cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דמיאן גרין
ביוגרפיה
בעקבות ניצחון המפלגה בבחירות 2010 מונה לשר לענייני הגירה במשרד הפנים. בספטמבר 2012 מונה לשר לענייני משטרה במשרד הפנים ובמשרד המשפטים. ביולי 2014 פוטר מתפקידו על ידי ראש הממשלה דייוויד קמרון.
ביולי 2016 מונתה תרזה מיי, חברתו של גרין מתקופת לימודיהם באוקספורד, לראשת הממשלה, ומינתה את גרין לשר העבודה והקצבאות בקבינט שלה. לאחר הבחירות הכלליות בבריטניה 2017 מונה למזכיר הראשון של המדינה, השלם הראשי, שר משרד הקבינט וסגן ראש ממשלת בריטניה. גרין תמך לאורך פעילותו הפוליטית באיחוד האירופאי והתנגד לברקסיט.
ב-20 בדצמבר 2017 התבקש גרין להתפטר מקבינט ממשלת בריטניה לאחר שנמצא כי הוליך שולל בכך שטען כי המשטרה לא הודיעה לו שבמחשבו נמצאו חומרים פורנוגרפיים, על אף שכן קיבל הודעה כזו.
גרין נשוי ואב לשתי בנות.
של מי החיים האלה לעזאזל? (סרט)
של מי החיים האלה לעזאזל? (באנגלית: Whose Life Is It Anyway?) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1981, בבימויו של ג'ון בדהאם, עם ריצ'רד דרייפוס וג'ון קסאווטס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי רג'ינלד רוז והוא מבוסס על המחזה "של מי החיים האלה לעזאזל?" של בריאן קלארק שהופק ב-1972 כסרט טלוויזיה וב-1978 הועלה בברודוויי בהפקה שהייתה מועמדת לפרס טוני גם כן עם ריצ'רד דרייפוס בתפקיד הראשי.
העלילה היא על פצוע תאונה משותק בכל גופו שמבקש להפסיק את הטיפול בו כדי שיוכל למות ולהפסיק את מצבו הבלתי נסבל. זו דרמה המעלה שאלות מוסריות קשות על זכות האדם על גופו והחופש להחליט על חייו ומותו.
ב-2019 הועלתה גרסה נשית למחזה בתיאטרון חיפה, עם אסי לוי בתפקיד הראשי.
תקציר העלילה
קן הריסון (ריצ'רד דרייפוס) הוא פסל שנפגע קשה בתאונת דרכים לאחר שבהיסח דעת נכנס עם רכבו מתחת למשאית. בגלל שבר בעמוד השדרה הצווארי הוא משותק בארבעת גפיו וגם זקוק לטיפולי דיאליזה לאחר שכליותיו נכרתו.
חברתו פאט (ג'אנט אילבר) מבקרת אותו מדי יום אבל לאחר שמנהל המחלקה ד"ר אמרסון (ג'ון קסאווטס) מגלה לו כי אין סיכוי לשיפור במצבו הנוירולוגי, הוא מגיע להחלטה שאין לו רצון לחיות כך והוא מבקש ממנה שלא תבקר אותו יותר.
ד"ר אמרסון מתנגד לבקשת קן בטענה שהוא בדיכאון עמוק שפוגע בכושר השיפוט שלו.
קן נפגש עם העורך דין שלו, קרטר היל (בוב בלבן) ומשכנע אותו להגיש תביעה למשפט.
בגלל מצבו מתנהל המשפט בבית החולים. קן טוען כי אינו רוצה שימיתו אותו אלא רוצה פשוט להשתחרר מבית החולים כי זאת זכותו הבסיסית וכי הדיכאון אינו פתולוגי אלא תגובתי למצבו ולא פוגע בכושר השיפוט שלו.
סאלסוואטנה
שטחו של האגם הוא 44.77 קמ"ר ונפחו הוא 6.87 קילומטר מעוקב. אורכו של קו החוף של האגם הוא 105.61 קילומטרים.
צבי ברז"ל
צבי ברז"ל ("קקטוס") (1927 - 26 בנובמבר 2010) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, ששירת מפקד התותחנים הפיקודי בפיקוד הדרום וסגן קצין תותחנים ראשי. לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל רשות הגנים הלאומיים.
ביוגרפיה
ברז"ל נולד בתל אביב, בנם של יעקב וטובה. למד בבית הספר אליאנס ובבית הספר הטכני בירושלים. סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
הוא הצטרף לאצ"ל שם זכה לכינוי "קקטוס". השתתף בפיצוץ מלון המלך דוד, בפשיטה על מחנה 80, הפשיטה על בית המדידות של המנדט הבריטי, פיצוץ הרכבת בבנימינה והתקפת האצ"ל על יפו. לאחר קום המדינה התגייס לצה"ל והיה מראשוני חיל התותחנים. עבר קורס קצינים ופיקד על גונדת נ"ט של חטיבת גולני. במהלך המלחמה על המים פיקד על סוללת מרגמות. במבצע סיני שימש סגן מפקד גדוד מילואים. ב-1961 מונה למפקד גדוד 334 ופיקד עליו במבצע סנונית כמפקד הסיוע החטיבתי של חטיבת גולני. לאחר מכן שימש קצין אג"ם במפקדת התותחנים של פיקוד הצפון. במלחמת ששת הימים ובמבצע אבוקה שימש מפקד התותחנים הפיקודי של פיקוד הדרום. בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש סגן קצין תותחנים ראשי.
לאחר שחרורו כיהן כסגן נציב קבילות החיילים וכיהן כמנכ"ל רשות הגנים הלאומיים. היה חבר מרכז הליכוד.
היה נשוי לחווה (בתו של הרב חיים זבולון חרל"פ) ואב לשלוש בנות.
יירי נמץ
יירי נמץ (בצ'כית: Jiří Němec, נולד ב-15 במאי 1966 בפאצוב שבצ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת הקשר בקבוצות שונות בליגת העל הצ'כית, בשאלקה 04 ובנבחרת צ'כיה, עמה הגיע למקום השני ביורו 1996.
קריירת מועדונים
נמץ החל לשחק בליגת העל הצ'כוסלובקית בדינמו צ'סקה בודיוביצה בשנת 1985, וכעבור שנתיים עבר לדוקלה פראג, שם שיחק שלוש עונות, וזכה בעונת 1989/90 בגביע הצ'כוסלובקי בעונת 1989/90, לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה בגמר על אינטר ברטיסלאבה. בתום עונה זו, עבר נמץ לספרטה פראג, גם שם שיחק שלוש עונות. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1990/91, זכה נמץ עם ספרטה פראג באליפות צ'כוסלובקיה. בעונה השנייה, 1991/92 איבדה ספרטה פראג את האליפות לסלובן ברטיסלאבה, אך נמץ זכה עם הקבוצה בגביע הצ'כוסלובקי, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על טטרן פרשוב. בעונת 1992/93 זכה נמץ עם ספרטה פראג באליפות צ'כוסלובקיה נוספת, והאחרונה בהיסטוריה של ליגת העל הצ'כוסלובקית, שהתפצלה עם פירוק צ'כוסלובקיה לשתי ליגות. בתום עונה זו עזב נמץ את ספרטה פראג לאחר שצבר 83 הופעות והבקיע שישה שערים, וחתם בשאלקה 04.
נמץ חתם בשאלקה 04 לקראת עונת 1993/94, והעביר בקבוצה תשע עונות, רובן בצמוד לחברו לנבחרת צ'כיה רדוסלאב לאטאל, ועם חוליית קישור שכללה את אינגו אנדרברוגה, מיכאל בוסקנס ואנדראס מילר הגרמנים, ובהמשך את אולף תון, יורג בומה וג'רלד אסמואה. בעונת 1996/97 זכה נמץ עם הקבוצה בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש כפול מול אינטר מילאנו, בו נמץ נטל חלק מרכזי. הישג זה הקנה לנמץ את תואר כדורגלן השנה בצ'כיה לשנת 1997, וגם את פרס כדור הזהב הצ'כי לשנה זו. בעונת 2000/01 זכה נמץ עם הקבוצה בגביע הגרמני לאחר ניצחון 2-0 בגמר על אוניון ברלין. נמץ שיחק בגמר זה 84 דקות והוחלף על ידי אולף תון. בעונת 2001/02 זכה נמץ עם הקבוצה בגביע נוסף, לאחר ניצחון 4-2 בגמר על באייר לברקוזן, בו שיחק נמץ 90 דקות. בתום עונה זו, עזב נמץ את שאלקה, לאחר שצבר 256 הופעות ליגה, בהן הבקיע שישה שערים.
לאחר שעזב את שאלקה, חתם נמץ לעונה אחת בשמל בלשאני הצ'כית, ובעונת 2002/03 חזר לספרטה פראג, עמה זכה באליפות ליגת העל הצ'כית. בשנת 2004 הופיע נמץ 12 פעמים במדי ויקטוריה ז'יז'קוב הצ'כית, ובשנה זו פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
נמץ החל לשחק בנבחרת צ'כוסלובקיה בשנת 1990, ונכלל בסגל הנבחרת שהגיעה לרבע גמר מונדיאל 1990, אך לא שותף באף משחק. עם פירוק צ'כוסלובקיה עבר נמץ לשחק בנבחרת צ'כיה, והגיע עמה למקום השני המפתיע ביורו 1996, בו הפסידה צ'כיה במשחק הגמר לנבחרת גרמניה בשער זהב של אוליבר בירהוף בהארכה. לאחר מכן, נמץ השתתף גם בגביע הקונפדרציות 1997, בו צ'כיה סיימה במקום השלישי, וביורו 2000, בו נכשלה הנבחרת הצ'כית ולא עברה את שלב הבתים. הופעתו האחרונה של נמץ במדים הלאומיים נערכה בשנת 2001.
