cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צפון גונדר
צפון גונדר הוא מחוז במדינת אמהרה שבאתיופיה נקרא על שם העיר גונדר שהיא בירת המחוז והעיר הגדולה בה ובעבר בירתה הקיסרית של אתיופיה. גבולותיו מצפון מדינת תיגראי, ממערב מחוז וג המרה, מדרום מחוז דרום גונדר, מחוז מערב גוג'ם ואגם טאנה, בדרום מערב במדינת בנישנגול-גומאז, ובמזרח בסודאן. עד שנת 1991 נכלל במחוז בגמדר אחד מהמחוזות ההיסטוריים של אתיופיה.
היסטוריה
בימי הביניים ועד 1991 היה לחלק מהמחוז ההיסטורי בגמדר, שהיה חלק מהאימפריה האתיופית. עם התמוטטותה הסופית של השלטון המרקסיסטי ב-1991 המחוז התפצל לשני אזורי עיקרים ואזור קטן בצפונו שברובו מאוכלס בתגרים סופח למחוז המערבי שבמדינת תיגראי. כמו כן רצועה קטנה סופחה למחוז בנישנגול-גומאז. יתר המחוז חולק לשני מחוזות: צפון גונדר, שמכיל את החלק העיקרי של המחוז, וחלק בדרום, שהפך למחוז דרום גונדר.
נפות
במחוז צפון גונדר ישנן עשרים נפות ובנוסף להם העיר גונדר שלה מעמד של נפה.
כאיחוסרו, הוואלי של כארתלי
כַּאיחוֹסרוֹ (בגאורגית: ქაიხოსრო1 בינואר 1674 - 27 באוקטובר 1711), מבית בגרטיוני, היה הוואלי (والي) של כארתלי במזרח גאורגיה, שמונה על ידי האימפריה הספווית, בין השנים 1709-1711. בפועל מעולם לא שלט בכארתלי עקב היעדרותו הקבועה בשירות הצבא הפרסי.
כאיחוסרו היה בנו של הנסיך לבאן בטונישווילי. הוא ליווה את אביו בתקופת שירותו בצבא האימפריה הספווית וכעוצר כארתלי בתקופת היעדרותו של דודו גיאורגי האחת עשרה (גורגין חאן). משנת 1703 כהן כאיחוסרו עצמו בכהונות רמות במנהלה הפרסית, בכללם: מושל הבירה הפרסית - אספהאן ומשנה (نائب) לראש הרשות השופטת. במות דודו, גיאורגי, בהתנקשות בשנת 1709, הוא מונה לוואלי של כארתלי, וסיאפ-סאלאר (המפקד העליון) של הצבאות הפרסיים באפגניסטן, והוענקו לו הערים תבריז וברדה (Bərdə) שבאזרבייג'ן, כנכסים. הוא בילה את כל חייו בשדה הקרב, וכארתלי נוהלה למעשה על ידי אחיו וחטנג השישי. בנובמבר 1709, הוא נשלח להוביל את צבא פרסי-גאורגי למסע נקמה על רצח גיאורגי האחת עשרה, בידי מירוואיס חאן (میرویس‌خان هوتک), מורד אפגני, מבית השליטים של שבט ע'ילזאי (מהפשטונים), שתפס את השליטה על קנדהאר. אולם מאמציו לכבוש את קנדהאר עלו בתוהו. ניסיונותיו של כאיחוסרו למצוא מימון למשלחת נוספת נתקלו בהתנגדות בחצר המלכות שנבעה מהרצון להגביל את השליטה הגאורגית "המופרזת". רק שנה מאוחר יותר הגיעו חיילים לפאראח (فراه). 360 ק"מ מקנדהאר. לאחר מכן, הוכרה מסיבה לא ברורה, הפסקת אש שברירית לזמן קצר. בקיץ 1711 התחדשה העוינות. כאיחוסרו הצליח לכלוא את המורדים בין כותלי קנדהאר, ושם על העיר מצור. חודשיים לאחר מכן היה מירוואיס חאן מוכן לדון בתנאים להפסקת אש. אולם כאיחוסרו התעקש על כניעה ללא תנאי. התעקשות שהתבררה כטעות גורלית. הע'ילזאים בחרו להמשיך ולהילחם וביקשו את תמיכתם של הבולצ'ירים (بلوچ), שבט איראני אחר, שכבר היה לו חשבון ליישב מול החיילים הגאורגים עוד מתקופתו של גיאורגי האחת עשרה. הבולצ'ירים תקפו את קווי העורף וחתכו את קווי האספקה לצבא הצר. תוך זמן קצר התערערה יציבות הצבא הפרסי-גאורגי, וב-26 באוקטובר של אותה שנה, הורה לכאיחוסרו על נסיגה מהעיר. הע'ילזאים תקפו את הצבא הנסוג, וניצחו ניצחון מוחץ. באותו היום נהרג גם כאיחוסרו בקרב יחד עם כ-25,000 מלוחמיו. קנדהאר הפכה לעצמאית לחלוטין מפני הספווים.
דוד משאש
ביוגרפיה
נולד בעיר מקנס שבמרוקו לג'אמילה אלכרייף ולרב שלום משאש, לימים רבה הראשי של ירושלים. בשנת 1964 היגר עם משפחתו לפריז שבצרפת, ומשנת 1967 החל לכהן בה במספר תפקידי רבנות. כמו כן כיהן כמנהל בית הספר היהודי רמב"ם בבולון הסמוכה לפריז. בסוף שנות ה-80 התמנה לרבה הראשי של ז'נבה, ומשנת 1995 התמנה כרבה הראשי של פריז. פעל בתחום הפצת היהדות בקרב יהודי פריז.
היינריך קספאר שמיד
היינריך קספאר שמיד (בגרמנית: Heinrich Kaspar Schmid; 11 בספטמבר 1874 – 8 בינואר 1953) היה מלחין גרמני.
ביוגרפיה
שמיד נולד בלנדאו. בנעוריו למד מוזיקה אצל אביו, שהיה מורה בבית ספר ומנצח מקהלה. במשך שנים אחדות גם שר במקהלת נערים בקתדרלה של רגנסבורג. הוא נכנס לאקדמיה למוזיקה במינכן, שם למד הלחנה אצל לודוויג טואילה. ב-1905 קיבל משרת הוראה באקדמיה של מינכן וב-1919 קודם לדרגת פרופסור מן המנין. אחרי מלחמת העולם הראשונה החלה תקופה מצליחה במיוחד בקריירה של שמיד, הן כנגן והן כמלחין. הוא סייר באוסטריה, סקנדינביה ורוסיה. ב-1921 התמנה למנהל הקונסרבטוריון של קרלסרוהה וב-1924 קיבל לידיו את הנהלת בית הספר למוזיקה של אאוגסבורג (כיום קונסרבטוריון). שמיד פרש מעבודתו האקדמית בשנת 1932.
היינריך קספאר שמיד מת בגייזלבולאך, סמוך למינכן, בשנת 1953.
יצירתו
מבחינה סגנונית, השתייכו יצירותיו של שמיד לשלהי התקופה הרומנטית יותר מאשר לחידושי המאה ה-20. השפעתו של ברהמס, במיוחד, ניכרת מאוד ברגישותו היוצרת של שמיד. הדבר ניכר ביותר בסונאטות לכינור ופסנתר (1920, 1939). יצירתו הטובה ביותר היא, קרוב לוודאי, הסימפוניה ברה מינור (1947), שזכתה להערכה רבה על רעננותה ועל הטיפול המיומן שלה בחומרים מוזיקליים מסורתיים. יסודות של מוזיקה עממית בווארית מופיעים במוזיקה למיסות הכפריות, בחיבוריו הכוראליים, בלידר שלו, ביצירותיו הקאמריות ובאופרה שלו.
אגלט
אַגְלֶט (באנגלית: Aglet) הוא פיסת פלסטיק קטנה או נדן מתכת הנמצאים בדרך כלל בקצה של חוט, כבל או שרוך. האגלט שומר על הסיבים של החומר מחשיפה, קריעה ופרימה. הודות לאגלט, קל יותר להחזיק את השרוכים, לקשור אותם וליצור לולאות.
מקור השם
המילה aglet או aiglet באה מהמילה הצרפתית העתיקה aiguillette, הנגזרת מהמילה aiguille שמשמעותה "מחט".
היסטוריה
אגלטים היו במקורם עשויים מתכת, זכוכית או אבן, ורבים היו מקושטים מאוד. לאנשים עשירים בתקופה הרומית היו אגלטים שעשויים ממתכות יקרות כמו פליז או כסף.
לפני המצאת הכפתורים נעשה בהם שימוש בקצוות הסרטים ששימשו להידוק ביגוד ביחד. לפעמים הם נוצרו לדמויות קטנות. שייקספיר מכנה דמות מסוג זה "תינוק נמרץ" במחזה "אילוף הסוררת".
לדברי עורך ההפינגטון פוסט, ג'יימס קייב, "ההיסטוריה של האבולוציה של האגלט מעט מסובכת - מקורות רבים מעריכים כי הוא הפך פופולרי על ידי ממציא אנגלי בשם הארווי קנדי, שלדבריו הרוויח 2.5 מיליון דולר מהשרוך המודרני בשנות ה־90 של המאה ה־18."
שימוש כיום
האגלטים שיוצרו בעבר מזהב וממתכות יקרות, הוחלפו באגלטים מודרניים, העשויים בעיקר מפלסטיק, אלומיניום וכסף. ניתן ליצור אגלטים תוצרת עצמית מחומרים שרובם נמצאים כמעט בכל בית: נייר דבק (סלוטייפ), שרף, שעווה, דבק, חוט ומתכת.
