cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקינטוש
יתרונות, חסרונות וביקורת
לאפל יש היסטוריה ארוכה של המצאות חדשניות המתבטאות בעדכוני תוכנה משמעותיים. סביבת הקלאסיק מאפשרת הרצת תוכנות ישנות (מבוססות מערכת הפעלה 9) על מחשבים חדשים המריצים מערכת ההפעלה 10, לרוב בצורה טובה כאילו שהן רצות על המערכת הישנה, אמנם ללא היתרונות של תוכנות שמנצלות את יכולות מערכת הפעלה 10. בתחילת שנת 2006 עברה אפל לשימוש במעבדי אינטל במחשביה, והפסיקה לתמוך בסביבת קלאסיק. המעבר הצריך הידור מחדש של תוכנות ישנות והתאמתן לסביבה החדשה, כדי למצות את יכולתם של המעבדים החדשים, בתקופת הביניים יכולות תוכנות ישנות שלא עברו הידור מחדש לרוץ על מחשבים מהדור החדש בעזרת מעבד האמולציה "רוזטה".
ברוב ימי ההיסטוריה של המקינטוש, עד להופעת מחשבי ה-PCI Power Macs, הייתה ידועה חומרת המקינטוש לשמצה כארכיטקטורה סגורה. מתאמים והרחבות היו פיתוח פרטי של אפל, והדבר הצריך ציוד היקפי או כבלים מיוחדים, וארכיטקטורת החומרה הייתה קשורה מאוד למערכת ההפעלה Mac OS כך שהיה בלתי אפשרי להתקין מערכת הפעלה אחרת על מחשבי המק; המעקף האפשרי היחידי, שאף היה בשימוש על ידי אפל עצמה עבור מערכת ההפעלה A/UX, היה לטעון ראשית את Mac OS ואז להעביר את השליטה לתוכנה המשמשת לאתחול מערכות אחרות. הסביבה הסגורה מהווה חלק חשוב בגורם נוסף - מחירו של מק גבוה הרבה יותר (פי שניים או שלושה) ממחיר מחשב אישי גנרי בעל חומרה מקבילה. תמחור זה הביא לתופעת ההקינטוש - מחשבי PC גנריים וזולים עליהם מותקנת מערכת ההפעלה של המק. למותר לציין שחברת אפל אינה מביטה על שימוש זה בעין יפה, גם אם מערכת ההפעלה נרכשה. בדומה לחברות תוכנה רבות, מדיניותה של אפל היא שהמשתמש מקבל תמורת כספו רישיון מוגבל לשימוש במערכת ההפעלה, רישיון שאינו כולל התקנה על חומרה שאינה ממותג אפל.
אפילו כיום מערכות הפעלה כגון לינוקס ו־NetBSD עושות שימוש דומה עבור תמיכה בחומרה ישנה על אף העובדה שמדובר בתוכנות שאינן של אפל. טכניקה זו אינה נחוצה עבור מחשבי מק מבוססי טכנולוגיית OpenFirmware, אולם זה היה בשימוש עבור רוב המערכות מבוססות Old World ROM עקב תקלות ביישום הקושחה. (טכניקה חלופית שהייתה בשימוש על ידי חברת Tenon עבור מערכת ההפעלה MacTen והיישום של Minix עבור המק, הייתה להריץ מערכת הפעלה חלופית כתהליך הרץ בתוך מערכת ההפעלה Mac OS.) מחשבי מק מודרניים מאותחלים ישירות מ-OpenFirmware או EFI, ואינם מוגבלים ל-Mac OS בלבד.
התדיינות משפטית
סביב המקינטוש היו לא מעט תביעות משפטיות במשך השנים. לרוב - עקב הפרת זכויות יוצרים של מראה המחשב וסימנים מסחריים שונים של אפל. אמנם רוב התביעות הסתיימו בניצחונה של אפל, אך היא הפסידה במספר תביעות חשובות שבהן תבעה את מיקרוסופט בנושא ממשק המשתמש של חלונות. אפל טענה שהוסכם בינה לבין מיקרוסופט על שימוש בממשק גרפי רק לגבי שתי הגרסאות הראשונות של חלונות. לטענתה, מיקרוסופט המשיכה להשתמש בהון הרוחני גם בגרסאות המאוחרות יותר שלא לפי תנאי החוזה שביניהן.
"שודדי עמק הסיליקון" (Pirates Of Silicon Valley), סרט משנת 1999 המבוסס על התביעה הזו, עוקב באדיקות אחר האירועים האמיתיים. זהו סרט עלילתי חצי הומוריסטי, המבוסס על אירועים אמיתיים, אודות האנשים שיצרו את העולם הטכנולוגי של ימינו, מאבקיהם בימי הקולג', ייסוד חברותיהם, והפעולות שעשו על מנת להקים את האימפריות הגלובליות אפל ומיקרוסופט. בסרט מככבים אנטוני מייקל הול כביל גייטס ונוח וילי כסטיב ג'ובס.
הקינטוש
ניתן גם להתקין את OS X על מחשבים שאינם מתוצרת אפל, ובכך להפוך אותם לתואמי מקינטוש לכל דבר. הליך זה עומד בניגוד לרצונה של אפל כי OS X תפעל רק על מחשבים מתוצרתה (ולטענתה, מותאמים במיוחד עבורה).
סאדיכ אל-פיתורי
סאדיכ אל-פיתורי (נולד ב-10 באוקטובר 1994 בלוב) הוא כדורגלן לובי המשחק בעמדת המגן הימני.
קורות חיים
אל-פיתורי נולד בלוב וגדל בסטרטפורד שבאנגליה. אחיו של אל-פיתורי, חמאם, משחק באקדמית הנוער של ברנלי.
מנצ'סטר סיטי
לאחר שסיימו ללמוד, הצטרפו אל-פיתורי ושניים מחבריו למנצ'סטר סיטי, אך שוחררו ממנה במהרה. אל-פיתורי שיחק באקדמית הנוער של מנצ'סטר סיטי במשך שנה אחת. הוא תואר כשחקן פיזי מאוד, אך פחות טוב בהיבטים אחרים של המשחק.
סלפורד סיטי
בחודש דצמבר 2014 הצטרף אל-פיתורי לסלפורד סיטי. ב-3 בינואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במסגרת הליגה השביעית באנגליה, במשחק נגד קנדל טאון. מספר שבועות לפני המשחק פוטר המאמן פיל פאוור, ופיל נוויל ופול סקולס מונו למאמנים הזמניים של הקבוצה. המאמנים התרשמו מאוד מאל-פיתורי באימונים ובמשחק נגד קנדל טאון, והציעו למאמן קבוצת הנוער של מנצ'סטר יונייטד להחתים אותו.
מנצ'סטר יונייטד
בשל ההמלצות המאמנים, הוצעה לאל-פיתורי תקופת התרשמות של שבוע במנצ'סטר יונייטד. ב-30 בינואר 2015 חתם על חוזה לשנה וחצי במועדון.
המשך הקריירה
ב-2 בפברואר 2017 חתם בצ'סטרפיילד מהליגה השלישית. הוא ערך שתי הופעות ליגה בלבד בשורות המועדון ושוחרר בתום העונה, מספר חודשים אחר כך.
ב-29 ביולי 2017, לאחר ששוחרר מצ'סטרפילד, שב אל-פיתורי למולדתו, וחתם במדי אל אהלי טריפולי. לאחר מכן עבר לקבוצת פוליטכניקה יאשי מליגת העל הרומנית בכדורגל.
קריירה בינלאומית
ב-6 ביוני 2015 ערך אל-פיתורי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת לוב במשחק ידידות נגד נבחרת מאלי. ב-12 ביוני 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר רשמי, כששיחק 90 דקות בהפסד 1-0 לנבחרת מרוקו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017.
Folklore: The Long Pond Studio Sessions
Folklore: The Long Pond Studio Sessions הוא סרט הופעה תיעודי אמריקאי משנת 2020, שבוים והופק על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. הוא הועלה לדיסני+ ב-25 בנובמבר 2020. בסרט התיעודי מבצעת סוויפט את כל 17 הרצועות של אלבום האולפן השמיני שלה, Folklore (2020), באולפן הקלטות אינטימי, תוך דיון על תהליך היצירה מאחורי השירים עם מפיקיה המשותפים, ארון דסנר וג'ק אנטונוף. הסרט הוא הרביעי של סוויפט שיצא לאקרנים בשירות סטרימינג, כשהקודמים לכך היו The 1989 World Tour Live (2015), Taylor Swift: Reputation Stadium Tour (2018) ו-Miss Americana (2020). הביצוע של "Exile" בהשתתפות בון איבר, עלה לערוץ היוטיוב של סוויפט בנובמבר 2020.
Folklore: The Long Pond Studio Sessions זכה לשבחים עולמיים ורבים מטעם מבקרי הקולנוע והמוזיקה כאחד, שציינו את האינטימיות, הוויזואליות והתובנה שלו, כמו גם את ההשפעה של Folklore עצמו. מעבר לכך, כינו אותו כתוספת מעוררת התפעלות לאלבום. ברוטן טומייטוז קיבל הסרט ציון משוקלל של 100% בהתבסס על 13 ביקורות. בסמוך להקרנת הבכורה של הסרט, אלבום הופעה המורכב מהביצועים החיים שהתקיימו במסגרתו ושמו , הופץ לרשתות הסטרימינג והפלטפורמות הדיגיטליות. חלק רב מאלבום האולפן התשיעי של סוויפט, Evermore, הוקלט במהלך צילומי הסרט.
