cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוזלין (סרט)
שיווק
ב-11 באוגוסט 2022, נחשפו תמונות ראשונות מתוך הסרט. ב-22 בספטמבר 2022, הופץ הקדימון הרשמי, שכלל בתוכו את השיר "I Love It" בביצוע "איקונה פופ" משנת 2012. בכתבה שכתבה על הקדימון עבור "IndieWire", ציינה סמנתה ברגסון כי הסרט משמש בחלקו כמפגש האליטה של דור ה-Z ההוליוודי, זאת לאור פופולריותם הגוברת של שלושת השחקנים הראשיים – דיוור, מונר ואלן.
בכורת הסרט והזרמת מדיה
בכורת הסרט התקיימה ב-6 באוקטובר 2022 בתיאטרון אל קפיטן. ב-14 באוקטובר 2022, הסרט עלה לשירות "הולו" בארצות הברית, בשירות סטאר+ באמריקה הלטינית; וברחבי העולם, הופץ באמצעות שירות "דיסני+".
ברג האוס
ברג האוס (באנגלית: Burgh House) הוא בניין היסטורי, הממוקם בכיכר ניו-אנד בהמפסטד, לונדון, וכולל את מוזיאון המפסטד. הבית גם רשום כבניין היסטורי - כברג האוס ומוזיאון המפסטד.
היסטוריה קצרה
ברג האוס נבנה בשנת 1704, בתקופת שלטונה של המלכה אן. בעת הבנייה היו המרחצאות של המפסטד עסק פורח ברחוב הסמוך. בשנת 1720 עבר הרופא של הספא, ד"ר ויליאם גיבונס, לבית בורג׳, והרחיב אותו. הוא הוסיף את שער הברזל המחורר הנושא את ראשי התיבות שלו.
בשנת 1858 השתלטה על ברג האוס יחידה צבאית והבית הפך למפקדה ולמגורי הקצינים עד 1881. הבית חזר לשימוש ביתי בשנת 1884.
בשנת 1925, מנהל בנק לוידס, קפטן קונסטנטין אוולין בנסון, קנה את הבית עבור 4,750 ליש"ט. הוא בנה את חדר המוזיקה הנוכחי באתר הספרייה של ד"ר ויליאמסון.
בין 1933–1937 התגוררה בתו של רודיארד קיפלינג, אלזי במברג, בברג האוס עם בעלה. הביקור האחרון בבית של רודיארד קיפלינג היה כשבא לבקר את בתו ב-1936.
מ 1937–1946 ברג האוס היה פנוי. בשנת 1946 הוא נקנה ושוחזר על ידי ״המועצה הציבורית של המפסטד״. צריפי המגורים שהיו מול הבניין נהרסו, וב 1947 הוא נפתח מחדש כמרכז קהילתי עם לשכת ייעוץ אזרחית במרתף הבניין.
הבית שוב נסגר ללא הגבלה בשנת 1977, כאשר הבעלים החדשים שלו, עיריית קמדן גילתה ריקבון בעצים ועובש בכל חלקי העץ של הבניין שאיימו על יציבותו. העירייה בחנה אפשרות להציל את הבניין על ידי מכירתו לעסק מסחרי, אבל התושבים המקומיים הקימו עמותת צדקה בשם ״הצילו את ברג האוס״. העמותה גייסה כספים והגישה ערעור על החלטת העירייה, וכתוצאה מכך מועצת עיריית קמדן, העניקה להם חכירה על הבית. ב -8 בספטמבר 1979, הבית, ששוחזר על ידי המועצה ושופץ על ידי העמותה נפתח לציבור כבית ומוזיאון שהוא כיום.
מוזיאון המפסטד
בשנים האחרונות הבניין והמוזיאון קבלו תקציבים להמשך השחזור מקרנות שונות, וכן מתורמים פרטיים שונים. הבניין המשופץ נפתח לקהל הרחב ב -16 ביולי 2006. ברג האוס מכיל את הארכיון הגדול בעולם ואת אוסף עבודות ציורי המים של הציירת הוויקטוריאנית הלן אלינגהאם (Helen Allingham (1848-1926. הקומה הראשונה של הבניין, כוללת את מוזיאון המפסטד, עם תערוכות קבועות על ההיסטוריה והתרבות המקומית. ישנם בקומה זו גם גלריות לתערוכות זמניות של אמנות, היסטוריה מקומית ותרבות.
בית הקפה שוכן במרתף, עם מקומות ישיבה חיצוניים בגנים.
ברג האוס מארח כיום תערוכות וקונצרטים, והוא נשכר עבור חתונות, קבלות פנים ואירועים פרטיים אחרים.
זמן קוהרנטיות
עבור גל אלקטרומגנטי, זמן הקוהרנטיות הוא הזמן שבו גל מתפשט (ספציפית עבור קרן לייזר או קרן מיסר) נחשב לקוהרנטי, כלומר, הפאזה שלו ניתנת לחיזוי.
במערכות שידור למרחקים ארוכים, זמן הקוהרנטיות עשוי להיות מופחת על ידי גורמי התפשטות כגון נפיצה, פיזור ועקיפה.
זמן הקוהרנטיות, המסומן על ידי τ, מחושב על ידי חלוקת אורך הקוהרנטיות במהירות הפאזה של קרן אור בתווך; נתון על ידיכאשר λ הוא אורך הגל המרכזי של המקור, ו- הוא הרוחב הספקטרלי של המקור ביחידות תדר ואורך גל, בהתאמה, ו- היא מהירות האור בוואקום.
ללייזר סיב במצב יחיד יש רוחב פס של מספר קילו-הרץ, המתאים לזמן הקוהרנטיות של כמה מאות מיקרו-שניות. למסרים מימן יש רוחב קו של בערך 1 הרץ, המתאים לזמן קוהרנטיות של כשנייה אחת. אורך הקוהרנטיות שלהם תואם בערך למרחק מכדור הארץ לירח.
החל משנת 2022, קבוצות מחקר ברחבי העולם הדגימו קיוביטים מוליכי-על עם זמני קוהרנטיות של עד כמה 100 מיקרו-שניות.
סמיואל קיונארד
סֶר סֶמְיוּאֶל קְיוּנֶרְד (באנגלית: Samuel Cunard; 21 בנובמבר 1787 – 28 באפריל 1865) היה איל ספנות בריטי-קנדי, יליד הליפקס בנובה סקוטיה (כיום בקנדה), שייסד את חברת השיט קיונארד ליין, ויצר את הקשר הסדיר הראשון של ספינות קיטור עם אמריקה הצפונית. הוא היה בנו של נגר בכיר וסוחר עצים שברח מהמהפכה האמריקאית והתיישב בהליפקס.
משפחה וראשית חייו
סמיואל קיונארד היה בנם השני של אברהם קיונארד (1756–1824), קווייקר ומרגרט מרפי (1758–1821), קתולית. בני הזוג קיונארד היו משפחת קווייקרים שהגיעה במקור מווסטרשייר שבבריטניה, אך נאלצה לברוח לגרמניה במאה ה-17 עקב רדיפות דתיות, שם קיבלו את השם קונדר (Kunder). לסבא רבא של סמיואל קיונארד היה עסק בצביעת בדים בקרפלד בגרמניה, אבל הוא היגר לפנסילבניה ב-1683. באמריקה הוא אימץ את השם קיונארד. מאוחר יותר חלק מצאצאיו, כולל סבו של קיונארד, סמיואל, אימצו שם משפחה זה. אברהם קיונארד היה לויאליסט נאמן לכתר הבריטי ועבר להליפקס ב-1783, לאחר המהפכה האמריקאית. באותה שנה הוא התחתן עם מרגרט מרפי, מהגרת לויאליסטית נוספת. משפחתה של מרגרט הייתה במקור מאירלנד ועקרה להליפקס מקרוליינה הדרומית. לאברהם ולמרגרט היו תשעה ילדים, שתי בנות ושבעה בנים (ויליאם 1789–1823, סמיואל 1787–1865, אדוארד 1798–1851, ג'וזף 1799–1865, ג'ון, תומאס והנרי).
בגרות וקריירה
קיונארד היה יזם מצליח מאוד בתחום הספנות של הליפקס ואחד מקבוצה של שנים עשר אנשים ששלטו בענייני נובה סקוטיה. הוא השיג חוזים למשלוח חבילות וסיפק ספינת סיור דיג למחוז. קיונארד גיוון את עסקי העץ והספנות של משפחתו עם השקעות בציד לווייתנים, יבוא תה וכריית פחם, כמו גם בחברת הבנקאות הליפקס (Halifax Banking Company) וב. ספינות ציד הלווייתנים, שנשלחו הרחק אל דרום האוקיינוס האטלנטי, הרוויחו רק לעיתים רחוקות אם בכלל. הוא רכש כמויות גדולות של קרקע באי הנסיך אדוארד, בשלב מסוים הוא היה בעלים של שביעית מהפרובינציה, מה שעירב אותו בסכסוכים הממושכים בין הדיירים באי לבין בעלי הבית הנפקדים שהיו הבעלים של רוב האי.
