cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דבי הארי
רקע כללי
הארי החלה את קריירת המוזיקה שלה בלהקת הפולק רוק The Wind in the Willows. בתחילת שנות השבעים הצטרפה לשלישיית The Stilettos, שם פגשה את כריס סטיין, לימים בן זוגה לחיים והגיטריסט של להקת בלונדי. הארי וסטיין הקימו את בלונדי באמצע שנות השבעים, ובלונדי החלה להופיע תדיר במועדונים Max's Kansas City ו-CBGB בניו יורק. בשנת 1976 יצא אלבום הבכורה של בלונדי שבעקבותיו החלה ההצלחה המסחרית, תחילה באוסטרליה ובאירופה ורק לאחר מכן גם בארצות הברית.
הארי וסטיין קיימו מערכת יחסים זוגית ממושכת ללא נישואין וללא ילדים. באמצע שנות השמונים לקחה הארי פסק זמן ממושך בן כמה שנים כדי לסעוד את מיטת חוליו של סטיין. השניים נפרדו בסוף שנות התשעים אך המשיכו לעבוד ביחד.
באפריל 2014 הודתה בראיון שהיו לה מערכות יחסים עם נשים והצהירה כי היא ביסקסואלית.
קריירת משחק
בשנת 1980 כיכבה במותחן הפשע מסוגת נאו נואר "עיר אפלה" לצדה של פט בנאטר. בשנת 1983 הייתה הארי אמורה לככב לצד אנדי קאופמן במחזה Teaneck Tanzi: The Venus Flytrap על במות ברודוויי. אולם למרות שהמחזה (בכיכובם של שחקנים אנגלים) הצליח מאוד על במות לונדון, הצגתו בניו יורק הופסקה לאחר הופעה אחת בלבד. מאוחר יותר באותה שנה כיכבה הארי בסרטו של דייוויד קרוננברג וידאודרום. בשנת 1987 כיכבה בסרט Forever Lulu לצד אלק בולדווין. בשנת 1988 השתתפה בסרטו של ג'ון ווטרס היירספריי.
בשנת 1997 כיכבה בסרט הקומדיה "אני, אמא והמאפיה היהודית" בתור אימו היהודייה והשתלטנית של הדמות הראשית, אותו גילם נורמן רידוס.
הארי השתתפה בעוד כמה סרטים, בעיקר בתפקידי משנה. בשנת 2001 השתתפה בסרט העצמאי "פלופר".
הופיעה בתפקידי אורח בתוכניות הטלוויזיה החבובות, מד טי.וי, סברינה, סאטרדיי נייט לייב וסוכן סמוי.
דיסקוגרפיה
הארי השתתפה בעשרה אלבומי אולפן, שלושה אלבומי הופעות חיות ושלושה-עשר אלבומי אוסף של בלונדי (רשימה בערך על הלהקה). כמו כן הוציאה הארי כמה אלבומי סולו כמפורט להלן.
צבי פסח פרנק
הרב צבי פסח פְרַנְק (נכתב גם פראנק, כ"א בטבת ה'תרל"ג, 20 בינואר 1873 – כ"א בכסלו ה'תשכ"א, 10 בדצמבר 1960) היה דיין ואב בית הדין בירושלים, פוסק בכיר ומפורסם, מחבר ספר השו"ת הר צבי. ממייסדי הרבנות הראשית, חבר במועצת הרבנות הראשית ורבה הראשי האשכנזי של ירושלים בין השנים ה'תרצ"ו–ה'תשכ"א (1936–1960).
ילדותו
נולד בעיר קובנה בליטא, למלכה ולרב יהודה לייב פרנק, מראשי אגודת חובבי ציון במקום. בילדותו עמד בקשר עם הרב יצחק אלחנן ספקטור, רבה של קובנה. למד בישיבת סלובודקה ובישיבת טלז, שבה זכה ליחס מיוחד מצד ראש הישיבה הרב אליעזר גורדון. עלה לארץ בשנת ה'תרנ"ג (1893), מעט קודם להוריו שהיו בין מייסדי המושבה חדרה, ובה כיהן אביו כרב הראשון, ובמשך תקופה גם כראש ועד המושבה. אחותו ינטא ציפורה נישאה לרב אברהם יעקב אורלנסקי, רבה של זכרון יעקב, שנרצח עם משפחתו בפרעות תרפ"ט בחברון.
בארץ ישראל
למד בישיבות תורת חיים ועץ חיים. התקרב לרב שמואל סלנט, רבה האשכנזי של ירושלים, שבחר בו כחברותא ללימוד עם בעלה של נכדתו, הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי.
בשנת ה'תרנ"ה (1895) נשא לאישה את גיטה מלכה, בתו של הרב דוד שפירא, בנו של הרב חיים יעקב שפירא ראש בית הדין האשכנזי-פרושי בירושלים, שעלתה לארץ עם סבה בשנת ה'תרנ"א (1891) (הרב אריה לוין היה גיסו, לאחר שנשא את אחות אשתו). בשנות נישואיו הראשונות גר בחצר שטראוס. היה בין שומעי שיעורו של הרב יהושע לייב דיסקין במוצאי שבת. בשנת ה'תרנ"ז (1897) נוסד בירושלים בית מוסר בהשראתו של הרב שמחה זיסל זיו מקלם, והרב פרנק הצטרף למוסד (שהפך לאחר מכן לכולל אברכים "אור חדש"). באותה שנה החל לשמש בפני הרב סלנט בהוראה ובסידור גיטין.
הרב פרנק התמנה לר"מ בישיבה חדשה שקמה ביפו ליד תלמוד תורה שערי תורה, אולם כעבור זמן קצר חזר לירושלים. בשנת ה'תרס"ח (1908) הוציא לאור קונטרס ראשון בנושאים הלכתיים. בתקופה זו העביר שיעורים בישיבות עץ חיים, שער השמים ותורת אמת, וענה לשאלות הלכתיות שנשלחו לרב שמואל סלנט, שהיה כבר בערוב ימיו. נתמנה על ידי הרב סלנט ועל ידי סב אשתו, הרב חיים יעקב שפירא כמורה הוראה בירושלים, ובשל כך עבר משכונת בתי ברוידא שמחוץ לחומות ירושלים אל תוככי העיר העתיקה. בשנת ה'תר"ע (1910) התמנה כחבר בוועד השחיטה האשכנזי בירושלים.
כדיין
בשנת ה'תרס"ז (1907) התמנה הרב פרנק כדיין נספח בבית הדין האשכנזי פרושי בירושלים שבראשו עמד הרב יעקב לייב לוי (סבו של הרב אברהם שפירא), למרות גילו הצעיר אז (34). לאחר פטירת הרב שפירא בסיוון ה'תרס"ח (1908) התמנה הרב פרנק כחבר בית הדין (דיין שני) במינוי קבוע, לצד הרב משה נחום ולנשטיין (ששימש אב בית דין) והרב אריה ליב הרשלר. בשנת ה'תרע"ח (1918), בסיומה של מלחמת העולם הראשונה, התמנה לאב בית הדין, תפקיד שבו שימש ארבעים שנה. בשנת ה'תשי"ח (1958) מינה תחתיו את הרב אליהו ראם. עם ייסוד הרבנות הראשית מונה גם כאב בית הדין של הרבנות. דרכו, בהמשך לרב שמואל סלנט, הייתה להעדיף את דרך הפשרה, ורק בלית ברירה להגיע למצב של דין תורה.
במלחמת העולם הראשונה
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש הרב פרנק בתפקידים ציבוריים, בייחוד לאחר פטירת הרב אריה לייב הרשלר ששימש נציג היהודים (האשכנזים) כלפי השלטון הטורקי. בתקופה זו ידעה ירושלים רעב, מחסור ומגפות. הרב פרנק העניק ביד רחבה תעודות 'חכמים', אשר פטרו את המקבלים אותן משירות בצבא האימפריה העות'מאנית, על אף הסיכון העצמי שבדבר.
באפריל 1917 הצטרפה ארצות הברית למדינות ההסכמה כנגד האימפריה העות'מאנית ומעצמות המרכז, ובעקבות כך יצאה פקודה הגליה לנתיני ארצות הברית בארץ ישראל, בהם הרב פרנק (בעקבות ויזה שאביו הצליח להשיג). הוא סירב לעזוב את ירושלים בשל תפקידו הציבורי, והתחבא בעיר. מושל ארץ ישראל ג'מאל פאחה החליט לאסור את נשי וילדי המתחבאים על מנת שהגברים יסגירו את עצמם, כולל אשתו של הרב פרנק ובנם שהיה אז בן כמה חודשים. הרבנית שלחה לבעלה שלא יסגיר את עצמו, בשל תפקידו הציבורי. לבסוף הצליחה הרבנית להימלט בשעת פינוי העצורים מירושלים, כמה שבועות קודם לכיבוש ירושלים בידי הבריטים בסוף 1917.
בתקופת המנדט הבריטי
עם תחילת השלטון הבריטי בארץ ישראל היו רוב המוסדות הציבוריים של היישוב הישן מוזנחים והרוסים, לאחר שנות מלחמת העולם הראשונה. במשך כמה שנים לא היה לעיר רב רשמי אשכנזי וספרדי. בניסן ה'תרע"ח (1918) הוקם "ועד הרבנים בירושלים". כנשיאו שימש הרב יצחק ירוחם דיסקין וכסגנו הרב חיים משה אלישר, בעוד הרב פרנק משמש כסגן יו"ר. ועד זה נתפרק לאחר שלושה חודשים, בין היתר בשל התנגדות הרב פרנק למינויו של הרב דיסקין לרבה האשכנזי של העיר. בטבת ה'תרע"ט (1919) הוקם בהשתתפותו הפעילה של הרב פרנק "משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים", ובראשו עמדו הרב דוד ליפמן שובקס והרב חיים משה אלישר. בסמוך למשרד הוקם בית דין לערעורים והמשרד אישר הוצאה לפועל של פסקי דין של בתי הדין על ידי השלטון הבריטי. הקמת בית הדין לערעורים לוותה במחלוקת בירושלים, והמתנגדים טענו כי אין לבית דין כזה מקור בהלכה.
