cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדמונד צ'ארלס טרבל
נישואין ומשפחה
שנתיים לאחר שחזר לבוסטון, טרבל התחתן עם אמלין ארנולד סאוטר, סטודנטית לאמנות ובת למשפחה מפורסמת בדורצ'סטר. כשהוא מעדיף לעבוד מדגמים מצולמים, טרבל צייר לעיתים קרובות את אלה שהיו קרובים אליו - אשתו, ארבעת ילדיו (ג'וזפין, מרסי, מרי ואדמונד ארנולד טרבל), ונכדיו. הציורים ממחישים את חייהם.
בזמן עבודתו בבית הספר של המוזיאון בבוסטון, התגוררו טרבל ומשפחתו משנת 1886 עד 1906 באזור אשמונט בדורצ'סטר, הבית ששייך לאביו החורג, דייוויד פרנק הרטפורד.
בשנת 1905 הם קנו כבית מגורי קיץ בניו המפשייר, באי בחוף האטלנטי. טרבל בנה את הסטודיו שלו, על גדת נהר הפיסקטקה. מבעד לקיר הזכוכית הפונה צפונה הוא יכול היה לצייר סירות מפרש כשהן חוצות את תעלת הספנות העמוסה בין פורטסמות' לאוקיינוס. הוא היה תומך מוקדם ונלהב של תנועת התחייה הקולוניאלית, אסף רהיטים משומשים, וסידר אותם עם קרמיקה סינית, הדפסים יפניים ושאר חפצי אומנות כאבזרי אולפן.
קריירה
בשנת 1889, טרבל החליף בתפקיד את המנטור לשעבר שלו, אוטו גרונדמן, בבית הספר של המוזיאון, שם היה מורה פופולרי. הוא העניק לתלמידים הכשרה אומנותית אקדמית: לפני שלמדו לצייר, הם נאלצו להגיש מגבס חיקוי של פסלים קלאסיים. אולם בשנת 1912, המוזיאון לאמנויות יפות שכר את האגר אליוט מבית הספר לעיצוב רוד איילנד כמפקח על העבודה החינוכית, וארגן מחדש את בית הספר של המוזיאון, שעד אז ניהל את ענייניו בעצמו. המפקח החדש הכתיב לטרבל כיצד ללמד ואיך לצייר. טרבל נרתע, ובסוף השנה הוא התפטר יחד עם פרנק ווסטון בנסון, חברו ועמיתו.
בשנת 1913 דנו הציירים בהקמת חברה לעידוד אמנות ואמנים בעיר. עם גיבוי כספי של לילה קאבוט פרי, ציירת אמידה. כך נפתחה אגודת האמנים של בוסטון בשנת 1914. טרבל היה נשיאה הראשון, שכיהן עד שנת 1924.
בשנת 1918, טרבל התקבל לעבודה כמנהל בית הספר לאמנות בגלריה קורקורן בוושינגטון הבירה, תפקיד אותו מילא עד שנת 1926. אולם המוזיאון לאמנויות יפות רצה שיחזור לבית הספר במוזיאון, ומינה אותו בשנת 1925 ליו"ר של המועצה המייעצת. במשך שנתיים הוא קידם ופיקח על בניית הבניין החדש של בית הספר שתוכנן על ידי גיא לואל. אולם בשנת 1930 בית הספר ביקש מאוגוסטוס ג'ון להמליץ על אמנים אנגלים כמדריכים במוזיאון. טרבל ובנסון, תומכי שימוש בכישרונות מקומיים התפטרו שוב.
אדמונד צ'ארלס טרבל נפטר ב-1 באוגוסט 1938. בהספד עליו נקראה הידיעה מעיתון בבוסטון: "אדמונד טרבל תרם להרמת מקומה של אמריקה בעולם האמנות. אליו ואל עבודתו הפנתה אירופה את עיניה בהתפעלות, וכך גם כל האנשים באמריקה. העבודות של טרבל היו יצירות כנות... על אדמונד טרבל ידברו מאות שנים מהיום, כי אופיו היה טוב כמו יצירתו."
יצירתו
ציורו מ 1891- שכותרתו "הבוסתן" ביסס את המוניטין שלו כאמן. הציור מתאר את אשתו עם אחיה בזמן פנאי. טרבל התפרסם בזכות תמונות אימפרסיוניסטיות בעלות גוונים עשירים של דמויות אנושיות בתוך הנוף. עבודתו המאוחרת מראה את השפעתו של יאן ורמיר, הצייר ההולנדי מהמאה ה-17. ביצירות כאלה טרבל הציג בדרך כלל דמויות בפנים הבית. מחקרים אלה על אור וגוונים מבוצעים בעזרת עבודות מברשת וצבע מאופקות. טרבל צייר דיוקנאות של אנשים מפורסמים ביניהם התעשיין הנרי קליי פריק, נשיא אוניברסיטת ייל, טימותי דווייט החמישי, ונשיאי ארצות הברית וודרו וילסון, קלווין קולידג' והרברט הובר.
מורשת
טרבל זכה בפרסים ומדליות, דוקטורט לשם כבוד ממכללת דארטמות' בשנת 1929, ושימש כאוצר בתחום הציור בתערוכות בלואיזיאנה ב -1904, בתערוכה הבינלאומית של פנמה – פסיפיק ב-1915, ובתערוכה בשנת 1926.
הוא נבחר לחבר מן המניין באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1906, ועמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1927.
פול מייקל גלייזר
ביוגרפיה
גלייזר נולד בשם פול מנפרד גלייזר בקיימברידג' שבמסצ'וסטס. הוא הבן הצעיר בין שלושת ילדיהם של דורותי וסמואל גלייזר. הוא למד בבית הספר "בקינגהאם בראון & ניקולס", ואחר כך ב"קיימברידג' סקול אוף וסטון" ובאוניברסיטת טוליין, שם היה שותף לחדר של במאי הקולנוע ברוס פאלטרו. ב-1966 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה באנגלית ובתיאטרון. הוא היה חבר באחווה "סיגמא אלפא מו". ב-1967 קיבל תואר מוסמך נוסף מאוניברסיטת בוסטון במשחק ובבימוי.
קריירה
אחרי שהופיע בהפקות אחדות בברודוויי, השתתף גלייזר לראשונה בסרט קולנוע בשנת 1971, בתפקיד פרצ'יק בגרסה הקולנועית של המחזמר "כנר על הגג". בטלוויזיה זכה לראשונה בהכרה בתפקיד ד"ר פיטר צ'רנק בסדרה "Love Is a Many Splendored Thing", והופיע בתפקיד אורח בסדרות כמו "משפחת וולטון", "רחובות סן פרנסיסקו" ו-"The Rockford Files". הוא זכה לתהילה כשגילם את הבלש דייוויד סטארסקי לצדו של דייוויד סול בסדרת הטלוויזיה "סטארסקי והאץ'" שבה גם ביים מספר פרקים. הסדרה רצה ברשת ABC במשך ארבע עונות מ-1975 ועד 1979.
אחרי סיום הסדרה "סטארסקי והאץ'" המשיך גלייזר להופיע בטלוויזיה ובקולנוע וגם לביים. ב-1987 ביים את הסרט "הנרדף" בכיכובו של ארנולד שוורצנגר. ב-1992 ביים את הסרט "אהבה על קרח דק". בטלוויזיה ביים פרקים בכמה סדרות ידועות בין השאר את "מיאמי מחלק מוסר", "Robbery Homicide Division" ו"המשפט של איימי". ב-2003 חזר גלייזר להופיע על המסך הגדול בסרט "באהבה אין חוקים" בתפקיד בעלה לשעבר של דיאן קיטון. בגרסה הקולנועית של סטארסקי והאץ' שיחק גלייזר בהופעת קמע, כשבדמות הבלש סטארסקי הופיע בן סטילר. עוד ביים את סרט הילדים "Kazaam" בכיכובו של שאקיל אוניל. ב-30 בנובמבר 2007 כיכב גלייזר בתפקיד קפטן הוק בהפקה של "פיטר פן, הילד שמסרב לגדול" בתיאטרון צ'רצ'יל בברומלי שבמחוז קנט באנגליה. ב-2008 שיחק בתפקיד הראשי בהצגה אלאדין בתיאטרון אמפייר בסנדרלנד. באוקטובר 2009 כיכב בתפקיד אורח בפרק "The Scarlet Letter" בסדרה "המנטליסט" של רשת CBS. ב-2013 חזר להופיע בהפקה בימתית של "כנר על הגג" הפעם בתפקיד הראשי בדמות טביה.
בנוסף לעבודתו בטלוויזיה, בקולנוע ובתיאטרון גלייזר הוא גם צלם, כותב שירה, וכותב ספרים לילדים.
חיים אישיים
גלייזר היה נשוי פעמיים. ב-1980 התחתן עם אליזבת (לבית מאייר [Meyer]) גלייזר.
באוגוסט 1981 היא נדבקה בנגיף HIV כשקיבלה עירוי דם בלידה של בתם הבכורה, אריאל. אליזבת גילתה שהיא נדבקה בנגיף רק ארבע שנים אחר כך, ואז התגלה שגם אריאל וגם בנם הצעיר ג'ייק (שנולד באוקטובר 1984) הם נשאים של הנגיף. אריאל גלייזר נפטרה באוגוסט 1988; אליזבת גלייזר נפטרה ב-1994. עם חברותיה סוזן דלורנטיס וסוזי זיגן הקימה אליזבת את הקרן "Elizabeth Glaser Pediatric AIDS Foundation". אחרי מותה כיהן גלייזר כיושב ראש הקרן עד 2002, וממשיך להיות יו"ר של כבוד.
ב-1996 התחתן גלייזר עם המפיקה טרייסי בארון. ב-7 באוקטובר 1997 נולדה בתם זואי. ב-2007 בני הזוג התגרשו.
