cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'וקו (מחוז)
היסטוריה
גם לאחר הקמתה של קולומביה האזור עדיין היה שייך למחוזות אחרים ובסופו של דבר למחוז קאוקה. ב-1906 נוצרה האינטנדנסיה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) של צ'וקו בשטחי המחוז העתידי. כעבור שנים ספורות נוצר מחוז קיבדו בשטחי האינטנדנסיה, אבל השדרוג בוטל כעבור שנה והאינטנדנסיה הוקמה מחדש. השדרוג הסופי למעמד של מחוז התרחש ב-1947.
כלכלה
הכלכלה המקומית מסתמכת על כרייה, בעיקר של פלטינה, זהב, כסף, אבן גיר, מוליבדן ונחושת, גידול מקנה וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול בננה, תירס, אורז, קקאו וקוקוס.
דרך מעלה אדומים
דרך מַעֲלֵה אֲדֻמִּים היא קטע דרך הנמצאת באזור הנתיב הנוכחי של כביש 1 מירושלים לבקעת הירדן, מזרחית לעיר מעלה אדומים. המעלה נמצא בדרך המובילה מירושלים ליריחו מהעת העתיקה.
אזכורה הראשון מופיע בתיאור גבולות נחלת שבט יהודה בספר יהושע. הדרך הייתה הגבול הצפוני של השבט לבין שבט בנימין, ככתוב: בהמשך שימשה הדרך כנתיב המעבר העיקרי בין ירושלים למעברות הירדן בואך עבר הירדן המזרחי.
אזכור נוסף מופיע במסכת ראש השנה:
הדרך מתחילה ברום של 300 מטר מעל פני הים. בהיותה דרך אסטרטגית שימשה גם למעבר צבאות ועל כן באותה נקודת גובה הוקמו מאחזים וביצורים צבאיים. שרידיהם נמצאים היום במקום. בדרך זו עבר בשנת 1187 כוח מצבאו של צלאח א-דין שסייע בכיבוש ירושלים ממזרח לכוח העיקרי שהגיע ממערב. לא ברור אם הדרך הקיימת היום והמעלה של הדרך הוא הכביש הקיים היא נשואת המאמר במסכת ראש השנה. בסבירות גבוהה האזכור במסכת ראש השנה מוסב על עלייה ממזרח למערב שצפייה לאורכו לכיוון מערב מאפשרת צפייה של הירח החדש.
מקור השם
בראש המעלה מבחינים בסלעים צבעוניים, חלקם בצבע אדום. סלעים אלה הם מתצורת חתרורים – סלעים שעברו התמרה בחום. תצורה זו נקראת על פי השם הערבי "אל חתרורה" המופיע כאן ובבקעת חתרורים שגם שם נתגלתה תצורה זו.
הגוון האדום נתן שמו לדרך עצמה ולאתרים הנוספים בסביבה כפי שיפורט בהמשך. כמו כן ישנם סלעים עם המינרל הירוק וולקונסקואיט. אזור הדרך הוצע להיות שמורה גאולוגית.
אתרים בדרך ובסביבתה
לאורך הדרך ובקרבתה המידית נמצאים מספר אתרים היסטוריים:
אהרן מסטרשלה
ביוגרפיה
נולד לר' משה הלוי הורביץ, באסבה, שבמחוז ויטבסק. משפחתו מיוחסת לרב ישעיהו הלוי הורביץ (השל"ה). היה מבני ביתו ומתלמידיו המובהקים של רבי שניאור זלמן מלאדי, ושימש כמדריך לאברכים. כשנאסר רבו פעל לשחררו ואסף סכום של 60 אלף רובל תמורת שחרורו. היה חוזר חסידות יחד עם באורים משלו, דבר שלא מצא חן בעיני הרב יהודה לייב מיאנוביץ' (אחיו של רבי שניאור זלמן ומחבר הספר "שארית יהודה") שהרבה לדייק בלשונו של אחיו וגרם לחיכוכים ביניהם, בשלב מסוים הורה לו רבו לעזוב את ליאדי ולא הרשה לו לחזור במשך כשלוש שנים, בתקופה זו התגורר בעיירה אורשה. חלק על שיטתו של רבי דובער שניאורי, בנו של רבי שניאור זלמן מלאדי, בהבנת "ספר התניא". בעקבות כך לאחר פטירתו של רבי שניאור זלמן מלאדי הקים חצר משלו. ניגוניו מופיעים כחלק מניגוני חב"ד. בעת כהונתו כאדמו"ר כתב ביאורים בתורת החסידות, המתאפיינים בסגנון פשוט ובהיר, על אף עיסוקם בעיקר בנושאים מופשטים: אמונה באחדות ה', אהבת ויראת ה'. ב-1826 נאסר עקב הלשנה בהמשך למאסרו של רבי דובער שניאורי . נפטר בתקפ"ט (1828) בסטרשלה.
לאחר פטירתו, מילא את מקומו בנו רבי חיים רפאל. לאחר פטירת בנו, חלק מחסידיו חזרו לחב"ד-לובביץ', חלקם פנו לרבי ישראל דב בער מווילעדניק, קבוצה גדולה העמיקה בכתביו ללא רבי ומורה דרך והשאר התפזרו בחסידויות האזור.
משנתו
כן סבר רבי אהרון שהמרכז בחייו של האדם אינו האדמו"ר אלא התורה אותה הוא מעביר לתלמידיו לכן אין צורך לדבוק באורחות חייו של הרב אלא מספיק ללמוד את תורתו, לעומתו רבי דובער שהחשיב את הרבי למרכז בחיי החסיד ואת החובה להתקשר אליו ולדבוק בדרכיו ואת תורתו של הצדיק ראה כ"גילוי" של הצדיק.
נושא נוסף בו חלקו הוא נושא ההתפעלות, לדעת רבי אהרן התפעלות מעניין אלוהי צריכה להתבטא כלפי חוץ בתפילה בקול ותנועות רבות. לעומתו, רבי דובער בקונטרס ההתפעלות סבר כי ההתפעלות צריכה להיות "התפעלות אלוקית" כלומר: שההתפעלות תהיה רק בנפש פנימה ואינה צריכה להראות כלפי חוץ והתפילה צריכה להיות בשקט וללא תנועות, את דעתו של רבי אהרן כינה "התפעלות חיי בשר" כלומר שההתפעלות היא חיצונית בלבד ואינה פועלת מאומה באדם עצמו.
ספריו
ספריו לא נדפסו מעבר למהדורותיהם הראשונות או בסמוך לכך, והיו לנדירים, אולם מאז שנות השבעים, הם נדפסו במהדורות רבות, ובהפצה נרחבת, על ידי אברהם משה קרויס, חסיד תולדות אהרן. ובשנת תשפ"ג נדפס מהדורה חדשה ע"י מכון שערי ההשתלשלות.
היחס בין תורתו לבין תורת רבו, בעל התניא, ושל בנו, הרב דובער, העסיק חוקרים והוגים רבים, מתוך ומחוץ לחסידות. בין השאר, הנושא נחקר בהרחבה על ידי רחל אליאור בספרה "תורת האלוהות בדור השני של חסידות חב"ד", ירושלים ה'תשמ"ב. המחלוקת בין ר' אהרן לר' דובער נחקרה במאמר של רחל אליאור, "המחלוקת על מורשת חב"ד", תש"ם.
צאצאיו
העיתונאי מיכאל לוי רודקינסון (פרומקין) היה נכדו. כך גם הסופר העברי גרשון שופמן. הרב אליהו קלצקין נישא לנינתו.
קאלימנטן
בשפה האנגלית, קַלִימַנְטַן (באנגלית: Kalimantan) מתייחס לחלק האינדונזי של האי בורנאו, אולם באינדונזית, הוא מתייחס לאי כולו.
אטימולוגיה
מקור השם "קַלִימַנְטַן", ובאיות נפוץ נוסף "קְלֶמַנְטַן", מהמילה קלמנת'אנה בסנסקריט, שפירושה "אי של מזג אוויר בוער", המתאר את האקלים הטרופי, החם והלח שבו. קל פירושה זמן (או עונה/תקופה) ומנטן שפירושה רותח.
שטח
השטח האינדונזי מהווה 73% מהאי, ועליו 69.5% מהאוכלוסייה (13.77 מיליון, נכון למפקד של 2010). שאר האי מחולק לברוניי (400 אלף) ומזרח-מלזיה (5.63 מיליון).
שטחו הכולל ששייך לאינדונזיה הוא 544,150 קילומטרים רבועים (בלי השטח ששייך למלזיה וברוניי).
סן מרטן
גאוגרפיה
העיר העיקרית בסן מרטן היא מריגו (Marigot). שטחו של סן מרטן 54 קמ"ר ומתגוררים בו 30,615 תושבים על פי הערכה ליולי 2011, גידול משמעותי מ-8,072 התושבים שנספרו באי בשנת 1982.
היסטוריה
כריסטופר קולומבוס גילה את האי סן מרטן במהלך מסעו השני לעולם החדש, ב-1 בנובמבר 1493, שהוא יומו של הקדוש הנוצרי מרטין מטור, ולכן קרא קולומבוס לאי על שמו. בעת גילוי האי התגוררו בו אינדיאנים תושבי הקריביים.