ספינות קיטור
קיונארד התנסה עם ספינות קיטור, בזהירות תחילה, והפך למנהל מייסד של "חברת הקיטור של הליפקס" (Halifax Steamboat Company), שבנתה את ספינת הקיטור הראשונה בנובה סקוטיה ב-1830, "סר צ'ארלס אוגל" (SS Sir Charles Ogle) שפעלה זמן רב בהצלחה עבור שירות המעבורות הליפקס-דארטמות' (Halifax–Dartmouth Ferry Service). ספינת הקיטור הראשונה כבר נבנתה על ידי ב-1822. קיונארד הפך לנשיא החברה ב-1836 וסידר מנוע קיטור למעבורת השנייה שלהם, בוקסר (Boxer) ב-1838. קיונארד הוביל את המשקיעים בהליפקס לשלב עם עסקים בקוויבק בשנת 1831 כדי לבנות את ספינת הקיטור האוקיינית החלוצה רויאל ויליאם שתפעל בין קוויבק להליפקס. אף על פי שרויאל ויליאם נתקלה בבעיות לאחר שהפסידה עונה שלמה בגלל הסגר כולרה, קיונארד למד לקחים חשובים על תפעול ספינת קיטור. הוא הזמין ספינת קיטור חוף בשם פוקהונטס (Pochohontas) בשנת 1832 עבור שירות דואר לאי הנסיך אדוארד ומאוחר יותר רכש ספינת קיטור גדולה יותר "קייפ ברטון" (Cape Breton) כדי להרחיב את השירות.
ניסיונו של קיונארד בתפעול ספינות קיטור, עם תצפיות על רשת הרכבות ההולכת וגדלה באנגליה, עודד אותו לחקור את יצירתו של צי טרנס-אטלנטי של ספינות קיטור, שיחצה את האוקיינוס באופן קבוע כמו רכבות שחצו את היבשה. הוא נסע לבריטניה בחיפוש אחר משקיעים בשנת 1837. הוא הקים חברה עם כמה אנשי עסקים אחרים כדי להציע הצעות לזכויות לניהול שירות דואר טרנס-אטלנטי בין בריטניה לאמריקה הצפונית. היא זכתה במכרז, לאחר מכן החברה הפכה לספינות הקיטור של קיונארד בע"מ (Cunard Steamships Limited).
ב-1840 הפליגה ספינת הקיטור הראשונה של החברה, ה, מליברפול להליפקס, נובה סקוטיה, והמשיכה לבוסטון, מסצ'וסטס, עם קיונארד ו-63 נוסעים נוספים על סיפונה, מה שסימן את תחילתו של שירות נוסעים ומטען סדיר. החברה של קיונארד, שצברה מוניטין רב שנים של מהירות ובטיחות, הפכה את ספינות חוצות האוקיינוס להצלחה, מול יריבים פוטנציאליים רבים שאיבדו ספינות והון. ספינותיו של קיונארד הוכיחו את עצמן כמוצלחות, אך העלויות הגבוהות שלהן הכבידו על קיונארד שצבר חובות כבדים עד 1842, והוא נאלץ לברוח לאנגליה מפני נושים בהליפקס. עם זאת, עד 1843, ספינות קיונארד הרוויחו מספיק כדי להחזיר את חובותיו ולהתחיל להנפיק דיבידנדים צנועים, אך הולכים וגדלים. קיונארד חילק את זמנו בין נובה סקוטיה לאנגליה, אך יותר ויותר השאיר את פעילותו בנובה סקוטיה בידי בניו, אדוארד וויליאם, שכן העסקים אלצו אותו לבלות יותר זמן בלונדון.
אחרית חייו
קיונארד היה בעלים של מספר חברות בקנדה. לאחר מותו ושינויים בחוזה הדואר הבריטי, הפסיקו שותפיו באנגליה את השירות לקנדה ויעברו 50 שנה עד שספינותיו ישובו לקנדה. חברת הפחם שלו בנובה סקוטיה, שאותה קנה כדי לתדלק את הספינות שלו, נותרה ההשקעה העיקרית של המשפחה בנובה סקוטיה והמשיכה אל המאה ה-20 כ-Cunard Fuels, שנרכשה מאוחר יותר על ידי משפחת אירווינג מניו ברנזוויק.
בשנת 1859 העניקה המלכה ויקטוריה לקיונארד את תואר האצולה ברונט.
סר סמיואל קיונארד מת בקנזינגטון בלונדון ב-28 באפריל 1865. הוא נקבר ב בלונדון.
מורשת
ב בהליפקס, חלק ניכר מהקומה השנייה מוקדש לחייו, ל"קיונארד ליין" ולספינותיו המפורסמות. פסל ברונזה גדול של סמיואל קיונארד הוקם באוקטובר 2006 על קו המים של הליפקס, ליד רציפי הטרמינלים המשמשים זמן רב את ספינות הספינות של קיונארד. בול בדמותו של קיונארד הונפק על ידי דואר קנדה ב-2004.
למרות האתגרים של חברות מתחרות ושינויים בטכנולוגיה, החברה המשגשגת גדלה, בסופו של דבר בלעה חברות רבות אחרות כמו Canadian Northern Steamships Limited, ובשנת 1934 את החברה המתחרה העיקרית שלה, וייט סטאר ליין, הבעלים של האולימפיק המצליחה והבעלים לשעבר של הטיטאניק שטבעה. לאחר מכן, קיונארד שלטה בשוק הנוסעים האטלנטי עם כמה מהספינות המפורסמות בעולם כגון "קווין מרי" ו". שמו מתקיים היום בקיונארד ליין, כיום סניף יוקרתי של אימפריית השייט של קבוצת קרניבל.
ערקה
עַרַקַה (בערבית: عرقه או عرقة) הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון הממוקם 8 ק"מ צפונית-מערבית לג'נין. היישוב מונה, נכון לשנת 2016, כ-2,686 תושבים מוסלמים.
מיקום וגאוגרפיה
הכפר ממוקם כל אוכף שפסגתו בגובה של 300 מטר מעל פני הים. על הפסגה שמצפון מערב לכפר נמצא אתר ארכאולוגי בשם "תל אם זיד". כקילומטר ממערב לכפר ממוקם גוש התנחלויות הכולל את שקד, חיננית, טל מנשה וכן אזור התעשייה שח"ק. על פסגה מדרום מערב לכפר, בגובהה של 400 מטר, ממקום כפר הבת "ח'רבת א-טורם" או "אל-טרם", בו מתגוררים כ-459 תושבים, נכון לשנת 2016.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מהתקופה הרומית בארץ ישראל. במסגרת הסקר ארכאולוגי סקר הר מנשה, נמצאו בכפר חרסים מהתקופה הרומית, התקופה הביזנטית בארץ ישראל והתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל.
החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1870.
בתקופת המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת ג'נין. במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בערקה הייתה אוכלוסייה של 168 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 36 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 219 תושבים, כולם מוסלמים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
בשנת 2003, הקימה מדינת ישראל את גדר ההפרדה, שחוצצת בין השטחים שבהם מתגוררים הפלסטינים ביהודה ושומרון ובין השטחים הישראלים. באזור ערקה, מאחר שההתנחלויות והיישובים הפלסטינים קרובים ואין רצף טריטוריאלי לשום צד. בותרו אדמות הכפר על ידי הגדר, תוך איבוד חלק מהשטחים החקלאיים שלו. 30% מאדמות הכפר נמצאות מעבר לגדר ההפרדה. תושבי הכפר הפגינו תקופה מסוימת נגד גדר ההפרדה.
אסטרודון
אסטרודון (שם מדעי: Astrodon) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מתקופת הקרטיקון התחתון. פירוש שמו הוא "שיני כוכב". הוא התגלה בחפירות במזרח מרילנד ב-1858 בידי הכימאי פיליפ טייסון. הוא הביא את ממצאיו שכללו בעיקר עצמות שיניים לידיד רופא שיניים בשם כריסטופר ג'ונסטון שחתך את אחת השיניים והעיטורים בקצה השבור הזכיר לו כוכב, מה שהוביל לשמו. קודם לכן נקרא הדינוזאור פלרוקואלוס (Pleurocoelus). נוסף על הממצאים ממרילנד הוא כנראה חי לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי, איפה שכיום וושינגטון די. סי., דלאוור ווירג'יניה.
כיום ישנם חוקרים הרואים בו טקסון מוטל בספק שאמור להיות פרט של קמרזאורוס.
אם היה זה דינוזאור עצמאי גובהו הגיע ל-9 מטרים, אורכו ל-18-15 מטרים ומשקלו לכ-10 טונות. הוא היה דומה מעט לברכיוזאורוס אך לא היה קרוב משפחתו והיה קרוב לטיטנוזאורים העצומים.
בתרבות
האסטרודון הוא הדינוזאור הלאומי של מדינת מרילנד. הוא היה גם הדינוזאור הלאומי של טקסס אך הוחלף בזאוריפוסידון.
One Night in Eden
One Night in Eden (בעברית: לַיְלָה אֶחָד בְּעֵדֶן) הוא אלבום הווידאו השלישי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. אלבום הווידאו יצא לאור ב-5 באוקטובר 1999, על ידי חברת התקליטים אנג'ל רקורדס. אלבום הווידאו הופק על ידי שרה ברייטמן ופרנק פיטרסון והופץ כשנה לאחר צאת אלבום האולפן השישי שלה, Eden.
בארצות הברית קיבל One Night in Eden את תואר אלבום הזהב, על מכירות של למעלה מ-50,000 עותקים במדינה.
הפיגוע ברחוב יפו (2002)
הפיגוע ברחוב יפו היה פיגוע התאבדות שבוצע ברחוב יפו בירושלים ב-27 בינואר 2002.
ארגון גדודי חללי אל-אקצא נטל אחריות לפיגוע.
הפיגוע
ביום ראשון ה-27 בינואר 2002 הצליחה המחבלת הפלסטינית בת ה-28 וופה אידריס, אשר עבדה עבור ארגון הסהר האדום הפלסטיני ברמאללה, לעבור במחסום קלנדיה בעת שנסעה באמבולנס של הסהר האדום ולבושה במדים של הארגון בעודה מסתירה מטען נפץ באמבולנס. על אף שהתוכנית המקורית הייתה שהיא תעביר את המטען למחבל שנמצא בישראל, אידריס החליטה לפוצץ בעצמה את המטען, וכתוצאה מכך עדכנה את המפעיל שלה אבו טלאל על החלטתה באמצעות הטלפון הסלולרי שברשותה.
