cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מריה טולצ'יף
ניו יורק סיטי בלט
כשטולצ'יף הגיעה, היא החלה להופיע מיד עם הלהקה, וכשרקדנית אחרת פרשה זמן קצר לפני פתיחת ההפקה של הבלט אפולו מוליך המוזות, נאלצה טולצ'יף ללמוד תפקיד מורכב יותר בזמן קצר. על אף הקשיים, הבכורה הייתה הצלחה גדולה. התקשורת הצרפתית הייתה מוקסמת מריקודה של טולצ'יף, ועוד יותר מזהותה. אך הכותרות היו גזעניות ופוגעניות כלפיה: "אדומת עור רוקדת באופרה עבור מלך שוודיה", "בת של צ'יף אינדיאני רוקדת באופרה". טולצ'יף הייתה האמריקאית הראשונה לרקוד בלהקה הוותיקה והנודעת. כעבור שישה חודשים חזר הזוג לניו יורק.
בניו יורק, הפכה טולצ'יף עד מהרה לאחת הכוכבות, ואחר לפרימה בלרינה, של הניו יורק סיטי בלט, שפתח את הפקתו הראשונה באוקטובר 1948. בלנשין המשיך לפתח את סגנונו הייחודי, בריקודים שדרשו יכולת אתלטית גדולה, ושהיו בעלי אופי מהיר ואגרסיבי שהיה שונה מכל מה שהיה ידוע בבלט עד כה. הרקע המוזיקלי של טולצ'יף, כמו גם היכולת האקרובטית שלה, הוכיחו את עצמם מתאימים במיוחד לסגנון זה. בלנשין התחיל להתאים את הכוריאוגרפיה לטולצ'יף, כולל בתפקיד הראשי של ציפור האש ב-1949, שהיה לסנסציה. המבקרים הרעיפו על הופעתה שבחים, ומרטין שוב כינה את ריקודה "מבריק באופן שאין שני לו".
הפופולריות של טולצ'יף סייעה ללהקה החדשה לגדול, ולפעמים היא נדרשה להופיע עד שמונה פעמים בשבוע. כשרקדה בתפקיד הפיה במופע חג המולד של "מפצח האגוזים", שהיה אז בלט לא מוכר, התגובה הייתה כה חיובית, שהבלט הפך למסורת חג מולד שנתית, עד שהפכה לאחת הקלאסיקות של כל הזמנים. היא רקדה כפרימה בלרינה בהפקות שהיו בין הגדולות והפופולריות בארצות הברית, והלהט והטכניקה סייעו למצב את בלנשין ככוריאוגרף הבולט והמשפיע של התקופה. נישואיהם של בלנשין וטולצ'יף התפרקו ב-1950. ב-1952 נישאה לטייס אמריקאי בשם אלמורזה נטירבוף, ממנו התגרשה ב-1954, וב-1956, היא נישאה להנרי "באז" פאשן, קבלן, ובשנת 1959 נולדה בתם היחידה אליס פאשן, משוררת אמריקאית.
טולצ'יף נשארה עם הסיטי בלט עד תחילת 1960, אך במהלך זמנה שם הופיעה גם עם להקות אחרות, כולל בלט שיקגו, הבלט המלכותי הדני, ובלט המבורג. כרקדנית אורחת עם בלט רוס דה מונטה קרלו ב-1954–1955, היא הרוויחה $2000 לשבוע, המשכורת הגבוהה ביותר ששולמה לרקדנית בלט עד אז. היא רקדה לצד הכוכבים הגדולים של התקופה, ביניהם רודולף נורייב, אנדרה אגלבסקי ואריק ברון.
קריירה מאוחרת
אחרי שעזבה את סיטי בלט, הצטרפה טולצ'יף לתיאטרון הבלט האמריקאי, תחילה כרקדנית אורחת, אך אחר כך כפרימה בלרינה. בקיץ של 1960 הופיעה עם אריק ברון במוסקבה, ובכך הייתה לאמריקאית הראשונה להופיע בתיאטרון הבולשוי המפורסם. הביקורות ברוסיה היללו אותה ואת הסגנון האמריקאי שהציגה שם לראשונה. ב-1962 רודולף נורייב ביקש ממנה לרקוד לצידו בבכורה האמריקאית שלו, אשר שודרה בטלוויזיה הארצית. מדי פעם הייתה מופיעה כאורחת בתוכניות טלוויזיה ובסרטים, והופעתה האמריקאית האחרונה התבצעה בתוכנית בידור בטלוויזיה ב-1966.
ב-1966 נסעה טולצ'יף לגרמניה, כדי לשמש כפרימה בלרינה בבלט המבורג. אך היא הרגישה בודדה שם, התגעגעה לבן זוגה, וגם הרגישה שאין זה נכון להמשיך לרקוד מעבר לשיאה, ובגיל 41 היא כבר נחשבה כרקדנית מבוגרת. ולכן החליטה לפרוש מריקוד.
ב-1989 השתתפה טולצ'יף בסרט הדוקומנטרי על ג'ורג' בלנצ'ין, Dancing for Mr. B. מ-1990 ועד מותה היא הייתה יועצת אמנותית של השיקגו פסטיבל בלט.
חיים אישיים
בשנתה הראשונה בבלה רוס יצאה טולצ'יף עם הרקדן המוביל אלכסנדר "סאשה" גודביץ'. לדבריה, הייתה זו האהבה הראשונה של שניהם. גודביץ' היה עובד בעבודות נוספות כדי לחסוך כסף לקנות בו טבעת אירוסין לטולצ'יף. אך באביב של 1944 הוא נמלך בדעתו, ושבר את לבה.
כשג'ורג' בלנצ'ין התחיל לעבוד עם בלה רוס, הוא נמשך לטולצ'יף הן מבחינה מקצועית והן מבחינה אישית. היא, מצידה, לא הייתה מודעת לכך. לדבריה, "לא עלה בדעתי שיש בראשו משהו חוץ מאשר מחול... היה זה רעיון מגוחך לחשוב שהיה שם משהו אישי." וכך הייתה בהלם כשהוא הציע לה נישואים. היה זה בקיץ 1945, והוא הזמין אותה לפגוש אותו אחרי הופעה בלוס אנג'לס. הוא פתח עבורה את דלת המכונית, וכשהוא התיישב לידה אמר לה בפשטות, "מריה, הייתי רוצה שתהיי לי לאישה." טולצ'יף מספרת שנאלמה דום, ורק כעבר זמן מה הצליחה לומר לו שאין היא בטוחה שמה שהיא מרגישה כלפיו הם רגשות של אהבה. הוא ענה שאין זה משנה לו, וגם אם הנישואים לא יאריכו ימים הוא בסדר עם זה. טולצ'יף חשבה על זה במשך יממה, ולמחרת השיבו לו בחיוב.
כשסיפרה להוריה על האירוסין, אמה זעמה, באומרה, "מימיי לא שמעתי רעיון כה אווילי... מה לא בסדר איתך?" בלנצ'ין לא התרגש מהתנגדות זו, והבטיח למריה שהיא תתפוגג עם הזמן. במשך האירוסין, הוא התייחס לטולצ'יף בחיבה יתרה, ועשה מחוות רומנטיות גדולות. טולצ'יף אמרה שהוא לא היה צריך כבר לשכנע אותה, היא כבר הייתה בתהליכי התאהבות.
השניים נישאו ב-16 באוגוסט 1946, כשטולצ'יף הייתה בת 21, ובלנצ'ין בן 42. הוריה המשיכו להתנגד, ולא נכחו בטקס. הזוג לא יצא לירח דבש, בהעדיפם לעבוד. באוטוביוגרפיה שלה, טולצ'יף תיארה את הנישואים לבלנצ'ין כך: "תשוקה ורומנטיקה לא היוו חלק מרכזי בחיי הנישואים שלנו. שמרנו את הרגש לכיתת הריקוד". אף על פי שהיה, לדבריה, "בעל חם ואוהב", בשנת 1950 שניהם מצאו את עצמם נמשכים לאנשים אחרים, ונפרדו. הם ועתרו לבית המשפט לבטל את נישואיהם, והביטול אירע ב-1952.
ב-1952 נישאה טולצ'יף לאלמורזה נטירבוף, שהיה טייס. הנישואים ארכו כשנתיים. ב-1955 פגשה את איש העסקים הנרי "באז" פאשן, ונישאה לו בשנת 1956. ירח הדבר שלהם היה סיבוב הופעות בלט ברחבי אירופה. בתם, אליס פאשן, נולדה ב-1959. כשגדלה הייתה למשוררת זוכת פרסים, ומנכ"לית האגודה האמריקאית לשירה. לפאשן הייתה בת מנישואים קודמים, מרגרט רייט. טולצ'יף ופאשן נשארו נשואים גם כאשר ריצה פאשן זמן קצר בכלא על עבירות מס, ועד מותו ב-2004.
מותה ומורשתה
בדצמבר 2012 שברה טולצ'יף את עצם האגן. היא נפטרה ב-11 באפריל 2013 בעקבות סיבוכים מן הניתוח שעברה.
