cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בן-ציון יהושע-רז
ביוגרפיה
הוא השתתף במבצע סיני (1956); במלחמת ששת הימים (1967); מלחמת יום הכיפורים (1973) ומלחמת שלום הגליל (1982). במסגרת פעילותו הציבורית כיהן כיו"ר אגודת הסופרים העבריים בירושלים וכחבר ועד האגודה ושימש כמנכ"ל זמני של אגודת הסופרים. יו"ר אתר 'יהודי אפגניסטן בארץ ובתפוצות'.
בשנת תשע"א זכה בתואר יקיר ירושלים. הוא אלמן ואב לשלושה.
סאבטקסט
סַאבְּטֵקְסְט (באנגלית: Subtext), או בתרגום חופשי לעברית – טקסט-משנה או בין השורות, הוא תוכן סמוי שיכול להופיע ביצירה נרטיבית (ספר, מחזה, יצירה מוזיקלית, סרט, משחק וידאו או סדרת טלוויזיה) וכן בתקשורת בין אישית, באופן מרומז ולא ישיר. סאבטקסט יכול להתייחס גם למחשבות ולמניעים של הדמויות, אשר אינם מובאים בצורה ישירה אלא מכוסים רק במאמר מוסגר. לעיתים, הסאבטקסט מרמז על נושאים שנויים במחלוקת, לרוב תוך שימוש במטפורה, וזאת על מנת לצמצם את הרתיעה של ציבור הקוראים.
הסאבטקסט מעביר באופן עקיף תכנים המייצגים קונפליקטים, כעס, תחרות, גאווה או רעיונות ורגשות אחרים. הסאבטקסט קשור במניע של הדמויות והוא מצוי מתחת לפני השטח. ניתן להבין ממנו על מחשבותיהן, אמונותיהן ורגשותיהן האמיתיים.
סופרים רבים השתמשו במפורש בסאבטקסט באופן הומוריסטי, במיוחד לאור האופי המעורפל מטבעו. ניתן לטעון כי סאבטקסט שהוא נהיר ומפורש – מאבד מערכו והופך לטקסט.
בסאבטקסט נעשה תכופות שימוש בתחום של יצירות בדיוניות לצורך ביקורות חברתיות או פוליטיות. לעיתים קרובות, מוכנס לסיפורים סאבטקסט מאחר שהסיפור עצמו לא מסוגל לדון בצורה מפורשת בנושאים מסוימים, בשל צנזורה או דעת הקהל. כמו כן, סאבטקסט משמש גם להוספת מורכבות ליצירה, במטרה למשוך צופים וקוראים.
(Miss)understood
ביפן נמכרו 877,433 עותקים, והאלבום נמכר במשך 31 שבועות. האלבום קיבל התר של מיליון מ-RIAJ. בשנת 2007, Avex Trax דיווח שהאלבום מכר 1,030,000 עותקים ביפן.
?STEP you / is this LOVE
הסינגל יצא ב-20 באפריל 2005. הוא הגיע למקום הראשון במצעדים, ונשאר בהם 19 שבועות. נמכרו מעל ל-402,000 עותקים שלו.
fairyland c/w alterna
הסינגל יצא ב-3 באוגוסט 2005. הוא הגיע למקום הראשון במצעדים, ונשאר בהם 13 שבועות. נמכרו מעל ל-316,000 עותקים שלו.
HEAVEN
הסינגל יצא ב-14 בספטמבר 2005 הוא הגיע למקום הראשון במצעדים, ונשאר בהם 14 שבועות. נמכרו מעל ל-327,000 עותקים שלו.
Bold & Delicious / Pride
הסינגל יצא ב- 30 בנובמבר 2005. הוא הגיע למקום הראשון במצעדים, ונשאר בהם 7 שבועות. נמכרו מעל ל-132,000 עותקים שלו.
רוברט קופר גריר
רוברט קופר גריר (באנגלית: Robert Cooper Grier ) היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. כאיש הסיעה הג'קסונית במפלגה הדמוקרטית מפנסילבניה, שכיהן על כס השיפוט בשנים 1846–1870, הטיל גריר את כובד משקלו על כמה מתיקי בית המשפט העליון החשובים ביותר במאה ה-19. כאחד מהשופטים הבודדים שמוצאם ממדינות הצפון שהצטרפו ב-1857 לדעת הרוב בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, הסכים גריר שהאפרו-אמריקאים לא היו אזרחים אמריקאים ומעולם לא הייתה שום כוונה שהם יהיו כאלו ושזכות הקניין של בעלי העבדים זכתה להגנה מפורשת בחוקת ארצות הברית. עם זאת, ב-1863 כתב גריר את דעת הרוב בפסק הדין "תיקי הפרס", בו אושרה סמכותו של הנשיא אברהם לינקולן להטיל מצור ימי על נמלי הקונפדרציה, ובכך לתת לצבא האיחוד יתרון אסטרטגי במלחמת האזרחים.
ראשית חייו
רוברט קופר גריר נולד במחוז קמברלנד שבפנסילבניה לאליזבת (לבית קופר) ואייזק גריר, כומר פרסביטריאני ומורה בבית ספר, שלימד את בנו עד לכניסתו לקולג' דיקינסון. גריר סיים את לימודיו בדיקינסון ב-1812, לאחר שנת לימודים אחת בלבד, קיבל תואר בוגר אוניברסיטה, והמשיך לעבוד שם כמדריך עד שהחל לעבוד כמורה בבית הספר שבניהולו של אביו. ב-1815 הוא החליף את אביו כמנהל בית הספר.
בעד שעסק בהוראה, למד גריר משפטים בקריאה עצמית בזמנו החופשית. ב-1817 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי בבלומסברג. ב-1818 הוא עבר לדנוויל, שם הוא עסק בעריכת דין עד 1833. ב-1829 נשא גריר לאישה את איזבל רוז, בתו של מהגר סקוטי אמיד.
גריר היה חבר פעיל בסיעה הג'קסונית במפלגה הדמוקרטית. ב-1833, זיכתה אותו פעילותו במינוי למשרת שיפוט בבית המשפט של מדינת פנסילבניה במחוז אלגייני שבפנסילבניה, משרה שנוצרה עבורו. הוא כיהן על כס השיפוט במשך 13 שנים וזכה למוניטין בשל כישרונו.
ב-1848 נבחר גריר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
מינויו
ב-1844, בשלהי נשיאותו של ג'ון טיילר, הלך לעולמו שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית הנרי בולדווין. טיילר עשה שני ניסיונות לאייש את מושבו הפנוי של בולדווין והציג את מועמדותם של אדוארד קינג ושל ג'ון ריד, אך הסנאט לא אישר את שתי המועמדויות, כך שמושב זה נותר בלתי מאויש כאשר הושבע ג'יימס פולק לנשיאות במרץ 1845. גם פולק הגיש שתי מועמדויות, אחד מהם, הנשיא לעתיד ג'יימס ביוקנן, סירב לקבל את המועמדות, ואת מועמדותו של השני, ג'ורג' וושינגטון וודוורד, סירב הסנאט לאשר. לבסוף הגיש פולק את מועמדותו של גריר ב-3 באוגוסט 1846, וגאל אותו מאלומוניותו היחסית. ב-4 באוגוסט אישר הסנאט פה אחד את מינויו של גריר. נשיא בית המשפט העליון, רוג'ר טוני, היה גם הוא בוגר קולג' דיקינסון.
פסק הדין חברת הרכבת ריצ'מונד, פררדריקסבורג ופוטומק נגד חברת הרכבת לואיזה
גריר כתב פסק דין הרוב החלטי נוסף בתחום החוזים בפסק הדין "חברת הרכבת ריצ'מונד, פררדריקסבורג ופוטומק נגד חברת הרכבת לואיזה" (Richmond, Fredericksburg, and Potomac Railroad Company v. Louisa Railroad Company) מ-1852. תיק זה נסב על זיכיון מ-1834 שניתן על ידי וירג'יניה לחברת הרכבת "ריצ'מונד, פרדריקסבורג ופוטומק". הזיכיון העניק לחברה את הזכות הבלעדית להסיע נוסעים בין ריצ'מונד לבין פרדריקסבורג לתקופה של שלושים שנה, על בסיס חוזה בין החברה לבין המדינה. עם זאת, ב-1848 העניקה וירג'יניה זיכיון להקמתה של חברת הרכבת לואיזה. חברה זו שהפעילה רק קווי משא, פעלה באותו נתיב של חברת ריצ'מונד. מתוך תחושתה שהחוזה עמה הופר, היא הגישה תביעה. בפסיקה שהסתמכה על פסיקתו של רוג'ר טוני בפסק הדין "גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן" מ-1837, התמקד גריר בפירוש צר של הזיכיון: "היכן אנו מוצאים שהמחוקק התקשה להפריד את הסמכות לכרות חוזה עם חברות רכבת אחרות", שאל גריר, "אפילו בין ריצ'מונד לבין פרדריקסבורג, לנשיאת פחם או משאות אחרים?". בהשיבו בפשטות על השאלה, הסביר גריר ש"חוזה שכזה לא יכול לשאוב את תוקפו מרוח החוק", ובכך פסק לטובת חברת הרכבת לואיזה. פסק דין זה הדהד את קריאתו של טוני לקידמה כלכלית לטובת הציבור בפסק הדין "גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן", שדחיית זכויותיה של חברת הרכבת לואיזה עלולה הייתה לקפח את השירות לאזרחים ולבתי העסק של וירג'יניה.
