cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שבויי צה"ל
שבויי צה"ל במלחמות ישראל
במלחמת העצמאות נפלו בשבי מגיניהם של יישובים אחדים, שנאלצו להיכנע למצרים ולירדן. בין השאר נפלו בשבי מגיני גוש עציון ומגיני הרובע היהודי. תגובה יוצאת דופן ניתנה לנפילתם בשבי של מגיני ניצנים. בדף קרבי של חטיבת גבעתי כתב קצין התרבות של החטיבה, אבא קובנר תחת הכותרת "נפילת ניצנים כישלון":
הנעה רקטית רב-שלבית
מודל פיזיקלי מפושט
בהזנחת גרר, ותאוצת כובד קבועה, הרקטה תגיע למהירות מקסימלית:
ורנה (פירושונים)
{{פירושונים|
הנעה רקטית רב-שלבית
מודל פיזיקלי מפושט
ולגובה מקסימלי:
שבויי צה"ל
שבויי צה"ל במלחמות ישראל
במלחמת יום הכיפורים נפלו בשבי סוריה ומצרים 301 שבויים, 232 חיילים נפלו בשבי המצרים, 65 בשבי הסורים ו- 4 בידי הלבנונים, בעיקר בשלב הראשון של המלחמה, שבו הצליחו צבאות סוריה ומצרים לכבוש מוצבים ישראליים לאורך קווי הפסקת האש. בידי הסורים נפלו גם 6 אזרחים ישראלים: שלושה בדואים תושבי טובא-זנגרייה, שעסקו בגנבת ערימות חציר משדות במזרח רמת הגולן ביום כיפור, ונלכדו במהלך הפגזות בתחילת המלחמה, שני שומרים דרוזים ששמרו על מבנים בבנייה במושב נוב, שנכבש על ידי הסורים במהלך התקדמותם, ורועה צאן דרוזי שנלכד בסמוך לקוניטרה. החיילים והאזרחים הישראלים דיווחו לאחר שחרורם כי תנאי החזקתם היו קשים, וכי הם הוכו קשות בידי שוביהם, לעיתים עד לאובדן הכרה. רבים מהם דיווחו כי נחקרו בעינויים. אחד השבויים הדרוזים מת במהלך שביו בעקבות חקירה אלימה שעבר והזנחה רפואית.
חיילי צה"ל שנתפסים בידי ארגוני טרור סובלים מיחס קשה במיוחד, ולעיתים קרובות שחרורם מתעכב שנים רבות, עקב הקושי לנהל משא ומתן עם ארגוני הטרור. ניכרים הבדלי הטרמינולוגיה בין הצדדים - בעוד התקשורת הישראלית מתייחסת לחיילים האלה כ"חיילים חטופים", בתקשורת הערבית הם מכונים "שבויים".
חקירה בשבי
הנחיות צה"ל לחייליו הן כי על השבוי להימנע לחלוטין ממסירת מידע לשוביו, מלבד פרטי הזיהוי הבסיסיים שלו. עם זאת, רוב שבויי צה"ל אינם מחזיקים מעמד בחקירתם בשבי, בניגוד לדימוי השכיח בתרבות הישראלית. לדברי ראובן ירדור, מראשי אגף המודיעין במלחמת יום הכיפורים, הנחת העבודה הייתה שכל מה שידוע לשבוי הופך לידוע לשוביו. לפרסום רב זכו סיפוריהם של שבויים אחדים:
סג"ם אברהם וייס הוא קצין מודיעין שנפל בשבי בתחילת מלחמת יום הכיפורים וקיבל ציון לשבח מקצין מודיעין ראשי על התנהגותו בשבי. במסגרת שירותו בסיירת מטכ"ל, לאחר שחזר מהשבי, השתתף וייס בבחינה מקיפה שחשפה שגיאות ועיוותים בהתייחסות לשבי בצה"ל:
לכידת בני ערובה כדי להאיץ שחרור שבויים
במקרים אחדים יצא צה"ל לפעילות יזומה של לכידת בני ערובה, כדי להאיץ שחרורם של שבויים:
היו מקרים שבהם כלאה ישראל אזרחים לבנוניים שלא היו מעורבים בלחימה. אזרחים אלה הוחזקו על-פי צווי מעצר מנהליים בטענה שהם "קלפי מיקוח" לשם שחרורו של הנווט רון ארד. רובם שוחררו לבסוף בהוראת בית המשפט העליון.
פעולות חילוץ
כאשר התאפשר הדבר, יצא צה"ל לפעולת חילוץ צבאית:
עסקאות שחרור מחבלים תמורת שבויים וחטופים
מדיניותה הרשמית של ישראל שנים רבות הייתה שאין לשחרר מחבלים שפוטים תמורת שחרור אזרחים או חיילים חטופים. בפועל לא מומשה מדיניות זו החל משנות שלטונו של מנחם בגין ולצד המאמצים גדולים כדי להביא לשחרור שבויים או חטופים, היא הפגינה נכונות לשחרר בתמורה מספר גדול של שבויים ואסירים, אף כאלה שהרגו אזרחים ישראלים.
ביוני 2014 אושרה הצעת החוק לתיקון חוק יסוד: נשיא המדינה, שמטרתה להגביל את מתן החנינה למחבלים שדם על ידיהם.
הנעה רקטית רב-שלבית
ביצוע
הסיבה המרכזית להעדפת הנעה רב־שלבית על פני מערכת רקטית יחידה היא שבהנעה רב־שלבית ניתן להגיע למהירויות גדולות יותר, זאת משום שהיפרדות משלבים שאינם נדרשים יותר לטיל, מורידה את מסתו ומקלה עליו. הדחף של השלב השני או השלישי, לדוגמה, מספק תאוצה גדולה יותר מהדחף שיספק מנוע גדול יותר בעל שלב בודד.
שבויי צה"ל
דיון ציבורי
דוגמה לדיון כזה היא הדיון שליווה את המשא ומתן לשחרורו של גלעד שליט. את הגישה המצדדת בתשלום מחיר גבוה ייצג איתן הבר, שאת מאמר המערכת שלו סיים במילים:
הנעה רקטית רב-שלבית
ביצוע
החיסרון המרכזי של שימוש בהנעה רב־שלבית הוא שהשימוש במספר מנועים רב מעלה את ההסתברות לתקלה בזמן היפרדות השלבים או בהצתת המנועים. בזמן ההפרדה נעשה לפעמים שימוש בברגים פירוטכניים נפיצים, על מנת לקטוע את החיבור בין השלב לשאר הטיל. גם הטבעת המחברת ביניהם מעוצבת באופן שמאפשר הפרדה יעילה בין הטיל לשלב שהופרד.
שבויי צה"ל
דיון ציבורי
אחד הקולות הבולטים נגד שחרור בכל מחיר היה מאמרם של אבי שגיא וידידיה שטרן, שאותו סיימו במילים:
הנעה רקטית רב-שלבית
מבנה הנעה רב־שלבית
סידור המנועים בהנעה רב־שלבית מתוכנן באופן מותאם לדרישות תפקיד המנוע ולתנאי הסביבה בזמן פעולתו. לרוב, השלב הראשון, המותקן בתחתית המערכת, הוא הרחב ביותר ובעל המנועים הגדולים ביותר, היות שהוא נדרש לשאת משקל רב יותר – את עצמו ואת השלבים שמעליו. השלב הראשון מיועד לטוס בתוך האטמוספירה. מעליו, השלבים העליונים, להם מנועים קטנים יותר שנועדים לרוב לפעול בריק.
ורנה (פירושונים)
ראו גם
}}
שבויי צה"ל
חוק התשלומים לפיצויי שבי
מדיניות משרד הביטחון לגבי פדויי שבי של צה"ל הייתה להשיבם לשגרת היום-יום מבלי לפסוק להם, בגלל השבי בלבד, אחוזי נכות.
בינואר 1982, הוציא אגף כוח האדם הוראת קבע מטכ"לית, שלפיה הוא מקנה זכויות מיוחדות לחוזרים משבי האויב, הכוללים מענקים כספיים, קידום בדרגה, אי-שיבוץ במילואים, תשלום שכר לימוד, סיוע בדיור, סיוע במציאת עבודה, זכות לייעוץ משפטי וטיפול רפואי, אולם הוראה זו הוחלה רק על שבויים עתידיים ולא על שבויים ששבו מהשבי לפני 1982.
במהלך שנות התשעים התגבשה תפיסה טיפולית–רפואית חדשה בעניינם של פדויי השבי, ובשנת 1998 ניתנו אחוזי נכות לפדויי שבי שבעבר נדחו תביעותיהם. דרישה שאחוזי הנכות יינתנו רטרואקטיבית מאז השחרור מהצבא נדחתה על ידי בית המשפט העליון.
באפריל 2001 מינה מנכ"ל משרד הביטחון עמוס ירון ועדה בראשות האלוף במילואים יורם יאיר, לבדיקת מתן תגמול נוסף לפדויי השבי שהוכרו כנכי צה"ל בעקבות שהייתם בשבי. מסקנות הוועדה קבעו שפדויי השבי סובלים מבעיה ייחודית, המחייבת טיפול מקצועי, וכי מגיע להם פיצוי. המסקנות אומצו על ידי משרד הביטחון אך רק ב-2004 הציע המשרד תזכיר להצעת חוק.
ביולי 2005 אישרה הכנסת את, והחוק נכנס לתוקף 90 יום לאחר אישורו. החוק קובע כי מי שהוכר כפדוי שבי, זכאי לתשלום בסך 1,000 שקל לחודש לכל ימי חייו. תנאי עיקריים להכרה: האדם נפל בשבי של מדינת אויב או של ארגון טרור, בעת שהיה בשירות צבאי או בשירות כוחות הביטחון, ושהה בשבי במשך 14 יום לפחות.
