cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נביאי הקווינטה
בנוסף למוזיקה מאת סלומונה רוסי מבצע ההרכב רפרטואר הכולל את קינות ירמיהו מאת אמיליו דה קוואליירי, ומדריגלים איטלקיים מאת רורה, מונטוורדי, ג'זואלדו ועוד. פרויקט ייחודי של ההרכב הוא ביצוע הדרמה התנ"כית 'יוסף ואחיו' בהלחנת עילם רותם, לטקסט מספר בראשית. יצירה זו בוצעה בישראל ובשווייץ, ויצאה לאור בשנת 2014 בתקליטור בחברת פאן קלסיקס. פרויקט נוסף של מוזיקה לטקסטים מקראיים בהלחנת רותם הוא האוסף 'כי חולת אהבה אני', הכולל מוטטים לטקסטים משיר השירים וסיפורי אהבה אפלים. מבחר מיצירות אלה בוצעו בישראל וברחבי העולם.
יונל פרליה
יונל פרליה (ברומנית: Ionel Perlea 13 בדצמבר 1900 אוגראדה - 29 ביולי 1970 ניו יורק) היה מנצח ומלחין רומני, בעל שורשים גרמניים. בעשורים האחרונים לחייו חי ופעל בעיקר בארצות הברית. התאזרח בארצות הברית בשנת 1970. הצטיין במיוחד בניצוח אופרות מהרפרטואר האיטלקי והגרמני.
רקע משפחתי. ילדותו ולימודיו ברומניה ובגרמניה
יונל פרליה נולד ביישוב בוקו - אוגראדה, במחוז יאלומיצה בחבל מונטניה בדרום רומניה, על גדות נהר יאלומיצה. אביו ויקטור פרליה היה רומני, בוגר האקדמיה למסחר באנטוורפן וחובב מוזיקה, ואמו מרגרתה הַברליין Margarethe Haberlein - גרמניה ממינכן. ליונל היו עוד שני אחים ואחות. משפחת אביו הייתה אמידה. ברשותה היו אחוזות ועדרי בקר במישור הברגאן ובית גדול בעיר-הנמל בראילה שהיה ידוע כמרכז יצוא של הדגן.
סבא רבא של יונל פרליה, הקים בכפר אוגראדה את הבית הספר הישן, וסבו, גאורגה פטקו, ייסד בו את הכנסייה ע"ש גאורגה הקדוש (1868-1870). אחרי ילדות מאושרת באוגראדה ובבראילה, בשנת 1910 אב המשפחה, ויקטור פרליה, נפטר, והאם האלמנה נאלצה לחזור עם ילדיה לבית הוריה במינכן, שם יונל בילה את נעוריו ואת התבגרותו.
בין השנים 1918–1920 פרליה למד הלחנה ואמנות הניצוח אצל אנטון בר-ואלברון (1864–1929) והשתלם בנגינה בפסנתר אצל קוטאנה בקונסרבטוריון של מינכן, לאחר מכן, עד שנת 1923 למד אצל פאול גרנר (1872–1944) (צורות מוזיקליות והלחנה), אוטו לוזה  (לוהזה) (1858–1925) (ניצוח) ואצל דאג מרטינזן (פסנתר) בקונסרבטוריון של לייפציג בגרמניה.
מוריו היו חסידים מובהקים של מוזיקה אופראית וייתכן שבכך השפיעו עת העדפותיו של פרליה בחייו האומנותיים.
תחילת דרכו כמנצח. פעילותו ברומניה
נשאר כמה שנים בגרמניה כמנצח מקהלה בלייפציג (1922-1923) וברוסטוק (1923-1925). אחרי הופעה ראשונה ב"סלון מוצרט" בבוקרשט ב-25 בספטמבר, ב-17 באוקטובר 1919 פרליה הופיע בקונצרט הבכורה שלו ב"אתנאול רומן" וניצח בין השאר על הסימפוניה "ארואיקה" של בטהובן וגם על יצירות מקוריות משלו, (רביעייה עם פסנתר ו"שלושה לידר לבריטון ופסנתר", עם השתתפותו של הבריטון ז'אן אתנאסיו).
האמן הצעיר השתלב באותם ימים בחוגי האליטה התרבותית של בירת רומניה - הכיר מקרוב את המלחין והמנצח אלפרד אלסנדרסקו (שהיה לאחד מידידיו הטובים ביותר), המלחין מרסל מיכלוביץ', המשורר יון מינולסקו, הצייר יוסיף איסר, הסופר והעיתונאי י. פלץ, פגש את הפסל קונסטנטין ברנקוש ואת ההיסטוריון ניקולאיה יורגה ואחרים. גדול מוזיקאי ארצו, ג'ורג'ה אנסקו עודד אותו לא לנטוש את ההלחנה.
אחרי ההפיכה האנטי-נאצית שבוצעה על ידי המלך ואנשי צבא בבוקרשט ב-23 באוגוסט 1944 פרליה נלקח בשבי על ידי השלטונות הנאצים בווינה בעת ששהה שם עם אשתו ושניהם נשלחו למחנה בכפר מריהפפאר. בנם נשאר בטיפול סבתו מצד האם ברומניה.
הקריירה הבינלאומית
בתום מלחמת העולם השנייה, אחרי שהשתחרר מן השבי, בין השנים 1945-1958
פרליה התחיל לנצח בבתי האופרה של איטליה. לאחר שלתדהמתו נלקחה ממנו האזרחות הרומנית בטענה ש"לא התייצב למלא את חובתו" אחרי ההפיכה באוגוסט 1944,
החליט לא לחזור לרומניה. החלטתו נשארה סופית במיוחד לאחר שקם ברומניה משטר דיכוי הקומוניסטי הבלתי פופולרי בחסות ברית המועצות. אחרי שבשנת 1945 ניצח בבית האופרה של רומא לפרליה הוצע חוזה קבוע כמנצח במוסד היוקרתי הזה, מה שהיווה פריצת דרך בקריירה הבינלאומית שלו כמנצח. כיהן בתפקיד זה למשך שנתיים. בשנת 1949 ניצח על האופרה "טריסטן ואיזולדה" מאת וגנר במטרופוליטן אופרה בניו יורק. כעבור שנתיים, ב-1950 הייתה לו הופעת בכורה בלה סקאלה במילאנו וב-1951 ניצח במשך עונה על תזמורת האופרה של סן פרנסיסקו San Francisco Opera Company. באותה שנה נתמנה למנהל מוזיקלי של ה"פסטיבל גראנד אופרה" של סן אנטוניו, טקסס.
בהמלצתו של טוסקניני שהעניק לו אז במתנה את שרביטו, יונל פרליה התמנה כיורשו של המנצח האיטלקי בניהול התזמורת הסימפונית קונטיקט בין השנים 1955-1965. ירש מטוסקניני גם את המשרה כפרופסור לאמנות הניצוח בבית הספר מנהטן למוזיקה בניו יורק בשנים 1952-1959 ואחר כך שוב בין 1965-1970. עשה סיורים רבים בעולם, כולל בטוקיו ובאמריקה הלטינית.
שנותיו האחרונות
אחרי התקף לב בשנת 1957 בזמן שניצח על הסימפוניה התשיעית של בטהובן (ממנו יצא בנס, למרות שהתעקש להמשיך לנצח עד סיום היצירה), בשנת 1958 פרליה לקה באירוע מוחי שגרם לשיתוק זרועו הימנית. תוך מאמצי שיקום למד לנצח רק בידו השמאלית, כפי שעשה בביצוע שנותר בלתי נשכח של האופרה "טוסקה" מאת פוצ'יני. בשנת 1969 בעידודו של המלחין תאודור גריגוריו ואחרים, פרליה ביקר לראשונה במולדת, אחרי 25 שנה, וניצח בבוקרשט ב"סאלא פאלאטולוי" ("אולם ההיכל") בבוקרשט ובאתנאום הרומני. בעת ביקורו ברומניה נסע לראות את בית הוריו בכפר הולדתו. הרשויות הצטרכו בלערוך בו שיפוץ מזורז לקראת ביקורו של המאסטרו, מפני שעד אז שימש למחסן ירקות ולסניף דואר. במהלך הקריירה האמנותית שלו יונל פרליה ניצח על מופעי אופרה רבים ברחבי העולם - בווינה, פריז, בואנוס איירס, פירנצה, שיקגו וניצח על תזמורות חשובות במיוחד בארצות הברית ובגרמניה (למשל התזמורת הסימפונית RIAS של הסקטור האמריקני בברלין - לימים התזמורת הסימפונית הגרמנית בברלין, והתזמורת הסימפונית של במברג). הקליט תקליטים מהרפרטואר האופראי והסימפוני.
יונל פרליה נפטר אחרי סבל ממושך בבית החולים מואנט סיני בניו יורק ביולי 1970, בגיל 69. היה נשוי לליזט ,בת לבית קוטסקו מן הכפר דימיין Dimieni  השכן, ולזוג נולד בן, בשם ז'אן. פרליה היה גיס של מירצ'ה אליאדה התחתן עם אחותה של אשתו, כריסטינל קוטסקו.
מורשתו ותרומתו לחיי המוזיקה ברומניה ובעולם
פרליה ניצח את ביצועי הבכורה ברומניה של הסימפוניה השנייה של מאהלר ושל הרקוויאם של ורדי, כמו כן של האופרות אמני השירה מנירנברג מאת וגנר, פלסטף מאת ורדי ואביר הוורדים מאת ריכרד שטראוס (בתרגום לשפה הרומנית). כמו כן ניצח על הבכורות של יצירות כמו:
לפי נתוני חברת התקליטים רמינגטון פרליה שלט ללא קושי על כשמונים אופרות ושש מאות וחמישים סימפוניות. תחת שרביטו ניגנו מבצעים כמו הפסנתרנים רודולף סרקין, פאול ויטגנשטיין, וילהלם קמפף, אדווין פישר, בן עמו דינו ליפאטי, הכנרים גרהרט טאשנר, ז'ינט נבה.
