cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקדונל דאגלס AV-8B הרייר II
הצי הספרדי
המטוסים הספרדיים השתתפו במלחמת קוסובו, במבצע מניעת טיסה (Operation Deny Flight, 12 באפריל 1993 - 20 בדצמבר 1995), במהלכו אכפו מטוסי נאט"ו אזור אסור לטיסה מעל בוסניה והרצגובינה. ספרד לא שלחה את נושאת המטוסים שלה להשתתף במלחמת המפרץ השנייה ב-2003, ובמקום זאת הסתפקה בפריסת מטוסי F/A-18 באזור ומטוסי סיוע נוספים. ב־2007 בחנה ספרד אפשרות להחליף את מטוסי ההרייר II, כנראה במטוסי F-35B לייטנינג II.
הצי האיטלקי
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הציגה חברת הוקר סידלי את מטוס ההרייר I לצי האיטלקי. המטוס ערך נחיתות לדוגמה על נושאת המטוסים אנדריאה דוריה, ועורר את עניינם של האיטלקים. המאמצים הראשונים הוכשלו על ידי חוק איטלקי מ־1937 שאסר על הצי להפעיל מטוסים בעלי כנף קבועה, מאחר שאלה הם בתחום אחריותו הבלעדית של חיל האוויר האיטלקי. בתחילת 1989 שונה החוק, והצי החל בתהליך הערכה ממושך של ההרייר הימי ושל ה־AV-8B. תחילה הוזמנו במאי 1989 שני מטוסי אימון מדגם TAV-8B, ולאחר מכן נחתם חוזה לאספקת שישה־עשר מטוסי AV-8B פלוס. למעט שלושת המטוסים הראשונים, הורכבו מטוסי ההרייר II במפעלי חברת אלניה ארונאוטיקה, מערכות שיסופקו מארצות הברית. המטוסים הדו־מושביים, הראשונים שסופקו, הגיעו באוגוסט 1991. מטוסים אלה שימשו לטיסות הוכחת יכולת, מנושאות המסוקים של הצי ומנושאת המטוסים הקלה ג'וזפה גריבלדי.
שלושת המטוסים החד מושביים הראשונים, שיוצרו בארצות הברית, שימשו להסבת טייסים בארצות הברית. המטוס הראשון שהורכב באיטליה ירד מפס הייצור ב־1995, ובאמצע ינואר יצאה נושאת המטוסים "ג'וזפה גריבלדי" מטרנטו לסומליה, כדי לסייע בשמירת היציבות באזור עם יציאת כוחות האו"ם מהמדינה. מטוסי ההרייר צברו יותר מ־100 שעות טיסה, והפגינו 100% כשירות מבצעית, במהלך שלושה חודשי פעילות.
בשנת 2000 תכנן הצי האיטלקי לרכוש שבעה מטוסים מיוצרים מחדש, כדי לצייד בהם את נושאת המטוסים "ג'וזפה גריבלדי" ואת נושאת המטוסים החדשה, קאבור. במקביל שודרגו המטוסים שברשות הצי כך שיוכלו לשאת טילי AIM-120 אמראם ופצצות מונחות JDAM. מטוסי הרייר II מנושאת המטוסים "ג'וזפה גריבלדי" פעלו יחד עם מטוסי יורופייטר טייפון איטלקיים ומטוסים של מדינות אחרות במהלך ההתקוממות בלוב ב־2011, במבצע מגן מאוחד. מטוסי הרייר פעלו במשימות איסוף מודיעין וסיור, בעזרת פודי "לייטינג" שנשאו, ושיגרו 160 פצצות מונחות. בסך הכל ביצעו מטוסי ההרייר II האיטלקיים 1,221 שעות טיסה במהלך המבצע.
גם הצי האיטלקי מתכנן להחליף את מטוסי הAV-8B שלו במטוסי F-35B לייטניג II.
אוסאגי בסקומה
אוסאגי בסקומה (באנגלית: Osagi Bascome; 17 באפריל 1998 – 18 בדצמבר 2021) היה כדורגלן ברמודי ששיחק בעמדת הקשר בנבחרת ברמודה.
קריירת מועדונים
בסקומה גדל במחלקות הנוער של אסטון וילה, ולנסיה ולבאנטה. בחודש פברואר 2017 חתם בבריסטול סיטי.
ב-26 במרץ 2019, לאחר תקופה קצרה במסאנאסה מהליגה השישית בספרד, חתם בסקומה על חוזה עד לסוף עונת בדרלינגטון מהליגה השישית באנגליה. לאחר סיום העונה, חוזהו הוארך בעונה נוספת. ב-10 בפברואר 2020 שוחרר מהמועדון.
קריירה בינלאומית
ב-4 ביוני 2016 ערך בסקומה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברמודה, בהפסד 1-0 לנבחרת הרפובליקה הדומיניקנית במסגרת מוקדמות גביע הזהב 2017. ב-12 באוקטובר 2018 הבקיע את שערו היחיד בנבחרת, בניצחון 12-0 על נבחרת סן מרטן במסגרת מוקדמות ליגת האומות של CONCACAF לעונת. הוא היה חלק מסגל נבחרת ברמודה בטורניר גביע הזהב 2019.
חיים אישיים
בן דודו הוא כדורגלן נבחרת ברמודה דרוונדה בסקומה. דודו הוא מאמן נבחרת ברמודה לשעבר אנדרו בסקומה.
אלכסנדרו בויצ'וק
אלכסנדרו בויצ'וק (ברומנית: Alexandru Boiciuc; נולד ב-12 באוגוסט 1997 בקישינב שבמולדובה) הוא כדורגלן מולדובני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אוניברסיטת קלוז' מהליגה הרומנית השנייה ובנבחרת מולדובה.
אוסאגי בסקומה
מותו
ב-18 בדצמבר 2021 נדקר בסקומה בברמודה, ומאוחר יותר מת מפצעיו. הוא היה בן 23 במותו.
אלכסנדרו בויצ'וק
קריירת מועדונים
בויצ'ור שיחק בפוליטכניקה יאשי, בפורסטה סוצ'אבה, במילסאמי אורחיי, בטרגו מורש, בוויילה בולקלוב, בשריף טירספול, בספינטול גאורגה, בקרפטי לבוב, ובאקדמיקה קלינצ'ן.
ב-25 בפברואר 2021 חתם בטוריס קלצ'ו מהסרייה ג'.
ב-5 באוגוסט 2021 חתם באוניברסיטת קלוז' מהליגה הרומנית השנייה.
קריירה בינלאומית
ב-26 בפברואר 2018 ערך בויצ'וק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מולדובה, בהפסד 3-0 לנבחרת ערב הסעודית.
יגואר Mark IV
יגואר Mark IV (באנגלית: Jaguar Mark IV) הם 3 סדרות של מכוניות סלון מתוצרת יצרנית הרכב "SS Cars" (שם מלא: "S. S. Cars Limited") אשר יוצרו בין השנים 1935–1949.
בשנת 1945 הפכה ליגואר ובין השנים 1945–1949 יוצרו על ידי יצרנית רכבי היוקרה הבריטית יגואר.
סדרות "יגואר Mark IV" יוצרו בין השנים 1949 – 1935 בבריטניה.
דנה ליקוורניק
ביוגרפיה
נולדה בנצרת עילית לרות ורון ליקוורניק צאצאית למשפחת אוביץ מחיפה, כבר בגיל צעיר היא נמשכה למוזיקה, היא גדלה בבית סבתה בתיה אילון, שהיתה ניצלת שואה וילדה יחידה לאברהם אוביץ שהיה היחיד מהגמדים שהצליח להביא ילדים. סבתה בתיה גידלה אותה על מיטב הזמרות הגדולות מדונה, אדית פיאף וויה קון דיוס על שולחן בביתה. לזכרו של אב משפחת אוביץ כתבה דנה את השיר "איש קטן".
במשך השנים הופיעה במקהלות שונות, בגיל 18 עשתה צבא בשירות הלהקה הצבאית, בהם שרתה בלהקת חיל החינוך ואוגדה 91 במהלך השירות עברה דנה הכשרה בין היתר עם עודד מנשה מערוץ הילדים, ירון כפכפי, השתתפה בטקסים ממשלתים בהם עשור לרצח רבין והופיעה במהלך מלחמת לבנון השניה במקלטים ומוצבים ועוד, באותה תקופה היא התמודדה בעונה הרביעית של תוכנית הכישרונות בטלוויזיה הישראלית כוכב נולד ולמדה ברימון בית ספר למוסיקה במשך שנתיים שם זכתה במקום השני בתחרות "שירימון 2008".
לאחר לימודיה ברימון הקימה את ההרכב המוזקלי הראשון שהיה הרכב נשים שנקרא מלשון מנאז' א-טרואה והופיעו ברחבי הארץ בבראים ומועדנים.
ב-2010 פנתה ליוסי פיין לשם הפקת האלבומה הראשון, שנתן לה אימון אישי, לשם הפקת האלבום הקימה את הרכב החשמלי הראשון שלה שכלל בין היתר את משה אסרף ודני שניידרמן.
ב־2013 הוציאה את האלבומה הראשון "ברבור" המורכב משירים שכתבה והחלינה במהלך השנים, וזכה לביקורות רבות ברשת על ידי מאקו, פנאי פלוס הערוץ הראשון, והופיע בתוכנית "יצירה מקומית" של טל מן, וזכתה בתוכנית "בציר טוב" של טל ארגמן ברדיו 88FM בתואר 'תגלית השנה'.