הגדוד הימי
הגדוד הימי (בגרמנית: Seebataillon) הוא גדוד ימי מיוחד של הדויטשה מרינה המשמש כיחידת חיל הנחתים של הצי.
היסטוריה
בהיסטוריה הצבאית הגרמנית, גדוד ימי הוא גדוד מיוחד המשמש כזרוע נחתים של הצי. ב-1958 הוקם גדוד ימי בבונדסמרינה, אולם הוא פורק ב-1993. ב-2014, לנוכח מלחמת האזרחים באוקראינה, החליטה מפקדת הדויטשה מרינה להקים מחדש גדוד ימי. בשנתיים הראשונות לקיומו, הוכפף הגדוד תחת פיקוד חיל הים המלכותי ההולנדי, כדי שהנחתים הגרמניים יוכלו ללמוד מהניסיון העשיר של עמיתיהם ההולנדים בתחום הלוחמה האמפיבית. כחלק מההסכם, קיבלו חיילי הגדוד הימי גם אפשרות להשתמש באונייה קרל דורמן, השייכת לצי ההולנדי.
חיילי הגדוד לחמו השתתפו במשימות שמירת שלום בכל רחבי העולם. הם היו חלק מכוח קוסובו, יוניפי"ל, מבצע סופיה ומבצע איריני שנועדו לעצור את ספינות הפליטים מלוב, מלחמה כנגד הפיראטים בסומליה, מבצע סיום מלחמת האזרחים במאלי וכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן.
הצי הראשון לאוסטרליה
הצי הראשון לאוסטרליה היה צי של 11 אוניות שיצאו מספיטהד, פורטסמות', אנגליה ב-13 במאי 1787 שהגיע לניו סאות' ויילס, מושבת העונשין הראשונה שהייתה שייכת למדינה אירופאית. צי ההרכב כלל שתי אוניות של הצי המלכותי הבריטי, שלוש אוניות של מזון ואספקה ושש אוניות נידונים, שהגלו בין 1,000 ל-1,500 נידונים, נחתים, ספנים, קצינים אזרחיים ואנשים חופשים, וכמות גדולה של מזון ואספקה. הצי הפליג מאנגליה לדרום-מערב ריו דה ז'ניירו, ואז למזרח קייפטאון דרך האוקיינוס הדרומי ועד למפרץ בוטאני, לאורך התקופה של 18–20 בינואר 1788, שארכה כ-250 עד ל-252 יום מתחילת המסע עד להגעה הסופית. ב-25–26 בינואר 1788, הצי עבר ממפרץ בוטאני לסידני של ימינו.
רקע ותכנון
מפקד הצי הראשון לאוסטרליה, שלימים היה גם מושל המושבה שתקום, היה האדמירל ארתור פיליפ. הספינות הגיעו למפרץ בוטאני ב-18–20 בינואר 1788.
אנשי הצי
אנשי הצי כללו ימאים, נחתים ומשפחותיהם, פקידי ממשל ומספר רב של נידונים, כולל נשים וילדים. כלל הנידונים נשפטו והורשעו בבריטניה הגדולה, כאשר רובם הושפטו והורשעו באנגליה. כמו כן, רוב הנידונים נולדו באירלנד, וכן ידוע כי לפחות 14 מאנשי הצי הגיעו משלוש עשרה המושבות באמריקה הצפונית; 12 מאנשי הצי הזדהו כשחורים (ילידי בריטניה, אפריקה, הקריביים, אמריקה הצפונית, הודו, מדינה אירופאית או מושבה). בנוסף, לפחות 8 מאנשי הצי הזדהו כיהודים. בין הפשעים שביצעו הנידונים כללו הפשעים גנבה, עדות שקר, הונאה, תקיפה ושוד. בגין פשעיהם, הם נידונו להגליה למשך 7 שנים, למשך 14 שנים או למשך כל תקופת חייהם.
בכל שש אוניות הנידונים, לא היה ערבוב בין הנחתים לבין הנידונים. רוב משפחות הנחתים נסעו על סיפונה של "פרינס אוף ויילס". לפחות 11 איש כתבו יומנים, מכתבים וכתבי עת על חוויותיהם במסע לאוסטרליה.
המספר המדויק של האנשים הקשורים ישירות לצי הראשון מעולם לא פורסם, מאחר שדיווחים על האירוע השתנו מעט. בסך הכל זוהו 1,420 איש שעלו לסיפון בספיטהד במאי 1787, ועל פי ההערכות, רק 1,373 איש ירדו מהסיפון בסידני בינואר 1788. הנתונים הסטטיסטיים הבאים מובאים מהמילון הביוגרפי שכתבה ההיסטוריונית האוסטרלית, מולי גילן:
על אף ששמותיהם של כל אנשי הצוות של "אה"מ סופליי" ו"אה"מ סיריוס" ידועים, ייתכן ומספר אנשי הצוות בשאר אוניות הצי היה גדול ב-110 איש ממה שדווח. אם כך, לפי מידע זה, 1,530 איש יצאו לאוסטרליה, כאשר רק 1,483 איש הגיעו לסידני.
על פי מפקד האוכלוסין הראשון במושבה שהתקיים ב-1788, כפי שדיווח המושל פיליפ ללורד סידני, היו במושבה 1,030 איש, 7 סוסים, 29 כבשים, 74 חזירים, 6 ארנבים ו-7 בקר. הנתונים הסטטיסטיים הבאים מובאים ממפקד אוכלוסין זה: הנתונים הסטטיסטיים הבאים מובאים מספרו של פרקליט ניו סאות' ויילס, דייוויד קולינס, "An Account of the English Colony in New South Wales":
המנתח הראשי של הצי הראשון, ג'ון וייט, דיווח על בסך הכל 48 מקרי מוות (ימאי אחד, אשת ימאי אחת, ילדה של ימאי אחד, 36 נידונים, 4 נידונות ו-5 ילדי הנידונים) ו-28 לידות במהלך ההפלגה לאוסטרליה.
המסע לאוסטרליה
הצי הראשון עזב את פורטסמות', אנגליה ב-13 במאי 1787. המסע התחיל במזג אוויר נוח. הצי לווה על ידי הפריגטה הצבאית Hyena עד לקו הגבול הימי של אנגליה. ב-20 במאי 1787, דווח כי באוניית הנידונים "סקרבורו" תוכנן מרד על ידי אחד מהנידונים. המעורבים לכאורה הוכו ו-2 מהם הועברו ל"פרינס אוף ויילס". עם זאת, באופן כללי, ברוב המסע, הנידונים התנהגו כראוי. ב-3 ביוני 1787, הצי עצר בסנטה קרוס שבטנריפה. על הספינות הועלו מים טריים, ירקות ובשר. פיליפ והקצינים הראשיים התארחו אצל המושל המקומי, בעוד שנידון אחד ניסה להימלט ללא הצלחה. ב-10 ביוני, הצי התחיל להפליג לריו דה ז'ניירו, תוך ניצול רוחות סחר וזרמי אוקיינוס.
ככל שהצי הפליג דרך האזור הטרופי, מזג האוויר נהיה חם ולח יותר. המצב באוניות המסע היה נורא, בעיקר בשל מציאתם של שרצים וטפילים (בעיקר חולדות, פשפשים, כינים, תיקנים ופרעושים), ולכלוך בעל ריח חזק במי השיפוליים. בעוד שפיליפ נתן הוראות לפיה יש לשאוב את מי השיפוליים מדי יום ולנקות אותם, ההוראה מעולם לא יושמה באוניית הנידונים "אלכסנדר". בשל כך, מספר נידונים שהיו על האונייה חלו ונפטרו. סופות גשם טרופיות גרמו לכך שהנידונים לא יכלו להתאמן על הסיפון בשל אי יכולת להתלבש מחדש ולייבש את בגדיהם הרטובים. כתוצאה מכך, הם הוחזקו בתחתית האוניות, בעיקר במקומות צרים ודחוסים. באוניות שכללו נידונות, הייתה מופקרות רבה בין הנידונים, הצוות והנחתים שהשתולל והתפרע, אף על פי שחלק מהגברים המעורבים נענשו. באזור ההתכנסות הבין-טרופי, נאלץ פיליפ להגביל את כמות המים לאונייה ל-3 ליטרים ביום. הצי הראשון הגיע לריו דה ז'ניירו ב-5 באוגוסט. בזמן הזה, האוניות נוקו ותוקנו, ופיליפ הזמין כמויות גדולות של מזון. בגדי הנידונות נשרפו בשל הימצאותם של כינים בהם. הן קיבלו בגדים חדשים העשויים משקי אורז. בזמן שהנידונים נשארו על הסיפון, צוותי האוניות חקרו את העיר. נידון ונחת נענשו על כך שהעבירו לתושבים המקומיים רבעי דולרים מזויפים שנעשו מאבזמים ישנים וכפיות פיוטר. ב-4 בספטמבר עזבו את ריו דה ז'ניירו, לכיוון אפריקה הדרומית, וב־13 באוקטובר הגיעו למפרץ טייבל. תחנה זו הייתה האחרונה לפני הגעתם לאוסטרליה, ולכן המשימה העיקרית הייתה להצטייד בצמחים, זרעים ובעלי חיים. בעלי החיים שהועלו מקייפטאון ויועדו למושבה החדשה כללו 2 שוורים, 7 פרות, סוס אחד, 3 סוסות, 44 כבשים, 32 חזירים, 4 עזים ו. בשל העלאתם של בעלי החיים שנרכשו במקום, הנידונות שהיו על אוניית הנידונים "פרנדשיפ" הועברו לאוניות נידונים אחרות. בזמן הזה, לנידונים סיפקו בשר בקר ובשר טרי, לחם וירקות, כדי להגדיל את כוחם למסע ולשמור על בריאותם. המושבה ההולנדית קייפטאון הייתה המושבה האירופית האחרונה שחברי הצי ראו במשך שנים, אולי עד לסוף חייהם.
