cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מישאל שחם
מלחמת העצמאות
בראשית ינואר 1948 נשלח שחם על ידי מפקדת ההגנה לירושלים במטרה להניע את כוחות ההגנה בירושלים ליזום פעילות בעלת אופי התקפי, בין השאר כדי לבלום את מנוסת התושבים היהודים מן השכונות המעורבות. פעולתו הראשונה הייתה תכנון פיצוץ מלון סמירמיס בשכונת קטמון בירושלים, שזוהה על ידי שירות הידיעות של ההגנה (הש"י) כמטה של כוחות ערבים בלתי סדירים. בפיצוץ המלון, ב-5 בינואר 1948, נהרגו 26אנשים, ביניהם סגן הקונסול הספרדי שהתגורר במלון, ונפצעו עשרות. בעקבות הפיצוץ החלה מנוסה של תושבים ערבים משכונת קטמון. היות שהפעולה בוצעה ללא ידיעה וללא קבלת היתר מן ההנהגה האזרחית, ננזף שחם על ידי בן-גוריון וגולדה מאיר, שכן הפיצוץ ערער את היחסים עם שלטונות המנדט הבריטי. על שחם נאסר לבצע פעולות נוספות ללא אישורה של מאיר, ולאחר שהיא מנעה ממנו מבצעים נוספים שביקש להוציא לפועל, ביקש לשחררו מהתפקיד ולחזור לפקד על השיירות. בתפקידו זה היה בין מתכנני מבצע נחשון.
עם הכרזת המדינה והקמתו של צבא ההגנה לישראל קיבל את הפיקוד על חטיבת גולני. בתפקידו זה, בחודשים מאי-יולי 1948, פיקד על פעילות החטיבה בקרב עמק הירדן. ביולי 1948 התמנה שחם לסגן מפקד חזית המרכז. החזית הייתה הגלגול המוקדם של פיקוד המרכז, והייתה אחראית על הגנת התחום מתל אביב וראש העין עד ירושלים, ותחת פיקודה כמה חטיבות. מתוקף תפקידו היה חבר בסגל הפיקוד הבכיר של צה"ל, שהושבע על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, כחודש לאחר קום המדינה, ב-27 ביוני 1948.
לאחר המלחמה
בפברואר 1949, לאחר תום המלחמה, הקים שחם את החטיבה הירושלמית, חטיבה 16. החטיבה קיבלה את האחריות על מחוז ירושלים והפרוזדור באוגוסט 1949. שחם פיקד על החטיבה עד סתיו 1953.
בתקופה זו החלה תופעה נרחבת של הסתננות ערבים מן השטחים שבידי ירדן לשטח ישראל, אשר הייתה כרוכה לא פעם בגנבות, חבלות ואף ברצח. היעד המרכזי של פעולות אלה היו יישובים חדשים שהוקמו בפרוזדור ירושלים, המאוכלסים ברובם בעולים חדשים שלא היו מאומנים בהגנה על יישוביהם.
הקמת יחידה 101
בשנים 1951–1953, בתגובה להתגברות פעילות המסתננים, נעשו בצה"ל ניסיונות לפעולות תגמול מעבר לקווי שביתת הנשק באמצעות החטיבות הסדירות. רבות מן הפעולות הללו, דוגמת הפעולות בבית סוריכ, בידו, ואדי פוכין, צוריף ואידנא, הסתיימו בכישלון. בעקבות כישלונות אלה יזם שחם הקמה של יחידה מיוחדת, שנודעה לימים בשם יחידה 101, שתהיה מיומנת ומאומנת לשם ביצוע פעולות מיוחדות מאחרי קווי האויב. בדיונים במסגרת המטכ"ל דחה משה דיין, אז ראש אג"מ, את ההצעה, ולכן פעל שחם לקיום היוזמה במסגרת חטיבה 16. בראש היחידה העמיד את אריאל שרון, קצין מילואים שהיה סטודנט להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. ממטה החטיבה התנדבו ליחידה המיוחדת רס"ן שמוליק מטות וסרן יהודה פיאמנטה. שרון הביא את שלמה באום, איש מילואים מעמק יזרעאל, ועמם גויסו עוד מספר אנשים, שבעה בסך הכל, רובם קצינים. הפעולה הראשונה של הכח הייתה נגד הכפר נבי סמואל, והסתיימה בכישלון חרוץ.
אירוע זה חידד בעיני שחם את הצורך ביחידה מיוחדת לפעילות אלה, והוא חזר והעלה את הצעתו להקמת יחידה מיוחדת בפני הרמטכ"ל, רב-אלוף מרדכי מקלף ובפני שר הביטחון, דוד בן-גוריון. בן-גוריון הורה למטכ"ל לקיים דיון בהצעה ולקבל אותה. המטכ"ל החליט להקים את היחידה והטיל על שחם את המשימה. זו הייתה ראשיתה של יחידה 101, שהקמתה היוותה מהפכה בתפיסת הפעולה של צה"ל. היחידה הוקמה כיחידת סמך של חטיבה 16 ולאחר חצי שנה מוזגה לתוך חטיבת הצנחנים והובילה את שינוי הסטנדרטים בלוחמת החי"ר של צה"ל כולו. במקביל, הקים במסגרת חטיבה 16 יחידת צלפים ייחודית לצורך פעולות תגובה על ירי מן הצד הירדני של קו התפר בירושלים.
הפיקוד על מחוז ירושלים חרג מן ההבט הצבאי בלבד. מתוקף תפקידו, היה שחם שותף בהחלטה על הקמתו מחדש של בית החולים הדסה בעין כרם, לאחר שגלה ממושבו בהר הצופים, מתוך שיקול של הרחקתו מטווח התותחים הירדניים. שחם גם פעל לסלילת דרכים חלופיות בפרוזדור ירושלים, במקביל לכביש הראשי ירושלים-תל אביב, כלקח מן המצור של מלחמת העצמאות. במקביל, נדרש לתת מענה לפעולות שבוצעו בירושלים על מנת לבצר את מעמדה כבירתה של ישראל. פעולות אלה כללו את אבטחת משרדי הממשלה ששוכנו במבני ציבור ריקים סמוך לקו התפר, וסבלו מירי צלפים משטח ירדן. כמו כן, פעל לביצורו ואבטחתו של הר הצופים, שהיה מובלעת מפורזת בתוך השטח שבשליטת ירדן, אליו היה צריך להבריח נשק תוך עקיפת הפיקוח של האו"ם.
במסגרת תפקידו היה גם אחראי לחלק מן המבצע הממלכתי להבאת עצמותיו של בנימין זאב הרצל לקבורה בירושלים, ונמנה עם משמר הכבוד שליווה את הארון.
תפקידים נוספים בצה"ל
בשנת 1955 הועבר הממשל הצבאי על ערביי ישראל מאחריות משרד הביטחון לאחריות צה"ל, ושחם מונה למושל צבאי כללי, תפקיד בו כיהן עד 1960. במסגרת תפקידו זה קיבל את הכניעה של העיר עזה וערי רצועה אחרות לכוחות צה"ל במבצע קדש (1956), וארגן את השירותים לאוכלוסייה ברצועת עזה כל עוד זו הוחזקה בידי ישראל.
בין השנים 1962-1960 כיהן שחם כנציג צה"ל במסגרת משלחת ישראל לאו"ם.
בראייה היסטורית נחשב שחם כאבי לוחמת הסיירות המודרנית בצה"ל וכמי ששינה מן היסוד את תפיסת לוחמת החי"ר, מן התפיסה הבריטית המיושנת לתפיסה הצה"לית הדוגלת ביוזמה התקפית, תחבולנות מבצעית ושימוש בפעולות קומנדו ייעודיות במטרה להשיג הישגים משמעותיים. מהלכיו ותפיסות הפעולה הצבאיות שלו, כפי שהונחלו הלאה, היו גורם מרכזי בעיצוב תפיסתו הצבאית של צה"ל, והשפיעו על עיצוב הקצונה הבכירה של צה"ל מאז ועד היום.
תפקידים אזרחיים
עם פרישתו מהצבא, כיהן במגוון תפקידי ניהול במגזר הציבורי:
עם פרישתו לגמלאות חזר לעבודה חקלאית, ופתח בקריירה חדשה של דבוראות, בה עסק עד פטירתו.
חייו האישיים
בשנת 1937 נשא שחם לאישה את מתילדה לבית גולדמן, ילידת ירושלים (2008-1917). לזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1949 שינה מישאל את שם משפחתו משכטר לשחם, כמענה לבקשתו של בן-גוריון ממפקדי צה"ל לעברת את שמותיהם.
כוח ג'י (סדרת אנימציה)
כוח ג'י (באנגלית: Battle of the Planets) הייתה במקור סדרת אנימה יפנית בשם "צוות מדע הנינג'ה גַאצַּ'מַן" (ביפנית: Kagaku-ninja-tai Gatchaman ;科学忍者隊ガッチャマン) אשר נוצרה ב-1972 ועברה התאמה מחדש לקהל המערבי ושודרה בגרסה מחודשת זו לראשונה בטלוויזיה בין השנים 1978 ל-1985. הסדרה שודרה בישראל בערוץ הראשון בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
סדרת האנימה המקורית נקראה "Gatchaman Science Ninja Team" והכילה 105 פרקים: הסדרה מגוללת את סיפורם של חברי צוות נינג'ות המדע, חמישה נערים שמנהלים מאבק נגד ארגון הטרור העולמי גלקטור (Galactor), שמבקש להשתלט על העולם על ידי שימוש ברובוטי מכה אימתניים לצורך השתלטות על משאבי כדור הארץ כמו אורניום, מתכות, כסף, סוכר ועוד. כלי הרכב העיקרי של צוות נינג'ות המדע הוא מטוס ה"God Phoenix", שמאחד בתוכו את כל כלי הרכב המשוכללים עליהם נוהגים חברי הצוות ובעזרתו הם נלחמים במפלצות המכה שנשלחות על ידי ארגון גלקטור לביצוע מזימותיו. מפקד הארגון בפועל הוא אדם מסתורי בעל אישיות מעורפלת מבחינה מינית בשם ברג קאטסה (Berg Katse), אך מאוחר יותר מתגלה כי הארגון נשלט בפועל על ידי ישות חייזרית בשם סוסאי X. חברי הצוות אומנו על ידי ד"ר קוזאבורו נאמבו (Kozaburu Nambu), חבר בכיר בארגון הבדיוני ארגון המדע הבינלאומי (International Science Organization), שנותן להם הנחיות, משמש להם כמעין דמות אב ואדם היחידי שיודע את זהותם האמיתית.
