נגד תוואי הגדר שמנתק אותו מהכפר. מצד שני עתרו תושבי גבעון החדשה נגד הצבת שער בגדר הביטחון, במקטע שבין יישובם לבין בית איג'זא. ב-31 ביולי 2006 נדחו העתירות על ידי בית המשפט העליון, לאחר שקבע כי היות שבני המשפחה דחו את הצעת מערכת הביטחון לקבל פיצויים ולעזוב את ביתם, התוואי הנוכחי מידתי וראוי. לאורך השנים אירעו עימותים אלימים בהפגנות נגד הקמת הגדר.
בלהה ניצן
ביוגרפיה
ניצן עשתה את לימודיה הגבוהים מהתואר הראשון לשלישי באוניברסיטת תל אביב. מורה המובהק היה פרופ' יעקב שלום ליכט. הייתה בוגרת תואר ראשון בחוגים למקרא ולהיסטוריה של עם ישראל; בוגרת תואר שני בחוג למקרא, נושא התזה היה: "מגילת פשר חבקוק (1QpHab) ממגילות מדבר יהודה : מבוא" (1976), על כתיבתה זכתה בפרס יעקב הרצוג. עבודת המאסטר התפרסמה כספרה הראשון "מגילת פשר חבקוק ממגילות מדבר יהודה" וראתה אור בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 1986. למדה לדוקטורט בחוג למקרא, נושא הדיסרטציה היה: "התפילה והשירה הדתית מקומראן בזיקתן למקרא" (1990). היא זכתה בפרס תזת הדוקטורט המצטיין של השנה בפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת תל אביב. העבודה התפרסמה כספרה השני (Qumran Prayer and Religious Poetry) שראה אור בשפה האנגלית בהוצאת בריל, ליידן ב-1994 ובשפה העברית (תפילת קומראן ושירתה) בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 1996.
עשתה פוסט-דוקטורט במכון אננברג, פילדלפיה (1992–1993). הייתה עמיתת מחקר במרכז ללימודי יהדות שבאוניברסיטת הרווארד (1997-98). התמנתה למרצה בחוג למקרא של אוניברסיטת תל אביב בשנת 1983, התמנתה לפרופסור חבר למקרא ב-1998. יצאה לגמלאות בשנת 2001, אולם המשיכה ללמד עד 2010. שהתה כפרופסור אורח באוניברסיטת המבורג, גרמניה (2001) ובאוניברסיטת קרל פון אוסייצקי, אולדנבורג, גרמניה (2002–2003).
בלהה ניצן הייתה נשואה ליהושע ניצן, שעבד כמנהל עבודה בחברות מקורות ואזורים.
תחום המחקר
מחקריה של ניצן התמקדו במגילות מדבר יהודה מימי הבית השני, שנתגלו במערות שבסביבות ח'רבת קומראן בחוף הצפון מערבי של ים המלח בשנים 1947–1956. מגילות אלו, הכוללות ספרים וקטעי מקרא, כתבים של עדה יהודית, 'עדת היחד' המזוהה או קרובה לעדת האיסיים, וספרות יהודית אחרת, נכתבו בשלהי ימי הבית השני, כפי שנלמד במחקר פליאוגרפי של כתב היד של המגילות, מחקר ארכאולוגי של גווילי העור, הפפירוסים ואף הנחושת שעליהם הועתקו או נכתבו המגילות, וממצאים של ח'רבת קומראן, שניתן למצוא בהם קשר לתכנים הנלמדים מן המגילות. בהכללה ניתן לומר שכתבים אלו מוסיפים ידע על עולמה של החברה היהודית בארץ ישראל בימי הבית השני, על זה שנלמד עד לגילוי המגילות מן הספרים החיצוניים, מכתביהם של יוסף בן מתתיהו, פילון האלכסנדרוני ומספרות חז"ל הקדומה. כתבי המגילות מרחיבים ומחדדים את הידיעות שהיו בידינו על ההתפלגות שחלה בחברה היהודית, ששאפה לשקם את חיי עם ישראל אחרי החורבן הראשון על יסודות האמונה המקראית, לזרמים בעלי השקפות עולם שונות, פילוסופיות והלכתיות. בהכללה ניתן לומר, כי במגילות משתקפים פרטים מעולמה של היהדות בתקופה שבין מקרא למשנה, מבחינות פוליטיות ודתיות שעמם התמודדה היהדות בתקופה זו, ומבחינת התמורות שחלו בלשון העברית, מזיקה בסיסית ללשון המקרא, לשינויים צורניים הניכרים מאוחר יותר, בלשון המשנה.
ספרים
ספרה הראשון, מגילת פשר חבקוק ממגילות מדבר יהודה, שפורסם בשנת 1986, דן בתופעה של ספרות הפשרים מקומראן. הפשר הוא אחת מדרכי הלימוד הדרשני של המקרא שהונהג בקרב עדת היחד מקומראן לאחר הפסקת הנבואה השליחית, שדובריה מסרו לעם נבואות שקיבלו כביכול ישירות מכוחות אלוהיים. הצורך בהמשך ידיעת המסרים האלוהיים להבנת המציאות ההיסטורית הבתר-מקראית מצא את פתרונו בהנחה הרמנויטית אפוקליפטית הגורסת שדברי המקרא הם על–זמניים, ובדבריהם אצורים רזים מסתוריים על העתיד להתקיים לדורות, שניתן לגלותם. הפשרים שהונהגו בעדת היחד מקומראן נועדו לגלות מסרים אלו תוך עיון חדש בנבואות המקראיות בשיטות דרשניות שונות המתאמות בין דברי הנבואות למציאות המתרחשת בדורות מאוחרים להם. הקניית אמינות דתית לדברי הפשרים נעשתה בטענה שהם נמסרו לאדם נבחר, "אשר הודיעו אל את כול רזי דברי עבדיו הנביאים" כדברי הפשר לנבואת חבקוק ב, ב (פשר חבקוק, טור ז, שורות 3–5). לאמינותם ההיסטורית של הפשרים למאורעות זמנם, הידועים מעדויות אחרות, תרמו דרכי יצירתם בזיקתם לבסיסם המקראי.
מגילת פשר חבקוק, שנתגלתה במערה 1 לגילוי המגילות (סימנה הקטלוגי 1QpHab), היא השלמה והשיטתית ביותר בין מגילות הפשרים לדברי נביאים שנתגלו מאוחר יותר במערה 4. דרכי יצירתם של הפשרים בזיקתם לבסיסם המקראי הנטוע בנסיבות ימי הבית הראשון, נתפשו כרזים מסתוריים, שגילוי הגשמתם ההיסטורית במאורעות בימי הבית השני, הוא פתרונם האפוקליפטי, הוא פשרם.
ניצן פיתחה והרחיבה את המעקב אחר דרכים דרשניות אלו, שהחל במחקר הראשוני של מגילת פשר חבקוק. בכך התברר כי האמינות של דברי הפשרים נעשתה לא רק בתעוד של מילות הנבואה בדברי הפשר, בתיאור העברת המאורע הכתוב בנבואה למאורע עתידי בדברי פרפרזה למילות הנבואה, או בקריאה שונה של דברי הנבואה, בהם טכניקות המשמשות במדרשי חז"ל, אלא בשיטות מורכבות יותר, המתייחסות לא רק לפרטים בדברי הפשרים, אלא למבנה ולמשמעות השלמה של הפשר. כגון: שימוש בגרסאות שונות של הכתוב המקראי (כגון, גרסאות המוכרות בתרגום השבעים) ובריבוי משמעויות למילותיו, המאפשרות להרחיב את הבסיס המקראי לגילוי מאורע שלם מימי הבית השני. כמו כן, ניצן עמדה על השימוש במערכת אסוציאטיבית מגוונת, המסתמכת על כתובי מקרא נוספים על אלו שבפסוק הנפשר, ומעמיקים בכך את משמעות דברי הפשר בהתאמתם למאורעות מימי הבית השני, או לאלו הצפויים להתקיים באחרית הימים, ועוד. מחקרה של ניצן דן אף במבנה הספרותי של הפשרים, הכתובים במקצב שקול בזיקה לדברי המקרא הנפשרים, ותורם בכך למהימנותם.
הגישה הפרשנית - ספרותית ליצירת מהימנות לפשרים בזמנם, כביטויה במגילת פשר חבקוק, ניכרת גם במגילות פשרים לדברי נבואה אחרים שנתגלו במערה 4 מקומראן, וניצן רמזה לכך בפירושה המפורט למגילת פשר חבקוק בחלקו השני של ספרה. למחקרה חשיבות היסטורית וספרותית במעקב על שיטות המדרש הפרשני למקרא ברלוונטיות שהוא מקנה למקרא לדורות, מטרה שהמשיכו בה חז"ל. עם זאת, חקר תולדות המדרש למקרא חייב להיעשות תוך כדי תשומת לב להבדלים במטרותיהם ובשיטותיהם של הפשרים מקומראן לאלו שבמדרשי חז"ל.
