cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קול למתים
עלילה
בזמן שביצע את המחקר לדיבור, אנדר יוצא לדבר עם הפקיניוס. הם מסבירים לו שכוונותיה הטובות של האנושות פוגעות בהם למעשה, משום שאם ימתינו בסבלנות עד שישיגו בעצמם קדמה טכנולוגית, הם נידונים להישאר על לוזיטניה למשך מאות שנים, ועד שיגיעו לחלל, האנושות כבר תתפוס את כל הכוכבים. אנדר מבין שבגלל וירוס הדסקולדה, שכמעט מחה את המושבה האנושית ואשר נמצא בכל יצור חי בלוזיטניה, החזרזירים מהווים איום על הגזע האנושי, שעלול לראות בכך סיבה לקסנוסייד נוסף. אנדר מחליט לשכנע את המושבה למרוד, דבר שינתק את המושבה מהקונגרס ועד שיגיעו ספינות הקונגרס להחזיר את הסדר על כנו תהיה לו שהות לכתוב את סיפורם של החזרזירים, הפעם כדובר החיים, על מנת שהאנושות תלמד את סיפורם ללא פחד ותוכל למצוא דרך לחיות לצידם. לאחר מכן הוא מטמין את הגולם של מלכת הכוורת באדמה ומאפשר לה לבקוע ולהחיות מחדש את גזעה. כך בלוזיטניה עתידה להתפתח מושבה שבה שלושת הגזעים הידועים חיים זה לצד זה בשיתוף.
תרגומים לעברית
הספר יצא לאור לראשונה לעברית בהוצאת אופוס ובתרגום בועז וייס בשנת 1994, ונקרא "קול למתים".
בשנת 2021 יצאה מהדורה מחודשת ומתוקנת בשם "דובר למתים", בצירוף הקדמת המחבר.
נוסא איגיבור
קריירה
נוסא איגיבור התחיל את הקריירה שלו בניגריה בקבוצת שארקס בשנת 2005 ומשם עבר לווארי וולבוס בשנת 2007. לאחר שחתם בלילסטרום הנורווגית בשנת 2009, איגיבור כיכב במועדון ובעונתו האחרונה שיחק 17 משחקים בהם כבש 8 שערים וכונה על ידי רבים 'ג'ון אובי מיקל הבא'.
באוגוסט 2011, לפני סיומה של הליגה הנורווגית, הגיע איגיבור לישראל וחתם בהפועל תל אביב ל-4 שנים. ב-18 באוגוסט 2011 ערך איגיבור את הופעת הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב במסגרת פלייאוף הליגה האירופית נגד הקבוצה הליטאית אקרנאס. את שער הבכורה שלו במועדון כבש איגיבור כבר במחזור הראשון במשחק מול מכבי פתח תקווה באצטדיון בלומפילד. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 7 שערים בכל המסגרות. ב-15 במאי 2012 הבקיע בדקה ה-92 את שער הניצחון לטובת הפועל תל אביב במשחק גמר גביע המדינה נגד מכבי חיפה.
ב-23 באוגוסט 2012 ערך איגיבור את הופעתו האחרונה בהפועל תל אביב, במשחק מול F91 דודלאנג' בלוקסמבורג במסגרת שלב הפלייאוף של הליגה האירופית. למחרת חתם איגיבור על חוזה לארבע שנים בקבוצה הספרדית ריאל בטיס, לאחר שזו שילמה עבורו 1.2 מיליון אירו. ב-12 באפריל 2013 כבש את שער הבכורה שלו במדי בטיס, כשנכנס כמחליף ובדקה ה-89 השווה ל-3–3 בדרבי מול סביליה, לאחר שקבוצתו כבר פיגרה 0–3. בסך הכל בעונתו הראשונה בקבוצה כבש איגיבור שער ליגה אחד ב-16 הופעות. בעונת כבש שער אחד ב-12 הופעות וקבוצתו ירדה לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום האחרון.
ב-24 ביולי 2014 חזר איגיבור לליגה הישראלית כשחתם על חוזה לשלוש עונות במכבי תל אביב. את הופעת הבכורה שלו במכבי תל אביב ערך כעבור שישה ימים, בהפסד קבוצתו 0–1 למריבור במהלך סיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בטרבל, ועונה לאחר מכן העפיל עמה לליגת האלופות ולגמר גביע המדינה. ובסך הכל שיחק שנתיים וחצי במכבי תל אביב.
ב-31 בינואר 2017 חתם איגיבור לארבע שנים בקבוצת ריזספור מליגת העל הטורקית. לאחר חצי עונה במועדון בה כבש שער אחד הגיע איגיבור לקנדה, וב-8 בספטמבר 2017 חתם בקבוצת ונקובר וייטקאפס מליגת ה-MLS. ב-20 בינואר 2018 חתם באנורתוסיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית, ושוחרר מהקבוצה לאחר עונה וחצי, בהן כבש שער ליגה בודד בעשרים הופעות.
נבחרת לאומית
לזכותו של איגיבור 14 הופעות ושני שערים במדי נבחרת ניגריה, ובשנת 2013 הוא נכלל בסגל הנבחרת בגביע הקונפדרציות וזכה עמה באליפות אפריקה, אך לא נכנס לסגל הסופי של נבחרת ניגריה במונדיאל 2014.
משחקי חבר העמים הבריטי
האירוע מאורגן ומבוצע על ידי התאחדות משחקי חבר העמים (The Commonwealth Games Federation – CGF).
האירוע הראשון נערך בהמילטון, אונטריו, קנדה תחת השם משחקי האימפריה הבריטית בשנת 1930. השם שונה מספר פעמים, למשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים בשנת 1954, אחר כך למשחקי חבר העמים הבריטי בשנת 1970 ומשנת 1978 קרוי בשם משחקי חבר העמים. בעבר התקיימו 3 פעמים משחקי חורף של חבר העמים (1958, 1962 ו-1966) וכן 4 משחקים נפרדים לנכים (פאראלימפיים) מחבר העמים (1962 ,1966, 1970 ו-1974). משנת 2000 מתקיימים מלבד המשחקים הרגילים גם משחקי חבר העמים לנוער (גילאי 14 עד 18).
בנוסף לענפי ספורט המתקיימים במשחקים האולימפיים, ישנם אירועי ספורט שאופייניים למדינות חבר העמים ונערכים באירוע, כמו כדורת דשא, רוגבי שביעיות (רוגבי סבנ'ס) ונטבול.
ישנן 53 מדינות חברות בארגון ו-71 קבוצות משתתפות בסך הכל. ארבע אומות הבית של בריטניה (השם הרשמי: הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד) - אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד שולחות נבחרות נפרדות לאירוע (שלא כמו במשחקים האולימפיים). לאירוע מגיעות נבחרות באופן נפרד משטחי חסות של הכתר הבריטי כמו ג'רזי, גרנזי והאי מאן וכן מהטריטוריות הבריטיות שמעבר לים. הטריטוריות שמחוץ לאוסטרליה כמו האי נורפוק, איי קוק וניואה (מדינת חסות של ניו זילנד). שש מדינות בלבד השתתפו בכל המשחקים עד כה: אוסטרליה, אנגליה, ויילס, ניו זילנד, סקוטלנד וקנדה. אוסטרליה זכתה בעשרה משחקים, אנגליה זכתה בשבעה משחקים וקנדה באחד.
תולדות המשחקים
הרעיון הראשוני לאירוע ספורט זה הוצע על ידי אסטלי קופר בשנת 1891, במאמר שכתב ב"טיימס" על תחרות ופסטיבל כל ארבע שנים. אירוע של "כל בריטניה וכל אנגליה", על מנת להגביר את הרצון הטוב וההבנה באימפריה הבריטית.
בשנת 1911 נערך פסטיבל של האימפריה בלונדון בעת ההכתרה של המלך ג'ורג' החמישי. במסגרת הפסטיבל נערכו מספר תחרויות ספורט כמו איגרוף, היאבקות שחייה ואתלטיקה בהשתתפות נבחרות מאוסטרליה, דרום אפריקה, קנדה והממלכה המאוחדת.
בשנת 1928 העלה מלוויל מרקס רובינסון, עיתונאי מהמילטון שבקנדה, את רעיון קיום תחרות קבועה בדומה למשחקים האולימפיים עבור חברות האימפריה הבריטית. המשחקים הראשונים נערכו שנתיים מאוחר יותר בעיר המילטון.
בשנת 1930 נשים השתתפו רק בשחייה ובקפיצות למים. בשנת 1934 נוספו להן מספר תחרויות באתלטיקה.
בשנת 1954 נערך במסגרת התחרות מרוץ מייל בין רוג'ר בניסטר לג'ון לאנדי, והיה המירוץ הראשון בו יותר מרץ אחד רץ מייל בפחות מ-4 דקות.
משחקי חבר העמים, כמו המשחקים האולימפיים, סבלו גם מבעיות פוליטיות וחרמות. ניגריה החרימה את משחקי אדמונטון בשנת 1978 עקב קשרי ספורט בין ניו זילנד לדרום אפריקה המנודה בשל משטר האפרטהייד שלה. 32 מדינות מתוך 59 מדינות מאפריקה, אסיה והקריביים החרימו את המשחקים שנערכו באדינבורו בשנת 1986 בגלל גישתה של ממשלת בריטניה בראשות תאצ'ר לאירועי ספורט עם דרום אפריקה.
