cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלמה חליווה
חשד ברציחתן של ליאונור בן לולו ועירית יעקבי
בן לולו, בת 24, נעלמה ב-23 בינואר 1976 כאשר עלתה על טרמפ בצומת ארלוזורוב (כיום דרך נמיר) בתל אביב בדרכה למשפחתה בטבריה שחגגה יום הולדת לבת אחיה. באותו יום שישי הוכרזה שביתה ב"אגד", ולא יצאו אוטובוסים מתל אביב לטבריה. גופתה של בן לולו נמצאה ב-17 בפברואר בחורשת אקליפטוס ליד נתניה. היא נאנסה הופשטה ולאחר מכן הולבשה בחזרה, למעט נעליה שהיו לצידה. היא נחנקה למוות בצעיף שלבשה ובעזרת מברשת שיער שהייתה בתיקה, אותה הידק הרוצח וליפף את הצעיף לצווארה. השעון שענדה, טבעת שענדה וארנקה היו חסרים.
יעקבי, בת 23, נעלמה ב-26 באוקטובר 1975, היא יצאה מחיפה בדרכה לקיבוץ מעגן מיכאל שם גרה וככל הנראה עלתה על טרמפ. גופתה נמצאה ב-2 בנובמבר במטע אבוקדו ליד צומת מעגן מיכאל, עירומה במצב ריקבון מתקדם עם שברים קשים בגולגולת לאחר שנאנסה.
חליווה הודה ברצח ליאונור בן לולו, ולטענת החוקרים מסר תיאור מדויק של מקום הגופה, אך טען שהוא קבר אותה אף שהגופה נמצאה גלויה על האדמה. הפרקליטות החליטה כי הודאתו של חליווה בעייתית, והוא עצמו חזר בו וטען מאוחר יותר שהיא נמסרה תחת לחץ. אחיה של בן לולו, שהיה שוטר באותה תקופה, סיפר שסבר אז שמדובר בחליווה.
הרשעה ברצח אורלי דובי
בין התאריכים 13 בנובמבר ל-16 בנובמבר 1983 יצא חליווה לחופשה מהכלא. במהלך שהייתו בחופשה, בליל ה-15 בנובמבר נעלמה החיילת אורלי דובי. גופתה של דובי נמצאה ב-14 בדצמבר 1983, במצב ריקבון מתקדם, כשהיא עירומה ומוטלת על בטנה, ליד צומת נתניה, סמוך לערימות פסולת של חול מסוג כרומיט, המשמש בתהליך של יציקת פלדה במפעל "אורדן תעשיות" הסמוך. מדיה של דובי, יתר בגדיה, ארנקה ומסמכיה האישיים נמצאו מפוזרים, חלקם בסביבה הקרובה וחלקם בתעלת המים, מעברו השני של כביש החוף. חזייתה נמצאה כשרצועותיה קשורות בקשר כפול, ומכך הסיקו הפתולוגים שהיא נחנקה באמצעותה.
לאחר מציאת הגופה, חשדה המשטרה בחליווה ותישאלה אותו בעניין. אף על פי שלא נרמז לו כלל שהוא חשוד ברצח, באופן לא אופייני הוא ביקש לבקר אצל אביו החולה, דבר שהתגלה כשקר ובקשתו נדחתה. לאחר מכן ביקש שוב חליווה לצרפו לטיול אסירים והמשטרה נעתרה לבקשתו. בזמן שהייתו בטיול, ניצל זאת חליווה ונמלט. מאוחר יותר, כעבור מספר ימים הוא נתפס מסתתר בישיבה בירושלים. בחיפוש שנערך על בגדיו של חליווה - מעיל עור שחור וחולצת פלנל כחולה, שאותם שאל מאסירים אחרים, ומכנסי ג'ינס, נמצא מינרל בשם כרומיט. מאחר שמינרל זה, עם מאפיינים כימיים זהים לזה שנמצאו בגרגירים על בגדיו, היה ייחודי לאותו מפעל "אורדן" בארץ ולא נמצא בטבע - הסיקו החוקרים את הקשר של חליווה לזירת הפשע, ובדיעבד זו הייתה הראיה העיקרית להרשעתו. בשיחות שצוטטו מהכלא נשמע חליווה מודאג בקשר לבגדים שלבש ואף ניסה לשבש הליכים, כנראה מחשש שעדי ראייה יזהו אותו לפי בגדיו. בדיקת סוג הדם של הזרע שהכתים את בגדי דובי התאימה לזו של חליווה.
ב-31 באוקטובר 1991 הורשע חליווה בבית המשפט המחוזי, בהרכב השופטים שולמית ולנשטיין, יעקב קדמי ועדנה שצקי בעבירת רצח ונדון למאסר עולם באשמת רצח אורלי דובי. לפי פסק הדין, חליווה יצר קשר עם דובי כאשר נסעו באוטובוס, דובי שהייתה עייפה ביקשה מהנהג להעיר אותה בצומת נתניה אך הנהג שכח לעצור. חליווה שעלה בעקבותיה זעק "נתניה, נתניה", הוא ירד עמה ואמר "בואי, אני אראה לך איפה נתניה". צורת הניקוב של כרטיסיית האוטובוס שנמצאה בכליה של דובי זהה לזאת של הנהג שהעיד שראה אותה. הנהגים בקווי האוטובוס שבו נסעה שגו בתיאור של חליווה ודובי, הם תיאורו את חליווה כבן 25 ונמוך, ואותה כ"שמנמונת" בגובה 1.5-1.6 מטר, בעוד שחליווה היה אז גבר גבוה בן 34 ודובי לא הייתה שמנמונת והייתה גבוהה מ-1.7 מטר. חליווה עצמו טען שתפרו לו תיק והציג אליבי בו כביכול שהה בבית הוריו בקריית ים. השופטים קבעו שלאחר שיצא מהקולנוע הבחין בדובי והתיידד איתה, ועלה איתה יחד לאוטובוס לכיוון נתניה, וכשירדה ירד יחד איתה, וביצע את זממו באונס ורצח החיילת.
ב-17 באוקטובר 1995 נדחה ערעורו לבית המשפט העליון פה אחד, בפסק דין של אליהו מצא, אליו הצטרפו יצחק זמיר וצבי טל.
חשד ברציחתן של רחל הלר וז'קלין סמית
מסוף שנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-80, נמצאו גופותיהן של לפחות עשר צעירות באזור כביש החוף. ביניהן החיילת רחל הלר בת ה-19 בשנת 1974, שגופתה נמצאה בחולות שליד קיבוץ שדות ים והתיירת הבריטית ז'קלין סמית בת ה-24, שגופתה נמצאה ב-26 במאי 1972. בזמן רציחות אלו היה חליווה בבית הסוהר, אך אושר לו לצאת לחופשות. תיק החופשות שלו הושמד, דבר שהקשה לאמת רציחות אלו, למרות שהיו מספר ראיות, ואף באחת מחקירותיו של חליווה בשלב מאוחר יותר שהוא זה שרצח את השתיים, אך לא היה בזה עדות חותכת כדי להרשיע את חליווה, כאשר במקרה של רחל הלר החקירה הופנתה באופן ישיר לעמוס ברנס כמי שביצע את המעשה, ואף ריצה מאסר בפועל.
מעשי הרצח מזכירים באופיים ובאכזריותם את רצח אורלי דובי שבו הורשע חליווה, וכן ואת רצח ליאונור בן לולו ועירית יעקובי שבו נחשד אך לא הועמד לדין. מעשי הרצח כללו חנק בעזרת פרטי לבוש, הזזת הגופה, החדרת חפץ זר לאיבר המין, דקירה של הקורבן באמצעות חפץ חד, השחתת הגופה באמצעות קולפן - כל אלו אירועו ברצח רחל הלר, וכן ברצח התיירת ז׳קלין סמית, מאפיינים אלו מהווים על פי החשד מאפיינים של רצח סדרתי מאורגן המתרחש מתוך דחף מיני-שליטתי. עם זאת בשנים שנרצחו השתיים שהה חליווה בבית הסוהר, אך כיוון שתיק האסיר שלו הושמד לאחר שהותו בבית הסוהר על ידי שב"ס, לא ניתן היה לאמת את זמני החופשות בהם יצא מבית הסוהר. עם זאת, הרצח היחיד שחליווה הורשע בו הוא של אורלי דובי, שביצע בחופשתו מבית הסוהר.
בעונה השנייה של הסדרה "צל של אמת" נטען כי חליווה הוא מי שהוגדר כ"רוצח כביש החוף", שרצח חמש נשים. יוצרי הסדרה התלוננו שחליווה איים לפגוע בהם, לאחר שיוצרי הסדרה דיברו עם חליווה מבית הסוהר.
חליווה מעולם לא הודה, ולא התנצל על מעשיו, ואף מכחיש את רצח אורלי דובי בו הורשע, למרות שהעלה בחקירותיו פרטים מוכמנים שרק מי שהיה במקום הרצח יכול היה לדעת. בנוסף, אסירים שישבו בבית הסוהר עם חליווה טענו שסיפר להם על מספר מעשי אונס ורצח נוספים. בעקבות הנושא שהעלו יוצרי הסדרה "צל של אמת - רוצח כביש החוף", נפתחו תיקי החקירה שוב, האמצעים שעמדו לחוקרי המשטרה היו דלים לאחר שנים רבות שרוב תיקי החקירה נסגרו, ולא היו מספיק חומרי חקירה מעמיקים ומכריעים, ולא ניתן היה להאשים את חליווה ברצח ואונס של הנשים הנוספות המוזכרות בארבעת פרקי הסדרה.
חליווה קיבל הקצבה למאסר העולם, למרות שלא הודה או התנצל על מעשיו, הוא צפוי להשתחרר מהכלא בשנת 2024.