קישורים חיצוניים
<DIV dir=ltr> </DIV>
ג'מאל אבו סמהדאנה
ג'מאל עטאיא זיד אבו סמהדאנה (1963 - 9 ביוני 2006), כונה גם "אבו עטאיא" היה טרוריסט פלסטיני מייסד וראש ועדות ההתנגדות העממיות ברצועת עזה, שימש כאחראי על המשטרה מטעם משרד הפנים הפלסטיני תקופה מסוימת. סמהדאנה נולד ב-1963 והתגורר ברפיח, נשוי ואב לחמישה ילדים. היה מבכירי המבוקשים ברצועת עזה, ונהרג ב-2006 במקום שבו שכנה ההתנחלות שליו.
חייו
סמהדאנה, נשוי ואב לחמישה ילדים, היה בן לחמולת סמהדאנה הגדולה, המקושרת היטב עם מבריחים בדואים מסיני. אחיו היו פעילי טרור ונהרגו בעת פעילותם. ב-1982 ברח למצרים, משם הוא עבר לסוריה, מרוקו ותוניס. מאוחר יותר יצא לגרמניה להשתלמות במכללה לקצינים, מטעם הזרוע הצבאית של הפת"ח, ושהה שם עד 1989. הוא שב לרצועת עזה אחרי הגעתו של יאסר ערפאת ב-1994.
בשנות אוסלו היה סמהדאנה פעיל ב"ביטחון הלאומי" הפלסטיני ופעיל בתנועת הפת"ח, אך בשנת 2000 עזב אותו עקב מחלוקות על הקו המתון היחסית שנקט בו הפת"ח וההאשמות על שחיתות שפשתה בארגון. בשנת 2000, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, הקים סמהדאנה את ועדות ההתנגדות העממיות - ארגון טרור ברצועת עזה שריכז פעילי חמאס, גא"פ, פת"ח ופעילים במנגנוני הביטחון הפלסטינים לביצוע פעולות טרור כנגד ישראל. כדי לחמש את הארגון ניצל סמהדאנה את קשריו עם המבריחים הבדואים בסיני והחל בחפירת עשרות מנהרות הברחה מתחת לציר פילדלפי, באזור הנמצא בין רפיח הפלסטינית לרפיח המצרית. לטענת ישראל, ארגון הוועדות העממיות זכה לתמיכה ומימון מצד איראן, חזבאללה וחמאס וכך נהפך לאחד הארגונים המשפיעים ברצועה.
סמהדאנה אחראי למספר רב של פיגועי טרור כנגד ישראלים וכן לפיגוע בו נרצחו שלושה מאבטחים אמריקנים. בנוסף לפיגועי ירי (בהם רצח משפחת חטואל), מטעני חבלה (הפיגוע באוטובוס הילדים בכפר דרום), מטעני גחון (הגדולים שבהם פגעו ב-4 טנקים ישראלים והרגו את אנשי צוותם) ונ"ט אחראי הארגון גם לירי עשרות רקטות מדגמי קסאם ו"אל-נאסר" לעבר ישראל.
22 במאי
22 במאי הוא היום ה-142 בשנה (143 בשנה מעוברת), בשבוע ה-21 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 223 ימים.
משה פרוש
משה גליקמן־פרוש (1893–1983) היה עסקן ציבור ופוליטיקאי חרדי מטעם אגודת ישראל. ממייסדי אגודת ישראל בירושלים ומראשי הציבור החרדי בעיר במשך עשרות שנים.
ביוגרפיה
משה פרוש נולד בירושלים בשנת 1893 לנפתלי צבי פרוש-גליקמן וליוכבד שפרה מרים לבית ריבלין. רעייתו הראשונה הייתה שפרה לבית ריבלין, ילדיהם - מנחם, ותמר ליבא מרגלא. רעייתו השנייה הייתה פייגא טויבא לבית חיימסון.
משנת 1950 כיהן כחבר מועצת העיר ירושלים מטעם החזית הדתית המאוחדת, ולאחר מכן כסגן ראש העיר. בבחירות לכנסת השנייה ב-1951 הוצב במקום ה-41 ברשימת עם התורה - אגודת ישראל, כאשר בנו, מנחם פרוש, הוצב במקום ה-13 באותה הרשימה.
ב-1969 נקלע משה פרוש, שכיהן כממונה על תיק הרווחה בעיר, לסכסוך עם עובדים סוציאליים במחלקתו שביקשו תקציבים לעבודה עם נוער שוליים. פרוש טען שהעובדים הסוציאליים מתרועעים עם אנשי שמאל קיצוני, קומוניסטים, הומוסקסואלים וכנופיות רחוב, שאין לממנם ואף יש לפטרם. בסופו של דבר הפסיד פרוש בסכסוך, וב-23 במאי 1969 הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים. בנו, מנחם פרוש, החליף אותו במועצת העיר.
בנו, מנחם פרוש, היה חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל בין הכנסת הרביעית לכנסת ה-13. בנו של מנחם, מאיר פרוש, מכהן כחבר הכנסת מטעם מפלגה זו מאז הכנסת ה-14.
על שמו שכונת גבעת משה בירושלים וכן רחובה הראשי גבעת משה.
לקריאה נוספת
Contributor Leonard David Goodstein Published by Lawrence Erlbaum Associates, 1984
זיקית קרנפית
זיקית קרנפית (שם מדעי: Furcifer rhinoceratus) היא מין של זיקית החיה ביערות מדגסקר. היא קרובת משפחתה של זיקית הפנתר הגדולה. זיקית זו קטנה בהרבה מקרובתה ואורכה רק 27 ס"מ. היא חיה על עצי היער במדגסקר ומתניידת בין הענפים בעזרת כפותיה הגדולות. על ראשה קרן קטנה בולטת. צבעה של הזיקית חום-ירקרק עם פסים כהים. הנקבות המטילות ביצים לעיתים כהות יותר.
הזיקיות ניזונות מחרקים אותם הם תופסים ממארב על ידי הלשון הדביקה. הם אנדמיות ליערות של מערב מדגסקר ונמצאות בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות.
עבד רבאח
עבד רבאח (בערבית: عبد رباح; נולד ב-9 ביוני 1975) הוא כדורגלן ומאמן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת המגן ימני בהפועל עראבה.
קריירה
רבאח התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של הפועל עראבה, ובשנת הצטרף לבני סכנין מהליגה הארצית (אז הליגה השנייה).
בקיץ, רבאח חתם בהפועל פתח תקווה מליגת העל. ב-26 באוגוסט 2001, רבאח ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 0–1 נגד הפועל תל אביב. ב-17 בנובמבר 2001, רבאח הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–6 נגד מכבי נתניה.
לקראת עונת 2004/2005, רבאח חזר לבני סכנין. ב-21 באוגוסט 2004, רבאח ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–4 נגד הפועל באר שבע. ב-16 בספטמבר 2004, ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בהפסד 0–2 נגד ניוקאסל יונייטד. רגע לפני ההמראה של סכנין למשחק הגומלין נגד דפורטיבו לה קורוניה במסגרת מוקדמות גביע אופ"א, רבאח נעצר ביחד עם שישה משחקני הקבוצה בנמל התעופה בן-גוריון, בחשד שגנבו בשמים מהדיוטי פרי.
ב-14 בנובמבר 2008, רבאח חתם באחווה עראבה מליגה א', בה שיחק עד שפרש מכדורגל בקיץ.
בעונת, רבאח חזר לשחק כדורגל כאשר חתם בהפועל עראבה מליגה ג' אותה הוא מאמן בנוסף.
יחסי אורוגוואי–ברזיל
יחסי אורוגוואי–ברזיל מקיפים יחסים מורכבים רבים לאורך שלוש מאות שנים, החל משנת 1680 עם הקמת קולוניה דל סקרמנטו, עד היום, בין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לרפובליקה המזרחית של אורוגוואי. ברזיל ואורוגוואי הן מדינות שכנות באמריקה הדרומית, וחולקות קשרים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים הדוקים. הייחודיות של היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות מקורם בקשר היסטורי חזק - בסימן אירועים חשובים, כמו הקמת הקולוניה דל סקרמנטו בשנת 1680, פלישת ברזיל למזרח הבנדה בשנת 1815 והקמתה של לאחר מכן Província Cisplatina, ועצמאות אורוגוואי מברזיל בשנת 1828. היחסים הדו-צדדיים הוגדרו עוד יותר על ידי מלחמת האזרחים באורוגוואי (1839–1851) ומלחמת פרגוואי (1864–1870).
היחסים בסוף המאה ה-19 עד סוף המאה ה-20 הועמדו בצל הפוליטיקה הפנימית והביאו לתקופת התרחקות בין שתי המדינות. חתימת חוזה אסונסיון בשנת 1991 יזמה תקופה של קשרים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים הדוקים יותר. כיום מגדירה ממשלת ברזיל את אורוגוואי כבת ברית אסטרטגית ומציבה את היחסים הדו-צדדיים בראש סדר העדיפויות של מדיניות החוץ. זה נתקל בהדדיות על ידי מונטווידאו. אורוגוואי תמכה בהצעה הברזילאית למושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם.