באותה תקופה הוקמה הרבנות הראשית לישראל בראשות הרב קוק והרב יעקב מאיר. הוא התמנה כחבר מועצת הרבנות הראשית וכאב בית הדין, ושימש בתפקיד זה כ-40 שנה. הרב קוק פעל בשיתוף פעולה עם הרב פרנק ונועץ בו בעניינים שעמדו על הפרק. הקשר בין השניים ניכר גם בהערות שכתב הרב פרנק למהדורה השנייה של ספרו של הרב קוק "חבש פאר".
בשנת 1926 רכשה משפחתו קרקעות בקדמת ציון, מזרחית לעיר העתיקה, אך בעקבות מאורעות תרפ"ט נמנע מהם להתיישב במקום.
בזמן מאורעות תרפ"ט שימש בית הרב פרנק בבתי מחסה כמקום מסתור לנשק של ההגנה, וכן סייע להגנה בדרכים נוספות. בתקופה מאוחרת יותר שימש בית הרב בשכונת גאולה כמחסן נשק, בית מלאכה ומקום אימונים להגנה.
החל ממאורעות תרפ"ט החלה עזיבה יהודית של העיר העתיקה ומעבר אל העיר החדשה, וגם בית הדין עבר לשכונת מאה שערים. גם הרב פרנק עבר לגור סמוך לבית הכנסת בשכונת אחווה שבה שימש רב. לאחר מספר שנים עבר לרחוב מלאכי 17 בשכונת גאולה שבו התגורר עד לפטירתו. בשנת ה'תרצ"ה (1935) נוסד בירושלים מכון מדרש בני ציון לעיסוק בהלכות התלויות בארץ. הרב פרנק עמד במשך עשרים וחמש שנים בראשו, העביר שיעורים והשתתף במאמרים בחוברות "כרם ציון" בהוצאת המכון.
רבנותו בירושלים
לאחר פטירתו של הרב קוק ב-1935 נבחר הרב פרנק לרבה של ירושלים, אולם סירב להצעה להתמודד גם לתפקיד הרב הראשי לארץ ישראל. את רבנותו הנהיג ביד רמה, חרף ביקורת שנמתחה כלפיו מהימין ומהשמאל. הוא לא היה מזוהה עם אף מפלגה. כרבה של ירושלים דאג הרב פרנק לקיומם של מוסדות התורה, הצדקה והחסד בעיר, והיה פטרונה של קופת רבי מאיר בעל הנס. הוא שמר על בית הכנסת חורבת רבי יהודה החסיד כמקום על-מפלגתי ומנע עצרות תפילה מפלגתיות בו.
לאחר השואה הקדיש הרב פרנק זמן רב לפתרון בעיות של עגונות. כן זירז להעלות לקבורה בארץ את אפר הנספים בשואה.
במלחמת העצמאות התיר הרב פרנק ייצור משוריינים בשבת להצלת גוש עציון, אך דרש כי לא יהיה חילול שבת עבור מטרות שאינן הכרחיות. כן התיר אכילת קטניות בפסח ה'תש"ח בשל מצוקת המזון בירושלים. לעומת היתרים אלו, התנגד הרב פרנק בתוקף לגיוס בני הישיבות, מתוך אמונה כי לימוד התורה מגן ומסייע לכוחות הלוחמים. לאחר נפילת העיר העתיקה הכריז על כ' בסיוון ה'תש"ח כיום אבל ותפילה לציון שלושים יום לנפילת העיר העתיקה. בהקמת מדינת ישראל ראה הרב פרנק אתחלתא דגאולה ויד ההשגחה העליונה. עם זאת, נאבק להשלטת התורה וההלכה במדינה החדשה. הרב פרנק נאבק בחריפות רבה בחוק גיוס חובה לבנות, וגם בחוק השירות הלאומי לבנות, מחשש להשפעה שלילית על הבנות. כתב פסק דין שעליו חתמו גם הרב זליג ראובן בנגיס, הרב איסר זלמן מלצר והרב דב בריש ווידנפלד שבו נקבע כי גיוס ושירות לאומי לבנות הם אבזרייהו דגילוי עריות, שדינה הוא יהרג ואל יעבור. הרב פרנק ראה בחוקים אלו, יחד עם חוקים נוספים שכנגד התורה סכנה רוחנית לעצם קיומה של המדינה. כך גם בנושא החינוך לילדי העולים ופעילות המיסיון הנוצרי בישראל, הרב פרנק מחה כנגד השלטונות.
הרב פרנק ניסה לפעול כנגד חילול שבת ציבורי, הן בפעולות חינוך בדרכי נועם והן בעידוד המוחים כלפי חילול השבת בתחבורה ובמסחר. לאחר מעצרם של מפגינים במאבקים אלה בשנים הראשונות למדינה, פרסם הרב פרנק מחאה על מעצרם, בה כתב כי: "יהודים אלו מצווים לפי דת תורתנו למחות נגד מחללי השבת ועוקריה". הוא פסק כי אף שאין לעבור אף על איסור דרבנן כדי למנוע חילול שבת, אין לחשוש שבעקבות מחאות כנגד חילול השבת, יבוא מחלל השבת לידי חילול שבת נוסף. הוא סייע לבני הקיבוצים הדתיים למציאת פתרונות לחליבה בשבת ובעיות נוספות. לאחר הקמת המדינה מחה נגד ועדת השרים לעניין היתרי עבודה בשבת.
הרב פרנק לחם כנגד ניתוחי מתים שלא לצורך וכן כנגד הצעת חוק האנטומיה והפתולוגיה. הוא התיר לבחורי ישיבה להוציא גופת נפטר מבית חולים על מנת למנוע ניתוח שלאחר המוות. אולם במקרה שבו היה צורך להבאת ראיה משפטית על מנת להרשיע נהג שהרג ברשלנות, התיר לנתח את גופת ההרוג לשם 'מגדר מילתא' כלומר על מנת למנוע העדר ענישה ראויה.
הרב פרנק התנגד לחפירות ארכאולוגיות בקברים קדומים, וראה במעשה זה פגיעה בכבוד המת. כשנתיים לאחר מלחמת העצמאות פנו אל הרב אנשי יד לבנים לקבלת אישור להעברת חללים מבית הקברות סנהדריה ובית הקברות שייח' באדר לבית הקברות הצבאי בהר הרצל. הוא התנגד לכך, היות שהחללים נקברו ללא ארונות, והעברת שרידיהם הייתה כרוכה בשבירת עצמות. עם זאת, הוא התיר את פינויים של חללים שנקברו ללא סדר, אלו על אלו.
כשעלה נושא מיהו יהודי, התנגד הרב פרנק בתוקף להצעת החוק, וכינס את רבני ירושלים ואישי הציבור למאבק בחוק זה.
בשנותיו האחרונות הקדיש זמן לסידור כתביו להוצאה לאור בעזרת נכדו, הרב יוסף כהן, דיין בבית הדין הרבני בירושלים. בשנת ה'תש"ך זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
בשנותיו האחרונות לקה בלבו כמה פעמים. נפטר בליל שבת פרשת וישב, כ"א בכסלו ה'תשכ"א (1960), מעט קודם לעלות השחר בביתו, ונקבר בהר המנוחות.
אחדות עם ישראל
הרב פרנק התנגד להקמת קהילות דתיות נפרדות וסבר כי אין לנתק את הקשר עם הציבור החילוני שרובו הם תינוקות שנשבו, מתוך שאיפה להשפעה על הצביון הציבורי ושאיפה שהציבור החילוני יחזור בתשובה, ולו במעט. בכרוז שיצא על ידי רבנים בקיץ ה'תרצ"ה (1935) הם קראו לכך שבכל מקום יישוב תהיה רק קהילה דתית אחת, שחיטה אחת ובית דין אחד. על כרוז זה חתומים גם הרב פרנק והרב קוק.
הרב פרנק שאף לאיחוד היהדות הדתית על כל פלגיה, ויצא כנגד הכיתתיות וצרות העין. הוא הביע את שמחתו על הקמת החזית הדתית המאוחדת בבחירות לכנסת הראשונה.
הרב פרנק ראה בקראים קבוצה שיצאה מעם ישראל, ולפיכך אינם יהודים ואין להעלותם לארץ, וכן אין לאפשר להם ללמוד בבתי ספר דתיים. כלפי היהדות הרפורמית יצא בחריפות רבה, וקבע כי על פי דין התורה יש להתרחק מהם מלוא הריחוק, ואין להתחבר עמהם לשום עניין.
ארץ ישראל
הרב פרנק העריך את מפעל ההתיישבות בארץ והתנגד להסתגרות בארבע ערי הקודש. הוא תמך בקבוצה בשם "קהלת יעקב" מכולל אונגרין שהתאגדה להקמת מושבה לבני ירושלים בשנת ה'תרס"ו (1906), כנגד דעתם של ראשי הכולל. הרב פרנק פעל למינוי רבנים ושו"בים במושבות, ביקר בהן, והשתדל לקרב את אנשיהן.
בעת הדיונים על הצעת החלוקה של ועדת פיל ב-1937, השיב הרב כי לדעתו יש להסכים בדיעבד לתוכנית החלוקה.
הרב פרנק קרא לרבנים מחוץ לארץ להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל, ובהסתמכו על תשובת הרמ"א פסק כי על פי דין התורה יש להעדיף קניית מוצר מיהודי על פני גוי, אף במקום שהגוי מוכר במחיר זול יותר.