טולצ'יף נחשבת לפרימה בלרינה האמריקאית הראשונה, וגם הייתה הילידה הראשונה להחזיק בתואר זה. היא נותרה מחוברת למורשת האוסייג' עד מותה, והייתה ווקלית בהתנגדותה לסטראוטיפים והטעיות בנוגע לילידים אמריקאים. היא הייתה פעילה בארגון "אמריקה למען הזדמנויות לאינדיאנים", והייתה דירקטורית בארגון פרס Fire Achievement מטעם המועצה האינדיאנית. היא ואחותה מרג'ורי הן שתיים מתוך קבוצת Five Moons (חמשת הירחים), שהן רקדניות בלט ילידיות ממדינת אוקלהומה שנולדו במהלך שנות ה-1920. טולצ'יף הייתה גאה במורשת האינדיאנית שלה, אך ביקשה להישפט כרקדנית, שהיא במקרה ילידית, ולא כרקדנית ילידית. טולצ'יף כונתה "אחת הרקדניות המבריקות של המאה ה-20" בניו יורק טיימס. על פי מבקר המחול ויטר, היא הייתה אינסטרומנטלית בשבירת סטיגמות וסלילת הדרך לרקדניות אחרות שלא הגיעו "מהשבלונה הבלטית". וכן גם מחסומים אתניים. אחר מותה, ציין הרקדן והכוריאוגרף הצרפתי ז'אק דמבואז, "כשאתה חושב על מחול רוסי אתה חושב על אולנובה. בבלט אנגלי, זו פונטיין. בבלט אמריקאי, הייתה זו טולצ'יף. היא הייתה גדולה באופן הגדול ביותר שניתן להיות." בטיים מגזין נכתב ש"מכל הרקדניות של המאה הקודמת, רק מועטות השיגו את הרמה האמנותית של טולצ'יף, סוג של חלום מודע, חולמנות בעלת עמוד שדרה."
פרסים והוקרה
באוקלהומה, מושל המדינה כיבד את טולצ'יף בשל הישגיה בתחום הבלט וכן על מחויבותה למורשת האינדיאנית. בית המחוקקים הצהיר על 29 ביוני 1953 כעל "יום מריה טולצ'יף". היא נמנית בין ארבע רקדניות ילידיות המתוארות בציור הקיר "Flight of Spirit" בבניין הקפיטול של אוקלהומה. פסל ברונזה שלה בגודל חי הוא אחד מחמישה פסלים של קבוצת Five Moons שהוקמו בשטח האגודה ההיסטורית של טולסה בנובמבר 2007. אומת האוסייג' כיבדו אותה בתואר "נסיכת וא-קסת'ה-ת'ומבה" ("Princess Wa-Xthe-Thomba"), שפירושו "האישה של שני עולמות". ב-1996 קיבלה טולצ'יף פרס מפעל חיים מטעם מרכז קנדי. היא הוכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים, והיא הייתה פעמיים "אשת השנה" של מועדון העיתונות של וושינגטון. היא אף נכללה פעמיים ברשימת הזוכות השנתית של Dance Magazine, שכתבו עליה בשנת 1960 שהיא "כוכבת בעלת גוון אמריקאי אמיתי, אשר בתכונותיה של האלגנטיות, הברק, והענווה...תרמה תרומה נכבדת לשליחות תיאטרון הבלט האמריקאי באירופה וברוסיה." ב-1999 זכתה טולצ'יף במדליה הלאומית לאמנויות מטעם הקרן הלאומית לאמנויות. ב-2011 היא זכתה בפרס "עושי היסטוריה" מטעם מוזיאון ההיסטוריה של שיקגו בשל תרומתה לאמנויות הבמה.
ב-2006, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ערך ערב מחווה מיוחד לטולצ'יף, "מחווה לגדולת הבלט מריה טולצ'יף", ובו טולצ'יף הצהירה על קנת וון היידקה כעל בן חסותה במחול.
מופעים בולטים בקריירה
במהלך הקריירה ארוכת השנים שלה, טולצ'יף ביצעה תפקידים רבים ומגוונים. בין הבולטים בהם:
טולצ'יף והמורשת האינדיאנית
גם אחרי שזכתה לתהילה וחיי זוהר בבירות העולם, טולצ'יף המשיכה להזדהות עם מורשתה האינדיאנית. היא זעמה על הסטראוטיפים המיושנים והתפישות המוטעות שאמריקאים רבים ייחסו לאינדיאנים הילידים. בתקופה בה טולצ'יף פעלה, רקדנים אמריקאים רבים אמצו לעצמם שמות במה רוסיים, כדי להיות נגישים יותר לעולם, אך היא סירבה לעשות זאת ושמרה על שמה המקורי.
טולצ'יף נחשבת לאחת מחמש הרקדניות המייצגות של המורשת האינידיאנית, יחד עם אחותה הצעירה מרג'ורי טולצ'יף, רוסלה הייטאוור, מוסליין לרקין ויוונא צ'אוטאה שזכו במרוצת השנים לכינוי הבלרינות האינדיאניות של אוקלהומה.
מירי מסיקה (אלבום)
מירי מסיקה הוא אלבום הבכורה של הזמרת מירי מסיקה, אשר יצא לאור לחנויות באפריל 2005 לאחר עבודה של שלוש שנים.
הסינגל "לשם" הפך ללהיט והופק לו קליפ. השיר מתאר מערכת יחסים בין גבר מאוהב לאשה שאיננה מחזירה לו אהבה. השיר זכה בכמה מצעדים כ"שיר השנה" והיה מועמד לשיר השנה בטקס פרסי העמ"י בערוץ 24. האלבום היה אף מועמד לתואר "אלבום השנה" בטקס פרסי עמ"י.
באלבום, לצד השירים המקוריים, ישנן שתי גרסאות כיסוי (קאברים) לשירים מוכרים: "הצל ואני" שכתב, הלחין ושר במקור יהודה פוליקר (נכלל באלבומו "פחות אבל כואב"), ו"שיר לשירה" שכתב יהונתן גפן (נכתב במקור בספרו "הכבש השישה עשר") והולחן על ידי קורין אלאל (ובוצע גם במקור על ידה). גרסתה של מסיקה זכתה להצלחה ולהשמעות רבות ברדיו.
המשתתפים באלבום
תופים: אשר פדי, תומר צידקיהו בס: בנצי גפני, מיקי ורשאי סינתי בס: אורי זך תכנותים, קלידים: אורי זך, שמוליק נויפלד, רביב בן מנחם פסנתר: אורי זך, גיל פלדמן עוּד, סאז: יניב טייכמן רביעיית מיתרים: לודה אוזריצקי גיטרות: דודו טסה, יונתן פריג', לידור לוי כלי הקשה: אורן בלבן כינור: פליקס מזרחי חליל: אמיר שהסאר אקורדיון: שמוליק נויפלד
ארתור טדר
ארתור ויליאם טדר, ברון טדר הראשון (באנגלית: Arthur Tedder, 1st Baron Tedder; 11 ביולי 1890 - 3 ביוני 1967), מרשל של חיל האוויר המלכותי. מפקד הזירה האווירית בים התיכון, סגן המפקד העליון במבצע אוברלורד ומפקד חיל האוויר המלכותי בשנים 1946 - 1949.
חייו
ארתור טדר נולד בסקוטלנד בשנת 1890. החל את שירותו הצבאי בשנת 1913 כאיש חיל הרגלים ובהמשך, במהלך מלחמת העולם הראשונה, החל משנת 1916 עבר לשרת ב"חיל התעופה המלכותי" (Royal Flying Corps - שמו הקודם של חיל האוויר המלכותי) בצרפת ובמצרים. לאחר שמילא תפקידי סיור והפצצה נתמנה לתפקיד מפקד טייסת. לאחר סיום המלחמה מילא משרות בכירות בחיל האוויר המלכותי ובמיניסטריון התעופה הבריטי.
לפני מלחמת העולם השנייה נתמנה טדר למפקד כוחות האוויר במזרח הרחוק.
בשנת 1943 היה טדר, שהועלה לדרגת מרשל של חיל האוויר, מעורב בתכנון מבצע האסקי, פלישת בעלות הברית לסיציליה ולאחר מכן נתמנה לסגן ראש כוחות הפלישה של בעלות הברית, שהתכוננו לנחות באירופה הכבושה, בפיקודו של הגנרל דווייט אייזנהאואר, ועסק בתכנון האווירי של הפלישה לנורמנדי, שנתבצעה ב-6 ביוני 1944.
לקראת תום המלחמה נשלח טדר לברית המועצות לפגישה עם יוסיף סטלין לבקש את סיוע הסובייטים לפעול באמצעות מהלכי תקיפה בחזית המזרחית, להקלת העומס על בעלות הברית המערביות שהיו בלחץ בעת הקרב על הבליטה שנערך בדצמבר 1944 וינואר 1945.
אחר כניעת גרמניה הנאצית בטקס הכניעה הרשמי בריימס ב-7 במאי 1945, עמדו הסובייטים על כך שיערך טקס כניעה נוסף בנוכחותם. הטקס הנוסף נערך ב-8 במאי 1945 בברלין. בטקס זה ייצג טדר את הגנרל אייזנהאואר, וחתם כנציגו על מסמכי הכניעה.
לאחר תום המלחמה עמד טדר, אשר במהלך המלחמה הוענק לו תואר אצולה, בשנים 1946–1949 בראש מטה חיל האוויר ובראש המשלחת האווירית הבריטית בוושינגטון הבירה. בשנת 1950 פרש משירותו הצבאי ונתמנה לעמוד בראש אוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1966 כתב את ספר זכרונותיו. ארתור טדר נפטר בשנת 1967.
M!ssundaztood
M!ssundaztood הוא אלבומה השני של הזמרת פינק, אשר יצא לאור בשנת 2001. האלבום זכה להצלחה מסחרית ברחבי העולם והוציא מתוכו סינגלים שהפכו ללהיטים, בהם: "Get the Party Started", "Don't Let Me Get Me", "Just like a Pill" ו- "Family Portrait". לינה פרי הייתה שותפה לכתיבת מרבית שירי האלבום ואף התארחה באחד השירים. ביולי 2006, האלבום הגיע למכירות של 5.3 מיליון עותקים בארצות הברית. האלבום הגיע בהמשך למכירות של 12 מיליון עותקים, והסינגלים מתוך האלבום מכרו ארבעה מיליון עותקים. האלבום מוקם במקום ה-94 באנגליה ברשימת הנמכרים ביותר בכל הזמנים כאשר מכר 1,712,173 עותקים.