אגלט מפלסטיק מחובר לקצות השרוך על ידי מכונה העוטפת סרט פלסטי סביב קצות השרוך, ובאמצעות חום או כימיקלים מתיכה את הפלסטיק סביב השרוך. אגלט ממתכת מחובר באמצעות הלחמה. ניתן להלחים גם את קצות סיבי החוט של השרוך.
חברות נעליים מייצרות לעיתים קרובות שרוכי נעליים עם אגלטים משלהן, עם עדיפות לאגלטים מתכתיים. חלק מהחברות מוסיפות לוגו על גבי האגלט.
משה גאבור
משה גאבור (במקור יודקוביץ', בהונגרית: Gábor Mózes; אוז'הורוד, 5 במאי 1888 – בודפשט, 20 במרץ 1980?) היה עורך דין יהודי-הונגרי, קומוניסט, פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
ביוגרפיה
משה גאבור הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית כסטודנט למשפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) (1906). הוא גויס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה ונלחם בחזית המזרחית נגד האימפריה הרוסית. הוא נפל בשבי הרוסי, שם הקים כוחות בינלאומיים באזור סראטוב במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
ברפובליקה הסובייטית ההונגרית
גאבור חזר לממלכת הונגריה באביב 1919. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ארגן הוביל גדודים בינלאומיים (אדומים) ופיקד עליהם. החל מ-1 במאי 1919 מונה לממונה הפוליטי של הארמייה השביעית של הצבא האדום ההונגרי. גאבור היה חבר בוועדת הניהול המרכזית הפדרטיבית בשנת 1919 בהונגריה בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, וועדה שהייתה הגוף הביצועי של הרפוליקה. הוועדה יכלה לכלול עד 150 חברים לכל היותר והחברים נבחרו על ידי "האספה הלאומית של המועצות" (הפרלמנט של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית). לאחר נפילת הרפובליקה, הוא נסע לרוסיה הסובייטית בשל הסכנה להעמדתו לדיו ובשל הטרור הלבן, ומילא תפקידים מטעם מפלגת הקומוניסטים בהונגריה.
בזקרפטיה
בשנת 1923 התיישב בזקרפטיה, בעיר הולדתו אונגוואר (אוז'הורוד) שהייתה שייכת אז לצ'כוסלובקיה שהוקמה בחוזה ורסאי ופתח שם משרד עורכי דין. הוא הצטרף להמפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה וכחבר במפלגה הגן על הקומוניסטים בתביעות שונות. זקרפטיה עברה שוב שינויים טריטוריאליים בשנים 1938 וב-1939 וצורפה לממלכת הונגריה לכן נסע ללונדון. בתום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 חזר לזקרפטיה ועבד כעורך דין עד ליציאתו לפנסיה.
אתרוג קורסיקני
אתרוג קורסיקני (באנגלית: Corsican citron; בקורסיקנית: alimea ובצרפתית: cedrat שם מדעי: Citrus medica L var. dulcis Risso & Poit ) הוא זן אתרוג המכיל בקבוקוני מיץ לא חמוצים בשונה מאתרוגים אחרים כגון אתרוג קלבריה שהם חמוצים.
האתרוג הקורסיקאי היה מקור הכנסה חשוב בקורסיקה במאה ה-19, הודות לשימוש בו בתעשיית ייצור הממתקים.
שם האתרוג נקבע על פי שם מקום הגידול והטיפוח המקוריים שלו, הנמצא באי הצרפתי קורסיקה או קורסה. הוא אחד מפירות ההדר הראשונים שהגיעו לאדמת קורסיקה ואירופה בכלל.
היסטוריה, ייצור ושימושים
האתרוג הקורסיקאי ששימש כתרופה בימי קדם. הוא אב קדמון של פירות ההדר. הוא הוכנס לאגן הים התיכון על ידי אלכסנדר מוקדון. עד ימי הביניים הוא היה הנציג היחיד של פרי ההדר באגן הים התיכון.
זן זה הוא ממקור לא ידוע, אך הוא שונה מהאחרים. הוא בולט במיוחד בצבע הפרחים שלו, ריח הפירות שלו ובקבוקוני המיץ הרכים, שהם ללא חומציות.
במאה ה-19 באופן מסורתי, האתרוג הקורסיקני היה אחד הזנים החשובים ביותר שהשתמשו בהם לייצור סוכריות מסוג קליפות הדר מסוכרות, שנקראו "סוכייד", כי המסוקארפ שלו (החלק הלבן של הקליפה מתחת לקליפה הצהובה החיצונית) אינו מר, בשונה מפירות ההדרים כגון פומלה אשכולית, יתר האתרוגים ואחרים שהחלק הלבן שלהם מר. מקורסיקה האתרוגים נשלחו לנמל ג'נובה, איטליה. משם הם נשלחו לעיבוד תעשייתי באחד המרכזים הגדולים לייצור ריבות וסוכריות מקליפות הדרים מסוכרים שבליבורנו, איטליה. לקראת חג הסוכות האתרוגים הקורסיקנים נשלחו מנמל ג'נובה ליתר הקהילות היהודיות באירופה ובארץ ישראל תחת המותג אתרוגי ג'נובה, (לרוב בהגייה אשכנזית - "אתרוגי יאנוע") על שם נמל ג'נובה, אשר דרכו ייצאו את האתרוגים מאיטליה למדינות אחרות כגון אנגליה וארצות הברית, הוא היה מקור חשוב לאתרוגים עוד מתקופת בעלי התוספות. על פי הרבנים והפוסקים, אתרוגי קורסיקה (ג'נובה) נחשבים לכשרים לברכות בחג הסוכות אפילו ללא חשש כשרות כתוצאה מ"הרכבה" ואין צורך במשגיחי כשרות להכשרתם.
קורסיקה הייתה בעבר היצרנית המובילה בעולם של אתרוגים, כאשר קטיף האתרוגים באי הגיע 45,000 טון אתרוגים בשנה.
ההיסטוריון לורנס פינלי מסביר: האתרוגים היוו מקור כלכלי חשוב בקורסיקה במאה ה-19 אודות לשימוש בהם בתעשיית הממתקים. פרדסי האתרוג הקורסיקאי עיצבו את הנוף של האי, האתרוג הוסיף למורשת הקולינרית והזניק את כלכלת האי באופן ניכר.
האתרוג הקורסיקני הגיע לארצות הברית בסביבות שנת 1891 וככל הנראה הוא הזן שגדל בקליפורניה.
תיאור
עץ האתרוג הקורסיקני מייצר פרי גדול, אליפסואיד דמוי ביצה; אזור הבסיס מעט שטוח והקליפה מקומטת; הפיטם קטן או לא ברור. הפרי בעל צבע צהוב לימון כשהוא בשל. קליפתו מאוד בשרנית, מתוקה עם טעם לוואי מריר כלשהו; פני שטח הקליפה די מחוספסים, גבשושיים, ובדרך כלל מצולעים במקצת. בשר הפרי פריך ומוצק, חסר מיץ; יש לו טעם מתוק ללא חמיצות. הזרעים לבנים-צהבהבים. האתרוג הענק הזה יכול להגיע לאורך עד 25 סנטימטרים ולמשקל עד 4 קילוגרמים.
כשרות
אתרוגי קורסיקה (תחת המותג אתרוגי ג'נואה) נחשבו על ידי בעלי התוספות ורבני חב"ד כאתרוגים כשרים לברכות חג סוכות גם ללא צורך במשגיחי כשרות שיאשרו אותם ככשרים. מאידך, רוב החקלאים המגדלים עצי אתרוג באזור קלבריה, משתמשים בטכניקה של הרכבה כדי להגן על עציהם מפני מחלות וקרה. נוהג זה יצר קושי הלכתי עבור היהודים שרצו להשתמש באתרוגים האלה לשם קיום מצוות ארבעת המינים בחג הסוכות, לכן חייב משגיח כשרות לוודא כי העצים הספציפיים שמהם נקטפים האתרוגים המשמשים לקיום המצווה לא עברו הרכבה.
בעבר סוחרים מג'נואה, נהגו לספק אתרוגים לחג הסוכות, ישירות לקהילות היהודיות מהזן הקורסיקאי, בנוסף לאתרוגים ממחוז קלבריה, איטליה. מסורת זו פסקה עקב תחרות עם אתרוגי קורפו, מיוון, שנחשבו לבעל יופי יוצא דופן אך עם חשש כשרות.
לאחר סוכות נוהגים לבשל את האתרוגים הקורסיקאים בתוספת סוכר ומייצרים מהם ריבות וסוכריות.
חגי לוי (קצין)
חגי לוי (נולד ב-27 בינואר 1946) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כמפקד גדוד 13 (גדעון) של חטיבת גולני, כמפקד חטיבת הנח"ל וכראש מטה פיקוד המרכז.
ביוגרפיה
לוי נולד וגדל בקיבוץ מזרע. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1964 התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לוי לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד 202. לוי לחם בפעולת סמוע ובמלחמת ששת הימים. במלחמת ההתשה שימש לוי כמפקד פלוגה בגדוד, והוביל אותה בין היתר במבצע בוסתן 25א, וכסמג"ד. לאחר שסיים את המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה שימש כקצין אג"ם בחטיבה המרחבית ברמת הגולן ולחם במלחמת יום הכיפורים. בשנים 1974–1976 שימש כמפקד פלוגה בבה"ד 1 ולאחר מכן כראש זירה באגף המבצעים. לאחר מכן שימש כמפקד גדוד 13 (גדעון), והוביל אותו בפעולות הביטחון השוטף בגבול לבנון.