חברי הצוות:
עלילה
כוח ג'י כולל חמישה חברי צוות - מארק, ג'ייסון, הנסיכה, קיופ וטייני. כוח ג'י מגן על כדור הארץ מספקטרה ואויבי חלל אחרים. ספינת האם של הצוות נקראת - 'הפיניקס'.
גרסאות נוספות
בשנת 1985 רכשה חברת טרנר הזכויות לסדרה. בעקבות כך נערכה הסדרה מחדש, הפעם העריכה והדיבוב היו נאמנים יותר למקור היפני. בגלגול שלישי זה של הסדרה היא נקראה "ג'י פורס: מגיני החלל" (G-Force: Guardians of Space) וכללה 85 פרקים.
ביפן נוצרו עוד שתי סדרות המשך בשם "Gatchaman Fighter" אשר כללה 52 פרקים ו-"Gatchaman II" אשר כללה 48 פרקים.
בשנת 1996 רכש חיים סבן את הזכויות לסדרה וערך אותם מחדש ללא היכר תוך שהוא מוציא החוצה את רוב הקטעים האלימים ומשאיר 65 פרקים (מתוך 100). הסדרה שודרה באוסטרליה בלבד תחת השם "Eagle Riders" (רוכבי הנשרים).
משפט האן-בנך
משפט האן-בנך הוא משפט מרכזי באנליזה פונקציונלית העוסק בהרחבה של פונקציונל \ f_0 מתת-מרחב של מרחב בנך, אל המרחב כולו. המשפט נוסח והוכח על ידי סטפן בנך והאנס האן, כל אחד לחוד ובאופן בלתי תלוי, בשנות ה-20 של המאה ה-20.
המשפט
יהי \,L מרחב בנך מעל השדה \,F (שדה הממשיים או המרוכבים), עם תת-מרחב, ופונקציה תת-ליניארית (פונקציה זו מכונה לעיתים מז'ורנטה).
אזי כל פונקציונל ליניארי החסום על ידי \ \rho (כלומר:  לכל \ x\in L_0) אפשר להרחיב לפונקציונל  שגם הוא חסום באותו אופן.
כלומר:
הוכחת המשפט
הוכחת המשפט נעזרת בלמה של צורן. מסתכלים על קבוצת כל ההרחבות של \,f_0 החסומות על ידי \,\rho לתת-מרחב כלשהו עם יחס הסדר "הרחבה של" (נסמן קבוצה זאת ב-\,E). זהו מרחב סדור וקל לראות שלכל שרשרת בו יש איבר מקסימלי. לכן, לפי הלמה של צורן, קיים איבר מקסימלי ב-\,E שמהווה הרחבה של \,f_0 המקיימת את הנדרש. נותר להראות שזו אכן הרחבה על כל \,L.
מכיוון שהצלחנו לבנות הרחבה לאיבר המקסימלי של \,E, וניתן לראות בקלות שגם היא ב-\,E, נובע שהוא לא איבר מקסימלי וזו סתירה.
לכן, האיבר המקסימלי של \,E מוגדר היטב על כל \,L ומהווה הרחבה של \,f_0 המקיימת את הנדרש.
הגברת הראשונה של מאטו גרוסו דו סול
הגברת הראשונה של מאטו גרוסו דו סול (בפורטוגזית: Primeira-dama do Mato Grosso do Sul) הוא התואר המשמש את נשותיו של מושל מאטו גרוסו דו סול, ברזיל. הראשונה שהחזיקה בתפקיד הייתה אמליה סנטנה, אשתו של המושל הראשון הארי אמורים קוסטה.
הגברת הראשונה הנוכחית של מאטו גרוסו דו סול היא Fátima Azambuja, אשתו של ריינאלדו Azambuja. ב-1 בינואר 2023, מוניקה רידל תהפוך לגברת הראשונה כאשר בעלה, אדוארדו רידל, מושבע לתפקיד מושל המדינה.
ככלל, הנשים הראשונות של מאטו גרוסו דו סול, בנוסף לשמשה כמארחת המדינה וליוו את המושל לאירועים, עוסקות באקטיביזם ותומכות במטרות ציבוריות לטובת אוכלוסיית המדינה.
טייסת 253
טייסת 253 המכונה גם "טייסת הנגב" היא טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר הישראלי. כיום מפעילה הטייסת את מטוסי ה-F-16I ("סופה") מבסיס רמון.
היסטוריה
טייסת 253 הוקמה בחודש יולי 1976 בבסיס חצור ובאוקטובר עברה לאיתם בצפון סיני כטייסת מטוסי נשר, שהועברו אליה מטייסת 113 ("טייסת הצרעה"). בין הטייסים שטסו בטייסת על מטוסי נשר היו אליעזר יערי, עמוס ידלין, אילן רמון ואליעזר שקדי, מפקדה הראשון היה עמוס בר.
בשנת 1980 נמכרו מטוסי ה"נשר" לחיל האוויר הארגנטינאי. במקומם קלטה את מטוסי ה"מיראז' 3C" של טייסת 117 ("טייסת הסילון הראשונה") שהתכוננה להצטיידות במטוסי ה-F-16A/B ("נץ").
בשנת 1981 פונה בסיס איתם במסגרת הנסיגה הישראלית מסיני וטייסת 253 עברה למשכנה החדש בבסיס רמון שבהר הנגב. שם קלטה עוד באותה השנה את מטוסי ה-F-16A/B ("נץ") שטסו בה 22 שנים והכשירו טייסי קרב צעירים רבים במקצוע הלוחם האווירי.
במרץ 2003 נסגרה הטייסת, כאשר מטוסי ה-F-16A/B ("נץ") שלה וציוד הקרקע הנלווה, הועברו לטייסת 116 הוותיקה ("טייסת מגיני הדרום") בבסיס נבטים.
ביולי 2003 נפתחה טייסת 253 מחדש בבסיס רמון כאשר הגיע אליה גרעין ההקמה של טייסת ה-F-16I ("סופה") הראשונה של החיל. מפקד הטייסת אז היה עמיקם נורקין, לימים מפקד חיל האוויר. ב-19 בפברואר 2004 נחתו בבסיס רמון שני מטוסי ה–F-16I ("סופה") הראשונים של חיל–האוויר, ונקלטו בטייסת. בכך הפכה 253 לטייסת ה"סופה" הראשונה של חיל האוויר.
בספטמבר 2007 השתתפו שניים ממטוסי הטייסת בתקיפת הכור הגרעיני בסוריה.
בין מפקדי הטייסת נמנים: עמוס בר (1976-1978), שלמה לוי (1978-1980), מנחם אליהו (1980-1981), גדעון ליבני (1981–1983), (1983–1986, נהרג בהתרסקות מטוסו), רני פלק (1986-1988),  דדי רוזנטל (1988-1990), רפי ברקוביץ', נמרוד שפר (1994-1995), אבי יעקבי, אלון אופק, עמיקם נורקין (2003–2005), ניצן בן-סירה (2005–2007), אמנון עין-דר (2007–2009), גלעד קינן (2014-2016).
סרטסה קחאמה
סר סֶרֶטְסה קחאמה (בסֶטְסוואנה: Serêtsê a Sekgoma a Kgama, באנגלית: Sir Seretse Khama, 1 ביולי 1921, סרובה - 13 ביולי 1980, גאבורון) היה פוליטיקאי ומדינאי בוטסוואני. בן למשפחה המלכותית של השבט במנגוואטו (או בנגוואטו) (היה למלך – "קחוסי" - בין השנים 1925 - 1956), מנהיג של התנועה לעצמאות של תושבי המושבה הבריטית לשעבר בצ'ואנלנד, הקים את המפלגה הדמוקרטית של בוטסוואנה בשנת 1962 והיה לראש הממשלה בשנת 1965. בשנים 1966–1980 היה נשיאה הראשון של רפובליקת בוטסואנה העצמאית. תחת הנהגתו המדינה החדשה ידעה התקדמות כלכלית וחברתית מהירה. היה עורך דין בהכשרתו.
ילדותו ושנות לימודיו
סרטסה קחאמה נולד ב-1 ביולי 1921 בסרובה במושבה (מדינת החסות) "בצ'ואנלנד" בדרום היבשת האפריקאית. הוא היה בנו של סקחומה השני (סקחומה קחאמה השני) (1869–1925), מנהיגה הנודע של השבט במנגוואטו, שחי 17 שנה בגלות, ונכדו של המלך קחאמה שלישי או "קחאמה הטוב" (1835–1923). משמעות שמו "סרטסה" הוא "דבק המלכד ביחד" והוענק לו לכבוד הפיוס בין אביו ובין סבו.