רשימת רצועות
שלוש גרסאות שונות של האלבום יצא לאורו: המקורית, עריכה מיוחדת שכללה דיסק DVD וגרסת שלישית עם רצועת בונוס- "Catch-22".
תולעים
תולעים הוא שמם העממי של מספר קבוצות בעלי חיים חסרי חוליות מקבוצת הבילטריה.
גוף התולעים מורכב משלוש רקמות: רקמת עור, רקמת עצב ורקמת מעי ורובם חסרות גפיים או כסות גוף וחסרי איברי חישה כמו עיניים, אוזניים ומחושים. רובם הם שוכני מים או רקבובית ומתרחקים מאזורים יבשים. רוב התולעים קטנות ממדים ואף מיקרוסקופיות אך הגדול בתולעים הטבעתיות - המין Microchaetus rappi מדרום אפריקה מגיע לאורך של 6.5 מטרים והגדולה שבמיני התולעים. תולעת שרוך הנעל, מגיעה לאורך מרבי של 55 מטרים - ארוכה יותר מלווייתן כחול והיא אחת החיות הארוכות בעולם.
התולעים ניזונות ממגוון מזונות, כשביניהן אוכלי בשר, אוכלי כל ואוכלי-צמחים. תולעים נוספות הן אוכלי נבלות, אוכלי רקבובית, מסנני פלנקטון ומוצצי דם ואף בכימוסינתזה עם חיידקים שוכני אוקיינוסים (למשל אצל המשפחה Siboglinidae). תולעים ידועות נוספות הם תולעים טפיליות, החיות בגוף מארח ומוצצות מדמו וחומרי מעיו ולעיתים גורמות למחלות קטלניות. מרבית תולעים אלה הם נמטודות ושרשורים.
בתרבות
בתנ"ך מקובל לקרוא בשם "תולעת" לזחלים של מספר חרקים, נוסף על חיות מיתולוגיות כמו תולעת שני.
טקסונומיה
התולעים סווגו בעבר כקבוצה שכונתה "Vermes", בידי קארל לינאוס שבספרו, "סיסטמה נטורה" מ-1758 הוא מסווג את התולעים בתור קבוצה של חסרי חוליות שאינם פרוקי-רגליים וכולל איתם קבוצות נוספות שאינם תולעים כמו רכיכות, נבוביים, קווצי עור ואף אצות והרשימה שלו כלל לא דומה למיון התולעים הקיימות. מיני התולעים בספרו כונו "תולעי מעיים" והוא סבר שכולם ניזונות מבשר או גופות דגים.
החוקר ז'אן-בטיסט דה לאמארק תיקן את עבודתו של לינאוס בעבודה מ-1801 "Système des Animaux sans Vertebres", בה הוא רואה בתולעים שילוב של קווצי עור, סרטנאים, עכבישניים ותולעים טבעתיות ובספרו מ-1809 "Philosophie zoologique", סיווג 9 קבוצות של חסרי חוליות נפרדות כתולעים.
כיום התולעים הם קבוצה לא רשמית פוליפילטית, בה ידועים בעיקר 3 קבוצות גדולות: תולעים שטוחות, תולעים נימיות טפיליות ותולעים טבעתיות כמו השלשולים. קיימות עוד קבוצות בעלי דמיון ופרימיטיביות קרויות תולעים וישנם יצורים הקרויים תולעים, אף שאינם קשורים אל שאר התולעים אף במראם (למשל נדלים, מרבי רגליים, קמטניים וזחלי חרקים כמו תולעת משי ותולעת קמח).
המיון המדעי של התולעים
המיון שלם, מלא ומעודכן לשנת 2004
הערה:
פס
אישים בשם זה:
ראו גם
}}
דוכסות באר
דוכסות באר (בצרפתית: Comté (Duché) de Bar; בגרמנית: Grafschaft (Herzogtum) Bar) הייתה, מן המאה ה-11, רוזנות במעמד אוטונומי דה פקטו בין האימפריה הרומית הקדושה לבין ממלכת צרפת סביב העיר בר-לה-דוק (בצפון-מזרח צרפת המודרנית). בשנת 1301 הועבר חלק ממנה (Barrois mouvant) לשליטת צרפת, בעוד חלק אחר (Barrois non-mouvant) היה בשליטת האימפריה הרומית הקדושה. ב-1354 הועלה מעמדה לדרגת דוכסות. ב-1480 אוחדה עם דוכסות לורן. בין השנים 1738 ל-1766 הוענקה באופן אישי לסטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין.
1033–1354
מקור הדוכסות במבצרי הגבול (barra בלטינית) שהקימו שליטי שמפאן ההיסטורית על נהר אומיאן. בשנת 960 קיבל פרדריק הראשון מלורן (Frédéric Ier de Lorraine) נחלה באזור ובהמשך סיפח אליו אדמות כנסייה, בשטחן שיכן אבירים. במות נכדו, פרדריק השלישי, הועברו אדמות באר (ה-Barrois) לאחותו, סופיה (Sophie de Bar), שהייתה הראשונה שנשאה בתואר "רוזנת באר". היא שלטה במקום מ-1033 ועד מותה ב-1093. צאצאיה ייסדו את בית מונבליאר (Montbéliard), שתשלוט ברוזנות ברצף שושלתי עד 1431.
דה יורה השתייכו אדמות באר לאימפריה הרומית הקדושה, אך זיקתה התרבותית הייתה לצרפת ושליטיה קיימו קשרים עם החצר הצרפתית, כך שדה פקטו, זכתה רוזנות באר למידה גדולה של אוטונומיה. אנרי השלישי (Henri III de Bar) סייע לאדוארד הראשון, מלך אנגליה נגד צרפת. עקב כך פלש בשנת 1297 פיליפ הרביעי, מלך צרפת לאדמות באר. בהסכם, שנחתם ב-1301, הוכרח אנרי לוותר על אדמות באר ממערב לנהר מז (Barrois mouvant). שטח זה הפך לפייף של ממלכת צרפת. הדבר היה מימוש למעשה של חוזה ורדן מ-843 שהעניק למלך צרפת את כל השטח שממערב למז.
1354–1508
ב-1354 העניק ז'אן השני, מלך צרפת לרובר הראשון (Robert Ier de Bar) תואר דוכס וחיתן אותו עם בתו מארי. במקביל, שלט רובר גם על פונט א-מוסון (Pont-à-Mousson) שהשתייכה לאימפריה הרומית הקדושה. לפיכך, הפך לדוכס גם בקיסרות. בשנת 1431 נפטר הזכר האחרון בשושלת מונבליאר, לואי, שהיה קרדינל-דוכס (Louis Ier, cardinal-duc de Bar). כך עברה הדוכסות לאחיינו, רנה מאנז'ו. עם מותו של רנה, ב-1480, ירש בנו רנה השני, דוכס לורן את דוכסות באר ואיחד אותה עם דוכסות לורן באוניה פרסונלית. ב-1482 כבש רנה את וירטון מדוכסות לוקסמבורג ואיחד אותה עם דוכסות באר. ב-1484 הוענקה הדוכסות לשארל השמיני, מלך צרפת עם עלייתו לשלטון בגיל 14 וב-1508 אוחדה סופית עם דוכסות לורן.
1508–1766
ב-1738, כחלק מהסכמי סיום מלחמת הירושה הפולנית, הוענקה דוכסות באר באופן אישי לסטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין, בנפרד מדוכסות לורן. עם מותו, הועברו דוכסויות באר ולורן לכתר הצרפתי.
יהודית גל-עזר
יהודית גל-עזר (נולדה ב-1947) היא פרופסור אמריטה למתמטיקה ולמדעי המחשב באוניברסיטה הפתוחה.
ביוגרפיה
גל-עזר נולדה בתל אביב לחנה (הנשן לבית רנד) וליעקב (אכים) בלאוקופף, אשר הצליחו להימלט מגרמניה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בעוד שרבים מבני משפחותיהם נרצחו על-ידי הנאצים. לגל-עזר אח אחד, דניאל אופק, מהנדס אווירונאוטיקה בהשכלתו.
גל-עזר למדה בבית הספר היסודי תל-נורדאו ובבית הספר תיכון עירוני ה' בתל אביב.
בשנת 1968 קיבלה תואר ראשון במתמטיקה שימושית. בשנת 1971 קיבלה תואר שני במתמטיקה שימושית, על עבודה שכותרתה "Asymptotic Solution of Wave Propagation Problems in Slender Bodies of Revolution", בהנחיית בנימין רילף. בשנת 1978 קיבלה תואר דוקטור במתמטיקה שימושית, על עבודה שכותרתה "The Displacement due to Wave Propagation from a Finite Source in a Layered Elastic Solid", בהנחיית פלביאן אברמוביץ. כל שלושת תאריה הם מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1985 סיימה לימודי תעודה במדעי המחשב, גם הם באוניברסיטת תל אביב.
עבודתה המקצועית
אחרי שנים של מחקר בהתפשטות גלים ובסייסמולוגיה (בעיקר במהלך לימודי התואר השני והדוקטורט) פנתה לחקור בשני כיוונים: ניצול הפוטנציאל הגלום במחשב להוראה מושכלת של מתמטיקה, והוראת מדעי המחשב. בתחום זה הנחתה מסטרנטים ודוקטורנטים.
