cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכל נאמן
"העיניים בשדה", 1989-1981
ב-8 ביוני 1982 נפתחה תערוכת יחיד של נאמן במסגרת הביתן הישראלי בביאנלה של ונציה. לצד נאמן הציגה גם תמר גטר תערוכת יחיד בביתן. נאמן הציגה ציורים גדולי ממדים ובהם דימויים של דמויות אנוש לצד קופים המאזכרים רעיונות מ"מוצא המינים" של דרווין. במרכז הציור הענק "לויד ופלויד, ילדים רתומים" (1982), לדוגמה, יצרה נאמן משפחה אנושית, הנישאת על גבו של אב המשפחה במעין פירמידה אנושית. לפניהם מתוארות שתי דמויות מקבילות - של קוף ושל אדם - המתוארות בפרופיל לצופה.
בריטברג-סמל, אוצרת התערוכה, תיארה בקטלוג התערוכה את עבודתה של נאמן כעוסקת בדימויים של היברידיות וגרוטסק. על פי בריטברג-סמל, הציור של נאמן עושה שימוש בדימויים קבועים ה"עוברים עיבוד ציורי וצבעוני אשר קושר, מסבך ומסכסך תאוריה בתאוריה, דימוי בדימוי, מצב במצב, אדם באדם, עד אשר מצב הסדר לכאורה מכיל בתוכו את כל הסדקים המצביעים על הריסתו". דמויות "משפחת האדם" שהציגה נאמן ביצירותיה, ובייחוד דמויות הילדים הרבים המוצגים בעבודות, מאופיינות בחוסר הבעה ומראן הוא כשל בובה או פוחלץ.
כמה ימים לאחר פתיחת התערוכה, עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה, הוטמן לצד דלת הכניסה של הביתן הישראלי מטען חבלה. מטען זה גרם לשריפת אחת מעבודותיה של גטר, ואילו לוח עץ לבוד של הציור "קרבת דם" (1982) של נאמן חורר מן הפיצוץ.
בשנת 1983 הציגה נאמן תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות. תערוכה זו פתחה מחדש את "ביתן הלנה רובינשטיין" כמבנה להצגת אמנות ישראלית. התערוכה הכילה מבחר מעבודותיה של נאמן משנות ה-70, לצד ציורים מן התצוגה בוונציה וציורים חדשים. ציוריה של נאמן מאותן שנים זכו לביקורות מעורבות בעיתונות הישראלית. שרית שפירא ציינה, על אף ריבוי הסמלים הגופניים בעבודותיה של נאמן, את הכפפתם של דימויים אלו למערכת תבונתית חיצונית. רפי לביא ציין את השפעתם של מרסל דושאן וג'ספר ג'ונס על עבודתה של נאמן ואת היחס המורכב בין הדימויים השונים בעבודות. לעומתו, ראו מבקרים אחרים בחיבור אינטלקטואלי זה מכשלה להבנת העבודות. טליה רפופורט, לדוגמה, תיארה את העבודות כ"עוסקות בהתפתחויות אורגניות בסגנון סכימאטי מוזר".
בשנת 1986 הוצג מבחר מעבודותיה החדשות והישנות של נאמן במסגרת התערוכה "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית". בין העבודות החדשות בלט הציור "The eyes in the field" (בעברית: "העיניים בשדה") משנת 1983, שהוצג לראשונה בתערוכה בגלריה דביר בשנת 1984. בחלקו התחתון של הציור הופיעו דמויות אדם סכימאטיות ודימוי של מוח על רקע של להב של סכין גילוח. בחלקו העליון של הציור של הציור הופיעו דימוי סכמאטי של עיני אדם, המנותקות מגוף כלשהו ונתונות על רקע דקורטיבי.
העיסוק של נאמן בראייה ובכינון זהות, שהופיע כבר בעבודותיה המוקדמות, הפך לעיסוק מרכזי בסדרת עבודות מן המחצית השנייה של שנות השמונים. מוטיבים איקונוגרפיים של הצצה ואקסהיביציוניזם הופיעו ברבות מעבודותיה. ציורים שונים הכילו דימויים של בגדי גברים ריקים, המאזכרים את יצירותיו של דושאן, ובמיוחד את "הזכוכית הגדולה". בשנת 1989 הציגה נאמן תערוכה מעבודות אלו בגלריה ג'ולי מ. בתל אביב.
בשנת 1989 נולד יהונתן, בנה של נאמן ושל בן זוגה יוסי מר חיים.
שנות התשעים
במהלך שנות התשעים של המאה ה-20 החלה נאמן ליצור ציורים העושים שימוש במבנים גאומטריים. אחת מסדרות העבודות שיצרה עשתה שימוש ברישום של עץ ועליו זאבים, אשר נלקח מתיאור חלום של אחד ממטופליו של זיגמונד פרויד הידוע כ"איש הזאבים". לעיתים שולב דימוי העץ עם מבנים גאומטריים המאזכרים ציור מופשט גאומטרי ובמיוחד עם ציורים של פיט מונדריאן. שימוש שונה בדימוי העץ הופיע בסדרה של ציורים והדפסים המתבססים על הנגדה של דימויים לשוניים וחזותיים. בציור "עצי אור ומטח זהב" (1993), לדוגמה, עשתה נאמן שימוש בצבע הצהוב כדימוי כפול של אור ושל שתן.
סדרה נוספת נוצרה בעזרת יצירה עמלנית של משבצות צבעוניות, שהרכיבו משטחים צבעוניים. בציור כגון "To Throw the Baby Along with the Bath" (1994), יוצרות המשבצות צורה המאזכרת להב של סכין גילוח. בנוסף, שיבצה נאמן דימויים של שפן וברווז, בהם השתמשה כבר בעבר.
ב-16 בפברואר 1999 נפתחה במוזיאון תל אביב תערוכת יחיד גדולה של נאמן בשם "ה' צבעים". באנגלית נקראה התערוכה "Legion" (לגיון), שהוא מושג שנלקח מן הברית החדשה. על פי נאמן "זה השם שנותן לעצמו האיש מוכה הדיבוק". לצד עבודות חדשות הוצגו בתערוכה זו גם מבחר עבודות משנות השבעים. רבות מן העבודות החדשות בתערוכה כללו הפניות אל מושג האלוהות. בעבודות הנושאות את השם "ה' צבעים" שיבשה נאמן את שם האל המירה אותו לביטוי ארס-פואטי על מהות הדימוי האמנותי.
סדרת ציורים זו עשתה שימוש בדגם המשבצות מעבודותיה הקודמות של נאמן, אולם נאמן השאירה את רצועות ניר הדבק (מסקינטייפ) שבעזרתן נוצרו. "העבודות נראות לעיתים כמונוכרומים", העידה נאמן, "בשל הצבע האחיד המונזל מעל למשבצות, מכתים את המסקינג טייפ ונותר עליו. הרבגוניות של המשבצות מפנה מקומה לחד-צבעוניות של מסך הנייר, כעין נטיפה אחידה של 'מבול' צבעוני זה או אחר, שמסתיר את הקשת הפוליכרומית של צבעי המשבצת".
שירת ברבורים
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 שימשה טכניקת עבודה זו כמסגרת לעבודות בעלות התייחסויות להיסטוריה ולהיסטוריה האישית של האמנית. ב-16 בפברואר 2002, לדוגמה, נפתחה בבית גבריאל בצמח התערוכה "ניסים על המים" שאצר גדעון עפרת. בתערוכה הציגה נאמן עבודות בעלות רובד ביוגרפי, המתבטא בשימוש בדימויים של הכנרת ושל תיאורי ניסים מן הברית החדשה הקשורים בה כגון נס החזירים בכורסי או הליכתו של ישו על המים. בנוסף, יצרה נאמן גרסה חדשה למיצב "העיניים של המדינה" בשם "העין של המדינה". התערוכה ננעלה זמן קצר לאחר פתיחתה עקב אירועי מלחמת המפרץ השנייה.
סדרת עבודות אחרת הוצגה ב-2013 בתערוכת היחיד בשם "Wit/ויץ/Wit". חלק מן העבודות בסדרה, שהיוותה המשך לסדרת העבודות שהציגה נאמן בתערוכה "חתול, חיוך, חיתוך" (2010), עסקו במשמעויות סמנטיות של צבע - כחומר וכמטאפורה אסתטית. "מתוך העניין שלי בשמות של צבעים", תיארה נאמן, "מצאתי צבע שחור כהה שנקרא 'אדמה גרמנית – Deutsche Erde'. פני השטח של עבודה בשם זה שתוצג בתערוכה, נצבעו בטפטופים ונזילות מונוכרומטיים של הצבע ה"גרמני". טפטוף כנוכחות של האקראיות הקונקרטית של הצבע הנוזלי ובו בזמן כייצוג אמנותי של אירוע קטסטרופלי, של פציעה".
בשנת 2019 הציגה נאמן סדרת ציורים, עליה עבדה משנת 2016 תחת השם "שירת ברבורים". הציורים התמקדו בציטטות מתוך דבריהם האחרונים של אישים ואמנים שונים ובהם פרנץ קפקא, אנה פבלובה, ולדימיר נבוקוב ואחרים. על פי נאמן, בעבודות אלו רגע המוות עובר היפוך, שכן "כל עבודה מגיעה לסיומה על ידי קבלת כותרת כחתימה ״על המצח״, כמו הגולם מפראג שנלוש מחומר ועפר וחתימה מאגית על המצח החייתה אותו".
המושג סוס
בפילוסופיה של הלוגיקה של גוטלוב פרגה, "המושג סוס" הוא שמו של פרדוקס אליו פרגה נדחק בעקבות התנגדויות שמעלה בנו קרי להבחנתו של פרגה בין מושג ואובייקט.
