cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תעוזה (קרן הון)
היסטוריה
תעוזה הוקמה ביולי 1991, על ידי אבי קרבס ויוסף גרוס יחד עם בנק לאומי והתאגיד האמריקאי פיירצ'יילד (Fairchild), וגייסה לראשונה הון מהציבור באפריל 1992. הקרן הוקמה במסגרת תוכנית "ענבל", יוזמה לעידוד פעילות קרנות הון סיכון המגובה בכספי הממשלה, באמצעות חברת הביטוח הממשלתית ענבל שהייתה ערבה ל-80% מההשקעות בקרן. במסגרת התוכנית הוקמו 4 קרנות הון סיכון: "מרתון", "תעוזה", "שדות מו"פ" ו"מופ"ת" שנסחרו כולן בבורסה לניירות ערך בתל אביב. תעוזה הייתה הקרן הראשונה מבין ה-4 שהונפקה והיחידה שעדיין פעילה (נכון לשנת 2018).
חברות בהם השקיעה הקרן
נכון לדצמבר 2017, תעוזה השקיעה ב-27 חברות, ומימשה השקעתה או חלקה בשבע עשרה חברות. בין השאר השקיעה ב:
איוואן יפרמוב
ילדות ולימודים
איוואן יפרמוב נולד למשפחת סוחר עצים בעיירה בקרבת סנקט פטרבורג. בנעוריו הוסיף לגילו שנה, לכן קיימים מסמכים רבים בהם הוא עצמו ציין את 1907 כשנת לידתו. יפרמוב היה ילד מוכשר וכבר בגיל 4 החל לקרוא. בשנת 1914 המשפחה עברה לעיירה בסביבת זפוריז'יה (אז בתחומי האימפריה הרוסית). בתקופת מהפכת אוקטובר הוריו התגרשו, בשנת 1919 עברה אמו של יפרמוב עם ילדיה לעיר חרסון ולאחר נישואים השאירה את הילדים לדודתה ועזבה את העיר. לאחר זמן קצר הדודה נפטרה ממחלת הטיפוס. יפרמוב אומץ על ידי יחידה של הצבא האדום ונדד איתה ברחבי אוקראינה. במהלך הפצצות שספגה היחידה נפצע והתחיל לגמגם
בשנת 1921 חזר יפרמוב לסנקט פטרבורג וכעבור שנתיים השלים את תוכנית הלימודים של בית הספר. במקביל ללימודיו עסק בעבודות שונות לפרנסתו. בשנת 1923 סיים קורס נווטים וב-1924 נסע למזרח הרחוק של ברית המועצות והפליג על ספינות צי הסוחר.
בשנת 1924 יפרמוב חזר לסנקט פטרבורג והחל ללמוד בפקולטה לביולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בתקופה זו התקרב לפלאונטולוג הרוסי פיוטר סושקין. כל שנה הוא היה יוצא עם משלחות מחקר לאזורים מרוחקים. במקביל ללימודיו החל יפרמוב לעבוד במוזיאון הגאולוגי ובתחילת שנות ה-30, עם הקמת המכון לפלאונטולוגיה, החל את עבודתו במכון זה. יפרמוב נשר מלימודיו באוניברסיטה, אך בתחילת שנות ה-30 השלים לימודי תואר במכון ללימודי הרים בלנינגרד.
קריירה מדעית
בשנת 1935 יפרמוב השלים את עבודת הדוקטורט וביחד עם המכון לפלאונטולוגיה עבר להתגורר במוסקבה. הוא המשיך להשתתף במשלחות מחקר ופרסם מספר מאמרים שמבוססים על הממצאים. במהלך מלחמת העולם השנייה יפרמוב עבר להתגורר באסיה המרכזית הסובייטית. בשנות ה-40 יפרמוב פיתח ענף מדע חדש - טפונומיה, העוסק בהשתמרות ממצאים פלאונטולוגיים בקרקע, ופרסם מאמרי יסוד בתחום, בהם נטבע המונח "טפונומיה" (מיוונית, "חוקי הקבורה"). עבור עבודה זו יפרמוב זכה בפרס סטלין בשנת 1952.
קלאודיה רוסקה
קלאודיה רוסקה (באיטלקית: Claudia Rusca; 1593 - 6 באוקטובר 1676) הייתה מלחינה, זמרת ונגנית עוגב איטלקיה.
איוואן יפרמוב
קריירה מדעית
במהלך הקריירה המדעים יפרמוב פרסם מעל 100 מאמרים. על פעילות המדעית בשנת 1945 הוענק לו עיטור הדגל האדום.
כהוקרה על תרומתו לתחום הפלאונטולוגיה אחד הדינוזאורים במשפחת תראפסידה נקרא "איוונטוזאור"
קריירה ספרותית
עוד בשנות ה-40 יפרמוב החל בכתיבת סיפורים בהתבסס על אירעים שונים שהתרחשו במהלך סיורי מחקר בהם השתתף. בהדרגה הוא עבר לכתיבה בתחום המדע הבדיוני והחל משנות ה-50 הקדיש את כולו לתחום הספרות. בשנת 1968 הוענק ליפרמוב עיטור הדגל האדום על תרומתו לספרות סובייטית.
לאות הוקרה לתרומה הספרותית של יפרמוב מוענק פרס על שמו עבור יצירות שתחום מדע בדיוני ובעיירת הולדותו כל שנה נערך כנס לזכרו.
לעברית תורגם ספרו "כוכב הברזל" שיצא לאור בתרגומה של אסתר זמירי בהוצאת ינשוף ב-1962.
מרידות בגטאות
מרידות התרחשו בעשרות גטאות שהוקמו במהלך השואה על ידי הנאצים ועוזריהם.
מניעים
בדרך כלל פרצו המרידות בתגובה לשילוחם של היהודים מהגטאות למחנות השמדה. לעיתים מידע חלקי על גורלם של יהודים שגורשו באקציות קודמות הוא שהיווה גורם מניע ומדרבן למרד. לעיתים הביאה למרד דווקא העובדה שלא התקיים מידע כזה: העובדה שלא הגיע כל מידע ממגורשים קודמים, החשש לגורלם של אותם מגורשים, והחשש לגורלם של יתר יושבי הגטו, אם יבוצע גירוש נוסף. כשנודע ליהודים בגטאות על מה שקורה במחנות ההשמדה, הם הבינו כי נגזר גורלם למוות. כלואי הגטאות נאבקו כנגד הגרמנים אשר רצו להרעיבם ולפגעם; הם נאבקו באמצעים שנקט האויב, כדי להחלישם גופנית ורוחנית: נגד התעללות והשפלה, בידוד וניתוק מן הסביבה, בה חיו דורות של יהודים ויצרו ערכים רוחניים וכלכליים; הם נאבקו בהסתתם המתמדת של המקומיים ביהודים.
תזמון
מרידות יהודים בגטאות החלו באמצע 1942 אם כי התארגנויות מחתרתיות בגטאות אלה קדמו לעיתים בחצי שנה ויותר למרידות עצמן. חלק מהמרידות היו מאורגנות מראש, וחלקן היו ספונטניות, בתגובה לניסיונות של הגרמנים ועוזריהם לגרש יהודים מהגטו גירוש מלא או חלקי. מקרים ספונטניים של התנגדות יהודים בגטאות לרציחות שביצעו הגרמנים ובעלי בריתם קרו כבר בקיץ 1941, עם פלישת גרמניה לברית המועצות, למשל בפוסבול שבליטא (באוגוסט 1941), אך אלה היו מקרים בודדים, שהצלחתם הייתה אפסית והידיעות עליהם היו מעטות.
גטאות בהם התחוללו מרידות בשנת 1943
בנוסף למרידות אלה היו עשרות מקרים נוספים בעשרות גטאות, של התנגדויות ספונטניות אך חלקיות, ארגון בריחות מהגטו ללא התנגדות מזוינת, או התארגנויות להגנה עצמית שלא יצאו לפועל עקב מחסור בכוח אדם ובנשק, או עקב אקציה פתאומית שלא אפשרה למתכנני המרד להתאסף לשם מימוש ההתנגדות. כך קרה בגטו וילנה ובעשרות גטאות שהוקמו באזורי רוסיה הכבושים בידי הגרמנים, וכן באוקראינה, בליטא ובבלארוס.
המורדים
בחלק גדול מהמרידות או מניסיונות המרד באו המורדים מקרב שורותיהן של תנועות נוער יהודיות - ציוניות, סוציאליסטיות ורוויזיוניסטיות ואחרות, וכן מקרב מפלגות יהודיות וארגונים פוליטיים יהודיים. ברוב המקרים נהרגו במרד רוב משתתפיו ובכל המקרים דוכא המרד.
אוקראינה וטרנסניסטריה
באזורים משמעותיים באוקראינה לא היה סיכוי למרידות בגלל האופי של הדיכוי. בחלק מהמקרים, הרומנים הכובשים בטרנסניסטריה שבאוקראינה לא רצחו יהודים אלא ריכזו אותם בגטאות ושם היהודים חלו ומתו ברבבותיהם. האויב לא היה חיילים אלא הקור, הרעב והמחלות, ובעיקר הריחוק - לעיתים מאות קילומטרים - מכל מקום יישוב. בתנאים כאלה לא הייתה אפשרות ולא טעם בארגון התנגדות, שכן לא היה גורם נגדו אפשר היה למרוד. גם מי שהיה יוצא מהגטו באזורי טרנסניסטריה היה נדרש לחצות מאות קילומטרים, במזג אוויר קשה, בסביבה שוממת, ללא מזון או אמצעי קיום, ובקרב אוכלוסייה שלרוב הייתה עוינת. בתנאים אלה לא התאפשרו מרידות בגטאות טרנסניסטריה.
