cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף גורני
שותפות ומאבק: חיים ויצמן ותנועת העבודה
כתוצאה ממאבק זה, לאחר הקמת מדינת ישראל, התמנה אומנם ויצמן לנשיאה, אלא שסמכויותיו כנשיא קוצצו רק לעניינים טקסיים וזאת כתוצאה מדרישתו של בן-גוריון.
שיתוף אופניים
שיתוף אופניים הוא שירות השכרת אופניים לקהל הרחב, באמצעות תחנות אופניים הממוקמות במקומות ציבוריים. מערכות אלו עשויות להיות יוזמה אישית של חברות פרטיות, או יוזמה ציבורית של רשויות מקומיות. השימוש העיקרי במערכות אלו הוא לנסיעה למרחקים קצרים באזורים עירוניים. בניגוד לאופניים פרטיים, המשתמשים בשירות אינם צריכים לדאוג לתחזוקה, חניה ואבטחה של האופניים. זמינות השירות התרחבה מתחילת המאה ה-21 והוא מוצע כיום על ידי למעלה מ-200 עיריות וחברות ברחבי העולם, במיוחד בצרפת, כאמצעי לקידום רכיבה על האופניים. מערכת השיתוף הגדולה ביותר פועלת כיום בהאנגג'ואו שבסין, המספקת כ-60,000 זוגות אופניים.
סוגים
על אף שמשתמשים של מערכות שיתוף אופניים נוהגים בדרך כלל לשלם עבור השימוש באופניים אשר לא בבעלותם, מערכות שיתוף האופניים נבדלות מעסקים מסורתיים של השכרת אופניים תמורת רווח. מערכות שיתוף האופניים הראשונים הוקמו בעיקר על ידי ארגונים קהילתיים מקומיים, כמו גם מפעלי צדקה אשר ייעדו את השירות לאוכלוסיות מעוטות יכולת או כדי לקדם את השימוש באופניים בשל היותם כלי תחבורה שאינו מזהם את הסביבה. במאמץ להפחית את ההפסדים הכספיים הנובעים מגנבות של אופניים ומוונדליזם, חברות שיתוף אופניים רבות החלו לדרוש שהמשתמשים ישאירו פיקדון כספי או שיהפכו למנויים בתשלום. רוב חברות שיתוף האופניים העירוניות הגדולות מפעילות תחנות רבות, ופועלות למעשה במידה רבה באופן הדומה למערכות תחבורה ציבוריות, ומשרתות בעיקר את התיירים והמבקרים בערים, בנוסף לתושבים המקומיים.
נכון ל-2010, אף מיזם שיתוף אופנים ציבורי לא הצליח לפעול בעקביות על בסיס ההכנסות בלבד. כתוצאה מכך, רוב מיזמי שיתוף האופניים הציבוריים מנוהלים באמצעות מימון ממשלתי ו/או מתרומות. מיזמי שיתוף אופניים לעיתים גם מנוהלים על ידי גופים ממשלתיים, ארגונים פרטיים ללא כוונות רווח, או דרך שותפות ציבורית-פרטית.
רבים ממיזמי שיתוף האופנים פותחו על ידי ארגונים שונים לאורך השנים אשר מבוססים על אחד או יותר של מהמערכות הבאות:
מערכות המתבססות על השארות פיקדונות
בסוג זה של מערכות שיתוף האופניים המשתמשים נדרשים להשאיר פיקדונות כספיים נמוכים יחסית כדי לשחרר את האופניים מהמסוף. פיקדונות אלה מוחזרים ללקוחות רק לאחר החזרת האופניים למסוף. משום שהפיקדון נמוך ומכסה רק חלק קטן יחסית מהשווי האמיתי של האופניים, מערכות אלו אינן יעילות בהתרעה נגד גנבים פוטנציאלים של אופניים. מסיבה זו, בין השאר, מערכות שיתוף אופניים רבות מאפשרות למשתמשים לשחרר את האופניים מן המסוף רק לאחר שהמשתמשים מספקים כרטיסי אשראי בתוקף, בנוסף לפיקדונות כספיים בשיעור גבוה יחסית.
מערכות המתבססות על חברים מנויים
בסוג זה של מערכות שיתוף האופניים, האופניים נשמרים לרוב במרכזים המנוהלים על ידי מתנדבים או במסופי שירות עצמי הפזורים ברחבי העיר. אנשים הרשומים לתוכנית מזדהים באמצעות כרטיס החבר שלהם (או על ידי כרטיס חכם, באמצעות הטלפון הסלולרי ובשיטות נוספות אחרות) בכל אחד ממרכזי שיתוף האופניים כדי להשתמש באופניים למשך זמן קצר יחסית - לרוב, שלוש שעות או פחות. בתוכניות רבות מהסוג הזה חצי השעה הראשונה היא חינם. בסוג זה מערכות שיתוף האופניים המשתמשים נושאים באחריות לכל נזק שייגרם לאופניים או לגנבתם. מספר ערים באירופה, בהם הערים הצרפתיות ליון ופריז, כמו גם לונדון, ברצלונה, סטוקהולם ואוסלו, חתמו על חוזים עם סוכנויות פרסום פרטיות ("JCDecaux" בבריסל, ליון, פריז, דבלין וסביליה; "Clear Channel" בסטוקהולם, אוסלו, ברצלונה, פרפיניאן וסרגוסה) אשר מספקים את אלפי זוגות האופניים בחינם (או תמורת תשלום מזערי). בתמורה, הסוכנויות רשאיות להציב פרסומות הן על האופניים כמו גם במיקומים נבחרים בעיר. תוכניות אלה מנסים לצמצם את הפסדים מפני גנבות על ידי דרישה שהמשתמשים ירכשו מנויים באמצעות כרטיסי אשראי ועל ידי התקנת מערכות מתקדמות למניעת גנבות. במידה והאופניים לא מוחזרים לתחנה בזמן הנקוב, או שהוחזרו עם נזק משמעותי, מפעיל מרכז שיתוף האופניים מחייב את כרטיס האשראי של המנוי בעלות הנזק. ישנן גם מערכות שיתוף אופניים דומות אשר אינן מסתמכות על שיתוף פעולה עם סוכנויות פרסום ובמקום זאת מתבססות על מימון ממשלתי או תרומות.
היסטוריה
בשנת 1974 הושקה בעיר הצרפתית לה-רושל תוכנית לשיתוף אופניים בחינם בשם "אופניים צהובות". התוכנית התקבלה בהצלחה בקרב הציבור ונמשכת גם כיום, אם כי במתכונת שונה הכוללת חיוב בדמי שכירות. בשנת 1993 יצאה לדרך יוזמת שיתוף אופניים בקיימברידג' שבבריטניה, שסיפקה צי של כ-300 זוגות אופניים. אך התוכנית ננטשה לאחר שרובם המכריע של האופניים נגנבו תוך שנה. בשנת 2001 העמיד הארגון ללא מטרת רווח BiCyBa "אופניים לבנים" ("White Bicycles") לשימוש הציבור בברטיסלבה, סלובקיה. במהלך שלושת החודשים מהשקת השירות נגנבו או נהרסו כל האופניים והפרויקט בוטל.
בניסיון להתגבר על ההפסדים והגנבות אימצו יוזמי התוכניות את השימוש בטכנולוגיה חכמה. אחת התוכניות הראשונות שעשו שימוש במערכת שפעלה באופן אוטומטית לחלוטין עם כרטיס חכם, הייתה תוכנית "Bikeabout". תוכנית זו הושקה על ידי אוניברסיטת פורטסמות' באוקטובר 1995, במסגרת תוכנית לתחבורה ירוקה ומומנה בחלקה על ידי האיחוד האירופי. באופניים הותקנו מצלמות CCT למעקב אחרי האופניים במאמץ להגביל ונדליזם.
שיתוף אופניים בישראל
"תל-אופן" הוא שירות שיתוף האופניים אותו מספקת עיריית עיריית תל אביב-יפו באמצעות החברה הפרטית FSM שירותי קרקע. השירות הושק ב-28 באפריל 2011 ונכון לאוקטובר 2011 ישנם 125 תחנות פעילות ברחבי העיר המספקות מעל ל-1,000 זוגות אופניים.
בשנת 2021 החל לפעול בעיר הבירה של ישראל ירושלים מיזם "ירופאן" אותו מפעילה עיריית ירושלים בשיתוף חברת עדן. ובו מושכרות הן אופניים רגילות והן אופניים חשמליות כאשר לאחר רכישת מנוי תלת חודשי או שנתי ניתן לרכב עד חצי שעה ללא תשלום נוסף לאופניים רגליות ולחשמליות תשלום מוזל כיום לאחר פיילוט ראשוני של כ25 תחנות התקדמו לשלב ב' ובו כבר הותקנו מעל 40 תחנות ברחבי העיר בשימת דגש על מרכז העיר והסובב לה ומרכזי קניות.
אולריך מיהה
פרידריך הנס אולריך מיהה (בגרמנית: Friedrich Hans Ulrich Mühe; 20 ביוני 1953 – 22 ביולי 2007) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון גרמני. תפקידו הידוע ביותר הוא בסרט זוכה האוסקר "חיים של אחרים", שבו גילם את דמותו של גרד ויסלר. נחשב לאחד משחקניו הקבועים של הבמאי האוסטרי מיכאל הנקה.
