cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פארק הזהב
הפארק
לאחר החורשה זורם הנחל בצמוד לבית הכנסת "בן ציון" ומיד לאחר השער הוא זורם בין האמפי לבין בריכת שחייה נטושה ששימשה משנת 1957 במשך שנים רבות את תושבי קריית שמונה. משם הוא מתחתר במהירות לאזור המאופיין בצמחייה סבוכה (הג'ונגל) לאזור מישורי, המשמש כאתר פיקניק עם שולחנות עץ לשימוש המטיילים. באפיק הנחל הסבוך ישנן מספר נביעות קטנות, מפל (אשדה), המכונה המפל הגדול. לאורך הנחל מסלול טיול והליכה המסומן בחלקו באמצעות עיגולי קרמיקה צבעוניים בקוטר של כ-40 ס"מ ושלטי מפות ומאז 2023 באמצעות הסימון של "שביל ישראל". כיום ניתן ללכת גם לאורך מסלול, שהוכשר למטיילים, לאורך הגדה המזרחית, בצמוד לבריכה הישנה. לאורך הפארק מצויות כניסות נוספות, שעבור חלקן נבנו גשרים העוברים מעל הנחל ומאפשרים להיכנס אליו מהרחוב המשתרע מעל ובמקביל לאפיק. כניסה נוספת לפארק היא מכיוון רחוב "עליית הנוער" מצד שמאל של מתנ"ס אשכול לשעבר. כניסה נוספת לפארק היא מרחוב ההגנה, ההליכה בדרך כורכר, משמאל שורת עצי תות, פיקוס יערות גדול, המדשאה של האמפי והבמה. בצד ימין (דרום) מעבר לגדר ניתן להבחין במושבת לינה וקינון. מושבה זו היא אחת הגדולות בעמק החולה. העופות שמקננות בה הן מגלן חום, קורמורן גמדי, אנפית בקר, אנפית סוף, אנפה ארגמנית, אנפה לבנית קטנה, אנפת לילה, ואנפית מנגרובים שנצפתה לראשונה אי פעם באביב 2021. באמצע מסלולו של נחל "עין זהב" מצטרף אליו ממערב "נחל הטחנות" (אינו שמו הרשמי) המכונה בפי התושבים גם "נחל שושן". נחל שושן מקבל את מימיו משני מעיינות: מעיין הנמצא מאחורי מחלקת הרווחה, ומעיין שושן הנובע בחצר בתיהם של משפחת שושן. נביעות נוספות, הפורצות בהמשך, הופכות את "נחל המעיינות" ליובל איתן שספיקתו עד 70 מ"ק לשעה.
לאחר מפגש הנחלים נקטע הפארק על ידי מבנה ציבורי של "מרכז משאבים לגסי הריטג'" שנבנה על גדות הנחל. המבנה לא מאפשר המשך הליכה בקרבת הנחל ויש לעקוף אותו מצדו המערבי, מצד ימין. לאחר עקיפת המבנה עובר המסלול מעל גשר כחול-צהוב, דרכו יש מעבר לחלקו הדרומי של הפארק. כיום לאחר מפגש הנחלים, בצד ימין של הבריכה הגדולה (האקולוגית) ישנה פרצה בגדר וניתן לעבור דרכה ולהגיע ישירות אל הגשר. בבריכה האקולוגית מצויים דגים רבים והוא מקום קינון של שלדג לבן החזה.
בחלקו הדרומי, לאורך אפיק הנחל, נסללה דרך מרוצפת כורכר או בטון, והצמחייה מסביב לנחל הוסרה בשנת 2020. לאורך קטע זה באפיק נטועים עצי אקליפטוס וניתן להבחין בשרידי טחנת קמח קדומה מסוג ארובה, אחת מתוך שתיים שפעלו בכוח המים, שנפלו בעוצמה מן התקרה דרך הארובה אל הגלגלים. המים זרמו מנחל ממעין שושן באמת מים ארוכה שחברה את שתי הטחנות. הטחנה בראש האמת נהרסה כליל בעת פיתוח השכונה ושרידי אמת המים שהיו ליד שרידי הטחנה נהרסו בזמן חישוף הנחל. שהטחנות לא הופעלו על ידי מי נחל "עין זהב" שזורם למרגלותיה אלא מ"נחל הטחנות". מערך הטחנות נבנה על ידי משפחת חסין העשירה מכפר הונין בשנות 1920 ופעלה עד קום המדינה והצריכה מצדם השקעה רבה. שרדי הטחנה נשמרו עקב הצמחייה הגבוהה שכיסתה אותה מעיני התושבים.
חלקו הדרומי של הפארק מסתיים ברחוב קרן היסוד. בסמוך נמצא גן משחקים "גן הנחל" הכולל מתקני משחקים פיסוליים צבעוניים של האמן גיל שדה. מכאן זורם אפיק הנחל דרומה, חוצה את רחוב הנרייטה סולד ונכנס לשטח חורשת קק"ל המשתרע על שטח של כ-120 דונם ומגיע אל בריכות מים. בבריכה מתגוררת משפחת נוּטְרִיות. הנחל המגיע ממערב, מכביש 90 אל הברכות הוא נחל מלאכותי המקבל את מימיו מהתעלה המערבית ובחורף גם ממספר נביעות. נחל עין זהב ממשיך אל אזור התעשייה ומשם אל המפגש עם התעלה המערבית של עמק החולה הנשפכת בעצמה לאגמון חולה. ב, נבנה מסלול הליכה לאורך אפיק הנחל בצדו הימני של מפעל תעש מערכות, עד לנקודת המפגש שלו עם התעלה המערבית.
היסטוריה
בשנות ה-40 המאוחרות של המאה ה-20 עם הקמת מדינה ישראל ובריחת תושבי חלסה הערבים מבתיהם נתפסו המים של מעיין עין זהב על ידי חברת מקורות כדי לשמש כמי שתייה לעולים החדשים שהגיעו לא מכבר לקריית שמונה.
חברת מקורות חיברה את הבתים החד-קומתיים שנבנו בקריית שמונה והיא הניחה צינור מים בקוטר 20 אינץ' ממעין עין זהב לקיבוץ מנרה, לאורך 9 קילומטר, ובהפרש גבהים של 760 מטר וב-28 במאי 1953, נחנך לראשונה קו מים לקיבוץ ולראשונה היה לקיבוץ אספקת מים סדירה, במקום אספקה במכליות ומאגר מי גשמים. בתאריך 24/7/1953 חגגו גם היישובים מרגליות ומשגב עם יחד עם קיבוץ מנרה את חיבורן לעין זהב. שלושת היישובים קבלו 480 אלף מטר מעוקבים לשנה וקריית שמונה קבלה 400 אלף מטרים מעוקבים לשנה.
קריית שמונה תוכננה כישוב של 5,000 תושבים וכבר בסוף שנת 1963 אוכלוסייתה עמדה על 15,000 תושבים והצפי אז היה ל-30,000 תושבים בשנת 1980, מה שחייב הכנת תוכנית אב להספקת מים ל-15 השנים הבאות. הסיבות לתוכנית האב: 1. גידול באוכלוסייה וצפי לגידול נוסף; 2. העלייה בתצרוכת האישית בשל עלייה ברמת החיים; 3. התרחבות אזורי התעשייה; 4. צורך לעלות את המים אל השכונות חדשות שנבנו מערבה על מדרונות הרי נפתלי ומזרחה על מדרון גבעת שחומית, סביב לשכונות הישנות, ששכנו לאורך ערוץ הנחל; 5. עליה בתצרוכת של שלושת יישובי גב ההר והוספת שטחי נעמה השייכים לחקלאי מטולה.
במשך השנים העיר גדלה והשאיבה גברה והשיבושים באספת המים נמשכו למשל, בסוף יולי אספקת המים ליישובי גב ההר שובשו בשל ירידה במפלס מי התהום. בנוסף בשנת 1989 חברת נביעות טבע הגליל החלה לשאוב מן המעיין מים מינרליים איכותיים בהיתר חברת מקורות, בהסכמת עיריית קריית שמונה וללא תשלום תמלוגים על שימוש במשאבי טבע. מי המעיין הוזרמו ישירות למפעל באזור התעשייה הדרומי של קריית שמונה, באמצעות צינור תת-קרקעי לארבעה קווים אוטומטיים הממלאים את המים בבקבוקים ומשנת 1991 גם בכדים. תפיסת מי המעיין ייבשה במשך שנים את נחל עין זהב, ועד כדי כך שרק ביום כיפור זרם בנחל זרזיף ומצב הפארק הלך והידרדר. גל העלייה מברית המועצות לשעבר בסוף 1989 והלאה הציפו את הצורך למציאת פתרון למים בכלל ולהצלת הפארק בפרט.
המלחמה על הפארק
אדריכלית נוף, יוהנה נזרי יחד עם אהרון לוין (1922–2018) וחברים נוספים ייסדו את העמותה לשימור קסמי טבע ונוף בקריית שמונה בשנת 1990. העמותה הוקמה במטרה לסייע, לעודד ולעזור בפיתוח ושמירה של ערכי הטבע והנוף, החי והצומח, נחלים ומעיינות, אתרים ארכאולוגיים והיסטוריים שנמצאים בתחום פארק הזהב בקריית שמונה. יו"ר העמותה אהרון לוין (1922–2018), דאג להתרים את הקהילה היהודית בסן פרנסיסקו לצורך תכנון וטיפוח פארק הזהב במסגרת פרויקט שיקום שכונות. יוהנה ניזרי, הרוח החיה בעמותה, הגיעה לקריית שמונה מאמסטרדם הרחוקה בשנת 1979. הימים היו ימי מבצע ליטני, והעיר הצפונית החלה להרגיש לראשונה את נחת זרוען של קטיושות שנחתו באזור. אבל, בצל האיום הביטחוני והדאגה המתמשכת מהעתיד להתרחש בעיר המופגזת, ניהלה "העמותה לשימור קסמי טבע ונוף" בסיוע כמה ארגונים גדולים מאבק כדי להשיב עטרה לפארק שפיאר את עברה. אלא שדווקא כשהחל לשרור באזור שקט התחילה העמותה לקצור את הישגיה המשמעותיים ביותר. בסוף שנת 2005 נאבקה העמותה יחד עם החברה להגנת הטבע, מגמה ירוקה ושתיל בתוכנית שהופקדה לבניית 70 יחידות דיור בלב הפארק ובסמוך לערוץ הנחל עין זהב היבש. בשנת 2007 אנשיה כבשו את היעד הראשון שלהם, אחרי שהביאו לביטול הכוונה לבנות את יחידות הדיור.
