cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ומן הבן
רקע
אוגוסטינוס הקדוש, אב הכנסייה החשוב ביותר בנצרות המערבית הלטינית (בניגוד למקבילתה המזרחית, שהתנהלה ביוונית), שת מיד לבו לשאלת האופן בו מתהווה רוח הקודש. בספרו "אודות השילוש", בערך מ-420, ציין שהאורח בו היא "נמשכת" במקום להיות "מולדת" והדמיון והשוני לעומת התהוותו של האל הבן מן האב הם סוגיה מרכזית ביותר. כל קביעה בעניין השליכה על היחסים בין הבן והאב, שכן אם היו "זהים במהותם" כפי שקבעה נחרצות האורתודוקסיה, התחייב שהאחד קיבל את כל תכונות השני כולל התכונה של יצירת הרוח. עם זאת, לא התכוון לערער על עליונות האב לעומת הבן. השקפתו בנדון, ציין קרל כריסטיאן פלמי, נגזרה מהתאולוגיה הכללית שלו (שטרם בוררה לגמרי): הקביעה שהיחס בין השילוש כלפי הבריאה חייב להיות זהה בכל ליחסים בתוכו פנימה. זו לא הייתה זהה לגמרי עם החשיבה המסורתית שהניחה את האב כ"מבוע כל האלוהי", principium deitatis. פתרונו, בסוף דיון ארוך ומפולפל, היה שרוח הקודש נמשכת הן מן האב והן מן הבן והם "נושפים" אותה זה אל זה. במהותה היא המשותף להם, או האהבה הנצחית והעילאית ביניהם; ההבדל בין הולדת הבן להימשכות רוח הקודש היה שהראשון נולד מן האב לבדו בעוד שהשנייה נבעה משניהם. כך לימד, וכך התקבל בהדרגה במורשת הכנסייה המערבית, למרות הסתירה עם הניסוח בהצהרת האמונה הקאנונית.
התקבלות במערב
עקרון ההמשכה הכפולה מן הבן ומן האב בוטא לראשונה בבהירות ב"נוסח אתנסיוס", הצהרת אמונה מערבית שחוברה במאה השישית לכל המוקדם אך יוחסה אפוקריפית לאתנסיוס הקדוש: נכתב בה ש"רוח הקודש היא מן האב ומן הבן, לא נבראת, לא נוצרת, לא מולדת, אלא נמשכת." (Spiritus Sanctus a Patre et Filio: non factus, nec creatus, nec genitus, sed procedens). הנוסח הטיל נידוי על כל השולל אותו. ב-589 הטיל סינוד טולדו השלישי, שמארגניו נאבקו הן בתחיית האריאניות והן בשוללי אלוהיותה של רוח הקודש, נידוי על כל הכופר בהמשכה הכפולה. בשלב כלשהו לפני סינוד טולדו השמיני ב-653 כבר ברור שגורמים בכנסייה המערבית הרחיקו לכת והחלו לתקן את נוסח קונסטנטינופוליס עצמו בהתאם להשקפתם. באימפריה הפרנקית הוקראו נוסחים מתוקנים כחלק מהתפילות השגורות.
למרות הפוטנציאל הנפיץ של הנושא, הוא לא היווה עילה למחלוקת בין שני ענפיה של הכנסייה, שהייתה עוד מאוחדת על אף הפער הגאוגרפי והלשוני בין המזרח היווני למערב הלטיני. במאות השביעית והשמינית, מקסימוס המאמין ויונתן מדמשק, מאושיות הכנסייה היוונית, דחו שניהם חד-משמעית את ההמשכה הכפולה כפגיעה (לפחות משתמעת) בעליונות האל האב וכמערערת על סדר השילוש, אך ללא פולמוס ותוך שהם מנסים ללמד זכות על הלטינים – שרבים מהתאולוגים שלהם כבר היו משוכנעים שההשקפה שלהם היא המקורית והאחרת היא סילוף. מקסימוס הסביר שהמערביים, גם אם המינוח שלהם היה בעייתי, לא סברו כי הרוח נובעת מן הבן; יוחנן כתב אף הוא שלא התכוונו לטעון ששני פני השילוש האחרים אינם יוצאים מן האב. בוועידת ניקיאה השנייה ב-787 ניסו כמרים פרנקיים לדרוש הצהרת אמונה שתכיל התייחסות להמשכה הכפולה ושללו את הנוסח הפשרני שהציע פטריארך קונסטנטינופוליס טרסיוס, שדווקא ניסה לבוא לקראתם במילים "נמשכת מן האב דרך הבן". מי שהכריע את הכף היה דווקא איש המערב, האפיפיור אדריאנוס הראשון, שצידד בפטריארך.
הקרע
ב-858 הדיח הקיסר הביזנטי את הפטריארך איגנטיוס ומינה במקומו את פוטיוס, אריסטוקרט מלומד, למשרה. איגנטיוס סירב להסכין לתפנית ועתר אל האפיפיור ניקולאוס הראשון, שהתייצב לצדו והכריז על המינוי החדש כבטל. בתגובה, כינס פוטיוס ועידה כנסייתית ב-867 והודיע שהאפיפיור מודח. העימות האישי החריף בין שניהם והניסיון לבלום את התפשטות הנצרות המערבית לנסיכות בולגריה הניע את הפטריארך לחבר את הספר "אודות המיסטגוגיה של רוח הקודש", בו העליב את הלטינים וטען ששפתם איננה כשירה לעיסוק תאולוגי. תוך התבססות מעמיקה על מקורות בכתובים ותירוץ קטעים סותרים (כמו דברי פאולוס בגלטים ד': "שָׁלַח הָאֱלֹהִים בִּלְבַבְכֶם אֶת־רוּחַ בְּנוֹ"; הוא הסביר כי פאולוס לא יכול לסתור את דברי ישו עצמו אודות הרוח היוצאת מאת אביו וכדומה) הכריע כי התוספת לנוסח היא כפירה וחתירה תחת מלכות האב. כמו כן, שלל את האפשרות להוסיף או לשמוט מתוך טקסטים מרכזיים כמו נוסח האמונה. עם זאת, המחלוקת האישית לא הייתה ממסדית ופוטיוס הקפיד להכליל את דעות האפיפיורים שהתעלמו או התנגדו לתוספת. עם מות שני היריבים, יורשיהם מיהרו לחדש את הקשרים בין מערב למזרח.
הכנסייה המערבית קיבלה רשמית ודוגמטית את התוספת אודות ההמשכה הכפולה, שהייתה כבר נפוצה מאוד, רק ב-1014. בעת הכתרת היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה באותה שנה. הוא דרש את הכללת המילים "ומן הבן" בנוסח שהוקרא במיסה החגיגית. רק מאז התקבל השינוי ברומא עצמה והוא עודנו קבוע בהצהרות האמונה של הכנסייה הקתולית, כפי שהן מוכרת היום, עם המילה filioque. ב-1054, בעת פילוג הכנסייה הנוצרית בין אורתודוקסים לקתולים שנותר על כנו עד ימינו, מילאה סוגיית "ומן הבן" רק תפקיד קטן, אם כי נציגי המערב האשימו בין היתר את המזרחיים בכפירה באלוהיות רוח הקודש ואלה גמלו להם בהצגתם ככופרים בשילוש בעצמם.
למרות שתמיד הייתה שולית יחסית ביריבות הפוליטית והתרבותית בין שתי הכנסיות הגדולות (שנסובה יותר על סמכות האפיפיור לעומת יתר הפטריארכים), היא הסוגיה התאולוגית החשובה ביותר ביניהן. במועצת ליון השנייה ב-1274 ובמועצת פירנצה ב-1439, בהן ניסו לאחות את הקרע, כפו הקתולים על האורתודוקסים להכיר בנוסח שלהם כתנאי להשלמה, אם כי שני הניסיונות כשלו תוך זמן קצר. אפילו הפרוטסטנטים, שדחו את סמכות האפיפיור אך היו שייכים למורשת הלטינית, שימרו את התוספת "ומן הבן" וגם תאולוגים מאוחרים כקרל בארת הגנו עליה.
כחלק מהדיאלוג הבין-כנסייתי, פרסם הוותיקן ב-2000 את האיגרת Dominus Iesus, בה צוטט הנוסח הישן בלטינית בלי התוספת והוכר בכך שהיא מאוחרת, לצד טענה כי שתי הווריאציות הן תקינות מבחינה אמונית. גם בהצהרות אחרות הובעה התקרבות ומתן לגיטימציה לצד האורתודוקסי.
זיקית מדגסקר
זיקית מדגסקר (שם מדעי: Calumma) הוא סוג של זוחלים ממשפחת הזיקיתיים האנדמים לאי מדגסקר שבאוקיינוס ההודי.
אורכם של זיקיות מסוג זה משתנה מאורך של 68 ס"מ אצל זיקית פרסון עד לכמה סנטימטרים. הן קרובות של הזיקית היחידה בסוגה Archaius tigris ולזיקוניות אך גדולות מהם בהרבה.
מינים
בסוג זה 33 מינים:
אמצעי לחימה במלחמת העצמאות
רקע
עקב מחסור חמור בנשק בינוני וכבד, מקלעים תותחים קלים וכבדים, טנקים ומטוסי קרב, בראשיתה של מלחמת העצמאות, ניסו ההגנה והאצ"ל ובהמשך צה"ל להשיג נשק מכל מקום שרק יכלו. הם רכשו נשק מכל הבא ליד בשוק העולמי שהיה רווי בעודפי נשק עם תום מלחמת העולם השנייה. מלבד זאת הם ייצרו באמצעות התע"ש נשק קל, חומרי נפץ, תחמושת, פצצות ותת-מקלעים מסוג "סטן" ו"תמ"ת". כתוצאה מכך היו בידיהם רובים, מקלעים ומרגמות מעשרות סוגים שונים - לרבות בריטיים, רוסיים ואפילו גרמניים. כן היו בידיהם משוריינים שנבנו בארץ על גבי שלדות של משאיות וכונו "סנדביצ'ים".