שלושת העקרונות היסודיים של פרגה בפילוסופיה של הלוגיקה מוצגים בהקדמה לספרו השני, "יסודות האריתמטיקה". העיקרון הראשון מציג את התנגדותו של פרגה לפסיכולוגיזם, דהיינו לעירוב של שיקולים פסיכולוגים בניתוח הרעיונות הלוגיים היסודיים. הוא סבר כי חוקי הלוגיקה אינם רק חוקי המחשבה, אלא חוקי האמת, ושיש לתכנים לוגיים קיום אובייקטיבי. העיקרון השני הוא עקרון הקונטקסט (הרלוונטי גם בפילוסופיה של הלשון) - לפיו מילה מקבלת את משמעותה רק בקונטקסט של השיפוט שהיא משמשת כחלק ממנו. העיקרון השלישי מציג את ההבחנה בין מושג לבין מושא. על פי פרגה, מושגים הם פונקציות, המקבלות את משמעותן רק כאשר ניתן להן אובייקט כערך שלהן. כשלעצמו, הפונקציה או המושג הוא בלתי רווי (unsaturated או ungesätigt), ורק כשהוא מתחבר לשם או לשם של משתנה, הוא מקבל משמעות. כך פותר פרגה את בעיית אחדות הטענה שהטרידה אחר כך את ראסל, ומציע, באופן מובלע, תורת טיפוסים פרימיטיבית: מושגים (מסדר ראשון) חלים על אובייקטים בלבד, משום שרק באמצעותם הם נהיים רוויים במשמעות. אולם מכאן עולות גם כמה מסקנות פרדוקסליות. מכיוון שרק בצירוף לשם או למשתנה יש למושג משמעות, המושג אינו יכול להופיע כנושא במשפט. מכאן יוצא, כי אין אפשרות לומר "המושג סוס הוא מושג", משום שכאן המושג סוס מופיע כאובייקט, ולא כמושג. פרגה נאלץ לפיכך לטעון: "המושג סוס אינו מושג", ומכאן נובע (אם כי פרגה אינו אומר זאת מפורשות): המושג מושג אינו מושג.
התוצאה הפרדוקסלית חושפת כיצד שלושת העקרונות של פרגה קשורים זה לזה. לאור עקרון הקונטקסט, פרגה אינו מוכן לקבל שלפרדיקט יש משמעות במנותק מן המסגרת הטענתית בה הוא מופיע, ובה הוא רווי בזכות קישורו לאובייקט. לאור התנגדותו לפסיכולוגיזם, פרגה שולל את ההתייחסות אל המושג כאובייקט וסבור שהתייחסות כזו נובעת מתפיסת המושג כתוכן מנטלי אינרטי, ולא כפונקציה.
עם זאת יש לפרגה דרכים לטפל במושגים במסגרת לוגיקה מסדר שני. דרך אחת היא על ידי ציון האקסטנציה של המושגים (ranges of values או Wertverläufe), דהיינו הקבוצה של האובייקטים שעבורם המושג מעניק ערך אמיתי. קבוצה זו נתפשת כמושא, והיא יכולה להופיע, למשל, בטענות שוויון מספרי. טענות כגון אלו, המכריזות על שוויון מספרי בין האקסטנציות של מושגים שונים הן מהותיות עבור ההגדרה הלוגית של מושג המספר שפרגה הוא מקורה. עם זאת, האקסיומה החמישית של פרגה, הקובעת את זהותן של אקסטנציות של מושגים זהים ואת האפשרות להתייחס אליהן כמושאים, היא גם המקור לפרדוקס של ראסל שתורתו של פרגה חשופה אליו.
וולטר מ' מילר
וולטר מייקל מילר הבן (באנגלית: Walter M. Miller, Jr; 23 בינואר 1923 - 9 בינואר 1996) היה סופר מדע בדיוני אמריקאי, הידוע במיוחד בספרו הימנון ללייבוביץ - הספר היחיד (למעט קובצי סיפורים קצרים), שפרסם בימי חייו.
חייו
מילר נולד ב-New Smyrna Beach, עיירה קטנה בפלורידה, והיה בנם היחיד של וולטר ורות מילר. למד באוניברסיטת טנסי (1940–1942), אך הפסיק את לימודיו והתנדב לצבא ארצות הברית כחודש לאחר המתקפה על פרל הארבור. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בזרוע האווירית של צבא ארצות הברית, כמפעיל קשר מוטס וכתותחן זנב. שרד 53 גיחות מעל איטליה, והשתתף בהפצצת המנזר במונטה קאסינו, חוויה אותה תיאר כטראומה נפשית שהשפיעה על חייו ויצירתו.
נישא ב-1945, עם סיום המלחמה, לאנה לואיז בקר. במהלך השנים נולדו לזוג ארבעה ילדים. שנתיים לאחר הנישואין המיר את דתו לקתוליות. למד באוניברסיטת טקסס באוסטין, הנדסה (1947–1950), אך לא סיים את התואר. אחרי שפרש מהלימודים התפרנס מעבודה כמהנדס ובמקביל החל בתקופה קצרה בת פחות מעשור שנים בלבד, של כתיבת סיפורים קצרים וגם עבד כתסריטאי בסדרת סרטי טלוויזיה לילדים, יחד עם שלושה סופרי מדע בדיוני ידועים אחרים, דיימון נייט, רוברט שקלי וסיריל מ. קורנבלות'.
יצירתו
עד 1957 פרסם מילר כשלושה תריסרים של סיפורי מדע בדיוני קצרים, וזכה בפרס הוגו בשנת 1955, עבור הסיפור "The Darfsteller" (תורגם לעברית בשם "מגלם התפקיד"), המתאר שחקן אנושי בעולם בו שחקני התיאטרון הם כולם רובוטים, המשמש כאיש תחזוקה בתיאטרון בו הופיע בעבר. בשנת 1959 יצא לאור ספרו "המנון לליבוביץ'", שהורכב, למעשה, ממספר סיפורים קצרים שפרסם החל משנת 1956, המתארים כולם את אותו העולם שלאחר מלחמה גרעינית. בגין הספר זכה בפרס הוגו בפעם השנייה.
"הימנון ללייבוביץ" הוא אחד מספרי המדע הבדיוני הנקראים ביותר, והמוערכים ביותר על ידי קוראי הסוגה. הוא מתאר עולם שחרב במלחמה גרעינית, והתדרדר לברבריות בנוסח ימי הביניים, כאשר הכוח השומר את התרבות האנושית בו הוא הכנסייה הקתולית. הגזע האנושי עובר בספר את המסלול מברבריות למודרניות, מגלה מחדש את התגליות הגדולות, יוצר מחדש עולם מודרני, ולבסוף מחריבו שוב. בסיומו של הספר נמלטת קבוצת נזירים ועמה ילדים בחללית, אל הכוכבים, על מנת להימלט מגורלם של אלו שנגזר עליהם להמשיך את גלגל האיוולת האנושית שוב ושוב. הספר, המתרחש בדרום מערב ארצות הברית, הוא תיאור חי ומעורר מחשבה של עולם פוסט-אפוקליפטי לאחר מתקפה גרעינית, וכן הרהור רב-עוצמה על ההיסטוריה ועל האיוולת האנושית, כמו גם על תפקידה של האמונה הקתולית בהיסטוריה, אמונה אותה אימץ מילר עצמו בשנת 1947. הספר יצא לאור בשנת 1981 בספריית מעריב, ובשנת 2003 בהוצאת "אודיסיאה", בשתי הפעמים בתרגומו של עמוס רגב.
על אף הצלחתו של "הימנון ללייבוביץ", לא פרסם מילר ספר מלא נוסף בימי חייו. הוא כן פרסם שלושה קובצי סיפורים קצרים פרי עטו: Conditionally Human, שיצא לאור ב-1962, The View from the Stars, קובץ סיפורים קצרים שיצא לאור ב-1964, ו-.The Best of Walter M. Miller, Jr, שיצא לאור ב-1980. ב-1997, כשנה לאחר מותו יצא לאור הספר Saint Leibowitz and the Wild Horse Woman ("לייבוביץ הקדוש ואשת הסוס הפראי"), המבוסס על כתבים שהשאיר אחריו, והושלם בידי הסופר טרי ביזון.
ארפאד סנש
ארפאד סנש (במקור שלזינגר, בהונגרית: Szenes Árpád, באזור השפה הצרפתית: Árpád Szenès, בודפשט, 6 במאי 1897 – פריז, 16 בינואר 1985) היה צייר של אמנות מופשטת ממוצא יהודי-הונגרי, שיצר בעיקר בצרפת. ביצירתו הוא עבר מביטוי פיגורטיבי דרך הסוריאליזם עד להפשטה לירית.
הוא התחתן עם הציירת הפורטוגזית מריה הלנה ויירה דה סילבה בשנת 1930, ואחרי המרד ההונגרי בשנת 1956 הם ביקשו אזרחות צרפתית. המוזיאון שממוקם בליסבון, שמציג את עבודות שניהם, נחנך בנובמבר 1994 על ידי הקרן: Fundação Árpád Szenes - Vieira da Silva.
ביוגרפיה
ארפאד שלזינגר נולד בשנת 1897 במשפחה יהודית זעיר בורגנית בפשט (החלק המזרחי של בודפשט), כבנם של קארוי (שלזינגר) סנש (1861–1916), פקיד, ושל אולגה הלר (1878–1939) סבו וסבתו מצד אביו היו אדולף שלזינגר ויוליה שנברגר, סבו וסבתו מצד אמו היו דר' יוז'ף הלר ויוהנה לסנר. אמנים רבים הסתובבו בדירת הוריו ברחוב ורשמרטי, רובם יהודים. שם הכיר סנש, בין היתר, את ארתור בארדוש, הוגו איגנוטוש ואת הברון לאיוש הטווני. הוא למד בגימנסיה ברחוב מיהאי מונקאצ'י, ולימד אותו גם הסופר הונגרי-יהודי מילאן פושט. כבר אז הוא צייר בתשוקה רבה. הוא שירת כחייל במלחמת העולם הראשונה אך לא נשלח לחזית, אלא צייר דיוקנאות, על פי התצלומיהם, על קברי חללים שמתו מוות הרואי. כאן פגש את הפסל דז'ה בוקרוש בירמן שכיוון אותו לעבר האמנות המודרנית. לאחר שחרורו נרשם לבית הספר החופשי של יוז'ף ריפל-רונאי, שם הושפע רבות מבלה איוואני-גרינוולד ומקארוי קרנשטוק.
