cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסע הצלב הראשון
רקע היסטורי וסיבות למסע הצלב הראשון
כרקע למסע הצלב הראשון יש לראות את ההיבט הדתי וההיבט הכלכלי חברתי כמשולבים זה בזה. במסגרת הרקע הדתי למסע הצלב עומדת הרקונקיסטה בספרד ושחרורה מידי המוסלמים. בתהליך זה, לצד פעילות נגד הכופרים האריאנים ניתן התקדים לשימוש באלימות, תקדים אשר קיבל אישור רשמי מידי האפיפיור גריגוריוס השביעי. בתמיכתו נסמך גרגוריוס על דבריו של אוגוסטינוס הקדוש אשר בספרו "עיר האלוהים" הצדיק את השימוש בכוח למען ישו. גרגוריוס אף ראה במלחמת קודש נוצרית גורם אשר יחזק את מעמדו הפוליטי באירופה.
נוסף על המרכיב הדתי, גם הרקע הכלכלי מספק הסבר ליוזמת המסע. משטר הקרקעות הפיאודלי במערב אירופה היה כך שהנחלות הפאודליות חולקו לרוב באופן שרק הבן הבכור זכה בכל הנחלה ואילו הבנים הצעירים נאלצו להסתפק בחלק קטן מאוד ממנה, ולעיתים לא זכו אפילו לכך. כך נוצר מעמד רחב של אבירים ללא קרקע, שהרוויחו את לחמם בעיקר במלחמות בתור שכירי חרב. ככל ששכבה זו התרחבה, נוצרה האפשרות להניעם לשחרר את ארץ הקודש מידי המוסלמים.
ההיסטוריון ז'אק לה גוף העלה את הטיעון לפיו היה מסע הצלב הראשון קריאת תיגר של האפיפיור על השליטים החילוניים (בעיקר היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך גם ויליאם השני, מלך אנגליה ופיליפ הראשון, מלך צרפת, שלא ראו בעין יפה את יציאת מיטב אביריהם להרפתקאות במקום לשרת את מלכיהם) במטרה להוכיח כי הוא הריבון על העולם הנוצרי-קתולי ופקודתו עליונה על הוראות השליטים החילונים. זאת עקב פרסום התכתיב האפיפיורי, שהציב את האפיפיור מעל לקיסר ושגרר התנגדות עזה של הממסד החילוני.
קריאת האפיפיור
ב-27 בנובמבר 1095, במסגרת ועידת קלרמון (שנערכה בין ה-18 ל-28 בחודש, ורובה הוקדש לענייני הכנסייה בצרפת) נשא האפיפיור אורבנוס השני נאום ובו קרא לאצולת אירופה לצאת ולסייע לביזנטיון שהייתה מאוימת על כיבושי הסלג'וקים וגם לשחרר את המקומות הקדושים מידי הכיבוש הכופר. ככל הנראה מטרתו העיקרית של אורבן השני הייתה לסייע לקיסר ביזנטיון - אלכסיוס קומננוס. אורבן השני, כקודמו גרגוריוס השביעי (ב-1074) רצה לנצל בקשת סיוע זה מביזנטיון כדי לאחות את הקרע שנוצר בין הכנסייה המזרחית למערבית בשנת 1054 ("הסכיזמה"). הוא ככל הנראה תיבל את דבריו בתיאור כיבוש המקומות הקדושים על ידי הסלג'וקים כדי לשלהב את הקהל, אך בסופו של דבר, גאולת כנסיית הקבר היא זו שהפכה למטרה העיקרית של מסע הצלב הראשון.
לנאום הזה הייתה תהודה עצומה באירופה, אך יחד עם זאת לא שרד אף נוסח שלו, אלא בידי תיאוריהם של 4 כרוניסטים: רוברט הנזיר, בלדריק מדול, גיבר (Guibert) מנוז'אן, ופולקו משארטר. היסטוריונים חלוקי דעות אם מסע הצלב היה מענה של האפיפיור לכנסייה המזרחית או מסע לכיבוש ירושלים. כיום מקובלת הדעה כי אורבנוס אכן קרא לשחרור ירושלים.
מסע ההמונים - הגל הספונטני
בעקבות הנאום של אורבנוס השני התחילה תנועה המונית מזרחה, בעיקר בהנהגת תמהוני בשם "פטרוס הנזיר". כעבור זמן נגמר להם האוכל ולכן עסקו בשוד כדי לשרוד. רבים מהם מתו בדרך, ולקונסטנטינופול הגיעו מתי-מעט.
גזירות תתנ"ו
כאשר הצלבנים נתקלו בקהילות יהודיות, הם בזזו אותן ופגעו ביושביהן. על פי גרסה מסוימת, אמרה פופולרית בקרב הצלבנים הייתה "אם אינך יכול להרוג טורקי, הרוג יהודי". הפוגרומים האלו ידועים כמאורעות תתנ"ו. בשל סיבה לא ברורה, הפגיעה ביהודים החלה רק מאזור גרמניה ולא באזור צרפת. הקהילות היהודיות בצרפת יצאו ללא פגע, כנראה בשל העובדה שניסו להקדים תרופה למכה, ולספק מרצונם מזון לצלבנים. הצלבנים פגעו גם בנוצרים ביזנטים (מזרחיים) בגלל מראם השונה.
קונסטנטינופול (איסטנבול של היום), היושבת על מצר הבוספורוס, מהווה נקודת מעבר הכרחית לכיוון ארץ ישראל, ולכן הצלבנים בדרכם מזרחה התנקזו לשם. כאשר שאריות ההמונים הגיעו לעיר, אלכסיוס קוֹמְנֵנוּס קיסר האימפריה הביזנטית, ראה לפניו אספסוף רעב וסגר בפניהם את שערי העיר. הצלבנים של "מסע ההמונים" חצו את מיצר הבוספורוס ועברו לטורקיה, שם הם פגשו בסלג'וקים שעשו בהם שמות. רק מעטים מהם זכו לחצות את הבוספורוס חזרה לאירופה.
הגעת המחנות לקושטא
במקביל לגל הספונטני של ההמונים, התארגן כוח צבאי של אבירים, שיצא גם הוא מזרחה. האפיפיור התכוון לשלוח צבא המורכב מתושבי פרובאנס (בתקופה הנדונה השטח הצרפתי שמדרום לנהר הלואר), אך התוצאות עלו על ציפיותיו ובסופו של דבר יצאו לדרך 4 מחנות, חלקם מאזורים שלא היו נתונים להשפעת האפיפיור. מנהיגי המחנות היו:
המחנה הראשון יצא לדרכו ב-15 באוגוסט 1096. האבירים מהארצות השונות הגיעו לקונסטנטינופול בנפרד, ושם אלכסיוס, שליט הממלכה הביזנטית, עזר להם לחצות את הבוספורוס, תמורת שבועת נאמנות (הומאגיום) שכל מה שהם יכבשו במזרח יימסר לידיו. אחד מהמנהיגים, טנקרד שמו, הצליח לחצות באופן עצמאי ולהתחמק משבועה זו.
המעבר דרך אסיה הקטנה
ההתקלות הראשונה של הצלבנים בסלג'וקים התרחשה למרגלות חומות ניקאה (כיום איזניק בטורקיה) שהוטל עליה מצור ב-14 במאי 1097. הצבא הסלג'וקי הגיע לאזור העיר וניסה לפרוץ את המצור, אך ללא הועיל והעיר נפלה לידי הצלבנים שמסרו אותה לאלכסיוס על פי השבועה שנשבעו לו. לאחר הקרב על ניקיאה המשיכו הצלבנים במסעם דרומה, וליד דוריליאום נתקלו בצבא הסלג'וקי בראשות המלך קיליץ'-ארסלן. כיוון שהצלבנים נעו בנפרד, ניצחון הסלג'וקים היה קרוב מאוד, ורק תגבורת שהגיעה בזמן הצילה את הצלבנים מתבוסה.
ייסוד הנסיכויות הצלבניות
היעד הבא היה העיר הגדולה אנטיוכיה (נמצאת בטורקיה של היום). הצלבנים כבשו אותה לאחר מצור של שבעה חודשים, שהתחיל כבר תוך כדי המצור על אדסה. אחד המנהיגים, בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה, מודיע לחבריו: "כמו שעשה בולדווין באדסה, כך אני עושה כאן", והקים ביוני 1098 את נסיכות אנטיוכיה.
פלישה לארץ ישראל
לאחר כיבוש אנטיוכיה פרצה בקרב הצלבנים מגפה קטלנית שהפילה חללים רבים. כתוצאה מהמגפה הייתה התעוררות דתית בקרב המחנה הצלבני, בעיקר של אותם אנשים משרידי מסע ההמונים, והם פנו לכיוון ירושלים (בסוף 1098).
הצלבנים עברו ליד צור, עכו, קאיפאס - (חיפה), קיסריה, ארסוף, שאת כולן הם עקפו מהצד. את יפו הם כבשו, כי היא הייתה הנמל הקרוב ביותר לירושלים באותה תקופה. למעשה יפו נכבשה ללא קרב, לאחר שהמוסלמים נטשו אותה.
כיבוש ירושלים
מתוך 150,000 שיצאו מאירופה, הגיעו לא"י לא יותר מ-40 אלף (חלקם גם נשארו באדסה ובאנטיוכיה). ביוני 1099 הצלבנים פתחו בניסיון לכיבוש ירושלים בסגנונו של יהושע בן נון: התפללו, הקיפו את החומות שבע פעמים, תקעו בחצוצרות ושמו עפר על הראש. ניסיון זה לא צלח, והחומה לא נפלה.
ניסיון שני היה בטיפוס על החומה בעזרת סולמות בפינה הצפון-מערבית של החומה, באזור שנקרא לאחר מכן "מגדל טנקרד". לקראת הניסיון השלישי, החליטו הצלבנים לבנות מכונות מצור, אך גילו שאין עצים מתאימים באזור. במקביל הגיע צי גנואזי קטן ליפו. הצלבנים פירקו את הספינות והשתמשו בחומרי הבניה על מנת להרכיב את מכונות המצור.