פסק הדין פנסילבניה נגד חברת גשר בלמונט ווילינג
ב-1854 קיימה ועדת המשפט של בית הנבחרים חקירה על התנהלותו של גריר בנוגע לתיק שנדון בפני בית המשפט העליון, פסק הדין "פנסילבניה נגד חברת גשר בלמונט ווילינג" (Pennsylvania v. Wheeling and Belmont Bridge Company). בפרשה זו הועלו האשמות שגריר קיבל שוחד כדי לפסוק לטובת אחד הצדדים בתיק, התעלם מהחוק בפסיקתו, והדליף את החלטת בית המשפט מוקדם כדי לתת יתרון לאחד הצדדים, ששקל למשוך את התביעה. בסופו של דבר, הוציאה ועדת המשפט דוח שביטל את כל החשדות נגד גריר, בציינה שגריר "מזוכה באופן מוחלט ומלא מכל ההאשמות שהועלו נגדו. אין שום דבר שיכול או יוכל לפגוע בשמו הטוב כשופט או כאדם הגון וישר". אף על פי כן, דוח הוועדה עורר סקרנות, בשל כתיבתו על ידי הנדריק ב. רייט, שגם הוא היה בוגר קולג' דיקינסון והובס בבחירות לבחירתו מחדש לבית הנבחרים, רמז למשוא פנים שלו כלפי גריר. לפיכך, לא ברור אם החשדות נגד גריר היו ממשיות.
פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד
שלוש שנים לאחר מכן, היה גריר אחד משני השופטים הצפוניים שהצטרפו לדעת הרוב בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד השנוי במחלוקת. דרד סקוט, אפרו-אמריקאי ממיזורי, טען לחירותו בהתבסס על ההבטחה שהוא יתגורר בטריטוריה החופשית של ויסקונסין, שהוקמה על סמך פשרת מיזורי (כיום בתחומי מינסוטה) יחד עם אדונו, הרופא הצבאי דר' ג'ון אמרסון. לאחר מותו של אמרסון ב-1843, ירשה אלמנתו, איריין אמרסון את הבעלות על דרד סקוט. ארבע שנים לאחר מכן תבע סקוט את איריין אמרסון כדי לקבל את חירותו, ובית משפט מקומי פסק לטובתו. עם זאת, בית המשפט העליון של מיזורי הפך את החלטת בית המשפט בערכאה הנמוכה על פיה, בניגוד לתקדימים שהיו נהוגים במשך שני עשורים. לאחר החלטה זו, עברה הבעלות על דרד סקוט לאחיה של איריין אמרסון, ג'ון סנדפורד. בשלב זה הגיש סקוט תביעה נגד סנדפורד כדי לזכות בחירותו. בכך שתבע את סנדפורד, אזרח מדינת ניו יורק, אפשר סקוט לבית המשפט העליון להיות מעורב במקרה שהיה למעשה תביעה בין תושבים של שתי מדינות שונות.
היו שטענו שגריר תיאם את צעדיו עם דודנו הרחוק אלכסנדר סטיבנס, חבר הקונגרס מג'ורג'יה שהגן בתקיפות על העבדות ובהמשך היה לסגן נשיא הקונפדרציה. אך הביוגרף של סטיבנס, תומאס שוט, פסל את האפשרות הזאת כבלתי סבירה, שכן השניים לא היו ביחסי קירבה של ממש. גריר הדליף את פסק הדין לנשיא ביוקנן טרם פרסומו, שרמז על השלכותיו בנאום ההשבעה שלו ב-1857. בנאומו הכריז ביוקנן שסוגיית העבדות בטריטוריות "תוסדר במהירות ובאופן סופי" על ידי בית המשפט העליון. בהפרת עקרון הפרדת הרשויות ובהצטרפותו לדעת הרוב, גרם פסק הדין בתיק דרד סקוט למכה למוניטין ההיסטורי של גריר.
פסק דין "תיקי הפרס"
במהלך מלחמת האזרחים הפסיק גריר לקיים את סבבי השיפוט שלו ב-1862, וב-1863 הוא כתב את פסק הדין ב"תיקי הפרס" בו נקבע שהחלטתו של הנשיא לינקולן על הטלת הסגר על נמלי הדרום תאמה את החוקה. בימים טרם פרוץ המלחמה, סירב הנשיא לינקולן לבקש מהקונגרס להכריז על מלחמה באופן רשמי. אם היה נוקט בצעד כזה, האמין לינקולן, שהוא עלול היה להעניק הכרה לקונפדרציה כאומה עצמאית ולגרום לפירוקו של האיחוד. כמפקד העליון, פעל לינקולן כאילו הוכרזה מלחמה, ובתוקף זאת הוא הוציא הוראה להטלת סגר על נמל הדרום כדי לסייע למאמץ המלחמתי של הצפון. המתנגדים לצעדיו של לינקולן ראו בסגר כצעד פיראטי גרידא, שכן באופן רשמי לא הוכרז על המלחמה. מנגד, טענו תומכי ההחלטה שהמלחמה התרחשה הלכה למעשה, לא על סמך שום הכרזה רשמית והצדיקו את הטלת הסגר על נמלי הדרום ותפיסת הספינות שניסו להפר אותו.
אחד מהדברים המעטים שגריר בז להם יותר מההתנגדות לעבדות היה פירוקו של האיחוד. בחוות דעתו בפסק הדין "תיקי הפרס" הוא תמך בלינקולן. "מלחמת אזרחים אף פעם לא מוכרזת באופן רשמי", הוא כתב. "היא הופכת לכזאת מתוקף הנסיבות - מספרם, כוחם ואופן הארגון של האנשים שפותחים בה וממשיכים אותה". אף על פי שהקונגרס לא הכריז על מלחמה באופן רשמי, בפועל התנהלה מלחמה, סבר גריר, "קיומה המעשי היא עובדה בחיינו הפנימיים שבית המשפט חייב לקחת בחשבון". כך, בצטטו את סמכות הנשיא על פי החוקה לעשות שימוש בכוח צבאי להגנת האיחוד, אישר גריר את תקפות צעדיו הטקטיים של לינקולן. במה שהגדירו רבים את ההחלטה השיפוטית החשובה ביותר במהלך המלחמה, תקע גריר פגיון בליבן של הקונפדרציה ושל מוסד העבדות.
חייו אישיים ומותו
לגריר ולרעייתו, איזבל רוז, נולדו חמש בנות ובן אחד. בנו, ויליאם פוטר גריר, שהיה רופא בצבא ארצות הברית, נהרג בפיצוץ באוניית קיטור ב-1866.
על אף שלושה מקרים של שבץ מוחי שלקה בהם ב-1867, המשיך גריר לכהן על כס השיפוט עד 1870, כאשר בשלב זה בריאותו התדרדרה והוא הגביל באופן דרסטי את נוכחותו בדיוני בית המשפט. הוא פרש מכהונתו רק לאחר שעמיתיו דחקו בו לעשות כן והוא פרש ב-31 בינואר אותה שנה.
רוברט קופר גריר נפטר ב-25 בספטמבר 1870 בפילדלפיה. הוא נטמן בבית הקברות וסט לאורל היל שבבלה קינווד הסמוכה.
ראם עמינח
ראם עמינֹח (נולד ב-כ"ד באלול ה'תשכ"ה, 5 בספטמבר 1961) הוא איש עסקים, רואה חשבון, מייסד משרד רואי החשבון שטיינמץ עמינח ושות', וקצין צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים, בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כיועץ הכספי לרמטכ"ל שהוא גם ראש אגף התקציבים במשרד הביטחון וראש המערך הכלכלי של צה"ל.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1961 ברמת גן, בנם של ציפורה עמינח, מנהלת בית הספר דיזנגוף בתל אביב, ופרופסור נח עמינח, ראש החוג לתלמוד באוניברסיטת תל אביב. הוא נכדו של משה עמינח שיחד עם אחיו נחמיה עמינח היה ממייסדי הפועל המזרחי. התחנך בבית הספר הממלכתי דתי אושא בעיר, ולמד בישיבת נחלים אצל הרב יוסף בא גד ובישיבת איתרי החרדית.
בשנים 1984‏–1989 למד לתואר ראשון בחשבונאות וכלכלה באוניברסיטת תל אביב, והשלים את לימודיו בהצטיינות. בשנת 1998 השלים תואר שני במנהל עסקים, אף הוא מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1987 ייסד יחד עם קובי שטיינמץ את משרד ראיית החשבון שטיינמץ עמינח ושות'.
בשנת 2001 יצא לאור ספרו "המיסוי הפנסיוני וקופות הגמל", שאותו חיבר יחד עם קובי יתח וקובי שטיינמץ.
בשנת 2016, כשלושים שנה אחרי הקמת משרד רואי החשבון, ואחרי שהביא את הפירמה להיות השישית בגודלה בישראל שהעסיקה כ-300 עובדים, מכר את חלקו במשרד לשותפיו.
מאז מכירת חלקו במשרד רואי החשבון שהקים, עוסק עמינח בפעילות ציבורית ובמתן שירותים עסקיים לחברות ובעלי הון.
קריירה צבאית
עמינֹח התגייס לשירות סדיר בצה"ל בשנת 1979. הוא התחיל את שירותו הצבאי בחיל השריון ואת רוב שירותו ביצע בלבנון במסגרת מה שיוכר לימים בכינוי "המערכה ברצועת הביטחון". השתחרר מצה"ל אחרי שנת קבע אחת כקצין בדרגת סגן.
