cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חומר אפל בראיוני
נוכחות
חומר אפל בראיוני יכול כנראה להיווצר בגז אשר אינו פולט קרינה או בגופי הילה קומפקטיים מסיביים - עצמים מרוכזים כמו חורים שחורים, כוכבי נייטרונים, ננסים לבנים, כוכבים קלושים מאוד הפולטים קרינה מזערית או עצמים אשר לא פולטים קרינה כלל, כגון כוכבי לכת וננסים חומים.
שכיחות ואומדני כמות
ניתן לשער את השכיחות של חומר אפל בראיוני ממודלים של סינתזה גרעינית קדמונית בתקופת המפץ הגדול ומתצפיות על קרינת הרקע הקוסמית. שניהם מצביעים על כך שכמות החומר האפל הבראיוני קטנה בהרבה מכמות החומר האפל הכוללת, ונראה שצפיפותו היא הקטנה ביותר מבין כל סוגי החומר האפל המשוערים.
סינתזה גרעינית קדמונית
על פי מודל המפץ הגדול והיקום הקדמוני, כמות גדולה יותר של חומר בראיוני מרמזת על יקום קדום צפוף ודחוס יותר, הגורם להמרה יעילה ומהירה יותר של חומר להליום-4, דבר שמשפיע על כמות הדאוטריום ביקום וממעיט אותו עקב התהליך המואץ של ההיתוך גרעיני. אם כל החומר האפל ביקום היה בראיוני, היה הרבה פחות דאוטריום ביקום מהכמות הידועה. ניתן לפתור את הבעיה הזו על ידי מציאת תהליך או מנגנון שבו נוצר איכשהו יותר דאוטריום, אך מאמצים גדולים בשנות השבעים לא הצליחו לזהות מנגנונים סבירים להתרחשות זו. דוגמה לכך ניתן לראות בגופי הילה קומפקטיים מסיביים. ננסים חומים למשל לא מבצעים היתוך גרעיני של מימן, אך הם כן שורפים דאוטריום.
רנדי מטסון
רנדי מטסון (באנגלית: James Randel "Randy" Matson; נולד ב-5 במרץ 1945) הוא אתלט עבר אמריקאי, אלוף אולימפי (מקסיקו 1968), סגן אלוף אולימפי (טוקיו 1964), אלוף פאן-אמריקה (ויניפג 1967), 6 פעמים אלוף ארצות הברית (1964, 1966, 1967, 1968, 1970 ו-1972) ושיאן עולם (1965–1973) בהדיפת כדור ברזל.
ביוגרפיה
מטסון נולד ב-1945 בעיירה פמפה שבטקסס (ארצות הברית) לצ'ארלס ואלן מטסון. בנעוריו למד בבית הספר הציבורי בעיר מגוריו "בית ספר פמפה". עם סיום לימודי התיכון החל מטסון ללמוד באוניברסיטת טקסס A&M (באנגלית: Agricultural and Mechanical College of Texas) אותה סיים ב-1967 במסלול לשיווק.
כבר מגיל 12 גילה מטסון כישרונות בתחום האתלטיקה כשבין השאר עסק בריצות למרחקים קצרים, קפיצה לרוחק, קפיצה לגובה, הדיפת כדור ברזל וזריקת דיסקוס. בתקופת לימודי התיכון התאמן, במקביל לאתלטיקה, גם בכדורסל ובפוטבול ויכולותיו אלו הביאו לזכייתו במגוון תחרויות מקומיים וארציים. עם הגיעו לאוניברסיטה החל מטסון להתמקד בהדיפת כדור ברזל.
עם סיום לימודיו באוניברסיטה, ב-1967, נבחר מטסון על ידי קבוצת אטלנטה פלקונס בסבב החמישי (מקום 120) בדראפט של ליגת הפוטבול ועל ידי קבוצת סיאטל סופרסוניקס בסבב ה-11 (מקום 122) בדראפט ה-NBA. את שתי הבחירות דחה מטסון שהחליט להתמקד בהדיפת כדור ברזל.
לאחר שלא הצליח להיכלל במשלחת האמריקאית לאולימפיאדת מינכן (1972) החליט לפרוש מפעילות תחרותית. לאחר פרישתו הצטרף להתאחדות בוגרי אוניברסיטת טקסס A&M וב-1979 מונה למנהל ההתאחדות, תפקיד אותו מילא עד-1999. ב-2003 הצטרף לתפקיד בכיר בתחום איסוף תרומות בקרן של אוניברסיטת טקסס A&M ומילא אותו עד פרישתו ב-2007 לאחר שסייע במסע גיוס תרומות מוצלח.
1964
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בעיר ניו ברנזוויק שבניו ג'רזי בסוף יוני 1964 זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אליפות חדש של 19.78 מטר, לפני דאלאס לונג (19.32 מטר) ופרי או'בריאן (18.88 מטר)
סגן אלוף אולימפי
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו שנערכו בלוס אנג'לס בספטמבר הוא זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.45 מטר, אחרי דאלאס לונג (19.74 מטר) ולפני פרי או'בריאן (19.25 מטר). חודש לאחר מכן, במשחקים האולימפיים עצמם זכה במדליית כסף בשיא אולימפי חדש של 20.20 מטר אותו קבע בהדיפה הרביעית, אחרי דאלאס לונג שקבע שיא אולימפי חדש של 20.33 מטר, מיד לאחריו ולפני וילמוש וריו מהונגריה (19.39 מטר). כבר בהדיפה השלישית שלו הוא קבע שיא אולימפי חדש של 19.88 מטר ועלה למקום הראשון בתחרות.
1966
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק בסוף יוני 1966 זכה בפעם השנייה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.56 מטר, לפני ניל ניל שטיינהאואר (19.52 מטר) ופרי או'בריאן (18.93 מטר).
1967
בתחרות שנערכה בקולג' סטיישן ב-23 באפריל 1967 הוא שיפר את שיא העולמי והעמיד אותו על תוצאה של 21.78 מטר. שיא זה החזיק מעמד כ-6 שנים ונשבר על ידי אל פויירבך מארצות הברית (21.82 מטר).
1968
באליפות ארצות הברית שנערכה בסקרמנטו, קליפורניה ביוני 1968 זכה בפעם הרביעית במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אליפות חדש של 20.55 מטר, לפני דייב מגארד (19.92 מטר) וג'ורג' וודס (19.56 מטר).
אלוף אולימפי
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מקסיקו סיטי שנערכו בסיירה נבדה, קליפורניה בספטמבר הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 20.45 מטר, אחרי ג'ורג' וודס (20.73 מטר) ודייב מגארד (20.53 מטר). במשחקים האולימפיים עצמם זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 20.54 מטר, לפני ג'ורג' וודס (20.12 מטר) ואדוארד גושין מברית המועצות (20.09 מטר).
1969
באליפות ארצות הברית שנערכה במיאמי, פלורידה בסוף יוני 1969 זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.28 מטר, אחרי ניל שטיינהאואר (20.52 מטר) ולפני קארל סאלב (19.90 מטר).
1970
באליפות ארצות הברית שנערכה בבייקרספילד בסוף יוני 1970 זכה בפעם החמישית במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אליפות חדש של 20.68 מטר, לפני סטיב וילהלם (19.84 מטר) ואל פויירבך (19.81 מטר).
1971
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין, אורגון בסוף יוני 1971 זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.14 מטר, אחרי קארל סאלב (20.49 מטר) ולפני אל פויירבך (20.14 מטר)
1972
באליפות ארצות הברית שנערכה בסיאטל, וושינגטון ביוני 1972 זכה בפעם השישית במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אליפות חדש של 21.19 מטר, לפני דאג ליין (20.14 מטר) ובריאן אולדפילד (20.13 מטר). כשבועיים לאחר מכן, במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מינכן שנערוכ ביוג'ין הוא סיים במקום רביעי, אחרי ג'ורג' וודס (21.37 מטר), אל פויירבך (20.99 מטר) ובריאן אולדפילד (20.69 מטר) ולא נכלל בנבחרת האמריקאית למשחקים האולימפיים ולא הצליח להגן על תוארו.
משפחתו
מטסון נישא למרגרט ברנס (Margaret Burns), בוגרת אוניברסיטת אבילין. לזוג נולדו 3 ילדים ושלושתם סיימו גם הם את אוניברסיטת טקסס A&M. מטסון ומשפחתו חיים בעיר קולג' סטיישן.
סמל המועצה המקומית בית ג'ן
סמל המועצה המקומית בית ג'ן, סמלה הרשמי של המועצה, אומץ ב-1964.
תיאור הסמל
בראש המלבן בסמל מופיע שם המועצה בערבית, בראש המגן מופיע בעברית ובתחתית מופיע באנגלית על קלף.
היסטוריה
סמל המועצה אומץ על ידי מליאת המועצה הראשונה עם כינונה ב-1964. מאז הסמל עבר שינויים רבים, אך המוטיב המרכזי בו, אשכול הענבים, נשאר.
לימוד (ארגון)
לימוד (בלועזית: Limmud) הוא ארגון בינלאומי שמפיק פעילויות וכנסים בנושאי תוכן יהודי ברחבי העולם. הארגון אינו קשור לזרם מסוים ביהדות ומשווק את עצמו כפתוח לכל מי שמתעניין בלימודי יהדות.
הארגון נוסד בשנת 1980 בממלכה המאוחדת ושאב את השראתו מהאגודה לקידום החינוך היהודי (CAJE) בצפון אמריקה, שנוסדה 4 שנים קודם לכן בשנת 1976. בדומה לה הוא מבוסס גם כן על התנדבות מוחלטת, ובשנותיו הראשונות נועד אך ורק למחנכים. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 חל שינוי משמעותי בארגון והוא הומצא מחדש כארגון של מפגשים קהילתיים, מה שהוביל לגידול מואץ במספר המשתתפים בו ולהגדרתו כ"מקום היצוא הגדול ביותר של יהדות בריטניה". בשונה מארגונים אחרים, לימוד אינו מקיים היררכיה של מרצה מול קהל אלא מאפשר לכולם ללמוד מכולם, והאירועים מאורגנים על ידי מתנדבים המשתתפים כשווים בוועידה.
