cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיראז' 2000
תא הטייס
מוט ההיגוי ("סטיק") ממוקם בין רגליו של הטייס, בעוד שהמצערת (המשמשת לשליטה בדחף המנוע), ממוקמת בצד השמאל של תא הטייס. מוט ההיגוי והמצערת של המיראז' תוכננו בתצורת "ידיים-על-מצערת-וסטיק" (מאנגלית:"hands-on-throttle-and-stick" או בראשי תיבות: HOTAS). הרעיון מאחורי תצורה זו היא מיקום כל הכפתורים החיוניים לשליטה במטוס בעת קרב, על גבי המצערת ומוט ההיגוי, במטרה לאפשר לטייס שליטה מיטבית במטוס מבלי שהוא צריך להזיז את ידיו מהמצערת ומוט ההיגוי - שהם שתי יחידות הבקרה אשר שולטות בתמרון המטוס ולכן החשובות ביותר בעת קרב.
הטייס יושב על מושב מפלט מדגם SEMB Mark 10 מטיפוס "0-0", המבוסס על מושב המפלט דגם 10 של חברת מרטין בייקר הבריטית. תא הטייס עצמו קטן יחסית אך חופת תא הטייס מאפשרת ראות טובה לכל הכיוון, למעט לאחור.
חימוש
בדומה למטוסי המיראז' הקודמים, גם מטוס המיראז' 2000 מצויד בזוג תותחים פנימיים מסוג דאפה 554, בקוטר 30 מ"מ, הממוקמים בתחתית כונסי האוויר, משני צידי המטוס. בשלב מאוחר יותר הוחלפו התותחים בתותחי GIAT 30-550 F4, גם הם בקוטר 30 מ"מ. המטוס נושא 125 פגזים לכל תותח.
המיראז' 2000 מסוגל לשאת חימוש במשקל כולל של 6.3 טונות על 9 נקודות נשיאה - 2 תחת כל כנף ו-5 נוספות תחת הגוף. החימוש החיצוני כולל טילי אוויר אוויר מסוג מאטרה סופר 530, AIM-9 סיידווינדר, מאטרה מג'יק (או כל טיל "תואם-סיידווינדר" אחר), והחל בדגם 2000C של המטוס, גם את טיל ה-MICA המתקדם, וכן מגוון פרטי חימוש נוספים למגוון משימות, דוגמת טילי AGM-65 מאבריק, פצצות ועוד.
דגם 2000N של המטוס מסוגל לשאת גם כלי נשק גרעיניים ומצויד במערכות אוויוניקה מתקדמות. מטוסים מדגם זה משרתים בכוחות ההרתעה הגרעינית של צרפת, ומחליף את מטוסי המיראז' 4. דגם זה לא נמכר למדינות אחרות, אך הוא שימש לפיתוח דגם קונוונציונאלי של המטוס, המסומן 2000D.
היסטוריה מבצעית
מטוסי המיראז' 2000 עברו את טבילת האש הראשונה שלהם במהלך מלחמת המפרץ, בשנת 1991. במלחמה השתתפות מטוסי מיראז' 2000 של חיל האוויר הצרפתי וכן של חיל האוויר של איחוד האמירויות, אולם הם נטלו חלק בפעילות מבצעית מועטה בלבד.
הפעילות המבצעית הבאה של מטוסי המיראז' 2000 הייתה במסגרת הפעילות האווירית של האו"ם ושל נאט"ו במהלך המלחמה בבלקן. פעילות המטוסים היוותה נדבך משמעותי מהפעילות האווירית במלחמה, ואחד מהם אף הופל כתוצאה מפגיעת טיל נ"מ, במהלך מבצע כוח מכוון ב-1995.
בשנת 1999 נטלו מטוסי מיראז' 2000 של חיל האוויר ההודי חלק פעיל במלחמת קרגיל. המטוסים הוכיחו את עצמם לכל אורך הקרבות, והשתתפו בכ-240 משימות תקיפה, בהן הטילו כ-55 טון חימוש. המטוסים נודעו בקלות האחזקה שלהם ובזמינות המבצעית הגבוהה שלהם.
מטוסי מיראז' 2000 של חיל האוויר הצרפתי שירתו באפגניסטן בשנים 2001–2002, ושוב בקיץ 2007, במבצעי תקיפה וסיוע קרוב לכוחות נאט"ו.
בפברואר 2019 12 מטוסים של חיל האוויר ההודי תקפו בסיס בתחום פקיסטן.
מפעילות
המטוס נמכר למספר חילות אוויר ברחבי העולם החל משנת 1983, במספר רב של דגמים:
ירחמיאל בויאר
הרב ירחמיאל בויאר (נולד ב-8 באוגוסט 1939) הוא רב ואיש ציבור חרדי, איש חינוך ומרצה תורני. ראש העירייה ה-9 של בני ברק, בין השנים ה'תשנ"א - ה'תשנ"ג (1991-1993). הוא שימש בתפקיד ראש העיר במשך פחות מקדנציה. בויאר היה יושב-ראש סיעת דגל התורה בבני ברק.
ביוגרפיה
בוגר ישיבת פוניבז'. בתחילת שנות ה-60 נשא את חמדה, בתו של רופא העיניים החרדי ד"ר יצחק דב ברנר מירושלים. במשך שנים עסק בתחום החינוכי. היה ממנהלי המוסד לבנות אור החיים בבני ברק. עומד בראשות כולל "יד אברהם" לבעלי תשובה.
הנחה את כנס היסוד של דגל התורה בה'תשמ"ט (1988). באותה שנה מונה על ידי הרב שך לעמוד בראש סיעת דגל התורה בבני ברק ובמחצית הקדנציה כיהן מטעמה כראש העיר.
הרב בויאר עוסק במסירת שיעורי תורה במגוון ערוצים בהם קול הלשון, "בינינו", "וורט - חכמה יהודית" ועוד.
בויאר שימש בעבר במספר תפקידים ציבוריים, בהם: מנהל סמינר "באר יעקב", יושב-ראש הנהלת "חברה קדישא" תל אביב כיושב-ראש דירקטוריון תאגיד המים "מי ברק" ויושב-ראש הנהלת קופת חולים מאוחדת.
אחיו הגדול הוא הרב יהודה בויאר, מתלמידי החזון איש. אחיו הצעיר הוא הרב נחום בויאר, ממקימי קהילת "אביר יעקב" בת"א.
בנו הוא הרב אריה בויאר, ראש ישיבת באר התלמוד באלעד.
פרסים ומועמדויות של קייגו
הדי ג'יי, יוצר, מפיק והמוזיקאי הנורווגי קייגו זכה במהלך הקריירה שלו ב-4 פרסי מוזיקת הדאנס הבינלאומיים, בפרס המוזיקה של יוטיוב, פרס המוזיקה של LOS40, פרס מוזיקת הדאנס הבינלאומיים ופרס Spellemann ו-. כמו כן הוא קיבל 4 מועמדויות לפרסי המוזיקה של MTV אירופה, ל-3 מועמדויות לפרסי בחירת הילדים של ניקולודאון, 5 מועמדויות לפרסי המוזיקה של בילבורד וזכה בשני פרסי Spellemannprisen מתוך 9 מועמדויות.
מסכת מת
מסכת מת או מסכת מוות היא יציקה (שעווה, טיח ולעיתים ארד), המיוצרת לפי פניו של אדם לאחר מותו. המסכה עשויה לשמש כפריט זיכרון או כבסיס לציור דיוקן. לעיתים ניתן לזהות דיוקנאות שנעשו בהתבסס על מסכת מת, על פי העיוותים האופייניים של תווי הפנים הנוצרים עקב משקל הגבס במהלך יצירת התבנית. בעת העתיקה נעשה שימוש בתבניות חרס ובקישוטים אחרים שהושמו על פני הנפטר לקראת טקס הקבורה. הידועות שבמסכות מסוג זה הן אלה ששימשו במצרים העתיקה, כגון זו של תות ענח' אמון.
במהלך ה-18 וה-19 נעשה במספר מדינות באירופה שימוש במסכות מתים לשם תיעוד תווי הפנים של גופות אלמוניות (עם המצאת הצילום התייתרה פונקציה זו).
מסכות מתים, כמו גם מסכות חיים (מסכות המיוצרות לפי פניהם של אנשים חיים), משמשות גם בפרנולוגיה ובאתנוגרפיה, לשם מטרות מדעיות או פסבדו-מדעיות.
לחם ומלח
לחם ומלח הוא טקס קבלת פנים סלאבי, בו מגישים לאורחים נכבדים כיכר לחם על גבי מפת רוּשְניק (מגבת רקומה סלאבית מסורתית); מעל הכיכר, או בחור בתוכה, מונחת קערת מלח או מלחייה. על פי המקובל, באירועים רשמיים בני זמננו ברוסיה מגישות את הלחם והמלח נשים צעירות בלבוש מסורתי (סרפן וקוקושניק).
מסכת מת
המטרה העיקרית של מסכת המוות מימי הביניים ועד המאה ה-19 הייתה לשמש מודל לפסלים ביצירת פסלים וציורים של הנפטר לזכרו. רק בשנות ה-18 של המאה הקודמת, מסכות אלה זכו להערכה עצמית.
בתרבויות אחרות מסכת מוות עשויה להיות מסכת לוויה, תמונה המונחת על פני המנוח לפני טקסי הקבורה, ובדרך כלל נקברת יחד עם הנפטר. הידועים שבהם הם המסכות ששימשו במצרים העתיקה כחלק מתהליך החיטוי, כמו המסכה של תות ענת 'אמון וכמו מסכת אגממנון. מסכות המוות מקבלות רובד נוסף בכמה שבטים אפריקאיים, ששם קיימת האמונה כי לבישת מסכת מוות של אדם מת על פניו של אדם חי יכולה להעניק את כוחו של הנפטר על העונד את המסכה.