ביוגרפיה
מיהה נולד בסקסוניה שבמזרח גרמניה, ובצעירותו שירת בצבא גרמניה המזרחית כשומר גבול בחומת ברלין. בעקבות בעיות בריאות הוא פנה לקריירת משחק ובשנות השמונים הפך לכוכב בתיאטרון הדוכסים של מזרח גרמניה. הוא נטל חלק פעיל בארגון ההפגנות שהתקיימו לפני איחודה של גרמניה. כמה מתפקידיו הידועים ביותר משנות התשעים הם תפקיד קומי בסרט "שטונק!" שעסק ביומני היטלר, ותפקידים בסרטיו מעוררי המחלוקת של מיכאל הנקה, "הווידאו של בני" ו"משחקי שעשוע". ב"משחקי שעשוע" הוא שיתף פעולה עם אשתו השלישית, השחקנית סוזן לותר. הוא גם שיחק בסרט הטלוויזיה האחרון של הנקה, "הטירה". במהלך שנות האלפיים הוא גילם מספר דמויות של נאצים, הבולטת שבהן היא "הדוקטור" ב"אמן" של קוסטה גאברס.
ב-2005 אובחן אצל מיהה סרטן הקיבה. ב-2006 הוא שיחק בתפקיד הראשי ב"חיים של אחרים", עליו זכה בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר באוסקר הגרמני וכן באוסקר האירופאי. הסרט נודע בשיקוף פרטים מחייו האמיתיים של מיהה, שלאחר איחוד גרמניה גילה מסמכים המוכיחים כי הוא היה נתון למעקב מצד אשתו השנייה ג'ני גרולמן, שלכאורה עבדה בשירות השטאזי. גרולמן דחתה טענות אלה ואף זכתה בתביעה שמנעה ממיהה לפרסם ספר אוטוביוגרפי בנושא זה. מיהה נפטר ממחלתו בקיץ 2007, בגיל 54.
אידה, נסיכת שאומבורג-ליפה
ביוגרפיה
אידה נולדה ב-28 ביולי 1852 בביקבורג שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, לאדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה ולהרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט ואמה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים. אידה ואחיה חונכו בפשטות רבה למרות מעמדם, והיא ידעה לבשל יותר מאשר נשים פשוטות ממנה. אידה הייתה מאוד משכילה, ונהגה לדון עם מלומדים על פילוסופיה ומדע.
ב-8 באוקטובר 1872 התחתנה אידה עם היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס גרייץ, ממנו נולדו לה חמישה ילדים. אידה הייתה מאוד אהובה על נתיניה, אולם ב-28 בספטמבר 1891 היא מתה במפתיע בשלייץ בגיל 39.
משפחתה
ב-8 באוקטובר 1872 התחתנה אידה עם היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס גרייץ, ממנו נולדו לה חמישה ילדים:
התארכות הזמן
בתורת היחסות, התארכות הזמן היא השינוי בהבדל בזמן שחלף בין שני מאורעות נפרדים הנעים במקביל אחד לשני, בין אם בגלל ההבדל במיקום היחסי לשדה הכבידה או בהבדלי מהירות התנועה. ככל שהמערכת (לדוגמה, חללית) תנוע מהר יותר, כך יעבור הזמן לאט יותר בחללית בעיני המתבונן, אף על פי שבעיני הטייס של החללית הזמן ממשיך להתקדם בהתמדה.
ניתן לראות את תופעת התארכות הזמן אם מסנכרנים שני שעונים אטומיים (השעון המדויק בעולם), ולוקחים אחד מהם לטיסה על מטוס מהיר, בעוד השני נשאר על הקרקע. הזמן יעבור לאט יותר על השעון ששהה על המטוס, ולכן לאחר חזרתו של המטוס הוא יציג שעה מוקדמת יותר מהשעה שיציג השעון שנשאר על הקרקע. ניסוי הייפלי-קיטינג הוא ניסוי דומה שבוצע כדי להוכיח טענה זו.
התופעה קשורה גם ב"מסע בזמן". לדוגמה נניח ואדם טס במהירות של 99.9999% ממהירות האור, במשך מה שנראה בשבילו כמו 10 שנים הוא יחזור לכדור הארץ בסביבות שנת 9000 לספירה.
היסטוריה
ב-1905 הראה אלברט איינשטיין כי התארכות הזמן נוגעת לאופי הזמן עצמו. ב-1907, הרמן מינקובסקי הציג את מושג הזמן העצמי, ובכך הבהיר את משמעות התארכות הזמן.
מהירות התארכות הזמן
ההבדל בין תנועת הזמן בשעונים בעת התארכות זמן נגרמת כיוון שמהירות ה"טיקים" שונה בין השעון שנע לבין זה שלא. ככל שגוף יזוז מהר יותר כך גם התארכות הזמן תגדל.
תאורטית, התארכות זמן מאפשרת לנוסעים ברכב שנע במהירות להתקדם הלאה אל העתיד ולהתקדם זמן קצר משלהם. עבור מהירות גבוהה מספיק ההשפעה של התארכות זמן יכולה להיות משמעותית. לדוגמה יכול להיות שנסיעה במשך שנה יכולה להתאים לעשר שנים על כדור הארץ.
הסבר ומשוואות
שעון פשוט בנוי משתי מראות A ו-B, שביניהן יש קרן אור אשר מקפצת מ-A ל-B. ההפרדה בין המראות מסומנת ב-d, והשעון מתקדם ("מתקתק") בכל פעם שקרן האור מגיעה למראה A. כאשר השעון במנוחה, האור עובר דרך באורך 2d, ומכיוון שמהירותו היא מהירות האור, זמן המעבר הוא. מתוך הסתכלות של עצם נע במהירות v שזז ביחס לשעון שלא דופק, האור נראה כנע במסלול ארוך יותר, כלומר, השעון הנע ביחס לאחד שלא נמצא בתנועה נראה כפועל לאט יותר.
באופן דומה לשעון במנוחה, זמן המעבר של השעון הנע הוא, כאשר המרחק D הוא אורך מחצית הדרך של השעון. ניתן לחשב את D על-ידי משפט פיתגורס, ובעזרת שתי המשוואות הקודמות מתקבל , אשר מבטא את העובדה שבמערכת הייחוס של השעון t, פרק הזמן בשעון t' יותר ארוך מאשר פרק הזמן בשעון t. כלומר, ממערכת ייחוס זו לוקח יותר זמן לשעון הנע להשלים מחזור (הלוך חזור).
תופעות שנגרמות מהתארכות הזמן
פרדוקס התאומים הוא ניסוי מחשבתי בתורת היחסות הפרטית: התאום הראשון טס לחלל במהירות גבוהה מאוד וחוזר לכדור הארץ, ואילו השני נשאר בכדור הארץ. על פי תורת היחסות הפרטית, תנועה במהירות גבוהה מאיטה את זרימת הזמן. מכאן קיימים שני טיעונים סותרים: התאום שטס נע במהירות גבוהה יחסית לתאום שנשאר, ועל כן התבגר פחות מזה שנשאר, ויהיה צעיר ממנו. מאידך, כיוון שיחסות פרטית מבוססת על ההנחה שאין מסגרת התייחסות מועדפת, ניתן לטעון שהתאום שנשאר בכדור הארץ נע יחסית לתאום בחללית, ועל כן דווקא הוא שיהיה צעיר יותר.
בתרבות
התרחבות זמן משמשת כמכשיר עלילה עיקרי בסרט "בין כוכבים", כאשר גילם של האסטרונאוטים בסרט יוצא מסנכרון עם חבריהם על כדור הארץ, ולבסוף גם זה עם זה.
התופעה מופיעה בשיר של להקת קווין, 39', אשר מתאר קבוצת אסטרונאוטים בחיפוש אחר עולמות חדשים. בלי לדעת שכאשר יחזרו, כל יקיריהם כבר ימותו. סיפור דומה מופיע גם בשיר "Justin And Nova" של הצ'רצ'ילים.
פוסומים
פוסומים (באנגלית: possums) היא קבוצה לא-טקסונומית בתת-סדרת דמויי-קוסקוס שכוללת יונקי כיס החיים באוסטרליה ובגינאה החדשה. חלקם גם הפכו למינים פולשים בניו זילנד ובסין.
הפוסומים משויכים לאחת מהמשפחות הבאות בתת-סדרת דמויי הקוסקוס: פוסומים זנבות-טבעת, פוסומים ננסיים, פוסומים מנוצי-זנב, פוסומי דבש וקוסקוסיים; עם זאת, אחדים מהסוגים במשפחות הללו אינם שייכים לקבוצה. הפוסומים מגוונים בגודלם מהמין פוסום זנב-טבעת נחושתי שגודלו כחתול ועד למין פוסום ננסי זוטי שקטן מן העכבר. אורכם 5–12 ס"מ ומשקלם 10–50 גרם. הם בעלי פרווה צמרירית או חלקה וזנב ארוך שמשמש אותם לטיפוס ואחיזה.
אלו יצורים שוכני עצים ברובם והם יורדים לקרקע לעיתים רחוקות. הם ניזונים מצוף, פירות, עלים ובעלי חיים קטנים. רובם פעילי לילה.
מוזמביק (אי)
האי מוזמביק (פורטוגזית Ilha de Moçambique) הוא אי השוכן בין מצר מוזמביק למפרץ מוסוריל (Baía de Mossuril) בנפת נמפולה (província de Nampula) בצפון-מזרח מוזמביק. האי שימש משך כ-400 שנים כנמל פורטוגזי חשוב באוקיינוס ההודי וכבירת המושבה הפורטוגזית של מוזמביק. הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1991.
גאוגרפיה ואוכלוסייה
האי מחולק לשני חלקים - בחלקו הצפוני, "עיר האבן" (cidade de pedra), כ-400 מבנים הכוללים את עיקר אתרי העניין באי, ובחלקו הדרומי, המכונה "עיר הקנים" (cidade de macuti), כ-1,200 מבנים רעועים העשויים מקירות קנים או מכוסים בגג קנים. באי שוכנים מצודה, כנסיות וקפלות (ראו להלן), וכן מספר מסגדים ומקדש הינדו.