קולוניזציה
הספרדים הגיעו לשטחה של אורוגוואי של ימינו בשנת 1516, אך ההתנגדות העזה של הילידים לכיבוש, בשילוב עם היעדר זהב וכסף, גרמה להתיישבות מוגבלת באזור במאות ה-16 וה-17. אורוגוואי הפכה לאזור מחלוקת בין האימפריה הספרדית לאימפריה הפורטוגזית. בשנת 1603 החלו הספרדים להכניס בקר, שהפך למקור העושר באזור. ההתיישבות הקבועה הראשונה בשטחה של אורוגוואי של ימינו הוקמה על ידי הספרדים בשנת 1624 בסוריאנו על ריו נגרו. בשנים 1669–1671 הקימו הפורטוגלים מצודה על גדות הריו דה לה פלטה. המושבה, שנוסדה בשנת 1680 על ידי פורטוגל בשם קולוניה דל סקרמנטו, נערכה במחלוקת אחר כך על ידי הספרדים שהתיישבו על הגדה הנגדית של הנהר בבואנוס איירס. המושבה נכבשה על ידי חוסה דה גארו בשנת 1680, אך חזרה לפורטוגל בשנה הבאה. היא נכבשה שוב על ידי הספרדים במרץ 1705 לאחר מצור של חמישה חודשים, אך לבסוף הוחזרה לפורטוגל בחוזה אוטרכט. ספרד ניסתה להחזיר את המושבה במהלך מלחמת ספרד – פורטוגל בשנת 1735. היא המשיכה להחליף ידיים מכתר לכתר עקב אמנות כגון אמנת מדריד בשנת 1750 וחוזה סן אילדפונסו בשנת 1777, עד שנשארה לבסוף אצל הספרדים.
סיפוח ועצמאות
בשנת 1811, חוסה חרוואסיו ארטיגס, שהפך לגיבור הלאומי של אורוגוואי, פתח במרד מוצלח נגד ספרד והביס את הכוחות הספרדים ב-18 במאי בקרב לאס פיידרס. לאחר מכן הוא שחרר את מונטווידאו מהשליטה הריכוזית בבואנוס איירס, ובשנת 1815 הכריז על הליגה הפדרלית. באוגוסט 1816 פלשו כוחות מברזיל לבנדה אוריינטל (אורוגוואי של ימינו) בכוונה להשמיד את הליגה הפדרלית. הכוחות הברזילאים, בזכות עליונותם המספרית והחומרית, כבשו את מונטווידאו ב-20 בינואר 1817, ולאחר שנאבקו שלוש שנים באזור הכפרי, הביסו את ארטיגאס בקרב טאקוארמבו.
מלחמת האזרחים באורוגוואי
עצמאותה מברזיל הביאה לפיצול בין שני צדדים, המפלגה השמרנית בלאנקוס והמפלגה הליברלית הקולוראדוס. את הקולוראדוס הוביל פרוקטואוסו ריברה שייצג את האינטרסים העסקיים של מונטווידאו; בראש הבלאנקוס עמד מנואל אוריבה, ששמר על האינטרסים החקלאיים של אזורי הכפר וקידם פרוטקציוניזם.
בשנת 1838 הטילה ממלכת צרפת מצור ימי מעל נמל בואנוס איירס, בתמיכת הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית, שהכריזה על מלחמת הקונפדרציה על הקונפדרציה הארגנטינאית. בשל אי יכולתה לפרוס כוחות יבשתיים, צרפת חיפשה כוחות בעלות ברית להילחם בחואן מנואל דה רוסאס - מושל הקונפדרציה הארגנטינאית מטעמם. לצורך כך הם סייעו לפרוקטואוסו ריברה להפיל את נשיא אורוגוואי מנואל אוריבה, שנשאר ביחסים טובים עם רוסאס. אוריבה הוגלה לבואנוס איירס וריברה תפס את השלטון באוקטובר 1838. רוסאס לא הכיר בריברה כנשיא לגיטימי, וביקש להחזיר את אוריבה לשלטון. ריברה וחואן לבאל הכינו כוחות צבא לתקוף את בואנוס איירס. גם הכוחות הבריטיים וגם הצרפתים התערבו ביוזמת מלחמת האזרחים באורוגוואי.
מנואל אוריבה הובס בסופו של דבר בשנת 1851 והותיר את הקולוראדוס בשליטה מלאה במדינה. ברזיל התערבה באורוגוואי במאי 1851 ותמכה בקולוראדוס בכוחות פיננסיים וימיים. בפברואר 1852 התפטר רוסאס, וכוחות פרו-קולוראדוס ביטלו את המצור על מונטווידאו. אורוגוואי גמלה על תמיכתה הכספית והצבאית של ברזיל באמצעות חתימה על חמש אמנות בשנת 1851 שקבעו ברית נצחית בין שתי המדינות. מונטווידאו אישרה את זכותה של ברזיל להתערב בענייניה הפנימיים של אורוגוואי. האמנות אפשרו גם ניווט משותף בנהר אורוגוואי ויובליו, יצוא בקר פטור ממס ויצוא בשר מלוח. האמנות הכירו גם בחוב של אורוגוואי לברזיל בגין עזרתה כנגד הבלאנקוס, ובהתחייבותה של ברזיל להענקת הלוואה נוספת. בנוסף, אורוגוואי ויתרה על תביעותיה הטריטוריאליות מצפון לנהר קואראי, ובכך צמצמה את שטחה לכ-176,000 קמ"ר, והכירה בזכות הניווט הבלעדית של ברזיל בלגונת מירים ובנהר יגוארו, הגבול הטבעי בין המדינות.
מלחמת פרגוואי
בשנת 1855 פרץ סכסוך חדש בין הצדדים. זה הגיע לשיאו במהלך מלחמת פרגוואי. בשנת 1863, גנרל הקולוראדוס וננסיו פלורס ארגן התקוממות מזוינת נגד נשיא הבלאנקוס, ברנרדו פרודנסיו ברו. פלורס זכה בגיבוי מברזיל, וכן מארגנטינה, שסיפקה לו כוחות וכלי נשק, בעוד ברו כרת ברית עם המנהיג הפרגוואי פרנסיסקו סולנו לופס. כשממשלתו של ברו הופלה בשנת 1864 בסיוע ברזילאי, לופס השתמש בה בתור עילה להכריז מלחמה על אורוגוואי. התוצאה הייתה מלחמת פרגוואי, סכסוך בן חמש שנים בו נלחמו צבאות אורוגוואי, ברזיל וארגנטינה בפרגוואי, ושפלורס ניצח לבסוף, אך רק במחיר אובדן של 95% מכוחותיו שלו. פלורס לא נהנה מזכייתו זמן רב. בשנת 1868 הוא נרצח באותו יום עם יריבו ברו.
שני הצדדים היו עייפים מהתוהו ובוהו. בשנת 1870 הם הגיעו להסכמה להגדרת תחומי השפעה: הקולוראדוס ישלטו במונטווידאו ובאזור החוף, הבלאנקוס ישלטו בעורף עם אחוזותיה החקלאיות. בנוסף שולמו לבלאנקוס חצי מיליון דולר כדי לפצותם על אובדן חלקם במונטווידאו. אך הקאודיו המנטליות היה קשה למחוק מאורוגוואי מסוכסכים הפוליטי המשיך שהגיעה לשיאה במהפכה של רמחים (Lanzas las de Revolución) (1870-1872), ומאוחר יותר עם ההתקוממות של Aparicio Saravia, שנפצע אנושות על קרב מסולר (1904).
השנים האחרונות
ב-30 ביולי 2010, נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה ונשיא אורוגוואי חוסה מוחיקה חתמו על הסכמי שיתוף פעולה בהגנה, מדע, טכנולוגיה, אנרגיה, תחבורת נהר ודיג בתקווה להאיץ אינטגרציה פוליטית וכלכלית בין שני אלה מדינות שכנות.
בפברואר 2021 ערך הנשיא החדש של אורוגוואי, לואיס לאקאז'ה פו, את נסיעתו הראשונה כנשיא כדי להיפגש עם נשיא ברזיל, ז'איר בולסונארו.
סכסוכי גבול
בין אורוגוואי לברזיל קיים סכסוך גבול ממושך שעסק בשטח בסביבת מסולר, אם כי זה לא פגע ביחסים דיפלומטיים וכלכליים הדוקים בין שתי המדינות. האזור השנוי במחלוקת נקרא Rincón de Artigas, והמחלוקת נובעת מכך שהאמנה שתחמה את גבול ברזיל-אורוגוואי בשנת 1861 קבעה שהגבול באזור זה יהיה להיות נחל בשם Arroyo de la Invernada (בפורטוגזית: Arroio da Invernada), אך שתי המדינות אינן מסכימות באיזה זרם בפועל הוא הקובע.
שטח שנוי במחלוקת נוסף הוא האי הברזילאי במפגש בין נהר קואראי ונהר אורוגוואי.
יחסי הודו–רומניה
יחסי הודו–רומניה הם היחסים הבינלאומיים הקיימים בין הודו לרומניה.
היסטוריה
הקשר בין הודו לרומניה קיים כבר כמה מאות שנים. הפילוסוף יליד טרנסילבניה, אלכסנדר קרומה דה קורדס, ביקר בהודו ב-1820 ובילה כמה שנים בקולקטה. המשורר הלאומי הרומני, מיכאי אמינסקו, התעניין בשפות ובספרות הודית. הוא תרגם ספר על הדקדוק בסנסקריט לרומנית. משוררים ופילוסופים רומנים רבים כמו בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו, ג'ורג'ה קושבוק ולוצ'יאן בלאגה הושפעו מהפילוסופיה ההודית. בשנת 1897 פרסם ג'ורג'ה קושבוק עיבוד של ההצגה הסנסקריטית של קאלידאסה "שקונטלה".
הנסיך קרול השני בילה חמישה חודשים בסיור בהודו בשנת 1920. רבינדרנת טאגור ביקר ברומניה בשנת 1926 כדי לקבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בוקרשט. הוגה הדעות מירצ'ה אליאדה למד פילוסופיה וסנסקריט באוניברסיטת קולקטה בשנים 1932-1928. הפסל הרומני קונסטנטין ברנקושי קיבל השראה ממוטיבים הודים לאחר שביקר בהודו ושילב אותם בעבודותיו המאוחרות.