לחם ומלח
המנהג בארצות השונות
בבולגריה הטקס מסמל קבלת אורחים. הלחם והמלח מוגשים לרוב על ידי אישה. בימינו הלחם המשמש בטקס על פי רוב אינו לחם רגיל אלא מאפה חגיגי, שטוח ומעוטר, המכונה "פוגאצ'ה". האורחים המתקבלים אמורים לבצוע פיסה מהמאפה, לטבול אותה במלח ולאכלה. בעת שחרור בולגריה מהשלטון העות'מאני בסוף המאה ה-19, נהגו נשים בולגריות כפריות לקבל את פני החיילים הרוסים המשחררים בלחם ומלח.
מסכת מת
פסלים
מסכות של אנשים שנפטרו הם חלק ממסורות במדינות רבות. התהליך החשוב ביותר של טקס ההלוויה במצרים העתיקה היה חניטת הגופה לאחר תפילות וקידוש גופת המת שהוכנסה לסרקופג אמייל המעוטר בזהב ואבני חן. אלמנט מיוחד בטקס היה המסכימה המפוסלת שהונחה על פני המנוח. בעבר האמינו כי המסכה מחזקת את הנפש ושומרת עליה מפני רוחות רעות בדרכה לעולם הבא. המסכה הידועה ביותר היא המסכה של תות ענח' אמון העשויה מזהב ואבני חן רבות, שתפקיד העיטורים והקישוטים שעל גבי המסכה הוא להעביר לאלו שאינם זכו לראותו בחייו, את התכונות המסוגננות ביותר של השליט הקדום. יחד עם זאת, המסכה לא הייתה חלק משמירת תווי הפנים של המת אלא החניטה עצמה היא זאת שהצליחה לשמר את תווי הפנים ואף את העור מפני התכלות לאורך השנים. עד היום ניתן לראות את תוצאות החניטה המצרית במומיות הקדומות במוזיאונים ברחבי העולם.
בשנת 1876 גילה הארכאולוג היינריך שלימן במיקנה שישה קברים, שלדעתו שייכים למלכים וגיבורים יוונים קדומים – אגממנון, קסנדרה, אברמדון ומקורביהם. להפתעתו הגולגולות היו מכוסות במסכות זהב. כיום נראה כי הדבר לא סביר שהמסכות שייכות למעשה לאגממנון ולגיבורי האפוסים ההומריים האחרים וכי למעשה גילם מבוגר מהגיבורים בכמה מאות שנים.
לחם ומלח
המנהג בארצות השונות
במקדוניה מנהג הלחם והמלח עדיין מתקיים לעיתים כביטוי להכנסת אורחים. כמו בבולגריה, נעשה גם כאן שימוש ב"פוגאצ'ה", שאופים למשל לכבוד ארוחת חג המולד, ומטבע מוסתר בתוכה. להקת ג'אז-רוק-אתני מקדונית (יוגוסלבית לשעבר) נקראה "לחם ומלח", כיוון שהכנסת האורחים היא מנהג כה בסיסי ומסורתי בתרבות המקדונית.
מסכת מת
יציקות
בשלהי ימי הביניים התרחש מעבר ממסכות מפוסלות למסכות מוות אמיתיות העשויות משעווה או גבס. המסכות הללו לא הובאו עם המנוח, אלא שימשו בטקסי לוויה ולאחר מכן הוחזקו בספריות, מוזיאונים ובאוניברסיטאות. מסכות המוות נלקחו לא רק ממלכים ואנשי אצולה שנפטרו כדוגמת הנרי השמיני, ספורצה, אלא גם של אנשים בולטים בתרבות - מלחינים, מנהיגים צבאיים ופוליטיים, פילוסופים, משוררים ומדענים, כמו דנטה אליגיירי, לודווינג ואן בטהובן, נפוליאון בונפרטה (מסכת המוות שלו נמצאת באי סנטה הלנה), פיליפו ברונלסקי, פרדריך שופן, אוליבר קרומוול (מסכת המוות שלו נשמרת בטירת וורוויק), יוזף היידן, ג'ון קיטס, פרנץ ליסט, בלז פסקל, ניקולה טסלה (את מסכת המוות שלו הזמין חברו הוגו גרנסבק והיא מוצגת כעת במוזיאון ניקולה טסלה), ו-וולטר. כמו ברומא העתיקה, לעיתים קרובות שימשו מסכות מוות בייצור דיוקנאות, פיסול משיש, פסלונים או תחריטים של המנוח לאחר מותו.
ברוסיה, מסורת מסכת המוות מתוארכת לתקופתו של פטר הגדול, שמסכת המוות שלו נלקחה על ידי קרלו ברתולומאו רסטרלי. ידוע גם כי קיימות מסכות מוות של ניקולאי הראשון ואלכסנדר הראשון. מסכת המוות של סטלין מוצגת כיום במוזיאון סטלין בגאורגיה. מסכת המוות של המשורר האוקראיני טאראס שבצ'נקו מוצגת בסנט פטרסבורג.
לחם ומלח
המנהג בארצות השונות
בצ'כיה ובסלובקיה המנהג אינו נפוץ בחיי היום-יום, אך מתקיים לרגל ביקוריהם של מנהיגים זרים.
מסכת מת
יציקות
בתחילת אביב 1860 וסמוך למותו באפריל 1865 נוצרו שתי מסכות חיים של הנשיא אברהם לינקולן. מסכה זו אינה נקראת בהגדרתה מסכת מוות כיוון שנעשה עוד בחייו של הנשיא.
דנטה אליגריי מת ממחלת המלריה בשנת 1320. דנטה, המשורר ששינה ועיצב את התרבות והשפה האיטלקית והיה לבין המשוררים הגדולים בהיסטוריה האנושית, נפל בעדיפותו בסיעה הפוליטית המכונה "הגואלפים השחורים" והוגלה מארצו. בגלות, כתב את אחת היצירות המפורסמות ביותר שלו, הקומדיה האלוהית. דנטה הצליח לסיים את יצירתו פרדיסו, החלק האחרון בשירה האפית ביצירתו, כמעט 15,000 שורות לפני שחלה במלריה ולזכר גדולתו נעשתה לו מסכת מוות להנציח את זכרו.
לחם ומלח
המנהג בארצות השונות
בפולין טקס הלחם והמלח מתקשר להכנסת האורחים המסורתית של האצולה הפולנית, אם כי התקיים בכל שדרות החברה. המנהג מוזכר בשירי משוררים פולנים מהמאה ה-17. כיום מקיימים אותו בעיקר בעקבות טקס נישואין, כאשר הורי החתן והכלה מקבלים את פניהם בברכה בשובם נשואים מן הכנסייה.
מסכת מת
יציקות
מרי מלכת הסקוטים (המלכה מרי הראשונה) מתה בפברואר 1587. לאחר חיים של סערות פוליטיות, קפיצות ברחבי אירופה ואיסוף רשימה ארוכה של אויבים, בתקופה האחרונה של שלטונה מרי ביקשה מקלט מצב בן דודה, המלכה אליזבת הראשונה. במקום זאת, היא הפכה לאסירה במשך 19 שנה במדינה בה שלטה. כשהגיע הזמן להוציאה להורג מסופר כי נדרשו שלושה ניסיונות לפני עריפת ראשה ולאחר גזר הדין הוכרז יחי המלכה החדשה. את מסכת המוות ביצעו לאחר עריפת ראשה.
לחם ומלח
המנהג בארצות השונות
בפרויקט אפולו-סויוז נערך טקס הלחם והמלח באמצעות קרקרים וטבליות מלח.
מסכת מת
יציקות
ג'ון קיטס, מת המשורר משחפת בשנת 1821. בשנת 1819 חלה המשורר ג'ון קיטס בשחפת שהייתה נפוצה באותה התקופה. בעצת הרופא שלו הוא נסע לרומא למזג אוויר חם יותר על מנת לנסות להקל ואף להחלים מן המחלה. לאחר כשנתיים של סבל נפטר מן המחלה וזכה למסכת מוות לתיעוד נצחי.
נפוליאון בונפרטה, מת ממחלת הסרטן במאי 1821. המנהיג הצבאי והשליט הפוליטי נפוליאון שבאותה התקופה האמין כי מתנקשים בריטים הם האחראים למותו הקרב שהגיע במאי 1821. בונפרטה זכה לשתי מסכות מוות שבשנת 2013 אחת מן המסכות נמכרה במכירת פומבית במכירת הספרים, המפות וכתבי היד של בנוהמס בלונדון תמורת כ-260,000 דולר.
לחם ומלח
המנהג בארצות השונות
המנהג התקיים גם בקרב יהודים, בתפוצות ובארץ ישראל. במסורת חב"ד מספרים כי האדמו"ר דובער שניאורי התקבל בלחם ומלח בכפרים השונים בהם עבר בעת מסע לויטבסק בבלארוס בשנת 1826. כאשר ביקר הרצל בארץ ישראל בשנת 1898 התקבל בלחם ומלח בנס ציונה וברחובות. בסעודות שבת וחג, לאחר שמברכים על החלה, נוהגים לטבול פרוסות ממנה במעט מלח ולחלק למסובים, בין היתר על פי הפסוק "על כל קרבנך תקריב מלח". ביטוי למקום של הלחם והמלח בתרבות נתנה נעמי שמר בשיר "פת במלח".
מסכת מת
מסכת המוות באמנות
פיירו דלה פרנצ'סקה (1416–1492) היה אמן איטלקי מהרנסאנס המוקדם. ידוע כמתמטיקאי ואמן אך כיום ידוע בעיקר בשל עיסוקו באמנות.
אחת הדוגמאות מעולם האמנות והציור של מסכת מוות היא הפנדנטים של הדוכס הראשון מאורבינו, פדריגו דא מונטפלטרו. הדוכס השתתף במלחמות הטריטוריאליות של המאה החמש-עשרה, אך היה גם מלומד בעל שם בזמנו. חצרו באורבינו הייתה אחת החשובות באיטליה, ובארמונו שכנה, בין השאר, ספרייתו הגדולה.
