cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויקטור בורגה
ביוגרפיה
האסטרואיד 5634 Victorborge שהתגלה ב-1978 על ידי אלינור הלין ושלטה ג'ון באס נקרא על שמו.
מופתי
מוּפתי (בערבית: مفتٍ, תעתיק מדויק: מֻפְתִן, מן השורש הערבי "פ-ת-י" לייעץ בצורה של שו"ת - שאלות ותשובות) הוא:
סמכות משפטית דתית
השורש "פ-ת-י" מופיע בקוראן נשים (ד), קכ"ז - כשיבקשו ממך עצה (לפסוק),ويستفتونك (ויַסתַפְתוּנַךָּ) - אלוהים הוא זה שיועץ (פוסק) לך يفتيكم (יֻפְתִיכּם). מופתי הוא "הווה פעול" של הפועל - "פוסק", "נותן עצה". מי שמתמנה למופתי חייב להיות בוגר, מוסלמי אדוק, בריא, מהימן, ובוגר לימודי משפטים הולמים. המופתי לא היה מתמנה על ידי אימאם והוא שונה מהקאדי - השופט האסלאמי. פסק הקאדי נקרא "חוּכּם" והוא מחייב. תשובת המופתי - הפתווה - אינה מחייבת וכובלת את זה שפנה לעצתו. הוא אינו נדרש לפסוק בסכסוך בין אנשים או בין אנשים לממלכה, אלא בסוגיות שונות ומשונות, לרבות פירושים של טקסטים משפטיים מסובכים. תשובתו היא על ידי ניסוח עקרונות כלליים על יסוד מקרים מוחשיים ולא פתרון של מריבות מוחשיות. פסיקות המופתים החשובים מרחיבות את מאגר חוכמת המשפט כשהם מיישמים את הידע הקיים למקרים חדשים. על המופתי להשיב גם מקרים שבהם אין עדיין עקרונות קיימים בספרות המשפטית האסלאמית. כשלקאדי, תלמיד של אסכולה - (מוקאליד) - אין ספרות זמינה (מאסכולות המשפטים הקרויות "מדהב") לעזרה, עליו להתיעץ עם המופתי. המופתי נקרא גם "מוג'תִהיד", כי הוא מתבסס על שיקול דעת עצמי - אִג'תהיד. אין מניעה מאשה, עיוור או אילם להיות מופתי, להבדיל למשל מלהיות "עד".
דרגאות של מופתי
מופתי היכול להיות מוג'תהידון הוא ברמה הגבוהה יותר. ישנו גם מופתי בדרגה נמוכה העוסק רק בשליפת החומר הדרוש מ"פיקה" וביידוע הפונה על החוקים.
"אדאב אל מופתי"
"אדאב אל מופתי" היא הספרות המשפטית המבוססת על פסיקת המופתי. הספר המוקדם בסוגה הזאת הוא "אדאב אל מופתי ואל מוסתפתי" מאת אבו ל-קאסים עבד אל וחיד אבן אל חוסיין אל סיימארי (מת ב-996): "כללי ההתנהגות של המופתי ושל המבקש פסיקות משפטיות".
באימפריה העות'מאנית
החל מן המאה ה-16 - קודם באימפריה העות'מאנית ואחר כך בארצות אחרות, כולל הארצות שקמו על חורבותיה, היה ראש כהני הדת המוסלמים וראש מועצת ה"עולמא" (ראו גם "המופתי הגדול", al-muftī al-akbar). שלטונות האימפריה העות'מאנית העניקו לרוב מעמד חוקי רק למופתים מקרב האסכולה החנפית. באימפריה העות'מאנית, המופתי של איסטנבול נקרא גם שייח' אל-אסלאם, היה המנהיג השלישי בהייררכיה העות'מאנית, אחרי הסולטן שהיה גם ח'ליפה - המנהיג העליון של הדת האסלאמית - ואחר הווזיר הגדול. המופתי הראשון של איסטנבול היה כמאל פאשה. התפקיד יוסד על ידי מהמט השני. אולם בהתחלה הבכורה בתחום המשפט הדתי הייתה נתונה בידי הקאזאסקר (קאדי אל-אסקר) - שופטים דתיים צבאיים - אחד ברומליה, השני באנטוליה (1480) והשלישי - שכיהן רק לזמן קצר - בערב ופרס (1517). רק במאה ה-16 עלה המופתי של איסטנבול למעמד ראשי.
תחילה ריכז המופתי של איסטנבול, "שייח' אל-אסלאם", בידיו את תחומי הדת, המשפטים והחינוך, כמו שר לתחומים אלה. מעמדו היה כמו של האפיפיור או של הפטריארך היווני-אורתודוקסי. אולם בימי הסולטן מורט השלישי התערער מעמדו. שני מופתים פוטרו והוגלו זה אחרי זה בשנים 1589 ו-1592. אחר כך תפקיד זה קיבל מעמד פקידותי יותר.
עד סוף המאה ה-19, מעמדו היחסי של הקאדי בהירארכיה בעולמאא באימפריה היה גבוה יותר מזה של המופתי העירוני, שהתפרנס מהתשלומים שגבה עבור התשובות (פתאוא) שנתן לפונים אליו. אולם לאחר הפיכת הקאדי לשופט בענייני אישות בלבד והעברת רוב סמכויותיו בהדרגה לבתי המשפט האזרחיים, חלה תהפוכה במעמד המופתי באימפריה, שבתפקידו עוסק בהדרכה ולא במשפט, עד שבשנת 1913 קבע החוק כי "המופתים עומדים בראש העולמאא המקומיים שלהם".
במצרים
תפקיד המופתי הגדול יוסד במצרים על ידי הח'דיו עבאס חלמי השני בשנת 1895. הוא עומד בראש בית הפתווה המצרי ("דאר אל-איפתאה אל-מצרייה").
בארץ ישראל
בימי השלטון העות'מאני, החל משלהי המאה ה-18 התמנו מופתים של ירושלים. בסוף התקופה העות'מאנית הפך מעמדם לבעל יוקרה רבה.
עם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל, נותק הקשר של משרת המופתי הירושלמי עם אסטנבול והוסר הפיקוח של שיח' אל-אסלאם. בנוסף על כך, הפכה ירושלים לעיר הראשית של הארץ. שינוי זה השפיע על מעמדו של מופתי ירושלים. בתקופת המנדט הבריטי, היו בארץ ישראל בין 5 ל-8 מופתים, כאשר המספר אינו קבוע ומשתנה מדי פעם. על פי החוק בתקופה זו, סמכותו של מופתי ירושלים לא עלתה על זו של כל מופתי אחר, והתואר "המופתי הגדול" או "מופתי ארץ ישראל", שבו נהגו להכתיר את מופתי ירושלים חג' אמין אל-חוסייני (בשנים 1921–1937), אין לו בסיס במשפט השרעי. יחד עם זאת, מופתי ירושלים תמיד היה החשוב ביותר, בהיותו יושב בעיר הראשית בארץ, ובמיוחד לאחר שמשרתו נקשרה אל משרת נשיא המועצה המוסלמית העליונה. משרת המופתי של ירושלים התפנתה באוקטובר 1937, לאחר שאמין אל-חוסייני ברח מן הארץ.
בארצות אחרות
בימינו בארצות רבות ראש הדת האסלאמית נקרא "מופתי" או "מופתי גדול" - בארצות כמו ערב הסעודית, ברוניי, תוניסיה, ברשות הפלסטינית, ירדן, סוריה, ארמניה, דגסטן, צ'צ'ניה, אזרבייג'ן, גאורגיה וכו' הוא ממונה על ידי ראש המדינה. ברומניה ראש הדת המוסלמית הוא המופתי של קונסטנצה. כן מכהנים מופתים בסרביה כולל סנג'אק, בוסניה, סלובניה, בארצות מרכז אסיה וכו'. באוסטרליה מכהן מופתי נבחר על ידי חכמי הדת. בסרי לנקה נבחר מופתי המייצג את כל זרמי האסלאם, במלזיה בכל סולטנות מאלו המרכיבות אותה מכהן מופתי משלה.
אולימפיאדת השחמט 1956
אולימפיאדת השחמט ה-12 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה במוסקבה, שבברית המועצות, בין 31 באוגוסט ל-25 בספטמבר 1956.
נבחרת ישראל
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
הנבחרת זכתה במקום ה-12.
להלן התוצאות הקבוצתיות:
אם המגבת ואם התיל
אֵם המגבת ואֵם התיל (באנגלית: The Wire Mother Experiment) הוא כינוי לניסוי בפסיכולוגיה שנעשה בקופי רזוס ודווח על ידי הפסיכולוג החוקר הארי הארלו ואשתו מרגרט קואן הארלו בשנת 1965. הניסוי הפך לציון דרך בפילוסופיה של החינוך, בענפי פסיכולוגיה שונים כגון תורת האישיות ופסיכולוגיה התפתחותית ובתפיסת זכויות בעלי חיים באתיקה של המדע.
מהלך הניסוי
החוקרים רצו לבדוק האם תינוקות נקשרים רגשית לאמהותיהם בזכות סיפוק צורכיהם החומריים או בזכות גילויי חיבה כמו ליטופים. לכן הם עיצבו ניסוי שבו הם הפרידו קוף רזוס תינוק מאמו ושמו אותו בכלוב שבו שתי בובות דמויות קופת רזוס בוגרת. בובה אחת הייתה עשויה מחוטי תיל והכילה בקבוק חלב (אֵם התיל). הבובה השנייה הייתה עשויה מספוג רך וצופתה במגבת (אֵם המגבת). שאלת המחקר הייתה: האם תינוק הרזוס יבלה את רוב הזמן עם אם התיל, המספקת רק צורך גופני, או עם אם המגבת, המספקת רק מגע רך?