מצבם של הצלבנים היה קשה. מספרם הצטמצם בעקבות המסע הארוך והקרבות, והם מצאו את עצמם בליבו של עולם מוסלמי עוין. בלחץ הזמן התארגנו הצלבנים למצור על העיר. ארבעה מחנות ניסו לפרוץ בארבעה מקומות לאורך החומה. אחד המחנות הוקם באזור שער הפרחים של היום, ועליו פקד גודפרואה מבויון ממרומי הקומה העליונה של מכונת המצור. ביום שבת 15 ביולי, חמישה שבועות לאחר תחילת המצור על העיר, הצליחו חייליו של גודפרואה להציב גשר עץ אל החומה, ודרכו הצליחו חייליו לחדור לעיר. לפי המסורת, שעת הפריצה היא 9:00 בבוקר. זוהי שעה בעלת משמעות דתית מבחינתם – היום והשעה שבה ישו עלה על הצלב. החיילים של גודפרואה פתחו את אחד השערים דרכו הסתער כוח נוסף בפיקודו של טנקרד הנורמני, וביחד הם כבשו את העיר.
הצלבנים טבחו בתושבים היהודים והמוסלמים. בית הכנסת היהודי הראשי הועלה באש וכל אלפיים היהודים שנמצאו בו נשרפו למוות, ומוסלמים רבים נהרגו במסגד אל-אקצא. ביומיים הבאים נמשך הטבח. חיילים ואזרחים, גברים נשים וילדים נטבחו בידי הכובשים. מי ששרד נמכר לעבדות.
כינון ממלכת ירושלים
לאחר הכיבוש גילו הצלבנים שאין להם תוכניות להמשך, והתגלעו חילוקי דעות לגבי אופי הממלכה שעליהם להקים. לבסוף נבחר גודפרואה מבויון למלך על ממלכת ירושלים. גודפרואה הוא הדמות הפחות בולטת מבין המנהיגים, והוא נבחר כמועמד של פשרה, וכן בזכות העובדה שהוא היה הראשון לפרוץ אל העיר. גודפרואה נמנע מלשאת תואר מלך באומרו ש"אם ישו נשא כאן כתר קוצים, אני לא אשא כאן כתר מלכות", והוא בחר לעצמו תואר צנוע יותר "מגן הקבר הקדוש". הוא החזיק בתואר זה כשנה, עד שמצא את מותו תוך כדי מצור על העיר עכו.
קרב אשקלון
ביום 4 באוגוסט 1099 הגיע לאשקלון צבא מצרי שיצא לעזרת ירושלים הנצורה והגיע באיחור של תשעה עשר ימים. למחרת היום, הגיעו לירושלים שליחים של המצביא המצרי ובידם דרישה כי הצלבנים ייסוגו מירושלים. בואם של השליחים אישר שמועה שנפוצה בירושלים על הופעת הצבא המצרי. לצלבנים לא הייתה כוונה - או יכולת - להסתגר מאחורי חומות ירושלים ולהסתכן במצור, וגודפרי מבויון החליט לקחת את היוזמה ולתקוף את הצבא המצרי. ביום 12 באוגוסט בשעות הבוקר המוקדמות החל הצבא הצלבני במתקפה, ומשניתן היה לראות את המחנה המצרי שחנה במרחק מה מהחומה הצפונית של אשקלון בשטח של עצי פרי - פרצו הפרשים בהסתערות קדימה, כשהם מפתיעים לחלוטין את אויביהם, שחלקם עדיין נמו באוהליהם. תוך זמן קצר חדל הצבא המצרי מלהוות כוח מסודר והקרב הוכרע. הצבא הצלבני הצליח בניצחון בקרב אשקלון להסיר את האיום המיידי על אחיזתו בארץ ישראל; הקרב הוא סיום הקרב על ירושלים וסיומו של מסע הצלב הראשון, וממלכת ירושלים נכנסה לשלב של התפשטות והתבססות שנמשכה עד לשנת 1110.
תוצאות המסע
מבחינות רבות, מסע הצלב הראשון היה גם המוצלח שבהם. הצלבנים הצליחו להביס את הסלג'וקים ולקרוע מהמוסלמים שטחי אדמה גדולים, החשוב והנרחב בהם הפך לממלכת ירושלים.
בטווח הארוך יותר, מסע הצלב הראשון גרם למפגש בין התרבות האירופאית לתרבות המוסלמית, והיה לתחילתם של יחסי מסחר והפריה תרבותית הדדיים.
קשואיירו דה איטפמירין
קָשוֹאֶיירוּ דה איטָפֶמִירִין (בפורטוגזית: Cachoeiro de Itapemirim) היא עיר בדרום מדינת אספיריטו סאנטו שבברזיל.
העיר שוכנת באמצע הדרך בין ויטוריה וריו דה ז'ניירו. היא נמצאת 164 קילומטר דרומית לוויטוריה ומתגוררים בה מעל 210,000 תושבים (נכון לשנת 2021). היא העיר השנייה בחשיבותה הכלכלית במדינת אספיריטו סנטו, אחרי הבירה ויטוריה.
העיר נוסדה בסמוך למפל מים (זהו פירוש המילה הפורטוגזית cachoeiro) על נהר איטפמירין (מילה שמקורה בניב של שפת טופי) ומכאן פירוש שמה של העיר - "מפל המים של איטפמירין".
קשואיירו דה איטפמירין היא אחת היצרניות הגדולות בברזיל של שיש וגרניט ומהווה מרכז למסחר בינלאומי באבני נוי. בעיר ממוקם גם המטה לאחת מחברות האוטובוסים הבין-מדינתיות הגדולות בברזיל (Viação Itapemirim), המפעילה קווים לכ-85% מרחבי ברזיל.
העיר היוותה נקודת מוצא למחפשי זהב אשר עלו במעלה הנהר לכיוון מינאס ז'ראיס. בתחילה, העיר הייתה מקושרת בעיקר לריו דה ז'ניירו ומסילת רכבת ביניהן נחנכה בשנת 1900. בהמשך, במטרה לחזק את ויטוריה בירת אספיריטו סאנטו, הוקמה מסילת ברזל מקשואיירו דה איטפמירין לכיוון ויטוריה בשנת 1911, והפעילות הכלכלית הוסטה צפונה לוויטוריה.
שרה ויין קליס
שרה ויין קליס (באנגלית: Sarah Wayne Callies; נולדה ב-1 ביוני 1977) היא שחקנית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל תפקידיה בתור שרה טנקרדי בסדרה "נמלטים" (2005–2009; 2017) ברשת פוקס, ובזכות הופעתה בתור לורי גרימס (אנ') בסדרה "המתים המהלכים" ( 2010–2013 ) ברשת AMC. היא גם כיכבה בתור קייטי באומן בסדרה "קולוני" (2016–2018) ברשת USA.
ביוגרפיה
קליס נולדה בכפר לה גראנג' (אנ'), הסמוך לשיקגו, אילינוי, בתם של ולרי וויין ודיוויד א. קלי, פרופסורים לאנגלית ומשפטים באוניברסיטת הוואי במנואה. משפחתה מרקע נוצרי בעיקרה, אם כי סבה מצד אמה היה מהגר יהודי מהונגריה.
קריירה
קליס עברה לניו יורק ב-2003 וקיבלה במהירות את תפקידה הראשון בטלוויזיה בתור קייט או'מאלי, דמות אורחת בסדרת קצרת הימים "Queens Supreme" של רשת CBS. באותה שנה קיבלה תפקיד ראשי בתור הבלשית ג'יין פורטר (אנ') בסדרה בת השמונה פרקים "טרזן" ברשת The WB.
בשנים 2005–2009 שיחקה קליס בסדרה הפופולרית "נמלטים" ברשת פוקס בתור ד"ר שרה טנקרדי. עקב הריונה של קליס, נאלצה הפקת הסדרה לרצוח את דמותה, אך בעקבות מחאת מעריצי הסדרה, הוחזרה דמותה לעונה הרביעית ששודרה מסוף שנת 2008 ועד אמצע 2009. היא השתתפה גם בעונה החמישית, ששודרה ב-2017.
בשנת 2014 קליס שיחקה בסרט "בתוך הסופה" בתפקיד ראשי כאליסון סטון, מטאורולוגית החוקרת את סופות הטורנדו בסרט. היא זכתה לתשבחות על כך מטעם המבקרים. ב-2015 שיחקה לצדו של ניקולס קייג' בסרט "נעלמים".
בשנת 2016 החל לשחקה בתפקיד ראשי בדרמת המדע הבדיוני "קולוני" של רשת USA. בסדרה שיחקה בתפקיד קייטי באומן, אשתו של ויל (ג'וש הולווי). את תפקיד זה עשתה עד 5 ביולי 2018, לאחר תום שלוש עונות. ב-2017 שיחקה בסרטו של ג'יאנקרלו אספוזיטו "המופע" לצד ג'וש דוהאמל, ושיחקה במיני-סדרת מלחמה של נשיונל ג'יאוגרפיק "ארוכה הדרך הביתה" בתור לי-אן וולסקי, אשתו של גארי ולסקי אותו מגלם מייקל קלי.
בשנת 2022 לוהקה לאחת הדמויות הראשיות בסדרה "The Company You Keep" של רשת ABC; המבוססת על הסדרה הקוריאנית "My Fellow Citizens!" מ-2019. הסדרה אמורה לעלות לשידור ב-19 בפברואר 2023.
חיים אישיים
ב-21 ביולי 2002 נישאה קליס לג'וש ווינטרהאלט, אותו הכירה בעת לימודיהם בדארטמות'. ב-23 בינואר 2007, פורסם כי בני הזוג מצפים לילד ראשון, בת אשר נולדה מאוחר יותר באותה שנה. בנם השני, אותו אימצו, נולד ב-2013.