אורית ישי
אורית ישי (נולדה ב-1961) היא אמנית ישראלית, יוצרת בתחומי צילום סטילס, וידאו ומיצב, ומרצה לצילום ולאמנות בקהילה. ישי עוסקת ביצירתה במערכות יחסי הגומלין שבין אדם למקום ובהשפעתן על יצירת זהות ולאומיות, ובוחנת אפשרויות ייצוג במדיות הצילום. עבודתה, המלווה על פי רוב במחקר תאורטי, מתייחסת לאירועים מהעבר ומההווה ולרגעים המצויים בסדר יומה של החברה הישראלית והגלובלית.
ביוגרפיה
ישי נולדה ב-1961 בתל אביב, היא מתגוררת ויוצרת בתל אביב, מרצה וחברת סגל בבית הספר לאמנות במכללה האקדמית ספיר.
בשנים 1986–1983 למדה אמנות במדרשה לאמנות בית ברל. לאחר הלימודים פנתה ללימודי עיצוב פנים ועסקה בתחום. בין השנים 2003–2000 צילמה עבור ירחונים מרכזיים בארץ (ביניהם: רואים עולם, נישה ומסע אחר). בשנת 2003 שבה ללימודי אמנות, במחלקה לצילום במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר. ב-2006 סיימה ישי את לימודיה בהצטיינות והמשיכה להתמחות.B.Ed במסלול אמנויות בחוג לתקשורת במכללת דוד ילין ירושלים, אותו סיימה בהצטיינות ב-2007.
בזמן היותה תלמידת השנה השנייה בלימודי הצילום בירושלים הוזמנה ישי להציג תערוכות יחיד במוזיאון היהודי בקרקוב ובמוזיאון אנה אחמטובה בסנקט פטרבורג. בתום לימודיה בבית הספר מוסררה זכתה במלגת שרת מטעם קרן תרבות אמריקה-ישראל (2007-8, 2006-7). אף על פי שלא עמדה בקריטריון הגיל המתאים לקבלת הפרס, נימקה הוועדה את החלטתה בהתאם לאיכות ומקוריות העבודות.
בשנים 2012–2010 למדה ישי במדרשה לאמנות בית ברל בתוכנית ללימודי המשך מתקדמים באמנות, אותם סיימה בהצטיינות. בזמן שלמדה בתוכנית, ניהלה יחד עם ד"ר עודד וולקשטיין פרויקט שהסתיים בהוצאה לאור של הספר 'הבית', בהוצאת הקיבוץ המאוחד-ספריית פועלים ב-2013. בתקופת לימודים זו זכתה ישי במלגות יצירה במרכז גוטסמן לתחריט קיבוץ כברי (2011) ובסדנת ההדפס בירושלים (2012).
בשנת 2014 הוזמנה ישי להשתתף בתוכנית שהות אמן ב-MuseumQuartier-Q21 בווינה, בהמלצת EIKON - מגזין בינלאומי לצילום ואמנות מדיה. ב-2015 הוזמנה לווינה כמרצה אורחת באקדמיה לאמנויות Academie der Bildenden Kunst Wien. עבודת הווידאו UP שיצרה בווינה נבחרה לאוסף הווידאו של מוזיאון ה-MUMOK. בשנים 2015 ו-2016 הוזמנה לתוכנית שהות האמן Arad Art and Architecture, ובמסגרת זו יצרה את עבודת הווידאו OZ21 בהשראת הרומן 'אל תגידי לילה' מאת הסופר עמוס עוז. ב-2017 הציגה בגלריה העירונית בפראג (צ'כיה) את התערוכה "ארץ הצבי", באוצרותה של דליה לוין, שהייתה אוצרת מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית. בקיץ 2018 הוזמנה ישי לתוכנית שהות האמן ARAC בבוקרשט, ליצירת פרויקט חדש והצגתו ב-Anca Poterasu Gallery.
משנת 2015 ישי היא מרצה לצילום בבית הספר לאמנות במכללת ספיר בנגב ומנחה מובילה בתוכנית הפיילוט האמנותית-חברתית של המכללה בקורס Creative Place Making, בה היא מחנכת לשיתופיות והעצמה חברתית באמצעות הנגשת אמנות ופעילות עם הסטודנטים ותושבי הדרום בשדרות ובאופקים. בשנים קודמות לימדה צילום בבית הספר מוסררה ע”ש נגר בירושלים, והנחתה פרויקט צילום משותף לבית הספר ולמכללת Corcoran בוושינגטון שבארצות הברית, וכן בבתי ספר נוספים.
ישי מציגה בחללים מרכזיים בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה, ביניהם: מוזיאון ישראל ירושלים, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, המוזיאון לאמנות עכשווית בוקרשט ברומניה MNAC Bucharest, המרכז לאמנות עכשווית תל אביב, Christine König Galerie Vienna, גלריה ת (א)עשיה ירושלים, משכן האמנים הרצליה, גלריה הקיבוץ תל אביב, גלריה המדרשה תל אביב ובית האמנים ירושלים. לצד פעילותה בתוך "הקובייה הלבנה" המסורתית, ישי פועלת גם במרחב הציבורי. כך ב-2009 הציבה באופן מחתרתי פסל קלקר בגובה 3 מטר בדמות פרס האוסקר ברחבת הביאנלה לאמנות של תל אביב, כאקט של מחאה על אופן בחירת האמנים המשתתפים. ב-2012 הובילה סיור פתוח לציבור הרחב בפרויקט 'הליכות חיפה 2' שנערך במסגרת התערוכה "חיפה-ירושלים-תל אביב" במוזיאון חיפה לאמנות.
עבודותיה נכללות באוספים מוזיאליים, מוסדיים ופרטיים, ביניהם: המוזיאון לאמנות עכשווית וינה MUMOK Museum of Modern Art Vienna, המוזיאון לאמנות עכשווית קראקוב MOCAK, מוזיאון ישראל ירושלים, מוזיאון אשדוד לאמנות, המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית חולון, אוסף בנק הפועלים, אוסף משפחת רקאנטי, אוסף ע. אהובי ועוד.
הנדסה חברתית (אבטחת מידע)
הנדסה חברתית (מאנגלית: Social Engineering) היא מושג מתחום האבטחה ובפרט מתחום אבטחת מידע, שמשמעותו ניצול של תכונות פסיכולוגיות של האדם, אשר עשויות להביא אותו לציית לבקשותיו של הפורץ. לכן הנדסה חברתית היא אחת מהטכניקות למימוש לוחמת סייבר.
שיטה זו מאפשרת לעקוף את כל טכנולוגיות מנגנוני האבטחה (כגון אנטי וירוס, חומת אש וכולי), והיא מתבססת על העובדה שכל מערכות המידע נועדו לספק שירותים למשתמשים כלשהם, ולאותם המשתמשים יש אמצעים לגשת אל המידע שהפורץ רוצה להשיג. לדוגמה, באמצעות הנדסה חברתית, הפורץ יכול לשכנע את המשתמש לספק לו מידע רגיש כגון שמות משתמשים וסיסמאות, או לבצע עבורו פעולות כגון הרצת תוכנה לבקשתו. למשל, ההאקר הידוע קווין מיטניק, משתמש לעיתים קרובות במונח זה, וטוען שהנדסה חברתית היא הטכניקה האפקטיבית ביותר ב"ארגז הכלים" שלו.
כיום, מנהלי אבטחת מידע רבים מעריכים כי איום זה לחיסיון המידע הארגוני, גדול משמעותית מכל איום טכנולוגי "קלאסי". הדרכים המקובלות להתמודד ולהגן בהנדסה חברתית היא העלאת המודעות מפני סוגי התקפה של הנדסה חברתית בקרב המשתמשים ובעלי ההרשאות. לדוגמה, בנקים רבים מפרסמים באתרי האינטרנט שלהם שעובדי הבנק לעולם לא יבקשו בטלפון או בדואר אלקטרוני את סיסמת הכניסה לחשבון הבנק של המשתמשים.
דיוג
דיוג ("פישינג") היא שיטת הונאה מהנפוצות ביותר לחשיפת מידע אישי רגיש ממשתמשים בשירותי רשת. בפעולת דיוג הפורץ יוצר אתר אינטרנט מזויף, בעל מראה דומה לדף האינטרנט האמיתי. משתמש שמוזמן להיכנס לאתר המזויף, עשוי להזין לתומו את הפרטים האישיים והסיסמה לתוך האתר המזויף. בהיותו אתר מזויף, הנתונים שהוזנו לאתר נשלחים לשרת שנמצא בשליטתו של הפורץ, וכך יש בידיו גישה מלאה לחשבון משתמש זה.
על מנת לטשטש את עקבות פעולת הדיוג, הפורץ מנסה לגרום למשתמש להרגיש שהכול כשורה. לשם כך ישנן שתי אפשרויות התנהלות מרגע שליחת הפרטים אל הפורץ: רבים מהפורצים מנתבים את המשתמש אוטומטית לדף הכניסה המקורי, ושם המשתמש מתבקש להזין את הפרטים שלו שוב; אמנם מצב כזה מעט מחשיד, אך משתמשים רבים אינם זהירים דיים ומתייחסים לאירועים כאלה כאל "באג" בשירות. דרך התנהלות שנייה, יותר חמקנית, מנתבת את המשתמש לדף הכניסה, מזינה אוטומטית את הפרטים לתוך האתר האמיתי, והמשתמש מועבר אוטומטית לתוך החשבון האמיתי שלו, כך שאינו חושד כלל שמשהו אינו כשורה.
כיום ישנם שירותי רשת רבים שנאבקים בתופעת הדיוג, בשיטות שונות בעלות רמת יעילות שונה.
מוזיאון הידידות הבין-לאומית
מוזיאון הידידות הבין-לאומית הוא מוזיאון הממוקם מצפון לפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית. המוזיאון מציג אוסף של מתנות אשר הוענקו במרוצת השנים לשני המנהיגים העליונים של קוריאה הצפונית, קים איל-סונג ובנו קים ג'ונג-איל, מטעם נכבדים זרים אשר ביקרו במדינה.