תוצאת הניסויים הייתה ברורה: תינוק הרזוס בילה את מרבית זמנו עם אם המגבת וניגש אל אם התיל רק כדי לאכול. תוצאות אלה חזרו על עצמן עם תינוקות רזוס רבים ובווריאציות רבות של הניסוי. באחת הווריאציות שמו את שתי הבובות בסמיכות זו לזו ותינוק הרזוס נהג לשבת בזרועות אם המגבת ולמתוח את הצוואר כדי לשתות מאם התיל. בווריאציה אחרת היו שתי בובות מגבת שרק לאחת מהן היה בקבוק חלב ורק לשנייה הייתה מערכת חימום שמדמה חום גוף של קופה בוגרת. תינוק הרזוס העדיף לבלות את זמנו עם הבובה המחוממת.
החוקרים קיבלו השראה לעריכת ניסוי זה כאשר הם ערכו ניסויים על למידה עם תינוקות קופים שהופרדו מאמהותיהם. בניסוי על הלמידה הייתה שמיכת פיקה בכלובו של כל תינוק קופים והתינוקות הראו תגובות דיכאוניות כאשר השמיכות נלקחו אל הכביסה.
ביקורת
הביקורת האתית נגד ניסויים אלה טענה שהם אכזריים כלפי תינוקות הרזוס וכלפי האמהות שתינוקות הרזוס נלקחו מהן אחרי הלידה. קופי רזוס הם יצורים דומים מאוד לבני אדם והם חשים סבל דומה בנסיבות דומות. מעבר לזאת, צירופן של אם המגבת ואם התיל גם יחד, לא סיפק את צרכיו הרגשיים של התינוק והקופים שהשתתפו בו פיתחו הפרעות תקשורת, נטיות אלימות וסטיות מין.
כיום, ניסויים בחולייתנים ובמיוחד בקופים, נזקקים לאישורים מיוחדים מועדת האתיקה. סביר שניסוי כזה היה מאושר היום בתנאי שייעשה במעט חזרות ובמעט וריאציות - כלומר היו מציעים לו חלופת צמצום.
המשמר הנע
המשמר הנע (או "המשמרות הנעים" JSP שכונתה גם "הפלוגה הנודדת" או בקיצור "הנודדת") היה זרוע ניידת של משטרת היישובים העבריים. המשמר הוקם בשנת 1936 בימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט ככוח משטרה לגלי, ממסדי ומזוין בחסות שלטונות המנדט הבריטי, אולם השליטה בפועל הייתה של ארגון ההגנה.
עד סוף שנת 1938 הגיע מספר המגויסים במשטרת היישובים (נוטרים שנקראו גם גפירים) ל-14,000 איש. המשמר הנע היווה חלק מגוף זה. עד אותה שנה הגיע מספר הָמָּ"נָים ל-60. בדרך כלל הם פעלו ביחידות קטנות של 5-3 איש לכל משמר. לא לכל היישובים היו מ"נים, ואלה שהיו, נהנו לרוב ממשמר נע אחד בלבד. כך למשל היה צוות אחד עם טנדר עליו היה מותקן מקלע לואיס אחראי לכל אזור ראשון לציון ורחובות.
צורת התפעול הייתה בסיורים רכובים על גבי טנדרים עם ארגז פתוח. שניים ישבו בתא הנהג ואחד ישב על כיסא מיוחד שהותקן על ארגז הטנדר. בשלב ראשון הם חומשו ברובים בלבד, ובהמשך הפעיל השומר השלישי שבארגז הטנדר מקלע קל מסוג לואיס.
אנשי המשמר הנע ביצעו סיורים בסביבות היישובים, בשדות, ובאזורי הספר, כשהם נוסעים בטנדרים בלתי משוריינים, שנמסרו לרשותם על ידי הסוכנות היהודית. הטנדרים על צוותיהם החמושים הוזעקו במהירות לכל מקום סכנה. במרוצת הזמן שוריינו הטנדרים בלוחות פלדה. בסוף שנת 1938 הגיע מספר אנשי הארגון לכ־400 איש. המשמר הנע היה פזור בכל רחבי ההתיישבות העברית ומשך אליו את טובי הנוער. עד ייסוד הפלמ"ח בשנת 1941 היו אנשיו הכח המגויס הקבוע היחיד של היישוב, והם אף חיפו על פעולות ההגנה השונות בהתיישבות ובמערכה הצבאית.
כאשר הונחו קווי המים בנגב ל 11 הנקודות, הותקנו בקווים יציאות מיוחדות לבדואים ולערבים שחיו באזורים בהם עבר. למרות זאת הם חיבלו ופרקו מדי יום קטעים שלמים. על מנת להבטיח את שלמות ופעילות הקווים, הופעלו צוותי משמרות נעים שסיירו מדי יום לאורך הקווים. הקו המערבי נשמר על ידי צוות שחנה בניר עם והקו המזרחי על ידי צוות שחנה במשמר הנגב.
למשמר הנע הייתה הילה של רומנטיות וגבורה, כדוגמת זו שהייתה בזמנו לארגון השומר. דוגמה להילה רומנטית זו אודות המשמר הנע היה השיר "הטנדר נוסע", למלים של יעקב אורלנד ולחן של משה וילנסקי, שנכתב והולחן בשנת 1939 והושר באותה עת בפי אסתר גמליאלית ולימים גם בפי שושנה דמארי, יונה עטרי ועפרה חזה:
ריצ'רד גריפית'ס
ריצ'רד גריפית'ס (באנגלית: Richard Griffiths; 31 ביולי 1947 – 28 במרץ 2013) היה שחקן אנגלי זוכה פרס הטוני. התפרסם בזכות תפקידיו בתור ורנון הדוד של הארי פוטר בסדרת סרטי "הארי פוטר" ובסרטים "נערי ההיסטוריה", "סליפי הולו" ו"ונוס".
ביוגרפיה
גריפית'ס נולד בעיירה ת'ורנביי-און-תיס שבמחוז סטוקטון על טיז, צפון-מזרח אנגליה. גריפית'ס נולד לזוג הורים חירשים, וכדי להבין אותם הוא למד את שפת הסימנים בגיל צעיר מאוד. בשל ילדותו הקשה נהג לברוח פעמים רבות מביתו ואף נשר מלימודיו בגיל 15. במקום ללמוד הוא בחר לעבוד בתור שומר סף, אך שוכנע על ידי הבוס שלו לשוב לספסל הלימודים. הוא למד דרמה ב"מכללת סטוקטון ובילינגהאם", ומשם המשיך למנצ'סטר, שבה למד בבית הספר העירוני לתיאטרון.
קריירת משחק
גריפית'ס החל את דרכו בתעשיית הבידור הבריטית ברדיו ובמופעי תיאטרון שיי ספירים בהם הרבה לגלם דמויות מגושמות ומצחיקות. לאחר מספר תפקידים ראשיים במחזות, לוהק לסדרות טלוויזיה ולהפקות קולנוע צנועות. בהוליווד התחיל את דרכו בתפקידים קטנים בתור טרוריסט בסרט "סופרמן 2", בתור עוזר בסרט "רגטיים" והתקדם להופעות משמעותיות יותר ביצירות "אהובת הקצין הצרפתי" בתפקיד סיר ג'ון ו"גנדי" בתור קולינס.
בקולנוע הבריטי פרץ בתפקיד הדוד מונטי ההומו בקומדיה השחורה "ויתניל ואני" ובתור קפטן בילינגס ב"גרייסטוק: האגדה של טרזן מלך הקופים", עיבוד קולנועי לרומן "טרזן מלך הקופים". גריפית'ס חזר בשנות ה-90 להוליווד ושיחק בפרודיית הריגול "האקדח מת מצחוק ½2" בתור המדען החטוף הד"ר אלברט מנהיימר, בקומדיות "המלך ראלף", "כן, גברת הנשיא" ובמותחן האימה של טים ברטון "סליפי הולו" בדמותו של שופט העיירה סליפי הולו.
ב-2008 התקבל גריפית'ס למסדר האימפריה הבריטית.
גריפית'ס היה נשוי להת'ר גיבסון.
ב-28 במרץ 2013 מת גריפית'ס כתוצאה מסיבוכים של ניתוח לב. בן 65 היה במותו.
הר חריף
הר חריף הוא הר בגובה של 1,012 מטר במערב הר הנגב, והוא השני בגובהו באזור לאחר הר רמון. ההר שוכן בגבולן של ישראל ומצרים ומאחר ונודעת לו חשיבות אסטרטגית, שוכן במקום מחנה של צה"ל.
במקום אתרים פרהיסטוריים מהתרבות החריפאית, תרבות של ציידים-לקטים משלהי התקופה האפיפלאוליתית, שהתקיימה לפני כ-12,000 שנה. כ-5 ק"מ מזרחית להר חריף שוכנים בורות לוץ.
קמרון קרטר-ויקרס
קמרון רוברט קרטר-ויקרס (באנגלית: Cameron Robert Carter-Vickers; נולד ב-31 בדצמבר 1997 בסאות'אנד-און-סי שבאנגליה) הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סלטיק מליגת העל הסקוטית ובנבחרת ארצות הברית.