הצי שט בתנאים מאתגרים בשל הסופות שיצרו "הארבעים הגועשים". אוניית הנידונים "פרנדשיפ" שטה ביום אחד כ-166 מיילים (כ-267 ק"מ). באחד הלילות נפל ימאי מ"פרינס אוף ויילס" וטבע למוות. בהמשך, כשהאספקה כמעט אזלה, והיצע הסחורות האחרות (כולל יין) אזל לחלוטין על כמה כלי שיט, הונהגה הקצבת מים בכל אונייה. ב-4 בינואר 1788, אוניית הנידונים "פרנדשיפ" עברה על פני ארץ ואן דימן. כשהם התחילו להצפין ולעבור את האי, פרצה סערה שגרמה נזק למפרשים ולתרנים של כמה מהספינות.
ב-25 בנובמבר, פיליפ עבר ל"אה"מ סופליי". עם "אלכסנדר", "פרנדשיפ" ו"סקרבורו", האוניות המהירות ביותר בצי, שהגלו את מרבית הנידונים הגברים, "אה"מ סופליי" נאלצה להתקדם על פני שאר האוניות כדי למצוא מיקום מתאים לרדת מהאוניות, עם מים טובים וכן להכין את הקרקע. לפני התכנית, עליה דנו משרד הפנים והאדמירלים לפני עזיבת הצי, "אה"מ סופליי" תגיע ראשונה, אנשיה יפנו את הקרקע ויקימו בקתות ומבנים אחרים, לפני הגעת שאר האוניות. עם זאת, היא הגיעה למפרץ בוטאני ב-18 בינואר 1788, מספר שעות לפני שהגיע שאר הצי (3 מתוך 6 אוניות הנידונים הגיעו ב-19 בינואר; שאר האוניות הגיעו ב-20 בינואר), כך שלא בוצעה שום הכנה.
הצי הראשון לאוסטרליה היה אחד ממסעות הימיים הגדולים בעולם – 11 אוניות שהובילו כ-1,487 אנשים עם אספקה ומזון, הפליגו על פני 4 יבשות, למשך כ-252 ימים במשך יותר מ-15,000 מיילים (כ-24,000 ק"מ), מבלי שאיבדו ספינה אחת. 42 אנשים מתו במסע, ולכן שיעור התמותה של המסע היה קצת יותר מ־3%.
1924 בארצות הברית
1924 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 148 שנה מיום היווסדה.
הצי הראשון לאוסטרליה
ההגעה הסופית לאוסטרליה
עד מהרה התברר כי מפרץ בוטאני לא היה זוהר כמו בתיאוריו של החוקר הבריטי ג'יימס קוק. המפרץ היה פתוח ולא מוגן, המים היו רדודים מדי מכדי לאפשר לאוניות לעגון קרוב לחוף, מים מתוקים היו נדירים והקרקע הייתה דלה מאוד. בזמן זה, נוצר קשר ראשוני עם האבוריג'ינים, שנראו סקרנים, אך חשדנים, כלפי המתיישבים החדשים. באזור היו עצים חזקים להפליא. כאשר הניצולים ניסו לכרות אותם, כליהם נשברו והיה צורך לפוצץ את גזעי העץ מהאדמה באבק שרפה. הצריפים הפרימיטיביים שנבנו עבור הקצינים והפקידים התמוטטו במהירות בסופות גשם. לנחתים היה הרגל להשתכר ולא לשמור על הנידונים כראוי, בעוד שמפקדם, רב-סרן רוברט רוס, הביא את פיליפ לייאוש ביהירותו ועצלנותו. פיליפ חשש כי המושבה הצעירה שלו תחשף להתקפה מצד אבוריג'ינים או כוחות זרים. אף על פי שההוראות הראשוניות שלו היו להקים את המושבה במפרץ בוטאני, הייתה לו, במידת הצורך, את הסמכות להקים את המושבה במקום אחר.
ב-26 בינואר 1788, הצי הפליג למפרץ ג'קסון. באתר שנבחר למעגן היו מים עמוקים בקרבת החוף, הוא היה מוגן מאוד, והגיע אליו זרם מים קטן. פיליפ קרא לו "מפרצון סידני" על שם לורד סידני, מזכיר הפנים הבריטי. לימים נקבע במועד זה "יום אוסטרליה", חג לאומי המציין את תחילת ההתיישבות הבריטית באוסטרליה. הדגל הבריטי הונף ונלקחה אחזקה רשמית. תחילה, האתר יושב על ידי פיליפ, מספר נידונים ומספר קצינים ונחתים מ"אה"מ סופליי". שאר האוניות של הצי הגיעו למפרצון סידני מאוחר יותר באותו יום. הסופר ומבקר האמנות האוסטרלי, רוברט יוז, העלה בספרו "The Fatal Shore" מ-1986 כי אורגיה התקיימה עם ירידתם של הנידונים מהאוניות. אולם היסטוריונים מודרניים מפקפקים בכך, מאחר שההתייחסות הראשונה לטענה זו הוצגה לראשונה רק ב-1963.
הקשר הראשוני עם המקומיים
כשהצי הראשון עגן לראשונה במפרץ בוטאני, המתיישבים החדשים נתקלו באבוריג'ינים. הם נתקלו פעם נוספת באבוריג'ינים, כשעברו למפרצון סידני בחיפוש אחר תנאים טובים יותר להקמת המושבה. אף על פי שהמדיניות הרשמית של ממשלת בריטניה ושל פיליפ הייתה ליצור קשרים ידידותיים עם האבוריג'ינים, פרצו סכסוכים ומתקפות הדדיות בין המתיישבים לאבוריג'ינים, עד ל-1934.
השורדים האחרונים
ב-26 בינואר 1842 העיתון סידני גאזט דיווח כי: שמותיהם של שלושת המקבלים לא נמסרו לעולם, ועל פי האקדמיים ההודעה התבררה כשקרית, כי לא קיבלה את אישור המושל. בזמן הזה, לפי תיעודים רשמיים, התגוררו לפחות 25 אנשים שהגיעו עם הצי הראשון, כולל מספר ילדים שנולדו בהפלגה. במכתב שקיבל ג'ון מקארטי מהמזכיר הראשי של ניו סאות' ויילס, אדוארד דיז תומסון ב-14 במרץ 1842 נכתב כי:. השורדת האחרונה של הצי, אליזבת ת'אקרי, נפטרה ב-7 באוגוסט 1856.
אבעבועות שחורות
לאחר ההתיישבות של אנשי הצי הראשון, הופיעו האבעבועות השחורות בקרב האבוריג'ינים. קיימת מחלוקת, בקרב היסטוריונים רבים, לגבי דרך וסיבת הפצת המחלה בקרב האבוריג'ינים.
ב-1914, ג'ון קמפסטון העלה את ההשערה שלפיה האבעבועות השחורות הגיעו עם המתיישבים החדשים. מספר חוקרים טענו כי ייתכן שהם ניסו במכוון להפיץ את המחלה בקרב האוכלוסייה המקומית. למשל כנקמה על התקפותיהם של האבוריג'ינים, או חלק מהתקפה של חיל הנחתים של ניו סאות' ויילס, שנועדה לפנות את הדרך להתרחבות קולוניאלית. סגן מנהל האוניברסיטה לביטחון לאומי בארצות הברית, סת' קארוס, כתב ב-2015 כי.
היסטוריונים אחרים הציעו שהאבעבועות השחורות הגיע יחד עם מבקרים באוסטרליה שלא הגיעו דרך הצי הראשון. רעיון נוסף שהציעו ההיסטוריונים הוא שייתכן והווירוס של האבעבועות השחורות הגיע בטעות אל האבוריג'ינים, לאחר שבאו במגע עם מרכיב של החיסון נגד המחלה.
ב-2002, הציעה ההיסטוריונית ג'ודי קמפבל, לאחר שהתייעצה עם הווירולוג פרנק פנר כי האבעבועות השחורות הגיעו לאוסטרליה באמצעות קשר עם דייגים ממקאסאר שבאינדונזיה. באותה תקופה האבעבועות השחורות היו אנדמיות באינדונזיה. ב-2011, ההיסטוריון קמפבל מקנייט הביע תמיכה בתאוריה. לדבריו, סבירות גבוהה שהאבעבועות השחורות, כמו מגפות אחרות, הגיעה לסידני על ידי אינדונזים והתפשטה ברחבי היבשת באופן עצמאי.
תיאוריה נוספת, גם היא במחלוקת, אומרת שהמגפה הזו לא הייתה אבעבועות שחורות אלא אבעבועות רוח, שהובאה במקרה על ידי המתיישבים החדשים, וגם מפניה האבוריג'ינים לא היו מוגנים.
הנצחה
ריי קולינס, בונה באבן, ביקש אישור מ־9 מועצות להקים גן הנצחה לזכר הצי הראשון, ללא עלות. מועצת הפלך של מישור ליברפול הייתה היחידה שהסכימה. האתר שנבחר היה פארק קרוואנים לא פעיל על גדות הנחל, ליד העיירה וולבאדה , בניו סאות' ויילס. בספטמבר 2002 החל קולינס בעבודתו, ובהמשך מועצת הפלך תרמה 28,000 דולר אוסטרלי למיזם. לאורך שבילי הגן, חרט קולינס על לוחות אבן את שמותיהם של כל המתיישבים שהגיעו לאוסטרליה ב-11 האוניות של הצי הראשון. סיפוריהם, חייהם והמפגשים הראשונים עם היבשת מוצגים ברחבי הגן. ב-26 בינואר 2005, נפתח הגן כאנדרטה לזכר מתיישבי הצי הראשון. לפני כן, אתר ההנצחה היחיד לזכר הצי הראשון היה מונומנט בברייטון-לה-סאנדס.
רוזה לין
רוזה קוסטנדיאן (בארמנית: Ռոզա Կոստանդյան), הידועה בשם הבמה רוזה לין (בארמנית: Ռոզա Լին), היא זמרת, פזמונאית, ומפיקת תקליטים ארמנית. לין ייצגה את ארמניה באירוויזיון 2022 בטורינו, איטליה.