מכטרוניקה
מכטרוניקה היא תחום הנדסה בין-תחומי, המשלב בין הנדסת מכונות, הנדסת אלקטרוניקה והנדסת תוכנה. התכלית של תחום הנדסה זה היא חקר אוטומטים מפרספקטיבה הנדסית כדי לשרת את המטרה של שליטה במערכות מורכבות ומשולבות חומרה ותוכנה כמערכות ייצור, רובוטי חלל, תתי-מערכות אוטומטיות לרכב (מערכות בלימה ללא נעילה, מערכות לסיוע בסיבובים) וציוד יומיומי (מצלמות עם מיקוד אוטומטי, וידאו, כוננים קשיחים, נגני סי די, מכונות שטיפה, צעצועים מכניים ועוד).
תחום המכטרוניקה מתמקד במכונות, אלקטרוניקה ומחשבים, ענפים שבשילובם ניתן להפוך את הדור הבא של המערכות לפשוט, כלכלי יותר, אמין ורב תכליתי. הקניית השכלה רב תחומית מאפשרת למהנדס לתכנן מערכת ביתר קלות בהשוואה לעבודה של צוות הכולל אנשי מקצוע העוסקים כל אחד בתחומו ובעלי השקפות שונות לגבי אותה מערכת.
לימודים תיכוניים
ישראל היא בין המדינות היחידות בעולם בו נלמד המקצוע מכטרוניקה ברמת התיכון. את הפעלת תוכנית הלימודים יזמה רשת החינוך אורט ישראל בשיתוף משרד החינוך. במסגרת הלימודים בונים התלמידים רובוטים ומשתתפים בתחרויות בינלאומיות וזוכים בפרסים יוקרתיים. בין היתר, מכללות ספורות בארץ מעניקות תואר הנדסאי מכטרוניקה.
לימודי הנדסאים
לימודי הנדסאי מכטרוניקה מוגדר במסגרת מה"ט תחת התואר הנדסאי מכונות מגמת משנה מכטרוניקה ורובוטיקה . בישראל ניתן ללמוד הנדסאי מכטרוניקה במכללות הבאות: מכללת הדסה נעורים
לימודים בתר-תיכוניים
בישראל ניתן ללמוד מכטרוניקה (תואר ראשון) במוסדות הלימוד הבאים: במרבית המוסדות מדובר בלימודי הנדסת מכונות ובחירת המכטרוניקה כמסלול התמחות.
גולבוהור דוידובה
גולבוהור דוידובה (רוסית: Гульбоор Давыдова; ) היא בת עדת יהודי ההרים שנודעה במאבקה, נמרצותה ופעלתנותה. עם שמה נקשרים הגבורה והמאבק. מוצאה בדרבנט שבדאגסטן (אזור הקווקז), שם נולדה וחיה את חייה. חשיבותה במיתוס שנבנה על סיפורה, ובגבורה שהיא מייצגת עבור תושבי אזור הקווקז ובפרט עבור תושבי האזור היהודים.
בעלה נהרג במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1928 בעיירה חושממזיל (Хошмемзиль) שבדאגסטן בקשה להצטרף לקולחוז חדש, אך מקימי הקולחוז לא קיבלו אותה בטענה שאישה (בייחוד אלמנה) לא יכולה לעבוד בשווה לגבר. לאחר הדחייה הצטרפה לקולחוז קרסניה בטרצ'קה (Красная батрачка, העובדת האדומה), לשם אספה נשים אלמנות. כך בעצם הוקם קולחוז של נשים. קולחוז זה נקרא לאחר מכן על שמה של דוידובה.
קולחוז הנשים עבד בצורה טובה, עבודת הקטיפה הייתה טובה יותר מזו שבקולחוז הגברים, והייתה הצלחה גדולה יותר בקולחוז העובדות האדומות. לאחר זמן התאחדו שני הקולחוזים למשק שיתופי אחד.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הייתה גולבוהור ראש צוות בקולחוז פוט קומוניזמה (Путь коммунизма, "נתיב הקומוניזם") והפעילה אותו בכוח ובמרץ. בקולחוז היה חוסר בידיים עובדות, ולמרות זאת הוא המשיך לעבוד במרץ רב והיבול שהיה מוכר למדינה היה רב יותר מבתקופה שלפני המלחמה. במלחמת עולם השנייה פקד את גולבוהור אסון נוסף ושניים מבניה נהרגו במלחמה. כעת הייתה גם אלמנה וגם אם שכולה.
לא פעם נבחרה להשתתף במועצות נבחרים, ועל שמה נקראו רחובות בדרבנט. כמו כן היא קיבלה אות "גיבור העמל הסוציאליסטי" על תרומתה למאמץ המלחמתי. בשנת 1980 המשורר חיזגיל אבשלומוב פרסם שירה על חייה.
טבח ג'יימסטאון
טבח ג'יימסטאון (ידוע גם כ"הטבח האינדיאני של 1622") התרחש במושבת וירג'יניה ביום שישי הטוב, ה-16 במרץ 1622. כ-347 אנשים נרצחו בסדרה של התקפות פתע מתואמות של שבט הפּאוֹהָאטן (Powhatan) בהנהגתו של הצ'יף אופצ'נקנוגה (Opechancanough).
ג'יימסטאון הייתה ההתיישבות האנגלית המוצלחת הראשונה בצפון אמריקה ב-1607, והייתה בירת המושבה וירג'יניה. למרות שג'יימסטאון עצמה ניצלה הודות להתרעה שהגיעה ברגע האחרון, נפגעו התיישבויות קטנות יותר לאורך הנהר ג'יימס במעלהו ובמורדו יחסית לג'יימסטאון וכן משני צדי הנהר. התוקפים הרגו גברים, נשים וילדים, ושרפו בתים ויבולים. הקהילות הקטנות והמתקדמות ביותר, כדוגמת הנריקוס, ספגו את עיקר הפגיעה של ההתקפות המתואמות ורובן ננטשו עקב ההתקפה. מספר גבוה של הרוגים היה בוולסטנהולם טאון (Wolstenholme Towne), קהילה ששכנה כ-10 קילומטרים במורד הנהר מג'יימסטאון, כיום חלק ממטע פרדס קרטר (Carter's Grove Plantation) ואתר ארכאולוגי שנחפר בסוף המאה ה-20.
רקע
עם סיום המלחמה הראשונה בין אנגליה לקונפדרציית שבטי הפּאוֹהָאטן (1613-1609) ונישואי פוקהונטס, בתו הצעירה של ואהונסונאקוק (Wahunsonacock המוכר גם כצ'יף פּאוֹהָאטן), לאנגלי ג'ון רולף (John Rolfe) ב-1614, החלה תקופה של יחסי שלום בין המתיישבים האנגלים והאינדיאנים משבט הפּאוֹהָאטן. ב-1618 לאחר מותו של ואהונסונאקוק, הפך אחיו למחצה, אופצ'נקנוגה, למנהיג הפּאוֹהָאטן.
אופצ'נקנוגה חש כי לא ניתן להתמיד ביחסי שלום עם המתיישבים האנגלים. לאחר שהתאושש מהמפלה שספג כמנהיגם של לוחמי הפמונקי (Pamunkey) בסוף המלחמה הראשונה בין אנגליה לקונפדרציית שבטי הפּאוֹהָאטן, הוא תכנן את השמדתם של המתיישבים האנגלים. באביב 1622, לאחר רצח יועצו, נמאטניו (Nemattanew), בידי אנגלי, יזם אופצ'נקנוגה סדרה של התקפות פתע על כ-31 יישובים ומטעים אנגלים, רובם לאורך הנהר ג'יימס.
ג'יימסטאון
ג'יימסטאון, הבירה וההתיישבות העיקרית במושבה, ניצלה לאחר שנער אינדיאני בשם צ'נקו (Chanco) שקיבל הוראה לרצוח את מעסיקו, ריצ'רד פייס (Richard Pace), העיר את פייס במהלך הלילה והזהיר אותו בדבר ההתקפה הקרבה. פייס שהתגורר על גדות הג'יימס מול ג'יימסטאון, הבטיח את שלום משפחתו, ואז חתר לג'יימסטאון במטרה להזהיר את המושבה. כתוצאה, נעשו הכנות בג'יימסטאון לקראת ההתקפה, אך ההתיישבויות הקטנות שמסביב לא הוזהרו.
הרס של ההתיישבויות האחרות
במהלך התקפת הפתע שארכה יום הותקפו רבות מהקהילות הקטנות שהיו במהותן, שלוחות של ג'יימסטאון, כולל הנריקוס (Henricus) ובית הספר החדש לילדי האינדיאנים ולילדי המתיישבים. במטע המכונה "מרטינ'ס הנדרד" (Martin's Hundred – המאה של מרטין), נרצחה כמעט מחצית מהאוכלוסייה ביישוב הראשי, וולסטנהולם טאון (Wolstenholme Towne), שבו הושארו על תילם רק שני בניינים וחלק מהכנסייה. בסך הכול, נרצחו כ-400 מתיישבים (כשליש מהאוכלוסייה האירופאית) וכ-20 נשים נשבו, ונלקחו לשרת כשפחות עבור האינדיאנים עד מותן או עד ששולם כופר נפש בעבורן שנים אחר כך.
תוצאות ההתקפה
הבדלי התרבות היו כה גדולים שבני הפּאוֹהָאטן הפסיקו את ההתקפות וחיכו ימים וחודשים אחרי יום הטבח, ככל הנראה מתוך אמונה שהמתיישבים יבינו שאבדותיהם הם סימן שהפּאוֹהָאטן חזקים מהם, שיש לכבדם וכי יש להימנע מעימותים איתם או מהפרת הסכמים שנחתמו איתם. הנחה זו הוכיחה חוסר הבנה רציני על צורת המחשבה של המתיישבים האנגלים ותומכיהם מעבר לים.
