cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמק איילון
במדינת ישראל
בעמק נערכו קרבות רבים בין כוחות צה"ל וחילות הלגיון הירדני בעיקר על הרכס לטרון בשל שליטתו על הדרך לירושלים. במלחמת העצמאות לא נכבש לטרון והיה ללשון ירדנית מוקפת בשלושה עברים בשטח ישראלי. חלקים נכבדים מעמק איילון היו לשטח הפקר בין ישראל וממלכת ירדן. מספר שנים לאחר המלחמה החלו חקלאים ירדנים לעבד חלקות אדמה קטנות בתוך העמק. עם הזמן התרחב היקף השטח המעובד על ידי הירדנים וישראל נכנסה מהצד הדרום מערבי עם כלים חקלאיים כבדים לעבד שטחים בצד שלה, אירוע זה קיבל את השם "מלחמת הטרקטורים". מנזר השתקנים החכיר את אדמותיו לקיבוץ נחשון לעיבוד.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את העמק מידי הירדנים וסיפחה אותו לשטחה. לאחר מלחמת ששת-הימים הורחב עיבוד שטחי העמק בידי היישובים הישראליים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הפכה תחנת המשטרה בלטרון לאתר הנצחה של חיל השריון ולמוזיאון בעל אוסף גדול ומרשים של טנקים ורק"ם בשם "יד לשריון". כמו כן, חוברו כבישי העמק לכביש 1 שמחבר בין תל אביב לירושלים.
ויקוניה
ויקוניה (שם מדעי: Vicugna) הוא סוג גמליים דרום-אמריקאים קטנים החיים באזורי ההרים של האנדים. האלפקה בויתה ומשמשת כבהמת משא ולעיתים גם למאכל.
מינים
הסוג כולל שני מינים:
אוגוסט זנדר
במקביל לעבודתו כצלם מסחרי, עמל זנדר מרבית חייו על יצירת פרויקט צילום גדול, "אנשי המאה ה-20", בו התכוון למפות את החברה הגרמנית באמצעות מיון של כ-600 דיוקנאות לפי קטגוריות חברתיות, תעסוקתיות ומעמדיות. חלק מהפרויקט יצא לאור בשנת 1929 בשם "פני זמננו" (Antlitz der Zeit), אך לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוחרם הספר ועותקיו הושמדו. זנדר המשיך לעבוד על הפרויקט, אך לא זכה לממש ולהוציא אותו לאור. רבים מהנגטיבים שצילם הושמדו בשרפה ב-1946. על סמך מכתבים, סקיצות, רישומים על הדפסים וכדומה, שוחזר האפוס של זנדר, וב-2002 יצאו לאור שבעה כרכים מתוך ארכיב תצלומיו, הכוללים כ-650 פורטרטים, שסווגו לקטגוריות ולתת קטגוריות תוך נאמנות מרבית לתכנונו המקורי. צילומיו היו פורצי דרך וזכו להתייחסות בכתביהם של: ולטר בנימין, גולו מאן, אלפרד דבלין ואחרים.
ביוגרפיה
אוגוסט זנדר נולד ב-17 בנובמבר 1876, בהרדורף, גרמניה, אזור הררי בקרבת קלן שהיה אזור חקלאי בעל מפעלי תעשייה קטנים ומכרות פחם. זנדר היה הילד הרביעי מבין שבעה ילדים, למשפחה בעלת אורח חיים צנוע. בתקופת התבגרותו עדיין לא הגיעה לאזור מגוריו המהפכה התעשייתית, אנשי העמל התגאו בעבודתם ולא חשו תסכול, עובדה שעמדה בבסיס תפיסת עולמו הסוציאליסטית של זנדר.
אביו, אוגוסט זנדר האב (1846–1906), היה נגר במכרות הפחם, והיה, בנוסף, בעליה של חווה ובעל נכסים, שעסק בזמנו הפנוי בציור. אמו, יוסטין זנדר (1845–1919), הייתה בת למשפחת יונג. זנדר עצמו החל לעבוד במכרות מגיל 14 ושם התוודע לראשונה לצילום: צלם מהעיר זיגן הוזמן להנציח את אתר המכרות, וזנדר עזר לו לשאת את הציוד הכבד. "כשהורשיתי להציץ הוקסמתי מהתמונה שראיתי, קטנה וצבעונית, אף שהייתה הפוכה", אמר על הפעם הראשונה שבה הביט מבעד לעדשתה של מצלמת מפוח. ב-1909 גויס זנדר לצבא, עזב את מקום מגוריו ואת עבודתו, אך שימש בעת שירותו כעוזר צלם. עבד אצל הצלם גיאורג יונג בעיר טריר, ומשם נדד בין הערים ברלין, מאגדבורג, האלה, דרזדן, לייפציג ומקומות אחרים, בהם עבד בסטודיות שונים כחלק מהכשרתו כצלם. נכח, ככל הנראה כשומע חופשי, באקדמיה הלאומית לאמנות או באקדמיית דרזדן לאמנויות שימושיות. לאחר מכן החל זנדר לעבוד במכון גריף לצילום, סטודיו צילום בלינץ, וב-1902 קיבל עליו את ניהולו. עבודתו הצילומית התאפיינה ברמה טכנית גבוהה, וכללה מגוון רחב של נושאים, מתצלומי אדריכלות, ונוף, ועד לתצלומי תעשייה וטבע דומם. במהלך שהותו בלינץ נישא עם אנה שייטנמאכר, בתו של שופט מקומי, ונולדים בניו אריך (1907) וגונתר (1907). בשנת 1910 עברו בני הזוג לקלן, וב-1911 נולדו להם התאומים זיגריד והלמוט, אך הבן נפטר ורק הבת שרדה. בתצלום "אשתי בשמחה ובעצב", שהקדיש זנדר לרעייתו, מצולמת האשה אוחזת בשני התינוקות, הבריאה והחולה.
זנדר הקים סטודיו ברחוב דורנר 201 בשכונת לינדנטל בקלן, והחל לצלם פורטרטים בהרי ווסטרוולד, עליהם החל לגבש את רעיונותיו שיפותחו בפרויקט "אנשי המאה ה-20". רבים מפורטרטים אלו יכונסו בעתיד בתיקיית ה"ארכיטיפים" שנועדה לפתוח את הפרויקט. בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויס זנדר לצבא, ולא שב לביתו עד לסופה. בעת העדרו ניהלה רעייתו, אנה זנדר, את הסטודיו.
בשנת 1929, בהיותו בן 38, פרסם זנדר את ספרו "פני זמננו: 60 תצלומים של גרמנים" (Antlitz der Zeit: 60 Fotos Deutscher Menschen, הוצאת Transmare Verlag. עם הקדמה מאת אלפרד דבלין), שזכה להצלחה גדולה, ובו 60 דיוקנאות. הספר נערך כתצוגה מקדימה לעבודה הסופית, עם שרטוט בסיסי של החלוקה לתיקיות ותתי-התיקיות, שיעמדו בבסיס האפוס "אנשי המאה ה-20". באמצעות רגישות הצלם שיקפו התצלומים את המשבר המדיני בו הייתה שרויה גרמניה באותה עת. בשנת 1931 העלה זנדר, בהזמנת רשות השידור המערב גרמנית, סדרת הרצאות רדיו בנושא "מהותו והתפתחותו של הצילום". בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נשפט, מורשע ונשלח לעשר שנות מאסר בנו, אריך, שהיה סטודנט למדעי הרוח וחבר במפלגת הפועלים הסוציאליסטית (SAP). באותה תקופה הוחרם הספר "פני זמננו" על ידי הנאצים, וכל העותקים שלא נמכרו הושמדו. בנוסף לעבודתו בבית החולים של הכלא, קיבל אריך, בנו של זנדר, משימה לצלם פורטרטים של אסירים עבור בית הכלא, למטרת תיעוד. הוא הצליח להבריח נגטיבים והדפסים של האנשים שצילם להוריו, בבקשה שישלחו הדפסים לקרוביהם של חבריו הכלואים. אוגוסט זנדר השתמש בתצלומים אלו להרחבת הפרויקט של "אנשי המאה ה-20", ויצר עבורם תת-תיקייה חדשה: "אסירים פוליטיים", בתיקייה השישית, "העיר". אחת מתמונות האסירים הפוליטיים מראה את אריך בתאו (תמונה מספר VI/44a/1 במהדורה המלאה של 2002). זנדר כתב בגאווה, לאחר המלחמה, שחברו לתא של אריך סיפר לו שבנו התכוון להמשיך את הפרויקט של אביו.
זנדר המשיך לעבוד כצלם מסחרי בשנות המלחמה, וקיבל הזמנות רבות לתצלומי תעשייה. הוא צילם גם נופים ואדריכלות, צמחים ופרטים כגון ידיים. זנדר המשיך לצלם גם פורטרטים, בהם של קצינים וחיילים נאצים, שחלקם מצא את דרכו לתיקיות "אנשי המאה ה-20", לתת-תיקייה חדשה שיצר עבורם בתיקיית ה"מעמדות ומקצועות", תחת השם: "הנציונל-סוציאליסט". עם התקדמות המלחמה החליטה רעייתו שעליהם לעזוב את קלן, ובני הזוג עברו ב-1942 לכפר קובהאוזן שברה ווסטרוואלד.
