cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה מושקוביץ
תפקידים ציבוריים
בין השנים 1947 ל-1949 היה בשליחות מטעם הקיבוץ הדתי במחנות המעצר בקפריסין, במטרה לסייע למעפילים בארגון חייהם במחנות ולהכין אותם לקראת העלייה לארץ ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים פעל רבות ליישובו של גוש עציון. הקים את היישוב הקהילתי אלון שבות, ורתם את הרבנים יהודה עמיטל ואהרן ליכטנשטיין לייסוד ישיבת הר עציון ביישוב החדש. בנוסף, הקים ביישוב את מכללת הרצוג, ובינואר 2017 דאג לפתיחת לימודי תואר שני של המוסד האקדמי בהיכל שלמה בירושלים, אחרי שמשרדי הרבנות הראשית עברו למשכן אחר. בנוסף, ייסד את המוזיאון לאמנות יהודית בהיכל שלמה בירושלים.
בתחילת שנות ה-80 הקים את היישוב אפרת ושימש במשך למעלה מארבע שנים ראש היישוב וראש המועצה הראשון.
תפקידים ציבוריים בעמותות וגופים
היה חבר ופעיל ב-22 עמותות וגופים: חבר הוועד המנהל של אוניברסיטת בר-אילן, יו"ר עמותת מכללת שערי משפט, יו"ר ועד ההנהלה של ישיבת הר עציון, יו"ר הנהלת העמותה של ישיבת ירוחם, יו"ר ועד ההנהלה של ישיבת שיח יצחק, יו"ר עמותת היכל שלמה, יו"ר הוועד המנהל של מכון צומת (תפקיד ממנו פרש ב-2020) ועוד.
עמותת מנורה
במסגרת עמותת "מנורה" שהקים, פעל במשך כ-60 שנה לגאול חפצי קודש יהודיים מהגולה. בינואר 2002, בחלון הזדמנויות דיפלומטי, יצא בראש משלחת עם הרב הראשי ישראל מאיר לאו לווילנה, והביא לישראל 345 ספרי תורה, גווילים ומגילות אותם מציגים במוזיאון לאמנות יהודית בהיכל שלמה בירושלים, אותו ייסד.
חיים אישיים
מושקוביץ' התגורר במושב משואות יצחק. נפטר ב-24 בינואר 2021 בגיל 96.
כריש מפרץ ג'קסון
כריש מפרץ ג'קסון (שם מדעי: Heterodontus portusjacksoni) הוא מין של דגי סחוס מקבוצת דמויי כריש ומסדרת ההטרודונטאים. הוא אחד מ-8–9 מינים בסוג הטרודונט. דמויי כריש אלה נפוצים לרוב בחופי דרום אוסטרליה, בין השאר במפרץ ג'קסון (שלחופו שוכנת העיר סידני).
כריש מפרץ ג'קסון הוא מין נודד, המטייל לדרום בקיץ וחוזר לצפון לצורך התרבות בחודשי החורף. הוא ניזון מרכיכות, סרטנאים, קיפודי ים ודגים. כרישי מפרץ ג'קסון פעילים בלילות וישנים בימים. הם מטילי ביצים. אורכם עד 1.67 מטרים. ראשם גדול וקהה, עם רכסי מצח בולטים, וסימנים דמויי-רתמה חומים כהים החוצים את אזורי העיניים והגב, על גופם האפור-חום.
תפוצה ובית גידול
כריש מפרץ ג'קסון הוא אנדמי לאזור דרום אוסטרליה ומצוי באזור שמדרום קווינסלנד, מדרום לטזמניה, ומערבה לחוף המרכזי של מערב אוסטרליה. ישנם דיווחים על תפיסה של כרישים ממין זה באזור יורק סאונד שבמערב אוסטרליה, ובמקרה אחד הוא נמצא ליד חופי ניו זילנד. מחקרים גנטיים מצביעים על כך שיש שתי קבוצות אוסטרליות, שאחת מצויה מצפון-מזרח לוויקטוריה ועד למערב אוסטרליה והשנייה מדרום קווינסלנד ועד ניו סאות' ויילס.
חטיבת מחקר והתערבות (צרפת)
יחידת BRI מתמחת בתיקים פליליים חמורים כמו שוד מזוין וחטיפות. היחידה מנסה לתפוס עבריינים במעשה באמצעות מעקב אחר פעילויותיהם, טכניקה שניסתה לראשונה בשנות השישים של המאה העשרים בפריז. הם משתמשים בשילוב של טכניקות מסורתיות וטכנולוגיה מודרנית לאיסוף מידע.
כריש מפרץ ג'קסון
תפוצה ובית גידול
כריש מפרץ ג'קסון חי בסמוך לשונית, ששם נמצא מזונו. סביבה סלעית היא בית הגידול הנפוץ ביותר שלו, אף שגם אזורים חוליים או כאלו שעשירים בעשבי ים משמשים אותו לעיתים. במהלך היום הוא לרוב אינו פעיל,  הוא נמצא באזורים שטוחים או בקרבת צמחייה סלעית שם הוא מוצא מקלט מזרמים.
חטיבת מחקר והתערבות (צרפת)
רוב משימות היחידה מבוצעות על ידי קצינים סמויים ללא מדים.
כריש מפרץ ג'קסון
מראה
כרישי מפרץ ג'קסון דומים למינים אחרים השייכים לאותו הסוג (הטרודונט). הם ניחנים בראש שטוח, רחב וקהה ולהם סנפיר שת. למין זה מאפיינים ייחודיים המאפשרים לזהותו בקלות, כדוגמת שיניו וסימנים בולטים הנמצאים על רוב גופו. סימנים אלו נמתחים מעיניהם ועד לסנפיר הגב הקדמי הראשון ואז חוצים את מרבית גופו. שני סנפירי הגב שלו דומים בגודלם, ובקצותיהם יש עוקץ. מאפיינים נוספים המאפשרים לזהותם אותם הם הפה הקטן שלהם והנחיריים המחוברים לפה.
חטיבת מחקר והתערבות (צרפת)
יש כיום יותר מ-15 יחידות BRI הממוקמות בערים הגדולות בצרפת. הראשונה שבהם, יחידת BRI של פריז (או BRI-PP, כאשר PP מתייחס ל-Préfecture de Police ), נוצרה בשנת 1964.
כריש מפרץ ג'קסון
מראה
להם גוף חום-אפור המכוסה פסים שחורים, המשתרעים על פני חלק גדול מצדי גופם וגבם. אחד מפסים אלו מגיע לאזור הפנים ועד לעיניו של הכריש. פס נוסף נמצא על הגב, וממשיך עד לסנפיר החזה ולצדי הגוף. פסים כהים נמצאים גם על גבו, ומגיעים מנספיר הזנה ועד לסנפיר הגב.
חטיבת מחקר והתערבות (צרפת)
בשנת 1972, בעקבות הטבח במינכן, הוחלט כי BRI-PP תהווה, כמשימה נוספת, גרעין של כוח משימה טקטי משטרתי המכונה בריגדה אנטיקומנדו או BRI-BAC. כאשר היחידה מפעילה יחידות מיוחדות אחרות של מפקדת המשטרה. היא הייתה מעורבת בפתרון משברים כבני ערובה מראשיתה בשנות השבעים המוקדמות ועד למצור פורט דה וינסנס בינואר 2015 וההתקפה על "בטקלאן" במהלך התקפות פריז בנובמבר 2015. במקרה של פורט דה וינסנס, יחידת BRI-BAC וה-RAID של המשטרה הלאומית פעלו יחד כחלק מכוח ההתערבות הלאומי של המשטרה.
כריש מפרץ ג'קסון
מערכת הנשימה
לכריש מפרץ ג'קסון יש חמישה זימים. אחד הזימים מכיל מספר נימים קטן יותר מהאחרים. הזימים האחרים תומכים בשרירים וברקמת חיבור הקרויה ספטום. מאחורי כל אחת מעיניו של כריש מפרץ ג'קסון נמצא איבר המסייע לנשימה (spiracle).
כריש מפרץ ג'קסון מסוגל לאכול ולנשום במקביל. יכולת זו היא יוצאת דופן ביחס לכרישים שבדרך כל צריכים לשחות עם פה פתוח על מנת שמים יגיעו לזימים. הוא מסוגל לשאוב מים מאחד הזימים ולהוציאם ביתר הזימים. באמצעות הזרמת מים בין הזימים יכול הכריש לנשום מבלי צורך לנוע.
רבייה
כריש מפרץ ג'קסון זכר מגיע לבגרות מינים בין גיל 8 ל-10, ונקבות בין 11 ל-14. הם מטילים ביצים. עונת הרבייה מתחילה בסוף אוגוסט וממשיכה עד לאמצע נובמבר. במהלך זמן זה מטילה הנקבה ביצים כל 10 עד 14 ימים. עד 8 זוגות מוטלים במהלך העונה. הם בוקעים מהביצים לאחר כ-10–11 חודשים. כ-89% מהביצים אינן שורדות, בעיקר בגלל טורפים. טורפם העיקרי של ביציו הוא המין הקרוב אליו כריש ראש-שור מצויץ.
מערכת עיכול
עיכול המזון עשוי להיות ממושך מאוד אצל הכריש. המזון מגיע מהפה לקיבה בצורת "J", שם מאוחסן המזון ומתחיל העיכול. חומרים שאינם מתעכלים לא עוברים את הקיבה, הכריש מסוגל להפוך את הקיבה שלו ולפלוט חומרים כאלו מהפה. אחד מההבדלים המרכזיים בעיכול של כריש בהשוואה ליונקים הוא המעיים הקצרים שלו. אורך קצר זה מושג באמצעות מעיים ספירליים, בשונה ממעיים בצורת גליל ארוך. מעיים אלו מספקים שטח גדול לעיכול מזון. לכרישים כבד גדול, שלעיתים קרובות תופס את חלק ניכר מפנים הגוף.