המלחמה על המים
בשנת 2008 החל מאבק ציבורי של ארגוני סביבה ובראשם "העמותה לשימור קסמי טבע ונוף קריית שמונה" בהובלתה של יוהנה נזרי להשבת מי המעיין. לאחר כשלוש שנים המאבק נשא פרי. במאי 2011 הודיעה רשות המים שהחל מקיץ 2011 תשחרר חלק מהמים בכמות התחלתית של 50–70 מ"ק/שעה בשעה לאפיק הנחל. ואכן, בקיץ 2011 התקיים הטקס הממלכתי לחידוש הזרמת המים לנחל עין זהב. במעמד ראש עיריית קריית שמונה נסים מלכה, יו"ר רשות ניקוז נחלים וכנרת אהרון ולנסי ונציגי רשות המים, חברת מקורות, רשות הטבע והגנים ופעילי "העמותה לשימור קסמי טבע ונוף" ו"מגמה ירוקה", נפתח השיבר שמנע במשך שנים ארוכות את זרימת המים. שנה מאוחר יותר בקיץ 2012 חברת נביעות טבע הגליל עברה לשאוב את מימיה מקידוח של חברת מקורות מקידוח "החולה 7" בשטחי כפר יובל. חברת מקורות מצאו בשנים 2007 עד 2009. קידוח חולה 7 וגם חולה 11 ו"קדוח חורשת טל 1" נמצאו שופעים מים איכותיים בספיקה קבועה ללא צורך בציוד שאיבה (קידוח ארטזי) משכבה אוצרת מים מתקופת קנומן-טורון.
גם העיר קריית שמונה עברה להשתמש במי קידוחים של עמק החולה, ובכך התאפשר שחרור חלק ממי הנחל לטובת הפארק. בהמשך שוחררו מים מעין זהב בשיעור 150 עד 200 מ"ק/שעה שהפכו אותו לנחל איתן. הפסקת השאיבה קרתה אחרי שנים, שבהן העמותה בשיתוף האגודה לצדק חלוקתי, ניהלה מאבק נגד הגדלת מכסות השאיבה, שרשות המים נתנה למפעל נביעות. תאגיד מי תנור אינו מקבל מים ממעיין עין זהב. בהתאם לנתונים, שבידי התאגיד "מי תנור", מעיין עין זהב אינו פעיל לאספקת מי שתייה ואזור המעיין מתופעל כתחנה לאספקת מים.
אירועים מיוחדים
באוקטובר 2012 השתוללה שרפה במשך מספר שעות בערוץ נחל עין-זהב בקריית שמונה וגרמה נזק כבד לצומח ולחי בסביבותיו. שרפה נוספת השתוללה ב-1 ביוני 2019 וכובתה באמצעות מטוסים קלים. ביוני 2023 פרצה שריפה גדולה שכילתה חלק נכבד מאתר הקינון והלינה.
עצרת לציון 40 שנה למלחמת לבנון הראשונה נערכה בפארק ב-22 ביוני 2022.
תוכניות שיקום ופיתוח הנחל הפארק
נחל עין זהב כנחל עירוני סובל ממפגעים רבים של סביבתו העירונית, ומושפע מקונפליקטים בין תשתיות עירוניות נדרשות לבין צורכי שמור ושיקום הנחל. לאורך שנות קיומה של קריית שמונה הרשות המקומית טיפחה את נחל עין זהב, אבל מצבה הכלכלי של הרשות לא אפשרה לה לעמוד ביעדים. יתר על כן, מאז הקמתה של קריית שמונה בסוף 1949 הונחו מספר תוכניות לפיתוח פארק הזהב משנת 1963 ועד היום, חלקן לא התבצעו בשל התנגדויות, בניית בניינים ומחסור במימון.
בשנות ה-1990 נוקה אפיק הנחל מפסולת וגדותיו נבנו תוך הנחת אבני בזלת בשתי גדות הנחל. שיקום הנחל נעשה בשיתוף פעולה של רשות ניקוז ונחלים כינרת, המשרד להגנת הסביבה, קרן קיימת לישראל, רשות הטבע והגנים, מועצה אזורית גליל עליון ועיריית קריית שמונה. בשנים הללו הסדרת נחל עין זהב ופארק הזהב נוהל לפי הגישה ההנדסית, ולפיה הנחל הוא מערכת לניקוז הנגר העילי בלבד, ולכן צריך להסדיר אבני בזלת בגדות, מעברי מים, גשרים, מניעת סחף קרקע וכניסתו לאפיקי הנחלים ועוד. גישה זו פגעה במגוון של בתי גידול לחים ובמערכות האקולוגיות. כיום הרשויות המטפלות בהסדרת נחל עין זהב מביאות בשיקוליהן את הנחל כמערכת אקולוגית, שתוכל לקיים את עצמה לאורך זמן באופן עצמאי מצד אחד, ומענה לצרכים שונים בתכלית בצד השני, כמו ניקוז, שיקום הנוף, הנגשת הנחל לתושבים ושיקום המערכת האקולוגית הפגועה. כמו כן, כיום עומדת בפני הרשויות שעוסקות בשיקום של נחל עין זהב מטרת על - ניהול כולל של אגן הניקוז הכולל שלו לפי השיטה האגנית.
בשנת 2019 הוגשה תוכנית בשם "תוכנית אסטרטגית: הגליל המזרחי כאקוסיסטם תעשייתי" בהובלת האדריכלית פרופ’ טלי חתוקה מ"המעבדה לעיצוב עירוני" באוניברסיטת תל אביב. התוכנית המקיפה בוחנת גם את ההזדמנויות הרבות לקריית שמונה, הגלומות ברצף הנוף של נחל עין זהב, שכוללות מלבד נחל עין זהב גם את ערוץ נחל עיון, את גבעת שחומית ותצפיות הנוף המרהיבות שניתן לראות ממנה, ואת פארק קק”ל. מלבד ההזדמנויות הנופיות היא גם בוחנת הזדמנויות חברתיות וכלכליות שיש ברצף הנוף הזה בשלוש רמות של התייחסות - בראיה אזורית, עירונית ומקומית. החזון של פרופסור טלי חתוקה אומץ. ובמהלך השנים 2019 ו-2020 שקדו צוותים של עיריית קריית שמונה, רשות ניקוז ונחלים כנרת ומשרד התכנון "ליגמ – פרויקטים סביבתיים", על הכנת תוכנית לפיתוח הנחלים עין זהב ונחל עיון ופארק הזהב בקריית שמונה. לתוכנית נדבך אקדמי, עליו אמונה המכללה האקדמית תל חי. פרופסור איילת שביט, הובילה את כתיבת הפרק האקדמי בתוכנית, ששילב חוקרים מדיסציפלינות מגוונות וקידם שותפות של הקהילה. התוכנית, שזכתה לשם "קריית שמונה עיר נחלים", הוגשה בתחרות של קרן "יד הנדיב" לקבלת מענק כספי לטובת שיקום הידרולוגי של נחלים בארץ, ואף העפילה לשלב הגמר אך לא זכתה. התוכנית כוללת כ-186 מיליון ש"ח לחמש שנים בפעילות שיקום, אחזקה, ניהול ופעילות חברתית, חינוכית ואקדמית. הבקשה ממקורות יד הנדיב הסתכמה בכ-79 מיליון ש"ח. ראש העירייה אביחי שטרן, יחד עם רשות ניקוז ונחלים כנרת ומשרדי הממשלה החליטו להוציא את השלב הראשון של התוכנית לפועל. העבודות בפרויקט בוצעו בשלושה מוקדים בו זמנית: הקמת גשרים מעל הנחל ברחובות אחד העם וביאליק, מוקד שני סמוך למרכז משאבים ושלישי באזור התעשייה הדרומי. ב הוקם גשר מעל הנחל ונבנה מסלול הליכה לאורך אפיק הנחל בצדו הימני של מפעל תעש מערכות, עד לנקודת המפגש שלו עם התעלה המערבית. דרומית לצומת "מצודות" קיים מעין ברום ממנו יוצא נחל אכזב שזורם בעיקר בחורף ומתמזג עם נחל עין זהב ליד השרות הפסיכולוגי. פיתוח מעין ונחל ברום נשלמים (2021). למרות הגשמים הרבים של חורף 2022, לא נצפו מים במעין ברום, אבל ישנה נביעה מערבה אליו מעבר לכביש 90.
שיקום טחנת הקמח החל בסוף יולי 2023 בשיתוף רשות העתיקות ועיריית קריית שמונה
ציפורים
סקר אוכלוסיות ציפורים נערך בעונת סוף האביב וראשית הקיץ בשנת 2010. בסקר נצפו 25 מיני ציפורים. ואלו הם: אֲדֹם-הֶחָזֶה (מין מקייץ נדיר), בּוּלְבּוּל צְהוֹב-שת, דְּרוֹר הַבַּיִת, דררה מצויה, זהבן מחלל, חוחית, חטפית אפורה, ירגזי מצוי, יַרְקוֹן, נקר סורי, סבכי אפור, סבכי שחור-כיפה, עורב אפור, עלווית חורף, פשוש, צוּפִית בּוֹהֶקֶת, צוֹצֶלֶת, צ'טיה, קנית קטנה, שַׁחֲרוּר, שיחנית הזית (מין נדיר), שיחנית קטנה, שלדג לבן חזה, תור מצוי, תור צווארון, לילית מצויה.