ספרה השני של ניצן, 'תפילת קומראן ושירתה' (1996), תורגם ועובד לאנגלית בשם Qumran Prayer and Religious Poetry, שהופק בהוצאת בריל, ליידן (1994). ספר זה נכתב לאחר פרסום טקסטים ליטורגיים ופיוטיים שנתגלו במערה מס' 4 מקומראן בסדרת הפרסומים של מגילות מדבר יהודה Discoveries in the Judaean Desert כרך שביעי ב-1982, והחיבור 'שירות עולת השבת' שפורסם בידי קרול ניוסם ב-1985. חיבורים אלו שהגיעו לידינו בנוסף למזמורים, אמירות לטקסים כיתתיים, וקטעי תפילות שנתגלו כבר במערה מס' 1 מקומראן, אפשרו לעמוד על הנסיבות למעבר מתפילות מזדמנות בימי בית ראשון, שנלמדו מן המקרא, לראשיתה של התפילה הקבועה, שנחשבה בידי מחבריה ומקיימיה מעדת היחד הקומראנית כשקולה לפולחן הקרבנות, שבו לא השתתפו חברי העדה בשל ביקורת על טהרתה ועל זמניה.
יתרה מכך, סדרי התפילות הללו שנועדו לזמנים קבועים – ימי השבוע, שבתות, ימי חג ומועד – כתובים בשיטות ספרותיות, המלמדות על ההתפתחות שחלה ממבנה התפילות המקראיות לליטורגיה קבועה, שנקבעה סופית בתפילת ישראל רק בימי הגאונים.
עיקר תרומתו של מחקרה של ניצן בספר זה לחקר תולדות התפתחות התפילה בישראל הוא בהבהרת שלבי המעבר לתפילה קבועה, כפי שנתגלו במגילות הליטורגיות מקומראן. שלבים אלו כוללים: (א) סדר עתים לברכות לאל, החל ממועדי היממה עד למועדים השנתיים, ואלו הולמים את מועדי פולחן הקרבנות. (ב) עריכת התפילות בדפוסים קבועים, המכתיבים את העקרונות של ניסוח התפילות הקבועות, בעיקר בקביעת נוסח הברכה לאל בלשון 'ברוך' ומקומו בתפילה. בעניין זה ניכרת התפתחות מן המקרא, שם עדיין לא קיים עיקרון זה, אלא בסופי הספרים המרכיבים את ספר תהלים, ואפשר שזאת בעריכה מאוחרת של המקרא, דרך מגילות קומראן, שם לכל סדר תפילות דפוס קבוע נפרד, ועד לתפילת ישראל בה קבעו חז"ל דפוס אחיד לברכות בניסוח הפתיחה והחתימה של כלל התפילות.
ממצאי התפילה הנסקרים בספר זה הם תפילות מסוגות שונות ששימשו את עדת היחד, והן הולמות את השקפת עולמה הדואליסטית. בהם אמירות ששימשו בטקסים שונים של העדה. כגון ברכות לבני אור וקללות לבני חושך המבוססות על דגם ברכת הכוהנים המקראית (במדבר ו, כד-כו) ועל ניגודה; תחינות והודיות שנועדו לאמירה במלחמת אחרית הימים בין בני אור לבני חושך; שירות הנאמרות בשיתוף אנשי העדה בארץ עם מלאכים בשמים בשבתות, בזכות טהרת אנשי העדה מכל טומאה, המשקפות מיסטיקה קדומה לזו של 'יורדי המרכבה' הרבניים, שהתיימרו להגיע אל כיסא הכבוד השמימי; ואמירות מאגיות להגנה מפני פגיעתם של רוחות דמוניות בהסתמכות על כוחות אלוהיים, ולא על השבעות של כוחות דמוניים כבטקסטים מאגיים עממיים.
הנסיבות הללו שבהן נועדו לשמש תפילות קומראן וברכותיה קשורות בהתפתחויות היסטוריות שחלו בימי בית שני, ובהן גם השפעות זרות שאליהן נחשפה היהדות לאחר חורבן הבית הראשון. לתפילות וברכות אלו ערך חשוב בחקר התפתחות הליטורגיה היהודית במהלך ההיסטוריה.
ספרה השלישי של ניצן, 'הגות ומעשה במגילות קומראן: תאולוגיה, חכמה, חוק ופרשנות המקרא' יצא לאור ב-2014 בהוצאת יד יצחק בן-צבי. ספר זה הוא אסופה של מבחר מאמרים של ניצן, שהתפרסמו בבמות שונות, רובם בתרגום מאנגלית לעברית, ובעיבוד המעדכן אותם להתקדמות שהושגה בחקר המגילות. עשרת המאמרים הכלולים בספר זה ערוכים בארבעה שערים: שער א: ההגות של עדת היחד; שער ב: הגשמת ההגות בתורת החיים של אנשי עדת היחד; שער ג: תפיסת עדת היחד את מעמדה בעם ישראל; שער ד: פרשנות המקרא במגילות קומראן.
ההדרה של טקסטים ממגילות קומראן
מאמרים ניצן פרסמה עשרות מאמרים בנושאים שונים של חקר מגילות מדבר יהודה ממערות קומראן.
פרוג'ינה
פרוג'ינה (באיטלקית: Perugina) היא חברת ממתקים הפועלת בעיר פרוג'ה שבאיטליה. נחשבת לאחת מחברות הממתקים החשובות באיטליה.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1907. מאז שנת 1939, כאשר השתתפה בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939), רכשה מעמד בינלאומי. פרוג'ינה מייצרת מגוון רב של מוצרי שוקולד וסוגים רבים של מוצרי נוגט (כגון ממתקים העשויים מסוכר, מדבש, מאגוזים קלויים (שקדים, אגוזי מלך, פיסטוק חלבי ואגוזי לוז) ולעיתים גם מפירות מסוכרים (קצוצים), וכן עוגיות ביסקוטי, המכילות אגוזים ולעיתים מתובלות בטעם אניס. לקראת חג הפסחא פרוג'ינה מייצרת ביצי פסחא עטופות בנייר אלומיניום.
אחד ממוצריה המפורסמים של החברה הם ה"באצ'י" (Baci), שפרושו המילולי הוא "נשיקות". אלו שוקולדים הממולאים באגוזי לוז ועטופים באגרות שרשומים עליהן היגדי אהבה בשפות שונות.
חברת פרוג'ינה היא כיום חלק מחברת נסטלה.
האקדמיה הבריטית
האקדמיה הבריטית (באנגלית: The British Academy) היא האקדמיה הלאומית בממלכה המאוחדת למדעי הרוח ולמדעי החברה, שנוסדה על ידי כתב זכויות מלכותי ב-1902 וממוקמת בלונדון, בירת בריטניה. האקדמיה היא מוסד אוטונומי ובלתי תלוי. האקדמיה מנוהלת על ידי המועצה שלה. מועצת האקדמיה מורכבת מהנשיא, סגני הנשיא וחמשה עשר חברים רגילים. נשיאת האקדמיה הבריטית הנוכחית, היא פרופסור ג'וליה בלק והיא האישה השנייה בתפקיד. בנוסף למועצה, לאקדמיה יש מספר ועדות העוסקות במדיניות השקעות, פיתוח, מלגות, מחקר ומדיניות מוסדות להשכלה גבוהה, מדיניות ציבורית, יחסים בינלאומיים, מכוני מחקר בריטיים בינלאומיים וועדות פרסים מיוחדות.
המימון לאקדמיה הבריטית מתקבל מהמחלקה לעסקים, אנרגיה ואסטרטגיה תעשייתית (BEIS) בממשלת בריטניה, מארגונים תומכים ותורמים פרטיים.
האקדמיה הבריטית מעניקה מגוון מענקים ומלגות לתמיכה במחקר אקדמי, פיתוח קריירה במגוון תחומי מדעי הרוח והחברה. הזדמנויות המימון מכסות מחקרים בריטיים ובינלאומיים מרמת הפוסט-דוקטורט ומעלה, ותומכים ברעיונות הטובים ביותר,ב חוקרים ובמשאבים אינטלקטואליים. הפרסומים האקדמיים של האקדמיה הבריטית מספקים תיעוד ייחודי של המחקר בממלכה הבריטית במדעי הרוח והחברה, עם מסורת של מצוינות שנמשכת למעלה ממאה שנה. פרסומי האקדמיה כוללים; דוחות וסקירות שנתיות, ספרים, ירחון אונליין של האקדמיה, סקירה של האקדמיה הבריטית, מלגת האקדמיה הבריטית אונליין, מונוגרפיות, זיכרונות ביוגרפיים של עמיתי האקדמיה, רשימה היסטורית של פרסומי האקדמיה, פרסומים מדעיים של מומחים, בלוג, ודו"ח עבודת המדיניות והמחקר של האקדמיה לתועלת הציבור ורווחת החברה. כמו כן, האקדמיה מעניקה בכל שנה, בעונת הסתיו, מגוון פרסים ומדליות להכרה בהישגים במדעי הרוח והחברה, המוענקים על פי המלצת ועדות מומחים. האקדמיה מקיימת אירועים המציגים את המחקר והחשיבה האחרונים במגוון נושאים והפעילויות הכוללות; פרויקטים, דיונים, הופעות, הרצאות, כנסים ודיוני מדיניות. הפעילויות מתקיימות בלונדון ובכל רחבי בריטניה. באקדמיה הבריטית יש ספרייה המכילה מעל 13,000 ספרים במדעי הרוח ומדעי החברה. האקדמיה היא גם האפוטרופוס של מעל 100 יצירות אומנות של אוספים ואמנים בריטים במגוון טכניקות, המוצגות באקדמיה הבריטית. לאקדמיה הבריטית יש תוכנית אסטרטגית בתחום מדעי הרוח והחברה לשנים 2018 -2022, חמשת היעדים האסטרטגיים של התכנית הם:
עמיתי האקדמיה
האקדמיה הבריטית מונה כ-1,400 עמיתים (נכון לשנת 2020) וחברותם באקדמיה הבריטית מקנה להם יוקרה אקדמית גבוהה ואת הזכות להשתמש באותיות FBA לאחר שמם. בכל שנה, האקדמיה הבריטית בוחרת עמיתים בשלוש קטגוריות מעמד: עד 52 מלומדים מצטיינים תושבי בריטניה (בעת בחירתם), בעלי הישגים בכל ענף של מדעי הרוח והחברה הנבחרים כעמיתים (בקטגוריה זו יש מעל 1,000 עמיתים), עד 20 מועמדים מחוץ לבריטניה יכולים להיבחר כעמיתים (בקטגוריה זו יש מעל 300 עמיתים), ובנוסף האקדמיה יכולה לבחור עד ארבעה חברים כעמיתי כבוד (בקטגוריה זו יש 31 עמיתים). עמיתי האקדמיה נבחרים לאחד הענפים של מדעי הרוח או מדעי החברה הבאים: {{טורים
מדעי הרוח
}}
נשיאי האקדמיה
להלן רשימת נשיאי האקדמיה (נכון ל־2020):
מזכירי האקדמיה
להלן רשימת מזכירי האקדמיה (נכון ל־2020):
היינריך שיף
היינריך שיף (בגרמנית: Heinrich Schiff; 18 בנובמבר 1951 גמונדן, אוסטריה - 23 בדצמבר 2016, וינה) היה צ'לן ומנצח אוסטרי.
