cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גילברט מק'קרת
בשירות החוץ במזרח התיכון
ב-1933 הועבר לכהן כקונסול בריטניה בסוריה תחת המנדט הצרפתי. המתח בין המעצמות היה גבוה ביותר. צרפת האשימה את בריטניה בסיוע למורדים הדרוזים ובריטניה האשימה את צרפת בכך שהיא מהווה בסיס ללאומנים פלסטינים החודרים משטחה לשטחי המנדט הבריטי ומבצעים פעילות טרור (אנשי עז א-דין אל-קסאם). השקפתו של מק'קרת על הסכסוך בין היהודים לערבים הייתה כעל סכסוך מקומי אלים שיש לפתור על ידי אמצעים להשלטת סדר. בניגוד לעמדת בכירי שירות החוץ הבריטי היה מק'קרת סקפטי לגבי פתרון פאן ערבי ותמך בכינון מדינות לאום בחסות בריטית, על מנת לספק את היצרים הלאומיים. מק'קרת לא היסס להפעיל ריגול על מנת לפצח את ההתארגנויות הפלסטיניות והחדיר סוכנים לפגישות סודיות בהן נדונו תוכניות מבצעיות לפעילות טרור. סוכניו של מק'קרת רמזו לו על תוכנית לפעילות חיסול של בכיר בריטי, אך לא ידעו לספק מידע נוסף. עקב המידע החסר לא נמנע רצח מושל הגליל, לואיס אנדרוס בספטמבר 1937. אחת מתוצאות הדבר הייתה המלצתו של מק'קרת להקים את גדר הצפון, על מנת שתחצוץ בין שטחי המנדט הבריטי והצרפתי. סיבה נוספת לחציצה זו הייתה הניסיון לעצור את ההעפלה היבשתית של יהודים שהסתננו לארץ ישראל מצפון. במסגרת מיזם זה התקיימה התכתבות מקפת בין מק'קרת לבין יועץ המשטרה בארץ ישראל צ'ארלס טגארט ואחרים (נחקרה בעיקר על ידי איתמר רבינוביץ') המהווה מקור היסטורי חשוב להבנת המדיניות הבריטית שנוצרה בשטח בעיקר על מנת להילחם בטרור המקומי (בניגוד להסתכלות הרחבה שגובשה בלונדון) ולהגדרת ההיסטוריוגרפיה המבדילה בין הדיפלומטיה של שירות החוץ ומשרד המושבות לבין דרכי ההתמודדות שננקטו על ידי פקידים באזור. דרך נוספת בה השפיע מק'קרת על הפוליטיקה של סוריה בניסיון להטותה לטובת הבריטים הייתה שוחד ששילם באופן קבוע במהלך שנים לראש ממשלת סוריה הלאומני, ג'מיל מרדם.
בהמשך חייו
במרץ 1940 מונה מק'קרת כקונסול כללי באדיס אבבה, ושנה לאחר מכן הועבר לכהן באותו תפקיד באנקרה. ב-1945 הועבר לכהן באותו תפקיד במרוקו הצרפתית והוצב ברבאט. מיד לאחר מלחמת העולם השנייה מונה לקונסול הכללי של בריטניה באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, אחד מתפקידיו היה להשליט סדר אזרחי במקום, שהיה עד אז תחת שלטון הקיסרות היפנית. בדצמבר 1947 מונה לשגריר ארצו בקולומביה, תפקיד בו שירת עד 1953.
מק'קרת פרש עם רעייתו, מיוריאל, לסן סבסטיאן שבספרד. מק'קרת נפטר בן 69 ונקבר בספרד. הזוג היה חשוך-ילדים ומיוריאל שבה לבריטניה, שם נפטרה ב-1979, ללא כל יורשים.
עיטורים ואותות כבוד
עם סיום מלחמת העולם הוענקו לו מדליית המלחמה הבריטית וכוכב 1914–1915, בנוסף לעיטור צלב המלחמה שניתן לו על גבורתו. ב-1939 קיבל מידי ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת דרגת "עמית" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, שנגזר מדרגתו הדיפלומטית. ב-1952 הועלה לדרגת "אביר-מפקד" שהקנה לו את האפשרות לשאת את התואר סר לפני שמו, כהוקרה על תפקידו כשגריר בבוגוטה.
פרשת גילוי הקבר וקבורתו מחדש
במאי 2010 הודיעו שלטונות ספרד להיסטוריון של מלחמת העולם הראשונה, שאיתר את הקבר, שקברו של הבריטי שנקבר בסן סבסטיאן, אשר מיסי הקבורה עבור לא שולמו, יפונה לצורך קבורה-מחדש בקבר אחים. הדבר האיץ פרסומים בעיתונות הבריטית על מנת לאתר קרובי משפחה של "גיבור מלחמת העולם הראשונה שעומד להיות מושלך מקברו בספרד עקב אי תשלום מיסים". גם השגרירות הבריטית בספרד התערבה והתרתה בשלטונות לא להמשיך ולפעול להוצאת הגופה. ב-10 במאי, ארבעה ימים לאחר פרסום הכתבות בעיתונות, אותר קרוב רחוק של מק'קרת שהסכים לאשר שהעיתון סאן ישלם את סכום המס הנדרש.
ב-11 בנובמבר (יום הזיכרון לחללים בחבר העמים הבריטי) 2011 נקברו שרידיו של מק'קרת מחדש בחצר מוזיאון חיל הרובאים בבארי (Bury) שליד מנצ'סטר. זהו החלל הבריטי היחיד שהוחזר לקבורה על אדמת בריטניה מאז קבורת הלוחם האלמוני במנזר וסטמינסטר ב-1920.
הלגיון השלישי אוגוסטה
הלגיון השלישי אוגוסטה (בלטינית: Legio III Augusta) היה לגיון רומאי, אשר הוקם בשנת 43 לפנה"ס בידי אוקטביאנוס, והיה פעיל לפחות עד המאה ה-4.
תקופת הרפובליקה
הלגיון גויס בשנת 43 לפנה"ס בידי הקונסול גאיוס ליוויוס פאנשה ואוקטביאנוס (לימים הקיסר אוגוסטוס). הלגיון לחם לצד אוקטביאנוס במלחמת האזרחים של רוצחי יוליוס קיסר, אולם היסטורית השירות המדויקת שלו מבוססת על השערות בלבד. ייתכן שהשתתף גם בקרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס, וככל הנראה הוא השתתף במערכה של אוקטביאנוס כנגד סקסטוס פומפיוס בסיציליה. בשנת 36 לפנה"ס נלחם אוקטביאנוס בלפידוס באפריקה, וכנראה הלגיון השלישי לקח חלק במערכה כי ידוע שהוא היה מוצב באפריקה לפחות משנת 30 לפנה"ס.
תקופת הקיסרות
בין השנים 17–24 לספירה, הלגיון השלישי השתתף בדיכוי המרידה של טאקפארינס בנומידיה. בתקופה זו, מפקד הלגיון השלישי היה הפרומגיסטראט של הפרובינקיה אפריקה, וכך היה הלגיון השלישי ללגיון היחיד בצבא הרומי אשר מפקדו היה גם חבר סנאט. ייתכן שההיסטוריון מרקוס ויליוס פטרוקולוס היה מפקד הלגיון לזמן מה. הקיסר קליגולה סבר שמסוכן מדי שסנאטור יפקד על לגיון, ולכן שינה את התקן. בתקופתו של נירון, פיקד על הלגיון לוקיוס קלאודיוס מקר, אשר התנגד לנירון ותמך במרד של גלבה. מקר אף סחף אחריו גם את הלגיון הראשון מקריאנה ליבראטריקס כאשר גלבה עלה לשלטון בשנת 69, הוא חשש מאלו שהעלו אותו לשלטון, והורה בחשאי על רציחת שני מפקדי הלגיונות. במהלך מלחמת האזרחים הידועה כשנת ארבעת הקיסרים, תמך הלגיון השלישי בתחילה בוויטליוס, אולם לאחר מכן העניק את תמיכתו לאספסיאנוס. עם זאת, הוא לא לקח חלק בקרבות. הלגיון השלישי נותר באפריקה במשך שנים רבות, והשתתף בדיכוי מרידות שונות של מקומיים. יחידות משנה של הלגיון נשלחו לסוריה בשנת 115, וסייעו לקיסר טראיאנוס במערכתו כנגד האימפריה הפרתית. בין 132–136 לקחו חלק יחידות של הלגיון בדיכוי מרד בר כוכבא בארץ ישראל. שלושים שנה לאחר מכן השתתפו יחידות משנה של הלגיון גם במסעותיהם למזרח של לוקיוס ורוס וקרקלה.