אמו, טבוגו קבייללה, נישאה לאביו הזקן בערוב חייו. בעקבות מות אביו בשנת 1925, הפך סרטסה למלך בגיל 4 – קחוסי Kgosi, תחת חסותו של עוצר – דודו, טסחקדי קחאמה. הדוד האפוטרופוס, שהיה כמו אב בשבילו, דאג אישית לחינוכו. סרטסה התייתם גם מאמו בגיל 9 בשנת 1930. מאוחר יותר נשלח סרטסה קחאמה ללימודים בפנימיות בדרום אפריקה השכנה - בטיגר קלוף על יד פרייבורג בנאטאל ופנימיית "לאבדייל" במחוז אוסטקאפ. בהמשך למד במכללת אוניברסיטת פורט הר (Fort Hare University College) בעיר אליס, גם כן במחוז אוסטקאפ, שבה סיים תואר ראשון B.A בשנת 1944. לאחר מכן נסע לאנגליה, שם למד שנה במכללת בליול באוניברסיטת אוקספורד. בימי לימודיו בבליול שיחק בקבוצת הרוגבי של המכללה. נרשם אחר כך למכללת אינר טמפל בלונדון על מנת להיות עורך דין.
פרשת נישואיו ושנות הגלות
ביוני 1947 פגש קחאמה את רות ויליאמס (1923 - 2002), בת של קצין אנגלי בדימוס ששרת בהודו, ושעבדה אז כפקידה בלוידס של לונדון. בימי מלחמת העולם השנייה היא שרתה כנהגת אמבולנס באנגליה. בספטמבר 1948, אחרי שנת חברות הם התחתנו בטקס אזרחי, מאחר שטקס דתי נמנע מהם על ידי הכנסייה. הנישואים הבינגזעיים גרמו לשערורייה כשעוררו זעמם גם של הממשלה החדשה של דרום אפריקה השכנה (ובראשה דניאל מאלאן הגזעני) וגם של זקני השבט במנגוואטו. הדוד העוצר טסחקדי קחאמה קרא לו לשוב למולדת ולבטל את הנישואים. בחזרתו לבצ'ואנלנד, ניהל המלך הצעיר שורה של מפגשים ציבוריים – (בשמם המסורתי "קחוטלה" kgotla) וזכה בהכרה מחודשת בתארו המלכותי. רות ויליאמס קחאמה שבאה יחד איתו זכתה גם היא לפופולריות. הדוד טסקחדי הודה בתבוסתו ועזב את הארץ, בעוד סרטסה קחאמה נסע להשלים את לימודי המשפטים בלונדון. בבצ'ואנלנד המנהיגות המסורתית עברה לידי הלוחם המנוסה ראסבולאי קחאמאנה, בן דוד של טסקחדי קחאמה.
תחת לחצים של דרום אפריקה, ממשלת הלייבור הבריטית, שחששה מסנקציות כלכליות ואפילו מאפשרות של פלישה דרום אפריקאית לבצ'ואנלנד, פתחה בחקירה לגבי יכולותיו של סרטסה קחאמה כמנהיג. אף על פי שדו"ח החקירה היה חיובי, הממשלה הבריטית החליטה ש"הנישואים האומללים" פוסלים את כשירותו להנהגה. עקב כך, בשנת 1951 סרטסה קחאמה ואשתו הוגלו מבצ'ואנלנד לכל החיים ורסני השלטון חזרו לידי הדוד העוצר, טסקחדי קחאמה. כעבור שנה גם ראש הממשלה השמרני של בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל הכריז כי ההגליה של קחאמה תישאר לכל החיים.
בבצ'ואנלנד התחילו לקום הרבה מחאות נגד החלטת הממשלה הבריטית. גם בבריטניה נשמעו קולות שקראו להתפטרותו של הלורד סולסברי שעמד בראש המאמצים להדחתו של קחאמה ולהגלייתו הממושכת. משלחת של שישה מבני במנגוואטו ביקרה בלונדון כדי לשטוח את תלונותיה נגד צעדים אלה. בפועל, למרות צו הנציבות העליונה הבריטית העם לא הכיר בהדחת המלך.
החזרה לזירה הפוליטית בארצו
בשנת 1956 התקשתה בריטניה להיצמד לגישה הגזענית של המשטר בפרטוריה ואיפשרה הסכם פשרה: סרטסה קחאמה, אשתו וילדיהם הורשו לשוב לבצ'ואנלנד כאזרחים פרטיים, ובתמורה הוא ויתר על כס המלכות לטובת דודו. בשנים הבאות ניסה סרטסה קחאמה את מזלו לא כל כך בהצלחה בניהול חוות בקר והתחיל לקחת חלק בפוליטיקה המקומית. כעבור שנה נבחר למועצת השבט, ובשנת 1961 קיבל תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
אחרי שבשנת 1958 נפטר מלך השבט במנגוואטו, טסקחדי קחאמה, ובשנת 1963 רסבולאי קחאמאנה פרש מהחיים הפוליטיים, הועלתה שוב לסדר היום הציבורי עניין בחירת מלך השבט במנגוואטו. לבסוף נבחר בנו הבכור של טסטקחדי, ליפיטסווה קחאמה. אחרי אירועים אלה ואחרי שבשנת 1960 לקה בסוכרת, נראה כי הקריירה שלו דועכת. גם בשנים הבאות סבל מדי פעם מבעיות בריאות רציניות כמו הפרעות בכבד וטופל בשנים 1965 ו-1968 בבתי חולים ביוהנסבורג. גם יותר מאוחר, בשנים 1976–1977 קיבל טיפולים אינטנסיביים ואף הושתל לו קוצב לב. אבל כל פעם שחזר לאיתנו הפתיע במרצו וכושר מנהיגותו. החל משנת 1961 כבר חזר סרטסה קחאמה לזירה הפוליטית הארצית כחבר בפרלמנט החדש ועל ידי ההקמה בינואר 1962 של המפלגה הדמוקרטית של בצ'ואנלנד, בעלת מגמה לאומית. שנותיו כגולה רדוף הוסיפו ליוקרתו בעיני תומכי המאבק לעצמאות ובבחירות בשנת 1965 מפלגתו גברה בקלות על יריבותיה – הסוציאליסטית והפאן-אפריקאית.
בהגיעו לתפקיד ראש הממשלה, מתוך עיר הבירה החדש גבורון (שהחליפה את מפיקינג המצויה בשטח דרום אפריקה) הנהיג סרטסה קחאמה את ארצו בדרך אל העצמאות. אחרי חקיקת חוקה חדשה בשנת 1965 בוצטסוואנה זכתה בעצמאות ב-30 בספטמבר 1966. באותה שנה המלכה אליזבת השנייה העניקה לו תואר של אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (KBE).
נשיא ראשון של בוטסוואנה
בעת הצהרת העצמאות הייתה בוטסוואנה אחת מהארצות העניות בעולם, יותר ענייה מבחינת רמת החיים ממרבית המדינות ביבשת השחורה. היא הייתה מוכת בצורת ועם אוכלוסייה בת 550,000 תושבים, אנאלפביתים ברובם. נראה היה כי תמשיך להיות תלויה בחסדיהן של בריטניה ושל שכנותיה שנמצאו אז בשליטת המיעוטים הלבנים - דרום אפריקה ורודזיה הדרומית. הנשיא ועוזריו היתוו תוכנית כלכלית שהייתה אמורה לבנות כלכלה ממוקדת, יצוא, ומושתתת על משאבים טבעיים בתחום גידול הבקר ומכרות הנחושת והיהלומים. גילוי מכרות יהלומים באזור אוראפה תרם לא מעט להשגת היעדים. הזיכיון ניתן לקונצרן דה בירס שאנשיו גילו אותם, כש-75% מהרווחים נלקחו על ידי המדינה. בין השנים 1966 – 1980 כלכלת בוטסוואנה צמחה במהירות רבה מאוד (קצב של 12% - 13% בשנות ה-70 עם ממוצע שנתי של 9% במשך שלושה עשורים). חלק רב מההכנסות הושקעו בתשתית, בבריאות ובחינוך, דבר שסייע להמשך ההתפתחות הכלכלית. סרטסה קחאמה נהג בתקיפות במלחמתו בנגע השחיתות שפגע קשות בארצות אפריקאיות רבות. להבדיל מהרבה מעמיתיו בראש מדינות אפריקה, עודד מלכתחילה את כלכלת השוק כדי להבטיח פיתוח. הבטיח מיסוי נמוך ויציב לחברות ששלטו על המכרות, סחר חופשי ועלייה בחופש הפרט. שמר על שיעורי מס הכנסה נמוכים על מנת להפחית העלמות מס ושחיתות. הצליח לטפח משטר בעל סממנים דמוקרטים ליברלים ונעדר גזענות באמצע אזור רדוף מלחמות אזרחים, מלחמות בין-גזעיות ובין-אתניות ושחיתות.
בתחום מדיניות החוץ קחאמה יצר קשרי ידידות עם זמביה בהנהגתו של קנת קאונדה ואיפשר לארגוני הגרילה מרודזיה השכנה להשתמש בשטח ארצו למתקפות נגד שלטון המיעוט הלבן שם. לא יכול להימנע מיחסים כלכליים ודיפלומטיים עם דרום אפריקה ורודזיה אך לא היה מוכן להחליף שגרירים עם המשטר מפרטוריה וגינה בפומבי בחריפות את מדיניות האפרטהייד. בשנת 1968 נפגש פעם אחת עם ראש ממשלת דרום אפריקה, ג'ון פוסטר. זמן קצר לפני מותו, הספיק קחאמה לשחק תפקיד ראשי במשא ומתן ששם קץ למלחמה ברודזיה והביא להקמת זימבאבווה העצמאית. כמו כן, באפריל 1980 היה לו הסיפוק להיות נוכח בוועידה לתיאום הפיתוח באפריקה הדרומית שהייתה הגשמת אחת משאיפותיו הקרובות ביותר ללבו.
