cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל גרין (פוליטיקאי)
ביוגרפיה
ב-17 במאי 2017, לאחר שנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ פיטר את ג'יימס קומי, מנהל ה-FBI, הציג גרין מסמכי הדחה נגד טראמפ. מיד לאחר נאומו בו הציג את הצעות לפתיחת הליך הדחה, גנז גרין את ההצעה מבלי לקרוא להצבעה, אך המשיך לקרוא להדחתו. ב-16 ביולי 2019 הציג מחדש סעיפי הדחה, וכעילה לכך נימק את התקפותיו של טראמפ על חברות הסקווד (אלכסנדריה אוקסיו-קורטז, אייאנה פרסלי, רשידה טליב ואילהאן עומאר). כהחלטה מיוחסת, נדרש בית הנבחרים להצביע על אודותיה. ב-17 ביולי מליאת בית הנבחרים החליטה לדחות את ההצעה, ובכך סתמה את הגולל על האפשרות. ההצבעה התקבלה ברוב של 332–95, כאשר 95 דמוקרטים (40% מכלל הסיעה הדמוקרטית) הצביעו בעד ההחלטה וכל הרפובליקנים נגדה
שולי בר-נבון
שולי בר-נבון (נולדה ב-1959) היא אמנית, ציירת ורשמת ישראלית.
ביוגרפיה
שולי בר-נבון נולדה בתל אביב בשנת 1959, ומתגוררת בה גם היום.
עד לתקופת השרות הלאומי למדה במסגרת החינוך הממ"ד.
בשנת 1979 למדה ציור במכון אבני ולאחר מכן, בשנים 1980–1984, למדה בבצלאל בירושלים.
יצירתה
בר-נבון עסקה מתחילת דרכה בנושאים מסורתיים, כגון: נופים (בעיקר בנויים), אם ובנה ודיוקנאות. בשנים מוקדמות היא עסקה בעיקר בציורי נוף ומבנים, היום מהווה הדמות האנושית את עיקר ומרכז עבודתה.
עבודותיה של בר-נבון מושפעת מגויה, ממיכלאנג'לו, מג'יימס אנסור, מאמנות המזרח הקדום, מאמנות אפריקאית, אמנות אוקיינית ואמנות של אאוטסיידרים.
היא משתמשת באמצעים אמנותיים מסורתיים כגון: ציור, רישום וקולאז' מסוגים שונים. לאחרונה החלה לעסוק בתלת־ממד - פיסול בקרטון. יאיר שולביץ, בעל גלריה יאיר שבתל אביב, הציג את עבודותיה של בר-נבון מספר פעמים במהלך השנים. כך הוא כותב על עבודותיה:
"הכרה של ציוריה מלמדת, כי אין כאן כוונת מכוון ולא מודעות פסיכולוגיסטית מקדימה. הדימויים (דמויות – לפעמים אמורפיות או עוברים, נשים קטנות או ילדות קופצות בחבל, לוליינים בקרקס, ציפורים, מחוות לזיכרון ילדות ולמשפחה) אינטואיטיביים במהותם, שאובים מהתת-מודע, ללא הצבת דימוי מנחה בתחילת עבודתה."
הדמויות בציוריה נעות בין טרגיות לגרוטסקיות. אנשים נדמים לעיתים לבעלי חיים, ואלה נדמים ליצורי אנוש. לרגע נדמה שאנו צופים במעין מצעד של מצבים מ"תיאטרון החיים" שבו הצחוק והבכי נמהלים יחדיו לכדי "שמחת עצב החיים".
השימוש בזפת ובמלט אינו מקרי: חומרי ציור מחוספסים הולמים את רוח הציורים, הניזונים מחומרי החיים.
דירהם
דירהם (בערבית: درهم) הוא מטבע ערבי עתיק העשוי מכסף. כיום המטבע משמש מספר מדינות ערביות, כמו איחוד האמירויות הערביות, מרוקו וארמניה. ומספר מדינות נוספות משתמשות בתת-מטבע בשם דירהם, לוב, קטאר, ירדן וטג'יקיסטן.
היסטוריה
שמו של המטבע מגיע משם המטבע היווני העתיק דרכמה.
המטבע היה במשקל אחד מארבעים מהאונקיה.
משקל
באימפריה העות'מאנית המאוחרת (הטורקית העות'מאנית), משקל דירהם סטנדרטי היה 3.207 גרם. במצרים בשנת 1895, זה היה שווה ערך ל 47.661 גרגירי חיטה (3.088 גרם).
כיום ישנה תנועה בעולם האיסלאמי להחיות את הדירהם כיחידת מסה למדידת כסף, אם כי ערכו המדויק שנוי במחלוקת (3 או 2.975 גרם).
באיחוד האמירויות הערביות
דירהם איחוד האמירויות הערביות הוא המטבע וההילך החוקי של איחוד האמירויות הערביות. המטבע הונפק לראשונה בשנת 1973, והוא נחלק ל-100 פילס. סימונו של הדירהם לפי תקן ISO 4217 הוא AED.
בשאר המדינות
בארמניה קיים מטבע בשם דירהם.
במדינות אלו קיים תת-מטבע:
בלומה פינקלשטיין
קורות חיים
בשנת 2008 יצא בהוצאת כרמל ספרה "טיילת הזמן" שבו מבחר משיריה שתורגמו לעברית על ידי אהרן אמיר. בבחירות העירוניות בחיפה בשנת 2008 נבחרה למועצת העירייה ברשימת "שומרי העיר". בשנת 2002 קיבלה את פרס נשיא המדינה לספרות לכתיבת שירתה בשפה הצרפתית. בשנת 2008 הוענקה לה מדליית אביר מסדר האמנויות והספרות, מטעם ממשלת צרפת. בשנת 2008 הייתה מנהלת של הפסטיבל "נוסעים מופלאים", לספר ולסרט הדוקומנטרי. הפסטיבל מתקיים מאז 1990 ונודד ברחבי העולם ובאותה שנה התארח בחיפה. פינקלשטיין היא פעילה תרבותית ופולטית בחיפה. בבחירות לעיריית חיפה 2013 הייתה פעילה ותמכה בד"ר עינת קליש-רותם לראשות העיר ובמפלגתה. בעבר נאבקה על עצמאותו של בית הגפן מול יונה יהב שהחליט לספח אותו כעמותה עירונית, בגלל בעיות תקציביות. הדבר תועד בעיתונות המקומית.
יחסי גמביה–צרפת
יחסי גמביה–צרפת הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של גמביה לבין הרפובליקה הצרפתית.
יחסים כלכליים
הסחר בין גמביה לצרפת נותר מוגבל. צרפת היא הספקית ה-15 בגודלה של גמביה והלקוחה ה-15 בגודלה. היבוא הצרפתי הוא אך ורק תוצרת חקלאית (בוטנים ותוצרי לוואי) ואילו הייצוא נוגע בעיקר לציוד ולמוצרי תיווך. היצוא הצרפתי עמד על 8 מיליון אירו בשנת 2016, והיבוא עמד על 5 מיליון אירו, והוא מורכב כמעט לחלוטין משמני מזון.
יש מעט חברות צרפתיות העובדות בגמביה, ביניהן לטוטל רשת תחנות שירות. בשנת 2009 השתלטה קבוצת קסטל על מפעל לייצור משקאות בירה ואלכוהוליים. CFAO מחזיקה סוכנות רכב, CMA CGM ו-AGS נמצאים בתחומי התחבורה והלוגיסטיקה, Eiffage בעבודות ציבוריות ו-Bolloré בלוגיסטיקה. תחום החשמל, במיוחד אנרגיה מתחדשת (אנרגיה סולארית ורוח) וטיפול במים עשויים להציע הזדמנויות רבות. משלחת של אנשי עסקים שבסיסה בדקר ביקרה בבנג'ול ב-15 וב-16 במאי 2017.
בוועדה הבין-משרדית הצרפתית לשיתוף פעולה ופיתוח בינלאומי (CICID) ב-8 בפברואר 2018, בראשות ראש ממשלת צרפת, נוספה גמביה לרשימת 19 המדינות המועדפות לסיוע בפיתוח צרפתי. Agence Française de Develvelement (AFD, סוכנות הפיתוח הצרפתית) כבר תומכת בארגון לפיתוח אגן נהר גמביה ויכולה לספק הלוואות לא-ריבוניות בגמביה באמצעות חברת הבת PROPARCO. הוספת גמביה לרשימת המדינות המועדפות פותחת סיכויים חדשים לפעילות בדמות מענקי פרויקטים.
לואי לויזו דה גרנמזון
לואי לויזו דה גרנמזון (בצרפתית: Louis Loyzeau de Grandmaison; 21 בינואר 1861 – 18 בפברואר 1915) היה תאורטיקן צבאי צרפתי אשר, באווירה של התחדשות, קשר את התבוסה המשפילה של מלחמת צרפת–פרוסיה לכך שהצרפתים הפסיקו להשתמש בשיטות של נפוליאון. דה גרנמזון טען לתמרונים מהירים של יחידות גדולות שעוסקות בהתקפות מהירות. אסכולת החשיבה שהוא הצטרף אליה שלטה בחשיבת הצבא הצרפתי עד 1914, אך בצורה שונה ששילבה את הפילוסופיה העכשווית של רוח הלחימה. בסופו של דבר, תיאוריות אלו התבררו כלא מספקות נגד כלי נשק וטקטיקות מודרניות. הוא היה חבר ב-Nichan Iftikhar (מסדר התהילה), מסדר כבוד תוניסאי.