אידריס נשאה את מטען הנפץ בתרמיל שברשותה. היא ניגשה לחנות נעליים ברחוב יפו שבמרכז ירושלים ופוצצה את מטען הנפץ אשר היה במשקל 22 ק"ג בכניסה לחנות. אזרח ישראלי בן 81 נהרג באופן מיידי מהפיצוץ ומעל ל-100 בני אדם נפצעו.
Wir sind Helden
Wir sind Helden (תעתיק: "ויר סינד הלדן", גרמנית: "הננו גיבורים") היא להקת רוק ברלינאית, הפועלת מאז שנת 2001.
היסטוריה
בשנת 1999 הוציאה יהודית הולופרנס אלבום סולו, "Kamikazefliege", ב-500 עותקים. האלבום זכה להצלחה מעטה בלבד, הגם שניכר בו כשרונה. בחיפושיה אחרי נגנים, פגשה הולופרנס בשנת 2001 את המתופף פולה רוי והגיטריסט והקלידן ז'אן-מישל טורט, והקימה עמם את הלהקה; הבסיסט מארק טבאסול צורף מאוחר יותר על ידי רוי.
בשנת 2002 הפיצה הלהקה (בהפקה עצמית) 3000 עותקים מהמיני־אלבום Guten Tag, שהקנה לה פופולריות מסוימת בברלין. סינגל בשם זהה, שהגיע למקום החמישים ושלושה במצעד הפזמונים ונוגן בתדירות גבוהה יחסית בתחנת הרדיו המקומית Radio-eins וברשת MTV, והופעתה של הולופרנס בתוכנית הטלוויזיה "המופע של הראלד שמידט" הרחיבו משמעותית את החשיפה שלה זכתה הלהקה, ושיחקו, מן הסתם, תפקיד משמעותי בהצלחתו המיידית של אלבומה הראשון, Die Reklamation, שיצא בשנה העוקבת. האלבום, שבו נכללו ארבעה שירים מהמיני־אלבום ועוד שניים מאלבום הסולו של הולופרנס, הגיע עם יציאתו למקום הששי בטבלאות המכירות בגרמניה, וטיפס עד למקום השני.
אלבומה השני של הלהקה, Von hier an blind, יצא בשנת 2005, והגיע כבר בשבוע המכירות הראשון לראש טבלאות המכירות הן בגרמניה, הן באוסטריה. בסך הכול מכרה הלהקה למעלה ממיליון ומאתיים אלף עותקים משני אלבומיה. בעקבות הצלחתה, הוזמנה הלהקה להשתתף בקונצרט הצדקה "לייב 8".
במאי 2007 הוציאה לאור הלהקה את אלבומה השלישי, Soundso, שהתמקם מיד במקום השני בטבלאות המכירות בגרמניה ובאוסטריה. הלך הרוח השולט בו הוא פסימי בעיקרו.
מרים סקלרץ
מרים סקלרץ (נולדה ב־17 ביולי 1971) היא פרופסור במכללת אורות ישראל ובמכללה האקדמית חמדת.
ביוגרפיה
מרים נולדה בכ"ד בתמוז תשל"א בניו יורק, לד"ר שניאור ובתיה הופמן, שירתה בשירות לאומי בתחום החינוך, למדה לתעודת הוראה בתנ"ך ובתורה שבעל פה במכללת אורות ישראל במקביל ללימודי תואר ראשון במסגרת האוניברסיטה הפתוחה. כמו כן למדה שנתיים במדרשת מת"ן בירושלים, סקלרץ היא בעלת תואר שני ותואר שלישי בתנ"ך מאוניברסיטת בר-אילן.
בהיותה סטודנטית בבר-אילן עבדה כעוזרת מחקר ב'מפעל מקראות גדולות הכתר' ו'המקרא בפרשנות חז"ל'.
החל משנת 2003 סקלרץ מלמדת במכללת אורות ישראל ובמכללה האקדמית חמדת. בהמשך עמדה בראש החוג למקרא במכללה האקדמית חמדת, ומשנת 2006 עומדת בראש התוכנית ללימודי המשך במכללת אורות ישראל קמפוס רחובות. בשנת 2009 החלה לשמש כראש התוכנית לתואר שני בהוראת מקרא וספרות חכמים במכללת אורות ישראל. היא זכתה בתואר מרצה מצטיין בשני המוסדות. בתחילת שנת 2020 מונתה לפרופ' חבר.
תחומי מחקריה העיקריים הם הפרשנות היהודית בימי הביניים תוך התמקדות בפירוש הרמב"ן לתורה ואומנות השירה המקראית, סקלרץ פרסמה בנושאים אלו מאמרים רבים, אשר הפכו למאמרי יסוד בנושאים אלו.
מרים משמשת כחברה בוועדת המקצוע של התנ"ך בחינוך הממלכתי דתי במשרד החינוך ומקדמת דרכים להוראה מיטבית של התנ"ך בבתי הספר ובמוסדות להכשרת מורים.
נשואה לד"ר שלמה ולהם ארבעה ילדים.
הים הפתוח
הים הפתוח או האוקיינוס הפתוח (Pelagic zone) הוא אזור האוקיינוסים העמוקים הרחוק מהמדפים היבשתיים הקרובים ליבשה. הים הפתוח ממלא 1,330 מיליון ק"מ מעוקב, עומקו בממוצע 3.68 ק"מ מתחת פני הים, ומעמיק עד ל-11 ק"מ בשקע מריאנה שליד איי מריאנה, המקום העמוק ביותר בעולם.
באזורים שונים באוקיינוס מתקיימים תנאי סביבה שונים - עוצמת קרינת השמש, טמפרטורה, חמצן, מזון, מליחות ולחץ מים התלויים בעומק המים. בעומק מעל 1,000 מטר נעלמות צורות החיים המוכרות ובמקומם ישנם יצורי מצולות המותאמים לשרוד במעמקי הים בהם טפמרטורה נמוכה, אור שמש מעומעם או חסר בכלל, לחץ רב ומחסור בחמצן ומזון.
השכבה האפיפלגית
רוב יצורי הים חיים עד לעומק 200 מ' מתחת לפני הים, מה שמכונה השכבה האפיפלגית. באזור זה נאלצים כל היצורים לשחות ללא הרף הן בשביל שלא לשקוע לעומקים הקיצוניים והן בשביל לחפש מזון באזור רחב מאוד. ישנן 2 צורות חיים החיות באוקיינוסים:
חלק ממינים אלה יכולים לצלול לעומק כדי לחפש מזון אך לאחר מכן עולים למעלה. ישנם גם יצורי מעמקים העולים בלילות לחפש מזון בפני המים. עופות ימיים ממריאים מעל האוקיינוסים בחיפוש מזון וחלקם יכולים לדאות במשך ימים רבים מבלי לעופף, כמו הפרגטה והאלבטרוס.
נועה פארן
קורות חייה
בנובמבר 2005 ביצעה את השיר "אל תשחק איתי" שכתבו והלחינו קותי ורונן סאבו מקבוצת "סוליקו". השיר שולב באוסף הלהיטים "NOW היפהופ 2" שהוציאה חברת הליקון והפך ללהיט רדיופוני. בשנת 2006 הוציאה לאור עם ההרכב פרברים רפיוג'יז את האלבום "Rapperrarium". במהלך שנת 2008 שיתפה פעולה עם הזמרת שירי מימון והקליטה עימה את השיר "ורציתי שתדעי" שהצליח בתחנות הרדיו בישראל. כמו כן, השתתפה באלבומיהם של הראפרים פלד ואורטגה, איתי לוקץ', אקסום טאבו פלוס, באלבומם של הדג נחש "בעזרת הג'אם" בשיר "להביא את המכה", ובאלבום "תעשו מקום" של הראפר סגול 59, בשיר "איך היא רוקדת".
נועה חיה עם בעלה, אסף פרוש, וארבעת ילדיה בקיבוץ רמת יוחנן.
ראוונסבריק
מחנה ראוונסבריק (בגרמנית: Ravensbrück) היה בתקופת הרייך השלישי מחנה ריכוז בחבל טמפלין שבמדינת ברנדנבורג בגרמניה, בקרבת העיירה פירסטנברג על נהר האפל, כמאה קילומטר מצפון לברלין. הוא נחשב למחנה הריכוז (שמאוחר יותר אף הפך למחנה השמדה) לנשים הגדול ביותר בגרמניה.
לפי הערכה בריטית ראשונית משנת 1946, נספו במחנה כ-91,000 נשים, אלא שהערכה זו התבררה כגבוהה מדי. לפי מחקרים חדשים יותר, שגם הם נתונים במחלוקת, מדובר ב-25,000 עד 40,000 קורבנות במחנה. מספר זה אינו כולל את אסירי צעדות המוות.
היסטוריה
בין השנים 1939 ו-1945 הוחזקו במחנה ראוונסבריק בסך הכול כ-132,000 נשים וילדים, כ-20,000 גברים וכ-1,000 נערות (במחנה אוקרמרק), מארבעים אומות שונות. סגל המחנה מנה כ-1,000 אנשי אס אס וכ-550 סוהרות. לפי ההערכות, נספו במחנה כ-40,000 אסירים. בספר הזיכרון שראה אור במלאת 60 שנה לשחרור המחנה, נמנו שמותם של 13,161 נשים, גברים וילדים אסירים במחנה.
בשנים 1938–1939
מחנה ראוונסבריק הוקם בכפר באותו השם בקרבת אגם שוודט (Schwedtsee) בין דצמבר 1938 לאפריל 1939 לפי פקודתו של מפקד האס אס היינריך הימלר, על ידי האסירים במחנה הריכוז זקסנהאוזן, בתור מחנה לנשים בלבד. ב-18 במאי 1939 הועברו כמעט 900 אסירות ממחנה הריכוז ליכטנבורג למחנה החדש, והיה עליהן להמשיך בבניית המחנה ובבניית המגורים לסגל המחנה, אנשי האס אס. כבר בסוף יוני 1939 הועברו כ-440 צועניות עם ילדיהן מחבל בורגנלנד באוסטריה למחנה ראוונסבריק. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התווספו אליהן נשים מפולין הכבושה, ואחר כך מארצות נוספות שנכבשו על ידי הצבא הנאצי.