ביוגרפיה
קוסטנדיאן נולדה וגדלה ב, ארמניה. היא החלה לנגן בפסנתר בגיל שש. בשנת 2013, היא השתתפה באירוויזיון הילדים 2013 עם השיר Gitem.
לין החלה את הקריירה המוזיקלית המקצועית שלה בשיתוף פעולה עם חברת התקליטים Nvak Collective, שנוסדה על ידי הזמרת והפזמונאית הארמנית-אמריקאית תמר קפרליאן. בספטמבר 2021, לין הוציאה את סינגל הבכורה שלה "King" בשיתוף עם הזמרת האמריקאית קיארה.
ב-11 במרץ 2022 הוכרזה לין כנציגת כנציגת ארמניה לאירוויזיון 2022 על ידי הטלוויזיה הציבורית של ארמניה. ב-19 במרץ 2022 יצא לאור שירה לתחרות, "Snap". ב-10 במאי 2022 ביצעה לין את "Snap" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2022. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-13 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. ארמניה הופיעה שמינית, לפני איטליה ואחרי נורווגיה. לבסוף דורגה במקום העשרים עם 61 נקודות.
דרך חדשה (מפלגה)
דרך חדשה הייתה מפלגה קטנה בישראל שהוקמה ב-2001, אשר קיבלה מנדט אחד.
רקע
המפלגה הוקמה ב-6 במרץ 2001 כאשר שלושה חברי כנסת, אמנון ליפקין-שחק, דליה רבין ואורי סביר, פרשו ממפלגת המרכז.
יומיים לאחר הקמת המפלגה, פרשו ליפקין-שחק וסביר מהכנסת, ובמקומם נכנסו חברי הכנסת החדשים של מפלגת המרכז דוד מגן ונחמה רונן. וכשדליה רבין הייתה החברה היחידה בה, היא המשיכה את "דרך חדשה" כמפלגה בעלת מנדט אחד לזמן קצר, לפני שהצטרפה לסיעת מפלגת העבודה, ישראל אחת ב-7 במאי 2001, והמפלגה פורקה זמן קצר לאחר מכן.
מאור חטואל
מאור חטואל (נולד ב-14 בדצמבר 1985) הוא סייף ישראלי המתחרה בסגנון רומח. אלוף ישראל ברומח בשנים 2011, 2012, 2015 ו-2018.
ביוגרפיה
מאור חטואל נולד בעכו בשנת 1985 למשפחה אשר הצמיחה ספורטאים בכירים בענף הסייף של ישראל. דודיו, לידיה ויצחק, היו סייפים בכירים וייצגו את ישראל באולימפיאדות. אביו, חיים, הוא מאמן סייף אולימפי ותחת הדרכתו הגיעו ילדיו דלילה ומאור לענף זה.
חטואל החל להתאמן בסיוף אצל אביו כשהיה בכיתה ב', וזכה להישגים עד שבגיל 13, הוא סיים במקום השני באליפות ישראל לבני גילו.
לקראת הגיוס לצה"ל התקבל חטואל לקורס טיס והחליט להתגייס לקורס ולעזוב את הקריירה הספורטיבית אך לאחר כחצי שנה הודח מהקורס וחזר להתאמן בסייף.
בשנת 2010 זכה חטואל בהישג השיא בקריירה שלו - מקום שמיני באליפות העולם לבוגרים. בעקבות הישג זה והישגים נוספים באותה שנה, אשר גם הכניסו אותו לסגל האולימפי של ישראל, סומן כמועמד מבטיח להשתתפות באולימפיאדת לונדון. בתחרות ההזדמנות האחרונה שנערכה בשנת 2012 בסלובקיה ניצח חטואל בכמה קרבות אך הפסיד בקרב חצי הגמר - הקרב המכריע לצורך ההשתתפות במשחקים.
בשנת 2013 זכה חטואל במדליית זהב בטורניר גביע העולם שנערכה בלונדון והשתתף באוניברסיאדת קאזאן בה הודח בשלב שמינית הגמר.
בשנת 2015 השתתף בתחרות גראנד פרי שנערכה ברוסיה והגיע למקום השישי.
בשנת 2016 העפיל לתחרות ההזדמנות האחרונה לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה בפראג באפריל אותה שנה. אך לא השיג בה את הקריטריון הבינלאומי.
עבודתו בטכניון
בנוסף לקריירת הסייף למד חטואל מדעי המחשב וביולוגיה באוניברסיטת חיפה והוא עובד ביחידת הביואינפורמטיקה במרכז הגנום שבטכניון.
שנה ליטורגית
שנה ליטורגית הוא מונח הבא לתאר התנהלות על פי תאריכים המופיעים בלוח השנה, בהם יש הנחיות בדבר התנהגות דתית. התנהגות זו יכולה לכלול תפילות (שונות מהתפילות הנערכות ביום-יום), טקסי חליפין, צומות, קטעי קריאה שיש לקרוא, קורבנות שיש להקריב וכדומה. מחזור הליטורגיה יכול להיות במחזור שנתי או מחזור של מספר שנים.
הקטעים אותם יש לקרוא מפורטים ב-lectionárium (ביהדות זהו הסידור)
ביהדות
החודש הראשון הנקרא מאז גלות בבל חודש ניסן הוא החודש בו התחוללה יציאת מצרים:
לוח השנה הליטורגי היהודי כולל את החגים הבאים:
נוספו אליו
בנצרות
השנה הליטורגית הנוצרית היא לוח שנה כנסייתי, אשר נעשה בו שימוש בזרמים הנוצריים השונים, לציון תפילות במועדים דתיים כולל חגי קדושים נוצרים וכן הנחיה איזה קטע מכתבי הקודש יש לקרוא ביום זה, במחזור שנתי או במחזור של כמה שנים.
תאריכי החגים שונים במקצת בין הזרמים השונים בנצרות, אולם החגים עצמם וסדרם במחזור השנה לרוב זהה. החגים העיקריים הם:
המחזור הליטורגי מחלק את השנה לעונות, בכל אחת מהן יש חגים שונים ואף צבעים ליטורגיים המקושרים לעונת השנה וצבעי מלבושי נושאי משרות הגבוהות בכנסייה.
באסלאם
תאריכי החגים ומועדים באסלאם נקבעים על פי הלוח המוסלמי שהוא לוח שנה ירחי ולכן חגי האסלאם חלים בעונות שנה שונות ולא בעונה קבועה מסוימת והשינוי הוא בקצב של 11-10 ימים אחורנית בכל שנה.
הפוליטיקה של השומן
בין המשתתפות בסדרה: צילה מיכאלי, יעל רגב, גאלה רחמילביץ', מיכל שם-טוב, נעמי דיסייני, מיכאלה רינגר-פלג, קארין פז, עירית דגני, נעם פרתום, רות צדוק, אוראל נור-שיקרג'י עביד.
Montero (אלבום)
Montero הוא אלבום הבכורה של הראפר האמריקאי ליל נאז X. האלבום יצא לאור ב-17 בספטמבר 2021, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס. האלבום הוכרז על ידי ליל נאז X ברשתות החברתיות ב-26 במרץ 2021. האלבום נתמך על ידי שלושה סינגלים: "", "Sun Goes Down" ו-"Industry Baby".
האלבום קיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריית אלבום השנה.
ביקורות
הכתב דויד ארטביה ממגזין הבידור הידוע Yahoo! Entertainment החמיא לתקליט, דירג את האלבום במקום הראשון ברשימתו "10 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2021" וסיקר את האלבום באומרו "ללא ספק אחד מאלבומי ההיפ-הופ הכי מוזרים שהופקו אי פעם במוזיקת מיינסטרים, Montero מלא בשמחה קווירית שחורה וחסרת בושה שמסרב להסתתר מאחורי מטאפורות ורמיזות. עם Montero, נאס לא רק מראה לנו צוהר לשלב הבא של ההיפ הופ. הוא מראה לנו דלת".
רשימת סוף שנה
האלבום נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום האלבומים הטובים ביותר לשנת 2021. בפרט, האלבום הוכתר כאלבום הטוב ביותר של השנה ברשימות שפרסמו מגזין פיפל ומגזין Yahoo!. בשונה לשאר המגזינים והארגונים שבו האלבום דורג בעשירייה ברוב המקרים, מגזין האלטרנטיב דירג את האלבום במקום ה-27 ברשימתם "50 התקליטים הטובים ביותר לשנת 2021", בטענותם נאמרו כי האלבום "בחזרה לשנת 2019, בו היה קל להניח ש"Old Town Road", היה בר מזל, וליל נאס X היה רק עוד אמן שייהנה מכמה רגעי תהילה חולפים...Montero הוא אלבום קווירי שופע, גם חגיגה וגם חקירה על חייו. המחצית הראשונה, מרובדת בהפקה חלקה ובקצבי להקה צועדים, משמחת במידה ניכרת, ומטביעה על מי שהטיל ספק בו בשיריו "Industry Baby" ו-"Dead Right Now".
גדולה עוגן
ביוגרפיה
גדולה עוגן נולדה בירושלים בשנת 1929, בתם הבכורה של צביה לבית דיקשטיין ושמואל יוסף שוויג. אמה צביה שוויג הייתה מורה להתעמלות, ריתמיקה, התעמלות יוצרת וריקודי עם, ומחברת שירי משחק. אביה שמואל יוסף שוויג היה צלם. בית המשפחה, שמוקם במרכז העיר ירושלים, ברחוב מקביל לרחוב אתיופיה (כיום רחוב בני ברית), היווה מוקד לאמנים ואנשי רוח. בסוף שנות הארבעים למדה סוציולוגיה באוניברסיטה העברית אצל מרטין בובר. בין השנים 1949–1952 למדה ב"בצלאל החדש" אצל מרדכי ארדון, יעקב שטיינהרדט וירחמיאל שכטר. בנוסף החלה בשנת 1952 ללמוד קדרות בסטודיו של הדוויג גרוסמן בירושלים ואף שימשה כשוליה וכעוזרת הוראה בקורסים שהעבירה גרוסמן. בתקופה זו הושפעה עוגן מעבודתה של גרוסמן.
