cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השתק שיפוטי
גם בספרות המשפטית הישראלית קיימת מחלוקת באשר לדרישת "ההצלחה הקודמת". דעתו של המלומד ד"ר אבישי אדד (2013; 2021) מצדדת בבחינה תכליתית של התאמתן של נסיבות המקרה הקונקרטי להחלת השתק שיפוטי (כאשר התכליות העיקריות הן טוהר הליכי המשפט ומניעת שימוש לרעה בהליכי משפט), אף מקום בו הטענה הקודמת (הסותרת) לא התקבלה או ההליך הקודם לא צלח, וזאת במיוחד - אך לא רק - כאשר מדובר בסתירה עובדתית. דעת המלומדים, ד"ר עידו באום ועו"ד אבישג ברוך (2021) סבורים כי דרישה זו צריכה להוות אחת האינדיקציות לבחינת הנכונות להחיל השתק שיפוטי בנסיבות המקרה. לעומתם, סבור פרופ' יששכר רוזן-צבי (2015) כי ככלל השתק שיפוטי הוא מיותר, משניתן להחיל השתק פלוגתא גם בהתדיינות מול צד זר, ומכל מקום יש להתנות החלת השתק שיפוטי ב"הצלחה קודמת" בטענה הסותרת בהליך הקודם (לדיון בביקורתו ומענה לה ראו בספרו של אדד (2021) ובמאמרם של באום וברוך).
הן במשפט האמריקני, הן במשפט הישראלי השתק שיפוטי ישתכלל גם כאשר הטענה המקורית עלתה בפני רשות מינהלית ולאחר מכן עלתה טענה הסותרת אותה בפני ערכאה שיפוטית, אף שבמקרה כזה אין חשש לפגיעה בטוהר הליכי המשפט ולהכרעות סותרות על ידי הרשות השופטת.
לכלל קיימים חריגים הנובעים מתכליותיו, בהם: טעות בתום לב, מרמה, שינוי נסיבות מהותי ושיקולי צדק.
Remaiten
Remaiten היא נוזקה הפועלת נגד בנתבים, מצלמות אבטחה והתקני IOT בהם מותקנת מערכת הפעלה לינוקס.
הנוזקה עושה שימוש בהתקפת כוח גס לצורך הדבקה ובאמצעות מילון של סיסמאות ברירת מחדל אפשריות מנחשת את סיסמת ההתחברות.
לאחר ההתחברות אל ההתקן היא פותחת דלת אחורית לצורך הרצת פקודות עתידיות, מתחברת אל שרת שליטה ובקרה (C&C) ומתקשרת באמצעות פרוטוקול IRC.
הנוזקה אוספת מידע מקדים אודות ההתקן על מנת להוריד שירותים וכלים המתאימים לארכיטקטורה משרת השליטה והבקרה ובכך לחסוך זמן.
בעזרת התקני הקורבנות בנה התוקף בוטנט זדוני שסייע לו באיסוף נתונים, שליטה על תהליכי מערכת וביצוע התקפות מניעת שירות.
מסילת השומרון
מסילת השומרון (עפולה–ג'נין–מסעודיה–שכם), היא מסילת רכבת היסטורית, עיקרה לאורכה של הארץ, שנסללה בשיתוף פעולה בין הטורקים לגרמנים בין השנים 1912 ל-1914. מוצאה של המסילה בצומת הרכבות עפולה לצד מסילת העמק ומשם נסללה דרומה עד לתחנת הרכבת מסעודיה כ־12 ק"מ צפונית לשכם, ומשם המשיכה דרום מזרחה לשכם. על פי התכנון המקורי נועדה המסילה לחבר את ירושלים אל מסילת הרכבת החיג'אזית באמצעות שלוחת רכבת העמק. בפועל צורכי מלחמת העולם הראשונה הביאו לחיבורה למסילה המזרחית, באמצעות השלוחה מתחנת הרכבת מסעודיה מערבה לכיוון טולכרם, שלוחה שנסללה בראשית 1915.
רגנאר סיגורדסון
רגנאר סיגורדסון (באיסלנדית: Ragnar Sigurðsson; נולד ב-15 ביוני 1986) הוא כדורגלן עבר איסלנדי ששיחק בעמדת הבלם.
מסילת השומרון
היסטוריה
סלילת מסילת השומרון החלה בשנת 1912, כ-7 שנים לאחר חנוכת מסילת העמק, ומטרתה הייתה לחבר את ירושלים למסילה החיג'אזית. המסילה נבנתה באותו רוחב של המסילה החיג'אזית - 105 ס"מ בתכנונו ובפיקוחו של המהנדס הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר שהיה הממונה על הקמת רשת הרכבות באימפריה העות'מאנית ועמד גם מאחורי הקמת רכבת העמק. בשנת 1913 נחנך הקטע הראשון של המסילה בין עפולה וג'נין, אך בעיות כספיות שהועצמו על ידי לחץ של ממשלת צרפת למנוע את הקמת הקו כדי למנוע תחרות עם קו יפו - ירושלים שהיה בבעלות חברה צרפתית הביא לכך שהעבודות התקדמו בעצלתיים ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה נסללו מעפולה כ-40 קילומטר בלבד שחצו את עמק דותן והגיעו לאזור הרכסים הגבוהים של צפון השומרון עד סמוך לכפר סילת א-ד'אהר. בעקבות מלחמת העולם הראשונה נוצר צורך בקו אספקה לכיוון החזית בחצי האי סיני ותעלת סואץ לשם כך חודשו בינואר 1915 העבודות על המסילה, שכללו חציבה של מנהרת רמין שאפשרה למסילה להגיע אל אגן הניקוז של נחל שכם עד תחנת הרכבת מסעודיה. קטע זה הוא באורך 10 ק"מ. באביב 1915 נסלל הקטע באורך 12 ק"מ ממסעודיה לשכם. במסעודיה התפצלה המסילה לאורך נחל שכם עד טולכרם ומשם בקיץ 1915 נסלל הקטע באורך 80 ק"מ ללוד. באוקטובר 1915 הגיעה המסילה לבאר שבע. משם המשיכו עבודות הסלילה דרומה דרך ניצנה אל תוך חצי האי סיני עד קוסיימה, שם הופסקו העבודות בעקבות כיבוש עזה בידי הבריטים.
רגנאר סיגורדסון
קריירה
סיגורדסון התחיל את הקריירה שלו בפיילקיר, בעונת הוא הצטרף לגטבורג השוודי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-6 באפריל 2007, באותה עונה זכה עם המועדון באליפות. ב-30 במאי 2011 רגנאר סיגורדסון חתם על חוזה לארבע שנים בפ.צ. קופנהגן, תמורת 5.5 מיליון כתר דני. ב-23 בינואר 2014 חתם בקרסנודאר מליגת העל הרוסית לשנה וחצי עם אופציה לשנה נוספת. ב-23 באוגוסט 2016 רגנאר חתם חוזה לשנתיים בפולהאם. ב-3 באוגוסט 2017 הושאל לרובין קאזאן. ב-18 בינואר 2018 חתם ברוסטוב.
מסילת השומרון
היסטוריה
בקטע הדרך שבין סילת א-ד'אהר דרך מסעודיה ועד שכם עוברת המסילה באזור הררי. התוואי ארוך ומפותל ועובר בוואדיות סביב ההרים כדי לשמור על שיפועים מתונים. במסגרת העבודות על תוואי המסילה נחצבו בחלק זה של התוואי מבתרים רבים בהרים כדי למנוע פיתולים חדים. כיום חלק מהתוואי משמש את תושבי האזור: בין הכפרים בזאריה לרמין נסלל קטע של התוואי וכן בין שבי שומרון לעצירה א-שמאליה משמש קטע מהתוואי כציר העלייה להר עיבל.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, הורחבה המסילה המזרחית לרוחב התקני והוארכה צפונה עד לחיפה, שם שבה והתחברה לרכבת העמק. בשל כך איבדה מסילת השומרון את חשיבותה ותפעולה הפך מורכב יותר מכיוון שרוחב המסילה נותר 105 ס"מ. שירות הרכבות בין טול כרם, שכם ועפולה נמשך במהלך שנות ה-20, אך בשנות ה-30 הוא צומצם בהדרגה (ב־1932 נסגר הקו עפולה-שכם, אך הקו שכם-טול כרם המשיך בפעולתו) עד להפסקתו המוחלטת בזמן המרד הערבי הגדול סביב 1938. ב-1940, בזמן מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש נוסף במסילת השומרון לצרכים צבאיים אך עם תום המלחמה נסגרה המסילה סופית ולא נעשה בה עוד שימוש.
רגנאר סיגורדסון
קריירה
ב-18 בינואר 2021, סיגרודסון חתם ברוך לבוב מליגת העל האוקראינית עד לסיום העונה עם אופציה לעונה נוספת.
מסילת השומרון
היסטוריה
עם השנים פורקו הפסים ונבנו על תוואי המסילה בתים, בעיקר באזור ג'נין וטול כרם. כיום נשארו לאורך התוואי שרידי הסוללה, גשרונים וחלק ממבני התחנות - תחנת ג'נין נהרסה במהלך מבצע חומת מגן, שרידי התחנות של שכם, טול כרם ומסעודיה קיימים עד היום, כאשר בתחנת הרכבת של מסעודיה (סבסטיה) נעשה הניסיון הראשון לחידוש מפעל ההתיישבות היהודי אחרי מלחמת ששת הימים. מנהרת רמין עדיין קיימת וניתן לעבור דרכה ברגל וברכב.
רגנאר סיגורדסון
קריירה
ב-20 ביולי 2021, סיגורדסון חתם בפישקיר מליגת העל האיסלנדית.