ראשית חייו
דה גרנמזון נולד ב-21 בינואר 1861 בלה מאן, והצטרף כקצין לצבא הצרפתי ב-1883. הוא שירת ביחידות חי"ר קל, הרים ולגיון הזרים לפני שהתקבל לקורס להסמכה כקצין מטה. הוא היה תלמידו האהוב על פרדיננד פוש, שאפיין את המלחמה כקרב הרצון. הוא הוצב במטה הכללי ב-1906, החל לבנות על רעיונותיו של פוש תוך דגש מוגבר על ניידות מבצעית ותפיסת היוזמה.
רובה הצבא הצרפתי היה רובה לבל 1886 עם כידון 20 ½ אינץ'. תותחים כבדים גרמניים נחשפו בשנת 1900, אך בהשפעת איפוליט לנגלואה התמקדה צרפת בירי פגזי רסס מתותחים ניידים מודל 1897 עם מסלול שטוח שהותיר את הצוותים חשופים במקום תותחי הוביצר. בשנת 1911 הציע ראש הצבא הצרפתי ויקטור-קונסטנט מישל לחזור לדפוס הקבוע של תוכניות הצבא הצרפתי לאסטרטגיית הגנה במלחמה עם גרמניה. הוא הציע לפרוס צבא צרפתי בן מיליון כוחות בקו ורדן – נאמור – אנטוורפן כדי להתמודד עם המתקפה הגרמנית הצפויה. על מנת להעמיד צבא בסדר גודל כזה, יחידות מילואים צרפתיות יצטרכו להשתלב עם הצבא הפעיל מיד עם הגיוס. מישל זיהה מראש היכן אמורה להגיע המתקפה הגרמנית שלוש שנים מאוחר יותר, אבל הוא נתקל בזלזול של הצבא הסדיר בקציני מילואים ופוליטיקאים שרצו לכבוש מחדש את המחוזות האבודים של צרפת. המבצרים שהיו אמורים לשאת את נטל ההתקפה הגרמנית, כללו חיילי מילואים באיכות נמוכה, משום שהפיקוד העליון ראה בשימוש בכוחות סדירים במשימות לא התקפיות מיותר.
תוך שימוש במחלוקת כדי להכפיש את מה שהוא ראה כהתנגדות שמרנית לסגנון האגרסיבי החדש של ניהול מלחמה, פרסם מנהל המבצעים, לוטננט קולונל דה גרנמזון ספר הכולל שתיים מהרצאותיו לקציני המטה הכללי, שניתן לקרוא אותם כדוגלים במתקפה עזה. למרות היותם של קצינים בכירים כל כך, השיחות היו בבירור על טיפול בהרכבים גדולים מאוד. ספר מוקדם יותר של דה גרנמזון על טקטיקות חי"ר שנכתב כשהיה מייג'ור אכן נראה מזלזל בהתקפות שלא נעשו עם הכידון.
הסבר על תבוסתה של צרפת ב-1870 כתוצאה מהסחף שלה לעבר רוח של הגנה התחיל להיות מוצג כדרך להחזיר את המחוזות האבודים באמצעות התגברות על תותחים מודרניים ארוכי טווח וארטילריה ברצון ובעוז רוח. תורתו התקבלה בתקיפות והפכה לתורה השלטת בצבא הצרפתי עד סוף 1911, כאשר דה גרנמזון זכה בקידום לקולונל ופיקוד על רגימנט הרגלים ה-153. מתיחה של אדמון ביאה (שטען בכזב שמצא את תוכנית המלחמה הגרמנית מתחת למושב ברכבת) התקבלה ברווחה, והקו הצרפתי לאורך הגבול הבלגי ננטש על ידי ז'ופר בתחילת פעולות האיבה.
מלחמת העולם הראשונה
בלחימה של אוגוסט 1914 נפצע דה גרנמזון שלוש פעמים תוך 24 שעות. האבדות העצומות והעדר הרווחים במהלך החודשים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה כתוצאה מהתקפות גסות על לורן יצרו אקלים פסימי של דעת הקהל, בעוד מותם של כל כך הרבה מהקצינים הצעירים הטובים והנחושים ביותר בצבא נמשך זמן רב והביא להשפעות מזיקות. המתנצלים על נטיותיו הגרועות של ז'ופר בחודש הראשון של המלחמה הצביעו על חוסר מודיעין מועיל על כוונותיה של גרמניה כלפי ורדן, אך מישל פוטר בשל הצעה להגן על ורדן שצפתה נכון את תוכנית שליפן.
בינואר 1915 נמשכה העלייה המטאורית של דה גרנמזון, כאשר קיבל קידום לדרגת גנרל דה דיוויזיה, וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-53. הוא נהרג בפעולה בחודש הבא באזור סואסון.
דניס א. טיילור
'''דניס א. טיילור (באנגלית: Dennis E. Taylor''') הוא סופר קנדי ומתכנת מחשבים לשעבר, הידוע בסיפורי המדע הבדיוני הקשה המתרכזית באינטראקציה בין בינה מלאכותית למצב האנושי.
קריירה
בספטמבר 2020, טיילור הוציא את הרומן השישי של "Heaven's River", ספר ההמשך בסדרה "בוביברס".
נושאים עיקריים
הסדרה "Bobiverse" וכן הספר Outland של טיילור בוחנים כיצד טכנולוגיות כמו קריוניקה, העלאת מחשבות ובינה מלאכותית העשויות לשנות את החברה ואת המצב האנושי. נושא מרכזי נוסף בכתביו הוא סיכון אסון עולמי, המופיע גם "Outland" וגם ב-"Singularity trap".
חייו האישיים
טיילור גר מחוץ לוונקובר, קנדה עם אשתו בליין ובתו טינה.
הכרה
עבודותיו של טיילור תורגמו למספר שפות, כולל יפנית, גרמנית, וצרפתית.
הרומן (We Are Legion (We Are Bob הגיע לגמר של טקס פרסי סיון לשנת 2019.
באוקטובר 2018 צורף טיילור למועצה המייעצת למדע בדיוני של קרן X-Prize כ-"Visionary storyteller". קבוצה זו של סופרי מדע בדיוני מייעצת לצוות של X-Prize בנושא חיזוי העתיד.
חנן גינת
חנן גינת (נולד ב-1957) הוא ראש המועצה האזורית חבל אילות החל מחודש יוני 2016.
ביוגרפיה
חנן גינת נולד בירושלים בשנת 1957 ליוחנן גינת (הנס גרטנר) (שהיה מנהל עליית הנוער) ויהודית גינת (ציירת ומורה לציור בסמינר דוד ילין ובתה של תלמה ילין), והוא צאצא למשפחת בנטוויץ'. גינת גדל והתחנך בירושלים והתגייס לצבא במסגרת גרעין נח"ל שהקים את קיבוץ סמר. גינת שרת כקצין בנחל המוצנח והגיע לסמר בשנת 1979. עבד בחקלאות בגידול פרחים, מטע מנגו וענף התמרים.
גינת, דוקטור בגאולוגיה במקצועו, רכש את השכלתו באוניברסיטה העברית בירושלים בה למד החל מן התואר הראשון, ועד להשלמת לימודי התואר השלישי.
החל משנת 1985 לימד גינת בבית הספר מעלה שחרות ביטבתה. הוא ניהל את בית הספר התיכון בשנים 1995–2004. בית הספר האזורי הפך להיות בית ספר מרכזי ומוביל בישראל בתחומי הלומד העצמאי והתקשוב. בתקופת ניהולו של גינת נוצרו קשרים עם השכנים מירדן ועם בית הספר המקיף בעין מאהל. בזכות הפעילות הזו ופעילויות אחרות זכה בית הספר בשנת 2000 בפרס החינוך של מדינת ישראל ובשנת 2001 בפרס מו"ח (מחשבים בחינוך). בכל שנותיו בבית הספר הוביל גינת את המגמה למדעי כדור הארץ והסביבה.
בשנת 2006 הקים גינת יחד עם עמיתים מים המלח והערבה את מרכז מדע ים המלח והערבה. המרכז הוא מו"פ שלו שותפות כיום חמש רשויות: חבל אילות, ערבה תיכונה, תמר, מגילות ומצפה רמון. בשנות עבודתו במרכז מדע היה גינת מנהל מדעי וריכז את תחום החינוך ואת הקשרים המדעיים עם עמיתים מירדן. בשנת 2016 נבחר גינת לתפקיד ראש המועצה האזורית חבל אילות.
גינת פרסם עד היום כ־40 פרסומים מדעיים בכתבי עת בינלאומיים. בין מחקריו הבולטים יש לציין את גופי המים הקדומים שהתגלו בירדן ובנגב ואת מצאי מאובן של פיל קדום בן 18 מיליון שנים. בדיקות העלו כי השרידים מכילים חלק לסת ובה שתי שיניים טוחנות.
בשנים 2016–2017 היה גינת נשיא החברה הגאולוגית הישראלית ובמסגרת זו הוביל כנסים מדעיים ברחבי הנגב ומחקרים משותפים עם הקהילה המדעית בירדן.
משפחה
חנן נשוי לנילי, ולהם חמישה ילדים.
מלקית' הארור
מלקית' הארור (באנגלית: Malekith the Accursed) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס תור ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Thor #344 מיוני 1984, ונוצרה בידי הכותב והמאייר וולט סימונסון.
מלקית' הארור הוא אלף אפל, מכשף ולוחם שנודע כיריבו של האל האסגרדי תור, והוכתר בהמשך למלך האלפים האפלים. מלקית' שימש כאנטגוניסט הראשי וככוח הפעיל מאחורי אירועי "מלחמת הממלכות" מאפריל-יולי 2019. את דמותו בסרט הלייב אקשן "תור: העולם האפל" גילם השחקן כריסטופר אקלסטון.