מקורות למידע על המרידות
בחלק מהמקרים נהרגו כל משתתפי המרד והגטו הושמד כליל בשרפה או בהפגזה, או שנמחה מעל פני האדמה על ידי מדכאי המרד. על כן המידע על עצם קיומו של המרד קיים רק בשל תיעודו במקורות לא יהודיים, כגון מסמכים גרמניים של כוחות הצבא, המשטרה והיחידות המיוחדות הגרמניות שדיכאו את המרידות, וכן רישומי יומן או תיעוד אחר של בני המקום - פולנים, אוקראינים, בלארוסים ועוד - שהיו שותפים לדיכוי המרד או צפו בו מהצד. במקרים מעטים העניקו מחתרות אנטי גרמניות אחרות סיוע למורדים היהודים, למשל הארמייה לודובה במרד גטו ורשה, וחברים בארגונים אלה תיעדו את הסיוע ואת הלחימה היהודית במרידות בגטאות.
סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר
סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר (באנגלית: South Park: Bigger, Longer & Uncut) הוא סרט הנפשה סאטירי משנת 1999 המבוסס על סדרת האנימציה האמריקנית סאות' פארק. יוצרי הסרט הם מאט סטון וטריי פארקר. הסרט עוסק, בדרכו הסאטירית והבוטה, בהיבטים רבים של התרבות האמריקאית ובעיקר בנושא חופש הביטוי. הסרט מהווה גם פרודיה על סרטי דיסני כמו "היפה והחיה" ועל מחזות זמר.
עלילה
הסרט מגולל את הרפתקאותיהם של ארבעה ילדי עיירת סאות' פארק, עיירה מושלגת בהרי מדינת קולורדו, ארצות הברית. הילדים בני השמונה, סטן מארש, קייל ברופלובסקי, קני מקורמיק ואריק קרטמן, יוצאים לראות סרט קנדי חדש בכיכובם של הצמד הקנדי האהוב עליהם טרנס ופיליפ. הסרט, "ישבנים של אש", מתגלה כגס מאוד והילדים מתחילים לקלל ולהשתמש בגסויות שלמדו מהסרט, ביניהן המילה הגסה באנגלית "Fuck".
למחרת בבי"ס הילדים מקללים ונשלחים ליועץ אשר מודיע להוריהם. ההורים נוזפים בארבעה והם מבטיחים שמצב זה לא יחזור שנית, אך למרות זאת הם הולכים לראות את הסרט שוב. אחרי הצפייה החוזרת, קרטמן מפקפק ביכולת של טרנס להבעיר נאד ומתערב עם קני שהדבר אינו אפשרי. קני מסכים, מחליט לנסות בעצמו ונשרף למוות (אין זה חריג - בסדרת הטלוויזיה קני נהרג כמעט בכל פרק). קני מנסה להגיע לגן עדן אך נופל לגיהנום ושם הוא פוגש בשטן העצוב שמנהל מערכת יחסים הומוסקסואלית וסאדו-מאזוכיסטית עם הרודן העיראקי סדאם חוסיין. קני מצותת לשיחה בין השניים ומגלה שהשניים מחכים להתממשותה של נבואה אפוקליפטית הגורסת שהשטן יוכל לעלות מהגיהנום ולשלוט על פני האדמה במשך 200 מיליון שנים אם יתקיימו מספר תנאים: "כאשר יוקרבו החפים מפשע, מלחמה תפרוץ והאימפריה הגדולה תיפול".
בינתיים מגלים ההורים שהילדים ראו את הסרט בשנית ומחליטים לנקוט בצעדים דרסטיים הכוללים המצאת שבב שמושתל במוח ומחשמל את המושתל בכל פעם שהוא מקלל (המחשמל הושתל כניסוי בראשו של קרטמן והוא היחיד שהושתל בו השבב בסרט), חטיפתם של טרנס ופיליפ על ידי צבא ארצות הברית, משפט בבית דין ותכנון הוצאתם להורג. החטיפה גוררת תגובה צבאית קנדית ומלחמה פורצת בין שתי המדינות. בינתיים, בדיוק לפי הנבואה, מתחילה הוצאתם להורג של טרנס ופיליפ, וכמתוכנן, השטן וסדאם חוסיין עולים מעל פני האדמה על מנת לשלוט בעולם.
שלושת הילדים ורוחו של קני מנסים להציל את המצב. בסופו של הסרט השבב החשמלי בראשו של קרטמן מתקלקל ונותן לקרטמן כוחות ברק אדירים המתגברים ככל שהוא מקלל יותר. קרטמן מנצל יכולת זו ומחשמל למוות את סדאם חוסיין, בעוד קני משכנע את השטן לסגת חזרה לגיהנום. ארצות הברית וקנדה משלימות ביניהן, החיים שבים למסלולם הרגיל וקני זוכה לעלות לגן עדן.
מחזמר
הסרט הוא מחזמר פארודי על סרטי ההנפשה של דיסני. בדומה לסרטי דיסני, גם כאן ארוגים בעלילה לא פחות מ-12 שירים באורך מלא המבוצעים על ידי הדמויות שבסרט. עם זאת, בשונה מדיסני, רוב השירים בסרט מלאי קללות, ניבולי פה ובדיחות גסות. בשיר "Uncle Fucka" ("מזיין דודים") של טרנס ופיליפ לדוגמה, המילה "Fuck" (בהטיותיה השונות) חוזרת על עצמה לא פחות מ-30 פעמים. בשיר Kyle's mom is a bitch (אמא של קייל זונה) מופיעה לא פחות פעמים המילה "זונה". השיר היחיד הנטול גסויות (למעט שתי מילים גסות המופיעות בתוכו) - "Blame Canada" ("האשימו את קנדה") היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית השיר מתוך פסקול הטוב ביותר לשנת 2000 ואף בוצע בטקס האוסקר ה-72 על ידי רובין ויליאמס (המבצעת המקורית, מרי קיי ברגמן, התאבדה זמן קצר לפני קיום הטקס). עם זאת, הפסיד השיר לדיסני ולפיל קולינס בשיר "You'll Be in My Heart" מתוך סרט ההנפשה טרזן. השיר גם זכה לגרסה פארודית של לאטמה.
גסויות
בשנת 2001 הסרט הוכתר על ידי ספר השיאים של גינס כסרט ההנפשה הגס ביותר שיוצר אי פעם עם כ-399 מילים המוגדרות כ"גסות", כדי להימנע מדירוג NC-17, שיינתן לסרט אם תוסף לו עוד אחת. אפילו שמו של הסרט הוא בעל דו-משמעות; "Uncut" משמעו באנגלית "לא מצונזר" אך גם "לא נימול" - רמיזה לאיבר המין הגברי. גם המילים "גדול יותר, ארוך יותר" יכולות להתאים לדימוי זה. כמו כן, בסוף הסרט מופיעות מלאכיות ערומות וכן צעצועים בצורת איבר המין של סדאם.
נבואה המגשימה את עצמה
הסרט מכיל בתוכו כעין נבואה המגשימה את עצמה: עלילת הסרט מספרת על הסרט של טרנס ופיליפ ותגובתם הקיצונית של הורי סאות' פארק כלפיו. במציאות, הסרט סאות' פארק עצמו גרר תגובות נזעמות מארגוני הורים וארגונים שמרנים אחרים. בכך שיקף הסרט (בקיצוניות אמנם) את המציאות אותה ייצר בעצמו לאחר הפצתו.
מוסר ההשכל של הסרט הוא שעל הורים לפקח על התכנים שילדיהם מקבלים דרך אמצעי התקשורת, במקום להאשים את חופש הביטוי ולהשתמש בצנזורה מיותרת, המשמשת בסופו של דבר, ככלי המאפשר להתחמק מאחריות. נקודה זו מודגשת היטב במהלך הסרט וכך לדוגמה בשיר "האשימו את קנדה" מושרת השורה הבאה: "עלינו להאשים אותם / ולגרום למהומה / לפני שמישהו יחשוב על להאשים אותנו בדבר". מוסר השכל נוסף, פחות בולט, הוא שלקלל זה לא דבר כל כך גרוע, ולא צריך לשלול לגמרי את הזכות להשתמש בקללות (אבל מוסר השכל זה עדיין שנוי במחלוקת).
צנזורה
הסרט נאסר להקרנה בעיראק עקב ציורו של סאדם חוסיין כהומוסקסואל וכמאהבו של השטן. באופן אירוני, ציינו יוצרי הסרט בפסטיבל אדינבורו 2006, שנודע להם שחיילי מארינס אמריקאים הכריחו את סאדאם לצפות בסרט בזמן מעצרו.
באופן מעט מפתיע, הסרט לא גרר מחאה קנדית למרות העקיצות הרבות שהופנו כלפי המדינה במהלך עלילת הסרט. ראש ממשלת קנדה לשעבר, קים קמפבל אף ציינה שהיא נהנתה מאוד מהסרט ושההתייחסויות לקנדה בו היו סאטיריות בלבד.
דעות קדומות
הסרט עוסק גם ביחסי גזע בארצות הברית ויחסי החוץ של ארצות הברית. בסצנה אחת ניתן לראות חטיבה של הצבא האמריקאי מתכוננת ללחימה; המפקד מחלק אותה לשני גדודים. גדוד אחד, המורכב כולו משחורים ועליו מופקד המבצע "מגן אנושי" וגדוד אחר המורכב כולו מלבנים ועליו מופקד המבצע "תפסו מחסה מאחורי הכושונים". הסצנה מהווה עקיצה לעבר הצבא האמריקאי, אשר אחוז השחורים וההיספנים בו גבוה בהרבה מאחוזם באוכלוסייה.
כמו כן, ישנן אנימציות שונות לאנשי ארצות הברית ולאנשי קנדה - לאנשי קנדה יש עיניים שחורות וכשהם מדברים הפה שלהם מתנתק מהראש.
