cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המצור על צור (332 לפנה"ס)
רקע
אחרי השתלטות ללא שפיכות דמים על הערים הפיניקיות הסמוכות כמו צידון, פנה אלכסנדר לכיוון צור. הוא ביקש להקריב קורבן להרקולס במקדש אשר שכן באי, אך הצורים סירבו והציעו לו להקריב את הקורבן במקדש שנמצא ביבשה. הצורים חששו שהוא ישתמש באמתלה זו על מנת להכניס חיל מצב לעירם ואילו ממצור לא חששו די הצורך. אלכסנדר השתמש בסירובם כעילה למלחמה והטיל מצור על העיר.
המזח הראשון
אלכסנדר לא התחשב במצבה המיוחד של העיר והורה על הטלת מצור ללא תמיכה של כוחותיו הימיים. על מנת להתגבר על המכשלה העיקרית שעמדה נגדו, הורה אלכסנדר לבנות מזח גדול שיקשר את האי אל היבשה. בהתחלה התנהלה הבנייה במהירות במים הרדודים שליד החוף וגם הצורים לא הפריעו לבניית המזח והסתפקו בצפייה בנעשה מהחומות. כשהמזח החל לקרום עור וגידים והבונים הגיעו למים עמוקים, ניצבו לפניהם שתי בעיות. העצים, האבנים והעפר נעלמו במעמקי הים כאילו שלא נשפכו לתוכו. הבעיה השנייה הייתה הצורים: הם התחילו להגיח מעירם על ספינות מהירות והמטירו מטחי חצים על הבונים. על מנת להתגבר על הטרדת הצורים, בנו המוקדונים שני מגדלים גדולים מעץ ועור ושיכנו בהם קשתים ובליסטראות.
הצורים התחילו לחשוש לגורל עירם ובלילה אחד הפכו מובלת סוסים לספינת תבערה, העמיסו עליה חומרים דליקים, גררו אותה בעזרת תלת טוריות לקרבת המזח ושילחו אותה כנגדו. התקפת ספינת התבערה השיגה את מבוקשם - חלק מהמזח נהרס, ומה שיותר חשוב - המגדלים הפכו לעיי חורבות עשנים. החלקים שלא נהרסו על ידי ספינת התבערה הושמדו על ידי קבוצות פושטים.
המזח השני
אחרי שנהרס המזח הראשון, הורה אלכסנדר לבנות מזח חדש, גדול ורחב מקודמו על מנת לשכן בו מגדלים רבים יותר וזימן אליו את ציו. בנוסף לצי המקורי שהיה ברשותו, התייצבו לימינו גם ספינות מערים פיניקיות שהכירו בשלטונו, רודוס וקפריסין. כתוצאה מכך, הוא הצליח לרכז צי גדול שעמד על כ-200 תלת טוריות נגד הצורים שלא היו יכולים להתמודד עם צי גדול כל כך בים הפתוח. כתוצאה מכך, הצורים נאלצו להסתגר בנמליהם.
כשהמזח החל להתקרב לחומות העיר, נתקפו הצורים בהלה. הם התחילו להטיל אבנים גדולות מהחומה על מנת להערימם לפני החומות ולמנוע בעזרתם מהמזח להגיע לחומות העיר. בתגובה הורה אלכסנדר להוריד את האבנים בעזרת חבלים שנקשרו לספינות. לאחר שלא הצליחו להרחיק את המזח בעזרת האבנים, הצורים הגיעו למסקנה שהם חייבים לנסות לשרוף את המזח פעם נוספת. לצורך כך ריכזו כוח שכלל שלוש חמש חתריות, שלוש ארבע חתריות ושבע תלת טוריות עם מיטב הצוותים בנמלם הדרומי. הצורים חמקו בשקט מהנמל, תוך שהם מנסים להסתתר מעיני הצרים עד הרגע האחרון ממש. מתקפת הפתע נחלה הצלחה מלאה - חלק מהספינות היווניות טבעו, חלק אחר מיהר למצוא מחסה בחוף וחלק אחר נטש את המערך. הצורים עמדו לחגוג את ניצחונם, אך אלכסנדר יצא לפטרל באזור וכשראה את הסכנה מיהר להזעיק תגבורות. הצורים לא הספיקו לחזור לנמל מבטחים, וספינות צוריות רבות אבדו בהתנגשות.
ניתוח הטקטיקה
אלכסנדר הגדול הצליח לכבוש יעד מבוצר היטב תוך פרק זמן קצר יחסית למצופה - מבצרים אדירים שחיל המצב שלהם מנה אלפי אם לא עשרות אלפי חיילים היו יכולים לעמוד שנים על גבי שנים מול ההתקפות. ברוב המקרים, המבצרים נפלו אחרי מצור ממושך והסיבה העיקרית לנפילת המעוז הייתה בעיית אספקה ובעיקר העדר מים לשתייה. אלכסנדר חיבר אי שעמד במרחק של מאות מטרים מהחוף אל היבשה. הכול נעשה בעמל כפיים ללא סיוע של מיכשור מודרני ותוך כדי הטרדה בלתי פוסקת מצד האויב. מזח זה מחבר עד היום את שני חלקיה של העיר.
הצורים עשו מספר שגיאות חמורות. העיקרית שבהם היא הסתמכות יתר על חומותיהם ויתרונות גאוגרפיים, תוך כדי התעלמות מניצחונותיו הקודמים של אלכסנדר. הצורים הימרו הימור נועז מדי שמחירו היה גבוה ותשואותיו מפוקפקות. אם אלכסנדר היה משתלט על העיר, ככל הנראה היה מתיר להם מידה זו או אחרת של אוטונומיה, כפי שעשה עם ערים אחרות. ההתרסה וההתנגדות המזוינת הביאה לחורבן שממנו השתקמה רק בקושי רב וגם לאחר השיקום לעולם לא שבה עוד לאיתנה.
נסיכת הנילוס
נסיכת הנילוס (שם מדעי: Lates niloticus; שם עברי נוסף: יאורן) הוא שמו של דג מאכל החי במים מתוקים. דג נסיכת הנילוס נפוץ באפריקה המשוונית ומהווה מין ילידי באגם צ'אד, נהר קונגו, נהר הנילוס, נהר סנגל, וולטה ואגם טורקאנה. הדג חי גם במים המליחים של אגם מריוט במצרים. הדג משווק למאכל בישראל, בדרך כלל כפילטים קפואים המיובאים מקניה וטנזניה.
הדג בצבע כסוף כחלחל עם עין שחורה בולטת המוקפת בטבעת צהובה. זהו אחד מדגי המים המתוקים הגדולים ביותר, והוא עשוי להגיע לאורך של יותר משני מטרים ולמשקל של 200 קילוגרם.
דגים בוגרים מאכלסים את כל בתי הגידול באגמים המכילים די חמצן. דגים צעירים חיים במים רדודים ובקרבת הגדות. נסיכת הנילוס הוא דג טורף שולט וניזון מדגים אחרים, כולל בני מינו, חרקים וחסרי חוליות. דגים צעירים ניזונים מזואופלנקטון.
דגי נסיכת הנילוס הוכנסו על ידי האדם למספר אגמים באפריקה כאגם ויקטוריה (ראו להלן) ואגם נאצר המלאכותי. ארגון IUCN סיווג דג זה כאחר מ-100 המינים הפולשים המזיקים ביותר. מדינת קווינסלנד באוסטרליה קונסת בקנסות כבדים כל המכניס דג נסיכת הנילוס חי לתחומיה, שכן זה האחרון מתחרה בדג הברמונדי המקומי ודוחקו.
עם השנים טרפה נסיכת הנילוס את רוב הדגים המקומיים באגם ויקטוריה. אוכלוסייתה שלה קטנה בעקבות דיג יתר וזיהום ובאזור ששגשג 70 שנה חלה גם נסיגה כלכלית.
הכנסת נסיכת הנילוס לאגם ויקטוריה
דגי נסיכת הנילוס הוכנסו לאגם בשנות החמישים של המאה העשרים וסביבם התפתח ענף של דיג לייצוא. בשלבים מסוימים, רוב מוחלט של דגי נסיכת הנילוס ששווקו ברחבי העולם הגיעו מאגם ויקטוריה. ב-2003 ייצאה תעשיית הדיג של האגם דגים לאיחוד האירופי בשווי 169 מיליון אירו.
נסיכת הנילוס הוא דג שמן יחסית, שלא ניתן לייבשו בשמש כמו הדגים הילידיים של האגם. לכן יש לעשנו או להקפיאו, מה שמביא לכריתת יערות מואצת לצורכי מדורות העישון באזור הפגוע בלאו הכי בסחף קרקע.
הכנסת נסיכת הנילוס לאגם ויקטוריה בידי האדם מצוטטת לרוב כאחת הדוגמאות להשפעה שלילית של מינים פולשים על המערכת האקולוגית. הסרט התעודי "Darwin's Nightmare" (סיוטו של דרווין) (אוסטריה-צרפת-בלגיה 2004) היה מועמד לאוסקר על הצגתו את הנזק שגרמה הכנסת נסיכת הנילוס לאגם. הסרט הציג ייבוא נשק לאפריקה מאירופה במטוסים המחזירים לאירופה את דגי נסיכת הנילוס בשובם וטען כי כלכלת נסיכת הנילוס מתדלקת סכסוכים אזוריים.
לואי פיליפ, מלך הצרפתים
לואי פיליפ, מלך הצרפתים (בצרפתית: Louis-Philippe; 6 באוקטובר 1773 – 26 באוגוסט 1850) היה מלך צרפת מבית אורליאן, בין השנים 1830–1848. תקופת שלטונו קרויה המונרכיה של יולי, והייתה תקופת ביניים בין הרסטורציה של מלכי בית בורבון שהתרחשה לאחר תקופתו של נפוליאון בונפרטה, ובין הרפובליקה השנייה, והדיקטטורה של נפוליאון השלישי.
