cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קוסוב לאצקי
יהודי קוסוב לאצקי
קהילה יהודית עצמאית התקיימה בעיירה מאמצע המאה ה-18, לאחר שבני משפחת האצולה הפולנית קוסובסקי עודדו יהודים להשתקע ביישוב. בשנת 1827 היו כל תושבי העיירה יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,300 תושבים, כמעט כולם יהודים, והתקיימה בה פעילות ציונית, הגם שרוב תושביה היו חרדים.
בשואה
בהתאם להסכם ריבנטרופ מולטוב נכללה העיירה בתחום הכיבוש הגרמני בפולין בספטמבר 1939, ואלו החלו מיד בגיוס יהודי המקום לעבודות כפייה, תוך שוד רכושם. בסוף 1939 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו בהמשך יהודים מקאליש. באמצע שנת 1942 שולחו מספר יהודים מהגטו שבעיירה לטרבלינקה, כדי לסייע בבניית מחנה ההשמדה.
בין ה-22 ל-25 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים ופולנים, ושילחו את כל יושביו לטרבלינקה (1,100 איש). יהודים רבים שהתנגדו לאקציה נורו במקום, וחלקם הצליחו להימלט ליערות הסביבה, אך הוסגרו לגרמנים בידי הפולנים.
יצחק מאור
סגן יצחק מאור (27 במרץ 1950 – 9 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל, שלחם במלחמת יום הכיפורים בזירת הדרום ונפל בקרב. על פעולתו במלחמה הוא עוטר לאחר המלחמה בעיטור המופת.
ביוגרפיה
יצחק מאור נולד בחיפה והשלים שם את לימודיו התיכוניים. היה פעיל בתנועת הצופים וחובב ספורט. השתתף בצליחת הכנרת.
במלחמת יום הכיפורים
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים נמנה מאור על אנשי גדוד המילואים 68 מחטיבת ירושלים, שאיישו את מעוזי קו בר-לב שלגדת תעלת סואץ, וספגו את מהלומת ההתקפה הראשונית של הצבא המצרי. מאור היה סגן מפקד מעוז חיזיון. ביום הראשון למלחמה, 6 באוקטובר, נפגע מפקדו והוא נטל את מקומו ונלחם עד שנפל ב-9 באוקטובר. תחילה נחשב לנעדר, ולאחר זמן נמצאה גופתו.
יצחק מאור הניח אם ושני אחים. הוא הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי בחיפה.
בחודש מאי 1975 עוטר מאור בעיטור המופת לאחר מותו. בכתב העיטור תוארו מעשיו:
הנצחה
שמו של מאור הונצח על גבי מספר אנדרטאות: אנדרטת חללי גדוד 68 במלחמת יום הכיפורים; אנדרטה לנופלים מבית הספר הריאלי בחיפה; קיר הזיכרון לאנשי הטכניון שנפלו במערכות ישראל. חבריו הקימו אנדרטה ונטעו חורשה לזכרו על הר הכרמל. המרכז ללימודים קדם אקדמאיים של הטכניון הוציא חוברת לזכר תלמידיו שנהרגו, וביניהם מאור.
רפואת ספורט
רפואת ספורט היא תחום ברפואה המתמחה במניעה, אבחון וטיפול בפגיעות שנגרמו כתוצאה מעיסוק בספורט ופעילות גופנית. הפציעות בהן עוסקת רפואת הספורט הן בעיקר סיבוב או דפורמציה (עיוות-צורה) של מפרקים ושרירים.
רפואת ספורט מערבת תחומים רבים מן הרפואה המודרנית ומקשרת אותם אל הפעילות הגופנית: רפואת משפחה, אורתופדיית ספורט, רפואת ילדים, רפואת נשים, פיזיותרפיה, פיזיולוגיה של המאמץ, תורת האימון, תזונה, פסיכולוגיה, ביומכניקה (תורת התנועה), וכן טיפולים כגון עיסוי, כירופרקטיקה, אוסטיאופתיה, וטיפולי רפואה משלימה.
רופאי ספורט הם מומחים אשר סיימו בית ספר לרפואה, התמחו בהתמחויות כגון רפואה שיקומית או אורתופדיה, לאחר מכן עברו לרפואת הספורט.
הפרופסור ויקטור גוטהיינר היה מחלוצי רפואת הספורט בישראל.
ראיתיכם שוב בקוצר ידכם
רְאִיתִיכֶם שׁוּב בְּקֹצֶר יֶדְכֶם הוא שיר מחאה של חיים נחמן ביאליק, שפורסם לראשונה בכתב העת "מאזנים" ב-22 באוקטובר 1931. השיר נכתב לאחר שביאליק השתתף בקונגרס הציוני העולמי השבעה עשר בבזל, שם הודח חיים ויצמן, שבו תמך ביאליק, מנשיאות ההסתדרות הציונית, על ידי האופוזיציה, ובראשה הפלג הרוויזיוניסטי.
אין להוציא מכלל אפשרות שביאליק מחה נמרצות בשיר גם כנגד חבורת סופרים צעירים מודרניסטים בהנהגת אברהם שלונסקי, שהתרכזה בכתב העת "כתובים", וקידשה מלחמה בסגנונו ושירתו של ביאליק בפרט, ובאגודת הסופרים בכלל. האגודה בראשות ביאליק פרשה מ"כתובים" והקימה את "מאזניים".
השיר מבטא מפח נפש וזעם גדול עד כדי גידופים המוטחים בעם או בקהילה, אליה הוא מיועד, והכותרת שלו משמשת מדי פעם לאנשים שונים שיוצאים בקריאת מחאה כנגד קהילה כלשהי.
קהל יעד ציוני
הקונגרס הציוני השבעה עשר התכנס בבזל ביולי 1931, על רקע של משברים שהתרחשו ביחסים בין התנועה הציונית לבין שלטונות המנדט הבריטי. מאורעות הדמים בשנת תרפ"ט, ההמלצות להגביל את העלייה וההתיישבות היהודית בארץ ישראל ופרסום הספר הלבן של פאספילד – נתפסו על ידי רבים ממשתתפי הקונגרס ככישלון מדיניותו הפייסנית של חיים ויצמן. במהלך הועידה הודח ויצמן מתפקידו כנשיא ההסתדרות הציונית, ובמקומו נבחר נחום סוקולוב. בד בבד נדחתה הצעת הרוויזיוניסטים לקבל רוב להכרזה שמטרתה הסופית של הציונות היא להקים מדינה יהודית משני צדי הירדן. זאב ז'בוטינסקי קרע את כרטיס החבר שלו כתגובה לדחייה ועזב בזעם את הקונגרס עם סיעתו.
ביאליק, שהיה חסידו של ויצמן, השתתף בקונגרס, וצפה בדיונים כשהוא מזועזע מהדחתו המשפילה של המנהיג הציוני. במכתב אישי שכתב לחברו יהושע חנא רבניצקי הוא התבטא: "לא קונגרס היה זה כי אם ביצה עמוקה וסרוחה אשר כל באיה לא ישובון". על משתתפי הקונגרס כתב שהם צירוף מבחיל של זקנים חלושי דעת וקטני נפש, כשאת עיקר זעמו שפך על הסיעה הרוויזיוניסטית, אך גם הסיעות האופזיציוניות הקטנות לא יצאו ריקם. את הטיוטה הראשנה של השיר כתב ביאליק במהלך הקונגרס עצמו, ולאחר שבועות מספר השלים אותו בקרלסבד, שם שהה לצורך מנוחה ומרפא. הוא הגדיר את השיר כיצור כלאיים בין שיר ובין מאמר.
ביאליק דחה הפצרות רבות מכיוונים שונים לגנוז את השיר הקשה, ובאוקטובר 1931 התפרסם השיר ב"מאזניים" כשהוא גורר אחריו התפרצות סוערת של תגובות שנמשכה חודשים רבים. ז'בוטינסקי, שנפגע קשות מהשיר, פרסם מאמר נוקב ביידיש, כשהוא מאשים את ביאליק כמי שסרה ממנו רוח השירה והוא הפך לפחדן שתומך בוויצמן. לימים התפייס ז'בוטינסקי עם ביאליק.
קהל יעד ספרותי
המרד של הסופרים המודרניסטים בביאליק החל בשנתו החמישית של כתב העת "כתובים", כשאברהם שלונסקי ואליעזר שטיינמן עומדים בראש התוקפים. תחילה תקף שלונסקי את כתב העת "מאזניים", שפרש מ"כתובים", בכך שהוא שמרני שדוחה סופרים מודרניים ומנסה להחזיר את ימי הזוהר של הסופרים הוותיקים כגון דוד שמעוני, המשוררת אלישבע, גרשון שופמן, ובראשם ביאליק. שלונסקי החליט שהגיע עת חילוף המשמרות, וראה את עצמו כיורשו של ביאליק. גיליון "כתובים" מיוחד בשם "דור דור ודורשיו – דור ודור ודורסיו" הוקדש ליוצרים שנדחו בזמנם על ידי הביקורת הממסדית עקב חדשנותם. שלונסקי ושטיינמן טענו שביאליק העסוק במפעלי הכינוס שלו, מפלה את המשוררים הצעירים וחולש על התקציבים של הוצאות הספרים הוותיקות.
