cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כיכר גרוונר
השגרירות האמריקאית
בשנת 1960 עברה שגרירות ארצות הברית למבנה שמוקם בצידה המערבי של הכיכר. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ארו סאארינן. סגנונו המודרני של המבנה צורם בין ייתר מבני הכיכר הג'ורג'יאניים והנאו-ג'ורג'יאניים.
מאז פיגועי הטרור שאירוע בארצות הברית ב-11 בספטמבר 2001, משיקולי אבטחה, נסגרה חלק מהכיכר לתנועה.
פעילות השגרירות בכיכר זוהתה עם מדיניות ארצות הברית ולימים המונח "כיכר גרוונר" הפך לכינוייה של שגרירות ארצות הברית ושל מדיניותה.
בכיכר הוצבו פסלם של פרנקלין דלאנו רוזוולט מעשה ידי סר ויליאם רייד דיק ושל אייזנהאואר מעשה ידי רוברט לי דין על מנת לסמל קשר היסטורי זה.
חסידות טשאקאווא
הדור הראשון
האדמו"ר הראשון מטשאקאווא היה רבי יעקב הלברשטאם, בנו של רבי סיני הלברשטאם מז'מיגראד, שהיה בנו של רבי ברוך הלברשטאם, בנו של מייסד שושלת צאנז, רבי חיים הלברשטאם. רבי יעקב היה חתנו של רבי שלום מוסקוביץ' משאץ-לונדון. הוא החל לכהן בגיל 21 כרב בעיר טשאקאווא. בשנת תרצ"ה עלה לישראל והתגורר בירושלים, שם הקים את בית הכנסת וישיבת "דברי חיים צאנז-טשאקאווא" בשכונת גאולה. שהה תקופה בארצות הברית. נפטר ד' בחשוון תשכ"ח בארצות הברית ונטמן בבית הקברות של באבוב בניו ג'רזי.
הדור השני
לרבי יעקב היו ארבעה בנים וארבע בנות. בהם: חתניו: רבי יהושע מלוביצקי מלעכוביץ רבי יהושע מרדכי אלעזר ווגשל מלנצהוט-ניו יורק ורבי משה סגל דייטש, אדמו"ר משאץ בלונדון ובקטמון ורבי שלום אייזיקוביץ.
Out of Time
Out of Time הוא אלבומם השביעי של להקת הרוק אלטרנטיבי אר. אי. אם. שיצא ב-1991. האלבום נחשב לפריצה הבינלאומית של הלהקה.
פרשת אחרי מות
פרשת אַחֲרֵי מוֹת היא פרשת השבוע השישית בספר ויקרא. לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב. המילים הפותחות את הפרשה מתייחסות למיתת נדב ואביהוא, שתוארה בפרשת שמיני:
בשנים פשוטות קוראים את פרשת אחרי מות ביחד עם פרשת קדושים במהלך חודש אייר. בשנה מעוברת היא נקראת לבדה, בדרך כלל בשבת שאחרי פסח, אך לעיתים בשבת הגדול.
נושאים בפרשה
הפרשה פותחת בפסוקים:
Out of Time
רשימת רצועות
כל השירים נכתבו על ידי ביל ברי, פיטר באק, מייק מילס ומייקל סטייפ.
פרשת אחרי מות
נושאים בפרשה
לאחר מכן מפורטים התנאים לעבודת הכהן במקדש בכמה היבטים:
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת אחרי מות יכולה לחול בתשעה תאריכים שונים.
יחד עם פרשת קדושים: בנפרד:
הפטרה
ההפטרה למנהג הספרדים, התימנים והאיטלקים היא ב, "הֲתִשְׁפֹּט הֲתִשְׁפֹּט", והיא מתארת את תוכחתו של יחזקאל על הפרת איסורי העריות. אשכנזים מפטירים "הלא כבני כושיים" בספר
קריאת הפטרת אחרי מות היא נדירה ביותר בגלל שבשנים פשוטות אחרי מות מחוברת ל"קדושים" וקוראים את הפטרת קדושים. בשנים מעוברות המתחילות ביום חמישי קוראים בשבת פרשת אחרי מות את הפטרת שבת הגדול ובשנים מעוברות בהן פסח יוצא ביום חמישי או בשבת קוראים עם פרשת אחרי מות את הפטרת פרשת קדושים, כי בשבת פרשת קדושים קוראים את הפטרת שבת ראש חודש או "מחר חודש". על כן, רק בשנים מסוג זחג (כ-5.8% מהשנים) קוראים את הפטרת אחרי מות "התשפוט התשפוט". גם בשנות זחג נחלקו הדעות איזו הפטרה יש לקרוא באחרי מות. הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי כתב שהוא בירר אצל בעלי הקריאה שבירושלים את המנהג וכולם העידו שקוראים באחרי מות את "התשפוט" ובקדושים את "הלא כבני כושיים". לעומת זאת, המרדכי, והרמ"א והב"ח והמגן אברהם כולם כתבו להפך. הרב מאיר סטולביץ כתב שבעניין נדיר כזה אין להסתמך על עדות מנהג, שכן אין בירור אמיתי של מה היה המנהג מקדם ולכן יש לקרוא על פי מה שכתבו הפוסקים. עם זאת, בכמה בתי כנסיות ותיקים בירושלים נהגו לקרוא את הפטרת "הלוא כבני כושיים" בשתי השבתות.
בראשונים מובאים מנהגים שונים להפטרת אחרי מות. הרמב"ם וספר האשכול כותבים שיש לקרוא את "התשפוט התשפוט", בעוד רמזי רוקח כותב לקרוא "הלא כבני כושיים". האבודרהם כותב שקוראים בסוף עמוס מ"הנה ימים באים" ושיש קוראים את התשפוט התשפוט.
בעבר, היה המנהג בהפטרת פרשות אחרי מות וקדושים הפוך, שהפטרת פרשת קדושים היא "התשפוט התשפוט", והפטרת פרשת אחרי מות היא "הלא כבני כושיים". המנהג היה להשתדל להימנע מקריאת הפטרת "התשפוט התשפוט", משום שהיא מדברת בגנותה של ירושלים, ולכן כאשר הפרשות היו מחוברות קראו את הפטרת "הלא כבני כושיים", וכן בשנים שבהן קראו בשבת אחרי מות את הפטרת שבת הגדול, הפטרת שבת ראש חודש או הפטרת "מחר חודש", קראו בשבת קדושים את הפטרת "הלא כבני כושיים". המנהג היה מבוסס על דעת רבי אליעזר במשנה שלא לקרוא הפטרה דומה המדברת אף היא בגנות ירושלים. (אף כי לא נתקבלה דעתו להלכה). (מגילה ד', י')
קופליה
קופליה (Coppélia) הוא בלט קומי-סנטימנטלי. את המוזיקה לבלט כתב ליאו דליב, הליברית מאת שארל נוטייה וארתור סן-לאון שגם יצר את הכוריאוגרפיה. הבלט מבוסס על הסיפור הקודר "איש החול" מאת א.ת.א. הופמן, אשר פורסם בשנת 1815 (הסיפור שולב גם באופרטה סיפורי הופמן). הבלט הוצג לראשונה ב-25 במאי 1870 בתיאטרון האקדמיה הצרפתית למוזיקה, עם ג'וזפינה בוצאקי בתפקיד הראשי. הצלחתו הראשונית של הבלט הופרעה עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה והמצור על פריז, אך לאחר המלחמה הוא הפך לבלט האהוד ביותר, או בעל מספר ההופעות הרב ביותר, באופרה גרנייה.
עלילה
עלילת הבלט נסובה סביב דוקטור קופליו, ממציא מסתורי ואף שטני משהו, אשר המציא בובה מרקדת בגודל אדם. הבובה הייתה כה אמיתית למראה, עד שפרנץ, בן הכפר, מתאהב בה וזונח את אהובתו האמיתית, סוונילדה. אהובתו האמיתית של פרנץ מראה לו במערכה השנייה את סכלותו בכך שהיא מתלבשת כבובה ומעמידה פנים שהיא מתעוררת לחיים. היא מרקדת והורסת את יצירותיו של הזקן אך בבוקר היום, הזקן עצר את החתונה וביקש שישלמו לו על מעשי אהובתו של פרנץ.
בתרבות
ב-2010 עלתה הפקה חדשה של הבלט עם ליברית ועיצוב תפאורות ותלבושות מאת המאייר הרוסי מיקהאיל שמיאקין, וכוריאוגרפיה מאת קיריל סימונוב. בדומה לשאר עיבודי הבלטים של שמיאקין ("מפצח האגוזים" ו"אגוז הקסמים", אשר מבוססים שניהם על אגדת מפצח האגוזים של הופמן), גם הליברית שכתב ל"קופליה" התקרבה ככל האפשר לעלילת "איש החול" של הופמן.
דימו בורגיר
דימוּ בּוֹרגיר (באיסלנדית: Dimmu Borgir, משמעות השם: "טירות חשוכות") היא להקת בלאק מטאל סימפוני נורווגית מאוסלו. הלהקה הוקמה ב-1993, על ידי שאגרת' - סולן הלהקה, וסילנוז - כותב השירים העיקרי ואחד מהגיטריסטים בלהקה. הלהקה עברה שינויים רבים במשך השנים. סילנוז ושאגרת' הם החברים המייסדים היחידים שנותרו. בדימו בורגיר היה תמיד דגש חזק על הקלידים והם היו הכלי המוביל בלהקה. שאגרת' אף ניגן בעצמו בקלידים באלבומים הראשונים של הלהקה. המוזיקה שהפיקו בשני האלבומים הראשונים הייתה קליטה יחסית ללהקות שפעלו באותן שנים בנורווגיה אך עם זאת בעל סאונד פרימיטיבי יחסית לאלבומים שבאו אחרי. בלהקה נמצאים אף סממנים שטניים בליריקה, בלוגו ועל עטיפות הדיסקים כמקובל בז'אנר זה, בשני הדיסקים הראשונים שלהם, For All Tid ו-Stormblåst הליריקה הייתה בשוודית עתיקה, שפת אימו של הסולן. כיום הליריקה היא באנגלית בלבד.