בשירות המילואים התקדם עמינח עד לדרגת אלוף-משנה. שירת כסגן מפקד מחוז דן ובשנים 2005–2011 שימש כמפקד נפת איילון בפיקוד העורף.
ב-5 בספטמבר 2011 חזר עמינֹח לשירות קבע, הועלה לדרגת תת-אלוף, ומונה ל, ראש המערך הכלכלי של צה"ל וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון, והיה ליחיד שמונה לתפקיד זה מחוץ לצבא.
כחלק מתפקידו שימש חבר בפורום המטה הכללי. בעקבות מינוי זה הפקיד את חלקו במשרד רואי החשבון בידי שותפיו למשרד. כעבור שלוש שנים, בנובמבר 2014, סיים עמינח את תפקידו. עם סיום שירותו כיועץ הכספי לרמטכ"ל חזר לפעילותו במשרד שטיינמץ עמינח ושות' עד למכירת חלקו בשותפות.
פעילות ציבורית
מאז מכירת חלקו בפירמת ראיית החשבון שיסד, שימש עמינֹח בתפקידים שונים במגזר הציבורי ובמשק הישראלי.
מאז פרישתו מתפקיד היועץ הכספי לרמטכ"ל משמש עמינח בוועדות שונות של צה"ל: מאז שנת 2014 משמש יו"ר ועדת הסטאז' של צה"ל בתחום ראיית החשבון. במקביל הוא משמש כיו"ר ועדת פרס ההתייעלות של צה"ל. בשנת 2015 שימש יו"ר הוועדה לביטול מבחן הכנסה לנכי צה"ל.
בנובמבר 2019 מונה לדירקטור ב ושימש כיו"ר הוועדה לניהול סיכונים, יו"ר ועדת הכספים ויו"ר ועדת ביקורת. בשנת 2021 (9 באוגוסט – 5 בדצמבר), בהיעדר יו"ר דירקטוריון לתעשייה האווירית ובהסכמת הדירקטוריון, מילא עמינֹח את התפקיד, הוא חתום על הדו"חות הכספיים של רבעון 3 בשנה זו. עמינֹח שימש כדירקטור בחברת עופר השקעות וכדירקטור ויו"ר ועדת הביקורת בחברת צים שבשליטת החברה לישראל שבשליטת עידן עופר.
במרץ 2017 מונה לדירקטור בכי"ל, ושימש עד יולי 2021 יו"ר הוועדה לאיכות הסביבה בחברה.
במהלך 2020 הוביל עמינֹח את ההשתלטות של חברת 'כנפי נשרים תעופה בע"מ' על חברת אל על. ואת השגת היתר השליטה, תחילה לאלי רוזנברג ובהמשך גם לאביו, קני רוזנברג, לאחר שעלה לישראל אף הוא.
חיים אישיים
ראם עמינח, בן למשפחת מייסדי 'הפועל המזרחי', נשוי לרקפת רוסק עמינח, בעבר מנכ"לית בנק לאומי, ולהם שתי בנות. מתגורר ברמת השרון.
פראסט
השם
קיימת השערה לפיה שם העיר פראסט מזכיר שבט אילירי מן התקופה העתיקה - הפרוסטים.
גאוגרפיה
פראסט נמצאת מתחת להר איליה הקדוש (סווטי איליה) (גובה 837 מ'), על כף המפריד את מפרץ ריסאן ממפרץ קוטור. הוא נשקף אל מיצר וריגה (Verige), החלק הצר ביותר של מפרץ קוטור.
אקלים
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בפראסט היא 18.3°C. מספר הימים עם שמש הוא 240 בשנה.
האיים
על יד פראסט שוכנים שני איים: הכנסייה שנבנתה על האי המלאכותי קיבלה לאורך השנים תרומות רבות. בה נמצאים 68 ציורים בשמן על קנבס מאת טריפו קוקוליה (או טריפון קוקוליץ'), צייר בארוקי מן המאה ה-17. על קירות הכנסייה נראים 2,500 לוחות נדר מזהב ומכסף שנתרמו לכנסייה על ידי אנשי המפרץ קוטור, במטרה למנוע אסונות שונים.
פרהיסטוריה
האזור בין פראסט לריסאן יושב עוד בתקופה הפלאוליתית. במערת ספילה על יד פראסט נמצאו בשנת 1974 חפצי קרמיקה רבים מן התקופה הנאוליתית
אילירים
שבט אילירי הקים באזור את היישוב ריזון - ישות מדינית אילירית בראשות המלכה טאוטה, שעברה לריזון משקודרה. המלכה הנפיקה גם מטבעות, שנמצאו בסוף המאה ה-19 על ידי הארכאולוג ארתור אוונס. בשנת 168 לפנה"ס נכנעה ריזון לרומאים.
לפי המסורת הקדומה המלכה טאוטה הביאה שבט בשם פראסטי מאזור אלבניה לאזור הנמצא כמה קילומטרים מזרחה מריזון על מנת להגן אל מיצר וריגה שבכניסה ממפרץ ריסאן למפרץ קוטור.
היישוב של בני אותו שבט נקרא civitas Pirustarum. הוא נהרס כנראה במאה השביעית על ידי אווארים וסלאבים.
השלטון הרומי והביזנטי
אחרי כיבוש המקום על ידי הרומאים העיר הקרובה ריזון השתקמה בשם Rhizon או Resnium, הפכה למוניקיפיום, והמפרץ שלה נקרא המפרץ הריזוני (Rhizonicum Sinus). במאות הראשונה והשנייה הייתה ריזון לנמל ומרכז מסחר חשוב.
ההגמוניה של קאטארו (קוטור) בחסות סרביה
במאות ה-11–14 הייתה פראסט יישוב קטן עם מספנה ומספר קטן של ספינות דיג ומסחר תלויה בעיר קוטור שהשתייכה תחילה לאימפריה הביזנטית ואחר כך נהנתה ממעמד אוטונומי בממלכת סרביה. במאה העשירית הגיעו לכאן נזירים בנדיקטינים שהקימו על האי ממול פראסט מנזר - אבאציה (בסרבו-קרואטית:אופאטיה) המוקדש לגאורגיוס הקדוש - סווטי יוראי. התיעוד הראשון של המנזר הוא משנת 1166, ולמשך תקופה הארוכה היה היישוב נתון בחסותם של המנזר ושל העיר קוטור. מספנתו התחרתה עם המספנה שבעיר קוטור. התיעוד הראשון של פראסט כיישוב עירוני הוא משנת 1326. עד למאה ה-14 קוטור שלטה באי סווטי יוראי כאשר הנזירים הבנדיקטינים שבו היו בני משפחות אצולה מקוטור.
"Gonfaloniera fedelissima"
בשנת 1420 נכבש האזור על ידי הרפובליקה של ונציה והיא שלטה בו 377 שנה. עוד קודם היו סכסוכים רבים על העיר ועל מקומות אחרים במפרץ קוטור בין הממלכות זטה ובוסניה לוונציאנים. בין השנים 1797-1420 הייתה פראסטו (כפי שנקראה באיטלקית) בשליטת רפובליקת ונציה, פרט לתקופה קצרה של שליטה הונגרית. בימי השלטון הוונציאני פראסטו הייתה חלק מקהילה משותפת עם קוטור, אז באיטלקית קאטארו, עם פרצ'אן ודוברוטה. חיי העיר הושפעו על ידי מספר משפחות חשובות: באלוביץ', ברונזה, בויוביץ', בורוביץ', קולוביץ', מזרוביץ' ,זמבלה ואחרות. במאה ה-16 הופיעו בעיר גם נזירים פרנציסקנים. עם התחזקות כוחה הימי של העיר התחילו תושבי פראסטו לחתור להשגת עצמאות מן העיר קוטור. בראש המאבק עמדו תריסר "קזאדות" - "אחוות" : סטודני, זובאצי (דנטאלי), בוקאסוביץ', ברייקוביץ', שסטוקרילוביץ', בראטיצה, סטוישיץ', סמילוייביץ', סילופי, צ'יזמאי, פרוייביץ' ומיוקוביץ'. הברית ביניהן השיגה בשנת 1585 מהשלטון הוונציאני מעמד אוטונומי של מוניקיפיום - "קומונה" - שנמשך מאות שנים עד שנת 1950. בימי השלטון של ונציה נבנו מרביתם של 16 הארמונות שבעיר, פעלו בה גם 17 כנסיות רומיות-קתוליות ושתי כנסיות אורתודוקסיות. אחרי שתושבי פראסט סייעו בשנת 1368 לחיל הים הוונציאני בעת מצור כבד על קוטור, זכתה פראסטו מידי ונציה בתואר "fedelissima gonfaloniera" ("נושאת הדגל הנמאנה") שנשמר עד קצה של הרפובליקה. בצו מיוחד של הסנאט של ונציה, קיבלו בני פראסט את הכבוד לשמור על דגל המלחמה של הצי הוונציאני. למשך מאות שנים קיבלו שנים עשר לוחמים מפראסט, מכל אחת מה"קזאדות", את האחריות להגן על דגל אניית האדמירל של הצי הוונציאני והרכיבו את המשמר האישי של הדוג'ה של ונציה בימי מלחמה. בקרב לפאנטו בשנת 1571 שבה הובס חיל הים העות'מאני ואיבד את ההגמוניה בים התיכון, קיפדו את חייהם שמונה מבין שנים עשר שומרי הדגלים (גונפלוניירים) מפראסטו. (I Gonfalonieri di Perasto) כבר במאה ה-14 פעלה בעיר מספנה ראשונה ועד אמצע המאה ה-15 התווספו אליה עוד שתי מספנות. ב-1512 היו לצי של העיר 60 ספינות.