קריירת מועדונים
קרטר ויקרס גדל במחלקות הנוער של קאתוליק יונייטד וטוטנהאם הוטספר. ב-21 בספטמבר 2016 ערך קרטר-ויקרס את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של טוטנהאם הוטספר, בניצחון 5-0 על ג'ילינגהאם במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג. הוא לא ערך הופעות במדי המועדון במסגרת הפרמייר ליג.
ב-19 בינואר 2018 הושאל קרטר-ויקרס עד לתום עונת לאיפסוויץ' טאון מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-20 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד בולטון וונדררס במסגרת המחזור ה-28 בליגה. הוא ערך 17 הופעות ליגה במועדון במהלך תקופת ההשאלה.
ב-25 באוגוסט 2018 הושאל קרטר-ויקרס למשך עונה אחת לסוונסי סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-15 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד נוטינגהאם פורסט במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת. בסך הכל ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון במהלך תקופת ההשאלה.
ב-8 באוגוסט 2019 הושאל קרטר-ויקרס לסטוק סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-13 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על ויגאן את'לטיק במסגרת הסיבוב הראשון של גביע הפוטבול ליג. ב-24 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בהפסד 3-0 ללידס יונייטד במסגרת המחזור החמישי לעונת. בסך הכל ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון במהלך תקופת ההשאלה.
ב-30 בינואר 2020 הושאל קרטר-ויקרס ללוטון טאון מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ עד לתום עונת. ב-1 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-0 לווסט ברומיץ' אלביון במסגרת המחזור ה-30 בליגה. בסך הכל ערך 16 הופעות ליגה במדי המועדון במהלך תקופת ההשאלה.
ב-16 באוקטובר 2020 הושאל קרטר-ויקרס למשך עונה אחת לבורנמות' מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-9 בינואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-1 על אולדהאם אתלטיק במסגרת הסיבוב השלישי של גביע ה-FA. ב-16 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בהפסד 1-0 ללוטון טאון במסגרת המחזור ה-24 בליגה לעונת. ב-3 במרץ הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 2-1 על בריסטול סיטי במסגרת המחזור ה-34 בליגה. הוא ערך 23 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל קרטר-ויקרס למשך עונה אחת לסלטיק מליגת העל הסקוטית. ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על רוס קאונטי במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. ב-16 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית, בהפסד 4-3 לריאל בטיס במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022. הוא ערך 33 הופעות ליגה במועדון במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע ארבעה שערים. הוא זכה עם המועדון באליפות סקוטלנד ובגביע הליגה הסקוטית.
קריירה בינלאומית
ב-14 בנובמבר 2017 ערך קרטר-ויקרס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, בתיקו 1-1 נגד נבחרת פורטוגל במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת ארצות הברית לטורניר מונדיאל 2022.
משפט סוקרטס
משפט סוקרטס הוא משפט בו הועמד לדין הפילוסוף האתונאי סוקרטס, באשמת "קלקול הנוער וכפירה באלי העיר" בסיומו נידון למוות והוצא להורג בשתיית רעל.
מותו של סוקרטס הפך אותו למעין "קדוש חילוני", אשר מת על מזבח דעותיו. מוטיב זה קודם בעיקר על ידי שני תלמידיו הגדולים של סוקרטס, אפלטון וקסנופון, שעל תיאוריהם נסמכים ההיסטוריונים וחוקרי הפילוסופיה הרבים שחקרו את האירוע. עד היום מהווה המשפט, הליכיו והסיבות שגרמו לו נושא שנוי במחלוקת בין החוקרים, בין היתר סביב שאלה מהי הסיבה האמיתית לאישומים נגד סוקרטס.
הדמוקרטיה האתונאית
אתונה בימיו של סוקרטס הייתה פוליס, עיר-מדינה שנהנתה משלטון עצמי ודמוקרטי. כל בעלי התפקידים בממשל נבחרו על ידי כלל האזרחים, שהם גברים בני-חורין בלבד, שנולדו לאזרח ואזרחית (נטולת זכויות) (או באמצעות גורל) וכהונתם הוקצבה לזמן מוגבל. ההחלטות הפוליטיות של העיר נקבעו באספות עם באגורה, בהן ניתנה רשות הדיבור לכל אזרח ללא קשר למעמדו. בבסיס הפוליס עמדה האמונה כי לכל אדם יש את הלוגוס, התבונה וכן מוסר ותחושת צדק ואלה מאפשרים לכלל האזרחים להתאגד יחד לשלטון עצמי, המעניק שוויון מלא לכלל אזרחי הפוליס ללא הבדל בין המעמדות ומנוהל על ידי האזרחים עצמם.
באותם ימים התחוללה ביוון הקלאסית המלחמה הפלופונסית. אתונה ובנות חסותה הקימו את הליגה האטית-דלית, שנאבקה על השליטה ביוון העתיקה בספרטה ובנות בריתה מהליגה הפלופונסית. במהלך המלחמה עברו ערים רבות בין הצדדים לפי תוצאות הקרבות והמרידות המקומיות. המאבק בין המעמדות, השכיח באותה תקופה, תרם גם הוא לחלוקה בין הצדדים: עיר בעלת שלטון אריסטוקרטי נטתה לתמוך בספרטה האוליגרכית והיה והדמוקרטים גברו והפילו את השלטון העבירו את תמיכת העיר לאתונה. אתונה עצמה לא הייתה יוצאת מן הכלל וגם בה הייתה סיעה אריסטוקרטית מפותחת, שהתנגדה לדמוקרטיה וקיימה קשרים עם ספרטה האויבת. רבים מצעירי המעמד העליון היו חברים באגודות סתרים שנלחמו למען הפלת הדמוקרטיה והצטרפות לספרטה.
בשנת 411 לפני הספירה, בשיתוף פעולה בין ה"מתונים" ל"אריסטוקרטים", התחוללה "המהפכה האוליגרכית", שבסופה הוקמה מועצה של ארבע מאות חברים, שהשליטה בעיר שלטון אוליגרכי ששלל את זכויות המעמד העני. לאחר ארבעה חודשים של טרור וחיסולים פוליטיים, נפל המשטר המצומצם בעקבות דחיית המתונים מהשלטון והצטרפותם להמונים שהתנגדו למשטר העריץ.
לאחר כניעתה של אתונה לספרטה בשנת 404 לפני הספירה, הכריחו המנצחים את אתונה להקים שלטון אוליגרכי נוסף, שנשלט בידי "ועדת השלושים". את ה"שלושים" הנהיגו קריטיאס וכארמידס, שניהלו משטר רצחני אף יותר מקודמו. שוב הוגבלו זכויות האזרח, נערכו טיהורים פוליטיים והדמוקרטים הוגלו מן העיר. לאחר שמונה חודשים שבו הדמוקרטים מהגלות בהנהגת אניטוס ושחררו את העיר.
ניסיון הפיכה נוסף של הסיעה האוליגרכית בשנת 402 לפני הספירה, נבלם במתקפת מנע שערכו הסיעות המתונות של אתונה.
סוקרטס
הפילוסוף הגדול סוקרטס, שחי באתונה במאה החמישית לפני הספירה, טען כי אזרחי הפוליס לא מסוגלים לקיים שלטון עצמי. סוקרטס האמין בהגדרה מוחלטת וכיוון שזו לא בגדרי השגתו של האזרח הפשוט, אין ביכולתו לעסוק בענייני מדיניות מורכבים. סוקרטס זלזל במעמדות הנמוכים וראה בהם לא 'אזרחים' אלא 'נתינים', 'עדר' הזקוק לרועה, "הבקיא", אשר ינהיג אותו ויצווה לו כיצד לנהוג. סוקרטס קרא תיגר על עצם הרעיון של דמוקרטיה והאפשרות של שלטון עצמי לאזרח הפשוט. מבחינה זו, סוקרטס ותלמידיו לא היו רק 'אנטי דמוקרטים'; אלא 'אנטי פוליטיים'. הם היו מלאי בוז כלפי הדמוקרטיה ואספות העם וזלזלו בהמון הבור ומנהיגיו החושבים שביכולתם לנהל את ענייני העיר הסבוכים בעצמם. במקום זה הציעו סוקרטס ותלמידיו צורות שונות של מונרכיה ושלטון אבסולוטי, שהיו נשמעות לאתונאים מופרכות כמעט כמו בימינו.
סוקרטס נהג לעמוד בכיכר השוק, לשוחח עם העוברים והשבים על בעיות הפילוסופיה וההגדרה ולהוכיח להם בהנאה כי אין הם מבינים דבר אפילו במושגים פשוטים מחיי היום יום. בסופו של הדיון, נהג סוקרטס להצהיר בענווה מעושה לקהל שומעיו כי גם הוא אינו יודע דבר, אך הוא לפחות יודע שאינו יודע. למרות הרושם המתנשא וחוסר האהדה הציבורי שרכש לעצמו סוקרטס, הוא נותר דמות פופולרית ומעניינת בעיני האתונאים, שאהבו ללעוג לו בתיאטרון על תימהוניותו ושאלותיו המוזרות.
תלמידים רבים התקבצו סביב סוקרטס בתקווה ללמוד מחוכמתו ולהידבק בדרכיו. לתלמידים אלו, שרבים מהם הגיעו מהנוער האריסטוקרטי העשיר, הרצה סוקרטס על המידה הטובה, חסרונותיה של הדמוקרטיה ואיוולתם של מנהיגי הפוליס. כמו כן הטיף סוקרטס לפרישות והתרחקות מענייני הפוליס והשתתפות בפוליטיקה שלה. על פי תורתו, הפוליטיקה האתונאית מזוהמת על ידי בעלי המלאכה הבורים והסופיסטים המחנכים אותם לחנופה בפני האספה.