תקציר
בספטמבר 2020, סוויפט והמפיקים המשותפים של אלבום האולפן השמיני שלה, דסנר ואנטונוף, התאספו יחד באולפן לונג פונד – בקתה כפרית מבודדת באפסטייט ניו יורק – כדי לבצע את האלבום השלם בפעם הראשונה באותו החדר יחד, לאחר שבודדו את עצמם בנפרד עקב מגפת הקורונה. התוצאה הייתה הסרט התיעודי Folklore: The Long Pond Studio Sessions, במסגרתו ביצעה עיבודים אקוסטיים של כל 17 שירי האלבום לפי הסדר, תוך שהיא חשפה את תהליך היצירה, הסיפורים וההשראות מאחוריהם.
בדיסני+ תואר תקציר הסרט התיעודי כך: "טיילור סוויפט מבצעת כל שיר מתוך אלבומה המצליח, Folklore, באווירת קונצרט אינטימית ואמיתית. בליווי מפיקיה המשותפים, ארון דסנר (דה נשיונל) וג'ק אנטונוף (בליצ'רס), יחד עם הופעת אורח של ג'סטין ורנון (בון איבר), טיילור צילמה את האירוע באולפני לונג פונד ההיסטוריים באפסטייט ניו יורק. בסרט התיעודי ישנה תפאורה המדגישה את האופי הנוסטלגי, העגום והטבעי של האלבום. בין הביצועים החיים, היא ושותפיה דנים ביצירה ובמשמעות שמאחורי כל שיר ובאתגרים שהיו כרוכים בכך".
הפקה
הסרט מאופיין בהפקה מצומצמת, ובסגנון פסטורלי המאופיין בטרנד הקוטג'קור האינטרנטי שמעודד חיבור אל הטבע ולסגנון פשוט, וממשיך את הסגנון שאפיין את הקליפ של שירה "Safe & Sound" משנת 2012. מלבד כמה סרטונים ביתיים של סוויפט באולפן הביתי שלה, הסרט הוקלט כולו באולפני לונג פונד בעמק ההדסון בניו יורק – אחד המקומות שבהם הונדס Folklore. האולפן, במקור אסם, הפך לבקתת עץ הממוקמת באחוזת חוף הים לצד בריכה ארוכה המוקפת בכיסאות, חבלי אורות ובורות אש. בתוך האולפן הופיעה סוויפט כשהיא יושבת על ספה, בשמלת-חולצה משובצת גדולה. זאת, בנוסף לכך שאנטונוף ודסנר ניגנו על כלי נגינה שונים כדוגמת מגוון של גיטרות, כלי מקלדת, פנדר בס, פסנתר, מכונת תופים וסנייר.
מוזיקה והוצאה
בדומה להוצאה של Folklore, גם הסרט עצמו יצא בהפתעה, ללא כל הודעה מוקדמת. הוא הועלה לדיסני+ ב-25 בנובמבר 2020, ולדיסני+ הוטסטאר בהודו ובאינדונזיה ב-26 בנובמבר 2020. בסמוך לצאת הסרט, יצא גם אלבום ההופעה והפסקול, .
ביקורת
Folklore: The Long Pond Studio Sessions זכה לשבחים עולמיים מצד מטעם מבקרי הקולנוע והמוזיקה. ב אתר האינטרנט האמריקאי המוקדש לדירוגים, ביקורות, מידע וחדשות אודות סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע, רוטן טומייטוז, קיבל הסרט ציון של 100% בהתבסס על 13 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.40/10. ב-Metacritic הוא קיבל ציון ממוצע משוקלל של 76 מתוך 100, בהתבסס על 7 ביקורות, דבר שהצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל". אנדרו בארקר מווראייטי שיבח את "אופיו הציורי והססגוני" וזאת, בנוסף לכך ששיבח את קולה של סוויפט. ויל ריצ'רדס מ-NME כינה אותו "מתנת חג המולד המוקדמת הנהדרת ביותר" ושיבח את עריכתו. בהמשך, שיבח את הקטע בו סוויפט ודסנר מנהלים דיון "נוגע ללב" במשמעות שמאחורי השיר "Peace".
ואנצ'ו טרייאנוב
ואנצ'ו טרייאנוב (במקדונית: Ванчо Трајанов; נולד ב-9 באוגוסט 1978) הוא כדורגלן עבר מקדוני, ששיחק בתפקיד הקשר האחורי. שיחק בנבחרת הלאומית 35 משחקים.
קריירה
טרייאנוב החל את הקריירה שלו במקדוניה הצפונית, שם שיחק בפליסטר ובנאפרדוק, ובשנת 2000 עבר לקבוצת ולבזיד קיוסטנדיל הבולגרית. בחודש יוני 2002 חתם בקבוצה בולגרית נוספת - לוקומוטיב פלובדיב, עימה זכה באליפות בולגריה ב-2004. בסיום אותה עונה הוא חתם במועדון הגרמני ארמיניה בילפלד.
בשנת 2006 חתם בצ'רנומורץ בורגס הבולגרית, ואחרי שלוש עונות עבר לישראל וחתם על חוזה לשתי עונות עם מכבי פתח תקווה. בתום עונה אחת חזר לבולגריה וחתם במיניור פרניק. בנובמבר 2012 שוחרר מהקבוצה, ובינואר 2013 חזר לצ'רנומורץ בורגס. בשנת 2014 חזר לקבוצת לוקומוטיב פלובדיב.
טרייאנוב הוא שחקנה לשעבר של נבחרת מקדוניה הצפונית, במדיה רשם 35 הופעות וכבש שני שערים.
קריית בנימין
קריית בנימין היא שכונה בקריית אתא שבעבר הייתה יישוב נפרד עד שבשנת 1965 אוחדה עם כפר אתא וביחד היו לקריית אתא. נקראת קריית בנימין על שם הברון אברהם בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
הקמה
אדמות קריית בנימין נרכשו על ידי קהילת ציון אמריקאית מהאפנדי של כפר האריסים הערבי כּוֹפְרִיתָא, עבור אגודה דתית בוורשה בשם "עבודת ישראל". החל בשנת 1934 רכשה האגודה ההדדית לבנין בתים מידי בעלת הקרקע, החברה להכשרת מפרץ חיפה, 1000 דונם במחיר של כ-50 לא"י לדונם. נוסף על אלו נמכרו מגרשים נוספים ישירות שלא דרך האגודה ההדדית והוקצו שטחים ציבוריים, כך שטח הקריה הגיע ל-1800 דונם בסך הכול. החברה החלה במאי 1934 ברישום קונים למגרשים לקראת בניית שכונה במקום ובמקביל עסקה בתכנון המקום, סלילת כבישים והכנת תשתיות מים, כך שהבנייה החלה רק לאחר שהתשתיות היו מוכנות."חברת הכשרת מפרץ חיפה" בנתה בין השנים 36–1934 את תשתית הדרכים והמים של היישוב. החברה, שהייתה בעלת הקרקעות, השקיעה מאמץ רב בתכנון קפדני העומד גם בסטנדרטים של ימינו: רחובות ישרים הסדורים במבנה של שתי וערב, הרחוב הראשי רחב ובו נטועה שדרת עצים, הוקצו שטחים לגנים ציבוריים ולפארקים, מגדל המים שנבנה, נבנה גבוה יותר ממה שצריך היה להיות כדי שיוכל לספק מים לכל הסביבה ולקריית בנימין עצמה, בתקוה שתתפתח במשך השנים, ויבנו בה גם רבי קומות.
במאי 1936 התקיימה אספה ראשונה של הבונים. גרעין היישוב קריית בנימין היו פועלים שעבדו בנשר מפעלי מלט ישראלים, אשר בחרו להתיישב במקום בעיקר בשל קרבתו לנשר. (בנשר עצמה היו הרבה אדמות הקדש שהיו אסורות לבנייה לא דתית, ובוודאי לא לבנייה של יהודים). גורם חשוב נוסף היו ללא ספק התוכניות לבנות גשר על נחל הקישון, דבר שהיה עבורם קיצור דרך משמעותי. ההתיישבות בקריית בנימין הייתה בשלושה גלים עיקריים:
בסוף שנת 1935 החליטה ועדת השמות של הקרן הקיימת לקרוא ליישוב קריית בנימין לזכרו של הברון רוטשילד.
"חברת הכשרת מפרץ חיפה" עשתה "פרצלציה" (איחוד וחלוקה מחדש) וחילקה את השטח למגרשים בני דונם אחד, כשהכוונה הייתה שליד כל בית מגורים יהיה גם משק עזר. המגרשים שנרכשו על ידי הראשונים חולקו בהגרלה. המתיישבים אשר הגרילו מגרשים בצדי הרחובות הראשיים (רחוב משה שרת ורחוב יצחק בן צבי של ימינו) חויבו לבנות לאלתר.
בקריית בנימין, כמו בכל ישוב או שכונה שקמה בימים ההם, הקימו התושבים אגודה אשר דאגה לספק את צורכי התושבים. היו אלה מעין מועצות מקומיות בזעיר אנפין שעסקו בעיקר באספקת המים ובחיי הציבור ביישוב. ועד האגודה נבחר אחת לשנה מקרב אנשי המקום ועל ידם. התושבים ברובם היו יוצאי ארצות אירופה.
התפתחות
בניגוד לתוכניות הגדולות רק על חלק קטן מהמגרשים נבנו בתים. בין היתר עקב העובדה שחלק ניכר מהקונים היו יהודים מחוץ לישראל, שחלקם נספו במהלך השואה, חלקם נשארו מעבר למסך הברזל וחלק מאלו שניצלו והגיעו לארץ ישראל היו נטולי משאבים מספיקים לבניית מבנה.