בשנים 1940–1941
בינואר 1940 ביקר הימלר במחנה והנהיג עונש של מלקות לאסירות המחנה. כחלק מהמאמץ הכלכלי של המלחמה הוקם ביוני 1940 בשטח המחנה מפעל בשם "חברה לטקסטיל ולעיבוד עור בע"מ", על ידי האס אס.
בדצמבר 1940 כבר הוחזקו במחנה כ-4,200 אסירות, ששוכנו ב-16 צריפים. עד אפריל 1941 התווספו עוד כ-3,500 אסירות. באותו החודש נשלחו כ-1,000 נשים לאושוויץ לבניית מחנה ההשמדה שם. משום שבמחנה ראוונסבריק לא היו אז עדיין תאי גזים, נשלחו באפריל 1942 מעל 1,600 אסירות, כמחציתן יהודיות לעיר ברנבורג והומתו שם בגז.
כחלק מהמגמה הכללית של שיעבוד אסירי המחנות לכלכלת המלחמה ולתעשיית הנשק במיוחד, הקימה חברת סימנס החל ביוני 1942 מתקני ייצור במחנה, שבהם הועבדו אסירות המחנה. בין השאר הועבדו האסירות בבניית חלקי טילי V-2 בשביל חברת סימנס.
באפריל 1941 נוסף לו מחנה קטן לכ-350 גברים. עד יוני 1942 הוקם והופעל בקרבת מקום גם "מחנה המגן לנוער" אוקרמרק, שבו שהו כ-400 נערות וצעירות.
בשנים 1942–1944
לאחר שהמשרד הראשי לביטחון הרייך בברלין הורה להפוך את המחנה ל"נקי מיהודים", הועברו כ-600 אסירות יהודיות ב-6 באוקטובר 1942 למחנה ההשמדה אושוויץ. בדצמבר אותה שנה הגיע מספר האסירות לכ-10,800, ומפברואר 1943 הושמדו במחנה גם שבויות מלחמה מן הצבא האדום.
בסתיו 1943 הוקם קרמטוריום במחנה ואפרם של המתים פוזר באגם הסמוך. עד אז, גופות של אסירות שמתו נשלחו לשריפה בקרמטוריום של העיירה הסמוכה.
בסוף 1944 נבנו בראוונסבריק תאי גזים וכיכר הוצאה להורג, והמחנה הפך למחנה השמדה, שבו הושמדו בידי האס אס עד סוף המלחמה עד 6,000 אסירים.
בין אסירות המחנה היו אסירות מפורסמות אחדות, כמו למשל ארבע חברות מנהלת המבצעים המיוחדים, תא מודיעין בריטי מיוחד, וכן הנסיכה הצרפתית בת ה-25, אן דה בופרמון-קורטנאי (Anne de Bauffremont-Courtenay).
בשנת 1945
עם התקרבות הצבא האדום בראשית שנת 1945, החליט האס אס להשמיד כמה שיותר מאסירי המחנה, כדי למנוע מהם להעיד מאוחר יותר על שקרה במחנה. עד לשחרור המחנה נרצחו עשרות אלפי נשים וילדים.
באמצע ינואר 1945 הכיל המחנה, ביחד עם מחנות החוץ שלו, כ-46,100 אסירות ויותר מ-7,800 אסירים, ואליהם נוספו בתחילת פברואר כ-11,000 אסירים נוספים ממחנות שפונו על ידי הגרמנים. מחנה הנוער אוקרמרק פונה מיושביו, ותחת זאת שוכנו בו נשים שלא היו כשירות לעבודה, שאלפים מהן נרצחו בתוך שבועות.
במרץ 1945 קיבל הצלב האדום רשות להעביר חבילות מזון למחנה. בתקופה שבין 5 באפריל ל-26 באפריל 1945, לאחר השתדלות של נורברט מזור, הצליח הצלב האדום הבינלאומי ביחד עם הצלב האדום השוודי בהנהלת פולקה ברנדוט לפנות כ-7,500 נשים מהמחנה לשווייץ ולשוודיה.
עם התקרבות חזית הלחימה אל המחנה במהלך חודש אפריל, התחיל האס אס בפינויו ב-27 בחודש, ואסירי המחנה יצאו למה שנודע כצעדת המוות. מאחור נותרו רק החולים ביותר: כאלפיים נשים, כ-300 גברים וכן חלק מסגל המחנה.
ב-30 באפריל הגיעו כוחות הצבא האדום לעיר פירסטנברג ושחררו גם את אסירי המחנה שנותרו בו. האסירים שהיו בעיצומה של צעדת המוות שוחררו בידי הצבא האדום עד 3 במאי 1945. רבים מבין האסירים נפטרו לאחר השיחרור.
תנאי החיים במחנה
תנאי החיים במחנה היו קשים מנשוא. אלפי אסירות נורו למוות, נחנקו, הומתו בגז, נקברו בחיים או הועבדו בפרך עד מוות. כל אסירי המחנה, ובכללם ילדים קטנים, אולצו לעבוד בעבודות קשות, שגרמו לא אחת למוות.
לכתחילה יועד המחנה לנשים גרמניות, מתנגדות המשטר. אולם במשך הזמן צורפו אסירות אחרות. לאסירות שנקלטו במחנה ניתן מספר סדרתי ועל מדי האסירות נתפר משולש צבעוני, שצבעו סימל את סוג האסירה והאות שהופיעה בו את הלאום שלה. אסירות יהודיות במחנה נשאו טלאי צהוב. אסירות פליליות ענדו משולש ירוק, מתנגדות משטר ושבויות מלחמה סובייטיות ענדו משולש אדום, עדות יהוה ונוצריות אחרות ענדו משולש סגול. נשים שהואשמו ב"התנהגות א-סוציאלית" - לסביות, זונות וצועניות - סומלו במשולש שחור.
בשטח המחנה הוקם מעין אזור תעשייה, שבו עבדו האסירות בעבודות שנחשבו אופייניות לנשים. מחנה ראוונסבריק השתרע בשנת 1945 על שטח של כ-1,700 דונם והיו לו עד 70 מחנות חוץ ברחבי הרייך ובאזורי הכיבוש, שבהם אולצו אסירות המחנה לעבוד בתעשיית הנשק.
ניסויים רפואיים בבני אדם
קרוליין פרידיי הייתה אחת הנשים שעזרו בשיקום האסירות ששרדו לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה לא דובר רבות על מחנה ראוונסבריק, שנחשב אז לאחד המחנות הקטנים.
בסך הכל 16 נאשמים נדונו למוות בגין פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בראוונסבריק.
בשנים 1946–1948 התנהלו בהמבורג משפטי ראוונסבריק, שנוהלו בידי בעלות הברית: בריטניה וצרפת. משפט נוסף שעסק בראוונסבריק התנהל במזרח גרמניה בשנת 1966, בעיר רוסטוק. עניין מחודש במחנה צץ לאחר משפט מיידנק בדיסלדורף בשנת 1976. סוהרת האס אס הרמינה בראונשטיינר, שהתגלתה בידי צייד הנאצים שמעון ויזנטל, עוררה עניין רב בציבור.
הנצחה באתר
בחלק ממתחם המחנה חנכו מוסדות הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (מזרח גרמניה) את האנדרטה הלאומית ראוונסבריק בשנת 1959.
בשטח מחנה הריכוז פועל כיום מרכז הנצחה. עם פינוים של שטחים שונים במחנה בידי כוחות הצבא האדום שישבו בו עד 1993, התרחבה פעולת ההנצחה במחנה. במגורי הסוהרות לשעבר פועלים כיום אכסניה לנוער ומרכז מבקרים. התערוכה העיקרית על תולדות המחנה נמצאת במה שהייתה מפקדת האס אס במחנה.
ב-16–17 באפריל 2005 התקיים בשטח המחנה טקס לציון שישים שנה לשחרורו. בין המוזמנים היו כ-600 מניצולי המחנה מכל רחבי העולם, בעיקר ממזרח אירופה, והשתתפו בו שרים מממשלת גרמניה וכן ראש ממשלת מדינת ברנדנבורג, מתיאס פלאצק.
ניר דנן
ניר (נירו) דנן (נולד ב-24 בנובמבר 1980) הוא מפיק מוזיקלי, גיטריסט, מלחין ופזמונאי ישראלי.
רוצח בשגגה
בהלכה היהודית רוצח בשגגה הוא כינוי לאדם שהרג אדם אחר בשגגה, ללא שהתכוון לכך. בלשון הכתוב, רוצח בשגגה הוא איש "אֲשֶׁר יַכֶּה אֶת רֵעֵהוּ בִּבְלִי דַעַת וְהוּא לֹא שֹׂנֵא לוֹ מִתְּמֹל שִׁלְשֹׁם".
ניר דנן
קריירה מוזיקלית
ב-2007 הכיר את הזמר והראפר טונה והשניים החלו ליצור חומר מקורי. ב-2011 הקליטו דנן וטונה אלבום מקורי והקימו את ההרכב "טונהמן ג'ונס". ב-2012 חידשו השניים את שירו של מאיר אריאל "עברנו את פרעה". שיריהם לא זכו להצלחה והאלבום נגנז. ב-2013 הפיק יחד עם טונה לנצ'י נצ' את השירים "מוזיקה טובה", "בור ועם הארץ" ואת "קפה וסיגריה", בו גם שר, וכן ניגן את סולו הגיטרה. השירים זכו להצלחה רבה. ב-2013 יחד עם המוזיקאי יקיר בן טוב החלו לעבוד על האלבום גם זה יעבור של טונה. ב-2014 הפיק מוזיקלית לדני רובס את האלבום האיש עם הגיטרה.
