cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בירת מצרים החדשה
בנייה
בינואר 2016 הוכרז על חוזה של 2.7 מיליארד דולר בין תאגיד הנדסת הבניין הממשלתי של סין (CSCEC) לבין מצרים להקמת מתקני תשתית. על פי ההסכם, בתוך שלוש שנים, CSCEC תבנה בניין פרלמנט, מרכז ועידות ארצי, מבני מנהלה ל־12 מחלקות ממשלה וקמפוס תערוכה בבירה המצרית החדשה.
גל ההתיישבות הראשון צפוי היה כבר באמצע 2018. משרדים, סוכנויות ממשלתיות ולשכת הנשיאות תוכננו לעבור לשם בסוף 2018.
במרץ 2021, "שיעור השלמת הפרויקטים השונים ברחבי העיר עומד כרגע על 60 אחוזים", אמר דובר המיזם להקמת הבירה החדשה.
פרס אנדרסן
פרס אנדרסן (אנגלית: Hans Christian Andersen Award) הוא הפרס הספרותי היוקרתי בעולם לספרות ילדים ונוער. הפרס, המכונה גם פרס נובל הקטן, נקרא על שמו של סופר הילדים המפורסם הנס כריסטיאן אנדרסן.
הפרס מוענק מדי שנתיים מאז 1956, לסופר אחד ולמאייר אחד, על ידי האגודה הבינלאומית לספרות ילדים (International Board on Books for Young People - IBBY). הוא מוענק על תרומה רבת ערך בספרות הילדים בשתי קטגוריות: סופרים ומאיירים. מדליית זהב ניתנת לזוכה על ידי מלכת דנמרק.
עיטור אנדרסן
בנוסף לפרס היוקרתי מוענקים מדי שנתיים עיטורי כבוד על שם אנדרסן. העיטורים ניתנים לסופרים חברי ה-IBBY, לפי המלצת סניפי הארגון בכל מדינה. כל מדינה יכולה להמליץ על שלושה ספרים, שיזכו במתן העיטור לסופר, מאייר או מתרגם. הסניף הישראלי של המועצה הבין-לאומית לספרות ילדים ונוער על יד אונסקו, IBBY, נמצא במרכז לוין קיפניס לספרות ילדים שבמכללת לוינסקי לחינוך. במסגרתו מומלצים ומוענקים עיטורי כבוד על שם אנדרסן ליצירות ישראליות.
זוכים ישראלים בעיטור אנדרסן
בפרס אנדרסן זכה נכון ל-2022 רק הסופר אורי אורלב. להלן רשימת הישראלים שזכו בעיטור אנדרסן בקטגוריות השונות:
Tu t'en iras
Tu t'en iras (בעברית: אתה תלך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית־צרפתייה לה זארה. הוא יצא לאור ב-11 ביוני 2021, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס, כסינגל מתוך אלבום הבכורה שלה Traîtrise. השיר נכתב והופק על ידי לה זארה, אחמד סגיר, יניק ראסטוגי וזכרי ריימונד. בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-24.5 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-16 ביוני 2021 בערוץ היוטיוב הרשמי של לה זארה. נכון ליולי 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-23 מיליון צפיות.
Beautiful Intentions
Beautiful Intentions (בעברית: כוונות יפות) הוא אלבומה השלישי של הזמרת מלאני סי אשר יצא ב-11 באפריל 2005 על ידי חברת התקליטים העצמאית שלה רד גירל רקורדס. האלבום זכה להצלחה באירופה כאשר הגיע ל-20 העליונים במדינות כמו שווייץ, סקוטלנד וגרמניה ואף הגיע למעמד זהב בגרמניה, שווייץ ואוסטריה ולמעמד פלטינה בפורטוגל.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-24 במצעד האלבומים הבריטי.
וולטר הוורת'
וולטר נורמן הוורת' (אנגלית: Walter Norman Haworth; 19 במרץ 1883 - 19 במרץ 1950) היה כימאי בריטי, הידוע במיוחד בזכות עבודתו פורצת הדרך על חומצה אסקורבית (ויטמין C). הוורת' זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1937 (לצד פאול קארר), "על חקירותיו בתחום הפחמימות וויטמין C".
Beautiful Intentions
סינגלים
מתוך האלבום יצאו 3 סינגלים: "Next Best Superstar" אשר שבר שיא בגרמניה כאשר הפך לשיר עם הכי הרבה הורדות דיגיטליות בכל הזמנים במדינה. הסינגל השני מהאלבום היה השיר "Better Alone" אשר יצא בקיץ אותה שנה בבריטניה ומאוחר יותר יצא כסינגל בכל העולם והסינגל השלישי והאחרון היה השיר "First Day of My Life" אשר גם שבר את שיא המכירות הדיגיטליות בגרמניה.
האלבום מכר כ-1.5 מיליון עותקים בכל העולם ובכך שילש את המכירות שלו ביחס לאלבומה הקודם.
וולטר הוורת'
חייו
הוורת' נולד בצ'ורלי שבלנקשייר. הוא החליט ללמוד כימיה באוניברסיטת מנצ'סטר ב-1903 לאחר שעבד זמן מה במפעל הלינולאום של אביו; החלטה זו הייתה בניגוד לרצון הוריו. לאחר קבלת התואר הראשון, המשיך לאוניברסיטת גטינגן, וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1910; אז שב למנצ'סטר, וקיבל תואר דוקטור למדעים ב-1911.
ב-1912 היה למרצה ביונייטד קולג' באוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד (האוניברסיטה הוותיקה ביותר בסקוטלנד, ואחת מהוותיקות בעולם). בתקופה זו החל להתעניין בכימיה של פחמימות, שנחקרו במוסד על ידי תומאס פורדי (1843-1916) וג'יימס אירוין (1877-1952). הוורת' החל בעבודה על סוכרים פשוטים, וב-1915 גילה שיטה חדשה להכנת מתיל אסטר של סוכר בעזרת מתיל סולפט ובסיס. אז החל לחקור את התכונות המבניות של דו-סוכרים.
ב-1934, כאשר עבד עם הכימאי הבריטי סר אדמונד הירסט, הצליחו לסנתז ויטמין C, בפעם הראשונה בהיסטוריה.
היטל הוורת', דרך פשוטה לייצוג מבנים כימיים באופן תלת־ממדי, קרוי על שמו. היה נשיא האגודה הכימית בשנים 1946-1944.
קונרד בייקר
קונרד בייקר (באנגלית: Conrad Baker; ) היה עורך דין, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של אינדיאנה, כ סגן מושל המדינה ה-15 וכמושל אינדיאנה ה-15 בשנים 1867- 1873. בייקר שירת בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, הגיע לדרגת קולונל, אך פרש בעקבות בחירתו למשרת סגן המושל לאחר שהיה בעל תפקיד חשוב בפיקוח על הקמתם ואימונים של הכוחות מטעם מדינתו. במהלך תקופות כהונתו כמושל של אוליבר מורטון, הוא כיהן כמושל בפועל במשך חמישה חודשים בתקופת מחלתו של מורטון, והושבע כמושל לאחר התפטרותו של זה האחרון. במהלך תקופת כהונתו המלאה כמושל, התמקד בייקר בעיקר בהקמתם ושיפורם של מוסדות לסיוע לחיילים המשוחררים ובני משפחותיהם. הוא גם היה שותף לקידום התיקונים החוקתיים הפדרליים שלאחר המלחמה, וסייע בהצלחה לקבלתם.
ראשית חייו
קונרד בייקר נולד במחוז פרנקלין שבפנסילבניה כבנם של קונרד בייקר, כומר פרסביטריאני, ושל מרי ונטרהיימר בייקר. עד גיל 15 הוא עבד בחווה המשפחתית ובמקביל למד בבית ספר ציבורי. לאחר מכן הוא החל את לימודיו בקולג' פנסילבניה שבגטיסברג, שם הוא למד משפטים, אך פרש לפני סיום הלימודים. הוא המשיך ללמוד משפטים במשרדו של תדיאוס סטיבנס. הוא הכיר את מטילדה אסקון סומרס, והשניים נישאו ב-1838 ונולדו שלהם שני ילדים. ב-1839 התקבל בייקר ללשכת עורכי הדין ופתח משרד משלו בגטיסברג.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1841 סגר בייקר את משרדו ועבר עם משפחתו מערבה כדי להתיישב באוונסוויל, אינדיאנה, שם הוא פתח משרד חדש והחל לגלות עניין בחיי העיר. ב-1845 הוא התמודד מטעם המפלגה הוויגית כנציג מחוז ונדרבורג לבית הנבחרים של אינדיאנה. הוא שירת בתפקיד תקופת כהונה של שנה אחת לפני ששב לעיסוקו בעריכת דין. ב-1852 הוא נבחר לכהן כשופט המחוז, אך ב-1854 התפטר. אחיו, ויליאם בייקר, היה גם הוא פעיל בפוליטיקה המקומית, ושימש בתפקידים ציבוריים באותה תקופה.
בייקר היה מתנגד בולט של העבדות, ולאחר התפרקותה של המפלגה הוויגית הוא הצטרף ב-1854 למפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז. בוועידת המפלגה המדינתית של 1856 הוא נבחר מטעם המפלגה כמועמד לתפקיד סגן מושל המדינה כעמיתו למרוץ של אוליבר מורטון. מערכת הבחירות הייתה אחת מאלה שגרמו לפילוג הרב ביותר בתולדות אינדיאנה, כאשר שני הצדדים תקפו באופן נוקב זה את זה. על אף מיזוגה של המפלגה עם כמה מפלגות שלישיות, הפסידו הרפובליקנים בבחירות אלו, ובייקר שב לעיסוקו בעריכת דין באוונסוויל.