המפעל החשוב ביותר שהקים הוועד המקומי בקרית בנימין היה מגדל המים והבאר הצמודה לה שנבנו בשנת 1936. המהנדס גולדברג היה האחראי על הבניה מטעם סולל בונה, והממונה על הבניה והשאיבה מטעם הוועד המקומי היה המהנדס אברבוך (שהיה בין התושבים הראשונים בקריית בנימין). בבניית מגדל המים השתתפו פועלי בנין מקרית בנימין כמו מר ציילר וחבריו. מגדל המים שימש לתפקידים נוספים בנוסף לתפקידו כמפעל מים. הייתה בו המרפאה, עמדת איתות ביטחונית, בתקופה מסוימת שכנו בו גם משרדי המועצה המקומית. מאוחר יותר שכנו בו כמה כתות לימוד של בית הספר, עד שנבנה המבנה שיועד לבית ספר. הוועד המקומי סיפק שירותים כמו מועצה מקומית: עסק בקליטת עולים, הפעיל מוסדות חנוך. במקום פעל גם סניף בנק "הלוואה וחסכון", מכולת שסיפקה את שירותי הדואר וכל שאר השירותים הנדרשים. שירותים ועסקים שלא היו בקריית בנימין סיפקו כפר אתא או חיפה השכנות. המוסדות המיישבים ניצלו את האזורים הריקים לשיכון הכשרות שהתגבשו לקראת עלייה ליישוב קבע. בספטמבר 1947 היו בקריה 90 בתים, 140 משפחות וכ-450 נפש. הונחה אז אבן פינה לחמישה בניינים שתוכננו לכלול ארבעים יחידות דיור עבור עולים חדשים.
בשנת 1950 הוקם בסמיכות לקריית בנימין מעברה שנקראה מעברת קריית בנימין. המעברה מוקמה במקום נמוך שסבל מהצפות.
בתחילת 1952 הוכרזה קריית בנימין כמועצה מקומית. המועצה כללה בנוסף לקריה עצמה את שכונת התימנים הסמוכה אליה, קריית שטנד, קריית פרוסטיג וקריית נחום וכן את שתי המעברות הסמוכות להן, כך שקריית בנימין הייתה מורכבת מ-8–9 שכונות נפרדות עם עזובה ביניהם. השטח הכולל של המועצה היה כ-10,000 דונם בהם התגוררו כ-700 משפחות שכללו כ-3,000 נפש. באוגוסט 1953 הוכרז על תחילת בניית שיכונים ציבוריים לאחר שהקרן הקיימת רכשה עשרות מגרשים וייעדה אותם לשיכונים.
בתחום המועצה הוקם מפעל דשנים וחומרים כימיים. בשנת 1957 הועבר המפעל לנשר אך הוחזר לקריית בנימין בשנת 1962, לאור מחאת המועצה וטענתה ש-60% מתושביה הם עולים חדשים. כן הועברו בשנת 1957 4000 דונם של אדמה חקלאית, בבעלות הקרן הקיימת, שעובדו על ידי קיבוצים מהסביבה, לתחום השיפוט של מועצה אזורית זבולון.
בראשית שנות ה-60 קטנה אוכלוסיית קריית בנימין מכ-6,000 לכ-5,000 נפש לאחר שחלק נכבד מתושבי מעברת קריית נחום שחוסלה עברו להשתכן במקומות יישוב אחרים. המועצה ביקשה לבנות ולהתפתח, אולם עמדת משרד הפנים הייתה שאין לפתח את האזור המצוי על קרקע שיש ליעדה ככל הניתן לחקלאות.
קריית פרוסטיג
קריית פרוסטיג הוקמה בסוף שנת 1933. שכונה עירונית קטנה מצפון לקריית בנימין שנקראה על שם מקימה אוסקר פרוסטיג, שהיה גם בעל הקרקעות עליהן הוקמה השכונה. פרוסטיג ביקש להקים במקום יישוב דתי ומימן מכספו את התשתיות והבתים הראשונים. חלק מהבתים בקריה נבנו במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה ה-20 בשיטה חדשה של ייצור חלקי הבית בבית חרושת והרכבתם באתר. בסוף שנות ה-50 הוקמו במקום שיכונים עבור חלק מתושבי מעברת קריית נחום הסמוכה. בסוף שנת 1962 התגוררו בה כ-360 משפחות. במקום התרכזה קהילה דתית לאומית, והתקיים בה שיכון של הפועל המזרחי. בניית בית כנסת במקום על ידי המועצה היה למוקד חיכוך בתוך המועצה.
קריית נחום
קריית נחום, שנקראת גם "עיר גנים", נוסדה בסביבות שנת 1933 ונקראה על שם נחום סוקולוב. אבן פינה למגדל מים הונח באוקטובר 1933 והקצו מאה מגרשים לבניית בתים. לאחר גל הבנייה הראשון נעצרה הבנייה ומאתיים מגרשים בבעלות פרטית נשארו שוממים. בשנת 1946 הקימה הסוכנות דירות לחיילים משוחררים במקום. בסוף שנת 1948 שוכנו במחנה סמוך לשכונה 20 משפחות של עולי בולגריה.
מעברת קריית נחום
מעברת קריית נחום הוקמה לקראת סוף שנת 1951 וקלטה עולים בעיקר מפולין, רומניה ועיראק. בתי המעברה היו צריפי עץ שוודיים עם שירותים ובכך נחשבו ללוקסוס לעומת מעברות אחרות בהם שכנו התושבים באוהלים או פחונים. יתרון נוסף של המעברה היה קרבתה למפעלי אתא ודשנים ולמוסכי אגד שהעסיקו רבים מתושבי המקום. לעומת זאת, סבלה המעברה משיטפונות בגלל מיקומה. באמצע שנות ה-50 הייתה תחלופה רבה באוכלוסייה. רבים מהעולים הוותיקים עברו לשיכונים בכפר אתא ובשכונות קריית בנימין ועולים חדשים הגיעו, בעיקר מצפון אפריקה. בשנת 1957 התגוררו במעברה כ-2200 נפשות. באוקטובר 1957 הפגינו תושבי המקום בדרישה להתקנת טלפון במקום והחשת מעברם לשיכון, לאחר שילד נשרף למוות במקום. בשנת 1960 נותרו במעברה כ-200 משפחות בעיקרן של מקרים סוציאליים. במרץ 1960 ניתקה המועצה את אספקת המים לתושבי המעברה מכיוון שלא שלמו את חובותיהם. לאחר מכן חודשה אספקת המים אך מבריכה שהכילה מים בלתי ראויים לשתייה, שגרם למגפת שלשולים אצל תושבי המקום, שנאלצו להביא מים במכלים מהשכנים בשיכונים הסמוכים.
בשנים 1960–1961 נבנו 90 יחידות דיור בכניסה לקריית נחום ו-130 יחידות דיור בקרית בנימין והכוונה הייתה לסיים את חיסול המעברה עד תחילת 1962.
קריית שטנד
קריית שטנד היא שכונה של רחוב אחד שהוקמה בשנת 1939. בעת הקמתה הייתה שכונת משקי עזר ולכן נקראה שכונת "משקי עזר רסקו". השכונה תוכננה להיות בת 40 משפחות שלכל משפחה חלקת קרקע של שני דונם אולם התיישבו בה בפועל כ-20 משפחות. הכסף להקמת השכונה היה של מקימי השכונה באמצעות מנגנון העברת הכספים של הסכם העברה. ב-1942 שונה שם השכונה לקריית שטנד, על שמו של אדולף שטנד. ב-31 בדצמבר 1947 הותקפה קריית שטנד ביריות על ידי חיילי הלגיון הערבי שחנו בסמוך ו-13 בתים נפגעו ממעל 250 כדורים. בפברואר 1949 פונו רוב התושבים מהקריה בשל שיטפון. באוקטובר 1966 נעשו בשכונה עבודות להתקנת מערכת ביוב מרכזית.
הרכב המועצה
עם הקמת המועצה, אנשי המועצה נקבעו על ידי שר הפנים לפי הרכבי ועדי השכונות: 5 נציגים למפא"י, 2 למפ"ם, 1 לרשימת התימנים ו-1 להפועל המזרחי. בראש המועצה עמד צבי בלום. באוקטובר 1953 התקיימו בחירות למועצה בהם נבחרו 4 נציגי מפא"י, ונציג אחד לכל אחד מרשימת דתיים, חרות, הציונים הכלליים ורשימה ספרדית-תימנית. לאחריהם נבחר צבי בלום שוב לראשות המועצה בקואליציה עם הדתיים ומפ"ם. את צבי בלום החליף בנימין אורנשטיין. בבחירות למועצה בסוף 1959 קיבלה מפא"י 4 נציגים, חרות שלושה נציגים והדתיים שני נציגים, לאחר שלמפ"ם חסר קול אחד כדי להכניס נציג למועצה. לאחר שהמשא ומתן בין הדתיים למפא"י עלה על שרטון נבחר חיים נדאף, נציג חרות ממוצא תימני ליושב ראש המועצה והיה ראש המועצה הראשון מטעם חרות. באמצע שנת 1960 התפטר ראש המועצה ועבר לחיפה והעביר את התפקיד לנציג הדתיים, אליהו פורייסטר. בדצמבר 1960 התפטר אחד מנציגי חרות מסיעתו, הקים סיעה עצמאית וחבר לאופוזיציה ובכך הביא לשיתוק פעילות המועצה. לאחר מספר חודשים פיזר שר הפנים את המועצה ומינה ועדה קרואה שהורכבה בהתאם לתוצאות הבחירות הקודמות, ובכך אפשר לפורייסטר, איש מפלגתו של שר הפנים, להמשיך בתפקידו כראש מועצה. במשך כשנתיים החרימו אנשי מפא"י את הוועדה הקרואה, אך במרץ 1963 שבו להתייצב לישיבות המועצה כאופוזיציה.