פיירו דלה פרנצ'סקה אשר צייר את הדוכס ואשתו, בטיסטה ספורצה המוצג כיום בגלריית אופיצ'י, פעל בצורה אחרת מכללי הפנדנטים באותה התקופה. מלבד שינוי המיקום של הדוכס ושל אשתו (עקב צלקת מהמלחמה שפילחה את צידו הימני של פניו של הדוכס), הוא צייר את אשתו של הדוכס שנפטרה בטרם עת ממסכת מוות. ניתן לראות זאת עקב היעדר הבעת הפנים שפניה משדרות, עם לובן שאינו מאפיין חיים. בטיסטה ספורצה שהקריבה את חייה כיוון שלא יכלה להביא ילדים לעולם קיבלה את מקום הגבר בפנדנטים, שהיה המקום המכובד יותר על הקרבתה להמשך השושלת.
מדע
מסכות המוות הפכו לשימושיות על ידי מדענים מסוף המאה ה-18 לתיעוד וריאציות בפיזיוגנום האנושי (תאוריה המבוססת על הרעיון כי לפי מראהו החיצוני של האדם ניתן לספק תובנות על אופיו ואישיותו), דבר שהניב יצירה של מסכות החיים שתפוצתן הלכה וגברה באותה התקופה כדי לתעד אנשים חיים. אנתרופולוגים שעשו שימוש במסכות אלה כדי ללמוד על תכונותיהם (לפי חוקי הפיזיוגנום) אצל פושעים הידועים לשמצה בחברה האנושית. בנוסף לכך, המסכות שימשו לאיסוף נתונים על הבדלי גזע.
מדע משפטי
לפני שמלאכת הצילום הפכה לזמינה, תיעוד גופות לא מזוהות היה תהליך ארוך של יצירת מסכות מוות ושימורן עד לזיהוי ודאי על ידי מכרים או משפחות המתים האנונימיים. אחת הדוגמאות הבולטות של מסכת מוות אנונימית הייתה של נערה שתווי פניה מעידות כי ניתן לשער שהייתה בגיל שש עשרה במותה. על פי סיפורו של מוצא הגופה, היא נמצאה בנהר הסיין בפריז בסוף שנת 1880. "היופי שלה היה עוצר נשימה והפגין סימני מצוקה מעטים ברגע שעבר. יופייה היה כל כך מכשף שידעתי שיש לשמר יופי כזה" כך תועד דבריה של אחת עובדות בית החולים כשנמצאה הגופה. עותקי המסכה היו אופנתיים בחברה הבוהמית הפריזאית ואותה מסכת מוות של הנערה חסרת השם היא דוגמה לשכיחות של ביצוע מסכות המוות באותה התקופה.
אליפות העולם בשחייה 2019
אליפות העולם השמונה עשרה בשחייה נערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית בין 12 ל-28 ביולי 2019. האליפות כללה את חמשת המקצועות האולימפיים הכרוכים בשחייה: שחייה תחרותית, קפיצה למים, שחייה צורנית, כדורמים ושחייה במים פתוחים ואת המקצוע הלא אולימפי קפיצה למים מגובה.
סין זכתה באליפות זו עם 16 מדליות זהב (12 בקפיצות למים ורק 3 מהן בשחייה) ו-30 מדליות בסך הכל. במקום השני סיימה עם 15 מדליות זהב (14 מהן בשחייה) ו-36 מדליות בסך הכל (27 בשחייה), יותר מכל מדינה אחרת. ובמקום השלישי סיימה עם 12 מדליות זהב (3 מהן בשחייה) ו-30 מדליות בסך הכל.
שיאי עולם
באליפות זו נקבעו 10 שיאי עולם, 4 לנשים, 5 לגברים ו-1 משולב.
קפיצה למים מגובה
4 קפיצות
גברים
4 קפיצות
כדורמים
{| cellpadding="2"
שחייה
נבחרת ישראל כללה 11 שחיינים, 2 שחייניות ו-9 שחיינים.
וילהלם בכנר
וילהלם בכנר (בלועזית: Wilhelm Bachner; 1912-1991, מכונה "אוסקר שינדלר היהודי") היה מהנדס יהודי-פולני, שחי ופעל בפולין במהלך מלחמת העולם השנייה כמנהל בכיר ב-'חברת הבנייה של הרייך הגרמני, האדריכל יוהנס קלנר' (גרמנית: Reichsdeutsches Bauunternehmen, Architekt Johannes Kellner). במסגרת תפקידו זה הצליח בכנר לגייס עשרות יהודים פולנים לעבודה בחברה בתקופת המלחמה, ביניהם אשתו, קרובי משפחתו ויהודים נוספים שהכיר, ובכך הציל את חייהם. בכנר גילה תושייה, אומץ לב ואחריות רבה בתקופת המלחמה עד לשחרורו בידי האמריקנים. לאחר המלחמה היגר בכנר עם אשתו לארצות הברית באוקלנד, קליפורניה, שם חזר לעבוד כמהנדס עד צאתו לגמלאות. עד סוף ימיו נשאר בקשר עם חלק מהאנשים שהציל, וכן עם מעסיקו הגרמני בתקופת המלחמה.
בשנת 1996 פורסם ספר באנגלית בשם Who Shall Live: The Wilhelm Bachner Story, שמגולל את סיפורו של בכנר על פי ראיונות איתו ועם כמה מהאנשים שהציל. הספר תורגם לעברית על ידי יד ושם וראה אור בשנת 2002.
ב-8 באפריל 2021, יום הזיכרון לשואה ולגבורה, נערך בישראל טקס מיוחד שהוקדש להוקרת פועלם ולהנחלת מורשתם של יהודים שהצילו יהודים אחרים במהלך מלחמת העולם השנייה תוך סיכון אישי רב. במסגרת טקס זה הוענק לבכנר (ולמצילים נוספים) "אות המציל היהודי" על ידי המרכז העולמי של בני ברית והוועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודים בשואה (JRJ). את האות קיבלו בשמו ילדיו של בן דודו של בכנר, הנייק בוכפירר, שגם כן נמנה בין האנשים שניצלו בזכותו.
חייו טרום מלחמת העולם השנייה
וילהלם בכנר נולד בפולין ב-17 בספטמבר 1912 בעיר ביילסקו, שבאותה תקופה השתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, כבנם הבכור של היינריך והלנה בכנר. מלבדו היו לזוג שלושה ילדים נוספים: אנה, הילדה וברונו. בכנר דיבר גרמנית מילדותו, הן בבית הוריו והן בבית הספר, וחש הזדהות עם התרבות הגרמנית. כמו יהודים רבים באותה תקופה, טרם תחילת המלחמה בכנר האמין כי גילויי האנטישמיות של הנאצים נגד היהודים הם תופעה בעלת היקף מוגבל, וכי המשטר הנאצי יסתפק בשטחים דוברי גרמנית שסיפח, ולא יפלוש לפולין. בכנר למד הנדסה בבית הספר הטכני הגבוה הגרמני בברנו (Brno), עובדה שסייעה לו רבות בהמשך דרכו.
קורותיו ופועלו במהלך מלחמת העולם השנייה
ב-12 באוקטובר 1940, יום כיפור, הכריזו הגרמנים על הקמת גטו ורשה והורו לכל יהודי העיר להתרכז ברובע היהודי של ורשה. בכנר הצליח להעביר את משפחתו לדירה בגבולות הגטו באמצעות קשריו עם תושב נוצרי ובכך הצליח להבטיח את ביטחונם לעת עתה. בתקופת הקמת הגטו נתפס מדי פעם ברחוב, כמו יהודים אחרים, והוכרח לבצע עבודות כפייה אקראיות שבמהלכן חש את ההשפלה שהייתה מנת חלקם הקבועה של יהודי הגטו.
בדצמבר 1940, פגש בכנר במקרה את בת דודו, אניה מאייר, בגטו. על אף היותה יהודייה, חזותה הארית אפשרה לה להסתיר את זהותה האמיתית ולהיכנס ולצאת מהגטו באין מפריע. לאחר שסיפרה לבכנר על עבודתה כמזכירה של אדריכל גרמני בוורשה שביצע עבודות עבור הצבא הגרמני, היא שכנעה את בכנר שעליו לנסות ולהתקבל לעבודה אצל אותו אדריכל. לדבריה, העובדה שדיבר גרמנית מצוינת, מראהו הפולני ותעודת המהנדס מאוניברסיטה גרמנית נחשבת יסייעו לו להתקבל לעבודה מחוץ לגטו, שתוכל לשפר את מצבו ומצב בני משפחתו. בכנר השתכנע חרף דאגתם של בני משפחתו, ובינואר 1941 הצליח לצאת מהגטו, הוריד את סרט הזרוע שזיהה אותו כיהודי ושם פעמיו אל משרדו של האדריכל, יוהנס קלנר (Johannes Kellner). בכנר הרשים את האדריכל בהופעתו ובהשכלתו ומיד התקבל לעבודה. כבר ביומו הראשון בעבודה הרשים בכנר את קלנר כאשר ביצע מדידות לצורך צביעת מבנה של הלופטוואפה בכך שהצליח "לנפח" את המדידות ולהבטיח שכר גבוה יותר עבור העבודה שתבוצע בפועל. בכנר הצליח לשכנע את קלנר לארגן עבורו רישיון כניסה ויציאה מהגטו בטענה כי בגטו ניתן להשיג חומרי בנייה במחירים זולים (מבלי שקלנר ידע שבכנר מתגורר בגטו), וכך הצליח בכנר לנוע בקלות אל ומחוץ לגטו. כך, כבר בתחילת עבודתו יכול היה לצאת מהגטו לעבודה באין מפריע, ולעת ערב היה חוזר לגטו, עונד בהיחבא את סרט הזרוע וחוזר למשפחתו עם מצרכי מזון שהצליח להשיג עבורם מחוץ לגטו.