המוזיאון, אשר מעוצב בהתאם למסורת הצפון-קוריאנית, נפתח לקהל הרחב ב-26 באוגוסט 1978, וכולל למעלה מ-150 אולמות תצוגה המשתרעים על שטח כולל שבין 28,000 ל-70,000 מ"ר. על פי אגדה מקומית, המנהיג העליון של קוריאה הצפונית לעתיד, קים ג'ונג-איל, סיים את בניית המוזיאון בתוך 3 ימים בסך הכל. זאת אף שבהתאם לעדויות, בניית המוזיאון נמשכה בפועל כשנה.
לפי הערכות עדכניות, המוזיאון כולל בין 60,000 ל-200,000 מתנות שונות שהוענקו לפקידים ולמנהיגים צפון-קוריאנים לאורך השנים. בעת כניסתם למוזיאון, המבקרים נדרשים להסיר את נעליהם, וכן להשתחוות לפני דיוקנאות של קים איל-סונג וקים ג'ונג-איל.
לפי תמונות לוויין שצולמו בשנת 2017, קיימת עדות לפעילות מורחבת באתר המוזיאון, מה שמצביע על אפשרות להרחבה עתידית של המוזיאון.
מדגם מהמתנות המוצגות במוזיאון
רוב המתנות המוצגות במוזיאון התקבלו מצד מדינות קומוניסטיות ובעלות קרבה למשטר הצפון-קוריאני.
בין המתנות המוצגות במוזיאון:
אלווין ג'ונס
אלווין ריי ג'ונס (באנגלית: Elvin Ray Jones; 9 בספטמבר 1927 – 18 במאי 2004) היה מתופף ג'אז אמריקאי.
ביוגרפיה
אלווין ג'ונס החל לנגן באופן מקצועי בשנות הארבעים כאשר ניגן בתזמורת צבאית. בנוסף, בשנת 1949 ניגן ג'ונס מעט במועדון בדטרויט. ג'ונס החל לנגן בסופו של דבר עם אמנים כצ'ארלי פארקר, מיילס דייוויס ווורדל גריי, ב-1955, לאחר שנכשל באודישן לתזמורת של בני גודמן, הוא מצא עבודה בניו יורק בתזמורתו של צ'ארלס מינגוס וניגן באלבום "J is for Jazz" של ג'יי ג'יי ג'ונסון.
בשנות השישים החל לנגן עם ג'ון קולטריין בהרכב שבעתיד יקרא "הקוורטט הקלאסי" של קולטריין. יחד עמו ניגנו בקוורטט גם ג'ימי גאריסון ומק'קוי טיינר, ויחד הם הקליטו את אחד מאלבומי הג'אז המצליחים בכל הזמנים - A Love Supreme. ג'ונס וקולטריין הירבו בנגינת דואטים שונים בגוון ג'אז חופשי. ג'ונס המשיך לנגן עם קולטריין עד שנת 1966, באותה תקופה ג'ונס כבר לא הרגיש בנוח עם הכיוון אליו חותר קולטריין. כמו כן, סגנונו הפוליריתמי של ג'ונס, לא תאם כבר לסגנון של המתופף השני בהרכביו של קולטריין - ראשיד עלי.
לאחר שעזב את הרכבו של קולטריין, ניגן ג'ונס עם דיוק אלינגטון והקים הרכב משלו שנקרא "Jazz Machine". ג'ונס המשיך לעבוד על סגנון נגינתו והמשיך בפיתוח הסגנון הפוליריתמי שלו. מגזין לייף הכתיר את ג'ונס בתואר "המתופף הכי ריתמי בעולם" והסגנון החופשי הזורם שלו השפיע על מתופפי רוק שונים, בהם מיטש מיטשל שניגן עם ג'ימי הנדריקס.
ג'ונס לימד באופן קבוע, העביר כיתות אמן, ניגן בבתי ספר ואף הופיע בהתנדבות בבתי כלא, שיעוריו כללו היסטוריה של המוזיקה וטכניקות תיפוף.
אלווין ג'ונס נפטר עקב כשל לב ב-18 במאי 2004, מותיר אחריו שתי נשים (שירלי ג'ונס שממנה התגרש וקייקו ג'ונס שלה נישא בצורה לא חוקית) ושני ילדים: בן (אלווין נתן ג'ונס) ובת (רוז-מרי).
אליעזר קלינה
אליעזר קלינה (25 במרץ 1948 – 29 באפריל 2007) הוא שחקן ומאמן כדורעף ואלוף פאראלימפי, בעל 4 מדליות מהן 3 זהב.
ביוגרפיה
קלינה החל לעסוק בספורט בגיל 10 כחבר קבוצת הילדים של הפועל פתח תקווה בכדורגל. בהגיעו לגיל 18 (1966) הוא צורף לקבוצה הבוגרת ובמקביל היה חבר נבחרת הפועל פתח תקווה בכדורעף. קולינה לא הרבה לשחק במדי הקבוצה הבוגרת, ובסך הכל השתתף בחמישה משחקי ליגה. שער הליגה היחיד שלו הובקע במשחק מול מכבי שעריים בעונת 1968/1969. כעבור שלוש שנים הוא עבר לשחק במסגרת הפועל הרצליה, עד לפציעתו במלחמת יום הכיפורים. טרם המלחמה הוא סיים לימודים במכון וינגייט ונסע לארצות הברית בכוונה לממש מלגות לימודים באוניברסיטת קליפורניה, אך הוא שב לשירות מילואים.
ב-18 באוקטובר, במהלך קרב הבלימה מול תל פארס ברמת הגולן, שהה קלינה בזחל"ם בשטח סוריה. הפעולה לשמה נשלחו בוטלה וכח הלחימה נותר בסוריה עד לרדת החשיכה. לאחר שנתגלה הכח הופצץ הזחל"ם וספג פגיעה ישירה, כתוצאה ממנה נהרגו שני חיילים בצוותו ורגלו של קלינה נקטעה. לאחר תקופת שיקום, במהלכה למד משפטים, חזר לעסוק בספורט, כעת ספורט נכים, במסגרת בית הלוחם.
מלאך המות והשוחט
"מלאך המות והשוחט" הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, המספר על שוחט זקן שמלאך המוות בא לקחתו. השוחט ביקש פעמים אחדות ארכה של שעות אחדות לשם השלמתה של מצווה, ומלאך המוות נענה לבקשות אלה, ובסופו של דבר זכה השוחט לעוד שנות חיים רבות עם אשתו.
אליעזר קלינה
ביוגרפיה
קלינה נותר שחקן פעיל עד לראשית שנות האלפיים. במקביל הוא הועסק כעובד אוניברסיטת תל אביב ובשירות משרד ראש הממשלה וסיים לימודי תואר שני במנהל עסקים ובמדע המדינה.
מלאך המות והשוחט
תקציר העלילה
השוחט הזקן הלך לבית המטבחיים לשחוט שור. בדרכו פגש את מלאך המוות שבא לקחתו. ביקש השוחט דחייה של שתיים-שלוש שעות בביצוע הגזירה, בנימוק: "חמישי בשבת היום, ואני הולך לבית המטבחיים להכין לאנשי עירי בשר לשבת, ואם אתה מניחני עד לאחר שחיטת השור ואחר בדיקתו אתה מסייע לענג את השבת שאין שמחה אלא בבשר ואף הבהמה נשכרת שנשחטת בסכין כשרה ומברכין על שחיטתה ובשרה נאכל בשבת". נענה מלאך המוות לבקשה.
לאחר שסיים השוחט את מלאכתו, שוב פגש את מלאך המוות, ושוב ביקש דחייה, בנימוק: "המתן לי עד שאסעוד תחילה ואעלה על מיטתי ואפשוט רגלי ואמות כדרך שרוב בני האדם מתים ולא אמות בשוק כבהמה". נענה מלאך המוות לבקשה.
הלך הזקן לבית הכנסת והתפלל, שנה פרק משניות וקרא את פרשת השבוע, ומשם המשיך לביתו, ואכל את ארוחת הערב שהכינה לו אשתו. "לאחר שהתוודה פשט את בגדיו ועלה על מטתו וקרא קריאת שמע והמתין לזה שרגיל לבוא אפילו אין ממתינים לו". הגיע מלאך המות, ובמידת הרחמים נענה לבקשתו של השוחט לדחות את המיתה עד לאחר חצות היום, לאחר שהשוחט ציין את שאמרו: "מת בערב שבת סימן יפה לו".
לאחר שהתעורר משנתו הלך השוחט לבית הכנסת והתפלל. לאחר מכן עסק בהכנות לשבת. לקראת כניסת השבת הגיע מלאך המות. ביקש ממנו השוחט לגרום הנאה לעצם לוז שבגופו, שאינה נהנית אלא מסעודת מלווה מלכה, והוסיף: "ואם ירצה השם לאחר שהאכלתיה כזית המוציא הריני ממציא עצמי בידיך לעשות בי כשם שציווך אלוקינו". נענה מלאך המות לבקשה, אך הזהיר: "לכשאחזור אצלך לאחר סעודת מלווה מלכה אל תשטה בי ואל תאמר לי לך ושוב".
קיים השוחט את מצוות השבת, ובמוצאי שבת ערך הבדלה. הגיעו לביתו לסעודת מלווה מלכה "בניו ובנותיו וחתניו וכלותיו הם ובניהם ובנותיהם". לאחר שפרשו האורחים עלה השוחט על מיטתו וקרא קריאת שמע ונרדם. עלתה נשמתו אל הקדוש ברוך הוא וביקשה רחמים עליו. "ולפי שחביבים על הקדוש ברוך הוא תורה ומצוות ומעשים טובים שאדם עושה בעולם הזה, הניחו בחיים. ולא עוד אלא שהוסיף לו ימים ושנים. ולא עוד אלא שהיה כל השנים בריא. ואף אשתו כמותו בריאה היתה". את מלאך המות פייס הקדוש ברוך הוא "בעוברי עבירה חייבי מיתה מן התורה".