איחוד
כבר ביולי 1947 דרשה ההסתדרות את איחוד קריית בנימין עם כפר אתא. בשנת 1956 הציע שר הפנים לאחד את קריית בנימין עם כפר אתא, אך המועצה של קריית בנימין התנגדה. הנושא עלה שוב באמצע שנת 1960 ונדחה על ידי שתי המועצות. בתחילת 1961, לאור השיתוק במועצת קריית בנימין, הוצע שוב לאחדה עם כפר אתא כפתרון לשיתוק בפעילות המועצה. בשנת 1964 הביעו שתי המועצות הסכמה לאיחוד אשר יצא אל הפועל בנובמבר 1965.
קונדץ'
קונדץ' (בהונגרית: Kunadacs) הוא כפר בנפת קונסנטמיקלוש שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. עד ל הייתה בו קהילה יהודית.
כמו ביישובים רבים באירופה, גם בקונדץ' חלה ירידה באוכלוסייה. כך בשנת 1990 חיו בעיר 1,602 תושבים ובשנת 2022 חיו בעיר רק 1,379 תושבים.
שמה של הכפר קונדץ' הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1302.
עד שנת 1949 היה הכפר קונפסר והכפר קונדץ' חלק מכפר אחד בשם פסרדץ' (Peszéradacs) בו חיו בתקופה מסוימת גם יהודים.
בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר במהלך שואת יהודי הונגריה.
הנס לברכט
הנס לברכט (8 בנובמבר 1915 - 25 בספטמבר 2014) היה עיתונאי וסופר ישראלי, פעיל שלום וחבר המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
ביוגרפיה
לברכט נולד כבנם השלישי של וילהלם ורוזה לברכט בעיר אולם שבגרמניה. הוא גדל במשפחה של תעשיינים יהודיים, בבעלות אביו היה מפעל עור שהוחרם על ידי הנאצים בשנת 1935, והוא גם נאלץ לוותר על הכשרתו כמנעולן. באמצעות קשרים של אביו, הוא קיבל עבודה במפעל בעיר ניסה, בשלזיה (כיום בפולין), שם בא במגע עם לוחמי המחתרת הקומוניסטית. לאחר שהנאצים השתלטו גם על מפעל זה, הוא פוטר וסיים את הכשרתו בקרלסרוהה.
בשנת 1955 החל לעבוד כעיתונאי ביומון המפלגה הקומוניסטית "קול העם", ועיתונאות הפך ייעודו במשך יובל שנים. לברכט פרסם כתבות ומאמרים פובליציסטים בעיתונות הקומוניסטית בישראל ובעיתוני שמאל בעולם. בעקבות הפילוג במק"י פוטר מעבודתו ב"קול העם". אחר כך היה מזכיר סיעת רק"ח בכנסת (בשנים 1965–1968) וכתב "זו הדרך" ו"אל אתיחאד" במוסקבה (בשנים 1968–1971). נבחר לוועדת הביקורת של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (1972-1965) ולוועד המרכזי (1985-1972). לברכט כתב גם עבור העיתון-Neues Deutschland, שהיה העיתון הרשמי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה במזרח גרמניה. בנוסף כתב עבור השבועון "די ולטבינה" (Die Weltbühne) שיצא לאור במזרח ברלין והוקם במקור על ידי העיתונאי והסופר זיגפריד יעקבזון.
בשנת 1978, נעצר יחד עם עיתונאי מקפריסין, פנאיוטיס פסקאליס, בחשד לריגול. פסקאליס הואשם שאת הצילומים שצילם בישראל בעת ביקורו הוא מתכנן להעביר לנציג אש"ף בקפריסין. לברכט הואשם שסייע לו בעת ביקורו בישראל. השופט הוציא צו איסור פרסום, והורה על דיון ללא נוכחות העיתונות. העיתונאי משה רונן ונשיא מועצת העיתונות בישראל יהושע רוטנשטרייך עתרו נגד הצו, והוא בוטל. עורכי הדין אמנון זכרוני ואביגדור פלדמן ייצגו את לברכט ופסקאליס. לברכט זוכה מכל אשמה. לברכט היה אחראי לקשר עם המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד (AKEL) בקפריסין.
בשנות ה-90 היה פעיל בתנועת גוש שלום, היה ידיד של הפוליטיקאי הפלסטיני פייסל חוסייני. לברכט שימש כיו"ר "התאחדות האנטי-פשיסטים ונפגעי הפשיזם בישראל" וסגן נשיא "מועצת הפדרציה הבינלאומית של לוחמי תנועת ההתנגדות האנטי־נאצית".
פרסומים
בשנת 1973, כתב ספרון מידע בשם "שילומים" מגרמניה הדמוקרטית?: לקט עובדות", עבור האיגוד ישראלי של לוחמי החזית האנטי-היטלראית וקורבנות הנאציזם.
לברכט פרסם שני ספרים בגרמנית:
ליו צשין
ליו צְשִין (בסינית מפושטת: 刘慈欣, בסינית מסורתית: 劉慈欣; נולד ב־23 ביוני 1963) הוא סופר מדע בדיוני סיני. הוא זוכה תשע פעמים בפרס הגלקסיה של סין וקיבל גם את פרס הוגו לשנת 2015 על הרומן בעיית שלושת הגופים וכן את פרס לוקוס על סוף המוות לשנת 2017. הוא גם היה מועמד לפרס נבולה.
חיים וקריירה
ליו צ'יקסין נולד ב-23 ביוני 1963 ביאנגקוואן, שאנשי. הוריו של ליו עבדו במכרה בשאנשי. בגלל האלימות של מהפכת התרבות הוא נשלח להתגורר בבית אבותיו במחוז לושאן, הנאן.
ליו סיים את לימודיו באוניברסיטת צפון סין לשימור מים וכוח חשמלי בשנת 1988. לאחר מכן עבד כמהנדס מחשבים בתחנת כוח במחוז שאנשי.
כתיבה
ליו מציין את הסופרים הבריטים ג'ורג' אורוול וארתור סי קלארק כהשפעות ספרותיות חשובות עליו. הוא תויג כסופר הסיני בסגנון הסייברפאנק הראשון לאחר שפורסם הרומן שלו, סין 2185, בשנת 1989.
יצירתו המפורסמת ביותר של ליו, בעיית שלושת הגופים, פורסמה בשנת 2007 (זהו הרומן הראשון בטרילוגיית "זכרו את עבר כדור הארץ"). תרגומו של הסופר האמריקאי קן ליו משנת 2014 (הוצאת טור ספרים) זכה בפרס הוגו לשנת 2015 לרומן הטוב ביותר. ליו צ'שין הפך בכך לסופר הראשון מאסיה שזכה בפרס הרומן הטוב ביותר. התרגום לגרמנית (שכלל חלקים מהטקסט המקורי שלא נכלל בתרגום לאנגלית) בוצע בשנת 2016. קן ליו תרגם גם את הכרך השלישי של הסדרה "סוף המוות", בשנת 2016. סוף המוות היה מועמד לפרס הוגו לשנת 2017 בתור הרומן הטוב ביותר וזכה בפרס לוקוס לשנת 2017 לרומן המדע הבדיוני הטוב ביותר.
עיבודים
עיבוד קולנועי לבעיית שלושת הגופים צולם, אך שחרורו נדחה ללא הגבלת זמן. במרץ 2018 הופצו שמועות כי אמזון מנהלת משא ומתן לקבלת זכויות בפרויקט. עם זאת, YooZoo Pictures פרסמה בתגובה הצהרה בה נאמר כי היא "הבעלים היחיד של הזכויות לעיבודים לסרטים וטלוויזיה." אף על פי שהוא "אמור היה לצאת לאקרנים במקור בשנת 2017," הפרויקט "נדחה ללא הגבלת זמן בגלל הדשדוש הפנימי של החברה ו"איכות גרועה" של הסרט." ביוני 2019 דווח כי החלה עבודה על עיבוד אנימציה ובשנת 2020 הודיעה חברת אוקטובר מדיה על עיבוד נוסף שנמצא בפיתוח.
העיבוד הקולנועי לסיפור הקצר "האדמה הנודדת" יצא בסין ב-5 בפברואר 2019, שהפך לסרט השני המכניס ביותר בסין תוך שבועיים.
חיים אישיים
ליו נשוי ויש לו בת.
דעות פוליטיות
על פי ראיון וכתבת דיוקן של הניו יורקר ביוני 2019, ליו מתחמק מלדבר על פוליטיקה. באותו מאמר טען ליו כי דמוקרטיה אינה מתאימה לסין המודרנית, וחירות הפרט וחופש הממשל הם "לא מה שאנשים סינים דואגים לו", והוסיף "אם הייתם משחררים מעט את המדינה, ההשלכות יהיו מפחידות." הוא הביע תמיכה במדיניות הממשלה כמו מדיניות הילד האחד ומחנות החינוך מחדש בשינג'יאנג, ואמר ש"הממשלה מסייעת לכלכלה ומנסה להוציא אותם מעוני". המאמר דיווח כי ליו "נזהר מלחשוף את התשתית הגאופוליטית של עבודתו".
דבריו של ליו בראיון לניו יורקר נחקרו על ידי חמישה סנאטורים אמריקאים רפובליקנים במכתב לנטפליקס בספטמבר 2020. במכתב נשאל האם נטפליקס הייתה מודעת לדבריו של ליו ודורשת הצדקה להמשיך בעיבוד ליצירתו בעיית שלושת הגופים. נטפליקס הגיבה כי ליו אינו יוצר התוכנית, וכי הערותיו של ליו "אינן משקפות את דעותיהם של נטפליקס או של יוצרי התוכנית, והן אינן חלק מהעלילה או הנושאים של התוכנית".
