cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממלכת קרואטיה (925–1102)
התנצרות הקרואטים והתקופה הקארולינגית (620–925)
פלישת קרל הגדול לערי החוף והאיים הדלמטיים הציתה מלחמה עם האימפריה הביזנטית, ולאחר שנחתם הסכם שלום, ערי החוף והאיים חזרו לשליטה ביזנטית, בעוד שקרל הגדול המשיך לשלוט בדלמטיה הפנימית וחצי האי איסטריה.
יורשו של טרפימיר היה הדוכס דומאגוי (Domagoj). הוא ייסד את בית דומאגוי, ששלט לסירוגין עם בית טרפימירוביץ'. כשראה שהוא מתמודד עם מספר איומים ימיים, גייס דומאגוי צי וחיסל סופית את שודדי הים אשר ישבו בערי החוף הקרואטיות (לאחר שהוחלשו בידי הביזנטים), עזר לפרנקים לכבוש את בארי ודרש תשלום מכל הספינות הזרות אשר עברו בים האדריאטי.
מודיעין אקוסטי ימי
מודיעין אקוסטי ימי או אקינט (באנגלית: ACINT) הוא תחום באיסוף המודיעין שמקורותיו הם חתימות קול ותופעות אקוסטיות אחרות של כלי שיט שונים.
ממלכת קרואטיה (925–1102)
התנצרות הקרואטים והתקופה הקארולינגית (620–925)
כשדומאגוי מת ב-876, ירש את הכתר בנו, בעל שם לא ידוע, ששלט שנתיים בלבד. כוחותיו פלשו לחצי האי איסטריה, אך הובסו בידי הצי הונציאני. חיל הרגלים שלו, לעומת זאת, ניצח את דוכס פאנוניה קוצליה (Kocelj), שהיה וסאל של הפרנקים. המלחמות שניהלו דומאגוי ובנו שחררו את דלמטיה מהכפיפות לשלטון הפרנקי.
מודיעין אקוסטי ימי
ניתן להפיק מודיעין אקוסטי גם מול מטוסים מנמיכי טוס ומסוקים, אז ייקרא התחום ACOUSTINT כשהקול נע בתווך התת-קרקעי או באטמוספירה. טווח הגילוי יהיה בין מספר מטרים לקילומטרים ספורים.
ממלכת קרואטיה (925–1102)
התנצרות הקרואטים והתקופה הקארולינגית (620–925)
בשנת 878 בנו של טרפימיר, זדסלאב (Zdeslav), הדיח את בנו של דומאגוי מהשלטון, אך שלט זמן קצר (שנה לאחר מכן הוא הודח), רק כדי לראות את האימפריה הביזנטית כובשת את רוב דלמטיה. הוא הודח מהשלטון בידי הדוכס בראנימיר (Branimir) מבית דומאגוי, בשנת 879. בראנימיר נתמך בידי הכנסייה הקתולית, ומדינתו הוכרה בידי האפיפיור יוחנן השמיני כדוכסות תחת שלטונו של בראנימיר, ונודע כ"דוכס הקרואטים" (Dux Chroatorum). בראנימיר סילק את ההשפעות הביזנטיות מדלמטיה, וכשמת ב-892, השליטה בדוכסות הועברה לאחיו של זדסלאב, הדוכס מונצימיר (Muncimir), לבית טרפימירוביץ'. הוא שלט בדלמטיה באופן עצמאי מרומא וביזנטיון כ"דוכס הקרואטים בעזרת האל" (Divino Munere Dux Chroatorum).
מודיעין אקוסטי ימי
קול נע טוב יותר ולמרחק גדול יותר במים מאשר באוויר וטווח הגילוי של עצמים יכול להגיע למאות קילומטרים. מודיעין אקוסטי ימי מופק מחיישני קול תת-ימיים המאתרים צלילים שונים בתווך הימי באמצעות הידרופונים. ההידרופון ממיר את הצלילים לאות חשמלי המועבר לעיבוד ולמחקר. ציים שונים משתמשים בחיישני קול פסיביים בלוחמה נגד צוללות גם בתחום הטקטי וגם באסטרטגי. בתחום הטקטי, הידרופונים פסיביים על גבי כלי שיט או במצופים מוטלים מהאוויר נמצאים בשימוש נרחב בלוחמה זו. אמצעים אלו יכולים לאתר מטרות בטווח גדול יותר מאשר טווח הגילוי של סונאר אקטיבי וזאת ללא חשיפת מיקומם שלהם. עם זאת, סונאר אקטיבי יהיה מדויק יותר במיקום המטרות.
יכולות איסוף וניתוח חתימות קול של כלי שיט שונים הן מהותיות למשל להפעלת צוללות. ללא יכולת זו צוללת לא תוכל לזהות כלי שיט שבמרחבי הים.
ממלכת קרואטיה (925–1102)
הקמת הממלכה
טומיסלאב הוכתר בשנת 925 בשדה דובנו (Duvno) (המקורות השונים נעים בין 923 ל-928), כמלכה הראשון של קרואטיה. העיר דובנו נקראת היום טומיסלאבגראד (Tomislavgrad, "עיר טומיסלאב") לכבודו. הוא הוכר כמלך בידי האפיפיור יוחנן העשירי, כ"מלך הקרואטים" (Rex Chroatorum), ושלט בממלכה גדולה למדי, הכוללת את קרואטיה ואת בוסניה של היום. המדינה נוהלה על-פי אחד-עשר מחוזות (Županija). לכל אחד מהם הייתה טירה מלכותית מבוצרת.
מודיעין אקוסטי ימי
ניתוח הקלטת הצלילים בפס רחב נוגע לרעש הכללי שנוצר על ידי כלי השיט, ואילו ניתוח הפס הצר מאפשר בחינת משרעת האנרגיה שהתקבלה בצורה מדויקת יותר עד לזיהוי חד-ערכי ברמת "טביעת האצבע" של המטרה.
ממלכת קרואטיה (925–1102)
הקמת הממלכה
בצפון-מזרח, טומיסלאב ניהל מלחמה נגד בולגריה ושליטה סימאון הראשון. הוא כרת ברית עם ביזנטיון, נגד הבולגרים, מה שאפשר לו לשלוט באיים ובערי החוף הדלמטיים כל עוד הוא עוצר את התפשטות הבולגרית. סימאון ניסה לשבור את הברית על ידי כך ששלח צבא גדול לטומיסלאב ב-926, אך נכשל בקרב. מסופר כי צבאו של טומיסלאב, שעמד מול סימאון, כלל 100,000 חיל רגלים, 60,000 פרשים, 80 ספינות-קרב גדולות ו-100 קטנות יותר.
מודיעין אקוסטי ימי
ניתוח הפס הרחב שימושי לאיתור כל כלי שיט במרחק רב. ניתוח המודיעין מהפס הצר יאפשר זיהוי קטגורית כלי השיט, האם המדובר בספינה מסחרית או בכלי שיט צבאי. סוג כלי השיט יצמצם את הזיהוי לדגם מסוים, זיהוי לאום כלי השיט ואף הצבעה על כלי שיט מסוים בעל מתווה זיהוי ייחודי.
ממלכת קרואטיה (925–1102)
המאה ה-10
עם פטירתו של טומיסלאב ב-928, ירש את הכתר אחיו הצעיר, טרפימיר השני, ששלט שבע שנים עד שמת בשנת 935. בנו קרשימיר הראשון (Krešimir) ירש את המלוכה לאחר מכן. שניהם הצליחו לשמור על הממלכה ועל יחסים טובים עם האימפריה הביזנטית והאפיפיור ברומא. קרואטיה הייתה מעצמה חזקה בחצי הראשון של המאה ה-10, אבל כשבנו הבכור של קרשימיר, מירוסלאב (Miroslav) נרצח בידי הוסאל שלו במאבק פנימי (949), קרואטיה אבדה את האיים שלה לשודדי ים, חוף דלמטיה לביזנטים, את דוכסות בוסניה לתושביה המקומיים ואת סלאבוניה (במזרח קרואטיה) למגיארים.
מודיעין אקוסטי ימי
כדוגמה, ניתוח הפס הצר עשוי לזהות כמה מדחפים יש למטרה, מספר הלהבים במדחף של כל ציר והפרעות בולטות אחרות. המידע עשוי לכלול גם את פליטות הרעש הבסיסיות המבוססות על צריכת החשמל של כלי השיט וכן הילוכי המנוע והעברת הכוח למדחפים ואף את מספר השיניים בגלגלי השיניים המעבירים את הכוח למדחף.
כנגד כלי שיט גרעיני, ניתן לאתר תדירות הפעלת המשאבות של המטרה. מומחה המודיעין יזהה את כלי השיט על פי יחס ההילוכים של הכוח המניע את כלי השיט מהמנוע ועד למדחף. גם תקלות בייצור המדחפים קטנות ככל שיהיו, יוכלו לשמש בזיהויו הייחודי והבדלתו מכלי שיט אחרים מאותה משפחה.
ממלכת קרואטיה (925–1102)
המאה ה-10
מיהאליו קרשימיר השני (Mihajlo Krešimir), אחיו הצעיר של מירוסלאב ובנו של קרשימיר הראשון, אשר הוכתר בשנת 949, הצליח להחזיר סדר לקרואטיה. הוא שמר על יחסים טובים עם ערי-החוף הדלמטיות, כשהוא ואשתו ילנה (Jelena) תרמו כנסיות ואדמה לערים. שמותיהם רשומים באחת מאלו.