במאה ה-17 נאבקו המעצמות של אותה עת - צרפת, אנגליה, הולנד, דנמרק וספרד על השליטה באיים הקריביים. ההולנדים החלו לייבא מלח לאירופה מהאיים בשנות ה-20 של המאה ה-17, אולם על אף נוכחות ההולנדים באי, כבשו אותו הספרדים בשנת 1633 ושנה לאחר מכן בנו את מוצב פוינטה בלנשה. הספרדים החלו את העבדות באיים - עבדים רבים הובאו מאפריקה על מנת לעבוד במטעי הסוכר של הספרדים, ומאוחר יותר של הצרפתים. רק במחצית הראשונה של המאה ה-19 הופסק סחר העבדים, והבריטים, ששלטו באזור, הביאו סינים ותושבי האיים באוקיינוס השקט לעבוד במקום העבדים במטעים. יבוא אנשים זה הביא לרבגוניות האתנית הרבה של תושבי האיים הקריביים בכלל וסן מרטן בפרט.
מצב פוליטי
ב-23 במרץ 1648 הסכימו צרפת והולנד לחלק ביניהן את האי. עד שנת 2003 היה סן מרטן חלק מגוואדלופ. ב-2003 הצביעו תושבי האי שהאי יהפוך לאזור עצמאי נפרד מגוואדלופ. ב-2007 העניק הפרלמנט הצרפתי לאי מעמד של קולקטיב מעבר לים.
סן מרטן הוא חלק מהאיחוד האירופי. המטבע הרשמי הוא האירו אף שנעשה שימוש גם בדולר האמריקאי.
סן מרטן מנוהל על ידי ראש עיר ומועצה עירונית נבחרת על ידי תושבי האי שהם תושבי האיחוד האירופי. תושבי האי שאינם תושבי האיחוד האירופי, שהם רוב תושבי סן מרטן, אינם רשאים להצביע.
תיירות
סן מרטן ידוע בחופי הנודיסטים שבו ובחנויות הרבות. התיירות מהווה מרכיב עיקרי בהכנסות האי. רוב התיירים באי מגיעים בטיסות לנמל התעופה הנסיכה יוליאנה הנמצא בסנט מארטן, אם כי קיים שדה תעופה גם בסן מרטן.
תחבורה
נמל התעופה המרכזי של האי הוא "נמל התעופה הנסיכה יוליאנה" הידוע במסלול הנחיתה הקצר שלו (2,130 מטרים בלבד), ומסיבה זו נאלצים מטוסים לטוס בגובה נמוך ביותר - כ-10 - 20 מטרים מעל גובה הים וחופי האי בטרם הנחיתה.
אוניות נוסעים רבות מביאות תיירים לאי. בשל מספר התיירים הרב, שמרביתם שוכרים מכוניות בעת שהותם באי, מרבית הזמן כבישי האי פקוקים.
יחסי אזרבייג'ן–נאורו
יחסי אזרבייג'ן–נאורו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין רפובליקת נאורו.
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-11 בנובמבר 2004 באו"ם. החתימה על הסכם כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות התקיים בארצות הברית בשולי עצרת האו"ם במעמד דרגים זוטרים משתי המדינות (שליחים לאו"ם). באותו היום כוננו יחסים דיפלומטיים של אזרבייג'ן עם גינאה המשוונית.
רפא צירי
רְפָא צִירִי (נקרא גם: רְפָא צִירִי אֵל נֶאֱמָן) הוא פיוט מאת הרב רפאל ענתבי שנהוג לשירו בליל שבת בשירת הבקשות.
תוכן הפיוט הוא תפילה לרפואה, נהוג לפייטו לעיתים לפני עלייה לתורה של אדם חולה.
מקור הלחן הפופולרי הוא בלדינו בשם "טריסטה בידה".
השיר מבוצע דרך כלל במקאם עג'אם ולעיתים במקאם ראשט.
בתרבות
במגפת הקורונה יצא השיר על ידי האמנים ליאור אלמליח, אריאל זילבר, עקיבא, חנן בן ארי, ברי סחרוף, עמיר בניון.
קרחון בנדר
קרחון בנדר (באנגלית: Bender Glacier) הוא קרחון בדרום רכס סנטינל, בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של הקרחון 1,479 מטרים מעל פני הים.
הקרחון זורם מהר אטקינסון ומהר קראדוק לכיוון דרום, בין פסגת צ'פלין ופסגת קרושה, ונשפך אל קרחון נימיץ מדרום לשלוחת גילברט.
יובלי קרחון בנדר הם: קרחון ברוק, קרחון בולגראד וקרחון סוורינגהאוס.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בשנת 2006.
הקרחון נקרא על שם פרופסור מייקל ל. בנדר (Michael L. Bender) מהחוג לגיאוכימיה של אוניברסיטת פרינסטון (קודם לכן לימד בבית הספר למוסמכים באוקיינוגרפיה באוניברסיטת רוד איילנד), שמחקרו משנת 1984 מתמקד בשינויי האקלים הקרחיים בין קרחונים ובמחזור הפחמן העולמי.
דב לוין (היסטוריון)
דב לוין (1 בינואר 1925 – 3 בדצמבר 2016) היה היסטוריון ישראלי, חוקר השואה, שהתמחה בתולדות השואה בליטא ובמדינות הבלטיות. במהלך השואה היה פעיל במחתרת הציונית בגטו קובנה, ולחם כפרטיזן באזור וילנה.
קורות חייו
לוין למד 7 שנים בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה (עד לסגירתה בשנת 1940 על ידי שלטון הכיבוש הסובייטי) ובשנת 1941 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון היידי על שם שלום עליכם (גימנסיה מס' 11 בפי הסובייטים). עם הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה, וב-1943 הצטרף לארגון ברית ציון - ארגון מחתרתי ציוני שפעל בגטו. כעבור שנה ברח מן הגטו ליערות, והצטרף ליחידת הפרטיזנים בשם "מוות לכובשים" שפעלה באזור וילנה.
לוין עלה לארץ ישראל כמעפיל בשנת 1945. עד 1946 למד סוציולוגיה, היסטוריה יהודית וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. מאוחר יותר התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות. לוין שירת והגן על הר הצופים בשנת 1948, והוכתר על ידי "יחידת מצוף 247" כאחד מ'נערי המלך' הראשונים אשר שרתו והגנו על הר הצופים בשנת 1948 כסטודנט באוניברסיטה העברית, אף על פי שיחידת מצוף 247 הוקמה בשנת 1955.
לאחר המלחמה למד עבודה סוציאלית, ובשנת 1954 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה העברית במדעי החברה והיסטוריה יהודית. קיבל תואר דוקטור והתמחה במדעי החברה באוניברסיטת שיקגו. במשך שנים רבות לימד במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית ועמד בראש המדור לתיעוד בעל פה. תחום המחקר העיקרי שלו היה ההתרחשויות בליטא ובמדינות הבלטיות בתקופת השואה. פרסם למעלה מ-500 מאמרים וכ-15 ספרים בעברית ובאנגלית.
היה נשוי לבלהה ואב לשלושה. התגורר בשכונת רסקו בירושלים.
פרסומיו
בין פרסומיו הרבים של לוין ניתן לציין:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
יוזף הופמן (פסנתרן)
יוּזף קז'ימייז' הופמן (בשם מלא בפולנית: Józef Kazimierz Hofmann; 20 בינואר 1876, קרקוב – 16 בפברואר 1957, לוס אנג'לס) היה פסנתרן ומלחין פולני-אמריקאי.
קריירה
הופמן היה ילד פלא, שניגן בשורה ארוכה של קונצרטים ברחבי אירופה וסקנדינביה בגיל עשר. הופעותיו עוררו סנסציה ושיאן היה בסדרת קונצרטים באמריקה בסוף 1887 וראשית 1888, שהעלו את שמו לעיתונות.
אחרי חילוקי דעות בשאלת ניצול ילדים, תרם אלפרד קורנינג קלארק 50,000 דולר להופמן כדי שיפרוש מן הבימה עד שיגיע לגיל בגרות. תרומתו של קלארק איפשרה ליוזף לימודים עם המורה והמלחין המפורסם מוריץ מושקובסקי והווירטואוז והמלחין הרוסי אנטון רובינשטיין. יוזף הופמן היה לתלמידו הפרטי היחיד של רובינשטיין ולממשיך דרכו המובהק. הופמן היה גם ממציא מחונן, שהמציא מנגנונים לפסנתר ולמכוניות ומספר רב של פטנטים נרשמו על שמו.
הופמן עשה את רוב הקריירה שלו בארצות הברית, שם ניהל את מכון קרטיס למוזיקה עד שנת 1938. עם תלמידיו נמנו כמה מן הסטודנטים המוכשרים ביותר באותן שנים, ביניהם שורה צ'רקאסקי, הארי קאופמן, נדיה רייזנברג וואחרים. גם חורחה בולט, שלא היה מתלמידיו של הופמן, נהנה מהתעניינותו.
הופמן הקליט כמה תקליטים מסחריים, משנת 1903 עד 1930. בין השאר הקליט כמה מן ההקלטות המוקדמות ביותר של מוזיקה קלאסית בשביל תומאס אדיסון. הקלטות אלה אבדו, אך כמה גלילים שהקליט ברוסיה שנים אחדות לאחר מכן התגלו לאחרונה. הקלטות של נגינתו הכניסו לו סכומי עתק, אך הוא לא נתן בהן אמון כמייצגות נאמנה את ביצועיו, במידה מסוימת משום שנתן דעתו על כך, שנגינתו משתנה מביצוע לביצוע של אותה יצירה. מספר הקלטות של נגינת הופמן בקונצרטים חיים שרדו וניתנות להשגה על גבי תקליטורים.