הרב פרנק היה בין המתירים את השימוש בהיתר המכירה בשנת השמיטה, אך עודד גם את החקלאים השומרים שמיטה ללא שימוש בהיתר המכירה.
כשרות
הרב פרנק התיר את השימוש באבקת חלב נוכרי, וכן התיר את השימוש בג'לטין, אף ג'לטין שנעשה מעצמות ובהמות טמאות.
נישואים
הרב פרנק התיר אלפי עגונות במהלך חייו. לעיתים היה מחפש שותפים להיתר עגונה, אך לא רצה לדעת את נימוקיהם המדויקים על מנת שלא לסתור אותם. מאידך גיסא, התנגד להיתר עגונות קיבוצי. בעקבות מקרה של חולה שרצה לתת גט לאשתו קודם מותו בשל הקושי בקבלת חליצה מאחיו, פעל הרב פרנק למינוי רב למרכז הרפואי של הדסה. בתקופת המנדט הבריטי הייתה נהוגה תופעה של נישואים פיקטיביים לצורך קבלת סרטיפיקטים, כאשר לאחר שהגיעו לארץ היו מתגרשים. הרב פרנק פסק כי הנישואים והגירושים הם פיקטיביים, ואין האישה נאסרת בגללם להינשא לכהן. בתי הדין בארץ ישראל נהגו להעביר אליו את המקרים הקשים והמסובכים שעלו על שולחנם.
הרב פרנק יצא באיגרת כנגד הנהגת קידושין על תנאי בידי רבנים קונסרבטיביים, וקבע כי על הדין אין תנאי מועיל בהם. כן התנגד למינוי שליח לגירושין בשעת סידור הקידושין.
לימוד תורה
כשהיה מסיים סוגיא היה נוהג לחזור על תמציתה ורק אחר כך להתחיל עניין חדש, וכך הדריך גם אחרים, להשתדל לזכור רק את תמצית הסוגיא. הורה לתלמידיו לא להתעכב יתר על המידה בהבנת דברים מקומיים מוקשים, אלא להמשיך ללמוד, ומתוך המשך הלימוד תצמח ההבנה. בצעירותו שכנעו אותו מקובלי ירושלים להקדיש זמן ללימוד תורת הנסתר, והוא למד חורף שלם מפי הרב מנחם מנכין היילפרין, אולם הפסיק לימוד זה כאשר אמר לו כי בלימוד הנסתר אין מקום לשאלות.
מבני הישיבות דרש לחדש חידושים תוך כדי לימודם. חשיבות מיוחדת ראה בפרסום דברי תורה באופן מובן בעלונים ובחוברות. דעתו לא הייתה נוחה מביטויים חריפים כנגד גדולי ישראל מהדורות הקודמים, וגם כשפסק כנגד דעותיהם, הקפיד להשתמש בלשון כבוד כלפיהם.
רבנות
הרב פרנק נחשב לפוסק הלכה מובהק. הרב שמואל סלנט שיתפו בדיונים בנושאי גיטין עוד בהיותו כבן 24, והעביר לידו את פסיקת ההלכה בנושא הפרשת תרומות ומעשרות. הוא המשיך את שיטתו של הרב סלנט ברבנות ובהנהגת הקהילה. עם השנים הועברו אליו שאלות הלכתיות כבדות, אף ממקומות מרוחקים ומציבורים מגוונים.
הרב פרנק התנגד לייסוד בתי מדרש לרבנים. עורר תלמידי חכמים שיקבלו עליהם עול רבנות להורות הלכה בישראל, והשתדל לטפח אברכים מתאימים. עודד רבנים לצאת לחוץ לארץ על מנת לשמש כרבנים שם. דקדק בהענקת סמיכה לרבנות, ולפעמים העניק אותה רק לאחר שהמועמד כבר קיבל משרה רבנית. לעיתים נמנע מלהשיב לשאלות שנשאלו ממקומות אחרים, כאשר ראה בכך כוונה לעקוף את הרבנות המקומית.
לא היו לו שעות קבלה, והשיב לשאלות הלכתיות בכל זמן שנשאל. נהג לברר את העניין ההלכתי מכל צדדיו ולפסוק גם כשהפסק מנוגד לדעת רבנים אחרים. אהב את ההכרעה שאינה משאירה מקום לספק ותשובותיו מתאפיינות בבהירות. בפסיקת ההלכה התבסס על הפוסקים הראשונים והאחרונים שדנו בשאלה, באמרו שהתעלמות מדעותיהם היא פגיעה בכבודם. כמו הרב שמואל סלנט והרב יצחק אלחנן ספקטור נטה להקל ואחז בשיטת "כוחא דהיתירא עדיף"; אולם ניתן למצוא אצלו גם מקרים שהחמיר בדברים שאחרים הקילו בהם, בעיקר כשהשאלה הייתה כללית וציבורית. לעיתים השיב בשאלה זהה תשובות מנוגדות לשני אנשים, בשל ההבדלים ביניהם, לפי מסורת בעניין שקיבל מהרב שמואל סלנט.
הקפיד על קיום מנהגי ארץ ישראל ותקנות ירושלים, כגון קביעת זמן שקיעת החמה, סידור מקווה ושיעור העיסה המחויבת בחלה. דעתו לא הייתה נוחה מחומרות והידורים חדשים שיש בהם משום פגיעה בכבוד ראשונים. התנגד לקביעת נוסח תפילה אחיד, ובמקומות בהם יחס המתפללים לפי עדות היה חצי חצי, פסק שכל אחד ימשיך להתפלל כמנהג אבותיו, לרבות שליח הציבור. בענייני קבורה עמד על משמר מנהגי ירושלים, ולא הסכים לשינויים מהנהוג. דעתו לא הייתה נוחה מהנוהגים בפרהסיא מנהגים שונים ממנהג אנשי המקום.
שחיטה
הרב פרנק דרש להמשיך את הסדרים שנהגו בשחיטה עוד בימי הרב סלנט והרב דיסקין, ועמד בתוקף כנגד הנהגת שינויים. בסוף ימיו כתב איגרת ובה הזהיר שלא לשנות את הסדרים האמורים. הוא יצא בכרוז מחאה כנגד גידול שפנים בקיבוצים.
ילדיו
נינו הוא הקלרניתן חיליק פרנק
הנצחה
לאחר פטירתו הונצח שמו על בית הכנסת הר צבי ברחוב עזרא ורחוב נחמיה בשכונת נווה צבי מצדו האחד, ומצדו השני ברחוב צפניה בשכונת כרם אברהם שכונת גאולה בירושלים. כמו כן הוקמה על שמו השכונה שכונת נווה צבי בסמיכות לבית הכנסת הר צבי ובסמיכות לשכונת הבוכרים אשר לאורך השכונה קיים הרחוב ישראל אהרן פישל. כמו כן נקראו על שמו רחובות בערים; ירושלים בשכונת בית וגן בשם רחוב הרב פראנק, וכן בראשון לציון רחוב צבי פרנק ובבאר שבע רחוב הרב צבי פסח פרנק. כמו כן יצא לאור דברי תורתו בספר שביבי אור על ידי מכרו ויד ימינו ומשמשו בקודש ומוציא לאור מדברי תורתו הרב שבתי דוב רוזנטל שהתגורר שנים רבות בשכונת נווה צבי.
קונסטנס מרקייביץ'
קונסטנס ג'ורג'ין מרקייביץ' (באנגלית: Constance Georgine Markievicz, לבית גור-בות (Gore-Booth); 4 בפברואר 1868 - 15 ביולי 1927) הייתה מהפכנית לאומנית אירית, פוליטיקאית, סופרג'יסטית וסוציאליסטית. מרקייביץ' הייתה חברה מייסדת של פיאנה ארין, קומן נה מאן וצבא האזרחים האירי, ונטלה חלק מרכזי במרידת חג הפסחא ב-1916. היא נידונה על כך למוות, אך עונשה הומתק בשל מגדרה. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לבית הנבחרים הבריטי, אך מעולם לא פעלה בו, מכיוון שייסדה יחד עם חבריה למפלגת שין פיין את הפרלמנט האירי (דאל אירן). היא גם הייתה האישה השנייה בעולם שכיהנה בממשלה כלשהי (כשרת העבודה של אירלנד בשנים 1919-1922).
ראשית דרכה
קונסטנס גור-בות נולדה בשנת 1868 בלונדון למשפחת אצולה. אביה היה סר הנרי גור-בות, בעל קרקעות אנגלו-אירי, וליידי ג'ורג'ינה גור-בות לבית היל. במהלך רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד בשנים 80–1979, סר הנרי חילק אוכל לאריסיו בצפון מחוז סלייגו. מעשיו היוו השראה עבור מרקייביץ' ואחותה, אווה גור-בות, ושתיהן נהיו לפעילות למען עובדים ועניים בהמשך חייהן. האחיות היו חברות ילדות של המשורר ויליאם בטלר ייטס, והושפעו מרעיונותיו האמנותיים והפוליטיים. ייטס כתב שיר על האחיות בשם "In Memory of Eva Gore-Booth and Con Markiewicz". אווה הצטרפה לתנועת העבודה ולתנועה הסופרג'יסטית באנגליה, אך בתחילה לא הייתה קונסטנס שותפה לרעיונותיה.