מקור, תיבת החורפים העתיקים
מלקית' היה אלף אפל מסווראטאלפהיים ובנם ה-13 של בן שלושה עשר וליידי מזרות', מנהיגי שבט המרה השחורה ואדוניהם של כלבי הציד הפראי. אביו, אחיו ודודים נספו כולם במלחמת הטרולים ה-43, ואמו מכרה אותו לקברן תמורת מזון עבור כלבי המלחמה, באומרה שלפחות לא ימות כחייל בקרב. מלקית' אולץ לעבוד כשורף גופות במלחמה, ושרף את גופותיהם של כ-3,000 אלפים אפלים, בהם כאלה שנותרו בחיים אחרי הקרב. כעבור זמן מה נלכד מלקית' בידי הטרולים, שם גמל חסד לאלף אפל זקן ואיתר עבורו מזון לכישוף. האסיר התקלה כמכשף, שהשמיד את הטרולים והוביל את השבויים לחופשי.
בשנים הבאות הפך מלקית' לשוליית המכשף, שהגדיר אותו כבעל הכישרון הטבעי הטוב ביותר שראה מימיו, עד שעלה בכוחותיו על מורהו. בנקודה זו הכריז המכשף על סיום אימוניו של מלקית', וביקש ממנו לסייע בסיום מלחמות האלפים האפלים הבלתי פוסקות, ובהבאת שלום ואחדות לעם האלפים האפלים. מלקית' דקר בתגובה את מורהו המופתע, הצהיר שהמלחמה חישלה אותו ואת נשמות האלפים האפלים, והכריז שתמיד תהיה מלחמה כל עוד הוא חי. המכשף הספיק לקלל את מלקית' לפני מותו, והשחיר מחצית מפניו כדי לסמן את טבעו האמיתי לעולם. מלקית' שב לביתו לשעבר, שם הקשיב לתחנוניה של אמו בטרם האכיל אותה לכלבי המלחמה, והכתיר את עצמו לאדון הציד הפראי.
לאחר מכן כרת מלקית' ברית עם האל האסגרדי לוקי כנציג מטעמו של שד האש סירטיר, והחל במסע אחר תיבת החורפים העתיקים, פריט קסום המכיל את כוח הפימבולווינטר של ענק הכפור יימיר. הוא הרג את השומר האנושי של התיבה ופצח במרדף אחר בנו, אך נתקל בהתנגדותו של אל הרעם תור וחטף את בת בריתו האסגרדית, לורליי. מלקית' השתמש בלורליי כבת ערובה כדי לאלץ את תור להילחם באחד מחסידיו, אלגרים החזק, וניסה להפיל את שניהם לבור מאגמה. מלקית' הובס על ידי תור ונלקח למאסר באסגרד, אך הצליח לשחרר לאוויר העולם את הכוח הטמון בתיבה.
הל
מלקית' הגיע לעסקה עם לוקי מכלאו, והשניים הסכימו להתחלף כדי ליצור מהומה. לוקי התחזה למלקית' ותפס את מקומו בצינוק האסגרדי בשעה שמלקית' התחזה לבלדר, יורש העצר המיועד. במקביל, אלגרים שונה בידי הביונדר לכדי "המקולל", יצור עוצמתי שנועד חזק מתור בכוחותיו. בקרב המתחולל נזכר אלגרים האמנזי באחראי האמיתי לפציעותיו האנושות מבור המאגמה, ויצא לחפש אחר אדונו לשעבר. אלגרים איתר את מלקית' באסגרד, ראה דרך אשליותיו, התפרץ לטקס ההכתרה של "בלדר" והרג אותו במקום.
זמן מה לאחר מכן, תיבת החורפים העתיקים אותרה בסווארטאלפהיים ונלקחה בידי חסידיו של מלקית', ששב כדי לנקום בתור. הוא שיסה במידגרד שד כפור, הקפיא את אסגרד ותכנן לרצוח את אודין בשנתו, ובעשותו כך נכנס לקרב עם תור, בלדר, סיף, הלוחמים שלושה ובטא ריי ביל. הוא אף כישף את אלגרים לעשות כרצונו, ולבסוף הובס כאשר תור הצליח לבטל את הכישוף ונעזר באלגרים כדי לסגור את תיבת החורפים העתיקים. מלקית' ניסה לתמרן את הרקולס לתקוף את אלפליס, מלכת האלפים האפלים, והובס במהירות על ידי זאוס.
מלחמת אזרחים בסווארטאלפהיים, טבעות המנדרין
מלקית' חולץ מכלאו בהל בידי קבוצת אלפים אפלים נאמנה, שמתוכה רק אחד שרד את המסע לסווארטאלפהיים - אלף אפל אילם בשם לשון-טינופת. בשובו לסווארטאלפהיים גילה מלקית' שעם האלפים האפלים התרכך ולא יקבל אותו כמנהיגו, והחל במסע הרג וטבח בבני עמו כדי "לחשל" אותם. אחרי טבח בכפר קטן החזיק מלקית' כבת ערובה את הניצולה היחידה, האלפית האפלה וואזיריה. מלקית' הצהיר בפני תור והלוחמים שלושה שיהרוג כל אלף אפל שלא יצטרף אליו, כרת את זרועה של וואזיריה ונמלט. הוא איתר את המלכה אלפליס במחבואה בנידווליר, ממלכת הגמדים, וההתנקשות בחייה הציתה מלחמת אזרחים, כאוס ופילוג בקרב האלפים האפלים. במהלך תקופה זו כרת מלקית' ברית עם ענקי הכפור והבטיח למצוא את גולגולתו של מלכם לשעבר, לאופיי, הטומנת את הסוד לתחייתו המחודשת.
במתקפה על מחנה פליטים בטריטוריית ענקי הרים ביוטונהיים נתקל מלקית' בליגת הממלכות, קבוצה מאוחדת של תשעה לוחמים מתשע הממלכות שנועדה לעצור את מסע הקטל שלו. מלקית' הצליח לגרור את הקרב לטריטוריית ענקי הכפור, אליה ליגת הממלכות לא יכלה להיכנס, מכיוון שמעשה כזה מצידם שקול להצהרת מלחמה. מאוחר יותר עקב מלקית' אחרי ליגת הממלכות למידגרד, שם התכנסה מועצה של מנהיגי שבטי האלפים האפלים כדי לדון במתקפותיו של מלקית'. הוא חשף כי הצליח להכניס פרזיט לתמד של תור, באמצעותו עקב אחרי ליגת הממלכות ואילץ את תור לתקוף את חבריו. תור הצליח להשתחרר משליטת הפרזיט, אך הקרב בינו לבין מלקית' נקטע כאשר מועצת האלפים האפלים הכריזה כי הם החליטו לאחד את עמם ולהכתיר את מלקית' כשליטם. בטקס ההכתרה הזכירה פריגה למלקית' כי עליו לרצות את עונשו על מעשיו, ווואזיריה התנדבה להחליף את מלקית' בכלאו כדי למנוע שפיכות דמים ומלחמת אזרחים נוספת. מלקית' מינה את לשון-טינופת לנציגו בקונגרס העולמות, ונפגש עם נציגים מענקי הכפור ושדי האש כדי ליצור "ליגה משלהם".
לאחר מותו של המנדרין בידיו של זיק סטיין, עשר טבעות הכוח שלו חיפשו אחר מארחים חדשים. טבעת קרן המערבולת של המנדרין חברה למלקית', שגבר על נסיונתיה לחפש מארחים נוספים לשאר טבעות הכוח ודרש ממנה מידע על שאר נושאי הטבעות, מתוך כוונה לקחת את כל עשר הטבעות לעצמו. הוא רצח שניים מנושאי הטבעות האחרים וכרת את זרועותיה של האחרת, ולקח לעצמו את טבעות הפיצוץ החשמלי, פיצוץ הלהבה ומסדרת החומר. כאשר איירון מן הגיע לסווארטאלפהיים כדי לקחת את הטבעות הגנובות להשגת סוכנות S.H.I.E.L.D, מלקית' חילק טבעות לשלושה מחסידיו, ושלח שניים מהם לצוד את איירון מן. עם זאת, איירון מן הגיע חמוש בשריון העשוי כולו מברזל - חומר קטלני לאלפים אפלים - ושתי הטבעות נלקחו. מלקית', שנותר רק עם טבעת פיצוץ הלהבה, החל לחפש כישוף שיועיל בקרב נגד הנוקם המשוריין כאשר הותקף בידי שאר נושאי הטבעות, שהחליטו לתקוף את מלקית' לפני שינסה לגנוב את טבעותיהם ולקחו את הטבעת השלישית שחילק. מלקית' הצליח להימלט והסכים לתת לאיירון מן את טבעת פיצוץ הלהבה, בתמורה לחנינה על חייו ואפשרות לברוח מנושאי הטבעות.
H&O
אייץ' אנד או אופנה בע"מ (הפועלת תחת שם המותג H&O) היא רשת אופנה ישראלית, המוכרת בגדים לגברים, לנשים ולילדים. הרשת גם מוכרת מגוון רחב של נעליים, כלי בית, מצעים, מגבות ומוצרי טואלטיקה. החברה נמצאת בבעלות משפחת לבנת (בעלי קבוצת תעבורה).
הקמת החברה
החברה הוקמה באוקטובר 1992 בשם "המשביר מחסני מכר בע"מ" כחברת בת של האגודה השיתופית המשביר המרכזי, במטרה למכור עודפים סיטונאים של ביגוד ששיווק המשביר המרכזי ישירות לצרכנים. החברה שינתה את שמה ל"משביר מחסני אופנה בע"מ" במאי 1994, במסגרת תוכנית ארגון מחדש שבצעה המשביר המרכזי במסגרתו ריכזה במשביר מחסני אופנה את כל הפעילויות הצרכנית שלה בתחומי: מוצרי ההלבשה, מוצרי טקסטיל ובדים, מוצרי הנעלה, צעצועים, כלי בית, מכשירי כתיבה, טיפוח ונקיון.