בשנים 1979–1980 השתלם בקורס חיל רגלים מתקדם בצבא ארצות הברית בפורט בנינג. לאחר מכן הקים את החטיבה המרחבית בגולן ופיקד עליה. במלחמת שלום הגליל פיקד על חטיבת אלכסנדרוני, והוביל אותה בקרבות על ציר דמשק – ביירות. בשנת 1984 שימש כעוזר רמ"ח מבצעים ובשנת 1985 התמנה למפקד חטיבת הנח"ל. בשנים 1986–1987 שימש כסגן מפקד עוצבת הגליל. בשנים 1987–1990 שימש ראש מטה פיקוד המרכז, בין היתר בעת האינתיפאדה הראשונה. בשנים 1990–1993 שימש נספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בוונצואלה ובמדינות מרכז אמריקה. בשנת 1994 פרש מצה"ל.
לאחר פרישתו שימש מנכ"ל עיריית חיפה עד שנת 2004. לאחר מכן שימש במשך שנתיים כמנכ"ל עיריית גבעתיים. בשנים 2006–2009 שימש כמנכ"ל החברה הכלכלית בירוחם ולאחר מכן כמנהל בחברה לניהול פרויקטים בתחום התשתיות התיירות ואיכות הסביבה
לוי בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
נמל התעופה מדריד-בראחס
נמל התעופה מדריד-בראחס (בספרדית: Aeropuerto de Madrid-Barajas) הוא נמל תעופה בינלאומי המשרת את מדריד, בירת ספרד. מקור שמו של הנמל בעיירה בראחס הסמוכה אליו.
מדריד-בראחס הוא נמל התעופה הגדול והעמוס בספרד, והעשירי העמוס ביותר בעולם. מאז פתיחתו, צמח הנמל והפך לאחד ממרכזי התעופה החשובים של אירופה. בשנת 2007, היה קו מדריד - ברצלונה היוצא מהנמל הקו התדיר בעולם, עם 971 טיסות בשבוע, אך מאז ירדה תדירותו בשל פתיחת קו רכבת מהירה בין הערים. כיום הנמל הוא השער האווירי המרכזי לחצי האי האיברי ומהווה מוקד משיכה לטיסות רבות, בעיקר מאמריקה הלטינית. בשנת 2008 עברו בנמל יותר מ-50.8 מיליון נוסעים.
הנמל כולל ארבעה מסלולי המראה וארבעה בתי נתיבות. טרמינל 4, החדש מביניהם, משמש את טיסות חברת איבריה וחברות נוספות בברית חברות התעופה Oneworld, בהן בריטיש איירוייז ואמריקן איירליינס. שלושת הטרמינלים האחרים משמשים את טיסות שאר החברות, בהן החברות הספרדיות אייר אירופה. הנמל משמש כנמל הבית של חברת התעופה הספרדית איבריה, שאחראית לכ-60% מתנועת הנוסעים בנמל וחברות ספרדיות קטנות כמו פריבילג' סטייל.
הנמל מקושר כיום למדריד באמצעות קו 8 של הרכבת התחתית, הכולל תחנה בטרמינל 2 (מעבר לטרמינלים 1 ו-3) ותחנה בטרמינל 4 החדש, וכן קו רכבת פרברית שמקשר בין נמל התעופה לבין תחנות הרכבת אטוצ'ה וצ'מרטין בעיר.
היסטוריה
בתחילת דרכו כלל הנמל מסלול המראה על דשא, ורק בשנות הארבעים, כחלק מתכנון מחודש של הנמל, נסללו מסלולים חדשים. אורכו של המסלול הראשון שהחל לפעול בשנת 1944 היה 1,400 מטרים ורוחבו היה 45 מטרים. עד סוף העשור פעלו בנמל שלושה מסלולים, שאינם קיימים עוד כיום.
בשנות החמישים עברו בנמל יותר מחצי מיליון נוסעים בשנה והופעלו במקביל חמישה מסלולי המראה. בין היתר נפתח קו הטיסה לניו יורק, ובשנת 1955 נפתח הטרמינל השני, שיועד לטיסות פנים. בשנות השישים החל הנמל לקלוט מטוסים גדולים, והצמיחה בתנועת הנוסעים גדלה מעל למצופה, בעיקר בשל התפתחות התיירות בספרד. בתחילת העשור שירת הנמל כ-1.2 מיליון נוסעים בשנה, כפול מהתחזיות שהוצגו ב-1957.
בשנות השבעים, עם תנופת התיירות האדירה ועם הצגתו של מטוס הבואינג 747, עברו בנמל כ-4 מיליון נוסעים בשנה, והחלה בנייתו של טרמינל בינלאומי (כיום טרמינל 1). ב-1974 הוצג לראשונה קו השאטל לברצלונה, והחל לפעול במספר טיסות יומיות וללא צורך בהזמנה מוקדמת של כרטיס. לקראת מונדיאל 1982 עבר הנמל שיפוצים נרחבים, שכללו הרחבה ושדרוג של שני הטרמינלים הקיימים.
בשנות התשעים המשיכה צמיחתו של הנמל. ב-1994 נפתח מסוף המטען הראשון ושופץ מגדל הפיקוח. ב-1997 נפתח אגף צפוני חדש בטרמינל הבינלאומי. ב-1998 נחנך מגדל פיקוח חדש בגובה 71 מטרים, וב-1999 נפתח אגף דרומי חדש בטרמינל הבינלאומי. בעקבות פתיחת האגפים החדשים בטרמינל הבינלאומי, הוחלט על שינוי סיווג הטרמינלים: האגף הדרומי ומרבית הטרמינל הבינלאומי הישן הפכו לטרמינל 1, שאר הטרמינל הבינלאומי הישן יחד עם הטרמינל המקומי הפכו לטרמינל 2 והאגף הצפוני הפך לטרמינל 3.
בחודש נובמבר 1998 נפתח מסלול המראה חדש באורך 4,400 מטרים, בין הארוכים באירופה. בשנת 2004 הסתיימה בנייתו של טרמינל 4 וסלילתם של שני מסלולים נוספים, מקבילים למסלולים הקיימים, והטרמינל החדש נפתח רשמית ב-5 בפברואר 2006. עם הרחבה זו, הפך מדריד-בראחס לנמל התעופה בעל שטח הטרמינלים הגדול בעולם.
טיסות לישראל וממנה
אל על מפעילה שתי טיסות יומיות בין נמל התעופה לתל אביב.
איבריה מפעילה שתי טיסות יומיות בין נמל התעופה לתל אביב.
אייר אירופה מפעילה 6 טיסות שבועיות בין נמל התעופה לתל אביב.
פילבה (מחוז)
מחוז פילבה (באסטונית: Põlva maakond) הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה. הוא ממוקם בחלקה הדרומי של המדינה וגובל במחוז וורו בדרום, באגם אגם פייפסי במזרח, שידוע גם בשמו הרוסי - אגם פסקוב, במחוז ולגה במערב ובמחוז טרטו בצפון.
היסטוריה
המחוז הוא חדש יחסית למחוזות אחרים באסטוניה, הוא הוקם בשנת 1961 על ידי הרשויות הסובייטיות על שטח הנפות הצפוניות של מחוז וורו - פילבה, קאנפי ורפינה.
תוואי הגבול המזרחי עם מחוז פסקוב שברוסיה נמצא במחלוקת - הוא הוכר ואושרר מן הצד האסטוני ב-2005 אולם לא הוכר מן הצד הרוסי. מספר כפרים אסטוניים נגישים לתנועה רק דרך טריטוריה רוסית.
עד אוקטובר 2017 חולק המחוז ל-13 נפות: נפה עירונית (linn) אחת, פילבה, ו-12 נפות כפריות.
גאוגרפיה
מרכז ומערב המחוז שייכים לרמת אוגנדי (Ugandi lavama). כל הנהרות והנחלים במחוז, כ-40 במספר, מתנקזים לאגמים פיחקווה (Pihkvajärv) ולמי (Lämmijärv) שהם חלקיו המרכזי והדרומי של אגם פייפסי. הנהר הארוך ביותר באסטוניה, ווהנדו (Võhandu), זורם בחלקו במחוז ונשפך לאגם למי.
במחוז מצוים 130 אגמים, שטחם הכולל הוא 10 קמ"ר. האגם הגדול ביותר הוא מלווה (Meelva järv) המכסה שטח של 0.787 קמ"ר (787 דונם).
בנפה הכפרית של פילבה נמצאת אחת האטרקציות הבולטות של אסטוניה - סור טאבסקודה (Suur Taevaskoda) - זהו סלע מאבן חול מתקופת הדבון המתנשא לגובה של 22.5 מטרים.
מערות פיוסה (Piusa koopad) שוכנות מזרחית לעיר וורו, בנפת אוראווה, קילומטרים ספורים דרומית לעיירה, על גבול מחוז וורו. המערות הן חלק משמורת טבע המשתרעת על שטח של 46 הקטאר. המערות נוצרו על ידי אדם בשנים 1922–1970 כאשר נכרה במקום חול קוורץ לתעשיית הזכוכית. משנת 1970 עברו לכרייה בבור פתוח במקום. החל משנות ה-50 התגלו במערות עטלפים. משנת 1958 נספרת אוכלוסיית העטלפים בקביעות וכיום חיים שם כמה מינים שונים ולמעלה מ-3,000 פרטים, זוהי מושבת העטלפים הגדולה ביותר במזרח אירופה.