בעת נשיאותו קשר סרטסה קחאמה יחסים טובים עם ישראל וביקר בה. בסוף שנת 1973 כאשר כמעט כל מדינות אפריקה נכנעו ללחצים של מדינות ערב וניתקו יחסיהם עם ישראל, בוטסוואנה הייתה בין האחרונות לעשות זאת יחד עם חוף השנהב.
אחרי מותו
קחאמה נבחר שוב ושוב לנשיא עד מותו מסרטן הלבלב ב-13 ביולי 1980 בגאבורון הבירה. נודע לו על מחלתו האנושה במהלך השנה 1980. את משרתו ירש סגן הנשיא ושותפו העיקרי לרעיונותיו, קווט מסירה. ארבעה עשר אלף אזרחים באו לתת את הכבוד האחרון לפני ארון המתים שלו שהוצג בגאבורון. הוא נקבר באחוזת הקבר של משפחת קחאמה על גבעה בסרובה, מקום הולדתו במרכז הארץ. אלמנתו, רות, הייתה בשנים הבאות יושבת ראש הצלב האדום ונפטרה בשנת 2002. גם היא נקברה באחוזת הקבר המשפחתית על הגבעה בסרובה.
28 שנים אחרי פטירתו, בנו, הגנרל לטננט סרטסה איאן קחאמה, נבחר בשנת 2009 לנשיא הרביעי של הרפובליקה. בן אחר, צעיר יותר, טסקחדי קחאמה (שנקרא כשמו של הדוד העוצר הידוע) נבחר כחבר בפרלמנט מטעם מחוז סרוואה צפון – מערב.
לקריאה נוספת
(דיקסון מונגאזי - לא ניכשל: ערכים במנהיגותו הלאומית של סרטסה קחאמה, נלסון מנדלה וג'וליוס נייררה - הוצאת הספרים "אפריקה וורלד פרס" ,2004 (מייקל דטפילד -נישואי אי נוחות - רדיפתם של רות וסרטסה קחאמה בהוצאת הספרים הארפר קולינס 1990. (סוזן ויליאמס - מחסום הצבע - הוצאת הספרים אלן ליין, 2006) (אלן סיגר - צלו של הסלע הגדול - 2005 (ניל פארסונס, וילי הנדרסון ותומאס טלו - סטסה קחאמה, 1995)
אליהו ברוך פינקל
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרב משה פינקל, בנו של ראש ישיבת מיר הרב אליעזר יהודה פינקל ונכדו של הרב נתן צבי פינקל ("הסבא מסלבודקה"), ולנחמה איידל, בתו של הרב מרדכי דוד לוין, מחבר סדרת הספרים "דרכי דוד", אשר שימש כראש ישיבת עץ חיים בירושלים.
אליהו ברוך נקרא על שם סבו הרב אליהו ברוך קמאי. בצעירותו גדל אצל סביו. למד בתלמוד תורה "יבנה" בירושלים, ובהיותו בן עשר עבר ללמוד בישיבת תפארת צבי שנקראה על שם אב סבו, ה"סבא" מסלבודקה. כשסיים את לימודיו שם, כחצי שנה לאחר הגיעו לגיל מצוות, עבר על פי המלצת סבו ללמוד בישיבת מיר. סבו, ראש ישיבת מיר, "שידך" לו כחברותא את הרב חיים קמיל, והוא ראה בו את אחד מרבותיו. במהלך לימודיו בישיבת מיר התקרב לדודו ראש הישיבה, רבי חיים שמואלביץ, ובמיוחד לחתנו הרב נחום פרצוביץ, איתו למד שיעור בקביעות ובו ראה כל ימיו את רבו המובהק.
ראשי הישיבה הועידוהו למסירת שיעורים בישיבה. מסופר שרבו הרב חיים שמואלביץ אמר לו בצעירותו שעליו חלה חובה מיוחדת להעמיק בחומר הנלמד, משום שאצלו זה לצורך הרבים, שיזדקקו לו כמוסר שיעורים. הרב נחום פרצוביץ למד עמו בחברותא את כל חלקי הש"ס, כולל מסכתות שלא נלמדו במסגרת הישיבה.
בקיץ ה'תשכ"ז עבר ללמוד בישיבת פוניבז'. גם שם קבע שיעור קבוע עם אחד הר"מים, הרב מרדכי שלמה ברמן. כאשר חותנו של הרב ברמן, הרב יעקב ישראל קניבסקי, היה מגיע לבית הרב ברמן, היה משוחח עם אליהו ברוך בסוגיות הנלמדות באותה עת והביע את התפעלותו ממנו. ראש ישיבת פוניבז', הרב שמואל רוזובסקי, היה מכנהו 'אליהו ברוך בתראי' - על משקל אליהו ברוך קמאי. כמו כן היה מקורב לראש הישיבה הרב ברוך דב פוברסקי.
לאחר מכן חזר ללמוד בישיבת מיר, עד לנישואיו בשנת ה'תשל"ג, לבתו של הרב שלמה גלמן מארצות הברית (חתנו של האדמו"ר מסטרטין רבי משולם פייביש לנגנר).
בעת מחלתו של רבו הרב פרצוביץ החל הרב אליהו ברוך פינקל ממלא את מקומו במסירת שיעורים לתלמידים שרצו להמשיך ללמוד בדרך הלימוד של רבי נחום. לאחר פטירת רבו התמנה לאחד מראשי הישיבה בישיבת מיר והמשיך במסירת שיעורים.
נפטר ב-31 במרץ 2008. ההלוויה יצאה מישיבת מיר, והוא נקבר בהר המנוחות.
ספריו
רבי אליהו ברוך הותיר אחריו כתבי יד רבים וכן אלפי שיעורים מוקלטים. עד כה יצאו:
מסע ההצלה במזחלות הכלבים באלסקה
מסע ההצלה במזחלות הכלבים באלסקה היה מבצע העברה של תרופה לדיפתריה באמצעות מסע שליחים של מזחלות כלבים לאורכה של של עשרים נהגי מזחלות וכ-150 כלבי מזחלות לאורך 674 מילים (1,085 ק"מ) במשך 5 ימים וחצי ב-1925, ובכך הצילו את העיירה הקטנה נום ואת הקהילות סביבה מלפתח מגפת דיפתריה.
הן נהגי המזחלות והן הכלבים שהשתתפו במבצע הונצחו כגיבורים במדיום החדש אז, הרדיו, וזכו לכותרות בעיתונים בכל רחבי ארצות הברית. בלטו, הכלב המוביל במזחלת שעשתה את קטע המסע האחרון לפני נום, נודע ככלב המפורסם ביותר בעולם באותה תקופה לאחר רין טין טין, והפסל שלו הוא יעד תיירותי פופולרי הן בסנטרל פארק שבניו יורק והן במרכז העיר אנקורג' שבאלסקה, אך היה זה צוותו של הכלב טוגו שגמע את רובם של הקטעים המסוכנים ביותר של הנתיב ועבר את המרחק הגדול ביותר מכל הצוותים, 260 מילים (420 ק"מ), בעוד שצוותו של בלטו עבר מרחק של 55 מילים (89 ק"מ). פרסום המסע סייע לדרבן את המערכה למען ההתחסנות בארצות הברית שצמצמה באופן דרמטי את האיום של המחלה.
רקע גאוגרפי
נום שבאלסקה שוכנת כשתי מעלות מדרום לחוג הארקטי. בעוד שגודל אוכלוסייתה ירד משיא של 20,000 תושבים במהלך הבהלה לזהב בתחילת המאה ה-20, היא עדיין הייתה ב-1925 העיירה הגדולה ביותר בצפון אלסקה עם אוכלוסייה של 455 ילידים ו-975 מתיישבים ממוצא אירופאי.
פרוץ המגפה
בחורף 1924–1925, היה קרטיס וולש הרופא היחידי בנום. הוא וארבע אחיות עבדו בבית החולים מיינרד קולומבוס הקטן ושירתו את תושבי העיירה וסביבותיה. לאחר שמצא שפג תוקפו של כל מלאי התרופה נגד דיפתריה של בית החולים, הורה וולש לחדשו. על אף זאת, משלוח התרופה לא הגיע לפני סגירתו של הנמל עקב חסימתו בקרח. עד האביב הבא לא הייתה אפשרות לקבל משלוח נוסף.
בדצמבר 1924, ימים ספורים לאחר שהספינה האחרונה הפליגה מהנמל, טיפל וולש בכמה ילדים שאצלם הוא אבחן לראשונה דלקת גרון או דלקת שקדים. בתחילה הוא שלל אפשרות של דיפתריה. בשל אופייה המדבק של המחלה, ציפה וולש למצוא יותר תסמינים בקרב בני המשפחה של הילדים או אצל תושבים נוספים בעיירה, ולא כמה מקרים בודדים. בשבועות הקרובים, לאחר שמספר המקרים גדל וילד בן ארבע נפטר - שלא הייתה ביכולתו של וולש לבצע בו נתיחה שלאחר המוות - הוא החל להיות מודאג יותר ויותר בנוגע לאפשרות של דיפתריה.