מקורות לסיפור
תבנית הסיפור מושפעת מהמדרשים העוסקים במותו של משה רבנו, ובהם המדרשים בדברים רבה לפרשת "ואתחנן" ובמדרש תנחומא.
ראשיתו של הסיפור במפגש בין שלושה מגיבורי "חד גדיא" - השור, השוחט ומלאך המות, שבו מצטט מלאך המות את השורה "ואתא מלאך המות ושחט לשוחט דשחט לתורא". אזכור שורה זו חוזר בהמשך הסיפור, בחלום מסויט של השוחט, שבו חושב השוחט: "ואלמלא לא שחטתי אותו היה רובץ ברפת וישן ואף אני הייתי ישן ולא אירע לי כל שאירעני עם מלאך המות שמבקש ליטול את נשמתי."
מלאך המות
מלאך המות מתגלה בסיפור זה כתלמיד חכם הבקי בתנ"ך, בתלמוד ובמדרשים, וציטוט ממקורות אלה מהווה חלק ניכר משיחתו עם השוחט (המרבה אף הוא להסתמך על מקורות אלה). אופיו זה של מלאך המות ניכר כבר בדבריו הראשונים לשוחט, שנבהל למראהו:
זהו מלאך מוות פחות אלים ונחוש מהמקובל באגדות העוסקות בו, ויש בדמותו "שמץ ממידת המתינות והסלחנות ביחס לקורבנו, המקבל כביכול על עצמו את עול שלטונו והנתון לחסדיו".
מלאך המוות מרובה עיניים - תחילה הוא מבהיק ב-455 עיניו, ואחר הוא עוצם אחדות מהן, כך שנראות 446 מהן, וניתן הסבר לכך: "שכן ארבע מאות וארבעים ושש בגימטריא מות".
השם "מלאך המות" מופיע בשם הסיפור ובמהלכו, אך בנוסף לכך ההתייחסות אליו היא בשלל כינויים:
זמן הסיפור
עלילת הסיפור מתרחשת במשך פחות משלושה ימים: החל מיום חמישי, שבו התקיים המפגש הראשון בין מלאך המות לשוחט, ועד ליום ראשון בבוקר, שבו חזרה הנשמה לגופו של השוחט. חלק ניכר מזמן זה הוא השבת, וגם הפעילות בימים הסובבים אותה מכוונת אליה. את בקשת הארכה הראשונה נימק השוחט: "חמישי בשבת היום, ואני הולך לבית המטבחיים להכין לאנשי עירי בשר לשבת, ואם אתה מניחני עד לאחר שחיטת השור ואחר בדיקתו אתה מסייע לענג את השבת שאין שמחה אלא בבשר ואף הבהמה נשכרת שנשחטת בסכין כשרה ומברכין על שחיטתה ובשרה נאכל בשבת". בליל שישי קורא השוחט את פרשת השבוע, כחלק מההכנות לשבת. לאחר מכן, כאשר השוחט מספר למלאך המות שהוא מחכה למשיח, עונה לו מלאך המות: "שכחת תלמודך זקן או שמא שכחת שהלילה הזה ליל ערב שבת הוא, הרי גמרא מפורשת היא כבר מובטח להם לישראל שאין אליהו בא בערבי שבתות". בתום תפילתו הבאה חזר השוחט וקרא בפרשת השבוע, "שנים מקרא ואחד תרגום". כאשר התקרבה כניסת השבת "הרהר הזקן בלבו, אם אינו נוטל את נשמתי מיד יטול אותה בליל שבת ונמצא אני מוטל בבית הכנסת עד אחר השבת". הוא מסתיר מבני ביתו את מותו הקרוב, משום "שאם ידעו יניחו צורכי השבת ונמצא שולחנם חסר בשבת". עם צאת השבת עשה השוחט הבדלה וסעד סעודת מלווה מלכה עם משפחתו ועם העניים שבאו לביתו.
תשובה, תפילה וצדקה
בפיוט "ונתנה תוקף", הנאמר בתפילת מוסף בראש השנה וביום הכיפורים, נאמר:. ברוח גישה זו מנצל השוחט הזקן את הארכות הקצרות שהעניק לו מלאך המות. הוא מקפיד על תפילותיו וברכותיו, ומתאמץ בהן כמי שיודע שזמנו קצוב. שמואל ורסס ציין כי "התפילות וזמנן משמשים ציוני דרך של אותו מאבק דרוך לחיים". תוך כדי התפילה ובזמנים שבין התפילות עולים בו הרהורי תשובה, כגון: "התחיל הזקן משתומם על כל השנים שהיה חי, שהיה כבהמה בבקעה, רועה ואוכלת ואינה נותנת דעתה לשם מה היא אוכלת ומה אכילתה מחייבת אותה". בנוסף, הוא מניח מכספו לצדקה על הקבר שקנה לעצמו, ומארח עניים בביתו לסעודת מלווה מלכה.
מוסר השכל
סיפור זה הוא סיפור יראי מובהק. לאורך כל הסיפור לומד הקורא את שבחן של המצוות, המצילות אפילו ממוות. הסיפור מסתיים במוסר השכל, המסביר מדוע זכה השוחט לאריכות ימים:
אסתר פוקס שוללת מוסר השכל יראי זה ומציינת: "תיאור הדחייה החוזרת ונשנית הודות לעורמתו של השוחט הזקן והודות לרחמיו של מלאך המוות והשתדלותה של הנשמה לפני הבורא, אינו מתאים לפירוש היראי שמציע המספר בסוף הסיפור, לפיו זכה השוחט לדחות את מותו בשל יראתו הרבה וצדקנותו היתרה, שכן הללו מתוארים בסיפור כפועל יוצא מיראת מותו."
פער אירוני בין דברי המספר ומשמעותם
אסתר פוקס, בספרה אמנות ההיתממות: על האירוניה של ש"י עגנון, מוצאת פער אירוני בין דברי המספר, שלהם מטרה דידקטית, לבין משמעותם. כך, למשל, השוחט מדבר בסעודתו על חלות, טשולנט וקיגל, והמספר מייחס לדיבורים אלה משמעות מיסטית. אומרת על כך פוקס:
קולוניה דל סקרמנטו
קולוניה דל סקרמנטו (בספרדית: Colonia del Sacramento; בפורטוגזית: Colônia do Sacramento; מוכרת גם כ"קולוניה") היא עיר בת כ-22,000 תושבים (2004) בדרום-מערב אורוגוואי השוכנת לחופו של מפרץ ריו דה לה פלטה. העיר שנוסדה ב-1680 בידי הפורטוגזים היא העתיקה במדינה והיא משמשת כבירת מחוז קולוניה שהיה אחד מששת המחוזות המקוריים של אורוגוואי כשנוסדה.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-22 בינואר 1680 בידי מנואל לובו, מושל ריו דה ז'ניירו הפורטוגלי, ובמצוות הכתר הפורטוגזי אשר ביקש לחזק את אחיזתו בריו דה לה פלטה. המושבה שהוקמה על הגדה השמאלית של המפרץ, בדיוק מול בואנוס איירס, נקראה תחילה בשם "קולוניה דו סנטיסימו סקרמנטו" (Colônia do Santíssimo Sacramento). תגובת האימפריה הספרדית הייתה מיידית, ובלילה שבין 7 באוגוסט 1680 ל-8 באוגוסט 1680 התקיף כוח ספרדי עדיף במספרו את המצודה וכבש אותה. האירוע זכה לשם "הלילה הטראגי" (Noite Trágica). המושבה הושבה לשלטון פורטוגל לאחר מגעים דיפלומטיים בין שתי המדינות כפי שהוסכם בהסכם ליסבון מ-7 במאי 1681, אך על הפורטוגזים הוטלו מגבלות בהקמת ביצורים ומבני אבן. עם זאת במחצית השנייה של המאה ה-17 המושבה התפתחה והייתה למרכז סחר פורטוגזי חשוב, וב-1704, עם תחילתה של מלחמת הירושה הספרדית ביצרו אותה הפורטוגזים מחדש. הספרדים הגיבו בהתקפת המושבה ב-1705 וכבשו אותה בשנית למשך עשר שנים, והיא הושבה לרשות פורטוגל ב-1715. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-18 החלו הספרדים ליישב את אורוגוואי ולבודד את המושבה מברזיל, וב-3 באוקטובר 1735 התקיפו אותה וכבשוה שוב למשך שנתיים.
ב-13 בינואר 1750 נחתם הסכם מדריד שהסדיר את חלוקת השטחים בין הספרדים לפורטוגזים בדרום אמריקה וקבע כי המושבה תמסר לשליטה ספרדית. אולם ההסכם לא יצא אל הפועל, והצטרפות ספרד למלחמת שבע השנים קטעה את המגעים בין המדינות. הספרדים שבו וכבשו את העיר בשלישית ב-30 באוקטובר 1762 וזו שבה שוב לרשות פורטוגל במסגרת הסכם פריז אשר נחתם ב-10 בפברואר 1763.
הפעם הרביעית והאחרונה בה כבשו הספרדים את קולוניה דל סקרמנטו הייתה ב-30 במאי 1777. הם הרסו את ביצוריה ואת הנמל ונותרו לשלוט בעיר מכוח הסכם סן אידלפונסו הראשון מאותה שנה. עם זאת, ב-1817 סיפח ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל את העיר לברזיל, עד שאורוגוואי הייתה למדינה עצמאית ב-1828.