מלחמת האזרחים
ב-1855 הלכה לעולמה רעייתו של בייקר, מטילדה, וב-1858 הוא נישא בשנית לשרלוט פרנסס שוט. לזוג נולדו שתי בנות ובן אחד. כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקאית היה בייקר באוונסוויל, והיה חלק מההמון הגדול שהתכנס כדי לדון על האירוע. הוא עלה לבימת הנואמים ונשא נאום בו הוא קרא להמון לשאת שבועת אמונים לאיחוד, בטקס שנוהל על ידי אחיו, ראש העיר. לאחר מכן הוא קרא לכל הגברים הכשירים לצאת עמו למלחמה. בייקר ואחיו החלו לגייס באופן פעיל רגימנט מלא של אנשים לשירות צבאי וקודם להיות קולונל ברגימנט הפרשים הראשון של אינדיאנה.
בייקר פיקד על הרגימנט שלו במשימות הגנה וכחיל מצב ברחבי הזירה המערבית, והמשיך להיות בקשר סדיר עם המושל אוליבר מורטון, שהושבע לתפקידו כמה חודשים קודם לכן. בייקר היה מעורב בעיקר בתיאום קווי אספקה, והיה לאיש ארגון מוערך. עד מהרה קידם אותו מורטון כקצין המשטרה הצבאית הראשי של המדינה והורה לו לשוב לאינדיאנפוליס כדי לפקח על הפעולות שם. באינדיאנפוליס פיקח בייקר על הקמתם של עשרות רגימנטים, גיוסם של עשרות אלפי אנשים, שיגורם של טונות של ציוד, חלוקת כלי נשק, וניהול מאגר התחמושת של המדינה.
מושל אינידיאנה
ב-1864 פרש בייקר מהשירות הצבאי כדי להתמודד שוב יחד עם מורטון על משרת סגן המושל, ונבחר ברוב של 20,000 קולות. ב-1865, לאחר שלקה בשבץ מוחי שגרם לו לשיתוק, יצא מורטון לחופשת החלמה. לזמן קצר הוא המשיך למלא את תפקידיו, אך החליט למצוא ריפוי למחלתו. הוא עזב את המדינה והותיר את בייקר כמושל בפועל למשך חמישה חודשים עד שהחלים. ב-1866, כאשר נבחר מורטון לסנאט של ארצות הברית, ירש אותו בייקר בתפקידו והושבע כמושל ה-15 של אינדיאנה. כאשר הוא השלים את תקופת כהונתו המקורית של מורטון, הוא החל לקדם רפורמה במערכת החינוך המדינתית. מטרתו העיקרית הייתה לשפר את איכות הלימוד של המורים, משימה שאותה הוא שאף למלא באמצעות יצירת תמריצים לעידוד המורים לשקול להישאר במשרותיהם באופן קבוע. באותה תקופה, משרת ההוראה נחשבה כעבודה זמנית על ידי רוב המורים, עד שעלה בידיהם למצוא עבודה טובה יותר במקום אחר. בית הנבחרים קיבל את תוכניתו של קונרד והעביר חקיקה בהתאם.
המטרה שהייתה הכי קשה להשגה עבור בייקר הייתה אשרור התיקונים לחוקת ארצות הברית שהתקבלו לאחר המלחמה, שבהם בין השאר, נאסרה העבדות, ולאפרו-אמריקאים הוענקה זכות הבחירה. צעדי הקידום של בייקר סייעו להבטיח את אשרור כל אחד מהתיקונים, כשב-1869 התקבל התיקון ה-15, שהיה האחרון מבניהם. הנציגים הדמוקרטים התפטרו בהמוניהם כאשר הצעת החוק עלתה להצבעה כדי למנוע קוורום, אך הרפובליקנים המשיכו הלאה כדי לאשרר את התיקון. כאשר השיגו הדמוקרטים רוב בבית המחוקקים בבחירות הבאות, הם ביטלו את אשרור התיקונים, אך היה זה מאוחר מדי, והממשלה הפדרלית, שנשלטה באותה עת על ידי הרפובליקנים, כבר הוסיפה אותם לחוקה.
בייקר גם דאג לזכויות האפרו-אמריקאים באמצעות רפורמה נוספת במערכת החינוך. ב-1869 הוא חתם על חוק שתיקן חוק קודם מ-1865 שבו נמנעה הקמתם של בתי ספר ציבוריים לילדים לא לבנים. החוק החדש הרחיב את המימון לבתי ספר ציבוריים באמצעות הקמתם של בתי ספר לאפרו-אמריקאים וביטל את כל החוקים שסתרו אותו.
שנותיו האחרונות
לאחר תום תקופת כהונתו כמושל פרש בייקר מהחיים הפוליטיים ופתח מחדש את משרד עורכי הדין שלו. שותפו החדש היה יריבו הפוליטי לשעבר תומאס הנדריקס. לאחר שהנדריקס נבחר כמושל ב-1872 צירף בייקר כשותפים את התובע הכללי המדינתי אוסקר הורד ואת נשיא בית המשפט העליון של אינדיאנה סמואל פרקינס. משרד עורכי הדין עבר לבנו של בייקר והיה מאז לאחד ממשרדי עורכי הדין המובילים בארצות הברית "בייקר ודניאלס".
בייקר המשיך להיות פעיל בחיים הציבוריים ועודד את מערכת החינוך המדינתית לתת לכלל האוכלוסייה הזדמנויות שוות. הוא היה פעיל במערכה למתן זכות בחירה לנשים ובאחד מהכינוסים שלהן הוא נשא נאום.
קונרד בייקר נפטר באוונסוויל ב-28 באפריל 1885 ונטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
שנות ה-50 של המאה ה-19
שנות ה-50 של המאה ה-19 היו העשור השישי של המאה ה-19, החלו ב-1 בינואר 1850 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1859.
שנות ה-50 של המאה ה-19 היו עשור סוער מאוד, כאשר מלחמות שונות שאירעו במהלך העשור, כגון מלחמת קרים, שינו את הפוליטיקה ביבשת אירופה. בנוסף לכך, במהלך העשור הוקמו גם קולוניות אירופאיות במזרח הרחוק, מה שהוביל בין היתר לקונפליקטים כמו מלחמת האופיום השנייה. במקביל, במהלך העשור ההגירה ההמונית למערב ארצות הברית הגיעה לשיאה במהלך העשור, מה שהשפיע רבות על הבום הכלכלי של האומה האמריקנית וכמו גם על הגידול המהיר של אוכלוסיית ארצות הברית.
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות
ההתנקשויות, החיסולים, וניסיונות ההתנקשות הבולטים ביותר במהלך העשור (לא בהכרח רק רציחות פוליטיות):
פונקציית זיווג
במתמטיקה, פונקציית זיווג היא תהליך שמקודד באופן ייחודי שני מספרים טבעיים למספר טבעי יחיד.
כל פונקציית זיווג יכולה לשמש בתורת הקבוצות על מנת להוכיח כי לקבוצת המספרים השלמים ולקבוצת המספרים הרציונליים עוצמה זהה לעוצמה של הטבעיים.
הגדרה
פונקציית זיווג היא פונקציה פרימיטיבית רקורסיבית חד-חד-ערכית ועל:
פונקציית הזיווג של קנטור היא פונקציית זיווג מוגדרת כדלהלן:
כאשר מחשבים פונקציית זיווג על המספרים k_1 ו-k_2 נהוג לסמן את התוצאה באמצעות סוגריים זוויתיים
היפוך פונקציית הזיווג
בהינתן z כך ש-
נמצא את x ו-y.
נגדיר: אז מתקיים z=t+y.
נשתמש בכך שמתקיים. הפתרון של אי שוויון זה הוא. נקבל:
מכך נובע, ומצאנו את w. כעת נחשב:
מצאנו זוג יחיד המקיים \pi(x,y)=z, לכן \pi חד חד ערכית ועל.
נשא (מחלה)
נשא הוא יצור חי או צומח, הנושא בתוכו גורמים למחלה, ויכול להעביר את המחלה לזולת, על אף שאינו מפתח את התסמינים של המחלה, ולכן לא ניכר בו שהוא חולה במחלה.
נשאים עלולים להעביר שני סוגים עיקריים של מחלות:
KD Studios
KD Studios (ברוסית: ООО "Кей Ди Студиос"; לשעבר KINODANZ) היא חברת סרטים רוסית, שנוסדה בשנת 2012 במוסקבה. זו חברת הפקות סרטים ובבעלותה גם אולפן עצמאי בשם CJ Studio, אולפן פוסט-פרודקשן, סוכנות ניתוח פנימית וסוכנות שיווק, שאחראית להפצת סרטים.
עיקר פעילותה של חברת הסרטים היא הפקה וקידום סרטים. סרטי החברה הוצגו בפסטיבלים וזוכים שם להצלחה.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2012 במוסקבה. מייסדי החברה היו ויקטור דניסיוק ויבגני מלנטייב.
החברה מבססת את עצמה לאיטה כחברה בעלת שם לאחר שהצליחה למשוך כוכבי קולנוע מהוליווד להשתתף בהפקותיה. כך למשל, בפרויקט הראשון שלה "מעבר למציאות", השתתף השחקן אנטוניו בנדרס.
פרויקט השחר
פרויקט "השחר" הוא פרויקט ארצי של תנועת בני עקיבא. פרויקט זה מוגדר כפרויקט מנהיגות של בני העדה האתיופית המיועד לבני נוער בני העדה. פרויקט השחר הוקם באמצע שנות ה-90, לאחר העלייה הגדולה האחרונה מאתיופיה לישראל במסגרת "מבצע שלמה". נכון ל-2006, פועל הפרויקט ב-24 מוקדים הכוללים כ-50 קבוצות מנהיגות בשכונות, תיכונים, אולפנות, ישיבות תיכוניות, ופנימיות ברחבי הארץ. הפרויקט הוא אחד מבין פרויקטים רבים השייכים למחלקת מעורבות חברתית.