הוא ניזון מקיפודי ים (ובפרט קיפודי Centrostephanus rodgersii), רכיכות, סרטנים ודגים. הם תרים אחר מזונם בלילה, בשעות הפעילות של הטרף. במהלך היום הם לעיתים קרובות נמצאים במערות ובאזורים סלעיים.
אגם מונפורט
אגם מונפורט הוא פארק הממוקם בעמק ממזרח לעיר מעלות, בסמוך למושב חוסן.
מבנה
הפארק משתרע על שטח של 350 דונם, ובמרכזו אגם מלאכותי ששטחו 51 דונם. הפרויקט הוקם ביוזמת עיריית מעלות והמועצה האזורית מעלה יוסף, והוא מהווה אתר תיירותי המושך מבקרים מכל רחבי הארץ. האגם מוקף בשטחי דשא רבים ואיים שביניהם מתפתלות תעלות מים ופינות מוצלות.
מלבד האגם, בפארק אולם החלקה על הקרח חצי אולימפי, מסלול קרטינג, אולם ספורט, בריכת שחייה קייצית, פארק אקסטרים, מסעדות ואתר קמפינג לקבוצות ומשפחות.
במתחם האגם נערך מדי שנה (מאז 1991) בחול המועד פסח פסטיבל הפיסול הבינלאומי "אבן בגליל", ובחול המועד סוכות פסטיבל טעם בגליל.
תוכניות עתידיות
ב-2016 פורסמה תוכנית להרחבת הפארק והאגם, במסגרת התוכנית יוקמו בצמוד לאגם כ-700 חדרי מלון, חווה חקלאית, מרכז מסחרי של כ-7,000 מ"ר, 1700 יחידות דיור בשכונה בשם "נוף האגם" ואף רחוב מפלים אקולוגי שישמש לבילוי ולאירועי אמנות בפארק. עלות הפרויקט תהיה כ-130 מיליון שקל.
באפריל של אותה שנה החלו העבודות להקמתם של בית מלון שיכיל כ-300 חדרים, מרכז קונגרסים וכן כפר אמנים שיכלול 20 גלריות.
רבי אברהם במערב הפרוע
תקציר העלילה
רבי אברהם בלינסקי מגיע לפילדלפיה מפולין בדרכו להיות רב הקהילה היהודית החדשה בסן פרנסיסקו. אברהם נושא עמו ספר תורה לבית הכנסת של הקהילה. אברהם, תמים, נותן אמון ונוסע בלתי מנוסה, נופל קורבן לתרמית ונזנח באמצע הדרך מערבה חסר כל.
נחוש למלא את משימתו מתחיל אברהם במסע מערבה בעודו צועד ברגל ופוגש בדרכו טיפוסים שונים אופייניים לארצות הברית במאה ה-19 ולמערב הפרוע כגון אינדיאנים, פורעי חוק, פועלי מסילת רכבת ונוצרים אדוקים. להרפתקאותיו אלו מצטרף טומי לילארד, שודד מתחיל וטוב לב הנשבה בקסם תמימותו ונחישותו של הרב הצעיר.
"רבי אברהם במערב הפרוע" הוא "מערבון" מסוג אחר המתרחק מן המערבון הקלאסי האמריקאי, בדומה ל"קוראים לי אף אחד" ו"בלתי נסלח".
בנדיקוטאים
בנדיקוטאים (שם מדעי: Peramelemorphia) הם סדרה של חיות כיס החיים בטבע באוסטרליה, טסמניה וגינאה החדשה בעיקר. כמו אצל רוב הכיסאים, הצעירים גדלים בכיסים מיוחדים כתחליף לרחם, כמו יונקי שליה.
הבנדיקוטיים הם יצורים קטנים ואוכלי בשר בעלי חוטם מחודד ואוזניים גדולות. ברובם הגדול הם חיות ליליות, וחלקם מטפסי עצים מיומנים.
הגדול בבני הסדרה הוא בנדיקוט ענק (Peroryctes broadbenti), שמשקלו עד 4.7 ק"ג. הקטן בבני הסדרה הוא בנדיקוט ננסי (Microperoryctes murina), שמשקלו עד 100 גרם.
הדחק
בהידרוסטטיקה, הֶדְחֶק (displacement) הוא משקל הנוזל שדוחק גוף השקוע בנוזל.
גוף השוקע כולו או חלקו בנוזל, דוחק נוזל בנפח השווה לנפח של הגוף שנמצא בתוך הנוזל. אם לגוף משקל סגולי קטן מזה של הנוזל, הוא יצוף על פני הנוזל. במקרה זה, משקל הנוזל שנדחק שווה למשקל הגוף כולו.
חוק ארכימדס אומר שעל גוף שנמצא בתווך כלשהו (נוזל או גז) פועל כלפי מעלה כוח ציפה השווה למשקלו של נפח זהה מהתווך. הגוף הנמצא בתוך התווך דוחק חלק מהתווך בנפח זהה לשלו. הן לגוף הדוחק והן לתווך הנדחק יש צפיפות, המתבטאת ביחס בין המסה לנפח. מכאן נובע שאם צפיפותו של הגוף קטנה מצפיפותו של התווך אזי הגוף יצוף (משום שכח הציפה שווה למשקל התווך שנדחה ומשקל התווך שנדחה גדול יותר ממשקל הגוף), ואם להפך - הוא ישקע. בהקשר של מים כתווך, צפיפות יחסית זו מכונה משקל סגולי.
במילים אחרות ניתן לתאר את הכוחות על גוף השקוע בנוזל כך: המשקל מושך את הגוף כלפי מטה, אך ככל שהגוף ירד מטה הוא ידחק נפח גדול יותר מהנוזל ולכן "יאבד" משקל השווה למשקל הנוזל הנדחק. אם המשקל הסגולי של כלל הגוף הוא פחות ממשקלו הסגולי של הנוזל, הגוף יגיע לשיווי משקל כאשר חלקו שקוע בנוזל וחלקו צף מעליו. שיווי משקל זה יקרה כאשר משקל הנוזל שנדחק שווה למשקלו הכולל של הגוף.
ימאות
בתחום הימאות והספנות, הדחק או דֶּחִי הוא משקל נפח המים שאונייה דוחקת כאשר היא טעונה במלואה ומכלי הדלק שלה מלאים. ההדחק שווה למשקל האונייה כולה, מאחר שגוף צף דוחק מים שמשקלם שווה למשקלו. במילים אחרות, אם היינו ממלאים מים בכלי עד שפתו ומניחים בו את האונייה, משקל המים שהיו גולשים החוצה מן הכלי היה שווה למשקל האונייה כולה.
קיימים שני סוגים של הדחק:
את גודלם של כלי שיט מלחמתיים מציינים בטון הדחק, שהיא יחידת משקל, בעוד שממדי כלי שיט מסחריים נקבעים על פי התפוסה (Tonnage) שלהם – נפח המטען שהם מסוגלים לשאת ונמדדים בטון תפוסה שהיא יחידת נפח. 1 טון תפוסה שווה 100 רגל מעוקב (כ־2,831.6 ליטר).
כתובת עזקה
כתובת עזקה היא לוח אבן חקוק בכתב יתדות אכדי, שנכתבה על ידי סנחריב מלך אשור (705 עד 681 לפנה"ס). הכתובת התגלתה ב בספריית אשורבניפל, וזוהתה ככתובת אחת על ידי נדב נאמן בשנת 1974. הכתובת מתוארכת ככל הנראה לשנת 701 לפנה"ס.
היא מתארת את מסעו של סנחריב נגד חזקיהו מלך יהודה, ומספרת על מצור עזקה וכיבושה של עיר פלשתית.
תוכן הכתובת
בכתובת נכתב:
(1-2) ...
3) [... האל אימץ את רו]חי ויצאתי אל ארץ יה[ודה. ב]מהלך מסעי, את המס של מל[כי* פלשת* (או: המלך הפלוני) קיבלתי...
4) [... בעזרת העוצ]מה של האל אנשר אדוני, את המחוז [של יחזק]יהו איש יהודה כמו [...
6) [אשר כמו קן(?) נשר(?)] שוכנת על רכס ההר: כמו פגיונ[ות](?) ברזל ללא ספור מתנשאים לשמיים [...
7) [חומותיה] בצורות ומתחרות (בגובהן) בהרים הנישאים; למראה עיניים כאילו מן השמים [צץ ראשן(??)
8) [בסוללות עפר] כבושות, באילי מצור חזקים(??) מוגשים (לחומה) [ב]הסתערות חיל-רגלים, במנה[רות, בפרצים (שבחומה)...
9) [את ההסתערות(?) ס]וסי ראו, את רול צבאות האל אנשר בעצומים שמעו וחרד לב[בם...
10) [את העיר עזקה אשר הקפתי] ולכדתי, שללם שללתי, הרסתי, החרבתי [ושרפתי באש...
11) [את העיר גת(?), עיר] מלכות פלשתית, אשר ח[זק]יהו סיפח וביצר למענו [...
12 [...] כמו עץ [המזדקר על רכס(??)...
13) [...] מוקף [מג]דלים עצומים וקשה ביותר הגישה אליו
14) [...] ארמון כמו הר סגר עליהם ונישא [ראשו...
15) [...] היה אפל והשמש לא האירה אותו. מימיו שכנו באפלה ואת מוצא[ו...
16) [... פ]יה(?) היה חצוב בגרזינים וחפיר כרוי בגבול[ה...
17) [... חיילים] למודי קרב הוא הכניס לתוכה, חגר את כלי-נשקו למען [ערוך קרב...
18) על כל חילות אמורו והעמסתי עפר [...
19) [...] עליהם. בפעם השביעית [את ה...] הגדולות שלו כמו כלי-[חרס ניפצתי...
21) ...