צה"ל אף קנה מספר טנקים מיושנים ממגוון צבאות וחלקם לא נכנסו לשימוש בגלל תקלות שונות.
להשוואה: מאזן הכוחות ב-15 במאי 1948, כפי שהובא מספרו של יהודה ואלך, "לא על מגש של כסף":
בהמשך המלחמה, בייחוד בתקופת ההפוגה הראשונה, כמות הנשק התאזנה בעקבות עסקאות רכש גדולות מצ'כוסלובקיה, ביניהן רכישת מטוסי קרב, וכן הברחת מפציצים מארצות הברית וכלי שריון ממקורות שונים. לאיזון תרמה גם השמדת ציוד ערבי, ולקיחת חלק ממנו כשלל.
התרומה של הרכש מצ'כוסלובקיה הייתה משמעותית מאוד, ולא הייתה מתאפשרת ללא תמיכת ברית המועצות (כשבראשה לשנים 1924–1953 יוסיף סטלין), מנהיגת הגוש הסובייטי שאליו השתייכה צ'כוסלובקיה. כמות הרכש משם הייתה כה גדולה, שכשליש מהכנסות צ'כוסלובקיה באותה תקופה במטבע חוץ היו ממכירת הנשק למדינת ישראל. אלמלא רכש זה, לא הייתה מצליחה מדינת ישראל, כפי שהצליחה, לפרוץ מעבר לקווי הפסקות האש הראשונות ולהגיע להישגים במלחמה.
פדרציית הכדורגל של ארצות הברית
פדרציית הכדורגל של ארצות הברית (באנגלית: United States Soccer Federation; בראשי תיבות: USSF; ידועה גם בשם התאחדות הכדורגל האמריקאית) היא הגוף המנהל הרשמי של ענף הכדורגל בארצות הברית. המשרד הראשי של ההתאחדות ממוקם בשיקגו שבאילינוי.
הפדרציה חברה בפיפ"א ואחראית על ניהול הכדורגל המקצועני וכדורגל החובבים בארצות הברית כאחד, בהם הנבחרות הלאומיות של הגברים, הנשים, הפוטסאל והנבחרת הפאראלימפית. פדרציית הכדורגל של ארצות הברית אחראית גם על קביעת השופטים וטורנירי הכדורגל; ועל מרבית ליגות הכדורגל בארצות הברית, ובהן ה-MLS.
הפדרציה חברה גם ב-CONCACAF (התאחדות הכדורגל הצפון אמריקאית) מאז שנת 1961, והיא שולחת את הנבחרות הלאומיות השונות שלה לטורנירים לגילאים השונים בצפון אמריקה.
נו (אל)
נוּ ("המימי") או נוּן ("האדיש") היה במיתולוגיה המצרית אל של התהום המימי הקדמוני.
פדרציית הכדורגל של ארצות הברית
נשיא הפדרציה הוא סוניל גולאטי.
נו (אל)
נו מיוצג בדרך כלל כזכר, אך יש היבטים שיכולים להתפרש כזכרים וכנקבות נונת היא נון בתוספת "ת", מה שבמצרית עתיקה (כמו בעברית) מתייחס לשמות נשיים, והיא ההיבט הנקבי של נו. ונון הוא ההיבט הגברי של נו, שנכתב עם "ן" בסוף, מה שבמצרית עתיקה מיוחס למין זכר.
ההיבט הגברי של נו היה מתואר כצפרדע, או כאיש עם ראש של צפרדע. באמנות המצרית העתיקה, נון גם מופיע כגבר מזוקן, עם עור כחול ירוק, המייצג מים. נונת מיוצגת כנחש או כאישה עם ראש של נחש.
עם תחילת הממלכה התיכונה נון הוא "אב האלים" ומאז הוא מתואר על קירות המקדשים, במשך כל  תקופת מצרים העתיקה.
ל"נו" לא יועדו מקדשים או מרכזי פולחן. אף על פי כן, נו היה מיוצג לעיתים על ידי אגם מקודש, או, כמו באבידוס, על ידי זרם תת-קרקעי.
בתקופה מאוחרת, כאשר מצרים נכבשה, התפיסה הרווחת של נו הפכה להיות שלילית. נו הפך לאל התוהו והכאוס, שמשקף את כוחות ההרס שייצגו את איבוד כוחה של הממלכה.
בטלה חברתית
בטלה חברתית או בטלנות חברתית היא תופעה שמתרחשת בביצוע משימה בעבודה קבוצתית בה היחיד משקיע פחות מאמץ מאשר היה משקיע לו היה מבצע את העבודה לבדו. זו הסיבה לכך שלעיתים קבוצות מתפקדות פחות טוב מאשר סך הביצועים של חבריהן בעבודה אינדיבידואלית. הנטייה לסמוך על עבודתם של אחרים גוררת השקעת פחות מאמצים מצד היחיד. מחקרים מראים כי תופעת הבטלה החברתית נמצאת במידה מסוימת בכל קבוצה, בין אם היא מתפקדת היטב או בעלת תפקוד לקוי. קיימת סבירות גבוהה יותר להימצאות בטלה חברתית בחברות בהן הדגש הוא על הפרט מאשר בחברות בהן הדגש הוא על הקבוצה הקולקטיבית.
מקור המונח
לתופעה זו יש אזכור בביטוי תלמודי - "קדירא דבי שותפי לא חמימי ולא קרירי" (תרגום מארמית: קדירת השותפים אינה חמה ואינה קרה) - כל אחד מהשותפים בביצוע משימה סומך על חברו שיבצעה. אחד התיעודים הראשונים לתופעה פורסם בשנת 1913 על ידי הפרופסור הצרפתי להנדסה חקלאית מקסימיליאן רינגלמן. רינגלמן ביצע מספר ניסויים בשנים 1882–1887 ובאחד מהם ביקש מהסטודנטים שלו למשוך בחבל חזק ככל האפשר ביחידים ובקבוצות של שניים, שלושה ושמונה. התוצאות הראו כי בממוצע ככל שהקבוצות גדלו, הכוח היחסי שהושקע היה נמוך יותר. כך למשל, בקבוצות של שלושה הושקע כוח הגדול פי 2.5 מכוחו של יחיד וכן בקבוצות של שמונה הושקע כוח הגדול פי 4 בלבד מכוחו של היחיד. מתוך כך קבע רינגלמן כי יחידים מתפקדים פחות מיכולתם כאשר הם עובדים בקבוצה. תופעה זו מכונה אפקט רינגלמן, המתאר את הקשר ההפוך בין גודל הקבוצה לבין המאמץ המושקע.
המונח בטלה חברתית נטבע על ידי החוקרים לטנייה, וויליאמס והרקינס (1979), לאחר שערכו ניסוי בו התבקשו המשתתפים לצעוק ולמחוא כפיים חזק ככל האפשר פעם כקבוצה ופעם ביחידים. גם כאן התוצאות הראו כי כיחידים המשתתפים צעקו ומחאו כפיים חזק יותר מהיותם חלק מקבוצה.
השפעה על קבוצות
תופעת הבטלה החברתית שכיחה בעולם העסקים, המשפחה, החינוך וכן בהתאספויות חברתיות שונות. כתוצאה מהתופעה נוצר אפקט חברתי שלילי הנובע מירידה בשלמותה ובביצועיה של הקבוצה. בנוסף עלולות להיווצר תתי קבוצות וכן אי שביעות רצון כנגד חברי הקבוצה שאינם תורמים באופן שווה. כמו כן הקבוצה עלולה להפסיד כישרונות פוטנציאליים של חברי קבוצה שהפכו לבטלנים חברתיים.
השפעה על יחידים
לבטלה החברתית בנוסף להשפעה המובנת מאליה על הקבוצה, קיימת השפעה גם על חברי הקבוצה כיחידים. אחת ההשפעות האפשריות היא חוסר שביעות רצון של חבר קבוצה שעלולה לגרום לו תחושת דיכוי ואכזבה. כמו כן, כאשר אדם הופך לבטלן חברתי הוא מאבד את ההזדמנות לפתח את יכולותיו. בנוסף לכך, גם היחידים בקבוצה אשר נושאים במרבית נטל העבודה יחוו אפקט שלילי כתוצאה מבטלה חברתית כיוון שהעבודה אינה מחולקת באופן שווה.
גורמים
קיימות תאוריות רבות המנסות להסביר את תופעת הבטלה החברתית. המרכזיות שבהן:
דרכי מניעה
במטרה למנוע בטלה חברתית ישנם מספר קווים מנחים וביניהם:
המוזיאון הלאומי הגאורגי
המוזיאון הלאומי הגאורגי (בגאורגית: საქართველოს ეროვნული მუზეუმი, סָכַּרתווֶלוֹס אֶרוֹבנוּלי מוּזֶאוּמי) היא רשת מוזיאונים גאורגית המאגדת מספר מוזיאונים מובילים בחלקיה השונים של גאורגיה. הרשת נוסדה ב-30 בדצמבר 2004 אולם מקורה במוזיאון המחלקה הקווקזית שהוקמה בתקופת האימפריה הרוסית, בשנת 1852.
רשת המוזיאונים הוקמה במטרה לשלב את הניהול של המוזיאונים הבאים:
המוזיאון נוסד במסגרת רפורמה מבנית, מוסדית ומשפטית במטרה להביא למודרניזציה בדרך ניהול רשת המוזיאונים ולהביא לתיאום בפעולות המחקר והחינוך. מאז הקמתה מנוהלת הרשת בידי פרופ' דוד לורתכיפנידזה.
יוג'ין אורמנדי
קורות חיים
אורמנדי נולד בבודפשט, הונגריה ולמד בקונסרבטוריון של בודפשט, שם היה תלמידו של ינה הובאי. בשנת 1921 היגר לארצות הברית ואימץ לו שם חדש. בארצות הברית עבד תחילה ככנר ואחר כך כמנצח על תזמורת תיאטרון הקפיטול בניו יורק, קבוצה שליוותה סרטים אילמים.