על עבודותיה של עוגן בשנות החמישים נמנים פסלי חיות, תבליטים בקנה מידה קטן וכלים שימושיים שהושפעו ממסורות מקומיות (כמו למשל הג'ארה הערבית) ופולקלור מקומי. חלקם עוטר במשיחות צבעי אנגוב חופשיות ורחבות ונשרף בתנור אשר חשף אותם ללהבות אש ישירה. תערוכה של כלים שימושיים שיצרה הוצגה ב"משכית" בשנת 1955 וזכתה להצלחה. בין עבודותיה בשנות ה-50 נמנות: "הכבשה והאלה" פסל שנכלל בספר "אומנות ישראל". עבודה תאומה נקנתה על ידי המוזיאון של העיר מינכן בגרמניה, מהתצוגה ביריד המזרח בביתן הישראלי. "תרנגולים" – פסלים בגובה מטר שנשלחו לאקספו מונטריאול. "נמלים" – שנרכשו על ידי גדעון עופרת. קבוצה גדולה של עבודות נרכשו על ידי פרופסור ג'והן צ'ייני, מרצה לעיצוב מוצר בטכניון ונכללו בתערוכה ניידת שאצר לארצות הברית, ולוותה בקטלוג שנקרא: Forms of Israel. עבודות רבות בשנות ה-50 נרכשו על ידי משרד החוץ הישראלי עבור שגרירויות ישראליות בעולם כדי להשתלב בעיצוב הפנים ברוח מקומית. קבוצת עבודות שנשלחה לתערוכה בינלאומית לקרמיקה בשטוטגרט גרמניה בסוף שנות ה-50 זכתה באות הצטיינות
בשנות השישים הפכו עבודותיה של עוגן למונומנטליות והציגו את העניין שלה בייצוג של התרבות האנושית. בשנת 1963 יצרה תבליט קיר קרמי תחת השם "קיבוץ גלויות" בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם. התבליט מציג קבוצה של דמויות אנוש, ועל אף שאין בתיאור ניסיון לתיאור נוף פרספקטיבי, הרי שסידור הקומפוזיציה מעניק לתבליט תחושה של מרחב דינמי על ידי שימוש באמצעים כגון קנה מידה שונה לתיאור שורות בעלי החיים, סידור דמויות האדם על פני מישור מעוגל ועוד. הדמויות עוצבו בעזרת שימוש באבניים ותיאור הגוף כוללני ומתרחק מייצוג דמויות קלאסי. תבליט קיר נוסף נוצר בשנת 1965 בעקבות זכייה של עוגן בתחרות לעיצוב תבליט קיר בכניסה ל-"מוזיאון החרס" (שיהפוך בעתיד לביתן הקרמיקה של מוזיאון ארץ ישראל). התבליט, הקרוי "קדרים וקהל צופים ומתפעלים", מציג קבוצות של דמויות אנושיות, המתבוננות בעבודתם המדיטטיבית של האומנים. ההשוואה בין שתי העבודות מעידה על התרחקות מן הניסיון לייצוג מקום, ועל סממנים של הפשטה. עבודת קיר נוספת הוזמנה מעוגן בשנת 1968 עבור בית הכנסת "בית אל" בניו רושל (New Rochelle), ניו יורק. עוגן התבקשה ליצור תבליטים המתארים את החגים היהודיים.
במהלך שנות השישים והשבעים החלה עוגן להתרכז יותר ויותר בפיסול חופשי. בשנת 1967 יצרה עוגן את "עצי פרי הארץ", גן פסלים בביתו של סר אייזיק וולפסון במכון ויצמן. ובשנת 1974 הציגה תערוכת פיסול קרמי בשם "פיסול בחומר" במוזיאון הארץ. היצירות עוצבו כמבנים מופשטים, העשויים גושי חומר רך.
הדימויים מן הטבע, שהופיעו לכל אורך יצירתה של עוגן, הפכו במהלך שנות השבעים למוטיב מרכזי בעבודתה. מוטיב זה איפשר לעוגן ליצור קומפוזיציות מורכבות, המושפעות מן האמנות המופשטת האמריקאית. במהלך שנות השבעים החלה עוגן אף לעשות שימוש בטכניקה של יציקת בטון אל תוך תבניות העשויות חול לח. טכניקה זו איפשרה לה ליצור תבנית בקנה מידה גדול ובקווים אקספרסיביים. אחת העבודות הראשונות שעשו שימוש בטכניקה זו היא תבליט קיר (1977) שנוצר בהזמנתו של האדריכל יעקב רכטר, בבניין בנק לאומי ברחוב המלך ג'ורג בירושלים.
רוב עבודותיה המאוחרות הן בעלות איכות פיסולית מופשטת בכל הקשור לעיצוב הקומפוזיציה, ובקנה מידה קטן יחסית. ב"צמיחה צהובה", עבודה קטנה שהוצגה בתערוכת קרמיקה ישראלית בקאסל בשנת 1984, יצרה עוגן מבנה אדריכלי-אקספרסיוניסטי מופשט, שבמפלסו התחתון משובצים פירות מעוגלים ושמפלסו העליון מעוטר במעין נרות או מגדלים הצפים על פרחים מפוסלים. בקטלוג התערוכה הציגה עוגן את תהליך היצירה כתגובה נפשית לסביבה. "צמיחה צהובה", כתבה עוגן, "יכולה לגדול רק בסביבה צהובה. הויא יכולה להיווצר רק מחומר צהוב, כמו חול צהוב, כמו סלע צהוב ומשמש צהובה". לעומתה זאת, בעבודה "זכרונות של כדים" (1994), שהוצגה בתערוכה קבוצתית במסגרת אירועי ארט פוקוס בשנה זו, יצרה עוגן כדי אדמה בגובה 1.2 מטרים עשויים לבנת אדמה ובזלת שמתוכה מבצבצים שברי חרס, עשבי בר, כשרידים של תרבות חומרית. גדולה עוגן נפטרה בגיל 93 בספטמבר 2022.
ברנדון דה ווילד
אנדרה ברנדון דה ווילד (באנגלית:  Andre Brandon deWilde; 9 באפריל 1942 – 6 ביולי 1972) היה שחקן קולנוע אמריקאי. היה מועמד בגיל 11 לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד הילד ג'ואי סטארט במערבון "שיין".
ביוגרפיה
דה ווילד נולד בדנוור, קולורדו, בנם של שחקנית התיאטרון יוג'ינה דה ווילד ופרדריק דה ווילד שהיה שחקן ומנהל במה בברודוויי.
קריירת משחק
החל את דרכו בגיל 9 במחזה "חבר החתונה" בתפקיד הילד ג'ון הנרי, אותו גילם גם בסרטו של פרד זינמן המבוסס על אותו מחזה, דה ווילד זכה לשבחים על ההופעה. דה ווילד שיחק בשנת 1953 במערבון הקלאסי של ג'ורג' סטיבנס "שיין" בתפקיד הילד ג'ואי סטארט, בגיל 11 בלבד, ובזכות הופעתו המשכנעת היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
לאחר מכן כיכב דה ווילד בסדרה הקומית "ג'יימי", בדרמה של ויליאם ולמן "להתראות, גברתי" בתור היתום הצעיר קלוד ג'קסון ובמערבון "נסיעת לילה" בתפקיד הילד ג'ואי אדמס.
על אף כישרונו הרב דה ווילד מיעט לשחק בהפקות הוליוודיות והתפרסם בגיל מבוגר יותר רק במספר סרטים ספורים: "הנוער בג'ינס" (1959) המערבון של מרטין ריט "האד" בתפקיד לוני אחיינו של האל בנון (פול ניומן) והדרמות "הניצחון הראשון" של אוטו פרמינגר בשנת 1965, בתפקיד ג'רמיה בנו של קפטן רוקוול טוריי (ג'ון ויין) ו"כולם פגעו" של ג'ון פרנקנהיימר.
מותו
דה ווילד נהרג בערב ה-6 ביולי 1972 בתאונת דרכים קטלנית בה היה מעורב בפרבר לייקווד, קולורדו, הוא נקבר בהוליווד, אך לבקשת הוריו שרידיו הועברו ל"פארק הזיכרון פינלון" שבניו יורק. דה ווילד השאיר מאחוריו אישה ובן אחד מנישואיו הראשונים.
הבריגדה הימית סן מרקו
היסטוריה
בשנות מלחמת העולם הראשונה הוקמה לראשונה "הבריגדה הימית" של הצי האיטלקי. לאחר המלחמה צומצמה הבריגדה והפכה לגדוד סן מרקו. ב-1994 הורחב הגדוד והפך לרגימנט סן מרקו. ב-1 במרץ 2013 הוקמה הבריגדה הימית סן מרקו על בסיס רגימנט סן מרקו ורגימנט קרלוטו. רגימנט סן מרקו הפך להיות רגימנט סן מרקו ה-1, ורגימנט קרלוטו הפך לרגימנט סן מרקו ה-2. רגימנט שלישי הוקם עבור הבריגדה וקיבל את השם רגימנט סן מרקו ה-3.
הבריגדה היא חלק מקבוצת הקרב האמפיבית הספרדית-איטלקית.