הנצחה
במקום מתקיים פסטיבל-תחרות לאומי של מוזיקת לידר ע"ש יונל פרליה.
כמה מהקלטותיו
{מאנון לסקו מאת פוצ'יני - עם ליצ'ה אלבנזה, יוסי ביירלינג, רוברט מריל - עם תזמורת ומקהלת בית האופרה ברומא RCA Victor (אאידה מאת ורדי - עם זינקה מילאנוב, יוסי ביירלינג, פדורה ברביירי, לאונרד וורן בוריס כריסטוף - תזמורת ומקהלת בית האופרה ברומא RCA Victor
פרליה הקליט בחברות התקליטים RCA, Vox Remington וכו'.
רואנדה במשחקים הפאראלימפיים
עד אולימפיאדת הנכים לונדון (2012) כל המשלחות אותן שלחה רואנדה למשחקים הפאראלימפים לאורך השנים היו תמיד משלחות קטנות, ומעולם לא עלו על שני ספורטאים. רואנדה זכתה במדליה פאראלימפית אחת, באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) במרוץ ל-800 מטר (קטגוריה T46). במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) שלחה רואנדה משלחת של 13 ספורטאים, שלא הצליחו לזכות במדליה פאראלימפית.
Küçük Bir Yol
Küçük Bir Yol (באנגלית: A Small Road; ובעברית: דרך קטנה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבלגית-טורקייה הדיסה, מתוך המיני-אלבום, Aşka Kapandım. השיר יצא לאור ב-3 בספטמבר 2020, כסינגל הראשון והפותח מתוך המיני-אלבום, על ידי חברת התקליטים פאסאג' מיוזיק.
השיר הגיע למקום החמישי בטורקיה טופ 20.
רקע וכתיבה
לאחר שסיימה להוציא סינגלים מתוך אלבומה Şampiyon, הוציאה הדיסה את הסינגל "Geliyorum Yanına" כסינגל שלא מתוך אלבום וכסינגל האחרון שלה לשנת 2019. לאחר מכן, בספטמבר 2020 דווח על צאת השיר הזה ועל היותו הסינגל הראשון מתוך מיני-אלבום בשם, Aşka Kapandım.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-50 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של Netd Müzik ב-3 בספטמבר 2020, ביום צאתו כסינגל. ביממה הראשונה שלו, צבר למעלה מ-1,778,809 צפיות; הישג יוצא דופן לקליפ בשפה הטורקית. כמו כן, ממוצע הצפיות שלו עמד על חצי מיליון בכל יממה, משך שבועות רבים.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-125 מיליון צפיות.
אוקראינה באירוויזיון למוזיקאים צעירים
אוקראינה נטלה חלק באירוויזיון למוזיקאים צעירים שלושה פעמים החל מהצטרפותה הראשונה ב-2008, כאשר אנה פדרובה נשלחה כנציגתה בתחרות לנגן בפסנתר. אוקראינה נעדרה מהתחרות 4 פעמים בשנים 2010, 2014, 2016, 2018.
טרביה
טרביה (באיטלקית: Trèbbia) הוא נהר בצפון איטליה. אורכו של הנהר הוא 118 ק"מ.
גאוגרפיה
מקור הנהר הוא ברכס מונטה פראלה (Monte Prelà) שבהרי האפנינים הליגוריים בתחומי הקומונה טוריגליה (Torriglia) שבנפת ג'נובה. פסגת מונטה פראלה מתנשאת לגובה 1,407 מטרים, אולם הנהר מתחיל רק בגובה 800 מטרים. הנהר זורם לכיוון צפון מזרח מרחק של 118 ק"מ (73 מייל), והוא נשפך אל גדתו הימנית של נהר הפו ממערב לפיאצ'נצה.
בשנת 218 לפנה"ס נערך בגדתו המזרחית של הנהר קרב טרביה.
האובליסק הלבן
האובליסק הלבן הוא אבן מונוליתית גדולה, שנמצאה בעיר האשורית העתיקה נינוה בצפון עיראק. האבן נחפרה על ידי הארכאולוג הורמוזד רסאם ב-1853. זהותו של המלך אשורנצירפל המופיע על גבי האובליסק נתונה במחלוקת במחקר בין המלך אשורנצירפל הראשון לאשורנצירפל השני. באתר של המוזיאון הבריטי, זהות המלך רשומה כאשורנצירפל הראשון. האובליסק הוא אחד משני אובליסקים שלמים ששרדו מהממלכה האשורית. השני הוא האובליסק השחור של המלך שלמנאסר השלישי. שני האובליסקים הם חלק מאוסף המוזיאון הבריטי.
גילוי האובליסק
האובליסק התגלה בנינוה על ידי הארכאולוג הבריטי הורמוזד רסאם ביולי 1853. על פי דוח החפירה, האובליסק נמצא שוכב על צידו כ-60 מטר מצפון-מזרח לארמון סנחריב בעומק של כ-5 מטר מתחת לפני השטח של התל. השטח בו נמצא הייתה חצר ששכנה בין ארמון סנחריב והמקדש לאלה עשתר. האובליסק נשלח במרץ 1854 מבצרה לבומביי בהודו, על גבי אוניית הצי המלכותי הבריטי "HMS אכבר" (HMS Akbar). משם נשלח על גבי אוניית סוחר והגיע ללונדון בפברואר 1855. מיד לאחר הגעתו הועבר מידית לאחסון כחלק מהאוסף הלאומי.
תיאור האובליסק וזהות המלך
האובליסק הלבן הוא עמוד גדול בעל ארבע צלעות, עשוי מאבן גיר לבנה. גובהו של האובליסק הוא 285 ס"מ, רוחב שתי צלעות נגדיות, המסומנות באותיות A ו-C, נע בין 70 ס"מ למטה ועד 48 ס"מ למעלה. רוחב שתי הצלעות הנגדיות האחרות המסומנות באותיות B ו-D, נע בין 54 ס"מ בחלקו התחתון, ו-42 ס"מ בחלקו העליון. האובליסק מתחדד כלפי ראשו. קודקודו המחודד הוא דמוי פירמידה בעל ארבע מדרגות. על כל ארבע צלעותיו חרותים עיטורים. בראש האובליסק מופיעה כתובת על שתי הצלעות הצמודות A ו-D. התבליטים המגולפים מציגים מסעות מלחמה, ופעילויות פנאי כגון ציד. זהותו של המלך נתונה בוויכוח בין החוקרים בין אשורנצירפל הראשון, שמלך במאה ה-11 לפנה"ס, ואשורנצירפל השני, שמלך במאה ה-9 לפנה"ס. בין הטיעונים שהועלו היה סגנון הלבוש של אנשי החצר המופיע על גבי התבליטים, כולל כובע דמוי תרבוש. סגנון לבוש זה תואם את הלבוש מתקופה קדומה יותר והוא מוכר מעבודות פיסול מהמאה ה-13 לפנה"ס. טיעון אחר הוא שהמלך המתואר על גבי המרכבה מלווה באדם אחד, נהג המרכבה, ואילו כמעט בכל התיאורים של אשורצירפל השני ושלמנאסר השלישי, המרכבה כללה אדם שלישי שתפקידו היה להגן על המלך. רמת עבודת הגילוף של התבליטים לא תואם לסגנון האלגנטי יותר של התבליטים מהמאה ה-9 לפנה"ס. לעומת זאת, סצנות הציד ומסעות המלחמה שהופיעו על גבי האובליסק, מתאימות יותר לאשורנצירפל השני. הפרסום המדעי הראשון על האובליסק פורסם ב-1883 על ידי תיאופילוס פינצ'ס, והוא זוהה עם אשורנצירפל השני. כך היה עד 1928, המועד שבו פרסם אקהארדט אונגר (Eckhardt Unger) מאמר, בו העלה טענות שהאובליסק שייך למלך אשורנצירפל הראשון. אשורולוגים רבים קיבלו את דעתו של אונגר. רעיון נוסף שהוצע כפתרון לבעיה על ידי מקס מלוואן, היה שהתבליטים הם מתקופה קדומה יותר, ואילו הכתובת הוספה בשלב מאוחר יותר. בשנת 1975 פרסם ג'וליאן ריד (Julian E Reade) מחקר המתייחס לאיקוניגרפיה, הספרות והקונטקסט בו נמצא, שבו סיכם שמדובר באשורנצירפל הראשון.
הכתובת והתבליטים
החלק שנשמר מהכתובת בקודקוד האובליסק מתאר את מלך אשור ככובש גדול, הלוקח בשבי אסירים ועדרי בהמות אל העיר אשור. כל אחת מארבע צלעותיו של האובליסק מחולקת לשמונה שורות של לוחות עם תבליטים. חלקה התחתון של כל צלע אינו מעוטר. סה"כ 32 לוחות עם תבליטים. התיאורים על גבי התבליטים כוללים סצנות מגוונות כולל משלחות צבאיות של המלך, תיאור של המלך מקבל מנחות, נשפים של אנשי החצר, וציד חיות בר. קבוצה של סצנות דתיות מעוטרת בכותרת כתובת המסבירה שהמלך נוסך נסך לפני האלה עשתר, שהייתה האלה הראשית של העיר נינוה. הכתובת מופיעה על גבי קודקוד האובליסק, על גבי צלע A על המדרגה התחתונה של הפירמידה בראש האובליסק, ועל גבי צלע D על שתי המדרגות התחתונות של הפירמידה. צלע A נמצאת מימין לצלע D. רוב החוקרים (למעט פינצ'ס) מסכימים שסדר הקריאה צריך להיות קודם צלע A ולאחריו הכתובת בצלע D. בנוסף, מופיעה כותרת כתובה על גבי צלע A מעל הלוח השלישי מלמעלה (השישי מלמטה) וכן על גבי שלוש רצועות שבין לוחות 4-1 מלמעלה של צלע D.