רשימה זו היא רשימת חסר ובהחלט סביר שמינים נוספים פועלים בפארק בעונות אחרות במיוחד בעונות נדידה.
עטלפים
בסקר שנערך בשנת 2010 אותרו 5 מיני עטלפים: עטלפון לבן שוליים, רמשן לילי, עטלפון אירופי, אשף מצוי ועטלף פירות מצוי. הפארק משמש מרחב לשיחור מזון למושבת עטלפים משני מינים: עטלפון לבן שוליים ורמשן לילי. המושבה התמקמה באולם הספורט הישן, מבנה ציבור במזרח הפארק, בגלל המבנה של פתחי האוורור של האולם, שמתאימים לאכלוס עטלפים, ואולי אף בגלל היותם במפנה דרומי. עטלפון לבן שוליים הוא המין השכיח ביותר בשטח הפארק. פרטים רבים של מין זה משתכנים גם בגג אולם הספורט החדש של בית ספר תיכון ע"ש דנציגר. מין זה מביא תועלת רבה לתושבי העיר כמי שאוכל חרקים מעופפים וביניהם יתושים. תפוצתו של רמשן לילי היא באירופה וישראל מהווה את גבול תפוצתו הדרומי בעולם. בישראל הרמשן מוגדר כמין בסכנת הכחדה. גם תפוצתו של עטלפון אירופי באירופה, ישראל מהווה את גבול תפוצתו הדרומי בעולם. בישראל קיים מעט מידע על מין זה והוא נחשב למין בסכנת הכחדה. אשף מצוי הוא עטלף ממוצא ים תיכוני החי בסדקים, במצוקים ובבניינים. בשטח הפארק נצפו עטלפים רבים ממין עטלף פירות מצוי, הם ניזונים מתות עץ, המצוי בפארק ובתאנים. מין זה נוהג לשתות מים תוך כדי תעופה, הנחל הזורם בפארק - במיוחד חלקו העליון, בו ברכות - מתאימים לעטלפי הפירות למטרה זו.
פרפרים
פארק הזהב הוא בעל ביוטופים לחים ומוצלים. ביוטופים כאלו מועטים בישראל. הפארק שוכן במרכז נתיב נדידה (צפון-דרום) של הבקע הסורי אפריקני ומהווה נתיב נדידה והתפשטות לפרפרים. שיקום הפארק, כלומר שתילת פונדקאים, צמצום נזקי הפרעות האדם ושיפור מגוון הביוטופים יאפשר לחלק מ-17 מינים נוספים החסרים בפארק, אך מעופפים באזורים סמוכים לחצות על נקלה את המרחק הקצר משולי הרכס אל הפארק ולהתאכלס בו. ולהפוך לגן פרפרים מרהיב תוך זמן קצר יחסית ובהשקעה לא גדולה.
עושר המינים (25) הוא גבוה עבור גן עירוני שנמצא בלב אזור אורבני, אולם שפע הפרטים אינו גדול. סה"כ נצפו 25 מינים: זנב-סנונית, 5 מיני לבניניים, שני מיני נימפיות, שלושה מיני סטיריות, 10 מיני כחליליים ומיני הספריות. בפארק מעופפת "סטירית מנומרת", הנדירה בישראל, ומופיעה בעיקר בשמורת דן ובחרמון.
מאכלסי מים
בפארק הזהב מגוון של מיקרו בתי-גידול מימיים ומגוון זה בא לידי ביטוי בעושר מינים גבוה על פני שטח קטן יחסית. במהלך סקר בפארק הזהב שנמשך יומיים (21/03/2010, 23/03/2010) אותרו 27 מינים של חסרי ובעלי חוליות מאכלסי מים, כמחצית מהם ממחלקת החרקים והשאר תולעים, סרטנים, חלזונות, דו-חיים ודגים.
ממחלקת החרקים שפיריות, בריומאים, ושפריריות (שפרירית זוהרת, שפרירית שטוחת רגל, שפרירית הדורה, שפרירית השלפוחיות), פשפשאים (רץ הנחלים, מודד ושטגב), ארבע משפחות מסדרת הזבובאים (ישחור, יתוש, זבוב וימשוש), משפחה אחת מסדרת החיפושיות, ונציג אחד מסדרת הארינמלאים.
אותרו שלושה מיני חלזונות (שחריר, מגדלון, סהרונית הירדן) ומינים משתי מערכות תולעים (תולעת דל זיפית ועלוקות). ארבעה מינים של סרטנים (סרטן הנחלים, סרטן שווה רגל, צידפוניות, שטצד),
כמו כן אותרו שני מיני דו-חיים - צפרדע נחלים, וקרפדה ירוקה, ושני מיני דגים - בינית גדולת קשקשים ועגלסת הירדן (מין זה נמצא במעיין שושן).
זוחלים ודו-חיים
במסגרת סקר זוחלים ודו-חיים שנערך בפארק הזהב בקריית שמונה באפריל ודצמבר 2010 נצפו ארבעה מינים ממשפחת הלטאות: חרדון מצוי צפוני, זיקית ים תיכונית, חומט גמדי, וחומט פסים. שני מיני נחשים ממשפחת הנחשים: נחשיל מצוי וצפע מצוי. ועד שני מינים נדירים: קרפדה ירוקה (בסכנת הכחדה) וצב יבשה מצוי (עתידו בסכנה). בסקר מאכלסי מיים נמצא צפרדע הנחלים.
הנופים ובתי הגידול בפארק הזהב הם מגוונים ביותר וכוללים רמות שונות של ממשק או התערבות, החל מטבעי ללא כל התערבות ועד גינון מטופל ומושקה. על פניו, האזורים הפתוחים יותר מבחינת חברות הצומח נראים מתאימים למגוון רחב יותר של מיני זוחלים בהשוואה לאזורים בהם עצים (טבעי או נטוע). ככל שהצומח נמוך יותר ומעוצה פחות, נמצא מגוון עשיר יותר של מיני זוחלים. בסך הכול נמצאנו בשבעת בתי גידול שבפרק רק 8 מינים מתוך 36 הצפויים באזור. לא אותרו למשל לטאה זריזה, קמטן החורש (לטאה דמוית נחש) והנחשים שלוון טלוא-ראש וזעמן זיתני.
יונקים קרקעיים
בפארק נמצאו עדויות לשועל מצוי, דורבן וחתול. מספר המינים בפארק הזהב הוא קטן ומתאים לפארק עירוני. לדעת מומחים אין לעודד פעילות של יונקים קרקעיים כדוגמת שועל ותן שיכולים לסכן בני אדם במחלת הכלבת. אם ואכן יימצא בעלי חיים שיגיע לביקור מזדמן (כדוגמת לוטרה ונמייה), כי אז אפשר בהחלט ליהנות מנוכחותם הזמנית, אך זהו איננו הכלל, ומינים אלו לא יהיו מסוגלים להתקיים במקום לאורך זמן.
הצומח
בשטח הפארק נמנים כ-40 מיני עצים. רובם הגדול עצים נטועים, וכ-180 צמחי בר ברובם צמחים עשבוניים. רוב הצמחים הגדלים בפארק הם מינים נפוצים בעמק החולה. מבין הצמחים יש מספר מינים נדירים. החשוב מכולם הוא חַלְבִּיב יְוָנִי ממשפחת ההרדופיים - זהו צמח נחלים מטפס, הגדל בפארק ליד טחנת הקמח הישנה. הצמח בעל עלים רחבים, פרחים סגולים מורכבים במבנים ופירות מוארכים דמויי קרניים. החלביב היווני, תפוצתו אירופית, נדיר מאוד בארץ וגדל רק במקורות הירדן: נחלי דן, חרמון (בניאס), ושניר (חצבני) במספר מועט של פרטים בכל מקום. מינים אחרים שהם נדירים למדי בארץ ומצויים בצפון עמק החולה: ורד צידוני, פעמונית משוננת, בוצין הגליל.
בשטח הפארק מגיעים עצי המילה לממדים גדולים מאד, ויחד עמם: עצי ערבה ועצי צפצפה יוצרים אזור של יער גדות מרהיב. ליד המים גדלים מיני גומא, ומיני ארכובית של מעונות לחים, חלקים נרחבים של הפארק מכוסים בסבכי קנים: קנה מצוי ועבקנה שכיח.
עצים בחלק הצפוני והמגונן של הפארק
אדר סורי, אולמוס קטן עלים, אזדרכת מצויה, אקליפטוס המקור, בוהיניה מגוונת, ברוש מצוי, דולב מזרחי, טקסודיון דו-טורי, כליל החורש (ורוד), מילה ירוקת עד, מילה סורית, מקלורה זהובה, סיסם הודי, ער אציל, ערבה מחודדת (צמח מוגן בישראל), פיקוס השדרות, פלפלון דמוי-אלה, פנסית דו-נוצתית, צחר כחלחל, (הוא נחשב עץ פולש. שני פריטים בוגרים ושניים צעירים ושתילים מצויים מאחורי בית כנסת בן ציון), צפצפה מכסיפה, רימון מצוי, תות לבן, תמר מצוי, תמר קנרי.
שיחים ובני שיחים בחלק הצפוני והמגונן של הפארק
אירוס אלג'ירי, אשחר רחב-עלים, אלת המסטיק, בוגנווילאה חלקה, בּוֹגֶנְוִילֵיאָה נאה, גומא תרבותי, דודוניאה דביקה, הרדוף הנחלים, לגסטרומיה הודית, לנטנה עדינה (לילכית), מורן החורש, מורן קרח (נטוי), סהרון קשה-עלים, עצבונית גדולת-עלים, קורטדריה מכסיפה, רוזמרין רפואי, רוסליה שבטבטית, שיח-אברהם משולש "ארגמני".