מסילת השומרון
תחנות הרכבת לאורך המסילה
תחנות הרכבת מעפולה עד טול כרם: בתחנה זו התחבר הקו למסילה המזרחית
רגנאר סיגורדסון
קריירה
בצעירותו, סיגורדסון שיחק בנבחרת הצעירה של איסלנד, במאי זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת. באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת.
הואריונג
הואריונג (בקוריאנית: 회령시), עיר השוכנת בחלקה הצפוני של קוריאה הצפונית על נהר טומן במחוז צפון האמגיונג. בעיר כ-100,000 תושבים. ענפי התעשייה העיקריים של העיר הם מכונות כרייה ותעשיית נייר. מרחק מה מן העיר נמצא אחד ממחנות הכפייה הידועים לשמצה לאסירים פוליטיים - "מחנה 22".
מוחמד בן נאיף אאל סעוד
מוחמד בן נאיף בן עבד אל-עזיז אאל סעוד (בערבית: محمد بن نايف بن عبد العزيز آل سعود; נולד ב-30 באוגוסט 1959) הוא נסיך השייך לבית סעוד ואחיינו של המלך. ב-29 באפריל 2015, מוחמד מונה על ידי המלך סלמאן ליורש העצר לכס המלכות של ערב הסעודית, ושימש סגן ראש הממשלה, שר הפנים של הממלכה ויו"ר המועצה החדשה לעניינים מדיניים וביטחוניים. ב-21 ביוני 2017 הודח על ידי המלך מתפקידו ומתואר יורש העצר, ובמקומו מונה לתפקיד מוחמד בן סלמאן אאל סעוד.
קורות חייו
הנסיך מוחמד נולד בעיר ג'דה שבמערב ערב הסעודית ב-30 באוגוסט 1959. הוא בנו הבכור ואחד מעשרה ילדיו של הנסיך נאיף. אימו היא אל-ג'ווארה.
מוחמד בן נאיף למד בארצות הברית. הוא לקח קורסים במכללת לואיס וקלארק שבעיר פורטלנד אך לא קיבל תואר. בנוסף הוא השתתף בקורס אבטחה מטעם ה-FBI בין השנים 1988-1985, והוכשר ביחידה ללוחמה בטרור שבסקוטלנד יארד בשנים 1992-1994.
קריירה פוליטית
מוחמד בן נאיף התמנה לעוזר של שר הפנים לענייני ביטחון בשנת 1999. קודם למינוי זה היה איש עסקים. לזכותו נזקפת הצלחתה של התוכנית ללוחמה בטרור במשרד. בנוסף שימש כמנהל ההגנה האזרחית, ונחשב לעוזר שר יעיל ואפקטיבי.
בשנת 2004 הוא קודם לדרגת שר, והפך למספר שתיים במשרד הפנים. בחודש אוקטובר 2010 הזהיר מוחמד את סגן היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית על שליחת מטעני נפץ בשני מטוסי מטען (אנ') שהיו בדרכן לארצות הברית. לאחר מינויו של הנסיך אחמד בן עבד כשר הפנים (עם מותו של השר הקודם, הנסיך נאיף, ביולי 2012), הנסיך מוחמד הפך לסגן שר הפנים.
ב-5 בנובמבר 2012, המלך עבדאללה הוציא צו מלכותי בו הדיח את הנסיך אחמד מתפקיד שר הפנים, ומינה במקומו את הנסיך מוחמד. מינויו לא נחשב לאהוד במיוחד בעיני פעילי זכויות אדם בשל מדיניות היד קשה שנודע בה כלפי המתנגדים למשטר, וכליאה של אלפים מהם. עם זאת, בהשוואה לנסיכים בכירים אחרים הוא נחשב מושחת פחות ואינו נוהג לרדוף את מתנגדיו האישיים. הנסיך מוחמד נפגש עם ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, בינואר 2013. אז נפגש גם עם נשיא ארצות הברית, ברק אובמה בעיר וושינגטון. בפגישתם דנו השניים בנושאי ביטחון וההתפתחויות באזור. בסוף ינואר 2013, שר הפנים הנסיך מוחמד הודיע שנשים סעודיות יורשו לעבוד במשרות ניהוליות. בפברואר 2013 הנסיך מוחמד נתמנה לאחראי לענייני סוריה השכנה.
השקפותיו
מוחמד בן נאיף זכה לשבחים מאת סוכנויות ביון מערביות על תוכניותיו ללוחמה בטרור בערב הסעודית. הוא קרא ליצירת "ערוץ ביטחוני" עם ארצות הברית כדי לייעל את חילופי המידע. הוא סבור שתימן היא "מדינה מסוכנת וכושלת" ונעשית לאיום ממשי על סעודיה. הוא אף חזה שנשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח מאבד את השליטה על מדינתו, והציע במקביל אסטרטגיה של הידברות ושיתוף פעולה עם שבטים תימנים, המתנגדים לטרור.
כיו"ר המועצה לעניינים מדיניים וביטחוניים, הנסיך מוחמד הוא המפקד והמוביל של הכוחות הסעודים לתימן, למלחמה כנגד המורדים החות'ים, במהלך מבצע סופה נחרצת, המבצע הגדול הראשון של ערב הסעודית במאה ה-21.
כשר הפנים מוחמד הביע את דאגתו בנוגע לתוכניתה הגרעינית של איראן. יחסו לארצות הברית הוא חיובי, ודיפלומטים אמריקאים טוענים כי הוא "השר הכי פרו-אמריקאי בקבינט הסעודי".
ניסיונות התנקשות
מוחמד בן נאיף ניצל מארבעה ניסיונות התנקשות בחייו. הוא נפצע קל בניסיון השלישי, ומכל האחרים יצא ללא פגע.
הניסיון השלישי היה ב-27 באוגוסט 2009. מוחמד נפצע קל מעבדאללה חסן אל-עסירי, טרוריסט המזוהה עם ארגון אל קאעידה בחצי האי ערב, ומבוקש מכבר על ידי כוחות הביטחון הסעודים. אל-עסירי שוחח עם מוחמד ימים ספורים לפני הפיגוע והביע את רצונו להיות חלק מהתוכנית של שיקום טרוריסטים במדינה, תוכנית שעליה הכריז הנסיך בעצמו וכללה מתן חנינה על ידו לכל טרוריסט שיביע חרטה ויחזור בו מדרך הטרור. בזאת הוא קיווה לקבל רשות להיכנס לארמון הנסיך. ואכן לרגל חג הרמדאן הגיע אל-עסירי לארמונו של הנסיך בג'דה על מנת "לברכו". כשנכנס, פוצץ את עצמו ונהרג, אך גרם רק לפציעתו באופן קל של הנסיך. מוחמד הופיע בטלוויזיה הממלכתית לאחר האירוע עם תחבושת סביב שתי אצבעותיו של ידו השמאלית. והצהיר, "אני לא ביקשתי ממנו להיבדק (בכניסה), אך הוא ניצל והפתיע אותי. ואולם, זה רק יגביר את הנחישות שלי להילחם בטרור ברחבי הממלכה". במתקפה, השתמש אל-עסירי בחצי ק"ג חומר נפץ אותו הסתיר בתוך פי הטבעת.
פיגוע זה היה ניסיון ההתנקשות הראשון בבן משפחת מלוכה סעודי מאז 2003, אז ניצבה סעודיה בפני רבים כאלה מצד טרוריסטים המזוהים עם אל-קאעידה. ניסיון ההתנקשות האחרון כנגד הנסיך מוחמד היה באוגוסט 2010.
חיים אישיים
מוחמד הוא אחיינו של יורש העצר לשעבר סולטאן בן עבד אל-עזיז. הוא גם אחיינם של המלך פהד והמלך סלמאן. הוא נשוי לרימה בת סולטאן אאל סעוד, ולהם שתי בנות, שרה ולולואה.
דידה
נלסון דה ז'זוס סילבה (פורטוגזית: Nelson de Jesus Silva; נולד ב-7 באוקטובר 1973 בבאהיה, ברזיל) המכונה דידה, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששחק בעמדת השוער.
קריירה
את קריירת הכדורגל שלו החל בשנת 1990, בגיל 16, בקבוצה במדינת אלאגואס השכנה למדינת הולדתו, באהיה. שתי עונות לאחר מכן, הוא חזר לבאהיה כאשר חתם עם הקבוצה ויטוריה מהעיר סלבדור, עימה זכה באליפות המדינה בשנת 1992. בשנת 1993, דידה הופיע 24 פעמים בקבוצתו, וכן זכה עם נבחרת הנוער של ברזיל באליפות העולם לנוער.
דידה חתם בקרוזיירו בשנת 1994. לאורך חמש עונות בקבוצה, הוא זכה עימה בשלוש אליפויות ובגביע הברזילאי בשנת 1996, ואף בגביע ליברטדורס ב-1997, תוך שהוא זוכה בפרסים אישיים רבים, ביניהם השוער הטוב ביותר של הליגה הברזילאית. עם ההצלחה באה שאיפתו לעבור לאירופה, ואכן הוא מימש אותה בינואר 1999, כאשר חתם עם קבוצת הפאר האיטלקית מילאן.
בשנת 2004 נבחר כשוער השלישי הטוב בעולם אחרי האיטלקי ג'אנלואיג'י בופון והצ'כי פטר צ'ך. בשנת 2006 זכה בתואר השוער השני הטוב בעולם אחרי האיטלקי ג'אנלואיג'י בופון וגבר על שוערים כמו פטר צ'ך ואיקר קסיאס.
דידה שיחק במונדיאל 2006 כשוער הראשון של נבחרת ברזיל. הוא ספג רק 2 שערים בחמשת המשחקים הראשונים. על אף ההפסד ברבע הגמר לנבחרת צרפת, והיכולת הירודה של הנבחרת, נמנע מזעם האוהדים בזכות היכולת העקבית שלו בשער.