בשנת 175 העביר מרקוס אורליוס חלק מחיילי הלגיון להונגריה כדי להשתתף במלחמות כנגד המרקומנים. אותם חיילים סופחו לאחר מכן אל הלגיון השני אדיוטריקס אשר ספג אבדות קשות. הלגיון השלישי השתתף ככל הנראה במלחמת האזרחים שפרצה בשנת 193 עם רציחתו של הקיסר פרטינקס, וצידד בספטימיוס סוורוס אשר הוכתר כקיסר מאוחר יותר. הנחה זו מבוססת על כך שסוורוס העניק ללגיון את הכינוי "פיא וינדיקס" (Pia Vindex - "הנוקם הנאמן"). עם זאת, אין לכך עדות נוספת. בתקופתו של סוורוס, השתתפו חיילי הלגיון בבניית מבצרים רבים בנומידיה, אשר חלקם קיימים עד ימינו. במלחמת האזרחים בשנת 238 הידועה כשנת ששת הקיסרים, צידד הלגיון במקסימינוס, ונלחם כנגד גורדיאנוס הראשון ובנו גורדיאנוס השני. המלחמה הסתיימה בניצחונו של גורדיאנוס השלישי, אשר היה נכדו של גורדיאנוס הראשון ואחיינו של גורדיאנוס השני. גורדיאנוס הורה על פירוק הלגיון השלישי עוד באותה שנה (238). חמש עשרה שנים מאוחר יותר, הוקם הלגיון השלישי מחדש בהוראתו של הקיסר ולריאנוס. ולריאנוס אף העניק ללגיון את הכינוי "איטרום פיא איטרום וינדיקס" (Iterum Pia Iterum Vindex - "שוב נאמן, שוב נוקם"). הלגיון השתתף בקרבות כנגד "חמשת העמים" - פדרציה של שבטים ברברים אשר התנגדה לשלטון הרומי באפריקה. המאבק נמשך עד 260, התחדש בשנת 289, והמרד דוכא סופית רק בשנת 297. הלגיון נעלם מהרשומות לקראת סוף המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5.
סמלי הלגיון לאורך השנים היו גדי ופגסוס.
צ'ארלס סטרוס
צ'ארלס דייוויד ג'ורג' "צ'רלי" סטרוס (באנגלית: Charles David George "Charlie" Stross; נולד ב-18 באוקטובר 1964) הוא סופר בריטי, שעבודתו מתמקדת בסוגות המדע בדיוני, הפנטזיה והאימה.
ביוגרפיה
סטרוס נולד בלידס, אנגליה. בגיל 12 כתב את סיפור המדע הבדיוני הראשון שלו. בשנת 1986 קיבל תואר ראשון במדעי הרוקחות ובשנת 1987 הוסמך כרוקח. בשנת 1989 קיבל תואר במדעי המחשב מאוניברסיטת ברדפורד.
קריירה
בשנות ה-70 וה-80, פרסם סטרוס מאמרים במגזין הננס הלבן, בנושא משחק התפקידים מבוכים ודרקונים, חלק מהיצורים שהמציא התווספו לאחר מכן ליקום המשחק.
בשנת 1987 הופיע במגזין איטרזון הסיפור הקצר הראשון שפרסם, "הבנים". בשנת 2002 יצא מקבץ סיפורים קצרים שכתב בשם "Toast: And Other Rusted Futures". בשנת 2003 התפרסם ספרו הראשון, "Singularity Sky" בהוצאת אייס והועמד לפרס הוגו. בשנת 2004 התפרסמה הנובלה "The Concrete Jungle" שכתב, ובשנת 2005 זכתה בפרס הוגו. בשנת 2006 זכה ספרו "Accelerando" בפרס לוקוס. בשנת 2007 זכה ספרו "Glasshouse" בפרס פרומיתאוס, והנובלה "Missile Gap" שכתב זכתה בפרס לוקוס.
באוקטובר 2016 התארח כאורח הכבוד בפסטיבל אייקון בתל אביב-יפו.
ספריו
להלן רשימה של ספריו שתורגמו לעברית:
אלכס קיניונס
אלכס לאונרדו קיניונס מרטינס (בספרדית: Alex Leonardo Quiñónez Martínez; 11 באוגוסט 1989 – 22 באוקטובר 2021) היה אתלט אקוודורי, זוכה מדליית ארד באליפות העולם (דוחה 2019) בריצת 200 מטר, שיאן אקוודור בריצות 100 מטר ו-200 מטר.
המצור על מאסיליה
רקע היסטורי
המצור על מאסיליה היה אחד האירועים הצבאיים הראשונים בעימות שהתלקח בין גנאיוס פומפיוס ליוליוס קיסר על השלטון ברומא. אחרי שחצה את הרוביקון (10 בינואר 49 לפנה"ס), השתלט קיסר על רומא ואיטליה כולה. פומפיוס, שעיקר צבאו נמצא אותה שעה בהיספניה (ספרד), הפרובינקיה שהייתה מסורה לפיקודו אך שלט בה באמצעות לגאטים, לא היה מוכן להתמודדות עמו, נסוג עם שאר חייליו ותומכיו אל ברונדיסיום בדרום המגף ומשם חצה את הים האדריאטי אל אפירוס. מאחר שלא נותרו עוד אוניות זמינות להעברת צבאו וגם עונת השיט התקרבה לקיצה, הורה קיסר לנצל את הזמן לאיסוף צי משלוח, הפקיד את ניהול העניינים באיטליה בידי מרקוס אנטוניוס, ויצא בראש חייליו אל גאליה טרנסאלפינה. תוכניתו של קיסר הייתה להכניע את שבעת הלגיונות של פומפיוס שבספרד ואחר כך לשוב אל איטליה, להעביר את חייליו אל יוון ולהכריע את יריבו.
אלכס קיניונס
ביוגרפיה
קיניונס נולד באסמראלדאס.
המצור על מאסיליה
הגורמים למצור והכנות הצדדים
כשהגיע קיסר אל גאליה טרנסאלפינה, נודע לו כי מאסיליה בחרה להתייצב בסכסוך לצדו של פומפיוס ולסגור את שעריה בפניו. עוד נמסר לו, כי דומיטיוס אַהֶנוֹבַּרְבּוּס, מראשי האופטימטים והיחיד שהתייצב נגדו אחרי שחצה את הרוביקון, יצא במצוות פומפיוס אל מאסיליה בשבע אַקְטוּאַרְיוֹת; ספינות אלה נאספו עבורו על ידי אנשים פרטיים מן האי איגילוּם ומקוֹסָה שבחבל טוסקנה, והוא אייש אותן על חשבונו בעבדיו שלו, בעבדיו המשוחררים ובאיכריו האריסים (coloni). המאסילים ידעו כי תמיכתם בפומפיוס לא תעבור ללא תגובה מצדו של קיסר, ועל כן החלו נערכים למצור ממושך. קיסר קרא אליו את נציגיהם, אך כל נסיונותיו לשכנעם נכשלו. תוך כדי השיחות הגיע דומיטיוס אל מאסיליה. המאסילים מינוהו למושל העיר והפקידו בידיו את ניהול המערכה כולה. הם גייסו לעזרתם את האלביקים, שבט גאלי ששכן בהרים סמוך להם, אספו תבואה, מצרכי מזון וכלי נשק וחיזקו את חומות העיר ושעריה. כמו כן לכדו אוניות סוחר תמימות, הביאו אותן לנמל העיר והשתמשו בהן לציוד ולתיקון אוניות הצי המלחמתי שהקימו.
בתגובה הוליך קיסר שלושה מלגיונותיו אל מאסיליה כדי להכריעה במצור. הוא אף פקד לבנות באַרֶלַטֶה (אַרְל של ימינו, בשפך הרון) 12 אוניות מלחמה, על מנת למנוע ממנה כל אפשרות של קבלת סיוע מן הים. בניית הספינות הושלמה בתוך שלושים יום, ועם הגעתן אל מאסיליה נמסרו לפיקודו של דקימוס ברוטוס, מי שניצח את הוונטים בקרב הים במפרץ קיברון במהלך מלחמת גאליה (56 לפנה"ס). מאחר שחשש לאבד זמן יקר, השאיר קיסר את ניהול המצור בידי גאיוס טרבוניוס, אחד מן הלגאטים שלו, ויצא ב-9 במרץ בראש שישה מלגיונותיו האחרים אל ספרד דרך הפירנאים, כדי להשלים את מטרתו העיקרית: הכנעת צבא פומפיוס ומפקדיו.
אלכס קיניונס
2011
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגוודלחרה, מקסיקו ב-2011 סיים במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.86 שניות ובמקום חמישי בריצת שליחים 4x100 מטר בשיא לאומי חדש של 39.76 שניות.
המצור על מאסיליה
תחילת המצור
פעולות המצור בפיקודו של טרבוניוס התחילו במרץ 49, זמן קצר אחרי עזיבת קיסר ועוד קודם שהושלמה בניית שתים־עשרה אוניות המלחמה בְּאַרֶלַטֶה. הרומאים שפכו שתי סוללות (agger, pl. aggeres) בכיוון חומות העיר בצדה הפונה ליבשה, אחת סמוך לנמל ולמספנה והשנייה ליד השער לנכנסים אליה מגאליה וספרד. הראשונה מביניהן התנשאה עם השלמתה לגובה 80 רגל, ועל שתיהן הקימו מגדלי מצור (turris, pl. turres).
בני מאסיליה, שהצטיידו היטב לקראת המצור במכונות ובכלי נשק, המטירו על החיילים הרומאים מטר כבד ובלתי פוסק של קְלָעִים מסוגים שונים, כמו חצים, אבנים ואודים בוערים. את האבדות הכבדות ביותר הסבו מוטות מחודדים באורך שנים־עשר רגל, שנורו מבליסטראות עצומות ממדים; אלה חדרו ללא קושי את ארבע שכבות מקלעת הענפים הדקים של הווינאות (vinea, pl. vineae), אותם מחסות מקורים דמויי סוכות גפנים, תחתם העבירו החיילים מיד ליד את חומרי הבנייה של הסוללה תוך שהם מקרבים אותה אל החומה. כדי לסכל זאת, כיסו הרומאים את גגות הווינאות בעצים שעוביים רגל; את ה"צבים" (testudo, pl. testudines), המחסות המשוריינים שנעו מלפנים וגוננו על החיילים שעסקו ביישור הסוללה, בנו מעצים חזקים במיוחד ועטפו בכל חומר אפשרי להגנה מפני מטר האודים והאבנים. כל אלה לא הועילו. "גודל הביצורים, גובה החומה והמגדלים והמון כלי הקלע האטו את עבודות המצור", וגם הגיחות התכופות שערכו האלביקים מן העיר, תוך שהם משליכים אודים בוערים על הסוללה והמגדלים, שמו לאל את כל ניסיונותיו של טרבוניוס להתקרב אל החומות.