השכלה ונישואים
בצעירותה רצתה גור-בות להיות ציירת, אך רק בית ספר לאמנות אחד בדבלין קיבל נשים. בשנת 1892 החלה ללמוד בלונדון, וחייתה בבית לתלמידות אמנות שיסד דודה העשיר של מוד גון, אשר מאוחר יותר השפיעה על גור-בות, שהתחילה בתקופה זו את מעורבותה הפוליטית. היא הצטרפה לארגון הסופרג'יסטי האיחוד הלאומי של הארגונים למען זכות בחירה לנשים (NUWSS). לאחר מכן החלה ללמוד במוסד היוקרתי אקדמיה ז'וליאן שבפריז, שם פגשה את בעלה לעתיד, קזימיר מרקייביץ', אמן ממשפחה פולנית עשירה מאוקראינה. מרקייביץ' היה מוכר כ"הרוזן מרקייביץ'", אך כשמשפחתה של קונסטנס בדקה את הרקע שלו, נמסר להם מפי המשטרה הסודית של רוסיה שהוא אימץ את התואר ללא זכות, ושמעולם לא היה "רוזן מרקייביץ'" בפולין. עם זאת, המחלקה לגנאלוגיה בסנט פטרבורג קבעה שהוא זכאי להיחשב כבן אצולה. כשנפגשו, מרקייביץ' היה נשוי אך פרוד. אשתו נפטרה בשנת 1899, והוא וגור-בות נישאו בלונדון ב-29 בספטמבר 1900. היא נודעה מאז כ"הרוזנת מרקייביץ'". היא ילדה את בתם מייב בנובמבר 1901. את מייב גידלו הוריה של קונסטנס, ונוצר ניכור בין האם והבת. לעומת זאת, קונסטנס שמשה כאם לסטניסלאס, בנו של קזימיר מנישואיו הראשונים.
התעוררות פוליטית
בשנת 1903 הזוג התיישב בדבלין. בשנת 1905 מרקייביץ' החלה לפתח שם כציירת נופים, ואף יסדה מועדון אמנים ביחד עם וולטר אוסבורן ושרה פורסר. בין חבריו נמנו פעילים מובילים בליגה הגאלית, תנועה אשר מטרתה הייתה שימור התרבות והשפה האירית. על אף שהארגון היה א-פוליטי מבחינה רשמית, הייתה לו זיקה לאומנית, וכללה רבים ורבות מהמנהיגים העתידיים של התנועה הלאומנית. במעגלים אלו פגשה מרקייביץ' מהפכנים לאומניים דוגמת מייקל דאוויט, ג'ון אולירי ומוד גון. כששכרה קוטג' בכפר בו התגורר קודם לכן המשורר פטריק קולום, היא מצאה חוברות שהשאיר מאחור - The Peasant ו-Sinn Féin - אשר הטיפו לעצמאות אירית ושחרור משליטה בריטית. הטקסטים עוררו את מרקייביץ' לפעולה. מרקייביץ' החלה להיות פעילה בתנועה הלאומית האירית בשנת 1908, כשהצטרפה לשין פיין ולאיניניה נה הרין, או "בנות אירלנד", ארגון נשים מהפכני אשר הקימה מוד גון. מרקייביץ' הגיעה לאספה הראשונה בארגון הישר מאירוע בטירת דבלין, המרכז הממשלתי של השלטון הבריטי באירלנד, כשהיא לבושה בשמלת נשף ונזר יהלומים. הנשים שם הסתכלו עליה בעוינות, דבר שמרקייביץ' חוותה כשינוי חיובי מהיחס המתרפס שהורגלה אליו כאצילה מיוחסת, והיא גמרה אומר בלבה להפוך לחלק מהתנועה. היא פיתחה חברות קרובה עם מוד גון, ואף הופיעה עמה במספר הצגות שהיו חלק מפעילויות תחיית התרבות האירית. באותה שנה, היא פרצה לבמה הלאומית גם באנגליה, כמתנגדת לבחירתו של וינסטון צ'רצ'יל כחלק מן הקמפיין הסופרג'יסטי, בו נטלה חלק גם אחותה אווה. צ'רצ'יל אכן הפסיד, בין היתר בשל התנגדות תנועות הנשים.
ב-1909 יסדה מרקייביץ' יחד עם בולמר הובסון את פיאנה ארין, ארגון צופים פארה-מיליטריסטי, שאימן בני נוער לשימוש בנשק. במפגש הראשון של הארגון כמעט גורשה, בטענה שאין לנשים מקום בארגון לוחמני, אך הובסון תמך בה, והיא נבחרה לוועד המנהל. היא נעצרה בפעם הראשונה בשנת 1911 על כך שנאמה מול 30,000 מוחים בעצרת של האחווה הרפובליקנית האירית כנגד ביקורו של ג'ורג' החמישי באירלנד. מרקייביץ' לקחה חלק מרכזי בעצרת, שבמהלכה שרפה את הדגל הבריטי ואף השתתפה ביידוי אבנים לעבר תמונות של המלך והמלכה. מרקייביץ' התקוממה על כך שכלאו על כך את הפעיל ג'יימס מקרדל למשך חודש, אפילו שהיא העידה בבית המשפט שהיא אחראית על מעשים אלו. חברתה הלן מולוני גם נעצרה על יידוי אבנים, והייתה לאישה הראשונה להישפט ולהיכלא בגין מעשים פוליטיים מאז תקופת ליגת הנשים למען האדמה, ארגון שפעל לטובת מאות אלפי האיכרים האירים שגורשו מאדמותיהם על ידי הבריטים או באי כוחם במהלך מלחמות האדמה של אמצע המאה ה-19.
ב-1914, הייתה מרקייביץ' בין החברות המייסדות של ארגון הנשים המהפכני קומן נה מאן. הארגון קם בעקבות האיסור בארגונים כמו האחווה הרפובליקנית האירית לקבל נשים לשורותיהם. הנשים היו לאומניות מסורות, והשתתפו הן בלחימה והן בפוליטיקה הלאומנית. הן השתתפו במרידת חג הפסחא גם כלוחמות, והיו בין מובילי ההתנגדות לאמנה האנגלו-אירית.
מרידת חג הפסחא
באותה השנה חזר קזימיר לאוקראינה לצמיתות, אך שמר על קשר עמה באמצעות מכתבים, והיה לצידה כשנפטרה בשנת 1927. באפריל 1916 לקחה חלק מרכזי במרידת חג הפסחא נגד השלטון הבריטי, יחד עם נשים נוספות מקומן נה מאן (בה שירתה כנשיאת הארגון מזמן המרידה ועד 1923) ופעלה כצלפית, כשהיא פוצעת צלף בריטי, ועל פי חלק מן הדיווחים, אף ירתה בשוטר בריטי למוות. בימים שלפני המרידה, היא עיצבה את מדי צבא האזרחים, ואף חיברה את המנונו. במרידה עצמה, נלחמה מרקייביץ' בסנט סטיבן גרין, אחת העמדות המרכזיות של המהפכנים. היא הייתה בכירה בשרשרת הפיקוד שם, והייתה אחראית על הקמת הבריקדות באזור.
הלוחמים בגרין החזיקו מעמד מול הבריטים שישה ימים עד שנכנעו. הקצין הבריטי שקיבל את כניעתם היה קרוב משפחה רחוק של מרקייביץ'. הוא עצר את מרקייביץ' יחד עם שאר המהפכנים. הם נלקחו לטירת דבלין, ומשם מרקייביץ' נשלחה לכלא קילמיינהאם. היא הייתה אחת מכ-70 נשים שנכלאו שם, אך הייתה היחידה שהוחזקה בבידוד. במשפט הצבאי שלה ב-4 במאי 1916, כפרה מרקייביץ באשמת "השתתפות במרד מזוין... לצורך סיוע לאויב", אך הודתה בניסיון "לגרום לניכור מצד אזרחיו של הוד מעלתו". היא אמרה לבית המשפט: "יצאתי להיאבק על חירותה של אירלנד, ואין זה משנה מה יקרה לי. עשיתי מה שנראה לי לנכון, ואני עומדת מאחורי החלטתי". היא נידונה למוות, אך עונשה הומתק למאסר עולם בשל היותה אישה. כשהתבשרה על כך, אמרה: "הלוואי שהייתה לכם את ההגינות לירות בי". בניגוד לדיווח זה, כתב מאוחר יותר התובע הצבאי שהיא "התקפלה" ולא הפסיקה לבכות, ועתרה בהם ש"אני רק אישה, ואין אתם יכולים לירות באישה".
מרקייביץ' הועברה לכלא מאונטג'וי, ומשם לכלא אייסברי שבאנגליה. היא שוחררה ב-1917 אחרי יותר משנה בכלא, יחד עם מורדים נוספים, לאחר קבלת חנינה כללית מהממשלה הבריטית. בתקופה זו, מרקייביץ', שנולדה לתוך כנסיית אירלנד, המירה את דתה לקתוליות.
קריירה פוליטית
בבחירות הכלליות שנערכו בבריטניה בשנת 1918 מרקייביץ' הפכה לאישה הראשונה בהיסטוריה שנבחרה לבית הנבחרים הבריטי, אחת מ-73 נבחרים מטעם שין פיין (מתוך סך הכל 105 נבחרים אירים). הפופולריות של שין פיין נסקה לאחר שמרבית מנהיגי המרידה של 1916 הוצאו להורג. בהתארגנות המחודשת של המפלגה, היא יצאה בעוצמה כנגד גיוס חובה לצבא הבריטי, נושא מרכזי בעת מלחמת העולם הראשונה. אולם, בהתאם למדיניות ההימנעות של המפלגה, בהתנגדות לאמנה האנגלו-אירית, היא לא לקחה את מושבה בפרלמנט.