חייו
שיף למד נגינה בצ'לו אצל טוֹבּיאַס ְקֵינֶה (Tobias Kühne) ואנדרה נאווארה והופיע לראשונה כסולן בווינה ובלונדון בשנת 1971. הוא למד ניצוח אצל הנס סווארובסקי והופעת הבכורה שלו כמנצח הייתה בשנת 1986.
שיף היה מנהל אמנותי של נורת'רן סינפוניה משנת 1990 עד 1996, והקליט עמה לחברת NMC. כמו כן היה המנצח הראשי של הפילהרמונית של קופנהגן בדנמרק מ-1996 עד 2000, ושל תזמורת מוזיק קולגיום של וינטרטור בשווייץ.
בשנת 2004 מונה שיף למנצח התזמורת הקאמרית של וינה וכיהן במשרה זו משנת 2005 עד 2008. בשנת 2008 פרש ממשרתו עקב בעיות בריאות.
שיף ניגן בצ'לו "מארה" של סטרדיוואריוס משנת 1711 ובצ'לו "היפהפייה הנמה" שבנה דומניקו מונטאניאנה בוונציה בשנת 1739. ההקלטה שלו לסוויטות הצ'לו של באך זכתה לפרסים, וההקלטה שלו לקונצ'רטי של שוסטקוביץ' זכתה ב"גראן פרי די דיסק" (Grand Prix du Disque) ההקלטה שלו לקונצ'רטו הכפול של ברהמס עם פרנק פטר צימרמן ווולפגנג זאוואליש זכתה ב"פרס התקליט הגרמני" (Deutscher Schallplattenpreis). מלחינים שונים כתבו קונצ'רטי לשיף, בהם ג'ון גאסקן ופרידריך צֶרְהָא (Friedrich Cerha) בין תלמידיו רודי שפרינג.
בית אנגל
בית אנגל הנמצא בלב תל אביב, בשדרות רוטשילד 84 פינת רחוב מזא"ה, הוא בניין מגורים בסגנון הבינלאומי (באוהאוס) שתוכנן על ידי האדריכל זאב רכטר ב-1933. הבניין מהווה את אחד המבנים הידועים של העיר הלבנה ואבן דרך חשובה בהתפתחות האדריכלות הישראלית כבניין הראשון על עמודים.
אדריכלות
רכטר, שחזר מלימודי אדריכלות בפריז ב-1932, הושפע רבות מגישותיו של המודרניסט לה קורבוזיה. בעוד מרבית אדריכלי התקופה הושפעו מבית ספר הבאוהאוס הגרמני, הביא איתו לארץ רכטר את גישותיו הייחודיות של לה קורבוזיה במסגרת התנועה המודרנית באדריכלות אשר באה לראשונה לידי ביטוי בבית אנגל. הבניין הושפע ישירות מוילה סבואה שנבנתה רק שנים ספורות קודם לכן ורעיונות נוספים אשר יישם לה קורבוזיה מאוחר יותר ב"יחידת המגורים".
הבניין נקרא על שם בעלת הבית הגב' שרה אנגל (1897-1964) עולה חדשה מאנגליה שביקשה להקים בית דירות איכותי לצורכי השכרה. היא אף התגוררה באחת הדירות. הוא תוכנן על מגרש בגודל כפול בצורת האות "ח" הפתוחה לכיוון רחוב מזא"ה ויוצרת חצר פתוחה קטנה בחזית הבניין. העמדתו על עמודים יצרה עבור הולכי הרגל ברחוב תחושה של המשכיות החלל ורציפות של הצמחייה שהמשיכה מתחת לבניין. על קבלת היתר הבנייה היה מאבק ממושך בין האדריכל ועירייה שסרבה תחילה לנכות את שטח הקומה המפולשת מאחוזי הבנייה אך לבסוף השתכנעה בחשיבותה ואישרה בהמשך קומות מסוג זה באלפי בניינים נוספים. במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה קומת העמודים כמפקדה בריטית זמנית.
האדריכל זאב רכטר שכר לעצמו בבית זה דירה מרווחת לאחר השלמתו ובין דייריו המפורסמים נמנים גם האחים שמיר, מחלוצי הגרפיקה בארץ ישראל, הפיזיקאי עמוס דה-שליט ואדיס דה פיליפ, מייסדת האופרה בתל אביב.
השפעה
הבנייה על עמודים אשר יוצרת "קומה מפולשת" הייתה מקובלת מאוד בבנייה הישראלית מאז בית אנגל ועד למעשה שנות ה-80 וה-90 ורבים מבנייני המגורים בכל רחבי הארץ נבנו על עמודים. יש גם המכנים את בית אנגל כ"בניין שהעמיד את תל אביב על הרגליים".
אולם, הצלחתו של בית אנגל כבניין מגורים בראשית שנותיו לא המשיכה כייעודה המקורי. בניינים רבים שנבנו על עמודים מאוחר יותר ייעדו את הקומה לחניית מכוניות והגידור ההיקפי סביב כל המגרש, דבר שנעדר מהבנייה של שנות ה-30, הפך את הקומה המפולשת לאזור פונקציונלי בלבד ולא כחלל איכותי הממשיך את המרחב הציבורי. כיום, גם בעידודה של תמ"א 38, נסגרות קומות מפולשות רבות וניתנות הקלות בנייה רבות לבניינים המבקשים לסגור את החלל שמתחתם בקירות.
הבניין כיום
לאחר שנים ארוכות בהן הוזנח וחזיתות הבניין הלבנות האפירו, בינואר 2019 הושלם תהליך שימור קפדני בן ארבע שנים למבנה על ידי משרד השימור אמנון בר אור טל גזית אדריכלים בע"מ. כחלק מתוכנית השימור וחלק מהגדרתו כמבנה לשימור מחמיר פורקו כלל התוספות שנוספו לבניין במהלך השנים: שופצו כלל הדירות, נפתחה מחדש קומת העמודים האיקונית שנסגרה על ידי לבני סיליקט ושימשה כמקלט בהפצצות על תל אביב במלחמת העולם השנייה ונוספו לו מספר דירות חדשות. לאחר מספר ניסיונות שכשלו להסב את שימושו לכדי מלון בוטיק, הבניין משמש כיום כבניין מגורים ובו דירות יוקרה.
כפרה עליך
כַּפָּרָה עָלֶיךָ (או כַּפָּרָה עָלַיִךְ, כַּפָּרָה עֲלֵיכֶם בקיצור: כַּפָּרָה או כפרע - כשבכל המקרים המילה "כפרה" נהגית במלעיל) הוא ביטוי בעברית ישראלית שמקורו במרוקאית יהודית. המונח מהווה ביטוי של חיבה ונגזר במקור ממנהג הכפרות ביהדות בערב יום הכיפורים. משמעות הביטוי "כפרה" כיום היא "מותק", "יקיר" או "אהוב".
מקור הביטוי
המילה כפרה, כמעין מילה נרדפת למחילה, מופיעה בנוסח זה במשנה, שם נאמר על אדם העומד למות:
בתנ"ך מדובר רבות על כך שאדם צריך לכפר על עוונותיו, לרוב על ידי הקרבת קורבנות. במקרים שונים בדתות האברהמיות שונות, כמו במנהג תרנגול הכפרות של יום כיפור, עולה הרעיון שאדם, חיה או חפץ יקבל על עצמו את עונשו של אדם כלשהו, בעבור החטאים והעוונות אותם ביצע.
כבר במשנה קיים אזכור של המונח, בדומה לצורתו הנוכחית, כאשר אדם אומר שהוא יהיה כפרת חברו:
במסכת קידושין בתלמוד הבבלי (דף לא, עמוד א) מופיע הביטוי כביטוי של כבוד כלפי אביו או רבו המובהק של אדם: "הריני כפרת משכבו", ביטוי זה לאחר מכן הובא כפסק הלכה בספר ההלכה "שולחן ערוך", בחלק "יורה דעה" (סימן ר"מ, סעיף ט').
עם השנים היה הביטוי "כפרה עליך" או בקיצור, "כפרה", לנפוץ בישראל.
בשירה
לביטוי זה אזכורים רבים בשירה, בעקבות השימוש הנפוץ בביטוי.