הפלישות העות'מאניות
בשנת 1483 נפלו הרצג נובי וכל החוף המונטנגרי עד לריסאן לידי האימפריה העות'מאנית. פראסטו מצאה את עצמה בקרבה מיידית אל הטורקים העות'מאנים. לעיר לא היו חומות אלא תשעה מגדלי הגנה (קרדאצ'י) שנבנו על ידי חיל הים הוונציאני עד ל. החשוב ביניהם היה מבצר הצלב הקדוש. בשנת 1538 מילאו הלוחמים מפראסט תפקיד משמעותי בשחרורה של הרצג נובי. כעבור שנה חזר הצי העות'מאני בפיקודו של ח'יר א-דין ברברוסה כבש שוב את הרצג נובי ושדד את כל חופי המפרץ. פרט להיותה מבצר הגנה נגד העות'מאנים ונגד הפיראטים באזור (מקרב האלבנים והברברים המוסלמים מצפון אפריקה הרחוקה), בגלל מיקומה בגבול בשני חלקי המפרץ קוטור - זה הדרומי שבשליטת הרפובליקה הוונציאנית והצפוני שבשליטת האימפריה העות'מאנית, הייתה פראסטו צומת מסחרי חשוב. ביקרו בה גם היידוקים וגם פיראטים והתקיימו בה שוקי עבדים ומסחר בדגנים שיובאו מאלבניה. העיר קיימה קשרים מגוונים עם הערים תחת שליטה טורקית ריסאן והרצג נובי תחת השלטון הוונציאני על אף האוטונומיה שלה כמוניקיפיום הייתה פראסטו כפופה לשלטונם האזרחי והמשפטי של מנהיגי קוטור. עם זאת הייתה לה מועצת זקנים המורכבת מתריסר ראשי ה"קזאדות" (comunita) ושנבחרו על ידי מועצה כללית ("אוטימאטי" או universita). כמו כן היו לעיר חוקי ניהול אוטונומיים. המועצה הכללית בחרה ארבעה שופטים, את קסטלן העיר שהשגיח על הצי, על ההגנה והיה האחראי על האזעקה במצבי החירום וכו', ארבעה פרקליטים, את הנונציו - הנציג של פראסט בוונציה - ועוד שלושה צירים מיוחדים בוונציה.
השלטון הוונציאני החוזר
שיא פריחתה של פראסט חל במאה ה-18, בתום המלחמות עם הטורקים, כשפעלו בה ארבע חברות ספנות, עם צי של כמאה ספינות וגרו בה 1,643 תושבים. בני פראסט הורשו לסחור על אוניות גדולות ונהנו מפטור ממסים בשוק הוונציאני, מה שעזר להתעשרותם. הם הצליחו בסוף המאה ה-18 לאסוף 50,000 מטבעות זהב (כ-200 ק"ג זהב) כדי להזמין אצל הבנאי הוונציאני ג'וזפה ביאטי את בניית מגדל הפעמונים (קמפנילה) בגובה 55 מ' - הגבוה ביותר שבחוף המזרח-אדריאטי. עוד בשלהי המאה ה-17 פעל בעיר בית ספר יוקרתי לספנות של מרקו מרטינוביץ', שבו למדו גם 17 אצילים צעירים מרוסיה, שנשלחו בשנת 1698 על ידי פטר הגדול, גם תלמידים מקומיים, מהולנד ומוונציה. מתיה זמאייביץ' (1765-1680) מפראסט הצטרף לחיל הים הרוסי והפך למפקד הצי הרוסי בים הבלטי, ותחת פיקודו בשנת 1720 ניצחו הרוסים את השוודים בקרב גרנהם. מפראסט הגיעו עוד ימאים מפורסמים, וכן הקרטוגרף א. גרובס. פראסט הייתה למרכז הימי הראשי של מפרץ קוטור. אוניותיה חצו את הים התיכון ונסעו ב עד לאנגליה ולהולנד.
נפוליאון והכיבוש האוסטרי
כשנפלה ונציה ב-12 במאי 1797 תחת מתקפה צרפתית, ב-22 באוגוסט הייתה פראסט העיר האחרונה של הרפובליקה שנכנעה והורידה את הדגל הוונציאני. הרוזן ג'וזפה ויסקוביץ', מפקד העיר פראסט (ה"קפטן"), נאם אז בפני התושבים העצובים נאום מרגש שבו ביטא את הנאמנות והאהבה לוונציה (את איתנו, אנחנו איתך - Ti con nu, nu con ti) וקבר את הדגל הצבאי של ונציה מתחת למזבח של הקתדרלה ניקולא הקדוש. אחרי שנפוליאון שם קץ לרפובליקה הוונציאנית בסופו של דבר, לפי הסכם קמפו פורמיו בשנת 1797 הפכה פראסט יחד עם שאר האזור לחלק מהאימפריה ההבסבורגית. בימי מלחמות נפוליאון נכבשה העיר על ידי צבאות שונים: קודם בידי הצרפתים, אחר כך בידי הרוסים (1807-1806), ושוב בידי הצרפתים ששלטו בדלמטיה עד שנת 1813. נפילת הרפובליקה הוונציאנית ואובדן הזכויות המיוחדות שהוענקו על ידה הביאו בהדרגה לירידה בקרנה של פראסט. לפני חזרת האוסטרים לשליטה באזור, לזמן קצר אוחד מפרץ קוטור עם הנסיכות מונטנגרו בראשות הבישוף פטר הראשון פטרוביץ' אחרי קונגרס וינה פראסט וכל סביבתה סופחו סופית לאימפריה האוסטרית.
אחרי הכיבוש הצרפתי בשנים 1814-1807 נשלטה שוב פראסט בידי הקיסרות ההבסבורגית עד לשנת 1918, כשיחד עם קוטור הייתה לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, לימים יוגוסלביה.
במאה ה-19 איבד המקום את חשיבותו ומספר תושביו צנח ל-430 בשנת 1910.
הממלכה היוגוסלבית
אחרי היבלעות מונטנגרו לתוך ממלכת סרביה, בין השנים 1918–1941 ובין 1945–2006, היו פראסט ומפרץ קוטור חלק מהמדינה היוגוסלבית :קודם בשנים 1918–1929 כחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, כאשר בתקופה זו בשנים 1918–1920 השתייכה העיר למחוז קוטור, בשנים 1920–1922 לפרובינציה דלמטיה, ובשנים 1922–1929 למחוז זטה. בימי ממלכת יוגוסלביה בשנים 1929–1941 הייתה פראסט יחד עם כל מונטנגרו חלק מהבאנות זטה (Zetska Banovina)
מלחמת העולם השנייה
אחרי כניעת ממלכת יוגוסלביה בשנת 1941 נכבשה העיר על ידי כוחות איטליה הפשיסטית. מוסוליני סיפח את האזור קוטור, כולל פראסט, לממלכת איטליה. הם הפכו בין השנים 1941–1943 למחוז קאטארו (Provincia di Cattaro) חלק מה"גוברנטורות דלמטיה" (Governatorato di Dalmazia) במאבק נגד הכובש האיטלקי ואחר כך הגרמני במסגרת "התנועה לשחרור לאומי של יוגוסלביה" נהרגו או הוצאו להורג כ-900 לוחמים ממפרץ קוטור ונפצעו מעל 1000 לוחמים. מעל 2000 תושבים הושלכו לבתי כלא ומחנות ריכוז. יותר מרבע מהם היו קרואטים. בשנת 1944 פראסט שוחררה מהכיבוש הנאצי על ידי הצבא של טיטו.
הפדרציה היוגוסלבית
בשנת 1945 הייתה פראסט חלק מהרפובליקה העממית מונטנגרו, מאוחר יותר הרפובליקה הסוציאליסטית מונטנגרו, חלק מהפדרציה היוגוסלבית תחת שלטון קומוניסטי. הממשל הקומוניסטי שיקם את ענף המספנות במפרץ קוטור במסגרת חברת "יוגואוציאניה" ובשנותיה הטובות ביותר היא הייתה אחראית על 20% מהצי הימי של יוגוסלביה.
פירוק יוגוסלביה והפדרציה של סרביה ומונטנגרו
בשנות מלחמות יוגוסלביה בשנות ה-90 של המאה ה-20 פראסט נשארה מחוץ לזירת הקרבות, אולם כלכלתה כולל ענף המספנות נפגע. חלק מהתושבים הקרואטים ממפרץ קוטור, במיוחד מהעיר טיוואט, היגרו מן אזור.
מונטנגרו העצמאית
החל משנת 2006 הפכה פראסט ומפרץ קוטור כולו לחלק מרפובליקת מונטנגרו העצמאית, שנפרד מסרביה. עוד לפני כן, התארגן המיעוט הקרואטי בארגונים "החברה האזרחית הקרואטית של מונטנגרו" ו"היוזמה האזרחית הקרואטית".
