cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרול או'קונור
קריירה
ב-1968, בעת שהתגורר באיטליה, פנה אליו המפיק נורמן ליר וביקש ממנו להגיע לניו יורק כדי להשתתף בפיילוט שהוא יצר עבור רשת ABC, בשם "צדק לכל" ("Justice For All"), שהתבסס על הסדרה הפופולרית של ה-BBC "עד שהמוות יפריד בינינו" ("Til Death Us Do Part"). או'קונור גילם בפיילוט את התפקיד הראשי של ארצ'י ג'סטיס, גזען חביב אך מעורר מחלוקת. לאחר שלושה פיילוטים שצולמו בין השנים 1968 ל-1970, מעבר לרשת CBS ושינוי שם המשפחה של הדמות הראשית לבנקר, ניתן האישור לצילום עונה שלמה של קומדיית המצבים, שהשם שניתן לה בסופו של דבר היה "הכל נשאר במשפחה" ("All in the Family"). העונה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור בראשית 1971. העובדה שאו'קונור גדל בקווינס והמבטא הניו יורקי שלו השפיעו על החלטתו של ליר למקם את עלילת הסדרה בקווינס.
קרב המיתלה
היציאה לקרב
מח"ט הצנחנים שרון לא ידע שמשימתו היא משימת דמה, שנועדה רק לספק את העילה למעצמות להגיש אולטימטום כביכול, כדי ש"יסיגו את כוחותיהם" מאזור תעלת סואץ; אולם הוא ידע היטב שמשימתו בשלב הראשון היא רק להתייצב בפתח המעבר ולא לכבוש אותו. בהתאם לאופיו הפרו-אקטיבי של שרון, הוא לא היה מרוצה מכך שחטיבתו נמצאת במערב סיני, ולמעשה אינה שותפה למאמץ הלחימה של הכוחות האחרים במבצע. עוד קודם לחבירתו עם הגדוד המוצנח, הודיע שרון על כוונתו להיכנס למעבר. כעת הוא דרש במברק למצפ"ה (מוצב הפיקוד העליון, שישב באזור רמלה) לצאת לכיוון מערב ולתפוס את המעבר, בהיותו סבור שהמעבר ריק מאדם. מכיוון שלא היה צורך צבאי אמיתי בתפיסת המעבר, שרון לא קיבל אישור לכך. מכיוון שחטיבת הצנחנים הייתה כפופה ישירות למטכ"ל, ולא הייתה תחת פיקודו של פיקוד הדרום, מסר סא"ל ישעיהו גביש, רמ"ח מבצעים באג"ם, הוראה מפורשת מהרמטכ"ל שלא לזוז ממקומו ולהתחפר בעמדותיו.
קרול או'קונור
קריירה
או'קונור לא היה הבחירה הראשונה של ליר, שחיפש שחקן ידוע לגילום דמותו של ארצ'י. ליר פנה קודם לג'קי גליסון ולמיקי רוני, אך שניהם סירבו. או'קונור הסכים, אך הוא לא ציפה שהסדרה תצליח, והאמין שיוכל לשוב לאירופה תוך זמן קצר. אולם, הסדרה זכתה להצלחה גדולה, ובמשך חמש העונות הראשונות שלה דורגה במקום הראשון בטבלת הרייטינג, והייתה התוכנית הנצפית ביותר בטלוויזיה האמריקאית (הישג ששוחזר לאחר מכן רק על ידי הסדרה "משפחת קוסבי").
קרב המיתלה
היציאה לקרב
למחרת הצניחה תקפו מטוסים של חיל האוויר המצרי את הצנחנים במצבת פרקר. בעקבות התקיפה ביקש שרון לשפר עמדות לכיוון מערב, אל תוך המעבר. גם לכך לא קיבל אישור, והרמטכ"ל פקד עליו, שאם אינו יכול להחזיק מעמד, עליו לסגת מזרחה לנח'ל. אל הצנחנים נורתה גם אש מרגמות מצרית מכיוון המעברים, וכך התברר להם שכוחות מצריים נכנסו למעבר. כאמור, הכוח המצרי לא היה במעבר לפני תחילת המבצע, והוא נע לשם כתגובה להצנחה של גדוד 890. מטוסים של חיל האוויר, שהופנו לסייע לכוח, תקפו את אזור המעבר, אולם כל שיכלו לעשות היה להשמיד את כלי הרכב של הכוח המצרי, שעמדו ריקים בתוך המעבר. הכוח המצרי היה כבר מוגן בכוכים ובנקיקים משני צידי הואדי, וכנראה לא נפגע; המצרים גם הספיקו להעביר לעמדותיהם את כלי הנשק הכבד, שכללו: 40 תולרי"ם צ'כים, 14 מקלעים בינוניים ו-12 תותחי נ"ט 75 מ"מ. אש המרגמות על הצנחנים פסקה.
קרול או'קונור
קריירה
אף שאו'קונור עצמו היה ליברלי בדעותיו הפוליטיות, הוא היטיב לגלם את דמותו של ארצ'י בנקר, והצליח לתבל את דעותיו הגזעניות של בנקר בהומור ואף ברגישות. הפופולריות של ארצ'י בנקר הפכה את או'קונור לאחד הכוכבים הגדולים של שנות השבעים. סכסוך כספי שהתגלע בין או'קונור לליר בסוף 1974 איים על עתידה של הסדרה, ואף גרם להיעדרותו של או'קונור משלושה פרקים בתחילת העונה החמישית. בסופו של דבר או'קונור זכה להעלאה בשכרו ונשאר בסדרה עד סופה. על גילום דמותו של ארצ'י בנקר היה או'קונור מועמד לשמונה פרסי אמי וזכה בארבעה (בשנים 1972, 1977, 1978 ו-1979). כמו כן זכה בפרס גלובוס הזהב בשנת 1971.
קרב המיתלה
היציאה לקרב
ב-31 באוקטובר הגיע ראש מטה פיקוד הדרום, סא"ל רחבעם זאבי, לביקור אצל שרון במצבת פרקר, כדי לוודא שהפקודה להימנע מלחימה ברורה לשרון. זאבי העיד שחזר באוזני שרון על פקודת הרמטכ"ל שלא לנוע מערבה. בתגובה, ביקש שרון להוציא סיור מצומצם לבדיקת השטח, וזאבי אישר לו זאת. כשהמריא זאבי מהשטח במטוס קל, הבחין בכוח גדול המתארגן ל"סיור", והוא העיד שהמראה עורר בו חשש ששרון מתכנן להיכנס לקרב בכל זאת.
קרול או'קונור
קריירה
הסדרה "הכל נשאר במשפחה" הגיעה לסיומה ב-1979, לאחר תשע עונות ו-206 פרקים.
קרב המיתלה
הקרב
הסיור שהוציא המח"ט שרון היה כוח בגודל של שני גדודים. הוא כלל את כוח מוטה גור, מג"ד 88, עם פלוגת הסיור של הגדוד בפיקודו של זאב וקס. אחריהם נעה מחלקת טנקים AMX-13 בפיקוד המ"פ צביקה דהב, הפלוגה המסייעת של גדוד 88 בפיקודו של מיכה פייקס, וסוללת מרגמות כבדות מגדוד 332, אליהם הצטרף הסמח"ט יצחק חופי (חקה). לאחריהם נסע גדוד ד' של אהרון דוידי. כאשר הסיירת של חטיבה 202, בפיקודו של מיכה קפוסטה (בן ארי) נעה ראשונה ולאחריה פלוגתו של לוי חופש (קורס מכי"ם נח"ל), ובמאסף הפלוגה של יהודה מיטלמן (קורס מכי"ם נח"ל). לאחריהם נסעו יחידות הרפואה והאספקה. הכוח גדול בהרבה מהדרוש לסיור-גישוש של המעברים, והדבר העיד על כוונתו מלכתחילה של שרון לכבוש את המעברים ומעבר להם.
קרול או'קונור
קריירה
או'קונור המשיך לגלם את דמותו של ארצ'י בנקר גם בסדרת הספין אוף "הבר של ארצ'י בנקר" ("Archie Bunker's Place"), שעלתה לשידור ב-1979, חודשים ספורים לאחר סיום הסדרה "הכל נשאר במשפחה". חברתו הטובה והוותיקה ג'ין סטייפלטון, שגילמה בסדרה המקורית את דמותה של אדית' בנקר, אשתו של ארצ'י, המשיכה גם היא לסדרה החדשה, אך זכתה לזמן מסך מוגבל. דמותה של אדית' נפטרה משבץ מוחי בסוף העונה הראשונה, והותירה את דמותו של ארצ'י להתמודד עם האובדן. הסדרה זכתה להצלחה, אך לא כמו הסדרה המקורית. שלוש העונות הראשונות של הסדרה דורגו במקומות ה-11, ה-13 וה-12 בדירוג הצפייה, בהתאמה. הסדרה בוטלה באופן בלתי צפוי ב-1983, לאחר ארבע עונות ו-97 פרקים. או'קונור כעס על רשת CBS, שהורידה את הסדרה במפתיע וללא פרק סיום מתאים. בסיכום כולל, הוא גילם את דמותו של ארצ'י בנקר במשך 13 שנים רצופות ו-303 פרקים.