באוגוסט 1997 נרשמו מניות החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
מיתוג מחדש כ-H&O
על רקע הגברת התחרותיות בענף מכירת מוצרי האופנה ועל רקע התפתחותן של רשתות מתחרות למכירת מוצרי אופנה, וכניסת רשתות זרות לישראל אשר התאפיינו בעיצוב ואופנתיות ברמה גבוהה, החלה החברה במהלך שנת 2001 בתהליך של שינוי אסטרטגי. השינוי האסטרטגי כלל שינוי סגנון עיצוב החנויות, אופן הפעלתן והפיכתן ממחסני מכר לחנויות המעוצבות ומתופעלות כחנויות אופנה בעיצוב אופנתי ועדכני. כחלק מהתהליך, החלה החברה לפעול תחת המותג H&O. במקביל החלה במגעים להכנסת רשת H&M השוודית כשותפה לחברה, אך הרשת לא הייתה מעוניינת אז להיכנס לשוק הישראלי.
החל משנת 2003, זכתה H&O במכרז של משטרת ישראל למיקור חוץ של אספקת ציוד אישי, ציוד ספורט ומדים באמצעות נקודות לאנשי המשטרה ושירות בתי הסוהר. החוזה עם משטרת ישראל חודש מאז מספר פעמים.
בעקבות ההשקעות הכבדות במיתוג מחדש, פעלה הרשת בהפסד במשך מספר שנים, אך חזרה להיות רווחית בסוף 2004 ופתחה חנויות נוספות.
במשך כ-9 שנים, בין 2001 ל-2009, שימשה הדוגמנית גלית גוטמן כפרזנטורית של הרשת, שמתוכם במקביל שימש במשך 4 שנים הדוגמן לירון לבו כפרזנטור לאופנת הגברים. הם הוחלפו על ידי הילה נחשון ויונתן כהן.
בשנת 2007, רכשה את רשת TAG WOMAN תמורת 14.5 מיליון שקל, אולם כעבור מספר שנים סגרה את רוב סניפי הרשת, והמותג נמכר בתוך הסניפים הקיימים של H&O.
שינוי בעלות
במהלך 2009 נמחקו מניות החברה מהמסחר בבורסה של תל אביב, בנוסף רכשה משפחת לבנת את חלקה של גאון אחזקות.
בשנת 2010, החלה הרשת למכור גם כלי בית.
כיכר השבת (אתר אינטרנט)
כיכר השבת הוא אתר חדשות הפונה בעיקר למגזר החרדי והדתי. האתר נקרא על שם צומת כיכר השבת, אחד המרכזים הגדולים של הציבור החרדי בירושלים. האתר נוסד במאי 2009.
האתר בבעלות חברת כיכר השבת בע"מ. מהקמת האתר עד סוף 2012 היה מנחם כהן עורכו הראשי. בשנת 2011 מונה לעורך הראשי ומשמש בתפקיד עד היום, חיים אילוז.
חרם הרבנים על אתרי האינטרנט החרדיים, שהביא לסגירת רבים מהאתרים המתחרים, חיזק למעשה את האתר בשל סגירת אתרים מתחרים.
באפריל 2012 רכשה חברת ynet מקבוצת ידיעות אחרונות כמחצית מהבעלות באתר, במליוני שקלים. בסוף 2017 נמכרו האחזקות חזרה לכיכר השבת.
במרץ 2020, בעיצומה של מגפת הקורונה, הקימה כיכר השבת אולפן חדש בעלות של מיליוני שקלים, והשיקה מגוון תוכניות אולפן ומתחם VOD, הכולל תוכניות אקטואליה שבועיות, תוכניות וסדרות מז'אנרים מגוונים, לרבות מיני סדרת דרמה וקטעי קומדיה קצרים.
במדרוג שנערך על ידי גלובס ב-2017, נבחר כיכר השבת למקום התשיעי באתרי החדשות המובילים בישראל.
בעקבות כתבות שפורסמו באתר והכפישו אישה חרדית הוגשה נגדו ונגד שמונה אחרים תביעת לשון הרע, שבה נפסקו לתובעת פיצויים בסך 500 אלף ש"ח בתוספת הוצאות שונות, ועל אתר "כיכר השבת" הוטל לשאת ברבע מסכום זה.
תוכניות
פוליטיקה: "הראיונות" (ישי כהן), "משחקי כיסאות" (רפאל כהן), "דעה בדקה" (ישי כהן)
מוזיקה: "המבקר" (נתנאל לייפר), "כוכב המג'יק קאס" (תוכנית ריאליטי, בהנחיית מנחם טוקר), טוקר בכיכר (מנחם טוקר), זינגר (בעריכת נתנאל לייפר)
חדשות עולמיות: "השגריר" (ציקי ברנדוין), "כיכר גלובל" (הרב בנימין גולדשמידט)
כלכלה: התכנית הכלכלית (משה מנס, רפאל כהן)
אקטואליה: "אחד על אחד" (ישי כהן), "שובר מסך" (שוקי סולומון), "הנערים שלנו" (אלי דן), "המבדיל" (זלמן שטוב), "5 דברים שלא ידעתם" (ארי טננבוים), "המוח" (רון רפאלי)
אוכל ושתייה: "קידוש" (ארי גוטהלף), "לבריאות" (חיים קליגר), "מבשלות בכיכר" (מורן פינטו)
סרטי דרמה: "הנערים שלנו" (אלי דן יוחנן בלייך). "שמי ברזל" (בהפקת יחזקאל לנג)
נשים: "אלישבע בכיכר" (אלישבע גליקסברג)
מיכל גוברין
ביוגרפיה
מיכל גוברין נולדה וגדלה בתל אביב, אביה היה איש העלייה השלישית וממייסדי קיבוץ תל יוסף, ואמה ניצולת השואה. בוגרת תיכון עירוני ה' בתל אביב. בשנת 1971 שרתה בצה"ל ככתבת צבאית. למדה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת פריז VIII, שבה קיבלה תואר דוקטור בתחום התיאטרון והפולחן. מחקרה "תיאטרון קודש בן זמננו", מתרכז בצדדים התיאטרליים של הטקס החסידי ובתיאטרונם של יז'י גרוטובסקי ופיטר ברוק.
מיכל גוברין פרסמה אחד עשר ספרי פרוזה ושירה. מתורגמת לשפות שונות, וספריה זכו בפרסים בארץ ובעולם. ב-2010 נבחרה על ידי סלון הספרים הצרפתי לאחת משלושים הסופרים שהותירו חותם על ספרות העולם.
גוברין ביימה בכל התיאטראות הגדולים בישראל, והיא מיוצרי התיאטרון הניסיוני היהודי.
גוברין מרצה באוניברסיטת תל אביב, כיהנה כראש המחלקה לתיאטרון במכללת אמונה ולימדה במכון שכטר למדעי היהדות בירושלים, באוניברסיטה העברית בירושלים ובבית הספר לתיאטרון חזותי. הייתה סופרת אורחת באוניברסיטת ראטגרס, ובבית הספר לארכיטקטורה קופר יוניון בניו יורק. מרבה להופיע בארץ ובעולם בפני קהל רחב, בכינוסים ובכלי התקשורת. בשנת 2012 קיבלה מינוי פרופסור מטעם המל"ג (המועצה להשכלה גבוהה).
ב-2013 זכתה בעיטור מסדר האמנויות והספרות של צרפת. בשנת 2015 כיהנה בחבר השופטים של פסטיבל עכו.
במכון ון ליר בירושלים עמדה גוברין משנת 2012 ועד 2015 בראש קבוצת המחקר הרב-תחומית העברת זיכרון ובדיון, שעסקה במהות זיכרון השואה בעידן שאין בו עוד ניצולים חיים. עם תום עבודת המחקר הכינה הקבוצה תערוכה בשם [http://www.vanleer.org.il/he/content/סיורים-מודרכים-בתערוכה-מהו-זיכרון-70-שנה-אחרי מהו זיכרון? שבעים שנה אחרי]. בראש צוות נוסף כתבה גוברין "הגדה" להתכנסות ליום השואה, העומדת בסימן "לזכור באחריות/האחריות לזכור. ביום השואה 2015 נערכו עשר התכנסויות נסיוניות, והחל מ-2016 מונחלת ההתכנסות ליום השואה על ידי מכון שלום הרטמן בירושלים, ומעגלי התכנסות נערכים בקהילות, בבתי ספר ובמשפחות בכל גוני הציבוריות הישראלית.
זיכרון השואה
גוברין פעילה להנחלת זיכרון השואה. בתקופה שזכתה לכינוי "עידן העדות", לנוכח היעלמותם והיאלמותם של דור הניצולים, יזמה גוברין הקמת קבוצת מחקר בינתחומית, שפעלה במשך שלוש שנים (2012- 2015) במכון ון ליר תחת הכותרת "העברת זיכרון ובדיון". עבודת הקבוצה סוכמה בתערוכה שכותרתה: "מהו זיכרון? – 70 שנה אחרי" (15 באפריל – 10 במאי 2015). במסגרתה הוצגו עדויות של שלושה עדי מפתח: אהרון אפלפלד, שאול פרידלנדר ודב קולקה, הוצגו יצירות אמנות, והוקרנו מונולוגים של חבריה. על הפרק עמדה סוגיית המפתח – איך מתמודדים עם זיכרון השואה באחריות, ללא תחושה של קורבניות ומבלי להפוך את השואה לקרדום לחפור בו. גוברין מקדמת עמדה של אחריות מוסרית המלווה בתחושה של מחויבות עמוקה לזכר הנספים, ואחריות להמשך עמידתם מול הרוע בשמירה על צלם אדם. ברוח זו עוצבה מסגרת ריטואלית שיתופית לציון יום השואה, "התכנסות ליום השואה" במעין "סדר" שבמרכזו "הגדה", שכלולים בה קטעי קריאה ושירה, עדויות וסיפורים."ההתכנסות ליום השואה" מונחלת בארץ ובעולם על ידי מכון שלום הרטמן. ב-2021 ראה אור הספר: "אבל הייתה שם אהבה, עיצוב זיכרון השואה" בעריכתה של גוברין עם אתי בן-זקן ודנה פריבך-חפץ, ובהשתתפות כעשרים חוקרים ויוצרים בני שלושה דורות.