באוניברסיטה הפתוחה אליה הצטרפה ב-1980 הייתה בין מקימי המחלקה למדעי המחשב, והניחה את היסודות לתוכניות התואר הראשון והשני באוניברסיטה הפתוחה. פיתחה קורסים במתמטיקה ובמדעי המחשב, וכן תוכנית לימודים לתעודת הוראה במדעי המחשב, וקורסים למורים למדעי המחשב ולפרחי הוראה.
כיהנה כראש מנהל הפיתוח של האוניברסיטה, וראש המחלקה למתמטיקה ולמדעי המחשב, ושש שנים בתפקיד סגנית הנשיא לעניינים אקדמיים באוניברסיטה.
גל-עזר הייתה חברת ועדת המקצוע והתוכנית של מדעי המחשב במשרד החינוך, אשר עיצבה את תוכנית הלימודים במדעי המחשב. יותר מאוחר כיהנה כיו"ר הוועדה, כיום היא חברה בוועדה זו.
תוכנית לימודים זו, שעוצבה בתחילת שנות ה-90 ועודכנה במהלך השנים, נחשבת כתוכנית פורצת דרך בתחום הוראת מדעי המחשב בעולם, ובגינה ובגין המחקרים שהתמקדו ביישום התוכנית, זכתה גל-עזר בהכרה בינלאומית וקיבלה בשנת 2007 את הפרס:
ACM SIGCSE Award for Outstanding Contribution to Computer Science Education על תרומה משמעותית להוראת מדעי המחשב.
בשנת 2015 קיבלה את הפרס IEEE Taylor L. Booth Education Award, for outstanding research and its practical application in the field of computer science education על תרומתה למחקר בהוראת מדעי המחשב ויישומו.
בשנת 2018 קיבלה את הפרס: ACM Karl V. Karlstrom Outstanding Educator Award
על תפקידה המרכזי בפיתוח תוכנית לימודים פורצת דרך למדעי המחשב בתיכון, מחקריה היוצאים דופן בהוראת מדעי המחשב ותרומתה לקהילייה העוסקת בנושא.
כיום היא חברה בארגונים מקצועיים ובוועדות בינלאומיות, וכן במערכות עיתונים העוסקים במחקר בהוראת מדעי המחשב, בהם:
CSTA –Computer Science Teachers Association Advisory Council, ACM Europe Council ו-Google Education Advisory Council.
בארץ כיהנה בתפקידים שונים בוועדות אד-הוק של מל"ג וות"ת.
החל מאפריל 2014 הייתה חברה במועצה להשכלה גבוהה עד להתפטרותה בפברואר 2016 בשל ההתנהלות הבעייתית בפיטורי סגן יו"ר המל"ג המכהנת ובחירת סגן יו"ר שאינה במעמד ראוי בשדה ההשכלה הגבוהה.
משפחתה
הייתה נשואה לאלדד גל-עזר, ד"ר לפיזיקה וממייסדי תוכנית החלל הישראלית. חתן פרס ביטחון ישראל, עד למותו בשנת 2019. אם לשתי בנות ובן.
מתגוררת בתל אביב-יפו.
מאמריה
גל-עזר פרסמה במשך השנים עשרות מאמרים במתמטיקה ובהוראת מדעי המחשב.
להלן מבחר ממאמריה:
F. Abramovici, J. Gal-Ezer & J. Baumgarten, “A Method for Extracting Phase Velocity Curves from Seismograms,” Geophys. J. R. Astr. Soc., 1981, 65,pp. 727-739.
J. Gal-Ezer & G. Zwas, “An Algorithmic Approach to Linear Systems,” Int. J. Math. Educ. Sci. Technol., 1984, 15, 4, pp. 501-519.
J. Gal-Ezer, C. Beeri, D. Harel & A.Yehudai, “ A High-School Program in Computer Science ,” Computer, 1995, 28, 10, pp. 73-80.
J. Gal-Ezer & D. Harel, “What (else) should CS educators know?,” Communications of the ACM, 1998, 41, 9, pp. 77-84.
C. Stephenson, J. Gal-Ezer, C. Rice & C. Wolf, “Revitalizing High School Computer Science: Finding Common Ground,” Journal of Computer Science Education, 1998, 12, 1&2, pp. 8-17.
J. Gal-Ezer & D. Harel, “Curriculum and Course Syllabi for High-School Computer Science Program,” Computer Science Education, 1999, 9, 2, pp. 114-147.
Armoni & J. Gal-Ezer, “Teaching Reductive Thinking,” Mathematics and Computer Education, 2005, 39, 2, pp. 131-142.
M. Armoni, J. Gal-Ezer & D. Tirosh, “Solving Problems Reductively,” Journal of Educational Computing Research, 2005, 32, 2, pp. 113-129.
Armoni & J. Gal-Ezer, Introducing Non-Determinism,” Journal of Computers in Mathematics and Science Teaching, 2006, 25, 4, pp. 325-359.
Judith Gal-Ezer & Mark Trakhtenbrot, (2016): "Identification and addressing reduction-related misconceptions", Computer Science Education
J. Vahrenhold, E. Nardelli, Pereira, G. Berry, M. E. Caspersen, J. Gal-Ezer;M. Kölling, A. McGettrick, and M. Westermeier. Informatics Education in Europe: Are We All In The Same Boat? Association for Computing Machinery / Informatics Europe, New York, NY.
קורסים שפיתחה באוניברסיטה הפתוחה
גל-עזר פיתחה קורסים רבים במתמטיקה ובמדעי המחשב במסגרת האוניברסיטה הפתוחה. חלקם כתבה או השתתפה בכתיבתם וחלקם פיתחה בהתבסס על ספרים קיימים. פיתוח הקורסים נועד, בראש ובראשונה, למען הסטודנטים של האוניברסיטה הפתוחה, אך בעקיפין תרם לכלל הלומדים והמתעניינים במתמטיקה ובמדעי המחשב בישראל, כולל קהיליית המורים למדעי המחשב בישראל.
להלן רשימה חלקית של הקורסים הבולטים שכתבה:
ליג'יה בויונגה נונס
ליג'יה בויונגה נונס ( פורטוגזית: Lygia Bojunga Nunes; נולדה ב-26 באוגוסט 1932) היא סופרת ילדים ברזילאית. כתיבתה זיכתה אותה בשני הפרסים החשובים ביותר בתחום ספרות הילדים פרס אנדרסן ב-1982 ופרס אסטריד לינדגרן בשנת 2004. בויונגה נונס היא הזוכה הראשונה בפרס אנדרסן שאינה מארצות הברית או אירופה. יסוד מרכזי בספרייה של בויונגה נונס הוא כתיבה מתוך נקודת המבט של הילד.
ביוגרפיה
ליג'יה בויונגה נונס נולדה בעיר פלוטאס בדרום ברזיל וגדלה בחווה. בגיל 8 היא עברה עם משפחתה לעיר ריו דה ז'ניירו. בגיל 19 הצטרפה לתיאטרון נודד שהציג בכל רחבי ברזיל. במהלך המסעות של התיאטרון היא נתקלה בבערות ומערכת חינוך נחשלת באזורים הכפריים. בעקבות זאת, היא ייסדה בית ספר עבור ילדים עניים באזור הכפרי של ריו דה ז'ניירו, אותו ניהלה במשך חמש שנים. ליג'יה בויונגה כתבה גם תסריטים עבור תוכניות טלוויזיה ורדיו.
בשנת 1972 יצא ספרה הראשון 'העמיתים' (Os colegas), סיפור הרפתקאות שדמויותיו הראשיות הן חמש חיות. בשנת 1982 קיבלה את פרס אנדרסן והייתה לסופרת הראשונה מחוץ לארצות הברית ואירופה שזכתה בפרס זה. בשנת 2002 פרסמה את "דיוקנים של קרולינה" – הספר הראשון שפורסם בהוצאה לאור שלה. בשנת 2004 קיבלה ליג'יה בויונגה נונס את פרס אסטריד לינדגרן מממשלת שוודיה.
בכל ספריה של בויונגה נונס ישנה ביקורת חברתית על העוני, דיכוי, המשטר הצבאי ששלט בברזיל ומעמד האישה. כתיבתה של נונס מאופיינת בטשטוש של הגבולות בין פנטזיה למציאות ועוסקת בנושאים חברתיים עכשוויים בשילוב הומור.
ספריה הופצו ותורגמו ביותר מ-63 מדינות.
ספרים
למעט "חברי הצייר", כל שמות הספרים בעברית הם בתרגום חופשי.
חברי הצייר
נכון לשנת 2017, ספרה היחיד של נונס אשר תורגם לעברית הוא "חברי הצייר".
הספר מספר על ילד בשם קלאודיו שהיה לו חבר מבוגר, צייר. החבר הצייר מת ומסתבר לילד שהוא התאבד. הצייר השאיר לאישה שעמה היה בקשר מכתב, בו הוא כלל לא מסביר למה בחר לקטוע את חייו. הילד מתאכזב מכך. עם זאת, הצייר השאיר לילד מחברת ובה ציורים ורישומים, שבה הוא מתאר לילד את משמעות הצבעים, לדעתו, לדוגמה: הצבע צהוב מסמל שמחה והצבע חום מסמל שעמום. לספר זה יש חשיבות וייחודיות רבה מפני שהוא דן בצורה ישירה בנושא המוות וכן בנושא התאבדויות. אלו נושאים שהדיון בהם אינו נפוץ או רגיל בספרות ילדים ונוער. בספר מטופל המוות באופן רגיש ועדין, ובו זמנית מעורר רגשות עזים. נושא אחר שנדון אף הוא בספר הוא חברות.
יחזקאל ניסנוב
חייו
נולד בשנת 1886 לשושנה ושמעון, יהודים הרריים בעיר טמיר-חאן-שורה בדאגסטן שבצפון הקווקז. גדל במשפחה דלת אמצעים ולכן נאלץ לצאת לעבודה כבר בילדותו.