במסגרת ההופעות שלה הכירה את ריימונד גונסאלס, וחתמה איתו הסכם בניהול הופעות ביחד, ויצאה ללונדון שם הכירה את פמי טמאו ששמע על השירים שלו והוזמנה להופיע על במת המועדון של רוני סקוט.
ב־2014 החלה לעבוד עם פמי טמואו להפקת אלבומה השני ופתחה במימון לאלבום שהצליחה לגייס 70 אלף שקל להקלטות שנעשו בישראל וחלקם בSensible music studios שבלונדון.
ב־2015 התחברה עם Beats Antique לשיתוף פעולה בסינגל המשותף בו היא שרה בערבית Le Refuge שיר מחווה לפליטי המלחמה בסוריה.
בזמן שסיירה ברחבי העולם היא ניגנה עם מוזיקאים ברמה עולמית רבים, ביניהם בובי ווטסון, שניגן איתה בס על הרוק של מייקל ג'קסון.
בשנת־2018 הופיעה בפסטיבלים וטורים ברחבי אירופה ביניהם חיממה את האומן מקסי ג'אז מלהקת פיית'לס הבריטית ותמכה בזמר והיוצר הצרפתי ז'וליאן קלר.
בשנת 2019 כאשר דנה מופיעה באירועים כמו וומבלי קלאב סטדיום וסילברסטון פורמולה  ניגש אליה אחד מותיקי סצנת המוזיקה הבריטית ג'וליוס מיינרד פמברטון והציע לה חוזה ניהולי לקריירה, באותה שנה דנה חתמה בפעם הראשונה על חוזה כאשר עד אותו הרגע דחתה הצעות רבות ואף את תכנית הטלוויזיה "דה וויס" הופיעה מבלי לחתום על חוזה, יחד הם החלו להקליט את אלבומה השלישי מתוכו יצאו הסינגלים "רית'ם" ו"יו גוט מי סינגינג" שזכו להשמעות ברחבי אנגליה וביקורות מפרגנות מתחנת הרדיו BBC בהם הכריזו באחד מהראיונות שדנה צריכה לייצג את אנגליה באירוויזיון עם השיר "רית'ם".
ב־2021 הוציאה את הסינגל Rhythm
זנקו סוזוקי
סוזוקי סיים את לימודיו באוניברסיטת טוקיו למדעי הים ב-1935. הוא הצטרף למפלגה הליברלית ב-1948, וסייע לאחד בינה לבין מפלגה אחרת, וביחד יצרו את המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-1955.
סוזוקי התמנה לראשות ממשלת יפן ב-17 ביולי 1980, לאחר מותו של קודמו בתפקיד, מסיושי אוהירה, מהתקף לב במהלך הבחירות הכלליות. הזדהות הציבור שגררה מותו של אוהירה, הנחיל למפלגה הדמוקרטית-ליברלית ניצחון מוחץ בבחירות, ולממשלתו של סוזוקי היה רוב מוחץ בדיאט. עם את, בבחירות של 1982, בחר סוזוקי שלא להתמודד פעם נוספת לנשיאות המפלגה, ויסוהירו נקסונה החליפו.
נפרד אבל שווה
נפרד אבל שווה (מאנגלית: Separate but equal) היא דוקטרינה משפטית שרווחה בארצות הברית מסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20, ולפיה ניתן להגשים את עיקרון השוויון גם כאשר מתקיימת הפרדה גזעית, כל עוד ניתנים שירותים שווים לבני הגזעים השונים. בפועל היוותה כלי ממוסד לשמר פערים ובמקרים רבים במדינות הדרום אף העמיקה אותם.
הדוקטרינה הוכרזה בארצות הברית כלא חוקתית, אחרי מאבק משפטי ארוך ב-1954 בעקבות פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, אך חוקי ג'ים קרואו אשר אפשרו הפרדה על בסיס גזע המשיכו להתקיים עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20.
רקע
ב-1861 פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית, בין היתר על רקע מחלוקות בנוגע לסוגיית העבדות. לאחר ניצחון מדינות האיחוד, שהתנגדו לעבדות, בוצעו מספר רפורמות, ובראשן התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, בו נאסרה העבדות, והתיקון ה-14 שאושר ב-1868 במטרה לעגן שוויון זכויות לאזרחי ארצות הברית, בהם השחורים ששוחררו מהעבדות.
במקביל, הקים הקונגרס את המשרד לפליטים, עבדים משוחררים ואדמות נטושות, שעסק בין היתר בשילוב העבדים המשוחררים בחברה. לאחר סיום תקופת השיקום, ב-1877, ניתנה למדינות השונות יד חופשית בפרשנותן את התיקון ה-14 ויישום עקרון השוויון שנקבע בו. חוק מוריל מ-1862, שהבטיח מימון פדרלי להשכלה הגבוהה תוך מתן אוטונומיה למדינות לגבי אופן המימון, תוקן ב-1890 באופן שאפשר חינוך נפרד, כל עוד מקפידים על שוויון במשאבים הניתנים לבתי הספר. בעקבות התיקון הקימו 17 ממדינות ארצות הברית מוסדות המיועדים לשחורים בלבד.
יישום הדוקטרינה
במספר פסקי דין שניתנו בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי דוקטרינת "נפרד אך שווה" אינה סותרת את התיקון ה-14. בפסק דין פלסי נגד פרגוסון (1896) אושר חוק שנחקק בלואיזיאנה שהקצה קרונות רכבת נפרדים לשחורים וללבנים. בפסק דין קאמינג נגד מועצת החינוך של מחוז ריצ'מונד (1899) אושר העיקרון גם לגבי בתי ספר. בפרשת ברי קולג' נגד קנטקי (1908) אישר בית המשפט העליון חוק שאסר במפורש על הקמת בתי ספר מעורבים. אף שדה יורה כל שירות שניתן ללבנים ניתן גם לשחורים (בנפרד), בפועל איכות השירותים שניתנה לשחורים הייתה ירודה משמעותית, ולא היה שוויון בהקצאת המשאבים לשירותים השונים.
רשויות מקומיות רבות שיתפו פעולה עם ארגונים שדגלו בהפרדה גזעית והיו כופים, לפעמים באמצעות איומים ואלימות, על בעלי עסק לבנים להימנע מלמכור לשחורים. כתוצאה מזה בסיטואציות רבות אמריקאים שחורים היו נוסעים במושב האחורי של האוטובוס מחוץ לעיר בשביל לרכוש עודפי מזון במחיר כפול. בחלק מהמקרים הם היו נכנסים בטעות לשכונה לבנה או לעסק הלא נכון והיו מותקפים על ידי המקומיים.
ביטול הדוקטרינה
ביטול ההפרדה הגזעית שהתאפשרה הודות לדוקטרינת "נפרד אבל שווה" הייתה אחד מיעדיה המרכזיים של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. בקיעים ראשונים בדוקטרינה התגלו ב-1950, בפסק דין שניתן בפרשת סוויט נגד פיינטר. תושב שחור של טקסס בשם הימן מריון סוויט ניסה להתקבל לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס באוסטין, אך בקשתו נדחתה בשל גזעו. באותה העת לא היו בתי ספר למשפטים המיועדים לשחורים בטקסס, וסוויט פנה לבית המשפט. בית המשפט בטקסס התמהמה בהחלטתו, מה שאפשר למדינה להקים בינתיים בית ספר למשפטים המיועד לשחורים ביוסטון (אוניברסיטת טקסס הדרומית), ותביעתו של סוויט נדחתה. בית המשפט לערעורים דחה את ערעורו, ובית המשפט העליון של טקסס לא אפשר לו להגיש ערעור נוסף. משכך, פנה סוויט לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בית המשפט העליון פסק כי אין שוויון בהקצאת המשאבים לשני המוסדות (בין היתר - בבית הספר ללבנים היו 16 מרצים במשרה מלאה לעומת חמישה בבית הספר לשחורים; בספריית בית הספר ללבנים היו כ-65 אלף כותרים, ובספריית בית הספר לשחורים רק כ-16 אלף; בית הספר ללבנים אפשר לתלמידים מגוון פעילויות במוסדות משפטיים שונים, ובבית הספר לשחורים הייתה גישה רק לבית משפט אחד; ועוד), ומשכך חובה על אוניברסיטת טקסס לקבל סטודנטים שחורים.
פסק דין בראון נגד מועצת החינוך
לאחר מתן פסק הדין בעניין בראון ניתנו פסיקות נוספות בהן פסל בית המשפט העליון הפרדות גזעיות. בין היתר, בפסק הדין בעניין בראודר נגד גייל (1956), שניתן על רקע חרם האוטובוסים של מונטגומרי והרשעתה של רוזה פארקס בכך שסירבה לפנות את מקומה באוטובוס לאדם לבן, נאסר על הפרדה גזעית בתחבורה ציבורית. בפרשת לאבינג נגד וירג'יניה (1967) פסל בית המשפט העליון חוק של מדינת וירג'יניה שאסר על נישואים בין-גזעיים.
המחוקק האמריקני נתן אף הוא את דעתו לסוגיה, וב-1964, לאחר מאבק ממושך, נחקק חוק זכויות האזרח (1964), שבין היתר אסר על הפרדה גזעית בשירותים הניתנים לציבור הרחב.
מרגלית אנקורי
מרגלית אנקורי (נולדה ב-1941) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
אנקורי נולדה במצרים בצעירותה עלתה לישראל והתבלטה בשירה ובמשחק.
החלה את הקריירה בסוף שנות ה-50 ב"להקת איילון" שהקים חיים פולני.