במסגרת הארגון מתקיימים היום אירועים של לימוד בכ-50 מדינות, בכללן גרמניה, אנגליה, ישראל, בולגריה, ברזיל, דרום אפריקה, ארצות הברית, רוסיה וניו זילנד. בתוך כך, ארגון ״לימוד FSU״ עוסק בארגון אירועי לימוד ספציפית למען יהודים דוברי רוסית ברחבי העולם, מתוך ההתחשבות במאפיינים המיוחדים של אוכלוסייה זו.
הארגון זכה בפרס ירושלים לאחדות ישראל בשנת 2017.
נרקינידיים
נרקינידיים (שם מדעי: Narcinidae) היא משפחת דגי סחוס ימיים מסדרת החשמלנאים בתוכה ישנם ארבעה סוגים ושלושים מינים.
מאפיינים
בני המשפחה קטנים יחסית באורך 15-66 סנטימטר והם בעלי ראשים גדולים בעלי חוטם מעוגל, בו הם משתמשים לחפירה, ועיניים קטנות, פיות קטנים בעלי כיסויים קטנים סמוך לפתחם. הם בעלי 2 אונות גבוהות בתחילת הזנב. מינים אלה משריצי צאצאים חיים. צבעם שחור, לבן, צהבהב, חום או חום-אפרפר ולעיתים קרובות הוא מכוסה בכתמים דמויי עיניים. הכתמים והצבעים משמשים בעיקר להסוואתם.
הם ניזונים ממיני דגי גרם ורכיכות שהם מהממים בשוק קטלני. עם זאת על אנשים השוק נמוך מכדי לפגוע באופן חזק והוא חלש בהרבה מחשמלם של מיני החשמלן הגדולים.
הרטה בוטה
הרטה בוטה (בגרמנית: Hertha Bothe ; נולדה ב-3 בינואר 1921 – נפטרה ב-16 במרץ 2000) הייתה פושעת מלחמה נאצית ששירתה כשומרת במחנה הריכוז ברגן-בלזן ולקחה חלק בהובלת צעדות המוות. נכלאה לאחר הרשעה בפשעי מלחמה ושוחררה מהכלא שחרור מוקדם ב-22 בדצמבר 1951 כאקט של סלחנות מצד ממשלת בריטניה.
ביוגרפיה
נולדה ב-3 בינואר 1921 בעיירה טטרוב, המדינה החופשית מקלנבורג-שוורין, רפובליקת ויימאר. עוד בהיותה בת 17 החלה לעבוד בחנות העצים של אביה. לאחר מכן הצטרפה לעבודה זמנית במפעל ואף עבדה כאחות בבית חולים. ב-1939 בהיותה בת 18 הצטרפה בוטה לאגודת הנערות הגרמניות שהייתה תנועה משנית בהיטלר יוגנד. מספר חודשים לאחר מכן היא הצטרפה לאס אס.
ב-1942 הוצבה כשומרת (SS-Aufseherin ) במחנה הנשים ראוונסבריק ולאחר ארבעה שבועות הוצבה במחנה שטוטהוף שם נהגה להכות אסירים באכזריות ובשל כך אף זכתה לכינוי ״הסאדיסטית משטוטהוף״.
ביולי 1944 הוצבה על ידי גרדה שטיינהוף במחנה הנשים ברומברג אוסט (Konzentrationslager Bromberg-Ost) שבקרבת מחנה שטוטהוף.
ב-21 בינואר 1945 בהיותה בת 24 הועברה למחנה הריכוז ברגן-בלזן שם הוצבה כשומרת וליוותה צעדות מוות בהן הוצעדו נשים יהודיות מפולין לכיוון גרמניה. שהתה באופן זמני באושוויץ וחזרה לברגן-בלזן. הייתה אחראית לחייהן של מאות נשים יהודיות והיא תוארה על ידי ניצולי המחנה וצעדות המוות כאישה אכזרית וחסרת רחמים.
הרטה בוטה נתפסה על ידי חיילי צבא ארצות הברית בסוף 1945. היא הועמדה לדין במשפט בלזן ונידונה ל-10 שנות מאסר בעקבות אי-ודאות בנוגע לתפקידה. שוחררה מהכלא ב-22 בדצמבר 1951.
משפט
בוטה הודתה כי הכתה אסירים בידיה בגין הפרות מחנה כמו גניבה, אך טענה כי מעולם לא הכתה איש "במקל או במוט" והוסיפה כי מעולם לא "הרגה אף אחד". טענת החפות שלה נחשבה מפוקפקת כאחת. ניצול ברגן בלזן טען כי ״ראה את בוטה מכה למוות יהודי הונגרי בשם אווה באמצעות גוש עץ״ בעוד נער אחר הצהיר כי ראה אותה יורה בשני אסירים מסיבות שלא הבין.
היא נדונה לעשר שנות מאסר ונכלאה בכלא בסקסוניה התחתונה. אף על פי כן, היא שוחררה מוקדם מהכלא ב-22 בדצמבר 1951 כאקט של סלחנות מצד ממשלת בריטניה
לאחר המלחמה
בראיון שנתנה כשישים שנה לאחר מכן סיפרה שלאחר שחרור המחנה בשעה שחיילי בעלות הברית אילצו אותה להעביר גופות של אסירים מתים לתוך קברי אחים סמוכים למחנה הראשי. סיפרה
בנוסף אמרה בראיון:
ב-16 במרץ 2000 נפטרה בגיל 79 בגרמניה.
רוסקומנדזור
רוֹסְקוֹמְנַדְזוֹר הוא השירות הפדרלי לפיקוח בתחום תקשורת, טכנולוגיות מידע ותקשורת המונים (ברוסית: Федеральная служба по надзору в сфере связи, информационных технологий и массовых коммуникаций, בקיצור Роскомнадзор) הוא גוף פדרלי של הרשות המבצעת ברוסיה, הכפוף למשרד התקשורת של רוסיה ונחשב לרגולטור האינטרנט הממשלתי האחראי לאכיפה, פיקוח וצנזורה על התקשורת ברוסיה.
הארגון הוקם במאי 2008 במסגרת ממשלת פוטין השנייה. מאז מרץ 2020 בראש הארגון עומד אנדריי ליפוב.
פעילות
רוסקומנדזור היה מעורב במספר פרשיות צנזורה על אתרי אינטרנט ופורטלים ברוסיה:
סמסונג גלקסי A42 5G
סמסונג גלקסי A42 5G (באנגלית: Samsung Galaxy A42 5G) הוא טלפון חכם מבוסס אנדרואיד, המיוצר על ידי סמסונג אלקטרוניקה, כחלק מסדרת A של סמסונג גלקסי, הוא הוכרז ב-2 בספטמבר 2020 באירוע הווירטואלי "Life Unstoppable" של סמסונג, והושק ב-11 בנובמבר 2020. הוא מותג מחודש בהודו בשם "Samsung Galaxy M42 5G", וב-1 במאי 2021 הושק בסדרת M. הוא יורשו של סמסונג גלקסי A41.
חומרה
המכשיר מצויד במסך מסוג סופר AMOLED בגודל 6.6 אינץ' וברזולוציית 720×1600 פיקסלים, ביחס רוחב-גובה של 20:9.
המכשיר מופעל על ידי מעבד בעל שמונה ליבות, כאשר 2 מהן פועלות בתדר עבודה של 2.2 ג'יגה הרץ, וה-6 הנותרות פועלות בתדר עבודה של 1.7 ג'יגה הרץ. במכשיר ישנה מערכת על שבב מדגם Snapdragon 750G מתוצרת קוואלקום. למכשיר אחסון פנימי של בנפח 128 ג'יגה בייט, שניתן להרחיבו באמצעות כרטיס מיקרו SDXC עד ל-512 ג'יגה בייט וזיכרון RAM בנפח 4 או 6 או 8 ג'יגה בייט. כמו כן, המכשיר מופעל על ידי סוללה בקיבולת 5000 מיליאמפר-שעה, במתח טעינה מהירה בת 15 וואט. במכשיר ישנו סורק טביעות אצבע אופטי בתצוגה.
מצלמה
המכשיר מצויד במערך בעל ארבעה מצלמות אחוריות, ומצלמה אחת קדמית, הכולל: חיישן רחב ברזולוציה 48 מגה פיקסל; חיישן אולטרה-רחב בשדה ראייה של 123 מעלות ברזולוציה 8 מגה פיקסל; שני חיישנים נוספים כאשר האחד מיועד לצילום מאקרו, והשני לצילום עומק ברזולוציה 5 מגה פיקסל; המצלמה הקדמית היא חיישן ברזולוציה 20 מגה פיקסל וכמו כן, הממוקמת בחיתוך מסך בצורת U.
פיק (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פעיל דמדומים
בעלי חיים פעילי דמדומים הם בעלי חיים הפעילים רק בשעות הדמדומים שאחרי השקיעה ולפני הזריחה, אך ישנים במהלך רוב שעות היום ושעות הלילה. חלקם גם פעילים בלילות של ירח מלא או של יום מעונן. המונח אינו כוללני, וחלק מבעלי החיים פעילים רק לפני השקיעה, בעוד אחרים פעילים רק לפני הזריחה.