סוקרטס אהד את ספרטה, את משטרה שנטה לאוליגרכיה, את דיכוי המעמד הנמוך שנהג בה ואת אורח החיים הסגפני-צבאי של אזרחיה. הוא האמין בחברה סגורה ובכתבי תלמידו אפלטון המתארים את המדינה האידיאלית מופיעים רעיונות של חינוך מחדש וסגירת גבולות שתמנע זיהום רוחני של דעות זרות. הנוער האריסטוקרטי שנהה אחריו, העריץ אף הוא את ספרטה והחל לנהוג במנהגיהם.
ואכן, מבין תלמידיו של סוקרטס יצאו מתנגדים בולטים של הדמוקרטיה: אם במישור העיוני כאפלטון וקסנופון ואם במישור המעשי, כמו מנהיגי השלושים קריטיאס וכארמידס. מנהיגים אלו הגבירו והדגישו את החיכוך בין סוקרטס לתושבי אתונה והביאו אותם להכרה כי תורתו של הפילוסוף אינה נשארת במישור הרעיוני, אלא יש לה השפעה מעשית.
טיעוני התביעה וההגנה
התביעה נגד סוקרטס האשימה אותו בקלקול הנוער וכפירה באילי העיר ובכך שעסק ב"מה שמעל השמים ומתחת לארץ". באופן חריג לא הוצג במשפט הסעיף בחוק עליו עבר סוקרטס. התביעה ביקשה לטעון כי סוקרטס פגע באתונה בחינוך המתנכר לאמונות העיר שהעניק לתלמידיו. בזיכרונות של קסנופון, מצוטטת טענת ה"קטגור" שסוקרטס השחית את הנוער, גרם להם לזלזל בסדרי המדינה והטה אותם לדרכי כפירה ושמתלמידיו יצאו רבים שגרמו נזקים רבים לעיר, כקריטיאס מנהיג "השלושים" ואלקיביאדס המושחת.
ישנן כמה גרסאות לאפולוגיה, נאום ההגנה של סוקרטס. באפולוגיה האפלטונית, מפריך סוקרטס את האשמתו בכפירה וזלזול באלים וטוען כי הוא כלל לא היה מורה ולכן אי אפשר להאשים אותו בחינוך קלוקל של תלמידיו.
בהמשך הנאום, בניסיון להסביר את שאלותיו המוזרות והתחקורים שהעניק לבאי כיכר השוק, מספר סוקרטס לשופטים שהאורקל מדלפי הכריזה ש"אין חכם יותר מסוקרטס", סוקרטס ממשיך ואומר, כי מכיוון שידע שאינו חכם כלל, הבין שהאורקל מבקשת להטיל עליו שליחות, להסתובב בין אזרחי אתונה ולגלות האם יש ביניהם אחד העולה עליו בחכמתו. לטענתו של סוקרטס, הוא גילה בחקירותיו שאף על פי שאינו יודע דבר, שאר האנשים אינם מודעים אפילו לחוסר ידיעתם ובכך הוא עולה עליהם. החקירות והמסקנות אליהן הגיע, גרמו לחוסר אהדה ולחשדנות כלפיו.
בנוסף, טוען סוקרטס להגנתו כי במהלך שלטון "השלושים", לא צידד בשלטון המושחת ואף סירב לבצע את פקודותיהם. הוא גם מוסיף כי בתקופה שקדמה להפיכה, לא היה חבר באגודות הסתרים הפרו-ספרטניות. בזיכרונות של קסנופון, מוסיף סוקרטס כי קריטיאס והשלטונות אסרו עליו ללמד את הפילוסופיה שלו ואף לשוחח עם צעירים.
מהלך המשפט
ככל הנראה, למרבה האבסורד, עלה מספר התומכים בעונש המוות על מספר המרשיעים בהצבעה הראשונה ולסוקרטס ניתן גזר דין מוות.
אפשרות הבריחה
לאחר גזר הדין, ביקרו תלמידיו של סוקרטס בתאו והציעו לו לברוח מהכלא ולהימלט מגזר הדין. סוקרטס סירב, כשהוא נותן שלושה תירוצים שונים: האחד, הוא מעדיף למות כעת בשתיית לענה ולאחר ייסורי הזקנה. לעומת זאת בדיאלוג האפלטוני פיידון, מסביר סוקרטס שהוא שואף למות כיוון שהמוות מאפשר לנשמת הפילוסוף שחרור ממגבלות הגוף שמונע ראייה אמיתית של האידאות, המציאות האמיתית של העולם לשיטתו של אפלטון. סוקרטס אף מבקש למסור לידידו אואנוס, ש"יצטרף אליו", כדי שיוכל גם הוא להגיע להשגה האמיתית. למרות זאת, סוקרטס מדגיש כי אף שהמוות הוא משאת חייו של הפילוסוף, אסור לו "להיטיב עם עצמו" ולגרום למותו.
בהסבר שלישי המופיע בדיאלוג קריטון, טוען סוקרטס שאינו יכול להפר את החוזה בין האזרח לחוקי המדינה, לאחר שכל חייו נהנה מהם. סוקרטס ממחיש זאת בתארו לתלמידיו, כיצד יטענו חוקי העיר כלפיו שאם לא היה מרוצה מהם, היה יכול לעזוב לספרטה או לכרתים, אותם הוא העריץ כל כך. אולם כעת משלא עשה זאת, אינו יכול להפר את החוזה עמם. הטיעון מעורר תמיהה על רקע התנכרותו של סוקרטס למשטר הדמוקרטי האתונאי.
לאחר שסירב להימנע מהמוות, שותה סוקרטס את הרעל ומת, כשהוא בן שבעים.
תיעוד ופרשנות מוקדמת
עיקר התיעוד המקורי שנמצא בידנו מגיע מכתביהם של תלמידיו של סוקרטס, אפלטון וקסנופון וככזה הוא מתאר את מהלך העניינים באופן המציג את סוקרטס באור חיובי. קיימים מספר שינויים והוספות בין התלמידים.
קיים נאום אפולוגיה נוסף, מאוחר יותר, מאת הנואם והמדינאי ליבניוס בן המאה הרביעית לספירה, שם סוקרטס מגן על עצמו מכח חופש הדיבור הקיים באתונה ומאשים את התביעה בסתימת פיות דיקטטורית, הגרועה יותר משלטון השלושים ממנו הם חוששים. מהימנותה של האפולוגיה מוטלת בספק, שכן מלבד עצם האבסורד שבשמיעת טיעון דמוקרטי כל כך מפיו של סוקרטס, טיעון חופש הדיבור לא מוזכר כלל במקורות מוקדמים יותר, ולכן סביר שהוא נוצר בתקופה מאוחרת יותר.
מחקר מודרני
השאלות העיקריות עליהם מנסה המחקר המודרני להשיב, הן מה הייתה העילה האמיתית להוצאתו להורג של סוקרטס, איך ייתכן שאתונה הדמוקרטית והפלורליסטית הוציאה להורג אדם רק בגלל דעותיו השנויות במחלוקת ומדוע לא ניסה סוקרטס לחמוק מעונש עד שנראה כאילו ניסה למות?
החוקר איזי פ. סטון, טוען כי עיקר ההאשמה האתונאית הייתה חינוכו של הנוער נגד הדמוקרטיה. לטענתו, לאחר שתי הפיכות אוליגרכיות, שהתבצעו בתמיכתו של נוער פרו ספרטני שהתחנך על ברכי סוקרטס לבוז לרעיון הדמוקרטי, הבינו אזרחי אתונה שסוקרטס ותורתו מהווים איום אמיתי על יציבות העיר. בשתי ההפיכות היו תלמידיו של סוקרטס מנהיגי השלטון האכזר ובכך לא השאירו לאתונה, אף על הפלורליזם וחופש הדיבור ששרר בה, כל ברירה. סטון מצביע על העובדה שהמשפט התרחש רק שנתיים לאחר הניסיון האחרון להפלת הדמוקרטיה וכשמאורעות "הארבע מאות" ו"השלושים" עוד היו צרובות בזיכרון האתונאי. הקטגור הראשי, אניטוס, היה ממנהיגי הדמוקרטים ששחרו את העיר מידי "השלושים" ובוודאי זכר לסוקרטס את העובדה שלא התייצב לצידם בזמן ההפיכה ולא עזב את העיר.
את ההאשמה "זלזול באלי העיר" מסביר סטון כזלזול באלים פייתו, אלת השכנוע וזאוס אגוריוס (זאוס של האספה), שהיו אלי העיר וסימלו את חופש הדיבור ושלטונה העצמי. אפשרות נוספת שמעלה סטון היא שהדמוקרטיה עצמה נחשבה לאלה בה כפר סוקרטס במשנתו האבסולוטית. סטון טוען כי לא ייתכן שבאתונה הפתוחה האשימו אדם רק בגלל זלזול באלים ואתאיזם. לדבריו, בדיחות על חשבון אלי האולימפוס היו פופולריות בתיאטרון האתונאי ואילו האתאיזם אפילו לא נחשב לאפשרי בתקופה ההיא.
לפי התאוריה הזו, רצה סוקרטס בעונש המוות, כדי שהוצאתו להורג תישאר ככתם על הדמוקרטיה האתונאית ותהווה הוכחה לשקר הטמון בה, כפי שטען במשך חייו. לכן לא דיבר סוקרטס בנאום ההגנה שלו על זכות חופש הביטוי, טיעון שלדעת סטון היה מונע את שופטי אתונה מלהרשיע אותו בגלל דעותיו. הרצון למות גרם לסוקרטס להציע את הצעתו המגוחכת לעונש וכן לא להימלט מבעוד מועד.