בטרם העלייה לשלטון
בזמן המהפכה הצרפתית, ובתקופה הנפוליאונית שלאחריה, שהה לואי פיליפ מחוץ לגבולות צרפת, ובמיוחד בארצות הברית. לואי פיליפ גר במשך ארבע שנים בפילדלפיה, ואחותו אף נישאה שם לאזרח אמריקני.
בשנת 1809 התחתן לואי פיליפ עם הנסיכה מריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתו של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות. לזוג נולדו עשרה ילדים.
לאחר נפילתו של נפוליאון, שב לואי פיליפ לגור בצרפת, מתוך "אהדה לתושביה המשוחררים של צרפת". במשטר הבורבוני הכושל, של בן דודו, לואי ה-18, ולאחר מכן של שארל העשירי, גברה האהדה ללואי פיליפ בקרב העם.
העלייה לשלטון
בחודש יולי 1830 הדיח ההמון הפריזאי את מלך בורבון הכושל, שארל העשירי. בתחילה ניסה שארל להמליך את נכדו (נער זה יבלה את ימיו כשהוא "הטוען לכתר מבית בורבון" ומכנה עצמו "אנרי החמישי". תומכיו נקראו לימים "לגיטימיסטים"). ניסיון זה לא צלח, ולואי פיליפ, שהיה ידוע כאדם מתון ובעל נטייה רפובליקנית לעומת בני בורבון אשר "לא שכחו דבר, ולא למדו דבר", הוכרז על ידי הממשלה החדשה, נציגת המעמד הבינוני, כמלך. אירוע זה ידוע בדברי הימים כמהפכת יולי 1830. על אף שלאחר המהפכה נותר המשטר בצרפת מונרכיה, רבים הרואים במהפכה זו משום מעבר בין "המשטר הישן", משטרו של בית בורבון, ובין צורה מרוככת יותר של מונרכיה המכונה המונרכיה של יולי.
פיליפ היה באופן מוצהר שונה מקודמיו הבורבונים. הוא לא שאף למלוכה אבסולוטית, ואף לא קרא לעצמו "מלך צרפת" כי אם "לואי פיליפ, מלכם של הצרפתים, בחסדו של האל, וברצון העם". לא היה זה שינוי סמאנטי, כי אם צעד קדימה בדרך מן המלוכה האבסולוטית של בית בורבון (אף בגרסתה המרוככת בתקופת הרסטורציה), אל עבר משטר מתקדם, המבוסס על הסכמה עממית. סגנון המלוכה של לואי פיליפ היה מאופק, ולא הייתה בו את הראוותנות של קודמיו, אשר היוותה זרז עיקרי לנפילתם. בסיס כוחו היה במעמד הבינוני, אשר אהב אותו וכינה אותו "המלך האזרח". עם זאת, לא היו חסרים בצרפת גורמים שדרשו לצעוד את הצעדים הנוספים, ולקבל את החירות, האחווה והשוויון, מהם טעמו בתקופת המהפכה ובתקופת נפוליאון.
הממשלה החדשה עמדה כנגד גורמים מהפכניים, רפובליקניים ואף סוציאליסטים. ראויות לציון התקוממות פועלי תעשיית המשי בעיר ליון ב-1831 אשר דוכאה ביד רמה, וניפצה את התקוות כי הממשל החדש יהיה אף מתקדם מבחינה סוציאלית, והתקוממות שיזם המהפכן לואי אוגוסט בלאנקי ב-1839, אשר דוכאה לאחר שכבר נכבש בית העירייה על ידי ההמון, והוכרזה רפובליקה. בתקופתו של לואי פיליפ גדלו פערי ההכנסות והפערים החברתיים. הממשל של המונרכיה של יולי, אשר התבסס על תמיכתו של המעמד הבינוני, לא הצליח להעלות את רמת החיים של המעמדות הנמוכים, ואלה צברו טינה כלפיו.
בשנת 1832 השיא לואי פיליפ את בתו לואיז מרי תרז שרלוט איזבל ללאופולד הראשון, מלך הבלגים, והיא הייתה למלכתה הראשונה של בלגיה.
הוויתור על המלוכה
שנת 1848 הביאה עמה מהפכות בכל יבשת אירופה. צרפת, אשר תמיד הובילה בשינויים חוקתיים, לא השתהתה מאחורי הגל אשר איים להכרית את המונרכיות הוותיקות מפלרמו ועד וינה.
לואי פיליפ חי באנגליה למשך שנתיים נוספות. הוא טמון בצרפת, ב"שאפל רויאל", אחוזת קבר שנבנתה למשפחתו בעיר דרו, צרפת.
התנגשות הטוענים לכתר
לאחר מותו של לואי פיליפ, נותרו שני טוענים לכתר "מלך צרפת". "אנרי החמישי", נכדו של שארל העשירי לבית בורבון, המכונה אף רוזן שמבור, ונכדו של לואי פיליפ, הנסיך פיליפ, רוזן פריז. לאחר נפילת הקיסרות השנייה בשנת 1870 הציעה האספה הלאומית את הכתר לרוזן שמבור, ומכיוון שזה היה חסר ילדים, סוכם בין המלוכנים כי כתרו יעבור לאחר מותו אל רוזן פריז, נציג בית אורליאן, וכך תיפתר המחלוקת בין שני בתי המלוכה המתחרים. אך להפתעת המלוכנים סירב שמבור לקבל את המלוכה אלא אם כן תזנח צרפת את דגל הטריקולור, ותחליפו בדגלה של צרפת שלפני המהפכה. תנאי זה לא התקבל על דעת האספה הלאומית, וסוכם על הקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית כרפובליקה זמנית עד למותו של שמבור, שאז יוכל הרוזן מפריז לקבל את המלוכה, מבלי להעלות תנאים מסוג זה. אך לאחר מותו של שמבור, בשנת 1883 הייתה כבר הרפובליקה מבוססת, והעם סירב להחליפה במלוכה.
כיום רואים המלוכנים שנותרו בצרפת את צאצאיו של לואי פיליפ, השומרים על התואר "רוזן פריז" כטוענים הלגיטימיים לכתר. מיעוט מקרב המונרכיסטים סבור כי אחד מצאצאי בורבון שנותרו בחיים, אזרח ספרדי בשם דון לואיס אלפונסו דה בורבון, המכונה הדוכס מאנז'ו, הוא הראוי לשאת את התואר "הטוען לכתר". שני הצדדים אף נאבקו בבתי המשפט של הרפובליקה, כאשר לאחרונה טען הרוזן מפריז כי יריבו מבורבון אינו ראוי לשאת את התואר המלכותי "דוכס". בתי המשפט דחו את התביעה.
משפחתו
בשנת 1809 התחתן לואי פיליפ עם מריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
רוברט ביטקר
רוברט ביטקר (1907–1977), נציב בית"ר בסין ומפקד האצ"ל בשנת 1937.
ביטקר נולד ברוסיה הקיסרית. בבגרותו שירת כקצין בצבא הלבן בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה שאחרי מהפכת אוקטובר. לאחר שנכנעו "הצבאות הלבנים" היגר אל שאנגחאי בסין. שם מילא תפקיד של מפקד גדוד בדרגת קולונל באזור השליטה הבריטי. כמו כן כיהן כנציב בית"ר בסין.
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל. ביטקר לא ידע עברית, ולא הכיר את המציאות ביישוב היהודי. עם זאת ניסיונו הצבאי ודרגתו הגבוהה הביאו את זאב ז'בוטינסקי לאשר את בחירת מפקדת הארגון למנותו למפקד האצ"ל במפגש שנערך באלכסנדריה.
אולם כאשר נכנס לתפקידו "לא מצא מסילות אל לב פקודיו". במשך מספר חודשים פיקד על הארגון וארגן אותו מחדש לאחר "הפילוג הראשון". לאחר מכן הודח מתפקידו. הסיבה הישירה הייתה מעורבותו בגיוס כספים לארגון על ידי ניסיון כושל של שוד סניף בנק הפועלים בתל אביב ביום ה-12 בספטמבר 1937. המשתתפים בפעולה לא היו אנשי אצ"ל, וההסכם נעשה עימם ללא ידיעת מפקדת הארגון. כך לאחר השוד הכושל הועמד האצ"ל באור מביש. ביטקר נקרא לבירור בוורשה ואולץ להתפטר מתפקידו. תחתיו התמנה למפקד הארגון משה רוזנברג אשר כיהן לפני כן כ"ראש המפקדה" ומפקד מחוז תל אביב.
ביטקר עבר להתגורר בארצות הברית ובה נפטר.
Hiss Records
Hiss Records הוא לייבל ישראלי עצמאי, שנוסד ב-2006 בגליל על ידי בנימין אסתרליס וגיא חג'ג'. הוא מתמקד באלבומים ישראליים בלבד ומקפיד על מעורבות מקסימלית של האמנים והמאזינים בפעולת הלייבל.
ראשיתו של Hiss Records בקיץ 2006, עת אלבומה של הזמרת שני קדר, "Bloodlines", נועד לצאת בלייבל הירושלמי Music House Records. כשאותו לייבל נסגר, החליטו אסתרליס (שהפיק מוזיקלית את האלבום) וחג'ג' להוציא את האלבום בלייבל חדש שיקימו יחד.
עד היום הוציא הלייבל גם את האלבום "הייקו בלוז" של דויד פרץ, והוסיף לקטלוג גם את Hidden Paths של Morphlexis, שיצא במקור ב-Music House Records.
בספטמבר 2011 הודיעו מנהלי הלייבל כי לא יוציאו אלבומים חדשים עד להודעה חדשה.