Return to Forever (אלבום)
Return to Forever (בעברית: בחזרה אל הנצח) הוא אלבום פיוז'ן ג'אז מאת צ'יק קוריאה, הראשון כמוביל ההרכב Return to Forever עם מיילס דייוויס, סטנלי קלארק, איירטו מוריירה, פלורה פורים וג'ו פארל. שלא כמו באלבומים מאוחרים יותר של הקבוצה, האלבום יצא לאור על ידי חברת התקליטים ECM עמה עבד קוריאה עד אז. האלבום לא יצא בארצות הברית עד 1975. התקליט נחשב לא פעם לאחד האלבומים הקלאסיים בז'אנר, וכולל טכניקות וכלים אלקטרוניים לראשונה, שיופיעו בהמשך באלבומים רבים של קוריאה.
האלבום הגיע למקום 8 במצעד אלבומי הג'אז של בילבורד.
CDC 6600
CDC 6600 היה מחשב של חברת קונטרול דאטה, בפיתוחו של סימור קריי שהוצג ב-1964, והיה המחשב המהיר בעולם עד 1969, אז הוצג יורשו וממשיך דרכו, CDC 7600, גם הוא בפיתוחו של קריי.
הוא נחשב בדרך כלל מחשב העל המוצלח הראשון, וביצועיו עלו פי שלושה על המחשב שקדם לו, IBM 7030 Stretch. ה-6600 הוא הדגם הראשון והמרכזי בסדרת 6000 של החברה.
6600 היה הצלחה מסחרית, ומעל מאה מחשבים נמכרו, אף על פי שהיה אחד המחשבים היקרים, עם תג מחיר של עד 9 מיליון דולר. הוא סימן את תחילת שליטתה של CDC בשוק מחשבי העל, שנמשכה עם ממשיך דרכו, CDC 7600.
המחשב תוכנן על ידי צוות קטן, בהנהגת סימור קריי, שהגה ומימש את הרעיונות המרכזיים. CDC איבדה את ההגמוניה בשוק מחשבי העל כאשר הוצג המחשב קריי 1, גם הוא בתכנון קריי, שעזב את החברה ופתח חברה משלו.
תכנון המחשב נחשב פורץ דרך בתחומים רבים. הוא נחשב בדרך כלל למעבד הראשון בארכיטקטורת RISC, שנים לפני שזו הוגדרה וזכתה בשמה, היה אחד המחשבים הראשונים שנבנו בעזרת טרנזיסטורי סיליקון, והציג חדשנות בעיצוב הפיזי ובטכנולוגית קירור מתוחכמת. כל אלו נועדו למטרה אחת אותה הציב קריי - ליצור את "המחשב הגדול בעולם", המושג המקובל אז למחשב המהיר בעולם. קריי וצוותו עמדו במשימתם בהצלחה מרשימה, והמחשב היה הצלחה מסחרית, והשפיע על עיצוב מחשבים בדורות הבאים.
רקע
במלחמת העולם השנייה הפעיל הצי האמריקאי קבוצה שפיתחה ציוד אלקטרוני לפענוח צפנים. בתום המלחמה, הדרג הבכיר בצי דאג מהאפשרות שחברי הצוות יתפזרו בחברות שונות בשוק הפרטי, ונמצא פתרון בדמות הקמת חברה דרך יצרן ציוד תעופה ומטוסים בשם צ'ייס איירקראפט. החברה נקראה Engineering Research Associates. החברה החדשה המשיכה לבצע פרויקטים עבור הצי ופעלה ישירות מול הצי בלי שקיפות כלפי חברת האם שלה, צ'ייס איירקראפט, משום שבכירי ומנהלי צ'ייס חסרו את הסיווג הביטחוני שהיה נחוץ לשם כך.
בעקבות דיון ומחלוקת בבית הנבחרים האמריקאי, בשאלה האם ראוי שהצי יחזיק למעשה בבעלותו חברה פרטית, נמכרה ERA לחברת רמינגטון ראנד שהייתה אז אחת מחברות המחשבים המובילות. בהמשך התמזגה רמינגטון ראנד עם חברת ספרי, והצוות המשיך לעבוד במסגרת ספרי, והיה אחראי לתכנון מספר מחשבים.
לקראת 1957, חברי הצוות שהיו מורגלים בעצמאות, חשו שהתערבות ההנהלה הבכירה בהחלטות שונות בפרויקטים עליהם עבדו גורמת לעיכובים ומפריעה לעבודה. מרבית חברי הצוות פרשו והקימו חברה חדשה בשם קונטרול דאטה, או CDC. הם השאירו מאחור חבר צוות מרכזי, סימור קריי, כדי לכבד התחייבות שקיבלו לסיים את העבודה על מערכת שהזמין הצי.
קריי סיים את העבודה והצטרף לחבריו ב-1960. הוא פיתח בחברה מספר מחשבים, בהם ה-CDC-1604, אחד המחשבים הראשונים שהיו מבוססים על טרנזיסטורים ולא שפופרות ריק, ובין המחשבים המהירים בעולם כשהוצג ב-1960. מחשב נוסף שתכנן היה CDC 160, ובגרסה מעודכנת 160A, מחשב 12 סיביות שנחשב אחד ממחשבי המיני הראשונים.
החברה הגיעה להצלחה מסחרית וטכנית, ופיתחה מספר קווי מוצרים, בהם סדרת 3000, שהייתה המשך טבעי של 1604. עם זאת, קריי חש תסכול גובר והולך מהאילוצים שהוטלו עליו מכיוון מחלקות השיווק והמכירות, ומהתערבות מנהלים אחרים בפעילות מחלקת המחקר והפיתוח שעמד בראשה, והודיע למנכ"ל שאם משהו לא ישתנה, הוא יעזוב. הנהלת החברה חשה שקריי חשוב מדי מכדי לאבדו, והסכימה לתנאיו.
היסטוריה
ב-1962 קריי שכנע את החברה לפתוח מרכז פיתוח הרחק ממרכז החברה במיניאפוליס. הוא רכש חלקה בעיר הולדתו, צ'יפווה פולס, ומעבדת פיתוח חדשה נבנתה עליו. אף על פי שהצורך להמתין לסיום הבינוי עיכב את המהלך, הוא התברר כמוצלח. קריי וצוותו עברו למעבדה החדשה, שמנהלי החברה, ואפילו המנכ"ל, ויליאם נוריס לא הורשו לבקר בה בלי הזמנה מפורשת, והצוות עבד ללא הפרעות חיצוניות.
מטרתו של קריי הייתה ברורה ונועזת: לבנות את המחשב המהיר בעולם. תוך זמן קצר התברר שטרנזיסטורי הגרמניום עליהם היו מבוססים המחשבים הקודמים לא יצלחו, ואי אפשר להגיע בעזרתם לזמני המיתוג הדרושים, וקריי פנה לטרנזיסטורי סיליקון, שחברת פיירצ'יילד החלה למכור זמן קצר לפני כן, ולתצורה חדשנית, שנועדה לקיצור המוליכים בין היחידות השונות ככל הניתן.
כל אלו נועדו לתמוך בחידוש העיקרי: הארכיטקטורה, שממוקדת לחלוטין במטרה אחת: ביצועים, ובפרט ביצועי נקודה צפה. התכנון הציג עקרונות רבים שניתן למצוא ב"אילן היוחסין" של פרטים סטנדרטיים בכל מעבד מודרני, והשיגה את מטרתה בהצלחה מרשימה.
מחשבי התקופה התבססו על מעבד מרכזי יחיד, שטיפל בנוסף לחישובים גם בקלט/פלט ובמשימות נוספות, כמו ניהול המשימות. קריי נקט בגישה שונה, וב-6600 כלל מעבד מרכזי פשוט ומהיר, שמטפל בחישובים בלבד (מחשבים אחרים בסדרה צוידו בשני מעבדים מרכזיים), ונוסף עליהם עשרה "מעבדים היקפיים" שטיפלו בקלט/פלט, ניהול העבודה, ושאר המטלות, פרט לחישוב. המעבד המרכזי נבנה בארכיטקטורה שלימים נקראה בשם RISC, או מיחשוב עם סט פקודות מצומצם. גם העיצוב הפיזי של המחשב כוון כולו להגדלת הביצועים, שמשמעותה שימוש בנתיבים קצרים ככל האפשר עבור האותות. כדי לאפשר זאת, נבנה המחשב בצורת +, כשרכיבי החישוב נמצאים בחלקיהן הפנימיים של ארבע הזרועות. המעבר לסיליקון וזמני המיתוג המהירים חייבו גישה חדשה לנושא הקירור, והמחשב מקורר בעזרת פריאון, ויחידות הקירור וספקי הכוח מאכלסים את חלקן החיצוני של הזרועות.
המחשב הוצג ב-1964, ולמרות תג המחיר הגבוה היה הצלחה מסחרית, ומעל 100 מחשבי 6600 נמכרו, כשהראשונים סופקו למוסדות ממשלה ומשרד הההגנה האמריקאי, ובהמשך לגופים נוספים, רבים מהם אוניברסיטאות. בנוסף, נמכרו מאות מחשבים נוספים מסדרה 6000.
כשהמחשב יצא הוא היה מהיר פי שלושה מהמחשב המהיר ביותר עד אז, של חברת IBM. מנכ"ל IBM, תומאס ווטסון הבן, הפיץ מזכר לחברה בה הביע מורת רוח מכישלונה של חברתו לשמור על מעמדה. מחשב ה-Stretch של IBM אמנם השיג את המעמד, והיה המהיר ביותר עד אז, אך לא עמד בציפיות, וביצועיו נפלו בהרבה מהיעד, בעוד שזמן ועלות הפיתוח שלו תפחו ועלו, והחברה למעשה זנחה את הפרויקט ווטסון הוציא מזכר בו כתב:
כשהמזכר הוצג לקריי הוא הגיב, לא בלי שמץ לגלוג, "נראה שווטסון ענה בעצמו לשאלתו".