KD Studios
היסטוריה
החברה חתומה על חוזה שיתוף פעולה עם חברת הסרטים ההוליוודית AMBI Group. ב-2019 חתמה על חוזים לשיתוף פעולה עם אולפני קולנוע ברפובליקה העממית של סין וסרביה.
במרץ 2019 החברה שינתה את שמה לשם KD Studios.
פרויקט השחר
מטרה
מטרת הפרויקט היא הכשרת מנהיגות צעירה מקרב יוצאי אתיופיה ויצירת קהילה מנהיגותית מתוך העדה האתיופית המסוגלת להוות דוגמה אישית וערכית בפני נוער העדה. מטרה נוספת היא העלאת דילמות וקשיים איתם מתמודד בן העדה האתיופית בחברה הישראלית אל פני השטח והצעות להתמודדות נכונה איתם. מדריכי הקבוצות עצמם הם חיילים משוחררים או סטודנטים בני העדה בעלי רקע חינוכי הנתמכים בצוות של אנשי מקצוע (מחנכים, עובדים סוציאליים, יועצים ורבנים).
פעילות
הפעילות בפרויקט השחר מובנית כתוכנית תלת-שנתית מדורגת הכוללת מפגשים בני שעה וחצי אחת לשבוע, בהם מעלים החניכים והמדריך נושאים האקטואליים לחייהם כבני העדה בפרט, וכחלק מעם ישראל בכלל ודנים בהם. בנוסף לכך הפרויקט מקיים, אחת לשלושה חודשים, שבתות סמינריון, בהם נפגשים כל חניכי ומדריכי השחר מרחבי הארץ ובכך מעצימים את השפעתו של הפרויקט. במסגרת הפעילות יוצאים החניכים גם לפעילות התנדבותית בשכונות. כמו כן, קיים שילוב מסוים בין פעילויות הפרויקט לפעילויות הארציות של בני עקיבא (כדוגמת העלייה המסורתית לביריה ועוד).
דקדוק רגולרי
בשפות פורמליות דקדוק רגולרי הוא דקדוק המתאר שפה רגולרית. ישנם שני סוגים של דקדוקים רגולריים: דקדוק ליניארי ימני ודקדוק ליניארי שמאלי.
הגדרה
דקדוק ליניארי ימני (או דקדוק רגולרי ימני) G מוגדר על ידי הרביעייה בדומה לדקדוק חופשי-הקשר אך עם כללי יצירה מוגבלים יותר: באופן דומה ניתן להגדיר דקדוק ליניארי שמאלי, על ידי החלפת כלל הגזירה השני ל (A\to Ba).
לכל אוטומט סופי ניתן לבנות דקדוק ליניארי ימני שמקבל את אותה השפה שמקבל האוטומט, ולכל דקדוק ליניארי ימני ניתן לבנות אוטומט סופי שמקבל את אותה השפה - ולכן שני המודלים שקולים מבחינת כוח חישובי.
13 במאי
13 במאי הוא היום ה-133 בשנה (134 בשנה מעוברת), בשבוע ה-20 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 232 ימים.
581
אירועים
אירועים ללא תאריך מדויק:
יחסי צרפת–רואנדה
יחסי צרפת–רואנדה הם יחסי החוץ בין צרפת ורואנדה.
היסטוריה
צרפת ורואנדה כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1962, כאשר זו האחרונה קיבלה עצמאות מממלכת בלגיה. שיתוף פעולה צבאי בין המדינות החל בשנת 1975. צרפת סיפקה תמיכה צבאית, פיננסית ודיפלומטית לבני שבט ההוטו ששלטו במדינה כנגד בני שבט הטוטסי, במהלך מלחמת האזרחים ברואנדה. היקף התמיכה הזו והשפעתה על רצח העם ברואנדה הם נושאים למחלוקת סוערת, במיוחד בין ממשלת צרפת לרואנדה, וממשיכים להשפיע על היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
ב-24 בנובמבר 2006, היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נותקו ביוזמת רואנדה, בעקבות התביעה שביקש בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה על ידי השופט הצרפתי ז'אן לואי ברוז'ייר, נגד הנשיא פול קגאמה, והוצאת תשעה צווי מעצר נגד קרובי משפחתו של נשיא רואנדה. האחרון נחשד על ידי השופט הצרפתי במעורבות בחיסולם באפריל 1994 של נשיא רואנדה יז'ובנל הביארימנה ונשיא בורונדי סיפריאן נטריאמירה, ובהוצאה לפועל של רצח העם של בני הטוטסי ברואנדה. השגרירות כמו גם רוב המוסדות הצרפתיים שנמצאו ברואנדה נסגרו אז.
ב-29 בנובמבר 2009, שתי המדינות החליטו לכונן מחדש את היחסים הדיפלומטיים שלהן. שר החוץ הצרפתי, ברנאר קושנר, ונשיא הרפובליקה, ניקולא סרקוזי, ביקרו בקיגאלי כדי לסמל את נרמול היחסים, עשרים וחמש שנים לאחר ביקורו האחרון של ראש מדינה צרפתי, פרנסואה מיטראן. במהלך ביקור זה בפברואר 2010 ניקולא סרקוזי הכריז על "טעויות הערכה חמורות" ו"עיוורון" מצד השלטונות הצרפתיים בזמן רצח העם.
היחסים השתפרו עוד יותר תחת נשיאותו של עמנואל מקרון, שבעקבות דו"ח ועדת דוקלר הכיר באחריותה של צרפת לטעויות השיפוט שלא אפשרו למנוע את רצח העם בשנת 1994.
יחסים כלכליים
בשנת 2016 צרפת הייתה הספקית השלישית בגודלה במדינה, הודות למכירת שני מטוסי איירבוס לרואנדאייר. ציוד תעופה מהווה כ-9% מהיבוא, בסביבות 223 מיליון אירו. בנוסף לחוזים אלה, נתח השוק של צרפת ברשימת הספקים של רואנדה גדל באופן כללי יותר. בשנת 2010 דורגה צרפת במקום ה-18 עם ייצוא של 16.7 מיליון אירו למדינה, בעוד שהגיעה למקום ה-11 בשנת 2017, עם 48.6 מיליון אירו.
היבוא של צרפת מרואנדה צמח גם הוא, עם צמיחה ביבוא של 16.6% בשנת 2017 (2.7 מיליון אירו בשנת 2016 ו-3.1 מיליון יורו בשנת 2017). תוצרת חקלאית מהווה כ-95% מהיבוא של צרפת מרואנדה. יבוא זה היה יציב בדרך כלל מאז 2009.
מרמורש (חבל ארץ)
מרמורש (ברומנית: Maramureș – מבטאים "מאראמורש", בהונגרית: Máramaros, מבטאים "מארומארוש", באוקראינית: Мармарощина – מבטאים "מארמארושצ'ינה", בלטינית: מרמטיה או מרמציה Marmatia) הוא חבל ארץ גאוגרפי, היסטורי ותרבותי בצפון רומניה ובדרום-מערב אוקראינה. הוא כולל את בקעת מרמורש, בחלק העילי של עמק הנהר הטיסה וההרים המקיפים אותו:הרי אואש, הרי גוטאי, הרי ציבלש והרי רודנה ממערב ומדרום והרי מרמורש ממזרח ומצפון. הרים אלה הם חלק מהרי הקרפטים חבל הארץ משתרע בין קווי הרוחב '47°33 צפוני ו-'48°02 צפוני ובין המרידיאנים '23°15 מזרחי ו-'25°03 מזרחי. האורך בין חוסט למעבר פריסלופ הוא כ-150 ק"מ והרוחב בציר צפון-דרום הוא עד 80 ק"מ. החלק הדרומי של המרמורש ("דרום מרמורש") שייך כיום לרומניה והוא מהווה את צפון מזרח המחוז הרומני מרמורש, בעוד שהחלק הצפוני, "צפון מרמרוש", נמצא במזרח חבל זקרפטיה או טרנסקרפטיה של אוקראינה – הנפות חוסט, ראחיב וטיאצ'יב.
גאוגרפיה
חבל מרמורש או "ארץ המרמרוש" הוא אחת הבקעות הרחבות ביותר ברכס הקרפטים, ומשתרע על שטח של 9,716 קמ"ר בצפון הקרפטים המזרחיים בין הרי אואש, גוטאי, ציבלש, רודנה, הרי מרמורש והקרפטים המיוערים. הוא ממוקם בחלק הצפון-מזרחי של הרי הקרפטים. שלוחה הררית באגן העילי של נהר טיסה, הנקראת פופ-איוואנו (פסגת פופ-איוואנו 1937 מ') מחלקת אותו לשני חלקים: החלק הדרומי השייך לרומניה, ששטחו 3,568 קמ"ר והחלק הצפוני השייך לאוקראינה ששטחו 6,148 קמ"ר.
המים
בחלק הדרומי הנהרות והנחלים הנשפכים אל הטיסה הם וישאו (Vișeu), רונישוארה (Ronișoara), איזה (Iza), קוסאו (Cosău), מרה (Mara) וספינצה (Săpânța). צפונית יותר, אחרי התמזגות טיסה הלבנה עם טיסה השחורה, מקבלת הטיסה את הנהרות והנחלים קוסאוץ (Cosăuț) או קוסיבקה, ספורצ'ה או שופורקה, אפשיצה, טאראש או ארסווה, טאלאברז'אבה, טאלאבור או טרבליה, ריקה או ואליה ניאוגולי וברז'אבה או בורזאבה.