זמן להתעורר
זמן להתעורר הוא האלבום השביעי במספר של להקת ההיפ הופ הישראלית הדג נחש, ואלבום האולפן השישי של הלהקה. האלבום יצא בפברואר 2013, בהפקתו המוזיקלית של יוסי פיין, שהפיק את רוב אלבומי ההרכב.
הסינגל הראשון מן האלבום, "קובלנה על מפלגות ישראל", יצא בינואר 2013. את הסינגל הלחינו חברי הלהקה על פי מילים שכתב מאיר אריאל לפני בחירות 1999, כחודש לפני מותו. הסינגל יצא בסמוך לבחירות לכנסת התשע עשרה. בקליפ של אותו השיר השתתפו כמה מחברי "ארץ נהדרת" כשהם מחופשים לחלק מראשי המפלגות (וגם הם בעצמם עשו גרסה משלהם לשיר, שנשאה את הכותרת "אזרחי ישראל עלו לי עד כאן"). בפברואר 2013 יצא הסינגל השני מן האלבום, "זמן להתעורר", שנבחר לשמש בסרט "פלאות" של הבמאי אבי נשר. סולן הלהקה שאנן סטריט היה שותף לכתיבת תסריט הסרט. בשיר "יום שישי" מתארח הגיטריסט יצחק קלפטר.
דוקרן הסטינבוק
דוקרן הסטינבוק (שם מדעי: Raphicerus campestris; מכונה בקיצור סטינבוק), הוא מין אנטילופה קטנה מתת-משפחת הצבאיים בסוג דוקרן, החי בדרום, מזרח ומרכז אפריקה. למרות שהתגלה על ידי האירופאים כבר בעת הגעתם לאפריקה, הוא תואר מדעית לראשונה רק בשנת 1811 על ידי קרל פטר טונברג. הוא המין הגדול והנפוץ בסוג דוקרן, ויש לו חפיפה עם שני המינים האחרים - דוקרן שארפי ודוקרן הכף. מלבדם ישנן שתי אנטילופות נוספות הדומות לו מאוד בגודל הגוף ובצבעי הפרווה: האוריבי, וצביון הסבך. תוארו למעלה מ-24 תת-מינים של דוקרן הסטינבוק על בסיס צבע פרווה, אך רק שניים מוכרים מדעית והם תופסים אזורי תפוצה נפרדים.
שמו המדעי נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: "raphis" = "מחט", "keras" = "קרן"; צירוף של שתי המילים פירושו "קרן מחט" ומתייחס לקרניים הדקיקות והישרות שלו. המילה הלטינית "Campestri", יכולה להתפרש הן כ"רמה" והן כ"מישור", ומתייחסת כנראה לבית הגידול של מין זה. הכינוי "סטינבוק" במקור הוא בכלל שם הולנדי עבור יעל אלפיני, ולמרות חוסר הדמיון ביניהם המתיישבים הבורים כינו אותו כך על שם היעל המוכר להם מאירופה. הסיבה לכך היא שבתקופות הראשונות של גילויי חיות הן היו נקראות על שם בעלי חיים מוכרים, כפי שניתן לראות גם לגבי אנטילופת סוס כחולה שכונתה "סטינבוק" או אנטילופות רבות כצבי וראם שנקראו "תיש".
כאמור לדוקרן הסטינבוק שני תת-מינים מוכרים:
קרניים
בדומה לרוב המינים בשבט אנטילופות הסבך - גם דוקרן הסטינבוק מתאפיין בזוג קרניים קצרות ודקיקות שהן הארוכות ביותר ממיני הדוקרן, ולהם צמיחה פשוטה למדי: הקרן צומחת כלפי מעלה בצורת-"I" ישר לחלוטין וללא זוויות. מיקום הקרניים הוא בצידי המצח מעל העיניים, ובמרחק בולט מהם ומהאוזניים. המרחק בין הקרניים זהה לחלוטין בין הבסיס לקצוות והרווח ביניהם גדול משל אנטילופות אחרות. הקרניים של הדוקרן כשמו דקיקות מאוד כמחט, ולמרות שבמבט שטחי הן נראות בעובי אחיד לכל אורך הקרן, בפועל יש הבדל מזערי בין עובי הבסיס לקצוות. בניגוד לביירה לאוריבי ולדיקדיק הן חלקות לגמרי ללא טבעות או חריצים. הקרניים חדות ביותר. צבע הקרניים כהה מן הרגיל - שחור, שחור כחלחל ואפור כהה, והצבע אחיד על פי רוב בכל הקרן. הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו ההבדל היחידי בינם לבין הנקבות.
מראה חיצוני
צבע הפנים של דוקרן הסטינבוק הוא צהבהב\חולי\קרמי בהתאם לגוף, וסימוני הפנים שלו דלילים יחסית: המצח בצבע כהה בדרך כלל משאר הראש - אדמדם או חום בהיר, כשהעור הסמוך לעין שחרחר ומסביבו כתם לבן גדול ובולט היוצר יחד עם העין השנייה צורת של משקפיים. מהאף עד לאמצע החוטם נמשך ישנו משולש בצבע שחור מבריק המהווה סימן זיהוי עיקרי למין זה משאר האנטילופות, אם כי אין זה נדיר שהוא נעדר. הריסים שלו שחורים ובולטים, והסנטר, השפתיים והחלק העליון של הגרון לבנים ויוצרים צורה של סינר. האוזניים בצבע אפרפר או צהבהב בצד החיצוני ולבנות בצד הפנימי, וקצוות האוזניים שחורות.
מבנה ומידות גוף
גופו וצווארו של דוקרן הסטינבוק דקיקים וארוכים אך הם קצרים יותר משל האוריבי. ראשו וחרטומו משולשים וארוכים משל שני המינים בסוג, ואוזניו ארוכות ועגלגלות וגדולות ביותר ביחס לגוף. הצוואר והראש נמצאים תמיד במצב זקוף, בניגוד לעמדה השפופה של מיני אנטילופה ננסית או הצביון. העיניים שלו גדולות ושחורות, ומתחתם חריצים שחורים קטנים המעבירים נוזל לבלוטות הריח הסמוכות. האף גדול, עגלגל ושחור כשל אייל וסולד במקצת, והפה דק ושחרחר. הרגליים שלו דקיקות וארוכות ופרסותיו חדות וקצרות בצבע שחור. האחוריות ארוכות יותר מהקדמיות ומשוות לו לפעמים מראה כפוף. זנבו קצרצר מאוד בדומה לביירה, ובמבט מהצד הוא נראה לעיתים חסר זנב. מלבד הקרניים כאמור, אין כלל הבדלים בין הזכרים לנקבות. מידות הגוף של דוקרן הסטינבוק: גובה הכתפיים: 60-45 ס"מ. אורך הראש והגוף: 95-60 ס"מ. אורך הקרניים: 19-7 ס"מ. אורך הזנב: 10-5 ס"מ. משקל: 16-7 ק"ג.
תפוצה ובית גידול
דוקרן הסטינבוק נפוץ ברחבי דרום ומזרח אפריקה. תפוצתו מחולקת לשני טווחים עיקריים: הטווח הדרומי הגדול משתרע על מרבית דרום אפריקה, סווזילנד ונמיביה, מרכז ודרום זימבבואה, דרום אנגולה, בוצוואנה, זמביה ומוזמביק, ואזור קטן בצפון מערב לסוטו. הטווח המזרחי משתרע על דרום קניה וצפון ומרכז טנזניה, עם שתי אוכלוסיות מבודדות בצפון מערב ודרום מערב טנזניה. הוא נכחד באוגנדה.
בית גידולו של הדוקרן הוא מגוון למדי בהתאם לאקלים סובטרופי, ואקלים ים תיכוני שבו הוא חי, וכולל סוואנות צחיחות ויבשות, סוואנות שיחים דוקרניות, אזורי מרעה מיוערים בדלילות, חורשים, שיחים, גבעות, פסיפס של כרי דשא ועצי שיטה, אזורי חוף סלעיים, אזורים צחיחים למחצה כמדבר קלהארי, והרים ורכסי הרים כדוגמת דראקנסברג והר קניה בגבהים של עד 4,750 מטר מעל פני הים. האוכלוסיות בטווח הדרומי מעדיפות מישורים פתוחים, בעוד שאלה שבטווח המזרחי מעדיפות אזורי סבך. הם נמנעים מאזורים צחיחים למחצה כמדבר נמיב או מיוערים בכבדות. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30-10 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת 1,000-25 מילימטר לשנה.