מדיניות
בדומה ללייבלים עצמאיים אחרים שקמו בישראל בשנים האחרונות, Hiss Records חרתה על דגלה שקיפות כספית וניהולית כלפי אמניה, כאלטרנטיבה להתנהלות המקובלת של חברות תקליטים גדולות וממוסדות הנחשבות כ"עושקות את האמן". באתר הבית שלהם נכתב:
קטלוג הלייבל נבחר בקפידה ומנהליו הכריזו כי לא יוציאו יותר משלושה אלבומים בשנה, על מנת להקדיש לכל אלבום את מלוא תשומת הלב והעבודה. שני מנהלי הלייבל מתגוררים בגליל, ומשתדלים לייצג גם מוזיקה מהפריפריה (כמו דויד פרץ הבאר-שבעי או Morphlexis הגלילי) ולא רק מהערים המרכזיות בארץ.
מנהלי הלייבל מקפידים על יצירת קשר אישי עם המאזינים. באתר הלייבל כותבים אסתרליס וחג'ג' בלוג בו הם משתפים את הקוראים בעבודה שבדרך כלל נותרת "מאחורי הקלעים", בקורות אותם ואת אמניהם, ובמאמרים על תעשיית המוזיקה העצמאית בארץ מנקודת השקפתם. לאחר הדפסת כל אלבום, נערך מפגש של בעלי הלייבל, האמן והמאזינים, בו הנוכחים אורזים את הדיסק החדש וזוכים גם בהופעה אינטימית ומיוחדת של האמן.
כל אלבומי הלייבל ניתנים להאזנה מלאה ברשת לפני יציאתם לחנויות. חלק מהאלבומים היוצאים במסגרת הלייבל מודפסים גם במהדורה מוגבלת, הכוללת תוספות מיוחדות ונמכרת רק באתר ובהופעות של אמני הלייבל. התקליטורים המודפסים במסגרת הלייבל נארזים תמיד בעטיפות קרטון ונייר (בניגוד לאריזות הפלסטיק הנפוצות).
מנהלי הלייבל
לפני הקמת הלייבל, ערכו אסתרליס וחג'ג' ארבעה אוספי מוזיקה ישראלית עצמאית בסדרת אוספי "פולארויד", שניתנו להורדה חינמית באתר השרת העיוור.
תקנון הקונפדרציה
חקיקה
תקנון הקונפדרציה נדון בקונגרס הקונטיננטלי השני ואושר בו ב-15 בנובמבר 1777. כעבור יומיים התקנון נשלח אל המושבות השונות לאישור; רובן אישרו אותו בתוך שנה, ונציגיהן חתמו עליו ביולי 1778. ניו ג'רזי חתמה בנובמבר אותה שנה, ודלאוור - בראשית 1779. מרילנד הייתה האחרונה לאשר את התקנון, לאחר שווירג'יניה וניו יורק נסוגו מתביעותיהן לשטחים בעמק נהר האוהיו. עם קבלת אשרורה של מרילנד ב-1 במרץ 1781, נכנס תקנון הקונפדרציה לתוקף.
תוכן
תקנון הקונפדרציה איחד את 13 המושבות המורדות לקונפדרציה בשם "המדינות המאוחדות של אמריקה", ייסד בית מחוקקים לקונפדרציה - קונגרס הקונפדרציה, וכן את הנשיאות שלו - ועדת המדינות, שאמורה הייתה לפעול בין כנסי הקונגרס. בקונגרס ישבו נציגים מכל מושבה, ולכל מושבה היה קול אחד. לקונגרס היו הסמכויות להכריז מלחמה, לתקן מידות ומשקלות ולשמש כפוסק עליון במחלוקות בין המושבות. בנוסף לכך התקנון קבע את הזכויות של המושבות השונות, ובד בבד עם זאת הגביל את מדיניות החוץ שלהן.
בנוסף לאלה קבע התקנון את חופש התנועה בין המדינות, קבע סדרים לקבלת ישות חדשה לקונפדרציה, קבע שחובות הקונפדרציה ישולמו מכספים שייגבו מהמושבות, ולבסוף קבע, שלשם כניסתו לתוקף ושינויו דרוש אישורן של כל המושבות החתומות עליו.
אולם, אף על פי שהתקנון איחד להלכה את המושבות המורדות לקונפדרציה, הקים צבא מאוחד וקבע שהאיחוד יקבל כספים מהמדינות, לא היו לו הסמכויות לאכוף את החלטותיו והסמכויות לדרוש מהמדינות כסף וחיילים לצבא ולפעולות אחרות שלו. בנוסף לכך, קונגרס הקונפדרציה לא יכול היה להטיל מיסים משלו על האוכלוסייה, מה שגרם - יחד עם תזרים מזומנים לא-סדיר ומועט מהדרוש מצד המושבות - לבעיות הכספיות של הקונפדרציה.
לאחר המלחמה
פרט לאישורו של חוזה פריז, אשר חתם את מלחמת העצמאות האמריקאית, קונגרס הקונפדרציה חוקק את פקודת האדמות של 1785, אשר עיקרה היה מכירתם של שטחים ממערב למושבות אשר נכבשו מהבריטים לכל דכפין - וכך הונח הבסיס למדינות החדשות שקמו באדמות ההן, וכן את פקודת הצפון-מערב מ-1787, אשר קיבעה את הסכמת המדינות שלא לספח לעצמן חלקים מהשטחים שנכבשו מהבריטים במערב.
במאי 1786, הציע צ'ארלס פינקני, ציר מדרום קרוליינה בקונגרס הקונפדרציה, שהתקנון ישונה וייתן לקונגרס סמכות להכריע בענייני מסחר וסמכות לגבות כספים מהמדינות. ברם, הצעתו של פינקני לא עברה.
מאוחר יותר, בספטמבר אותה שנה, התכנסה ועידת אנאפוליס בראשות אלכסנדר המילטון, אשר המליצה אף היא על שינויים בתקנון הקונפדרציה. ב-21 בפברואר 1787 הקונגרס אמר "הן" להצעה לבחון מחדש את התקנון, והניח בכך את אבן הפינה לחוקת ארצות הברית.
טירת דווין
טירת דווין (בסלובקית: Devínsky hrad, בהונגרית: Dévényi vár, בגרמנית: Burg Theben) היא טירה הרוסה כמעט כליל, הנמצאת במרחק של כ-10 ק"מ ממרכז ברטיסלאבה, בדווין הנחשבת לחלק מבירת סלובקיה. הטירה השוכנת מעל שפך נהר מוראבה אל הדנובה, שימשה נקודה אסטרטגית על צומת דרכים ומסחר, כולל דרך הענבר, ומאוחר יותר על הגבול בין סלובקיה לאוסטריה. הטירה היא אחד מהיעדים הפופולריים ביותר לטיולי יום מברטיסלבה, ומי ששט על הדנובה בנתיב וינה-ברטיסלאבה-בודפשט, מבחין בה.
במקום הוקם מבצר כבר בימי הקלטים שנהרס ונבנה מחדש מספר פעמים בידי הרומאים, הסלאבים, בימי ממלכת הונגריה ומאוחר יותר בתקופת שלטון אוסטרו-הונגריה. הבעלים האחרונים של הטירה היו בני משפחת פאלפי (Pálffy), והיא נהרסה בשנת 1809, בידי צבאות נפוליאון שנסוגו מהאזור. כשהנאצים השתלטו על צ'כוסלובקיה בשנת 1938 הם כבשו גם את טירת דווין, למרות שסלובקיה נכבשה רק בשנת 1944, והמיקום האסטרטגי שימש לתצפית ושמירה על הגבול. מאוחר יותר, בימי השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, עד שנת 1989, שימשה הטירה לשמירה על הגבול בין הגוש המזרחי (הקומוניסטי) למערב אירופה. אזרחים שניסו לחצות את הגבול (מסך הברזל), נורו בידי חיילי הצבא.
שטרסבורג
שטרסבורג (בצרפתית: Strasbourg - "סְטְרַסְבּוּר"; בגרמנית: Straßburg; באלזסית: Strossburi או Schdroosburi), בירת גראנד אסט שבצפון-מזרח צרפת והעיר הגדולה ביותר בחבל זה, בעלת אוכלוסייה של 272,222 איש בעיר עצמה ו-764,013 במטרופולין שלה, נכון לשנת 2011, והיא העיר השביעית בגודל אוכלוסייתה בצרפת.
שטרסבורג ממוקמת סמוך לגבול צרפת-גרמניה, ופעמים רבות בהיסטוריה עברה העיר משלטון גרמניה לצרפת, דבר שהשפיע רבות על תרבותה. שטרסבורג מהווה כיום מרכז בנייה, הנדסה, רפואה ותקשורת גדול, וידועה בבתיה היפים ואתרי התיירות הפסטורליים שבה. כיום, גרים בעיר גרמנים רבים, וצרפתית וגרמנית שגורות בפי רוב התושבים. מסמל של הסכסוך הגרמני-צרפתי רב השנים הפכה העיר לאחת מהבירות בפועל של האיחוד האירופי (לצד בריסל ולוקסמבורג) ובה שוכנים הפרלמנט האירופי (שמושבו השני בבריסל) ובית הדין האירופי לזכויות אדם. כמו כן העיר היא מקום מושבה של מועצת אירופה, ארגון בינלאומי הפועל למען שיתוף פעולה בין מדינות אירופה, בייחוד בתחומי זכויות האדם.
הקהילה היהודית בשטרסבורג היא מהעתיקות והידועות באירופה.