העיר הוכרזה בשנת 1995 כאתר מורשת עולמית בשל כך:
אתרי העיר
הרובע ההיסטורי של העיר נבנה בידי הפורטוגזים במאה ה-17, ורחובותיו מרוצפים באבן. שטחו כ-160 דונם, הוא מחולק ל-33 גושים ויש בו חמש כיכרות גדולות וארבע כיכרות נוספות קטנות. הרובע מוקף במים מכל עבריו לבד מצידו המזרחי שלאורכו השתרעו בעבר ביצורים, אשר קיימים בחלקם עד היום. כיום שוכנת העיר החדשה בהמשכו של הרובע העתיק.
במרכזו של הרובע העתיק שוכנת הכיכר המרכזית (Plaza Mayor) וסביבה מבנים רבים מהמאות ה-17 עד ה-19. על המבנים הבולטים נמנים "שער העיר" (Portón de Campo) - שער הרמה עשוי עץ; המגדלור - המשמש כסמל העיר, והריסות המנזר פרנציסקוס הקדוש מהמאה ה-17; בזיליקת הסקרמנט הקדוש (Basilica del Sanctísimo Sacramento) שנבנתה מאבן ב-1808; המוזיאון הפורטוגזי ובו ריהוט, תכשיטים, מדים ומפות ישנות מהתקופה הפורטוגזית; המוזיאון העירוני שנבנה על ידי הספרדים ב-1835, וכן כנסיית מרטיס (Iglesia Matriz) שנבנתה בין השנים 1695-1699 והיא העתיקה במדינה.
העיר כיום
כלכלת העיר נסמכת על ייצור טקסטיל הנהנה מאזור סחר חופשי הממוקם בעיר. עוד ממוקמים בעיר פוליטכניון ומשרדי ממשלה. העיר מחוברת בקו מעבורת לבואנוס איירס ודרכה עובר כביש החוף של אורוגוואי המחבר אותה גם לבירה מונטווידאו.
חוסיין דרח'שאן
חוסיין דרח'שאן (פרסית: حسين درخشان; נולד ב-7 בינואר 1975) הוא עיתונאי ובלוגר איראני-קנדי. נודע כאחד מניצניה של מהפכת האינטרנט והבלוגים באיראן ובביקורתו כלפי המשטר האיראני.
בינואר 2006 ביקר דרח'שאן בישראל על מנת להביא ממקור ראשון את רשמיו מהמדינה ולהביא לתחילת דיאלוג בין ישראל לאיראן.
ב-1 בנובמבר 2008 נעצר בטהראן. בספטמבר 2010, סעיד מורתזווי גזר את דינו ל-19 וחצי שנות מאסר באשמת שיתוף פעולה עם מדינה עוינת, הפצת תעמולה נגד השלטון, קידום רעיונות הנוגדים את המהפכה האיסלאמית והפצת עלבון נגד האסלאם ונגד חכמי הדת. דרח'שאן ריצה את עונשו בכלא אווין שבצפון מערב איראן. בנובמבר 2014 עלי ח'אמנאי נתן לו חנינה והוא עזב את איראן.
פנום פן
פנום פן (בחמרית: ភ្នំពេញ, אלפבית פונטי בין לאומי: [pʰnʊm ˈpɨɲ]) היא בירת קמבודיה והגדולה שבעריה. נוסדה במאה ה-14 במפגש נהרות, וידעה מאז היסטוריה רבת תהפוכות. העיר, שבתחילת המאה ה-20 נודעה כ"פנינה של אסיה", רוקנה כמעט כליל מתושביה בתקופת שלטון הקמר רוז' במחצית השנייה של שנות השבעים. העיר מהווה את מרכזה הכלכלי והתרבותי של קמבודיה ואוכלוסייתה מונה כ-2.2 מיליון תושבים לפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2019.
מיקום
העיר נמצאת בדרום קמבודיה לגדות הנהר טונלה סאפ, בסמוך למפגש הנהרות עם המקונג, ועם הנהר באסאכּ.
הקמת העיר
מקור שמה של העיר מקדש "פנום דון פן" (Wat Phnom Daun Penh) או "מקדש הגבעה של פן". על פי אגדה רווחת, נבנה המקדש על ידי גברת עשירה בשם פֶּן, וכך נוסדה העיר. בעבר נקראה העיר "קרונג צ'אקטומוק" - "העיר בעלת ארבע הפנים" - וזאת בשל הצטלבות שלושת הנהרות היוצרים צורת "X". העיר הפכה בירת קמבודיה כאשר פונהאה יאט, מלכה של האימפריה הקמרית נמלט מאנגקור טום כאשר זו נכבשה על ידי סיאם בשנת 1431.
פנינת אסיה
בשנת 1866 קבע המלך נורודום הראשון שפנום פן תהיה בירת המדינה ומושב הממשלה, וארמון המלוכה נבנה בעיר. חלק גדול מההתפתחות העירונית התרחש בתקופת החסות והשלטון הקולוניאלי הצרפתי (1863-1953) ששיפר את התשתיות ודרכי התחבורה. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נודעה פנום פן כ"פנינת אסיה", והמשיכה להתפתח ולגדול. בשנות החמישים, עם קבלת העצמאות, החלה תנופת בנייה ביוזמת המלך נורודום סיהאנוק, בה נבנו מספר גדול של מיזמים, בהם התיאטרון הלאומי, האוניברסיטה המלכותית הקמרית, מרכז הספורט הלאומי ועוד. במקביל גדלה העיר ונוספו פרברים חדשים.
שנות המלחמה ושלטון הקמר-רוז'
במהלך מלחמת וייטנאם, צפון-מזרח קמבודיה נהפך לזירת לחימה כאשר כוחות מצבא צפון וייטנאם עשו בה שימוש, והאזור הופצץ קשות על ידי ארצות הברית. פנום פן הוצפה בהמוני פליטים שנמלטו מהלחימה, וב-1975 מנתה האוכלוסייה מעל ל-2 מיליון תושבים, בחלקם הגדול פליטים.
שיקום ופיתוח
לאחר שהקמר רוז' גורשו מהעיר בשנת 1979 על ידי כוחות וייטנאם, החלה העיר להיבנות מחדש באמצעות סיוע כספי מצרפת, מאוסטרליה ומיפן. כמו כן נתנו הבנק העולמי והבנק לפיתוח אסיה הלוואות לצורך בניית העיר.
ארכיטקטורה ואתרים
פנום פן של היום משופעת בסגנונות בנייה מגוונים מתקופות שונות: מבנים בסגנון קמרי מסורתי, בניינים קולוניאליים, מבנים עכשוויים ובניינים רבי קומות.
המבנה העתיק ביותר בעיר הוא ואט פנום. המקדש, הקיים מאז 1372, אז לפני האמונה נוסדה העיר, ניצב על גבעה מלאכותית קטנה והוא המבנה הדתי הגבוה ביותר בעיר. הוא כולל תוספות למבנה המקורי שנבנו לאורך מאות השנים שחלפו, והוא המוקד של חגיגות ראש השנה הקמבודית באפריל ושל חג הפצ'ום בן, יום האבות הקדמונים, הנחוג בסתיו.
בסוף המאה התשע עשרה, בתקופת השלטון הצרפתי, נבנה המוזיאון הלאומי, מבנה בסגנון קמרי קלסי ובו ניתן לראות אוסף עתיקות גדול מרחבי הממלכה. מבנה מרכזי נוסף הוא אנדרטת העצמאות, שנבנתה בשנות החמישים - אך בסגנון קמרי עתיק.
מבנים חשובים אחרים בעיר נבנו על ידי אדריכלים קמבודים בני המאה ה-20, בסגנון המשלב מבני באוהאוס ומבנים פוסט-מודרניים עם אלמנטים קמרים מסורתיים ברוח אנגקור.
בעיר שוכן המטה הראשי של הבנק המרכזי של קמבודיה.
מתחם הארמון המלכותי
האתר המפורסם ביותר הוא המתחם המפואר של הארמון המלכותי, (ששמו בקמרית:   ព្រះបរមរាជាវាំងនៃរាជាណាចក្រកម្ពុជា    פריה ברון ריצ'ה ויק ניי פריה ריצ'ה נייאיק קמפוצ'יה) הכולל את ארמון המלך והמבנים הסובבים, ואת פגודת הכסף. המתחם משמש גם כמבנה מגורים למלך. המתחם משתרע על שטח רחב על גדות נהר המקונג. מתחם הארמון כולל גנים רבים, ארמון קבלת פנים, בו מקבל המלך את אורחיו וכן כתבי האמנה של שגרירים. מתחם הארמון כולל גם את מבני הקבורה של בני משפחת המלוכה. קברים אלה הם בצורת פגודות. המתחם נבנה ב-1866 ומאז הוא מאוכלס על ידי משפחת המלוכה, למעט שנות שלטון הקמר רוז'. בתקופה זו עבר המלך נורודום סיהאנוק לגור בסין וחזר לגור במתחם לאחר מיגור הקמר רוז' על ידי וייטנאם. סיהאנוק ויתר על המלוכה בשנת 2004 וחזר להתגורר בסין. כיום מתגורר במתחם הארמון המלך נורודום סיהאמוני, בנו של סיהאנוק.
המתחם נבנה לאחר שהמלך נורודום אשר מלך בין השנים 1834-1904 העביר את בירת קמבודיה לפנום פן מאודונג הנמצאת 40 ק"מ צפונית לה. לפני כן שכן ארמון המלך באנגקור (מהמאה ה-9 ועד המאה ה-15). המתחם נבנה בהדרגה מעל מבצר עתיק ששמו היה "בָּאנְטי קֵב". חזית המתחם היא לכיוון מזרח, על גדתו המערבית של נהר המקונג. כאשר מגיעים לפנום פן מווייטנאם בסירה דרך הנהר אפשר לראותו מרחוק. הארמון מוקם במקום בו הנהר מתעקל. הוא בולט על רקע יתר המבנים שליד הנהר.