באמצע חודש ינואר, איבחן וולש באופן רשמי את המקרה הראשון של דיפתריה אצל ילד בן שלוש שנפטר שבועיים בלבד לאחר שחלה לראשונה. ביום המחרת, כאשר התגלו אצל ילדה בת שבע אותם תסמינים של דיפתריה, ניסה וולש להזריק לה מהתרופות שפג תוקפן כדי לבדוק אם עדיין תהיה להן השפעה, אך הילדה נפטרה כמה שעות לאחר מכן. מתוך הבנה שהמגפה ממשמשת ובאה, פנה וולש לראש עיריית נום, ג'ורג' מיינרד כבר באותו ערב כדי לכנס ישיבת חירום של מועצת העיר. המועצה הכריזה מיד על הטלת הסגר. ביום המחרת, 22 בינואר, שלח וולש מסרים באלחוט לכל הערים המרכזיות באלסקה כדי להזהיר אותם מפני הסכנה לבריאות הציבור. הוא גם ביקש סיוע משירות בריאות הציבור בוושינגטון די. סי.:
על אף ההסגר, אובחנו עד לסוף ינואר 20 מקרים מאומתים של דיפתריה ולפחות 50 נוספים בסיכון. ללא התרופה, היה צפוי שבקרב האוכלוסייה באזור הסובב את העיר של כ-10,000 תושבים, שיעור התמותה עלול יהיה להגיע לכמעט 100 אחוזים. מגפת השפעת הספרדית הכתה באזור ב-1918 וגרמה לשיעור תמותה של כ-50 אחוזים בקרב אוכלוסיית הילדים של נום ושל 8 אחוזים בקרב כלל אוכלוסיית הילדים של אלסקה. יותר מ-1,000 איש נפטרו בצפון-מערב אלסקה, וכ-2,000 בכל רחבי הטריטוריה. רובם של הנפטרים היו מקרב אוכלוסיית הילידים של אלסקה שלהם לא הייתה חיסוניות לשתי המחלות.
פתרון הבעיה
בישיבה של מועצת הבריאות שהתקיימה ב-24 בינואר, הציע מארק סאמרס, המפקח הראשי של שדות הזהב המאוחדים של האמון (Hammon Consolidated Gold Fields) על עריכת מסע של מזחלות כלבים תוך שימוש בכמה צוותים. מסע אחד יצא מהעיר נננה שהייתה הנקודה הקרובה ביותר לנום שאליו הגיעה מסילת הרכבת של אלסקה, והמסע השני יצא מנום עצמה כדי שהשניים יפגשו בערך באמצע הדרך בעיירה נולטו. באופן רגיל ארך המסע מנולטו לנום 30 יום. וולש העריך שהתרופה תחזיק שישה ימים בלבד בתנאים הקשים של המסע. אחד מעובדיו של סאמרס, נהג המזחלות הנורווגי לאונרד ספלה, נבחר לנהל את המסע הלוך ושוב באורך 630 מילים (1,014 ק"מ) מנום לנולטו ובחזרה. כבר קודם לכן הוא ערך את המסע הזה בזמן שיא של ארבעה ימים, ניצח במרוץ אלסקה (All Alaska Sweepstakes) שלוש פעמים, ונודע בשל יכולתו האתלטית ויחסי הקרבה שלו עם כלבי ההאסקי הסיבירים שלו. הכלב המוביל שלו, בן ה-12, נודע גם הוא בכושר מנהיגותו, באינטליגנציה שלו וביכולותיו לחוש בסכנה.
מיינרד הציע להטיס את התרופה באמצעות מטוס. ב-1925 הייתה התעופה עוד בראשית דרכה, ומזג האוויר החורפי הקשה של אלסקה הפך את המטוסים לאמצעי שלא ניתן היה להסתמך עליו. כמה טיסות ניסוי התקיימו בשנה הקודמת בין פיירבנקס לבין מק'גראת' כדי לבדוק כמה ניתן להסתמך על מטוס בתנאי החורף הקשים. טיסת הניסוי הארוכה ביותר הייתה באורך של 260 מילים (420 ק"מ), פחות מהמרחק הנדרש להגיע מנננה לנום. יותר מכך, המטוסים היחידים שפעלו באלסקה ב-1925 היו שלושה מטוסים דו-כנפיים מיושנים, שבמהלך החורף פורקו. בנוסף, תא הטייס הפתוח שלהם והמנועים שלהם שקוררו במים הפכו אותם לבלתי מתאימים למסע. אף על פי שהאפשרות של טיסה הייתה אמורה להיות מהירה יותר, ההצעה לשלוח את התרופות בטיסה נדחתה על ידי מועצת הבריאות. תחת זאת הם החליטו פה אחד על ביצוע המסע במזחלות כלבים. ההחלטה הובאה לידיעתו של ספלה עוד באותו ערב והוא החל מיד בהכנות למסע.
שירות בריאות הציבור של ארצות הברית איתר מלאי של 1.1 מיליון יחידות תרופה בבתי חולים בחוף המערבי שניתן היה להעביר אותם לסיאטל ומשם לשלוח אותם לאלסקה. הספינה הבאה שתצא צפונה לא הייתה אמורה להגיע לסיאטל עד 31 בינואר, ומשם המסע לסיוארד היה אמור להמשך שישה עד שבעה ימים. בכל אופן, ב-26 בינואר אותרו 300,000 יחידות תרופה שנשכחו בבית החולים באנקורג'. המשלוח נארז בבקבוקוני זכוכית, שנעטפו בשמיכות מרופדות, שהוכנסו לגליל מתכת שמשקלו הכולל היה 9 ק"ג. בהוראתו של מושל הטריטוריה, סקוט בון, התרופות נשלחו מידית לנננה והגיעו לשם ביום המחרת. אף על פי שמשלוח זה לא היה מספיק כדי לחסל את המגפה, 300,000 היחידות הללו יכלו להאט את התפשטותה עד להגעתו של משלוח גדול יותר.
רמת הקור בפנים אלסקה הייתה אז בשיא של עשרים שנה בשל מערכת של לחץ אוויר גבוה שהגיעה מהאזור הארקטי. בפיירבנקס הטמפרטורות הגיעו ל-46 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. מהירות הרוחות הגיעה ל-40 קמ"ש, וכל אלו גרמו לשלג לכסות את דרום-מערב אלסקה ("ידית המחבת") בשכבה בעובי של עד שלושה מטרים. המסע בים היה מסוכן ובכל רחבי פנים הארץ הושבתו כל אמצעי התחבורה. יותר מכך, שעות האור המוגבלות צמצמו את משך הזמן האפשרי לטיסה.
המסע
אורכו הכולל של נתיב הדואר בין נננה לבין נום היה 674 מילים (1,085 ק"מ). הוא חצה את פנים אלסקה השומם, עבר לאורכו של נהר טננה לאורך 137 מילים (220 ק"מ) עד לכפר טננה הניצב על מפגש הנהר טננה עם נהר יוקון, ולאחר מכן המשיך לאורך היוקון 230 מילים (370 ק"מ) עד לקלטג. משם עבר הנתיב 90 מילים (137 ק"מ) מערבה דרך מעבר קלטג עד ליישוב יונלקליט שעל חוף מצר נורטון. משם המשיך הנתיב 208 מילים (335 ק"מ) צפון-מערבה סביב לחוף הדרומי של חצי האי סיוארד ללא ההגנה מפני סערות וסופות שלגים, כולל 42 מילים (68 ק"מ) שמשתרעים על משטחי הקרח של ים ברינג.
וולצר יצר קשר עם טום פרסון, נציג של החברה המסחרית הצפונית, שהחזיקה בחוזה העברת הדואר בין פיירבנקס לבין יונלקליט. באמצעות שיחות טלפון ומברקים קיבלו נהגי המזחלות הוראות להתייצב בתחנות הדרך שלהם. נושאי הדואר זכו להערצה בטריטוריה, והם היו נהגי המזחלות הטובים ביותר באלסקה. רובם של נהגי המזחלות בפנים אלסקה היו אתבסקים, צאצאים ישירים של נהגי המזחלות המקוריים.
נהג המזחלת הראשון במסע היה "ביל הפרא" שאנון, שקיבל לידיו את מארז התרופות בתחנת הרכבת של נננה ב-27 בינואר בשעה 9 בערב. על אף הטמפרטורות שהגיעו ל-46 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, עזב שאנון מיד את התחנה עם תשעה מכלביו בהובלתו של הכלב בלאקי. הטמפרטורות המשיכו לרדת, והצוות נאלץ להיכנס למי הנהר הקרים בשל הריסתו של הנתיב על ידי סוסים.
אף על פי שהוא התנהל בריצה קלה לצד המזחלת כדי להתחמם, פיתח שאנון היפותרמיה. הוא הגיע למינטו בשעה 3 לפנות בוקר של 28 בינואר, כשחלקים מפניו היו שחורים מכוויית קור. הטמפרטורות הגיעו אז ל-52 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. לאחר שהוא חימם את מארז התרופות באמצעות אש ונח במשך ארבע שעות, השאיר שאנון במקום שלושה כלבים והמשיך עם האחרים. שלושה מהכלבים שנשארו במקום מתו זמן קצר לאחר ששאנון שב אליהם. ממינטו המשיך שאנון בדרכו לטולובנה.
נהג המזחלת הבא היה דן גרין, שהמשיך מטולובנה למנלי הוט ספרינגס. הטמפרטורות התחממו ל-30 מעלות פרנהייט מתחת לאפס (34 מעלות צלזיוס מתחת לאפס), אך מהירות הרוח הייתה 32 קמ"ש. ממנלי הוט ספרינגס המשיך עד ללייק פיש נהג המזחלות ג'וני פולגר. את חלקו במסע הוא עשה בלילה בזמן סביר. פולגר, שהיה יליד אתבסקי, מסר את התרופות לסאם ג'וזף בפיש לייק קאבין. ג'וזף, בן שבט הטננה, בן 35, עם צוות של 7 כלבי אלסקן מלמוט, תיעד טמפרטורה של 38 מעלות צלזיוס מתחת לאפס ועשה את הדרך מלייק פיש לטננה בשעתיים ו-45 דקות, שם הוא חבר למשפחתו ולטיטוס ניקולאי בבוקרו של 29 בינואר. טיטוס ניקולאי, יליד אתבסקי, יצא מטננה בדרכו לקלנדס, מרחק של 34 מילים (55 ק"מ), שם פגש את דייב קורנינג. קורנינג המשיך עם מזחלתו מקלנדס לבקתת תשעת המילים, מרחק של 24 מילים (39 ק"מ), שם הוא חבר לאדגר קלנד, נהג מזחלות של שירות הדואר של ארצות הברית, שפגש בקוקרינס, מרחק של 30 מילים (48 ק"מ), בהארי פיטקה, תושב המקום. פיטקה עשה את הדרך מקוקרינס לרובי, מרחק של 30 מילים (48 ק"מ) נוספים, עם צוות של שבעה כלבים בנתיב שמצבו היה טוב. את מסעו הוא עשה לאחר רדת החשיכה וחבר לביל מק'קרי ברובי. מק'קרי המשיך במסע עד לויסקי קריק, מרחק של 28 מילים (45 ק"מ), לשם הוא הגיע בערך בשעה 10 בלילה עם צוות הכלבים שלו שמנהיגו היה הכלב פרינס. הטמפרטורות הגיעו ל-40 מעלות פרנהייט מתחת לאפס (40 מעלות צלזיוס מתחת לאפס). בויסקי קריק פגש מק'קרי באדגר נולנר בן ה-21, שהמשיך בדרך למקום מגוריו גלנה, מרחק של 24 מילים (39 ק"מ) עם שבעת כלביו כשהכלב המוביל היה דיקסי בן ה-8.