הבלתי רגיל
הבלתי רגיל (באנגלית: The Prodigy) הוא סרט אימה אשר בוים על ידי ניקולס מקארתי, לפי תסריט שכתבו טארה פארניי וטריפ וינסון. את הדמויות הראשיות מגלמים טיילור שילינג, ג'קסון רוברט סקוט וקולם פיור.
הסרט יצא לאקרנים ב-8 בפברואר 2019, בהפצת סרטי אוריון.
עלילה
שרה בלום (טיילור שילינג) היא אמו של מיילס בלום (ג'קסון רוברט סקוט), ילד בעל בעיות התנהגויות מטרידות ומוזרות, אשר לא תואמות להתנהגותם של שאר הילדים. התנהגויות אלו מרמזות על כך שהוא נשלט על ידי כוח על-טבעי.
בעודה חרדה לשלום משפחתה, שרה נדרשת לבחור בין האינסטינקט האימהי שלה להגן ולגונן על בנה אל מול הצורך העז לחקור מה גורם לו לפנות אל הרוע ולבצע מעשים שטניים.
מכאן ועד הנצח
מכאן ועד הנצח הוא אלבום האולפן ה-23 של הזמר הישראלי אייל גולן. האלבום יצא לאור ב-12 באפריל 2020, על ידי חברת התקליטים ליאם הפקות.
רקע והפקה
האלבום הופק ברובו על ידי מתן דרור, למעט השיר "מכל האהבות הזמניות" שהופק על ידי דולב רם ופן חזות, והשירים "שבוי לאהבה", "מכאן ועד הנצח", ו"אוסף עוד געגוע" שהופקו על ידי יעקב למאי. האלבום יצא לאור ביום הולדתו ה-49 של גולן, בדומה לאלבום "חלק מחיי" שיצא ביום הולדתו ה-40.
אחד משירי האלבום, "שבוי לאהבה", הוא גרסת כיסוי לשירו של הזמר הישראלי-טורקי אג'אר.
נבו רוזי
נבו רוזי (נולד בשנת 1993) הוא סופר ועורך ספרותי ישראלי.
ביוגרפיה
נבו רוזי נולד בשנת 1993, בתל אביב. הוא סיים את לימודיו בבית הספר עירוני י"ד ושירת בצבא הגנה לישראל ביחידה 8200.
בגיל 24 הוציא לאור את ספר הביכורים שלו - '100 דרכים לאבד את עצמך בהודו' - דרך הוצאת ספרי ניב, אותו הוא כתב במהלך הטיול שלאחר שירותו בצה"ל. הספר הוא מסוגת פרוזה, מקור. והוא עוסק בחוויות שונות של המטייל הטיפוסי במסעו מלא התרחשויות ברחבי נופיה הפלאים ותרבות האקזוטית של הודו. את הספר הוא הוציא בעזרת מימון המונים באתר הדסטארט. במאי 2017, עם צאת הספר הוא הפך כבר בחודש הראשון לצאתו לרב מכר, ממנו נמכרו כ-15,000 עותקים בשנה הראשונה. ספרו השני, '100 דרכים לחזור', יצא לאור בנובמבר 2018 בהוצאת 'ספרי ניב'. כמו קודמו, גם הוא הפך לרב מכר מיד עם צאתו לאור ונכנס לעשרת הספרים הפותחים של צומת ספרים. בשנת 2020 החל לשדר פוטקאסט אינטרנטי בנושא סופרים.
יחידה 1644
יחידה 1644 (ביפנית: 栄1644部隊) הידועה גם בשמות: "יחידה אי", "יחידת טאמה" או "יחידת ננקינג" הייתה יחידה צבאית של הצבא היפני הקיסרי, אשר עסקה בלוחמה ביולוגית. היחידה הפעילה מעבדה ועסקה בפיתוח חיידקים קטלניים והפעלתם במהלך מלחמת סין-יפן השנייה.
היסטוריה
היחידה הוקמה ב-1939 במהלך מלחמת סין-יפן השנייה בידי המחלקה למניעת מגיפות וטיהור מים של הצבא היפני הקיסרי. במקור היא נועדה לשמש כיחידת משנה של יחידה 731. המעבדה של היחידה הייתה ממוקמת בעיר ננקינג שבחלקים הכבושים של סין. שירו אישיאי שימש כמפקדה הראשון של היחידה, לפני שהועבר לפקד על יחידה 731 ובמקומו מונה קולונל אוטה. בפברואר 1943 מונה סאטו שונג'י למפקד היחידה.
פדרציית ספורט בין-לאומית
פדרציית ספורט בין־לאומית (באנגלית: International Federation, בראשי תיבות: IF) היא הגוף העליון של ענף ספורט בעולם, והיא מאגדת את התאחדויות הספורט הלאומיות של אותו ענף במדינות השונות, ואת הפדרציות האזוריות, אם יש כאלה.
תפקידיה העיקריים של פדרציית ספורט בין־לאומית הם לארגן את התחרויות העולמיות בענף, לקבוע את החוקים של הענף, ולדאוג לפיתוח הענף בעולם.
מקורות המימון העיקריים של הפדרציות הם הכנסות מחסויות וזכויות שידור של התחרויות שהן מארגנות, וחלקן בהכנסות של המשחקים האולימפיים (אם הן פדרציות של ספורט אולימפי). מטבע הדברים, הפדרציות של הענפים הפופולריים זוכות להכנסות גדולות יותר מאלה של הענפים הקטנים.
לכל ענף ספורט המוכר על ידי הוועד האולימפי הבין־לאומי (כל הענפים האולימפיים ועוד מספר ענפים שאינם אולימפיים) יש פדרציית ספורט בין־לאומית. קיומה של פדרציה כזו הוא תנאי הכרחי להכרת הוועד האולימפי הבין־לאומי בענף, ולמעשה הוועד האולימפי הבין־לאומי מגדיר ענף ספורט כסוג של ספורט שיש לו פדרציית ספורט בין־לאומית מוכרת, ובמניין של הענפים על-פי הוועד האולימפי הבין־לאומי כל מה ששייך לפדרציית ספורט בין־לאומית אחת נחשב לענף ספורט אחד.
פדרציות הספורט הבין־לאומיות מאוגדות במסגרת האגודה הכללית לפדרציות הספורט הבין־לאומיות.
דוגמאות לפדרציות ספורט בין־לאומיות:
האותיות I ו-F מופיעות בר"ת של רוב הפדרציות מכיוון שהן קיצור של המלים International ו-Federation. פדרציות ששמן הוא בצרפתית האותיות FI מופיעות לפני שם הענף, לפי הפורמט Federation Internationale de (sport). אלה ששמן באנגלית שם הענף מופיע באמצע כשלפניו I ואחריו F, בפורמט International (sport) Federation. יש כמה פדרציות שבשם שלהן מופיע U (מהמלה Union) במקום F, כמו UCI, ויש כמה ש-W (מהמלה World) מחליפה את I (למשל BWF, הפדרציה העולמית לבדמינטון, או WTF, הפדרציה העולמית לטאקוונדו).
חדקן אדריאטי
חדקן אדריאטי (שם מדעי: Acipenser naccarii) הוא מין של דג סחוס גרמי, המצוי במימי הים האדריאטי שבים התיכון לחופי איטליה, אלבניה, יוון ומדינות יוגוסלביה לשעבר, ומכאן שמו. החדקן מזכיר במראהו את החדקן האירופי אך הוא בעל מספר הבדלים מאפיינים. הוא תואר למדע ב-1836 בידי שארל לוסיאן בונפרטה.
תיאור
החדקן בעל עצמות סחוסיות עם שורות לוחיות סחוס לאורך גופו. צבעו חום-סגול והצידיים בהירים יותר. הבטן לבנה וגם הלוחיות. הזנב של החדקן ממוזלג ונמוך והא בעל סנפיר גבי אחורי נמוך קרוב לזנב. אורך החדקן מגיע ל-2 מטרים ומשקלו עד 25 ק"ג, אם כי נתפסו גם פרטים ששקלו מעל 40 ק"ג. הוא בעל חוטם צר שלצידיו ביני חישה ארוכים.
החדקן נפוץ בים התיכון שלחופי דרום אירופה ובנהרות שסביבה, אליהם הוא עולה להטיל ביצים. הוא מטיל את ביציו במים עמוקים עשירים בחמצן על מצע חצץ, המונע מטורפים לגלות אותם. החדקן נובר בקרקעית עם חוטמו ומחפש דגים קטנים, שטצדאים, רכיכות שונות ותולעים טבעתיות למאכל.
החדקן מצוי בסכנת הכחדה חמורה עקב סכרים לאורך נתיבי הנהרות בהם הוא מתרבה ועקב זיהומים ודיג יתר.
צפרדע שעירה
צפרדע שעירה (שם מדעי: Trichobatrachus robustus) היא מין של צפרדע מוזרה ממשפחת הארטרולפתיים ותת-משפחת האסטילוסטרניים, החיה בטבע במרכז אפריקה והיא המין היחיד בסוגה.
מאפיינים
הצפרדע מגיעה לאורך של 10 עד 13 ס"מ בזכרים, בעוד הנקבות מגיעות לאורך 8 עד 11 ס"מ. הצפרדע בעלת ראש עבה ועיניים גדולות והחוטם קצר. היא בעלת רגליים עבות עליהם גדל ציפוי על עור הדרמיס, בעל דמיון לשיער של יונקים, אם כי שונה במבנהו. שערות אלה גדלים החל משלב הראשן לאורך הירכיים והרגליים. למרות שלא ברור לחלוטין מה תפקידם ייתכן שהם משמשים כזימים חיצוניים, המגדילים את שטח הפנים של הצפרדע לצורך ספיגת חמצן מומס במים, דבר שימושי שכן הזכר שומר על הביצים במשך תקופה ממושכת מתחת למים.