אלכס קיניונס
2012
באליפות האיברו-אמריקה באתלטיקה שנערכה בברקיסימטו, ונצואלה ב-2012 זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.33 שניות ובריצת 200 מטר בשיא לאומי חדש של 20.34 שניות. מדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר.
המצור על מאסיליה
קרב הים הראשון
ההתנגשות הימית הראשונה אירעה תוך כדי הניסיונות להכריע את העיר במצור. המאסילים, כאמור, עשו כעצת דומיטיוס וציידו שבע-עשרה אוניות-מלחמה, אחת-עשרה מהן סְפוּנוֹת, עליהן הוסיפו ספינות קטנות רבות, כדי שהמון אוניותיהם יפיל פחד על האויב. הם העלו על סיפוניהן קשתים רבים ומספר רב של אלביקים, אותם עודדו במתנות ובהבטחות שונות. דומיטיוס נטל לעצמו כמה מאוניות הצי ואייש אותן באיכרים האריסים והרועים שהביא עמו. כשנשלמו ההכנות יצא הצי המאסילי לים.
אלכס קיניונס
2012
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים במקום שביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.57 שניות. בשלב רבע הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 20.28 שניות.
המצור על מאסיליה
קרב הים הראשון
הצי של דקימוס ברוטוס, שהגיע מאַרֶלַטֶה, חנה בחופי אחד מאיי פְרִיוּל, מרחק כ-4 ק"מ ממאסיליה. הוא מנה שתים-עשרה אוניות-מלחמה (naves longae), ככל הנראה ארבע או חמש-חתריות. מאחר שהקרב עתיד היה להיות מוכרע בלוחמת סיפונים ולא בתמרוני ניגוח, הורה קיסר עוד בתחילת המערכה להקצות לאוניות את בחירי החיילים מכל הלגיונות, אַנְטֶסִיגְנָאִי (antesignai) הצועדים לפני הניסים וקנטוריונים. אנשיו של דקימוס ברוטוס הכינו אונקלאות ברזל והַרְפָּגוֹנִים והצטיידו במספר רב של רמחים וכלי הטלה מסוגים שונים, וכאשר הבחינו באויב המתקרב, הוציאו את אוניותיהם לים והתנגשו בו.
אלכס קיניונס
2013
באליפות דרום אמריקה שנערכה בקרטחנה, קולומביה ב-2013 זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.22 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 20.44 שניות, וסיים במקום רביעי בריצת שליחים 4x100 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר. בתחרות שנערכה בבוגוטה באותה שנה קבע בריצת 100 מטר שיא לאומי חדש של 10.09 שניות
המצור על מאסיליה
קרב הים הראשון
המאסילים, מספר קיסר, ניצלו את יתרונם במהירות אוניותיהם ובכישרון קברניטיהם כדי לחמוק מהתקפות אוניותיו שלו או להיחלץ מהן. מאחר שהקרב נערך בים הפתוח, הם מתחו את טור אוניותיהם בניסיון לכתר את אוניותיו, תקפו אוניות בודדות באמצעות רבות יותר או ניסו לחלוף לצדן ולשבר את משוטיהן. אוניותיו של קיסר, לעומת זאת, היו כבדות תנועה יותר, לא רק משום שהיו ככל הנראה גדולות מיריבותיהן, אלא גם משום שהושקו בחופזה והעצים מהן נבנו לא הספיקו להתייבש כראוי. זאת ועוד, גם החותרים והקברניטים בציו היו פחות מנוסים מיריביהם, מאחר שנאספו מאוניות סוחר ולא הספיקו להתאמן כראוי. "האלביקים מלומדי המלחמה, אנשי-ההרים הקשוחים" לא נפלו מן הרומאים באומץ לבם, "וגם רועי עדריו של דומיטיוס, שהתקווה להיות בני חורין המריצה אותם, השתוקקו להפגין בפני אדונם, הצופה בהם מקרוב, את להט הקרב המפעם בקרבם." אולם בכל מקום בו הצליחו אוניותיו של קיסר להתקרב אל אוניות המאסילים ולהיאחז בהן באמצעות קרסי הברזל, גברה ידם של חייליו, כי עלו על יריביהם בלוחמת סיפונים. "אחדות מהאוניות הם הטביעו, בהמיתם אלביקים ורועים רבים; אחדות לכדו על אנשיהן ואחרות גררו אל הנמל. באותו יום איבדו המאסילים תשע אוניות, כולל אלו שנפלו בשבי."
קרב הים השני
תוך כדי הניסיונות להכריע את העיר במצור שלח פומפיוס את לוקיוס נסידיוס בראש צי של שש-עשרה אוניות, אחדות מהן חמושות באילי-ניגוח, כדי לסייע לדומיטיוס ולמאסילים. נסידיוס צירף לציו אוניית-מלחמה נוספת, אותה לכד בפשיטה נועזת לנמל מסאנה שבסיקיליה, ובעודו בדרך שלח בחשאי הודעה אל דומיטיוס והמאסילים וביקשם לעשות הכנות לקרב ים נוסף בהשתתפות אוניותיו שלו. בתוך זמן קצר ובעבודה מאומצת הצליחו המאסילים לכנס צי חדש, שווה בגודלו לזה שהיה להם בקרב הראשון. הוא כלל אוניות ישנות ששופצו והוכנסו לשירות וספינות דיג (piscatoriae) שהותקנו בהן גנונות להגנה על החותרים מקלעי האויב, אותן מילאו בקשתים ובמטולים (tormenta). כשנשלמו ההכנות ונשבה רוח טובה, יצאו אוניות המאסילים מן הנמל והצטרפו לציו של נסידיוס שחנה ליד מצודת טאורואיס, מדרום־מזרח לעיר.
הצי של דקימוס ברוטוס, שנוספו לו שש הספינות המאסיליות שנשבו ותוקנו, מנה כעת שמונה-עשרה אוניות, ומיד עם הגיע הידיעה על היערכות האויבים, נחפז להתנגש בהם. הלחימה דמתה לזו של הקרב הראשון, כשאנשיו של קיסר מנצלים כל הזדמנות להתקרב אל אוניות המאסילים אחת-אחת, להיאחז בה באמצעות אונקלאות ואז לפשוט על סיפונה ולהכריעה בלוחמת פנים-אל-פנים. המאסילים, שידעו כי תבוסה נוספת תחרוץ את גורל עירם להיכבש, נלחמו בחירוף נפש. כל אימת שהותקפה אחת מאוניותיהם ונלכדה באונקלאות הרומאים, הפגינו את יתרונותיהם באומנות השיט וזריזות אוניותיהם ונחלצו מיד לעזרתה. תוך כדי כך ירו ספינותיהם הקטנות ממרחק מטח כבד של קְלָעִים (tela: חצים, כידונים ואבנים) ופצעו רבים מאנשיו של דקימוס ברוטוס שלא היו מוכנים להתקפה מסוג זה. מקרה יוצא דופן אירע, כאשר שתי טריארות מאסיליות זיהו את אונייתו של דקימוס ברוטוס על פי הדגל שהניפה והסתערו לעברה משני צדדיה. ברוטוס, שצפה את העומד לקרות, נע קדימה מיד בחתירה מהירה ומאומצת, ושתי הטריארות התנגשו זו בזו בעוצמה רבה וניזוקו קשות. איל הניגוח של אחת מהן נעקר ממקומו, ובעודה מתמלאת מים הגיעו לעזרה כמה מאוניותיו הקרובות של ברוטוס, הסתערו על שתי הטריארות משותקות התנועה והטביעו אותן. אוניותיו של נסידיוס לא הביאו כל תועלת בקרב ופרשו ממנו ללא אבדות. חמש מאוניות המאסילים טבעו וארבע נפלו בשבי; אונייה אחת הצליחה להימלט והצטרפה אל אוניותיו של נסידיוס, שהפליגו אל הפרובינקיה היספניה קיטריור. קיסר מספר, כי המאסילים שלחו את אחת מאוניותיהם אל העיר כדי להודיע על שאירע, וכשהתקרבה אל הנמל יצאו המוני אדם לקראתה. כאשר שמעו כי הצי ניגף, התאבלו כאילו כבר נפלה עירם לידי האויב, אך עד מהרה התעשתו והחלו נערכים במרץ מחודש להגנתה.
אלכס קיניונס
2015
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג 2015 הוא פסל בריצת 200 מטר.