Chelsea Girl
Chelsea Girl הוא אלבום הבכורה של ניקו. האלבום יצא באוקטובר 1967 על ידי וורב רקורדס שהוציאה גם את אלבומי מחתרת הקטיפה. שם האלבום מתייחס לסרטו של אנדי וורהול משנת 1966 שנקרא "Chelsea Girls", בו שיחקה ניקו בתפקיד הראשי, ומחצית משירי האלבום מתייחסים לדמויות המאכלסות את מלון צ'לסי שבניו יורק שזכה לאכלס בין השאר שלל מוזיקאים ידועים באותה העת.
במרבית שירי האלבום ניגנו חברי להקת "מחתרת הקטיפה", בה הייתה ניקו חברה קודם להוצאת האלבום. כמו כן נטלו חברי הלהקה חלק בכתיבת השירים לאלבום. השיר "I'll Keep it With Mine" ניכתב על ידי בוב דילן, כמו כן כולל האלבום שלושה שירים מאת ג'קסון בראון שאף ניגן בגיטרה בשירי האלבום.
הכותל המערבי (בצלאל)
"הכותל המערבי" הוא הדפס בטכניקה של שבלונה על בד, שנוצר בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, ומתאר מתפללים בכותל המערבי.
תיאור
ההדפס מתאר קבוצה של מתפללים בכותל המערבי. הוא עושה שימוש בארבע שבלונות על גבי בד שחור, לשם יצירת תיאור צבעוני של הסצנה. תיאורי מקומות קדושים היו רווחים ביצירות בית-הספר, מתוך כוונה לשווקם בקרב אנשי היישוב הישן ותיירים שונים. יש להניח כי הוא מבוסס על תצלום של הכותל. הכותל עצמו מתואר בזווית אלכסונית, המעניקה לתיאור עומק. מתוארות בו שתי קבוצות של מתפללים. האחת מפוזרת לאורכו של הכותל, והיא מכילה נשים וגברים. קבוצה שנייה מתוארת ליד הקיר האחורי של הרחבה הצרה. ההדפס נוצר באחת מן המחלקות של "בצלאל". ייתכן כי העבודה נעשתה בבית-המלאכה של מיכאל פילמוס, שעסק ביצירת תמונות בטכניקה של הדפס סטנסיל על בד או על קטיפה שחורה. או בידי קבוצת "תומר". בבית-הספר ובבית-המלאכה נוצרו עוד עבודות בטכניקה זו. ביניהן ידועות עבודות של מאיר גור אריה ושל אריה מרדר.
מבצע מסע בצבעים
מבצע מסע בצבעים הוא מבצע צבאי שערך צה"ל בין 26 בפברואר ל-2 במרץ 2002, במהלך האינתיפאדה השנייה, לפגיעה בתשתיות טרור במחנה הפליטים בלאטה שבשכם. המבצע נחל הצלחה וסלל את הדרך התורתית למבצע חומת מגן.
המבצע החל בשל יציאת פיגועים רבים משכם, ולאחר שניסיון התיווך של אנתוני זיני כשל. במבצע יושמה לראשונה באופן נרחב שיטת לוחמה בשטח בנוי המכונה "הליכה דרך קירות".
רקע למבצע
בשנותיה הראשונות של האינתיפאדה השנייה התקשה צה"ל להתמודד עם גל הפיגועים. ביולי 2001 התמנה למפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון תת-אלוף יצחק גרשון, והחל ליזום פעולות התקפיות כנגד הטרור הפלסטיני, בסיוע השב"כ. לאחר תפיסת האונייה קארין איי, השתנה יחסה של ארצות הברית כלפי הסכסוך ומאמצי ההסדרה של הגנרל אנתוני זיני פסקו. לאור זאת, בפברואר 2002 הוטל על חטיבת הצנחנים, בפיקודו של אביב כוכבי, לכבוש את מחנה הפליטים בלאטה שבשכם.
שכם בכלל, ומחנה בלאטה בפרט, נחשבו בעיני צה"ל למרחב לחימה מסוכן ובעייתי. בתפיסה הפלסטינית, נחשב מחנה בלאטה למעוז בלתי חדיר, שחזקה כי הכניסה אליו תגבה מצה"ל אבדות רבות. המבצע זכה להתנגדות מצד ראש המטה הכללי שאול מופז, שלא ראה בו ערך אסטרטגי. לבסוף, אישר מופז את המבצע, תוך התנייתו בהשארת "פתח מילוט" ממחנה הפליטים אל הקסבה של שכם.
מהלך המבצע
הכוחות התארגנו בחטיבת שומרון ויצאו למבצע ב-26 בפברואר 2002. מדרום מערב לשכם פשטו על המחנה גדוד 101, סיירת צנחנים ופלחה"ן צנחנים. מצפון מזרח תקפו גדוד 932 יחד עם פלנ"ט צנחנים ופלוגה מגדוד 101. גדוד 433 מהשריון נשאר בפאתים לחפות באש וליצור הטעיה.
צוות של פלנ"ט צנחנים נשלח לחפות באש ותצפית מתל א-ראס. בעת המבצע זיהה הכוח רכב שהיה מידע לגביו כי הוא רכב תופת. הטיל הראשון שירו פגע בקו מתח ויצר חושך ברחבי העיר שכם. הטיל השני השמיד את הרכב והרג שני מחבלים. במהלך הפעולה נהרג לוחם הסיירת,, בעת שעלה על מטען חבלה.
במהלך המבצע נתקלו כוחות הצנחנים במספר מחבלים חמושים והרגו אותם. בנוסף התגלו אמצעי לחימה רבים, רקטות וחומרי חבלה. לוחמי הפלחה"ן השמידו מחרטות לייצור נשק, חומרי חבלה ומטעני נפץ.
לאחר המבצע
לאחר המבצע אמר מח"ט הצנחנים, כוכבי, במסיבת עיתונאים, כי למרות החששות שקדמו לפשיטה:
מבצע זה היה ל"טבילת האש" של תפיסת ההליכה דרך קירות, בה נעשה שימוש נרחב במהלך מבצע חומת מגן. שיטה זו נלמדה על ידי הצבא האמריקאי והצבא הבריטי, ונעשה בה שימוש באפגניסטן ובעיראק.
מאטדי
מאטדי (אנגלית: Matadi) היא עיר נמל במחוז קונגו סנטרל ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ולה אוכלוסייה של 235,400 (2004). היא ממוקמת על האגן השמאלי של נהר הקונגו, כחצי מהמרחק בין האוקיינוס האטלנטי ועיר הבירה קינשאסה.
תרבות
פירושה של המילה "מאטדי" היא אבן בשפת הקיקונגו. העיר בנויה באזור גבעות, ויש ביטוי מקומי האומר שכדי לגור בה יש לדעת שלושה פעלים: "לעלות", "לרדת" ו"להזיע". בהמשך הנהר יש רשת מערות הנקראת "הצוק של דיוגו קאו" על שם גראפיטי שחרט במערות הימאי ומגלה ארצות הפורטוגזי לסמן את גבול מסעו אל תוך נהר הקונגו.
תשתיות
תחנת כוח על נהר המפוזו מספקת לעיר חשמל. פס רכבת מחברת בין מאטדי לקינשאסה הבירה, מרחק של כ-350 ק"מ. הנמל הוא מרכז חשוב לייבוא וליצוא עבור כל המדינה וחברת הדייג הלאומי "פמארזה" משתמשת בנמל על מנת לספק דגים לבירה. נמל התעופה "טשימפי" הקרוב איננו פעיל. גשר באורך 722 מטר שחוצה את הנהר נבנה בשנת 1983. על גבעה קרובה יש אנדרטה לבוני פס הרכבת בין מאטדי לקינשאסה.
לורנץ
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אגפית נטלנסיס
אגפית נטלנסיס (שם מדעי: Gymnura natalensis) היא מין בטאי ממשפחת האגפיתיים, החיה בימים הטרופיים של האוקיינוס ההודי ודרום-מזרח האוקיינוס האטלנטי לחופי אפריקה בטנזניה, מוזמביק, נמיביה, דרום אפריקה ואולי גם קניה. אגפית זו תוארה למדע ב-1911 בידי החוקר הסקוטי ג'ון גילכריסט והחוקר הדרום-אפריקאי ויליאם וורדלאו תומפסון.
לרוב האגפית חיה בים הפתוח, בלגונות ובשוניות אלמוגים לאורך החופים בעומק של 20 עד 100 מטרים, אך גם עולה לשפכי נהרות לאורך אפריקה.
האגפית היא בטאי בעל סנפירי חזה ארוכים ורחבים בעלי מבנה דמוי פרפר והיא יכולה להגיע לאורך 250 סנטימטרים ולמשקל 82.6 קילוגרם, אך נפוצה יותר באורך 150 סנטימטרים. הזנב שלה קצר והחוטם רחב עם קצה קהה ופונה מעלה. השיניים שלה קטנות ומחודדות וסנפירי האגן קטנים ומעוגלים. צבעה חום, אפור או ירוק ועליהם כתמים כהים, כשהזנב מפוספס בשחור.
מעלה פלמ"ח
רקע
בין פלוגות הפלמ"ח שררה, בשנות ה-40, מסורת של מסעות ארוכים שחצו את ארץ ישראל ונועדו לאימון האנשים ולטיפוח אהבת ארץ. נודעה במיוחד בתחום זה פלוגה ג' שנהגה לצאת למסעות של ימים רבים. ערך זה מתייחס למסע השלישי של הפלוגה.
המסע השלישי
המסע השלישי של פלוגה ג' התקיים ב-1944 ותוכנן להימשך 18 ימים מעמק יזרעאל לקיבוץ רביבים. למסע יצאו 150 מאנשי הפלוגה בפיקודו של אורי יפה ובהובלת מחלקת הסיור בפיקודו של משה בן דרור שנעזר בדוד ניב ושאול יפה.