באפריל 1960 השתתפה בתוכנית הפתיחה של הסניף החיפאי של "מועדון התיאטרון" בחמישיית נשים בשם "היחפניות" (יחד עם רבקה מיכאלי, גאולה נוני, אסנת שדה ומיה זיו). בקיץ 1961 הופיע בתוכנית "הכל אודות חוה" של "מועדון התיאטרון" שכתב דן אלמגור, ביים שרגא פרידמן והלחין מאיר נוי, כחלק מלהקת הנשים יחד עם עליזה עזיקרי, זהר אוריין וברוריה אביעזר. התוכנית עלתה לראשונה ביוני בתל אביב, ובספטמבר בחיפה עם צוות אחר שכלל בנוסף לאנקורי את גליה טופול, נילי כהן ודינה ויסברג. בסוף 1962 נסעה עם התוכנית "הכל אודות חוה" להופיע בניו יורק.
בספטמבר 1962 השתתפה במסגרת מועדון החמאם בתוכנית בשם "שורש כל רע" שנכתבה על ידי חיים חפר, דן בן אמוץ ויורם מטמור לפי המחזה "לה מנדראגולה" עם מוזיקה של יוחנן זראי ובבימויו של שמואל בונים.
ב-1963 שיחקה בסרט "אולי תרדו שם". בסוף אותה שנה עברה לגור בניו יורק, ב-1965 התחתנה עם ספר אמריקאי ממוצא איטלקי, ב-1967 נולד בנה וזמן קצר אחר כך התגרשה.
בשנים שגרה בארצות הברית, הופיעה כזמרת במועדוני לילה בניו-יורק, והשתתפה בהפקות שונות. ב-1969 לוהקה להופיע במחזמר על פי הספר "זורבה היווני" בברודוויי, אולם לאחר כמה הצגות הרצה, שחקנית אחרת לוהקה במקומה ואנקורי חזרה לישראל. במרץ 1970 השתתפה בגרסה הישראלית של המחזמר המצליח "שיער", וזכתה בפרס כינור דוד על תפקידה. ביולי 1970 חזרה לניו יורק להופיע במחזה "זורבה היווני", לאחר שהמפיקים שלחו לה מברק וביקשו שתחזור ותשתתף במחזמר.
בשנת 1972 שיחקה בסרט "מציצים" והשתתפה במחזמר "אל תקרא לי שחור".
בשנת 1973 שיחקה בסרט "חכם גמליאל".
בשנת 1976 הופיעה עם להקת גן עדן, ושרה שירים של ג'ניס ג'ופלין. הם הופיעו ביחד בערבי הרוק שארגן שאול גרוסברג ב"בית לסין" בתל אביב ובהופעות ברחבי הארץ שארגן אשר ביטנסקי. אחר כך שוב נסעה לניו-יורק שם שרה בעיקר מועדון "הפינג’אן".
ב-1982 יצא שיר הסולו הראשון של אנקורי "שכונת שבזי (מלכת השכונות)", שאותו כתבה והלחינה, ומני בגר עיבד והפיק מוזיקלית.
ב-1983 השתתפה במופע לילדים "עדלידע 83", בו שרה עם אריה מוסקונה גרסה בעברית ללהיט "לבנה נוספת בחומה" של להקת פינק פלויד.
ב-1984 יצא לאור אלבומה "מוכרחים לזוז". בהקלטת האלבום השתתפו: רמי לוין בפסנתר, משה לוי בסינתיסייזר, דני רובס בגיטרות אקוסטיות, שמעון בוקאי בגיטרות חשמליות, שי פרץ בבס, מאיר פרץ בתופים וטל ברגמן בכלי הקשה. מני בגר שר קולות רקע, עיבד והפיק מוזיקלית. הוא גם הלחין את השיר "אדמה". את כל שאר השירים כתבה והלחינה אנקורי.
ב-1987 כתבה מילים לשירים אחדים שהקליט שלומי שבת לאלבום הבכורה שלו "מן החושך חזרתי", בהם השיר "מן החושך חזרתי", "לפעמים אני נשבר" ו"בואי אמא". אנקורי גם השתתפה באלבום בשירת קולות רקע.
ב-2008 יצא לאנקורי אלבום מקורי חדש בשם "זה לא מה שהיה" בהפקתו של משה דעבול, בו שיתפה פעולה גם עם דני ליטני, באלבום שיר המוקדש למונה זילברשטיין ועוד.
ב-2010 התארחה אנקורי במופע של להקת שליחי הבלוז, שעלה במסגרת פסטיבל תרבות של שלום
פסגת אוטגארד
פסגת אוטגארד (באנגלית: Utgard Peak) היא הר נישא ברכס אסגארד בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 1.5 קילומטרים צפונית-צפונית-מזרחית לפסגת וולאק.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד בשנת 1982, בהתבסס על הצעתו של ג'י. ג'י. סי. קלארידג' (G.G.C. Claridge), חוקר קרקעות במכון המחקר המדעי של ניו זילנד.
בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס אסגארד, השם מתייחס למיתולוגיה הנורדית: אוטגארד הייתה (במיתולוגיה הזו) מבצר בארץ יוטנהיים - ארצם של הענקים.
בג"ץ נוער כהלכה נגד משרד החינוך
בג"ץ בית הספר "בית יעקב" בעמנואל (בג"ץ 1067/08 עמותת "נוער כהלכה" ואחרים נ' משרד החינוך ואחרים; נקרא גם: בג"ץ עמנואל) הוא פסק דין של בג"ץ משנת 2009 שבו התקבלה טענה בדבר מדיניות הפרדה בין תלמידות מזרחיות לאשכנזיות בבית הספר היסודי לבנות "בית יעקב" בעמנואל. בית המשפט הורה לבית הספר לבטל את האפליה, אולם הורי התלמידות האשכנזיות נמנעו משליחת בנותיהם לבית הספר כדי שלא תלמדנה בכיתה מעורבת. בעקבות זאת הוטלו על ההורים בהדרגה קנסות ומאסר בפועל.
בהנהגה הפוליטית של ציבור החרדי הייתה התנגדות עזה לפסק הדין. ח"כ משה גפני הכריז בכנסת כי "לא נכבד פסקי דין שינגדו את דרך התורה". גם סגן שר הבריאות, יעקב ליצמן, אמר: "אנו נלך בדרך התורה והרבנים גם אם זה נוגד את החלטת בג"ץ".
המאסר שהוטל על הורי התלמידות שסירבו לכבד את פסק הדין עורר את זעמו של הציבור החרדי, שראה בפסיקת בית המשפט התערבות של גורמים זרים בדרכי החינוך הייחודיות לו. הפגנות ענק התקיימו בבני ברק ובירושלים. פשרה שהושגה בין הצדדים הביאה לשחרור ההורים מהמאסר, ובאישור משרד החינוך נפתח לבנות המגמה החסידית בית ספר נפרד (במעמד של מוסד פטור), שהמדינה והמועצה המקומית מנועות מלתקצבו בשנה הראשונה לקיומו. גם בבית הספר הנפרד נאסרה אפליה ביחס לבנות שיעמדו בתנאי הקבלה למוסד.
רקע
במשך השנים התקבלו תלונות בנציבות תלונות הציבור, בוועדת החינוך של הכנסת, ובארגונים כגון האגודה לזכויות האזרח ועמותת "נוער כהלכה", על אפליה כלפי תלמידים מבני עדות המזרח במוסדות חינוך חרדיים. תלונות אלה התייחסו ברובן לסמינרים, והובעה בהם הטענה לפיה קיימת מכסה הנקבעת מראש על ידי בית הספר, המגבילה את מספר התלמידים מעדות המזרח שיוכלו להתקבל אליו. בין השאר נטען כי האפליה קיבלה לגיטימציה בעקבות החלטת הרב יוסף שלום אלישיב, מנהיג הציבור החרדי ליטאי, שקבע מכסה המחייבת את מנהלי הסמינרים לקבל למוסדותיהם בכל שנה תלמידות ספרדיות בשיעור של 30% לפחות, וזאת לצורך אפליה מתקנת, אך בפועל מכסה זו הפכה לרף עליון, ואחוז התלמידים מעדות המזרח לא עבר אחוז זה. בדיון שהתקיים בוועדת החינוך של הכנסת טען ח”כ שמואל הלפרט מסיעת יהדות התורה: ”להאשים את החינוך העצמאי באפליה עדתית זה אבסורד. מתוך 70,000 תלמידות ברשת, 40,000 ממוצא מזרחי!". אף אחת מתלונות אלה לא הבשילה לכדי עתירה לבג"ץ, עד למקרה של בית הספר בעמנואל, בו יואב ללום ועמותת "נוער כהלכה" העמידו את הסוגיה לפתחו של בית המשפט. לעומת העותרים, קבוצת ההורים המכונה "המגמה החסידית" טענה כי עקב הימצאם של חוגים רבים בעיר, מחמת היעדר ועדת קבלה המקובלת בשאר הערים החרדיות, חובתם וזכותם לשמור על תרבותם ודרך חינוכם המסורתית, ובפרט בחינוך הבנות שבו למנהגי הצניעות ישנו משקל מכריע.
ביצוע ההפרדה
בשלהי שנת הלימודים תשס"ז (2007) החלו עבודות בנייה בבית הספר "בית יעקב" בעמנואל, המשתייך לזרם החינוך העצמאי, שכללו קירות גבס במסדרונות בית הספר ובחדר המורים, בדים שחורים המכסים את החלונות וגדרות הפרדה בחצר. בסיום העבודות חולק מבנה בית הספר לשני מתקנים נפרדים. גם התלבושת האחידה שונתה כך שתבדיל בין תלמידות שני בתי הספר, ונטען שגם שעות ההפסקה כוונו כך שהתלמידות משתי המגמות לא תיפגשנה. כתוצאה מכך נוצרה למעשה הפרדה בין תלמידות 'המגמה הרגילה', מרביתן (77%) ממוצא מזרחי, לבין תלמידות 'המגמה החסידית', מרביתן (73%) ממוצא אשכנזי. באופן רשמי, מנהלת בית הספר הישן שימשה גם כמנהלת בית הספר החדש. בשתי המגמות יחד למדו כ-215 תלמידות, בכיתות א'-ח'.
