cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'אן מאקון
קריירה
מאקון התחיל את הקריירה שלו בקמרון במועדון המקומי בקוטונספורט גארונה. לאחר מכן עבר לינואסה סטאר וטונארה יאונדה.
ב-2001 עבר למועדון הכדורגל ליל הצרפתי. בסיום עונת סייע למועדון לסיים במקום השני ולהעפיל אוטומטית לליגת האלופות. בעונה הבאה עזר למועדון להגיע לשמינית גמר גביע אופ"א.
ב-16 ביוני 2008 חתם באולימפיק ליון ל-4 שנים הבאות תמורת 14 מיליון אירו. ב-16 בפברואר 2010 הבקיע שער מרהיב מול ריאל מדריד מ-25 מטר במסגרת שמינית גמר ליגת האלופות.
בינואר 2011 חתם באסטון וילה האנגלית, ולאחר חצי עונה הושאל לאולימפיאקוס היוונית. בקיץ 2012 עבר לסטאד רן הצרפתית. בקיץ 2015 חתם באנטליהספור הטורקית.
נבחרת קמרון
מאקון זומן לראשונה לסגל נבחרת קמרון בשנת 2003 אך לא קיבל דקות משחק. הטורניר הראשון שלו עם הנבחרת היה בגביע אפריקה 2004. בגביע אפריקה 2006 עזר לקמרון להגיע עד לחצי הגמר. מאקון שיחק במדי הנבחרת גם בגביע אפריקה 2008, במונדיאל 2010 ובמונדיאל 2014.
ויפסניה אגריפינה
ויפסניה אגריפינה (Vipsania Agrippina; 36 לפנה"ס - 20 לספירה), הייתה אצילה מן השושלת היוליו-קלאודית.
ביוגרפיה
ויפסניה נולדה בשנת 36 לפנה"ס, אביה מרקוס ויפסניוס אגריפה היה מצביאו הראשי של אוקטביוס ואמה הייתה קייקיליה אטיקה בתו של טיטוס פומפוניוס אטיקוס שהיה חברו הקרוב של קיקרו וחבר בולט במעמד הפרשים.
בערך כשמלאו לה שנה אורסה ויפסניה על ידי אביה ואוקטביוס לטיבריוס, שהיה בנו החורג של הקיסר, הזוג התחתן בשנת 20 לפנה"ס ובנם דרוסוס יוליוס קיסר נולד בשנת 13 לפנה"ס. למרות שהיה מדובר בנישואים פוליטיים שנועדו לחזק את הקשר בין אוגוסטוס לאגריפה, אהב טיבריוס את ויפסניה אהבה עמוקה.
כשנפטר אגריפה בשנת 12 לפנה"ס הכריח אוגוסטוס את טיבריוס להתגרש מוויפסניה ולשאת את יוליה, אלמנתו של אגריפה. ויפסניה, שהייתה באותה שעה בהריון, הפילה את עוברה, לפי סווטוניוס מההלם על החדשות האלה. צערו של טיבריוס היה כל כך גדול שפעם אחת כשפגש את ויפסניה הוא עקב אחריה לביתה בעודו ממרר בבכי מצער על גירושיהם.
ויפסניה נישאה מחדש לסנאטור גאיוס אסיניוס גאלוס בשנת 11 לפנה"ס, לזוג נולדו שישה ילדים ששנים מהם שימשו כקונסולים בבגרותם, ייתכן גם שבנה דרוסוס, בניגוד למנהג הרומאי, חי עם אימו לאחר גירושיה מטיבריוס.
כשבעלה מונה למושל אסיה בשנת 6 לפנה"ס ויפסניה ככל הנראה הלכה אחריו והתגוררה בפרובינקיה. ויפסניה נפטרה בשנת 20 לספירה, אחרי שבנה דרוסוס הפך ליורשו של טיבריוס. דרוסוס טבע מטבעות והקים פסלים לכבודה.
יוחנן גלוקר
יוחנן גְלוּקֶר (נולד ב-23 במרץ 1933) הוא פרופסור אמריטוס בחוג ללימודים קלאסיים שבאוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
יוחנן גלוקר נולד בחיפה. אימו, חנה בת אלימלך בלאי, עלתה מרוסיה. אביו, הרופא ד"ר יצחק גליקר, הגיע לארץ ישראל מווינה, היה ממייסדי קופת חולים כללית והרופא הראשון של קופת חולים כללית בחיפה. על שמו, "גן יצחק" בהר הכרמל בחיפה.
גלוקר למד בבית הספר "חוגים", ובין מוריו הבולטים היה המורה לספרות (אחר כך, פרופסור) ברוך קורצווייל. גלוקר החל ללמוד ב-1954 באוניברסיטה העברית, ולמד פילוסופיה והיסטוריה כללית ולימודים קלאסיים לתואר ראשון ושני. למד לדוקטורט באוניברסיטת אוקספורד, ולימד לימודים קלאסיים באוניברסיטת אקסטר באנגליה מ-1964 עד 1978. ב-1978 עלה לישראל וקיבל מינוי של פרופסור חבר, ב-1984 מונה כפרופסור מן המניין וב-2001 יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס. גלוקר עשה שבתונים כפרופסור אורח במכון המחקר ללימודים יווניים בוושינגטון, באוניברסיטת תל אביב (כשלימד באנגליה) ובקולג' האוניברסיטאי של לונדון. לאחר פרישתו החל להורות מספר חודשים בשנה באוניברסיטת כרתים.
גלוקר שימש כיושב הראש של האגודה ללימודים קלאסיים בישראל. זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אתונה.
גלוקר נשוי ואב לשתי בנות.
תחומי מחקריו
רוב מחקריו של יוחנן גלוקר עניינם פילוסופיה בתקופה ההלניסטית והרומית המוקדמת. הם עוסקים בעיקר באקדמיה האתונאית, באסכולה הסטואית וביחסים ביניהן. עסק גם בתולדות הלימודים הקלאסיים, ופרסם מאמרים רבים על קיקרו.
אנטיוכוס והאקדמיה המאוחרת
בספר הראה גלוקר שהאקדמיה באתונה, שהייתה האגודה הפילוסופית שאפלטון ייסד, המשיכה בקיומה כמה דורות ופסקה מלהתקיים בסביבות 80 לפני הספירה. לפי גלוקר האסכולה הנאו-פלטונית של אתונה שהתחילה במאה ה-4 לספירה היא לא חלק מהאקדמיה. עד שכתב את ספרו היה מקובל שאפלטון ייסד את האסכולה שקוראים לה אקדמיה והיא נמשכה כאגודה פילוסופית להוראה ולמחקר עד 529 לספירה הנוצרית, כלומר 1000 שנות המשכיות של האקדמיה. גלוקר הראה שאין לכך ביסוס במקורות, ולמעשה האקדמיה התקיימה רק כ-300 שנה, והאסכולה הנאו-פלטונית של אתונה הייתה מוסד חדש ולא המשכה של האקדמיה שיסד אפלטון. דעה זו התקבלה על דעת רוב החוקרים.
הרעיון של המשכיות האסכולות הגדולות באתונה במשך 1000 שנה תחילתו במאמר ארוך של חוקר הלימודים הקלאסיים קרל גוטלוב צוּמפט. מקורו בהרצאה שהרצה באקדמיה הפרוסית בשנת 1842. ההרצאה פורסמה בדברי האקדמיה הפרוסית בשנת 1843. תאוריה זאת נכנסה לכל ספרי הלימוד, כשהחוקרים הניחו כמובן מאליו שצומפט פירש כהלכה את המקורות. ספרו של גלוקר ערער על הנחה זאת, תוך נתוח מחודש של המקורות.
בין יתר חדושיו של הספר: דיון מחודש, על סמך מקורות שונים, בדבר מקומו של אנטיוכוס מאשקלון, פילוסוף אתונאי בן המאה הראשונה לפסה"נ, בהתפתחות הפילוסופיה האפלטונית; יחסם של אנשי האקדמיה במאות ב-ג לפסה"נ, כאשר המגמה באסכולה הייתה ספקנית, לדיאלוגים של אפלטון; האקדמיה כמוסד בעל קרקעות ורכוש, ומה עלה בגורלו של אותו רכוש; תאוריות משלהי העת העתיקה בדבר המשכיות כביכול של הפילוסופיה האפלטונית 'האמיתית' וקיומה במחתרת לכמה מאות שנים - ועוד מספר בעיות מסוג זה. הספר כתוב בצורה טכנית לחלוטין, ואינו מכוון לקורא שאינו איש המקצוע.
תולדות הלימודים הקלאסיים
יוחנן גלוקר כתב רבות על תולדות הלימודים הקלאסיים, בעיקר באנגליה בזמן החדש, מהמאה ה-18 ואילך: מה שמכונה כיום "ההתקבלות של הלימודים הקלאסיים" - לא רק בעולם המדעי, אלא גם בעולם הספרות והפילוסופיה.
פרסומים בעברית
רוב פרסומיו המדעיים של גלוקר הם באנגלית, ומיעוטם ביוונית ובגרמנית. בעברית כתב ארבעה ספרים, שניים כמבואות פופולריים לפילוסופיה יוונית, אחד כביקורת על כמה פרסומים בעברית בשטח זה ואילו הספר הרביעי הוא מבוא לפילולוגיה. הוא גם פרסם מספר מאמרי ביקורת בעברית העוסקים בספרים ובמאמרים בפילוסופיה עתיקה ופה ושם גם בשטחים אחרים של הלימודים הקלאסיים.
הוא תרם את הידע שלו לספר תבניות ותמונות מפיתגורס עד מונדריאן שפורסם בשנת 1986.