משמעות הכתובת
הכתובת כתובה בסגנון ספרותי מיוחד, שאין כמותו באף תעודה אשורית שמתארת את מסעות מלכי אשור לארץ-ישראל. היא מחולקת ל-2 חלקים שונים :
המצור על עזקה - שורות 3–10
סנחריב מדבר בעיקר על המצור שהטיל על העיר עזקה, ואז שבר את חומותיה באילי ניגוח, ושרפה באש. העיר מתוארת כגבוהה ומבוצרת, מה שמדגיש את היתרון הטקטי שבה. הוא גם מתאר את העיר כגדולה, וחזקה, ומתפאר בניצחון בה, מה שמראה על גדולתה של העיר, שכן מלכים אשוריים נהגו להתפאר בניצחונות על אויבים חזקים.
האל "אנשר" בדרך כלל מופיע בשם "אשור", אך בכתובת זו נרשם כ"אנשר".
כיבוש העיר הפלשתית - שורות 11–20
העיר מתוארת באופן מפורט ומוגזם יותר מאשר תיאורה של עזקה. התיאור המופרז של העיר, הן בתוכן והן בכמות (ראה שורות 12–16), ככל הנראה מעיד על כך שהייתה חשובה מבין השתיים. בשורה 15 נמצא התיאור הספרותי הראשון של מנהרת מים, ממצא ארכאולוגי מאפיין לתקופת בית ראשון. יצירת מקור מים בחומות אפשרה לתושבים להחזיק מעמד לאורך המצור. מנהרות מים מתקופת המלוכה הישראלית זו נתגלו בחצור, גדעון, מגידו וירושלים. עצם חפירת המנהרות מעידה שמלכי ישראל ויהודה כנראה השקיעו מאמצים רבים בהכנה למצור.
תיארוך הכתובת
לפי נאמן, יש כמה גורמים אשר בהם יש להתחשב בתיארוך הכתובת :
הראשון, סגנון הכתיבה, שדומה לסגנון האנאלים של סנחריב, ומכיל ביטויים מהם, למשל:
ביטויים 2–6 מופיעים בקטעים המתארים את מסע סנחריב ליהודה.
השני, בכתובות סרגון לא מוזכר מסע כנגד יהודה כלל, בעוד שבכתובות סנחריב מופיע המסע ליהודה פעמים רבות.
השלישי, תיאור מיקומה של עזקה בין יהודה לאשור (שורה 5), חייב היה להרשם לאחר סיפוח אשדוד לאשור בשנת 712 לפנה"ס, שכן עזקה ממוקמת דרומה מעט מאשדוד. לעומת זאת, סביר להניח שמדובר מסע של 701 לפנה"ס, ולא של 712 לפנה"ס, כי הסיכוי שיזכיר בכתובת סיפוח שבוצע באותה השנה נמוך. הגיוני יותר שמדובר על מסע שהתרחש אחרי כן, כשאשדוד כבר שייכת לאשור באופן מוחלט ומובן מאליו.
הרביעי, קבע תדמור כי עקב השימוש בשם "אשנר" ולא "אשור", שייכת הכתובת לימי סרגון. אמנם נמצא השם בכתובות סנחריב, אך רק בכתובות שמקורן באשור (בעיקר כתובות בנייה), ובשתי כתובות מנינוה, וזוהי כתובת היסטורית, הרי שבהן בימי סנחריב מופיע השם "אשור". נאמן חולק על כך וטוען שסגנונה הספרותי המיוחד מבדיל אותה משאר הכתובות ההיטוריות, ושיש לזכור שמכתובות סרגון (שרבות מהן נכתבו בשנת 706 לפנה"ס) עד למסעותיו הראשונים של סנחריב (701 לפנה"ס) לא עבר הרבה זמן, ולכן ייתכן שכתובות ראשוניות נכתבו בסגנון הקודם, אולי אפילו על ידי אותם סופרים.
החמישי, כתובת זו מפורטת בהרבה מתיאור המסע באנאלים, שלא מזכיר את עזקה, ולכן נשאלת השאלה, האם כתב אחד התבסס על השני, או שמא התפתחו בנפרד? ראשית, המסע ההשמיני של סרגון נגד אררט מתואר מפורטות על גבי מנסרה, לאורך 430 שורות, בעוד באנלאים מתואר רק ב39 שורות. מפרסמה המקורי של המנסרה (תירו-דנג'ין) טוען שהאנאלים הם קיצור, שמתרכז בקטעים מסוימים ומצמצם אחרים. שנית, מסע סנחריב לבבל בשנת 703 לפנה"ס, ומסעו השישי לעילם בשנת 694 לפנה"ס מוזכרים בפירוט רב יותר באנאלים שנכתבו מיד לאחר המסעות, מאשר באלו שנכתבו במהדורות מאוחרות יותר.
סביר להניח שלא נכתבו בנפרד, עקב החפיפה בין הביטויים, המיוחדים למסע סנחריב ליהודה. נוסף, חוקרים מרבים לטעון שהאנאלים בדרך כלל כתובים באופן ספרותי יותר, ופחות כרונולוגי, מה שיעיד שהם אינם המקור, אלא עיבוד. לכן, הגיוני שהטקסט שלנו הוא שנכתב מיד לאחר המסע.
מכל סיבות אלו, מתארך נאמן את הכתובת לשנת 701 לפנה"ס, מיד לאחר שובו של סנחריב ממסעו ביהודה.
אהרן בן יוסף הכהן
הרב אהרן בן יוסף הכהן (ה'תרכ"ג, הורדנה - כ"ה בשבט ה'תרצ"ו תל אביב) היה חתנו של החפץ חיים, מחבר ספר "עבודת הקרבנות".
ביוגרפיה
נולד בהורודנה בשנת ה'תרכ"ג ליוסף הכהן, והניה בת צבי. למד בישיבות באישישוק ובביאליסטוק. בהיותו בביאליסטוק סייע לחפץ חיים בעת ביקורו בעיר, והחפץ חיים בחר בו כחתן לבתו גיטל (נפטרה בכ"ג תמוז ה'תש"ט). באלול ה'תרמ"ב השניים נישאו והרב אהרן עבר להתגורר ליד חותנו בראדין, שם לימד בישיבה, וסייע לחותנו בכתיבת ספריו והפצתם.
על תקופה זו הוא מספר:
גיסו מספר על תקופה זו:
בערך בשנת ה'תרס"ב עבר לכהן כרב בעיירה מיכאילישוק, שם הוציא בשנת ה'תרע"ג (1913) את ספרו "עבודת הקרבנות", לאחר מכן כיהן כרב בעיירה נאווא שווינצאן, שם הוציא, בשנת ה'תרפ"ד, את החלק השני של ספרו "עבודת הקרבנות".
בשנת ה'תרפ"ו עלה לארץ. תחילה התגורר בשכונת שערי חסד בירושלים, אולם בעקבות המחלוקת בין הקנאים לבין הרב קוק עזב את ירושלים ועבר ליפו, שם החליף את הרב יוסף צבי הלוי בניהול ישיבת אור זורח שהקים זרח ברנט. בשנת ה'תרפ"ח, עקב מחלתו, פרש מניהול הישיבה. בכ"ז בשבט ה'תרצ"ו נפטר ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
נ. סטרויה
רקע משפחתי ושנות ילדותו
סטרויה (Stroe) או סטרואיצה (Stroiţă) נכט (Nacht) נולד כבן השני של בנימין בויום נכט, ביישוב קטן בשם גשטן (Găşteni), בשטח הכפר רקצ'ון (Răcăciuni) במחוז בקאו, רומניה. הוא היה הבן השני, אחיו הבכור היה לימים עיתונאי וסופר בשם העט איסאיה רקצ'יון (Răcăciuni Isaiia).
לימודים וקריירה
בילדות המשפחה עברה לגור בבוקרשט, בה סטרויה למד קודם בבית הספר האוונגלי, המשיך לתיכון ואחרי זה ניסה להתקבל לאקדמיה לתיאטרון. הוא נדחה פעמיים וכשניסה להתקבל בפעם השלישית הגיע לאחר מעבר המבחנים לוועדת קבלה. חברי הוועדה שאלו לשמו, אך לפני שהספיק לענות, אחד מחברי הוועדה, השחקן הידוע באותם ימים, ניקולאיה סוריאנו (Nicolae Soreanu), שכנראה התרשם מכישרונו, ענה: "ניקולאיה, שמו כשמי, ניקולאיה". כך נמנע מסטרויה הצורך ה"מביך" להזדהות בשם נכט, שהעיד על מוצאו היהודי, וייתכן שזה עזר לו להתקבל הפעם ללימודי תיאטרון. לאחר אירוע זה אימץ לעצמו את השם ניקולאיה והזדהה בו בתעודות. אולם בכל מופעיו שמו הופיע תמיד כנ. סטרויה, כרמז לשם המשפחה נכט, ואף פעם כ"ניקולאיה".