ישנם מספר בעלי חיים הפעילות בשעות אלה. חלקם מתגוננים מטמפרטורה קיצונית וחמה מדי ביום או קרה או חשוכה מדי בלילה. מינים אחרים פעילים אז כתוצאה מתחרות עם בעלי חיים אחרים ומינים אחרים פעילים בשעות אלה (בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות) כחלק מהתגוננות מטורפים. חלק מהטורפים פעילים ביום ואחרים פעילים בלילה ומינים נטרפים רבים פעילים בשעות שבהם הטורפים פחות פעילים (כך עושים רבים מהמכרסמים). עם זאת טורפים מסוימים החלו להיות פעילים בשעות הדמדומים בהם טרפם מתחיל בפעילות.
גביע העולם ברוגבי
גביע העולם ברוגבי הוא טורניר רוגבי יוניון לגברים הנערך מדי ארבע שנים בין הנבחרות הלאומיות הטובות בעולם. הטורניר נערך לראשונה בשנת 1987, אז ניו זילנד ואוסטרליה אירחו בשותפות את גביע העולם.
הזוכים זוכים בגביע ווב אליס, הקרוי על שם ויליאם ווב אליס, תלמיד בבית הספר לרוגבי שלפי האגדה הפופולרית המציא את משחק הרוגבי על ידי איסוף הכדור ביד במהלך משחק כדורגל. ארבע מדינות זכו בגביע: ניו זילנד ודרום אפריקה שלוש פעמים, אוסטרליה פעמיים ואנגליה פעם אחת. דרום אפריקה היא האלופה הנוכחית, לאחר שניצחה את אנגליה בגמר טורניר 2019 ביפן.
הטורניר מנוהל על ידי הרוגבי העולמי (World Rugby), הגוף הבינלאומי המנהל את הספורט. 16 קבוצות הוזמנו להשתתף בטורניר הראשון בשנת 1987, ומאז 1999משתתפות 20 קבוצות. יפן אירחה את גביע העולם ברוגבי 2019 וצרפת תארח את הטורניר הבא בשנת 2023.
ב-21 באוגוסט 2019, הרוגבי העולמי הודיע כי החלוקה למגדרים תימחק משמות גביעי העולם לגברים ונשים. בהתאם לכך, כל גביעי העולם העתידיים לגברים ולנשים ישאו רשמית את השם "גביע העולם ברוגבי". הטורניר הראשון שיושפע מהמדיניות החדשה יהיה טורניר הנשים הבא שייערך בניו זילנד בשנת 2021 (נדחה ל-2022 בשל מגפת הקורונה), אשר ייקרא רשמית "גביע העולם ברוגבי 2021".
גברים
טורניר "גביע העולם ברוגבי" לגברים מתקיים החל מ-1987 אחת לארבע שנים. בטורנירים הראשונים השתתפו 16 נבחרות אך מ-1999 משתתפות 20 נבחרות בכל טורניר. בכל משחק משתתפים 15 איש מכל נבחרת.
נשים
טורניר "גביע העולם ברוגבי נשים" החל ב-1991 ונערך אחת לארבע שנים. בכל טורניר משתתפות 12 נבחרות. החל מהטורניר ב-2025 ישתתפו בו 16 נבחרות.
נבחרות ישראל ברוגבי
בישראל קיימות נבחרות רוגבי לגברים ולנשים המתחרות ברוגבי יוניון וברוגבי שביעיות. אצטדיון הבית של הנבחרות הישראליות ממוקם במכון וינגייט בנתניה (עד שעברה לשחק ב-2022 במגרש הרוגבי החדש בעמק יזרעאל) והן גם מתאמנות במגרשי האימונים במכון. נבחרת הנשים של ישראל ברוגבי העפילה לטורניר "אליפות אירופה ברוגבי לנשים". נבחרת ישראל ברוגבי שיחקה במוקדמות "גביע העולם ברוגבי" ובמוקדמות "גביע העולם ברוגבי שביעיות" וב"אליפות אירופה לדרג ב' ברוגבי שביעיות".
דונבאס
הדוֹנְבָּ֫אס (ברוסית: Донбасс, באוקראינית: Донба́с) הוא אזור היסטורי תרבותי וכלכלי במזרח אוקראינה. לאזור קיימות הגדרות מרובות, אך גבולותיו מעולם לא סומנו באופן רשמי.
במרץ 2014, לאחר פרוץ אירועי יברומאידאן, באזור הדונבאס פרץ משבר. משבר זה גרם למלחמת האזרחים באוקראינה בין מורדים פרו-רוסים, הנתמכים על ידי רוסיה, לבין כוחות צבא אוקראינה, הנלחמים נגד השתלטות הפרו-רוסים על אזור הדונבאס. עד מלחמת האזרחים הדונבאס היה האזור הצפוף באוקראינה לאחר קייב, עיר הבירה של אוקראינה. בנוסף לכך, לפני המלחמה, העיר דונצק נחשבה לעיר הבירה הלא-רשמית של הדונבאס. בעקבות מלחמת האזרחים באוקראינה, רוב אזור זה נמצא כיום בשליטת שתי "מדינות" פרו-רוסיות ללא הכרה בינלאומית, הרפובליקה העממית של לוהנסק והרפובליקה העממית של דונצק, שהוקמו על ידי בדלנים פרו-רוסים. בשנת 2014 פתחה אוקראינה במבצע להשבת ריבונות המדינה באזור זה. בקרבות שהתנהלו בין המורדים שזכו לגיבוי רוסי לבין כוחות הצבא האוקראיני נהרגו קרוב לעשרת אלפים איש, כולל כאלפיים אזרחים, לפי הנתונים של משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים. אזור זה, שמנה בעבר כחמישה מיליון אזרחים, איבד כמיליון וחצי איש – שליש מתושביו – שעזבו למערב אוקראינה או לרוסיה. כיום, כשלושה מיליון איש חיים באזור דונבאס, מתוכם 2.5 מיליון בתחומי הרפובליקות. בפברואר 2015 נחתם הסכם הפסקת אש. לאחריו, היו סבבי לחימה והפסקות אש.
בפברואר 2022 פלשה רוסיה למחוז זה.
היסטוריה
אזור הדונבאס היה מאוכלס במידה רבה עד למחצית השנייה של המאה ה-17. העיר הראשונה שקמה באזור הוקמה בשנת 1676. העיר, הנקראת כיום סולדר, נבנתה על מנת ליהנות מעתודות מלח שהתגלו באזור אז. אזור הדונבאס היה שנים רבות בשליטת חאנות קרים וקוזאקים אוקראינים עד אמצע המאה ה-18, כאשר האימפריה הרוסית כבשה את האזור. בשנת 1721 נמצאו עתודות פחם רבות באזור, אך נעשה בהן שימוש רק בשנים המאוחרות של המאה ה-19. עתודות אלה הביאו לגידול באוכלוסיית האזור, בעיקר על ידי רוסים שעברו לגור בדונבאס. העיר החשובה ביותר באזור, דונצק, הוקמה בשנת 1869 על ידי איש העסקים והמהנדס הבריטי ג'ון יוז, שהקים בעיר מפעל פלדה ומספר מכרות פחם.
בתקופה הסובייטית
הדונבאס הועבר לשליטת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה. האוקראינים שחיו בדונבאס סבלו רבות מההולודומור שהונהג על ידי שליט ברית המועצות באותה תקופה, יוסיף סטלין, על מנת לשבור את רוחם של האוקראינים. במלחמת העולם השנייה סבל האזור ממחסור ומעוני. המלחמה גרמה להארכת יום העבודה ולמעצרם של פועלים שלא עמדו בסטנדרטים הגבוהים. גרמניה הנאצית ראתה במשאבים בדונבאס חיוניים ביותר למבצע ברברוסה, לכן הדונבאס סבל מהכיבוש הנאצי בשנים 1941–1942. אלפי עובדי תעשייה יוצאו בכפייה לגרמניה. בשנת 1943 מתקפה של הצבא האדום החזירה את הדונבאס לשליטה סובייטית. תוצאות המלחמה בדונבאס היו הרס עצום ועזיבת האזור. לאחר מלחמת העולם השנייה החלו בשחזור הדונבאס, כמויות גדולות של עובדים רוסים הובאו לעבוד ולאכלס את האזור, ושינו את המאזן הדמוגרפי. בשנת 1926 חיו בדונבאס 630 אלף רוסים, ואילו בשנת 1959 הגיע המספר ל-2.5 מיליון רוסים שחיו באזור. בנוסף, רפורמות חינוכיות בשנת 1958 הביאו לחיסול החינוך האוקראיני. מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1989 העלה כי 45% מתושבי הדונבאס היו רוסים.
דמוגרפיה ופוליטיקה
רוב קטן של האוכלוסייה הוא אוקראיני, וישנו מיעוט גדול של רוסים שמתגוררים בדונבאס. לפני היברומאידאן ומלחמת האזרחים באוקראינה, רוב האזור תמך במפלגת האזורים, כך בבחירות בשנת 2008 לפרלמנט האוקראיני 50% מהמצביעים בדונבאס הצביעו למפלגה זו. רוב התושבים הרוסים בדונבאס גרים בערים הגדולות, ובמיוחד במחוזות דונצק ולוהנסק. אחוז תושבי דונבאס שדוברים את השפה הרוסית כשפת אם גדול יותר מאחוז הרוסים המתגוררים בדונבאס. רוב דוברי הרוסית כשפת אם שאינם רוסים הם אוקראינים, אך יש קבוצות אתניות אחרות שיש בהן דוברי רוסית כשפת אם. בדונבאס יש קהילה מוסלמית גדולה, שבמקומות מסוימים מגיעה ל-20% מאוכלוסיית הדונבאס.
בשנת 2014 הוקמו בחלק מדונבאס שתי רפובליקות בדלניות שבירתן בדונצק ובלוהנסק. מאז, רוסיה עודדה את תושבי הרפובליקות לקבל אזרחות רוסית, להשתתף בבחירות ברוסיה, וליהנות מהפנסיה והזכויות הסוציאליות שמקבלים שאר אזרחי רוסיה.