נגינתו של הופמן החלה להידרדר בשנות ה-40', בעיקר עקב אלכוהוליזם. הקונצרט האחרון שלו היה בשנת 1946.
ידיו של הופמן היו קטנות מאוד אך חזקות במידה יוצאת מן הכלל, וכמו כמה פסנתרנים מפורסמים אחרים, ראה בכך יותר מטרד ממגבלה. חברת סטיינוויי בנתה למענו מקלדת בהזמנה מיוחדת, שהמנענעים בה צרים במקצת מן המקובל.
רחמנינוב סבר שהופמן עולה עליו כפסנתרן והקדיש לו את הקונצ'רטו השלישי שלו. הופמן לא ניגן אותו מעולם. לדברי אשתו הראשונה, הוא לא התלהב מן היצירה, שלקתה בחסר, לדעתו, מבחינה צורנית. (מקור: "The Amazing Marriage of Josef Hofmann and Marie Eustis".)
הופמן הצטיין בכישורים טכניים, פיוט, צבע ודמיון יוצאים מגדר הרגיל. פרשנות וולקנית של יצירות כמו הבלדה הרביעית של שופן (שבוצעה ב"רסיטל ההיסטורי באולם קזימיר" בשנת 1938) מצביעה על הדמיון הרב בין נגינתו של הופמן לזו של רובינשטיין ועל השוני בין פרשנויותיו לאלה של פסנתרנים מודרניים.
הופמן חולל היסטוריה בשנת 1911, כאשר ניגן יותר מ-256 יצירות שונות בעשרה קונצרטים רצופים לפני מאזינים משתאים ברוסיה.
אברהם שמשון אונדרוויזר
אברהם שמשון אונדרוויזר (בהולנדית: Abraham Samson Onderwijzer; 24 ביולי 1862 – 17 בנובמבר 1934) היה רב ראשי בהולנד, מתרגם התורה להולנדית ומייסד האיגוד המקצועי היהודי-הולנדי "בצלאל".
ביוגרפיה
אונדרוויזר נולד בעיר מוידן בהולנד, לשמשון אונדרוויזר ואשתו אליזבת ואן חלדר (Elisabeth van Gelder). למד בבית המדרש לרבנים באמסטרדם, בהנחיית הרב הראשי ד"ר יוסף הירש דינר (Joseph Hirsch Dünner), וכן באוניברסיטת אמסטרדם, שם סיים את חוק לימודיו בהצטיינות יתירה. בשנת 1886, בגיל 24 שנים בלבד, הוסמך לרבנות.
תרגום התורה להולנדית
אונדרוויזר עמל על תרגום התורה עם פירוש רש"י לשפה ההולנדית. התרגום פורסם בחמישה כרכים בין שנת 1895 לבין שנת 1901. מטרתו של אונדרוויזר הייתה ליצור תרגום שיהיה נאמן ככל האפשר למקור, אך גם מובן לכל. התרגום נחל הצלחה ומצוי בשימוש עד היום.
האיגוד המקצועי "בצלאל"
בשנת 1895 ייסד אונדרוויזר את האיגוד המקצועי היהודי "בצלאל". האיגוד מנה 200 חברים בשנת 1904, ברובם עובדי יהלומים, ופעל תוך שיתוף פעולה עם האיגודים המקצועיים הכלליים של אמסטרדם. אונדרוויזר שימש כנשיא-כבוד של האיגוד.
מלדזייצ'נה (מחוז משנה)
מחוז משנה מלדזייצ'נה (בבלארוסית: Маладзечанскі раён) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר מלדזייצ&.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה מלדזייצ'נה 138,375 בני אדם, בשנים הבאות הצטמצמה האוכלוסייה מעט וב-2013 נמנו 136,223 תושבים. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 90.03% בלארוסים, 6.76% רוסים, 1.12 אוקראינים ו-2.09% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (73.81%) ורוסית (23.83%).
דגל גוואדלופ
דגל גוואדלופ הוא הדגל הרשמי של גוואדלופ. בעקבות היות גוואדלופ מחוז מעבר לים של צרפת, הדגל הרשמי של האיים הוא דגל צרפת. דגל רשמי נוסף הוא דגל מועצת המחוז – דגל לבן שבמרכזו סמל מועצת האי המכיל שמש וציפור על רקע ירוק (המסמל את האיים) וכחול (המסמל את הים הקריבי). מתחת לסמל מופיע הכיתוב "אזור גוואדלופ" (REGION GUADELOUPE).
תנועת האיחוד העממי לשחרור גוואדלופ (UPLG) הציעה דגל חלופי המבוסס על דגל סורינאם.
סלבדור דאלי
סלוואדור דומנק פליפ ז'סינט דאלי אי דומנק או בקיצור סלוואדור דאלי (בקטלאנית: Salvador Domènec Felip Jacint Dalí i Domènech; ) היה צייר סוריאליסטי ספרדי-קטלאני, מחשובי האמנים במאה ה-20.
ביצירותיו הבלתי שגרתיות של דאלי, בולט צירוף של תמונות חלום ביזאריות ומלאות דמיון, המושפעות מאמני הרנסאנס הגדולים כמו גם מתורתו של זיגמונד פרויד. יצירתו השתלבה באופיו האקסצנטרי והתיאטרלי והשפיעה רבות על אמנות המאה העשרים והמאה העשרים ואחת בציור, בפיסול, במוזיקה, בצילום ובקולנוע.
שנים ראשונות וקריירה מוקדמת
דאלי נולד ב-11 במאי 1904 בעיר פיגרס שבקטלוניה, ספרד. הוא היה בנו של נוטריון בן המעמד הבינוני. אביו היה אתאיסט ואמו הייתה קתולית אדוקה. הוריו של דאלי העניקו לו את שמו של בנם הקודם, שנפטר. דאלי למד בבית הספר העירוני לציור, שם רכש את השכלתו הראשונית באמנות. בשנת 1916 גילה דאלי את הציור המודרני בחופשה משפחתית לקדאקס עם משפחתו של רמון פצ'וט - אמן מקומי שנהג לנסוע תכופות לפריז.
בשנת 1922 עזב דאלי למדריד, שם למד באקדמיה לאמנות (Academia de San Fernando). בשלב זה כבר רכש לו דאלי מעמד של אדם אקסצנטרי, ששערו ארוך והוא מתגאה בפאות-לחיים, במעיל, בגרביונים ובמכנסיים בגובה הברכיים בסגנון המאה הקודמת. השפם המצועצע של דאלי תרם גם הוא להופעתו- דאלי הושפע מהשפם של הצייר הספרדי בן המאה ה-17, דייגו ולסקס. את עיקר תשומת לבם של חבריו הסטודנטים רכש על ידי ציוריו, בהם התנסה בקוביזם (וזאת על אף שנראה כי שבציוריו המוקדמים דאלי עדיין לא הבין את התנועה הקוביסטית, שכן ידיעותיו על הזרם הגיעו ממספר מאמרים בכתבי עת וקטלוגים, שכן לא היו בתקופה זו אמנים קוביסטים במדריד).
דאלי התנסה גם בדאדאיזם, זרם שאת השפעותיו ניתן לראות ביצירתו לאורך השנים. הוא הפך לידיד קרוב של המשורר פדריקו גארסיה לורקה, גם במישור הרומנטי, כמו גם עם לואיס בוניואל. דאלי סולק מהאקדמיה זמן קצר לפני בחינות הגמר בשנת 1926, כשהצהיר כי לאיש בפקולטה אין את הכישורים לבחון אותו.
באותה השנה ערך את ביקורו הראשון בפריז, שם פגש את פבלו פיקאסו. האמן הוותיק שמע טובות על דאלי מז'ואן מירו. בשנים הבאות יצר דאלי מספר יצירות שהושפעו משמעותית מפיקאסו וממירו, כשהתחיל להגדיר את סגנונו. כמה מאפיינים של יצירותיו לאורך השנים צצו כבר בשנות העשרים, אולם דאלי כילה את כל סגנונות האמנות שיכול היה למצוא, ויצר יצירות בקשת רחבה של סגנונות, מיצירות בסגנון קלאסי-אקדמי ועד אוונגרד חדשני, לעיתים ביצירות נפרדות, ולעיתים באותה יצירה. תערוכות של יצירותיו בברצלונה משכו תשומת לב רבה, ומבקריו נחלקו בין המשבחים למבולבלים.
1929 ועד לאחר מלחמת העולם השנייה
שנת 1929 הייתה שנה חשובה בחיי דאלי. הוא שיתף פעולה עם הבמאי הספרדי לואיס בוניואל בסרט הקולנוע הקצר "כלב אנדלוסי" ופגש את המוזה שלו ואשתו לעתיד, גאלה, שנולדה כהלנה דלובינה דיאקינוף, מהגרת מרוסיה, מבוגרת ממנו ב-11 שנה, שהייתה נשואה אז למשורר הסוריאליסטי פאול אלוארד. באותה שנה היו לדאלי תערוכות מקצועיות חשובות והוא הצטרף באופן רשמי לקבוצה הסוריאליסטית ברובע מונפרנאס בפריז (אף על פי שעבודותיו כבר הראו השפעות סוריאליסטיות חזקות שנתיים לפני כן). הסוריאליסטים העריצו את מה שדאלי כינה שיטה פראנואיאקטית-קריטית של נגיעה בתת מודע לשם השגת יצירתיות אומנותית גדולה יותר.