קריירת אימון
לאחר הפרישה, נמץ שימש עוזר מאמן ולעיתים גם מאמן ראשי בדוקלה פראג ולאחר מכן בספרטה פראג.
מנצ'יני
מנצ'יני הוא שם משפחה.
אילנה אלרוד
אילנה אלרוד (נולדה בתל אביב ב-2 בפברואר 1936) היא אדריכלית ישראלית, ממתכנני העיר ערד, שכונות במודיעין, שדה דב בים והטיילת בנתניה, זוכת פרס אילון לתכנון אורבני.
ביוגרפיה
אילנה אלרוד התחילה את דרכה המקצועית בברזיל ועבדה במשרדם של האדריכלים לוסיו קוסטה ואוסקר נימאייר, שם השתתפה בצוות התכנון של העיר ברזיליה בשנות תכנונה, 1958-1957, עבודה שהשפיעה רבות על השקפתה ועבודתה האדריכלית בישראל. לאחר ששבה לישראל, בשנים 1960–1962, מונתה למתכננת הראשית של העיר ערד תחת ניהולו של לובה אליאב, שם תכננה את תוכנית האב של העיר ואת הבתים הראשונים - בתי מגורים חדשניים בבנייה רוויה שנקראו "בתי פטיו", מבנים פירמידליים המאפשרים שטח דיור פנימי וחיצוני לכל דירה ובכל קומה, שהותאמו במיוחד לאקלים העיר. ב-1962 נסעה לדנמרק שם עבדה בצוות התכנון של העיר וארדה. את דרכה העצמאית החלה כששבה לישראל, כשביחד עם בעלה האדריכל דן אלרוד הקימו את משרדם המשותף "אלרוד אדריכלים" ב-1964. בשנים אלה החלה תנופת בנייה גדולה לסיפוק צורכי המגורים של מאות אלפי עולים, והם עסקו בתכנון שכונות מגורים ומבני ציבור מכל הסוגים, שהיה בהם חוסר גדול. לאחר מלחמת ששת הימים תכננה מבנים לשימור ולבנייה חדשה בעיר העתיקה בירושלים ושכונה בארמון הנציב ובקטמון. מאז תכננה שכונות רבות בנהריה, נתניה, הרצליה רעננה, אשדוד, יבנה, מודיעין, וכן שכונה לאלף יחידות דיור ובניני ציבור ותעסוקה עירוניים באופקים. כאדריכלית צעירה, שהושפעה מהאדריכלות בברזיל, בארצות סקנדינביה ובמיוחד בדנמרק, שהייתה שונה מהברוטליזים של אותה תקופה, חיפשה דרך ביטוי יותר אנושית, עיצוב מאופק ובעיקר התאמה לישראל, עם תשומת לב לאקלים, לצבעים ולצורות, בדגש על תכנון ערים ליניארי שממקם את מוסדות הציבור והמגורים באופן רציף.
בשנות ה-90 השתתפה בתכנון שכונות מגורים במודיעין. לאלרוד ארבעה ילדים, מתגוררת בהרצליה פיתוח.
פעילות ציבורית
חברה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה תל אביב; דירקטורית בחברת לור"ם לוד-רמלה; חברה בהנהלת ארגון האדריכלים והמהנדסים; חברה בהנהלת לה"ב - ארגון העצמאים בישראל.
סטיאווה בוקרשט (כדוריד)
סטיאווה (ברומנית: CSA Steaua București) היא קבוצת כדוריד מהעיר בוקרשט שברומניה, שמתחרה בליגה הרומנית בכדוריד. הקבוצה נוסדה בשנת 1949 כחלק של אגודת הספורט של הצבא. כבר בשתנה הראשונה זכתה בגביע המדינה. עד לשנת 1961 היא שיחקה בתחרויות במתכנות 11*11, כנהוג באותן השנים. הקבוצה היא בין החזקות ברומניה וזכתה 35 פעמים באליפות המדינה (מהן 11 פעמים ברציפות בשנים 1967-1977) ו-9 פעמים בגביע.
מיסו
מיסוֹ (ביפנית: 味噌) הוא מוצר תיבול יפני מסורתי שמיוצר על ידי התססת פולי סויה באמצעות פטריה בשם קוג'י ומלח. צבעו נע בין צהבהב (״מיסו לבן״, ביפנית: שירומיסו, 白味噌) המאפיין מיסו מופחת מלח עם זמן תסיסה קצר שמקובל באזור קיוטו, ועד לחום (״מיסו אדום״, ביפנית: אקאמיסו, 赤味噌) עבור מיסו שעבר תסיסה ארוכה עם אחוז מלח גבוה יותר.
טעמו החזק והייחודי נוצר בתהליך ההתססה, בה מתפתחות חומצות אמינו כתוצאה מפירוק חלבוני הסויה ע״י האנזימים של הקוג׳י.
המיסו משמש לתיבול רטבים, שימור ירקות ודגים (Misozuke), השריית בשר וירקות לפני אפייה, ובעיקר למרק מיסו שמלווה כל ארוחה יפנית מסורתית. היותו עשיר בחלבונים, ויטמינים ומינרלים מעניקה לו חשיבות תזונתית במטבח היפני. המיסו משמש להכנת מאכלים במטבח היפני המסורתי כמו גם בבישולים מודרניים ואף זכה להכרה עולמית. טעמו מלוח בעיקרו, אך מרכיבים וזמני תסיסה שונים, עשויים להשפיע על טעמו ועל צבעו. צבעו וטעמו של המיסו שלא עבר פסטור ממשיכים להתחזק גם כשהוא שמור במקרר.
מיסו ביפן מקוטלג לפי הדגן עליו מונבג הקוג׳י - kome לאורז, mugi לשעורה ו-mame לסויה.
ביפן מקובלת גם החלוקה החציונית למיסו לבן לאדום.
רמי אטר
ביוגרפיה
אָטֵר נולד וגדל בישראל. שרת כקצין בהנדסה קרבית והשתחרר בשנת 1983, לאחר מלחמת לבנון הראשונה אשר הותירה בו את חותמה.
מיסו
היסטוריה
שורשיו של המיסו נעוצים ככל הנראה בסין, בה מוזכר המיסו בכתבים מהמאה ה-3 לפנה"ס והוא שימש בין השאר כמרכיב עיקרי בתזונתם של הבודהיסטים הצמחוניים. במאה ה-6 הגיע המיסו ליפן יחד עם הבודהיזם, ונקרא אז "הישִיו" או "שי". עם השנים התפתחו שיטות הייצור ונוצרו סוגים שונים שנועדו למטרות שונות. המיסו משמש גם כרכיב תרבותי חשוב בתרבות היפנית. על פי המסורת, בליל הכלולות, החתן מזמין את הכלה למרק מיסו, מה שמסמל הזמנה ליחסי מין. כיום,המנהג אינו נהוג, והוא התפתח לגרסה שונה שהעיקר בה הוא הגשת המרק בחתונות. כיום המיסו נפוץ מאוד במטבח היפני, אך גם בארצות אסיה סמוכות כמו קוריאה וסין, ובשנים האחרונות הפך לפופולרי ברחבי העולם.
רמי אטר
ביוגרפיה
בתחילת דרכו עסק בצילום והוציא ספר שירה (הספר "מילים" בהוצאת סער ), ונגע לראשונה בפיסול בברזל. לאחר פסק זמן בו עבד לפרנסתו בתחום ההיי-טק, התמחה אטר בפיסול בברזל בסדנה של רמי רודיך, ומאז הפך הפיסול לעיסוקו העיקרי. בשנת 2010, בעידודה של האמנית זיו פלג, החל להציג את עבודותיו לקהל הרחב, ומאז מציג בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה. בינואר 2020 הציג במוזיאון היהודי במוסקבה לצידם של כריסטיאן בולטנסקי מצרפת, מירוסלב בלקה מפולין, סיגלית לנדאו, טל שוחט, מיכל רובנר, מוש קאשי, נלי אגסי ואמנים נבחרים נוספים בתערוכה "Not) a Good Time for Love)". אטר הוא חבר באיגוד האמנים הפלסטיים, ועבודותיו מוצגות בחללים ציבוריים כמו מוזיאון וולפסון בירושלים ובבית גבריאל שבכנרת.
יצירתו
אטר מפסל בברזל, לעיתים עם נגיעות פליז, בטכניקות שפיתח בעצמו במאמץ להוסיף רבדים ליצירתו. פסליו מתאפיינים בשימוש בתנועה ובחלל, ונוצרים מתוך שפה שגבולותיה אינם ברורים, באמצעותה מוזמן הצופה לפרש את הדיאלוג בין הגשמי לנראה לעין, ובין החלל החסר הנוצר בתוכו. יצירתו האקספרסיבית מושפעת מחייו, מהאנשים הסובבים אותו, מאלה הקיימים ושאינם קיימים עוד. כל אלה מתווים את קווי פסליו, כך שלעיתים החסר יוצר בהם את הקיים, והמסה המלאה מעצבת ויוצרת את הסביבה העוטפת את העבודה.
יצירותיו מתייחסות למניפסט הריאליסטי של הפיסול משנת 1920 בו הוגדרו האמנים כמממשים את תפיסת העולם בעיצוב החלל והזמן. פסליו הקונסטרוקטיביסטיים של אָטֵר, כמו הפסלים המיתיים הידועים מהיסטורית הפיסול לדורותיה, מהווים ישות קיימת מעוצבת בפשטות, ומהווים אובייקטים הנמצאים בזכות עצמם, נוהגים על פי חוקיהם הם, אך נטענים במשמעות מתוך התייחסותם למוטיב התנועה ולמוטיב הזמן - מן העימות בין חוקיהם לחוקים חיצוניים להם.