כלכלה
בדונבאס יש תעשייה גדולה של כריית פחם ומתכות, שמנוהלת ברובה על ידי האיגוד התעשייתי של דונבאס. עד לפני מלחמת האזרחים במדינה, הדונבאס היה אזור שייצר 30% מהיצוא של אוקראינה. כריית הפחם והמתכת מתבצעות בעומקים גדולים מאוד. יש מכרות של 600 מטרים מתחת לאדמה ומכרות של כ-1,800 מטרים מתחת לאדמה. כמו כן יש במכרות פיצוצים רבים, ותשתיות מיושנות. בנוסף, בשנות ה-2000 הוקמו באזור מכרות לא חוקיים. כל אלה הופכים את המכרות בדונבאס למכרות מהמסוכנים בעולם.
בעיות סביבתיות
כריית הפחם וההתפתחות האינטנסיבית, גרמו לנזקים סביבתיים חמורים, בין הבעיות באזור:
מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת
מלחמת סוריה–צרפת התרחשה במהלך שנת 1920, בין צרפת לבין שליטיה ההאשמים של הממלכה הערבית של סוריה שהוכרזה מוקדם יותר באותה שנה. במהלך סדרת קרבות, אשר הגיעו לשיאם בקרב מייסלון, הביסו הכוחות הצרפתים את כוחותיו של המלך פייסל הראשון, ונכנסו לדמשק ב-24 ביולי 1920. למחרת הוכרזה ממשלה חדשה ופרו-צרפתית בסוריה, בראשותו של עלאא אל-דין אל-דארובי. בסופו של דבר חולקה סוריה והוכנסה תחת המנדט הצרפתי על סוריה ועל לבנון. הממשלה הבריטית, שדאגה למנדט הבריטי במדינות השכנות ובעיראק, הסכימה להכריז על המלך הנמלט פייסל כמלך עיראק.
רקע
אגודות פאן-ערביות כגון אל-פתאת דרשו להקים מדינה סורית עצמאית לחלוטין תחת הנהגת פייסל, והציגו עמדה זו בקונגרס הסורי הראשון שהתקיים ב-1919, וגם בפני ועדת קינג-קריין. פייסל עצמו קיווה לשלוט תחת חסות אמריקאית או בריטית. אך בעקבות הסכמה בין הצרפתים לבריטים, נסוגו הכוחות הבריטיים מאזור סוריה, ופייסל אולץ להיכנס למשא ומתן על תנאי שלטונו מול השלטון הצרפתי של קלמנסו בינואר 1920. צרפת הציעה שהיא לא תכניס כוחות צרפתיים לסוריה ותאפשר את שלטון פייסל, בתנאי שהממשלה הצרפתית תהיה היחידה שתספק לסורים יועצים, מדריכים ומומחים טכניים. בלחץ האגודות הפאן-ערביות ותומכי עצמאות סוריה, סירב פייסל לדרישות אלו והתנתק ממחויבותו לצרפת.
מהלך הלחימה
לאחר המשבר במשא ומתן מול צרפת בינואר 1920, התרחשו מספר מתקפות אלימות כנגד כוחות צרפתיים ברחבי סוריה. במרץ 1920 התכנס הקונגרס הסורי, ובו הוכרז רשמית פייסל כמלך סוריה, והוכרזה הקמת הממלכה הערבית של סוריה בראשות ראש הממשלה האשם אל-אתאסי. בתגובה הוחלט בחבר הלאומים בועידת סן רמו לבסס מיד מנדט צרפתי על סוריה. בתקופה זו גברו המתקפות האקראיות של כוחות ערבים נגד כוחות צרפתים, בהם גם המתקפה שהתרחשה במאורעות תל חי, דבר שהוביל להגברת התמיכה הבינלאומית בצרפת בסכסוך זה.
הגנרל הצרפתי אנרי גורו הציב בעקבות האירועים אולטימטום לממשלה הסורית, לפרק את כוחותיה ולהיכנע לשליטה הצרפתית. המלך פייסל חשש מתוצאותיה של מלחמה ארוכה, ונכנע ב-14 ביולי 1920 בדמשק. אך שר ההגנה שלו, הגנרל יוסוף אל-עזמה, סירב להשלים עם הכניעה של המלך, והמשיך בלחימה. הוא הפנה כוחות סוריים לאזור מעבר מייסלון, בהרי מול הלבנון, במטרה לעצור את הכוחות הצרפתיים שהתקדמו לכיוון הממלכה. בקרב מייסלון, שהתקיים ב-23 ביולי, הביסו הכוחות הצרפתיים את הסוריים. אל-עזמה נהרג, ונהרגו 400 איש מלוחמיו.
למחרת נכנסו הכוחות הצרפתיים לדמשק ללא התנגדות. ב-25 ביולי 1920 פורקה הממלכה הערבית של סוריה, וכונן המנדט הצרפתי על סוריה. הוכרזה ממשלה חדשה ופרו-צרפתית בסוריה, בראשותו של עלאא אל-דין אל-דארובי.
תוצאות המלחמה
לאחר המלחמה הקים הגנרל גורו מינהל אזרחי בסוריה, וחילק את השטח ל-6 "מדינות" תחת המנדט הצרפתי: לבנון הגדולה, מדינת דמשק, מדינת חלב, מדינת העלווים, סנג'ק אלכסנדרטה, ומדינת ג'בל א-דרוז שבהר הדרוזים.
הממשלה הבריטית, שדאגה למנדט הבריטי במדינות השכנות לסוריה והוטרדה מחוסר היציבות בעיקר בעיראק, פיצתה את המלך פייסל שנמלט מסוריה, והכריזה עליו כמלך עיראק, באוגוסט 1921.
דואט החתולים
דואט החתולים (באיטלקית: Duetto buffo di due gatti – "דואט היתולי לשני חתולים") היא יצירה פופולרית לשתי זמרות סופרן, המבוצעת לעיתים קרובות כהדרן בקונצרט. ה"מילים" הן אך ורק חזרות על המילה "מיאו". לעיתים מבוצע הדואט על ידי סופרן וטנור, או סופרן ובס.
אף כי מקובל לייחס את היצירה לג'ואקינו רוסיני, הרי שלאמתו של דבר היא לא נכתבה על ידו, אלא זוהי עריכה שנעשתה בשנת 1825, ומקורה בעיקר באופרה שלו "אותלו" משנת 1816. לטענת יוברט האנט, מקובל לראות את רוברט לוקאס פרסול כמעבד, שאימץ לו לצורך זה את שם העט "ג' ברתולד".
הקלטות
אלבומים הכוללים יצירה זו:
דימיטרי בראמכי
__ללא_תוכן__ דימיטרי קונסטנטין בַּראמכּי (Dimitri Constantine Baramki, בערבית:  ديمتري برامكي; 1909, ירושלים – 1984, קליפורניה, ארצות הברית) היה ארכאולוג פלסטיני ששימש בשנים 1938–1948 כמפקח העתיקות הראשי במחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי. משנת 1952 ועד לפרישתו היה אוצֵר המוזיאון הארכאולוגי באוניברסיטה האמריקנית בביירות שבלבנון וכיהן בה כפרופסור לארכאולוגיה.
קורות חייו ופועלו
דימיטרי בַּראמכּי נולד בירושלים, אז באימפריה העות'מאנית, למשפחה ערבית נוצרית אורתודוקסית. למד בבית הספר סנט ג'ורג'. ב-1929 החל בעבודתו במחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי כמפקח עתיקות. ב-1934 סיים לימודים אקדמיים כאקסטרן באוניברסיטת לונדון. בשנים 1938–1948 כיהן כמפקח עתיקות ראשי במקומו של רוברט המילטון, שמוּנה למנהל המחלקה.
במשך שנות עבודתו בארץ ישראל פרסם בַּראמכּי מאמרים לרוב, בעיקר בכתב העת של מחלקת העתיקות (QDAP), על אתרים שונים – מקברים של תקופת הברונזה ועד כנסיות ביזנטיות. אתרי פעולתו המועדפים היו באזור יריחו. מ-1934 ועד 1948 ניהל חפירות וחקירות בח'רבת אל-מפג'ר. בַּראמכּי מצא במקום את כתובת הגרפיטי המזכירה את השאם אבן עבד אל-מלכ ובהתאם לכך תיארך את בנייתו של הארמון (קביעה שנדחתה בהמשך המחקר) לשנות שלטונו (724–743), בהקבלה לקסר אל-חייר אל-ע'רבי שבסוריה, וכינה אותו "ארמון הִשׁאם". התזה לתואר דוקטור של בַּראמכּי, שהוגשה ב-1953 לאוניברסיטת לונדון, עסקה באדריכלות האומיית והסתמכה על ממצאי חפירותיו בח'רבת אל-מפג'ר.
במסגרת עבודתו באזור יריחו גילה בַּראמכּי ב-1936 את בית הכנסת שלום על ישראל.
בסיום המנדט הבריטי במאי 1948 ניהל דימיטרי בַּראמכּי במשך תקופה קצרה את מוזיאון רוקפלר. דוּבר על מינויו לראש מחלקת העתיקות של הגדה המערבית מטעם ממשלת ירדן, אך הוא מצא את מקומו בבית הספר האמריקאי לחקר המזרח בירושלים כיועץ וכספרן. ב-1950 וב-1951 המשיך בחפירותיו באזור יריחו במשלחתו של האמריקני ג'יימס קֶלסוֹ.
בשנת 1969 פרסם בַּראמכּי את ספרו על "האמנות והאדריכלות בארץ-ישראל מימי קדם ועד התקופה העותמאנית". הספר, שראה אור בהוצאת מרכז המחקר של אש"ף בביירות, הוגדר כ"חיבור -פוליטי".