בשנת 1919 עבד עם חבריו הציירים במושבת האמנים בקצ'קמט. כיוון שלא הרוויחו שם כסף, הם נאלצו להתפרנס מעבודה חקלאית. הוא צייר שם ביחד עם דיולה דרקוביץ, בלה איוואניי-גרינוולד, יאנוש קמטי, אמיל רוברט נובוטני, ועם הפסל פאל פטזאי, בין השאר. הוא חלה עקב העבודה הגופנית הקשה ויחד עם שני חבריו עבר לחצר אמנות בבודפשט. זה היה בערך הפעם הראשונה שפגש את הפסל אישטוואן באוטי, עמו למד בודהיזם ואת האמנות של המזרח הרחוק. עדיין לא היה לו סגנון בוגר. בשנת 1922 הציג את עצמו עם ציוריו המופשטים בתערוכה קבוצתית של אמנים צעירים במוזיאון ארנסט, אך ציוריו האחרים שצוירו באותה השנה עדיין משקפים את המסורות של הציור ההונגרי בראשית המאה ואת השפעת מוריו. סנש הצעיר יצא למסע לימודים אירופי. תחנתו הראשונה הייתה בגרמניה ב-1924, שם התוודע ליצירות וסילי קנדינסקי ופאול קלה. אחר כך נסע לאיטליה ומד שם את ציוריו של ג'וטו די בונדונה ושל פיירו דלה פרנצ'סקה. הוא הגיע לראשונה לפריז בשנת 1924, אז רק למשך שלושה חודשים, ואחר כך חזר לשם שוב בסתיו 1925, אבל אז כבר נשאר שם. בתקופה זו נגמר לו הכסף מדודו, והוא חי במשך חודשים במחסור ובעוני רב. בעצת מנהל מועדון לילה ממוצא הונגרי בפריז, לאסלו ניי, הוא החל לצייר הקריקטורות עבור אורחי בתי הקפה של מונמארטר. הרבה הונגרים חיו באותה תקופה בפריז שסייעו לסנש רבות מבחינה אמנותית. בינתיים כבר השתתף בתערוכות, תוך חיים בוהמיים. שם פגש את הציירת הפורטוגזית מריה הלנה ויירה דה סילבה בשנת 1929. הם התחתנו בשנת 1930, אשתו הפכה לאזרחית הונגרית ונשארה עד 1956. הוא חי חיים מאופקים יותר לאחר הנישואין.
בשנת 1930 ביקרו בני הזוג במושבת האמנים בבאיה מארה. בפריז הם חיו ועבדו ברחוב ללא מוצא, ברחוב דה קמליאס, בו התגוררו ויצרו אמנים רבים. הם פגשו שם את המלחין אדגר וארז את הצייר ההונגרי-יהודי לאיוש טיהני את הצייר האוסטרי ממוצא צ'כי אוסקר קוקושקה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הם עזבו את פריז והשאירו את הסטודיו והציורים שלהם לז'אן בושה. הם בילו כמה חודשים בליסבון, שם קיים סנש תערוכת יחיד, ואחר כך נסעו לברזיל בשנת 1940. הם גרו בריו דה ז'ניירו תקופה מסוימת ולאחר מכן התיישבו בסנטה תרזה הסמוכה. הסביבה האמנותית סביב ריו הייתה פחות מעוררת השראה מפריז. אף על פי שפגשו את ג'רארדו מורייו וכמה ציירים אחרים, הם נפגשו בעיקר עם משוררים וסופרים בזמן זה. סנש צייר תמונות קרובות לטבע, דיוקנאות של סופרים ומשוררים, ואייר ספרים עבורם. הוא ייסד בית הספר לציור בשם סילבסטרה, לימד חובבים ומודרניסטים ברזילאים צעירים.
בשנת 1947 חזרו לפריז. לאחר שובם, הם השיגו בחזרה את הסטודיו בבולוואר סנט ז'אק, וסנש המשיך ללמד. רק אז התחיל לעבוד על קטעי הסדרה, אולי המשמעותית ביותר שלו, "קבלת הפנים" (בנקט), המורכבת מצורות גאומטריות ואורגניות ומוטיבים חוזרים, עם מגוון טכניקות (צבעי מים, גואש, שמן, פסטל, גיר). המדינה הצרפתית קנתה לראשונה את ציוריו בשנת 1949, ואחריהם חזרו מספר רכישות ממלכתיות.
בשנת 1979 תרם סנש שבע מיצירותיו, שנעשו בין 1942 לבין 1970, למוזיאון לאמנות יפה (בודפשט) ולמוזיאון יאנוס פאנוניוס בפץ'. לזכר מותו ושינוי המשטר בהונגריה, הקימה אשתו ויירה דה סילבה בשנת 1990 קרן לתמיכה באמנים צעירים.
סייפן
סַיְפָן (נקרא גם גְּלַדְיוֹלָה או שושן החרב) הוא סוג של צמחים בעלי פרחים ממשפחת האירוסיים.
מקור השם
השם גלדיולה מגיע מהמילה הלטינית לחרב, gladius. לכן הסוג נקרא גם סייפן או שושן החרב בעברית, מלשון סיף.
מינים
הסוג גלדיולוס מונה בערך 260 מינים, מתוכם 250 מקומיים לאפריקה התת-סהרית, בעיקר דרום אפריקה. מקורם של בערך 10 מינים באסיה ובאירופה. ישנם 160 מינים של גלדיולוס שהם בלעדיים לדרום אפריקה ו-76 - לאפריקה הטרופית. בין המינים משתנה גודל הקוצים מקטן לקוצי פרחים ענקיים ומרשימים.
צמיחה גדילה וצורה
צמחים רב-שנתיים הללו צומחים באקלים מתון. הם צומחים מפקעות עגולות וסימטריות ש"ארוזות" במספר שכבות של כיסוי חום וסיבי. הגבעול שלהם בדרך-כלל אינו מעונף, ומפיק בין עלה אחד לתשעה. העלים הם צרים, צבעוניים, וזוויתיים בצורת חרב, שנתונים בנרתיק. העלה הנמוך ביותר מקוצר ומתקפל אל תוך הגבעול. להב העלה יכול להיות חלק או מעוצב בצורת זיג-זג.
רבייה
קוצי הפרח השבריריים הם גדולים וחד צדדיים עם פרחים דו-מיניים יחידים, כל אחד מוקף בשני עלעלים ירוקים ועוריים. עלי הגביע ועלי הכותרת כמעט זהים במראם, ומכונים עלי פרח. הם מאוחדים בבסיסם למבנה בצורת גליל. עלי הפרח העליונים הם גדולים יותר, ומגנים על שלושת איברי הרבייה הזכריים של הפרח. שלושת עלי הפרח התחתונים הם צרים יותר. איבר הרבייה הנקבי של הפרח הוא בצורת תעלה, ואברי המין הזכריים מחוברים לבסיסו בעיצוב של שני חוטים ענפיים דמויי כף, שכל אחד מהם מתרחב לעבר הקודקוד.
השחלה היא בעלת 3 לשכות עם קפסולות מלבניות או עגולות, שמכילות זרעים רבים חומים, מכונפים, זוויתיים וריחניים.
צבעם של הפרחים משתנה מוורוד-אדמדם או סגול בהיר עם לבן או לבן וקרם או כתום ואדום.
המינים הדרום אפריקאים הורבו במקור על ידי דבורים ארוכות לשון, אבל מספר שינויים שנוצרו במערכת הרבייה, אפשרו האבקה על ידי צופיות, עשים, זבובים ארוכי לשון ואחרים.
התערבות אנושית
הסייפנים הורבו בצורה נרחבת, וקיים מגוון רחב של צבעי פרחים מהונדסים גנטית. קבוצות הרבייה הראשיות נוצרו על ידי שילוב והצלבה בין ארבעה או חמישה מינים מתת הזנים: גרנדיפלורים, פרימולינים וננוסים.
הסייפנים נחשבים צמחי נוי טובים מאוד, למרות נטיית הגבעולים הגבוהים לנטות ולהתכופף לעיתים קרובות, עם כיוון הרוח.
בישראל
בארץ ישראל צומחים בר שני מינים של סייפן: סייפן התבואה (Gladiolus italicus) וסייפן סגול, שניהם ערכי טבע מוגנים.
רוקי (סרט, 1976)
רוקי הוא סרט דרמת ספורט אמריקאי משנת 1976 בבימויו של ג'ון ג'י אבילדסן ונכתב על ידי ובכיכובו של סילבסטר סטאלון. מככבים בו גם טליה שייר, ברט יאנג, קארל וות'רס וברג'ס מרדית'. בסרט, רוקי בלבואה (סטאלון), מתאגרף חסר השכלה וגובה חובות, זוכה להזדמנות בלתי סבירה באליפות העולם במשקל כבד של אפולו קריד (וות'רס).
היסטוריה
הסרט הוצג בהצגת בכורה בעיר ניו יורק ב-21 בנובמבר 1976, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-3 בדצמבר. "רוקי" הפך לסרט הרווחי ביותר של 1976, כשהכניס למפיקיו כ-225 מיליון דולר ברחבי העולם.
הוא דורג על ידי פרסומים רבים כאחד הסרטים הגדולים בכל הזמנים.