עצים ושיחים הגדלים בחלק הפראי בפארק
עצים: פקאן, אורן ירושלים, אזדרכת מצויה, אקליפטוס המקור, אקליפטוס אלבנס, אלון מצוי, זית אירופי, חרוב מצוי, פיקוס התאנה, קזוארינה מצויה, קיקיון מצוי, רימון מצוי, שיטה כחלחלה, שקד מצוי, תות לבן, תות אדום, תפוז חושחש.
עצים הקשורים למים: גפן היין (מטפס), דולב מזרחי, מילה סורית, ערבה מחודדת, צפצפה מכסיפה.
שיחים: (צמח מעוצה שענפיו מעוצים עד גובה 2 מטר): אחירותם החורש, אשחר רחב-עלים.
צמחי בר בחלק הפראי בפארק
צמחי בר שאינם שכיחים: ארבע כנפות מצויות, בוצין הגליל (נדיר ואנדמי), ברומית זנב שועל, גרניון גזור, דבורנית דינסמור, דבקנית הפרקים, דבקת האפונים, דורת ארם צובא, דל קרניים כרמלי, הדס מצוי, זנב עקרב שיכני, זקן הסב המצוי, חבלבל רפואי, חבלבלן המשוכות, חמציץ נטוי, כרבולת התרנגול, כרבולת מצויה, כשות ב.מ. (=בלתי מזוהה), כתרון גלוני, לוף ארץ ישראלי (אנדמי), לוף ירוק, לחך איזמלני, מעוג אפיל, מרור מכחיל, נשרן מכחיל, סגינה זעירה, סולנום זיתני, עפעפית שרועה (קיקסיה, נדיר), פיגמית מצויה, פעמונית משוננת (נדיר), צורית ספרדית, קיסוס החורש (נדיר), קיקיון מצוי, שברק מלבין, שברק משובל, שברק משונץ, תולענית דוקרנית, תלתן הקצף, תלתן קיפודני.
צמחים הקשורים למים: אחילוטוס זקוף, בת-ארכובית משונשנת (נדיר), בירוניקת המים, גומא חום, גומא צפוף, גומא תרבותי, גרגר הנחלים, דשא קוקיה (תרבותי), ורד צידוני (נדיר), חבלבלן המשוכות, חלביב יווני (נדיר מאוד), חנק מחודד, טיון דביק, כף-זאב אירופית, כרפס הביצות, לחך גדול, ליפיה זוחלת (אולי פליט תרבות), לפופית מאוצבעת (תרבותי), מליסה רפאית, נענע המים, נענה משובלת, סיסנית הגינות, סמר מצוי, עבדקן מצוי, עב-קנה שכיח, ערברבה שעירה, פטל קדוש, פספלון מורחב (תרבותי), קנה מצוי, קנה סוכר מצרי, שוש קוצני, שנית גדולה, שנית מתפתלת, שערות שולמית מצויות, שרעול ארץ-ישראל (לשעבר שרעול שעיר 'זן חולה'), תלתן זוחל.
פטריות
בפארק הזהב, במיוחד בחלק הפראי, עושר של מיני פטריות. בסקר שבוצע נמצאו חלק מן הפטריות, ואלו הן: אוזנית הצדף, בהוקית, דיואית, דרדסית רכה, מדפית, נרתיקנית המשי, קרישית זהובה ושברירית צעיפית.
מחלת גרייבס
מחלת גרייבס (Graves; נקראת גם מחלת בזדוב, Basedow) היא הפרעה אוטואימונית הגורמת בדרך כלל לעודף פעילות של בלוטת התריס (תירואיד) המפרישה הורמונים בשם תריודוטירונין ותירוקסין. בארצות דוברות אנגלית, וכן בישראל, המחלה ידועה יותר בשמה "מחלת גרייבס", בעוד שבאירופה הלא-אנגלית מקובל יותר השם "מחלת בזדוב". גרייבס היא אחת הסיבות הנפוצות ביותר למחלת ההיפר-תירואידיזם (כ-80% ממקרי ההיפר-תירואידיזם נובעים ממחלת גרייבס).
היסטוריה
הרופא האירי רוברט ג'יימס גרייבס (1797-1853) פרסם לראשונה את תסמיני המחלה בשנת 1835. חמש שנים אחריו, ובאופן בלתי תלוי ככל הנראה, פרסם את אותם תסמינים גם הרופא הגרמני קרל אדולף פון בַּזֵדוֹב.
יש מקורות המעידים שהרופא הפרסי סעיד איסמעיל אל-ג'ורג'אני בן המאה ה-12 היה הראשון שתיאר את המחלה, מכיוון שתיאר את נפיחות בלוטת התריס ואת בלט העין במילון הרפואי המפורסם שלו "התזאורוס של השאה של חווארזם".
פתופיזיולוגיה
מחלה זו נגרמת עקב קיומם של נוגדנים עצמיים כנגד הקולטנים של ההורמון TSH על פני בלוטת התריס. נוגדנים אלו גורמים לשפעול ממושך של הקולטנים וכתוצאה מכך מיוצרות כמויות גדולות של ההורמונים t3 ו- t4, תופעה המתבטאת בין היתר בזפקת (הגדלת בלוטת התריס).
הסימפטומים
שכיחות המחלה אצל נשים גבוהה בהרבה יותר מאשר אצל גברים, ביחס של 8:1.
בדרך כלל המחלה מופיעה בגיל המעבר אך מדי פעם גם בגיל ההתבגרות, בתקופת הריון, ואף לאחר גיל 50.
אבחון
בבדיקת דם, רמת ההורמונים תריודוטירונין (T3) ותירוקסין (T4) גבוהה, ואילו רמת ההורמון TSH (מעורר בלוטת התריס) נמוכה מהנורמלי עקב משוב שלילי בין שתי התופעות, בתוספת מספר תופעות לוואי.
הרדוק
הרדוק (בבלארוסית: Гарадок; ברוסית: Городок, גורודוק) היא עיר קטנה במחוז ויטבסק שבצפון מזרח בלארוס, כ-29 ק"מ מצפון לוויטבסק. העיר ממוקמת על גדות נהר הגורוז'אנקה, ונמצאת על קו רכבת בין נוול לויטבסק. עד השואה התקיימה בעיר קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
נהוג לציין כי האזכור הראשון של הרדוק מופיע ב"כתבי איפטי" (Hypatian Codex) כחלק מתיאור מסע צבאי שערך נסיך קייב מסטיסלב וולדימירוביץ', והוא מתוארך לשנת 1128. בימי הביניים נשלטה העיר על ידי נסיכות פולוצק תחילה, ולאחר מכן על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא - במפתו של טומאש משקובסקי (1613) מופיע הרדוק כישוב הנמצא בפרובינציית וויטבסק. לאחר חלוקת פולין הראשונה בסוף המאה ה-18, עברה הרדוק לשליטת האימפריה הרוסית, ולאחר מספר שנים זכתה לסטטוס של מרכז אוּייזד (נפה) - תחילה במחוז פולוצק, לאחר מכן, במחוז בלארוס, וב-1802 - במחוז ויטבסק. בחצי השני של המאה ה-19, התפתחה העיר סביב הכביש המהיר בין ויטבסק לסנקט-פטרסבורג, התפתחות שהואצה עם חיבורה לקו מסילת הברזל ב-1904.
לאחר המהפכה הקומוניסטית, הפכה העיר ב-1919 חלק מהרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, וב-1924 קיבלה סטטוס של מרכז ראָיון (נפה) על שמה, כחלק ממחוז וויטבסק.
יהדות הרדוק
ניתן להעריך כי קהילה יהודית התקיימה בהרדוק לפחות מתחילת המאה ה-19 - כך למשל מרשימת בעלי הבתים של יהודי הרדוק מ-1869 אפשר ללמוד כי חלק מהבתים היו נכון לכתיבת הרשימה בבעלות יהודית מעל 70 שנה. ממקורות סטטיסטיים רשמיים ניתן ללמוד כי מניינם של היהודים בהרדוק במאה ה-19 (לא כולל את תושבי האוּייזד) היה:
1855 -2000 יהודים מתוך סך 3500 תושבי העיר.
1864 - 2408 יהודים מתוך סך 4173 תושבי העיר.
1884 - 2710 יהודים מתוך סך 5475 תושבי העיר.
1897 - 3411 מתוך סך 5023 תושבי הרדוק.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בהרדוק כ-3,400 יהודים, רוב תושביה. בעיר פועלים מספר בתי כנסת, ושני בתי ספר עבריים.
עם עליית הבולשביקים לשלטון, התחילה שקיעתם של חיי התרבות היהודית בהרדוק - בהדרגה נסגרו בתי הכנסת ומוסדות הלימוד, כאשר בסוף שנות ה-30 נסגר בית הספר היהודי האחרון, וכן בסוף שנת 1938 העבירה הקהילה היהודית את בתי הכנסת האחרונים לרשות השלטונות. ערב מלחמת העולם ה-2, ב-1939, עמד מספרם של יהודי הרדוק על כ-1584, כאשר אליהם נוספו עם פרוץ המלחמה גם פליטים מפולין.
ב-9 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, כאשר רק חלק קטן מיהודי העיר הספיקו לעזוב טרם כיבושה. עד מהרה הוטלו על יהודים שנותרו תחת כיבוש נאצי גזירות שונות, כשהראשונה בהן הייתה נשיאת טלאי צהוב (לא בצורת מגן דוד, אלא עגול). לאחר מכן נשדד ונבזז רכושם של היהודים, כאשר אלה החלו מבתי יהודים עמידים יותר (ברחוב קרל מרקס למשל), וסופם בפוגרום שפגע בכל יהודי העיירה. הונהגו עבודות כפייה משפילות וחסרות תכלית - למשל היהודים חויבו לנכש בידיהם עשבים ברחובות העיר. בד בבד, החלו הגרמנים בהוצאות להורג המוניות. תחילה, כדי למנוע אפשרות של התנגדות יהודית נרצחו בכפר ברזובקה הסמוך גברים צעירים וחלק מהנשים הצעירות.