ב-2015 הפיק את השיר "גם זה יעבור" של טונה, מתוך האלבום באותו השם, שזכה להצלחה רבה ואף הגיע למקום ה-16 במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ. בהמשך השנה, יצא לאור האלבום כולו, וזכה להצלחה רבה. כמו כן, עבור האלבום, זכה דנן יחד עם טונה בפרס אקו"ם על שם יוסי בנאי על הישג השנה למחבר.
רוצח בשגגה
בתורה נכתב שעונשו של הרוצח בשוגג הוא 'גלות' - לגלות ולחיות בעיר המקלט עד למות הכהן הגדול. אם רוצח בשוגג יצא מעיר המקלט, מותר לגואל הדם לרוצחו, והוא לא יענש על כך.
ניר דנן
קריירה מוזיקלית
ב-2019 הפיק את השירים "שווארמה" ו"מדינת משטרה", ויחד עם טונה הפיקו את השיר "סמוראי" של רביד פלוטניק, מתוך אלבומו החמישי ועכשיו לחלק האומנותי. באותה השנה, יצא אלבומו השלישי של טונה, ועכשיו לחלק האינטרגלקטי אותו הפיק דנן יחד עם יקיר בן טוב. באותה שנה, יחד עם יקיר בן טוב הפיקו לקובי אפללו את השיר "אהבה שלי".
רוצח בשגגה
דיני רוצח בשוגג
שתי מצוות מתרי"ג המצוות הנוגעות לדיני רוצח בשגגה נזכרו בתורה:
ניר דנן
קריירה מוזיקלית
ב-2020 הוציא אלבום מוזיקה אינסטרומנטלי בשם "IX". באותה שנה, הפיק לתאיר חיים (A-WA) את שיר הבכורה שלה "מתבשלת לאט". באוקטובר 2020 הפיק את השיר "אור הירח" של אביב גפן בביצועם של טונה ויסמין מועלם, כחלק מפרויקט צו השעה, השיר זכה להצלחה רבה והיה למושמע ביותר בפרויקט.
רוצח בשגגה
גלות לעיר מקלט
המונח "גלות" לעונש הרוצח בשגגה אינו מוזכר כלל בתנ"ך, ומופיע לראשונה בספרות התנאים.
דיני רוצח בשגגה מובאים בפרשת מסעי ובפרשת שופטים. במקרא נקבע כי רוצח בשגגה, כמו כל רוצח, ינוס אל אחת מערי המקלט ושם ידונו את מקרה הרצח בגינו נמלט. אם אכן מדובר ברצח בשגגה, לא ייענש הרוצח במיתה כעונש רוצח בזדון, ויישאר בגלות בעיר המקלט עד למות הכהן הגדול.
מצוות הגליית רוצח בשגגה לעיר מקלט, נמנתה כאחת מתרי"ג המצוות בספר החינוך, ובספר המצוות לרמב"ם.
איסור לקיחת כופר
איסור לקיחת כופר מרוצח בשגגה כתחליף להגלייתו.
אילו רוצחים גולים
בתלמוד מבואר, על פי דרשות מפסוקי התורה, כי לא כל רוצח בשגגה יגלה לעיר מקלט, וישנם כמה מקרים שאין בהם חיוב גלות:
שוגג קרוב לאונס: נפסק להלכה כי מי שמוגדר כשוגג קרוב לאונס – כלומר: שהמקרה כמעט ולא היה נתון לשליטתו - לא יגלה לעיר מקלט, ואין גואל הדם יכול להורגו.
שוגג קרוב למזיד: מי שהיה שוגג קרוב למזיד כלומר שהיה יכול למנוע את מקרה הרצח (גרימת מוות ברשלנות) – חטאו חמור מכדי לכפר עליו באמצעות גלות. לכן, הוא איננו גולה, אך גם אינו נהרג בבית דין מפני שלא רצח במזיד. דינו נשאר בידי שמים, אך גואל הדם יכול להורגו.
שונא: אם לרוצח היה סכסוך עם הנרצח אינו גולה, שכן נכתב בתורה והוא לא שונא לו מתמול שלשום. ישנם האומרים שפטור רק כאשר ייתכן שהרגו בפשיעה אך ברור שבשוגג הרגו גולה.
חיים צימר
חיים צימר הוא איש עסקים, יו"ר קבוצת הפועל פתח תקווה בכדורגל בתחילת שנות ה-80 ויו"ר הפועל תל אביב בכדורגל בסוף שנות ה-80. שימש כממלא-מקום יו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל וסמנכ"ל ההתאחדות בסוף שנות ה-90. בתחילת שנות ה-2000 שימש כמנכ"ל ההתאחדות לכדורגל.
כיו"ר הפועל פתח תקווה, תרם צימר להעלאת הקבוצה אל ליגת העל בכדורגל. מיוחסת לו המצאת המושג "מנג'ר" בכדורגל הישראלי, עם מינוי של גיורא שפיגל למנג'ר הפועל פתח תקווה, ושל דרור בר נור למאמן הקבוצה. בנוסף מינה צימר את אברהם גרנט לתפקיד האימון הראשון בקריירה שלו. הוא גילה את כישרונם של מספר שחקנים בולטים בכדורגל הישראלי, בהם אלון חזן וניר לוין. ב-1986 היה בין המובילים של קבוצת הפועל תל אביב לזכייה באליפות. כעבור שנתיים ירדה הקבוצה תחת ניהולו, לראשונה בתולדותיה, לליגה השנייה.
צימר אחראי להקמת מערך המחשוב בהתאחדות לכדורגל, הקמת ענף כדורגל נשים בישראל, וכן הקמת ליגת העל וכל הכרוך בשינוי גדול זה שנערך בכדורגל הישראלי.
טדי פארק
פארק הונג-ג'ון (באנגלית: Park Hong-jun; נולד ב-14 בספטמבר 1978) הוא ראפר, כותב שירים ומפיק תקליטים אמריקאי-קוריאני. פארק הוא יליד סיאול שבקוריאה הדרומית. כמו כן, הוא עבר לארצות הברית עם משפחתו בילדותו. כשהיה בן 17, פארק וחברו דני, טסו לקוריאה הדרומית במהלך חופשת הקיץ לאודישן שקיימה חברת התקליטים YG אנטרטיינמנט. שניהם הוחתמו שם מיד ולאחר שסיימו את התיכון בארצות הברית, עברו לקוריאה הדרומית כדי להמשיך לתחזק את קריירת המוזיקה שלהם.
בשנת 1998, פארק היה חלק מלהקת ההיפ-הופ 1TYM, בה היו חברים דני, ג'ינוואן ובקיונג. יחד, הקליטה הלהקה חמישה אלבומי אולפן, תוך שפארק היה המפיק העיקרי שלהם. כיום, 1TYM מוכרת כאחת מהלהקות המשפיעות ביותר בתולדות המוזיקה הקוריאנית. לאחר שהלהקה התפרקה בשנת 2006, הפך פארק למפיק מוזיקלי שפועל בחברת התקליטים YG אנטרטיינמנט. הוא כתב והפיק את רוב הדיסקוגרפיה של 2NE1 וידוע בעיקר בזכות שיתופי הפעולה שלו עם להקת בנות הקיי-פופ הדרום קוריאנית בלאקפינק ועם להקת בני הקיי-פופ הדרום קוריאנית ביגבאנג.
חיים וקריירה
במחצית הראשונה של 2013, הפיק פארק את סינגל הבכורה "Rose" של לי היי, את סינגל הבכורה של סולן להקת 2NE1, "The Baddest Female", ואת סינגל הבכורה של קנג סונג-יון, "Wild & Young". הוא החל לעבוד עם להקת הבנות בלאקפינק בשנת 2016 והפיק את אלבומי הסינגל שלה Square One ו-Square Two. הסינגלים שיצאו מתוכם "Boombayah" ו-"Whistle" הפכו ללהיטים בינלאומיים. באותה השנה הקים את דה בלאק לייבל; חברת בת של YG אנטרטיינמנט.
בשנת 2017 הוא כתב והפיק את "As If It's Your Last" ואת Blackpink, עבור בלאקפינק ובשנת 2018 הוא כתב והפיק את מיני-אלבום השני שלה, Square Up. בנוסף לכך, הפיק את שיר הנושא של תוכנית הריאלטי "מיקס ניין".
בשנת 2019 כתב והפיק את המיני-אלבום השלישי של בלאקפינק, Kill This Love. בין היתר, היה אחראי להפקת וכתיבת השיר "Kill This Love", שבפחות מ-24 שעות, צבר למעלה מ-56.7 מיליון צפיות, מה שהופך אותו לקליפ הראשון בהיסטוריה של עולם המוזיקה שהצליח לעשות זאת.
חיים אישיים
בשנת 2014 רכש פארק בניין בהונגדה, סיאול, בשווי של 9 מיליון דולר. הוא גם פתח בית קפה משלו בשם "Twosome Studio".
האגודה הפלנטרית
האגודה הפלנטרית (באנגלית: The Planetary Society) היא ארגון העוסק במחקרים אסטרונומיים. האגודה היא מוסד בינלאומי ללא כוונות רווח שבסיסו בפסדינה, קליפורניה. משימתה המוצהרת היא "לעורר השראה בקרב תושבי כדור הארץ באמצעות חינוך, מחקר ומעורבות ציבורית לצורך חקר עולמות אחרים וחיפוש חיים אחרים".
כתב עת
האגודה הפלנטרית מוציאה לאור דו-ירחון בשם The Planetary Report (הדו"ח הפלנטרי). כתב העת מכיל חדשות ומאמרים בנושא חקר החלל.
