cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הר גריזים
המדרגות להר
על גבי מטבעות רבים מהמאה ה-2 ואילך, שהוטבעו במטבעות בניאפוליס-שכם, מצוי איור של מדרגות אשר מוליכות מהעיר ניאפוליס אל פסגה צפונית ברכס הר גריזים המכונה היום תל א-ראס. במטבעות מתוארות שתי דרכים מובחנות העולות להר: מצד מזרח המדרגות, וממערב - שביל לעגלות ולבהמות. במטבעות מצויר גם מבנה של מקדש רומי בראש הפסגה המתוארת, וכן שורת עמודים בתחתית העיר - הקארדו של העיר ניאפוליס.
לפי עדות של הנוסע מבורדו בשנת 333, בגרם היו 300 מדרגות; עדויות אחרות מדברות על 1,500 מדרגות.
שרידי המדרגות מתקופת אדריאנוס קיסר שהובילו מתחתית הר גריזים עד לראשו נחשפו חלקית בשכם בשנת 1934, לאחר שיטפון גדול שחשף גם את שרידי בית הכנסת השומרוני הקדום "כנשת מיה" ליד מחנה עין אל-מא סמוך לשכם.
בחפירות שנעשו על ידי ריצ'רד בול ב-1965 נתגלה בפסגת תל א-ראס מקדש רומי לאל זאוס. בחפירות סמוכות שערך ד"ר יצחק מגן בשנות ה-90 נמצא מבנה ציבור שומרוני בעל צביון דתי מצפון-מערב למקדש זאוס, בצמוד לגרם המדרגות. כמה נדבכים מהגרם שרדו בצמוד למבנה זה.
מייפל סטורי
מייפל סטורי (בכתב הנגול: 메이플 스토리, באנגלית: MapleStory) הוא משחק תפקידים מרובה משתתפים דרום קוריאני בבסיסו, חינמי, בעל גרפיקה דו-ממדית, אשר פותח על ידי החברה הדרום-קוריאנית Wizet. המשחק זמין במספר גרסאות מקומיות, ומופץ על ידי מספר חברות. הגדולה ביותר מביניהם היא חברת Nexon, אשר מפיצה את המשחק בגרסתו הגלובאלית האמריקאית, הדרום-קוריאנית, היפנית, והאירופאית. אף על פי שההשתתפות במשחק אינה עולה כסף, ניתן לרכוש עזרים שונים ומאפיינים חיצוניים לדמות, דרך חנות ה-"Cash Shop".
במשחק השחקן מטייל וחוקר את עולם המשחק הכולל ערים ומקומות שונים, מביס מפלצות, ומפתח את יכולותיה של הדמות בדומה למשחקי תפקידים. השחקנים מתקשרים ביניהם באמצעים שונים, מנהלים מסחר, ואף יכולים לצאת יחד למשימות משותפות. המשחק זכה להצלחה רבה ול-92 מיליון שחקנים ברחבי העולם, כשישה מיליון מתוכם באמריקה הצפונית בלבד. כשמונה מיליון שחקנים רשומים בגרסה הגלובאלית, הזמינה גם לשחקן הישראלי.
משחקיות
מייפל סטורי הוא משחק תפקידים בעל אופי של משחק פלטפורמה בגרפיקה דו-ממדית. בדומה לרוב משחקי התפקידים, המשחקיות סובבת סביב חקר מבוכים ומקומות ומאבק במפלצות בזמן-אמת. השחקן מביס מפלצות ומסיים משימות על מנת להתקדם במשחק, להשיג כסף הקרוי מֶסוס (Mesos), נקודות ניסיון וחפצים. במהלך המשחק השחקן יכול לרכוש מקצוע, המאפשר לו ליצור ציוד ותרופות. נוסף על כך, השחקן יכול לבחור בשלבים מוקדמים של המשחק בין מספר סוגי שחקנים בעלי יכולות והתמחויות שונות.
קיימות אינטראקציות רבות ושיתוף פעולה בין שחקנים. שחקנים יכולים ליצור יחד קבוצות (Parties), להילחם יחד ולשתף ניסיון. ניתן ליצור גילדות המאגדות מספר חברים יחדיו. תכונות נוספות בעולם המייפל סטורי כוללות מערכת נישואין בין שחקנים (כל חשבון במייפל סטורי יכול להתחתן במשחק פעם אחת בעלות של מסוס 1 ועל מנת להתחתן שוב הוא יצטרך לשלם כסף אמיתי. רק לאחר R-E-D), מד-תהילה (Fame), צ'אט רב-משתתפים ומיני-משחקים.
עבודות
ביצירת דמות חדשה במשחק, ניתן לבחור מבין שש מחלקות: החוקרים (Explorers), אבירי הסיגנוס (Cygnus Knights), גיבורים (Heroes), אנשי מחתרת (Resistance), נובה (Nova) וסנגוקו (Sengoku). החוקרים מתחילים המשחק כ-"מתחילים" (Beginners), ומתקדמים לאחת מבין חמש עבודות ראשיות: לוחם, קוסם, קשת, גנב, ופיראט או לאחד החוקרים המיוחדים: "להב כפול" או תותחן, תלוי מה בחרו בפתיחת הדמות. לאחר מכן מתווספות עבודות חדשות שמתבססות על העבודות הקיימות. חמש העבודות הראשיות משמשות (בשינויים קלים) בכול אחת מהמחלקות וכך כול עבודה במשחק שייכת לאחת מהעבודות הראשיות, לדוגמה: אראן-לוחם, קאנה-קוסמת, צייד פראי-קשת, פנטום-גנב.
כאשר החוקר מגיע לדרגה 30 עליו לעבור מבחן קצר כדי להוכיח כישוריו לקבלת עבודה השנייה. עליו להגיע לאזור מיוחד, להרוג מפלצות ולאסוף מהן 30 פנינים שחורות. לאחר השלמת המבחן יוכל לבחור הקידום לעבודה הבאה וילמד יכולות חדשות. הקידום השלישי מתבצע בדרגה 60. על השחקן לנצח בקרב כנגד "הצד האפל" של הדמות שעזרה לו בהתקדמות העבודה הראשונה. אחרי הניצחון בקרב על השחקן לענות נכון על חמש שאלות שקשורות לעולם המשחק. הקידום הרביעי מתבצע בדרגה 100. לכול מחלקה יש דרישות ל"עליית עבודה" משלה ואף לחלק מהדמויות יש דרישות משלהן. ישנן מס' דמויות שאין להן ארבע עבודות והן: אוון - עשר עבודות (שונה לארבע ב-2016); אבירי הסייגנוס - שלוש עבודות (שונה לארבע ב-2013, 2014 - שונה בהדרגה, בכל פעם קלאס אחר מהסיגנוס); ו"להב כפול" - שש עבודות (עבודה ראשונה, ראשונה+, שנייה, שנייה+, שלישית ורביעית), אך בערך זה אוון ו"להב כפול" יוצגו כבעלי ארבעה קידומים. בנוסף, בשנת 2013 יצאה עבודה חדשה במייפל סטורי. השחקן מתחיל מרמה 100, ולעבודה קוראים זירו, יליד האלה (אלת הזמן של המשחק Rhine). לזירו יש עבודה אחת וככל שהוא עולה רמות, כך נפתחות לו יותר יכולות (Skills). בנוסף, לכל עבודה -החל מרמה 140 ועד רמה 275 - נפתחות עם הזמן יכולות ה"הייפר" (Hyper Skills), הכוללות חיזוקים ברמת הדמות עצמה, שיפורים ותוספות ליכולות קיימות, וכמו כן גם יכולות חדשות, אשר אחת מהן כוללת מתקפה מאסיבית למדי, אך בעלת מגבלות (יכולות אקטיביות ברמה 150, 170 ו-200, ונקודת יכולת אחת על מנת להעלות יכולות פאסיביות ברמות 140, 160, 180, 190 ו-200).
עולם המשחק
עולם המשחק מורכב משבע יבשות: Ossyria, Edelstein ,Maple Island, Victoria Island ,Ereve ,Rien, Masteria וזוג האיים Ludus Lake. Victoria Island מכיל כשמונה ערים והיא מיועדת לרמות נמוכות - מתחת לעבודה השלישית - אף על פי שקיימים בו אזורים נפרדים לרמות גבוהות יותר. Ossyria מכילה מספר גודל של אזורים שונים, החל מהרים מושלגים, מדבריות, יערות, ואף עיר תת-ימית. אפשר להיכנס דרך שער בין ממדי ליקום המקביל Grandis שמכיל כעת שלושה אזורים ולמחוז "World Tour" שמדמה את הארצות יפן, סינגפור ומלזיה. קיימים גם אזורים נוספים שאליהם אפשר להגיע דרך ה-Dimensional Portal הנמצא ברוב ערי המשחק.
מסחר וחפצים
במשחק הייתה קיימת מערכת מסחר וכלכלה ענפה. הכסף המשמש את הדמויות במשחק נקרא "מֶסוס" (Mesos), והדרך הבסיסית להשיגו היא על ידי ציד מפלצות או משימות.
ניתן לקנות חפצים מסוימים מחנויות הפזורות לאורך ערי המשחק, או להשיג על ידי ציד מפלצות, או להכינם באמצעות מצרכים. לחפצי הציוד יש בדרך כלל דרישות מינימליות על מנת להשתמש בהם באופן פעיל, כמו רמה או מיומנות. חפצים מסוימים מעניקים לדמות בונוסים, למשל הגדלת כוח התקיפה או החיים. ניתן לשפר חפצים באמצעות מגילות (Scrolls) שונות, אותן משיגים דרך ציד, קנייה בחנויות, ומשימות קבוצתיות. למגילות אחוזי הצלחה מסוימים, המעמידים בסיכון את החפץ, אך יכולים להעניק לו בונוס נוסף. מספר השדרוגים שניתן להעניק לחפצים מוגבל. ניתן לקבל חפצים מסוימים רק באירועים מיוחדים. בחנות ה-"Cash Shop" ניתן לקנות חפצים מיוחדים, חיות מחמד ולשנות את ההופעה החיצונית על ידי נקודות שנרכשות בכסף אמיתי. הגבייה נעשית בעזרת PayPal, דואר או כרטיסים. שוויו של דולר הוא 1000NX Cash.