קרשימיר השני נפטר בשנת 969, ואת הכתר ירש בנו, סטיפאן דרז'יסלאב (Stjepan Držislav), אשר שיפר את היחסים עם האימפריה הביזנטית והשתלט על חוף דלמטיה. אך ברגע שמת ב-997, שלושת בניו סבטוסלאב (Svetoslav), קרשימיר השלישי, וגויסלאב (Gojslav, שלט יחד עם קרשימיר) התחרו על הכתר, ובכך החלישו את המדינה, מה שאפשר לבולגרים והוונציאנים להשתלט בכוח על האדמות הקרואטיות בים האדריאטי. בשנת 1000 כבשו הוונציאנים את כל האיים הקרואטים, ועתה שליט ונציה נודע כ"דוכס הדלמטים" (Dux Dalmatiæ).
המאה העשירית הביאה איתה מהפכה באופן השלטון הקרואטי; הם אימצו את השיטה הפאודלית ושליטי המחוזות הוחלפו בוסאלים של המלך. האזרחים החופשיים הפכו לצמיתים והפסיקו להיות חיילים, מה שגרם לכוח הצבאי של קרואטיה לדעוך.
המאה ה-11
המלך הבא בתקופה הזו, קרשימיר השלישי, ניסה להחזיר את השליטה על הערים הדלמטיות, והצליח מעט עד ל-1018, כשהובס בידי ונציה. בנו סטיפאן הראשון (Stjepan) הצליח רק בכך ששכנע את תושבי חלק מהאיים להצטרף לממלכתו ב-1050.
בשנת 1058 מת סטיפאן הראשון והוכתר בנו, פטאר קרשימיר הרביעי (Petar Krešimir, מלך 1058-1074). בזמן שלטונו של קרשימיר הרביעי הגיעה הממלכה הקרואטית לשיא גודלה. הוא הצליח לשכנע את האימפריה הביזנטית להכיר בו כשליט עליון של דלמטיה. הוא אפשר לקוריה הרומית להיכנס אל תוך חיי היומיום של קרואטיה, ובכך חיזק את שלטונו. קרואטיה תחת שלטונו של פטאר קרשימיר הרביעי הייתה במקצת יותר גדולה מבזמנו של טומיסלאב, וכללה שנים-עשר מחוזות (של טומיסלאב כללה אחד-עשר).
למרות זאת, בשנת 1072 הוא עזר לבולגרים ולסרבים למרוד באימפריה הביזנטית, וזו הטילה מצור על האי ראב (Rab). הם לא הצליחו לכבוש אותו, אבל חטפו את המלך בעצמו, מה שהכריח את הקרואטים לתת את האיים הקרואטים תמורת שחרורו. הוא נפטר ב-1074.
מלך קרואטי ראוי לציון נוסף הוא דמיטאר זבונימיר (Dmitar Zvonimir). לפני כן הוא היה דוכס בסלבוניה, וב-1075 זכה לתואר "מלך הקרואטים" בעזרת האפיפיור גרגוריוס השביעי, ומאחר וקרשימיר הרביעי בחר בו כיורשו, למרות שלא היה מבית טרפימירוביץ'. הוא סייע לנורמנים במאבקם נגד האימפריה הביזנטית וונציה. בגללו, נאלצה האימפריה הביזנטית להעביר את השליטה שלה על דלמטיה לוונציה.
אודות תקופת שלטונו כתובים בלוח הבאשצ'ה (Bašćanska Ploča). זהו הטקסט הקדום ביותר שנשמר היום בשפה הקרואטית, והוא נמצא במוזיאון הארכאולוגי בזאגרב. תקופת שלטונו של זבונימיר ידועה כתקופה של שגשוג, פריחה ושלווה, שבמהלכה הקשר בין הקרואטים לבין האפיפיור התחזק כל-כך עד כי הנצרות הקתולית נשארה דתם של הקרואטים עד היום.
משבר הירושה
דמיטאר זבונמיר מת ללא יורשים ב-1089. המלך הנבחר היה סטיפאן השני, בנו של פטאר קרשימיר הרביעי. אך כשנבחר היה כבר זקן מאוד, והוא מת שנתיים לאחר מכן, ב-1091. הוא היה המלך האחרון לבית טרפימירוביץ' ועם מותו בא סוף השושלת. לאחר מותו היה ברור כי המועמד הטוב ביותר למלוכה היה לאסלו הראשון מלך הונגריה, שכן היה גיסו של דמיטאר זבונימיר, ולאחותו ילנה הייתה השפעה רבה בפאנוניה. צבאו של לאסלו פלש לקרואטיה מיד לאחר מות סטיפאן, ומהר מאוד כבש את כל פאנוניה, ולאחר מכן הוא נתקל בהתנגדות מעטה בדלמטיה. הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון הגיב בכך שהכריח שבטים פראיים מחצי האי קרים לתקוף את המגיארים. לאסלו נסוג מקרואטיה, אך לא לפני שהשאיר את הנסיך אלמוש (Álmos Herceg, בקרואטית: Almoš) לשלוט על סלבוניה.
האדונים הפאודלים הקרואטים נאבקו בעצמאות קרואטיה מהונגריה, ובחרו במלך קרואטי חדש: פטאר סוואצ'יץ' ( Petar Svačić) בשנת 1093. הוא הצליח לאחד את הממלכה באזור מרכז דלמטיה ולסלק את אלמוש מסלבוניה (1095). לאחר שלאסלו מת באותה שנה, עלה לשלטון אחיו של הנסיך אלמוש - קאלמאן מהונגריה (Könyves Kálmán, קרואטית: Koloman), שחתם על הסכם שלום עם האפיפיור אורבנוס השני. קאלמאן הוביל צבא לתוך קרואטיה ב-1097. צבאו של פטאר סבצ'יץ' הובס בקרב והוא עצמו נהרג. קאלמאן וכוחותיו נקראו חזרה להילחם בגליציה ב-1099, והאצילים הקרואטים ניצלו את ההזדמנות לשחרר את עצמם מהשלטון ההונגרי.
איחוד עם הונגריה
בשנת 1102 חזר קאלמאן לקרואטיה, ובעקבות כך הכירו בו האצילים הקרואטים כמלך משותף להונגריה וקרואטיה. קרואטיה איבדה את עצמאותה והפכה לחלק מממלכת הונגריה, וכן נאלצה להעמיד את צבאה לרשות מלך הונגריה. קאלמאן לא הטיל על הקרואטים מיסים, ושני הכתרים נשארו קשורים זה לזה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
פורטיטודו בולוניה
פורטיטודו פלקנסטרו בולוניה 103 הוא מועדון כדורסל איטלקי מהעיר בולוניה המתמודד בסרייה A2.
היסטוריה
עד אמצע שנות ה-90 הקבוצה שיחקה בליגה השנייה ומדי פעם העפילה לליגה הבכירה, ללא הצלחה יתרה. בעונת 1967/68 הגיעה לגמר הגביע האיטלקי והפסידה לפרטנופה נאפולי. בעונת 1976/77 הגיעה הקבוצה לגמר גביע קוראץ' והפסידה לקבוצת ק.ק ספליט.
לאחר שג'יורג'יו סראניולי התמנה לנשיא המועדון בשנת 1993, המועדון החל לצבור תאוצה בסוף שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21 ותוך שנים מספר הפך המועדון לאחד המועדונים הבכירים באיטליה ובאירופה. בין הישגיו אפשר למנות פעמיים זכייה באליפות איטליה, את הזכייה בגביע האיטלקי ואת הישגו המרשים באירופה עד היום, כשהגיע לגמר היורוליג בשנת 2004, בו לבסוף הובס על ידי מכבי תל אביב.
בשנת 2007 ספונסר המועדון היה רשת חנויות הכלבו אופים.
בשנת 2009 הורדה הקבוצה לליגה הרביעית עקב בעיות כלכליות. ובשנת 2010 זכתה בגביע הליגות הנמוכות כשניצחה בגמר את קבוצת פולגר ליברטס פורלי. מאז עלתה הקבוצה בחזרה במערכת הליגות עד שחזרה לליגה הראשונה ב-2019.
לקבוצה יריבות עירונית קשה ורבת שנים עם וירטוס בולוניה.
אולם הבית של המועדון הוא היכל פלאדוצה המכיל כ-5,800 מקומות ישיבה.
אנדרטת מייקל פאראדיי
אנדרטת מייקל פאראדיי (באנגלית: Michael Faraday Memorial) היא אנדרטה לזכרו של המדען מהתקופה הוויקטוריאנית מייקל פאראדיי. האנדרטה נמצאת באזור אלפנט אנד קאסל ברובע סאת'ק של העיר לונדון בממלכה המאוחדת.
היסטוריה ותיאור האנדרטה
האנדרטה עשויה פלדת אל חלד, צורתה קופסתית, והיא עוצבה על ידי האדריכל הברוטליסטי רודני גורדון בשנת 1959 ונבנתה בשנת 1961 במרכז כיכר באלפנט אנד קאסל, בסמוך לשכונת ניואינגטון באטס בה נולד פאראדיי.
בתוך קופסת האנדרטה ממוקמת תחנת תמסורת חשמלית של קו נורת'רן של הרכבת התחתית של לונדון (שימוש ראוי לאור העובדה שפאראדי היה אחד מחוקריו הראשונים של החשמל).
גורדון תכנן את האנדרטה מזכוכית מתוך כוונה שיראו את השנאים שבתחנת הממסר, אולם מחשש של ונדליזם הוחלט לבנות את האנדרטה מפלדה.
בשנת 1996 הוכרזה האנדרטה כמבנה בעל חשיבות אדריכלית המיועד לשימור. באותה שנה שונתה תאורת האנדרטה בעקבות תחרות שארגנה רשת ה-BBC במסגרת תוכנית הילדים בלו פיטר.
