cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אונס בלגיה
הנייטרליות של בלגיה הובטחה בהסכם לונדון (1839), שנחתם, בין היתר, על ידי פרוסיה. למרות זאת, תוכנית שליפן הגרמנית הצריכה הפרת ההסכם על ידי כוחות צבאיים גרמניים כדי לכתר את הצבא הצרפתי, ששהה במזרח צרפת. הגנרל הגרמני תאובלד פון בתמן-הולווג המעיט בערך ההסכם וכינה אותו "חתיכת נייר". בתחילת המלחמה ביצע הצבא הגרמני מספר רב של מעשי זוועות באוכלוסיית בלגיה. הגרמנים השחיתו כמות רבה של רכוש פרטי, כ-6,000 אזרחים בלגים נהרגו בפלישה ועוד כ-17,700 מתו כתוצאה מגירוש, הגלייה, מאסר והוצאה להורג בצו בית משפט. כשלושת אלפים בלגים נוספים מתו מגדרות חשמליות שהציב הצבא הגרמני כדי למנוע מבלגים לברוח מהמדינה ו-120,000 נוספים עבדו בכפייה במחנות עבודה, כשחצי מהם הוגלו לגרמניה. 25,000 בתים ומבנים נוספים נהרסו ב-1914 בלבד, ו-1.5 מיליון בלגים (20% מהאוכלוסייה אז) נסו מהצבא הפולש הגרמני.
בית שפרן
בית שפרן הוא בניין שנמצא בכיכר המלך אלברט בתל אביב, בפינת הרחובות מלצ'ט ונחמני.
היסטוריה
בית שפרן נחנך ב-1925. שימש לראשונה כבית מגורים עבור משפחת פרידמן. הוכרז כמבנה לשימור ועבר שיפוץ מקיף, בתכנונו של האדריכל יואב מסר.
אדריכלות
בית שפרן בנוי בסגנון האקלקטי, כינוי לסגנון אדריכלי המשלב קישוטים ממקורות שונים מסביב לעולם. הבניין מושפע גם מאדריכלות הרנסאנס. הבניין תוכנן על ידי האדריכל משה צ'רנר, שתכנן גם את בית העיר תל אביב-יפו.
שבויי היישוב במלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת איטליה–יוון צורפו לכוח המשלוח הבריטי ליוון כ-2,200 מתנדבים מהיישוב. מרביתם (כ-1,500 איש) אורגנו במסגרת תשע פלוגות חפרים, כ-400 בפלוגת תפעול נמלים 1039 (פורט אופריישן 1039), וחיילים נוספים. חלקם הגיעו ליוון ב-21 במרץ 1941, אם כי אנשי חיל האוויר, ויחידות חפרים מסוימות הגיעו כבר בינואר 1941 ליוון.
ב-29 באפריל 1941 נכנעו חיילי חיל המשלוח, ששהו ביוון, עם שאר חיילי הצבא הבריטי, לצבא גרמניה ונלקחו בשבי. מתוך כ-9,000 חיילים בריטיים שנשבו, 1,383 היו יהודים ממתנדבי היישוב. כמה מאות חיילים ארצישראליים נמלטו לכרתים ונלחמו שם במסגרת הקרב על כרתים. עם נפילת האי בידי הגרמנים נפלו גם חיילים אלו בשבי.
בהשפעתם של ארגון הצלב האדום הבינלאומי וממשלת בריטניה נמנעה אפליה בין השבויים היהודים ליתר השבויים, והגרמנים נהגו בשבויים היהודים לפי כללי אמנת ז'נבה השלישית. לעומת זאת, היו גילויים של יחס מפלה בין קצינים וחיילים בריטיים כלפי חבריהם למערכה - השבויים היהודיים מארץ ישראל. השבויים היהודים מצדם התארגנו במחנות השבויים, הצליחו לשמור על לכידות ואפילו שמרו על אופי חיים ישראלי-יהודי, בעיקר חגיגת מועדי ישראל.