ב-23 במרץ 1944 מת אריך, בנו של אוגוסט זנדר, בכלא זיגבורג, כתוצאה מנקב בתוספתן שלא טופל. אחת התמונות שצילם זנדר לתיקייה האחרונה של הפרויקט הגדול "אנשי המאה ה-20" היא תצלום מסכת המוות של אריך, שהזמין מהפסל הנס שומיטץ (תמונה מספר VII/45/16 במהדורה המלאה של 2002). הסטודיו של זנדר בקלן נהרס בהפצצה, אך הוא הצליח להציל חלק ניכר מהארכיון שלו ולהעבירו לווסטרוואלד. בתנאים קשים הקים סטודיו חדש וחזר לצלם. בין 25,000 ל-30,000 נגטיבים שנותרו במרתף דירתו בקלן נהרסו בשרפה שפרצה במקום בינואר 1946.
בשנת 1951 הציג זנדר בתערוכת צילום "פוטוקינה" השנייה. הוא נפגש עם אוצר המחלקה לצילום במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, אדוארד סטייכן, שכעבור כמה שנים בחר בכמה מתצלומיו לתערוכה הנודדת, "משפחת האדם". ב-1955 קיבל אזרחות כבוד מעיר הולדתו, הרדורף.
בשנת 1957 נפטרה אנה, רעייתו של זנדר.
ב-20 באפריל 1964 נפטר אוגוסט זנדר בקלן, בעקבות שבץ מוחי.
עבודתו כצלם
את תצלומיו הראשונים צילם זנדר במצלמת-פלטות שרכש בעזרת דודו. הם הסבו לו נחת - אבל לא לסביבתו; הקמטים על פני המצולמים שלו נתפסו כמכוערים, ותצלומיו נתפסו כחובבניים כיוון שלא טופלו או רוטשו בדומה לאלה של צלמים אחרים שלכדו תחת עדשתם אנשים "קפואים" למדי ומאחוריהם רקעים רומנטיים מצוירים. מלבד זאת ציוד הצילום שהשתמש בו היה של מצלמת פורמט גדול בעלת פלטות זכוכית אשר שימשו כנגטיבים, דבר שהשהה את מהלך החשיפה לכדי כמה שניות והקשה מעט על המצולם. בשלב מאוחר יותר שיפר זנדר את סגנון צילומיו על ידי אימוץ אלמנטים מסגנון הצילום הפיקטוראלי באותה עת - סגנון צילום יפה המיטיב עם המצולם ו"מאייר" את רקע הסביבה כבציור פורטרט סיפורי.
עבודתו של זנדר כצלם פורטרטים מסבה עצמה לצילום אמנותי על ידי יצירת צילום הבוחן את הסביבה מתוך הקונוונציות שלה עצמה. הצילום עבורו נבע מתוך המניעים השמרניים ומסורתיים של התחום. זנדר לא פעל מתוך עריכת ניסויים חברתיים ואף לא מיהר להחליף את ציוד הצילום שלו לציוד בעל טכנולוגיה מתקדמת יותר.
הסגנון הצילומי שאימץ לעצמו פעל מצד אחד כהמשכה של הגישה האתנוגרפית המאפיינת את הצילום של סוף המאה ה-19. מצד שני ניתן לראות בו את מבשרה של ה"ראייה החדשה" - ראיה בה מה שמוצג אינו תואם את אב הטיפוס הגרמני הקלאסי או אינו מחמיא לו בפרט. בסטודיו שלו בלינץ צולמו בעיקר "מכובדי לינץ'". לקוחותיו של זנדר הגיעו לצילום דיוקן בסטודיו מכל שכבות האוכלוסייה ואכן צילומיו של זנדר מוכיחים שאין כל ניסיון ל"רטש" או לייפות את ניסיון החיים שניכר על פניהם של מצולמיו. בהקשר זה טען זנדר כי הוא אינו אחראי למראה מצולמיו לטובה ולרעה, מה ש"אתה רואה זו המציאות, הבבואה שלך".
תצלומי הסטודיו שלו יצאו כנגד השימוש בציור ארכיטקטוני או תיאור נוף. זנדר הצהיר בחורף 1927 :"אין דבר שאני שונא יותר מתצלומים מסוכרים עם טריקים, פוזות ואפקטים". לרקעים אלו אין כל קשר למצולמים, טען, ואינם מבחינים בדקויות חברתיות כמו מעמד ומקצוע וניואנסים אישיותיים.
חידוש סגנוני נוסף התמקד בצילומי "אלבומי משפחה", שהיו אופנתיים מתחילת המאה העשרים. אלבומים אלו תיעדו אירועים כלידה, נישואין, מוות, עבודה ומשחק. האלבום המשפחתי אותו יצר זנדר אינו מושתת על ערכים סנטימנטליים של האנושות אלה כהתייחסות עניינית / מחקרית על אודות המבנה החברתי של האנושות. הדיוקנאות של זנדר משדרים מודעות חיה אל המצלמה, תנוחות המצולמים ייצוגיות ומשקפות ריבוד חברתי. הצילום מכיל אינפורמציה כגון: שנה, מקצוע, מקום מגורים של כל מצולם ובכך יוצר את הצילום הקטגורי המאפיין את כלל עבודותיו של אוגוסט זנדר.
צילומיו של זנדר מהווים מסמך היסטורי אותנטי של החברה הגרמנית לאורך תקופה ארוכה. בספר צילומים שהוציא לאור זנדר ב-1929 בשם: "פני הזמן" ("The face of time") הוצגו מגוון טיפוסים אשר שיקפו את המצב החברתי-כלכלי הרעוע שהיה באותה עת בגרמניה. מבין תצלומים אלו, התצלום "המובטל" הוא הנגטיב היחידי ששרד שרפה שהתרחשה בסטודיו של זנדר בעת מלחמת העולם השנייה.
הדמויות בתצלומים אלו מתוארות תוך הדגשת המעמד החברתי שלהן על ידי שימוש במחוות ופריטי לבוש שונים. יחד עם זאת, בתצלום כגון "איכרים צעירים, וסטפאליה" ("Young Farmers, Westerwald", 1914), בו נראים נערים, חקלאים לבושים בהידור בדרכם לצפות בהצגת תיאטרון. ניתן לחוש על ידי התבוננות בהבעת פניו של המצולמים במחוות ומאוים פנימיים המסמנים זהות שאינה תמיד משתלבת עם המציאות החיצונית. הבדיה אינה מתעתעת היא צפה על פני השטח.
למרות הצד המסחרי והפוליטי שבעבודתו, מעידים התצלומים על ניסיון לאובייקטיביות ולהתמקדות ב"אמת" ובאובייקטיביות. מעמדו בקרב הוגי הדעות כוולטר בנימין התבסס כצלם היוצר מעין מדריך או "אינדקס" חזותי של האדם ושל הבעות פניו ותחושותיו, המחדד את יכולת ההתבוננות והחקירה הפיזיונומית של האדם. תצלומיו של זנדר אינם מנסים להחמיא למצולמים ואף אינם מנסה לחשוף את זהותם המלאה או את הווייתם, למעט תוספת הטקסט האינפורמטיבית בתחתית הצילום. תוספת זו מבליטה את מורכבות פיענוח הזהות האמיתית של האדם.
כופח
כופח הוא מתקן קטן לאפייה ובישול מזמן התנאים. במקורות התנאיים מתואר המתקן כמשמש לחלופין לבישול או לאפייה, ניתן להניח עליו או בתוכו קדירה, ולאפות בו מין מאפה – "מאפה כופח". המתקן עשוי חרס, והוא בעל פתח – "עין של כופח". ממיעוט המקורות המתייחסים לכופח, ומסדר הופעתו במקורות, נראה שהיה משני בחשיבותו לכירה ולתנור, אולם חשוב יותר ממתקני האפייה 'רעפים' ו'יורות הערבים'.
אוגוסט זנדר
אזרחי המאה העשרים
עד לאמצע המאה ה-19, אזור הזיגן (siegen) אשר בחבל וסטפאליה (Westfalen) בדרום גרמניה היה אזור עצמאי וקהילתי בו יוצר ברזל, המשאב האיכותי ביותר באותה העת בעולם. על ידי אגודה שיתופית של משפחות האזור שניהלו ושלטו בעצמם בכל העסקים התעשייתיים שלהם ללא כל חוק חיצוני. חברות גדולות החלו לרכוש אדמות וזכויות ממשפחות מקומיות כך הקהילה התעשרה והתבססה. זנדר שגדל ועבד מספר שנים במכרות צילם את אנשי האזור בתחילת המאה העשרים כאינדיבידואלים, לעיתים בזוגות ולרוב כיחידים. דיוקנאות של גברים ונשים בעלי אופי ציורי המכוון להחמיא ולפאר את המצולם אשר לרוב נמנה עם מעמד הביניים ומעלה. צלמים נוספים שפעלו באותה תקופה בסגנון הצילום הזה: רודולף דירקופ (Rudolf Dührkoop), גרמני, וגרטרוד קסביר, צלמת אמריקאית שפעלה בניו יורק.
כופח
זיהוי
כבר בזמן האמוראים זהות הכופח הייתה עמומה, ובתלמוד ביארו שמדובר בכירה קטנה עליה ניתן להניח קדרה אחת בלבד, ולא שתי קדרות כבכירה רגילה, ובאופן זה פרשו המפרשים. החוקרים בדורות האחרונים הציעו כמה זיהויים אפשריים לכופח. ג. דלמן זיהה את הכופח עם הטאבון המשמש במשק הבית הערבי המסורתי. ר. פרנקל סבר כי היו שני סוגי כופח – אחד המשמש לאפייה, והשני לבישול, ושניהם מתקנים ניידים. ט. דיקשטיין הציעה לזהות את הכופח עם אחד משני טיפוסי מתקנים שנמצאו בסמוך לתנור בחפירות מצדה. הראשון – מתקנים שכונו על ידי הארכאולוג "תנורי אפיה קטנים (טאבון)", הדומים בצורתם לתנור, אך ניתן לשפות על גבם גם קדרה. למתקנים אלו יש "עין" בצידם הקדמי. השני – כירות עגולות שנמצאו במצדה ובבית השרוף. כירות אלה מיועדות ככל הנראה לקדרה אחת. יש להן 'פטפוטים' (בליטות שנועדו להחזיק את הקדרה), וכאשר מכסים את הפתח הן יכולות לשמש לאפייה. לכירות אלה פתח עליון בלבד, ללא 'עין', אך ייתכן שה'עין' במקרה זה היא הפתח העליון, אותו מכסים או מגלים לפי הצורך.