תוכניות לפיתוח האזור כוללות הצעה להזזת האנדרטה 400 מטרים לכיוון דרום מזרח ולהציבה בסמוך למוזיאון קאמינג.
איגוד האופניים בישראל
איגוד האופניים בישראל הוא איגוד האחראי על קידום רכיבת אופניים בישראל, הן רכיבה תחרותית והן רכיבה עממית. האיגוד כפוף לחוקיו של ה-UCI, איגוד האופניים הבינלאומי. האיגוד מארגן מדי שנה את אליפות ישראל באופני הרים ואת אליפות ישראל באופני כביש.
מבנה האיגוד
יושב ראש האיגוד וחברי ההנהלה נבחרים בבחירות במהלך האספה הכללית של נציגי הקבוצות החברות באיגוד, לפי מפתח של הישגי הקבוצות. לצד ההנהלה וחטיבות הכביש והשטח פועלות ועדות מקצועיות שונות המסייעות בקביעת נהלים, חוקים ונורמות לתחרויות ולפעילויות השונות שהאיגוד יוזם, מפיק ושותף. מנכ"ל האיגוד אחראי להוציא לפועל את החלטות ההנהלה.
בשנות ה-80 כיהן כיו"ר האיגוד עו"ד ידין מכנס.
קם אוסום
קם אוסום (באנגלית: Cam F. Awesome; נולד ב-16 באוגוסט 1988), נולד בשם לנרוי קמרון תומפסון (Lenroy Cameron Thompson), הוא מתאגרף אמריקאי, סטנדאפיסט ופעיל לקידום טבעונות, חבר נבחרת ארצות הברית באגרוף, חמש פעמים אלוף ארצות הברית באגרוף חובבני וארבע פעמים אלוף 'כפפות הזהב'  במשקל כבד וסופר כבד.
קריירת אגרוף
בשנת 2005, החל להתאגרף כתחביב בחדר כושר על מנת לרדת במשקל אולם במהרה גילה עניין בתחום והחל להתמקצע באגרוף חובבני. בשנת 2008, בהיותו בן 20, זכה לראשונה באליפות ארצות הברית לאגרוף למשקל סופר כבד. לאורך הקריירה שלו, זכה ארבע פעמים נוספות בתואר זה וכן זכה מספר פעמים בתואר אלוף 'כפפות הזהב', אלוף 'National PAL Championships' ואלוף 'Ringside Worlds Tournament'. בשנת 2012, הושעה לשנה על ידי הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט לאחר שבמשך שנה וחצי כשל שלוש פעמים לספק את מיקומו כדי לעבור בדיקות. לדבריו, נהג לצאת ממדינתו מבלי לעדכן את הסוכנות במיקומו המדויק כפי שמוטל היה עליו לעשות, ולאחר שלוש פעמים בהן לא הצליח להיענות לדרישת הסוכנות להתייצב תוך שעה במקום מגוריו - הושעה. השעיה זו מנעה ממנו להשתתף באולימפיאדת לונדון. בשנת 2015, היה מועמד לייצג את ארצות הברית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, אולם באותה השנה הובס על ידי לניאר פרו במשחקים הפאן-אמריקאיים ולא הצליח לתפוס מקום באולימפיאדה.
חיים אישיים
אוסום נולד וגדל בניו יורק, ארצות הברית. סבתו גידלה אותו עד גיל 12 ולאחר מכן עבר להתגורר אצל הוריו. בגיל 18 עבר לפלורידה ובגיל 19 עבר להתגורר בקנזס. בנוסף לעיסוקו באגרוף, הוא גם עוסק בסטנדאפ. בשנת 2012, אימץ אורח חיים טבעוני ובשנת 2013 החליט לשנות את שמו מלנרוי תומפסון לקם אוסום. בשנת 2017, השתתף בסרט הדוקומנטרי CounterPunch.
אנדי בלום
אנדרו "אנדי" בלום (באנגלית: Andrew "Andy" Bloom; 4 באפריל 1927 - 6 באפריל 2010), הוא אתלט יהודי-אמריקאי בעבר. פעמיים אלוף ארצות הברית באולם (1999 ו-2000), מקום שלישי בארצות הברית (2000), מקום שלישי בעולם (2000), רביעי במשחקים האולימפיים (סידני 2000), רביעי באליפות העולם (סביליה 1999), אלוף ושיאן האוניברסיאדה (פלמה 1999) ואלוף המכללות (1996) בהדיפת כדור ברזל, סגן אלוף ארצות הברית (1997), 3 פעמים מקום שלישי באליפות ארצות הברית (1998, 1999 ו-2001), מקום שישי בעולם (2000) ואלוף המכללות (1996) בזריקת דיסקוס.
ביוגרפיה
בלום נולד וגדל בסטמפורד קונטיקט למשפחה יהודית, אחר כך עבר עם משפחתו להתגורר בניסקייונה ניו יורק. בשנת 1998 קיבל תואר שני מאוניברסיטת ווייק פורסט.
1997
באוניברסיאדה שנערכה בסיציליה, איטליה בשנת 1997 זכה בלום במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.12 מטר, אחרי סגן אלוף האולימפי ולדימיר דוברובצ'יק מבלארוס (66.40 מטר).
1998
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בניו יורק בשנת 1998 זכה בלום במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.97 מטר, אחרי דימטרי שווצ'נקו מרוסיה (64.81) ולפני ג'ון ג'ודינה מארצות הברית (62.84 מטר).
1999
באוניברסיאדה שנערכה בפלמה דה מיורקה בספרד ביולי 1999 זכה בלום בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אוניברסיאדה חדש של 21.11 מטר (השיא הנוכחי, 2018), לפני אדם נלסון מארצות הברית (20.64 מטר) ומדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.68 מטר, אחר פרנץ קרוגר מדרום אפריקה (66.90 מטר). חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בסוף אוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.95 מטר. נוסף לכך, הוא השתתף בזריקת דיסקוס בשלב הגמר אך פסל את שלושת הניסיונות וסיים במקום 12. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 62.17 מטר. שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה ברודלינגן שווייץ הוא קבע בהדיפת כדור ברזל תוצאה של 21.27 מטר תוצאה שיכול היה לזכות איתה במדליית הארד.
2000
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת סידני (2000) סיים בלום במקום שלישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.61 מטר ובמקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 61.16 מטר ונכלל במשלחת האמריקאית לאולימפיאדה. במשחקים עצמם הוא סיים במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.87 מטר, אותה קבע בהדיפה הראשונה. שבוע וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בדוחה הוא קבע בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 21.82 מטר, טוב בהרבה מהמנצח במשחקים, ארסי הרג'ו מפינלנד (21.29 מטר) ותוצאה שדירגה אותו במקום השלישי בעולם באותה שנה.
חיים אישיים
בלום נשוי ומתגורר עם משפחתו בוואקוויל קליפורניה ומלמד מתמטיקה בקולג' בפרימונט קליפורניה. הוא עוזר מאמן באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס ומאמן אימוני הכוח של האתלטים באוניברסיטה.
סמסרה
סמסרה (בסנסקריט ובפאלי: "תנועה מתמשכת" או "זרימה מתמשכת") הוא מונח המתייחס למעגל של גלגול נשמות או לידה מחדש בהינדואיזם, בודהיזם, ג'ייניזם, וסיקהיזם ובדתות קשורות נוספות. משמעותו המדויקת של המעגל משתנה ואף מגדירה זרמים במסורות המזרח כמו הינדואיזם ובודהיזם.
אטימולוגיה
סמסרה נובעת מ"לזרום יחדיו", או לעבור דרך מצבים, לנדוד. דלת מסתובבת בין החיים והמוות וחיים חדשים בגלגול חיים חדש. ידועה גם כמשחק בהודו העתיקה.
מעגל של לידה מחדש
ברוב המסורות הפילוסופיות ההודיות, כולל במערכת ההינדית, הבודהיסטית, הסיקית והג'יינית, קיימת הנחה שלפיה הטבע נשלט על ידי מחזור מתמשך של לידה, מוות ולידה מחדש. אולם מסורות אלה נבדלות באופן ניכר בטרמינולוגיה שבה הן מתארות את התהליך ובמטפיזיקה שבה הן משתמשות כדי לפרש אותו. רוב המסורות הללו, בצורתן המפותחת, מתייחסות לסמסרה באופן שלילי, כמצב ירוד שיש לברוח ממנו. חלקן, כמו האדוואיטה וודאנטה רואות בעולם ובהשתתפות בסמסרה שבו דבר אשלייתי הקרוי מאיא.
חלק מהיישומים המאוחרים יותר של מסורות אלו רואה בסמסרה מטפורה ולא יותר. הארה מלאה היא ההבנה שהסמסרה והנירוואנה חד הן.
סמסרה בהינודאיזם
בסוגים מסוימים של הינדואיזם, סמסרה נתפסת כבורות מהאני האמיתי, ברהמן, וכך הנפש מובלת לחשוב באמיתות של העולם הזמני, עולם התופעות.
בהינדואיזם זוהי אבידיה, או הבורות אודות האני האמיתי, ברהמן, שמובילה לתודעת-אגו של הגוף, שבו הנפש מובלת לחשיבה באמיתות של העולם הזמני, עולם התופעות. דבר זה מקרקע את הישות בתשוקה והשרשרת המתמשכת של קארמה וגלגול נשמות. מצב האשליה ידוע כ "מאיה".