גרטשן רובין
גרטשן קראפט רובין (באנגלית: Gretchen Craft Rubin; נולדה ב-14 בדצמבר 1965) היא סופרת, בלוגרית ומרצה אמריקאית.
ראשית חייה
גרטשן רובין, נולדה כגרטשן אן קראפט, גדלה בקנזס סיטי, מיזורי. אביה היה עורך דין במשרד "קראפט, פרידקין וריינה". היא למדה בבית הספר פמברוק היל. היא סיימה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת ייל, הייתה עורכת ראשית של כתב העת ייל למשפטים וזכתה בפרס אדגר מ. קולן. היא הייתה מתמחה אצל השופט פייר נ. לבאל מבית המשפט הפדרלי השני לערעורים של ארצות הברית, ולאחר מכן בבית המשפט העליון של ארצות הברית אצל השופטת סנדרה דיי אוקונור בין השנים 1995–1996. לאחר התמחותה שימשה כיועצת הראשית של יו"ר ועדת התקשורת הפדרלית ריד הונדט. בנוסף הייתה מרצה בבית הספר למשפטים ייל ובבית הספר לניהול ייל.
קריירה
רובין היא סופרת הכותבת על נושאי הרגלים, אושר, פסיכולוגיה חיובית וטבע האדם. היא כתבה את הספרים "פרויקט האושר", "האושר מתחיל בבית" ו- "Better Than Before". ספריה של רובין היו ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, נמכרו ביותר משני מיליון עותקים מודפסים ומקוונים ברחבי העולם ותורגמו ליותר משלושים שפות. בבלוג היומי שלה, GretchenRubin.com, היא מדווחת על הרפתקאותיה בחיפוש אחר האושר. בפודקאסט השבועי שלה, Happier with Gretchen Rubin, היא דנה בהרגלים טובים ובאושר עם אחותה אליזבת קראפט תסריטאית טלוויזיה מלוס אנג'לס.
היא מחברת "פרויקט האושר: או למה ביליתי שנה בניסיון לשיר בבוקר, לנקות את הארונות שלי, לריב נכון, לקרוא את אריסטו ובכלל ליהנות יותר. ב־4 בספטמבר 2012 פרסמה רובין את ספר ההמשך "האושר מתחיל בבית: לנשק יותר, לקפוץ יותר, לנטוש פרויקט, לקרוא את סמואל ג'ונסון וניסויים אחרים שלי בחיי היומיום. ספרה השלישי בנושא, Power Money Fame Sex: A Guide's Guide, הוא פרודיה על ספרי עזרה עצמית על ידי ניתוח וחשיפה של הטכניקות המשמשות לניצול מי שחותר לשאיפות נפוצות אלה.
יחד עם ספרה The Four Tendencies: The Indispensable Personality Profiles That Reveal How to Make Your Life Better (and Other People's Lives Better, Too) היא חיברה שאלון לזיהוי נטייה אישית להגיב לציפיות (ציפיות עצמיות וציפיות חברתיות): שאלון ארבע הנטיות.
באפריל 2023 היא פרסמה ספר חדש, Life in Five Senses: How Exploring the Senses Got Me Out of My Head and Into the World, על חקירתה את ההשפעות של חמשת החושים על שְׁלוֹמוּת (well-being). בהקשר לספרה זה היא חיברה שאלון לזיהוי החוש המוזנח ביותר.
חיים אישיים
רובין מתגוררת באפר איסט סייד במנהטן עם בעלה ג'יימס ("ג'יימי") רובין (בנו של רוברט רובין), עמית בכיר במכון ברוקינגס, ושתי בנותיה.
ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן
ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן (בערבית: جبران خليل جبران; 6 בינואר 1883 - 10 באפריל 1931) היה סופר, משורר ואמן חזותי אמריקאי-מרוני. שירתו נחשבת יוצאת דופן, בשל השימוש בשפה הגבוהה ובשל ההבחנה בנושאי החיים בהשתמשו במושגים רוחניים. ג'ובראן נחשב גם לפילוסוף (אף על פי שג'ובראן עצמו דחה את היותו פילוסוף במהלך חייו). הוא למד אמנות בבוסטון ובפריז, וצרפתית וערבית בלבנון. הוא ידוע בעיקר כמחברו של הנביא, אשר יצא לאור לראשונה בארצות הברית ב-1923, ואשר נמנה בין הספרים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, תוך שהוא מתורגם ללמעלה ממאה שפות.
ביוגרפיה
ג'ובראן נולד בכפר בשרי, ששכן במחוז הר הלבנון העות'מאני (במותצאריפיית הר הלבנון; ערבית: متصرفيّة جبل لبنان), למשפחה נוצרית-מרונית. ג'ובראן הצעיר היגר ב-1895 עם אמו ואחיו, לארצות הברית, ושם עבדה אמו כתופרת. הוא נרשם ללמוד בבית ספר בבוסטון שבמסצ'וסטס. אחד המורים שם הבחין במהרה בכישוריו היצירתיים, והציגו לפני הצלם פרד הולנד דיי. כשהיה בן 15 החליטה משפחתו של ג'ובראן לשלוח אותו בחזרה לארץ מוצאו, כדי להירשם ללמוד בקולג' דה לה סאג'ס שבביירות. ב-1902 הוא שב לבוסטון בעקבות מות אחותו בת הזקונים. בשנה שלאחר מכן איבד ג'ובראן גם את אמו ואת אחיו למחצה. זמן מה אחר כך המשיך להתקיים מההכנסות שהותירה אחותו מעבודתה בחנות לייצור בגדי נשים.
ב-1904 הוצגו לראשונה ציוריו של ג'ובראן בסטודיו לצילום של דיי שבבוסטון. ספרו הראשון בשפה הערבית יצא לאור ב-1905 בניו יורק. בעזרתה הכספית של אשת החינוך מרי אליזבת' הסקל, עמה נפגש ג'ובראן זה לא מכבר ומי שתהיה פטרוניתו הכלכלית עד למותו, ג'ובראן החל ללמוד אמנות בין השנים 1908 - 1910, בפריז, בירת צרפת, כחניך באטלייה של ז'אן פול לורן שבאקדמיה ז'וליאן. בשהותו שם, הוא נהיה מעורה באגודות חשאיות שדגלו במרידה כנגד האימפריה העות'מאנית, לאחר מהפכת הטורקים הצעירים; בסופו של עניין, ספריו נאסרו למכירה על ידי הרשויות העות'מאניות. ב-1911, ג'ובראן השתקע בניו יורק, כאשר ארבע שנים לאחר מכן, ב-1915, הוא יחבר שם את ספרו הנביא, והיכן שספרו הראשון באנגלית, המשוגע , ייצא לאור ב-1918, על ידי המו"ל אלפרד א. קנופף. ציוריו הוצגו בגלריית מונטרוס ב-1914 וכן בגלריות של מ. נודלר ושות' ב-1917. בנוסף לכך, ג'ובראן ניהל באופן מרשים למדי, חליפת מכתבים עם המשוררת הפלסטינית-לבנונית מאי זיאדה, החל מ-1912. ב-1920, ג'ובראן ייסד מחדש את "ליגת העט", עם עמיתיו החברים לתנועה הספרותית הערבית, אל-מהג'ר. בזמן פטירתו בגיל 48, בשל שחמת הכבד ובשל התפתחות שחפת באחת מריאותיו, ג'ובראן כבר השיג תהילה כסופר ומשורר "בשני צידיו של האוקיינוס האטלנטי" ו"הנביא" כבר תורגם לגרמנית ולצרפתית. גופתו הועברה לכפר הולדתו בשרי שבלבנון של היום, אשר לו הוא הוריש את כל התמלוגים העתידיים מספריו ואשר כיום עומד מוזיאון המוקדש ליצירותיו.
כפי שהגדירו זאת חוקרי הספרות, סוהיל בדיע בושרואי וג'ו ג'נקינס, במהלך חייו של ג'ובראן, הוא נשבה בקסמי המרדנות שאפיינה את הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, בקסמיו של הפנתאיזם המובע ביצירותיו של המשורר, הסופר והצייר הבריטי ויליאם בלייק (יש לציין בהקשר זה את יצירותיו של בלייק, כל הדתות הן אחת ונישואי העדן והשאול, בהן בלייק מביע את השקפתו הפנתאיסטית בצורה הניכרת ביותר), ובקסמי המיסטיקה המובעת בכתביהם של המוסלמים הסופים. ג'ובראן דן בכתביו בשלל נושאים כמו דת, צדק, רצון חופשי, מדע, אהבה, אושר, גוף ונפש, נשמה ומוות. כתביו אופיינו בחדשנות הנפרדת מצורות הכתיבה של העבר, בסימבוליזם, באהבה שלא דעכה לארץ הולדתו, לבנון וכן בסגנון סנטימנטלי, מלנכולי, גם אם לעיתים סגנון זה טעון ברטוריקה. הוא חקר את השימוש בצורות ספרותיות מגוונות ככל הניתן, כגון: שירה, משל, קטעי שיחה, סיפורים קצרים, מעשיות, מסות פוליטיות, מכתבים ומכתמים. המשוררת והמתרגמת הפלסטינית, סאלמה ח'דרה ג'יוסי, הגדירה את ג'ובראן כ"השפעה היחידה והחשובה ביותר על השירה והספרות הערבית במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים" והוא עדיין מוערך כגיבור ספרותי בלבנון. באותה נשימה, "רבים מציוריו של ג'ובראן ביטאו את חזונו האישי, בשלבם סימבוליזם רוחני ומיתולוגי", כאשר מבקרת האמנות אליס רפאל, זיהתה בג'ובראן הצייר, קלאסיציסט באמנותו, "שיצירתו חבה את חובה האמנותי לגילוייו של לאונרדו דה וינצ'י, מאשר לכל מהפכן אמנותי מודרני אחר". "מכלול יצירתו הנרחב" נחשב כ"מורשת אמנותית לאנשים מכל אומות העולם".