אוגוסט זנדר
אזרחי המאה העשרים
אוגוסט זנדר, כמו מרבית הצלמים שפעלו באותה עת, החל להתייחס למדע הפיזיונומיה (תורת הפנים) כאל מיון וסיווג של בני אנוש אשר באמצעות הכלי הצילומי ניתן להגדירם בצורה הטובה ביותר. הפיזיונומיה חוקרת את מערך איברי הפנים ונותנת להם משמעויות והגדרות אישיותיות על פי מדידת מיקום האיברים בפנים וגודלם. דיוקנאותיו של זנדר מגדירים תרבותית את האנשים של המאה ועשרים וזאת תוך התבוננות בפניהם בלבד.
אחד הפרויקטים הגדולים ביותר שיזם היה אלבום צילומים ששימש כמעין אינדקס אזרחי גרמניה בשם: "אזרחי המאה ועשרים" ובו כ-650 דיוקנאות. התצלומים לספר זה נעשו בין השנים 1892 ל-1954, אך הוא לא יצא לאור בחייו של יוצרו. זנדר חילק את הפרויקט המתוכנן שלו לשבע קבוצות, כך שישקפו את חלוקת העבודה והמבנה החברתי של אותה תקופה. שבע הקבוצות חולקו שוב למעל ל-45 תיקיות שנועדו להכיל סך של 500-600 תצלומים. זנדר פתח את העבודה בתיקיית "האיכר", שנפתחה בתורה בתיקיית ה"ארכיטיפים", בהם הוצגו אנשי הכפר כארכיטיפ לכל מה שהוא "אנושי אוניברסלי". לאחר מכן קבע זנדר את הקבוצות הבאות: "בעלי מלאכה מיומנים", "האשה", "מעמדות ומקצועות", "האמנים", "העיר" והקבוצה השביעית והמסכמת, "האנשים האחרונים", שמציגה מצולמים זקנים, חולים ומתים.
כופח
הלכותיו
במשנה בשבת נקבע שכאשר מסיקים אותו ב'קש ובגבבא' (גבעולים וזרדים) דינו ככיריים – שדינם חמור פחות מתנור לעניין השהייה בשבת. ואילו כאשר הוא מוסק בגפת (פסולת הזיתים) ובעצים – דינו כתנור שמחמירים בו מפאת חומו הרב. לדעת המפרשים, חלוקה זו נוצרת מכיוון שחומו של הכופח הוא באמצע – בין חום התנור הרב (בגלל צורתו (קונוס)) ובין חום הכירה שכתוצאה מרוחבה – הבלהּ מועט. ולכן כשמסיקים אותו בגפת ועצים – שבוערים זמן רב ולא מתכלים ויש חשש שיחתה בהם אזי החמירו בו לעשות דינו כתנור, משא"כ כשמסיקו בקש וגבבא – שנשרפים מהר ללא השארת גחלים שניתן לחתות בהם.
אוגוסט זנדר
אזרחי המאה העשרים
זנדר עסק באיסוף חומרים צילומיים אותנטיים שמייצגים שכבות רחבות של אוכלוסייה. הוא משקיע בכך כסף רב, אנרגיה וזמן. מבחינתו של זנדר הספר נועד להציג בצורה חיובית את התרבות הגרמנית בתקופת השלטון הנאצי נאציזם.
מלבד עבודתו הפרטית/אישית של זנדר נכללו באלבום גם עבודות מסחריות "מוזמנות". מטרה עיקרית של רעיון הספר הייתה בדיקה מחדש של התפתחויות חברתיות ופוליטיות בתקופת השלטון הנאצי. פרויקט זה, עליו עמל זנדר רבות יצא לאור וכל החומרים גובשו לספר עב הכרס אזרחי המאה העשרים. מרבית הצילומים בספרו מורכבים מדיוקנאות אינדיבידואלים, וכפי שהוגדר זנדר "ארכיטקט צילומי".הוא בונה את המערך שלו מצילום יחידני, זוגי, משפחתי וקבוצתי.
המפגש עם המצלמה ניכר וחד בכל אחת מקבוצות המצולמים, ניתנת להם האפשרות למצוא את התנוחה המתאימה להם. אלו לא צילומי חטף וכל מצולם בדרך כלל מתועד בתוך מסגרת חייו היומיומיים. לרוב, מצולמיו בעלי ארשת פנים רצינית.
זנדר, שעבד במסגרת גאוגרפית מוגבלת, אימץ גישה אנציקלופדית לאופוס שלו, הטיפולוגי בגישתו, אותו צבע במאפיינים אוניברסליים תחת השם "אנשי המאה ה-20".
זנדר החל את פעולת המיון של הספר בהגדרת המאפיינים העיקריים של בני האדם, בפרק הראשון הוא מציג את הארכיטיפים הם האבטיפוס העיקרי עליו מושתת הדימוי האנושי המוכר. לאחריהם נחלקים הטיפוסים לקבוצות ולתתי קבוצות. הפרק החותם את הספר מציג טיפוסים בעלי נכויות, נדכאים ומתים.
בכל פרק מוצגים מגוון דיקנאות. כל דיוקן מלווה בכיתובית בה מפורטת שנת הצילום, שם המצולם מקצוע או הגדרה מאפיינת. כך, לדוגמה, בחלק הראשון, האיכר, הגדרה כגון: "אשת האיכר" חושפת דיוקן אשה מבוגרת ישובה על כיסא ומישירה מבט מיוגע לצופה. הפרק על בעלי המלאכה מציג מגוון משלחי יד אותנטיים כגון: סתת אבנים, בנאי נודד, נפח וכדומה. כל פרק מחולק לתתי נושאים על פי קטגוריות היררכיות המכוונות את הצופה למידע מקדים כלפי המצולמים. לדוגמה בפרק: "נשים" החלוקה היא: נשים ובעליהן, אמהות וילדיהן, ילדות, משפחות, נשות חברה, נשים עובדות. בפרק: "העיר הגדולה" שרטט זנדר אלמנטים מחיי העיר על ידי הצגת התרחשויות יומיומיות ואירועים חברתיים ופוליטיים. דרך התמקדות בטיפוסים מגוונים המייצגים באופן מסוים את ההגדרות השונות.
בצילומים הבאים ניתן לבחון את מעמד המצולם ולנסות להגדיר את מעמדם של המצולמים על ידי התבוננות בקוד הלבוש שלהם:
א. "מורה צעיר", סביב 1928 (תיקייה רביעית - "מעמדות ומקצועות", תמונה מספר 7 בתת-תיקייה מספר 26 - "המורה והמחנך")
ב. "חקלאים צעירים", סביב 1914 (תיקייה ראשונה - "האיכר", תת-תיקייה ראשונה - "איכר צעיר")
על אף שבצילום מספר 6 ידוע כי שלושת הנערים הכפריים היו בדרכם להצגת תיאטרון, לבושים במיטב מחלצותיהם ולכן לא ניתן להסיק כל מסקנה חד משמעית מבחינת לבוש כבגדרה לסיווג מעמדי כלכלי. באמצעות חשיפה למגוון גדול של מצולמים ניתן להבחין בכוונת הצלם.
בתצלום: "קונדיטור, 1929" ניתן להבחין בטבח, מקצוע לא "גבוה" אך כאן לא רואים עובד מטבח אלה אדם בעל מעמד ונראות מכובדים.
בפרק השלישי, "האישה", נבחנים תפקידי הנשים בחברה דרך כמה פרספקטיבות: ראשית, מוצגות נשים כחלק מבני זוג תחת הכותרת: "נשים וגברים" שצולמו בין השנים: 1920-1930. הזוגות באים מרקעים חברתיים שונים והמשותף לכל הדיוקנאות הוא המסר הזוגי הברור ואלמנט החברות והאחווה בין בני הזוג. נשים מוצגות גם כאמהות תחת הכותרת: "נשים וילדים", בפרק זה מוצגים צילומי ילדים בגילאים שונים גם בתמונות יחיד וגם בתמונות קבוצתיות. בסיום תת-פרק זה מוצגת תמונתה של אשתו של זנדר החובקת שני תינוקות, החי והמת.
צילום סנטימנטלי זה פועל כחלק בלתי נפרד מהנושא: "נשים וילדים". הוא מוצג לצד צילומי ילדים לובשים בגדי חג ומצולמים בחצר ביתם. מסיבות יום הולדת וצילומי אמהות וילדיהן. חיי האם וילדיה, השותפות ביניהם, העצב והשמחה הם חלק ממכלול שלם של מערכת יחסים אותה פורש זנדר ברגישות ובשיטתיות מובהקת. שתי התיקיות האחרונות בפרק על נשים מוקדשות לצילומי נשים לבד, צילומי יחיד. תיקיות אלו נקראות: 1. - "האשה האלגנטית", 2. - "נשים במקצועות אקדמיים ואינטלקטואלים". כמו בצילום זה: "מזכירה בתחנת רדיו מערב גרמניה", 1930 (תיקייה שלישית - "האשה", תת-תיקייה 17 - "נשים בעבודות אינטלקטואליות ופרקטיות").