בגמר ליגת האלופות 2007 היה אחד מגיבורי המשחק, כאשר הדף מספר בעיטות מסוכנות, ובכך עזר לקבוצתו לזכות בתואר.
בסוף עונת החליט דידה לפרוש ממשחק פעיל, בעקבות עונתו האחרונה במילאן, בה היה בעיקר שחקן ספסל. אולם במאי 2012, חתם דידה עם פורטוגזה דה דספורטוס, המשחקת בליגת העל הברזילאית ומשם עבר לגרמיו. בינואר 2014 חתם בקבוצה היריבה אינטרנסיונל. בסוף עונת 2015 דידה הודיע שחזר בו מפרישתו והוא מחפש אחרי קבוצה חדשה
ב-4 בספטמבר 2016 שותף דידה במשחק אגדות מילאן כנגד אגדות ארסנל בו הפסידה קבוצתו בתוצאה 4-2.
וינסנט קולייר
וינסנט קולייר (באנגלית: Vincent Colyer; 30 בספטמבר 1824 - 12 ביולי 1888) היה אמן אמריקאי, שנודע מתמונותיו של המערב. הוא עבד עם קבוצות נדבניות ונוצריות הוא וגם עם ממשלת ארצות הברית כדי לנסות לעזור לעבדים המשוחררים ולאינדיאנים.
ראשית חייו
קולייר נולד בבלומינגדייל, ניו יורק ב־30 בספטמבר 1824, וגדל במשפחת קוואקרים. אמונתו הייתה מרכז חייו והשראה לפעילותו.
הוא למד אמנות במשך ארבע שנים בניו יורק אצל ג'ון סמית', ולאחר מכן היה סטודנט באקדמיה הלאומית. הוא הפך לחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1851. מאז ועד מלחמת האזרחים צייר בניו יורק.
מלחמת אזרחים
במהלך המלחמה ייסד קולייר ושירת עמותה נוצרית שהגישה סיוע חומרי ורוחני לנזקקים. זאת כאחראי על עזרה לנזקקים בניו ברן שבצפון קרוליינה בפיקודו של הגנרל אמברוז ברנסייד. הוא כתב את דוח הפעילות לצבא ארצות הברית בצפון קרוליינה, באביב 1862, לאחר קרב ניוברן (1864). לאחר החלטת הממשלה בשנת 1863 לאפשר לחיילים אפרו-אמריקאים להילחם, קולייר החל לגייס ולהכשיר את הגברים עבור כוחות האיחוד. הוא כיהן גם בנציבות האינדיאנית.
קולייר סייר במערב ארצות הברית בשנים 1868–1871. הוא ייצג את "ידידי האינדיאנים", ארגון קוואקרים שעסק בטיפול הומניטרי בתושבים הילידים בשמורות הממשלתיות. הוא אמנם לא צייר דיוקנאות של אינדיאנים, אך הרישומים שלו מתעדים כמה מהמבצרים הישנים ביותר בשטחי האינדיאנים ובדרום מערב.
קולייר דגל בהקמת שמורות עבור שבטי האפאצ'י, ושבטים שכנים בניו מקסיקו ובאריזונה לשיפור תנאי חייהם. מאמץ זה זיכה אותו בהתנגדות עזה מצד חברות כרייה של הלבנים, והאינטרסים של מגדלי הבקר והחקלאים הלבנים. ניסיונו הסתיימה בכישלון.
עבודתו ההומניטארית נמשכה בשנת 1869, כאשר סקר את התנאים בקרב הילידים באלסקה שנרכשה באותם ימים. דו"ח שלו משנת 1869 חשוב בגלל היסודיות שלו, ובעיקר עקב השפעתו במשך יותר מעשור על הממשל בעניין נושא הילידים באלסקה.
קולייר המליץ לממשלה הפדרלית לממן בתי ספר לילידים באלסקה וכן להעניק טיפול רפואי, הצעה שאושרה על ידי הממונה על ענייני האינדיאנים, אך נדחתה על ידי הקונגרס. במקום זאת, אבל עקב מאמציו של קולייר, אישר הקונגרס כסף לחינוך, שיוצא באמצעות לשכת החינוך של משרד הפנים. לשכת החינוך עודדה עצמאות ויוזמה עצמית, ונטתה לכבד יותר את תרבויות הילידים.
סיפוח קולומביה הבריטית לארצות הברית
נעשו יוזמות לספח את קולומביה הבריטית לארה״ב: הבקשה הראשונה בשנת 1867, הופנתה למלכה ויקטוריה, בדרישה ממשלת בריטניה לקחת על עצמה את חובות המושבה או לאפשר לה להצטרף לארצות הברית. בשנת 1869 הופנתה בקשה שנייה לנשיא יוליסס ס. גרנט, בהצעה לנהל משא ומתן על סיפוח אמריקני של השטח מבריטניה. הוא נמסר לגרנט על ידי וינסנט קולייר, נציב האינדיאנים באלסקה, ב־29 בדצמבר 1869. שתי העצומות נחתמו על ידי חלק קטן בלבד מאוכלוסיית המושבה, ובסופו של דבר קולומביה הבריטית התקבלה כפרובינציה קנדית בשנת 1871.
באלסקה בשנת 1869 הוא צייר בצבעי מים, רבים מציוריו שילבו תופעות של מזג האוויר. באותה שנה הוא צייר 15 תמונות של אורגון וטריטוריית וושינגטון. כשחזר קולייר מזרחה והקים את הסטודיו שלו בקונטיקט, הוא הפיק מספר קטן של ציורי שמן של סצנות מהמערב בשנים 1872–1875. הם הוצגו באותה תקופה, כולל בתערוכת המאה בשנת 1876.
חיים מאוחרים
הוא עבר לדאריאן, קונטיקט בתחילת שנות ה -70 והקים סטודיו על שמו של חברו הקרוב ג'ון קנסט.
וינסנט קולייר נפטר באי קונטנטמנט ב -12 ביולי 1888.
הערכה
״וינסנט קולייר הוא אמן מוכר שצייר נופים אמריקאיים ... רישומי צבעי המים הקטנים והציוריים שלו של מבצרים במערב, יישובים ראשונים וכפרים אינדיאניים, מניו מקסיקו ועד אלסקה. הם תיעוד חזותי חשוב של התקופה. יותר ממאתיים ציורים כאלה, שבוצעו בעיקר בין השנים 1868 ו- 1872 בעת עבודתו כנציב אינדיאנים מיוחד, ונמצאים באוספים מוסדיים גדולים."
ספריית ביינק באוניברסיטת ייל מחזיקה ב -50 מציוריו שצייר בשנת 1869. "במהלך מסעותיו בדרום-מערב ארה״ב ובאלסקה, הוא צייר סצנות מדהימות של נופים, בעלי חיים ואנשים שנתקל בהם."
היסטוריה של הכסף
ההיסטוריה של הכסף היא בת אלפי שנים, הכסף שימש מאז ומעולם כתחליף לסחר חליפין, בתמורה לסחורה או לחפץ. הוא נוצר באופן טבעי בכל כלכלה שאינה מתנהלת לפי עיקרון של סחר חליפין.
לאורך ההיסטוריה שימשו חפצים רבים ככסף, במיוחד מתכות יקרות דוגמת הזהב והכסף, אך גם אבני חן, צדפים, בד, דגים מיובשים, מלח וסיגריות. כיום מיוצג הכסף על ידי שטר (המגובה בסחורה, או שאינו מגובה בסחורה), מטבע, מטבע מבוזר, מטיל, המחאה או כיתרות ברישום אלקטרוני, המייצגות את רוב רובו של הכסף בעולם.
סחר חליפין
בסחר חליפין, אדם יכול להחליף ישירות סחורה שבידו בסחורה בעלת ערך זהה. לדוגמה, איכר שבא עם חבילת שעורה יכול לקבל בתמורה חיה, או כד חרס. היכולת ליצור עסקאות כאלו היא מוגבלת מאוד, כיוון שהתנאי הנדרש כדי שעסקה כזו תתבצע, הוא שהמוכר ימצא מישהו שרוצה לקנות את מרכולתו, ומוכן ויכול לשלם תמורתה דבר אחר בעל ערך זהה, שהמוכר מעוניין לקבלו.בעיה נוספת היא שבמצב שוק שכזה אין תקן הקובע מהו הערך של כל סחורה ושירות.
בכלכלת מתנה ניתנים שירותים וסחורות יקרים ללא ערובה לתמורה מידית או ארוכת טווח (כלומר אין "דבר עבור דבר"). באופן אידיאלי הנתינה נעשית בו זמנית, או ששירותים אחרים ניתנים בחינם וכך הכול מסתכם לטובת הקהילה.
יש כמה תאוריות חברתיות בנוגע לכלכלת מתנה. יש המחשיבים את זה כצורה של אלטרואיזם הדדי. הסבר אחר הוא שהמעמד החברתי נקבע על פי החזרת "מתנות". לדוגמה, חלוקת אוכל בחבורת ציידים-לקטים, כשחלוקת האוכל היא "ביטוח" עבור כישלון הליקוט של היחיד. המנהג עשוי להראות על סוג של אלטרואיזם, על ניסיון לביטוח היחיד, או על ניסיון לזכות בסטאטוס חברתי או שאר הטבות.
אחד השימושים העתיקים ביותר בכסף היה בתקופת האבות (באזור שנת אלפיים לבריאת העולם על פי הדת היהודית) ששם אברהם שילם לעפרון ארבע מאות שקל כסף בעבור מערת המכפלה ( רכישת מערת המכפלה).