אטימולוגיה
השם "סטרזבורג" (Strazburg) ניתן לעיר, שנקראה לפני כן "ארגנטורטום", בשפת האלמאנים. שם זה מתועד לראשונה במסמך עירוני משנת 832. מקור השם "שטרסבורג" מאלמאנית ופירושו "מבצר על צומת דרכים" (שטראסה=דרך; בורג=מבצר), על שמו של המחנה הצבאי שהוקם על ידי הרומאים במאה ה-1 ועל שמן של דרכי המסחר שעברו בה, והם מהחשובים באירופה.
העת העתיקה
הממצאים הארכאולוגיים העתיקים ביותר המעידים על התיישבות אנושית באזור שטרסבורג מתוארכים ללפני 600,000 שנים. בחפירות באזור נמצאו שרידים רבים מהתקופה הפלאוליתית, תקופת הברזל ותקופת הברונזה. כ-1300 שנה לפנה"ס, הגיעו לאזור שבטים קלטים. לקראת סוף המאה ה-3 לפנה"ס נוסדה באזור עיר קלטית. בתקופה זו החלו להסדיר את ניקוז שפך האיל אל הריין באמצעות תעלות ולייבש שטחי אדמה להתיישבות. שמה של העיר הקלטית היה "ארגנטורייט" (Argentorate).
בשנת 58 לפנה"ס פלשו הרומאים לאלזס לאחר שהביסו את הסואבים בקרב ווז'. נראה כי אריוביסטוס חצה את נהר הריין לתוך אלזס בשנת 72 לפנה"ס ואיתו כ-120,000 בני שבטים גרמאניים וסואבים. השבטים הגאלים שחיו באלזס, איידואים והסקוואנים, ניסו להתנגד לאריוביסטוס וצבאותיו אולם נחלו תבוסה. האיידואים פנו לרומא בבקשה לסייע להם נגד צבאו של אריוביסטוס, מה שהיווה עילה ליוליוס קיסר להתחיל את מלחמת גאליה. צבא הרומאים נכנס למישור אלזס ממערב דרך המעבר שבין הרי הווז' להרי היורה (Trouée de Belfort). כאשר מטרתם הייתה לדחוף את השבטים הגרמאניים מזרחה אל מעבר לנהר הריין.
ארגנטורטום
בשנת 12 לפנה"ס הקים השליט הרומי נירון קלאודיוס דרוסוס מחנה צבאי בשם "ארגנטורטום" שלימים יהפך לעיר שטרסבורג. ארגנטורטום הייתה למרכז רומי חשוב בפרובינקה גרמניה עילית. ארגנטורטום עלתה באש שש פעמים בין המאה ה-1 למאה ה-6, ובכל פעם שנבנתה מחדש גדלה. האלמאנים תקפו את ארגנטורטום בקרב שטרסבורג  בשנת 357, אך הובסו על ידי יוליאנוס הכופר, שמאוחר יותר נהיה קיסר רומא. בשנת 451 נכנסו אטילה ההוני וצבאו דרך נהר הריין על מנת לכבוש את גאליה, צבאו כבש את אלזס אך נעצר ליד העיר מץ בקרב במישורים הקטאלונים. למרות הפסדם של ההונים, הרומאים לא כבשו מחדש את אלזס ובאזור התיישבו האלמאנים ובנו מאות כפרים לאורכה של אלזס. האלמאניים הביאו עמם לאלזס את תרבותם ושפתם, המוכרת כיום כאלזסית.
ימי הביניים
האלמאנים הקימו קונפדרציה של ממלכות קטנות שנקראה ממלכת אלמאניה. האלמניים נשלטו על ידי הפרנקים כחלק מאוסטרזיה ושלטונם הסתיים סופית ב-746 לאחר טבח קאנסטאט. העיר נהייתה למרכז מסחרי משגשג באימפריה הפרנקית ולאחר מכן באימפריה הרומית הקדושה. החל משנת 923 העיר קנתה חסות מהיינריך הראשון, מלך גרמניה. לאורך השנים היו בעיר סכסוכים רבים בין תושביה לבין הבישוף. מאבקים אלה נגמרו בניצחון התושבים שזכו ב-1262 בעצמאות מפיליפ משוואביה, מלך גרמניה והעיר קיבלה מעמד של עיר קיסרית חופשית.
בשנת 1332 התרחשה מהפכה בעיר, בה הגילדות והממשל המקומי ייסדו רפובליקה עצמאית. ב-14 בפברואר 1349 פרצה מגפת דבר בעיר. בעקבות האשמות היהודים בפרוץ המגפה, פרעו ההמונים ביהודי שטרסבורג, רצחו כאלף מהם וגירשו את השאר. פוגרום זה היה אחד ממעשי הטבח החמורים ביותר באירופה בימי הביניים, לימים הוא נודע בשם טבח שטרסבורג.
בנייתה של קתדרלת שטרסבורג החלה במאה ה-11 והסתיימה בשנת 1439. הקתדרלה הייתה הבניין הגבוה ביותר בעולם, הייתה זו הפעם הראשונה בה מבנה באירופה עקף בגובהו את הפירמידה הגדולה של גיזה. כמה שנים לאחר מכן בנה יוהאן גוטנברג את מכונת הדפוס הראשונה בעולם בשטרסבורג.
ביולי 1518 פרצה בשטרסבורג מגפת הריקודים של 1518. כ-400 בני אדם החלו לרקוד ולא הצליחו להפסיק במשך מספר שבועות, חלקם מתו מתשישות, רעב והתקפי לב.
בשנות העשרים של המאה ה-16, בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית אימץ מרטין בוסר מנהיגה הרוחני של שטרסבורג את שיטות הלימוד של מרטין לותר. בעקבות השפעת הרפורמציה הוקמה בעיר בשנת 1538 האוניברסיטה של שטרסבורג. העיתון הראשון בעיר הודפס בשנת 1605 לאחר שיוהאן קרולוס קיבל את אישור מהעירייה להדפיס ולחלק עיתון שבועי בשפה גרמנית ובו ידיעות מהתרחשויות ברחבי אירופה.
מלחמת שלושים השנים
שטרסבורג נשארה נייטרלית במלחמת שלושים השנים אלא שלואי הארבעה עשר, מלך צרפת סיפח אותה לבית בורבון על מנת להיעזר בה להגנה על גבולות הממלכה. יועציו של לואי ה-14 סברו כי שטרסבורג עצמאית תסכן את שטחי אלזס שסופחו לצרפת בידי המלך, וכי על מנת להגן ביעילות על אדמותיה הכפריות של אלזס יש להציב חיל מצב בשטרסבורג. למעשה, הכוחות הקיסריים של האימפריה הרומית הקדושה פלשו לאלזס שלוש פעמים דרך הגשר מעל נהר הריין שבשטרסבורג. בספטמבר 1681 צרו כוחותיו של לואי ה-14 על שטרסבורג, מחוסרים בעילה למלחמה הם נכנסו לתוך העיר וב-30 בספטמבר 1681 סיפחוה לצרפת.
הסיפוח לצרפת זכה בהכרה בהסכם רייסווייק (1697). אף על פי שלואי ה-14 ביטל את האדיקט של נאנט, והכריז על הפרוטסטנטיות כלא-חוקית, לא גורשו פרוטסטנטים משטרסבורג ומאלזס, שהיו במעמד מיוחד כ"מחוז חוץ של מלך צרפת" (à l'instar de l'étranger effectif). קתדרלת שטרסבורג, לעומת זאת, נלקחה מהלותרנים והוחזרה לקתולים. האוניברסיטה הלותרנית הגרמנית בשטרסבורג המשיכה לפעול עד המהפכה הצרפתית. בין תלמידיה המפורסמים היו גתה והרדר.
העת המודרנית
במהלך ארוחת ערב חגיגית שאורגנה על ידי ראש העיר של שטרסבורג ב-25 באפריל 1792 הלחין רוז'ה דה ליל את "המרסייז" (La Marseillaise) שהפך לימים להמנון צרפת.
שטרסבורג איבדה סופית את מעמדה כעיר קיסרית חופשית בפרוץ המהפכה הצרפתית. במהלך המהפכה אירעו מהומות אלימות בעיר, בהן הכנסיות ניזוקו, פסלים רבים בקתדרלה נופצו והיו דיונים על פירוק הצריח שלה.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871 צר הצבא הפרוסי על העיר והפציץ אותה במטרה להכניע את תושביה. מספר ארכיונים, מוזיאונים וכנסיות עתיקות עלו בלהבות ופריטים ארכאולוגים עתיקים נשרפו כתוצאה מההפצצות. בסוף ההפצצות נותרו כ-10,000 מתושבי שטרסבורג מחוסרי בית. יותר מ-600 בני אדם נהרגו בהפצצות (מתוכם 261 אזרחים) ו-3,200 נפצעו (מתוכם 1,100 אזרחים).
עם סיום המלחמה סופחה העיר לקיסרות הגרמנית. עם התפתחות התעשייה והמסחר צמחה אוכלוסיית העיר במאה ה-19 לכ-150,000 נפשות.
אדריכלות
העיר העתיקה של שטרסבורג (ובכלל זה, רובע צרפת הקטנה; Petite France) נשתמרה ללא דופי והיא מהווה אתר תיירות חשוב; היא הוכרזה ב-1988 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. הקתדרלה של שטרסבורג, מהגבוהות בעולם, העשויה אבן חול אדומה, הפכה לסמל העיר. בעיר העתיקה מספר תעלות ציוריות, גשרי אבן החוצים אותן ואין ספור בניינים עתיקים בסגנון אדריכלי צרפתי-גרמני מעורב.
גאוגרפיה
שטרסבורג ממוקמת בחבל גראנד אסט שבצפון מזרח צרפת, על גדות הנהר איל והשפך שלו לנהר ריין, באזור פורה ומתאים לחקלאות. שטרסבורג סמוכה לגבול צרפת-גרמניה. נהר הריין מהווה את הגבול בין גרמניה לצרפת באזור זה. מעברו השני של הנהר, שוכנת העיר קֵהל שבמדינת-המחוז הגרמנית באדן-וירטמברג.