החוקרים ארנאלדו מומיליאנו ואריק ר. דודס, טוענים כי באתונה התנהל באותה תקופה ציד מכשפות נגד הוגים חופשיים, בעקבות חוק מיוחד שנחקק בסביבות שנת 432 לפנה"ס ובמסגרתו כפירה בעל טבעי ועיסוק באסטרונומיה הפכו לעברות על החוק. לטענתם הוגים רבים נרדפו על רקע דעותיהם וביניהם גם סוקרטס.
מרקיף מוריס
מרקיף מוריס (באנגלית: Markieff Morris; נולד ב-2 בספטמבר 1989) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת דאלאס מאבריקס מליגת ה-NBA, בעמדת הפאוור פורוורד. אחיו התאום, מרכוס מוריס, משחק גם כן בליגת ה-NBA, עבור לוס אנג'לס קליפרס.
קריירת משחק
מוריס נולד וגדל בעיר פילדלפיה שבפנסילבניה. בבגרותו למד באוניברסיטת קנזס ושיחק בקבוצתה במשך שלוש עונות (2008–2011), יחד עם אחיו מרכוס, לפני שיצא להתמודד בדראפט ה-NBA.
פיניקס סאנס
מוריס נבחר בבחירה ה-13 בדראפט 2011 על ידי קבוצת פיניקס סאנס, כ-5 דקות לפני אחיו מרכוס שנבחר בבחירה הבאה על ידי יוסטון רוקטס. במהלך סוף שבוע האולסטאר של עונת הרוקי שלו, נבחר מוריס להשתתף במשחק הכוכבים העולים כשחקן "קבוצת שאק" וקלע 12 נקודות.
ב-6 בדצמבר 2012 הוריד מוריס שיא קריירה של 17 ריבאונדים במשחק נגד דאלאס מאבריקס. ב-21 בפברואר 2013 הצטרף לפיניקס מרכוס מוריס, אחיו של מרקיף, אחרי שנשלח אליה בטרייד מהרוקטס. הייתה זו הפעם השנייה בה משחקים בסאנס זוג אחים תאומים, לאחר שדיק וטום ואן ארסדייל שיתפו פעולה בפיניקס בעונת, האחרונה שלהם ב-NBA.
בעונת שימש מוריס כשחקן ספסל בכל 81 המשחקים בהם שותף, אך עם זאת הציג שיפור משמעותי במשחקו ורשם שיאי קריירה בנקודות (13.8 למשחק), ריבאונדים (6.0) ואחוזי קליעה מהשדה (48.6%) ומהעונשין (79.2%). ב-11 בנובמבר 2013 זכה מוריס לראשונה בתואר "שחקן השבוע באזור המערבי" לאחר שהעמיד בשבוע החולף ממוצעים של 22.8 נקודות, 8 ריבאונדים ו-2 חטיפות למשחק והוביל את הליגה באחוזי קליעה מהשדה עם 69.8%. בעקבות שיפורו בעונה זו והיותו שחקן ספסל, היה מוריס מועמד מוביל הן לפרס השחקן המשתפר של העונה (סיים במקום העשירי בהצבעה) והן לפרס השחקן השישי של העונה (סיים במקום הרביעי).
ב-29 בספטמבר 2014 חתם מוריס על הארכת חוזה בפיניקס ל-4 עונות נוספות עבור 32 מיליון דולר, בעוד אחיו מרכוס האריך את חוזהו לאותה תקופה עבור 20 מיליון דולר. בעונת הפך מרקיף לשחקן חמישייה קבוע, והיה אחד השחקנים המובילים בקבוצה כשקלע 15.3 נקודות בממוצע למשחק. מרקיף ומרכוס, יחד עם חבריהם לקבוצה זוראן וגוראן דרגיץ', שיחקו יחד למספר דקות במהלך הרבע האחרון של משחק מול פילדלפיה 76' ב-2 בינואר 2015. בכך, נרשמה הפעם הראשונה בהיסטוריית ה-NBA בה שני זוגות אחים משתתפים יחד במשחק עבור אותה קבוצה. ב-13 בינואר 2015 קלע מוריס שיא קריירה של 35 נקודות בניצחון קבוצתו על קליבלנד קאבלירס, כשקלע 15 מתוך 21 הזריקות שלקח.
בסיום עונת 2014/2015 נשלח מרכוס מוריס בטרייד לדטרויט פיסטונס, למורת רוחו של מרקיף שרצה להמשיך לשתף פעולה עם אחיו. בעקבות הטרייד ביקש מוריס מהנהלת הסאנס העברה לקבוצה אחרת, וכחודש לאחר מכן נקנס על ידי ליגת ה-NBA ב-10,000 דולר בגין התבטאותו הפומבית בנושא.
וושינגטון ויזארדס
במהלך עונת, ב-19 בפברואר 2016, נשלח בטרייד לוושינגטון ויזארדס בתמורה לכריס האמפריז, דואן בלייר ובחירת דראפט עתידית. ב-7 בפברואר 2019, לאחר כ-3 עונות בוושינגטון, הועבר בטרייד לניו אורלינס פליקנס בתמורה לווסלי ג'ונסון. ביום שלאחר מכן שוחרר מניו אורלינס, בטרם שיחק במדיה.
אוקלהומה סיטי ת'אנדר
ב-20 בפברואר 2019 חתם על חוזה באוקלהומה סיטי ת'אנדר עד סיום עונת.
דטרויט פיסטונס
ב-6 ביולי 2019 חתם על חוזה לשנה בדטרויט פיסטונס. ב-21 בפברואר 2020, לאחר 44 משחקים בלבד בדטרויט, שוחרר מהקבוצה.
לוס אנג'לס לייקרס
מיד לאחר שחרורו מדטרויט חתם על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס עד לסיום עונת. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה באליפות ה-NBA, לאחר שגברה על מיאמי היט בסדרת הגמר; מוריס שותף בכל 21 משחקי קבוצתו בפלייאוף, לרוב כשחקן ספסל, וקלע 5.9 נקודות בממוצע למשחק.
מיאמי היט
באוגוסט 2021 חתם מוריס על חוזה במיאמי היט.
טרטו (מחוז)
מחוז טרטו (באסטונית: Tartu maakond) הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה. המחוז ממוקם בחלקה המזרחי של המדינה וגובל במחוז פילבה בדרום, מחוז ולגה בדרום-מזרח, מחוז ויליאנדי במערב ומחוז ייגבה בצפון.
בירת המחוז היא טרטו, שעל שמה נקרא המחוז.
ממשלת המחוז
בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (באסטונית: maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים. מאז 2004 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי אסטה טם.
גאוגרפיה
מחוז טרטו גובל בשניים מאגמיה הגדולים של אסטוניה: פייפוס ווורטסיירב. הנהר היחידי שניתן לשוט בו באסטוניה, האמאיוגי (Emajõgi) (אורכו 100 ק"מ), זורם דרך המחוז, ומחבר את שני האגמים.
הארץ ברובה שטוחה. שליש מהשטח מכוסה ביערות, ושליש מעובד. רבע מהווה את מישורי ההצפה של האמאיוגי.
העובדה שמחוז טרטו נמצא לחופו של אגם פייפוס השפיעה על הסמל שלו. מחוז נוסף שגובל באגם הוא מחוז ייגבה, ובאמת שני הסמלים דומים.
היסטוריה
עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 22 נפות, מתוכן 3 עירוניות והשאר כפריות.
נפות
נפות עירוניות (linnad):
נפות כפריות (vallad): נפות כפריות לשעבר:
ריסטו מיטרבסקי
קריירה
מיטרבסקי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של רבוטניצ'קי. בקיץ הושאל לפובדה פרילפ בה שיחק עד ינואר, אז חזר לרבוטניצ'קי. בקיץ הושאל לנפרדוק קיצ'וו לחצי עונה.
בקיץ עזב את רבוטניצ'קי וחתם בטטקס טטובו. ב-23 בספטמבר 2012 מיטרבסקי הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 4-1 לשקנדייה. בינואר חתם במטאלורג סקופיה.
בקיץ עזב לראשונה את מקדוניה הצפונית וחתם בדוניי סרם מליגת העל הסרבית. בסיום העונה חזר לקדנציה שנייה במטאלורג סקופיה.
בקיץ חתם באיסטרה 1961 מליגת העל הקרואטית.
ב-4 בינואר 2018 חתם בהפועל חיפה מליגת העל.
ב-12 ביוני 2019 הצטרף לספסי ספאנטו ג'ורג' מליגת העל הרומנית, אך בסופו של דבר חתם באנוסיס נאון פראלימני.
ב-27 בפברואר 2020, מיטרבסקי חתם באלאשקרט ירוואן מליגת העל הארמנית.
ב-9 בפברואר 2021, מיטרבסקי חתם בסבאח מליגת העל המלזית.
מועצה אזורית הירקון
היסטוריה
ביולי 1951 הגיעו שלושת היישובים הוותיקים: כפר מל"ל, ירקונה וגני עם על הקמת מועצה אזורית שתכלול גם את היישובים הצעירים בסביבה. המועצה קמה במרץ 1952 וכללה ארבעה יישובים. למועצה צורפו שלושה מושבי עולים: אלישמע, נווה ירק ועדנים. בשנת 1960 כללה המועצה שבעה יישובים.