מסורות היוגה ההינדית מחזיקות באמונות שונות. ניתן להגיע למוקשה באמצעות אהבת אישוור\האל (ראו תנועת בהקטי), על ידי מדיטציה פסיכו-פיזית (ראג'א יוגה), על ידי הבחנה בין מהו אמיתי ומהי אשליה על ידי התבוננות עמוקה (ג'אנה יוגה) ועל ידי קארמה יוגה, הנתיב לפעולה לא-אנוכית שחותרת תחת האגו ומחזקת את ההבנה של ההוליזם או האחדות של הכל. על פי הזרם אדוואיטה וודאנטה, שהשפיע באופן משמעותי על היוגה ההינדית, ה"ברהמן", התודעה-אמת-אושר-עילאי האולטימטיבית היא המציאות האינסופית הבלתי אישית.
סמסרה בבודהיזם
סמסרה בבודהיזם מתייחסת למעגל הלידה (ג'אטי) הדעיכה והמוות (ג'אראמאנא), שבו משתתפות כל הישויות ביקום, ושממנו ניתן להימלט באמצעות הבנה ומודעות לתהליך, במצב תודעתי של "הארה". סמסרה מקושרת עם סבל, והיא בדרך כלל נחשבת לאנטי-תיזה של נירוואנה.
לפי התפישה הבודהיסטית - הסמסרה נתפשת כרצף מחשבה הזורם בזמן, גלגול תודעתי המתרחש בין הווה להווה, ולא בין העבר לעתיד, כפי שנהוג לחשוב. ההבנה המלאה (חכמה, פאניה) של האופן שבו מתרחשת התהוותו של ההווה מבטלת את המחשבה מכוונת המטרה, הנקראת קארמה. ההגעה להארה מסמנת את ההחלצות ממעגל הלידה והמוות של המצב התודעתי הרגיל, ושחרור מהסבל הנובע מבורות, השתוקקות ודחייה. מצב תודעתי זה, החפשי מחוויית הסמסרה, הוא הנירוואנה.
בית הכנסת מאיור (ברצלונה)
בית הכנסת מאיור (Sinagoga Major de Barcelona) הוא בית כנסת עתיק, הנמצא ברובע הגותי של העיר ברצלונה.
בית כנסת זה מהעתיקים באירופה. הערכות מסוימות סוברות שהוא נבנה בראשית ימי שליטת הרומאים באזור במאה הרביעית לספירה, וזאת בגלל ממצאים מהתקופה הרומית של העיר שנמצאו בבית הכנסת. עם זאת, העדויות הממשיות לקיומו הן מן המאה ה-13 לספירה.
כיום חזר בית הכנסת מאיור לפעול. הוא מממן את עצמו בעיקר על ידי ביקורי תיירים, המגיעים אליו בתמיכת עיריית ברצלונה.
ערב אל-ג'האלין
ערב אל-ג'האלין (מכונה גם אל-ג'אבל, ערבית: عرب الجهالين) הוא כפר בדואי פלסטיני בנפת אל-קודס, חמישה ק"מ מדרום מזרח לירושלים. לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, "ערב אל-ג'האלין" מנה כ-843 תושבים בשנת 2016. הכפר ממוקם על צלע גבעה מחוץ לאלעיזריה ומרוחק כ-300 מטרים מן המזבלה העירונית של ירושלים. הוא ממוקם בשטח C של הגדה המערבית. האוכלוסייה בכפר מחזיקה בתעודות זהות פלסטיניות.
בערב אל-ג'האלין יש מסגד, ובתי ספר. הכפר מחובר למערכת החשמל של מזרח ירושלים ויש בו מים זורמים. סוואחרה א-שרקיה משתמשת בתשתיות שבכפר, ובמיוחד בבתי הספר והמרפאות, יחד עם ג'בל מוכאבר ושייח' סעד. כל תושבי ערב אל-ג'האלין מוגדרים כפליטים ויש להם תעודות פליטים של אונר"א.
היסטוריה
תושבי הכפר הם בדואים בני שבט ערב אל-ג'האלין. מקור השם ג'האלין הוא כנראה מהמילה הערבית "ג'הל", שפרושה בוּר. המילה מתארת את האנשים שקדמו לקבלת דת האסלאם שהיו, כביכול, "בורים" מבחינה דתית. בעבר ישב השבט בדרום מדבר יהודה באזור נחל צאלים ומדרום לו. במפקד אוכלוסין שביצעו שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1931 הוערך מספרם של בני השבט ב-2,001 נפש. בשנת 1949 גורשו אנשי הג'האלין מדרום מדבר יהודה, שהיה בשליטת ישראל, צפונה לשטחי יהודה ושומרון שהיו אז בשליטה ירדנית. הם התיישבו אחרי גירושן באזור השוליים המזרחיים של ירושלים על אדמות ציבור, או על אדמות לא מעובדות של כפרי האזור, ובהסכמתם. הם גרו בצריפונים, אוהלים ומערות במשך עשרות שנים באזור שבו הוקמה מעלה אדומים ובשולי כביש 1, בקטע היורד לכיוון ים המלח.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החליט המנהל האזרחי לפנות ולרכז אותם ביישוב קבע. במשך עשר שנים ניהלו מאבק משפטי נגד גירושם מהאדמות שעליהן נבנו שכונות חדשות במעלה אדומים, ומאזור מבשרת אדומים (E-1) שבו תוכננה שכונת מגורים ופרויקטים נוספים שייצרו רצף התיישבות ישראלי בין מעלה אדומים לירושלים.
בשנת 1999, עלו דחפורים של המנהל האזרחי על גבעה הצמודה למזבלה המרכזית של אבו דיס, שאליה מפונה מרבית הפסולת מאזור ירושלים. הם החלו בהכשרתו של "יישוב הקבע", כחצי קילומטר ממערב למעלה אדומים, עם מגרשים לבנייה בעבור בני השבט. המנהל החל לפנות אותם מבתיהם למכולות בשטח המזבלה אף על פי שההליך המשפטי לא הסתיים. תחת לחץ בינלאומי עצר בג"ץ, שדן לפחות ב-11 עתירות של השבט, את העבודות והורה לפתוח במשא ומתן עם בני השבט. לבסוף סוכם עם מספר משפחות מבני השבט על מעברם לאתר וסלילת דרך גישה אליו. בכפר הוכשרו כ-120 חלקות, ל-120 משפחות, בשטחים של 2 דונם, דונם וחצי ודונם, ונחתמו חוזי חכירה עם מינהל מקרקעי ישראל ל-49 שנים עם אפשרות הארכה לתקופה זהה.
בשנת 2006, אושרה במועצת התכנון העליונה של המנהל האזרחי תוכנית הרחבה של יישוב הקבע, אך היא לא יצאה לפועל.
בעשור השני של המאה ה-21, החל המנהל האזרחי לקדם תוכנית להעתקת כל הבדואים משבט הג'האלין שנותרו לגור בצריפונים ואוהלים באזור ליישוב (כ-2,400 נפש), ושוב החל מאבק משפטי נגד הפינוי.
זאב אלקין
זאב אֶלְקִין (נולד ב-3 באפריל 1971, ח' בניסן ה'תשל"א) הוא חבר הכנסת ויו"ר סיעת המחנה הממלכתי. כיהן בתפקיד שר הבינוי והשיכון, שר ירושלים ומורשת והשר המקשר בין הממשלה לכנסת. קודם לכן כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגות קדימה והליכוד והיה מטעמה שר העלייה והקליטה, שר להגנת הסביבה, שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה ושר משאבי המים, יושב ראש הקואליציה ויושב ראש ועדת החוץ והביטחון.
ראשית חייו ומשפחתו
נולד בשם ולדימיר בוריסוביץ' אלקין (באוקראינית: Елькін Володимир Борисович) בחרקוב, אוקראינה הסובייטית שבברית המועצות, למשפחה יהודית חילונית. בצעירותו החל להתעניין ביהדות ולהתקרב אליה ואף למד עברית בכוחות עצמו. בגיל 17 התקבל לאוניברסיטת חרקוב ולמד בה מתמטיקה ופיזיקה בין השנים 1987–1990. במקביל ייסד את ההתאחדות למורים לעברית ויהדות בחרקוב, היה סגן ראש הקהילה היהודית בעיר בשנת 1990 ומזכ"ל בני עקיבא בברית המועצות. בדצמבר 1990 עלה לישראל יחד עם אשתו, למד בישיבת הר עציון עד 1995 ובמקביל עבד בארגון גשר במחלקת העלייה.
לימודים ופעילות אקדמית
לאלקין תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת חרקוב ותואר שני בהיסטוריה של עם ישראל מהאוניברסיטה העברית בירושלים. טרם היבחרו לכנסת היה בשלבים מתקדמים של עבודת הדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים. אלקין חקר את רב סעדיה גאון. בשנים 1996–2006 לימד באוניברסיטה, היה ממקימי מרכז צ'ייס ללימוד מדעי היהדות ברוסית וניהל את קשרי האוניברסיטה ברוסיה ובאוקראינה. בנוסף שימש כמדריך בפרויקט נעל"ה.
פעילות ציבורית
בסוף שנות ה-90 מונה ליועץ מנכ"ל הסוכנות היהודית לענייני יהדות רוסיה. כחבר במפלגת "הליכוד" נמנה עם המתנגדים לתוכנית ההתנתקות של אריאל שרון ואהוד אולמרט, אך עם הקמת "קדימה" הצטרף אליה והוצב במקום ה-17 ברשימתה לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה ונבחר לכנסת.