בפברואר 1941, הודיע קלנר לבכנר כי עבודתם עבור הלופטוואפה עומדת להסתיים, וכי קלנר מתכוון לסגור את המשרד בוורשה ולחזור לדרזדן. בכנר שחשש מאוד לאבד את עבודתו ומעמדו, הפגין תושייה מהירה והציע לקלנר להקים חברת בניה בוורשה, שתעבוד עבור הצבא הגרמני. הוא שכנע אותו שלא תהיה לו תחרות בוורשה, ושבכנר בעצמו ידאג להשיג פועלים וחומרי גלם מקומיים. קלנר השתכנע והודות לקשריו עם הגרמנים וחריצותו של בכנר, הפכה החברה החדשה לעסק רווחי ומצליח, ואף הוגדרה באופן רשמי כחברה חיונית למאמץ המלחמה (גרמנית: kriegswichtig) - דבר שהקל מאוד על השגת חומרי גלם, היתרים ואישורים מסוגים שונים. עם הזמן התקדם בכנר בחברה והתמנה למפקח הבנייה (גרמנית: Bauleiter) של החברה, ושהה רוב הזמן באתרי הבנייה, בעוד קלנר מנהל את החברה ממשרדו. בצורה זו, הפך בכנר לאיש מפתח ובעל סמכויות נרחבות בשטח, שבהמשך ניצל על מנת להציל את משפחתו ויהודים נוספים מגורל מר בגטו ורשה.
לאחר פלישתה של גרמניה הנאצית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, נפתחו הזדמנויות חדשות לעבודה באזורים תחת שליטת הגרמנים. קלנר הגיש בקשה לבצע עבודות קבלנות באוקראינה וקיבל את העבודה. בכנר היה עסוק בהכנות למשימה באוקראינה, ובמקביל מצא דרך לשלוח כסף למשפחתו שבגטו מבלי לעורר חשד, באמצעות שליח פולני מהימן. המשימה הראשונה שקיבלה חברתו של קלנר באוקראינה הייתה הקמת צריפי מגורים בבסיס של הלופטוואפה בעיר ברדיצ'ב. בכנר ארגן צוות פועלים פולנים וציוד רב והגיע עמו לברדיצ'ב, שם פגש את קצין הלופטוואפה, הנס גרגור. לאחר כמה פגישות ביניהם, שאל גרגור את בכנר היכן למד, מכיוון שהתרשם מרמת הגרמנית והפולנית שדיבר. בכנר אמר את האמת, שלמד בבית הספר הטכני הגרמני בברנו, וגילה שגם גרגור למד באותו בית ספר, כמה שנים לפניו. עובדה זו גרמה לבכנר לשאת חן בעיני גרגור, והקלה עליו מאוד בתקשורת מולו. גרגור גם הביע את שביעות רצונו בפני קלנר, כאשר זה הגיע לביקור באתר העבודה, דבר שהעלה את קרנו של בכנר עוד יותר בעיני קלנר.
בתחילת שנת 1942, נשלח בכנר עם כ-150 פועלים לקייב, בירת אוקראינה לצורך שיפוץ תחנת הרכבת של קייב שניזוקה קשות במהלך הקרב על העיר. במסגרת זו נקלע בכנר לעימות עם האס-אס, כאשר התגלה כי כמה מהפועלים שהיו רשומים בחברתו של קלנר השתתפו בהתקפה פרטיזנית ליד בוריספול על רכבת שנשאה גייסות ואספקה לחזית. אנשי האס-אס חקרו את בכנר בעניין זה ואף ציוו לירות בכמה מהפועלים. הטבח הופסק בהתערבותו של מנהל רכבת הרייך בקייב, שדרש מחיילי האס-אס להסתלק מהמקום בטענה שהם מפריעים לפועלים לבצע פרויקט חשוב בשירות הרייך. למחרת בבוקר, זומן בכנר למפקדת האס-אס בקייב להמשך החקירה. בכנר טען בתוקף כי אינו מכיר את הפועלים שנתפסו וכי לחברת קלנר אין כל קשר לפרטיזנים. בינתיים הובא גם קלנר עצמו לחקירה, לאחר שהגיע ערב קודם לקייב ושמע על אירועי היום. כשהוכנס קלנר לחדר החקירות, הוא נשאל ישירות על היכרותו עם בכנר ומדוע קיבל אותו לעבודה. קלנר ציין בפני קצין האס-אס את לימודיו של בכנר באוניברסיטה גרמנית נחשבת וטען בתוקף כי אין לו קשר לתקרית הפרטיזנים. כאשר קצין האס-אס סירב להשתכנע, הוסיף קלנר כי קצין בכיר בלופטוואפה (הנס גריגור) ערב למהימנותו של בכנר. קצין האס-אס דרש לאתר את גריגור בברדיצ'ב ולאמת איתו את העניין, אולם לא הצליח לאתרו. במקביל, מנהל רכבת הרייך בקייב דרש לשחרר את בכנר בטענה שהעבודה מתעכבת בהיעדרו. בלית ברירה נאלץ קצין האס-אס לשחרר את בכנר.
ביולי 1942, גילה בכנר דרך אחד מעובדי החברה בוורשה כי בקרוב יחלו הנאצים לגרש את היהודים מוורשה. בכנר דאג לגורל בני משפחתו שעוד נותרו בגטו, על אף שהחזיקו ברישיונות עבודה במפעל גרמני והחל לתכנן כיצד יוכל להוציאם מהגטו ולהביאם לקייב. מכיוון שלקשישים ולילדים נשקפה הסכנה הגדולה ביותר באותו זמן בגטו, החליט בכנר לנסות להבריח קודם כל את אחיו ברונו בן ה-15. בכנר תכנן להבריח את ברונו בעזרתם של פולנים שקיבלו שוחד, אולם בבוקר המבצע התרחשה בגטו אקציה, וברונו והנייק, ששהו בדירת המשפחה באותו זמן, נאלצו לצאת אל הרחוב ולהצטרף להמון היהודים שנעו לעבר כיכר השילוח (אומשלגפלץ). בהגיעם לנקודת המיון, הסתכל קצין האס-אס בניירותיהם של השניים. הנייק נשלף מן ההמון וצורף לקבוצה של גברים שיועדה לעבודה, אולם ברונו נשלח אל הרכבת בשל מראהו החלש והצנום. כאשר שמע אחד ממכריו של בכנר על כך שהנייק וברונו נלקחו לאומשלגפלץ, מיד הלך ושיחד קצין גרמני כדי שילך ויקרא בשמותיהם ויוציא אותם מההמון, אולם הדבר לא עלה בידו עקב ההמולה הרבה ששררה במקום. עד סוף ימיו חש בכנר אשמה רבה על שלא הצליח להציל את אחיו הצעיר, שנשלח לבדו אל מחנה ההשמדה. גם אמו של בכנר התקשתה לקבל את אובדנו של בנה הצעיר, ולאחר זמן מה התאבדה בקפיצה מחלון המפעל בגטו בו עבדה.
במהלך חודש אוגוסט הכין בכנר ביחד עם כמה משותפיו מסמכים ורישיונות עבודה עבור אביו, אשתו ואמה, בן דודו הנייק וכמה יהודים נוספים וארגן את הברחתם מהגטו תחת כיסוי של משלוחי ציוד מוורשה לקייב. ב-19 באוגוסט 1942 הגיעה הקבוצה לקייב, ובתחילת ספטמבר 1942 הגיע לשם גם הנייק בעזרת פולני בשם וילסקי שהכיר אחד משותפיו של בכנר. חלק מחברי הקבוצה כבר השתלבו בתפקידים שונים בחברת קלנר. אשתו של וילי, צסיה, לא הצטרפה כעובדת בחברה, אלא הועסקה בביתו כטבחית ונחשבה כפילגשו, דבר שהיה מקובל וסייע להרחיק ממנה חשדות. באוקטובר 1942 גילתה צסיה שהיא בהיריון והזוג בכנר החליט לבצע הפלה. כדי לשמור על חשאיות, בוצע ההליך בביתם על ידי רופא מקומי אוקראיני. ההפלה הצליחה, אולם לימים התגלה כי בעקבותיה איבדה צסיה את היכולת להרות, והזוג בכנר נותרו חשוכי ילדים.
בדצמבר 1942 עם התקרב חג המולד, החלו הכנות מסיבת חג המולד עבור עובדי חברת קלנר, ובכלל זה העובדים היהודים, בביתו של בכנר. לקראת תום המסיבה, נותרו היהודים והפולנים שסייעו להם וכן הפולני וילסקי, שהצטרף לחברה לאחר שסייע להבריח את הנייק מוורשה. וילסקי, שהשתכר כהוגן במהלך המסיבה, החל להטריד את צסיה וגילה לכל הנוכחים כי הוא יודע שהם יהודים. אחד הפולנים שהיה מכרו של וילסקי הציע לקחתו הביתה והבטיח שאלו דברים שנאמרים מתוך שכרות ושסודם שמור עמו. השניים יצאו, אולם בכנר חשש מאוד מתקרית זו. זמן קצר לאחר מכן, נשמעה דפיקה בדלת - היה זה שכנו האוקראיני של בכנר, שסיפר לו שאדם שעזב את ביתו זמן קצר קודם לכן נדרס על ידי מכונית גרמנית. היה זה וילסקי, שהובהל לבית החולים ולאחר זמן מה מת מפצעיו. סודה של החבורה נשמר.
כל העת המשיך בכנר לסייע ליהודים שהגיעו לפתחו להסתיר את זהותם באמצעות ניירות מזויפים והעסקתם בצורה זו או אחרת בחברת קלנר. בתחילת שנת 1943 כבר היה מניין היהודים שהסתתרו באזור כ-30 נפשות. בכל פעם שהתעורר חשד נגד אחד העובדים, היה בכנר מרחיק את היהודי מהעובד החשדן, וכך הצליח לשמור על שקט יחסי באתרי העבודה של חברת קלנר, שהלכו והתרבו עם הזמן. עם זאת, יום אחד זומן בכנר למטה האס-אס בקייב. חרף פחדם של בני חסותו היהודים, אמר בכנר לאחד משותפיו: "זו אינה הפעם הראשונה שאני אנהל שיחה עם האס-אס. הסתדרתי איתם בעבר ואני אסתדר איתם גם עכשיו. זכור מה שאמרתי - הם לא מצפים שמישהו יעז לעמוד בפניהם. זה ממש מבלבל אותם". עם זאת, לפני שיצא, אמר חרישית: "אם לא אחזור עד הבוקר, תתחיל להוציא את כולם". להפתעתו הרבה, זומן בכנר למטה האס-אס למטרת עבודת שיפוצים בשל המוניטין של חברת קלנר. בכנר הסכים ובחר לפרויקט פועלים פולנים ואוקראינים בלבד. העבודה התבצעה לשביעות רצונם של אנשי האס-אס, וגם הערכתם של אנשיו של בכנר אליו התעצמה לאחר שהצליח לחלץ את אחד הפועלים האוקראינים מידי אנשי האס-אס (ר' מטה בסעיף 'סיפורי הצלה נבחרים').