הופעתו של הכסף
בהיעדר אמצעי חליפין, חברות שאינן מוניטריות פעלו בכלכלת מתנה. הציוויליזציה המסופוטמית פיתחה כלכלה רחבת היקף המבוססת על מתכת סחירה. האימפריה הבבלית וערי המדינה השכנות להן, פיתחו מאוחר יותר את המערכת הכלכלית המוקדמת ביותר, לפי ראייה מודרנית של הכלכלה, במובנים של חוקים על חובות, חוזים על סמך חוקים, וקובץ חוקים המתייחס לפרקטיקה של עסקים ורכוש פרטי. הכסף הופיע, כי הוא כבר הפך לצורך.
הקודקס של חמורבי היה קובץ החוקים העתיק שנשמר הכי טוב, הוא נוצר בשנת 1760 לפנה"ס בבבל העתיקה, ונחקק על ידי המלך הבבלי השישי – חמורבי. אוספי חוקים קודמים שנמצאו בחלקים היו של אור-נמו המלך השומרי (2050 לפנה"ס), ושל אשנונה (1930 לפנה"ס) והקוד של ליפיט יסכר היכן שהיום שוכנת ניגריה (1870 לפנה"ס). קודים אלו עיצבו את תפקיד הכסף בחברה המודרנית. הם קבעו שיעורי ריבית, קנסות על "עשיית רע", ופיצויים עבור עבירות על החוק.
השקל הוא מונח שהתייחס לאמת מידה של משקל, וכמטבע. השימוש הראשון במונח הגיע ממסופוטמיה בסביבות 3000 לפני הספירה (בערך בתקופת אברהם אבינו, שם מוזכרת רכישת מקום מערת המכפלה ב-400 שקל), ויוחס לערימה מוגדרת של שעורה, אשר יוחס לערכים אחרים, כגון כסף, נחושת, ברונזה וכו'. השקל למשל היה בראשיתו יחידה של משקל, והפך למטבע בהדרגה; כמו הפאונד הבריטי היה מיועד לשקול כמו פאונד (יחידת משקל) של כסף.
כסף סחיר
בכלכלה המתבססת על סחר חליפין בלבד, קניית סחורות מבוקשות נושאת עלויות עסקה גבוהות בשל הצורך בצירוף רצונות הדדי בין הקונה והמוכר (Double Coincidence of Wants). כך לדוגמה, סנדלר המעוניין לרכוש דג נדרש למצוא דייג המעוניין לרכוש סנדלים, כדי לקיים עמו סחר חליפין ולהשיג את מבוקשו. כשירצה הסנדלר לרכוש לחמנייה או מעיל, יאלץ לתור פעם נוספת אחר מוכר מתאים המעוניין בסנדלים. כדי לפשט את המסחר יכול הסנדלר, כשלב ביניים, לרכוש תחילה סחורה המאופיינת בסחירות (Mrketability) גבוהה, כלומר סחורה אשר קונים רבים מעוניינים בה והמסחר בה נוח. כאשר בידיו הסחורה הסחירה, תקל עליו מלאכת מציאת מוכר מתאים. כך למשל אם נניח ומלח היא סחורה המבוקשת על ידי מוכרים רבים, יוכל הסנדלר לרכוש תחילה מלח ולאחר מכן לעשות במלח שרכש שימוש פשוט לכלל קניותיו. במצב זה יטה גם הסנדלר להסכים לקבל מלח כתשלום, גם מעבר לכמות הדרושה לו לצריכה עצמית, כיוון שהוא שימושי לו למסחר. באופן זה, בפרק זמן קצר, יהפוך המלח (ושלא על דרך המשל: הסחורה המאופיינת במידת הסחירות הגבוהה ביותר בשוק) לאמצעי התשלום הנורמטיבי ויחשב לכסף.
תרבויות רבות מסביב לעולם פיתחו את השימוש בכסף סחיר. סין, הודו, ואפריקה העתיקות היו משתמשות בשריון של חלזונות ים. מערכת הסחר ביפן הפדרלית התבססה על קוֹקוּ- יחידת אורז. השקל היה גם יחידה של משקל, וגם מטבע. המונח הגיע ממסופוטמיה בסביבות 3000 לפני הספירה, ויוחס לערימה של שעורה, אשר יוחס לערכים אחרים במטריקה, כמו כסף, נחושת, ברונזה וכו'.
היכן שסחר היה נפוץ, מערכות סחר חליפין בדרך כלל הובילו די מהר למצב בו הושרשו כמה סחורות מפתח כרכוש מוניטרי. בקולוניה הבריטית המוקדמת בדרום ווילס החדשה, רום התברר די מהר כסחורה העיקרית. מתי שאומה חסרת מטבע היא בדרך כלל מאמצת מטבע זר. בבתי כלא, היכן שמטבע רגיל אסור, סיגריות תופסות את מקום המטבע, ולאורך ההיסטוריה זהב שימש בתפקיד המוניטרי הבלתי רשמי הזה.
שיטת מטבע מתוקנת
כבר בזמנים הקדומים היו מתכות מועדפות (היכן שהיה ניתן להשתמש בהן) על פני מוצרים סחירים אחרים כמו צדפות, בקר או מלח, בתור אמצעי תשלום ראשוני, בשל היותן נדירות, עמידות, ניידות, וניתנות לחילוק. השימוש בזהב ככסף ראשוני החל כנראה לפני כ-6,000 שנה, כאשר המצרים השתמשו במטילי זהב במשקל מסוים כמדיום לסחר, כפי שנעשה בעבר במסופוטמיה עם מטילי כסף. השליט הראשון שנודע שקבע רשמית תקנים של משקל לכסף היה פיידון. הכסף המוטבע הראשון (כלומר הכסף הראשון שעליו הטביעו סימן כלשהו של סמכות בציור או מילים) הוא סטאטר מאלקטרום של מטבע צב, שנטבע באגינה, וניתן לראותו בספרייה הלאומית של צרפת בפריז. מטבע זה נוצר בערך 700 שנה לפני הספירה. מטבעות אלקטרום דומים היו נפוצים באילידה בערך 650 שנה לפני הספירה.
ב אומצה שיטת המטבעות במידה רבה ברחבי לוניה וספציפית ביוון, מה שהוביל בסופו של דבר לכך שהאימפריה האטית במאה ה-5 לפני הספירה שלטה בשטח בעיקר דרך ייצוא זהב שנכרה בדרום אטיקה בלאוריום וטוריקוס. גילוי מקור כסף גדול מאוד ב-483 לפני הספירה, הוביל לגידול בחיל הרגלים האטני בתחרות עם התקנים של שיטות המטבע שהיו נהוגות במיטילן ופהוקיה שהשתמשו במטבעות אלקטרום באאגינה השתמשו בכסף.
תגלית אבן הבוחן היא שהובילה לשימוש נרחב במתכות ככסף סחיר, ולבסוף לשיטת המטבע. באמצעות אבן הבוחן ניתן לבחון את היותה של כל מתכת רכה מזוקקת, היא אפשרה בחינה מהירה ונוחה של כל התוכן של גוש מתכת. זהב היא מתכת רכה, דחוסה, קשה להשגה וניתנת לאחסון. כתוצאה מכך נפוץ השימוש בזהב כאמצעי מוניטארי מאסיה הקטנה, שם הרעיון תפס לראשונה בקנה מידה גדול, לעולם כולו.
שימוש במערכת כזו דרש עדיין עוד התקדמות אנושית ועוד חישובים מתמטיים. אבן הבוחן מאפשרת לאדם להעריך כמה זהב יש בסגסוגת, מה שאז דורש הכפלה במשקל כדי להבין כמה זהב יש בגוש. על מנת להפוך את ההליך לפשוט יותר הומצאה שיטת המטבע. מטבעות נשקלו מראש, ותמהיל הסגסוגת שלהם תוכנן מראש, כך שכל עוד המשתמש ידע מה מקורו של המטבע, לא היה צורך באבן הבוחן. מטבעות נוצרו בדרך כלל על ידי הממשלה בתהליך מפוקח ומאובטח, ואז היה מוטבע עליהם סמל שמבטיח את המשקל והערך של המטבע. אולם תופעה נפוצה להפליא הייתה שממשלות טענו שהסמל אכן מסמל את הערך של המטבע ולאחר מכן יצרו בדיוק את אותו מטבע למראית עין, אך הורידו את ערכו המעשי על ידי הורדת ריכוז המתכות היקרות בסגסוגת.
למרות שלרוב כסף וזהב שימשו להטבעת מטבעות, יכלו להשתמש גם במתכות אחרות. לדוגמה, בספרטה העתיקה נעשה שימוש במטבעות ברזל כדי לעודד אנשים לא לערב מסחר זר. בתחילת המאה ה-17 בשוודיה היה מחסור במתכות נדירות ולכן נעשה שימוש ב"כסף פח", כלומר לוחות גדולים של נחושת כ-50 סנטימטר או יותר באורך וברוחב, שסומנו כראוי לערכם.
למטבעות ממתכת היה את היתרון ביכולתם לשאת את הערך בעצם במטבע עצמו –מצד שני, היה ניתן למחזר או לעשות שימוש פשוטו כמשמעו במתכות היקרות. בעיה גדולה יותר הייתה דו-קיום סימולטאני של מטבעות זהב, כסף ונחושת באירופה. סוחרים אנגלים וספרדים העריכו מטבעות זהב יותר מאשר מטבעות כסף, כפי שעשו שכניהם, כתוצאה מכך הערך של הגינאה האנגלית מבוססת-הזהב עלה על ערך המטבע מכסף והמשיך לנסוק באנגליה בין 1670 ו-1680. לכן, כסף הוסר מאנגליה לחלוטין עבור כמויות מפוקפקות של זהב, שאף מדינה אירופאית לא הייתה שותפה לו. ההשפעה הייתה החמרת הקשר המסחרי עם סוחרי אסיה, מאחר שבאסיה חסר מאוד זהב ובאירופה חסר מאוד כסף בכמויות שגרמו אי נוחות לצופים אירופאים, כמו אדון המטבע המלכותי סר אייזק ניוטון.