השוק החופשי (Free Market) מהווה מקום מפגש לשחקנים כדי למכור ולקנות חפצים. בשוק החופשי יש פורטלים וחדרים רבים, בהם שחקנים יכולים לפתוח חנויות ולהציע את מרכולתם.
משימות
על מנת להתקדם במשחק בעניין, שזורים במשחק מבחר רב של משימות (Quests) שונות המחולקות לפי דרגת השחקן והשלמת משימות קודמות. ניתן לקבל משימות חדשות מדמויות סטטיות במשחק (NPCs). לרוב דמויות אלו יעניקו לך פרס בסיום המשימה, הכולל נקודות ניסיון, כסף וחפצים שונים. תוכן המשימות מגוון, ויכול לכלול איסוף חפצים על ידי ציד מפלצות, נסיעות, התקשרות עם מספר דמויות ועוד. השחקן יכול לעקוב אחר התקדמות המשימה על ידי "יומן המשימות".
סוג נוסף של משימות, המהווה מרכיב מרכזי במשחק הוא המשימות הקבוצתית (Party Quest, נכתב בקיצור: PQ). משימות אלו דורשות מספר שחקנים, ומוגבלות בדרגה. על השחקנים לשתף פעולה על מנת לעבור מספר מכשולים, ולסיים אתגרים שונים.
הייפר סקילס
עמודת יכולות חדשה, בנוסף לעבודה רביעית, נפתחת ברמה 140, ולה שני סוגים של סקילים: סקילים פאסיביים וסקילים אקטיביים (רמות 140,160,180,190ו-200 לפאסיביים, ורמות 140,160 ו-190לאקטיביים)
עלילה
שחקנים לרוב מניחים שלמשחק לא קיימת מטרה ספציפית, מלבד שיפור השחקן, החפצים והיכולות לאורך זמן, אך מאוחר יותר פותחה למשחק מעין עלילת רקע, הכוללת רשע ושמו המכשף השחור ("Black Mage"), שנחתם לפני זמן רב על ידי שישה גיבורים (Eunwol ,Evan, Aran, Mercedes, Luminous, Phantom) מתוך חשש מתחייתו, קראה קיסרית הסיגנוס לעולם המייפל להצטרף לאבירי הסינגוס כדי למנוע מהרשע לחזור. למרות זאת, הם לא הצליחו, והמכשף קם לתחייה במה שנקרא "המפץ הגדול". למכשף השחור ישנם חמישה סגנים (המפקדים הגדולים).
לאחר התעוררותו של המכשף השחור, הוקם ארגון ה-"Black Wings" (כנפיים שחורות) שמטרתו להחזיר למכשף השחור את כל כוחו. שיא הקרב בין לוחמי עולם המייפל לכנפיים השחורות, היה כאשר הכנפיים השחורות יצאו לקרב עם אזרחי עולם המייפל שעדיין נמשך, בשימוש בספינה הענקית שהייתה גם נשקם הסודי - ה-Black Heaven.
היסטוריה
המשחק פותח בקוריאה הדרומית על ידי החברה Wizet ויצא לראשונה בגרסתו הקוריאנית ב-29 באפריל 2003. ב-11 במאי 2005 יצאה הגרסה האמריקאית, וב-12 באפריל 2007 הגרסה האירופאית. נכון ל-2010 קיימות עשר גרסאות מקומיות למשחק.
מאז יציאת פאטץ' הביג באנג יצאו פאטצ'ים משמעותיים רבים והם:
מדיות נוספות
MapleStory DS הוא משחק לשחקן יחיד לפלטפורמת נינטנדו DS, המבוסס על מייפל סטורי. המשחק יצא ב-15 באפריל 2010 בקוריאה.
אנימה יפנית הקרויה "מייפל סטורי" (メイプルストーリー Meipuru Sutōrī) נוצרה בעקבות המשחק על ידי אולפני Madhouse. הסדרה עלתה לשידור בערוץ TV Tokyo ביפן, בין ה-7 באוקטובר 2007, ל-30 במרץ 2008, וכללה כ-25 פרקים. העלילה סבבה סביב לוחם במסעו להחיות את עץ העולם.
מפיצת המשחק האמריקאית, Nexon השיקה משחק איסוף קלפים המבוסס על המשחק ב-6 בנובמבר 2007. מאז, Nexon קוריאה הדרומית ויפן השיקו זיכיון קלפים דומה, בעוד Nexon צפון אמריקה זנחה את המוצר.
שני משחקי מייפל סטורי יצאו למערכת ה-iOS של אפל, תחת השמות MapleStory: Thief Edition ו-MapleStory: Cygnus Knights Edition. שניהם תמכו במשחק לשחקן יחיד בלבד ולבינתיים הם נמחקו ולא ניתן להורידם כעת.
בשנת 2013 יצא משחק מייפל סטורי חדש התומך ב-iOS ואנדרואיד, בשם "MapleStory Live" ובו ניתן ליצור כמה עבודות, כגון Dual-Blade, Mechanic ,Demon Slayer, Angelic Buster.
בסוף שנת 2014 הכריזה Nexon על משחק מובייל חדש העונה לשם Pocket Maplestory for Kakao (כדי להשתמש במשחק חייבים את האפליקציה Kakao) המשחק הוא ההוצאה הכי גדולה של Nexon למובייל אי פעם כאשר במשחק תוכלו ליצור מגוון מקצועות כגון : Kaiser, Dual-Blade,Demon Slayer ועוד ואף לשחק אונליין עם חברים בדיוק כמו במשחק המקורי למחשב, המשחק יצא לבינתיים רק בקוריאה ואין לדעת מתי הוא ייצא בשאר העולם.
ב-27 ביולי 2011 השיקה Nexon גרסת בטא חופשית של גרסת פייסבוק למייפל סטורי, שנקראה MapleStory Adventures. המשחק ייעודי בעיקר לשחקן יחיד, אך כולל מגוון אפשרויות הקיימות במשחק המקורי כגון שיפור הדמות, לחימה במפלצות ומשימות. כרגע לא ניתן לשחק במשחק.
בחודש נובמבר 2016 הוכנס חידוש שנתן לכל סוגי השחקנים עבודה חמישית.
הבולים של רג'פיפלה
הנסיכות ההודית (Rajpipla), אשר הוקמה בתחילת המאה ה-14, התקיימה במערב הודו כנסיכות עצמאית עד להקמת הרפובליקה של הודו. ביוני 1948 היא התמזגה לתוך, ומאז מאי 1960 היא מהווה חלק ממדינת גוג'ראט. בין השנים 1880 עד 1886 הנפיקה הנסיכות בולי דואר עבור שירות הדואר העצמאי שלה.
הרקע להנפקת הבולים
שירותי דואר מקומיים התקיימו החל מן המאה ה-16 בחלק מ-652 הנסיכויות שהיו קיימות בהודו קודם לאיחוד תת-היבשת בחסות הבריטים. הם נועדו תחילה לצרכים רשמיים של השליטים המקומיים, אולם בהדרגה נפתחו לשימוש גם בפני תושבי הנסיכות. מרבית שירותי הדואר התבססו בעיקר על רצים רגליים שנודעו בשם "דאק", אולם ידועים גם שירותי דואר שעשו שימוש בפרשים וברוכבי גמלים.
לאחר שנת 1862 החלו רבים משירותי הדואר של הנסיכויות להנפיק גם בולי דואר משלהם. מערכות דואר אלו פעלו במקביל לשירות הדואר המרכזי שהופעל על ידי השלטון הבריטי, ובמידה רבה התחרו בו. אמנם במרבית המקרים הפיצו שירותי הדואר של הנסיכויות דברי דואר רק בתוך גבולות הנסיכות המקומית, אולם תעריפי המשלוח שהם גבו היו נמוכים מאלו של שירות הדואר המרכזי.
המהרג'ה מהרנה גמבירסיג'י (Maharana Gambhirsinhji), אשר שלט ברַגְ'פִּיפְּלָה בין השנים 1860–1897, השקיע רבות בפיתוח הדרכים ושירותי הדואר בנסיכות. במהלך תקופת שלטונו הוא שילם סכום עתק של כשני מיליון רופי עבור סלילת דרך באורך של כ-50 ק"מ בין העיר ותחנת הרכבת שהייתה בעיר . הוא הקים שני בתי דואר בנסיכות, והפעיל שירות דואר שנפתח לשימוש הציבור בשלהי שנות השבעים של המאה ה-19
רַגְ'פִּיפְּלָה הנפיקה בולים בשנת 1880, והם היו בתוקף לצורך משלוח דואר רק בתוך גבולות הנסיכות
הנפקת בולי הדואר
במכתב שנשלח ב-6 ביוני 1882 נכתב כי ברַגְ'פִּיפְּלָה נמצאים בשימוש חמישה בולים בערכים נקובים של רבע אנה, חצי אנה, 1 אנה, 2 אנה ו-4 אנה. במכתב אחר שנשלח ב-16 בינואר 1883 נזכר גם בול שערכו הנקוב היה 8 אנה. למרות ידיעות אלו במכתבים בני הזמן לא התגלו מעולם בולים בערכים נקובים של רבע אנה, 1 אנה ו-8 אנה.