בגיל שלוש-עשרה יצא לבאקו בירת אזרבייג'ן במטרה ללמוד את מקצוע התפירה אצל חייט יהודי. בהשפעת חבריו, פועלים במקצועם, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. מאוחר יותר, כשעמד על כך שאין עתיד ליהודים בגולה, עבר לאגודת פועלים יהודית - "פועלי ציון" והיה ער לאירועים שהתרחשו בארץ ישראל.
אחרי מסע-תלאות של שנה, ב-1906, עלה לארץ ישראל יחד עם חברו צבי בקר. הוא הגיע לחיפה ומשם צעד ברגל לזכרון יעקב. השתתף באספת הייסוד של הארגון "בר גיורא" ושל "השומר" - והיה פעיל מרכזי בארגון.
ביום 23 בפברואר 1911 יצאו יחזקאל וצבי נדב ממרחביה בעגלה ליבנאל לחלק נשק במושבות הגליל. בדרך בין מרחביה לבית-גן נרצח יחזקאל בקרב-אקדחים עם כנופיה ערבית שהתקיפה אותם ממארב. הוא הובא לקבורה ביבנאל ומשם הועברו עצמותיו לבית הקברות של חללי "השומר" בכפר גלעדי. שבוע לאחר שנרצח נולדה בתו ואלמנתו רבקה קראה לה על שמו יחזקאליה. רעייתו רבקה (1889 - 1940) נקברה אף היא באותו בית קברות.
בדברים לזכרו נאמר בין השאר: "שתקן מטבעו היה, ממעט בדיבורים ומצניע לכת. בשמירה העברית ראה חזות הכול ובפשטותו וצניעותו השיג את אשר אחרים לא השיגו בחריפות מוח ובוויכוחי סרק. הנשק וזקיפות הקומה היו בשבילו, בן קווקז, דברים מובנים מאליהם. כמה כוחות נפש שכנו באדם זה, כמה עדינות ושקט. כה חביב היה על כולנו".
שני אחיו של יחזקאל הצטרפו אף הם לארגון השומר: צבי ניסנוב ויהודה ניסנוב.
רובל
לאחר התפרקות ברית המועצות הפך השם "רובל" לשמם של מספר מטבעות של מדינות המשתייכות לחבר המדינות, וכך נקראים עד היום הרובל הרוסי, הרובל הבלארוסי והרובל הטרנסדנייסטרי. לרוב מוזכר הרובל בהקשר הרובל הרוסי. בעבר השתמשו גם טג'יקיסטן, גאורגיה, לטביה, אזרבייג'ן וארמניה ברובל כהילך חוקי.
רובל אחד מתחלק למאה קוֹפֶּיְקוֹת (ביחיד קוֹפֶּיְקָה, ברוסית: Копейка).
מדינות שאינן חברות באו"ם
מדינות המסומנות בכוכבית אחת (*) - מדינות אשר יש להן הילך חוקי משלהן, אך ישנו שימוש ברובל רוסי. מדינות המסומנות בשתי כוכביות (**) - מדינות אשר ההילך החוקי שלהן הוא הרובל הרוסי ואין להן הילך חוקי משלהן.
ح
חא (בערבית: حاء) היא האות השישית באלפבית הערבי. לפניה באה האות ج|ג'ים ואחריה האות خ|ח'א.
חא מייצגת את העיצור /ħ/ (כמו ח|חי"ת בהגייתה המקורית, שנשתמרה בהגייה תימנית ובחלק מההגיות הספרדיות).
האות מתחברת מצד ימין ומצד שמאל, כשאר האותיות למעט "דוד' ארז".
מקור האות חא הוא ב"חי"ת" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים. אולם, במעבר ליוונית עברה חי"ת לייצג את העיצור /ɦ~h/ (כמו ה|ה"א בעברית), וכתוצאה מכך המקבילות של חא באלפביתים ההודו-אירופיים נהגות דווקא כמו האות ה/ ه|הא (ه):
בנות חוה
בנות חוה הוא הרכב מוזיקלי ישראלי נשי שהוקם בשנת 1969 על ידי המלחינה והמעבדת ציפי פליישר. ההרכב פעל בראשית שנות ה-70.
חברות ההרכב היו יוצאות צוות הווי של הנח"ל עידית חיים-הרפז, נגה אשד ותמר אשל. נעמי שמר היא שהפגישה את השלוש עם פליישר.
בשנת 1973 הוציאו בחברת הד ארצי תקליט שנקרא אף הוא בנות חוה, שכלל שירים של מיטב המשוררים והפזמונאים וכן קטעי מקורות, שהולחנו על ידי פליישר, מתי כספי, דפנה אילת ועוד.
בנות חוה השתתפו בתוכניות ובמופעים של רשות השידור, כגון: "דלת פתוחה", "מועדון הזמר", "יום השישי", "ממני מני", "פגישה מחודשת" ו"ניחוחי חציר תשל"ב". בנוסף, השתתפו בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ג (1973) כמלוות - יחד עם שלישיית אף אוזן גרון - בשירים "יעלה ויבוא" בביצוע גידי גוב ו"שיר בבוקר בבוקר" בביצוע שלמה ארצי.
השלישייה ביצעה גם תפקידי ליווי ורקע בהקלטות של זמרים סולנים, למשל בשיר "אמא לו" של יהורם גאון.
ויקטור אוסטרובסקי
ויקטור אוסטרובסקי (נולד ב-28 בנובמבר 1949) הוא עובד "המוסד" לשעבר, צייר וסופר, שלאחר הדחתו מ"המוסד" כתב ספרים על "המוסד" ובהם מידע מסווג.
קורות חייו
ויקטור אוסטרובסקי נולד בעיר אדמונטון שבקנדה למשפחה שמוצאה במזרח אירופה. הוא גדל והתחנך בישראל, שרת כקצין במשטרה הצבאית, השתחרר בשנת 1971, חזר לקנדה ועסק בעבודות שונות. בשנת 1977 חזר לישראל והתגייס לשירות קבע בחיל הים והשתחרר בדרגת רב-סרן בשנת 1982. לאחר ניסיון להקים עסק עצמאי, גויס למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים לתפקיד קצין איסוף, במהלך קורס צוערים נמצא לא מתאים והודח. בסך-הכל היה חניך כשנתיים ב"מוסד" (1982–1984).
לאחר הדחתו היגר עם משפחתו בחזרה לקנדה ושם פרסם ב-1990 ביחד עם העיתונאי הקנדי קלייר הוי את ספרו "בתחבולות תעשה לך מלחמה". הספר חשף את המבנה הארגוני של המוסד, שיטות פעולה ואף שמות סוכני מוסד בתקופתו של אוסטרובסקי (ביניהם יהודה גיל). ראש הממשלה יצחק שמיר הורה למנוע בדרכים משפטיות את הפצת הספר, באמצעות צו-מניעה בבית המשפט בניו-יורק. הניסיון נכשל והשיג מטרה הפוכה, בדומה לאפקט סטרייסנד: הספר זינק לראש רשימת רבי המכר על-פי הניו יורק טיימס באותה תקופה, בקטגוריית ספרי העיון. התגובות של בכירי מערכת הביטחון בישראל היו שרוב הנכתב בספר הם שקרים. אוסטרובסקי עצמו טען בספריו וגם בראיונות שהמניע שלו בפרסום היה להזהיר את העם בישראל מפני מגלומניה ושיטות נפסדות בפעולות המוסד. מאוחר יותר פרסם ספר נוסף העוסק במוסד, אך זה לא זכה לפרסום דומה.
מבצע בולמוס 5
מבצע "בולמוס 5" היה פשיטה של שייטת 13 על תחנת משמר של צבא מצרים בראס עדבייה שבצפון מפרץ סואץ שהתרחשה בליל 21 ביוני 1969 במהלך מלחמת ההתשה. המבצע הוא ציון דרך בתולדותיה של שייטת 13, בהיותו הראשון שבו עסקו לוחמי השייטת בלחימה יבשתית.
במהלך מלחמת ההתשה, כתגובה לתקיפה מצרית של מעוזים ישראלים על שפת תעלת סואץ, החל צה"ל להגיב באמצעות פשיטות בעומק מצרים ובחבלה בגשרים ובמתקנים שונים. נשקלו מספר יעדים ובראשם האי גרין. במסגרת זו נערך מבצע בולמוס 5.
ב-19 במאי 1969, כחודש לפני הפשיטה, ערך כוח של 8 לוחמי שייטת 13, שהגיע ליעד בשני "חזירים" בפיקודו של רס"ן עמנואל פז, סיור מקדים בראס עדבייה, לשם איסוף מודיעין.
מבצע "בולמוס 5" נערך בליל 21 ביוני 1969. מפקד הפעולה היה מפקד שייטת 13, סא"ל זאב אלמוג. בראש 25 לוחמי השייטת שהסתערו על תחנת המשמר עמד רס"ן שאול זיו. הלוחמים הגיעו ליעד בשבע סירות גומי, נהוגות בידי 14 מפעילים. באחת מהן שהו במהלך הפעולה סא"ל אלמוג ותא"ל רפאל איתן, קצין חי"ר וצנחנים ראשי. כוחות נוספים של חיל הים, חיל האוויר ופיקוד הדרום נמצאו בכוננות לסיוע.
32 חיילים מצריים נהרגו בפשיטה, וכל חמשת המבנים והמתקנים שביעד פוצצו. לכוח הישראלי היו שני פצועים קל. אחת ממטרות הפשיטה, הריסת תחנת מכ"ם במקום, לא הושגה, מכיוון שהדיווח המודיעיני אודות תחנת מכ"ם במקום התברר כשגוי.