בית הנובר
בית הנובר (בגרמנית: Haus von Hannover) היא שושלת מלכים ממוצא גרמני שמלכה באנגליה ובבריטניה משנת 1714 ועד המלך הראשון בשושלת, ג'ורג' הראשון, הומלך לאחר מותה של המלכה אן, כיוון שהיה הפרוטסטנטי הקרוב ביותר אליה מבחינה משפחתית (שניהם היו ניניו של ג'יימס הראשון כך שלמעשה בית הנובר הוא מעין המשך לבית סטיוארט, דרך סופיה מהנובר, נכדתו של ג'יימס הראשון ואמו של ג'ורג' הראשון).
בנוסף לכך שלטה השושלת גם בנסיכות הבוחר מהנובר, שהפכה לבסוף לממלכת הנובר. בחלק מן השנים הייתה ממלכה זו תחת אוניה פרסונלית עם הממלכה הבריטית.
מקור השם
בית הנובר נקרא כך, כיוון שתחילת השושלת היא מממלכת הנובר שבגרמניה. הנובר, באותם ימים, הייתה בעלת יחסים מיוחדים עם בריטניה. לכן בתחילת המלכות של בני השושלת, נקראו בפי העם "גרמנים" או "זרים". בתחילה גם המלכים היו בעלי צביון גרמני, עד שהמלך ג'ורג' השלישי התנתק מצביון זה ונהיה קרוב יותר לעם הבריטי.
תחילת שושלת הנובר
בית הנובר החל את דרכו בשנת 1692. ארנסט אוגוסט (נחשב לראשון לבית הנובר) קיבל תואר של נסיך בוחר מקיסר האימפריה הרומית – לאופולד הראשון כאות הוקרה על תרומתה של משפחת הנובר במלחמת תשע השנים. לאחר פטירתו, הוריש ארנסט אוגוסט את תאריו ואדמותיו לבן שלו – גאורג לודוויג. ב-1705 נפטר הדוכס של גלוסטר שהיה בנה והיורש היחיד של אן, מלכת בריטניה. הפרלמנט הבריטי העביר חוק שלפיו יעבור הכתר לאחר מותה לקרוב המשפחה הפרוטסטנטי הראשון. מכיוון שהקרובה הפרוטסטנטית הייתה בת דודתה סופיה, אמו של גאורג, היא הפכה באופן מיידי ליורשת העצר. בשנת 1708 לאחר מלחמת הירושה הספרדית אישרה האספה הקיסרית את מעמדו של גאורג כנסיך בוחר. בשנת 1714 לאחר מותה של אמו, הוא הפך להיות יורש העצר וחודשיים לאחר מכן, מתה המלכה אן והפרלמנט הכריז על גאורג כ- ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה. כאן מתחילה תקופת כהונתו של בית הנובר כבית המולך בבריטניה עד שנת 1901 בה הוא מתחלף עם בית וינדזור.
אחרי בית הנובר
להלכה, הסתיימה מלכות בית הנובר בשנת 1901. למעשה, שושלת זו מולכת באנגליה עד היום הזה. המלכה ויקטוריה הייתה המלכה האחרונה לבית הנובר. לאחר מותה, בשנת 1901, ירש את כסאה בנה, המלך אדוארד השביעי. מכיוון שאדוארד לא נשא את שם משפחת אמו (הנובר) אלא את שם משפחת אביו, היה למלך הראשון מבית סקסה-קובורג-גותה. יורשו, ג'ורג' החמישי החליף את שם משפחתו במהלך מלחמת העולם הראשונה, מבית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור (הגייה: וינזור) על-שם טירת וינדזור, שהיא ביתה של משפחת המלוכה. הסיבה להחלפת השם הייתה המלחמה בין אנגליה לגרמניה, והמלך סבר שלא מן הראוי הוא להבליט שבראש בריטניה עומד מלך מבית גרמני. ולכן שינה אותו ל"בית וינדזור", שהוא הבית המולך בממלכה המאוחדת עד היום.
טומס ריבר
טומס ריבר (באנגלית: Toms River) היא עיר במחוז אושן, מדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית. בעבר הייתה ידועה העיר כעיירת דובר. שינוי השם הוחלט באמצעות בחירות ב-14 בנובמבר 2006. נכון למפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בעיר כ-91,000 תושבים, מה שהופך את טומס ריבר לעיר השמינית בגודלה במדינה (לאחר שהייתה ממוקמת במקום השביעי בשנת 2000). בשנת 2006 דורגה העיר במקום ה-15 בדירוג הערים הבטוחות ביותר בארצות הברית. בשנת 2007 העיר דורגה במקום ה-14 בדירוג זה.
היסטוריה
ישנן מחלוקות בכל הקשור להיסטוריה המוקדמת של ההתיישבות באזור ולגבי מקור השם. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית התרחשו כמספר תקריות אלימות באזור והתקיימה מתיחות רבה אל מול הבריטים. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 העיר גדלה והתפחה באופן משמעותי. רק בשנות ה-90 אוכלוסיית העיר גדלה בכ-20,000 תושבים חדשים.
ארמיית ההלם הראשונה
ארמיית ההלם הראשונה (ברוסית: ударная армия я-1) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במסגרת מלחמת העולם השנייה.
טומס ריבר
דמוגרפיה
מבין תושבי העיר הידועים ניתן למנות את בריאן גראתי, פייפר פראבו, ג'ון הולמס ונורטון שוורץ.
וו דזה
הוו דזה (בסינית מסורתית: 大禹, בסינית מפושטת: 吳子, בפין-יין: Wúzǐ, ווּ דְזְה) היא יצירה סינית קלאסית על אסטרטגיה צבאית, המיוחסת לווּ צִ'י. היא נחשבת לאחת משבע הקלאסיקות הצבאיות.
טומס ריבר
פוליטיקה וממשל
מועצת העיר מורכבת מכ-7 נציגים, כאשר 4 מהם נבחרים במחוזות בחירה, ושלושת האחרים נבחרים על ידי כלל התושבים. ראש העיר וחברי מועצת העירייה נבחרים בחודש נובמבר אחת לארבע שנים, כחלק ממערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית. נכון למרץ 2018, ראש העיר וארבעה מחברי המועצה משויכים למפלגה הרפובליקנית, לעומת שלושה חברי מועצה מן המפלגה הדמוקרטית.
ארמיית ההלם הראשונה
היסטוריה
ארמיית ההלם הראשונה, נוצרה בנובמבר 1941 בפיקודו של וסילי קוזנצוב. היא לקחה חלק בקרב על מוסקבה, ולאחר מכן השתתפה בהעברת האספקה לכוחות הנצורים בעיר סטריה רוסה. ב-7 בינואר 1942, לקחה חלק במבצע דמיאנסק. במהלך השנים הבאות לקחה הארמייה חלק במספר גדול של קרבות ביניהם מבצע לנינגרד-נובגורוד ומבצע פסקוב-אוסטרוב. הארמייה לחמה במסגרת שחרור המדינות הבלטיות ובמיוחד לטביה ובלארוס. הארמייה הייתה חלק מהכוח שלכד את קבוצת ארמיות קורלנד הגרמנית בחצי האי קורלנד עד סיום המלחמה.
וו דזה
מסופר כי היו שני ספרים על אמנות המלחמה מאת ווּ צִ'י, אך אחד מהם אבד, ולפיכך נותר רק הוו דזה כמייצג את הגותו הצבאית של ווּ צִ'י. המהדורה המוקדמת ביותר של הוו דזה ששרדה לימינו היא מימי שושלת סונג (960-1297 לספירה), ובשל העותקים המועטים, אין הסכמה בין החוקרים באשר לתאריך האחרון בו נעשו עריכות ביצירה. אולם לב היצירה מתוארך רשמית כיצירה מתקופת חייו של ווּ צִ'י (381-440 לפנה"ס), באמצע תקופת המדינות הלוחמות. התייחסויות היסטוריות מעלות כי הוו דזה היה מפורסם ופופולרי מאוד גם בתקופת המדינות הלוחמות, וגם בתקופת שושלת האן. בנוסף ללימודי האסטרטגיה והטקטיקה ולפילוסופיה של המלחמה, הוו דזה מקדיש גם תשומת לב רבה להישג הלוגיסטי של מוכנות למלחמה.
התוכן הפילוסופי של היצירה מתבסס בעיקר על מיזוג בין קונפוציאניזם ולגאליזם. היצירה מנסה לגשר בין הדאגה ההומנית (הקונפוציאנית) לערכי המוסר ולממשל נדיב, לבין הצורך האדמיניסטרטיבי (הלגאליסטי) בשכר ועונש נוקשים וצפויים. הניסיון למזג בין ערכים קונפוציאניים ולגאליסטיים משותפת גם לכתבים צבאיים אחרים שמתוארכים באופן ברור יותר לתקופת המדינות הלוחמות.
תאוריה צבאית
הטקסט הנוכחי של הוו דזה מתבסס על שישה חלקים, כל אחד מהם מתמקד בהיבט קריטי של ענייני הצבא: תכנון למען המדינה, הערכת הצבא, שליטה בצבא, הדאו של המצביא, תגובה לשינויים והמרצת הקצינים. על אף שכל פרק בפני עצמו פחות ממוקד מכפי שמשתמע מן הכותרות המסורתיות, הכותרות כן משקפות את הנושאים ואת היקף החומר בו מטפל הספר.