בשנת 2006, ספריית הקונגרס האמריקאית בחרה ברוקי לשימור ברשימת הסרטים הלאומי של ארצות הברית בשל היותו "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
עלילה
ב-1975, אלוף העולם באגרוף במשקל כבד, אפולו קריד, מכריז על תוכניות לערוך קרב על התואר בפילדלפיה. עם זאת, חמישה שבועות מתאריך הקרב מתברר לו כי יריבו המתוכנן אינו מסוגל להתחרות עקב יד פצועה. מכיוון ששאר המחליפים הפוטנציאליים אינם זמינים, מחליט קריד לתבל את הדברים על ידי מתן הזדמנות למתמודד מקומי לאתגר אותו.
קריד בוחר ברוקי בלבואה, מתאגרף איטלקי אמריקאי, שנלחם בעיקר במכוני אגרוף קטנים ועובד כגובה חובות עבור מלווה בריבית, על בסיס הכינוי שלו: "הסטליון האיטלקי". רוקי נפגש עם האמרגן ג'ורג' ג'רגנס לאחר שנאמר לו שקריד מחפש יריב מקומי. חסר רצון בתחילה, רוקי בסופו של דבר מסכים לקרב תמורת 150,000 דולר. רוקי עובר מספר שבועות של אימונים לא שגרתיים, כמו שימוש בגוויות של בשר בקר כשקי אגרוף.
מאוחר יותר פונה אל רוקי מיקי גולדמיל, מתאגרף לשעבר במשקל תרנגול שהפך למאמן שאת מכון האיגרוף שלו רוקי נוהג לפקוד, לגבי אימונים נוספים. רוקי לא מוכן בהתחלה, שכן מיקי לא הראה עניין רב לעזור לו בעבר וראה בו כישרון מבוזבז, אבל בסופו של דבר רוקי נענה להצעה.
רוקי מתחיל לבנות מערכת יחסים רומנטית עם אדריאן פנינו, שעובד במשרה חלקית בחנות החיות. אחיו של אדריאן וחברו הטוב של רוקי, פאולי, עוזר לרוקי לצאת לדייט עם אחותו ומציע לעבוד איתו כאיש פינה לקרב. פאולי מקנא בהצלחתו של רוקי, אך רוקי מרגיע אותו בכך שהסכים לפרסם את עסק אריזת הבשר שבו עובד פאולי כחלק מהקרב הקרוב. בלילה שלפני הקרב, רוקי חסר שינה מבקר באולם הספקטרום ומתחיל לאבד ביטחון. הוא מתוודה בפני אדריאן שהוא לא מאמין שהוא יכול לנצח, אבל שואף לעמוד בכל הסיבובים של הקרב, מה שאף לוחם אחר לא עשה, כדי להוכיח את עצמו לכולם.
ביום השנה החדשה, הקרב נערך כשקריד עושה כניסה דרמטית בלבוש ג'ורג' וושינגטון ואחר כך דוד סם. בשך הביטחון המופרז שלו, רוקי מפיל אותו בסיבוב הראשון - הפעם הראשונה שקריד הופל אי פעם. צנוע ומודאג, קריד לוקח את רוקי ברצינות רבה יותר בהמשך הקרב. הקרב נמשך במשך כל חמישה עשר הסיבובים, כאשר שני הלוחמים סובלים מפציעות שונות. רוקי, עם מכות בראש ועיניים נפוחות, דורש לחתוך את העפעף הימני שלו כדי להחזיר לו את הראייה. אפולו, עם דימום פנימי וצלע שבורה, מתקשה לנשום. עם סיום הקרב, המיומנות המעולה של קריד מתנגדת ליכולתו הבלתי מוגבלת לכאורה של רוקי לספוג חבטות וסירובו העיקש לרדת. כשהפעמון האחרון נשמע, כששני הלוחמים מחבקים זה את זה, הם מבטיחים זה לזה שלא יהיה קרב חוזר.
אחרי הקרב, שדרני הספורט והקהל משתוללים. ג'רגנס מכריז ברמקול שהקרב היה "התצוגה הגדולה ביותר של אומץ וסיבולת בהיסטוריה של הזירה", ורוקי קורא שוב ושוב לאדריאן, שרצה למטה ונכנסת לזירה. בעוד ג'רגנס מכריז על קריד כמנצח בנקודות מתוקף החלטת שופטים, רוקי ואדריאן מתחבקים ומצהירים על אהבתם זה לזה, ללא קשר לתוצאות הקרב.
קדריה
הקַדַריה (בערבית: قدرية, "בעלי היכולת [להחליט]") היא שם כולל למספר אסכולות תאולוגיות קדומות באסלאם אשר שללו את האמונה בגורל קדום קבוע מראש וגרסו כי לכל אדם נתון חופש הבחירה. הכינוי "קדריה" ניתן להם בעיקר על ידי מתנגדיהם.
אחד הראשונים המזוהים עם תחילת המחשבה הקדרית הוא מַעְבַּד אל-גֻ'הַנִי (מת ב-699 לספירה), אשר הוקע ככופר ונצלב במצוות הח'ליף האומיי עבד אל-מלכ. תלמידו ע'ילאן א-דמשקי פיתח את העקרונות המנחים את התפיסה הדוגלת בחופש הבחירה, וגם הוא הוצא להורג בגלל דעותיו. במישור הפוליטי, אלה הדוגלים בקדריה התנגדו לקביעת האומיים כי הם שולטים בחסד אלוהי (תפישה שהתבטאה בהכרזתם כי הם ח'ליפת אללה - נציגי אללה עלי אדמות). במחצית המאה השמינית לספירה תמכו אנשי הקדריה בעקרונות שעמדו ביסוד המהפכה העבאסית. אחדים ממורי הקדריה טענו במאות הבאות כי היא נוסדה דווקא על ידי חסן אלבסרי, דמות אגדית למחצה ששמה שימש אב רוחני לזרמים רבים אחרים באסלאם ובהם הצופים והמסתגפים (הזֻהאד).
באסלאם השיעי משמש המונח "קדריה" לייצוג קבוצת מאמינים שטענו שכל מעשיהם הרעים נכפו עליהם בידי רצונו של האל.
קולנוע פלסטיני
הקולנוע הפלסטיני הוא קולנוע לאומי אשר מציג את סיפור העם הפלסטיני ונוצר על ידי יוצרים פלסטינים. קולנוע זה מספר את ההיסטוריה הפלסטינית כסיפור לאומי אך גם כסיפור אישי אשר מציג את חיי היומיום של הפלסטינים לצד המאורעות ההיסטוריים.
הקולנוע הפלסטיני הוא חלק מ, ומחולק ל-4 תקופות פעילות אשר קשורות קשר ישיר למאורעות ההיסטוריים והפוליטיים אשר התקיימו באותן השנים.
היסטוריה
ב-1935 צילם אבראהים חסן סירחאן סרט בן 20 דקות שתיעד את הביקור שערך המלך סעוד בירושלים וביפו. סרט זה נחשב לסרט הפלסטיני הראשון. מהסרטים שנוצרו בין השנים 1935–1948 לא נותר זכר וניתן לדעת על קיומם על פי עדויות בלבד. התקופה אשר נחשבת "התקופה השנייה" בין השנים 1948–1967 נקראת גם "תקופת הדממה" ובה לא נוצר כמעט קולנוע פלסטיני. התקופה השלישית בשנים 1968–1982 החלה לאחר הכיבוש הישראלי של הגדה המערבית ורצועת עזה. הקולנוע הפלסטיני נוצר בתקופה זו בגלות, בעיקר בלבנון, לשם עברו יוצרי הקולנוע עם עזיבת אנשי אש"ף את ירדן ב-1970. יוצרי הקולנוע בתקופה זו פעלו תחת חסות הממסד (אש"ף וארגונים שונים). תקופה זו הסתיימה ב-1982 כאשר עזבו אנשי אש"ף את ביירות בעקבות הפלישה של ישראל ללבנון. באותן שנים הגופים המפיקים היו לסירוגין: "המוסד לקולנוע", "יחידת סרטי פלסטין" ו"המחלקה לתרבות" של אש"ף. התקופה הרביעית אשר מתקיימת מ-1982 ועד היום מתאפיינת בקולנוע של יוזמות אינדיוידואליות. בשנים אלו המאבק הפלסטיני החריף ופרצו האינתיפאדה הראשונה והשנייה. הקולנוענים הפלסטינים (בישראל ומחוצה לה) נאלצו למצוא תמיכה ומקורות מימון, אך נהנו מחופש יצירתי ועצמאות יחסית בנוגע לתסריטים ולעלילה. כך נוצר קולנוע עצמאי, פורץ גבולות אשר זוכה להכרה ויוקרה בזירה הבינלאומית.
התקופה הראשונה
כמו ברוב ארצות ערב, גם הפלסטינים התוודאו לקולנוע בשנות העשרים של המאה ה-20. בשנות ה-30 הוקמו בתי קולנוע בערים הפלסטיניות הגדולות וב-1929 חוקק חוק מנדטורי מיוחד "פקודת סרטי הראינוע" שהעניק לשלטונות המנדט סמכות להגביל את הקרנתם של סרטים מסוימים. לוח ההקרנות כוון בעיקר לקהל הערבי וכלל לרוב סרטים מצריים. אחד מהיוצרים היחידים של תקופה זו הוא אבראהים חסן סירחאן. אבראהים חסן סירחאן קנה בתל אביב תמורת 50 לירות את המצלמה הידנית שבעזרתה תיעד את ביקור המלך סעוד בארץ ב-1935. הוא קרא ספרים על צילומים ועדשות וכך ידע כיצד להשתמש במצלמה. הסרט היה אילם, ובמעמד הקרנתו (בחגיגות "נובי רובין") הוא השמיע תקליט ברקע כדי שאיש לא ירגיש שהסרט אילם. אל סירחאן הצטרף ג'מאל אלאספר שצילם את הסרט, ושניהם נחשבים למייסדי הקולנוע הפלסטיני שלפני 1948. לאחר מכן הם הפיקו סרט נוסף שנקרא "חלומות שהתגשמו" באורך 45 דקות. ב-1945 הקים סירחאן ביחד עם אחמד חלמי אלכילאני (שלמד קולנוע בקהיר) את חברת ההפקה "חברת הסרטים הערבית". במסגרת חברת ההפקה הם עבדו על סרטים בשם "ליל חג" ו"סערה בתוך הבית", ופרויקטים נוספים, אך לא ברור אם הגיעו לידי סיום.