נקודת המוצא של המסע הייתה בעמק יזרעאל כשמשם התקדמו לג'נין, קרן סרטבה, בית הערבה ומפעל האשלג בסדום. בנקודה זו ערכו חברי הפלוגה אימון באש חיה.
כדי לחמוק מסיורים של המשטרה הבריטית באזור זה נבחר בהמשך הדרך מסלול שעקף את הדרכים הראשיות. מסדום המשיכה הפלוגה לנחל זוהר, נחל צין, המכתש הקטן, מעלה עקרבים ונחל חתירה. באמצע נחל זה נתקלו הסיירים במפל יבש גבוה שחסם את דרכם למקור המים בעין ירקעם. בהחלטה נועזת הורה מפקד הפלוגה להשתמש בגרזנים ומכושים כדי לסלול מדרגות ונקודות אחיזה במעלה המפל. הנתיב שנבחר כלל בחלקו התחתון דרדרת עליה היה קל להתגבר ובחלקו העליון קיר אנכי שהיווה אתגר למטפסים. בעזרת חציבות, חבלים והרובים שבידיהם הצליחו כל חיילי הפלוגה, לאחר מספר שעות, להגיע לראש המפל מבלי שאף חייל נפגע. הפלוגה המשיכה משם והגיעה בתום המסע ליעדה ברביבים.
הגרסה הרווחת טוענת שבהגיע הפלוגה לעין ירקעם פגשו שם בדואים מקומיים שהתקשו להאמין שהפלוגה טיפסה במקום "שאפילו היעלים לא עולות שם" וכינו מאז את המעלה "נקב אל יהוד". עמדה מנוגדת הביע עזריה אלון שטען שחברי הפלמ"ח הם שקבעו שם זה.
תמונות מהמסע השלישי של פלוגה ג':
מפגש 1962
לאחר התפרסמות המעשה של פלוגה ג' הפך המעלה לאבן שואבת למסעות הפלמ"ח ותנועות הנוער.
בדצמבר 1962 התכנסו ותיקי הפלוגה ובני משפחותיהם בראש המפל כדי לציין 19 שנה למסע ולפריצת המעלה. באירוע זה הוסר לוט מעל סלע עליו נחרטו המילים "'''מעלה פלמ"ח (נקב אל-יהוד). מעבר זה נפרץ בידי אנשי פלוגה ג' פלמ"ח, כמוצא באין דרך במסעה בשנת תש"ד'''".
שם המעלה
השם "מעלה פלמ"ח" התקבל אומנם בכינוס הפלוגה ב-1962 אך רק ב-28 בדצמבר 1984 הוכר השם רשמית על ידי ועדת השמות הממשלתית. באותה שנה התכנסו ותיקי הפלוגה בשנית באותו מקום והוסיפו לכתובת שנחקקה ב-1962 את המשפט "שביל לפרא בין הרים" שנלקח מתוך המנון הפלמ"ח.
המעלה כיום
עם השנים המשיכה רשות הטבע והגנים לשפר את המקום והציבה בו סולמות ברזל, נקודות אחיזה ומעקות כדי לאפשר מעבר בטוח בו. ב-1995, עם ייסוד שביל ישראל נקבע המעלה כחלק מהמסלול.
מפלגת אח"י
מפלגת אח"י (ראשי תיבות של: ארץ, חברה, יהדות; בשמה הקודם: ציונות דתית לאומית מתחדשת) היא מפלגה ציונית-דתית-לאומית שהוקמה על ידי פורשי המפד"ל בכנסת ה-16. המפלגה היוותה בעבר חלק מהאיחוד הלאומי ובכנסת ה-17 הייתה חלק מרשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל ומהבית היהודי. הפכה לסיעה עצמאית בכנסת, ובבחירות לכנסת השמונה עשרה והעשרים ואחת רצה עם הליכוד ברשימה משותפת, אך בהמשך התפלג הח"כ היחיד שלה, אלי בן-דהן. בבחירות לכנסת העשרים ושלוש היא הייתה חלק מרשימת ימינה, אך נציגתה לא נכנסה לכנסת.
היסטוריה
הסיעה הוקמה על ידי חברי הכנסת אפי איתם ויצחק לוי שפרשו מהמפד"ל בעקבות הקרע שנוצר במפלגה בינם לבין מחנהו של זבולון אורלב שסירב לפרוש מהממשלה אחרי שאישרה את תוכנית ההתנתקות. הפרישה עצמה באה רק אחרי שאיתם הושעה מתפקידו כיו"ר המפלגה והמפד"ל דחתה את הצעתו לאחד את המפד"ל עם האיחוד הלאומי לגוש ימין גדול.
בבחירות לכנסת ה-17 התמודדה במסגרת רשימת האיחוד הלאומי והמפד"ל.
ב-11 בנובמבר 2007 שינתה את שמה למפלגת אח"י (ראשי תיבות של ארץ ישראל, חברה, יהדות) ופתחה את המפקד הלאומי במטרה לאחד את כל המפלגות הדתיות הציוניות הימניות תחת שם אחד מחודש. המפלגה, בראשותו של אפי איתם, זכתה לתמיכתו של חתן פרס נובל הפרופסור ישראל אומן. לאחר הקמתו של הבית היהודי, פרשו חברי אח"י יצחק לוי ואפי איתם מן האיחוד והקימו סיעה עצמאית, שרצה עם הליכוד בבחירות לכנסת ה-18 בזכות הסכם שהושג ב-28 בדצמבר 2008 ובו הבטחה לשריון ברשימה המשותפת במקומות ה-39 לשלום לרנר ובמקום ה-45 לאדמונד חסין. אפי איתם לא שובץ ברשימת הליכוד ולא התמודד לכנסת ה-18. יצחק לוי הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים. בבחירות אלו זכתה רשימת הליכוד-אח"י ב-27 מנדטים ונציגי אח"י לא נבחרו לכנסת. המפלגה לא התמודדה בבחירות לכנסת ה-19.
בבחירות לכנסת ה-21 וה-23 המפלגה שימשה את הבית היהודי על מנת לשריין נציגים שלה ברשימות שונות. בבחירות לכנסת ה-21, כחלק מהסכם בין איחוד מפלגות הימין לליכוד, מס' 4 בבית היהודי הרב אלי בן דהן שובץ במקום ה-28 ברשימת הליכוד מטעם אח"י, ולאחר הבחירות התפלג לסיעת יחיד. בבחירות לכנסת ה-23 מס' 3 בבית היהודי שרה ב"ק שובצה במקום ה-8 ברשימת ימינה מטעם אח"י, בעוד מס' 2 מוטי יוגב שובץ במקום ה-11.
אידאולוגיה
מפלגת אח"י הייתה מפלגת ימין דתית-לאומית ודגלה בארץ ישראל השלמה ובמפעל ההתנחלויות בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה. התנועה קמה מתוך ההתנגדות לתוכנית ההתנתקות אך שללה אלימות וסרבנות נגד צה"ל במסגרת פינויי יישובים (או בכלל). בנוסף שמה לעצמה התנועה מטרה להילחם בשחיתות השלטונית. התנועה זכתה לתמיכתו של הרב שלמה אבינר, ששימש לה מעין מורה דרך רוחני.
מטרתה הראשית הייתה יצירת גוש ימין חזק שינהיג את המדינה.
סולטאן אל-גנאם
סולטאן עבדאללה אל-גנאם (בערבית: سلطان عبد الله الغنام בתעתיק: סלטאן עבד אללה אלע'נאם; נולד ב-6 במאי 1994 בא-זולפי שבערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
קריירת מועדונים
אל-גנאם החל את הקריירה המקצוענית שלו בא-זולפי, במדיה ערך 40 הופעות ליגה והבקיע עשרה שערים במסגרת הליגות הנמוכות בערב הסעודית.
בשנת 2015 חתם באל-פייסלי מליגת העל הסעודית. ב-12 במאי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד אל-הילאל במסגרת המחזור ה-26 בליגה לעונת. בסך הכל ערך 24 הופעות ליגה במדי המועדון.
קריירה בינלאומית
ב-28 בדצמבר 2017 ערך אל-גנאם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית הבוגרת, בהפסד 0–2 לנבחרת עומאן במסגרת שלב הבתים של גביע המפרץ לאומות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית בטורניר גביע אסיה 2019, אך לא שיחק בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר מונדיאל 2022.
מנדרינה
מנדרינה (שם מדעי: Citrus reticulata; מן מַנְדָּרִין, על שם ארץ המוצא: סין) היא פרי הדר קטן ומתוק, הדומה לתפוז קטן. צבעו כתום והוא נוח לקילוף. הפרי כדורי למדי ופחוס קטבים. זנים שונים של המנדרינה כוללים את הקלמנטינה, הטנז'ריה, הטנגור, הסאצומה (או בשמו היפאני, מיקאן) והטמפל.
בחלק מן הזנים, כדוגמת הטנז'ריה, ניתן להסיר את הקליפה בקלות בעזרת הידיים. הטנגור, שהוא הכלאה של תפוז ומנדרינה, נקרא גם "תפוז מקדש". קליפתו קלה לקילוף. רוב המנדרינות המשומרות הן מזן הסאצומה.
הקרב על כפר סיל
הקרב על כפר סיל התנהל בין הצבא הישראלי לכוח של קומנדו של הצבא הסורי, בגזרה המערבית במלחמת לבנון הראשונה, בין 9 ל-12 ביוני 1982. הקרב התנהל על השליטה בכפר סיל, ששכן מספר קילומטרים צפונית לעיירה דאמור, והיה בעל חשיבות אסטרטגית, בשל מיקומו החולש על ציר החוף, המוביל לעבר שדה התעופה הבינלאומי של ביירות ופרבריה הדרומיים. בכפר הוצבו כוחות חזקים של צבא סוריה, שכללו גדוד טנקים מחטיבה 85, וכן כוחות נ"ט, חי"ר וקומנדו, שמנעו את המשך התקדמות כוחות צה"ל לכיוון צפון על ציר החוף הלבנוני.