דמוגרפיה
לפי נתונים מ-2006 הרכב האוכלוסייה במחוז הוא כדלהלן:
שפה
השפה המדוברת במחוז היא שפת וורו אשר מדוברת גם במחוז וורו וחלקים ממחוזות ולגה, וטרטו. מבחינה לינגוויסטית השפה היא ניב של האסטונית, אך רוב המקומיים מתייחסים אליה כאל שפה עצמאית.
ממשלת המחוז
בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (באסטונית: maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (באסטונית: maavanem), אשר ממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים. מאז נובמבר 2007 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי פריט סיבול (Priit Sibul).
נפות
בעקבות הרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 כולל המחוז 3 נפות:
נפות כפריות (vallad):
נפות כפריות לשעבר:
המיסיונים הישועיים בצ'יקיטוס
המיסיונים הישועיים בנפת צ'יקיטוס שבמחוז סנטה קרוס בבוליביה הוקמו החל מסוף המאה ה-17, ופעלו בעיקר במהלך המאה ה-18. בניגוד למיסיונים אחרים, המשיכו המיסיונים בצ'יקיטוס להתנהל כקהילות גם לאחר גירוש הישועים ב-1767.
בשנת 1990 הוכרזו ששת המיסיונים ששרדו (מתוך עשרה שהוקמו) כאתר מורשת עולמית:
רקע
הישועים הגיעו למלכות המשנה של פרו ב-1567, בהזמנת מלך ספרד, במטרה לסייע בהמרת דתם של התושבים הילידים בשטחים שכבשה ספרד באמריקה. ב-1577 הוקם המיסיון הראשון בפוטוסי, וב-1592 הוקם מיסיון בסנטה קרוס. המיסיונרים מסנטה קרוס פעלו באזור העיר עצמה, וצפונה ממנה, באזור מוחוס. רק לאחר 100 שנה, החלו לפעול גם באזור שממערב לעיר, צ'יקיטוס, בעידודו של מושל סנטה קרוס, אגוסטין גוטיירס דה ארסה. המיסיון הראשון, סן פרנסיסקו חאווייר, הוקם ב-1696.
הישועים גורשו מהמושבות הספרדיות ב-1767, אך בניגוד למיסיונים ישועיים אחרים, קהילות הילידים במיסיונים בצ'יקיטוס המשיכו להתקיים גם אחר כך, ורובן קיימות גם כיום.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 נערכו בחלק מהמיסיונים עבודות שימור ושחזור.
מאפייני המיסיונים
המיסיונים הוקמו במקומות גבוהים, שלא היו חשופים לסכנת שיטפונות, ובאזורים שהיה בהם מספיק עץ לבנייה. הם לא כללו מבנה בודד, ולמעשה הוקמו ערים שנועדו לשכן את האינדיאנים, וכונו רדוקסיונים. כל הרדוקסיונים נבנו בצורת מלבן, שלאורך 3 מפאותיו היו בתי מגורים, ובפאה הרביעית הוקמו מבני הציבור: כנסייה, בית הספר, ולעיתים גם "בית רחמים" (Casa de la Misericordia), שבו התגוררו אלמנות ונשים שבעליהן עזבו אותם.
בהשפעת יצירות כמו "אוטופיה" של תומאס מור ו"ארקאדיה" של פיליפ סידני, ראו הישועים הזדמנות לייסד ערים אידיאליות, אותן יוכלו לעצב כעיני רוחם ולפי תפיסת עולמם. אף אדם לבן מלבדם ומלבד נציגים רשמיים של הממשל לא הורשה להיכנס לתחומן. הישועים הקפידו לשמור על המבנה ההיררכי של החברות הילידיות, והשתלבו בהן. עם זאת, כפו את השימוש בשפה אחידה בכל המיסיונים, שפת הצ'יקיטאנוס, גם על בני שבטים אחרים.
המיסיונים
שישה מהמיסיונים שרדו במידה זו או אחרת. ארבעה מיסיונים אחרים נהרסו במהלך השנים: סן איגנסיו (בו נהרסה הכנסייה ב-1948), סן חואן באוטיסטה, סנטיאגו וסנטו קורסון דה חסוס. במיסיונים אלה לא שרדו המבנים הישועיים האופייניים, ומשכך גם לא נכללו באתר המורשת העולמית.
סן פרנסיסקו חאווייר
סן פרנסיסקו חאווייר (בשמו המלא: סן פרנסיסקו חאווייר דה לוס פּיניוֹקאס) היה הראשון והמערבי שבמיסיונים. מיקומו נבחר בשל היותו על הדרך בין סנטה קרוס לבין אסונסיון, בהתאם להנחיותיו של מושל סנטה קרוס. לאחר מספר ניסיונות, הוקם בצורתו הסופית בשנת 1708. הכנסייה בסן פרנסיסקו חאווייר תוכננה בידי הכומר השווייצרי מרטין שמידט והוקמה בין 1749 ל-1750. גם בית הספר עודו עומד על תילו. הם שופצו בין 1987 ל-1993.
כיום סן פרנסיסקו חאווייר הוא עיירה בת כ-11 אלף תושבים, המתפרנסים בעיקר מגידול בקר.
סן חוסה
מיסיון סן חוסה (בשמו המלא: סן חוסה דה צ'יקיטוס) הוקם ב-1698 בידי פליפה סוארס ודיוניסיו אווילה. בשל מיקומו של סן חוסה במחצית הדרך בין סנטה קרוס לבין פוארטו סוארס שבגבול ברזיל, הפך המיסיון לאחר שאוכלס לעיר החשובה ביותר בצ'יקיטוס. כיום סן חוסה היא בירת הנפה, ומתגוררים בה כ-17 אלף תושבים.
כנסיית האבן נבנתה בסגנון הבארוק, ובנייתה הושלמה ב-1747. מאוחר יותר נוספו מגדל פעמונים (1748), בית הספר ובית המגורים של הישועים (1754). בית הספר משמש כיום כבית ספר למוזיקה. כן עומד על תילו בית הלוויות שהוקם ב-1740.
סן רפאל
בסן רפאל מתגוררים כיום כ-4,000 תושבים.
קונספסיון
מיסיון קונספסיון (בשמו המלא: לה אימאקולדה קונספסיון) הוקם ב-1709, לאחר ניסיון כושל להקימו כבר ב-1699. גם ההקמה המחודשת לוותה בקשיים, וב-1722 עקר למקומו הנוכחי. הכנסייה תוכננה בידי שמידט ומסנר, והיא שופצה בין 1975 ל-1982.
כיום מתגוררים בקונספסיון כ-10 אלפים תושבים.
סנטה אנה
מיסיון סנטה אנה (שמו המלא: סנטה אנה דה וֶלָסקוֹ) הוקם ב-1755, והחל לפעול רק לאחר גירוש הישועים, בין 1768 ל-1831. כיום סנטה אנה הוא כפר קטן בן 300 תושבים.
בונה ספורצה
בונה ספורצה (Bona Sforza, 2 בפברואר 1494 - 19 בנובמבר 1557), הייתה בת למשפחת ספורצה, משפחת אצולה ממילאנו, שבשנת 1518 הפכה לאשתו השנייה של המלך הפולני זיגמונט הזקן.
חייה
בונה נולדה בעיר ויג'באנו שבצפון איטליה לדוכס מילאנו השישי, ג'אן גלאצו ספורצה ואשתו איזבלה, בתו של אלפונסו השני, מלך נאפולי. היא הייתה גם אחייניתה של ביאנקה מריה ספורצה, אשתו השלישית של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובכך קשורה הדוקות לקיסרות הרומית הקדושה. כשאמה מתה בשנת 1524 ירשה בונה את התארים "דוכסית בארי" ו"נסיכת רוסאנו", וכן הפכה למחזיקת הטענה לכתר של ממלכת ירושלים.
בונה הייתה פטרונית של אמני רנסאנס רבים, ובזכות האמנים האיטלקיים שנסעו עמה לפולין עם נישואיה החל הרנסאנס הפולני. היא גם נחשבת לאם המטבח הפולני המודרני, משום שהיא הביאה עמה ירקות איטלקיים בפעם הראשונה לשולחנות האוכל בפולין.
על פי מסורת יהודי העירה ווילקאווישק, עיר המוצא של משפחת  חרל"פ (חייא ראש ליהודי פולין) המלכה בונה היא שנתנה עצים לבניית בית הכנסת בעיירה שנבנה בשנת 1545.
לאחר מותו של בעלה היא חברה לרבים בפולין הקתולית שהתנגדו לנישואי בנה, המלך זיגמונט השני, לבת האצולה הליטאית ברברה רדזיוויל, שהייתה קלוויניסטית. בונה נחשדה בהרעלת ברברה, משום שזו האחרונה נפטרה זמן קצר לאחר הכתרתה כמלכת פולין.
בונה עצמה נרצחה על ידי מזכירה הפרטי, ג'אן לורנצו פפקונדה, שככל הנראה פעל על פי הוראותיו של פיליפ השני, מלך ספרד, שרצה להתחמק מתשלום חובות עצומים למלכה הפולנית.