התקיים שוני מהותי בין שירת ביאליק ובני דורו לבין סגנון השירה החדש, שהיה מודרניסטי ואקספרסיוניסטי באופיו, והתבסס על שירת אירופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. בין המשוררים החדשים נמנו מלבד שלונסקי ושטיינמן גם אורי צבי גרינברג, דוד פוגל ואחרים. במקום שירת היחיד שלטה ביצירתם הזיקה אל חברת ההמונים המודרנית, במקום הכמיהה אל הטבע – התמקדות במציאות הטכנולוגית העירונית החדשה, במקום טיפוח הדמיון הפיוטי – קונקרטיות וחשיפה של הגופניות. שירתו של ביאליק נדמתה למשוררים הצעירים כאילו שהגיעה מעולם שאבד עליו הכלח, אישיותו הטילה צל עליהם והם ניסו לקעקע את דמותו הספרותית והציבורית כאחד.
על השיר
השיר מורכב משאלות תאורטית של המשורר אל קהלו: וכיוצא בזה. השאלות נועדו להפנות את תשומת לב הקהל בראש ובראשונה למצבם העלוב, המסוכסך, הנרפה וחדל הישע. תמיהה נוספת המובעת בשיר היא היכן המנהיג הראוי שיוביל אותם?
כפי שטענו המבקרים ואף ביאליק הציג כך את השיר, "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם" נופל בהגדרתו בין שיר לירי למאמר, הן במבנהו והן בתוכנו. בולטים בשיר החיסרון במקצב, בחרוז, בבתים ובמאפיינים ליריים אחרים. לעומת זאת קיימות בשיר בצורה בולטת מאוד מילים קשות, מעליבות, משפילות ומגדפות שבאות בגוף שני נוכח רבים, דבר שלא אופייני אף בשירי תוכחה. כאילו מגדף המשורר את הקורא.
לקט קטן של הרמזים מארון הספרים היהודי:
אבנר הולצמן מתאר את השיר כ"משא זעם נורא, המריק על נמעניו קיתונות של בוז ומוקיע אותם במילים החריפות ביותר המצויות בלשון העברית". המשורר מדבר על חבורת אנשים שנחשפת בחרפתה ובקלונה. דבריהם הם "זרמת מלים נבובות" צרעת מתנבאים אחזה בבשרם, נפשם טמאה, מחשבותיהם מלאות תועבה, ואפילו בינם לבין עצמם קיימת שנאה וקנאה. ביאליק משווה את התנהגותם של הצירים לשיכורים צעירים המתבוססים בהפרשותיהם, ומכביר בכינויים מעליבים ומאשימים.
התקבלות השיר
נחום סוקולוב, עורך כתב העת של ההסתדרות הציונית, "העולם", אשר ירש את תפקידו של ויצמן המודח כנשיא ההסתדרות הציונית, פרסם את השיר בכתב העת. כדרכו של סוקולוב, הוא משתדל לצעוד בין הטיפות. מצד אחד השיר הוא פרי עטו של המשורר הלאומי שסוקולוב העריך מאוד, ומצד שני, בסופו של יום, הוא עצמו קיבל את תפקידו כתוצאה ממעשה ההדחה, אשר בעקבותיו נכתב השיר. במאמרו "חזון השבוע" הוא מכנה את השיר מאורע שאיננו בהכרח ספרותי, אלא בבחינת החזות הקשה שצופה המשורר לעם. בכך מפחית סוקולוב מערכה הספרותי של היצירה.
הוא מהלל את ביאליק בהיותו ער תמיד לרחשי הציבור, מתאר את תוכנו של השיר ומסיים בדברי ביאליק על רצון העם במנהיג יחיד, אשר יאחז בציצית ראשו של העם וינער אותו קשות. אלא שאז מסיים סוקולוב בהתנערות מאותה שאיפה: "כמיהה זו ליחיד-גיבור מובנה ואיננה נדירה כיום בעולם. אך אנו לא נלך בזה אחרי המשורר. אנו מאמינים שאין גיבור כרצון עם מגובש, ואין שבט ברזל כמצוקה. לזו האחרונה דאג ודואג גורלנו המר" סוקולוב קורא לציבור עצמו לקחת לתשומת לבו את התוכחה ולדאוג למלא את חובתו האישית והציבורית, ורק אז תגיע הישועה.
אברהם שלונסקי, שראה את עצמו ואת עמיתיו המשוררים הצעירים כמען של השיר הנוקב, תקף את ביאליק בשלושה מאמרים בוטים: "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם", "חבלי שיר" ו"מן הקצה אל הקצה". שירו של ביאליק הוא בן 50 שורות, תיאר שלונסקי, כאשר חצי ממנו איננו כלל שיר אמנותי. זהו שיר של כעס המתכחש להווייתו של ביאליק כמשורר לירי וגורם לדיכוי האש העצור שבקרבו. שלונסקי לא הסתפק בביקורת אמנותית קשה אלא רמז גם ל"עקרות השירית" של ביאליק בתקופה הנדונה. השיר, האשים שלונסקי, עמוס ציטוטים מהמקורות, שאמנם מעידים על מלאכת מחשבת של שליטה בלשון ובמקורות, אך אינה שואבת ממקורות אישיים פנימיים של המשורר. "זהו תשבץ מימרות נאה, מלאכת מחשבת המעידה על שררה בלשון, אבל לא ביטוי פרטי השואב מן הפנימיות של הזעם האישי של 'מדבר בעד' בדור כך וכך. זוהי ירייה מסוגננת בכלי נשק שאולים ביד בקיאה מבית העתיקות. וקול 'האני איהו?"
זאב ז'בוטינסקי פרסם מאמר חריף ביידיש בכותרת המעליבה: "המשורר לשעבר", והקביל בין המשורר לבין הגישה הפשרנית של ויצמן. רוח הזעם והגבורה שנכחה בימיו הטובים של ביאליק איננה קיימת עוד, האשים ז'בוטינסקי, ועתה הוא אימץ גישה בעל-ביתית פשרנית.
נתן אלתרמן הכריז, בניגוד לדעתו של שלונסקי, שאין לשלול מן השיר את זכות היצירה האמנותית. לא ניתן לגשת לניתוח של שיר בקני מידה מוכנים מראש, ופנייתו של ביאליק אל ארון הספרים היהודי בגידופיו ברורה לחלוטין בהיות השפה העברית המודרנית ענייה בביטויי זעם. אולם, טוענת זיוה שמיר, בקריאה זהירה מסתבר שאלתרמן מסווה במאמרו ביקורת סמויה על ביאליק, ועל התוכן ה"המוני" של שירו שאיננו אלגי ומעודן, ובכך הוא מסייע בעקיפין לביקורתו של שלונסקי.
שמואל אבנרי, מנהל הארכיון בבית ביאליק, הקריא קטע ממכתב שכתב ביאליק לידידו: "תובעים לכיסא ויצמן יש הרבה. וראויים אין אחד. אוסישקין רחב האחוריים יושב על שלושה כיסאות בבת אחת. סוקולוב בין שני כיסאות, גרינבוים ניפץ את הכיסא, ויצמן – הכיסא נשמט מתחתיו, ז'בוטינסקי פשט ידיו אל כיסא ולא הגיעו, וכך נהפך בית הקונגרס לבית הכיסא". הטקסט הזה יכול להסביר במידה רבה את רחשי לבו של ביאליק בעת שכתב את הטקסט הקשה של השיר "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם".
סמל אנגווילה
סמל אנגווילה מורכב ממגן אשר במרכזו נמצא הסמל המסורתי של האומה שנוצר ב-1967 כאשר קמה התנועה לעצמאות אנגווילה מהיוזמה של איחוד האיים הקריביים. הסמל המסורתי מורכב משלושה דולפינים אשר צבועים בצבע כתום ומסמלים סובלנות, אחדות וכוח. הדולפינים יוצרים מעגל המסמל המשכיות.
הרקע צבוע בלבן המסמל שלום ואחווה, והבסיס צבוע בכחול המייצג את הים הקריבי המקיף את איי אנגווילה ומסמל אמונה, נעורים ותקווה.
הסמל הלאומי של אנגווילה מצוי גם על דגל אנגווילה. הסמל נוסף לדגל אחרי המהפכה.
פאראיבה
עיר הבירה של המדינה היא ז'ואאו פסואה. העיר הגדולה היחידה הנוספת היא קמפינה גראנדה.
דמוגרפיה
בשנת 2010 התגוררו במדינה כ-3,766,528 תושבים, כאשר 75.4% מתוכם התגוררו בערים. 52.7% מהאוכלוסייה מגזעים מעורבים, 39.8% לבנים, 5.7% שחורים, 1.8% ממוצא אסייתי ואמריקני.
כלכלה
מגזר השירותים הוא הגדול ביותר בכלכלה המקומית, ולאחריו התעשייה והחקלאות. הייצור מתבסס בעיקר על מוצרי עור, בקר, קני סוכר ותירס. מאז שנות השישים פאראיבה התפתחה מבחינה תעשייתית. שני פארקי תעשייה בג'ואו פסואה וקמפינה גרנדה מאכלסים מגוון רחב של תעשיות, כולל ביגוד, מכונות חקלאיות, תאית, פלסטיק, סבונים, סיבים סינתטיים, תנורים ונעליים מגומי. בתחילת שנות השבעים קווי החשמל הביאו אנרגיה חשמלית מפרנמבוקו והפיצו אותה בין כל עיירות פאראיבה.
אקס-אן-פרובאנס
אקס-אן-פרובאנס (בצרפתית: Aix-en-Provence, כינויה הנפוץ: "אקס") היא עיר בדרום צרפת, בירתה ההיסטורית של הפרובינקיה הרומית פרובאנס ושל חבל העבר בשם זה, כיום חלק מחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. העיר נמצאת כ-30 ק"מ מצפון למרסיי, במחוז שפך הרון, ואוכלוסייתה מונה 140,100 נפש (2005).