ההבדל הוויזואלי היחיד בין שתי תיקיות אלו נמצא במיקום ובתנוחת המצולמות ולעיתים בצילום פנים החושף סביבת עבודה, מדים ואובייקטים המצביעים על העיסוק. הקטגוריה הבאה בפרק נשים היא "המשפחה". משפחות מאזורי מחיה כפריים ועירוניים מתועדות, בהשוואה לצילומי המשפחות בפרק הראשון של האיכרים, בפרק זה המשפחות קטנות יותר ומכילות דור אחד או שניים.
בכתביו לאחר מלחמת העולם השנייה כתב זנדר שייעד עוד שתי תיקיות לפרק: "נשים". האחת: משרתות והשנייה: נשים נאציות, אין עדות צילומית שנשמרה התואמת רעיון זה מלבד הערכה שמספר צילומי משרתות מוצגות בפרק רביעי: "העיר" במקום הרעיון המקורי לפרק משלהן.
הפרק האחרון של הספר נקרא "האנשים האחרונים", בו מצולמים נדכאי החיים, יתומים, עיוורים, זקנים הנוטים למות ואף מתים. ראו דוגמה:, בצילום זוג ילדים עיוורים. פרק זה החותם את הספר שב ומעצים את ייחודיות הראייה הצילומית של זנדר. זנדר מעניק למצולמיו בפרק זה את אותה האובייקטיביות שהוא מעניק לשאר מצולמיו. הם נשארים ללא פרשנות שלילית.
על עבודתו כתב זנדר במכתב שיועד לחברו של בנו המנוח, אריך, ב-26/7/1946: "בעבודתי על הספר "אזרחי המאה ועשרים" תיעדתי יהודים שהיגרו, היו אלה בדרך כלל אנשים זקנים, אנשי קלן טיפוסיים, תיעוד זה יהווה מסמך נדיר לעם היהודי...". זנדר הוסיף וכתב ב-1947 שהוא ממשיך ומלקט חומרים עבור הספר ושוקל להכניס עוד שתי קטגוריות. האחת, תאגד דיוקנאות של יהודים אשר תועדו לפני שהיגרו וכאלו ש"נשמו את נשמתם האחרונה בתאי הגזים", לדבריו דיוקנאות אלו היו יוצאי דופן בהבעתם הצילומית. קבוצת צילומים נוספת הייתה אוסף צילומים שצולמו על ידי בנו אריך בהיותו אסיר בכלא הממשלתי תחת השלטון הנאצי אשר תיעד אסירים פוליטיים ועובדים זרים. בנו אריך מופיע בתוך הספר מספר פעמים, בדמותו של סטודנט ובפרק האנשים האחרונים כמת - מסכת מוות שנעשתה בידי פסל מוצגת כדיוקנו המת של בנו של זנדר. אוגוסט זנדר עצמו מופיע בספר בתיקייה השישית, "העיר", בתת-התיקייה "טיפוסים ודמויות עירוניות", תחת הכותרת: "צלם".
ניתן לטעון כי ייצוג אזרחי המאה ועשרים אינו יכול להסתכם באזור צר וספציפי של גרמניה, "אזרחי המאה ועשרים" הוא תוצר טיפולוגי בעל זיקה פסיכולוגית של דמויות מפתח משנות העשרים של תחילת המאה העשרים. הספקטרום האנושי נע בין מגדר למעמד חברתי/כלכלי ופיסי. זנדר פעל בקרב מעמדות נגישים אליו ודבר זה ניכר באמצעות בחינת התצלומים וניתוח או השערה של מעמד המצולמים.
הרעיון המקורי של זנדר עבר מספר שינויים ותיקונים על ידו, ביחס להתפתחויות החברתיות והפוליטיות בתקופת השלטון הנציונאל סוציאליסטי.
פרויקט זה נבלם בעת עליית השלטון הנאצי ב-1933. תוך נקיטת פעולות צנזור החרימו הנאצים את מרבית הצילומים והתשלילים יקרי הערך שלו ובסופו של דבר אילצו את זנדר לחדול מצילום הפרויקט שלא תאם את עמדותיהם. ב-1943 הנאצים שפטו וכלאו את בנו אריק אשר לאחר מספר שנים נמק, חלה ומת בכלא. כשזנדר נפטר ב-1964, הוא הותיר אחריו מספר גדול של תצלומים חשובים שנועדו להיכלל בפרויקט.
המבנה הקטגורי
פרטיקת המיון הצילומי של זנדר ברורה ובעלת חוקיות מדעית: זוויות צילום, גובה עיניים, רקע, מחוות של המצולמים הקשורות לעיסוקם.
על עבודתו כמסווג טיפוסים במסגרת הספר :"אזרחי המאה ועשרים כותב זנדר:" תחילתו של הרעיון בנעורי המוקדמים, ב-1911 בעיר קלן התחלתי את העבודה על אנשים של המאה העשרים. המודלים לתוכנית היו מהאזור הקטן סביב מקום הולדתי בהרי הווסטרוולד, אנשים שאת הרגליהם הכרתי מנעורי נראו לי בזכות קשריהם האמיצים עם הטבע מתאימים באופן אידיאלי להגשמת רעיוני. כך זה החל, וסיווגתי את כל הסוגים שפגשתי ביחס לסוג בסיסי אחד שהיו לו את כל האפיונים של המין האנושי ככלל."
בשנות החמישים פעלו בגרמניה בעקבות זנדר זוג הצלמים ברנד והילה בכר וצילמו דיוקנאות ארכיטקטוניים של מבנים ברחבי גרמניה ככלי עבודה מחקרי תיעודי. הם צילמו סדרות של טיפוסי מבנים שונים ללא נוכחות אדם; תצלומים חזיתיים, סימטריים וחמורי סבר. אלו הצטברו לכדי קטלוג ויזואלי של אדריכלות תעשייתית, בו כל מוטיב אדריכלי מוצג בנפרד. הצילום האינדקסלי (מפתח נושאים) מצביע על נקודת מבט בקורתית כלפי החברה.
חלוקה לקטגוריות ראשיות ותתי קטגוריות
האפוס "אנשי המאה ה-20" תוכנן לפי חלוקה לשבע תיקיות ראשיות ולעוד 45 תתי תיקיות. זנדר לא זכה לממש את הפרויקט בחייו, אך החלוקה שוחזרה על ידי צאצאיו ובסיוע של חוקרים והיסטוריונים, על סמך רשימות, הערות ומכתבים שרשם זנדר בחייו.
חלוקת הפרויקט היא כדלקמן:
תיקייה ראשונה: איכרים
1. האיכר הצעיר 2. אמו וילדו של האיכר 3. משפחת האיכר 4. האיכר - חייו ועבודתו 5. טיפוסי איכרים 6. תושבי העיר הקטנה 7. ספורט
ויקי תבור
ויקי (ויק) תבור (נולד ב-1955) הוא זמר, מלחין, ומדבב ישראלי לשעבר.
אוגוסט זנדר
חלוקה לקטגוריות ראשיות ותתי קטגוריות
תיקייה שנייה: בעלי מלאכה מיומנים 8. האומן המומחה 9. התעשיין 10. הפועל - חייו ועבודתו 11. טיפוסי פועלים - פיזיים ואינטלקטואלים 12. הטכנאי והממציא
תיקייה שלישית: נשים 13. נשים וגברים 14. נשים וילדים 15. המשפחה 16. האשה האלגנטית 17. נשים בעבודות אינטלקטואליות ופרקטיות
ויקי תבור
ביוגרפיה
בשנות ה-70 של המאה ה-20, היה תבור חבר ב"רביעיית חיל האוויר", ב"האחים והאחיות" מ-1976 עד 1978, באופרת הרוק "בני בום" שיצאה ב-1978 בלטו ביצועו עם ריקי גל את השירים "אני רוצה אותך" ו"זה אני". ב-1979 השתתף בסרט "נערת הפרברים" בתפקיד שולי, שם שר את השיר "שיר אהבה" שהיה להיט ברדיו. 1989, שיחק תבור לצדה של ריקי גל במחזמר "אוויטה".
אוגוסט זנדר
חלוקה לקטגוריות ראשיות ותתי קטגוריות
תיקייה רביעית: מעמדות ומקצועות 18. הסטודנט 19. המלומד 20. בעל המשרה הרשמית 21. הרופא והרוקח 22. השופט והעורך דין 23. החייל 23א. הנציונל-סוציאליסט 24. האריסטוקרט 25. איש הדת 26. המורה והמחנך 27. איש העסקים 28. הפוליטיקאי
ויקי תבור
ביוגרפיה
ב-1996 השתתף תבור במחזמר "הגיבן מנוטרדם".
אוגוסט זנדר
חלוקה לקטגוריות ראשיות ותתי קטגוריות
תיקייה חמישית: אמנים 29. הסופר 30. השחקן 31. הארכיטקט 32. הפסל 33. הצייר 34. המלחין 35. המוזיקאי המבצע
ויקי תבור
ביוגרפיה
ב-1997 השתתף תבור בקלטת לילדים "עושים סרט: פרח לב הזהב".