בני דודקביץ'
בני דודקביץ' (נולד ב- 3 בספטמבר 1948) הוא עיתונאי, שדרן רדיו ועורך תוכניות מוזיקה ישראלי. לאורך הקריירה המקצועית שלו היה כתב ועורך מוזיקה בתחנות הרדיו של קול ישראל, רשת ג' ורשת ב', וכתב קול ישראל בבית הנשיא.
ביוגרפיה
בני דודקביץ' נולד בתל אביב, בן בכור בין שני אחים. למד בבתי הספר הדתיים תחכמוני ועירוני ח'. סיים תיכון ב"בית הספר הריאלי תל אביב" (שנסגר בינתיים). היה חבר בתנועת הצופים הדתיים ("שבט העדה") בתל אביב ובצופי ים בתל אביב.
את שירותו הצבאי עשה בחיל הנדסה והשתתף במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת שלום הגליל.
נשוי כארבעים שנה למרגוט דודקביץ'. אב לנועה, יואב וגיל וסב לארבעה נכדים. מתגורר במושב רמת רזיאל, בהרי ירושלים.
לפני ומחוץ לרדיו
את הקריירה העיתונאית התחיל דודקביץ' הנער ככתב בביטאון תנועת הצופים "היה נכון".
לראשונה קיבל תשלום עבור כתבות מאחד העיתונים שבהוצאת אצבעוני, אשר סיקר את משדרי הטלוויזיה הישראלית ובו כתב על פסטיבל סן רמו ועל אמנים שהופיעו בשעתו בטלוויזיה.
תקופה קצרה עבד בשבועון Love (שהיה אמור להתחרות ב"להיטון" שקם באותה שנה), אך עזב כעבור כמה חודשים ועבר לעולם הקולנוע, בו עבד כארבע וחצי שנים וערך את המדור "בשצף קצב" - חמישה עמודי חדשות וכתבות על אמנים בעולם. לאחר מלחמת יום כיפור, כשנמכר העיתון ל"להיטון", עבר גם דודקביץ' ל"להיטון".
ברדיו
דודקביץ' התקבל לעבודה ברשות השידור לאחר שסיפר בתוכנית "זה קרוב ללבי", של רות נבו, על הבוטלגים של להקת החיפושיות והשמיע רבים מהם. דרורה בן אב"י, שהייתה מנהלת חטיבת הבידור, שמעה והחליטה לצרף אותו לצוות העובדים. הוא ערך תוכניות מוזיקה ברשת ג', בין השאר, "מצעד הפזמונים הלועזיים" משנת 1974 עד 1991. לפי קריטריון שקבע הוצגו במצעד רק שירים שצעדו במצעדי העולם, בעיקר בארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה, צרפת ואיטליה. הוא "לימד" אמנים זרים לברך את המאזינים בעברית: "שלום למאזיני רשת ג', כאן..." וכך בירכו את המאזינים אלטון ג'ון, להקת אבבא, הבי ג'יז, בארי וייט, גלוריה גיינור, סופרטרמפ, אריק קלפטון ועוד.
הוא ערך את התוכניות "מופע רוק, רוק כבד ומוזיקת פאנק", "רדיוטק - פזמונים בשצף קצב" (תוכנית הדאנס-דיסקו הראשונה בישראל) ו-"איזה לילה".
לאחר הפיכתה של רשת ג' לתחנת רדיו המשדרת מוזיקה עברית ובעקבות הגעתם של כוכבי זמר בין לאומיים להופעות בישראל, הציע לו מנהל חטיבת החדשות ברשת ב', שלום אורן, לעבור לרשת ב' ולעסוק בה בשני תחומים: 1. סיקור ביקוריהם של אמנים זרים בישראל, 2. אספקת ידיעות על כוכבי פופ גדולים למהדורות החדשות וכתבות ליומני החדשות על אירועי פופ וזמרי פופ. במקביל ניתנה לו פינה יומית של חדשות פופ במסגרת מגזין "יומן חוץ - השעה הבינלאומית של קול ישראל".
בשנת 2000 הציע לו מנהל חטיבת החדשות מיכאל מירו לשמש כתב לנושאי בית הנשיא ובו סיקר את פגישותיהם של נשיאי ישראל עם פוליטיקאים בישראל ומחוצה לה ואת האירועים שנשיאי ישראל השתתפו בהם, או היו חלק מהם: פגישות, טקסים, ארוחות ממלכתיות וכדומה. הוא ליווה את הנשיאים משה קצב, שמעון פרס וראובן ריבלין, והתלווה אליהם גם לביקורים ממלכתיים בחו"ל. בנוסף עסק במוזיקת פופ, והגיש את התוכנית "רוק קלאסי".
בני דודקביץ' פרש לגמלאות באוקטובר 2015.
עיטור ההתנדבות
עיטור ההתנדבות הוא עיטור המוענק על פי "חוק העיטורים במשטרת ישראל ובשירות בתי הסוהר, תשל"ב-1972" על ידי מפכ"ל המשטרה לאזרח מתנדב במשמר האזרחי לאות שירות –
במקרה שאין הזכאי בין החיים יוענק העיטור לקרוב משפחתו.
What You Leave Behind
"What You Leave Behind" ("מה שאתה משאיר מאחור") הוא פרק הסיום של תוכנית הטלוויזיה מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9. הפרק הוא פרק כפול המורכב מפרקים 175 ו-176 של הסדרה, ומהפרקים ה-25 וה-26 של העונה השביעית. הפרק נכתב על ידי אירה סטיבן בהר והנס ביימלר ובוים על ידי אלן קרוקר. הוא שודר במקור בשבוע של 31 במאי 1999.
פרק הסיום מציג את סופה של העלילה ארוכת השנים של מלחמת הדומיניון, ואת הגשמת ייעודו של גיבור הסדרה, קפטן בנג'מין סיסקו, כ"שליח הנביאים". רוב מבקרי הסדרה הסכימו כי הפרק טוב וכי הוא מהווה סוף מספק לסדרה, אך העימות הסופי בין סיסקו לאויבו גול דוקאט קיבל גם ביקורת שלילית.
רקע
הסדרה מתרחשת במאה ה-24, ועוקבת אחר הרפתקאותיהם של צוות תחנת החלל המנוהלת על ידי צי הכוכבים, חלל עמוק 9, הנמצאת ליד כוכב הלכת באג'ור, בזמן שהעם הבאג'ורני מתאושש מכיבוש ארוך טווח על ידי העם הקרדאסי. התחנה צמודה לחור תולעת המחבר את באג'ור לרביע גמא של הגלקסיה, מרחק של כ-65,000 שנות אור. חור התולעת הוא ביתם של יצורים חייזריים רבי עוצמה החיים בעולם לא גשמי ובזמן לא ליניארי. החייזרים בחור התולעת מהווים את אליהם של העם הבאג'ורי והם מתייחסים אליהם בתור "הנביאים". בפרק פתיחת הסדרה, "Emissary", הופכים הנביאים את בנג'מין סיסקו, הקפטן האנושי של חלל עמוק 9, ל"שליח" שלהם. העונות המאוחרות של הסדרה עוקבות אחר מלחמה בין פדרציית הכוכבים המאוחדת לבין הדומיניון: אימפריה פולשת מרביע גמא הנשלטת על ידי משני צורה, שאליה הצטרפו הקרדאסים. חיילי הדומיניון הם הג'מהדאר והמפקדים המנהלתיים שלהם הם הוורטה.
עשרת הפרקים האחרונים לסדרה מהווים מעיין יחידה סיפורית אחת המחולקת לעשרה פרקים. ביחידה זו מסתיימים אט אט כל מהלכי הסיפור הקשורים למלחמת הפדרציה-דומיניון: הקצין הקרדאסי דמאר, ראש האיחוד הקרדאסי לשעבר, פותח במרד נגד הברית עם הדומיניון, ובסיוע המרגל הקרדאסי לשעבר, אילם גארק, הקצינה הבאג'ורית קירה נריס, והמשתנה אודו הם מארגנים את תחילת המרד. אודו מצליח להירפא ממחלה שפוקדת אותו ואת מייסדי הדומיניון, בעזרת רופא התחנה דוקטור ג'וליאן באשיר ומהנדס התחנה צ'יף מיילס או'בריאן. גול דוקאט, מנהיג האיחוד הקרדאסי שקדם לדמאר ושפיקד על כיבוש באג'ור, מתחפש לבאג'ורני ומשכנע את המנהיגה הדתית הבאג'ורנית תאבת הכוח קאי וין אדאמי, ללכת בעקבות אויביהם של הנביאים, רוחות הפא, ולשחרר אותם מכלאם הנצחי.
תקציר העלילה
בעוד שהפדרציה ובנות בריתהּ, הרומולאנים והקלינגונים, מתכוננות לצאת למתקפה אחרונה במלחמת הדומיניון על כוכב הבית הקרדאסי, קרדאסיה פריים, אמו של קפטן סיסקו מופיעה אליו בחזון. בתחילת העונה השביעית נתגלה כי אמו, שרה, היא אחת מהנביאים, ושהיא התחתנה עם אביו של בנג'מין על מנת שהוא יבוא לעולם וימלא את יעודו כשליחם. בחזון שרה אומרת לו שסוף מסעו נמצא "לא לפניך, אלא מאחוריך", ובכך רומזת כי הוא אינו אמור לצאת למתקפה האחרונה. בנג'מין אינו מקשיב לה ועד מהרה מתחיל הקרב בין ציי הדומיניון, הברין והקרדאסים לבין ציי הפדרציה, הקלינגונים והרומולאנים.