היציבות הגיעה כשבנקים הבטיחו להחליף זהב במזומן בתשואה נתונה, אולם זה לא הושג בקלות. הבנק הלאומי של אנגליה הסתכן במשבר פיננסי לאומי ב-1730, כשלקוחות דרשו שכספם יומר לזהב בעת המשבר. בסופו של דבר שוק לונדון הציל את הבנק ואת האומה באמצעות ערבויות פיננסיות.
צעד נוסף באבולוציה של הכסף היה מעבר ממטבע כיחידת משקל, למטבע כיחידת ערך. הבדלה יכולה להיעשות בין ערך המטבע הסחיר לערך מטבע המצלצל, וההבדל הוא סניוראז'.
המסחר בשטרות חליפין
הסחר בשטרות נעשה נפוץ עם התרחבות המסחר באירופה לקראת סוף ימי הביניים. מסחר סיטונאי שגשג באיטליה בסחורות הבד, הכותנה, היין, הטין וסחורות נוספות, הודות לאשראי שסופק לו למען התרחבות מהירה זו. מוצרים נקנו על ידי הקונה באמצעות שטר חליפין שמבטיח שהקונה ישלם עד תאריך מסוים בעתיד. בהינתן שבעל השטר היה אדם בעל שם טוב, או שעל השטר היה חתום בעל אשראי שיכול לערוב לדבר, המוכר יכול היה להביא את השטר לבנקאי, שהיה פודה לו אותו בערך מופחת, אך לפני התאריך שרשום על השטר.
שטרות אלה יכלו לשמש גם כסוג של תשלום עבור המוכר לרכוש מהספקים. כך השטרות – צורה קדומה של אשראי – הפכו גם כמדיום להחלפה וגם כמדיום לשמירת ערך. כמו ההלוואות שנעשו על ידי בנקי החיטה במצרים, סחר באמצעות אשראי נהיה מקור משמעותי לייצור כסף חדש. באנגליה, שטרות חליפין נהפכו לצורה חשובה של אשראי ושל כסף ברבע האחרון של המאה ה-18 וברבע הראשון של המאה ה-19 לפני ששטרות, צ'קים וכרטיסי אשראי, היו נפוצים.
מקלות ספירה
הקבלה של צורות שונות של הסמלה של כסף פתחו אופק חדש ורחב ליצירתיות אנושית. סמל יכול לסמל משהו שיש בו ערך פיזי שהיה נגיש ומאוכסן איפשהו במרחב, כמו חיטה באסם. הוא גם יכול לשמש לייצג משהו עם ערך שיהיה זמין יותר מאוחר, כמו שטר חוב, או שטר, מסמך המורה למישהו לשלם למחזיק המסמך עד זמן מסוים או בהינתן תנאים מסוימים.
במאה ה-12 המונרכיה האנגלית וריאציה מוקדמת של שטרות, בצורת חתיכת עץ מחורצת שידועה בשם מקל ספירה. מקלות ספירה שימשו במקור כתחליף לנייר כשזה היה יקר ונדיר, אך שימושם נמשך עד תחילת המאה ה-19, אפילו אחרי שכסף מנייר נהיה נפוץ. החריצים נועדו לציין את המיסים המשולמים על המטבע. בהתחלה מקלות הספירה שימשו כקבלה למשלם מיסים שבאמצעותה היה ניתן להראות שבעלה שילם מס. כשמחלקת מס הכנסה הפכה יותר יעילה, היא החלה להנפיק מקלות ספירה כדי לציין הארכות בתשלומי המס ולחלק אותם לחלקים בשנה. כל מקל ספירה כלל זוג מקלות תאומים – האחד ניתן למחלק המיסים כדי לציין בפניו מתי וכמה מס יהיה עליו לשלם, השני הוחזק אצל האוצר, שידעו כמה כסף אמור להגיע ומתי.
האוצר גילה שמקלות הספירה יכולים לשמש גם ליצירת כסף. כשהמטבע מיצה את מקורותיו הנוכחיים, הוא יכול היה להשתמש במקלות הספירה ששימשו כקבלות כדי לייצג תשלומי מס עתידיים ולהביא אותם למלווים שלו כדי להראות שיגיעו תשלומי מס עתידיים, אלו יכלו לחכות להגעת המס אליהם, למכור את המקלות, או לתת אותם כתחליף למס חזרה לממשלה. היה ניתן למכור את המקלות גם לחוגים אחרים בתמורה למטבעות כסף או זהב, בערך מופחת בשל הזמן שיעבור עד להגעת המס אל קונה המקל. כך הפכו המקלות למדיום סחר מקובל להעברות מסוימות, ולמדיום מקובל להחזקת ערך. כמו הבנקים הפיננסיים באנגליה גם משרד האוצר הבין במהרה שהוא יכול להנפיק מקלות לא מגובים על ידי מס ספציפי. על ידי מעשה זה, יצר האוצר כסף חדש שהיה מגובה באמון הציבור ובביטחון במונרכיה, ולא במחלקות ספציפיות.
בנקאים צורפים
צורפים באנגליה היו בעלי מלאכה, סוחרים במטילים, לווים ומלווים כסף מהמאה ה-16. הם לא היו היחידים לפעול כמתווכים הפיננסיים. בתחילת המאה ה-17 הלבלרים שמרו על פיקדונות במטרה מוצהרת להלוות אותם. סוחרים הרוויחו סכומים עצומים של זהב וכדי לאחסן את עושרם הפקידו אותו במחלקת ההטבעה המלכותית.
ב-1640 תפס המלך צ'ארלס הראשון את הכסף שבמחלקת ההטבעה המלכותית כהלוואה כפויה (שיהיה צורך להחזיר תוך כמה זמן). לאחר מכן הסוחרים רצו להחזיק את הזהב אצל צורפים בלונדון שלהם כספות פרטיות, שגם חייבו אותם בעמלות. על כל הפקדה של מתכת יקרה הצורפים הנפיקו קבלה המאשרת את כמות המתכת והיותה מזוקקת שהחזיקו בטראסט. לא היה ניתן לחלק את הקבלות האלה (רק המפקיד יכול היה להוציא את ההפקדה). בהדרגה לקחו הצורפים את התפקיד של הלבלרים בהלוואה מחדש של הכסף מטעם המפקיד, וגם פיתחו שיטות של בנקים מודרניים, איגרות חוב הונפקו עבור כסף שהופקד שעל פי מנהג או על פי חוק נחשב להלוואה לצורף, כלומר המפקיד במפורש התיר לצורף להשתמש בכספו לכל מטרה לרבות מקדמות ללקוחות אחרים. הצורפים לא גבו עמלה, ואפילו שילמו ריבית על ההפקדות.
איגרות החוב, והמקדמות (הלוואות) שניתנו ללקוחות הניבו רווחים גדולים דיים לכסות על שאר העלויות. הייתה זו למעשה גרסה ראשונית וחלקית של בנקים בעלי רזרבה. איגרות החוב נהפכו לכלי שניתן להקצות, שניתן להפיץ כצורה של כסף בטוח ונוח המגובה על ידי הבטחת הצורפים לשלם. מכאן שצורפים יכלו להלוות בצורת זהב או בצורת איגרות חוב או בצורת חשבון עובר ושב. פיקדונות זהב היו יחסית יציבים, לעיתים קרובות נשארו עם הצורף שנים בסופו של דבר, ולכן סיכון קטן זה היה ברירת מחדל כל עוד היה אמון הציבור ביושרם ובריאותם הפיננסית של הצורפים. כך הצורפים של לונדון הפכו לחלוצי הבנקים הבריטים ונודעו בהיותם הראשונים שיצרו כסף באמצעות אשראי.
פיקדונות עובר ושב
העסק העיקרי של הבנקים המוקדמים היה קידום הסחר. הבנקים המסחריים החדשים הפכו את ההפקדות ואת ההלוואות לפעילותם העיקרית. הם הלוו כסף אותו הרוויחו על עמלות הפקדה. הם יצרו כסף נוסף בצורת עוד שטרות בנקים (יפורט בהמשך). הכסף שיצרו היה מגובה חלקו על ידי מתכות יקרות ונכסים אחרים וחלקו על ידי אמון הציבור במוסדות שיצרו אותו.
פיקדונות עובר ושב הם פיקדונות שהיו זמינים למשיכה לפי שיקול דעתו של המפקיד ובאופן מיידי יחסית. מושך הכסף מהם לא חייב לעשות כל סידורים קודמים עם הבנק או תכנונים מקדימים בנוגע לאשראי. כל עוד המשתמש מספיק יציב כלכלית לכסות את המשיכה, והמשיכה מתבצעת בהתאם לנהלים שנקבעו על ידי המוסד, הכסף יכול היה להימשך על ידי רצון בלבד.
שטרות בהדפסת הבנקים
תולדות הכסף והבנקאות שלובות זו בזו לבלי הפרד. הדפסת הכסף מנייר הייתה יוזמה של בנקים מסחריים. בהשראת ההצלחה של הצורפים בלונדון, שחלקם נהיו החלוצים של הבנקאות האנגלית הגדולה, בנקים החלו להנפיק ניירות שכונו "שטרות בנק" (banknotes) היום קרויים שטרות. השטרות נפוצו כמו שמטבעות בתוצרת הממשלה נפוצים היום. באנגליה המשיכה השיטה הזו עד 1694. בנקים סקוטיים המשיכו להנפיק שטרות עד ל-1850. בארצות הברית השיטה המשיכה בכל המאה ה-19 כשתקופה קצרה היו יותר מ-5,000 שטרות שונים שהונפקו על ידי בנקים שונים באמריקה.