התקופה השנייה
התקופה השנייה מכונה "תקופת הדממה". לאחר 1948 חדלה הקהיל הערבית להתקיים כישות חברתית ופוליטית, יותר מ-350 כפרים ושכונות עירוניות נמחקו ומחצית מהאוכלוסייה הערבית הפלסטינית נעקרה מביתה והפכה לפליטים. פעילותו של הקולנוע שנזקק לתשתיות צוותים ומימון נעצרה לשני עשורים, כמעט באופן מוחלט.
הקרנת סרטים
הסרט משנת 1935 המתעד את הביקור שערך המלך סעוד בירושלים וביפו, הנחשב לסרט הפלסטיני הראשון, הוקרן בפסטיבל שנערך בנבי רובין.
אליה סולימאן
נולד בנצרת ב-1960. אחד הבמאים המוערכים והמשפיעים ביותר בקולנוע הפלסטיני. זוכה פרס חבר השופטים בפסטיבל קאן. ידוע בשל הטטרלוגיה שביים בה הוא מגלם את בן דמותו השתקן "ES": "כרוניקה של היעלמות" (1996) "התערבות אלוהית"(2002), "הזמן שנותר" (2009), "כנראה שזה גן עדן" (2019).
תאופיק אבו ואיל
נולד בשנת 1976 באום אל-פחם ולמד בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב. זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2021.
סובחי א-זוביידי
נולד בירושלים ב-1961 למשפחת פליטים. עשה תואר ראשון באוניברסיטת ביר זית. ונסע ב-1985 לארצות הברית ללמוד תואר שני באוניברסיטת ניו יורק. עם שובו ב-1994 החל ליצור סרטים. סרטו הראשון "המפה הפרטית שלי" מ-1998 בוחן את עולמו של בן דור שני לפליטים. בסרטו "עלי וחבריו" מ-1999 א-זוביידי חוזר למחנה והפעם הוא חוקר את עולמם של בני הדור השלישי שגדלו בו.
נזאר חסן
במאי דוקומנטרי. נולד ב-1960 בכפר משהד הסמוך לנצרת. חסן יצר את סרטו החשוב הראשון "אסתקלאל" (1994) שבו בדק כיצד חוגגים הפלסטינים בישראל את יום העצמאות. סרטו השני "יסמין" (1996) עוסק במעמדה של האישה במשפחה ובחברה הפלסטינית. בסרטו "אוסטורה" (1998) עקב נזאר חסן אחר גורלם של בני משפחה מן הכפר ספוריה שליד נצרת, איפה שהיום הוקם היישוב היהודי ציפורי.
מאי מסרי
נולדה ברבת עמון ב-1959. בת למשפחה ענפה ועתיקת יומין שמוצאה משכם. למדה צילום במחלקת הקולנוע של סן פרנסיסקו, ולאחר הלימודים עברה ללבנון ונשאה לז׳אן שמעון, קולנוען לבנוני שפעל בביירות. מסרי ושמעון ביימו והפיקו מספר סרטים ביניהם "מתחת להריסות" (1983), "הדור של המלחמה" (1986), ו"חלומות מושעים" (1992). סרטה האישי הראשון "ילדי הר האש" (1990) עוסק בבעיות הנפשיות והחברתיות של ילדי שכם בתקופת האינתיפאדה הראשונה. לאחר מכן הפיקה את "חנאן עשראווי: אישה בעידן עימות" (1995), "ילדי שאתילא" (1999), ואת "גבולות של חלומות ופחדים" (2001).
עזה אל-חסן
נולדה ב-1971 ברבת עמון. אביה היה אחד ממנהיגיה ההיסטוריים של תנועת הפת"ח. היא גדלה בביירות ולמדה בסקוטלנד. לאחר הסכמי אוסלו השתקעה ברמאללה. הפיקה סרטים בתקציבים דלים במיוחד ואף צילמה את חלקם בעצמה ללא צוות נוסף. סרטאה "קושאן מוסא" (1998) עוסק בהתנחלויות ואילו הסרטים "נשים מדברות" (1996) ו"היא הסינבד" (1999) עוסקים בנשים בכפרים הפלסטיניים. הסרט "זמן חדשות" (2001) עוסק באינתיפאדה השנייה. סרטה "תמונות נשכחות" (2004) הוא סרט מסע בעקבות ארכיון הסרטים הפלסטיני שנעלם בביירות לאחר עזיבת אש"ף ב-1982.
מקס האוסהופר
מקסימיליאן יוזף האוסהופר (בגרמנית: Maximilian Joseph Haushofer; 12 בספטמבר 1811 – 24 באוגוסט 1866) היה צייר נוף גרמני ופרופסור לציור נוף באקדמיה לאמנות בפראג.
ביוגרפיה
הוא נולד כבן למורה פרטי בחצרו של המלך הבווארי מקסימיליאן הראשון יוזף שנתן לו גם חסות. בתחילה למד האוסהופר משפטים לבקשת אביו, אך הדבר לא תאם את נטיותיו. הוא פנה לציור כבר בגיל צעיר. בשנת 1828 הוא וכמה חברים עברו לאזור האגם כימסי (Chiemsee) בדרום בוואריה, שם הוא לימד את עצמו ציור מול הטבע. הוא יצר בית בעזרת נישואיו לאנה דומבסר, בתו של דניאל דומבסר.
כיתת הנוף באקדמיה לאמנות במינכן פורקה בשנת 1828. מי שבכל זאת רצה להיות צייר נוף היה צריך לחפש מורה. הוא לקח שיעורים לזמן קצר אצל יוזף אנטון סדלמייר (1797–1863). בשנת 1832 גילה האוסהופר את הנוף באזור קניגסי ובשנת 1835 את אגם סטרנברג כמוטיבי הנוף שלו. בשנים 1836 ו-1837 נסע לאיטליה כדי להרחיב את אופקיו האמנותיים.
עבודותיו הוצגו לציבור לראשונה בשנת 1833 במינכן ובשנת 1843 הציג תערוכה ראשונה בפראג.
גיסו, הפרופסור לאמנות כריסטיאן רובן (האוסהופר היה נשוי לאחותו אנה דמברס), שהיה הרקטור של האקדמיה בפראג ועמד בראש החוג לציור היסטורי שם, הציע אותו כמורה לחוג לציור נוף, אותו לימד במשך 20 שנה בין 1845 ל־1866. הוא לימד את תלמידיו ברוח הציור של תקופתו – תוך תשומת לב מיוחדת לציור מול הטבע. תלמידיו ליוו אותו בקביעות בנסיעות למושבת הציירים כימסי, שהוא היה היוזם שלה ואשר נוסדה שנתיים לפני מושבת הציירים בברביזון בצרפת.
נאמר כי כל ציירי הנוף הבוהמיים שהוכשרו בתקופה זו היו בין תלמידיו.
בשנת 1849 ביקש מקס האוסהופר להתקבל כפרופסור באקדמיה לאמנות במינכן, ונדחה.
כמה חודשים לפני מותו שב למולדתו הבווארית.
מאז 1829 היה חבר בקורפוס בוואריה מינכן.
קרל האוסהופר (מינרלוג) והכלכלן, והסופר מקס האוסהופר ג'וניור נולדו מנישואיו לאנה דומבסר.
נכדו של מקס האוסהופר – היה הגיאופוליטקאי קארל האוסהופר, שבנו הבכור אלברכט האוסהופר נרצח על ידי האס אס בגין השתתפותו בניסיון ההתנקשות בהיטלר ב-20 ביולי 1944.
ג'ויס קארי
ראשית חייו והשכלה
ארתור ג'ויס לונאל קארי נולד ב-1888 בבית סבו וסבתו, שהיה מעל בנק בלפסט (Belfast Bank) ברחוב שיפקוואי (Shipquay) בדרי באלסטר, הפרובינציה הצפונית באירלנד. משפחתו היו בעלי מטעים ב הסמוך, חצי אי בחוף הצפוני של מחוז דניגול, גם הוא באלסטר, מאז השנים הראשונות של בתחילת המאה השבע-עשרה. עם זאת, המשפחה איבדה במידה רבה את נכסיה באינישאוון בחופים המערביים של לאחר חקיקת  של שנת 1882. המשפחה התפזרה ולקארי היו דודים ששירתו בגבול וב הקנדית. רוב בני משפחת קארי הגיעו לבריטניה הגדולה. ארתור קארי, אביו, עבר ללונדון ב-1884 והוכשר כמהנדס. לאחר מכן התחתן עם שרלוט ג'ויס, בתו הבכורה של ג'יימס ג'ון ג'ויס (James John Joyce), מנהל בנק בלפסט בדרי, באוגוסט 1887 והם התיישבו בלונדון. אימו נפטרה מדלקת ריאות באוקטובר 1898.
לאורך כל ילדותו, בילה קארי קיצים רבים בבית סבתו בצפון אירלנד ובבית קרומוול באנגליה, ביתו של דוד רבא, ששימש בסיס לכל קלאן קארי. חלק מתקופה זו מתואר בספר הזיכרונות הבדיוני "House of Children" ("בית עם ילדים", 1941) וברומן Castle Corner ("הפינה בטירה", 1938) - כלומר, טירת קארי, אחד מהנכסים האבודים של משפחתו באינישאוון שבאלסטר. אף על פי שקארי זכר את ילדותו במערב אלסטר בחיבה וכתב עליה ברגש רב, הוא התבסס באנגליה למשך שארית חייו. תחושת העקירה והרעיון ששלוות החיים עלולה להיות מופרעת בכל רגע אפיינה את קארי ומשפיעה רבות על כתיבתו. הוא היה ילד חולני. הוא סבל מהתקפי אסתמה, שחזרו שוב ושוב לאורך חייו, והיה כמעט עיוור בעין אחת, מה שגרם לו להשתמש במונוקל כשהיה בשנות העשרים לחייו. קארי התחנך ב בבריסטול, אנגליה, שם התגורר בפנימייה של בית דקיינס (Dakyns House). אימו נפטרה בתקופה זו, והותירה לו ירושה קטנה ששימשה לו כבסיס כלכלי עד שנות ה-30 של המאה ה-20.