רבי תחליפא בר מערבא
רב תחליפא בר מערבא היה אמורא ארצישראלי מראשוני הדור השלישי. הוא זכה לשנות ברייתות לפני רבי יוחנן כמובא במסכת מנחות : "בעי רבי יוחנן, תנא ליה רב תחליפא ממערבא (ויש גורסים בר מערבא)...", אך עיקר ישיבתו הייתה לפני רבי אבהו.
היה נוסע באופן תדיר לבבל. על פי הרב אהרן היימן נקרא בשם "בר מערבא" ("בן ארץ ישראל", שכונתה כך בפי אמוראי בבל, משום שמיקומה ממערב לבבל) כדי להבדילו מרב תחליפא הבבלי.
איסלץ' (כדורגל)
איסלץ' (בבלארוסית: Iслач) הוא מועדון כדורגל בלארוסי, המייצג את מחוז המשנה מינסק שבמחוז מינסק. מתמודד בליגת העל בבלארוס והוא המועדון הבלארוסי הראשון שסיים במקום השלישי גביע האזורים.
היסטוריה
מועדון איסלץ' הוקם באפריל 2007 בכפר נובוסלי במחוז מינסק. הרכב השחקנים הראשוני כלל תלמידים מבית הספר נובוסלסקאיה והמכללה החקלאית וכלכלית נובופולסקי, וכן צעירים מקומיים. שם הקבוצה נלקח משם הנהר הזורם באזור מינסק.
בשנת 2013 הקבוצה שיחקה מול קבוצות מספרד, בולגריה ורוסיה וסיימה במקום השלישי.
בשנת 2014 המועדון סיים במקום השביע בליגה הראשונה, והגיע גם לשמינית גמר גביע בלארוס בעונת 2014/15, שם הפסידה לגרניט בדו-קרב פנדלים.
בשנת 2015 הקבוצה סיימה במקום הראשון בליגה הראשונה, ובכך קיבלה את ההזדמנות לשחק בליגת העל בשנת 2016. במהלך עונת 2015, הקבוצה שיחקה 30 משחקים באליפות, מהם 20 ניצחונות, 9 שוויונות והפסידה פעם אחת בלבד. בגביע בלארוס העפילה לשלב שמינית הגמר, שם הפסידה ל"בלשינה".
בשנת 2016 היא סיימה במקום השביעי (מתוך 16). ביוני היא ניצחה את דינמו מינסק (3: 1), באוקטובר היא גברה על טורפדו-בלאז (3: 2) בגביע בלארוס והעפילה לשמיניץ גמר, שם הפסידה לבאטה (2: 4). באמצע העונה פרצה שערורייה סביב משחק שנטען שהיה מכור (איסלץ' 2–4 דינמו ברסט). הקבוצה לא סולקה לליגה השנייה, אולם נשללו ממנה 7 נקודות בתחילת העונה החדשה (2017).
במרץ 2017 הוקמה חטיבה נפרדת של בית הספר לילדים ונוער. בשנת 2017, המועדון סיים את העונה במקום 11. בגביע העפיל לראשונה לשלב רבע הגמר.
בעונת 2019 המועדון סיים לראשונה במקום החמישי כשבמחצית השנייה של העונה שיחק בשורותיה שחקן הכדורגל הבלארוסי המעוטר ביותר אלכסנדר חלב.
באביב 2019 גברה על באטה בשלב רבע גמר גביע בלארוס ולראשונה העפילה לחצי הגמר. במאי 2021, העפילה עד לגמר הגביע אך הפסידה לבאטה בוריסוב.
סמל הקבוצה
הסמל שהמועדון משתמש בו כיום נוצר בשנת 2010. הוא מורכב מגוונים שונים של אפורועל בסיסו פני זאב עם חיוך. זאת משום שהזאב מייצג חוסר פחד, התמדה ואומץ, הוא סמל למוסר גבוה, צדק ושאיפה. בכל קרב הזאב נלחם לניצחון. זאב הוא חיה חכמה, ערמומית, אמיצה הראויה לכבוד. הוא יכול להיות נדיב, ידידותי ונאמן, כשחיוך הזאב הוא סמל לנחישות, כוח, חופש ועצמאות, נאמנות לאינטרסים של האדם ורצון להגן עליהם. הזאב קשור ליער. המועדון נוצר במחוז מינסק, שכמעט שליש משטחו הוא יער.
אצטדיון הקבוצה
בליגה הראשונה, האצטדיון הביתי היה האצטדיון האולימפי.
בעונת 2016, אירחה את משחקי הבית באצטדיון העירוני של מלדזייצ'נה. האצטדיון נטול תאורה והדשא הוא דשא טבע. יש לוח תוצאות אלקטרוני. שני יציעים עם תכולה כוללת של 4,800.
מאז עונת 2017, המועדון מקיים משחקי בית במינסק באצטדיון מינסק.
ישכר בער מזלוטשוב
רבי ישכר דב (בער) מזלוטשוב היה מצדיקי תנועת החסידות בדורה השלישי. מחבר הספרים מבשר צדק ובת עיני.
קורות חיים
כיהן ברבנות זלוטשוב והקים בה ישיבה. עמד בקשרי הלכה עם רבי חיים רפפורט מלבוב, רבי אלכסנדר סנדר מרגליות מסטאנוב ורבי צבי הירש מברוד.
בשנת תקנ"ד (1794) עלה לארץ ישראל, והגיע אליה בשנת תקנ"ה. התיישב בצפת ונפטר באותה שנה. נקבר בסמוך לאלשיך.
בין תלמידיו היה רבי חיים מצ'רנוביץ'.
בנו רבי יהודה לייב התגורר בדובנה. חתנו היו רבי חיים אורי ליביש ביליג רבה של גוליגור (אלמנתו נישאה בשנית לרבי אברהם חיים מזלוטשוב), רבי גרשון מרגליות אב"ד סקאליט שעלה עם חמיו לארץ ישראל ורבי פסח הכהן מו"צ בזסלב.
תיקה פצציה
תִּיקָהּ פָּצָצִיָּה (בגאורגית: თიკა ფაცაცია; נולדה ב-18 באוקטובר 1981) היא זמרת גאורגית.
ביוגרפיה
פצציה נולדה בטביליסי שבגאורגיה. בגיל שש הלכה ללמוד בבית ספר לבלט בעיר.
ב-1991 החלה ללמד לנגן בפסנתר ובגיטרה.
היא למדה היסטוריה באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי.
היא זכתה במספר תחרויות יופי בארצה וביניהן "מיס טביליסי".
ב-2000 נהייתה חברה בהרכב המוזיקלי "SETI".
ב-2003 הוציאה את אלבומה הראשון.
ב-2008 זכתה בתוכנית המוזיקה "Wave of Hope". לאחר מכן, באותה שנה, השתתפה בתחרות הלאומית לבחירת נציג גאורגיה לאירוויזיון 2008. היא לא זכתה בתחרות. באירוויזיון זה היא הציגה את הניקוד של גאורגיה.
ב-2009 ניסתה פעם נוספת לייצג את גאורגיה באירוויזיון.
ב-2010 החלה להנחות את הגרסה הגאורגית של America's Got Talent.
מפרץ בואומונט
מפרץ בואומונט או מפרץ בומונט (באנגלית: Beaumont Bay) הוא מפרצון מכוסה קרח, בצד המערבי של מדף הקרח רוס, בחוף שקלטון, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
המפרץ ממוקם בין ראש יאנג, ונקודת האריס.
קרחון דיקי נשפך אל המפרץ.
גילוי המפרץ
המפרץ התגלה על ידי המשלחת הבריטית הלאומית אנטארקטית (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
מקור השם
המפרץ נקרא על שמו של אדמירל סר לואיס בואומונט (Lewis Beaumont), מהצי המלכותי הבריטי, שהיה חוקר ארקטי שהתעניין במיוחד בפעילות משלחת דיסקברי. בומונט לימים הפך למפקד העליון של הצי המלכותי הבריטי.
לקריאה נוספת
• M. G. Laird (1963), Geomorphology and stratigraphy of the nimrod glacier–beaumont bay region, Southern Victoria land, Antarctica, New Zealand Journal of Geology and Geophysics, 6:3, 465-484, DOI: 10.1080/00288306.1963.10422076
סטורן 1
סטורן 1 (באנגלית: Saturn I) היה משגר לוויינים, הראשון ממשפחת המשגרים סטורן, שפותח על ידי נאס"א. הוא היה מיועד לשיגור כמעט כל סוגי המטענים כולל חלליות מאוישות (אף על פי שכוונה זאת לא התגשמה בסופו של דבר). המשגר היה המשגר האמריקאי הראשון שפותח בכוונת תחילה לשגר מטענים לחלל.
השימוש המעשי בסטורן 1 היה מצומצם למדי והוא שוגר רק עשר פעמים. מתוך שיגורים אלו, חמישה היו שיגורי מבחן ושאר השיגורים שיגרו חלליות אפולו דמה. בשלושת השיגורים האחרונים שוגרו גם שלושה לווייני פגסוס, אשר חקרו את כמות המטאורואידים שנמצאים באזורים בהם משימות אפולו יתבצעו.
המשגר
משגר הסטורן 1 הסופי היה משגר דו־שלבי, אשר הונע בדלק נוזלי ושקל כ־517 טון כולל הדלק.
השלב הראשון, ה־S-I, כלל תשעה מכלי דלק (חמצן נוזלי וקרוסין) ושמונה מנועי H-1 שפותחו על ידי רוקטדיין (לימים נרכשו על ידי פראט אנד ויטני). בגרסה הראשונה, כל מנוע H-1 סיפק 734,000 קילו ניוטון של דחף ובגרסה השנייה כל מנוע סיפק 836,000 קילו ניוטון. בסך הכל, השלב הראשון סיפק 5.87 מגה ניוטון של דחף בגרסתו הראשונה ו־6.69 מגה ניוטון בשנייה. אורכו של כל מנוע היה 2.18 מטר וקוטרו 1.68 מטר בצד הצר. חיצונית, לשלב היו שמונה סנפירים והמנועים היו מסודרים כך שארבעה היה במרכז וקבועים, והארבעה הנותרים היו מסביבם. את הארבעה החיצוניים היה ניתן לכוון בשביל לשלוט בכיוון המשגר.