קרב המיתלה
מעבר ראשון ותקיעה
ב-12:30 יצא הכוח ממצבת פרקר, ולאחר מספר קילומטרים נכנס למעבר אל-חיטאן. בשעה 12:50 נפתחה עליהם אש משני עברים. לאחר תנועה של כ-500 מטר נפגע זחל"ם החוד בפיקודו של המ"מ, ונעצר. הבא אחריו הצליח לחלוף על פניו ולצאת מטווח האש המצרית. לאחר כמה מאות מטרים נתקע הזחל"ם של מפקד הכוח וננטש. שני טנקי AMX-13 הצטרפו בינתיים לכוח שחצה את המעבר, אך אחד מהטנקים נתקע גם הוא, יחד עם זחל"ם נוסף. מקצת מהכוח נלכד באש המצרית ובפקק שגרמו כלי הרכב הפגועים. שאר הכוח הצליח לחצות את המעבר, אך לא היה מסוגל לשוב על עקבותיו או לחלץ את הפצועים, והתארגן להגנה. בשלב הזה היה הכוח הגדודי מפוצל לארבעה ראשים: החלק מפלס"ר 88 שעבר מערבה עם המ"מ יאיר לין והסמח"ט חופי; חלק אחר של הפלס"ר עם המג"ד גור וקצין הקשר דן שליט תפסו מחסות במרכז המעבר; הזחל"מים ואמבולנס פגועים על הציר, וביניהם מפקד הפלס"ר שנהרג והסמג"ד דני מט שנפצע. גדוד ד' בפיקוד אהרון דוידי והמרגמות הכבדות נעצרו לפני המעבר. בשעה 16:00 תקפו מטוסי מטאור מצריים את הכוח של דוידי שהיה על הכביש ואת סוללת המרגמות. שבעה חיילים מפלוגת לוי חופש נהרגו וכ-15 נפצעו בתקיפה. כמו כן הם פגעו במשאית שנשאה פצצות מרגמה. המשאית הושמדה בפיצוץ אדיר שנראה למרחוק. שני מטוסי מיסטר ישראליים ניסו להיכנס לתקיפה, אולם מכשיר הקשר של קצין שיתוף חיל האוויר, יקותיאל אלון, התקלקל, והסיוע לא התאפשר. המטוסים נכנסו לאחר מכן לקרב אוויר עם רביעית המטאורים, ועם עוד רביעייה של מטוסי מיג-15.
קרול או'קונור
קריירה
בעודו מתמודד עם התמכרותו של בנו לסמים, החל או'קונור לככב בסדרת הטלוויזיה "כחום הלילה" ("In the Heat of the Night"), בתפקיד השריף ביל גילספי, שוטר קשוח ממיסיסיפי. הסדרה, שהתבססה על סרט הקולנוע המצליח וזוכה פרס האוסקר בעל אותו השם מ-1967, עלתה לשידור ברשת NBC בראשית 1988, וזכתה לרייטינג גבוה. או'קונור, ששימש גם כמפיק בפועל של הסדרה, וכן כתב וביים חלק מפרקיה, שילב בסדרה גם את בנו יו, שגילם את תפקיד השוטר לוני ג'יימיסון. ב-1989, באמצע צילומי הסדרה, או'קונור אושפז ונאלץ לעבור ניתוח מעקפים בלבו. בשל כך נעדר מארבעת הפרקים האחרונים של העונה השנייה. לאחר חמש עונות עברה הסדרה לרשת CBS, והמשיכה לשתי עונות נוספות. הסדרה בוטלה ב-1994, לאחר שבע עונות, אולם או'קונור חזר לגלם את דמותו של שריף גילספי בארבעה סרטי טלוויזיה ששודרו בשנים 1995 - 1994. על תפקידו בסדרה זכה בפרס אמי חמישי בשנת 1989, והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב בשנת 1990.
קרב המיתלה
ההסתערות של סיירת 202 והפלוגה של מיטלמן על הגדה הצפונית של המעבר לאור יום
המח"ט שרון הטיל על המג"ד דוידי את המשימה להשמיד את הכוח המצרי ולחלץ את הכוח שנותר במעבר. אולם לא היה כל מידע על פריסתו של המארב המצרי, ובנוסף לכך לא היו למפקדים מפות. דוידי פרס את סוללת המרגמות שהחלה "לרכך" את הגבעה הצפונית למעבר, בעזרת הקת"ק (קצין התצפית הקדמי) יעקב צור שהיה כבר ממוקם בסמוך לגבעה. הוא פקד על הסיירת בפיקוד קפוסטה לאגף את הגבעה ולהסתער עליה מצפון. הסיירת השתהתה בגלל חוסר תיאום עם המרגמות, אולם לבסוף הסתערו שלוש מחלקותיה במקביל על הרכס הצפוני. הם נבלמו והסתערו שוב, בשני גלים, אולם שוב נבלמו מבלי שהצליחו לזהות את מקורות הירי של המצרים, שירו מעמדות המסתור שלהם בגבעה הדרומית. לאחר כישלון התקפת הסיירת, שלח דוידי כוח נוסף מהפלוגה של קורס המ"כים של הנח"ל בפיקוד יהודה מיטלמן לעבור את הסיירת ולכבוש את הגבעה הצפונית. גם הפלוגה הזאת נתקלה באש מצרית יעילה מהגדה הדרומית של הוואדי, והוכרחה לסגת בחזרה לדרך עם ארבעה הרוגים ועשרה פצועים.
הנסיעה של יהודה קן-דרור
לאחר שנוכח שהסיירת לא הצליחה לכבוש את הרכס מפני שלא זיהו את עמדות המצרים, הורה דוידי בשעה 15:00 לנהג הג'יפ שלו, טוראי יהודה קן דרור לנסוע בג'יפ אל תוך המעבר כדי למשוך אליו את אש הלוחמים המצרים. מטרת הנסיעה הייתה לגרום למצרים לחשוף את מיקומם, בידיעה שיש סיכוי קלוש לשרוד את הפעולה. קן-דרור נסע לאורך 500 מטרים, ובמהלך נסיעתו נורתה עליו אש עזה מכל סוגי כלי הנשק. קן-דרור ספג פגיעות רבות ונפצע באורח אנוש. הג'יפ התהפך על צידו, וקן-דרור שכב פצוע במשך שעות אחדות. חבריו ליחידה חשבו שנהרג ולא עשו ניסיון לחלצו, מה שכנראה היה גם בלתי אפשרי תחת האש. לבסוף הצליח קן-דרור לזחול בחזרה. כעבור חודשיים, ב-3 בינואר 1957, מת מפצעיו. על פעולתו זכה לעיטור הגבורה.
קרול או'קונור
קריירה
במרץ 2000 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
קרב המיתלה
הנסיעה של יהודה קן-דרור
על פי גרסתם של שני לוחמים ביחידה, שפורסמה בשנת 2007, לא התנדב קן-דרור למשימה, אלא הסכים לבצעה לאחר שמפקד הגדוד אהרן דוידי פקד עליו כן. על טענה זו הגיב לוחם אחר ביחידה:. תת-אלוף (בדימוס) יצחק יעקב (יצה) הגיב אף הוא בעניין זה:.
קרול או'קונור
חייו האישיים
או'קונור ואשתו ננסי נישאו באירלנד, ב-28 ביולי 1951, והיו נשואים במשך 50 שנים, עד מותו של או'קונור.
קרב המיתלה
הנסיעה של יהודה קן-דרור
דוידי שלח זחל"ם נוסף, בפיקודו של המ"מ דן זיו מגדוד 890 שהצטרף ללחימה, כדי לחלץ פצועים ולמשוך שוב את האש. זיו ולוחמיו הצליחו לפנות 5 מהפצועים, ולחזור עם מידע על עמדות המצרים במעבר.
התוכנית לכיבוש המעברים בלילה
בהתייעצות של שרון, גור, איתן ודוידי הוחלט על כיבוש המעברים בשני מאמצים בהתקפה לילית - גור ממערב ודוידי ואיתן ממזרח. גבול הגזרות בין שני הכוחות ממערב וממזרח היה כלי הרכב שבער במצרים. דוידי פיצל את הכוח המזרחי לשניים: פלוגתו של עובד לדיז'ינסקי מ-890 עלתה על הגבעה הדרומית של המיצר, ופלוגה ד' של קורס המ"כים של הנח"ל בפיקוד לוי חופש תקפה את הגבעה הצפונית, "הלשון" ו"המצוק". שני הכוחות ניהלו קרבות קשים לטיהור הכוכים והנקיקים. המ"פ לדיז'ינסקי ניסה לטהר עמדת מקלע כבד (מק"כ) בעזרת רימון יד, אולם הרימון המופעל התגלגל אליו בחזרה. כדי להציל את החייל שלידו, נשכב המ"פ על החייל ונהרג בפיצוץ הרימון. בפלוגתו של לוי חופש נהרג שמואל לב המ"מ ונפצעו מספר חיילים. לב וחופש קיבלו צל"ש אלוף הפיקוד על חלקם בקרב. במקביל הכוח המערבי של מוטה גור התפצל לשניים, ובפעולת מלקחיים לילית מתואמת, שהחלה בשני איגופים עמוקים, תקפו שני הראשים במקביל, מדרום ומצפון. הסמ"פ יאיר לין והפלס"ר כבשו את הגבעה הדרומית, מיכה פייקס והפלוגה המסייעת כבשו את הרכס הצפוני.
קרול או'קונור
חייו האישיים
ב-1962, בעודו שוהה ברומא לרגל צילומי הסרט "קלאופטרה", או'קונור ואשתו אימצו ילד בן שישה ימים, יו או'קונור. בנם היחיד נקרא על שם אחיו של או'קונור, שנהרג שנה קודם לכן. כשהיה בן 17 עבד יו כשליח באתר הצילומים של הסדרה "הבר של ארצ'י בנקר", בה כיכב אביו. לאחר מכן יצר או'קונור עבור בנו את תפקיד השוטר לוני ג'יימיסון בסדרה "כחום הלילה". ב-1995 יו התאבד, לאחר שהיה מכור לסמים. לאחר מות בנו, או'קונור הופיע בתשדירי שירות מטעם ארגון "שותפות למען אמריקה נקייה מסמים", והקדיש את שארית חייו להגברת המודעות לנזקי ההתמכרות לסמים. הוא הצליח לשכנע את מדינת קליפורניה לחוקק חוק שאיפשר לבני משפחתו של מכור לסמים, וכן לכל מי שנפגע מפעילותו של סוחר סמים, כולל מעסיקים, להגיש תביעת נזיקין נגד סוחר הסמים. החוק נכנס לתוקף בקליפורניה ב-1997, אומץ לאחר מכן על ידי 11 מדינות נוספות בארצות הברית, וזכה לכינוי "החוק לזכרו של יו או'קונור".