המצור על מאסיליה
המשך המצור
פעולות המצור קיבלו משנה תנופה אחרי הניצחון בקרב הימי השני. כדי להתמודד עם ההתקפות הבלתי פוסקות שהנחיתו בני מאסיליה על מכונות המצור, בנו הרומאים למרגלות החומה מגדל־מצור נמוך עשוי לבנים, ששימש מחסה בטוח יותר לעוסקים בבניית הסוללה הימנית, וגונן על החיילים ההודפים את התקפות האויב ורודפים אחריו. מידותיו היו שלושים רגל רומאית בכל צד (8.80 מ') ועובי קירותיו חמש רגל (1.48 מ'). ברם, כבר בתחילת הלחימה הבינו הרומאים, כי רק אם יגביהו את מגדל הלבנים יוכלו להדוף ביתר יעילות את התקפות המאסילים מעמדותיהם שעל החומות. הגבהת המגדל תחת מטר קלעים, אבנים ואודים בוערים הייתה אתגר לא פשוט, שהושג הודות לתחכום ולכישרון יוצאי הדופן של המהנדסים הצבאיים הרומיים.
אלכס קיניונס
2018
במשחקי דרום אמריקה שנערכו בקוצ'במבה, בוליביה ב-2018 זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 19.93 שניות ומדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.09 שניות.
המצור על מאסיליה
המשך המצור
אחרי שהשלימו את בניית קירות הלבנים של הקומה הראשונה, פנו לבניית רצפת הלוחות שמעליה. קצות קורות התמך של הרצפה לא בלטו מן הקירות החוצה, אלא היו שקועים ומוסתרים בתוכם, כדי שאודים בוערים לא ינחתו על הבליטות ויציתו את המגדל כולו. אחר כך הוסיפו והגביהו את קירות המגדל ככל שאיפשרו זאת פרגודי המגן והווינֶאות. מעל הניחו שתי קורות ארוכות, שבלטו מעט מן הקירות החוצה ונשאו את הגג הזחיח של המגדל. הגג נבנה על גבי מצלעת שתי וערב של עצים, שמקצותיה הבולטים נתלו פרגודים להגן על החיילים. על המצלעת הניחו שכבת לבנים וטיט, מגן מפני קלעים בוערים, ואותה הוסיפו וכיסו במחצלאות, כדי שקלעים ואבנים שנורו מכלי הקלע והקטפולטות של האויב לא ינתצו את הלבנים ויחדרו בעדן. את הגג הזחיח הניפו מעלה ככל שהתקדמה הבנייה, והוא שימש לבסוף גג למגדל השלם. מגינים עשויים מקלעת ענפים בעובי ארבעה רגל (1.2 מטר), שנתלו מקצות הקורות הבולטים של המגדל בשלושה מצדדיו ועוגנו בחבלים לקרקע, חסמו גם הם את מטר הקלעים שירה האויב. כך, כשהם מוגנים היטב מכל עבר, בנו חייליו של טרבוניוס מגדל בן שש קומות, שקורות רצפותיו חבויות בקירות והוא עמיד בפני פגיעת כל סוגי המכונות וכלי הקלע של האויב. פתחים שנקרעו בקירות המגדל במקומות מתאימים שימשו את החיילים הרומאים לירי חצים מכלי קלע.
אלכס קיניונס
2019
באליפות העולם בריצות שליחים שנערכה ביוקוהמה, יפן ב-12 במאי 2019 סיים במקום עשירי בריצת שליחים 4x200 מטר בתוצאה של 1:27.22 דקות.
המצור על מאסיליה
המשך המצור
מלבד מגדל המצור, שחלש על סביבותיו והגן על העוסקים במלאכת המצור, בנו אנשיו של טרבוניוס מכונת מצור נוספת הקרויה מוסקולוס (musculus, pl. musculi). היה זה מחסה נייד דמוי אכסדרה מקורה, שגונן על החיילים התוקפים את החומה בניסיון קעקע את יסודותיה ולמוטטה. אורכו של המוסקולוס היה 60 רגל רומאית (17.8 מטרים), רוחבו 4 רגל (1.0 מטר), גובה עמודיו 5 רגל (1.33 מטר) והוא נבנה מעצים שעוביים 2 רגל (0.5 מטר). את גגו המלוכסן כיסו בלבנים ובטיט, מגן מפני קלעים ואודים בוערים, ועליהן מתחו עורות למקרה שהאויב ישפוך מים מצינורות כדי למוטטם.
אלכס קיניונס
2019
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בלימה פרו ב-9 באוגוסט אותה שנה זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.27 שניות.
המצור על מאסיליה
המשך המצור
כשהסתיימה בניית המוסקולוס למרגלות מגדל המצור, המתינו הרומאים להזדמנות לקרבו ולהצמידו אל החומות, ומשזו הגיעה משכו והסיעו אותו אל החומה כדרך שעושים הימאים באוניות. ההפתעה הייתה שלמה. כל ניסיונותיהם של בני מאסיליה להשמיד את המוסקולוס ולהדוף את ההתקפה עלו בתוהו. לא הועילו גם החביות הבוערות והאבנים הענקיות שהשליכו ממרומי החומה. החיילים הרומיים הצליחו לעקור בעזרת מוטות ברזל כמה מאבני היסוד של המגדל בחומה וחלק ממנו התמוטט. כשראו זאת בני מאסיליה, הבינו כי נחרץ גורל העיר להיכבש, וכדי למנוע את ההרג והביזה הצפויים להם – יצאו בלא נשקם, התחננו בפני הלגאטים כי יחוסו על עירם וביקשו אותם לעצור את ההתקפה ולהמתין לבואו של קיסר כדי שיוכלו לשאת ולתת איתו על הסכם הכניעה.
אלכס קיניונס
2021
באליפות העולם בריצות שליחים שנערכה בחוז'וב, פולין ב-2 במאי 2021 סיים במקום רביעי בריצת שליחים 4x200 מטר בשיא לאומי חדש של 1:24.89 דקות.
המצור על מאסיליה
התקפת הפתע המאסילית, התבוסה והכניעה
קיסר, שהכיר בחשיבותה של מאסיליה לשליטה בגאליה, השאיר עוד קודם בידי טרבוניוס הוראות בכתב, לבל יתיר לחייליו להסתער על העיר ולבוז אותה. הדבר עורר מורת רוח רבה בקרב החיילים הרומיים, שציפו לגמול למאסילים על סבלות הלחימה המתישה והממושכת, אך נשמעו למפקדיהם והמתינו ליד מכונות המצור והביצורים. "אבל האויב", כותב קיסר, "הפר את הבטחתו ולא עמד בדיבורו, ורק חיכה לשעת הכושר כדי לרמות ולבגוד." ימים אחדים אחר כך, פרצו המאסילים מן השערים, הפתיעו את החיילים הרומיים, ובחסות רוח מתאימה העלו באש את הסוללה הימנית, הווינֶאות, ה"צב", מגדל הלבנים והמוסקולוס. יום אחר כך ניסו לתקוף את הסוללה והמגדל השניים, אך הפעם נהדפו והונסו אל העיר תוך אבדות כבדות מבלי שישיגו את מטרתם.
אלכס קיניונס
מותו
נרצח ביריות בגואיאקיל‎ ב-22 באוקטובר 2021.
המצור על מאסיליה
התקפת הפתע המאסילית, התבוסה והכניעה
הרומאים ניגשו מיד לתיקון הנזקים, אך בשל מחסור בעצים – כי כל העצים בסביבות העיר נכרתו עוד קודם, בתחילת המצור – לא יכלו לבנות מכונות חדשות. במקום זאת הגו את בנייתה של חומה מסוג שלא נודע כמוהו לפני כן. הם כיתרו את העיר בחומת לבנים כפולת קירות, שעובי כל אחד מהם שש רגליים, כרוחבה של החומה הקודמת שהועלתה באש. מקלעת של ענפים דקים מכוסים טיט כיסתה את החומה מצדה העליון, והחיילים נעו במרווח שבין הקירות והגיחו להתקפות דרך פתחים שהושארו בהם לצורך זה. את החומה בנו הרומאים קרוב ככל שיכלו לחומות העיר, כך שהמאסילים לא יכלו להשתמש בקטפולטות ובכלי הקלע שברשותם בשל המרחק הקצר.
המהירות הרבה בה שיקם האויב את ביצוריו, הרעב והמחלות שפשטו בעיר בשל ההסגר הארוך וחוסר התקווה לקבלת עזרה מערים אחרות בפרובינקיה – שסרו כולן למרותו של קיסר – לא הותירה בידי המאסילים כל ברירה והם נכנעו סופית, כשהם מוסרים לידי הרומאים את כל כלי נשקם, את אוניותיהם שבנמל ואת אוצר העיר. קיסר, ששב זמן קצר קודם לכן ממסע המלחמה שלו בהיספניה, חנן את המאסילים "יותר בזכות שמה ומורשתה של עירם ופחות משום שהיו זכאים לכך." הוא השאיר בעיר חיל מצב ויצא חזרה אל רומא. דומיטיוס אהנוברבוס, מי שניהל את פעולות ההגנה של מאסיליה, חמק מן הנמל באונייה אחרי שהתחוור לו כי בני העיר החליטו להיכנע. ספינותיו של ברוטוס דקימוס, שעמדו על המשמר, רדפו אחריו אך לא הצליחו להשיגו.
חנן איסרוביץ'
חנן איסרוביץ' הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש ראש מחלקת הגנה בסייבר באגף התקשוב. קודם לכן שימש מפקד ממר"ם.