אוגוסט זנדר
חלוקה לקטגוריות ראשיות ותתי קטגוריות
תיקייה שישית: העיר 36. הרחוב וחיי הרחוב 37. אנשים בתנועה - יריד וקרקס 38. אנשים בתנועה - צוענים ועוברי-אורח 39. חגיגות 40. צעירים עירוניים 41. משרתים 42. טיפוסים ודמויות עירוניים 43. אנשים שבאו אל דלתי 44. הנרדפים 44א. אסירים פוליטיים 44ב. פועלים זרים
ויקי תבור
ביוגרפיה
תבור דיבב את דמותו של באטמן / ברוס ויין בסדרות האנימציה של האחים וורנר המתבססות על העולם של DC קומיקס. כמו בסדרת המקור האמריקאית, דיבב תבור את באטמן בקול אפל בעוד שאת ברוס ויין הוא דיבב בקול קליל ושמח יותר, אף על פי שמדובר באותו אדם. תבור החל לדבבו ב-1993 ב"באטמן - הסדרה המצוירת" ובשלושת סרטי האנימציה "באטמן: מסכת התעתועים", "באטמן ומיסטר פריז: מתחת לאפס" ו"באטמן וסופרמן - הסרט" וכן עד לחצי הראשון של סדרת האנימציה "ליגת הצדק", אז הוחלף על ידי שלמה סדן. ב-2003, פרש תבור מדיבוב.
אוגוסט זנדר
חלוקה לקטגוריות ראשיות ותתי קטגוריות
תיקייה שביעית: האנשים האחרונים
ויקי תבור
ביוגרפיה
כיום הוא מתגורר בגרמניה.
אתל ניובולד
ביוגרפיה
ניובולד למדה בקולג' ניונהם באוניברסיטת קיימברידג' וסיימה בהצטיינות את לימודי המתמטיקה ב-1906. לאחר מכן עסקה בהוראה במשך מספר שנים. התעניינותה בסטטיסטיקה החלה בזמן מלחמת העולם הראשונה, כאשר עבדה בשירות משרד התחמושת. לא ידועים פרטים על עבודתה שם. לאחר המלחמה, עבדה כחוקרת במעבדת גאלטון, ובמקביל המשיכה בלימודיה בהקולג' האוניברסיטאי של לונדון. היא קיבלה תוארי מוסמך במדעים ב-1926, ודוקטור למדעים ב-1929.
רוב עבודתה המדעית התבצעה במסגרת המועצה למחקר רפואי (Medical Reseaach Counsil), אליה מונתה ב-1921. במשך שירותה בוועדה, כשמונה שנים בסך הכל, היא פרסמה 17 מאמרים מדעיים. הידוע ביותר מבין מחקריה עסק בניתוח נתוני תאונות עבודה. זה היה המאמר הראשון שעסק בהיבטים התאורטיים של תהליכי פואסון מורכבים.
אורסטס (מחזה)
אורסטס (יוונית עתיקה: Ὀρέστης) הוא טרגדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אוריפידס.
רקע
על פי עצתו של האל אפולו אורסטס הרג את אימו, קליטמנסטרה, מלכת ארגוס, על מנת לנקום את מות אביו, אגממנון, שנרצח על ידה ועל ידי המאהב שלה אייגיסתוס.
אורסטס נרדף בשל רצח אימו על ידי האריניות וגם על ידי מנהיגי ארגוס הרוצים להוציאו להורג בשל פשעו.
תקוותו היחידה של אורסטס היא דודו מנלאוס אשר שב עם הלנה מטרויה לאחר ניצחונו במלחמת טרויה.
תקציר העלילה
בתחילת המחזה אלקטרה, אחותו של אורסטס, מספרת לקהל את תקציר האירועים הקודמים, בעודה עומדת ליד אורסטס הישן. זמן קצר לאחר מכן מגיעה הלנה לארמון בטענה שהיא רוצה להקריב קורבן על קבר אחותה קליטמנסטרה. במרבית המחזות היווניים מוצגת הלנה כטיפשה במיוחד, ומחזה זה אינו שונה. אוריפידס מטיל את האשמה בגין פרוץ מלחמת טרויה ונפילת בית אטראוס על הלנה.
לאחר מכן מתעורר אורסטס. מנלאוס מגיע לארמון ושומע על הרצח ועל שגעונו של אורסטס. טינדאראוס, סבו של אורסטס ואבי אשתו של מנלאוס מגיע אף הוא ומנהל עם אורסטס ומנלאוס דיון על צדק אלוהי וחוק טבעי. לאחר לכתו של טינדאראוס אומר מנלאוס לאורסטס כי הוא יזדקק לטינדראוס וכדאי לו להיות בן בריתו. מנלאוס עצמו לא עומד לצידו של אורסטס אל מול אנשי ארגוס מאחר שהשפעתו שלו אינה רבה בקרב אנשי הארץ בשל האשמה המונחת לפתחה של אשתו, ומצבו הפוליטי מעורער.
פילאדס, חברו של אורסטס אשר סייע לו ברצח קליטמנסטרה מגיע לאחר צאתו של מנלאוס. הוא ואורסטס מתכננים כיצד להטות את דעת הקהל (באמצעות דיאלוג זה מטיח אוריפידס ביקורת על פוליטיקאי אתונה של אותה עת). אולם אורסטס לא מצליח לשכנע את בני העיר למנוע את ההוצאה להורג שלו ושל אלקטרה.
מאחר שההוצאה להורג לא בוטלה, מתכננים אורסטס, אלקטרה ופילאדס תוכנית לנקום במנלאוס שלא תמך בהם, ומתכננים לרצוח את הלנה ואת בתו הרמיוני. בלכתם להרוג את הלנה הם מגלים שהיא נעלמה. שפחתה הפירוגית של הלנה נתפסת בידם בעודה מנסה להימלט. אורסטס שואל אותה מדוע עליו להימנע מלהרוג אותה והיא עונה לו שגם העבדים מעדיפים לחיות על מות, ועל כן הוא מרחם עליה.
מנלאוס מגיע, וכן פילאדס ואלקטרה אשר תפסו את הרמיוני ומחזיקים אותה בידם בכוונה להרגה.
על מנת לפתור את הבעיה מגיע אפולו - דאוס אקס מכינה, ומסביר שהלנה הועלתה לכוכבים, על מנלאוס לשוב לספרטה, על אורסטס ללכת לאתונה ולעמוד שם למשפט (שם הוא יזוכה), וכן עליו לשאת לאישה את הרמיוני ועל פילאדס לשאת לאישה את אלקטרה.
תמות בעלילה
בדומה למחזאים רבים אחרים ביוון העתיקה, משתמש אוריפידס במחזה זה על מנת לנגח את הפוליטיקאים האתונאים בתקופתו ולהטיח ביקורת על התנהגותם במהלך המלחמה הפלופונסית.
המחזה אורסטס הוצג לראשונה במהלך פסטיבל הדיוניסיה שנערך באמצע המלחמה, לאחר שהן אתונה והן ספרטה ספגו אבדות רבות.
אוריפידס תוקף את התנהגותם הגאוותנית של בני האדם, את תפקיד האלים בהתרחשות המאורעות ואת הפרשנות שבני האדם נותנים להוראות האלים.
אוריפידס תוקף את החלטות האלים ומטיח בהן ביקורת. אף ההנמקות של אפולו - אל הצדק והסדר אינן משכנעות (כך למשל טוען אפולו כי מלחמת טרויה היא כלי של האלים לנקות את הארץ מעודפי אוכלוסייה).
כמו כן, תוקף המחזה את תאוריות תורת המשפט המקובלות באותה עת - תוך השוואה בין חוק הטבע לבין חוקי האדם (מוטיב שחוזר על עצמו בטרגדיות יווניות).
מוזיקה
פפירוס וינה (Vienna Papyrus G2315) שהתגלה בהרמפוליס שבמצרים מכיל תווים שנכתבו ככל הנראה על ידי אוריפידס עצמו עבור המקהלה במחזה זה. מובן שאין מדובר בתווים מודרניים.
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה 2008
במאי 2007 הפרלמנט העביר חוק הקובע תאריכי בחירות פדרליים בכל ארבע שנים ולכן הבחירות הקרובות היו אמורות להתקיים ל-19 באוקטובר 2009. למרות זאת, החוק לא הגביל (ולא יכול היה) להגביל את סמכויות המושל הכללי לפזר את הפרלמנט בכל עת. בנוסף על כך, היכולת לפזר את הממשלה בהצבעת אמון נשארה על כנה. בבחירות אלו לא התקיימה הצבעת אמון, אך ראש הממשלה ביקש מהמושלת הכללית לקיים בחירות.
במערכת הבחירות נערכו שני עימותים טלוויזיוניים – אחד באנגלית (2 באוקטובר) ואחד בצרפתית (1 באוקטובר). אשר כללו מנהיגי חמש מפלגות: סטיבן הארפר מהשמרנים, סטפן דיון מהליברלים, ג'ק לייטון מה-NDP, ז'יל דוצ'פה מבלוק קוויבק ואליזבת מיי מפלגת הירוקים.
הבחירות הביאו לממשלת מיעוט שנייה אך מחוזקת של המפלגה השמרנית בראשות ראש הממשלה המכהן, סטיבן הרפר. המפלגה הליברלית בראשות סטפן דיון איבדה 18 מושבים כאשר המפלגה הדמוקרטית החדשה ובלוק קוויבק נשארו בכוחם ואף התחזקו מעט. בעקבות הבחירות, התרחש ניסיון להקים קואליציה של המפלגה הליברלית והמפלגה הדמוקרטית החדשה, אך ניסיון זה נכשל.
מפלגת העם הקובנית: האורתודוקסים
מפלגת העם הקובנית – האורתודוקסים (בספרדית: Partido del Pueblo Cubano – Ortodoxo) הוקמה על ידי צעירים שפרשו מ"המפלגה הקובנית המהפכנית האותנטית", בשל האכזבה מהשחיתות של מפלגת האם שהתפרצה עם עלייתה לשלטון ב-1944. בראש מעייניה: מצע לאומני אנטי-אימפריאליסטי, אג'נדה חברתית לא ברורה ומלחמה בשחיתות.