בשנת 1934 התחתנו דאלי וגאלה, שחיו יחד מאז שנת 1929, בטקס אזרחי. בשנת 1958 הם נישאו מחדש בטקס קתולי. עם עלייתו לשלטון של פרנסיסקו פרנקו בסוף מלחמת האזרחים בספרד, נקלע דאלי למחלוקת פוליטית עם עמיתיו הסוריאליסטים. דאלי הורחק רשמית מהקבוצה הסוריאליסטית המרקסיסטית ברובה. תגובתו של דאלי להרחקתו הייתה "סוריאליזם זה אני". אנדרה ברטון טבע את האנגרמה על שמו "Avida Dollars" ("להוט לדולרים") בגלל מה שתפס כהתמסחרות דאלי ועבודותיו; לאחר ההרחקה התייחסו הסוריאליסטים לדאלי בלשון עבר, כאילו היה מת. אנשי התנועה הסוריאליסטית המשיכו בפולמיקה נוקשה נגד דאלי עד מותו וגם אחריו.
בשנת 1940, תחילת מלחמת העולם השנייה באירופה, עברו דאלי וגאלה לארצות הברית, שם גרו שמונה שנים. בשנת 1942 פרסם דאלי את האוטוביוגרפיה המשעשעת שלו, "החיים הסודיים של סלוואדור דאלי".
החזרה לקטלוניה
את שארית חייו העביר דאלי בקטלוניה האהובה עליו והתיישב בקאפ דה קרוס, שם התגורר עד פטירת אשתו. העובדה שבחר להתגורר בספרד תחת שלטון פרנקו משכה אליו ביקורת רבה מצד אמנים רבים, ויש הסוברים שהזלזול בעבודותיו המאוחרות הוא על בסיס פוליטי ולא על בסיס איכותן.
בגיל מבוגר הרחיב דאלי את היריעה מציור בלבד והתנסה בשיטות ובמדיות יוצאות דופן ובאמצעים חדישים; למשל, הוא יצר יצירות ב"בולטיזם" - התזת כתמי דיו על נייר, וטען שהיה הראשון להשתמש בהולוגרפיה בצורה אמנותית. בחלק מיצירותיו יש גם אשליות אופטיות. אמנים צעירים כמו אנדי וורהול הצהירו שהייתה לדאלי השפעה חשובה על הפופ ארט.
בשנת 1960 החל דאלי לעבוד על תיאטרון-מוזיאון גאלה סלוואדור דאלי בעיר הולדתו, פיגרס, אך המשיך גם בעבודתו בביתו בעיירת הקיט פורט ליגאט. המוזיאון בפיגרס נבנה באותו מבנה בו הציג דאלי את תערוכתו הראשונה כאמן צעיר; זה היה הפרויקט הגדול ביותר שלו ועיקר תשומת הלב שלו עד שנת 1974. הוא המשיך להרחיב את המוזיאון עד אמצע שנות השמונים. עם זאת, בשנת 1968 הגיע לביקור בישראל ובמסגרתו צייר ציורים רבים אשר הושפעו מההיסטוריה של העם היהודי ומדינת ישראל, אלו מאוגדים באוסף ציוריו "העלייה". בשנת 1982 העניק המלך חואן קרלוס הראשון לדאלי את התואר "מרקיז פובול". האסטרואיד "2919 דאלי" נקרא על שמו.
בשנת 1969 עיצב את הלוגו של חברת הממתקים הקטאלונית "צ'ופה צ'ופס" שעד היום משמש סימן מסחר ברחבי העולם.
שנותיו האחרונות
רעייתו של דאלי, גאלה, נפטרה ב-10 ביוני 1982. לאחר מותה איבד דאלי את העניין בחייו. הוא ייבש את עצמו בכוונה - ייתכן שהיה זה ניסיון התאבדות, או ניסיון להיכנס למצב של חיות מושהית, שכן הוא קרא שבעלי חיים מיקרוסקופיים מסוימים מסוגלים לעשות כן.
דאלי עקר מביתו בפיגרס לטירה שרכש לגאלה בפובול, שבה סיימה את חייה. בשנת 1984 פרצה שרפה בחדר השינה שלו בנסיבות לא ברורות. ייתכן שהיה זה ניסיון התאבדות או ניסיון לרצח של עובד בית, או פשוט רשלנות של צוות הבית, אך תהיה הסיבה אשר תהיה, דאלי חולץ מהבית הבוער והוחזר לפיגרס, שם דאגה קבוצה של חברים, תומכים ואמנים אחרים לכך שבשנותיו האחרונות יוכל לחיות חיים נוחים בתיאטרון-מוזיאון שלו. נטען כנגד עובדי הבית שלו שהם כביכול החתימו אותו על בדי ציור ריקים שאחר כך צויר עליהם (גם לאחר מותו) והם נמכרו כציורים מקוריים. בשל כך סוחרי אומנות מפגינים חשדנות כלפי עבודות מאוחרות המיוחסות לדאלי.
סלוואדור דאלי נפטר מכשל בלב ב-23 בינואר 1989 בפיגרס. הוא נקבר בקריפטה של התיאטרון-מוזיאון שלו.
ביוני 2017, בית משפט בספרד הורה להוציא את גופתו מקברו כדי לערוך בדיקת DNA ולקבוע אם יש לו בת. לאחר בדיקה ביולי 2017, נקבע כי הטוענת אינה בתו של דאלי.
דעות פוליטיות
בצעירותו תמך דאלי במשך זמן מה באנרכיזם ובקומוניזם. בזכרונותיו מופיעות אנקדוטות רבות על הצהרות פוליטיות רדיקליות, אך יותר במטרה להמם את שומעיו מאשר בשל שכנוע עצמי עמוק. כשהגיע לחוג שהורכב כמעט אך ורק מסוריאליסטים מרקסיסטים שראו במלוכנים אויב כמו גם באנרכיסטים, הסביר להם דאלי שהוא "אנרכו-מלוכני".
עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד ברח דאלי מהלחימה וסירב להזדהות עם קבוצה כלשהי. לאחר שחזר לקטאלוניה, בתום מלחמת העולם השנייה, התקרב דאלי לשלטונו של פרנקו. באותה עת גם זנח את האתאיזם שאימץ בנעוריו ושב לדת הקתולית (הוא אף התקבל אצל האפיפיור). דאלי הכריז כמה הצהרות שתמכו בדיכוי שביצע משטרו הפשיסטי של פרנקו, כשהוא מברך את פרנקו על פעולותיו שמטרתן "לרוקן את ספרד מכוחות הרסניים". דאלי שלח מברקים לפרנקו, שבהם בירך אותו על חתימתו על גזרי דין מוות לאסירים פוליטיים. דאלי אפילו צייר את ביתו של פרנקו. משטר פרנקו הראה סובלנות לאקסצנטריות של דאלי, בין השאר משום שהוא היה בין האמנים היחידים בעלי שם עולמי שהסכימו לגור בספרד הפשיסטית. עם זאת, דאלי הפגין חוסר ציות פומבי בכך שהילל את פדריקו גארסיה לורקה, גם בשנים שעבודתו של לורקה הייתה מוקצית ואסורה בספרד.
לדאלי לא הייתה כמעט סימפתיה לאנושות באופן כללי. אחת מאמירותיו הפוליטיות היא שלא אכפת לו לגבי אחרים, כל זמן שהוא יכול להיות מלך. כאשר בוחנים את דאלי דרך פריזמה של אנוכיות, האידאולוגיות המשתנות שלו מקבלות קו ברור ועקבי. כשדאלי היה עני ולא מוכר, הוא תמך בפירוק אלים של המערכת השלטונית והחברתית; מאוחר יותר, כשהתעשר והתפרסם, תמך במשטרו של פרנקו שאיפשר לו אורח חיים זה.
מילון הסמלים הצורניים והגרפיים
יצירותיו של דאלי, הן הגרפיות והן הפיסוליות, כוללות מספר מרכיבים קבוצים, המסמלים רעיונות קבועים, אשר ניתן לסדרן במילון סמלים:
יצירות מפורסמות
דאלי יצר יותר מ-1,500 ציורים בימי חייו, בנוסף לאיורים לספרים, ליתוגרפיות, עיצוב תפאורות ותלבושות לתיאטרון, מספר רב של שרבוטים, עשרות פסלים, ופרויקטים אחרים, כולל סרט מצויר עבור דיסני. להלן רשימה כרונולוגית של כמה מיצירותיו החשובות:
האוסף הגדול ביותר של עבודותיו של דאלי נמצא בתיאטרון-מוזיאון בפיגרס. האוסף השני בגודלו הוא במוזיאון סלוואדור דאלי בסנט פטרסבורג שבפלורידה, ואחריו בגלריית ,סלוואדור דאלי בפסיפיק פאליסדס שבקליפורניה. כמו כן אוסף נכבד מיצירותיו נמצא במתחם דאלי בפריז.
המקום המפתיע ביותר שבו הייתה תלויה יצירה של דאלי הוא בית הסוהר Rikers Island בעיר ניו יורק: ציור של הצליבה שתרם דאלי לבית הסוהר נתלה בחדר האוכל של האסירים למשך 16 שנה ואז הועבר לכניסה לכלא למשמורת. הציור נגנב בחודש מרץ 2003 על ידי ארבעה סוהרים וטרם הושב.
קרפטי לבוב
קרפטי לבוב (באוקראינית: Футбольний клуб «Карпати» Львів) היא קבוצת כדורגל מהעיר לבוב, אוקראינה.נכון לעונת 2021/22 הקבוצה משחקת ב והישג השיא שלה עד היום הוא הגעה למקום השלישי בליגת העל האוקראינית (פעם אחת) וזכייה בגביע הסובייטי (פעם אחת). בעונת 1999/2000 הקבוצה שיחקה בפעם הראשונה במפעלים האירופאים. הקבוצה שיחקה בסיבוב הראשון של גביע אופ"א, הפסידה לקבוצת הלסינבורג משוודיה והודחה מהטורניר.