מרי אנדרסון (תיאטרון)
מרי אנטואנט אנדרסון (באנגלית: Mary Antoinette Anderson; 28 ביולי 1859 סקרמנטו, קלפורניה – 29 במאי 1940 ברודוויי, ווסטרשייר, אנגליה) הייתה שחקנית תיאטרון אמריקאית, כונתה בזמנו "מלכת התיאטרון האמריקאי." שיחקה גם בקולנוע האילם תחת שם הנשואים שלה, מרי נווארו. הצטיינה ביופייה החיצוני ובקולה העשיר והאקספרסיבי.
ביוגרפיה
מרי אנטואנט אנדרסון נולדה בשנת 1859 בעיר סקרמנטו שבקליפורניה, לשם נמלטו הוריה מפני שהוריה הקתוליים של אמה התנגדו לנישואיה. ובהמשך נישלו אותה מהירושה. האם, אנטוניה לויגרס, הייתה בת למשפחה ממוצא גרמני מפילדלפיה. האב, צ'ארלס הנרי אנדרסון, היה איש ניו יורק בעל שורשים אנגליים שהתחנך באוניברסיטת אוקספורד באנגליה. זמן קצר אחרי לידתה של מרי עזבה המשפחה ללואיוויל, קנטקי. הוא התגייס שם לצבא הדרום (של קונפדרציית המדינות של אמריקה) ונפל בקרב במוביל, במלחמת האזרחים האמריקנית, כשילדתו הייתה בת שלוש. כעבור שנה וחצי אמה התחתנה מחדש עם ד"ר המילטון גריפין, כירורג ובעבר בעל מטע בדרום, שהעניק לשני ילדיה, מרי וג'וזף תמיכה ואהבה. מרי אנדרסון למדה ללא עניין רב במנזר הנזירות האורסולינות ובתיכון לבנות Academy Presentation בלואיוויל. תחביבה העיקרי היה לקרוא ולשחק במחזות של שייקספיר. סדרה את חדרה בבית כמו במת תיאטרון, בגיל 12 ביקרה לראשונה בתיאטרון בהצגה בשם "Puck" אחר כך בגיל 14 רותקה על ידי משחקו של השחקן המפורסם אדווין בות'. למדה קודם תפקידים דרמטיים גבריים כמו המלט, וולזי, רישלייה וריצ'רד השלישי וגם את התפקיד ז'אן ד'ארק ב"בתולה מאורליאן" מאת שילר וקיבלה שיעורי ספרות אנגלית ודקלום ממורה מלואיוויל בשם נובל באטלר. אחרי שקיבלה בסינסינטי את ברכתה של השחקנית שרלוט קושמן, ובעידוד אביה החורג בגיל 14 נשלחה לניו יורק לעשרה שיערי משחק אצל השחקן ג'ורג' וננדנהוף שהיה המורה היחיד שלה בתחום.
פעילותה האמנותית
התחילה את קריירת המשחק שלה בתיאטרון בשנת 1875 בגיל 16 על במת התיאטרון מקולי בלואיוויל בתפקיד יוליה ב"רומיאו ויוליה". והמנהל, בארני מקולי, התרשם מספיק ממשחקה כדי להאריך את החוזה איתה לעוד שבוע בתפקיד יוליה ואחר כך גם בתפקידים ג'וליה ב"הגיבן" מאת ג'יימס שרידן נולס, ביאנקה ב"פאזיו" מאת הנרי הארט מילמן וב"אוואדני" מאת הסופר האירי ריצ'רד ליילור שיל (Sheil). אנדרסון כבשה במהרה את לב הקהל בניו יורק ובלונדון וקראו לה "מרי שלנו". היא שיחקה בהמשך בתיאטראות בסנט לואיס, (שם כבשה את הערצתו של הגנרל ויליאם שרמן) בניו אורלינס (לואיזיאנה) ובתיאטרון של ג'ון אדווארד קולוף בסן פרנסיסקו ולבסוף חתמה על חוזה עם ג'ון ט. פורד. אחרי שגילמה את ליידי מקבת' בתיאטרון של פורד בוושינגטון, היא ערכה סיורי הופעות בכל רחבי ארצות הברית וחתמה ב-1877 על חוזה חדש עם תיאטרון השדרה החמישית בניו יורק במחזה "The Lady of Lyons" מאת אדוארד בולוור-ליטון. מכאן ואילך פתחה מרי אנדרסון בקריירה בת תריסר שנים של הצלחות בלתי פוסקות, עם הופעות קבועות בניו יורק ובסיורים ברחבי ארצות הברית. בשנת 1879 נסעה לאירופה ופגשה את שרה ברנאר ואת אדלאידה ריסטורי. היא גילמה 18 תפקידים ראשיים. ב-1883 אחרי שכיכבה בהפקה אמריקאית של "פיגמליון וגלאטאה" מאת ויליאם שוונק גילברט, שיחקה על במת תיאטרון ליסאום בלונדון ונשארה שש שנים באנגליה כדי להופיע בתיאטרון הממוריאלי שייקספיר בסטרטפורד-און-אוון. בעונה הראשונה שם שיחקה ב"קומדיה וטרגדיה" שכתב גילברט במיוחד בשבילה וכן ב"רומיאו ויוליה". ב-1885 גילמה את רוזלינד ב"כטוב בעיניכם". המשורר הנרי לונגפלו שראה אותה ברומאו ויוליה בבוסטון נפל שבי ליופייה ולדקלומה. ב-1887 הופיעה בלונדון במחזה "אגדת חורף" כשהיא הייתה השחקנית הראשונה שגילמה בו את התפקיד הכפול של פרדיטה ושל הרמיונה. המופע רץ למשך 160 פעמים והמשיך גם בארצות הברית. ב-1889 היא התמוטטה על הבמה על רקע אפיסת כוחות באמצע הצגה בתיאטרון Albaugh בוושינגטון. אז פירקה את להקתה והודיעה על פרישתה בגיל 20. פרשנים אחדים, במיוחד בעיתונות הבריטית, ייחסו את השתלשלות האירועים לבקורות שליליות שפורסמו אחרי שובה לארצות הברית. לפי הסופרת וילה קאתר הגורם היה במיוחד מאמר בקורת אחד שכתב יחיד קרוב שלה.
היא נפטרה באנגליה בשנת 1940 בברודוויי, וורסטרשייר באנגליה, בממלכה המאוחדת.
המשך הקריירה
כמאמינה קתולית אדוקה בנתה אנדרסון קפלה בעליית הגג שלה עם ויטראז'ים מצוירים על ידי פול וודרוף.
בשנות ה-1910 הופיעה בכמה סרטים אילמים בשם מרי נווארו. הדפה את הניסיונות להחזירה לזירת התיאטרון, אולם בימי מלחמת העולם הראשונה הסכימה להופיע במופעי התרמה בווסטר, סטאטפורד ולונדון. בלונדון שיחקה שוב כגלאטיאה, ג'ולייט ואת התפקיד של קלריס במחזה של גילברט "קומדיה וטרגדיה". ב-5 -6 במאי 1916 הופיעה במופעים מיוחדים בסטראטפורד לרגל מלאת 300 שנה למותו של שייקספיר.
חייה הפרטיים
מנישואיה המוצלחים עם נווארו נולדו לה שלושה ילדים. בנה הראשון מת בלידה. הבן השני נקרא אלמה חוסה "טוטי" מריה דה נווארו (1979-1896) והבת - מרי אלנה דה נווארו.
הנצחה
הם הורשו לטוטי דה נווארו שחי בו עם אשתו, דורותי, בנם מייקל וידידתה של דורותי מקיימברידג', גרטרודה קייטון תומפסון. הבית אירח ערבי תרבות ומוזיקה, שבהם הופיעו בין היתר, מיירה הס וז'קלין דו פרה בצעירותה.
מרי אנדרסון במדיה האמנותית אחרת
כמו כן לדמות גיבורת הרומן של ויליאם בלק "The Strange Adventures of a House-Boat'. (ההרפתקאות המוזרות של בית-סירה)
ספרים
ב-1911 שיתפה פעולה עם רוברט סמית היצ'נס בעיבוד הרומן שלו לתיאטרון The Garden of Allah ("הגן של אללה" )
קישורים חיצוניים
Sylvia Morris - Mary Anderson, an American actress abroad 2014  - Shakespeare blog incl William Winter Shadows of the Stage New York MacMillan and Company and London 1893))
החזרה (אופטיקה)
החזרה היא תופעה באופטיקה גאומטרית, המתרחשת כאשר אור פוגע במשטח, וחלק ממנו או כולו מוחזרים אל המרחב בזווית החזרה, כלומר, נוצרת השתקפות.
בהחזרת אור, כמות האור המוחזרת ממשטח כלשהו תלויה בחומר המשטח, אשר משתנה מאחד למשנהו.
זווית הפגיעה היא הזווית שבין קרן האור הפוגעת במשטח, לבין אנך היוצא מהמשטח בנקודת הפגיעה. זווית ההחזרה היא הזווית שבין קרן האור המוחזרת מהמשטח, לבין האנך למשטח.
במקרה של אלומת אור, יחול חוק ההחזרה על כל אחת מהקרניים באלומה, ותיווצר החזרה של כל אחת מהקרניים בזווית השווה לזווית הפגיעה. כתוצאה מכך, מקבלים אלומת אור החוזרת בזווית שווה לזווית הפגיעה במשטח.
השפעת מאפייני המשטח על האור המוחזר
למאפייני המשטח עליו נקרין יש השפעה רבה על אופן החזרת קרן האור. מאפייני המשטח יכולים לקבוע היווצרות של תופעות פיזיקליות נוספות כגון: שבירת אור, בליעת אור וכדומה.
משטח מישורי וחלק יוצר השתקפות של העצמים באמצעות הקרניים המוחזרות, כמו השתקפות ממים שקטים בתמונה.