בסוף קיץ 1941, מספר שבועות בלבד לאחר נפילתה של העיר בידי הגרמנים, רוכזו כ-500 היהודים שנותרו בעיר בגטו, אשר הוקף בהמשך בגדר תיל, ואמנם הגטו גבל בנהר הגורוז'אנקה, מה שאפשר בריחה מהגטו. בגטו התקיימו תנאי צפיפות ורעב, שהפילו חללים רבים, ומעת לעת נרצחו קבוצות של עשרות יהודים ממנו. ב-14 באוקטובר 1941 נלקחו כל היהודים שנותרו בגטו (זקנים, נשים וטף) לוורובייבי גורי (Vorobyevy Gory) הסמוכה לעיר, ונרצחו שם. בזמן זה הועלו באש בתי הגטו.
הרדוק שוחררה ב-24 בדצמבר 1943, ולמושל הצבאי מונה אברהם בודמן, מפקד גדוד הצבא האדום אשר פרץ ראשון אל העיר. בודמן, יליד המולדובה שהשתקע בהמשך בעיירה, זכה לפגוש את המשפחות היהודיות שחזרו אל העיר לאחר שחרורה, סה"כ כ-400 איש. הקהילה הקטנה ששרדה את המלחמה ניהלה גם לאחריה חיי קהילה יהודית, בהנהגת גרעין של זקני העיר (אוסואצוב, בוגטיר, חזנוב, קוז'בניקוב ואחרים) שדאגו לשמר את המסורת - נחגגו חגי ישראל, נערכה בעיר שחיטה כשרה, קיימו את מצוות ברית המילה. לאחר המלחמה דאגו "הזקנים" לגדר את בית העלמין היהודי, ולא נערכה הקבורה בו ללא ברכתם. במהלך שנות ה-60 הוקמה על ידי יהודי העיירה אנדרטת זיכרון לזכר הנספים בשואה ליד ברזובקה, ובאמצע שנות ה-70, החליטה הקהילה בהנהגתו של אהרון אוסואצוב (שהיה לראש הקהילה הבלתי רשמי לאחר המלחמה) לשקם את אתרי הזיכרון לנספים ולאחר איסוף כסף בוצעו עבודות וביניהן בניית קשת בדרך אל אנדרטת הזיכרון בוורובייבי גורי.
בוטסואנה
רפובליקת בּוֹטְסְוָאנָה (בסצוואנה: Lefatshe la Botswana) היא מדינה ללא מוצא לים בדרום יבשת אפריקה. בעבר הייתה מדינת חסות בריטית ונקראה בצ'ואנאלנד. בוטסואנה אימצה את שמה החדש לאחר קבלת עצמאותה ב-30 בספטמבר 1966.
המדינה גובלת בדרום אפריקה בדרום, בנמיביה במערב, בזמביה בצפון ובזימבבואה בצפון מזרח. כלכלתה תלויה רבות בכלכלת דרום אפריקה, ומורכבת בעיקר מגידול בקר וחציבת יהלומים. המדינה קרויה על שם הקבוצה האתנית הגדולה שלה, הצוואנה.
בוטסואנה נחשבת לאחת המדינות הדמוקרטיות ביותר ביבשת.
היסטוריה
במהלך המאה ה-19 פרצה יריבות בין מתיישבי הבאצוואנה והבורים מהרפובליקה הדרום-אפריקאית ומהגרים משבט השוֹנֵה ממדבר הקלהרי. לאחר פניות מצד הבאצוואנה לעזרה, הקימה ממשלת בריטניה ב-31 במרץ 1885 את "בצ'ואנאלנד" כמדינת חסות. החלק הצפוני נשאר תחת ניהול ישיר של הממשל המקומי יחד עם השלטון הבריטי והוא בוטסואנה של היום. החלק הדרומי נהפך חלק ממושבת הכף והוא עכשיו חלק מהאזור הצפון-מערבי של דרום אפריקה; רוב דוברי סצוואנה כיום חיים בדרום אפריקה.
כאשר נוצרה מדינת דרום אפריקה בשנת 1910 מהמושבות הבריטיות באזור, הייתה כוונה לכלול גם את בצ'ואנאלנד באיחוד בזמן מאוחר יותר. דבר זה לא התרחש מעולם מאחר שבריטניה המשיכה לדחות את העברת השטחים בתואנה כי יש להתייעץ עם תושביהם. עלייתה לשלטון של מפלגת המיעוט הלבן בדרום אפריקה בשנת 1948 והנחלת האפרטהייד הובילו להסרת חברותה של דרום אפריקה מחבר העמים הבריטי בשנת 1961. דבר זה חתם את הגולל על כל אפשרות לצירוף השטחים למדינה.
ביוני 1964 קיבלה בריטניה את ההצעה לממשלה דמוקרטית עצמאית בבוטסואנה. מושב הממשלה נקבע בעיר גבורון בשנת 1965. באותה השנה נחתמה חוקה והתקיימו הבחירות הראשונות במדינה. העצמאות הוכרזה באופן רשמי ב-30 בספטמבר 1966.
בשנת 2001 זכה אתר טסודילו בצפון המדינה בהכרה כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה
רוב שטחה של בוטסואנה, כ-70% משטח האדמה, מכוסה על ידי מדבר הקלהארי.
אקלים
האקלים של בצוואנה יבש למחצה. הקייצים במדינה חמים מאוד, ומלווים בדרך כלל בסופות ורוחות חמות וחזקות.
פני שטח
רוב האדמה בבוטסואנה שטוחה, אם כי יש אזורים בהם ניתן למצוא גבעות והרים נמוכים, שם בדרך כלל מתבצעות עבודות כרייה.
באזור הדרום-מערבי מצוי חלק ממדבר הקלהארי. בצפון מערב המדינה, מצויה דלתת האוקוונגו, שהיא הדלתה היבשתית הגדולה ביותר בעולם. בצפון המדינה מצוי "פארק המקחאדיחאדי", בו מצויים אגני מלח צחיחים. מישור המלח הגדול מקאגאדיקגאדי הממוקם בצפון היה פעם ימה, אך משהתייבש נותרו משקעי מלח גדולים באזור.
הנקודה הנמוכה ביותר בבוטסואנה היא הצטלבותם של נהר הלימפופו עם נהר השאשה בגובה של 513 מ' מעל פני הים. הנקודה הגבוהה ביותר נמצאת בגבעות טסודילו, ברום של 1489 מ' מעל פני הים. בשנת 1999 התברר שגבעת אוצה מגיע לגובה של 1491 מ'.
אוצרות טבע
בבוטסואנה אוצרות טבע ומחצבים רבים כגון: יהלומים, נחושת, ניקל, מלח, סודה לשתייה, אשלגן, ברזל וכסף.
פוליטיקה
מאז הכרזת החוקה בשנת 1965 והכרזת העצמאות ב-1966, בוטסואנה היא רפובליקה דמוקרטית. הנשיא הוא ראש המדינה וגם ראש הממשלה. נשיאה הראשון היה סרטסה קחאמה. המפלגה הדמוקרטית במדינה זכתה עד כה בכל מערכות הבחירות. נשיאה הנוכחי של בוטסואנה (משנת 2018) הוא מוקגווצי מסיסי.
נכון לשנת 2018, על פי מדד הדמוקרטיה של האקונומיסט, נמצאת בוטסואנה במקום השלישי מבין מדינות אפריקה (אחרי מאוריציוס וכף ורדה), ובמקום הראשון מבין המדינות באפריקה היבשתית.
כלכלה
מאז קבלת העצמאות כלכלתה של בוטסואנה גדלה והתפתחה במהירות. ההכנסה לנפש עלתה בכ-9% בשנה בין 1966 ל-1999. הממשל הפגין תוכנית כלכלית יציבה ששרדה על אף קיצוצים בתקציב וחוב לאומי קטן יחסית. דירוג האשראי של המדינה הוא הגבוה באפריקה. הכלכלה ניזונה ממכרות היהלומים, אותם מפעילה חברה שמחציתה בבעלות הממשלה. ההכנסות ממכירות יהלומים סיפקו בשנות ה-90 50% מסך הכנסות הממשלה.
על אף זאת, הואטה צמיחת הכלכלה בשנים האחרונות, לאחר משברים שונים בתקציב וכן לאור עלייה בדרישות למימון שירותי בריאות. בוטסואנה נפגעה קשות מנגיף האיידס ומוערך שכשליש מהאוכלוסייה הם נשאים. הממשלה הכירה בסיכון שהמגפה מהווה על המדינה והקימה מספר רב של תוכניות למניעת התפשטותה.
חלק ממשברי התקציב במדינה נובעים מעלותו הגבוהה של הצבא הסדיר. ביקורות רבות נשמעות על הצבא, שיש הטוענים כי אין בו צורך והסיכוי למלחמה בבוטסואנה הוא קטן. כמו כן, העסקת ילדים עדיין קיימת במדינה, אך הממשל הכריז על תוכנית למיגורה במהלך השנים הקרובות.
בשנים האחרונות מנסה בוטסואנה לגוון את כלכלתה מעבר לניצול משאבי הטבע בשטחה. בשל כך בוטסואנה החלה לעודד השקעות זרות במדינה וכן בעלות זרה של חברות. מיסים בהקשרים אלו הורדו או בוטלו כליל במטרה לעודד דבר זה. רמת השחיתות בבוטסואנה נחשבת לאחת הנמוכות בעולם. הפורום הכלכלי העולמי מדרג את בוטסואנה כאחת משתי המדינות בעלות הכלכלה התחרותית ביותר באפריקה.