סטרויה הצטיין בלימודיו ובסיומם התחיל להופיע ב"התיאטרון הקטן" (Teatrul Mic) (של להקת אלווירה פופסקו-יון ינקובסקו) בתפקידים משניים. הוא זכה בפעם הראשונה לשחק בתפקיד ראשי במחזה "אזיאיס" (Azais) של לואי ורניי (Louis Verneuil), מחזה שהצליח מאוד והוצג מאות פעמים. בעונת הקיץ היה מופיע בתפקידים קטנים ב"גן אוטטלשטיאנו" Parcul Oteteleşteanu בבוקרשט, שם הכיר את ואסילה ואסילאקה (Vasile Vasilache), שנשכר כמחליף של פסנתרן ליווי. ואסילאקה, שחקן ומלחין מוכשר, הקסים את יתר השחקנים בחיקויים הקוליים שעשה לכלי הנגינה השונים. אשתו הראשונה של סטרויה, נורה פיאצ'נטיני Nora Piacentini), שרצתה להתגאות בפסנתר החדש שקנתה, הזמינה את ואסילאקה אליהם לארוחת צהריים וכך נולד הצמד "סטרויה וואסילאקה". הצמד הצליח מאוד בדרכו, לשמחת שתי המשפחות. בזכרונותיו סיפר סטרויה, שאביו של ואסילקה נהג לומר לבנו: "אמרתי לך, שאם יהודי קופץ לתוך באר, קפוץ אחריו, כי זה ודאי עסק מוצלח", וואסילקה היה עונה: "אתה רואה אבא, באמת קפצתי אחריו". הדברים כוונו בעיקר להופעתם הראשונה בגן "וולטה בוזשט" ב"אולימפיאדת העליצות" (Olimpiada veseliei), הופעה שיזמו השניים על חשבונם, ליוו אותה בפרסום חוצות נרחב והייתה הצלחה קופתית מהדהדת. בעזרת המלצה של איסאיה רקצ'יון (האח של סטרויה), שהיה מנהל הוצאה לאור ומזכיר הקרן ע"ש "קרול השני" לפרופסור אלכסנדרו רוסטי, שהמליץ למנהל תוכניות הרדיו, פרופ' מוגור, לשבץ אותם לשידור. כשמוגור טען שאין לו תקציב לכך, השניים הציעו להופיע בחינם. הופעתם הצליחה מאוד, בכל מקום זמזמו את הנעימות שלהם, הגימיקים ששימשו לפתיחת התוכנית (Alo, Alo, aici radio, Stroe şi Vasilache, lache, lache, lache) הפכו למותגים ושמם הפך לשם דבר.
הצמד הפיק סרט בשם "בינג בנג" שעסק באנשים פשוטים וחיי היום יום שלהם, דבר חריג באותה תקופה בה עסקו יצירות קולנועיות כמעט באופן בלעדי באנשי המעמד הגבוה. כדי לממן את הסרט נזקקו לעזרתו של איסאיה רקצ'יון שהפגיש אותם עם מנהל הלוטו הממלכתי הרומני. הלה הסכים לממן את הסרט אך דרש מהם לשנות את התסריט כך שבסיום הסרט יזכה המובטל בלוטו. בעזרת הכסף שהרוויחו מהסרט השניים יצאו להופעות ברחבי העולם והגיעו לברלין, אך עזבו במהרה בגלל עלייתו לשלטון של היטלר. הם עברו לפריז, עם נשותיהם והופיעו באחד ממועדוני הלילה הגדולים לשבועיים ניסיון. ההופעה זכתה להצלחה גדולה והוצע להם להמשיך, אך הם סירבו, כי היו להם תוכניות שיבה לרומניה. ברומניה הופיעו ב"תיאטרון אלהמברה" Teatrul Alhambra עם תוכנית חדשה, תוכנית בה שולבה גם השחקנית והזמרת סילי ואסיליו (Sili Vasiliu). ההצלחה הובילה אותם לפתיחת תיאטרון משלהם ב"אולם מאז'סטיק" Sala Majestic ושם המופע הותאם לשם האולם: Majestic tic, tic eşti mic, dar şic (מאז'סטיק, טיק, טיק, קטנצ'יק עם שיק). כשממדי האולם לא עמדו בדרישה הגוברת למקומות בהופעותיהם, הם עברו לגן הקיץ של "התיאטרון החדש" Teatrul Nou. הצמד נשכר בשנת 1938 לסיבוב הופעות במזרח התיכון, איסטנבול, ביירות, תל אביב, קהיר ואלכסנדריה. כאשר שבו לרומניה נשכרו השניים להופעות בקזינו של סינאיה.
תקופת מלחמת העולם השנייה
ב-29 באוגוסט 1940 הגיעה הוראה האוסרת על ההופעה המשותפת של הצמד (בגלל יהדותו של סטרויה) ואוסרת הופעה כלשהי של סטרויה, פרט להופעות בתיאטרון היהודי. עלייתם לשלטון של הלגיונרים הביאה, בין היתר, לסילוק היהודים מכל במות הבידור. ואסילאקה הודיע מיד שהצמד לא יכול להתקיים ללא סטרויה. בתיאטרון היהודי בבוקרשט, "תיאטרון באראשאום" Teatrul Baraşeum, בבכורה של המופע "הספינה של סטרויה" הגיעו ואסילאקה וחבריו וקראו מהאולם קריאות עידוד. הקומיקאי קונסטנטין טנאסה (Tănase), שהעריך מאוד את סטרויה, נתן לו בהסתר לביים את המופעים המוזיקליים בתיאטרון שלו והמשיך לשלם לו את משכורתו. במחזה מסוים, בו הופיע ואסילאקה ודיבר עם מצפונו, ענה לו המצפון הבלתי נראה בקולו של סטרויה - הקהל שזיהה את הקול פרץ במחיאות כפיים ומפקח מטעם משרד התרבות, שישב באולם, עלה לבמה לחפש מאיפה בא הקול, אך סטרויה הספיק להימלט בדלת אחורית. ב-4 באפריל 1944, בהפצצה באווירית הראשונה האנגלו-אמריקאית על בוקרשט, נהרג ואסילאקה. סטרויה חש הרוס מוראלית ושנים רבות לאחר מכן הופיע לבדו כשהוא משלב את זרועו בזרועו של פרטנר בלתי נראה, זכר לואסילאקה המנוח. במשך כמה שנים המשיך לשדר לבד את התוכנית הפופולרית "השעה העליזה", (Ora veselă) כשאות הפתיחה שלה היה הפזמון "הלו, הלו, כאן סטרויה (:Alo, alo, aici e Stroe,
התקופה שלאחר מלחמת העולם
בהמשך עבודתו של סטרויה עסקה יותר ויותר בבימוי - בעיקר במסגרת ה"תיאטרון לרוויו" (תיאטרון מוזיקלי)ע"ש "קונסנטין טנאסה" בבוקרשט בשנת 1977 עלה לישראל יחד עם אשתו השנייה, רולנדה קמין, ועם שני ילדיו. בנו, יוג'ין הוא גם כן שחקן ובמאי תיאטרון הממשיך את דרכו של אביו בעזרת בית ספר למשחק שנמצא ביישוב שוהם שבישראל. בתו, דנה, היא פסיכולוגית שחיה בדיסלדורף שבגרמניה.
הנצחה
כפר הולדתו רקצ'ון נקרא על שמו.
ספרים
"77 שנים ב-200 עמודים", ספר זכרונות (1983) (ani in 200 pagini 77)
צים
צים שירותי ספנות משולבים בע"מ, המוכרת בשם המקוצר צים היא חברה ישראלית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בניו יורק, ופועלת בתחום הספנות. החברה נמנית עם עשר החברות הגדולות בעולם שעוסקות בהובלת מכולות דרך הים, והיא מפעילה כ-130 אוניות משא (נכון לשנת 2022).
הקמה וביסוס
החתומים על מסמך הבקשה לרישום החברה במרשם החברות המנדטורי היו בר כוכבא מאירוביץ, דוד רמז, גוסטה שטרומפף –רכב, זאב שינד, ונפתלי וידרא. שם החברה הוא ראשי תיבות של "צי ימי מסחרי", והוא צורת ריבוי נדירה של המילה 'צי', המופיעה בספר במדבר 'וצים מיד כתים, וענו אשור וענו עבר, וגם הוא עדי אובד'.
כיוון שבמהלך מלחמת העולם השנייה ירדו למצולות אוניות סוחר רבות מאוד, החיפוש אחר אוניות ארך זמן, ורק ב-1947 נרכשה האונייה הראשונה של צים, בשותפות עם חברת "האריס אנד דיקסון" שמושבה בלונדון – ה"קדה", שופצה ושמה שונה ל"קֶדְמַה". קדמה הגיעה ארצה בקיץ 1947.
בשנות הקמת המדינה
המשימה המרכזית של החברה בשנותיה הראשונות הייתה הבאת מאות אלפי עולים ופליטים לארץ ישראל. עם קום מדינת ישראל שונה גם שם החברה ל"צים חברת השיט הישראלית בע"מ".
ב-1951 פרצה שביתת הימאים, על רקע תנאי העבודה הקשים והשכר הנמוך בצי הסוחר הישראלי. בנוסף פרצה מחלוקת על הקמת "איגוד הימאים" בין הההסתדרות (ששלטה בחברה דרך "חברת העובדים") והימאים.
ב-1953 החלה צים בתהליך בנייה והתרחבות במסגרת הסכם השילומים עם גרמניה. צים בנתה 36 אוניות חדשות, דבר שאיפשר הרחבה דרמטית של הצי והיקפי הפעילות.
כחברה ממשלתית
ב-1958 הייתה החברה שותפה בתוכנית להקמת חברת מספנות ישראל. קודם לכן הייתה שותפה בחברת "הימה", שהוקמה על ידי ישראל קירשטיין, אדריכל ימי שיזם את הקמתה עוד בימי המנדט, והייתה בבעלות משותפת עם חברת סולל בונה. "הימה" הפעילה כבר מספנה קטנה בצידו השני של נמל הקישון ועסקה בהרחבתה באותה עת. תחילה דובר ש"הימה" תפעיל ותנהל גם את מספנות ישראל, בשותפות שווה עם ממשלת ישראל, אך לבסוף ממשלת ישראל החזיקה במלוא הבעלות ואף הוחלט להעביר את המבדוק הקיים בנמל חיפה לחזקת מספנות ישראל. פתרון נוסף שהוצע היה למזג את שתי החברות. ביוני 1962 אושר מיזוג "הימה" "מספנות ישראל", והסכם המיזוג נחתם בספטמבר 1962.