ב-1997 תרמו או'קונור ואשתו מיליון דולר לאוניברסיטת מונטנה, בה למדו ובה הכירו. כהוקרה על תרומתם קראה האוניברסיטה למכון למדיניות ציבורית שבתחומה "מרכז או'קונור", על שם בני הזוג. בשנותיו האחרונות או'קונור אף לימד תסריטאות באוניברסיטה.
או'קונור היה מעשן כבד. ב-1989 עבר ניתוח מעקפים בלבו, וב-1998 עבר ניתוח נוסף, להסרת חסימה של עורק בלבו.
קרב המיתלה
התוכנית לכיבוש המעברים בלילה
הודעתו של שרון למוצב הפיקוד העליון על הסיור וגודלו הפתיעו את מקבלי ההודעה, משום שהיה זה בניגוד להוראותיו של מצפ"ה. שעות אחדות לאחר יציאת הסיור לדרך, ביקש שרון שני מטוסי דקוטה לפינוי נפגעים רבים, והודיע ש"הסיור" יצא באישורו של ראש המטה של הפיקוד.
קרול או'קונור
מותו
או'קונור נפטר ב-21 ביוני 2001 בקליפורניה, כתוצאה מהתקף לב שנגרם מסיבוכים של מחלת הסוכרת.
קרב המיתלה
התוכנית לכיבוש המעברים בלילה
בצהרי 1 בנובמבר הודיע שרון למוצב הפיקוד העליון כי כבש את המעבר. ההודעה התקבלה בהפתעה. כל כוחות הצנחנים התרכזו באזור מצבת פרקר, והמעבר נותר ריק. בשעות הצהריים נחתו באזור מצבת פרקר 8 מטוסי דקוטה ומטוס נורד, ופינו לבסיס תל נוף כ-120 פצועים ו-40 הרוגים. היה זה אחד ממבצעי פינוי הפצועים הגדולים בתולדות צה"ל. קורס מכי"ם נח"ל חזר לבסיסו בבית דראס כאשר כ-20% ממנו היו הנפגעים במלחמה (13 הרוגים ו-30 פצועים). כרבע עד שליש הנפגעים בקרבות המיתלה היו נפגעי קורס המכי"ם נח"ל.
קרול או'קונור
מותו
טקס הלווייתו נערך בכנסייה קתולית בלוס אנג'לס, ונכחו בו רוב חברי צוות הסדרה "הכל נשאר במשפחה", לרבות המפיק נורמן ליר. ג'ין סטייפלטון, שגילמה בסדרה את דמותה של אדית' בנקר, ושהייתה חברתו הקרובה מאז שנות השישים המוקדמות, נאלצה להיעדר מההלוויה, בשל מחויבותה להצגת תיאטרון שבה שיחקה באותה עת. חברו הטוב והוותיק לארי הגמן נשא הספד. או'קונור נקבר בבית הקברות של ווסטווד וילג' בלוס אנג'לס, כשעל מצבתו הונחה אנדרטה בדמות בנו יו.
קרב המיתלה
התוכנית לכיבוש המעברים בלילה
ב-4 בנובמבר השלימה חטיבה 4 את החלפתה של חטיבת הצנחנים באזור המיתלה.
הקרב במיתלה כאירוע מכונן
קרב המיתלה הפך לאחד מסיפורי הגבורה הבולטים ביותר בצה"ל. עשרה מלוחמי חטיבת הצנחנים קיבלו עיטורים על חלקם בקרב המיתלה, ועוד 13 קיבלו צל"ש מאלוף פיקוד הדרום, חיים לסקוב.
כתב העת "מערכות" הקדיש את גיליון אוקטובר 1959 שלו לתיאור מלא ומדויק של קרב המיתלה, פרי עטו של שרגא גפני. למאמר זה חלק חשוב בהפיכתו של קרב זה למיתוס גבורה. במאמר הסתיר גפני מספר שמות של המפקדים הבכירים (יצחק חופי (חקה) - סמח"ט 202 - חביבי; מוטה גור מג"ד 88 - משה; אהרון דוידי מג"ד גדוד ד' - דב; רפאל איתן (רפול) מג"ד 890 - רון) בהקדמתו הוא כתב:
ביקורת
אלוף פיקוד הדרום חיים לסקוב קבע בתחקיר שביצע:
דיין כתב:
מוטי גולני העיר על כך:
הדובים המאוחדים
הדובים המאוחדים (באנגלית: United Buddy Bears, בצרפתית: Les Oursons Unis) הם יצירת פיסול שבלוני של פסלי דובים, כל אחד מהם בגובה 2 מטר, שנוצרו על ידי אומנים מלמעלה מ-140 מדינות שונות. הדובים המאוחדים נועדו לעשות נפשות למען סובלנות והידברות בין העמים, התרבויות והדתות. כל אחד מהדובים המאוחדים מייצג מדינה המוּכרת על ידי האו"ם, ועוצב באופן אינדיבידואלי על ידי אומן אחד עבור ארץ מולדתו. בחיי שמחה בצוותא מתמזגים הכיוונים הסגנוניים השונים של האומנים הבינלאומיים לכלל יצירת אמנות כוללת.
האומנים נבחרו על ידי השגרירים שלהם, בהתאמה משרד התרבות של מדינתם. הם הגיעו בדרך כלל לברלין, על מנת לעצב שם ב"סדנה בעלת חלל נרחב" את הדוב שלהם בעזרת סיגנטוּרות אומנותיות שונות הייחודיות להם. באמצעות העיצוב המגֻוון, הטיפוסי לכול מדינה של הדובים המאוחדים – חווה המבקר בתערוכות "נסיעה סביב כדור הארץ".
הדובים המאוחדים - סיור מופעים עולמי
הפעילויות סביב הדובים המאוחדים וכן הסיוע לילדים הסובלים ממצוקה הפכו לאחדוּת בל תינתק. באמצעות תרומות ומכירות פומביות של הדובים המאוחדים, נאספו עד עתה (נכון למאי 2008) למעלה מ-2.5 מיליון דולר של ארצות הברית עבור UNICEF וכן ארגונים מקומיים שונים של סיוע לילדים.
פיטר יוסטינוב
יוסטינוב הגיע לברלין במשלחת UNICEF ב-2002, על מנת להביט בפעם הראשונה במעגל "הדובים המאוחדים", אשר עושות נפשות למען עולם בו שורר שלום רב יותר בין אומות, תרבויות ודתות. יוסטינוב התחייב ונרתם לכך, שבחוג זה המונה כ-140 מדינות, גם עיראק הייתה מיוצגת. ב-2003 הוא פתח, במעמדו כמעניק החסות, את התערוכה השנייה של הדובים המאוחדים בברלין.
ג'קי צ'אן והדובים בברלין
ג'קי צ'אן שהה ב-2003 בברלין מספר שבועות - לרגל עבודות הצילום עבור הסרט "מסע מסביב לעולם בשמונים יום". בתקופה זו הוא התאהב בדובים בברלין. הוא התחייב ונרתם לכך, שהתערוכה של חוג "הדובים המאוחדים", אשר עושות נפשות למען עולם בו שורר יותר שלום - תוצג בשנת 2004 בהונג קונג, בוויקטוריה פארק. בעת פתיחת התערוכה עלה בידיו של ג'קי צ'אן למסור ל-UNICEF וכן לשני ארגונים אחרים למען ילדים שיקים בסך כולל של 4.14 מיליון דולר של הונג קונג. התערוכה נודדת מאז וחולפת על פני מטרופולינים שונים בכול היבשות.
ממדים פוליטיים בתערוכות ספציפיות
פתיחת התערוכה בטוקיו בוצעה על ידי נשיא הפדרציה הוֹרסט קהלֶר, כמו גם על ידי ראש ממשלת יפן ג'וּנצ'ירוֹ קוֹיזוּמי.
בקוריאה יש לדוב, בנוסף, כוח סמלי מיוחד כאֵם הקמאית הראשונית במיתוס הבריאה. כך הצליחה ממשלת צפון קוריאה להבטיח הלכה למעשה על ידי המאמצים שלה, שישוגרו שני אומנים לברלין, וזאת על מנת להביא לידי עיצוב דוב עבור צפון קוריאה, אשר עד עתה לא הייתה מיוצגת בחוג הדובים המאוחדים. וכך עמדו בפעם הראשונה בזו לצד זו, "יד ביד" ובשלום, צפון קוריאה וקוריאה הדרומית.
בתערוכות בכיכר ספרא בליבה של העיר ירושלים היו מיוצגות במעגל גם כל מדינות ערב, וכך בין היתר גם איראן, לוב, סוריה וערב הסעודית, לצד כל המדינות האחרות.
בירה נשר
בירה נשר היא הבירה הראשונה שיוצרה באופן תעשייתי בארץ ישראל. היא קיימת משנת 1936 ועד היום. לצד הבירה האלכוהולית ישנה גם נשר מאלט, בירה שחורה לא אלכוהולית. עד שנת 1987 הייתה נשר מאלט הבירה השחורה היחידה שנמכרה בארץ.
היסטוריה
בשנת 1934 החל ז'אק שפירא בהקמת בית חרושת בירה נשר. מאחורה עמדו משפחת רוטשילד, חברת פיק"א וחברה בנקאית מפריס בראשותו של גסטון דרייפוס שהקימו את "Palestine Brewery Ltd" או בשמה העברי "תעשיית בירה א"י בע"מ". המבשלה הוקמה בראשון לציון בסמוך ליקב שגם הוא היה בשליטת משפחת רוטשילד. שיווק הבירה מהמפעל החל בינואר 1936.
השוק העיקרי של המבשלה היה חיל המצב הבריטי בארץ ישראל והמתכון של בירה נשר פותח על ידי הברומייסטר מנחם ברלינר לפי טעמם של החיילים – בירה בסגנון פילזן. בנוסף יצרה המבשלה בירה שחורה בשם "ראשונייה", כנראה אב הטיפוס לנשר מאלט המוכרת לנו כיום.