במהלך שנת 1943, המשיכה חברת קלנר בעבודתה בקייב וסביבותיה. התקפות הפרטיזנים סיפקו עבודה רבה לבכנר וצוותי העבודה שלו בתיקון מסילות רכבת ומגדלי מים, וכן גרמו לעלייה במתיחות באזור. על כן, החליט בכנר לפצל את הקבוצה על מנת למנוע מצב שבו הלשנה על אחד תביא לתפיסה של כולם. ואף על פי כן, יום אחד גילה כי שניים מהיהודים שהסתיר נעצרו, וזמן קצר לאחר מכן נכנס למשרד החברה קצין אס-אס מלווה בשני חיילים וצעק כי הוא יודע ששני היהודים עבדו תחת בכנר וכי הוא יודע שבכנר מסתיר עוד יהודים. בכנר שמר על קור רוח, ולפתע קפץ על רגליו וצעק: "אם אתה חושב שאני מסתיר יהודים, אנא מצא אותם! היכן הם? מתחת לשולחן שלי?". אז הטיח בקצין האס-אס כי הוא מפריע לו בעבודתו בשאלות על יהודים, בעוד שעליו לדאוג לכך שרכבות הרייך תוכלנה להגיע למזרח. לבסוף, הקצין השתכנע ועזב את משרדו של בכנר. במקביל, אחד מאנשיו של בכנר ביקר בכל אתרי הבנייה באזור קייב והודיע ליהודים שעליהם להיעלם עד להודעה חדשה.
עם בלימת הכוחות הגרמניים ברוסיה במחצית השנייה של שנת 1943 ותחילת 1944, הלכה והתמעטה עבודתה של חברת קלנר באוקראינה. בכנר החל לפזר חלק מהיהודים שהסתיר למקומות שונים ובאפריל 1944 הודיע קלנר לעובדיו כי עליהם לחזור לפולין לביצוע פרויקטים שם. בכנר ידע כי צעד זה מסכן את היהודים, מכיוון שכל מי שחזר מהמזרח חויב לעבור בדיקות רפואיות וחיטוי מכינים, דבר שיחשוף את היותם של הגברים היהודים נימולים וסודם יתגלה. בכנר שוחח עם יועץ הבינוי הראשי של רכבת הרייך הממונה על רכבות הבינוי, והצליח לשכנעו שלא לעבור דרך ורשה אלא לקחת את פועליו היישר לברומברג, ובכך הצליח להימנע מחובת הבדיקות הרפואיות לעובדים.
חשיפתם של בכנר והיהודים שהציל
בסוף מאי 1944 הושלמו העבודות בברומברג וחברת קלנר קיבלה עבודה בדנציג. יוהנס קלנר עצמו הגיע לברומברג מוורשה כדי לתדרך את בכנר, ובמסגרת זו הורה לו לצמצם את מספר העובדים בחברה, ובין היתר נקב בשמו הבדוי של אביו של בכנר. חרף שכנועיו של בכנר, קלנר עמד על שלו עד שלא נותרה לבכנר ברירה והוא חשף בפני מעבידו שאביו - וגם הוא עצמו - יהודי. קלנר הופתע מאוד, ולאחר שתיקה ארוכה שאל: "אם כך, מר בכנר, כמה מעובדיי הם יהודים?". בכנר ענה: "אתה באמת רוצה לדעת?", וקלנר ענה "לא, אני לא רוצה לדעת. תראה בכנר, אני מאוד מרוצה מעבודתך. בלעדיך לא הייתי מצליח להפוך את החברה לעסק כה מצליח. אבל אל תצפה שאבוא לעזרתך אם הם יעלו עליך". קלנר הבטיח שלא יסגיר את בכנר, שהרי גם הוא עצמו ייפגע מכך, אולם הדגיש כי לא יסייע לבכנר או למי מאנשיו אם ייתפסו. כמה חודשים לאחר מכן, כאשר כבר היה ברור כי המלחמה עומדת להסתיים, שאל קלנר את בכנר מי הם היהודים בחברה שלו. הרשימה הארוכה שמסר בכנר הפתיעה את קלנר כל כך, עד שאמר לבכנר: "אתה בחור מדהים, מר בכנר, לכבוד ייחשב לי להשתחרר יחד איתך".
בתום המלחמה
ב-10 במאי 1945, מספר ימים לאחר מותו של היטלר וכניעתה של גרמניה הנאצית, שוחרר הכפר בו שהו עובדי הבינוי של רכבת הרייך על ידי הצבא האמריקני. אז חשפו היהודים את זהותם בפני עמיתיהם והחלו להרהר בהמשך צעדיהם. בכנר ומשפחתו חזרו בתחילה לעיר הולדתם ביילסקו בפולין, לאחר מכן עברו לבמברג שבמערב גרמניה, ובשנת 1951 היגרו בכנר ואשתו צסיה לארצות הברית והשתקעו באוקלנד, קליפורניה, שם חיו עד יום מותם - צסיה הלכה לעולמה בסוף שנת 1990 ווילהלם רק כמה חודשים אחריה, בתחילת שנת 1991. לא נולדו להם ילדים (ככל הנראה בעקבות ההפלה שעברה צסיה במהלך המלחמה).
ב-8 באפריל 2021, קיבלו קרובי משפחתו של בכנר החיים בישראל את תעודת אות המציל היהודי שהוענקה לווילהלם בכנר על פועלו בהצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
כ"ג בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"ג טבת היא פרשת שמות אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בשבת או בשנה חסרה המתחילה ביום שני (שנה מקביעות בחג או בחה) ופרשת וארא אם בר המצווה חל בשנה שלמה המתחילה ביום שני, או בשנה המתחילה ביום שלישי או ביום חמישי.
תו (מחשב)
תו (Character ולעיתים בקיצור Char) הוא סוג משתנה, לרוב פרימיטיבי, הקיים בשפות תכנות רבות. משתנה מסוג זה מכיל ייצוג של סימול תו בודד, לרוב באמצעות שמירת הערך המפרי ה-ASCII של אותו התו. בשפות תכנות רבות, רצף של תווים נקרא מחרוזת ובאמצעות מבנה זה ניתן לשמור טקסטים, סיסמאות, שמות משתמש ועוד. בישראל השתרשה צורת הגייה משובשת לסוג משתנה זה ונהגת פעמים רבות כ-"צ'אר", זאת בעקבות תחילית ה-Ch המופיעה ב-Char. עם זאת, צורת ההגייה הנכונה היא כ-"קאר".
במערכות מחשב מיוצגים התווים באמצעות קידודים בינאריים שונים. מספר התווים האפשריים בכל קוד נקבע לפי מספר הסיביות שמרכיבות תו אחד. בקוד ISO 8859 ובקוד EBCDIC כל תו מורכב מ-8 סיביות, ולכן מספר התווים האפשרי בכל אחד מקודים אלה הוא 28 = 256. בקודים אחרים (כגון ASCII) תו הורכב מ-7 סיביות, שאיפשרו רק 128 תווים שונים. בקוד יוניקוד, בגרסאות ראשונות שלו תו יוצג על ידי 16 סיביות, שאיפשרו 65,536 תווים שונים. גרסה 2.0 של יוניקוד הורחבה להכיל 1,112,064 תווים באמצעות מנגנון UTF-16, שבו 2,048 קודים מנוצלים כדי לייצג יותר ממיליון תווים.
הסיביות המרכיבות כל תו ניתנות לכתיבה בקוד בינארי, אך נוח יותר לעשות זאת בכתיב הקסדצימלי. דוגמה: הערך 0xC1 בקוד EBCDIC הוא ייצוגה של האות A.
חשיבותו של התו, היא המסוגלות שלו לשמור כל סוג תו כצורת String באורך של 1, אפשרות לשמר Integers בעלי אורך של 1 כצורת Char, כל סימן, וכל אות (קטנה וגדולה), אשר גודלן לא עולה על יותר מתו בודד אחד.
יוחנן אפק
יוחנן אפק (נולד ב-16 באפריל 1952, תל אביב) הוא שחמטאי ופרובלמאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי. אפק הוא היחיד בעולם המחזיק ב-5 תוארי שחמט בינלאומיים בתחומים שונים: אמן בינלאומי, רב אמן לקומפוזיציה שחמטית, שופט בינלאומי הן בתחרויות שחמט והן בשיפוט תחרויות של בעיות שחמט, ואמן פיד"ה בפתרון בעיות (בשנת 1977 ובשנת 1978 זכה עם אורי אבנר במדליות הכסף והארד בהתאמה בשתי אליפויות העולם הראשונות לנבחרות במאלינסקה שבקרואטיה ובקנטרברי באנגליה).
התפתחותו המקצועית
אפק החל את דרכו השחמטית בגיל 14, בעיקר בהדרכתו של משה צ'רניאק. במשך שנים רבות אפק היה שחקן חובב שמצא פרנסתו בארגון, כתיבה ואימון ורק בשנות השלושים המאוחרות לחייו החליט להפוך לשחמטאי מקצועי כאשר בדרך כלל התהליך הוא הפוך. בגיל 41 זכה בתואר אמן בינלאומי במשחק התחרותי ואת הציון הבודד בו זכה לתואר רב אמן קיבל כשניצח באליפות הבינלאומית של פריז בשנת 2002 - פסגת הישגיו בקריירה התחרותית. במקביל למשחק התחרותי אפק גילה מגיל צעיר התעניינות בתחומי פעילות שחמט נוספים ובהם: ארגון תחרויות, אימון שחקני שחמט, חיבור בעיות שחמט ושיפוט בתחרויות שחמט.