לפנות בוקר ב-30 בינואר חבר אדגר נולנלר לאחיו ג'ורג', שהמשיך בדרך להר בישופ. ככל הנראה הוא המשיך עם צוות הכלבים של אחיו ועשה מרחק של 18 מילים (29 ק"מ). מהר בישופ המשיך במסע צ'ארלי אוונס עד לנולאטו, מרחק של 30 מילים (48 ק"מ). אוונס, אתבסקי למחצה בן 21, עזב את הר בישופ בשעה 5 בבוקר. הטמפרטורות הגיעו ל-64 מעלות פרנהייט מתחת לאפס (53 מעלות צלזיוס מתחת לאפס), והוא הגיע לנולאטו בשעה 10 בבוקר לאחר שעשה את הדרך עם תשעת כלביו. מנולאטו המשיך במסע נושא הדואר טומי "פסטי" פסטון, בן שבט הקויוקוק, בנתיב ישר יחסית, והוא עשה את קטע הדרך של 36 מילים (58 ק"מ) עד לקלטג בשלוש שעות וחצי, קטע הדרך המהיר ביותר בכל מסע התרופות לנום.
מקלטג המשיך במסע ג'ק "ג'קסקרו" ניקולאי, אתבסקי קטן קומה שנודע בכוחו הבלתי רגיל. במהלך מסעו, שהתנהל בחלקו בלילה, הוא רץ לצד המזחלת כדי להקל על משקלה עד שעבר את רכס קטלג. משם הוא המשיך במורד הדרך לנורטון סאונד. הוא הגיע למקום הקרוי מקלט האישה הזקנה בשעה 9:10 בערב לאחר שעשה קטע דרך קשה של 40 מילים (64 ק"מ). ממקלט האישה הזקנה המשיך בדרך ויקטור אנגיק, יליד אסקימוסי עם 11 כלביו. לאחר שעשה דרך של 34 מילים (55 ק"מ), הוא הגיע לאונלקליט בשעה 3:30 לפנות בוקר ב-31 בינואר. כעת היו התרופות במרחק של 207 מילים (331 ק"מ) מנום.
את המשך הדרך עשה מיילס גונאנגנן שעבר דרך של 40 מילים (64 ק"מ) עם שמונת כלביו עד לשקטוליק. משם היה אמור להמשיך במסע הנרי איבנוף. כחצי מייל לאחר שיצא משקטוליק, נאלץ איבנוף לעצור כדי לטפל בקטטה שפרצה בקרב קבוצת הכלבים שלו. תוך כדי כך הוא הבחין בלאונרד ספלה שהגיע עם צוות כלבי ההאסקי סיבירי שלו מהכיוון השני והעביר לו את מטען התרופות.
ספלה יצא מוקדם יותר מנום עם צוות של 20 כלבים, שבראשם הכלבים טוגו ופריץ. את חלק מהכלבים הוא השאיר בזוגות בכמה תחנות דרכים כדי שישמשו כתגבורת לצוותים שעשו את דרכם לנום. כוונתו של ספלה הייתה להגיע עד לנולטו ושם לקבל את מטעם התרופות, אך הוא לא לקח בחשבון שנהגי המזחלות עשו את דרכם במהירות מהירה מהמתוכנן. לאחר שיצא מאייזק פוינט שבצדו הצפוני של מפרץ נורטון באותו בוקר, הוא עבר 43 מילים (69 ק"מ) עד שחבר לאיבנוף. הוא הפנה את כלביו לאחור והמשיך בחשיכה כשהטמפרטורות הגיעו ל-30 מעלות פרנהייט מתחת לאפס (34 מעלות צלזיוס מתחת לאפס). ספלה הסתכן ועבר על שכבת הקרח שמעל הים בין קייפ דנביג לבין פוינט דקסטר בסופה מסמאת עיניים. חוש הריח של הכלב טוגו אפשר להם להישאר בנתיב ולהגיע לנקודת העצירה שלהם בחוף הצפוני של מפרץ נורטון. ספלה האכיל את הכלבים וחימם את מטען התרופות, מתוך תקווה שהסופה תיחלש. בשעה מוקדמת בבוקרו של 1 בפברואר, כשהרוחות לא שככו, הוא הגיע לתחנת הדרכים דקסטר שבקולובין כשכלביו מותשים לחלוטין. בסך הכול עבר ספלה מרחק של 91 מילים (145 ק"מ), זאת בנוסף ל-170 המילים (272 ק"מ) מנום לשקטוליק, שם הוא פנה לאחור לאחר שקיבל מאיבנוף את מטען התרופות. בכך מסתכם כל המסע של ספלה ב-261 מילים (417 ק"מ), המרחק הארוך ביותר שעשה כל אחד מנהגי המזחלות בכל המסע.
בגולובין מסר ספלה את מטען התרופות לצ'ארלי אולסון שהמשיך עד לבלאף, מרחק של 25 מילים (40 ק"מ), עם שבעת כלביו כשהכלב המוביל היה ג'ק. עוד קודם לכן יצא אולסון מגאנר קאסן בדרכו לגולובין כדי להמתין לספלה. הוא יצא מגולובין בשעה 15:15 ב-1 בפברואר כשהטמפרטורות עמדו על 30 מעלות פרנהייט מתחת לאפס (34 מעלות צלזיוס מתחת לאפס) והרוחות נשבו במהירות של 64 קמ"ש. הרוח החזקה אילצה אותו לסטות מדרכו, ובשל כך הוא עצר ועטף את כל אחד מהכלבים בשמיכה. שניים מהכלבים סבלו מקור עז במפשעותיהם. אולסון הגיע לתחנת הדרכים בשעה 19:30 והפתיע את גונאר קאסן, שסבר שאולסון יעצור כדי להמתין לשוך הסופה.
קאסן נשלח עם צוות של 13 כלבי גיבוי של ספלה מנום לבלאף כדי להמתין למשלוח התרופות. בראש צוות הכלבים היו הכלבים בלטו ופוקס. הודעה נשלחה לכפר סולומון עם הוראה לקאסן להמתין שם במהלך הסופה. בשל חומרת הסופה, החמיץ קאסן את הדרך לכפר ובלטו הוביל אותם בנתיב הראשי דרומה. כאשר הם חצו את מישור בוננזה, התהפכה המזחלת בגלל הרוח ומטען התרופות נפל ממנה. לאחר שחיפש בחשכה כשהוא זוחל על ברכיו וידיו, איתר קאסן את המטען והמשיך בדרכו. זמן קצר לאחר השעה 2:00 לפנות בוקר הוא הגיע לנקודת העצירה סייפטי. נהג המזחלת אד רוהן, שהיה אמור לעשות את קטע הדרך האחרון לנום, ישן בסייפטי והמתין שם לקאסן. קאסן החליט לא להעיר את רוהן מתוך ידיעה שהזמן הנדרש להכין את הכלבים ואת המזחלת יעכב את המסע, והמשיך ב-21 המילים (33 ק"מ) האחרונים במסע. בשעה 5:30 של 1 בפברואר הוא הגיע לנום.
אף אחד מבקבוקוני התרופות לא נשבר ובצוהרי היום הם כבר היו מוכנים להזרקה. בסך הכל עברו כל נהגי המזחלות מסע של 674 מילים (1,085 ק"מ) ב-127 שעות וחצי, במהירות שנחשבה לשיא עולמי, במסע שנעשה כולו בטמפרטורות של מתחת לאפס בתנאי מזג אוויר קשים ורוחות עזות. כמה מהכלבים איבדו את חייהם במהלך המסע.
המסע המקביל
מרגרט קארן מבית הדרכים סולומון נדבקה במחלה, מה שהעלה את החששות שהמחלה עלולה הייתה להתפשט משם לקהילות אחרות. מטען התרופות של ה-1.1 מיליון יחידות יצא מסיאטל ב-31 בינואר ורק ב-8 בפברואר הוא היה מוכן להעברה באמצעות מזחלות כלבים. וולש ביקש שמחצית ממטען זה תישלח באמצעות מטוס מפיירבנקס. בבוקר המחרת נערכה טיסת ניסוי. יחד עם יועץ הבריאות שלו הגיע המושל בון למסקנה שמספר מקרי הדיפתריה בנום ירד, והשהה את החלטתו, אך ההכנות כבר היו בעיצומם. צי ארצות הברית השיט שולת מוקשים מסיאטל צפונה וגיס הקשר של צבא ארצות הברית הצטווה להדליק מדורות כדי לסמן למטוסים את הדרך.