קירה, גארק ודמאר, מתחבאים בקרדאסיה פריים ומקווים לגרום להצתת מרד נגד הדומיניון דרך הרחובות. הם מחבלים ברשת החשמל המרכזית של קרדאסיה, ובכך מנתקים את התקשורת בין ציי הקרב לבין מרכז הפיקוד. כנקמה, המשתנה הנקבה הנמצאת במרכז הפיקוד מורה לג'מהדאר להשמיד עיר קרדאסית המונה מיליוני תושבים. קירה, גארק ודמאר נתפסים ומובאים למרכז הפיקוד, אך כשהג'מהדאר מתכוננים להרוג אותם, מספר חיילים קרדאסיים הורגים את הג'מדאר ונותנים לשלושה להמשיך, ומסבירים כי הם עשו זאת כנקמה על הרס העיר הקרדאסית.
בזמן שהפדרציה ובנות בריתהּ סופגות אבדות רבות, ומתחילות לשקול נסיגה, הספינות הקרדאסיות מחליפות צד ומתחילות לתקוף את ספינות הברין והג'מהדאר, כך הופכות את מצב הקרב. כאשר המשתנה הנקבה מגלה זאת, היא מורה על השמדת כל הגזע הקרדאסי, והג'מהדאר מתחילים במלאכת ההרג. הפדרציה ובנות בריתה מחליטות להמשיך במתקפה ומתכוננות להשתלטות על קרדאסיה פריים. קירה, דמאר וגארק משתלטים על מרכז הבקרה ומצליחים ללכוד את המשתנה הנקבה. הם מנסים לשכנע אותה להורות לצבאותיהּ להיכנע, אך היא מסרבת ונחושה להפוך את הקרב לקטלני והרסני מאוד לפדרציה.
אודו משוגר אל מרכז הפיקוד ומשכנע את המשתנה הנקבה להיקשר אליו - פעולה שעושים משני צורה המאפשרת להם לחלוק את קיומם. אודו, שנרפא מהמחלה שתקפה את כל גזע המייסדים, מרפא אותה, והיא מורה לכוחות הדומיניון להיכנע. אודו אומר לקירה שהוא הסכים לרפא את המייסדים האחרים אבל שהוא צריך להצטרף אליהם לצמיתות. המשתנה הנקבה מסכימה לעמוד לדין על פשעי מלחמה וחותמת על שביתת נשק המסיימת את המלחמה. בחזרתם לחלל עמוק 9, הצוות חוגג בתוכנית ההולוסוויטה של ויק פונטיין.
בזמן שהמלחמה מסתיימת, על באג'ור, דוקאט וווין אדאמי נוסעים למערות האש עם ספר עתיק במטרה לשחרר את רוחות הפא שישימדו את הנביאים. ווין מרעילה את דוקאט ומקריבה אותו קורבן על מנת לאפשר את שחרור הרוחות. בעודה מצפה להפוך לשליחת הרוחות, הרוחות מקימות לתחייה את דוקאט ובוחרות בו כשליחם. בחלל עמוק 9, סיסקו נתקף כאבים ומבין שהוא חייב ללכת למערות האש. כשהוא מגיע הוא תוקף את דוקאט, שמכניע אותו בקלות עם כוחות על טבעיים שנתנו לו הרוחות. אדאמי מנסה להרוס את הספר, אבל דוקאט הורג אותה. בזמן שדעתו של דוקאט מוסחת, סיסקו תוקף את דוקאט, ונופל איתו ועם הספר לתוך התהום המלאה אש. סיסקו ודוקאט נאבקים וסיסקו מצליח לדחוף אותו אל תוך מעמקי האש.
סיסקו מוצא את עצמו בקיום הלא חומרי עם הנביאים, שם שרה אומרת לו שרוחות הפא הושמדו ולעולם לא יצוצו שוב. צוות חלל עמוק 9 מבולבל מהיעלמותו של סיסקו עד שסיסקו נגלה אל אשתו קאסידי ייטס בחזון. הוא מבטיח לה שהוא יחזור, אם כי אינו יודע מתי.
רבים מאנשי הצוות הולכים לדרכם. או'בריאן עובר לכדור הארץ וישמש כפרופסור להנדסה באקדמיית צי הכוכבים, וורף מתמנה לשגריר הפדרציה באימפריה הקלינגונית. קירה לוקח את אודו לכוכב המייסדים, שם הוא מצטרף אל עמו ומרפא את מחלתם. קירה נהיית למפקדת התחנה ברמת קולונל. היא חוזרת לחלל עמוק 9, והיא וג'ייק סיסקו מביטים דרך חלון בתחנה אל חור התולעת הנפתח, בעוד שהתמונה הולכת ומתרחקת מן התחנה.
הפקה
שמו של הפרק מבוסס על ציטוט של פריקלס: "מה שאתה משאיר מאחור הוא לא מה שחקוק באנדרטאות אבן, אלא מה שנשזר בחייהם של אחרים". הפרק נכתב על ידי אירה סטיבן בהר והנס ביימלר וביים אותו אלן קרוקר. בטיוטה מוקדמת של התסריט סיסקו מת במהלך הקרב האחרון על קרדאסיה, והנביאים מחזירים אותו לתחייה על מנת להילחם ברוחות הפא. הצטרפותו של סיסקו לנביאים בעקבות תבוסתו של דוקאט הייתה במקור קבועה, אבל השחקן אייברי ברוקס היה "לא בנוח עם הרעיון של גבר שחור הנוטש את אשתו השחורה ההרה". הרעיון נכתב מחדש על פי בקשתו של ברוקס, ולבסוף מצוין כי הוא גם יחזור. קית' דקנדידו שיבח את המהלך הזה בסקירה שלו. המפיקים גם העלו את הרעיון להראות בסצנה האחרונה את בני ראסל (מהפרקים "Far Beyond the Stars" ו"Shadows and Symbols") יושב מחוץ לאולפן ומחזיק תסריט של חלל עמוק 9, ובכך לרמוז על כך שהסדרה הייתה בעצם פרי יצירתו וכתיבתו.
היום האחרון של הצילומים התקיים בתוכנית ההולוסוויטה של ויק. בפרק, במהלך המסיבה, רבות מהדמויות ההולוגרפיות ברקע הן למעשה צוות ההפקה ושחקנים חוזרים.
לקראת סוף הפרק, מוצג מונטאז' של צוות ההרכב עם קטעים מפרקים קודמים של הסדרה. במונטאז' אין קליפים שמציגים את ג'דזיה דקס, כי לפי הדיווחים טרי פארל, שעזבה את התכנית בנימה קשה בסוף העונה השישית, והמנהל שלה סירבו למתן אישור להופעתה במונטאז', לאכזבתם הגדולה של הצוות. אירה סטיבן בהר פירט: "המנהל שלה קיבל הודעה על כך שאנחנו חושבים להשתמש בטרי בסצנה בפרק האחרון. זה היה כנראה שלוש שעות עבודה... אולי ארבע. המחיר שהם רצו מאיתנו [על הקליפים] היה גבוה מדי עבור התקציב. אחרי הכל, זו הייתה סדרה שבה היינו צריכים לחסוך מאות אלפי דולרים מהתכנון המקורי."
שידור
הפרק הוצג לראשונה ב-2 ביוני 1999. זהו הפרקים העשרים וחמישה והעשרים ושישה של העונה השביעית והאחרונה והוא קיבל ציון מדד נילסן של 5.4 אחוז בשידור הראשון. זה הפרק בעל הדירוג הגבוה ביותר של העונה.
ביקורת
קית' דקנדידו סקר את הפרק עבור האתר Tor.com ובעוד שהוא שיבח את ההחלטה לסיים את מלחמת הפדרציה-דומיניון, הוא ציין כי הפרק נכשל כגמר של הסדרה. דקנדידו ציין שסוף המלחמה וסיום הסדרה אינם מילים נרדפות. הוא הביע אכזבה מהכישלון של הסדרה בפתירת המטרה הראשונית של סיסקו - להכניס את באג'ור לפדרציה. דקנדידו השווה את הפרק לסדרות גמר אחרות של מסע בין כוכבים, וכתב, "מסע בין כוכבים: הדור הבא" סיימה את משפט האנושות על ידי קיו מהפרק הראשון שלה, "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" החזירה את הספינה לרביע אלפא מרביע דלתא, ו"מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" הסתיימה עם כדור הארץ שעוזר ליצור את קואליציית כוכבי הלכת, שבסופו של דבר תהפוך לפדרציית הכוכבים המאוחדת. אבל חלל עמוק 9 הרסה את הסיום בכך שהתייחסה אליו כ"מסע בין כוכבים: מלחמת הדומיניון". הוא דירג את הפרק בציון 6 מתוך 10.
זאק הנדלן ממגזין "The AV Club" התייחס לפרק כאל פרק סיום לא מושלם. הוא אמר כי מתוך "מספר רב של מיתות ב-'What You Leave Behind'... זאת של דמאר היא היחידה שבאמת כואבת". בהתייחס לדרך שבה כל אחד מהצוות הלך לדרכו, כתב הנדלן: "זאת משמעות פרק הסיום הזה עבורי. לא סוף המלחמה, או מותם של כמה בחורים רעים, אלא התזכורת שיש כל כך הרבה סיפורים שנמשכים בלעדינו."