לאורך השנים, שיחקה הקבוצה באצטדיון אוקראינה המכיל 28,015 מקומות. ב-10 בדצמבר 2011 עברה הקבוצה לארנה לבוב, אשר נבנה לקראת טורניר יורו 2012, ומכיל 34,915 מקומות ישיבה. זמן קצר לאחר מכן שבה הקבוצה לאצטדיונה הישן, עקב עלות שכירות גבוהה מדי של האצטדיון החדש.
באוגוסט 2020 הקבוצה איבדה את זכויותיה על הסמל הישן של הקבוצה מהזכויות עליו עברו לידי האוהדים שיזמו באוקטובר 2020 הקמת מועדון כדורגל חדש בעיר לבוב באותו שם.
הסכם יפו (1229)
הסכם יפו הקרוי גם הסכם תל אל-עג'ול יפו הוא הסכם שנחתם בפברואר 1229 בין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בהיותו נושא כתר מלך ירושלים לבין הסולטאן המצרי אלמלך אלכאמל. הסכם זה היה שיאו של מסע הצלב השישי ועל פיו הועברו למדינה הצלבנית שטחים בארץ ישראל ושליטה חלקית בירושלים.
מסע הצלב החמישי
מסע הצלב החמישי, שהמסע השישי היה המשכו המיידי, נערך בין השנים 1217 עד 1221, מסע זה כוון כנגד מצרים, מתוך מחשבה כי התמוטטות השושלת האיובית וכיבוש מצרים יבטיחו שליטה אירופית צלבנית בארץ ישראל וירושלים. המסע הסתיים בכישלון מוחלט - כניעתו של הצבא הצלבני לצבא המצרי והסולטאן האיובי. הסכם הכניעה החזיר לידיו של הסולטאן שטחים שנכבשו קודם לכן ובראשם העיר דמיאט ואת שבויי המלחמה המוסלמיים. בתמורה החזיר הסולטאן את הלוחמים הצלבניים לעכו ואת שבויי המלחמה הנוצרים. הסכם שלום נחתם לתקופה של שמונה שנים והבטיח את הסטטוס קוו על גבולות המדינה הצלבנית.
פרידריך השני
כישלון מסע הצלב החמישי הביא להתעוררות חדשה באירופה. האפיפיור הונוריוס השלישי חזר ודורש מפרידריך השני למלא את חובתו הנוצרית ואת שבועת הצלבן שלקח על עצמו ולצאת בראש מסע צלב אל ארץ הקודש על מנת לשחרר את ירושלים.
בפגישה שנערכה בשנת 1222 בעיר האיטלקית ברינדיזי הוסכם בין האפיפיור, הקיסר ומלך ירושלים ז'אן דה בריין על השקת מסע צלב חדש. בפגישה נוספת שנערכה בשנת 1223 הציעו מלך ירושלים והאפיפיור - ככל הנראה כתמריץ - שהקיסר יישא לאישה את איזבל, בתו בת ה-11 והיורשת של מלך ירושלים.
בשנת 1226 נטל על עצמו - שוב - הקיסר את ההתחייבות לצאת למסע צלב אך דחה את תאריך המסע לקיץ של שנת 1227.
פרידריך השני, מלך ירושלים
פעולתו הראשונה של הקיסר בדרכו "המחודשת" למסע הצלב הייתה מימוש הצעת הנישואים לאיזבל, וארבעה עשרה אוניות יצאו לנמל עכו. לאחר שנציג הקיסר ניהל טקס אירוסים הוכתרה איזבל למלכת ירושלים בכנסייה בצור ומשם הפליג הצי הקטן אל ברינדיזי בה נערך טקס הנישואים ב-9 בנובמבר 1225. ממלכת ירושלים הפכה לחלק מקיסרות רומא. פרידריך השני דרש - וקיבל את ויתורו של ז'אן דה בריין על תוארו כמלך ירושלים ובהמשך דרש וקיבל את שבועת הנאמנות של אבירי הארץ.
בספטמבר 1227 נעצר צי הצלבנים בדרכו לארץ ישראל לאחר שהקיסר הודיע על מחלה פתאומית שתקפה אותו. עיכוב זה הגדיש את הסאה והאפיפיור הטיל חרם על הקיסר הצלבן הסרבן.
מסע הצלב השישי
כישלון מסע הצלב החמישי והעיכובים ביציאת מסע הצלב השישי הביאו את ממלכת ירושלים לשיתוק, הממלכה הגיעה אל קצה כוחה ומלך ירושלים נאלץ לראות - מהצד - את עכו, העיר העיקרית של ממלכתו, הופכת לשדה קרב של ממש בין הקומונות האיטלקיות. כלפי חוץ עסק המלך הצלבני באיסוף כספים עבור ממלכתו שהייתה חסרת משאבים כלכליים ובשמירה קפדנית על הסכם שביתת הנשק מתוך תקווה כי בואו של הקיסר ישנה את התמונה מקצה לקצה.
גדודים צלבניים שיצאו מאירופה כהכנה למסע הצלב האמור לשחרר את ירושלים ואצילים מקומיים לא יכלו עוד לחכות, והם השתלטו על העיר צידון שביצוריה היו הרוסים לחלוטין ומספר תושביה קטן. במשך חצי שנה - מנובמבר 1227 עד מרץ 1228 עמלו הצלבנים בשיקום ביצורי העיר ובמקביל עסקו גדודים צלבניים אחרים בראשות המסדר הטבטוני בהקמת מצודת מונפור. עם סיום עבודות אלו חזרו הצלבנים לעכו וממנה יצאו להקמת ושיקום מצודת העיר קיסריה, עבודה שהסתיימה בספטמבר 1228.
השושלת האיובית
סוף העימות של מסע הצלב החמישי החזיר את הסולטנות האיובית למצב של מתיחות ויריבות בין הנסיכים, מתיחות זו הגיעה לידי רתיחה לקראת שנות השלושים של המאה ה-13 משכרת האמיר של דמשק אלמלך אל מועטם ברית עם החואריזמים שכוונה כנגד הסולטאן המצרי. אלמלך אלכאמל במצב זה פנה השליט המצרי אל הקיסר פרידריך השני ובשנת 1227 יצאה משלחת מטעמו לסיציליה שנענתה במשלחת מטעם הקיסר לקהיר. משא ומתן זה - שהיה הזרע שהוליד את הסכם יפו פתח בפני הקיסר אפשריות פוליטיות ייחודיות שמשמעותן ניצול המצב הגאו-פוליטי של השושלת האיובית על מנת לקבל שליטה על ארץ ישראל.
הסכם תל עג'ול
מותו של שליט דמשק אלמלך אל-מועטם בחש - שוב - בפוליטיקה האיובית ובסוף 1228 נפגשו הצבאות של אלמלך אלאשרף הנסיך האיובי מהג'זירה עם צבאות שליט מצרים בסמוך לתל אל עג'ול, הנמצא על הדרך לעזה בשפכו של נחל הבשור. המפגש הלא מתוכנן הוליד הסכם בין הנסיכים על חלוקה מחדש של אזורי השליטה, עיקר השינוי נעשה על חשבונו של בן אחיהם - שליט דמשק החדש והחלש אלמלך אנאצר דאוד.
כך קיבל אלאשרף את שטחי סוריה ובמרכזם דמשק והשטח המוסלמי של ארץ ישראל עד עזה, עבר הירדן, הכנרת נלקחו על ידי הסולטאן המצרי.
הסכם יפו
מנגד עורר הקיסר תקוות בליבות נוצרים בארץ ישראל ובאירופה כי פעולותיו "יחזירו עטרה ליושנה" וכי הוא יצליח להחזיר את ממלכת ירושלים אל ימי טרום קרב קרני חיטין.
בתחילת נובמבר החל הקיסר בביצור העיר יפו ומשם חידש את המשא ומתן עם סולטאן מצרים.
מהלך המשא ומתן
מאחר שהמצב הפוליטי השתנה בתכלית החל הסולטאן המצרי בתרגילי השהיה. בעוד שליחי הקיסר דורשים ממנו מילוי של התחייבויותיו שככל הנראה כללו החזרת רוב או כל השטחים שנכבשו על ידי צלאח א-דין כלומר החזרת שטחי ארץ ישראל שממערב לנהר הירדן.
הסכם תל אל עג'ול העביר - בינתיים - הן את העוקץ מאיומיו של שליט דמשק ואת השטח ממערב לירדן לידיו של סולטאן מצרים, כלומר עתה אמור היה לוותר על שטחים שהלכה למעשה נמצאים תחת שליטתו. עם זאת ראה אלמלך אלכאמל סכנה בעצם שהותו של הקיסר בארץ ישראל וסכנה גדולה יותר באפשרות שבן דוד אלמלך אלנאצר דאוד שנשדד מנכסיו בדמשק יבקש את עזרת הקיסר בהחזרתו לנחלתו.
מדיניות ההשהיה כללה החלפת מכתבים ובהם דיונים בנושאים פילוסופיים ברומו של עולם ומתן מתנות אקזוטיות, כך הופיעה משלחת מצרית למחנה הקיסר שעמד אז בכורדני ועמה פיל, גמלי מרוץ, וסוסי מרוץ. פרידריך השני, שהיה מדינאי ממולח ומנוסה, שלח כתגובה משלחת לסולטאן ובמקביל משלחת לדמשק לדרבן את הסולטאן המצרי על ידי אמירה כי הקיסר עשוי לשקול מחדש את מערך הבריתות.