ההרים
מעברי ההרים (pas ברומנית), שמחברים בין אזורים שכנים הם בגובה רב ובעבר היו נגישים בקושי: אל חבל מולדובה: המעבר פריסלופ (Prislop) – בגובה 1,414 מ'; אל נסאוד – המעבר בדיאלול שטפניציי (גבעת שטפניצה Dealul Ștefăniței) – המעבר קטרף (Șetref) בגובה 817 מ', אל לפוש וקאווניק – המעברים נטדה (Neteda) ורוטונדה (Rotunda) או קאווניק (Cavnic) בגובה כ-1,080 מ' ; אל באיה מארה – המעבר פינטיה (Pintea) בגובה 987 מ' (בעבר היו עוברים דרך המעבר גוטאי Gutâi בגובה 1,109 מ'; אל חבל אואש - המעבר פרגאו (Fărgău) או הוטה (Huta) בגובה 587 מ' ;אל הצפון – מעבר יבלוניצה או פרסין (Frasini) או יאסיניה (Iasinia) – בגובה 931 מ'. הכניסה מעמק הטיסה, על יד העיר חוסט, הייתה מוגנת היטב על ידי מבצר חוסט, על גבעה השולטת בכניסה לגיא.
בשנים 1948–1949 בימי השלטון הקומוניסטי הסטליניסטי הושלמה במאמץ לאומי רב בהשתתפות נוער מתנדב ("החולצות הכחולות") מסילת הברזל סאלווה-וישאו המחברת את המרמורש לטרנסילבניה. בנייתה הפכה הכרחית אחרי שהחיבור דרך עמק הטיסה נאבד בעקבות סיפוח צפון מרמורש קודם לצ'כוסלובקיה (בשנת 1918) ומאוחר יותר לאוקראינה הסובייטית, חלק מברית המועצות (ב-1944). אורכה של מסילת הברזל הוא 63 ק"מ עם 8 ויאדוקטים ו-5 מנהרות. המנהרה הגדולה ביותר היא "דיאלול שטפניציי וסצ'ל" מתחת למעבר שטרף, ואורכה הוא 2400 מ'.
הבידוד היחסי של חבל מרמורש המוקף בהרים, סייע להגנתו מפני אויבים, ולשימור שיטות ארגון מנהלי מקומי למשך מאות שנים, וכן לשימור עד לא מכבר של האורח המסורתי של החיים הכפריים.
החי
יערות מרמורש מימים ימימה היו עתירי חיות בר: אילים, יעלות, זאבים, שועלים, חזירי בר, דלקים ואחרים. חיים בהם גם מינים בסכנת הכחדה כמו השונר, צפיר האלפים, מרמיטה, השכווי הענק (tetrao urogallus), העיט הזהוב, השכווי השחור וכו'. משנת 1229 תועד היות החבל אזור ציד מלכותי. מכאן מספר טופונימים קשורים לציד כמו "היער המלכותי" (Pădurea crăiască) שבאוקנה שוגאטאג (Ocna Șugatag). אגדת הקמת נסיכות מולדובה נכרכה בסיפור ציד של האציל דראגוש וודה ממרמורש. הביזון האחרון במרחב הרומני (אז בממלכת הונגריה) ניצוד במרמורש בשנת 1852. צפיר האלפים נכחד במרמורש, ככל הנראה בשנת 1924, בגלל הציד הבלתי חוקי הפרוע שננהג אחרי מלחמת העולם הראשונה אבל הובא לאזור מחדש להרי רודנה בשנים 1962–1967 והתאקלם בהצלחה. ב-1973 הובאו מרמיטות גם כן בהצלחה.
דגה
בנחלי מרמורש ונהרותיה חיה עדיין ה"לוֹסטריצה" או "הסלמון של הדנובה", מין נדיר של סלמון.
הצומח
עם מיני הצומח הנדירים שידועים במרמורש ניתן למנות את ההטקסוס המעונב ("טיסה"), הארזית האירופית (Larix decidua), האורן מסוג Pinus cembra, אדלווייס ו-Fritillaria meleagris.
פארקים לאומיים ושמורות טבע
בשנת 1930 הוקם ברומניה הפארק הלאומי הרי רודנה, קודם כשמורת טבע והחל משנת 1979 כשמורת ביוספרה. שטחו הוא 463,399 דונם. בשנת 2004 הוקם גם הפארק הלאומי הרי מרמורש על שטח 1,500,000 דונם והוא שמורת הטבע הגדולה ברומניה, אחרי הדלתה של הדנובה בהרי מרמורש נמצאים מערות, גאיות, אגמים וצורות גאולוגיות, אחדות מהן מוגנות. ידועות הן קניון קאילה טטארולוי (Cheile Tătarului) וקריאסטה קוקושולוי ("ציצת התרנגול" – Creasta Cocoşului) שבהרי גוטאי והמעיין הקארסטי (ברומנית – izbuc) ב"איזבורול אלבאסטרו" ("המעיין הכחול" Izvorul albastru) של נהר איזה בהרי רודנה. שמורות טבע נוספות הן האגמים "טאול לוי דומיטרו" ("האגם של דומיטרו" – Tăul lui Dumitru ו"טאול מוררנילור" (אגם מוררן" – Tăul Morărenilor) בהרי גוטאי.
הפרהיסטוריה
החפירות האראכולוגיות מעידות על התיישבות בני אדם בבקעת מרמורש עוד בהתקופה הפרהיסטורית. עקבות וודאיות מהתקופה הפלאוליתית העליונה והנאוליתית נמצאו בחבל אואש ומדרום להרי גוטיי. ממצאים על יישובים נאוליתיים נתגלו גם בסיגט, קמפולונג על נהר טיסה, ובגדה השמאלית של הנהר איזה, בין רוזאווליה לסטרמטורה.
העת העתיקה
כאלפיים שנה לפנה"ס חדרו לאזור שבטים הודו-אירופים. שרידי יישובים מאותה תקופה נתגלו בספנצה, סרסאו, סיגט, טיסה, קלינשט-אואש, שיאו, יאוד, קוהיה, סלישטה, מרמורש ומויסיי. באזור התיישבו בין שאר קלטים, דאקים, סרמטים ומאוחר יותר כך גם שבטים גרמאניים . במאה הראשונה אחה"ס היה החבל חלק מממלכת דאקיה שבראשות בורביטסה מתקופת הדאקים נותרו שרידי מצודות בסיגט (על גבעת סולובאן), אונצ'שט (גבעת המצודה), סלטינה (באוקראינה), ובקלינשט. נתגלו מטבעות, כדים וחפצים אחרי ממקור יווני ורומאי, עדות לקשרי המסחר והתרבות עם מרחב הים התיכון, ובמיוחד עם הפרובינקיה הרומית דאקיה השכנה. אף על פי שהאזור נשאר מחוץ לשטחים שבשליטה רומית, הושפעו הדאקים המקומיים על ידי הציוויליזציה הרומית.. בגלל מיקומו המוגן יותר של חבל מרמורש, בתקופת נדידת העמים, האוכלוסייה המקומית הושפעה מעט על ידי שבטי הגותים, ההונים, הגפידים, האווארים שחלפו דרכה. לעומת זאת הייתה השפעה משמעותית יותר מצד מהסלאבים. בסביבה הוקמו התארגנויות וישויות מדיניות סלאביות כמו קרואטיה הלבנה ובעיקר רוס של קייב.
במשך הזמן התפתחו הקדרות, עיבוד המתכות, כולל הברונזה ומאוחר יותר הברזל. בתקופה העתיקה התחילה גם הפקת מלח ממחצבים, למשל באוקנה סלטינה. חבל מרמורש לא היה אף פעם מאוד מאוכלס. הכפרים הם יחסית נדירים ופזורים בעמקים. מדי פעם כגדלה אוכלוסייתו, התרחשו נדידות תושבים אל האזורים השכנים:מולדובה, טרינסילבניה, אזור סטמר -פרטיום ואף פולין ומורביה.
ימי הביניים
התיעוד הראשון למונח "החבל מרמורש" מקורו בשנת 1199 בימי התחזקות השלטון ההונגרי בטרנסילבניה. באותה תקופה חיה באזור אוכלוסייה רומנית ("ולאכית"). נוכחות הרומנים תועדה גם באזורים סמוכים כמו אונגוואר, ברהובה, אוגוצ'ה. לפחות עד שנת 1383 הרשו מלכי הונגריה לרומנים המקומיים לבחור בעצמם את מנהיגם ה"וויבוד" ולשפוט את משפטיהם לפי ה"חוק הוולאכי". (jus valachicum) במאות הראשונות של האלף השני בראש הוויבודות מרמורש עמדו ווייבודים מקומיים. הוויבודות התחלקה ל"קנזויות" מסביב לעמקים. החל מהמאה ה-14 בלחץ מלכי הונגריה הונהג גם כאן פאודליזם בסגנון מערבי. מנהיגים מקומיים נטמעו רובם בחיק האצולה ההונגרית. חלקם התנגדו לשינויי המשטר וחצו את ההרים אל ממלכת פולין, שירתו בצבאם של מלכי פולין, הצטיינו במעשי גבורה וקיבלו תוארי אצולה ואחוזות; אחרים נעצרו בדרך בחבל לפוש, בו הקימו כפרים ששרדו עד לימינו (קופשן, מגאוז'ה). אחרים חצו את הקרפטים המזרחיים והקימו את נסיכות מולדובה.