היסטוריה מודרנית
היחסים הדיפלומטיים בין הודו לרומניה נוסדו ב-14 בדצמבר 1948 ברמת סמלית, ושודרגו לרמה של שגרירות הדדית ב-1957. רומניה פתחה שגרירות בניו דלהי בשנת 1955, והודו פתחה שגרירות בבוקרשט בשנת 1957. כיום, לרומניה יש קונסוליות כבוד בצ'נאי ובקולקטה, ולהודו יש קונסולית כבוד בטימישוארה.
מאז תחילת כינון היחסים הדיפלומטיים, התקיימו כ-11 ביקורים נשיאותיים בין הודו לרומניה. כמו כן, ביקרו ברומניה שני ראשי ממשלה הודים וסגן נשיא הודי אחד. בין השנים 2004-1984, התקיימו שישה ביקורים ברמת שרי החוץ בין שתי המדינות.
יחסים כלכליים
הסחר הבילטראלי בין שתי המדינות היה שווה לכ-727.27 מיליון דולר בשנים 2012-2011. שווי המוצרים המיובאים מרומניה להודו עומד על כ-457.73 מיליון דולר, ושווי המיוצרים המיוצאים לרומניה עומד על כ-269.54 מיליון דולר. הסחר הבילטראלי בשנת 2013 הסתכם בכ-173 מיליון דולר.
הסחורות העיקריות המיוצאות מהודו לרומניה הן: מכונות חשמליות, מכשירים וציוד, מתכות נפוצות, כימיקלים ומוצרים תעשייתיים קשורים, חומרי פלסטיק וגומי, טקסטיל, מוצרי מזון, משקאות וטבק, מוצרי ירקות, נייר, קרטון וגרוטאות, פריטים מאבן, מלט, קרמיקה, זכוכית וחומרים אופטיים לצילום, קולנוע ומכשירים וכלים רפואיים. הסחורות העיקריות המיובאות מרומניה להודו הן: מתכות נפוצות, מקליטים ומקרנים, כימיקלים ומוצרים תעשייתיים קשורים, פלסטיק, חומרי גומי, טקסטיל, מוצרי ירקות, כלי הובלה ומוצרים מינרליים.
למספר חברות הודיות כגון מעבדות רנבאקסי, גוג'ראט כימיקלים כבדים (GHCL), ג'נפקט, Wipro, וריימונדס יש נוכחות ברומניה.
הודים ברומניה
נכון ליולי 2013, כ-950 אזרחים הודים התגוררו ברומניה. רובם סטודנטים הלומדים בטימישוארה, אוראדיה וקונסטנצה.
ריד הופמן
ריד הופמן (באנגלית: Reid Garrett Hoffman, נולד ב-5 באוגוסט 1967) הוא מיליארדר ויזם אמריקאי ממוצא יהודי. הופמן הוא היזם והמייסד המשותף של לינקדאין, רשת חברתית מקוונת לקשרים מקצועיים.
נכון ל-אפריל 2017, הונו הוערך בכ-3.2 מיליארד דולר.
הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה
השנים הראשונות: תחת הכיבוש הגרמני
הגימנסיה נוסדה ב-1915 על ידי הרב והמחנך היהודי-גרמני ד"ר יוסף צבי קרליבך, שקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג במתמטיקה, בפיזיקה ובעברית, (לימים רבה הראשי של העיר המבורג). כבר בתקופת ילדותו בליבק ולאחריה כשלימד בסמינר למורים למל חי לצד יהודים יוצאי מזרח אירופה; בוודאי פגש בהם בעת לימודיו האוניברסיטאיים בברלין. בכל ההתנסויות הללו חווה את התנשאותם של יהודי גרמניה על פני אלה מהמזרח, שכונו בכינוי החצי-מזלזל "אוסטיודן", אותם ראו כפחותי ערך. ב-1913 כתב מאמר בשם "Der Kampf um das Wahlrecht der 'Ausländer'" ("המאבק על זכות הבחירה של 'נתיני חוץ'"). במאמר התבטא בחריפות כנגד אפלייתם וטען שזהו סימן לכך ש"המוסר היהודי נהרס". כל אלה יצרו אצלו גישה המכבדת את יהודי מזרח-אירופה, כמו גם העובדה שדיבר יידיש בצורה שוטפת, מלבד הגרמנית שאימצו יהודי גרמניה כסממן תרבותי, והיה מלא רצון לעזור ולסייע ליהודים באזורים הללו. פגישות אלה ותשומת הלב לזלזול היוו מניע בהקמת הגימנסיה.
ב-1914, בעת מלחמת העולם הראשונה, התגייס קרליבך לצבא הגרמני. תחילה שימש כאיש קשר בתחנת מעבר למברקים במיינץ. בהמלצת גיסו, הרב ד"ר ליאופולד רוזנק, רבה של ברמן, ששירת כרב צבאי בליטא הכבושה ושימש כיועץ לשלטונות הכיבוש, הוא קוּדם לדרגת האופטמן (קפטן) והתמנה על ידי רשויות הכיבוש של הפיקוד החזית הצפון-מזרחית – שרצו לעודד גרמניזציה של האוכלוסייה המקומית – לארגן את מערכת החינוך התיכונית היהודית בקובנה. בהתייעצות עם רבני ליטא ומלומדיה, בית הספר שייסד היה בית ספר בסגנון גימנסיה, ברוח "תורה עם דרך ארץ" – שילוב בין לימוד תורה עם מודרניות ולימודי מדע. שפת ההוראה הייתה גרמנית. הואיל והשלטונות הגבילו את שעות לימודי הדת, קרליבך הגדיר את לימודי העברית כלימוד שפה זרה, ובכך הכפיל את מספרן של השעות שהוקדשו ללימודי הקודש (גמרא לבנים ומקרא לבנות). תפילה לא הייתה חובה ואף לא הונהגה בבית הספר, אך קרליבך יצא מנקודת הנחה שהרוצה להתפלל - התפלל בביתו. בשעות אחר-הצהריים ניתנה רשות להנהיג מספר בלתי-מוגבל של שעות לימוד תורה. ענישה גופנית הייתה אמצעי חינוך מקובל. קרליבך הצליח לייבא מגרמניה מספר מורים בעלי הכשרה גבוהה למאמץ החינוכי החלוצי לטובת הילדים היהודים בשטחים הכבושים – כולם, כמותו, קצינים בצבא הגרמני ובעלי אוריינטציה אורתודוקסית. בין אלה היה הרב ד"ר שמואל (ליאו) דויטשלנדר (שבהמשך, בשנות ה-20, הביא לביסוסה של רשת החינוך החרדית לבנות "בית יעקב"), ד"ר נחמן שלזינגר (שלפני המלחמה ניהל את בית הספר תחכמוני בתל אביב, ובהמשך ניהל את בית הספר התיכון של קהילת 'עדת ישראל' בברלין) והמתמטיקאי ד"ר זיגברט הַלברשטאט (שהורה גם הוא באותו מוסד). כמו כן גייס מספר מורים מקומיים, מהמזרח. המוסד מומן בחלקו על ידי יהודי קובנה ובחלקו על ידי המִנהל הגרמני ומתרומותיהם של חוגי האורתודוקסים בגרמניה.
ב-15 בדצמבר 1915 נפתח בית הספר, ובו שלושה מורים וחמישים תלמידים (עשרים נערים ושלושים נערות). הורים רבים חששו להפקיד את ילדיהם בידי המחנכים החדשים מגרמניה, הלבושים במדי צבא; אולם הצלחת המחזור הראשון, וכן מאמציו של קרליבך, שעבר בין בתיהם של תלמידים פוטנציאליים להציג את עצמו ואת המוסד, הקנו לבית הספר שם אצל רבני הקהילה ועסקניה, ועד מהרה ביקשו רבים להירשם אליו. בשנה השנייה, כאשר מספר התלמידים הגיע ל-550, ומספר המורים הגיע לשלושים, הוא הפך ברישיון השלטונות לגימנסיה ריאלית, שנודעה בשם "גימנסיית קרליבך". הגימנסיה פוצלה לשניים: בית ספר לבנים (ובו תשע שכבות לימוד) ובית ספר לבנות (ובו שמונה שכבות). מלבד המנהל שירתו בבית הספר עוד ארבעה חיילים, כמורים ללטינית, לגרמנית, לצרפתית, למתמטיקה, לפיזיקה ולכימיה. גיוס התלמידים לבית הספר התבצע באמצעות ביקורי בית. בשנה השלישית היה מספר התלמידים קרוב לאלף. הרב קרליבך שימש לא רק מנהל בית הספר, אלא גם מורה מחליף ברוב המקצועות שלומדו.
בעיתון "הצפירה" ביוני 1918 נכתב כי "בית הספר מטעים את אפיו הדתי-לאומי. החגיגות הנערכות בו לרגל החגים היהודים נושאות צביון יהודי-לאומי... שכר הלמוד מגיע במחלקות הנמוכות לשמונה מרק לחודש, בתיכונות 10 מרק לחודש ובגבוהות – י"ב מרק. 80 ילדים לומדים חנם, 100 ילדים משלמים שכר נמוך מן השיעור הקצוב." בליל שבת נערכו בביתו של המנהל מפגשי "עונג שבת".
קרליבך והמוסד זכו להערכה הן מצד התלמידים והן מצד הוריהם, ואף מצד מנהלת הפיקוד.