באי מתגוררים כ-14,000 תושבים, עובדה שמשמעותה, לאור ממדיו הצנועים, היא שצפיפות האוכלוסייה בו עומדת על יותר מ-9,000 איש לקמ"ר.
היסטוריה
עם פתיחתה של תעלת סואץ ירדה חשיבותו של האי לחלוטין. ב-1898 הוא איבד את מעמדו כבירה לטובתה של לורנסו מרקס, כיום מפוטו בירת מוזמביק. באמצע המאה ה-20 נפגע גם מעמדו של האי כנמל, כאשר את מקומו ירש נמל נקאלה (Nacala) הסמוך.
מגדל היהלום הפיליפיני
מגדל היהלום הפיליפיני (באנגלית: Philippine Diamond Tower; בראשי תיבות: PDT) היה פרויקט הנדסי שלא מומש להקמת מגדל תקשורת ותצפית בבניין השתילים לשעבר של מנילה בפארק המשולש בעיר קזון סיטי, השייכת למטרופולין של מנילה, הפיליפינים. הנחת אבן הפינה של המגדל תוכנן תחילה ב־12 באוקטובר 2014, בציון 75 שנה לקזון סיטי. עם זאת, הדבר נדחה, והמגדל תוכנן להיבנות ב־2015–2019.
גובה המגדל שתוכנן לעמוד היה, לציון יום העצמאות של המדינה שנחגג מדי שנה ב־12 ביוני. המגדל היה אמור להסתיים תוך 3 שנים ולהיפתח לציבור עד ל־2017–2018. מגדל היהלומים הפיליפיני תוכנן להיות נקודת ציון מרכזית לא רק של מנילה, אלא של כל הפיליפינים. בנוסף, תוכנן כי תוקם פקודה עירונית שתתמוך בפיתוח ובתחזוקת המגדל.
לפי הדיווחים בפברואר 2016, ממשלת יפן הייתה מעוניינת להשקיע בפרויקט באמצעות התאגיד לפיתוח חוץ של שירותי התקשוב והדואר של יפן עם חברת בת מקומית. על פי הדיווחים, סין גם התעניינה בפרויקט וסביר להניח שהייתה מציעה הצעה. המגדל היה צפוי לעלות בסביבות 41.4 מיליארד פסו פיליפיני, והיה צפוי להסתיים עד ל־2019.
עם זאת, בניית המגדל בוטלה ונגנזה מסיבות לא ידועות. הבנייה מעולם לא החלה, כמו גם מגדל המאה ומגדל PAGCOR, למרות תחילת שידור הטלוויזיה הדיגיטלי דרך הקרקע וה־ISDB  בפיליפינים.
לואי מורדל
לואי ג'ואל מורדל (באנגלית: Louis Joel Mordell; 28 בינואר 1888 – 12 במרץ 1972) היה מתמטיקאי יהודי-בריטי. ידוע בשל מחקרו החלוצי בתורת המספרים.
חייו
מורדל נולד בפילדלפיה, ארצות הברית, למשפחה יהודית בעל שורשים ליטאים. בשנת 1906 הגיע לאוניברסיטת קיימברידג' כדי להיבחן לקבלת מלגה ללימודים בקולג' סנט ג'ונס, ועבר את המבחן בהצלחה. לאחר שסיים את לימודי התואר הראשון, הוא החל במחקר עצמאי בתחום המשוואות הדיופנטיות. המחקר התעמק בתחום משוואות ממעלה שלישית והוליד את משוואת מורדל, שהיא סוג מיוחד של עקום אליפטי.
מורדל הגיע לקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון בלונדון בשנת 1913. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה מעורב במאמץ המלחמתי, אבל תקופה זו הניבה גם את אחת מתגליותיו החשובות ביותר, כאשר הוא הוכיח בשנת 1917 את תכונת הכפליות של פונקציית טאו של רמנוג'אן. ההוכחה, באמצעות אופרטורי הקה, שעדיין לא נקראו בשם זה, הייתה אחד הצעדים החשובים בפיתוח התורה של תבניות מודולריות, שנחשבו עד אז למשפחה אחת מני רבות של פונקציות מרוכבות מיוחדות.
בשנת 1920 הוא החל להרצות בקולג' מנצ'סטר לטכנולוגיה, ומונה לראש המחלקה למתמטיקה עיונית באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר בשנת 1922, ולפרופסור בשנת 1923. שם החל מורדל לעסוק בתחום אחר של תורת המספרים, גאומטריה של מספרים. בשנים 1921-1922 הוא הוכיח את משפט מורדל (חבורת הנקודות הרציונליות על עקום אליפטי רציונלי נוצרת סופית; ראו גם משפט מורדל-וייל) והעלה את "השערת מורדל" (כעת "משפט פאלטינגס": לעקום אלגברי חלק בעל גנוס g>1 מעל הרציונליים יש מספר סופי של פתרונות).
בשנת 1929 קיבל מורדל אזרחות בריטית. במנצ'סטר הרחיב את המחלקה למתמטיקה, והציע משרות לכמה מתמטיקאים מעולים, ביניהם כאלה שפוטרו מעבודתם בגרמניה עקב עליית הנאצים לשלטון. הוא גייס לאוניברסיטה את ריינהולד בר, פאול ארדש, צ'או קו, קורט מהלר ואת בינימינו סגרה. בנוסף הוא גייס למחלקה את ג'ון ארתור טוד, הרולד דוונפורט, ואירח מרצים רבים נוספים.
בשנת 1945 חזר לקיימברידג', בתור ראש המחלקה למתמטיקה ופרש באופן רשמי בשנת 1953. הייתה זאת התקופה היחידה שבו הנחה תלמידי מחקר באופן רשמי, וג'ון ויליאם קסלס היה אחד מהם. ספרו "משוואת דיופנטיות" (1969) מתבסס על הרצאותיו, ונותן הרגשה של סגנונו העובר במהירות מנושא לנושא.
בשנת 1946 היה הראשון שזכה בפרס בריק לבוגר (Senior Berwick Prize) מטעם החברה הלונדונית למתמטיקה.
בקרה אופטימלית
הגדרת הבעיה
נתונה מערכת דינמית מאחד מהסוגים הבאים:
או:
כאשר במערכת הזאת:
וקטור המצב של המערכת תחום במרחב המצב, המושפע מתנאי ההתחלה של המערכת ומהמרחב המותר למאמץ הבקרה u.
הבעיה הבסיסית, לפיכך, היא למצוא את חוק הבקרה האופטימלי:
הצמד נקרא מסלול אופטימלי.
ברוב המקרים, לבעיה יש סט של אילוצים, היכולים להיות מהסוגים הבאים:
תנאי לנקודת קיצון
שינוי אינפיניטסימלי ב-x, שיסומן ב- \ \delta x יגרום לשינוי קטן בערך הפונקציה f, שיסומן ב-\ \delta f. כדי להגיע לנקודת קיצון, אנחנו רוצים ש-. תנאי זה מתקיים, במקרים בהם מוגדר אילוץ מהסוג \ g(x)=0 אם ורק אם:
תנאי הניצבות
משתמשים בחשבון וריאציות בשביל לבחון את הבעיה הבאה:
ניתן להוכיח שישנם שני תנאים המבטיחים את השגת המינימום:
ניסוח ההמילטוניאן
נגדיר את הבעיה הבאה: מעוניינים למזער את הערך של אינדקס הביצועים הבא: תחת האילוצים של משוואת המצב:
מגדירים לגראנז'יאן כזה:
כמו כן מגדירים המילטוניאן כך:
וניתן להוכיח שהמשוואות הבאות פותרות את בעיית האופטימיזציה שתוארה קודם לכן:
\ H_u=0 יחד עם תנאי הקצה:
שימושים בבקרה אופטימלית
בקרה אופטימלית משמשת במגוון רחב של יישומים. להלן כמה יישומים אפשריים:
חסרונות בקרה אופטימלית ובעיות LQR
\ Q\geq 0
\ R>0
הפתרון לבעיה זו נתון על ידי חוק הבקרה הבא:
שיטות חישוביות
בבעיות שונות לא ניתן או קשה מאוד לבצע אופטימיזציה בשיטות אנליטיות. בבעיות אלה משתמשים במספר שיטות חישוביות כדי לבצע אופטימיזציה באמצעים חישוביים, תוך הסתמכות על כוחו של המחשב. סעיף זה יפרט את השיטות המקובלות בעולם:
שיטת Steepest Descent
אפשר לתאר את אינדקס הביצועים כמשטח רב-ממדי, בו מטרת הבקרה האופטימלית היא למצוא את הערך הנמוך ביותר של אינדקס זה. כלומר, תאורטית, אם מתקדמים "כלפי מטה", כמו מים במורד הזרימה, מגיעים למקום או לערך הנמוך ביותר של משטח זה. שיטת Steepest Descent פועלת בכיוון של הגרדיאנט המרבי ובכך מקרבת אותנו בכל פעם לפתרון. האלגוריתם לפיכך הוא:
תכנות דינמי דיסקרטי
העיקרון בתכנות דינמי דיסקרטי הוא הליכה מתנאי הסיום של הבעיה אל תנאי ההתחלה, תוך התחשבות באילוצי הבעיה. אלגוריתם הפתרון הוא כזה:
כתוצאה מהאלגוריתם מתקבל באופן מיידי הערך המינימלי של המסלול והמסלול עצמו. המסלול מגדיר את מאמצי הבקרה הנדרשים לביצוע המסלול.
סאלינה
סאלינה (בשוודית: Saalina) הוא דגם של סירה באורך של 4 מטר, מתוצרת יצרנית המטוסים השוודית "סאאב" שיוצר לאחר מלחמת העולם השנייה.