המלחמות עם המונגולו-טטרים
בשנת 1241 האזור נפל קרבן לפלישת המונגולים ("טטרים" בפי ההונגרים). שיירה בפיקודם של קדן ובורי יצאה מפודוליה, נכנסה לצפון מולדובה ומשם במרץ 1241 חדרה לטרנסילבניה דרך המעבר קרליבבה, הידוע גם כמעבר הטטרים. שיירה אחרת בפיקודו של באטו חאן, כשלידו סובוטאי חאן, החריבו ושדדו את הווייבודויות במרמורש וחדרו להונגריה עד העיר מישקולץ.
האזור נחשף שוב לפשיטות של הטטרים מאורדת הזהב בשנת 1285, כמו כן ב-1334 ו-1365. בסוף המאה ה-14 חצו בני מרמורש את הקרפטים ברדיפתם אחרי הטטרים
עם הרומנים ממרמורש שהצטיינו בלחימה בטטרים נמנו האחים דראג ודראגוש מן היישוב בדאו וקרוב שלהם, מיכאיל בוגדאן מפטרובה. ב-1345 רומנים ממרמרוש השתתפו במסעות צבאיים של מלך הונגריה במזרח.
קרצ'ון, וויבוד של ברג ובניו, הווייבוד סילבסטרו ובניו, מיק, בנו של הקניאז סטאן, גיולה, בנו של דראגוש, ובניו זכו משום כך לגמול מהמלך. ב-1352 בני מרמורש השתתפו במצור הונגרי על מבצר בלז. בקרב זה נפל טטומיר, נכדו של נסיך מולדובה, סאס. דראגוש מבדאו הפך באותה שנה לנסיך מולדובה. בשנת 1355 אחיו, דראג הצטיין במסע הונגרי נוסף עד לדנייסטר. ב-1361 מלך הונגריה העניק את הקנזות אוזון במרמורש לבוד, שאנדור, יואן, דרגומיר ובאליה.
הקשר למולדובה
אחרי ניצחון המלך לאיוש הגדול על הטטרים, הקניאז דראגוש מבדאו, שליווה את ההונגרים, נשלח בשנת 1351 על ידי המלך להקים במזרח "מארקה" לצורך הגנה על הממלכה. הוא הקים במולדובה ווייבודות בחסות הונגריה. בערך ב-1359 בוגדאן מקוהיה, שהתנגד למדיניות מלך הונגריה במרמורש, עבר עם לוחמיו למולדובה, גירש את השליט באלק, צאצא של דראגוש, ושחרר את מולדובה מהחסות ההונגרית. בעקבות זאת ב-1365 הורה מלך הונגריה על הפקעת אחוזותיו במרמורש – בצ'קוב, וישאו, בורשה, מויסיי וסלישטה וחלוקתן לצאצאי דראגוש. תחת החסות ההונגרית באלק כיהן כווייבוד ורוזן של מרמורש. מרמורש הפכה בזמנו לרוזנות בממלכת הונגריה.
הנצרות האורתודוקסית
הקנזים הרומנים באלק ודראג ביקרו ב-1381 בקונסנטינופול והשיגו זכויות עבור המנזר פרי שהוקם על ידיהם והתואר "סטברופיגיה". סמכות האקסרכיה הופעלה לא רק באחוזותיהם אלא גם באזורים ברג, סטמר, סלאז', צ'יצ'או וביסטריצה.
ההתיישבות הרוסינית
ב-1397 אחרי תבוסתו על ידי הדוכס הגדול של ליטא, ויטאוטס נמלט תאודור קוריאטוביץ', הקניאז של פודוליה, להונגריה. הוא קיבל מהמלך את אדמת מונקאץ' בשטחי טרנסקרפטיה של ימינו. הוא יישב שם ובמרמורש אלפי משפחות של רוסינים. חלק מהכפרים הרומנים נטמעו בציבור הרוסיני שהפך לרוב בכמה חלקים של החבל.
כחלק מטרנסילבניה
המלך מתיאש הוניאדי "קורבינוס" ניהל קשרים הדוקים עם האצולה במרמורש. מקרבה הוא בחר לעצמו לוחמים טובים, לרבות עבור המשמר המלכותי. הרבה בני מרמורש קיבלו את התאר "ברון חופשי" שמשמעותו הייתה להיות כפופים למלך בלבד. יחס המלך לרומנים המקומיים היה טוב. הוא פרש את חסותו על המנזר הרומני פרי ומינה במרמורש כמה רוזנים בעלי שורשים רומנים, ביניהם בשנת 1467 את פאל קיניז'י שהיה יליד חבל באנאט. אחרי תבוסת מתיאש מול המולדובנים של שטפן הגדול בקרב באיה שומרי המלך ממרמורש הצילו את המלך הפצוע והובילו אותו למקום בטוח בבראשוב. אחרי הקרב ערך שטפן הגדול מסע ענישה במרמורש והחריב כמה ערים, לרבות את מבצר חוסט. אחרי תבוסת הונגריה על ידי הטורקים העות'מאנים בקרב מוהאץ' (1526), ב-1538 סופח חבל מרמורש לווייבודות האוטונומית של טרנסילבניה. ב-1599 לזמן קצר היה החבר בשליטת שליט ולאכיה מיכאי האמיץ שאיחד באיחוד קצר ימים את שתי הנסיכויות הרומניות ואת טרנסילבניה.
העת המודרנית
אחרי 1688 הפכה מרמורש יחד עם טרנסילבניה לחלק מהאימפריה ההבסבורגית. להבדיל מטרנסילבניה, לא הייתה קיימת בקרב הרומנים במרמורש המרה ישירה לדת היוונית-קתולית או ה"אוניאטית" (מאוחדת עם רומא). עם זאת שיוכם של רבים לבישופת הרוסינית של מונקאץ' שכן עברה ל"אחדות עם רומא" יחד עם הבישופים של גליציה, גרם להיווצרות זרם יווני קתולי גם אצל הרומנים. עם זאת עד סוף המאה ה-19 שרדה נוכחות של הכנסייה האורתודוקסית באמצעות כמה מנזרים קטנים ("סקיטים") שהיו מסונפים למנזרים במולדובה, במיוחד למנזר פוטנה.
השלטון הקיסרי ההבסבורגי על מסיו וההתחייבויות הצבאיות החדשים הקשה מאוד על חיי האיכרים בטרנסילבניה ובמרמורש. כתגובה הופיעו כנופיות של היידוקים בעיקר באזורים הרריים, כולל מרמורש. המפורסם בין ההיידוקים במרמורש היה פינטיה האמיץ (1703-1670), בן של אציל רומני מן היישוב טרגול לפושולוי שפעל למשך מספר שנים לטובת דלת העם תוך התגרות באצולה והשלטונות האוסטריים. פינטיה הצטרף לפרנץ ראקוצי השני, המנהיג ההונגרי של מרד הקורוצים נגד האימפריה ההבסבורגית. הוא עצמו כבש את מבצר קיואר וב-1703 צר על העיר באיה מארה, שבה נמצא אוצר של הרשויות הקיסריות. פינטיה נורה למוות בעת מארב ליד השער הדרומי של באיה מארה, קרוב ל"מבצר הקצבים".
בשנת 1717 עמד האזור בפני פשיטה אחרונה של הטטרים, שהגיעו כבני ברית של נסיכות מולדובה במאבק בצבא האוסטרי שתקף את מולדובה. הטטרים שרפו את כנסיות העץ, לקחו שלל, כולל עבדים ובקר. הצבא הקיסרי עצר אותם ביישוב קאווניק. בנסיגתם הופתעו על ידי בני מרמורש שארבו להם ביישוב סטרמטורה, בעמק האיזה ובמעבר פריסלופ בפרלוקה טטרילור, למעלה מבורשה. מעט הטטרים ששרדו השאירו את השלל ונמלטו למולדובה. במאה ה-18 במרמורש ההתפוקה החקלאית המקומית יכלה לפרנס רק שליש מהתושבים. הם עסקו גם בגידול בקר שאותם נתנו בבארטר תמורת דגנים. עבדו גם בתעשיית היערות ועצים, בעיבוד בעץ ועבודות עונתיות באזורים אחרים.
חלוקה בין רומניה לטרנסקרפטיה
בתום מלחמת העולם הראשונה באספה הלאומית של הרומנים בעיר אלבה יוליה הוכרז על איחוד ממלכת רומניה עם טרנסילבניה והחבלים הנספחים אליה, לרבות מרמורש. בועידת השלום בפריז (1919) נקבע כי הגבול הצפוני של רומניה יהיה הנהר הטיסה ולפיכך החלק הצפוני של מרמורש שויך לצ'כוסלובקיה יחד עם השאר טרנסקרפטיה. בעקבות תמיכת הצבא הרומני בצ'כוסלובקיה באמצעות עצירת המתקפה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הצבא הרומני שהה לזמן קצר בכל חבל מרמורש, בדרכו אל סלובקיה. בהסכמת השלטון הצ'כוסלובקי. מרמוש השלם היה באותם הימים תחת מנהל צבאי ואזרחי רומני. אבל סטטוס קוו זה לא אושרר ובשנת 1920 נקבע סופית שהגבול יהיה על הטיסה. צפון החבל (6873 קמ"ר) שולב ברוטניה הקרפטית (טרנסקרפטיה או "רוסינסקו") במסגרת המדינה הצ'כוסלובקית. לפני פריצת מלחמת העולם השנייה בעקבות חלוקת צ'כוסלובקיה בין שכניה, ב-1939 צפון מרמורש עבר תחת כיבוש של הונגריה. ב-1944 הוא נכבש על ידי ברית המועצות וסופח לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, חלק מברית המועצות. עם התפרקות ברית המועצות, ב-1991 צפון מרמורש הפך לחלק מאוקראינה העצמאית. החל מ-1919 דרום מרמורש (3.381 קמ"ר) הפך למחוז מרמורש במסגרת ממלכת רומניה. בין 1940–1944 נמצא תחת כיבוש הונגרי מחודש. ב-1944 הוחזר לרומניה עקבות מתקפה של הצבא הסובייטי והצבא הרומני נגד הונגריה.