ההתקפות של ה-22 במרץ השמידו רבים מיבולי האביב של המתיישבים וגרמו לנטישה מוחלטת של חלק מההתיישבויות. במושבה וגם באנגליה, גרמו ההתקפות לחיזוק התדמית של האינדיאנים כפראי אדם, והרסו כל שמץ להערכה לאינדיאנים ולתרבותם, שהחלה להתבסס בשנים שקדמו להתקפה על ידי הפעולות של פוקהונטס ואחרים. בהנריקוס, אחד ממוצבי החוץ המרוחקים ביותר מג'יימסטאון, שם הוקם זמן קצר לפני ההתקפה בית ספר מתוכנן לבנים אינדיאנים ובני המתיישבים, נהרסה העיירה החדשה. ניסיון נוסף להקים בית ספר דומה נעשה רק 70 שנה אחר כך, כאשר התוכניות להקמת קולג' ויליאם ומארי שהוגשו על ידי הכומר של קהילת הנריקו (Henrico), ג'יימס בלייר (James Blair), אושרו על ידי המונרכיה באנגליה וניתן כתב זכויות מלכותי. על מנת להימנע מהסיכון שבית הספר יעמוד בהתקפה הרסנית נוספת, הוקם בית הספר החדש ב"מידל פלנטשיין" (Middle Plantation - המטע התיכון), אתר מבוצר היטב, כמה קילומטרים מג'יימסטאון. כמה שנים אחר כך הועברה גם בירת המושבה לשם, ושם המקום שונה לוויליאמסבורג.
הרעלת האינדיאנים
בתגובה פשטו המתיישבים ששרדו את ההתקפות של יום שישי הטוב במהלך קיץ וסתיו 1622 על יישוביהם של השבטים ועל שדות התירס שלהם. הצלחת פשיטות אלה וההרס שגרמו אלצה את אופצ'נקנוגה לבקש לשאת ולתת עם האנגלים. המשא ומתן לכריתת ברית שלום בין שתי הקבוצות התנהל דרך מתווכים אינדיאנים ידידותיים. בטקס הרמת הכוסית לכבוד כריתת השלום הרעילה קבוצת מנהיגים מג'יימסטאון בראשות הקפיטן ויליאם טאקר (William Tucker) וד"ר ג'ון פוט (John Pott) את המשקה של האינדיאנים. הרעל גרם למותם של כ-200 אינדיאנים וחמישים נוספים נטבחו, אבל הצ'יף אופצ'נקנוגה נמלט.
הידרדרות האינדיאנים ותבוסתם
וירג'יניה הפכה למושבת כתר של אנגליה שנתיים מאוחר יותר, ב-1624. משמעות השינוי הייתה שלכתר האנגלי הייתה סמכות ישירה על המושבה במקומה של חברת וירג'יניה של לונדון. משמעות עובדה זו הייתה כי אנשים המקורבים למלך יכלו כעת לעשות רווחים מהמושבות, כפי שחברת וירג'יניה ניסתה בעבר. ניצול המתיישבים נמשך, כמו ברוב המושבות, למען הרווח האישי של המעטים שהיו אחראיים, ובאינטרסים של הפּאוֹהָאטן התחשבו עוד פחות. ההתפשטות לתוך אדמות האינדיאנים והפרת ההסכמים עימם המשיכה להיות תבנית הפעולה הקבועה של האנגלים, והובילה לתסכול גובר בקרב השבטים.
העימות הגדול הבא בין האנגלים לפּאוֹהָאטן התרחש רק ב-1644, ובמהלכו נהרגו כ-500 אנגלים. אלא שאז יצג מספר זה פחות מ-10% מהאוכלוסייה, והייתה לו השפעה קטנה בהרבה על המושבה. אופצ'נקנוגה שכבר היה זקן למדי ונישא באלונקה, נפל בשבי, נכלא בג'יימסטאון, ונרצח בידי אחד מהמתיישבים שמונה לשמור עליו.
מות אופצ'נקנוגה סימן בצורה ברורה את תחילת ההידרדרות המתמשכת והמתגברת של קונפדרציית הפּאוֹהָאטן, שחבריה נאלצו בסופו של דבר לעזוב את האזור, להתבולל בהדרגה בקהיליות המתיישבים, או לחיות באחת השמורות המועטות שהוקמו בווירג'יניה, ואף אלו היו מוקד לפשיטות וסיפוח אדמות על ידי האוכלוסייה הלבנה המתרחבת. רק שבעה שבטים מתוך קונפדרציית הפּאוֹהָאטן המקורית הוכרו בתקופה המודרנית על ידי קהיליית וירג'יניה. שתי השמורות ששרדו הן אלו של הפמונקי (Pamunkey) והמטאפוני (Mattaponi), שתיהן שוכנות בין הנהרות באותו שם בתוך מחוז המלך ויליאם (King William County), אם כי טכנית הן עצמאיות.
לקריאה נוספת
*Price, David A. (2003). "March 22, 1622: Skyfall", Love and Hate in Jamestown: John Smith, Pocahontas, and the Start of A New Nation. New York: Alfred A. Knopf, 200–221. ISBN 0375415416.
בית החזה
בית החזה הוא חלק בגוף היונקים והעופות הממוקם בין הצוואר לבטן, ממנה הוא מופרד על ידי הסרעפת. הבסיס הגרמי של בית החזה הוא כלוב הצלעות, המורכב, אצל האדם, מ-24 צלעות, בכל צד 12 צלעות כשבאמצע ממוקמת עצם החזה. בתוך חלל בית החזה נמצאות הריאות וביניהן, מאחורי עצם החזה, הלב.
אצל חרקים ושאר פרוקי-רגליים מורכב בית החזה מלוחות קשים המתחברים לראש ולבטן בעזרת רצועה היכולה לשמש גם כמפרק. רגליהם וכנפיהם צומחות מבית החזה.
כפר נפח
כפר נפח (בערבית: كفر نفّاخ) הוא כפר סורי עזוב במרכז רמת הגולן.
היסטוריה
בכפר נמצאו אתרים וממצאים המראים על התיישבות במקום כבר בתקופה הרומית וההלניסטית, בתקופות אלו ישב הכפר לצד ציר מרכזי שחיבר את ערי סוריה לחוף הים התיכון. בתקופה הרומית שימש הכפר ככל הנראה כתחנה לאספקת שירותים לנוסעים בדרך הראשית. תחנה שכזו – "מוטטיו" (Mutatio) – הוצבה בערך כל שישה קילומטרים לאורך הדרכים הראשיות ברחבי האימפריה הרומית. בשנת 2020 נתגלתה בחפירה ארכאולוגית אבן גבול כבת 1,700 שנה שעליה נכתב "כפר נפח" באותיות יווניות. הדבר מעיד כי כבר בתקופה הביזנטית היה שמו של הכפר "נפח".
במהלך המאה ה-19 אוכלס הכפר מחדש בידי מתיישבים טורקמנים, שעשו שימוש בהריסות המקום לבניית בתיהם. במרוצת השנים אכלסו את הכפר גם תושבים ממוצאים אחרים כך שבשנת 1960 הכפר מנה 1,456 נפשות, מהם 664 טורקמנים. בשנת 1967, עם התקדמות צה"ל ברמת הגולן, עזבו תושבי הכפר את בתיהם והוא ננטש.
בתקופת השלטון הסורי ברמת הגולן, ישב הכפר על הציר המרכזי קוניטרה - גשר בנות יעקב כשהוא פחות או יותר במרכז הכביש. בקרבת הכפר היו מרכזים ובסיסים של צבא סוריה בהם בנפח ועליקה. לאחר כיבוש רמת הגולן על ידי ישראל ביוני 1967, שימש הכפר הנטוש להתיישבות זמנית של אחד מגרעיני ההתיישבות ברמת הגולן. כיום, נמצאים בקרבת הכפר העזוב מספר בסיסי צה"ל בהם מחנה יצחק (מחנה נפח).
הריסות הכפר נמצאות כיום לצד צומת השריון במפגש כביש 91 וכביש 978, מעט מערבה מנפח נמצאת גם צומת המפגש של ציר הנפט עם כביש 91.
היסטוריה של אירלנד בימי הביניים המוקדמים
ההיסטוריה של אירלנד בימי הביניים המוקדמים מתחילה בשנת 431 עם תחילת חדירתה של הנצרות לאי, ומתמשכת דרך הכיבוש הוויקינגי והתקופה הפוסט ויקינגית, עד לתחילתה של המעורבות האנגלית באי, בשנת 1171.
הנצרות הקדומה באירלנד
על פי רושמי הרשומות האפיפיוריים, הוכרז בשנת 431 פלאדיוס, כבישוף הראשון והיחיד של הכנסייה הקתולית לאירלנד. פרט לרישום זה אין כל נתונים בדבר שיעור הצלחתו של פלאדיוס. נראה כי עבד בעיקר בדרום האי, אך לא הצליח להמיר דתן של אוכלוסיות נרחבות. נראה כי גם בטרם הגיע פלאדיוס לאירלנד, היו במדינה מספר מועט של נוצרים. לתקופה זו יש לייחס את עליית האלפבית של אוגהאם, אשר שימש לייצוגה של השפה הגאלית באמצעות עשרים וחמש אותיות מתוכן חמישה עשר עיצורים. הכתב שימש את תושבי האי בין המאה החמישית והמאה התשיעית לספירה.
עם בואו של פטריק נראה כי אירלנד הייתה בשלה לקבל את הנצרות, שכן הצלחתו הייתה מהירה ומוחלטת. למרות שתהליך המרת הדת ארך כמאה שנים, הייתה הצלחתו הראשונית של פטריק המניע להשלמת התהליך לאחר מותו. פטריק שמר על המנהגים השבטיים והחברתיים של האירים, ערך קודיפיקציה של חוקיהם, ושינה רק את אלה שלדעתו התנגשו עם הנצרות. הוא הביא עמו את האלפבית הלטיני אשר שימש את הנזירים לשימורה של התרבות הקלטית.