כשחקן שיחק שנים רבות בליגה הצרפתית העליונה, בליגה ההולנדית שיחק כ-30 שנים. בין השאר שימש מאמן-שחקן במועדון העיר ואחנינגן במשך 20 שנה עד ל-2022 ,רובן לצידו של רב האמן הנודע יאן טימן. את התוצאה התחרותית הגבוהה ביותר (בנקודות) השיג דווקא בגיל 64: מקום ראשון בתחרות הפתוחה של העיר הארלם 2016  עם 8.5 נקודות ב-9 סיבובים.
כמארגן תחרויות וכשופט אפק יזם ושפט במאות אירועי שחמט מסוגים רבים, כולל כ-20 תחרויות של רבי אמנים. בין השנים 1984–1990 ניהל אפק את מועדון השחמט העירוני בתל אביב בו יסד בשנת 1988 את הפסטיבל הבינלאומי לשחמט של העיר, אירוע אותו ניהל מדי שנה במשך למעלה מעשור. בשנת 1989 קיבל עיטור מיוחד על הישגיו ותרומתו ממנכ"ל משרד החינוך, התרבות והספורט.
כעיתונאי שחמט פרסם אפק בביטאונים ישראליים ואירופיים ובאתרי אינטרנט מאות מאמרים מקצועיים ודיווחים על תחרויות. במהלך השנים 1973–1986 היה עורך המדור של קומפוזיציה שחמטית בעיתון "על המשמר" בין השנים 1997- 2014 ערך אפק את טור השחמט בעיתון מעריב. הוא כותב בקביעות ל"אינפורמטור" הסרבי ומפרסם מאמרים בירחון האנגלי CHESS. כותב באופן קבוע לאתר האיגוד הישראלי לשחמט ומאז ראשית פברואר 2023 עורך גם את מדור השחמט ב"ידיעות אחרונות". היה גם בעל טור קבוע בכתב העת המוביל New In Chess בו תיעד החמצות מבריקות של רבי-אמנים ואמנים כדי שלא יאבדו לעד רק כיוון שמעולם לא התרחשו. בין השנים 2003–2009 ערך את מדור האטיודים של ביטאון הקומפוזיציה המוביל The Problemist הרואה אור בבריטניה ומקץ הפסקה בת שנתיים חזר לערוך אותו ועושה זאת עד היום. היה לו טור קבוע ברבעון הבינלאומי המוקדש לאמנות הסיום השחמטאי EG. פרסם שנים-עשר ספרים שנכתבו על ידו או בשיתוף מחברים נוספים.
אפק מוכר בעולם בעיקר בזכות הישגיו בתחום הקומפוזיציה השחמטאית. אפק פרסם את הסיום הראשון והבעיה הראשונה שחיבר כאשר היה בן 15, בהדרכת האחים התאומים הלל ויואל אלוני. מאז פרסם אפק למעלה מ-250 אטיודים ולמעלה מ-100 בעיות שחמט מסוגים שונים, כשיותר ממחציתם זכו בפרסים ועיטורים אחרים. הוא ארגן תחרויות רבות של חיבור בעיות וכן תחרויות של פתרון בעיות והוזמן לעיתים קרובות לחבר אטיודים מקוריים לאירועי שחמט תחרותי המתקיימים באירופה. בשנת 2000 היגר להולנד ומתגורר באמסטרדם. אפק ממשיך לעסוק שם (וגם בארץ) באימון ובכתיבה. שנים רבות היה שחקן פעיל מאוד בתחרויות אישיות וגם במשחקי הליגה ההולנדית, הגרמנית, הבלגית והישראלית. נכון לשנת 2023 משחק רק בליגה ההולנדית (במועדון "קאיסה" אמסטרדם), ממעט לשחק שחמט תחרותי ועיקר פעילותו- כתיבה (מאמרים, מדורים וספרים) וחיבור אטיודים. מכהן כנציג הרשמי של ישראל באיגוד העולמי לקומפוזיציה שחמטית מאז 2014.
אטיוד של אפק הוכתר כסיום השנה לשנת 2000 ( פרס 1- 2, תחרות היובל למחבר הרוסי ניקולאי קראלין) ושנת 2012 (פרס 2, תחרות היובל לשחקן ולמחבר ההולנדי יאן טימן).
היה דובר אליפות אירופה בשחמט 2015.
משחק ששיחק
לבן: רב אמן ולדימיר ליברזון שחור: יוחנן אפק, תחרות משנת 1992
1. ה4 ג5 2. פו3 ד6 3. ז3 (בחירה מיוחדת של ליברזון שבדרך כלל העדיף את ההסתעפויות העיקריות בפתיחה) 3....ז6 4. רז2 רז7 5. 0-0 פג6 6. ד3 פו6 7. פבד2 0-0 8. צה1 (המסע 8. א4 נחשב למדויק יותר)
8...צב8 9. א4 א6 10. פח4 ה5 (חלופה מעניינת היא 10...ב5 והפעלת לחץ על הפרש הלבן ב-ח4)
11. פג4 ב5 12. א:ב5 א:ב5 13. פה3 רה6 14. ו4 ה:ו4 15. ז:ו4 פח5!? (אחרי 15...פז4 השחור מגיע לעמדה שקולה, המסע פח5 מביא לסיבוכים מעניינים) 16. פהו5 רו6 17. פח6+ מח8 18. פו3
המסע 18. פו3 הוא הגיוני וטבעי, אך ייתכן ש-18. פ4ו5 היה יותר עקבי ולא נוטש את הפרש השני ב-ח6.
18...פד4 19. פז5? (19. ו5 היה מביא לעמדה שקולה. לאחר מסע זה עמדת הלבן מתחילה להתפרק.) 19...פ:ו4! 20. פז:ו7+ ר:ו7 21. ר:ו4 (או פ:ו7+ צ:ו7 22. ר:ו4 רה5 ועמדת הרץ ב-ז2 רעה מאוד) 21...רה6 22. צא6 רז5!! 23. צ:ד6
23...צ:ו4 24. צ:ד8+ צ:ד8 25. ג3 רב3 (חזק יותר מ-פג6 שלאחריו הלבן יכול ליצור בעיות עם 26. פו5!?)
26. מהג1 פה6 27. ג4 ר:ח6 (מאיים 28....צו1+ אם כי ייתכן ש-27...ב:ג4 חזק עוד יותר) 28. מהג3+ פד4 29. ג:ב5 רז7
30. ה5 (לאחר 30. מה:ג5 פו3+ 31. ר:ו3 רד4+) 30....רד5 31. מהא5 צא8 32. מה:א8 ר:א8 33. ר:א8 צו8 34. רג6 פ:ג6 35. ב:ג6 צג8
36. ה6 מז8 37. ג7 מו8 38. צו1+ מה8 39. צו7 רה5 50. צ:ח7 צ:ג7 41. צח6 צז7 ולבן נכנע.
בעיות שחיבר
פתרון: 1. מג7! (הטעיה: ב6? - מאיים צא5 מט ואם 1...מהד4+ 2. רד6 מט או 1...מה:ה5 2. רג5 מט אבל 1....מהג3!)
מאיים 2. צה8 מט ואם 1....מהד4 2. רג5 מט, אם 1....מה:ה5 2. רד6 מט
פתרון: 1. מהא5! מרתק למחצה את הרגלים השחורים ומאיים 2. מהד8+ רו6 3. מה:ו6 מט.
אם 1... מהה6 2. פה4+! (ולא 2. ו4+?) ו:ה4 3. ו4 מט או 1...מהו7 2. ו4+! (ולא 2. פה4+?)ה:ו4 3. פה4 מט חצאי כפיתות. עכשיו נחזור לעמדת הדיאגרמה ונבדוק מהן התשובות הלבנות לאותן הגנות שחורות עוד בטרם בוצע המסע הראשון (המשחק במעמד): 1...מהה6 2. ו4+ (ולא 2.פה4+?) ה:ו4 3.צח5 מט; 1...מה:ו7 2.פה4+ (2.ו4+?) ו:ה4 3.מהז1 מט. המלכה השחורה מונעת בכל פעם את המט האפשרי בווריאנט האחר. אז מה היה לנו? שוב חילופי מטים עם מניעות דואליים הן בהתעייה והן בפתרון.
משחק במעמד: 1...ה:ד5 2.רה2! ד:ה4 מט 1...ה5 2.פה2! ז1 מט. הכל מוכן רק שאין מסע המתנה יעיל המשאיר את כל התשובות. המפתח הופך את היוצרות. '''פתרון: צה1! 1... ה:ד5 2. פה2! ז1 מט; 1....ה5 2. רה2! ה4 מט'''
אטיודים שחיבר
אטיוד משנת 1998, הלבן מתחיל וזוכה.
יודופוביה
יודופוביה הוא שם אחר לאנטישמיות, שהוצע על ידי יהודה לייב פינסקר.
בחיבורו "אוטואמנציפציה!" משנת 1882 ניסה י"ל פינסקר להסביר את האנטישמיות כפוביה,פחד מפני יהודים, שבהּ לוקים עמי העולם. לשיטתו, פוביה ציבורית זו נגרמת משום שהעם היהודי הוא עם רפאים, "מת חי" המהלך בין העמים. שיבת העם היהודי לארצו וכינונו כעם ככל העמים אמורה הייתה לדעתו זו לפתור את בעיית האנטישמיות.
פינסקר, הציג את האמנציפציה ליהודים ככישלון וכדבר בלתי אפשרי. פינסקר, שהיה גם רופא מתבולל, האמין רוב ימי בגרותו שרוסיה תעשה בהדרגה מונרכיה חוקתית, עם קידמה חברתית ושוויון לכל, אך פרעות הסופות בנגב כנגד יהודי רוסיה ואוקראינה שינו את גישתו. הוא זועזע בעיקר מהשתתפותם של יסודות "תרבותיים" בפרעות - סמינריוניסטים, סטודנטים ואפילו אינטלקטואלים שמאלניים מתנועת "נארודניה ווליה" – ומן התפקיד שמילאו העיתונים בהסתת האספסוף. שנאת היהודים, הסיק פינסקר, איננה רציונלית, והיא נובעת ממחלת נפש שבהּ חולה החברה הלא-יהודית. את המחלה כינה פינסקר בשם יודופוביה: פחד מיהודים. פחד זה, לדברי פינסקר, הוא מקור השנאה החולנית של הלא-יהודים ליהודים בכל הדורות.