בראש התנועה עמד שדרן הרדיו אדי צ'יבס, שניהל מסע תקשורתי נגד השחיתות בשלטון וצבר אהדה נרחבת. ב-1951, כשהוא עצמו הואשם בשחיתות, הוא החליט להתאבד בשידור חי, על מנת להוכיח שהוא חף מכל אינטרס למעט טובתה של קובה. באותה עת היה פידל קסטרו מנהיג תנועת הסטודנטים של המפלגה. הסקרים שחזו את ניצחונה של המפלגה האורתודוקסית בבחירות של 1952, הם שדרבנו את בטיסטה לבצע הפיכה צבאית במרץ של אותה שנה.
אלכימאי
אלכימאי הוא אדם שעסק באלכימיה. עיסוק זה התקיים בשלהי העת העתיקה ובימי הביניים, וחלף מן העולם לאחר שהוחלף בכימיה שצמחה ממנו.
בנוסף לניסיון לגלות את סגולותיהם הכמוסות של החומרים השונים, שאפו האלכימאים להשיג שתי מטרות עיקריות: אלכימאים רבים האמינו בקיומה של אבן החכמים, חומר מופלא שיכול לסייע להשגת מטרות אלו.
מטרות אלו של האלכימאים לא הושגו, ולעיתים זויפו תוצאות. האלכימאים בתקופה ההֶלֶנִיסְטִית (שמרכזם היה באלכסנדריה) ניסו לייצר זיופי זהב או להקנות מראה מוזהב למסגי מתכות שונות, למשל, טיפול בנחושת על ידי כספית או סגסוגת ארסן לקבלת גוון זהוב.
המאות ה-14–15 היו "תור הזהב" של האלכימיה המיסטית באירופה. ההתקדמות המעשית בהכנת חומרים ופיתוח שיטות עבודה הייתה איטית, והאלכימאים נטו לכתיבה אלגורית ומיסטית.
האלכימאים ערכו ניסויים רבים שתרמו להתפתחות המדע המודרני. האלכימאים פיתחו שיטות מחקר שנשתמרו במידה רבה. חלק נכבד מהידע הנרחב שצברה האלכימיה על תופעות כימיות שונות נשמר בתאוריות הכימיות שהחליפו אותה, גם אם הן חלקו על ההסבר התאורטי שניתן להן. ידע שנצבר על רעלים ותרופות נשתמר גם הוא.
ביקורות
ג'פרי צ'וסר, הלועג לאלכימאים ומציג אותם כנוכלים בפרק "סיפורו של משרת הכומר" בסיפורי קנטרברי מתאר את הז'רגון האלכימי המעורפל: הקשר שבין האלכימיה לכישוף ולשרלטנות הביא לירידת ערכה בעיני השלטונות. בשנת 1317 פרסם האפיפיור יוחנן העשרים ושניים צו האוסר על העיסוק באלכימיה.
היינריך אנטון דה ברי
ביוגרפיה
אנטון דה ברי נולד בפרנקפורט שבגרמניה והיה אחד מעשרת ילדיו של הרופא אוגוסט תיאודור דה ברי ואשתו אמילי מאייר דה ברי. כבר בצעירותו אביו עודד אותו להצטרף לקבוצת חובבי טבע שהיו אוספים דגימות צמחים באזורים הסמוכים לביתו ובצעירותו הוא התעניין בפטריות ובאצות.
בתקופתו של אנטון דה ברי כימשון תפוחי האדמה גרם לאובדן יבול ולאובדן כלכלי גדול ובאותה עת מקורן של מחלות צמחים לא היה ידוע, ב-1841 הוא טען שפטריות שנמצאו בתפוחי אדמה הן הגורם לכימשון תפוחי האדמה ופרסם את עבודתו הראשונה על פטריות ב-1861.
ב-1848 לאחר סיום הלימודים, אנטון דה ברי החל ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג והמשיך את לימודיו באוניברסיטת מרבורג. ב-1850 הוא עבר לברלין כדי להמשיך את לימודי הרפואה שלו אבל בו זמנית המשיך להתעניין ולחקור את הצומח. ב-1853 קיבל את התואר שלו ברפואה בברלין אך החיבור המדעי שפרסם עסק בנושא בוטני ובאותה שנה פרסם ספר בו טען שפטריות גורמות לצמחים להאכל ולשידפון בצמחים.
לאחר מכן דה ברי עבר ללמוד בוטניקה באוניברסיטת טיבינגן שבעיר טיבינגן, גרמניה. שם מונה לפריווטדוזנט (אדם בעל סמכות להרצות ולבחון תלמידים באופן עצמאי בגרמניה ללא קבלת תואר פרופסור) ומונה לעוזרו של הוגו פון מוהל.
ב-1855 הקים באוניברסיטת פרייבורג את המעבדה הבוטנית המתקדמת ביותר בגרמניה באותו זמן ולאחר מכן התמנה לפרופסור לבוטניקה באוניברסיטת שטרסבורג.
כשחקר את היווצרות החזזית גילה שהחזזיות הן סימביוזה בין אצות לפטריות וטבע לראשונה את המונח סימביוזה שאותו הגדיר כ"חיים בצוותא של אורגניזמים שונים" והודיע על כך במונוגרפיה שפרסם ב-1879: "(Die Erscheinung der Symbiose (Strasbourg, 1879".
דה ברי פרסם למעלה מ-100 מחקרים והשפיע על בוטנאים ומיקרוביולוגים רבים ומפורסמים כגון סרגיי וינוגרדסקי וויליאם גילסון פרלו, והיה אחד מהביולוגים המשפיעים ביותר במאה ה-19, דה ברי נפטר ב-1888 כתוצאה מגידול סרטני בלסת בשטרסבורג.
משפחתו
דה ברי התחתן עם אנטוני אינרט (Antonie Einert) ב-1861 ונולדו לו ארבעה ילדים.
מיכאל דק
מיכאל דַּק (נולד ב-12 ביוני 1947 בירושלים) הוא עיתונאי, מבקר, סופר ילדים ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה
דק נולד בירושלים, אך בילה שנים מילדותו באוסטריה, הונגריה וארצות הברית ורכש שליטה בגרמנית, הונגרית ואנגלית.
החל לעבוד כעיתונאי בקול ישראל, בטלוויזיה הלימודית ובערוץ הראשון (והיחיד) והגיש בין היתר פינת חדשות לנוער בתוכנית זהו זה!, את פינת החדשות "ממ"ט לחדשות" במסגרת התוכנית "העולם הערב" ששודרה במלחמת המפרץ והחליף את יצחק שמעוני בהגשת השעשועון "מקבילית המוחות". כן עסק בכתיבה ביקורתית וכתב ביקורת עיתונות וביקורת תרבות בבמות שונות, בהן השבועון כותרת ראשית ומוסף "הארץ ספרים".
דק הוא עורך כתב העת יקינתון MB היוצא לאור בידי ארגון יוצאי מרכז אירופה בישראל.
בעבודתו כמתרגם תרגם מספר ספרי ילדים, בהם תרגום מחדש של ספרי אריך קסטנר וספרי ילדים מגרמנית ומאנגלית בהם ספרי "הדבורה מאיה", "מטילדה" ועוד. על תרגום ספרו של קסטנר "הכתה המעופפת" קיבל את עיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער.
עגור חן אפריקאי
עגור חן אפריקאי (שם מדעי: Grus paradiseus) הקרוי גם עגור סטנלי או עגור גן עדן וכן עגור כחול הוא מין בסוג עגור. עגור החן האפריקאי הוא הציפור הלאומית של דרום אפריקה.
עגור החן האפריקאי קטן יחסית למיני העגורים האחרים - אורכו כ-100 עד 120 ס"מ, מוטת כפניו היא כ-180 עד 200 ס"מ, ומשקלו כ-3.6 עד 6.2 ק"ג. צבע גופו של העגור אפור-כחול, בעוד צבעם של החלק העליון של הראש, הצוואר והעורף כהה יותר. צווארו של העגור דק יותר וראשו גדול יותר ביחס למיני העגורים האחרים.
העגור החן האפריקאי מחפש מזון בעיקר באזורים יבשים, וכמעט אף פעם לא בביצות. תזונתם של העגורים מורכבת בעיקר מדשא וממיני צמחים מהמשפחה Cyperaceae, אך היא עלולה להשתנות לפי המזון שנמצא בסמוך למקום הקינון של העגור. הם ניזונים גם מחרקים, בעיקר ממינים גדולים יחסית כמו חגבאים. לעיתים, העגורים ניזונים גם משבלולים, לטאות, צפרדעים, עקרבים ונחשים; מזונות עשירי-חלבון כגון אלה מובאים בדרך כלל לגוזלים.
בתי הגידול המועדפים על העגור הם עמקים, גבעות ומישורים עם עשב מרעה ועצים פזורים. העגורים מעדיפים לקנן במקומות שקרובים לאזורי רמות וביצות, על אף שהם מחפשים אוכל בדרך כלל באזורים יבשים. העגורים נודדים לפי גובה: הקינון מתבצע בדרך כלל בגובה של כ-1,300 עד 2,000 מטרים מעל גובה פני הים, ובחורף העגורים נודדים לאזורים נמוכים יותר.
מכל 15 מיני העגורים, עגור החן האפריקאי הוא בעל התפוצה המוגבלת ביותר. העגור מסווג כ"פגיע" על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN).