בשנות החמישים והשישים היו אוניות הנוסעים תחום הפעילות הבולט של צים, לצד התרחבות מתמדת של קווי המטענים. אוניות הנוסעים היו אמצעי תחבורה נפוץ לפני הופעתה של תחבורה אווירית זולה, והיו פופולריות גם לצורכי תיירות ונופש. לצים היו קווים קבועים בים התיכון ומאוחר יותר לארצות הברית וממנה. חלק מאוניותיה הפליגו לשייטי תענוגות ("קרוּזים") לאיים הקריביים בעונת החורף. ב-1964 הסתיימה בנייתה של אוניית הפאר "שלום", שהפכה תוך זמן קצר לכישלון כלכלי. בהמשך רכשה צים שתי ספינות נוסעים קטנות יותר בשם "נילי" ששימשו גם כספינות מעבורת. ספינות הנוסעים הופעלו במסגרת חברת בת בשם "צים קווי נוסעים" שנסגרה עם הפסקת פעילות הנוסעים בשנות ה-70. בשנות ה-60 החלה צים להפעיל אוניות מתמחות כמו אוניות צובר, אוניות קירור ומכליות דלק. תחום פעילות חשוב של החברה היה הובלת נפט איראני לישראל ומוצרי נפט מעובדים מישראל לאירופה. ב-1962 הזמינה החברה 27 אוניות, שיחד עם הצי הקיים הגדילו את מספר האוניות שלה לכ-60. מספר אוניות נבנו ב"מספנות ישראל" בחיפה, בהם "אסתר" הייתה אוניית משא, במעמס של כ-3,000 טון,  שטקס השקתה נערך ב-7 באפריל 1964, והאוניה "חנה" שהושקה בדצמבר 1965.
בבעלות החברה לישראל
בתחילת 1970 מכרה המדינה 50% ממניות "צים" ל. חברה שהוקמה על ידי קבוצת בעלי הון יהודיים בראשות זיגמונד ורבורג, הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד, אייב פינברג ואחרים, וביוזמת ממשלת ישראל, כדי לעודד השקעות זרות בישראל.
בשנות השבעים הוקם שירות המכולות של "צים", והחברה הזמינה שש אוניות – דור ראשון של אוניות מכולה מתמחות. "צים" הייתה מחלוצות ההובלה במכולות, ובהדרגה הפך ענף ההובלה במכולות לתחום הפעילות המרכזי של צים. בתחום זה נמנית צים, מאז שנות השמונים של המאה העשרים, על עשרים החברות הגדולות בעולם.
ב-1981 איבדה צים שתי אוניות. ב-8 במרץ התרחש האסון הקשה ביותר בתולדות הספנות המסחרית בישראל כאשר האונייה "מצדה" טבעה בסערה באוקיינוס האטלנטי. ב-25 במאי טבעה האונייה "שקמה" בים האדום, ללא אבדות בנפש. ב-1985 רצחו מחבלים שני מלחים של אוניית צים בעיר ברצלונה שבספרד.
בראשית שנות ה-80, תקופת שפל בספנות העולמית, עמדה "צים" בפני משבר ועל סף התמוטטות, אך הצליחה להתאושש לאחר צעדי הבראה. בשנות התשעים בנתה החברה 15 אוניות מכולה בגרמניה.
הפרטת החברה
ב-1992 העבירה "חברת העובדים" את מניותיה ב"צים" למדינה תמורת 10 מיליון דולר. בשלב זה הבעלות התחלקה בין "החברה לישראל" (50%) ומדינת ישראל (50%). במקביל הועלתה תוכנית, שלא בוצעה, להנפקה ראשונה לציבור של מניות החברה בבורסה.
בתקופת ממשלת נתניהו הראשונה הוחלט להפריט את החברה, במסגרת תוכנית כוללת של הפרטה בישראל של רוב החברות הממשלתיות. אולם ביצוע התוכנית התעכב. לאחר רכישת "החברה לישראל" על ידי קבוצת האחים עופר ב-1999, הואצו הצעדים לקראת הפרטת החברה. באוקטובר 2000 אישרה ועדת הכספים לרשות החברות הממשלתיות לפתוח בהליכי ההפרטה של החברה. האישור ניתן על תנאי, ולפיו מכירת מניות המדינה לרוכשים תתבצע רק לאחר שיובא לוועדה הסכם חתום בין ההנהלה לעובדים על הבטחת זכויותיהם. מדובר היה במכירת 49% ממניות החברה שבידי המדינה במכירה פרטית למשקיע או לקבוצת משקיעים כמקשה אחת, למעט "מניית זהב", שתישאר בידי המדינה. לחברה לישראל, שהחזיקה בכמות זהה של מניות, ניתנה זכות סירוב ראשונה. המכירה הייתה אומרה להתבצעה באמצעות מכרז בינלאומי. ואושר לחברה לישראל להשתתף בו.
ביצוע ההפרטה התעכב כשלוש שנים, עקב התנגדות של מספר שרי ממשלה וגורמי ביטחון להפרטת החברה, עקב החשיבות שלה להפעלת קווי הובלה ימית לישראל בעתות חרום. באוקטובר 2003, ועדת השרים לענייני הפרטה בראשות שר האוצר, בנימין נתניהו, דנה בהצעה לאשר פיצול של "צים" לשני תאגידים נפרדים, במידה ויתבקש על ידי הרוכש, כצעד לקידום ההפרטה. לרוכש יתאפשר להפריד את פעילות צים לשתי חברות. האחת תתמקד בהובלה ימית שעיקרה הסחר מישראל אל ישראל ("צים ישראל") והשניה תתמקד בתחום הספנות וההובלה הימית הבינלאומית ("צים בינ"ל). על מנת להבטיח את האינטרסים הביטחוניים החיוניים של מדינת ישראל, הוחלט שתוצמד מניית זהב לצים ישראל. במקביל להליכי ההפרטה האחים עופר הרחיבו את פעילותה מחוץ לישראל, כך שהיא הייתה כ-80% מפעילותה הכוללת. הם גם החכירו לחברה שש אוניות שרכשו.
בינואר 2004 המדינה מכרה את החזקותיה בצים לחברה לישראל מקבוצת האחים עופר, תמורת 115 מיליון דולר, המשקף שווי של 236.6 מיליון דולר. בעקבות המכירה נשמעה ביקורת חריפה מצד גורמים רבים בטענה שצים נמכרה במחיר נמוך בהרבה משוויה. לאחר ההפרטה שונה שם החברה ל"צים שירותי ספנות משולבים בע"מ".
על פי הסכם ההפרטה, מדינת ישראל מחזיקה ב"מניית זהב" בצים, המונעת את מכירתה ללא אישור ממשלתי. כמו כן החברה מחויבת להחזיק לכל הפחות 11 ספינות שתפקודנה את חופי ישראל בכל אירוע קיצון. במהלך שנת 2014 נעשו ניסיונות למשא ומתן בין החברה לממשלה לוויתור על מניית הזהב.
צים לאחר ההפרטה
עם העברת השליטה לאחים עופר, עידן עופר התמנה ליו"ר הדירקטוריון, וההנהלה החדשה התוותה לצים מגמה של התרחבות מהירה. בספטמבר 2004 צים חתמה על עסקה עם חברת "זודיאק מריטיים", במסגרתה היא מכרה לה שתי אוניות וחכרה את אותן האוניות חזרה לתקופה של 6 שנים. באוקטובר צים חתמה עם החברות "עופר ספנות" ו"זודיאק מריטיים" על הסכם משותף לרכישת 8 אוניות ממספנה בסין ועוד 4 ממספנה ביפן, בעלות כוללת של 820 מיליון דולר. מכיוון ש"עופר ספנות" ו"זודיאק" שתיהן חברות פרטיות בבעלות האחים עופר, ומכיוון שהקנייה בפועל הייתה מ"זודיאק", עסקה זאת הוגדרה כ"עסקת בעלי העניין הגדולה בתולדות הבורסה בתל אביב". מתוך 12 האוניות, צים רכשה בעלות מלאה על ארבע מתוכן, ארבע בבעלות משותפת עם "עופר ספנות", אותן התחייבה לחכור לתקופה של 10 שנים, ועוד ארבע בחכירה לתקופה של 10 שנים. ב-2006 צים ועופר ספנות חתמו יחדיו על חוזה לקניית שמונה אוניות מכולה חדשות ממספנה בטיוואן בעלות של כמיליארד דולר. ביולי ובאוקטובר 2007 צים חתמה על שתי עסקאות עם עופר ספנות במסגרתן היא מכרה את חלקה באוניות הללו לעופר ספנות, התחייבה לחכור אותן חזרה לתקופה של 12 שנה החל מ-2010–2011, ובסיום התקופה לרכוש שוב 50% מהבעלות עליהן.
אולם ב-2008 שוק הספנות העולמי נכנס להאטה חריפה בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, ועקב כך החברה לישראל הודיעה כי התוכנית האסטרטגית של צים "אינה בת יישום בתנאי השוק הקיימים", וצים ביטלה את הסכם קניית האוניות ממספנה בטיוואן. המשבר הרע משמעותית את מצבה הפיננסי של צים, והיא נאלצה להשבית חלק ניכר מהצי שלה, כשבאותו הזמן היא ממשיכה לחכור אוניות מ"עופר ספנות" ו"מזודיאק". ב-2009 נאלצה צים לבקש הסדר חוב עם נושיה, והחברה לישראל נאלצה להזרים לה כספים כדי למנוע מצים לפשוט רגל.
בחודש יולי 2014, לאחר שפעם נוספת נכנסה צים למצב פיננסי קשה, חתמה חברת האם החברה לישראל על הסדר חוב עם נושיה של צים, לפיו הנושים יוותרו על חוב של 1.4 מיליארד ש"ח בתמורה לכ-68% ממניותיה של צים.
ב-7 בינואר 2015 הועברו יתרת 32% המניות שבבעלות החברה לישראל לחברת קנון הולדינגס, שפוצלה באותה עת מהחברה לישראל.
ההנפקה בבורסה
בינואר 2021 הונפקה צים בבורסה של ניו יורק וגייסה כ-200 מיליון דולר, לפי שווי שוק של 1.5 מיליארד דולר. החברה דיווחה על רווחי שיא של 4.65 מיליארד דולר בשנת 2021, הרווח השנתי הגדול ביותר מעולם לחברה ישראלית.