מבקרים רבים מתחו ביקורת על קו העלילה של רוחות הפא ועל הסיום שלו. דקנדידו מתח ביקורת חריפה על הכיוון של דמותו של דוקאט לאחר הפרק "Sacrifice of Angels", וכתב "ניתן לטעון שהעולם היה מקום טוב יותר אם ["Sacrifice of Angels"] היה הופעתו האחרונה של דוקאט", כמו גם הופעתם האחרונה של רוחות הפא, לאחר ההצגה שלהם בפרק "The Assignment". דקנדידו כתב שהפרוטגוניסטים של חייזרי חורי התולעת היו "כל כך עצלנים", "משהו מתוך מופע הרפתקאות גרוע משנות ה-70", ו"אחד ממכשירי העלילה הכי גרועים בהיסטוריה של חלל עמוק 9". דקנדידו ראה בעימות הסופי בין סיסקו לדוקאט "עלילה צדדית מטופשת הכוללת מערות אש, עיניים זוהרות, ספרי קסמים וכמות פשוט אינסופית של צעקות", שהובילה ל"עימות אבסורדי לחלוטין". זאק הנדלן היה יותר סלחן, וסיכם "הסוף של סאגת רוחות הפא הוא פונקציונלי מבלי להיות טוב בשום צורה. ווין ודוקאט מקבלים את העונשים המגיעים להם, אבל אף אחד מגורליהם אינו מרגש או מעורר תובנות."
ב-2007, אתר DVD Talk תיאר את הפרק כך: "אם אי פעם היית מעריץ של חלל עמוק 9, תזכור את פרק זה בתור הגמר הפנטסטי שסיכם כמעט הכל".
בשנת 2016, אתר הוליווד ריפורטר דירג את פרק הסיום בתור הפרק התשיעי הטוב ביותר בסדרה. בשנת 2016, מגזין אמפייר דירג את הפרק במקום ה-30 הטוב ביותר מבין 50 הפרקים המובילים מכל 700 פרקי הטלוויזיה של מסע בין כוכבים עד אז.
בשנת 2020, מגזין ScreenRant תיאר את הפרק כפרק הסיום השני הטוב ביותר מכל סדרות מסע בין כוכבים, וציין את דירוג באתר IMDb של 9.0 מתוך 10.
פרסים
הפרק זכה בפרס הז'אנר של אתר "SyFy" לפרק הטלוויזיה הטוב ביותר לשנת 2000.
עיבודים
נובליזציה של הפרק נכתבה על ידי דיאן קארי, שתרגמה מספר פרקים נוספים של הסדרה. נכתבה גם סדרה רשמית של רומנים המבוססים על הסדרה, והם מתארים מעללי דמויות ראשיות לאחר פרק הסיום. מבלי להתחשב בסדרת רומנים זו, וורף הוא הדמות היחידה מהסדרה שמופיעה על המסך לאחריה, בסרט מסע בין כוכבים: נמסיס.
בשנת 2017, 18 שנים לאחר שידור הפרק, הכריז אירה סטיבן בהר על סרט תיעודי במימון המונים בשם "What We Left Behind", שנקרא בדומה לפרק זה. מימון ההמונים לסרט עמד במטרתו להשיג 150,000$ תוך 24 שעות. הסרט התיעודי יצא לאור ב-2019, והוא משקף את המורשת של הסדרה, וכולל ראיונות עם השחקנים והצוות של הסדרה והשערות לגבי מה היה קורה לו הייתה עונה שמינית לה.
אנדרה ברטון
אנדרה ברטון (בצרפתית: André Breton; 19 בפברואר 1896 – 28 בספטמבר 1966) היה סופר ומשורר צרפתי ומראשי הזרם הסוריאליסטי באמנות. בשנת 1924 פרסם את המניפסטים הסוריאליסטים, שבמרכזם יצירה "אוטומטית", ספונטנית ובלתי מתוכננת מראש, רעיונות המתכתבים וחבים רבות לאבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד.
ביוגרפיה
אנדרה ברטון נולד בטינשבריי (כיום במחוז אורן שבחבל נורמנדי תחתית בצרפת) למשפחה דלת אמצעים. הוא למד רפואה ופסיכיאטריה, ובמשך מלחמת העולם הראשונה עבד במחלקה הנוירולוגית של בית חולים בעיר נאנט. שם פגש בז'אק ואשה שהיה ממשיכו הרוחני של הסופר אלפרד ז'ארי. אנדרה ברטון הושפע מן הביקורת החברתית של ז'אק ואשה ומהתייחסותו הביקורתית לאמנות המסורתית. ואשה התאבד בגיל 24, ומכתביו לאנדרה ברטון ולמחברים אחרים פורסמו ב-1919 תחת הכותרת "מכתבי מלחמה" שברטון השתתף בעריכתם וכתב את ההקדמה.
באותה שנה ייסד את כתב העת "ספרות" בשיתוף עם לואי אראגון ועם פיליפ סופו. הוא התיידד גם עם המשורר טריסטן צארה שהיה ממייסדי תנועת הדאדא. ב-1920 ראתה אור הנובלה "שדות מגנטיים" שנכתבה על ידי אנדרה ברטון ופיליפ סופו, ושבה עשו שימוש בכתיבה אוטומטית. ב-1924 אנדרה ברטון ייסד את "הלשכה לחקר הסוריאליזם". באותה שנה פרסם את המניפסט הסוריאליסטי הראשון, ושימש כעורך של כתב העת "המהפכה הסוריאליסטית". סביבו התארגנה קבוצת מחברים ובהם לואי אראגון, פיליפ סופו ופול אלואר.
ברצותו לשלב את התפתחותו האישית כמחבר, כדוגמת ארתור רמבו, עם הפוליטיקה של קרל מרקס, הצטרף ברטון למפלגה הקומוניסטית הצרפתית ב-1927, שממנה גורש ב-1933. בתקופה זו התקיים בעיקר על מכירת חפצי אמנות שהיו בגלריה שלו (הוא היה אספן של חפצי אמנות ושל חומר אתנוגרפי). תחת הנהלתו הסוריאליזם הפך לתנועה אירופית שנודעה לה השפעה על שטחי אמנות שונים, ושהעמידה בסימן שאלה את התפיסה המקובלת בדבר התחושה וההבנה האנושית של מאורעות ושל דברים.
ב-1933 נסע למקסיקו בשליחות ממשלת צרפת, ושם נפגש עם לאון טרוצקי. ברטון ואנשי רוח סוריאליסטיים אחרים ובהם הצייר דייגו ריברה מצאו מקום שבו יכלו להתבודד בעיר המקסיקנית הציורית רונגאריקוארו. ברטון וטרוצקי כתבו את החיבור "למען אמנות מהפכנית בלתי תלויה" שפורסם בשמם של ברטון ושל ריברה.
במלחמת העולם השנייה התגייס לשירות הרפואי של הצבא הצרפתי. ממשלת וישי הטילה חרם על כתביו בטענה שהם מנוגדים למהפכה הלאומית. ברטון ביחד עם ויפרדו לאם ואמנים נוספים נמלט בעזרת  וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) למרטיניק ובסופו של דבר מצא מקום מקלט בארצות הברית ובאיים הקריביים (1941). הוא התיידד עם הסופר איימה סיזר, בן האי מרטיניק, וכתב את ההקדמה לספרו של סיזר "יומן החזרה למולדת".
במשך שהותו בעיר ניו יורק הכיר ברטון את אליזה שהייתה לאשתו השלישית. ב-1944 נסע עם אשתו לגאספסי שבפרובינציה של קוויבק בקנדה. שם כתב את ספרו "תעלומה 17" המתאר את אימת מלחמת העולם השנייה, ושבו מתואר גם סלע פרסה (הגדול שבסלעי הקשת הטבעיים שבעולם) במפרץ סנט לורנס.
ב-1946 שב לפריז ומחה נגד הקולוניאליזם הצרפתי. הוא ארגן שוב קבוצת אנשי רוח סוריאליסטים, וב-1959 ארגן תערוכה בספרד לרגל שנת הארבעים לייסודה של התנועה הסוריאליסטית, שבה הוצגו בין היתר יצירותיו של סלבדור דאלי. הוא חתם על מניפסט של 121 אנשי רוח שתמכו במלחמת העצמאות של אלג'יר, שפורסם בעיתון "וריטה ליברטה" ב-6 בינואר 1960.
אנדרה ברטון נפטר ב-1966 ונקבר בבית העלמין דה באטיניול בפריז.
הטבח בקמניץ-פודולסקי
רקע
ב-27 ביוני 1941 הכריזו ההונגרים מלחמה כנגד ברית המועצות והחלו בגיוס יהודים ובשילוחם מהונגריה למחנות עבודה ובמסגרת גיוס צבאי, בשירות העבודה. לאחר מספר שבועות כבשה הונגריה את קמניץ-פודולסקי. קצינים במשרד הפיקוח על הזרים בהונגריה הכינו תוכנית במסגרתה נועדו לגירוש לגליציה יהודים חסרי אזרחות הונגרית שחיו בהונגריה.
הגירוש
ביולי 1941 החל מבצע הגירוש, ובו נכללו גם יהודים הונגרים שלא יכלו להוכיח את אזרחותם ההונגרית, בהיעדר מסמכים מתאימים. המשטרה ההונגרית גירשה כאלף יהודים מדי יום, במשך כשלושה שבועות, בקרונות משא, עד שמספר המגורשים הגיע לכ-16,000. יהודים אלה הובאו לקמניץ-פודולסקי ונמסרו לכוחות אס אס שהיו במקום, בפיקודו של פרידריך יקלן.