בסיום המלחמה נותרו במחסני "סאאב" כמויות גדולות של אלומיניום ששימש לייצור מטוסים, אך לא היה עוד ביקוש למטוסי החברה. לצד המעבר לייצור כלי רכב, הוחלט בחברה לנצל את האלומיניום לבניית סירות. בסך הכל יוצרו 250 יחידות של הדגם. דגמי ה"סאלינה" עוצבו על ידי Kurt Sjögren.
לסאלינה היו מספר חסרונות ביחס לסירות אחרות. הסירות נבנו באותו אופן כמו המטוס, מה שעשה אותן ליקרות יחסית. האלומניום חובר על ידי מסמרות אלומיניום שהורכבו כלפי מטה, בתוך חלקי הסירה שהיו שקועים במים, ולא הייתה עמידה במי הים המלוחים.
אקסון (גנטיקה)
בגנטיקה, אקסון (באנגלית: Exon) הוא רצף נוקלאוטידים ב-DNA המהווה חלק מה-mRNA הבוגר לאחר ששאר חלקי הגן אשר קרויים אינטרונים מוצאים החוצה בתהליך של splicing
המושג נטבע על ידי וולטר גילברט ב-1978 והוא נגזר מהמילה Expressed באנגלית, "מבוטא". יחד עם זאת, לא בהכרח מתורגם כחלק מהחלבון. (ייתכן ונמצא ב-mature mRNA בקצה 5'-UTR או 3'-UTR)
היות שאינטרונים מופיעים כמעט באופן בלעדי ביצורים איקריוטיים, הרי שבחיידקים ובנגיפים המושג "אקסון" אינו רלוונטי; לחלופין ניתן לומר כי גן שאינו מכיל אינטרונים מורכב מאקסון בודד. האקסונים מהווים חלק קטן מרוב הגנים האיקריוטיים (בין אחוז לאחוז וחצי מכלל הגנום); רוב הנוקלאוטידים בכל גן משתייכים לאינטרונים. קצוות הגן הם תמיד אקסונים; האינטרונים מופיעים בפנים הגן בלבד. לאחר תהליך השעתוק, בו נבנה גדיל mRNA לפי תבנית ה-DNA, נחתכים האינטרונים מה-mRNA והאקסונים מחוברים האחד לשני בתהליך הקרוי שחבור. לפיכך, האינטרונים אינם זוכים לצאת מגרעין התא אל הריבוזומים ולהיות מתורגמים לחומצות אמינו, אבני הבניין של החלבונים. גדיל mRNA שטרם עבר שחבור נקרא pre-mRNA או hnRNA.
בין גנים המשתייכים למשפחה מסוימת קיימת בדרך כלל זהות רבה באקסונים, זאת לעומת שוני באינטרונים. היות שהאקסונים מקודדים לחלבונים, הרי שקיים "צורך" אבולוציוני לשמר את רצף הנוקלאוטידים ככל שניתן; באינטרונים לא קיים צורך זה והם לפיכך מועדים יותר לשינוי. הדבר נכון גם לגבי גנים הומולוגיים ביצורים שונים; בדרך כלל קיימת זהות רבה באקסונים של גנים אלו, זאת לעומת אינטרונים שונים לחלוטין.
שר באהדור דאובה
שר בהדור דאובה (בנפאלית: शेरबहादुर देउवा; נולד ב-13 ביוני 1946) הוא פוליטיקאי נפאלי, שכיהן כראש ממשלת נפאל בחמש קדנציות (1995–1997, 2001–2002, 2004–2005, 2017–2018 ו-2021–2022), וכחבר הפרלמנט.
ביוגרפיה
דאובה נולד וגדל באשיגרם, כפר נידח במחוז דדלדורה. השלים את לימודיו במכללת טרי-צ'נדרה ונרשם בבית הספר לכלכלה בלונדון. בשנת 1991 נבחר לבית הנבחרים וכיהן כשר לענייני פנים בקבינט בראשות ג'יריה פרסאד קויראלה. קבינט זה פורק, ודאובה מונה לראשות הממשלה לאחר שמאן מוהאן אדיקארי ניסה לפרק את הפרלמנט שוב ב-1995. במהלך כהונתו הראשונה הוא חתם על חוזה מהקאלי עם ממשלת הודו. הקדנציה השנייה של דאובה החלה ביולי 2001 בעקבות התפטרות ג'יריה פראסאד קואירלה זמן קצר לאחר הטבח המלכותי בנפאל. הקדנציה השנייה שלו ראתה את עליית המאואיסטים ובהמשך הכריז על מצב חירום והצהיר על המפלגה הקומוניסטית של נפאל (המאואיסטית) כ"ארגון טרור". באוקטובר 2002, המלך גיינדרה פיטר אותו ואת הקבינט שלו בגלל היותם חסרי יכולת. באותה שנה הוא ייסד את מפלגת הקונגרס הנפאלי (הדמוקרטי), לאחר שפוטר על ידי הקונגרס הנפאלי. מאוחר יותר הוא מונה לראשות הממשלה על ידי המלך גיינדרה ב-4 ביוני 2004, אולם הוא נעצר באשמת שחיתות בעקבות הפיכה בשנת 2005 ושוחרר ב-13 בפברואר 2006.
באוגוסט 2016, דאובה ופושפה כמאל דהל הסכימו להקים ממשלת רוטציה בהובלת ה-CPN (המרכז המאואיסטי) והקונגרס הנפאלי למשך תשעה חודשים כל אחד. הוא הושבע כראש ממשלה לקדנציה רביעית ב-7 ביוני 2017. באוקטובר 2017 עזבו כל השרים מה-CPN (המרכז המאואיסטי) את הקבינט לאחר שהקימו ברית בחירות עם ה-CPN (UML) לקראת הבחירות הכלליות וביטלו את התמיכה בממשלת דאובה. ב-12 ביולי 2021 הורה בית המשפט העליון על מינויו של דאובה לראשות הממשלה בתוך 28 שעות, למחרת היום, הוא מונה על ידי הנשיאה בהנדארי לראש הממשלה בהתאם לסעיף 76 (5) לחוקת נפאל.
חיים אישיים
דאובה נשוי לארזו רנה דאובה ויש להם בן.
God Bless the Child (שיר של שאניה טוויין)
God Bless the Child (בעברית: אלוהים יברך את הילד) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית שאניה טוויין, מתוך אלבומה השני, The Woman in Me. השיר יצא לאור ב-26 באוקטובר 1996, כסינגל השמיני והאחרון מתוך האלבום, וכסינגל האחד עשר של טוויין.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 במצעד הרשמי של קנדה.
רקע וכתיבה
בדומה ל-"" ו-"" השיר נכתב, הולחן והופק על ידי שאניה טוויין ורוברט ג'ון "מאט" לאנג. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי, המשלב בתוכו גם את סגנון הגוספל.
בשנת 1999, הוציאה טוויין את אלבום הווידאו הרביעי שלה Shania Twain Live, בו נכלל השיר.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי לארי ג'ורדן וצולם בנאשוויל, טנסי שבארצות הברית. הקליפ צולם ב-3 באוקטובר 1996, ופורסם ב-26 באוקטובר באותה השנה. חלק מהקליפ צולם בשחור-לבן. בקליפ ניתן לראות את טוויין, כשהיא שרה את השיר ביחד עם מקהלה.
נכון ל-31 באוגוסט 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על קרוב למיליון צפיות.
קרחון הנגינג (הפארק הלאומי צפון רכס קסקייד)
קרחון הנגינג (באנגלית: Hanging Glacier) הוא קרחון על מורדותיו הצפוניים של הר שוקסן, שבפארק הלאומי צפון רכס קסקייד, במחוז ווטקום במדינת וושינגטון, שבארצות הברית.
אורכו של הקרחון 1.45 קילומטרים.
הקרחון מתחבר למוצאו של קרחון קריסטל.
קרחון הנגינג נשפך לחלקו העליון של קרחון קרטיס.
לקריאה נוספת
• Jim Nelson, Peter Potterfield, Selected Climbs in the Cascades Vol 1, 2nd Ed., PP 290 - 293
• Writers' Program (Wash.), Washington: A Guide to the Evergreen State, P 505
שוצ'יקאלקו
שוצ'יקאלקו (מנאוואטל: Xochicalco,, מילולית: "בבית הפרחים") הוא אתר ארכאולוגי פרה-קולומביאני בשטח השיפוט של העיר במערב מדינת מורלוס במרכז מקסיקו. האתר ממוקם 38 קילומטרים דרומית-מערבית לקוארנבקה, כ-122 קילומטרים בכביש ממקסיקו סיטי. שיא שגשוגה של העיר הגיע לאחר נפילת טאוטיווקאן ומשערים שלשוצ'יקאלקו היה חלק בנפילתה של האימפריה של טאוטיווקאן.
האדריכלות והאיקונוגרפיה של שוצ'יקאלקו מראים זיקה לטאוטיווקאן, לאזור המאיה ולתרבות ה של.
המרכז הטקסי הראשי נמצא על גבעה מפולסת באופן מלאכותי, עם שרידים של מבני מגורים, שרובם לא נחפרו, על טרסות ארוכות המכסות את המדרונות. האתר יושב לראשונה בשנת 200 לפני הספירה, אך לא התפתח למרכז עירוני עד שלהי התקופה הקלאסית (התקופה האפי-קלאסית) במסו-אמריקה (700–900 לספירה). כמעט כל המבנים שעדיין עומדים באתר נבנו בתקופה זו. בשיאה התגוררה בעיר אוכלוסייה של עד 20,000 איש.