המתחם מחולק לשלושה מתחמי משנה: באזור הצפוני נמצאים פגודת הכסף וארמון קמרין, במתחם המרכזי נמצא ארמון קבלת הפנים. המבנים במתחם נבנו בהדרגה, חלקם פורקו ונבנו מחדש, וחלקם הם מהמאה ה-14. אחד המבנים במתחם הוא מבנה בסגנון צרפתי אשר ניתן במתנה למלך קמבודיה על ידי נפוליאון השלישי.
שלטון מקומי
העיר פנום פן היא אחת ממחוזות קמבודיה. העיר מחולקת לשבעה רבעים:
נעמי באן
נעמי באן (במקור שנברגר, בהונגרית: Bán Noémi; סגד, 29 בספטמבר 1922 – בלינגהם, 7 ביוני 2019) הייתה ניצולת שואה יהודייה-הונגרייה שהיגרה לארצות הברית בגיל 35, נואמת עטורת פרס תפוח הזהב ומורה.
ביוגרפיה
נעמי שנברגר נולדה במשפחה יהודית כבתם של שאמו שנברגר, מורה לדת היהודית ולאחר מכן מנהל בית ספר ושל יוליאנה שנברגר. הוריה נישאו בסגד ב-27 בדצמבר 1921, והיו קרובי משפחה רחוקים. כשנעמי הייתה בת שנתיים, היא עברה עם הוריה לסנטגוטהארד, עיירה במחוז ואש על גבול הונגריה-אוסטריה-סלובניה של היום וכעבור כמה שנים לעיר קישקונהלש הקרובה לסגד, עיר הולדתה, שם למדה בגן וסיימה את כיתה א'. היא הייתה הבכורה מבין שלושת ילדי המשפחה ואחריה נולדה אחותה ארז'בט, שהייתה צעירה ממנה בתשע שנים, ואחיה הצעיר, גאבור, יליד דצמבר 1943. ב-1941 מונה אביה למנהל בית ספר בדברצן ולכן משפחתה עברה לשם. היא רצתה להמשיך את לימודיה לאחר קבלת תעודת בגרות, אך עקב ההידרדרות במצב היהודים נשלחה אל דודתה שהתגוררה בבודפשט, כדי ללמוד תפירה בעיר הבירה. היא הייתה רק בת עשרים ואחת כאשר היא ומשפחתה הגיעו לגטו.
ב-15 באפריל 1945, היא וחבריה הוצעדו ממחנה בוכנוולד למחנה הריכוז ברגן בלזן. בדרך, נמלטה עם אחד עשר מהאסירים, ואז התגלו ליד ברגן בלזן על ידי הצבא האמריקני, שזה עתה שחרר את מחנה ברגן בלזן.
בספטמבר 1945, חזרה לדברצן, שם התאחדה עם אביה, שאמו (ששינה מאוחר יותר את שם משפחתו לגאבור לזכר בנו המנוח שנרצח באושוויץ). באוקטובר של אותה השנה היא נישאה בסגד לארנה באן (לימים ארנסט באן), מורה מבודפשט, איתו עברה לבודפשט ב-1948.
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית בין 1947 לבין 1948, לימדה כיתות ז' ו-ח'. עקב הדיכוי הסובייטי היא ניסתה להימלט לאוסטריה במהלך המרד ההונגרי עם בעלה ועם שני בניה, אישטוואן (סטיבן) וג'רג' (ג'ורג'), אך הם לא הצליחו לעבור ברכבת שחצתה את הגבול. ב-29 בדצמבר 1956, פחות מחודש לאחר מכן, למרות האיסורים, ניסו לחצות שוב והפעם הסתתרו בכדורים ענקיים של חוטי תפירה. הפעם הצליחו והם הגיעו לווינה ב-1 בינואר 1957 ולארצות הברית בתחילת פברואר.
ארצות הברית
בשנת 1957, נעמי עברה עם משפחתה לסנט לואיס, מיזורי. היא ובעלה למדו אנגלית והשיגו תעודות הוראה. בנה הבכור, סטיבן, עבר לבלינגהם, מדינת וושינגטון, לשם גם היא ובעלה עברו ב-1982. בשנת 1994, ארנסט מת ממחלת האלצהיימר.
לאחר מותו של ארנסט, נשאה באן הרצאות על השואה הן בארצות הברית והן ובכמה מדינות ברחבי העולם (גם בהונגריה ובטאיפיי). בשנת 1998 קיבלה את פרס תפוח הזהב. בשנת 2003 יצא לאור ספרה Sharing Is Healing: A Holocaust Survivor Story, בו כתבה על קורותיה בתקופת השואה ועל וויותיה כנואמת בציבור. בשנת 2007 צולם סרט דוקומנטרי בשם My name is Noémi על חייה. היא נפטרה ביוני 2019 בגיל 96.
פרס תפוח הזהב
פרס תפוח הזהב הוא שם למספר פרסים שאינם קשורים זה לזה ומוענק למחנכים בבמדינות שונות בארצות הברית.
הפרס שהיא קיבלה מכיר ביחידים ובתוכניות לימוד שעושים שינוי דרמטי בחינוך במדינת וושינגטון (המדינה בה נעמי באן קיבלה את הפרס) מכיתות גן טרום-חובה עד כיתה י"ב. הפרס מוענק מאז 1992.
רצף ניבים
רצף ניבים או רצף לשוני (אנגלית Dialect continuum) הוא רצף ניבים המדוברים לאורכו של אזור גאוגרפי נרחב, ששונותם גדלה ככל שגדל המרחק הגאוגרפי ביניהם, ובמקביל פוחתת יכולת ההבנה ההדדית ביניהם. ניתן לסווג ניבים רחוקים זה מזה כשפות עצמאיות או כניבים של אותה שפה, ובלבד שקיימת שפה סטנדרטית משותפת המאפשרת תקשורת בין הדוברים. מדע הבלשנות מתמקד בראש וראשונה בבדיקת השונות והדמיון בין ניבים או שפות דומות. ההגדרה המדויקת האם מדובר בניבים של אותה שפה או בשפות נפרדות היא פעמים רבות פוליטית או תרבותית גרידא. לדוגמה, התעקשותה של בולגריה להגדיר את השפה המקדונית כניב של בולגרית, או חלוקתה של הסרבו-קרואטית מאז פירוק יוגוסלביה לשלוש שפות נפרדות - סרבית, קרואטית ובוסנית. בשני המקרים - בין אם מדובר בשפות נפרדות, בניבים של אותה השפה, או במספר צורות סטנדרטיות של שפה אחת - זהו רצף ניבים. זוהי תופעה רווחת הקיימת במידה זו או אחרת ברוב משפחות השפות.
הענף הגרמאני המערבי ביבשת אירופה
הניבים הרבים של הענף הגרמאני מערבי היבשתי (לא כולל את האיים הבריטים), דהיינו, גרמנית, הולנדית, אפריקאנס, יידיש, וגרמנית תחתית, נחשבים פעמים רבות לדוגמה הממחישה את תופעת רצף הניבים בדרך הטובה ביותר. רוב הניבים, המשתרעים על תא שטח נרחב מחופי הים הצפוני במערב עד להרי האלפים בדרום ולמישורי מזרח אירופה במזרח, מהווים רצף לשוני אחד. אפריקאנס המדוברת בדרום אפריקה מראה כי ההגדרה הבלשנית לרצף אינה חופפת בהכרח את ההגדרה הגאוגרפית, שכן אפריקאנס מעולם לא שכנה ברצף טריטוריאלי ליתר השפות.
אף כי דוברי הולנדית וגרמנית תקנית אינם מבינים זה את זה, קיימים ניבי מעבר בין השפות כגון ניבים פרנקונים כדוגמת הלימבורגית. בגרמניה לימבורגית מוכרת כניב פרנקוני. בהולנד ובבלגיה, לעומת זאת, לימבורגית מוכרת כניב גרמני. גישה שלישית טוענת כי לימבורגית היא בכלל שפה נפרדת ונבדלת מהולנדית ומגרמנית גם יחד.
לאורך הגבול בין גרמניה להולנד שמצפון ללימבורג, מדברים התושבים שפה אחת או ניבים הקרובים זה לזה עד מאוד. עם זאת, ההולנדים מכנים שפה זו הולנדית והגרמנים קוראים לה גרמנית, כך שמבחינת הבלשנות החברתית הם דוברים שפות שונות.
הענף הגרמאני הצפוני
הענף הצפוני של השפות הגרמאניות, הכולל את השפות הגרמאניות בסקנדינביה מהווה גם הוא רצף ניבים. דוברי שוודית, נורווגית ודנית מבינים זה את זה, לפחות כאשר מדובר בשפות הסטנדרטיות. עם זאת, ניבים מקומיים עשויים להוות מכשול להבנה בין דוברי השפות השונות, או אפילו בתוך אותה השפה, כפי שקורה בין מספר ניבים שוודים מרוחקים שדובריהם עשויים להתקשות בתקשורת. בשל בידודן היחסי משך מאות שנים, איסלנדית ופרואזית השייכות גם הן לאותו ענף, מרוחקות במידה המקשה את הבנתן על ידי דוברי יתר השפות הסקנדינביות (במיוחד שוודית ודנית). בכל אופן, איסלנדית ופרואזית הן רצף ניבים בפני עצמו. לא תמיד ההבנה בין שני ניבים או שתי שפות היא הדדית במידה שווה. בדרך כלל מבינים דוברי דנית את שכניהם השוודים ביתר קלות מאשר השוודים מבינים דנית (בדומה לדוברי ספרדית המתקשים בדרך כלל בפורטוגזית יותר מאשר דוברי פורטוגזית בספרדית).
ערבית
ערבית היא שפה דיגלוסית, והשפה הכתובה הסטנדרטית, המבוססת על ערבית קלאסית, שונה מהשפה המדוברת, המהווה רצף ניבים מארצות המגרב במערב, דרך ניבים מצריים וסודנים בתווך, והלאה מזרחה דרך הלבנט, עיראק עד חצי האי ערב. קיים שוני בין הניבים המדוברים לבין עצמם, ובין כל אחד מהם לערבית מדוברת או כתובה סטנדרטית.