מהלך הקרבות
הקרבות:
על רכס כפר סיל נערכו שלושה קרבות בשלושה מועדים שונים זה אחר זה. שני הקרבות הראשונים זה של 9/6 וזה של 10/6 לא צלחו מסיבות שונות ומגוונות, שעניינם בהרכב וציוותי הכוחות, חוסר תקשורת ברמות הפיקוד השונות, חוסר במודיעין וכיוצא בזה.
הקרב הראשון שנערך 9/6 בפיקודו של אלי גבע מח"ט חט' 211 מסתיים בכישלון ונפגעים רבים לכוחותינו, ביניהם 4 נעדרים,1 טנק מרכבה והאחר מג"ח שמושארים בשטח ונגמ"ש שנלקח שלל ומוצג אחר כבוד בבירות.
מח"ט גולני אל"ם ארווין מבקש לפרוץ תוואי דרך בשטח ההררי, בניתוח שטח מעמיק מוצאים קמ"ן חטיבת גולני ומג"ד 74 ציר שניתן לפרוץ בעזרת הנדסה. ציר זה אפשר לכוחות לאגף את מערכי כפר סיל ולהגיע אליהם מעורפם ע"ג ציר "ביטלנקה" בואכה כפר ערמון ולהגיע לכפר סיל מהממד הצר והגבוה. מדרום מזרח לצפון מערב.
הצעתו מתקבלת, ביום ו' 11/6 לפנות בוקר מתחילים כוחות הנדסה לפרוץ את התוואי המחבר בין דוח'א לציר "ביטלנקה"- תל זקק כ־1800 מ' בתוך חורש טבעי, צמחייה סבוכה ובולדרים.
גד' 74 מתקדם לאורך התוואי במהלך פריצתו תוך שהוא מאבטח את עבודת הפריצה ומנהל אש עם כוחות סורים הנמצאים מערבית לתל זקק ראס אל זיתון.
ביום ו' 11/6 בשעה 1200 מוכרזת הפסקת אש.
ההפוגה שנכפתה על הכוחות משני הצדדים במסגרת הפסקת האש אפשרה לכוחות הסורים להמשיך ולעבות את מערך ההגנה בעוד שתי פלוגות שריון הנכנסות לתוך כפר סיל.
ביום שבת בצהרים נגמרת הפסקת האש וניתנת פקודת התנועה לכוחות. גד' 74 שנמצא בקדמת הכוחות באזור תל זקק מתקדם לעבר החיבור עם ציר "ביטלנקה" וממנו למוצב בנ.ג 264.
יום שבת 12/6 שעות אחה"צ המוקדמות גדוד 74 ביצע את משימתו והוא ערוך ומוכן בעמדותיו לקראת הכניסה של גדודי החי"ר 13 ו- 202.
הפיקוד הסורי במרחב שזהה את המאמץ העיקרי הבין את כוונת הכוחות התוקפים וביצע שינוי הערכות מהיר לתגבור המערך בכפר סיל בכוחות קומנדו ונ"ט נוספים.
בשלב הזה טרם כניסת גדודי החי"ר לתנועה ביצע כל גדוד הכנות במסגרתם ניתנו פקודות, תדריכים ומסדרים. מג"ד 13 סא"ל מוטי מזרחי העביר פקודה מסודרת למפקדי הגדוד וביצע תדריך לגבי הכניסה והלחימה בשטח בנוי.
עם קבלת פקודה בשעות אחה"צ המוקדמות קיבלו גדודי החי"ר פקודה לתנועה.
גדוד 202 שהיה אמור לכבוש ולהשתלט על גבעת הראדאר נע ראשון מבין גדודי החי"ר כשיחד איתו מח' טנקים מפל' ח' . הגדוד פורק מנגמשיו למרגלות הגבעה וממשיך להתקדם רגלית לעבר היעדים כשהוא מלווה באמצעיים מסייעים טנקים ונמרש"ים. עם עלייתו על היעדיים מגלה הגדוד כי היעדים נטושים.
בשעה 1700 לערך החלו הכוחות לנוע על הכביש הראשי בכפר סיל. פלוגה ב' מובילה: כוח בפיקוד המ"פ דני עטר מצידו הימני (המזרחי של הכביש) וכוח בפיקוד סמ"פ דרור רופא מצידו השמאלי (המערבי של הכביש).
חרף האבידות הקשות, פלוגה ב' חזרה להתקדם ברחוב וטיהרה את הבתים מימין ומשמאל. במהלך הטיהור הם ראו את אחד הטנקים עומד בלב הרחוב והתכוונו לעבור אותו תוך כדי הריצה. לפתע הבחינו החיילים כי לא מדובר בטנק ישראלי אלא בטנק סורי שלפניו היה עוד טנק. לטנקים הישראלים לא היה זכר. לשני הטנקים הסורים הצטרף טנק סורי נוסף, שהיה מוסווה עד עתה. כעת, כאשר רק כמאה מטרים מפרידים בינם, היו אלה שלושה טנקים סורים מול פלוגה ב'. דני המ"פ: "בלמנו את האנשים ודחפנו אותם הצידה כי זה היה עניין של שניות. מצאנו עצמנו באיזשהו מרחב פתוח של בתים ומסביב עצים. התברר שרוב העצים שראינו בחושך ונראו לנו עצים תמימים, היו למעשה טנקים סורים מוסווים". לוחמי פלוגה ב' ניסו להשבית את הטנקים הסורים אך התקשו בכך.
מהעבר השני של הרחוב הגיח מפקד פלוגת העורב של גולני ציון אוטמזגין ( גזית) שבאומץ לב קפץ על אחד הטנקים והשחיל בפנים רימון רסס. אחד הטנקים הסורים ניסה לדרוס את החיילים ששכבו ממולו. לוחמי פלוגה ב' התעשתו במהירות והשיבו בא"ש נק"ל, ררנטי"ם וטילי לאו ותוך גילוי מקצועיות גבוהה ביותר הצליחו לשתק את שני הטנקים האחרים. זמן קצר לאחר מכן, התקבלה הודעה נוספת: "טור של טנקים סורים עושה דרכו אליכם", זאת כאשר, הלוחמים נותרו כמעט בלי תחמושת. כנשאל סרן דני עטר, "מה עושים?" הוא השיב:
"נילחם בטנקים גם באבנים".
לאחר לחימה קשה הקרב על כפר סיל הסתיים בניצחון של פלוגה ב' ושל חטיבת גולני וכעת הדרך לשדה התעופה בביירות הייתה סלולה עבור כוחות צה"ל כאשר עם כיבוש הכפר היו מסלולי שדה התעופה פרושים לפני הלוחמים. הלוחם חיים אבוטבול: "הקרב הזה היה אחד מהקרבות היותר מפורסמים והיותר קשים במלחמה. הפלוגה והגדוד לצערי לא זכו להכרה הראויה על חלקם המרכזי בכיבוש הכפר.." דני עטר המ"פ, סיכם במשפט פשוט את 19 שעות הלחימה על כפר סיל: "כפר סיל של מלחמת לבנון הוא כמו החרמון של מלחמת יום כיפור".
תוצאות הקרב
לאחר לחימה קשה, שארכה 19 שעות, הצליחו כוחות צה"ל להשמיד את הכוח הסורי שהחזיק בכפר, ולהשלים את ההשתלטות עליו עד שעת הצהריים ב-12 ביוני. הרמטכ"ל, רפאל איתן, הגדיר מאוחר יותר את הקרב על הכפר, כקרב הקשה ביותר של צה"ל במלחמת לבנון הראשונה.
מיכאיל טוכאצ'בסקי
מיכאיל ניקולאייביץ' טוּכאצֶ'בסקי (ברוסית: Михаил Николаевич Тухаче́вский; 16 בפברואר 1893 - 12 ביוני 1937) היה מצביא ותאורטיקן צבאי סובייטי, ואחד מהקורבנות הבולטים של הטיהורים הגדולים של סטלין בסוף שנות השלושים של המאה העשרים.
היסטוריה
טוכאצ'בסקי נולד בסמוך לסמולנסק, מערבית למוסקבה, במשפחת אצולה ממוצא פולני. הוא סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי אלכסנדרובסקיה ב־1914 וגויס לרגימנט "סמיונובסקי". במלחמת העולם הראשונה היה קצין בדרגת סגן משנה ועוטר על אומץ ליבו. הוא נשבה על ידי הגרמנים בפברואר 1915 וניסה להימלט ארבע פעמים משביו, בכל פעם נתפס מחדש עד שהושם בכלא שמור במבצר אינגולשטאדט יחד עם שארל דה גול.
ניסיון הבריחה החמישי שלו הצליח, והוא חזר לרוסיה באוקטובר 1917. לאחר מהפכת אוקטובר הוא הצטרף למפלגה הבולשביקית, היה לקצין בצבא האדום והתקדם במהירות בסולם הדרגות הודות לכישוריו המעולים כמצביא ומפקד. בעת מלחמת האזרחים ברוסיה הוא היה אחראי על הגנת מוסקבה. ב־1919 נתן לו טרוצקי את הפיקוד על הארמייה החמישית והוא פתח במבצע לכיבוש סיביר מידי הכוחות ה"לבנים" של אלכסנדר קולצ'ק. הוא גם השתתף בהבסת כוחותיו של הגנרל אנטון דניקין בקרים ב־1920 ובדיכוי ההתקוממויות מרד קרונשטאדט וטמבוב.
טוכאצ'בסקי פיקד על הכוחות הבולשביקיים במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית ב־1920, והובס על ידי יוזף פילסודסקי במבואות ורשה. באותה עת הוא התנגש לראשונה עם סטלין וכל אחד האשים את רעהו בתבוסה בפולין. טוכאצ'בסקי התקשה לשלוט בצבאותיו ולעיתים אף קצינים גבוהים התעלמו מפקודותיו. הוא עצמו התמרמר שלא ניתן לו לבחור את מפקדי הדיוויזיות שלו או להוציא את מפקדתו ממוסקבה אל השטח מסיבות פוליטיות. המתיחות בינו ובין סטלין המשיכה לגאות בשנות השלושים.