הטבח
על פי נתונים באתר יד ושם, בין 26 ל-29 באוגוסט 1941 נרצחו בקמניץ-פודולסקי 23,600 יהודים, בהם 14–18 אלף יהודים שהוסגרו מהונגריה (בהם יהודים מאלשואפשה ואיזה) והיתר תושבי העיר. ההיסטוריון רנדולף ברהאם כתב שמכלל 18,000 המגורשים מהונגריה נשארו בחיים כאלפיים, ושאלה מהם שהצליחו לחזור להונגריה סיפרו על הרצח ההמוני".
תגובה
הגעת הידיעות מהניצולים עוררה גל מחאה מצד גורמים ליברליים בהונגריה, כמו אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי ומרגיט שלכטה, אם כי התקשורת שמרה על איפול. משלחת של נמלטים פגשה בשר הפנים קרסטס-פישר, וזה הורה על עצירת הגירושים. גם הגרמנים התקשו להתמודד עם שטף הבאים, וביקשו כבר קודם לעצור אותו.
מוזיאון האדם
מוזיאון האדם (בצרפתית: Musée de l'Homme) הוא מוזיאון אתנוגרפי שהוקם בשנת 1937 על ידי פול ריווה (Rivet) עבור התערוכה העולמית לאמנות וטכנולוגיה של העידן המודרני. המוזיאון ממוקם בארמון שאיו שברובע ה-16 של העיר פריז, בירת צרפת. בשנת 2006 הועברו חלק ממוצגי המוזיאון למוזיאון קה בראנלי.
היסטוריה
מקורם של אוספי המוזיאון ב"חדרי פלאות" - אוספים פרטיים של אצילים ובאוסף המלכותי שכלל מוצגים אתנוגרפיים. מטרת איחוד האוספים תחת קורת גג אחת הייתה להציג במקום אחד את התפתחות של האדם הכל מהתקופה הפרה-היסטורית ואת השונות בין התרבויות השונות. חלק ניכר מהאוספים מקורם בתערוכה שהוצגה במוזיאון הצבא שבארמון האינווליד בה הציגו את התרבויות השונות ברחבי האימפריה הצרפתית הקולוניאלית. אוספים אלה הועברו למוזיאון האדם בין השנים 1910–1917.
עם הקמת מוזיאון קה בראנלי הועברו אליו חלק ממוצגי מוזיאון האדם. המוצגים שהועברו היו היפים והמעניינים שבין 15,000 מוצגי מוזיאון האדם. ההחלטה להעביר מוצגים אלה עוררה ביקורת שכן מחד המוצגים הוצאו מהקשרם, ומאידך הייחודיים שבין מוצגי מוזיאון האדם הוצאו ממנו.
פיליפ גושה
פיליפ שארל ארנסט גושה (בצרפתית: Phillipe Charles Ernest Gaucher; 26 ביולי 1854 – 25 בינואר 1918) היה רופא צרפתי שהיה הראשון לאפיין את מחלת גושה. התמחה בפתולוגיה ובדרמטולוגיה.
גושה גילה את המחלה בעת היותו סטודנט לרפואה, כאשר נתקל באישה בת 32 עם טחול מוגדל. בדיקה לאחר מות האישה גילתה שתאי הטחול שלה היו מוגדלים וגרמו להתנפחות של הטחול כולו. גושה תיאר ממצאים פתולוגיים וקליניים אלה בעבודת הדוקטורט שלו. תאים מוגדלים אלה, שנקראים על שמו תאי גושה, הפכו מאז לסימן לגילוי המחלה. גילוי זה אפשר לרופאים אחרים לאפיין את המחלה.
סיגישוארה
סיגישוארה (ברומנית: Sighişoara, אלפבית פונטי בינלאומי: ; בגרמנית: Schäßburg, נהגה "שֶסְבּוּרְג"; בהונגרית: Segesvár, נהגה "שֶגֶשְוָואר") היא עיר במחוז מורש, בחבל ההיסטורי טרנסילבניה ברומניה. העיר העתיקה של סיגישוארה, אשר נבנתה בימי הביניים והשתמרה היטב במצבה המקורי, הוכרה ב־1999 על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. העיר שוכנת על גדות הנהר טרנאבה מארה ואוכלוסייתה מנתה ב-2011 28,102 תושבים.
היסטוריה
ההתיישבות במקום החלה על ידי הדאקים במאה ה-3 לספירה. הרומאים הקימו במקום מצודה. במאה ה-12 הזמין מלך הונגריה גרמנים סאקסונים (הסאשים), ליישב ולבנות ערים בטרנסילבניה. הגרמנים הקימו גילדות רבות של מסחר ואומנות, כך שהעיר התפתחה כמרכז למסחר ואומנות במרכז אירופה. ישנן עדויות כתובות לכך שב־1191 היה יישוב סקסוני פעיל במקום שבו נמצאת היום סיגישוארה. ב־1280 העיר הייתה ידועה בשם הלטיני Castrum Sex, וב־1298 בשם הסקסוני Schespurch resp. Schaesbrich. ב־1337 סיגישוארה הפכה למרכז המלכותי וקיבלה ממשפחת המלוכה ב־1367 את התואר העירוני "Civitas se Segusvar".
במשך מספר מאות, העיר מילאה תפקיד אסטרטגי ומסחרי חשוב בשולי מרכז אירופה; סיגישוארה הפכה לאחת הערים החשובות בטרנסילבניה. אוּמנים מכל רחבי האימפריה הרומית הקדושה ביקרו בה. בעלי המלאכה שלטו בכלכלה העירונית ובנו את הביצורים המגינים על העיר. הנסיך הולאכי ולאד המשפד, שנולד והוגלה אל העיר, הטביע בה מטבעות (שהטבעתם באותה תקופה הייתה בחזקת בית המלוכה ההונגרי בממלכת הונגריה) והוציא את המסמך הראשון שבו אוזכר שמה הרומני של העיר, "סיגישוארה". אומדים כי במהלך המאות ה־16 וה־17 היו בסיגישוארה כ־15 גילדות ו־20 תחומי מלאכת יד. פַּסָּל הבארוק אליאס ניקולאי חי בעיר.
יחד עם כלל טרנסילבניה, הייתה העיר תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה (משנת 1806 נקראה האימפריה האוסטרית ומשנת 1867 האימפריה האוסטרו-הונגרית). בשנת 1849 התמרדו ההונגרים וביקשו עצמאות. השלטונות ביקשו את עזרת הצבא הרוסי לדיכוי המרד. ב־31 ביולי 1849 נערך הקרב בין הרוסים והמורדים ההונגרים במישור אלבשט שליד סיגישוארה (קרב Segesvár) ובו הובסו המורדים הונגרים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הועברה סיגישוארה עם כלל חבל טרנסילבניה לרומניה.
המרכז העתיק של סיגישוארה עם הבתים העתיקים, החומות, מגדלי השמירה ובראשם מגדל השעון, הוכרו בשנת 1999 על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. מדי שנה, בסוף חודש יולי, נערך פסטיבל ימי הביניים בעיר העתיקה. העיר העתיקה ממוקמת גבוה מהעיר החדשה - מעין גבעה מוקפת חומה, לכן הכניסות צרות והמעבר צפוף כפי שנראה בתמונות שלהלן.
דמוגרפיה
על פי מפקד משנת 2002, מנתה אוכלוסיית סיגישוארה 32,304 איש, אשר הרכבם האתני היה:
אמונתם הדתית הייתה:
אוכלוסיית העיר לאורך המאה האחרונה:
מכתבי לכיש
מכתבי לכיש (נקראים גם תעודות לכיש או חרסי לכיש) הם עשרים ושניים אוסטרקונים – חרסים ועליהם כתובות דיו בכתב עברי קדום – אשר רובם נתגלו בחפירות שנוהלו על ידי הארכאולוג הבריטי ג'יימס לסלי סטרקי בתל לכיש בשנת 1935; חרסים 19, 20 ו-21 נתגלו בשנת 1938; חרס 22 נתגלה בשנת 1966.
נפתלי הרץ טור-סיני פענח את הכתובות בשנים 1935 ו-1938, ופרסם אותן בספרים באנגלית ובעברית. גם ד"ר בני בגין הוציא ספר ובו הצעותיו לפענוח התעודות.
אִפיון
החרסים מתחלקים לחמישה סוגים:
הושעיהו, המכנה עצמו במכתבים אלו "עבדך כלב", כסמל לכפיפות, היה ככל הנראה ממונה על אחת המצודות שבסביבה. על פי חרס 4, לא היה בין המצודה של הושעיהו לעיר לכיש קשר עין. לדעת טור-סיני, המכתבים מעידים כי מבצרו של הושעיהו נפל לפני לכיש, וכי הוא ברח ללכיש ושם הובא לחקירה או למשפט על תפקודו בזמן המלחמה. זו הסיבה, לדעתו, שהחרסים נמצאו לא בארמון עצמו, אלא בבית השער, מקום ששימש באופן מסורתי לקיום משפטים.
תוכן החרסים
הכתובות שעל החרסים ידועות בסימונים KAI 192-199.
הניקוד וההשלמות המסומנות בסוגריים מרובעים: "[]" הן על פי הצעותיהם של טור-סיני ושמואל אחיטוב.
חרס 3
לדעת טור-סיני, מכתב זה מתייחס לאירוע המתואר במקרא, שבו שלח יהויקים מלך יהודה את אלנתן בן עכבור ואנשיו לתפוס את הנביא אוריהו בן שמעיהו מקריית יערים, שנמלט למצרים. הם החזירוהו לירושלים ושם הוצא להורג. אך גם אם ישנו דמיון מסוים בין שני המקרים לא ניתן לטעון בוודאות לזהות ביניהם, ולו רק בשל העובדה ששמותיהם של שרי הצבא אינם זהים (אך דומים - השם אלנתן מופיע בשניהם).