סינית
הניבים הסינים שונים זה מזה באופן מהותי ויוצרים רצף ניבים הדומה לזה של השפות הרומאניות. העמדה כי מדובר בניבים של אותה שפה ולא בשפות נפרדות היא עמדתה הרשמית של ממשלת סין. בדומה לשפות הרומאניות גם הניבים הסיניים חולקים כתב זהה פחות או יותר, אם כי קיימות וריאציות אזוריות גם בשפה הכתובה (אוצר מילים, דקדוק ואפילו לוגוגרמות). העובדה כי סינית עושה שימוש בלוגוגרמות הקלה על התפתחותם של ניבים שונים, שכן הלוגוגרמות אינן קשורות להגיה כפי שקשורים אליו סוגי כתב אחרים (אלפבית או אבג'ד). במילים אחרות, דובר קנטונזית יכתוב את שפתו באופן זהה או דומה לזה שיעשה דובר מנדרינית, אך יהגה אותה באופן שונה (דוגמה "מערבית" לתופעה דומה ניתן לראות בספרות – משמעות הסימן "1" זהה בכל השפות אך נהגית באופן שונה בכל אחת מהן).
צפון הודו
השפות המדוברות בצפון הודו מהוות רצף ניבים. השפה "האחת" המכונה בהודו "הינדית", היא למעשה שפה סטנדרטית שמבוססת על הניב ההינדוסטני שדובר בעבר באזור דלהי, ואשר הוכנסו בו אלמנטים מסנסקריט. עם זאת, הינדית יכולה להתייחס למכלול הניבים המדוברים מביהר במזרח ועד לראג'סטאן וגוג'ראט במערב. למעשה ממשיך רצף הניבים מערבה לתוך פקיסטן שכן אורדו והינדית הן ניבים הינדוסטנים, ולמרות ההבדלים בכתב ובאוצר המילים, דובריהן מבינים זה את זה. ניתן להאריך את רצף הניבים גם מזרחה עד לבנגלית וצפונה לנפאלית.
איראן ומרכז אסיה
השפה הפרסית בצורותיה השונות – פרסי (באיראן), דארי באפגניסטן וטג'יקית בטג'יקיסטן – מהווה רצף ניבים. אף על פי שהרבדים הרשמיים של שפות אלה מפגינים שונות פחותה ביניהם, הניבים המדוברים שונים זה מזה עד כדי חוסר הבנה במקרים רבים. כך, טג'יקית מדוברת לא תהיה מובנת לדוברי פרסי מאזור המפרץ הפרסי ולהפך. השונות של טג'יקית מניבים אחרים הואצה בתקופת השלטון הסובייטי עת אומצו מילים רבות מרוסית והכתב הפרסי הוחלף בכתב קירילי. ניבים מערביים של פרסי נחשפו להשפעות ערביות וטורקיות במידה רבה יותר מדארי או טג'יקית במזרח שמשמרות מאפיינים ארכאיים בדקדוק ובאוצר מילים.
קישורים חיצוניים
Dialetto
ריינהרד ג. הייניש
'''ריינהרד ג. הייניש''' (נולד ב: 23 בפברואר 1963 בקלגנפורט) הוא מדען אוסטרי ומרצה באוניברסיטה.
ביוגרפיה
החל משנת 2009 משמש כפרופסור לפוליטיקה אוסטרית. לאחר מכן הוא עבר לאוניברסיטת פיטסבורג, שם הוא עבד כפרופסור למדע המדינה והיה למנהל המחלקה ללימודים בינלאומיים. מאז ספטמבר 2009 משמש כפרופסור לפוליטיקה אוסטרית מנקודת מבט אירופית השוואתית באוניברסיטת זלצבורג וכראש המחלקה למדעי המדינה.
בעבודתו המדעית עוסק הייניש, בין השאר, בשאלות אודות הפוליטיקה האוסטרית בהקשר האירופי, מחקר פופוליזם השוואתי ומדיניות השוואתית בשוק העבודה. הייניש הוא המייסד והמנהל האקדמי של אוניברסיטת הקיץ קרינתיה ויו"ר האגודה האוסטרית למדע המדינה מאז שנת 2016.
ריינהרד הייניש נשוי לסופר קווטקה ליפוש.
MBA (כדורסל)
MBA (ברוסית: БК МБА, ראשי תיבות של Московская Баскетбольная Ассоциация ; התאחדות הכדורסל המוסקבאית) היא קבוצת כדורסל לגברים מהעיר מוסקבה, רוסיה המתמודדת ב.
בשנים 2013–2022 התמודדה בליגה השנייה בחשיבותה ברוסיה, סופרליגה-1.
הקבוצה מפעילה גם קבוצת כדורסל נשים בשם זה, שמתמודדת בליגת העל הרוסית בכדורסל נשים.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ביוזמת התאחדות הכדורסל המוסקבאית במאי 2013. הקבוצה הוקמה במקומה של קבוצת התאחדות הכדורסל הצעירה שהתמודדה בליגות המוסקבאיות החל מעונת 2011/2012.
בעונת 2013/2014 הקבוצה התמודדה בליגה הבכירה, הרביעית בחשיבותה ברוסיה. ברם הקבוצה התחזקה מאוד וכבר בתום עונת הבכורה הבטיחה את העפלתה לליגת המשנה, הסופרליגה הרוסית בכדורסל. בעונת 2014/2015 היא התקשתה מעט יותר וסיימה את העונה במקום 15.
הקבוצה התמודדה גם בטורניר הגביע הרוסי בכדורסל והישג השיא שלה הוא העפלה לשלב שמינית הגמר בעונת 2014/2015 שבו הפסידה לאירקוט.
בעונת 2022/2023 השתתפה בליגת VTB.
דרום טאראווה
הפרלמנט ממוקם על האי אמבו, ארמון הנשיא ומרבית מוסדות השלטון האדמיניסטרטיביים ממוקמים באי באיריקי, אולם אי זה אינו מהווה יחידה אדמיניסטרטיבית עצמאית, וכן רוב משרדי הממשלה מפוזרים בין איי טאראווה.
מקור השם
מקור השם "טאינאינאנו" (Teinainano) בלשון גילברטית הוא "הורדת המפרש" בשל צורת מפרש שיש לאטול טאראווה.
תחבורה
שדה התעופה של העיר שוכן על האי בונריקי.
השכלה
אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט ממוקמת במרכז דרום טאראווה.
ניקלאס קאול
ניקלאס קאול (בגרמנית: Niklas Kaul; נולד ב-11 בפברואר 1998) הוא אתלט גרמני, אלוף העולם (דוחה 2019) ואלוף אירופה (מינכן 2022) בקרב עשר.
ביוגרפיה
קאול גדל במיינץ שבגרמניה. בנעוריו התאמן בכדוריד, הטלת כידון ובקרב רב.
באליפות אירופה באתלטיקה 2018 סיים רביעי בקרב עשר בשיא אישי של 8220 נקודות. באליפות העולם באתלטיקה 2019 זכה במדליית זהב בשיא אישי של 8691 נקודות. הוא שיפר במהלך התחרות את שיאיו האישיים בקפיצה במוט, זריקת דיסקוס והטלת כידון (שיא אליפות לקרב עשר של 79.05 מטר). הוא היה בכך לאלוף הצעיר ביותר בענף זה.
באולימפיאדת טוקיו פרש במהלך התחרויות לאחר שנפצע במהלך ריצת 400 מטר, קודם לכן שיפר את שיאיו האישיים בקפיצה לרוחק ובקפיצה לגובה.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים במקום השישי בתוצאה של 8,434 נקודות.
באליפות אירופה באתלטיקה 2022 זכה במדליית זהב בתוצאה של 8,545 נקודות.
אבקת סוכר
אבקת סוכר היא סוכר טחון לאבקה דקיקה. בתעשיית המזון היא משמשת כאשר נדרשת המסה מהירה של סוכר, או יצירת מרקם חלק נטול גרגירי סוכר. בשימוש ביתי היא משמשת לרוב לעיטור מאפים, באמצעות זרייתה דרך מסננת עדינה מעל המאפה, כך שתוסיף לו הן מתיקות עדינה והן מראה נאה ומגרה.
ברוב אבקות הסוכר המשווקות לשוק הפרטי, נוטים להוסיף חומר מונע התגיישות, כדי למנוע יצירת גושים, תוך שמירה על הערכים האסתטיים של האבקה.
ניתן לייצר אבקת סוכר באמצעים ביתיים בעזרת מטחנה חשמלית או עלי ומכתש.
זאין מאליק
זיין ג'יעבאד מאליק (באנגלית: Zain Javadd Malik; נולד ב-12 בינואר 1993), המוכר בשם הבמה "זאין" (Zayn), הוא זמר ופזמונאי אנגלי. התפרסם בשנת 2010 כאשר השתתף בתוכנית "X פקטור בריטניה". לאחר שנפסל כזמר סולו, הוחזר לתחרות יחד עם ארבעה מתחרים נוספים שהקימו להקה, שלאחר מכן נודעה בשם "ואן דיירקשן". בזמן היותו חבר בקבוצה יצאו ארבעה אלבומים משותפים ללהקה.
מאליק התפצל מהלהקה ב-25 במרץ 2015 וחתם על חוזה הקלטות אישי עם חברת התקליטים תקליטי RCA. במהלך תקופה זו החל לאמץ את סגנון המוזיקה R&B. עם הוצאת אלבום הבכורה Mind of Mine בשנת 2016 הפך לאמן הבריטי הראשון שאלבום הבכורה שלו הופיע במקום הראשון במצעדים בבריטניה ובארצות הברית כאחד. הוא זכה לשבחים רבים על אלבומו, ואף זכה בפרס המוזיקה האמריקאית ובפרס המוזיקה של בילבורד.