ח'ליל ג'ובראן נולד ב-6 בינואר 1883, למשפחת ג'ובראן המרונית בבשרי שבהר הלבנון, בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית. אימו, קמילה רחמה, הייתה בת 30 כאשר ילדה את ג'ובראן מבעלה השלישי ח'ליל ג'ובראן, שהסתבר כבעל לא אחראי ודירדר את המשפחה לעוני. לג'ובראן היה אח-למחצה גדול ממנו בשש שנים בשם פטר, ושתי אחיות צעירות יותר, מרינה וסולטאנה, שכל חייו היה קשור אליהם בקשר עמוק, כמו גם לאימו. קמילה הייתה בת למשפחה דתית מיוחסת, רקע שנטע באם הלא משכילה כוח רצון חזק, ולימים סייע לה להביא את משפחתה בכוחות עצמה לארצות הברית.
בשנים שבהן גדל במחוז בשרי, הסתבר ג'ובראן כילד מתבודד ומהורהר. נוף ילדותו השפיע השפעה דרמטית וסימבולית על ציוריו ועל כתיבתו. מאחר שהיה עני, לא זכה להשכלה או ללימודים רשמיים, למעט ביקורים אצל כומר כפרי שלימד אותו את יסודות הדת והתנ"ך, לצד השפות הערבית והסורית. הכומר, שזיהה את טבעו החקרני והחד של ג'ובראן, החל ללמדו את יסודות האלף-בית והשפה, ואלה פתחו בפני ג'ובראן עולם של היסטוריה, מדע ושפה.
בגיל 10, נפל ג'ובראן מצוק ונפצע בכתפו השמאלית, שנשארה חלשה כל חייו. כדי לטפל בכתף, קשרה אותה משפחתו לצלב ועטפה אותה לארבעים יום, אירוע שנחקק בזיכרונו של ג'ובראן.
ח'ליל ג'ובראן, אביו של ג'ובראן, הואשם בהעלמת מס ונשלח לכלא; הרשויות העות'מאניות החרימו את רכוש האב והותירו את בני משפחתו חסרי בית. למשך זמן מה עברה המשפחה לגור עם קרובים; אולם, האם הנחושה בדעתה החליטה שבחיפוש אחר חיים טובים יותר, על המשפחה להגר לארצות הברית, בעקבות דודו של ג'ובראן, שהיגר מוקדם יותר. האב שוחרר ב-1894 אך החליט שלא להגר ונותר בלבנון.
חייו בארצות הברית
ב-25 ביוני 1895, פתחו ג'ובראן ומשפחתו במסע לעבר ניו יורק והאם, קמילה, הפכה למפרנסת המשפחה. הג'ובראנים התיישבו בחלקה הדרומי של בוסטון בה התגוררה אז הקהילה הלבנונית השנייה בגודלה בארצות הברית, לאחר ניו יורק. האזור השונה מבחינה תרבותית הרגיש מוכר לאמו של ג'ובראן בזכות קהילת המהגרים הלבנונית והשפה הערבית אשר דוברה בקרב קהילה זו.
בבית הספר, טעות ברישום באותיות לטיניות שינתה את שמו לנצח ל"ח'ליל ג'יבראן", שנשאר ללא שינוי לשארית חייו, למרות ניסיונות חוזרים ונשנים להחזיר את שמו לצורתו הנכונה. ג'ובראן החל ללמוד בבית הספר ב-30 בספטמבר 1895, בקושי חודשיים אחרי הגעתו לארצות הברית ללא שום חינוך רשמי. הוא מוקם בכיתה הלא מדורגת שנשמרה לילדים מהגרים, שהיו צריכים ללמוד אנגלית מההתחלה. ג'ובראן משך את תשומת לבם של מוריו בעזרת הסקיצות והציורים שלו, תחביב שהתפתח אצלו עוד בילדותו, בלבנון.
קריירה
סקרנותו של ג'ובראן הובילה אותו לצד התרבותי של בוסטון, שחשף אותו לעולם עשיר של תיאטרון, אופרה וגלריות אמנות. בזכות השפע התרבותי שחווה וציוריו האמנותיים, ג'ובראן תפס את תשומת לבם של מוריו בבית הספר, שראו עתיד אמנותי לילד. הם יצרו קשר עם פרד הולנד דיי, אומן, צלם, ותומך באומנים שפתח בפני ג'ובראן עולם אמנותי וסלל לו את הדרך לתהילה אמנותית.
ב-1904 הציג ג'ובראן את התערוכה הראשונה שלו בבוסטון. מ-1908 עד 1910 הוא למד אמנות בפריז כתלמידו של אוגוסט רודן. ב-1912 התיישב בניו יורק, שם הקדיש את עצמו לכתיבה וציור. עבודותיו המוקדמות של ג'ובראן נכתבו בערבית, ומ-1918 הוא פרסם בעיקר באנגלית. בין עבודותיו הידועות ביותר נמצא "הנביא", ספר ובו עשרים ושישה מאמרים פואטיים שתורגם ליותר מ-20 שפות. ב-1920 הוא הקים חבורה ספרותית בשם "ליגת העט" (אל-מהג'ר). בין חבריה היה מיכאיל נעימה.
מורשת
חוקר ספרות בולט של יצירתו של ג'ובראן היה הפרופסור הבהאי יליד ארץ ישראל המנדטורית, סוהיל בדיע בושרואי, אשר עמד בראש מרכז ח'ליל ג'ובראן לערכים ולשלום על שם ג'ורג' וליסה זאקם שבאוניברסיטת מרילנד. בין תרומותיו הידועות של בושרואי למחקר על ג'ובראן, ניתן למנות את הספר הביוגרפי "ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן: אדם ומשורר". בנוסף, בושרוי עסק במתן פרשנות והערות לספרו הידוע ביותר של ג'ובראן, ”הנביא” (The Prophet).
Vegan Friendly (להקה)
Vegan Friendly היא להקת סופרגרופ שמורכבת מגבע אלון (שירה, גיטרות), ג'נגו (שירה, בס) ואסף רייס (תופים). לאחר שג'נגו ואסף ליוו את אלון בהופעותיו אלון פנה אליהם עם הרעיון להקים את הלהקה. כל חברי הלהקה טבעוניים ומכאן שם הלהקה.
בשנת 2016 הלהקה הוציאה את הסינגל Cows ואת הסינגל Wild Life.
בשנת 2017 יצא הסינגל השלישי של הלהקה Waterfall ובאוגוסט אותה שנה יצא אלבומם הראשון שנקרא כשם הלהקה.
ביולי חממה הלהקה את ההופעה של הפיקסיז בקיסריה.
בשנת 2018 הלהקה לוותה את יהודה פוליקר בשיר חדש.
חטיפת מטוס סבנה
חטיפת מטוס סַבֶּנָה הייתה אירוע חטיפת מטוס שהתרחש ב-כ"ד באייר תשל"ב, 8 במאי 1972. מטוס נוסעים של חברת התעופה הבלגית סבנה שיצא בטיסה 571 מבריסל לנמל התעופה לוד, עם נחיתת ביניים בווינה, נחטף על ידי מחבלים מארגון "ספטמבר השחור" (אותו ארגון שיבצע ארבעה חודשים מאוחר יותר את טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן) והונחת בנמל התעופה לוד. המטוס שוחרר מקץ יממה בפעולה של סיירת מטכ"ל.
ההיערכות לחטיפת המטוס
ההתקפה תוכננה על ידי עלי חסן סלאמה, מראשי "ספטמבר השחור". חוליית המחבלים שגיבש מנתה שני גברים ושתי נשים. מפקד החוליה היה עלי טהא אבו סניינה, שכונה "קפטן רפעת". הוא היה מוסלמי מירושלים ובן למשפחת אבו סְנֵיינֶה מחברון. עלי השתתף ארבע שנים קודם לכן בחטיפת מטוס אל על לאלג'יריה שהסתיימה בשחרור אסירים בידי ישראל, ושלשה חודשים קודם לכן בחטיפת מטוס לופטהנזה לתימן (חטיפת טיסה 181 של לופטהאנזה). יחד איתו היו עבד אל-עזיז אטרש, דרוזי בן 33 מבית סאחור, שכונה זכריה על פי התעודה הישראלית המזויפת שלו, וחברתו רימה תאנוס, בת 21 מבית לחם. רימה הייתה יתומה נוצרייה, שגדלה במנזר ברבת עמון ובילדותה הותקפה מינית. הרביעית בחוליה הייתה הנערה תרז הלסה, נוצרייה ילידת עכו בת 19, שחצתה את הגבול ללבנון מרצונה החפשי, יחד עם זוג חברים נוצרים בני גילה מבית הספר לאחיות בנצרת בו למדה, על מנת להצטרף למאבק נגד מדינת ישראל. בראיון משנת 2005 טענה גם שלא הכירה כלל את האחרים בחוליה, ושהאימונים בשימוש בנשק וחמרי נפץ ארכו שבועיים בלבד, ושבניגוד לנאמר במקורות רבים, היא לא חבשה פאה.
בשלושת ימים שלפני החטיפה התערתה החוליה בחיי הלילה של בריסל, והארבעה בילו במסעדות ובריקודים במועדונים, וכן בדקו בנפרד את הדרכונים ואת סדרי האבטחה בשדה התעופה. בלילות ישנו בזוגות בבתי המלון.