גוף תפילה (2001)
זהו ספר שכתבה גוברין בשיתוף עם הפילוסוף הצרפתי ז'אק דרידה. הספר נכתב בשני קולות המתייחסים לשלל משמעויותיו של השורש העברי פ/ל/ל (לפלל, לחכות, לצפות, לבקש ולהפציר, ועוד). דרידה מדגיש בכתיבתו את הפנייה אל הנמען בבקשה שייעתר לתפילתו ומדגיש את מוטיב הסליחה הכרוך בעצם התפילה. גוברין כותבת על התפילה כמעשה תמידי של פיתוי וכזעקה של תשוקה – המקבלת ביטוי מובהק ברומן, הכתוב ב"גוף ראשון, נקבה" (בניסוחה בהקשר אחר).
בחלקו השני של גוף תפילה, תחת הכותרת "מילים שבכתב", עומד במרכז תיעוד מסעה של גוברין למחוזות עברה העלום של אמה (1975), המוצג בראייה לאחור כמהלך הרה גורל ובעל השלכות מעצבות בעולמה האישי והפואטי. המסע לפולין, פורסם כמכתב להורים (וכפנייה לאם) תחת הכותרת "קולות ממחוז אחיזת עיניים", כמעין פרק ראשון בהתחקות אחר "הסיפור של אמא". לצדו, מובאות מ"ברית-וידוי" לז'אק דרידה, כפנייה לאם מחוסרת ההכרה על מיטת חוליה על רקע וידוייו הידועים של אוגוסטינוס. לאלו נוסף בפרסום העברי פרק שלישי: "שיר תפילה", הכולל שיר של דייוויד שפירו, "עבודת חורף", המסה "מהי שירה?" לדרידה, ושירה של גוברין, "פי השפה, אתה הקול".
מעשה הים, כרוניקת פירוש (1998)
"מעשה הים" הוא יומן מסע - כרוניקה - המתחיל על חוף הים בריו-דה-ז'ניירו ומגיע לירושלים. במהלך המסע נפגש המבט עם נופי הדרך ועם נופי הנפש, ובהם זכרונות, מחשבות וחוויות של מוות והתאהבות. ה"יומן" כתוב בעמודה המרכזית בדף, כשמסביב לו, כבעימוד של דף תלמוד, "פירושים" לאירועי הטור המרכזי. הפירושים כתובים בסוגות שונות, החל מקטעי שירה או הגות, וגמור בציטוטים ממילונים או ממקורות יהודיים ואירופיים. לאורך המסע ופירושיו הופכת השפה עצמה, על נופיה המיוחדים של השפה העברית והמתח הארוטי שבה, ליעד שאליו הובילה הדרך.
זהו חיבור פרשני, הגותי ולירי למסורת היהודית, ול'דף היהודי". לעומת הספר הליניארי, המתפתח, "המערבי". מבנה הדף של "מעשה הים, כרוניקת פירוש" משחזר את תנועת המחשבה מהמרכז לשוליים, ואת תהליך הקריאה שבו נעה השפה מצליל לדימוי, ומנופים שבעולם אל נופים פנים-לשוניים. "מעשה הים" משוחח עם הדף הרב-קולי של הגמרא או של מקראות גדולות (שהועמדו בדפוס לראשונה בוונציה של הרנסאנס), ועם מסורות אמנותיות של המאה העשרים (סוריאליזם, קונסטרוקטיביזם או דקונסטרוקציה), ועם גלגולם העכשווי כ"חלונות" אסוציאטיביים על צג המחשב.
הבזקים (2002)
הרומן המספק שלוש גרסאות שונות לנרטיב המתווה של החיים בישראל של המאה העשרים ואחת – ציונית, פלסטינית וגלותית. מנגד ובשונה משלוש גרסאות אלו למהלך, המיוצגות על ידי שלושת הגברים בחיי גיבורת הרומן – אביה, מאהבה ובעלה, מבקשת אילנה צוריאל, גיבורת הרומן, להציע פתרון משלה לסכסוך הדמים המתמשך על אדמת הארץ. פתרונה של עמליה, אדריכלית נועזת ובעלת מוניטין בינלאומי, מבטא עמדה נשית מכילה לכל אחד מהנרטיבים הסותרים והמשיקים. ובהשראת המקורות היהודיים היא מתכננת להקים בירושלים על הר העצה הרעה, מיזם של שלום – הר השמיטה ועליו מושבת סוכות. בניגוד לאנדרטאות המזדקרות לשמים – מורשת גברית בעלתנית, היא מציעה להקים "מונומנטים של זיכרון", מבנים ארעיים, השלובים בנוף, פתוחים לרוחות השמים וזמינים לכל דורש. חייה הסוערים של אילנה הופכים ברומן לזירה אינטימית של התנגשות של חזון ומציאות.
לאחוז בשמש – סיפורים ואגדות (1984, 2010)
הרומן מֶרכז מספר מכתביה הראשונים של גוברין (1984), בתרגום לשפה האנגלית (2010), המספק אפשרות לבחינת יצירתה מנקודת מבט רטרוספקטיבית. בפרסום נוסף שיר (בעל אופי מקברי), המעלה את זכר אחיה (למחצה), מארק לאוב, בן אמה שנספה בגטו, ומספר מסות הכוללות רשמי ביקור באושוויץ – מחוז הרוע עלי אדמות: "אל מול הרוע": "המסע לפולין", "סליחות בקרקוב". וכך, במסגרת הוויכוח המתמשך בדבר עצם האפשרות לכתוב (שירה) לאחר אושוויץ, מספקת גוברין ניסיון נוסף להביא לכלל ביטוי מה שחורג מגדר אפשרות הביטוי.
אהבה על החוף (2013)
זהו רומן העוסק בחציית גבולות, ובשינוי שהיא מחוללת. הוא מתרחש בקיץ בתחילת שנות השישים באשקלון; עיר צעירה במדינה צעירה, שדרך העלילה מתמזגים בה, רבאט של שנות ה-40, הרי הקַרפָּטים בקיץ 39 ועזה, שמעבר לגבול. הגיבורה, אסתר וייס, היא נערה מבית דתי שערב גיוסה נקלעת למשולש רומנטי עם גבר נשוי מפריז, ועם צעיר שעלה ארצה מארגנטינה. ברקע נשמעים קולות רחוקים וקרובים: השירים של פּול אַנקָה, אַדָאמוֹ ואֶלביס, שלצליליהם רוקדים אסתר וחבריה, ילדיה הראשונים של העיר, את נעוריהם. בקול חרישי נמשכים לצידם לחש התפילות ושורותיו של ביאליק, ומבעד לכול שבים ועולים הדי המלחמות וצללי העבר שהדמויות מבקשות להשתחרר מהם. אסתר היא המקשרת בין כולם, ובסוף הקיץ תהפוך מנערה לאישה. בכך סיפורה בעקיפין הוא גם סיפורה של המדינה הצעירה, וההוויה הישראלית בראשיתה.
כתבים בעריכת מיכל גוברין
סדרת דברי שירה מירושלים: 'דברי-ם' - בעריכת מיכל גוברין ומנחם לורברבוים / הוצאת כרמל:
ב-2005 הביאה לדפוס את ספרו של אביה, פנחס גוברין, "היינו כחולמים, מגילת משפחה". הקדמה: דוד אסף, בליווי מבוא ונספחים, (כרמל, 2005)
מאמריה
מסותיה של מיכל גוברין ומחקריה התפרסמו בכתבי עת מובילים ובאנתולוגיות רבות בישראל ומחוצה לה. הם עוסקים בספרות, בתיאטרון, ביהדות, בחותם השואה, בשיחות עם ז'אק דרידה, ובמסות המוקדשות לירושלים ולהיבטים המיתיים של קיומה ומעמדה של ישראל. ובהן, "המסע לפולין", "לא המתים", "מרטירים או שורדים, הרהורים על מלחמת הסיפור", "ירושלים – מראה מראש רכס", ו"מאניפסט ספרותי-יהודי, בגוף ראשון נקבה".
שמעון ארנסט
שמעון ארנסט (ט' באב ה'תרנ"ח, 28 ביולי 1898 - ל' באב ה'תשכ"ז, 5 בספטמבר 1967) היה ספרן, סופר ועיתונאי עברי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בקרקוב למירל בת ר' שלמה כהנא, מצאצאי רבי נפתלי מרופשיץ, ולר' קלמן, סוחר ולמדן. הוא נקרא על שם אבי אביו, הרב שמעון, שכיהן כרבה של העיירה יאנוב שבפלך פיטרקוב. התחנך ב"חדר" מסורתי ובישיבות.
בשנת 1912 עלה עם הוריו לארץ ישראל והם השתקעו בירושלים. הוא המשיך את לימודיו בישיבת "לשכת הרבנים" של ישיבת שער השמים בעיר, שעמדה אז בראשותם של הרב שמעון צבי הורוביץ והרב חיים לייב אוירבך. הרב צבי פסח פרנק העניק לו "היתר הוראה". בהמשך השלים את לימודיו בבית המדרש למורים העברי בירושלים, וב-1918 עבר לתל אביב והחל לעבוד כספרן בספריית שער ציון. במהלך השנים נעשה הספרן הראשי של הספרייה.