נהר כבר
נהר כְּבָר היה תעלת מים מלאכותית, או מערכת תעלות, שנחפרה בבבל באלף הראשון לפנה"ס למטרות השקיה ותחבורה. תוואי התעלה איננו ידוע כיום בוודאות וקיימת מחלוקת בין חוקרים בנושא זה.
שמה של התעלה מופיע לראשונה במקרא כנהר שעל גדותיו גרו גולי יהודה בבבל. ייתכן שלנהר זה התכוונו גם הפסוקים בתהילים קל"ז - "על נהרות בבל, שם ישבנו, גם בכינו...".
החל מהמאה ה-19, התגלו תעודות בבליות רבות המזכירות את נהר כבר בשם Naru-Kabari, אשר משמעותו בבלית היא הנהר הגדול. משתמע שמדובר בתעלה מלאכותית או במערכת תעלות שמקורה בנהר הפרת, והיא נמשכת לאורך מאות קילומטרים, דרך וליד העיר ניפור, דרום מזרחית לבבל הבירה.
בחפירות שביצעה משלחת ארכאולוגית מאוניברסיטת פנסילבניה באזור העיר העתיקה ניפור, נמצאו תעודות המתייחסות לנהר כבר ועל בסיסם ניסו אנשי המשלחת לאתר את שרידיה של התעלה בחורבות העיר. לטענתם, סימני כתב היתדות ששימשו לכתוב את המושג Nar-Kabari, היו גם יצוג אידאוגרמי למושג הפרת של ניפור. כלומר, המקבילה של נהר הפרת, בעיר ניפור. על בסיס זה העריכו שמה שנראה כמו שרידים של תעלה או נהר גדול שעבר במרכזה של העיר. רוחבה של התעלה היה להערכתם לפחות 20 מטר ועומקה לעיתים 5-6 מטרים. תוואי תעלה זו שגילו התחיל מנהר הפרת צפונית לעיר בבל, המשיך דרום מזרחה לעיר ניפור ובסופו התחבר מחדש לנהר הפרת באזור העיר אורוכ. תעלה זו מוכרת גם מתקופות מאוחרות יותר כשאט אנ-ניל. עם זאת, בתעודות אחרות צוין נהר כבר כתעלה שעברה ליד העיר ולא בתוכה. לא ברור, אם כן מה היה בדיוק מיקומה של התעלה באזור ניפור או אם כינויה התייחס למערכת שלך תעלות שעברו הן בתוך העיר והן לידה לכיוון דרום מזרח.
בתעודות אל יהודו, המתוארכות לתחילת המאה החמישית לפנה"ס, ועוסקות בחיי היום-יום של גולי יהודה בבבל, נמצאו גם התייחסויות ל-Naru-Kabari כמקום חתימת כמה מהן. חוקרי תעודות אלה מעריכים שרובן נכתבו באזור מרחב העיר ניפור (ודרומה לה) וייתכן שגם זו עדות למקומו של נהר כבר, באזור התיישבות הגולים היהודאים.
בתעודות בבליות מהתקופה הפרסית צוין נהר כבר כערוץ תחבורה נפוץ לכיוון העיר שושן. בקרב קהילת מחקר המזרח הקרוב הקדום התפתח פולמוס באשר לזהותה של העיר שושן ובמשתמע, כיוון מסלולו הגאוגרפי של נהר כבר. חלק מהחוקרים טענו שבתקופה הנאו-בבלית היו מספר ערים שענו לשם זה, לעומת חוקרים אחרים שזיהו את העיר עם בירת הממלכה הפרסית, שושן. בקרב האסכולה השנייה התפתחה תובנה, כי המשך חפירתה של התעלה לכיוון פרס, היה חלק ממאמץ אימפריאלי פרסי מתמשך לנצל את משאבי ממלכת בבל לטובת פרס ולהניע את מוקד הפעילות שבאזור בבל, לערי הבירה הפרסיות בדרום פרס.
שואב אבק
שואב אבק הוא מכשיר שאיבה המשמש לניקוי חללים ומשטחים על ידי ואקום ללא עזרת מים או חומרי ניקוי. שואבי אבק מיוצרים בגדלים שונים, הם מבוססי טכנולוגיות שונות, ומיועדים למגוון שימושים ביתיים ותעשייתיים.
במילון אבן שושן, במילון כנעני ובמילון אלקלעי מצוי ההלחם שַׁאֲבָק. אלקלעי הציע במילוניו את צמד החידושים שִׁאֲבֵק (ניקה בשאבק) ושׁׂאֲבַק. עם זאת, כל אחד מן החידושים הללו לא נקלט בפי דוברי עברית.
היסטוריה
מסמכי רישום פטנט (מספר 29,077 ארצות הברית) מצביעים על כך, שמטאטאי אבק נרשמו על שם דניאל הס ב-10 ביולי 1860. הס, שהתגורר בווסט יוניון במדינת איווה בארצות הברית, קרא להמצאתו "מטאטא שטיח" ולא שואב אבק. המכונה שהמציא כללה מברשת סובבת ומנגנון מפוח בחלק העליון, שנועד ליצור את פעולת היניקה. המצאה זו הפתיעה בכך, שהיא כללה שני "תאי מים" שנועדו ללכוד אבק ולכלוך עדין. עם זאת, אין כל ראיות שהפטנט הגיע לכלל יצור בפועל. מודל מוקדם נוסף, המכונה “Whirlwind” נרשם כפטנט מספר 91,145 ב-8 ביוני 1869 על ידי אייב מקגאפי משיקגו. מכשיר זה ייצר ריק (ואקום) באמצעות מאוורר מונע בחגורה שהונעה באופן ידני באמצעות ידית. כל ההמצאות הללו היו מגושמות ויקרות מאוד.
בשלהי שנות השבעים של המאה השמונה עשרה החל מלוויל ביסל לייצר את המצאתו שנקראה "מטאטא שטיחים". מכשיר זה הונע על ידי מברשות סובבות שקלטו את האבק ואחסנו אותו בתוך תא מיוחד בגוף המכשיר. המכשיר התבסס על פעולת הסיבוב של הגלגלים שהניעו את מנגנון הטיאטוא והסירו אך ורק פירורים מהשכבות העליונות ביותר של פני השטיח.
בשנת 1899 המציא ג'ון ס. תורמן שואב אבק שהיה מבוסס על מנוע בנזין וכמה היסטוריונים מייחסים לו את המצאת שואב האבק הממונע הראשון. המכונה של תורמן נרשמה כפטנט מספר 634,042 ב-3 באוקטובר 1900. יותר מאוחר תורמן גם המציא שואב אבק שהיה מופעל על ידי סוסים. הוא הציע שירותי שאיבה מדלת לדלת בעיר סנט לואיס תמורת ארבעה דולרים לביקור.
הקפיצה הטכנולוגית הבאה הגיעה בשנת 1901 כשיוברט ססיל בות מלונדון המציא את שואב האבק החשמלי. הוא היה כה גדול, שמשאבת הריק והמנוע שלו אוחסנו בכרכרה שהונעה על ידי סוסים, ממנה נמשך צינור באורך של 33 מטרים לתוך הבית. אירוע כזה היה כה רב רושם, עד שנשות החברה של אנגליה הוזמנו בלווית חברותיהן ל"מסיבות שאיבה". השטיחים של המלכה ויקטוריה נוקו בצורה כזו, וכן כל מבני המגורים של הצי האנגלי, מה שהביא, בדרך אגב, לחיסולה של מגפה שהתחוללה בצי האנגלי בשלהי תחילת המאה העשרים. שואב האבק שיפר באופן ניכר את הסניטציה ובריאות הציבור. טונות של אבק עמוס בחיידקים הוסרו ממושבים באולמות תיאטרון, בתים ורצפות בחנויות.
בערך באותה תקופה, שני אמריקאים הציגו מוצרים דומים מעבר לאוקיינוס. קורין דופור המציאה מכשיר ששאב את האבק לתוך ספוג רטוב. המכונה הענקית של דייוויד אי. קני הותקנה במרתף וחוברה לרשת של צינורות שהובילו לכל חדר ברחבי הבית. קבוצה של מנקים העבירו את המכונה מבית לבית.
בשנת 1905 נרשם פטנט על "שואב האבק המשופר של גריפית להסרת אבק מרצפות" על ידי Walter Griffiths Manufacturer מבירמינגהם שבאנגליה. הפטנט כלל מכשיר שאיבה מיטלטל וקל לאחסון, שהונע על ידי "כל אחד" (הכוונה בעיקר לעובדי משק בית) שתפקידו ללחוץ על מתקן שנועד לשאוב אבק באמצעות צינור גמיש ניתן להסרה, אליו חוברו פיות שונות. צ'פמן וסקינר מסן פרנסיסקו המציאו שואב אבק נייד בשנת 1905. הוא שקל ארבעה עשר ק"ג וכלל מאוורר בקוטר 18 אינצ'ים שנועד ליצור את היניקה. עקרת הבית נזקקה תמיד לגבר שיסייע לה להעביר את המכשיר מחדר לחדר, מה שנתן לראשונה משמעות חדשה למונח אחזקת הבית. המידות הגדולות וההפעלה המגושמת של המכשיר לא הביאו לפופולריות שלו בציבור.
אדם נוסף שהמציא שואב אבק המוכר בזכות שמו הוא ג'יימס קירבי, ששם לו למטרה בחיים להקל על כל מטלה שהייתה כרוכה בעבודה מתישה. לאחר שצפה בעבודת הבית הקשה של אימו בתחום סילוק האבק, שהיה חוזר ושוקע מחדש על כל פריט בבית, הוא פיתח את התפישה שלו בתחום שואבי האבק. המנקה הראשון של קירבי, שהומצא בשנת 1906, השתמש במים להפרדת אבק.