פעולה זו הייתה הראשונה מסוגה בתולדות שייטת 13 וזכתה להוקרת הרמטכ"ל, חיים בר-לב. פעולה זו גם הייתה פעולה קרבית משמעותית ראשונה במסגרת מחלקתית מאז מלחמת ששת הימים. הצלחתה סללה את הדרך לפעולות נוספות, הראשונה שבהן-הפשיטה על האי גרין.
רב כהנא מפום נהרא
רב כהנא מפום נהרא (מכונה גם: רב כהנא השלישי) היה אמורא בבלי בדור השלישי והרביעי, עמד בראש ישיבת פום נהרא. הוא היה כהן ממשפחת עלי הכהן.
בימי נעוריו למד אצל רב יהודה, אחרי פטירתו הוא שימש גם את רבה, ולמד אצלו את מסכת סנהדרין יחד עם חבירו רב ספרא. הוא עלה לארץ ישראל יחד עם רב ספרא חבירו, ולמד אצל זעירא ואצל רבי אבהו. כן למד אצל רבי חייא בר אבא, שגם התפלל עבורו שיאריך ימים, ואכן ברכתו התקיימה.
היה חברו של רב נחמן בר יצחק, וביחד נשאו תוכחותיהם על "גסי הרוח" (עשירי העם, המתערבים במינוי דיינים ופרנסים), אשר ברוממות לבם ובעשרם כי רב, ישכחו את חובותיהם.
ישיבתו של רב כהנא בפום-נהרא הייתה כפופה לישיבת סורא, אך עם פטירתו של רבא והלאה, הגיעו ראשי ישיבת נהרדעא, פעמים רבות, לבקר את רב כהנא בפום נהרא, וזאת כנראה מתוך כוונה לבסס את הקשר בין ישיבתם, לישיבת פום נהרא. רב כהנא הספיד בפום נהרא את רב זביד מנהרדעא, שהיה רבו מצד שני נותר קשר גם עם הישיבה בסורא, ומהציטוטים בתלמוד נראה כי רב יימר שהיה ראש ישיבת סורא במתא מחסיא הושפע מרב כהנא.
קי לארגו (סרט)
קי לארגו (באנגלית: Key Largo) הוא סרט קולנוע שיצא לאקרנים בשנת 1948. זהו סרט אפל בבימויו של ג'ון יוסטון ובכיכובם של המפרי בוגרט, אדוארד ג'י רובינסון, לורן באקול, ליונל בארימור וקלייר טרבור, והיה הסרט הרביעי (והאחרון) בו השתתפו יחד הכוכבים בוגרט ובאקול.
על תפקידה בסרט זכתה טרוור בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
עלילת הסרט
גיבור הסרט, מייג'ור פרנק מקלאוד (המפרי בוגארט), מצבא ארצות הברית, מגיע למלון קטן באי קי לארגו שבחופי פלורידה. המלון מנוהל על ידי ג'יימס טמפל (ליונל ברימור) היושב בכיסא גלגלים, ולו עוזרת נורה (לורן באקול), אלמנתו של ג'ורג', בנו של טמפל, שנפל בקרב באיטליה במהלך מלחמת העולם השנייה, בעת ששירת ביחידת החי"ר שמקלאוד פיקד עליה.
מקלאוד הגיע לביקור תנחומים קצר אצל טמפל ונורה, אך מוזמן להישאר. הוא מספר להם על אירוע שבו לחם ג'ורג' בגבורה, אך מאוחר יותר מספרת לו נורה שבמכתב שקיבלה מג'ורג' הוא ייחס את הגבורה דווקא למקלאוד. במהלך שהייתו במלון, המתואר כסגור אך יש בו אורחים מעטים המציגים עצמם כמי שבאו לדיג, מגלה מקלאוד שהאורחים הם חברי מאפיה ובראשם ג'וני רוקו (אדוארד ג'י רובינסון), השולטים בנעשה במלון. רוקו וחבורתו הגיעו בספינה מקובה, לשם עריכת עסקה פלילית. סופת הוריקן שפוקדת את האזור כופה על מנהלי המלון ואורחיהם לשהות בתוך המלון, וגורמת לקברניט הספינה להימלט עם ספינתו למקום מבטחים, חרף האיום של רוקו להרוג אותו אם יעשה כך.
בתחילה מנסה מקלאוד, שבא לזמן קצר, להשלים עם המצב, אולם יחסו האלים של רוקו לבת זוגו, הזמרת האלכוהוליסטית גיי דון (קלייר טרבור), והעובדה שרוקו רצח שוטר מקומי, ובעקיפין גרם להריגתם של שני אינדיאנים מקומיים, מכריעה את הכף. עם השלמת העסקה שלשמה הגיע, מכריח רוקו את מקלאוד להשיט אותו בסירה חזרה לקובה. קודם לעלייתו לסירה, גיי דון, שנותרת במלון, מגניבה למקלאוד את אקדחו של רוקו. היא משוכנעת שברגע שהכנופיה תגיע לקובה, אנשיה ירצחו את מקלאוד, ולכן מפצירה בו שיימלט ברגע שיצא מהמלון, אך הוא משיט את הסירה, לחרדתן של גיי ונורה. במהלך השיט בסירה הורג מקלאוד את אנשי הכנופיה ולבסוף את רוקו עצמו, ושב אל נורה.
הפקת הסרט
נקודות הדמיון בין הסרט למחזה עליו הוא מבוסס מועטות ביותר. בעוד שבמחזה הכנופיה היא של מקסיקנים, והמלחמה בה מדובר היא מלחמת האזרחים הספרדית, ובסוף המחזה מקלאוד מת, בסרט מקלאוד הוא גיבור מלחמת העולם השנייה המציל את אהובתו ממאפיונרים איטלקים.
הסרט צולם בשחור-לבן במשך 78 ימים. כל הצילומים בוצעו באולפנים בהוליווד.
צילומי סופת ההוריקן שבסרט נלקחו מסרטו של רונלד ריגן "Night Unto Night" שהופק באותה שנה על ידי אולפני האחים וורנר.
דמותה של גיי, בת זוגו של רוקו, מבוססת על גי אורלובה - המאהבת של המאפיונר לאקי לוצ'יאנו.
רב ראשי
רב ראשי הוא תואר מקובל בחלק מהמדינות בהן יש קהילה יהודית משמעותית, עבור הרב שמחזיק בתפקיד העליון בהיררכיה הרבנית באותה מדינה או עיר. הרב הראשי מקביל למה שהיה החכם באשי באימפריה העות'מאנית, ונקבע - היסטורית, לראשונה באנגליה. לאחר מכן נקבעה משרה זו במדינות נוספות, אך לא בכל המדינות בהן ישבו יהודים.
היסטוריה
תפקיד הרב ביהדות התפוצות התפתח במהלך הדורות ממעמד של מורה, למומחה לפסיקה היהודית, ועד לדיין ומנהיג קהילתי. היעדרה של סמכות מרכזית יצרה מצב בו כל רב נהייה אוטונומי בקהילתו. בקהילות היהודיות שפט הרב בסיועם של שני פרנסים או דיינים ולא הייתה אפשרות לערער על פסיקות בית הדין, אלא לסמכות החילונית של השלטונות המקומיים. עם התפתחות המדינה המודרנית, השלטונות השונים ניסו להסדיר גם את חיי המיעוט הדתי היהודי וליצור מנגנון מרכזי, דוגמת הקונסיסטוריה, שיקל עליהם את הדיאלוג איתם. עם יצירת ארגונים המאחדים את כל הקהילות היהודיות ברחבי המדינה, נוצר גם הצורך בפסיקה הלכתית אחידה, שתינתן על ידי "רב ראשי". הרב הראשי נזקק להסכמת השלטונות למינויו, ולעיתים אף נכפה על הקהילה היהודית, כשהשלטון מעדיף רב פלוני על פני האחרים, מתוך שיקולים זרים לחלוטין ליהדות.
לא בכל מדינה נוצר תפקיד של רב ראשי. באימפריה האוסטרו-הונגרית, בגרמניה שלפני השואה, באימפריה הרוסית, באיטליה, בארצות הברית ובקנדה מעולם לא היה רב ראשי. בחלק מהמדינות בהן לא היה רב ראשי דה יורה, דוגמת איטליה ורוסיה, הרב הגדול (מרא דאתרא) של עיר הבירה נחשב לרב הראשי דה פקטו.
מהות התפקיד
הרב הראשי יכול להיות, אך לא חייב להיות, הסמכות הרבנית הדתית הגבוהה ביותר באותה מדינה והוא הנציג הבכיר ביותר של הקהילה הדתית היהודית במגעיה עם הסמכות החילונית, במדינה המארחת את המיעוט. בחלק ממדינות אירופה, בתקופות שונות בהיסטוריה, הנושא בתפקיד הרב הראשי התמנה מתוקף תפקידו גם לבית המחוקקים של המדינה. במדינות בהן יש הכרה של המדינה בזרמים היהודיים השונים תיתכן תופעה של מספר רבנים ראשיים, אחד לכל זרם, אך ללא הסמכויות והמעמד הנלווה לתואר הרב הראשי של אותה מדינה.
בישראל
בישראל נושאים בתואר "רב ראשי", עוד מתקופת המנדט הבריטי, ראשי הרבנות הראשית (הרב הראשי הספרדי מכונה, בנוסף, גם הראשון לציון).
הרבנים הראשיים לישראל הם: הרב הראשי הספרדי – הרב יצחק יוסף (בנו של הרב הראשי לשעבר, הרב עובדיה יוסף); הרב הראשי האשכנזי – הרב דוד לאו (בנו של הרב הראשי לשעבר, הרב ישראל מאיר לאו).