התנהגות ופעילות
דוקרן הסטינבוק הוא במידה רבה בעל חיים יומי, אם כי במזג אוויר חם שיא הפעילות תעבור לשעות הקרירות והמוקדמות בבוקר ובערב. בשעות החמות ביותר הוא שוכב במעבה הסבך ועסוק בטיפוח, העלאת גרה או שנה קצרה. במקרה והדוקרן חש בסכנה הוא בשלב ראשון יסתתר בצמחייה תוך כדי הורדת הצוואר לקרקע והאוזניים לאחורה כדי למנוע את הבלטתו בסבך. אם הטורף זיהה אותו או ניגש לאזור המסתור יתר על המידה, הוא יפתח בריצה מהירה עם זיג-זג לצדדים כדי להקשות על הטורף, וינסה כל מספר דקות להביט לאחור או להתחבא שוב בסבך ללא תזוזה. כאשר הדוקרן נרדף במשך זמן או סתם נלחץ, הוא עלול לחפש מקלט במחילות השנבוב בדומה לדוקרן שארפי. בשל הגודל הקטן שלהם, לדוקרני הסטינבוק יש מגוון רב של טורפים. המבוגרים נטרפים על ידי אריה, ברדלס, נמר, צבוע נקוד, צבוע חום, זאב טלוא, קרקל, סרוואל, תן ופיתוניים. העופרים נטרפים גם על ידי טורפים קטנים יותר כדוגמת חתול בר, חתול שחור רגל, זבד אפריקאי, גחן מצוי, גירית הדבש, בבון, עיט לוחם, עיט כתר ולטאת כוח.
תזונה
תזונתו של דוקרן הסטינבוק כוללת בעיקר מינים רבים של שיחים ועלי עצים המצויים בתחומי מחייתו כגון: שיטה, שיזף, אשחריים, מלפיגאים, הדסאים, קסאלפיניים, ועוד. מדי פעם הם יאכלו פירות כמו גם נבטים בשלבי צמיחה מתקדמים, אך עשבים יאכלו על ידם רק לעיתים רחוקות. מרבית הצמחייה שהם אוכלים נמצאת צמוד לפני הקרקע, והם אינם יכולים להגיע למזון החל מגובה של 0.9 מטר ומעלה. כדי לחפות על חיסרון זה הדוקרן ישתמש גם בפרסותיו כדי לחפור בקרקע על מנת להגיע לשורשים ופקעות. המים אינם נחוצים לו כל כך ואת הלחות הנדרשת הוא מקבל מהצמחייה, ואפילו במרכז מדבר קלאהרי ניתן למצוא אותם עד מרחק של 80 קילומטרים ממקור מים קבוע.
מערכת חברתית
דוקרן הסטינבוק הוא בעל חיים טריטוריאלי ומונגומי החי לרוב בבדידות מלבד בעונת הרבייה. עם זאת, בדרך כלל כל זוג זכר ונקבה מאכלס יחד את הטריטוריה שגודלה 100-4 דונם, למרות שאין ביניהם מגע ישיר רוב השנה. שניהם מסמנים את השטח על ידי ערימות גללים בצידי השבילים כמו גם על ידי בלוטות הריח שבעיניים; בעזרת הריחות הם מודעים לכל התנועות של בן זוגם. כאמור הזוג מתאחד רק לצורך רבייה ובתקופה זאת הזכר הופך לאגרסיבי מאוד כלפי פולשים. הלחימה ביניהם פשוטה למדי וכוללת נגיחות ראש בראש עם הקרניים החדות שלהם.
רבייה ומחזור חיים
הרבייה מתרחשת כל השנה ללא עונה מוגדרת, אם כי יש שיא של לידות בחודשי נובמבר ודצמבר. הזכר מתרבה רק עם בת זוגו החולקת איתו את הטריטוריה. ההריון נמשך 5.5 חודשים בלבד, ולמרות שיש לנקבה ארבע פטמות בדרך כלל נולד רק עופר אחד. בעת הלידה העופר שוקל כ-0.9 קילוגרם, והוא מפותח יחסית ומסוגל ללכת כ-5 דקות לאחר הלידה. עם כל זאת גם עופרי דוקרנים אלה מוסתרים היטב בצמחייה במשך השבועיים הראשונים לחייהם, ורק לאחר מכן מתחילים לעקוב אחר אימהותיהם בחיפוש מזון. העופרים נגמלים כבר לאחר 3 חודשים, ומגיעים לבגרות לאחר 7-6 חודשים לנקבה ו-9 חודשים לזכר. הבגרות המהירה כמו גם תקופת ההריון הקצרה שגורמת לכך שנקבות יכולות להמליט פעמיים בשנה, מסבירה את העובדה שדוקרני סטינבוק משגשגים גם באזורים שבהם הם סובלים מפעילות אנושית גבוהה.
תוחלת החיים של דוקרן הסטינבוק היא 12-7 שנים.
איומים ושימור
דוקרן הסטינבוק מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל היותו מין נפוץ יחסית עם מספר פרטים גדול, ואין לו איומים קיומיים. מגמת האוכלוסייה יציבה או גדלה באזורים מוגנים ובאדמות פרטיות בדרך כלל. המספרים עשויים להיות בירידה באזורים מסוימים לא מוגנים שבהם צפיפות יישוב ולחצי ציד גבוהים, ולגרום להם להיעלם לבסוף לגמרי כפי שקרה באוגנדה. למרות שאין איומים עיקריים כלליים, ישנו איום ברמה מקומית של טריפת דוקרנים על ידי כלבי בית ולכידה על ידי רועים, בייחוד של עופרי דוקרנים השוכבים בשיחים לבדם.
דוקרן הסטינבוק מיוצג היטב באזורים מוגנים ושטחים חקלאיים פרטיים (25% מהאוכלוסייה באזורים מוגנים, ו-30% נוספים באדמות פרטיות). המספרים הגדולים ביותר מתרחשים בתחומים כדוגמת שמורת מסאי מארה (קניה), הפארק הלאומי סרנגטי והפארק הלאומי טראנגירה (טנזניה), שטחים חקלאיים פרטיים והפארק הלאומי אטושה (נמיביה), מרחבי המרעה העצומים של צפון, מרכז, ודרום מערב הקלאהרי (בוצוואנה), שטחים חקלאיים פרטיים והפארק הלאומי הוואנג (זמביה), שטחים חקלאיים פרטיים והפארק הלאומי קרוגר (דרום אפריקה).
אומדן האוכלוסייה העולמי לדוקרני סטינבוק הוא 600,000 פרטים, אם כי בשל טבעם החמקמק ונטייתם לחיות בסבך סביר להניח שהמספרים גדולים בהרבה.
לולה (עיר)
לולה (בפורטוגזית: Loulé) היא העיר הגדולה ביותר באלגארבה שבחוף הדרומי של פורטוגל.
העיר ידועה בזכות חופי הים הרבים שבה, המרינה הרחבה ובעיקר בזכות אקלים חמים וקל.
העיר נמצאת במרחק של כ-36 ק"מ מהעיר טבירה, כ-110 ק"מ מהעיר ולבה כשהיא מערבית לנהר הגוודיאנה וכ-522 ק"מ מהעיר פורטו.
תיירות
בעיר ניתן למצוא מגוון אתרי תיירות מהמהפכה האיסלמית:
דמוגרפיה וסטטיסטיקה
בעיר מתגוררים כ-70 אלף תושבים והיא מחולקת ל-9 רבעים:
נונאטאק קיי
נונאטאק קיי או נונאטאק קאי (באנגלית: Kay Nunatak) הוא נונאטק סלעי כהה בצד הדרומי של מפרץ מובילויל, בחוף באומן - בחוף המזרחי של חצי האי אנטארקטיקה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של הנונאטאק 500 מטרים מעל פני הים.
הנונאטאק מהווה את הקצה הצפוני ביותר של רמת היצ'קוק.
גילוי הנונאטאק
הנונאטאק צולם מהאוויר על ידי סר הוברט וילקינס ב־20 בדצמבר 1928, ועל ידי לינקולן אלזוורת' בשנת 1935.
הנונאטאק נסקר על הקרקע על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בדצמבר 1958.
מקור השם
שמו של הנונאטאק ניתן לו בשנת 1952 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הנונאטאק נקרא על שמו של ג'ון ד. קיי (John D. Kay), חבר האגודה הגאוגרפית האמריקאית, אשר השתמש בתצלומי האוויר להכנת מפת האזור לראשונה.
א-ריאן (כדורגל)
מועדון ספורט א-ריאן (בערבית: نادي الريان الرياضي – "מועדון הספורט א-ריאן"; תעתיק מדויק: נאדי אלריאן אלריאצ'י) הוא מועדון כדורגל קטרי מהעיר א-ריאן המשחק בליגת העל הקטרית. המועדון מקיים את משחקיו הביתיים באצטדיון אחמד בן עלי, המכיל 27,000 מקומות. לזכותה של א-ריאן שמונה אליפויות וארבעה גביעים.
היסטוריה
א-ריאן נוסדה תחת השם "א-ריאן הישנה" כקבוצה חובבנית. המטה שלהם התבסס בבית שני חדרים והקבוצה קיימה את משחקיה במגרש כדורגל בבית ספר באזור "ניו ראיאן". בשנת 1967 המועדון התאחד עם קבוצת "בני א-ריאן". בשנת 2008 הוקם המגזין "קול א-ריאן" המספק חדשות אודות הקבוצה וזהו המגזין היחיד בקטר המספק מידע אודות קבוצה. המועדון ששאף להצטרף להתאחדות לכדורגל בקטר נתקל בסירוב מצד ראשי הארגון עקב הרצון שלהם שהמועדון יתאחד עם "א-נוסור", מועדון כדורגל נוסף שפעל בעיר. לאחר האיחוד עם "א-נוסור", התקבל המועדון כחבר בהתאחדות לכדורגל תחת השם "א-ריאן ספורט קלאב". כבר בתחילת דרכו של המועדון הוא הצליח לגייס תרומות רבות ובנה את אצטדיון חאמד בן חליפה המכיל 12 אלף מושבים והוא היה האצטדיון הגדול בקטר באותה תקופה.