חבר הכנסת
בכנסת ה-17 היה אלקין חבר בוועדת הכספים, בוועדת החינוך, התרבות והספורט, בוועדה למאבק בנגע הסמים, בוועדה לזכויות הילד, בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות ובשדולות שונות: שדולת ירושלים, השדולה הסביבתית-חברתית, והשדולה לצמצום הפערים החברתיים. בעת כהונתו נחשב כ"הסמן הימני" של סיעת "קדימה". בבחירות המקדימות בקדימה בספטמבר 2008 תמך בשאול מופז ולאחר שזה הפסיד לציפי לבני אף הגיש ערעור על תוצאות ההצבעה.
במהלך כהונתו בכנסת יזם אלקין את החוק לקידום יישובם של מפוני גוש קטיף, חבל עזה וצפון השומרון, שנועד לקצר הליכי תכנון ולקדם פיתוח, הרחבה או הקמה של יישובים, לשם הסדרת יישובם של המפונים.
ב-16 בנובמבר 2008, לאחר תחילת מערכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הודיע אלקין על פרישתו מ"קדימה", בטענה שעם בחירת לבני הפכה המפלגה למפלגת שמאל מובהקת. הוא הצטרף לליכוד ונבחר בבחירות המקדימות של המפלגה לנציג הראשון של העולים, המוצב במקום ה-20 ברשימה לכנסת.
במסגרת הכנסת ה-18 שימש אלקין יו"ר סיעת הליכוד, יו"ר הקואליציה ואף שימש תקופת מה יו"ר ועדת הכנסת, לצורך העברת תקציב המדינה. בנוסף, שימש יו"ר משותף של השדולה לארץ ישראל והשדולה למען מפוני גוש קטיף.
בכנסת ה-19, החל מיום כינונה של ממשלת ישראל השלושים ושלוש, מונה אלקין לסגן שר במשרד החוץ כאשר את תפקיד שר החוץ מילא ראש הממשלה בנימין נתניהו, כדי שיוכל בעתיד להחזיר את אביגדור ליברמן לתפקיד, לאחר סיום משפטו. הדבר הוביל לכך שבפועל ניהל אלקין את משרד החוץ. בנובמבר 2013 זוכה ליברמן וחזר לתפקיד שר החוץ. במאי 2014 סיים אלקין את תפקידו כסגן שר החוץ ומונה ליו"ר ועדת החוץ והביטחון. בנובמבר 2014 חזר בנוסף לתפקיד יושב ראש הקואליציה כחלק מסיכום רוטציה עם יריב לוין. בדצמבר אותה שנה החליפו השניים בתפקידיהם בוועדות, ואלקין מונה ליושב ראש ועדת הכנסת וליושב ראש הוועדה המשותפת לתקציב הביטחון.
בכנסת ה-19 יזם את חוק יסוד: הלאום שמעגן חוקתית את היותה של מדינת ישראל מדינת הלאום היהודי.
שר העלייה והקליטה, השר להגנת הסביבה ושר ירושלים
בבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום השמיני ברשימת הליכוד, ונבחר לכנסת; במאי 2015 מונה לשר העלייה והקליטה בממשלה ה-34; הוא מונה גם לשר לעניינים אסטרטגיים, אך תיק זה נמסר כעבור 11 ימים לגלעד ארדן. כפיצוי מינה אותו ראש הממשלה בנימין נתניהו לשר לירושלים ומורשת.
עד נובמבר 2015 היה משקיף בקבינט המדיני-ביטחוני. בדצמבר אותה שנה החליף את השר יובל שטייניץ והתמנה לחבר הקבינט.
באוקטובר 2017 הודיע אלקין כי החל לקדם חלוקה מוניציפלית של ירושלים, שבמסגרתה מתוכננות השכונות שמעבר לגדר ההפרדה לעבור מאחריות עיריית ירושלים לידי רשות עצמאית.
התמודדות לראשות עיריית ירושלים
במאי 2018 הודיע אלקין על כוונתו להתמודד על ראשות עיריית ירושלים. הוא רץ בנפרד מסניף הליכוד בירושלים. אלקין זכה לתמיכתם של ראש הממשלה נתניהו ושל ראש העיר היוצא, ניר ברקת, שאלקין התמודד במקומו בראש סיעת "ירושלים תצליח". בבחירות שנערכו ב-30 באוקטובר, קיבל 19.99% מהקולות, מעט פחות מעשרים האחוזים הנדרשים לקבלת החזר הוצאות בגין ההתמודדות, והגיע למקום השלישי, אחרי משה ליאון ועופר ברקוביץ שהעפילו לסיבוב השני.
שר משאבי המים ושר ההשכלה הגבוהה
ב-17 במאי 2020 מונה במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש לשר ההשכלה הגבוהה והמשלימה ושר משאבי המים, משרדים שהוקמו בממשלה זו. ב-2 ביוני 2020 מינה את מרדכי בניטה ואת חזי ליפשיץ למנכלי המשרדים ההתאמה.
כשר ההשכלה הגבוהה החליט כי אוניברסיטת חיפה תהפוך ל"אוניברסיטת חיפה והגליל" ומוסדות אקדמיים בגליל יוכלו להצטרף לאוניברסיטה.
במסגרת תפקידו כשר משאבי המים, קידם שינוי במחירי המים על רקע מגפת הקורונה והקים ועדה שתבדוק את התנהלות תאגידי המים.
ב-23 בדצמבר 2020 הודיע על התפטרותו מהממשלה ומהכנסת, ועל הצטרפותו למפלגת תקווה חדשה – אחדות לישראל בראשות גדעון סער לאחר שניסה להצטרף למפלגת ימינה וסורב. במכתב ההתפטרות מתח ביקורת נוקבת על נתניהו.
שר הבינוי והשיכון, ירושלים ומורשת
ב-1 באוגוסט 2021 יזם ביחד עם השר לשיתוף פעולה אזורי עיסאווי פריג' תוכנית להוספת כ-15 אלף היתרי עבודה לפלסטינים בישראל.
בחשוון תשפ"ב אישר לשיווק 1300 יחידות דיור ביהודה ושומרון.
חקיקה
במהלך כהונתו בכנסת יזם אלקין מספר חוקים, ובהם:
חיים אישיים
אלקין היה נשוי לרינה זסלבסקי, ולהם שני ילדים. לאחר שהתגרש נשא את מריה, ששימשה כעוזרת פרלמנטרית שלו, ולהם שלושה ילדים. אלקין מתגורר בשכונת פסגת זאב שבירושלים, לשם עבר מכפר אלדד לקראת התמודדותו על ראשות העיר.
הארלם גלובטרוטרס
ההארלם גלובטרוטרס (באנגלית: Harlem Globetrotters) היא קבוצת כדורסל המשחקת משחקי ראווה המשלבים אתלטיות ובידור.
הקבוצה הוקמה בשנת 1926 על ידי אייב ספרסטין בשיקגו, ואימצה את שם המקום הארלם בגלל הקשר לקהילה האפרו אמריקאית. במשך השנים שיחקה הקבוצה יותר מ-20,000 משחקי ראווה ב-118 מדינות.
היסטוריה
הפרטים על ראשית דרכם של הגלובטרוטרס אינם ברורים לגמרי, שכן ההיסטוריה הרשמית של הקבוצה מכילה מספר פרטים הסותרים זה את זה, למשל: שהקבוצה החלה את דרכה ב-1926 ב"סבוי בולרום", אשר נפתח רק ב-1927. אך על פי כל הגרסאות, מוסכם כי תחילת דרכם הייתה בשנות ה-20 בדרום שיקגו, מקום הולדתם של כל השחקנים המקוריים, ורובם אף למדו בתיכון "וונדל פיליפס" בעיר. כאשר נפתח ה"סבוי בולרום" בנובמבר 1927, אחת האטרקציות הראשונות של המקום הייתה ה"סבוי ביג פייב" (Savoy Big Five), קבוצת כדורסל ששיחקה משחקי ראווה לפני הריקודים באולם. ב-1928 מספר שחקנים עזבו את הקבוצה, עקב סכסוך על החזרתם של שחקנים אחרים שעזבו. לאחר מכן, שחקנים אחדים, וביניהם טומי ברוקינס, הקימו קבוצה שנקראה ה"גלוב טרוטרס", שעשתה סיבוב הופעות בדרום אילינוי. אייב ספרסטין הפך להיות מעורב בקבוצה, אך לא ידוע באיזה היקף. בכל אופן, ב-1929 ספרסטין והקבוצה היו כבר בסיבוב הופעות באילינוי ואיווה תחת השם "ניו יורק הארלם גלוב טרוטרס". ספרסטין בחר בהארלם כביתה של הקבוצה, מכיוון שהארלם נחשבה למרכזה של התרבות האפרו אמריקאית באותה תקופה. רק לאחר ארבעה עשורים הקבוצה שיחקה את משחק הבית הראשון שלה בהארלם, בשנת 1968.
הכוכב הראשון של הגלוב טרוטרס (שם שאוחד למילה אחת מאוחר יותר) היה אלברט "ראנט" פאלינס, מומחה לכדרור וקלע. לאחר מכן הצטרף אליו אינמן ג'קסון, אשר שיחק כסנטר, והיה לו כישרון של שחקן במה. הם יצרו את שני התפקידים שילוו את הטרוטרס שנים רבות: הדריבלר (Dribbler) והשואומן (Showman).