רק השטרות שהונפקו על ידי הבנקים הגדולים יותר והאמינים ביותר היו באמת בשימוש נרחב. מוסדות פחות ידועים וקטנים יותר הפיצו שטרות רק ברמה המקומית, רחוק מהבית היה להם ערך מופחת אם בכלל היה להם ערך. שגשוג סוגי הכסף הלך יד ביד עם התרבות המוסדות הפיננסיים.
שטרות אלו של הבנקים היו כסף ייצוגי שהיה ניתר להמיר לזהב או לכסף על ידי עתירה לבנק. מאז בנקים החלו להנפיק יותר שטרות מכמות הזהב שמעשית הייתה להם, מה שגרר לעיתים נהירה המונית אל הבנקים בניסיון לפדות את השטרות, מה שהוביל את הבנקים לפשיטת רגל. השימוש בשטרות שהנפיקו בנקים פרטיים כבכסף חוקי הוחלף על שטרות בהנפקה מפוקחת ותחת סמכות הממשלה. בנק אנגליה קיבל רשות בלעדית להנפיק שטרות באנגליה אחרי 1694. בארצות הברית הבנק הפדרלי קיבל רשות דומה ב-1913. עד לא מזמן, היו השטרות המונפקים על ידי הממשלה כסף ייצוגי, שהיה מגובה בעיקרון על ידי זהב או כסף ושהיה ניתן להמיר אותו לאחד מהמתכות הנ"ל.
שטרות מגובי זהב
המושג תקן הזהב נתפס רבות, בטעות, כאילו משמעותו הוא שהכסף מגובה כולו בזהב ושניתן לפדות אותו לכמות זהה של זהב. הפאונד הבריטי היה המטבע הכי חזק במאה ה-19, ולעיתים קרובות נתפס כשווה ערך כמעט לזהב טהור, אך בכספות הבריטיות היה מספיק זהב כדי לכסות רק כמות קטנה מהכסף שבמחזור. ב-1880 הזהב בכספות של ארצות הברית גיבה על 16% מהכסף בשימוש שוטף ופיקדונות העובר ושב של הבנקים המסחריים. ב-1970 היה זה 0.5% לערך. תקן הזהב היה רק מערכת של החלפת המטבעות ברמה הבינלאומית, מעולם לא הייתה הבטחה שניתן לפדות את כל הכסף לזהב. תקן הזהב הקלאסי שרר בין 1880 ל-1913 כשהאומות המובילות במסחר הסכימו להיצמד למחירי זהב קבועים, ויכולת המרה קבועה של המטבעות שלהן. זהב שימש ליישב את הסחר בין אומות אלה. עם פריצת מלחמת העולם הראשונה נאלצה בריטניה לעזוב את תקן הזהב, אפילו עבור העסקאות הבינלאומיות שלה. האומות האחרות חיקו אותה במהרה. לאחר ניסיון קל להחיות את תקן הזהב ב-1920, הוא ננטש על ידי בריטניה והאומות המובילות האחרות בשפל הגדול.
לפני ביטול תקן הזהב, מילים אלו הודפסו על כל דולר בארצות הברית : "אני מוכן לשלם לנושא, על פי דרישה, את הסכום של דולר יחיד" ולאחר מכן חתימה של מחלקת האוצר של ארצות הברית. על הכסף של ארצות זרות הייתה רשומה גם כן אותה הבטחה. בזמנים קדומים בהרבה המשמעות באמת הייתה שאפשר לפדות את הכסף למתכות יקרות. ב-1785 אימצה ארצות הברית את תקן הכסף (מתכת) מה שהבטיח שהיה ניתן לפדות כל שטר. אך אפילו אז לא היה לארצות הברית די כסף (מתכת) לפדות את כל הכסף שהיה בשוק. לאורך המאה ה-20 הדולר היה "מגובה" בזהב, עד 1971, אך מ-1934 רק מחזיקי דולר זרים הורשו להחליפו בזהב.
כסף ייצוגי
כסף ייצוגי הוא כסף המכיל סימן או אישור העשוי נייר. השימוש של סוגים רבים של כסף, ביניהם כסף ייצוגי, נמשך מהעבר וממשיך עד עצם היום הזה. אסימון הוא גם כן "כסף ייצוגי" בכך שהוא מייצג ערך של סחורה. בארצות הברית עד 1933 השתמשו באישורים לבעלות על זהב ועל כסף כבכסף ייצוגי.
המונח "כסף ייצוגי" שימש בעבר "להצביע על כך שמספר מטילים נמצאים באוצר ששווים בערכם לנייר נפוץ זה" – דהיינו לייצג את המטילים. כסף ייצוגי שונה מכסף סחיר – כסף סחיר הוא עצמו סחורה. ב"חיבור על כסף" שכתב קיינס ב-1930 הוא הבדיל בין כסף סחיר, וכסף ייצוגי, מחלק את השני ל"כסף של צו" ו"כסף ניהולי".
כסף של צו
כסף של צו הוא כסף שאינו מגובה על ידי סחורה. לכסף עצמו ניתן ערך מהממשלה, מקור המילה Fiat בלטינית (Let it be done) או על ידי צו, המחייב בהליך חוקי שנקרא בעבר "מכרז כפוי", לפיו בעלי חוב מקבלים הקלה חוקית בחוב כל עוד הם משלמים אותו בכסף ממשלתי. לפי החוק, סירוב להצעת הילך חוקי – דהיינו סירוב לקבל את החוב בצורה המדוברת – מוחק את החוב כליל, באותו אופן שבו קבלת הכסף הממשלתי מוחקת אותו. בתקופות אחרות בהיסטוריה סירוב לקבל תשלום חוב בצורה של כסף ממשלתי גרר אחריו עונש מוות.
ממשלות לאורך ההיסטוריה החליפו לעיתים קרובות בעת צרה (לדוגמה בזמני מלחמה) את צורת כסף הצו, לעיתים בהשעיית השירות שהם אמורים לבצע בפדיית הכסף לזהב, ולעיתים פשוט על ידי הדפסת כסף כשצריך. כשממשלות מייצרות כסף מהר יותר מהצמיחה הכלכלית נוצרת אינפלציה, וערך הכסף יורד. לכן הכסף העודף למעשה מדלל את הערך של כל הכסף שהונפק וכבר בפועל בשוק.
ב-1971 עברה ארצות הברית לכסף חוב עד להודעה חדשה. באותה תקופה מדינות בעלות כלכלות מפותחות רבות הסתמכו על הדולר האמריקאי (ברטון וודס), וכך צעד זה שינה למעשה את כל העולם המערבי לכסף של צו.
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה ביטל נשיא עיראק, סאדם חוסיין, את המטבע העיראקי שהיה מבוסס על צו, ועבר לכסף חדש. למרות שהמטבע הישן לא היה מגובה בסחורה, בצו או במתכת יקרה, שיחייבו שימוש בו או יגנו על הערך שלו, המשיך המטבע הישן להיות נפוץ באזורים כורדיים מבודדים פוליטית בעיראק. הוא נהפך למוכר בשם "הדינר השווייצרי". מטבע זה נשאר יציב וחזק יותר מדור. הוא הוחלף פורמלית במלחמת עיראק.
אקשינסקי
נפת אקשינסקי (רוסית Акшинский район) היא אחת מ-28 הנפות של מחוז עבר הבאיקל שברוסיה. הנפה ממוקמת בדרום המחוז וגובלת במונגוליה והמחוז האוטונומי אגיני בוריאטי. הכפר אקשה הוא היישוב אדמיניסטרטיבי של הנפה. אוכלוסייתה מונה 12,088 תושבים נכון ל-2005. שטחה של הנפה הוא 7,400 קילומטר רבוע. ראש הנפה - יורי קרלין (Карлин Юрий Николаевич)
תוספת זמן
תוספת זמן או זמן פציעות הוא פרק זמן שבסמכותו של שופט כדורגל (או שופט במשחק ספורטיבי אחר) להוסיף בסיומה של כל מחצית במשחק.
הוספת זמן פציעות ואורכו תלויים בשיקול דעתו של שופט המשחק. מטרת תוספת הזמן היא לפצות על זמן משחק שבוזבז עקב פציעות (מכאן השם "זמן פציעות"), כדורים חופשיים רבים, הוצאות חוץ, חילופים וכיוצא באלה. זמן פציעות ממוצע אורך 2-4 דקות, אך במקרים חריגים בהם נעצר המשחק לזמן רב בעקבות טיפול ממושך בפציעה, התפרעות קהל, בדיקת שופט מסך (VAR) או סיבה אחרת, הוא יכול להתארך ל-10 דקות ויותר.
את מספר הדקות שקבע השופט מסמן השופט הרביעי בתום הזמן החוקי של המשחק, אך השופט הראשי רשאי להוסיף זמן נוסף במידה ונדרש.
אנה נו ניקי
אנה נו ניקי (ביפנית: アンネの日記) הוא סרט אנימה יפני של חברת הסרטים קובישי-גיישה מאדהאוסו (יפנית: 株式会社 マッドハウス) המבוסס על סיפור חייה של אנה פרנק.
הפקת הסרט
גרסת 1995 יצאה גם בדיבוב לשפה הצרפתית עם כתוביות לשפה האנגלית. גרסה אנגלית לסרט הייתה אמורה להתפרסם ב-2015, אך טרם הופיעה.
JQuery
jQuery היא ספריית JavaScript הנתמכת על ידי דפדפנים שונים (cross-browser), שמטרתה להקל על כתיבת סקריפטים לצד הלקוח. jQuery הופצה לראשונה בשנת 2006, וכיום משמשת בלמעלה מ-50% מתוך 10,000 האתרים הנצפים ביותר.
jQuery היא תוכנה חופשית בקוד פתוח תחת רישיונות GNU GPL ו־MIT. התחביר של jQuery תוכנן במטרה לפשט את האפשרויות לניווט בתוך מסמך, בחירת אלמנטים של DOM באופן יעיל במיוחד, יצירת אנימציות, טיפול באירועים, ויצירת אפליקציות מבוססות AJAX. בנוסף לכך, jQuery מאפשרת גם יצירת תוספים (plug-ins) מעל לספריית ה-JavaScript. דבר זה מאפשר למפתחים ליצור אבסטרקציות עבור אינטראקציות ואנימציות ברמה הנמוכה (low-level), ויצירה של אפקטים ויישומונים (widgets) מתקדמים. הגישה המודולארית של jQuery מאפשרת יצירה של דפי אינטרנט דינאמיים ויישומי רשת רבי עוצמה בקלות.