השלב השני, ה־S-IV, הכיל שישה מנועי RL-10A-3 ופעל על חמצן נוזלי ומימן נוזלי. כל אחד מהמנועים סיפק דחף של כ־66.7 קילו ניוטון, והשלב סיפק סך הכל כ־400 קילו ניוטון של דחף.
שיגורים
הסטורן 1 יוצר במרכז טיסות החלל מרשל, והובל לנמל החלל קייפ קנוורל, ממנו שוגר, בשנים 1961-1965.
שיגורי המבחן
ארבעת שיגורי המבחן הראשונים היו שיגורי מבחן רק של השלב הראשון, S-I. כל שיגורי המבחן הללו היו טיסות תת־מסלוליות וגובהם המקסימלי היה בין 129 ו־167 ק"מ. בשלושת השיגורים הראשונים השלב השני והשלישי מולאו במים, כשבשיגור השני והשלישי שוחררו 109,000 ליטר של מים כחלק מפרויקט "הייוואטר" (Highwater). הפרויקט ניסה לבדוק מה יתרחש כאשר כמות גדולה של מים משוחררים ליונוספירה.
שיגור המבחן החמישי (SA-5) היה המבחן הראשון בו השלב השני של הסטורן 1 (S-IV) פעל. שיגור זה היה הטיסה המסלולית הראשונה בתוכנית אפולו.
שיגורי חללית אפולו
שני השיגורים הבאים, SA-6 ו־SA-7 (או משימות AS-101 ו־AS-102 בהתאמה), היו טיסות מבחן של חלליות אפולו דמה ומערכות הצלה דמה. חללית הדמה הייתה זהה לאמיתית במסה, בנפח, בצורה ובמרכז הכובד. בשיגור הראשון התרחשה תקלה קלה כאשר אחד משמונה המנועים של השלב הראשון כבה מוקדם, אך המנועים האחרים פעלו יותר כפיצוי כך שהמשימה הצליחה. המשימה השנייה הייתה כמעט זהה כשהשינוי הגדול ביותר הייתה הוספת מחשב הניתן לתכנות (כך שניתן לשנות בו הגדרות בעת הטיסה עצמה).
שיגורי לווייני פגסוס
שלושת השיגורים האחרונים SA-8 עד SA-10 (או משימות AS-103 עד AS-105), בשנת 1965, היו שיגורים בהם נכללו לא רק חלליות דמה אלא גם לווייני פגסוס. הלוויינים נועדו לבדוק את כמות המטאורואידים במסלולים שונים סביב כדור הארץ (400 עד 600 קילומטרים) כדי לצבור ידע שיאפשר לטיסות עתידיות לעבור באזורים אלו בבטחה. לכל לוויין פגסוס היו "כנפיים" באורך 29 מטר אשר סיפקו משטח גדול (מעל ל־185 מטר מרובע) שבו יבדקו פגיעות מטאורואידים. הלוויינים נועדו לעבוד כשנה אך פעלו אף יותר משנתיים לאחר שיגורים.
גיא כהן
גיא כהן (נולד ב-19 בפברואר 1965) הוא שחיין מים פתוחים אתגרי ישראלי. הוא השיאן הישראלי בשחיית סולו הארוכה ביותר במים הפתוחים (70.5 ק"מ) והשחיין הישראלי הראשון מישראל ששחה מעל 24 שעות ללא הפסקה במים הפתוחים (24:13 שעות). הוא השחיין הישראלי השני שהשלים את משחה הקפת האי מנהטן בניו יורק, השחיין הישראלי החמישי שחצה את תעלת למאנש, השחיין השני שחצה את תעלת קטלינה ובכך היה לשחיין הישראלי השני שסיים את אתגר שלושת הכתרים של המים הפתוחים בשחיה.
ביוגרפיה
כהן נולד וגדל בקיבוץ עין השופט. הוא התאמן בצעירותו בשחייה תחרותית בקבוצת הפועל מגידו. את פעילותו בתחום הספורט האתגרי החל בריצה. הוא השלים מספר מרוצי מרתון ואולטרה מרתון בארץ ובעולם. בספטמבר 2014 השתתף וסיים בהצלחה את מרוץ אולטרה מרתון מדגסקר למרחק של 250 ק"מ, שהוא חלק מסדרת מרוצי 4-המדבריות (4 deserts).
החל משנת 2013 הוא מתאמן ושוחה בקבוצת המאסטרס של עולם המים בהדרכתו של אורי סלע ומתמחה בעיקר במשחי מרתון ארוכים.
ב-29 במאי 2015 השלים כהן לראשונה בשחיית סולו את חציית הכנרת לאורכה (21.5 ק"מ).
שיאן ישראל
ב-2 ביוני 2016 השלים כהן את אתגר 24 שעות שחיית סולו, כאשר שחה כחלק מאירוע "שוחים מהלב" לזכר בתו נטע שנפטרה בצעירותה מדום לב. הוא החל את המשחה בחוף שדות ים ביום חמישי 1 ביוני בשעה 9:00 בבוקר, וסיים למחרת בחוף דדו בחיפה כעבור 24:13 שעות. הוא עבר 70.5 ק"מ של שחייה רצופה ובכך שבר את השיא הישראלי למשחה סולו הארוך ביותר במים הפתוחים. המשחה כולו נערך בהתאם לחוקי התעלה לשחייה במים פתוחים. בזכות כך הוא חבר ב"מועדון 24 שעות", של איגוד המים הפתוחים העולמי (WOWSA).
ב-29 ביוני 2017 הוא חצה את הכנרת לאורכה בפעם השנייה אך הפעם ביחד עם אבישג טורק בתוצאה של 6:15 שעות.
ב-23 ביולי 2017 השתתף כהן במשחה הקפת האי מנהטן בניו יורק (45.9 ק"מ) בתוצאה של 7:45 שעות ובכך היה לשחיין הישראלי השני שמשלים את האתגר הזה אחרי פרופ' איתן פרידמן.
ב-20 באפריל 2018 הוא חצה את הכנרת לאורכה בפעם השלישית, ביחד עם אבישג טורק בזמן של 7:02 שעות.
ב-2 בספטמבר 2018 השלים כהן את חציית תעלת למאנש בשחיית סולו בתוצאה של 15:44 שעות, בתנאי ים קשים במיוחד (ים 5 בסולם בופורט). בכך היה גיא לשחיין הישראלי החמישי שהשלים את צליחת התעלה בהצלחה מאנגליה לצרפת.
ב-22 במרץ 2019 הוא חצה את הכנרת לאורכה בפעם הרביעית, ביחד עם השחיין אייל שכנר, בזמן של 6 שעות ו 40 דקות.
ב-19 ביולי 2019 הוא חצה את תעלת קטלינה באוקיינוס השקט (32 ק"מ) ביחד עם השחיין אייל שכנר, בזמן של 12 שעות ו 32 דקות. בכך הפך לשחיין הישראלי השני שהשלים את אתגר שלושת הכתרים בשחייה.
חייו האישיים
כהן שימש כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי בעברו. בשנים 1998–2020 כיהן כמנכ"ל חברת מטליקון טכנולוגיות בע"מ. כיום משמש כמנהל העסקים בקיבוץ שפיים. הוא חבר קיבוץ שפיים, נשוי ואב לשלושה ילדים.
סודות אל איי
סודות אל איי (באנגלית: L.A. Confidential) הוא סרט פשע אמריקאי משנת 1997 המבוסס על ספר באותו שם מאת ג'יימס אלרוי. את הסרט ביים קרטיס הנסון, ומככבים בו ראסל קרואו, קווין ספייסי, גאי פירס וקים בייסינגר, שזכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה על תפקידה.
הסרט מגולל פרשיית שחיתות ורצח במשטרת לוס אנג'לס בשנות ה-50.
תקציר העלילה
הסרט נפתח בתיאור כליאתו של הגנגסטר המוביל בלוס אנג'לס בראשית שנות ה-50, ובשאלה מי ימלא את מקומו. במשטרת לוס אנג'לס הצופים מתוודעים לשלושה שוטרים: באד ווייט (ראסל קרואו), בריון קשוח התופס גברים המכים את נשותיהם ומעניש אותם; אד אקסלי (גאי פירס), שוטר מסוף צעיר ואידיאליסט הרוצה להתקדם בסולם הדרגות; וג'ק וינסנס (קווין ספייסי) ממחלק הסמים, שוטר סלבריטי העומד בקשר עם תוכנית טלוויזיה מפורסמת ומקיים קשרים עסקיים עם עורך צהובון בשם סיד האדג'נס (דני דה ויטו).
לאחר תקרית אלימה בתחנת המשטרה שבה מעורבים וינסנס ווייט בעת שאקסלי היה מפקד המשמרת, אקסלי מלשין על ווייט ועל שותפו דיק סטנסלנד על מעורבותם באירוע ובכך מביא להשעייתם ומקודם לדרגת בלש. קפטן המשטרה דאדלי סמית (ג'יימס קרומוול) מחזיר את ווייט לשירות בשל הערכתו כלפיו והוא ואקסלי הופכים לאויבים בנפש. מאוחר יותר מתגלה מקרה רצח המוני במסעדה, שבו אחד הקורבנות הוא דיק סטנסלנד. המפקד סמית לוקח על עצמו את החקירה, וממנה את אקסלי לסגנו. במקביל חוקר ווייט את רצח חברו לבד, ופוגש את לין בראקן (קים בייסינגר), זונה הנראית ככפילה של השחקנית ורוניקה לייק. הוא מתאהב בה ומגיע דרכה למיליונר האקסצמטרי פירס פאצ'ט (דייוויד סטראתיירן), המפעיל רשת של זונות ושחקניות פורנו הנראות ככוכבות קולנוע מהעבר. חקירת הרצח הרשמית נמשכת, ואקסלי תופס שלושה שחורים המתאימים לתיאור הרוצחים, והמרדף אחריהם מסתיים במותם. הוא זוכה לכבוד רב והתיק נסגר, אך הוא מרגיש שהתיק נתפר להם, והרוצח האמיתי עדיין חופשי.