הגלובטרוטרס החלו את דרכם כקבוצה תחרותית. למרות כישרונם בבידור, הם ביצעו להטוטים להנאת הקהל רק לאחר שהבטיחו לעצמם יתרון בטוח מול היריבה. ב-1939 הקבוצה קיבלה הזמנה להשתתף בטורניר, בו פגשו בחצי הגמר את קבוצת הניו יורק רנסאנס, אשר ניצחו אותם וזכו בטורניר. משחק זה היה המפגש הגדול הראשון בין שתי קבוצות המורכבות משחורים בלבד. ב-1940 פגשה הקבוצה שוב את ה"רנס" ברבע גמר הטורניר, התקדמה לגמר, וניצחה בו את השיקגו ברוינס בתוצאה 36–37, בתוספת הזמן.
הגלובטרוטרס ניצחו את הקבוצה המקצוענית מיניאפוליס לייקרס (לימים לוס אנג'לס לייקרס) במשך שנתיים ברציפות, ב-1948–1949. הניצחון בפברואר 1948 (61-59 ממש עם שריקת הסיום) היה ציון דרך בהיסטוריה של הכדורסל המקצועני, מכיוון שהגלובטרוטרס, אשר הייתה מורכבת משחורים בלבד, הראתה שהיא משתווה ללייקרס, שהורכבה רק מלבנים. המומנטום לקראת סופה של ההפרדה הגזעית בליגת ה-NBA גבר, ובשנת 1950 צ'אק קופר היה לשחקן השחור הראשון שנבחר בדראפט על ידי הבוסטון סלטיקס. מעט לאחר מכן, שחקן הקבוצה נתניאל "סוויטווטר" קליפטון היה לשחקן השחור הראשון שחתם בקבוצה מה-NBA, הניו יורק ניקס, ובתחילת עונת 51–1950 היה ארל לויד לשחקן השחור הראשון ששיחק ב-NBA (קבוצתו החלה לשחק יום אחד לפני קופר וארבעה ימים לפני קליפטון).
טוני פייטון היה השחקן האחרון שחי מהקבוצה המקורית. הוא הוכנס להיכל התהילה של הכדורסל ב-1996. הוא נפטר ב-23 ביולי 2007 בגיל 85.
הגלובטרוטרס הופיעו בישראל לראשונה ב-19 וב-20 ביולי 1960, במשחקי ראווה באצטדיון רמת גן. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הופיעה הקבוצה בישראל, במשחק שהתקיים בהיכל הספורט מלחה, ירושלים. הגלובטרוטרס התמודדו במשחק זה מול ה. ב-15 באוקטובר 2008, במשחק חצי גמר גביע ווינר בין הפועל ירושלים לבני השרון, הופיעה הקבוצה לפני המשחק ובהפסקת המחצית. יום לאחר מכן הופיעה בתל אביב במשחק ראווה. באוקטובר 2016 הקבוצה הופיעה בישראל לציון 90 שנים להקמת הגלובטרטרס בהיכל מנורה מבטחים, בהיכל הספורט רוממה חיפה, באולם הקונכייה ובפיס ארנה ירושלים.
כ"ה בתשרי
בר מצווה
פרשת הבר מצווה של ילד שנולד בכ"ה תשרי היא פרשת נח, אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת בראשית ברוב השנים.
אריסטיצה רומנסקו
אריסטיצה רומנסקו (ברומנית: Aristizza Romanescu; 24 בדצמבר 1854, קראיובה – 4 ביוני 1918, יאשי) הייתה שחקנית תיאטרון רומנייה, מהחשובות בתולדות התיאטרון הרומני, מורה לדיקלום בקונסרבטוריון למוזיקה ולדרמה בבוקרשט. הושפעה באמנותה מהשחקניות סוזנה רייכנברג וקרלוטה וולטר. זכתה להערכת עמיתים ידועים למקצוע כמו השחקן זוננטל, בשל הדיקציה ו"קול הפעמונים" שלה,, והפכה לפופולרית בקרב הקהל הרומני בזמנה. עם מעריציה נמנו, בין השאר, הסופרים יון גיקה ואלכסנדרו אודובסקו. שיחקה ביותר מ-300 תפקידים, במבחר גדול שנע מהתיאטרון הלירי והטרגדיה, ועד לוודווילים, קומדיה בופה, קומדיה הסלונית, מלודרמה, כולל מחזות מקוריים רומניים.
רקע משפחתי ושנות ילדותה
אריסטיצה רומנסקו נולדה בשנת 1854 בקראיובה, בבית של שחקני תיאטרון: הוריה, קונסטנטין (קוסטאקה) דמטריאד ופאולינה סטאברסקו, היו אמנים ידועים בעיר. מצד אמה, היא הייתה בת דודה בדרגה ראשונה של זמרת האופרה המצוסופרן אלנה תאודוריני, ואחייניתם של השחקנים יון ולדיצ'סקו וראלוקה סטאברסקו (1882-1830).
אחיה הבכור היה משורר שכתב בכתבי העת של אלכסנדרו מצ'דונסקי ותאודור מ. סטויינסקו.
בילדותה לקחה חלק בלהקות תיאטרון בטורנו סברין, יאש, בוקרשט וגאלאץ.
הופעת הבכורה שלה כשחקנית אירעה בשנת 1872, בגיל 18, על במת התיאטרון בקראיובה, כחברה בלהקת זמר הקופלטים י.ד. יונסקו. מאוחר יותר שיחקה ביאש, בלהקת התיאטרון של מאטיי מילו דמטריאד, ובבוקרשט.
קריירה
רומנסקו הייתה תלמידה מצטיינת של הקונסרבטוריון לאמנות הדרמה. כששיחקה על במת התיאטרון הלאומי בבוקרשט, הרשימה את יון גיקה, שהיה המנהל הראשון של התיאטרון. הוא שיבץ אותה בתפקיד הראשי בטרגדיה "רומא מובסת", מחזה בחרוזים מאת פארודי, שתורגם לרומנית על ידי יון לוקה קאראג'אלה. החל משנת 1877 הועסקה רומנסקו ב"חברה לדרמה" שנוסדה בבוקרשט על ידי מאטיי מילו וולסקו.
בתקופה זו נישאה לשחקן בינוני בשם רומנסקו, שמת כעבור כשלוש שנים.
בשנת 1891, ארגנה יחד עם בן זוגה, מנולסקו, סיור בווינה של התיאטרון הלאומי הרומני בבוקרשט, שהיה גם הסיור הראשון של הלהקה בחו"ל, עם ההצגות "המלט" ו"רומיאו ויוליה"; כך העלתה את קרנה של האמנות הדרמטית בארצה.
המשחק של רומנסקו הצטיין במושלמות תנועותיה, המתואמות עם דיקלום ללא פגם בקול שעינג את האוזן. "מעודי לא שמעתי דיקציה כזאת ומתיקות קולית כזאת" אמר עליה זוננטל. הרשימה גם המימיקה שלה בהבעה העזה של ריגושיה.
בשנת 1892 ליוותה רומנסקו את מנולסקו, שחלה בסרטן בגיל צעיר, לטיפולים שלא הצליחו למנוע את מותו, אצל פרופ' פיאן בפריז. בשנת 1903 פרשה מהבמה, אך לימדה בקונסרבטוריון (אקדמיה) לתיאטרון בבוקרשט בין השנים 1883 - 1914. עם תלמידותיה נמנו כוכבות של התיאטרון הרומני, בהן מריה ונטורה, לוצ'יה סטורדזה-בולנדרה, מריה פילוטי וסוניה קלוצ'רו. בפרישתה מהתיאטרון קיבלה קצבה כה זעירה, ששנה לאחר מכן הצטרכה לקבל לסיוע נוסף בשווי 100 ליי "מתוך קרן הרחמנות" של המדינה, כדבריה; משום כך בשנת 1904 בזכרונותיה לא המליצה לצאצאיה ללכת בעקבותיה לקריירה של שחקן תיאטרון.
רומנסקו שיחקה בתפקיד אחות רחמנייה, לצידם של קונסטנטין נוטארה, אריסטיד דמטריאדה, אלווירה פופסקו ואחרים, בסרט הראינוע הראשון ברומניה - "עצמאותה של רומניה", שהופק על ידי גריגורה ברזיאנו בין השנים 1911–1912.
רומנסקו מתה בחוסר כל ביאשי, בשטח החופשי של רומניה, ביוני 1918, בימי מלחמת העולם הראשונה, והובאה לקבורה בבית הקברות "אטרניטאטיה".
גבעת רובינס (אנטארקטיקה)
גבעת רובינס (באנגלית: Robbins Hill) היא גבעה (או הר) בחוף סקוט בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהה של הגבעה 1,140 מטרים מעל פני הים בחלקה המערבי של הגבעה. אורכה של הגבעה 6 קילומטרים.
הגבעה היא חלק מרכס ההרים הטראנס-אנטארקטיים.
הגבעה מצויה בצידו הצפוני של קרחון בלו.
מקור השם
הגבעה נקראת על שמו של רוב רובינס (Rob Robbins) אשר שהה באנטארקטיקה 20 שנים ברציפות במסגרת התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית, בתחנות מקמרדו ופאלמר.
רובינס עשה למעלה מ-1,000 צלילות באנטארקטיקה במצר מקמרדו.
קרואטיה היוגוסלבית
בשנים 1918–1991, הייתה קרואטיה תחת שלטון יוגוסלבי.
קרואטיה בממלכת יוגוסלביה (1918 – 1941)
לאחר מלחמת העולם הראשונה, התפרקה האימפריה האוסטרו-הונגרית, וקרואטיה התאחדה יחד עם בוסניה והרצגובינה וסלובניה למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים קצרת-הימים. כתר הבסבורג הוריש את הצי האוסטרו-הונגרי לממשלה הקרואטית ב-31 באוקטובר 1918. ב-1 בדצמבר 1918, התאחדה המדינה עם ממלכת סרביה ויצרה את ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. אף על פי שהיה זה שם שנשמע נייטרלי, המדינה נקראה "ממלכת יוגוסלביה" בידי הקהילה הדיפלומטית עוד מההתחלה.
ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים לא אושרה בידי הפרלמנט הקרואטי. מדינה זו, שנוצרה מהחלק האוסטרו-הונגרי (קרואטיה, סלובניה, ווידובינה ובוסניה-הרצגובינה) ומסרביה ומונטנגרו, כוללת שני צדדים מנוגדים במלחמת העולם הראשונה, ממסורת, דתות, אומות, שפות וכתבים שונים, הפכה להיות זירת קרב עתידית.
הרעיון של יוגוסלביה היה הזדמנות ללאומנים סרבים ליצור את "סרביה הגדולה" (Velika Srbija), שהושלמה ב-1918 לפי התוכנית ב-1844. מונטנגרו אבדה את עצמאותה לאחר שסופחה לסרביה. מיד לאחר 1918, סרבים לקחו את כל העמדות החשובות בצבא הקרואטי, והם "העניקו" לקרואטיה יחס של טריטוריה עוינת בתוך מדינה משותפת (כפי שהוכרז ב-1919). לאירופה זה נראה כאילו קרואטיה נכנסה ליוגוסלביה מרצונה החופשי.
כתוצאה מרדיפת המוסלמים בידי הסרבים, רבים מהם היגרו לטורקיה מיד לאחר הקמת הממלכה, שהתרכזה בסרביה. דבר זהה קרה לכמה מאות אלפים של מוסלמים לאחר מלחמת העולם השנייה.
המפלגה המובילה בקרואטיה בתקופה הייתה מפלגת האיכרים הקרואטית (Hrvatska Seljačka Stranka). מטרתה הייתה ליצור מדינה קונפדרטיבית דרום-סלאבית, או מדינה קרואטית עצמאית. אך ב-1928, סטיפאן ראדיץ (Stjepan Radic), מנהיג המפלגה, נרצח בפרלמנט הסרבי בבלגרד יחד עם כמה מעמיתיו. הוא רצה קונפדרציה דרום-סלאבית בלי ההגמוניה הסרבית.
ב-1931, נרצח הפוליטיקאי וההיסטוריון מילאן שופלאי (Milan Šufflay) בזאגרב, לא ידוע בדיוק על ידי מי (ישנם אנשים אשר חושדים שמדובר בממשלה הסרבית). אלברט איינשטיין והינריך מאן שלחו מחאה לליגה הבינלאומית לזכויות האדם בפריז, אך פרסום המקרה נאסר בקרואטיה.
המדינה העצמאית של קרואטיה (1941 – 1945)
כיבוש קרואטיה בידי מדינות הציר ב-1941 אפשר למפלגה הקרואטית אוסטאשה (Ustaše) בימין הקיצוני להתחזק ולהשיג את אהדת הציבור הקרואטי. כך נוצרה המדינה העצמאית של קרואטיה, שהונהגה בידי אנטה פאבליץ', ראש ממשלת הבובות של גרמניה הנאצית. מדינת הבובות הפאשיסטית החלה בקמפיין לחסל את המיעוטים האתניים - סרבים, יהודים וצוענים - אשר נקראו "אויבי המדינה" או "הלא-רצויים". במהלך הקמפיין הזה נהרגו, על פי הערכות, עד ל-200,000 איש, רובם ביאסנובאץ. חוץ ממנו בנתה המדינה העצמאית של קרואטיה שבעה מחנות ריכוז.
מאחר שיחידות מוסלמיות שירתו בצבא הקרואטי, פאבליץ' כיבד את הדת המוסלמית ואף בנה מסגד בזאגרב. דבר זה הוביל לאהדה רבה אליו גם בקרב הבוסנים.
תנועה קומוניסטית אנטי-פאשיסטית החלה לפעול בשנת 1941, תחת פיקודו של יוסיף ברוז טיטו. תנועות דומות קמו בכל יוגוסלביה. ב-1943, החלה התנועה לצבור הישגים, וב-1945, בעזרת הצבא האדום, גירשה את כוחות הציר ובעלי בריתם.
הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה (1945 – 1991)
קרואטיה הפכה להיות חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ב-1944, וקרואטיה הפכה להיות רפובליקה סוציאליסטית, בפדרציה של שש מדינות. תחת המדיניות הקומוניסטית החדשה, כל הרכוש הפרטי הולאם. זה גרם לבעלי-האדמות ולכנסייה הקתולית לאבד את עושרם. המדינה עברה תהליך שיקום לאחר מלחמת העולם השנייה. תופעה הראויה לציון בתקופה זו היה עבודה ציבורית התנדבותית גדולה מאוד, שגייסה אנשים צעירים לסלול כבישים ולבנות מבנים ציבוריים.
קרואטיה עברה תיעוש בשנות השישים ובשנות השבעים, וזאגרב החלה הופכת לעיר תעשייה. בזמן זה, החוף האדריאטי הפך להיות יותר ויותר יעד תיירותי.
בחזית הפוליטית, הקרואטים עדיין היו מיעוט ביוגוסלביה בהשוואה לסרבים, אבל טיטו, שהיה בעצמו ממוצא קרואטי, סיגל מדיניות שמטרתה להקטין את הרגשות הלאומניים ביוגוסלביה. החוקה ב-1963, לא אפשרה לסרבים לקבל את כל הכח הפוליטי במדינה. ב-1971, סטודנטים בזאגרב ארגנו הפגנות למען חרות אזרחית ואוטונומיה קרואטית. ב-1974, כתוצאה מכך, נחקקה חוקה חדשה, שנתנה יותר זכויות לרפובליקות המקומיות.
בשנת 1980 מת טיטו, הממשלה הפדרלית שקעה בחובות והחלה להתפורר. עד לנפילת הקומוניזם, למעשה קרואטיה הייתה הרפובליקה השנייה העשירה ביותר, אחרי סלובניה. ראש הממשלה הפדרלי האחרון, אנטה מרקוביץ', שהיה קרואטי במוצאו, עשה רפורמות פוליטיות וכלכליות, שאמנם בהתחלה נראו כמוצלחות, אך בסופו של דבר הן נכשלו.
סרבים אתניים, שהיוו 12% מאוכלוסיית קרואטיה בתקופה, סירבו להתנתק מסרביה. כשסלובודן מילושביץ', מנהיג הסרבים, עלה על הגל של לאומיות סרבית, פרניו טוג'מן מנגד, החלו לדבר על לאומיות קרואטית ומדינה קרואטית עצמאית ודמוקרטית.
במרץ 1990, הצבא העממי היוגוסלבי פגש בנשיאות היוגוסלבית (מועצה של שמונה נציגים משש הרפובליקות ושני המחוזות האוטונומיים) במאמץ לשכנע אותם להכריז על מצב חירום שיאפשר לצבא להשתלט על המדינה. נציגי קרואטיה, סלובניה, בוסניה ומקדוניה הצביעו נגד. ארבעת הנותרים היו בעד, והתיקו שנוצר האט את האצת המאבקים הפנימיים ביוגוסלביה.
טייסת 115
טייסת 115 המכונה גם "טייסת הדרקון המעופף" או "הטייסת האדומה", היא טייסת מטוסי ומסוקי קרב בחיל האוויר הישראלי.
היסטוריה
הטייסת הוקמה ב-8 ביולי 1954 כגף צילום בטייסת האל ראות של החייל. לאחר הקמתה קיבלה הטייסת מספר מטוסי מוסקיטו, כמו כן גם כמה מטוסי מטאור. ביולי 1956 הפכה לטייסת עצמאית, בשנת 1960 הופסקה פעילותה של הטייסת לאחר שחיל האוויר הוציא משירותו את מטוסי המוסקיטו. מטוסי המטאור פוזרו בין טייסות אחרות.
בסוף שנת 1968 חידשה הטייסת את פעילותה וב-19 במרץ 1969 קלטה 24 מטוסי A-4H סקייהוק. הטייסת הופעלה מתל נוף והייתה לטייסת העיט השלישית. לפני מלחמת יום הכיפורים קיבלה הטייסת מטוסים מדגם N ("עיט משופר"), ובמלחמה הפעילה עירוב של מטוסי H ו-N.
שלושה ימים טרם פרוץ מלחמת יום הכיפורים נהרג מפקד הטייסת, סא"ל בתאונת אימונים לילית בסיני. למפקד הטייסת מונה גיורא רום. לרום לא היה ניסיון קודם בהטסת מטוסי סקייהוק, אך עם פרוץ המלחמה סירב מפקד הבסיס רן פקר, לשחרר אותו מפיקוד על הטייסת, כך שטיסותיו הראשונות בסקייהוק היו גיחות תקיפה במצרים, בין היתר במבצע תגר בו תקפה הטייסת את בונקר מפקדת חטיבת ההגנה האווירית המצרית האחראית על הגנת צפון מזרח הדלתא ששכן בשדה תעופה מנצורה.
בשנת 1984 עברה הטייסת לבסיס נבטים החדש, ביחד עם טייסת 116.