שוצ'יקאלקו הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1999. ב-30 במרץ 2015 נכלל האתר במרשם הבינלאומי של נכסי תרבות תחת הגנה מיוחדת של אמנת האג להגנת נכסי תרבות בעת עימות מזוין.
מיקום
אתר שוצ'יקאלקו משתרע על שטח גדול הכולל מבנים טקסיים ומתחמי מגורים מהמעמד הגבוה על גבעה טבעית עם מדרונות מדורגים מלאכותיים וחומה מבוצרת עם שערים מורכבים המקיפה את כל הגבעה. המבנים בשתי הטרסות העליונות נחפרו משנות התשעים של המאה ה-20. מבנה שוצ'יקאלקו מאופיין ברחבות גדולות, שרובן גובלות במבנים טקסיים וברחובות של מבנים מלבנים. שרידי ההתיישבות הקדומים ביותר מתוארכים ל-200 לפני הספירה. המבנים החשובים ביותר נבנו בין 700 ל-900. בתקופת הזוהר התגוררו בה אולי עד 20,000 איש.
על הגבעה השכנה ממזרח, סרו דה לה בודגה (Cerro de la Bodega), יש מצודה קטנה עם שלוש חצרות וחומה מסביב, שאליה מובילה דרך סלולה שתוחמה בקירות צד. בגלל התיחום הברור, מניחים שלמצודה היה תפקיד פולחני, עם מקדש שטרם נחפר, כנראה לאל קצלקואטל. תעלה שנחצבה בסלע המקיפה מתקן זה לא הושלמה.
היסטוריה ומחקר
שוצ'יקאלקו נוסדה בשנת 650 לספירה בערך על ידי אולמקה-שיקלנקה (Olmeca-Xicallanca), קבוצת סוחרים בני המאיה מאזור קמפצ'ה, באתר שהעניק להם מיקום מצוין לאורך כמה מנתיבי הסחר של מסו-אמריקה. אוכלוסיית העיר מנתה בין 10,000 ל-15,000 איש, רבים מהם עסקו בייצור מלאכה ובמסחר בינעירוני. זה היה מרכז מסחרי ודתי חשוב המבוצר בעקבות שקיעתן של מדינות העיר המסו-אמריקאיות הגדולות. תנאי החקלאות הגרועים באזור מראים כי היא כנראה נבנתה לצורכי הגנה ולמסחר. בשלב כלשהו בסביבות שנת 900 לספירה נשרפה העיר ונהרסה. ברבים מהבתים והמקדשים שנחפרו יש שכבות של שריפה והרס המכסות את המשקעים מהיישוב האפי-קלאסי העיקרי. מתחת לשכבות ההרס הושארו חפצים רבים במקומם בבתים, דבר המצביע על כך שהאתר נהרס וננטש במהירות. שארית אוכלוסייה קטנה חיה, עם זאת, בתחתית המורד של הגבעה. מאוחר יותר, בסביבות שנת 1200, יושב האתר מחדש על ידי בני הטלאוויקה (Tlahuica) דוברי נאוואטל, האבות הקדמונים של האוכלוסיות דוברות נאוואטל במדינת מורלוס המודרנית.
ההריסות הוזכרו לראשונה על ידי ברנרדינו דה סאגון בסוף המאה ה-16. תיאור ראשון מניסיון אישי פורסם בשנת 1791 על ידי איש האשכולות חוסה אנטוניו אלסטה אי רמירס (José Antonio Alzate y Ramírez). אלכסנדר פון הומבולדט פרסם איורים ותיאור של שוצ'יקאלקו בשנת 1810. גם מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו ביקר בחורבות. מקדש הנחש המנוצה שוחזר בשנת 1910 על ידי הארכאולוג המקסיקני לאופולדו באטרס (Leopoldo Batres). חפירות ארכאולוגיות נוספות ועבודות שיקום בוצעו בשנים 1934 עד 1947 על ידי אדוארדו נוגרה (Eduardo Noguera). חפירות ושיפוצים של האזור כולו בוצעו בהנחיית סילביה גרסה טרסונה (Silvia Garza Tarazona) ונורברטו גונסאלס קרספו (Norberto González Crespo) בשנים 1984–1994.
מבנים
הבניינים של שוצ'יקאלקו ממוקמים בכמה מפלסים מרחביים של גבעה המתנשאת לגובה של 120 מטרים מעל קרקעית העמק. המשטחים השטוחים של המפלסים השונים הושגו על ידי מילוי מחדש וחפירה, ולכן נדרשו קירות תמך גבוהים. אלה היו פעם מכוסים בשכבת טיח צבועה. כל הבניינים ממוקמים בתוך אזור המוקף חומה טבעתית שנחפרה ושוחזרה חלקית במדרון הדרומי של ההר. יש גם שער, שממנו שביל לבנים שנחשף באופן חלקי בלבד מוביל למפלס הבא.
מה שמאפיין את רוב הבניינים בשוצ'יקאלקו הוא תוכנית מלבנית, לרוב כמעט ריבועית, עם פתח רחב, המחולק בדרך כלל באמצעות שני עמודים מלבנים. בכניסה יש חדר צר פחות או יותר שמשתרע על פני כל רוחב הבניין. משם מעבר פשוט נכנס לחדר הכניסה, וממנו מעבר אל האולם העיקרי. הגג היה עשוי כנראה מקורות עץ מכוסים באבן מטויחת. הוא נתמך על ידי עמודי עץ, מהם השתמרו לעיתים עקבות ברצפה המטויחת.
הרחבה הדרומית
הרחבה ממוקמת בין שני המקדשים D ו-C. שני המקדשים בנויים כתמונת ראי. הם בנויים על בסיס בצורת פירמידה, ובו גרם מדרגות מלבנים המוביל לרחבה. בשני המקדשים יש חדר כניסה גדול הנגיש דרך כניסה רחבה המחולקת לשלושה חלקים על ידי שני עמודי לבנים. כניסה צרה בקיר האחורי מובילה לחדר המקדש בפועל, שהוא ברוחב החדר הקדמי, אך עמוק הרבה פחות. באמצע הרחבה ישנו כן נמוך שהורחב מספר פעמים ועליו ניצבת אסטלה עם שני סמלי כתב בלבד. בניין E נמצא בצד הצפוני של הרחבה וקרוי גם "הפירמידה הגדולה" (Gran Pirámide), שמכיוון הרחבה נותן רושם של פירמידה גבוהה עם מדרגות רחבות. למעשה, זהו החלק המעוצב בהתאם לקיר התמך של המפלס השלישי, כאשר שלושה מבנים מונחים זה מעל זה בפרופיל ה (סוללה משופעת, קיר אנכי שקוע מעליה, פס אנכי רחב בולט מעליו). באמצע החזית יש גרם מדרגות רחב עם תמיכות רחבות. מבניין המקדש בפועל בראש פירמידה זו, נשמרו רק שרידים קטנים מהקיר שמסביב.
הרחבה הדרומית תחומה בדרום בשני בניינים שהם תמונה ראי המורכבים משתי שורות חדרים משני צידי מעבר רחב. למעבר זה מגיעים באמצעות גרם מדרגות רחב ממפלס נמוך יותר (כיום חניון נטוש).
מנקודה זו מובילה דרך סלולה בשיפוע מערבה אל עבר מגרש הכדור מספר 1 לכיוון הארמון והפירמידה הגדולה של מאלינצ'ה שלא נחפרה.
העלייה הגדולה
מהפינה הצפונית-מערבית של הרחבה הדרומית מגיעים למבנה מעבר: קיר מרכזי שלפניו פורטיקו (בצדו הדרומי לוחות אבן רחבים במיוחד על הקיר), וגם המעבר הממוקם במרכז הקיר מחולק באמצעות שני עמודים. משני צידי האכסדרה הצפונית ישנם שרידי מדרגות שהובילו עד לגג בניין זה. בניין זה הגביל את הגישה לרחבה המלבנית הסמוכה. הרחבה הייתה ממוסגרת משני צדדים על ידי הסוללה המדורגת של המפלס העליון. הסוללה שלא נחפרה ממשיכה מערבה. במפלסים שונים של הסוללה היו מבנים צרים ומוארכים עם פתחים דמויי פורטיקו לרחבה.
גרם מדרגות מונומנטלי ששוחזר רק באופן חלקי ובו תומכות רחבות במיוחד הוביל מהרחבה למשטח. משם, המשך המדרגות הוביל אל מבנה מעבר שני ודרכו לרחבה ריבועית. בצד הנגדי, גרם מדרגות צר מוביל למפלס העליון ולמבנה מעבר הממוקם בדרך אל הרחבה הגדולה.
פיתוח בהיקף
ממזרח לפירמידה הגדולה יש מבנה יוצא דופן: מסביב לחצר פנימית מלבנית מעט שקועה יותר ישנם חדרים דמויי פורטיקו בכל ארבעת הצדדים, הנפתחים אל החצר דרך מעברים שנוצרו על ידי עמודים. בצד המערבי, גרם מדרגות שהוביל למפלס הגג. זו הייתה גם הגישה היחידה למתחם זה.
הרחבה המרכזית
במפלס הגבוה ביותר של גבעת שוצ'יקאלקו ישנה רחבה מלבנית הגובלת במזרח בשורה של בניינים נמוכים הנמשכים במקביל לקיר ההיקפי בשוליה. מדרום-מזרח לרחבה מצטרף בניין A, תחום בדרום על ידי מבנה כניסה בראש גרם מדרגות המגיע מהמפלס האמצעי. מבנה הכניסה מורכב מחדר מלבני ארוך, בעל כניסה רחבה מדרום למדרגות המונומנטליות, המחולק באמצעות ארבעה עמודי אבנים עבים. הכניסה הנגדית לרחבה רחבה רק בחצי. ממערב, הרחבה סגורה על ידי האקרופוליס, אוסף בניינים מעט גבוה יותר המתמזגים זה בזה. הגבול בצפון נוצר על ידי נפילת החומה העליונה שמסביב. קצת ממזרח למרכז הרחבה שני בניינים בעלי מבנה זהה. הדרומי ידוע כפירמידת הנחש המנוצה בגלל עיטורי החזית שלו.