בינתיים יוזמים וינסנס והאדג'נס מפגשים שבהם עלולים להתרחש מקרי פשע, האדג'נס מצלם אותם ווינסנס זוכה במעצר ובתהילה. הם רוקחים פגישה של פוליטיקאי מקומי אליס לואו (רון ריפקין) ושחקן קולנוע צעיר מאט רנולדס (סיימון בייקר), אך וינסנס מגלה שהשחקן נרצח, ומחליט לחקור את המקרה לבדו. ווייט ממשיך לחקור גם הוא באופן עצמאי, ומגלה ששותפו שנרצח היה חברה של זונה מהרשת של פאצ'ט, שנרצחה אף היא במסעדה. בבית אימה של הזונה הוא מוצא את גופתו של באז מיקס, שוטר לשעבר שהפך למאפיונר. בינתיים אקסלי ווינסנס מאחדים כוחות ומבטיחים אחד לשני לסייע בפתירת התיקים שלהם. כאשר וינסנס הולך לביתו של המפקד סמית כדי להתייעץ עמו לגבי המצב החדש ולקבל מידע לגבי מיקס, סמית הורג אותו. לאחר מכן הוא דואג לפיתויו של אקסלי על ידי לין בראקן ובשיתוף פעולה עם האדג'נס מצלם את המפגש ודואג לכך שווייט יראה את התמונות ובזעמו יבקש להרוג את אקסלי. ומאוחר יותר, סמית רוצח את האדג'נס ואת פאצ'ט.
תרבות צ'ינצ'ורו
תרבות צ'ינצ'ורו (בספרדית: Cultura chinchorro) הייתה תרבות קדם-קרמית באמריקה הדרומית שנמשכה בין 9,000 ל-3,500 שנים לפני זמננו (7,000 עד 1,500 לפני הספירה). האנשים שיצרו את תרבות צ'ינצ'ורו היו דייגים יושבי קבע שהתגוררו באזור החוף של האוקיינוס השקט של צפון צ'ילה ודרום פרו של ימינו.
אטימולוגיה
תרבות צ'ינצ'ורו קרויה על שם חוף צ'ינצ'ורו (בספרדית: Playa Chinchorro) ליד אריקה שבצ'ילה, שם התגלו המומיות הראשונות.
גאוגרפיה
התרבות התפשטה על פני אזורי החוף הצחיחים של מדבר אטקמה מאזור העיר בדרום פרו, ועד העיר אנטופגסטה בצפון צ'ילה. אבל נראה שהגרעין התרבותי של הצ'ינצ'ורו הוא אזור אריקה-קמרונס, המשתרע בין עיירות החוף אריקה ו מדרום. ישנם אתרים ארכאולוגיים רבים מסביב לאריקה, וסביב קלטה קמרונס.
תיאור
בני הצ'ינצ'ורו היו דייגים מומחים. הם פיתחו מכלול כלי דיג נרחב ומתוחכם. לאנשים היו ציוד דיג יעיל, כמו קרסי דיג עשויים מקונכיות וקקטוסים ומשקולות אבן לרשתות מבדי רשת. הם הפכו לאורגים מיומנים של סלים ומחצלות.
בעוד שרוב אתרי צ'ינצ'ורו ממוקמים על החוף, חלקם נמצאים גם בפנים הארץ וברמות הסמוכות. תזונתם התבססה בעיקר על דגים, רכיכות ויונקים ימיים. יש כמה ערימות פסולת גדולות שנחפרו. ניתוח השיער ועצמות האדם מהמומיות מצביע על כך שכ-90 אחוז מהתזונה שלהם היו ממקורות מזון ימיים, כאשר 10 האחוזים הנותרים של מזונם מבעלי חיים וצמחים יבשתיים.
אתרים ארכאולוגיים מוקדמים רבים התגלו לאורך חוף זה. בפרו, קבראדה טקוויי (Quebrada Tacahuay) וקבראדה חגואיי (Quebrada Jaguay) נחקרו על ידי ארכאולוגים. דרומה יותר, יש גם את אתר הטבעת, והקבראדה לוס בורוס (Quebrada Los Burros). אלו מתוארכים לרוב לתקופות הפליסטוקן המאוחרות וההולוקן המוקדם (כ-11,000–9000 לפני הספירה). בפנים הארץ בצ'ילה, התגלו האתרים אצ'אס (Achas), ולאס קונצ'אס (Las Conchas).
קבראדה חגואיי הוא הצפוני מבין האתרים הללו, וגם העתיק ביותר, והוא מתוארך ל-11,000 לפני הספירה. קבראדה טקוויי, דרומה יותר, צעיר יותר. כמה חוקרים טוענים שתרבות צ'ינצ'ורו התפתחה מיישובים מוקדמים יותר אלה, אם כי הפרטים עדיין נחקרים. האתר של אצ'אס הוא המקום שבו נמצאה המומיה הקדומה ביותר של צ'ינצ'ורו: "איש אצ'ה" (Hombre de Acha).
יש לציין בהקשר זה גם את האתר הידוע של מונטה ורדה, שנמצא גם הוא בסמוך לקו החוף של צ'ילה. מונטה ורדה תוארכה מחדש לשנת 18,500 לפני זמננו (16,500 לפנה"ס).
המומיות של תרבת צ'ינצ'ורו
המומיות הטבעיות של בני הצ'ינצ'ורו מתוארכות להחל מ-9,000 שנים לפני זמננו, או 7,000 לפני הספירה. המומיות המלאכותיות של הצ'ינצ'ורו עתיקות ב-2,000 שנה מהמומיות של המצרים הקדמונים. חלק מה-DNA שלהם נמצא. התרבות נמשכה כמה אלפי שנים, התפתחה והסתגלה במהלך התקופה. סופה של תרבות צ'ינצ'ורו נקבע בסביבות 3500 לפני הספירה.
ד"ר ברנרדו אריאסה (Bernardo Arriaza) הוא אנתרופולוג צ'יליאני שתרם רבות לידע הנוכחי שלנו על הצ'ינצ'ורו. ב-1984 הוא פרסם מחקר בכתב העת Chungara, עבודתו הראשונה על תרבות הצ'ינצ'ורו. מאוחר יותר, ב-1994, פרסם אריאסה סיווג של מומיות צ'ינצ'ורו, טיפולוגיה שנמצאת כיום בשימוש נרחב על ידי הקהילה המדעית והכללית. ב-1995 הוא כתב מאמר חשוב למגזין נשיונל ג'יאוגרפיק על מומיות צ'ינצ'ורו, שתורגם למספר שפות וסייע לפרסם את המומיות העתיקות ברמה בינלאומית. ספרו "מעבר למוות: מומיות צ'ינצ'ורו של צ'ילה הקדומה" (Beyond Death: The Chinchorro Mummies of Ancient Chile) פורסם על ידי הוצאת מוסד הסמית'סוניאן בוושינגטון די.סי. עבודה זו תורגמה מאוחר יותר לספרדית ופורסמה בצ'ילה על ידי אוניברסיטת צ'ילה.
התגלה כי החניטה לא הייתה תלויה בגיל ובמעמד החברתי של הנפטר, אם כי חברים לשעבר של אצולת הצ'ינצ'ורו עברו טיפול משוכלל ומורכב יותר. ריכוזי ארסן גבוהים בסביבה הובילו לתמותת תינוקות גבוהה, ומשערים כי הייתה גורם להתפתחות חניטה כעיבוד חברתי ורגשי. טכניקת החניטה השתנתה עם הזמן. במיוחד, צבען של המומיות השתנה, משחור מנצנץ המיוצר על ידי מנגן לצבע אדום מאוחר יותר (בסביבות 2000 לפני הספירה) של המומיות.
לאחר המוות, קילפו את בשר המתים והחלק החיצוני שלהם עוצב באמצעות מקלות וחימר. לאחר מכן נחנטו המומיות באחד מהחומרים לעיל. מסכות פנים אדומות ושחורות עם חורים אופייניים לפה, לאף ולעיניים נוצרו על ידי שימוש בפיגמנטים צבעוניים וככל הנראה עוצבו לפי פניו של המנוח. לאחר מכן הונחו המתים על בדים עשויים קנים ונקברו בצורה שטחית באדמת המדבר.
מומיה של גבר בן תרבות צ'ינצ'ורו נושאת את הקעקוע המוקדם ביותר שנמצא ביבשת אמריקה. יש לו קו מקווקו דמוי שפם מקועקע מעל שפתו העליונה; הקעקוע מתוארך לבערך 2300 לפני הספירה.
התפתחות מאוחרות יותר
שלב אסאפה של פיתוח תרבותי מקומי (4,000–2,500 לפני הספירה) היה תקופת מעבר בין סוף שלב צ'ינצ'ורו לתחילת שלב אלטו רמירס (Alto Ramírez). התפתחויות אלו התרחשו בעמק אסאפה הסמוך לחוף. בסביבות 4,000 לפני הספירה, ראו תושבי עמק אסאפה כמה שינויים תרבותיים שהביאו מהגרים מהאלטיפלנו. השפעות אלו הביאו לאימוץ החקלאות סביב 3,000 שנים לפני זמננו, כמו גם הופעת כלי החרס. הקבוצות המאוחרות הללו כבר לא חנטו את מתיהם.