אורמנדי התמנה למנצחה של התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס (כיום תזמורת מינסוטה) בשנת 1931 וכיהן בתפקיד עד 1936. בימים הקודרים של השפל הגדול, התקשרה חברת RCA ויקטור בחוזה למספר רב של הקלטות עם אורמנדי ועם תזמורת מיניאפוליס, בין היתר הקליטו את הסימפוניה השביעית של ברוקנר והסימפוניה השנייה של מאהלר. רמתן הגבוהה של הקלטות אלה תרמה לקידום שמו של אורמנדי כמוזיקאי יוצא מן הכלל. עזר נוסף, נכבד ביותר, קיבלה הקריירה שלו מארתור ג'ודסון, המנהל בעל ההשפעה הרבה ביותר בזירת המוזיקה הקלאסית באמריקה בשנות ה-30.
תקופת כהונתו בת 44 השנים של מאסטרו אורמנדי עם תזמורת פילדלפיה הקנתה לו חלק גדול משמו ופרסומו כיום. אורמנדי התמנה למנצח חבר של תזמורת פילדלפיה (לצד לאופולד סטוקובסקי) בשנת 1936, ובשנת 1938 מונה למנהל מוזיקלי ומנצח עד לפרישתו בשנת 1980, כאשר הוכתר למנצח כבוד של התזמורת.
אורמנדי עיצב את סגנון הלגאטו העשיר שתזמורת פילדלפיה התפרסמה בו, בייחוד במונחים של קשתנות וגוון צליל של קבוצת כלי המיתר. סגנונו זכה לשבחים על עושר צליליו אך גם לביקורת על העדר מכוון של כל מגע אישי אמיתי. בשנים האחרונות מבקרי מוזיקה רוויזיוניסטים נוטים להמעיט בהישגיו של אורמנדי ובהשפעתו, אף כי אורמנדי העלה מאוד את רף אמות המידה לביצוע מוזיקה. הוא הציג יושרה אישית ומוזיקלית יוצאת דופן וכושר מנהיגות מעולה. על דוכן הניצוח היה רשמי ומאופק.
אורמנדי נודע במיוחד ביצירות מסוף התקופה הרומנטית וראשית המאה ה-20. הוא קידם את המוזיקה של סרגיי רחמנינוב וניצח על ביצוע הבכורה של "המחולות הסימפוניים" שלו. הוא ניצח גם על ביצוע הבכורה של כמה סימפוניות של דמיטרי שוסטקוביץ' ושל יצירות אחדות של מלחינים אמריקאים.
יוג'ין אורמנדי ניצח על תזמורתו בקונצרטים רבים בארצות הברית ובסיורים בארצות אחרות, שבין המפורסמים בהם סיור הופעות בפינלנד בשנת 1955, בו ביקרו רבים מחברי התזמורת את המלחין הפיני הקשיש ז'אן סיבליוס באחוזתו הנידחת, וסיור בסין בשנת 1973 בו ניגנה התזמורת בפני קהל מאזינים נלהב, שהיה מנותק במשך עשורים רבים ממוזיקה קלאסית מערבית.
אורמנדי גם הופיע כמנצח אורח עם תזמורות אחרות, ובסוף שנות ה-60 הקליט את הסימפוניה "מן העולם החדש" של דבוז'ק, בביצוע מרשים בייחודו, עם התזמורת הסימפונית של לונדון. הוא ניצח גם על העטלף של יוהאן שטראוס בביצוע המטרופוליטן אופרה בניו יורק, אך מעל לכל היה נאמן, במשך 48 שנים, לתזמורת פילדלפיה שעמה הקליט, מאז 1936 ועד מותו, מאות הקלטות, המקיפות כמעט כל ז'אנר אפשרי במוזיקה הקלאסית.
ש. שרברק
'''ש. שרעבערק (שְׂרֶבֶּרְק; Sreberk), יזרעאל ושלמה שרברק''' היו הוצאות ספרים עבריות מייסודם של שלמה זנוויל שְׂרֶבֶּרְק (בכתיב יידי: שרעבערק; 1876–1944) וילדיו אלכסנדר יזרעאל (1906–1982) ואידה שרברק (1901–1983), שפעלו מ-1902 בווילנה, בשנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 בוורשה ומ-1933 בארץ ישראל. הוצאת יזרעאל, ההוצאה הארצישראלית מיסודו של ש' שרברק, פעלה בישראל על ידי יורשיו עד שנת 1988.
מריון קוטיאר
מריון קוטיאר (בצרפתית: Marion Cotillard; נולדה ב-30 בספטמבר 1975) היא שחקנית קולנוע, זמרת ופעילת איכות הסביבה צרפתייה. ידועה בתפקידיה בסרטים עצמאיים ובשוברי קופות, היא זכתה לשבחים שונים, כולל פרס אוסקר, פרס האקדמיה הבריטית, פרס גלובוס הזהב, פרס האקדמיה האירופית לקולנוע, פרס לומייר ושני פרסי סזאר. היא הפכה לאבירת מסדר האמנויות והספרות בצרפת ב-2010, וקודמה לקצונה ב-2016. היא משמשת כדוברת של גרינפיס מאז 2001.
ש. שרברק
הוצאת ש. שרעבערק
בשנת 1902 ייסד שלמה שרברק (שרעבערק; 1866–1944) בווילנה הוצאת ספרים בשמו, '''ש. שרעבערק'''. בתחילת דרכה התמחתה ההוצאה בספרי לימוד בעברית וספרי עזר ביידיש. בהמשך הוציאה ספרות יפה. להצלחה מיוחדת זכתה סדרת "מקרא מפורש" של ההוצאה, שהחלה לצאת ב-1910 ואשר הגישה חוברות של ספרי התנ"ך עם פרשנות נגישה לכול.
בשנת 1911 היה שרברק בין המו"לים היידיים והעבריים הגדולים באימפריה הרוסית שהחליטו לייסד סינדיקט הוצאה לאור בשם "צענטראַל" (צֶנטרָל; בעברית נקרא גם: "מרכז"). בהוצאת הספרים המאוחדת, שישבה בעיר ורשה, התאגדו הוצאת ש' שרברק, הוצאת ב' שימין, ההוצאה העברית "תושיה" של א"ל שלקוביץ (בן אביגדור), שהיה למנהל המחלקה העברית ב"צנטרל", הוצאת "פּראָגרעס" (פּרוֹגְרֵס) של יעקב לידסקי, שהופקד על מרבית הפרסומים ביידיש (כשהעורך תחתיו הוא דוד קָאסֶל) והוצאת "השחר" של מרדכי קפלן (קאפּלאן), שהתאחדה קודם לכן עם "פּראָגרעס" (כל החמישה ליטאים, וכולם למעט שרברק תושבי ורשה). ב"צענטראל" ראו אור יצירותיהם של גדולי הסופרים, ההיסטוריונים והפדגוגים העבריים והיידיים, כמו גם סדרת ספרי ילדים, סדרת ספרי נוער וכן ספרי לימוד ומקראות. זו הייתה ההוצאה לאור היהודית הראשונה שקשרה קשרים עם קהילות יהודיות מחוץ לרוסיה (כולל בארצות הברית), והביאה להפצת ספריה ברחבי העולם.
מריון קוטיאר
ביוגרפיה
קוטיאר נולדה בפריז שבצרפת, וגדלה בסביבת העיר אורליאן יחד עם שני אחיה-התאומים, קוונטין וגיום. אביה, ז'אן קלוד קוטיאר, הוא שחקן, מורה, פנטומימאי לשעבר ובמאי תיאטרון, ממוצא ברטוני. אמה של קוטיאר, מוניק ניסימה טילו (צר'), היא שחקנית ומורה לדרמה ממוצא גרמני וצרפתי.
ש. שרברק
הוצאת ש. שרעבערק
ב-1921 נפטר בן אביגדור, ושרברק רכש את "תושיה" ומיזג אותה לתוך הוצאתו. ב-1922 הגיע לוורשה כשבאמתחתו מבחר פרסומים, בהם כל כתבי ש. אנ-סקי, וההוצאה המאוחדת "צנטרל" והוצאת-הבת "אחיספר" התגבשו מחדש בבעלותם של שימין, קפלן ושרברק. באמצע שנות ה-20 השקיע שרברק בהוצאת שטיבל, שנקלעה לקשיים.
מריון קוטיאר
קריירה
לאחר מספר הופעות אורח בכמה סדרות מקומיות עברה קוטיאר לתעשיית הקולנוע הצרפתי. תפקידה המשמעותי הראשון של קוטיאר היה בשנת 1998 בסרט קומדיית הפעולה של לוק בסון, "טקסי", לצד סמי נאסרי. על תפקידה קיבלה קוטיאר מועמדות לפרס סזאר הצרפתי. שנתיים לאחר מכן שיחקה קוטיאר בסרט ההמשך "טקסי 2" באותו תפקיד. ב-2002 קיבלה קוטיאר מועמדות שנייה לפרס סזאר, על תפקידה בסרט הצרפתי "Les jolies choses". שנה לאחר מכן השתתפה בסרט "טקסי 3".
ש. שרברק
הוצאת יזרעאל
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה שרברק לארץ ישראל ופתח בתל אביב את הגלגול הארצישראלי של הוצאתו, שעבורה בחר שם עברי: יזרעאל. לאחר מותו של שרברק ב-1944 המשיך בנו אלכסנדר יזרעאל (שרברק) (1906–1982) את ניהול הוצאת הספרים. לאחר מותו שלו ניהלה את ההוצאה אלמנתו, אדלה יזרעאל.
מריון קוטיאר
קריירה
ב-2003 עברה קוטיאר להוליווד, והשתתפה בתפקיד קטן בסרטו של טים ברטון "סיפורי דגים", לצד יואן מקגרגור וג'סיקה לאנג. ב-2005 זכתה קוטיאר בפרס סזאר על תפקידה בדרמת המתח הרומנטית הצרפתית של ז'אן פייר ז'אנה, "שנים של אירוסין". ב-2006 שיחקה קוטיאר לצד ראסל קרואו בדרמה הרומנטית של רידלי סקוט, "שנה מופלאה".