הצפרדע חיה לרוב על היבשה למעט בעונת הרבייה והראשנים גדלים בין סלעים בנחלים. הראשנים שריריים יחסית וטורפים מגיל צעיר, כשמתפתחות להם שורות שיניים מחודדות. בעודם צעירים הם ניזונים מחסרי חוליות מימיים שונים והמבוגרים ניזונים מחשופיות, רבי-רגליים, עכבישים, חיפושיות וחגבים שהם תופסים בלשונם הדביקה.
לצפרדע ישנם טפרים נשלפות הנשלפות דרך העור, אותם היא יכולה לשלוף להגנה אם היא נתפסת. עם זאת בדיקה של המבנה שלהם מברר שהם אינם טפרים אמיתיים והם עשויות מעצם ולא מקרטין, כך שכנראה הצפרדע שוברת את עצמות הבוהן לשליפתם. בנוסף בכפות הצפרדע ישנו גוש עצמות גרמי עשוי ברקמה, אשר מעוגן לטופר וגם הוא יכול להישבר ולחדור החוצה, מה שגורם לצפרדע להרתיע בכאב טורפים האוחזים בה. חוקרים מעריכים שיש לצפרדע גם רגנרציה לאותם עצמות שנפגעות בדרך התגוננות מוזרה זו שאין לה אח ורע בעולם החי. חוקרים אחרים סוברים שמבנה זה עוזר לצפרדע להיאחז בסלעים כדי לטפס.
תפוצה ושימור
הצפרדע מצויה בטבע במרכז אפריקה שבקמרון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, גינאה המשוונית, גבון, ניגריה ואנגולה, סביב נהרות מהירים בקרבת יערות ובשטחים חקלאיים לחים.
מצב שימור הצפרדע הוא "ללא חשש", אף שהיא יכולה להיפגע מאובדן בתי גידול, זיהום, ציד אנושי למזון ולמטרות נוספות (כששבט הבנטו של אנשי בקוסי מאמינים שהצפרדע יכולה לגרום לפוריות של זוגות עקרים) ולעיתים גם לסחר בחיות מחמד ואולי היא נפגעת גם מפטריית הכיטרידיומיקוסיס הטפילה. מספר אוכלוסיות שלה מצטמצמות בטבע, אך היא אינה נחשבת למאוימת באופן כללי.
ג'ייקוב לורנס
ג'ייקוב לורנס (באנגלית: Jacob Lawrence; 1917-2000) היה צייר אמריקאי, שנודע בציור חיי האפרו-אמריקאים. הוא היה גם מספר סיפורים, מתורגמן, ומחנך. לורנס התייחס לסגנונו כ"קוביזם דינאמי ", שהושפע לא מהאמנות הצרפתית אלא מהצורות והצבעים של הארלם. הוא לימד 16 שנה כפרופסור באוניברסיטת וושינגטון.
לורנס הוא בין הציירים הידועים ביותר של המאה ה-20 בקהילה האפרו-אמריקאית. הוא היה בן 23 כשזכה להכרה לאומית בזכות סדרת ציורי ההגירה שלו עם 60 ציורים, שצוירו על קרטון. הסדרה תיארה את ההגירה הגדולה של השחורים מהדרום הכפרי לצפון העירוני. חלק מסדרה זו הוצג בגיליון 1941 של פורצ'ן. עבודותיו של לורנס נמצאות באוספי הקבע של מוזיאונים רבים. הוא ידוע בעיקר בזכות האיורים המודרניסטיים לחיי היומיום וכן בסיפורים של ההיסטוריה האפרו-אמריקאית ודמויות היסטוריות.
חייו
ג'ייקוב לורנס נולד ב־7 בספטמבר 1917 באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי. הוריו של ג'ייקובס העבירו אותו ואת אחיו מהדרום הכפרי, לאחר מכן התגרשו בשנת 1924. אמו הכניסה אותו ואת שני אחיו הקטנים לאומנה בפילדלפיה. כשהיה בן 13 הוא ואחיו עברו לעיר ניו יורק, שם התחבר מחדש עם אמו בהארלם. לורנס התוודע לאמנות זמן קצר לאחר מכן כשאמם רשמה אותו לשיעורי בית הספר בהארלם. בהתחלה, הוא העתיק דפוסי שטיחים של אמו. אחד ממורי האמנות שלו הבחין בפוטנציאל הגדול של לורנס.
ב־24 ביולי 1941, לורנס התחתן עם הציירת גוינדולין נייט, סטודנטית של סאבאג'. היא תמכה בעבודתו ואף עזרה לו בכיתובים לרבים מסדרות הציורים שלו. באוקטובר 1943 (במהלך מלחמת העולם השנייה) גויס לורנס למשמר החופים של ארצות הברית ושימש איש יחסי ציבור בצוות המשולב הבין גזעי הראשון. הוא המשיך לצייר ולרשום בזמן שהיה במשמר החופים, ותיעד את חוויית המלחמה ברחבי העולם. הוא הפיק 48 ציורים במהלך תקופה זו, שכולם אבדו. לאחר המלחמה הוא יצר את סדרת ציורי המלחמה המפורסמת שלו.
לאחר המלחמה חזר לניו יורק, והמשיך לצייר. עם זאת, הוא נכנס לדיכאון, ובשנת 1949 אשפז את עצמו בבית החולים הילסייד בקווינס, שם שהה במשך 11 חודשים. הוא צייר כחולה. העבודות שיצר בבית חולים נבדלו מיצירות האמנות הרגילות שלו מכיוון שהן הפגינו עצב וייסורים. זמן קצר לאחר שעזב את הילסייד, לורנס פנה לתיאטרון.
לאחר שנים רבות בניו יורק, בשנת 1970 עברו לורנס ונייט לצפון-מערב ארצות הברית, שם הוזמן להיות פרופסור לאמנות באוניברסיטת וושינגטון. הם התיישבו בסיאטל. חלק מיצירותיו מוצגות באולם לאומנויות הבמה של האוניברסיטה ובמרכז למדעי המחשב והנדסה של פול ג'.
חינוך וקריירה
לצורך הרחבת השכלתו, ג'ייקוב לורנס, למד שיעורי אמנות בניו יורק (1934–1937), והוא גם למד בסדנאות לאמנות בהארלם בניו יורק בשנת 1937. סדנאות אלה נתנו הכשרה לרוב האמנים השחורים בארצות הברית. לורנס היה אחד הראשונים שהוכשרו בקהילה האפרו-אמריקאית בהארלם ובאמצעותם. לאורך הקריירה האמנותית הארוכה שלו, התרכז לורנס בחקר ההיסטוריה והמאבקים של אפרו-אמריקאים. האמן היה בן 21 כאשר סדרת ציוריו על הגנרל טוסן לוברטיר, שהוביל את מרד העבדים בהאיטי שהביאה בסופו של דבר לעצמאותם, הוצגה בתערוכה במוזיאון בולטימור לאמנות. אחרי היצירה המרשימה הזו הגיעה סדרת ציורים מחייהם של פרדריק דאגלס וסדרה על פסל ג'ון בראון. האמן צ'ארלס אלסטון זיהה את הכישרון של לורנס. "המקום של ג'ייקוב לורנס בקרב ציירים צעירים הוא ייחודי".
לורנס היה בן 23 כאשר השלים את סדרת ציורי הנרטיב המונה כ -60 פאנלים תחת הכותרת Migration of the Negro, המכונה "סדרת ההגירה". הסדרה הייתה תיאור של ההגירה הגדולה, כאשר מאות אלפי אפרו-אמריקאים עברו מהדרום הכפרי לצפון לאחר מלחמת העולם הראשונה. הציורים הביעו את הסתגלותם לערים הצפוניות. הסדרה הוצגה בניו יורק במוזיאון לאמנות מודרנית והביאה לו הכרה לאומית.
עבודתו המוקדמת כללה תיאורים כלליים של חיי היומיום בהארלם וגם בסדרה מרכזית שהוקדשה להיסטוריה שחורה (1940–1941). בשנות הארבעים עשה לורנס את תערוכת היחיד הגדולה הראשונה שלו במוזיאון לאמנות מודרנית בעיר ניו יורק והיה לצייר האפרו-אמריקני הנודע ביותר במדינה. לורנס לימד במכללת בלאק מאונטן במהלך המכון לאמנות הקיץ של שנת 1946.
החיים "הקשים, הבהירים, והשברירים" של הארלם בתקופת השפל הגדול, היוו השראה ללורנס בצבעים, הצורות והדפוסים שבבתי התושבים. "אפילו בבית אמי", אמר לורנס להיסטוריון פול קרלסטרום, "אנשים בני דור אמי היו מקשטים את בתיהם בצבעוניות ... כדי שיחשבו עליהם במונחים של מאטיס." זמן קצר לאחר שעבר למדינת וושינגטון, לורנס יצר סדרה של חמישה ציורים במסעו מערבה של החלוץ האפרו-אמריקני, ג'ורג' וושינגטון בוש.
לורנס לימד בכמה אוניברסיטאות, כולל אוניברסיטת וושינגטון.
מחלה ומוות
לורנס המשיך לצייר עד שבועות ספורים לפני מותו מסרטן ריאות ב-9 ביוני 2000 בגיל 82.
עבודתו הציבורית האחרונה שהוזמנה הייתה ציור קיר הפסיפס "ניו יורק בטרנזיט" שהותקן באוקטובר 2001 בתחנת הרכבת ב"כיכר טיימס". בניו יורק.
הכרה
עבודתו נמצאת באוספי קבע של מוזיאונים רבים, כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון וויטני, אוסף פיליפס, מוזיאון ברוקלין, הגלריה הלאומית לאמנות.