כבר בשנת 1957 התנהלו דיונים על איחוד המועצה עם מועצה אזורית השרון התיכון. בשנת 1980 המועצה התאחדה להרכבת מועצה אזורית דרום השרון יחד עם מועצה אזורית השרון התיכון ומועצה אזורית מפעלות אפק.
ריסטו מיטרבסקי
קריירה
ביוני הצטרף לדווה יונייטד מליגת העל האינדונזית.
הפארק הלאומי אלוואו
הפארק הלאומי אלוואו (באנגלית: Alvão Natural Park) הוא שמורת טבע בצפון פורטוגל שהוכרזה בשנת 1983. הפארק נמצא בשטח המוניציפלי של מונדים דה באסטו ווילה ריאל. אלוואו הוא הפארק הלאומי הקטן בפורטוגל, הוא משתרע על פני של אדמה הררית.
היסטוריה
הפארק הוכרז ב-8 ביוני 1983 על פי חוק 237/83, כפארק טבעי.
על מנת לתמוך בשימור הטבע, החלטה של מועצת השרים (142/97), מ-28 באוגוסט 1997, שילבה את אלוואו באזור רחב יותר לפי סיווג של האיחוד האירופי של Natura 2000.
גאוגרפיה
הפארק ממוקם במחוזות טראס-אוס-מונטס ואלטו דורו, באזור וילה ריאל, ומחולק בין הרשויות וילה ריאל ומונדים דה באסטו. הפארק משתרע על פני שטח של.
הפסגה הגבוהה ביותר בפארק היא Caravelas, שמתנשאת לגובה של מעל פני הים, והנקודה הנמוכה ביותר היא לוסה לאורך ריו אולו, בערך בגובה של  מעל פני הים. הפארק מחולק לשני אזורים: אזור גבוה לאורך פרשת המים של ריו אולו המקביל ברובו לקהילה של לאמאס דה אולו, ואזור נמוך יותר הכולל את ריביירה דה פרבנסה ופרשת המים של אולו בפרשת ארמלו.
אקלים
לפארק אקלים אטלנטי ממוזג עם מאפיינים ים תיכוניים. בפארק משקעים רבים במהלך חודשי החורף. חודשים אלו קרים וגשומים, עם ממטרי שלג תכופים בגבהים, בעוד בקיץ יבש וחמים. השונות בשיפוע מאפשרת מיקרו אקלים מגוון, עם צמחייה שונה בין גבהים גבוהים לנמוכים. השילוב של תנאי מיקרו אקלים וגשם הביא לנוף שופע.
צמחייה ובעלי חיים
באזורים הגבוהים נמצאים בעיקר עצי אלון, במיוחד לאורך גדות הנהר, יחד עם עצי לוז ("Corylus avellana"), צינית אירופאית ("Ilex aquifolium"), ערמון ודפנה, ויוצרים יערות מעורבים הכוללים צמחים נדירים כמו טללית עגולת-עלה ("Drosera rotundifolia"), זן של צמח טורף המצוי באדמות הלחות לאורך שפת הנהר.
בנהר האולו חיות לוטרות ("Lutra lutra").
בכל האזור אוכלוסיות הציפורים מגוונות וכוללות זוגות מקננים של עיטי זהב. אוכלוסיות היונקים כוללת חזירי בר ("Sus scrofa"), איילי הכרמל ("Capreolus capreolus"), גיריות מצויות ("Meles meles"), ארנבות ("Lepus granatensis") וארנבונים ("Oryctolagus cuniculus").
בין הזוחלים באזור ניתן למנות את לטאת "Lacerta schreiberi" וצפע "Vipera latastei".
גאוגרפיה אנושית
הארכיטקטורה המסורתית של האזור היא סגנון הררי ייחודי, במיוחד בארמלו ובלאמאס דה אולו, המושפע מהטבע הסוציולוגי והארטזנאלי של הנוף, או ב-Fervença, המושפע מהצורך החקלאי לאורך נוף מדורג.
ממנון (מיתולוגיה)
במיתולוגיה היוונית, ממנון (יוונית עתיקה: Μέμνων) היה מלך אתיופי ובנם של טיתונוס ואאוס. כלוחם, הוא נחשב כמעט שווה לאכילס ולהקטור במיומנותו. במהלך מלחמת טרויה הוא הביא צבא להגנת טרויה והרג את אנטילוכוס במהלך קרב קשה. מותו של ממנון מזכיר את מותו של הקטור, מגן נוסף של טרויה שאכילס הרג גם אותו מתוך נקמה על חבר שנפל, פאטרוקלוס. לאחר מותו של ממנון, התרגש זאוס מדמעותיה של אאוס והעניק לו אלמוות.
בנם של אאוס וטיתונוס
סופרים רומיים וסופרים יוונים קלאסיים מאוחרים, כמו דיודורוס סיקולוס, האמינו שממנון היה יליד "אתיופיה", אזור גאוגרפי באפריקה, בדרך כלל מדרום למצרים. על מותו של ממנון מסופר באריכות באפוס האבוד "איתיופיס", שחובר לאחר ה"איליאדה" של הומרוס, סביב המאה ה־7 לפנה״ס, ומיוחס על ידי סופרים עתיקים לארקטינוס ממילטוס . מכיוון שמתוך היצירה ההיסטורית המקורית שרדו רק קטעים, רוב הידוע על ממנון מגיע מסופרים יוונים ורומיים פוסט־הומריים. הומרוס עצמו מזכיר את ממנון אזכור חולף בלבד באודיסיאה.
לדברי קווינטוס מסמירנה, ממנון אמר בעצמו שהוא גדל אצל ההספרידות בחוף אוקיינוס ("נפילת טרויה", ספר 2).
דיקטיס איש כרתים, מחבר פסאודו־כרוניקה של מלחמת טרויה, כותב כי "ממנון, בנם של טיתונוס ואורורה (מקבילתה במיתולוגיה הרומית של אאוס), הגיע עם צבא גדול של הודים ואתיופים, צבא מדהים באמת שהורכב מאלפים רבים של גברים עם סוגים שונים של נשק, והצטיין מעבר לתקוות והתפילות אפילו של פריאמוס".
ב"פוסטהומריקה"
קווינטוס מסמירנה כותב על ממנון ב"פוסטהומריקה".
במסעו של ממנון מן האוקיינוס המערבי עם צבא האתיופים שלו, מגיע לטרויה מיד לאחר ויכוח בין פולידאמס, הלנה ופריאמוס שבמרכזו עומדת השאלה האם המלך האתיופי יופיע בכלל. צבאו של ממנון מתואר כגדול מכדי לספור אותו והגעתו מתחילה משתה ענק לכבודו. כרגיל, שני המנהיגים (ממנון ובמקרה זה פריאמוס) מסיימים את ארוחת הערב בהחלפת סיפורי מלחמה מפוארים, וסיפוריו של ממנון מובילים את פריאמוס להכריז כי המלך האתיופי יהיה המושיע של טרויה. אף על פי כן, ממנון צנוע מאוד ומזהיר כי כוחו, כך הוא מקווה, ייראה בקרב, אם כי הוא מאמין שאין זה נבון להתרברב בארוחת הערב.
לפני הקרב של היום שלמחרת, האהבה האלוהית לממנון כל כך גדולה עד שזאוס גורם לכל שאר האלים האולימפיים להבטיח לא להתערב בלחימה. בקרב, ממנון הורג את בנו של נסטור, אנטילוכוס, לאחר שאנטילוכוס הרג את חברו היקר של ממנון, אאסופוס. בחיפושו אחר נקמה ועל אף גילו, נסטור מנסה להילחם בממנון אך הלוחם האתיופי מתעקש שלא יהיה זה צודק להילחם באיש זקן כזה, ומכבד את נסטור עד כדי כך שהוא מסרב להילחם. באופן זה, ממנון נתפס כדומה מאוד לאכילס – לשניהם מערכות ערכים חזקות שנראות בעין יפה בתרבות הלוחמים של התקופה.
כאשר ממנון מגיע לספינות היווניות, מתחנן נסטור בפני אכילס שילחם בו וינקום את מות אנטילוכוס, מה שמוביל להתנגשות בין שני הגברים בעוד שניהם לובשים שריון אלוהי שנעשה על ידי הפייסטוס, ובכך נוצרת הקבלה נוספת בין שני הלוחמים. זאוס מחבב את שניהם והופך כל אחד מהם לבלתי נלאה וענקי כך ששדה הקרב כולו יוכל לצפות בהם מתנגשים כאלים למחצה. בסופו של דבר, דוקר אכילס את ממנון דרך הלב, וגורם לכל צבאו להימלט באימה.
לכבודו של ממנון, אוספים האלים את כל טיפות הדם שנוטפות ממנו ומשתמשים בהן כדי ליצור נהר ענק שבכל יום שנה למותו יישא צחנה של בשר אדם. האתיופים שנשארו קרוב לממנון כדי לקבור את מנהיגם, הופכים לציפורים שמכונות "ממנונידס" (Memnonides) ובאות בכל שנה לקונן על קברו ולהסיר אבק שנאסף עליו.