בשנת 1907, לאחר שלא היה מרוצה מהצורך להיפטר מהמים המלוכלכים, הוא חזר אל שולחן התכנון והמציא מערכת שהתבססה על פעולה צנטריפוגלית ובד על מנת לסנן את הלכלוך.
ג'יימס מארי ספנגלר, ממציא ועובד ניקיון מקנטון שבמדינת אוהיו, רשם ב-2 ביוני 1908 פטנט מספר 889,823 על מכונת שאיבה חשמלית ניידת שהקלה על פעולת ניקיון הבית. ספנגלר, שהיה חולה אסתמה, רצה שואב אבק קטן ממדים שיסייע לו לצמצם את כמות האבק בביתו. הוא המציא מכשיר שהתבסס על פעולת יניקה שיצרו להבי מאוורר שחובר אל מנוע. בשנת 1908 הוא מכר את הפטנט שלו לוויליאם הובר, שהיה בעלה של בת דודתו והפך שותף במפעל Hoover’s Electric Suction Sweeper Company. בתוך זמן קצר צצו חברות רבות ליצור שואבי אבק שניצלו את העלייה בפופולריות של מכשירים מונעים בחשמל והחששות של הציבור מפני חיידקים.
איש עסקים מדטרויט בשם פרד וארדל, הקים את חברת Eureka Vacuum Cleaner Company בשנת 1909. בשונה משואבי האבק של מתחריו שהיו כבדים, קשי תמרון ולא אמינים, שואבי האבק של Eureka היו רב שימושיים וקלי משקל. החברה גם הציעה מספר תוספות שימושיות לניקוי ריפודים, קירות ורצפות חשופות ואפילו תוספת שנועדה ליבוש שיער. שואבי האבק של Eureka תוכננו בצורה כה מוצלחת שהם זכו לפרס בתערוכה הבינלאומית שהתקיימה בסן פרנסיסקו בשנת 1915. בשנת 1919 יצרו במפעלי Eureka מדי יום 2,000 שואבי אבק במפעל המודרני שהשתרע על 3.5 דונמים.
בשנת 1910, שני מהנדסים מהעיר ראסין שבמדינת ויסקונסין בשם צ'ארלס סיץ' ופרדריק אוסיוס ואיש שיווק מבריק בשם לואיס המילטון, המציאו מנוע חשמלי קטן שהונע בזרם ישר ובזרם חילופין - הזינוק הגדול קדימה בתחום מוצרי העזר החשמליים למשק הבית. אוסיוס השתמש בהמצאה זו במכשיר השאיבה ששווק על ידי חברת Hamilton Beach בשם Mother's Little Helper שהיה שואב האבק החשמלי הנייד הראשון למשק הבית. אחרי מלחמת העולם הראשונה הסכים ג'ים קירבי לעצב שואבי אבק באופן בלעדי עבור ג'ורג' סקוט וקארל פצר. במשך השנים הבאות הוא פיתח מספר רב של המצאות וחידושים בתחום שואבי האבק. בשלב מאוחר יוצר שואב האבק הלא-חשמלי מדגם Vacuette על ידי חברת Scott and Fetzer, שהפך לאב-טיפוס של שואבי האבק המודרניים מרובי התוספות המתחברות.
חברת Air-Way Sanitizor מטולדו שבמדינת אוהיו, הציגה את שואב האבק הראשון שלה עם שקית חד פעמית בשנת 1920. חברת Aerus הוקמה בשנת 1924 תחת השם Electrolux, בשעה שגוסטף סאהלין הציג את שואב האבק Electrolux מבוסס המיכל בארצות הברית. כמעט בן לילה הפך עיצוב זה לתקן המצוינות בתחום.
בשנת 1926 פיתחה חברת הובר מנגנון אגיטציה חיובית, מה ששיפר באופן משמעותי את יכולת קליטת האבק על ידי השואב. דגם אחד כלל מוט חביטה קשיח שנוצל בשילוב עם מברשת על האגיטטור על מנת להפריד את הלכלוך מפני השטיח. בשנות השלושים של המאה העשרים הופיעו שואב האבק הראשון מפלסטיק וכמה דגמים כללו גם נורות תאורה בחלק הקדמי של המכשיר. בשנת 1935 הציגה חברת Scott and Fetzer את דגם Model C, הראשון בסדרה ארוכה של שואבים שנשאו את שמו של קירבי. קירבי המשיך לעבוד על רעיונות חדשים עבור החברה עד שנות השישים. בשנות החמישים הופיעו שואבים מתקפלים שהוצבו באופן אנכי. שואב האבק הראשון המונע מעצמו הוצג בשנת 1969. בשנים הבאות הוצגו שואבים בעלי עוצמת שאיבה הולכת וגדלה עם תכונות משופרות הכוללות דאגה לסביבת העבודה וסינון חלקיקים שונים.
בשנת 1993 המציא סיר ג'יימס דייסון מבריטניה את שואב האבק הראשון בשיטת הציקלון, ללא צורך בשקיות להפרדת האבק. היה זה לאחר שהוא הרגיש כי עוצמת השאיבה של שואב האבק שלו הלכה ופחתה ככל ששאב יותר אבק ונקבוביות השקית נסתמו. נדרשו לו חמש שנים ו-5,127 דגמי אב- טיפוס עד שהגיע לדגם המסחרי הראשון. דייסון מיהר והציע את המצאתו לחברת הובר הבריטית, אשר נחשבה אז למובילה העולמית בתחום. בהובר דחו את המצאתו מכיוון שלא רצו להפסיד את שוק השקיות לשואבים - שוק שהוערך ב-500,000$ בשנה. הצלחת הטכנולוגיה של דייסון, לא מנעה מהובר ואחריהם חברות אחרות רבות לנסות ולייצר חיקוי לשואבים של דייסון.
שואב אבק מרכזי
נמצא בעיקר בשימוש בצפון אמריקה. זו היא מערכת ניקוי מרכזית שהיא חלופה לשואב האבק המסורתי. במערכת מסוג זה מותקנת משאבה מרכזית אחת וצינורות המונחים בתוך שלד הבית (מתחת לרצפה, בקירות או בתקרה) מובילים ממנה לשקעי שאיבה ברחבי הבית. השאיבה עצמה מתבצעת על ידי צינור שאיבה חסר מנוע, שאותו מחברים לשקעי השאיבה.
יתרונה של מערכת זו הוא במנוע גדול וחזק יותר (כיוון שלא נדרשת ניידות), בכך שאין צורך לנייד את המנוע אלא רק את צינור השאיבה ובצורך לרוקן את השק המתמלא באבק לעיתים תכופות פחות. יתרון נוסף של שואב אבק מרכזי טמון באופן הפעולה שלו. לעומת שואב אבק נייד שפולט חזרה לחלל האוויר חלקיקי אבק, פעולתו של שואב אבק מרכזי נחשבת לחסרת עכבות מבחינה זו. מחקר קליני מטעם בי"ס דייוויס לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה, מצא יתרון מובהק לשאיבה מרכזית בכל המדדים שהוגדרו, לרבות איכות השינה, דלקות עיניים, אסתמה ונזלת, בקרב קבוצה של 25 נבדקים שסבלו מאלרגניות.
חסרונה של מערכת זאת בצריכת החשמל הגבוהה של המנוע, שלפחות חלקו מתבזבז על המרחק הרב יותר של השאיבה. מנועים של שואבים רגילים וניידים נעים בין 300 ל-2000 וואט ואילו שואבים מרכזיים נעים בין 3000 ל-5000 וואט. עם זאת, מנועים מתקדמים מייצרים עוצמת ואקום גבוהות ביעילות אנרגטית (הספק חשמלי כולל של פחות מ-2 קילו וואט).
בשנים האחרונות זוכה בית בו מותקנת מערכת שאיבה מרכזית ל-2 נקודות ע"פ תקן הבניה הירוקה האמריקאי LEED (סעיף 8.2 - Indoor Air Quality).
כדי להגיע לכל פינה בבית, שואב האבק המרכזי פועל עם צינור שאיבה ארוך יחסית, שיש לשאת מנקודה לנקודה. בשנת 2009 הוגשה בקשת פטנט על מערכת שאיבה מרכזית בה צינור השאיבה נשלף מתוך שקעי השאיבה, וחוזר חזרה פנימה, בכח השאיבה, באופן המקל על תפעול המערכת.
עם התקדמות הטכנולוגיה, הוצעו שואבי אבק מרכזיים עם הפעלות שונות למטרות שונות, החל מניקוי רצפה ופרקטים דרך שאיבת ספות, ריפודים ומזרנים וכלה בשאיבת נוזלים משולבת עם קיטור.
שואב אבק נייד
שואב בעל יחידת מנוע ניידת אליה מתחבר צינור שאיבה. לקצה הצינור מתחברים חלקים ומברשות שונות. השואב מיועד לשאיבת רהיטים שונים קשיחים, וילונות, מסילות, פינות נידחות, רצפות וכדומה. שואבים אלו מצוידים בשאיבה של שקיות, מכל פילטר, מכל סינון מים או ציקלון.
שואב אבק עומד
שואב בעל יחידת מנוע ניידת אליה מחוברת תחתית שאיבה ישירה. השואב מיועד לשאיבת שטיחים ורצפות. שואב השטיחים לרוב מצויד במברשת מסתובבת אשר מברישה את השטיחים ו\או חובטת בהם. במקרה בו שואבים רצפות אין צורך במברשת המסתובבת. שואבים אלו מצוידים ביחידת איסוף לכלוך, שקית פילטר או ציקלון. יתרונם של שואבים אלו הוא עוצמת השאיבה הגבוהה בשל המרחק הקצר בין המנוע לראש השאיבה.
שואב אבק רובוטי
שואב אבק בעל יכולת למידה של האזור בו הוא שואב, מסוגל לדלג על מכשולים במהלך עבודתו בעזרת שימוש בחיישני תנועה חכמים.