העיר נוסדה בשנת 122 לפנה"ס בידי הקונסול הרומי סקסטיוס קלווינוס, כמחנה צבאי להגנת הדרך בין עיר הנמל מסליה (כיום מרסיי) לרומא. בשל המעיינות החמים במקום, נתן לו סקסטיוס את השם Aquæ Sextiæ - מי סקסטיוס.
במאה ה-12 הייתה העיר למרכז של השכלה ואמנות.
החל מ-1487 שלט הכתר הצרפתי באקס, יחד עם יתר שטחי פרובאנס שסופחה לצרפת. ב-1502 הקים מלך צרפת לואי השנים עשר, את הפרלמנט של פרובאנס בעיר, שפעל עד המהפכה הצרפתית ב-1789.
באקס-אן-פרובאנס נולד, התגורר ופעל הצייר הפוסט-אימפרסיוניסטי פול סזאן, מגדולי האמנים המודרניסטים. סזאן גם קבור בעיר, ואתרים רבים בה מנציחים את מורשתו. כמו כן, נולד בה הבוטנאי ז'וזף פיטון דה טורנפור. בתקופת מלחמת העולם השנייה מספר אמנים יהודים, לרבות אנדרה בלונדל, מצאו מקלט בעיר.
אלן מליקדג'יאניאן
אלן מליקדג'יאניאן (Alan Melikdjanian; נולד ב-13 באפריל 1980) הוא קולנוען עצמאי אמריקאי. מליקדג'יאניאן לקח חלק בהקמת אתר הווידאו השיתופי Openfilm ו- Filmnet.com, והוא היוצר של סדרת סרטונים פופולרית קומית בשם "Captain Disillusion" המקדמת חשיבה ביקורתית וספקנות, ומתמקדת בניתוח וחשיפה של שימוש באפקטים ממוחשבים בסרטונים וויראליים. הסדרה משודרת ביוטיוב.
ראשית חייו
נולד להוריו ממוצא ארמני ורוסי.
שהיו אמני קרקס סובייטי. עד גיל 6, הסתובב עם הוריו בכל רחבי ברית המועצות. בגיל 6, בהגיעו לגיל בית ספר, עבר לגור עם סבתו בעיר ריגה  במהלך שנת הלימודים, היה מליקדג'אניאן מבלה את רוב זמנו הפנוי בניסיון להעתיק את סגנונות האנימציה של אולפני דיסני. במהלך הקיץ היה מצטרף להוריו בחיי הקרקס.
FilmNet.com ו- OpenFilm
מליקדג'יאניאן היה מייסד שותף ומנהל הקריאייטיב של FilmNet.com, והיה מייסד ומנהל הקריאייטיב הראשי של Openfilm. שניהם נוצרו בניסיון להחליף את אתר שיתוף הווידאו הפופולרי יוטיוב, אך הופנו בעיקר ליוצרים חובבים רציניים. OpenFilm נסגר באוגוסט 2015.
ערוץ היוטיוב "Captain Disillusion"
לערוץ היוטיוב "Captain Disillusion" יש מעל 2.19 מיליון מנויים ו -203 מיליון צפיות (נכון ליוני 2021). בערוץ הוא חושף - בין היתר - סרטונים שמציגים תופעות פראנורמליות או לא אפשריות. הוא עושה זאת בצורה קומית ומתמקד בעיקר באפקטים ממוחשבים. הוא עורך את הסרטונים שלו באמצעות תוכנות שונות החל מ- Avid Media Composer Adobe After Effects, Blender ו- Da Vinci Resolve.
בסרטוניו, הוא לבוש בסוויטשירט צהוב, כפפות שחורות וחלקו התחתון של ראשו צבוע בצבע כסוף.
פורמט
סרטוניו מתחלים בדרך כלל בפניה של הקפטן לקהל. הקדמה אופיינית לסרטונים שלו היא "ברכות, ילדים, קפטן דיסאילוז'ן כאן." (Greetings, children, Captain Disillusion here). לאחר מכן הוא ממשיך ומציג סרטון פופולרי, בדרך כלל סרטון פאראנורמלי או ויראלי שהוא "טוב מכדי להיות אמיתי" (לרוב מתחיל בנושאים הומוריסטיים כדי ליצור מצב רוח קליל, ואז משתמש בצמיד שלו - מתנה מג'יימס רנדי - להוביל אותו לדבר על הנושא האמיתי). לאחר מכן סוקר את הצילומים, תוך שימוש במומחיותו ובידע שלו בעריכה דיגיטלית, כדי 'לפרק' את הסרטון ולהראות כיצד התוצאה הסופית הושגה. הוא גם מרבה לשחזר אפקטים מהסרטונים שהוא חושף.
הוא מסיים כל סרטון במוטו שלו: "תאהבו עם הלב שלכם, השתמשו בראש לכל השאר" ( "Love with your heart. Use your head for everything else.") קטעי הווידאו שלו מסתכמים לרוב ברצף סיום הומוריסטי, שמתייחס מדי פעם לסרטון שדובר עליו בפרק.
DVD
בשנת 2011 הוציא מליקדג'יאניאן DVD של סדרת קפטן האכזבה שלו, שכותרתו Captain Disillusion - Fame Curve Collection. הוא מכיל את 16 הפרקים הראשונים לאחר ששופצו ובנוסף קטעי בונוס נוספים. הוא הופיע לראשונה ב- TAM9, ומאוחר יותר העמיד אותו לזמין לרכישה מקוונת.
הכרה
עבודתו של מליקדג'יאניאן זכתה להכרה מ"ההפינגטון פוסט", קוטאקו, הטלוויזיה הרוסית הבינלאומית, פיל פליט, הקרן החינוכית ג'יימס רנדי, פורטיין טיימס, מגזין המדיה הביתי, ו- Sun Sentinel, בין היתר. הוא קיבל גם תודות מאנשים על חשיפת סודות הסרטונים ששיתפו.
ראיונות
בשנת 2008, במהלך ראיון ל"מדריך הספקנים ליקום", מליקג'יאניאן מתאר את Captain Disillusion כסדרת אתרים ביוטיוב המתמודדת עם סרטונים פאראנורמליים ואשליות שהועלו על ידי אחרים ליוטיוב. הוא מתאר כיצד הסדרה החלה את דרכה כערך בלוג באתר Myspace אך מספר איך מאוחר יותר השתמש במאמרים שכתב בבלוג כתסריטים מוכנים לסרטונים שלו. הוא מציין כי פן & טלר שימשו מקור ההשראה שלו. הוא מספר שצופיו נהנים מאוד ללמוד על האפקטים, גם אם אינם בעלי רקע בקולנוע. הוא מבהיר שאין בכוונתו לקלקל בידור לגיטימי או להרוס את עבודתם של שחקנים אלא שכוונתו היא להראות כיצד נוצרים סרטונים וויראליים פראנורמליים, ולדייק תפיסות לא נכונות. מליקדג'יאניאן מתאר את הבסיס ל- Openfilm.com בקצרה ואומר שהוא "הוקם עבור יוצרי סרטים. המטרה היא לספק מוצרים איכותיים יותר וקבוצת יוצרי תוכן רציניים. "
זרוע היבשה של משמרות המהפכה האסלאמית
היסטוריה
זרוע היבשה של משמרות המהפכה האסלאמית נוסד באופן רשמי ב-5 במאי 1979; מספר חודשים לאחר הקמת ארגון משמרות המהפכה. הרעיון הוצע על ידי מוחמד מונתאצרי. בתחילת הדרך הכוח היה פעל כמיליציה, הורכב מקבוצות קטנות בעלות יכולות שונות הפועלים במקומות שונים. במרץ 1979 הוקמה מפקדה ארצית. הוא הורכב מכוחות המוג'אהדין של ארגון המהפכה האסלאמית ופעל נגד ארגון הטרור מוג'אהדין ח'לק, מפלגת תודאה וארגון הטרור פאדי.
ייעודו המרכזי של זרוע היבשה הוא לעסוק בביטחון פנים ולייצא את המהפכה האיראנית. בשנים הראשונות לאחר הקמתו היה בנוסף אחראי על הגנה ומודיעין בתוך המדינה ומחוץ לה. ב-1979 מנה כ-10,000 חיילים. ב-1980 מנה כ-25,000 חיילים וב-1981 מנה כ-50,000 חיילים. ב-1986 גדל לכ-350,000 חיילים וחולק ליחידות "באטליון".
ב-2006 מחמד קאזאמי, תוך שהוא מכהן כראש זרוע היבשה, נהרג יחד עם 12 קצינים בכירים נוספים במטוס פלקון צבאי שהתרסק בצפון איראן מבלי שהיו ניצולים. בשנת 2009 הבסיג', ארגון מתנדבים צבאי למחצה, המשמש כעתודה ומונה כ-10 מיליון אזרחים, יחד עם זרוע היבשה של משמרות המהפכה דכאו בכוח ובאלימות הפגנות לאחר הבחירות לנשיאות איראן, והחלו במעצרים של בכירים באופוזיציה. בהמשך הבסיג' הוכפף לזרוע היבשה והחל פועל תחת "בריגדת אימאם חוסיין" ו"בריגדת אימאם עלי" העוסקים באיומי פנים.
באוקטובר אותה שנה נהרג סגן מפקד הזרוע, יחד עם 20 בכירים נוספים, כשמחבל מתאבד פוצץ עצמו סמוך לרכב בו נסעו במחוז סיסטאן-בלוצ'יסטן בדרום-מזרח איראן.
בשנים 2005–2013 הגביר משמרות המהפכה האסלאמית את ההשפעה שלו במזרח התיכון במדינות כמו לבנון, עיראק וונצואלה.
ב-2015 פעלו כוחות הארגון במלחמת האזרחים בסוריה.