בבדיקה שנעשתה מאוחר יותר (על ידי עו"ד מרדכי בס, כמתואר להלן), הוברר שמרכז החינוך העצמאי הורה כי ניהול שתי המגמות יהיה משותף, וכי הסביבה הפדגוגית – לרבות חדר המורים, תוכנית הלימודים, שעות הלימודים וההפסקות – תהא גם היא משותפת לכלל תלמידות בית-הספר, אך הנחיות אלה לא קוימו. עם זאת, במכתב למשרד החינוך מ-23 בספטמבר 2007 אישר מרכז החינוך העצמאי כי ידע על מהלך ההפרדה ונמנע מנקיטת פעולות מעשיות למניעתו.
הפנייה למשרד החינוך
כמה מהורי תלמידות ממוצא מזרחי, שהתנגדו להפרדה, פנו באוגוסט 2007 למשרד החינוך בתלונה, כי ההפרדה היא על רקע עדתי ועל רקע עימות עדתי כללי בעמנואל, וכי ההפרדה גורמת לאפליית הבנות ממוצא מזרחי. את התנגדות ההורים הוביל עזרא גרשי, שנבחר מאוחר יותר לראשות המועצה בעמנואל. לפנייה הצטרף גם ח"כ יעקב מרגי, ששימש אז כיו"ר סיעת ש"ס בכנסת. לאחר שמשרד החינוך התמהמה בתשובה, הצטרפה לפנייה עמותת "נוער כהלכה", בדרישה לקבלת הבהרות בנושא. בתגובה הורתה מנכ"לית משרד החינוך, שלומית עמיחי, למרכז החינוך העצמאי לבטל את ההפרדה בבית הספר ולהשיב את המצב לקדמותו בתוך זמן קצוב, תוך התראה שאם ההוראה לא תבוצע, יישקל ביטול רישיונו של בית הספר.
דו"ח בס
לאחר שעבר הזמן הקצוב ללא שינוי במצב, מינתה עמיחי את עורך הדין מרדכי בס, בעבר היועץ המשפטי והמנכ"ל של משרד מבקר המדינה, לחקור את הנושא: לבדוק האם בית הספר הפעיל למעשה שני בתי ספר תחת רישיון של בית ספר אחד, והאם ההפרדה מבוססת על רקע עדתי. בס ביקר בעמנואל, נפגש עם נציגי מרכז החינוך העצמאי, עם הנהלת בית הספר ועם ההורים משני הצדדים.
בדו"ח שהגיש בס למשרד החינוך ב-2 במרץ 2008 תיאר את השתלשלות הפרשה על רקע המצב החברתי המיוחד בעמנואל. לדבריו מקור ההפרדה בקבוצת הורים מתבדלת, רובה ממוצא אשכנזי, שאינם מעוניינים לחשוף את בנותיהם לאורח החיים הבא לידי ביטוי, לדעתם, בדיבורן ובגדרי הצניעות של חלק מתלמידות בית הספר. קבוצת הורים זו פנתה להנהלת החינוך העצמאי בנושא, וזו הסכימה להקמת מגמה נפרדת בבית הספר, אך התנגדה להקמת בית ספר נפרד, וכן דרשה כי הנהלת בית הספר תהיה משותפת לשתי המגמות, כמו גם שההפסקות, חדר המורים ותוכנית הלימודים יהיו משותפים. על פי הדו"ח, הייתה למעשה הפרדה גמורה בין שתי המגמות, הפרדה שכללה את ההנהלה, חדר המורים, התלבושת האחידה וההפסקות בחצר. הדו"ח מביא מכתב מהנהלת החינוך העצמאי לפיו ביצוע ההפרדה בפועל היה ידוע לה, אך היא נמנעה מביצוע פעולות להפסקת ההפרדה.
בדו"ח כתב בס, בין השאר:
בס נימק את מסקנתו:
ההליכים המשפטיים
בתחילת 2008, בעיצומה של הכנת הדו"ח, עתרו לבג"ץ עמותת "נוער כהלכה" והעומד בראשה, יואב ללום, באמצעות עו"ד ד"ר אביעד הכהן, בתביעה לחייב את בית הספר להפסיק את ההפרדה, בטענה שהיא מנוגדת לעקרון השוויון. העתירה הופנתה כנגד הגורמים המעורבים בניהול בית הספר: משרד החינוך, מועצה מקומית עמנואל ומרכז החינוך העצמאי. בעקבות העתירה נתן בג"ץ ביולי 2008 צו על תנאי, שבו הורה למשרד החינוך לנמק מדוע לא ייקבע כי "כל התלמידות הלומדות כיום בבית הספר 'בית יעקב' בעמנואל זכאיות להמשיך וללמוד בבית הספר תחת מסגרת אחת, ולא תחת מסך מפריד שעיקרו מבוסס על הפרדה עדתית פסולה".
ניסיון הפשרה
נוסח זה של התקנון הוצג בפני בג"ץ ב-21 באוגוסט 2008. בדיון קודם התייחס השופט אדמונד לוי (יליד עיראק) לסעיף הראשון בתקנון באמרו "גם אם ילקוני אלף מלקות לא אצליח לדבר בניב ליטאי". לאור ההסתייגויות של בית המשפט ומשרד החינוך מהתקנון המוצע, הגיש מרכז החינוך העצמאי גרסה מתוקנת בה הושמט הסעיף שעל התלמידות להתפלל בהברה אשכנזית, וחובת הלבוש "בהתאם לקביעת "הרב וואזנר" הומרה בקביעותיה של "ועדת הרבנים המחייבת במוסדות החינוך העצמאי בבית הספר בית יעקב". משרד החינוך הבהיר כי הניסוח החדש מניח את דעתו ובכך נתן את אישורו לקיומן של שתי המגמות במסגרת בית הספר.
על אף האישור, דרשו משרד החינוך והחינוך העצמאי מבית הספר להסיר את קיר הגבס, לאחד את חדרי המורים, ולהנהיג תלבושת אחידה משותפת לתלמידות שתי המגמות. הקיר אכן הוסר אך בית הספר מיאן להיענות לדרישות האחרות, והעותרים לבג"ץ, עמותת "נוער כהלכה" ויואב ללום, עמדו על טענתם בדבר אפליה שורשית המוסיפה לאפיין את בית הספר. לפיכך נדרש בג"ץ לפסוק בעניין.
החלטת השופטים
בדין ישבו השופטים אדמונד לוי, עדנה ארבל וחנן מלצר, שקיבלו את החלטתם פה אחד.
בפסק דינו התייחס השופט אדמונד לוי למסקנה שניתנה בדו"ח בס, וציין:
השופט לוי דן בסוגיה זו, וקבע:
את דבריו סיים בהחלטה הקובעת כי האחריות לאפליה מוטלת על משרד החינוך ומרכז החינוך העצמאי:
שני חברי ההרכב הנוספים, השופטת עדנה ארבל והשופט חנן מלצר, הצטרפו לפסק דינו של השופט לוי והוסיפו הערות משלימות.
בעקבות פסק הדין
במקביל, החלו העותרים בדצמבר 2009 בהליכים לפי פקודת בזיון בית המשפט, לאחר שלטענתם משרד החינוך, מועצה מקומית עמנואל ומרכז החינוך העצמאי הפרו את פסק הדין. ב-7 באפריל 2010 פסק בג"ץ בבקשה של העותרים להפעלת עיצומים מכוח פקודת בזיון בית משפט, וקבע כי על מרכז החינוך העצמאי יוטל קנס של 5,000 ש"ח ליום, עד שיקוימו הוראות פסק הדין, ושעל הורי התלמידות להתייצב לדיון שבו יסביר כל הורה מדוע אין לראות בו כמסייע בהפרתו של פסק הדין וכמואשם בביזיון בית המשפט, כך שייכפה במאסר או בקנס לציות לו. גם מורות בית הספר הוזמנו לדיון. בג"ץ גם ציין כי הפעלת בית ספר ללא רישיון היא עבירה על חוק הפיקוח על בתי ספר, התשכ"ט-1969.
ב-17 במאי 2010 דן בג"ץ בבקשה נוספת של העותרים להפעלת עיצומים, מכוח פקודת ביזיון בית משפט, כנגד המשיבים בכל הדיונים הקודמים (משרד החינוך, מרכז החינוך העצמאי ומועצה מקומית עמנואל), שאליהם צורפו הורי התלמידות (לפי רשימה חסויה) ומורות בבית הספר (לפי רשימה חסויה). בדיון נשמעו גם דבריו של בא כוח ההורים, עו"ד מרדכי גרין, שטען כי ההורים אינם יכולים להיות מוחזקים כמי שהפרו את הוראות פסק הדין, או סייעו בהפרתו, ושל אחד מנציגי ההורים, שטען שההפרדה אינה נובעת מטעמים עדתיים, אלא משיקולים שבדת. בג"ץ קבע כי:
בהתאם לכך נפסק שהקנס המוטל על מרכז החינוך העצמאי יוגדל ל-10,000 ש"ח ליום, עד שיקוימו הוראות פסק הדין. כל אחד מן ההורים נדרש להצהיר כי ישלח את בתו ללימודים בבית הספר, אף לאחר איחוד המגמות, ולעשות זאת בפועל, ואם לא יעשה כן, יישא בקנס בסכום של 200 ש"ח ליום (ולזוג הורים – 400 ש"ח), עד שיחדל מהפרת פסק הדין. כן הוזהרו ההורים שאם ימשיכו בהפרת פסק הדין, ישקול בית המשפט הוצאת צווי מאסר נגדם.