בשנת 1941 נפתחה מבשלת בירה נוספת של החברה בבת ים. באפריל 1948 ניסו מטוסי חיל האוויר האנגלי לתקוף את מבנה המבשלה בבת ים. לטענת האנגלים הייתה המבשלה "מקום מסתור לטרוריסטים יהודיים... ממנו ירו הטרוריסטים על הערבים". בשל טעות בזיהוי תקפו המטוסים מבנה סמוך בו שכן מפעל דפוס. כיוון שהתקיפה נערכה בשבת, לא היו נפגעים.
מגוון
בעבר יוצרו גרסאות של בירה נשר מאלט בטעם לימון, עם חיזוק ויטמין C, ולאחרונה גם נשר מאלט דיאט.
פרסום
לאורך השנים הוצמדו לבירה נשר מגוון סיסמאות. את בירה נשר הלבנה ליוותה הסיסמה "בירה נשר לגבר". סיסמה נוספת, שהפכה לחלק מהסלנג הישראלי, היא "מה הקשר? בירה נשר!". הפרסום לנשר מאלט יועד בעיקר לילדים ולפיכך הופיע בעיתוני ילדים. סלוגנים מפורסמים היו "בירה מאלט - משקה בריאות - מרווה צמא מפיג לאות", "החבר'ה קוראים לזה בירה שחורה", "הבירה המזינה והמרעננת בעיר", "הטעם המדליק במחיר המצחיק", "הכל מוכן, שימי מאלט על השולחן", "עברתי למאלט כי מאלט עולה מעט".
עיצוב
בשנת 2009 ערכה טמפו בשיתוף עם בית הספר שנקר תחרות לעיצוב הבקבוק של בירה נשר מאלט, לכבוד חגיגות 100 שנה לתל אביב. העיצוב הזוכה, של הסטודנט נדב שטריימר, שווק במהדורה מוגבלת. עקב בלבול שמקורו באנגלית העוף על הלוגו הוא למעשה עיט.
סנטיאגו דה קאלי
סנטיאגו דה קאלי (בספרדית: Santiago de Cali), הנקראת בקיצור קאלי, היא העיר הראשית ובירת מחוז ואיה דל קאוקה במערב קולומביה, באזור הידוע גם כאזור הפסיפי.
קאלי, העיר השלישית בגודלה בקולומביה, מונה כ 2.07 מיליון נפש. העיר נוסדה ב-1536, והיא נחשבת לאחת מהערים העתיקות ביותר ביבשת אמריקה. היא מהווה מרכז כלכלי ותעשייתי לדרום מערב קולומביה.
העיר נקראת על שם השליח הנוצרי יעקב בן זבדי (סנטיאגו), והתוספת קאלי מקורה כנראה בשמו של שבט אינדיאני מקומי, או משפת הקצ'ואה, שהייתה שפתם של אינדיאנים ששירתו את מייסד העיר, סבסטיאן דה בלאלקסאר.
היסטוריה
הקונקיסטאדור סבסטיאן דה בלאלקסאר (de Belalcázar) הגיע ליבשת אמריקה במסגרת מסעו השלישי של קולומבוס, ב-1498, וב-1532 הצטרף לכוחותיו של פרנסיסקו פיסארו שעסקו בכיבוש פרו. מאוחר יותר נפרד דה בלאלקסאר מפיסארו, וייסד את העיר ב-1536.
גאוגרפיה ואקלים
קאלי שוכנת בעמק, בגובה של כ-1,000 מטר מעל פני הים, ממערב לנהר קאוקה, כ-100 קילומטרים מזרחית לחוף האוקיינוס השקט. העיר גובלת במערבה ברכס הרים גבוה. האקלים בעיר הוא טרופי-ממוזג, עם טמפרטורה ממוצעת של כ-24 מעלות, ללא הבדלים של ממש בין עונות השנה. משקעים יורדים במשך כל השנה, אך בעיקר באפריל-מאי ובאוקטובר-נובמבר.
העיר כיום
קאלי מתאפיינת בשנים האחרונות (2006–2007) בצמיחה כלכלית מהירה, כתוצאה ממיקומה הגאוגרפי באזור הפסיפי וקרבתה לנמלי קולומביה. בעיר יש מרכז פיננסי שוקק ותעשייה משגשגת והיא מהווה מרכז אוניברסיטאי אזורי ויעד תיירותי.
עם זאת רמת הפשיעה בעיר גבוהה, וב-2006 נמנו בעיר 1540 מעשי רצח. העיר ידועה גם בשל "קרטל הקוקאין של קאלי", שמרכזו שכן בה. על פי המגזין השבועי המשפיע ביותר בקולומביה, "Semana", ישנם למעלה מ-1,700 מתנקשים העובדים עבור קבוצות שונות, הפועלים ברחבי העיר. בפברואר 2012 פרסמה מחלקת המדינה של ארצות הברית אזהרת מסע בנוגע לקאלי, והזהירה מפני עלייה חדה בפשיעה ובפעולות טרור. במהלך שנת 2012 חלה ירידה במקרי הרצח, עם 24 מקרים פחות מאשר בתקופה המקבילה אשתקד, 294 פצועים פחות (ירידה של 8%) ו-152 פריצות לבתי מגורים פחות (ירידה של 17%) לעומת התקופה המקבילה של 2011. ניכרת גם הגברת הפיקוח הטכנולוגי בעיר, בין היתר באמצעות התקנת 254 מצלמות אבטחה ברחבי העיר.
אחד ממועדוני הכדורגל של העיר, אמריקה קאלי, נחשב לאחד מהמובילים בדרום אמריקה, אך שמו נקשר בעבר לקרטל הסמים.
רמת תבנין
רמת תִבְּנִי֫ן (בערבית: جبل عامل, תעתיק מדויק: ג'בל עאמל) היא החלק הצפוני של הגליל העליון והיא תופסת את מרבית השטח הלבנוני שלו, גבולה הדרומי של הרמה הוא מג'בעה ועד לריחניה, בקצה הצפוני זורם נהר הליטני, הגבול המזרחי הוא עמק עיון ומצפון לו הקצה הדרומי של הבקאע ובמערב גובלת הרמה בים התיכון ובמישור החוף הצר שלו.
מקור השם
הרמה נקראת על שמו של היישוב תבנין. הגאוגרפים המוסלמים עד המאה ה-12 ראו ברמה חלק בלתי נפרד מאזור הגליל. אולם בעקבות גדילת מספר המתיישבים הערבים באזור במאה ה-12, החל מזמן זה נקראה הרמה על שמו של השבט הערבי עאמלה שמוצאו מתימן הנחשב לשבט הראשון שהביא את האידאולוגיה הדתית של המתואלים ללבנון.
אוכלוסייה
מרבית האוכלוסייה ברמת תבנין נחשבת למרכז של השיעים בדרום לבנון והיישובים העיקריים בה הם צור, א-נבטיה ובינת ג'בייל, תבנין זאת בנוסף למאות כפרים נוספים. חילוקי הדעות על הגודל הגאוגרפי של הרמה גרם לחילוקי דעות גם על מספר התושבים. המרחיבים בשטחה של הרמה מעריכים את מספר תושביה בכ-300 אלף תושבים. לעומת זאת, להערכת המצמצמים בשטח הרמה, מספר התושבים עומד על כ-150 אלף תושבים.
העת העתיקה
האזור נודע בחשיבתו האסטרטגית והמסחרית עוד בתקופה הארמית בסוריה בשל היותו אזור מעבר בין סוריה, לבנון, וארץ ישראל. כמעט לכל אורכה של ההיסטוריה של האזור, נבנו מבצרים רבים במרחבו על מנת לשמור על ערכו האסטרטגי והמסחרי החשוב. עוד בתקופה הרומאית היה חשוב למצביאים ומושלים רומאים לחזק את השלטון הרומאי באזור הן מבחינה צבאית והן מבחינה פוליטית. על כן, בנו הרומאים מערכת ביצורים לאורך הרמה, כדי לחזק את שליטתם הצבאית בתושבים וכדי להבטיח את דרכי המעבר לפרובינציות אחרות. כמו כן, כדי לזכות בתמיכתם של תושבי האזור, השלטון הרומאי בנה מקדשים רבים שהיו מיועדים לדתם הפגאנית המקומית של התושבים.
ימי הביניים
בתקופה הביזנטית הפך האזור למקום מקלט לכתות נוצריות שסירבו לקבל את הזרם האורתודוקסי, ועל כן האזור נחשב כאזור עוין בעיני הביזנטים, ותושביו הרבים נרדפו. בתקופה המוסלמית הייתה הגירה רבה מצד שבטים ערבים שיעים שמצאו בו מקום בטוח כדי לשמור על אמונתם אולם גם כדי להפיץ את האידאולוגיה השיעית בקרב תושבי האזור עד שהפך עוד במאה העשירית לאזור בעל דומיננטיות שיעית. בתקופה הצלבנית הייתה תמיכה רחבה מצד האוכלוסייה השיעית בצלבנים, שהשיעים ראו אותם כגורם שסייע להם לסלק את השלטון הסוני שרדף אותם. תמיכת השיעים של האזור בשלטון הצלבני באה לידי ביטוי גם בהצטרפות תושבים רבים לצבא הצלבני במלחמתו נגד הצבא המוסלמי. באותה תקופה הפך האזור לאזור קרבות מרכזי בין הצלבנים ובין השליטים של דמשק הקרובה. סילוק השלטון הצלבני על ידי הממלוכים וכיבוש הרמה על ידם, גרם לפעולות נקמה מצד הסונים נגד התושבים השיעים. השלטון הממלוכי ניצל את תמיכתם של השיעים בעבר בשלטון הצלבני, כדי להכריז עליהם מלחמת מצווה שנועדה להעבירם לזרם הסוני. הממשל הממלוכי חשש מריבוי הזרמים המוסלמים, וראה בהם גורם שמגביר את המתח והסכסוכים השונים בין התושבים, ובכך מונע את היציבות השלטונית במדינה. כמו כן ניסה השלטון הממלוכי להעניק לגיטימציה דתית סונית לשלטונו, לאור העובדה שמוצאם של מרבית השליטים היה מעבדים שלא נראו כשירים מבחינה הלכתית לשלוט במוסלמים.