דמוגרפיה
אוכלוסיית בוטסואנה מונה כ-2.4 מיליון נפש. 98% מהאוכלוסייה היא מהשבטים הילידים וישנו מיעוט בן 2% של לבנים. 73% מהאוכלוסייה היא נוצרית, 20% אתאיסטים ושאר האוכלוסייה מאמינה בדתות מקומיות. השפה הרשמית היא אנגלית. אחוז הבערות במדינה עומד על 14%.
ממוצע הילודה לאישה הוא 2.7 צאצאים. תוחלת החיים היא 69.8 שנים. 20% מהאוכלוסייה הם נשאים של מגפת האיידס ומחלת המלריה נפוצה אף היא במדינה. כאשר פסטוס מוגאה נבחר לנשיא המדינה בשנת 2004 הוא יזם תוכנית רחבה למלחמה באיידס ושיעור החולים במחלה זו אכן ירד באופן משמעותי.
תרבות
החגים בבוטסואנה הם בעיקר חגים נוצריים, כגון חג המולד וחג הפסחא.
צבא
בעת הכרזת העצמאות לא היה לבוטסואנה צבא. כוח צבאי הוקם לראשונה לאחר תקיפת הצבא הרודזי בשנת 1977. הצבא מונה כיום כ-12,000 חיילים ונחשב לצבא ממושמע ורב יכולת. לאחר שהתרחשו מספר שינויים פוליטיים לטובה באזור, עיקר פעילות הצבא היא בנושאים הומניטריים. רוב קציני הצבא קיבלו את הכשרתם ממומחי צבא אמריקאים.
יחסי בוטסואנה–ישראל
למדינת ישראל ישנם קשרים רשמיים עם בוטסואנה, אך לא קיימת שגרירות, ולבוטסואנה אין שגרירות בישראל. קיימים הסכמי שיתוף פעולה ממשלתית ועסקית של המגזר הפרטי.
חורחה גרבאחוסה
אירופה
את הקריירה החל גרבאחוסה בקבוצת טאו ויטוריה, בה שיחק עד עונת 1999/00, ואיתה זכה בגביע המלך בעונת 1998/99. לאחר מכן שיחק גרבאחוסה 4 עונות בבנטון טרוויזו (בין היתר תחת המאמן מייק ד'אנטוני) וזכה שם בשתי אליפויות הליגה האיטלקית, שני גביעים ושני תוארי הסופרקאפ האיטלקי. את עונת 2002/03 (אותה סיימה בנטון כסגנית אלופת אירופה) סיים עם 13.8 נקודות, 6.7 ריבאונדים ו-2.85 חטיפות (הכי הרבה ביורוליג) למשחק. גרבאחוסה נבחר לחמישיית העונה של היורוליג, ולשחקן השנה לשנת 2003 על ידי אתר היורוליג.
לאחר בנטון עבר גרבאחוסה לאוניקאחה מאלגה, וזכה איתה בדאבל בעונת 2005/06. הוא נבחר ל-MVP של גמר הגביע הספרדי ב-2005, של סדרת הגמר של הליגה הספרדית ב-2006 ולחמישייה השנייה של עונת 2005/06 ביורוליג. סך הכול ב-11 עונותיו ב-3 המועדונים האירופיים השיג גרבאחוסה ממוצעים של 10.4 נקודות, 5.2 ריבאונדים ו-1.4 חטיפות ב-362 משחקי ליגה, ו-13.0 נקודות, 6.3 ריבאונדים ו-1.8 חטיפות ב-105 משחקי יורוליג.
NBA
בקיץ 2006 חתם גרבאחוסה ל-3 שנים בקבוצת טורונטו ראפטורס מה-NBA תמורת יותר מ-12 מיליון דולר, שם לבש את החולצה מספר 15, שהייתה שייכת קודם לכן לכוכב הקבוצה וינס קרטר שעזב. גרבאחוסה, שהצטיין בחציה הראשון של העונה, נפצע במרץ של אותה עונה והחמיץ את סיומה. למרות זאת הוא נבחר לחמישיית הרוקיז ב-NBA בסיום העונה, לצד חברו לקבוצה אנדראה ברניאני. לאחר ניתוח שעבר שב גרבאחוסה לפעילות, אך לאחר תקופה קצרה נזקק לניתוח נוסף שהשבית אותו לתקופה ממושכת. ביוני 2008 קנתה טורונטו את השנה האחרונה בחוזהו של גרבאחוסה על מנת שתוכל לשחררו. לאחר ששוחרר מטורונטו חתם גרבאחוסה על חוזה לשנתיים בשורות חימקי מוסקבה הרוסית תמורת 18 מיליון דולר.
קריירה בינלאומית
גרבאחוסה השתתף עם נבחרתו באולימפיאדות ב-2000 וב-2004. הוא זכה במדליית ארד ביורובאסקט 2001 ובמדליית כסף ביורובאסקט 2003.
בגמר מונדובאסקט 2006 נגד נבחרת יוון קלע גרבאחוסה 20 נקודות ולקח 10 ריבאונדים. בנוסף לזכייה עם נבחרתו בתואר, נבחר גרבאחוסה לחמישיית הטורניר לצד חברו לנבחרת פאו גאסול. הוא זכה גם בתואר מר אירופה לשנת 2006 מטעם שבועון הספורט האיטלקי "סופרבאסקט" והפסיד עם נבחרתו בגמר יורובאסקט 2007 לנבחרת רוסיה.
תארים קבוצתיים
{{טורים עם טאו ויטוריה
עם בנטון טרוויזו
עם אוניקאחה מאלגה
עם נבחרת ספרד
תארים אישיים
עם בנטון טרוויזו
עם אוניקאחה מאלגה
עם טורונטו ראפטורס
עם נבחרת ספרד }}
עבדורחמן עבדי פאשה ארנבוט
עבדורחמן עבדי פאשה ארנבוט (בטורקית: Arnavut Abdurrahman Abdi Paşa, תאריך לידה לא ידוע, לפני 1616 - 2 בספטמבר 1686) היה וזיר, איש צבא ומינהל עות'מאני בכיר ממוצא אלבני. בתוקף תפקידו כוואלי וביילרביי (מושל) האחרון של בודה (בוּדין), נהרג בקרב בעת כיבוש מצודת בודה בידי האוסטרים והפרוסים ב-1 בספטמבר 1686.
מוצאו ושמו
תאריך הלידה ומקום הולדתו אינם ידועים. במותו היה לפי מקורות שונים מעל גיל 80 (לפי הכרוניקה של מהמט סורייה) או מעל גיל 70 (לפי הכתובת על מצבתו בבודה). לכן ניתן לשער שנולד לערך בעשור האחרון של המאה ה-17. במקורות העו'תמאנים הוא ידוע תחת הכינוי "ארנבוט" כלומר "האלבני" וייתכן כי נולד באלבניה. קרוב לוודאי נולד כנוצרי וגויס במסגרת מבצעי ה"דוושירמה" של גיוס הבנים של האוכלוסיות משועבדות ליחידות העלית של היניצ'רים.
משמעות שמו היא בערבית העבד של "הרחמן", אחד מ-99 שנות של האל באסלאם. רבים מהמתאסלמים נשאו שם שכלל את המילה "עבד". "עבדי" הוא כינוי חיבה לשמו הראשון. נודע בקיצור כ"עבדי פאשה".
אגדות מערביות על מוצאו
במערב אירופה נפוצה שמועה עיקשת על די עבדורחמן עבדי פאשה היה דווקא ממוצא שווייצרי צרפתי. השערה זו מצאה את ביטויה בסיפור בצרפתית "Le Bacha de Bude", שפורסם בשנת 1765 בשווייץ בלי אזכור של המחבר.
היא שימשה בסיס גם לנובלה "הפאשה מבודה" (Der Pascha von Buda) (1811) מאת הסופר היינריך צ'וקה (Zschokke) שהיגר לשווייץ ממגדבורג. בו מסופר על איש צבא שווייצרי בעל השם הצרפתי קוני (Cugny) שנפל בשבי טורקי והתאסלם. מאוחר יותר זה היה הוא הפאשה שפיקד על מגיני בודה מפני המצור האוסטרי.
כעבור 60 שנה אחרי הסיפור של צ'וקה, אותה שמועה הופיעה אצל הסופר הגרמני תאודור פונטאנה, בסיפורו ההיסטורי על חיי הנס אדם פון שנינג, מפקד הכוחות הברנדנבורגים שהשתתפו במצור של בודה בשנת 1686. פונטאנה ציין שם שעבדורחמן פאשה היה במקור שווייצרי בשם קואני (Coigny). "עוד בזמן המצור אחד הקצינים שהיה בשליחות בעיר זיהה אותו כבן ארצו".
בשנת 1936 בכתב העת הרשמי של ה"רייכסלופטשוצבונד" (איגוד ההגנה האווירית של הרייך) הזכיר ההיסטוריון הצבאי מרטין לציוס לרגל מלאת 250 שנה לכיבוש בודה, את "עבדרחמן באסה, רנגט בשם קוני משווייץ הצרפתית". ההיסטוריון והטורקולוג יוזף מטוץ שהקדיש מאמר לחיי המגן הטורקי האחרון של מצודת בודה העריך כי "אין ספק, לא היה שווייצרי".