בבוקר 8 במאי 1972 נסעו המחבלים לתחנת הרכבת בעיר, שם אספו מתוך תא שמירה שני אקדחים, שני רימוני יד ושתי חגורות נפץ שהוברחו לעיר באמצעות הדואר הדיפלומטי של איראן. משם נסעו לשדה התעופה במוניות נפרדות, ועלו על טיסה 571 מבריסל לתל אביב, תוך שהם מדברים בעברית ומשתמשים בדרכונים מזויפים. המטוס המריא מבריסל וביצע נחיתת ביניים בווינה. לאחר תדלוק והעלאה והורדה של נוסעים המריא המטוס לכיוון תל אביב. על סיפונו היו 99 נוסעים, רובם ישראלים, ועשרה אנשי צוות.
חטיפת המטוס
הנשים הורידו את חגורות הנפץ והניחו אותן במעבר, והחלו צעקות ובהלה. תרז העבירה את האקדח לידיו של עבד, ואת הנפצים לרימה, והיא עצמה עברה בין הנוסעים, ולדבריה, הרגיעה אותם בעברית.
המטוס נחת בנמל התעופה לוד בשעה 17:15. כוחות משטרה, צבא ומד"א מיהרו לנמל התעופה. כן הוחשה לאירוע סיירת מטכ"ל, שלוחמיה החלו להתכונן לפרוץ למטוס ולהשתלט על המחבלים. החוטפים דרשו לשחרר 315 אסירים פלסטינים הכלואים בישראל ואיימו לפוצץ את המטוס על נוסעיו. שר הביטחון, משה דיין, ניהל צוות משא ומתן שדן ממגדל הפיקוח עם הטייס בשם המחבלים באנגלית, ובמקביל נעשו הכנות למבצע חילוץ. המחבלים דרשו דלק. רחבעם זאבי הגה את רעיון הסרבלים הלבנים והתחפושת כמכונאים ואנשי תחזוקה. ישראל הודיעה שיש תקלה והמליצו שאין להזיז את המטוס ממקומו. הטייס התווכח עם הצוות, ונאמר לו "אנו ממליצים בכל הרצינות שלא לעשות זאת." בתגובה לכך הטייס לוי ענה וחשף את המצב המדויק במטוס:
עלי אבו סנינה, מנהיג החוטפים, ביקש לפגוש נציג מהצלב האדום. לאחר זמן הגיע נציג הצלב האדום מירושלים ברכב של הארגון, עלה למטוס ושמע את דרישות החוטפים, אך הבהיר להם שהוא יכול רק להעביר את דרישותיהם לישראלים. צוות המשא ומתן הודיע שאין אפשרות לתדלק ללא בדיקה מכנית, ודיבר עם "קפטן רפעת" בערבית, הרגיעו, והוא הסכים לאפשר את הבדיקה המכנית והתדלוק עם בוקר ולאור יום. בעת הלילה חיבלו במטוס כך שלא יוכל להמריא.
בספר של משה זונדר על החטיפה וכן בסרט שנעשה על פיו, נטען שהטייס שכנע את החוטפים לאפשר לו לנהל משא ומתן תוך ירידה מהמטוס וחזרה אליו, ושלאחר שהצוות הישראלי לא קיבל את דעתו שלא לתקוף, (לפי הסרט ישב עם דיין ודן שומרון במגדל הפיקוח) קיבל התחייבות בכתב שאם הוא ואשתו שהייתה בטיסה ימותו בפעולה, מדינת ישראל תהיה אחראית לחינוך ילדיו והשכלתם.
ההכנות לפריצה
למחרת דרשו החוטפים את אספקת הדלק וכן אספקת מזון חדשה. צה"ל האמינו כי זו הזדמנות להוציא לפועל את פעולת החילוץ. המחבלים כביכול יובאו למקום, הצוות הטכני כביכול עמד להגיע למטוס, וכשפתח הגחון של המטוס ייפתח לאספקת המזון, תחל הפריצה. אהוד ברק, מפקד סיירת מטכ"ל, נקבע כמפקד פעולת החילוץ, והרכיב כוח שהתבסס על קציני ולוחמי היחידה, ובהם גם אנשי מילואים של היחידה, אשר עבדו כמאבטחים בשירות הביטחון הכללי אשר נכללו בכוח הפורץ משום שהיו מיומנים בשימוש בנשק שנבחר לפעולה - אקדח ברטה בקוטר 0.22 אינץ'. תוכנית הפעולה אותה הציע האלוף רחבעם זאבי, ועליה שקדו ברק ואנשיו, קבעה כי הכוח ינוע לקרבת המטוס מחופשים למכונאים שכביכול באו לטפל במטוס ולצורך כך לבשו סרבלים לבנים. ההשתלטות על המטוס תוכננה באמצעות פריצת חמש חוליות לוחמים דרך חמישה פתחים:
פעולת ההשתלטות
ב-9 במאי 1972, בשעה ארבע אחר הצהריים יצא לפועל המבצע שקיבל את שם הקוד "איזוטופ". צוות בן שישה עשר לוחמי סיירת מטכ"ל, בפיקודו של אהוד ברק וסגנו דני יתום, החל להתקרב למטוס.
לפי משה זונדר בספרו "סיירת מטכ"ל", ברגע שכל הלוחמים התמקמו בעמדותיהם מסביב למטוס, נתן אהוד ברק את פקודת הפריצה על ידי שריקה. במהלך הפריצה למטוס התמקם ברק בעמדה בתחתית המטוס כדי לפקד על מאמצי ההשתלטות ולתאם בין הלוחמים, כוחות החילוץ, החבלה והעתודה הנוספים. לעומת זאת לפי הכתבה ב'קולות מלחמה' של ערוץ 10, הפעולה החלה כשלפי התיאום עבד אל-עזיז אטרש, המחבל השני, פתח את דלת הגחון כדי להכניס את המזון.
את החוליה הראשונה הוביל רחמים. עבד אל-עזיז אטרש, המחבל השני, פתח באש לעברו ועומר ערן ירה בו והרגו. באותה עת החל איציק גונן בפתיחת הדלת הראשית ונתקל ביריות של רפעת. הדלת הייתה תקועה וגונן הכניס את ידו וירה את כל המחסנית לכיוונו של מפקד החוליה. בפעולה זו נפצע גונן בידו. דני יתום שעמד מאחוריו ניסה גם הוא לפתוח את הדלת ולא הצליח. בו בזמן רחמים ניהל קרב יריות בין המושבים עם רפעת, אשר הסתתר בתא השירותים במטוס, אולם רחמים רדף אחריו ולבסוף ירה בו למוות מטווח קצר בתא השירותים. בשל המרחק בין החוליות לא שמעו לוחמי החוליה בפיקוד עוזי דיין את שריקתו של ברק והתעכבו בביצוע הפריצה. משהתברר כי הפעולה החלה פרץ עוזי דיין למטוס, ואחריו יובל גלילי וחזי כהן. שניות לאחר הפריצה, התרוממה ממושבה אחת המחבלות עם רימון בידה, בן ערובה שישב לידה, מפיק סרטים יהודי גרמני - מנפרד קוריטובסקי (הסרט הגרמני "ועידת ונזה"), קם בניסיון לחטוף את הרימון, אך הלוחמים שפרצו טעו לחשוב כי הוא מחבל וירו בו שישה כדורים. אף על פי שנפגע קשה חייו ניצלו והוא החלים מפציעתו. הוא נפטר בישראל בשנת 1999.
מיד לאחר מכן, לכד עוזי דיין את המחבלת רימה טאנוס. אחד הנוסעים פנה לעוזי דיין והצביע על נוסעת שישבה מכורבלת בשמיכה במושב לפניו. זו הייתה המחבלת רימה טאנוס. המחבלת החזיקה רימון יד ללא נצרה ואמרה באנגלית "אל תירה". דיין הצמיד אקדח לרקתה ולקח ממנה את הרימון.
הכוח בפיקוד נתניהו פרץ אף הוא, בעקבות החוליה בפיקוד רחמים, אל תוך המטוס, והרג את עבד אל-עזיז אטרש שפרפר עדיין, ולכד את המחבלת הנוספת, תרז הלסה. במהלך המאבק עם המחבלת נפצע נתניהו בזרועו מכדור אקדח שפלט מרקו אשכנזי. כמו כן נפצע לוחם היחידה, איציק גונן, במהלך חילופי היריות עם המחבלים.
מרגע הינתן פקודת ה"פעל" חלפה כדקה עד שחוסלו שני המחבלים ונלכדו שתי המחבלות, ובתוך דקות ספורות השתלט צוות הלוחמים על המטוס ונטרל את המטענים. שלושה מהנוסעים נפצעו במהלך ההשתלטות, לפחות שניים מאש כוחותינו, ואחת מהפצועות,, נפטרה מפצעיה. מרי, ישראלית חברת קיבוץ לוחמי הגיטאות הנשואה לנורווגי, ששבה לביקור מולדת לאחר שהחלה את לימודיה בבלגיה, הייתה ההרוגה היחידה מבין הנוסעים. סבורים שנהרגה כתוצאה מזיהוי שגוי שלה כמחבלת. שני לוחמים מן היחידה, נתניהו וגונן, נפצעו באורח קל במהלך ההשתלטות.
אחרית דבר
מפקד החטיפה, עלי טהא אבו סניינה, וסגנו, עבד אל-עזיז אטרש, נהרגו בפעולה. שתי המחבלות הנותרות, רימה טאנוס ותרז הלסה, נלכדו, נדונו למאסר עולם, אך שוחררו בפורים ה'תשל"ט 14 במרץ 1979, במסגרת החזרת חייל המילואים השבוי אברהם עמרם תמורת 70 מחבלים. מקורות רבים טוענים בטעות שהשתיים שוחררו בעסקת ג'יבריל בשנת 1983.