הפסקת השימוש בבולי רַגְ'פִּיפְּלָה
שירות הדואר המרכזי של הודו, אשר הופעל על ידי הממשל הבריטי, ביקש לבטל את שירותי הדואר המקומיים שהתחרו בו וגרמו לו לאובדן הכנסה. בחלק קטן מן המקרים הגיעו הבריטים להסכם עם הדואר של הנסיכות המקומית, ולפיו הוא ישולב בפעילות הדואר המרכזי, ובחלק אחר של המקרים, דוגמת זה של רַגְ'פִּיפְּלָה, הצליח הדואר המרכזי לרכוש את שירות הדואר מידי השליט המקומי ולהפסיק את פעילותו.
בשנת 1886 ביטלה רַגְ'פִּיפְּלָה את תוקף הבולים שלה ועברה להשתמש בבולי הודו. מרבית הנסיכויות שפעלו בדרך זו זכו להטבות מן הממשל המרכזי, לרוב בדרך של מענקים כספיים או הקצאה של בולים רשמיים לשימוש גורמי הממשל המקומי, אולם הסדר זה לא הופעל ברַגְ'פִּיפְּלָה ולא ברור מה היו התנאים שסוכמו בזמן המעבר לשימוש בבולי הודו.
ערך הבולים בקרב האספנים
שלושת הבולים שהנפיקה רַגְ'פִּיפְּלָה קיימים בכמות קטנה יחסית, וערכם הקטלוגי מוערך בכמה עשרות דולרים לבול. בולים חדשים מצויים יותר מאשר בולים חתומים והקושי להשיגם הוביל ליצירת זיופים של בולים חתומים.
סביב שנת 1900, כחמש עשרה שנים לאחר המיזוג של דואר רַגְ'פִּיפְּלָה עם דואר הודו ותחילת השימוש בבולי הודו, הודפסה סדרה בת שישה בולים ועליהם דמותו של השליט המקומי. ערכו הנקוב של כל אחד מן הבולים היה 1 אנה, והוא הודפס בשני צבעים: דמות השליט הודפסה בצבע שחור והמסגרת שסביבו בצבע שונה בכל בול. בולים אלו לא הוכנסו מעולם לשימוש, ולא ברור מה בדיוק הייתה מטרת הדפסתם. בשוק הבולאי מצויים עותקים בודדים מן הבולים האלו, והם קשים מאוד להשגה.
לבולי רַגְ'פִּיפְּלָה יש ביקוש בקרב אספני הבולים, ובנסיכות עצמה קיים מועדון אספנים פעיל המפרסם מחקרים על בולי הנסיכות. ב-21 באוקטובר 1980 ציינו חברי האגודה הבולאית של רַגְ'פִּיפְּלָה מלאת 100 שנים להנפקת בול הדואר הראשון של הנסיכות. לרגל האירוע הטביע דואר הודו חותמת מיוחדת בדמות הבול הראשון של רַגְ'פִּיפְּלָה.
ארנה קופנשטיין
ארנה קופנשטיין (בהונגרית: Koppenstein Ernő; בודפשט, 21 במרץ 1901 – בודפשט, 5 באפריל 1971) היה רופא (MD), רדיולוג, דוקטור (PhD) במדעי הרפואה (1959). פרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה
ארנה קופנשטיין נולד במשפחה יהודית בורגנית כבנם של יעקב קופנשטיין (1865–1918), פקיד תעבורה ומשלוחים, ושל הרמינה לוי (1880–1960). הוא סיים את הגימנסיה המלכותית הממלכתית ההונגרית הראשית ברובע 5 של בודפשט. בשל החוק המפלה יהודים בהונגריה הנומרוס קלאוזוס נאלץ ללמוד רפואה באוניברסיטת פראג, וירצבורג והמבורג. ב-1924 קיבל תואר דוקטור לרפואה כללית באוניברסיטה הרפואית של המבורג, שאותה אישרו ואשררו באוניברסיטת ארז'בט בפץ'. בין 1927 לבין 1932, הוא היה מתמחה במחלקת הרנטגן של פוליקליניקת Charité בבודפשט עם טיוודאר בארשון. בשנת 1932 עבר את בחינת המומחה ברדיולוגיה ומאותה שנה עבד כמומחה לצילום רנטגן בבית החולים ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט (בית החולים היהודי דאז ששמו היום המרכז הרפואי הלאומי). בשנים 1938–1940 עמד בראש מכון הרנטגן של בית החולים "ברגסס", אך ב-1940 פוטר בשל החוקים היהודיים. בין 1942 לבין 1946 – עם הפרעות והפסקות בשל יהדותו – היה רדיולוג בבית החולים הציבורי וייס אליס ובבית ההבראה של פאשור בבודפשט. לאחר מלחמת העולם השנייה, הפך לרופא הראשי ומנהל מחלקת הרנטגן של בית החולים ברחוב אוז'וקי ושל בית החולים היהודי והסיעודי החדש עד מותו באפריל 1971. בין 1947 לבין 1951 לימד כפרופסור באוניברסיטת אטווש לוראנד ובאוניברסיטת זמלווייס. בשנת 1947 קיבל הסמכה להוראה באבחון רנטגן של איברי העיכול, משנת 1959 החזיק גם בתואר דוקטור (PhD) למדעי הרפואה. הוא נבחר לנשיא קבוצת הרדיולוגים של איגוד הרפואה והבריאות.
קופנשטיין עסק באבחון רנטגן, ופיתח נהלים חדשים בעיקר לבדיקת רנטגן של עמוד השדרה, חוליות צוואר התחתונות והגב העליון, כמו גם של שלפוחית השתן. במהלך בדיקת הרנטגן של עמוד השדרה, הוא הציג מערכת הערכה חדשה ומקובלת כיום בעולם. המורה שלו היה טיוודאר בארשון, שאיתו תיאר לראשונה את הדיברטיקולום של הקיבה ב-1935.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-7-13).
איינשטיין ואדינגטון
איינשטיין ואדינגטון (באנגלית: Einstein and Eddington) הוא סרט דרמה בריטי בהפקת Company Pictures וה-BBC בשיתוף עם HBO. בסרט משחקים דייוויד טננט בתפקיד המדען הבריטי סר ארתור אדינגטון ואנדי סירקיס בדמות אלברט איינשטיין. זהו סיפור על תורת היחסות הכללית של איינשטיין, יחסיו עם אדינגטון, והצגת התאוריה בפני העולם, על רקע מלחמת העולם הראשונה.
הסרט שודר לראשונה בערוץ BBC Two ב-22 בנובמבר 2008.
תקציר עלילה
בסצנת הפתיחה רואים את המשלחת של אדינגטון באי פרינסיפה המתכוננת לצפות בליקוי החמה בשנת 1919. אחר כך חוזרים חמש שנים אחורה ל-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. סר אוליבר לודג' ממנה את אדינגטון לאסטרונום הראשי באוניברסיטת קיימברידג', ומורה לו לחקור את עבודתו של איינשטיין כדי שיוכל להגן על התאוריה של ניוטון. בינתיים בציריך מנסים לפתות את איינשטיין שיצטרף לאקדמיה הפרוסית למדעים כדי לסייע במאמץ המלחמתי, ולהביך את בריטניה בכך שיוכיח שהמדען הבריטי הדגול אייזק ניוטון טעה. בברלין, כשהיחסים בינו לבין אשתו כבר מתוחים, איינשטיין מתאהב בדודניתו אלזה.
בהיותו קוויקר אדינגטון אינו מסוגל לצאת למלחמה. הוא יוצא להיפרד מחברו ויליאם מרסטון, שמשרת כקצין בצבא, אבל מגיע באיחור לתחנת הרכבת. אחר כך הוא מרצה בפני עמיתיו האסטרונומים באוניברסיטה, ומגן על ניוטון, אבל עדיין חושב שייתכן שאיינשטיין צודק. אדינגטון מקבל בביתו את משפחת מולר הגרמנית לאחר שהציל אותם מהתנפלות של אספסוף אנטי-גרמני. כשאשתו של איינשטיין מגיעה לברלין, היא מגלה את הרומן של בעלה עם אלזה, ועוזבת אותו. אדינגטון מתייצב מול מפגינים שבזים לו על היותו סרבן מצפוני. איינשטיין מגיע באיחור להדגמה של פריץ האבר על גזים רעילים. הוא סולד מיישום זה של המדע המשמש לרצח עד כדי כך שהוא דוחה הצעה להמיר את אזרחותו משווייצית לגרמנית, ומסרב לחתום על מנשר התשעים ושלושה שתומך במלחמה, שעליו חתמו אנשי מדע ואנשי רוח גרמנים מהשורה הראשונה.
אדינגטון מגלה שהמחקר שלו על עבודתו של איינשטיין נתקלת במכשולים בשל האיסור הבריטי על הפצת ספרות מדעית גרמנית. כשהוא מבין שהמסלול של כוכב חמה הוא במחזור קטן במעט ממה שהיה אמור להיות לפי חוקי התנועה של ניוטון, הוא כותב לאיינשטיין למרות האיסור כדי לשאול אותו לדעתו. היחסים בין איינשטיין ואלזה נעשים קרובים יותר. כשהוא מקבל את המכתב של אדינגטון, הוא מתחיל לעבוד בכיוון זה עם מקס פלאנק. בה בעת הוא מנחם את פלאנק ששכל את בנו במלחמה על אף חוסר האמונה שלו באלוהות פרטית או בחיים שאחרי המוות. הם מגלים שהתאוריה של איינשטיין תואמת למסלול של כוכב חמה, בניגוד לתאוריה של ניוטון, והם שולחים מכתב תשובה לאדינגטון.