מקורות היסטוריים
הטקסט של החוזה המקורי נותר רק בחלקו ושאר הפרטים הנוגעים לתנאים מתוארים במקורות רבים של התקופה ומקורות מאוחרים יותר. החוזה עצמו נכתב, ככל הנראה, בערבית ובצרפתית עתיקה. חלקים מתנאי ההסכם מופיעים במכתב מיום 18 בפברואר 1228 שנשלח לאפיפיור גרגוריוס התשיעי מאת ג'רולד הפטריארך של ירושלים ומכתב נוסף שנשלח ביום 16 במרץ אל תיאור ההסכם מצורפות הערות של כותב המכתב המגנות ומבקרות את ההסכם חלקם גובלות בסילוף העובדות.
פרטים נוספים נכללים במכתב ששלח הקיסר לאפיפיור ולשליטי אירופה שנכתב ביום 18 במרץ ובו תיאור מלווה בסופרלטיבים שמטרתם להאדיר את שם הקיסר ולהסוות את החלקים הבעייתיים בהסכם. מכתב נוסף של הרמן פון זלצה מפקד המסדר הטבטוני - בן חסותו בן לוויה של הקיסר אל האפיפיור מביא פרטים על ההסכם.
מקורות ערביים ומוסלמיים אינם מציינים פרטים בנוגע לסעיפי ההסכם אך מביאים את סיכום ועיקרי ההסכם ככל הנראה מאחר שאלכאמל רצה להימנע מפרסום מדויק של ההסכם ובעיקר את העובדה שחלקים מירושלים והרשות לבנות בה ביצורים נתנו לצלבנים כך שמידע על ההסכם ניתן לציבור המוסלמי באופן חלקי ומקוטע.
תנאי ההסכם
הסכם יפו נחתם לתקופה של 10 שנים, ובתקופה זו התחייב הסולטאן שלא לכרות בריתות כנגד הצלבנים, הקיסר לא יפעל כנגד בני בריתו המוסלמיים וימנע מנוצרים לפעול כנגד מוסלמים - סעיף זה נועד למנוע פעולות איבה מצד הנסיכויות הצלבניות העצמאיות בצפון - אנטיוכיה וטריפולי והמסדרים הצבאיים שלא חתמו על ההסכם.
ירושלים נמסרת לידי הצלבנים ולשליטתו המלאה של הקיסר. אזור הר הבית ובו מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע נשאר בידי חיילים מוסלמים שערכו במקום טקסי פולחן דתי. תושבי העיר הנוצריים ועולי רגל יכלו לעלות להר הבית. סמכות השיפוט בסכסוכים אזרחיים בין מוסלמים ונוצרים נתנה בידי שופט מוסלמי.
כך נכנסה ירושלים למצב חוקי ללא תקדים בו מובטח חופש גישה וחופש פולחן במקומות הקדושים - הנמצאים בשליטה מוסלמית. בית לחם הועברה לשליטה נוצרית ולמוסלמים הובטחה גישה חופשית למקומות הקדושים.
על פי ההסכם שוחררו כל שבויי המלחמה שנותרו בידי המוסלמים.
במכתבו להנרי השלישי, מלך אנגליה כתב הקיסר על היקף הישגו:
ביקורת על ההסכם
בעיני המוסלמים הייתה חשיבות להר הבית, ובעיני הנוצרים הייתה חשיבות לירושלים בכללותה ופחות להר הבית.
הצד הנוצרי
הסכם יפו נתון לביקורת ומחלוקת מאז נחתם. תחילת המחלוקת באינטרסים של הצדדים שלא היו שותפים לחוזה - אנשי הכנסייה שראו במסעי הצלב כלי ודרך לבסס את שלטון הכנסייה, מסע הצלב לא היה אירוע המוגבל לשטח הטריטוריאלי של ארץ ישראל אלא אירוע אירופי-נוצרי מרכזי והסכם השלום של יפו הפך לציר מרכזי בוויכוח בין מלוכה חילונית לכנסייה, תהליך ארוך ועקוב מדם שהקיז את דמה של אירופה.
במכתבו לאפיפיור ציין הפטריארך של ירושלים את הפגמים העיקריים של הסכם השלום. הבעיה העיקרית בחוזה נובעת מהעובדה שהחוזה נחתם בין סולטאן מצרים אך ללא חתימתו של שליט דמשק לשעבר - אלמלך אלנצר דאוד, שנכסים שלו הועברו לידי הצלבנים בחוזה יפו. שליט זה נושל מנכסיו אלו בהסכם בין-איובי שגם לו הוא לא היה צד. מצב משפטי זה העמיד את תוקפו המשפטי של הסכם יפו בסימן שאלה מאחר שנסיך איובי זה לא היה צד ולא היה תומך בחוזה יפו או תל עג'ול.
בידודן של הנקודות הנוצריות בירושלים, נצרת ובית לחם והקושי הטקטי להגן על הדרכים המובילות אליהן העמיד את קיומן ברצון הטוב של השליטים המוסלמיים והפך את השלטון הנוצרי בהן לחסר שורשים.
עם קבלת הידיעה על חתימת ההסכם ופרטיו, חדרה רוח של התלהבות במחנה הנוצרי ביפו. חלק הארי של הצלבנים היו עולי רגל שעבורם העלייה לעיר הקודש וביקור במקומות הקדושים היה עיקר המסע וצפן בתוכו את השכר של חזרה הביתה עטורים בתהילה של גבורת משחררי המקומות הקדושים וקדושת העולים לרגל.
הצד המוסלמי
בספרו "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל" מצטט פרופ' יהושע פראוור היסטוריונים מוסלמיים, בני התקופה, המתארים את תוצאות ההסכם - באין בידם מידע לגבי פרטי סעיפיו.
ההיסטוריון המוסלמי ביברס מתאר את יציאת המוסלמים מירושלים:
בכרוניקה מוסלמית אחרת נכתב:
והיסטוריון מוסלמי נוסף מוסיף:
סיכום
הסכם השלום של יפו הוא הישג מדיני פוליטי ייחודי בהיסטוריה של מסעי הצלב, הישג שנולד מצירוף מקרים בו הנסיכים האיובים היו עסוקים במלחמות אחים ותככים פוליטיים שהביאו אותם לחפש בריתות - עם הצלבנים ועם אירופה במטרה להבטיח את הישרדותם. הזדמנות זאת תיעלם עם ירידתם של האיובים מבמת ההיסטוריה ועליית הממלוכים - כוח שאין לו כל אינטרס בברית או חלוקת הארץ עם הצלבנים.
הסכם יפו יצר מציאות שבירה של קיום בתנאי של ממלכת ירושלים, על בסיס זה ייתוספו הסכמים נוספים - הסכמים של תיבו משאמפאן במסגרת מסע הצלב של הבארונים ושל ריצ'רד מקורנוול שהביאו לחידוש הטריטוריאלי של ממלכת ירושלים הצלבנית על גבולות בני הגנה מחד ומאפשרים פעילות כלכלית וקיום הינטרלנד המאפשר מסחר.
דגל האנטילים ההולנדיים
דגל האנטילים ההולנדיים היה דגל לבן עם פס כחול אופקי שרוחבו שליש מרוחב הדגל במרכזו. פס כחול זה עובר מעל פס אדום אנכי המצוי במרכז הדגל - פס שרוחבו זהה לרוחב הפס הכחול. במרכז הדגל, במפגש הפסים, מעל הפס הכחול מצויים חמישה כוכבים לבנים המסודרים בצורת אליפסה. חמישה כוכבים אלה מייצגים את חמשת האיים של האנטילים ההולנדיים: בונייר, קורסאו, סאבא, סנט מארטן וסנט אוסטתיוס. קודם לפרישת ארובה בשנת 1986 היו בדגל שישה כוכבים. בשנת 2010 עם פירוקה של המדינה, חדל הדגל לשמש כדגל רשמי.
אליפות האמריקות בכדורסל 1999
אליפות האמריקות בכדורסל 1999 הידועה גם בשם טורניר האמריקות 1999 היא האליפות התשיעית שנערכה על ידי פיב"א אמריקה.
באליפות השתתפו 10 נבחרות. מטרת התחרות הייתה גם לקבוע את הנבחרות שיקבלו זכות להשתתף באולימפיאדת סידני.
ארצות הברית זכתה באליפות בפעם הרביעית בתולדותיה.
מתכונת התחרות
תחילה נערכו משחקי העפלה אזוריות:
תחילה המשחקים נערכו בשני בתים. בכל בית ארבע נבחרות העפילו לבית רבע הגמר. בהמשך, נבחרות המשיכו בבית רבע הגמר ולפלייאוף לקביעת הנבחרות שיעפילו לאליפות העולם.
קישורים חיצוניים
נתונים מאתר פיב"א
מינסק (מחוז משנה)
מחוז משנה מינסק (בבלארוסית: Маладзечанскі раён) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס. מרכזו המנהלי היא עיר הבירה מינסק שאינה כלולה בו בעצמה מבחינה מנהלית.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה מינסק 157,497 בני אדם, זו הייתה נקודת שפל, ומאז גדלה האוכלוסייה בעקביות, ב-2018 נמנו כבר 215,404 תושבים. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 84.58% בלארוסים, 9.23% רוסים, 1.56 אוקראינים ו-4.63% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (56.14%) ורוסית (36.88%).