קריירה
עבדי פאשה עלה בהדרגה בהייררכיה של היניצ'רים עד לעמדות הגבוהות ביותר בצבא ובמינהל העות'מאני. ב-2 במאי 1559 התמנה למפקד העליון של היניצ'רים. הוא התנסה בהגנה על מבצרים, כמו בשנת 1669 במצור על קנדיה (הרקליון) בכרתים, שבו התוקפים הוונציאנים נאלצו לסגת. במידה לא מבוטלת בגלל דיכוי המרד בכרתים, זכה עבדי פאשה להתמנות לווזיר. בשנת 1672 פיקד על היניצ'רים בכיבוש העיר קמנייץ פודילסקי בשנת 1674 פיקד על מסע צבאי באוקראינה בשם אדונו, הסולטאן מהמט הרביעי. הוא שמר את תפקידו כווזיר גם כשנשלח כמושל (ביילרביי) בפרובינציות גדולות (איילטים) ברחבי האימפריה. ב-25 ביולי 1674 נשלח לבגדד, שנכבשה בחזרה מידי הספווידים. ב-11 במאי 1676 היה למושל של מצריים המורדת. לא ידוע באילו נסיבות הודח בקיץ 1680 מן התפקיד, יש משערים שמסיבות גיל, בגלל היותו מעל גיל 75. אולם ב-24 במאי 1681 התמנה לביילרביי של בוסניה ובתוקף תפקיד זה השתתף בקרבות בהונגריה בשנת 1682. ב-12 באוקטובר 1683. ב-12 באוקטובר 1682 הופקד על הגנת קמנייץ ולאחר מכן ב-20 בדצמבר 1683 נקרא לשער הנשגב. בהמשך הועבר שוב בצורה תמוהה מתפקיד לתפקיד ומאזור אחד למשנהו.
בסוף נובמבר 1684 התמנה בתפקיד הביילרביי של בודה, כשהשלטון העות'מאני בעיר הזאת נמצא מאוים על ידי כוחות מאוחדים של האימפריה הרומית הקדושה ושל בני בריתה. אך בחורף 1685 הועבר לתפקיד של מפקד הכוחות הטורקים בהונגריה וכעבור זמן קצר נשלח כביילרביי לחלב הרחוקה והשלווה. 20 בדצמבר 1685 שוב נשלח להונגריה קודם כמפקד הצבא ולאחר מכן כביילביי של בודה.
המגן האחרון של בודה העות'מאנית
מצודת בודה בפיקודו הייתה מוגנת על ידי כוח של 10,000 לוחמים ו-400 תותחים, שאספקתם בתחמושת ובכל המצרכים הנחוצים נראתה מובטחת. בנוסף ציפה הביילרביי להגעת תגבורת חזקה בפיקודו של הווזיר הגדול סוליימן. אולם בסופו של דבר הפיצוץ של 800 טונות של אבקת שרפה מתחת לחומות הכריע את הכף. בתום מצור של 78 יום, של הפגזות רבות ומתקפות לא מוצלחות, יד הנוצרים הייתה סוף-סוף על העליונה. הפאשה, שסירב קודם לכן להסגיר את העיר, נאבק באומץ בראש צבאו וניסה לסתום את הפריצות. ב-2 בספטמבר חדרו הכוחות בפיקודו של קרל מלורן לעיר וכבשו אותה. עבדורחמן עבדי פאשה נהרג בקרב בקווים הראשונים. התגבורת המצופה של הווזיר הגדול סוליימן לא יכלה להגיע, אחרי שנחלה תבוסה בקרבות בדרכה. הכובשים הנוצרים ערכו טבח בתושבים הטורקים, ולא חסו אף על חיי 500 יהודים. שבויים טורקים רבים נרצחו. יש אומרים כי גופותיהם קולפו מעורם, שאחר ייבוש נרקחה ממנו אבקה מבוקשת.
מורשתו
באימפריה העות'מאנית דמותו של עבדי פאשה נותרה מוערכת בזכות האומץ והנדיבות שהפגין. נודע גם בנטיותיו לחשיבה חופשית, לתענוגות השתייה החריפה וקרבתו לסופיות, המיסטיקה המוסלמית. על חותמו שיוצר בעת שהותו בבגדד נכתב:
עבדורחמן עבדי פאשה ארנבוט השאיר גם התכתבות דיפלומטית עם היריבים הנוצרים מן התקופה שלפני הקרב הסופי בבודה. בין היתר - עם המרקגראף הפלדמרשל הרמן פון באדן, יושב ראש מועצת המלחמה של הקיסר לאופולד הראשון.
הנצחה
בגבעת הטירה בבודפשט, על המבצר אנז'ו (Anjou bástya), באמצע הדרך בין המוזיאון להיסטוריה צבאית ובין השער הוינאי (Bécsi Kapu) הוקמה בשנת 1932, לרגל מלאת 245 שנה לשחרור בודה מידי הטורקים, מצבה לזכרו של עבדורחמן עבדי פאשה ארנבוט, עליה צוין בהונגרית ש"היה אויב אמיץ" ובטורקית עות'מאנית שנפל כמו שהיד. יוזמת הצבת המצבה באה מצאצאיו של אחד מהגיבורים ההונגרים שנהרגו בקרב לשחרור בודה, גיירג' סאבו.
בוזאו
בוזאו (ברומנית: Buzău) היא עיר על חוף נהר בוזאו (מיובלי הסירט) במחוז בוזאו, בצפון מזרח חבל מונטניה, ברומניה, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לבוקרשט.
היישוב, השוכן בצומת הדרכים שבין החבלים ההיסטוריים מולדובה, דוברוג'ה, טרנסילבניה ומונטניה, הוזכר החל משנת 325 ויש לו אוכלוסייה של 134,619 תושבים, נכון לשנת 2007. המחוז סביב בוזאו עשיר בבוסתנים, בגני שוק ובכרמים. יש לה תעשיות הנדסה מטלורגית ופלסטיקה.
יהודי בוזאו
בשנת 1899 היהודים היוו 7.5% מאוכלוסיית היישוב. במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם בעיר גטו בוזאו. כיום נותרו במקום יהודים בודדים בלבד.
תוכנית חילופי השטחים
תוכנית חילופי השטחים, היא תוכנית חילופי שטחים שהוצגה לראשונה על ידי אביגדור ליברמן במאי 2004 בעת שהיה שר התחבורה, כאחד המרכיבים במסגרת תוכניתו הכוללת לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עיקרה של התוכנית הוא סיפוח גושי התנחלויות לישראל ובמקביל העברת שטחים ישראליים באזור "המשולש" המאוכלסים בערבים, במוסלמים ובדוברי ערבית לידי המדינה הפלסטינית לכשתוקם וגם למדינות ערביות שכנות אחרות. לפי התוכנית, ערביי ישראל שמתגוררים כיום באזור זה, יאבדו את אזרחותם הישראלית אך יקבלו פיצויים אחרים ממדינת ישראל, אלא אם כן הם יבחרו להגר לישראל בגבולותיה החדשים ולהישבע אמונים למדינת ישראל.
תוכנית מפורטת לא פורסמה, וגם לא תואר התהליך המשפטי, החברתי והאופרטיבי למימושה של ההצעה. כמו כן, קיימת גם אי בהירות בנוגע לאופן מימושו של המהלך – האם יהיה חלק מהסכם או מהלך חד-צדדי, האם יותנה בהסכמת האזרחים או יתממש גם בלעדיה.
בעד ונגד התוכנית
תומכי התוכנית טוענים כי היתרון הטמון בפתרון מסוג זה הוא צמצום האיום הדמוגרפי בקרב אוכלוסייה שנאמנותה למדינה מוטלת בספק – לטענתם – ומסכנת את צביונה היהודי של מדינת ישראל בעתיד.
מנגד, תוכנית חילופי השטחים עוררה מחלוקת רבה וזכתה להתנגדות מצד ערביי ישראל ומצד חוגי השמאל בישראל. מתנגדי התוכנית טוענים כי תוכנית חילופי השטחים איננה דמוקרטית, גזענית ושתכליתה העיקרית היא דה-לגיטימציה של הימצאות ערביי ישראל במדינת ישראל. סקרים שנערכו הראו שמרבית ערביי ישראל אינם מעוניינים לעבור לגדה המערבית או לעזה, אם תקום מדינה פלסטינית בשטחים הללו.
חוקיות
משפטנים שונים ציינו כי שלילת האזרחות הישראלית של חלק מערביי ישראל במסגרת חילופי אוכלוסייה וחילופי שטחים עם הרשות הפלסטינית יהיו בלתי חוקיים תחת החוק הישראלי ותחת החוק הבינלאומי. הם ציינו כי ישראל יכולה להחליט כי אזור "המשולש", שמאוכלס בעיקר על ידי ערביי ישראל, לא יהיה יותר חלק מישראל אבל לא ניתן יהיה לבטל את אזרחותם הישראלית של האנשים שגרים שם.
תוכניות אחרות לחילופי שטחים מול הפלסטינים
מלבד תוכניתו של אביגדור ליברמן, הועלו גרסאות אחרות לרעיון חילופי שטחים בין ישראל לרשות הפלסטינית:
פיליפ אנסלמו
פיליפ "פיל" הנסן אנסלמו (באנגלית: Phil Anselmo; נולד ב-30 ביוני 1968) הוא מוזיקאי מטאל וסולן הלהקות פנטרה, Down ו-Superjoint Ritual. בתקופתו הפכה פנטרה לאחת הלהקות המשפיעות בעולם המטאל.
פנטרה
בשנת 1988 ראה אור האלבום הראשון של פנטרה עם אנסלמו על המיקרופון, Power Metal. האלבום אמנם היה ברובו בסגנון פנטרה הישן, אך לראשונה ניתן היה גם לראות שירים המשלבים ת'ראש מטאל. שנתיים מאוחר יותר הוציאה הלהקה את Cowboys From Hell, אלבום שהשאיר סופית מאחור את העבר הגלאמי של הלהקה. הלהקה הוציאה בהמשך את Vulgar Display Of Power, Far Beyond Driven ו- The Great Southern Trendkill. במהלך כל אותן שנים של הצלחה היה ידוע כי אנסלמו צורך הרואין וכי העובדה מפריעה ליתר חברי ההרכב, ובמיוחד לאחים אבוט. אנסלמו התלונן באותה תקופה על כאבי גב חוזרים, כנראה תוצאה של הופעות אנרגטיות במשך שנים על הבמות. בספטמבר 1995 יצא האלבום הראשון של פרויקט הצד של פיל אנסלמו, Down.