מכל
האוויר המלוכלך נכנס אל מכל פלסטיק, פח או נירוסטה. בראש המכל יש פתחי יציאה עליהם מורכב פילטר.
ציקלון
האוויר נכנס לתעלות סיבוביות וכתוצאה מהסיבוב חלקיקי האוויר ניזרקים לדפנות המכל. עיקר הסינון נעשה בדרך זאת והסינון הסופי נעשה על ידי פילטר כמו במכל.
סינון מים
האוויר המלוכלך נכנס לתוך מכל מים. המים לוכדים את הליכלוך והאוויר הנקי נפלט החוצה. גם בשיטה זאת, כמו הציקלון, לא תמיד נעשית עבודת סינון מושלמת וחלקיקים שאינם נדבקים למים מסוננים בפילטר נוסף.
שאיבה ללא פילטרים
בשנות ה-20 של המאה הקודמת פותחה על ידי חברת סקוט אנד פצר וג'נרל אלקטריק מערכת מתקדמת לניקוי ששונה ממערכות הסינון הקיימות שהוזכרו. בכל שיטות הסינון הללו, נכנס האוויר המלוכלך לתוך מתקן הסינון, והאוויר הנקי שיוצא משמש לקירור המנוע ועובר דרכו. בדרך זאת הפילטרים נסתמים במהירות גבוהה יחסית וגורמים לנצילות נמוכה של השאיבה. בשיטה שפיתחו, האוויר המלוכלך נכנס ישר למנוע וניזרק לשקית.
צבי נרקיס
צבי נרקיס (קיסנר) (13 בינואר 1921 – 8 באוגוסט 2010), גרפיקאי ומעצב גופנים, טיפוגרף ומעצב בולים ויוצר גופנים עבריים. זכה ב-2006 בפרס א.מ.ת על מפעלו בעיצוב.
קורות חיים
בהגיעם נקלטו בקיבוץ אילון ובהמשך עברו לשער העמקים.
קריירה
כיוון שרצה ללמוד גרפיקה עברו בני הזוג לירושלים ונרקיס החל ללמוד ציור אצל יעקב שטיינהרדט ומרדכי ארדון. לאחר מכן החל בלימודי גרפיקה בבצלאל ושימש בתפקיד המעצב הראשי ביחידה לעזרי אימון בצה"ל. בשנת 1952 נבחר עיצובו לסמל העיר רמלה. נרקיס פתח בשנת 1955 סטודיו פרטי לציור ועסק בעיקר בהכנת כרזות ואילוסטרציות. סדרת בולים שאייר זכו בפרס שני בתחרות עיצוב לקראת יום העצמאות תשי"ט. כמו כן, הוא עיצב בולים נוספים. נרקיס עיצב את גבו של מטבע הלירה הישראלית, שהונפק החל מספטמבר 1967.
נרקיס עסק בעיצוב ופיתוח דגמי אותיות עבריות. בין הגופנים המוכרים שפיתח אפשר למצוא את אות נרקיס, אות נרקיס בלוק, אות נרקיס תם, ונרקיסים. הצורה העברית של הפונט אריאל עוצב על בסיס הפונט נרקיס תם ללא ידיעתו. נרקיס עיצב את הטיפוגרפיה לסדרה הרביעית של הלירה הישראלית והראשונה של השקל. כמו כן עיצב גם את הטיפוגרפיה לשטרות החדשים יותר של השקל (אלף עד עשרת אלפים שקלים), למטבעות השקל ולשטרות ה-20 וה-100 בסדרת השקלים החדשים. ב-1989, בעקבות פיתוח תוכנת מחשב מתאימה, פיתח נחום בן צבי בעל בית דפוס בירושלים בשיתוף עם נרקיס, גּוֹפָן (פוֹנְט) זהה לגופן היפה והאמנותי של "הכתר", עבור פרויקט התנ"ך "כתר ירושלים" - עיצוב ספר תנ"ך זהה ככל האפשר לכתר ארם צובא, שנדפס בשנת 2000. עוד לפני כן, בשנת 1998, נדפסה מהדורת תנ"ך "חורב" - שעל בסיס נוסחה הודפס "כתר ירושלים" - באות בעיצובו של נרקיס.
פעילות אקדמית וציבורית
נרקיס שימש יו"ר אגודת המעצבים משנת 1969 ואילך, ובשנות כהונתו נעשה רבות לשיפור היחסים בין האגודה לבין מעצבי בולי ישראל. הוא שימש כיועץ אקדמי לקורס לעיצוב גרפי בטכניון וכמרצה בעיצוב גרפי וטיפוגרפיה וכן כחבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל בנושא עיצוב שטרות ומטבעות.
חיים אישיים
צבי נרקיס נפטר בשנת 2010 ונטמן בבית העלמין של קיבוץ נחשון, מקום מגוריה של בתו הבכורה, תמר. הוא הותיר אחריו שתי בנות.
הנצחה
בשנת 2014 נמצא בשלבי הפקה, ספר על פועלו שיכלול חומרים מעזבונו.
ועדת אולשן-דורי
ועדת אולשן -דורי הייתה ועדה חשאית שהוקמה על ידי ראש ממשלת ישראל משה שרת ב-29 בדצמבר 1954, בעקבות חשיפת פרשת "העסק הביש", שבו נתפסו 13 יהודים מצריים בעוון ריגול וביצוע פעולות חבלה לטובת מדינת ישראל. הוועדה כללה את נשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן והרמטכ"ל לשעבר יעקב דורי. הוועדה נתבקשה לחקור מי נתן את ההוראה לפעולה, האם זה היה שר הביטחון פנחס לבון או ראש אמ"ן אל"ם בנימין גיבלי. הוועדה החלה את פעולתה ב-2 בינואר 1955, וחקרה את האישים הקשורים לפרשה. פרט ללבון ולגיבלי, נחקרו על ידיה ראש הממשלה משה שרת, הרמטכ"ל משה דיין, מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס, וקציני אמ"ן.
הוועדה פעלה במשך 10 ימים, והגישה את מסקנותיה ב-12 בינואר 1955. במסקנותיה קבעה הוועדה כי משה שרת לא ידע דבר על הפרשה. גם לגבי שמעון פרס קבעה הוועדה שלא ידע את כל פרטי הפרשה. בשאלה העיקרית לא הצליחה הוועדה לרדת לשורש העניין, וכתבה: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון, עם זאת, איננו בטוחים שלבון אמנם נתן את ההוראות המיוחסות לו".
בעקבות פעילות הוועדה התפטר לבון מתפקידו בפברואר 1955, אף שטען כי לא נתן את ההוראה.
לימים התברר כי עדויות קציני אמ"ן בפני ועדת אולשן-דורי היו מתואמות, ומסמך שהוצג בפניה זויף על ידי דליה כרמל, מזכירתו של בנימין גיבלי (שבמשך שנים רבות בחרה לשתוק ולא לגלות את אשר עשתה).
חנוך רוזן
חנוך טמיר רוזן (נולד ב-8 בדצמבר 1959) הוא שחקן, פנטומימאי, מפיק ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה
רוזן למד בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים ושירת בצבא כחבר בלהקת פיקוד הדרום. מורו הראשון לפנטומימה היה עמוס ארבל, ואחריו למד אצל קלוד שגראן (רעייתו הראשונה של ג'וליאן שגראן), בוריס סבידנסקי, יורם בוקר, ואלה מרסו, שהייתה אשתו של מרסל מרסו (Marcel Marceau). בנוסף למד פנטומימה עם אטיין דקרו (Etienne Decroux), שהיה המורה של מרסל מרסו.
הוא החל להופיע במופעי פנטומימה ברחוב באירופה בגיל צעיר לאחר שאזל כספו בטיול. לאחר מכן שירת בלהקה צבאית, והופיע כשחקן פנטומימה במסגרת שירותו הצבאי.
בשנת 1988 עיבד (יחד עם אורי פסטר) את המחזמר "פיטר פן", בכיכובם של חני נחמיאס וששון גבאי. במחזמר הופיע רוזן בדמותו של פיטר פן.
בין השנים 1981–1987 רוזן לימד פנטומימה בבית הספר למשחק "בית צבי".
רוזן מבקר ילדים חולי סרטן בבתי חולים, באופן קבוע, במסגרת התנדבותו בעמותת חיים.
נשוי בשנית לרוחה שני, ולהם שתי בנות, והוא אב לבת מאשתו הראשונה ולשני ילדיה של רוחה מנישואיה הקודמים. מתגורר בשכונת כוכב הצפון בתל אביב.
פנטומימה
חנוך רוזן החל את הופעותיו הראשונות בפני קהל בגיל 17 בלבד, בתיאטרון פרגוד הירושלמי. בהופעה זו השתמש רוזן בטכניקה של הפנטומימה הקלאסית, פניו צבועות לבן, והקטעים היו בדממה מוחלטת. עם גיוסו לצה"ל, ומפגשו של רוזן עם קהל של חיילים צמאי בידור, הוסיף רוזן לקטעים מוזיקה ואפקטים, ושכלל את המימד התקשורתי-בידורי במופעי הפנטומימה שלו. עם שחרורו מצה"ל, יצא בתוכנית פנטומימה ראשונה, אשר כללה כבר פסקול מוזיקלי מתוחכם. רוזן היה מהראשונים שידע לשלב פנטומימה קלאסית עם עכשוויות תוך שימוש וירטואוזי במוזיקה ואפקטים. תוך כדי הופעות היחיד הללו הירבה רוזן להופיע בטלוויזיה הישראלית, והפך תוך זמן קצר להיות מוכר בכל בית בישראל. השם חנוך רוזן הפך למילה נרדפת לפנטומימאי בישראל.
מופע היחיד השני של חנוך רוזן היה "חנוך רוזן - פנטומימה". אחריו באו "אל תתפוס אותי במילה", "דיבורים זה לא הקול", "בידור ללא מילים", ו"שומר על זכות השתיקה".