האקלים בשטרסבורג הוא יבשתי למחצה, עם הבדלי טמפרטורות גדולים יחסית בעונות השנה השונות. החורפים קשים יחסית; לעיתים יורדים שלגים, ואילו בקיצים חמים ומחניק. כברוב חבל אלזאס, גם בשטרסבורג לרוב לא נושבות רוחות חזקות, וזאת בעקבות סמיכותם של הרי הווז' הניצבים כ-20 ק"מ ממערבה והיער השחור המצוי כ-25 ק"מ ממזרחה; ההרים מהווים מעין "מגן" מפגעי הטבע. הטמפרטורה הממוצעת היא כ-15 מעלות.
שטרסבורג מצויה במרכזה של אירופה, היא מחוברת לדרום אירופה ולים התיכון באמצעות תעלות המובילות לנהר רון ונהר סום ולצפון אירופה ולים הצפוני באמצעות הריין. היא מצויה במרחק שווה של כ-750 ק"מ מהאוקיינוס האטלנטי ומהים הבלטי, ובמרחק של כ-500 ק"מ מהים התיכון, מהים הצפוני ומהים האדריאטי.
שטרסבורג מצויה במרכזו של הפנטגון הצפוף של אירופה (בין הערים: לונדון, פריז, מילאנו, מינכן והמבורג) ובמרחק של פחות מ-500 ק"מ ממרבית בירות מערב אירופה ומרכזה (אמסטרדם, בריסל, ציריך, לוקסמבורג, פראג, ברלין, לונדון ופריז). שטרסבורג מצויה במרחק 136 ק"מ משטוטגרט, 184 ק"מ מציריך, 192 ק"מ מלוקסמבורג, 208 ק"מ מפרנקפורט ו-287 ק"מ ממינכן. בזכות מיקומה המרכזי זכתה שטרסבורג במעמד "בירת אירופה" יחד עם בריסל.
אוכלוסייה
נכון לשנת 2011 אוכלוסיית שטרסבורג מונה כ-273,000 נפש, ואוכלוסיית המטרופולין מונה כ-713,400 איש. זוהי העיר השביעית בגודלה בצרפת. מרבית האוכלוסייה משתייכת לנצרות הקתולית, אולם קיים גם מיעוט גדול יחסית של פרוטסטנטים. רוב-רובם של האזרחים מדברים צרפתית וכן גרמנית בניב מקומי מיוחד, הקרוי אלזסית. מאחר שהעיר יושבת על גבול גרמניה-צרפת, רבים עוברים בה מדי יום ממדינה למדינה בדרך לעבודתם.
אוכלוסיית העיר במהלך השנים:
תרבות וחינוך
המוסד להשכלה גבוהה בשטרסבורג שנוסד בשנת 1538 וזכה למעמד אוניברסיטאי בשנת 1621, פוצל בשנת 1971 לשלוש אוניברסיטאות:
בינואר 2009, שלוש האוניברסיטאות הללו התמזגו ומהוות כעת את אוניברסיטת שטרסבורג.
בעיר נמצא גם בית הספר לאמנויות, L'École supérieure des Arts décoratifs, מבתי הספר הטובים באירופה בתחום זה, וכן הסניף הקבוע של אוניברסיטת החלל הבינלאומית ממוקם בדרום שטרסבורג. המטבח של שטרסבורג מתבסס בחלקו על המטבח הצרפתי, אולם מטבע הדברים הוא היה נתון להשפעות חזקות מגרמניה השכנה, וכיום מעורבים בו מוטיבים של בישול משתי המדינות. מלבד זאת, בשטרבורג תיאטראות, בתי אופרה, מקומות בילוי ואתרי תיירות היסטוריים ועכשוויים כאחד.
פוליטיקה וממשל
שטרסבורג היא בירתה של חבל גראנד אסט, שהוא אחד מהעשירים בחבלי צרפת, ושל מחוז ריין תחתון. בשטרסבורג מצויים מוסדות מחוזיים רבים כגון בית משפט מחוזי, מועצת המחוז, משרדי ראשות המחוז, המשטרה המחוזית ומשרד כלכלה מחוזי. ראש העירייה הנוכחי הוא רולנד ריס מהמפלגה הסוציאליסטית.
לשטרסבורג תפקיד פוליטי חשוב הן בצרפת והן באירופה כולה. במאה העשרים הפכה העיר ל"בירת אירופה". ראשון שכינה את שטרסבורג "בירת אירופה" הוא וינסטון צ'רצ'יל. לאחר הקמת האיחוד האירופי היא הוכתרה רשמית כ"בירת אירופה", ובה הוקמה מועצת אירופה וכן בית המשפט האירופי לזכויות אדם (שידוע בכינויו "בית המשפט של שטרסבורג"). מקום מושבו הראשון של הפרלמנט האירופי ומקום ההתכנסות הקבוע היחידי שלו מלבד בריסל שבבלגיה. מלבד זאת, בשטרסבורג מספר מוסדות כלל-אירופיים נוספים — בהם מנהל התרופות האירופי ומוסדות כלכלה, וכן היא מושב תחנת הטלוויזיה הגרמנית-צרפתית ארת.
יהדות שטרסבורג
ראשיתה של המרכז היהודי בשטרסבורג עוד מתקופת שלטון הרומאים באזור. קהילה זו הייתה הגדולה ביותר בחבל אלזס במשך שנים רבות. ב-14 בפברואר 1349 פרצה מגפת דבר בעיר. בעקבות האשמות היהודים בפרוץ המגפה, פרעו ההמונים ביהודי שטרסבורג, רצחו כאלף מהם וגירשו את השאר. פוגרום זה היה אחד ממעשי הטבח החמורים ביותר באירופה בימי הביניים, לימים הוא נודע בשם טבח שטרסבורג. לאחר הפוגרום נאסר על יהודים לשוב ולהתגורר בשטרסבורג. יהודים שביקשו להיכנס לעיר היו חייבים במס כניסה יומי ("leibzoll") ובכל ערב צלצלו פעמוני קתדרלת שטרסבורג באות שסימל ליהודים לצאת מהעיר. בשנת 1775 זכה הסוחר היהודי סֶרף בֶּר באזרחות צרפתית, כאות הוקרה על פעלו למען צרפת. תעודת האזרחות הקנתה לו את הזכות החוקית להתגורר בשטרסבורג, לאחר 426 שנים בהן אסור היה על יהודים להתגורר בתוך העיר, אף על פי כן המשיכה העירייה להיאבק בו ולא הרשתה לו להקים בית כנסת בעיר. בשנת 1784 בוטל מס הכניסה ליהודים לשטרסבורג אך הם נדרשו לשלם 48,000 פאונד על מנת לכסות על הגרעון של העיר, סרף בר שילם את הסכום כולו לבדו.
בין רבבות היהודים שהיגרו מגרמניה הנאצית בשנות ה-30 של המאה ה-20, התיישבו יהודים רבים באלזס, ובעיקר בשטרסבורג, הקרובה לגרמניה. באותן שנים הפכה קהילת שטרסבורג לקהילה גדולה ומשמעותית, בה יצאו מספר עיתונים יהודיים (הן בגרמנית והן בצרפתית). בשנת 1938 נערכו פרעות ביהודי האזור אשר גרמו לפגיעה בחנויות וברכוש יהודי. שטרסבורג הייתה למרכז של הפצת תעמולה אנטישמית שהוברחה אל העיר על ידי חברי המפלגה הנאצית מגרמניה השכנה. בתגובה הקימו חברי תנועות הנוער היהודיות של האזור ועדה שפעלה כנגד הפצת האנטישמיות. באותו הזמן, הוקמו בשטרסבורג ארגוני סיוע לפליטים יהודיים שברחו אל צרפת מגרמניה וממרכז אירופה. לאחר סיפוחן של אלזס ולורן לגרמניה הנאצית ביולי 1940 גורשו יהודי שטרסבורג מהעיר והיא הוכרזה כחופשייה מיהודים ("יודנריין"). כ-1,000 מיהודי שטרסבורג נרצחו על ידי הנאצים במחנות ההשמדה.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלו היהודים לשוב לשטרסבורג, אליהם הצטרפו יהודים רבים מצפון אפריקה בשנות ה-60. רבה הראשי של העיר הרב אברהם דויטש קרא לרב אברהם דוד הורוביץ, לימים אב בית דין בעדה החרדית בירושלים, לשמש כדיין בשטרסבורג, תופעה יוצאת דופן בזמנים אלו, שתרמה רבות לביסוס הקהילה ולהפיכתה למרכז רוחני ותורני בולט בצרפת, עם מוסדות תורניים רבים (ישיבה תיכונית, כולל אברכים, תלמוד תורה, מערכת כשרות ענפה ועוד).
כיום חיים קרוב ל-20,000 יהודים בשטרסבורג (מרביתם מסורתיים, אך רק כשליש שומרי מצוות). מספרית, היא איננה מדורגת בין הקהילות הגדולות ביותר במדינה, אך משקלה מבחינה תורנית ורבנית וגם היותה חלק מערש יהדות צרפת המודרנית - עושים אותה לקהילה חשובה ביהדות צרפת. 60% מתוכם אשכנזים והיתר ספרדים. בכך מתאפיינת הקהילה כאחת היחידות בצרפת בה המסורת האשכנזית תופסת מקום מכריע, ברבנות, במנהג ויש שיאמרו גם באופי, כולל של הקהילות הספרדיות. בשל הכח התורני של הקהילה, גם פעילותה של חסידות חב"ד בעיר, אף כי חשובה, בעיקר בקרב הסטודנטים, איננה תופסת את המקום המכריע לו היא זוכה בשאר הקהילות במדינה.