אצל פילוסטרטוס
פילוסטרטוס מלמנוס, בחיבורו "תמונות", מתאר יצירת אמנות של סצנה המתארת את הריגת אנטילוכוס: "ממנון בבואו מאתיופיה הורג את אנטילוכוס, שהשליך עצמו לפני אביו, ונראה שהוא מטיל אימה בין האכאים – מאחר שלפני זמנו של ממנון גברים שחורים היו רק נושא לסיפור... ממנון עומד, נורא למראה, בצבא האתיופים, אוחז בחנית ולבוש עור אריה ולועג לאכילס". בתיאורו יצירת אמנות נוספת המתארת את ממנון, הוא כותב: "זהו צבאו של ממנון; נשקם הונח בצד והם משכיבים את גופתו של מפקדם כדי להתאבל. הוא נפגע בחזהו... ראו באיזה אורך עצום הוא שוכב על האדמה, וכמה ארוך הוא צרור התלתלים שגידל... ראו את מבנהו, כמה חזק הוא, על אף שהאור נעלם מעיניו; את זקנו הפלומתי, כיצד הוא מתאים את גילו לזה של הורגו הצעיר. לא הייתם אומרים שעורו של ממנון הוא באמת שחור, משום שבשחור שבו ניכר סימן לאדמדמות".
פסלים
ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה־5 לפנה״ס) כינה את שושן "עירו של ממנון". הרודוטוס מתאר שני פסלים חצובים גבוהים, שאחד מהם נמצא "בדרך מאפסוס לפוקיה" והאחר בדרך מסרדיס לסמירנה . האיש שדמותו מופיעה בשני הפסלים אוחז בידו הימנית בכידון ובידו השמאלית בקשת וחצים וכך גם שאר נשקו – מצרי ואתיופי. על החזה שלו כתוב באותיות מצריות: "את הארץ הזאת רכשתי לי בכתפיים אלה". הרודוטוס מספר כי ישנם המזהים את האיש כממנון, אולם הוא עצמו חולק על כך, ומאמין שמדובר בדמותו של ססוסטריס.
לדברי ההיסטוריון המצרי מנתון (המאה ה־3 לפנה״ס), ממנון והפרעה השמיני (או השביעי) של השושלת ה־18 אמנופיס היו שניהם אותו מלך. ישנם פסלים של אמנחותפ השלישי בנקרופוליס של תבאי במצרים שהיו ידועים לרומאים כפסלי הענק של ממנון. לפי פליניוס הזקן ואחרים, אחד הפסלים היה משמיע קול בשעות הבוקר, עם המגע הראשון של קרני השמש.
הגאוגרף פאוסניאס (המאה ה־2 לספירה) מתאר כיצד התפעל מפסל ענק במצרים: "בתבאי המצרית, כאשר חציתי את הנילוס... ראיתי פסל, עדיין יושב, שהשמיע קול. רבים מכנים אותו ממנון, שלדבריהם מאתיופיה עבר במהירות על פני מצרים ועד שושן. התבאיים, עם זאת, אומרים שזהו פסל, לא של ממנון, אלא של יליד הארץ בשם פמנוף, ושמעתי שיש אומרים שמדובר בססוסטריס. פסל זה נשבר לשניים על ידי קמביסס (כנבוזי השני), וכיום מהראש עד לאמצע הוא מושלך למטה; אבל כל השאר יושב, וכל יום עם זריחת השמש הוא משמיע קול, ואת הצליל ניתן לדמות בצורה הטובה ביותר לזו של נבל או לירה כאשר נקרע מיתר".
אבי האל תור
בפרולוג של "האדה הפרוזאית" מאת הסופר האיסלנדי סנורי סטורלוסון (המאה ה־12), ממנון נזכר כאביו של האל הגרמאני תור: "אחד המלכים ביניהם נקרא מונון או מנון והוא נישא לבתו של המלך העליון פריאמוס, שנקראה טרואן (Tróán); נולד להם ילד בשם טרור (Trór), שאנו קוראים לו תור".
1926 בברית המועצות
1926 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה התשיעית למהפכת אוקטובר.
הנהגה
מעשית, בעקבות הוועידה ה-14 של הבולשביקים, יוסיף סטלין מרכז בהדרגה בידיו את השלטון במדינה. הליך זה הסתיים בכנס ה-15 של המפלגה שהתקיים בשנת 1926.
מק טיטאן
מק טיטאן (באנגלית: Mack Titan) היא משאית כבדה המשמשת כרכבת כבישים מתוצרת יצרנית האוטובוסים והמשאיות האמריקאית Mack Trucks אשר מיוצרת משנת 1995 ועד היום באוסטרליה ויוצרה בין השנים 2008–2017 בארצות הברית.
רכבות כבישים הן משאיות דמויות רכבת, הנעות בעיקר ברחבי אוסטרליה, אך גם בארצות הברית ובמערב קנדה. אלה הם כלי רכב ענקיים, המורכבים מגורר רב-עוצמה וממספר נגררים, להבדיל מסמי-טריילרים הכוללים נגרר אחד.
יחסי מלזיה–קיריבטי
יחסי מלזיה-קיריבטי הם היחסים הבילטרליים שבין פדרציית מלזיה לבין קירביטי.
הנס המלכותי של האימפריה הרומית הקדושה
הנס המלכותי של האימפריה הרומית הקדושה היה דגל זהב אשר הוטען בעיט דו ראשי שחור בעל טלפיים אדומים.
עם פירוקה של האימפריה בידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1806 הוסיף בית הבסבורג להניף את צבעי השחור-זהב כדגלה של האימפריה האוסטרית עד תבוסתה במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
גיליאן ולץ'
גיליאן ולץ' (Gillian Welch, נולדה ב-2 באוקטובר 1967) היא זמרת ומלחינה אמריקאית. ולץ' מופיעה עם השותף המוזיקלי שלה, דייוויד רולינגס. סגנונם המוזיקלי משלב בלוגראס ומוזיקה אפלאצ'ית.
עבודה משותפת עם דייוויד רולינגס
ב-1992 עברו גיליאן ולץ' ודייוויד רולינגס לנאשוויל, טנסי. כאשר שרו יחד את השיר צעיף ארוך ושחור הבינו השניים כי הקולות שלהם נשמעים בהרמוניה והחלו להופיע כצמד.
מוד גון
מוד גון מקברייד (באנגלית: Maud Gonne MacBride; באירית: Maud Nic Ghoinn Bean Mac Giolla Bhríghde; 21 בדצמבר 1866 – 27 באפריל 1953) הייתה מהפכנית אירית ילידת אנגליה, פעילה פמיניסטית, ושחקנית. בת למשפחה אנגלו-אירית, היא הפכה ללאומנית אירית לאחר שראתה סבל של משפחות מגורשות מאדמתן, מבין מאות אלפי האיכרים האירים אשר נעקרו על ידי הבריטים במהלך מלחמות האדמה באירלנד.
שנותיה הראשונות
אידית מוד גון נולדה בטונגהם, אשר במחוז סארי באנגליה, בתם הבכורה של סרן תומאס גון (1835–1886), ואידית פרית גון, לבית קוק (1844–1871). שני הוריה היו ממשפחות עשירות של יצרנים. אביה, אשר היה ממוצא סקוטי ואירי, בא ממשפחה אמידה והייתה לו השכלה נרחבת והוא דיבר שש שפות; אך הוא לא רצה לנהל את העסק המשפחתי והחליט במקום זאת לשרת כקצין בצבא הבריטי. ב-1868 המשפחה עברה לאירלנד, שם תומאס גון הוצב במסגרת תפקידו, וחייתה שם עד שאידית גון נפטרה משחפת ב-1871. כשקיבל תומאס הוראות לנסוע להודו, הוא שלח את מוד ואחותה הצעירה קתלין להתחנך על ידי אומנת בדרום צרפת. הבנות שהו גם בשווייץ ובאיטליה, ולאחר שחזר אביהם ומונה כנספח צבאי, היו פוגשות אותו במקומות שונים ברחבי אירופה. כבר בנערותה, החלה להיות מוכרת כאחת מ"יפות הדור". היא נישאה לגובה 1.82 מטר, והיה לה שיער ערמוני ארוך וגלי. דודתה נהנתה להציגה בפני החברה הגבוהה של פריז. עוד לפני שהגיעה לגיל 18, כבר היו לה הצעות נישואים רבות, ועל פי שמועות שהתהלכו באותה תקופה, אחת מהן הייתה מצד נסיך ויילס, אדוארד השביעי.
ב-1882 הוצב אביה בדבלין, ומוד התלוותה אליו. ב-1884 היא נחשפה לזוועות המלחמה ואימצה את עצמאותה של אירלנד כמטרה. בכתביה היא סיפרה כיצד המלחמה השפיעה גם על אביה, שרצה להתפטר משירותו בצבא הבריטי ולעמוד בבחירות כמועמד למען שלטון בית אירי, אך הוא חשש מהתוצאות עבור משפחתו מהשינוי במעמד שהיה מגיע בעקבות מעשה זה. ההחלטה התייתרה, משום שאביה אז חלה בטיפואיד ונפטר ב-1886. לאחר מותו החלו עימותים בתוך המשפחה. מקיים הצוואה היה יוניוניסט קנאי, והוא השמיד את כתביו של תומאס, כולל תוכניותיו לעמוד לבחירות, ומכר את כל רכוש עיזבונו. מספר קרובי משפחה, בידיעתם כי העזבון גדול, ביקשו להיות לאפוטרופוסים של מוד וקתלין. אך האחיות סירבו לשחק לידי הקרובים: מוד התחילה ללמוד משחק כדי להתפרנס, וקתלין למדה סיעוד. באמצע שנת 1887 אישר בית המשפט את הצוואה, והשתיים נהיו עצמאיות מבחינה כלכלית.