בעקבות זאת הודיע האדמו"ר מסלונים, שחלק מהורי התלמידות האשכנזיות הם מחסידיו, כי הוא שוקל להורות לחסידיו לעזוב את עמנואל ולעבור למקומות אחרים, אם לא תהיה להורים אפשרות לבחור בעצמם את המסגרת החינוכית לבנותיהם. הורי התלמידות פנו בבקשה לקבל רישיון להקמת מוסד פטור בעיר, או לחלופין לאפשר להם לשלוח את בנותיהם למוסד מחוץ לעמנואל, אך בקשותיהם נדחו. בסוף חודש מאי נשלחו התלמידות ללמוד במבנה בית הספר "בית מלכה" של חסידות בעלז בבני ברק, אך הלימודים הופסקו ביום המחרת, בעקבות מסר שהעביר משרד החינוך להנהלת בית הספר, לפיו המשך החזקת התלמידות מעמנואל יעמיד בסכנה את רישיון המוסד.
ב-15 ביוני 2010 הוסיף בג"ץ לדון בנושא, ציין כי מרכז החינוך העצמאי הצהיר שהוא נכון לקיים את הוראות פסק הדין (הודעה זו הפסיקה את צמיחת הקנס שהוטל על מרכז החינוך העצמאי, והצטבר עד למועד זה ל-200,000 ש"ח). כיוון שמימוש הצהרה זו סוכל על ידי ההורים, שסירבו לשלוח את בנותיהם לבית הספר, החליט בג"ץ על החרפת העיצומים כנגד ההורים, וקבע שהורה שלא יצהיר כי ישלח את בתו ללימודים בבית הספר, אף לאחר איחוד המגמות, ואכן יעשה זאת בפועל, יישלח לשבועיים מאסר. בג"ץ הדגיש כי אין בהחלטתו "כדי למנוע מההורים לבקש, בתום שנת הלימודים, להעביר את בנותיהם לבית ספר אחר, בכפוף לכל דין ולכל התנאים והאישורים הנדרשים". בסיום דבריהם הביעו השופטים תקווה שבישראל לא יידרשו אותם אמצעים חריפים להם נזקקו בארצות הברית לאכיפת פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שבמסגרתו בוטלה שם, בתחום החינוך, הדוקטרינה של: "נפרד אבל שווה", והוסיפו: "בהקשר זה ראוי לציין שההורים הצהירו כי הם נמנים עם חסידות סלונים, והרי הגה"צ ציס"ע [= צדיק יסוד עולם] האדמו"ר מסלונים זצוק"ל קרא לספרו: נתיבות שלום, להזכיר לכל שתורת ישראל 'דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום'."
הורי התלמידות לא נענו לדרישת בג"ץ, וב-17 ביוני הורה בג"ץ על הפעלת המאסרים. בשל כך הגישו העותרים צו עיכוב ביצוע של מאסר ההורים, לצורך מיצוי הליכי פשרה והסדר "שהתגבשו ביתר שאת בשעות האחרונות ממש", אולם בא כוח ההורים הצהיר כי נימוקיהם של העותרים לדחייה הם "פרי דמיונם בלבד", הואיל ו"אין שום מגעים מכל סוג שהוא בין ההורים לעותרים". עקב כך הודיע בית המשפט בהחלטתו: "התכוונו לשקול באהדה את בקשת העותרים לדחיית מאסרם של ההורים-המפרים על מנת לאפשר מיצוי הניסיונות למימוש פסק-הדין בדרכי שלום, אולם עמדת בא-כוחם היא כי 'ההורים ערוכים לקיום המאסרים'".
ב-17 ביוני, בהתאם להוראת בג"ץ, התייצבו למאסר 35 גברים, שנשלחו לכלא. שני גברים וכל הנשים שהיו אמורות להתייצב (22 במספר) לא התייצבו למאסר. ב-20 ביוני דחה בג"ץ את ביצוע צווי המאסר לאימהות, וב-22 ביוני פטר 13 מהאימהות ממאסר, על פי בקשת שירותי הרווחה, והחליט כי תשע האימהות הנותרות יישלחו לכלא לאחר שחרור בעליהן ממאסר. החלטה זו לא התממשה בין היתר לאור העובדה שטרם הגעת מועד המאסר התקבלה פשרה בעניין.
לאחר מאסר ההורים הוגשה על ידי ארגון שורת הדין עתירה לבג"ץ שהופנתה כנגד שירות בתי הסוהר והמשטרה. בעתירה נטען כי בית המשפט חרג מסמכותו בפקודה למעצר ההורים, מאחר שבית המשפט העליון מוסמך על פי חוק לתת פקודות כלפי גופים מנהליים בלבד ולא כלפי פרטיים, בייחוד כאשר פסק הדין ניתן כלפי המוסדות. העותרים טענו כי לו הייתה מוגשת עתירה כזו כלפי ההורים היא הייתה נדחית על הסף, וכי הטלת עונש בשל ביזיון בית המשפט עליהם היא חריגה מסמכותו החוקית של בית המשפט העליון, ובאותה מידה ניתן להטיל עונש על משתתפי עצרות המחאה. העתירה נדחתה על ידי השופטים אשר גרוניס, ניל הנדל ועוזי פוגלמן, בנימוק כי בג"ץ אינו מהווה ערכאת ערעור על החלטות אחרות של בית המשפט העליון.
המעצרים ועצרות המחאה
עם מתן הוראת המאסר החלה בציבור החרדי התארגנות מהירה לעצרות מחאה המוניות שבהן ילוו את ההורים לכלא. בארגון ההפגנה בירושלים היו שותפים חבר הכנסת מאיר פרוש וחבר מועצת עיריית ירושלים יוסי דייטש. בבני ברק צוות עובדי העירייה ובראשם ממלא מקום ראש העיר חנוך זייברט הוביל וארגן את העצרת. שתי העצרות נערכו בתיאום עם המשטרה והוצבו בהן פקחים חרדיים לשמירה על הסדר במטרה לייתר התערבות של המשטרה.
בעצרת בבני ברק השתתפו יותר מ-50,000 מפגינים חרדים (לדברי המארגנים כ-150,000), כולם גברים. נאמו בה הרב שמואל הלוי וואזנר והרב אליהו ביטון, רב קהילה ספרדית בעמנואל שבתו למדה במגמה החסידית. לאחריה נפתחה עצרת המחאה בירושלים, בה השתתפו על פי הערכת המשטרה יותר מ-100 אלף איש, ולטענת המארגנים כ-200 אלף איש, בהם תלמידי ישיבה רבים שנענו לקריאת מנהיג הציבור הליטאי, הרב יוסף שלום אלישיב. איש אמונו, הרב יוסף אפרתי, הכריז בנאומו כלפי השופטים כי "בדברים הנוגעים לציפור נפשה של היהדות החרדית, אין לכם חלק!".
סיום הפרשה
ב-27 ביוני 2010, בתום עשרה ימי מעצר, הודיע בא-כוח ההורים כי הצדדים הגיעו לפשרה בעקבות מאמצים שאליהם נרתמו גם הרב עובדיה יוסף והאדמו"ר מסלונים. סוכם כי בשלושת ימי הלימודים האחרונים שנותרו עד לסיום שנת הלימודים יתקיימו בעמנואל ימי עיון משותפים לכל בנות בתי הספר בעיר (המגמה החסידית, הכללית, מעיין החינוך התורני וחב"ד), בהשתתפות גדולי הרבנים והמרצים מכל העדות, כדי לקרב את הלבבות, ובמהלך החופשה יקיימו הצדדים דיונים באשר לשנת הלימודים הבאה. הפשרה התקבלה על ידי שופטי בג"ץ שציינו בהחלטתם את עמדת הפרקליטות הרואה בה כקיום פסק הדין והאסירים שוחררו ממעצרם. לאור זאת הורו השופטים לשחרר את האבות המצויים במאסר מזה 10 ימים, וביטלו גם את עונשי המאסר של האימהות ושל יתר ההורים שלא התייצבו למעצר.
בהתאם לפסיקת בג"ץ, ב-25 באוגוסט הודיע משרד החינוך כי החליט לאשר פתיחת בית ספר נפרד לבנות המגמה החסידית. בית ספר זה יהיה בגדר "מוסד פטור" ללא תקצוב המדינה (בהתאם לסעיף 5 לחוק לימוד חובה), אך גם בו תיאסר אפליה ביחס לבנות שיעמדו בתנאי הקבלה למוסד. כמו כן, לא יתוקצב המוסד החדש על ידי המדינה בשנת הלימודים תשע"א. ב-14 בספטמבר 2010 הודיע בג"ץ על סיום הדיון בעתירה, תוך שהוא מדגיש "ודאי שאין המועצה המקומית רשאית להעביר כספים, או שווי כסף, מתקציבה למוסד הפטור, בניסיון לעקוף את ההסכמה בדבר היעדר תקצוב, עליה הצהיר משרד החינוך". את החלטתו סיים בג"ץ במילים:
לאחר פסיקת בג"ץ הגישו כ-20 תלמידות תביעת נזיקין נגד משרד החינוך ובית הספר. רוב המשפחות חזרו בהן בהמשך. באוגוסט 2011 פסק בית משפט השלום בתל אביב על דרך הפשרה פיצויים לשתי תלמידות בסך 70,000 ש"ח כל אחת. במאי 2014 הגיש עו"ד יואב ללום תביעה על סך 300,000 ש"ח בגין לשון הרע כנגד העיתון החרדי 'יתד נאמן', בעקבות הקמפיין שניהל העיתון נגדו במהלך הפרשה. בינואר 2019 פסק בית המשפט לללום פיצויים בסך של 135,000 ש"ח והוצאות משפט בסך 30,000 ש"ח.