התקופה העות'מאנית
בראשית התקופה העות'מאנית נהנתה האוכלוסייה מאוטונומיה דתית ופוליטית, זאת בשל סיועם של השיעים לעות'מאנים במלחמתם בשלטון הממלוכי הקודם. העות'מאנים מינו מקרב השיעים מושלים מקומיים ששמרו על אוטונומיה פוליטית רחבה בניהול העניינים השבטיים של האזור ובגביית המיסים מתושבי האזור. האימפריה העות'מאנית הייתה המדינה הסונית הראשונה שהעניקה לשיעים אוטונומיה משפטית, והכירה בבתי הדין השיעים כבתי דין מחייבים את כלל תושבי האזור השיעים, כך ששיעים לא נזדקקו להישפט בבתי הדין הסוניים כמו שהיה נהוג בעבר.
במאה ה-18 היה האזור נתון לשליטת בית שהאב, שהחוקרים חלוקים בנוגע להשתייכותו הדתית. חוקרים אחדים טענו שבית שהאב היה נוצרי ואחרים טענו כי היה דרוזי. הדעה הרווחת היא, שמוצאו של בית שהאב היה דרוזי, וראשיו רק טענו כי הם נוצרים, כדי לקבל סיוע ממדינות נוצריות במלחמתו נגד המדינה העות'מאנית. בית שהאב שהיה זקוק להוצאות רבות על מנת לבצר את כוחו הפוליטי והצבאי באזור, ועל כן הטיל מיסים כבדים על תושבי הרמה. הטלת המיסים הכבדים גרמה למחאות רבות בקרב השיעים ולהתנגדות השיעים לבית שהאב. השיעים מצאו את ט'אהר אל-עומר ומוחמד אבו א-ד'הב שמרדו בשלטון העות'מאני ונלחמו בבית שהאב, כגורם פוליטי חשוב שיכול לסלק את בית שהאב מאזורם. על כן, נערך בין מנהיג השיעים של הרמה א-שייח' נאציף ובין המורדים הסכם, בו מבטיח מנהיג השיעים לגייס את תושבי הרמה נגד בית שהאב ונגד המדינה העות'מאנית, בכך למעשה הכריז מנהיג השיעים על מרידה כוללת באזור. כישלון המרד של ט'אהר אל-עומר ואבו א-ד'הב גרם לכך שהממשל העות'מאני התפנה לדכא את המרד ברמת תבנין. הממשל שלח את מושל עכו, אחמד אל-ג'זאר לאזור. אל ג'זאר דיכא את המרד, והרג המנהיג הדתי והפוליטי של השיעים א-שייח' נאציף, לפיכך הפכה הרמה להיות כפופה לשלטונו של אל-ג'זאר. מינוי סולימאן פאשה למושל עכו, לאחר מותו של אל-ג'זאר ב-1804 גרם לשיפור היחסים בין תושבי הרמה ובין הממשל בעכו. סולימאן ניסה לבסס את שלטונו באזור על ידי עריכת חוזה שלום בין שני הצדדים שבו החזיר למנהיגים הדתיים והשבטיים של השיעים את הזכויות הקודמות וצמצם את המיסים, כך הפכה הרמה אזור אוטונומי מחדש.
האזור נכבש ב-1832 על ידי בנו של מוחמד עלי, אבראהים פאשה. אבראהים פאשה השיב את בית שהאב לשלטון על האזור, בשל סיועם לו בכיבוש האזור. השיעים מרדו מחדש נגד בית שהאב ולשם כך הם הצטרפו לכוחות העות'מאנים ולכוחות הבריטיים שהיו באזור. עם תום סיום השלטון המצרי ב-1840 מינו העות'מאנים את מנהיג השיעים אל-מחמוד כמושל ג'בל עאמל והחזירו לשיעים את האוטונומיה הדתית והפוליטית שנהנו ממנה בראשית התקופה העות'מאנית. ב-1865 הסתיימה תקופת שלטונם של שושלת אל-מחמוד בעקבות תנועת הרפורמה (תנט'ימאת) שהנהיגו השליטים העות'מאנים באימפריה. מטרת הרפורמה הייתה לאכוף שלטון ריכוזי וישיר על האוכלוסיות במזרח מתוך שאיפה להחזיר את מעמדה הפוליטי הבינלאומי והפנימי של האימפריה; לשם כך צורף אזור ג'בל עאמל למחוז ביירות. מצב זה נמשך עד תום השלטון העות'מאני, ותחילת תקופת המנדט הצרפתי באזור ב-1920.
ג'בראן תווייני
ג'בראן ע'סאן תווייני (ערבית: جبران تويني; 15 בספטמבר 1957 – 12 בדצמבר 2005) היה פוליטיקאי לבנוני והעורך והמוציא לאור של היומון "א-נהאר" בביירות.
תווייני הוא דור שלישי למשפחת עיתונאים. א-נהאר נוסד על ידי סבו, ג'בראן תווייני גם הוא, בשנת 1933. אביו, ע'סאן תווייני, ניהל את העיתון במשך עשרות שנים. אמו, נאדיה תווייני, הייתה משוררת לבנונית שכתבה בעיקר בצרפתית. לתווייני תארים אקדמיים בעיתונאות, יחסים בינלאומיים וניהול, אותם רכש באוניברסיטאות צרפתיות. דודו הוא מרואן חמאדה, שר התקשורת הדרוזי האנטי-סורי.
תווייני היה במשך שנים רבות מבקר חריף של הסדר הסורי בלבנון. במרץ 2000 כתב בעיתונו מאמר מערכת שבו קרא לנסיגת צבא סוריה מלבנון. במרץ 2005 השתתף בהפגנות מהפכת הארזים ונאם את נאומו המפורסם "בשם אלוהים אנחנו, מוסלמים ונוצרים, נשבעים שנישאר מאוחדים עד קץ הזמנים כדי להגן על לבנון שלנו". בחודש מאי נבחר לפרלמנט הלבנוני למושב השמור לכנסייה האורתודוקסית המזרחית בביירות כחלק מהקואליציה של סעד חרירי, בסיעת איחוד קרנת שהואן.
ההתנקשות בחייו
ההתנקשות בחייו של תווייני אירעה בסמוך לפרסום דו"ח ההתקדמות השני של ועדת האו"ם שחקרה את ההתנקשות ברפיק אל-חרירי, וראש ממשלת לבנון פואד סניורה ביקש ממועצת הביטחון של האו"ם לחקור האם יש מעורבות סורית במותו של תווייני ובמותם של מתנגדים אחרים לסוריה.
לפני מותו פעל תווייני לקיום חקירה בינלאומית של קברי אחים שנתגלו בענג'ר, ליד המקום שהיה מטה המודיעין הסורי בלבנון. במאמר המערכת האחרון שפרסם האשים תווייני את סוריה בביצוע "פשעים נגד האנושות".
תווייני נרצח בגיל 48. הוא השאיר אחריו אישה ושתי בנות שאך זה נולדו, וכן שתי בנות מנישואים קודמים.
תוכנית חברי הוועדה (1811)
תוכנית חברי הוועדה של 1811 (באנגלית: The Commissioners' Plan of 1811) היא תוכנית עירונית כוללת שהציגה את התכנון המקורי של רחובות מנהטן מצפון לרחוב האוסטון ומדרום לרחוב 155, וניסחה את תוכנית הרשת המלבנית ברחובות והמגרשים המגדירים את מגמת התפשטותה של מנהטן צפונה עד היום. היא כונתה "המסמך החשוב ביותר בפיתוח העיר ניו יורק", ותוארה ככוללת את "הנטייה הרפובליקנית לשליטה ואיזון... [ו]אי אמון בטבע". התוכנית תוארה על ידי הוועדה שיצרה אותה כמשלבת "יופי, סדר ונוחות".
התוכנית נוצרה בעת בה המועצה המשותפת של ניו יורק ביקשה לדאוג לפיתוח מסודר ומכירה של הקרקעות במנהטן בין רחוב 14 לוושינגטון הייטס, אך לא הצליחה לעשות זאת בעצמה מסיבות של פוליטיקה מקומית והתנגדויות של בעלי נכסים, וביקשה את התערבות בית המחוקקים של מדינת ניו יורק. בית המחוקקים מינה וועדה בעלת סמכויות גורפות ב-1807, ותוכניתה הוצגה ב-1811.
חברי הוועדה היו גאוורנור מוריס, מהאבות המייסדים של ארצות הברית; עורך הדין ג'ון רותרפורד , סנטור לשעבר של ארצות הברית; והמפקח הכללי של מדינת ניו יורק , סימאון דה ויט. המודד הראשי שלהם היה ג'ון רנדל ג'וניור, שהיה בן 20 כשהחל בתפקיד.
תוכנית חברי הוועדה היא השימוש המפורסם ביותר בתוכנית רשת הרחובות ונחשבת בעיני היסטוריונים רבים כמרחיקת לכת ובעלת חזון. מאז ימיה הראשונים זכתה התוכנית לביקורת בשל המונוטוניות והנוקשות שלה, בהשוואה לדפוסי רחוב לא סדירים של ערים עתיקות יותר, אך בשנים האחרונות זכתה לביקורת חיובית יותר בקרב מתכנני ערים.
קיימות מספר אי-רציפויות ברשת עבור שטחים ציבוריים, כמו הגרנד פאריד בין רחוב 23 לרחוב 33, שקדם לפארק כיכר מדיסון, כמו גם 4 כיכרות בשם בלומינגדייל, המילטון, מנהטן והארלם, מתחם השוק הסיטונאי, ואגם מלאכותי. סנטרל פארק, המרחב הירוק העירוני הגדול במנהטן, הנמשך מהשדרה החמישית לשדרה השמינית ומרחוב 59 לרחוב 110, לא היה חלק מהתוכנית, מכיוון שהוא לא נצפה עד שנות ה-50 של המאה ה-19. בהמשך, מספור הרחובות המשיך והתרחב גם לצפון מנהטן והברונקס.