הנפילה בשבי
"...אף כי יחסי הכוחות במקום, הצביעו על עדיפות גדולה לבריטים, ויעברו עוד שעות ארוכות עד שיגיע לאזור כוח גרמני ממשי, הוחלט בחיפזון על כניעה. מרבית הגייסות שנותרו בחוף, היו גייסות בלתי-לוחמים: לחלק ניכר מהם, לא היה נשק ותחמושת ורובם, לא היו מאומנים היטב בשימוש בו. ואין צורך לומר, שלא התאמנו מעולם באימון יחידתי ולא הופעלו ביחידות בתנאי קרב. בחוף לא היה שום מלאי של אספקה וחיילים רבים, כבר היו נתונים, במצב של רעב, לאחר שלא קבלו אספקת מזון מסודרת, מיום שעזבו את אתונה, שבוע קודם-לכן..." החיילים, נכנעו לצבא הגרמני ליד העיר קלמאטה, שלחופו הדרומי של חצי האי פלופונסוס, לאחר שהפיקוד הבריטי העליון במזרח התיכון, ששכן בקהיר הורה לכל יחידות חיל המשלוח הבריטי להיכנע. ההחלטה התקבלה לאחר שלושה ימים של הפצצות כבדות ממטוסים גרמנים על החיילים הנסוגים, אשר התרכזו על שפת הים, ללא כל מחסה מההפצצה האווירית הבלתי פוסקת. הגרמנים הציבו למפקד הבריטי ביוון אולטימטום שאם לא ייכנעו הם יעשו בנסוגים "טבח שההיסטוריה תזכור לחובת הבריגדיר". המפקד הבריטי במקום נכנע. במשך שתי יממות נערך מפקד לחיילים הנכנעים. על הגרמנים היה לפקוד ולרשום כעשרת אלפים שבויים. בין הנופלים בשבי היו שלושה קצינים מארץ ישראל: יצחק בן-אהרן, סרן נתן גרשוני וסגן שמעון הכהן. אלו הועברו למחנה שבויים מיוחד לקצינים בריטיים.
בחקירה הראשונית גילו הגרמנים עניין מיוחד בחיילים היהודים יוצאי גרמניה, אשר בתחילה חשבו להתייחס אליהם כבוגדים, אך בסופו של דבר הם צורפו לשאר השבויים.
הגרמנים העבירו את השבויים מדרום יוון לצפונה, דרך מחנות מעבר שונים: קלמאטה, קורינתוס וסלוניקי. בסלוניקי סייעה הקהילה היהודית לשבויים באספקת מזון. מסלוניקי הועלו השבויים על רכבות משא ודרך יוגוסלביה ואוסטריה הגיעו לסטלאג VIII-B בעיר לאמסדורף בשלזיה שבפולין וגם למחנה 383 בהוהנפלץ.
בריחה מהשבי
קבוצה מיוחדת מבין השבויים היהודים היו פועלי נמל תל אביב שגויסו לתפקידי סוורים. אחדים ניצלו את המעבר בסלוניקי וברחו על מנת להיטמע בין יהודי המקום. כאשר הובלו יהודי סלוניקי לאושוויץ הזדהו חלק מהבורחים כשבויים בורחים וצורפו לשאר השבויים היהודיים. עם זאת, חלק קטן מהבורחים נתפסו על ידי הגסטאפו שלא התחשב בהיותם חיילים בריטיים ונרצחו באושוויץ יחד עם יתר יהודי המקום. יותר ממאה שבויים בורחים הצליחו להגיע, רובם בדרך הים, לטורקיה הנייטרלית, או הצטרפו לפרטיזנים. בסך הכל ההערכה היא כי ברחו כ-150–300 חיילים במהלך ימי השבי הראשונים ועד לסיום השבי.