פטריק ייסד את תרבות המנזרים אשר העמיקה את שורשיה באוכלוסייה האירית. תרבות זו התאימה לאירלנד הרבה יותר מן הניסיונות שנערכו, ולא צלחו, במשך השנים ליצור הירארכיה קתולית של בישופים ומחוזות הכפופים זה לזה. עד להגעתו של פטריק לא היה באירלנד שלטון מרכזי, והיה ברור כי שלטון כזה אינו יכול להתפתח בנקל, אף במישור הכנסייתי. היו אלה המנזרים המבודדים, בהם למדו הנזירים ושימרו את גחלת התרבות, אשר ביטאו את האופי האירי. המנזרים היו ביטוי לנחלה של שבט (sept), או של משפחה בעלת עוצמה, והם, ולא הבישוף של אירלנד, היו בעלי הכוח האמיתי. לכל שבט היה מנזר אחד לפחות ולעיתים כמה מנזרים שהיו מאוגדים בקונפדרציה על בסיס שבטי.
אב המנזר היה בנה של המשפחה אשר ייסדה את המנזר או לפחות נציג השבט, ונשמע לרוב להוראות "מלך השבט". אב מנזר זה מילא בפועל את התפקיד שבמקומות אחרים מילא הבישוף.
הנזירים היו גם מיסיונרים והפיצו את הנצרות בסביבתם הקרובה והרחוקה ונתנו שירותי דת לקהילה. לכן היו הנזירים צריכים להיות בעלי הסמכה של כמרים. אופייניים לתקופה זו הם חייו של הקדוש קולומבה אשר פעל בין שנת 521 ושנת 597. צאצא לשבט או'ניל, ולמלך האגדתי "ניאל של תשעת בני הערובה", בחר קולומבה בקריירה בשירות הכנסייה, והוסמך ככומר. בשנת 560 הוביל סכסוך באשר לזכויות בכתב יד בינו לבין פיניאן הקדוש למלחמה בה נהרגו רבים. על מנת לכפר על חטאים אלו ציווה הבישוף של אירלנד על קולומבה לנצר אנשים באותו המספר של האנשים שהרג באותו הקרב. קולומבה יצא לסקוטלנד ולצפונה של אנגליה וניצר את אנשיה. עד היום נחשב קולומבה לאחד מן הקדושים האירים החשובים.
כפי שמלמדות קורות חייו של קולומבה, היה הנזיר האירי שונה מאוד מן הנזיר האירופי. בעוד שהנזירים האירופים חיו על פי תקנון הנזורה של בנדיקטוס מנורסיה, אשר הכתיב לנזיר אורח חיים מוקפד ומתוכנן, שאין לחרוג ממנו, וחיו במנזרים שנבנו בצורה מסוימת, שאין לחרוג ממנה, היה הנזיר האירי אדם חופשי יותר במחשבתו ובאורח חייו, וקשור יותר לקהילה שממנה בא. המנזר האירי הטיפוסי היה מורכב מסוכות אבן קטנות בהן חיו הנזירים, הפזורות על פני שטח גדול מסביב למספר מבנים מרכזיים - כנסייה לתפילה, ומבנים לסעודה ולעבודה.
היו אלו הנזירים שסביבם סבבה התרבות האירית בימים אלו, והם שהביאו לאירלנד את כמה מההישגים האמנותיים והתרבותיים שלה בימים אלו. יש לזכור כי האי הבריטי כולו היה שרוי אז באפילה תרבותית ובמלחמות בין עובדי אלילים, ואילו הנזירים האירים הם ששמרו את גחלת התרבות.
"הצלב הגבוה" או "הצלב הקלטי" אשר מאות דוגמאות ממנו פזורות ברחבי אירלנד, הוא הישג אמנותי של אותה התקופה. המדובר בצלב גבוה מאבן, אשר ארבע צלעותיו מוקפות בעיגול. הצלב מקושט לכל גובהו ולאורכו בעיטורים, חלקם בעלי אופי קישוטי בלבד, וחלקם בעלי משמעות דתית. הצלב שימש כסימון למקום כינוסים דתיים, או כסימן לגבול בין "ממלכות" שונות. רוב הצלבים הוצבו במאה התשיעית לספירה.
עבודתם זו של הנזירים לא הייתה בעלת ערך אמנותי גרידא. על אף שרוב הטקסטים שהועתקו היו בשפה הלטינית, הנזירים כתבו אף טקסטים בשפה הגאלית (כדוגמה ספר הטאין), ותיעדו את מאורעות התקופה. בדרך זו (שכוונתה הייתה, כפי הנראה, מיסיונרית), שמרו הנזירים על השפה והתרבות הגאלית, בזמן ששפות ותרבויות מקבילות באנגליה ובסקוטלנד נכחדו.
הוויקינגים
תור הזהב של התרבות הנוצרית האירית הגיע לקיצו במאה התשיעית, ועתה באו מאתיים שנים של לוחמה בגלים של פושטים ויקינגים אשר החריבו את המנזרים ושדדו את הערים.
הוויקינגים היו לוחמים אשר יצאו מבסיסים בנורווגיה, דנמרק ושוודיה, בסירות ארוכות, אשר נעו לאורך הנהרות ונתיבי הים האירופיים, כשהם זורעים הרס וחורבן בדרכם מקונסטנטינופול, ועד מעבר לאוקיינוס האטלנטי אל יבשת אמריקה. בעידן בו הייתה אירופה נוצרית בעיקרה, היו הוויקינגים עובדי אלילים (ולפי עדויות מסוימות אף אוכלי אדם) ולא נרתעו מלהחריב את הכנסיות והמנזרים, לשדוד, לרצוח ולאנוס, בכל מקום שהגיעו אליו. מחסור באדמות וחוסר מנוחה פוליטי דחפו גל אחר גל של פושטים אלו מארצות הצפון אל כל מקום אליו הגיעו בסירותיהם הארוכות, המסוגלות לעלות במעלה נהרות, כמו גם לשרוד את הסופות שבאוקיינוס האטלנטי.
בשנת 795 הגיעו ראשוני הוויקינגים אל חופי אירלנד. משנה זו ואילך היו ערי החוף של אירלנד מטרה לפשיטות ספורות, עד שבשנת 832 הנהיג המנהיג הוויקינגי הנורווגי תורגסט (ובלטינית Thurgesius) את אנשיו בניסיון לכבוש את האי כולו. הוא הפליג לאורך נהרות השאנון והבן, תוך שהוא משמיד את המנזרים לאורך נתיב תנועתו. בשטחים הכבושים, תורגסט הקים את ממלכת דבלין שאיחדה את אלסטר, קונכט ומית'. היא שרדה בין 839 ל-845. לאורך החופים ונתיבי התנועה על הנהרות נוסדו מוצבים ויקינגיים של קבע, אשר אחד מהם הנקרא "דב - לין" או "בריכה שחורה" הפך לימים לבירתה של אירלנד, דבלין. בשנת 845 נהרג תורגסט על ידי מל-שליין, מלך מית'.
אירלנד באותה התקופה הייתה מחולקת לעשרות ממלכות עצמאיות למחצה, כאשר בזמן הפלישה הוויקינגית התגבשו שתי ממלכות חזקות. האחת, ממלכת או'ניל בצפון, אשר מלכיה נבחרו בגבעת טארה הקדושה, והשנייה, ממלכת קאשל בדרום, בה מלכו בני יוגנאכטה. בזמן זה לא היה מאבק מאוחד של הממלכות בפולש הוויקינגי, אלא היה מדובר בבריתות שנכרתו והופרו בה בעת בין ממלכות איריות וממלכות ויקינגיות, בין הוויקינגים הנורווגים והוויקינגים הדנים, בין הממלכות האיריות בינן לבין עצמן, ובין כל גורם בעל כוח, אשר רצה להוסיף ולצבור כח. מל-שליין (או מלאכי) נקרא "מלך עליון" אך תואר זה היה מטעה, ובכאוס שהייתה אירלנד באותה התקופה, היה השלטון, וודאי השלטון העליון, עניין זמני בלבד. מלאכי הספיק להשמיד את מלכותו של תורגסט, להביס צבאות ויקינגים במספר קרבות, ולבזוז את דבלין, בטרם מת בשנת 862.
לאחר ששדדו את אנגליה, והוציאו להורג את אדמונד, מלך מזרח אנגליה, כנקמה על רצח אביהם ראגנאר לודברוק ("בעל המגפיים השעירות") בידי אלה מלך נורת'מבריה, הגיעו המנהיגים הוויקינגים איוואר ואולאף ("הלבן") אל אירלנד. שם הקימו מחדש את ממלכת דבלין הוויקינגית. בשנת 872 מת איוור כשהוא מוכרז "מלך אנשי הצפון של כל אירלנד ובריטניה", וזאת לאחר שהוטבל לנצרות.
הוויקינגים לא הביאו עמם רק שוד ורצח, אלא גם הקימו ערים ומושבות של קבע, והביאו עמם את נשותיהם ורכושם על מנת להתיישב. כעבור כמה דורות כבר ניתן היה לדבר על גזע מעורב גאלי-ויקינגי, ורבים מן ה"מלכים" של אותה התקופה נשאו שמות שמקורם בשפות הצפוניות.
בשנת 914 השלום הבלתי יציב בין האירים והוויקינגים הפך למלחמה כוללת. הוויקינגים גורשו, אך צאצאיו של איוואר הקימו שוב ממלכה בדבלין, ומבסיס זה שלטו בחלקים ניכרים של האי.