תחילת קריירה פוליטית
גון חזרה לצרפת לחיות עם דודתה. שם פגשה והתאהבה בפוליטיקאי הימני לוסיאן מילוויי. מכיוון שהיה נשוי, שמרו את יחסיהם בסוד, אשר התגלה רק לאחר מותה. מלוויי הדביק את גון בהתלהבות הפוליטית שלו, והם החליטו יחדיו להילחם בעד החזרת אלזס-לורן לידי צרפת ועבור עצמאותה של אירלנד. היא התחילה לבלות יותר ויותר מזמנה באירלנד, והתחילה לפעול למען אסירים פוליטיים אירים. היא נהייתה מעורבת בפעילות רווחה למען נפגעי מלחמות האדמה ואספקת מזון לרעבים דרך ליגת האדמה, ארגון שמטרתו הייתה רפורמות בחוקי האדמה. היא החלה לנאום, לגייס פעילים, ולהשפיע על פוליטיקאים אנגלים.
בתור דמות מובילה בתנועה, היא הכירה מנהיגים ופעילים רבים בתנועה האירית הלאומנית. אחד מהם היה ויליאם בטלר ייטס, אותו פגשה ב-1889, לפני שזכה בשם עולמי כמשורר. היא לא התרשמה יתר על המידה, ולבה היה עדיין נתון למילוויי בצרפת. אך הוא, מצידו, התאהב בה וברוח הקרב שלה למען אירלנד. רבים משיריו נכתבו בהשראתה ומתוך אהבתו זו. הוא הציע לה נישואים מספר פעמים, אך היא סרבה לו. ב-1892, כשהקים ייטס את החברה הלאומית לספרות כחלק מתנועת התחייה הקלטית, גון שימשה כחברת הוועד המנהל. כחלק מארגון זה, הייתה נואמת ומרצה למען לאומנות אירית, ומחלקת ספרים שחיזקו את הזהות הלאומית. הנושא היה חשוב לה, ובאותה העת לא התירו כניסה לנשים לארגוני פוליטיקה ותרבות, וגון ספציפית סורבה חברות באגודה הקלטית הספרותית. היא סיפרה מאוחר יותר שאותה הקבוצה שסירבה לה חברות בכל זאת הזמינה אותה להרצות בפניהם, והאירוניה הזו הייתה חלק ממה שדחק בה להקים את ארגון הנשים התרבותי-לאומני איניניה נה הרין זמן קצר לאחר מכן.
ב-1889 נולד בנה הבכור עם מילוויי. הילד, ז'ורז', שרד פחות משלוש שנים, ונפטר ב-1891, כנראה מדלקת קרום המוח. גון כמעט ואיבדה עשתונותיה בעקבות מותו של ז'ורז'. היא בנתה לכבודו קפלה בפריז, וכתבה בצוואתה שהיא מבקשת שנעליו ייקברו עמה. היא החלה להתעניין בעולם הרוח והנסתר, דרך חברה ייטס שהיה מעורה בו, ובקשה ללמוד על גלגול נשמות. כשפגשה את מילוויי בפריז ב-1893, על אף שהיו פרודים, היא ביקשה להתעלס עמו במאוזוליאום ליד קברו של ז'ורז', כדי להרות מחדש מאותו האב בילד שיישא את רוחו של ילדה המנוח. באוגוסט 1894 נולדה בתם, איזולט. הנתק בין גון ומילוויי נהיה סופי ב-1898, והיא גידלה את איזולט בעצמה, כאחיינית. כשהגיעה איזולט לגיל 26 הציע לה ייטס נישואים, והוא אז בן 52. היא סירבה לו, ונישאה לסופר האוסטרלי-אירי, פרנסיס סטיוארט.
בתקופה זו חילקה את זמנה בין אירלנד למגוריה בפריז, שם יסדה ב-1897 עיתון בשם L’Irlande Libre (אירלנד החופשית) כדי לתמוך בעצמאות אירית, ובמיוחד בהקשר של יום ה-200 שנה למהפכה הצרפתית. לכתב העת יצאו 19 מהדורות. באותה תקופה, יחד עם ייטס, הקימה את הארגון הלאומני L'Association Irlandaise, או "הליגה האירית".
איניניה נה הרין
מתוך סערת הרגשות שהייתה בה לאחר מות בנה, גון החריפה את מאמציה למען אירלנד. בתקופות שהותה שם, היא הייתה פעילה בארגון קומן נה גייל (הליגה הגאלית, שפעלה למען התרבות האירית), אשר הוקמה בביתה ב-1900, והיא הקימה ספריות באזורים כפריים, כחלק מהתחייה התרבותית שהתרחשה באותה העת. הבריטים אסרו על לימוד השפה האירית, ואישרו רק לימודי ספרות אנגלית והשמעת מוזיקה אנגלית, וחלק גדול מהמאבק האירי לעצמאות נסב על שימור ותקומת השפה והתרבות. הקרב על לבם של ילדים ונוער היה מוקד מרכזי לפעילות שני הצדדים. קומן נה גייל היה הארגון שמתוכו קמה שין פיין מאוחר יותר. באותה שנה היא התפטרה מחברותה באחווה הרפובליקנית האירית, בה היה הייתה האישה היחידה, יחד עם גריפית' וייטס, לאחר שהאחווה סייעה בהסתרת מעצרו של קצין צרפתי על סיוע לרפובליקנים, והחזרתו בשקט לצרפת דרך ערוצים אנגליים. הם האמינו שאחווה סודית לא תסייע להקמת אירלנד חופשית, ושעליהם לנקוט בפעולה ישירה, לרבות התקוממות מזוינת.
בשנת 1900, הוכרז על ביקור של המלכה ויקטוריה בדבלין. אחת המטרות המוצהרות של הביקור הייתה לעודד אירים להתגייס לצבא הבריטי כדי להילחם במלחמת הבורים, בעוד הפעילים האירים, וגון ביניהם, אהדו את הבורים; גון עצמה סייעה בהתארגנות אירית להילחם נגד הבריטים בדרום אפריקה. הבריטים ארגנו פסטיבל לילדים למשוך אותם לאירועים המלכותיים, ובתגובה, גון וכ-15 מחברותיה ארגנו פעולה נגדית, והכריזו על אירוע "מפנק" למען כל הילדים שידירו רגליהם מביקור המלכה. באירוע צעדו 30,000 ילדים, ואחרי המצעד נערך פיקניק עם נאומים נגד הגיוס. הכספים שנשארו לאחר אירוע הילדים שימשו למען המשך פעילות הנשים, שהקימו ארגון קבוע בשם איניניה נה הרין, או בנות אירלנד. גון שמשה כנשיאת הארגון עד המיזוג עם קומן נה מאן ב-1914.
איניניה פעלה בעיקר לשימור ותחיית השפה האירית ותרבות אירית, וכן בתמיכה לתוצרת אירית. הן הפיקו אירועי תרבות, כולל הצגות ומופעים מוזיקליים. הפעילות גם היו סופרג'יסטיות, ופעלו למען שוויון לנשים, הן בתנועות שהיו פעילות בהן (בעיקר תנועות העובדים והתנועה הרפובליקנית) והן במסגרת הממסד הקיים.
ב-1903, כשהמלך אדוארד השביעי הגיע לדבלין לביקור מלכותי, גון וחברות איניניה אחרות פעלו במחאה נגד הביקור. בין היתר, הן תלו כרזות נגד השתתפות חברי הכנסייה באירועי הביקור ושרפו דגלים בריטיים. לא בפעם הראשונה, יצאו חבריהם הגברים הרפובליקנים נגד מעשיהן, ביניהם ארתור גריפית', בטענה שעל נשים להיזהר יותר מפעולות שיכולות לגרום למעצרן. אך הנשים עצמן התנגדו חריפות לגישה זו, וטענו שהיא סקסיסטית. כמעט כל הפעילות הרפובליקניות נעצרו לפחות פעם אחת, ורובן שהו תקופות בבתי כלא. כשגריפית' וחבריו קראו לחברות איניניה "ניניז" (Ninnies - סלנג שפירושו שוטות או אווילות), לפעמים מתוך חיבה ולפעמים מתוך ביקורת, הנשים היו מחריפות מאמציהן. בעקבות פעילותה נגד ביקור המלך, הגיעה המשטרה לביתה של גון, ובמאמץ להוריד דגל שחור שתלתה, אף דחפו אותה והתקוטטו עמה פיזית. היא עמדה מול סמל המשטרה שהגיע לפתור את העניין עם אקדח ואיימה לירות בכל מי שייכנס לתחום ביתה ללא רשותה. זמן הביקור היה גם זמן אבל לאפיפיור שנפטר ימים קודם לכן, והסמל אמר שיעזוב אותה במנוחה אם תצהיר שאבל זה הוא הסיבה היחידה לתליית הדגל. גון סרבה. התגרה הסלימה כאשר עלו גברים על גג ביתה להסיר משם את הדגל. אחת מחברותיה באיניניה, מרי קווין, הייתה במקום, וגון מסרה לה פתק בו היה כתוב שנשיאת הארגון בצרות, אותו הביאה לאספה שהתנהלה בדיוק באותה השעה; חברות איניניה בתורן סיפרו את הקורה לגריפית', אשר גייס קבוצה של חברים רפובליקנים, וכולם הגיעו למקום, בו כבר שהה המון גדול של צופים, לדברי גון יותר מאלף. לאחר שיחה עם גריפית', הסמל ו-12 שוטריו הסכימו לעזוב את המקום. גריפית' הציב ארבעה שומרים מטעם קומן נה גייל כדי להגן על הדגל במשך אותו הלילה. בחצות הורידה גון את הדגל, כשראתה שגם הדגלים הבריטיים כבר הוסרו.