בליטא העצמאית (1918–1940)
עם תום המלחמה והקמת הרפובליקה הליטאית הראשונה עלו ונפתחו גימנסיות עבריות נוספות בערים שונות בליטא. בתוך זרם הפליטים שחזרו מרוסיה לליטא באו גם מורים עברים, בעלי השכלה עברית וכללית רחבה, שהיו בעלי הכשרה להורות מקצועות שונים. אט-אט הם תפסו את מקומם של המורים מגרמניה, ואת מקום הגרמנית ירשה העברית, שכעת שימשה כשפת הלימוד בכל המקצועות. במרץ 1919 נפטר אביו של קרליבך, הרב ד"ר שלמה קרליבך, והוא נקרא למלא את מקומו על כס הרבנות בליבק. וכך, ברבע האחרון של שנת הלימודים הוזמן לשמש במקומו כמנהל נחמן שלזינגר. שמואל קפיט, שהיה אז מורה למתמטיקה בגימנסיה, סיפר לימים על שלזינגר: "יחסו לעברית היה חיובי ובלי שום פקפוקים הרשה למורי המתמטיקה והלטינית להורות במחלקות אחדות את מקצועותיהם בעברית. קהל התלמידים שמח מאד לחדוש זה וההתעוררות ביניהם הייתה גדולה."
באוגוסט 1920 אישר משרד החינוך הליטאי לפתוח בגימנסיה 8 כיתות ועוד 4 כיתות מכינות (מקביל בערך לבית ספר יסודי). משרד החינוך קבע ששפת ההוראה בה תהיה עברית, אך עם זאת, חובה היה גם ללמוד את השפה הליטאית. על המועמדים היה לעמוד במבחני הקבלה (כך לדוגמה, ב-1926 היו 111 מועמדים, שמתוכם התקבלו 71). ב-1922 הצהיר נציג ממשלת ליטא העצמאית בפני חבר הלאומים בז'נבה (סעיף 5) כי אזרחי המדינה השייכים למיעוטים אתניים, דתיים ולשוניים ייהנו מזכויות שוות לנהל או להקים בעתיד מוסדות דתיים וחברתיים, בתי ספר וגופים חינוכיים אחרים, ולהשתמש בשפתם ובדתם בחופשיות. חוקת ליטא משנת 1922 (סעיף 73) ומשנת 1928 (סעיפים 74 ו-75) קבעה בנוסף כי אזרחי לאומים אתניים גדולים ייהנו מאוטונומיה תרבותית, ובכלל זה ניהול עצמי של מערכת החינוך שלהם.
חלק מסגל המורים והמנהלים כיהנו קודם בגימנסיות עבריות אחרות בליטא, בהן הגימנסיה העברית בווילקובישק (נוסדה ב-1919), שבה הורו את כל המקצועות בעברית בהברה ספרדית (כפי שהתקבל קודם לכן ביישוב בארץ ישראל). מנהלה של הגימנסיה בווילקובישק מ-1920, ד"ר צמח פלדשטיין, שלימד קודם בגימנסיה של מגנוס קרינסקי בוורשה ואחר-כך בגימנסיה בקאליש, ובתקופת המלחמה ייסד גימנסיה במינסק, התמנה ב-1922 כמנהל הגימנסיה העברית הריאלית בקובנה ושימש בתפקידו עד סגירתה ב-1940. פלדשטיין היה גם חבר המרכז הציוני (ציונים כלליים) וחבר הוועד המרכזי של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בליטא.
ד"ר יהושע פרידמן, שהתמנה תחתיו כמנהל הגימנסיה בווילקובישק, היה כעבור שנתיים למנהל המדור לבנות של הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה. פרידמן, בנו של אליעזר אליהו פרידמן (סופר ופעיל ציוני, מראשוני "חיבת ציון" והעורך-המייסד של היומון העברי הוורשאי "הצופה"), היה סופר, מחנך ועסקן תרבות, חבר נשיאות רשת החינוך העברי "תרבות" וקרוב לתנועות הנוער, בעיקר ל"שומר הצעיר", ומתרגם עברי של היצירה הרומית הקלאסית. ב-1931, עם איחוד כיתות הבנים והבנות תחת קורת גג אחת, היה פלדשטיין המנהל ופרידמן היה לסגנו. לאחר עלייתו של פרידמן לארץ ישראל ב-1933 החליף אותו בתפקיד סגן המנהל ד"ר אברהם קיסין.
מורי הגימנסיה הריאלית, כמו מוריהן של יתר הגימנסיות העבריות בליטא, התמודדו עם מספר קשיים, ובהם בראש ובראשונה היעדר תוכנית לימודים קבועה ואחידה ומחסור בספרי לימוד וקריאה עבריים. המורה שמעון ז"ק מספר כי המורים "נאלצו לתרגם ולעבד את החומר להרצאות ולשיעורים ולמוסרו לתלמידים בצורת רשימות, או הסתפקו בספרי לימוד בודדים, שהגיעו לידם במקרה ובעקיפין מהגימנסיות בארץ ישראל". היו מהם שחיברו ספרי לימוד, שיצאו בעיקר בהוצאת א' פּטָשֶק (פטאשק, פּטאשעק; בליטאית: Ptašekas, פטאשקאס) בקובנה: יעקב דומבליאנסקי חיבר מקראות לכיתות הראשונות וספר לימוד דקדוק עברי למתחילים; נח לידסקי חיבר ספרי לימוד בדקדוק ותחביר עברי; יוסף ליוושין חיבר ספרי גאוגרפיה של ליטא היסטוריה של ליטא; שמואל קפיט חיבר ספרי לימוד במקצועות שונים במתמטיקה, כמה מהם עם עמיתו מרדכי סיסיצקי; ד"ר אברהם קיסין ושלום פינצ'וק – ספרי לימוד בטבע; וד"ר לוי חיים יפה – בפיזיקה. רבים מאנשי הסגל של הגימנסיה היו חברי הוועד המרכזי של "תרבות" בליטא – מהם חברי הוועד הראשון, שהוקם בקובנה ב-1921: טשרנא ואפרים פרוכובניק (פרחיהו) – וחברי הוועדים הבאים: פלדשטיין ופרידמן, נתן גרינבלאט (גורן), ד"ר אלכסנדר רוזנפלד, פרופ' חיים נחמן שפירא ודב אלוני. מורים לא מעטים לימדו גם בגימנסיית "שוואבה" בעיר, וכן בסמינר העברי למורים בעיר.
בשנת הלימודים 1927 היו בגימנסיה 8 כיתות של לימודים מוגברים במתמטיקה ומדעי הטבע. הגימנסיה כללה במתחמה בית ספר יסודי ("כיתות מכינות"), בדומה למקובל בפולין ובהונגריה, שם היה נהוג תקן של 4 כיתות בית ספר יסודי ואחריו 8 כיתות גימנסיה; ב-1924 נפתח ליד הגימנסיה גן ילדים עברי. הלימודים בגימנסיה התקיימו בשני בניינים שכורים: כיתות הבנים שוכנו בבית וולף שברחוב אוגניאגסיו (Ugniagesių) 12, וכיתות הבנות – בבית נתנזון שברחוב גרדינו (Gardino) 8. המתקנים לא היו נוחים, וחדרי הלימוד היו קטנים וצפופים. באוקטובר 1928 יצא מנהל הגימנסיה פלדשטיין לארצות הברית, באישור משרד החינוך הליטאי, כדי לגייס כספים לטובת בתי הספר העבריים בליטא (בהם בתי הספר של "תרבות"), ובתוך כך לדאוג למימון עבור משכן חדש לגימנסיה. הוא גייס לעזרו את המשורר שאול טשרניחובסקי, תמורת תשלום הוגן, והשניים שהו בארצות הברית במשך מספר חודשים, שבמהלכם נסעו לשאת נאומים בפני הקהילות היהודיות ונפגשו עם מנהיגי יהדות ארצות הברית. התרומה המשמעותית למימון הבניין החדש התקבלה מאדוארד מקס צ'ייס (Chase) (1874–1939), נדבן יהודי-אמריקאי ממנצ'סטר שבניו אינגלנד, שנולד וגדל בעיירה הליטאית אליטא. פלדשטיין התיידד עם צ'ייס, והלה תרם לפרויקט דרך ועד ההורים של הגימנסיה 25,000 דולר (כ-250,000 ליטאס) מתוך עלות כוללת של כ-70,000 דולר (700,000 ליטאס) (במקור אחר נאמדה עלותו הכוללת של הפרויקט ב-800,000 ליטאס). משרד האוצר הליטאי נרתם אף הוא להלוות סכום כסף לא מבוטל.