חספוס המשטח
רמת החספוס של המשטח המוקרן משפיעה על ההחזרה. משטח מחוספס מחזיר פחות אור ממשטח חלק. לדוגמה, שיש מחוספס יחזיר פחות אור משיש חלק, שעבר ליטוש. הסיבה לכך היא שחלק מהקרניים החוזרות במשטח מחוספס נתקלות בחלקי המשטח ואז נבלעות, או לחלופין כיוון החזרה שלהן משתנה (ולכן אינן חוזרות במרוכז אלא נפוצות לכל עבר).
סוג החומר
סוג החומר שממנו עשוי המשטח יקבע כמה מהקרניים יבלעו במשטח, וכמה מהן יוחזרו ממנו. בליעת אור היא תופעה בה אנרגיית הפוטונים, הם החלקיקים מהם עשויה קרן אור, נבלעים בחומר, ובכך מעלים את כמות האנרגיה בו.
[מומלץ לקרוא על תופעה זו בהרחבה בערך בליעת אור.]
תחומים נוספים
חוקי ההחזרה החלים על קרני אור מאפיינים גם מצבים נוספים בפיזיקה כדוגמת פגיעה של גוף אלסטי במשטח קשיח. מסיבה זו חוק ההחזרה תומך בתפישת האור כחלקיק, שקידם אייזק ניוטון.
ניתן להסיק מחוק ההחזרה, באמצעות שיקולים גאומטריים, שעבור מראה ישרה, מרחק הדמות המשוקפת מהמראה שווה למרחק העצם המשתקף בה. (אם כי השניים בצדדים מנוגדים של המראה. לעומת זאת, ניתן לראות כי מראות פרבוליות יכולות למקד אור, ולכן נעשה בהן שימוש בזרקורים, טלסקופים ועוד.
ברנרדינו ריבדביה
ברנרדינו ריבדביה (בספרדית Bernardino de la Trinidad González Rivadavia 20 במאי 1780 - 2 בספטמבר 1845) היה פוליטיקאי ארגנטינאי, ונשיאה הראשון של ארגנטינה, שנקראה אז הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
ביוגרפיה
ריבדביה נולד בשנת 1780 בבואנוס איירס. הוא למד בבית הספר הממלכתי בסן קלרוס, אך פרש משם לפני סיום לימודיו.
בשנת 1821, בהיותו שר בממשלת הפרובינציה של בואנוס איירס הניע את המהלך לייסודה של אוניברסיטת בואנוס איירס.
כיהן כנשיאה הראשון של ארגנטינה בין השנים 1826 ו-1827 בזמן מלחמת ארגנטינה–ברזיל.
ריבדביה היה ממוצא אפריקאי, דבר זה שימש ללעג ולקלס עליו בפי יריביו שכינו אותו בכינויים כדוגמת- "ד"ר שוקולד" ו"ברנרדינו השחור".
ריבדביה גלה לאירופה ב-1829. הוא ניסה לחזור לארגנטינה, אך ירידתו לנמל סורבה על ידי מושל בואנוס איירס, חואן חוסה ויאמונטה. הוא התיישב באורוגוואי, מאוחר יותר עבר לברזיל וב-1842 שב לספרד.
נפטר ב-2 בספטמבר 1845 בגיל 65 בקאדיס שבספרד.
Mac Pro
ה-Mac Pro היא סדרת מחשבי מקינטוש מתוצרת אפל, המיועדים למגזר המקצועי (עורכי וידאו, מוזיקאים וגרפיקאים) ונחשבים למחשבים המהירים והיקרים ביותר של החברה. מחשב ה-Mac Pro מבוסס על מעבדי אינטל Xeon ומיוצר על ידי חברת אפל. ה-Mac Pro זהה בצורתו החיצונית למחשבי ה-Power Mac, שהיו הדגמים האחרונים בהם חברת אפל עשתה שימוש במעבדים שאינם מתוצרת אינטל (מעבדי Power PC מתוצרת IBM).
ה-Mac Pro הוצג ב-7 באוגוסט 2006 בתערוכת WWDC, כדי להחליף את סדרת ה-Power Mac. יחד עם שרתי ה-Xserve ה-Mac Pro השלים את המעבר של אפל למעבדי אינטל. ב-4 באפריל 2007 הוצג Mac Pro עם 8 ליבות.
מערכות הפעלה
ל-Mac Pro, כמו לכל מחשב מקינטוש אחר עם מעבד מתוצרת אינטל, יש יכולת להריץ מערכות הפעלה אחרות בעזרת התוכנה Boot Camp שאפל פיתחה. ה-Mac Pro מהדור הראשון, לדוגמה, יכול להריץ את מערכות ההפעלה Windows XP ו-Windows Vista.
אסטרילדיס
אסטרילדיס (באנגלית: Estrildis) הייתה נסיכת גרמניה, ומלכה רעיה של מלך בריטניה לוקרינוס, על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה". אין כל תעוד היסטורי לקיומה של אסטרילדיס.
על פי ספרו של ג'פרי, אסטרילדיס נכלאה על ידי האמבר ההוני והוחזקה בספינתו. לאחר ניצחונו של לוקרינוס בנו של ברוטוס, מלך בריטניה על האמבר, שחרר לוקרינוס את אסטרילדיס והתאהב בה. ג'פרי מספר כי אסטרילדיס נחשבה לאישה היפה ביותר בעולם באותה תקופה, ולוקרינוס רצה לשאתה לאישה. לרוע מזלו התחייב אביו כי לוקרינוס יישא את גוונדולן, בתו של קורינאוס מלך קורנוול, והשנים היו מאורסים. לוקרינוס בנה מערה מתחת לטרינוואנטום, בה החביא את אסטרילדיס ואת הבת המשותפת שנולדה להם - האברן (Habren), בעת שהיה נשוי לגוונדולן. לאחר מותו של קורינאוס, גרש לוקרינוס את גוונדולן, ונשא את אסטרילדיס לאישה.
גוונדולן שבה בראש צבא, הביסה את לוקרינוס והרגה אותו, והטביע את אסטרילדיס ואת האברן בנהר שנקרא על שמה של האברן (כיום הנהר סוורן).
טרוי בראון
טרוי רנדל בראון הבן (באנגלית: .Troy Randall Brown Jr; נולד ב-28 ביולי 1999) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת לוס אנג'לס לייקרס מליגת ה-NBA, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
קריירת תיכונים ומכללות
בראון נולד בלאס וגאס שבנבדה, ובין השנים 2013–2017 למד ב"תיכון סנטניאל" המקומי. בשנתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של התיכון רשם ממוצעים של כ-22 נקודות, 10 ריבאונדים ו-4 אסיסטים למשחק, ובסיום העונה נבחר להשתתף הן במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן והן בנייקי הופ סאמיט.
בשנת 2017 החל ללמוד באוניברסיטת אורגון, אותה עזבו באותו הקיץ השחקנים דילון ברוקס, טיילר דורסי, ג'ורדן בל וכריס בושיי. בעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה העמיד ממוצעים של 11.3 נקודות, 6.2 ריבאונדים, 3.2 אסיסטים ו-1.6 חטיפות למשחק. באפריל 2018 הודיע על החלטתו לעזוב את האוניברסיטה כבר לאחר שנה אחת, לטובת התמודדות בדראפט ה-NBA.
וושינגטון ויזארדס
בדראפט ה-NBA 2018 נלקח בראון בבחירה ה-15, על ידי וושינגטון ויזארדס. לאורך עונת הרוקי שלו מיעט לשחק ב-NBA, ונשלח מספר פעמים לקבוצת הבת של הוויזארדס מליגת הפיתוח – קפיטל סיטי גו-גו – במדיה קלע 16.9 נקודות בממוצע למשחק. בעונת זכה לדקות משחק מרובות יותר בוושינגטון, עם עזיבתם של הסמול פורוורדים אוטו פורטר וטרבור אריזה. ב-23 בדצמבר 2019 רשם שיאי קריירה של 26 נקודות ו-7 אסיסטים בניצחון קבוצתו מול ניו יורק ניקס.
שיקגו בולס
במרץ 2021 הועבר לשיקגו בולס, במסגרת טרייד משולש בו הייתה מעורבת גם בוסטון סלטיקס.
קריאולית האיטית
קריאולית האיטית, אשר לעיתים קרובות נקראת קריאולית, היא שפה קריאולית המדוברת בהאיטי על ידי כ-12 מיליון אנשים. השפה גם מדוברת על ידי מהגרים מהאיטי באיי בהאמה, קובה, קנדה, צרפת, איי קיימן, גיאנה הצרפתית, מרטיניק, גוואדלופ, בליז, פוארטו ריקו, הרפובליקה הדומיניקנית, חוף השנהב, ונצואלה וארצות הברית. קריאולית האיטית היא אחת משתי השפות הרשמיות בהאיטי, לצד צרפתית. השפה החלה להתפתח במהלך המאה ה-18, והיא מבוססת על צרפתית, ערבית, ספרדית, טאינו, אנגלית ומספר שפות אפריקאיות.
קריאולית האיטית הוכרה כשפה רשמית בהאיטי בשנת 1961, לצד הצרפתית, שהייתה השפה הספרותית הבלעדית מאז עצמאותה בשנת 1804. ההכרה נבעה בין השאר ממאמציו הרבים של הסופר פליקס מוריסאו-לרוי, שהיה הסופר הראשון ובעל ההשפעה הרבה ביותר, שכתב ספרות ושירה בשפה זו. תקן לאורתוגרפיה קריאולית האיטית קיים משנת 1979. מעמדה הרשמי של השפה תוקף בחוקת 1987. השימוש בקריאולית האיטית בספרות קטן מאוד, אך הוא נמצא בעלייה. משנות ה-80 עשו מחנכים, סופרים ופעילים פוליטיים שימוש בקריאולית האיטית בספרות. השימוש בה בעיתונים היוצאים לאור בשפה זו, וברדיו ובטלוויזיה הולך וגובר.