ש. שרברק
הוצאת יזרעאל
עיקר פעולה של הוצאת "יזרעאל" היה בתחומי ספרות הילדים והנוער וספרי הלימוד. בהוצאה ראו אור מאות ספרים לנוער, מקוריים ומתורגמים – בפרט ספרי קריאה היסטוריים לנוער, וכן ספרות יפה למבוגרים וספרי מדע במקצועות שונים. בהוצאה ראו אור כותרים רבים מספרות הילדים הקלאסית של המאה ה-20 – אריך קסטנר ("אמיל והבלשים", "אמיל והתאומים"), מארק טוויין ("תום סויר", "האקלברי פין"), "הקוסם מארץ עוץ" וז'ול ורן, וסדרות של סיפורי האחים גרים, סיפורי האנס כריסטיאן אנדרסן וחכמי חלם. עוד ראו בה אור ספרי יסוד כגון "משפט האורים" ("מילון התנ"ך") ליהושע שטיינברג, "דברי ימי ישראל" לצבי גרץ (בתרגום עברי חדש) ו"דורות האחרונים" למרטין פיליפסון (תולדות עם ישראל) וספרי היסטוריה כללית; ולצדם ספרי עזר כגון מדריך לידיעת הארץ מאת אפרים ומנחם תלמי, ספרי פסיכולוגיה וספרי משחקים מאת מרגלית עקביא. "יזרעאל" הוציאה לאור גם את התנ"ך בכרך אחד בהדפסה משובחת ובצורה נאה, וכן המשיכה להוציא את סדרת "מקרא מפורש". בשנת 1938 הוציאה את "תורת הבריאות" של הד"ר אשר גולדשטיין. אחד ממפעליה הגדולים של ההוצאה היה הוצאתה של אנציקלופדיה כללית מקיפה. העבודה על האנציקלופדיה החלה בימי חייו של שרברק, ולאחר מותו נמשכה על ידי בנו. ה"אנציקלופדיה כללית יזרעאל" החלה להופיע בשנת תש"י-1950, ועד תשכ"ב-1961 הופיעו 16 כרכיה. דגש מיוחד הושם בה על נושאים יהודיים.
הוצאת שלמה שרברק
לאחר מותו של שרברק ייסדה בתו אידה שרברק (1901–1983) הוצאה על שמו – הוצאת שלמה שרברק. ההוצאה פעלה בנפרד עד שנות ה-70, אז אוחדה עם הוצאת יזרעאל בהנהלת אלכסנדר יזרעאל. ההוצאה המאוחדת פעלה עד שנת 1988.
מריון קוטיאר
קריירה
שנת 2007 הייתה השנה המוצלחת ביותר של קוטיאר מבחינה קולנועית. קוטיאר גילמה את דמותה של זמרת השאנסון מהגדולות בכל הזמנים, אדית פיאף, בסרט "החיים בוורוד", והפכה לשחקנית הצרפתייה השלישית בהיסטוריה שזוכה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (אחרי קלודט קולבר שזכתה בפרס בשנת 1934 וסימון סיניורה שזכתה ב-1959). מריון קוטיאר הייתה השחקנית הראשונה שזכתה בפרס אוסקר על הופעה בסרט בשפה זרה (צרפתית), מאז זכייתה של סופיה לורן בשנת 1961 על משחקה בסרט "לה צ'וצ'ארה" (בשפה האיטלקית). כמו כן קוטיאר היא השחקנית היחידה עד היום שזכתה בפרס על הופעה בשפה הצרפתית.
בעקבות תפקידה בסרט הפכה קוטיאר לשחקנית הצרפתייה הראשונה בהיסטוריה שזכתה בפרס באפט"א ולצרפתייה השנייה בהיסטוריה שזכתה בפרס גלובוס הזהב על הופעה בסרט בשפה זרה (צרפתית), אחרי ליב אולמן שזכתה בפרס ב-1971 על הופעתה בסרט "המהגרים" בשפה השוודית. כמו כן זכתה קוטיאר בפרס סזאר השני שלה, בפרס לומייר ובמועמדות ל"פרס האקדמיה האירופאית".
ב-2009 הופיעה קוטיאר לצד ג'וני דפ וכריסטיאן בייל בדרמת הפשע "אויבי הציבור". בהמשך הופיעה בסרט מוזיקלי, "Nine" בדמותה של לואיזה, אשתו של במאי הקולנוע האיטלקי גווידו קונטיני (דניאל דיי-לואיס). הופעה זו העניקה לקוטיאר מספר מועמדויות לפרסים יוקרתיים, בהם מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב. ב-2010 שיחקה בסרטו של כריסטופר נולאן "התחלה", בו גילמה את מאל, אשתו של דום קוב (לאונרדו דיקפריו).
ב-2011 השתתפה קוטיאר בפנטזיה הרומנטית המצליחה של וודי אלן "חצות בפריס" בתפקיד אדריאנה אהובתו של האמן פיקאסו ובמותחן האסונות של סטיבן סודרברג "התפשטות" בתפקיד האפידמיולוגית מטעם ארגון הבריאות העולמי ד"ר לאונורה אורנטס.
בשנת 2014 הועמדה קוטיאר לפרס האוסקר בפעם השנייה בקריירה שלה על הופעתה בסרט הבלגי "יומיים ולילה".
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של רוברט זמקיס, "בעלי ברית" לצידם של בראד פיט וג'ארד האריס. באותה שנה כיכב קוטיאר בסרט הפעולה "אמונת המתנקש" (אשר מבוסס על סדרת משחקי הווידאו "Assassin's Creed"), בו היא מגלמת את סופיה ריקין, לצידם של מייקל פסבנדר, ג'רמי איירונס, ברנדן גליסון ומייקל קנת' ויליאמס.
בשנת 2020 הפכה לפרזנטורית של בושם שאנל מספר 5 של בית האופנה הצרפתי, שאנל.
חיים אישיים
בסוף שנות התשעים הייתה קוטיאר במערכת יחסים עם השחקן הצרפתי ג׳וליאן רסאם (אנ'). משנת 2000 עד שנת 2005 היא הייתה בזוגיות עם השחקן והבמאי הצרפתי סטפן גרן-טילי (אנ') ; היא גם יצאה עם הזמר והפזמונאי סינקלייר (אנ') בשנים 2005–2007.
מאז אוקטובר 2007, קוטיאר נמצאת בזוגיות עם הקולנוען והשחקן הצרפתי גיום קאנה, ולהם בן בשם מרסל שנולד ב-2011 ובת בשם לואיז שנולדה ב-2017. הזוג הכיר על סט הצילומים של הסרט הצרפתי "נראה אותך אוהב".
הגנת צ'יגורין
הגנת צ'יגורין היא פתיחת גמביט במשחק השחמט הקרויה על שמו של מיכאיל צ'יגורין, שחמטאי רוסי שדורג בין עשרת הטובים בעולם בין השנים 1884 ל-1902.
המהלכים הראשונים בה הם: 1. ד4 ד5 2. ג4 פג6 וסימנה הבינלאומי הוא D07.
שימוש
בפתיחה זו מפר השחור כמה עקרונות בסיסיים של הפתיחה: הוא לא שומר על הרגלי המרכזי ב-ד5, חוסם את רגלי ג', ומוכן להחליף את הרץ השחור בפרש. בתמורה מקבל השחור פתוח מהיר ולוחץ עם כליו על המרכז.
אלכסנדר מורוזביץ' רב אמן רוסי, המדורג במקום ה-9 בעולם בשחמט עם 2770 נקודות, לפי דירוג פיד"ה, הוא אחד הבודדים בצמרת העולמית שמשתמש בפתיחה זו, אף על פי שבשנות השמונים השתמש וסילי סמיסלוב אלוף העולם בשחמט בשנים 1957–1958 בפתיחה זו במשחק נגד גארי קספרוב. מורוזביץ גם פרסם ספר על פתיחה זו.
התאוריה המודרנית גורסת כי על הלבן לשחק 3.פג3
לשחור שתי תשובות אפשריות:
3....פו6 שעליו ניתן להגיב ב-4. פו3 או 4. ג:ד5 פ:ד5 5. פו3 לשחור מספר אפשרויות אך הלבן אמור להשיג יתרון מסוים, ובדרך כלל מרכז שולט כאשר לשחור אין משחק נגדי כפי שהוא משיג בהגנת גרונפלד.
3...ד:ג4 שעליו מגיב הלבן 4. ד5. תשובות אפשריות הן 4...פא5 (המרת כלי בשלושה רגלים לאחר 5. מהא4+) או 4...פה5 שעליו הלבן יכול להגיב ב-5. פו3 או 5. ו4 השחור יכול לענות 5...פד7, 5....פז6 5...פז4 שעל כולם הלבן עונה 6. ה4
הדגמת ההסתעפות 3. ג:ד5 מה:ד5 - 18 משחקים
משחקי הדגמה
הדגמת ההסתעפות 3. פו3 - 26 משחקים
משחקי הדגמה
הדגמת ההסתעפות 3. פג3 פו6 4. פו3
משחקי הדגמה
הדגמת ההסתעפות 3. פג3 פו6 4. ג:ד5 פ:ד5 5. פו3
משחקי הדגמה
הדגמת ההסתעפות 3. פג3 ד:ג4 4. ד5 פה5
משחקי הדגמה
עוזר שבת
ביוגרפיה
שבת נולד בוולברום שבפולין. עם תום מלחמת העולם הראשונה נסע להולנד להכשרה חקלאית במסגרת תנועת "החלוץ", לקראת עלייתו לארץ ישראל. ב-1920 עלה לארץ ישראל והצטרף כחבר לקבוצת חולדה. מאוחר יותר הצטרף לקבוצת מרחביה ושם החל לצייר. בשל רצונו ללמוד ציור עזב את הקבוצה ועבר לירושלים. ב-1921 כתב מאמרים בעיתון "השדה" בנושאי חקלאות וגיבון גבינה הולנדית.