היסטוריה של תוכניות רשת
תוכנית הרשת, או "התוכנית ההיפודמית", נוצלה גם על ידי הרומאים הקדמונים למאהלים הצבאיים המבוצרים שלהם, או קסטרומים, שרבים מהם התפתחו לעיירות וערים; פומפיי היא הדוגמה השמורה ביותר לתכנון עירוני רומי באמצעות מערכת הרשת. בצרפת, אנגליה וויילס קסטרומים התפתחו לבאסטידים, קהילות חקלאיות תחת מונרכיה ריכוזית. דוגמה זו נמשכה ביבשת אירופה בערים כמו נויברנדנבורג בגרמניה, שהמסדר הטבטוני ייסד ב-1248, ובערים הרבות שתוכננו ונבנו במאה ה-14 ברפובליקת פירנצה. רעיון הרשת התפשט גם בתקופת הרנסאנס, אם כי בערים רבות, למשל לונדון בעקבות השרפה הגדולה של לונדון, הוא לא הצליח להשתרש. עם זאת, ההתרחבות המהירה של ערים באימפריה הבריטית חייבה אימוץ של תוכניות עירוניות נאו-קלאסיות חדשות, במיוחד "העיר החדשה של אדינבורו" בתקופת הנאורות הסקוטית ב-1767 וגלאזגו של 1781 השפיעו במיוחד במדינות דוברות האנגלית. בחלק מהערים האירופיות, כמו אמסטרדם ופריז, הרס חלקים מהעיר בעקבות שרפות, מלחמות ואסונות אחרים יצרו הזדמנות למערכת הרשת לשמש כחלופה למערכי הרחובות האבולוציוניים יותר. במיוחד באזורים מרוחקים, כאשר העיר המרכזית, לעיתים קרובות, הייתה מוגנת בחומות מימי הביניים, ונשארה אורגנית ולא מתוכננת.
בארצות הברית תוכנית הרשת נפוצה כיום עד מאוד. באזורים שהיו בשליטה ספרדית, חוקי איי הודו משנת 1753 החילו את השימוש ברשת רחובות בקהילות חדשות שנבנו באותה עת, ואת התוצאות ניתן לראות בסיינט אוגוסטין, פלורידה; סנטה פה ואלבקרקי, ניו מקסיקו; ובסן דייגו, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס בקליפורניה. הצרפתים בנו את הגרעין של ניו אורלינס, לואיזיאנה כתוכנית רשת, בין השאר בהשפעת החוק הספרדי של איי הודו, אשר סיפק מודלים מעשיים רבים בעולם החדש להעתיק מהם. אף על פי שבכמה ערים קולוניאליות אנגליות, כמו בוסטון, היו רחובות שנצמדו יותר לטופוגרפיה הטבעית. אחרות, כמו סוואנה, ג'ורג'יה, בולטימור ופילדלפיה נבנו על פי תפיסת הרשת מההתחלה – במקרה של פילדלפיה, ויליאם פן הגדיר את התבנית האורתוגונלית של העיר כאשר ייסד אותה בשנת 1682, למרות שהחלקות שלה באורך 120 מטרים התבררו כגדולות מדי, מה שעודד יצירת רחובות ביניים, בעוד שבעיר סוואנה של ג'יימס אוגלתורפ, תוכננו מגרשים קטנים יותר באופן משמעותי, שלא הועילו לפיתוח בקנה מידה גדול, והגבילו את ההשפעה הכלכלית של העיר. אולם, ניו אמסטרדם לא תוכננה בתבנית רשת על ידי ההולנדים. הרחובות של מנהטן תחתית היו אורגניים יותר, ושילבו את שבילי הילידים, שבילי פרות ורחובות שעקבו אחר הטופוגרפיה וההידרולוגיה של האדמה הביצתית.
עד להעברת פקודת הקרקעות הפדרלית משנת 1785, תוכנית הרשת ייוסדה היטב בארצות הברית. הפקודה חייבה מדינות שזה עתה נוסדו ממערב (13 המקוריות), שיהיו להן גבולות ישרים, ולא גבולות המושפעים על ידי מאפיינים טבעיים. בתוך האזורים החדשים, החל מהטריטוריה הצפון-מערבית, הכל היה מחולק למרובעים: עיירות היו במרחק של 9.7 קילומטרים × 9.7 קילומטרים, אזורים היו בגודל 1.6 קילומטרים × 1.6 קילומטרים, ומגרשים בודדים היו בגודל 38 מטרים × 18 מטרים. ערים כגון אנקורג', אלסקה; אירי, פנסילבניה; מיאמי, פלורידה; וסקרמנטו, קליפורניה, כולן מראות את ההעדפה האמריקאית לרשת. ההשפעות של הפקודה משנת 1785 כונו "מעשה התכנון הלאומי היחיד הגדול בהיסטוריה [האמריקנית]".
הייתה שונות משמעותית בגודל הרשתות שבהן נעשה שימוש. לקרסון סיטי, נבדה, יש אולי את רשת הרחובות הצפופה ביותר בגודל של 55 מטרים על 18 מטרים, בעוד שסולט לייק סיטי, יוטה, רשת הרחובות גדולה בהרבה לפי בלוקים של 180 מטרים מוקפים ברשת רחובות של 37 מטרים. נראה שהפופולרי ביותר הוא הגוש הרבוע בגודל 91 מטרים עם רחובות ברוחב של 18–24 מטרים. ניתן למצוא רשת בגודל זה באנקורג'; ביסמרק, דקוטה הצפונית; מיזולה, מונטנה; מוביל, אלבמה; בפיניקס, אריזונה; וטלסה, אוקלהומה.
היסטוריה של העיר ניו יורק
הרחובות של מנהטן תחתית התפתחו, לרוב, באופן אורגני כשהמושבה ניו אמסטרדם - שהפכה לניו יורק כשהבריטים כבשו אותה מההולנדים ב-1664 מבלי לירות ירייה אחת - צמחה. הדרכים היו תערובת של נתיבים כפריים, רחובות קצרים ושבילי ילידים ובעלי חיים, כולם עוצבו על ידי היסטוריה אקראית, מקרית ובעלות על רכוש ללא כל צו כולל, עד שבסביבות שנת 1800, המועצה המשותפת של ניו יורק החלה לתבוע סמכות. מעל נוף הרחובות, פורסמו תקנות שנאכפו ואישור רחובות חדשים חויב מראש. הם גם החלו להטיל שומות על בעלי הנכסים כדי לשלם את עלות אחזקת הרחובות שדרשו תחזוקה שוטפת. החל משנת 1803, המועצה החלה לגנות רחובות שלא שימשו למטרה ציבורית, וחשוב מכך, לקחה אחריות על בניית רחובות, מה שנעשה עד כה על ידי בעלי נכסים בודדים.
יזמים פרטיים
המאמצים הראשונים להטמיע רשת רחובות במנהטן, בצורה כלשהי, הגיעו מיזמים פרטיים. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-18, כנסיית השילוש הקדוש הקימה שכונה קטנה סביב מכללת קינגס החדשה - שלימים תהפוך לאוניברסיטת קולומביה - בבלוקים מלבניים. עם זאת, מכיוון שהתוכנית דרשה מילוי קרקע בנהר הדסון, מה שלא קרה עד תקופה מאוחרת הרבה יותר, חלק מהרחובות מעולם לא נבנו. בשנת 1762, סקרה הכנסייה רחובות קיימים וסללה רשת ישרה ב"חוות הכנסייה" - שנמשכה מרחוב קורטלנדט לרחוב כריסטופר  של ימינו - והציעה את המגרשים לבעלי מלאכה ולפועלים בדמי שכירות סבירים.
המקרה השני התרחש כאשר משפחת דה לאנסי החזקה החליטה לפרק חלק מהנחלה העצומה שלה בשנות ה-60 של המאה ה-18, וסללה רשת רחובות שבמרכזם "כיכר דה לאנסי". בתור משפחת מלוכה, אחזקותיהם הוחרמו לאחר המהפכה האמריקנית, אך הרחובות נותרו - אם כי רחוב חדש, גראנד סטריט, נסלל דרך הכיכר המרכזית. הרחובות בכיוון צפון-דרום של רשת דה לאנסי הפכו לרחובות הליבה מצפון לדרום בלואר איסט סייד: רחובות קריסטי, פורסיית' , אלדריג', אלן , אורצ'רד ולודלו , והרשת הפכה לתבנית יחד עם רחובות נוספים שנבנו באזור.
המקרה השלישי של רשת שפותחה באופן פרטי בעיר ניו יורק התרחש בשנת 1788, כאשר משפחת בייארד הוותיקה, קרובי משפחתו של פיטר סטויוויסנט, שכרה את המודד קזימיר גורק במטרה לסלול רחובות בחלק האחוזה שלהם ממערב לברודוויי, כך שהאדמה תוכל להימכר במגרשים. כ-405 דונם (100 אקר) הכילו 7 רחובות בכיוון מזרח–מערב ו–8 רחובות בכיוון צפון–דרום, כולם ברוחב של 15 מטרים, מהווים 35 בלוקים ישרים שלמים או חלקיים ברוחב 61 מטרים ממזרח למערב, ובאורך של בין 110 מטרים ל-150 מטרים מצפון לדרום. בסמוך לשולי שטח האחוזה נשברה צורת הרשת כדי להתחבר לרחובות קיימים. הרחובות של משפחת בייארד עדיין קיימים בתור הליבה של הסוהו וחלק מגריניץ' וילג': רחובות מרסר, גרין ו-ווסטר, לה גוארדיה פלייס /ווסט ברודוויי (במקור רחוב לורנס), ורחובות תומפסון, סאליבן , מקדוגל והנקוק, למרות שהאחרון נכלל בהרחבה של השדרה השישית.
בערך במקביל לבני הזוג באיארד, התכוון פטרוס סטויבסנט, נינו של פיטר סטויבסנט, לפרוס רשת קטנה של רחובות, תשעה על ארבעה, כדי ליצור כפר באחוזתו. האוריינטציה של הרחובות הייתה אמורה להיות בכיוון צפון–דרום ומזרח–מערב מוחלטים, ולא בהזזה סיבובית של 29 מעלות מזרחה לצפון המוחלט, כמו שמכתיבה הגאוגרפיה של האי מנהטן. הרחוב היחיד שהונח בפועל היה הציר המרכזי מזרח-מערב של הרשת, רחוב סטויבסנט, שנותר הרחוב היחידי במנהטן המכוון קרוב למזרח ולמערב המוחלטים.