במאי 2007 רכש האיגוד ההיסטורי של הבית הלבן את "הבנאים" של לורנס (1947) תמורת 2.5 מיליון דולר במכירה פומבית. הציור תלוי בחדר הירוק של הבית הלבן.
כאשר לורנס נפטר ב־9 ביוני 2000, הניו יורק טיימס תיאר אותו כ"אחד הציירים הפיגורטיביים המודרניים המובילים באמריקה", ו"בין הכרוניסטים הוויזואליים הנלהבים ביותר של החוויה האפרו-אמריקאית."
אשתו, האמנית גנדולין נייט נפטרה כמה שנים לאחר מכן בשנת 2005.
ג'ייקוב לורנס ייצר 319 יצירות אמנות בחייו. לפני שמת, הוא ואשתו הקימו את קרן ג'ייקוב וגנדולין נייט לורנס.
הקרן מחזיקה בארכיון. תערוכות נודדות של יצירותיו הוצגו במוזיאונים ברחבי ארצות הברית.
מכירת העבדים הישועית, 1838
בשנת 1838 אירעה מכירת מאות עבדים על ידי הכנסייה הקתולית הישועית (באנגלית: Jesuit slave sale). עניין זה פורסם בשנת 2016, והציב תזכורת לא מחמיאה להיסטוריית העבדות בארצות הברית. מכירת העבדים על ידי הכנסייה אפשרה את בניית אוניברסיטת ג'ורג'טאון הקתולית.
הוותיקן, שהוא מרכז הכנסייה הקתולית ברומא, הציב מספר תנאים "הומניים" למכירה, אך בפועל אף אחד מהתנאים לא התקיים. תנאים אלה קבעו כי לא תהיה הפרדה משפחתית בין הורים לילדים או בין אחים; כי התמורה לא תשמש לתשלום חובות או הוצאות התפעול של המכללה וכי הם יתמכו בפרקטיקה הדתית של האנשים המשועבדים. בשנת 1848 כתב הכומר הישועי ג'יימס ואן דה ולדה למאלדי על חששותיו מהיעדר הדרכה דתית שקיבלו העבדים שנמכרו להנרי ג'ונסון, וקרא למאלדי לתרום כספים להקמת בית תפילה.
רבים מהצאצאים של בני האדם שנמכרו (המכונים לעיתים "GU 272") חיים כיום במרינגואין, לואיזיאנה ובסביבתה.
מדובר בכמות גדולה של עבדים, ובמקרה יוצא דופן של מכירת בני אדם על ידי הכנסייה. עצם המכירה נחשב דבר נורמטיבי לזמנו, בשנת 1838, ואף היטיב עם הקהילה ואיפשר הקמת מוסד לימודי ראוי. בשנת 2016 נחשפו במאמר ב"ניו יורק טיימס" המקורות הכספיים להקמת אוניברסיטת ג'ורג'טאון, דבר שעורר סערה ציבורית גדולה, שלא שככה. בעקבות הסערה הציבורית נחתמה באפריל 2019 עצומה של יותר מ־10,000 סטודנטים, מעל שני שלישים מהסטודנטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון, שקראו לפצות את צאצאי האנשים שנמכרו, ולהקים קרן למימון פיצויים לצאצאי 272 המשועבדים, קרן שתממן את לימודיהם באוניברסיטה. העצומה הוצגה לאוניברסיטה לאישור הדירקטוריון שלה. ג'ורג'טאון היא אוניברסיטה פרטית, שאינה מחויבת לעצומות כגון אלה.
רקע
מכללת ג'ורג'טאון (לימים נודעה בשם אוניברסיטת ג'ורג'טאון) נוסדה על ידי ג'ון קרול, הבישוף של בולטימור, בשנת 1789. בשנת 1829 מונה הכומר תומאס פ. מאלדי לנשיא מכללת ג'ורג'טאון. האוניברסיטה ממוקמת בוושינגטון הבירה, ורוב הלומדים בה באותה התקופה, כרוב תושבי המקום, ראו בעבדות דבר נורמטיבי, ולא ראו בכך הפרת זכויות אדם. עם זאת, מאחר שהייתה מוסד דתי קתולי, עד לפרסום הפרשה כיום, לא נקשר שמה של האוניברסיטה באופן מובהק לתמיכה בעבדות. האוניברסיטה, באותם ימים מכללה, הוקמה באופן פרטי, ולצורך הקמתה נדרש מימון רב. בבעלות חברי הכנסייה הישועית היו שטחי מטע נרחבים, וכן כמות גדולה של עבדים. מכירת העבדים נועדה לאפשר קבלת סכומי כסף ניכרים, שיאפשרו תשלום חובות לספקים והקמת המכללה. באופן מצער, לא נחווה הדבר באותה תקופה כדבר לא מוסרי.
המכירה עצמה
272 בני אדם נמכרו והועברו ללואיזיאנה, שם היה צורך לעבודת עבדים כדי לספק את העבודה עבור שדות כותנה ומטעי סוכר. ההכנסה הכספית הגדולה מהמכירה שימשה למימון חלק נכבד מהמבנים בקמפוס של אוניברסיטת ג'ורג'טאון. מכירת בני האדם לצורך בניית אוניברסיטת ג'ורג'טאון היא אחת הדוגמאות הדרמטיות בארצות הברית, לאופן שבו הושג עושר מפגיעה קשה בזכויות אדם, עושר שפירותיו נותרו קיימים גם כיום. למעשה, רוב הסטודנטים באוניברסיטאות במדינות הדרום של ארצות הברית, אף שנים רבות אחרי מלחמת האזרחים האמריקאית, הגיעו ממשפחות בעלות עבדים, כאשר עובדתית ניתן לומר כי העבדות מימנה את לימודיהם. עם זאת, מקרה זה ייחודי, הן בגלל אופן המכירה של בני אדם על ידי מוסד דתי; והן מאחר שהמכירה הביאה ישירות למימון הקמת אחת האוניברסיטאות הפרטיות הוותיקות והמוכרות במדינה, הממוקמת בוושינגטון הבירה. פרסום האירוע מהווה סמל לאובדן צלם האנוש שבעבדות בארצות הברית, לפני זמן לא רב.
בני האדם שנמכרו כעבדים על ידי הכנסייה הקתולית הישועית נמסרו בהמשך לסמואל גרלנד. הוא קנה את העבדים האלה לעבודה על אדמת משפחתו במחוז הינדס, מיסיסיפי, בדרום המרוחק. העבדים מוושינגטון הבירה נדרשו ללכת למיסיסיפי במסע רגלי מפרך, כשהם יחפים ואזוקים בשלשלאות, דרך וירג'יניה, דרך נוקסוויל, עד שהגיעו לאדמת גרלנד במיסיסיפי, מסע של כ־800 קילומטרים. הם לא הוכרו כבני אדם, ולמרות ההסכמות בעת המכירה, הופרדו בני משפחות, וחלקם נמכרו לאחרים.
בעקבות חשיפת הפרשה
בשנת 2016 פורסמה לראשונה בעיתון "הניו יורק טיימס" כתבה על כספי הדמים מהם נבנתה אוניברסיטת ג'ורג'טאון, והדבר גרם לסערה שלא שככה במשך שלוש שנים. בשנת 2019, בעקבות לחץ ציבורי, החלה אוניברסיטת ג'ורג'טאון לנסות לאתר את צאצאיהם של אותם בני האדם שנמכרו על ידי הישועים. נמצאו כמה צאצאים של אותם אנשים שנמכרו כמעט לפני 200 שנה. רבים מתגוררים בלואיזיאנה וחלקם שמרו על האמונה הקתולית של אבותיהם.
מורשת
הגילוי על המקור הכספי להקמת אוניברסיטת ג'ורג'טאון דווח לראשונה במאמר ב"ניו יורק טיימס" משנת 2016. לאחר רעש ציבורי ותקשורתי מתמשך, בשנת 2017 הכירה האוניברסיטה בפעם הראשונה באופן רשמי בעוול מצידה, בפרסום ושידור התנצלות רשמית. ההכרה הרשמית מתנהלת בשאלת הפיוס בין האוניברסיטה לצאצאים; קבוצת עבודה פנימית בג'ורג'טאון המליצה לאוניברסיטה להציע "את אותה התחשבות שהם נותנים לחברי קהילת ג'ורג'טאון (עובדי האוניברסיטה) בתהליך הקבלה, לצאצאים". בתגובה לנושאים אלה, הוקמו קבוצות צאצאים, כולל אגודת הצאצאים המכונה GU 272.
היכל אייזק הוקינס
אייזק הוקינס היה אדם שנחטף והובא לעבדות בארצות הברית בסביבות 1773 וכפי הנראה הוטבל לנצרות בשנת 1777. רישומים היסטוריים אינם מספקים שם משפחה, ולכן הוקצה לו שם המשפחה של צאצאיו, הוקינס. לפני המכירה הוא התגורר במגורי עבדים במטע הביצה הלבנה של הישועים ליד בואי, מרילנד של ימינו. נולדו לו לפחות חמישה ילדים. הוא היה בן 65 בעת המכירה בשנת 1838. רוב בני משפחתו נמכרו גם הם ונשלחו ללואיזיאנה; בנו פטריק, שהובא באותה ספינה, ונכדו קורנליוס נשלחו גם הם ללואיזיאנה. שמו של אייזק אינו מופיע בשטרות מכר משנות ה -50 של המאה ה-19 הכוללים את צאצאיו, ולכן יש להניח שאייזק נפטר לפני כן. לאייזק צאצאים חיים שניתן היה לאתרם בשנת 2017.