מקורות
(Ognjenović, Stevan, Crna Gora: Vaš vodič, Kuća knjige, Budva, 2009) תרגום על ידי Guy Dovert, Danica Rajsić
קישורים חיצוניים
p.129-145 in Marek Sobczyński and Andrzey Rykał Region and Regionalism in Historical Regions in the Structures of the European Union, University of Lodz, Silesian Research Institute in Opole, Polish Geographical Society, Łódz-Opole 2011 ed.Eliezer Papo, Nenad Makuljević לפי Luigi Tomaz - Dalla parte del Leone Ed. ANVGD Venezia I Gonfalonieri di Persato e la Famosa Orazione La miravigliosa storia di Perasto - Millo Bozzolan 2016 לפי קטעים שנלקטו על ידיDan Morel Danilovich מתוך Arnolfo Bacotich 1941 Archivio storico per la Dalmazia
צלע-האלף
צלע-האלף היה שמה של שכונה קראית אשר שכנה בירושלים במאות ה-10 וה-11. במקורות מסוימים נקראת שכונת הקראים גם: "סמרתקה" (Samareitike), או "חארת אל-משארקה" (בערבית: حارة المشارقة), כלומר שכונת המזרחיים. השכונה הייתה ממוקמת במורדות הדרום-מזרחיים של הר ציון, במקום המכונה "העופל". שמה של השכונה ניתן לה על פי הכתוב בספר יהושע:. החוקרים חלוקים באשר להיותה של השכונה מוקפת חומה. חגי בן-שמאי סובר שהשכונה הייתה מוקפת ממזרח בחומה שבנתה הקיסרית אייליה אאודוקיה ובמערב בחומה שנבנתה מאוחר יותר. לעומתו, משה גיל סבור כי לשכונה לא הייתה חומה נפרדת מעבר לחומת העיר.
קהילת הקראים שהתגוררה בצלע-האלף בירושלים, כונתה בפי חבריה "השושנים" על פי הכתוב בתהילים:. מסביר הקראי הירושלמי, סלמון בן ירוחם כי הישועה תבוא בזכות הצדיקים (אלו הקראים - אבלי ציון ששבו לירושלים מגלות פרס)
השושנים גרו ביחד מצידו המערבי של הקדרון, ואילו קהילת הרבניים התגוררה בצידו המערבי. מערכת היחסים בין שתי הקהילות הייתה מתוחה, והיא התפתחה כתוצאה מגישתה המשיחית של קהילת צלע-האלף, וכן מהמערכה האידאולוגית שהיא ניהלה בגלוי כנגד הרבניים והתמקדותם בתלמוד. בחיי היום יום באו המחלוקות בין הרבניים לקראים לידי ביטוי, בעיקר בנושאי כשרות ותאריכי המועדים. כתוצאה ממערכת היחסים העכורה פיתחו שני הצדדים האחד כנגד השני כינויי גנאי, בעוד שהרבניים כינו את השושנים: כת הצולעים, וצדוקים, כינו השושנים כתגובה את הרבניים: דורשי חלקות, סרי דרך, ועוד. הקראים הירושלמים, נתמכו על ידי השליטים המוסלמים בני השושלת הפאטמית ובמיוחד על ידי הח'ליפה עלי אלט'אהר באללה. הפאטמים אף התערבו במחלוקות שבין הרבניים לבין הקראים, והכריעו בהן לטובת הקראים.
הקראים לא הסתפקו בגודלה של שכונת צלע האלף, ושאפו להגדילה. הם שלחו אגרות לאחיהם שבבל ובפרס, והפצירו בהם לעלות ולהצטרף אליהם. בגניזה הקהירית נמצאו קטעי אגרות שכתב אחד המנהיגים הירושלמים במאה התשיעית דניאל בן משה אלקומיסי, בהם הוא קורא קריאה נמרצת לבני הגולה לעלות לירושלים. כמאה שנים אחריו פנה באיגרת דומה חכם קראי ירושלמי אחר בשם סהל בן מצליח הכהן.
עם כיבוש ירושלים בידי הצלבנים ב-1099 חרבה קהילת צלע-האלף, וקראים חזרו לגור בירושלים, רק לאחר כ-100 שנה עם כיבוש ארץ ישראל בידי צלאח א-דין.
ערות: נשים מדברות מיניות
ערות - נשים מדברות מיניות הוא ספרה של תמר מור סלע הכולל מונולוגים של נשים בנושא מיניות ונשיות.
תוכן הספר
ערוֹת הוא אסופת מונולוגים כתובים של 23 נשים ישראליות שונות. מונולוגים אלו עוסקים במיניות מנקודת מבט נשית ללא תיווך ומתארים את היחסים של נשים עם גופן.
הסיפורים האישיים חושפים את המבנה החברתי המרחיק נשים מעצמן ומשתיק את מיניותן, ובה בעת מתארים את הכוחות המשמיעים את קולן של נשים.
המונולוגים מופיעים בספר הם מונולוגים של נשים בגילים שונים, עם סיפורי חיים שונים ומגוונים וגישות שונות לחייהן, לעצמן ולמיניות שלהן.
חלקן מופיעות בשמותיהן המלאים, אחרות העדיפו לציין שם פרטי בלבד. בספר יש מונולוגים של נשים הטרוסקסואליות ושל לסביות, נשואות ורווקות ואלמנות, חילוניות ודתיות, בקשרים מונוגמיים או פוליגמיים או כלל לא.
התקבלות הספר וביקורות
נמכרו למעלה מ-50,000 עותקים של הספר.
ביקורת
ביקורת על הייצוג הנשי בספר: ביקורת נוספת עוסקת בבחירה לשימוש בשפה שעשתה המחברת:
היוצרות
המחברת, תמר מור סלע, היא עיתונאית ויוצרת.
ערות הוא ספרה השלישי. מור סלע כתבה את ספר הילדים "אחת ושתיים" שראה אור בשנת 2004, ואת הספר "להיות אמא" שראה אור בשנת 2010.
מור סלע ילידת 1971, נולדה וגדלה בנצרת עלית, בת שנייה במשפחה של ארבעה ילדים. בצה"ל שירתה בלהקת חיל החינוך. לאחר סיום שירותה הצבאי החלה לעבוד כשדרנית, עורכת ומגישה בגלי צה"ל.
מור סלע נשואה לערן סלע, חבר הנהלת שופרסל, ולזוג שלושה ילדים.
הספר ערות מתפרסם שבע שנים אחרי "להיות אמא", ספרה הקודם של מור סלע שנכתב באותו פורמט וכלל 23 מונולוגים על אמהות לאחר שמור סלע שהפכה לאמא בעצמה.
ראומה זוהֵר חיות היא צלמת ואמנית רב תחומית.
יחיא אמסלם
ביוגרפיה
נולד בשנת תרע"ב בעיר תאפילאלת שבמרוקו. בצעירותו עברה משפחתו לאוראן שבאלג'יריה, שם למד בישיבתו של הרב דוד הכהן סקלי, בעל שו"ת קריית חנה דוד, איתו המשיך לשמור על קשר קרוב לאורך שנים רבות. מבין חבריו בעיר נמנה הרב דוד אבן כליפא. בהמשך צירף הרב דוד הכהן סקלי את הרב יחיא להיות דיין בבית דינו.
בשנת תרצ"ח יצא לגייס כספים עבור בני קהילת מלייה לאחר שעברו פרעות וגזילת רכוש בשל מלחמת האזרחים בספרד, בברכתו של הרב יוסף משאש.
בסוף שנות החמישים, עבר להתגורר בפריז שבצרפת. בשל המצב הרוחני הקשה בעיר ובמדינה, יזם הרב אמסלם יחד עם שותפים את הקמת בית הדין 'מחזיקי הדת' בעיר, וכיהן כאב בית הדין.
כיהן בתפקידו עד שהוקמה הרבנות הראשית של פריז, אז התייתר תפקידו, והוא פרש ועבר לעסוק בעיקר בלימוד עצמאי והתכתבויות הלכתיות. בהמשך כיהן כרב הקהילה הספרדית בעיר.
עמד בקשרים תורניים עם חכמי מרוקו, בהם כמה מרבני משפחת אבוחצירא, כדוגמת הבבא חאקי, איתו היה לו קשר ידידות קרוב, והלה הפציר בו שוב ושוב שיעלה ארצה מפריז, והרב ישראל אבוחצירא, ה'בבא סאלי'. וכן הרב יוסף משאש. וכן התכתב עם הרב דוד שלוש, רבה של נתניה.
קונצרט (פירושונים)
{{פירושונים| יצירות שעושות שימוש במילה "קונצרט" בשמן:
ראו גם
}}
מקסיקו (אפקוט)
מקסיקו הוא ביתן באזור "תצוגת העולם" של פארק השעשועים אפקוט באתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה, שמכיל אלמנטים הקשורים לתרבות המקסיקנית.
פעילות
הביתן נפתח עם הקמת הפארק, ב-1 באוקטובר 1982. ביתן מקסיקו יוצא דופן בצורתו בין ביתני המדינות, בכך שהוא מצוי כולו בתוך מבנה מקורה. לחזית המבנה צורת פירמידה אצטקית. היות הביתן כולו מקורה מאפשר יצירת תמה לילית לביתן. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ארטורו דולזיידס.
בכניסה למבנה, מתחת הפרמידה, מצויה תערוכה הנערכת בחסות משרד התיירות המקסיקני, המציגה אמנות פיסולית מקסיקנית מתוך אוסף "Animales Fantasticos".