בערים שונות בארץ מקובל התואר של רב ראשי של העיר – כשהכוונה היא לרב הבכיר, שסמכותו עולה על סמכות הרבנים האחרים הפועלים באותה עיר (כיוון שביהדות יש זרמים רבים, לא תמיד מקובלת סמכותו של הרב הראשי על בני כל הזרמים באותה עיר). בחלק מערים אלו יש גם "רב ראשי אשכנזי" וגם "רב ראשי ספרדי", אם כי הנטייה היא למנות לעיר רק רב ראשי אחד לכולם.
נכון לשנת 2023 בישראל רבנים הראשיים נבחרים באספה המונה 150 אנשים מתוכם 80 רבנים ו-70 נציגי ציבור כגון ח"כים וראשי ערים ומועצות כמו גם עשרה אנשי ציבור שממונים על ידי שר הדתות. הרבנים שזוכים בתואר "רב ראשי" ולכהונה של 10 שנים.
רב ראשי לפי מדינה
בישראל ישנו רב ראשי אשכנזי ורב ראשי ספרדי, הרב הראשי האשכנזי הוא הרב דוד לאו הרב הראשי הספרדי הוא הרב יצחק יוסף ברוסיה ישנו רב מטעם פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה – הרב מטעם האיגוד הוא הרב ברל לזר ורב מטעם קונגרס הקהילות היהודית הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה - הרב מטעם הקונגרס הוא הרב אדולף שייביץ', בבריטניה הרב הראשי הוא הרב אפרים מירוויס, בארגנטינה מכהן הרב גבריאל דוידוביץ' בתפקיד הרב הראשי, בנורווגיה הרב הראשי הוא הרב מיכאל מלכיאור ובדנמרק מכהן בנו הרב יאיר מלכיאור, בהולנד הרב הראשי הוא הרב בנימין יאקבאס, בצרפת הרב הראשי הוא הרב חיים קורסיה.
בישראל יש רבנים לערים:
הרב הראשי לירושלים: הרב שלמה משה עמאר.
הרב הראשי לראשון לציון הוא הרב יהודה דוד וולפא.
הרב הראשי לפתח תקווה הוא הרב מיכה הלוי.
בגרמניה, רוסיה, וישראל ישנם גם רבנים ראשיים לצבא, הרב של צבא גרמניה הוא הרב מרדכי אליעזר ביאללא, ברוסיה מכהן בתפקיד הרב אהרון גורביץ', בישראל מכהן בתפקיד הרב אייל קרים.
כריסטופר קלאוויוס
ביוגרפיה
מעט מאוד ידוע על ראשית חייו של קלאוויוס מלבד העובדה שנולד בבמברג ב-1537 או ב-1538 (השנה המדויקת אינה ידועה בוודאות). אין גם ודאות לגבי שמו הגרמני המקורי. החוקרים סוברים כי שמו היה "כריסטוף קלאו". קיימת גם טענה, שאותה דוחים הקתולים כשמועה, כי שמו המקורי של קלאוויוס היה "שליסל" (Schlüssel) - בגרמנית מפתח, שתורגם למלה המקבילה בלטינית "קלאוויס" (clavis).
קלאוויוס הצטרף למסדר הישועים ב-1555. הוא למד באוניברסיטת קוימברה בפורטוגל, שבה היה מורו המתמטיקאי המפורסם פדרו נונש. עם סיום לימודיו עבר לאיטליה ולמד תאולוגיה ב"קולגיום רומאנום" (כיום האוניברסיטה הגרגוריאנית), המוסד האקדמי הראשי של הישועים ברומא. במקביל, החל קלאוויוס ללמד מתמטיקה בקולגיום רומאנום ועסק בכך עד מותו. ב-1579 מונה לחשב את הבסיס ללוח שנה חדש שמטרתו הייתה לעצור את התהליך האיטי על פיו חגי הכנסייה הקתולית החלו להתרחק מהעונה שבה היו אמורים לחגוג אותם. לוח שנה זה אומץ ב-1582 בארצות הקתוליות על פי צו של האפיפיור גרגוריוס ה-13 ונמצא כיום בשימוש עולמי.
במסדר הישועי היה קלאוויוס אחראי כמעט בלעדי לאימוץ תוכנית לימודים קפדנית במתמטיקה, וזאת בעידן בו נהגו פילוסופים ותאולוגים ללגלג על המתמטיקה. הוא הראשון שהשתמש בנקודה עשרונית לכתיבת שברים.
כאסטרונום דבק קלאוויוס בקפדנות במודל הגאוצנטרי של מערכת השמש, על פיו כדור הארץ הוא מרכז היקום והשמש, הירח, הכוכבים וכוכבי הלכת סובבים את כדור הארץ. על אף שהתנגד למודל ההליוצנטרי של קופרניקוס, הוא הכיר בבעיות שיצר המודל השמרני. גלילאו גליליי רחש לו כבוד רב וביקר אותו ב-1611 על מנת לדון בתצפיות החדשות שנעשו בעזרת הטלסקופ. בתקופה זה כבר קיבל קלאוויוס כאמיתות את התגליות החדשות, על אף שעדיין פקפק בקיומם של הרים על הירח. לנוכח זאת, מעט אירוני הדבר שמכתש קלאוויוס על הירח קרוי על שמו. את דעתו על הקוסמולוגיה פרסם בספר In Sphaeram Ioannis de Sacro Bosco commentarius ("פרשנות על 'על הספרות' של יוהנס דה סקרובוסקו"), הספר פורסם לראשונה ב-1570 ונדפס מאז פעמים רבות עד למהדורה סופית שפורסמה ב-1611. הטקסט של יוהנס דה סקרובוסקו עליו כתב קלאביוס את פירושו היה "ספר הלימוד הפופולרי ביותר לאסטרונומיה בסיסית באירופה, מימי הביניים ועד ראשית העת החדשה. הספר נכתב ונכנס לשימוש בראשית המאה ה-13 באוניברסיטת פריז והחל להיעלם מבתי הספר בראשית המאה ה-17". היסטוריון המדע אדוארד גראנט טען ש"לא ניתן להפריז בהשפעת ספרו של קלאביוס על הקוסמולוגיה הסכולסטית במאה השבע-עשרה".
בנקאות בפנמה
רקע
בפנמה מאות בנקים פרטיים, ושני בנקים בשליטת המדינה: הבנק הלאומי של פנמה (Banco Nacional de Panamá - BNP), והבנק לחיסכון (Caja de Ahorros de Panamá). לפנמה מעולם לא היה בנק מרכזי,  שהוא הסמכות המוניטרית המרכזית במדינה, ותפקידיו כוללים את האחריות לקביעת המטבע של המדינה, ואת הפיקוח על המוסדות הפיננסיים במדינה, ועל המגזר הפיננסי בשלמותו.
הבנק הלאומי BNP, הוא שהיה אחראי להיבטים לא כספיים של בנקאות מרכזית בפנמה, בסיוע הוועדה הבנקאית הלאומית ( Superintendencia del Mercado de Valores ), שנוצרה יחד עם המרכז הפיננסי הבינלאומי במדינה, והיה אחראית לרישוי ופיקוח בנקים.
נכון לינואר 2009, החזיק BNP, פיקדונות בסך של כחמישה מיליארד דולר ארצות הברית  ואילו הבנק לחיסכון החזיקו בפיקדונות או בערך של מיליארד דולר.
מכיוון שלפנמה אין בנק מרכזי שישמש מלווה של מוצא אחרון להצלת בנקים שמסתבכים, מנוהלים הבנקים בפנמה בצורה שמרנית מאוד, עם יחס הלימות הון ממוצע של 15.6% בשנת 2012, כמעט כפול מדרישת המינימום החוקית.
ייחודה של המערכת הבנקאית בפנמה, הוא בהיעדר המיסוי. בשנת 1971 הממשלה העבירה חוק בנקאי שהתיר מערכת בנקאית מאוד ליברלית ופתוחה, ללא חיוב על פיקוח ממשלתי אחיד, ואישרה כי לא ניתן להטיל מיסים על ריבית או עסקאות שנוצרו במערכת הפיננסית. מספר הבנקים זינק מ־23 בנקים בשנת 1970 ל־125 בשנת 1983, רובם בנקים בינלאומיים. חוק הבנקאות קידם הלוואות בינלאומיות, ומכיוון שבפנמה יש מערכת מס טריטוריאלית, הרווחים מהלוואות או מעסקאות שבוצעו מחוץ לחוק הם פטורים ממס.
מאז המשבר הכלכלי העולמי (2008), מנסה המדינה להתנער מהמוניטין שלה כמקלט מס, וחתמה על אמנה למניעת כפל מס עם מדינות רבות (בעיקר מדינות ה-OECD). אף מדינת ישראל חתמה על אמנת מס עם פנמה.
אזרחי ארצות הברית, תושבים ובעלי גרין קארד הפותחים חשבון בנק בפנמה, כמו גם במדינות אחרות, מחויבים מאז 2010 בחוק הציות למס בחשבונות זרים בארצות הברית (FATCA), בנוסף לתקנות פנמה. בנוסף, באפריל 2011 כרתה פנמה אמנה עם ארצות הברית בנושא חילופי מידע פיננסי.
רישוי
בנקים בפנמה מורשים ומוסדרים על ידי הרשות לפיקוח על הבנקים ( Superintendencia de Bancos ). ניתן לקבל רישיון לבנקים בתור:
שני הבנקים בבעלות המדינה בפנמה, רשאים לעשות עסקים רק בפנמה.
OSCAR
"OSCAR" הם ראשי תיבות של Orbiting Satellite Carrying Amateur Radio, ובתרגום: לוויין הנע במסלול על מנת להעביר את שידורי חובבי הרדיו.