היה זה המלך האגדי בריאן בורו אשר הצליח, בסדרה של קרבות שהתנהלו בסוף המאה העשירית להרוג את מלכה הוויקינגי של לימריק, ולשלוט בחלקה הדרומי של אירלנד. שליטה זו לא היה פירושה כי אנשי דרום אירלנד נשמעו לקולו, אלא כי מלכיהם נתנו לו את בניהם כבני ערובה, והעלו לו מס עובד (בורו פירושו מס או מנחה). בשנת 1002 הכריז מלך אנשי או'ניל הצפוניים בגבעה הקדושה טארה על כפיפותו לבריאן, אשר הפך כתוצאה מכך ל"מלך העליון של אירלנד" "High king of Ireland".
בשנת 1014 הניפו מלכיהם הסקנדינבים של דבלין ושל מושבות ויקינגיות נוספות, בצירוף המלך האירי של לנסטר את נס המרד. בקרב קלונטרף (23 באפריל 1014) הובסו הוויקינגים, ולמעשה הושם קץ לנוכחותם הצבאית על אדמת האי, ולממלכותיהם העצמאיות. אך "המלך העליון" בריאן בורו, מת בקרב. כך נראה כי הסתיימה הן התקופה הוויקינגית בתולדות אירלנד, אך גם התקווה לאיחוד תחת שלטונו של מלך גדול. אירלנד נותרה לאחר קרב קלונטרף מפוצלת בין שורת ממלכות קטנות, ללא עליונות ברורה למי מהן על משנה. אל מול איחודה הקרב של אנגליה תחת שלטון הנורמנים (לאחר קרב הייסטינגס בשנת 1066) היה זה מרשם לאסון ודאי.
אירלנד הפוסט ויקינגית
אחרי מותו של בריאן בורו נקלעה אירלנד למלחמות אזרחים שנמשכו כמאתיים שנה, והסתיימו באסון הגדול (שתוצאותיו ניכרות עד ימינו אנו) של הזמנת האנגלים להתערב בסכסוכים הפנימיים באי.
יורשיו של בריאן (משפחת או'בריאן) בדרום, ויורשיו של מלאכי (משפחת או'ניל) בצפון ניסו לקיים את המוסד של "מלך עליון על אירלנד" אך איש מהם לא הצליח להגיע לרמת השליטה שהייתה לבריאן בורו בחייו. המוסד של "Ri Cofresabra" או "מלך שיש מולו התנגדות" היה הדרגה העליונה שניתן היה להגיע אליה בימים אלו. בתחילה שמרו בני משפחת או'בריאן על עליונות כלשהי אל מול שאר מלכי המחוזות, אך לאחר מכן התפוגגה אף עליונות זו, ונוצרה מעין קונפדרציה רופפת של מלכים ומחוזות המסוכסכים ביניהם.
באמצע המאה ה-12 היה "המלך העליון" טרלוך או'קונור, מלכה של קונכט. לאחר מות מלכה של לנסטר, הוכתר אחיו, דרמוט מק'מורו למלך. או'קונור חשש מיריבות, והורה לאחד מנאמניו, טירנן או'רורק לכבוש את לייסטר ולהרוג את מלכה. או'רורק פתח במסע מלחמה ברוטלי, שהסתיים בהדחתו של מק'מורו מכס המלוכה של לנסטר.
בשנת 1133 שבו נאמניו של מק'מורו והמליכו את מק'מורו, דבר שהביא לשלושה עשורים של שלום רופף בינו לבין "המלך העליון" או'קונור, אשר בינתיים מת, ובנו רורי או'קונור ירש אותו.
בשנת 1166 הביא סכסוך נוסף לכך שכוחותיו של טירנן או'רורק כבשו שוב את לנסטר, וגירשו את מק'מורו. מק'מורו ואשתו נמלטו לממלכת אנגליה, לחצרו של המלך הנרי השני. תחת חסותו של הנרי השני הרכיב מק'מורו צבא המורכב משכירי חרב נורמנים וולשים, ומטרתו הייתה לא רק לעלות לשלטון בלנסטר, אלא גם להכריז על עצמו כמלך עליון של אירלנד כולה.
בשנת 1167 שב מק'מורו לאירלנד לבדו, והמתין כשנתיים עד שב-1 במאי 1169 (יום שייזכר לדראון עולם בהיסטוריה האירית) נחתו שכירי החרב שלו על חופי אירלנד. בעזרת שכירי החרב כבש מקמורו את דבלין ווטרפורד, ובמהרה שב ושלט בלנסטר כולה.
ג'ק לו
ג'ייקוב ג'וזף "ג'ק" לו (באנגלית: Jacob Joseph "Jack" Lew; נולד ב-29 באוגוסט 1955) הוא איש ממשל יהודי-אמריקאי שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
לו כיהן כראש משרד הניהול והתקצוב בבית הלבן (OMB) בשנים 2010 – 2012, תפקיד שבו כיהן גם בזמן ממשל קלינטון, בין השנים 1998 – 2001, והיה המעצב המרכזי של ממשלו למדיניות איזון תקציבי. משנת 2012 עד 2013 כיהן כראש סגל הבית הלבן.
ביוגרפיה
לו נולד וגדל בניו יורק למשפחה יהודית, והוא שומר מצוות. סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1978, ולימודי משפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון ב-1983.
לו עבד כמשפטן כחמש שנים בחברת עורכי הדין "ואן נס, פלדמן וקורטיס". כמשפטן, עסק בעיקר בדיני ייצור חשמל. כמו כן, עבד בעבר במרכז למחקר המזרח התיכון. שימש כמנהל תחום של הוועד הדמוקרטי הלאומי עבור הקמפיין של הוועד ב-1988, וכסגן מנהל במשרד לניתוח תוכניות של משרד העיר בוסטון למנהל ותקציבים.
מפברואר 1993 עד 1994 כיהן כיועץ מיוחד לנשיא ארצות הברית ביל קלינטון. היה אחראי על פיתוח מדיניות ועל היוזמה לשירות לאומי - "אמריקור" (Americorps), וכן על החקיקה לרפורמת ביטוח בריאות. באוקטובר 1994 עזב את הבית הלבן כדי לשמש מנהל ביצועי לענייני חקיקה במשרד למנהל ותקציבים בקונגרס האמריקאי. מאוגוסט 1995 עד יולי 1998 כיהן לו כסגן מנהל המשרד למנהל ותקציבים בקונגרס. בתפקיד זה שימש מנהל תפעול ראשי, הממונה על צוות של 500 אנשי צוות, והיה ממונה על תחום רחב סמכויות בנושאי תיאום המאמץ של ממשל קלינטון בנושאי תקציבים והקצאות ממשל. לא פעם שימש בצוות הממשל למשא ומתן בנושא חוק איזון התקציב של שנת 1997, כשהוא רוכש לעצמו מוניטין של איש משא ומתן סבלני ואפקטיבי.
הנשיא קלינטון מינה אותו לראש המשרד למנהל ותקציבים בקונגרס, והסנאט האמריקני אישר את מינויו ב-31 ביולי 1998. בתפקיד זה כיהן עד תום כהונת ממשל קלינטון בשנת 2001. כראש המשרד למנהל ותקציבים היה אחראי על מדיניות ממשל קלינטון לנושאי תקציב, מנהל ונושאי הקצאות שונות. כחבר קבינט וחבר בכיר של הצוות הכלכלי בממשל, הוא ייעץ לנשיא בנושאים רחבים הנוגעים למדיניות חוץ ופנים זו. הוא ייצג את ממשל קלינטון במשא ומתן התקציבי עם הקונגרס וכיהן כחבר במועצה לביטחון לאומי.
בתום כהונת ממשל קלינטון שימש לו סגן נשיא באוניברסיטת ניו יורק ופרופסור בבית הספר לשירות הציבורי באוניברסיטה. ביוני 2006 מונה למנהל בחברת הפיננסים סיטיגרופ. עם היבחרו של ברק אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית מונה על ידי הנשיא הנבחר, כבר בתקופת המעבר, כסגן מזכירת המדינה הילרי קלינטון עם אחריות לתחום התקציבים והמנהל, כאשר מקבילו ג'יימס סטיינברג מונה כאחראי לתחום המדיניות. ביולי 2010 הודיע אובמה כי בחר בלו להחליף את ראש משרד הניהול והתקצוב בבית הלבן, פיטר אורסג, ומינויו אושר בסנאט בנובמבר.
תפקידים נוספים שמילא הם חבר במועצה ליחסי חוץ, בוועד המייעץ למכון ברוקינגס והאקדמיה הלאומית לביטוח לאומי. בנוסף הוא חבר בארגון המשפטנים של וושינגטון די. סי. ומסצ'וסטס. הוא מתגורר בשכונת ריברדייל ברובע הברונקס שבניו יורק.
ב-10 בינואר 2013 הודיע נשיא ארצות הברית ברק אובמה שבכוונתו למנות את לו למזכיר האוצר. ב-27 בפברואר אישר הסנאט את המינוי, ולמחרת הושבע לו והחל את כהונתו.
ביוני 2014, נבחר לו על ידי "ג'רוזלם פוסט" כאחד מחמישים היהודים המשפיעים ביותר בעולם.