כמענה להצלחתו של CDC 6600 החלה חברת IBM במיזם לפיתוחו של מחשב מהיר יותר. המיזם הניב חידושים בארכיטקטורה ובטכנולוגיה, אך לא תאם את ספינת הדגל של החברה, IBM System/360, ובשנת 1969 בוטל קודם שעבר לייצור. במקום זאת, IBM הכריזה על כוונתה לייצר במסגרת System/360 את מודל 92, שיהיה מהיר כמו CDC 6600. אף שהמחשב ש-IBM הכריזה עליו לא היה קיים, ההכרזה עליו פגעה קשות במכירות של CDC 6600, משום שלקוחות פוטנציאליים העדיפו להמתין למחשב המובטח של IBM. נוריס לא השלים עם צעד זה של IBM, ותביעת הגבלים עסקיים שיזם הובילה להסדר, בתחילת 1973, שהעביר 80 מיליון דולר מ-IBM ל-CDC. במסגרת ההסדר קיבלה CDC לבעלותה את SBC, חברה בת של IBM שכללה את לשכות השירות של IBM, שפעילותה השתלבה בפעילות לשכות השירות של CDC.
תיאור
CDC-6600 הוא מחשב מבוסס טרנזיסטורי סיליקון, ופועל בקצב שעון של 10MHz. הזיכרון הוא זיכרון ליבה מגנטית, שמפוזר פיזית בארבע הזרועות. בחלקן החיצוני של הזרועות ספקי כוח ומחליפי חום מקוררי מים, שמקררים את רכיבי המחשב עצמו בעזרת פריאון.
מהירות הגישה לזיכרון היא 10 מחזורי שעון. הרכיבים העיקריים מלבד הזיכרון הם המעבד המרכזי ועשרת המעבדים ההיקפיים. הארכיטקטורה מאפשרת התקנת שני מעבדים מרכזיים, ובכמה מדגמי הסדרה מותקנים שניים (לכל היותר אחד מהם מהסוג המהיר יותר).
המחשב בנוי מקרוב ל-6,000 מודולים (בתמונה), שקוררו במערכת סירקולציה של פריאון נוזלי, על כל אחד מהם כמה עשרות טרנזיסטורים ורכיבים נוספים. בסך הכל המחשב כולל כ-400,000 טרנזיסטורים, ומאות קילומטרים של כבלים, שמאכלסים בצפיפות את מרכז המחשב ומקשרים בין היחידות בארבע הזרועות.
בכל זרוע היו ארבע יחידות, שמוספרו מ-1 עד 16, כשבכל יחידה כזו כמה מאות מודולים, זיכרון, ורכיבים נוספים. יחידה 1 הכילה את עשרת המעבדים ההיקפיים והזיכרון שלהם, ומעט חומרת קלט/פלט. המעבד המרכזי מפוזר על פני מספר יחידות, בכל הזרועות, וכמוהו זיכרון המחשב, שגודלו המרבי 128K מילים בנות 60 סיביות, קצת פחות ממגהבייט במינוח מודרני (בכמה מחשבים עם פחות זיכרון רק שלוש זרועות).
זיכרון
עד 32 יחידות זיכרון ליבה עם 4,096 מילים כל אחת מפוזרות בזרועות המחשב. אורך המילה הוא 60 סיביות. מילה יכולה להיות מספר נקודה צפה, שלם "ארוך" (long integer) בשיטת המשלים ל-1, עד עשרה תווים מקודדים בקידוד קנייני של CDC, או הוראות למחשב, כלומר התוכנית המבוצעת.
ניתן להוסיף "זיכרון משני" גדול ואטי יותר, עם מנגנון מהיר להעתקת מקטעי זיכרון בין הראשי למשני, בשליטת חומרה בלבד, בלי צורך בהתערבות המעבדים אחרי הכנת הפעולה. השימוש העיקרי בזיכרון המשני דומה למימוש של חלק קטן ממה שמכונה היום זיכרון וירטואלי. למעבדים אין גישה ישירה לזיכרון המשני.
למעבד המרכזי שני אוגרים ייעודיים, המחזיקים כתובת וגודל. שהכתובת משמשת "כתובת הבסיס" של המעבד, וכשהמעבד מבקש לקרוא או לכתוב לכתובת מסוימת, הכתובת הפיזית בשימוש היא סכום כתובת הבסיס והכתובת המבוקשת. בכל גישה לזיכרון מושווית הכתובת עם הגודל המוקצה, ואם התהליך ביקש לקרוא או לכתוב לכתובת מחוץ לבלוק שהוקצה לו, נוצרת שגיאה והתהליך נעצר. באופן זה יכול המחשב להחזיק מספר תהליכים, כשלכל אחד מהם מוקצה בלוק זיכרון, עם אבטחה שתהליך אחד לא יוכל לשבש את המרחב שהוקצה לתהליך אחר.
למעבדים ההיקפיים גישה מלאה לזיכרון כולו, בנוסף לזיכרון הפרטי שיש לכל אחד מהם.
המעבד המרכזי
המעבד המרכזי בנוי בארכיטקטורת RISC, עם רוחב מילה של 60 סיביות. הוא מכיל 10 יחידות עיבוד עצמאיות שאחראיות על פעולות כמו כפל נקודה צפה (שתי יחידות), חיבור וחילוק נקודה צפה (יחידה אחת לכל פעולה), ובדומה יחידות לפעולות במספרים שלמים ופעולות לוגיות. אין לו גישה לעולם החיצון, כלומר לקלט ופלט, אלא לזיכרון המחשב בלבד. הוא נשלט על ידי אחד המעבדים ההיקפיים, מספר 0.
דגם חלש יותר של המעבד המרכזי, עם יחידת עיבוד יחידה, הוצג מאוחר יותר, ב-CDC-6400 (בדגמים נוספים שני מעבדים "חלשים" או מעבד "חלש" ומעבד "חזק").
יחידות העיבוד העצמאיות מאפשרות לתוכנה שנכתבת היטב לגרום למספר פעולות להתבצע במקביל: ניתן להתחיל פעולת חיבור או כפל נוספת אחרי פעולת כפל, בלי להמתין לסיום הפעולה הראשונה, בתנאי שתוצאת הפעולה אינה אחד האופרנדים בפעולות הבאות. בפעולות מסוימות יכולת זו מכפילה או משלשת את עצמתו החישובית של המחשב.
היעד העיקרי של המחשב הוא ביצוע מהיר של פעולות על מספרים המבוטאים בייצוג נקודה צפה, ובהתאם היחידות: באופן תאורטי, כשהתכנה מצליחה לנצל את כל יחידות העיבוד, המחשב מבצע 3 מיליון FLOPS (או 3 MFLOPS). מעשית, תוכניות פורטרן הפיקו מהמחשב באופן עקבי, בעזרת מהדרים שהגיעו בהמשך, ובתכנות זהיר בשפת סף ניתן להפיק ביצועים גבוהים מעט יותר. סט הפקודות
פקודות המחשב הן בנות 15 או 30 סיביות. כל מילה יכולה להכיל עד ארבע פקודות, עם מספר מגבלות: פקודה של 30 סיביות חייבת לשכון במילה אחת, ופקודה שמהווה יעד של קפיצה, מותנית או לא מותנית, חייבת להופיע בתחילת המילה.
The Colour of My Love Tour
The Colour of My Love Tour הוא סיבוב ההופעות החמישי של הזמרת סלין דיון אשר נועד לקדם את אלבומה The Colour of My Love. סיבוב ההופעות זכה להצלחה כאשר נמכרו 1,300,000 כרטיסים לכל הופעותיו.
CDC 6600
המעבד המרכזי
מילת הפקודה בנויה מהפקודה עצמה, שתופסת 6 סיביות, ואחריה עד שלושה אופרנדים בני שלוש סיביות, כשכל אופרנד מצביע על אחד האוגרים בפקודה באורך 15, או שני אופרנדים של אוגרים, ואופרנד אחד באורך 18 סיביות המציין כתובת, בפקודה באורך 30. בסט הפקודות 64 פקודות שונות, כולל NOP, כשחלק גדול יחסית מהן מכוון לפעולות נקודה צפה.
The Colour of My Love Tour
היסטוריה
רשימת השירים של סיבוב ההופעות כללה שירים של דיון מהאלבום The Colour of My Love ומאלבומים קודמים של דיון באנגלית בנוסף גם שירים בצרפתית וגרסאות כיסוי לשירים "Calling You" של ג'ווטה סטיל, "River Deep,Mountain High" של אייק וטינה טרנר ו-"Can't Help Falling in Love" של אלביס פרסלי.
CDC 6600
המעבד המרכזי
גישת המעבד הראשי לזיכרון היא יחסית, ומממשת רמת הגנה, שמאפשרת טעינת והרצת מספר תוכניות של משתמשים שונים, שלכל אחת מהן מוקצה מרחב זיכרון פרטי שלתוכניות המשתמשים האחרים אין גישה אליו. שני אוגרים ייעודיים מחזיקים את "כתובת הבסיס" וגודל הזיכרון ששייכים לתוכנית שרצה כעת. בכל גישה לזיכרון מושווית הכתובת ל"תקרה", ואם היא גבוהה ממנה, התוכנית נעצרת עם שגיאה.
The Colour of My Love Tour
היסטוריה
לפני שהתחיל סיבוב ההופעות הופיעה דיון ב-2 הופעות בקנדה בספטמבר 1993 על מנת לקדם את האלבום The Colour of My Love. ההופעות הוקלטו ושודרו בטלוויזיה ואף יצאו גם כ-DVD.
CDC 6600
המעבד המרכזי
מלבד פקודות, המעבד מזהה עוד שלושה סוגי נתונים, שכולם מורכבים ממילה אחת של 60 סיביות: מספר נקודה צפה, מספר שלם ארוך (המעבד יכול לעבוד עם שלמים באורך עד 48 סיביות), בשיטת משלים ל-1, או עד עשרה תווים בקידוד קנייני של CDC, כשכל תו תופס שש סיביות. מרחב הזיכרון הוא בן 24 סיביות, אך חומרת החשב לא תומכת במלואו.