בשנת 1906 קארי נסע לפריז, כשהוא נחוש להיות אמן. לאחר שגילה שהוא זקוק להכשרה טכנית יותר, קארי למד אמנות באדינבורו. עד מהרה הוא הגיע למסקנה שלעולם לא יוכל להיות יותר מצייר מדרגה שלישית והחליט ליישם את שאיפותיו האומנותיות בספרות. הוא פרסם כרך של שירים שלפי התיאור של עצמו מאוחר יותר היה "די גרוע", ולאחר מכן התחיל ללמוד בטריניטי קולג' באוניברסיטת אוקספורד. שם הוא התיידד עם סטודנט עמית והכיר למארי את פריז בחופשה משותפת. הוא הזניח את לימודיו וסיים את לימודיו באוקספורד עם תואר בדרגה הנמוכה ביותר.
ניגריה ותחילת הכתיבה
בחיפוש אחר הרפתקאות, עזב קארי ב-1912 לממלכת מונטנגרו ושירת כסניטר של הצלב האדום במהלך מלחמות הבלקן. קארי שמר ואייר רשמים של חוויותיו שם, "Memoir of the Bobotes" ("זיכרונות הבובוטים", 1964), שפורסם רק לאחר מותו.
כשחזר לבריטניה בשנה שלאחר מכן, קארי חיפש משרה עם תוכנית קואופרטיב חקלאי אירי, אך הפרויקט נכשל לגמרי. כשהוא מאוכזב ומאמין שחסרה לו השכלה שתספק לו עמדה טובה בממלכה המאוחדת, קארי הצטרף לשירות הפוליטי הניגרי. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת עם גדוד ניגרי שנלחם במושבה הגרמנית קמרון. הסיפור הקצר "Umaru" ("אומארו", 1921) מתאר תקרית מתקופה זו שבה קצין בריטי מזהה את האנושות המשותפת המחברת אותו לסמל האפריקאי שלו.
ב-1920 קארי ריכז את האנרגיות שלו באספקת מים נקיים וכבישים לחיבור בין כפרים מרוחקים לעולם הגדול. חופשה שנייה הותירה את גרטרוד בהריון עם בנם השני. היא התחננה בפני קארי לפרוש מהשירות הקולוניאלי, כדי שיוכלו לחיות יחד בבריטניה. קארי חשב שזה בלתי אפשרי מסיבות כלכליות, אבל ב-1920 הוא יצר קשר עם סוכן ספרותי וחלק מהסיפורים שכתב בזמן שהותו באפריקה נמכרו ל-, כתב עת אמריקאי, ופורסמו תחת השם תומאס ג'ויס (Thomas Joyce). הכנסה נוספת זו הייתה תמריץ מספיק לקארי להתפטר מהשירות הניגרי והוא וגרטרוד רכשו בית למשפחתם הגדלה באוקספורד ב מול (מסומן כיום בשלט כחול). נולדו להם ארבעה בנים, ביניהם המלחין,, ועובד המדינה, סר.
כסופר בשנות ה-30
קארי עבד קשה על התפתחותו כסופר, אך הצלחתו הכלכלית הקצרה הסתיימה במהרה כשה-Saturday Evening Post החליט שסיפוריו הפכו ל"ספרותיים" מדי. קארי עבד על רומנים שונים ועל מחזה, אבל שום דבר לא נמכר, ועד מהרה המשפחה נאלצה לקלוט דיירי משנה. מצוקתם החמירה כשהשפל הגדול חיסל את ההשקעות שסיפקו להם הכנסה, ובשלב מסוים המשפחה השכירה את ביתה והתגוררה עם בני המשפחה. לבסוף, בשנת 1932, הצליח קארי לפרסם את "Aissa Saved" ("איסה ניצל"), רומן ששאב מניסיונו הניגרי. הספר לא היה מוצלח במיוחד, אבל מכר יותר מהרומן הבא של קארי, "An American Visitor" ("מבקר אמריקאי", 1933), אף על פי שהספר הזה זכה להצלחה ביקורתית מסוימת. "The African Witch" ("המכשפה האפריקאית", 1936) הצליחה קצת יותר, ומשפחת קארי הצליחה לחזור לביתם.
אף על פי שאף אחד משלושת הרומנים הראשונים של קארי לא הצליח במיוחד מבחינה ביקורתית או כלכלית, הם יותר ויותר שאפתניים ומורכבים. ואכן, "המכשפה האפריקאית" (1936) כה עשיר בתקריות, דמויות ואפשרות נושאית שהוא מעמיס יתר על המידה על המבנה שלו. קארי הבין שעליו למצוא דרכים חדשות לגרום לצורה הסיפורית להעביר את רעיונותיו. בשובו מספרד המליץ ג'ורג' אורוול על קארי למועדון הספרים הליברלי (Liberal Book Club), שביקש מקארי להכין עבודה המתארת את רעיונותיו על חופש וחירות, נושא בסיסי בכל הרומנים שלו. התוצאה יצאה לאור בתור "Power in Men" ("כוח בבני אדם, 1939) [לא השם שנתן קארי לספר], אבל המוציא לאור קיצץ בצורה רצינית בכתב היד ללא אישורו של קארי, והוא היה מאוד לא מרוצה מהספר. כעת קארי שקל טרילוגיה של רומנים המבוססים על הרקע האירי שלו. "Castle Corner" ("הפינה בטירה",1938) לא הצליח וקארי נטש את הרעיון. אחרי זה הגיע רומן אפריקאי אחרון, "Mister Johnson" ("מיסטר ג'ונסון", 1939), שנכתב כולו בזמן הווה. אף על פי שנחשב כיום כאחד הרומנים הטובים ביותר של קארי, הוא נמכר בזמנו בצורה גרועה. אבל ל-"Charley Is My Darling" ("צ'ארלי הוא יקירי", 1940), על צעירים עקורים בתחילת מלחמת העולם השנייה, היה קהל קוראים רחב יותר, וספר הזיכרונות "A House of Children" ("בית עם ילדים", 1941) זכה ב לרומן הטוב ביותר.
שנותיו אחרונות
קארי כתב אז את יצירותיו הגדולות כשהוא בוחן שינויים היסטוריים וחברתיים באנגליה במהלך חייו. הטרילוגיה הראשונה ("Herself Surprised" ("בעצמה מופתעת") - 1941, "To Be a Pilgrim" ("להיות עולה לרגל") - 1942, ו"" - 1944) סוף סוף סיפקה לקארי הכנסה סבירה, ו"מפי הסוס" נותר הרומן הפופולרי ביותר שלו. הפמפלט של קארי "The Case for African Freedom" ("הנימוק לחירות אפריקאית", 1941), שיצא לאור כחלק מסדרת הספרים "Searchlight Books" של אורוול, משך תשומת לב, ובמאי הסרט ביקש את עזרתו של קארי בפיתוח תסריט לסרט מלחמה המתרחש בחלקו באפריקה. ב-1943, בעת כתיבת "מפי הסוס", קארי נסע לאפריקה עם צוות צילום כדי לעבוד על הסרט "".
קארי נסע להודו ב-1946 בפרויקט של סרט שני עם דיקינסון, אבל המאבק נגד הבריטים לעצמאות לאומית הפך את עשיית הסרט לבלתי אפשרית, והפרויקט נזנח. "The Moonlight" ("אור הירח", 1946), רומן על קשייהן של נשים, סיים תקופה ארוכה של יצירתיות אינטנסיבית עבור קארי. גרטרוד סבלה מסרטן והתפוקה שלו הואטה לזמן מה. גרטרוד מתה בזמן פרסום "A Fearful Joy" ("שמחה מפוחדת", 1949). קארי היה כעת בשיא תהילתו והונו. הוא החל להכין סדרה של הערות מקדימות לפרסום מחדש של כל יצירותיו במהדורה סטנדרטית בהוצאת מייקל ג'וזף (Michael Joseph).
הוא ביקר בארצות הברית, שיתף פעולה בעיבוד בימתי של "מיסטר ג'ונסון", והציעו לו תואר במסדר האימפריה הבריטית, שלו הוא סירב. בינתיים, הוא המשיך לעבוד על שלושת הרומנים המרכיבים את הטרילוגיה השנייה ("Prisoner of Grace" ("אסיר החסד") - 1952, "Except the Lord", "מלבד הלורד" - 1953, ו-"Not Honour More" ("לא כבוד יותר" - 1955). בשנת 1952, לקארי היו כמה בעיות שרירים שאובחנו במקור כ ("דלקת האמתחת"), אך ככל שצוינו תסמינים נוספים במהלך השנתיים הבאות, האבחנה שונתה לזו של טרשת אמיוטרופית צידית (הידועה כמחלת לו גריג (ALS) באמריקה הצפונית). שיתוק ניווני והדרגתי שהיה סופני. מכיוון שכוחותיו הפיזיים הלכו ונחלשו, קארי נאלץ להיות קשור לעט בידו וזרועו נתמכת בחבל כדי לכתוב. לבסוף, הוא פנה להכתבה עד שלא היה מסוגל לדבר ואז הפסיק לכתוב לראשונה מאז 1912. כתיבת יצירתו האחרונה, "The Captive and the Free" ("השבוי והחופשי", 1959), הכרך הראשון של טרילוגיה מתוכננת על דת, לא הסתיימה כאשר נפטר ב-29 במרץ 1957, בן 68.