ביצוע החטיפה על ידי "ספטמבר השחור", שנחשב עד אז לארגון שפועל רק נגד ירדן, הפתיע את המודיעין הישראלי. כישלון הפעולה גרם לירידה במורל הפלסטיני, אך לא ריפה את ידיו של הארגון בניסיונו לשחרר את האסירים: כ-4 חודשים לאחר מכן "ספטמבר השחור" ביצע את טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, שבו תבעו לשחרר 234 אסירים שהיו כלואים בישראל, ועוד שניים שהיו כלואים בגרמניה.
בשנת 2005 נערך ריאיון עם המחבלת תרז הלסה, שהתגוררה בירדן, בו לא הביעה חרטה על השתתפותה בחטיפה, ואף קראה למאבק מזוין נגד ישראל. בשנת 2009 הורשתה לעבור בישראל, על מנת להגיע לוועידת אש"ף בבית לחם. בריאיון עמה שבה להאשים את ישראל בזוועות מכוונות נגד ילדים ערבים בתחומה, שלדבריה טיפלה בהם, וקראה שוב להמשך המאבק המזוין נגד ישראל.
בשנת 2012 מתה המחבלת רימה טאנוס מסרטן.
בשנת 2020 מתה בירדן המחבלת תרז הלסה מסרטן.
סרט
הסרט שודר לראשונה ב-8 בספטמבר 2015 בערוץ 2. בסרט ישנן עדויות של הנוסעים, של הלוחמים, בהם עוזי דיין, בנימין נתניהו, דני יתום ואהוד ברק, ושל שר התחבורה דאז שמעון פרס. כמו כן, הסרט כולל קטעים מהקלטה של תיאור המקרה מנקודת ראותו של קפטן המטוס רג'ינלד לוי, המספר על כך בגוף ראשון, וכן ראיון עם אחת החוטפות, תרז הלסה, שנותרה בחיים.
הסרט לוקה בכמה אי-דיוקים; הרעיון להשתמש בסרבלים ולהתחפש לטכנאים הושם בפי אהוד ברק במקום אלוף פיקוד מרכז רחבעם זאבי ('גנדי'), על מדי השחקן שגילם את 'גַנדי' נענד אות מלחמת יום הכיפורים, אף שהיא פרצה רק לאחר למעלה משנה; השחקן שגילם את הרמטכ"ל דוד אלעזר ענד על מדיו את אות מלחמת ההתשה (אלא שזה חולק רק לאחר 31 שנים, ב-2003); כלא נפחא, שהוזכר בסרט כעובדה קיימת ודובר עליו בלשון הווה, הוקם רק ב-1980.
הבית הצהוב
הבית הצהוב (בצרפתית: Maison Jaune; בהולנדית: Het gele huis) הוא ציור שמן על בד משנת 1888 מעשה ידי הצייר ההולנדי הפוסט אימפרסיוניסטי וינסנט ואן גוך.
תיאור היצירה
שם היצירה מתייחס למבנה המתואר בה - מבנה מס' 2 בכיכר לאמארטין (Place Lamartine) בארל שבצרפת. ב-1 במאי 1888 שכר ואן גוך ארבעה חדרים במבנה (שני חדרים גדולים בקומה התחתונה, ששימשו כחדר עבודה וכמטבח; ושני חדרים בקומה השנייה, חדר שנה לואן גוך עצמו, וחדר אורחים בו לן חברו, האמן פול גוגן במשך כחודשיים החל מסוף אוקטובר 1888). חלקו השמאלי של המבנה שימש כחנות מכולת. המבנה נותר על מכונו עד שנהרס בהפצצה של בעלות הברית ב-25 ביוני 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
ואן גוך נהג לאכול במסעדה הנמצאת בכיכר לאמארטין 28, מבנה זה, שהיה צבוע ורוד, מתואר אף הוא בשמאל התמונה.
מימין לבית הצהוב ניתן לראות בתמונה את שדרת מונטמאז'ו (Avenue Montmajour). בהמשך השדרה ניתן לראות את השדרה עוברת מתחת לשני גשרים - הראשון, עליו עוברת רכבת בדרכה ללונה הנמצאת בגדה הנגדית של נהר הרון. הגשר השני שימש את קו הרכבת PLM אשר קישר בין פריז, ליון ומרסיי.
בשמאל התמונה ניתן לראות את קצה המדרכה אשר הקיפה את אחד הגנים הציבוריים שהיו בכיכר לאמארטין.
היסטוריה
היצירה צוירה בספטמבר 1888. ואן גוך שלח סקיצה של התמונה לאחיו, תיאו ואן גוך וכתב לו במכתב:
בעת שצייר את היצירה קרא ואן גוך לתמונה "הבית וסביבתו" (בצרפתית: La Maison et son entourage. לאחר מכן שינה את שם היצירה ל"הרחוב" (בצרפתית: La Rue).
יצירות נוספות המתארות את המבנה
ואן גוך עצמו יצר העתק של היצירה בצבעי מים. היצירה היוותה השראה לפול סיניאק אשר יצר אף הוא בצבעי מים מספר יצירות המתארות אותו אתר.
מיקום היצירה
לאחר מותו של ואן גוך נותרה היצירה בעזבונו. מאז שנת 1962 היצירה נמצאת בבעלות מכון וינסנט ואן גוך, ומושאלת דרך קבע למוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם.
הורצי ספרין
הוֹרָצי סַפרִין (בפולנית: Horacy Safrin; 11 בינואר 1899,, פולין (כעת אוקראינה) – 23 באוגוסט 1980, לודז') היה משורר, קומיקאי, מחבר ומתרגם פולני ממוצא יהודי, הידוע ביותר בשל תרגומיו מן הספרות הפולנית ליידיש ומספרות עם ישראל לפולנית.
ביוגרפיה
הורצי נולד במוׂנָסְטרִיץ', גליציה תחת השם הירש לסבסטיאן ודורה (לוקאצ'ר לפני נישואיה). דיבר וידע פולנית, יידיש, עברית, גרמנית, צרפתית. סיים בית ספר בסטניסלבוב והמשיך ללימודי בלשנות גרמנית ובלשנות אנגלית באוניברסיטת וינה בה סיים גם בית הספר לתיאטרון. לאחר מלחמת העולם הראשונה חזר לסטניסלבוב ונהיה למנהל אמנותי בתיאטרון היהודי בעיר עד לתחילתה של מלחמת העולם השנייה אותה עבר בברית המועצות שם לימד גרמנית. לאחר מכן התגורר בלודז' בה גם נפטר ונקבר בבית הקברות דולי.
היה נשוי שלוש פעמים ללא ילדים.
ב-1961 הוענק לו צלב קצין באות תחיית פולין.
יצירותיו
ב-1913 (או ב-1914 לפי מקורות שונים) התפרסם אוסף השירים הראשון שלו "Poezje" ("שירה"). יצירותיו האחרות בסדר הכרונולוגי:
טייסת 109
הקמת הטייסת
הטייסת הוקמה בשנת 1951 בבסיס תל נוף על בסיס 3 מטוסים מבית הספר לטיסה. בראש צוות ההקמה הוצב דב ארליך ואילו למפקד הטייסת מונה דני שפירא. מקימי הטייסת השתלמו בבריטניה בהטסת מטוסי מוסקיטו, מטוסי בוכנה דו-מנועיים בעל טווח טיסה ארוך שהיו בשימוש הצי המלכותי הבריטי. בשנת 1952 קיבלה הטייסת 25 מטוסי מוסקיטו, התמקמה בבסיס חצור והפכה לטייסת התקיפה הראשונה של חיל האוויר. במקביל שימשו מטוסיה למשימות צילום ארוכות טווח. הטייסת החלה לבצע סיורים ימיים ולהחזיק בכוננות קבועה זוג מטוסים חמושים בתותח ומקלעים. במקביל למטוסי המוסקיטו, הטיסה הטייסת לתקופת מה, מטוסי הרווארד לצורך אימון מתקדם של טייסי קרב. בשנת 1956 הוצאו מטוסי המוסקיטו משירות, עקב ריבוי תקלות ותאונות.
תקופת המיסטר
בשנת 1956, אחרי הדממה קצרה, התמקמה הטייסת בבסיס רמת דוד, וצוידה ב-37 מטוסי סילון צרפתיים מסוג מיסטר. עם המעבר כונתה הטייסת "טייסת המיסטר הצפונית" והופקדה על שמירת שמי ישראל בחזית הצפון. עם הזמן נתקבע שמה כ"טייסת העמק" על שם עמק יזרעאל, בו ממוקם בסיס רמת דוד. בעשורים הראשונים לקיומה היו רבים מן הטייסים והנווטים בטייסת מבני הקיבוצים והמושבים בעמק יזרעאל. במבצע קדש הוטסו מטוסי הטייסת, ביחד עם שלוש טייסות קרב צרפתיות שפרסו לארץ, בידי צוותים צרפתיים.
ב-1964 הטייסת ביצעה תקיפה מבצעית ראשונה כאשר הפציצה כוחות סוריים בתל עזזיאת ובתל חמרה. במלחמת ששת הימים השתתפו מטוסי המיסטר של הטייסת במבצע מוקד - תקיפת שדות התעופה הערביים במהלך הפתיחה של המלחמה. לזכות הטייסת נזקפו גם שתי הפלות של מטוסי מיג 17 מצריים באמצעות תותחים ביום הפתיחה של המלחמה, אך לטייסת אבדו שני מטוסים.
תקופת הסקייהוק
בדצמבר 1967 קלטה הטייסת את מטוסי ה-A-4 סקייהוק ("עיט"). במלחמת ההתשה פעלה הטייסת בגזרות ירדן, מצרים, סוריה ולבנון. במהלך מבצע רביב לתקיפת הכוחות המצריים בגדה המערבית של מפרץ סואץ נהרג טייס המילואים, לשעבר סגן מפקד הטייסת. במהלך המלחמה, במאי 1970, הפיל מפקד הטייסת עזרא דותן (בבן) שני מטוסי מיג 17 סוריים, האחד באש תותחי 30 מ"מ, והשני, באופן חריג, באמצעות רקטות אוויר-קרקע נגד טנקים. תקיפות הטייסת נמשכו עד הפסקת האש באוגוסט 1970.