ילדים
לבונה ספורצה ולזיגמונט הזקן (זיגמונט הראשון) נולדו חמישה ילדים שהגיעו לבגרות:
מלכות המשנה של גרנדה החדשה
מלכות המשנה של גרנדה החדשה (בספרדית: Virreinato de la Nueva Granada) הייתה מלכות משנה באימפריה הספרדית שהתקיימה בין השנים 1717–1723, 1739–1810, ו-1815–1819, בצפונה של יבשת אמריקה הדרומית. מלכות המשנה השתרעה, בקירוב, על פני שטחן של המדינות המודרניות של ונצואלה, טרינידד וטובגו, קולומביה, פנמה ואקוודור, וכן חלקים מגיאנה, ניקרגואה ומברזיל. בירת מלכות המשנה הייתה סנטה פה דה בוגוטה.
היסטוריה
בשליש הראשון של המאה ה-16 החלו הספרדים לכבוש את חלקה הצפוני של יבשת אמריקה הדרומית ולהתיישב בה. לאחר ייסודן של הערים סנטה מרתה (1525) וקרטחנה דה אינדיאס (1533) על חופי הים הקאריבי היה זה הקונקיסטאדור גונסאלו חימנס דה קסאדה (Jiménez de Quesada) אשר הפליג במעלה נהר מגדלנה (Río Magdalena), כבש חלקים ניכרים מפנים הארץ, ייסד את העיר סנטה פה דה בוגוטה (1538) והכריז על הקמתה של ממלכת גרנדה החדשה (El nuevo reino de Granada) שהשתרעה על חלקים ממדינת קולומביה המודרנית. באותה השנה נוסדה האודיינסיה המלכותית של פנמה, בית משפט וכן יחידה מנהלית באימפריה הספרדית, שהייתה השלישית ביבשת אמריקה, וממלכת גרנדה החדשה, כשאר יבשת דרום אמריקה, הייתה תחת שיפוטה. עם הקמתה של מלכות המשנה של פרו ב-1542 הפכה ממלכת גרנדה החדשה לחלק ממלכות המשנה, שתחום שיפוטה השתרע על פני אמריקה הדרומית כולה. עם התבססות הכיבוש הספרדי באמריקה הוקמה בבוגוטה בשנת 1550 האודיינסייה המלכותית של סנטה פה שתחום שיפוטה השתרע על צפונה של יבשת אמריקה הדרומית ועל חלק מחופי הים הקאריבי. בשנת 1564 הוקמה האודיינסיה המלכותית של קיטו ואילו ממלכת גרנדה החדשה הפכה לקפיטניה חנרל.
ב-27 במאי 1717, כאחד הצעדים הראשונים שנקט פליפה החמישי במסגרת הרפורמות הבורבוניות, אוחדו שלוש האודיינסיות של פנמה, סנטה פה וקיטו למלכות המשנה של גרנדה החדשה, אשר נקרעו מעל מלכות המשנה של פרו, ששטחה הצטמצם. הקמת מלכות המשנה החדשה נבעה מהכרה בקשיי הניהול, הפיקוח והממשל במלכות המשנה של פרו רחבת הידיים, מרצון להגביר את הפיקוח והיעילות של המערכת הקולוניאלית במושבות שמעבר לים, מרצון לרכז את השליטה במכרות הזהב העשירים באזור, וכן מהאיום הגובר מצד מעצמות קולוניאליות אחרות, כגון אנגליה, הולנד וצרפת, שהחלו להתבסס באגן הים הקאריבי. הקמת מלכות המשנה החדשה, שהצטרפה לזו של פרו וזו של ספרד החדשה, הפכה את בוגוטה לאחד משלושת המרכזים המנהליים של האימפריה הספרדית באמריקה, לצד מקסיקו סיטי ולימה.
קשיים מנהליים הביאו לפירוקה של מלכות המשנה לאחר זמן קצר, ב-5 בנובמבר 1723, אולם זו הוקמה מחדש ב-20 באוגוסט 1739, והמשיכה להתקיים עד קריסת האימפריה הספרדית.
המאפיינים הגאוגרפיים של צפון יבשת אמריקה הדרומית, המבותרת בנהרות, ברכסי הרים המסתעפים מחלקם הצפוני של הרי האנדים וביערות סבוכים, הקשו על התחבורה ודרכי התקשורת, ובעקבותיהם גם על יעילות השלטון, בתוך מלכות המשנה החדשה. מסיבה זו הוקמה ב-1739 הקפיטניה חנרל של ונצואלה, וקשריה עם מלכות המשנה התרופפו עד לניתוקה מעליה בשנת 1742. עם הניתוק הושמו חלק משטחיה המערביים של הקפיטניה חנרל של ונצואלה תחת שיפוטה של האודיינסיה של סנטה פה. בשנת 1751 בוטלה האודיינסיה המלכותית של פנמה וזו הושמה תחת סמכותה של האודיינסיה המלכותית של סנטה פה. במהלך שנות קיומה של מלכות המשנה נעשו עוד מספר שינויים בגבולות שטח השיפוט שלה.
עם פרוץ משבר המלוכה הספרדית כתוצאה מהמלחמות הנפוליאוניות וכיבוש ספרד בידי צרפת הכריזו קריאולים בני האליטה על שלטון עצמי ב-1810 ולאחר מכן על עצמאות. אף על פי כן, בסיס כוחם היה בעיקר בבוגוטה ובערים הגדולות, ושלטונם לא היה אפקטיבי בפנים הארץ. רעידת אדמה חזקה בשנת 1812 נתפסה כזעם אלוהי על המתקוממים וכן התמוטטות תנועת העצמאות בוונצואלה השכנה החלישו את תומכי העצמאות. בשנת 1815 פלשו כוחות מלך ספרד, ששב לכיסאו, למלכות המשנה והחלו בכיבושה מחדש, מערכה שהסתיימה בניצחון המלוכנים ב-1816, ניצחון שהביא ליציאת המורדים, ביניהם סימון בוליבר, לגלות. מלכות המשנה המשיכה להתקיים עוד כשלוש שנים נוספות, עד למבצע צבאי נועז בו חצו כוחותיו של סימון בוליבר את הרי האנדים וניצחונם על תומכי ספרד בקרב בויאקה (Boyacá) ב-7 באוגוסט 1819. שלושה ימים לאחר מכן נכנס צבאו של בוליבר לבוגוטה. ב-17 בדצמבר 1819 הכריז קונגרס אנגוסטורה (Angostura) על הקמתה של רפובליקה על חורבות מלכות המשנה, היא רפובליקת קולומביה הגדולה ומלכות המשנה של גרנדה החדשה חדלה מלהתקיים.
Requiem - Mezzo Forte
Requiem - Mezzo Forte הוא אלבום מטאל סימפוני/מטאל גותי/דום מטאל של להקת הדום הגותי Virgin Black מאדלייד, אוסטרליה.
הפקה
האלבום הוא חלק מטרילוגיית הרקוויאם של הלהקה, שכוללת את האלבומים Requiem - Pianissimo הקלאסי באופיו ואת Requiem – Fortissimo הנוטה יותר לדום-דת'. האלבום Requiem - Mezzo Forte מהווה שילוב בין שני הסגנונות, ומכיל ריפי גיטרות כבדים ואיטיים לצד מוזיקה קלאסית, שאותה מבצעת התזמורת הסימפונית של אדלייד, ולצד שירה אופראית ומקהלה.
שירי הלהקה באלבום מושרים באנגלית ולטינית ועוסקים במוות ושכול.
האלבום זכה לביקורות טובות במגזיני מוזיקה ומטאל כגון Allmusic ומטאל האמר.
הסכם 1818
האמנה בעניין הדיג, הגבול והשבת העבדים (באנגלית: Convention respecting fisheries, boundary and the restoration of slaves; ידועה גם בשם אמנת לונדון, באנגלית: London Convention; האמנה האנגלו-אמריקאית של 1818, באנגלית: Anglo-American Convention of 1818; אמנת 1818, באנגלית: Convention of 1818; או פשוט הסכם 1818, באנגלית: Treaty of 1818) הוא הסכם בינלאומי שנחתם ב-1818 בין ארצות הברית לבין הממלכה המאוחדת. הסכם זה פתר את סוגיות הגבול בין שתי הארצות. ההסכם אפשר החזקה והתיישבות משותפת ב, שנודעה בהיסטוריה של קנדה כמחוז קולומביה של חברת מפרץ הדסון, וכללה את החלק הדרומי של המחוז השכן.
המשא ומתן
במשלחת האמריקאית למשא ומתן על החוזה היו חברים שגריר ארצות הברית בצרפת אלברט גלטין, ושגריר ארצות הברית בבריטניה ריצ'רד ראש. במשלחת הבריטית היו חברים גזבר הצי המלכותי הבריטי וחבר המועצה המלכותית פרדריק רובינסון ותת-מזכיר המדינה הנרי גולברן. ההסכם נחתם ב-20 באוקטובר 1818. כתבי האשרור הוחלפו ב-30 בינואר 1819. הסכם 1818, יחד עם הסכם ראש-באגוט מ-1817, סימן את התחלת היחסים המשופרים בין האימפריה הבריטית לבין מושבותיה לשעבר, וסלל את הדרך ליחסים חיוביים יותר בין ארצות הברית לבין קנדה.
סעיפי ההסכם
להסכם שמות שונים, כמו "אמנה בעניין הדייג, הגבולות והשבת העבדים", "אמנה למסחר (דיג, גבולות והשבת עבדים)", ו"אמנה למסחר בין הוד מלכותו וארצות הברית של אמריקה".