הרכב אתני ודתי
בצפון מרמורש המשתייך כיום לאוקראינה רוב התושבים הם אוקראינים או רוסינים. בארבע הנפות (ראיונים) של אזור זקרפטיה ובעיר חוסט כ-90% מהתושבים הם אוקראינים או רוסינים, 6%- רומנים, 3% - הונגרים, ו1% - אחרים - בעיקר צוענים ורוסים שהגיעו אחרי מלחמת העולם השנייה. תחת השלטון האוקראיני חיים בצפון מרמורש 45,000 רומנים. הם נמצאים בקשר עם הרומנים בדרום מרמורש בעיקר בזכות הגשר לכלי רכב סיגט-אוקנה סלטינה (סולוטווינו) וגשרי הרכבות בואליה וישאולוי וקמפולונג על נהר טיסה.
הרומנים
הרומנים מהווים את הרוב בדרום מרמורש השייך כיום לרומניה. לפי אחת ההשערות הנפוצות, תושבי מרמורש הרומנים הם צאצי דאקים שעברו תהליך של רומיזציה (לטיניזציה). עד מאוחר הרומנים היו מאורגנים בקהילות שיתופיות, שניצלו בשותפות את היערות, את המים ואת הכרי המרעה. במסביב הנהרות הם עסקו גם בחקלאות וחילקו ביניהם את השדות. בעלי אחוזות זכו עם הזמן למעמד גבוה. במאות ה-14-6 אוכלוסייה המשוערת של מרמורש הייתה 10,000-8,000 תושבים והצפיפות הייתה של 1 תושב /קמ"ר. בכפרים היו 25-10 בתים ומספר התושבים היה בערך 50–100. בסביבות שנת 1530 הגיע מספר התושבים ל 33,570 . נרשמה גדילה דמוגרפית של 13% במאה ה-16.. חל אחר כך קפאון עד למאה ה18 כשגדלה שוב והגיעה במאה ה-20 ל-350,000 תושבים, בממוצע 4,000-3,000 בכפר אחד.
רוסינים ואוקראינים
החל מהמאה ה-13 ממלכת הונגריה יישבה בשדות הפוריים של קנזויות המישור בעמק הטיסה מתיישבים הונגרים וכן גרמנים הקרויים "ציפסרים" או "סקסונים של טרנסילבניה". הם הקימו ערים ומצודות כמו אלה בויסק (1299) וחוסט (1329). ישוביהם נשארו במשך זמן רב מבודדים למדי
לזכור את הטיטאנים
לזכור את הטיטאנים (באנגלית: Remember the Titans) הוא סרט אמריקאי מסוגת הדרמה שיצא לאקרנים בשנת 2000. את הסרט כתב גרגורי אלן האוורד, ביים בועז יכין והפיק ג'רי ברוקהיימר. הסרט מבוסס על סיפור אמיתי ועלילתו עוקבת אחר קבוצת הפוטבול של תיכון באלכסנדריה שבווירג'יניה בשנת 1971 בעת שיאו של מהלך אינטגרציה גזעית בתיכון - שילוב תלמידים אפריקאים אמריקאים - והמתחים שזה עורר.
עלילה
הסרט עוקב אחר הרמן בון (המגולם על ידי דנזל וושינגטון), אפרו-אמריקאי המתמנה למאמן קבוצת הפוטבול של תיכון טי. סי. ויליאמס עת זה עובר אינטגרציה גזעית בשנת 1971. בון לוקח את מקומו של המאמן הלבן האהוב של קבוצת הפוטבול - ביל יואסט (המגולם על ידי ויל פאטון). יואסט בתחילה מסרב לשתף פעולה עם בון, אך לאחר ששחקניה הלבנים של הקבוצה מאיימים לפרוש ממנה אם לא יחזור לאמן - מסכים, מתוך חשש לעתידם. השניים לוקחים את הקבוצה למחנה אימונים בקרבת זירת קרב גטיסברג, שם מבצע בון הקשר בין מלחמת האזרחים האמריקנית ולשחרור העבדים לבין מאבקיה הצפויים של הקבוצה בעונה הקרובה.
בעוד הקבוצה מתחילה את העונה מתגברים הלחצים על רקע גזעי בתוכה ומסביב לה. שני כוכביה של הקבוצה - גארי ברטייר (המגולם על ידי ראיין הארסט) הלבן וג'וליוס קמפבל האפרו-אמריקאי מתקשים לעבוד ביחד, אך לבסוף הופכים לידידים קרובים. לעומת זאת, הנהלת בית הספר מתמידה לכל אורך העונה בנסיונותיה להכשיל את הקבוצה המעורבת ואת מאמנה האפרו-אמריקאי. ההנהלה מודיעה לבון כי אם יפסיד ולו משחק אחד - יפוטר, ומנגד מודיעה ליואסט כי תנציח את שמו ב"היכל התהילה" של בית הספר לאחר שהקבוצה תפסיד. על אף ניסיונות ההנהלה הקבוצה מנצחת בכל משחקיה ומגיעה לחצי הגמר. במהלך המשחק מגלה יואסט כי הנהלת בית הספר שיחדה השופטים כדי שאלו יכשילו את הקבוצה. יואסט מתעמת עם השופט ודורש שיינתן יחס הוגן לקבוצתו ולשחקניו משני הגזעים, ובכך מקריב את הצלחתו האישית לטובת הצלחת הקבוצה - אשר מנצחת לבסוף - ומפסיד את מקומו ב"היכל התהילה".
הסרט מסתיים באפילוג - עשור לאחר עונת האליפות, בהלווייתו של ברטייר.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות חיוביות למדי. באתר הביקורת הקולנועית Rotten Tomatoes דווח כי 72% מהמשתמשים נתנו לסרט ביקורת חיובית, והציון הממוצע של הביקורות היה 4.4. באתר Metacritic הסרט קיבל ציון משתמשים של 8.1, וציון מבקרי סרטים של 48. משתמשי האתר IMDb נתנו לסרט ציון של 7.8. אתר ביקורות הסרטים הישראלי Seret נתן לסרט ציון של 8.9.
מקדש השומרונים בהר גריזים
רקע
במקום התרחש על פי התורה מעמד הר גריזים והר עיבל. בספר דברים נאמר כי משה צווה את בני ישראל שבסמוך לכניסתם לארץ ישראל, יקיימו את מעמד הר גריזים והר עיבל, בו יכרתו ברית עם אלוהים על מצוות התלויות בארץ המופיעות בספר דברים, שעליהן לא כרתו ישראל ברית עם אלוהים עד כה (לעומת שאר המצוות עליהן נכרתה ברית המופיעה בפרשת בחוקותי). ב מתואר ביצוע המעמד
על הר גריזים נשא יותם בן גדעון את משל יותם לפני בעלי שכם על דרך מינויו של שופט חדש לאחר מות אביו, השופט גדעון, לאחר שהמליכו עליהם את אבימלך בן גדעון.
לפי המסורת השומרונית, התקיים משכן על הר גריזים מזמן כניסת בני ישראל לארץ כנען. לפי מסורת זו, הוא נסגר 261 שנה לאחר כניסת בני ישראל לארץ כנען בעקבות הקרבת הקרבנות שלא בהר גריזים והפילוג בין עוזי בן בחקי (כהן הר גריזים) לבין עלי הכהן שנטש את המקדש בהר גריזים ועבר למשכן שילה.
המסורת השומרונית מתנגדת לדוד המלך וטוענת כי בניית בית המקדש בירושלים בעייתית. אבו אל-פתח הציג שתי מסורות מנוגדות שניסו להסביר מה היה המקום המקודש שאליו נהג דוד לעלות לרגל לפני שקנה את הגורן בירושלים: לפי מסורת אחת, דוד נהג לעלות לרגל להר גריזים עד שקנה את הגורן בירושלים וקבע אותו כמקום מקודש. לפי המסורת השנייה, דוד לא הכיר כלל בשום מקום מקודש עד שבסוף ימיו החליט לקבוע את הגורן בירושלים כמקום קדוש. לעומת זאת, ספר הימים השומרוני טען כי בזמן שדוד ברח מפני שאול הוא נמנה עם נאמני הר גריזים.
הקמת המקדש
תיאוריו של יוסף בן מתתיהו הם עדות להקמתו ולחורבנו של המקדש השומרוני על הר גריזים.
קיימות מספר דעות מהו זמן הקמת המקדש השומרוני:
המקדש
המתחם המקודש נבנה במקום הגבוה ביותר בהר גריזים, פתוח וצופה אל שכם העתיקה, אל העמקים ממזרח, אל הר עיבל ואל הצומת המרכזי של השומרון. ההר אינו מתאים לבניית עיר מרכזית, הוא גבוה, קר וצחיח, ללא מקורות מים ולא מתאים לחקלאות. יישוב הר גריזים נעשה מסיבות דתיות פולחניות, ולא משיקולי איכות חיים. לפי הממצאים הארכיולוגיים, המקדש הוא המבנה הראשון שנבנה על הר גריזים, וסביבו נבנתה עיר גדולה.
לפי יצחק מגן, המקדש הראשון על הר גריזים נבנה מאבני גוויל שפורקו מהשכבה העליונה של הסלע, ותוכניו הייתה דומה למקדש בירושלים. לאחר שהמקדש נבנה מחדש בוצעו בו שינויים והוא נבנה בסגנון יווני.