זכה בפרס ראשון בתחרות לעיצוב גן הקונסוליה ההולנדית בירושלים, וכך התאפשר לו לנסוע לפריז ב-1923 ללמוד ציור. עד 1925 למד ציור באקדמיה גרנד שומייר בפריז. בשנה זו חזר לארץ ישראל, והתיישב בחיפה, בה חי עד מותו.
ב-1928 השתתף לראשונה בתערוכת אמני ארץ ישראל במגדל דוד. מאז השתתף בכל התערוכות הכלליות של אמני ישראל. ב-1930 השתתף בתערוכה השנייה של קבוצת מסד. ב-1934 יזם יחד עם הציירים מנחם שמי, רפאל מוהר, צבי מאירוביץ ואחרים את הקמת "קבוצת אמני חיפה". ב-1935-36 נסע לסיור באירופה וביקר באיטליה, בצרפת ובאנגליה. במהלך ביקורו קיים קשרים עם ציירים מאסכולת פריז היהודית.
הציג במספר תערוכות יחיד, ייצג את ישראל בתערוכות באירופה והשתתף בתערוכות בינלאומיות בניו יורק, ביוהנסבורג ובציריך. ב-1958 ייצג את ישראל בביאנלה של ונציה. ב-1960 ייצג שבת, עם אלחנן הלפרן, את אגודת הציירים הישראלית בקונגרס בינלאומי לאמנות פלסטית שהתקיים בווינה.
בשנות ה-40 וה-50 התמקד בתמונות נוף. עם זאת, על אף המיקוד בנוף הארץ-ישראלי, הגישה היא אוניברסלית, במסגרת אסכולת הציור הפוסט-אימפרסיוניסטי. כתושב חיפה התמסר לציור העיר, ואחדים מציוריו הם בעלי ערך דוקומנטרי בנוסף על ערכם האמנותי.
בשנות ה-60 חל שינוי בגישתו והוא פנה יותר אל המופשט. הכיוון האבסטרקטי התפתח בהדרגה. נקודת המוצא של הגישה האבסטרקטית היא הנוף האדריכלי, אלא שנוף זה מאבד את צביונו המציאותי ונעשה דמיוני בלבד: הבניינים מאבדים את אפיונם המציאותי והופכים לשטחים גאומטריים בלעדיים המוצבים בדרך כלל על רקע כהה. במשך הזמן תפסה הארכיטקטורה את חלק הארי בתמונה. ערים כצפת, כיפו וכירושלים מהוות נושאן של תמונות רבות.
לימד ציור ואמנות בבתי הספר של ההתיישבות העובדת ברמת יוחנן ובכפר יהושע, בבתי ספר תיכוניים בחיפה ובסמינרים צה"ל וגורדון.
נישא למדהבה, שנפטרה בשנת 1962. עוזר שבת נפטר בחיפה בשנת 1978.
תמונותיו נרכשו ומצויות באוסף הקבע של בית הנכות הלאומי בצלאל (כיום מוזיאון ישראל), מוזיאון חיפה לאמנות, המוזיאון הימי חיפה, המוזיאון העירוני עכו.
תערוכות יחיד
1936 – גלריה נדלר, חיפה.
1943 – מוזיאון תל אביב.
1952 – בית האמנים, חיפה.
1953 – בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים.
1955 – גלריה בז'נבה, שווייץ.
1955 – מועדון הסופרים, חיפה.
1959 – בית האמנים, חיפה.
1960 – מוזיאון לאמנות חדישה, חיפה.
1962 – מוזיאון לאומנות חדישה, חיפה.
1963 – גלריה 220, תל אביב.
1968 – המוזיאון העירוני בית עמנואל, רמת גן.
1979 - תערוכת זיכרון במלאת שנה לפטירתו, אודיטוריום חיפה, חיפה.
1983 - תערוכת זיכרון, המשכן לאמנות, חולון.
פרסים
1944 – פרס שבתאי לוי, ראש עיריית חיפה.
1948 – פרס עיריית חיפה.
1950 – פרס הרמן שטרוק.
1963 – פרס עיריית טבריה.
15 בדצמבר
15 בדצמבר הוא היום ה־349 בשנה (350 בשנה מעוברת), בשבוע ה־49 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 16 ימים.
מייו פולג'ר
מייו פולג'ר (באנגלית: Mayhew Folger; 9 במרץ 1774 – 1 בספטמבר 1828) היה צייד לווייתנים אמריקני, שגילה מחדש ב-1808 את איי פיטקרן כאשר פיקד על הספינה לציד כלבי ים "טופז" (Topaz). מבין מורדי ה"באונטי" שהגיעו לאי ב-1790 ומצאו בו מקלט נותר אז בחיים מלח אחד בלבד, ג'ון אדמס, ובשמו הבדוי אלכסנדר סמית'.
משפחתו
מייו נולד ב-9 במרץ 1774 בננטקט, מסצ'וסטס, בנם השני של וויליאם פולג'ר ורות קופין. בני משפחתו היו קווייקרים אמידים, שעסקו בציד לווייתנים. הוא היה בן דוד מדרגה שלישית של בנג'מין פרנקלין מצד אביו. מייו נישא לדודניתו, מרי ג'וי, ב-7 במרץ 1798 בננטקט. כמו כן היה דודה של פעילת זכויות הנשים לוקרישה קופין מוט (Lucretia Coffin Mott), בתם של אחותו אנה פולג'ר ובעלה תומאס קופין.
פולג'ר ומשפחתו היגרו אל קנדול, אוהיו, ב-1813. ב-1828 נתמנה למנהל הדואר הראשון של שכונת מסיליון באוהיו, ומת באותה שנה ב-1 בספטמבר.
נכדו של פולג'ר, ויליאם מייו פולג'ר (1844 - 1928) שירת בצי האמריקני והגיע לדרגת סגן אדמירל.
הגילוי מחדש של איי פיטקרן
מייו פולג'ר פיקד על האונייה "טופז" שיצאה מבוסטון ב-5 באפריל 1807 למסע ציד כלבי ים. הם גילו מחדש את איי פיטקרן ב-6 בפברואר 1808. מבין מורדי ה"באונטי" שהסתתרו באי והתיישבו בו, נותר בחיים רק ג'ון אדמס. "טופז" נשארה באי עשר שעות בלבד.
הכרונומטר של ה"באונטי"
אדמס מסר לידי קפטן פולג'ר את מצפן האזימות של ה"באונטי" ואת הכרונומטר הימי שלה, שנבנה על ידי לקרום קנדול (Lacrum Kendall). הכרונומטר, שכינויו K2, תוכנן על ידי ג'ון הריסון. הוא נלקח על ידי המושל הספרדי של איי חואן פרננדז. לימים רכש אותו ספרדי בשם קסטילו (Castillo). לאחר מותו מסרה משפחתו את הכרונומטר לידי קפטן הרברט מאוניית הוד מלכותו "קליופי", שהעביר אותו ב-1840 לערך למוזיאון הבריטי. כיום נמצא הכרונומטר במוזיאון הימי הלאומי, בגריניץ', לונדון.
דוחות על הגילוי מחדש
פולג'ר דיווח לצי המלכותי הבריטי על הגילוי מחדש של האי ב-1808. הדוח שכתב הגיע לידי האדמירליות הבריטית ב-14 במאי 1809, ופורסם ב-Quarterly Review ב-1810. קפטן פולג'ר סיפר על גילוי האי גם לידידו קפטן אמסה דלאנו (Amasa Delano), שפרסם את סיפור המעשה בספרו A Narrative of Voyages and Travels שראה אור ב-1817. תיאור זה נכלל גם ברומן "האי פיטקרן" שכתבו צ'ארלס נורדהוף וג'יימס נורמן הול.
ביצת קינדר
ביצת קינדר, הידועה גם כביצת הפתעה, היא ממתק שוקולד לילדים בצורת ביצה המכילה צעצוע קטן להרכבה.
היסטוריה
ביצת ההפתעה נקראה כך על שם ביצי הפסחא שנוצרים נהגו להסתיר ולבקש מילדים למצאם.
ביצת הקינדר הומצאה באיטליה על ידי ויליאם סליצ'ה, עובד ביצרנית השוקולד "פררו". ביצי השוקולד הראשונות יצאו לשוק בשנת 1974. הצעצועים מעוצבים ומיוצרים בעיקר על ידי "פרודוציוני אדיטוריאלי אפרילה", חברה קטנה הנמצאת בטורינו שבאיטליה, ומנוהלת על ידי האחים ולריו ורוגרו אפרילה.
ביצי קינדר מכילות צעצועים שלא מתאימים לילדים מתחת לגיל שלוש, בגלל החלקים הקטנים אותם הם עלולים לבלוע או לשאוף. בארצות הברית, ה־FDA (מנהל המזון והתרופות האמריקאי) אסר את מכירת ביצי ההפתעה לאור סכנת החנק לילדים עד גיל 3, וכיוון שבארצות הברית חל איסור למכור מוצר המכיל חלקים בלתי-אכילים בתוך מעטפת מזון (על פי חוק המזון, התרופות והקוסמטיקה).
באירופה, הפופולריות של ביצי קינדר התפשטה אל מעבר לקהל היעד, ונהפכה לתופעת קאלט בין מבוגרים רבים. קיים אפילו שוק משגשג של אספני צעצועים של ביצי קינדר, במיוחד בגרמניה, שם היצרנים כוללים צעצועים איכותיים יותר מאשר במקומות אחרים. הנושא העיקרי של איסוף הצעצועים הוא סדרות מתחלפות של דמויות קטנות (לא בהכרח להרכבה), שאמורות להמצא בכל ביצה שביעית. דמויות תקופתיות מופיעות בסביבות החגים הנוצריים, כדוגמת מהדורה מוגבלת של דמויות מסיפור לידתו של ישו, שהופיעו בסביבות חג המולד, וביצי ענק שיצאו בחג הפסחא.