מורשת
הוא מינה את חברתו הקרובה למוציאה לפועל הספרותית שלו, והיא פיקחה על העברת ספרייתו לספרייה הבודליינית, פרסמה לאחר מותו כמה יצירות לא גמורות ותמכה בחוקרים שחקרו את כתביו. היא גם כתבה את הערך של קארי ב.
פסיכולוגיזם
בפילוסופיה של הלוגיקה, פסיכולוגיזם היא העמדה לפיה חוקי הלוגיקה נקבעים על פי מאפיינים אמפיריים של הנפש, וכי הפסיכולוגיה היא הבסיס להסבר עובדות וחוקים בתחומים רבים אחרים. עמדה זו צמחה במדע הפסיכולוגיה האמפירי של אמצע המאה ה-19.
אחד המתנגדים הראשונים והנועזים ביותר לפסיכולוגיזם היה הלוגיקאי גוטלוב פרגה, שקבע את ההפרדה בין הלוגי והפסיכולוגי, ובין האובייקטיבי והסובייקטיבי, כעקרון הראשון שלו בהקדמה לספרו "יסודות האריתמטיקה". לאחר תכתובת עם אדמונד הוסרל, בעקבות ספרו של הוסרל על יסודות המתמטיקה, שכנע פרגה את הוסרל להתנער מעמדותיו הפסיכולוגיסטיות. הוסרל הפך לאחד המתנגדים הגדולים לפסיכולוגיזם, ומהתנגדות זו נולדה האסכולה שייסד, הפנומנולוגיה.
EUFOR
כוח האיחוד האירופי (באנגלית: European Union Force; בקיצור: EUFOR) הוא השם הכללי של כוח התגובה המהירה הפועל מטעם האיחוד האירופי כחלק ממדיניות הביטחון וההגנה המשותפת. EUFOR כפוף למטה הצבאי של האיחוד האירופי, ופועל לצד כוחות צבאיים אחרים של האיחוד האירופי כמו יורוקורפוס, כוח הז'נדרמריה האירופי, הכוח הימי האירופי וקבוצות הקרב של האיחוד האירופי. EUFOR הופעל 4 פעמים עד היום: במקדוניה ממרץ 2003 ועד דצמבר 2003 כ-EUFOR Concordia, בבוסניה והרצגובינה מאז 2004 כ-EUFOR Althea, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-2006 ובצ'אד והרפובליקה המרכז-אפריקאית מאז 2007.
EUFOR Concordia
EUFOR Concordia הוא כוח צבאי במקדוניה.
EUFOR Althea
EUFOR Althea הוא כוח צבאי בבוסניה והרצגובינה במטרה לפקח על היישום הצבאי של הסכם דייטון. הכוח הוא ממשיכו של כוחות כוח הייצוב וכוח האכיפה.
EUFOR צ'אד /  הרפובליקה המרכז-אפריקאית
EUFOR  ביצעו גם משימות מטעם האיחוד האירופי בצ'אד והרפובליקה המרכז-אפריקאית משנת 2007 ועד היום.
דסיור מנומר
דסיור מנומר (שם מדעי: Neophascogale lorentzii; מכונה גם עכבר-כיס ארוך-טפרים) הוא מין של טורף כיס בינוני דמוי חולדה-חדפית ממשפחת נמיות הכיס המהווה מין יחיד בסוגו ואנדמי לאי גינאה החדשה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1911 על ידי הזואולוג הגרמני פרידריקוס אנה ז'נטינק והוכר בתחילה כמין בסוג פסקוגל; בשנת 1933, הוקצה עבורו סוג נפרד המכונה Neophascogale (אטימולוגית: סוג חדש של פסקוגל) על בסיס מחקרים גנטיים.
אנטומיה ומראה
הדסיור המנומר הוא אחד המינים הגדולים במשפחת נמיות הכיס, אשר דומה במבט שטחי לחולדה ובמבט מדוקדק יותר לקרובו הזעיר - חדף הכיס: יש לו ראש משולש עם חרטום מחודד וארוך במיוחד המותאם לנבירה בפסולת, והוא בעל אוזניים בינוניות ורחבות וזנב ארוך ושעיר המסייע לו ביציבות בעת הטיפוס. יש לו גפיים חזקות המתאפיינות בטפרים ארוכים במיוחד אשר משמשים אותו לחפירה. עיניו ואפו כהים ובעלי גודל זהה פחות או יותר. מבנה גופו של הדסיור המנומר גוצי וגמיש ואורכו כולל הזנב 23–41 ס"מ. משקלו הממוצע של הדסיור 200–250 גרם.
הפרווה של הדסיור המנומר רכה ועבה, ומורכבת משערות זיפיות צפופות וארוכות. צבע הפרווה הוא חום קפה כהה או בהיר אשר עשוי להיות אדמוני מעט; חרף הצבע הכהה, הפרווה של הדסיור שזורה בשערות לבנות, כסופות וצהובות אשר גורמות לה להראות מנומרת וזהו המקור לשמו. הזנב והרגליים בצבע חום-שחרחר, בעוד שהגחון, הסנטר וקצה הזנב צהבהבים. פניו הכהות של הדסיור דלילות יחסית בשיער, ולאורך המצח והחרטום יש בדרך כלל משטח שעיר בצבע חום זית. צידן האחורי של האוזניים לבן דהוי.
תפוצה ואקולוגיה
הדסיור המנומר אנדמי לגינאה החדשה. הוא מצוי הן בחלק המזרחי אשר בשליטת פפואה והן בחלק המערבי אשר בשליטת אינדונזיה. בית הגידול שלו מורכב בעיקר מיער גשם טרופי הררי אשר נמצא לאורך רכס הקורדלריה המרכזית החוצה את האי, אך גם בכרי דשא ומרעה תת-אלפיני בפסגות ההרים וכן בסוואנות גשומות בקרבת היערות. בתוך היערות ההרריים, הוא מצוי בטווח גובה של 3,900-1,200 מטר מעל פני הים, כאשר הגובה הממוצע הוא 2,000 מטר.
אין מידע רב על האקולוגיה והביולוגיה של הדסיור המנומר. ידוע שהוא בעל חיים פעיל יום, אשר מבלה את מרבית זמנו על העצים בחיפוש אחר חרקים וחולייתנים זעירים כדוגמת זוחלים ודו-חיים. בשבי, התזונה שלו מורכבת לרוב מבשר, חיפושיות, ציקדות ומקקים. תודות לטפריו הארוכים ולרפידות הדביקיות בכפות הרגליים, הדסיור המנומר הוא טפסן עצים מעולה, המסתייע בכך על מנת להימלט מרודפיו; בעת סכנה, הוא נצמד בדרך כלל לגזע עץ כאשר פרוותו החדגונית והמחוספסת מתמזגת להפליא עם הגזע המכוסה בטחב וחזזיות. הדסיור יורד לעיתים קרובות לקרקע בתורו אחר מזון, ונוהג להשתמש בגפיו החזקות ובטפריו הארוכים על מנת לחפור באדמה בחיפוש אחר תולעים וזחלים. הדסיור המנומר מתרבה לאורך כל השנה, והנקבה ממליטה ארבעה גורים לכל היותר.
מצב
הדסיור המנומר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה, העדר איומים משמעותיים, וכי אין זה סביר שתהיה בעתיד הקרוב ירידה המצדיקה סיווג בקטגוריה מאוימת יותר. תורם לכך בין השאר בית הגידול ההררי והמיוער של הדסיור אשר מקשה על גישה אליו. הדסיור מצוי במספר אזורים מוגנים, וארגון IUCN ממליץ לרשויות השימור הפפואניות והאינדונזיות לבצע מחקרים אקולוגים על מנת להכיר טוב יותר את המין.
פרי דין יאנג
פרי דין יאנג (באנגלית: Perry Deane Young; 27 במרץ 1941, וודיפין - 1 בינואר 2019, צ'אפל היל) היה סופר ועיתונאי אמריקני.
קורות חיים
פרי דין יאנג נולד בוודפין, קרולינה הצפונית כצעיר מבין 13 ילדי המשפחה. במהלך לימודי בית הספר הוא היה עורך של עיתון התלמידים ובסיומה זכה למלגת לימודים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. הוא החל ללמוד בה בשנת 1959 (את הדיפלומה קיבל בשנת 1994).
לאחר נשירה מלימודי האוניברסיטה פרי דין יאנג עבד בכמה עיתונים ובשנת 1966 הצטרף לכוחות מילואים. בשנת 1968 הוא הגיע כעיתונאי לסייגון. הוא תיאר את מתקפת טט שהחלה זמן קצר לאחר הגעתו. בשנת 1975 הוא פרסם את ספרו Two of the Missing על זוג עיתונאים אמריקאים שנעלמו במהלך עבודתם בווייטנאם.
לאחר שנודע לו על סיפורו של דייוויד קופיי, יאנג הציע לו לכתוב ספר על חייו. הספר פורסם בשנת 1977 והגיע לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. באותה תקופה קופיי ויאנג החלו לחיות כזוג.
בנוסף לספרים פרי דין יאנג כתב כמה מחזות שהועלו על הבמה התיאטרון המקומי.
בשנים 1996–2003 יאנג עבד כעיתונאי בעיתון מקומי בצ'אפל היל.
הוא נפטר בשנת 2019 מסרטן.
ראובן פיין (רב)
הרב ראובן פיין (ה'תרפ"ד, 1924 - כ"ה בסיוון ה'תשנ"ג, 14 ביוני 1993) היה רב ליטאי, ראש ישיבה בישיבת בית מאיר בבני ברק, ולאחר מכן כראש ישיבת תורה ודעת בארצות הברית.