פירמידת הנחש המנוצה
הפירמידה מעולם לא הייתה מכוסה לחלוטין באדמה והריסות, התבליטים נותרו גלויים במידה רבה, הבניין נחשף לחלוטין ושוקם על ידי לאופולדו באטרס בתחילת המאה ה-20. הוא מורכב משני מבנים המסודרים אחד מעל השני. המבנה התחתון נשמר לחלוטין, לחזית יש חלק משופע גבוה יותר (דרדרת, בספרדית: Talud). החלק הזה מעוטר מכל צדדיו בשמונה נחשים מנוצים מפותלים בתבליט אבן בולט. בין הפיתולים יש תיאורים של אנשים יושבים עם כיסויי ראש מורכבים וסלילים מול פניהם (כנראה ייצוג של דיבור) או לוח שנה עם מקדמים מספריים במערכת נקודות. תימרה גבוהה של עשן עולה מהסמלים. משטח אנכי (בספרדית: tablero) בולט מעט מעל החלק המשופע הזה, שלתוכו הוצבו גושי אבן בודדים עם תבליטים באופן לא קוהרנטי. גושי אבן אלה נמצאו בהריסות על ידי באטרס והוצבו באופן שרירותי. רק בצד המזרחי נמצאים הגושים, ככל הנראה בצורתם המקורית, שצורפו מחדש. בכניסה בצד המערבי יש תבליטי האבן, המכילים דמויות ציוריות מורכבות שאינן לוח שנה, אולם משמעותן אינה ידועה. הקיר הוא כנראה החלק התחתון (דרדרת) של הקיר, שעליו, כמו במפלס הראשון, ישב משטח אנכי תחתון, שמאחוריו הוסתר הגג עשוי קורות עץ. בפנים לא נשאר שריד לתומכות של הגג. במהלך החפירות בשנות התשעים נחשף מבנה קודם בתוך הפירמידה, שבדומה לפירמידות C ו-D מורכב מחדר כניסה וחדר מרכזי, החיבור בין השניים נוצר על ידי מעבר רחב, המחולק בשני עמודים מלבנים. בתוך החדר הראשי נמצאה פלטפורמה ריבועית נמוכה.
המשמעות של תבליטי האבן טרם פוענחה. בצד השמאלי של החזית המערבית ליד גרם המדרגות יש ייצוג חידתי בתוך התפתלות של נחשים, שאולי נראה כי הוא מצביע על מתאם בין מערכות לוח שנה שונות או החלפה של מערכת אחת באחרת. ניתן למצוא סימנים של לוח שנה גם בצד ימין של המדרגות, כמו גם במקומות אחרים בחזית. נראה שניתן לזהות מחזור של 28 יום. מצפון לפירמידת הנחש המנוצה יש פירמידה נוספת בעלת אותה תוכנית, אך ככל הנראה ללא חיפוי בלוחות התבליטים. אף על פי כן, הפירמידה הזו מכונה לעיתים קרובות הפירמידה התאומה.
בניין A
הבניין תופס את הפינה הדרומית-מזרחית של הרחבה המרכזית. הוא משלב את המבנים האופייניים לשוצ'יקאלקו: הבניין ממוקם על במת פירמידה דו-מפלסית בגובה בינוני, שאליה מטפסים מהצד המערבי על גרם מדרגות שתופס כמעט את כל רוחב הבסיס. חצר עם שורה כפולה של שניים או ארבעה עמודים עם תוכנית מוארכת מובילה לחצר שקועה מעט. ישנם חדרים מלבניים בדרום ובצפון. במזרח בניין המקדש המרכזי והריבועי מתנשא על בסיס פירמידה נמוך. כשנחשף, נמצא בו שקע מלבני לבני, שבו שכבו שלוש האסטלות במצב שבור, מכוסות שוב ושוב בצבע אדום, כנראה קבורה פולחנית.
מדרום לבניין נמצא מה שנקרא סלון סורסטה (Salón Sureste), בו נמצאו מנחות עשירות, לרבות קונכיות חלזונות ים גדולים, שגם הן נצבעו באדום. נראה כי מנחות אלה הוענקו לפני שבניין זה נהרס בכוונה.
בניין B
צפונית לבניין A, בקצה המדרון המזרחי של המפלס העליון, ישנו מבנה באורך של כ-90 מטרים מחלוק לחדרים רבים, שללא ספק היה אזור המגורים של המעמד העליון (ארמון). ניתן להבחין בין שלוש יחידות מבניות. לאמצעית יש פורטיקו רחב לכיוון הרחבה, הנוצר על ידי 6 עמודי לבנים, שממנו מעבר מרכזי לחדר מלבני עם שקע למי גשמים (אימפלוביום) אשר מוקף על ידי עמודים. משם נכנסים לשלושה חדרים, האמצעי נפתח לאכסדרה ממזרח. החדרים הצדדיים מחוברים לחלקים האחרים של הבניין, כאשר לדרומי יש פורטיקו המוביל לרחבה. המערכת כולה עם האימפלוביום ומעבר דרך עמודים מראה קווי דמיון חזקים עם מערכות דומות בטאוטיווקאן.
אקרופוליס
מתחם בניינים שסוגר את הרחבה המרכזית ממערב ידוע בשמות שונים. מהרחבה הוא יוצר רושם של בסיס פירמידה נמוך מאוד, אך הוא המפלס הגבוהה ביותר בשוצ'יקאלקו. ניתן להבחין בין מספר יחידות נפרדות: מתחמים אחרים נמצאים גם הם בגובה מעט נמוך יותר במערב ובדרום. מבחינת המיקום והמבנה, זה היה צריך להיות מקום מגוריהם של השליטים המקומיים. העובדה שמספר בניינים מופיעים בזוגות יכולה להצביע על פיצול לפי קווי המשפחה.
הרחבה המזרחית
במפלס השני, ממזרח לרחבה הגדולה, יש חצרות גדולות, חלקן ממוסגרות על ידי אולמות פורטיקו. בצד המזרחי יש שלוש פירמידות בגודל בינוני עם אזור מקדש שכמעט ולא השתמר. מגרש המשחקים השני מקביל למזרח. רמפה ראויה לציון היא ריצוף האבן השמור היטב המציג חיות שונות בתבליט שטוח.
מגרשי כדור
בשוצ'יקאלקו יש שלושה מגרשי כדור. הגדול ביותר נמצא במפלס הנמוך ביותר ממערב לגבעה מול פירמידת לה מאלינצ'ה. יש לו שיפועי צד שטוחים יחסית ואזור משחק רחב. רמפת לבנים רחבה מובילה מהמפלס הגבוה יותר לאזור המשחק. מגרש הכדור השני נמצא במפלס האמצעי ממזרח לגבעה ויש לו מאפיינים דומים. בצפון, מגרש הכדור השלישי מבוסס על החומה ההיקפית של המפלס השלישי, המהווה למעשה את קיר ההחזרה הדרומי של מגרש הכדור העובר ממזרח למערב, בעוד קיר ההחזרה הצפוני הוא מבנה עצמאי, שאליו מובילות מדרגות לבנים צרות. בכל מגרשי המשחקים היו טבעות משחקי כדור גדול מונוליטיות עם תבליטים.
מונומנטים
נמצאו כמה אסטלות עומדות מעוטרות בשוצ'יקאלקו. רק אחת (Estela de los dos glifos) נמצאת עדיין במיקומה המקורי באמצע כיכר בין בנייני המקדש בניין C ו-D, ומדרום לבניין E. שלוש אסטלות נוספות התגלו במצב שבור בחדר תת-קרקעי של בניין A, הצבועים שוב ושוב באוכרה אדומה. הממצאים מראים כי מדובר בקבורה פולחנית של האסטלות. האסטלות נמצאות כיום במוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה במקסיקו סיטי. מספר אבנים עם כתובות נמצאות במוזיאון המקומי.
תיירות
שוצ'יקאלקו הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ואטרקציה תיירותית. בסמוך לאתר החפירות יש מוזיאון קטן. גולת הכותרת האדריכלית של המוזיאון היא קיר הזכוכית של אולם התצוגה הגדול ביותר, דרכו ניתן לראות את כל אתר החפירות כאילו בתמונה. האתר פתוח למבקרים מדי יום בין 10 בבוקר ל-5 אחרי הצהריים, אך הגישה למצפה הכוכבים מותרת רק אחר הצהריים.
פאנץ'
היסטוריה
הפאנץ' נוסד ב-1841 על ידי הנרי מת'יו ואבנעזר לנדלס. העורכים הראשונים היו מרק למון ומת'יו.
שם השבועון נלקח משמה של דמות ידועה מתיאטרון בובות, מר פאנץ', וכן התייחס לבדיחת מערכת פנימית שהתייחסה למרק למון: "אין פונץ' (משקה) בלי לימון".
בסוף המאה ה-19 נודע פאנץ' לשמצה על הקריקטורות האנטי-איריות החריפות שפרסם.
תפוצת השבועון הגיעה לשיא של 175,000 עותקים בשנות הארבעים של המאה ה-20, אך החלה לדעוך בהדרגה עד שנסגר ב-1992, לאחר כ-150 שנות פעילות.