במקביל החל לכתוב בקביעות בעיתונים רבים בישראל ומחוצה לה, החל ב-1921 פרסם בקביעות מאמרים ורשימות ביקורת בעיתונים "הארץ" ו"דואר היום" ובכתב העת "מזרח ומערב" שערך אברהם אלמליח. בחו"ל כתב בעיתונות היהודית היידית, ב"היינט" הוורשאי, בעיתוני ניו יורק: "מארגען זשורנאל", "פארווערטס", "דאס אידישע פאלק" ו""אמריקאנער". ובעיתונים נוספים ברחבי ארצות הברית, בקנדה ובדרום אמריקה. הוא כתב גם בכתב העת הציוני-אמריקאי "התורן".
Ce n'était qu'un rêve
Ce n'était qu'un rêve (בעברית: שום דבר מלבד חלום או זה היה רק חלום) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית סלין דיון. השיר יצא לאור ב-11 ביוני 1981, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלה La voix du bon Dieu, על ידי חברת התקליטים לס דיסקס שואביז.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד שבקוויבק.
רקע וכתיבה
אלבום הבכורה והשיר עצמו הופקו על ידי רנה אנג'ליל, דניאל הטו ואדי מרנאיי. אנג'ליל, שהיה באותו הזמן המנהל של דיון ולימים הפך לבעלה, משכן את הבית שלו במטרה להקים חברת תקליטים דרכה יוציא את האלבומים של דיון. ההחלטה הזו גרמה לו ולדיון להוציא אלבום נוסף בסמוך לצאת האלבום הזה. כדי לקדם את האלבום, יצא הסינגל הזה.
כמה עשורים לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה ממיליון מיליון השמעות.
דגובר מפיזה
דגובר (Dagobert; ידוע גם כדיברט - Daibert וכדימברט - Daimbert; נפטר ב-1105) היה הארכיבישוף הראשון של פיזה והארכיבישוף השני של הפטריארכיה הלטינית בתקופת ממלכת ירושלים לאחר שהעיר ירושלים נכבשה במסע הצלב הראשון.
חיו המוקדמים
מעט ידוע על חיו המוקדמים של דגובר. ככל הנראה הוא הוסמך בידי וצילו, הארכיבישוף של מיינץ בשנים 1084–1088.
(ארכי)בישוף של פיזה
בשנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-11, דגובר החליף את הצד בו תמך והחל להיות קרוב אל מטילדה רוזנת טוסקנה, מתומכות האפיפיור. בשנת 1088 מינה אותו האפיפיור אורבנוס השני לבישוף של פיזה, מה שגרם לעוינות מצד אנשים עקב עברו השנוי במחלוקת. פטר, בישוף פיסטויה והקתדרלה מחו על כך בפני האפיפיור. עם זאת, דגובר, באמצעות תמיכתו הממושכת של האפיפיור אורבנוס, הצליח לבסס את סמכותו.
היה חלק פעיל מחיי אזרחי פיזה, כך למשל בשנת 1090 הצטרף אל אצילי העיר כדי להסדיר את הגובה המקסימלי של הבתים. בשנת 1092 הפך לארכיבישוף של פיזה.
ארכיבישוף של פיזה (1092–1105)
נראה כי הוא הפך להיות אדם מכובד בעניינים הכלכלים והפולטים של פיזה, ואימץ גישה מעשית לבעיות שלו בפיזה ובהמשך חייו. בשנת 1094, הוא חגג את חג המולד עם אורבנוס ולאחר מכן ליווה במהלך הטיול שלו באיטליה ובצרפת, נכח בין היתר בועידת פיאצ'נזה, ועידת קלרמון. דגובר חזר אל פיזה והחל להטיף על יציאה אל מסע צלב (הראשון) וזכה לתמיכה רבה. בשנת 1098 מינה אותו אורבן לנציג שלו בחצרו של אלפונסו השישי, מלך קסטיליה לאון.
פטריארך של ירושלים
לפני סוף שנת 1098, דגובר יצא מזרחה עם צי של פיזאן שהצליחו בפשיטות על איים בבעלות הביזנטים כשהתכתשו עם חיל הים הביזנטי, לפני שהוא הולך אל לסוריה. אחד ממנהיגי הצלבנים, בוהמון של אנטיוכיה, החל מצור על הנמל הביזנטית של לטקיה. דגובר ואנשי פיזה הסכימו לעזור לו על ידי הסגר על הנמל מהים. עם זאת, המנהיגים הצלבנים אחרים, שראו את הצורך בשיתוף פעולה עם הקיסר הביזנטי והנוצרים המזרחיים, נחרדו ושכנעו את דגובר לבטל את הסגר. בוהמון נאלץ לנטוש את המצור וליווה את דגובר לירושלים, אליה הגיעו ב-21 בדצמבר 1099.
מעמדו של דגבור כשיצאה למזרח אינו ברור. יש היסטריונים המאמינים כי אורבנוס מינה אותו כנציג האפיפיור, כיורשו של אדהמר מלה פוי שמת בתאריך 1 באוגוסט 1098. בכל מקרה, אורבנובס עצמו מת ב-29 ביולי 1099. דגובר במכתבו אל האפיפיור החדש, פסקליס השני, בספטמבר 1099, מכנה את עצמו בשם "הארכיבישוף של פיזה".
ב-1 באפריל 1100 נחתם הסכם לפיו גודטפריד ימסור את ממלכת ירושלים ובוהמון את שטחי אנטיוכיה לפטריארך ובתמורה קיבלו ממנו פיאודיה. ההסכם כלל גם, שעם מותו של גודטפריד, ירושלים תעבור לידי הפטריארך. דעת הקהל תמיד החזיק שארץ הקודש צריכה להיות המורשת של הכנסייה, כלומר בבעלותה. עם זאת, ארנולף היה חלש מכדי לבסס עליונות מול עמדת דגובר שהיה ככל הנראה נציג האפיפיור וזכה לתמיכת צי פיזה. כך, זכה בוהמון לאישור כנסייתי אותו תבע קיסר ביזנטיון, אבל עבור גוטפריד הדבר העלה קשיים. בולדווין, אחיו של גוטפריד, נסיך אדסה לא עשה כן ולכן יחסיו עם דגובר לא היו טובים.
המתיחות הגיעה לשיא כאשר מת גוטפריד ביולי ונקבר בכנסיית הקבר. הפטריארך, כפי שהיה מוסכם בהסכם, שאם לא יהיו לגוטרפיד יורשים, שטחיה האזור יועברו לכנסייה, ניסה להשתלט על העיר, אך מקורבי גוטפריד תפסו את מצודת העיר, בראשם עמד גארניה די גרי (Garnier de Gray), מחכים לתמיכה מצדו של בלדווין, אחי גוטפריד. דגובר פנה אל בוהמון. בוהמון לא עזר לדגובר והוא נאלץ לבקש מקלט בכנסיית הר ציון. לבסוף, בשנת 1100, הכתיר דגובר את בלדווין למלכה הראשון של ירושלים בכנסיית המולד שבבית לחם. היחסים בין השניים לא השתפרו. בשלב מסוים עזב דגובר כדי לבקש באופן אישי מהאפיפיור פסקליס השני עזרה ומת כשהיה בדרכו חזרה לירושלים לאחר השאפיפיור אישר לו לקבל בחזרה את הפטריארכיה.
ניתוק מים
ניתוק מים היא פעולה אכיפתית שננקטת על ידי הגופים המנהלים את משק המים העירוני, בעקבות אי-תשלום ממושך של חובות מים. מהותה של פעולה זו היא הפסקת אספקת המים לנכס שבו בוצעה הצריכה, ושבעליו לא הסדיר את תשלומי החוב. בישראל, הגופים האכיפתיים שהוציאו לפועל את ניתוק המים היו בעבר הרשויות המקומיות, והיום אלו בעיקר תאגידי מים עירוניים. בסוף מרץ 2015 נכנסו לתקוף כללים שאוסרים על תאגידי המים לקבל החלטה על ניתוק צרכן מאספקת מים בשל חוב, מבלי שקיבלו אישור מפורש מוועדה מייעצת.
גופי האכיפה
עד שנת 2008 רוב הרשויות המקומיות בישראל ניהלו את אספקת המים לתושביהן. ניתוקים ממים בוצעו בשתי רמות: ניתוק יישובים שלמים שצברו חוב גדול על תשלומי המים ל"מקורות", וניתוק צרכנים שצברו חוב לרשות המקומית או לתאגיד מים אזורי. על מנת לצמצם את הפגיעה בתושבים, נהגה "מקורות" לצמצם את אספקת המים ליישובים שצברו חוב ולא לנתקם לגמרי. צמצום זה נעשה באופן של הורדת הכמות, ניתוק אזור ברשות המקומית או אספקה במספר שעות אחדות ביום. בכנסת עלתה ביקורת על מדיניות ניתוק המים של "מקורות", אך הניתוקים נמשכו. לעיתים פעילות הניתוק נתקלה בהתנגדות בכוח, ועל כן נעשתה במקרים רבים בליווי שוטרים.
חוק תאגידי מים וביוב, התשס"א-2001 קבע כי ניהול משק המים העירוני יועבר מהרשויות המקומיות לתאגידי מים ציבוריים, ובעקבותיו הוקמה ב-2006 רשות המים כגוף המפקח על פעולת תאגידי המים. בשנת 2007 נכנסה לתוקפה הוראה המחייבת את הרשויות המקומיות להעביר את ניהול המים לתאגידים, ועד שנת 2008 העבירו רוב הרשויות המקומיות את ניהול משק המים לתאגידים בבעלות הרשות המקומית.