הסקר הראשון של גורק
לאורך עשרות השנים שקדמו לתוכנית חברי הוועדה נחתמו אמנות בענייני העיר - אמנת דונגאן (1686), אמנת קורנברי (1708) ואמנת מונטגומרי (1731) - נתמכו בחוקים ספציפיים שהעבירו המחוז או המדינה ב-1741, 1751, 1754, 1764, 1774 ו-1787, והעניקו למועצה המשותפת של העיר סמכויות מלאות בבניית ויצירת רחובות חדשים. למרות זאת, המועצה השתמשה בכוחה, לעיתים רחוקות, ללא תלות בפעולותיהם של בעלי הקרקע השונים, שפיתחו את רכושם וניהלו רחובות בפרויקטים שלהם כראות עיניהם, ואלו אושרו לאחר מעשה על ידי המועצה. המאמץ הראשון שלה לעשות זאת הגיע ביוני 1785 כחלק מניסיונה של המועצה לגייס כסף על ידי מכירת נכסים.
כתוצאה ממענקים של ממשלת המחוז ההולנדי למושבת ניו אמסטרדם החזיקה המועצה באותה תקופה בקרקע רבה, בעיקר באמצע האי, הרחק מנהרות ההדסון והאיסט. למרות שהמועצה הייתה נרחבת בשטחה יותר מבמקור, בשנת 1785 החזיקה המועצה ב-5,261 דונם (1,300 אקר), או כ-9% מהאי. האדמה לא רק שהייתה באיכות כל כך ירודה - בהיותה סלעית ומוגבהת או ביצתית ונמוכה - שלא התאימה לחקלאות או למגורים, גם היה קשה להגיע אליה בגלל היעדר כבישים או גישה לנתיבי המים.
כדי לחלק את האדמות המשותפות, כפי שכונו, למגרשים הניתנים למכירה, ולפרוש דרכים לשירותם, שכרה המועצה את גורק, אחד מקומץ "מודדי ערים" שאושרו רשמית בסקירתם. גורק, שהיה קשור למשפחת רוזוולט בנישואים, קיבל הוראה למפות מגרשים בכושר הבחנה של כ-20 דונם (5 אקר) כל אחד - לא היה ניתן לצפות לדיוק במיפויים כאלו בכלי המדידה הזמינים של אותה עת, ובהתחשב בטופוגרפיה וכיסוי הקרקע של השטח אדמות משותפות - ופריסת דרכים לגישה למגרשים. הוא השלים את משימתו בדצמבר, רק שישה חודשים לאחר מכן, ויצר 140 "יחידות" בגדלים משתנים. למרות שלא היו מונחים בתבנית רשת - גורק לא קיבל הוראה לעשות זאת - רוב המגרשים היו מאורגנים בשני טורים של 45 מגרשים עם דרכים של 20 מטרים בין המגרשים. המגרשים היו בכיוונם של המגרשים בתוכנית חברי הוועדה העתידית, כאשר הציר מזרח–מערב ארוך יותר מהציר צפון–דרום; גודלם של מגרשי 20 הדונמים יהפוך לתבנית של מגרשי 20 הדונמים בתוכנית חברי הוועדה; והדרך האמצעית של גורק תופיע בסופו של דבר שוב בתוכנית חברי הוועדה, ללא אישור, כשדרה החמישית ברוחב 30 מטרים.
הסקר השני של גורק
לרוע מזלה של המועצה המשותפת, חסרונות המגרשים בקרקעות המשותפות פעלו נגד מכירתם, ולא הייתה ריצת שוק וביקושים. ובכל זאת, המכירות נמשכו בקצב קבוע. עד שנת 1794, כשהעיר גדלה ואוכלסה והאזור המיושב התפשט, ללא הרף, צפונה לעבר האדמות המשותפות, החליטה המועצה לנסות שוב, ושכרה את גורק פעם נוספת כדי לסקור מחדש ולמפות את האזור. הוא קיבל הוראה להפוך את המגרשים ליותר אחידים ומלבניים ולפרוש כבישים ממערב וממזרח לכביש האמצעי, וכן לפרוס רחובות מזרח–מערב ברוחב של 18 מטרים כל אחד. מאוחר יותר, חברי הוועדה ישתמשו בכבישים המזרחיים והמערביים של גורק עבור השדרה הרביעית והשדרה השישית שלהם. הרחובות המצטלבים של גורק יהפכו לרחובות הממוספרים מזרח–מערב בתוכנית המאוחרת. לגורק לקח שנתיים לסקור את 212 המגרשים, שכללו את כל שטחי האדמות המשותפות. שוב, בהפרעה של כלים וטופוגרפיה, עבודתו של גורק הייתה קצת פחות מדויקת. בשנת 1808, ג'ון האן, נציב הרחובות של העיר יאמר כי "הסקרים שנעשו על ידי מר גורק על השטחים עברו דרך סבך וביצות, ומעל סלעים וגבעות שבהם כמעט בלתי אפשרי לייצר דיוק של מדידה." לעיתים קרובות הרחובות שנועדו להצטלב בזוויות ישרות לא ממש יעשו זאת.
ובכל זאת, עבודתו של גורק בסקר האדמות המשותפות הייתה הבסיס לתוכנית חברי הוועדה, כפי שהוסבר על ידי ועדת השימור של ציוני דרך בניו יורק : "תוכנית חברי הוועדה התבססה ברובה על הסקרים הקודמים של גורק ובעצם הרחיבה את תוכניתו מעבר לאדמות המשותפות כך שתכלול האי כולו". ההיסטוריון ג'רארד קפל מציין כי "למעשה, הרשת הגדולה אינה הרבה יותר מתוכנית גורק שנכתבה בגדול. תוכנית גורק היא אבן רוזטה של מנהטן המודרנית..."
תוכנית מנז'ן-גורק
ב-1797, הזמינה המועצה את גורק וג׳וסף-פרנסואה מנז׳ן, מודד עיר נוסף, לסקור את רחובות מנהטן; גורק ומנז'ן הגישו כל אחד הצעה אישית למועצה, אבל אז החליטו לחבור ולבצע עבודה משותפת. במהלך פרויקט הסקירה המשותף, מת גורק מקדחת צהובה, ומנז'ן השלים את הפרויקט ומסר את טיוטת תוכנית מנז'ן-גורק למועצה ב-1799 לתיקון שמות הרחובות; הגרסה החקוקה הסופית - שנעשתה על ידי החרט פיטר מאבריק, שחרט גם את המפה של תוכנית חברי הוועדה שתפורסם - תוצג למועצה רק בשנת 1803. עם זאת, מנז'ן חרג הרבה מעבר לתנאי הוועדה שלו, והמפה לא הראתה רק את הרחובות הקיימים של העיר, לפי ההוראות, אלא הייתה גם, במילותיו של מנז'ן, "תוכנית העיר... כפי שהיא אמורה להיות..."
במילים אחרות, תוכנית מנז'ן-גורק הייתה מדריך להיכן וכיצד האמין מנז'ן שיש לפרוס את הרחובות העתידיים. היא קראה להגדיל את קצה האי ולהשתמש במזבלה כדי להסדיר את קו המים שלו. הוא הציב מספר רשתות רחוב על קרקע שהייתה, באותה תקופה, חקלאית או לא מפותחת. הרשתות, שהיו להן קווי בסיס שונים, נפגשו, ושם מנז'ן הציב פארקים ומרחבים ציבוריים. הוא הרחיב את רשת בייארד צפונה, את רשת דה לאנסי למזרח ולצפון, ואת הרחובות מצפון-דרום/מזרח-מערב של סטיובסנט אל נהר האיסט. כפי שג'רארד קפל הגיב:
ככל הנראה, המועצה קיבלה את התוכנית כ"מפת העיר החדשה" למשך ארבע שנים, ואף פרסמה אותה תחת מינויה, עד שתחבולות פוליטיות שאולי בוצעו במתכוון על ידי ארון בר ויצאו לפועל באמצעות נציב הרחוב של העיר, ג'וזף בראון ג'וניור, הביאו את מעמדה לכדי מחלוקת. בר – האויב הפוליטי של המנטור של מנז'ן, אלכסנדר המילטון – היה אולי נסער מכך שתכנון בניין העירייה של ניו יורק הופקד בידי מנז'ן ושותפו ג'ון מקומב ג'וניור, ולא בידי המועמד של בר, בנג'מין הנרי לטרוב. מכל סיבה שהיא, התוכנית נדחתה על ידי המועצה, וכבר לא הייתה אמורה להיחשב "מפת העיר החדשה". המועצה הורתה כי עותקים שכבר נמכרו יירכשו בחזרה, במידת האפשר, ועל כל העותקים הנוספים שנמכרו תוצב תווית אזהרה על אי דיוקים. הם החלו בהרס מוחלט של התוכנית, אבל עדיין, ייתכן שלהזנחה הייתה אותה השפעה: המפה המקורית החרוטה המרובעת בגודל 1.8 מ' נעלמה, ומהגרסאות הקטנות יותר נותרו רק פחות מתריסר, אף אחת לא במצב טוב.
אף על פי כן, למרות ההתנערות הרשמית של המועצה מהתוויה של מנז'ן לרחובות העתידיים, עם גדילת העיר הפכה תוכנית מנז'ן–גורק לאסמכתא דה פקטו למקומות בהם נבנו רחובות חדשים, וכאשר נחשפה תוכנית חברי הוועדה בשנת 1811, האזור בתוכנית שהציבור הוזהר, היא הייתה לא מדויקת וספקולטיבית והתקבלה בסיטונאות על ידי הנציבות. תוכניתם זהה כמעט לזו של מנז'ן באזור זה.