בַּראמכּי נישא לוויולט לבית חמיס. בסוף חייהם חי הזוג בקרבת בנם בהנטינגטון ביץ', מחוז אורנג', קליפורניה.
Chrysler VIP
Chrysler VIP (באנגלית: Chrysler VIP) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב קרייזלר אוסטרליה ("Chrysler Australia" ) (שם רשמי: "FCA Australia",שם מלא: "Chrysler Australia Ltd / FCA Australie"), חברת בת של קבוצת קרייזלר, אשר יוצר בין השנים 1969–1970.
דומיטרו סטנילואיה
דומיטרו סטֶנילוֹאָיֶה (ברומנית: Dumitru Stăniloae; 16 בנובמבר 1903 ולֶדֶן, מחוז בראשוב - 5 באוקטובר 1993) היה כומר ותאולוג נוצרי אורתודוקסי-רומני יליד טרנסילבניה, עיתונאי, סופר, מתרגם. חיבר פירושים לאבות הכנסייה כמו גרגוריוס מניסה, מקסימוס המוודה ואתנסיוס, והתפרסם במיוחד בתרגומו לרומנית של הפילוקאליה. היה חבר כבוד באקדמיה הרומנית (1991). בקיאותו ומחקריו זכו להערכה בעולם הנוצרי. בזכות עבודה אחרת, "התאולוגיה הדוגמטית האותודוקסית" בשלושה כרכים (1978), נחשב לאחד מחשובי התאולוגים הנוצרים-אורתודוקסים במאה ה-20.
שנות ילדותו ולימודיו
בשנת 1931 הוסמך סטנילואיה כדיאקון, ב-1932 ככומר ובשנת 1940 עלה לדרגת פרוטופופ סטברופור. נבחר לאספה האפרכיאלית של הארכיבישופות של סיביו וליועץ של הארכיבישוף.
בשנים הבאות השתלם בסיביו, עם מלגה מיוחדת, בתחום הדוגמטיקה. נשלח עם מלגה מטעם המיטרופוליט של טרנסילבניה, ניקולאיה בלאן, להשתתף בקורסים לדוגמטיקה ולתרבות ביזנטית, באוניברסיטת מינכן. בין השאר שמע שם הרצאות של אוגוסט הייזנברג (אביו של הפיזיקאי ורנר הייזנברג). כמו כן עשה השתלמויות נוספות בדוגמטיקה באתונה ובברלין. בשנים 1929 ו-1931 חקר מסמכים שנגעו בחייו ופעלו של גרגוריוס פאלאמס הנמצאים בברלין, פריז ואיסטנבול. פרי מחקרים אלה היה הספר "חייו ותורתו של הקדוש גרגוריוס פאלאמס" שהושלם בשנת 1936.
פעילותו במישורי התאולוגיה והעיתונות ברומניה
בגיל 26, ב-1929 התמנה פרופסור באקדמיה לתאולוגיה בעיר סיביו. שם לימד דוגמטיקה (משנת 1929 כפרופסור ממלא מקום ובמשרה זמנית, אחר כך כראש קתדרה - בין השנים 1935-1946), אפולוגטיקה, (בין השנים 1929–1932 ו-1936-1937), תאולוגיה פסטורלית (בין השנים 1932–1936 והשפה היוונית (בין השנים 1929-1934). בשנת 1930 התחתן עם מריה ג'נציאנה וכעבור שנה נולדו לזוג שני תאומים לא זהים - מריה ודומיטרו. הבן, דומיטרו, מת זמן קצר אחרי הלידה, ומריה שרדה עד גיל 15 ומתה באפריל 1946. ב-8 באוקטובר 1931 סטנילואיה הוסמך כדיאקון וב-25 בספטמבר 1932 ככומר אורתודוקסי. בשנת 1933 לכומר הטרי נולדה בת בשם לידיה. בו זמנית עם פעילותו בתחום ההוראה והתאולוגיה, החל מ-1 בינואר 1934 האב דומיטרו היה לעורך בעיתון הדתי "טלגראפול רומֶן" וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1945. בעת העבודה בעיתון שיתף פעולה והתיידד עם הסופר וההוגה הלאומני ניקיפור קראיניק. ביוני 1936 התמנה לרקטור האקדמיה התאולוגית "אנדריאנה" בסיביו. הצטרך להתפטר מניהולה בשנת 1946, אחרי שרומניה נכנסה לספירת ההשפעה הסובייטית והוקם בה משטר קומוניסטי. המשיך ללמד שם עוד שנה וב-1947 הועבר כפרופסור ללימודי אסקזה ומיסטיקה בפקולטה לתאולוגיה בבוקרשט. ב-1948 עם הפיכת הפקולטה לתאולוגיה למכון תאולוגי נפרד מהאוניברסיטה, שם משרתו שונה לפרופסור ראש קתדרה לתאולוגיה דוגמטית וסימבולית.
קבוצת "הסנה הבוער" ומאסרו בימי השלטון הקומוניסטי
החל משנת 1950 האב דומיטרו התחיל להשתתף, במפגשים של קבוצה שנקראה Rugul aprins "הסנה הבוער". זאת הייתה קבוצה שהוקמה עוד בשנת 1940 מיוזמת המשורר סנדו טודור וכללה את הנזירים ההיירומונאכים איוואן קוליגין, בנדיקט גיס וסופיאן בוגיו, המשורר והרופא וסילה ווֹיקוּלסקו, פרופ' אלכסנדרו מירונסקו, האדריכל קונסטנטין ז'וז'ה, הכומר אנדריי סקרימה והסופר יון מרין סדוביאנו. הם היו מתכנסים במנזרים צ'רניקה ואנטים ופעילותם תרמה לריענון החיים הנוצרים האורתודוקסיים בבוקרשט תחת השלטון הקומוניסטי שדיכא את הדתות. בשנת 1958 דווקא אחרי שהשיג את נסיגת כוח המצב הסובייטי מארצו, המשטר של גאורגה גאורגיו-דז' פתח במערכה של רדיפות מחודשות נגד קבוצות אנשים בעלי עבר פוליטי או תרבותי "עוין" או "לא בריא" בעיניו. עם הנעצרים נמנו גם חברי קבוצת "הסנה הבוער" וגם דומיטרו סטנילואיה כאחד שהשתתף במפגשים שאורגנו על ידי הקבוצה. הוא נעצר ב-5 בספטמבר 1958 ודיוני משפטו התחילו ב-4 בנובמבר אותה שנה. סטנילואיה הורשע בגין "קנוניה נגד מדינת הפועלים" ונידון ל-15 שנות מאסר. אחרי מעבר בין כמה בתי כלא, משנת 1959 נשלח לכלא איוד. לקראת שחרורו מהכלא הוחזק כמה חודשים בתא בתנאי בידוד.
שנותיו האחרונות
אחרי יציאתו לחופשי בינואר 1963 חידש את פעילותו כפקיד של הסינוד של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית והחל מאוקטובר 1963 ועד הוצאתו לגמלאות בשנת 1973 לימד כמורה בתיכון. בשנת 1965 על רקע מאמצי השלטון הקומוניסטי לשפץ את תדמיתו בעיני המערב, הורשה שוב לפרסם מאמרים. כמו כן הותר לו לנסוע לחו"ל על מנת להשתתף בכנסים דתיים. בשנת 1968 לפי הזמנתו של פרופ' פאול מירון ביקר במסגרת סדרת הרצאות באוניברסיטאות פרייבורג אם בריסגאו והיידלברג בגרמניה. באותה שנה הירצה באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה. ב-1971 היה חבר במשלחת הכנסייה האורתודוקסית הרומנית בוותיקן. בשנת 1973 יצא לגמלאות אך המשיך ללמד כפרופסור יועץ. בשנת 1991 נבחר כחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית. דומיטרו סטנילואיה הלך לעולמו בגיל 90 בשנת 1993. הוא נקבר בבית הקברות של מנזר צ'רניקה על יד בוקרשט.
כתביו
מאמרים היסטוריים (מהשלכות צו הסובלנות במחוז חאצג - בספר "האחים אלכסנדרו ויואן לפדוטו" בוקרשט 1936) (מאבק למען האורתוקודסיה בארץ החאצג, בשנתון XV של האקדמיה האנדריאנית, סיביו 1936) Lupaș la împlinirea vârstei de 60 de ani", București, 1943, p. 826-833; (מהשלכות צו הסובלנות במחוז פגראש, בספר "מנחת כבוד ליואן לופאש למלאות לו 60", בוקרשט 1943) (המאבק והדרמה של אינוצ'נציו מיקו קליין, בכתב העת "ביסריקה אורתודוקסה רומנה" השנתון LXXXVII (1968)) (האוניאטיזם בטרנסילבניה, תוצר של כפייה משולשת) (האוניאטיזם בטרנסילבניה, ניסיון לפילוג העם הרומני) (תפקיד האורתודוקסיה בהיווצרות ושמירת קיום העם הרומני והאיחוד הלאומי'בכתב העת "אורתודוקוסיה", שנה 30, 1978, מס. 4, ) (הוותק והרוחניות של המושגים הנוצריים הרומניים בסולידריות עם אלו של השפה הרומנית בכלל, בכתב העת "ביסריקה אורתודוקסה רומנה", שנה 97, 1979) (למה אנחנו [הרומנים] אורתודוקסים ?) 1991
גספר דה קרוז
גספר דה קרוז (באנגלית: Gaspar da Cruz, לעיתים שמו ידוע גם בגרסה היספנית גאספאר דה לה קרוז ); בערך 1520 - 5 בפברואר 1570) היה נזיר דומיניקני פורטוגזי יליד אבורה, שנסע לאסיה וכתב את אחד הדוחו״ת האירופאים הראשונים המפורטים על סין.