במקום זאת, יחד עם נבחרי שין פיין האחרים, היא השתתפה בהקמת הפרלמנט האירי הראשון, הדאל אירן, אשר פירושו באירית הוא "אספת אירלנד". באספה הראשונה של הדאל ב-21 בינואר 1919 אומצו מספר מסמכי בסיס, ביניהם הצהרת העצמאות האירית, וכן חוקה זמנית, אשר בהשפעת מרקייביץ' בין היתר, כללה הבטחת שוויון לנשים. מרקייביץ עצמה לא נכחה במפגש זה, שכן הייתה באותו זמן עצורה בכלא הולוויי, לכאורה בשל חלקה ב"מזימה הגרמנית", אירוע בו הבריטים עצרו מספר גדול של מנהיגים רפובליקנים בטענה שאלה זוממים התקוממות אזרחית שתסב משאבים צבאיים מהמלחמה עם גרמניה. כל המנהיגים שנעצרו היו פעילים נגד גיוס לצבא הבריטי. כאשר נקרא שמה של מרקייביץ' באספת הדאל, צורף לו התואר "אסירת האויב הזר" (באירית, fé ghlas ag Gallaibh)
מרקייביץ' נבחרה כשרת העבודה של הדאל, תפקיד אותו מילאה מ-1919 ועד ינואר 1922, במהלך הדאל השני של אירלנד. היא הייתה בכך לאישה האירית הראשונה, והאישה השנייה בעולם, לשרת בקבינט ממשלתי. האישה האירית הבאה לשמש בתפקיד שרה הייתה מיירה גוגן-קווין, שמונתה כשרה לפיתוח קהילתי ב-1979. מרקייביץ' נבחרה שנית לדאל בבחירות הכלליות של שנת 1921.
באותו יום של האספה הראשונה של הדאל, נהרגו שני שוטרים מלכותיים אירים באירוע עם חברי ארגון המתנדבים האירים. לדאל לא היה קשר לאירוע, אך עם התפתחות האירועים, הדאל הגיע להחלטה להכיר במתנדבים בתור הצבא של הרפובליקה האירית, ובאירוע כמארב במסגרת המלחמה נגד בריטניה. לפיכך, שונה שם המתנדבים לצבא האירי הרפובליקני, והירי בסולודבג נחשב בדיעבד לאירוע הפתיחה של מלחמת העצמאות האירית, אם כי הדאל לא הכריז מלחמה רשמית נגד בריטניה עד 1921. בספטמבר אותה שנה, הוכרז הדאל כארגון בלתי חוקי על ידי הרשויות הבריטיות.
בינואר 1922, התפטרה מרקייביץ' מהממשלה יחד עם איימון דה ואלירה ואחרים כמחאה על האמנה האנגלו-אירית. היא הצטרפה למלחמת האזרחים האירית כתומכת הכוחות הרפובליקניים, והשתתפה בהגנה על בית מלון מורן שבדבלין. בשנת 1922 לא נבחרה לפרלמנט, אך חזרה אליו בשנת 1923 כנציגת דרום דבלין. כמו במקרה הפרלמנט הבריטי, היא ונבחרים רפובליקנים אחרים נמנעו מליטול את מושביהם. פעילותה הרפובליקנית גרמה לשליחתה לכלא. היא ועוד כ-92 אסירות שבתו רעב, והיא שוחררה כעבור חודש. בשנת 1926 הייתה לחברה מייסדת של פיאנה פול. במסגרת מפלגה זו היא נבחרה שוב לדאל אירן ביוני 1927, אך היא נפטרה מספר שבועות לפני שהייתה אמורה להיות מושבעת לתפקיד.
מותה
מרקייביץ' נפטרה בגיל 59 ב-15 ביולי 1927 בשל סיבוכים הקשורים לדלקת התוספתן. לפני מותה, מסרה את כל עושרה, ומתה במחלקת העניים בבית החולים, שם ביקשה להיות. קתלין לין, חברתה למהפכה, הייתה בין הרופאים המטפלים שלה. יחד עמה על ערש דווי נמנו גם בעלה קזימיר ובנו סטניסלאב, איימון דה ולריה, והפעילה הפמיניסטית האנה שיהי-סקפינגטון. היא סירבה להלוויה ממלכתית, ונקברה בבית הקברות גלאסנווין שבדבלין. דה ולרה הספיד אותה בלוויה.
רוד ואן ניסטלרוי
רוטחרוס יוהנס מרטינוס ואן ניסטלרוי (בהולנדית: Rutgerus Johannes Martinus van Nistelrooĳ,, נולד ב-1 ביולי 1976 באוס, הולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן.
קריירה
ואן ניסטלרוי עסק בבית הספר בספורט: טניס והתעמלות אמנותית, ושיחק בקבוצת הכדורגל המקומית בעיר הולדתו כבלם אחורי. קריירת הכדורגל המקצועית של ואן ניסטלרוי התחילה ב-1993, כשעבר לשחק בקבוצת דן בוס.
אחרי ארבע שנות ניסיון, התקדם ואן ניסטלרוי ועבר לקבוצת הירנביין מהליגה הראשונה בהולנד, שם שיפר את יכולותיו כחלוץ. על מנת לשפר את רמת המשחק שלו, המליץ לו מאמנו החדש לראות את דניס ברגקאמפ משחק. בעקבות ההמלצה, נהג ואן ניסטלרוי לנסוע כ-200 קילומטר לבדו, כדי לצפות במשחקים בהם השתתף ברגקאמפ, וממנו הוא למד הרבה. את השיפור ביכולותיו ניתן לראות מכך, שאת עונתו הראשונה בהירנביין סיים עם 13 שערים ב-30 הופעות.
ביום הולדתו ה-22, חתם ואן ניסטלרוי בפ.ס.וו. איינדהובן תמורת 4.2 מיליון ליש"ט, שיא בהעברות בין קבוצות הולנדיות. הוא החזיר את ההשקעה במהירות, כשהבקיע לראשונה בקבוצה נגד קבוצתו לשעבר כבר באוגוסט. עד סוף אוקטובר, ואן ניסטלרוי המשיך להרשים כשהבקיע שלושער במשחק של קבוצתו נגד ספרטה רוטרדם. ב-18 בנובמבר 1998, שותף לראשונה במשחק הנבחרת ההולנדית בתיקו 1-1 נגד גרמניה.
את העונה הראשונה שלו בהירנביין, במאי 1999, הוא סיים כמלך השערים של הליגה ההולנדית, לאחר שהבקיע 31 שערים, זכה בתואר שחקן העונה בהולנד והגיע למקום השני בתואר כדור הזהב.
בעונה הבאה עבר ואן ניסטלרוי לקבוצת פ.ס.וו. איינדהובן, בה השיג שיא הבקעות של 60 שערים בשתי עונות, ובשתיהן נבחר לכדורגלן השנה בהולנד. בעונת 1999/2000 כבש פעמיים שלושער מול אייאקס אמסטרדם.
באפריל 2000 קרע ואן ניסטלרוי את הרצועה הצולבת והחמיץ את יורו 2000. באותם ימים התחבר מאוד עם אלכס פרגוסון.
במרץ 2001, לאחר שהחלים מהפציעה, חזר לשחק וכבר במשחק הראשון שלו הבקיע צמד עבור קבוצתו. באותה תקופה החל לעורר את התעניינותם של מועדוני כדורגל גדולים באירופה, ולאחר שדחה הצעת רכישה מריאל מדריד, עבר ואן ניסטלרוי למנצ'סטר יונייטד ב-23 באפריל 2001, תוך שבירת שיא בריטי בסכום ההעברות: 19 מיליון ליש"ט.
כדאיות ההשקעה לא הוטלה בספק כבר בעונתו הראשונה במדי השדים האדומים. הוא הבקיע במשחקו הראשון, בהפסד לליברפול במגן הקהילה, ומאז הבקיע שערים רבים: בעונתו הראשונה במנצ'סטר הבקיע 36 גולים. הישג זה מרשים במיוחד, לאור הפציעה שממנה סבל לפני כן ושאיימה לסיים לו את הקריירה.
בעונת 2002/03, עונתו השנייה במועדון, הבקיע ואן ניסטלרוי 44 שערים והגשים את שאיפתו לזכות באליפות הפרמייר ליג. בנוסף, כבש פעמיים בשני משחקים מול ריאל מדריד במסגרת רבע גמר ליגת האלופות באותה שנה, אך לא הצליח להעפיל לשלב חצי הגמר.
בעונתו השלישית במנצ'סטר, הראה יכולת חלשה יותר, אך עם זאת הבקיע 30 שערים עבור היונייטד. ב-7 בפברואר 2004 הבקיע את שעריו ה-100 ו-101 במספר במדי מנצ'סטר יונייטד, בצמד שכבש מול אברטון בניצחון 3–4 בגודיסון פארק.
בעונת 2006/07 עבר ואן ניסטלרוי לשחק בריאל מדריד והוביל את קבוצתו לזכייה באליפות דרמטית. הוא סיים את עונתו הראשונה בקבוצה כמלך השערים של הליגה הספרדית עם 25 שערים בליגה ושערים נוספים בליגת האלופות. בעונה הבאה עזר לקבוצה לזכות באליפות נוספת עם 16 כיבושים. הוא החל היטב את עונת 2008/09 - כבש ארבעה שערים בשישה משחקים - אך נפצע בנובמבר 2008 ולא שותף בשאר משחקי העונה.
ב-23 בינואר 2010 עבר ואן ניסטלרוי לקבוצת המבורג הגרמנית, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-6 בפברואר מול פ.צ. קלן. את שער הבכורה שלו בקבוצה, כבש ואן ניסטלרוי ב-13 בפברואר מול קבוצת שטוטגרט כאשר רשם לזכותו הבקעת צמד. במהלך שהותו בגרמניה, קרע ואן ניסטלרוי את הרצועה בברך והיה חשש כי סיים את הקריירה.
לפני עונת 2011/12 הוא הצטרף למאלגה.
במאי 2012 הודיע ואן ניסטלרוי על פרישה מכדורגל לאחר 18 שנים.
נבחרת לאומית
ואן ניסטלרוי היה חלק קבוע בסגל נבחרת הולנד בין השנים 1998 עד 2006. בשנת 2011 החליט בארט ואן מרוויק, מאמן נבחרת הולנד לצרף את ואן ניסטלרוי לסגל הנבחרת למוקדמות יורו 2012 עקב פציעותיהם של אריאן רובן וקלאס יאן הונטלאר, אך לא לסגל יורו 2012, מה שהוביל את ואן ניסטלרוי לפרוש מהנבחרת.