רבייה
עונת הרבייה של העגור קבועה, ומתרחשת בין אוקטובר למרץ, בעוד קשרים זוגיים בתוך קבוצות נוצרים בדרך כלל באוקטובר, כשבני הזוג הפוטנציאליים רצים במעגלים אחד מסביב לשני. לאחר מכן, הזכר בדרך כלל מבצע "ריקוד" זריקה: זורק חפצים שונים שנמצאים בסביבתו לאוויר וקופץ. בשלב זה, הזכרים והנקבות בוחרים אחד את השני, ושני בני הזוג מבצעים את "ריקוד הזריקה". ההזדווגות מתבצעת בדרך כלל כשבועיים לאחר ריקוד החיזור.
לוי פ. מורטון
לוי פארסונס מורטון (באנגלית: Levi Parsons Morton; 16 במאי 1824 – 16 במאי 1920) היה סגן נשיא ארצות הברית תחת כהונתו של הנשיא בנג'מין הריסון. לאחר סיום כהונתו כיהן כמושל מדינת ניו יורק.
מורטון נולד בשורהאם שבוורמונט. אביו היה כומר הקהילה ואחיו, דייוויד מורטון, היה לימים ראש עיריית טולדו שבאוהיו. לאחר שעזב את לימודיו בגיל צעיר החל מורטון להתנסות בעסקי מסחר ובנקאות ושימש גם כמורה. במשך שנים אלו חי במסצ'וסטס, ניו המפשייר וניו יורק. בשנת 1876 התמודד מורטון על משרת חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, אך כשל. על אף כישלון זה, מורטון צבר ניסיון בקרב המפלגה הרפובליקנית. בשנת 1878 הוא מונה על ידי הנשיא רתרפורד הייז לנציב כבוד של התערוכה העולמית שהוצגה בארצות הברית.
מורטון נבחר לראשונה לבית הנבחרים בשנת 1879. כהונתו, מטעם המפלגה הרפובליקנית, נמשכה עד להתפטרותו בשנת 1881. שנה קודם לכן הוא סירב לבקשתו של ג'יימס גרפילד להתמודד עמו בבחירות כמועמד לסגן הנשיא. מורטון נשלח, לבקשתו, לשמש כציר של ארצות הברית בצרפת. באופן אירוני, הנשיא גרפילד, שמורטון בחר שלא להיות סגנו, נרצח בשנת 1881 על ידי צ'ארלס גיטו – אשר ביקש להתמנות לציר בצרפת בעצמו. כהונתו בצרפת נמשכה עד לשנת 1885 ונחשבה למוצלחת ביחס לפיתוח המסחר בין המדינות. בתקופה זו החלה בצרפת בנייתו של פסל החירות.
בשנים 1889 – 1893 היה מורטון סגן נשיא ארצות הברית תחת כהונתו של הנשיא בנג'מין הריסון. לאחר מכן נבחר בשנת 1895 למושל ניו יורק, תפקיד בו הוא כיהן כשנה. בשנת 1896 נשקלה מועמדותו לנשיאות ארצות הברית, אך לאחר מכן חדל מורטון מפעילות ציבורית והתפנה לעסוק בנדל"ן.
מורטון נפטר בריינברק שבניו יורק ביום הולדתו ה-96.
הרכבת התחתית של איזמיר
הרכבת התחתית של איזמיר (בטורקית: İzmir Metro) היא מערכת להסעת המונים באיזמיר שבטורקיה. המערכת כוללת קו בודד באורך של 11.5 ק"מ שלאורכו עשר תחנות והמקשר בין איצ'יול (Üçyol) בדרום-מערבה של העיר לבורנובה (Bornova) בצפון-מזרחה.
הרכבת התחתית הוקמה בהשקעה של 500 מיליון דולר ונחנכה ב-25 באוגוסט 2000. 4.4 ק"מ מסך אורכו של הקו עוברים מתחת לאדמה, 2.3 ק"מ על גבי גשרים, והיתר באורך של 4.8 ק"מ עובר על פני הקרקע. המערכת מסיעה כ-30 מיליון נוסעים בשנה. רכבות יוצאות אחת לעשר דקות לערך ומשך הנסיעה בין שתי תחנות הקצה של הקו הוא כ-17 דקות. הרכבת התחתית נפגשת עם רשת הרכבות הלאומית בתחנת האלקאפנר (Halkapınar).
הארכת הקו בקצהו הדרומי נמצאת בשלבי בנייה, והארכתו צפונה כמו גם סלילת שתי שלוחות לתחנת האוטובוסים המרכזית ולאוניברסיטת 9 בספטמבר נמצאים בשלבי תכנון. עם סיום העבודות תשתרע הרשת לאורך של 33 ק"מ.
ישראל לוויטס
ישראל לוויטס (28 בדצמבר 1948 - 17 באוקטובר 1977, בספרדית: Israel Lewites Rodriguez) היה מהפכן בן ניקרגואה.
לוויטס נולד ב-1948 בעיר חינוטפה שבדרום ניקרגואה לאב יהודי יליד פולין ולאם קתולית ילידת המקום. התחנך בבית ספר קתולי. הצטרף לשורות הסנדיניסטים בזמן לימודיו במקסיקו ולאחר שובו ב-1974 החל ליטול חלק בפעילות צבאית מחתרתית נגד שלטון הדיקטטורה של סומוסה. נהרג ב-1977 בהתקפה של החזית הסנדיניסטית על הקסרקטין במסאיה. על שמו נקראו שוק מרכזי ואחת משתי תחנות האוטובוסים המרכזיות במנגואה, בירת ניקרגואה.
אחיו, הרטי לוויטס, היה ממנהיגי הסנדיניסטים במחתרת ובזירה הפוליטית עד פרישתו מהמפלגה ב-2005.
אקווטינטה
אקווטינטה או אקווטינט (Aquatint) היא טכניקת הדפס מפועלת בצורה של דפוס שקע.
הטכניקה פותחה לראשונה במהלך המאה ה-17 ושוכללה במאה ה-18 על ידי מדפיסים כגון ז'אן-בטיסט לה פרנס (Jean Baptiste Le Prince). האמן הראשון שהשתמש בטכניקה בצורה עקבית היה הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה, שעשה שימוש באווירה הדרמטית הנוצרת על ידי השימוש בטכניקה זו.
בתהליך יצירת ההדפס מצפים את לוח ההדפסה באבקה של גרגירי קולופוניום (המיוצר משרף) טחון בעזרת קופסה מיוחדת הנקראת "ארגז אקווטינטה" או בצורה ידנית. בשלב השני מחממים את לוח ההדפסה כך שגרגירי השרף נמסים ונדבקים אל לוח המתכת. לאחר מכן צורבים את לוח ההדפסה באמבט של חומצה המאכלת את השטח שבין הגרגירים. בדרך זו נוצר משטח בעל מראה גרגירי. האמן יכול לבחור את כהות המשטח על יד שליטה במשך הזמן שבו הלוח נצרב. בדרך כלל משמשת האקווטינטה כטכניקה נלוות לאחד מטכניקות התצריב האחרות.
קבוצה מונחית
קבוצה מונחית היא צורת התארגנות חברתית בעלת מטרה מוגדרת, הכוללת חברי קבוצה ומנחה. יש הטוענים כי הבסיס להתארגנות בקבוצות הנחיה, הוא תחושת הניכור למול העוצמה הטכנולוגית המתפתחת ואובדן תחושת ההשתייכות, האופייניים למאה העשרים.
אדמיטנס
הגדרה
האדמיטנס של רכיב במעגל מוגדר כיחס בין פאזור הזרם העובר דרך הרכיב לפאזור המתח הנופל על הרכיב:
הגדרה שקולה היא שהאדמיטנס Y \!\ הוא ההופכי של האימפדנס Z \!\:
עבור אימפדנס נתון האדמיטנס יהיה:
האדמיטנס הוא גודל מרוכב במקרה הכללי, ולכן מסמנים את החלק הממשי שלו על ידי האות G \!\ (המוליכות), ואת החלק המדומה שלו על ידי האות B \!\ (הסוספטנס), כלומר:
הערך המוחלט של האדמיטנס נתון על ידי:
אדמיטנס של רכיבים
עבור נגד:
עבור קבל:
עבור סליל:
חיבור אדמיטנסים
יש דמיון רב בין חיבור אדמיטנסים לחיבור מוליכויות, פרט לעובדה שבחיבור אדמיטנסים יש לטפל במספרים מרוכבים. חיבור אדמיטנסים הפוך מחיבור אימפדנסים:
בטור
האדמיטנס המתקבל הוא:
כאשר:
במקביל
חיבור אדמיטנסים במקביל שקול לחיבור אימפדנסים בטור:
מהפכה (סדרת טלוויזיה)
מהפכה (באנגלית: Revolution) היא סדרת דרמה, מדע בדיוני פוסט אפוקליפטית המשודרת ברשת NBC האמריקאית. הסדרה עוקבת אחרי קבוצת מהפכנים בעולם פוסט אפוקליפטי 15 שנים לאחר תקרית ה"בלאק אאוט" (באנגלית: Black Out) תקרית בלתי מוסברת ששיתקה את העולם לתוך אפלה מוחלטת ללא חשמל.
הסדרה "מהפכה" מאת ג'ון פאברו, ובהפקת ג'יי ג'יי אברהמס שחברו יחד ליצירת הסדרה הכוללת בתוכה קטעי פעולה והרפתקאות.
הסדרה שודרה לראשונה ב-17 בספטמבר 2012. ב-9 במאי 2014 ביטלה NBC את הסדרה לאחר שתי עונות.