בנימין קלמנזון
ביוגרפיה
גדל בשכונת נווה שאנן בחיפה. בנעוריו למד בתיכון רגיל ואחר כך בישיבה תיכונית בנתניה. בתקופת לימודיו בישיבת הכותל הפך לתלמידו של הרב שג"ר, אז ר"מ דומיננטי בישיבת הכותל, והשפעתו עליו רבה. בהמשך עבר עם קבוצה מתלמידיו של הרב שג"ר ללמוד בישיבת מקור חיים בירושלים. הוסמך לרבנות על ידי הרב עובדיה יוסף.
שימש כר"מ בישיבת ההסדר קריית שמונה ובישיבת הכותל. בשנת 1987 הקים עם הרב עמי עולמי כולל בעתניאל שהפך בסופו של דבר לישיבת ההסדר עתניאל שהרב קלמנזון עמד בראשה. בשנת 1993 הזמין את הרב רא"ם הכהן לכהן איתו כראש הישיבה. באוקטובר 2021 הודיע על פרישה מראשות הישיבה ומעבר לתפקיד נשיא הישיבה. מלמד מחשבת ישראל במכללת הרצוג.
חיים אישיים
נשוי ליוכי, פסיכולוגית במקצועה. מתגורר בעתניאל ואב לשישה ילדים. גיסו מיכאל מרק, היה מנהל הישיבה, עד הירצחו בפיגוע ירי בראשית יולי 2016. גיס נוסף הוא פרופ' צבי מרק.
גישתו הדתית
הרב קלמנזון שם דגש על קשר אישי עם תלמידיו ולימוד תורה מתוך אהבה. לימוד הגמרא שלו מאופיין בעיון מן המקרא ועד לפסקי ההלכה בימינו. בפולמוס על שיטת הרבדים תמך בשיטה זו ובד"ר פנחס היימן.
זיכרון השואה
הרב קלמנזון היה דוקטורנט להיסטוריה ומחשבת ישראל, אך לא סיים את עבודת הדוקטורט שלו. הוא משמש כחבר במועצה הפדגוגית של בית הספר להוראת השואה וכמדריך סיורי קבוצות של נוער ומבוגרים לפולין. אביו של הרב קלמנזון איבד את כל משפחתו בשואה.
לקראת תשעת הימים וצום תשעה באב ה'תשס"ט, הוציא את הספר "על מה אבדה הארץ - עיונים באגדות החורבן", העוסק בניתוח ספרותי והיסטורי של אגדות חורבן בית שני במסכת גיטין. הספר מבקש לראות את הרלוונטיות של הרעיונות שבאגדות בימינו. בהקדמתו כותב הרב קלמנזון כי לאחר חזרתו של עם ישראל לארץ ישראל יש צורך לשוב ולעיין בדברי האגדה של חז"ל, תחום שנזנח במהלך הדורות.
הקרן לירושלים
הקרן לירושלים (באנגלית: The Jerusalem Foundation) היא קרן עירונית הפועלת על מנת "לסייע בצמיחתה של ירושלים כעיר מודרנית, סובלנית, פלורליסטית, תרבותית, בעלת חוזק כלכלי וקהילות מגוונות". מאז היווסדה ב-1966, גייסה הקרן למעלה מחמישה מיליארד שקלים, שהושקעו במיזמים בירושלים.
היסטוריה
הקרן נוסדה בשנת 1966 על ידי ראש העיר טדי קולק וקבוצה מידידיו.
רוב התרומות שהקרן מגייסת מגיעות מתורמים יהודים בתפוצות, ומיעוטן מתרומות של אזרחים ישראלים.
פרויקטים
הקרן לירושלים מתרכזת ביזמות חברתית-תרבותית המכוונת לסדר היום ולצרכים המיוחדים של החברה האזרחית בירושלים. הקרן מתמקדת בפרויקטים בתחומים של העצמה קהילתית, תרבות יוצרת ומנהיגות עתידית. הפרויקטים בהם מעורבת הקרן יוצרים הזדמנויות עבור כל אוכלוסיות העיר, והם נוגעים לחינוך, תרבות, קהילה ורווחה, דיאלוג וחיים משותפים. במשך השנים הייתה אחד ממקורות המימון העיקריים לפרויקטים ציבורים רחבי היקף בעיר. בין השאר גייסה כספים להקמת מוזיאון המדע ע"ש בלומפילד בירושלים, תיאטרון החאן, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, המרכז למוזיקה ירושלים,, סינמטק ירושלים, גן החיות התנ"כי, בית מיחא ירושלים, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, התזמורת הסימפונית ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים, תיאטרון הקרון, הצוללת הצהובה, אצטדיון טדי ופארק טדי. הקרן הייתה מעורבת בהקמת גינות ציבוריות, ספריות ציבוריות וגני משחקים ברחבי העיר.
הקרן מפעילה תוכנית מלגות עירונית לסטודנטים, מעניקה את פרס ירושלים למנהיגות צעירה בשיתוף עם קרן מיימונידיס ומובילה את "קואליצית הסובלנות" אשר הוקמה בשנת 2016 בעקבות רצח שירה בנקי במצעד הגאווה והסובלנות בירושלים.
הנהלת הקרן
נשיא הקרן הוא שי דורון; מנכ"ל הקרן הוא אמרי בן עמי; יו"ר הוועד המנהל הוא דוד ברודט.
בוועד המנהל של הקרן חברים דוד ברודט, רות חשין, מאיר חת, משה וידמן, דן זיסקינד, תמי בן-דוד, גארי ליבלר, סלי מרידור, אלן האסנפלד, יורם בליזובסקי, רונית אברמזון, סטיוארט הרשקוביץ ויוהנה ארביב-פרוג'ה.
במשך שנים ארוכות עמדה בראש הקרן רות חשין ובשנים 2000–2011 שימשה כנשיאת הקרן. דן מרידור שימש כיושב ראש הקרן בין 2003 ל-2008. מרק סופר שימש כנשיא בשנים 2011–2015, ובשנים 2015–2018 שימשה יוהנה ארביב-פרוג'ה כנשיאת הקרן.
תקנות הגאונים
תקנות הגאונים הם תקנות שתוקנו במהלך 500 השנים בערך שלאחר תקופת התלמוד - במהלך תקופות הסבוראים והגאונים. תקנות אלו כוללות חידושים שלא היו כתובים בתלמוד ואף שינויים מדין התלמוד לאור הנסיבות. תקנות אלה שייכות לסוג ביניים של אוטוריטות הלכתיות; מחד, קדמו להן תקנות חז"ל שמקור הסמכות שלהן היה התלמוד הבבלי והספרות ההלכתית שקדמה לו, שהיו בלתי ניתנים לערעור, ואילו לאחריהן בוזרו הסמכויות לכל קהילות ישראל, כך שתקנות הגאונים מהוות סוגה שהגדרת מקור סמכותה אינה חד-משמעית.
מקרה פרטי של תקנות בעלות מעמד מיוחד הוא חרם דרבנו גרשום. תקנות אלה תוקנו בתפר שבין תקופת הגאונים לתקופה בה תוקנו תקנות הקהילה, אך למרות זאת הן זכו למעמד שפשט בכל תפוצות ישראל, ובמידה מסוימת אף יותר מזה שזכו לו תקנות הגאונים.
הגדרה
קיים חוסר בהירות באשר להגדרת תקנה של הגאונים. אין קודקס הלכתי אחיד מתקופת הגאונים ונותרה בידינו רק ספרות שו"ת מתקופה זו, שגם היא חסרה ומקוטעת. פעמים שתקנות אלה נודעות רק מפי השמועה או באמצעות ספרות הלכתית מאוחרת יותר מתקופת הראשונים, אך בשום אופן אין לה מעמד הלכתי-משפטי מסודר ומוגדר. בהתאם לכך נעשו ניסיונות שונים לכמת את תקנות הגאונים, וההבדלים ביניהם משמעותיים ביותר; החל מהטענה כי הגאונים תקנו 2 תקנות בלבד, 19 תקנות, והאומדן המרחיב יותר של 97 תקנות.
בעקבות חוסר בהירות זה קיימים דינים שונים שמעמדם ההלכתי בתחום אפור; כך לדוגמה הדין שמותר להטיל חרם על אדם שטוען טענת שקר בבית דין, מוגדר על ידי הרמב"ם כ עולה מכאן כי תקנת הגאונים אינה מונח פורמלי וקשיח בעל כללים מחייבים, כמו תקנת חכמים, אלא מונח תלוי־הקשר שכלליו יכולים להשתנות בהתאם לנסיבות.
רקע היסטורי
לאחר תקופת התלמוד, בסוף המאה ה-5 לערך, הפך התלמוד הבבלי למקור סמכות הלכתי בלעדי כלפיו היו מחויבים כל תפוצות ישראל, כפי שכתב הרמב"ם: לאור מעמד זה קיבלו תקנות חכמים מעמד מחייב ובלעדי.
תקופת הגאונים סמלה פתחה של תקופה בה לא היה מקור סמכות אחיד ובלעדי ובמהלך תקופה זו לא נוצר קודקס הלכתי מחייב. התקנות שתיקנו הגאונים חסרות הסמכות שיש לתלמוד, והן מהוות מענה לבעיות מסוימות שהתעוררו לאור הנסיבות החברתיות והכלכליות. כך לדוגמה, כאשר תקנה של הגאונים סותרת מה שכתוב בתלמוד יש צורך להסביר מדוע הנסיבות שונות ויש סיבה פוזיטיבית לשינוי זה.