ב-2014 הוכרז כי ואן ניסטלרוי יהיה עוזרו של חוס הידינק כמאמן הנבחרת.
קריירת אימון
ב-25 ביוני 2018 ואן ניסטלרוי מונה למאמן פ.ס. וו. איינדהובן עד גיל 19. בדצמבר 2019 אושר כי ואן ניסטלרוי, לצד תפקידו בפ.ס.וו, ישמש כעוזר מאמן נבחרת הולנד לקראת יורו 2020.
לקראת עונת 2022/2023 מונה ואן ניסטלרוי למאמן פ.ס. וו. איינדהובן כמחליפו של רוג'ר שמידט שעזב את תפקידו. הוא חתם על חוזה לשלוש שנים. כבר במשחקו הראשון בקבוצה זכה עמה בתואר מגן יוהאם קרויף, לאחר ניצחון 3-5 על אייאקס.
חיים אישיים
ואן ניסטלרוי הוא נוצרי קתולי.
ביולי 2004 נישא לחברתו לאונטין סלאץ' ולזוג נולדו בת ובן.
במהלך מונדיאל 2014 עבד ואן ניסטלרוי כפרשן עבור רשת התקשורת ESPN.
תומאס מור
סר תומאס מור (באנגלית: Thomas More; 7 בפברואר 1478 – 6 ביולי 1535) היה הוגה דעות, פוליטיקאי ומשפטן אנגלי. התנגד לגירושין בין הנרי השמיני לקתרין מאראגון, והוצא להורג כבוגד ב-1535, בטענה שסירב להכיר במלך הנרי השמיני כראש הכנסייה האנגליקנית ונעלה על האפיפיור.
בתקופת חייו הוא נחשב כהומניסט מוביל ומילא תפקידים ציבוריים רבים. כיהן כלורד צ'נסלור (לורד שומר החותם) מ-1529 עד 1532. כנוצרי קתולי הוא הגן על סמכות האפיפיור, רדף, חיסל ודיכא את האמונה הפרוטסטנטית ואת מאמיניה. מור הוא שטבע את המונח "אוטופיה", שם שמתאר מדינה אידיאלית ודמיונית, שאת המערכת הפוליטית שלה הוא תיאר בספר בשם זה שפרסם ב-1516. מור הוכר כקדוש על ידי הכנסייה הקתולית ב-1935, ארבע מאות שנה לאחר הוצאתו להורג.
ראשית חייו
מור נולד ברחוב מילק בלונדון, כבנו הבכור של סר ג'ון מור, עורך דין מצליח ששירת כשופט ב"קינגס בנצ' קורט" (היכל המשפט של המלך). תומאס חונך בבית הספר "סנט אנטוני" ומאוחר יותר היה נער בשירותו של ג'ון מורטון, הארכיבישוף מקנטרברי ואחד מהאנשים החזקים במדינה, שאמר כי תומאס יגדל להיות "אדם מדהים". מור למד במשך שנתיים לטינית ולוגיקה באוניברסיטת אוקספורד. הוא שב ללונדון, למד משפטים אצל אביו והתקבל ל"לינקולנס אין" (אחת מאכסניות המשפט) ב-1496. ב-1501 נעשה לבריסטר – עורך דין המופיע בבית המשפט.
מור שקל ברצינות את עזיבת הקריירה המקצועית שלו לטובת הנזירות. במשך כארבע שנים הוא התגורר במנזר הקרטוסיאני בסביבות "לינקולנ'ס אין", ושקל גם להצטרף למסדר הפרנציסקני. לבסוף בחר בחיים ציבוריים ובחיי משפחה, אך לשאר חייו הוא הקפיד על תפילה וסגפנות, כגון צומות ולבישת אדרת שיער סוס.
מור נישא לראשונה ב-1504 או ב-1505 לג'יין קולט. לזוג נולדו ארבעה ילדים לפני מותה של ג'יין ב-1511. הוא נישא מחדש כמעט מיד, הפעם לאלמנה עשירה בשם אליס מידלטאון, שהייתה מבוגרת ממנו בשנים אחדות. אשתו החדשה לא ילדה לו ילדים, אך מור גידל את בתה מנישואיה הקודמים כבתו שלו. מור סיפק לבנותיו חינוך קלאסי מעולה, בזמן שבו חינוך שכזה יוחד בדרך כלל לגברים בלבד.
קריירה פוליטית מוקדמת
בשנת 1504 נבחר מור לראשונה לבית הנבחרים הבריטי (הבית התחתון של הפרלמנט הבריטי). מ-1510 ועד 1518, מור היה אחד משני הנושאים בתפקיד תת-שריף של העיר לונדון, תפקיד בעל אחריות משמעותית, שבו יצאו לו מוניטין כעובד ציבור ישר ויעיל. ב-1517 התקבל לשירותו של המלך כיועץ ו"אחראי על הבקשות". לאחר שביצע משימה דיפלומטית לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הוא הוכתר כאביר ונעשה לתת שר אוצר ב-1521. כיועצו ומזכירו האישי של הנרי השמיני, מור נעשה משפיע יותר ויותר בממשל, כשהוא מקבל דיפלומטים זרים, עורך מסמכים רשמיים, ומשמש כמגשר בין המלך ל"לורד צ'נסלור", שהיה אז הארכיבישוף מיורק תומאס וולזי.
ב-1523 מור נעשה ליו"ר בית הנבחרים. מאוחר יותר הוא שימש באחריות על האוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'. ב-1525 הוא נעשה ל"צ'נסלור של דוכסות לנקסטר", עמדה שנתנה שליטה אדמיניסטרטיבית ומשפטית בחלקים גדולים מצפון אנגליה.
יצירה ספרותית ולמדנית
מור שילב בין הקריירה הפוליטית המרשימה שלו לבין יצירה ספרותית ולמדנית עשירה. בין 1513 ל-1518 הוא כתב יצירה היסטוריוגרפית על המלך ריצ'רד השלישי. אף על פי שלא סיים אותה, היא השפיעה רבות על מחזהו של ויליאם שייקספיר, "ריצ'רד השלישי". היסטוריונים מודרניים מאשימים את שתי היצירות - של מור ושל שייקספיר - בחוסר מהימנות היסטורית ובהטיה נגד המלך ריצ'רד, הטיה שמקורה – לפחות בחלקה – בנאמנותם של שני מחברים אלה לשושלת טיודור, שמייסדה הנרי השביעי, ניצח את ריצ'רד בסוף "מלחמות השושנים" ועלה על כס המלכות במקומו.
ב-1515 כתב מור את היצירה השנויה במחלוקת והמפורסמת ביותר שלו, "אוטופיה", ספר שבו נוסע דמיוני, רפאל הית'לודאוס, מתאר את המוסדות הפוליטיים במדינת אי דמיונית בשם אוטופיה (משחק על המילים היווניות או-טופוס, שמובנו "שום מקום", ו"איו-טופוס", שמובנו "מקום טוב"). בספר, מנגיד מור בין החיים החברתיים הבעייתיים של המדינות הנוצריות באירופה לבין הסדר החברתי המושלם וההגיוני של מדינת אוטופיה, שאינה נוצרית. רבים העירו שהמדינה הקומוניסטית האידיאלית של קרל מרקס דומה במידה רבה לאוטופיה של תומאס מור. היחס של מור עצמו כלפי השיטה הפוליטית שהוא מתאר שנוי במחלוקת. מור היה יכול לבחור אמצעי ספרותי של תיאור מדינה דמיונית כדי לדון בעניינים פוליטיים עכשוויים בצורה יותר חופשית. לא סביר שמור, שהיה נוצרי אדוק ושמרן, התכוון להציע את המודל של אוטופיה הלא נוצרית כמודל קונקרטי לרפורמה פוליטית.
הכתיבה והלמדנות של מור העניקו לו מוניטין כהומניסט נוצרי באירופה היבשתית, וחברו ארסמוס מרוטרדם הקדיש לו את יצירתו הגדולה "שבחי הסכלות" (המילה ל"סכלות"=טיפשות ביוונית היא "מוריה"). ארסמוס אף תיאר את מור כאדם האידיאלי במכתביו להומניסטים אירופאים אחרים. הפרויקט ההומניסטי שארמוס ותומס מור החלו, שאף לבחינה ותחייה מחדש של התאולוגיה הנוצרית על ידי לימוד התנ"ך והכתבים של אבות הכנסייה, לאור המסורת הספרותית והפילוסופית היוונית הקלאסית. מור וארסמוס כתבו יחד תרגום ללטינית של כתבי לוסיין, שיצא לאור בפריז ב-1506.
כעוזרו ומזכירו של הנרי השמיני, עזר מור לכתיבה של "ההגנה על שבעת הסקרמנטים", כתב פולמוס כנגד הדוקטרינה הפרוטסטנטית, שבזכותה קיבל הנרי את התואר "מגן האמונה" מידי האפיפיור ב-1521. לאחר שמרטין לותר הגיב לכתב זה, מור פרסם תשובה ללותר שבוקרה רבות בשל ההתקפות האישיות ולשון הרע שבה.
גירושיו של הנרי השמיני
עם מותו של אחיו הבכור של הנרי השמיני, ארתור נסיך ויילס, היה הנרי ליורש העצר של הכס האנגלי. היה עליו לשאת לאשה את אלמנתו של אחיו, קתרין מאראגון, בתו של מלך ספרד, על מנת לשמר את הברית של ממלכת אנגליה עם ספרד. היות שעל פי חוקי הכנסייה מדובר בנישואי קרובים, היה עליו לקבל אישור לכך מהאפיפיור יוליוס השני. האישור התקבל בין השאר בשל הצהרה של קתרין שנישואיה עם ארתור לא מומשו.