במחנה בגרמניה
סדר היום במחנה השבויים היה כדלקמן: 6:00 - קִימה, 7:00 - מִפקד ויציאה לעבודה. כל שבוי היה מחויב לעבוד. השאר, "בעלי דרגות אחרות" : קורפורלים (בצה"ל - רב-טוראי) והסרג'נטים (בצה"ל - סמל) לא היו מחויבים לעבוד. הקצינים היו במחנה שבויים אחר ונהנו מתנאים מיוחדים. בשעה 17:00 - שוב מפקד ובשעה 21:00 - כיבוי אורות. בערבים היו השבויים פנויים וארגנו שיעורים בעברית ולמדו שפות נוספות. הייתה ספרייה גדולה, קולנוע ואפילו ערכו עיתון פנימי ומסיבות. גם בשבתות ובחגים ואפילו ביום כיפור אולצו השבויים לצאת לעבודה. פעם בשבוע, בכל יום ראשון, קיבלו השבויים חופשה ויכלו לבלות את הזמן במשחקים ובספורט.
כאשר הגיעו חבילות מזון מהצלב האדום, יחד עם מכתבים מהמשפחות מארץ ישראל, היה זה יום חג. המזון שיפר את התזונה של השבויים אך בעיקר סייע לשיפור היחס של השומרים הגרמנים אליהם. חלק מהמזון ניתן לשומרים הגרמנים של המחנה, אשר משפחותיהם מחוץ למחנה סבלו מרעב. בתמורה, שופר יחסם לשבויים. היו מקרים שהשבויים הבריטים ניסו להפלות בין היהודים לבין האחרים בחלוקת חבילות הצלב האדום. הרב אריה בינה מציין כי "היחסים החברתיים בינינו היו נאותים ואף יחס הגרמנים במחנה היה הוגן".
מדי שישה חודשים הגיעה ועדה רפואית מורכבת מרופאים גרמנים ואנגלים ומרופאי הצלב האדום לבדוק את המועמדים לחילופים עם שבויים גרמנים שהיו בידי בעלות הברית. למועמד נחשב מי שקבל תעודה מהרופא האנגלי שבמחנה. החילופים התבצעו בשוודיה.
במחנה היה בית כנסת בהנהלת כומר שדאג כי יהיו בבית הכנסת סידורים, טליתות, תפילין וספרי גמרא. ספר תורה לא היה בבית הכנסת. בראש השנה וביום כיפור השתתפו חיילים רבים בתפילות. לחג הפסח התקבלו מצות מהארץ. היין הופק מצימוקים.
מפעם לפעם הטילו הגרמנים סנקציות על השבויים, בדרך כלל בתגובה על שמועות כי הבריטים פגעו בשבויים גרמנים שהיו במחנות שבויים במזרח התיכון.
יוסף אלמוגי, לימים ראש עיריית חיפה, שלא היה קצין, היה בין השבויים ומילא תפקיד מרכזי בארגון השבויים היהודים מארץ-ישראל.
תגובת היישוב
הידיעות על הנפילה בשבי גרמו זעזוע בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל. בייחוד גבר החשש לחיי יהודים יוצאי גרמניה, שרק שנים אחדות קודם נמלטו ממנה. כאשר הגיעו הידיעות הראשונות על גורלם במחנה השבויים והתקבלה רשימת השבויים והמכתבים שהועברו באמצעות הצלב האדום, נרגעו הרוחות.
חילופי שבויים
בין הנופלים בשבי היו גם פצועים שנפגעו בזמן הקרבות ביוון. בהיותם בלתי כשירים לעבודה, קיוו המוסדות ביישוב, כי יוחזרו בהקדם במסגרת החלפת שבויים פצועים. אך מכיוון שהמשא ומתן בין הבריטים לגרמנים לא צלח, הציע היישוב, על פי תקדים ממלחמת העולם הראשונה, כי הפצועים יועברו לארץ נייטרלית, כשווייץ. גם הצעה זו לא יצאה לפועל. חילופי הפצועים נדחו לסתיו 1943. בינתיים נפטרו אחדים בבתי החולים שבמחנות השבויים.
השבויים, שנפלו בידי האיטלקים במערכה בצפון אפריקה (בעיקר בקרב על טוברוק, 1941), ולא הועברו לידי הגרמנים, הקדימו להשתחרר עם פלישת בעלות הברית לסיציליה ולדרום איטליה ונפילת בניטו מוסוליני, ב-1943.