אילן וולקוב
אילן וולקוב (נולד בתל אביב ב-8 בספטמבר 1976) הוא מנצח ישראלי. וולקוב משמש כמנהל אמנותי של אנסמבל המאה ה-21 לצידו של דן יוהס.
תקנות הגאונים
רקע היסטורי
עם זאת, תקנות הגאונים נתקנו במרכז הלכתי גאוגרפי אחד, שעמד בראש היררכיית פסיקת ההלכה בכל תפוצות ישראל - מרכז התורה בבבל שכלל את הישיבות השונות. זאת בשונה מתקנות הקהילה שהתפשטו לאחר תום האלף הראשון, אז חרב מרכז התורה בבבל וההלכה בוזרה ליחידות קהילתיות בתפוצות.
אילן וולקוב
ביוגרפיה
וולקוב התחיל לנגן על כינור ופסנתר בגיל שש ואת הכשרתו הראשונית כמנצח קיבל מהמנצח מנדי רודן באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ולאחר מכן המשיך את לימודיו באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
תקנות הגאונים
זהות המתקנים
במונח "תקנות הגאונים" מתייחסים לתקנות שתוקנו גם על ידי הסבוראים, שחיו כ-200 שנה בסיום תקופת התלמוד.
אילן וולקוב
ביוגרפיה
בגיל 19 מונה כמנצח צעיר בתזמורת הקאמרית "Northern Sinfonia" באנגליה, ולאחר מכן כמנצח הראשי של "Young Sinfonia", תזמורת הנוער של ה-Northern Sinfonia. בשנת 1997 מונה וולקוב כמנצח ראשי של תזמורת הנוער הפילהרמונית של לונדון. בשנת 1999 מונה על ידי סייג'י אוזאווה, המנצח והמנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוסטון, כעוזר מנצח בתזמורת זו.
תקנות הגאונים
זהות המתקנים
ככלל, רוב התקנות אינן מיוחסות לגאון מסוים, אלא ידוע שכך הונהג על ידי הגאונים ראשי הישיבות בבבל, וכך מקובל לפסוק. דבר זה בא לידי ביטוי בחיבורו של הרמב"ם, משנה תורה, בו הוא מביא בכמה מקומות דינים מתקנות הגאונים, אך אינו מייחס אותם לגאון מסוים.
אילן וולקוב
ביוגרפיה
בינואר 2003 מונה כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית הסקוטית של ה-BBC, לאחר שכבר ניצח עליה שנים ספורות לפני כן. במינוי זה היה וולקוב לצעיר המנצחים שמונו אי פעם כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית הסקוטית של ה-BBC. בשנת 2004 נבחר וולקוב על ידי החברה הפילהרמונית המלכותית כמוזיקאי השנה, כהוקרה על פועלו במסגרת התזמורת הסימפונית הסקוטית של ה-BBC. בספטמבר 2009 סיים וולקוב שתי קדנציות בתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת, ומונה כמנצח אורח ראשי לתקופה של 3 שנים נוספות.
תקנות הגאונים
זהות המתקנים
יש מהחוקרים שטוענים כי תהליך תיקון התקנות היה משותף לשלושת הגופים החשובים שבבבל: שתי הישיבות הגדולות - סורא ופומבדיתא - ולראש הגולה. התקנה התגבשה בישיבות על ידי הגאונים ראשי הישיבות ובשיתוף עם החכמים, הועברה לאישור אצל ראש הגולה, והופצה במכתבים חתומים כתקנה מחייבת. לעומת גישה זו, יש שגורסים כי התקנות התגבשו באופן דינמי יותר. ייתכן אמנם כי היו תקנות חשובות שהתגבשו באורח פורמלי, אולם תקנות רבות אחרות התפשטו אט אט מישיבה אחת עד שהכירו בה שאר האזורים.
תוקף הלכתי
צבי גרץ ואחרים מתייחסים לתקנות הגאונים כאל תקנות שתוקנו על ידי גוף סטטוטורי בן 70 חברים, כמו הסנהדרין, ושבעקבות כך חלו באופן הלכתי-פורמלי על כל תפוצות ישראל. למולם, הדעה הקיצונית השנייה, של הרב יצחק אייזיק הלוי, מכחישה את עצם קיום תופעה זו של תקנות הגאונים; לדבריו היו בסך הכול 2 תקנות, ורוב מוחלט של פעילות הגאונים התמקדה בפרשנות התלמוד ומתן תשובות הלכתיות קזואיסטיות. לעומת שתי גישות קיצוניות אלו, הגישה הרווחת גורסת כי הגאונים תיקנו כמה עשרות תקנות שפשטו במידה זו או אחרת בתפוצות ישראל, על אף שסמכותם הייתה פחותה מזו של התלמוד וודאי שפחותה גם מזו של הסנהדרין.
אילן וולקוב
ביוגרפיה
במהלך הקריירה התמחה וולקוב בניצוח והקלטת יצירות אשר לא הוקלטו זה מכבר, או שלא הוקלטו מעולם, של מלחינים אשר נשכחו או לא זכו להכרה מספקת. הוא העיד על עצמו כנמשך במיוחד ליצירות שנכתבו "בין 1909 לשנות ה-20 של המאה הקודמת". הוא הקליט מספר אלבומים בלייבל "היפריון" (Hyperion). בין השנים 2011 - 2014 היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של איסלנד.
וולקוב הוא מיוזמי מועדון ההופעות "לבונטין 7" ומופקד במסגרת זו על הזמנתם של מוזיקאים מחו"ל להופעות בישראל.
תקנות הגאונים
חרם דרבנו גרשום
שלוש התקנות הידועות ביותר שמיוחסות לרבנו גרשום הן: נוסף על אלו, כלולות בחרם תקנות נוספות של רבנו גרשום.
אילן וולקוב
חיים אישיים
לוולקוב ובת זוגו, המוזיקאית מאיה דוניץ, נולדו שתי בנות (2007, 2012) ובן (2021).
ד'ו אלכפל
בקוראן
ד'ו אלכפל מוזכר פעמיים בקוראן:
יחזקאל
חוקרים והיסטוריונים רבים מאמינים שד'ו-אלכפל הוא יחזקאל המקראי אשר נזכר בספרי התנ"ך.
אחרים
חרף העובדה שהוא מזוהה באופן מסורתי עם יחזקאל, ישנם תאולוגים והיסטוריונים אשר חולקים על הדעה הרווחת. חלק מזהים אותו כיהושע בן נון, אחרים מזהים אותו כעובדיה, ויש כאלו שאף מאמינים שהוא היה ישעיהו.
ישנן דעות נוספות, כמו הדעה של העדה האחמדית, אשר מאמינים כי ד'ו-אלכפל הוא גאוטמה הבודהה.
לאונרדו דיקפריו
לאונרדו וילהלם דיקפריו (באנגלית: Leonardo Wilhelm DiCaprio; נולד ב-11 בנובמבר 1974) הוא שחקן קולנוע ומפיק אמריקאי. זוכה פרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר ו-3 פרסי גלובוס הזהב. דיקפריו החל את הקריירה שלו בהופעות בפרסומות בטלוויזיה, ולאחר מכן המשיך בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כגון אופרת-הסבון "סנטה ברברה" והסיטקום "להתבגר ולהתגבר", בראשית שנות ה-90. את הקריירה הקולנועית שלו החל בשנת 1991 בתפקיד ג'וש בסרט האימה "Critters 3", ולאחר מכן בתפקיד טובי בסרט "כך הייתי" משנת 1993, לצידו של רוברט דה נירו. דיקפריו זכה לשבחים על תפקיד המשנה שגילם בסרט "מה עובר על גילברט" (1993), וזכה להכרה ציבורית בעקבות התפקידים הראשיים שגילם בדרמת ההתבגרות "יומן נעורים" (1995) והטרגדיה השייקספירית "רומיאו וג'ולייט" (1996), בטרם השיג תהילה בינלאומית עם האפוס הרומנטי של ג'יימס קמרון משנת 1997 - "טיטניק" - הסרט השלישי המכניס ביותר בכל הזמנים.
דיקפריו זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר בסרט דרמה על הופעותיו כהווארד יוז בסרט "הטייס" (2004) וכיו גלאס בסרט "האיש שנולד מחדש" (2015) ובעבור השחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי על הופעתו כג'ורדן בלפורט בסרט "הזאב מוול סטריט" (2013). הוא זכה בפרס באפט"א לקולנוע הראשון שלו עבור השחקן הטוב ביותר עבור "האיש שנולד מחדש". הוא היה מועמד לשישה פרסי אוסקר - חמישה מתוכם כשחקן ואחד כמפיק - וזכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2015, עבור "האיש שנולד מחדש". בנוסף למשחק, דיקפריו ייסד חברת הפקות משלו, בשם Appian Way Productions. דיקפריו הוא פעיל סביבתי הפועל למאבק בשינוי האקלים.
ביוגרפיה
דיקפריו נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי. בנם היחיד של ג'ורג' ואירמלין דיקפריו. אביו של דיקפריו ממוצא איטלקי וגרמני, הוא מפיץ ספרי קומיקס מחתרתיים. אמו, מזכירה משפטית לשעבר, היא ילידת גרמניה. לפי דברי אמו, כשהייתה בהריון עמו עמדה מול ציור של לאונרדו דה וינצ'י במוזיאון באיטליה. אז דיקפריו בעט, דבר שהביא אותה לקרוא לבנה על שם הצייר המפורסם. הוריו התגרשו כשהיה בן שנה.