במלחמת יום הכיפורים, תחת פיקודו של יצחק דוד, המשיכה הטייסת להטיס את מטוס הסקייהוק. עם פרוץ המלחמה, ומתוקף מיקומה הצפוני, הייתה 109 הטייסת הראשונה שזינקה לתקיפה ברמת הגולן. בתקיפה נפגע המוביל והיה לחלל הראשון של חיל-האוויר במלחמה. עיקר משימותיה של הטייסת היו תקיפות סוללות טילי קרקע-אוויר, סיוע קרוב לכוחות היבשה, גיחות לוחמה אלקטרונית וגיחות תצפית. במסגרת זאת השתתפו מטוסי הטייסת במבצע תגר, מבצע דוגמן, ובתקיפת גשרי הצליחה המצריים בגזרת תעלת סואץ. מטוסי הסקייהוק היו בעלי מהירות נמוכה וללא אמצעי לוחמה אלקטרונית, ולכן סבלו מאבדות קשות במלחמה מאש נ"מ וטילי קרקע-אוויר. במלחמה איבדה טייסת העמק 7 טייסים ו-16 מטוסים מתוך ה-26 שעמדו לרשותה בתחילת הקרבות, אך המשיכה בתפקוד מלא עד למהלכים האחרונים של המלחמה בהם תקפה את הכוחות הסוריים בחרמון.
תקופת הכפיר
בין השנים 1977 ו-1985 הטיסה הטייסת מטוסי כפיר, בתחילה מדגם C-1. יעוד מטוסי הכפיר היה משימות אוויר-קרקע בלבד, והחל בנובמבר 1977 הרבו בתקיפות בדרום לבנון והשתתפו במבצע ליטני. משנת 1981 החלה הטייסת להפעיל מטוסי כפיר מדגם C-2. מטוסי תקיפה אלה השתתפו במלחמת לבנון הראשונה, ובכלל זה במטסים המאוחרים של מבצע ערצב-19 ובמצור על ביירות. עם הוצאת הכפירים משירות בשנת 1985 נכנסה הטייסת להדממה.
הקמה מחדש כטייסת F-16
בשנת 1991 הוקמה טייסת 109 מחדש כשהיא מצוידת במטוסי F-16D (ברק) דו-מושביים ומתמחה בהפעלת חימוש אוויר-קרקע מדויק ובתקיפה בתנאי אל-ראות. בראש צוות ההקמה הוצב אליעזר שקדי שמונה למפקד הטייסת. בשנת 1994 נקלטה בטייסת מערכת ה-LANTIRN המאפשרת תקיפות מדויקות בלילה ובתנאי ראות נמוכה. בשנת 1999, החלה הטייסת להשתמש גם במערכת משופרת לרכישת מטרות ולהנחיית חימוש בשם "לייטנינג". מערכת זו, מתוצרת רפא"ל, מצוידת בחיישן תת-אדום לאיתור מטרות בלילה, במערכת CCD לאיתור מטרות ביום, ביכולות הכוונת חימוש מונחה לייזר ו-GPS, ובתצוגה עילית. בעקבות התקנת מערכות אלו החל פיקוד חיל האוויר להטיל את מירב משימות התקיפה בלבנון על הטייסת ולקראת נסיגת ישראל מרצועת הביטחון בדרום לבנון, היא ביצעה יותר גיחות הפצצה מכל טייסת ישראלית אחרת. בשנת 1998 קלטה הטייסת את נווטת הקרב הראשונה בחיל האוויר הישראלי.
במלחמת לבנון השנייה השתתפה הטייסת בהשמדת משגרי הטילים ארוכי הטווח של חזבאללה בלבנון והפילה כטב"ם מסוג אבאביל של החזבאללה בשדות כברי. במהלך מבצע עופרת יצוקה השתתפה הטייסת במשימות לתקיפת מטרות חמאס, מנהרות, אתרי ייצור אמל"ח, אתרי אחסנה, כמו גם בציד משגרים, תקיפת משגרים מוטמנים, סיוע לכוחות היבשה, ומשימות צילום.
בדצמבר 2018, קיבלה הטייסת את פרס הרמטכ"ל ליחידות המצטיינות של אותה שנה.
ב-2 ביולי 2022, בשעה 15:00, מטוס F-16D מהטייסת הפיל כטב"ם של חזבאללה, שטס לכיוון אסדת הגז "כריש" במים הכלכליים של ישראל סמוך לגבול ישראל-לבנון הימי.
סמל הטייסת
בשל ייעודה של הטייסת נקבע סמלה כעיט נושא פצצה. מוטיב העיט נשמר לאורך השנים, אך הפצצה הוחלפה מאוחר יותר בסהר הנשבר על ידי העיט, הרומז ליכולת תקיפה ארוכת טווח ברחבי הסהר הפורה ומדינות ערב. העיט עוצב על פי הסמליל של בירה נשר.
הנצחה
מצפור טייסת העמק הוקם על דרך נוף כרמל, מעט צפונית לקרן הכרמל, לזכר שני אנשי הטייסת, סרן ורס"ן, שמטוסם התרסק בשעת אימון במימי הים התיכון. המצפור צופה על עמק יזרעאל מכיוון דרום מערב.
צ'ארלס רוזן
צ'ארלס רוזן (באנגלית: Charles Rosen; 5 במאי 1927 - 9 בדצמבר 2012) היה פסנתרן, מוזיקולוג ותאורטיקאי מוזיקה יהודי אמריקאי.
חייו
כפסנתרן וירטואוז הופיע רוזן באין-ספור רסיטלים וקונצרטים ברחבי העולם. בראיון הוא אמר, שאין לו עניין לבצע מוזיקה של סקריאבין, פורה ואחרים מן המלחינים הטונאליים המאוחרים, אך הוא הקליט, עם זאת, מספר רב של יצירות המאה ה-20 לפי הזמנת מחבריהן, ביניהן יצירות של סטרווינסקי, קרטר ובולז. בין הקלטותיו גם ספרות מוקדמת יותר כמו האטיודים של דביסי, הסונאטות המאוחרות ו"ווריאציות דיאבלי" של בטהובן ו"אמנות הפוגה" של באך; בראיון ציין רוזן, שהוא מסרב לנגן את היצירה האחרונה במלואה בקונצרט משום שהוא סבור, שהיצירה נועדה לאימונים בבית ומן הנמנע לנגן אותה כמו שבאך התכוון אלא ביחידות, להנאה אישית.
רוזן היה גם מוזיקולוג ומחברם של ספרי מוזיקה רבים וחשובים. ספרו החשוב ביותר, אולי, הוא "הסגנון הקלאסי", המנתח את טבעו והתפתחותו של הסגנון הקלאסי העליון, כפי שפיתחו אותו יוזף היידן, וולפגנג אמדאוס מוצרט ולודוויג ואן בטהובן. "צורת הסונאטה" הוא בכמה מובנים המשך של "הסגנון הקלאסי"; זו היא אנליזה אינטנסיבית של הצורה המוזיקלית הראשונה במעלה, שהייתה בשימוש בתקופה הקלאסית. "הדור הרומנטי" עוסק ביצירות הדור המוקדם של מלחינים רומנטיים, כולל פרדריק שופן, פרנץ ליסט, רוברט שומאן ופליקס מנדלסון.
רוזן, איש אשכולות, כתב ופרסם גם בתחומים אחרים של מדעי הרוח: "רומנטיות וריאליזם: המיתולוגיה של אמנות המאה התשע-עשרה ומשוררים, מבקרים ושאר משוגעים רומנטיים".
מפעם לפעם כיהן רוזן כפרופסור באוניברסיטה. הוא החזיק בתואר דוקטור לספרות צרפתית מאוניברסיטת פרינסטון ולימד באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת שיקגו.
רוזן כתב באופן קבוע ב-The New York Review of Books.
שדה חיטה עם עורבים
שדה חיטה עם עורבים (בצרפתית: Champ de blé aux corbeaux) הוא ציור שמן על בד מיולי 1890 מעשה ידי הצייר ההולנדי הפוסט אימפרסיוניסטי וינסנט ואן גוך. הציור הוא מהאחרונים שהשלים הצייר לפני התאבדותו. אחת מהיצירות המוכרות והמזוהות ביותר של האומן.
היצירה ונסיבות יצירתה
ביצירה מוצג שדה חיטה תחת שמים מעוננים בהם מעופפים עורבים רבים. שלוש דרכים החוצות את השדה מופיעות בציור, כשהדרך במרכז נקטעת באופן לא מוסבר באמצעה. השדות צוירו באובר-סור-אוּאז, שם שהה האמן. במאי 1890, אחרי שנה בה היה מאושפז בגלל מחלת נפש, עזב ואן-גוך את בית החולים בסאן-רמי ועבר לטיפול בקליניקה של פול גאשה באובר-סור-אוּאז הסמוכה לפריז, כדי להיות קרוב לאחיו תיאו שנישא זמן קצר קודם לכן.
אופייה הקודר של היצירה, הדרך הנקטעת באמצעה והעורבים המעופפים על רקע השמים המעוננים עוררו פירושים המקשרים בין השמים המעוננים והעורבים המעופפים לדיכאונו ולמותו הקרב של ואן גוך. פירושים אלו אינם מעוגנים במציאות חייו של ואן גוך, שהעדיף תמיד ציור שמים מעוננים וסוערים, ושבמכתביו לתאו התייחס לעורבים תמיד כיישויות נבונות ומעוררות תקווה דווקא, והיה מודע היטב כי שימוש נבון בהם ייפה את יצירתו.