הקהילה נתפסת כבעלת אופי "מתנגד", בוודאי לעומת האופי הרווח בקהילות הספרדיות בצרפת. תרמו לכך המסורת האשכנזית, פעילות אינטלקטואלית מאוד מושרשת בחוגי הלימוד המקומיים (הן בחוגים המסורתיים והן בחוגים התורניים יותר) ובמידה מסוימת השפעתן של משפחות מבית מדרשו של הרב אליהו אביטבול, אשר ריכז סביבו סטונדטים תועים בתקופת מהומות מאי 1968, וקירבם ליהדות בעלת אופי ליטאי אך פתוח לשפה הפילוסופית והאינלקטואלית. מהן השתלמו בבית מדרשו של הרב גדליה נדל ופתחו כמה בתי מדרש בעיר המושפעים מאופי לימודו והשקפתו (בעיקר במה שמהווה הריכוז היהודי השני בעיר, סביב גינות האורנג'רי והמוסדות האירופיים ).
בעיר יש כיום בתי כנסת ובתי מדרש רבים, בתי ספר, חנויות מכולת ומסעדות וכן מספר קהילות חרדיות. כל אלה יוצרים מרקם חיים פעיל עם נראות רבה (בעיקר ברובע הקונטד, בו קיים ריכוז יהודי בולט). רב העיר משנת 1987 היה הרב רנה (גרשון) גוטמן, יליד צרפת ובוגר ישיבות ליטאיות בישראל ואינטלקטואל מוערך בקרב הקהילה ומחוצה לה. החליף אותו הרב אברהם וייל, יליד העיר ולשעבר רבה של טולוז, בשנת 2017. הרב מרדכי זקבך, כיום מתגורר בעיר מודיעין עילית, מילא את מקומו של אב בת הדין הרב הורוביץ, וכיום משמש במשרת האב"ד הרב מיכאל שמערלא, רב הקהילה היחידה המתפללת בנוסח ספרד-חסידים (מלבד בית חב"ד), "עדת ישראל". קיימת קהילה חרדית ותיקה עוד מלפני השואה, קהילת "עץ חיים", בראשות הרב שמואל עקיבא שלזינגר. עד שנות ה-2000 היא היוותה עדות אחרונה לחיים היהודיים במרכזם הישן, קרוב לתחנת הרכבת העירונית. הקהילה נאלצה להעתיק את מקומה וממוקמת כיום סמוך לבית הכנסת הגדול. בית הכנסת הישן, ששרד את השואה, נהרס עד היסוד. בית הכנסת של קהילת עדת ישראל אף הוא היה ממוקם באזור היהודי הישן, עד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. מאז, לא ניתן למצוא בעיר בתי כנסת מלפני מלחמת העולם השנייה, כי אם מחוץ לעיר, בכפרים ברחבי המחוז.
בעיר פועלת גם קהילה של יהדות רקונסטרוקציוניסטית בראשות בירגיט קליין.
לעיר קיים עירוב, בחלקו טבעי (מפת הערוב), המאפשר לטלטל בשבת. רוב האוכלוסייה הדתית סומכת עליו, אך החוגים החרדיים יותר מחמירים על עצמם ולא מטלטלים בשבת בעיר.
אתרים רבים בעיר מנציחים את יהדות אלזס:
זינוס E10
זינוס E10 (באנגלית: Zenos E10) היא מכונית ספורט מסוג רודסטר המוגדרת כמכונית על מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט הבריטית Zenos Cars אשר יוצרה בין השנים 2015–2016 בבריטניה.
ג'יימס באזבי
ג'יימס באזבי (באנגלית: James Busby; 7 בפברואר 1801 - 15 ביולי 1871) היה הנציג הבריטי הראשון בניו זילנד, מהמעורבים בניסוחו ובחתימתו של הסכם ואיטנגי ונחשב בעיני רבים לאבי תעשיית היין באוסטרליה.
חייו
ג'יימס באזבי, יליד סקוטלנד, היגר ב-1824 עם משפחתו למושבה הבריטית ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה, ובמרץ 1832 התמנה לנציג הראשון מטעם בריטניה בניו זילנד. במסגרת תפקידו עסק באזבי בהגנת האינטרסים הבריטיים בניו זילנד וביישוב סכסוכים בין המאורים למתיישבים האירופאים. ב-1834 בחר באזבי את דגל ניו זילנד בתיאום גורמים קולוניאליים ומאורים.
בשנת 1840 התמנה ויליאם הובסון למושל הכללי של ניו זילנד הראשון, בהמשך אותה שנה כתבו באזבי והובסון את הטיוטה להסכם ואיטנגי, ולאחר שההסכם אושר על ידי כ-40 צ'יפים מאורים חתמו עליו והפיצו אותו בכל ניו זילנד. ההסכם נועד להסדיר את היחסים והמחלוקות בין המאורים והמתיישבים האירופאים בניו זילנד ומהווה את הבסיס ליחסים בין הגזעים בניו זילנד עד היום.
I Left My Heart in San Francisco (שיר)
בשנת 1962 יצא לאור כסינגל של טוני בנט, בהוצאת קולומביה רקורדס, כבי-סייד של "Once Upon a Time". נכלל כסינגל הראשי של אלבום בעל אותו שם, והגיע למקום ה-19 בשיאו בבילבורד הוט 100. בשנת 2018 נשמר במרשם ההקלטות הלאומי של ספריית הקונגרס.
רקע
את השיר הלחינו וכתבו ג'ורג' קורי ודוגלאס קרוס. סביב קו העלילה שלו עומדים שני סופרים, חובבי ספרות ישנה, שחושבים על סן פרנסיסקו לאחר שעברו לניו יורק. על-אף שנכתב במקור ללקלרמה טרנר, שהופיעה עמו מספר פעמים בהדרן, היא מעולם לא הספיקה להקליטו. דרך ראלף שרון, חברם של שני יוצרי השיר, הגיע השיר לבנט. בדצמבר 1961 הופיע לראשונה עם השיר בנוכחותם של ראשי עיריית סן פרנסיסקו ג'רוג' כריסטופר וג'וזף אליוטו.
מורשת
בשנת 2001 דורג "I Left My Heart in San Francisco" במקום ה-23 ברשימת RIAA/NEA של השירים המשמעותיים ביותר מבחינה היסטורית של המאה ה-20. על כתיבת השיר זכה בנט לפסל כבוד בדמותו, לכבוד יום הולדתו ה-90, שהוצב בפתח מלון פיירמונט בסן פרנסיסקו ב-19 באוגוסט 2016. ב-15 במאי 1984 אומץ השיר על ידי העיר סן פרנסיסקו כאחד משני ההמנונים הרשמיים שלה. סן פרנסיסקו ג'איינטס מנגנים את השיר לאחר כל ניצחון באצטדיון הבית שלהם. "I Left My Heart in San Francisco" זכה בפרס גראמי להקלטת השנה ובפרס גראמי להופעה הווקאלית הטובה ביותר לגבר.
The Haunted
The Haunted היא להקת הבי מטאל שוודית שנוסדה בשנת 1996. שניים מחברי הלהקה הם האחים ביולר, יוצאי להקת At the Gates הידועה. ללהקה שישה אלבומים עד היום מתוכם אלבום אחד מהופעה חיה. לרוב, הלהקה משלבת בין דת' מטאל מלודי, לבין גרוב מטאל או ת'ראש מטאל.
The Haunted | 1996-2000
בשנת 1997 הקליטה הלהקה את הדמו שנקרא "Demo97" וב-1998 הלהקה הוציאה לאור את אלבומה הראשון, שנקרא על שם הלהקה The Haunted, כשהייתה חתומה ל-"Earache Records". האלבום זכה לשבחים רבים ממגזינים שונים ואף כונה כאלבום השנה על ידי טררויזר מגזין (Terrorizer Magazine) גם בשל ההופעה הווירטואוזית המוזיקלית של דולוין שפרצה באומץ דרך לחקר הכח של הקול האנושי, והעומק ועוצמה שנותן לקול. ללהקה מוניטין מכובד בפיתוח הת'ראש מטאל השוודי, ואף הת'ראש מטאל הבינלאומי.
The Haunted Made Me Do It | 2000-2003
לאחר שחרורו של האלבום יצאו פיטר דולוין ואדריאן ארלאנדסון את הלהקה ב-1999, אדריאן הצטרף ללהקת Cradle Of Filth. בתור מתופף צירפו הלהקה את פייר מוולר ינסן ואת מרקו ארו כסולן חדש. האלבום השני והחדש, The Haunted Made Me Do It, הלהקה גרמה לי לעשות כך, אשר יצא לאור בשנת 2000 היה יותר מלודי והשתייך יותר לסגנון גות'נבורג (להקות כמו At The Gates ועוד) מאשר האולד-סקול-ת'ראש-מטאל שימש את הלהקה באלבומה הקודם. האלבום כיכב במצעד הרוק של " CMJ Loud Rock Radio Chart ", וזכה בגראמי שוודי על "אלבום הרוק הכבד הטוב ביותר". האלבום יצא לסיבוב הופעות באירופה עם Entombed, Nile, The Crown ו-In Flames. הלהקה השתתפה בכמה פסטיבלים גדולים כמו "2000 Decibel", ""Hultsfred, "Graspop" ו-"Wacken Open Air". כתוצאה מכל ההופעות, הלהקה הוציאה את אלבום הלייב היחידי שלה עד כה – "Live Rounds In Tokyo". לא היה נראה כי משהו יכול לעצור את הלהקה, עד אוגוסט 2001, כשהגיטריסט וכותב השירים, אנדרס ביולר עזב את הלהקה והוחלף זמנית בידי מרקוס סאנסון מלהקת "The Crown" לסיבוב ההופעות של הלהקה, בתזמון מושלם כמובן להקליט אלבום שלישי.