בגיל חמש הופיע לראשונה בסדרת טלוויזיה לילדים וכמעט פוטר בשל התנהגות לא טובה. בתחילת הקריירה שלו נדחה דיקפריו על ידי סוכן שחקנים בטענה ששמו נשמע זר מדי, והלה הציע לו לשנותו ללני ויליאמס, אך דיקפריו סירב.
קריירה
כשהיה בן 16 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "הורות" (1990). באותה שנה הופיע גם בתפקיד קטן באופרת הסבון "סנטה ברברה". בשנים 1991 עד 1992 גילם את לוק ברואר, ילד חסר בית בסדרת הטלוויזיה, "להתבגר ולהתגבר".
פריצתו הגדולה כשחקן קולנוע החלה בגיל 19, כשגילם את דמותו של נער הלוקה בפיגור שכלי בסרט "מה עובר על גילברט" (1993), לצדו של ג'וני דפ. על תפקיד זה קצר דיקפריו שבחים רבים. בשנת 1995 שיחק בסרט על יומניו האוטוביוגרפיים של ג'ים קרול - "יומן נעורים". באותה שנה גם שיחק בסרט המהירים והמתים. בשנת 1996 שיחק לצד קלייר דיינס בסרט הקולנוע "רומיאו וג'ולייט", גרסה מודרנית למחזהו של שייקספיר "רומיאו ויוליה".
ב-1997 גילם את דמותו של ג'ק דוסון בדרמת האסונות של ג'יימס קמרון "טיטניק", לצד קייט וינסלט. הסרט זכה להצלחה עצומה ברחבי העולם, ול-11 פרסי אוסקר, והביא לדיקפריו תהילה עולמית.
מאז שיחק במספר רב של סרטי קולנוע: "האיש במסכת הברזל" (1998), "סלבריטי" (1998), "החוף" (2000), "תפוס אותי אם תוכל" (2002), "כנופיות ניו יורק" (2002), "הטייס" (2004), "לגעת ביהלום" (2006), "השתולים" (2006), "גוף השקרים" (2008), "חלון פנורמי" (2008). בשנת 2007 יצר ושימש כקריין של סרט תיעודי העוסק באקולוגיה ושמו: "השעה ה-11".
פרסים ומועמדויות
לאורך השנים היה מועמד לפרסים רבים, וזכה בחלקם. דיקפריו היה מועמד שש פעמים לפרס האוסקר; על הופעתו בסרט: "מה עובר על גילברט" (1993) ועל כיכובו בסרטים: "הטייס", "לגעת ביהלום", מה עובר על גילברט וכן היה מועמד על הפקה ומשחק בסרט "הזאב מוול סטריט". לבסוף הוא זכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2015 על תפקידו בסרט "האיש שנולד מחדש". כן היה מועמד 11 פעמים לפרס גלובוס הזהב. הוא זכה בפרס זה שלוש פעמים, על משחקו בסרטיו של מרטין סקורסזה "הטייס" ו"הזאב מוול סטריט" ובסרטו של אלחנדרו גונסלס איניאריטו, "האיש שנולד מחדש". על משחקו ב"האיש שנולד מחדש" זכה גם בפרס גילדת שחקני המסך ובפרס באפט"א לקולנוע.
חיים אישיים
ניהל מערכת יחסים עם הדוגמנית הברזילאית ג'יזל בונדשן. ניהל מערכת יחסים עם הדוגמנית הישראלית בר רפאלי בין השנים 2006–2011. בהמשך שנת 2011 ניהל מערכת יחסים קצרה עם השחקנית בלייק לייבלי, וכן ב-2012 עם הדוגמנית ארין הית'רטון, ממנה נפרד בנובמבר 2012. היה בזוגיות עם טוני גארן במשך כשנה וחצי עד אוקטובר 2014 ועם אלה קוואלק, דוגמנית ממוצא פולני. בין השנים 2016-2015 היה במערכת יחסים עם השחקנית האמריקאית קלי רוהרבך. משנת 2017 הוא בזוגיות עם הדוגמנית הארגנטינאית-אמריקאית, קמילה פולאק. דיקפריו הוא פעיל ידוע ובולט למען איכות הסביבה ושינוי האקלים. בספטמבר 2014 מונה לשליח שלום מטעם האו"ם ויפעל בתחום שינויי האקלים בכדור הארץ, וכמו כן נאם בוועידת האקלים של האו"ם.
דיקפריו דובר גרמנית. הוא מחזיק בית בלוס אנג'לס ודירה בשכונת טרייבקה שבניו יורק, ובעליו של האי "Blackadore Cay" בבליז, אותו רכש בשנת 2005 בשווי של 1.75 מיליון דולר.
פעילות פילנתרופית
בשנת 1998 תרמו דיקפריו ואמו 35,000 דולר עבור "מרכז המחשבים על שם לאונרדו דיקפריו" בסניף לוס פליז של הספרייה הציבורית בלוס אנג'לס, אתר בית ילדותו. שנבנה מחדש לאחר רעידת האדמה בנורת'רידג' בשנת 1994 ונפתח בתחילת 1999. במהלך צילומי "Blood Diamond, DiCaprio" עבד דיקפריו עם 24 ילדים יתומים מכפר הילדים של SOS במפאוטו, מוזמביק. בשנת 2010, תרם מיליון דולר למאמצי הסיוע בהאיטי לאחר רעידת האדמה בהאיטי.
באפריל 2013 תרם דיקפריו 61 אלף דולר ל-ליגה ההומו-לסבית נגד השמצה, ארגון המקדם את הדימוי בני הקהילה הלהט"בית בתקשורת.
פעילות למען איכות הסביבה
בעקבות הצלחת הטיטניק ב-1997, דיקפריו הקים את קרן לאונרדו דיקפריו ב-1998, ארגון ללא מטרות רווח המוקדש לקידום המודעות הסביבתית. אף על פי שהוא מגדיר עצמו כמודאג בכל תחומי הסביבה, הוא מתמקד בבעיית התחממות כדור הארץ, שמירה על המגוון הביולוגי של כדור הארץ ותמיכה באנרגיות מתחדשות. עבד על פרויקטים בלמעלה מ-40 מדינות, והפיק שני סרטי תעודה קצרים, "כוכב הלכת" ו"התרעה גלובלית".
בשנת 2000 ניהל את חגיגת יום כדור הארץ הלאומי, שם ראיין את הנשיא ביל קלינטון והשניים דנו בתוכניות להתמודדות עם ההתחממות הגלובלית ואיכות הסביבה. מפתיחת הסרט "11th Hour", תיעודי אודות ההתחממות הגלובלית ויחס האנשים להתחממות הגלובלית, גייס כמעט 40 מיליון דולר עבור הקרן שלו. אירוע זה הפך לאירוע הצדקה הסביבתי הגדול ביותר שהיה קיים בעולם. דיקפריו הגדיר כי ההתחממות הגלובלית היא "האתגר הסביבתי מספר אחת בעולם".
לדיקפריו כלי רכב חשמליים היברידיים ידידותיים לסביבה וביתו מופעל על ידי פנלים סולריים, אולם שימושו במטוסים פרטיים וביאכטות גדולות משך ביקורת בגלל טביעת הרגל הפחמנית.
בתחילת שנת 2016, בפגישה עם האפיפיור פרנסיס, העניק תרומה לצדקה ודיבר על נושאים סביבתיים. כמה ימים לאחר מכן, אולי בהשפעת פגישתו עם דיקפריו, האפיפיור אמר שהוא יפעל בסרט אבות המבוסס על אמונה מבוסס, מעבר לשמש. בחודש יולי 2016 העניקה הקרן שלו 15.6 מיליון דולר בסיוע לחיות הבר ושמירה על זכויות האינדיאנים בארצות הברית, יחד למאבק בשינויי האקלים. דיקפריו תומך פעיל בארגונים סביבתיים רבים ובהם: הקרן העולמית לשימור חיות הבר, גלובל גריין USA, NRDC.
אשלי מסארו
אשלי מארי מסארו (באנגלית: Ashley Marie Massaro; 26 במאי 1979 - 16 במאי 2019) הידועה יותר בשם הבמה שלה, אשלי, הייתה מתאבקת ודוגמנית אמריקאית.
תחרות חיפוש הדיווה (2005)
מסארו השתתפה בתחרות חיפוש הדיווה של שנת 2005. מסארו הדיחה את כל שאר שבע המועמדות כדי להיות מוכתרת כזוכה של התחרות ב-15 באוגוסט בתוכנית Raw. פרס הזכייה היה בסך 250 אלף דולר וחוזה לשנה אחת בארגון ה-WWE.