The Colour of My Love Tour
היסטוריה
אך סיבוב ההופעות עצמו החל בפברואר 1994. במהלך סיבוב ההופעות הופיעה בין היתר בקנדה. הופעותיה במדינה זכו להצלחה רבה כאשר כל הכרטיסים למופעים נמכרו, בין היתר הופיעה דיון בעיר המילטון שם הופיעה מול 10,000 איש.
CDC 6600
המעבד המרכזי
למעבד שמונה אוגרים בני 60 סיביות, המכונים X0 עד X7, ו-16 אוגרים המשמשים לכתובות, בני 24 סיביות, בשתי קבוצות: אוגרים A0 עד A7 מכונים "כתובת", ו-B0 עד B7 מכונים "increment". לחלק מאוגרי הכתובת תפקיד מיוחד: כתיבה לכתובת A1 עד A5 גורמת כתוצאת לוואי לקריאת תוכן הכתובת לאוגרים X1 עד X5 בהתאמה, וכתיבה ל-A6 או A7 גורמת לכתיבת תוכן X6 או X7 לכתובת המתאימה בזיכרון. ל-A0 אין תפקיד דומה, והקונוונציה היא שבאוגר X0 נשמר תמיד ערך 0.
מנקודת הראות של המעבד הראשי, הזיכרון הוא "יחסי": שני אוגרים מיוחדים מסמנים את כתובת הייחוס, וגודל הזיכרון המוקצה לתהליך. כל גישה לזיכרון היא יחסית לכתובת הייחוס (כלומר גישה לכתובת 0 משמעה למעשה גישה לכתובת הייחוס, וגישה לכתובת 1 משמעה הכתובת הבאה אחרי כתובת הייחוס). בכל גישה לזיכרון מושווית הכתובת היחסית לגודל הזיכרון המוקצה, ואם היא גדולה ממנו, כלומר התהליך ניסה לגשת לכתובת מחוץ ל"בלוק" שהוקצה לו, נוצרת שגיאה והתהליך נעצר. כך ניתן להחזיק מספר תהליכים "חיים", וכאשר בתהליך מסוים המעבד הראשי ממתין לפעולת קלט פלט ארוכה שמבוצעת על ידי מעבד היקפי, ניתן להעביר אותו לביצוע תהליך אחר, שלא זקוק לקלט/פלט, תוך שמירת התהליך הראשון חי ומוגן. בכך נשמר ניצול מרבי של משאבי המחשב.
The Colour of My Love Tour
היסטוריה
בסוף אפריל ותחילת מאי הופיעה דיון ביפן, שם עשתה מחווה לשירים שהפיק עבורה דייוויד פוסטר. הופעות אלה אף שודרו בספיישל טלוויזיה מיוחד בשם "JT Super Producers 94". בנוסף לכך גם דיון שרה גם את שיריה הבולטים כמו "The Power of Love", "Think Twice" ו-"Beauty and the Beast". ההופעות בוימו על ידי טוני גרקו והתקיימו בערים טוקיו ואוסקה.
CDC 6600
המעבד המרכזי
כל הפעולות האריתמטיות והלוגיות מבוצעות רק בין אוגרים, בניגוד למחשבי CISC אפייניים, בהם יש אופני מיעון מורכבים (כמו פעולות אריתמטיות בין אוגר ובין תוכן תא בזיכרון).
The Colour of My Love Tour
היסטוריה
בין ה-8 ביוני ל-27 באוגוסט דיון הצטרפה לסיבוב ההופעות של הזמר מייקל בולטון "The One Thing Tour", שם הם הופיעו באצטדיונים של 20 אלף איש. זה היה סיבוב ההופעות השני שלהם ביחד אשר כל כרטיסיו נמכרו.
קישורים חיצוניים
סיבוב ההופעות על פי, setlist.fm
CDC 6600
המעבד המרכזי
מעבד היקפי 0 יכול להורות למעבד המרכזי לעבור ממשימה למשימה, על ידי ביצוע פעולת exchange: המעבד המרכזי עוצר את הריצה, ושומר את מצבו, כלומר תוכן האוגרים השונים, ל"בסיס" בלוק הזיכרון. הערכים של כתובת הייחוס וגודל הבלוק של המשימה הבאה נמעודכנים, המעבד קורא את המצב של המשימה מבסיס בלוק הזיכרון החדש, ומתחיל בביצוע המשימה במקום בו הופסקה בפעם הקודמת.
למעבדים ההיקפיים גישה מלאה לזיכרון כולו, בנוסף לזיכרון הפרטי שיש לכל אחד מהם.
מעבדים היקפיים
במחשב 10 מעבדים היקפיים, שמבוססים על מחשב קודם, בן 12 סיביות, שתוכנן גם הוא בידי קריי - CDC-160A.
למעבדים ההיקפיים גישה לערוצי הקלט/פלט, והם מבצעים את משימות מערכת ההפעלה.
כל המעבדים משתמשים באותה חומרת CPU, עם עשרה סטים של אוגרים. בכל מחזור שעון, המעבד "מוזז" לקבוצת האוגרים הבאה, החל מ-0 וכלה ב-9, כשבמחזור השעון הבא שוב קבוצה 0.
התוצאה היא בפועל עשרה מחשבים עצמאיים, שמתחלקים בחומרה של מעבד יחיד, שפועל בקצב שעון של 10MHz, כשלכל אחד מהם מוקצית עשירית מהזמן, והוא פועל בקצב שעון של 1MHz, תוצאת לוואי של המבנה הזה היא שהמחשבים ההיקפיים לא צריכים לחכות לפעולת זיכרון, שצורכת 10 מחזורי שעון - כשמחשב היקפי ניגש לזיכרון, בפעם הבאה שהוא יקבל "פרוסת מעבד" תוצאת הפעולה תהיה מוכנה. לכל מחשב היקפי זיכרון פרטי של 4,096 מילים בנות 12 סיביות, וגישה לזיכרון המרכזי, דרכו הם יכולים להשאיר ולקבל בקשות והוראות זה לזה ולמעבד המרכזי.
למעבדים תפקידים מוגדרים: מעבד 0 אחראי על ניהול ה-6600, והוא מקצה משימות למעבד המרכזי ולמעבדים ההיקפיים האחרים. שאר המעבדים מטפלים בהפעלת הציוד ההיקפי. כך למשל מעבד 9 אחראי על הקונסול, ומעבדים אחרים אחראים על גישה לקורא כרטיסים מנוקבים, כונן סרטים מגנטיים וכונני דיסקים, מדפסות, וכן הלאה.
זיכרון משני
זיכרון המחשב הוא זיכרון ליבה מהיר ויקר, הממומש בטבעות שבכל אחת עוברים חמישה תיילים, ניתן להוסיף זיכרון משני, שבנוי בטכנולוגיה אטית יותר, ובו רק שני תיילים עוברים בכל טבעת, עם יתרון בצפיפות ובמחיר. למעבד המרכזי אין גישה לזיכרון המשני, והמעבדים ההיקפיים מעבירים מידע בין זיכרון המחשב לזיכרון המשני, בעזרת קופסת הלהטוטים.
מערכות הפעלה
נקודת התורפה של המחשב הייתה התוכנה, ובמידה רבה מערכת ההפעלה עצמה.
מחשבי התקופה לא הריצו מערכת הפעלה "גנרית", כמו לינוקס בימינו. המשאבים המצומצמים, ובפרט הזיכרון, דרשו שמערכת הפעלה חדשה תיתפר לכל מחשב חדש, בדרך כלל על ידי עיבוד והתאמה של מערכת הפעלה קיימת עבור מחשב דומה. מערכת הפעלה ראשונה בשם COS נכתבה בחפזה על בסיס מערכת הפעלה קיימת לדגם 3000, ובמקביל מערכת הפעלה משוכללת יותר בשם SIPROS ( Simultaneous Processing Operating System) פותחה במרכז פיתוח בלוס אנג'לס. מערכת זו תמכה בתכונות רבות שהמשתמשים היו מעוניינים בהן, אך היא בוששה לבוא, מה שגרם ל-CDC הפסדים רבים בדמות קנסות פיגורים, ובסופו של דבר התוכנית בוטלה, והחברה פתחה במאמץ ליצור מערכת הפעלה על בסיס COS, אותה כינתה SCOPE. הגרסה הראשונה הייתה לא הרבה יותר מאריזה מחדש של COS, בתוספת מעט כלים, והגרסאות הבאות הוסיפו יכולות שהמשתמשים נזקקו להן, אך לא הצליחו להיפטר מבעיות אמינות.
בהמשך הופיעו מערכות הפעלה שפותחו ב-CDC, גם הן על בסיס COS. מערכת MACE שפותחה באופן לא רשמי, מבוססת על COS, שיפרה בהרבה את מבנה התוכנה ועשתה אותה מודולרית, באופן שהקל על תיקון בגים והוספת תמיכה בהתקני קלט/פלט חדשים. חלק מהלקוחות הצליחו לקבל גרסה זו, ומערכת ההפעלה הרשמית הבאה, Kronos, מבוססת על MACE. לבסוף הוציאה CDC מערכת הפעלה בשם NOS, שתומכת ב-Time-sharing, ומבוססת גם היא על COS, והייתה אמורה להיות תואמת לאחור לשתי המערכות - SCOPE ו-Kronos. בפועל התמיכה ב-SCOPE לא הייתה מושלמת, והחברה הוציאה אריזה חדשה של SCOPE אותה כינתה NOS/BE, אחרי שהדגישה ש-NOS תהיה מערכת ההפעלה היחידה.
דגמים וציוד היקפי
המחשב תמך במגוון ציוד היקפי. המזוהה עם המחשב עצמו היה הקונסול - מקלדת ושני מסכי גרפיקה וקטורית בתצורה שזוהתה עם המחשב, קורא כרטיסים מנוקבים, כונני סרטים מגנטיים וכונני דיסקים, זיכרון משני (כמתואר לעיל), ועוד.