חלקו העיקרי של המבנה בנוי ככיכר שוק מקסיקנית טיפוסית, הנקראת "פלאזה דה לוס אמיגוס" (בספרדית: Plaza de los Amigos - כיכר החברים). בכיכר שוק טיפוסי, היורד לעבר "נהר" המהווה חלק מהמתקן "אל ריו דל טיימפו" (נהר הזמן). מעברו השני של הנהר מציגה התפאורה יערות גשם והר געש עשן.
ביתן זה (כמו גם הביתן הקנדי) היו שנים משלושת הביתנים שהוחלט על הקמתם ועל מיקומם מבלי קשר לקבלת מימון מהמדינה לצורך הקמתם (אף שמשרד התיירות של מקסיקו אכן מימן את בניית הביתן ואת תפעולו). חברת וולט דיסני החליטה שהביתן של ארצות הברית יהיה במרכז תצוגת העולם, ושתי הארצות הגובלות בה - מקסיקו וקנדה, תהיינה בשתי קצות תצוגת העולם.
השרפה הגדולה של לונדון
השרפה הגדולה של לונדון (באנגלית: Great Fire of London) הייתה שרפה שכילתה את מרבית הסיטי של לונדון, בירת ממלכת אנגליה, בין ה-2 ל-5 בספטמבר 1666, והייתה אחד האסונות הגדולים ביותר בהיסטוריה של לונדון.
השרפה פרצה לאחר שאופה המלך נרדם באמצע האפייה. היא כילתה יותר מ-13,200 בתים, 87 כנסיות, 6 קפלות, 44 אולמות גילדות, את הבורסה המלכותית, בית המכס, קתדרלת סנט פול, הגילדהול, ארמון בריידוול, ארבעה גשרים על נהר התמזה ושלושה משערי העיר, והפכה מאה אלף אנשים לחסרי בית - למעלה משישית מתושבי העיר באותה עת. לא ידוע כמה אנשים נהרגו בשרפה. בעבר חשבו שמספרם היה מועט, ועומד על שישה עד שמונה, אולם מחקרים חדשים משערים שמספר ההרוגים היה כמה מאות ואף אלפים, מאחר שלא נכללו חולים, זקנים ואנשים מהמעמד הנמוך שלא הספיקו לברוח.
לפני שרפה זו, נקראה שרפה קודמת משנת 1212 אשר כילתה את מרבית הסיטי באותו שם.
אירועי השרפה
השרפה פרצה ביום ראשון בבוקר, ה-2 בספטמבר 1666 במאפייה בסימטת פודינג, אשר הייתה שייכת לאופה תומאס פארינור (Thomas Farriner or Farynor), האופה המלכותי של צ'ארלס השני מלך אנגליה. ככל הנראה פארינור שכח לכבות את תנורו בטרם הלך לישון. על פי עדותו של סמיואל פיפס, שכן שהתפרסם ביומן שכתב, גחלים לוחשות מן התנור הדליקו ערימת עצים קרובה סמוך לחצות. פארינור הצליח להימלט מביתו הבוער עם משפחתו דרך חלון בעליית הגג. המשרתת שלו שהתגוררה בקומה התחתונה לא התעוררה בזמן, והייתה הקורבן הראשון של השרפה.
תוך שעה מפרוץ השרפה, העירו את הלורד ראש העיר של לונדון, סר תומאס בלודוורת' ודיווחו לו על פרוץ הלהבות. הוא לא התרשם ואמר: "זו שרפה? אישה יכולה להשתין עליה".
מאחר שרוב בתיה של לונדון היו עשויים עץ וקש, הלהבות מביתו של פארינור הציתו במהירות את הבתים השכנים. בשל הרוח החזקה, ובשל הקרבה בין הבתים התפשטה האש במהירות. תיאור תקופתי מספר על השרפה:
ניתן לשער כי אילו ראש העיר לא היה מסרב לתת הוראות להרוס חלק מהבתים על מנת לעצור את התפשטות האש "בלא הסכמה של בעליהם", היקף השרפה היה קטן בהרבה. בשל הקרבה בין הבתים לא ניתן היה לעצור את האש בשימוש בדליי מים בלבד.
התפשטות השרפה
השרפה התפשטה ואיכלה כ-13,200 בתים, 87 כנסיות (בהם גם קתדרלת סנט פול הישנה). עד לאחרונה סברו כי מספר ההרוגים בשרפה היה בין 9 - 16, אולם החוקר ניל הנסון בספרו "The Dreadful Judgement" סבור כי מספר ההרוגים היה בין כמה מאות לכמה אלפים, אשר גופתיהם נשרפו עד שלא ניתן היה לזהות בכלל שמדובר בגופות.
סמיואל פיפס מספר ביומנו כי משרתו, אשר הבחין בשרפה באזור בילינגסגייט בשעות הבוקר המוקדמות של ה-2 בספטמבר 1666 העיר אותו. פיפס ציין ביומנו חשב שהשרפה אינה רצינית ושב למיטתו. בהתעוררו בבוקר, דיווח לו המשרת כי 300 בתים עלו באש, וכי האש מתקרבת לגשר לונדון. פיפס הלך למצודת לונדון על מנת לראות את השרפה מנקודת מבט גבוהה, ולאחר מכן שכר סירה והפליג בנהר התמזה על מנת לצפות בשרפה במשך כשעה, וכך כתב ביומנו:
לאחר שראה שהאש מתקדמת מערבה בשל הרוח החזקה, הורה פיפס למשיט הסירה להפליג לעבר וייטצ'אפל והיה הראשון שעדכן את המלך אודות השרפה. המלך הורה לפיפס להיפגש עם הלורד ראש העיר, תומאס בלדוורת' ולהורות לו להתחיל להרוס בתים על מנת ליצור מחסום לאש. פיפס נסע בכרכרה עד קתדרלת סנט פול הישנה והמשיך ברגל בעיר הבוערת. בפוגשו את הלורד ראש העיר, השיב לו ראש העיר: "מה אוכל לעשות? אני מותש. אנשים אינם מקשיבים לי. אני מורה על הריסת בתים אולם האש משיגה אותנו בטרם אנו מספיקים לעשות זאת".
בצהרי היום שב פיפס לביתו, אכל ארוחת צהרים איכותית, ושב אל הסיטי לצפות בשרפה. אחר הצהרים שב לווייטהול, ושם פגש את רעייתו בפארק סנט ג'יימס, ובשעות הערב הם צפו בבערה מבנקסייד (בגדתו הדרומית של התמזה - אתר צפייה ממנו לא נשקפה להם כל סכנה). פיפס מציין ביומנו כי בכה בראותו את השרפה.
בהמשך מספר פיפס ביומנו כי בשובו לביתו פגש פיפס את מזכירו, תום הייטר אשר איבד את כל רכושו בשרפה. כאשר שמע שהאש מתקרבת מזרחה החל לארוז את רכושו לאור הירח.
בשעה 4 לפנות בוקר, ב-3 בספטמבר, הגיעה עגלה לביתו ופיפס בלה את שארית היום באריזת רכושו. חפצי הערך, ויומנו של פיפס נשלחו לביתו של חבר ממשרד הימיה בבת'נל גרין. פיפס מספר כי בשעות הערב אכל את שאריות ארוחת הערב של היום הקודם, באשר לא הייתה לו אש לחמם את האוכל וצלחות לאכול בהן. למחרת המשיך פיפס לארוז את חפציו, ואף סבר שהאש מתקרבת לרחוב סית'ינג, הציע להרוס את בתי הרחוב על מנת להגן על מצודת לונדון הנמצאת ממזרח.
ביומנו כתב:
השרפה כילתה כחמש שישיות מבנייני העיר. מודדים שמונו על ידי עיריית לונדון לסקור את הנזקים קבעו בדו"ח שהגישו לעירייה:
אחת התוצאות החיוביות של השרפה הייתה סופה של המגפה הגדולה של לונדון, אשר הרגה עשרות אלפים מתושבי העיר.
תוצאות השרפה
לשריפה הייתה השפעה תרבותית עזה על החברה האנגלית באותה עת.
סברות רבות על מקורות השרפה הסתמכו על השנה בה אירעה שמספרה 1666 מזכיר את "מספר החיה" 666, וכן בשל הכיתוב הלטיני של השנה - MDCLXVI בו ערכן המספרי של האותיות יורד. התושבים חשבו שהשרפה הייתה עונש אלוהי, הבא בשל חטאי התושבים, והשוו אותה להפיכת סדום ועמורה. יש שחשבו שקץ העולם מגיע, שכן הגיעו לגבי דידם שלושה מארבעת פרשי האפוקליפסה - מלחמה, מגפה, והשרפה נחשבה כמעשי ידי הפרש השלישי.
לאחר השרפה נפוצו בעיר שמועות כי השרפה הייתה מעשי ידי קתולים ובפרט צרפתים, וצרפתי בשם רוברט "בר מזל" יוברט (Robert "Lucky" Hubert) הודה כי הצית את האש בשליחותו של האפיפיור. בתחילה טען שהצית את האש בווסטמינסטר, אולם לאחר שהתגלה מקור האש, שינה את גרסתו וטען כי הצית אותה בסימטת פודינג. הוא הורשע (על אף שהיו ראיות רבות לחפותו) וניתלה בטייברן ב-28 בספטמבר.