רעיון הספרייה
העבודה עם jQuery, נעשית באמצעות אובייקט מוגדר מראש הקרוי 'jQuery', כאשר לצורך נוחות, ניתן לסמן אותו באמצעות תו הדולר ($). לדוגמה, למחיקת כל הקישורים מדף מסוים, על ידי הסרת כל המופעים של האלמנט <a> מה־HTML. באמצעות שימוש בפונקציה noConflict, ניתן להחליף את סימן ה-$ בסימנים אחרים למניעת התנגשות במשתנים אחרים. jQuery תומך בהפעלה של פונקציות על אובייקטים בדף HTML, או הפעלת פונקציות ישירות שאינן קשורות לאלמנטים. לדוגמה, הפונקציה הבאה מציגה על המסך קטע קוד שנטען ב־AJAX מדף מסוים:
ז'אן-פרנסואה מילה
רקע משפחתי וילדותו
ז'אן-פרנסואה מילה נולד בשנת 1814 למשפחה של איכרים אמידים ביישוב הקטן גרישי, חלק מהכפר גרוויל-אג, (Greville-Hague), באזור צפון קוטנטן, שבחבל נורמנדיה, לא רחוק משרבור. שם אביו היה ז'אן לואי ניקולא מילה ואמו הייתה אמה אנרייט אדלד, לבית אנרי. ז'אן פרנסואה היה בנם הבכור מבין שמונה ילדים ועזר מילדותו בעבודות החרישה וברעיית הצאן של המשפחה. אחוזת הוריו השתרעה עד לגבעה שעל גדת תעלת למאנש. מילה נמשך לאמנות מגיל מוקדם וזכה להשכלה נאותה, במיוחד הודות לדודו הכומר שהקנה לו אהבה לקריאת ספרים. בילדותו קרא מילה את התנ"ך ואת הברית החדשה וגם את כתבי מונטן, לה פונטן, הומרוס, ורגיליוס, אוגוסטינוס הקדוש, בוסואה ופנלון ובשנות ה-20 לחייו את שייקספיר, מילטון, שאטובריאן והוגו.
שנות צעירותו
בגיל 19, בשנת 1833 נסע לשרבור על מנת ללמוד אצל צייר הנופים פול די-מוּשל. למד באותה עיר גם אצל הצייר לוסיין תאופיל לאנגלואה, תלמיד של ברון גרו. החל משנת 1835 הקדיש עצמו כל כולו לציור. בעזרת מלגה שסידרו לו לאנגלואה ואחרים, נסע בשנת 1837 לפריז והתקבל לאקדמיה לאמנויות יפות. למד בסטודיו של פול דלרוש. אחרי שבשנת 1839 הפסיק לקבל מלגה, התחיל לממן את לימודיו ואת מחייתו על ידי ציור דיוקנאות. בקשתו הראשונה להציג בסלון באמנים נדחתה. בשנת 1841 מילה התחתן עם פולין-וירז'יני אונו וביחד עברו בני הזוג לגור בפריז. בתקופה זו, הידועה מאוחר יותר כ"תקופה הפרחונית" ביצירתו - צייר תמונות קלילות וחושניות בהשפעת סגנון הרוקוקו, לפי דוגמת ז'אן-אונורה פראגונאר. בשנת 1844 נפטרה אשתו ממחלת השחפת ומילה חזר לשרבור.
כעבור שנה, ב-1845 עבר לגור בלה אוור עם ידידה חדשה בשם קתרין למר (Catherine Lemaire ). עבד שם בציור דיוקנאות ותמונות מחיי הכפר. בסוף אותה שנה חזר לפריז והתוודע לאמנים כגון קונסטאן טרואיון, נרסיס דיאס דה לה פניה, אונורה דומייה, אנטואן לואי בארי ותאודור רוסו. הוא הצליח להציג מיצירותיו בגלריות שונות בפריז.
מילה יצר קשר ידידות עם אלפרד סאנסייה איתו התכתב בהמשך לכל אורך ימיו ושיכתוב ב-1881 מונוגרפיה רחבה על חייו ומפעל יצירותיו. כאשר מהפכת פברואר 1848 שמה קץ למלוכתו של לואי-פיליפ וקמה הרפובליקה השנייה קצרת הימים, שמר מילה מרחק מהאירועים הפוליטיים סביבו. משרד הפנים של הממשלה הזמנית קנה בסכום גדול ויוצא דופן באותם ימים של 5000 פרנק תמונה שלו Les Botteleurs de foin. השלטון החדש הזמין אצלו עבודות נוספות בשווי 1800 פרנק.
החיים בברביזון
ההכנסות האלה איפשרו לו לעזוב ביוני 1849 את פריז ולהתיישב יחד עם ידידו שארל זאק ביישוב ברביזון, בסמוך ליער פונטנבלו. מילה התבלט שם עם חבר אחר, הצייר תאודור רוסו, כמנהיג קבוצת האמנים שקיבלה מאוחר יותר את השם "אסכולת ברביזון". עם הזמן התחילו להגיע למקום גם שוחרי אמנות רבים שזיכו את הצייר בהכנסה סדירה, אם כי צנועה. בשנות 1850 התחיל להגיע למקום גם ציירים רבים מארצות שונות, כולל מעבר לאוקיינוס. בתקופה זו צייר מילה, בין השאר, את תמונתו "המלקטות" (1857). חלק מהמבקרים מתחו עליו בקורת על כי העז לצייר שלוש איכריות יגעות כפיים שהותר להן לאסוף את שאריות השיבולים שנשארו בשדה בעקבות הקציר וטענו שהריאליזם שלו מופרז. ברקע התמונה רואים את תהליך הקציר, שבו הגבורות העיקריות של הציור אינן לוקחות חלק. מבקרים אחרים התרשמו לטובה מהקפידה והכניסה לפרטים בעבוד הנושא והעריכו שמדובר במגמה אמנותית חדשה.
בשנת 1867 לרגל התערוכה העולמית של פריז, הוצגה גם תערוכה רטרוספקטיבית שלו. בשנת 1870 בגלל המלחמה עם פרוסיה, נאלץ מילה לעבוד למשך שישה חדשים ליישוב קרוב לשרבור. כשבפריז פרצו המהומות המהפכניות, סירב מילה להיות חבר באיגוד האמנים תומכי הקומונה. מוכה חולי לא הצליח לסיים את עבודת הקישוט של הפנתאון בתמונות מחיי ז'נבייב הקדושה.
מילה נפטר בינואר 1875 בברביזון.
יצירות
התמונה "משק בגרוויל" צוירה בנורמנדיה ונחשבת מבשרת את סגנון האימפרסיוניזם. מגוון הצבעים בה עשיר מאוד. זה ליד זה מונחים הצבע האדמדם-חמים של הקירות, הגוונים הבהירים של הרקיע והירוק של הצמחייה.
תמונה אחרת, מאוד ידועה, של מילה, "אנז'לוס", מבקשת לשקף את אדיקות האיכרים בזמנו. ערך הציור עלה מאלף פרנק כשנמכר לראשונה ב-1860 ל 800,000 פרנק כשנקנה על ידי מוזיאון לובר.
בתמונה רועות טוות צמר מאוברני, משיג מילה את האפקטים הטבעיים של הרקיע על ידי הנגיעות השקופות של לובן העננים המשוחות מעל הכחול הסמיך של השמיים. על ידי הארת פרטים מסוימים והצללתם של אחרים, הוא הגשים את עיצוב הדמויות באופן כל כך פלסטי שהן נראות כמעט ניתנות למישוש. גם הציור שיעור סריגה הוכיח מילה את כישרונו הבלתי רגיל באמנות הצבעים. בולטת התאמה מצוינת של גוני הכחול עם הצהוב שבבגדים. ההארה מאוזנת על ידי קרנות האור הנופלות על הידיים החרוצות של הילדה. הקומפוזיציה מזכירה את הציור של ורמיר, רוקמת התחרה.
מסטרה קמיזה
חוזה טדאו קרניירו קרדוסו (בפורטוגזית: Jose Tadeu Carneiro Cardoso; נולד ב-1956), הידוע בכינויו מסטרה קמיזה, הוא לוחם קפואירה ברזילאי ונשיא קבוצת אבאדה קפואירה, בעל דרגת מאסטר בקפוארה.
ביוגרפיה
קרדוסו נולד ב-1955 בעיר סלבדור שבמדינת באהיה, בברזיל. כשהיה צעיר הוא היה משחק קפואירה ברחובות העיר. קרדוסו הצטרף ללהקת קפואירה שכללה את המסטרה שלו ואת אחיו.
הוא הצטרף לבית הספר לקפואירה של מסטרה בימבה, אמן הקפוארה שקרדוסו הכי אהב, ושימש לו השראה ומודל לחיקוי בעולם הקפוארה. קרדוסו התקדם בית הספר וקיבל ממנו את כינויו "קמיזה", שפירושו בפורטוגזית "חולצה".
במקביל ללימודיו בבית הספר, המשיך קמיזה להופיע בלהקת הקפוארה של אחיו, ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, הלהקה הייתה בסיבוב הופעות בריו דה ז'ניירו. במהלך סיבוב ההופעות נודע לקמיזה כי אחיו ואימו מתו ממחלה, והוא החליט להישאר בריו דה ז'ניירו.