"בסוף אוקטובר 1943 יצא לפועל הסכם חילופין הראשון של שבויים פצועים וחולים, שבו נכללו גם כ-60 שבויים ארצישראלים. החילופין נערכו בברצלונה שבספרד."
במאי 1944 התקיים מבצע נוסף של חילופי שבויים: 22 חיילים ארצישראלים הוחזרו במהלך זה. לקראת סוף המלחמה הוגברו מאמצי חילופי השבויים: 50 שבויים ארצישראלים הוחזרו בספטמבר 1944. באוקטובר 1944 שוחררו כ-200 חיילים ארצישראלים. בינואר 1945, במסגרת חילופי שבויים אחרונים, בין הגרמנים לבריטים, הועברו לשווייץ 41 שבויים ארצישראלים.
השחרור
"הציפייה לשיחרור הייתה מהולה לא מעט חרדה מפני הצפוי לשבויים בימי האנרכיה, שילו, כך חשבו, את התמוטטותם ונסיגתם של הגרמנים."
עם התקדמות הצבא האדום העבירו הגרמנים את השבויים לפנים גרמניה. בדרך ברחו כ-300 שבויים שנעו ברחבי גרמניה קבוצות קבוצות. הקבוצה המרוכזת שוחררה על ידי הצבא האמריקאי לאחר ארבע שנים בשבי. האמריקאים הטיסו את השבויים לצרפת למנוחה, משם הועברו לאנגליה לנופש ושיקום בחוות חקלאיות ליד ניוקאסל. למחנה המעבר בניוקסל, הגיעו קרוב ל-900 שבויים משוחררים.
השבויים יצאו מדי פעם לבלות בלונדון. לאחר חודש וחצי באנגליה, הועברו השבויים המשוחררים באוניות למצרים ומשם למחנה צריפין. השבויים המשיכו את שירותם בצבא הבריטי בתפקידי שמירה עד שהגיע יום השחרור. בכך הסתיימה פרשת השבויים היהודים בגרמניה.
"בסתיו 1945 השתחררו מן הצבא מרבית פדויי השבי ובכך נסתיימה פרשה זו. שהיא פרק כשלעצמו, בתולדות ההתנדבות ביישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. קשה לקבוע במדויק את מספרם הכולל של השבויים, שכן בתקופה שבה נפלו בשבי, נמצאו רבים מן המתנדבים, אנשי חילות האוויר, ההובלה והקשר, הציוד וההנדסה, ביחידות הבריטיות, בלא תו זיהוי ארצישראלי. לא כולם נכללו בקבוצה המרכזית של השבויים: אנשי פלוגות החפרים ותפעול הנמלים., שקורתיה סופרו כאן. אף לא ניתן לעקוב אחר המוצאות של כולם בשבי..."
פורום משפחות שבויי חיל החפרים
בשנת 2013 הוקם בישראל "פורום משפחות פדויי השבי – לוחמי חיל החפרים" על ידי צאצאיהם של השבויים והחפרים. זוהי התארגנות התנדבותית שמטרתה לקדם את הנצחתם ולהנחיל את סיפורם של החפרים והשבויים לדורות הבאים. הפורום, בהובלתה של טליה קליינר-דייגי, מוביל פעילויות רבות בישראל ומחוצה לה וביניהם הקמת "יער פדויי השבי" ביער עמינדב, ירושלים שהשבויים עצמם תרמו להקמתו באוקטובר 1944 אך הקמתו התאפשרה ביוזמת הפורום בשנת ה-70 לשיחרורם של החפרים מהשבי.
ספיטהד
סְפִּיטְהֶד (באנגלית: Spithead) היא תחנת עגינה בסולנט, בין האי ווייט לחוף המפשייר. תחנת העגינה נקראת על שם ה"ספיט", שפת חול המשתרעת דרומה מחוף המפשייר לאורך 5 ק"מ.