חרס 4
על־פי הארכאולוג יגאל ידין הכוונה בבטוי "אל משואות לכיש" הוא "על" משואות לכיש: כלומר משמר העיר מדווח כי המשוּאות בעזקה, העיר הסמוכה - כבו, וכי נבוכדנצר מלך בבל כבש את העיר, וכל שנותר למגני לכיש לעשות הוא להוסיף ולהתבצר בעירם. בני בגין שחקר את החרסים בספרו, חולק על הפרשנות הזו וטוען שהחרס מתעד דיווח שגרתי בו מדווח הכותב כי הם צופים למשואות לכיש כדי לקבל הודעות מהפיקוד הגבוה (בימי קדם השתמשו במשואות ובלפידים לצורך העברת מסרים בין מקומות רחוקים), שכן הם אינם יכולים לראות את האיתותים הנשלחים ממשואות עזקה, שנמצאת בנקודה נמוכה יותר.
חרס 7
האוסטרקון מכיל 10 שורות בצד אחד ו-4 בצד שני, אך הוא אינו קריא.
חרס 10
המכתב הכיל 13 שורות אך אינו ניתן לקריאה בבירור.
חרס 14
רק אותיות בודדות ניתנות לקריאה בחרס זה.
חרס 15
רק אותיות בודדות ניתנות לקריאה בחרס זה.
חרס 19
חרס 19 הוא רשימה של שמות ומספרים. והוא מן העדויות הראשונות בהן מופיעות הספרות העבריות/פיניקיות הקדומות. סימן ה-10 דומה ללמדא קטנה (λ) בכתב מראה, סימן באחד כקו אנכי (|) וסימן החמישים כאות ד' בכתב.
מיכאיל הראשון, צאר רוסיה
תחילת הקריירה
בתקופת בוריס גודונוב הואשמה משפחת רומנוב ברצון לגרום נזק לכל משפחת הצאר. באוקטובר 1600 נעצרו האחים רומנוב. בניה של ניקיטה רומנוב הוכרחו להתנזר לנצרות האורתודוקסית והוגלו מזרחה לאזורי ההתפשטת אל מעבר להרי האורל, שם מתו רובם. בשנת 1605 דמיטרי הכוזב הראשון החליט להחזיר את בני המשפחה שנותרו בחיים למוסקבה. כתוצאה מכך חזרו מסיביר פיודור רומנוב ואשתו קסניה שסטובה (הוריו של מיכאיל הראשון) וקרובי משפחה נוספים. מיכאיל ואמו התגוררו תחילה באחוזה משפחתית ליד קוסטרומה, ולאחר מכך הסתתרו מפני כוחותיהם של הפולנים והליטאים במנזר ליד קוסטרומה. אב המשפחה, פיודור רומנוב, התנגד לווסילי שויסקי בעת המשך תקופת הצרות, ולכן קיבל מדמיטרי הכוזב השני את התואר "ראש הכנסייה הרוסית", למעשה בכך כבר החל שבר בין הכנסייה הרוסית האורתודוקסית והממשל. בשנת 1610 השתתף בסילוק וסילי שויסקי מהשלטון והיה חבר הדומה הבויארית שקיבלה את השליטה במדינה. הוא לא התנגד לבחירת הנסיך הפולני ולדיסלאב לצאר רוסיה, אך דרש שהוא ימיר את דתו לנצרות אורתודוקסית. בשנת 1611 הוא נעצר על ידי הפולנים והועבר לאיחוד הפולני ליטאי.
כהונה כצאר
עם שחרור מוסקבה משליטה פולנית על ידי הגנרל הנסיך דמיטרי פוז'ארסקי, הוחלט על גבי אספת הזמסקי סובור לבחירת הצאר החדש. בפברואר 1613 נבחר מיכאיל רומנוב להיות לצאר החדש. ב-13 במרץ 1613 הגיעו שליחי זמסקי סובור לקוסטרומה והודיעו למיכאיל, שהיה אז בן 16, על בחירתו לכהונה הרמה. אמו התנגדה, וכתוצאה מכך רק כעבור שבוע הוא יצא למוסקבה בכוונה להתחיל בכהונה. בדרך הוא עצר במספר ערים חשובות. ב-11 ביולי 1613 נערך טקס בקרמלין והצאר החדש קיבל את התפקיד.
לאור גילו הצעיר והיעדר ניסיון, עד לשנת 1619 הייתה השליטה המעשית בידי אמו, קסניה שסטובה. בשנת 1619 שוחרר אביו מהשבי הפולני, והשליטה המעשית במדינה הועברה לידיו, בעוד הוא בן 22. הוא קיבל את תפקיד ראש הכנסייה הרוסית ואיחד את הקרעים שהחלו בין הממשל והכנסייה (עד מעשיות השלטון של בנו אלכסיי הראשון). כל מסמכי המדינה נחתמו על ידי מיכאיל ואביו. אביו האריך ימים ולמעשה נפטר בשנת 1633 (גיל 80) ורק אז מיכאיל שלט מבחינה שלמה כצאר יחיד.
הוא נפטר ב-13 ביולי 1645 במוסקבה.
חיי המשפחה
מיכאיל הראשון היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה נפטרה בינואר 1626 כ-5 חודשים לאחר החתונה.
אירועי אוקטובר 2000
אירועי אוקטובר 2000 (בערבית: هَبَّة أُكتوبَر או هبة الأقصى או احداث أكتوبر 2000) היו גל של מהומות והפגנות אלימות של ערביי ישראל, אשר פרצו ב-1 באוקטובר 2000, (היום השני של ראש השנה ה'תשס"א), יום אחרי התחלת פרשת מוחמד א-דורה, יומיים אחרי פרוץ האינתיפאדה השנייה, ושלושה ימים אחרי עלייתו של ראש האופוזיציה, אריאל שרון, להר הבית. בניגוד לאירועי האינתיפאדה השנייה, המתארים בראש ובראשונה את העימות מול פלסטינים תושבי השטחים, שאינם אזרחי ישראל, מיועד הכינוי "אירועי אוקטובר 2000" לתאר את העימות הפנים-ישראלי, מול מפגינים ומתפרעים ערבים אזרחי ישראל. האירועים התרחשו בשני גלים: 1 עד 3 באוקטובר ו-7 עד 10 באוקטובר, ובמהלכם נהרגו מבין המפגינים 12 ערבים אזרחי ישראל ופלסטיני שאינו אזרח ישראלי, וכן נהרג יהודי ישראלי מיידוי אבנים.
האירועים החלו בהפגנות הזדהות המוניות שערכו ערביי ישראל עם ערביי יהודה ושומרון לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, בהנחיית ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל, ולאחר קריאתו של חבר הכנסת עבד אל-מאלכ דהאמשה להציל את מסגד אל־אקצא. ההפגנות הובילו לחסימת כבישים כמחאה, כללו במקרים אחדים בדיקת זהות הנוסעים ופגיעה ביהודים שבהם, וניסיונות תקיפת יישובים יהודים וכתוצאה מכך הידרדרו במהירות לעימותים בין המתפרעים לכוחות המשטרה ועוברי אורח. משטרת ישראל ומשמר הגבול הגיבו בירי של קליעי גומי, ובמקרים מסוימים גם ירי אש חיה, לעבר המתפרעים. עד אשר שככו כעבור שבוע, האירועים הידרדרו להצתות ומהומות בערים ובכפרים ערביים ומעורבים ברחבי הארץ, בעיקר בגליל ולאורך ואדי עארה, ובמקרים רבים נרשמו התנגשויות אלימות בין כוחות המשטרה והערבים ובין ערבים ויהודים.
ממשלת ישראל, בראשות אהוד ברק, נעתרה לבקשת הנהגת ערביי ישראל והקימה ב־8 בנובמבר 2000 ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת האירועים בראשות השופט תיאודור אור ("ועדת אור"). במסקנותיה בדו"ח שניתן ב־1 בספטמבר 2003, מתחה הוועדה ביקורת קשה על שרים בממשלה, על קצינים במשטרת ישראל, ועל מנהיגים בציבור הערבי הישראלי. על מסקנות הוועדה נמתחה ביקורת, הן בקרב הממשלה והכנסת והן בהנהגת הציבור הערבי. במהלך פגישת בחירות התנצל אהוד ברק בפומבי בפני הציבור הערבי, אך הללו ובהם חברי כנסת ערביים דחו אותה, וקבעו שהוא האחראי להרג.
רקע היסטורי
בתקופת המנדט הבריטי היוו הערבים למעלה משני שלישים מאוכלוסיית ארץ ישראל. במלחמת העצמאות ברחה מרבית האליטה של ערביי הארץ, ומרבית שאר האוכלוסייה הפכה לפליטים. ההפסד במלחמה הפך את ערביי ישראל, מרוב, למיעוט של כ־20%.
במשך השנים 1948–1966 היו נתונים ערביי ישראל תחת ממשל צבאי.
זמן קצר יחסית לאחר ביטול הממשל הצבאי פרצה מלחמת ששת הימים שבעקבותיה נוצר מחדש קשר בין ערביי ישראל לבין תושבי השטחים שחלק גדול מהם פליטים וקרובי משפחתם והחלה מתפתחת תודעה לאומית בקרב ערביי ישראל.