הוא מצא מרכז חוגים בריו וביקש מבעל הסטודיו ללמד קפוארה בסטודיו שלו. שם הוא החל ללמד קפואירה ואט אט הפך לחוג מבוקש עם תלמידים רבים.
הוא החל לחשוב על הצורך לעצב מבנה רשמי לשיעורים, ולהכין תוכנית שיעור בסיסית, ליצור מקום לדיון בטכניקות ולדיון על מושגים. בנוסף, הוא הרגיש את הצורך לתת מבנה דמוי משפחה לכל כך הרבה אנשים שהותירו מאחור את הערים שלהם ואת חבריהם ומשפחותיהם והחליטו להקדיש את עצמם לקפואירה. היה לו דחף העיקרי ליצור ארגון חדש של קפואירה. וב-1988 הוא הקים את קבוצת אבאדה קפוארה (Associação Brasileira de Apoio e Desenvolvimento da Arte-Capoeira).
מאז תחילת 1980, קמיזה ניסה לפתח את הסגנון שלו ולבנות את אבאדה. הטכניקה והמתודולוגיה הייחודית שלו שיפרו את ההיבט הצבאי של קפואירה, והקים את הקבוצה כמאסטר הקפוארה המוביל בעולם.
סלו גולדפרב
סלו גולדפרב (בנורווגית: Salo Goldfarb; 5 באפריל 1918 - 1 בפברואר 1986) הנודע בשם העט פדרו גרנינג (Pedro Grenning) היה מאייר וקריקטוריסט יהודי-נורווגי.
מסטרה קמיזה
אבאדה קפואירה
כשהקים את אבאדה קפואירה קבע את סמל הקבוצה כגלובוס, משום שתכנן שהקבוצה תהיה עולמית.
סלו גולדפרב
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא נורווגיה כקצין בגדוד הקומנדו מספר 10, שלמעשה הסתפח לקומנדו הבריטי. במסגרת "מבצע התאהבות" הוביל גולדפרב כוח של טנק בודד ו-11 חיילים ובאמצעותו הביא לכניעתה ללא תנאי של דיוויזיית הרגלים ה-70 של הוורמאכט ובה 2,000 לוחמים. בכך שוחרר האי ואלכרן ונפתח נמל אנטוורפן, הנמל היחיד של בעלות הברית במערב אירופה. על מבצעו זה עוטר סלו בעיטורים נורווגים, בריטים והולנדים ואף זכה לאזרחות כבוד של העיר מידלבורך.
מסטרה קמיזה
אבאדה קפואירה
הוא תכנן דרגות וחגורות לקבוצה שלו אבל כשאחיו הגדול קמיזה ראשה והוא נהיו באותה רמה קמיזה החליט שזה לא מכבד שהאיש שהכניס אותו לקפואירה והוא נמצאים באותה רמה, הוא המציא חגורה חדשה שכולה לבנה שתהיה רק לאח שלו, וכשאחיו נפטר הוא לקח לעצמו אתה חגורה והוא עדיין לובש אותה. אבאדה קפואירה כוללת מיליוני תלמידים ברחבי העולם, משקיעה בפרויקטים לאיסוף אוכל לנזקקים ושמירה על כדור הארץ והיא נחשבת לאחת מקבוצות הקפוארה בגדולות בעולם.
סלו גולדפרב
רקע
סלו גולדפרב נולד בברגן, נורווגיה, למשפחה מיהדות פולין. אביו, איש העסקים ליאופולד גולדפרב (1878–1933) הגיע מראיגרוד, ואמו, סוניה לבית אפשטיין (1888–1970) מסובאלק.
בשנת 1933 פורסם ציורו הראשון בעיתון ברגנס ארבידרבלאד. בין השנים 1935 ל-1936 הוא למד בבית הספר לאמנות בבלפסט, באקדמיה הלאומית לאמנויות בברגן בין השנים 1936 ל-1937, ובאקדמיה הלאומית הנורווגית לתעשיית המלאכה והאמנות בין השנים 1937 ל-1938. בפברואר 1941 אימץ את שם העט פדרו, שנה לאחר פלישת גרמניה הנאצית לנורווגיה.
מלחמת העולם השנייה
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לנורווגיה במלחמת העולם השנייה, התגייס האמן הצעיר למען מולדתו. ב-9 בפברואר 1941 חמק גולדפרב ממעגן טורוי, השוכן צפונית-מערבית לברגן, והצטרף למסעו הראשון של המלח לייף לארסן לבריטניה. על סיפון ספינת הדייג "מוטיג 1" הוברחו מספר נוסעים לבריטניה דרך איי שטלנד ומשם לסקוטלנד. כל הנוסעים על הספינה השתמשו בשמות בדויים וסלו בחר לעצמו את השם "פדרו", אשר לימים ישמש אותו כשם עט.
בהגיעו לסקוטלנד, הצטרף סלו לחטיבה הנורווגית והפך למפקד מחלקת רובאים. מיומנותו וכישוריו הקנו לו מעמד של מפקד צוות-קרב בכוחות למבצעים מיוחדים של הצבא הנורווגי בגולה. לאחר תקופה קצרה עם החטיבה הנורווגית בסקוטלנד, הוא הועבר לכוחות הבריטיים. הבריטים הקימו את קומנדו מספר 10, שהורכב מחיילים של ממשלות בעלות הברית אשר שהו בגולה. היו לו 10 צוותי קרב פלוגתיים בפיקוד רוברט לייקוק. הם אומנו בסקוטלנד על ידי הקומנדו הבריטי ולמעשה הסתפחו אליו.
בספטמבר 1944 שוחררה אנטוורפן על ידי הבריטים ונמל אנטוורפן אף הוא שוחרר ללא פגע. אולם לרוע המזל, ומשום רשלנות המפקדים הבריטים, לא שוחרר שפך הסכלדה והאי ואלכרן שבדרום הולנד. הדיוויזיה הגרמנית שנותרה שם, חמושה בתותחים כבדים, איימה על כל כלי שיט שחשב להתקרב. לכן, על אף שבעלות הברית שמו ידם על נמל גדול ותקין, הן לא יכלו לעשות בו כל שימוש. הייתה לכך חשיבות אסטרטגית מכרעת, שכן עד אז הן נאלצו להסתמך על נמל אחד בלבד, בנורמנדי, המרוחק כ-1,500 קילומטרים.
בתפקידו האחרון סלו היה מפקד פלוגה והשתחרר משירות בדרגת סרן.
לאחר המלחמה
בין השנים 1944–1945 היה מאייר בעיתון נורסק טידנד הלונדוני. ב-1945 שינה את שם משפחתו מגולדפרב לגרנינג. הוא התקבל לעבודה בעיתון ורדנס גנג, ביוזמתו של העיתונאי Asbjørn Barlaup. פדרו נשאר בעיתון למשך שארית הקריירה שלו. בנוסף, גם עיצב כריכות ספרים. עבודותיו הוצגו בתערוכת הסתיו השנתית באוסלו (Høstutstillingen).
יצירותיו נרכשו על ידי מוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות בקנדה והמוזיאון הלאומי לאמנות, אדריכלות ועיצוב  בנורווגיה.
חייו האישיים
ביולי 1961 הוא התחתן בסטברן עם Bjørg Sigrunn Støland (1924–1998).
בפברואר 1986 הוא נפטר באוסלו.
אריה מורגנשטרן
ד"ר אריה מורגנשטרן (נולד בשנת 1937) הוא היסטוריון של תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה, במיוחד של העליות וצמיחת היישוב הישן, במאות ה-18 עד ה-20.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לזכריה ומרים. למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב ולאחר מכן בישיבת חברון בירושלים. בהמשך למד לתואר ראשון בסוציולוגיה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית, תואר שני אותו קיבל בשנת 1973 ותואר דוקטור לתולדות עם ישראל במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית.
שימש כמנהל התיכון בישיבת בני עקיבא בנתניה. בשנים 1974-1972 שימש כמנהל המחלקה לחינוך ולתרבות תורנית בארצות הברית ובקנדה.
היה המפקח הראשון על הוראת ההיסטוריה במערכת החינוך הממלכתית-דתית במדינת ישראל בין השנים 1994-1975. במקביל שימש כמרצה בכיר לתולדות עם ישראל במכללת ירושלים ובמכללת אורות ישראל באלקנה. לימד היסטוריה בשלוחת האוניברסיטה העברית ברחובות ובטורו קולג' בירושלים.
היה חוקר בכיר ב"מרכז דינור", המרכז לחקר תולדות ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנים 1999-1982, על בסיס מענקי מחקר מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ו"הקרן לירושלים". משנת 2000 הוא עמית בכיר במרכז שלם ירושלים.
תחומי מחקר
תחומי מחקרו של ד"ר מורגנשטרן הם התנועות המשיחיות בתולדות עם ישראל, והזיקה שבין העם היהודי וארץ ישראל במאות ה-18 וה-19.
על פי תפיסתו, ייסודו של היישוב היהודי החדש בארץ ישראל נובע מהתעוררות משיחית שהחלה בראשית המאה ה-19, ושבעקבותיה עלו אלפי יהודים לארץ ישראל. כתוצאה מתנועת עלייה זו, הפכו היהודים בירושלים ממיעוט נרדף לרוב בקרב תושבי העיר, תוך תקופה של יובל שנים.
בניגוד להנחה שהייתה מקובלת בספרות המחקר (יש הסוברים, בהשפעתו של פרופ' גרשם שלום), כי בעקבות המשבר המשיחי-השבתאי דעכה הציפייה המשיחית בעם ישראל, ד"ר מורגנשטרן טוען בעקבות מחקריו שהמשבר השבתאי דווקא הגביר ביהדות המסורתית את הציפיות לגאולה.