חרטומית גמדית
חרטומית גמדית (שם מדעי: Lymnocryptes minimus) היא עוף מים ממשפחת החרטומניים, שצבעה חום בעיקר אך עם פסים בהירים על גבה. ניתן למצוא אותה בעיקר בצפון ישראל ובמאגרי מים במרכז. מקננת ברחבי צפון אירואסיה, אך אופייה הדיסקרטי מסתיר אותה היטב. החרטומית היא מין יחידי בסוגו.
הסכם 1818
השלכות ההסכם
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-19, שטף תנועת ההגירה האמריקאית, לצד התנועה הפוליטית האמריקאית שהובילה את התביעה על כל השטח, הובילו לניהול משא ומתן מחדש על ההסכם. אמנת אורגון שנחתמה ב-1846 קבעה באופן סופי את קו הרוחב 49 צפון כגבול בין ארצות הברית לבין צפון אמריקה הבריטית עד לחוף האוקיינוס השקט.
חרטומית גמדית
תיאור המין
החרטומית הגמדית קטנה יחסית. אורך גופה: 18 - 25 ס"מ. מקורה באורך ממוצע, אך בהשוואה לחרטומיות אחרות מקורה קצר. גבה וחזה חומים, אך החזה שלה מנוקד ועל גבה יש פסים בהירים ובולטים. צבע ראשה בהיר עם כיפה כהה בצורת v. כשהחרטומית הגמדית עפה הכנפיים שלה נוטות לצד בצורה קהה לעומת שאר החרטומיות. כשהיא מרגישה סכנה היא נוטה לעוף במהירות ובשקט. בדרך כלל מעופה איטי, עקום ושקט מאוד. החרטומית נוטה לפחד מבני אדם ומרבה להסתתר מהם.
המבנה הביומטרי של החרטומית הגמדית:
בעת החיזור מרפרפת במקומה ומנידה את ראשה מעלה ומטה. המין ניזון מחרקים ותולעים על ידי בדיקה בבוץ בצורה שקטה.
תפוצה ואזור מחיה
החרטומית הגמדית מקננת ברחבי צפון אירואסיה. חורפת בהודו, במזרח התיכון ובצפון-מרכז אפריקה. אזור מחייתה הוא ביצות, שדות מוצפים. בית גידולה הוא טונדרות, טייגות וביצות, לרוב ביצות טריות ומליחות. בחורף היא מצויה באזורים יבשים.
החרטומית הגמדית דוגרת ביערות מוצפים ושדות מרעה לחים ונרחבים. בחורף היא פחות בררנית, אך תעדיף אזורים עם מים רעננים ו"טריים", שפכי נהרות, ואזורי אחו לחים.
בעונת הקינון, בשעות הזריחה ובשעות הערביים, הזכר מבצע מעופי ראווה מרשימים המלווים בקולות מיוחדים, המזכירים דהרת סוסים מרוחקת.
שכיחות בארץ
החרטומית הגמדית חולפת וחורפת לא שכיחה בישראל. ניתן למוצאה בעיקר בעמקי הצפון ובמאגרי מים במרכז. ייתכן שהיא מצויה יותר, אבל אופייה הדיסקרטי מסתיר אותה היטב. מיליוני חרטומיות גמדיות עפות מדי לילה דרומה. לקראת הזריחה הן מחפשות ביצה, או בית גידול לח, כדי לחנות "ולתדלק" באמצעות נבירה בקרקע הלחה. למרות אופייה הדיסקרטי ניתן להתקרב אליה עד 2 מטרים. היא נמצאת במקומות חשופים, מתחבאת כמעט ולגמרי בלי נוע, עוצמת עיניים ומתקפלת ועדיין לא מוצאים אותה בקלות.
לעיתים קרובות נצפית לאחר שמורחקת ממקום מגורה. מקומות המומלצים על מנת לצפות בה הם עמק החולה, ובקעת בית צידה.
פירוש שמה הלועזי
שמה הלועזי של החרטומית הוא jack. לשמה יש כמה גרסאות שונות של פירושים: השם Jack מתאר זכר [כמו jackass - חמור ולא אתון.]
בעבר היה נהוג לחשוב שהחרטומית הגמדית היא בעצם זכר. יש הסבורים שתפקידו של הג'ק Jack היה לרמוז על ממדיה הקטנים.
ייתכן שמקור השם JACK בוולשית עתיקה, השם snipe-giach. (כל החרטומיות נקראות SNIPE, שמקורו snipa בנורדית עתיקה)
פירוש השם המדעי שלה הוא: limne- ביצה, kropto- מוסווה/חשאי, ו-minimus- הקטן ביותר.
ארץ
{{פירושונים|*ארץ (גאוגרפיה) - אזור גאוגרפי שבו קמו עם, שפה ותרבות ספציפית, מדינה או אומה
ראו גם
}}
אקולוגיה עמוקה
אקולוגיה עמוקה היא פיתוח חדש יחסית של הפילוסופיה האקולוגית (אקוסופיה) המחשיבה את האנושות כחלק אינטגרלי מסביבתה. האקולוגיה העמוקה נותנת משקל יתר לחשיבות של מינים שאינם אנושיים, מערכות אקולוגיות ותהליכים טבעיים מאשר הממסד הסביבתי המקובל והתנועות הירוקות. האקולוגיה העמוקה הובילה ליצירת מערכת חדשה של אתיקה סביבתית. עקרון הליבה של האקולוגיה העמוקה פותח על ידי הפילוסוף הנורווגי ארן נאס בדוקטרינת "שוויוניות הביוספרה" שלו, הטוענת כי לכל המינים זכות שווה לחיות ולשגשג. השימוש בשם התואר "עמוקה" מראה על הסתייגות מסביבתנות תועלתנית ובא להורות כי בניגוד לקיטלוג המקובל של אקולוגיה כדיסיפלינה מצומצמת של מדעי החיים, האקולוגיה העמוקה מתעסקת בעקרונות הפילוסופיים העמוקים הנוגעים לשאלת מיקומו של האדם באקוספירה.
התפתחות
הביטוי 'אקולוגיה עמוקה' הוטבע לראשונה על ידי הפילוסוף הנורווגי ארן נאס בשנת 1973 שגם עזר בפיתוח היסודות התאורטיים בבסיס המונח.
נאס דחה את הרעיון כי יצורים ניתנים לדירוג על פי חשיבותם היחסית. לדוגמה, התשובות לשאלות כמו האם לבעל החיים יש נשמה נצחית, האם הוא משתמש בהיגיון או האם יש לו תודעה, היוו את ההצדקה לדרוג בני האדם מעל בעלי חיים אחרים. נאס קובע כי "הזכות לכל צורות החיים לחיות היא זכות אוניברסלית שאינה ניתנת לכימות". העיקרון המטפיזי העומד בבסיס הרעיונות מובא לידי ביטוי בבהירות בטענתו של ורוויק פוקס כי "בני האדם ושאר מיני בעלי החיים הם כולם ביטויים של מציאות חיה אחת". בהתאם לכך, האקלוגיה העמוקה תתמוך בטענה המובאת בספרו של אלדו לאופולד כי בני האדם הם "אזרחים פשוטים בקהילה הביוטית". כמו כן, היא תתמוך בכלל האצבע לבחינת מוסריות אקולגית שטבע לאופולד: "דבר הוא נכון כאשר הוא נוטה לשמר את הקיום, היציבות והיופי של הקהילה הביוטית. הוא לא נכון כאשר הוא נוטה אחרת".
אקולוגיה עמוקה נותנת את הבסיס הפילוסופי לפעילות סביבתית מעשית המנסה להתנגד למה שנתפס כהרס עצמי של האנושות. אקולוגיה עמוקה וסביבתנות משתמשים בטענה כי מדע האקולוגיה מוכיח שמערכות אקולוגיות יכולות לספוג רק כמות מוגבלת של שינויים על ידי בני אדם או גורמים חיצוניים אחרים. כמו כן, שתיהן טוענות כי פעולות הסיווילזציה המודרנית מסכנות את הקיום התקין של המערכת האקולוגית הגלובלית. אקולוגים מתארים את השינוי והיציבות של מערכת אקולגית בצורות שונות כגון, הומאוסטזיס, שיווי משקל דינמי ועוד. ללא תלות בשאלה איזה מודל הוא המדויק ביותר, סביבתנים טוענים כי פעילות כלכלית מסיבית של בני האדם דחפה את המערכת האקולגית הרחק ממצבה "הטבעי" על ידי צמצום המגוון הביולוגי, שינוי אקלים והשפעות אחרות. כלומר, הסיווליזציה שלנו גורמת להכחדה המונית. אקולוגים עמוקים מקווים לגרום לשינוי פוליטי וחברתי בעזרת הפילוסופיה שלה.
מדעית
נאס ופוקס אינם מתיימרים להשתמש בלוגיקה או באינדוקציה מדעית כדי להגיע למסקנות הפילוסופיות שלהם היישר ממדע האקולוגיה, אולם הם טוענים כי כל מי שמתבונן במסקנות האקולוגיה המדעית וחקר הדינמיקה של מערכות לא יכול שלא להרגיש, ולו במרומז, את הטענות המטאפיזיות העומדות בבסיס האקולוגיה העמוקה.
מקור נוסף של האקולוגיה העמוקה שדבל וססונס מזכירים הוא "הפיזיקה החדשה". הם מתארים אותה כניפוץ של הגישה הקלאסית מבית מדרשם של דקארט וניוטון הרואה את היקום כמכונה הניתנת להבנה בעזרת הסברים ליניאריים של סיבה ותוצאה. הם מציינים במיוחד את ספרו של פריטיוף קאפרה "הטאו של הפיזיקה" המדגים כיצד הפיזיקה החדשה מובילה לתובנות מטאפיזיות בדבר הקשרים ההדדיים בין כל רכיבי הטבע.