בעקבות הידיעות על התקפת הגז איינשטיין מתפרץ נגד עמיתיו המדענים, מה שמוביל להרחקתו מהאוניברסיטה. הוא מתיש את עצמו בעבודה, נופל למשכב, ואלזה עוזבת אותו. עם זאת הוא מצליח לסיים את עבודתו על תורת היחסות הכללית ועל עידוש כבידתי, ושולח את התוצאות לאדינגטון בעזרת פלאנק. אדינגטון מבין שהוא יכול להוכיח שהחלל והאור מתעקמים על ידי התבוננות בליקוי החמה שיתרחש ב-29 במאי 1919 באי פרינסיפה באפריקה. יחד עם דייסון הוא מצליח להשיג מימון למשלחת למרות התנגדותו של לודג'. עם סיום המלחמה, אחותו של אדינגטון מצטרפת למאמצי הסיוע של קווייקרים בגרמניה ההרוסה, למרות חששותיה שאחיה מאבד את האמונה שלו.
העלילה חוזרת למשלחת בפרינסיפה, שמתעכבת עד לרגע האחרון בגלל מזג אוויר גרוע, בעוד איינשטיין חוזר לאשתו לשעבר ולילדיו. המשלחת חוזרת עם שתי תמונות של הליקוי כדי להשוות אותן עם תמונות של הכוכבים בלילה אחר. אדינגטון מחליט לערוך את ההשוואה בפומבי. בנוכחותם של לודג' ושל ויניפרד, אדינגטון לא רק מוכיח שאיינשטיין צודק, אלא גם מוצא אישור מחודש לאמונתו, באמרו "אני יכול לשמוע את אלוהים חושב". הידיעות על הצדקת התאוריה שלו מגיעות אל איינשטיין, המוני עיתונאים צובאים על דלתו, בדיוק כשאלזה חוזרת אליו. שנה אחר כך, בסצנת הסיום, איינשטיין מבקר בקיימברידג' ופוגש את אדינגטון. בכתוביות הסיום נכתב על המשך עבודתם של המדענים, על שההוכחה של אדינגטון הפכה את איינשטיין לאחד האנשים המפורסמים בעולם, ועל כך שעבודתו של אדינגטון נשכחה ברובה.
הפקה
את הסרט "איינשטיין ואדינגטון" כתב פיטר מופאט וביים פיליפ מרטין. השניים שיתפו פעולה בהפקה של הסרט הביוגרפי "הוקינג" על חיי הפיזיקאי סטיבן הוקינג. את הסרט הפיקו Company Pictures וה-BBC בשיתוף HBO ו-Pioneer Pictures בהונגריה.
הצילומים נערכו באקדמיה ההונגרית למדעים, סנט ג'ונס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', ובחוף הים האדריאטי בקרואטיה. וולטר אייזקסון שימש כיועץ, ופרסיסקו דייגו יעץ בנושא ליקוי החמה.
יאיר צנזור
יאיר צנזור (נולד ב-29 בנובמבר 1943) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג למתמטיקה באוניברסיטת חיפה. מומחה במתמטיקה חישובית ואופטימיזציה, ועוסק ביישומים שלהן, במיוחד בתחומי ההדמיה הרפואית ותכנון טיפולים בקרינה.
חייו
פעיל במאבק לשמירה על החופש האקדמי באוניברסיטאות המחקר בישראל. היה ממייסדי הוועדה הבין-סנאטית (וב"ס) של האוניברסיטאות להגנה על העצמאות האקדמית, ועמד בראשה בין 2002 ו-2005. פרסם מאמרי דעה בנושא זה בעיתונות הישראלית, ומרכז אתר ובו חומר בנושא.
מתגורר בחיפה, נשוי ואב לשלושה שהם: ד"ר אביב צנזור, מתמטיקאי ומרצה בטכניון; חוקר המוח פרופסור ניצן צנזור (הנשוי לעיתונאית מיכל גלילי) ופרופסור קרן צנזור-הלל, המתמחה במדעי המחשב.
שמפו
שַׁמְפּוֹ (בעברית: תַּחְפִּיף, על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית) הוא מוצר ניקוי וטיפוח לשיער. מטרת השמפו היא לנקות את השיער, לרככו ולהקל על סירוקו, באמצעות חפיפה. בדרך כלל השמפו נמכר בצורה נוזלית בתוך בקבוקים, היום ניתן למצוא גם שמפו מוצק.
שמפו המוקצף עם מים הוא חומר פעיל המסיר שומנים מהשיער והקרקפת. חפיפה באמצעות שמפו ומרכך שיער מקלה על עיצוב תסרוקת.
היסטוריה
המילה שמפו מתועדת בשפה האנגלית במשמעות "לעסות" משנת 1762. מקורה במילה בשפת הינדו שאומצה אל תוך הניב האנגלו-הודי. המילה ההינדית הגיעה מהמילה בסנסקריט "צ'אמפה" - הנגזרת משמו של פרח הצמח Michelia champaca. פרחים אלו, בצבע כתום בוהק ובעלי ריח אופייני, שימשו (ועדיין משמשים) להפקת שמן ארומטי אותו נוהגים בהודו לעסות דרך השיער אל תוך עור הקרקפת.
בימיו הראשונים של השמפו, מעצבי שיער אנגלים הרתיחו סבון במים והוסיפו צמחים שונים כדי להעניק לשיער זוהר וריחנות.
במקור, סבון ושמפו היו מוצרים דומים מאוד, שניהם הכילו חומר פעיל שטח, סוג של חומר מקציף לשיער. השמפו המודרני הראשון נוצר ב-1930 ונקרא "דריין", השמפו הסינתטי הראשון (שהוא לא סבון).
מזמנים עתיקים ועד היום הודים משתמשים בנוסחאות שונות של שמפו הכוללות צמחים שונים כמו: אזדרכת הודית, שיקקאי, חינה, בל, ברהמי, חילבה, אלוי ושקדים בשילוב עם מרכיבים ארומאטיים כמו יסמין, כורכום, ורד ומוּשְׁק.
פעולת השמפו
הפעולה העיקרית של השמפו היא ניקוי הקרקפת מלכלוך ומזהמים סביבתיים אחרים כמו זיעה, קשקשים ושאר שומנים כולל מוצרי טיפוח שהשתמשו בהם בעבר, שמנים, קרמים ותרסיסים. השמפו מרגיע את הקרקפת ועליו לגרום לשיער להיראות נקי ולהשאיר בו מספיק חומרים כדי שהשיער יהיה רך, מבריק וניתן לסירוק. הוא מורכב מבסיסי סבון שמאפשרים את ניקיון הקרקפת תוך שטיפה במים. ההתקדמות המודרנית בכימיה ובטכנולוגיה אפשרו להחליף את בסיסי הסבון בתרכובות הכוללות חומרי ניקוי במיזוג עם תוספים פונקציונליים, חומרים משמרים, תוספים אסתטיים ולפעמים אפילו חומרים פעילים מבחינה רפואית.
היסטוריה של לוקסמבורג
ההיסטוריה של לוקסמבורג שזורה בהיסטוריה של המדינות, התושבים ושושלות-האצולה שמסביבה. במהלך השנים הלך שטחה של לוקסמבורג ונשחק, והבעלות עליה עברה מיד אל יד במקביל לעלייה בעצמאותה הפוליטית.
אף על פי שלפי מספר עדויות ההיסטוריה הלוקסמבורגית התחילה בזמן האימפריה הרומית, מקובל (ראו גם פירוט) להתייחס לשנת 963 כנקודת ההתחלה שלה. בחמש מאות השנים שלאחר מכן עלה כוחו של בית לוקסמבורג, וחיסולו גרר את ביטול העצמאות של לוקסמבורג. לאחר תקופה קצרה של שלטון דוכסות בורגונדיה עברה לוקסמבורג לידיו של בית הבסבורג ב-1477.
לאחר מלחמת שמונים השנים הפכה לוקסמבורג לחלק מארצות השפלה הדרומיות בחזקת מלכי ספרד, וחזרו לחזקתה של שושלת הבסבורג האוסטרית ב-1713. לאחר הכיבוש בזמן המהפכה הצרפתית, ולפי חוזה פריז, הוענק ללוקסמבורג מעמד של דוכסות גדולה הנמצאת באוניה פרסונלית עם הולנד. לפי ההסכם חולקה לוקסמבורג, דבר שנעשה בעבר ב-1659 ופעם נוספת ב-1839. אף כי ההסכמים הללו גרמו להקטנת השטח של לוקסמבורג, הם חיזקו את מידת העצמאות שלה, עצמאות שקובעה לאחר משבר לוקסמבורג ב-1867.
בעשורים שלאחר מכן נכנסה לוקסמבורג למעגל ההשפעה של גרמניה, בייחוד לאחר שנפרדה מהולנד ב-1890. לוקסמבורג הייתה נתונה תחת שלטון כיבוש גרמני בין 1914 ל-1918 (מלחמת העולם הראשונה) ופעם נוספת בין 1940 ו-1944 (מלחמת העולם השנייה). החל מהתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה הפכה לוקסמבורג לאחת המדינות העשירות בעולם, כאשר היא נשענת על מערכת בנקאית מפותחת, יציבות פוליטית ואינטגרציה אירופית.