דיקן נאזו
דיקן מוזס נאזו (בצרפתית: Duckens Moses Nazon; נולד ב-7 באפריל 1994) הוא כדורגלן האיטי המשחק בצסק"א סופיה בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
נאזו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ואן, ממנה עבר ללוריאן. בגיל 19 הצטרף לרויה-נויון מהליגה הצרפתית הרביעית, ממנה עבר לאולימפיק סנט-קנטין. בגיל 21 חתם בלאוואל.
בספטמבר חתם בקרלה בלסטרס מהסופר ליג ההודי. ב-13 בינואר 2017 חתם בוולברהמפטון וונדררס עד לסיום העונה. ב-4 באוגוסט 2017 הושאל לקובנטרי סיטי עד לינואר. יממה לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד נוטס קאונטי. שלושה ימים לאחר מכן, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד בלקברן רוברס. בינואר הושאל לאולדהאם את'לטיק עד לסיום העונה, בה כבש 6 שערים ב-16 הופעות.
ב-14 ביוני 2018 נאזו חתם לשלוש שנים בסנט טרוידן מליגת העל הבלגית. בינואר נאזו הושאל לסנט מירן.
ביולי, נאזו חתם בקווילי-רואן
קריירה בינלאומית
ב-5 במרץ 2014 נאזו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת האיטי בתיקו 0-0 נגד, שהיה גם המשחק הרשמי הראשון בתולדות קוסובו.
נאזו נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע הזהב 2015. נאזו הבקיע את שני השערים היחידים של האיטי בטורניר, כאשר השער נגד היה שער הבכורה שלו בנבחרת.
Download.com
Download.com הוא אתר אינטרנט להורדת תוכנות אשר נוצר בשנת 1996 כחלק מ-CNET. במקור כתובת האתר הייתה download.com אך היא הוחלפה ל-download.cnet.com. ב-2008 ביקרו באתר יותר מ-113 מיליון גולשים עד על פי נתונים מהאתר compete.com.
מידע כולל על האתר
Download.cnet.com מציע תוכן של ארבע קטגוריות: תוכנות (ל-Mac, ל-Microsoft Windows ולטלפונים סלולריים), מוזיקה, משחקים וסרטונים, כולם ניתנים להורדה דרך FTP משרתי האתר. אזור התוכנות מכיל מעל לכ-100,000 תוכנות חינמיות ותוכנות שיתופיות.
המוזיקה ניתנת להורדה בחינם ונמצאת במגוון של ז'אנרים ואמנים שונים. ישנה האפשרות להעלות מוזיקה לאתר, ותהליך זה עובר ביקורת לפני שיוצא לאור. ביולי 2005 אזור הווידאו באתר יצא לאור, והוא כולל סרטים, תכנים מהטלוויזיה, ספורט, קליפים של מוזיקה ועוד. במרץ 2009 הוחלף אזור המוזיקה ב-Last.fm, ולאחר מכן הודיעו באתר שמתכננים לאפשר הורדה של כל הסרטונים בעתיד.
הפצת וירוסים
באוגוסט 2011 השיק האתר מנהל התקנות שנקרא CNET TechTracker, לצורך הפצת התוכנות שמוצעות בו להורדה. ביקורת רבה נמתחה על השימוש של CNET במנהל ההתקנות, בכך שכל מטרתו היא הפצת וירוסים, סוסים טרויאניים, סרגלי כלים זדוניים ונוזקות נוספות. CNET הודתה ש"מספר קטן של גורמי אבטחת מחשב זיהו את תוכנת ההתקנה כתוכנת פרסום או תוכנה לא רצויה".
קורנליה אדל פאסט
קורנליה אדל פאסט (באנגלית: Cornelia Adele Strong Fassett; 9 בנובמבר 1831 - 4 בינואר 1898) הייתה ציירת אמריקאית. היא ציירה דיוקנאות של פוליטיקאים. עבודתה המפורסמת ביותר היא ציורה של ועדת הבחירות משנת 1877.
ביוגרפיה
קורנליה אדל סטרונג נולדה באוואסקו, ניו יורק, השלישית מתוך שישה ילדים של קפטן ווקר סטרונג ושרה דבו סטרונג. קורנליה התחתנה עם האמן והצלם, סמואל מונטגיו פאסט, בשנת 1851.
לאחר מכן למדה בניו יורק, אצל האמן הסקוטי ג'יי. בי וונדספורד, שלימד אותה לצייר מיניאטורות. קורנליה פאסט בילתה שלוש שנים גם בפריז ורומא בלימודים אצל ג'וזפה קסטיליון, הנרי פאנטין לה טור, ולמברט ג'וזף מתיו.
לאחר קריירה מוקדמת בשיקגו, פאסט ובעלה עברו לוושינגטון הבירה בשנת 1875, שם ציירה פורטרטים של אנשי ממשלה בולטים ובעלה היה צלם של המפקח על הבניה במשרד האוצר. שנה לאחר המעבר שלהם, הוצג דיוקנה הקבוצתי משנת 1876 בתערוכת המאה בפילדלפיה.
לאחר מותה הוושינגטון פוסט תיאר את קורנליה פאסט כ״אחת האמניות והציירות הידועות בארצות הברית״.
"עניין פלורידה בפני ועדת הבחירות"
"עניין פלורידה בפני ועדת הבחירות" היא ציור היסטורי גדול שיצרה פאסט בשנים 1877–1878. הוא מתאר את ישיבת ועדת הבחירות ביחס לבחירות השנויות במחלוקת לנשיאות ארצות הברית בשנת 1876.
פאסט לא הוזמנה להפיק את הציור של ישיבת ועדת הבחירות בשנת 1877, אלא יצרה אותו באופן עצמאי. היא הצליחה להקים אולפן זמני בבית המשפט העליון של הקפיטול בארצות הברית, במהלך הקיץ של 1877 ו- 1878 בזמן שבית המשפט לא היה פעיל.
העבודה שהושלמה, בצבע שמן על בד, היא ברוחב 190 ס"מ וגובהה 150 ס"מ. הציור מתאר 256 אנשים, בהם 60 נשים שהיו רעיות ובנות, ואחרות היו נשות מקצוע (כולל 17 עיתונאיות בגלריה). פאסט כללה גם את עצמה, וגם אמנית אחרת, אימוג'ן רובינסון מורל והסופרת מרי קלמר איימס.
בציור נכללו כמעט כל האנשים שהיה מעורבים במשבר הפוליטי. גם אנשי העיר הבולטים, וכן ג'יימס ג'יי בליין, שאיבד את המועמדות הרפובליקאית. לא כל האנשים המתוארים השתתפו בדיונים ופאסט ביססה חלק מהדמויות על דיוקנאות צילום מאת מתיו בריידי.
הציור של פאסט ניתן להשווה לעבודתו הרבה יותר גדולה של סמואל מורס, "בית הנבחרים הישן", שהושלם בשנת 1822. עבודתו של מורס מראה את המקום מאותה נקודת מבט, אם כי כוללת רק שליש מכמות האנשים. בעוד שפאסט צופפה את דמויותיה בשורות האחוריות, מורס הצליח לחבר את אנשיו לקבוצות. פאסט הכירה את ציורו של מורס, משום שהוא הוצג בפומבי בגלריית קורקורן לאמנות בוושינגטון הבירה.
ציורה של פאסט עורר ביקורת רבה מצד העיתונים והאקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה. בסופו של דבר הקונגרס הסכים לקנות את הציור שבע שנים לאחר השלמתו. הם שילמו 7,500 דולר (הרבה פחות ממה שנדרש).
הציור נותר באוסף הציורים של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
רון ויזלי
רונאלד "רון" ביליוס ויזלי (אנגלית: Ronald "Ron" Bilius Weasley; נולד ב-1 במרץ 1980) הוא דמות בדיונית בספרי הארי פוטר מאת ג'יי קיי רולינג, ואחת הדמויות הראשיות בסדרה. הופעתו הראשונה היא בספר הראשון, שם הוא מתואר כחברם הטוב ביותר של הארי פוטר והרמיוני גריינג'ר. רון הוא בן למשפחת ויזלי, משפחה מרובת ילדים המתגוררת בבית המכונה "המחילה" שנמצא מחוץ לעיירה הבדיונית אוטרי סנט קצ'פול. הוא לומד עם הארי ועם הרמיוני בבית גריפינדור שבבית הספר הוגוורטס לכישוף ולקוסמות. כיוון שהוא חברו הטוב ביותר של הארי פוטר הוא נוטל חלק כמעט בכל ההתרחשויות המרכזיות שבסדרה.
בסרטים הוא מגולם על ידי השחקן הבריטי רופרט גרינט.
יצירת הדמות
לפי רולינג דמותו של רון נוצרה "כבר ביום הראשון". לדבריה היא קיבלה את ההשראה לדמותו של רון מחבר טוב שלה בשם שון האריס (לו הקדישה את הספר השני בסדרה), אך אמרה כי היא "מעולם לא התכוונתי לתאר את שון באמצעות רון, אבל ברון כן יש משהו שדומה לשון". בדומה לקשר בין רולינג להאריס, כך גם רון נמצא לצידו של הארי פוטר כשזה זקוק לו. לדמותו של רון יש מאפיינים אחדים המתאימים לאופי של סיידקיק (Sidekick): הוא גורם לעיתים לאתנחתא קומית בעלילה, הוא נאמן לגיבור הראשי, ואין לו את מרבית הכישרונות שיש להארי, בעיקר בתחום יכולות הקסם.