תקציר העלילה
מהפכה מתרחשת בעתיד הדיסטופי פוסט אפוקליפטי 15 שנים אחרי הבלק אאוט, תופעה לא ידועה משביתה את החשמל בכל רחבי העולם, החל ממחשבים ואלקטרוניקה למנועי מכוניות ומטוסים. אנשים נאלצו להסתגל לעולם בלי חשמל בשל קריסת שלטון וסדר ציבורי, אזורים רבים נשלטים על ידי מיליציות וכנופיות. הסדרה מתמקדת במשפחת מת'סון שמחזיקה במכשיר מיוחד (כונן אור, כמו תליון) שהוא לא רק מפתח למציאת מה שקרה לפני 15 שנים אלא גם יכול להפוך את ההשפעה ולהחזיר את החשמל.
עם זאת הם חייבים לחמוק מסבסטיאן מונרו ראש המיליציה ונשיא רפובליקת מונרו שרוצה להחזיק בכוח הזה לעצמו במטרה לכבוש את ארצות הברית של אמריקה לשעבר.
משפט פתיחה: "חיינו בעולם חשמלי. הסתמכנו עליו לכל. ואז, החשמל כבה. הכל הפסיק לעבוד. לא היינו ערוכים. פחד ובלבול הובילו לבהלה. בני המזל נחלצו מהערים. הממשלה התמוטטה. המיליציה תפסו פיקוד, השתלטו על אספקת המזון וצברו כלי-נשק. אנחנו עדיין לא יודעים מדוע כבה החשמל. אבל אנחנו מקווים שמישהו יבוא ויאיר את הדרך."
העונה הראשונה מסתיימת כשרנדל פלין משגר ארבעה טילים גרעיניים על אטלנטה ופילדלפיה.
יוסף קפלן
יוסף קפלן (נולד ב-28 בינואר 1944) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא מופקד על הקתדרה לתולדות עם ישראל ע"ש ברנרד צ'ריק, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והחל מאוגוסט 2013 מכהן כיושב ראש החטיבה למדעי הרוח באקדמיה. בשנים 2009–2013 כיהן כנשיא האיגוד העולמי למדעי היהדות. קפלן הוא חתן פרס ישראל בחקר ההיסטוריה של עם ישראל לשנת 2013.
ביוגרפיה
יוסף קפלן גדל בבית יהודי חילוני בעל זיקה חזקה לתרבות יידיש ומודעות ציונית. שפת הדיבור בבית הוריו הייתה יידיש, אך מגיל שש החל ללמוד עברית בבית ספר עברי יומי, במקביל ללימודיו בבית הספר הממלכתי. בגיל שתים עשרה התקבל לבית המדרש למורים יהודים שליד הקהילה בבואנוס איירס, בית ספר תיכון יהודי שהכשיר את תלמידי הכיתות הגבוהות להוראה בבתי הספר היהודיים, ובגיל חמש עשרה הוסמך למורה. את בית ספר התיכון הממלכתי הוא סיים ב-1961. הוא היה חבר בתנועת "הנוער הציוני", ויחד עם מספר תלמידים בבית המדרש למורים ייסד את הארגון "שחר", שהתמקד בפעילות תרבותית וחינוכית בקרב הנוער היהודי בארגנטינה. בימי לימודיו בבית הספר התיכון הממלכתי נטל חלק בייסוד ירחון יהודי בספרדית שזכה לתפוצה רחבה בקרב הסטודנטים האוניברסיטאיים והיה גם חבר במערכת הירחון העברי "צהר". ב-1960 התקבל ללימודים ב"מדרשה", בית ספר גבוה ללימודי יהדות, ושנתיים לאחר מכן נסע לירושלים לשנת השתלמות בבית המדרש למורים ע"ש חיים גרינברג, מוסד שנועד להכשיר מורים לבתי ספר יהודיים בגולה. בתום שנת ההשתלמות החליט להישאר בארץ.
ב-1972 אחרי קבלת תואר שני בהיסטוריה של עם ישראל וסוציולוגיה, ואחרי שירות צבאי בחיל התותחנים, החל את לימודי הדוקטורט. בין מוריו המרכזיים נמנו ההיסטוריונים שמואל אטינגר, חיים ביינארט, חיים הלל בן-ששון, ישראל היילפרין, יעקב כ"ץ וחנא שמרוק. בזמן לימודי המ"א שימש עוזר מחקר של בן-ציון דינור, שמינה אותו מאוחר יותר מזכיר המערכת המדעית של מפעלו "ישראל בגולה".
נושא עבודת הדוקטורט של קפלן היה "יצחק אורוביו די קסטרו ובני חוגו". היא נכתבה בהנחייתו של פרופסור חיים ביינארט ואושרה בשנת 1979. קפלן חקר את מסלול חייו והגותו של אדם שהיה אחת הדמויות האינטלקטואליות המרכזיות בפזורה הספרדית המערבית ובאמצעותה הציג את עולמם התרבותי והרעיוני של האנוסים שחזרו ליהדות והקימו במאה ה-17 את המרכז היהודי התוסס באמסטרדם. ב-1979 מונה למרצה בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית והיה מראשוני החוקרים הצעירים שזכו לקבל את מלגת אלון. ב-1988 הופקד על הקתדרה לתולדות עם ישראל ע"ש ברנרד צ'ריק וב-1992 מונה לפרופסור מן המניין. באוניברסיטה העברית כיהן בתפקידים שונים, ובין היתר שימש בתור ראש התוכנית הארבע שנתית בבית הספר ע"ש רוטברג לתלמידים מחו"ל, עמד בראש המדרשה ללימודים מתקדמים בפקולטה למדעי הרוח והיה ראש החוג להיסטוריה של עם ישראל. קפלן היה בין היוזמים להקמת בית הספר להיסטוריה, שימש ראש ועדת ההיגוי שלו ב-1998 ובשנים 2001–2005 עמד בראשו. כיום הוא פרש לגמלאות והוא פרופסור אמריטוס.
הוא הוזמן לשמש פרופסור אורח ועמית מחקר בשורה של אוניברסיטאות ומוסדות מחקר בחו"ל: האוניברסיטה הלאומית בבואנוס איירס, האוניברסיטה איברואמריקנה במקסיקו, אוניברסיטת ייל, המכון ההולנדי המלכותי ללימודים מתקדמים בווסנאר, בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, וולפסון קולג' באוקספורד, הסורבון בפריז, אוניברסיטת לונדון, המכון ללימודים מתקדמים במדעי היהדות באוניברסיטת פנסילבניה, קולג' אול סולס באוקספורד והמכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון.
בשנת 1992 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
ב-2004 נבחר יוסף קפלן לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. באוגוסט 2009 נבחר לכהן כנשיא האיגוד העולמי למדעי היהדות. הוא סיים את תפקידו באוגוסט 2013.
בנובמבר 2011 זכה קפלן במענק מטעם המועצה האירופית למדע ERC (European Research Council). על מחקרו "שינויים בדת ובתרבות של הפזורה הספרדית המערבית בעת החדשה המוקדמת".
ב-2013 זכה קפלן בפרס ישראל בתחום חקר ההיסטוריה של עם ישראל.
הוא נשוי ללאונטין פרמן, עיתונאית ועורכת, ולהם ארבעה ילדים: יהודה ומיכל (מנישואים ראשונים), ונתן וראובן.
נושאי מחקריו
מחקריו של קפלן מתמקדים בתולדות היהודים בשלהי ימי הביניים ובראשית העת החדשה. הוא כתב ספרים ומאמרים על יהדות ספרד, על הפזורה הספרדית המערבית, על תולדות האנוסים בחצי האי האיברי, על ההיסטוריה החברתית והאינטלקטואלית של יהדות מערב אירופה, על תולדות יהדות הולנד ועל תהליכי החילון והמודרניזציה המוקדמים בקהילות ישראל בעולם המערבי.
יצחק קארדוזו, מעלות העברים
זהו ספרו הראשון של יוסף קפלן שראה אור בהוצאת מוסד ביאליק בשנת תשל"ב. קפלן תרגם מספרדית לעברית פרקים נבחרים מחיבורו האפולוגטי הקלאסי של יצחק קארדוזו, שהיה אנוס שברח מספרד באמצע המאה ה-17 וחזר ליהדות אחרי שהשתקע בוורונה שבאיטליה. קארדוזו נולד בפורטוגל, למד רפואה ופילוסופיה בספרד וקנה לעצמו מעמד מכובד בתור רופא המקורב לחוגי חצר המלך. הוא היה בן חסותו של הקונדה הדוכס דה אוליווארס, האיש החזק בימי מלכותו של פיליפ הרביעי וברח מספרד לאחר נפילת פטרונו. בוונציה פרסם אנציקלופדיה מדעית-פילוסופית בלטינית, ואת ספרו "מעלות העברים" הדפיס באמסטרדם ב-1679. הספר מחולק לשני חלקים: בחלק הראשון מתאר המחבר את עשר המעלות המאפיינות לדעתו את העם היהודי ובחלק השני הוא מתמקד בתיאור העלילות שטופלו על היהודים לאורך תולדותיהם. תרגומו של קפלן כולל את כל החלק השני של הספר ומבחר מתוך החלק הראשון. קפלן הוסיף מבוא על תולדות חייו של קארדוזו ועל יצירתו והערות והסברים לטקסט. ספרו של קארדוזו הוא חיבור אפולוגטי שנועד לְהָזֵם את ההאשמות שהוטחו נגד היהודים בעולם הנוצרי ובו בזמן לספק לאנוסים שחזרו ליהדות נימוקים לגיבוש זהותם היהודית החדשה.