לאורך השנים תרמו לשבועון טובי המאיירים, בהם ג'ון טניאל, מאיירם של ספרי עליסה בארץ הפלאות, וארנסט שפארד, מאיירם של ספרי פו הדב. בין הסופרים שכתבו בו היו ת'אקרי, קינגסלי איימיס, א.א. מילן (מילן ושפארד הכירו זה את זה בעת עבודתם בפאנץ') ופ.ג. וודהאוס. הספר "יריד ההבלים" התפרסם תחילה בהמשכים על דפי הפאנץ', וכמוהו גם קלאסיקות אחרות של הומור בריטי, בפרוזה ובקומיקס.
המגזין היה הראשון שעשה שימוש במילה cartoon (קריקטורה) עבור איור קומי, והוא מקורם של ביטויים אחדים הרווחים בשפה האנגלית.
הניסיון להחיות את פאנץ'
ב-1996 קנה איש העסקים המצרי מוחמד אל-פאיד את הזכויות על השם, והוציא מחדש את העיתון. בגלגולו זה לא הצליח המגזין להגיע לרווחיות, והוצאתו הופסקה שוב ב-2002 - כאשר בסוף הדרך נמנו רק 6,000 מנויים. מעריכים את הפסדי הבעלים ב-28 מיליון דולר.
ג'ון באנץ'
ילדותו וצעירותו
נולד בטיפטון, אינדיאנה, למד פסנתר אצל פסנתרן ג'אז בשם ג'ורג' ג'ונסון שהיה מנגן בסגנון פטס וולר עוד בגיל 14 ניגן ג'ון באנץ' בהרכבי ג'אז של מבוגרים במרכז אינדיאנה. במלחמת העולם השנייה, גויס לחיל האוויר ושירת כטייס קרב במטוס מסוג "בי 17" "מבצר מעופף" שהשתתף בהפצצות על גרמניה. ב-2 בנובמבר 1944 נפל בשבי לאחר שמטוסו הופל, השתחרר באפריל 1945. עם תום השירות ניסה להתקבל ללימודים בבתי הספר הגבוהים למוזיקה אך סורב מכיוון שלא ידע לקרוא פרטיטורות. למד בסופו של דבר קריינות והגשת תוכניות רדיו באוניברסיטת אינדיאנה. בשנת 1950 עבד לפרנסתו בבתי חרושת וכסוכן ביטוח.
הקריירה כפסנתרן ג'ז
אבל לא הרפה עד שלא מימש את כישוריו המוזיקליים. בשנת 1956 עבר ללוס אנג'לס בה התוודע לעולם הג'אז המקומי ניגן ליד נגן הסקסופון ג'ורג'י אולד והפסנתרן ג'ימי ראולס, שעשו לו הכרות עם לוודי הרמן מ-1959 התיישב בניו יורק וניגן אצל אדי קונדון ובהרכב בופ של מיינרד פרגוסון ב-1958 וארבי ב-1960 בשלישייה עם רולף קין. ב-1961 עבד עם באדי ריץ' אחר כך ג'ין קרופה, ב-1961–1962 ליווה את בני גודמן בסיור שלו בברית המועצות ב- 1967–1972 עבד עם טוני בנט כפסנתרן ומנהל מוזיקלי. כמו כן הופיע גם עם בני גודמן, באדי ריץ' וג'ין קרופה.
באמצע שנות 1970 הוציא דיסק ראשון. ליווה באותה תקופה גם את סקוט מילטון ואת וורן ואשה. בשנות ה-1990 בילה זמן ממושך בבריטניה והיה חבר במשך עשור בשלישייה New York Swing Trio עם נגן הגיטרה באקי פיזרלי ונגן הקונטרבאס ג'קי לאונהארט.
מרדכי ישכר בער לייפר
הרב מרדכי ישכר בער לייפר (טבת ה'תשט"ז, 31 בדצמבר 1955 – י"ז בתשרי ה'תשפ"א, 5 באוקטובר 2020) היה האדמו"ר השלישי מפיטסבורג.
ג'ון באנץ'
הקריירה כפסנתרן ג'ז
היה פעיל עד גיל מופלג ובשנת 2006 הופיע עדיין בפסטיבל לג'אז באדינבורו ברביעייה משלו. נפטר במנהטן ניו יורק עקב מחלת מלנומה ממארת בגיל 89.
מרדכי ישכר בער לייפר
ביוגרפיה
נולד בניוארק לרבי אברהם אבא לייפר ולרחל בת רבי איתמר מנדבורנה. בשנת 1970 עלתה משפחתו לישראל והתגוררו באשדוד. רבי מרדכי למד בישיבת גרודנא בעיר ,בישיבת טשיבין בירושלים ובישיבת לייקווד בארצות הברית.
נישא לאביבה מרים בתו של הרב יצחק אייזיק ליבס אב"ד אגודת הרבנים בניו יורק ומחבר שו"ת "בית אבי", לאחר נישואיו התגורר בניו יורק. בתשמ"ג עלה ארצה בשנית. בעשרה בטבת תש"ן נפטר אביו, והוא הוכתר לממלא מקומו. בהנהגתו של רבי מרדכי התרחבה החסידות בעיר, והיא הקימה מוסדות שונים.
רבי מרדכי כאביו הלחין ניגונים, וחלקם יצאו לאור בסדרת התקליטים "ניגוני חסידי פיטסבורג". כמה מניגוניו התפרסמו ביותר, בין השאר הניגון "וידע כל פעול" לראש השנה, והניגון "יה רבון" לשבת.
בשנת ה'תשס"ד יצא לאור כרך ראשון מתוך סדרת ספריו הנקראים בשמם "פתגמי אורייתא". במהלך השנים יצאו עוד חמישה כרכים של דברי תורתו.
עם התפרצות מגפת הקורונה הוא נזהר ביותר, ושמר על כל הנחיות משרד הבריאות. למרות זהירותו, בחודש אב ה'תש"ף, אוגוסט 2020, הוא נדבק בנגיף ואושפז במצב קשה בבית החולים לניאדו כשהוא מורדם ומונשם. נפטר בי"ז בתשרי ה'תשפ"א.
סמוך לפטירתו הוכשרה על פי צוואתו בבית הקברות באשדוד "חלקת פיטסבורג" והוא נטמן בה ראשון. על אף הסגר השני שהיה באותה תקופה, אושרה השתתפותם של 300 חסידים בהלוויה, בפועל השתתפו למעלה מ-5,000 איש.
משפחתו
ילדיו:
קיר מסך
קיר מסך (באנגלית: Curtain wall) הוא רכיב בניין המשמש לרוב כחיפוי חוץ ומהווה תחליף לקירות חוץ העשויים מחומרי בניה קונבנציונליים. נהוג להגדיר קיר מסך כרכיב לא-קונסטרוקטיבי הנושא את משקלו העצמי בלבד, שאינו תומך כל רכיב אחר בבניין בו הוא מותקן ולמעשה, הוא נסמך על המבנה אותו הוא משמש. מכאן שכל תפקידו הוא להפריד ולבודד בין פנים לחוץ הן מבחינה אקוסטית והן מבחינה תרמית. מאחר שקיר המסך אינו רכיב הנושא ממשקל הבניין, ניתן לייצר אותו מחומרים קלי משקל ובכך, להוזיל את עלויות הבניה. שימוש בזכוכית מקנה לבניין חלונות בגובה קומה מלאה ומאפשר החדרת אור לשטח רב יותר בבניין. חוזקו וגודל הפרופילים של קיר המסך מתוכננים ומושפעים בעיקר ממשטר הרוחות והכוחות הססמיים הקיימים באזור בו ייבנה. חוזק המחברים של קיר המסך לתקרות הבניין יתוכנן כך שעומסי הרוח ורעידות האדמה (הגורמים לויברציות המגבירות עוד יותר את העומס) יועברו ממנו אל תקרות ועמודי הבניין. בנוסף, מתוכנן קיר המסך להתנגד לחדירת מים ואוויר דרכו.
היסטוריה
ניסיונות ראשונים בבניית קירות מסך החלו במאה ה-18, אך כולם במבני עץ, בהם אין משמעות קונסטרוקטיבית לקירות ואילו כל העומסים יורדים אל הקרקע דרך עמודים.
בסוף המאה ה-18 החל השימוש הנרחב בקונסטרוקציות ברזל לתמיכה וייצוב בניינים, כדוגמת טחנת פשתן דיתרינגטון (1797) ומאוחר יותר בברזל מחושל וזכוכית, לפי השיטה בה נבנה ארמון הבדולח (1854). שימוש פורץ דרך בחומרים אלו, הניח את היסודות לפיתוח קירות מסך מודרניים כפי שהם מוכרים לנו היום.
למעשה, עד אמצע המאה ה-19, שיטות הבנייה, החומרים הזמינים והטכנולוגיות הקיימות והנפוצות איפשרו בניית בניינים סטנדרטיים נמוכים יחסית (עד 6 קומות בדרך כלל) שבהם לכל רכיב אנכי (קירות ועמודים) היה תפקיד בהעברת העומסים אל היסודות והקרקע. בפרט, קירות החוץ היו נושאי עומס והתאפשר ליצור בהם, בדרך כלל, רק פתחים קטנים יחסית. ככלל, ככל שהבניין היה גבוה יותר כך נדרש לתכנן ולבנות קירות עבים יותר.
הפיתוח והשימוש הנרחב בפלדת בניין ומאוחר יותר גם בבטון מזוין, איפשרו את הקטנת שטחי החתך של הרכיבים האנכיים הנושאים את עומסי הבניין. מכאן, שהיה ניתן לתמוך את תקרות הבניין בעזרת עמודים בעלי שטח קטן מבעבר ואף לשלב אותם בתוך הקירות החיצוניים והפנימיים בבניין, ואילו חלקי הקירות שאינם נושאים, יכולים להיבנות מחומרים קלים כדוגמת בלוקים. השימוש בחומרים חדשים אלו איפשר גם להקטין את עובי קירות הבניין ובו זמנית להגדיל את השטח הפנימי והכדאיות הכלכלית שלו. בנוסף, מאחר שרוב שטח הקיר אינו נושא עומס כעת, ניתן לפתוח בו פתחים בכל גודל שהוא. טכנולוגיות הבניה החדשות הללו פתחו צוהר לשימוש מוגבר בזכוכית בחזיתות הבניינים שנבנו מאותה עת ועד ימינו.