בנג'י מאדן
בנג'מין ליוואי "בנג'י" מאדן (באנגלית: Benjamin Levi "Benji" Madden; נולד ב־11 במרץ 1979) הוא גיטריסט וזמר רקע בלהקת הפאנק רוק גוד שארלוט.
ביוגרפיה
מאדן נולד בוולדורף, במרילנד שבארצות הברית.
יש לו אח תאום זהה בשם ג'ואל מאדן, המתפקד כסולן בלהקה. כמו כן, יש לו אח מבוגר ממנו בשם ג'וש, ואחות צעירה בשם שרה.
כשהיה בן 16, אביו נטש את המשפחה ובכך גרם למשפחה לבעיות כלכליות קשות. על מנת לעזור לשפר את המצב, מאדן ואחיו עבדו בעבודות זוטרות כמו נערי שמפו במספרות וכדומה.
בתחילת שנות העשרים שלו, שינה מאדן את שמו האחרון מקומבס (שם המשפחה של אביו), למאדן (שם הנעורים של אימו).
בינואר 2015, נישא לשחקנית האמריקאית קמרון דיאז, בטקס יהודי (אף על פי ששניהם נוצריים) בביתם בבוורלי הילס, זאת לאחר 17 יום של אירוסין. הזוג הכיר 7 חודשים קודם לכן דרך חברתה של דיאז, ניקול ריצ'י, אשר היא גיסתו של מאדן. ב-3 בינואר 2020 נולדה בתם הבכורה של השניים.
גוד שארלוט
בשנת 1995, בגיל 16, מאדן היה בהופעה של הביסטי בויז עם אחיו ג'ואל. בהשפעת ז'אנר המוזיקה שנהגו לשמוע, ובעיקר לאחר ההופעה, השניים החליטו להקים להקה משלהם עם עוד חבר. חיי הלהקה היו קצרים, והם התפרקו לאחר זמן קצר.
לאחר מכן, התאומים החליטו להקים עוד להקה, ולשם כך גייסו שניים מחבריהם, פול תומאס ואהרון אסקולופיו. יחד הקימו את גוד שארלוט. במשך הזמן, הצטרף ללהקה הגיטריסט בילי מרטין, אהרון עזב, ומאז נדדה הלהקה עם 8 מתופפים שונים, עד האלבום הרביעי, בו התווסף חבר חדש ללהקה, דין בוטרוורת'.
הלהקה התפרסמה במהרה לאחר צאת האלבום השני והמצליח שלהם, The Young and the Hopeless. התאומים גם הנחו תוכנית בערוץ MTV.
הלהקה הוציאה את אלבומה החמישי, Cardiology, וממשיכה את הקריירה המצליחה שלה.
תחומים נוספים
ב-2001, הופיע מאדן בסרט הקומדיה "קטע מהסרטים" יחד עם שאר להקת גוד שארלוט. ב-2006, הופיע עם אחיו ג'ואל בסרט "בנות חומריות". בנוסף הוא הוציא עם להקתו סרט דוקומנטרי המספר על סיבוב ההופעות המצליח שלהם ביפן בתקופת האלבום השלישי. מאדן הקים יחד עם אחיו ג'וש וג'ואל את חברת ההלבשה DCMA COLLECTIVE. החברה מייצרת בעיקר טי שירטים וניתן לראות את בנג'י ואת ג'ואל מסתובבים איתם בדרך כלל.
אג'אר
אודות
אג'אר נולד ברובע אוסקודר שבאיסטנבול, ולו שני אחים. הוא החל לשיר בגיל צעיר, והשתתף בטורקיה בשלוש תחרויות זמרה. בשתיים מהן לקח את המקום הראשון ובשלישית זכה במקום השני.
בשנת 1988, כשהוא רק בן אחת עשרה, הוא הגיע לארץ בלא משפחתו. כנר טורקי, שהופיע בישראל והכיר את אג'אר כזמר בטורקיה הביא אותו.
אג'אר גורש מהארץ בגלל היותו בלתי חוקי וחזר לארץ בזהות בדויה. בגיל 18 שינה בחזרה שמו לשמו המקורי. בארץ נולד לו ילד מחוץ לנישואים. אג'אר החל לפתח קריירה מוזיקלית בארץ, הופיע במועדונים והוציא מספר אלבומים. בשנת 1997 הגיע השיר "גולה גולה", אותו הקליט עם אתניקס למקום ה-22 במצעד הפזמונים העברי השנתי.
בשנת 1997 עזב אג'אר את הארץ וחזר לטורקיה, בין השאר בשל מחלת אמו. בשנת 2007 חזר לישראל, והקליט שני שירים עם תמיר גל. בשנת 2013 הוציא אלבום נוסף. האלבום נקרא "אלוהיי".
בשנת 2008 יצר הזמר תמיר גל סרט דוקומנטרי על סיפור חיו של אג'אר, בבימוי ימין מסיקה.
הקמצן
הקמצן (בצרפתית: L'Avare) הוא מחזה קומי מאת מולייר שהועלה על הבמה ב-1668.
"הקמצן" היא קומדיה קלאסית של מולייר, על אב המנסה לשלוט על אהבותיהם של ילדיו בגלל תאוותו החולנית לכסף. בשורה של מצבים, מקצתם מצחיקים ומקצתם מעוררי חמלה, מצייר אחד מגדולי מחזאי צרפת את דמותו של הרפגון – אחת הדמויות החריפות והידועות ביותר בתולדות הדרמה ובתולדות התרבות. המחזה הוצג בעולם כולו, זכה לאין ספור פרשנויות, הן פסיכולוגיות והן פוליטיות, ובכל פעם שעלה מחדש עורר אתגר רציני אצל גדולי היוצרים בתחום התיאטרון. במחזה זה מולייר הציג את הקמצנות כתכונה המשתלטת על האדם.
מבנה אמנותי
במחזה משתמש מולייר בקווי אופי שלקח מניסיונו האישי ומן המציאות של תקופתו. הוא גם לווה תחבולות מן המחזה "הקדרה" של המחזאי הרומי פלאוטוס. הרפגון הקמצן, גיבור המחזה, הוא טיפוס מלא חיים, עשיר ובורגני שקמצנותו גורמת למפלתו. שמו של הרפגון לקוח מהמילה הלטינית harpago, שפירושה שודד. פירוש שמות שני משרתיו של הרפגון הם: לה מרלוש, שמזכיר במידת מה דג אלתית, אשר בתקופת מולייר נמכר בצורה יבשה; וברנדאוואן, שפירושו "קנה שיבולת-השועל הדק". שני השמות, יחד עם שמו של הרפגון, רומזים לקמצנותו הגדולה של הרפגון.
המחזה מבוסס על סגנון הקומדיה דל'ארטה ומשתמש בהרבה מוטיבים אמנותיים הלקוחים משם. כל הדמויות מזכירות את הדמויות הקלאסיות של הקומדיה דל'ארטה (הדוגמה המובהקת לכך היא החשיבות של המשרתים והמאוהבים - מאפיינים בולטים בז'אנר). הסגנון שבו כתוב המחזה השפיע על במאים רבים להעלות את המחזה בצורה זאת. תיאטרון החאן בירושלים העלה את ההצגה כשכל התלבושות מאפיינות את הסגנון, וגם המשחק.
עלילת המחזה
הרפגון הוא אלמן, ויש לו שני ילדים: הבן קליאָנט והבת אליז. להרפגון יש 10 אלף מטבעות זהב שהוא מחזיק בתיבה, ואת התיבה הוא מחביא בתוך בור בגינה שלו. הרפגון אוהב כסף בצורה אובססיבית ומתקמצן על כל דבר. קליאנט מאוהב במריאן, בחורה שכעת עברה לגור באזור, ואליז מאוהבת בוואלר, משרתו של הרפגון. הרפגון מאוהב גם הוא במריאן, והוא וקליאנט נלחמים עליה. הרפגון רוצה שבתו אליז תינשא למר אנסלם, איש עשיר שמוכן לשאת אותה ללא נדוניה מהרפגון, ואין דבר הגורם להרפגון אושר יותר מאשר חיסכון בכסף. קליאנט מתכנן לקחת הלוואה של 15 אלף פרנק כדי לשאת לאישה את מריאן, אבל ברגע שהוא מגיע לפגוש את המלווה, הוא מגלה כי המלווה הוא הרפגון, אביו, בכבודו ובעצמו.
הרפגון נבהל וחושש שבנו תופס אותו כמלווה בריבית. אך כאשר הוא מבין מהי מטרת בואו של קליאנט, פורצת מריבה ביניהם. לאחר מכן הרפגון מנסה לארגן חגיגה לכבוד הנישואים של אליז לאנסלם ושלו למריאן. ואלר יודע שהרפגון לא רוצה להניח לאליז להתחתן איתו, ולכן הוא משתדל להתחנף אליו. מר ז'אק, הטבח והעגלון של הרפגון, משתתף בהכנות לחגיגה. הרפגון אומר למר ז'אק שהוא דורש ממנו להכין ארוחה במחיר נמוך ובאיכות גבוהה, ומר ז'אק חושב שהרפגון ממש מגזים. המשרת של קליאנט, עוקב אחרי הרפגון ומגלה את מקום המחבוא של הכסף. הוא גונב את התיבה של הרפגון ומעביר אותה לידי קליאנט. כאשר הרפגון מגלה כי התיבה נעלמה, הוא נבהל, משתולל, מתרוצץ לכל עבר, ומתחיל להפוך את כל הבית, כי הוא לא מבין מה קרה לכספו. ולפתע הוא חושב שתפס את הגנב בידו, אך מתברר לו שזו ידו שלו עצמו.