התהוות
הפוליטיקה היא שגרמה, ככל הנראה, למועצה המשותפת לבטל רשמית את תוכניתו של מנז'ן להרחבתה של העיר, אבל בכל זאת היה זה צעד קדימה בפיתוח העיר. ב"תווית האזהרה" שהחליטה המועצה להציב על עותקי המפה של מנז'ן הייתה ההצהרה כי הרחבת העיר, כפי שמוצגת במפה, "כפופה להסדרים עתידיים כפי שהחברה תראה לנכון וכי היא מתאימה לקידום בריאות, הצגת סדירות, ותרומה לנוחיות העיר." כאן הראתה המועצה את נכונותה לשקול תכנון פעיל כיצד תתפתח העיר.
בשנת 1806 עשתה המועצה צעד ראשון בכך ששכרה את שירותיו של פרדיננד הסלר. הסלר, מתמטיקאי וסוקר גיאודטי שווייצרי שנודע בעבודתו בסקר טופוגרפי של שווייץ, היגר לפילדלפיה ב-1805, שנתיים לאחר שהצרפתים פלשו לארצו והפכו את עבודתו שם לבלתי אפשרית. בחסות קשר עם חבר שהיה סוחר עם חבריו בניו יורק, באביב 1806, הזמינה המועצה המשותפת את הסלר להכין מפה מדויקת של האי מנהטן, שתשמש בסיס לתכנון פיתוח עתידי; היה זה החוזה המשמעותי הראשון של הסלר בארצות הברית. הוא קיבל את התפקיד, והתנאים: תשלום שכר של 5 דולר ליום (שווה ערך ל-87 דולר ב-2021), 4 דולר ליום לעוזרו (שווה ערך ל-69 דולר ב-2021), ו-1 דולר לכל יום עבור הוצאות (שווה ערך ל-$17 בשנת 2021), ובתוספת תקציב המספיק לשכירת צוות מדידה. הוא היה אמור לעזוב את פילדלפיה ביולי, ולעבוד לפחות בחלק מעונת המדידות של 1806, אך הוא מעולם לא הופיע לעבודה. לבסוף, באוקטובר, הוא שלח את חרטותיו: גם הוא וגם אשתו חלו ביום שבו התכוונו לעזוב. מדוע הם לא שלחו הודעה קודם לכן, מדוע הסלר לא המשיך בשלב מסוים לפני אוקטובר, ומדוע המועצה המשותפת מעולם לא חשבה לברר את מקום הימצאו של המודד הנעדר שלהם, אינה ידועה. מכל מקום, עד אוקטובר, או קרוב לכך, הסתיימה עונת המדידות לשנת 1806. הסלר קיבל עד מהרה מינוי פדרלי - בסופו של דבר הוא יעמוד בראש סקר החופים הראשון - כך שהמועצה חזרה לנקודת המוצא.
בשנת 1807, הם החלו לפעול שוב. האופטימיסטים באותה תקופה ציפו שאוכלוסיית העיר, אז כ-95,000 איש, תתרחב ל-400,000 עד 1860, כאשר, למעשה, היא הגיעה ל-800,000 לפני תחילת מלחמת האזרחים. מול התנגדות וסכסוך מצד פלגים פוליטיים שונים, לרבות בעלי נכסים שמעשיהם הפרטיים מתנגשים עם קווי הרכוש של תוכנית מנז'ן-גורק, והמציאות שכל תוכנית שהמועצה המציאה עלולה להתבטל על ידי תוכנית שלאחר מכן, לא היה מנוס מלבקש עזרה מבית המחוקקים של המדינה. המועצה מסרה כי מטרתה היא "פריסת רחובות... באופן שיאחד סדירות וסדר עם הנוחות והתועלת הציבוריים ובפרט לקידום בריאות העיר". באותה עת, אוויר מזוהם, או "מיאזמה", הקשורה לביוב, למים עומדים ולאור שמש נמוך, נחשבה כגורם למחלות רבות, והעיר חוותה עשרות שנים של מגפת קדחת צהובה.
במרץ 1807 הגיב בית המחוקקים של המדינה בכך שמינה כוועדה את שלושת האנשים שהוצעו על ידי המועצה המשותפת לכונן תוכנית רחובות מקיפה למנהטן: גאוורנור מוריס, מהאבות המייסדים של ארצות הברית; עורך הדין ג'ון רותרפורד , סנטור לשעבר של ארצות הברית המייצג את ניו ג'רזי וקרוב משפחה של מוריס בנישואים; והמפקח הכללי של מדינת ניו יורק , סימאון דה ויט, בן דודו של דוויט קלינטון, שהיה ראש עיריית ניו יורק, סנטור של המדינה, והפוליטיקאי החזק ביותר בניו יורק.
חודש לאחר מכן, העניק המחוקק לחברי הוועדה "סמכות בלעדית לפרוס רחובות, כבישים וכיכרות ציבוריות, ברוחב, היקף וכיוונים כפי שייראו בעיניהם מתאימים ביותר לתועלת הציבור, ולבטל, או לכוון לביטול, כל רחוב או חלקים מהם שנקבעו עד כה... [אך] לא התקבלו על ידי המועצה המשותפת." תחום השיפוט של הנציבות היה כל מנהטן מצפון לרחוב האוסטון, ולתוך נהרות ההדסון והאיסט 183 מטרים מעבר לקו המים הנמוכים. הוקצבו להם ארבע שנים לסקירת האי, ולאחר מכן להכין מפה המציגה את מיקום הרחובות העתידיים. מפרטים מעטים ניתנו להם לגבי אותם רחובות, ומלבד זאת הגדרות לרוחב הרחובות שיהיה 15 מטר לפחות, בעוד שרוחב "הרחובות המובילים" ו"השדרות הגדולות" יהיה לפחות 18 מטרים.
קו הבסיס לתפקידו של חבר הוועדה נקבע ברחוב האוסטון – "רחוב צפון" בזמנו – "רחוב האמנות", שהיה ממוקם בערך במקום בו נמצאת היום וושינגטון סקוור נורת', ו"דרך גריניץ'", כיום רחוב גריניץ'. גריניץ' וילג', שהייתה אז עצמאית מניו יורק, והווסט וילג' הנוכחית לא היו חלק מהאזור שהוועדה הייתה אמורה לטפל בו.
מוריס לא מונה לנשיא הוועדה, אך פעל ככזה. רוב חברי הוועדה נדרשו לקבל החלטות. חברי הוועדה הורשו לקבל תשלום של 4 דולר ליום עבור עבודתם (שווה ערך ל-74 דולר ב-2021) - אף שמוריס ורות'רפורד, שניהם עשירים, ויתרו על שכר הטרחה שלהם - והוסמכו להיכנס לרכוש פרטי באזור בשעות היום כדי לבצע את תפקידיהם; הדבר התקבל בעוינות רבה מצד בעלי נכסים, אך סמכות הוועדה הייתה מפורשת. הם החזיקו, למשל, ב"כוח הבלעדי" לסגור רחובות המפריעים לתוכניתם, תוכנית שבעלי הקרקע, כמו גם לראש העיר, למועצה המשותפת ולכל שאר אזרחי העיר לא נותר אלא לקבל.
בישיבות הוועדה, שהיו נדירות ובדרך כלל לא נכחו בהן כל שלושת חבריה, דאגתם העיקרית הייתה איזו מתווה צריך להיות לאזור החדש של העיר, רשת ישרה כמו שהייתה בשימוש בפילדלפיה, בניו אורלינס, בסוואנה שבג'ורג'יה, ובצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, או מערכת מורכבת יותר המשתמשת במעגלים, קשתות או דפוסים אחרים, כמו התוכנית שבה השתמש פייר שארל ל'אנפן בפריסת וושינגטון די. סי.. בסופו של דבר החליטה הוועדה על הרשת הישרה כפתרון המעשי והחסכוני ביותר, שכן "בתים ישרי צד וישרי זווית הם הזולים ביותר לבנייה והנוחים ביותר למגורים".
התחלה שגויה
כדי שחברי הוועדה יקבעו מה יהיה עתיד הרחובות בניו יורק, הם היו צריכים לדעת את מיקומם המדויק של הרחובות הנוכחיים, מה שאומר שרוב 4 השנים שניתנו להם למשימתם הוקדשו למדידות מצב קיים של האי מנהטן.
המודד הראשי הראשון של הנציבות היה צ'ארלס פרדריק לוס, שבדומה למנז'ן וגורק היה מודד עיר מוכר רשמית, והתפקיד שקיבל הותנה בהפיכתו לאזרח אמריקאי. לוס לא נראה כמודד מוכשר במיוחד, שכן בכמה מהמיזמים שלו היו טעויות חמורות, שבסופו של דבר הביאו לכך שהוא שוחרר מתפקידו בשנת 1811. לוס הפגין את אותו חוסר יכולת כמו המודד הראשי של הנציבות, וכן לבסוף הוועדה עשתה הסכם עם לוס שהוא יעשה רק את המשימה הראשונה שהוטלה עליו: להכין מפה של האי מנהטן ולקבל מדידות מדויקות למיקומם של רחובות מסוימים שיהוו מסגרת לתוכנית של רחובות עתידיים. על כך, לוס לא יקבל שכר אלא עמלה פשוטה של 500$. (שווה ערך ל-$9,253 בשנת 2021). לוס היה אמור לספק את המפה עד מאי 1808.
הצטרפות רנדל לפרויקט
הוועדה מינתה מהנדס ראשי ומודד מחליף, ג'ון רנדל ג'וניור, שקיבל את התפקיד ביוני 1808; הפרויקט העסיק אותו במשך רוב 13 השנים הבאות. רנדל התלמד אצל סימאון דה ויט, וכאשר הפך לעוזר מודד במשרדו של דה ויט, הוא פיענח דוחות שטח של מודדים אחרים כדי לנסח מפות על בסיסם של הקרקעות בהרי אדירונדאק ושמורת אוניידה, מיפה את הכביש של אלבני, בין אלבני וסקנקטדי, וה-Great Western Turnpike , מאלבני לקופרסטאון , וסקר מגרשים קניינים באלבני ובמרכז ניו יורק, במיוחד במחוז אוניידה  - הוא היה אז בן 20 וחסר ניסיון יחסית.