מדיניות האכיפה
מדיניות ניתוק המים בתקופת הרשויות המקומיות הוסדרה באמצעות חוקי עזר, אך בפועל מדיניות האכיפה התחשבה בשיקולים סוציאליים ואחרים לפני ניתוק מים. בשנת 2004, בעקבות עתירה לבג"ץ נגד חוקיות חוקי העזר, קבע משרד הפנים "נוהל הפעלת הסמכות לנתק מים" (שהופץ בחוזר מנכ"ל משרד הפנים 6/2004), שהסדיר את אפשרויות הניתוק, קבע כללים ותנאים להפסקת אספקת המים והסדיר את נוהל ביצוע הניתוק.
חוק תאגידי מים וביוב קבע כי יש להתקין כללים לניתוק מים בתוך שישה חודשים מיום תחילת החוק, אבל בהיעדרם פועלים תאגידי המים כיום בהתאם לנוהל משרד הפנים שהופץ ב-2004.
"נוהל הפעלת הסמכות לנתק מים" מגדיר שניתן להימנע מניתוק מים על רקע מצב אישי קשה שייקבע לפי חוות דעת של לשכת הרווחה, ושניתן לקבוע הסדר תשלומים עם חייב שאינו יכול, על רקע מצוקה כלכלית, לשאת בתשלום החוב. הנוהל מגדיר שלא ניתן לבצע ניתוק, אלא אם החוב עולה על סכום מינימלי מסוים, שמעודכן לפי מדד המחירים לצרכן, ועמד בעת הוצאת הנוהל על 300 ש"ח. הנוהל מגדיר את הכללים לביצוע הניתוק: ראשית על הרשות המקומית לשלוח לצרכן הודעת חיוב שבה יצוין סכום החיוב; אם בתום 15 יום משליחת המכתב לא הוסדר החוב, תישלח התראה לצרכן; אם בתום 15 יום נוספים לא הוסדר החוב, תישלח התראה נוספת, שנקראת "התראה לפני ניתוק"; בתום 30 יום ממועד המצאת ההתראה השנייה תהיה רשאית הרשות המקומית לנתק את אספקת המים.
בעקבות רפורמה במשק המים שנכנסה לתוקף ב-2010, נקבעו תעריפי מים ארציים אחידים, שגרמו לעלייה של כ-30% בממוצע במחירי המים. משנת 2010 ועד 2013 נותקו כ-15,000 משקי בית על ידי כשמונה תאגידי מים.
בנובמבר 2014 הודיעה רשות המים בוועדת הכלכלה של הכנסת כי ניתוק אספקת מים לחייבים יהיה כרוך באישור ועדה מיוחדת, לאחר שיוכח כי החייב לא עמד בתנאים מסוימים. ההודעה התקבלה לאחר מספר חודשים של דיונים בוועדת הכלכלה בעניין מדיניות ניתוקי המים. בפברואר 2015 אישרה ועדת הכלכלה של הכנסת את כללי תאגידי המים, שנכנסו לתוקף החל מ-31 במרץ 2015.
בתרבות
בשנת 2012 יצא הסרט "מנתק המים", בכיכובו של משה איבגי ובבימויו של עידן הובל, שהוצג בפסטיבל הסרטים של ונציה. העלילה עוסקת בעבודתו הקשה של מנתק מים שעובד בעירייה, עבודה שכרוכה בגידופים והשפלה, ומבוססת על סיפור חייו של אביו של הובל, שעבד כמנתק מים בעירייה.
גביע המדינה בכדורגל 2005/2006
גביע המדינה בכדורגל 2005/2006 הייתה התחרות ה-68 מאז היווסדה וה-53, לאחר קום מדינת ישראל. המשחקים החלו בספטמבר 2005 והסתיימו ב-9 במאי 2006.
הפועל תל אביב ניצחה במשחק הגמר ובכך זכתה בגביע בפעם ה-12. בעקבות כך הקבוצה העפילה לתחרות גביע אופ"א.
השלבים המוקדמים
בשלב המוקדם השתתפו קבוצות של ליגה ג'. בסיבוב התשיעי שהתקיים ב-21 בפברואר 2006 לתחרות הצטרפו קבוצות של ליגת העל.
שלבי הגמר
הקבוצה שאירחה את המשחק במגרשה הביתי צוינה כראשונה בכל זוג.
הערה:
מרכז קאלימנטן
מרכז קאלימנטן (באינדונזית: Kalimantan Tengah) הוא אחד מחמשת מחוזות אינדונזיה שבאי בורנאו. המחוז מכיל כעיר אחת ו-13 נפות שונות. המחוז הוקם במאי 1957. בירת המחוז היא העיר פלנגקה ראיה. המחוז הוא השני בגודלו במדינה.
דמוגרפיה
החלוקה הדתית של המחוז:
אביטל פסטרנק
אביטל פסטרנק (נולדה ב-5 בספטמבר 1968) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
קורות חייה
אביטל פסטרנק נולדה ברמת גן ואחר-כך משפחתה עברה לתל אביב. אמה נורית היא צברית, בת להורים ילידי פולין ואביה חיים הוא יליד ברזיל. אביטל למדה בתיכון עירוני י"ד בתל אביב, בילדותה הייתה פעילה בהצגות בשיעורי דרמה. בהיותה בת 15 התקבלה ללהקת צופי תל אביב, בה שרה והופיעה במשך מספר שנים.
בצבא שירתה פסטרנק בלהקת הנח"ל, אותה ביים צדי צרפתי. בלהקה היו איתה יואב צפיר, אילה אשרוב ושרון חזיז. ב-1989 החלה ללמוד בבית צבי וסיימה שלוש שנות לימודים בהצטיינות ב-1991. מיד בתום לימודיה נכנסה להפקת "הכבש ה-16" בתפקיד ענת, על פי שירים של יהונתן גפן ולחנים של יוני רכטר וקריינה בקלטת הווידאו לילדים מאת דבורה עומר "כבר לא משעמם לי". משם המשיכה עם קבוצת צעירי הקאמרי של מיקי גורביץ' שהעלתה את "אנטיגונה" ומופע קומי בשם "מעופפי רשפון". ב-1993 עברה לתיאטרון באר שבע שם שיחקה בהצגות "קיץ ועשן", "מחלת נעורים", "נוכלים ואוהבים" ו"המתחזה". ב-1995 שיחקה בהצגה "אמדאוס" בתפקיד קונסטנצה (אשתו של מוצארט), כשבתפקיד מוצרט שיחק אלון אופיר - קופרודוקציה של תיאטראות הבימה וחיפה, תפקידים אותם גילמו שניהם בבית צבי, בבימויו של גדי רול, ב-1990.
פסטרנק השתתפה במחזמר "גריז" (1995) בו שיחקה בתפקיד הנשי הראשי של סנדי דאמבורסקי לצידם של אקי אבני (דני זוקו) וצביקה הדר, בבימויו של אורי פסטר והופיעה בסרט "אתה אוהב אותי?" לצדו של אייל שכטר. היא שרה במופע "עקבות ימים: אירוע הוקרה לטוביה ריבנר" שנערך בצוותא ב-2008 בניהולו המוזיקלי של רמי הראל.
ב-1996 החלה פסטרנק להופיע עם יוני רכטר ועלי מוהר במופע "אהובתי היחידה" על כתיבתם ויצירתם המשותפת, בין השירים ששרה במופע: נגיעה אחת רכה, דג הזהב ודמעות של מלאכים. המופע רץ במשך שלוש שנים. לאחר מכן שיחקה בהבימה בהצגה "מריוס". בתיאטרון לילדים ולנוער של אורנה פורת שיחקה בהצגה "שבעה במכה אחת". באותה תקופה כתבה והלחינה שירים והופיעה עם להקתה במועדוני מוזיקה, ביניהם הבארבי בתל אביב.
ב-2000 חזרה לתיאטרון באר שבע לשחק בהצגה:"ביבר הזכוכית" של טנסי ויליאמס בתפקיד לורה. פסטרנק שיחקה בהצגותיו הראשונות של תיאטרון אנסמבל הרצליה: "להגיד מותר הכל", "אלוהים" (של וודי אלן), "גברת קליין" (לצידן של חנה מרון ולאורה ריבלין), ו"ירח אלבאמה" - ערב שירי ברכט וקורט וייל בעריכתה של חנה מרון. ב-2002 שיחקה בתיאטרון באר שבע בהצגה "מים גנובים", בו הופיעה לצידן של אורנה פורת וחנה רוט. במקביל המשיכה לשחק בתיאטרון הרצליה. ב-2005 שיחקה בבית ליסין בהצגה "זהות" (לצידם של ששון גבאי ונבו קמחי).
ב-2007 יצא דיסק עם ספר של שירי ילדים שכתבה מיריק שניר והלחין מוני אמריליו ובו פסטרנק שרה.
ב-2007 שבה לתיאטרון באר שבע והופיעה בהצגות: "ילדים חורגים לאלוהים", "אפריל הקסום", "השחף" של צ'כוב ו"הביתה הביתה", מאת יהושע סובול, בו כיכבה בתפקיד הראשי של יפה קפלן. אביטל פסטרנק שיחקה בתיאטרון באר-שבע במחזמר "קומפני" של סטיבן סונדהיים בבימויו של רפי ניב. כיום (מאי 2012) משחקת בשלוש הצגות בבאר שבע: "הרוזן ממונטה כריסטו" ו"למה לא באת לפני המלחמה", מחזה מקורי על ניצולת שואה ובתה, בו פסטרנק משחקת את חברתה המטורללת של האם. בשנת 2012 הופיעה פסטרנק בתפקיד הראשי של נורה במחזה "נורה" מאת אינגמר ברגמן. הייתה מועמדת על תפקידה לפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית הראשית.