היסטוריה של אירלנד בימי הביניים המוקדמים
אירלנד הפוסט ויקינגית
אז צעד מק'מורו לטארה, הגבעה המקודשת בה נמשחו למלוכה מלכיה של אירלנד, מקום מושבו של המלך או'קונור. בתגובה הרג או'קונור את בני הערובה שהחזיק (על פי המנהג האירי הקדום) ובהם בנו של מק'מורו. מק'מורו איבד את רצונו להילחם לאחר אירוע זה, ומת כמה חודשים לאחר מכן. שכירי החרב ששכר מק'מורו נותרו בממלכה, ואחד מהם, ריצ'רד פיץ גילבר דה קלייר, (המכונה "הקשת החזקה" - Stronbgbow) הוכרז כמלכה של לנסטר. או אז הבין הנרי השני כי במערב קמה וצומחת ממלכה נורמנית עצמאית, היכולה להתחרות באנגליה. ב-16 באוקטובר 1171 נחת הנרי עצמו בחופי אירלנד, ו"הקשת החזקה" הכריז על כפיפותו לשלטונו של הנרי, ומסר לו את נחלותיו. הייתה זו תחילתה של המעורבות האנגלית באירלנד, ושל התביעה האנגלית לריבונות בארץ זו.
JavaServer Pages
JavaServer Pages (בראשי תיבות: JSP) היא טכנולוגיית צד-שרת מבוססת Java המאפשרת יצירה של דפי HTML, XML וקבצים אחרים, בתשובה לבקשות HTTP. טכנולוגיה זאת, מבית סאן מיקרוסיסטמס, מאפשרת לקוד Java ופעולות מוגדרות לשנות וליצור דפים בתשובה לכל בקשה.
התחביר של JSP כולל תגי XML נוספים, הנקראים פעולות JSP, המאפשרות לקרוא לפעולות של השפה. בנוסף, הטכנולוגיה מאפשרת יצירה של ספריות תגי JSP, שיכולות להשתלב עם תגי XML רגילים. ספריות התגים מאפשרות ליצור יישומי צד-שרת שאינן כבולות לשרת Web ומערכת הפעלה מסוימים.
דפי JSP מהודרים על ידי מהדר JSP לכדי Java Servlets. מהדר ה־JSP יכול ליצור את ה־Servlets כבר בשפת הביניים של Java או בשפת Java ממש, שתהודר בתורה על ידי מהדר Java רגיל.
אפלטון
אַפְּלָטוֹן (ביוונית: Πλάτων, פּלאטון; 347–427 לפנה"ס) היה פילוסוף יווני, אשר כתביו שימשו אבני יסוד לפילוסופיה המערבית אחריו. היה תלמידו של סוקרטס, מורו של אריסטו, מחברם של כתבים רבים ומייסד האקדמיה באתונה.
במהלך חייו אפלטון הקדיש את מיטב זמנו להרצאות באקדמיה, אך הוא גם כתב על נושאים פילוסופיים רבים. כיום נותרו לנו כתביו הפילוסופיים-דרמטיים, אשר נשמרו בכתב-ידו ושוחזרו ונערכו במהדורות ותרגומים רבים. רובם המוחלט של כתביו מורכבים מדיאלוגים, אולם מיוחסים לו גם מספר מכתמים ומכתבים. כל הדיאלוגים של אפלטון שרדו, אולם מהדורות מודרניות של יצירותיו מכילות בדרך כלל דיאלוגים אשר האותנטיות שלהם מוטלת בספק על ידי רוב החוקרים (כגון אלקיביאדס או קליטופון), או אף נדחית על ידיהם באופן חד-משמעי (כגון דמודוקוס או אלקיביאדס השני).
דמותו של סוקרטס מופיעה לעיתים קרובות כמשתתף הראשי בדיאלוגים של אפלטון, אך לא תמיד קל להכריע מתי ועד כמה דבריו משקפים את דעותיו של סוקרטס ההיסטורי ומתי הוא משמש לשם הצגת רעיונותיו של אפלטון עצמו. בעיה זו נקראת הבעיה הסוקרטית.
חייו
אפלטון נולד באתונה, למשפחת אצולה אמידה; אביו נקרא אריסטון, ואמו פריקטיונה. לאפלטון היו שני אחים, גלאוקון ואדיימנטוס, אחות בשם פוטונה, ואח למחצה בשם אנטיפון. משפחתו של אפלטון הייתה ידועה בייחוסה המפואר – אביו היה מצאצאיו של קורדוס מלך אתונה, ואמו הייתה קרובת משפחה של המחוקק האתונאי הידוע סולון. שמו האמיתי של אפלטון, על-פי המסורת המקובלת, היה אריסטוקלס, ובשנות לימודיו בגימנסיון קיבל את כינויו "פלטון" (שמשמעותו "רחב") - אולי בשל מבנה גופו או סגנון ההיאבקות שלו. לשפה העברית הגיע הכינוי בצורתו הערבית, ולכן הוא נקרא "אפלטון" (נוספה א' פרוסתטית).
משפחתו של אפלטון הייתה בעלת מעורבות עמוקה בפוליטיקה האתונאית. שניים מקרוביו המפורסמים היו דודיו כארמידס וקריטיאס, ששניהם השתייכו לקבוצת "שלושים הטיראנים", אשר הפילה בשנת 404 לפנה"ס את השלטון הדמוקרטי באתונה. אפלטון יועד גם הוא לעסוק בפוליטיקה, אך התאכזב מהפוליטיקאים האתונאים ומקרובי משפחתו העריצים, ועזב את שאיפותיו הפוליטיות לטובת העיסוק בפילוסופיה.
בצעירותו, בסביבות גיל עשרים, פגש אפלטון בסוקרטס והפך לתלמידו. הוא נכח בשעת המשפט של מורו (399 לפנה"ס), אולם לא בעת ההוצאה להורג, ממנה נעדר בשל מחלה – כך לפחות עולה מעדותו המובאת בכתביו. בניגוד לסוקרטס, אפלטון העלה על הכתב את השקפותיו הפילוסופיות והשאיר מספר מכובד של כתבי-יד. הוא הושפע רבות מיחס האתונאים לסוקרטס, וחלק ניכר מעבודתו המוקדמת הוקדש לרישום זכרונות ממורו. ישנה סברה כי בכתביו שאף אפלטון לכונן חברה בה עוולות מהסוג שהיו מנת חלקו של סוקרטס לא יוכלו להישנות.
כאשר שב לאתונה, ייסד אפלטון את אחד מבתי-הספר המאורגנים הראשונים בתולדות התרבות המערבית. בית-הספר הוקם בחלקת-קרקע ב"חורשת אקדמה" (מכאן – "אקדמיה") ומטרתו - לימוד פילוסופיה ומתמטיקה תוך כדי שימור דרך החשיבה הסוקרטית. האקדמיה הייתה פעילה מאות שנים, ונסגרה רק בשנת 529 לספירה על ידי השליט הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון. מלומדים רבים למדו באקדמיה זו, הבולט מביניהם היה אריסטו.
אפלטון הקדיש את חייו להוראה באקדמיה, אולם לאחר מותו של דיוניסיוס הראשון, החליט לשוב לסיציליה (367 לפנה"ס) לבקשתו של דיון, במטרה להפוך את שליטה הצעיר של סירקוסאי, דיוניסיוס השני, לפילוסוף. מטרה זאת נכשלה – דיוניסיוס הגלה את דיון, ואפלטון נעצר, עד שהותר לו בסופו של דבר לחזור לאתונה. לאחר שכנועים רבים ביקר אפלטון בשלישית בסירקוסאי (361 לפנה"ס), אולם הוא שוב נכלא שם עקב ביקורתו הנוקבת, ונפדה בידי חבריו. מאז לא שב עוד אפלטון לסירקוסאי, ועסק בהוראה באקדמיה ובכתיבה.
יצירתו
אפלטון כתב בעיקר דיאלוגים - כתבים שמתואר בהם רב-שיח או דו-שיח המובל בצורה של שאלות מנחות שעליהם ניתנות תשובות או נערך ויכוח. החוקרים כיום סבורים שהדמויות המופיעות בשיחות אלו אכן חיו, ובמהלך השיחות הללו, שהיו או לא, מתוארות דעותיהם.
בין הדמויות המופיעות בדיאלוגים נמצאים הוגי דעות שאת דעותיהם הוא מבליט ואת דבריהם מביא בארוכה. הדמות המרכזית היא של סוקרטס שככל הידוע שתה את כוס התרעלה ומת בשנת 399 לפנה"ס בהיותו בן 70, כשאפלטון בן 28. אפלטון מביא גם את רעיונות הפיתגוראים ותפישותיהם לגבי המתמטיקה ובעיקר ההרמוניה של המספרים, תפישה שהותירה עקבות ברורים ב"תורת האידאות" אותה הגה.
השפעה פיתגוראית
דעות דומות לשל פיתגורס מובאות בהרחבה בכתבי אפלטון, לגבי המספרים ומקומם בתיאורי היקום, אך פיתגורס ותלמידיו, פילולאוס, וארכיטס, שחיו עוד לפני סוקרטס, מוזכרים רק ביעף ובלי לדבר על תוכן דבריהם. לדוגמה בפאידו, סוקרטס שואל את סימיאס על היכרותו עם מורו, פילולאוס, והלה עונה לו שאכן הכירו ושמעו, אך לא הבין את דבריו. יש הרואים בדבריו אלו התלוצצות על חשבון פילולאוס, אך אין זה מתיישב עם היקף הידע מתורתו של פילולאוס שאפלטון שיבץ בכתביו.