הבחנה מותרת או אפליה פסולה
השאלה האם בבית הספר בעמנואל התקיימה הבחנה מותרת בין תלמידות, על פי הקפדתן והקפדת משפחתן על מצוות הדת, או שהייתה זו אפליה פסולה על רקע עדתי, עמדה במרכזו של פסק הדין. דו"ח בס עסק בשאלה זו וקבע שלא הייתה אפליה, אך בית המשפט, שדן בכך בהרחבה, גם לאורו של דו"ח בס, פסק שמדובר באפליה עדתית. פסק הדין לא הביא את הוויכוח לסיומו.
רבים בציבור החרדי האשכנזי וכן חלקים מהציבור החרדי ספרדי דחו את הטענות על אפליה עדתית, בטענה כי הקריטריון היחיד לקבלה לבית הספר הוא הרמה הדתית של המועמדת ומשפחתה, וכי גם תלמידות אשכנזיות מבתים פחות אדוקים אינן מתקבלות. בין השאר הם הצביעו על העובדה ש-27 אחוז מהלומדות במגמה החסידית הן ממוצא מזרחי, על ההצהרה הברורה של הורי המגמה החסידית כי כל תלמידה שהוריה יחתמו על התקנון תתקבל, ועל כך שאף הורה לתלמידה מהמגמה הכללית לא הצטרף לעתירה. מנגד נטען כי הוערמו קשיים בירוקרטיים על רישומן של תלמידות ממוצא ספרדי, כי אלו טענות סרק שנועדה להסוות את ההפליה והגזענות, וכי בכל מקום שיש גזענות ניתן להצדיק אותה בטיעונים על "שמירת הזהות". גם בקרב ההורים מ"המגמה החסידית" נשמעו קולות הכאה על חטא בעניין גדר ההפרדה, כפי שהתבטא הדבר בדברי נציגיהם: "נעשתה שגיאה חמורה בבניית גדר ההפרדה, בזמנו, בין המגמות. אנו מודעים לכך ששגינו ומודים בזה".
חיים שיין, שבתחילה ראה בפרשה אפליה על רקע עדתי, חזר בו במאמר שפרסם, כיוון שראה כי אחת מהאמהות שבנותיהן לא התקבלו מעשנת, וציין: "אשה חרדית, אשכנזייה או ספרדית, אינה מעשנת סיגריות. בטוחני שכל בת לאשה (המתקרית חרדית) המעשנת סיגריות לא הייתה מתקבלת לבית ספר חרדי, מוצאה כלל לא היה רלוונטי. ייתכן שבחינוך החרדי האשכנזי יש אפליה על רקע עדתי, אך מסופקני אם זה היה העניין העיקרי בבית הספר בעמנואל."
סמכות המדינה מול סמכות הרבנים
מחויבות הציות לשלטון החוק נחשבת לאחת מאבני היסוד של החיים במדינה. בישראל מתנהל שנים רבות דיון בשאלה כיצד לנהוג במקרה של עימות בין המדינה ומוסדותיה ובין רבנים.
השופט אדמונד לוי התייחס לסוגיה זו באומרו לבא כוח ההורים: "שום פסק דין של בית משפט אינו טעון הסכמה של איש, גם לא של סמכות הלכתית, תהא אשר תהא". עמדה דומה בעניין ביטא עיתון "הארץ" בכותרת הראשית למחרת עצרות המחאה החרדיות: "יותר ממאה אלף חרדים השתתפו בעצרות מחאה נגד שלטון החוק". במאמר המערכת תקף "הארץ" את גישת הרבנים החרדים וחסידיהם, וציין: "זהו מאבק כוח, פשוטו כמשמעו, ולמי שרוצים בקיומה של מדינת חוק ושוויון, שההלכה אינה מכתיבה בה אורחות חיים, אסור להיכנע בו." פרופ' ידידיה שטרן מתח ביקורת על שני הצדדים לוויכוח אך הדגיש כי יש לכבד את החלטות בית המשפט.
חוקר המשפט העברי וחתן פרס ישראל פרופ' נחום רקובר טען כי במקרה שתתעורר מלחמה בין ערכי בית המשפט לערכים יהודיים היא אבודה מבחינת בתי המשפט, שהרי "אנשים לא ימירו את דתם (בלשון גוזמא) בגלל הכפייה שבית המשפט מנסה לכפות עליהם בניגוד למצפונם", ובמקרה הזה זו גם דרישה העומדת בניגוד לאמנות הבינלאומיות המחייבות לאפשר לכל קבוצה אתנית לקיים דרכי חינוך משלה. עוד אמר רקובר כי בשל היות המדינה מדינת היהודים, כאשר דן בית המשפט בנושאים ערכיים – ערכים יהודיים הם אלה שצריכים להכתיב את החלטותיו, והדבר מעוגן גם בחוק יסודות המשפט. לפיכך ככל שהשופטים אינם עושים כך הם אינם מצייתים למחוקק.
הצבת הסוגיה כהכרעה בין סמכות תורנית למשפטית סייעה להתלכדות שורות נדירה בציבור החרדי, והדבר בא לידי ביטוי גם בכך שמפלגת ש"ס שהודיעה שהיא מתנגדת לאפליה, לא תמכה בפסק הדין עקב התנגשות זו, וגם בכך שאף חוגים אנטי-ציוניים כגון העדה החרדית וחסידות סאטמר השתתפו במחאות למרות חילוקי דעות עקרוניים קשים עם החוגים מאחורי המאבק. לאחר החלטתו הסופית של בג"ץ, תקף את בג"ץ ח"כ משה גפני, יו"ר ועדת הכספים, באומרו "בית-המשפט פוסק כל הזמן ללא הרף נגדנו", והזהיר כי הדבר עלול לגרום לכך ש"אנחנו נפסיק לשלם מיסים".
קידוש השם או חילול השם
בציבור החרדי נתפס סירובם של ההורים לציית לפסיקת בג"ץ כקידוש השם. הרב יוסף אפרתי הכריז בעצרת הענק שהתקיימה בירושלים בשם הרב אלישיב כי כל המשתתפים בעצרת מקיימים מצוות "ונקדשתי בתוך בני ישראל", ונימק זאת באומרו: "לכוף אותנו ללמוד עם ילד שרודף אותנו מבחינה רוחנית, זה כמו לכוף אותנו ללמוד עבודה זרה". הרב שטיינמן אמר להורים בביקור שערך בכלא כי הם זכו לקדש שם שמיים. אחד ההורים אמר על מאסרו: "לא בכל יום יש הזדמנות למסור נפש על קידוש השם". האדמו"ר מסלונים, ממובילי המאבק, כתב לחסידיו מכתב המאשים את השופטים בצביעות, וגולת הכותרת שלו הייתה: "גם אם יעמידו אותנו מול כיתת יורים, לא נוותר ולא נתפשר". ובסיום דבריו קרא לציבור "אנא הצטרפו אלינו במאבק הנשגב הזה, המאבק שדורות חיכו וייחלו אליו 'מתי יבוא לידי ואקיימנה'". גם חלק מרבני הציונות הדתית הזדהו עם גישה זו. ראש ישיבת הר ברכה, הרב אליעזר מלמד, כתב: "טוב עשו שהלכו לכלא בראש זקוף ולא נכנעו לעריצותו של בית המשפט".
חלק מרבני הציונות הדתית שללו גישה זו. הרב יובל שרלו אמר: "לבוא ולטעון שזו ההלכה, שזה קידוש שם שמיים, זה אסור". גם הרב חיים נבון ראה במעשי ההורים דווקא חילול השם, וכתב: "כמה עלוב 'קידוש השם' המשונה הזה, כמה חילול השם יש בו. אבותינו קפצו לכבשן האש כדי לא לעבוד אלוהים אחרים. ההורים מעמנואל מוכנים לקפוץ לכבשן כדי שבנותיהם לא יפגשו ספרדיות." גם ארגון רבני צהר ציין כי "מי שנושא את שם התורה וקורא מעמד של קידוש השם לאפליה וגזענות אינו מקדש שם שמים אלא מחלל שם שמים".
הר הואופ (שטח חסות רוס)
גילוי ההר
הגבעה התגלתה ב-3 בדצמבר 1908 על ידי ארנסט שקלטון וקבוצת הקוטב הדרומי שלו, במסעם לעבר הקוטב הדרומי כחלק ממשלחת נמרוד. באמצעות הטיפוס על גבעה זו זכתה הקבוצה לתצפית הראשונה שלה אל הקרחון, שפתח לפניה את הדרך אל רמת הקוטב והקוטב עצמו.
מקור השם
שקלטון קרא לגבעה, שסיפקה את נקודת התצפית הזאת "Mount Hope" ("הר התקווה"), על שום התקווה שנטעה בלבותיהם. קבוצתו של שקלטון העפילה מן הקרחון אל הרמה, אבל שבה על עקבותיה לפני שהגיעה אל הקוטב. כעבור שלוש שנים, הלכה קבוצת הקוטב של קפטיין סקוט, ממשלחת טרה נובה, באותו נתיב והגיעה אל הקוטב (חמישה שבועות אחרי קבוצתו של רואלד אמונדסן), אך כל אנשיה גוועו בדרך חזרה. "הר התקווה" היה אתר המצבור האחרון שהניחה קבוצת ים רוס ב-1916, לספק סיוע לצעדה הכושלת של שקלטון לחציית הקוטב, שהייתה אמורה להוות את שיאה של המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, היא משלחת "אנדיורנס".