השפעתן של תרבויות האנדים המוקדמות בצפון צ'ילה נחקרה על ידי כמה ארכאולוגים. במיוחד ההשפעה מ, ותרבות הפוקרה המוקדמת מאזור אגם טיטיקקה עשויה להיות רלוונטית כאן. במהלך שלב מעבר, ייתכן שתרבות הצ'ינצ'ורו התקיימה יחד עם מסורת האנדים שצצה לאורך החוף.
אתר המורשת העולמית
בהסבר להכרזה נכתב:
מקס קלינגר
מַקְס קְלִינְגֶר (בגרמנית: Max Klinger; 18 בפברואר 1857 – 5 ביולי 1920) היה אמן גרמני שתרם תרומה משמעותית בציור, פיסול, הדפסים וגרפיקה, וכן כתב מסה המבטא את רעיונותיו על אמנות ותפקידה של אמנות גרפית והדפסים ביחס לציור. הוא מזוהה עם סימבוליזם, הזצסיון הווינאי, ויוגנדסטיל (סגנון נוער), ההתגלמות הגרמנית של אר נובו. כיום הוא ידוע בעיקר בזכות ההדפסים הרבים שלו, במיוחד בסדרה שכותרתה "פרפרזה על מציאת כפפה" (Paraphrase über den Fund eines Handschuhs), ובמיצב הפיסולי המונומנטלי שלו במחווה לבטהובן בזצסיון הווינאי ב-1902.
ביוגרפיה
קלינגר נולד בלייפציג שבגרמניה למשפחה עשירה וחשובה. הוא נרשם לאקדמיה לאומנויות היפות בקרלסרוהה בשנת 1874, שם היה תלמידו של. כשגוסו עזב את קרלסרוהה כדי להיות מנהל האקדמיה לאומנויות יפות בברלין, עבר קלינגר גם כן לברלין כדי להשלים את לימודיו שם. קלינגר חלק סטודיו עם כריסטיאן קרוהג ולשניים חלקו גם הערצה הדדית לסופרים נטורליסטיים צרפתים כמו אמיל זולא וגוסטב פלובר, שחקרו את ההיבטים האפלים של החיים העירוניים ואת הצביעות של החברה והבורגנות ברומנים שלהם. באותה תקופה היה הריאליזם הסגנון הרווח בגרמניה וארנולד בקלין היה אחד האומנים הבודדים שפעלו שם שקלינגר חש זיקה קרובה אליו. קלינגר סיים את לימודיו באקדמיה בשנת 1877. הוא נמשך לתחריטים וההדפסים של רבי-אמנים רבים שהיו מתאימים יותר לרגישויותיו ולמד אותם, כולל דירר, רמברנדט, גויה,, מנצל ו. הוא החל ללמוד חריטה אצל הרמן זגרט (Hermann Sagert) ועד מהרה הפך לחרט מיומן ומלא דמיון בזכות עצמו. קלינגר ביקר זמן מה בבריסל ב-1879, ובשנה שלאחר מכן שהה במינכן. הוא זכה למוניטין שלילי במקצת עקב רישומי העט והדיו וההדפסים שלו כאשר בשנת 1881 פרסם שתי מערכות תחריטים, כולל "פרפרזה על מציאת כפפה", שזכתה להצלחה מיידית וביססה את המוניטין שלו.
עם קהל שפתוח לרעיונות חדשים שהתפתח בפריז, שם המשורר ומבקר האמנות הצרפתי-אורוגוואי שיבח ותמך בהדפסים שלו, קלינגר עבר לפריז ב-1883, ובהם התגורר עד 1886 או 1887. קלינגר החל לפסל לראשונה בערך ב-1883, והפיסול אט אט השתלט על יצירתו בשנותיו האחרונות. הוא הגה והחל לעבוד על פסלו "בטהובן" בעודו בפאריס, אך הוא לא הושלם אז, מה שקרה לבסוף ב-1902. בשנת 1889 הזמינה קבוצת האמנים הבלגים Les XX (העשרים) את קלינגר להציג את עבודתו בתערוכת החורף השנתית שלהם באותה שנה בבריסל. הוא עבר לרומא ב-1889, שהה בה עד 1893, חקר את רבי האומנים הגדולים האיטלקיים, שם אומרים שאמני המאה ה-15 ויצירות מהעת העתיקה היו עבורו סוג של התגלות מסוימת. הוא גם חיזק את לימודי האנטומיה, העירום והייצוג של מסה ונפח במהלך תקופה זו של חייו. זו הייתה תקופה פורייה בקריירה שלו. בשנות ה-90 של המאה ה-19, קלינגר המשיך במעבר ההדרגתי שלו מיצירת הדפסים לטובת פיסול.
קלינגר היה פסנתרן מוכשר ומנה את המלחין מקס רגר בין חבריו. ידידות עם המלחין יוהנס ברהמס התפתחה במשך תקופה של 20 שנה, שהגיעה לשיאה עם פרסום סדרת ההדפסים שלו "פנטזיות ברהמס" (Brahms-Phantasien; 1894) והקדשתו של ברהמס ל"ארבעה שירים רציניים" (Vier ernste Gesänge), אופוס 121, לקלינגר ב-1896. שנה לפני מותו של המלחין.
ב-1906 ייסד קלינגר את. לאחר רכישת וילה בפירנצה, עם פארק בשטח של 15,000 מטרים רבועים, ניתנה למקבלי הפרס הזדמנות להישאר במקום מספר חודשים ולספוג את התרבות של העיר. הראשון שזכה בפרס היה גוסטב קלימט, אולם קלימט ויתר על הכבוד והעביר אותו למקסימיליאן קורצווייל (Maximilian Kurzweil). מוטבים מאוחרים יותר כללו את קתה קולוויץ, מקס בקמן, ארנסט ברלך וגאורג קולבה.
(1867–1941) הייתה סופרת ומשוררת, וכן דוגמנית, מוזה וחברתו של קלינגר במשך כ-15 שנה. נולדה להם בת, דזירה קלינגר (Desirée Klinger; 1900–1973), אך הם מעולם לא נישאו. בשנת 1903 קלינגר התרחק מלייפציג וקנה כרם בגרוֹסְיֶנה (Großjena), ליד נאומבורג, שם השתקע בשנותיו האחרונות. בשנת 1911 עזב קלינגר את אזנייף, כאשר בריאותה הנפשית החלה להראות סימנים להידרדרות, עבור דוגמנית בת 18, גרטרוד בוק (Gertrud Bock; 1893–1932), שאותה נשא לאישה לבסוף כמה חודשים לפני מותו ב-1920. קלינגר השאיר את אחוזתו לגרטרוד. הפסל, חברו של קלינגר, שימש כמטפל באחוזת קלינגר ועיצב את קברו של קלינגר עם דיוקנאות של קלינגר וגרטרוד. יוהאנס הרטמן התחתן עם גרטרוד קלינגר בשנת 1922, אולם חלק ניכר משארית חייהם היא בילתה במשפטים עם בתו של קלינגר, דזירה קלינגר, על הבעלות על האחוזה.
אמנות
חלק נכבד מהמוניטין של קלינגר קשור למחזורים וסדרות דפוסי שקע הרבים שלו, שהשפיעו על יוצרי הדפסים ואמנים רבים של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. קלינגר שילב במיומנות כמה אמצעי הדפסה כמו אקווטינטה, תחריט יבש ותצריב בלוח אחד, ותוך יצירת איכויות צורניות וטונאליות יוצאות דופן. הנושאים נעים בין סימבוליזם אזוטרי להיבטים אפלים יותר של ריאליזם. במחזור "חיים" (1884), קלינגר נחשב לרוב לאמן הגרמני הראשון שהתמודד עם זנות כבעיה חברתית, ועם הצביעות והעוולות בנוגע ליחס החברות לנושא. הסדרה עוקבת אחר נפילת אישה ממעמד הביניים לזנות: הריון, נטישה, ואז כשהיא נדחית על ידי החברה, היא יורדת למעמקי החיים העירוניים, כשהחברה המעודנת והאדישה לועגת לה. הסדרה "אהבה" (1887) הוקדשה לארנולד בקלין, אמן סימבוליסטי נוסף שקלינגר העריץ מאוד.
בסדרה, "פרפרזה על מציאת כפפה" (הודפסה ב-1881), התמונות התבססו על תמונות שהגיעו אל קלינגר בחלומות לאחר שמצאו כפפה במשטח החלקה על הקרח. באמצעי הלייטמוטיבי של כפפה - השייכת לאישה שאיננו רואים את פניה לעולם - קלינגר הקדים את המחקרים של פרויד וקראפט-אבינג על חפצי פטישיזם. במקרה זה, הכפפה הופכת לסמל לכמיהה הרומנטית של האמן, מוצאת את עצמה, בכל תמונה, בסיטואציות דרמטיות שונות, ומבצעת את התפקיד שאולי מצפים מהדמות האהובה עצמה למלא. סמיוטיקאים גם ראו בסמל הכפפה דוגמה של מסמן חלקלק, או מסמן ללא סימון - במקרה זה, זהות האישה שקלינגר מקפיד להסתיר. לוחות הציור מרמזים על מצבים פסיכולוגיים שונים או משברים קיומיים איתם מתמודד הגיבור של האומן (שמזכיר בצורה בולטת את קלינגר הצעיר).