ביוגרפיה
גספר דה קרוז נכנס למנזר הדומיניקני אזיטאו בשנת 1548, יחד עם 10 נזירים אחרים. גספר דה קרוז יצא להודו הפורטוגזית בהוראתם של הדומינקנים, במטרה להקים מיסיון דומיניקני במזרח. במשך שש שנים נשאר בהודו, כנראה בגואה, וקוצ'י. במהלך תקופה זו ביקר גם בציילון הפורטוגזית.
בשנת 1560 עבר קרוז להורמוז שם נתן תמיכה לחיילי המצודה הפורטוגזית. ככל הנראה הוא חזר להודו כשלוש שנים לאחר מכן, אם כי אין תיעוד מוגדר לתקופה זו. סביר להניח שקרוז חזר לפורטוגל בשנת 1565, וחזר לליסבון בשנת 1569, שם תועד כמסייע לקורבנות המגפה. בהמשך חזר למנזר שלו ב Setúbal ושם נפטר מהמגפה ב־5 בפברואר 1570.
השפעה
הספר של קרוז לא הפך לנפוץ באירופה אם משום שהוא פורסם בפורטוגזית (שלא הייתה שפה מדוברת בצורה נרחבת), או משום שהוא הופיע בשנה של המגפה. אף על פי כן, ספרו של קרוז, לפחות בעקיפין, מילא תפקיד מפתח בבניית הדימוי והידע האירופיים על סין במאה השש עשרה, לצד התיאור הקודם והקצר יותר של גלאוטה פריירה, שתורגם לאיטלקית ב-1565. חיבורו של קרוז היווה מקור חשוב לכותבים אחרים ונוסעים על סין במאה ה-16 לרבות לספר של ברנרדינו דה אסקלנטה שפורסם בשנת 1577. כמו כן שימש החיבור כאחד המקורות העיקריים לספרו הנודע חואן גונזלס דה מנדוזה על "הממלכה הגדולה והעצומה של סין", שפורסם ב-1585 וזכה לתרגומים רבים.
שפה וכתיבה סינית
עם זאת, דה קרוז הכיר קצת את מערכת הכתיבה הסינית ונתן דיווח קצר על כך, אותו תיאר ג'ון דה פרנסיס כ"הסיפור המערבי הראשון על הכתיבה הסינית השונה להפליא".
עבדות
אחד הקשיים העיקריים ביחסי סין-פורטוגל המוקדמים היה הנוהג של הפורטוגלים לשעבד ילדים סיניים ולקחת אותם למושבות פורטוגזיות שונות, או לפורטוגל עצמה. בעוד שתעבורה זו הייתה בהיקף קטן בהרבה מסחר העבדים האטלנטי, וסיפקה מיליוני עבדים אפריקאים לברזיל הפורטוגזית, היא הייתה גורם תורם כבר לכישלון השגריר טומה פירס ב-1521. במילים של חוקר מאוחר יותר, חלק מתושבי קנטון גילו כי "רבים מילדיהם, שהם נתנו בהתחייבות לנושים שלהם, נחטפו על ידי" סימאו דה אנדרדה " ונלקחו לעבדות".
לדבריו, חוקי סין אפשרו לאלמנות מרוששות למכור את ילדיהן. עם זאת, התנאים שבהם ניתן היה לשמור על בנים או נערות שנמכרו לעבודה הוסדרו על פי חוק ומנהג, וכשהגיעו לגיל מסוים חייבים היו לשחררם. מכירת עבדים כאלה הוסדרה גם כן. היו "עונשים כבדים" על מכירת עבד לפורטוגזים. לפיכך הוא הסיק כי "לפורטוגזים לא היו שום זכויות חוקיות או מוסריות לרכוש עבד ולא לחטוף ילדים לשימוש כעבדים."
עוד הוא מוסיף ואומר כי גם אם קנו אותם בסין, הילדים נמכרו על ידי פקידים סיניים מושחתים, כי החוק אסר למכור אותם בצורה מוחלטת.
בפסקה הראשונה בפרק האחרון בספרו, מעלה קרוז את הטענה, כי החטאים של הסינים, כולל מכירה הילדים לעבדים, הביאה עליהם את זעם האל - הוא מונה את המגפות ורעידות האדמה שפגעו בסין באותה תקופה. לפי ההסבר שלו - עונש אלוהי.
סיבילה, מלכת ירושלים
קורות חייה
בשנת 1157, בהיותו בן 21, נשא אביה של סיביל - אמלריך לאישה את אגנס מקורטניי, ביתו של ז'וסלין השני רוזן אדסה, אשר התגוררה בירושלים החל משנת 1150 לאחר נפילת מרביתה של הרוזנות בידי המוסלמים. באותה התקופה גיל הנישואים המקובל היה שנות העשרה המאוחרות, וככל הנראה נערכו נישואיו של אמלריך בגיל מאוחר לאור התנגדותו החריפה של הפטריארך הירושלמי לאישור הנישואים. סיבת התנגדותו של הפטריארך הייתה נעוצה בכך שבני הזוג היו בעלי קרבת דם (סב סבו של אמלריך היה סב סבה של אגנס). לאחר מותו של הפטריארך התחתנו השניים, והביאו לעולם שני צאצאים, סיביל מלכת ירושלים ובלדווין הרביעי, שניהם עתידים למלוך בממלכה לאחר מותו של אמלריך.
בסופו של דבר גברה ההתנגדות הציבורית ואמלריך הומלך לאחר שביטל את נישואיו לאגנס. אגנס מצידה המשיכה להחזיק בתואר רוזנת יפו ואשקלון, ואף קיבלה קיצבה חודשית מהכנסות הרוזנות. זמן קצר לאחר ביטול הנישואין והמלכתו של אמלריך, נישאה אגנס להוגו מאיבלין, מי שהיה ארוסה טרם נישואיה לאמלריך. על אף ביטול הנישואים הוכרזו ילדיהם של אמלריך ואגנס כצאצאים חוקיים וכך הוסר החשש כי לא יוכלו לרשת את המלך בשעת הצורך. דרך ילדיה המשיכה אגנס להחזיק בהשפעה רבה על החצר בירושלים, וזאת למשך שנים רבות.
סיביל גדלה בפיקוח אחות סבתה מליסנד, מלכת ירושלים שהייתה אם המנזר בבֵיתָני ובו למדה סיביל קרוא וכתוב ולימודי דת.
נישואים ראשונים
לאחר מותו של אמלריך הראשון עלה לכיסא המלוכה בלדווין הרביעי שהיה קטין ובעצת עוצר הממלכה רמון השלישי מטריפולי, ניתנה ידה של סיביל בברית הנישואים בשנת 1176 לגיום ממונפראטו בנו הבכור של גיום החמישי, רוזן מונפראטו ובן דודם של לואי השביעי, מלך צרפת ופרידריך ברברוסה, עם בואה בברית הנישואים קיבלו הזוג הצעיר את התואר והנחלה של רוזנות יפו ואשקלון, גיום נפטר חודשים מספר לאחר החתונה בעוד סיביל נמצאת בהריון ממנו נולד בלדווין ממונפראטו העתיד לרשת את הכתר.
נישואים לגי דה ליזיניאן
בשנת 1180 הגיע המתח הפנימי בחצר הצלבנית למשבר, ריימון מטריפולי ובוהמון השלישי מאנטיוכיה הגיעו לירושלים במטרה להכריח את המלך להשיא את אחותו סיביל לבלדווין מאיבלין-רמלה. במהלך בזק ובמטרה לסתור את המהלך של אצילי הממלכה השיא בלדווין הרביעי את סיביל לגי דה ליזיניאן ובלדווין מאיבלין הורחק מחצר המלוכה צעד זה סיכל את התוכניות של נסיכי הצפון והאצולה המקומית. חפזון בו נערכו הנישואים, יפי תארו של החתן והעובדה כי הנישואים נערכו בשבוע הפסחא בו קיים איסור לערוך טקסי נישואים יצרו את השמועה כי הידידות בין גי לסיביל עברה את גבולות המותר וכי החתונה הוקדמה על מנת למנוע מבוכה בחצר. כך או כך נישואי סיביל וגי היו חוקיים ושמו קץ למחול השדים סביב השאלה מי יירש את המלך המצורע בלדווין הרביעי ומנעו אפשרות למחטף מצד האצולה המקומית. עתה התגבשה באופן ברור מפלגת החצר ובראשה סיביל ובעלה גי דה ליזיניאן שעתה נשא את התואר רוזן יפו ואשקלון, אנייס ואחיה ז'וסלין (רוזן אדסה וסינישאל הממלכה) דה קורטניי, הקוניטאבל אמלריך דה ליזיאן ורנו (ריינולד) משטיון רוזן עבר הירדן.
הכתרת בלדווין החמישי
בספטמבר 1183 נכנס צבא מוסלמי אל תוך שטח ממלכת ירושלים. בלדווין שמצבו הידרדר ועתה היה עיוור ומרותק למיטתו העביר את השליטה והפיקוד על הצבא לידי גיסו גי דה ליזיניאן. הצבאות היריבים נערכו זה מול זה סמוך למעיין חרוד, אך המוסלמים, שלא העזו להיכנס לעימות ישיר עם הצלבנים, נסוגו לבסוף חזרה לדמשק. טקטיקה צבאית זו של התשה הבאישה את ריחו של גי דה ליזיניאן עד כדי כך שמשרת העוצר נלקחה מידיו והוחזרה לריימון השלישי ובלדווין החמישי - בנה בן החמש של סיביל מנישואים קודמים הוכתר כמלך ירושלים ביום 20 בנובמבר 1183.