ביוגרפיה
מאליק נולד בברדפורד, מערב יורקשייר שבממלכה המאוחדת למשפחה מוסלמית. אביו הוא יאסר מאליק, בריטי ממוצא פקיסטני. אמו, טרישה בראנן מאליק, היא אנגלייה שהתאסלמה לפני נישואיה. למאליק אחות גדולה בשם דוניה, ושתי אחיות צעירות, וואליה וסאפא. הוא גדל במשפחה המשתייכת למעמד הפועלים, ובשכונת פועלים.
קריירת אופנה
בשנת 2016 הופיע מאליק במדד ה-BoF500 של Imran Amed הממפה את האנשים המשפיעים ביותר בתחום האופנה. בינואר 2017 שחרר קו הנעלה יחד עם המעצב ג'וזפה זנוטי. ב-19 ביוני 2017 הוציא ליין אופנה בעיצובו למותג ורסצ'ה.
בספטמבר 2018 הוציא קולקציית תיקים בעיצובו עבור חברת האופנה הענקית kooples.
קריירת מוזיקה
בשנת 2010 השתתף בתוכנית X פקטור הבריטית. לאחר שנפסל כזמר סולו, הוחזר לתחרות, יחד עם ארבעה מתחרים נוספים, ליצירת הלהקה ואן דיירקשן. כשהיה בלהקה יצאו ארבעה אלבומים משותפים ללהקה.
במרץ 2015 חתם מאליק חוזה הקלטות אישי עם חברת התקליטים תקליטי RCA. במהלך תקופה זו החל לאמץ את סגנון המוזיקה R&B, סגנון המוזיקה המוביל כעת בעולם. עם הוצאת אלבום הבכורה Mind of Mine בשנת 2016 הפך לאמן הבריטי הראשון שאלבום הבכורה הופיע במקום הראשון במצעדים בבריטניה ובארצות הברית כאחד. הוא זכה לשבחים רבים על אלבומו ואף זכה בפרס המוזיקה האמריקאית ובפרס המוזיקה של בילבורד.
באמצע שנת 2017, הכריז מאליק ביחד עם סיה כי עתיד לצאת שיתוף פעולה בין שניהם. לאחר מכן, פרסמו השניים את עטיפת הסינגל ושמו היה, "Dusk Till Dawn". שיתוף הפעולה זכה להצלחה רבה בעולם, ואף נכנס למצעדים רבים. ב-10 בספטמבר השיר הגיע ל-1B צפיות, ודורג כשיר ה-40 הכי מהיר להגיע למספר זה.
ב-14 בדצמבר, הוציא את אלבומו השני הנקרא "Icarus Falls". במאי 2019 הוציא זאין גרסה חדשה לשיר "A Whole New World", שהוא שיר הנושא של חידוש הסרט אלדין.
ב-26 בספטמבר 2019, הופיע בגרסת הרמיקס של השיר "Trampoline" של שהאד.
בשנת 2021, מאליק הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו Nobody Is Listening.
ב-21 ביולי 2023 הוציא את הסינגל "Love Like This".
חיים אישיים
ב-2013 הוא התארס לזמרת האנגלייה פרי אדוארדס, לאחר שנתיים של זוגיות, אך ב-2015 נפרדו. מאליק היה בזוגיות עם הדוגמנית האמריקאית ג'יג'י חדיד, משנת 2015. בספטמבר 2020, נולדה לזוג בת. באוקטובר 2021 פורסם שהשניים נפרדו לאחר שזאין הכה את אמה של חדיד.
מאליק סיפר כי סבל מהפרעת אכילה בסוף שנת 2014 וב-2015. לדבריו, הפרעת האכילה נגרמה מרצון לשליטה על משהו בחייו.
ב-2014, במהלך מבצע צוק איתן, צייץ מאליק ברשתות החברתיות "FreePalestine#" (שחררו את פלסטין) בטוויטר, מה שגרר תגובות כועסות ומרתיעות כלפיו. מאז הוא נמנע מלפרסם בציבור את דעותיו הפוליטיות.
ב-2017 סיפר מאליק שהוא מגדיר עצמו בתור "מוסלמי לא אדוק". אולם ב-2018 בריאיון ל"ווג" בגרסתו הבריטית, ציין כי הוא התרחק מדת האסלאם בה גידלו אותו הוריו.
ליגת העל הסרבית בכדורסל
ליגת הכדורסל הסרבית (בסרבית: Кошаркашка лига Србије), היא ליגת הכדורסל הבכירה בסרביה. הליגה נוסדה בשנת 2006 לאחר שהליגה היוגוסלבית פוצלה לכל מדינה בנפרד.
הליגה משחקת תחת חוקי הכדורסל של פיב"א. בשלב הראשון, הליגה מורכבת מטבלה של 16 קבוצות שמשחקות בשני סיבובים של בית/חוץ. 3 הקבוצות המסיימות ראשונות מצטרפות לסופרליגה. ושתי המסיימות במקומות האחרונים, יורדות לליגת המשנה (ליגה B).
שיטת הסופרליגה
שיטת הסופרליגה, בה מצטרפות 3 המסיימות ראשונות בטבלה, לחמש הקבוצות הבכירות במדינה (המשתתפות במקביל במפעלים אירופאים) ויוצרים טבלת ליגה מצומצמת הנקראת סופרליגה ומשחקים שני סיבובים בשיטת בית/חוץ. 4 הקבוצות המסיימות ראשונות בסופרליגה עולות לסדרות חצי גמר וגמר פלייאוף של הטוב משלושה משחקים כאשר בסופן מוכתרת האלופה.
קבוצות הליגה
נכון לעונת
סקוט גלן
תיאודור סקוט גלן (באנגלית: Theodore Scott Glenn נולד ב-26 בינואר 1941) הוא שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי, מוכר מתפקידיו בסרטים: "שתיקת הכבשים", "אפוקליפסה עכשיו", "הצוות המובחר", "זהות אבודה", המרדף אחר אוקטובר האדום ו"יום אימונים מסוכן".
ביוגרפיה
גלן נולד וגדל בפיטסבורג, בנם של אליזבת ותיאודור גלן. בילדותו סבל גלן מבעיה רפואית שריתקה אותו למיטה למשך כשנה. לאחר טיפולים ואימונים אינטנסיביים הצליח גלן להתגבר על המחלה על אף חוות דעתם של הרופאים שטיפלו בו, שהעריכו שהוא יישאר צולע למשך כל ימי חייו. למד ב"מכללת ויליאם ומרי" שבוירג'יניה. מיד לאחר שסיים את לימודיו התגייס גלן לחיל הנחתים האמריקני ושירת שם במשך שלוש שנים.
העביר חמישה חודשים בתור כתב פלילי וייעד לעצמו קריירה ספרותית. כדי ללמוד יותר על דיאלוגים בחר גלן ללמוד משחק והצטרף לכיתת משחק מקצועית בניו יורק, גלן ביים והופיע במחזות סטודנטים כדי לכסות את הוצאות הלימודים. הופיע בברודוויי והצטרף בשלב מאוחר יותר לבית ספר "אולפן השחקנים" שבחסותו התחיל את הקריירה המקצוענית שלו כשחקן בתיאטרון ובטלוויזיה. גלן התגייר לאחר שהתחתן עם אשתו היהודייה קרול שוורץ, לזוג שני ילדים משותפים.
קריירה
עוד כשהיה סטודנט קיבל גלן את תפקידו הקולנועי הראשון בדרמה "עשי לנו ילד" בה כיכב לצידה של ברברה הרשי. התפרסם לראשונה במיוזיקל של רוברט אלטמן "נאשוויל" בתפקיד יוצא מלחמת וייטנאם טוראי גלן קלי שעוקב אחר הזמרת ברברה ג'ין עד לעיירה בה היא מופיעה. שיחק בתפקיד קפטיין ריצ'רד קולבי שמאבד את שפיותו וחובר אל קולונל קורץ (מרלון ברנדו) ביצירה המלחמתית של פרנסיס פורד קופולה "אפוקליפסה עכשיו".
גלן קיבל במה גדולה יותר בשנות ה-80 בדרמות "הצוות המובחר" בתפקיד הביוגרפי של האסטרונאוט אלן שפרד, "הנהר" לצידם של סיסי ספייסק ומל גיבסון ובמערבונים המודרניים "סילברדו" בתור הבוקר הרצחני אמט ו"קאובוי עירוני".
גלן הגיע לפסגת הקריירה שלו בתחילת שנות ה-90 כשכיכב במותחן האימה המוצלח ביותר של אותו עשור "שתיקת הכבשים". בעיבוד הקולנועי המצמרר של ג'ונתן דמי גילם גלן את בכיר הFBI ג`ק קראפורד המפקד של גיבורת העלילה הסוכנת קלריס סטרלינג (ג'ודי פוסטר). התפרסם בנוסף בעיבוד הקולנועי לרומן הריגול "המרדף אחר אוקטובר האדום בתור בארט מנקוסו מפקד צוללת ה"דאלאס" ובמותחן הפעולה של רון הווארד "מלכודת אש" בתור הכבאי ג'ון אדקוקס.
ב-2001 שיחק בדרמת הפשע "יום אימונים מסוכן" בתור סוחר הסמים רוג'ר המקושר לבלש אלונזו האריס (דנזל וושינגטון), בדרמה הספרותית של לאסה הלסטרם "חדשות הספנות" בתור ג'ק באגיט עורך המקומון של ניופאונדלנד ולברדור "הציפורים של סבתא" ובקומדייה הצבאית "חייל מצטיין" בתור רוברט לי סמל המחלקה של הפקיד ריי אלסווד (חואקין פיניקס). בשנת 2003 שיחק בסרט הטלוויזיה "בית צבוע" בכיכובו של לוגאן לרמן, הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת ג'ון גרישם מ-2001.