בית מקדש השומרוני הפך למרכזם הדתי והמדיני של בני העדה השומרונית. בימי התקופה הפרסית וההלניסטית בארץ ישראל נמשך מצב זה בו ניצב על הר גריזים מקדש וסביבו הייתה עיר גדולה.
יוסף בן מתתיהו סיפר שתלמי הראשון כבש את שומרון ולקח ממנה שבויים למצרים. בין יהודי מצרים לשומרוני מצרים פרצו חילוקי דעות אם לשלוח את הקרבנות לירושלים או להר גריזים. פולמוס נוסף בין העדות התרחש בזמן תלמי השישי.
הרדיפות של אנטיוכוס הרביעי פגעו בשומרונים כמו בשאר היהודים, אולם הם ככל הנראה נכנעו. לפי יוסף בן מתתיהו הם ביקשו מאנטיוכוס שיקרא את מקדשם על שם אלוהי יוון. אנטיוכוס קרא למקדש "מקדש זאוס מכניס האורחים".
באי דלוס נמצאו שתי כתובות הקדשה ביוונית המזכירות תרומות שהרימו שומרונים להר גריזים. שתיהן נפתחות במשפט: "הישראלים אשר בדלוס, המעלים מנחה להרגריזים הקדוש". הכתובות פורסמו בשנת 1982 והן מתוארכות לשנים 250–175 לפסה"נ ו-150–50 לפסה"נ בקירוב.
חכמי התלמוד סברו שבמקדש השומרונים הייתה דמות יונה, שסימלה את אלת הכותים, והם היו עובדים אותה.
מקורות נוספים לקיום המקדש
מלבד בספר קדמוניות היהודים של יוסף בן מתתיהו, הוזכר המקדש בספרים נוספים.
חורבן המקדש
בסוף המאה השנייה לפני הספירה חרבה העיר בידי השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון. הוא הגיע בשנת 128 לפני הספירה והרס את המקדש עד היסוד. לפי המקורות היהודיים החורבן התרחש בכ"א בכסלו, ובשל כך נקבע במגילת תענית "יום הר גריזים" שנאסר במספד ובתענית. לפי חלק מן האגדות היהודיות, מחריב המקדש היה שמעון הצדיק.
זמן קיום המקדש נתון במחלוקת בין החוקרים, והוא ככל הנראה התקיים בסביבות ה-200 שנה, ומעולם לא נבנה מחדש.
בתקופה הרומית
בהתקופה הרומית בארץ ישראל הוצב ככל הנראה מזבח רומי במתחם המקדש. במאה ה-5 לספירה בנה ככל הנראה זנון, קיסר האימפריה הביזנטית מתחם מבוצר ובמרכזו כנסייה מתומנת מפוארת. הכנסייה הביזנטית הוקדשה למאריה תיאותוקוס, יולדת ישו.
כיום
בנימין מטודלה כתב על השומרונים כי הם "עושים זבח ומעלים עולה בכנסת שלהם בהר גריזים", וטוענים כי "הוא בית המקום ברוך הוא".
ההר נשאר עד היום קדוש בעיני השומרונים, המייחסים לו את קדושת הר המוריה ומכנים אותו "הר המבחר", ואף מראים על סלע בראש ההר כעל מקום עקדת יצחק. בערב חג הפסח עולים הם אל הר גריזים להקריב קרבן הפסח על מזבח המיועד לכך, ולאכלו, ככתוב בתורה, צלי אש.
השומרונים עולים אל המקדש בשלושת הרגלים: פסח, שבועות וסוכות. בתקופת חודש ניסן, יממה לפני ליל הסדר היהודי, עוטים זקני העדה את הגלימה המסורתית, וכוהני הדת אוחזים בסכינים ומשספים את גרונות בהמות זבח הפסח.
הטקס הוא ססגוני, סוער ומלא התלהבות דתית, תוך קריאות רמות ונשיאת כפיים לאל, שוחטים בני העדה השומרונית קורבן פסח כאשר עשרות כבשים נשחטות במהלך הטקס.
העיקר החשוב ביותר באמונה השומרונית הוא שביום הדין יוקם המקדש.
ארכאולוגיה
בחפירות הארכאולוגיות בהר גריזים נמצא מתחם גדול המזוהה כמקדש השומרונים. לפי החפירות, נראה שעל הר גריזים נבנו שני מקדשים. הראשון ב, והשני, גדול יותר, בראשית המאה ה-2 לפנה"ס. מסביב למקדש הוקמה עיר גדולה ששטחה למעלה מ-400 דונם ושאוכלסייתה נאמדת בלמעלה מעשרת אלפים איש. בחפירות נתגלו למעלה מארבע מאות אלף שברי עצמות קורבנות שכללו את בעלי החיים שהקריבו: כבשים, עזים, מעט פרות ותורים – בני-יונה. למעלה מ-90% מהעצמות הן עצמות עיזים וכבשים, והשאר פרים ויונים.
בחפירות נתגלו כשבעה-עשר אלף מטבעות זהב, כסף וברונזה, אלפי כלי חרס, כלי אבן, כלי נחושת כסף וזהב. דבר היכול להעיד על הבאת מתנות לבית המקדש.
בכניסה לבית הבד ממערב למקדש נמצאה אמבטיה גדולה, בה רחצו העובדים לפני הכניסה. השומרונים הקפידו על ייצור יין ושמן בטהרה. עדות נוספת היא העדר כמעט מוחלט של כלים מיובאים על הר, מחמת החשש מטומאת נוכרים.
תגלית המעידה על קיומו של מקדש בראשות כהן גדול היא פעמון קטן מזהב בעל ענבל של כסף, שככל הנראה היה שייך לאפוד של הכהן גדול.
בכתובות רבות הכתובות בכתב עברי עתיק שהתגלו באזור המקדש מופיעים שמות הכהנים ותאריהם. נמצאו גם כתובות רבות המוכיחות באופן ברור את קיומו של המקדש. בין הכתובות ניתן למצוא כתובת אחת בה מופיע הנוסח. המונח "לפני האלוהם" מכוון לנוכחות אלוהית פיזית - כלומר מקדש. כתבות אחרת כתוב:. בכתובת המזכירה במפורש קיומו של מקדש נכתב:.
שלילת קיומו של המקדש
ישנם חוקרים שכפרו בקיומו של מקדש הר גריזים. לדעתם, במחצית הראשונה של המאה הרביעית לפנה"ס לא עמדו לרשות השומרונים אמצעים מספקים לבניית מקדש. טענה זו בעייתית מפני שהיו מקדשים נוספים בתקופה זו, כמו מקדש חוניו ומקדש יב.
טענה נוספת הציג פנחס חורגין. הוא קשר את התנגדותם של השומרונים למקדש ירושלים בכך שהם התנגדו עקרונית לכל מקדש. הם נימקו את התנגדותם בכך שהם שרויים בתקופת הסתר הפנים. לדעתו, הסתפקו השומרונים בהקמת מזבח.
אולי נדבר
אולי נדבר הוא סינגל של הזמר נדב גדג', שיצא לאור ב-26 בדצמבר 2017. השיר נכתב על ידי קיי בן סלמון ולידור בן דוד, הולחן על ידי סלומון וגדג' ועובד על ידי ינון יהל.
רקע
השיר הוא הסינגל הראשון שהוציא גדג' לאחר אלבום הבכורה הבינלאומי שלו, Nadav Guedj, וכן שירו הראשון בשפה העברית. על השיר אמר גדג': "בשנה האחרונה במסגרת הלהקה הצבאית אני שר בעברית בכל מקום בארץ, זה עשה לי חשק להתחיל לכתוב ולהוציא חומרים בעברית. אני מאוד שמח על השיר הזה. כבר הרבה זמן שאני עובד על חומרים בעברית ושמח מאוד מהתוצאה".
וידאו קליפ
לשיר הופק וידאו קליפ רשמי, אשר פורסם בערוץ היוטיוב של גדג' בסמוך לצאת הסינגל. הקליפ בוים על ידי אלעד וייסמן, בדומה לקליפ של השיר "Golden Boy", איתו ייצג גדג' את ישראל באירוויזיון 2015. בקליפ נראה גדג' מסתובב ברחבי מקומות שונים סביב בית מלון, תוך שהוא שר את השיר.
ביקורת
דודי פטימר ממעריב אונליין נתן לשיר ביקורת חיובית: "קולו מלא הגרוב והנשמה מתמזג היטב עם הלחן ומלא בחינניות מעט נאיבית, ביישנית וצעירה שתורמת היטב לתדמית ה'מאמי' הלאומי של ישראל. בשורה התחתונה, גדג' מוכיח כי הוא לא זמר של אלבום אחד או זמר שאחרי תוכנית ריאליטי ואירוויזיון נעלם כלא היה. הוא פה בכדי להישאר ולפרוח".
הצלחה
בצאתו זכה השיר להצלחה רבה, תוך שהגיע למקום השלישי במצעד ההשמעות בתחנות הרדיו של חברת מדיה פורסט, ולראשון במצעד הרשמי של גלגלצ. גם במצעדי הפזמונים השנתיים זכה השיר להצלחה, תוך שהגיע למקומות התשיעיים במצעד ההשמעות ברדיו השנתי של מדיה פורסט והמצעד השנתי של גלגלצ בהתאמה, לחמישי במצעד השנתי של כאן גימל, ולשביעי במצעד ההשמעות ברדיו של אקו"ם.
השיר היה לשיר השלישי המושמע ביותר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי לשנת 2018. נכון לספטמבר 2020, עומד השיר על כשני מיליון וחצי השמעות בפלטפורמה, ובפלטפורמת שיתוף הווידאו יוטיוב, הוא עומד על כ-26 מיליון צפיות.