סדרת לווייני OSCAR משמשים להעברת תדרי הרדיו של חובבי הרדיו למקומות שונים בעולם, על מנת שאלה יוכלו לתקשר עם מקומות מרוחקים זה מזה. הם הומצאו, נבנו, ואף עוצבו על ידי מפעילי תחנות חובבים, תחת הדרכה ופיקוח כבדים של ארגוני חובבי הרדיו השונים בעולם.
היסטוריה
לוויין חובבי הרדיו הראשון ששוגר לחלל נקרא "OSCAR-1", אשר שוגר ב-12 בדצמבר 1961, סך-הכל ארבע שנים אחרי הלוויין הראשון, ספוטניק 1. OSCAR הוא גם הלוויין הראשון אשר שוגר לחלל בתור "לוויין משני", ורק לאחר הניסוי בו הוא קיבל מסלול קבוע מסביב לכדור הארץ. למרות היותו מקיף את כדור הארץ כל 22 ימים (מהירות שנחשבת איטית), עם שיגורו לחלל OSCAR שימש כבר למעלה מ-570 מפעילי תחנות חובבים ב-28 מדינות שונות, בהעברת תדרים ותקשור בין החובבים, ואף הביא לפריצת דרך של ממש בתחום לווייני התקשורת וחקר החלל באופן כללי. מדי שנה נשלח לוויין חדש לחלל, כל פעם כשהוא כולל חידושים שונים הקשורים בטכניקת העברת המסרים, כגון שיפור באיכות הקול, העברת מסרים בצורה דיגיטלית ועוד.
אופני התקשורת עם הלוויין
נכון להיום לווייני OSCAR תומכים באופני שידור וקליטה שונים, ביניהם: שידורי דיבור באפנון FM ו-SSB, כמו גם שידורים באפנון ספרתי (דיגיטלי) כמו AX.25, FSK (רדיו מנות – Packet radio) ו-PSK31.
תחומי השידור אל הלוויין (uplink) ומהלוויין אל כדור הארץ (downlink) סומנו בעבר על ידי אות אחת בלבד. לדוגמה, שידור באופן A מציין שתדר השידור אל הלוויין נעשה בתחום אורך הגל של עשרה מטרים, והקליטה ממנו נעשית בתחום אורך הגל של שני מטרים. לאחרונה משתמשים בסימון בעל שתי אותיות במתכונת של X/Y, כאשר X מציין את תדר השידור אל הלוויין ו-Y את תדר השידור מהלוויין אל כדור הארץ (כך שלמעשה, זהו תדר הקליטה).
!אות הממסר !אורך הגל !תדר
אפקט דופלר
לווייני OSCAR נעים בחלל במהירות גבוהה יחסית לתחנת הקרקע, ותדרי הקליטה והשידור משתנים עקב כך - תופעה זו מכונה בשם אפקט דופלר: כאשר הלוויין מתקרב אל תחנת הקרקע, תדר הקליטה ממנו עולה מעל לתדר ששודר מהלוויין; כאשר הלוויין מתרחק מתחנת הקרקע, תדר הקליטה בתחנת הקרקע יורד מתחת לזה ששודר. בתקשורת עם הלוויין יש לאפקט דופלר משמעות מעשית. יש לשנות את תדר השידור והקליטה בעת התקשורת עם הלוויין כדי לשמור על ערוץ תקשורת פעיל.
המשוואות המתמטיות הבאות מראות את הקשר שבין סטיית התדר והמהירות היחסית שבין הלוויין לתחנת הקרקע:
לוויינים ששוגרו
להלן רשימת לוויינים הממוינת בסדר כרונולוגי של שיגורם לחלל. ירוק מסמן שהלוויין עודנו פעיל, כתום מורה על כך שהלוויין מתפקד בצורה חלקית, אדום מציין שהלוויין חדל מלפעול, ו שחור אומר שהלוויין יצא ממסלול הטיסה שלו בחלל, ושב אל תחום האטמוספירה של כדור הארץ. ה"מדינה" בטבלה מציינת את המדינה שבנתה את הלוויין, ולא זו ששיגרה אותו:
!שם !מצב !שוגר בתאריך !מדינה
נכון להיום ישנן 21 מדינות המשתמשות בלוויין לצורך תקשורת בין חובבים. המדינות הן (מסודרות בכרונולוגיה לפי תאריך שיגור הלוויין, מהמוקדם למאוחר):
נכון להיום שוגרו 70 לווייני OSCAR לחלל, וישנם שמונה הנמצאים בפיתוח.
ישיבת פום נהרא
ישיבת פום נהרא הייתה ישיבה שהתקיימה בבבל בתקופת האמוראים בעיר "פום נהרא" שהייתה בתחום השיפוט של העיר סורא, ושכנה על גדתו המזרחית של נהר סורא, בקרבת שפכו לנהר החידקל ומכאן קיבלה את שמה.
על פי המסופר בתלמוד, היהודים תושבי פום נהרא, היו עניים.
פרביס אליסון
פרביס אליסון (באנגלית: Pervis Ellison; נולד ב-3 באפריל 1967) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1989–2000. נלקח בבחירה הראשונה של דראפט 1989 לאחר שהוביל את אוניברסיטת לואיוויל לזכייה בטורניר אליפות המכללות. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה ב-NBA הם 9.5 נקודות, 6.7 ריבאונדים, 1.5 אסיסטים ו-1.6 חסימות למשחק.
ישיבת פום נהרא
אמוראים נוספים שגרו ופעלו בפום נהרא הם: רב אחא בר רב, שהיה מאוחר יותר לראש הגולה, וכן רב בר שבא.
פרביס אליסון
קריירת מכללות
אליסון נולד וגדל בעיר סוואנה שבג'ורג'יה, ובשנת 1985 החל ללמוד באוניברסיטת לואיוויל. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה סייע לה לזכות באליפות המכללות השנייה בתולדותיה, עם ממוצעים של 13.1 נקודות, 8.2 ריבאונדים ו-2.4 חסימות למשחק. במשחק הגמר מול אוניברסיטת דיוק הצטיין אליסון עם 25 נקודות, ובסיומו זכה בתואר "השחקן המצטיין של הפיינל פור"; בכך היה ה השני אי פעם שזוכה בפרס (אחרי ארני פרין בשנת 1944). ב-3 העונות הבאות בלואיוויל המשיך להציג יכולת טובה עם ממוצעים של 16.8 נקודות, 8.6 ריבאונדים ו-2.9 חסימות למשחק, אך קבוצתו לא עברה את שלב שמינית הגמר (NCAA Sweet Sixteen).
קריירה מקצועית
בדראפט ה-NBA 1989 נלקח אליסון בבחירה הראשונה, על ידי סקרמנטו קינגס. בעונת הרוקי שלו שותף ב-34 משחקים בלבד בשל פציעה, וקלע 8.0 נקודות בממוצע למשחק.
לאחר עונה אחת בסקרמנטו הועבר לוושינגטון בולטס בטרייד משולש עם יוטה ג'אז, במסגרתו נשלח לג'אז ג'ף מלון. בעונתו הראשונה בוושינגטון קלע אליסון 10.4 נקודות למשחק כשחקן ספסל, אך בעונה העוקבת הפך לאחד השחקנים המובילים של הקבוצה ורשם ממוצעים של 20.0 נקודות, 11.4 ריבאונדים ו-2.7 חסימות למשחק. בסיום העונה זכה בפרס השחקן המשתפר של העונה ב-NBA. בעונת שמר על יכולת גבוהה עם 17.4 נקודות למשחק, בטרם סבל מפציעות בברכיו אשר הגבילו אותו עד לסיום הקריירה.
לקראת עונת חתם על חוזה בבוסטון סלטיקס, ובסיומה השתתף בפעם היחידה בקריירה במשחקי הפלייאוף. ב-6 עונותיו עם הסלטיקס שותף בסך הכול ב-193 מתוך 492 משחקי קבוצתו, בשל פציעות שונות בברכיו ובבוהן רגלו הימנית.
באוקטובר 2000 חתם על חוזה בסיאטל סופרסוניקס, אך שוחרר ממנה כעבור כחודשיים לאחר 9 משחקים בלבד, ומאז לא שב לשחק.
המשרד הארצישראלי
המשרד הארצישראלי היה הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל שתפקידו העיקרי היה קידום, מימון וניהול פעילות ההתיישבות בארץ. פעילותיו כללו תכנון ההתיישבות, קניית אדמות, הקצאת כספים, הקמת יישובים חקלאיים ועירוניים חדשים, ניהול חוות חקלאיות, הקצאת מתיישבים ליישובים השונים, עזרה ליישובים קיימים בהדרכה ועזרה לפועלים.
הבניין ההיסטורי של המשרד הארצישראלי שכן ביפו, ברחוב רזיאל 17, ונהרס בשנת 2001 על ידי בעליו, הכנסייה המרונית, על אף שהיה מבנה לשימור.
הנרי מסקוטלנד
הנרי מסקוטלנד (באנגלית: Henry of Scotland, בגאלית סקוטית: Eanric mac Dabíd - "הנרי בנו של דוד"; 1114 - 12 ביוני 1152) היה יורש העצר של הכתר הסקוטי, וכן רוזן נורת'מברלנד ורוזן האנטינגדון.
המשרד הארצישראלי
הקמת המשרד
בראשית פעילות התנועה הציונית, היא עסקה אך מעט בפעילות מעשית בארץ ישראל, שכן רבים בתנועה העדיפו את הציונות המדינית. הפעילות המעשית בשנים אלו כללה רכישת קרקעות בידי קק"ל והקמת סניפים של בנק אנגלו-פלשתינה (חברת בת של אוצר התיישבות היהודים).