סמסונג גלקסי נוט פרו 12.2
Samsung Galaxy Note/Tab PRO 12.2 הוא מחשב לוח מבית סמסונג הכולל מסך מגע בגודל 12.2 אינץ' ברזולוציית 2560X1600. הטאבלט הושק ב-6 בינואר 2014, והוא כולל את עט הסטיילוס ה-S PEN.
חומרה
מערך הצילום של המכשיר כולל מצלמה אחורית של 8 מגה-פיקסל, ומצלמה קדמית של 2 מגה-פיקסל, לצד נפח אחסון פנימי של 32 גיגה בייט הניתן להרחבה באמצעות כרטיס Micro-SD. בטאבלט קיים שקע USB 3.0.
תוכנה
המכשיר הושק עם מערכת ההפעלה אנדרואיד בגרסת 4.4.2 ("קיטקט") עם ממשק ה-Magzin UI שמפותח על ידי סמסונג. הוא כולל עט סטיילוס מסוג S-PEN שמאפשר שימושים נוספים.
בית קסלטאון
בית קסלטאון (אנגלית: Castletown House) הוא המבנה הפלדיאני הגדול ביותר באירלנד. המבנה שוכן בכפר סלבריג' במחוז קילדייר. בנייתו החלה בסביבות 1722 עבור ויליאם קונולי, שהיה היושב ראש של הבית התחתון של הפרלמנט האירי. חזית הבית עוצבה על ידי הארכיטקט האיטלקי אלסנדרו גליליי.
היסטוריה
תכנון פנים הבית נקטע עם מותו של ויליאם קונולי ב-1729, וחודש רק בשנת 1758 לאחר שאחד מצאצאי המשפחה, טום קונולי (אחיין דור שני), ירש את הבית. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-18 תוכננו חדרי הבית בסגנון נאו-קלאסי מאופק על ידי הארכיטקט סר ויליאם צמברס.
חדרי הבית
היכל הכניסה הוא היכל בעל שתי קומות, הרצפה בעלת מרצפות שחור לבן כמו בלוח שחמט. ההיכל תוכנן על ידי פירס ולא השתנה כלל מאז בניית הבית. האח בחדר עשוי משיש קיקלני שחור. גרם המדרגות שנתמך על ידי אבן גיר שהובאה מהאי פורטלנד, עם מעקה שעשוי מעמודי פליז שנבנה בשנת 1760. על העמודים עצמם חרוטה השנה 1760 ושם החברה המייצרת. העבודה נעשתה תחת הנחייתו של סימון וירפיל, שהיה בן טיפוחיו של סיר ויליאם צמברס. קירות החדר מעוצבים בסגנון רוקוקו וכוללים פורטרטים של בני המשפחה, פסל ראש של טום קונולי וארבעה ציורי ראשים שמייצגים את ארבע עונות השנה.
חדר האוכל - תכנונו הסתיים בשנת 1767 על ידי ליידי לואיזה אשתו של טום קונולי, התכנון הושפע מעצותיו של הדוכס מלנסטר שהיה גיסה ואשר גר בקארטון האוס, בכפר מיינות' השכן. החפצים שהשתמרו הם שני שולחנות עץ מוזהבים ושלוש מראות קיר גדולות מקושטות ומוזהבות.
חדר המזווה - מכיוון שהמטבח היה מרוחק, והאוכל היה מתקרר עד שהמשרתים היו מביאים או לחדר האוכל, אז צמוד לחדר אוכל היה מזווה בו חיממו את האוכל.
חדר ההדפסים (print room) - חדר זה היחיד מסוגו שהשתמר במלואו כיום באירלנד, הוא חדר מהמאה ה-18 אשר על קירותיו מודבקים גזרי עיתונים והדפסים אחרים כמו שהיה מקובל באותה תקופה. את ההדפסים הדביקו ליידי לואיזה ואחותה שהייתה נשואה לדוכס מליינסטר.
חדרים נוספים: החדר האדום, החדר הירוק, חדר לימוד החום, הגלריה הארוכה ועוד..
האובליסק
זהו מבנה שטות (folly) שמכונה קונולי פולי או האובליסק אשר נבנה כדי לסגור את הנוף שנשקף מהגלריה הארוכה. האובליסק נבנה בשנת 1740 ותוכנן על ידי ריצ'רד קאסל
עבודות השחזור
משפחת קונולי חיה בבית עד שנת 1965 אז הבית נמכר עם כל הרכוש. בשנת 1967 נקנה הבית על ידי הון דזמונד גינס והחלו עבודות שחזור והבית נפתח לציבור. בשנת 1994 עבר הבית עם האובליסק והחצר מסביב שכוללת מבני פנאי כמו פגודה, בית מרחץ וכו' לראשות המשרד לעבודות הציבור (OPW).
כיום
בחודשי הקיץ מתקיימים בבית קונצרטים ופסטיבלים המשחזרים את התקופה בהם אנשים מתחפשים לאצילים מהמאה ה-18. ניתן לבקר בתוך הבית בסיורים מודרכים בחודשי הקיץ. המבנה עצמו כולל בית קפה שפתוח כל השנה וכן החצר מסביב לבית פתוחה לציבור כל השנה.
היקיקומורי
היקיקומורי (יפנית: ひきこもり או 引き籠もり, בתרגום חופשי: מתחבא, מסתגר) הוא המושג היפני לתופעה בה אדם מבודד את עצמו מהחברה באופן קיצוני, בעקבות גורמים אישיים וסביבתיים שונים. המונח היקיקומורי מתייחס גם לתופעה הסוציולוגית וגם לאנשים המשתייכים אליה.
היקיקומורי החל ביפן בשנות השבעים. ההפרעה פוגעת בעיקר במתבגרים או במבוגרים צעירים שחיים מנותקים מהעולם, בבתיהם או בבתי הוריהם, נעולים בחדר השינה שלהם במשך ימים, חודשים ואפילו שנים ארוכות. הם מסרבים לתקשר אפילו עם משפחתם, משתמשים באינטרנט בשפע, ורק יוצאים לדרך להתמודד עם צורכיהם הגופניים הכרחיים ביותר כמו יציאה לשירותים. לעיתים הם מבלים יותר מ-12 שעות ביום מול המחשב.
פסיכולוגים מערביים משווים את ההיקיקומורי עם חרדה חברתית ואגורפוביה, אך הגישה התרבותית היפנית מתייחסת לתופעה כאל סטייה חברתית.
הגדרה
משרד הבריאות היפני הגדיר היקיקומורי כאדם שמסרב לצאת מביתו, ומתבודד למשך תקופה של לפחות שישה חודשים. בעוד רמת התופעה מגוונת אצל אנשים שונים, במקרים חמורים ההיקיקומורי מתבודד למשך שנים. לעיתים קרובות, התופעה מתחילה כסרבנות בית ספר, הכוונה היא לאנשים שמסרבים להגיע לבית הספר מסיבות דיכאוניות או חרדתיות. בשנת 2010, העריך משרד הבריאות היפני שכ-700,000 היקיקומורי מתגוררים ביפן, ושגילם הממוצע הוא 31. עם זאת, יש המעריכים את מספרם במיליון איש ויותר.
מחקר שפורסם ב-2019 על ידי צוות חוקרים מאוניברסיטת אקיטו ביפן, מלמד כי היקיקומורי קשור בקשיים ביחסים בין אישיים ובמקרים מסוימים בסיכון בהתאבדות. המתמודדים עם היקיקומורי נוטים להיות גברים, יש להם רקע של נשירה מלימודים והם בעלי היסטוריה קודמת של טיפול פסיכיאטרי.
בעקבות מגפת הקורונה, תופעת ההיקיקומורי גדלה וחלה עלייה של 40% בשיעורי ההתאבדות ביפן.
סיבות משוערות לתופעה
לתופעה, אשר נחשבת בעיה תרבותית מהותית ביפן, יכולות להיות מספר סיבות. הדרישות והלחצים של החברה היפנית יכולים להיות משתקים עבור בני נוער רגישים. חלקם מרגישים כי אינם יכולים לעמוד בציפיות מהם שכן טרם גיבשו זהות עצמית (הונְנֶה, 本音) וחזות ציבורית (טאטֶמַאֶה, 建前) החיוניים לחיים הבוגרים ביפן. בשיח אודות התופעה רווחת הדעה כי החברה היפנית הפוסט-תעשייתית אינה מספקת למתבגרים טקסי חניכה משמעותיים החיוניים לעיצוב תפקידם כבוגרים אחראיים בחברה.
גורמים משפיעים
ניתן לזהות גורמים מרכזיים שעלולים להביא נער עם נטייה מוקדמת להתבודדות קיצונית:
ריקה רייניש
ריקה רייניש-אסמן, -ניומן (בגרמנית: Rica Reinisch-Assmann, -Neumann; נולדה ב-6 באפריל 1965) היא שחיינית עבר ממזרח גרמניה. היא אלופה אולימפית (מוסקבה 1980) בעלת 3 מדליות זהב ושיאנית עולם במשחי הגב.
ביוגרפיה
רייניש נולדה בזייפנרסדורף, שבסקסוניה. היא החלה לשחות בגיל 8 ובגיל 12 קבעה במשחה ל-100 מטר גב תוצאה של 1:14.3 דקות. בגיל 14 היא דורגה בין ה-20 השחייניות הראשונות בעולם (1:04.84 דקות). בתחרות הזמנה, לשחייניות שקבעו את התוצאות הטובות ביותר אותה שנה, שנערכה באוסטין, טקסס, בינואר 1980, הפסידה רייניש לאלופה ושיאנית העולם מארצות הברית לינדה ג'זק במשחה ל-100 מטר גב (ג'זק - 1:03.15 דקות, רייניש - 1:03.74 דקות). חודש לאחר מכן, היא קבעה את תוצאת השנה בעולם במשחה ל-100 מטר גב 1:02.46 דקות.