הרפגון מביא בלשים וחוקרים כדי לתפוס את מי שגנב את אוצרו. הבלשים והרפגון באים לביתו ושואלים את מר ז'אק האם ידוע לו משהו על הגנבה, ומר ז'אק (שספג מכות קודם לכן מוואלר, וכעת רואה הזדמנות להתנקם בו) אומר שהוא חושד בוואלר. החוקרים תופסים את ואלר ולוקחים אותו לבית משפט שם הרפגון חוקר אותו. כאשר הוא שואל אותו, כיצד העז לגזול ממנו דבר כזה, ואלר בטוח שהוא מתכוון לכך שגזל ממנו את בתו אליז. הרפגון וואלר מתחילים לפתח דיון, הרפגון אומר "גזלת ממני אותה" ובדבריו מתכוון לתיבה, ואילו ואלר אומר "לקחתי לך אותה" ומתכוון לאליז. בסוף המשפט קליאנט מגיע ואומר לאביו שהתיבה בידיו, והוא מוכן להחזיר לו את האוצר בתנאי שירשה לו לשאת לאישה את מריאן ולאליז להינשא לוואלר. הרפגון כל כך מאושר שקיבל את התיבה עם כספו בחזרה, והוא שוכח הכול, גם את אהבתו למריאן, אך מציב תנאי שכדבריו של ואלר שמר אנסלם הוא אביו של ואלר, הוא ישלם את כל הוצאות החתונה.
גילוי ייחוסו של קליאנט ואליז
בסצנה הסופית מספר ואלר כי הוא בן למשפחת אצולה מנאפולי וכי הוא בנו של האציל דון תומאס ד'לאבורסי. אנסלם (אביו של ואלר, אשר אינו מזהה אותו) מטיל ספק באמינותו של ואלר ודורש שיספק הסברים לטענתו המופרכת. ואלר בתגובה מספר כי לפני שש-עשרה שנה, כאשר היה ילד בן 7, עלה על אונייה עם הוריו ואחותו. במהלך השיט, סערה החלה והאונייה טבעה. הקברניט, אשר ניצל ביחד עם ואלר, גידל אותו כבן. רק לאחרונה שמע ואלר כי ייתכן שאביו הביולוגי אכן בחיים ועל-כן יצא במסע חיפושים אחריו. מר אנסלם עדיין אינו משוכנע כי זהו בנו, וחושד כי ייתכן שבדה את הסיפור מליבו. ואלר משיב כי ניתן לשאול את הקברניט שניצל, וכהוכחה נוספת, בבעלות ואלר חותמת אבן-האודם (רובי) של אביו וצמיד מאבני ספיר של אמו.
הוא מסביר כי לאחר שחשב שאשתו ושני ילדיו נספו, החליט לפתוח דף חדש בחייו, ולשנות את שמו, אשר הביא לו כאב כה רב. הוא ביקש להתחתן מחדש עם "אישה עדינה וישרה" כדבריו.
ממד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הנווד
הנווד (आवारा; באנגלית: Awaara, תרגום חופשי: "היחפן") הוא סרט דרמת פשע הינדי הודי משנת 1951, שהפיק וביים ראג' קאפור, ונכתב על ידי חוואג'ה אחמד עבאס. בסרט מככב ראג' קאפור יחד עם אביו האמיתי פרטהוויראג' קאפור, ושחקנים נוספים: נרגיס, לילה צ'יטניס ו- קנ סינג. בני משפחה אחרים במשפחת קאפור הבוליוודית מופיעים בסרט, כולל אחיו הצעיר ביותר של ראג' בחיים האמיתיים שאשי קאפור, שמגלם את הגרסה הצעירה יותר של דמותו, וכן סבו, דיוואן בשוורנת' קאפור, המשחק בתפקיד קטן בהופעתו הקולנועית היחידה. המוזיקה של הסרט הולחנה על ידי שנקר ג'יקישאן.
הסרט עוסק בנושאים סוציאליסטיים, ומשלב נושאים חברתיים ורפורמיסטיים עם ז'אנר הפשע, הקומדיה הרומנטית והמלודרמה המוזיקלית. העלילה מתמקדת בחייהם השזורים זה בזה של הגנב המסכן ראג' (בגילומו של ראג' קאפור), ריטה המיוחסת (בגילומה של נרגיס), והשופט רג'ונת' (בגילומו של פריתוויראג' קאפור) שאינו מודע לכך שראג' הוא בנו. בסרט, דמותו המסכנה של " הנווד הקטן " של קאפור מתייחסת לצ'רלי צ'פלין ופותחה עוד בסרטי קאפור אחרים כמו "הנודד". הסרט נחשב לאבן דרך בהיסטוריה של בוליווד.
הסרט הפך בין לילה לסנסציה בדרום אסיה, וזכה להצלחה גדולה עוד יותר בברית המועצות, מזרח אסיה, אפריקה, האיים הקריביים, המזרח התיכון ומזרח אירופה. במיוחד השיר "I am a Vagabond", ששר מוקש למילים של שיילנדרה, הפך לפופולרי מאד ברחבי תת היבשת ההודית, כמו גם במדינות כמו ברית המועצות, סין, בולגריה, טורקיה, אפגניסטן, ורומניה. הסרט היה מועמד גם לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ב-1953. על פי ההערכות, הסרט נמכר ביותר מ 200מיליון כרטיסים לחו"ל, כולל יותר מ-100מיליון בסין וכ-100מיליון בברית המועצות. בשל הפופולריות שלו בכל כך הרבה מדינות, הסרט היה מועמד לסרט המצליח ביותר בכל הזמנים. בשנת 2012, הסרט נכלל ב-20 הערכים החדשים ל -100 הסרטים הגדולים בכל הזמנים של מגזין טיים.
עלילה
ראגונת הוא שופט מחוזי עשיר. הוא מרשיע את ג'גה, בנו של פושע, באונס על בסיס ראיות חלשות. הוא מאמין ש"אנשים טובים נולדים לאנשים טובים, ופושעים נולדים לפושעים". ג'אגה נמלט מאוחר יותר וחוטף את אשתו של השופט לילה לשם נקמה. כשהוא מגלה שהיא רק נכנסה להריון, הוא משחרר אותה אחרי ארבעה ימים ומתכנן נקמה מסוג אחר. אנשים חושדים בנאמנותה לבעלה והשופט מעיף אותה מהבית, ודוחה את תחינותיה שהילד הוא שלו.
לילה יולדת את ראג' (ראג' קאפור) ברחוב והם חיים בעוני. ראג' מתיידד עם ריטה (נרגיס) בבית הספר. הוא מסולק מבית הספר מכיוון שהוא מנסה לשמור על עבודתו כמצחצח נעליים וריטה עוברת לעיר אחרת. ג'אגה משכנע את ראג' לגנוב כדי להציל את אמו המורעבת. ראג' גדל להיות פושע מיומן, נכנס ויוצא מהכלא ועובד עבור הכנופיה של ג'אגה. לילה, אמו, חושבת שהוא איש עסקים משכיל. ראג' לעולם לא שוכח את ריטה, ושומר את תמונת יום ההולדת שלה בביתו.
עבור שוד בנק, ג'אגה מבקש מראג' לגנוב מכונית. הוא חוטף ארנק של אישה כשהיא יוצאת מהמכונית, אבל לא מוצא מפתחות. מיד לאחר מכן הוא מתיימר לרדוף אחרי הגנב כדי להסתיר את העובדה שהוא הגנב, ומחזיר את הארנק לאישה, המוקסמת מאישיותו ומחוסר האנוכיות שלו לכאורה. מאוחר יותר, כאשר ראג' גונב בהצלחה מכונית, הוא מתחבא מהמשטרה באחוזה שבה הוא פוגש את אותה אישה. כשהוא רואה את אותה תמונת יום הולדת, ראג' מבין שהיא חברתו לבית הספר ריטה. הוא אומר לריטה שהוא גנב אבל ההצהרות שלו גורמות לה לחשוב שהוא איש פיננסים מומחה. ריטה, לומדת כעת משפטים, ועובדת אצל שופט שנשמע חשדן כשהוא שומע שראג' לא יודע מי אביו. ראג' וריטה מתאהבים. מכייון שהוא דואג שריטה לא תקבל אותו בגלל הגניבה שלו, ראג' מתחיל לעבוד במפעל. הוא מפוטר כשהמנהל מגלה שהוא היה גנב.
ריטה מזמינה את ראג' למסיבת יום ההולדת שלה. ראג' חוזר לג'אגה על מנת לקבל הלוואה כדי שיוכל לקנות לה מתנה. ג'אגה לועג לניסיונותיו לעשות שינוי ומבקש ממנו לבצע פשעים נוספים. ראג' מסרב אבל מאוחר יותר גונב שרשרת מאדם ברחוב, מבלי לדעת שהאיש הוא השופט. ביום ההולדת של ריטה, כאשר ראג' נותן לה שרשרת ללא עטיפה והשופט נותן לה עטיפה ללא שרשרת, היא מבינה שראג' הוא אכן גנב. ריטה הולכת לאמו של ראג' ולומדת את כל סיפור חייו. היא מחליטה שראג' לא רע, אבל נאלץ לבצע פשעים בגלל השפעה רעה והייאוש של חיים בעוני. ראג' מתבייש, עדיין מאמין שהוא לא טוב בשבילה, אבל היא סולחת לו.