One Kill Wonder | 2003 – 2004
האלבום הבא שוחרר פברואר 2003 ונקרא "One Kill Wonder", פלא של הריגה אחת. הלהקה שברה את השיא של עצמה בכך שמוקמו כמספר אחד ברשימה של " CMJ Loud Rock Radio Chart " לאחר חמישה שבועות בלבד. מה שהביא אותם בין ה25 הכי חשובות בסצנת המטאל. האלבום הוביל ברוב מצעדי אלבומי הרוק והמטאל בכל רחבי העולם וסיבוב הופעות נוסף נקבע להם לאוסטרליה, צפון אפריקה, בפעם השנייה ביפן ושוב בגרמניה. ולאחר עוד סיבוב הופעות בסקנדינביה, צפון אמריקה, ארצות הברית ואירופה בסתיו 2003. מרקו ארו עזב אותם והשאיר אותם בהלם מוחלט, אך נתן להם הדבר נתן להם הזדמנות לחבור שוב אל פיטר דולוין.
rEVOLVEr | 2004-2006
ריבולבר היה האלבום הראשון שבו פיטר חזר אליהם נקרא ריבולבר, אקדח, או במשמעות אחר תוהה, הוגה, מהרהר. האלבום החדש יצא לאור באוקטובר 2004 ונקרא כך כסמל למה שהלהקה עברה וניגנה עד עכשיו. האלבום זכה בכמות הוגנת של תמיכה מצד המעריצים וציונים לשבח, והלהקה יצאה להרבה סיבובי הופעות בתגובה לכך, והשתתפו גם בבמה שנייה ב"אוזזפסט" [ozzfest], פסטיבל המטאל הידוע. ב-2005 הופיעה עם הלהקה שוב מרקו ארו אך רק כזמר אורח בסטוקהולם, שוודיה.
The Dead Eye | 2006
האלבום The Dead Eye, יצא ב-30 באוקטובר 2006 באירופה ובינתיים היה להצלחה רבה, שמראה את הצד האחר ביכולות של דולוין ובטכניקה המרהיבה של חברי הלהקה בכליהם. האלבום יצא באמריקה ב-31 באוקטובר. לאחר שהאלבום הצליח כל כך הלהקה יצאה לסיבוב הופעות יחד עם Dark Tranquility, Into Eternity ו – Scar Symmetry ברחבי צפון אמריקה. הסיבוב הופעות האחרון שלהם היה ב "cursed earth" עם להקות כגון Wolf Municipal Waste ו Lyzanxia. ומאז עשו הפסקה וחזרו לנגן בהופעות קטנות וברוסיה.
Versus | 2008
בספטמבר 2008 שחררה הלהקה את אלבומה השישי, שהתאפיין בחזרה מסוימת לצליל האגרסיבי יותר של הלהקה לפני The Dead Eye.
השפעות וסגנון מוזיקלי
ללהקת the haunted השפעות רבות כמו הסגנון של חלוצי הת'ראש מטאל כמו Metallica ו forbidden, אך עם זאת גם ת'ראש מלוס אנג'לס בהשפעת הלהקות Slayer או Dark Angel יחד עם הדת' מטאל המקומית הידועה Dark Tranquility. ישנן גם השפעות קלות מהארדקור פאנק שבהן אפשר להבחין בשירתו של פיטר דולוין.
בין האלבום The Dead Eye לריבולבר ישנם שינויים לא מעטים. האלבום The Dead Eye מהווה גישה יותר כבדה ומלודית, איטית ומדוכאת למה שהציגו בפנינו חברי הלהקה באלבומם הקודם ריבלובר. כמו כן, גם הליריקה של פיטר נהיית אחרת, יותר מדוכאת ואפלה יותר מתוך האמונה העיוורת והצינית שלו.
DVD
Caught on Tape | 2002
קליפים
Bury your dead מה-דיוידי (2002)
די.או.אי (2003)
All Against All בוים על ידי רוג'ר ג'ונסון (2004)
No Compromise בוים על ידי רוג'ר ג'ונסון (2005)
The Flood בוים על ידי רוג'ר ג'ונסון (2006)
The Drowning בוים על ידי אנדרס ביולר (2007)
חברי הלהקה
ללהקה כיום יש חמישה חברים ושלושה חברים לשעבר.
חברים נוכחים
מרקו ארו – שירה (1999-2003, 2013-היום)
אולה אנגלנד – גיטרה (2013-היום)
פטריק ינסן – גיטרה (1996-היום)
ג'ונאס ביולר – בס (1996-היום)
אדריאן ארנלדסון – תופים (1996-1999, 2013-היום)
חברים לשעבר
פיטר דולווינג – שירה (1996-1998, 2003–2012)
ג'ון זווטסלוט – גיטרה (1996)
אנדרס ביולר – גיטרה (1996-2001, 2002-2012)
ריקי רקלס
ריקי רקלס (Rikki Reckless) הוא שם הבמה של אסף עינב, סולן הארד רוק וגלאם מטאל ישראלי, אשר החל את פעילותו כאשר הקים את להקת קרוספייר בשנת 2000, יחד עם הגיטריסט ג'סי בולט במטרה להחיות את סגנון הרוק האמריקני של שנות ה-80.
הלהקה הוציאה מספר סינגלים ואלבום בכורה בשם "Dirty Games", בחברת "Perris Records". בשנת 2011 הצטרף רקלס כסולן ללהקת לאוד נ' קליר (LOUD n' CLEAR), עימה הקליט את האלבום "Playing With Thunder" אשר ראה אור בשנת 2012.
פעילות
רקלס הקליט עם להקת קרוספייר 3 סינגלים ואלבום, בהם השתתף ככותב (לצד ג'סי בולט) וכזמר המבצע שירה ראשית יחד עם קולות רקע. אחד מהסינגלים הכיל מחרוזת שבוצעה על ידי הלהקה בקדם-האירוויזיון 2005, שם שר לצד יזהר כהן את "עולה עולה" ו-"אבניבי" בגרסאות רוק כבד. בנוסף, החל רקלס לעבוד עם הלהקה על חומר לאלבום השני, אולם שירים אלו הגיעו רק לשלב החזרות והקלטות ה-דמו, משום שבשנת 2008 פרש מן הלהקה. בשנת 2011 שב לפעול בז'אנר כסולן להקת לאוד נ' קליר, אשר בעבר הופיעה על במות לצד קרוספייר, בין היתר כאשר היו השתיים להקות החימום בהופעותיו של פול דיאנו (סולן להקת Iron Maiden לשעבר) ברחבי ישראל בשנת 2004. בשנת 2012 הקליט שירה וקולות ליווי באלבום "Playing With Thunder", ונטל חלק פעיל בעיבודים המוזיקליים. האלבום זכה לביקורות משבחות ובימים אלו נמצאת הלהקה במגעים עם מספר חברות תקליטים והפצה בעולם.
הופעות
ריקי רקלס וקרוספייר ביצעו מספר רב של הופעות ברחבי ישראל במשך השנים, כאשר מרביתן היו הופעות בהן ביצעה הלהקה חומר מקורי, וחלקן מופעי מחווה ללהקות רובים ושושנים ובון ג'ובי. רקלס גם שר בפסטיבל מטאליסט 2005, שם חיממו קרוספייר את מגאדת' ו-Destruction, והשתתף במספר מופעי-מחווה כזמר אורח, כגון המחווה לאינגווי מלמסטין והמחווה לאיירון מיידן ומטאליקה. בנוסף, ביצע מופעים שלמים כזמר בלהקת מחווה ללהקת לד זפלין. בתקופה מסוימת הופיע רקלס עם לאוד נ' קליר בתפקיד הגיטריסט, כאשר סולן הלהקה היה לב קרז'נר. לאוד נ' קליר, להקתו של רקלס, מתכוננת לצאת למסע הופעות במהלך 2013 לקידום האלבום.
בלצ'וג
בלצ'וג (ברוסית: Балчуг) הוא אי במרכז מוסקבה, בין נהר מוסקבה לבין נחל הנהר הישן שלו, שהפך לתעלת וודואטווודני ב-1786.
כמו איים אחרים על נהר מוסקבה, אין לו שם רשמי; אלא לכל שכונה באי יש שם משלה. בלצ'וג מתייחס לרחוב בלצ'וג, אשר חוצה את מרכז האי במקביל ל"גשר מוסקבורצקי הגדול", ושלושה רחובות העיר סביבו. האי מייצג חלק מרכזי של אזור זאמוסקבורצ'יה ההיסטורי. האי ממוקם בראיונים זאמוסקבורצ'יה ויאקימנקה.
על האי שכן בעבר מפעל השוקולד אוקטובר האדום וכיום שוכנים בו בתי ספר לעיצוב, אדריכלות ואומנות כגון: "מכון סטרלקה לתקשורת, אדריכלות ועיצוב". בצידו השני מצוי בית המוזיקה הבינלאומי של מוסקבה.
Crybaby
Crybaby (בעברית: תבכה מותק) הוא סינגל של הזמרת מריה קארי בשיתוף הראפר סנופ דוג מתוך אלבומה התשיעי Rainbow. השיר יצא כסינגל הרביעי מהאלבום ב-18 ביולי 2000 על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס ביחד עם השיר "" (למעט מדינות בודדות בהם השירים יצאו בנפרד).
השיר הגיע למקום הרביעי בקנדה הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קארי וסנופ דוג ובוים על ידי קארי ודאמיזה. הוא מסמפל את השיר "Piece of My Love" של להקת גאי, ולכן גם הכותבים של השיר הזה קיבלו קרדיט על הכתיבה בשיר. מבחינה לירית מדבר השיר על קושי לישון בלילה ונדודי שינה בשל ערעורים על מערכות יחסים.