בסרט "התשוקה לחיים" ובסרט "וינסנט ותיאו" הוצגה היצירה כאחרונה אותה השלים ואן גוך, וכמעין 'מכתב התאבדות', אך חוקרי יצירתו של ואן גוך, כמו יאן הולסקר ורונלד פיקבאנס, מתארכים אותה ל-9 עד ל-10 ביולי, מועד שאחריו הספיק ואן גוך ליצור עוד כמה ציורים.
אחרי מותו של ואן גוך נותרה היצירה רכוש המשפחה והיום היא מוצגת במוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם.
אזכורים תרבותיים
היצירה הוחייתה בפרק החמישי בסרטו של אקירה קורוסאווה "חלומות", וגם בסרט Loving Vincent המתחקה אחר חייו ומותו של ואן גוך. היצירה הוצגה בסרט "התשוקה לחיים" של וינסנט מינלי (1956) כביטוי היצירתי האחרון של ואן גוך, המתאבד בסרט מייד אחרי השלמת הציור. סמיכות אירועים דומה מוצגת גם בסרט "וינסנט ותיאו" משנת 1990.
באסקט מנרסה
באסקט מנרסה היא קבוצת כדורסל ספרדית מהעיר מנרסה שבקטלוניה. המועדון משחק כיום בליגת העל הספרדית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1931. בעונת 1979/80 הגיעה הקבוצה עד לגמר הגביע הספרדי, אך הפסידה לקבוצת ברצלונה 92-83. בעונת 1995/96 זכתה הקבוצה בגביע הספרדי לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת ברצלונה 92-94.
בעונת 1997/98 זכתה הקבוצה באליפות ספרד, לאחר ניצחון 1-3 בגמר הפלייאוף מול קבוצת טאוגרס באסקוניה. כמו כן זכתה הקבוצה פעמיים באליפות הליגה הקטלאנית.
במסגרת האירופאית שיחקה הקבוצה בגביע קוראץ' בשנות ה-80 ובעונת 1998/99 שיחקה במוקדמות היורוליג והודחה.
מאז שנת 1992, מארחת הקבוצה בהיכל הספורט נואו קונגוסט, המכיל 5,000 מקומות ישיבה. בעבר התווסף לשם הקבוצה גם שם הספונסר הראשי והיא נקראה בשמות: "ריקו מנרסה", "TDK מנרסה", "מרלבורו מנרסה" ו"סוזוקי מנרסה". בשנים 2010-2012 הספונסר הראשי של הקבוצה היה חברת "אסיגניה". מאז 2012 הספונסר הוא חברת "לה-ברואיסה ד'אור".
מבצע אואזיס
מבצע אואזיס (באנגלית: Operation Oasis) היה מבצע של שלטונות המנדט הבריטי להחזרת מעפילים מארץ ישראל למדינות אירופה אותן הם עזבו, כחלק ממדיניות הריפולמנט - Refoulement, עליה החליטה ממשלת בריטניה מספר ימים קודם לכן. הפעולה הראשונה והיחידה במסגרת מבצע אואזיס שהתבצעה, הייתה הגירוש וההורדה בכוח של מעפילי האקסודוס-1947 בגרמניה. סירוב המעפילים לרדת בחוף בצרפת והחלטת ממשלת בריטניה להחזרת מעפילי האקסודוס לגרמניה, העניקו למבצע ממד פוליטי בלתי צפוי, בעל השלכות משמעותיות על סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, ועל הקמת מדינת ישראל.
רקע
הספר הלבן הבריטי משנת 1939 הגביל באופן דרסטי את העלייה החוקית של יהודים לארץ ישראל; זה היה אחד הגורמים לעלייה הבלתי לגאלית המכונה עליה ב'. במהלך מלחמת העולם השנייה, הגירה זו נעצרה כמעט כליל בין השנים 1940 ל-1945, אולם התחדשה ביתר שאת לאחר סיום המלחמה. הגירתם של יהודי אירופה והעלייתם הבלתי לגאלית (העפלה) לארץ ישראל נעשתה על ידי ארגונים יהודיים שונים כגון תנועת הבריחה, הסוכנות היהודית, הבריגדה היהודית, המוסד לעליה ב', ההגנה והפלמ"ח תוך הפעלת הפלוגה הימית שנקראה פלי"ם. פעילות זו נעשתה בתמיכה כלכלית חזקה, בעיקר על ידי יהדות ארצות הברית.
ממשל המנדט הבריטי השתדל מאוד למנוע את ההעפלה. מעפילים שנעצרו הועברו למחנות מעצר, בעיקר למחנה המעצר בעתלית. המצב במחנות המעצר בארץ ישראל היה מתוח, כתוצאה מהתנגשויות בין חיילי המנדט הבריטי עם קבוצות ערביות ויהודיות, שנעצרו בא"י והושמו במחנות מאסר (ראה למשל, "השבת השחורה" - מבצע אגתה ). כדי להקל על המצב בא"י ובתקווה שזה יבלום את זרם אניות המעפילים, החליטה ממשלת בריטניה, בשנת 1946 לעצור ולגרש את המעפילים לקפריסין במסגרת "מבצע איגלו". בניגוד לציפיות, מבצע זה לא הקטין את זרם המעפילים. במקום זאת נעשה שימוש מוגבר באניות מעפילים גדולות יותר עם תפוסה של יותר מאלף נוסעים לאנייה, דבר שהגדיל עוד יותר את מספר המעפילים. על כן המצב במחנות המעצר בקפריסין החריף.
מאז פרשת לה ספציה, זכו המנדט הבריטי והמדיניות כלפי היהודים לתשומת לב מוגברת מצד דעת הקהל העולמית.
מבצע אואזיס, החזרתם של מעפילים לארץ ממנה הפליגו, נועדה להקל על מצב המחנות הבלתי נסבל בקפריסין. במקביל קיווה הממשל הבריטי לגרום להרתעה נוספת ולבסוף לבלימת המיוחלת על זרם הפליטים. אניית המעפילים הראשונה והאחרונה שבסופו של דבר גם היחידה שכנגדה פעל הצי הבריטי במסגרת מבצע אואזיס הייתה אקסודוס-1947.
בחזרה לאירופה
בשעות הבוקר המוקדמות של 18 ביולי 1947, האקסודוס הייתה בערך במרחק של כ־20 מייל מערבית מעזה, כשהבריטים השתלטו והובילו אותה לחיפה. באותו היום החל מבצע אואזיס בהעברת מעפילי האקסודוס לשלוש אוניות הגירוש מדגם ליברטי. אושן ויגור, ראנימיד פארק ואמפייר רייוול. הצפיפות על אניות הגירוש הייתה איומה, למעפילים לא היו מיטות והם ישנו על הרצפה. המעפילים חשבו שיועברו למחנות המעצר בקפריסין כמו מעפילי ספינות המעפילים הקודמות. השמועות על הגירוש הממשמש ובא חזרה לצרפת גרמו לתסיסה הולכת וגוברת בקרב המעפילים. כאשר השמועות באשר ליעד הפכו למציאות, הגיבו המעפילים במחאה קולנית ובשביתת רעב.
ב 29 ביולי 1947 יום ג' בשעה 04:00 הגיעו ספינות הגירוש לפורט דה בוק בדרום צרפת. הבריטים תכננו לכפות הורדה בכוח של המעפילים מהספינות, אך ממשלת צרפת התערבה ומנעה זאת. בניסיון לשכנע את המעפילים לרדת מרצון, הבריטים החמירו בכוונה את התנאים על אניות הגירוש, במהלך גל החום ששרר באותה תקופה. במקביל, ממשלת צרפת פיתתה אותם והציעה לספק למעפילים מקלט בצרפת, שפירושו חופש ועבודה. הספינות הבריטיות לא הורשו לעגון במים הטריטוריאליים של צרפת ללא הגבלת זמן; לכן ביום 21 אוגוסט פורסם צו רשמי מס. 127 ובו האולטימטום הבא:
בבוקר 8 בספטמבר הגיעו ספינות הגירוש לנמל המבורג בליווי שלוש משחתות וכמה סירות מהירות. ספינה אחת אחרי השנייה – ככל הנראה – עגנו הספינות ברציף המקביל לרחוב פטרזנקאי (am Petersenkai) בסמוך למחסן 29, שהגישה אליו נחסמה במחסומי תיל. אף על פי כן, הגעתם של הספינות נצפתה על ידי כמאתיים עיתונאים שדיווחו לעיתונים ברחבי העולם. בפינוי האלים של הספינות אושן ויגור והראנמיד פארק על ידי קרוב לאלף חיילים בריטים, נפצעו 24 מעפילים באורח קשה. פינוי זה העצים את מידת האכזריות שבה אכפו הבריטים את מדיניותם. מראם של המעפילים, שחוו את התנאים הקיצוניים על אניות הגירוש במשך 59 יום, תרם להגברת המחאה העולמית כנגד המדיניות הבריטית.
למרבה ההפתעה, כל נוסעי האמפייר רייוול עזבו מרצונם את הספינה. במהלך חיפוש בספינה התגלה פצצה עם מנגנון השהיה המבוסס על פתיל השעייה. שככל הנראה הוברח אל סיפונה בצרפת. פיצוץ הפצצה נועד להשמיד את ספינת הגירוש לאחר פינוי המעפילים ממנה. הפצצה הורדה מהספינה והובאה לצריפי חיל הים הסמוכים; אבל התפוצצה עוד לפני שהגיעו חבלני חיל החימוש.
מתוך הזדהות, הפגינו 4,000 תושבי מחנה העקורים ברגן-בלזן כנגד ההורדה בכוח של המעפילים בהמבורג. 400 תושבי המחנה נוספים, נסעו מברגן בלזן להמבורג וניסו להגיע לרציף החסום בנמל המבורג. אבל משטרת גרמניה מנעה מהם לעשות זאת.