לורד צ'נסלור
מור, שעד אז תמך לחלוטין בהנרי השמיני ובסמכות המלכותית, בתחילה שיתף פעולה עם המדיניות החדשה של הנרי, תקף את וולזי בפרלמנט והכריז כי העמדה של התאולוגים באוקספורד ובקיימברידג' היא שנישואיו של הנרי עם קתרין אינם תקפים. אך כשהנרי החל להתכחש לסמכותו של האפיפיור, מור החל להתלבט.
משפט והוצאה להורג
ב-1533 סירב מור להשתתף בהמלכתה של אן בולין כמלכת אנגליה. זמן קצר לאחר מכן, הוא נתבע על כך שקיבל שוחד, אך התביעה לא הצליחה להוכיח את טענותיה. ב-1534 הואשם בקשירת קשר יחד עם אליזבת ברטון, נזירה שהתנבאה כנגד הגירושין של המלך, אך מור הצליח להציג מכתב ובו הוא מורה לברטון שלא להתערב בענייני המדינה.
ב-13 באפריל באותה השנה מור נתבקש להופיע לפני ועדה, ולהישבע כי הוא תומך בחוק הירושה. מור קיבל את סמכותו של הפרלמנט להכריז על אן כמלכת אנגליה, אך סירב להישבע על כך כיוון שזה היה מחייב אותו לקבל את סמכותו של הפרלמנט לחוקק בנושאי דת, ולהתכחש לסמכותו של האפיפיור. מור נכלא במצודת לונדון ארבעה ימים מאוחר יותר, ושם כתב את "הדיאלוג של נחמה כנגד ייסורים".
מ-1 ביולי 1535 ועד 6 ביולי באותה שנה התנהל משפטו של מור בפני הרכב שופטים שכלל את הלורד צ'נסלור החדש, סר תומאס אודלי, וכן את אביה, אחיה ודודה של אן בולין. הוא הואשם בבגידה על כך שהתנגד לתוקפו של חוק הירושה. מור האמין כי לא יורשע כל עוד לא יכחיש בצורה ברורה את היות המלך ראש הכנסייה, ולכן לא הסכים לענות על כל שאלה בנושא זה. תומאס קרומוול, שבאותו זמן היה היועץ החזק ביותר של המלך, העמיד לעדות את ריצ'רד ריץ', הפרקליט הראשי, על מנת להעיד כי מור הכחיש בנוכחותו כי המלך הוא הראש הלגיטימי של הכנסייה. עדות זו הייתה כמעט בוודאות שקרית, אך בעקבותיה בית המשפט הרשיע את מור.
לאחר שהורשע, מור דיבר בחופשיות על כך שהוא מאמין כי "אין אדם בשר ודם שיכול להיות ראשה של ישות רוחנית". הוא נשפט למוות ולביתור גופו, אך המלך שינה את גזר הדין לעריפה. לפני מותו הוא הכריז כי הוא מת כ"משרתו הטוב של המלך, אך קודם של האל".
מוניטין
היושר שבו אחז מור בדעותיו הדתיות חרף האיום במוות, והצורה המכובדת בה התנהג במהלך מאסרו, משפטו והוצאתו להורג, תרמו רבות למוניטין החיוביים של מור לאחר מותו, בעיקר בקרב קתולים. מור הוכרז כמועמד לקדוש ב-1886, ונעשה לקדוש ב-1935. יום החג שלו הוא ב-22 ביוני. בשנת 2000, הכריז עליו האפיפיור יוחנן פאולוס השני כקדוש המגן על המדינאים והפוליטיקאים.
הרשעתו של מור בבגידה נראתה כלא צודקת אף בקרב הפרוטסטנטים. חברו ארסמוס, שתמך בתנועות הרפורמה בתוך הכנסייה, הכריז לאחר הוצאתו להורג כי מור היה "טהור כשלג" וכי גאונותו הייתה כזו "שלא הייתה באנגליה מעולם ושוב לא תהיה".
מצד שני, כותבים מודרניים אחרים, כמו ריצ'רד מריוס, התקיפו את מור על חוסר סובלנותו הדתית (לדוגמה, הרדיפה הנלהבת שלו אחרי כופרים). ג'ספר רידלי בספרו "המדינאי והקנאי" הרחיק לכת עוד יותר, וקרא למור "סוטה סאדו-מזוכיסט גרוע במיוחד". בביוגרפיה של אן בולין, הכריזה ג'ואנה דני כי הלהט שלו לסדר ציבורי גבל בפנאטיות. שאיפתו המוקדמת להיות כומר הובילה לכך שהלקה את עצמו בסתר. הוא אף אסר פרוטסטנטים בביתו בצ'לסי, והלקה אותם בגן ביתו.
ביוגרפים אחרים, כפיטר אקרויד, הציעו תמונה מורכבת יותר של מור כאדם שהיה הומניסט ומלומד, אך עם זאת קתולי נלהב שהאמין בחשיבות של סמכות דתית ופוליטית.
שטראוס
שטראוס (Strauss) הוא שם משפחה של גרמנים ושל יהודים אשכנזים שמקורו בגרמנית. משמעות השם בגרמנית עתיקה היא כנראה מאבק, ובמודרנית זר פרחים וכן יען.
מפרץ חמאמאת
מפרץ חמאמאת (בערבית: خليج الحمامات, בתעתיק מדעי: ח'ליג' אלחמאמאת; בצרפתית: Golfe d'Hammamet) הוא מפרץ בים התיכון, השוכן בצפון-מזרחה של תוניסיה. המפרץ משתרע בין חצי האי שריק צפונית לעיר מונסתיר בדרום. הוא קיבל את שמו מהעיר חמאמאת שבחלקו הצפוני.
טוביה בן אליעזר
רבי טוביה בן רבי אליעזר היה רב ומשורר בחבל הבלקן בסוף המאה ה-11 ובתחילת המאה ה-12, נחשב למנהיגה הרוחני של קהילת יהודי מקדוניה. חיבר את מדרש לקח טוב הנקרא גם "פסיקתא זוטרתא" וכן פירוש לפיוטי אלעזר בירבי קליר.
ידוע עליו שכיהן כרב בקהילת סלוניקי בתקופת מסע הצלב הראשון וכן כי חי בעיר קסטוריה שהייתה נתונה לשליטת האימפריה הביזנטית, בימינו ביוון. וזאת על פי עדות בן ארצו, ר' יהודה ב"ר משה משקוני (מחבר פירוש על פירושו לתנ"ך של רבי אברהם אבן עזרא), וכן ר' מנחם תמר (אף הוא מחבר פירוש על פירוש ראב"ע).
רבי טוביה כתב על חשיבות מסירת דברי התורה שנשמעו מפי הרבנים לדורות הבאים. שכן, דבריהם הם חלק בשרשרת מסורת מימי משה ועד לעתיד לבוא.
רבו היה ר' שמשון, כפי שמזכיר בפירושו למגילת קהלת: " טוביה ב"ר אליעזר אם' (אמר) משום רבו ר' שמשון על ד"ה: דברי חכמים כדרבונות- "צריך לאדם ששומע דברי תורה מפי רבו, שיכניס דבריו בליבו, כדרבן וכמסמרות נטועים, שיהיו דברי תורה נטועים בלבו. בעלי אסופות. לפי שבעלי החכמה נאספים לבית עולמים ולא ימצא מי ילמדנו דברי תורה וכיוון ששמע אל ישכח ואל יסיחם מדעתו ולא יליזו מעיניו. נתנו מרועה אחד כל מה שדברו הנביאים וכל חכמי הדורות כלם נאמרו למשה מסיני שהוא רועה אחד".
זווית אחרת
זווית אחרת (בערבית: زاوية أخرى) היה אתר אינטרנט ישראלי שנסגר.
האתר נוסד בשנת 2005 כפרויקט משותף של סטודנטים בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב. האתר החל בהבאת תרגומים איכותיים מערבית לשפה העברית מתוך מחשבה כי העולם הערבי מוצג בתקשורת הישראלית באופן חד-ממדי ולא-מלא וכי יש פערים גדולים שתרגומם של מאמרים ושל תוכניות טלוויזיה יכול לתרום לצמצומם. בכך, "זווית אחרת" היה לאתר היחיד המביא תרגומים של מאמרים הנכתבים על ידי אינטלקטואלים ליברלים ערבים ונחשב למקור כמעט היחיד העומד לרשותו של הקורא הישראלי, כולל באקדמיה ובתקשורת, לנושא ייחודי זה. חוקרים רבים של המזרח התיכון עומדים בשיתוף פעולה עם האתר ומפרסמים בו מאמרי תגובה למאמרים מתורגמים בנושאים שונים. האתר נבחר לרשימת 25 הבלוגים הנבחרים של הבלוג אפלטון של אורי קציר לשנת 2007.
בשנת 2008 החל האתר לפרסם גם תרגומים של מאמרים מן השפה הפרסית וב-2009 תרגומים של מאמרים מן השפה הטורקית.
ביוני 2011 חודש האתר, זכה למתיחת פנים חזותית ותוכנית ומאז, נוסף על תרגומי המאמרים, הוא הציע תכנים מקוריים ובלעדיים וכן מאמרי-תגובה של מומחים בנושאים שונים, כדוגמת כלכלה אסלאמית וסוגיות בתרגום.
מטרות האתר
האתר מבקש להציע לקורא הישראלי זווית אחרת, חלופית, על העולם הערבי והמזרח התיכון; זווית חדשה, שבה החברה הערבית והאסלאמית ותהליכי העומק הפנימיים שבה – החברתיים, התרבותיים והפוליטיים – ניצבים במרכז ולאו דווקא הפוליטיקה, השלטון, ומערכת היחסים הבינלאומיים והבין-ערביים.