בשנת המועדון שיחק לראשונה בליגת העל הקטרית. בעונת פרצה קטטה המונית במהלך משחק ליגה בין א-ריאן לא-סד שהובילה את ההתאחדות להחלטה להוריד את א-ריאן, שהייתה אז במקום השני, לליגה השנייה. בסיום העונה שלאחר מכן חזרה א-ריאן לליגת העל וזכתה באליפות הראשונה בתולדותיה בעונה שאחריה. א-ריאן הוא אחד מבין שישה מועדונים בעולם והיחיד בקטר שזכה באליפות למרות יחס שערים שלילי כאשר הם עשו זאת בעונת.
בעונת א-ריאן ירדה לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה (בצורה ספורטיבית). אך כמו בעונת הירידה הקודמת, א-ריאן שבה לליגת העל אחרי עונה אחת וגם זכה באליפות עונה לאחר מכן. בעונת זכה המועדון באליפות רביעית וגביע ראשון בתולדותיו ובכך השלים דאבל.
בשנת המועדון חנך את אצטדיון אחמד בן עלי, המכיל 25,000 מקומות ישיבה.
בעונת ירדה א-ריאן לליגה השנייה, אך שב לאחר עונה אחת. ב-28 בנובמבר 2015 שבר המועדון שיא ניצחונות ליגה רצופים לאחר שרשם 11 כאלה. בעונת המועדון זכה באליפות ראשונה מזה 21 שנים.
מצעד הפסחא (סרט)
מצעד הפסחא (באנגלית: Easter Parade) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1948, בבימויו של צר'לס וולטרס, עם פרד אסטר, ג'ודי גרלנד, אן מילר ופיטר לופורד בתפקידים הראשיים.
הסרט זכה לביקורות טובות והצלחה מסחרית והיה לסרט המוזיקלי המצליח ביותר של 1948 ובמקום השני בסרטים המוזיקליים של מטרו גולדווין מאייר בשנות ה-40 אחרי פגוש אותי בסנט לואיס.
כל השירים בסרט נכתבו והולחנו בידי אירווינג ברלין, לא במיוחד לסרט הזה.
העלילה מתרחשת בניו יורק בשנת 1912 בתקופת חג הפסחא כשכולם מתכוננים ל"מצעד הפסחא" המסורתי בשדרה החמישית.
השיר "Steppin' Out with My Baby" היה מועמד לרשימת מאה שנים... מאה שירים (2004).
תקציר העלילה
דון יוז (פרד אסטר) מסתובב בניו יורק וקונה מתנות לשותפתו להופעות, נדין הייל (אן מילר) הוא שר "Happy Easter" ובחנות רוקד עם ארנב הפסחא ("Drum Crazy"). כשהוא מגיע לנדין היא מקבלת אותו ואת מתנותיו בקרירות. הוא שר לה: "It Only Happens When I Dance With You" והיא מודיעה לו שהחליטה על קריירת סולו ולא תופיע עוד אתו.
דון המדוכא מגיע לבר, שותה ופורק את בעיותיו בפני המוזג. הוא שומע את אחת הנערות, האנה בראון (ג'ודי גרלנד) שרה "I Want To Go Back To Michigan" והוא מציעה לה שתופיע אתו. היא מהססת ולבסוף מסכימה.
בדרך לחזרות יורד גשם והיא פוגשת במקרה את ג'ונתן הארו (פיטר לופורד) שמשאיל לה מטרייה ושניהם מהלכים בגשם ושרים "A Fella with an Umbrella".
דון מתחיל להדריך אותה ומשנה את שמה ל"חואניטה" אך לבסוף משתכנע כי מוטב שתופיע בשמה האמיתי ותבצע לפי הבנתה. הצמד "דון והאנה" קוצר הצלחה גדולה. מהקטעים המפורסמים שלהם - "When the Midnight Choo-Choo Leaves for Alabam'" ו-"We're a Couple of Swells" שבו הם מופיעים כצמד יחפנים.
נדין מופיעה בתפקיד מרכזית כסולנית בשיגיונות זיגפלד ושרה ורוקדת ""Shakin' the Blues Away". דון מופיע גם הוא בקטע "Steppin' Out with My Baby".
במסיבה לאחר ההצגה מזמינה נדין את דון לרקוד איתה ""It Only Happens When I Dance With You". האנה חושבת שדון עדיין מאוהב בנדין ועוזבת את המקום.
ג'ונתן משכנע אותה לחזור לדון. היא שולחת לו לפרחים והם מתפייסים ויוצאים למצעד הפסחא כשכולם מתבוננים בהם ומצלמים אותם תוך כדי שירת "צעדת הפסחא".
בית לזמר העברי
בית לזמר העברי הוא פרויקט שנוהל על ידי מחלקת המוזיקה של הספרייה הלאומית.
מהות הפרויקט ומטרתו
הפרויקט מתעד ומשמר כל חומר הקשור לזמר עברי ומציע אותו לציבור הרחב. בפרויקט זה ארכיון הצליל הגדול ביותר בעולם בתחום ההקלטות האתנוגרפיות והמסחריות של מוזיקה יהודית וישראלית. בין החומרים הנמצאים בארכיון ניתן למנות ספרים, פריטי תווים והקלטות אודיו ווידאו, בהן גם הקלטות שהופקו בידי חוקרים ומוזיקאים מראשית המאה ה-20 ואילך, וכן הקלטות נדירות של תחנת הרדיו הציבורית "קול ישראל" בהיקף של רבבות שעות.
חומרי הפרויקט כוללים גם ארכיונים בתחום המוזיקה של מלחינים מרכזיים בתחום המוזיקה היהודית והישראלית, בהם סשה ארגוב, משה וילנסקי, דובי זלצר, נעמי שמר ומרדכי סתר. בפרויקט ישנם למעלה משלושים אלף שעות הקלטה שעברו תהליך דיגיטציה.
על פי הספרייה הלאומית, "מטרת מיזם זה היא הנגשת השפע המוזיקלי של המחלקה לכלל הציבור, תוך חיבור בין חומרים מוקלטים לבין הארכיונים הקיימים בספרייה".
האתר נסגר ביולי 2022 ובמקומו נפתח האתר "מוזיקה ישראלית".
נחמן בלומנטל
נחמן בלומנטל (ה' באייר תרס"ב, 12 במאי 1902 בורשצ'יב - ב' בכסלו תשמ"ד, 8 בנובמבר 1983 תל אביב-יפו) היה היסטוריון פולני-יהודי וישראלי, שכיהן כראש המכון ההיסטורי היהודי בוורשה בין השנים 1947 - 1949.
ישיבת יסודות התורה
ישיבת יסודות התורה (כינוי הנפוץ: 'יסודות לב') היא ישיבה גדולה חרדית-ספרדית בתל אביב, בראשות הרב ברוך צבי לב. נכון לשנת 2023 לומדים בישיבה כ-350 בחורים,.
נחמן בלומנטל
קורות חיים
במהלך הכיבוש הגרמני בפולין, הצליח בלומנטל להימלט לברית המועצות ושרד את השואה. אשתו הראשונה מריה ובנו אריאל, שנשארו בפולין, ניסו להתחזות לקתולים אך נבגדו, הוסגרו לנאצים ונרצחו בשנת 1943.
ישיבת יסודות התורה
הישיבה שוכנת כיום בבניין ישיבת הרמב"ם ובית יוסף, בשכונת הדר יוסף בתל אביב.
נחמן בלומנטל
קורות חיים
בשנת 1944 חזר בלומנטל לפולין, שם הקים יחד עם מגוון היסטוריונים, אתנוגרפים ובלשנים את המכון ההיסטורי המרכזי. הם רשמו 3,000 עדויות ניצולי השואה בין 1944 ל 1947, נרתמו לחיפוש אחר מסמכים נאציים במשרדי הגסטפו הנטושים ושימרו בקפדנות קטעים תיעודיים של חיי הגטו היומיומיים. המכון ההיסטורי היהודי אורגן מחדש בשנת 1947, ובלומנטל הפך למנהלו. בסוף שנות הארבעים היה בלומנטל עד מומחה בשלושה ממשפטיהם של פושעי המלחמה הנאציים, כולל משפטו של רודולף הס, מפקד מחנה אושוויץ.
ישיבת יסודות התורה
היסטוריה
מייסד הישיבה, הרב ברוך צבי לב, כיהן קודם לכן כראש ישיבה בישיבת משכן ידידיה במושב יסודות. אחר חילוקי דעות בינו לבין ההנהלה פרש בשנת 2014 והקים ישיבה חדשה, יחד עם כ-60 בחורים מישיבת משכן ידידיה.
נחמן בלומנטל
קורות חיים
בלומנטל בלט בתיעוד ותיאור שפת ההסוואה ששימשה את הנאצים, וה"לשון הנקייה" ששימשה אותם על מנת לטשטש את המכניקה של רצח ההמונים, כגון שימוש במונחים "פינוי" או "יציאה" עבור פעולות שבדרך כלל הביא למותו של ה"מפונה". בלומנטל תיעד את הרכב המילים הנאציות, בחן את אופן השימוש במונחים וגילה את המשמעות האמיתית העומדת מאחורי ביטויים רבים. בשנת 1947 פרסם את ספרו Slowa niewinne (מילים חפות מפשע), בו כיסה את המילים בין האותיות A עד I. היה זה הראשון מבין שני כרכים שתכנן, כרכי המילון הנאצי. במקרה, באותה שנה פרסם פילולוג ניצול אחר, ויקטור קלמפרר, את ספרו שפת הרייך השלישי, מפעל דומה המנתח את השימוש הנאצי במילים. בלומנטל מעולם לא השלים את הכרך השני שלו, אך מסמכיו מראים כיצד התמשך הפרויקט לאורך זמן, במיוחד כאשר זכה לגישה לחומרי מקור חדשים מארכיונים נאציים שזה עתה נפתחו.