הפיוד עם השטניות של וינס ומיקי ג'יימס (2006-2005)
שבוע לאחר זכייתה, קנדיס מישל וטורי וילסון תקפו את מסארו לאחר שהעמידו פנים שהן מקבלות אותה בסבר פנים יפות. עקב כך, המריבה ביניהן המשיכה בשבועות הבאים כאשר השתיים ביחד עם ויקטוריה המשיכו לעשות למסארו חיים קשים. מסארו ערכה את הופעת הבכורה שלה בזירה ב-29 באוגוסט בהפסד לוויקטוריה. ב-9 בספטמבר מסארו שוב הפסידה, הפעם לטורי וילסון, לאחר הפרעה מצידן של ויקטוריה וקנדיס. מסארו הצליחה להשוות את הכוחות נגד שלושתן בפרק שהתקיים שבוע לאחר מכן, כשהיא מצליחה לגייס אליה את הדיווה החוזרת, טריש סטרטוס, והשתיים תוקפות את האחרות. שבוע אחר כך מסארו וטריש ניצחו את קנדיס, טורי וויקטוריה (שהיו ידועות כ"נשים בורוד" ולאחר מכן כ"שטניות של וינס"). כל זה הוביל לקרב זוגות בין טריש ומסארו לבין וילסון וקנדיס באירוע "בלתי נסלח", קרב שבו מסארו וחברתה יצאו עם ידן על העליונה. לילה לאחר מכן בתוכנית Raw מסארו ליוותה את טריש לזירה בניצחונה על וילסון, לאחר הקרב ה"שטניות של וינס" תקפו את טריש ומסארו. הפיוד ביניהן המשיך לאירוע WWE Homecoming שבו טריש ומסארו ניצחו את שלוש הדיוות בקרב "חזייה ותחתונים", הראשון בתולדות הארגון, קרב שמטרתו הייתה להפשיט את הקבוצה מנגד. מסארו המשיכה להתאבק במספר קרבות במשך שארית שנת 2005 ולקחה חלק בבאטל רויאל באירוע טאבו טיוזדיי על הזדמנותה הראשונה לקבל קרב על תואר אליפות הנשים. בקרב זה מסארו הדיחה את קנדיס, אך הודחה על ידי ויקטוריה.
סמאקדאון (2006–2007)
מסארו החלה להיות המלווה של פול לונדון ובריאן קנדריק לזירה לאחר ניצחון השלושה על איידול סטיבנס, KC ג'יימס ומישל מק'קול. ב-19 בדצמבר אשלי חברה לליילה בניצחונן על ג'יליאן וקריסטל. ב-2 בינואר 2007 אשלי ניצחה את ג'יליאן. בסוף חודש ינואר אשלי, לונדון וקנדריק הפסידו לקבוצת MNM (מרקורי, נייטרו ומלינה). ב-16 בפברואר מסארו חשפה שהיא הצטלמה למגזין פלייבוי. עקב שחרור המגזין ותמונתה על שער המגזין, מסארו הייתה בפיוד עם ג'יליאן שקינאה בתשומת הלב שהיא מקבלת בעקבות תמונותיה במגזין. באירוע "אין דרך החוצה" מסארו ניצחה בקרב דיוות כשהיא חושפת את החזה שלה שעטוף במדבקות השפן המסורתי של מגזין פלייבוי.
מסארו החלה בפיוד נגד אלופת הנשים של Raw, מלינה, שכעסה על החשיפה שקיבלה בעקבות המגזין. ב-16 במרץ אשלי, לונדון וקנדריק שוב הפסידו ל-MNM. ב-26 במרץ בתוכנית Raw, אשלי חברה לטורי וילסון וקנדיס מישל בניצחונן על מלינה, ג'יליאן וויקטוריה. באירוע רסלמניה 23 מסארו כשלה בניסיונה לזכות בתואר אליפות הנשים בקרב "חוטבות עצים" נגד מלינה. לאחר רסלמניה, מסארו המשיכה לשמש כמלווה של אלופי הזוגות של ה-WWE, לונדון וקנדריק. ב-13 באפריל הותקפה מסארו על ידי ג'יליאן בתוכנית סמאקדאון, אך הסיבה האמיתית לתקיפתה על פי התסריט, הייתה שחרור אחד הברגים שהוכנסו בקרסול שלה בניתוח הקודם. מסארו חזרה ב-1 ביוני, כשהיא עזרה למישל מק'קול לנצח את ג'יליאן. חזרתה הייתה קצרה מאוד, משום ששבוע לאחר מכן היא הושעתה על ידי וינס מקמהן על כך ששפכה עליו כוס קפה. גם כאן, הסיבה האמיתית הייתה לקיחת חופש עקב השתתפותה בתוכנית הישרדות.
עלילות שונות והפיטורים (2008)
מסארו חזרה ב-7 בינואר 2008 לתוכנית Raw וניצחה בקרב כריות את מריה, ג'יליאן, מלינה ומיקי ג'יימס. שבוע לאחר מכן אשלי צוותה לג'יימס ומריה בהפסדן לבת' פיניקס, ג'יליאן ומלינה. ב-21 בינואר אשלי התערבה בעלילה בין מריה לסנטינו מארלה, כשהיא מנסה לשכנע את מריה להצטלם למגזין פלייבוי, אך הרעיון נקטע על ידי מארלה. ברויאל ראמבל אשלי ניסתה שוב לשכנע את מריה ואמרה לה שיו הפנר מעוניין בה לצילומי שער המגזין, אך לפני שהספיקה לענות, מארלה התנגד להצעה.
ב-24 במרץ אשלי הפריעה בקרב בין מריה למלינה, לאחר הקרב מארלה הגיע לזירה והותקף על ידי ג'רי לולר, שנמאס לו מהמעשים של מארלה כלפי מריה בשבועות האחרונים. תקיפה זו של לולר הובילה לקרב שלוש על שלוש מעורב בין אשלי, מריה ולולר נגד מארלה, מלינה ופיניקס. בקרב זה קבוצתה של אשלי הפסידה. עקב פציעה של קנדיס, מסארו החליפה אותה בקרב "חוטבות עצים" ביחד עם מריה בהפסדן לפיניקס ומלינה באירוע רסלמניה 24.
ב-14 באפריל אשלי ומריה הפסידו למלינה וג'יליאן בקרב זוגות. מסארו השתתפה באירוע באקלאש בקרב שש על שש והפסידה לאחר שהוצמדה על ידי בת' פיניקס. ב-28 באפריל התחרתה אשלי בקרב האחרון שלה כשהיא חוברת למישל מק'קול, צ'רי, קלי קלי, מריה ומיקי ג'יימס בניצחון על ליילה, מלינה, פיניקס, נטליה, ג'יליאן וויקטוריה.
בנובמבר 2016 מסארו הצטרפה לתובענה ייצוגית בהובלת קונסטנטין קיירוס נגד ארגון ה-WWE. מסארו ציינה שהיא הותקפה מינית במהלך מסע ההופעות שנערך בכווית באחד מבסיסי הצבא האמריקאי, אך לבסוף WWE שכנעו אותה לרדת מהנושא ולא לדווח לרשויות על כך.
תפקידים מזדמנים
בשנת 2007 מסארו השתתפה בעונה החמש עשרה של תוכנית המציאות "הישרדות". מסארו הייתה המודחת השנייה בתוכנית.
בשנת 2008 כיכבה מסארו בווידאו קליפ של להקת בשיר "Hell Yeah".
חיים אישיים
מסארו גדלה בבבילון שבניו יורק, שם היא, אחיה ואביה התחרו בהיאבקות. היא קיבלה את התואר שלה בתקשורת מטעם אוניברסיטת ניו יורק. מסארו יצאה עם המתאבק מאט הארדי.
למסארו בת אחת בשם אלכסה "לקסי" מסארו, שנולדה ב-23 ביולי 2000. כשבתה חלתה באמצע שנת 2008, מסארו ביקשה את שחרורה המוקדם מהחברה בשביל לטפל בה.
למסארו היו מספר קעקועים, אחד מהם הוא קעקוע של כוכב ים בצבעים ורוד ושחור שנמצא בכל אחת ממרפקיה, קעקוע אחר הוא דרקון בצבעים ורוד ואדום המוקפים באותיות קאנג'י שהתרגום שלהם הוא "אל תבטחו באיש". כמו כן, היו לה מספר פירסינגים.
מותה
ב-16 במאי 2019, עשרה ימים לפני יום הולדתה ה-40, נפטרה מסארו בלונג איילנד, ניו יורק, לאחר שהועברה ללא הכרה לבית החולים, שם נאלצו לקבוע את מותה. סיבת המוות לא הייתה ידועה, אך המשטרה שללה נסיבות פליליות למקרה זה. באירוע כסף בבנק, שנערך ב-19 במאי, ה-WWE חלקו כבוד למסארו כשפתחו את האירוע עם כתובית לזכרה. הלווייתה של מסארו התקיימה ב-20 במאי. יום לאחר מכן, ב-21 במאי, היא נקברה בכנסייה האפיסקופלית שבסנט ג'יימס, ניו יורק. עוד באותו היום, התבררה סיבת המוות של מסארו, שהייתה כתוצאה מהתאבדות בתלייה.
משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה
ההכנות
הצוות שנבחר למשלחת בא בעיקר מאוניברסיטאות באוסטרליה וניו זילנד. מבין האנשים שנועדו לשכון בבסיסי ביבשת אנטארקטיקה, עשרים ושניים היו אוסטרלים. ארבעה היו ניו זילנדים, שלושה בריטים ושווייצרי אחד. שלושה ממנהיגי המשלחת, מוסון, ויילד ודייוויס, השתתפו בעבר במשלחות אחרות לאנטארקטיקה.