חלק מתכונותיו של רון משמשות ניגוד להארי. בעוד שהארי הוא יתום ומחזיק ברשותו יותר כסף ממה שהוא זקוק לו, רון מגיע ממשפחה אוהבת אך ענייה; רוב רכושו הוא מיד שנייה. הארי מפורסם אך מעדיף להימנע מאור הזרקורים; רון, מנגד, מתואר לעיתים כמי שמקנא בהארי על פרסומו הרב. בנוסף, בניגוד לאחיו הוא לא שחקן קווידיץ' מצטיין, לא תלמיד מצטיין ולא הבת שלא נולדה למשפחתו מזה דורות רבים. כתוצאה מכל הנסיבות הללו רון מפגין חוסר ביטחון במקרים אחדים, ונסיונותיו להוכיח את עצמו הם אחד המניעים העיקריים לשינויים שעוברים עליו לאורך הסדרה.
הספר הראשון
רון מופיע לראשונה בספר ביחד עם משפחתו. הוא פוגש את הארי המחפש את הרציף להוגוורטס אקספרס, אך לא מזהה אותו. רון והארי חולקים את אותו התא ברכבת, ובכך מתחילה חברותם הטובה שנמשכת לאורך כל הסדרה. רון מביע את סקרנותו בנוגע לפרסומו הרב של הארי, שמנגד מתעניין מאוד בתולדותיו של רון כקוסם רגיל. בחלק זה של הספר הם פוגשים גם את נוויל לונגבוטום והרמיוני גריינג'ר, ולאחר מכן מתמיין רון לבית גריפינדור בדומה לשאר בני משפחתו. רון והארי מסוכסכים עם הרמיוני בחלק הראשון של הספר, אך מתחברים עמה לאחר שהצילו אותה מפני טרול שחדר לבית הספר בליל כל הקדושים. רון והארי לומדים את אותם המקצועות לאורך כל הסדרה, ובדרך כלל יש להם הישגים לימודיים דומים ובינוניים. הם חולקים הרבה הרפתקאות ביחד, ורון הוא האדם הראשון שהארי מספר לו על כך שראה את הוריו המתים בראי של ינפתא. כשרון מביט בראי הוא רואה את עצמו בתפקיד המדריך הראשי ובתפקיד קפטן קבוצת הקווידיץ' של גריפינדור, ובכך חושף כי משאלת לבו החזקה ביותר, המוצגת בראי, היא להיות בולט בהשוואה לאחיו.
רון ממלא תפקיד חשוב בניסיון להציל את אבן החכמים בסוף הספר. האסטרטגיה שבה נקט במהלך ההתמודדות מול לוח השחמט המכושף של המורה לשינויי צורה מינרווה מקגונגל מסייעת להארי ולהרמיוני להתקדם מעבר למכשול, בעוד הוא מוכן להקריב את הכלי שבו הוא משתמש על מנת שהם יזכו בניצחון, ובסופו של דבר סופג מהמלכה היריבה מכה שגורמת לו להתעלף אבל מפנה את הדרך לנצח במשחק. בסעודת סוף השנה מעניק לו אלבוס דמבלדור, מנהל הוגוורטס, חמישים נקודות עבור בית גריפינדור בגלל משחק השח שהוביל. הנקודות הללו סייעו לגריפינדור לזכות בגביע בתי התלמידים של הוגוורטס לראשונה מזה שבע שנים.
הספר השני
בקיץ שלאחר אירועי הספר הראשון מנסה רון ליצור קשר עם הארי, אך לא מצליח כיוון שגמדון הבית דובי סיכל זאת על מנת לגרום להארי לא לרצות לשוב להוגוורטס. רון מודאג מחוסר התגובה, ומחליט לצאת במכונית מעופפת ביחד עם אחיו פרד וג'ורג'. הם מביאים אותו לבית משפחת ויזלי ("המחילה"), ושם מרגיש הארי לראשונה שיש מישהו שאוהב אותו ודואג לו. בנקודה זו מתואר גם כיצד אחותו של רון, ג'יני, מתאהבת בהארי.
ביום תחילת הלימודים, רון והארי לא מצליחים להגיע לרציף של הרכבת להוגוורטס, ולפיכך הם מחליטים להטיס את המכונית שבה הגיעו לקינגס קרוס אל הוגוורטס. בסוף המסע שלהם המכונית קורסת, ובמהלך הניסיון להפעיל אותה מחדש שובר רון את שרביטו באופן חלקי. רון מקבל בעקבות כך "צרחן" המטיח בו נזיפות בקולה של אמו, והופך לדמות הראשונה בסדרה הסופגת עונש זה. במשך השנה שרביטו של רון גורם לנזקים אחרים, כגון פציעתו של המורה ללחשים פיליוס פליטיק וקללה הגורמת להקאת חשופיות, שאותה ניסה להטיל על דראקו מאלפוי וחזרה אליו בטעות.
בהמשך השנה נוטלים רון והארי שיקוי פולימיצי על מנת ללבוש את דמויותיהם של קראב וגויל מבית סלית'רין, על מנת שיוכלו לחקור את דראקו מאלפוי על סוגיית זהותו של זה שפתח את חדר הסודות ושיחרר מתוכו מפלצת קטלנית. במהלך הניסיון לאתר את האדם הזה, המכונה "היורש של סלית'רין", רון שומע מהארי על כך שיש ברשותו יומן קסום שהיה שייך לתלמיד לשעבר בשם טום רידל. רון מספק את הרמז הראשון בדרך לפתרון התעלומה, ומספר להארי ולהרמיוני כי טום רידל קיבל בעבר פרס על "שירותים מיוחדים לבית הספר"; פרט שגילה במהלך עונש שבמסגרתו ניקה את המדליות של בית הספר.
בהמשך, לאחר שהרמיוני מותקפת על ידי המפלצת של סלית'רין ושוכבת מאובנת במרפאה, רון והארי הולכים באמצע הלילה לביתו של האגריד ושם הם מגלים שמשרד הקסמים לוקח את האגריד למעצר באזקבאן בשל חשד שהוא העומד מאחורי התקיפות בבית הספר. לפני שנלקח, רומז האגריד לשניים שעליהם לעקוב אחרי העכבישים. השניים אכן עושים זאת ועוקבים אחר העכבישים אל תוך היער האסור ומוצאים שם את הרעגוג, עכביש ענק וחבר ותיק של האגריד. השניים כמעט נטרפים למוות על ידי משפחתו הענפהשל הרעגוג השוכנת ביער, אך ניצלים לבסוף בזכות המכונית הקסומה של משפחת ויזלי. באמצעות שורת רמזים נוספים הם מגלים את הכניסה לחדר הסודות, ונכנסים לשם על מנת לחלץ את ג'יני החטופה. בעקבות תקלה בשרביטו של רון קורסת תקרת המנהרה המובילה לחדר הסודות, ומפרידה בין רון לבין הארי, המחליט ללכת ולחלץ את ג'יני בזמן שרון חופר להם דרך מילוט. לאחר שהם יוצאים בחזרה מהמנהרה באמצעות סיועו של עוף החול "פוקס" הם זוכים כל אחד בפרס מיוחד על שירותים לבית הספר ובמאתיים נקודות לתחרות הבתים של הוגוורטס.
הספר השלישי והספר הרביעי
רון נפגש עם הארי והרמיוני בקלחת הרותחת יום לפני תחילת הלימודים. ברכבת להוגוורטס הארי מספר לרון ולהרמיוני שסיריוס בלק רודף אחריו והשניים חוששים מאוד לשלומו של הארי. בשנת הלימודים הזו רון והארי נרשמים ביחד לשני מקצועות חדשים - טיפול בחיות פלא וגילוי עתידות. לאורך הספר סקאברס, העכברוש של רון, מוטרד על ידי קרוקשנקס, החתול שהרמיוני רוכשת בתחילת הספר. המאבק בין שני החיות הללו הוא מקור קבוע למתיחות בין רון להרמיוני לאורך רוב הספר, ובשלב מסוים הם אף מפסיקים לדבר זה עם זו. כעסו של רון על הרמיוני מתגבר לאחר שהיא גורמת לכך שמטאטא המירוץ שהארי קיבל לחג המולד יוחרם על ידי פרופסור מינרווה מקגונגל. רון משלים עם הרמיוני לאחר שהארי מקבל את המטאטא בחזרה, אך מיד לאחר מכן פורצת ביניהם מריבה נוספת כיוון שנדמה כי קרוקשנקס טרף למוות את סקאברס העכברוש. לקראת השליש האחרון של הספר רון והארי הולכים לארוחה בבקתתו של שומר הקרקעות רובאוס האגריד, הנוזף בהם על כך שהם לא מעריכים מספיק את הרמיוני. בקטע המתאר את הארוחה מסופר כיצד רון נאלם דום אך בהתחלה אך מתעקש להגן על עמדתו שהרמיוני היא האשמה בכל מה שאירע כיוון שלא התייחסה ברצינות לניסיונות של החתול שלה לטרוף את סקאברס. היחסים ביניהם חוזרים לסדרם לאחר שהרמיוני פורקת את המתח הרב שבו הייתה שרויה בעקבות עומס הלימודים וההוצאה להורג שנגזרה על ההיפוגריף בקביק, שנשפט על תקיפתו של דראקו מאלפוי בתחילת שנת הלימודים. רון מבטיח לסייע להרמיוני ובכך הם משלימים.
לאחר שהשלישייה חוזרת ביחד עם סיריוס בלק ורמוס לופין (שהצטרף אליהם בינתיים) מותקף רון על ידי פטיגרו, המצליח להימלט משוביו. רון מאבד את הכרתו, ולא נוטל חלק במסע בזמן של הארי והרמיוני שעשו זאת על מנת להציל את בלק (הנחשב בטעות למבוקש) וההיפוגריף בקביק. בפרק האחרון של הספר רון מקבל ינשוף במתנה מסיריוס, כפיצוי על כך שב"אשמת" סיריוס כבר אין לו עכברוש.