ישיבת יסודות התורה
היסטוריה
בפרוץ משבר הקורונה בישראל הישיבה נסגרה, ובזמן קיץ ה'תש"פ נפתחה הישיבה במתווה הקפסולות בתיאום עם משרד הבריאות. למרות הבידוד ואמצעי הזהירות, באמצע זמן קיץ נדבקו מספר בחורים בנגיף ונשלחו למלונית. בסוף הזמן סיימו בני הישיבה את מסכת נדרים במבצע חיזוק מיוחד.
נחמן בלומנטל
קורות חיים
בשנת 1950 עלה נחמן בלומנטל לישראל, שם נישא בשנית והקדיש את שארית חייו למחקר השואה. בפברואר 2019 תרם בנו מירון בלומנטל 30 ארגזים של מסמכים אישיים של אביו, ובהם למעלה מ-200,000 מסמכים, למכון ייווא למחקר יהודי בניו יורק. לדברי מנהל ייווא, ג'ונתן ברנט, אוסף זה הוא "אחד הארכיונים האחרונים הגדולים שנותרו מהשואה."
ישיבת יסודות התורה
היסטוריה
בשנת 2020 יצאה הישיבה לקמפיין "יסודותייך חזקי", במסגרתו אספה הישיבה 2,800,000 ש"ח לבניין הישיבה. בשנת 2023 פורסם כי הישיבה זכתה בהקצאה רחבת ידיים בעיר אלעד, ובה ייבנה קמפוס המותאם לכאלף תלמידים.
בשנת 2021 נספה באסון מירון הבחור אריאל אחדות, מבני הישיבה. בישיבה נערכו הספדים ועצרות חיזוק לזכרו, ובשנת 2022 אף ערכו סיום הש"ס לעילוי נשמתו.
צוות הישיבה
משגיח הישיבה הוא הרב שלמה ברויאר. בצוות הרמי"ם נמנים הרבנים: הרב יצחק צבי ויזמן, הרב יונתן בושיריאן, הרב יאיר פלטיאל ברונר, הרב ירוחם גפן. וראש קיבוץ הוא הרב שרגא צבי פישהוף.
רפאל בנימין פוזן
רפאל בנימין פוזן (1942 - 25 במרץ 2016, ט"ו באדר ב' ה'תשע"ו) היה חוקר מקרא, מרצה במדרשה לנשים באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת אורות ישראל. תחום התמחותו העיקרי הוא תרגום אונקלוס. חתן פרס הרב קוק.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לבטי ולמיכאל פוזן, שהיה מנהל לימודי חול בישיבת היישוב החדש בתל אביב ובנו של הרב גרשון פוזן. למד בישיבת היישוב החדש, ולאחר מכן בישיבת סלבודקה בבני ברק ובישיבת כרם ביבנה. שימש שנים רבות כחזן בישיבת כרם ביבנה בימים הנוראים. שם גם הוסמך לרבנות. את השכלתו האקדמית רכש באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן וכן באוניברסיטת לונדון.
בין השנים 1977–1983 היה מנהל כפר הנוער הדתי "כפר אליהו" בגדרה. ב-1983 שהה במשך שלוש שנים בשליחות בטורונטו מטעם המחלקה לחינוך תורני בגולה של הסוכנות היהודית.
שימש מרצה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן. תחום מחקרו היה פרשנות המקרא לדורותיה, ובעיקר חקר תרגום אונקלוס.
הרבה לפרסם מאמרים בנושאים תורניים, מחקריים והשקפתיים בבמות שונות, ובהן "הצופה" ו"המעיין". כתב טור קבוע על תרגום אונקלוס בעלון שבת בשבתו היוצא לאור על ידי מכון צומת.
בשנת תשס"ח (2008) זכה בפרס הרב קוק על ספרו "העקיבות התרגומית בתרגום אונקלוס".
קישורים חיצוניים
אודות ספרו "פרשגן":
מכּתביו:
זן (strain)
בעברית המילה "זן" מתייחסת לכמה מושגים – cultivar, variety, breed, strain – שאף אחד מהם אינו משמש למיון טקסונומי.
מיקרוביולוגיה או וירולוגיה
המונח strain מתאר את התרבית המקורית שבודדה מחולה, כלומר אוכלוסיית מיקרואורגניזם שהם הצאצאים מהדגימה המקורית או מתרבית טהורה אחרת שמקורה בדגימה המקורית. מבחינה אפידמיולוגית, אם אותו המין הטקסונומי בודד משני חולים באותה התפרצות, שניהם שייכים לאותו הזן (strain).
יש להבדיל את המונח strain מהמונח type, המתאר אוכלוסיות שונות של מינים.
בוטניקה
למונח "זן" (strain) אין כל מעמד רשמי בבוטניקה כחלק מדרגה טקסונומית. במעבדות מחקר העוסקות בהשבחת צמחים משתמשים לעיתים במונח strain כתיאור הצאצאים של אב משותף, עם זאת, מבחינה משפטית ועסקית המוצר הסופי מוגדר "זן תרבות" (cultivar) ולא strain.
חיות מעבדה
זן של עכבר או חולדה מתאר קבוצה של בעלי חיים עם מטען גנטי זהה. Strain נמצא לרוב בשימוש במעבדות כדי להבדיל בין קבוצות שונות של חיות ניסוי אשר כל אחת שונה מהאחרת במוטציה גנטית אחרת. השימוש הוא לרוב בהנדסה גנטית והזנים בקבוצות השונות מתרבים רק בתוך הקבוצה אליה הם שייכים.
חיים זאב פינקל
הרב חיים זאב פינקל (כונה: חָזָ"פּ, ראשי התיבות של שמו; כ"ד באדר ה'תרס"ד, 14 במרץ 1904 - י"ח באלול ה'תשכ"ה, 15 בספטמבר 1965) היה רב יהודי ליטאי שחי ופעל בישראל, ראש ישיבת היכל התלמוד ומנהל רוחני בישיבת מיר בירושלים.
ביוגרפיה
נולד במיר שבבלארוס, בן בכור למלכה ולרב אליעזר יהודה פינקל. אביו היה ראש ישיבת מיר, בנו של הרב נתן צבי פינקל - "הסבא מסלבודקה". אמו הייתה בתו של רבי אליהו ברוך קמאי, שכיהן אף הוא כראש ישיבת מיר. נקרא על שם סבו הרב חיים זאב יפה, רבה של שקוד (אביו החורג ולימים גם חותנו של הרב אליהו ברוך קמאי).
בגיל 9 חלה בשיתוק ילדים. הרופאים נואשו מלרפאו וגם דודו הרב אברהם צבי קמאי שהיה רוקח ניסה לרפאו אך ללא הועיל. אביו הוציא את חסכונותיו והדפיס מהדורה מיוחדת של הספר "קצות החושן" כסגולה לרפואתו. לבסוף נרפא מן השיתוק וחזר ללימודיו בתלמוד תורה.
כנער נחשב לעילוי, ובגיל צעיר נשלח ללמוד בישיבה הקטנה של הרב יעקב שלמה הורביץ. כשסיים את לימודיו בישיבה שב למיר, הפעם כדי ללמוד בישיבת מיר אצל אביו וסבו. במיר למד עד לשנת תרפ"ב (1922), ולאחר מכן נסע לבריסק כדי לקבל את דרך הלימוד הבריסקאית מהרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק. כשנוכח לראות את חשיבות הישיבה וראשה, כתב לאביו כי זה ביזיון שישיבה כזו מועטה בתלמידים, ובעקבות מכתבו שלח אביו לבריסק קבוצה מובחרת מתלמידי ישיבת מיר.
בי"ט באדר ב' תרפ"ט (1929) נישא ללאה אייבשיץ, בתו החורגת של הרב יוסף חיים זוננפלד.
כאשר החלו פרעות תרפ"ט יצא יחד עם שני אישים מנכבדי העיר חברון אל המושל האנגלי במטרה להתריע על המצב בעיר. הוא ניצל מהפרעות כששהה בבית ראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין. לאחר הפרעות הוא עזב את חברון ועבר לירושלים.
בשנת תר"צ עבר להתגורר בצפת, שם פתח ישיבה קטנה בעידודו של אביו, שהה שם זמן קצר ושב לירושלים.
הסבא מסלבודקה ביקש להשפיע על מצבו הרוחני והתורני של היישוב החדש, אך נפטר בשבט תרפ"ז. בחשוון תרצ"א הוקם "בית מדרש גבוה לתורה היכל התלמוד" בתל אביב. לניהול הישיבה מונו ארבעה רבנים, בהם פינקל. תחילה מונה כר"מ ועם השנים גברה השפעתו והוא נעשה לראש הישיבה ומנהלה. במקביל, כיהן כראש ישיבת "פליטת סופרים" לצעירים שעלו מאירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה. לימים כשעלה אביו הרב אליעזר יהודה פינקל לארץ ישראל הוא התמנה לנשיא כבוד של הישיבה ואף מסר בה שיעורים. בתקופת מגוריו בתל אביב היה בקשר עם האדמו"ר שמואל אליהו טאוב ממודז'יץ והאדמו"ר אף היה מתגורר בביתו.
בשנת תשי"ד, לאחר שהרב יחזקאל לוינשטיין עזב את ישיבת מיר כדי לכהן כמשגיח בישיבת פוניבז', נתבקש פינקל על ידי אביו למלא את מקומו. פינקל כיהן כמשגיח ומנהל רוחני בישיבת מיר עד לפטירתו. במשך שנים הוא השמיע שיחות מוסר וכן שימש יועץ ומורה דרך לתלמידי הישיבה.