הגרסה המדעית של השערת גאיה גם כאן השפיעה על התפתחות האקולוגיה העמוקה.
בספרם נותנים דבל וססונס קרדיט גם למשורר והמבקר החברתי האמריקני גארי סינדר - אדם הקשור בין השאר ללימודי בודהיזם, תרבות אינדאנית, חיי שטח ותנועות חברתיות אלטרנטיביות - כמקור מרכזי של תובנות בהתפתחות רעיונותיהם.
רוחנית
הרעיון הרוחני המרכזי של האקולוגיה העמוקה הוא בדבר היותה של האנושות חלק מהעולם ולא ישות נפרדת ממנו. כדי שהיחיד יוכל לקבל אינטואיציה ונקודת מבט אקוסנטרית שכזו עליו לעבור תהליך של הכרה עצמית מחודשת ("חזרה לארץ"). רעיון זה מבוסס על התובנה כי ככל שהעצמי יהיה מסוגל להרחיב את מעגל ההזדהות שלו עם אחרים (אנשים, בעלי חיים, מערכות אקולוגיות) הוא ימצא את עצמו חופשי ומשוחרר יותר. ורוויק פוקס מגייס את הפסיכולוגיה הבין-אישית כדי לתמוך ברעיון זה.
מסורות רוחניות נוספות השפיעו על האקולוגיה העמוקה ביניהם, טאואיזם, בודהיזם וג'ייניזם, בעיקר בזכות הגישה הלא דואליסטית שלהם בנוגע לאבחנה בין סובייקט לאובייקט. ביחס למסורת היהודית-נוצרית, נאס מעביר את הביקרות הבאה: "היוהרה של שלטון האדם (כפי שהיא משתקפת במקרא) נמצאת בהרגשת העליונות העומדת בבסיס המחשבה כי אנו קיימים כדי לפקח ולשלוט על הטבע בדומה לאיזשהו איש ביניים מכובד ביותר, הניצב בין הבורא לבריאתו". ביקורת זו הורחבה במאמרו של לין וייט משנת 1967 "אודות המקורות ההיסטוריים של המשבר האקולוגי". במאמר וייט אף מציע אלטרנטיבה לתפיסה הנוצרית המקובלת ביחס למעמד האדם בטבע, על פי הפילוסופיה של ההוגה הנוצרי פרנציסקוס מאסיזי, הטוען בזכות השוויון בין כל היצורים.
מעשית
בהשראת המסורת הבודהיסטית, ג'ואנה מקיי, פעילה נגד גרעיניות בארצות הברית, גילתה כי אחד המעכבים הגדולים ביותר לעבודתם של הפעילים הוא הנוכחות של רגשות בלתי מטופלים כגון ייאוש, עצב, כעס וזעם. ההתעלמות מרגשות אלו הובילה לאדישות וחוסר מוטיבציה אצל הפעילים.
אקולגים עמוקים מעשיים, כגון ג'ון סיד, טוענים כי אף על פי שאצל חלק מהאוכלוסייה קיימת המודעות האינטלקטואלית אודות הקשר ההדדי בין כל רכיבי הסביבה, התרבות המערבית מצליחה לשדוד מאיתנו את האינטואיציה והזדהות הרגשית עם רעיונות אלו שאולי היו לנו כילדים, בעזרת הדרה מסיבית של וחינוך בסביבה אנתרופוצנטרית.
עקרונות
תומכי האקולוגיה העמוקה מאמינים כי העולם אינו קיים כמשאב הניתן לניצול באופן חופשי על ידי בני האדם. האתיקה הסביבתית של האקולוגיה העמוקה מחזיקה כי המערכת כולה חשובה מכל אחד מרכיבה. הם מציעים מבנה של 8 עקרונות כדי להבהיר את עמדתם:
שורשים פילוסופיים
ניתן לזהות את התפיסה האידאולוגית העומדת בבסיס "אקולוגיה עמוקה" וכן את ההתנגדות לתפיסה זו, בהגות מוקדמת.
תפיסה אקולוגית עמוקה באה לידי ביטוי במסה של ז'אן-ז'אק רוסו "על המקור והיסודות של אי-השוויון בין בני האדם", שבה תיאר את "מצב הטבע" האידיאלי ככזה שמקיים גם צדק חברתי וגם צדק סביבתי. למסתו של רוסו ניתן לזהות שורשים במטמורפוזות של אובידיוס.
גם הגישה המנוגדת, הרואה חשיבות וערך ב"ממשלת האדם" המתלווה ב"פיתוח אנושי של הטבע", נוכחת בהגות ובשירה של המאה ה-19, למשל, בשירו של רודיארד קיפלינג "The Explorer" (מגלה הארצות). לתפיסה זו ניתן למצוא הדים בתנ"ך, כדוגמת הציווי הראשוני לאדם בתחילת ספר בראשית:.
התנועה
אקולוגיה עמוקה אינה בדרך כלל מוגדרת כתנועה נפרדת אלא כחלק מהתנועה הירוקה. ניתן להגדיר את האקולגיה העמוקה כתנועת הפעילים הירוקים בעלי תודעה אקולוגית עמוקה. הפעילים מקבלים עליהם את האבחנה בין ירוקים בהירים לכהים (מכונים גם גיאנים מלשון גאיה) וגם את ההקשר הרחב יותר הכולל מחויבות לשלום וערכים נוספים. לאקולוגיה העמוקה השפעה רחבת היקף על התנועה הירוקה הכללית בכך שהיא מספקת מצע אתי מובחן ומסודר למפלגות ירוקות, אקולוגים פוליטיים וסביבתנים.
הפילוסופיה של האקולוגיה העמוקה תרמה לבידול התנועה האקולוגית המודרנית באבחנתה באנתרופוצנטריות של המושג סביבה עצמו ובהתנגדות לרעיון שבני האדם משמשים כשליטים-מגינים של הסביבה.
קרלוס ראוטמן
קרלוס רֶאוּטֶמן (בספרדית: Carlos Reutemann; 12 באפריל 1942 – 7 ביולי 2021) היה נהג מרוצים ארגנטינאי, שהתחרה באליפות הפורמולה 1 בין השנים 1972–1982. לאחר הפרישה פנה לפוליטיקה והפך לנציג המפלגה החוסטיסיאליסטית ולמושל מחוז סנטה פה, ארגנטינה ואף שקל התמודדות על משרת נשיא ארגנטינה.
במהלך שנותיו כנהג צבר 12 ניצחונות במרוצי גרנד פרי. בעונת 1981 היה קרוב לזכייה בתואר, אך הפסיד אותו במרוץ סיום העונה, אותה סיים כסגנו של נלסון פיקה.
קריירת מרוצים
ראוטמן נולד בארגנטינה לאב מקומי ולאם איטלקייה. בשנת 1965 החל להתחרות בקטגוריית מכוניות הסלון. בהמשך התחרה בקטגוריות הטורינג והפורמולה 2 המקומיות. בשנת 1970 עבר לאירופה והתחרה עם קבוצת ברבהאם באליפות הפורמולה 2 האירופאית. את העונה הראשונה סיים במקום הרביעי ובעונתו השנייה סיים כסגנו של רוני פיטרסן. הישגיו משכו את תומת ליבו של יוכן רינדט. ברני אקלטסון, מנהל קבוצת ברבהאם, החתים אותו כנהג בקבוצה לקראת עונת 1972 לצידו של גרהאם היל. בגרנד פרי ארגנטינה, מרוץ הבכורה שלו בקבוצה, מול הקהל הביתי השיג את הפול פוזישן. במרוץ עצמו סיים במקום השביעי לאחר שנאלץ להיכנס להחלפת הצמיגים הרכים במהלך המרוץ. הנקודות היחידות בעונה הושגו בגרנד פרי קנדה, אותו סיים במקום הרביעי.
בעונת 1973 הגיע פעמיים לפודיום וסיים במקום השביעי באליפות הנהגים. הוא היה קרוב לנצח את מרוץ הפתיחה של עונת 1974, אך חישוב לא נכון של כמות הדלק הותירה אותו עם מיכל ריק שתי הקפות לסיום המרוץ. הניצחון הראשון בקריירה הושג בגרנד פרי דרום אפריקה ובהמשך העונה השיג עוד ניצחונות באוסטריה ובארצות הברית. פרישות רבות במהלך העונה ואי יציבות בתוצאות הובילו אותו לסיים במקום השישי בדירוג. מגמת השיפור נמשכה גם בעונה הבאה בה השיג חמישה פודיומים, כולל ניצחון בגרמניה.
ברבהאם החליפה את מנועי פורד במנועים של אלפא רומיאו בעונת 1976. המנוע החדש סבל מחוסר אמינות ואילץ את ראוטמן לפרוש בשבעה מרוצים מתוך השנים עשר הראשונים. בעקבות התוצאות ביקש להשתחרר מחוזהו בקבוצה ולחתום בקבוצת פרארי, כמחליפו של ניקי לאודה, שנפצע בתאונה קשה בגרנד פרי גרמניה. הוא הספיק להתחרות במרוץ אחד עבור הקבוצה לפני שלאודה, שהחלים בקצב מהיר, חזר לקבוצה. בשלושת המרוצים האחרונים של העונה לא התחרה.