בספר הרביעי מוזמנים הארי והרמיוני לביתו של רון, על מנת להגיע משם אל גמר אליפות העולם בקווידיץ'. רון מרוצה לגלות כי בגמר ישחק ויקטור קרום הבולגרי, שהוא השחקן האהוד עליו. הוא מביע התרגשות רבה כאשר קרום, הלומד בבית הספר לקוסמים דורמשטרנג, מגיע להוגוורטס לקראת פתיחת טורניר הקוסמים המשולש הנערך בהוגוורטס לראשונה מזה מאות שנים. אולם, כאשר הארי נבחר באופן לא ידוע להשתתף בטורניר רון מתחיל לקנא בו, ובמשך זמן רב מסרב לדבר עמו כיוון שהוא מאמין כי הארי מעוניין בפרסום נוסף, ולדברי הרמיוני בגלל שפעם נוספת הוא נשאר מחוץ לאור הזרקורים אותו חולקים אחיו למשפחת ויזלי והארי. רון מתנצל בפני הארי לאחר המשימה הראשונה שבה הארי התמודד מול דרקונית בוגרת, כיוון שהבין כי הארי לא היה מעז ברצינות לנסות להתמודד על מקום בטורניר.
לקראת חג המולד מוכרז על קיומו של נשף מיוחד לכבוד הטורניר, ורון והארי נלחצים כיוון שאין להם בנות זוג לחלק של הריקודים. רון פונה להרמיוני בצורה חסרת טאקט, והיא דוחה אותו ומודיעה כי כבר הוזמנה לנשף עם מישהו אחר. ברגע האחרון מארגן לו הארי פגישה עם פדמה פאטיל מבית רייבנקלו, המסכימה ללכת עמו ועם הארי היוצא עם אחותה פרוואטי. רון מקנא כאשר הוא רואה כי הרמיוני מגיעה לנשף ביחד עם גיבורו קרום, ובשל כך פורצת ביניהם מריבה עזה תוך כדי הנשף ולאחריו, אז היא אומרת לו כי לו באמת רצה להזמין אותה לנשף היה עליו לעשות זאת כאופציה ראשונה ולא אחרונה. במקביל לקנאתו של רון בקרום הרמיוני מראה את קנאתה בפלר דלאקור (תלמידה ונציגת בית הספר בובאטון בטורניר), שרון מראה כלפיה סימני חיבה ברורים בגלל היותה ויליה חלקית.
במשימה השנייה של הטורניר נבחר רון להיות השבוי שהארי צריך לחלץ מתוך האגם של הוגוורטס, כיוון שהוא האדם שאליו הארי יתגעגע במידה הרבה ביותר. הארי מצליח לחלץ אותו, אך רון לועג לו על כך שלקח גם את אחותה של פלר דלאקור שנכשלה במשימה. הוא חוזר בו לאחר שאלבוס דמבלדור משבח את הארי בסיכום המשימה. לאחר המשימה הוא זוכה למעט פרסום כיוון שנמנה עם החטופים, ואף מגזים לעיתים כשתלמידים מעריצים מבקשים ממנו לספר כיצד הגיע לתחתית האגם.
רון והרמיוני ממשיכים לסייע להארי בהכנותיו למשימה השלישית והאחרונה בטורניר, כאשר תוך כדי ההכנות הם נאלצים להתמודד עם האירועים הלא ברורים הקשורים לעלייה בכוחו של וולדמורט. בסוף הספר מצליח רון להתגבר באופן חלקי על קנאתו בקרום, ומבקש ממנו חתימה לשביעות רצונה של הרמיוני.
הארי פוטר ומסדר עוף החול
בתחילת הספר החמישי ממונה רון לתפקיד המדריך של בית גריפינדור, דבר הגורם הפתעה רבה לסובבים אותו. אחיו פרסי נטש את המשפחה, אך שולח לרון מכתב איחולים שבו הוא מייעץ לו לקטוע את קשרי החברות שלו עם הארי ולהתקרב אל דולורס אמברידג', המורה החדשה והמרושעת להתגוננות מפני כוחות האופל. בתגובה הוא קורע את המכתב בכעס רב, ומביע את כעסו הרב על אחיו.
רון מביע את תמיכתו המפורשת בהארי כאשר עמיתיהם לכיתה טוענים כי הארי משקר בנוגע לשובו של לורד וולדמורט, ולעיתים משתמש בסמכותו כמדריך על מנת להשתיקם. רון והרמיוני מציגים חזית אחידה בתמיכתם בהארי, למרות שהם ממשיכים להתווכח. רון מגבה את הרמיוני כשהיא מציעה להארי ללמד תלמידים התגוננות מעשית מפני כוחות האופל, לאור סירובה העיקש של אמברידג' לעשות זאת, והופך לאחד המייסדים של הקבוצה הנקראת "צבא דמבלדור". הוא מצטרף גם לקבוצת הקווידיץ' של גריפינדור, אך חוסר הביטחון והעצבנות שלו גורמים לכך שהוא יפגין יכולת ירודה באימונים ובשני המשחקים הרשמיים הראשונים של העונה, עד כדי כך שתלמידי בית סלית'רין ממציאים שיר גנאי עליו ועל משפחתו. אולם, במהלך המשחק האחרון הוא חוזר לעשתונותיו ומפגין יכולת גבוהה המסייעת לגריפינדור לנצח בהפרש גבוה ולזכות בגביע הבתים בקווידיץ'.
לאורך כל השנה טוען רון כי סוורוס סנייפ מנסה לפגוע בהארי באמצעות שיעורים שבהם הוא אמור ללמדו כיצד להגן על התודעה שלו מפני וולדמורט, אך בסוף הספר מבהיר אלבוס דמבלדור את טבעם האמיתי של השיעורים שהארי לקח, ומצדיק את רון באופן חלקי בכך שסנייפ לא היה האדם המתאים למשימה.
בשיאה של העלילה הוא נלחם באוכלי המוות לצידם של הארי, הרמיוני, ג'יני, נוויל לונגבוטום ולונה לאבגוד. הוא נפצע במהלך הקרב בגלל שילוב של קללה מטבע לא ידוע ופגיעה של מוחות מכושפים המנסים לחנוק אותו, אך לקראת סוף הספר מחלים באופן מלא. בדרך חזרה מהוגוורטס הוא כועס כשהוא מגלה כי אחותו ג'יני יוצאת עם חברו לשכבה דין תומאס, ורמז כי הוא היה מעדיף שהיא תצא עם הארי.
הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם
בספר השישי זוכה רון לתשומת לבה של לבנדר בראון, הלומדת גם כן בבית גריפינדור. הארי, המקבל את סרט הקפטן של קבוצת הקווידיץ' של גריפינדור, בוחר להתיר לרון לשוב לקבוצה בתפקיד השומר, במקום קורמק מקלאגן שעבודת הצוות שלו לקויה. לאחר שיעור השיקויים הראשון, עם המורה החדש הוראס סלגהורן, רון הוא היחיד שתומך בהארי המנסה לחקור את ספר השיקויים שנפל לידיו בטעות.
רון זועם לאחר שגילה את אחותו ג'יני מתנשקת עם חברם לשכבה דין תומאס, ולאחר שהוא מגלה כי ככל הנראה הרמיוני התנשקה עם ויקטור קרום בספר הרביעי הוא חוזר להפגין את יכולתו הרעה בקווידיץ', ומתחיל להתנהג בגסות להרמיוני. הארי מעמיד פנים כי הוא נתן לו לשתות שיקוי מזל לפני המשחק הראשון של העונה כדי לתקן את המצב, אך התוכנית משתבשת ורון מפסיק לדבר עם הרמיוני ומתחיל במערכת יחסים עם לבנדר בראון. הם ממשיכים במריבה שלהם גם לאחר חופשת חג המולד, אך בתקופה זו ניכר כי רון כבר לא מעוניין בהמשך מערכת היחסים עם לבנדר.
בספר זה יש התמקדות במערכת היחסים שבין רון להארי ולהרמיוני, כאשר המתח הרומנטי עם הרמיוני הוא אחד מקווי המשנה המרכזיים של עלילת הספר. יתר על כן, ישנה עדות לעומק החברות בין רון להארי כאשר זה מודיע לרון כי ביצועיו הירודים בקווידיץ' עלולים לגרום לסילוקו מהקבוצה, מבלי שאף אחד מהשניים ייקח זאת באופן אישי.
ב-1 במרץ, יום הולדתו, בולע רון בטעות שיקוי אהבה שהיה מיועד להארי. לאחר שהוא מקבל שיקוי נגד מפרופסור סלגהורן הוא שותה בטעות יין שיכר מורעל שהיה מיועד לאלבוס דמבלדור. הארי מציל את חייו באמצעות אבן בזואר, המשמשת חומר נגד לרעל. הרמיוני המבוהלת מגיעה למרפאה שבה מאושפז רון, ושוכחת את המריבה ביניהם. בזמן שהארי, הרמיוני, ג'יני והתאומים פרד וג'ורג' יושבים ליד מיטתו, הם שומעים אותו ממלמל את שמה של הרמיוני מתוך שינה]. לאחר מכן רון מעמיד פנים שהוא ישן בכל פעם שלבנדר מגיעה לביקור. לאחר שחרורו הוא מתפייס עם הרמיוני, וזמן קצר לאחר מכן הוא נפרד מלבנדר. רולינג אמרה בראיון כי היא "ממש נהנתה לכתוב את העסק הזה של רון/לבנדר, והסיבה שזה היה מהנה הייתה שעד לנקודה זו רון היה קצת לא בוגר בהשוואה לשניים האחרים, והוא היה צריך להפוך את עצמו לראוי עבור הרמיוני... הוא היה צריך לגדול מבחינה רגשית ועכשיו הוא עשה צעד גדול קדימה".