בסתיו 1930 הונחה אבן הפינה לבניית הבניין החדש של הגימנסיה, ברחוב קסטוצ'יו 59 (Kęstučio; כיום מס' 85), מול התיאטרון הלאומי, במרחק הליכה מהרחוב הראשי לאיסוֶוס אָלֶיָיה ('שדרת החירות'). המבנה, בסגנון הבאוהאוס הגרמני (שהשפיע על המודרניזם ועל האדריכלות המודרנית) או הדה סטייל ההולנדי, תוכנן על ידי האדריכל ברוך קלינג (שב-1922 היה ממייסדי הגימנסיה העברית בווילקומיר). עבודות הבנייה, על שטח של 3,600 מ"ר, התבצעו על ידי שלמה סנדלר, קבלן ידוע (בתו שרה דורון הייתה לימים שרה בממשלת ישראל וחברת הכנסת מהליכוד). טקס חנוכת המשכן החדש, שמעתה ריכז את כל פעילויות הגימנסיה הריאלית – המוסד החינוכי היהודי הגדול ביותר בליטא – נערך ב-30 באוגוסט 1931 בנוכחותם של שר החינוך הליטאי קונסטנטינס שאקֶניס (ליט'), הנציג הדיפלומטי הבכיר של ליטא בארצות הברית ברוניוס באלוּטיס (ליט') , ראש עיריית קובנה יוזאס ווֹקיֶיטאיטיס (ליט') , המפקח על החינוך התיכוני צ'יורליוניס (Čiurlionis), הנדבן אדוורד צ'ייס עם אשתו, יו"ר הדירקטוריון של הגימנסיה הריאלית וראש ועד ההורים הפעיל הציוני ד"ר דוד מרדכי שוורץ, מנהל הגימנסיה ד"ר צמח פלדשטיין, ד"ר חיים נחמן שפירא (לימים פרופ', אז מרצה באוניברסיטה הליטאית בקובנה) ונתן גרינבלאט (ראו רשימת המורים מטה) ורבים אחרים; בסך הכול השתתפו בטקס 250 אורחים. בנאומו בירך שר החינוך שאקניס על פתיחת המשכן החדש, שלדבריו הוא ביטוי מובהק לחופש החינוך שמעניקה ליטא למיעוטיה. השר איחל לגימנסיה לחנך כיאות את בני הדור היהודי הצעירים כך שיהיו גם אזרחים ליטאיים טובים. הטקס החגיגי ננעל רשמית בשירת ההמנון הליטאי בביצוע מקהלת ילדי בית הכנסת הכוראלי של קובנה. מימוש הפרויקט התאפשר בעיקר הודות למאמציהם הבלתי-נלאים של המנהל ד"ר פלדשטיין, שהיה כאמור חבר המרכז הציוני וחבר הוועד המרכזי של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בליטא, ד"ר שוורץ וד"ר משולם וולף, יו"ר אגודת "אור" שתמכה בגימנסיה ויו"ר המרכז הציוני של ליטא. הבניין החדש, שמעתה נקרא על-שם צ'ייס, ושבחזיתו בלט מגן דוד (ראו תצלום משמאל), הכיל שני אולמות גדולים, להתעמלות ולאירועים חגיגיים, 19 כיתות, מעבדה לפיזיקה, אולם שרטוט טכני, מזנון ומלתחות ומקלחות לבנים ולבנות.
כל השיעורים בגימנסיה התנהלו על טהרת העברית, למעט הלימודים הליטאיים (לשון, ספרות, היסטוריה), אך התלמידים בינם לבין עצמם דיברו יידיש – השפה המדוברת של היהודים במזרח אירופה. בין כותלי הגימנסיה נערכו מחוץ למסגרת הלימודים הרצאות של המורה אפרים נחום פרוכובניק (פרחיהו) בסוגיות ספרותיות או אקטואליות, וכן הרצאות של מורים אחרים (ולעיתים של התלמידים) בפני תלמידי הכיתות הבינוניות. בלילות שבת היו נערכות הרצאות של מורים להורי התלמידים. הכיתות היו נפרדות (בנים ובנות לחוד), אך כולן נמצאו בבניין אחד, כך שכל התלמידים יכלו להיפגש בהפסקות.
הגימנסיה הייתה מוסד פרטי, שבו הקפידו על משמעת ועל גביית שכר לימוד חודשי בזמן. אם לתלמיד היה חוב, שמו היה נקרא בפני כל הכיתה והוריו נתבקשו לשלמו. הגימנסיות העבריות בקובנה השתייכו לזרמים ציוניים שונים, ולכל אחת מהן היו כובעים מיוחדים משלהן. תלמידי הגימנסיה הריאלית חבשו כובעים אדומים. הם היו פעילים בתנועות נוער של "הציונים הכלליים", "בית"ר", החלוץ" ועוד.
בסמוך לבניין החדש של הגימנסיה הריאלית עמדה הגימנסיה העברית "תרבות" שהייתה מזוהה עם הציונות הסוציאליסטית. לגימנסיה העברית "שוואבה" (מיסודו של הד"ר משה שוואבה), שבה למדה המשוררת העברייה הנודעת לאה גולדברג, הייתה אוריינטציה פוליטית רוויזיוניסטית. שתי הגימנסיות העבריות הנפרדות לבנים ולבנות מהרשת הציונית-דתית "יבנה" נתמכו חלקית על ידי תנועת המזרחי. נוסף על הגימנסיות העבריות פעלה בעיר גם גימנסיה יידישיסטית למסחר ע"ש שלום עליכם (פעלה מ-1928; נוסדה ב-1926 כפרו-גימנסיה), בעלת השקפת עולם שמאלנית, וגימנסיה יהודית ששפת ההוראה בה הייתה ליטאית. בכל הגימנסיות העבריות ובגימנסיה היהודית-ליטאית צוינו החגים הלאומיים של ליטא (כגון 16 בפברואר, יום עצמאותה של ליטא) וימי זיכרון (כגון 9 באוקטובר, יום נפילת וילנה לידי הפולנים) לצד חגי ישראל ומועדיו (פורים, חנוכה, ט"ו בשבט ועוד, וכן ימי זיכרון יהודיים).
בין שתי מלחמות העולם נוסדו בקובנה גם בתי ספר יסודיים של רשת "תרבות", בגיבוי "הציונים הכלליים" וקבוצות ציוניות מתונות מן השמאל כמו מפא"י", ורשת "יבנה" הציונית-דתית שבחסות תנועת המזרחי. ממשלת ליטא תרמה לשגשוג זה בכך שמימנה בתי ספר יסודיים יהודיים. כמו כן, פעלו בעיר תנועות נוער ציוניות כמו "החלוץ", "השומר הצעיר", "גורדוניה", תנועת הנוער של צ"ס, "דרור" ו"בית"ר", אגודות סטודנטים כמו "ביתריה" (לאומיים), "ירדניה" (רוויזיוניסטים), "אל על" (רוויזיוניסטים) ואגודות ספורט כמו "הפועל" ו"מכבי". רבע מכלל הסטודנטים שלמדו ב-1930 באוניברסיטה הליטאית בקובנה היו יהודים. לדברי ההיסטוריון דב לוין בדיונו בבתי הספר העבריים בליטא, "מעבר להקניית השכלה וידע ביהדות, בתרבות עברית ובמקצועות ריאליים והומניים, עודדו בתי-הספר הללו את תלמידיהם להיות חברים פעילים בתנועות-נוער, באגודות ספורט, באגודות סטודנטים ובמסגרות הכשרה לעלייה לארץ-ישראל. אין ספק שהתואר "ארץ-ישראל השנייה" שדבק בליטא בא לה במידה רבה הודות למערכת המגוונת והמקיפה של החינוך העברי שלא היה שני לו אז בכל התפוצות."
הכיבוש הסובייטי וסופה של הגימנסיה
בקיץ 1940 סופחה ליטא לברית המועצות והצטרפה לרפובליקות שלה כ"הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית". במסגרת הסובייטיזציה החלו אספות הורים מאורגנות ומבוימות על ידי השלטונות הקומוניסטיים, שבהן נשמעה התביעה לעבור ללימוד ביידיש בלבד. הנהלת הגימנסיה הריאלית הייתה בין הראשונות שנאלצו לכנס אספה כזו. ב-17 ביולי 1940 נערכה, באווירה מתוחה, אספת ההורים שנועדה להכריע על המעבר ליידיש. ההיסטוריון דב לוין מספר:
אחריו נאם המורה ל"ח יפה, שהסביר כי "המעבר ליידיש אינו מהווה כפייה, אלא חיוב התואם כורח היסטורי". עם זאת, תמך בהצעה להתיר את לימוד השפה העברית 4 שעות בשבוע, בגלל שתי סיבות: האחת פסיכולוגית – הקשר ההדוק עד כה לעברית מצד ההורים והילדים; והשנייה מעשית – לאפשר למורים להתאים עצמם לתנאים החדשים ולא להיזרק לרחוב". לבקשה צנועה זו ניתנה קודם לכן הסכמתה של המפלגה הקומוניסטית. הנואם הבא היה הנריך זימאן, מורה לשעבר, שהועמד בראש הסקציה של המיעוטים שליד הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ליטא, שעליה הוטלו ההכנות הראשונות לפירוק המסגרות המסורתיות של החינוך היהודי. הלה תקף בחריפות את הציונות, וטען כי הסוגיה שעל הפרק אינה החלפתה של העברית ביידיש, אלא הציונות, שאינה אלא שוביניזם וריאקציוניות שיש להכחיד. בעל מלאכה שקיבל את רשות הדיבור כנציג ההורים, תקף את המנהל פלדשטיין, שלדבריו השליט בגימנסיה משמעת ודיכא בכוח שביתות ילדים, ודרש שיסולק מתפקידו. "ד"ר פלדשטיין הודיע בקול נרגש, כי בשכבר הימים היה עסקן מכובד בשורות הבולשביקים. כן ביקש מההורים לכבד אף עתה את זכרו של הנדבן צ'ייס. באווירה מתוחה ותוך צעקות נערכה ההצבעה על הצעותיו של המנהל. התוצאות: 'הכול הרימו את הידיים בעד. 8 הצביעו בעד ההצעה ללמד עברית 4 פעמים בשבוע'".