ראג' הולך לשופט לשאול אם הוא יכול להתחתן עם ריטה, אבל השופט מסלק אותו. בינתיים, ג'אגה והחבורה מבצעים את שוד הבנק, אבל זה משתבש והם צריכים לברוח מהמשטרה. ג'אגה מתחבא בביתו של ראג', שם לילה מזהה אותו והוא תוקף אותה. ראג' נכנס ונלחם בו, הורג את ג'אגה בהגנה עצמית. ראג' עומד למשפט על מותו של ג'אגה עם ראגונאת כשופט שלו. כאשר לילה הולכת לבית המשפט כדי לספק את עדות הראייה שלה, היא רואה את ראגונאת ורודפת אחריו אך נפגעת ממכונית. ריטה גובה את העדות מלילה בבית החולים, ובהמשך ראג' מורשה לבקר אותה. לילה אומרת לראג' שהשופט הוא אביו ומבקשת מבנה לסלוח לו. אבל ראג' כועס יותר על השופט שגרם לו ולאמו לסבול. הוא בורח מהכלא ומנסה להרוג את השופט לשם נקמה, אך נעצר על ידי ריטה. ריטה מגנה על ראג' במשפט על תקיפה, שחושפת את מערכת היחסים בין אב ובן. ראג' בוחר שלא להגן על מעשיו ואומר שהוא איש רע. הוא מבקש מבית המשפט לא לחשוב עליו, אלא על מיליוני הילדים האחרים שגדלים בעוני ובסופו של דבר פונים לפשע כי לחברה הגבוהה לא אכפת מהם. בזמן שהוא ממתין לפסק דינו, ראג' זוכה לביקורו של השופט ראגונאת, שמקבל לבסוף שראג' הוא בנו ומבקש סליחה בבכי. בסופו של דבר, ראג' ניצל מהוצאה להורג אך נידון ל-3 שנות מאסר על פשעו. הוא מבטיח שאחרי שישתחרר יעשה שינוי עבור ריטה, שמבטיחה לחכות לו.
נער הקרנבל
נער הקרנבל (באנגלית: The Karnival Kid) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1929, כחלק מסדרת הסרטים הקצרים מיקי מאוס. הסרט בוים על ידי וולט דיסני, הונפש על ידי אב אייוורקס ומכיל מוזיקה מאת קרל סטאלינג. זהו הסרט התשיעי של מיקי מאוס שהופק והשישי של אותה שנה.
הסרט הופק בשחור-לבן על ידי אולפני וולט דיסני והופץ לבתי הקולנוע על ידי Celebrity Productions. זהו הסרט הראשון בו מיקי מדבר. (שבמהלך שמונה הופעותיו הקודמות הוא שרק, צחק, בכה והתבטא בהברות של קול בלבד). אותו המשפט הראשון שמיקי אומר הוא "נקניקיות! נקניקיות!", את הקול מספק המלחין קרל סטאלינג במקום וולט דיסני.
שלוש דמויות חוזרות נוספות מהסדרה מופיעות גם כן. הראשונה היא קלרבל הפרה בהופעת קמאו. הדמות השנייה הוא כרזן הקרנבל קאט ניפ (Kat Nipp). השלישית היא מושא אהבתו החוזרת של מיקי, מיני מאוס.
עלילה
נער הקרנבל מחולק לשני קטעים נפרדים. הקטע הראשון מציג את מיקי מוכר נקניקיות בקרנבל. הקטע השני מתרחש מאוחר יותר באותו לילה וכולל את מיקי, מלווה בשני חתולים, בסרנדה לאור ירח.
הסרט נפתח בסצנת קרנבל שוקק. לאחר הצגת קלרבל הפרה ועוד דמויות המבצעות תאונות קומיות, כולם מתמקדים במהירות בקאט ניפ, כרזן בקרנבל שמושך את הקהל לראות את מיני, "רקדנית השימי". מיקי, שעומד ליד ומוכר נקניקיות בקול, מתגרה בקאט ניפ שמתעמת איתו לזמן מה ומיקי חומק משם למכור נקניקיות באזור אחר. מיני מבחינה במהרה במיקי וקוראת לו בכדי להזמין נקניקייה. היא מוציאה מטבע מהגרב שלה כדי לשלם, אבל מיקי, שנמשך אליה באופן ברור, מסרב לקבל את המטבע ונותן לה את המנה בחינם. כשמיני נוגסת בנקניקייה, האחרונה צורחת ובורחת בעוד מיקי רודף אחריה, תופס אותה ומרביץ לה. הנקניקייה אינה מוותרת ונושכת למיקי את האצבע ומסיימת את הקטע הראשון של הסרט. חלק גדול מההומור בקטע זה מגיע מהאינטראקציה בין מיקי והנקניקיות שלו, כשהאחרונות נוטות להתנהג כמו כלבים אמיתיים ביחס לבעלים/מאלף שלהם (נקניקיות נקראות באנגלית "Hot dogs", בתרגום מילולי "כלבים חמים").
בקטע השני, מיקי מנסה למשוך את תשומת לבה של מיני על ידי שירה וניגון בגיטרה מחוץ לחלונה, אליו מצטרפים שני חתולי רחוב שמחקים את ההגשה המונוטונית של צמד הוודוויל הקומי שואו ולי. הצלילים מענגים את מיני אבל מעירים את קאט ניפ הזועם, שנח בקראוון סמוך. ניפ מתחיל לזרוק דברים על שלושת המטרידים בניסיון להשתיק אותם. הסרט מסתיים כשמיקי נפגע ממיטה שלמה ומעולף בסחרחורות.
הפקה
זהו הסרט הראשון בו מיקי מדבר. וולט דיסני היה נפעם מההתקדמות, אבל איש העסקים פט פאוורס מטעם החברה המפיצה לא; הוא חשש שמיקי דובר אנגלית ישפיע על המכירות של הסרטים בארצות אחרות.
הביצועים המוזיקליים של סטאלינג לנער הקרנבל כוללים שניים בולטים. במהלך הקטע של "ריקוד השימי", קוף, המופיע כלהקה של איש אחד, מנגן את שיר היפנוט הנחשים, השם הנפוץ לשיר "רחובות קהיר". הביצוע השני נשמע במהלך קטע הסרנדה לאור הירח, מיקי והחתולים עורכים ביצוע לשיר הברברשופ הסטנדרטי "Sweet Adeline".
נעשה שימוש חוזר בבדיחה עם הנקניקיות מסרט מוקדם יותר של דיסני משנת 1927, "הכל רטוב" של אוסוולד הארנב.
ביקורת
בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב מציין: "נער הקרנבל מראה שקשה הרבה יותר לשלוט בסנכרון שפתיים מאשר סנכרון השמע עצמו. ההנפשה של הפה ליצירת הברות הייתה הישג חדש לחלוטין, ובהתחלה זה נעשה בצורה מילולית מדי. זה הוביל להבעות פנים מביכות לפעמים, כאשר במיוחד פניו של מיקי מתעוותות למספר רב של תנועות פה. הבעיה תהפוך אפילו לגרועה יותר בסרט הבא של מיקי, השטויות של מיקי".
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" ב-1 בספטמבר 1929 החמיא לסרט על יכולתו להצחיק כל אחד, האופן בו הוא מונפש בצורה קריקטוריסטית ושסדרת הסרטים הזאת גודלת להיות הרגל עקבי.
טאובה
טאובה (Taube) הוא שם משפחה שפירושו בגרמנית "יונה". {{פירושונים|
ראו גם
}}
חתך חרוט
חתך חרוט (נקרא גם חתך קוני או שניונית) הוא הצורה הגאומטרית המתקבלת כאשר מישור חותך חרוט (קונוס). צורת חתך החרוט תלויה בזווית שבה המישור חותך את החרוט.
סוגים של חתכי חרוט
אם \alpha היא הזווית שבין ציר החרוט לקו היוצר שלו ו-\beta היא הזווית שבין ציר החרוט למישור החותך, אזי: בגאומטריה פרויקטיבית, בהינתן שתי אלומות ישרים שביניהן התאמה פרויקטיבית, המקום הגאומטרי של חיתוך הישרים שמועתקים זה לזה הוא חתך חרוט.
על פי משפט פסקל, כל חתך חרוט נקבע באופן ייחודי באמצעות חמש נקודות שעליו, או באופן שקול, לכל חמש נקודות ישנו בדיוק חתך חרוט אחד שעובר דרך כולן. עם זאת במקרה של מעגל מספיקות שלוש נקודות, ובמקרה של פרבולה מספיקות ארבע נקודות.
הגדרות שקולות לחתכי חרוט
לחתכי חרוט יש מספר הגדרות שונות, אבל כולן שקולות זו לזו, כולן מביאות לאותן הצורות. ההגדרות הן:
ההגדרה השנייה נבדלת מההגדרה הראשונה, בכך שכל המושגים המוזכרים מוגדרים בצורה שונה.
פיתוח גאומטרי קלאסי של תכונות חתכי החרוט
ההגדרה המקורית לעקומים הריבועיים (עקומים ממעלה שנייה) הייתה עקומים המהווים חתכי חרוט, כאשר רק זמן מה לאחר גילויים הוכח שחתכי חרוט מהווים עקומים ממעלה שנייה. להלן מובאים הפיתוחים הגאומטריים הקלאסיים לתכונות הריבועיות של חתכי החרוט. הפיתוחים שמובאים כאן הופיעו לראשונה אצל אפולוניוס מפרגה, אך אפולוניוס עצמו מציין שהטיעונים שלו לא מקוריים אלא מופיעים אצל מחברים מוקדמים יותר.
פרבולה
אפולוניוס מביא הוכחה המבוססת על משפט 35 בספר השלישי של ה-"יסודות" של אוקלידס. משפט זה קובע תכונה חשובה של שני מיתרים במעגל שנחתכים: "מכפלת הקטעים שמקצה המיתר האחד על השני שווה למכפלת הקטעים שמקצה המיתר השני על הראשון". תכונה זו מועילה מאוד בניתוח העקומים נחתכים מחרוט על ידי מישור. אם נעזר במעט דמיון מרחבי, נבחין שאם נסתכל על החרוט כאוסף של פרוסות מעגליות ברדיוס משתנה, אז ניתן להיעזר במשפט כדי להסיק באופן מקומי דברים על קו החיתוך של פרוסה מעגלית כזאת עם המישור. כיוון שהעקום הנחתך סימטרי, אם נסתכל על המישור העובר דרך נקודות K,Q ו-H באיור, אז נקבל אודות לסימטריה ולמשפט של אוקלידס ש-.