שירות צבאי
איסרוביץ' התגייס לצה"ל בפברואר 1992 והחל את שירותו בקורס טיס, אך נשר ממנו והתנדב ליחידת שמשון. ביחידה עבר מסלול הכשרה כלוחם וכמפקד כיתה ויצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב ליחידת שמשון ומונה למפקד צוות, ולקח חלק במבצעים מיוחדים ובלחימה בטרור הפלסטיני ברצועת עזה בהמשך שימש כמפקד פלוגה בחטיבת הנח"ל. לאחר מכן מונה למפקד סיירת נח"ל בין השנים 2000–2002, והוביל אותה בלחימה נגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
בשנת 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 50, והוביל אותו במהלך מלחמת לבנון השנייה, את תפקידו סיים בשנת 2006. בשנת 2013 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד ממר"ם, ושימש בתפקיד עד שנת 2015. בשנת 2015 מונה לראש מחלקת הגנה בסייבר באגף התקשוב.
הוועדה ההיסטורית היהודית
הקמה
הוועדה ההיסטורית היהודית הוקמה באוגוסט 1944 על ידי הוועד המרכזי של יהודי פולין בלובלין ששוחררה כחודש לפני כן על ידי הצבא האדום. בכינוס היסוד של הוועדה הורכב שאלון שנועד לגביית עדויות מהניצולים. בנובמבר 1944 מונה פיליפ פרידמן לראש הוועדה. בין חברי הוועדה המדעית היו פרידמן, יוסף קרמיש ורחל אוירבך, לימים ממייסדי וממנהלי ארכיון יד ושם ומבכירי יד ושם.
מטרות
הוועדה ביקשה לחקור את תולדות יהודי פולין בתקופת הכיבוש הגרמני של פולין, לפרסם חומר, לכתוב מחקרים מדעיים על השואה ויהודי פולין, וכך ללמד בקרב יהודים ופולנים את תולדות הכיבוש הגרמני ואת שואת יהודי פולין. הוועדה ביקשה לערוך מפגשי מחקר, הרצאות ודיונים של אנשי מקצוע וכן של הציבור הרחב. עוד ביקשה הוועדה לקיים תערוכות ולהתקשר עם מוסדות העוסקות בנושא.
השראה והמשך פעילות
במרס 1945 עברה הוועדה ללודז'. בתחילת 1945, בהמשך לפעילות הוועדה, הוקמו ועדות היסטוריות אזוריות בקרקוב, ורשה, ביאליסטוק, קטוביץ ויישובים נוספים בהם נאספו יהודים ששרדו את השואה או ששבו מברית המועצות. בין החומרים שאספה הוועדה היו חומרי ארכיון שהתגלו בגטאות שונים. אחד הארכיונים הבולטים היה הארכיון והכרוניקה של גטו לודז', שחלקים ממנו ניצלו על ידי נחמן זונאבנד, מאסירי הגטו, בתקופת חיסולו של גטו לודז' בקיץ 1944, ונחשפו לאחר השחרור.
הוועדות ההיסטוריות האזוריות אספו חומר על המדיניות הגרמנית כלפי היהודים, הגטאות ומחנות הריכוז וההשמדה, גורלם של יהודים במסתור, בזהות שאולה ובשורות הפרטיזנים ועוד. זאת במקביל לפעילות היסטוריונים פולנים שעבדו בוועדה העליונה לחקר פשעי המלחמה הנאציים בפולין, ועדה אותה ייסדה ממשלת פולין ב-1945.
פירוק
פעילותה של הוועדה ההיסטורית הובילה להקמתו של המכון ההיסטורי היהודי בוורשה באוקטובר 1947. עם הקמת המכון פורקה הוועדה וחומריה נמסרו אליו.
התנועה לעצירת הנסיגה מסיני
התנועה לעצירת הנסיגה מסיני הייתה תנועת מחאה נגד פינוי חצי האי סיני במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
רקע
ב-17 בספטמבר 1978 נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ההסכם קבע, בין השאר, את קו עקבה-רפיח כקו הגבול בין ישראל למצרים, ופינוי של כלל יישובי חצי האי סיני. על אף שרוב מתיישבי חבל ימית התפנו מרצון, טענו בחוגי הימין כי אין לוותר על שטחי ארץ ישראל, ועל כן החלו להיאבק נגד הפינוי.
התנועה לעצירת הנסיגה מסיני היה הגוף המרכזי שאיחד את מתנגדי הנסיגה, והוא הורכב בעיקר מאנשי גוש אמונים. התנועה זוהתה עם עמדות מפלגת התחיה.
פעילות
התנועה ארגנה פעילות מחאה בכל רחבי הארץ נגד הנסיגה מסיני.
במסגרת המאבק נערכו הפגנות המוניות, בין השאר מול בית ראש הממשלה, ונערכה פעילות הסברתית נרחבת.
לדברי הרב סדן, לאחר קבלת ההחלטה על הנסיגה בכנסת, התקיימו שלושה ימי דיונים בתנועה. קבוצת המיעוט, שכללה בעיקר רבנים מישיבת מרכז הרב, סברה שבמשך השנה וחצי שנותרו יש להקים מטות הסברה ברחבי המדינה. לעומתה קבוצת הרוב של אנשי מעשה סברה שיש להתמקד בהבאת עשרות אלפי אנשים והתבצרות בבתים, ועמדתה התקבלה.
הבאת מתיישבים לחבל ימית
התנועה לעצירת הנסיגה התמקדה בהבאת אנשים מכל רחבי הארץ להתיישב בבתים שננטשו על ידי תושביהם, שהתפנו מרצון, על מנת להקשות על פינוי היישובים.
בנוסף הקימה התנועה מספר יישובים חדשים בחצי האי סיני: עצמונה, מעוז הים וחצר אדר. לאחר שפונה היישוב חצר אדר הוקם במקום סמוך חצר אדר ב', ולאחר שהוא פונה - חצר אדר ג' וכן הלאה עד חצר אדר ה'.
המאבק בעת פינוי העיר ימית
בעת פינוי העיר ימית נאבקו פעילי התנועה בחיילי צה"ל שהגיעו לפנותם מן העיר. הפעילים התבצרו על גגות הבתים, על אנדרטת עוצבת הפלדה, ובמקלט במרכז העיר.
המאבק עם המתבצרים על הגגות, בעיקר אנשי גוש אמונים בהנהגת הרב משה לוינגר, גלש מהר מאוד לאלימות, והם פונו בסיוע זרנוקי מים וכלובי מתכת.
יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה
יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה (בגרמנית: Johann Friedrich II. Herzog von Sachsen; 8 בינואר 1529 – 19 במאי 1595), היה דוכס סקסוניה בין השנים 1554–1566.
התנועה לעצירת הנסיגה מסיני
המאבק בעת פינוי העיר ימית
עם המתבצרים על גבי אנדרטת עוצבת הפלדה, בעיקר סטודנטים בהנהגת צחי הנגבי (לימים שר וחבר כנסת מטעם הליכוד), הגיע אלוף פיקוד הדרום חיים ארז להסכם פינוי מרצון.
במקלט במרכז ימית התבצרו אנשי תנועת כך, ואיימו בהתאבדות אם ינסו לפנותם. לאחר הריסת רוב בתי העיר הם התפנו מרצון, בהוראתו של הרב מאיר כהנא.
יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה
ביוגרפיה
יוהאן פרידריך נולד ב-8 בינואר 1529 בטורגאו שהשתייכה לנסיכות הבוחר מסקסוניה, ליוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ולזיבילה מקלווה, בתם של יוהאן השלישי, דוכס קלווה ומריה מיוליך-ברג.
בשנת 1547 ויתר אביו יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה. לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין האחים; יוהאן פרידריך השני קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את אזור גותה. בשנת 1554 ניסה יוהאן פרידריך השני להחזיר לידיו את נסיכות הבוחר מסקסוניה, אולם הובס בשנת 1556 ונאלץ לוותר על התואר נסיך בוחר. לאחר מכן הסתכסך יוהאן פרידריך עם מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1563 תקף מפקד צבאו גנרל וילהלם פון גרומבאך את וירצבורג, ועל אף דרישות מצד הקיסר סירב לפנות את העיר. לאחר מכן זמם יוהאן פרידריך לרצוח את אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ובשל כך הוטל עליו חרם קיסרי, וצבא נסיכות הבוחר מסקסוניה פלש לאדמותיו. לאחר מצור על העיר גותה נפלו יוהאן פרידריך ופון גרומבאך בשבי. פון גרומבאך הוצא להורג לאחר עינויים רבים בשנת 1567, ואילו יוהאן פרידריך נכלא עד מותו, ואחיו יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר קיבל את נחלותיו. בשנת 1572 סייע יוהאן וילהלם לשארל התשיעי, מלך צרפת במאבקו נגד ההוגנוטים, ובעקבות כך סייע מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחייניו - בניו של יוהאן פרידריך השני לתבוע את חלקם בירושה, ואכן הדוכסות פוצלה שוב בין יוהאן וילהלם לבין בניו של יוהאן פרידריך יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך.
ב-19 במאי 1595 מת יוהאן פרידריך בכלאו שבארמון שטייר, ונקבר בקובורג בקבר שבנה בנו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג לו ולאשתו.
משפחתו
ב-26 במאי 1555 התחתן יוהאן פרידריך עם אגנס מהסן, בתם של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה, שהייתה נשואה קודם לכן למוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-12 ביוני 1558 התחתן יוהאן וילהלם עם אליזבת, רוזנת פפאלץ-זימרן-שפונהיים, בתם של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ומריה מברנדנבורג-קולומבאך. ממנה היו לו 4 ילדים:
רנן מוסינזון
רנן מוסינזון (נולדה ב-28 ביוני 1977) היא יזמת תרבות, פעילה חברתית ואשת תקשורת ישראלית.