בעונת 1977 נשאר בקבוצת פרארי לצידו של לאודה, במקומו של קליי רגזוני. הוא סיים שלישי בארגנטינה, ניצח בברזיל ולקח את ההובלה באליפות. בהמשך העונה לאודה שב ותפס את מקומו כנהג המוביל של הקבוצה ובסיומה זכה באליפות השנייה, בעוד ראוטמן סיים במקום הרביעי. המעבר של לאודה לברבהאם הפך את ראוטמן לנהג המוביל של פרארי בעונת 1978 לצידו של ז'יל וילנב. למרות ניצחונות בברזיל, בריטניה ופעמיים בארצות הברית סיים את העונה רק במקום השלישי אחרי צמד נהגי לוטוס.
רוני פטרסון, נהגה של קבוצת לוטוס, מצא את מותו לקראת סוף עונת 1978. ראוטמן החליט לעזוב את פרארי ולתפוס את מקומו של פטרסון. את העונה החל בצורה טובה עם שני פודיומים: מקום שני בארגנטינה ומקום שלישי בברזיל. בהמשך השיג שני פודיומים נוספים, אך בשמונת המרוצים האחרונים של העונה לא צבר נקודות ובסיומה דורג רק שביעי.
המעבר לקבוצת ויליאמס בעונת 1980 העניק לראוטמן מכונית תחרותית. אחרי פתיחה חלשה בארבעת המרוצים הראשונים בעונה הואהגיע שמונה פעמים לפודיום, כולל בגרנד פרי מונקו. יחד עם אלן ג'ונס, בן זוגו לקבוצה שזכה באליפות הנהגים, היה שותף לזכייה הראשונה של ויליאמס באליפות היצרנים. היחסים בין ראוטמן לג'ונס התערערו בעונה לאחר מכן, לאחר שראוטמן סירב להוראות קבוצתיות ולא איפשר לג'ונס לנצח את גרנד פרי ברזיל. ג'ונס לא סלח על המעשה, גם לא לאחר שראוטמן איפשר לו לנצח את גראנד פרי מערב ארצות הברית. בגרנד פרי גרמניה דורג ראוטמן במקום השלישי, אך במרוץ עצמו נאלץ להתחרות עם המכונית השלישית של הקבוצה, בעוד ג'ונס שמכוניתו התקלקלה, התחרה עם המכונית שלו. המרוץ עצמו הסתיים עבור ראוטמן בפרישה בהקפה ה-27. לאורך העונה צבר יותר נקודות מג'ונס ולפני המרוץ האחרון בעונה דורג בראש הטבלה, נקודה אחת לפני נלסון פיקה. את הקרב המשולש על התואר השלים ז'אק לאפיט.
בעונת 1982 המשיך להתחרות בויליאמס. מלחמת פוקלנד גרמה למתח בין ארגנטינה לבריטניה וראוטמן החליט לפרוש מהקבוצה הבריטית לאחר המרוץ בברזיל, שהיה המרוץ השני בעונה.
מרוצים נוספים
בשנת 1973 התחרה, יחד עם טים שנקן, במרוץ 24 השעות של לה מאן עבור קבוצת פרארי. השניים נאלצו לפרוש במהלך השעה ה-12 של המרוץ בשל בעיות במנוע.
במהלך עונת 1980 קיבל ראוטמן פנייה מפיאט להתחרות עבורה במרוץ הבכורה של ראלי ארגנטינה. הוא התחרה עם פיאט 131 וסיים במקום השלישי. בשנת 1985 חזר להתחרות באותו המרוץ, הפעם עם פז'ו 205. גם במרוץ זה הגיע למקום השלישי.
קריירה פוליטית
הפופולריות של ראוטמן הביאה את המפלגה החוסטיסיאליסטית להציע לו להתמודד על משרת מושל פרובינציית סנטה פה. הוא ניצח בבחירות וכיהן בתפקיד במשך ארבע שנים (1991–1995). החוק בארגנטינה לא מאפשר למושל מכהן להתמודד על כהונה חוזרת, אך כעבור ארבע שנים נבחר שוב לתפקיד (1999–2003). בתקופת כהונתו השנייה הפך לפוליטיקאי בולט בארגנטינה.
באותו הזמן התמודדה המדינה עם מיתון שהחל ב-1999, שהלך והחריף עד למהומות שפרצו ב-2001. תחת הנהגתו של ראוטמן נהגה הפרובינציה במדיניות פיסקלית שמרנית. המשכורות והפנסיות של עובדי השירות הציבורי הוקפאו באמצעות חוקי חירום. הפרובינציה הייתה בין היחידות שלא הנפיקו איגרות חוב ובשל כך לא נכנסה לחובות כבדים. אחרי התפטרותו של פרננדו דה לה רואה, נשיא ארגנטינה, ב-2001 ראוטמן סירב להצעות להתמודד על התפקיד. בשנת 2003 התמודד בבחירות הארציות וזכה במושב בסנאט הארגנטינאי. בבחירות בשנת 2005 בחר שלא להיות מעורב באופן בולט. לאחר שמפלגתו הפסידה למועמד של המפלגה הסוציאליסטית, בפעם הראשונה בתולדות הפרובינציה, האשימו רבים במפלגה את ראוטמן בכך שלא התאמץ מספיק לטובת המפלגה. בשנת 2007 דחה אפשרות להתמודדות נוספת. הוא שב ונבחר לסנאט בשנת 2009 וב-2015.
נפטר ב-7 ביולי 2021.
כוכב המוות
בסדרת סרטי מלחמת הכוכבים, כוכב המוות (באנגלית: Death Star) הוא תחנת חלל משוריינת ענקית, אשר משמשת כנשק האולטימטיבי של האימפריה הגלקטית כנגד מתנגדיה.
במהלך סאגת הסרטים, האימפריה בנתה שני כוכבי מוות, ושניהם הושמדו על ידי ברית המורדים. בנייתו של כוכב המוות מופיעה לראשונה בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית', בסצנה אחת, שבה רואים את דארת' ויידר ואת פלפטין, או בשמו הסית', דארת' סידיוס, מפקחים על בנייתו. למעשה, הכוכב שנבנה שם הוא אב טיפוס לכוכב מוות ג'נוסיסיאני, תחנת חלל קטנה יותר ואינה כוללת משגר לייזר להשמדת כוכבי לכת.
כוכב המוות הראשון
ברית המורדים הצליחה לגנוב את תוכניות כוכב המוות, ולאתר בו את נקודת התורפה. מתקפת חלליות קרב קטנות מדגם X-Wing של המורדים, ובראשה לוק סקייווקר, השמידה את הכוכב ואת כל יושביו, חוץ מדארת' ויידר, אשר הצליח להימלט בחללית ה-TIE Fighter הניסיונית שלו.
כוכב המוות השני
בסרט השישי, "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי", נבנה כוכב המוות השני, בעל עוצמה גבוהה יותר מכוכב המוות הראשון.
הקיסר פלפטין מנצל את הכוכב הבלתי גמור כדי לטמון מלכודת לברית המורדים, השוהים ליד כוכב סולוסט, ומתחילים את המתקפה באנדור, וכמעט מצליח להשמידם באמצעות תותח הלייזר המחודש. למזלם של המורדים, ברגע האחרון הם מצליחים לפוצץ את שדה הכוח המגן על הכוכב, ולשלוח חוליית תקיפה בראשות הספינה מילניום פלקון, אשר חדרה ללב הכוכב, פוצצה את ליבתו, ובכך הביאה להשמדתו.
בקרב שהתרחש על הכוכב, בין לוק לאביו, דארת' ויידר, ניצח לוק, אך חושמל על ידי פלפטין, בעזרת ברקי הסית' שלו. ויידר, אשר לא היה יכול לחזות בעינוי בנו, לקח את פלפטין בידיו, והשליך אותו לליבת כוכב המוות. מהלך זה היה אחד מהגורמים להשמדת הכוכב.
ה"מילניום פלקון" על צוותה, וכן לוק סקייווקר יחד עם אביו המת, הצליחו להימלט מכוכב המוות ממש לפני שהתפוצץ.
דמיון למימס
בזוויות צילום מסוימות, לכוכב המוות הראשון יש דמיון קל למימס (ירח של שבתאי) בשל מכתש הרשל שעליו. זהו צירוף מקרים כי הצילום הראשון של המכתש התקבל שלוש שנים לאחר צאת הסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה" לאקרנים.
יחידת המתאבדים (סרט, 2016)
יחידת המתאבדים (באנגלית: Suicide Squad) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי מז'אנר הפעולה, בהפקת האחים וורנר משנת 2016 ומבוסס על חוברות הקומיקס "יחידת המתאבדים" מבית האחים וורנר ו-DC קומיקס. הסרט מהווה חלק מהיקום הקולנועי של DC והוא השלישי במספר לאחר "איש הפלדה" ו"באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק".
הסרט יצא לאקרנים ב-5 באוגוסט 2016 בבימויו של דייוויד אייר ובכיכובם של אנסמבל שחקנים כדוגמת ויל סמית', ג'ארד לטו, מרגו רובי, ג'ואל קינמן, ג'יי קורטני, ויולה דייוויס, ג'יי הרננדז ובן אפלק. צילומי הסרט יצאו לדרך ב-13 באפריל 2015 והושלמו באוגוסט אותה שנה.
הסרט זכה בטקס פרסי אוסקר ה-89 בקטגוריית איפור ועיצוב השיער הטובים ביותר, והוא הסרט השלישי מבית DC קומיקס שזוכה באוסקר כלשהו אחרי האביר האפל ובאטמן.
הביקורות לסרט היו שליליות ביותר וציינו לרעה את התסריט, הבימוי, העריכה ובחירת השירים.