מלחמת האזרחים של גאורגיה
מלחמת האזרחים של גאורגיה הייתה סדרה של עימותים פנימיים בגאורגיה על רקע פוליטי ועל רקע אתני, בין הרוב הגאורגי, והמיעוטים האבחזים והאוסטים באבחזיה ובדרום אוסטיה, כמו גם בין תומכי נשיאה הראשון של גאורגיה העצמאית לאחר נפילת ברית המועצות, זוויאד גמסחורדיה המכונים זוויאדיסטים, ובין תומכי הנשיא אדוארד שוורדנדזה, שמונה לאחר הדחת גמסחורדיה בהפיכה צבאית בדצמבר 1991.
המלחמה ניטשה בין סוף 1991 לשנת 1993, והסתיימה בפרישתם דה פקטו של חבלי אבחזיה ודרום אוסטיה מגאורגיה, תוך גירוש מאות אלפי גאורגים אתנים מאזורים אלו, ובתבוסת הזוויאדיסטים ומותו של גמסחורדיה בנסיבות שטרם הובררו דיין. פרישת חבלי הארץ המורדים אינה מוכרת על ידי מדינות העולם, ואינה מקובלת על גאורגיה. מעת לעת נוצר באזורים אלו חיכוך חדש המביא להתפרצויות אלימות.
רקע היסטורי
גאורגיה היא מדינה בקווקז, שבה רוב התושבים הם ממוצא גאורגי, ודתם היא הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית. עם זאת, בגאורגיה מיעוטים לאומיים רבים, אבחזים, אוסטים, כרתוולים, לאזים ואחרים. בעבר הייתה גאורגיה חלק מברית המועצות והנטיות הלאומיות, הן של הגאורגים והן של המיעוטים בגאורגיה, דוכאו בכוח. השלטון הסובייטי עיצב את גבולות מחוזות גאורגיה על פי "יחידות פדרטיביות", מבלי להתייחס להבדלים השונים בין המיעוטים האתניים בגאורגיה. כן ניתנה אוטונומיה למיעוטים מסוימים, ואחרים לא זכו לכך. משנת 1986 השתנה המבנה הפדרטיבי בצורה ניכרת, והוחל בהעברת סמכויות שלטוניות רבות יותר לגופי השלטון המקומיים.
לקראת התפרקות ברית המועצות החלה תסיסה בגאורגיה, כאשר רבים הבינו כי המדינה מסוגלת להפוך לעצמאית. הדיסידנט האנטי סובייטי זוויאד גמסחורדיה הוביל תנועה לאומית גאורגית, והחל בארגון עצרות המונים שקראו לעצמאות גאורגיה, בין השנים 1987 ל-1990. באפריל 1989 אירעה "הטרגדיה של 9 באפריל", טבח במפגינים כנגד המשטר הסובייטי, שהפך לאירוע מכונן בלאומיות הגאורגית החדשה, לקראת עצמאות המדינה. התקדמות הרפורמות הדמוקרטיות הואצה, והובילה לבחירות הדמוקרטיות הראשונות שנערכו בגאורגיה ב-28 באוקטובר 1990, שבהן זכתה מפלגתו של גמסחורדיה. ב-31 במרץ 1991 נערך בגאורגיה משאל עם, ובו הוחלט על עצמאות המדינה. ב-26 במאי 1991 נבחר גמסחורדיה בבחירות חופשיות לנשיאה הראשון של גאורגיה העצמאית לאחר נפילת ברית המועצות.
הבעיה החשובה שעמדה על הפרק הייתה בעיית המיעוטים. על אף שבני מיעוטים אלו נתנו ידם לתנועה הלאומית הגאורגית וסייעו בהשגת עצמאות המדינה, הם סבלו מתת ייצוג בפרלמנט הגאורגי, ונציגים בני המיעוטים איישו 9 מתוך 245 המושבים בפרלמנט הגאורגי. גם לפני קבלת העצמאות היה מתח אתני רב בגאורגיה, ובאבחזיה פרצו מהומות על רקע זה בשנת 1989. התנועה הלאומית הגאורגית הביאה עמה לא רק את סוף מסע הרוסיפיקציה והקשר עם ברית המועצות, אלא גם את הסכנה לאובדן מעמדם המיוחד של המיעוטים הלאומיים, והאוטונומיה שניתנה להם.
מנהיגי המיעוטים האתניים בגאורגיה דרשו איחוד עם הרפובליקות בהן היו עמיהם רוב, בצידו הרוסי של הגבול, או פרישה ועצמאות. רפובליקות חדשות אחרות במרחב הפוסט-סובייטי עמדו בפני דרישות דומות, כדרישת המיעוט הרוסי במולדובה או המיעוט הארמני באזרבייג'ן, דרישות שהובילו למלחמת אזרחים. רבים האמינו כי מוסקבה עומדת מאחרי מנהיגי המיעוטים על מנת לפגוע בעצמאות המדינות החדשות שנפרדו מברית המועצות.
ב-1989 פרצו מהומות בדרום אוסטיה בין האוכלוסייה הגאורגית ובין אוסטים הנאמנים למוסקבה. הסובייט האזורי של דרום אוסטיה הכריז על ניתוק החבל מגאורגיה על מנת ליצור "רפובליקה סובייטית". בתגובה ביטל הסובייט העליון של גאורגיה את עצמאות החבל במרץ 1990. באזור פרץ מאבק תלת-צדדי בין הגאורגים, האוסטים, והצבא הרוסי, ובמרץ 1991 נהרגו בו 51 אנשים, ו-25,000 הפכו לפליטים.
במקביל, החלו טענות כנגד התנהלותו של גמסחורדיה. הוא נראה בעיני רבים כאדם הפכפך, בעל נטיות דיקטטוריות. נמתחה עליו ביקורת עזה בשל טיפולו בשאלות המיעוטים, והתנהגותו ההפכפכה במהלך הפיכת ינאייב, שבה ניסו קצינים רוסים להדיח את מיכאיל גורבצ'וב, ולשמור על המסגרת של ברית המועצות. ראש הממשלה הגאורגי תנגיז סיגואה ושני שרים אחרים, פרשו ב-19 באוגוסט 1991 במחאה נגד מדיניותו. שלושת השרים הצטרפו לאופוזיציה וכינו את גמסחורדיה "דמגוג וטוטליטר", כשהם מתלוננים על הקצב האיטי של הרפורמות הדמוקרטיות. בשידור רגשני בטלוויזיה טען גמסחורדיה כי אויביו הם חבלנים ובוגדים.
הדחת גמסחורדיה
פעילות האופוזיציה כנגד הנשיא גמסחורדיה הגיעה לכלל מהומות אלימות בסתיו 1991. ב-2 בספטמבר 1991 דיכאה המשטרה הפגנה גדולה של האופוזיציה בטביליסי, תוך שימוש בכוח רב. מספר פעילי אופוזיציה מרכזיים נעצרו, עיתוני אופוזיציה נסגרו, והמשטרה פשטה על משרדי תנועות האופוזיציה. המשמר הלאומי הגאורגי, שהיה הכוח הפארא-צבאי העיקרי במדינה, התפצל לשני פלגים, בעד הנשיא גמסחורדי, ונגדו. מיליציית המחדריוני בהנהגת ג'אבא יוסליאני תמכה אף היא במתנגדים לנשיא.
עד מהרה הפכו ההפגנות לפעילות צבאית גלויה כמעט. במשך שלושת החודשים הבאים עסקו הצדדים בהכנות לעימות מזוין, בהתבצרות ובהנחת בריקדות. ההרוגים הראשונים בעימות נהרגו בטביליסי ב-22 בספטמבר וב-24 בספטמבר הוכרז על מצב חירום בטביליסי. עד לסוף אוקטובר נעצרה רוב המנהיגות של מפלגת האופוזיציה "המפלגה הלאומית הדמוקרטית", ובראשם מנהיגם גאורגי צ'נטוריה. בפרברי טביליסי התבצרה קבוצה של אנשי המשמר הלאומי, בפיקודו של תנגיז קיטובאני. עד לסוף דצמבר החריף העימות, ואנשי האופוזיציה טענו כי פעולות גמסחורדיה לא הותירו להם כל אפשרות למשא ומתן ליישוב הסכסוך בדרכי שלום.
גמסחורדיה נמלט מטביליסי ב-6 בינואר 1992, בתחילה לארמניה ולאחר מכן לצ'צ'ניה שם הקים ממשלה גאורגית גולה שתיפקדה במהלך השנה וחצי שלאחר מכן, וזכתה להכרה בינלאומית מסוימת. לאחר מספר ימי לחימה, שבהם נפגעו בצורה חמורה שדרות רוסתוולי, השדרה המרכזית בטביליסי, ו-113 אנשים נהרגו, יכלו המורדים להכריז על ניצחונם.
ההתנגדות הזוויאדיסטית
לאחר ההפיכה המוצלחת הוקמה ממשלה זמנית המבוססת על מועצה צבאית, שקיבלה לידיה את השלטון בגאורגיה. בתחילה הוביל אותה טריומווירט המורכב מג'אבא יוסליאני, תנגיז סיגואה ותנגיז קיטובאני, אך כעבור זמן קצר הוזמן אדוארד שוורדנדזה לקבל לידיו את ההנהגה. שוורדנדזה, שעד לנפילת ברית המועצות שימש בתפקיד שר החוץ של ברית המועצות, שב לגאורגיה במרץ 1992 כשהוא עטור בהילה של מדינאי בינלאומי, ואיש סודם של ראשי עולם.