קורות חייה
מוסינזון נולדה בתל אביב, בת לאמנית והיוצרת חנה מישקינסקי-מוסינזון והסופר והמחזאי יגאל מוסינזון.
אחותו הבכורה של הכדורסלן גילי מוסינזון.
בת דודתן של הסופרת דבורה עומר ושל המשוררת והפרסומאית ורד מוסנזון.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון, במגמת קולנוע.
בשנת 1992, בכיתה י', החלה את צעדיה הראשונים בעולם התקשורת הישראלית ככתבת תרבות במקומון "ידיעות תל אביב". במשך השנים הייתה מעורבת בהקמת גופי תקשורת שונים, בהם המקומון "זמן תל אביב" של "מעריב", הירחון "כביש ארבעים" (בשיתוף מיכל רומי), ווליום - חברת התקליטים של סלקום ועוד.
בגיל 16 החלה לעבוד בעיתון "חדשות".משנת 1994 עד שנת 2000 שימשה ככתבת התרבות של מוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות". בשנת 2000 פרשה מתחום העיתונות ועברה להתגורר במצפה רמון, שם עבדה עם ילדים בעלי צרכים מיוחדים. בשנת 2005 חזרה מוסינזון לעולם התקשורת ומילאה שורה של תפקידים, בהם מנהלת תוכן בלוגיה גרופ ומנהלת מחלקת פיתוח במטר הפקות. במסגרת תפקיד זה יצרה עם ימי ויסלר, עם מעיין בלום ועם עודד סמו את סדרת מערכוני הנונסנס וההומור השחור "מקום לדאגה", בהשתתפות דביר בנדק, אילנית בן יעקב ושרון שטרק, שהוקרנה בערוץ 10 בשנים 2008–2009.
ב-2010 יזמה את הפקת סדרת הטלוויזיה "חסמבה דור 3", המבוססת על סדרת הספרים שכתב אביה. מוסינזון שימשה כמפיקה אמנותית של הסדרה וכיועצת להפקה. עם הקרנת הסדרה הוציאה לאור מחדש (בהוצאת ידיעות אחרונות) את 10 הספרים הראשונים בסדרה, בתוספת מילון לביאור מושגים ארכאיים לתקופתנו. ב-2014 יזמה העלאה מחודשת של המחזמר ״קזבלן״ עם עמוס תמם, שהועלה לראשונה ב-1954 כמחזה פרי עטו של אביה בקאמרי וב- 1966 כמחזמר בתיאטרון גיורא גודיק עם יהורם גאון.
בשנה זו עמדה מוסינזון במרכזו של הסרט "זה עובר בגנים", המתאר את חייה ואת פועלה כדור שני ליצירה. שני סרטים נוספים בסדרה עסקו באסף אמדורסקי וביעל פרלוב ונעמי פרלוב.
בשנת 2017 נולד בנה לב, בהורות משותפת עם האמן גיל מרקו שני.
הירקון שבעים
ב-1997 שכרה מוסינזון עם רונה קינן קומה ברחוב הירקון 70 בתל אביב. במשך השנים הפך המקום לדירת אמנים פתוחה שבמוקדה ימי שבת שבהם לימד ערן סבאג את פרשות השבוע ומוזיקאים רבים ניגנו ושוחחו. כעבור עשור התרחב הירקון שבעים והפך ל"חללית בירקון שבעים", גלריה ששילבה בין ישן, כמו עמוס קינן ואורי ליפשיץ, לחדש, כמו אורי גרשוני, יוחאי מטוס, עדי נס ורפעת חטאב.
בשנת 2000 ייסדה מוסינזון את המגזין "כביש ארבעים" - מגזין לתרבות, לחברה ולסביבה של יישובי הדרום ועליהם.
משנת 2004 מוסינזון משמשת כעורכת של חברת החדשות הירקון שבעים - מהדורת חדשות שבועית. המהדורה מופקת באופן עצמאי ובהתנדבות על ידי קבוצה של כמה עשרות יוצרי טלוויזיה – כתבים, עורכים, במאים, צלמים, עיתונאים, מפיקים, מעצבים דוגמת לינוי בר גפן, נסלי ברדה, איתי אנגל, אביב לביא, גל גבאי, מירון רפופורט ועוד.
בשנת 2012 זכתה מוסינזון בפרס פראט, הניתן לעיתונאים ולאנשי תקשורת על סיקור עיתונאי מצטיין בנושאי סביבה וחברה. בשנת 2016 זכתה מוסינזון באות ״האיש ההולך״ עבור תקשורת ישראלית עצמאית וחסרת פחד, ועל הדרכה מסורה של יוצרים וכותבים צעירים באופן וולונטרי.
מוסינזון היא לסבית מוצהרת.
חתול תעלול (סרט)
חתול תעלול (באנגלית: The Cat in the Hat) הוא סרט פנטזיה קומית אמריקאי שיצא בשנת 2003 בבימויו של בו וולש ומבוסס על הספר מאת ד״ר סוס. בסרט מככב מייק מאיירס בתפקיד החתול ולצידו דקוטה פנינג בתפקיד הילדה סאלי וספנסר ברסלין בתפקיד הילד קונרד (ששמו איננו מוזכר בספר המקורי, כנראה כי הוא מסופר מנקודת-המבט שלו).
הסרט הוא העיבוד השני באורך מלא לספרו של ד״ר סוס, לאחר הסרט ״הגרינץ׳״ בבימויו של רון הווארד ובכיכובו של ג׳ים קארי.
תקציר עלילה
סאלי (דקוטה פנינג) וקונרד וולדן (ספנסר ברסלין) גרים בעיירה ״אנוויל״ יחד עם אימם ג׳ואן (קלי פרסטון), החד-הורית שעובדת בנדל״ן. הבוס של ג׳ואן, מר המברפלוב (שון הייז- שבנוסף מדבב את דג הזהב), מקפיד מאוד על היגיינה ולכן הוא מזהיר אותה שאם הבית שלה יהיה מבולגן בזמן המסיבה לעובדי המשרד שמתוכננת בביתה, היא תפוטר. מאוחר יותר קונרד מבלגן את הבית תוך כדי גלישה במדרגות, וג׳ואן כעונש למעשיו מרתקת אותו לביתו. ג׳ואן נקראת בבהילות חזרה למשרד והיא נאלצת להזמין לילדים בייביסיטר, גברת קוואן, כדי שתוודא כי הילדים לא הורסים את הבית לקראת המסיבה. לורנס (אלק בולדווין), בן זוגה של ג׳ואן, מנסה לשכנע אותה לשלוח את קונרד לפנימייה צבאית כדי שיתחנך.
לאחר שהחתול מגלה כי הכובע שנמצא עליו הוא אכן הכובע שלו, הילדים מגרשים אותו מהבית ומתכננים מה לעשות כאשר אימם תגיע הביתה ותראה את החורבן. לפתע החתול שב לביתם, רכוב על מכשיר ניקיון משוכלל כשלצידו דבר ראשון ודבר שני. הם מנקים את הבית ואת הילדים. הילדים מודים לחתול והוא עוזב ברגע שג'ון נכנסת הביתה. בהגיעה הביתה, ג׳ואן מתפלאת מהסדר המופתי של הבית. לורנס נכנס הבית כשהוא מלוכלך לגמרי, ומספר ולג'ון על חתול מדבר ענק ועל כך שהבית היה הרוס לגמרי. ג'ון מבינה את אישיותו תאבת הבצע של לורנס ומגרשת אותו מהבית. המסיבה מתרחשת כמתוכנן ונהפכת להצלחה. ג׳ון שואלת את הילדים איך הם בילו במהלך היום, והם מסתכלים אחד על השני בקריצה ותוהים אם לספר לה או לא. הילדים וג'ון קופצים על הספה בסלון ומתגלה כי קריין הסיפור היה החתול. החתול ושני הדברים הולכים במורד הרחוב הרחק מהתמונה.
רג'ינלד ויקטור ג'ונס
רג'ינלד ויקטור ג'ונס (באנגלית: Reginald Victor Jones; 29 בספטמבר 1911 - 17 בדצמבר 1997) היה פיזיקאי וחוקר מודיעין טכנולוגי בריטי אשר לעבודתו במודיעין במלחמת העולם השנייה הייתה תרומה רבה להגנה על בריטניה.
חייו
ג'ונס נולד בדרום לונדון. הוא למד מדעי הטבע באוניברסיטת אוקספורד והשלים לימודי תואר ראשון בשנת 1932 כראשון בכיתתו בפיזיקה. הוא החל לעבוד במעבדת קלרנדון והשלים דוקטורט בשנת 1934. לאחר מכן היה עמית מחקר באסטרונומיה.
בשנת 1936 התגייס לחיל האוויר המלכותי ועסק בפתרון בעיות הקשורות להגנה אווירית של בריטניה. בספטמבר 1939 הוחלט על גיוס מדענים למודיעין הצבאי, ג'ונס נבחר להיות הראשון שיעסוק בכך. הוא שהה בתחילה בבלצ'לי פארק אולם בנובמבר חזר ללונדון. ג'ונס השאיר צוות בביתן 3 אשר העביר לו דיווחים על פיתוחים טכנולוגים ומדעיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה מעורב בהערכה מדעית של טכנולוגיה צבאית ובפיתוח של טכנולוגיה נגדית. לשם כך פתר בעיות של המודיעין הטכנולוגי ועיצב את שיטות העבודה.