הדיאלוגים
מקובל לחלק את הדיאלוגים של אפלטון ל-3 תקופות עיקריות (התאריכים משוערים):
הדיאלוגים המוקדמים
הדיאלוגים המוקדמים מציגים שיחה בין מספר אנשים, כאשר סוקרטס תמיד מופיע כדמות הראשית – לכן הם נקראים גם "דיאלוגים סוקראטיים". הדיאלוגים בנויים בצורה של שאלות ותשובות, שיטת הלימוד בה נהג סוקרטס ומכונה "חקירה סוקראטית". בדיאלוגים אלו, כמעט ללא יוצא מן הכלל, סוקרטס הוא האיש השואל את השאלות, משום שלטענתו אין הוא בעל ידיעה כלשהי אותה יוכל לשתף עם האחרים. תוך כדי שאלותיו, סוקרטס מצליח לבלבל את הדמויות העקשניות ביותר ולהביאן לידי סתירה – הדיאלוגים מסתיימים במבוכה (א-פורייה), זאת בהתאם לרוח הסוקראטית.
מבחינת תוכנם, הדיאלוגים המוקדמים מציגים את אופיו של סוקרטס ואת דעותיו לגבי המידה הטובה – כל דיאלוג מעלה בדרך כלל שאלה יסודית, למשל: "מהו צדק?", "מהו יופי?", "מהו אומץ?", "מהי ידידות?"; הדמויות בדיאלוג מנסות לענות על שאלות יסוד אלה, אך נכשלות במציאת תשובה הולמת. יצירה בעלת חשיבות היסטורית היא ה"אפולוגיה" – גרסת אפלטון לנאום ההגנה של סוקרטס המועמד למשפט על השחתת הנוער וכפירה באלים, בשל רעיונותיו.
מרכזיותו של סוקרטס בדיאלוגים המוקדמים, מעלה את השאלה באשר להיותם מייצגים את משנתו של סוקרטס נאמנה. בעבר, רווחה הגישה הגורסת כי כל כתבי אפלטון מייצגים אך ורק את עמדותיו הפילוסופיות של אפלטון, לכן אין לדבר על פילוסופיה סוקראטית כלשהי; אולם כיום מקובל להאמין כי בתחילת דרכו אפלטון הושפע עמוקות מסוקרטס, ולכן כתביו המוקדמים מבוססים בעיקר על רעיונותיו. למרות כל זאת, קשה לדעת אם אפלטון רק הושפע בכתביו המוקדמים מסוקרטס, או שמא ניסה לייצג אותו נאמנה מבחינה פילוסופית והיסטורית.
החשובים שבדיאלוגים המוקדמים של אפלטון הם:
הדיאלוגים התיכונים
הדיאלוגים האמצעיים שונים בסגנונם מהדיאלוגים המוקדמים - בדיאלוגים האמצעיים, דמותו של סוקרטס נעשית שופר לפילוסופיה של אפלטון עצמו. סגנון ה"שאלות ותשובות" נשמר רק למען הסדר הטוב - סוקרטס, הדמות הראשית, מרחיב לדבר, והדמויות המשניות עונות לשאלותיו ברוב המקרים ב"כן", "כמובן" או "ודאי". לפי הגישה הרווחת ניתן לראות את סוקרטס עונה בהרחבה לשאלות שונות, תוך כדי הצגת עמדותיו הפילוסופיות של אפלטון. עם זאת, לפי גישות אחרות, סוקרטס איננו מבטא בהכרח את עמדותיו של אפלטון. הגישה לפיה סוקרטס מבטא את עמדות אפלטון בהכרח עוררה ביקורת בקרב מייצגי "הגישה הדיאלוגית" או "הגישה הדרמטית", בין היתר בספרו של סטוקס (Michael Stokes), "השיחות הדרמטיות של אפלטון" (Plato's Socratic Conversations), בקובץ המאמרים בעריכת ג'רלד פרס (Gerald Press), "מי מדבר בשם אפלטון?" (?Who Speaks for Plato), בספרו של קנת' סייר (Kenneth Sayre), "גנו הספרותי של אפלטון" (Plato's Literary Garden) וכן בספרו של מיטשל מילר (Mitchell Miller), "פרמנידס לאפלטון" (Plato's Parmenides).
הדיאלוג הבולט מבין הדיאלוגים האמצעיים הוא ללא ספק "המדינה", שהוא ארוך בהרבה מכל דיאלוג אחר של אפלטון. הדיאלוג פותח בשאלה הסוקראטית "מהו צדק?" - שאלה אשר גוררת אחריה את השאלה המרכזית עליה הדיאלוג מנסה לענות: "האם הצדק מועיל לבעליו?". כדי לענות על שאלה זאת, אפלטון מנסה לעמוד על מהות המידות הטובות השונות: צדק, חכמה, אומץ ומתינות, כפי שהן מתבטאות באדם ובחברה. הוא מפתח דגם של מדינה צודקת בה השליטים הם פילוסופים, ומוכיח כי דגם זה הוא טוב יותר מכל צורת שלטון מוכרת. לפי דגם זה הוא בונה את הדגם של האדם הצודק – ומראה לבסוף שהצדק אכן מועיל לבעליו.
הדיאלוגים האמצעיים נחשבים למיטב יצירתו של אפלטון. החשובים שבדיאלוגים האמצעיים הם:
הדיאלוגים המאוחרים
אם הדיאלוגים המוקדמים והאמצעיים היו בנויים בצורת שאלות ותשובות, הרי שהדיאלוגים המאוחרים דומים יותר למסות, וסוקרטס לעיתים קרובות נעדר מהם או שקט. אפלטון נוקט עתה בשיטה פילוסופית חדשה, בה הוא לוקח קטגוריה כללית כלשהי, ומפרק אותה לגורמים - לשיטה זו הוא קורא "איסוף והפרדה".
בדיאלוגים המאוחרים אפלטון מעלה ביקורת על השקפותיו הקודמות, ובמיוחד על תורת האידאות – ביקורת זו בולטת במיוחד בדיאלוג "פרמנידס". דיאלוג נוסף מהתקופה המאוחרת הוא "טימאיוס", אשר דן בפיזיקה של העולם המוחשי יותר מכל טקסט אחר של אפלטון, והיה לאחת מיצירותיו המשפיעות ביותר. חיבורו האחרון של אפלטון, "החוקים", דן בסדרי המדינה הטובה ביותר האפשרית בפועל (בניגוד ל"מדינה" בה הוא מדבר על סדרי המדינה האידיאלית).
החשובים שבדיאלוגים המאוחרים של אפלטון הם:
פלאטוניזם, או תורת-האידאות
לפי הגישה הרווחת, המנוגדת לזו הקלאסיקנית-דרמטית, אחת מתרומותיו העיקריות של אפלטון לפילוסופיה, וכנראה המשמעותית ביותר היא תורת-האידאות שלו, הנקראת גם פלאטוניזם. לפי הפלטוניסטים, אפלטון מחלק את העולם לשני חלקים נפרדים: עולם ה"אידאות" אשר ניתן להבנה אך ורק באמצעות השכל, ומנגד העולם הניתן לתפיסת החושים אותו אנו רואים מסביבנו. אפלטון ראה את עולם החושים, ואת הדברים שבו, כעותקים בלתי-מושלמים של האידאות השכליות. אידאות אלה בלתי ניתנות לשינוי ומושלמות, וניתנות לתפיסה אך ורק באמצעות השכל או התבונה (ללא עזרת החושים או הדמיון). לשם דוגמה, אם ננסה לצייר משולש, לעולם לא נצליח להתקרב לאידיאת המשולש - זאת משום שהקווים אף פעם לא יהיו מספיק ישרים, וגם אם נצייר אותם עם סרגל, לקו מתמטי אמיתי אין בכלל נפח; לאידיאת המשולש ניתן להגיע בשכל בלבד. באמצעות תורת האידאות שלו, שמר אפלטון על יסוד נצחי ובלתי משתנה בעולם שכולו שינוי, התכלות ומוות.
ניתן למצוא חלוקה זו לעולם השכל ועולם החושים עוד לפני אפלטון, אצל פילוסופים כפיתגורס ופרמנידס, ואף מחוץ לתרבות היוונית, למשל במשנתו של זרתוסטרא.
בספרו "המדינה" חלקים 6 ו-7, אפלטון משתמש במספר מטאפורות כדי להסביר את השקפותיו המטאפיזיות: מטאפורת השמש, משל המערה המפורסם והקו המחולק. ביחד, המטאפורות הללו מביעות תאוריה מורכבת ולעיתים לא פשוטה להבנה. ישנו דבר-מה הנקרא "אידאת הטוב" (לעיתים קרובות מפורש כאלוהיו של אפלטון). דבר זה הוא המטרה הסופית של הידיעה, משום שהוא שופך אור על כל האידאות האחרות, וממנו כל האידאות האחרות נובעות. ניתן להשוות את "אידאת הטוב" לשמש, אשר שופכת אור על העצמים והופכת אותם לנראים בעולם החושים (מטאפורת השמש). בעולם החושים, העצמים אותם אנו רואים סביבנו דומים אך במעט לאידאותיהם בעולם האידאות; כמשל, אנו רואים רק את צלליהן של אידאות על קירה של מערה בה אנו כלואים, שהן אך ורק ייצוג של המציאות שמחוץ למערה, אשר מוארת על ידי השמש (משל המערה). לפי אפלטון, הפילוסוף, הוא האדם שמצליח להשתחרר מכבלי המערה משום שהטיל ספק במציאות; הפילוסוף מגיע אל אור השמש שבחוץ, אל האמת. הוא חוזר למערה לשחרר את חבריו, אך אלו אינם מאמינים לו והורגים אותו לבסוף (ייתכן והמשל הושפע מהוצאתו להורג של סוקרטס).