היחסים בין בלדווין הרביעי וגי דה ליזיניאן הגיעו לשפל המדרגה, המלך דרש מהאפטריארך הלטיני של ירושלים לבטל את נישואיו של גי לסיביל ובמקביל ערך מתקפה שהייתה בעיקרה טקסית על אשקלון בדרישה כי העיר תמסר לידיו. משם פנה המלך ליפו העיר השנייה של הרוזנות בה נתקבל בזרועות פתוחות וקרא לאספת האצילים. באספה בה היה רוב לתומכי גי דה ליזיניאן נמנע מבלדווין הרביעי להמשיך בפעולותיו כנגד גי. בשנת 1184 תוקף גי דה ליזיניאן מאהל של בדואים שהיו תחת חסות המלך, האספה מכונסת שוב ובה מתקבלות החלטות בנוגע לסדרי העוצרות בממלכת ירושלים ריימון השלישי הוכרז כעוצר בשמו של בלדווין החמישי הקטין והאפוטרופסות על הילד נמסרה לידי ז'וסלין דה קורטני, דודו של המלך מצד האם. בעת העוצרות נמסרו מצודות הממלכה לידי המסדרים הצבאיים. באותה אספה נקבע כי במקרה של מות המלך תיקבע ההחלטה על היורש על ידי הכס הקדוש ומלכי אירופה שידונו בזכויות של האחיות הטוענות לכתר סיביל ואיזבל. סידור זה נועד, על פי דברי פרופ' יהושע פראוור, לבלום ולהרחיק את סיביל ובעלה מכס המלוכה.
תפיסת השלטון
בשנת 1183 מת המלך באלדווין הרביעי, אחת הדמויות הטרגיות וההירואיות בהיסטוריה של ממלכת ירושלים וארץ ישראל ואת מקומו ירש ילד בן שש - באלדווין החמישי, בעוד השלטון נמצא למעשה בידי ריימון מטריפולי. באביב 1185 נכרת חוזה לשביתת נשק בין הצלבנים למוסלמים לאחר ששני הצדדים הגיעו לאפיסת כוחות. ובשנה לאחר מכן נפטר לפתע המלך הילד באלדווין החמישי. למרות החלטת מועצת האצילים שחייבה החלטה של וועדת שליטים אירופאים לגבי המלך החדש של ממלכת ירושלים פעלה מפלגת החצר - המתנגדת להחלטה ובהפיכת בזק בוטלו כל סדרי הממשל שנקבעו בעבר. מפלגת החצר בראשות ז'וסלין דה קורטני אפוטרופוסו של המלך המנוח תפסו את ירושלים וניהלו בה מהלכים להכתרת גי דה ליזיניאן ומתנגדיהם בראשות ריימון מטריפולי שהתכנסו בשכם והציע להכתיר את איזבל בתה של מריה קומננה ובעלה אונפרוא הרביעי כשליטים של ממלכת ירושלים. מפלגת החצר נותרה חופשית לפעול בירושלים אליה הגיעו גי וסיביל ממקום גלותם באשקלון, במקביל פעלו אצילי החצר במהירות ותפסו את השלטון בערים המרכזיות של הממלכה והכף הוכרעה סופית משנצטרף לשורות ז'ראר דה רישפור מפקד המסדר הטמפלרי ואויב אישי של ריימון השלישי. בשלב זה לא ניתן היה לעצור את המומנטום של מהפכת הבזק. ביום 20 ביולי 1186 הוכתרו גי וסיביל בכנסיית הקבר במהלך שקבע דה פקטו את זהות מלך ירושלים. ריימון מטריפולי, שחשש לחייו הסתגר בטבריה בעוד מפלגת האצילים המקומית מתפוררת וראשיה נשבעים אמונים למלך החדש. במהלך מפתיע, המכריע את הכף - ככל הנראה על מנת להימנע מעימות, או מחוסר עניין בכיסא המלך - חמק אונפרוא מטורון בלילה משכם והופיע למחרת בבוקר ה-20 ביולי 1186 בכנסיית הקבר שבירושלים ונשבע אמונים לסיביל ובעלה - המלך החדש של ירושלים.
מפלגת אצילי הממלכה בראשות ריימון מטריפולי התפרקה, והם הופיעו זה אחר זה בפני גי וסיביל ונשבעו אמונים. באלדווין ד'איבלין אדון רמלה העדיף לעזוב את ממלכת ירושלים מלשרת את גי דה ליזיניאן באמרו תחת לחץ הנסיבות ומחשש (מבוסס) כי גי דה ליזיניאן יפעל לנשל אותו בכוח ממעמדו ונכסיו כרת ריימון השלישי ברית והסכם שביתת נשק נפרד עם צלאח א-דין ובכך הכתים עצמו לעולמים כבוגד.
תקופת שלטונם של גי דה ליזיניאן וסיביל, קצרה נמהרת ועומדת באופן מוחלט בצל השואה של קרב קרני חיטין. בתקופה הקצרה בין הכתרתו לקרב מואצים כל התהליכים ההרסניים בממלכת ירושלים והמדינה חדלה מלתפקד. השיא הגיע עם פעולותיו של רינו משאטיון שחזר לשדוד שיירות מוסלמיות העוברות בעבר הירדן. צלאח א-דין דרש ממלך ירושלים את חזרת השבויים ותשלום פיצוי על הנזק, אך פניית גי דה ליזיניאן לרינו משטיון נתקלה בסירוב מוחלט - בטענה כי למלך ירושלים אין כל סמכות חוקית ברוזנות של עבר הירדן.
קרב קרני חיטין
בשנת 1187 החליט צלאח א-דין כי השעה כשרה להגשמת שאיפתו מזה זמן רב להחריב את ממלכת ירושלים ובאביב התחילה לשכתו בדמשק לשלוח מכתבים ואגרות לכל רחבי המזרח התיכון בקריאה לג'יהאד נגד הצלבנים. המוסלמים נענו וצבא גדול התקבץ תחת דגלו. כשנודע לצלבנים על ההיערכות המסיבית מצדו של צלאח א-דין, הסכים דה ליזיניאן לשלוח משלחת פיוס לריימון בסוף חודש מרץ 1187. בוועידה בין אבירי הממלכה שנערכה בשכם, קרא המלך לגיוס כללי של כוחות הממלכה. הצבאות הנוצריים התחילו להתקבץ במקום כינוסם הקבוע במעיינות בציפורי ושם ערכו מועצת מלחמה, בסיכומו של יום הדיונים הכריע גי דה ליזיניאן על תנועה אל כוון הצבא המוסלמי וכניסה לעימות מכריע.
השכם בבוקר ב-3 ביולי יצא הצבא הצלבני ממעיינות ציפורי לכיוון טבריה. הצלבנים הצליחו, תוך לחימה בלתי פוסקת לעבור כ-18 ק"מ, כמחצית מהדרך עד טבריה. ונאלצו לעצור לחניית לילה במקום עומדם בין כפר לוביא לכפר מסכנה. למחרת בבוקר, הצליחו הצלבנים להתקדם כמה קילומטרים נוספים עד שנבלמו על ידי המוסלמים בשטח ההררי שלמרגלות הר חיטין. בשעת צהריים פקד המלך על ריימון מטריפולי לערוך התקפת נגד, על מנת לאפשר לכוח העיקרי של הצבא הצלבני לפרוץ את טבעת הכיתור המוסלמית ולהגיע למעיינות חיטין, במטרה להציל אותו. טאקי א-דין, שפיקד על הכוחות המוסלמים שהוצבו מולו, פקד לפתוח את השורות, והפרשים הצלבניים עברו דרכם מבלי לגרום לנזק ממשי לצבא המוסלמי. לאחר שעברו הפרשים של ריימון, שבו המוסלמים וסגרו את טבעת הכיתור שלהם. במקום להסתובב ולהכות באויב בעורפו, בחר ריימון להציל את עצמו ואת פרשיו מהשמדה, והורה להם להמשיך לנוע צפונה הרחק משדה הקרב. המלך לא הצליח לשלוט בכוחותיו וצבאו התמוסס תחת מטר החצים המוסלמים והחום הכבד. הרגלים החלו לנוס לעבר הקרן הצפונית, נסיגה זו סתמה את הגולל על הצבא הנוצרי. הפקודות החוזרות ונשנות של המלך לרדת מהפסגה ולבוא לעזרת האבירים שנלחמו בעוז במוסלמים למרגלות ההר נענו בשלילה. האבירים נלחמו כגיבורים, אך לבסוף נאלצו לסגת אף הם לעבר הפסגה והתקבצו תחת אוהלו האדום של המלך שהיה בקרן הדרומית. בשלב זה, הצליח גדוד קטן, בראשותם של באליאן ד'אבליין, רז'ינאלד מצידון וז'וסלין לפרוץ את טבעת ההסגר ולהימלט. שאר הצבא לא הצליח לפרוץ את הטבעת והושמד.
התוצאות של קרב קרני חיטין היו הרות אסון לצלבנים. כמעט כל צבאם הושמד במערכה ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה הבכירה שניהלה את המדינה. מי שלא נהרג בקרב נשבה וגם "הצלב האמיתי" אבד. עבור המוסלמים, הניצחון היה לא רק צבאי, אלא היה לו גם אפקט תעמולתי ראשון במעלה. הייתה זו הפעם הראשונה מאז כינונה של ממלכת ירושלים שצבא צלבני גדול הפסיד בהיקף כזה לצבא מוסלמי. הגיוס הטוטאלי של ממלכת ירושלים פגע בה קשות כי לא נותרו מספיק חיילים כדי להגן על המבצרים ועל הערים הבצורות. קומץ המגינים שנשאר להגן על מקומות היישוב הצלבניים נכנע במהירות ורק נקודות יישוב בודדות נשארו בידיים פרנקיות בפרק הזמן הקצר שעבר בין הקרב לבין שטיפת הארץ בנחשול המוסלמי.