לאחר המלחמה קיבל מינוי באוניברסיטת אברדין, שם שהה עד לפרישתו ב-1981. הוא התמקד בפיתוח רגישות המדידה של מכשירים מדעיים, כגון סייסמוגרף.
מוץ
ב-1937 הציע ג'ונס שפיסת מתכת המשוחררת באוויר יכולה ליצור הדי מכ"ם. בתחילת 1942, חוקרת במכון מחקר לענייני מכ"מים של חיל האוויר המלכותי, ג'ואן קוראן, חקרה את הרעיון ופיתחה סכמה להטלת רצועות אלומיניום ממטוס כדי לייצר ענן של הדי שווא. כאשר הוטלו, הרצועות היו מחזירות הד חזק ומופיעות כמפציץ גדול על צגי המכ"ם, דבר אשר היקשה על האויב להפריד בין המפציץ לבין הדי השווא של המוץ. על-אף הגילוי, נמנעו הבריטים, שלא ידעו כי גם הגרמנים פיתחו מוץ, משימוש במוץ, מפני שסברו שנזקו יעלה על תועלתו. בשל חשש זה נדחה השימוש של הבריטים במוץ עד ליולי 1943. בחינה של ציוד מכ"ם וירצבורג שהובא לבריטניה במבצע בייטינג, וסיורים נוספים חשפו לבריטים שכל המכ"מים הגרמניים פעלו בלא יותר משלושה תדרים עיקריים; על כן היה ניתן להפעיל כנגדם לוחמה אלקטרונית.
V-2
ג'ונס שימש כמומחה לטיל ה-V-2 אשר היה הטיל הבליסטי הראשון בעולם. מחקר סטטיסטי שביצע גילה כי לגרמנים אין יכולת לשלוט באופן מדויק בנקודת פגיעתו של הטיל.
מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק
מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק (ברוסית: Операция «Ы» и другие приключения Шурика) הוא סרט סובייטי שהופק על ידי אולפני הסרטים מוספילם. בהתאם לסקר שנערך בזמנו הוא נחשב כסרט השנה של ברית המועצות עבור שנת 1965. בהתאם לנתונים רשמיים כ-70 מיליון צופים ראו את הסרט במהלך הקרנתו באולמות קולנוע. הסרט כולל 3 נובלות נפרדות שבהם מככב הסטודנט שוריק (אלכסנדר דמיאננקו). הנובלה השנייה של הסרט הוצגה בנפרד בפסטיבל הקולנוע בקרקוב וזכתה בפרס הראשי. בשנת 2001 הופקה גרסת הסרט על גבי DVD.
לאור הצלחת הסרט, צולם סרט המשך השבויה מקווקז או ההרפתקאות החדשות של שוריק. והסרט "איוון האיום מחליף מקצוע". שבו שוריק ממציא מכונת זמן ופותח חור בקיר אל העבר. הסרט הוא קומדיית טעויות שכן השכן של שוריק הדומה לאיוואן האיום במראהו, נכנס בטעות לעבר ונתקע שם בעוד שוריק עושה כל שביוכלותו להחזירו.
שותף לעבודה
במהלך נסיעה באוטובוס שוריק (סטודנט ממושקף) מנסה לגרום לאיש אגואיסט (פיודור) לפנות את מקומו לאישה הרה. העניין מתפתח לקטטה, ובסופו של דבר השניים מגיעים למשטרה. בתור עונש פיודור נידון ל-15 יממות של עבודות ציבור באתר בנייה. להפתעתו, התברר שבאותו אתר בנייה עובד גם שוריק. מנהל העבודה מציב אותם לעבודה משותפת. פיודור מנסה לנקום בשוריק ומתפתח מרדף בסגנון "טום וג'רי" כשבסופו של דבר שוריק מנצח. למחרת פיודור מוכן לצאת לכל עבודה חוץ מהעבודה עם שוריק, אך התברר שהוא שובץ בכל זאת לעבודה עם שוריק לכול תקופת העונש.
דז'ה וו
שוריק הלומד האוניברסיטה הגיע לתקופת המבחנים. בשעות האחרונות של ההכנות למבחן הוא נצמד לסטודנטית וקורא את החומר מהמחברת שלה כך ששניהם לא שמים לב לנעשה מסביבם. לאחר המבחן הוא פוגש אותה בפעם השנייה והיא מזמינה אותו לביתה. במהלך ביקור שוריק מגלה שהדירה כבר מוכרת לו והוא יודע את מיקומם של פריטים שונים בה. הסטודנטית חושבת שלשוריק יש יכולות על והם מחליטים לבצע מבחן "טלפתיה". המבחן מסתיים בנשיקה.
מבצע חיריק
מנהל מחסן שוכר שלושה עבריינים לפרוץ למחסן שלו במטרה להסתיר מחסור במוצרים. על המחסן אמורה לשמור אישה זקנה, אך באופן לא מתוכנן היא צריכה לשמור על הנכדה שעטשה גהנום לשוריק כך הוא מבקש להחליף אותה במשמרת לילה. כתוצאה מכך הפורצים (יורי ניקולין הוא אחד מהם) צריכים להתמודד עם שומר צעיר ונמרץ שמגן על המחסן. שוריק מצליח להתגבר על הפורצים ולהביא אותם למשטרה.
תל ברושים
תל-ברושים הייתה חווה חקלאית שנוסדה על ידי תנועת החלוץ באיטליה לצורך הכשרת בני נוער לעבודה חקלאית לקראת העלייה לארץ ישראל.
היסטוריה
גבעת הברושים (באיטלקית: La collina dei cipressi) היא גבעה הנמצאת מול היישוב צ'בולי כ-30 ק"מ מהעיר פיזה באיטליה. על גבעה זאת נבנתה בימי הביניים כנסייה שנודעה תחת השם סן מרקו סוביליאנה (איט').
ליד הכנסייה נבנתה אחוזה מפוארת עבור הבישוף, שכללה קרקעות חקלאיות רבות. במרוצת השנים, לאחר שחשיבותה של הכנסייה פחתה, האדמות החקלאיות נמכרו והאחוזה עברה לבעלותה של משפחת רוקח, משפחה יהודית עמידה מפירנצה.
חוות ההכשרה תל ברושים
יואל (ג'וליו) רקח (באיטלקית: Giulio Racah), ציוני נלהב, עלה לארץ ישראל בשנת 1939 והתמנה לפרופסור מן המניין לפיזיקה עיונית בחוג לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. עם הקמת תנועת החלוץ באיטליה בשנת 1946, הוא העמיד לרשות התנועה את מתחם המגורים ואת המשק החקלאי לצורך הקמת חווה חקלאית להכשרת בני נוער לקראת העלייה לארץ ישראל.
החווה, שכונתה בעברית "תל ברושים", פעלה בין השנים 1947 – 1958 והייתה חוות ההכשרה הידועה ביותר באיטליה. פעילות ההכשרה מומנה על ידי איגוד הקהילות היהודיות של איטליה,
הצעירים עברו הכשרה של כשנה וחצי לחיי קיבוץ, למדו עברית וציונות, עבדו בחקלאות, ניהלו משק כלכלי קטן, והשתתפו והפיקו אירועים וכנסים ציוניים ברחבי איטליה. הם ערכו והוציאו לאור עיתון ציוני בשם "החלוץ", שהופץ ברחבי הקהילות היהודיות באיטליה. העיתון סיפר על הנעשה בארץ ישראל ואף הכיל מדור לילדים. עם סיום ההכשרה, חולקו הצעירים לגרעינים, ועלו במספר מחזורים אל ארץ ישראל והצטרפו לקיבוצים קיימים: רוחמה, רגבים וגבעת ברנר.
חוויות מתקופת ההכשרה בתל ברושים מובאות בספרו של ישראל דה בנדטי "שנים של זעם ותקוות, 1938 - 1949 " ומספקות הצצה נדירה לתקופה זאת שלא זכתה לתיעוד נרחב.
בין השנים 1990 - 2015 בית האחוזה שימש כבית מלון יוקרתי.
במתחם נשארו ציורי קיר שצוירו על ידי חניכי ההכשרה. מאחורי בית האחוזה אפשר עדיין לראות את שרידי הכנסייה.
וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר
וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר (בגרמנית: Wilhelm Herzog von Sachsen-Weimar; 11 באפריל 1598 – 17 במאי 1662), היה דוכס סקסוניה-ויימאר בין השנים 1620 - 1662, ודוכס סקסוניה-אייזנך בין השנים 1644 - 1662.
ביוגרפיה
וילהלם נולד ב-11 באפריל 1598 באלטנבורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, ליוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, ולדורותיאה מריה מאנהלט, בתו של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט.
בשנת 1605 מת אביו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, ואחיו יוהאן ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר עלה לשלטון במקומו. עם פרוץ מלחמת שלושים השנים הצטרף יוהאן ארנסט לפרוטסטנטים, ואף השתתף בקרב ההר הלבן. בשנת 1620 מונה וילהלם לעוצר במקומו, ולאחר שנהרג יוהאן ארנסט בהונגריה בשנת 1626 עלה וילהלם לשלטון במקומו. לאחר מותו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, נשא ונתן וילהלם עם פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1635 חתם עמו על הסכם פראג. בשנת 1638 מת יוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך, ונחלותיו עברו ביקר לדוכסות סקסוניה-ויימאר. בשנת 1640 פוצלה הדוכסות בין שלושת האחים; וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, אלברכט הרביעי, דוכס סקסוניה-אייזנך, וארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה. בשנת 1644 מת אלברכט ללא בנים, והנחלה חולקה בין אחיו.