בצעירותו, בילה ווּ צִ'י שנתיים מעצבות כתלמיד של הקונפוציאניזם. לאחר מספר שנים בהן צבר ניסיון אדמיניסטרטיבי, הוא הגיע למסקנה כי כוח והכנה צבאיים הם הכרחיים לשרידותם של גמילות חסדים וצדק. ללא צבא חזק שיגן על הצדק, לשיטתו, ייעלמו הסגולות הקונפוציאניות, והרשע ישלוט בעולם. בשל הדגש הרב על חשיבותו של הצבא בשמירת החופש והזכויות האזרחיות, מציין כותבו של הוו דזה שיש לבחור מפקדים בזהירות, ועדיף לבחור אותם מבין בעלי האומץ המצטיינים באומנויות הצבא אשר גם מפגינים סגולות קונפוציאניות, ובעיקר חוכמה ושליטה עצמית..
מאחר שצבאות בתקופת המדינות הלוחמות הסתמכו בכבדות על סוסים, בין אם לתובלה או ככוח מניע למרכבה, מייחס הוו דזה חשיבות רבה יותר לאחזקת כוח פרשים מאשר באחזקת חיל רגלים, ואף ומתמקד יותר בפרשים בדיוניו הלוגיסטיים. הוו דזה גם מדגיש את החשיבות של תמיכה משמעותית ונאמנות של פשוטי העם, זאת בעקבות המעבר בתקופתו ממלחמות בין אצילים להנעת ענק של צבאות אזרחיים. ההתמקדות בחשיבותו של ממשל אזרחי כעזר הכרחי לכוח הצבאי גם מביאה את הוו דזה להדגיש את היישום של מדיניות קונפוציאנית שמטרתה לשפר את הרווחה החומרית של האנשים, לזכות בתמיכתם הרגשית ולתמוך במעלותיהם המוסריות.
הרמוניה וארגון חשובים זה לזו הדדית: ללא הרמוניה, ארגון לא יכול להיות מלוכד. ללא ארגון, ההרמוניה לא תהיה אפקטיבית להשגת המטרות המשותפות. ישנם שלושה שלבים להשגת כוח לחימה ממושמע ואפקטיבי: ארגון נכון, אימון רב ומוטיבציה יסודית. רק לאחר בניית כוח ממושמע ומלוכד הופך הניצחון לעניין של טקטיקות ואסטרטגיה. חלק נרחב בוו דזה עוסק באמצעים לבניית כוח שכזה.
בכל הקשור לתאוריות הלגאליסטיות על השגת פעולה רצויה באמצעות שימוש נכון בשכר ועונש, הוו דזה מצהיר כי שכר ועונש אינם מספיקים בפני עצמם. הענקת פרסים מוגזמת עלולה לגרום ליחידים לרדוף עושר ותהילה על חשבון הקבוצה, בעוד שענישה מוגזמת עלולה לפגוע במוראל במקרה הטוב, ובמקרה הרע לדחוף אנשים להתחמק משירות במקום להתמודד עם תוצאותיו של כישלון. בנוסף לשכר ועונש, צריך המצביא להנחיל ערכים (ובמיוחד מהסוג הקונפוציאני) לחייליו. זאת מאחר שאדם הנלחם על דבר שהוא רואה כמטרה מוסרית יעדיף למות מאשר לחיות מבוזה, והדבר יתרום להצלחתו של החייל הבודד כמו גם הצבא ככלל. רק בשילוב המיקוד המוסרי עם שכר ועונש אפקטיביים ייעשה הצבא לכוח ממושמע, נלהב ובעל מוטיבציה.
הוו דזה מציע למצביאים לאמץ טקטיקות ואסטרטגיות שונות בהתבסס על הערכתם את מצב שדה הקרב. בין הגורמים המשפיעים על בחירת האסטרטגיות והטקטיקות: מבנה הקרקע ומזג האוויר במקום הקרב, אופיים הלאומי של הנלחמים, ההיסטוריה האישית ומאפייניו של מפקד האויב, וכן גם המוראל, המשמעת, הכושר, המספר והאיכות הכללית של כוחות בני הברית וכוחות האויב. לשם איסוף מידע שכזה, ולשם מניעת מידע שכזה מן האויב, יש צורך קריטי בהטעיה ובריגול.
היוצר
בשל החוסר בראיה ארכאולוגית, אין הסכמה בין החוקרים בנוגע לתעריך יצירתו או שינויו של הוו דזה. יצירה בשם וו דזה הייתה מן הספרים הנפוצים ביותר לציטוט ביצירות של ימי המדינות הלוחמות. (היצירה הוזכרה, למשל, ב"רשומות האביבים והסתוים" ו"בהאן פיי דזה".) סְה-מָה צְ'ייֵן מציין ברשומות ההיסטוריון כי הוו דזה משתווה בפופולריות שלו לאמנות המלחמה של סון דזה. ישנן עדויות כי בימי המדינות הלוחמות התקיימו שני טקסטים בשם וו דזה, אך לפחות אחד מהם אבד. ובכל מקרה, העובדה היא כי חלקים גדולים מן הטקסט אבדו או הוסרו במכוון ממהדורות שהגיעו לימינו, ובכך הפכו את היצירה לקשה יותר לתיארוך. כיום יש ראיות גם לכך שזמן כתיבת היצירה הוא בתקופת המדינות הלוחמות, וגם לכך שהוא עבר שינויים בתקופות מאוחרות יותר.
המחקר השיטתי ביותר על תאריך היצירה וזהות היוצר של הוו דזה הסתמך על התייחסויות היסטוריות ועל תוכן הספר, והגיע למסקנה שלב העבודה נכתב, סביר להניח, על ידי ווּ צִ'י עצמו, אך סבל מאובדן משמעותי של תוכן, עריכות ותוספות בשנים שחלפו. התאוריה מניחה כי תלמידיו של ווּ צִ'י הם שתיקנו את הטקסט בתחילה, אולם נראה שיש תוכן נוסף שהוכנס לטקסט עד סוף ימי שושלת האן (ייתכן שבמאמץ "לעדכן" את היצירה.) חמש הנקודות הבאות מסכמות את ממצאי המחקר באשר לזמן כתיבתו של הוו דזה.
התייחסויות היסטוריות
סְה-מָה צְ'ייֵן ידוע כי כתביו של ווּ צִ'י היו נפוצים מאוד בסוף תקופת המדינות הלוחמות. טענה זו נסמכת על הערה ב"האן פיי דזה" כי "בין הגבולות מדברים כולם על לוחמה. ומשקי בית בכל מקום מחזיקים בסתר את ספריהם של סוּן וווּ". "רשומות ההיסטוריון" מאמת את המידע הזה. לימוד הוו דזה המשיך גם בידי דמויות מפורסמות משושלת האן, וגם בתקופת שלוש הממלכות. תשומת הלב המתמשכת תומכת באפשרות שהטקסט הועבר ברצף מתקופת המדינות הלוחמות, לפחות עד תקופת שלוש הממלכות.
פסקאות משותפות עם יצירות בנות אותו זמן
הוו דזה חולק תפיסות כמו גם פסקאות שלמות עם יצירות אחרות שמתוארכות בצורה ברורה יותר לתקופת המדינות הלוחמות. הדמיון הגדול ביותר הוא מול "וֵיי לְיָאודְזְה", "אמנות המלחמה של סוּן בִּין" ו"שש התחבולות". הדמיון הרב מצביע על כך שהוו דזה קודם ליצירות אלו, בעיקר בגלל שאמנות המלחמה של סוּן בִּין אבדה למשך אלפיים שנים, כך שלא ניתן היה להוציא פסקאות מתוך יצירתו של סון בין כדי לזייף את הוו דזה בתקופה מאוחרת יותר, בניגוד לטענה שעלתה מאוחר יותר בהיסטוריה הסינית, על כך שהוו דזה היא זיוף מהתקופה שממש לפני שושלת טאנג.
מקומו ועיסוקו של הכותב
ווּ צִ'י היה מנהיג צבאי ואזרחי כאחד, והצטיין בשני העיסוקים. תפקיד כפול שכזה היה נפוץ עד תחילת תקופת המדינות הלוחמות, אך נעלם בשלבים מאוחרים יותר של ההיסטוריה הסינית. העובדה שהוו דזה נכתב מנקודת מבטו של פקיד בעל אחריות אזרחית וצבאית כאחד תומכת בתאוריה שמתארכת את היצירה לתחילת תקופת המדינות הלוחמות.
עדויות ארכאולוגיות
הביקורת של מלומדי תקופת שושלת צ'ינג ערערה על האותנטיות של היצירה על בסיס האזכורים המופיעים בה של פרקטיקות צבאיות שנחשבו לא תואמות לתקופת המדינות הלוחמות. בין הדברים שנחשבו לא תואמים: נגינה בחליל במחנה, מונחים שלא נחשבו מוכרים בתקופה והופיעו רק אחרי תקופת המדינות הלוחמות, וכן ההופעה של דגלים אסטרולוגיים בידי היחידות. מאחר שחפירות ארכאולוגיות בתקופה המודרנית הוכיחו כי כל הפרקטיקות הללו התקיימו כבר בתקופת המדינות הלוחמות, הפכו הראיות לזיוף מתקופת שושלת צ'ינג לחסרות תוקף.
ביקורת
ישנה עדיין ביקורת על הספר, אשר מגיני האותנטיות שלו מתקשים להתמודד איתה, וזו נוגעת לתיאורי הפרשים בספר כענף חשוב ועיקרי של הצבא. מאחר שהשימוש בפרשים, על פי ההשערה המקובלת, לא נעשה מרכזי לפני סוף תקופת המדינות הלוחמות, דגש שכזה מרמז כי המהדורות של ימינו כנראה נערכו לאחר מותו של ווּ צִ'י, או שההשערה לגבי חשיבות הפרשים שגויה. אלא אם תמצא ראיה ארכאולוגית על כך שפרשים נעו מרכזיים קודם ל-300 לפנה"ס, התאריך אותו מספקת ההשערה, אז הרי שחלקים מהוו דזה, או אפילו כולו, מקורם בסוף ימי המדינות הלוחמות או בתחילת תקופת שושלת האן.