חידוש שנוסף בעקבות הופעת האינטרנט, הוא "הפתעות אינטרנט". עם הצעצוע מצורף פתק קטן המכיל "קוד קסם".
ביצי ההפתעה נמכרות בכל העולם, והן מיובאות לישראל החל משנת 1994. בשנת 2007 הפסיקה חברת "ליימן שליסל" לייבא אותן לארץ משום שהחום בקיץ היה ממיס את השוקולד וביצת ההפתעה הייתה מאבדת את צורתה, במקומה הוחלט לייבא מוצר חליפי בשם "Kinder Joy". בשנת 2013 הוחזרו ביצי ההפתעה לחנויות ממתקים על ידי ייבוא מקביל, ובשנת 2015 החל ייבוא קבוע של ביצי ההפתעה אל רשתות השיווק. מאז נמכרות בישראל גם ביצי ההפתעה וגם קינדר ג'וי.
Applaydu
בשנת 2021 שוויקה החברה משחק בשם אפלדו (באנגלית: Applaydu) באותו המשחק יצאו צעצועים בדמות חיות, או אמצעי תחבורה. באפליקציה נוספו דמויות מסדרות רבות ואפשרות לעוד סוגי חיות. בשנת 2022 באפליקציה חדשה בשם "Applaydu & Friends" ניתן לשחק משחקי מרוץ. בשנת 2023 הופץ קינדר מקסי לסרט אווטאר: דרכם של המים, כמו כן לכבוד חג פורים ובאביב בחג הפסח נוצרו ביצי קינדר מקסי כמו בחג הפסחא עליהם מצוירים החיות אפרוח הביצה היתה בצבע צהוב חיפושית הביצה היתה בצבע אדום וכבשה הביצה היתה בצבע כחול הצעצועים היו בדמות דבורה.
אי חוקיות בארצות הברית
על פי חוק אמריקאי משנת 1938, חל איסור על יבוא ועל שיווק מוצרי אוכל ובתוכם צעצועים. החוק שימש למניעת יבוא ביצי קינדר. לאורך השנים חברת מארס פעלה להשארת חוק זה על כנו. בשנת 1977, מינהל הבטיחות בארצות הברית קבע שמוצרים דומים לביצי ההפתעה של קינדר נועדו גם לילדים מתחת לגיל שלוש ובכך עוברות על תקנות הבטיחות. בעקבות זאת הופקעו אישורי היבוא ויבואנים נקראו להחזיר את הסחורה ולהפסיק לשווקה. בשנת 2012 מינהל המזון והתרופות האמריקאי חזר והתרה בעניין אי החוקיות של היבוא והשיווק של מוצרים אלו.
בשנת 2017 בתוכנית רדיו של ארי שפירו בערוץ הרדיו האמריקאי NPR, דובר על ההברחות הרבות של המוצר לארצות הברית, ודיווח על כך שהמוצר קינדר ג'וי, אשר בו הצעצוע אינו מוטמע בתוך חלל המצופה שוקולד, ישווק בארצות הברית בהתאם לחוקים שם.
בתחילת 2017 פורסם שחיקוי של ביצי קינדר, הכולל בניגוד לביצה המקורית חישוק פלסטי לפתיחת השוקולד, ישווק בארצות הברית על ידי חברת שוקו טרז'ור (אוצר השוקו). החיקוי כולל גם חלוקה ברורה של הצעצועים עם התאמה לגילאים שונים, וביניהם רק קבוצות גיל הגדולות מגיל שלוש.
ביצת הפתעה
קינדר סורפרייז (Kinder Surprise) הידועה בישראל גם כ"ביצת הפתעה" או ביצת קינדר, הוא חטיף בצורת ביצת תרנגולת. ה"קליפה" של הביצה עשויה משכבה חיצונית של שוקולד חלב ושכבה פנימית של שוקולד לבן. פנים הביצה חלול ומכיל ביצת פלסטיק קטנה וצהובה, כצבע החלמון לדברי מנהל חטיבת פררו בחברת ליימן שליסל השוקולד של ביצת הקינדר נמס בקלות רבה מדי בקיץ הישראלי והחברה נאלצה לאסוף בחזרה את המוצר מהחנויות. בתחילה ניסו בחברה לשווק את קינדר הפתעה רק בחורף או רק בחנויות ממוזגות אך לאחר שקבוצת פררו פיתחה את קינדר ג'וי הוחלט להפסיק לייבא את ביצי הקינדר ולהחליפה במוצר זה שעמיד יותר לחום וקל יותר למיתוג לאור מספר החיקויים מסין ומטורקיה של הביצה המקורית. בשנת 2013 ייבאה חברת פרימיום שיווק את ביצת קינדר הפתעה באופן חד פעמי. בסוף 2014 החלה חברת בראל אלון לייבא את המוצר באופן סדיר. בעקבות כך הכריזה חברת פררו שתתחיל שוב לשווק את קינדר הפתעה ברשתות החל מ-2015. במאי 2015 התחילה ליימן שליסל לייבא מחדש באופן רשמי את הביצים. באוגוסט באותה שנה עלו פרסומות לקדם את חזרת המוצר בטלוויזיה ובאינטרנט תחת המשפט "ביצת ההפתעה חוזרת!".
מאז 2016 מייבאת את המוצר חברת פרימיום - חברה לדברי מתיקה ולמסחר בע"מ, לאחר שהייבוא של מוצרי פררו נלקח מליימן שליסל על ידי חברת פררו העולמית.
קינדר ג'וי
קינדר ג'וי (באנגלית: Kinder Joy) הוא חטיף קטן עם הפתעה הדומה בצורתו לצורת הביצה המקורית אך בעל עטיפת פלסטיק (ולא עטיפת נייר כסף כמקובל) שנחצה לשני חצאים כשבאחד ישנה הפתעה ובחצי השני שני כדורי ופל בתוך קרם אגוזים, כשבאמצע מודבקת כפית פלסטיק לאכילת הממתק. הרעיון של החטיף נוצר כשהובחן שיש בעיה עם החטיף המקורי בארצות חמות. ההובלה של השוקולד בביצה המקורית בעייתי, וכמות הנפל הייתה גדולה מאוד. חטיף זה אינו רגיש להובלה בחום ולכן מתאים לארצות חמות. החטיף נמכר בארצות הבאות: אוסטריה, צ'כיה, סרביה, בולגריה, הונגריה, צרפת, גרמניה, יוון, הודו, אינדונזיה, ישראל, פולין, איטליה, רומניה, רוסיה, סלובניה, סלובקיה, ספרד, סרי לנקה, טאיוואן, טורקיה, הונג קונג, פורטוגל, קולומביה, דרום אפריקה, סינגפור, מלזיה, ארגנטינה, בלארוס, אוקראינה, אזרבייג'ן, קמרון, המזרח התיכון, אקוודור, ארצות הברית ומדינות דרום אמריקאיות נוספות. בחלק מהמדינות נמכרות שתי הגרסאות של החטיף. קינדר ג'וי מיוצר באיטליה.
בתרבות ובחדשות
דן לסרי, הוגה הדעות ומוביל זרם החינוך הדיאלוגי בישראל פרסם ספר בשם "חינוך בביצת הפתעה", ובו כל צמד דפים פתוח דן בקצרה בנושא מעניין בתחום הצמיחה וההעצמה האנושית, והחינוך הרצוי לעומת המצוי.
ישנם משחקי מרשתת לילדים רבים ששמם או נושאם הוא ביצת הפתעה ובה צעצועים שיש להפעילם או להשיגם, על שם ביצת הקינדר. רשתות שונות השתמשו ברעיון ביצת ההפתעה משוקולד ובו צעצוע לקידום מבצעים שלהם.
בשנת 2016 נחשף כי את הצעצועים של ביצי קינדר מייצרים ילדים ברומניה הנמצאים בתנאי עבדות קשים.
באותה שנה בגרמניה, נעשה ניסיון בידי הארגון פוד וואטש ליצור בהלה סביב רכיבים מסוכנים או מסרטנים שהיו לדעת אנשי הארגון, בשוקולד.
היו דיווחים על מציאת תרופות ואף סמים בביצי הפתעה, בעיקר מתוצרת חברות חקייניות וכן דווחו ניסיונות הברחה באמצעות ביצי קינדר.
מכון אורות הירושלמי
מכון אורות הירושלמי הוא מכון מחקר תורני, העוסק במחקר התלמוד הירושלמי. המכון פועל להחזרתה של תורת ארץ ישראל לתודעה הציבורית על ידי לימוד תלמוד ירושלמי לאור משנתו של הרב קוק והרב גורן.
על המכון
"מכון אורות הירושלמי - תלמודה של ארץ ישראל" נוסד בקיץ תש"ס 2000 ביוזמה משותפת של הרב שאר ישוב כהן, רבה של חיפה וראש מוסדות אריאל, ששימש גם כנשיא המכון עד יום פטירתו, והרב (ד"ר) אברהם בלס, המשמש כראש המכון. המכון החל את פעולתו בבית אריאל בירושלים. בקיץ תשס"א 2001 עבר המכון לפעול ביישוב מבואות יריחו כהמשך לישיבת יריחו שבנשיאות הרב חנן פורת ובהנהלת נחי אייל. לאחר ארבע שנות פעילות, בתשס"ה 2005 חזר המכון לבית אריאל. באותה שנה זכה המכון למימון של משרד החינוך כמכון בעל חשיבות לאומית. בשנת תשע"א 2011 הקימו הרב אברהם בלס והרב חגי ניר עמותה בשם בשורת הארץ ע"ש יוסף, נפתלי ודבורה בלס אשר נתנה את הגב הכלכלי למכון. בשנה זו עבר המכון לפעול בהיכל שלמה שם הוא פועל עד היום.