אשתו לאה נפטרה בצעירותה, בשנת תש"ו. כעבור זמן נישא בשנית לגיטל וולדשיין, אחות גיסו הרב חיים שמואלביץ.
בי"ח באלול תשכ"ה, חודשיים לאחר פטירת אביו, נפטר פינקל בגיל 61. נקבר בהר המנוחות בירושלים, בחלקת רבני ישיבת מיר.
לאחר פטירתו יצא קונטרס "חסד חיים", המכיל שיחות מוסר שנאמרו על ידו בישיבת מיר. כמה משיחותיו נדפסו בספר 'הר יראה' (ה'תש"ס) של בנו הרב אריה פינקל.
זוגו הראשון, מלך אלבניה
זוגו הראשון, מלך אלבניה (באלבנית: Zogu I, כתיב פונטי [ˈzɔɡu]; נולד בשם אהמט מוהטאר ביי זוגולי (Ahmet Muhtar Bej Zogolli) ובהמשך נקרא גם אהמט זוגו (Ahmet Zogu); 8 באוקטובר 1895 - 9 באפריל 1961) היה פוליטיקאי אלבני שכיהן כראש ממשלת אלבניה, כנשיא אלבניה, ולבסוף כמלכהּ הראשון והיחיד של המדינה.
ראשית הקריירה הפוליטית
אהמט מוהטאר ביי זוגולי נולד בטירת בורגאייט בסמוך לעיירה בורל ב-1895. הוא היה בנו השני של מושל מחוז מאט, ג'מאל פאשה זוגולי. משפחתה של אמו, סאדייה טופטאני, טענה כי היא נצר לאחותו של סקנדרבג הגיבור הלאומי האלבני בן המאה ה-15. הוא למד בבית ספר גלאטסראיי באיסטנבול. עם מותו של אביו ב-1911, ירש אותו כמושל המחוז, אף שלא היה בנו הבכור, והוא בן 16 בלבד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1917 עבר להתגורר בווינה, ב-1918 עקר לרומא, ושב לאלבניה בשנה שלאחר מכן. עם שובו, החל לגלות מעורבות בפוליטיקה המקומית. הוא זכה לתמיכתן של משפחות האצולה מקומיות ושל הביים שחלשו על קרקעות רבות במהלך השלטון העות'מאני, לצד סוחרים, תעשיינים ואינטלקטואלים. מאז 1920 כיהן בשורה של תפקידים ציבוריים בכירים בהם מושל שקודרה (1921-1920), שר הפנים (1924-1921) ומפקד הצבא (1922-1921). ב-1922 שינה את שמו הטורקי זוגולי לזוגו (Zogu), שפירושו באלבנית "ציפור". ב-1923 נפצע במהלך ניסיון התנקשות בחייו בפרלמנט האלבני. זוגו עצמו היה מעורב בהתנקשות באחד מיריביו הפוליטיים, אבני רוסטמי, ב-1924. בלחץ מפגינים מהשמאל עזב את המדינה, אך שב אליה בגיבוי כוחות יוגוסלביים ואנשי הצבא הלבן. לאחר שובו, מונה לראש הממשלה.
כנשיא אלבניה
ב-21 בינואר 1925 בחרה האספה המכוננת של אלבניה בזוגו לנשיאה הראשון של המדינה, וב-1 בפברואר הוא נכנס לתפקידו. באותה העת היה המבנה הכלכלי-חברתי במדינה דומה למצב הנוהג בעת שהייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית, כאשר הביים במדינה פועלים כפיאודלים. זוגו שאף להפוך את המדינה למודרנית יותר, בדומה למדינות אירופה. איטליה הייתה לבת בריתו העיקרית, ובתמורה נהנתה זו מהשפעה הולכת וגוברת על כלכלת המדינה. בנוסף, אסר על לבישת רעלות ויזם חוקים נגד התעללות בבעלי חיים.
כמלך אלבניה
ב-1 בספטמבר 1928 הכריז על עצמו זוגו כמלך האלבנים (Mbret i Shqiptarëve) וכפילדמרשל בצבא אלבניה. במקביל, הכריז על כינונה של מונרכיה חוקתית במבנה דומה למבנה הנהוג באיטליה באותה העת. אמו הוכתרה כ"מלכה האם" של אלבניה, וגם אחיו קיבלו תוארי אצולה. כן ניצל את ייחוסו המשפחתי כדי להכריז על עצמו כממשיכו של סקנדרבג.
כמלך, פעל זוגו הראשון לקידום מערכת החינוך ולבנייתו של צבא מודרני. ב-1929 ביטל חוקים אסלאמיים שהיו נהוגים במדינה והנהיג קודקס אזרחי דומה לזה של שווייץ. במהלך כהונתו ניצל מלא פחות מ-55 ניסיונות התנקשות בחייו. באחד המקרים, שאירע בסמוך לבית האופרה של וינה ב-21 בפברואר 1931, ירה בעצמו לעבר המתנקשים מאקדח שנשא עמו. מחשש להרעלות, מינה את אמו לעמוד בראש צוות הטבחים.
ב-7 באפריל 1939 פלשה איטליה לאלבניה, וכבשה אותה כמעט ללא התנגדות מצד הצבא האלבני החלש. זוגו הראשון ובני משפחתו נמלטו מהמדינה עוד בטרם הספיקו החיילים האיטלקים להגיע לארמונו, ובכך הגיע שלטונו לקצו. מוסוליני הכריז על אלבניה כמדינת חסות איטלקית ששליטהּ הוא המלך ויטוריו אמנואלה השלישי.
הגלות
משפחת המלוכה מצאה מקלט באנגליה. בתחילה התגוררה במלון ריץ בלונדון, וב-1941 עקרה לפרמור בבקינגהאמשייר. גם לאחר תום השלטון האיטלקי באלבניה, במהלך מלחמת העולם השנייה, לא שב זוגו הראשון לארצו, שכן הקומוניסטים בהנהגתו של אנוור הוג'ה, שתפסו את השלטון במדינה, התנגדו לכך. ב-1946 עזבו זוגו הראשון ומשפחתו את אנגליה, ועברו להתגורר במצרים, בהזמנתו של המלך פארוק הראשון. ב-1955, שלוש שנים לאחר הדחתו של פארוק הראשון במהפכת הקצינים החופשיים, עזבה המשפחה לצרפת. ב-1961 מת זוגו הראשון בבית חולים בפריז.
משפחתו
זוגו הראשון התארס ב-1922 עם בתו של שפצ'ט ביי ורלאצי, שכיהן כראש ממשלת אלבניה לפניו, אך הוא ביטל את האירוסין זמן קצר לאחר שהכתיר עצמו למלך. לפי המסורת המקובלת באלבניה באותה העת, ביטול האירוסין הקנה לורלאצי את הזכות להורגו כנקמת דם. ב-1938 נישא לג'ראלדין אפוני דה נג'אפוני, בת אצולה הונגרית-אמריקאית. שנה אחר כך נולד בנם היחיד, לקה.
המלכה ג'ראלדין שבה לאלבניה רק ב-2002, ומתה בטירנה חודשים ספורים אחר כך. לקה, שנולד יומיים לפני הפלישה האיטלקית לאלבניה, שב לביקור במולדתו ב-1993, זמן קצר לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי. הוא נשא עמו דרכון שהנפיק בעצמו כ"שליט בגלות", ובו נכתב כי מקצועו הוא "מלך". ב-1997 שב בשנית, לקראת משאל עם שנערך סביב השאלה האם להחזיר את המשטר המלוכני למדינה. ההצעה נדחתה ברוב של שני שלישים מהבוחרים, ולקה טען כי התוצאות זויפו. בעקבות עימותים אלימים שהתקיימו במדינה ונסובו סביב האשמותיו, הוא עזב אותה, ונדון שלא בפניו ל-3 שנות מאסר באשמת הסתה. ב-2002 קיבל חנינה ושב לאלבניה. ב-2006 הכריז כי אין לו עוד שאיפות פוליטיות. הוא נפטר בשנת 2011 בטירנה.
המדרון
עלילה
הסרט עוקב אחר שרה קרטר, אשר איבדה את בעלה ובתה בתאונת דרכים בעת חופשה משותפת עם חברותיה - ג'ונו ובת'. שנה לאחר מכן, שרה מצטרפת לשאר החברות, יחד עם שלוש נוספות - סאם, רבקה והולי - לטיול בהרי האפלצ'ים של קרוליינה הצפונית. במסגרת הטיול, שש הצעירות חוקרות מערה עמוקה, אשר במהלך הסיור מתמוטטת. במהרה מבינות החברות כי חדרו למערכת מערות שאיננה במפותיהן, ושאינן יודעות כיצד לחזור. ג'ונו מתוודה בפני שרה כי הובילה אותן בכוונה למערכת המערות הלא ידועה כדי לשחזר את החברות שלהן בטרם התאונה.