טוכאצ'בסקי פרש ב־1928 לביתו וכתב שם כמה ספרים על תפיסתו את הלוחמה המודרנית, המשלבת הפעלת כוחות שריון ואוויר ומתמקדת בחדירה מהירה לעומק שטח האויב. בשנת 1931 קיבל סטלין את הרעיון של הפיכת הצבא הסובייטי לצבא מודרני וממוכן וקרא לטוכאצ'בסקי חזרה, כדי להוביל את בניית הצבא לפי רוח זו. התאוריות שלו הפכו לתורת הלחימה הרשמית של הצבא האדום, תורת לחימה שקיבלה את השם "קרב עומק". תפיסה זו נוסתה לראשונה בקרב חלקין גול, במהלכו הביס כוח סובייטי בפיקודו של ג.ק. ז'וקוב כוח יפני גדול באוגוסט-ספטמבר 1939.
במהלך הטיהורים הגדולים בצמרת הפיקוד של הצבא האדום חוסלו רבים מהקצינים שדגלו ביישום גישותיו של טוכאצ'בסקי, וכתוצאה מלקחי מלחמת האזרחים בספרד התחזק האגף השמרני בפיקוד הצבא האדום, שהתנגד לבניית עוצבות משוריינות גדולות. תורת "קרב העומק" אומצה מחדש חלקית במהלך מלחמת החורף וביתר שאת בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה, כאשר הצבא הסובייטי ניהל שורת מתקפות גדולות, בהובלת כוחות ניידים חזקים (ארמיות טנקים) בעומק שטח האויב כנגד הצבא הגרמני והצבא היפני.
בשנת 1935 מונה טוכאצ'בסקי למרשל ברית המועצות, בעודו בן 42 בלבד. בשנה שלאחר מכן ביקר בבריטניה, צרפת וגרמניה. ישנם היסטוריונים המעריכים כי במהלך ביקורים אלו יצר טוכאצ'בסקי קשר עם גולים רוסים והחל לקשור קשר להפלת סטלין.
בשנת 1935 הוא הגה את תוכנית ההגנה על החזית המערבית. על פי התוכנית, הוא הורה על בניית קו ביצורים ארוך (קו סטלין) מהים הבלטי ועד לים השחור, כשבמרכזו ביצות פריפיאט.
טוכאצ'בסקי נעצר ב־22 במאי 1937. הוא הואשם בארגון קונספירציה צבאית-טרוצקיסטית ובריגול לטובת גרמניה הנאצית. הוא נשפט במשפט חשאי, הואשם והוצא להורג יחד עם שמונה קצינים אחרים ב־12 ביוני 1937. למרבה האבסורד, סטלין המשיך להשתמש בתוכנית ההגנה שלו.
ב־31 בינואר 1957, הוכרזו טוכאצ'בסקי ועמיתיו כחפים מפשע על ידי השלטונות הסובייטיים. עם זאת, לפני התמוטטות ברית המועצות וגם לאחריה, ישנם היסטוריונים רבים הסבורים כי טוכאצ'בסקי אכן זמם להפיל את סטלין, וכי היה בכוחו להוציא את תוכניתו אל הפועל לולא נעצר.
ההיסטוריון הבריטי רוברט קונקווסט טען בספרו "The Great Terror" (משנת 1968) כי סוכנים גרמנים שפעלו בפקודתו של הימלר זייפו מסמכים המעידים על מזימה של טוכאצ'בסקי להפלת סטלין, במטרה שזה האחרון יחשוד בו ויחסלו, וכך יחליש את עוצמת הצבא האדום. קונקווסט טוען כי מסמכים אלו הועברו לידי נשיא צ'כוסלובקיה אדווארד בנש שמסרם לסטלין. גרסה זו גם זכתה לתמיכה ב־1961 מפי ולדיסלב גומולקה, אך היא לא אומתה לחלוטין עד עצם היום הזה.
הרבי רוברטס
הרברט "הרבי" רוברטס (אנגלית: Herbert "Herbie" Roberts; 19 בפברואר 1905 - 19 ביוני 1944) היה כדורגלן אנגלי.
קריירה
רוברטס נולד באוסווסטרי שבשרופשייר, ושיחק במועדון החובבני המקומי אוסווסטרי טאון, במקביל לעבודתו כשוטר. רוברטס היה קשר ימני גבוה ושקט, וחתם של חוזה מקצוען בארסנל של הרברט צ'פמן בדצמבר 1926, תמורת 200£. משחקו הראשון בארסנל היה נגד אסטון וילה ב-18 באפריל 1927, אך במשך שתי העונות הראשונות שלו במועדון הוא השתתף רק בחמישה משחקים.
פריחתו של רוברטס החלה כאשר צ'פמן העביר אותו לעמדת הקשר המרכזי במקום ג'ק באטלר. צ'פמן והקפטן צ'ארלי באקן פיתחו עבור ארסנל את מערך ה-WM, ותפקידו של רוברטס היה לשמש כקשר המרכזי ה"עוצר" את הכדור במרכז ההגנה; הייתה זו טקטיקה חדשנית ביחד למקובל באותה תקופה. עמדתו של רוברטס נוצרה כתגובה לשינויים בחוק הנבדל שנכנסו לתוקף ב-1925, ותוך זמן קצר הפכה לנפוצה בכל הכדורגל האנגלי. בתקופה שבה רוברטס החל לשחק כקשר מרכזי הוא ספג ביקורת והאשמות מאוהדי המועדונים היריבים על כך שהוא משחק בסגנון שלילי מדי.
מספר המשחקים שבהם רוברטס שיחק היה גדול יותר בעונת 1928/1929 ולאחריה, אך הוא החמיץ את גמר גביע ה-FA של עונת 1929/1930 בגלל פציעה. החל מעונת 1930/1931 הוא הפך לקשר המרכזי הבכיר של ארסנל, ושיחק ביותר מ-30 משחקים בכל עונה עד 1936/1937. בתקופה זו הוא זכה עם ארסנל בארבע אליפויות ובגביע FA ראשון בקריירה שלו ב-1935/1936 (הוא שיחק במדי ארסנל בהפסד בגמר של 1931/1932). בתקופה זו הוא גם ערך את הופעתו היחידה במדי נבחרת אנגליה, במשחק נגד נבחרת סקוטלנד ב-28 במרץ 1931.
הקריירה הארוכה והמוצלחת של רוברטס בארסנל נקטעה בפתאומיות בתחילת עונת 1937/1938, לאחר שהוא שבר את רגלו במשחק נגד מידלסברו ונאלץ לפרוש. המועדון זכה באותה עונה באליפות החמישית בתולדותיו, אך כיוון שרוברטס הספיק להשתתף ב-13 משחקים היה חסר לו משחק אחד על מנת להיות זכאי לקבל את המדליה המוענקת לשחקני המועדון שזכה באליפות. הוא השתתף במדי ארסנל ב-335 משחקים, והבקיע בהם 5 שערים.
לאחר פרישתו הוא עבד כמאמן כושר בארסנל. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה הוא התגייס לרובאים המלכותיים, ושירת בדרגת לוטננט. הוא מת בתפקידו בגיל 39 כתוצאה משושנה שוטה; הוא היה ככל הנראה השחקן המפורסם ביותר מבין תשעת שחקני ארסנל שמתו בזמן המלחמה.
פסגת אולדריג'
פסגת אולדריג' (באנגלית: Aldridge Peak) היא פסגה על רכס הרים בין קרחון הירפילד וקרחון טרפלגר, בהרי ויקטורי שלחוף בורכגרווינק באנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 2,290 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות סקרי מחקר ותצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1962.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והיא נקראת על שם ג'יימס א. אולדריג', שהיה עוזר מכונאי מטוסים בטייסת חיל הים האמריקאי VX-6 ששהתה בתחנת מקמרדו בשנת 1967.
אפריל באולבי
אפריל מישל באולבי (באנגלית: April Michelle Bowlby; נולדה ב-30 ביולי 1980) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית. היא ידועה כמי שגילמה את קנדי בסדרה הקומית של CBS "שני גברים וחצי" (2005–2015), בדמותה של סטייסי בארט בסדרה "גדולה מהחיים" (2009–2014) ובתור הופעתה בתור ריטה פאר (אנ') בסדרה "סיירת האבדון" (2019–הווה).
קריירה
בשנת 2005 באולבי קיבלה את תפקידה של קנדי בסדרת הטלוויזיה "שני גברים וחצי" בתוך חודשים מהאודישנים הראשונים שלה.
בשנים 2009 - 2014 כיכבה באולבי במשך שש עונותיה של הסדרה "גדולה מהחיים" ברשת הטלוויזיה לייפטיים; שם גילמה את דמותה של סטייסי בארט, חברתה הטובה של ג'יין (ברוק אליוט) ושותפתה לדירה.
היא שיחקה את מג, חברתו האובססיבית לשעבר של "ברני סטינסון" בסדרה "איך פגשתי את אמא", והופיעה בסדרות כמו "CSI", "בניחוש חוקר" ו-"CSI: ניו יורק". היא הופיעה בסרטים כמו "All Roads Lead Home" מ-2008, ו"מעושר לעוני" משנת 2011.
חיים אישיים
ב-20 בדצמבר 2020 נישאה לקולנוען מת'יו קוק (אנ') ; ב-7 באוקטובר 2022 נולדה בתם.
אליפות אירופה בכדורסל 1979
נבחרת ישראל באליפות
המקום השני שהושג באליפות זו נחשב עד היום להישג הגדול בתולדות הכדורסל הישראלי.
גביע הכ"ה
גביע הכ"ה למדינה (או גביע ה-25) הייתה מסגרת גביע מיוחדת לכבוד חגיגות ה-25 שנים לעצמאות מדינת ישראל, והתחרות השלישית בחשיבותה בעונה זו בכדורגל הישראלי.