כיבוש ירושלים וסוף הממלכה הראשונה
חשוב בהרבה מאובדן המבצרים והערים הבצורות היה אובדנה של ירושלים. הנוצרים הורשו לעזוב עם כל רכושם אחרי מצור בן שבועיים, שנמשך מיום 20 בספטמבר 1187 עד לכניעת מגיני העיר ביום 2 באוקטובר. המצור היה קצר יחסית אך אינטנסיבי ואלים, כאשר שני הצדדים מרגישים כי הם נלחמים על עיקרי אמונתם וסמל מרכזי בתרבותם.
ביום 2 באוקטובר נמסרו מפתחות העיר ירושלים לידי צלאח א-דין והחלה יציאת הנוצרים הלטיניים מירושלים כאשר הם נספרים בעת צאתם משער יפו. עשירי העיר הצליחו לפדות את עצמם אך העניים והפליטים שהגיעו אל העיר בחוסר כל לאחר שכבר ברחו מבתיהם לא היו מסוגלים לשלם את דמי הכופר. עיקר הכספים הוצאו מהעיר על ידי הפטריארך הלטיני שלא מצא לנכון להקדיש את אוצרות הכנסייה לפדיון שבויים אלא העביר אותם בלווית פרשי המוסלמים לצור. חלק מעניי העיר שלא נמצא להם גואל מצאו מושיע בדמותו של צלאח א-דין ששיחרר אלפים מהם ללא תמורה. בין המשוחררים ללא דמי פדיון הייתה המלכה סיביל אשתו של מלך ירושלים השבוי שהורשתה לבקרו במקום מאסרו בשכם.
כיבוש העיר החזיר את ירושלים לשלטון מוסלמי לאחר 88 שנים של שלטון נוצרי. המוסלמים בראשות צלאח א-דין החלו בהפיכת ירושלים לעיר מוסלמית על ידי מחיקת עברה הצלבני. צלבים שהיו מוצבים על מבנים הוסרו מסגד אל אקצא חזר להיות מסגד לאחר ששימש כמשכן למסדר הטמפלרים. כיפת הסלע חזרה להיות מבנה מוסלמי. ציורי קיר על מוסדות נוצריים כוסו וטוהרו לאחר שהוצאו מהם הפסלים. אירועים אלו, ששיאם היה אובדן השליטה הנוצרית על המקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, זעזעו את אירופה, גרמו למותו הפתאומי של האפיפיור אורבנוס השלישי והביאו לכינונו של מסע הצלב השלישי.
מאבק חוזר על המלוכה
בקיץ של שנת 1188 שוחרר גי דה ליזיניאן המלך המובס של ממלכת ירושלים מהכלא המוסלמי, בהתאם להבטחת צלאח א-דין בעת המצור על אשקלון, ובתחילת שנת 1189 הופיע בלויית פמליה קטנה ובה מפקד מסדר הטמפלרים ז'ראר דה רידפור, וגיום ממונפראטו (אביו של קונרד), מול חומות צור ודרש כי קונרד יעביר את העיר לידיו, קונרד שסירב לדרישה טען כי זכויותיו של גי כמלך ירושלים אבדו עם התבוסה בקרב קרני חיטין וציווה לסגור את חומות העיר. הדים לאירוע זה נשמעים בחילוקי הדעות בין המקורות הנוצרים בעוד שאלו התומכים בריצ'רד לב הארי שהיה נותן החסות לגי דה ליזיניאן שופטים את קונרד לשבט על יחסו לגי דה ליזיניאן ומתארים בהערכה את המלך לשעבר. פרופסור פראוור מציין כי על רקע זה טופחה הטענה על בגידתו של רמון השלישי מטריפולי בקרב קרני חיטין - על מנת להסיט את האשמה על התבוסה מגי דה ליזיניאן. היסטוריונים צרפתים התומכים בפיליפ השני, מלך צרפת שנתן את חסותו לקונרד מצדיקים את מעשיו וטוענים כי לדרישתו אין כל תוקף מוסרי.
המצור על עכו ומותה של סיביל
גי דה ליזיניאן חזר לטריפולי למשך החורף ובאפריל 1189 חזר והופיע מול חומות צור בלווית אשתו סיביל, מלכת ירושלים ושוב סירב קונרד להכניס את המלך לשעבר ופמלייתו לתוך העיר. בשלב זה ובתמיכת אבירים אירופאיים שהגיעו לצור החליט גי דה ליזיניאן לצאת לכוון עכו המוסלמית במטרה לכבוש מחדש את ממלכתו. הוא יצא לכוון עכו עם גדוד קטן מפליטי טריפולי, מלווה בצי סיציליאני ועליו 200 אבירים וצי פיזאני שלווה אותם לאורך החוף. אל הכוח הקטן הצטרפו אבירים מהמסדרים הצבאיים, בהגיעם אל אזור נחל בצת הגיע הידיעה על תנועתם לצלאח א-דין שהיה צר על מבצר הבופור. כאן עשה צלאח א-דין משגה טקטי ונמנע מליירט את הכוח הצלבני הקטן מתוך מחשבה כי בעת ריכוזם לפני עכו ייקל על המוסלמים להשמיד אותם. ביום 26 באוגוסט הגיע הכוח הצלבני שכלל ככל הנראה 600 פרשים וכ 7000 חיילים רגלים למישור עכו, ובחסות החשיכה עלה גי דה ליזיניאן על תל עכו הידוע גם בשם תל אל-פחאר והתבצר עליה. וזמן קצר לאחר מכן הפך המקום לאבן שואבת לאבירים נוצרים מאירופה. במשך שלוש שנים התחוללו קרבות במישור המקיף את עכו, על חומות העיר ובים כאשר הצבאות הנוצרים שולטים על נקודות אסטרטגיות אך מוקפים ונמצאים במצור חלקי של צבאות צלאח א-דין, במהלך יולי 1190 נפטרו סיביל ובנותיה במחנה הצלבני שלרגלי עכו. מותה שמט הלכה למעשה את הבסיס מתחת לתביעתו של גי דה ליזיניאן לכתר אך הוא נאחז בתואר אף על פי שהשפעתו במחנה הצלבני הייתה מזערית ובסוף 1190 הועבר הפיקוד רשמית לאנרי משמפן - העתיד אף הוא להחזיק לזמן קצר את כתר מלכות ירושלים.
אזכורים בקולנוע
דמותה של סיבילה, בגילומה של אווה גרין, משמשת כדמות משנה בסרט "ממלכת גן עדן" משנת 2005. הסרט מציג את נישואיה של סיבילה כנישואים לא מאושרים, וכן מרמז על רומן בינה לבין באליאן מאיבלין. על פי הסרט, לאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין בתום המצור על ירושלים, בשנת 1187 סיבילה שבה עם באליאן לצרפת (בעוד שבמציאות היא נותרה עם בעלה השבוי).
ג'ורג' ג'ונסון
ג'ורג' תומאס ג'ונסון (באנגלית: George Thomas Johnson; נולד ב-18 בדצמבר 1948) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1972–1986. לאורך 13 עונותיו בליגה רשם ממוצע כולל של 2.5 חסימות למשחק, וזכה בתואר "מלך החסימות" ב-3 עונות שונות.
קריירת משחק
ג'ונסון נולד בעיר טיילרטאון שבמיסיסיפי, ובין השנים 1966–1970 למד באוניברסיטת דילארד הקטנה אשר בניו אורלינס, לואיזיאנה.
בדראפט ה-NBA 1970 נבחר ג'ונסון בבחירה ה-79 (סיבוב חמישי), על ידי שיקגו בולס, אולם לא זכה לחוזה בקבוצה. בספטמבר 1972, כשנתיים לאחר מכן, חתם על חוזה בקבוצת גולדן סטייט ווריורס. בעונת זכה עם הווריורס באליפות ה-NBA השלישית של המועדון, כמחליפו מהספסל של הסנטר קליפורד ריי; לאורך סדרת הגמר, בה הביסה גולדן סטייט את וושינגטון בולטס בתוצאה 4–0, רשם ג'ונסון ממוצעים של 6.5 נקודות, 7.5 ריבאונדים ו-2.8 חסימות למשחק.
בינואר 1977, לאחר כ-4 עונות וחצי עם הווריורס, הועבר בטרייד לבאפלו ברייבס, בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
לקראת עונת נשלח בטרייד נוסף לניו ג'רזי נטס, יחד עם שתי בחירות דראפט עתידיות, תמורת נייט ארצ'יבלד. בעונתו הראשונה בניו ג'רזי העמיד שיאי קריירה של 8.7 נקודות ו-9.6 ריבאונדים בממוצע למשחק, וכן זכה בתואר "מלך החסימות של ה-NBA" עם 3.4 חסימות למשחק.
באוגוסט 1980, לאחר 3 עונות עם הנטס, חתם ג'ונסון על חוזה בסן אנטוניו ספרס. בשתי עונותיו בקבוצה זכה פעמיים נוספות בתואר "מלך החסימות" עם 3.4 ו-3.1 חסימות למשחק, בהתאמה, על אף ששיחק ב-22.4 דקות בממוצע למשחק בלבד. בסיום עונת נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, ובכך הפך לשחקן הראשון בתולדות הספרס אשר נבחר לאחת מחמישיות ההגנה.
בין השנים 1982–1986 שיחק עבור אטלנטה הוקס, ניו ג'רזי נטס וסיאטל סופרסוניקס, אך מיעט לשחק ותרם 1.4 נקודות ו-1.2 חסימות למשחק בלבד. בסיום עונת פרש ג'ונסון ממשחק, בגיל 37.
בעת פרישתו ניצב במקום השני ברשימת החוסמים המובילים בתולדות ה-NBA, אחרי כרים עבדול-ג'באר, עם 2,082 חסימות.
Skynet (סדרת לוויינים)
משדר ההגנה פעול עתה (נכון לשנת 2023) על שלב פיתוח הבא של המערכת.