רון לא תומך בתאוריה של הארי שדראקו מאלפוי הפך לאוכל מוות, אך משתכנע בסופו של דבר. לפני שהארי הולך עם דמבלדור לחפש את ההורקרוקס של וולדמורט הוא נותן לרון, הרמיוני וג'יני את יתרת שיקוי המזל שלו, אך הם לא מצליחים למנוע את חדירת אוכלי המוות והקרב פורץ למרגלות מגדל האסטרונומיה. סוורוס סנייפ הורג את דמבלדור במהלך הקרב, לאחר שמאלפוי לא היה מסוגל לעשות זאת. במהלך ההלוויה של דמבלדור רון מנחם את הרמיוני הבוכייה. הם מבטיחים לסייע להארי בהשלמת המשימה שדמבלדור הטיל עליו, גם אם משמעות הדבר היא עזיבת הוגוורטס.
הארי פוטר ואוצרות המוות
בתחילת הספר השביעי כועס רון על הארי לאחר שזה מנשק את ג'יני, ומספר כיצד היא הייתה עצובה לאחר שהארי נפרד ממנה בסוף הספר הקודם. על מנת להסיר את החשד שהוא נמצא עם הארי מחליט רון ביחד עם אביו ואחיו התאומים להלביש את הרול (סוג של מפלצת לא מזיקה) המשפחתי בפיג'מה ישנה שלו, ומשכן אותו בחדר שלו.
במהלך חתונתו של אחיו ביל עם פלר דלאקור הוא מזמין את הרמיוני לריקוד על מנת לגרום לוויקטור קרום לקנא, אך באמצע החתונה הם נמלטים עם הארי כיוון שאוכלי המוות השתלטו על משרד הקסמים והגיעו ל"מחילה" על מנת לחפש את הארי. בעקבות החשש לגורלה של משפחתו, רון מתוח בזמן שהם מסתתרים בבית משפחת בלק. כשהם מחליטים לפרוץ למשרד הקסמים, על מנת לחפש את אחד ההורקרוקסים אצל דולורס אמברידג', הוא משתמש בשיקוי פולימיצי על מנת ללבוש את צורתו של אחד מעובדי המשרד, ורק ברגע האחרון מצליח להימלט מהמשרד לאחר חשיפת חדירתם.
הארי מחליט כי מישהו חייב ללבוש את ההורקרוקס (התליון של סלזאר סלית'רין) בכל עת, בגלל החשש שמא הוא יאבד או ייגנב. רון מושפע מכך בצורה החזקה ביותר, ובסופו של דבר פורצת מריבה בינו לבין הארי והרמיוני, והוא מחליט לנטוש אותם וללכת להתחבא בבית של אחיו ביל. רון התחרט על מעשיו בסופו של דבר, אך במהלך ניסיונו לאתר את חבריו הוא נלכד על ידי חבורת פושעים, ורק לאחר שברח מהם הצליח לאתר את היער שבו התחבאו הארי והרמיוני. רון מציל את הארי שצלל לתוך אגם קפוא בניסיון לחלץ את חרבו של גודריק גריפינדור (שיכולה להשמיד את התליון), וחוזר לתוך האגם על מנת להוציא את החרב שיכולה להילקח רק בתנאי של גילוי אומץ לב. לאחר מכן הוא כמעט ומתפתה להאמין לדברי הלעג של שבריר נשמתו של וולדמורט השוכן בתוך התליון, על כך שהרמיוני אוהבת את הארי, אך לבסוף אוזר אומץ ומשמיד אותו עם החרב. על מנת לנחמו אומר לו הארי שהרמיוני היא כמו אחות עבורו.
רון וחבריו נלכדים על ידי חבורת פושעים, ומובאים לאחוזת מאלפוי. בלטריקס לסטריינג', אוכלת מוות ידועה וקרובת משפחה של המאלפויים, מענה את הרמיוני בקללת הכאב "קרושיאטוס" לצורך השגת מידע. רון מגיב בפאניקה, ומסרב להקשיב לבקשתו של הארי להירגע. הם ניצלים על ידי גמדון הבית דובי, אך הוא עצמו נהרג מסכין שבלטריקס לסטריינג' זרקה לכיוונו. הם מגיעים לביתו של ביל ויזלי, ולאחר שקברו את דובי מתחילים לתכנן ביחד עם הגובלין גריפהוק שנמלט עמם את הפריצה לכספת של משפחת לסטריינג' בבנק הקוסמים גרינגוטס. רון מנסה לשדל את הרמיוני לרמות את גריפהוק, אך היא מתנגדת פעם אחר פעם. בסופו של דבר הם מצליחים לפרוץ לגרינגוטס, לגנוב את ההורקרוקס שהוחבא שם, ולהימלט על גבו של דרקון.
19 שנים לאחר הקרב רון נשוי להרמיוני ויש להם שני ילדים - רוז, אותה הם מלווים לקראת שנת הלימודים הראשונה שלה בהוגוורטס, ובן צעיר בשם הוגו. רון עובד ביחד עם הארי כהילאי עבור משרד הקסמים, וביחד עם הרמיוני הם סייעו לטהר את משרד הקסמים מהשחיתות שפשתה בו קודם לכן. לפני שהחל לעבוד כהילאי הוא עבד ביחד עם ג'ורג' בחנות התעלולים שלו.
במחזה הארי פוטר והילד המקולל רון שב לעבוד בחנות התעלולים עם ג'ורג'.
מראה חיצוני
רולינג מתארת את רון כ"גבוה, רזה וגמלוני, עם נמשים, כפות-ידיים וכפות-רגליים גדולות ואף ארוך". בדומה לשאר בני משפחתו גם לרון יש שיער ג'ינג'י, ועיניו כחולות. הוא אחד מהתלמידים הגבוהים בהוגוורטס, כולל חלק מאחיו הגדולים. למרות שבספרים מתוארים הנמשים שלו, לרופרט גרינט, המגלם את דמותו של רון בסרטים, אין נמשים.
אישיות
בראיון שנערך עמה תיארה רולינג את רון כאדם משעשע אך חסר רגישות ולא בוגר: "יש הרבה חוסר בגרות ברון, וזה המקום שממנו מגיע רוב ההומור". רולינג הסבירה על השינוי בדמותו של רון בספר האחרון כי "רון הוא הפחות בוגר מבין שלוש הדמויות הראשיות, אך בחלק השביעי הוא מתבגר. הוא מעולם לא היה עצמאי בצורה חזקה, אנשים רואים אותו בעיקר כחברו של הארי; אמו רצתה למעשה בת ובספר האחרון הוא נאלץ לבסוף להכיר בחולשותיו. לעומת זאת, רון עשה דברים אמיצים במהלך הסדרה: הוא הקריב את עצמו מספר פעמים, נתן חצי כריך לילד זר שהוא לא מכיר, ונתן לילד הזה אוכל ובית, למרות שאין לו הרבה לתת ולבזבז. זה בדיוק מה שהופך את רון לגבר".
יכולות קסם
רון קיבל את שרביטו הישן של אחיו צ'ארלי, ששערות חד קרן בוקעות מהקצה שלו. הוא עוטף את השרביט בסרט הדבקה מכושף לאחר שכמעט שבר אותו בתחילת הספר השני, אך השרביט מתפקד בצורה לא תקינה לאחר מכן. שרביטו החדש של רון, אותו הוא מקבל בתחילת הספר השלישי, עשוי מעץ ערבה, מכיל שערה של חד קרן כליבה קסומה, ואורכו הוא.
במקרים אחדים לאורך הסדרה הפגין רון סימנים של יכולת טקטית, כפי שניכר מיכולותיו במשחק שח-קוסמים, המתנהל כמו שח רגיל אך עם כלים בעלי יכולת תנועה. כישוריו של רון לא מוצגים בהרחבה, אך בדומה לאחדים מחברי צבא דמבלדור הוא שורד מפגש אלים עם אוכלי מוות בוגרים בסוף הספר החמישי, ובסוף הספר השישי נרמז כי הוא הפגין יכולת גבוהה בקרב מול אוכלי המוות בזכות שיקוי המזל פליקס פליציס. בספר השביעי מאבד רון את שרביטו, אך לוקח את זה של אוכל המוות פיטר פטיגרו. לאחר מכן הוא מתחיל להפגין יכולת יותר גבוהה וידע רב יותר, ביחד עם התבגרות פתאומית לאחר ריב קשה עם הארי. למשך תקופה קצרה הוא אף מוביל את חבריו בחיפוש אחר ההורקרוקסים, במקום הארי.
בתרבות הפופולרית
דמותו של רון הופיעה פעמים אחדות בפרודיות על הארי פוטר. להלן דוגמאות אחדות:
שועל-מעופף ליילי
שועל-מעופף ליילי (שם מדעי: Pteropus lylei), המכונה גם עטלף השועל המעופף, הוא עטלף השייך לתת-סדרה עטלפים גדולים, שמוטת כנפיהם מגיעה עד ל-1.70 מטר. משפחה עטלפי פרי תת-משפחה עטלפי פירות אמיתיים. העטלף חי בקמבודיה, וייטנאם, דרום סין ותאילנד.