לוקסמבורג בימי הביניים
בשנת 963 רכש הרוזן זיגפריד לבית ארדן שטח אדמה מאב-המנזר של מקסימינוס הקדוש בטריר. במרכזו של השטח היה מבצר הרוס, כנראה רומאי, שנקרא לוּקילינבּוּרהוּק (Lucilinburhuc, שפירושו, כנראה, "טירה קטנה"). זיגפריד הקים באותו מקום טירה חדשה בראש מצוק שנקרא מאוחר יותר "בּוֹק פִילס". הטירה חלשה על קטע של דרך רומית עתיקה המחברת בין ריימס, ארלון וטריר, ולכן היה במיקומה פוטנציאל להרוויח ממסחר ומהטלת אגרות מעבר. למרות הבנייה המחודשת, נראה שזיגפריד וצאצאיו לא התגוררו בה רוב הזמן. בבניית הטירה נהוג לראות את ראשית ההיסטוריה של לוקסמבורג כישות מוגדרת.
בשנים הבאות, התפתחה סביב הטירה החדשה עיר קטנה ושוק. התושבים הראשונים היו כנראה משרתיו של הרוזן זיגפריד וסגל כנסיית מיכאל הקדוש. עד מהרה זכה היישוב לתוספת הגנה בדמות חומה עירונית חלקית וחפיר.
נוסף לעיירה ליד בוק פילס והדרך הרומית, נוסד יישוב אחר בעמק הנחל אָלְזֶט (כיום רובע גְרוּנְד). ב-1083 כבר היו בעיר התחתית שתי כנסיות ושני גשרים מעל הנחלים אלזט ופטרוס. תושבי המקום התפרנסו, בין השאר, מדיג, אפייה וטחינת קמח. באותה שנה יסד הרוזן קונרד מנזר בנדיקטיני בשם אַלְטמִינְסְטֶר (Altmünster, כלומר "מנזר ישן") על גבעה מאחורי טירת לוקסמבורג.
העיר התפתחה בהדרגה סביב מבצר זה, והיא הפכה למרכז קטן אך חשוב של מדינה בעלת חשיבות אסטרטגית רבה לצרפת, גרמניה והולנד. מבצר לוקסמבורג הורחב וחוזק בהדרגה לאורך השנים על ידי שורה של בעלים, ובהם בית בורבון, בית הבסבורג ובית הוהנצולרן, שהפכו אותו לאחד המבצרים החזקים ביותר באירופה. ההגנות המרתיעות שלו והמיקום האסטרטגי גרמו לכך שיוצמד לו הכינוי "גיברלטר של הצפון".
השושלת הלוקסמבורגית הניבה כמה קיסרים של האימפריה הרומית הקדושה, מלכי בוהמיה וארכיבישופים של טריר ומיינץ. בין ימי הביניים לרנסאנס מופיעות בכתובים גרסאות רבות לשם "לוקסמבורג"; בין השמות ניתן למצוא את לוקילינבורהוק, לוצבורג, לוצלבורג, לוקסלמבורק וליכטבורג (פירוש המילה הלטינית lux הוא "אור", בגרמנית "ליכט").
רוזנות לוקסמבורג נשארה פייף עצמאי של האימפריה הרומית הקדושה עד 1354, אז העלה אותה קרל הרביעי למדרגת דוכסות עבור אחיו ונצ'סלאוס. דוכסות לוקסמבורג נוצרה ב-1353 באמצעות איחוד רוזנות לוקסמבורג, מרקיזות ארלון, רוזנויות דירבואי ולרוש וכן מחוזות תיונוויל, ביטבורג ומארוויל. ניתן לכלול בחישוב זה גם את רוזנות ויאנדן, שכן היא הייתה וסאלית של רוזני ודוכסי לוקסמבורג מאז שנת 1264.
באותה תקופה החזיקה משפחת לוקסמבורג גם בכתר של בוהמיה, אולם הדוכסות נשלטה כרכוש הניתן מטעם המלך לשם תמיכה באחד מבני המשפחה המלכותית על ידי ענף אחר של המשפחה. בשנת 1437 לא נותרו יותר זכרים במשפחת לוקסמבורג שיכלו לרשת את הכתר. באותה תקופה השתייכו הדוכסות והטירה לנסיכה הבוהמית אליזבת מלוקסמבורג, נכדתו של קרל הרביעי; קרל היה חשוך-ילדים, ולכן כרת ברית ב-1440 עם שכנה החזק של הדוכסית, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, כדי שיירש את הדוכסות וינהל אותה אחרי מותה של אליזבת. פיליפ לא המתין למותה של אליזבת, אלא הגלה אותה ב-1443. יורשי בית לוקסמבורג לא היו מרוצים מסידור זה, ולאורך השנים ניסו מספר פעמים לטעון לכתר הדוכסות: הנסיך ההבסבורגי לדיסלאוס (מת ב-1457) החזיק בתואר במהלך שנות ה-50 של המאה ה-15, ולאחר מותו החזיק בתואר (או לפחות טען שהוא מחזיק בתואר) אחיינו וילהלם מתורינגיה (1425 – 1482) החל מ-1457 ועד 1469. אליזבת, נסיכת אוסטריה, היורשת היחידה לבית לוקסמבורג, ויתרה רשמית על תוארה ב-1467 כשהבינה שאין סיכוי לשמור על הדוכסות מפני שאיפות ההתרחבות של דוכסות בורגונדיה החזקה.
לאחר שנכבשה על ידי פיליפ השלישי ב-1443 הפכה הדוכסות לאחד משבעה-עשר המחוזות שהרכיבו את ארצות השפלה הבורגונדיות. עם נישואיה ב-1477 של מארי, דוכסית בורגונדיה, עברו שבעה-עשר המחוזות, כולל לוקסמבורג, לשלטון בית הבסבורג, שבאותה תקופה עמד בראשו בעלה מקסימיליאן, ומאוחר יותר בנם "פליפה היפה".
שלטון בית הבסבורג
בשנים הללו דרשו שליטי ברנדנבורג, שמאוחר יותר הפכו למלכי פרוסיה, לקבל את חלקם בירושה הלוקסמבורגית כיוון שהיו צאצאים של וילהלם מתורינגיה ואנה מבוהמיה, שהיו הזוג הדוכסי השנוי במחלוקת ששלט בלוקסמבורג בשנות ה-60 של המאה ה-15 – אנה הייתה הבת הבכורה של יורשת העצר הלוקסמבורגית האחרונה. החל מ-1609 שליטי ברנדנבורג שלטו גם בדוכסות קלפה (Kleve) שהייתה סמוכה ללוקסמבורג וממנה נוצר בסופו של דבר מחוז ריינלנד בממלכת פרוסיה. התביעות של ברנדנבורג באו לידי ביטוי ב-1813 כאשר מספר מחוזות של לוקסמבורג אוחדו עם פרוסיה.
הראשון מבית הוהנצולרן שטען להיותו צאצא של אנה ואחותה הקטנה אליזבת היה יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (1525 – 1598), שסבתו מצד אמו הייתה ברברה מפולין (בתה של אליזבת). בשלהי המאה ה-18 נכנסה גם שושלת אורנז' הצעירה יותר (הנסיכים ששלטו באוליגרכיה ההולנדית הסמוכה) לקשרי משפחה עם בית ברנדנבורג.
ב-1684 פלש ללוקסמבורג לואי ה-14, מלך צרפת, פעולה שגרמה לדאגה רבה בקרב שכנותיה של צרפת והובילה ליצירת הברית הגדולה ב-1686. במלחמה שפרצה לאחר מכן נאלצה צרפת לסגת מהדוכסות, שהוחזרה לבית הבסבורג לפי תנאי הסכם רייסווייק ב-1697. בתקופת השלטון הצרפתי חוזקו ההגנות של המבצר על ידי המרקיז דה וובאן. לואי (1710 – 1774), נינו של המלך הצרפתי, היה החל מ-1712 היורש העיקרי של אלברכט השביעי ובנוסף הוא היה צאצא של אנה מבוהמיה ווילהלם מתורינגיה, כך שזכאותו נבעה מהיותו נצר של סבתא-רבתא-רבתא-רבתא מצד אמו. לואי היה הראשון שטען לכתר בלוקסמבורג והיה צאצא של שתי האחיות, בנותיה של הקיסרית הלוקסמבורגית האחרונה אליזבת השנייה מבוהמיה.
שלטונו של בית הבסבורג אושרר ב-1715, ולוקסמבורג שולבה בארצות השפלה הדרומיות. יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ויורשו הקיסר קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היו צאצאים של אנה ווילהלם בנוסף להיותם צאצאים של המלכים הספרדיים שירשו את אלברכט ה-7, כך שזכאותם לכתר נבעה מצד אמם. קרל היה השליט הראשון של לוקסמבורג שהיא צאצא של שתי בנותיה של אליזבת השנייה מבוהמיה.
השליטים האוסטריים היו מוכנים לתת את לוקסמבורג וטריטוריות אחרות בארצות השפלה כאשר מטרתם הייתה לשפר ולהגדיל את בסיס הכוח שלהם, שמרכזו הגאוגרפי היה בעיר וינה. באופן זה, הבווארים יכלו להשתלט על לוקסמבורג אך דבר זה לא יצא לפועל. הקיסר יוזף השני עשה צעד ראשוני על מנת להכתיר כדוכס לוקסמבורג ומלך ארצות השפלה את שכנו קרל תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ, בתמורה לרכושו בבוואריה ופרנקוניה. אולם, תוכנית זאת בוטלה בסופו של דבר. קרל תאודור, שבאופן זה היה הופך לדוכס מלוקסמבורג, היה צאצא צעיר מבחינה גנאלוגית של אנה ואליזבת, אך לא יורש ישיר שלהן.