להלן ציטוט דבריו של פינסקר מתוך החיבור "אוטו-אמנציפציה":
דייב אלמן
דֵייב אֶלְמַן (6 במאי 1900 – 5 בדצמבר 1967), או בשמו המקורי דוד קופלמן , הוא יהודי-אמריקאי, מייסד שיטת אלמן, המכילה טכניקות היפנוזה באינדוקציה מהירה. אלמן מוכר בעיקר בשל ספר על היפנוזה שכתב שקיבל תהודה בתחום הפסיכולוגיה והפסיכותרפיה.
טרם הקריירה המצליחה בתחום הפסיכותרפיה, אלמן יצר ואירח תוכנית רדיו פופולרית בשם Hobby Lobby, ועסק בכתיבת שירה והלחנה. שיטת אלמן נפוצה במופעי וודוויל בשל היכולת שלה להרשים את הקהל עם השפעה עמוקה על אדם נבחר מהקהל בזמן קצר וכן מוטמעת במספר שיטות טיפול מודרניות כגון NLP.
ראשית חייו
אלמן נולד ליעקב ולנה ב-6 במאי 1900, בפארק-ריוור ( Park River ) שבדקוטה הצפונית. כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לפארגו שם פתחו חנות לפאות וציוד נוסף המשמש להופעות.
4 שנים לאחר מכן בנו את בניין קופלמן (ברחוב 1st מספר 514) והעבירו את העסק אליו. קומת המרתף שימשה כמקווה טהרה לנשים. ואמו פתחה חנות מספרה ועיצוב שיער לנשים.
מעט לאחר מכן חלה אביו של אלמן בסרטן סופני והיה מטופל במשככי כאבים אגרסיביים. חבר משפחה הצליח בעזרת טכניקת היפנוזה להקל על כאבי אביו ובכך אפשר לו לשחק פעם אחרונה עם בנו. בכך השאיר עליו רושם עמוק בנושא יכולות ההיפנוזה אז החליט אלמן הצעיר להתעמק בחקר ההיפנוזה ושיטות הקלה על כאבים או ריפוי בלתי-קונבנציונליות.
האב נפטר בסוף 1908 והשאיר את אשתו ההרה עם שישה ילדים.
בצעירותו ניגן אלמן בכינור וסקסופון ועבד בבידור וכקומיקאי כדי לעזור בכלכלת הבית.
אלכסנדר טמניאן
אלכסנדר אובהנס טמניאן, לפעמים טמאנוב (ארמנית: Ալեքսանդր Թամանյան, רוסית: Александр Ованесович Таманян (Таманов)) (4 במרץ 1878, (16 במרץ לפי לוח השנה הגרגוריאני) יקתרינודר - 20 בפברואר 1936, ירוואן) היה אדריכל נאו-קלאסי ומתכנן ערים ארמני יליד רוסיה שהצטיין קודם בפעילותו ברוסיה, בעיקר בסנט פטרסבורג ובמוסקבה ומילא אחר כך תפקיד מוביל באדריכלות בארמניה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. תרם רבות לפיתוח בירת ארמניה, ירוואן. רבים מהפרויקטים שלו בארמניה, בהשפעה נאו-קלאסית עם שילוב של יסודות מסורתיים ארמניים, הושלמו אחרי מותו.
שנות לימודיו
טמניאן נולד ביקתרינודאר, כיום קרסנודר, באזור קובאן בדרום רוסיה, והיה בנו של פקיד בנק. ככל הנראה הגיעה המשפחה לאזור מחצי האי קרים ומוצאה הרחוק היה מאני בירת ארמניה ההיסטורית. אלכסנדר הצטיין מילדות בכישוריו לציור.
בשנים 1894-1896 למד בתיכון הריאלי אלכסנדרובסקי קובנסקי, ולאחר מכן למד אדריכלות באקדמיה לאמנויות בסנט פטרסבורג מ-1898 ועד 1904. כבר בשנות לימודיו חלם לתרום לבניין מולדתו ההיסטורית ארמניה.
פעילותו ברוסיה
ב-1909 התעניין בחפירות ובפרויקט המוזיאון של ניקולאי מאר בעיר העתיקה הארמנית אני, שטח טורקיה. אף שהפרויקט לא יצא לפועל, זאת הייתה הזדמנות לטמניאן להתוודע להישגים המרשימים של האדריכלות המסורתית הארמנית. החל משנת 1906 עבד באופן עצמאי בסנט פטרסבורג, במוסקבה ובסביבתן, כמו גם בירוסלאבל ובאורלוב. בהשפעת האדריכלות הקלאסית הרוסית בשנים 1904-1906 שיפץ את הכנסייה הארמנית יקתרינה הקדושה בנבסקי פרוספקט בסנקט פטרסבורג, שנבנתה במקור על ידי האדריכל יורי פלטן בשנים 1771-1781. עבודה זו הקנתה לו פרסום רב.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 תכנן טמניאן בתים לפי הזמנות מאריסטוקרטים רוסים. בשנת 1909 התחיל פרויקט עיצובן מחדש של שתי אחוזות שבבעלות הרוזן מוסין-פושקין במחוז מולוגה שבפלך ירוסלאבל. הוא בנה לרוזן וילה מאבן ובתי שרתים באחוזת בוריסגלב. באחוזה אילובנה ערך פרויקטים עוד יותר שאפתניים:עיצוב באבן של גדות הנהר, עיצוב הפארק, גימור חזיתות הבתים ושיפוץ כנסייה מאבן מן המאה ה-17. העבודות הסתיימו בשנת 1913. ב-1914 התחיל בשיפוץ הבית המרכזי של אחוזת אילובנה, אך העבודות לא הושלמו בגלל פריצת המהפיכה. בהתחלת שנות ה-1940 שתי האחוזות האלה הוצפו במי האגם המלאכותי של הסכר ריבינסק ("ים ריבינסק").
בשנים (1911–1912) תכנן טמניאן את ה"ווילה קוצ'וביי" בצארסקויה סלו (כיום פושקין), יחד עם העמיתים ניקולאי לאנסרה ווסבולוד יאקובלב. ב-1913-1911 תכנן את בית הנסיך סרגיי שצ'רבאטוב בשדרת נובינסקי במוסקבה, שנחשב לטוב שבבתי המגורים של העיר ב-1913. באותה תקופה עבד לגור במוסקבה והשתתף, יחד עם ולדימיר סמיונוב בפרויקט ה"עיר-גן" שנועד לעובדי חברת הרכבות הרוסית וכלל בתי מגורים, בנייני משרדים, בית הבראה לחולי שחפת וגשרון עשוי ברזל ובטון ושהוביל לתחנת הרכבת פרוזורובסקאיה (בימינו קראטובו) על יד מוסקבה. ב-1913 לבקשת משפחת הקיסר, לרגל חגיגות מלאת 300 שנה לשלטון שושלת רומנוב, בנה טמניאן בככר השוק של העיר ירוסלאבל שחזור צבעוני מעץ -בצורת "דיוראמה" - של העיר כפי שהייתה בימי הביניים. בשנת 1916 עסק טמניאן גם בתכנון המשרדים והסדנאות של מסילת הברזל לקזן בתחנת הרכבת של העיר ליוברצי על יד מוסקבה.
בשובו ב-1917 לבירה פטרסבורג, נבחר טמניאן לסגן יושב ראש האקדמיה לאמנויות של פטרסבורג. המהפכה הבולשביקית בסתיו 1917 גרמו להפסקה זמנית בפעילות האדריכלית של טמניאן. עסק בינתיים לזמן קצר בעיצוב תפאורות להצגות תיאטרון, כמו למשל "מקבת'" של שייקספיר. המשיך להיות עם זאת פעיל בארגונים לשימור העתיקות ולהגנת יצירות האמנות של העבר.
פעילותו בארמניה
ב-1919 ביקר לראשונה בארמניה, אך בגלל אי היציבות הפוליטית נאלץ להימלט עם משפחתו לפרס. הועסק על ידי מועצת העיר תבריז ותרם לעיצוב תוכנית המתאר של העיר הזאת. מאוחר יותר, בשנת 1923, כשחזר לפי הזמנת הממשלה הארמנית הוא מונה כמהנדס הראשי של מועצת נציבי העם (הממשלה) וחבר במועצה הפועלת המרכזית של הרפובליקה (1925-1936) וניהל את תוכנית-האב לבנייתה מחדש של הבירה ירוואן על מנת לשכן בה 150,000 תושבים, תוכנית שאושרה ב-1924. היו אלה ימים של מחסור ובהתאם להבטחת השלטונות, קיבל האמן בית ואספקה שוטפת של דברי מזון. בשנת 1929 מנתה ירבאן רק 9,000 תושבים. וכעבור עשור ,ב-1939, הגיע מספר תושביה ל-174,848. באמצע העיר לפי הוראותיו נבנתה ככר (ככר הרפובליקה, אז ככר לנין) וסביבה שדרות רבות עם עצים ורחובות בהסדר מעגלי ורדיאלי. בככר נבנו בנייני הממשלה, משרד החוץ, הדואר המרכזי, מלון (בימינו "מאריוט", בעבר "ארמניה"),המוזיאון להיסטוריה (בזמנו - מוזיאון המהפכה הבולשביקית) והגלריה הלאומית לאמנות, בשילוב של סגנון נאו-קלאסי והשפעות האדריכלות המסורתית הארמנית. לפי תוכניתו, מנקודות רבות במרכז ניתן היה לראות את הר אררט. . אמנם לצורך בניית העיר החדשה, נהרסו הרבה בניינים היסטוריים- כולל מאות כנסיות, מסגדים, בתי מרחץ, שווקים, קרוונסאראיים, שרידי המבצר הפרסי של העיר וכ-90% מהבתים המסורתיים הקטנים. הבניינים שתכנן בירוואן היו בסגנון נאו-קלאסי אך הוא נעזר גם ביסודות ארמניים מסורתיים אמנותיים כמו קישוטי אבן. לרוב השתמש באבן הטוף הוורודה ולכן קראו לירוואן "העיר הוורדוה". בניינים אלו תרמו להפיכת ירוואן מעיר פרובינציאלית לעיר בירה אמיתית, מרכז תרבות ותעשייה. הוא תכנן, בין השאר, את תחנת הכוח ERGES-1 (1926), את תיאטרון האופרה על שם "ספנדריאן" (בשנים 1926-1953), את כיכר הרפובליקה (בשנים 1926-1941) ועוד. תוכניתו לבניית שדרת הצפון של ירוואן, שנועדה לחבר את פסל אמא ארמניה (בעבר פסלו של סטלין) עם בניין האופרה ועם ככר הרפובליקה (ככר לנין לשעבר) יושמה רק בשנות ה-2000 המוקדמות. במסגרת עבודות הבנייה נקנו ונהרסו הרבה בתים זולים קטנים כדי לפנות מקום לבנייני מגורים יוקרתיים ומסחריים.