מאפיינים
עטלף השועל המעופף צמחוני וניזון בעיקר מפירות, עלים, צוף ואבקת פרחים. העטלף חי על עצים גבוהים עליהם הוא מקים את מושבותיו. גובה העצים מאפשר לעטלף לצנוח כלפי מטה ולפרוש את כנפיו הגדולות לתעופה. השועל המעופף פעיל בשעות היום ובעל ראייה חדה.
בתאילנד זוהו 11 מושבות, מושבת העטלפים הגדולה ביותר בתאילנד כוללת 3,000 פרטים. בווייטנאם ידועות שלוש מושבות.
קילטרטן
קילטרטן הוא פרסום אוונגרדי שהוגדר כ"כתב עת חד-פעמי", שיצא בתל אביב בשנת 1964 בכמה מאות בודדות של עותקים ועסק בשירה ואמנות. שמו נלקח משירו של המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס "טייס אירי צופה מותו". עורכיו של כתב-העת היו המשורר מקסים גילן ונחום קיין (שם העט של נחום כהן, שהיה אז חייל). כמו כן השתתף בעריכה מאיר ויזלטיר.
קילטרטן נחשב חריג בתולדות הפרסומים הספרותיים הישראליים, חלק מייחודו הוא בשאיפתו להיות כתב עת חד-פעמי. בגיליון היחיד שלו כתבו מאיר ויזלטיר, ברנרדוס לוציוס, מיכאל קרבובי, הצייר ניצן אביב, המחזאי יוסף מונדי, דפנה ערוד, יאיר הורביץ ויונה וולך שטרם מלאו לה 20. בגיליון התקיים גם ריאיון עם הפסל יצחק דנציגר (יוצרו של הפסל נמרוד).
קילטרטן הציב את עצמו משמאל לרוח האוונגרד שאז החלה לנשב בעולם הפואטי של ישראל. בגיליון הפנו עורכיו מכתב מתריס לנתן זך, עורך כתב העת "יוכני", ולגבריאל מוקד, עורך כתב העת "עכשיו", בו כתבו:
.
בנוסף, ניסח העורך מקסים גילן מכתב הקורא לוועידת פרס נובל לספרות להעניק את הפרס למשורר עזרא פאונד, על אף היותו פשיסט, בשל השפעתו הגדולה על השירה.
קילטרטן הרבה ללעוג לפרובינציאליות הישראלית של אותה תקופה ובז למשוררים הוותיקים. הוא כלל כתיבה רעננה ועיצוב לא מוקפד, על גבול הפנזין. כיום עותקיו של פרסום זה נדירים ויקרים, אך אפשר לקרוא אותו דרך רשת האינטרנט. "קילטרטן" השפיע על כתבי עת שיצאו לאחר מכן בשנות השבעים ומשפיע עדיין על כתבי עת בעלי נטיות אוונגרדיות כ"מעין" ו"כתם".
סאבו פאביצ'ביץ'
סאבו פאביצ'ביץ' (במונטנגרית: Caвo Павићeвић; נולד ב-11 בדצמבר 1980) הוא כדורגלן עבר מונטנגרי-סרבי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
פאביצ'ביץ' גדל בקבוצה קטנה בסרביה, ובשנת 1999 עבר לשחק במועדון היידוק קולה. בתחילת דרכו הושאל למספר קבוצות קטנות ולאחר מכן תפס את מקומו בהרכב הקבוצה, עד שבאמצע עונת חתם בקבוצת וויבודינה נובי סאד (הקבוצה הוותיקה ביותר בסרביה). הקבוצה מצמרת הליגה הסרבית הקנתה לו פרסום רב וכעבור חצי שנה הוחתם לשנתיים בקבוצת אנרג'י קוטבוס מההבונדסליגה הגרמנית. ב-16 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, במשחק מול הופנהיים. לאחר שנה בגרמניה, עבר פאביצ'ביץ' בשנת 2009 לקבוצת קוואלה מהליגה היוונית, במדיה שיחק שנה אחת.
בחלון ההעברות של ינואר 2013 חזר פאביצ'ביץ' לישראל, וחתם בקבוצת הפועל תל אביב. ב-12 בינואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב, כשפתח בהרכב הקבוצה בניצחון 3–0 על בני סכנין. בסך הכל ערך 15 הופעות בכל המסגרות עד תום עונת 2012/2013, ובסיומה שוחרר מהמועדון.
ביוני 2013 חזר פאביצ'ביץ' לקפריסין, וחתם באנורתוסיס פמגוסטה. לאחר חצי עונה, חזר בינואר 2014 לסרביה וחתם בקבוצת הכוכב האדום בלגרד. ביולי 2016 חתם בקבוצת ספרטק סובוטיצה מליגת העל הסרבית, ובתום עונה אחת במועדון פרש ממשחק פעיל בגיל 36.
ברברה קינג
ברברה קינג (באנגלית: Barbara King;) (נולדה ב-18 באוגוסט 1956) היא אנתרופולוגית אמריקאית, פרופסור אמריטה ופובליציסטית של מדע בעיקר בתחום של תחושות בקרב בעלי חיים.
השכלה ומסלול מקצועי
קינג למדה לתואר ראשון בדאגלס קולג' של אוניברסיטת ראטגרס, ולתואר שני באוניברסיטת אוקלהומה. שם גם למדה לדוקטורט. קינג לימדה בקולג' ויליאם ומרי, בויליאמסבורג שבוירג'יניה, מ-1988 ועד פרישתה בדרגת פרופסור בשנת 2015.
פעילותה המדעית
קינג היא מחלוצות המחקר של אבל בבעלי חיים.
פעילותה כפובליציסטית של המדע
מאז פרישתה מהאוניברסיטה, בשנת 2015, קינג עוסקת בפובליציסטיקה של המדע ב"משרה מלאה". בין השאר פרסמה מאמרים בסיינטיפיק אמריקן, The Atlantic ובוושינגטון פוסט.
משה אריה לייב שפירא
הרב משה אריה לייב שפירא (תרמ"ט, 1889 – י' בסיוון תשל"ב, מאי 1972) היה ראש ישיבת תורת אמת בירושלים ורב ומו"ץ בשכונת בית ישראל בעיר.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרב מאיר בנימין וגינעשא, בת הרב חיים יוסף דוד אזולאי (מצאצאי החיד"א). בצעירותו למד בישיבת עץ חיים. בנערותו היה מראשוני תלמידי ישיבת תורת אמת שנוסדה אז בחברון. נמנה עם מלוויו של רבי יוסף יצחק שניאורסון מחב"ד בביקורו בארץ ישראל בשנת תרפ"ט (1929).
בשנת תש"א (1941) התמנה לראש ישיבת תורת אמת בירושלים, ושימש בתפקידו שנים רבות. שימש גם כרב ומו"ץ בשכונת בית ישראל בעיר.
היה מעורכי כתב העת התורני "אהל תורה", יחד עם הרב גרשון לפידות, הרב שמשון אהרן פולונסקי ועוד. בשנת תשי"ז זכה בפרס הרב קוק על ספרו "טבעות זהב".
גבריאלה אביגור-רותם
גבריאלה אביגור-רותם (נולדה ב-1946) היא סופרת, משוררת ועורכת ישראלית. זכתה פעמיים בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, בשנת 1993 על ספרה "מוצרט לא היה יהודי" ובשנת 2002 על ספרה חמסין וציפורים משוגעות, שזיכה אותה גם בפרס נשיא המדינה לספרות.
ביוגרפיה
אביגור-רותם נולדה בשם גאולה גורמן (אך נרשמה בשם גבריאלה גורמן) בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה, ועלתה לישראל עם משפחתה בגיל שלוש. משפחתה התיישבה בקיבוץ מפלסים. בהמשך עברה ללוד ולאחר מכן לרמת חן. היא למדה ב"תיכון בליך" ושירתה בחיל האוויר.
את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת תל אביב סיימה בתואר בוגר בספרות עברית ובספרות אנגלית. עבדה כמורה לספרות בבליך עד שנת 1992.
ספר השירים השני שכתבה, "חומות וקיסרים", יצא לאור בשנת 1990.
הרומן הראשון פרי עטה, "מוצרט לא היה יהודי", התפרסם ב-1992. עדי אופיר הגדירו כ"מאה שנות בדידות יהודית, מארקס שנימול והובא בבריתה של העברית". הרומן תורגם, בין היתר, לסינית ולערבית.
בעקבות ספרה "חמסין וציפורים משוגעות", הכתיר אותה פרופ' גרשון שקד כיורשתו של יעקב שבתאי. אבנר הולצמן כתב שהספר הוא יצירה מורכבת ונוגעת ללב, אך גם מתח ביקורת עליו בכמה נקודות, כגון שישנו משהו בלתי משכנע בעליל בעיצוב דמותה של הגיבורה.
ספרה "אדום עתיק" הוכנס לרשימת הניו יורק מגזין של תריסר הספרים הטובים ביותר בעולם משנת 2007 שעדיין לא תורגמו לאנגלית. הסופר יצחק אוורבוך-אורפז שיבח את הספר ואת כתיבתה של אביגור-רותם כ"בעלי עוצמה עצומה של הקול הקולקטיבי הישראלי, שנשמע בעבר הקרוב בכִשרון שכזה רק אצל ס. יזהר".
אביגור-רותם הרצתה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בשנת הלימודים תשנ"ו ובאוניברסיטת חיפה בשנת הלימודים תשנ"ז, והיא משמשת עורכת לשונית בהוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 עבר להתגורר במצפה אבטליון ושם היא חיה עד היום.
ספריה
ספריה תורגמו לשפות אחדות וזיכו אותה בפרסים רבים בישראל ומחוצה לה.