במהלך שנות ה-90 היא נסגרה שנית, ונפתחה מחדש בשנת 2005 בעידודו של האלוף אליעזר שקדי במתכונתה החדשה. "טייסת הדרקון המעופף" כיום היא טייסת ייחודית, שתפקידה לאמן את טייסות חיל האוויר הישראלי השונות (מוגדרת כ"מרכז לאימון מתקדם של חיל האוויר"). אל הטייסת מגיעים הטובים שבטייסי החיל, המבצעים גיחות בהן הם טסים לפי תו"ל (תורת לחימה) של האויב כנגד טייסי החיל, ומאמנים אותם בלוחמה אווירית. הכוח האווירי של הטייסת המדמה את האויב נקרא "הכוח האדום", והכוח האווירי של הטייסות המגיעות לבצע את האימון נקרא "הכוח הכחול". נוסף לכוחות ביום האויב האווירי, הטייסת מתייחדת גם בגף קרקעי משלה המפעיל אמצעים שונים לביום אויב המאיים על מטוסי ומסוקי החיל מהקרקע, כמו סוללות נ"מ.
בשלב הראשון הופעלו בטייסת ככוחות ביום אויב (כח אדום) מטוסי קרב מדגם נץ, ולאחר מכן נוספו אליה מסוקי צפע, ואמצעים לביום כוחות נ"מ. הטייסת מרחיבה את פעילותה ללא הפסקה ומתמקצעת באימון של כמעט כל מערכי החיל, ביניהם של מטוסי קרב, מסוקי קרב, מסוקי סער ואף מטוסי תובלה.
"טייסת הדרקון המעופף" היא הטייסת היחידה בחיל האוויר הישראלי המפעילה הן מטוסי קרב והן מסוקי קרב.
כיום שוכן המרכז בבסיס עובדה שבדרום.
בדצמבר 2016, נפרדה הטייסת ממטוסי ה"נץ" (F-16A/B), ובאפריל 2017 קלטה במקומם את מטוסי ה"ברק" (F-16C/D).
סמל טייסת
עד ל-1969 לא היה לטייסת (בהיותה גף צילום) סמל. ב-1969 עם קליטת מטוסי עיט (דגם H) אימצה הטייסת סמל של דרקון מעופף (כימרה) שהיה בעצם סימלה של טייסת צרפתית Escadron de chasse 2/2 שכינויה בצרפת הוא קוט ד'ור (Cote D'Or – חוף זהב). זו הייתה בין היתר טייסת אורגאנים ונראה שזה היה האופן בו חיל האוויר נחשף לסמל. בשנת 2007 נסגרה טייסת Escadron de chasse 2/2 Côte-d'Or ובמקומה הוקמה טייסת Escadron 5/2 Côte d'Or שממשיכה לשאת את סמל הכימרה ומפעילה מטוסי אלפה ג'ט.
אל-יום א-סאבע
אַלְ-יַוְם אַ-סַּאבִּע (בערבית: اليوم السابع, בתעתיק מדויק: אליום אלסאבע – "היום השביעי") הוא עיתון יומי מצרי בשפה הערבית אשר אתר האינטרנט שלו הוא הנצפה ביותר במצרים.
בארי טאון
מועדון הכדורגל בארי טאון יונייטד (באנגלית: Barry Town United Football Club; בוולשית: Clwb Pêl Droed Tref Y Barri) או בקיצור בארי טאון הוא מועדון כדורגל וולשי חצי-מקצועני המייצג את העיר בארי שבמחוז עמק גלמורגן שבוויילס.
המועדון שהוקם ב-1912, שיחק בעברו בתחילה בליגות הנמוכות של אנגליה, ומשנת 1992 בליגת העל הוולשית, והוא אחד מהמועדונים הבולטים ביותר בכדורגל הוולשי עם 7 אליפויות הליגה הבכירה ושישה גביעים וולשים.
אל-יום א-סאבע
דעות וביקורת
העיתון נקט קו ליברלי והרבה לבקר את האחים המוסלמים ואת טורקיה. בתחילה נחשב לשופרו של הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי, אך בשלבים מאוחרים יותר החל לבקרו בחריפות. בעקבות הביקורת על הממשל החלו להישמע האשמות כלפי העיתון כי הוא בודה ידיעות ופועל להשמצת השלטון ולפגיעה בו. ב-2016 החל משפט שבו נאשם עורך העיתון, ח'אלד סאלח, בהפצת ידיעות כוזבות לאחר שהעיתון דיווח על פרשת שחיתות גדולה בממשל המצרי.
העיתון חשף מספר פרשות גדולות:
בארי טאון
השנים הראשונות (1912 - 1950)
ההיסטוריה של בארי טאון יונייטד מתחילה כבר בשנת 1892 כאשר קבוצת כדורגל של התאחדות בשם "בארי ומחוז קדוקסטון" הוקמה באזור. במהלך השנים הראשונות, קבוצה זו חוותה תהפוכות רבות, כששיחק בחמישה אצטדיונים שונים בשמות שונים, שכללו: "בארי יוניוניסט אתלטיק", "בארי יונייטד אתלטיק" ו"מחוז בארי". שחקנים שהופיעו במהלך השנים הללו כללו את טד ויזארד ובילי ג'נינגס; שכל אחד מהם שיחק לאחר מכן בגמר הגביע האנגלי המפורסם, גמר גביע ה-FA לשנת 1923, גמר שכונה 'גמר הסוס הלבן'.
בנובמבר 1912, פגישה בבית הציבורי של וינדזור בהולטון רואד העלתה כי תושבי העיר בוחרים להמשיך בחברות בליגה הדרומית בתור בארי AFC (הסיומת 'עיר' ("טאון") נוספה לאחר מלחמת העולם השנייה). המועדון קיבל קרקע בבעלות משפחת ג'נר ואנשי העיירה התאחדו כדי לבנות את אצטדיון פארק ג'נר, לקראת המשחק הראשון של עונת 1912/1913.
ב-6 בספטמבר 1913, בארי שיחק את המשחק הראשון שלה בהיסטוריה; משחק בליגה הדרומית נגד קבוצת מיד-רוהנדה בג'נר פארק. במשחק צפו 4,000 איש, כולל 1,000 אוהדים נודדים. במשחק הראשון הקבוצה זכתה גם לניצחון הראשון בהיסטוריה שלה כשניצחה 1–2.
בשתי העונות הבאות יגיעו לג'נר פארק סטוק סיטי, ברנטפורד, קובנטרי סיטי ואחרות למשחקים נגד המארחת במגרשה החדש. עם זאת, מלחמת העולם הראשונה קטעה את כל התחרויות, כאשר קפטן בארי, מייג'ור ג'יימס וייטמן, היה אחד מהנפגעים הרבים של הקרב על הסום.
בהמשך לאחר מלחמת העולם השנייה בעונת 1920/1921 חוותה בארי את אחת העונות הטובות בהיסטוריה שלה כאשר היא סיימה כאלופת הליגה הדרומית במחוז הוולשי, כאשר הישגה נחשב למפתיע במיוחד בהתחשב בעובדה שהיא שיחקה יותר מ-100 משחקים במהלך עונת הכדורגל שלה כאשר התחרתה בנוסף למחוז הוולשי גם ב"ליגה המערבית" של אנגליה, על מנת להגשים את חלומה לעלות לליגה האנגלית השלישית. עם זאת חלומה לעלות ליגה נגוז כאשר צ'רלטון אתלטיק ואברדר אתלטיק נבחרו לעלות ליגה במקומה.
בארי טאון שמרה על חברות בליגה הוולשית הדרומית במשך יותר מ-60 שנה, כאשר המיקום הטוב ביותר שלה היה המקום הרביעי בו סיימה בשנות ה-30. בין השחקנים הבולטים של התקופה הנ"ל היו ג'וני גרדנר (עם למעלה מ-500 הופעות), דאי וורד (שכבש יותר מ-300 שערים) ופרד ויטלו (עם יותר מ-100 שערים), והספורטאי יליד בארי ארני קרלס, ששילב את קריירת הכדורגל שלו עם קריירת קריקט מצליחה.
בסוף שנות ה-20, קהל של 6,000 איש באפטון פארק ראו את בארי מנצחת את דגנהאם טאון 1–0 כדי לעלות לסיבוב השני של הגביע האנגלי, כאשר בארי הפסידה בסיבוב הבא לברייטון אנד הוב אלביון עשרה ימים לאחר מכן. זו הייתה למעשה הריצה המוצלחת ביותר שלהם בתחרות. בארי תגיע שוב לסיבוב הראשון רק ב-1934/1935, שם הפסידה 1–0 לנורת'המפטון טאון בג'נר פארק.
ב-1939 הכדורגל שוב הופסק, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. כריס מייסון של בארי נתפס כשבוי מלחמה במהלך המלחמה, אף על פי שהוא חזר לג'נר פארק כדי לחדש את הקריירה שלו לאחר מכן.
שנות ה-50 עד שנות ה-80
לאחר המלחמה, בעונת 1949/1950, ג'נר פארק הפך לאחד המתחמים הראשונים במדינה שהציגו זרקורים על המגרש, כאשר מחוז ניופורט, סוונסי סיטי וקרדיף סיטי ביקרו כולם כדי ללמוד כיצד לעשות זאת במתקניהם. שתי עונות לאחר מכן, התמודדות כל הקבוצות הוולשיות בסיבוב הראשון של הגביע האנגלי, הסתיימה כאשר בארי מובסת על ידי ניופורט, 4–0. עם זאת, הישג הכדורגל הגדול ביותר של העיר היה ממש מעבר לפינה.
במאי 1955, לאחר תיקו 1–1 בוורקסהאם, בארי ניצחה את צ'סטר סיטי 4–3 בניניאן פארק כדי להניף את הגביע הוולשי בפעם הראשונה בהיסטוריה שלה. צ'רלי דייק הימני לשעבר של צ'לסי כבש את שער הניצחון, מבעיטה חופשית מאוחרת דרמטית שהביאה את הגביע לבארי.