טמניאן ערך תוכניות בנייה לשורה של ערים ארמניות, כמו לנינאקאן (כיום גיומרי), נור-ביאזט (כיום גאוואר), סטפנקרט, אחט-אחפר, קאראקיליסה (סיסיאן), אצ'מיאדזין (וגרשפט) ואחרות. טמניאן ישב בראש ועדה שפיקחה על שימור אתרים היסטוריים במדינה. הוא היה נשוי החל משנת 1907 לקמילה אדוורדס, בת לאם צרפתייה ואב סקוטי, ממשפחת האמנים המפורסמת בנואה. לטמניאן נולדו שני בנים ושתי בנות (מריה, שנפטרה בגיל 13, ווארבארה, שמתה בגיל 20). גם בנו ויוליוס מת בגיל צעיר. הבן השני גבורג טמניאן (מת ב-2004) היה אדריכל והשלים את בניין האופרה ועוד כמה מן הפרויקטים של אביו.
אלכסנדר טמניאן נפטר בירוואן ב-20 בפברואר 1936. קברו נמצא כעת בפנתיאון גדולי האומה הארמנית על שם קומיטאס בירוואן.
תכנונה של ירוואן
טמניאן חזה את ירוואן כעיר של גנים וחורשות. אף על פי שתוכנית הממשלה ותוכניתו נדרשו להרס חלק גדול של ירוואן הישנה, ניסה טמניאן לשמר בתוכניתו חלק מהרחובות הישנים, בעיקר ציר הרחוב אבוביאן, אם כי התכוון שהרחובות, הישנים והחדשים, יהיו מחוברים למרכז העיר החדש. העיר הייתה אמורה להתפתח בצורת גלגל עם חישורים סביב שתי שדרות ראשיות, אחת לכיוון הר אררט, ושנייה לכיוון הר אראגאץ. האזור התעשייתי היה אמור להימצא באזור הדרומי, כך שהרוחות הנושבות מצפון-לדרום יעזרו בהרחקת זיהום האוויר. הפועלים היו אמורים לחיות מחוץ לאזור התעשייה ולנסוע לעבודה בתחבורה ציבורית. רובע הסטודנטים ובתי החולים תוכננו באזור הצפוני-מזרחי של העיר. העיר נועדה להתפשט צפונה ודרומה כאחד. בתיה היו צריכים להתרומם ללא יותר מ-3–4 קומות ועצים ובדרכים החשובות היו אמורים לטפח עצים ומרחבים ירוקים. מעל נהר הרזדן תכנן לבנות שני גשרים. העיר התפתחה במהירות שעברה את הצפי. בשנת 1935 שינה טמניאן את תוכניתו כדי לאפשר שיכונם של 450,000 תושבים. חלק מתוכניתו המקורית לא יושמה. השדרה הצפונית, בין האופרה לככר הרפובליקה התחילה להיבנות רק בשנות ה-2000. לפי מרי דניליאן,"בניין העם" - תיאטרון האופרה והבלט של ירוואן, בניין הממשלה ותחנת הכוח ההידרו-חשמלית הם ההישגים הראשיים של טמניאן וציוני דרך בלידת האדריכלות הארמנית המודרנית. על הבנייה בירוואן בזמננו כמו למשל בניית השדרה הצפונית, אינה עומדת תמיד, לפי קולות המבקרים (מרי דניליאן ואחרים), בסטנדרטים שהציב טמניאן בזמנו. חלק מהבניינים הפרטיים והציבוריים שנבנו אינם תואמים את הבנייה של טמניאן, למשל בניין האופרה. נמתחה בקורת על פתיחת אזור של בתי קפה מסביב בניין האופרה. כמו כן הגן המעגלי שהומצא על ידי טמניאן נמצא בסיכון בגלל בתי הקפה שהתרבו באזור. לאחרונה שנויה במחלוקת תוכנית הממשלה הארמנית להוסיף מגדל לבניין הממשלה שתוכנן על ידי טמניאן.
"בניין העם" - התיאטרון לאופרה ולבלט ואולם הפילהרמונית
טמניאן הגה את הקמתו עוד בעת היותו ברוסיה בתחילת שנת 1917. שינה מספר פעמים את התוכנית. למרות העמדת הפרויקט לתחרות, המארגנים לא מצאו הצעות משביעות את הרצון. טמניאן בחר בפתרון לא מסורתי: תכנן אותו כבניין מונומנטלי בעל שני אולמות חצי-כדוריים ("של קיץ" ו"של חורף") היוצרים צורת סגלגל ועם במה משותפת. למקרים של אסיפות המוניות ניתן היה לחבר את שני האולמות לאחד ענק בעל 3,000 מושבים. אולם הקיץ היה אמור להיות נעדר קירות חיצוניים מוקף בגלריות עם קשתות ופתוח אל גן סמוך. מאוחר יותר שינה את תוכניתו ובנה את בניין האופרה ואולם הפילהרמונית כמבנים סגורים עם במות נפרדות. טמניאן נועץ רבות עם עמית בשם טורוס טוראמניאן (1934-1864), מומחה בהיסטוריה של האדריכלות הארמנית. כתוצאה משיתוף הפעולה שלהם השתמש טמניאן בתכנוניו במוטיבים קישוטיים של קתדרלת זוורטנוץ, שנחקרה על ידי טוראמניאן בעמודים והקשתות שתכנן גם בבניינין אחרים התכתב טמניאן עם השרידים של קתדרלת זוורטנוץ והעיר העתיקה אני. לצורך בניית "בניין העם" נאלץ טמניאן להסכים להריסת כנסייה עתיקה - "קפלת גת שמנים" משנת 1679, בתנאי שהיא תיבנה מחדש במקום אחר. עיכובים בבניית האופרה הביאו גם לדחיית הבנייה מחדש של הקפלה. בשנת 1932 טמניאן פוטר מניהול הפרויקט ומחליפו החליט להשתמש באבני הקפלה שנספרו ואוחסנו במיוחד, לבניית בית לפועלים ברחוב ביירון, למרות מחאותיו של טמניאן. התעוררו קשיים רבים במימון הפרויקט על ידי ממשלת הפדרציה הטרנסקווקזית בטביליסי וגם מצד ממשלת ברית המועצות. טמניאן נאלץ להתפשר ולוותר כאמור על "אולם הקיץ", על מנגנונים רבים של הבמה ועל הגימור בגרניט של חזית בניין הקרובה לבמה. גם הוא (שנפטר ב-20 בפברואר 1936) וגם ידידו, המלחין אלכסנדר ספניארוב (שהלך לעולמו ב-1928), לא הצליחו, כפי שרצו, לחיות את חנוכת הבניין עם מופע האופרה "אלמאסט". הפרויקט זכה בכל זאת לפרס גדול בתערוכה העולמית בפריז אחרי מות האדריכל, בשנת 1937. אולם האופרה נחנך בשנת 1939 בעוד שאולם הפילהרמונית - רק ב-1963.
פעילותו לשימור העתיקות
כיושב ראש, החל משנת 1923, של הוועד לשימור העתיקות עשה טמניאן מאמצים רבים להציל מספר רב של כנסיות קדומות, שהיו בסכנת הריסה בעקבות המדיניות האנטי-דתית בעשורים הראשונים של המשטר הקומוניסטי בארמניה. הוא השתתף, בין היתר, בשיפוץ חלקים של קתדרלת אצ'מיאדזין וחיבר רשימת המלאי של מחלקת האדריכלות של המוזיאון להיסטוריה של ארמניה.
בקורות על יצירתו
אחרי מותו של טמניאן נשמעה בקורת על מפעלו האדריכלי מקרב חוגים קומוניסטים שהאשימו אותו בגישה "לאומנית ארמנית". כמה מתלמידיו, כמו מיקאל מזמניאן וגבורג קוצ'אר סבלו מרדיפות בימי הטרור הסטלניסטי הגדול בשנת 1937 והוגלו לסיביר. חוקרים אחרים מעירים שהסגנון הנאו-קלאסי המונומנטלי, אפילו עם יסודות לאומיים תאם את המגמה השלטת בעת השלטון הקומוניסטי בימי סטלין ("לאומי בצורה, סוציאליסטי בתוכן"). נטען כי תרומתו של טמניאן לתכנונה של ירוואן הושפעה מחד, על ידי חינוכו האמנותי השמרני ברוסיה שלפני המהפכה ומניסיונו בשטח בתחום ומאידך על ידי קליטתו את טבעם הפוליטית של הפרויקטים שהוזמנו ממנו ו"יכולתו "לתרגם" במיומנות רבה "את הרטוריקה האידאולוגית לצורות פלסטיות ואדריכליות".
קישורים חיצוניים
Ruth Bevedian, Alexander Tamanian - His Vision of Yerevan - A Lasting Legacy, Groong, Armenian New Network, 2008 14/1/1996 ביוגרפיה קצרה של טמניאן מאת קארן חודיקיאן Karen Khudikian