מוסון ודייוויס סרקו את מבחר הספינות שנראו להם מתאימות, ובחירתם האידיאלית הייתה "למה לא?"(?Pourquoi Pa) אוניית המשלחת של חוקר הארצות הצרפתי ז'אן-באטיסט שארקו. "למה לא?" התאימה לדרישותיו של מוסון מכל הבחינות, אך עם כל תשוקתו לזכות בה, לא עלה הדבר בידו. ממשלת צרפת שמה את ידה על "למה לא?" כספינת מחקר של הצי הצרפתי, ומוסון נאלץ לוותר עליה. האונייה שנרכשה לבסוף למסע הייתה אורורה, ספינת קיטור ניופאונדלנדית ששימשה לציד כלבי-ים, באורך 55 מטרים ובעלת כושר נשיאה רשום של 386 טון. בספינה נעשו שיפוצים והתאמות למסע, כולל הוספת שלושה מיכלים גדולים לאחסון מים חיים. רב החובל של "אורורה" היה ג'ון קינג דייוויס. רכישה נוספת של מוסון למשלחת היה מטוס חד-מנועי, לפי המלצתה של קתלין סקוט, שהמליצה גם על טייס מתאים. המשא ומתן על רכישת "אורורה" וציודה התנהל בצל מחסור במימון, אך אמונתו של מוסון ביכולתו להוציא את כל הבטחותיו מן הכוח אל הפועל הניבה פירות, כאשר שקלטון מימש לבסוף את הבטחת העזרה שנתן בשעתו, פנה אל ידידו לורד נורת'קליף, בעליהם של כמה עיתונים נכבדים, שפרסם בעיתונו קריאה לציבור הבריטי לבוא לעזרת המשלחת האוסטרלית. הבקשה נענתה ברוחב לב, וכספי התרומות שזרמו אל מוסון הספיקו לרכישת "אורורה" ופרעון חלק מן החובות. כמה חברות גדולות הושיטו גם הן עזר למשלחת באספקת מזון, משקאות וציוד.
לאחר תיקונים מקיפים בספינה, בהשגחתו הקפדנית של דייוויס, חל עיכוב נוסף עקב דרישות שונות ומשונות שהציגו נציגי מועצת הסחר לאחר בדיקת הספינה במעגן. דייוויס חשש, שמא ימנעו העיכובים המצטברים והולכים את יציאת המשלחת מכל וכל, ועל כן פתר את הבעיה בדרך משלו - בלילה של ה-28 ביולי העלה אל הסיפון את אנשי הצוות ועמם 48 כלבים וניניס ומרץ כמטפליהם, ויצא מהנמל ללא אישור. למרבה המזל, עד שהגיעו לקארדיף, נמלכה מועצת הסחר בדעתה, ויתרה על דרישותיה המפליגות ו"אורורה" הורשתה להמשיך בשייט לאוסטרליה ללא הפרעות נוספות. ניסיון של ווטקינס וויילד לגייס עוד תרומות בעזרת המטוס, הסתיים בנזק כבד לכלי הטיס ורק בדרך נס ללא פגיעות בנפש. מוסון נאלץ לוותר על רעיון השימוש במטוס, ותחת זאת פירק את גוף המטוס ואת המנוע ולקח אותם עמו, כדי שישמשו כמזחלת ממונעת. הוא מינה את ביקרטון לטיפול בכלי הרכב הזה ופיטר את ווטקינס, שבו ראה את האחראי לתקלה. ב-2 בדצמבר 1911, יצאה "אורורה" אל האי מקווארי והגיעה ליעדה ב-11 בדצמבר. במהלך ההפלגה התנסתה במזג אוויר סוער, במהלכו אבד השסתום של אחד ממיכלי המים וכמות גדולה כל כך של מי-ים חדרה לתוכו, שהמים לא היו ראויים לשתייה. ניסיון להצטייד במים בצדו המזרחי של מקווארי נכשל ועלה גם באובדן העוגן הימני ונזק לשמאלי. ספינה שנייה, ה"טורואה" שייטה בעקבות ה"אורורה" עם צידה ונוסעים, עמוסה כמעט מעבר ליכולת הנשיאה. בשבועיים הבאים הוקמו תחנות השידור על האי, בעבודת שרירים קשה ומפרכת. מוסון לקח חלק בעבודה זו יחד עם אנשיו ובמכתב לארוסתו פקואיטה כתב, "הימים האחרונים היו מאמצים מאוד אבל אני נהנה מזה - אני חש כדג במים. עבודה גופנית קשה מתאימה לי."
ב-23 בדצמבר הפליגה "אורורה" מן האי מקווארי ובשיוט לאורך אזורי החוף, גילו אנשיה וכינו בשם את ארץ המלך ג'ורג' החמישי ואת ארץ המלכה מרי.
חברים בולטים במשלחת היו פרנק הרלי, צלם המשלחת, פרנק ויילד, מפקד הבסיס המערבי, צ'ארלס האודלי, גאולוג וססיל מאדיגן, מטאורולוג
עוד השתתפו במשלחת אדוארד פרדריק רוברט בייג', פרנק ביקרטון, סידני ג'פריס, צ'ארלס פרנסיס לייזרון, ארצ'יבלד לאנג מקלין, הרברט דייס מרפי, פרנק לזלי סטילוול ולזלי וטר.
בסיסים
המשלחת בנתה את בסיסה העיקרי, או מחנה מגורי החורף, בכף דניסון ומפרץ קומונוולת', שם עשו שמונה-עשר אנשים את חורף 1912 ושבעה אנשים את חורף 1913. (צריפיהם עוד ניצבים שם - שניים שלמים ושניים הרוסים: צריפי מוסון, והם כיום אתר היסטורי בניהול המחלקה האנטארקטית האוסטרלית). עוד הקימה המשלחת שני בסיסי עזר, בסיס תמיכה ותחנת ממסר רדיו על האי מקווארי, שבראשה עמד תחילה ג'ורג' איינסוורת', ובסיס מערבי על מדף הקרח שקלטון, אבל שני בסיסי העזר הללו לא שרדו ואינם קיימים כיום.
הצוותים בכל שלושת הבסיסים ניהלו שגרת תצפיות מדעיות ומטאורולוגיות, שתועדו בפרטי-פרטים בדיווחים עבי הכרס של המשלחת (שראו אור רק בין השנים 1942-1922). הם התגברו על חודשים של כשלים בציוד ובתרנים, ובסופו של דבר יצרו את קשר הרדיו הראשון מאנטארקטיקה (אל הובארט דרך תחנת ממסר אלחוטית שהוקמה על גבעת הרדיו באי מקוארי.
שלושה קטעים קצרים מתוך הסרט הרשמי של המשלחת, שכונה לבסוף "בית הבליזארד" נמצאים אונליין here. ביקורת מקיפה על הסרט האחרון מופיעה בדף של ארכיב הסרטים והקלטות הלאומי (NFSA) בשני חלקים. חלק ראשון ו-חלק שני. יש גם גרסת תלת-מימד מקוונת בת 15 דקות של צילומי הסטיל של פרנק הרלי מן המשלחת כאן
מסעות מזחלות
מוסון עצמו היה שותף לצוות מזחלת של שלושה אנשים, קבוצת המזרח הרחוק, עם זאוויר מרץ ואדוארד ניניס, שיצא מזרחה ב-10 בנובמבר לערוך מדידות בארץ המלך ג'ורג' החמישי. ב-14 בדצמבר 1912 אחרי שלושה שבועות של התקדמות מצוינת, עמדה הקבוצה בחציית מה שייקרא בהמשך קרחון ניניס, כשניניס נפל אל תוך בתרון מכוסה שלג. מרץ החליק במגלשי הסקי על פני גשר השלג של הבתרון, מוסון ישב על המזחלת שלו בחלוקת משקל מחושבת, אבל ניניס רץ לצד המזחלת השנייה ונראה שמשקל גופו הבקיע את תכסית הבתרון. שישה כלבים, רוב מנות המזון של הקבוצה, האוהל ושאר פריטי ציוד חיוניים נעלמו בתוך הבתרון העמוק, במרחק 480 ק"מ מן הבסיס העיקרי. מרץ ומוסון הבחינו בכלב אחד מת ואחר פצוע על מדף בעומק 46 מ', אבל ניניס אבד ושוב לא נראה.
מוסון וזאוויר מרץ פנו מיד לחזור. מלאי המצרכים הזעום שלהם אילץ אותם לאכול את כלבי המזחלת שנותרו, ובכך גרמו בלא יודעין להתדרדרות מהירה במצבם. הכבד של כלב האסקי אחד מכיל ויטמין A בכמות שדי בה לגרום למצב הקרוי היפרוויטמינוזיס A - הרעלת ויטמין A. מרץ היה תשוש פיזית ומנטלית ובניסיון לשקם את בריאותו, האכיל אותו מוסון ברוב כבדי הכלבים, משום שסבר שהם מזינים יותר מרקמת השרירים הקשיחה. מרץ מת, ומוסון המשיך לבדו במשך 30 ימים. הוא חתך את מזחלתו לשניים באולר וגרר את המזחלת החצויה, עם דגימות גאולוגיות אבל מעט מאוד מזון, לאורך 160 ק"מ חזרה אל הבסיס בכף דניסון. במהלך מסעו אל הבסיס העיקרי, נפל דרך תכסית של בתרון וניצל הודות לכך שמזחלתו נתקעה בקרח שמעליו. כשמוסון הגיע לבסוף לכף דניסון ב-8 בפברואר 1913, המילים הראשונות שפלט האיש שמצא אותו היו, "אל אלוהים, מי אתה מביניהם?" מוסון הגיע לבסיס שעות ספורות לאחר ש"אורורה" בפיקודו של דייוויס עזבה את הבסיס. האונייה נקראה ברדיו לחזור, אך תנאי מזג האוויר מנעו את החילוץ. מוסון וששת האנשים שנשארו לחפש את קבוצתו, נאלצו לעבור בבסיס עוד חורף לא מתוכנן, עד דצמבר 1913.