בשנת 1650 מת דודו לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-קתן, שהיה ראש האגודה מניבת הפירות (Fruchtbringende Gesellschaft), ולאחר תום תקופת האבל מונה וילהלם במקומו לראש האגודה, ושימש בתפקיד זה עד מותו.
ב-17 במאי 1662 מת וילהלם בויימאר, ונחלתו חולקה בין ארבעת בניו; יוהאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, אדולף וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך, יוהאן גאורג, דוכס סקסוניה-מרקזהל וברנהרד, דוכס סקסוניה-ינה.
משפחתו
ב-23 במאי 1625 התחתן וילהלם עם אלאונורה דורותיאה מאנהלט-דסאו, בתם של יוהאן גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ודורותיאה, רוזנת פפאלץ-זימרן. ממנה היו לו 9 ילדים:
ג'ון ווד (מושל אילינוי)
ג'ון ווד (באנגלית: John Wood; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-12 ממרץ 1860 ועד ינואר 1861. לפני כן, החל מינואר 1857, הוא כיהן כסגן מושל המדינה ה-13. ווד היה המייסד והמתיישב הראשון של העיר קווינסי שבאילינוי.
ראשית חייו
ג'ון ווד נולד בעיירה סמפרוניוס שבמדינת ניו יורק, בשטח שכיום שוכנת עליו העיירה מורביה. הוא היה ילדם השני של דר' דניאל וקתרין קראוס ווד. אמו של ווד נטשה את המשפחה כאשר הוא היה בן חמש ועברה לפאלטין, ניו יורק. ווד נשלח לחיות עם דודנו הגדול, גיימס, ועם רעייתו מרי ארמסטרונג ווד, בפלורידה, ניו יורק.
ב-1818 עזב ווד את ביתו שבמדינת ניו יורק. בתחילה הוא תכנן לעסוק בחוואות בצפון אלבמה. בסופו של דבר, במהלך חורף 1818–1819, כאשר היה בסינסינטי, הוא השיג שני ספרים שפורסמו באותה שנה בעיר על ידי אדמונד דאנה. כתושב ומודד באזור הצבאי של אילינוי, שטח שהוקצה בנפרד על ידי הקונגרס לצורכי מענקים לוותיקי מלחמת 1812, יצר דאנה את הפיתוי לווד לשנות את יעדו. ספריו של דאנה שיבחו את היתרונות המשמעותיים של שטח הצוק הצופה על נהר המיסיסיפי בנקודה המערבית ביותר של אילינוי. ווד עבר מערבה לשטח שליד העיירה אטלס, שבמחוז פייק, אילינוי. הוא תפס קרקע שלא הייתה בבעלותו והיה לחוואי. כאן הכיר ווד את סוחר הקרקעות פיטר פלין, שממנו הוא רכש קרקעות בשטח של 160 אקרים (650 דונם) ברחבי האזור הצבאי ששטחו היה 14,000 קמ"ר. ווד עבר לקרקע שאותה רכש, וב-1822, יחד עם ג'רמיה רוז, הוא בנה בקתה קטנה על הגדה המזרחית של המיסיסיפי, במקום בו שוכנת כיום העיר קווינסי. רוז, רעייתו, וילדתם בת החמש חיו עם ווד בבקתה עד 1826, כאשר ווד נשא לאישה את אן מ. סריטר מסיילם, ניו יורק, בתו של השופט ג'ושוע סטריטר.
סוחר קרקעות
מתוך כוונה לעסוק בסחר קרקעות באזור הצבאי, הגיע ווד למשרד הקרקעות הפדרלי באדוארדסוויל, אילינוי, שם הוא נפגש עם וילארד קייס, יליד ורמונט. קייס עסק בהוראת ילדי האינדיאנים בפראיירי דו צ'ין, ויסקונסין, במשך שנתיים ונחל אכזבה מעיסוקו ומהכסף המועט שצבר בעבודתו. כאשר נודע לו שווד החזיק באותו רעיון כמו שלו לעסוק בסחר קרקעות, הוא חבר אליו בשותפות בלתי רשמית. השניים נסעו לאתר שעל גדת המיסיסיפי שמלכתחילה משך את ווד מערבה. היה זה צוק של אבן גיר, שהתנשא לגובה של 300 מטרים מעל הנהר, ובו ייסדו השניים את העיר קווינסי.
במשרד הקרקעות פגש ווד גם את אדוארד קולס, שהיה מושל אילינוי השני. כמי שמונה על ידי הנשיא ג'יימס מונרו כרשם הקרקעות הפדרלי, שחרר קולס את 11 עבדיו כאשר היה בדרכו לאילינוי למלא את תפקידו. כמושל גייס קולס את ווד לסייע לו להיאבק ברצונם של חברי בית המחוקקים של אילינוי בשנים 1822–1824, שנשלט על ידי מהגרים ממדינות הדרום, לבצע תיקון בחוקת אילינוי שיהפוך אותה למדינת עבדות. משאל עם שנערך באוגוסט 1824 למטרה זו כשל לאחר ש-57 אחוזים מהמצביעים הצביעו נגדו. במחוז פייק בו התגורר ווד, ובו הוא נאבק נגד ההצעה, היא הופלה לאחר ש-90 אחוזים הצביעו נגדה. ווד החשיב את פועלו להשארתה של אילינוי כמדינת חירות כאחד מההישגים הגדולים ביותר בחייו.
בספטמבר 1824 עתר ווד בפני האספה הכללית של אילינוי להקים את מחוז אדמס, ובינואר 1825 עבר החוק המתאים. באפריל אותה שנה הפכה קווינסי למקום מושב המחוז.
ווד המשיך לרכוש קרקעות באזור הצבאי ומכר אותן ברווח למתיישבים חדשים שהגיעו לאילינוי. כאשר גדלה משפחתו, החל ווד ב-1835 לבנות מעון של 14 חדרים בסגנון התחייה היוונית, בסמוך לביקתה בת שני הקומות שלו. ביחרתו בסגנון בנייה זה היה תכליתי. על רקע זיכרון המהפכה האמריקאית שהחל להתפוגג אז, ומלחמת 1812 שני עשורים קודם לכן, ראה ווד את תבוסתה של האימפריה העות'מאנית על ידי יוון, ערש הדמוקרטיה בעת העתיקה, כלידתה מחדש של החירות. ביתו של ווד היה בין המבנים הראשונים שנבנו בסגנון התחייה היוונית באילינוי. ווד עצמו יצר את ארבעת העמודים הגדולים שבחזית הבית מעצים שהוא בחר באמצעות מחרטה שהונעה על ידי סוסים. הוא בנה את הבית במקום בו כיום מצטלבים רחוב 12 ורחוב סטייט שבקווינסי. את העובדים לבניית הבית הוא הביא מסנט לואיס ומניו אורלינס, שם הוא חיפש אנשים שהגיעו מגרמניה שהיו מיומנים במקצועות הבנייה. כמי ששלט בשפה הגרמנית, הבטיח ווד לאנשים מגרשים בחלק הדרומי של השטחים שבבעלותו שעליהם הם יוכלו לבנות את בתיהם אם הם יסייעו לו לבנות את ביתו. כיום המקום הוא אזור המורשת הגרמנית של קווינסי. ב-2007 כללה אגודת האדריכלים העצמאיים את מעונו של ווד ברשימת 150 המבנים החשובים ביותר באילינוי. המעון הגדול נמצא כיום בבעלות האגודה ההיסטורית של קווינסי ומחוז אדמס.
קריירה פוליטית
ווד נבחר לשבע תקופות כהונה של שנה אחד כראש עיריית קווינסי בשנים 1844–1848, 1852–1853 ו-1856, וב-1850 הוא כיהן כחבר הסנאט של אילינוי. כמי שבתחילת דרכו הפוליטית היה איש המפלגה הוויגית, היה ווד לחבר המפלגה הרפובליקנית כאשר זו הוקמה, וב-1856 הוא נבחר כסגן מושל אילינוי הרפובליקני הראשון. ב-18 במרץ 1860, כאשר הלך לעולמו מושל אילינוי, ויליאם הנרי ביסל, שלוש שנים לאחר תחילת כהונתו, ירש אותו ווד בתפקידו, והיה למושל אילינוי ה-12. האספה הכללית של המדינה, שהתכנסה זמן קצר לאחר מכן, נענתה לבקשתו של ווד והתירה לו להמשיך להתגורר בקווינסי כדי לנהל את בניית ביתו. חדר באגף הדרומי של הבית הורחב כדי לשמש כלשכה הרשמית של מושל אילינוי. בעת שמילא את תפקידו כמושל מקווינסי, התיר ווד לאברהם לינקולן להשתמש במעון המושל הרשמי בספרינגפילד במהלך מערכת הבחירות שלו בבחירות לנשיאות של 1860. ווד גם התיר לאלמנתו של המושל ביסל המנוח להמשיך להתגורר במעון המושל. ההישג הגדול ביותר של ווד בעשרת החודשים בהם הוא כיהן כמושל היה עבודתו לארגון מחדש של המיליציה של אילינוי, שהוזנחה מאז תום מלחמת ארצות הברית-מקסיקו. בשל העובדה שהוא היה טרוד בעסקיו, דחה ווד את הצעת מפלגתו להתמודד בבחירות לכהונה נוספת.