בפריז החל קלינר לנסח את הטקסט הפולמוסי שלו ל"ציור ורישום", שפורסם בסופו של דבר ב-1891, ולאחר מכן הודפס מחדש מספר פעמים. לכתב היד היה תפוצה רחבה, כשמספר אמנים והיסטוריונים מאוחרים יותר התייחסו אליו, כולל ג'ורג'ו דה קיריקו שכינה את קלינגר "האמן המודרני פר אקסלנס". במסה הציג קלינגר את הטענה שלהדפסים ולאומנויות הגרפיקה יש תפקיד חדש ומשמעותי באומנויות, נבדל מהציור, והם מתאימים ביותר לניסויים סגנוניים ורעיוניים. כמו כן שההבדלים בין ריאליזם לנאו-אידיאליזם, כמו גם צורה ותוכן, היו ניתנים ליישוב, ושניהם היו אפשריים. נדונו גם מושגים של הגזאמטקונסטוורק, צורת אומנות חובקת כל, עם אחדות בין האומנויות (כגון ציור, פיסול, ספרות, שירה, מוזיקה וכו').
לקלינגר הייתה תשוקה בכל חייו למוזיקה, ואלמנטים מוזיקליים באים לידי ביטוי באמנות שלו. מחזורי ההדפס שלו קיבלו מספרי אופוס, הקשורים בדרך כלל לפרסומים מוזיקליים. הסדרה שלו "פנטזיות על ברהמס" (1894) נועדה להיות שילוב של מוזיקה, שירה ואומנויות חזותיות: לצפייה עם ביצוע של המוזיקה של המלחין, יצירת גזאמטקונסטוורק או "צורת אמנות חובקת הכל". קלינגר ייצר גם פסלים של בטהובן, ברהמס וליסט.
בהשראת דיווחים על גילויים ארכאולוגיים של שרידי פיסול עתיקים עשויים מאבנים צבעוניות שונות, קלינגר השתמש במגוון חומרים ברבים מפסליו. בבטהובן נעשה שימוש בתערובת של ארד, שנהב, אלבסטר וכמה סוגים של שיש. הוא חקר ומדד את מסכת המוות של בטהובן בווינה ונסע ל שבדרום-מערב צרפת כדי לבחור באופן אישי את האלבסטר, ולהרי הפירנאים וסירה (או סירוס), ביוון כדי לבחור אבני שיש. אלזה אזנייף כתבה על התהליך המורכב והקשה באופן יוצא דופן הכרוך ביציקת כס הארד הגדול משעווה בספרה "Max Klinges Beethoven: Eine kunst-technische Studie" (בטהובן: מחקר אמנותי מעשי של מקס קלינג) שפורסם ב-1902. הפסל הוצג ב-1902. הפסל הוצג בשלב מוקדם יותר של התפתחות בפריז ב-1885 ואחר כך נדחה מתערוכות גדולות בברלין 1887 ו-1888. הוא פיתח מוניטין של כת עם השנים.
בטהובן היה המוטיב של התערוכה ה-14 של הזצסיון הווינאי ב-1902, והפסל של מקס קלינגר הובא לווינה כיצירה המרכזית. הזצסיון הווינאי קיווה לרכוש את הפסל אבל זה לא התממש. בראשות אלפרד רולר, האמן של הזצסיון יצר עבודות בנושא עבור הגלריות, ורולר והאדריכל פיקחו על המיצב הכולל. בטהובן של קלינגר הותקן באולם המרכזי עם ציור הקיר 'לילה יורד' של אלפרד רולר על הקיר מאחוריו. המכובד של גוסטב קלימט הוצג בחדר סמוך. אפילו גוסטב מאהלר, שפרש לגמלאות, והביישן בדרך כלל שוכנע לעבד מוזיקה מהסימפוניה התשיעית של בטהובן לחצוצרות ולבצע חזרות עם הנגנים לקראת הפתיחה. התערוכה, שהוצגה בתוך האדריכלות הספציפית, עם הפסל, הציורים והמוזיקה, הוצעה בחלקה בהקשר של הגזאמטקונסטוורק. התערוכה זכתה לעיתונות נרחבת, ויצרה שערורייה. רוב הביקורות העוינות והשליליות הופנו כלפי גוסטב קלימט וציורי הקיר שלו. עם זאת, גם הפסל של קלינגר ספג ביקורת משלו, חלקם דחו אותו כקיטש, בעוד שאחרים נעלבו כשראו את בטהובן מיוצג עירום. אוגוסט רודן נכח בתערוכה ודווח כי חלף על פני הפסל של קלינגר ללא הערות, אם כי במועד מאוחר יותר אמר שאין לזה שום קשר לפיסול.
קלינגר אוזכר על ידי אמנים רבים (בעיקר ג'ורג'ו דה קיריקו) כמקשר מרכזי בין התנועה הסימבוליסטית של המאה ה-19 לבין תחילתה של התנועה המטאפיזית. עבודתו זכתה גם להערצה והשפיעה מעצבת על אמן מאוחר יותר כמו מקס ארנסט ואמנים סוריאליסטים אחרים. ההיסטוריון הולגר יאקוב-פריזן (Holger Jacob-Friesen ) ממחיש ודן בפירוט בהשפעת הדפסיו של קלינגר על אמנים כמו פרנץ פון שטוק, קתה קולוויץ, אדוורד מונק, לוביס קורינת,, אלפרד קובין, מקס סלפוגט, פאול קלה, ריכארד מילר, אוסקר קוקושקה, מקס בקמן, , וכן דה קיריקו וארנסט.
Fengguang ix5
Fengguang ix5 הוא קרוסאובר בינוני ומהודר, מתוצרת DFSK (Sokon) (שם רשמי: "Dongfeng Xiaokang", בסינית: "东风小康"), שיתוף פעולה (joint venture) בין "Dongfeng Motor Corporation"  ו-"Chongqing Sokon Industry Group Co Ltd"), חברת בת של Dongfeng Motor Co., Ltd  (שיתוף פעולה (joint venture) בין "Dongfeng Motor Group"  וקונצרן הרכב היפני ניסאן אשר מיוצר משנת 2018 ועד היום בסין.
משימה עולמית
משימה עולמית היא סדרת ספרים מאת הסופרת גלילה רון־פדר-עמית. נכון למרץ 2023, ראו אור 35 ספרים בסדרה.
תקציר העלילה
הספר מלווה את אביגיל אופיר, תלמידת כיתה ו' שגרה בתל אביב. אביגיל גויסה בידי אדם המכונה "האביר"- המפקד הישראלי בארגון ששמו "מסדר האבירים". מטרת הארגון היא לעזור לאנשים חפים מפשע ולאנשים במצוקה בכל העולם. האביר מגיע לאביגיל בעזרת המלצה של תום לוי, תלמיד כיתתה שגויס משימה אחת לפניה. אביגיל מאוהבת בתום, ויחסיהם הרומנטיים משתנים ומתעצבים במהלך הסדרה. במשימה העולמית הראשונה של אביגיל הצמד טסים ליפן במטרה להציל ילד ישראלי חטוף. במהלך הסדרה מתגלים פרטים נוספים על האביר ועל המסדר שמטעמו הוא פועל. במשימה עולמית 26 (ממלכת האבירים) אביגיל ותום עולים דרגה במסדר האבירים והופכים למפקדים.
עתודות הנפט המוכחות
עתודות הנפט המוכחות (באנגלית: proven oil reserves או proved oil reserves) הן עתודות המצויות בשדות נפט ידועים וניתנות להפקה בעתיד, על פי נתונים גאולוגיים והנדסיים בסבירות של 90% לפחות, בטכנולוגיה הקיימת ותחת אילוצים כלכליים ותפעוליים קיימים כיום כגון עלויות הפקה ומחירי הנפט הנוכחיים בשוק. הן אינן כוללות משאבים שטרם נתגלו, ונפט שהפקתו אינה כדאית במחירים הנוכחיים או אינה אפשרית בטכנולוגיות המסחריות הקיימות. עלייה חדה במחירי הנפט מאפשרת לעיתים הפקת נפט שבעבר נמצא כלא כלכלי להפקה ולא נכלל תחת "עתודות מוכחות".
רמת הפיתוח של עתודות הנפט
ניתן לחלק את העתודות המוכחות לשתי קטגוריות:
עתודות מוכחות מפותחות (proved developed reserves or PDR)
עתודות מוכחות מפותחות הן עתודות שניתן להפיק מבאר קיימת עם ציוד קיים ותחת תנאים תפעוליים קיימים.
עתודות מוכחות לא מפותחות (proved undeveloped reserves or PUD).
עתודות מוכחות בלתי מפותחות הן עתודות שלכודות במאגר שטרם פותח ושממוקם בסמוך למאגר עתודות מוכחות, מפותחות ומפיקות. בנוסף, עתודות מוכחות בלתי מפותחות הן אותן עתודות מוכחות שצפוי כי ניתן להפיק אותן בעתיד תוך יישום שיטות הפקה מתקדמות והשקעות הון נוספות (לצורך קידוח בארות נוספים לדוגמה).
אקדמיה יבנאית חדשה
אקדמיה יבנאית חדשה (או אקדמיית יבנה מודרנית; בגרמנית: Moderne Jabnehakademie, ברומנית: O Academie Iabneiană modernă) הייתה תוכנית להקמת אקדמיה בארץ ישראל, שתהווה מרכז רוחני של העם היהודי ויכהנו בה כל ענקי הרוח של העם היהודי, בלי קשר להשקפותיהם הדתיות, הלאומיות או החברתיות. השם מהווה התייחסות ל"כרם יבנה" שפעל לאחר חורבן בית שני. את התוכנית הגה ופרסם, בתחילת המאה ה-20, הרב ד"ר יעקב יצחק נימירובר, מי שכיהן (לאחר הפרסום) כרב הראשי הראשון של יהדות רומניה.
נימירובר פרסם תחילה את רעיונו במאמר שפורסם בגרמנית בכתב עת רומני בשנת 1902, ולא זכה להדים. הוא הגיש את עבודתו לעיונם של מורו, פרופ' מוריץ לצרוס, ולמקס נורדאו וה"מ כהן, והם הגיבו בסקפטיות מסוימת. הרב מקס אלברט קלאוזנר העביר ביקורת מעט אירונית. למרות התגובות הלא מעודדות, נימירובר חשב שתוכניתו בת הגשמה וב-1906 פרסם, ברומנית, תוכנית מפורטת ומורחבת.