ב-3 בפברואר נמצא שמטען 300,000 היחידות שהועבר במסע המזחלות עדיין יעיל מבחינה רפואית והושגה שליטה על המגפה. מקרה מוות שישי, שככל הנראה לא היה קשור למחלת הדיפתריה, דווח בהרחבה כהתפרצות חדשה של המחלה. מטען התרופות מסיאטל הגיע על סיפון הספינה "אדמירל ווטסון" ב-7 בפברואר. במענה ללחצים, אישר המושל בון שמחצית מהמטען תועבר בדרך האוויר. ב-8 בפברואר החל המסע להעברת המחצית הראשונה של המטען השני של התרופות באמצעות מזחלות כלבים, בעוד שהמטוס לא הצליח להניע בשל שסתום רדיאטור שבור שגרם למנוע להתחמם. ביום המחרת לא עלה בידי הצוות להניע את המטוס, ומשימת ההטסה בוטלה.
במסע המזחלות השני השתתפו רבים מנהגי המזחלות שלקחו חלק במסע הראשון וגם בו הם נתקלו בתנאי דרך קשים. אד רוהן הגיע עם המטען לנום במקטע הדרך האחרון שארך 90 מילים (140 ק"מ) בסופת שלגים וסיים את המסע ב-15 בפברואר.
אחרית דבר
במגפת הדיפתריה בנום הגיע מספר מקרי המוות הכולל ל-5 עד 7 מקרים, אך וולש העריך שהיו ככל הנראה מאה מקרים נוספים לפחות בקרב אוכלוסיית האסקימוסים. לילידים היה מנהג לקבור את הילדים הנפטרים מבלי לדווח לרשויות. ב-1926 אובחנו מספר מקרים נוספים, אך הם טופלו בקלות באמצעות מטען חדש של תרופות.
כל משתתפי המסע קיבלו מכתבי הערכה מהנשיא קלווין קולידג', והסנאט של ארצות הברית הפסיק את דיוניו כדי לציין את האירוע. כל אחד ממשתפי המסע הראשון קיבל מדליית זהב מחברת H. K. Mulford. ראש עיריית לוס אנג'לס העניק את מפתח העיר בצורת עצם לכלב בלטו בכניסה לבניין העירייה. שחקנית הראינוע מרי פיקפורד הניחה זר על צווארו של הכלב. שירים ומכתבים מילדים נשלחו ומסעות גיוס תרומות ספונטניים התנהלו בכל רחבי הארץ.
גונאר קאסן וצוותו הפכו לידוענים וסיירו ברחבי החוף המערבי מפברואר 1925 ועד פברואר 1926, ואפילו כיכבו בסרט של 30 דקות שנקרא "המרוץ של בלטו לנום". במהלך ביקור של בלטו בסנטרל פארק בניו יורק ב-15 בדצמבר 1925, הוסר הלוט מעל פסל של בלטו, מעשה ידו של הפסל פרדריק רות'. בלטו ושאר הכלבים היו חלק ממופע שוליים וחיו בתנאים קשים עד שהוצלו על ידי ג'ורג' קימבל, שארגן מסע התרמה של ילדים בקליבלנד, אוהיו. ב-19 במרץ 1927 זכו הכלבים לקבלת פנים של גיבורים כאשר הם הגיעו לביתם הקבוע בגן החיות של קליבלנד. בשל גילו, הורדם בלטו ב-14 במרץ 1933, בגיל 14. גופתו פוחלצה והושמה בתצוגה במוזיאון הטבע של קליבלנד.
באוקטובר 1926 יצא ספלה עם טוגו ועם שאר כלביו למסע מסיאטל לקליפורניה, ולאחר מכן במסע דרך המערב התיכון עד לניו אינגלנד ובמהלכו משך את תשובת ליבם של המונים. הם הופיעו במדיסון סקוור גארדן הישן במשך 10 ימים, וטוגו קיבל מדליית זהב מרואלד אמונדסן. בניו אינגלנד התמודד צוותו של ספלה בתחרויות רבות וניצח את צוות כלבי הצ'ינוק המקומיים של ארתור וולדן. ספלה נכנס לשותפות עם אליזבת מ. ריקר בפולנד, מיין, שם רבים מכלביו עברו לחיי פרישה והשתתפו בתוכנית הריבוי של כלבי המזחלות הסיבירים, כולל טוגו שהעמיד צאצאים רבים. ספלה נהג לבקר את טוגו, והיה לצידו כאשר הוא הורדם ב-5 בדצמבר 1929, בגיל 16. לאחר מותו של טוגו, דאג ספלה לפחלוצו וכיום הכלב מוצג בתיבת זכוכית במוזיאון אדיטרוד שבואסילה, אלסקה.
אף אחד מנהגי המזחלות האחרים לא זכה לתשומת לב דומה, אם כי לזמן מה יצא "ויילד ביל" שאנון עם בלאקי למסע הופעות. באופן כללי התעלמו כלי התקשורת מנהגי המזחלות הילידים, שרק הם לבדם ביצעו כשני שלישים מהמסע. לדבריו של אדגר קלנד, "הייתה זו התרחשות יום יומית ככל שהדבר נגע לנו".
אירועי הנצחה
מסע המזחלות סייע להאצת חקיקתו של חוק קלי, שהתקבל ב-2 בפברואר 1925. החוק התיר לחברות תעופה פרטיות לקבל חוזי העברת דואר. טכנולוגיית התעופה השתפרה תוך עשור, ובאלסקה הופעלו נתיבי דואר אוויר. מסע העברת הדואר האחרון באמצעות מזחלות כלבים פרטיות התקיים ב-1938, ותחנת הדואר האחרונה למזחלות כלבים נסגרה ב-1963. מזחלות הכלבים נותרו פופולריות ברחבי החלק הפנימי של אלסקה עד שכמעט והופסק השימוש בהן עם כניסת אופנועי השלג בשנות ה-60. מזחלות הכלבים זכו לתחייה מחודשת כענף ספורט בשנות ה-70 עם עליית הפופולריות של מרוץ המזחלות של נתיב אידיטרוד.
מרוץ מזחלות הכלבים של אידיטרוד, שעובר מרחק של יותר מ-1,000 מילים (1,600 ק"מ) מאנקורג' לנום, מקיים מסורות רבות הקשורות למסע העברת התרופות לנום. נהג המזחלות של כבוד בשבעת המרוצים הראשונים היה לאונרד ספלה. אחרים מבין משתתפי המסע, כולל "ויילד ביל" שאנון, אדגר קלנד, ביל מק'קרי, צ'ארלי אוונס, אדגר נולנר, הארי פיטקה, והנרי איבנוף, זכו גם הם לכבוד זה. במרוץ של 2005 זכה לכבוד ג'ירדס וינתר בקסטר, השורד הידוע האחרון של המגפה של 1925.
שחזור של המסע התקיים ב-1975 ונמשך שישה ימים יותר בהשוואה למסע של 1925, כמעט פי שניים. רבים מהמשתתפים במסע השחזור היו צאצאים של עשרים המשתתפים המקוריים. ב-1985 שלח הנשיא רונלד רייגן מכתבי הערכה לצ'ארלי אוונס, אדגר נולנר וביל מק'קרי, האחרונים מבין משתתפי המסע שנותרו אז בחיים. אדגר נולנר היה אחרון משתתפי המסע שנותר בחיים, והוא נפטר ב-18 בינואר 1999.
בתרבות הפופולרית
מסע מזחלות הכלבים באלסקה הונצח בתוצרי תרבות שונים. זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, הוקסם המורה והסופר הצ'כי פרנטישק אומלקה מהסיפור, וב-1946 יצא לאור ספרו "מסע" (בצ'כית Štafeta). כאספרנטיסט נלהב, תרגם אומלקה בעצמו את ספרו לאספרנטו ולאחר מכן תורגם הספר לגרמנית, הולנדית, פריזית, איסלנדית, סינית ויפנית. קיימת גם גרסה באנגלית לספר שפורסמה תחת הכותר Relay.
ב-1976 סופר סיפור המסע בספר "המרוץ נגד המוות: הסיפור האמיתי של הצפון הרחוק" (Race against Death: A True Story of the Far North) פרי עטו של סופר הילדים הנודע סימור רייט, שהוצג ב-1978 בפרק של סדרת טלוויזיה לספרות ילדים של רשת PBS.
סרט האנימציה בלטו משנת 1995 מבוסס בחלקו על אירועי המקטע האחרון של מסע המזחלות, אף על פי שכל הדמויות בסרט ובעלילות המשנה, למעט בלטו, הן פרי הדמיון.
דיווח מפורט על האנשים והאירועים הקשורים למסע המזחלות, כולל סיפורם של נהגי המזחלות הילידים וסיפורן של האחיות המקומיות שטיפלו בחולים ובמתים במגפה, הובא בספר שיצא לאור ב-2003, "המילים הקשוחים: סיפור הגבורה של הכלבים והאנשים במרוץ נגד המגפה" (The Cruelest Miles: The Heroic Story of Dogs and Men in a Race Against an Epidemic), פרי עטם של גיי ולני סולסברי.
ב-2013 התמקד סרט תעודה בשם "חסימה בקרח - סיפור הכלבים הגדול ביותר שסופר אי פעם" (Icebound – The Greatest Dog Story Ever Told) באירועי המסע ובאירועים שבאו אחריו.
"המרוץ הגדול באלסקה", סרט משנת 2019, מבוסס על מרוץ המזחלות.
הסרט "טוגו", שיצא לאור באותה שנה, הופק על ידי חברת וולט דיסני והופיע לראשונה בדיסני+.