אליפות אירופה בכדורסל 1979
נבחרת ישראל באליפות
נבחרת ישראל הגיעה לאליפות לאחר שסיימה את האליפות הקודמת שנערכה בבלגיה במקום החמישי.
גביע הכ"ה
הטורניר התקיים בסוף עונת 1972/1973, והקבוצות המשתתפות הורכבו מ-16 קבוצות הליגה הלאומית (הליגה הבכירה) של עונת 1972/1973 (לגביע הליגה הלאומית) ו-16 קבוצות שסיימו ראשונות בליגה א' (לגביע ליגה א') לעונת 1972/1973: 8 הראשונות מבית הדרום, ו-8 הראשונות מבית הצפון.
16 הקבוצות של כל גביע חולקו ל-4 בתים של 4 קבוצות, וכל קבוצה פגשה קבוצה אחרת בבית פעם אחת.
אליפות אירופה בכדורסל 1979
נבחרת ישראל באליפות
בסיבוב המוקדם התמודדה הנבחרת עם נבחרות צרפת, פולין ואלופת אירופה והעולם יוגוסלביה. במשחק הפתיחה ניצחה ישראל את פולין 86-78, משחק פתיחה ראשון שהנבחרת מנצחת מזה חמש אליפויות. במשחק השני נכנעה ישראל לצרפת בתוצאה 92-83 (קלעים לנבחרת:ברקוביץ' 33, סילבר 14, קפלן 9, מנקין 8, ינאי 7, ארואסטי ולייבוביץ' 4 כ"א, מוסקוביץ' ושוורץ 2 כ"א),בצרפת הצטיין דוביסון 30, הפסד שסיבך מאוד את מצבה של ישראל שהייתה חייבת ניצחון על יוגוסלביה במשחק האחרון כדי לא ליפול למשחקי הדירוג (מקומות 7 עד 12) ובנוסף לגרור איתה למשחקי הדירוג את ההפסד לצרפת.
המשחק, שנערך ב-11 ביוני נחשב קרוב לוודאי לניצחון הגדול ביותר בתולדות נבחרת ישראל, נערך בעיירה גוריציה. האולם היה מלא באלפי יוגוסלבים (סלובנים) קנאים שעברו את הגבול מגוריציה היוגוסלבית (סלובנית) הסמוכה ונתנו לנבחרת שלהם הרגשה ביתית מלאה, רק קומץ מאמנים ישראלים ואוהד אחד נכחו במשחק. הצוות הישראלי היה כל כך בטוח בהפסד כך שעוזר המאמן הישראלי בוב גונן אף לא נכח במשחק מאחר שנשלח למסטרה הסמוכה לצפות בנבחרות שעתידות כביכול להיות בבית 7 עד 12. במחצית הובילו היוגוסלבים 45-42, אולם לאחר ההפסקה חוללה נבחרת ישראל מהפך ועלתה ליתרון בן 12 נקודות בתוצאה 68-56. היוגוסלבים חזרו למשחק ולהובלה כאשר נותרו שתי דקות וחצי לסיום, 76-71. ישראל צמצמה לנקודה 21 שניות לסיום, ובמצב זה איבדו היוגוסלבים את הכדור, מיקי ברקוביץ' נשלח להתקפה מתפרצת על ידי מוסקוביץ' והעלה את ישראל ליתרון 77-76. היוגוסלבים יצאו להתקפה אחרונה חמש שניות לסיום בה קיצ'נוביץ' נבלם בכניסה לסל על ידי פיני חוזז, הכדור הגיע לסטיב קפלן שזרק אותו לתקרת האולם. ניצחון סנסציוני 77-76 שהעלה את ישראל לבית הגמר. קלעו לנבחרת: ינאי 18, ברקוביץ' 17, קפלן 12, חוזז 9, מנקין 8, סילבר 4,לייבוביץ' 3, מוסקוביץ', שוורץ וארואסטי 2 כ"א. ליוגוסלביה: דליפגיץ 18,קיצנוביץ 13, סלבניץ 7, דליבשיץ 4, וילפאן 4, גרקו 4,וילפאן 4,ירקוב 3.
גביע הכ"ה
המשחקים החלו ב-9 במאי 1973 והסתיימו ב-16 ביוני 1973, והטורניר התקיים בזמן שנבחרת ישראל הייתה במשחקים בינלאומיים בטורניר מוקדמות מונדיאל 1974.
אליפות אירופה בכדורסל 1979
נבחרת ישראל באליפות
מלבד נבחרת ישראל העפילו לבית הגמר גם יוגוסלביה מהבית הישראלי, ברית המועצות, צ'כוסלובקיה, איטליה המארחת וספרד. כיוון שיוגוסלביה הייתה הנבחרת שעלתה עם ישראל לבית הגמר, גררה איתה ישראל לבית הגמר את הניצחון על יוגוסלביה - מקדמה גדולה וחשובה להמשך.
גביע הכ"ה
מכבי פתח תקווה זכתה בגביע הכ"ה לליגה הלאומית לאחר שניצחה בגמר את מכבי חיפה 4:2 בפנדלים.
הפועל יהוד זכתה בגביע הכ"ה לליגה א' לאחר שניצחה בגמר 0:2 את הפועל רמת גן.
אליפות אירופה בכדורסל 1979
נבחרת ישראל באליפות
ישראל פתחה את בית הגמר בהפסד למארחת 90:78, אולם בשני המשחקים הבאים ניצחה את ספרד 88:84 ואת צ'כוסלובקיה לאחר הארכה 94:93 (שוויון 83 בתום 40 דקות). במשחק האחרון הובסה הנבחרת על ידי ברית המועצות 92:71. בסיום שלב הגמר נוצר שוויון בין נבחרות ישראל ויוגוסלביה, ובגלל הניצחון בשלב המוקדם נבחרות ברית המועצות וישראל העפילו למשחק הגמר.
משחק הגמר היה שחזור של המשחק בין הנבחרות בבית הגמר. ישראל לא היוותה יריב ראוי לברית המועצות שהביסה אותה שוב 98:76.
קלעו לישראל: ינאי 18, ברקוביץ' 16, סילבר 12, מנקין 10, ארואסטי וקפלן 6 כ"א, שוורץ 4, לייבוביץ' ובן ארי 2 כ"א.
לברית המועצות: טקצ'נקו 29, בלוב 22, טראקאנוב 22, ז'ארמוחמדוב 6, ירמין 4, חומיצ'יוס 4, לופטוב אדשקו ומישקין 2 כ"א, ז'יגלי 2 ובלושטני 1.
מהלך התחרות
12 הנבחרות חולקו לשלושה בתים בשיטת ליגה. הראשונה והשנייה בכל בית עולות לשלב הגמר, המקומות השלישי והרביעי בכל בית יורדות לשלב הדירוג, כאשר הנבחרות גוררות עימן את תוצאת המשחק מול הנבחרת מולה שיחקה בבית המוקדם לשלב הבא. בשלב הדירוג 6 הנבחרות שהעפילו מתחרות בשיטת בית על המקומות 12-7. בשלב הגמר 6 הנבחרות שהעפילו מתחרות על העלייה למשחק הגמר (דירוג 1-2) ועל המשחק על המקום השלישי. 2 הראשונות בשלב הגמר עולות למשחק הגמר, הנבחרות שסיימו במקומות 3-4 בשלב הגמר מעפילות למשחק על המקום השלישי.<BR>
חורים
החורים הם עם שחי בצפון מסופוטמיה החל משנת 2500 לפנה"ס לערך בתקופת הברונזה הקדומה. היעלמם של החורים התרחש בסוף תקופת הברונזה המאוחרת בסוף המאה ה-13 לפנה"ס לערך. ההערכה הרווחת היא שמקור העם הוא בקווקז. מרכזם היה באזור שנקרא subartu באזור צפון החידקל ובאזור נהר החבור. לאחר מכן הקימו החורים מספר ממלכות קטנות בצפון מסופוטמיה וסוריה של ימנו. הממלכה הידועה ביותר שלהם נקראה ממלכת מיתני. החורים נזכרים בתעודות אכדיות, תעודות שנמצאו באל-עמארנה, באוגרית, בחתושש ובתל תענך שבעמק בית שאן, בתעודות שנכתבו בחורית במארי, וכן במקרא.
היסטוריה
אזור נהר החבור הפך למרכז ההתיישבות של החורים. הממלכה החורית הראשונה התגבשה סביב העיר אורקש באלף ה-3 לפנה"ס. נמצאו עדויות לברית שהתקיימה בינם לבין האימפריה האכדית. אחת מאויבי הממלכה באורקש הייתה מארי, ממלכה אמורית אשר הפכה את אורקש למדינה וסלית.
במאה ה-18 לפנה"ס נמצאו חורים גם באזורים מערביים יותר, כגון באזור אללח' שבצפון סוריה. הממלכה האמורית-חורית "ימחד", שהתקיימה באזור חלב, ניהלה בשנת 1600 לפנה"ס לערך מאבקים עם המלך החתי לברנש השני על שליטה באזור. נמצאו גם התיישבויות חוריות באזור כיזוואתנה שבדרום אנטוליה ליד חוף הים. ימחד הובסה בסופו של דבר על ידי החתים.
לאחר תבוסתה של ימחד, המשיכו החורים להתפשט דרומה. המלך החתי מורשיליש הראשון המשיך במסעות כיבושיו לעבר ממלכת בבל שאותה החריב והביא בכך לסיום שלטון שושלת חמורבי ולקיצה של ממלכת בבל הקדומה. נפילת ימחד וקץ בבל הביאו במאה ה-16 לעלייתה של ממלכת מיתני באזור נהר החבור. נפילת הממלכה החתית הקדומה הביאה להשתלטות מיתני על האזור והפכה את מיתני במאות ה-15 וה-14 לפנה"ס לממלכה החזקה ביותר בצפון מסופוטמיה. מיתני ניהלה קרבות שליטה עם מצרים, עד שהושג איזון ביניהן. בתקופת הברונזה המאוחרת ב חלה ירידה בכוחה של ממלכת מיתני ועליית כוחה של ממלכת החתים שלחצה את מיתני מהצפון. שופילוליומש הראשון, שחי באמצע המאה ה-14 לפני הספירה, ערך מספר מסעות למיתני עד שכבש את בירתה "וַשוּכָני".