טומס ריבר
פוליטיקה וממשל
בבחירות 2012, המועמד הרפובליקני מיט רומני קיבל כ-57% מקולות תושבי העיר, לעומת 42% שהצביעו עבור ברק אובמה הדמוקרטי כאשר שיעור ההצבעה עמד על כ-64%.
ריי וילקינס
ריימונד קולין וילקינס (באנגלית: Raymond Colin Wilkins; 14 בספטמבר 1956 - 4 באפריל 2018) הידוע בשם ריי וילקינס היה כדורגלן ומאמן כדורגל אנגלי. היה מהשחקנים החשובים בחוליית הקישור של נבחרת אנגליה בשנות ה-80 של המאה ה-20, ושיחק בהצלחה בקבוצות כגון צ'לסי, מנצ'סטר יונייטד, מילאן וגלאזגו ריינג'רס. ריי וילקינס הוא אחיו של השחקן והמאמן לשעבר של ברייטון אנד הוב אלביון, דין וילקינס, ובנו של הכדורגלן ג'ורג' וילקינס.
ראשית הקריירה ככדורגלן
וילקינס, שכונה "באץ'" מילדותו, החל את הקריירה שלו בראשית שנות ה-70 בצ'לסי. הוא היה חבר בתחילה במחלקת הנוער של המועדון, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק נגד נוריץ' סיטי באוקטובר 1973. שני אחיו, גרהאם וסטפן, הצטרפו גם הם לצ'לסי קרוב לאותו זמן, אך לא זכו להצלחה כמו ריי. לאחר ששיחק במשחקים בודדים במדי צ'לסי עד לסיום אותה עונה, הפך וילקינס לאחד מהשחקנים המובילים בקבוצה במשך השנים הבאות.
ב-1975 ירדה צ'לסי לליגה השנייה של הפוטבול ליג ושחקני מפתח רבים עזבו את הקבוצה. בעקבות כך, ועל אף שהיה בן 18 בלבד, מונה וילקינס לקפטן צ'לסי על ידי המאמן אדי מקרידי, שלקח את התפקיד מידי רון האריס. וילקינס הפך לשחקן המרכזי של קבוצתו, והוביל אותה להעפלה בחזרה לליגה הראשונה בעונת ולהתבססות בליגה זו בעונות הבאות. הוא אף זכה בתואר שחקן השנה של המועדון ב-1976 וב-1977.
אף על פי כן, עזיבתו של מקרידי מאוחר יותר התבררה כקשה במיוחד עבור צ'לסי, והקבוצה ירדה פעם נוספת לליגה השנייה בעונת. לאחר אותה עונה עבר וילקינס לקבוצת מנצ'סטר יונייטד, מהקבוצות החזקות בכדורגל האנגלי, ששילמה תמורתו 800,000 לירות שטרלינג.
וילקינס זומן לראשונה לנבחרת אנגליה בשנת 1976, על ידי מאמן הנבחרת דאז דון ריווי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת איטליה במסגרת טורניר לא-רשמי שנערך בארצות הברית. וילקינס הפך לאחד מהשחקנים החשובים בסגל נבחרת אנגליה במשך כל העשור שלאחר מכן.
תקופת השיא
בשלוש עונותיו הראשונות במנצ'סטר יונייטד וילקינס לא הצליח לזכות עם הקבוצה בשום תואר. בתקופתו בקבוצה נוצרה לו תדמית של שחקן בעל סגנון משחק שלילי, מאחר שנהג למסור את הכדור לצידי המגרש במקום אל עבר החלוצים; עם זאת, הוא נחשב היה לאחד מהקשרים היעילים באנגליה שהקשה רבות על שחקני ההגנה של הקבוצות היריבות. וילקינס סייע לנבחרת אנגליה להעפיל ליורו 1980 - הטורניר הראשון בו השתתפה במשך עשור.
במשחק במסגרת שלב הבתים של טורניר זה, נגד נבחרת בלגיה, הבקיע וילקינס שער מרהיב כאשר שלט בכדור ותלתל את כל ההגנה הבלגית, ולבסוף עבר גם את השוער והבקיע. שער זה הקנה יתרון לזכותה של אנגליה, אך הבלגים השוו את התוצאה בהמשך המשחק. בין היתר בשל תוצאה מאכזבת זו, אנגליה לא הצליחה לעבור את הסיבוב הראשון באותו טורניר. וילקינס היה מהשחקנים הקבועים בנבחרת שהעפילה גם למונדיאל 1982 בספרד, בו הודחה בשלב הבתים השני.
בעונת זכה וילקינס עם מנצ'סטר יונייטד בתואר הקבוצתי הראשון שלו, גביע ה-FA. הוא הבקיע שער במשחק הגמר נגד ברייטון אנד הוב אלביון שהציב את קבוצתו ביתרון 1-2. היה זה שער נדיר עבור וילקינס, שכן את שערו הראשון במדי הקבוצה הבקיע רק שלוש שנים לאחר שהצטרף לשורותיה, והעיד על איכות גדולה - וילקינס פרץ לאורך כל המגרש אל עבר רחבת העונשין של ברייטון ללא אף חבר לקבוצתו, ובעט בצורה מדויקת לפינה העליונה של חיבורי השער. המשחק הסתיים בסופו של דבר בתיקו 2-2 לאחר הארכה, אך מנצ'סטר ניצחה 0-4 במשחק החוזר וזכתה בגביע. באותה שנה זכה וילקינס עם קבוצתו גם במגן הצדקה לאחר ניצחון על ליברפול.
בעונה שלאחר מכן המשיך וילקינס לשחק בנבחרת אנגליה תחת המאמן בובי רובסון, אך לא הצליח להעפיל עמה ליורו 1984. עם מנצ'סטר הוא הצליח להגיע באותה עונה לחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע ולסיים במקום הרביעי בליגה. בקיץ 1984 עבר וילקינס לקבוצה האיטלקית מילאן, תמורת סכום של 1.5 מיליון לירות שטרלינג. וילקינס השתלב היטב בקבוצה והפך לשחקן מרכזי בה, אך תקופתו בה לא הייתה מוצלחת עבור מילאן - הישגה המשמעותי היחיד היה העפלה לגמר הקופה איטליה ב-1985. על אף שהיה תחת חוזה במילאן, וילקינס קיבל היתר לעזוב את הקבוצה לאחר מספר עונות.
על אף שהחליף לעיתים תדירות יחסית את קבוצותיו, נכלל וילקינס פעם נוספת בסגל נבחרת אנגליה למונדיאל 1986 שנערך במקסיקו. לאחר ניצחון במשחק הראשון בשלב הבתים נגד נבחרת פורטוגל, במשחק השני נגד נבחרת מרוקו הוא הורחק בכרטיס אדום לראשונה בקריירה שלו, והפך לשחקן הראשון בתולדות אנגליה שמורחק במסגרת גביע העולם. לאחר שהתווכח עם שופט המשחק על ההחלטה להרחיקו וילקינס זרק עליו את הכדור, ובעקבות כך הושעה משני משחקים. הוא לא השתתף במשחק רבע הגמר של הטורניר מול נבחרת ארגנטינה, בו הפסידה נבחרתו 2-1. וילקינס שיחק בפעם האחרונה במדי הנבחרת בנובמבר 1986.
בשנת 1987 עבר וילקינס לקבוצת פריז סן-ז'רמן הצרפתית, אך לאחר מספר חודשים בלבד בקבוצה עבר לגלאזגו ריינג'רס הסקוטית, ששילמה תמורתו 250,000 לירות שטרלינג. הוא זכה עם ריינג'רס באליפות ליגת העל הסקוטית בעונת וכן בגביע הליגה הסקוטית ב-1988. הוא אף הבקיע שער מרהיב במשחק נגד סלטיק שכונה "הדרבי של גלאזגו". יכולתו המרשימה של וילקינס במדי ריינג'רס הפכה אותו לאהוב במיוחד בקרב אוהדי הקבוצה.
ב-1989 חזר וילקינס לאנגליה וחתם בקווינס פארק ריינג'רס (QPR), בעקבות רצונה של משפחתו לחזור להתגורר בלונדון. לאחר ארבע שנים ב-QPR נקשר שמו לחזרה למנצ'סטר יונייטד, שמאמנה כעת היה אלכס פרגוסון, אך מעבר זה לא יצא לבסוף אל הפועל. וילקינס המשיך לשחק ב-QPR עד לקיץ 1994, אז נענה להצעתה של קריסטל פאלאס לשמש כמאמן-שחקן בקבוצה, שהעפילה זה עתה לפרמייר ליג. עם זאת, הוא שבר את רגלו כבר במשחקו הראשון במדי קריסטל פאלאס ולא שב יותר לשחק בקבוצה או לאמן בה. בנובמבר אותה שנה הוא שב לקווינס פארק ריינג'רס בתפקיד מאמן-שחקן, לאחר פיטוריו של המאמן גרי פרנסיס.
עונתו הראשונה של וילקינס ב-QPR הסתיימה בהצלחה יחסית, עם השגת המקום השמיני בפרמייר ליג (שכעת היוותה את הדרגה העליונה במבנה ליגות הכדורגל באנגליה במקום הליגה הראשונה של הפוטבול ליג) והגעה לרבע גמר גביע ה-FA. אף על פי כן, עזיבתו של החלוץ המוביל של הקבוצה לס פרדיננד בשנת 1995 גרמה לירידה גדולה בהצלחתה של QPR, ובסיום עונת היא ירדה לליגת המשנה. לפני עונת עזב וילקינס את QPR, ושיחק במשך העונה בארבע קבוצות שונות - ויקומב וונדררס, היברניאן, מילוול ולייטון אוריינט - לפני שפרש ממשחק בסיום אותה עונה.