ב־30 במרץ 1976, בעקבות הפקעת קרקעות לצורך הרחבת העיר כרמיאל, התחולל יום האדמה במהלכו אירעו התנגשויות בין המשטרה ובין המפגינים בעיקר בסחנין, עראבה ודיר חנא. מאורעות יום האדמה ציינו את ראשית הדרך בהסלמה בעימותים בין מדינת ישראל ובין המיעוט הערבי. במהלך מאורעות אלו נהרגו 6 ערבים ישראלים. לטענת הערבים מאורעות אלו פרצו עקב רגשות קיפוח ביחס לאזרחי המדינה היהודים.
ב־1982 הוקמה ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל כארגון העליון של המגזר הערבי, אשר מיוצגות בו הרשויות המקומיות, חברי הכנסת הערבים ומפלגות וארגונים של המגזר.
במהלך האינתיפאדה הראשונה ובמיוחד במהומות הר הבית הביעו ערביי ישראל הזדהות גוברת (כולל הפגנות רבות, חלקן הקטן אלימות) עם ערביי השטחים. הזדהות זאת גברה במהלך השנים שלאחר הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית.
בשנת 1994 החל תהליך שלום במסגרת הסכמי אוסלו, הנהגת אש"ף בראשות יאסר ערפאת הורשתה לחזור ארצה והוקמה הרשות הפלסטינית בחלק משטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה. לאחר סדרת פיגועי תופת בידי גורמים אסלאמיסטים בהן השתתפו גם תושבים ערבים מהגליל ומישור החוף רוחות הפיוס השתנו והפכו לעוינות. בין החוקרים היו שטענו שהעוינות רק גברה עם הזדהות ערביי ישראל עם עמדות ההנהגה של הרשות הפלסטינית.
הזדהות זאת הביאה לכך שערביי ישראל עברו רדיקליזציה שבמהלכה התגברה (או לפי דעות אחרות באה יותר לידי ביטוי) התנגדותם למדינת ישראל. כך בסקר משנת 1999, על "הפתרון המועדף לבעיית ערביי ישראל", רק כ־21% מהנשאלים הביעו הסכמה להמשך קיומה של ישראל כמדינה יהודית-ציונית. לעומת זאת השיבו כ־55% "כן" או "כן בהסתייגות" לשאלה "האם יש לישראל שבתחום הקו הירוק זכות קיום כמדינה יהודית-ציונית".
בנוסף לתהליך הלאומי, עברו חלק גדול מהערבים תהליך של אסלאמיזציה החל משנות השמונים של המאה ה־20 (כך למשל שלטה התנועה האסלאמית באום אל-פחם החל מ־1989). בפועל אסלאמיזציה זו התבטאה בין השאר בסדרת עימותים על רקע מסגדים נטושים שהופקעו והוקצו לצרכים אחרים או נהרסו. כמו כן הביא תהליך זה לסדרת התנגשויות על רקע פעולות התנועה האסלאמית במסגדי הר הבית וטענותיה שממשלת ישראל שואפת להרוס את המסגדים, במסגרת זו ארגנה התנועה האסלאמית כינוסים שנתיים החל מ־1996 תחת הכותרת "אל-אקצא בסכנה".
כל התופעות הללו התרחשו על רקע התאוששות ערביי ישראל מהשפעת מלחמת העצמאות והממשל הצבאי, וצמיחתו המסיבית של דור צעיר יותר (בסוף שנות התשעים היו בני 24 ומטה 61.5% מכלל האוכלוסייה).
התוצאה של התפתחויות אלו הייתה מספר הולך וגובר של התנגשויות בין המשטרה ובין הציבור הערבי. בעוד שבשנים 1976–1995 אירעו 8 התנגשויות בולטות הרי ב־1998–2000 אירעו תשע.
ביקור שרון בהר הבית ופריצת האינתיפאדה
בסוף בספטמבר הכריז אריאל שרון על כוונתו לעלות להר הבית על מנת לבדוק את השיפוצים שבוצעו על ידי הוואקף במתחם. בעקבות זאת, פנה יאסר ערפאת לאהוד ברק וביקש למנוע את הביקור, ולצד זאת, נערכו מגעי תיאום בשב"כ ובמשטרה למול הרשות הפלסטינית והוואקף. מפכ"ל המשטרה הודיע כי אין באפשרותו למנוע את הביקור, וב־28 בספטמבר ערך אריאל שרון ביקור בן שלושת רבעי שעה ברחבת ההר, בליווי שישה חברי כנסת מהליכוד. הביקור עורר מהומות בהן נפצעו כ-25 פלסטינים ו-28 שוטרים.
למחרת, 29 בספטמבר, התדרדר המצב בירושלים. יאיר יצחקי, מפקד מחוז ירושלים של המשטרה נפצע בראשו וכתוצאה מההחמרה בעקבות כך נהרגו 7 פלסטינים (5 מהם אנשי המשטרה הפלסטינית) ונפצעו למעלה מ־100.
ב-30 בספטמבר הוכרזה בשטחים שביתה כללית, כמו כן פורסמה טענה שנהרג הנער מוחמד א-דורה ליד נצרים, באירוע שהלהיט את הרוחות. במקביל נערכו הפגנות ביישובים הערביים בישראל, בהן נזרקו אבנים ונחסמו כבישים לזמנים קצרים. בעקבות האירועים החליטה ועדת המעקב של ערביי ישראל על הכרזת שביתה כללית למחרת.
גל ראשון (1 באוקטובר – 3 באוקטובר)
ככלל, האירועים בגל זה היו המשמעותיים ביותר באירועי אוקטובר.
1 באוקטובר
ההפגנות שהיו בימים הקודמים הפכו ביום זה לאלימות, בין השאר בגלל הכרזת שביתה כללית על ידי ועדת המעקב. אף על פי שהאירועים התרחשו ביום זה בכל הארץ, הם התמקדו בעיקר בוואדי עארה, שם נהרגו שני אזרחים באום אל-פחם, כמו כן נהרג אזרח נוסף בג'ת.
2 באוקטובר
היום הקשה ביותר של האירועים, ניסיונות הרגעה שונים נכשלו. במהלך היום נהרגו 5 אזרחים: אחד באום אל-פחם, שניים באזור התעשייה תרדיון, אחד בנצרת, ואחד בצומת לוטם שבגוש שגב. כמו כן היה סגור ואדי עארה לתנועה במהלך כל היום.
3 באוקטובר
במהלך יום זה חלה ירידה מסוימת באלימות במרבית המקומות בעקבות פגישתו של אהוד ברק עם ועדת המעקב. עם זאת היו אירועים קשים בכפר מנדא ובכפר כנא שבכל אחד מהם נהרג אזרח אחד.
רגיעה יחסית (4 באוקטובר – 6 באוקטובר)
בעקבות הפגישה בין אהוד ברק לוועדת המעקב ביום ה־3 באוקטובר חלה רגיעה בתקופה זו, אולם לא השתרר שקט. המאורעות התחזקו שוב לאחר חטיפת החיילים בהר דב.
במהלך כל שלושת הימים הללו אירעה דעיכה של האירועים, למרות ההכרזה על יום הזעם הפלסטיני ב־6 באוקטובר.
גל שני (7 באוקטובר – 10 באוקטובר)
גל זה החל להתפתח בעקבות חטיפת החיילים שאירעה ב־7 באוקטובר. בניגוד לאירועים לפני כן הוא עירב באופן פעיל גם את המגזר היהודי.
7 באוקטובר
מרבית היום היה שקט יחסית אולם, לקראת הערב, בעקבות האירועים האחרים בגזרות האחרות התחילו האירועים לצבור תאוצה ובפעם הראשונה גם במגזר היהודי.
במהלך הלילה תושבים מג'סר א-זרקא זרקו אבנים לעבר כלי-רכב שנסעו בכביש החוף, ואחד הנוסעים נפגע מאבן, ותוך שעה מת. כלי רכב נוספים נפגעו מאבני הפורעים.
8 באוקטובר
התנגשויות חריפות בין יהודים וערבים במהלך כל היום הזה, תוך פגיעה גם במשטרה. האירועים החמורים ביותר היו בגבול שבין נצרת לבין נצרת עלית ובמהלכם נהרגו שני אזרחים ערבים.
9 באוקטובר
האירועים התמקדו ביום זה במגזר היהודי אולם גם במגזר הערבי לא היה שקט, ניסיונות הרגעה במהלך יום זה לא הצליחו להביא לרגיעה.
10 באוקטובר
ביום זה חלה דעיכה מהירה של האירועים.
מפגינים
במהלך המהומות נעשה שימוש בשתי טכניקות להגברת העוצמה של האבנים:
הרוגים
הרוג יהודי:
הרוגים ערבים:
השפעות
חלק ניכר מההשפעות של אירועי אוקטובר, במיוחד אלו החורגות מגבולות ישראל איננו ניתן להפרדה מעשית מההשפעות של האינתיפאדה השנייה ולכן מופיע בערך עליה.
השפעות מיידיות
גם בשבועות ובחודשים שלאחר ה־10 באוקטובר המשיכו אירועים דומים (גם אם פחות חמורים) להתרחש במגזר הערבי.
התגובה של הציבור היהודי במהלך המהומות, הייתה דומה לזו של אהוד ברק בראיון שנתן לרדיו ב־2 באוקטובר, על ההשפעה של האירועים:
לאחר האירועים נפלה ממשלת ברק, אמנם לא כתוצאה ישירה מהאירועים אולם הימנעותם של ערביי ישראל להצביע עבור אהוד ברק בבחירות שנערכו בתחילת 2001 מיוחסת לאי שביעות רצונם מתפקודו במהלך האירועים.
כמו כן נערכו בפעם הראשונה דוחות של מחלקת המדינה של ארצות הברית, של האו"ם ושל ארגוני זכויות אדם בינלאומיים אודות מצבם של ערביי ישראל.