ה-Oriel Chambers (1864) והבניין ברחוב קוק 16 (1866), שנבנו בליברפול, אנגליה, תוכננו בידי אדריכל ומהנדס אזרחי מקומי, פטר איליס, ומאופיינים בשימוש נרחב של זכוכית בחזיתותיהם, נחשבים לבניינים הראשונים בעולם בעלי קירות מסך מודרניים. קירות המסך הגדולים הללו היו בעלי מסגרות ברזל ואיפשרו לאור שמש רב לחדור לבניין וצמצמו בכך את עלויות התאורה המלאכותית בבניין.
מרדכי פרום
הרב מרדכי יהודה הלוי פרום (י' בשבט ה'תרפ"ח, 1928 – כ"ח באלול ה'תשל"ב, ספטמבר 1972) היה ר"מ בישיבת מרכז הרב, שהשפיע רבות על אופייה של הישיבה ועל דמותה.
ראשית חייו
נולד בפיוטרקוב שבפולין לנפתלי יצחק הלוי ולאה פרום, חסידי גור. בשנת תרצ"ה (1935), בגיל חמש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, ולמד בישיבות נובהרדוק בתל אביב, חיי עולם בירושלים ומרכז הרב.
הרב פרום היה נחשב מקורב לסטייפלר, בעל הקהילות יעקב וראש ישיבת נובהרדוק בה למד.
בישיבת מרכז הרב
בשנת ה'תשי"ג (1953) מינהו דודו הרב צבי יהודה הכהן קוק למגיד שיעור בישיבת מרכז הרב, והוא היה לר"מ המרכזי בה. היה ידוע כבעל אופי מסודר וכושר הסברה מיוחד, שיעוריו הצטיינו בסדר ובבהירות רבה, והתייחד בהקפדתו על שמירת הזמנים. לפני החגים היה נוהג לתת שיעורים בנושאי המועד בהלכה, אמונה ומוסר. שיעוריו אלו נכתבו על ידו בעשרות מחברות בסדר מופתי.
חיבב מאד חזנות, ובימים הנוראים היה משמש כשליח ציבור בתפילות ערבית ובמוסף של היום השני של ראש השנה. חלק מהתפילות הולחנו על ידו.
בשנותיו האחרונות גברה השפעתו בישיבת מרכז הרב, הוא העביר שיעורים לכל התלמידים, ואף היה אחראי על קבלת התלמידים. הוא סבר שצריך לנקוט בגישה מחמירה ביחס לקבלת תלמידים, על מנת להעלות את רמתה של הישיבה בהשוואה לישיבות אחרות. לאחר פטירת חותנו הרב רענן, בי' בניסן תשל"ב, נטל על עצמו גם את ניהול הישיבה. הוא הנהיג שלכל בחור חדש שמגיע לישיבה מוצמד חברותא מבוגר, נוהג שקיים בישיבה עד היום.
ביום השלושים לרב הנזיר נפטר בפתאומיות. ובכך חתם את השנה בפטירתם של שלושה מהבולטים ברבני מרכז הרב - הרב רענן, הרב הנזיר והוא.
תפקידים נוספים
לפני הקמת המדינה היה מרכז לשכת הגיוס של ירושלים. כיהן כיו"ר ועדת פרס הרב קוק של עיריית ירושלים.
חיים אישיים
הרב פרום נשא את צפורה (ילידת שנת תר"צ), בתם של הרב שלום נתן רענן ובתיה מרים, בתו של הרב קוק. לזוג לא נולדו ילדים במשך חמש עשרה שנים. מסופר כי במוצאי יום הכיפורים באחת השנים כינס הרב אריה לוין בית דין, שכלל מלבדו את הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא ורב נוסף מישיבת מרכז הרב, והם "פסקו" שלרב פרום ייוולדו ילדים. באותה שנה נולדה להם בת. בהמשך נולדה לבני הזוג בת נוספת, ובן שנולד לאחר שהרב פרום נפטר, בשנת תשל"ג, ונקרא מרדכי נתן על שם אביו וסבו.
נפטר מהתקף לב בכ"ח באלול תשל"ב (1972), בגיל 44. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
חיבוריו
בגיל עשרים וארבע, בשנת תשי"ב (1952), הוציא לאור את ספרו תורת הלוי על שמונה המצוות הראשונות בספר החינוך. הספר זכה להסכמות מהרבנים הראשיים - הרב הרצוג והרב עוזיאל, ומהרב צבי פסח פרנק. על חיבורו זה זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת ה'תשי"ד.
לאחר פטירתו ב-1972 הוציאו תלמידים מישיבת מרכז הרב מספר ספרים מתורתו, בעיקר מתוך מחברות שהותיר אחריו.
ספריו
בנוסף, ערך הרב נריה גוטל חוברות קצרות ובהן שיעוריו על ענייני חנוכה ופורים.
ערך וההדיר את תוספות הרשב"א על מסכת פסחים עם הערות האדר"ת, בצירוף מבוא מפרי עטו (ירושלים תשט"ז, מהדורה שנייה בתשל"א, ושלישית בתשמ"ו).
הגן הטכנולוגי מלחה
הגן הטכנולוגי מלחה הוא פארק היי-טק בשכונת מלחה בירושלים, בסמוך לקניון מלחה, אצטדיון טדי ותחנת הרכבת ירושלים מלחה. שטחו הבנוי הכולל הוא כ־73 אלף מ"ר.
היסטוריה
את הגן הטכנולוגי יזמה הרשות לפיתוח ירושלים וראש העירייה טדי קולק, בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. הקמתו נעשתה באמצעות חברת "ג.ט.י. - הגן הטכנולוגי ירושלים בע"מ" שהוקמה לצורך כך על ידי הרשות. החברה תכננה את גן והשלימה את אישור התב"ע שלו ב-1993. באפריל 1993 התקשרה הרשות, לאחר שזכתה במכרז בינלאומי, עם חברת הנדל"ן ישרס בהסכם לפיו רכשה ישרס 74% מזכויות הבעלות והשליטה בחברת הגן הטכנולוגי. ממשלת ישראל הגדירה את ירושלים כאזור עדיפות לאומית א' להיי-טק. הפרויקט זכה למעמד של "מפעל מאושר" על פי חוק לעידוד השקעות הון וזכה למענק ממשלתי.
האכלוס ההדרגתי של הגן הטכנולוגי החל ב-1996. עד סוף שנת 1997 הושלמה בנייתם של ארבעה מבנים בני חמש קומות. בשנת 1998 החלה הקמתו של מגדל המשרדים בן 17 הקומות בגן. במהלך השנים 2001 ו-2002 ביצעה ג.ט.י. עבודות חפירה ודיפון להקמת בניינים 6 ו-7 במתחם. ביולי 2002, הקפיאה את הקמת הבניינים עקב הירידה החריפה בביקוש לשטחי היי-טק בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום. מאז פעלה לשינוי התב"ע המאושרת למתחם במטרה להגדיל את זכויות הבנייה ולא הקימה את הבניינים. עד שנת 2004, היקף ההשקעה של "חברת ג.ט.י." בפרויקט עמד על סך של כ-339 מיליון ש"ח, מתוכם כ-75 מיליון ש"ח, היו מענק ממשלתי. על פי תנאי מרכז השקעות למענק לפרויקט, על 70% משטח הגן לשמש עבור תעשייה עתירת ידע ולהיות מיועד למפעלי היי-טק, ורק יתרת השטח למשרדים ושירותים נלווים. ביוני 2004 ,בעקבות ביקורת שערך משרד מבקר המדינה, פנה מינהל מקרקעי ישראל לג.ט.י., בטענה כי היא משכירה את שטחי הגן הטכנולוגי בניגוד להוראות הסכם החכירה, לפיו הוחכר השטח למטרות "תעשייה ומלאכה" בלבד. לפיכך דרש המינהל מהחברה להפסיק כל שימוש בשטחי הגן הטכנולוגי המנוגד למטרת החכירה. אך הדבר לא בוצע. ורוב שטחי הגן אינם משמשים לחברות טכנולוגיה, בין השוכרים במתחם, גופי תקשורת הבינלאומיים BBC, רויטרס ובלומברג, רשות החברות הממשלתיות, רשות הפטנטים, האוניברסיטה הפתוחה מכללת ג'ון ברייס והסניפים הראשיים של הבנקים לאומי ופועלים בירושלים. הפרויקט הפך לאחד הרווחיים של חברת ישרס, ושוויו מוערך, נכון לשנת 2014, ביותר מ-600 מיליון ש"ח.
בנובמבר 2019, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה תוכנית להרחבת הגן הטכנולוגי, בחלקו המזרחי של המתחם שבניתו הוקפאה בתחילת שנות ה-2000. במסגרת התוכנית יוקמו שני מגדלים בני 30 קומות ותבנה דופן עירונית מסחרית אשר תחבר את הגן הטכנולוגי עם קניון מלחה מצד אחד ועם תחנת רכבת ישראל מהצד השני.
ב-16 במאי 2018 נחנכה שגרירות גואטמלה בישראל באופן רשמי בשטח הפארק, לאחר שעברה ממתחם השגרירות בתל אביב. ב-24 ביוני 2021 נחנכה גם שגרירות הונדורס בגן הטכנולוגי.