בשנת תשע"ז 2017 שינה המכון את שמו למכון אורות הירושלמי. משנת תשע"ז 2017 המכון הוכר רשמית כמכון מחקר ומתוקצב על ידי משרד התרבות'''. '''
חזון המכון
חזונו של המכון הוא להרחיב את לימוד התלמוד הירושלמי מתוך תפיסה כי לימוד תלמוד זה הוא המקור לציונות הדתית, וכי הוא יקדם חיים ציבורים תקינים בארץ ישראל.
תחום פעילות
מכון אורות הירושלמי פועל בכמה תחומים:
לואי ארמסטרונג
לואי דניאל ארמסטרונג (באנגלית: Louis Daniel Armstrong; 4 באוגוסט 1901 – 6 ביולי 1971), הידוע גם בכינוי "סצ'מו" ("Satchmo"), היה זמר וחצוצרן אמריקאי שעסק בעיקר בסגנון הג'אז. ארמסטרונג נחשב על ידי רבים כאחד ממוזיקאי הג'אז הגדולים ביותר במאה ה-20. נגינתו הכריזמטית, יכולת הביצוע החדשנית שלו ואישיותו המרשימה הפכו את הג'אז ממוזיקת ריקודים פרובינציאלית לצורת אמנות פופולרית.
ארמסטרונג נודע בתחילה בעיקר בזכות נגינתו בחצוצרה, אולם הוא גם היה אחד מזמרי הג'אז המשפיעים ביותר, ולקראת סוף הקריירה שלו היה מפורסם בעיקר בשירתו.
ביוגרפיה
ארמסטרונג נולד כבן למשפחה ענייה מניו אורלינס שבלואיזיאנה. על פי מרבית המקורות אביו היה ויליאם ארמסטרונג, אשר סירב לשאת את אמו, מרי מאיאן אלברט, ואשר נטש את המשפחה ביום לידתו של ארמסטרונג, ובכך אילץ את אימו לצאת לעבוד בזנות על מנת לפרנס את המשפחה. על פי האתר "Elvis Presley News", אמו הייתה זונה, אביו "בלתי ידוע" והוא (ואחותו ביאטריס) גדלו לסירוגין אצל אמו ואצל סבתו ג'וזפין.
את כלי הנגינה הראשון שלו, קורנט (אחד מסוגי החצוצרה המוכרים ביותר, שהיה פופולרי בקרב מוזיקאים בניו אורלינס) הוא קיבל משכניו, משפחת קרנופסקי היהודית-ליטאית ממוצא חסידי, שהעסיקו את הילד בעבודות שונות לצד אחד מילדי המשפחה ושאליהם היה מקושר במיוחד. ארמסטרונג התארח בביתם במשך שנים באופן קבוע, דבר שהקנה לו בין היתר ידיעת יידיש שוטפת. עד סוף ימיו הוא נהג לשאת על צווארו שרשרת עם מגן דוד, כאות להכרת הטוב לאותה משפחה, שהייתה משפחתו היחידה.
הלהקה הראשונה אליה הצטרף כנגן קורנט הייתה להקת "בית האסופים השחורים" (Negro Waif's Home), או בשמו הרשמי בית המחסה לאסופים צבעונים של ניו אורלינס (New Orleans Home for Colored Waifs). הוא נשלח למקום זה כשהיה בן 10, לאחר שנתפס יורה באקדח בחגיגה בערב ראש השנה האזרחית.
ארמסטרונג נהג לעקוב אחרי תהלוכות תזמורות כלי נשיפה שעברו בעיר לעיתים קרובות, כשהוא מאזין למוזיקאים ותיקים כמו באנק ג'ונסון, באדי פטיט, ויותר מכולם ג'ו "קינג" אוליבר, שהיה המורה ודמות האב של ארמסטרונג הצעיר. לאחר מכן ניגן ארמסטרונג בתזמורות כלי נשיפה ובספינות נהר בסביבות ניו אורלינס, והתחיל לנוע בדרכים עם התזמורת המפורסמת של פיית מאראבל, שהצטרפה לשייט ספינת קיטור לאורך נהר המיסיסיפי; ארמסטרונג תיאר את התקופה בתזמורת של מאראבל כ"ללכת לאוניברסיטה", שכן הזדמנות זו אפשרה לו לרכוש ניסיון רחב עם עיבודים כתובים. כשג'ו אוליבר עזב את ניו אורלינס בשנת 1919, תפס ארמסטרונג את מקומו בתזמורת של קיד אוריי, שנחשבה לתזמורת הג'אז המובילה בעיר.
בשנת 1922 הצטרף ארמסטרונג לנדידה לשיקגו, שם הוזמן על ידי ג'ו אוליבר להצטרף לתזמורת הקריאול-ג'אז שלו. התזמורת של אוליבר הייתה החשובה והמשפיעה ביותר בשיקגו בתחילת שנות ה-20, תקופה בה שיקגו הייתה המרכז של הג'אז. ההקלטות הראשונות של ארמסטרונג, מנגן קורנט שני בתזמורת של אוליבר (כולל קטעי סולו אחדים) נעשו בשנת 1923.
ארמסטרונג שמח לעבוד עם אוליבר, אך אשתו, הפסנתרנית ליל הארדין ארמסטרונג, האיצה בו לחפש שכר גבוה יותר. ארמסטרונג ואוליבר נפרדו כידידים בשנת 1924 וארמסטרונג עבר לניו יורק כדי לנגן עם התזמורת של פלטשר הנדרסון – התזמורת השחורה המובילה באותה עת. אז גם עבר ארמסטרונג לחצוצרה כדי להשתלב טוב יותר בקרב שאר הנגנים במחלקת כלי הנשיפה. באותו זמן, הוא גם ביצע הקלטות רבות אותן ארגן עבורו ידידו הוותיק מניו-אורלינס, הפסנתרן קלרנס ויליאמס. הקלטות אלו כללו להקות ג'אז קטנות (שהטובות שבהן זיווגו את ארמסטרונג עם אחד מיריביו לטכניקה ולרעיונות, סידני בשה) וסדרה בה ליווה זמרי בלוז.
הוא חזר לשיקגו בשנת 1925 והחל להקליט תחת שמו עם להקותיו Louis Armstrong and his Hot Five ו-Louis Armstrong and his Hot Seven להיטים כמו Potato Head Blues, Muggles (רמיזה למריחואנה) ו-West End Blues שקבעו את הסטנדרט וסדר היום של הג'אז לשנים רבות. בשנת 1928 הוא הקליט שיר עם St. James Infirmary Blues שמאז הפך לסטנדרט של השיר.
ארמסטרונג חזר לניו יורק בשנת 1929, ואז עבר ללוס אנג'לס בשנת 1930, ומשם לסיבוב הופעות באירופה. לאחר שנים רבות בדרכים, הוא השתקע בקווינס שבניו יורק בשנת 1943. למרות שהיה קורבן לתהפוכות של עולם המוזיקה האמריקאית בתחילת המאה ה-20, ולעסקי המוזיקה בהם התערבו גם הגנגסטרים, הוא המשיך לפתח את המוזיקה שלו.
ידידו הקרוב ביותר של ארמסטרונג החל מסוף שנות ה-20 היה גנגסטר יהודי משיקגו, ג'ו גלייזר, אשר הפך החל מ-1935 למנהל עסקיו.
בשלושים השנים הבאות, ארמסטרונג ניגן ביותר משלוש-מאות הופעות בשנה. רוב מסעות ההופעות שלו החל משנות ה-40 היו עם קבוצה קטנה ויציבה בשם Louis Armstrong and his All Stars, שכללה את בארני ביגרד, ג'ק טיגרדן, ארל היינס, טרומי יאנג ובארט דימס. במהלך תקופה זו הוא ביצע הקלטות רבות והופיע ביותר מ-30 סרטים. בשנת 1959 ערך ארמסטרונג מספר הופעות בישראל.
ארמסטרונג התמיד בלוח ההופעות העמוס שלו עד מספר שנים לפני מותו. הוא גם יצא להופעות באפריקה, אירופה ואסיה תחת חסות משרד החוץ האמריקאי בהצלחה מרובה ונודע כ"השגריר סאצ'".
ארמסטרונג מת מהתקף לב בשנת 1971, חודש לפני יום הולדתו ה-70. הוא נקבר בבית העלמין פלשינג בניו יורק.
אישיותו
הכינוי "סצ'מו" (Satchmo או "סץ'") הוא קיצור של Satchelmouth (פה-ילקוט). מוקדם יותר הוא היה ידוע בכינוי Dippermouth (פה-אוניה). כל אלו הם כמובן התייחסויות לפיו הגדול. חברים ועמיתים בדרך כלל קראו לו "פופס" (Pops), השם בו השתמש ארמסטרונג כשהתייחס לחבריו ועמיתיו המוזיקאים (פרט לפופס פוסטר, לו קרא ארמסטרונג תמיד "ג'ורג'").
הכינוי "סצ'מו" ואישיותו הדרומית החמה של ארמסטרונג, יחד עם אהבתו הטבעית לבידור ולעירור תגובה מהקהל, הביאו ליצירתה של אישיות ציבורית – החיוך, הזעה, הממחטה – שהפכו אולי אפילו לסוג של קריקטורה גזענית בשנותיו המאוחרות. הוא גם ספג ביקורת על שהסכים לקבל את התואר "מלך הזולו" כחלק מקרנבל המרדי גרא של שנת 1949. (בקהילה השחורה בניו-אורלינס זהו תפקיד מכובד כראש קרנבל ה-Krewe, אך נחשב מביך ואף פוגעני בקרב אנשים מבחוץ, הרואים אותם לובשים תלבושות של שמלות קש ואיפור פנים שחור כסאטירה על הגישה של הלבנים בדרום לשחורים).