ממלכה חורית נוספת שנהנתה מירידת כוחה של בבל הייתה הממלכה שמרכזה היה בארפח'ה, באזור כירכוכ מצפון לחידקל. אחת מערי הממלכה הייתה נוזי. החפירות בתל של נוזי סיפקו מידע חשוב על החורים. באמצע המאה ה-15 לפנה"ס הפכה ארפח'ה למדינה וסלית של מיתני. ארפח'ה נהרסה על ידי האשורים במאה ה-14 לפנה"ס.
נפילת החורים
עד המאה ה-13 לפנה"ס הובסו כל הממלכות החוריות על ידי עמים אחרים. לב האזור החורי של עמק נהר החבור הפך לפרובינציה של אשור. אין מידע ברור מה קרה לעם החורי לקראת סוף תקופת הברונזה המאוחרת. יש חוקרים המציעים שהחורים המשיכו להתקיים בתקופת הברזל בסוברטו שמצפון לאשור. האוכלוסייה החורית באשור ויתרה כנראה על שפתה לטובת הארמית או האשורית. בתקופה זו בערך נוסדה ליד ימת ואן ממלכת אוררטו, שאציליה דיברו בשפה שמוצאה חורית.
השפה החורית
החורים בממלכת מיתני דיברו את השפה החורית שהייתה שפה צירופית. שפה זו אינה קשורה לשפות השמיות או שפות הודו-אירופיות, אבל נמצא קשר בינה ובין השפה שדוברה באוררטו, ממלכה קדומה ממוצא חורי ששכנה ליד ימת ואן באנטוליה באלף ה-1 לפנה"ס וכן לשפה שדוברה באזור ההררי של ארמניה. ייתכן שלשפה יש קשר גם לשפות המדוברות היום בצפון הקווקז. ישנם חוקרים שמקשרים את השפה גם לגאורגית. נמצא גם דמיון בחלק מהמילים לשפה הארמנית.
בתחילת האלף ה-2 לפנה"ס אימצו החורים את כתב היתדות האכדי לכתיבת שפתם. נעשה שימוש בלוגוגרמות שומריות. נמצאו מעט טקסטים בשפה החורית. והשימוש בכתב היתדות הקל על החוקרים לפענח את השפה, אף על פי שהיא עדיין לא פוענחה במלואה.
טקסטים בשפה החורית נמצאו באוגרית וחתושש. במכתבי אל-עמרנה נמצא גם מכתב של המלך "תוּשרַתה" אל אמנחותפ השלישי. זה היה הטקסט הארוך ביותר שנמצא בשפה החורית עד לגילוים של הטקסטים בחתושש בשנת 1983.
הדת החורית
לדת החורית הייתה השפעה רבה על הדת החתית. ממקום יישובם כיזוואתנה שבדרום אנטוליה התפשטה הדת לעם החתי, ואליהם מוזגו יחד לפנתאון האלים החתים. ואף ידוע כי פודוחפה, אשת חתושיליש השלישי ובתו של כהן חורי, ייבאה מספר אלים חוריים. הדת התפשטה בסוריה שם התמזג האל החורי "תֶשוּב" עם האל בעל. אל זה היה החשוב באלים החורים והיה אל הסערה. שמו כתוב באידאוגרמה המסמנת את הדד. אל זה נעשה לאל הראשי ברבות מערי המדינה באנטוליה וסוריה, ויש להניח שבכל מקום התווספו לאל תכונות מקומיות. רעייתו של תשוב הייתה האלה "חבת", היה לה פולחן משלה. חבת וכנראה גם תשוב נזכרים בתעודות שנימצאו באללח'. ראש האלים היה "קוּמַרבִּי" שהיה אביו של תשוב, שביתו היה באורקש. בטקסטים הופיעו גם שמות של אלים הודו-אריים כגון: מיתְרה, וַרוּנה, אינדרה ועוד. השפעתה של הדת החורית על דתות אחרות ניכרה במיוחד בהשבעות הטקסיות שהועתקו בכל מקום בלשונן המקורית. העתקים מהשבעות אלה נמצאו במקומות מרוחקים זה מזה.
החורים בכנען
בתקופת הברונזה המאוחרת בכנען יושבי הארץ נקראו חורים בפי המצרים. ברשימות השלל של אמנחותפ השני ממסעות הכיבוש שלו משתקף הרכב האוכלוסייה של ארץ ישראל בתקופה זו. מוזכרים בה ה"חוֹרִים" שהם יושבי הארץ, בראש החורים נמצאים מושלי הערים, משפחותיהם ואצילי הרכב המכונים "מַרְיָנוּ" (שפירושו בשפה החורית "אנשי רכב"). אחד משמות כנען בפי המצרים הייתה "חוּרוּ" שפירושו ארץ החורים. בחפירות בתל תענך שנערכו בשנים 1904-1902, על ידי ארנסט זלין מאוניברסיטת וינה, התגלו לוחות חרס כתובים בכתב יתדות בשפה האכדית. לוחות אלה קרויים "מכתבי תענך". בלוחות אלה מוזכרים כ-90 שמות, 20% מהם היו שמות חוריים או הודו אריים.
החורים במקרא
החורים מוזכרים במקרא כעם היושב בהר שעיר שממזרח לערבה, ולימים - ארץ אדום, והמקרא מפרט את שמות משפחותיהם העיקריות ו"אלופיהם". לראשונה הוזכרו ב"מלחמת המלכים", בה נלחמו מלכי ארם נהרים והמזרח בעמי ארץ כנען. לאחר נדידת עשו אבי אדום להר שעיר השתלבו בני עשו בקרב "החורי יושבי הארץ" ואף נוצרו קשרי חיתון בין עמים אלה (, בעיקר פסוקים ב', י"ב, כ', כ"ב). מאוחר יותר החלה מלחמה ביניהם, והאדומים גירשו את החורי מהר שעיר וירשו את ארצם.
במקרא נרמז קשר בין החורי לבין החיוי, מעמי ארץ כנען שישב באזור שכם. גם הר עיבל הסמוך לשכם זהה לשמו של אחד מ"אלופי החורי". אכן, ב משתמע שהחיוי היה עם שונה מיתר עמי כנען. בין השאר מתבטא הדבר בצורת השלטון: אצל החורי והחיוי הוזכרו כמנהיגים "אלופים" ו"זקנים", ולא מלכים, כמקובל בין עמי כנען.
ערי בירה
זוהי רשימה של ערי בירה בעולם המסודרות בסדר אלפבית של המדינות והטריטוריות בהן נמצאות הערים.
ורב רקורדס
ורב רקורדס (באנגלית: Verve Records) היא חברת תקליטים אמריקאית המתמחה במוזיקת ג'אז ובבעלות יוניברסל מיוזיק גרופ. החברה הוקמה על ידי המפיק נורמן גרנץ בשנת 1956. בין האמנים שהוציאו את אלבומיהם בחברה: קנונבול אדרלי, צ'ט בייקר, דונלד בירד, ביל אוונס, גיל אוונס, סטן גץ, אסטרוד ז'ילברטו, קראוון, אנטוניו קרלוס ז'ובים, ארט טייטום, הרבי מאן וכן מחתרת הקטיפה וניקו.
ארנולד אורבך
ארנולד אורבך (בפולנית: Arnold Aurbach; 1888, ורשה – 31 בדצמבר 1952) היה שחמטאי יהודי-פולני-צרפתי.
קריירה
בתחילת המאה ה-20 אורבך עזב את ורשה והיגר לפריז. שם ניצח בדו-קרב מול אדולף סילבר בתוצאה 1–3, ניצח בתחרות פריז 1909, הגיע למקום ה-12 בתחרות אבציה 1912, לאחר שנאלץ לפרוש עקב מחלה (ניצח: רודולף שפילמן), סיים בתיקו דו-קרב קצר עם חוסה ראול קפבלנקה 1-1 בשנת 1913 והפסיד לחוסה ראול קפבלנקה 0–2 שנה מאוחר יותר; שני הדו-קרבות התקיימו בפריז.
בשנת 1917 ניצח אורבך בתחרות פריז, מיד אחריו סיים אדולף סילבר. לאחר מלחמת העולם הראשונה הפסיד בדו-קרב קצר 0.5-1.5 לאלכסנדר אלכין (פריז, 1922) וסיים במקום השני, בתחרות ברן 1925 (ניצח: אלכסנדר אלכין).
BTU
BTU (ראשי תיבות של British Thermal Unit - "יחידות תרמיות בריטיות") מציין יחידת מידה לחום ואנרגיה הדרושה לחימום 1 פאונד של מים (כ-0.45 קילוגרם) במעלת פרנהייט אחת (0.56 מעלות צלזיוס). להתכת פאונד אחד של קרח נדרשים 143 BTU.
יחידת מידה זו אינה חלק מיחידות מידה SI. והיא משמשת בעיקר בארצות הברית ובבריטניה. שאר הארצות משתמשות בעיקר ביחידת המידה ג'אול.
כמו הקלוריה, גם ל-BTU קיימים מספר ערכים שונים כתוצאה משינויים בטמפרטורת המים. השינויים בין הערכים נעים בשיעור 0.5%.
השימושים הנפוצים יותר של ה-BTU הם בתחום מיזוג האוויר, עוצמת גריל לצלייה ודלק. בחבית אחת של נפט גולמי יש ערך אנרגטי השקול ל-5.8 מיליון BTU. גלון של בנזין מכיל כ-125,000 BTU.