מחלוקות
קיימות מחלוקות רבות בנוגע לחלקו של בלטו במסע המזחלות ובנוגע לפסל שלו בסנטרל פארק. נהג המזחלות הבכיר, לאונרד ספלה, עבר מסע של 170 מילים (270 ק"מ) מנום מזרחה עד לפאתי שקטוליק, שם הוא פגש את איבנוף (להפתעתו, שכן הוא היה אמור לעשות את כל הדרך עד לנולטו ולשוב לבדו בחזרה), לקח את ההובלה, ושב לאחור במסע של 91 מילים (146 ק"מ), ובסך הכל עבר מסע של 261 מילים (420 ק"מ) באחד מקטעי הדרך המסוכנים והקשים ביותר בכל המסע. לאחר מכן הוא העביר את מטען התרופות לצ'ארלי אולסון. אולסון המשיך במסע של 25 מילים (40 ק"מ) לבלאף, שם הוא העביר את התרופות לגונאר קאסן. קאסן היה אמור להעביר את המטען לרוהן בפורט סייפטי, אך רוהן ישן וקאסן החליט להמשיך כל הדרך לנום. בסך הכול, עברו קאסן ובלטו מסע של 53 מילים (85 ק"מ). קאסן טען שהוא החליט להמשיך בדרכו בגלל שהוא לא ראה אורות בבקתה בה ישן רוהן והוא לא רצה לבזבז זמן נוסף, אך רבים, כולל רוהן עצמו ונהגי מזחלות אחרים, טענו שהחלטתו לא להעיר את רוהן נבעה מרצון לגרוף לעצמו ולבלטו את התהילה.
לדבריו של נהג המזחלת של טוגו, לאונרד ספלה, שגם היה בעליו של בלטו, בלטו היה כלב שהוא השאיר מאחור כאשר הוא יצא לדרך. הוא גם טען שהכלב המוביל של קאסן היה למעשה כלב בשם פוקס, אך העיתונאים מהתקופה סברו שבלטו היה שם שנקלט יותר בכותרות העיתונים. לא קיים שום תיעוד שספלה עשה שימוש בבלטו במרוצים לפני 1925, וספלה עצמו ציין שבלטו "מעולם לא היה בצוות מנצח". בשל העובדה שתצלומים וקטעי סרטים של קאסן ובלטו שצולמו בנום נוצרו מחדש לאחר הגעתם ברגע שהשמש זרחה, קיימות עדיין השערות בנוגע לתפקידו של בלטו ככלב המוביל, או בנוגע להגזמה שנוצרה בקשר לכך לצורכי התקשורת.
פסלו של בלטו בסנטרל פארק נוצר בדמותו של בלטו, אך בפסל הוא נראה עונד את הפרסים שהוענקו לטוגו. הכתובת על הפסל היא, "מוקדש לרוח הבלתי ניתנת לשליטה של כלבי המזחלות שהריצו את התרופות לאורך 600 מילים על קרח נוקשה, דרך מים בוגדניים, דרך סופות ארקטיות, מנננה להצלתה של נום המוכה". בשנותיו האחרונות, ספלה היה שבור לב מהאופן שהתהילה עברה לבלטו. מבחינתו, טוגו היה הגיבור האמיתי של מסע המזחלות. ב-1960 אמר ספלה:
כתבת המגזין טיים קתי סטיינמיץ, סבורה גם היא שטוגו היה כלב המזחלות הגדול בכל הזמנים. במסע המזחלות, היא כתבה, טוגו היה הגיבור האמיתי:
Internet Relay Chat
IRC (ראשי תיבות של Internet Relay Chat, בעברית: ממסר שיחוח מרשתת) הוא פרוטוקול המשמש לשיחה טקסטואלית ברשת האינטרנט. השימוש העיקרי ב-IRC הוא לשיחות מרובות משתתפים, אך הוא מאפשר לקיים גם שיחות פרטיות.
את הפרוטוקול ניסח יארקו אויקארינן (Jarkko Oikarinen) ב־1988, והוא פיתח את התוכנה הראשונה שמימשה אותו, כתחליף לתוכנת MUT ששימשה לצרכים דומים עד אז. השימוש הראשון בתוכנה החדשה נעשה ב־BBS בשם OuluBox בפינלנד.
התוכנה קנתה לעצמה פרסום בתקופת מסך הברזל, שבה היא שימשה להעברת הודעות בין ברית המועצות לבין העולם המערבי.
IRC הוא פרוטוקול שרת–לקוח ברמת שכבת התוכנה של מודל ה־OSI ושל ה־מודל ה־TCP/IP. הוא משתמש ב-TCP להעברת המידע ברשת ובמידת הצורך גם ב־SSL כדי להצפין את תעבורת המידע.
תוכנות IRC נכתבו עבור מגוון פלטפורמות, לרבות Windows, יוניקס, לינוקס ו־Mac OS X.
רשתות
בפרוטוקול IRC שרתים יכולים להיות מחוברים ביניהם ביחד לרשת. כל לקוח שמחובר לאחד השרתים ברשת יראה את אותם הדברים שרואה לקוח שמחובר לכל שרת אחר ברשת.
ישנן אלפי רשתות IRC ציבוריות. ביניהן:
בישראל
שרתי IRC פעילים בארץ:
משתמשים
כל משתמש מזוהה על ידי כינוי, שיכול להיות כמעט כל צירוף של תווי ASCII. במקור לא הייתה כמעט שום הזדהות, למעט הסתמכות על פרוטוקול IDENT. שרתים חדשים הוסיפו דרכי הזדהות שונות: אם כחלק מההתחברות, ואם כשרות הזדהות נפרד (NickServ - משתמש מיוחד שצריכים לשלוח לו הודעה עם הסיסמה).
ערוצים
עיקר התקשורת בפרוטוקול IRC היא שיחה בערוצים (channels. נקראים גם חדרים - rooms). כל משתמש יכול להיות במספר ערוצים בו־זמנית. כל משתתף מקבל את כל ההודעות שנשלחות לערוץ (ולכן מתקבל הרושם של שיחה בחדר). ברוב המקרים שם הערוץ מתחיל בסימן '#'. מלבד שמו, יש לכל חדר שורת נושא אשר מתארת אותו בקצרה.
המשתמש הראשון שמנסה להיכנס לערוץ שלא קיים, יוצר אותו. הוא גם מקבל הרשאות מפעיל (op, קיצור של operator). הוא רשאי להעניק הרשאה זו לאחרים. הוא רשאי גם לבעוט משתמשים אחרים מהערוץ (kick) או למנוע מהם להיכנס שוב (ban). פעולות שנדרשות לעיתים כנגד טרולים.
FN FNC
הרובה תוכנן בשנת 1976 ונכנס לשימוש בשנת 1979, והיה המחליף של הרובה FN CAL. הרובה הוא בעל כת מתקפלת, ללא רתע גבוה וניתן לפירוק בקלות.
הרובה זכה להצלחה במסגרת שירותו בכמה צבאות קטנים, ונשאר בשירות עד היום.
פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו
פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו (באנגלית: Narrative of the Life of Frederick Douglass, an American Slave) הוא חיבור אוטוביוגרפי ומסה בזכות ביטול העבדות שנכתבה על ידי הנואם והעבד המשוחרר פרדריק דאגלס, ויצאה לאור בשנת 1845. בדרך כלל היא נחשבת לידועה ביותר מבין מספר סיפורים שכתבו עבדים משוחררים במרוצת אותה תקופה בארצות הברית.
בשנים שקדמו לצאת הספר לאור עסק דאגלס במסע הסברה שבו הציג את קורות חייו והטיף במרץ לביטול העבדות. השפה העשירה שבה השתמש דאגלס גרמה לכך שמאזיניו חשדו בו בהונאה: מסיבות של ביטחון אישי לא סיפר דאגלס לשומעיו מהו שמו המקורי, המחוז בו נולד ומהם שמות אדוניו. בנוסף, השכלתו סתרה את הידוע לגבי בורותם של עבדים. כדי לְהָזֵם את טענות ההתחזות החליט דאגלס לכתוב את סיפורו האוטוביוגרפי. בשנת 1845 יצא לאור ספרו Narrative of the Life of Frederick Douglass, An American Slave (בתרגומו העברי "פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו"), המתאר לפרטי פרטים את תולדות חייו של המחבר תוך שימוש בשמותיהם האמיתיים של כל הנוגעים בדבר, כך שלא ניתן היה לפקפק באמיתות הסיפור. לספר זה מקום חשוב בהיסטוריה של ארצות הברית: הייתה זו הפעם הראשונה שבה עבד שחור העלה על הכתב תיאור מפורט של סיפור חייו.
יחד עם "אוהל הדוד תום", היה ספר זה אחד מפיסות הספרות המשפיעות ביותר, שהניעו את התנועה לביטול העבדות באמצע המאה התשע-עשרה בארצות הברית.
Henipavirus
Henipavirus הוא שמו של נגיף RNA ממשפחת Paramyxoviridae המתאפיינים בגנום ארוך. לו חמישה מינים: הנגיפים חיים בעטלפי פירות (שועל-מעופף ומספר מיני עטלפים אוכלי חרקים).
נגיף הניפה
הנגיף נקרא על שמו של המקום, שבו הוא התגלה, בקמפונג סונגאי ניפה שבמלזיה. ניפה התגלה לראשונה בשנת 1999. מקור ההדבקות הוא באכילת מזון נגוע, שזוהם על ידי עטלפי פירות. הנגיף מדבק גם בין בני אדם, בעיקר בסביבה כמו בית חולים, שבה יש חשיפה לנוזלי גוף מדבקים.
על פי נתוני משרד החקלאות, מספטמבר 1998 עד אפריל 1999 נפגעו 265 אנשים מהנגיף, מתוכם 105 נפטרו מהמחלה.
על פי נתוני הקואליציה לחידושים ומוכנות נגד מגפות, שהתכנסה במסגרת הפורום הכלכלי העולמי, 196 בני אדם מתו כתוצאה מהנגיף מאז שנת 2001 ועד לשנת 2017.