כריסטופר רן מונה לשקם את העיר. תוכניתו כללה בניית העיר בבתי לבנים, אשר יבנו לאורך רחובות ישרים, שדרות וכיכרות, אבל בשל העובדה שמרבית ממרתפי הבתים שרדו, לא התאפשרה הפקעת השטחים בשל בעלותם של התושבים על שרידים ותוכנית השדרות והכיכרות הרחבים נזנחה. על מנת לממן את השיקום הטיל הפרלמנט הבריטי בשנת 1666 מס על פחם במסגרת חוק הבנייה מחדש של לונדון 1666. החוק הורה על בניית העיר מחדש בלבנים ובאבן (במקום עץ), על פי תוכנית הרחובות שהייתה קיימת קודם לכן, אולם חלק משטחי הבתים הופקע על מנת להרחיב את הרחובות (ולמנוע התפשטות שרפות בעתיד) וכן נבנו מערכות ביוב וסנטציה. מסיבה זו הסיטי של לונדון בנויה עד היום בתוכנית רחובות של ימי הביניים.
חוק הבנייה מחדש של לונדון 1670 אפשר את שיקום קתדרלת סנט פול ובנייתה של זו החלה אחת עשרה שנים לאחר השרפה, על ידי כריסטופר רן.
בשל לקחי השרפה נאסרה בנייה עם גגות קש בלונדון. הבניין הראשון בלונדון שנבנה עם גג קש מאז שנת 1666 היה תיאטרון הגלוב בשנת 1997, המשחזר את תאטרונו של ויליאם שייקספיר, אשר על אף גג הקש נבנה על פי תקני אש מחמירים ביותר.
ההשפעה התרבותית של השרפה
לאחר השרפה נבנתה בלונדון האנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון (המכונה "האנדרטה") על פי תוכניתם של כריסטופר רן ורוברט הוק. האנדרטה הוקמה בכיכר הקרובה למקום בו החלה האש. אנדרטה נוספת - בפינת הרחובות גילטספור וסימטת קוק, הידועה בכינוי "פינת פאי" מסמלת את המקום בו הסתיימה האש. אנדרטה זו קרויה הילד המוזהב של פינת פאי.
כומר מקומי אמר בעקבות השרפה:
השרפה הגדולה, מגפת הדבר שקדמה לה והמלחמה עם הולנד שימשו רקע לפואמה האפית שנת הפלאות מאת ג'ון דריידן.
בסדרת הספרים הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות מוצג ג'ון די, שלפי עלילת הספר הפך לבן אלמוות אף הוא, כגורם המרכזי של השריפה הגדולה בלנדון.
שווי שוק
שווי שוק (באנגלית: Market capitalization) הוא שווייה של חברה ציבורית, לפי מחירן של מניותיה הנסחרות בבורסה לניירות ערך. ככלל, שווי השוק הוא מכפלת מספר המניות במחיר למניה. לדוגמה, אם לחברה יש 20 מיליון מניות ומחירה של כל מניה הוא 20 דולר, שווי השוק של החברה הוא 400 מיליון דולר. שווי השוק מהווה את אחד הכלים במדידת כדאיות ההשקעה במניות חברה מסוימת, וכן בקביעת משקלה של מניה במדדים השונים. בחישוב שווי השוק לא מביאים בחשבון מניות רדומות, שהן מניות שהחברה רכשה בחזרה.
חישוב
כאשר לחברה יש יותר מסוג מניות אחד, שווי השוק הוא סכום כל שוויי השוק של המניות מהסוגים השונים. כמו כן, אם לחברה יש ניירות ערך הנכללים בהון העצמי שלה שאינם מניות (למשל, כתבי אופציה), והנסחרים בבורסה, אזי גם ניירות ערך אלו יובאו בחישוב שווי השוק. אם יש סוג מניות שאינו נסחר (לדוגמה, מניות יסוד), הרי שהוא לא ייכלל בחישוב שווי השוק של החברה. המונח "שווי שוק" מחייב את קיומו של שוק. מסיבה זו, לחברות פרטיות, אף שיש להן שווי, אין שווי שוק.
שווי השוק מהווה בסיס למספר חישובים כלכליים מרכזיים הנוגעים לחברה. למשל, מכפיל הרווח הוא שווי השוק של החברה חלקי הרווח הנקי שלה. מכפיל ההון של חברה הוא שווי השוק שלה חלקי ההון העצמי שלה. ככל שמכפילים אלו נמוכים יותר, החברה מציגה לכאורה הזדמנות טובה יותר להשקעה (שכן המחיר הנוכחי שבו המשקיע יכול לרכוש את מניותיה הוא נמוך יחסית לשווי הכלכלי שהן מייצגות). ככל שהם גבוהים יותר, החברה לכאורה יקרה יותר, עבור המשקיע במניות, ביחס לערך הכלכלי הפנימי שלה.
שווי השוק של כלל החברות הנסחרות בשוקי העולם במרץ 2007 נאמד בכ-50 טריליון דולר ארצות הברית.
בנוסף, שווי שוק הוא שווייה של סדרת ניירות ערך מסוימת. לדוגמה, סדרת אג"ח, שיש בה 100 מיליון יחידות אג"ח שמחיר השוק של כל אחת מהן הוא 1.2 ש"ח, היא בעלת שווי שוק של 120 מיליון ש"ח. אין לכך קשר לשווי שוק במובן של שווייה של חברה. במקרה זה, הנתון אינו משמש בעיקר לבחינת כדאיות ההשקעה אלא לקביעת משקלה של האיגרת במדד, כגון מדד תל בונד 60.
השפעת שווי השוק על המסחר במניות
לשווי השוק של חברה השפעה רבה על המדדים בהם היא נסחרת. בארצות הברית, בה שווי שוק נקרא בקצרה Cap (קיצור של Market capitalization), קיים סיווג של מניות לפי שווי השוק שלהן:
במדדים המובילים בארצות הברית, כמו מדד S&P 500 ומדד דאו ג'ונס, רוב המניות מייצגות חברות גדולות (Large-Cap), אך בעוד שבמדד S&P 500 שווי השוק הוא קריטריון הן לכניסה למדד והן למשקל המניה בו, במדד דאו ג'ונס שווי השוק אינו מהווה קריטריון לכך.
בישראל, 35 המניות המובילות בשווי השוק שלהן נכללות במדד תל אביב 35. כך נבחרות גם המניות הכלולות במדד תל אביב 125. משקלי המניות במדדים אינם שווי השוק שלהן, אלא שווי החזקות הציבור בהן. לשווי השוק השפעה גם על המסחר השוטף במניות. גופים מוסדיים נוטים להשקיע במניות של חברות ששווי השוק שלהן גבוה, מסיבות רבות, שהחשובה בהן היא רמת הסחירות במניה, הנגזרת בעיקר משווי השוק. מניותיהן של חברות בעלות שווי שוק נמוך נחשבות למניות דלות-סחירות. הן נוטות לעורר עניין פחות בקרב משקיעים. בישראל, מניות של חברות ששווי השוק שלהן נמוך יחסית נכללות ברשימת מניות היתר, ששמה נובע מכך שכלולות בה יתר המניות (אלו שאינן במדד תל אביב 125).
הפועל פתח תקווה (כדורסל נשים)
הקבוצה נקראת כיום הפועל בני פתח תקווה להנצחת פועלו של בני סלע ז"ל (נפטר 15.10.2019) בני, שימש במהלך שנות דור ויותר בתפקידי הנהלה שונים, בשנים האחרונות היה יו"ר המועדון.
המועדון מפעיל בנוסף, עוד שתי קבוצות בת בוגרות ושש קבוצות במחלקת הנערות.
המנהל המקצועי של הקבוצה בליגת העל הוא גיל סלע.
המנהלת המקצועית של מחלקת הנערות היא אושרה אמויאל שהגיעה למועדון לאחר מספר שנים באליצור חולון, במועדון שתי קבוצות קט סל, שלוש קבוצות ילדות, קבוצת נערות ב' וא' שמשחקות יחד בשתי הליגות, קבוצת נשים בליגה א', קבוצת נשים בליגה ארצית וקבוצה בליגת העל.
נקודות ציון בתולדות הקבוצה
בשנת 2005/06, כאשר שיחקה בליגה הלאומית, זכתה הקבוצה בגביע האיגוד. גם בעונת 2009/10 זכתה הקבוצה בגביע האיגוד (0–2 בסיכום מול אליצור תל אביב), ובמקביל סיימה במקום הראשון בליגה הלאומית, אך הפסידה לקבוצת הפועל מעגן מיכאל בפלייאוף את העלייה לליגת העל.
בעונת 2010/11 העפילה הקבוצה בחזרה לליגת העל (זכתה באליפות הליגה הלאומית) לאחר ניצחון 0–2 בסדרה מול אס"א ירושלים. בעונת 2012/13 הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע המדינה והפסידה לקבוצת מכבי בנות אשדוד 95-68.
בסיום עונת 2013/14 נשרה הקבוצה לליגה הלאומית לאחר הפסד במחזור האחרון לאליצור נתניה בקרב ראש בראש שקבע מי תרד לליגה הלאומית אך נשארה בליגת העל לאחר שקבוצת גליל עליון ויתרה על השתתפות בליגה הבכירה.
בעונת המשחקים 2019/20 בעקבות התפשטות מגפת הקורונה החליטו ראשי מנהלת ליגת העל בכדורסל על הקפאת הליגה, בעקבות זאת הפועל בני פתח תקווה שסיימה את העונה במקום האחרון, לא ירדה בפועל לליגה לאומית ונשארה בליגת על.