עד מהרה נסגרו הגימנסיה היהודית שהתנהלה בליטאית והגימנסיות העבריות (הגימנסיה הריאלית והגימנסיות של "שוואבה", "תרבות" ו"יבנה" לבנים ולבנות). פלדשטיין הודח, ונלקח לבירה החדשה של ליטא, וילנה, שם שימש כמורה לרוסית בגימנסיה. מהגימנסיות העבריות ומהגימנסיה היידית ע"ש שלום עליכם הורכבו שתי גימנסיות יהודיות ממלכתיות. בניינה של הגימנסיה הריאלית העברית הפך למשכנה של גימנסיה מס' 12; במקום מנהלה של הגימנסיה הריאלית פלדשטיין, שהודח, בא לייב מורגנשטרן, יידישאי ותיק וקומוניסט שניהל בשעתו בית ספר יסודי בווילקומיר. הגימנסיה השנייה, גימנסיה מס' 11 – המשיכה להיקרא ע"ש שלום עליכם – עברה לבניין של הגימנסיה העברית ע"ש שוואבה לשעבר (המשכן החדש מ-1927) שבקצה רחוב זמנהוף, לגדות נהר ניימן (כתובתו של הבניין כיום היא שדרות המלך מינדאוגאס – Karaliaus Mindaugo prospektas 11). וכך, לעומת 7 גימנסיות יהודיות שפעלו בעיר קודם לכן, פעלו שם מעתה שתי גימנסיות יהודיות ממלכתיות בלבד. שכר הלימוד בוטל, כל המפלגות ותנועות הנוער הציוניות חוסלו, בתי הספר עברו ללמוד ביידיש, ימי המנוחה בשבתות ובחגים היהודיים בוטלו, יום המנוחה הועתק משבת ליום ראשון וכן בוטלו לימודי התנ"ך ומדעי היהדות. מטבע הדברים, היו הורים שהעדיפו לשלוח את ילדיהם לבתי הספר שלשון ההוראה בהם הייתה רוסית, שפתה של ברית המועצות.
אחרית דבר
רבים ממוריה ותלמידיה של הגימנסיה עלו לארץ ישראל לפני המלחמה, כמו המורים נתן גרינבלאט (גורן) ומרדכי אלישיב-פרידמן ומנהל המדור לבנות וסגן המנהל יהושע פרידמן, או התלמיד דניאל בן-נחום. מהם סופרים, מורים, עסקנים, עורכי דין ורופאים. רבים מהם התיישבו בקיבוצים.
תלמידים ומורים רבים, בהם המנהל ד"ר צמח פלדשטיין, סגנו ד"ר אברהם קיסין והמורה ד"ר חיים נחמן שפירא, נספו בשואת יהודי ליטא – רובם בגטו קובנה או במחנות ריכוז. היו תלמידים שנלחמו בשורות הפרטיזנים והמחתרת היהודית (כמו חיים ילין, מפקד ארגון המאבק האנטי-פשיסטי בגטו קובנה), ואחרים ששרדו את השואה (כמו אחיו, הסופר מאיר ילין, והמורה סוניה ורשבסקי-סגל), ועלו לישראל, היגרו למדינות אחרות או נותרו בליטא.
מנהלה לשעבר של הגימנסיה, ד"ר צמח פלדשטיין, נכלא בתקופת השואה בגטו וילנה, שם שימש כסגן מנהל מחלקת התרבות של היודנראט תחת המנהל ד"ר ליאו ברנשטיין. כמו כן ערך את הביטאון הרשמי של גטו וילנה, "ידיעות הגטו", וכתב מסות ספרותיות בעברית וביידיש על ח"נ ביאליק, י"ל פרץ, אחד העם ואחרים.
כיום משמש בניין הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה את הגימנסיה למוזיקה המחוזית של מחוז קובנה ע"ש יוזס נאויאליס (ליט').
מתלמידי הגימנסיה
בין תלמידי הגימנסיה (לפי סדר שנת הלידה):
קישורים חיצוניים
וראו עוד:
אסטרואיד כפול
מאפיין חשוב של המערכת הוא היחס בין המסות של שני הגופים המרכיבים אותו. ברוב המערכות יחס זה הוא גבוה, כלומר אסטרואיד קטן יחסית מקיף את האסטרואיד המרכזי. מערכות אלה כוללות את 22 קליופה, 45 אגניה, 87 סילוויה, 107 קמילה, 121 הרמיונה, 130 אלקטרה, 243 אידה, 283 אמה ו 379 הואנה.
במספר מערכות אחרות יחס המסה בין הגופים מתקרב לאחד, כלומר המסה שלהם דומה. ביניהם נמצאים 90 אנטיופה ו 69230 הרמס.
קיימות מספר תאוריות לגבי היווצרות מערכות אלה:
המועצה הישראלית ליחסי חוץ
המועצה הישראלית ליחסי חוץ (ICFR) היא פורום בלתי מפלגתי לחקר ודיון ביחסי חוץ ובפרט במדיניות החוץ של ישראל. המועצה הוקמה בשנת 1989 ביוזמת ד"ר דוד קמחי, דיפלומטים בגמלאות וחוקרים ליחסים בינלאומיים. המועצה פועלת בחסות הקונגרס היהודי העולמי.
פעילות המועצה
המועצה מקיימת כנסים רבים, בהם מתארחים אישים המבקרים בישראל, המבקשים להציג את דעותיהם במסגרת לא-ממשלתית. מאז הקמתה היא אירחה ראשי מדינה רבים, ראשי ממשלה, שרי חוץ ואורחים אחרים מחו"ל וכן אישים מקומיים מתחום מדעי המדינה ויחסים בינלאומיים. כן אירחה המועצה אישים מתחומים אחרים, כמו מתיו ברונפמן.
המועצה מפרסמת את כתב העת The Israel Journal of Foreign Affairs היוצא לאור שלוש פעמים בשנה.
המועצה היא מוסד עצמאי, בלתי תלוי ורב-תחומי שהוקם על פי הדגם של המועצה ליחסי חוץ בניו-יורק ושל צ'טהאם האוס הבריטי, במגמה לעורר מודעות ציבורית לגבי אירועים המתרחשים בעולם וליזום עריכת דיונים מעמיקים בסוגיות מדיניות חוץ בכלל, ובנוגע לישראל ולמזרח התיכון בפרט. לכן, המועצה מקפידה לתת מקום למגוון רחב של נקודות מבט. המשתתפים בפעילות המועצה כוללים דיפלומטים, פרופסורים, אנשי עסקים, עיתונאים וסטודנטים.
כתב העת הישראלי לענייני חוץ - The Israel Journal of Foreign Affairs
כתב העת הישראלי לענייני חוץ נוסד בשנת 2006, והוא פרסום הדגל של המועצה הישראלית ליחסי חוץ. לכתב העת מוניטין רב, והוא משך את כתביהם של רשויות שונות בהיבטים שונים של יחסי חוץ מישראל ומחוצה לה. כתב העת פרסם גם מאמרים של סטודנטים מצטיינים לתואר שני מישראל, אוסטרליה, קנדה, הודו וארצות הברית. בכתב העת מפורסמים באופן שוטף תמלילי ההרצאות המוצגות במועצה. כתב העת מופץ באופן קבוע ברחבי העולם, ובין המנויים שלו נמצאים משרדי חוץ, שגרירויות ישראליות וזרות, ספריות ואוניברסיטאות גדולות וכן מוסדות ומועצות החוץ.
פעילויות נוספות
בנוסף לפרסום כתב העת, המועצה הישראלית ליחסי חוץ מספקת פורום חוץ ממשלתי למכובדים, דיפלומטים, אנשי אקדמיה ועיתונאים. היא מהווה יעד לביקור מנהיגים עסקיים, המחפשים פלטפורמה לא ממשלתית שבה יוכלו להציג את דעותיהם ולדון בהן. ארבע השנים האחרונות כללו ביניהם את מרצי האורח הבאים:
בולאיה דיה
בולאיה דיה (בצרפתית: Boulaye Dia; נולד ב-16 בנובמבר 1996) הוא כדורגלן צרפתי-סנגלי, המשחק בעמדת החלוץ בסלרנטינה ובנבחרת סנגל.
קריירה
דיה נולד באוינונה שבצרפת, השישי מבין שבעה ילדים להורים מסנגל. כנער שיחק במועדון Jura Sud Foot (ז'ורה דרום). בגיל 18 נאלץ להפסיק עם אימוניו וחזר לאוניונה לסייע בפרנסת המשפחה עקב מצבו הבריאותי של אביו. ב-2017 חזר לכדורגל ושיחק במדי הקבוצה הבוגרת של ז'ורה סוד מהליגה הצרפתית הרביעית. הוא כבש 15 שערים ב-21 משחקים. ב-2018 חתם בסטאד ריימס, הוא שיחק במדי קבוצת המילואים ובאוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה מהליגה הראשונה בתיקו 1-1 מול אנז'ה. בנובמבר אותה שנה כבש את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 1–2 על גנגאן. בעונת 2019/2020 היה לשחקן הרכב פותח קבוע וכבש שבעה שערים ב-24 הופעות ליגה ושער נוסף בגביע.
באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל בהפסד 1–2 במשחק ידידות מול מרוקו.
ב-25 באוקטובר במשחק נגד מונפלייה הוא כבש שלושער והפך לשחקן הקבוצה הראשון מאז סנטיאגו סנטמריה בשנת 1978 שכובש שלושער עבור המועדון במסגרת הליגה הבכירה.
ב-13 ביולי 2021 חתם דיה על חוזה לחמש שנים בוויאריאל. הוא ערך הופעת בכורה בסופר קאפ האירופי מול צ'לסי.
נכלל בסגל נבחרת סנגל לטורניר מונדיאל 2022.
הלחם בסיסים
הֶלְחֵם בסיסים (בספרות חז"ל נוטריקין) הוא דרך תצורה של מילים בשפה באמצעות חיבורן של שתי מילים (או שלוש) קיימות למילה אחת, בדרך כלל תוך השמטה של הגאים מאחת המילים או משתיהן. הלחם שבו שתי המילים נשארות שלמות מכונה "הלחם בסיסים מלא" בעוד הלחם בסיסים בו נשמטים הגאים מכונה "הלחם בסיסים חסר".