פרויקטים נושאיים באתר
מאז הקמתו, ריכז האתר מאמרים הנוגעים לנושא אחד במספר פרויקטים נושאיים:
צוות המתרגמים ואופן העבודה
מיום הקמתו התנהל אתר "זווית אחרת" בהתנדבות מלאה ולא נתמך כלכלית על יד אף גוף פוליטי או ארגון אחר. עבודת התרגום באתר בוצעה בהתנדבות מלאה על ידי כ-20 מתרגמים, עורכי תוכן ועורכי תרגום מן הטובים בישראל בלא כל תמורה. האתר ממשיך לקלוט לשורותיו כל העת מתרגמים מתנדבים מכל השפות המזרח תיכוניות, בעלי ניסיון ומוניטין וסטודנטים שעשו את צעדיהם הראשונים בתרגום והציע להם מעבר לחוויית התרגום וההתנסות המעשית גם אפשרות ללמוד ולהתפתח בלימודיהם וברכישת מיומנויותיהם.
ביקורת
האתר סופג מתחילת פעילותו ביקורת רבה מכיוונים שונים. חרף העובדה שהאתר אינו מזוהה פוליטית בישראל מואשם האתר בלקיחת צד פוליטי. אנשי שמאל האשימו את עורכי האתר בנטייה לימין ובהצגה שטחית של הערבים על ידי כותבים ערביים שיכולים להיות מוגדרים כ"אוריינטליסטים מבית", או גרוע יותר, כאלה המקבלים תמיכה ומימון מן המערב כדי להשמיע את קולם הביקורתי ובכך הופכים עצמם בלתי-רלוונטיים. אנשי ימין האשימו את האתר בנטייה לשמאל ובניסיון להציג פן סובלני, מתון ושוחר שלום בעולם הערבי שקיים, אולי, רק ברמת האינטלקטואלים, אך אינו קיים בקרב הפוליטיקאים ודעת הקהל.
כותבים ערביים התייחסו גם הם לאתר באופן ביקורתי וחריף: הפובליציסט העיראקי סאיב ח'ליל מתח ביקורת חריפה על האתר ה"ציוני" ואמר כי הוא משרת את האינטלקטואלים הצבועים ומשוללי ההשפעה בעולם הערבי וכי הוא אינו משרת את "מקדמי הרפורמה בעולם הערבי" כפי שהוא טען, אלא את הממסד הציוני הכובש.
יעקב ידגר
יעקב ידגר (נולד בשנת 1971) הוא חוקר מדע המדינה ומחזיק בקתדרה ללימודי ישראל, בבית הספר ללימודים אזוריים ובמחלקה לפוליטיקה וליחסים בין-לאומיים באוניברסיטת אוקספורד. תחומי התמחותו העיקריים הם: זהויות יהודיות בישראל, יהדות ישראלית, לאומיות, מסורתיות וחילון, מודרניות ואתניות.
ביוגרפיה
ידגר למד את שלושת תאריו באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1996 סיים תואר ראשון במחלקה למדעי המדינה (בהצטיינות יתרה), ובשנת 2000 סיים תואר שלישי באותו החוג, במסלול ישיר לדוקטורט. עבודת הדוקטורט שלו נכתבה בהנחיית פרופ' ישעיהו ליבמן, בנושא: "האינטלקטואלים והמסורת: יחסם של ראשי העיתונות העברית אל הנרטיב הלאומית בישראל, 1997-1967".
בין השנים 2000–2001 שימש ידגר כמרצה אורח במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה. בין השנים 2001–2004 שימש כמרצה במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2004 שימש כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית. בשנים 2006–2007 שימש כפרופ' אורח במחלקה למדעי היהדות באוניברסיטת ראטגרס. בין השנים 2012–2013 היה פרופ' אורח מטעם Lisa and Douglass Goldman Fund במכון למשפט יהודי ומשפט ישראלי, באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה. בין 2004 ל-2017 שימש כמרצה בכיר באוניברסיטת בר-אילן, במחלקה למדעי המדינה. החל משנת 2017 מלמד במחלקה ללימודים אזוריים וגלובליים ובמחלקה לפוליטיקה וליחסים בין-לאומיים באוניברסיטת אוקספורד.
מחקר
מחקריו של פרופ' ידגר עוסקים בסוגיות של זהות יהודית, חילון, מסורתיות ודת ופוליטיקה. ההתמחות שלו היא אינטר-דיסציפלינרית, וכוללת לימודי יהדות, מדע המדינה, סוציולוגיה, מדעי הדתות ותקשורת. ידגר מתמחה בסוציולוגיה פוליטית של החברה הישראלית, בייחוד במפגש בין יהדות וישראליות, ובממדים אפיסטמולוגיים, היסטוריים ופוליטיים של זהות ישראלית.
בספרו "הסיפור שלנו: הנרטיב הלאומי בעיתונות הישראלית" (אוניברסיטת חיפה, 2004) מתחקה ידגר אחר גלגולי הסיפור הלאומי, כפי שהוצג במאמרי המערכת ובטורים האישיים של האליטה העיתונאית מאז מלחמת ששת הימים, ומתמקד בפרשנותם העיתונאית של חמישה אירועים קריטיים בהוויה הישראלית: מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים, מלחמת לבנון, החתימה על הסכם אוסלו ורצח רבין, ומשחזר את הבניית האירועים כפי שהיא באה לידי ביטוי בסמלים ובדימויים ביסוד ההצגה העיתונאית-פרשנית את המציאות.
בשנת 2010 פרסם את ספרו "המסורתים בישראל: מודרניות ללא חילון", ובו ביקש לערער על התפיסה הרווחת הרואה בזהות המסורתית הכלאה פושרת בין חילוניות ודתיות, וטוען כי המסורתיות היא דווקא זהות מגובשת המציעה פתרון מרתק ופורה למתח בין מודרניות למסורת. לטענתו, ההתעלמות מהזהות המסורתית – זהותם של יותר משליש מיהודי ישראל, יצרה שיח דיכוטומי שבו קיימות רק החלופה הדתית והחלופה החילונית. בתוך כך, הוא מוסיף, עוותה למעשה תמונת המציאות החברתית, התרבותית והפוליטית. בספרו מציג ידגר פרשנות מעמיקה של מבנה הזהות של יהודים ישראלים המזדהים כמסורתים, ומתבסס, בין היתר, על מנעד רחב של ראיונות עומק שערך בקרב ציבור זה. ידגר טוען כי בחינה חיובית, אמפתית ובו בזמן ביקורתית של עולם המשמעויות הנקשר בזהות המסורתית והנבנה סביבה, מאירה בבירור דווקא את אופייה המודרני של זהות זו. לדבריו, המסורתיות היא דגם של מודרניות שאינה בהכרח מלווה בחילון, או לפחות לא בחילון מלא של כלל תחומי החיים. בשנת 2011 פורסם תרגום לספר בשם Secularism and Religion in Jewish Israeli Politics: Traditionists and Modernity.
בשנת 2012 יצא לאור ספרו: "מעבר לחילון: מסורתיות וביקורת החילוניות בישראל" (מכון ון-ליר). בספר זה מציע ידגר מסגרת מקורית לבחינה מחודשת של המושגים "זהות יהודית", "מסורת", "מודרניות" ו"חילון" בהקשר הישראלי היהודי. הספר מציג את הזהות המסורתית כמסגרת שאינה נענית לחלוקות הבינריות כגון דתי/חילוני ומסורתי/מודרני. בספר מוצגת המסורתיות כזהות חברתית החושפת את הפנים המודחקות והמוכחשות של הזהות היהודית החילונית בישראל; ובעיקר היא חושפת את תלותה של החילוניות בדת המדינה, את הקשר הבלתי ניתן להתרה בין לאומיות לדת, ואת הכחשת הרכיב האתני העדתי במבנה הזהות החילוני.
קישורים חיצוניים
מכתביו
שוודיה באירוויזיון 2006
שוודיה באירוויזיון 2006 השתתפה עם השיר "Invincible" בביצוע של קרולה.
לפני האירוויזיון
הנציג השוודי לאירוויזיון נבחר על ידי המלודיפסטיבלן, קדם האירוויזיון השוודי, אשר נחשב להפקה המושקעת ביותר באירופה לדברי מעריצי אירוויזיון רבים. המלודיפסטיבלן נערך גם השנה באותה המתכונת שהונהגה על התחרות מאז 2002. את התחרות, פרט לשלב גלגל ההצלה, הנחתה לנה פיליפסון, הדיווה השוודית שבין היתר ייצגה את שוודיה באירוויזיון 2004.
בחצאי הגמר היו שני שלבי הצבעה - הראשון בשביל לבחור את 5 השירים הראשונים והשני בשביל לבחור את שני השירים שעולים אוטומטית אל הגמר (מקום 1 ו 2) ושני השירים שעולים לחצי גמר החמישי (גלגל ההצלה - מקום 3 ו 4). בגלגל ההצלה היו שני שלבי הצבעה - הראשון בשביל לקבוע את 5 השירים הראשונים והשני בשביל לקבוע אילו 2 שירים יעלו לגמר באופן אוטומטי.
הזוכה בתחרות קרולה הגקוויסט ייצגה בעבר את שוודיה - בשנת 1983 עם השיר Främling שאיתו הגיעה למקום השלישי, ובשנת 1991 עם השיר Fångad av en stormvind איתו זכתה והביאה את האירוויזיון למאלמו ב 1992. לאחר זכייתה במלודיפסטיבלן 2006 היא שינתה את שירה לאנגלית ושם השיר החדש הוא Invincible (בלתי מנוצחת). השיר נכתב על ידי תהומאס גיסון וקרולה, והולחן על ידי תהומאס גיסון, בובי ליונגרן והנריק ויקסטורם.
חצי גמר 1
חצי גמר ראשון - זירת איינדאלס, לסקנד - 18.2.06
חצי גמר 2
חצי גמר שני - אולם לופברגס לילה, קרלסטד - 25.2.06
חצי גמר 3
חצי גמר שלישי - זירת רוזנהולם, קרלסקרונה - 4.3.06