כעת נעזר בתכונה שחתך החרוט הפרבולי מתקבל על ידי חיתוך החרוט עם מישור שמקביל לאחד הקווים היוצרים שלו - לכן מרובע VKMC הוא מקבילית ו-MC = VK. מכאן נקבל. אם ניעזר בעובדה שמשולשים PHV ו- PBM דומים נקבל:, במעברים האחרונים נעזרנו בדמיון משולשים וביישום המשפט של אוקלידס למעגל העובר דרך נקודות B,D ו-C. קיבלנו: ומכך נובע:  כלומר יש יחס קבוע בין ריבוע הרוחב של הפרבולה בציר אחד לאורך שלה בציר השני, וזו בדיוק התכונה הריבועית של הפרבולה.
מ.ש.ל
אליפסה
ניתן ליישם את צורת ההסקה הזאת גם לאליפסה, אלא שהביטוי לריבוע מחצית הרוחב של החתך החרוטי הספציפי מוחלף בביטוי מסוג אחר. אם נסתכל על הביטוי שהתקבל מהמשפט של אוקלידס במקרה הפרבולי:, אז נקבל שבמקרה של אליפסה לא ניתן להחליף את VK ב-MC שכן כאשר החרוט מתרחב מתקיים MC < VK (הקו היוצר כבר לא מקביל למישור, והם מתקרבים זה לזה). כיוון שמדובר בקווים ישרים ניתן לקשר בין VK ל-MC על ידי ביטוי ליניארי מסוים, כלומר:. לכן נקבל:.
קיבלנו ש-MD^2 הוא ביטוי ריבועי ב-VM. אם נכייל את הביטוי הריבועי כך ש-V יימצא בנקודה בה VQ מקסימלי (במינוח מודרני, נציב את ראשית הצירים במרכז האליפסה), נפטר מן החלק הליניארי של הביטוי הריבועי ונקבל: , כאשר L הוא קבוע חיובי כלשהו. קיבלנו את משוואת האליפסה.
מ.ש.ל
היפרבולה
בעבור המקרה ההיפרבולי נפעיל תחילה את המשוואה ל-MD^2 כאשר V מוצבת בקודקוד ההיפרבולה. במקרה ההיפרבולי המישור החותך מתרחק משני הקווים היוצרים ולכן הסימנים של המקדמים בביטויים הליניאריים שניהם חיוביים. לכן נקבל:
מכיוון ש-V מוצבת בקודקוד ההיפרבולה HV יהיה שווה לאפס ולכן האיבר הקבוע בביטוי הריבועי מתאפס ומקבלים:
נציב ונקבל:, וזוהי הצורה של משוואת ההיפרבולה, כאשר הפעולה של החלפה בין VM ל- VM' משמעותה בעצם הצבת ראשית הצירים במרכז ההיפרבולה במקום בקודקוד שלה.
מ.ש.ל
הגדרה לפי מדריך ומוקד
בהינתן ישר (המדריך) ונקודה (המוקד), חתך חרוט הוא המקום הגאומטרי של כל הנקודות שיחס המרחק שלהן מנקודה קבועה, הקרויה מוקד, ומישר קבוע, הקרוי מדריך, הוא קבוע. יחס קבוע זה קרוי אקסצנטריות.
המעגל הוא מקרה גבול שאינו מוגדר על ידי מדריך ומוקד במישור האוקלידי. האקסצנטריות של המעגל מוגדרת כ-0 והמוקד הוא מרכז המעגל, אך המדריך הוא הישר באינסוף במישור הפרויקטיבי.
עבודתו של מנכמוס ועבודות אחרות
מוערך כי ההגדרה הראשונה של חתך החרוט ניתנה על ידי מנכמוס (שמת בשנת 320 לפנה"ס) כחלק מהפתרון שלו לבעיית הכפלת הקובייה הדליאנית. עבודתו לא שרדה, והשמות בהם הוא השתמש כדי להתייחס לחתכי החרוט השונים אינם ידועים. עבודתו ידועה רק באמצעות מקורות משניים. האופן שבו סיווג מנכמוס את חתכי החרוט שונה מהשיטה המודרנית. חרוטים נוצרו על ידי סיבוב משולש ישר-זווית סביב אחד מניצביו כך שהיתר שלו ייצור את פני המשטח החרוטי (היתר נקרא קו יוצר). חרוטים חולקו לשלוש מחלקות לפי זווית הראש שלהם (שנמדדת כפעמיים הזווית בין היתר לניצב שסובבים סביבו במשולש ישר הזווית המקורי). חתכי החרוט נקבעו על ידי חיתוך החרוטים האלה עם מישור שניצב לאחד הקווים היוצרים שלהם. סוג החתך החרוטי נקבע אז לפי סוג החרוט, כלומר לפי זווית הראש של החרוט; אם זווית הראש היא חדה אז החתך יהיה אליפטי; אם הזווית ישרה אז החתך יהיה פרבולי; ואם הזווית קהה הוא יהיה היפרבולי.
מקורות קדומים מייחסים לאוקלידס כתיבה של ארבעה ספרים על חתכי חרוט אך אלו גם אבדו. ידוע שארכימדס חקר חתכי חרוט, וקבע את השטח התחום על ידי פרבולה ומיתר שלה בחיבורו תרבוע הפרבולה. תחום העניין המרכזי שלו היה בקביעת שטחים ונפחים הקשורים לחתכי חרוט וחלק מעבודתו שרד בספרו על גופי סיבוב של חתכי חרוט, על קונואידים וספרואידים.
חתכי חרוט בפיזיקה
חתכי חרוט מופיעים במכניקה כפתרונות האפשריים של בעיית קפלר.
ניוטון מצא כי מסלולם של כוכבי הלכת חייב להיות אחד מחתכי החרוט – מעגל, אליפסה, פרבולה או היפרבולה. הוא מצא כי אם כוכב לכת יגדיל בצורה מלאכותית את מהירותו עד כדי הגעה למהירות גבולית מסוימת, מסלולו יהפוך מאליפטי לפרבולי. אם מהירותו תהיה גבוהה עוד יותר מהמהירות הגבולית, מסלולו יהיה היפרבולי. הן המסלול הפרבולי והן המסלול ההיפרבולי הם מסלולים פתוחים – כלומר, גופים שינועו בהם יתרחקו מהשמש לבלי שוב.
מאין באנו? מה אנחנו? לאן אנו הולכים?
"מאין באנו? מה אנחנו? לאן אנו הולכים?" (בצרפתית: D'où venons-nous? Que sommes-nous? Où allons-nous?) הוא ציור מאת הצייר הצרפתי פול גוגן.
ההיסטוריה של הציור
את הציור יצר גוגן בשנת 1897 בטהיטי, אליה עקר בשנת 1891 במטרה להתרחק מן החברה האירופית. בשנת 1898 שלח גוגן את הציור לצייר ולאספן הצרפתי. הציור נמכר מספר פעמים עד שנקנה בשנת 1936 על ידי בעבור 80,000 דולר.
תיאור
הציור, בעל המבנה הפנורמי, מציג קבוצה של 13 דמויות אנושיות הנמצאות בטבע הפרימיטיבי של טהיטי. הדמויות מצוירות בסגנון אקספרסיבי, אולם הן שומרות על תלת-הממדיות שלהן. גוני העור של הדמויות נע בין צהוב לחום, דבר המגיש את תפיסתן כפרימיטיבית. אף על פי שאין בציור תיאור פרספקטיבי או תיאור נפילת הצל של הדמויות על גבי הקרקע, עדיין מורגשת הכוונה לתיאור מרחב, הנחסם על ידי עצים ותיאור נוף במישור האחורי של הציור. במרכז הציור מופיעה דמות גבר בעלת גוון עור צהוב הלובשת אזור חלציים מבד לבן. היא מתוארת לכל גובהו של הציור ומדגישה את מבנה הקומפוזיציה. באחד ממכתביו המתאר את הציור, כותב גוגן כי יש להתבונן בציור מן הימין אל השמאל. הוא מתאר את הדמויות השונות כמעלות את השאלות האונטולוגיות בקשר למהות הקיום האנושי. לפי כתיבתו משמש האליל הכחול כייצוג של "המעבר" ואילו האישה הזקנה בקצה השמאלי של הציור נמצאת במצב "קרוב למוות".
שמן תירס
שמן תירס הוא שמן המופק מנבט תירס.
בישול
השימוש העיקרי שלו הוא בבישול, ובגלל שנקודת העשן שלו גבוהה, הופך שמן התירס לשמן טיגון חשוב. בנוסף הוא מרכיב מרכזי במרגרינות מסוימות.
שמן תירס הוא בדרך כלל זול יחסית לסוגים אחרים של שמנים צמחיים.
שימוש בתעשייה
שמן תירס הוא גם חומר גלם המשמש לביודיזל. שימושים תעשייתיים אחרים לשמן תירס כוללים סבון, משחה, צבע, ציפוי נגד חלודה למשטחי מתכת, טקסטיל, ניטרוגליצרין וקוטלי חרקים.
בנוסף, הוא משמש לעיתים כנישא למולקולות תרופה בהכנות תרופות.
כמות השמן
בושל אחד של תירס (כ35 ליטר) מכיל 700 מיליליטר שמן תירס (2.8% מהמשקל). אגרונומי תירס פתחו זנים בעלי אחוז שמן גבוה, אולם זנים אלו נוטים להראות תשואות שדה נמוכות, ולכן הם לא מקובלים באופן אוניברסלי על ידי המגדלים.
מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ
מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (בערבית: مجلس التعاون لدول الخليج العربية) ידועה גם בראשי התיבות Gulf Cooperation Council - GCC, היא גוף פוליטי וכלכלי, המאגד את שש המדינות הערביות והמלוכניות השוכנות לחופי המפרץ הפרסי (ומדינות חצי האי ערב למעט תימן): כווית, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, עומאן, בחריין וקטר.