דרך תצורה זאת התפתחה מתופעה קדומה יותר, "הצמדת מילים", המופיעה כבר בתנ"ך. עם זאת, היא אינה אופיינית לעברית ולשפות שמיות, והיא רווחת בעברית בעיקר בתחום הרעיונאות, ופחות כדרך סטנדרטית ליצירת מילים. זאת משום שבדרך זו נוצרות מילים ארוכות מהרגיל, פחות מובנות, אשר אינן בעלות משקל, בדומה לרוב המילים בשפה העברית. אנגלית, לעומת זאת, ועוד יותר מכך: גרמנית (וכן שפות אגלוטינטיביות כמו טורקית), הן שפות פוריות ועשירות בהלחמים.
המונח "הלחם בסיסים" (במקור: Portmanteau) הומצא על ידי לואיס קרול כדי להסביר את שירו המפורסם "ג'ברווקי" בספר "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם", והשיר אכן משופע במילים כאלו.
דוגמאות להלחמים בעברית
במקרא נמנות עשרות מילים מורכבות, ורבות מהן נפוצות עד היום, ובהן הללויה, שלשום (שלוש+יום), הראל, בליעל (בלי + יַעַל), גַלְעֵד, שנהב (שן+יב, שהוראתו בסנסקריט "פיל") ועוד. יש שמות פרטיים המהווים הלחמים: אברם ואברהם, חֲזָאֵל ומיכאל, ישעיה וירמיה, ראובן ובנימין ועוד. גם התלמוד תרם את חלקו במילים נפוצות כגון איזה (אי+זה), היכן (אי+כאן), משהו, כיצד ואפילו (אף+אם+לו). מילים אחרות נשכחו: תוכבר (תוך+בר) הוא גדי תלמודי צלוי הממולא באבריו, ובהשאלה מאוחרת – אדם שתוכו כברו; חלביץ (חלב+ביצה) הוא צמח תלמודי.
דוגמאות להלחם בסיסים מלא (הֶדְבֵּק)
ישנן מספר מילים שנוטים לחבר למילים אחרות ליצירת הלחם בסיסים מלא. דוגמאות:
דוגמאות להלחם בסיסים חסר (הֶלְחֵם)
בתחומים מסוימים נפוץ הלחם בסיסים חסר. דוגמאות: ברווז (בר + אווז), שלדג (שלה + דג), ערצב (עקרב + צב), גחלילית (גחלת + לילה), מצפור (מצפה + ציפור)
ישנן מילים שנוטים לחבר למילים אחרות ליצירת הלחם בסיסים חסר. דוגמאות:
מותגים מסחריים לרוב נוצרו מהלחמי בסיסים. הדבר נפוץ במיוחד בתחום המזון, לדוגמה: הלחמי בסיסים מלאים ביסלי, פרילי; הלחמי בסיסים חסרים - פריגורט (פרי + יוגורט), שוקולית (שוקו + עלית), תפוזינה (תפוז + קלמנטינה), קלצפת (קלה + קצפת), עוגיפלצת (עוגיה + מפלצת). ישנן גם חברות ומותגים שנוצרו מהלחם בסיסים חסר של המילה "ישראל" ומילה בלועזית, כגון: ישראכרט (ישראל + כרט), ישרוטל (ישראל + הוטל), ישראייר (ישראל + אייר). דוגמאות נוספות: פלאפון (פלא + טלפון), פלדלת (פלדה + דלת), פזומט (פז + אוטומט).
שם מספר נפוץ גם בהלחמי בסיסים (מלאים וחסרים), לדוגמה: שנקל (שני + שקל), שלושער, חמשיר, שישבת (שישי + שבת).
ביצירת הלחם, גורמים פונולוגיים שונים (הנוגעים לטעם, מספר הברות מקובל בשפה ועוד) הם שמכתיבים איזו מהמילים תבוא ראשונה ואילו הגאים יושמטו. בדרך כלל שתי המילים המרכיבות את ההלחם חולקות הגה משותף.
הצמדת מילים
הצמדת מילים היא תופעה אחרת - המשתקפת בהצמדת כמה מילים זו לזו בשלמותן, ללא השמטת הגאים. כך, למשל, המילה התנ"כית "הללויה", ובדומה לכך גם המילה העברית המודרנית "כדוריד", אינן נוצרות מהלחם אמיתי אלא מהצמדה של שתי מילים. תופעת ההצמדה פחות נפוצה בשפות שמיות, והרבה יותר נפוצה בשפות אירופאיות - במיוחד בגרמנית.
בתרבות
השיר "חבילמילה" מאת מירי מיירס עוסק בהלחמים בשפה העברית.
המועצה העולמית לתיירות מקיימת
המועצה העולמית לתיירות מקיימת (באנגלית: Global Sustainable Tourism Council (GSTC)) היא ארגון ללא מטרת רווח, הקובע ומוביל את הסטנדרטים לקיימות בתחום התיירות ברמה העולמית.
תיאור
תפקיד המועצה מוכר על ידי מערכת האומות המאוחדות, בפרט על ידי ארגון התיירות העולמי (UNWTO) ומומחי תיירות בת קיימא ברחבי העולם.
ל- GSTC שתי קבוצות סטנדרטים, המכונות ביחד כקריטריונים של GSTC ובאופן נפרד כקריטריונים של GSTC ליעדים (GSTC-D v2) וקריטריונים של GSTC למלונות ומפעילי תיירות (GSTC-I)
כמו תקנים אחרים, הקריטריונים של GSTC משמשים לחינוך והכשרה, פיתוח מדיניות, כקו מנחה למדידה, וכבסיס להתעדה והסמכה.
המועצה פועלת גם כגוף הסמכה, באמצעותה סטנדרטים לתיירות בת קיימא יכולים לקבל דירוגים על בסיס עמידתם בקריטריונים ובסטנדרטים של GSTC.
מטרת הארגון
מטרתו העיקרית של הארגון היא להגדיל את הידע והנוהגים בתיירות בת קיימא בקרב גורמים פרטיים וציבוריים. על מנת להשיג מטרה זו, הוגדרו כמה יעדים: פיתוח תקנים בינלאומיים, ביצוע ושיפור קיימות זו ביעדים, קידום גישה לשוק, הגדלת הידע ושיטות העבודה המומלצות ועזרה באימות תקני הקיימות. ה-GSTC מגדיר תיירות בת קיימא בכללותה, באמצעות ארבעה סעיפים: השפעות סביבתיות, אחריות חברתית, כדאיות כלכלית ותרבותית של קהילות היעד התיירותי וניהול תוכנית קיימות.
היסטוריה
בשנת 2008 פרסמה השותפות למען קריטריוני התיירות העולמית בר קיימא את הקריטריונים למלונות ולמפעילי תיירות. בשנת 2010, ארגון זה והמועצה למנהלות תיירות בת קיימא התמזגו ויצרו את המועצה העולמית לתיירות מקיימת (GSTC). החברים המייסדים כוללים את ארגון התיירות העולמי של האו"ם (UNWTO), התוכנית הסביבתית של האו"ם (UNEP) , הארגון הלא ממשלתי Rainforest Alliance וקרן האומות המאוחדות (United Nations Foundation).
שמעון הראשון
שמעון הראשון בן חוניו הראשון היה כהן גדול מבית חוניו בתקופת בית שני. שחי במחצית השנייה של המאה הרביעית לפנה"ס -תחילת המאה השלישית לפנה"ס. יש הרואים בו את "שמעון הצדיק" המוזכר רבות בכתבי חז"ל.
ייחוס
שמעון הראשון היה סבו של שמעון השני, ונכדו של יַדּוּעַ. יחוסו של יַדּוּעַ מוזכר מפורשות במקרא כמתייחס למשפחת הכהונה של בית צדוק.
בתו של שמעון הראשון נישאה לטוביה מבית טוביה, אביו של יוסף בן טוביה.
כשנפטר שמעון היה בנו חוניו השני צעיר לימים ולכן לא התמנה לתפקיד הכוהן הגדול, את שמעון ירש אלעזר אחיו, ולאחר שהוא נפטר, נמסר התפקיד לדודו מנשה. רק לאחר פטירתו התמנה חוניו לתפקיד.
זיהויו עם שמעון הצדיק
יוסף בן מתתיהו, בחיבורו "קדמוניות היהודים" (סוף המאה ה-1 לספירה), מזהה את שמעון הראשון כ"שמעון הצדיק" (ולא את נכדו, שמעון השני):
קרב סוללת מרוויל
הקרב על סוללת מרוויל (Merville Battery) הוא קרב שהתחולל בבוקר יום הפלישה לנורמנדי, במהלכו כבשו צנחנים בריטים, מידי הצבא הגרמני, סוללת תותחים אשר איימה לפגוע בכוחות בעלות הברית בחופי הנחיתה.
הפלישה לצרפת
תוכנית צבאות בעלות הברית לפלישה לצרפת ב-6 ביוני 1944 הייתה לנחות בחזית ברוחב של כ-70 ק"מ בחופו הצפוני של חבל נורמנדי, מחוף חצי האי קוטנטן (Cotentin) במערב ועד ליון-סור-מר (Lion-sur-Mer) במזרח. תוכנית הנחיתה כללה חמישה חופי נחיתה, שניים אמריקניים במערב ושלושה בריטיים וקנדיים במזרח. לשם סיוע לנחיתות החליטו בעלות הברית להצניח בשעות שלפניהן צנחנים בשני אגפי הפלישה על מנת לתפוס יעדים חיוניים ולחסום את הדרכים בפני כוחות גרמניים שיבקשו לערוך התקפות-נגד על חופי הנחיתה. באגף המזרחי, בסמוך לחופים הבריטיים, צנחה הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-6. שיתוק סוללת מרוויל נכלל בין משימותיה.