מצב זה בא אל קיצו ב-1790, כשמהפכנים צרפתיים כבשו את המדינה וסיפחו אותה למחוז פורה (צרפתית: Forêts). לוקסמבורג נותרה בדרך זו או אחרת תחת שלטון צרפתי עד קונגרס וינה ב-1815, אז הוחלט שהדוכסות תהפוך לדוכסות גדולה, שבראשה יעמוד כדוכס גדול וילם הראשון, מלך הולנד, באוניה פרסונלית עם הממלכה המאוחדת של הולנד. לוקסמבורג היא דוכסות גדולה גם בימינו, אף כי האוניה הפרסונלית עם הולנד בוטלה ב-1890, עם מותו של מלך הולנד האחרון ממין זכר, כיוון שחוקי הירושה הלוקסמבורגיים (הנגזרים מהחוק הסאלי) אינם מאפשרים לאישה להיות הדוכסית-הגדולה.
לקראת עצמאות
לוקסמבורג נותרה תחת שלטון צרפתי עד לתבוסתו של נפוליאון בונפרטה ב-1815, כאשר קונגרס וינה העניק אוטונומיה רשמית ללוקסמבורג. הפרוסים הצליחו כבר ב-1813 לכבוש חלקים מלוקסמבורג על מנת לחזק את דוכסות יוליץ' שהייתה נתונה לשליטתם. הבורבונים מצרפת טענו בתוקף כי לוקסמבורג שייכת להם, ומצד שני קיסר אוסטריה שלט בדוכסות עד שהכוחות המהפכניים צירפו אותה לרפובליקה הצרפתית (ישנה טענה כי הקיסר לא היה מעוניין לשלוט בלוקסמבורג וארצות השפלה וכן שהוא גילה עניין רב בבלקן). מלך פרוסיה טען כי הוא היורש הראשי של אנה. טענה נוספת לירושה הייתה של וילם הראשון, מלך הולנד ששלט בהן בתקופה זו, ושאמו ואשתו היו צאצאיות של משפחת המלוכה הפרוסית כך שהן היו גם צאצאיות של היורשת הלוקסמבורגית האחרונה. פרוסיה ואורנז'-נסאו סיכמו ביניהן על העסקה הבאה: פרוסיה תקבל אדמות שהיו שייכות לה בעבר בנאסאו שבגרמניה המרכזית (דילנברג, דיטץ, סייגן, האדאמאר וביילסטיין); נסיך אורנז' יקבל את לוקסמבורג.
לוקסמבורג, שגודלה הצטמק בעקבות פעולותיהם של היורשים הצרפתיים והפרוסיים הורחבה בדרך אחרת על ידי כך שהועלתה למעמד של דוכסות גדולה והושמה תחת שלטונו של ויליאם הראשון מארצות השפלה. הייתה זו הפעם הראשונה שבדוכסות שלט מונרך שלא הייתה לו זכות טיעון לירושה של השליטים מימי הביניים. אולם, החשיבות הצבאית של לוקסמבורג עבור פרוסיה מנעה ממנה להפוך לחלק של הממלכה ההולנדית. המבצר, שהיה מקום המושב העתיק של הלוקסמבורגים, נכבש על ידי כוחות צבא פרוסיים בעקבות תבוסת נפוליאון, ולוקסמבורג התקבלה כחברה בקונפדרציה הגרמנית כאשר פרוסיה אחראית על הגנתה.
ביולי 1819 ביקר בלוקסמבורג נורוויץ' דאף שהיה קצין בצי המלכותי. דאף כתב ביומנו:
רוב האוכלוסייה הלוקסמבורגית הצטרפה למהפכה הבלגית נגד השלטון ההולנדי. מלבד המבצר והאזור שמסביבו, לוקסמבורג נחשבה כפרובינציה של המדינה הבלגית החדשה בין 1830 ל-1839. לפי הסכם לונדון ב-1839 המעמד של הדוכסות הגדולה אושר כמדינה ריבונית תחת שלטונו של מלך הולנד. לאחר מכן, החלק דובר הצרפתית של הדוכסות הועבר לבלגיה תחת השם פרובינציית לוקסמבורג. אובדן שטח זה הותיר את לוקסמבורג כמדינה גרמנית במהותה, למרות שהשפעתה של התרבות הצרפתית נותרה חזקה. אובדן השווקים הבלגיים גרם לבעיות כלכליות במדינה. מתוך הכרה בבעיות, הדוכס הגדול שילב את לוקסמבורג לתוך איחוד המכס הגרמני ב-1842. למרות זאת, לוקסמבורג עדיין הייתה מדינה חקלאית לא מפותחת במשך רוב המאה. כתוצאה מכך כחמישית מתושביה היגרו לארצות הברית בין 1841 ל-1891.
במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 ביקרו בלוקסמבורג כמה מבקרים מפורסמים ובהם המשורר הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה, הסופרים הצרפתיים אמיל זולא וויקטור הוגו, המלחין פרנץ ליסט והצייר האנגלי ויליאם טרנר.
ההיפרדות ומלחמות העולם
לוקסמבורג נותרה תחת שלטונם של מלכי ארצות השפלה עד מותו של וילם השלישי, מלך הולנד ב-1890, כאשר מכיוון שלא היה לו בן, הדוכסות הגדולה עברה לבית נסאו-ויילבורג בעקבות התנאים של הסכם הירושה של נסאו מ-1783. בכך נפרדה לוקסמבורג מהולנד בה ירשה בתו של וילם השלישי את כסאו.
ב-1930 התדרדר המצב הפנימי בלוקסמבורג, כיוון שהפוליטיקה הפנימית הושפעה מאוד ממפלגות אירופיות ימניות ושמאליות. הממשלה ניסתה לפעול נגד המתיחות שהונהגה על ידי הקומוניסטים באזורי התעשייה ודגלה במדיניות ידידותית כלפי גרמניה הנאצית, מדיניות שזכתה לגינויים חריפים. הניסיונות לדיכוי המתיחות הגיעו לשיאם בחוק המחסום שהיה ניסיון להוציא אל מחוץ לחוק את המפלגה הקומוניסטית הלוקסמבורגית. החוק לא התקבל לאחר משאל עם שנערך ב-1937.
במהלך מלחמת העולם השנייה הממשלה והמונרכיה הלוקסמבורגית יצאו לגלות לאחר הפלישה הגרמנית ב-10 במאי 1940, למרות שחיילים גרמניים כבשו את העיר לוקסמבורג במהלך הלילה של ה-9 במאי. במשך המלחמה, שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג שידרה ללוקסמבורג באמצעות ה-BBC על מנת להעניק תקווה לתושבים. המדינה הייתה תחת כיבוש צבאי עד אוגוסט 1942, כאשר היא סופחה באופן רשמי לרייך השלישי כחלק מהגאו מוסלנד.
הלוקסמבורגים הוכרזו כאזרחים גרמנים ו-13,000 מתוכם נקראו לשירות צבאי. 2,848 לוקסמבורגים נהרגו בשורות הצבא הגרמני במהלך המלחמה. האמצעים שננקטו על מנת לדכא את האופוזיציה הלוקסמבורגית נתקלו בהתחלה בהתנגדות קלה כגון סירוב לדבר גרמנית. כיוון שהדיבור בצרפתית נאסר, לוקסמבורגים רבים "החיו" מחדש מילים לוקסמבורגיות ישנות, דבר שהוביל לתחייה מחודשת של השפה. אמצעי דיכוי אחרים כללו הגליה, עבודת כפייה, גיוס בכפייה, ובאופן יותר דרסטי גירוש למחנות ריכוז והוצאות להורג.
האמצעי האחרון יושם לאחר שביתה כללית בין ה-1 בספטמבר ל-3 בספטמבר 1942. השביתה שיתקה את המנהלה, חקלאות, תעשייה וחינוך והיא החלה כתגובה להכרזה של השלטון הגרמני ב-30 באוגוסט 1942 על גיוס כפוי. השביתה דוכאה באלימות: 21 שובתים הוצאו להורג ומאות גורשו למחנות הריכוז. המנהל האזרחי של לוקסמבורג באותה תקופה, הגאולייטר גוסטב סימון, הכריז שהגיוס נחוץ על מנת לספק תמיכה למאמץ המלחמה הגרמני. השביתה הייתה אחת מבין שתי השביתות הגדולות היחידות שנערכו נגד מכונת המלחמה הגרמנית במערב אירופה.
היסטוריה מודרנית
לאחר מלחמת העולם השנייה נטשה לוקסמבורג את גישת הנייטרליות הפוליטית כאשר היא הפכה לאחת מהחברות המייסדות של נאט"ו (1949) והאו"ם. לוקסמבורג חתמה על הסכם רומא ב-1957, והקימה איחוד מוניטרי עם בלגיה והולנד (הבנלוקס).
לוקסמבורג נחשבת לאחד מתומכות האיחוד האירופי לפי המסורת של רובר שומאן. ב-1957 היא הפכה לאחת משש המדינות המייסדות של הקהילייה האירופית (שמאוחר יותר הפכה לאיחוד האירופי) וב-1999 היא הצטרפה למדינות המשתמשות באירו.
ב-1985 המדינה סבלה משורת פיצוצים שכוונו בעיקר נגד עמודי חשמל ומתקנים אחרים.
ב-1995 כיהן ז'אק סאנטה הלוקסמבורגי כנשיא הנציבות האירופית, אך הוא נאלץ להתפטר מתפקידו לאחר שהועלו נגדו האשמות בשחיתות.
ב-10 ביולי 2005 אושרה במדינה החוקה האירופית ברוב של 56.52% לאחר שראש הממשלה יונקר איים להתפטר אם ההצעה לא תעבור.
משה סוקולובסקי
רבי משה סוקולובסקי (תרכ"ח, 1868, רוז'ינוי - י"ט בטבת תרצ"א, 2 בינואר 1931, בריסק דליטא) היה ראש ישיבה ליטאי. נודע בעולם הישיבות על שם ספרו ה"אמרי משה".