המתחים בתוך הלהקה גברו כאשר אנסלמו כמעט ומת ממנת יתר בקיץ 1996. השמועות על פירוק הלהקה הלכו וגברו, במיוחד כאשר גם האחים אבוט התחילו לעבוד על חומר עצמאי. ללהקה יצאו עוד אלבום הופעות ואלבום סטודיו אחד, Reinventing the Steel בשנת 2000. אנסלמו הוציא שני דיסקים עם Down ו-Superjoint Ritual שיצאו ב-2002 ו-2003, לפני שפנטרה התפרקה רשמית ב-2003. הסיבה העיקרית לפירוק, הייתה הריחוק שנוצר בין אנסלמו לשאר חברי הלהקה.
אחרי פנטרה
לאחר פירוק פנטרה המשיך אנסלמו בהקלטות עם מספר פרויקטים כשבראשם ההרכב Superjoint Ritual, איתו הופיע בOzzfest בשנת 2004. כחצי שנה אחרי ערך ריאיון למגזין רוק בו אמר שלדיימבאג דארל מגיעות מכות רצח, דבר שלטענתו אמר לאחר שהראיון נגמר אך זה הפך לכותרת של הראיון וכחצי שנה אחרי דיימבאג דארל נרצח בהופעה של להקתו של דארל דמג'פלן. לאחר הידיעה על הרצחו של דיימבאג דארל בדצמבר אותה שנה סיבובי ההופעות של Superjoint Ritual נפסקו. הידיעות על כך שאנסלמו הוכרז כלא רצוי בטקס ההלוויה תפסו כותרות. אנסלמו לקח לעצמו זמן למנוחה ממוזיקה אחרי מותו של "דיימבג" ולפי שמועות מסוימות אף שקל לפרוש לגמרי מהסצנה.
כיום פיליפ אנסלמו טוען כי הוא נקי לגמרי מסמים וכי עבר ניתוח שחדל את כאבי הגב הממושכים מהם סבל. בתחילת 2006 הופיעו שמועות לפיהן אנסלמו יכנס לנעליו של ליין סטאלי באליס אין צ'יינס, אך כפי הנראה אין לשמועות אלו קשר למציאות. אנסלמו חזר להקליט בעיר הולדתו, ניו אורלינס, שנפגעה קשה בהוריקן קטרינה באוגוסט 2005.
האקס סטרטר
האקס סטרטר (באנגלית: Hucks starter) היא יחידת כוח עזר, ממקור כוח חיצוני, בדרך כלל מרכב מוטורי המספק כוח ראשוני להתנעת מנועי מטוסי בוכנה, אשר היה נפוץ בשנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה העשרים. ה"האקס סטרטר" מוגדר כתחליף מכני עבור צוותי הקרקע.
היסטוריה
ה"האקס סטרטר" פותח במהלך מלחמת העולם הראשונה על ידי הטייס הבריטי בנטפילד צ'ארלס האקס (שם מלא: "Bentfield Charles Hucks") (1884-1918) מגיס התעופה המלכותי.
"האקס סטרטר" היה תחליף מכני עבור אנשי צוות הקרקע שלפני פיתוח ה-"האקס סטרטר" היו מסובבים ידנית את מדחפי המטוסים כדי להתניע את מנוע המטוס.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20 ההאקס סטרטר" היו נפוצים, לאחר שמדחפי האווירונים הפכו לגדולים, והיה קשה לסובבם ידנית. ה"האקס סטרטר" היה מחובר לכלי רכב פתוח.
הכוח של הרכב היה מועבר ממנועו, בדרך כלל בעל הנעה אחורית, פיר המתנע נכנס לרכזת מיוחדת המשלבת מצמד על מרכז הרכבה של המדחף.
ביצה מלוחה
ביצה מלוחה או מלחה לחה (באנגלית: Salt marsh) היא בית גידול לח המתאפיין במים מליחים. ביצות מלוחות נשלטות על ידי אורגניזמים העמידים למליחות המים והקרקע. ביצות מלוחות נפוצות סביב שפכי נהרות ונחלים ובאזורי מעיינות מליחים. ביצה מלוחה יכולה לגבול באגם יבש, בחלקיה הרחוקים ממקור מים.
סביבה זו נשלטת על-פי רוב על ידי צמחים עשבוניים ושיחניים. סביבה דומה, הנשלטת על ידי עצים, נקראת מנגרובים ונפוצה באזורים סוב-טרופיים וטרופיים.
בימינו נמצא קיומן של ביצות מלוחות רבות תחת איום, עקב פיתוח מואץ של האזורים החופיים בעולם.
לוקה אורלנדו
ג'יאנלוקה "לוקה" אורלנדו (באנגלית: Gianluca "Luca" Urlando; נולד ב-16 במרץ 2002) הוא שחיין אמריקאי. אלוף ארצות הברית (2019) ושיאן ארצות הברית לנוער במשחה ל-200 מטר פרפר. מדורג במקום השלישי בארצות הברית בכל הזמנים ובמקום השלישי בעולם לשנת 2019. נוסף לכך, הוא, אלוף העולם לנוער (בודפשט 2019) במשחה ל-200 מטר חופשי.
ביוגרפיה
אורלנדו נולד וגדל בסקרמנטו, קליפורניה.
2018
בתחרות שנערכה באירוויין, קליפורניה בשנת 2018 קבע אורלנדו במשחה ל-200 מטר פרפר שיא אישי חדש של 1:55.21 דקות, התוצאה השנייה בטיבה בעולם בכל הזמנים באותה העת לגילאי 16, אחרי מייקל פלפס (1:54.58 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה לנוער שנערכה בסובה, פיג'י באוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ארצות הברית חדש לגילאי 16 של 52.40 שניות, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:56.25 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:00.60 דקות.
2019
בתחרות שנערכה בקלוביס, קליפורניה ב-15 ביוני 2019 קבע אורלנדו במשחה ל-200 מטר פרפר שיא ארצות הברית לגילאי 18 של 1:53.84 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן 16 שנים של מייקל פלפס (1:53.93 דקות), התוצאה השלישית בטיבה בארצות הברית בכל הזמנים והשלישית בטיבה לשנת 2019.
אלוף ארצות הברית
באליפות ארצות הברית שנערכה בתחילת אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:54.92 דקות.
אלוף העולם לנוער
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם לנוער שנערכה בבודפשט בסוף אוגוסט הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.97 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש לנוער.
2021
באליפות ארצות הברית ששימשה כמבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו (2020) שנערכו באומהה, נברסקה ביוני 2021 זכה אורלנדו בשתי מדליות ארד ולא נכלל במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים. מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.64 שניות, אחרי קיילב דרסל (49.87 שניות) וטום שילדס (51.19 שניות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.43 דקות, אחרי זאק הרטינג (1:55.06 דקות) וגנר בנץ (1:55.34 דקות), בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 1:55.21 דקות ועלה ראשון לגמר. נוסף לכך, הוא סיים שישי בשלב חצי הגמר במשחה ל-200 מטר חופשי תוצאה של 1:46.93 דקות ונמחק ממשחה הגמר.
שיאן ארצות הברית
באליפות המכללות שנערכה באטלנטה, ג'ורג'יה ב-25 במרץ 2022 קבע במסגרת משחה שליחים 4x100 יאר מעורב במשחה ל-100 יארד גב שיא לאומי חדש של 43.35 שניות, שיפור לשיא בן 6 השנים של ראיין מרפי (43.49 שניות). התוצאה שקבע הייתה טובה מהתוצאה שקבע המנצח במשחה ל-100 יארד פרפר. האו זכה ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף במשחה ל-100 יארד פרפר בתוצאה של 43.80 שניות, אחרי אנדריי מינקוב (43.71 שניות) ולפני יוסוף ראמאדן (43.90 שניות) ובמשחה ל-200 יארד פרפר בתוצאה של 1:38.82 דקות, אחרי ברנדן ברנס (1:38.71 דקות) ולפני ניקולס אלביירו (1:38.88 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-200 יארד מערוב אישי בתוצאה של 1:39.22 דקות, אחרי לאון מרשה (1:37.69 דקות) ודסטין לאסקו (1:38.21 דקות).
תזמורת שווייץ המערבית
התזמורת יוצאת לסיורים ברחבי העולם ויש לה חוזה הקלטות רב-שנים עם חברת "דקה", שאף הקליטה עם התזמורת את תקליטי הסטריאו האירופאים הראשונים, במאי 1954. היא ניגנה בביצועי בכורה יצירות רבות של המלחינים השווייצריים ארתור הונגר ופרנק מרטן והפורטוגזי אלוורו קסוטו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נאלצו מנצחים גרמנים רבים להימלט מארצם ולהשתקע בשווייץ. וילהלם פורטוונגלר היה למנצח אורח קבוע של התזמורת וניצח על הרפרטואר המועדף שלו, מיצירות בטהובן, ברהמס וריכרד שטראוס. גם קרל שוריכט היה מנצח אורח, ואפילו ניסה לקרב את קהל מאזיניו אל ברוקנר ומאהלר.
עכשיו ובימים האחרים
עכשיו ובימים האחרים הוא קובץ השירה הראשון שפרסם יהודה עמיחי, ב-1955 (תשט"ו). ראה אור בתל אביב בהוצאת "לקראת".
הספר נחשב לאחד מן הספרים החשובים בתולדות השירה הישראלית, ועורר "מהפכה" בזמן פרסומו. הנושאים בהם הוא עוסק הם בין היתר אובדן החיים במלחמת העצמאות, המתבטא בשירים כמו "אלוהים מרחם" ו"גשם בשדה קרב". שם הספר הוא כשם הפסוק האחרון בשיר "אלוהים מרחם [על ילדי הגן]" (ביצוע מוזיקלי לשיר זה האחרון מצוי באלבום "מאחורי הצלילים" של מתי כספי ושלמה גרוניך, כמו גם לשיר נוסף של עמיחי, "אבי"). בנוסף, נכללים בו שירי אהבה (ב"למעלה על העץ אצטרובלים": "אהבנו כאן", "ראי אנחנו שנים מספרים").