מיזורי (BB-63)
אוניית המערכה מיזורי (BB-63) (באנגלית: USS Missouri (BB-63)) היא אוניית מערכה מסדרת איווה ששירתה בצי ארצות הברית. האונייה הייתה השלישית בצי ארצות הברית שנקראה על שמה של מדינת מיזורי ואוניית המערכה האחרונה שהוכנסה לשירות על ידי ארצות הברית. היא קיבלה את פרסומה בהיותה המקום בו התקיים טקס הכניעה של האימפריה היפנית אשר הביא לסיומה של מלחמת העולם השנייה.
"מיזורי" הוזמנה ב-1940 והוכנסה לשירות ביוני 1944. היא השתתפה בקרב איוו ג'ימה ובקרב אוקינאווה שהיה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה וכן במלחמת קוריאה שהתנהלה בשנים 1953-1950. היא הוצאה משירות בשנת 1955 והפכה לחלק מצי העתודה של ארצות הברית אך ב-1984 היא הוחזרה לשירות פעיל מחדש לאחר שעברה שיפוץ יסודי כחלק מתוכנית צי 600 הספינות. ב-1991 לקחה "מיזורי" חלק במלחמת המפרץ הראשונה.
לאורך שנות שירותה, קיבלה "מיזורי" 11 כוכבי שירות. היא הוצאה משירות באופן סופי ב-31 במרץ 1992 ונמחקה מרשומות הצי האמריקאי בינואר 1995. ב-1998, הפכה "מיזורי" לספינת מוזיאון והוצבה בבסיס הימי של ארצות הברית בפרל הארבור.
רקע ותיאור
סדרת אוניות המערכה המהירות איווה תוכננה בסוף שנות ה-30 בתגובה לציפיות הצי האמריקני למלחמה עתידית עם האימפריה היפנית. אוניות המערכה האחרונות שנבנו על ידי ארצות הברית, הן היו גם כלי השיט הגדולים והמהירים ביותר של הצי האמריקאי. קצינים אמריקאים העדיפו אוניות מערכה איטיות יחסית אך חמושות בכבדות ומשוריינות, אך מתכנני חיל הים קבעו שצי כזה יתקשה להביא את הצי היפני המהיר יותר לקרב, במיוחד את סיירות המערכה מסדרת קונגו ואת נושאות המטוסים של הצי האווירי הראשון. לימודי התכנונים שהוכנו במהלך הפיתוח של סדרות קרוליינה הצפונית ודקוטה הדרומית הדגימו את הקושי לפתור את הרצונות של קציני הצי עם אלו של צוות התכנון במסגרת מגבלות ההדחק שהוטלו על ידי מערכת האמנה הימית של וושינגטון, ששלטה בבניית אוניות ראשה מאז 1923. סעיף מדרגות נעות באמנת הצי השני של לונדון משנת 1936 אפשרה הגדלה מ-35,000 טון ארוך (36,000 ט') ל-45,000 טון ארוך (46,000 ט') במקרה שאומה חברה כלשהי סירבה לחתום על האמנה, מה שיפן סירבה לעשות.
חימוש, בקרת אש, חיישנים וכלי טיס
הסוללה הראשית של אוניות המערכה מסדרת איווה כללה תשעה תותחים 16 אינץ' (406 מ"מ)/50 קליבר Mark 7 בשלושה צריחים משולשים על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על לפני המבנה העילי, והשלישי הוצב מאחוריו. במבט מהחרטום לירכתיים, הצריחים סומנו I, II ו-III. הסוללה המשנית שלהם כללה עשרים תותחים 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר דו-תכליתיים המורכבים בצריחים תאומים מקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים בכל צד רוחב. בניגוד לאוניות האחיות שלהן איווה וניו ג'רזי שהיו צמד הספינות הראשון שנבנו, מיזורי וויסקונסין הושלמו עם חבילת נ"מ של עשרים תושבות מרובעות לתותחי בופורס AA בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ'), תשעה תושבות בכל צד רוחב ושניים על גגות הצריחים II ו-III. 49 תותחים אוטומטים אורליקון AA בקוטר 20 מילימטר (0.8 אינץ') בהרכבים בודדים הופצו כמעט לכל אורך האןניות.
האמצעים העיקריים לשליטה על החימוש הראשי הם שני מנהלי בקרת אש סימן 38 עבור מערכת בקרת האש Mark 38 המותקנת בראש מגדלי בקרת האש הקדמיים והאחוריים במבנה העילי. מנהלים אלה היו מצוידים במדדי טווח באורך 25 רגל ו-6 אינץ' (7.8 מ'), למרות שהחיישן העיקרי שלהם היה מכ"ם בקרת אש Mark 8 שהותקן על גגותיהם. מנהל בקרת אש משני סימן 40 הותקן בתוך מגדל הניווט המשוריין בחזית המבנה העילי שהשתמש במכ"ם של בקרת אש Mark 27 ממוקם בחלק העליון של מגדל הניווט. כל צריח צויד במד טווח באורך 46 רגל (14 מ') והיה יכול לשמש כמנהל בקרת האש עבור הצריחים האחרים. ארבעה מנהלי ירי Mark 37, שניים על קו האמצע בקצות המבנה העילי ואחד בכל צד רוחב, שלטו על תותחי 5 אינץ'. כל מנהל בקרת אש היה מצויד במד טווח של 15 רגל (4.6 מ') וזוג מכ"מים על גגו. אלה היו מערכת בקרת אש Mark 12 ו- Mark 22 מכ"ם מאתר גובה. כל תושבת תותחי 40 מ"מ נשלטה מרחוק על ידי מנהל בקרת אש Mark 51 ששילב כוונת ג'ירו Mark 14 בעוד שהמלחים שהשתמשו בתותחי 20 מ"מ השתמשו בכוונת Mark 14 כדי לעקוב אחר מטרותיהם.
מכ"ם אזהרה מוקדמת SK-2 הותקן על התורן הקדמי של הספינה; מעליו היה מכ"ם חיפוש עילי של SG. מכ"ם ה-SG השני הותקן בחלק העליון של התורן המרכזי המוצב על הארובה האחורית.
אוניות האיווה נבנו עם שתי סיפוני טיסה מסתובבים על ירכתיהם עבור מטוסים ימיים ומנוף גדול הותקן כדי לקלוט אותם בחזרה. בתחילה נישאו שלישיית קינגפישר Vought OS2U, אך אלה הוחלפו על ידי Curtiss SC Seahawks בדצמבר 1944.
הגנה
חגורת השריון הפנימית של קו המים של הספינות מסוג איווה הייתה בעובי 12.1 אינץ' (307 מ"מ) וגובהה 10 רגל 6 אינץ' (3.2 מ'). מתחתיה הייתה רצועה של לוחית שריון הומוגנית מסוג B שמצטמצמת בעובי מ-12.1 אינץ' בחלק העליון ל-1.62 אינץ' (41 מ"מ) בתחתית וגובהה 28 רגל (8.5 מ'). שתי רצועות השריון נוטות כלפי חוץ ב-19 המעלות העליונות כדי לשפר את עמידות השריון בפני אש אופקית. באופן כללי לוחות השריון האנכיים עשויים משריון מוצק מסוג A והשריון האופקי מפלדה מסוג B או Special treatment (STS). שריון החגורה משתרע אל שני המחיצות הרוחביות לפני ומאחורי ברבטות התותח הראשי, היוצרות את המצודה המשוריינת. חלק מחגורת השריון התחתונה משתרע מאחורי המחיצה האחורית כדי להגן על ציוד ההיגוי של הספינות. העובי המרבי שלו נע בין 13 ל-13.5 אינץ' (330 עד 343 מ"מ) בחלק העליון והלוחות מתחדדות ל-5 אינץ' בתחתית. בניגוד לאיווה וניו ג'רזי, ללוחות השריון במחיצה הרוחבית הקדמית במיזורי ובוויסקונסין היה עובי מרבי של 14.5 אינץ' (368 מ"מ) בחלק העליון שהצטמצם ל-11.7 אינץ' (297 מ"מ). המחיצה האחורית הייתה בעובי עקבי של 14.5 אינץ', אך לא ירדה מתחת למתארכת החגורה התחתונה.
מערכת ההגנה התת-ימית של אוניות המערכה מסדרת איווה הייתה מורכבת משלושה תאים אטומים למים מחוץ לחגורת השריון התחתונה ועוד אחד מאחוריה. שני התאים החיצוניים נשמרו עמוסים במזוט או במי ים כדי לספוג את האנרגיה של פיצוץ ראש הטורפדו ולהאט את הרסיסים שנוצרו כך שניתן לעצור אותם על ידי חגורת השריון התחתונה. מאחורי החגורה הייתה מחיצה חזקה שנועדה להגן על החללים הפנימיים של האוניות מפני כל רסיסים שעלולים לחדור וההצפה שלאחר מכן. להגנה מפני מוקשים ימיים, לאיווה הייתה תחתית כפולה שעוברת לכל אורך האוניות והופכת לקרקעית משולשת למעט בחרטום ובירכתיים.