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה רייניש ב-3 מדליות זהב, תוך קביעת 4 שיאי עולם חדשים אישיים ושיא עולם במשחה שליחות. כשחיינית ראשונה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב היא השוותה את השיא העולמי במשחה ל-100 מטר גב (1:01.51 דקות), ובהמשך הרביעייה המזרח גרמניה (אוטה גווניגר, אנדריאה פולק וקארן מטשוק) קבעה שיא עולם חדש של 4:06.67 דקות, לפני בריטניה (4:12.24 דקות) וברית המועצות (4:13.61 דקות). לאחר מכן, בשלב המוקדמות היא שיפרה במשחה ל-100 מטר גב את השיא העולמי (1:01.50 דקות) ופעם נוספת בשלב הגמר (1:00.86 דקות), לפני חברותיה לנבחרת, אינה קלבר (1:02.07 דקות) ופטרה רידל (1:02.64 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא עולם חדש של 2:11.77 דקות, לפני חברותיה לנבחרת, קורנליה פוליט (2:13.75 דקות) ובירגיט טרייבר (2:14.14 דקות).
במהלך מחנה אימונים שנערך באוקראינה בשנת 1982 סבלה רייניש מהתמוטטות בעקבות דלקת בשחלות, שבעקבותיה פרשה משחייה תחרותית.
שימוש בסמים
לאחר איחוד גרמניה נחשפה תוכנית האימרוץ של גרמניה המזרחית, בה נתנו סטרואידים אנאבוליים באופן שיטתי לספורטאים רבים. בין היתר, השחיינית בריגיט מיינקה ספרה ששחייניות נבחרת מזרח גרמניה השתמשו באימרוץ נרחב.
לאחר נישואיה בתחילת שנות התשעים סבלה רייניש מהפלות חוזרות, וציסטות בשחלות. עם השנים היא הצליחה ללדת וכיום יש לה שני ילדים.
מג'פהיט
מג'פהיט (Majapahit) הייתה אימפריה שהתקיימה בין 1293 עד תחילת המאה ה-16 והיוותה את האימפריה ההינדואית האחרונה באזור הארכיפלג המלאי. מרכז האימפריה היה באי ג'אווה ובירתה הייתה במזרח ג'אווה, בעיר טרוולאן, שנמצאת בסורביה, במחוז מוג'וקרטו של ימינו.
מג'פהיט הייתה אחת האימפריות הגדולות האחרונות באזור ונחשבת עד היום לאחת האימפריות החזקות ביותר בהיסטוריה של אינדונזיה ובדרום מזרח אסיה, וכאחת המדינות הקדומות אשר קבעו את גבולותיה המודרניים של אינדונזיה. השפעתה הגיעה הרחק מעבר לתחום אינדונזיה של ימינו. מג'פהיט הגיעה לשיא עוצמתה בתקופת שלטונו של היאם וורוק, ששלט בין 1350 ו-1389, והצליח לכבוש שטחים נרחבים בדרום-מזרח אסיה, כולל שטחים בחצי האי המלאי, בסומטרה ובבורנאו. המזרחן הגרמני ברטולד לאופר, הציע כי מקור השם הוא שמו של עץ אינדונזי בג'אווי. משמעות השם מאג'אפאהית במלאית היא "דלעת מרה" על שם מין בר של דלעת שגדל במקום יסוד הבירה בשנת 1293 לספירה הנוצרית.
היסטורגרפיה
המקורות הג'אוויים משלבים אלמנטים מיתולוגיים בתיאור ההיסטוריה, וחוקרים כגון ק.ק. ברג ההולנדי, יש לשקול את התיעוד ההיסטורי כולו לא כתיעוד אמיתי של העבר, אלא אמצעי על טבעי שבאמצעותו ניתן לקבוע את העתיד. למרות הגישה של ברג, רוב החוקרים אינם מקבלים את הדעה הזאת, כיוון שהתיעוד ההיסטורי מקביל לכתבים סיניים, שאינם יכולים להתפרש באופן כזה. רשימת השליטים ופרטי מבנה המדינה, אינה מראה שום סימן שהיא מומצאת. אדמירל שושלת מינג ג'נג חה ביקר במג'פהיט. מתורגמנו של חה, מה חואן כתב תיאור מפורט על מג'פהיט והיכן מלך ג'אווה חי. ממצאים חדשים בחודש אפריל 2011, מצביעים כי מג'פהיט הייתה עשירה הרבה יותר מכפי שסברו בעבר, לאור כמה חפצים שנחשפו.
הקמה
לאחר הבסת ממלכת מאלאיו בסומטרה בשנת 1290, הפכה סינגסאהרי לממלכה החזקה ביותר באזור. קובלאי חאן, החאן הגדול של האימפריה המונגולית וקיסר שושלת יואן המונגולית, אתגר את סינגסאהרי על ידי שליחת שליחים בדרישה דמי חסות. קרטנאגרה, השליט האחרון של סינגסאהרי, סירב לשלם את המס, העליב את השליחים המונגולים וקרא תיגר על חאן. כתגובה, בשנת 1293, שלח קובלאי חאן כוח בן 1,000 ספינות ו-20,000 חיילים להילחם בג'אווה.
באותה תקופה, ג'יהקטוואנג, אדיפטי (דוכס) קדירי, מדינת חסות של סינגסאהרי, בזז את סינגסאהרי ורצח את קרטנאגרה. לאחר שג'יהקטוואנג בשכנועו של יורש העצר של מדורה אריא ויראראג'א חנן את חתנו של קרטנאגרה, ראדן ויג'אייה ונתן לו חורשה. במקום הוקם כפר גדול. הכפר נקרא בשם מג'פהיט, על שם פרי מריר שגדל באותה חורשה. כאשר הצבא המונגולי שנשלח על ידי קובלאי חאן הגיע לסינגסאהרי, כרת ברית ויג'איא עצמו עם הצבא המונגולי כדי להילחם נגד ג'איאקטוואנג. לאחר שג'יהקטוואג הודח, אילץ ראדן ויג'אייה את בני בריתו לסגת מג'אווה באמצעות שיגור מתקפת פתע. הצבא של יואן נאלץ לסגת כיוון שהיו בשטח עוין. זאת הייתה גם ההזדמנות האחרונה שלהם כדי לתפוס את רוחות המונסון, על מנת להגיע בחזרה לסין, אחרת הם היו צריכים לחכות עוד חצי שנה על אי עוין.
בשנת 1293, הקים ויג'איא במג'פהיט מבצר, ששימש כעיר בירתו. התאריך המדויק המצוין כתאריך הקמת הממלכה הוא יום ההכתרה של ויג'איא, ה -15 בחודש קטריקה בשנת 1215 בלוח השנה ההודי-בנגלי סאקא, כלומר ב-10 בנובמבר 1293. במהלך טקס ההכתרה שלו הוא קיבל את שמו המלכותי קארתאראג'אסא ג'איאוארדנא (Kertarajasa Jayawardhana). הממלכה ניצבה בפני אתגרים חדשים. כמה מנאמניו הקרובים ביותר של קארתאראג'אסא, כולל מרדו בו, אך ללא הצלחה. יש החושדים כי "מנאפטי" (שווה עם ראש הממשלה) האליודה, תכנן את הקונספירציה על מנת להפיל את כל יריביו, כדי להשיג את המיקום הגבוה ביותר בממשלה. עם זאת, בשלב מסוים, האליודה עצמו נכלא בגלל תככיו, ונידון למוות. ויג'איא עצמו מת ב-1309 לספירה.
על פי המסורת, בנו של ויג'אייה ויורשו, היה ג'יינגארה, שנודע לשמצה בחוסר מוסריותו. אחד מחטאיו היה רצונו לקחת את אחיותיו החורגות, לנשים. הוא כונה קלה גמט, או "נֶבֶל חלש". לערך בתקופת שלטונו של ג'איאנגארה, ביקר אודריק מפרדנונה, נזיר איטלקי במ'גפהיט בסיורו בג'אווה. בשנת 1328 לספירה, ג'איאנגארה נרצח על ידי רופאו, טנקה. אמו החורגת, גאיטרי ראחפטאני, הייתה אמורה להחליף אותו, אבל ראג'אפתאני פרשה כדי להפוך לנזירה בודהיסטית. ראחפטאני מינתה את בתה, טריבוונה ויאטונגאדטוי (Tribhuwana Wijayatunggadewi), או הידועה בשמה המלכותי: "טריבהוואנוטונגדווי ג'איאווישנוורדהאני" ("Tribhuwannottungadewi Jayawishnuwardhani"), כמלכת מג'פהיט בחסותה. טריבוונה מינתה את גג'ה מדה כראש הממשלה בשנת 1336. במהלך השבעת מדה נאם את נאום ה"סומפאה פלאפא" המפורסם שלו, בו חשף את תוכניתו להרחיב את תחום מג'פהיט ובניית אימפריה. במהלך שלטונו של טריבוונה, גדלה הממלכה והתפרסמה באזור. טריבוונה שלטה בממלכה עד מותה של אמה בשנת 1350. היא ויתרה על כס המלוכה לטובת בנה, היאם וורוק.