היסטוריה של המועדון - שנות ה-90
ב-1.5.91 ניתן אישור רשמי להקמת עמותת הכדורסל הפועל פתח תקווה. בצוות העמותה המייסד נמנו היו"ר פיני שער, המנכ"ל יעקב ערוסי, המזכ"ל ויו"ר הקבוצה כיום בני סלע, וחברי ההנהלה אמנון ארז, איתן טימן, אמנון קידר ואושרת נעמן. העמותה שמה לה למטרות לקיים פעילות ספורטיבית בכדורסל לקידום בוגרים, נשים ונוער ללא הבדל מין ודת במסגרת איגוד הכדורסל ולקיים פעילות ספורטיבית חינוכית בבתי הספר לכדורסל ברחבי העיר.
שתי קבוצות הגברים והנשים של המועדון פתחו את עונת הבכורה ברגל ימין ועלו תוך שנה אחת לליגה גבוהה- הגברים מליגה ג' לליגה ב' והנשים מליגה א' לליגה הארצית. העמותה רשמה כבר בשנתה השנייה 9 קבוצות ליגה מתוכן 3 קבוצות נשים. בעונת 92/93 העפילה קבוצת הגברים לליגה א'.
ביוני 95 התמנה אמנון ארז ליו"ר העמותה והחליף את פיני שער. כעבור שלושה חודשים זומנה העמותה לראשונה לישיבת קריטריונים לתמיכות וזאת לאחר 5 שנים להיווסדה. כעבור שנה קיבלה העמותה אישור להפוך לקבוצה עירונית הן מהעירייה והן מאיגוד הכדורסל. כתוצאה מכך נקלטו בקבוצה בעונת 96/97 השחקניות הילה אלנקרי, אתי דמארי ונטע חזן שגדלו במכבי ועברו בגיל 14 להפועל והפכו לשחקניות בית של המועדון עד פרישתן ממשחק.
1996/97 הפכה לעונה היסטורית כאשר לראשונה עלתה קבוצת הנשים לליגה הראשונה בהדרכתו של המאמן רוני ינקוב. השחקניות הבולטות היו וידה בסלינה, אריאלה וולף, אתי קווטינסקי, פולה לוי, רונה כהן, ורד לגו וניצן כהן. הקבוצה עלתה לליגה הראשונה לאחר גמר סל בו גברה על נירוסופט כרמיאל 1:2 ועל מ.א עמק יזרעאל 0:2 בסדרה של הטוב משלושה משחקים וזכתה באליפות.
בספטמבר 97 עברו קבוצות מחלקת הנערות ובתי הספר לכדורסל לניהול אגף הספורט העירוני ושחקנית המועדון רונה כהן מונתה לעמוד בראשות המחלקה.
1997/98 ליגת fila לנשים – בעונתה הראשונה בליגה הבכירה סיימה הקבוצה במקום השמיני כאשר נאלצה לשחק מחוץ לעיר לאחר שאולם 'אמיר' לא אושר לקיום משחקים והקבוצה נדדה לאור יהודה, בית דני, הדר יוסף ואולם קריית הצעירים ברמת השרון. סגל הקבוצה – הזרות וונדה פורד ודונה הרינגטון, ריבי גרינבוים, אריאנה רבי, לנה צדקה, חנה רבינוביץ', המתאזרחת ג'ימי לין, כנרת לינדשטראוס, איה טננבאום. מאמן: חנן גוטריימן עוזרת ושחקנית: וידה בסלינה.
1998/99 – ליגת FILA לנשים – הקבוצה לא זכתה לתמיכה כספית מלאה מצד העירייה עקב בעיות תקציב עירוניות. המצב השפיע על הקבוצה באופן מקצועי והיא סיימה את העונה ללא ניצחון ב-26 משחקים ונשרה לליגה השנייה. סגל הקבוצה כלל את הזרות קוניקה דרייק פורד ואריקה ראוט ואת השחקניות יהודית עדני, קרן מדמון, שמי שומרי, אתי דמארי, נטע חזן, רוויטל שפירא, אופירה איינשטיין ושירי צור. מאמן: חנן גוטריימן עוזר: גלעד שיפר מנהל הקבוצה: ישראל ברקובסקי
1999/2000 – קבוצת הנשים סיימה את עונת החזרה לליגת לאומית נשים במקום השישי. קוניקה דרייק פורד הייתה שחקנית החיזוק ולצדה בלטו רקפת אריאלי, שירי אשל, עדי סילמן, ימית אספיר, ויהודית עדני. המאמן היה גלעד שיפר.
קבוצת הבת ששיחקה בליגה א' נשים מחוז מרכז זכתה באליפות ועלתה לליגה הארצית עם הישג של 15 ניצחונות והפסד בודד. קבוצת הנערות א' סיימה את העונה במקום השני. הקבוצה בהדרכתו של גלעד שיפר הדהימה שזכתה בגביע המדינה לנערות א' לאחר שהביסה במשחק הגמר את מ.ס 'הדסים' אבן יהודה 43:64 ובדרך גם גברה על הקבוצות החזקות של רמת השרון וחולון. השחקניות הבולטות שגם שיחקו לאחר מכן בקבוצה הבוגרת היו הקפטנית נטע חזן, הילה אלנקרי, שני שומרי, אתי דמארי, קרן חלפון, נגה שילדהויז, הדס בר, הילה חביה, עדי בכר ושירן סעיד.
היסטוריה של המועדון - שנות 2000
2000/01 – הקבוצה סיימה את ליגה לאומית נשים במקום הרביעי. גלעד שיפר הוחלף במהלך העונה באימון הקבוצה על ידי משה יוסיפוביץ. שחקנית החיזוק הייתה טוטי שואו ולצדה בלטו: שירי גולד, אלינה מורכוב, יהודית עדני, רינת לביא, אסתי אוחיון, גליה אורבך, מיכל ספקטור ונועה כהן.
קבוצת הבת של המועדון סיימה את העונה במקום האחרון בליגה הארצית ונשרה בחזרה לליגה א'. קבוצת הנערות א' סיימה את העונה במקום השני.
2001/02 – הקבוצה סיימה את ליגה לאומית נשים במקום השישי. שחקנית החיזוק הייתה איימי פייסר ולצדה בלטו שירי גולד, אסתי אוחיון, יהודית עדני, ענבר מילר, רינת לביא, מירב קפלן, לי קליין, והצעירות אתי דמארי, הילה אלנקרי, הדס בר והילה חביה. המאמן היה משה יוסיפוביץ ומנהלת הקבוצה טל חדד.
2002/03 קבוצת הנשים חזרה לליגה הראשונה עם 22 ניצחונות וחמישה הפסדים. שחקנית החיזוק הייתה יאנה טקשוב. השחקניות הבולטות היו המתאזרחת מרינה שפיצנדל, גיטה זיו, אליה מילשטיין, סיוון קנר, אפרת רבינוביץ', אסתי אוחיון, שני שומרי והצעירות אתי דמארי, הילה אלנקרי, נגה שילדהויז, הדס בר וענבל ציונוב שהגיעה מהצפון במהלך המחזור החמישי. את הקבוצה אימן צורי בוטביקה, ומנהל הקבוצה היה צבי קצבורג.
קבוצת הנערות ב' עד גיל 16 סיימה את העונה במקום הראשון עם 14 ניצחונות והפסד אחד ועלתה לליגה הלאומית. קבוצת הנערות א' סיימה במקום האחרון ונשרה מהליגה הלאומית למחוזית.
2003/04 – בפעם השנייה בתולדותיה משחקת קבוצת הנשים של המועדון בליגת העל לנשים. הקבוצה סיימה את העונה במקום השישי שהוביל לבית העליון. במהלך חודש דצמבר פוטר המאמן הראשי צורי בוטביקה והוחלף בעוזרו יריב דרומי. שחקניות החיזוק של הקבוצה היו שאנל רייט, מרי קרימר, וטיפני ליסטנבי שהוחלפה בסנטרית ג'קי מור. הישראליות היו ריבי גרינבוים, טלי נוי – שחקנית נבחרת ישראל, אליה מילשטיין, סיוון קנר, הילה אלנקרי, שני שומרי, נטע קרומר, טל מילצ'ן ששוחררה במחזור ה-5 לבני יהודה, לי קליין וחופית וקסלר הצעירה.
השיא מבחינת הקבוצה התממש ב-16/2/04 בניצחון ביתי על מוליכת הטבלה אליצור רמלה באולם סטלמך, והייתה הקבוצה היחידה שניצחה בעונה זו את רמלה 80:83. למרות זאת הקבוצה לא זכיתה לשידורים ישירים של משחק ביתי בטלוויזיה במשך כל עונת המשחקים בניגוד לכל יתר קבוצות הליגה שזכו לכך וקיבלו חשיפה לקהל.
איגוד הכדורסל החליט כי בליגה הלאומית לנשים ישחקו 12 קבוצות בשני סיבובי ליגה. למרות הקיץ הקשה הצליחה הקבוצה לסיים את העונה במקום הרביעי. סגל הקבוצה כלל את ענבל שנפר שהצטרפה להילה אלנקרי, שני שומרי, נגה שילדהויז, חופית וקסלר, הילה חביה ולי קליין כאשר בסיבוב השני הצטרפו גם הסנטרית קטרינה מורכוב ואסתי אוחיון שכאמור שינו את פני הקבוצה. המאמן היה יריב דרומי, עוזרו דודי בבלר ומנהל הקבוצה צביקה קצבורג.
קבוצת הנערות א' של המועדון שמרבית הבנות שלה שיחק גם בקבוצה הבוגרת סיימה את העונה במקום השני במחוז דרום.