יחסי יהודים-ערבים בעקבות המאורעות
האירועים האלימים גרמו לעלייה בחוסר אמון של הציבור היהודי במדינת ישראל כלפי המיעוט הערבי. בסקר שערכה מינה צמח זמן קצר לאחר המהומות, הגדירו 74 אחוז מהנשאלים היהודים את התנהגות ערביי ישראל כ"בגידה במדינה".
דברי ראש עיריית נצרת עלית, מנחם אריאב, ב"כל העמק והגליל" ב־6 באוקטובר:
סקוט וביילי
סקוט וביילי (באנגלית: Scott & Bailey) היא סדרת דרמה בריטית ששודרה לראשונה ב־ITV ב-29 במאי 2011 והסתיימה ב-27 באפריל 2016. בסדרה מככבות סוראן ג'ונס ולזלי שארפ, ומשתתפים גם אמיליה בולמור, ניקולס גליבס, דני מילר, ופיפה הייווד. את הסדרה כתבה סאלי ויינרייט, בהתבסס על רעיון מקורי של ג'ונס וסאלי לינדזי. הסדרה סובבת את חייהן האישיים והמקצועיים של שתי בלשות משטרה, ג'נט סקוט ורייצ'ל ביילי, ומתקיימת במדור בדיוני של משטרת מנצ'סטר.
הפקה
הסדרה הוזמנה על ידי ITV לאחר שהרעיון הוצג בפני המפיקה בפועל ניקולה שינדלר, שהביאה את הפרויקט לתסריטאית סאלי ויינרייט. הסדרה מצולמת ברובה באזור מנצ'סטר רבתי.
אירועי אוקטובר 2000
יחסי יהודים-ערבים בעקבות המאורעות
דברים אלו משקפים את התגובות של רבים מהיהודים בתקופה של האירועים עצמם.
סקוט וביילי
הפקה
הרעיון המקורי נהגה על ידי סוראן ג'ונס וסאלי לינדזי, שחשבו שאין מספיק תפקידים עבור נשים ש"אינן אשתו-של, עוזרתו-של, אמו-של, מאהבתו-של, וכן הלאה" לינדזי, שאוהדת של תוכניות טלוויזיה כגון "קגני ולייסי", רצתה לפתח רעיון שעוקב אחר שתי נשות מקצוע, וג'ונס כינתה את התוכנית "הקגני ולייסי של מנצ'סטר".
אירועי אוקטובר 2000
יחסי יהודים-ערבים בעקבות המאורעות
תגובות נוספות ומאוחרות יותר:
סקוט וביילי
הפקה
אחרי ששינדלר הביאה את הפרויקט לויינרייט, הצטרפה אליה דיאן טיילור, לשעבר מפקחת במשטרת מנצ'סטר, והתוכנית התפתחה משם מעבר לרעיון ההתחלתי של ג'ונס ולינדזי. מנקודת מבטה של טיילור, תוכניות משטרה הן לעיתים קרובות לא רק מלאות בטעויות פרוצדורליות ואי דיוקים טכניים, אלא שהן מפספסות כיצד שוטרים אמיתיים מתנהגים ומרגישים. היא תרמה לתיאור מציאותי יותר של חייהן של שוטרות בתוכנית
ג'ונס, שמעת פיתוח הרעיון ראתה את עצמה משחקת את רייצ'ל ביילי, קיבלה את התפקיד. במקור, לינדזי הייתה אמורה לככב מולה, אבל היא נכנסה להריון עם תאומים, אז התפקיד של ג'נט ניתנה ללזלי שארפ; לינדזי קיבלה תפקיד קטן יותר בתור אליסון, אחותה של רייצ'ל.
אירועי אוקטובר 2000
ההתייחסות הממשלתית
לאחר האירועים אירעו שתי התייחסות עיקריות של הממשלה להם:
ועדת אור
בעקבות המאורעות, ההרוגים והליכתו של אהוד ברק לבחירות אחרי פרוץ האינתיפאדה השנייה, החליטה הממשלה בראשותו להקים ועדת חקירה, בראשות השופט בדימוס תאודור אור, שתחקור את הסיבות לאירועי אוקטובר ואת תפקוד המשטרה באירועים.
הוועדה פרסמה דו"ח ובו ביקורת רבה על התנהגות המשטרה, הכוללת אזהרת מפקדים בכירים בה והמלצות להדיחם. בנוסף, הגישה הוועדה למשטרה המלצות לשנות את דרכי הטיפול שלה בהפגנות ולהצטייד באמצעים לפיזור הפגנות פחות קטלניים.
הדו"ח גם כלל ביקורת קשה על הדרג הפוליטי, בראשות אהוד ברק, השר לביטחון פנים, שלמה בן-עמי (שכללה המלצה שלא ישמש שנית בתפקיד השר לביטחון פנים), ומנהיגי הציבור הערבי (כגון עזמי בשארה ועבד אל-מאלכ דהאמשה).
לאחר ועדת אור
הממשלה הקימה (ב־14 בספטמבר 2003) ועדה ליישום ההמלצות המערכתיות (ההמלצות האישיות אושרו מיד) של ועדת אור בראשות יוסף לפיד, שר המשפטים.
המחלקה לחקירות שוטרים פתחה בחקירה לבירור כל הנסיבות של האירועים שהוזכרו בדו"ח ועדת אור אולם ב־18 בספטמבר 2005 נסגרו כל תיקי החקירה מבלי שהוגשו כתבי אישום כלשהם.
בעצרת שנערכה בסכנין ביום השנה השמיני לאירועי אוקטובר 2000, הבטיחו משפחות ההרוגים הערבים וארגונים של ערביי ישראל כי יפעלו במדינות זרות להוצאת צווי מעצר נגד בעלי תפקידים ישראלים שכיהנו בזמן המאורעות.
יחפים
יחפים הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית יסמין מועלם, שיצא לאור ב-6 בדצמבר 2021, על ידי חברת התקליטים תקליטי יהלום.
רקע וכתיבה
מועלם סיפרה על השיר:
הצלחה
בשבוע צאתו, הגיע השיר למקום ה-124 במצעד השבועי של ספוטיפיי בישראל, וטיפס למקום ה-23 בשבוע לאחר מכן. במצעד העברי של מדיה פורסט, הגיע למקום העשירי, עם 56 השמעות במצטבר בתחנות הרדיו. ב הגיע השיר למקום השני. במצעד השנתי של התחנה, הגיע למקום התשיעי.
גוסטב יאנוך
גוסטב יאנוך, (בגרמנית: Gustav Janouch; 1 במרץ 1903 - 7 במרץ 1968) היה מלחין וסופר יליד סלובניה. זכה להכרה כמלחין מוזיקה פופולרית וככותב ספרים בנושאי מוזיקה וביוגרפיות על מוזיקאים. את עיקר פרסומו קנה בשל הזכרונות שכתב בעקבות פגישותיו ושיחותיו עם פרנץ קפקא שנערכו בפראג החל משנת 1920 עד 1924. זכרונות אלו נערכו ויצאו לראשונה לאור בשנת 1951 כספר בשם "שיחות עם קפקא". הספר תורגם לשפות רבות ונחשב לאחד מהמסמכים החשובים בספרות המחקרית על קפקא וככזה המטיל אור חדש על אישיותו ואורח מחשבתו.
חייו ופועלו
יאנוך נולד בעיר מארבורג (היום מריבור). בשנת 1908, עברה משפחתו להתגורר בפראג, שם חי ועבד עד יום מותו. הוא למד בפראג, באלבוגן (היום לוקט) ובווינה. החל משנת 1920, עת היה בן 17, החל להיפגש עם קפקא, לאחר שאביו שעבד עמו במחלקה המשפטית של המוסד לביטוח עובדים מפני תאונות עבודה בפראג, הציג בפניו שירים שכתב בסתר. במהלך שנות הכרותם, ניצל קפקא את קשריו עם אנשי הרוח של פראג ופתח בפני יאנוך דלתות להוצאות ספרים ולעיתונים שאפשרו לו לפרסם דברים שכתב. ב-1926, פנה יוזף פלוריאן, בעל הוצאת הספרים דוברה דילו, ליאנוך וביקש ממנו לערוך את זכרונותיו שכתב על קפקא. יאנוך מסר לידיו את כתב היד הצ'כי והגרמני שערך, אך רשימות אלה נגנזו לפי עדותו של יאנוך, בשל התרחקותו מיוזף פלוריאן.
מאז חלה הידרדרות נוספת במצבו הנפשי והפיזי של גוסטב יאנוך, שהחלה עם מותם של קפקא ואביו שנתיים קודם, כפי שתיאר זאת בכתב בשנת 1947:. בתום מלחמת העולם השנייה, הואשם יאנוך שהיה חבר בתנועת ההתנגדות, במעשי שחיתות על ידי פקידים של המשטר הישן, ונכלא במשך 13 חודשים בבית הסוהר פאנקראנץ. תקופה זו הוא תיאר כאימת מוות, רדיפות, רעב בהמי, זוהמה וקור. לאחר שחרורו נוכח זיכויו המוחלט מההאשמות נגדו, הוא חיפש את רשימותיו שהיו מפוזרות בביתו ואצל ידידים. לבסוף הוא מצא עותקים מהנוסח הצ'כי והגרמני של כתב היד, אותו מסר בזמנו לפלוריאן והחל לנפות חלק מהרשימות ולערכן מחדש. מתוך הזכרונות שכתב, עולה בנוסף לתמונת הדיוקן של קפקא, מידע על יאנוך, על אישיותו ועל התקופה בה חי.