תולדותיו
נולד בעיירה בליצה שבמחוז וילנה לרב המקומי, הרב שבתי פיין, בנו של הרב יהודה לייב פיין, רבה של סלונים. אמו, סירל-ינטה, היא בתו של הרב ראובן כהן, שהיה רבה של העיר נרווה שליד ביאליסטוק. בהיותו כבן שלוש עשרה החל את לימודיו בישיבת סלונים אצל הרב שבתי יגל. בשנת ת"ש (1940) נמלט עם אביו לווילנה. בהמשך שב והצטרף לישיבת סלונים שגלתה גם היא לשם. כעבור כמה חודשים, לאחר שהוקמה בווילנה ממשלה קומוניסטית, התפרקה הישיבה והרב פיין, אז כבן 16, הסתפח לישיבת מיר ונסע עמה ליפן ולאחר מכן שהה עם תלמידי הישיבה בשאנגחאי.
הרב פיין נותר יחידי מכל בני משפחתו. בשנת תש"ו (1946), לאחר מלחמת העולם השנייה, הגיע עם קבוצה מתלמידי ישיבת מיר לארצות הברית ולמד בישיבת מיר המקומית. שכנו לחדר היה הרב שלמה ברוודה. בשנת תש"ט (1949) עלה לישראל והתיישב בבני ברק. בשנת תש"י (1950) נישא ליהודית, בתו של הרב אליעזר אלפא, רב בית כנסת בחיפה וחתנו של הרב מאיר קרליץ.
בשנת תשמ"ב (1982), זמן קצר לאחר פטירת הרב אליהו חזן, ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק, ביקר בישראל הרב יעקב קמינצקי ונפגש עם הרב שך שהמליץ לו על הרב פיין למלא את מקומו של הרב חזן בראשות ישיבת תורה ודעת. הרב פיין שימש בתפקיד כעשר שנים, עד לפטירתו. הוא נהג לשוב לישראל ב"בין הזמנים" של הקיץ. הוא נמנע מלהתערב בעניינים ציבוריים בישראל ובארצות הברית.
חיבר את סדרת ספרי "בין המשפתיים" על מסכתות התלמוד. הספרים זכו להסכמת הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב חיים שמואלביץ, שכתב עליו "מחדש גדול ושקדן עצום". כמו כן הוציא לאור את הספר "עונג שבת" ובו מעט מחידושי התורה של אביו.
משפחתו
אחד מבניו הוא הרב יעקב, ר"מ בישיבת "בית שמעיה" בבני ברק וחתנו של הסופר שמואל חסידה. חתנו הוא הרב צבי וייספיש, ראש מוסדות הר"ן, שהקים על שמו את ישיבת "יחי ראובן".
ספריו
סדרת ספרי בין המשפתיים על מסכתות התלמוד:
מסופיתקוס
מסופיתקוס (שם מדעי: Mesopithecus; מילולית: "קוף אמצעי") הוא סוג נכחד של קוף אשר חי בסוף תקופת המיוקן עד לסוף הפליוקן לפני 5–7 מיליון שנה ברחבי אסיה ואירופה. קוף זה התגלה ב-1839 ונמצאו ממנו 2 מינים. המאובנים התגלו ביוון וטורקיה וגם באיראן, צ'כוסלובקיה ובברית המועצות, כך שכנראה הוא היה בעל תפוצה רחבה.
המסופיתקוס הגיע לאורך 40 ס"מ ודמה במראהו לקוף מקוק. בעבר העריכו שהיה מאבות הלנגורים אך בהמשך התברר שהוא מקורב יותר לקופים הקטנים חרומף ודוק. הוא היה בעל גוף דק ואצבעות ארוכות וזנב ארוך ונראה שהתאים לטיפוס עצים. ממבנה שיניו נראה כי ניזון בעיקר מעלים ופירות ולא מבשר.
ספר שעשועים
ספר שעשועים  הוא יצירה בספרות העברית של ימי הביניים בספרד, בצורה של פרוזה חרוזה שנכתבה על ידי יוסף אבן זבארה מברצלונה, ספרד שחי במאה ה-12. היצירה מתארת את סיפור נדודיו של דמות המחבר (יוסף אבן זבארה) בחברתו של עינן הנטש בן ארנן הדש, שמפתה אותו לעזוב את עירו ולעבור למקום אחר.
ההתפתחות של הדמות הראשית ושל העלילה, מאפשרת להתייחס ליצירה ספרותית זו כאל רומן, בנוסח ובהשפעת הרומנים שרווחו בתקופת ימי הביניים בספרות החילונית הנוצרית.
הסופר משלב בספרו סיפורים, פתגמים, שירים ותוכן מדעי רפואי ופילוסופי של תקופתו. הספר מחולק לשלושה עשר פרקים (במהדורת דוידזון) כאשר בכולם מופיעות דמויות קבועות במסגרת הסיפורית. יחד עם זאת, כל פרק עומד גם בפני עצמו.
עינן הנטש בן ארנן הדש
הפרק הראשון בספר שעשועים פותח בכך שאבן זבארה מספר (בגוף ראשון) שראה בחלום איש ענק, וכשהתעורר הוא פגש את האיש ההוא אצלו בחדר וכשהוא שאל אותו על שמו הוא לא נתן לו את שמו האמיתי ונתן לעצמו שם בדוי הוא קרא לעצמו "עינן הנטש בן ארנן הדש" שבמהלך הסיפור מתברר שזה עינן השטן בן ארנן השד. "עינן" ניסה לאורך כול הסיפור לפתות את אבן זבארה ללכת איתו לעיר מולדתו וששם יכבדו אותו. הוא טוען זאת בגלל שבעיר מולדתו של אבן זבארה אף אחד לא מעריך ומכבד אותו, לכן, הוא ניסה לפתות אותו בגאווה כל הזמן.
אבן זבארה ספר לעינן השד על איש שעוזב את ארצו והלך למקום אחר, אבל הוא לא מצא במקום החדש את מה שהיה לו בעיר מולדתו ונסה להוכיח לעינן שלא טוב לעזוב את עיר המולדת. אבן זבארה סיפר לו עוד הרבה סיפורים ואחד מהם היה "הנמר והשועל". בסיפור זה מסופר על שועל שמנסה כל הזמן לשכנע את הנמר לעזוב את המקום שהוא חי בו ולעבור למקום אחר. כשהנמר סיפר לאשתו על הצעתו של השועל, אשתו של הזהירה אותו מהשועל ואז היא סיפרה לו סיפור אחר ודומה על שועל ואריה. הנמר השתכנע מדברי אשתו ואמר לשועל שאשתו לא הסכימה. השועל הערמומי, כששמע את דברי הנמר הוא סיפר לנמר ארבעה סיפורים, ומוסר ההשכל שאין לשמוע לעצת אישה. הנמר השתכנע וחזר הביתה וצווה על אשתו לצאת מהארץ ואז השועל לקח אותם למקום אחר. אחרי שבעה ימים ירד גשם ומלאו את הנהרות, ובחצות המים גרפו את כל המשפחה, וכשהנמר ראה את עצמו טובע הוא התחרט על כך שלא שמע לעצת אשתו.
באמצעות משל זה, אבן זבארה ניסה להוכיח ל"עינן השד" שמי שנענה לבקשתו של מישהו לא מוכר, צפוי להיות מאוכזב ואפילו להיענש על זאת, ואפילו יאבד את חייו כפי שהנמר התפתה ואיבד את חייו בסיפור.
אחרי ש"עינן השד" שמע את הסיפור של השועל והנמר, הוא ניסה לשכנע את אבן זבארה שהוא אוהב אותו ושאבן זבארה חברו והוא לעולם לא יעשה לו דבר רע. בנוסף, הוא (השועל) אמר לו (אבן זבארה) שהסיפורים האלו משמשים רק כדי לשעשע ואין מהם מוסר השכל. אבן זבארה שמע זאת מ"עינן השד" והאמין לו ויצא איתו מארץ מולדתו ואז התחיל המסע שלהם.
הם עברו דרך הרבה מקומות ומהם קורדובה, טובה, ובסוף הגיעו לעיר לוניל. בעיר זו הם נפגשו עם זקן אחד והוא ר' יהודה, שסיפר להם פתגמים ומשלים ושעשע אותם, אחר כך זבארה נשאר בעיר מולדתו של "עינן השד".
אחרי מספר שנים, אחרי שאבן זבארה לא זכה באהבת ואהדת האנשים בעיר מולדתו של "עינן השד", הוא החליט לשוב לעיר מולדתו. אבן זבארה אמר שהוא לא קיבל כבוד והערכה כפי שהיה מקבל אותם בעיר מולדתו.
הסיפורים ביצירה
בספר מסופרים 15 סיפורים: הסיפור הראשון הוא "השועל והנמר", והוא סיפור שמסופר מפי אבן זבארה לעינן, במשל זה ישנה דמיון למעשה בין אבן זבארה לבין עינן, ומוסר ההשכל הוא לא ללכת עם בן אדם לא מוכר לך.
מדרש עשרת הדיברות
מדרש עשרת הדיברות הוא חיבור ספרותי עברי מימי הביניים, הדורש את עשרת הדיברות. כל פרק מפרקי החיבור בנוי בצורה מעגלית: תחילה מובא הדיבר המקראי שבו הוא עוסק, לאחריו דרשה קצרה, הלקוחה מספרות חז"ל (בשינויים מעטים), לאחריה סיפור או מספר סיפורים הקשורים לנושא הדיבר, ולבסוף חזרה אל דברי המדרש וסגירה בפסוק הפותח. השוני בין חיבור זה לטקסטים מדרשיים קודמים הוא ביחסים שבין החלקים השונים: המדרש הוא קטן בהיקפו ואינו מקורי, ואילו הסיפורים הם בהיקף רחב יחסית, משוכללים במבנם, ובחלקם קשורים רק באופן רופף לנושא הדיבר. ברובם, הם סיפורים חדשים, שלא נמצאו להם גרסאות בטקסטים קודמים.