אייזק הוקינס נבחר לייצג את כל קבוצת בני האדם שנמכרו, לצורך שינוי שם הבניין, מכיוון ששמו היה הראשון ברשימת הנמכרים המשועבדים. ההיסטוריון של ג'ורג'טאון מוריס ג'קסון אמר, "חשבנו לקחת את שמו של האדם הראשון ברשימה, מאחר שבאופן מסוים הוא הופך להיות נציג של רשימת כל בני האדם השחורים המשועבדים ברשימה, שנמכרו". הבניין ובניין סמוך נבנו בסביבות 1833 ו-1904, ולכן כפי הנראה הם מומנו באופן מובהק מכספי הדמים של מכירת בני האדם. עד שנת 2004 שימשו שני הבניינים כהיכלי לימוד. מצבם חייב שיפוץ, הם נסגרו, שופצו, ונפתחו מחדש בשנת 2015 כבנייני דיור לסטודנטים.
בבירור גנאלוגי נמצא גם כי השחקנית ש. אפאתה מרקרסון היא אחת מהצאצאים של אייזק הוקינס.
ופל כלב הפלא
ופל כלב הפלא (באנגלית: Waffle The Wonder Dog) היא סדרת טלוויזיה בריטית לילדים שעלתה לשידור בשנת 2018 ומשודרת בישראל בערוץ הופ! בדיבוב לעברית.
עלילת הסדרה
משפחת פעמוני-בל (במקור-Brooklyn-Bell) היא משפחה חדשה ומעורבת שזה עתה עברה לגור ביחד. המשפחה קיבלה באחת ממתנות החתונה גור כלבים מסוג פודל ששינה את חייהם לנצח. וופל הוא כלב שובב וקסום שיודע לדבר ובעזרת היכולות שלו הוא מצחיק את המשפחה והסובבים אותו ומאחד בין כולם.
כריכת מזונות
כריכת מזונות הוא מונח שמגיע מעולם המשפט בדיני משפחה ומשמעותו כריכה של תביעת מזונות הילדים לתביעת הגירושין בבית דין רבני.
במהלך התמודדות עם הליך הגירושין ישנם עניינים הנדונים בבית דין רבני וישנם כאלה הנדונים בבית משפט לענייני משפחה. הדיון בגירושין עצמם יתקיים בבית הדין הרבני, ואליו ניתן לכרוך נושאי תביעה נוספים הקשורים לגירושין. המשמעות של כריכה היא הוספה לתביעה.
מבחינה מעשית, התוצאה היא שמזונות ילדים תלויים בזריזות כל אחד מהצדדים, מי מהם שיגיע ראשון לאחד ממוקדי התביעה (בית הדין או בית המשפט) יכריע היכן יידון התיק.
עם זאת, בשנת 1969 בר"ע 120/69 שרגאי נ' שרגאי נקבעה הלכה כי לא ניתן לכרוך מזונות בבית הדין הרבני, כלומר, ניתן היה לתבוע אותם אך ורק בבית המשפט המחוזי (בתי המשפט לענייני משפחה הוקמו רק ב-1995). התפתחות אפשרית קיימת בפסק-דין שניתן בשנת 2014 בג"ץ 5933/14 פלונית נ' פלוני שם קבע השופט ניל הנדל שהלכת שרגאי מבוטלת שכן, תביעת המזונות בבית המשפט היא תביעה של הילד ואמנם הדיון בבית הדין הוא בין ההורים, לכן אין מניעה לבצע את שניהם. עם זאת, בדיון נוסף של אותו מקרה (דנג"ץ 6454/14), השופט אשר גרוניס אמר שלא זו הייתה כוונתו ושההלכה נותרה בעינה.
על אף זאת, בית הדין הרבני הגדול קבע בפסיקה מיום קבע מאוחר יותר (תיק 1250217/3 ביום 10.10.2021) כי ניתן לכרוך, וכי יש סמכות לבתי הדין הרבניים לדון במזונות קטינים הכרוכים בתביעת גירושין.
נכון לדצמבר 2022 ישנה אי בהירות בעניין זה, עקב פסיקות בימ"ש עליון ובימ"ש מחוזי מחד, והפסיקה המנוגדת של בית הדין הגדול מאידך.
Billie Bossa Nova
Billie Bossa Nova (בעברית: בילי בוסה נובה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית בילי אייליש. השיר יצא לאור ב-30 ביולי 2021, על ידי חברות התקליטים דארק-רום ואינטרסקופ, כרצועה מתוך האלבום, Happier Than Ever.
רקע ופרסום
השיר נכתב על ידי אייליש, יחד עם אחיה, פיניאס או'קונל, שגם הפיק את השיר. "Billie Bossa Nova" היא הרצועה השלישית מתוך אלבומה השני של אייליש, Happier Than Ever. בריאיון למגזין הצרפתי "Madame Figaro", אמרה אייליש כי שאבה השראה עבור השיר מהמלחין הברזילאי אנטוניו קרלוס ז'ובים, הידוע כאבי ז'אנר הבוסה נובה.
ב-30 ביולי 2021, יום יציאת האלבום, עלה קליפ המילים הרשמי לשיר בערוץ היוטיוב של אייליש.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-124 מיליון השמעות.
ביקורות
אלכסנדרה פולארד מהאינדפנדנט תיארה את השיר כ"רצועת בוסה נובה צנועה ומינית, העוסקת בסיפור מומצא על רומן סודי".
השיר זכה לביקורות חיוביות ולשבחים רבים מצד המבקרים. ליסה רייט ממגזין "DIY" שיבחה את הפקת השיר, וכתבה: "הקצב הלטיני והמוכר ב-'Billie Bossa Nova', הופך את התוכן הלוהט בסתר של מילות השיר לזורם עוד יותר". במגזין "Slant" נכתב כי השיר חושף "צד בוגר וחושני יותר" באופייה של אייליש. באתר "AllMusic" צוינה האווירה הג'אזית והפופית שבשיר, ונכתב: "אייליש חיזקה הטווח שלה, תוך שלקחה השראה מגדולי הג'אז והפופ של פעם כמו ג'ולי לונדון ופגי לי, והעניקה אווירה נצחית לרצועות כמו 'Billie Bossa Nova' ו-"'My Future'".
רוב שפילד ממגזין רולינג סטון שיבח את השיר, וכתב: "'Billie Bossa Nova' הוא תענוג, עם קצב סמבה שמחליק על קסטנייטות דיגיטליות, אבל הכנות הרגשית של השיר עדיין רצינית, לאור אזהרתה של אייליש, (בעברית:"מוטב שתנעל את הדלת שלך/ותסתכל עלי קצת יותר")". אלכס מקלוי מהעיתון המקוון "The A.V. Club" כתב: "גם שיר כמו 'Billie Bossa Nova', העוסק באהבה סודית, מצליח להכיל בתוכו רבדים המצביעים על כך שהנושא של פרטיות לעומת חשיפה אף פעם לא יוצא מדעתה: ".
האריסון ברוקלהרסט מ-"The Tab" דירג את השיר במקום ה-10 מתוך 47 שיריה של אייליש, וכתב כי "Billie Bossa Nova" הוא "שיר לא צפוי ... הז'אנר הזה הוא הפתעה כל כך כיפית והוא עובד טוב מאוד". ברוקלהרסט הוסיף וכתב כי "זה מרגיש כמו האיזון המושלם בין ישן לחדש". בבילבורד, דורג השיר במקום ה-7 בדירוג 16 השירים מתוך האלבום, ונכתב כי הוא "שיר מגניב, חושני, מקפיץ כתפיים, שלמרבה המזל אין לו יד כבדה מדי עם ההשפעות המוזיקליות שלו".
עין המפרץ
עֵין הַמִּפְרָץ הוא קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי הנמצא במחוז הצפון בין הערים עכו וקריית ביאליק, ושייך למועצה האזורית מטה אשר.
היסטוריה
גרעין הקיבוץ שהורכב מחברי השומר הצעיר מגליציה התיישב במחנה אוהלים בבת גלים שבחיפה בשנת 1930, ועסק בעבודות בנמל חיפה. מייסדי הקיבוץ חשבו להשאירו כקיבוץ עירוני. במהלך שנות העלייה החמישית הצטרפו לקיבוץ עולים מגרמניה ומפולין והוא נדד בין מספר מקומות עד אשר עבר למשכנו הנוכחי כקילומטר מדרום לעכו, כאחד מיישובי חומה ומגדל, ב-25 באוגוסט 1938.
להקמת החומה והמגדל התגייסו מאות מעובדי נמל חיפה. הם הגיעו מחיפה במשאיות, עגלות רתומות לסוסים ועל גבי גמלים. הם בנו חומה כפולה מעץ אשר מולאה חול וזיפזיף בתווך. את החול מילאו באמצעות סלים מרופדים בשקי יוטה. לחומה היו שני שערים - אחד לכיוון הים ושני לכיוון מזרח. בתוך החומה הוקמו שלושה צריפים ומגדל, אשר עלו אליו בסולם דרך פתח במרכז רצפתו. המיקום הראשוני היה ממערב לכביש עכו חיפה, בשטח פרטי בחולות, עליו קיבלו רשות לבנות. מאוחר יותר עבר הקיבוץ למיקום הנוכחי ממזרח לכביש.
שמו ניתן לו בגלל מיקומו במפרץ חיפה. שמות נוספים שנפסלו הוצעו בגלל מיקומו - ליד חיבור נחל חילזון לנחל נעמן.
ילדי הקיבוץ לומדים בבית הספר הקיבוצי-אזורי "גוונים". ובגילאי החטיבה והתיכון, מתחנכים הנערים במוסד החינוכי "אופק" שבקיבוץ עברון, המשותף לשמונה קיבוצים.
בשנת 1964 נרצחה בת הקיבוץ, החיילת רעיה גולן, בעת נסיעה בטרמפ לעיר החדשה ערד. פרשת רציחתה, על ידי בדואי תושב האזור, זכתה לתהודה בתקשורת ובציבור הישראלי.