הקמה
המועצה נוסדה ב-25 במאי 1981, באבו דאבי שבאיחוד האמירויות. הרקע להקמתה היה מלחמת איראן–עיראק, שטלטלה את אזור המפרץ הפרסי כולו. המטרה הישירה להקמת המועצה הייתה חיזוק וייצוב של נסיכויות המפרץ הקטנות באמצעות הידוק הקשרים הביטחוניים והכלכליים ביניהן.
בשנת 1999 הפכה מוזה אל-מלכי למועמדת הראשונה במועצה, שהתמודדה בבחירות מוניציפליות.
יעדים
את יעדי המועצה ניתן לחלק לשלוש קבוצות:
Out of Our Heads
Out Of Our Heads הוא האלבום השלישי בבריטניה והרביעי בארצות הברית של להקת הרולינג סטונז.
הגרסה האמריקאית שונה מהבריטית. בשני האלבומים יש 12 שירים, ורק 6 מתוכם נמצאים בגרסה השנייה. ארבעה מהשירים שאינם בגרסה האמריקאית נמצאים באלבום December's Children ושניים בThe Rolling Stones, Now!. השירים Play With Fire, Heart Of Stone וThe Last Time יצאו כסינגלים וזכו להצלחה רבה. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי והאמריקאי.
האלבום היה הראשון של הלהקה שזכה במקום הראשון במצעד האמריקאי וזכה במקום השני במצעד הבריטי. השיר The Last Time זכה גם במקום הראשון במצעד הבריטי.
היקיצה
היקיצה (באנגלית: The Awakening, ידוע גם בשם ההתעוררות) הוא רומן מאת קייט שופן, שפורסם לראשונה בשנת 1899. עלילתו מתרחשת בניו אורלינס ובאזור חוף המפרץ של לואיזיאנה בסוף המאה ה-19, ומספרת את סיפורה של עדנה פונטלייה והמאבק שלה מאבק בין גישתה הבלתי מסורתית המתפתחת לגבי נשיות ואמהות, לבין המקובל בחברה של הדרום האמריקאי. הוא אחד הספרים האמריקאים הראשונים אשר מתמקדים בסוגיות של נשים ללא התנשאות או פטרונות. הרומן גם מצא את מקומו בקאנון הפמיניסטי, ונחשב לטקסט ליבה. התערובת ברומן של נרטיב ריאליסטי, פרשנות חברתית נוקבת, ומורכבות פסיכולוגית ממצבים את "היקיצה" כמבשרת הספרות האמריקאית המודרניסטית, אשר הקדימה את העבודות של סופרים אמריקאים דוגמת ויליאם פוקנר וארנסט המינגוויי ומהדהדת יצירות בנות דורה, כמו של אדית וורטון והנרי ג'יימס. זו גם אחת היצירות הראשונות במה שהפך לז'אנר ספרותי דרומי שהגיע לשיאו עם יצירות המופת המודרניות של פוקנר, פלאנרי אוקונור, יודורה וולטי, קתרין אן פורטר, וטנסי ויליאמס.
תקציר העלילה
הסיפור מתחיל בשלהי המאה ה-19, כאשר משפחת פונטלייה—הכוללת את לאונס, איש עסקים ממוצא קריאולי מניו אורלינס, אשתו עדנה, ושני בניהם, אטיין וראול—נופשת ב"גרנד אייל" אשר על שפת מפרץ מקסיקו, באתר הנופש הפופולרי בקרב החברה הגבוהה, המנוהל על ידי מאדאם לברון ושני בניה, רוברט וויקטור. לאונס הוא בעל אוהב, אך עסוק תמיד בענייני עבודה. ההיעדרויות התכופות שלו משפיעים לרעה על חייו עם עדנה, והיא מבלה את מרבית זמנה עם חברתה הקרובה אדל רטיניול. אדל היא אישה קריאולית נשואה המגלמת את האידיאל הנשי של אלגנטיות וקסם. דרך יחסיה עם אדל, עדנה לומדת דברים חדשים על חופש ביטוי והתנהלות: מכיוון שהנחת היסוד בחברה הקריאולית היא שהנשים "תמות", מותר להן להתנהג ללא הסתייגויות וסגירות שהיו מקובלים אצל לבנים ממוצא אנגלי. וכך אט-אט עדנה משתחררת מן ההתנהלות החסודה שהייתה רגילה אליה, ונותנת פתח לרגשות ורצונות שהיו מודחקים אצלה. יד ביד, אדל אוהבת להזכיר לה תכופות מה תפקידה כאישה וכאם.
כך מתחיל תהליך "היקיצה" והגילוי העצמי של עדנה, שהוא לב הסיפור. במהלך החופשה והתגליות שבה, רוברט לברון הצעיר והמקסים מתחיל להיכרך אחריה. לרוברט יש שם כמי שבוחר כל שנה אישה מהנופשות, בדרך כלל נשואה, והופך לבן לווייתה. הוא מבלה את ימיו עם עדנה, תכופות בחברתה של אדל. בהתחלה היחסים הם תמימים—רוברט ועדנה פשוט נופשים על שפת החוף ומדברים. אך ככל שהקיץ מתקדם, הם מתקרבים. ותשומת הלב שהיא מקבלת מרוברט מעוררים אצל עדנה עוד גילויים עצמיים. היא מרגישה חיות מוגברת, ומתחילה שוב לצייר, כפי שאהבה לעשות בנעוריה. כשהיא לומדת לשחות, היא גם מרגישה את גופה, ואת העצמאות הפיזית והמיניות הגלומות בו. היא ורוברט לא מדברים על אהבתם הפורחת, אך היחסים המתפתחים מעוררים בעדנה את זיכרונות וחלומות נעוריה. היא מתחילה לחוות דיכאון בלילות עם בעלה לאונס, והניגוד בין תחושות אלו לשמחה המתפרצת כשהיא מרגישה ברגעי החופש שלה, בולט עד מאוד. רוברט, מצידו, מבין שאין ליחסים עתיד, וכך לפני שדברים ירחיקו לכת, הוא מסיר את עצמו מן המצב, ונוסע למקסיקו באמתלת ענייני עסקים.
עדנה, בינתיים, עוברת מהפכים רגשיים, כשהיא מנסה ליישב את חובותיה כאם עם הרצון שלה לחופש חברתי ולהיות עם רוברט. היא חוזרת לניו אורלינס בסוף הקיץ אישה שונה. בהדרגה, עדנה מעריכה מחדש את סדרי העדיפויות שלה, ומתחילה לקחת אחריות על האושר האישי שלה. היא מתרחקת מחיי החברה של ניו אורלינס ומחובותיה שם, ונסוגה גם מחלק מהחובות המסורתיים המקושרים לאמהות. היא משקיעה את זמנה בציור. לאונס, שנבהל משינוי זה, ומחוסר הכניעות הפתאומי שעדנה מפגינה, מתייעץ עם רופא המשפחה, ד"ר מנדליי, מחשש שאשתו מאבדת את שפיותה. מנדליי הוא איש מודרני ונאור, וחושד שהשינוי בעדנה הוא תוצאה מרומן. הוא מסתיר מלאונס את חשדו זה, ופשוט מייעץ לו לתת למרדנות לכלות את עצמה, ואומר שכל ניסיון לדכא את המרדנות רק תגביר אותה, ואם יתאזר בסבלנות דברים ישובו על כנם.
כאשר לאונס מתכונן לנסוע לניו יורק לרגל עסקים, הוא שולח את הבנים להישאר עם אמו. עדנה נותרת לבד בבית לתקופה ממושכת, וחווה לראשונה מרחב נשימה פיזי ואמוציונלי. היא מהרהרת על היבטים שונים של חייה, ומחליטה לדחות מעליה את סגנון החיים שהוסללה אליו. היא עוזבת את הבית ועוברת לגור בבית קטן לבדה, ומכריזה על עצמה כעצמאית—לא רכוש של אף אחד. האהבה שלה לרוברט עדיין אינטנסיבית, והיא מתחילה רומן עם אלסיי ארובה, הידוע כפתיין של העיר, כדי לספק את צרכיה המיניים. היא שולטת בקפדנות בגבולות הרומן, שהוא מיני בלבד, ולא מאפשרת החלפת רצף של דומיננטיות גברית שחוותה עד כה ביחסיה בדומיננטיות חדשה. כשעדנה מתחילה את הרומן עם אלסיי, זו הפעם הראשונה בסיפור שהיא מוצגת כיישות מינית. עם זאת, הרומן מתפתח כמלא מהמורות רגשיות.
עדנה פונה בשלב זה למדמואזל רייס, פסנתרנית מחוננת וידועה, החיה חיים מבודדים חברתית. הנגינה שלה השפיעה על עדנה עמוקות בתחילת הסיפור, וייצג את משאת נפשה: עצמאות. מדמואזל רייס חיה את חייה בשביל המוזיקה ובשביל עצמה, ולא כדי לענות על ציפיות החברה, ומייצגת ניגוד מוחלט לדמותה של אדל רטיניול, אשר מעודדת את עדנה להתאים את עצמה. רייס לוקחת את עדנה כסוג של בת חסות, ומזהירה אותה שהחיים כאמנית דורשים הקרבות. רייס היא מקור השראה עבור עדנה, הממשיכה גם דרך ביקוריה אצלה את תהליך היקיצה שלה. רייס נמצאת בקשר מכתבים עם רוברט בזמן שהותו במקסיקו, ועדנה מתחננת ממנה לחשוף את התוכן שלהם, והיא עושה כן, וכך עדנה נוכחת לדעת שרוברט עדיין חושב עליה. רייס מעודדת את עדנה להודות ברגשותיה, ולפעול לפיהם.