על מנת לקדם את השיר ביצעה אותו קארי במהלך סיבוב ההופעות "Rainbow World Tour".
הצלחה
באותה תקופה הייתה קארי בסכסוך עם חברת התקליטים הראשית שלה סוני מיוזיק, ולכן היא האמינה כי סוני מיוזיק בכוונה מונעים את קידום השיר כדי לפגוע בה. בשל כך השיר לא זכה להצלחה בעולם. בארצות הברית השיר תחילה לא נכנס למצעד הרשמי של המדינה מכיוון ששוחרר כבי-סייד של השיר "" והחוקים של המצעד אז לא אפשרו דירוג של שירים שיצאו בפורמט כזה.
לבסוף בוטל החוק, והשיר הצליח להיכנס למקום ה-28 במצעד. בקנדה השיר זכה להצלחה, כאשר הגיע למקום ה-4, אך היה למדינה היחידה בה השיר דורג מלבד ארצות הברית.
וידאו קליפ
בווידאו קליפ של השיר נראית מריה קארי כשהיא מנסה לישון בלילה אך ללא הצלחה וברגע השיא של הקליפ היא מאבדת את עשתונותיה ומשליכה דברים. גם סנופ דוג דוג מופיע בקליפ.
אליזבת ברגנר
אליזבת בֶּרְגְנֶר (Elisabeth Bergner; 22 באוגוסט 1897 – 12 במאי 1986) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע אוסטרית, יהודייה ילידת גליציה. היגרה לבריטניה בעקבות הכיבוש הנאצי. היא הייתה מהמרשימות שבשחקניות התיאטרון והקולנוע באוסטריה, בשווייץ ובגרמניה, לאחר מכן השתתפה בסרטים רבים בבריטניה ובארצות הברית כשחקנית וכבמאית.
ילדותה, לימודיה ותחילת דרכה האמנותית
אליזבת ברגנר נולדה בשם אליזבט אטל (Elisabeth Ettel) בעיירה דרוהוביץ' שבגליציה המזרחית, אז בחלק האוסטרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית, הבת האמצעית משלושת ילדיהם של אמיל (שמלקה יהודה) אטל, סוחר. ואשתו אנה-רוזה לבית וַאגנֶר. הוריה היו יהודים לא דתיים. זמן קצר אחרי לידתה עברה המשפחה לבירה, וינה ושינתה את שמה ל"ברגנר".
החל משנת 1911 למדה בבית ספר פרטי, וכבר בשנת 1913, כשהייתה בת 15, נרשמה לאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הבמה בעיר. בשנות נעוריה הכירה את הסטודנט לרפואה יעקב מורנו לוי (לימים מייסד הפסיכודרמה, יעקב לוי מורנו), שנתן לה שיעורים פרטיים ועודד אותה ללמוד את אמנות המשחק. בתיווך חבר בשם תומאס שראמק, הכירה אליזבת את המשורר הצעיר אלברט אהרנשטיין וניהלה עִמו רומן סוער, מלא תהפוכות. הוא כתב לה שירים, היא הבטיחה ללדת לו ילד, ואחר כך שמרה מרחק ממנו. עם זאת, קשר הידידות וההתכתבות אתו החזיק מעמד במשך עשרות שנים. הוא עזר לה לקבל את החוזה הראשון בתיאטרון באינסברוק, שעל בימתו שיחקה ברגנר לראשונה, באוקטובר 1915.
כבר בסוף אותה השנה קיבלה את התפקיד נורה ב"בית הבובות" מאת איבסן. בשנת 1916 התקבלה לעבודה בתיאטרון העירוני (Stadttheater) היוקרתי של ציריך שבשווייץ, בניהולו של אלפרד רֶנקֶר (Rencker). גם שם קיבלה השחקנית הצעירה תפקידים ראשיים כמו אנכן במחזה "נעורים" (Jugend) מאת מקס האלבר ואופליה במחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר בהפקת מנהל התיאטרון, עם השחקן המפורסם אלכסנדר מויסי (Moissi) בתפקיד המלט. מויסי התאהב בה, אך ברגנר לא נמשכה אליו. בציריך חבְרה ברגנר גם לקבוצת אמני הדאדא ולחוגים ספרותיים שבהם פגשה את הסופר פרנץ וֶרְפֶל ואת המחזאי פרנק ודקינד והתיידדה עם המשוררת אלזה לסקר-שילר.
פסגת אמנותה כשחקנית תיאטרון בברלין
סוף מלחמת העולם הראשונה מצא אותה באוסטריה, מתלהבת מהזעזועים החברתיים. היא הצטרפה למפלגה הקומוניסטית האוסטרית ובימי שלטון המועצות של בלה קון בהונגריה שימשה כבלדרית בין המפקדה הקומוניסטית ההונגרית ובין המנהיגים שישבו בווינה. שיחקה באוסטריה את התפקיד של העלמה יוליה במחזה של סטרינדברג ותפקיד של גבר צעיר יהודי (מוריץ שארף) במחזה של ארנולד צווייג Die Sendung Semaels ("השליחות של סמאל"). הופיעה בהמשך על במות בווינה, מינכן וברלין. בווינה עבדה זמן-מה כמודל בסטודיו של הפסל וילהלם לֵהמברוּק (Lehmbruck), שבתורו נשבה בקסמיה (היה חולה דיכאון, הוא איבד את עצמו לדעת ב-25 במרץ 1919). בשנת 1920 הביא אותה אוטו פאלקנברג (Falckenberg) למינכן. שם קטפה שבחים רבים על משחקה במחזה של הופמנסטאל Der Schwierige ("אדם קשה").
כוכבת תיאטרון וקולנוע; נדודים בבריטניה, ארצות הברית ובחזרה
החל משנת 1924 שיתפה פעולה עם במאי הקולנוע היהודי פאול צינר (Czinner; 1890–1972), שהיה לבן זוגה. בעקבות עליית הנאצים לשלטון בראשית שנת 1933 נאלצו היא ובעלה, בגלל מוצאם היהודי, לברוח: קודם נמלטו לווינה ואחר כך ללונדון, שם נישאו. ברגנר עברה ללא בעיות את המעבר מראינוע לקולנוע, והצטרכה להסתגל גם למעבר מהשפה הגרמנית לאנגלית, אמנם עם מבטא גרמני בולט.
כבר בשנת 1934 כיכבה בתפקיד יקטרינה הגדולה בסרט של בעלה Catherine the Great, שנאסר להקרנה בגרמניה. תפקיד כגמה ג'ונס בסרט Escape Me Never ("Verlass mich niemals wieder") זיכה אותה במועמדות ראשונה לפרס אוסקר בשנת 1935.
מאנגליה נהגה לשלוח סכומים גדולים של כסף לקרוביה וידידיה הנזקקים, בהם המשורר אלברט אהרנשטיין, שלא הצליח להתפרנס ונשאר כל הזמן תלוי בה מבחינה כלכלית. באפריל 1934 ובאביב 1937 ביקרה עם בעלה בארץ ישראל אולם לא הזכירה את ביקורים אלה בזיכרונותיה. ב-1937 אף ציין העיתון "דבר" שהופיע בתל אביב כי רכשה וחווה עעם גינה וכרם שנועדה לשמש לאירוח אמנים מחו"ל.
בשנת 1940 היגרו בני הזוג לארצות הברית וניסו את מזלם בהוליווד. אולם סרטם Paris Calling ("טלפון מפריז"; 1941) לא זכה בהצלחה המצופה. לאחריו שבה ברגנר אל במות התיאטרון ועבדה עד סוף מלחמת העולם השנייה בתיאטרון הגולים הגרמנים "Players from Abroad " בניו יורק.
אחרי המלחמה
בשנת 1946 שיחקה בתפקיד הדוכסית מאמאלפי במחזה בעל אותו השם מאת ג'ון ובסטר. בחורף 1949 הגיעה לסיור במדינת ישראל הצעירה לפי השמנת תיארטון האוהל. הייתה אמורה להישאר שבועיים לצורך שבעה ערבי הקראה פומבית אולם לבסוף שהייתה נמשכה שלושה חודשים, שבהם הופיעה 70 פעמים בכל רחבי הארץ. היא תרמה את הכנסותיה מחלק מהמופעים למטרות צדקה, לרבות בניית מוסדות לילדים מהגרים ולשיקום חיילים נכים. אפילו שיחקה בפני חיילים פצועים ונכים. על אף מחסומי השפה הצליחה להרשים אותם באישיותה ובאמנותה. בשנת 1950 חזרה לאנגליה. ב-1954 ביקרה בגרמניה המערבית, וחזרה לשחק בה בהצלחה בתיאטרון ובקולנוע. היא זכתה להצלחה גדולה במיוחד כששיחקה במחזה של ג'רום קילטי (Kilty) "שקרן יקר" (בגרמנית: Geliebter Lügner), שהתבסס על חילופי המכתבים בין ג'ורג' ברנרד שו ובין השחקנית פטריק קמפבל (Mrs. Patrick Campbell).
בגרנר ביקרה גם בישראל עם ערבי קריאה בתנ"ך באנגלית, גרמנית ועברית. אחרי שנת 1961 שבה גם למסכי הקולנוע. בשנת 1973 כיכבה בסרט "הולך הרגל" (Der Fußgänger) בבימוי של מקסימיליאן של האוסטרי, לצדם של פגי אשקרופט, קתה האק (Haack), ליל דאגובר (Dagover) ופרנסואז רוזה (Rosay). הסרט היה מועמד לאוסקר וזכה בגלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 1974.