ניתן לתאר כל דבר ביקום באמצעות קו דמיוני (הקו המחולק של אפלטון); הקו מחולק לשני חלקים שונים באורכם, וכל חלק מחולק שנית באותה אידאה. החלוקה הראשונה מייצגת את ההבדל בין העולם הנתפס באמצעות השכל, לבין העולם הנתפס באמצעות החושים (החלק הגדול מייצג את העולם השכלי, הקטן את עולם החושים). החלק של עולם החושים מחולק גם כן לשני חלקים המייצגים את הדברים האמיתיים (החלק הגדול), ואת הצללים וההשתקפויות של הדברים (החלק הקטן). החלק של העולם השכלי מחולק גם הוא לשני חלקים המייצגים עקרונות ואידאות כלליות (החלק הגדול), ואידאות משניות הנגזרות מהן (החלק הקטן).
בספרו של אפלטון "המדינה", צורת השלטון שנבעה מפילוסופיה זאת התגלתה כבעלת היררכיה קבועה ונוקשה של מעמדות העוברים מאב לבן, שלטון בו האמנות מדוכאת למען טובת המדינה, גודל החברה והמעמדות נקבעים באמצעות נוסחה מתמטית, ותקנות השבחת הגזע מיושמות בסתר על ידי זיוף ההגרלות בהן נקבעת הזכות להתרבות. ישנו ויכוח באשר לחוזק הקשר בין סוג כזה של שלטון לבין הפילוסופיה המקורית והנשגבת שבספר.
תורת האידאות המיוחסת לאפלטון השפיעה רבות על הדורות שאחריו. לאפלטון היו עוד כמה דעות רבות השפעה, למשל דעותיו על טבע הידיעה והלמידה המוצגות בדיאלוג "מנון", אשר פותח בשאלה האם ניתן ללמד את המידה הטובה, ואחר-כך מסביר את עקרונות הזיכרון, הלמידה כהיזכרות בדברים אשר ידענו פעם, דעות נכונות וסברות נכונות.
יצוין, כי גם אלה הסוברים כי קיים פלטוניזם, כלומר תורת אידאות של אפלטון, חולקים על העמדה לפיה בכל דיאלוג אמצעי ומאוחר ניתן למצוא דוקטרינה של אפלטון. בדיאלוג "טימאיוס", סבור החוקר טיילור (Taylor), כי טימאיוס לא מייצג בהכרח את אפלטון, ורבה המחלוקת גם לגבי "פרמנידס", שנחשב לקשה שבדיאלוגים, בו, לכאורה, יוצא אפלטון נגד תורת האידאות שלו.
מורשתו של אפלטון
אחד ממאפייני הפילוסופיה של ימי הביניים, היה ההסתמכות על פרשנות של כתבי אפלטון (ופילוסופים חשובים היסטורית אחרים), במקום עיון בכתבים המקוריים עצמם. למעשה, הכתבים המקוריים של אפלטון היו אבודים לתרבות המערבית, עד שהוצגו מחדש במאה ה-12 בידי מלומדים פרסים וערבים. מלומדים אלו לא רק שמרו על הטקסט המקורי ביוונית עתיקה, אלא הרחיבו אותו על ידי כתיבת פרשנויות והערות נרחבות על עבודותיהם של אפלטון ואריסטו. כתבים אלו תורגמו בסופו של דבר ללטינית, ומאוחר יותר ללשונות השונות.
רק בתקופת הרנסאנס, עם התעוררות ההתעניינות בתרבות הקלאסית, הפילוסופיה של אפלטון נפוצה שוב במערב. רבים וגדולים מהמדענים הראשונים והאמנים מתקופת הרנסאנס ראו בפילוסופיה של אפלטון את הבסיס להתקדמותם באומנות ובמדע. עד למאה ה-19 המוניטין של אפלטון חזר לקדמותו והשתווה לפחות לזה של אריסטו.
הנושאים הנידונים בכתביו של אפלטון המשיכו לעורר עניין לאורך השנים בקרב הפילוסופים השונים: אפלטון משווה בין שלטון דמוקרטי לשלטון אריסטוקרטי; הוא דן בתפקיד התורשה והסביבה בעיצוב האישיות והאינטליגנציה של האנשים – כל זאת שנים רבות לפני הדיונים המקבילים בתקופתם של תומאס הובס וג'ון לוק ומאוחר יותר; הוא דן באובייקטיביות (ובחוסר האובייקטיביות) של הידע האנושי – ובזאת הוא נתן אות לפולמוסים עתידיים בין דייוויד יום לעמנואל קאנט.
למרות המוניטין העצום שרכש אפלטון, פילוסופים אחדים לא חסכו בביקורת על השקפותיו: פרידריך ניטשה תקף את המוסר של אפלטון ואת התאוריות הפוליטיות שלו, מרטין היידגר הסביר על בלבולו של אפלטון במושג ה- "קיום", וקרל פופר טען בספרו "החברה הפתוחה ואויביה" כי צורת השלטון של אפלטון בדיאלוג "המדינה" היא ביסודה טוטליטרית.
מגדולי הפילוסופים
כמויות החומר העצומות שהשאיר אחריו אפלטון מהוות את אבן הפינה של הפילוסופיה המערבית, וכבר אמר הפילוסוף אלפרד נורת' וייטהד כי "ציונה הכללי והבטוח ביותר של הפילוסופיה המערבית הוא, שאינה אלא אוסף של הערות שוליים לאפלטון".
השפעתו של אפלטון חרגה הרבה מעבר לעולם הפילוסופיה. המיתוס על היבשת האבודה אטלנטיס נולד מתוך משל המופיע בדיאלוגים "טימאיוס" ו"קריטיאס"; המושג "אהבה אפלטונית" נולד מתוך רעיונות הדיאלוג "המשתה".
תאולוגים דתיים, יהודים ונוצרים, נטו לשבח את הפילוסופיה האפלטונית על פני האריסטוטלית בהיותה קרובה יותר לדת. מחשבת אפלטון התקבלה כבסיס לפילוסופיה יהודית בייחוד משום תורתו של אפלטון על האידיאות. לאור התורה האפלטונית הזאת ראו את כל הבריאה בבחינת "סולם מוצב ארצה וראשו מגיע השמימה״.נומניוס מאפאמיאה, פילוסוף ניאופלטוני שחי בין השנים 150 ל-200 לספירה וגילה התעניינות בדתות המזרח ובכללן היהדות, התבטא שאפלטון אינו אלא משה שדיבר בלשון היוונית.
רשימת כתבי אפלטון
להלן רשימת כתבי אפלטון. כתבים מסומנים ב- (?) אם ישנה מחלוקת בין החוקרים על היותם מחוברים בידי אפלטון. כתבים מסומנים ב- (×) אם רוב החוקרים מסכימים על כך שלא נכתבו על ידי אפלטון. הכתבים מחולקים באופן מסורתי לקבוצות של ארבע (טטרלוגיות):
על שאר הכתבים המופיעים תחת שמו של אפלטון, ישנה הסכמה כי הם זיופים:
תרגומים לעברית
צבי דיזנדרוק תרגם את קריטון, גורגיאס, פַיידְרוֹס, והמדינה בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, בהוצאת שטיבל. בשנת 2021 יצאה מהדורה מחודשת של "המדינה" בהוצאת י. מ. ספרים.
יוסף גרהרד לִיבֶּס תרגם את כל הכתבים המיוחסים לאפלטון לעברית בחמישה כרכים (הוצאת שוקן) בשנות החמישים והשישים. איאון וחלק מהמכתב השביעי תורגמו על ידי דרור אורון בשנות החמישים.
מרגלית פינקלברג תרגמה את המשתה, הוצאת חרגול 2001, ואת פיידרוס, הוצאת חרגול, 2009.
תרגומים לחלק מן הדיאלוגים ראו אור בתרגומו של שמעון בוזגלו: "חייו ומותו של סוקרטס", תרגום הדיאלוגים אותיפרון, אפולוגיה, קריטון (ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, 2001, מהדורה שנייה 2005). וכן פיידון (ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, 2005), ומנון, לכס (ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, 2013).
קנה הנשימה
קנה הנשימה הוא צינור אשר תחילתו בגרון, עובר לאורך הצוואר אל בית החזה, ומתפצל לשתי סימפונות שענפיהן מעבירים את האוויר אל הריאות. הקנה עשוי מ־15–20 פיסות של סחוס, שעוטפות אותו כמעט לכל אורכו, פיסות הסחוס מאפשרות לקנה להישאר פתוח כל הזמן.
בצמוד לקנה הנשימה נמצא הוושט – צינור המשמש למעבר מזון ומשקה אל הקיבה. סוגר הנמצא בעמקי הגרון מווסת את המעבר מהגרון לקנה ולוושט – סותם את הקנה, כדי לאפשר בליעת מזון ומשקה, או סותם את הוושט, כדי לאפשר נשימה. כאשר משלבים שיחה ואכילה, עלול הסוגר להיות במצב שאינו מתאים לפעולה הנדרשת, ומזון עלול לרדת לקנה הנשימה. במצב זה קיימת סכנת חנק. בעבר המליצו לטפוח לנחנק על גבו, כדי לעודד יציאה של הגוף החוסם את כלי הנשימה, אך כיום מומלץ טיפול זה רק לתינוקות, אשר ניתן להשכיבם על בטנם כדי לפתוח את דרכי הנשימה שלהם. הטיפול הטוב ביותר בדרך כלל הוא שיעול חזק, תגובתו הטבעית של הגוף. השיעול מזרים אוויר בחוזקה דרך הקנה ומנסה לפנותו.
אם שיעול אינו עוזר, (בחסימה חמורה בלבד) יש לעשות לחיצות ברום הבטן על ידי אדם נוסף העומד מאחורי הנחנק, ומחבק אותו כשכפות ידיו מאוגרפות יחד. את האגרוף המשולב על האדם המסייע לדחוק בעצמה לבטנו של הנחנק, כלפי מעלה, במטרה לגרום להתכווצות הריאות. תרגיל זה (המכונה תמרון היימליך) עשוי להציל חיים.