בקולנוע שיחקה פסטרנק בסרטים: "מלח הארץ", "סוף שבוע בתל אביב" ו"הכול מתחיל בים". בטלוויזיה שיחקה בסדרות: "סיטון", "מיי פירסט סוני", "האמת העירומה", "גירושים נפלאים" ו"כל שבת שנייה".
הופיעה בפרסומות רבות ודיבבה כמה סרטים וסדרות, ביניהם "אנטול".
אביטל פסטרנק היא אם לשני ילדים וכיום נשואה בשנית לפסיכולוג והם מתגוררים ברמת השרון.
אביטל היא מדריכה מוסמכת לפילאטיס וOSteofit ומנחה כיום סדנאות ב"קתדרה" שברמת השרון.
הפיגוע בקרית ארבע (2003)
הפיגוע בקרית ארבע הוא פיגוע ירי ורצח שאירע בקריית ארבע בתקופת האינתיפאדה השנייה בליל שבת, 7 במרץ 2003 (ד' באדר ב' תשס"ג). שני מחבלי ארגון הטרור הפלסטיני חמאס חדרו אל קריית ארבע, רצחו את בני הזוג אלי ודינה הורוביץ, הורים לארבעה, ופצעו ארבעה אזרחים נוספים, בהם אחת באורח קשה, וכן חייל באורח קל.
הפיגוע
בליל שבת 7 במרץ 2003 (ד' באדר ב' תשס"ג), סמוך לשעה 21:00 בערב, חדרו שני מחבלים אל קריית ארבע דרך הגדר המקיפה את היישוב בחלקו הדרומי, כשהם מחופשים למתפללים דתיים, לבושים בבגדי שבת וחובשים כיפות. הם פרצו "גדר חכמה" הצמודה מחד לבתי השכונה הערבית ג'בל ג'והר בחברון, ומאידך לישיבת ניר בקריית ארבע. הגדר התריעה על פריצה. כוחות צה"ל הוקפצו למקום, אולם המחבלים פתחו במהירות במסע ירי.
תחילה נתקלו בבני הזוג מרדכי ועליזה סעיד, הורים לתריסר שצעדו יחדיו ליד גדר היישוב. המחבלים פתחו בירי לעבר בני הזוג, ופצעו את עליזה באורח קשה ואת מרדכי באורח קל. עליזה הפצועה התגלגלה מתחת למשאית, אולם המחבל התכופף אחריה וירה בבטנה. בהמשך כיוון את רובהו לראשה אולם הכדורים במחסניתו תמו. בדרכם פצעו המחבלים שלושה תושבים נוספים.
בשלב זה זינקו המחבלים מעל לגדר האבן שמקיפה את בניין מספר 35 ברחוב יהושע בן נון בקריית ארבע, והסתערו לעבר דירת משפחת הורוביץ שהייתה בקומת הקרקע. במקביל השליכו רימון רסס לעבר בית משפחת אהרן גרנות בקומה השנייה, וירו לכל עבר. המחבלים פרצו אל דירת משפחת הורוביץ, בה סעדו בני הזוג סעודת שבת משפחתית, רדפו אחרי בני הזוג בין החדרים ורצחו אותם. לאחר האירוע נמצאו בני הזוג הורוביץ ההרוגים מחובקים.
עם פריצת הגדר הוקפצו אל המקום כיתת הכוננות של קריית ארבע וכוחות צה"ל. לאחר שהתבררו פרטי הפיגוע, סגר כוח צה"ל מגדוד 50 את מרחב בית משפחת הורוביץ, וכיתת הכוננות ניהלה קרב פנים אל פנים עם המחבלים מחוץ לבית כעשר דקות. אחד המחבלים פוצץ חגורת נפץ במטבח הבית. קצין צה"ל שפרץ אל הבית וחיסל את שני המחבלים, סרן אושיק אזולאי (לימים סגן מפקד חטיבת הנח"ל), קיבל על המעשה את צל"ש אלוף פיקוד המרכז. במהלך האירוע נפצע חייל צה"ל באורח קל. האירוע כולו נמשך כעשרים דקות והסתיים עם חיסול המחבלים.
לאחר הפיגוע
ביום ראשון שלאחר הפיגוע הובאו בני הזוג הרב אלי ודינה הורוביץ למנוחות. הלווייתם, בהשתתפות אלפים, החלה בישיבת שבי חברון בה לימד הרב הורוביץ, המשיכה לישיבת הר המור בשכונת בית וגן בירושלים, ונחתמה בהר המנוחות בירושלים. לאחר הפיגוע הוקם גן הנצחה לבני הזוג ביישוב עלי, לזכר בני הזוג הורוביץ.
אחריות ארגון הטרור חמאס לפיגוע
ארבעה ימים קודם לפיגוע הצדיק אבו מאזן בראיון לעיתון א-שרק אל-אווסט, סמוך למינויו ליושב ראש הרשות הפלסטינית ב-19 במרץ 2003, את "הזכות הפלסטינית להתנגדות להתנחלויות", הכוללת לדבריו "מאבק בכל האמצעים, כולל בנשק" כנגד מתנחלים. לאחר הפיגוע הגישה ברניס וולף, תושבת ארצות הברית ואמה של הנרצחת דינה הורוביץ, תלונה במשטרה כנגד אבו מאזן, באשמת הסתה לרצח בתה וחתנה.
סודות ושקרים (סדרת טלוויזיה אמריקאית)
סודות ושקרים (באנגלית: Secrets and Lies) היא סדרת טלוויזיה אנתולוגית מסוגת מסתורין שמבוססת על הסדרה האוסטרלית בעלת אותו השם, ופותחה לטלוויזיה האמריקאית על ידי ברבי קליגמן. הסדרה עלתה לשידור ב-1 במרץ 2015 ברשת ABC.
בעונה הראשונה מככב ראיין פיליפה בתור בן קרפורד, שהופך להיות החשוד העיקרי במותו של ילד קטן. העונה השנייה עוקבת אחרי אריק ורנר (מגולם על ידי מייקל אילי), נשוי טרי ויורש של חברת ההשקעות הפרטית של משפחתו, שאשתו נרצחת. ג'ולייט לואיס מגלמת בלשית בשם אנדריאה קורנל, שחוקרת את שני המקרים.
הסדרה חודשה לעונה שנייה ב-7 במאי 2015. עונה זו עלתה לשידור ב-25 בספטמבר 2016 והסתיימה ב-4 בדצמבר באותה שנה. במאי 2017 רשת ABC ביטלה את הסדרה לאחר 2 עונות.
מזרח קאלימנטן
מזרח קאלימנטן (באינדונזית: Kalimantan Timur) הוא אחד מחמשת מחוזות אינדונזיה שבאי בורנאו. המחוז משלוש ו-7 נפות שונות. המחוז הוקם בשנת 1956. ברית המחוז היא העיר סמרינדה. המחוז הוא הרביעי בגודלו במדינה.
בשטח המחוז אמורה להיות מוקמת בירתה החדשה של אינדונזיה, שתחליף את ג'קרטה.
הכלכלה המקומית מבוססת בעיקר על משאבים טבעיים כגון נפט, פחם, גז, פחם וזהב. ענפים כלכליים משמעותיים נוספים הם חקלאות ותיירות.
דמוגרפיה
החלוקה הדתית של המחוז:
לוביניצקי (מכתש)
לוביניצקי הוא מכתש פגיעה הממוקם בצד הקרוב של הירח, בקצה הצפון מערבי של ים העננים. המכתש ממוקם בקרבת מכתש בוליאלדוס הגדול ממנו. המכתש ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות 17.8° דרום 23.8° מערב.
קוטרו של המכתש 44 ק"מ ועומקו 800 מטרים.
המכתש נקרא על שם האסטרונום וההיסטוריון הפולני סטניסלו לוביניצקי.
רצפת המכתש מכוסה זרמי בזלת, אשר ככל הנראה חדרו למכתש מן הימה הסמוכה, באמצעות פרצה בקיר המכתש הדרומי.
מכתשי לווין
המכתשים הקטנים הממוקמים סביב מכתש לוביניצקי נקראים בשמו ומסומנים באותיות:
הניצוצות של מאור
הסדרה, שעוקבת אחר גחליל בשם מאור המנהיג להקה של חיות המאונשות לתלמידי בית ספר, שודרה לראשונה בערוץ ג'טיקס בשנת 2008, ובמקביל הופצה באתר "מהות החיים". לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 21 פרקים באורך 15 דקות.
תקציר העלילה
הסדרה מספרת על חוברת חיות המאונשות לתלמידי בית ספר, שיחד עם גחליל בשם מאור מקימים להקה. כשהם בלהקה, המשתתפים צריכים לתת ולקבל תשומת לב, להתייחס לכולם בצורה הדדית ולכבד את כולם - דבר שלא קל. במהלך הסדרה חברי הלהקה לומדים ערכים בנושא אהבה, אחראיות וכבוד לאחר. במהלך פרקי הסדרה יש שירים המבוצעים על ידי דמויות הסדרה.
הסדרה מלמדת את הצופים שהם צריכים לקבל את עצמם ולהכיר בחוזקות שלהם.
דמויות ומדבבים
במאי הדיבוב של הסדרה היה קובי אשל.
פסקול
פסקול הסדרה כולל עשרה שירים מקוריים המבוצעים על ידי דמויות הסדרה. על המוזיקה בסדרה היה אחראי עדי כהן.
אליזבת מצרפת (1602–1644)
אליזבת מצרפת (בצרפתית: Élisabeth de France, 22 בנובמבר 1602 – 6 באוקטובר 1644), הייתה בתו של אנרי הרביעי מלך צרפת ואשתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד.