cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פריץ הארמן
משפט
עד לשבוע השני של המשפט נמסרו מספר עדויות שחשפו כי המשטרה ידעה על פעילויותיו הפליליות של הארמן לאחר שחרורו מבית הסוהר ב-1918. כמו כן נודע כי לא הועלו אף חשדות נגדו בנוגע למעורבותו במקרי ההיעלמויות של הילדים והנערים הצעירים מאותן שנים, אף על פי שחלקם נראו בחברתו, ואף על פי שהיה בעל היסטוריה פלילית ארוכה שכללה תקיפה מינית של קטינים.
הרשעה
המשפט נמשך כשבועיים והציג עדויות של כ-190 אנשים. ב-19 בדצמבר 1924 התכנסו כל הצדדים על מנת לקבוע את פסק הדין של שני הנאשמים. לאחר שהוגדר כשפוי ואחראי למעשיו, נמצא הארמן אשם בעשרים וארבעה מתוך עשרים ושבעה אישומי הרצח, ונידון למוות באמצעות עריפת ראש. הוא זוכה בגין שלוש הרציחות שהכחיש כי ביצע. עם השמעת גזר הדין, נעמד הארמן ואמר בפני בית המשפט,, בטרם הוסיף,. גרנס, מנגד, הפך להיסטרי ברגע ששמע כי הורשע בשידול לרצח ונידון למוות באמצעות עריפת ראש בגין הרצח של אדולף הנאפל, בנוסף לעונש מאסר של שתים עשרה שנים בגין שותפותו לרצח של פריץ ויטיג. עם שובו לבית הסוהר התמוטט על רצפת תאו. במקרה של אדולף הנאפל, סיפרו מספר עדים כי ראו את גרנס בחברתו של הארמן, בזמן שהצביעו השניים לכיוונו של הצעיר. הארמן טען שהיה זה אחד משני מקרים בהם גרנס התעקש לבצע את הרצח, ובשל כך נידון למוות. במקרה של פריץ ויטיג, מצאה המשטרה פתק שנכתב בכתב ידו של הארמן המתועד ליום בו עקבותיו של ויטיג נעלמו ועליו חתמו הן הארמן והן גרנס, בו הסכים גרנס לשלם להארמן עשרים גולדמרקים עבור מעילו של הצעיר. מאחר שהפתק הצביע על הידע המוקדם שהחזיק גרנס בנוגע להיעלמותו העתידית של ויטיג, הוא נידון גם לעונש מאסר.
הארמן לא ביקש לערער על גזר דינו, וטען כי מותו יעזור לו לכפר על פשעיו. כמו כן אמר כי אם ישוחרר לחופשי כנראה ירצח שוב. גרנס הגיש ערעור נגד עונשו, אשר נדחה ב-6 בפברואר 1925.
הוצאה להורג
עיתונאים ועובדי תקשורת אחרים לא הורשו לצפות בהוצאתו להורג, והאירוע נחזה רק בידי מספר זעום של עדים. על פי הדיווחים המעטים שפורסמו, אף על פי שנראה הארמן חיוור ולחוץ, הצליח לשמור על ארשת של עוז כאשר הלך לכיוון הגיליוטינה. מילותיו האחרונות היו. בטרם הניח את ראשו על סד הגיליוטינה הוסיף,.
קורבנות
מספר קורבנותיו האמיתי של הארמן לעולם לא יהיה ידוע. עם מעצרו מסר מספר הצהרות בנוגע לתקופה בה החל לרצוח, ובדבר כמות האנשים שרצח. תחילה טען כי רצח אנשים, אולם מאוחר יותר סבר כי המספר האמיתי נאמד למעשה בין חמישים לשבעים.
זיכויים
בפרשת היעלמותו של אדולף הניס, זוכה הארמן בעקבות עדויות סותרות בדבר זהות הרוצח של הקורבן. אף על פי שהודה כי ביתר את גופתו של הניס, טען כי עשה זאת רק לאחר ששב לדירתו ומצא אותה זרוקה על הרצפה. לדבריו, אמר לו גרנס באותה העת,. גרנס הכחיש בתוקף את הגרסה הזו, והעיד כי קנה את מעילו של הניס מהארמן בתמורה לשמונה מרקים. בגלל השוני בגרסאותיהם, וכן החוסר בעדויות לרצח עצמו, אף אחד מהשניים לא הורשע באישום.
בכל הנוגע להרמן בוק, כמה מחבריו העידו במשפטו של הארמן כי לפני מעצרו ניסה למנוע מהם לדווח על היעלמותו למשטרה, ואמר להם כי יעשה כך בעצמו, על אף שמעולם לא עשה זאת. עדים אחרים הצהירו כי קנו רבים מחפציו האישיים של בוק מידיו של הארמן. בנוסף, חייט שהעיד במשפטו סיפר כי הארמן ביקש ממנו לערוך שינויים בחליפתו של בוק. הארמן סתר את עצמו מספר פעמים כאשר נדרש להסביר כיצד הגיעו לידיו חפציו האישיים של הצעיר. ייתכן שהכחיש את מעורבותו ברצח מאחר שהראיות השונות הציעו כי תכנן אותו בכוונת תחילה, דבר שלא הלך יד ביד עם גרסתו המקורית, לפיה ביצע את פשעיו בשל דחף בלתי נשלט. כמו כן נודע כי פגש את הצעיר לראשונה מספר שנים לפני הרצח, אשר היה הטרוסקסואל.
הרמן קוך
לדעת האמונה הרווחת רצח הארמן את הרמן קוך בן הארבע עשרה בספטמבר 1918, מספר שבועות לפני מותו של קורבנו המאומת הראשון, פרידל רות'. השניים נהגו להתרועע יחדיו, והארמן אף שלח מכתב לבית ספרו של קוך בניסיון להסביר את פשר היעלמותו. המשטרה ערכה חיפוש בדירתו של הארמן בניסיון לאתר אותו, אך לאחר שלא נמצאו כל רמזים לעקבותיו, נפלו כל האישומים שהועלו נגד הארמן. אביו של קוך עתר לבית המשפט ב-1921 בדרישה לשפוט את הארמן באשמת הרצח של בנו, אולם בקשתו נדחתה.
האנס קיימס
הארמן הפך לחשוד המרכזי במקרה ההיעלמות של האנס קיימס בן השבע עשרה, צעיר מהנובר אשר דווח כנעדר ב-17 במרץ 1922. גופתו העירומה והכבולה בחבלים נמצאה בתעלה ב-6 במאי, ללא סימני חבלה, כאשר סיבת המוות נקבעה כחניקה. ממחטה בעלת דפוס ייחודי אשר נשאה את שמו של גרנס נמצאה בתוך גרונו.
נודע כי הארמן ביקר את הוריו של קיימס לפני שגופתו נמצאה, והציע למצוא עבורם את בנם. מיד לאחר מכן דיווח למשטרה כי האמין שגרנס היה אחראי להיעלמותו של הצעיר, אף על פי שהיה נתון במעצר באותה העת. שבועיים לפני היעלמותו של קיימס שב הארמן לדירתו בוויישטראסה, לאחר שריצה שישה חודשי עבודות פרך בגין מספר גניבות שביצע באוגוסט 1921. עם שובו גילה כי גרנס גנב את חפציו האישיים, ובזבז את כספי הפנסיה הצבאית שצבר בזמן מאסרו. בתום ויכוח אלים שהתעורר ביניהם, גירש הארמן את גרנס מדירתו. זמן מה לאחר מכן, שב גרנס למקום יחד עם פושע נוסף בשם הוגו וויטקווסקי והשניים בזזו את הדירה. ייתכן כי הארמן רצח את קיימס בניסיון להפליל את גרנס כנקמה על רכושו הגנוב.
מורשת
בתום הוצאתו להורג של הארמן נחתכו מספר חלקים ממוחו לצורך אבחון פורנזי, ועל אף שלא נשמרו למשך זמן רב, בדיקה רפואית שנערכה מצאה בהם עקבות של דלקת קרום המוח. ראשו הכרות נשמר בתוך קוביית פורמלין ונותר בחזקת המכון הרפואי בגוטינגן בין השנים 1925–2014, עד שהוחלט לשרפו.
שאריות קורבנותיו של הארמן נקברו יחדיו בקבר משותף בבית הקברות סטוקנר בפברואר 1925, וכעבור שלוש שנים, באפריל 1928, אנדרטת טריפטיכון גדולה ועשוית גרניט שעליה נחרטו שמותיהם של הנספים הוצבה מעל מקום מנוחתם.
עם מציאתו של מכתב פרי עטו של הארמן בו הצהיר כי גרנס היה, הלכה למעשה, חף מפשע, זכה גרנס למשפט חוזר. המכתב תועד לתאריך ה-5 בפברואר 1925, ויועד לאביו של גרנס. במכתבו טען הארמן כי אף על פי שכעס על כך שגרנס ראה בו רק מעט יותר מ, לא היה מודע לרציחות שביצע. כמו כן כתב כי מרבית ההאשמות שהפנה כלפיו עם תחילת המשפט נאמרו תחת לחץ רב מצד המשטרה, ושתיים מהן, מקרי הרצח של ויצל והנאפל, נאמרו בעידנא דריתחא, ובמטרה לנקום בו.
משפטו החוזר נפתח בינואר 1926, והוא הואשם בסיוע ומתן עזרה להארמן במקרי הרצח של אדולף הנאפל ופריץ ויטיג. אף על פי שטען בפני אחד משופטיו כי ציפה לזיכוי בגין כל האישומים, הוא הורשע ב-19 בינואר ונידון לשתים עשרה שנות מאסר. בתום מאסרו נכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן עד לסוף מלחמת העולם השנייה. עם שחרורו המשיך לחיות בהנובר עד למותו ב-1975.
פרשת הרציחות של הארמן עוררה דיון נרחב בקרב הציבור הגרמני בכל הנוגע לחקירות משטרתיות, היחס שהוענק באותה העת לחולי נפש, וטבעו של עונש המוות. עם זאת, רוב המחלוקות האלימות ביותר נגעו להומוסקסואליות, אשר הייתה אסורה על פי חוק וכרוכה בעונשי מאסר.
ישראל במלחמת האזרחים בסוריה
החל משנת 2011, ישראל מעורבת במלחמת האזרחים בסוריה, ובפרט בתקריות לאורך הגבול הישראלי-סורי ברמת הגולן ואף בשטחי סוריה, אף על פי שלא הביעה תמיכה באחד מהצדדים הלוחמים. בעוד שבשנים הראשונות התקריות התבטאו בעיקר בירי תועה או מכוון מצד צבא סוריה שנענה בתגובה נקודתית של צה"ל, בהמשך פעלה ישראל בשטחי סוריה נגד המשטר הסורי, איראן וחזבאללה, במטרה לפגוע במשלוחי נשק (כולל נשק מתקדם ונשק אסטרטגי) מאיראן שנועדו לחזבאללה וכדי למנוע מאיראן וחזבאללה להתבסס בשטחי סוריה ובשטח הגולן הסורי בפרט.
ישראל מול צבא סוריה
מאז מלחמת יום הכיפורים, הגבול בין סוריה לישראל נותר שקט במשך קרוב לארבעה עשורים עד פרוץ האביב הערבי. כאשר ההפגנות ההמוניות ברחבי סוריה החלו לעלות בהיקפן וכוחות המשטר השתמשו בנשק כבד נגד המפגינים, הגיעו ב"יום הנכבה" מאות פלסטינים תושבי סוריה לגבעת הצעקות ברמת הגולן, סמוך לגבול עם ישראל (ליד היישוב מג'דל שמס), ופרצו את גדר הגבול עם ישראל. חיילי צה"ל פתחו באש לעבר המפגינים הפולשים וכתוצאה מהירי נהרגו 4 ונפצעו עשרות. מספר חיילי צה"ל נפצעו באירוע במהלך חילופי מהלומות. משערים שהמפגינים הובאו לשם על ידי השלטון הסורי בניסיון לטשטש את מעשיו בסוריה ולהפנות את זעמו של העם הסורי נגד ישראל. ב-18 ביולי 2012 הצליחו כוחות של צבא סוריה החופשית לכבוש עיירות בגבול המפורז שבין ישראל לסוריה, ובסיוע של ארגונים ג'יהאדיסטים הם תקפו ביעילות את צבא סוריה ודחקו אט אט את כוחותיו ממרבית הגבול עם ישראל וממעבר קוניטרה. המשטר, שלא השלים עם נפילת השטחים לידי המורדים, תקף באופן קבוע את המורדים בטילי קרקע-קרקע, פצצות מרגמה או ירי מקלעים - שחלקם זלגו לשטח ישראל. ישראל הגיבה בירי נקודתי בדרך כלל על זליגת ירי, להוציא מקרים חריגים שבהם הייתה תגובה קשה. מעורבותן של מיליציות דרוזיות לטובת אסד יצרה תסיסה אזרחית בקרב כפרי הדרוזים בישראל שרצו לסייע לאחיהם בסוריה וחלקם אף נסעו לסוריה למטרה זו.
ישראל איימה לירות על כל כוח שריון סורי שיכנס לשטח המפורז בקוניטרה, דבר שיהווה הפרה של הסכם הפרדת הכוחות ממאי 1974 בין שתי המדינות. במהלך פברואר 2013, צה"ל הקים את בית חולים השדה במוצב 105 בצפון רמת הגולן, בסמוך לגבול עם סוריה, בו טופלו מאות פצועים סורים, אזרחים ומורדים. חלק מהפצועים קשה הועברו לטיפול בבתי חולים ישראלים בצפון הארץ.
ישראל מול חזבאללה ואיראן
ארגון הטרור חזבאללה, היה מעורב במלחמת האזרחים הסורית כמעט מתחילתה במתן עזרה לבשאר אל-אסד ובשליחת יועצים צבאיים ותמיכה לוגיסטית. במהלך 2012, חזבאללה החל לשלוח לוחמים לסייע לאסד במלחמה בסוריה ועד 2014, נטל חלק בעשרות קרבות ברחבי המדינה ובמקביל איבד מאות לוחמים. לבד מרכישת ניסיון רב בלחימה, חזבאללה הקים סמוך לאזורי הקרבות מפקדות משלו בהם אוחסנו כמויות נשק גדולות שקיבל מצבא סוריה או מאיראן, והשתלט על שטחים גדולים במזרח לבנון כדי למנוע מהמורדים להעמיק את אחיזתם במדינה במהלך זליגת מלחמת האזרחים בסוריה ללבנון. כהוקרה על הסיוע, סוריה שלחה פעמים רבות שיירות נשק לחזבאללה (בעיקר טילי נ"מ למיניהם) אשר אוחסנו בבסיסיו של הארגון בסוריה או בגבול סוריה-לבנון. הנשק החדש ברשותו של הארגון הפך לאיום כלפי ישראל, ועל כן שיירות הנשק ובסיס האחסון הפכו למטרות מידיות והותקפו לא אחת מהאוויר - בסבירות גבוהה על ידי חיל האוויר הישראלי.
בנוסף לסיוע לאסד, חזבאללה שימש כזרוע אסטרטגית של איראן בסוריה ובלבנון נגד ישראל כדי להרתיע אותה מלתקוף את מתקני הגרעין באיראן. כחלק מהסיוע לאסד, קאסם סולימאני הכניס מאות לוחמי משמרות המהפכה וכוח בסיג' לשטח סוריה, ומפקדות איראניות רבות הוקמו בחלב, בדמשק ובערים אחרות. לקראת 2014, הכוחות האיראנים החלו להעמיק את מעורבותם בלחימה בדרעא ובקוניטרה ואחת המטרות הראשיות שלהם במתקפה על המורדים הייתה להתקרב לגבול ישראל כדי שהם יוכלו להקים ביתר קלות תשתית טרור עתידית נגד ישראל בין השאר כנקמה על התקיפות המרובות שישראל ביצעה לטענתם בסוריה. קאסם סולימאני הכשיר את ג'יהאד מורנייה ומינה אותו למפקד ארגון חזבאללה בגולן הסורי, ויחד עם לוחמים איראנים ומחבלים מהג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והחזבאללה (כמו סמיר קונטאר), חזבאללה פתח בתוכניות לתקיפת ישראל משטח סוריה - זאת כדי למנוע מלחמה כוללת עם הארגון בלבנון.
עם התמוטטות הסטטוס קוו באזור הגולן, תשומת הלב של ישראל התמקדה בחרדה בהתפתחויות בקוניטרה. עמוס ידלין, אמר בריאיון לוול סטריט ג'ורנל: "אין ספק שהחזבאללה ואיראן הם איום החמור ביותר על ישראל, הרבה יותר מאשר האסלאמיסטים הסונים הרדיקליים".
בצה"ל מכנים את מערכת התקיפות נגד איראן וחזבאללה בסוריה בשם מב"מ - "המערכה בין המלחמות". מטרת המב"מ היא מניעת התעצמות של האויב והתחמשותו בנשק מתקדם, ובכך למנוע או לדחות ככל האפשר את המלחמה הכוללת הבאה.
2012–2013
ב-11 בנובמבר 2012, פצצות מרגמה מסוריה נחתו סמוך למוצב צבאי ישראלי בתל חזקה ברמת הגולן, וצה"ל ירה טיל "תמוז" לעבר העמדה שממנה שוגרה הפצצה. אירוע זה היה הסכסוך הראשון בגבול בין שתי המדינות מאז מלחמת יום הכיפורים שהתרחשה כ-40 שנה קודם לכן. ב-17 בנובמבר אש של הצבא הסורי פגעה בג'יפ סיור של צה"ל סמוך לאזור מפורז, ובהמשך הגיבה ישראל בהפגזת עמדה של צבא סוריה, והחיילים הסורים השיבו באש מרגמות.
ב-2013 אירעו מספר מקרים של ירי סורי על כוחות ישראלים, שאליהם הגיב צה"ל בירי אל מקורות התקיפות.
תקיפות ישראליות בסוריה
הפעילות הישראלית מול התבססות איראן וחזבאללה בסוריה החלה בתקיפות חשאיות, שעליהן ישראל לא לקחה אחריות, נגד משלוחי נשק "שובר שוויון" שהגיע לחזבאללה, ונגד חוליות טרור שחזבאללה הקים בגבול ישראל-סוריה על מנת לבצע פיגועים נגד ישראל כאשר יהיה צורך. במהלך השנים, ככל שאיראן העמיקה את נוכחותה בסוריה באמצעות כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית, ישראל הגבירה את קצב התקיפות שלה ואף פגעה במספר מפקדים בכירים בחזבאללה וכוח קודס על אדמת סוריה. בשנים אלו ישראל נמנעה מלקחת אחריות על התקיפות וסוריה נמנעה מתגובה, כמו גם מירי טילי קרקע-אוויר. עם סיום כהונתו כמפקד חיל האוויר הישראלי חשף אמיר אשל שבשנים 2012–2017 ערכה ישראל קרוב למאה תקיפות של שיירות נשק לחזבאללה. באותה תקופה החל גם תיאום צבאי הדוק בין צה"ל לצבא רוסיה ובעיקר חיל האוויר הרוסי, בעקבות מעורבות רוסיה במלחמת האזרחים בסוריה, על מנת למנוע התנגשות צבאית בין חיל האוויר הישראלי לכוחות רוסיים בסוריה.
בשנת 2018 חלה הסלמה גדולה בעימות בין ישראל לאיראן על אדמת סוריה ונשברה העמימות על התקיפות האוויריות, שעל חלקן ישראל לקחה אחריות וגם הצהירה שתקפה מאות פעמים מטרות איראניות בסורה כדי למנוע איום על ישראל. סוריה החלה להגיב בירי נ"מ וטילי קרקע-אוויר, לעיתים מסיבי, ומספר פעמים אף התרחש ירי תגובה לעבר רמת הגולן. בשנה זו עימות הפרוקסי בין ישראל לאיראן הפך לגלוי והגיע לשיאו בחודשים אפריל ומאי, אז ישראל ביצעה תקיפות גלויות ונרחבות נגד מטרות איראניות על סוריה (כגון מבצע בית הקלפים).
בתקיפות האוויריות הושמדה כמות רבה של אמצעי לחימה ותחמושת, ומספר רב של רקטות ארטילריות וטילי קרקע-קרקע. חיל האוויר הישראלי גם פגע והשמיד מספר לא ידוע של סוללות הגנה אווירית של חיל ההגנה האווירית הסורי כאשר אלו ירו לעבר מטוסי קרב ישראליים. בתקיפות נהרגו למעלה מ-150 חיילי צבא סוריה, למעלה מ-100 פעילי משמרות המהפכה האסלאמית, למעלה מ-50 פעילי חזבאללה ועוד עשרות חברי מיליציות וארגוני טרור, בהן מיליציות שיעיות והמדינה האסלאמית.
סיוע הומניטרי ישראלי
לאורך מלחמת האזרחים העניקה ישראל טיפול רפואי למאות פצועים סורים שהגיעו אל גבול ישראל-סוריה ברמת הגולן. רבים מהפצועים טופלו בבית חולים שדה של צה"ל שהוקם בסמוך לגבול, ובמקרה הצורך הועברו פצועים לטיפול בבתי חולים בישראל, רובם ב בנהריה (כ 70%) והיתרה בית החולים זיו בצפת, בית החולים ע"ש ברוך פדה, פוריה ומספר מצומצם גם בבית החולים רמב"ם בחיפה. בתום הטיפול הראשוני הפצועים מוחזרים לסוריה. בשנת 2016 הורחב הסיוע גם לטיפול בחולים סורים.
ביוני 2016 הקים צה"ל את מנהלת "שכנות טובה" במסגרת אוגדה 210 של פיקוד הצפון, למתן סיוע אזרחי לתושבים סורים ביישובים סמוכים לגבול ישראל. לפי צה"ל, הסיוע לאזרחים הסורים מתבצע ממניעים מצפוניים וביטחוניים. צה"ל אינו מעוניין לעמוד מנגד למול המשבר ההומניטרי בסוריה ובנוסף, הסיוע יכול לייצר סביבה פחות עוינת מעבר לגבול.
במהלך השנים נרתמו ארגוני סיוע ואזרחים לאיסוף תרומות ופעילות למען הסורים המטופלים בישראל ואף מחוצה לה, הירתמות שהלכה וגברה במהלך שנת 2016 בסוף 2016 הוקם מיזם "הסורים על הגדרות", לשם גיוס תרומות למען ילדים סורים שנפגעו במלחמת האזרחים. בכסף שנאסף רוכש המיזם מוצרים - תרופות, מזון תינוקות וביגוד חם - המועברים לסוריה באמצעות ארגון הסיוע ההומניטרי IFA. מיזם זה ומיזמים נוספים מסוג זה הוצגו ונדונו גם בכנס הזדהות עם תושבי סוריה שארגנה החברה הארצית למתנ"סים בראשית שנת 2017.
הזמר עמיר בניון הוציא אלבום בערבית בשם "Zini". חלק מהשירים שבו הוקלטו בשביל לתמוך במורדים בהפגנות בסוריה.
ביולי 2018 סייעה ישראל בחילוץ פעילי "הקסדות הלבנות" מסוריה במבצע חשאי ואבטחה את מעברם לירדן.
על פי דיווח ברשת החדשות הסורית, ביולי 2018 ישראל חילצה לשטחה ארבעה מפקדי מיליציות סוניות של צבא סוריה החופשי שפעלו לאורך גבולה בגולן הסורי.
רוטרו
רוטרו או רוטרוד (בצרפתית: Rotrou de Warwick; חי בשנים 1109 - 26 בנובמבר 1183) היה הבישוף של אוורה והארכיבישוף ה-25 של רואן שבצרפת משנת 1165 (שנה לאחר מותו של הארכיבישוף איג השלישי ) ועד מותו שלו. מחליפו היה גוטייה דה קוטנס.
ניק אדמס
ניקולס אלוייסיוס אדמשוק (באנגלית: Nicholas Aloysius Adamshock; 10 ביולי 1931 - 7 בפברואר 1968) היה שחקן אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1963 על התפקיד בסרט "דמדומים של כבוד".
ביוגרפיה
אדמס נולד בעיר נאנטיקוט שבפנסילבניה לקתרין קורץ ולפיטר אדאמשוק, כורה פחם אוקראיני. בצעירותו הצטיין בבייסבול וקיבל הצעה לשחק עבור קבוצת סנט לואיס קרדינלס אותה דחה בשל שיקולים כספיים. בגיל 17 בעת שביקר בניו יורק נכנס אדמס לאודישן במחזה מקומי, שם פגש את השחקן ג'ק פאלאנס. זמן קצר לאחר מכן זכה אדמס להצעת עבודת המשחק הראשונה שלו במחזה "תום סוייר". לאחר שנה נסע לנסות את מזלו בלוס אנג'לס, שם החל לעבוד בתור מאבטח באולפנים בניסיון ליצור קשרים עם סוכנים ובמאי קולנוע.
אדמס החל לקבל תפקידי משנה משמעותיים בשנת 1955 בדרמה הקומית "מר רוברטס" ובדרמות "מרד הנעורים" ו"פיקניק". בשנה שלאחר מכן הוזעק אדמס לדבב את דמותו של חברו כוכב הקולנוע ג'יימס דין לאחר שמת לפני שסיים לצלם את הדרמה "ענק" ב-1958 התפרסם בקומדיות "חיית המחמד של המורה" בתפקיד בארני קובאק ו"אין פנאי לסמלים". ב-1959 יצר כתב ושיחק אדמס בסדרת המערבון " The Rebel" והופיע בדרמות "דו-שיח בחדר המיטות" בתפקיד טוני וולטרס ו"סיפורה של בולשת" בתפקיד הצעיר ג'ק גרהאם. ב-1963 הועמד אדמס לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד בן בראון החשוד ברצח בדרמה "דמדומים של כבוד". את הופעותיו הקולנועיות האחרונות עשה בסרטי המדע בדיוני היפנים "פרנקנשטיין כובש את העולם" ו"פלישת האסטרו מפלצות" ובסרט האימה "תמותי, מפלצת, תמותי!".
אדמס נישא לשחקנית קרול נאגט בשנת 1959 ונשאר נשוי עד למותו. לזוג נולדו שני ילדים שהפכו לשחקנים ג'ב סטיוארט אדמס ואליסון אדמס. אדמס מת ב-7 בפברואר 1968 בגיל 36 כתוצאה ממנת יתר. לאחר מותו של אדמס הועלו ספקולציות שונות לגבי חייו, בין היתר נטען שאדמס היה ביסקסואל בחיים האישיים והרבה לבלות בחיקם של אלביס פרסלי וג'יימס דין ולצרוך איתם סמים.
גרייס אדלר
תיאור הדמות
גרייס היא מעצבת פנים יהודית, מבולגנת ונוירוטית, עם אובססיה לאוכל, המתגוררת בניו יורק עם החבר הכי טוב שלה, מאז למדו יחד באותו הקולג', עורך הדין ויל טרומן (בגילומו של אריק מקורמק), שהוא הומוסקסואל. גרייס נולדה ב-26 באפריל 1967 בסקנקטדי, ניו יורק, שם גדלה. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה. בעונה השנייה של הסדרה היא מציינת שהיא למדה גם ב-Fashion Institute of Technology.
מאפייני אישיות
גרייס היא אנוכית ונוירוטית, אך באופן מצחיק בדרך כלל, כמו למשל: כאשר בעלה ליאו שואל אותה: "אתה רוצה שאני אהיה מאושר, נכון?", היא ענתה במתיקות: "לא אם זה משפיע עליי לרעה בכל דרך". לעיתים, גרייס מתנהגת ביהירות, למשל: פעם אחת היא הכריזה על עצמה שהיא נראית "פצצה", ומאמינה כי המראה החיצוני שלה דומה לזה של סלבריטאים ג'ינג'ים אחרים, כמו ריטה הייוורת' וניקול קידמן (פעם אחת היא אפילו התבלבלה וחשבה שתמונה של הייוורת' היא בעצם תמונה שלה-עצמה). כתוצאה מכך, גרייס הופכת למושא של בדיחות רבות, מצד דמויות אחרות בסדרה. למשל, באחד הפרקים, בעת היותה בלוס אנג'לס, אחד התיירים טועה וחושב שהיא בעצם קתי גריפין.
המראה החיצוני של גרייס משמש, לעיתים קרובות, מושא לבדיחות רבות במהלך הסדרה. למשל: באחד הפרקים אנו רואים את נעלי הבלט שלה שהיו לה כילדה וויל מעיר על כך שהן עצומות בגודלן. מעבר לבדיחות על כפות רגליה הענקיות, גם על הגובה שלה לועגים מדי פעם. גם התנהגותה הפכה לבדיחה חוזרת בסדרה - היא מרושלת, איננה מתנהגת "כיאה לגברת" וקלילה מאוד, בניגוד לאופיו הלחוץ, יחסית, של ויל. היא מאוד קמצנית, אוגרת דברים שניתנים לה בחינם ואפילו גונבת.
עם בני זוג רומנטיים
גרייס ידועה לשמצה כמי שמחליפה בני-זוג בתדירות גבוהה. רבים מהם גולמו על ידי שחקנים כוכבים אורחים, כגון וודי הארלסון וגרגורי היינס. במהלך הסדרה גרייס מתאהבת בליאו מרקוס (הארי קוניק ג'וניור), רופא יהודי שמתנדב בארגון "רופאים ללא גבולות". ב-21 בנובמבר 2002 השניים מתחתנים, אך לאחר זמן קצר מתגרשים, מאחר שלליאו היה סטוץ של לילה אחד עם רופאה מהצלב האדום, בעת שעבד בקמבודיה עם "רופאים ללא גבולות". לאחר גירושיהם, במהלך העונה השמינית של הסדרה, השניים נפגשים באופן אקראי, במהלך טיסה ללונדון, ושוכבים יחד. כתוצאה ממפגש זה גרייס נכנסת להיריון, אך כאשר היא מגלה כי ליאו מאורס לאישה אחרת, קייט, היא מחליטה לא לספר לו שהיא בהיריון ממנו. עם זאת, בפרק סיום הסדרה, נראים היא וליאו מגדלים ביחד את התינוקת, ליילה, אשר נולדה ברומא, איטליה, שם עבד ליאו כחוקר בבית חולים. אחרי שנה אחת ברומא חזרה המשפחה לניו יורק, לדירתם בברוקלין. ליילה (מריה ת'ייר) גדלה ומתחילה ללמוד במכללה, שם היא פוגשת בבנם של ויל ווינס, בן (בן ניומארק). ליילה ובן מגלים כי הם מתגוררת בחדרי מעונות הנמצאים סמוכים זה לזה, בדומה לאופן שבו מצאו עצמם ויל וגרייס בזמן שהם למדו יחד בקולג'. בסופו של דבר, בן וליילה מתחתנים.
לגרייס יש מוניטין של מי שהופכת גברים להומואים. רבים מחבריה - כגון ויל עצמו, ובן-זוגה במהלך העונה השנייה ג'וש (קורי פרקר) - מתגלים בסופו של דבר להיות הומואים או ביסקסואלים, ויש לה פחד חוזר ונשנה שזה יקרה שוב. באחד הפרקים היא נכנסת לחדר שינה, ומגלה את ג'ק, ויל, ובן-זוגה דאז ניית'ן (וודי הרלסון) מעולפים על מיטה ביחד, ואומרת: "הו, לא, 'הפכתי' עוד אחד". בעונה השמינית היא נישאת בקצרה לג'יימס הנסון (טיי דיגס), החבר הקנדי של ויל, הזקוק לגרין קארד. כמה ימים לאחר מכן גרייס מבטלת את הנישואין, לבקשתו של ויל, בגלל חוסר הכבוד של ג'יימס כלפי אנשים עם מוגבלויות.
עם ויל
מאז ימיה בקולג', החבר הכי טוב של גרייס הוא ויל טרומן, ומערכת היחסים שלהם היא המוקד של הסדרה. הם נפגשו במסיבה בקולג' באוניברסיטת קולומביה. דרך פרק העונה השלישית "Lows in the Mid-Eighties" אנחנו מגלים כי השניים יצאו יחד, אך באותו הזמן גרייס לא הבינה שוויל הוא הומו, מאחר שאז הוא עדיין לא יצא הארון. כאשר וויל פוגש את ג'ק מק'פרלנד באותה המסיבה, הוא גורם לו להכיר בהומוסקסואליות המודחקת שלו. ויל מציע לגרייס נישואים במהלך חג ההודיה, בניסיון לדחות קיום יחסי מין עימה. מספר שעות מאוחר יותר, כשהוא סוף סוף יוצא מהארון, גרייס כועסת עליו כל כך, והשניים לא מדברים זה עם זו במשך שנה. שנה מאוחר יותר השניים נתקלים זה בזו באופן מקרי במכולת שכונתית, ומתפייסים. מאז, הם נשארו קרובים מאוד ובלתי נפרדים. גרייס עוברת לדירתו של ויל בעונה הראשונה, לאחר שהיא נפרדת מארוסה דני (טום וריקה); בעונה השנייה היא מכריזה על עצמאותה, ועוברת לגור לבדה - בדירה שנמצאת בהמשך המסדרון מדירתו של וויל. בעונה השלישית גרייס חוזרת לגור יחד עם וויל, וג'ק נכנס לגור בדירתה של גרייס. בעונה החמישית של הסדרה היא עוברת לגור בברוקלין, לאחר נישואיה לליאו מרקוס (הארי קוניק ג'וניור), אך כאשר השניים מתגרשים בעונה השביעית, היא חוזרת שוב לגור עם וויל. לעיתים קרובות, ג'ק וקארן לועגים לקרבה בין גרייס לבין וויל, ומקניטים אותם בכך שהם מתייחסים אליהם כאל זוג נשוי. לפעמים, השניים מסיים את המשפטים האחד של השני, דבר שדווקא מסייע להם במשחק החברה האהוב עליהם - Charades. יחד עם זאת, הם גם יכולים לעיתים להיות די לא מתפקדים, ואף תלוים-הדדית זה בזו, לפעמים עד כדי הצורך לקבל האחד אישור של השני בבחירתם של בגדים או אפילו בני-זוג. כאשר ויל מתחיל לצאת עם וינס ד'אנג'לו (בובי קנאבלי) בעונה השישית, הוא היה מאוד עצבני בנוגע לדעתה של גרייס על וינס, וציין בעבר הוא סיים מערכות יחסים, מאחר שגרייס לא אהבה דבר מה בנוגע לבן-הזוג שלו באותה העת. למרות זאת, הם בדרך כלל אכפתיים ותומכים זה בזו.
עם ג'ק
במידת מה, לגרייס יש גם קשר הדוק עם ג'ק מק'פרלנד. בעונות הראשונות ג'ק מדבר לעיתים קרובות בצורה שלילית על גרייס ואף טוען בשלב מסוים שאין לו עניין בה, באופן חלקי בגלל הקנאה שלו בקרבה שבינה לבין ויל, חברו הקרוב. עם זאת, לאחר שגרייס וג'ק מבלים זמן-מה ביחד, בזמן שוויל נופש באיי קיימן (בתקופה שמתרחשת בין עונה 2 ל-3), הם מפתחים ידידות ומתקרבים זה לזה. מאוחר יותר מסתבר כי השניים חולקים אהבה להחלקה על הקרח וכן לתוכנית טלוויזיה העוסקת בענתיקות. למרות ידידותם, לעומת זאת, הם לעיתים קרובות מצליחים להרגיז זה את זה; לעיתים קרובות המריבות בין השתיים מסתיימות כאשר גרייס מכה את ג'ק על המצח שלו.
ז'אנרולוגיה
ז'אנרולוגיה היא תחום בתורת הספרות או בלימודי קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה שעוסק בחקר ז'אנרים. כבר אריסטו בפואטיקה שלו עסק בז'אנרולוגיה, כאשר הבדיל את הטרגדיה מן הקומדיה ואת אלו מן הפרודיה. מאז הפואטיקה ועד ימינו ניתן להבחין בשני כיווני מחקר שונים בתחום זה: חקר ז'אנרים מבחינה מבנית (עיסוק סינכרוני) וחקר ז'אנרים מבחינה היסטורית (עיסוק דיאכרוני).
הגדרה ז'אנרית
ז'אנר אינו דבר מה הקיים בעולם, אלא קטגוריה אנושית. ז'אנר הוא הכללה מופשטת של אלמנטים (נרטיביים, סגנוניים, העולם המיוצג ביצירה וכדומה) החוזרים בשתי יצירות או יותר. האלמנטים החוזרים בז'אנר מסוים הם חוק ז'אנרי. ניתן, אם כן, לראות ז'אנר כסוג של אינטרטקסטואליות, מערכת קונוונציות ו"כללים" הקודמת ליצירה, והיצירה שומרת עליהן במידה כזו או אחרת.
ויליאם פיצאוסברן
ויליאם פיצאוסברן, רוזן הרפורד הראשון (בצרפתית נורמנית: William FitzOsbern; כ-1020 – 22 בפברואר 1071) היה אציל אנגלו-נורמני, מפקד צבאי ויועץ קרוב של ויליאם הכובש. פיצאוסברן היה מהתומכים בפלישה הנורמנית לאנגליה ואחד מהאצילים הנורמנים שידוע כי השתתפו בקרב הייסטינגס. לאחר ביסוס השלטון הנורמני באנגליה הוא קיבל אדמות בדרום-מערב אנגליה וקיבל תואר רוזנות, מהראשונים באנגליה, ובנה מספר טירות בשטחי אדמותיו בעיקר לאורך הגבול הוולשי הדרומי.
ז'אנרולוגיה
הגדרה ז'אנרית
בסיפור הבלשי, למשל, אחד מהחוקים הז'אנריים הוא שהרוצח מתגלה בסוף הסיפור. עם זאת, לא כל הסיפורים הבלשיים מקפידים לשמור על חוק זה, והם עדיין נחשבים לסיפורים בלשיים. מסתבר, אם כן, שחוקים ז'אנריים, במרבית המקרים, הם חוקים גמישים. יצירה יכולה שלא לקיים כמה מהחוקים הז'אנריים ועדיין להיות מסווגת בתוך ז'אנר.
ויליאם פיצאוסברן
חיו
ויליאם נולד סביב שנת 1020 בנורמנדי, אביו היה אוסברן דה קרפו "המשרת" אציל השימש מנהל משק בית של דוכס נורמנדי ובן דוד של גונור אשתו של רישאר הראשון, דוכס נורמנדיה. אוסברן האב היה גם מקורב לויליאם (לימים "הכובש") וגידל אותו מגיל צעיר. אימו של ויליאם, אמה מאיברי, הייתה ביתו של רודולן מאיברי, אח למחצה של רישאר הראשון ונסיך עוצר של נורמנדי. דרך אימו ויליאם ירש אדמות בנורמנדי כולל את תואר אדונות ברטווי.
ויליאם גדל בחצר דוכסי נורמנדי, מגיל צעיר היה מקורב לוויליאם הכובש, וככל הנראה בדומה לאביו שירת את כס הדוכסות. לאור קרב ירושה שהתפתח סביב הכתר האנגלי בינואר 1066, פיצאוסברן היה מהתומכים בהתארגנות צבאית ופלישה של הכוחות הנורמנים לאנגליה וביסוס ויליאם הכובש בתור מלך אנגליה. באוקטובר 1066 הגיעו הכוחות הנורמנים לחופי אנגליה והתרחש קרב הייסטינגס, בו פיצאוסברן הוא אחד האצילים הנורמנים שלקחו חלק בקרב עצמו לצד דוכס נורמנדי ויליאם הכובש. לאחר הקרב וביסוס השלטון הנורמני על אנגליה, קיבל פיצאוסברן תואר רוזנות יחד עם אדמות בדרום-מערב אנגליה, שם תפקידו היה לייצר חוצץ כנגד הממלכות הוולשיות בדרום ויילס.
ז'אנרולוגיה
הגדרה ז'אנרית
בעיה נוספת, שעומדת בפני מי שמנסה להגדיר ז'אנר, היא שז'אנר הוא הכללה אנושית, מילה, שיכולה לשנות את משמעותה בתקופות היסטוריות שונות. המילה רומן, לדוגמה, שימשה במאה ה-18 במשמעות מסוימת (רומן ריאליסטי), ואילו כיום היא מתארת, כדברי איין פורסטר, כל יצירת סיפורת ארוכה. משמעות הדבר היא שלעיתים קרובות לא ניתן למצוא הגדרה ז'אנרית שתכסה את כל היצירות, שסווגו תחת ז'אנר מסוים לאורך ההיסטוריה, ורק אותן. מי שמנסה להגדיר מהו "רומן", אם כן, יאלץ להתאים את הגדרתו לאופן בו נתפס רומן בתקופה מסוימת, כלומר הגדרתו תהיה הגדרה סינכרונית.
בשל בעיות אלו ואחרות ניתן לספק הגדרות שונות לאותו הז'אנר עצמו. ההבדל בהגדרות נעוץ, בדרך כלל, במטרת המחקר. הגדרה ז'אנרית היסטורית תהיה שונה מהגדרה ז'אנרית סטרוקטורלית.
ויליאם פיצאוסברן
חיו
החל מ-1067, ויליאם החל בבניית מספר טירות באזורי הספר הוולשי הדרומיים, כיום במחוז מונמות'שייר, הרפורדשייר ושרופשייר, בנוסף בנה טירה באי וייט שהפכה לאחוזתו העיקרית. בשנים הראשונות של השלטון הנורמני, לצד מערך ההגנה שביסס בספר הוולשי, פיצאוסברן המשיך לשרת בנאמנות את המלך ויליאם. הוא שימש מגן הממלכה לצד אודו מביו (רוזן קנט) בהיעדרו של המלך ויליאם, ב-1069 אכף את הסכם השלום שנחתם ביורק בשם המלך ויליאם, ומיד לאחר מכן גם הוביל כוחות נורמנים במערכה כנגד התקוממות האנגלו-סקסונים במערב המידלנדס תחת אדריק הפרא.
ז'אנרולוגיה
ציפיות ז'אנריות - הגדרה סינכרונית
בקריאת ספר (או בצפייה בסרט, מחזה וכו') מפתח הקורא ציפיות מסוימות, הן עלילתיות והן סגנוניות. ציפיות אלה אינן נשלטות רק על ידי התוכן של היצירה עצמה, אלא גם על ידי ההקשר החיצוני לה. אחד מההקשרים בהם נקראת יצירה הוא ההקשר הז'אנרי. הקורא או הצופה של יצירה מסוימת מפתח ציפיות ז'אנריות, ציפיות שנובעות מחוקי הז'אנר שבו נכתבה היצירה. רוב הקומדיות הרומנטיות, לדוגמה, מסתיימות בנישואים, ולכן צופה בקומדיה רומנטית, שמודע לחוק ז'אנרי זה, לא יחשוש לגורל הדמויות כצופה שאינו מודע לקונוונציה הז'אנרית.
ויליאם פיצאוסברן
חיו
בשנת 1070, עם מותו של בלדווין השישי, רוזן פלנדריה, נענה פיצאוסברן להזמנת אלמנתו רישילד לסייע לה בהגנה על שלטונה כנגד רובר אחיו של בלדווין. ככל הנראה, עם הגעתו לפלנדריה נישא פיצאוסברן לרישילד והחל יחד עם צבאו במערכה כנגד רובר. ב-22 בפברואר 1071 הובסו הכוחות הנאמנים לרישילד בקרב קאסל וויליאם פיצאוסברן עצמו נפל בקרב.
ז'אנרולוגיה
ציפיות ז'אנריות - הגדרה סינכרונית
מנחם פרי ומאיר שטרנברג, במאמרם "המלך במבט אירוני", מדגימים את כוחן של ציפיות ז'אנריות לקבוע את הבנת הקורא. נניח לדוגמה, הם אומרים, סיפור, שבו מתוארת נסיעה במרכבה של גבר ואישה. הגבר מתבונן באישה ושם לב שעיניה עצומות. אם סיפור זה הוא רומן בלשי, יניח הקורא כי יש סיכוי סביר שהאישה נרצחה. אם, לעומת זאת, הרומן הוא רומן ריאליסטי מהמאה ה-19, יניח הקורא כי האישה פשוט נרדמה. אותו קטע, גם אם הוא מתואר באותה צורה, יכול לשנות את משמעותו, ואת הציפיות שהוא מעורר, בהתאם לז'אנר בו הוא נכתב.
ויליאם פיצאוסברן
חיו
לוויליאם פיצאוסברן היו שלושה ילדים מנישואיו הראשונים לאדליזה מטוסני (ביתו של רוג'ר הראשון מטוסני):
ז'אנרולוגיה
ציפיות ז'אנריות - הגדרה סינכרונית
כאשר יצירה שומרת על כללי הז'אנר בו היא נכתבת היא מסמלת לקורא/צופה את הז'אנר דרכו יש לקרוא אותה. ישנם מעין יחסי גומלין בין היצירה לבין הקורא. הקורא נתקל בקונוונציות ז'אנריות כלשהן במהלך הקריאה (אם אינו יודע לפני הקריאה לאיזה ז'אנר שייכת היצירה), מתאים את היצירה להקשר ז'אנרי כזה או אחר, ואחר כך קורא את היצירה וממשמע אותה דרך אותו הקשר ז'אנרי עצמו.
ויליאם פיצאוסברן
חיו
מנישואיו השניים לרישילד, רוזנת אנו, נולד לשניים בן יחיד: גודפרי דה קפון קנדי.
ז'אנרולוגיה
ציפיות ז'אנריות - הגדרה סינכרונית
לעיתים קרובות ז'אנרים מסייעים לא רק לבניית ציפיות, אלא גם להבנת היצירה עצמה. יצירה קוביסטית, לדוגמה, עלולה להיות בלתי מובנת לצופה בה, אם הוא לא מכיר את הז'אנר של היצירה, ואת הסיבות להיווצרותו. כך הדבר גם בשירה דדאיסטית או סוריאליסטית. הכרת הז'אנר של היצירה, והבנת הסיבות לקונוונציות שלו, יכולים לשמש כעוגן פרשני. זאת ועוד, לחלק מהז'אנרים יש קונוונציות קריאה מסוימות. קשה להבין הייקו, למשל, מבלי לדעת כיצד יש לקרוא שירה זו. מאחר שההייקו התפתח ביפן, והיה מנותק מהשפעה אמנותית מערבית, קוראים אותו באופן אחר מעט מאשר שירה מערבית. עם זאת, אין צורך להדרש להייקו. יש חוקרים הטוענים ששירה ככלל נבדלת מז'אנרים אחרים לא במבנה שלה דווקא, אלא בקונוונציות הקריאה שלה.
בשל חשיבות הקונבנציות הז'אנריות לפיתוח ציפיות הקורא/צופה ולשם משמוע היצירה (הגדרת היררכיית החשיבויות ביצירה נתונה, למשל) יש חשיבות להגדרה ז'אנרית מבחינה מבנית. הגדרת חוקי הז'אנר באופן סינכרוני, כפי שהם נתפשים בנקודת זמן מסוימת, יכולה לעזור להבין כיצד מתבצעת קריאה והבנה של יצירות. הגדרה מסוג זה, מן הסתם, תהא קשובה לאופן בו מרבית האנשים מגדירים ז'אנר באופן אינסטינקטיבי, מכיוון שמטרתה היא הבנת האופן בו מרבית האנשים חווים יצירה בז'אנר מסוים.
המניפסטים של המודרניזם כמקרה מבחן
את כוחם של ז'אנרים בהקניית משמעות וקוהרנטיות ליצירות אמנות ניתן ללמוד מהמניפסטים של המודרניזם. השירה המודרנית פנתה לעיתים קרובות כנגד קונוונציות רבות שנים. היא מרדה במשקל השירי, בחריזה ואף בתמטיקה של השירה שקדמה לה. מרידה מודרניסטית זו במוסכמות לא הגיעה רק בכתיבת יצירות חדשות. לשירה המודרנית, על שלל ענפיה, קדמו בדרך כלל מניפסטים, שהצהירו על כוונות קבוצת האמנים, ועל האופן בו ראוי, לדעתם, לכתוב שירה. כך, לדוגמה, טענו הפוטוריסטים האיטלקים במניפסט שלהם, כי הם מעלים על נס "את הסגידה למהירות ואת הבוז לנשים", ופירטו כיצד צריך להראות התחביר של השירה החדשה, ובאלו נושאים עליה לעסוק.
ייתכן כי יש במניפסטים המודרניסטים מעין ניסיון "להכין את השטח" לכתיבה המודרנית, ניסיון לגרום לקוראים להבין את המניעים למרד של המודרנה כנגד שירה "קונבנציונלית" יותר, ואולי אף ניסיון להקנות לקוראים כלים להתמודד עם השירה החדשה. במקרה זה הדיווח על הז'אנר בו היצירה נכתבת משמש כדי לבאר את היצירה, ואת האופן בו יש לקרוא אותה. הכלים הז'אנריים יכולים לשמש, אם כן, כמעין "מדריך למשתמש" בקריאת ז'אנר חדש.
ז'אנרים והיסטוריה של האמנות - הגדרה דיאכרונית
אפשרות נוספת להגדיר ז'אנרים היא בהגדרה דיאכרונית, שמתארת כיצד ז'אנרים משתנים ומתפתחים על רצף היסטורי. תולדות האמנות והספרות מלאים בעלייה של ז'אנרים חדשים, תוך העלמות או שינוי של ז'אנרים אחרים. ז'אנרולוגים רבים מנסים להבין מדוע ז'אנרים מסוימים מופיעים בתקופה כזו ולא אחרת, ומדוע הם עוברים שינוי או מתפוגגים כעבור זמן.
אם לחזור לדוגמת הרומן הריאליסטי, ניתן לראות כי צמיחתו במאה ה-18 מעלה שורת שאלות, שחשוב לענות עליהן כדי להבין את ההיסטוריה של הספרות. מדוע צמח הרומן דווקא בתקופה זו? אילו יצירות בישרו את עלייתו? האם קיים קשר בין עליית הרומן הריאליסטי לבין הגידול שחל בקהל הקוראים?
את הטענה הראשונה, כי האמנות מתפתחת מתוך עצמה, ניסחו באופן המובהק ביותר אנשי הפורמליזם הרוסי המוקדם בנוגע לספרות (אם כי ניתן למצוא רמזים לכך עוד אצל אריסטו ומושג האנטילכאה שלו). לטענתם טכניקות ספרותיות מסוימות הופכות בהדרגה לקונבנציונליות, ומאבדות את אפקט ההזרה שלהן. הן הופכות למוכרות ונדושות. במצב זה מגיעות יצירות חדשות, שמשנות את הטכניקות הקיימות (ולרוב מפנות לעצמן דרך על ידי פרודיות על הטכניקות הספרותיות הקודמות), במטרה להשיג שוב את אפקט ההזרה. תולדות הספרות, לדעתם, הן תוצר של התיישנות תחבולות ספרותיות והחלפתן באחרות. כלומר, הספרות משתנה מבפנים.
את הקצה השני של הסקאלה – הטענה כי האמנות מתפתחת כתוצאה משינויים חברתיים בלבד – ניסח באופן התקיף ביותר המרקסיזם. האמנות היא חלק מבניין העל החברתי, על פי המרקסיזם, שמשתנה בהתאם לשינויים כלכליים ושינויים באמצעי הצריכה. האמנות אך משקפת את המצב החברתי בו היא נוצרת, וכל שינוי במצב החברתי פירושו שינוי באמנות של החברה הנתונה.
האמת, ככל הנראה, אינה נמצאת באף אחת מהקצוות של סקאלה זו. האמנות משתנה הן בשל שינויים חברתיים והן בגלל תהליכים פנים אמנותיים. ניסיון לענות על שאלות הקשורות להתפתחות ז'אנרים, יאלץ, ככל הנראה, להתחשב הן במערכת החברתית והן במערכת האמנותית.
פוסטמודרניזם כמקרה מבחן
הניסיון להגדיר מהי אמנות פוסטמודרנית יכול להדגים כיצד שינויים ז'אנריים נתפסים אחרת בעיני חוקרים בעלי אוריינטציה תאורטית שונה.
בריאן מק'הייל, למשל, טוען כי הספרות הפוסטמודרנית התפתחה מתוך הספרות המודרנית. לטענתו הדומיננטה של הספרות המודרנית הייתה דומיננטה אפיסטמולוגית. ספרות זו עסקה בעיקר בנפש האדם, ובאופן בו הוא קולט את העולם שסביבו. הספרות הפוסטמודרנית, לטענתו, עוסקת בשאלות אונטולוגיות, כלומר שאלות לגבי מה קיים בעולם. המעבר מספרות מודרנית לפוסטמודרנית הוא מעבר בדומיננטה. מאחר שהאפיסטמולוגיה כרוכה באונטולוגיה בקשר בל ינתק (כל ניסיון לענות על "מה אפשר לדעת על העולם" דורש תשובה לשאלה "מהו העולם"), הייתה זו רק שאלה של זמן עד שהספרות המודרנית תשתנה לספרות פוסטמודרנית.
לעומת מק'הייל, טוען פרדריק ג'יימסון, הקרוב למרקסיזם בדעותיו, כי האמנות הפוסטמודרנית התפתחה בעיקר כתוצאה משינויים כלכליים. הכלכלה הפכה לכלכלה גלובלית, והייצור השתנה מייצור ממוכן של מנועי חשמל ובעירה לייצור של מכשירים אלקטרונים וגרעיניים. עם השינוי הזה השתנתה גם האמנות, מתוך ניסיון להתאים עצמה לעולם ולחברה החדשים. האמנות הפוסטמודרניסטית מנסה לדעתו לתפוס את השינוי החריף שחל באופן בו אנו תופסים את המרחב, ואת האופן בו קיימים בתקשורת מאפיינים של תרבות "גבוהה" לצד תרבות "נמוכה".
כפי שניתן לראות, הניסיון לסווג ולהבין ז'אנר מסוים באופן היסטורי כרוך במידה רבה בניסיון להבין את החברה והתרבות בה הז'אנר נוצר.
זאת שלי
זאת שלי היא סדרת קומדיה ישראלית ששודרה ב-yes בשנת 2021, בערוץ טין ניק.
עלילה
שלי חוזרת מאמא שלה שגרה בחו"ל ורוצה להיות סטנדאפיסטית, כשהמועדון של אבא שלה עומד להיסגר, שלי הופכת אותו למועדון ילדים. בהתחלה שלי מתביישת לגשת לבמה אך עם הזמן היא לומדת ועולה לבמה ומצחיקה את כולם.
אוטגאווה קוניושי
אוטגאווה קוניושי (ביפנית: 歌川 国芳; 1 בינואר 1797 – 14 באפריל 1862) היה צייר, אמן הדפסי עץ ומאייר ספרים יפני, מאומני האוקיו-אה הגדולים. מיוחסות לו למעלה מעשרים אלף דוגמאות שונות של הדפסי עץ שאותן עיצב. קוניושי היה אחד משלושת האמנים הבולטים והפעילים ביותר שהיו בתקופת אדו המאוחרת ביחד עם אוטגאווה קוניסאדה ואוטגאווה הירושיגה. כבן הכרך העירוני הגדול של אדו וכבנו של אומן לצביעת משי, השתייך למעמד בעלי המלאכה ולאנשי המעמד העירוני, הצ'ונין, שהתפתח באותה תקופה, צבר עוצמה והשפיע על האמנות והציור היפני במידה רבה.
ילדותו ותקופת חניכותו (1798- 1814)
בילדותו נקרא יושיזו (Yoshizo) או יושיבארו (Yoshibaro) אך שמו הפרטי שליווה אותו במשך חייו היה איקוסה מגוסבורו (Ikusa Magosaburo).
קוניושי נחשף לעולם הצבעים והיצירה מגיל צעיר, כשסייע לאביו בעבודתו בצביעת משי. הכשרתו כצייר החלה ככל הנראה בגיל עשר, אך באופן רשמי רק בגיל 13, לאחר שהחל ללמוד בסטודיו של טויוקוני (Toyokuni), שהשתייך לאסכולת אוטגאווה (Utagawa). שם הוכשר לצייר את הנושאים הפופולריים של אותה תקופה, שכללו פורטרטים של שחקני תיאטרון ׁ(יפנית: יקושה-אה, Yakusha-e) וציורים של נשים יפות ביג'ין-גה (Bijin-ga) על פי הסגנון של אסכולת אוטגאווה. באותה תקופה הושפע גם מסגנונו של חברו לסטודיו קוניאנו (Kuniano) שהתמחה בציור סיני קלאסי ועודד את קוניושי לפתח סגנון עצמאי מחוץ למסגרת הנוקשה שהכתיבה אסכולת אוטוגאווה.
בגיל 17 קיבל את שמו המקצועי - קוניושי, והוכר כאומן עצמאי בתוך אסכולת אוטוגאווה.
ראשית הדרך (1814- 1830)
בתחילת הקריירה לא נבדל קוניושי מציירים אחרים שהשתייכו לאסכולת אוטגאווה ולא בלט במיוחד. הוא אייר ספרים והרבה לצייר וליצור הדפסים של סצנות תיאטרון ידועות. במשך הזמן ביסס את מעמדו האמנותי והכלכלי והחל לצייר טריפטיכונים שעסקו בדמויות הרואיות מן הפולקלור היפני, כגון "מארבו של קידומארו" (Kidomaru in Ambush), "ראיקו ועכביש האדמה" (Raiko and the Earth-Spider), "רוח הרפאים של יושיהירה במפלי נונוביקי" (The Ghost of Yoshihira at the Nunobiki Waterfall) ועוד. בתקופה זו פרסם תמונות של גיבורים יפנים ללא כותרת והלך ופיתח בהדרגה את סגנונו הנועז והחדשני.
פריצת הדרך של קוניושי הייתה בשנת 1827, כאשר פרסם את התמונות הראשונות בסדרה שנקראה "גדת המים" (יפנית: סויקודן - Suikoden), ותיארה את מאה ושמונה גיבורי הרומן הסיני בן תקופת מינג "גדת המים", אשר תרגומו ליפנית על ידי הסופר טקיזאווה באקין (Bakin Takizawa) זכה להצלחה. הדמויות המתוארות בציורים אלה הן של גיבורי הרומן - שודדים אדירי ממדים הנאבקים באויב. לבושם המרהיב, כלי הנשק המיוחדים שלהם וגופם המקועקע מכף רגל ועד ראש העניקו לתמונות את החדשנות שהפכה אותו לאמן פופולרי ובולט בזמנו. הצבעים שבהם השתמש, כמו גם הנופים והרקע שבתמונות, מעידים על ההשפעה האירופית שהחלה לחלחל ליצירתו של קוניושי. בעקבות הצלחתה של סדרת התמונות, יצר קוניושי סדרת תמונות נוספת שנקראה "גדת המים של ארצנו" - הונצ'ו סויקודן (Honcho Suikoden), "מאה ושמונה גיבורים יפנים" אשר צוירו באותו סגנון עז.
התקופה הבוגרת (1830- 1852)
ההצלחה ביססה את מעמדו של קוניושי כאומן מהשורה הראשונה והובילה לכך שמרבית יצירתו החל מ-1830 נשתמרה. בתקופה זו יצר תמונות בכל הנושאים שצוירו באוקיו-אה (Ukiyo-e) וזכה להכרה אמנותית ולהצלחה כלכלית. תמונותיו כוללות הן פורטרטים בודדים והן טריפטיכונים, ומתארות נושאים הקשורים בסצנות מעולם התיאטרון, נשים יפות, נופים, העולם הימי, מיטטה-אה, תמונות של גיבורים, תמונות אימה של רוחות רפאים ודמויות דמוניות וגם חתולים.
תמונות הגיבורים שלו זכו להצלחה רבה על הרקע הפוליטי הבלתי יציב של תקופתו, בין השאר משום שבחר להציג את דמויות השודדים האנטי-ממסדיות כגיבורים נערצים, ובשל העובדה שבחר לצייר אותם כשהם מקועקעים, מנהג שהיה רווח בקרב בני המעמדות הנמוכים ולא בקרב בני הסמוראים - השליטים של התקופה. הדוגמאות של הקעקועים של דמויותיו השפיעו רבות על עיצובו של סגנון הקעקועים היפני, הפופולרי עד היום. באמצעות תמונותיו הביע טענה חברתית ופוליטית חתרנית וטען שהגיבורים האמיתיים בחברה היפנית הם בני המעמד העירוני שאליו השתייך ולא בני המעמד הסמוראי – דבר שניתן לראות בציורי הגיבורים המקועקעים שאינם סמוראים.
הביקורת נעשתה במרומז מאחר שבמשטר השוגונט הייתה הביקורת הפוליטית אסורה, וכל התמונות והספרים שהוצאו לאור נמצאו תחת צנזורה. עם זאת, קוניושי נענש ונקנס על ידי הצנזורה במסגרת "הרפורמות של טמפו" (Tempo Reforms) בקיץ 1843, על כך שהביע ביקורת פוליטית בציורו הנודע "מינאמוטו יורימיצו ועכביש האדמה" (Minamoto Yorimitsu and the Earth Spider).
מתמונותיו הבולטות: מראות מעיר הבירה, "ביוגרפיה מצוירת של ניצ'ירן" (Abridged biography of Nichiren), "מראה של עשרים וארבע דמויות מופת של כיבוד אבות" (Mirror of the twenty four paragons of filial piety), "תמונות אוקיו-אה מקבילות לפרקים של מעשה גנג'י" (Ukiyo-e parallels to the chapters of Genji) ועוד סדרות, טריפטיכונים ותמונות בודדות רבות.
אחד הנושאים בהם עסק קוניושי בתמונותיו היה חתולים. הוא השתמש בהם כדמויות מואנשות המתארות אנשים בשיגרה, בסצנות גבורה ובהפקות תיאטרון. הוא תיאר חתולים בזמן שהם ישנים, משחקים, מתנקים, מתרפסים בפני בעליהם ועושים את צורכיהם. קוניושי אף הכניס דמות של חתול לכל אחד מחמשת הדיוקנים העצמיים שצייר.
בעשור האחרון לחייו שמר קוניושי על מעמדו הרם בעולם האוקיו-אה, אך יצר פחות וחידש פחות מבחינה אמנותית. הוא יצר עבודות אמנותיות עבור מקדשים והמשיך לצייר סדרות של תמונות וטריפטיכונים, ביניהם "היסטוריה פופולרית של שלוש הממלכות" (Popular history of the Three Kingdoms) המבוססת על נושאים מתוך רומן היסטורי נודע המתאר את המלחמות הגדולות שהתרחשו בסין בתקופה של נפילת שושלת האן במאה השלישית לספירה.
תלמידיו הבולטים של קוניושי
שני תלמידיו הבולטים של קוניושי הם יושיטורה (Yoshitora), שפעל בעיקר בשנים 1850- 1880; ויושיקאזו (Yoshikazu), שפעל בעיקר בין 1850- 1870. אלו התקרבו אליו יותר מכולם בסגנונם ובמיומנותם. גם בתו הבכורה אצ'ו (Acho) למדה אצלו והגיעה לרמה אמנותית גבוהה; על התמונות שיצרה חתמה בשם יושיטוריג'ו (Yoshitorijo).
אשת השגריר
אשת השגריר הוא סרט קולנוע ישראלי (40 דק') משנת 2016, בבימויה של דינה צבי-ריקליס, על-פי סיפור בשם זה פרי עטה של עלמה גניהר בספרה "ג'י פי אס" (עם עובד, 2012).
תקציר העלילה
ירוסלם, אישה משכילה ויפה בת 30, שהייתה אשת שגריר אריתריאה בפריז, מגיעה לישראל כפליטה לאחר שבעלה נרצח בידי לאומנים קנאים. ירוסלם, שחיה חיים נעימים ובורגנים, נאלצת עכשיו להתגורר בשכונה מוזנחת בדרום תל אביב. היא לא מתכננת להישאר שם זמן רב, ובטוחה שקשריה עם השגריר האריתראי בישראל ואשתו יחלצו אותה כך שתוכל לחזור ולחיות את חייה הנוחים. בינתיים היא מתהלכת כמלכה בין הפליטים עם תיק לואי ויטון וממתינה להצעת עבודה שתהלום את מעמדה והשכלתה. המציאות בישראל מלמדת אותה כמה דברים על עצמה ועל טבע האדם.
פרסים והקרנות מיוחדות
הסרט זכה בציון לשבח לסרט עלילתי עצמאי בתחרות הסרטים הקצרים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה שהתקיים באוקטובר 2016.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר 2016 בקטגוריית הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר.
הקרנת הבכורה התל אביבית של הסרט התקיימה במסגרת שבוע הבמאיות שהתקיים בסינמטק תל אביב בדצמבר 2016. לאחר ההקרנה התקיים דיון על מצב הנשים בקהילת מבקשי המקלט בישראל.
הסרט נבחר להשתתף בתוכנית הישראלית של פסטיבל סולידריות לקולנוע וזכויות אדם 2017.
הסרט הוקרן במתקן חולות במסגרת אוטובוס הסרטים בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים 2017.
אודות הסרט
דינה צבי ריקליס סיפרה על הרקע ליצירתו של הסרט:
"הצטלבתי עם הסיפורים של הפליטים משתי סיבות. לפני כמה שנים הייתי פעילה במרק לוינסקי ולקחתי תחת חסותי ילדה אריתריאית בת 4. כבר שנתיים שאני חונכת אותה. באותו הזמן עלמה גניהר, שהייתה מעורבת בחיי הקהילה וחנכה גם היא שתי ילדות, כתבה ספר סיפורים קצרים על פליטים, בהם 'אשת השגריר'. עיבדנו את הסיפור לתסריט של פיצ'ר, אבל זה לא הסתייע, אז חזרנו לגרסה הקצרה. כל מי שרואה את הסרט אומר שזה היה צריך להיות פיצ'ר".
על הליהוק ובחירתה של אסתר רדא לתפקיד הראשי אמרה:
"חיכיתי לאסתר רדא שנה וחצי עד שתלד ותסיים סיבוב הופעות. היא למדה תיגרינית במיוחד בשביל הסרט. אני נורא נהנית לעבוד עם זמרות, גם עם מירי מסיקה (שכיכבה בסרטה הקודם, "שלוש אמהות" – י"ש), יש להן קליטה מצוינת לשפות. יחזקאל לזרוב הופיע אצלי בכמה סרטים, אז רציתי הפעם לעבוד עם שחקן אחר. בחרתי שחקן מקסים, אבל בחזרה שבוע לפני הצילומים הבנתי שאין ביניהם כימיה והזעקתי את יחזקאל".
כרמל (מכונית)
כרמל הייתה מכונית קומפקטית ישראלית תוצרת אוטוקרס, בעלת מרכב פיברגלס. המכונית עלתה על פס הייצור בשנת 1962.
דגמי הכרמל לאורך שנות הייצור:
1962 עד 1964: רפליקת רליאנט "Regal", סדאן 2 דלתות (כרמל).
1964 עד 1970: סוסיתא 12, סדאן 2 דלתות (כרמל), סדאן 4 דלתות (גלבוע).
1970 עד 1975: סוסיתא 13/60, סדאן 2 דלתות (כרמל דוכס). סדאן 4 דלתות לא יוצר יותר.
הקדמה
ב-1961, הגיעו מכירות הסוסיתא "קובייה" ל-760 יחידות. כדי לענות על הביקוש לרכב שהלך והתברר כהצלחה, התרחב המפעל, מספר העובדים הגיע ל-150, ויצחק שובינסקי החל לחפש אחר רעיונות לדגמים נוספים.
בשנת 1965 יצא אל השוק דגם משופר ומרווח יותר - ה"כרמל 12". דגם זה נחל הצלחה לא מעטה, בין השאר כרכב שרד של קציני צה"ל בדרגת סא"ל.
לאחר שאוטוקרס פשטה את הרגל, בנובמבר 1971, פסק פיתוח המכוניות לזמן ממושך. החברה שהוקמה ב-1974, "רום כרמל", המשיכה ביצור מערך הדגמים של אוטוקרס. בשנים 1976–1978 ייצרה רום כרמל את טנדר הסוסיתא בגרסתו מ-1968, עם מנוע "פורד" 1300 סמ"ק. באוגוסט 1978 יוצרה הסוסיתא האחרונה.
מפרט טכני
מנוע 997 סמ"ק, מנוע 1197 סמ"ק של פורד אנגליה.
בשנת 1965 יצא אל השוק דגם מרווח ומשופר יותר – "כרמל 12". כרמל דוכס יוצרה בין השנים 1970–1975, אם כי בשנת 1973 יוצרה לשימוש צה"ל בלבד. המרכב מפיברגלאס הורכב על שלדת סולם ותיקה, המכללים המכניים נלקחו מהסוסיתות הישנות, ורק המנוע הוחלף לדגם טריומף 1,300 סמ"ק שהפיק 55 כ"ס. היא יוצרה ב-6,550 יחידות בטרם הוחלפה.
גרסת הטנדר זכתה לפופולריות רבה בצה"ל ובשוק הפרטי בשנים 1968–1978. בעשור זה יוצרו 8,900 טנדרים, והוא הוביל מבין דגמי אוטוקרס.
רום כרמל 1,301 שהחליפו, השתמש במנועי הטריומף בנפח של 1,300 ו-1,500 סמ"ק. אליהם הצטרף מנוע פורד 1,300 סמ"ק, וההספקים נעו בין 53 ל-56 כ"ס.
המידות של כרמל דוכס: אורך - 4,040 מ"מ, גובה - 1,470 מ"מ, רוחב - 1,620 מ"מ, בסיס גלגלים - 2,500 מ"מ.
דגמים
בשנות השישים נבנו יותר מ-3,000 מכוניות לשנה, אבל בשנת יצורה המלאה האחרונה (1980) יוצרו 540 מכוניות בלבד.
המודלים של אוטוקרס
− מודלים מתקופת רליאנט − מודלים מתקופת טריומף/BLMC − מודלים פוסט-BLMC (רום כרמל)
אריק מקורמק
מקורמק נולד בטורונטו והחל את קריירת המשחק שלו בהצגות בית הספר התיכון Stephen Leacock Collegiate. הוא עזב את אוניברסיטת ריירסון ב-1985 לטובת משרה בפסטיבל שייקספיר בסטרטפורד, אונטריו, קנדה, שם השתתף במשך חמש שנים במספר רב של הפקות תיאטרון.
בשנות ה-90 הוא גר בלוס אנג'לס, וגילם מספר תפקידים זוטרים. הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בשנת 1992, בסרט המדע הבדיוני "The Lost World". מקורמק הופיע בסדרות טלוויזיה רבות, לרבות Top Cops, Street Justice, Lonesome Dove: The Series, Townies, ואלי מקביל. מאוחר יותר מקורמק זכה להכרה עולמית כאשר גילם את דמותו של ויל טרומן בסיטקום האמריקאי "ויל וגרייס", שהוקרן לראשונה בספטמבר 1998. הופעתו זיכתה אותו בפרס אמי עבור שחקן מצטיין בסדרה קומית בשנת 2001.
מלבד הופעות בטלוויזיה, הופעת הבכורה של מקורמק בברודוויי הייתה בשנת 2001 בהפקה של "איש המוזיקה". לאחר מכן, בשנת 2005, כיכב בסרט הקולנוע "The Sisters". לאחר סיומה של הסדרה "ויל וגרייס" בשנת 2006, מקורמק כיכב בתפקיד ראשי בהפקה של המחזה Some Girl(s) שעלה בניו יורק.
הוא כיכב בטלוויזיה במיני סדרה The Andromeda Strain בשנת 2008, וחזר לטלוויזיה ב-2009, בדרמה של רשת TNT בשם Trust Me, שנמשכה עונה אחת בלבד. עוד באותה השנה הוא השתתף בסרט המדע הבדיוני Alien Trespass. כן כיכב במשך שלוש עונותיה בדרמת הפשע Perception של TNT בתפקיד הנוירולוג ד"ר דניאל פירס (2012–2015), וכן מדבב את לאקי בסדרה "כלבי מכלאה" של ערוץ The Hub. החל משנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי בסדרה הנוסעים בזמן.
ראשית חייו
מקורמק נולד בטורונטו, אונטריו שבקנדה, בנם של דוריס, עקרת בית, וקית' מקקורמק, אנליסט פיננסי של חברת נפט. הוא הבכור מבין שלושה אחים. מקורמק אומר שבזמן שהוא גדל, הוא היה ביישן ולא עסק בספורט. מקורמק למד בבית ספר תיכון ע"ש סטיבן ליקוק בסקרבורו, אונטריו. שם, הוא נרשם למגמת תיאטרון והופיע בהפקות בית הספר של Godspell ו-Pippin, והחליט לפתח קריירה במשחק. מקורמק נזכר כי לאחר הופעתו ב-Godspell, הוא חש שלם בנוגע להחלטתו להפוך לשחקן. "... אני זוכר שאחרי ההופעה הראשונה הזו ... ידעתי איפה אני יכול להשתלב. זו הייתה ההתחלה של חיי כשחקן. זה שינה אותי בכך שהמחשבה על כל אפשרות אחרת נעלמה. מרגע זה - זו לא הייתה שאלה. ידעתי בדיוק מה אני הולך לעשות. יש לי מזל, במובן זה". הוא מודה שהוא אף פעם לא הרגיש "מגניב" כשהיה בגיל ההתבגרות. "הייתי קצת אאוטסיידר, אבל בשלב מוקדם מאוד גיליתי את התיאטרון, שעזר לי לעבור בשלב מוקדם מאוד, שעזר לי לעבור (את זה)". לאחר מכן הוא עבר ללמוד במכון ע"ש סר ג'ון א. מקדונלד בסקרבורו, שם למד יחד עם דייוויד פורניש. הוא סיים את לימודי התיכון בשנת 1982.
מקורמק נרשם ללימודים בבית הספר למשחק של אוניברסיטת ריירסון שבטורונטו כדי לשפר את המשחק שלו עוד יותר. הוא עזב בשנת 1985, כמה חודשים לפני שסיים את לימודיו, לטובת תפקיד בפסטיבל שייקספיר שבסטרטפורד, אונטריו, שם המשיך לעבוד במשך חמש עונות. "זה היה כל מה שרציתי -להיות שחקן קלאסי לשארית החיים שלי, אבל בשנתיים האחרונות שהייתי שם, התחלתי להבין שזה לא בשבילי. אולי אני לא צריך לגלם את המלט לפני שאמות, אולי העולם יכול, למעשה, להמשיך מבלי שאגלם את המלט". מקורמק הופיע בהפקות של חלום ליל קיץ, הנרי החמישי, רצח בקתדרלה ושלוש אחיות. מאוחר יותר, מקורמק הופיע עם Manitoba Theatre Centre בהפקה של יותר Burn This, וכן עם Royal Alexandra Theatre שבטורונטו, בהפקה של Biloxi Blues.
עבודותיו המוקדמות
הופעת הבכורה של מקורמק בטלוויזיה הקנדית הייתה בשנת 1986, בסרט The Boys from Syracuse. מקורמק עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, והופעת הבכורה שלו בטלוויזיה האמריקאית הייתה בשנת 1991, בפרק של סדרת הפשע של רשת CBS Top Cops. בשנת 1992 הוא הופיע בסרט הקולנוע The Lost World, המבוסס על ספרו של ארתור קונאן דויל באותו השם, וכן כיכב בסרט ההמשך "Return to the Lost World" עוד באותה השנה. בשנת 1993 הוא קיבל תפקיד חוזר בתור בלש בדרמת הפשע Street Justice. באותה השנה הוא הופיע בסרט הטלוויזיה "Double, Double, Toil and Trouble", בתפקיד אביהן של זוג הילדות התאומות מרי קייט ואשלי אולסן.
הוא גילם את דמותו של קולונל פרנסיס קליי מוסבי ב-42 פרקים של סדרות טלוויזיה מסוגת המערבון "יונה בודדה: סדרת הטלוויזיה" בשנת 1994, ו-Lonesome Dove: The Outlaw Years בשנת 1995. מקורמק ציין כי זה היה "תפקיד פנטסטי". בריאיון לעיתון הגארדיאן ב-2003 מקורמק חשף כי הלך "פעמיים או שלוש" לאודישנים לתפקיד של רוס גלר בסיטקום "חברים", תפקיד אשר בסופו של דבר הלך לדייוויד שווימר. בשנת 1995 הוא הופיע בסרט הטלוויזיה The Man Who Wouldn't Die. בשנת 1997 הוא לוהק לסרט הטלוויזיה Borrowed Hearts, בו גילם איש עסקים אנוכי שלומד לאהוב, ובסרט של HBO Exception to the Rule, בו שיחק דמות של בעל בוגד.
בשנת 1997 היו לו מספר תפקידים קטנים בסדרות קומיות שונות - "Townies", "Veronica's Closet" ו"אלי מקביל". במקור, מקורמק היה אמור להופיע כשחקן ראשי קבוע בסיטקום "Jenny" של NBC, אך לאחר הפיילוט הוחלט ברשת לחתוך מהעלילה את הדמות שגילם.