ב-1909 פורסמה תוכניתו כספר בגרמנית, בווינה, בשתי מהדורות. ב-1913 פורסם הספר גם בעברית, בבוטושאן, בשם אקדמיה יבנאית חדשה.
נימירובר היה מודע לפיצול ההולך וגובר בקרב בני העם היהודי, לכן קיווה שהאקדמיה המוצעת על ידו תהווה גורם מלכד שיתעלה מעל לגורמים המפרידים. הוא סבר שניו יורק, שהייתה המרכז היהודי הגדול ביותר; ברלין, המקום שבו התפתחה היהדות המודרנית; ופריז, שבה משכן כל ישראל חברים, יאלצו לוותר לירושלים על הכבוד לארח את האקדמיה החדשה.
הפיצול הדתי בקרב היהודים
לדברי נימירובר, העם היהודי בזמנו התפלג מבחינה דתית לקבוצות הבאות:
פרידריך קארל פון סאביניי
פרידריך קארל פוֹן סאביניִי (בגרמנית: Friedrich Carl von Savigny 21 בפברואר 1779 – 25 באוקטובר 1861) היה משפטן גרמני, ממייסדי האסכולה ההיסטורית בתחום המשפט. כיהן כפרופסור למשפטים באוניברסיטת ברלין, וכשר המשפטים הפרוסי בין 1842 ל-1848.
ביוגרפיה
סאביניי נולד בפרנקפורט דמיין, למשפחת אצולה שמוצאה היה מלורן. תריסר אחיו ואחיותיו מתו בילדותו, והוא נותר יתום בגיל שלוש-עשרה. בין 1795 ל-1799 למד באוניברסיטת מרבורג, וב-1800 קיבל תואר דוקטור על דיסרטציה שעסקה בחוקי העונשין. ב-1803 פרסם חיבור שהקנה לו מוניטין רב, "על חוקי הקניין" (Das Recht des Besitzes), ובאותה שנה קודם לפרופסור חבר. ב-1804 נשא לאישה את קוּניגוּנדֶה בְּרֶנטָנוֹ, אחותו של קלמנס ברנטנו. הוא העביר את שלוש השנים הבאות באיסוף כתבי-יד קדומים בארכיונים, וב-1808 עבר לאוניברסיטת לנדסהוט כדי לשמש פרופסור למשפט רומי. בהיותו שם התקרב לתנועה הפייטיסטית. ב-1810 הזמין אותו וילהלם פון הומבולדט לסגל של אוניברסיטת ברלין החדשה, שם לימד סאביניי יותר משלושים שנה. ב-1812 מונה לרקטור, משרה אותה מילא כשנה, ובתפקידו היה מעורב בארגון המיליציה האנטי-נפוליאונית באוניברסיטה.
ב-1814 פרסם סאביניי את המנשר "לייעוד דורנו בשאלות החוק והמשפט" (Vom Beruf unserer Zeit für Gesetzgebung und Rechtswissenschaf), בו התנגד לקריאתו של אנטון פרידריך יוסטוס טיבו ליצור קובץ חוקים אחיד ומודרני לכל גרמניה. במנשר הביע את העמדה, שתעמוד ביסוד משנתו, כי "חוק טבעי" הנשען על רציונליות צרופה איננו מן האפשרי או הרצוי, וחוקיהן של אומות צמחו מתוך "נפש העם" (Volksgeist) הייחודית, בתהליך אורגני ותחת השפעת כוחות נסתרים ועמוקים. הבנה היסטורית ותלוית-הקשר זו של המשפט אפיינה את חשיבתו. ב-1815 ייסד יחד עם כמה חברים את "כתב-העת למשפט היסטורי" (Zeitschrift für geschichtlichen Rechtswissenschaft), שהפיץ את השקפותיו. הוא שאב בין היתר מרעיונותיו הלאומיים של הרדר, ועל אף השפעתו של הגל על חשיבתו, דחה הלה את רעיונותיו של סאביניי. באותה שנה החל בכתיבת הראשון מבין המגנה אופרה שלו, סדרת הספרים "לתולדות החוק הרומי בימי הביניים" (Geschichte des römischen Rechts im Mittelalter), שהעבודה עליה נמשכה יותר מחמש-עשרה שנים. ב-1817 נתמנה לחבר מועצת המדינה הפרוסית, ופעל במסגרת משרד המשפטים. ב-1819 נקרא לשרת בבית-המשפט הגבוה של חבל הריין הפרוסי. במקביל למשרותיו בשירות הציבורי, הוסיף סאביניי ללמד באוניברסיטה ולפרסם. כפוליטיקאי נטה לעמדות ליברליות-שמרניות. בין היתר התנגד לאמנציפציה ליהודים ללא התנצרות.
ב-1826 נכנס לוועדה לבחינת חוקים במשרד המשפטים. בשלהי שנות ה-1830 החל בכתיבת סדרה גדולה נוספת, "לחוק הרומי בימינו" (System des heutigen römischen Rechts), עליה עמל במשך קרוב לעשור. בכרך השמיני של החיבור הרים תרומה מכרעת לתחום המשפט הבינלאומי הפרטי, עד כדי כך שניתן לראות בו את מייסד הענף. ב-1842 מונה על ידי המלך פרידריך וילהלם הרביעי, שהיה סטודנט שלו בעבר, לשר המשפטים הפרוסי. עקב כך עזב את האוניברסיטה. בשש שנות כהונתו היה מעורב ברפורמות חקיקה רבות, בייחוד בתחומי הגירושין והקניין. ב-1847 מונה גם לנשיא מועצת המדינה. במרץ 1848, בעת פרוץ אביב העמים בממלכה, התפטר סאביניי יחד עם יתר הממשלה.
ב-1849 התפרסם הכרך האחרון של "לחוק הרומי בימינו". ב-1850 נדפס אוסף כתביו הנוספים, בחמישה כרכים. ב-1853 הכרך השני של עבודתו האחרונה, "דיני החוזים כרכיב בחוק הרומי בזמננו" (Das Obligationenrecht als Theil des heutigen römischen Rechts) והוא פרש מעבודה אקדמית. הוא מת ב-1861. לו ולאשתו היו שישה ילדים, ששניים מתו בינקותם. בנם פרידריך קרל פון סאביניי היה לדיפלומט, ולשותפו הקרוב של ביסמרק.
חנוך בן ימי
חנוך בן ימי (נולד ב- 1962) הוא פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה המרכז-אירופית. מחקריו עוסקים בבעיות לוגיקה ושפה, פילוסופיה של הנפש, תורת היחסות ודקרט.
ביוגרפיה
בן ימי סיים תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בשנת 1983, תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1989 ודוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1995. בשנת 1996 קיבל את מלגת אלון ובשנת 1995 זכה במלגת רוטשילד לחוקרים צעירים מצטיינים. בין השנים 1996 ל-2004 לימד באוניברסיטת תל אביב ובשנת 2005 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת מרכז אירופה ולאחר מכן מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 2004 יצא לאור ספרו: Logic & Natural Language: On Plural Reference and Its Semantic and Logical Significance.
בן ימי פעיל כנגד ברית המילה וכתב מספר מאמרים בנושא..
Shalom TV
Shalom TV הוא ערוץ טלוויזיה אמריקאי יהודי המשודר ברשתות הכבלים בארצות הברית.
פעילות
הערוץ עוסק בתכנים יהודים, לא מזוהה עם זרם או ארגון מסוים בקהילה היהודית בארצות הברית. כ-37 מיליון משקי בית אמריקאים וקנדים יכולים לקלוט את הערוץ דרך הכבלים.
"Shalom TV" עלתה לאוויר ב-31 באוגוסט 2006 בתשדירון וידאו. שידורי הרשת כוללים כיסוי תקשורתי של האירועים המרכזיים בקרב קהל היעד של הקהילה היהודית בצפון אמריקה, ראיונות עם דמויות מרכזיות בקהילה זו, כמו גם עם דמויות מרכזיות בעולם היהודי בכלל, סדרות ייחודיות בנושאי לימוד עברית ותלמוד, ותוכניות מקור לילדים יהודים.
בערוץ תכנים העוסקים בתרבות יהודית, דת, בישול יהודי, ארץ ישראל, סרטים מישראל, תרבות יידיש, ראיונות עם אישי ציבור יהודים, תוכניות חינוכיות ותוכניות ללימוד עברית. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, התראיין לערוץ סגן הנשיא לעתיד ג'ו ביידן, במטרה לפנות לקהל הבוחרים היהודי בארצות הברית.
בין מנהלי הרשת, הרב מרק גולוב, שייסד את הערוץ הראשון ברוסית בארצות הברית, עבור יוצאי ברית המועצות אשר היגרו משם לארצות הברית. בראנפורד האמר, אשר ייסד את רשת הכבלים בפנסילבניה; כמו גם דייוויד ברוגונה אשר פעיל גם ברשתות פוקס ו-Showtime.
מבצע לג'נד
מבצע לג'נד (באנגלית: Operation LeGend) הוא מבצע משטרתי חשאי פדרלי בארצות הברית, שיזם ממשלו של הנשיא דונלד טראמפ. המבצע נקרא על שם לג'נד טליפרו בן הארבע, שנורה ונהרג בקנזס סיטי, מיזורי, ב-29 ביוני 2020. על פי הבית הלבן, המבצע הופעל לאחר שהנשיא טראמפ החל לפרוס סוכני אכיפת חוק פדרליים כדי להיאבק בפשעי אלימות בעקבות מחאות ג'ורג' פלויד. לצורך המבצע הוצבו סוכנים מסוכנויות פדרליות שונות כדי לסייע לשוטרי אכיפת החוק בערים ובמחוזות.