הרב סוקולובסקי כיהן כראש ישיבת תורת חסד בבריסק.
ביוגרפיה
נולד לרב שמואל סוקולובסקי בעיירה רוז'ינוי, הסמוכה לבריסק דליטא. בילדותו התפרסם בשם "העילוי מרוז'ינוי". בשנת תרנ"א, בהיותו בן 23, נישא למליה בתו של תושב בריסק בנימין חארי, שהיה אדם אמיד.
בשנה הראשונה לנישואיו כתב את ספרו הראשון "מלאכת יום טוב" העוסק בסוגיותיה של מסכת ביצה והלכות יום טוב, אך לא הדפיסו. בשנה שלאחריה הכיר את רבי חיים סולובייצ'יק שהתחיל אז לכהן כרבה של בריסק, ובעקבות היכרותם שינה את שיטת לימודו. מסיבה זו לא רצה להדפיס את ספרו זה שנכתב בתקופת לימודיו המוקדמת. הספר נדפס בידי אלמנתו חמש שנים לאחר פטירתו.
במשך שנים למד בבתי המדרש בבריסק, הייתה לו פינה קבועה לצד ארון הקודש והוא היה יושב ולומד בה עשרים שעות ביממה. הרב איסר יהודה אונטרמן בזכרונותיו, הדגיש את כושר הריכוז שלו, לדבריו היה יכול להתמקד במחשבה אחת במשך זמן רב ברציפות.
בשנת תרנ"ו הוזמן על ידי רבי חיים סולובייצ'יק, בו ראה את רבו המובהק, לעמוד בראשות ישיבת "תורת חסד" בעיר בריסק, אך סירב. כפשרה נקבע שהאחראי לישיבה יהיה הרב שמחה זליג ריגר, מרבני העיר, ואילו אמירת השיעור השבועי, "שיעור כללי", המועבר מסורתית בידי ראשי ישיבות, הופקדה בידי הרב סוקולובסקי.
ספרו השני "אמרי משה" (ורשה תרפ"א), פרסם למעשה את שמו בעולם הישיבות, הספר הפך לאחד מספרי היסוד הישיבתיים בני תקופה זו שבין מלחמות העולם, והוא שימושי בעיקר בעת לימוד מסכת יבמות, שרבים מפרקיו עוסקים בסוגיותיה. הספר הודפס בתחילה ללא כריכה, בחוברות בודדות, בשל בעיות תקציב. בשנים שאחר כך זכה הספר למהדורות רבות.
במהלך שיעור שהעביר בי"ג בטבת תרצ"א, בסוגיות "זיקה" הסבוכות שבמסכת יבמות, לקה בדמם תוך מוחי, ונפטר לאחר שבוע. על מקומו בראשות הישיבה עמד הרב ישראל חיים קפלן.
אפרים דוידי (כדורגלן)
אפרים דוידי (נולד ב-15 באוגוסט 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הבלם בהפועל באר שבע ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה
דוידי נולד בטהראן שבאיראן וכשהיה בן ארבע עלתה משפחתו לישראל והתיישבה תחילה בנס ציונה. אביו שימש כסדרן במגרשה של סקציה נס ציונה וכך החל הקשר של דוידי עם מגרש הכדורגל. מאוחר יותר עברה המשפחה לבאר שבע. דוידי החל לשחק כנער במכבי באר שבע במגרשה שבשכונת נווה נוי. מאמנו אז היה שחקן העבר של הפועל באר שבע, ג'קי דקל, ואחיו של דקל סיפר על הצעיר הכישרוני למאמן הפועל באר שבע באותה עת, אמציה לבקוביץ', וכך הגיע דוידי לשורות הקבוצה הבכירה בעיר.
ברוב שנותיו בהפועל באר שבע שיחק דוידי כבלם או כקשר אחורי, לצידו של הבלם שלמה אילוז, והשניים נחשבו כשחקני מפתח במערך ההגנתי של הקבוצה.
בקיץ 1996 חתם דוידי בבית"ר באר שבע ושיחק בקבוצה ארבע עונות. בעונת 2000/2001 נאבקה הקבוצה על העלייה מול הפועל באר שבע אך כשלה בפלייאוף העליון וסיימה במקום השלישי, ובסיום העונה פרש דוידי ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו נשאר דוידי לעסוק בין היתר בכדורגל ואימן במחלקות הנוער של הפועל באר שבע, בנוסף שימש כמגלה כישרונות צעירים במהלך השנים.
נבחרת ישראל
דוידי זומן לראשונה לנבחרת ישראל על ידי המאמן הלאומי יוסף מרימוביץ' וערך את משחק הבכורה שלו ב-8 ביוני 1983 בוופרטל, בהפסד 0–2 לנבחרתה האולימפית של גרמניה המערבית במסגרת הטורניר הקדם אולימפי. דוידי שיחק במדי הנבחרת בניצחון 3–0 על במוקדמות מונדיאל 1986, היה שחקן הרכב קבוע במשחקי מוקדמות מונדיאל 1990 ופתח בהרכב בצמד משחקי ההכרעה מול. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך במשחק ידידות מול נבחרת חבר העמים ב-9 באוקטובר 1990, ובסך הכל לזכותו 32 הופעות במדי נבחרת ישראל.
בית משפט השלום העברי
מבנה
ההתדיינות בפני בית משפט השלום העברי הייתה רצונית, לפי דיני הבוררות שנהגו באותה עת. בית המשפט פעל בערי הארץ ומושבותיה והוציא תקנות בדבר סדרי דין ודיני ראיות. רוב השופטים שכיהנו בו לא היו משפטנים, והם פסקו לפי דרכי 'השכל הישר' והמחשבה הפשוטה. בבית משפט זה ניסו להמעיט את ההזדקקות לעורכי דין, ולהפוך את ההליך המשפטי לנגיש ופתוח לציבור. השופטים שאבו את השראתם ממקורות היהדות, ומכאן הכינוי: 'העברי'.
היסטוריה
בית משפט השלום העברי נוסד ביפו בשנת 1909 על ידי המשרד הארצישראלי. בהיווסדו עמד בראשו ארתור רופין והמזכיר הראשון שלו היה ש"י עגנון.
שמו של בית המשפט הוענק לו על מהתנ"ך
בית משפט השלום העברי פעל בעיקר בשנות העשרים, עת התקיימו בפניו כ-2000 התדיינויות בשנה. עם זאת, לא רכש מעמד רציני במדינה המתפתחת. לא היו בידיו אמצעי אכיפה, והיהודים מיעטו לפנות אליו מיוזמתם: הדתיים בחרו להתדיין בבית הדין הרבני, ואילו החופשיים פנו לבתי המשפט המנדטוריים, אשר דן בהגינות וביעילות בעניינים אזרחיים, שלא היה בהם היבט לאומי או פוליטי.
ארכיון בית משפט השלום העברי בירושלים בשנים 1920–1928 נמצא בארכיון העיר ירושלים.
פולמוס
כנגד משפט השלום העברי נטענו מספר טענות:
כנגד הטענה הראשונה טען פלטיאל דייקן שההלכה מתירה התדיינות בפני הדיוטות שאינם דיינים, ושקהילות ישראל בכל הדורות הנהיגו מוסדות דומים לבירור משפטי שישבו בהם פרנסים ראשי הקהל ולאו דווקא דיינים הבקיאים בחושן משפט ושמוסדות אלו התקיימו לצד בתי הדין הרבניים. הוא טען שמשפט השלום העברי נצרך כדי למנוע התדיינות בפני ערכאות האנגלים ושהתנגדות בתי הדין הרבניים למשפט השלום העברי לא מביא את המתדיינים לבתי הדין הרבניים אלא דוחף אותם אל בתי המשפט האנגליים.
כנגד הטענה השניים טען פלטיאל דייקן שהתאוריה המשפטית תתפתח עם הזמן, בעקבות פעילות משפט השלום העברי.
רוב המחקר התאורטי בוצע במוסקבה, באגודה מדעית שהוקמה ב-1918.
תומכי בית משפט השלום העברי טענו שעורכי הדין היהודים היו עוינים כלפי משפט השלום העברי מפני שלא חייב ייצוג משפטי ולא הקפיד על פרוצדורות משפטיות.
תחנת הרכבת תל אביב דרום
תחנת הרכבת תל אביב דרום הייתה תחנת קצה ששרתה נוסעים של רכבת ישראל על מסילת תל אביב–ירושלים החל ב-7 באוגוסט 1949, בעקבות הסכם שביתת הנשק עם ירדן, ולכל אורך שנות פעילותה. החליפה כתחנת קצה את תחנת הרכבת יפו, תחנת הקצה הקודמת על מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שלא שבה לפעול לאחר מלחמת העצמאות.
עם פתיחת תחנת הרכבת תל אביב צפון ב-20 בספטמבר 1949 שונה שם התחנה משמה בימי הרכבת המנדטורית, "תחנת תל אביב" או "תחנת בית הדר", ל"תחנת תל אביב דרום".
מ-1956 הייתה לתחנת קצה על מסילת תל אביב–באר שבע ומ-1967 תחנת קצה על מסילת תל אביב–דימונה. בקרבתה, בית המכס (תל אביב), פעל מסוף מטענים.
ב-1970 נסגרה התחנה ברחוב הרכבת ונחנכה תחנה חדשה בסמוך למחלף קיבוץ גלויות שבנתיבי איילון ובית הספר הולץ. בתחנה החדשה פעלו שני רציפי צד ואי רציפים ששירתו ארבע מסילות. בשטח התחנה היו גם שתי מסילות נוספות שאינן סמוכות לרציפים, ששימשו לחיוג רכבות גרורות קטר.
התחנה פעלה עד 1993.