חוסר הרגישות הגזעי של ארמסטרונג בכך שלקח את תפקיד מלך הזולו נחשב לחלק מכשל גדול יותר אצל ארמסטרונג. בעוד חלק ראו בו אישיות חברתית וחברותית, אחרים סברו שהוא מנסה למצוא חן בעיני הקהל הלבן והופך לקריקטורה של זמר נודד. מוזיקאים כמו סמי דייוויס ג'וניור, דיזי גילספי ומיילס דייוויס מתחו ביקורת על ארמסטרונג על כך שהופיע בפני קהלים מופרדים גזעית, ושלא נקט עמדה תקיפה מספיק בתנועת זכויות האזרח, כמו הדמות מהספר "אוהל הדוד תום". בילי הולידיי ענתה למבקרים – "of course Pops toms, but he toms with class." (מובן ש"פופס" נוהג כדוד תום, אך הוא עושה זאת עם סגנון).
ארמסטרונג היה אחד מהתורמים הגדולים למרטין לותר קינג ולפעילי זכויות אזרח אחרים, אך העדיף לפעול מאחורי הקלעים, כשהוא שומר על הפרדה בין הפוליטיקה לעבודתו כאמן-מופיע. בשל כך, דווקא התבטאויותיו החריגות בנושא זה זכו לתהודה: הביקורת של ארמסטרונג על חוסר הפעולה של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר במהלך המאבק על האינטגרציה בבתי הספר בליטל רוק ארקנסו בשנת 1957 זכתה לחשיפה ברמה הלאומית.
מוזיקה
ביצירתו של ארמסטרונג בשנות ה-20 הוא מתח את יכולותיו לשיא. בתקליטי ה-"Hot Five" בעיקר ניתן להבחין בפספוסים קלים ובתווים שלא נוגנו, שאינם פוגעים בחוויית ההאזנה שכן האנרגיה של ההופעה הספונטנית מצליחה לעבור לשומע. באמצע שנות ה-30 ארמסטרונג הגיע לרמה נאותה של ביטחון עצמי, כשהוא יודע בדיוק מה הוא יכול לבצע ומיישם זאת באופן מושלם.
ככל שהמוזיקה שלו התפתחה והפופולריות שלו גברה, שירתו הפכה חשובה גם כן. ארמסטרונג לא היה הראשון להקליט שירת סקאט, אך היה רב אמן בסוגה זו ועזר להפוך אותה לפופולרית. אחד מלהיטיו בהם נודע, היה כאשר ניגן ושר סקאט בקטע "Heebie Jeebies" ושר "I done forgot the words" באמצע הקלטת "I'm A Ding Dong Daddy From Dumas". תקליטיו אלו היו להיטים ושירת סקאט הפכה לחלק חשוב בהופעותיו. אולם הרבה לפני כן שיחק ארמסטרונג עם קולו, מקצר ומאריך משפטים, משלב אלתורים, כשהוא משתמש בקולו ביצירתיות לא פחותה מאשר בחצוצרתו.
במהלך הקריירה הארוכה שלו, ניגן ושר ארמסטרונג עם הנגנים והזמרים החשובים ביותר. ביניהם עוזר-הקטר המזמר ג'ימי רודג'רס, בינג קרוסבי, דיוק אלינגטון, פלטשר הנדרסון, בסי סמית, וכמובן אלה פיצג'רלד. ארמסטרונג הקליט שלושה אלבומים עם פיצג'רלד: "Ella & Louis", "Ella & Louis again", ו-"פורגי ובס" עבור חברת "ורב רקורדס". תקליטיו, "Satch Plays Fats", שהורכב כולו מקטעים של פטס וואלר, ו-"Louis Armstrong Plays W.C. Handy" בשנות ה-50 היו, ככל הנראה, האחרונות שבהקלטות היצירתיות הגדולות שלו, אבל אפילו להקלטות אנקדוטליות כמו "Disney Songs the Satchmo Way" יש רגעי הקסם שלהן. עם זאת, רוב ההקלטות המאוחרות שלו זכו לביקורת על היותן פשטניות מדי או משעממות.
לארמסטרונג היו להיטים רבים כמו "Stardust", "What a Wonderful World", "When the Saints Go Marchin' In", "Dream a Little Dream of Me", "Ain't Misbehavin'", ו-"Stompin' at the Savoy". הוא אפילו הדיח את להקת "הביטלס" מראש מצעדי הפזמונים עם השיר "Hello, Dolly". להיטו האחרון של ארמסטרונג היה השיר הסנטימנטלי "What A Wonderful World", שיצא בשנת 1968. (השיר זכה לעדנה מחודשת כשהופיע בפסקול הסרט "בוקר טוב, וייטנאם" בשנת 1987. הוצאתו המחודשת שוב כבשה את מצעדי הפזמונים ברחבי העולם.)
עם דני קיי הופיע בסרטים "שיר נולד" (1948) ו"חצוצרת הקסם" (1959). ב-1961 הופיע וניגן בסרט "אינטרמצו בפריז" לצידם של פול ניומן וסידני פואטייה.
ארמסטרונג נהנה מסוגים רבים של מוזיקה, מהבלוז הארצי ביותר עד לעיבודים המתקתקים של גאי לומברדו, שירי עם מאמריקה הלטינית, סימפוניות קלאסיות ואופרה. ארמסטרונג שילב השפעות מכל המקורות הללו בהופעותיו, לעיתים מבלבל את מעריציו שרצו שהוא יישאר בקטגוריות צרות ומוגדרות. ארמסטרונג גם נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול כ"השפעה מוקדמת". כמה מקטעי הסולו שלו משנות ה-50, כמו גרסת הרוק אנד רול ל-"Saint Louis Blues" מהאלבום משירי ויליאם כריסטופר הנדי, מראים שההשפעה הייתה דו-כיוונית.
מורשתו
השפעתו של ארמסטרונג על התפתחות הג'אז היא רבה מכדי להימדד, אולם אישיותו הכובשת, בין אם כאמן, ובין אם יותר מאוחר כדמות ציבורית, הייתה כה בולטת עד שהיא הטילה צל על המוזיקה והשירה שלו.
כווירטואוז חצוצרה, לארמסטרונג היה צליל ייחודי וכישרון יוצא דופן לאלתור מלודי. באמצעות נגינתו הפכה החצוצרה לכלי סולו בג'אז. הוא גם היה בן-זוג וחבר להקה מיומן נוסף על כישרונו יוצא הדופן כסוליסט. היצירתיות שלו הרימה את הרמה המוזיקלית עבור כל אלו שבאו אחריו.
ארמסטרונג נחשב לזה שהמציא את שירת הג'אז. היה לו קול חצצי מובהק, בו השתמש בזריזות מפליאה כמאלתר, מכופף את המילים והמנגינה לצרכיו. הוא היה גם מוכשר בשירת סקאט (שירה של הברות חסרות פשר או ללא הברות כלל). לפני ארמסטרונג, זמרים פשוט שרו את השירים. אחריו, הם היו חופשיים לשים את חותמם האישי עליהם.
ארמסטרונג הופיע ביותר מתריסר סרטים הוליוודים, לא בולטים במיוחד, בדרך כלל בתפקיד מנצח תזמורת או מוזיקאי. הוא היה האדם השחור הראשון שהגיש תוכנית רדיו בשנות ה-30. הוא גם הופיע מדי פעם בטלוויזיה, בייחוד בשנות ה-50 וה-60, כולל הופעות בתוכנית "The Tonight Show" של ג'וני קרסון.
ארמסטרונג הקים קרן ללא מטרות רווח להקניית חינוך מוזיקלי לילדים מעוטי-יכולת, והוריש את ביתו והארכיון העשיר שלו שהכיל כתבים, ספרים, הקלטות ומזכרות ל-Queens College בניו-יורק לאחר מותו ומות אשתו לוסיל. ארכיון לואי ארמסטרונג נגיש לחוקרי מוזיקה וביתו בקורונה שבקווינס נפתח לציבור כמוזיאון ב-15 באוקטובר 2003.
לארמסטרונג כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
הנצחה
על שם ארמסטרונג קרויים פארק ונמל תעופה בעיר ניו אורלינס, וכן אצטדיון לואי ארמסטרונג בניו יורק המשמש כאצטדיון הבית של אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס. מלבדם קרויים שעל שם ארמסטרונג מוסדות רבים ברחבי אמריקה, ביניהם בתי ספר ומוסדות תרבות.
חתולים גדולים
מיון והגדרות
הגדרה אחת של מונח זה כוללת חמישה מתוך חמשת המינים הנכללים בסוג פנתר (Panthera) בלבד: האריה, הנמר, נמר השלג, הטיגריס והיגואר. חברי סוג זה הם החתולים היחידים שביכולתם לשאוג, תכונה שלעיתים נחשבת למאפיין המבחין את החתולים הגדולים מיתר החתולים. כמו כן משייכים לקבוצה את בני הסוג נמר ערפילי (Neofelis): נמר ערפילי מצוי ונמר ערפילי בורנאי.
ניתן להבחין במספר מאפיינים משותפים למרבית החתולים הגדולים: מרביתם יחידאים, צדים מן המארב, ואצל מרבית המינים דו הצורתיות הזוויגית מתבטאת רק בגודל הגוף. בנוסף, רוב החתולים הגדולים נוהגים לטפס על עצים.
יכולתם של החתולים הגדולים האמיתיים לשאוג מקורה בבית קול ובעצם לשון (עצם היואידית) מוארכים המותאמים לכך במיוחד. כאשר אוויר עובר בבית הקול בדרכו לריאות, דפנות הסחוס רועדות ומפיקות קול. בית הקול של האריה הוא הארוך ביותר, מה שמקנה לשאגותיו צליל גס ועמוק. למרות שהיגואר נכלל בסוג פנתר, הוא נצפה שואג לעיתים רחוקות ובית הקול שלו מפותח במידה פחותה יחסית. לנמר השלג בית קול מפותח יחסית שכמעט ומסוגל להפיק שאגות, אולם באופן כללי היגואר הרבה יותר מפותח ממנו. החתוליים שאינם מסוגלים לשאוג הם בעלי יכולת לגרגר, בעוד שהחתולים השואגים חסרים את היכולת הזו.