ג'ונו מטפסת מתוך מי התהום ונתקלת בשרה, ששואלת אותה אם היא ראתה את בת' מתה. ג'ונו מהנהנית בשלילה. השתיים חוקרות בזהירות את מערכת המערה עד שהן נתקלות בקבוצה של הזוחלים ומביסות אותם. שרה לאחר מכן פונה לפני ג'ונו, ומגלה שיש לה את התליון של ג'ונו. שרה תוקעת את המכוש בג'ונו, אשר מוסחת על ידי הצעקות של הזוחלים ולא מסוגלת למנוע בזמן את הפגיעה ונושאת פציעה ברגל. ג'ונו מוציאה את המכוש ומסתובבת להתמודד עם קבוצה גדולה של זוחלים ושרה עוזבת בנקמנות את ג'ונו לבדה. היא שומעת את הצרחות של ג'ונו, אשר לפתע משתתקים. שרה נופלת לתוך בור, ומאבדת את ההכרה. שרה מתעוררת, מטפסת למעלה על גבי ערמות של עצמות לעבר אור יום, היא נחלצת דרך פתח צר על פני השטח, רצה אל הרכב שלה ונוסעת במהירות המרבית. לפתע, שרה רואה את ג'ונו יושבת לידה, פניה מוכתמות בדם. שרה צורחת ומתעוררת למצוא את עצמה עדיין במערה. היא רואה את בתה המחייכת קרוב וכן עוגת היער השחור ביניהן. שדה הראייה מתרחב לגלות כי שרה הוזה, והיא בעצם בוהה בלפיד. הקריאות של הזוחלים מתגברות, אבל שרה מתעלמת.
ליהוק
יוצרי הסרט תכננו במקור שצוות השחקנים יכלול גם גברים וגם נשים, אבל השותף העסקי של ניל מרשל הבין שבסרטי אימה כמעט ואין רק צוות שחקנים נשיים. למרות החלטת הוועידה, מרשל ליהק רק נשים לתפקיד, ועל מנת למנוע מהן להיות קלישאות, הוא לקח עצות בסיסיות מידידותיו. הוא הסביר את ההבדל, "הנשים דנות איך הן מרגישות לגבי המצב, מה שהחיילים ב'צבא הכלבים' לעולם לא עשו." הוא גם נתן לדמויות אופי שונה כדי לאפשר לקהל להבחין בהבדל בין הנשים ולבסס יותר "הרגשה קוסמופוליטי" מהשיווק הבריטי של 'צבא הכלבים'.
צילום
בעוד ש-The Descent היה ממוקם בצפון אמריקה, הסרט צולם כולו בממלכה המאוחדת. סצינות חוץ צולמו בסקוטלנד, וסצנות פנים צולמו בסטים בנויים ב-"Pinewood Studios" ליד לונדון. המערה נבנתה ב-"Pinewood" מפני שיוצרי הסרט חשבו שזה מסוכן מדי ולוקח הרבה זמן לצלם במערה אמיתית. חתיכות סטים היו בשימוש שוב עם טיפול, ויוצרי הסרט דרשו להגביל את התאורה למקורות שהדמויות מביאות איתן אל תוך המערה, כגון אורות הקסדה.
מרשל ציטט את הסרטים "המנסרים מטקסס", "הניצוץ", ו"שליחות" כהשפעות יסוד המתח בThe Descent. הבמאי פירט, "אנחנו רוצים להעלות את המתח לאט לאט, שלא כמו כל סרטי האימה האמריקאיים שאתה רואה עכשיו. הם לוקחים את זה עד 11 הדקות הראשונות ולאחר מכן פשוט לא יכולים לשמור את זה. רצינו להראות את כל הדברים הנוראיים האלה במערה: אפלה, טביעה, קלאוסטרופוביה. ואז, כשזה לא יכול להיות גרוע יותר, לעשות את זה יותר גרוע.".
סימון בולס עיצב את המבוך של המערות ל-The Descent. סוקרים זקפו לזכותו של בולס: "הסטים של המערות שעוצבו על ידי סימון בולס נראים בדיוק כמו הדבר האמיתי" ו"עיצוב המערה הנפלא של בולס מעלה עולם חדש של חשכה תת-קרקעית."
עיצוב היצור
בסרט, הנשים נתקלות ביצורים תת-קרקעיים המכונים כזוחלים על ידי צוות ההפקה. מרשל תיאר את הזוחלים כאנשי מערות אשר נשארו מתחת לאדמה. במאי הסביר, "הם התפתחו בסביבה הזו במשך אלפי שנים. הם הסתגלו היטב לשגשג במערה. הם איבדו את הראייה שלהם, יש להם שמיעה חדה וריח ותפקוד מושלם במערה. הם טפסנים מעולים כך שהם יכולים לעלות על כל פני סלע וזה העולם שלהם". יוצרי הסרט שמרו את עיצוב הזוחל סמוי מן השחקניות עד שהן נחשפו בסצנות שבהן הדמויות נתקלות ביצורים, כדי לאפשר את המתח הטבעי.
קישורים חיצוניים
אתר הבית של הסרט
סימון אוקר
ביוגרפיה
אוקר נולד וגדל באמסטרדם, בנם של קלרה סכנקן והרטוג אוקר.
באולימפיאדת אתונה (1906) סיים אוקר במקום חמישי בטורניר רומח אישי.
באולימפיאדת לונדון (1908) בשלב הבתים המוקדמים הוא סיים במקום שני עם עוד שני מתחרים, מתוך 5 מתחרים, לאחר שניצח בשני קרבות, הפסיד באחד ויצא תיקו ברביעי. נערך בין השלושה play off שבו האו סיים שלישי והוא יצא מהטורניר. לא נערך טורניר רומח.
חיים אישיים
נכדו, טום אוקר טניסאי מצטיין מהטובים בעולם בזמנו (דורג במקום שלישי בעולם ביחידים ובמקום ראשון בעולם בזוגות), נולד שבועיים לפני שהוא שנרצח באושוויץ.
קרניזם
קַרניזם (carnism, מהמילה הלטינית carno = בשר) פירושו מערכת אמונות סמויה שיוצרת התניה חברתית-תרבותית לאכילת בשר ומוצרים אחרים מהחי. מערכת אמונות זו מגשרת על הפער בין רגשי חמלה לבעלי חיים כיצורים מודעים ומרגישים, לבין אכילתם על ידי בני אדם. המונח "קרניזם" נטבע על ידי הפסיכולוגית החברתית האמריקאית מלאני ג'וי ב-2001.
על פי התאוריה, ברוב העולם אוכלים מזון מהחי שלא לצורך הישרדות, אלא מתוך בחירה, והבחירה נובעת ממערכת אמונות טבועה ושלטת – קרניזם. בשונה מטבעונות או צמחונות, הקרניזם לרוב אינו מורגש, ונתפס כדרך העולם ולא כמערכת אמונות ביחס לעולם.
קרניזם מתואר כמערכת אמונות משותפת ופרקטיקות שמשקפות אמונות אלה; במובן זה הוא אידאולוגיה, והמונחים 'מערכת אמונות' ו'אידאולוגיה' משמשים לחלופין לתיאורו.
בעלי חיים אכילים ולא-אכילים
בתרבויות המערב רק חלק קטן מבין אלפי מיני בעלי החיים הניתנים לאכילה מסווג כאכיל. יש יותר טאבואים על אכילת בשר מאשר על כל המזונות האחרים יחד. קבוצת החיות האכילות משתנה מתרבות לתרבות. כך למשל, בסין ובתאילנד יש האוכלים חתולים וכלבים, ואילו ברוב מדינות המערב אכילת חתולים וכלבים נחשבת מקוממת. מצד שני, במדינות המערב אוכלים פרות ותרנגולים, שהם יצורים סֶנטִיֶינטִיים (יצורים שביכולתם להרגיש מצוקה או רווחה נפשית או פיזית) בדומה לחתולים, ואוכלים חזירים, שהם אינטליגנטיים לפחות כמו כלבים.
החלוקה התרבותית לחיות אכילות ולא-אכילות נחשבת שרירותית ביסודה, משום שלא אחת קשה לייחס אותה לתכונות אובייקטיביות כמו ערך תזונתי או זמינות. לפי ג'וי, חלוקה זו נובעת מאמונות ומסורות חברתיות, שהן חלק ממערכת האמונות הקרניסטית באותה תרבות. הסיווג כבעל חיים אכיל קובע את הייצוג המנטלי של אותו בעל חיים אצל בני האדם, ובעלי החיים הנאכלים מתוארים באותה תרבות כנטולי אינדיבידואליות – לא "מישהו" אלא "משהו", יצורים טיפשים ולא מודעים, ובעלי יכולת נמוכה לחוש סבל, ותיאור זה מקל על אכילתם. לדוגמה, ברוב מדינות המערב אווזים הם חיות מאכל, ולעומתם ברבורים, ששייכים גם הם למשפחת הברווזיים ולאותה תת-משפחה, לרוב אינם נחשבים אכילים. בהתאם לכך היחס לאווזים שונה מהיחס לברבורים: אווזים נחשבים חסרי אינטליגנציה ומופיעים בביטויים כסמל לטיפשות, ובהתאם לכך התעשיות שמשתמשות באווזים הן אכזריות במיוחד, כדוגמת ייצור פוך מנוצות אווז וייצור כבד אווז שומני על ידי פיטום. ברבורים לעומתם, נחשבים יצורים אציליים וזוכים לאמפתיה מצד בני האדם.
חמלה על בעלי חיים ופרדוקס הבשר
ברוב התרבויות קיימים ערכים נגד אכזריות כלפי בעלי חיים. הורים מחנכים את ילדיהם לא לפגוע בחיות, ורוב האנשים מתקשים לראות אכזריות כלפי בעל חיים וזועמים כשמתפרסם אירוע של התעללות בחיה. ערכים אלה מתבטאים בנורמות הכתובות, וברוב מדינות המערב קיימים חוקים נגד התאכזרות לבעלי חיים. מנגד, אכילת בעלי חיים כרוכה בגרימת סבל והרג, ועומדת בסתירה לערכים אלה. סתירה זו מכונה גם "פרדוקס הבשר" – הדיסוננס הקוגניטיבי בין אכילת בשר לבין חמלה על בעלי חיים. על פי ג'וי, מנגנוני ההגנה שבאידאולוגיה הקרניסטית נועדו לעמעם דיסוננס זה.