תחנת הרכבת יהודה הלוי/בית הדר
בשנת 1920 החלה הרכבת המנדטורית בהפעלת שירותי רכבות נוסעים בארץ ישראל. כחלק מהשירות שוקמה מסילת הרכבת יפו–ירושלים שנהרסה במהלך מלחמת העולם הראשונה והורחבה לרוחב התקני. בתל אביב הוקמה תחנת נוסעים במרחק של כ-2.5 קילומטר מתחנת הרכבת יפו, ליד רחוב יהודה הלוי, לאורך תוואי הרחוב שנקרא אחר כך רחוב הרכבת. בנקודה שבה נבנתה התחנה, מ-1937 נודע כבית המכס (תל אביב), היה קודם לכן צומת רכבות בשם "צומת סרונה" שבה התפצלה מסילה צרה, מסילת נמל יפו - 'גבעת ג'נקינס', קו שנסלל לאחר התייצבות קו שתי העוג'ות), והסתעף מקו נמל יפו - יפו - לוד, שפורק על ידי העות'מאנים במהלך מלחמת העולם הראשונה, הובילה לאזור גלילות, ונועדה לסייע ללוגיסטיקה של הכוחות הבריטיים. עם התקדמות החזית צפונה פחתה חשיבות מסילה זו, והיא פורקה. ב-5 באוקטובר 1920 שונה שם התחנה מ"צומת סרונה" לתחנת תל אביב. בתחילה היה במקום מבנה תחנה מאולתר בנוי עץ, ובהמשך נבנה בשנות ה-30 מבנה קבע מאורך ומעוגל קלות, בהתאמה לתוואי המסילה (ממנו נותר כיום רק בית המכס). בסמוך, במקום בו חצתה המסילה את דרך פתח תקווה, הוקם בניין המשרדים בית הדר (1936), ובפי העם נקראה התחנה גם תחנת בית הדר . עם התרחבות פעילות התחנה הוקם מבנה תחנה נוסף, ממזרח לדרך פתח תקווה, מול בית הדר (כיום פינת הרחובות הרכבת והשרון), שנועד לשמש תחנת נוסעים בנפרד מתחנת המטענים ובית המכס.
סגירת התחנה הישנה ופתיחת החדשה
מעבר הרכבת דרך רחובות תל אביב הפריע לתנועה, במיוחד בדרך פתח תקווה אותו חצתה המסילה. מסיבה זו הוחלט לבנות תחנה חדשה בנקודה בה יוצאת המסילה מהעיר, כשני קילומטר מהתחנה הישנה. תחנת תל אביב דרום החדשה בתכנון האדריכל נחום זולוטוב נחנכה ב-26 בנובמבר 1970 ועם חנוכתה נהרסו התחנה הישנה והמסילה שהובילה אליה, למעט בית המכס.
אף על פי שהתחנה נבנתה עם ארבעה רציפים ואולם נוסעים גדול במיוחד, היא שירתה עם פתיחתה בסך הכל 16 רכבות ביום (8 יוצאות ו-8 נכנסות). כתוצאה מהרחקת התחנה ממוקדי הפעילות של תל אביב והעברתה למעשה אל מחוצה לה, ירד מספר הנוסעים בקווים לירושלים ולבאר שבע בצורה ניכרת. ב-1979 הופסק לחלוטין שירות הנוסעים לבאר שבע ולדימונה והשירות לירושלים הצטמצם לרכבת אחת ביום לכל כיוון. ב-1990 נפתח קו הרכבת תל אביב-רחובות שיצא מתחנה זו.
עם חנוכת מסילת איילון בשנת 1993 וחיבור תחנת הרכבת תל אביב – סבידור מרכז למסילות בכיוון דרום נסגרה התחנה. לאחר סגירתה נפתח בה בית ספר למקצועות הרכבת ומתקניה משמשים להכשרת עובדים ברכבת ישראל. כמו כן משמשת התחנה לדיור של ציוד מסילתי ובשטחה בוצעו בעבר הדבקת מודעות פרסומת על דפנות מערכי הקרונועים.
תחנת הרכבת התפעולית תל אביב דרום
בסמוך לתחנה על מסילת איילון, מדרום לתחנת הרכבת תל אביב ההגנה, נמצאת תחנת רכבת תפעולית המשמשת לדיור וחיוג של רכבות המסיימות או מתחילות את שירותן בתחנת הרכבת תל אביב ההגנה.
היי! בינבה
'''היי! בִּינְבָּה (ביפנית: へーい！ブンブー''', תעתיק: הֶיי! בּוּנְבּוּ) היא סדרת אנימציה יפנית. הסדרה בת 100 הפרקים (בגרסה היפנית המקורית היו 130 פרקים) הופקה ע"י ניפון אולפני אנימציה לטלוויזיה בין השנים 1985–1986.
בישראל הסדרה שודרה בתחילה בטלוויזיה החינוכית הישראלית בדיבוב לעברית בין השנים 1988–1990 ובשידורים חוזרים לאורך השנים. ב-1 במרץ 2009 הסדרה עלתה לשידור בערוץ ג'וניור.
את שיר הפתיחה בעברית ביצעה עליזה אברג'יל.
תקציר העלילה
הסדרה מתמקדת בבובי, נער צעיר אשר חלם תמיד על מכונית משלו, ובבינבה מכונית צהובה קטנה ומדברת שבקעה מתוך ביצה בתוך משחטת רכב. בובי, אשר שומע אותה בוכה יוצא לעזרתה רגע לפני שהיא נהרסת, ומאז הם נעשים חברים טובים.
בינבה, בובי והכלב שלו פונפון, יוצאים יחדיו למסע הרפתקאות בעולם במטרה למצוא את אמהּ של בינבה, ובמהלך דרכם הם נאלצים להתחמק מזעם (שנקרא גם זעם הרשע) שמנסה לתפוס את בינבה בכל הזדמנות.
במהלך המסע הם עוברים הרפתקאות רבות, ועוזרים לאנשים בהם הם נתקלים בדרכם. הם גם נתקלים במכוניות מדברות אחרות עמן בינבה נוהגת להתחרות, ובינבה תמיד מנצחת בזכות הכוח והמהירות שהיא מקבלת כאשר היא מריחה פרחים.
בסוף הסדרה בינבה, בובי ופונפון מוצאים את אמהּ של בינבה, ולאחר מכן בובי ובינבה ביחד עם זעם, אביה ואמהּ של בינבה ושאר המכוניות המדברות שרים את שיר הסיום של הסדרה.
השפעות תרבותיות
בעקבות הפופולריות של הסדרה בישראל, נעשה נפוץ השימוש בכינוי "בימבה" (שיבוש נפוץ ונוח יותר להגייה של "בינבה") בעבור צעצועי פעוטות בצורת מכונית שניתן לשבת עליה.
משולם נהרי
מְשוּלם נהרי (נולד ב-7 במאי 1951, א' באייר ה'תשי"א) הוא פוליטיקאי ישראלי, בעבר כיהן כחבר כנסת מטעם מפלגת ש"ס, שר בלי תיק (בפועל כשר במשרד האוצר) וכסגן שר במשרד הפנים, משרד החינוך והמשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל.
ביוגרפיה
נהרי נולד לנעמי והרב יחיא, ילידי תימן. הוא למד בישיבת תפארת צבי וכן בישיבת חברון בירושלים, שם הוסמך לרבנות. שירת בצה"ל במערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי. בעל תואר B.ed להוראה במכללת ליפשיץ.
ב-1988 היה נהרי המועמד ה-90 ברשימה לכנסת מטעם אגודת ישראל. משולם נהרי נבחר לכנסת ה-15 ובמסגרת כניסתה של ש"ס לקואליציה, מונה לסגן שר במשרד החינוך, בממשלת אהוד ברק. תיק החינוך עצמו נמסר לידי מרצ וחבר הכנסת יוסי שריד מונה לשר החינוך. שריד סירב לקבל את מינויו של נהרי לסגן שר, ובעקבות סירובו של ברק לפטר את נהרי, התפטר שריד ומרצ פרשה מהקואליציה. כמו כן כיהן נהרי כסגן שר החינוך גם בממשלתו הראשונה של אריאל שרון (2001–2003).
עם הקמת הממשלה ה-31, ב-4 במאי 2006, מונה נהרי לתפקיד שר בלי תיק, וב-27 בספטמבר 2006 מונה לשר במשרד האוצר. במסגרת כהונתו זו יזם תיקון לחוק חינוך ממלכתי, שנודע כ"חוק נהרי", ולפיו רשויות מקומיות יחויבו במימון מוסדות חינוך מוכרים לא רשמיים בשיעור של 75 אחוזים מהמימון הניתן למוסדות חינוך רשמיים, עם אופציה למתן מימון של 100 אחוזים. ב-15 בינואר 2008 קבעה ועדת האתיקה כי סעודה שערך נהרי לרגל חתונת בתו בבית מלון בירושלים במימון עמותה פרטית היא "משום קבלת טובת הנאה אסורה במישור האתי מצד השר נהרי". עם זאת, הוועדה קבעה כי נהרי פעל "בתום לב".
בין תפקידיו הציבוריים כיהן נהרי כמשנה למנכ”ל רשת ”מעיין החינוך התורני”, כדירקטור במפעל הפיס, כחבר הנהלת משרד החינוך, וכמנהל המחלקה לתרבות חרדית במשרד החינוך.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום החמישי ברשימת ש"ס לכנסת ולאחר הקמת הממשלה ה-32 המשיך לכהן בתפקידו כשר בלי תיק. בישיבת הממשלה ב-24 במאי 2009, הודיע ראש הממשלה כי השר משולם נהרי יהיה מופקד על נושא חברה ומורשת ישראל.