בנייה
מיזורי הייתה הספינה השלישית של צי ארצות הברית שנקראה על שם מדינת מיזורי בארצות הברית. האונייה אושרה על ידי הקונגרס ב-1938 ונכנסה לשירות ב-12 ביוני 1940 עם מספר גוף BB-63. השדרית של מיזורי הונחה במספנת חיל הים של ניו יורק בברוקלין, ניו יורק ב-6 בינואר 1941. האונייה הושקה ב-29 בינואר 1944 לפני קהל של 20,000 עד 30,000 צופים. בטקס ההשקה, הספינה הוטבלה על ידי מרגרט טרומן, נותנת החסות של האונייה ובתו של הארי טרומן שנשא נאום בטקס. עבודות ההתאמה נמשכו במהירות, והספינה נכנסה לשירות ב-11 ביוני; קפטן ויליאם קלהאן שימש כמפקדה הראשון.
מלחמת העולם השנייה (1944–1945)
ב-14 בדצמבר, עזבה מיזורי את סן פרנסיסקו והפליגה לאוליטי באיי קרוליין, שם הצטרפה לשאר הצי ב-13 בינואר 1945. היא הפכה לספינת מפקדה זמנית עבור תת אדמירל מארק מיצ'ר. לאחר מכן הצטרפה לכוח משימה 58, שהתייצב ב-27 בינואר כדי לפתוח בהתקפה אווירית על טוקיו לתמיכה במבצע המתוכנן נגד איוו ג'ימה. מיזורי שימשה כחלק מהמסך נגד מטוסים עבור קבוצת המשימה 58.2, ובמרכזה נושאות המטוסים לקסינגטון, הנקוק, וסן ג'סינטו, במהלך הפשיטה על טוקיו. בנוסף לשמירה על נושאות המטוסים, פעלו מיזורי ושאר אוניות המערכה כאוניות תדלוק עבור המשחתות המלוות, מאחר שהמערכת הלוגיסטית של הצי לא יכלה ללוות את כוח התקיפה במהלך פשיטות.
עד 16 בפברואר, כוח המשימה הגיע לחופי יפן כדי להתחיל בסדרה של תקיפות אוויריות. לאחר מכן המשיך הצי לאיוו ג'ימה, אשר נפלשו על ידי כוחות קרקע אמריקאים ב-19 בפברואר. באותו ערב, תוך כדי סיור עם נושאות המטוסים, הפילה מיזורי מטוס יפני, כנראה מפציץ Nakajima Ki-49. כוח משימה 58 יצא בתחילת מרץ וחזר לאוליטי כדי למלא דלק ותחמושת. מיזורי הועברה לקבוצת המשימה יורקטאון, TG 58.4 באותו זמן.
הספינות יצאו שוב ב-14 במרץ לסבב נוסף של תקיפות אוויריות על יפן. ארבעה ימים לאחר מכן, תותחי הנ"מ של מיזורי סייעו בהשמדת ארבעה מטוסים יפניים. מטוסי נושאת מטוסים אמריקאים פגעו במגוון מטרות סביב הים הפנימי, מה שגרם להתקפת נגד יפנית שפגעה בכמה נושאות. נושאת המטוסים פרנקלין ניזוקה קשות וקבוצת המשימה של מיזורי נותקה כדי לחפות על נסיגתה. עד ה-22 במרץ, פרנקלין עזבה את אזור הפעילות והקבוצה חזרה לצי כדי להצטרף להפצצת ההכנה לקראת הפלישה הקרובה לאוקינאווה. מיזורי הועברה זמנית ל-TF 59, יחד עם אחיותיה ניו ג'רזי וויסקונסין, כדי להפגיז את החוף הדרומי של אוקינאווה ב-24 במרץ, כחלק ממאמץ למשוך את תשומת הלב היפנית מיעד הפלישה בפועל בצד המערבי של האי, במהלכו ירתה 180 פגזים. מיזורי חזרה לאחר מכן ל-TG 58.4.
בעודה פועלת עם נושאות המטוסים ב-11 באפריל, מיזורי הותקפה מקמיקזה שפגע בצד האונייה מתחת לסיפון הראשי. הפגיעה ריסקה את המטוס, והתיזה בנזין על הסיפון שהתלקח במהירות, אך היא כובתה במהירות על ידי הצוות שלה. ההתקפה גרמה לנזק שטחי ו/או היית המערכה נותרה על עמדתה. שני אנשי צוות נפצעו ב-17 באפריל כשקמיקזה אחר קטע את מנוף הירכתיים והתרסק בירכתי הספינה. מיזורי עזבה את כוח המשימה 58 ב-5 במאי כדי לחזור לאוליטי; במהלך הפעילות שלה מול אוקינאווה, היא טענה שחמישה מטוסים הופלו על ידה, יחד עם קרדיט חלקי על שישה מטוסים נוספים שהושמדו. בעודה בדרך, מיזורי תדלקה ממכלית נפט שהביאה גם את המפקד החדש של הספינה, קפטן סטיוארט ס. מארי, שהחליף את קפטן קלגהאן ב-14 במאי.
הצי השלישי יצא לדרך שוב ב-1 ביולי כדי להשיק סדרה נוספת של התקפות על איי הבית היפנים. במהלך תקופה זו, מיזורי פעלה עם TG 38.4. מטוסי הנושאות מטוסים תקפו מטרות סביב טוקיו ב-10 ביולי, ולאחר מכן צפונה יותר בין הונשו להוקאידו בין ה-13 ל-14 ביולי. למחרת, מיזורי וכמה ספינות אחרות נותקו כדי ליצור את TG 38.4.2 שהופקדה על הפצצת מתקנים תעשייתיים במוראן, הוקאידו. משימת הפצצה שנייה התבצעה בלילה שבין 17 ל-18 ביולי, אז הצטרפה למערך אוניית המערכה הבריטית אה"מ המלך ג'ורג' החמישי. לאחר מכן חזרו אוניות המערכה למסך את נושאות המטוסים במהלך תקיפות נגד מטרות מסביב לים סביב יפן ולאחר מכן בטוקיו מאוחר יותר החודש. לאחר הפסקה קצרה חידשו נושאות המטוסים את ההתקפות על צפון יפן ב-9 באוגוסט, באותו היום שבו הוטלה הפצצת האטום של נגסאקי. למחרת נפוצו שמועות שיפן תיכנע, דבר שהוכרז רשמית בבוקר ה-15 באוגוסט.
כביש עוקף שדרות
כביש עוקף שדרות הוא כביש רוחב עתידי, שיתחיל בצומת עם כביש 232 באזור צומת איבים שנמצא בסמוך לכפר הסטודנטים איבים ויסתיים בצומת קיבוץ ארז שיחבר את הכביש עם כביש 34 בסמוך לקיבוץ אור הנר ולקיבוץ ארז.
הכביש ישמש את תושבי שכונת נאות השקמה, בן-גוריון ב' ושכונות נוספות שיבנו בצפון שדרות.
היסטוריה
בינואר 2003 פורסם כי מע"צ מחוז דרום מקדמת תוכנית להקמת כביש עוקף לשדרות שיעבור משדרות לצומת יד מרדכי מדובר, בראיון לתקשורת שנתן מנכ"ל מע"צ, עמי לקס נימק את ההחלטה לקידומם הקמת הכביש בכך שהכביש הנוכחי (כביש 34) מסוכן לנוסעים בשל קרבתו לרצועת עזה והוא יהווה חלופה בטוחה יותר מאשר כביש 34. התוכנית באותה תקופה קבע כי אורך הכביש יהיה כ-4 ק"מ ועלות הקמתו הוערכה ב-30 מיליון שקלים לפחות.
בדצמבר 2015 אושרה להפקדה תוכנית שכוללת הקמת אזור תעסוקה של "שכונת מתחם 9" בשדרות, את אזור התעסוקה ישמש בעיקר כביש עוקף שדרות.
באוקטובר 2017 התפרסם כי הכביש ישמש את אחת משכונת המגורים העתידית של שדרות, שתקרא שכונת שדרות בפארק שתשתרע על כ-1,260 דונם ותכלול כ-1,550 יחידות דיור, מלבד כביש עוקף שדרות גם כביש 35 ישמש את תושבי השכונה.
באפריל 2018 נחתם הסכם גג לעיריית שדרות במעמד ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו במסגרת הסכם הגג תחייב העירייה לשווק כ-8,800 יחידות דיור בעיר וכן הקמתם של מבני ציבור ותשתיות, עלותו המשוערת של הסכם הגג מוערכת בכ-1.9 מיליארד שקלים. מלבד פתרונות דיור נקבע כי למעלה מ-100 מיליון שקל יושקעו בפתרונות תחבורה בהם ביצוע כביש עוקף שדרות, שדרוג הכניסה המערבית לעיר דרך כביש 34 וכן שדרוג הכניסה המזרחית לעיר מכביש 232.
בספטמבר 2021 החלו העבודות להקמת הכביש, הן צפויות להסתיים במאי 2023. עד אותה שנה הפרויקט הוכר ככביש 333, אך עם סימון שדרות בן-גוריון בירושלים במספר זה, הוזז הסימון שלו ל-334 (על אף שקיים כיום כביש עם אותו מספר). הכביש החדש יהיה למעשה המשכו של כביש 334 הקיים.
משרד החקלאות של רוסיה
משרד החקלאות הרוסי (ברוסית: Министерство сельского хозяйства Российской Федерации, בקיצור  Минсельхоз России) הוא משרד ממשלתי ברוסיה האחראי לניהול המדיניות הממשלתית בתחומי החקלאות והמזון. המשרד עוסק תכנון בפיתוח המשק החקלאי, מתן שירותים וטרינריים (באמצעות השירות הפדרלי לפיקוח על הווטרינריה), שימור קרקע וניקוז והגנת הצומח, בשיתוף פעולה עם המשרד הממשלתי להגנת משאבי הטבע.