היסטוריה
מאז ימי אדוארד השלישי, הייתה ספיטד תחנת עגינה של הצי הבריטי. בזכותה מיקומה הגאוגרפי שימשה ספיטהד כבסיס השולט על תעלת למאנש. תחנת העגינה זכתה לחשיבות מיוחדת כאשר נקבע כי פורטסמות' תהיה הבסיס הראשי של הצי המלכותי. לאחר קביעה זו נבנו ביצורים חדשים באזור תחנת העגינה, וביניהם מצודת סאות'סי. מאז שלטונו של הנרי החמישי, נערכה ביקורת מלכותית על הצי על דרך ספיטהד, שהפכה מאוחר יותר ל"סקירה הבין-לאומית". הספינות המייצגות ביותר של הצי נוכחות בחגיגות ההכתרה. ב-1937, הופיעה ספינת הקרב Petropavlovsk מברית המועצות. במסקר 1953 השתתפה הספינה הקלה Sverdlov מברית המועצות.
ב-1782, הספינה HMS Royal George שקעה באזור, באירוע שבו ניספו 800–1,200 בני אדם.
ב-1797 התרחשה במקום מרידת מלחים גדולה של מלחי הצי המלכותי הבריטי.
יחסי בורונדי–ישראל
בין מדינת ישראל ורפובליקת בורונדי מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2021.
היסטוריה
עם הכרזת עצמאות בורונדי, ביולי 1962, כוננו קשרים דיפלומטיים עם ישראל, שבניסיון להתמודד עם השפעותיו של החרם הערבי, פעלה לייסד יחסים דיפלומטיים עם מדינות אפריקה שמדרום לסהרה. היזמה לכינון היחסים הדיפלומטיים נענתה בחיוב מצד בורונדי, שניהלה מדיניות חוץ פרו-מערבית. בדצמבר 1962 ערך מואמבוטסה הרביעי, מלך בורונדי ביקור רשמי בישראל והיה למלך הראשון שביקר במדינת ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים ניתקה גינאה את יחסיה עם ישראל בגלל כיבוש חצי האי סיני, בשנת 1972 ניתקו אוגנדה, צ'אד, קונגו ובורונדי את יחסיהן עם ישראל. מדינות אלה זוהו עם השפעות ערביות ומוסלמיות באמצעות פעילות בארגון האחדות האפריקאי.
במרץ 1995 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, ולישראל יש שגריר שאינו תושב המופקד על היחסים עם בורונדי. בשנת 2008 נחתם הסכם לשיתוף פעולה כלכלי בין ישראל לבורונדי, במסגרת הסכם כללי שנחתם יחד עם המדינות ליבריה, בנין ורואנדה.
ב-2016 החליט משרד הביטחון הישראלי שלא להעניק פטור מקבלת רישיון שיווק ליצואנים ביטחוניים המייצאים לבורונדי בשל חשד לפגיעה בזכויות אדם.
גברת קרש ומר מערוך
גברת קרש ומר מערוך הוא סיפור לילדים מאת דתיה בן דור.
פרסום הסיפור
הסיפור נכתב בשנת 1982 לסדרה "פרפר נחמד" של הטלוויזיה החינוכית ובוצע בשני פרקים מתוכה בידי אפי בן ישראל ועוזי חיטמן. בשנת 1984 פורסם הסיפור בספר "ספורים לפרפר נחמד". בשנת 2005 פורסם הסיפור בספר "גברת קרש ומר מערוך", בסדרה "דתיה כתבה ומספרת", שהופץ בצירוף תקליטור בו מסופר הסיפור מפי הסופרת, בליווי איוריה של נדיה עדינה רוז.
הסיפור אומץ על ידי מערכת החינוך כספור הנלמד בעיקר במסגרת נושא החנוכה ומומחז כהצגה בחגיגות החנוכה בגנים ובבתי הספר.
עלילה
גברת קרש, גיבורת הסיפור, מתעוררת אל יום של חופשה מעבודת המטבח, ומשתוקקת לצאת לטיול ולטבול בכנרת:
היא מבקשת לצרף אליה חבר לטיול המיוחל ומציעה זאת לעמיתיה - גברת פומפייה, גברת מחבת ומר תרווד, אך כלם עסוקים מאוד ומשיבים את פניה ריקם:
גברת קרש נואשת מחיזוריה העקרים, ובפוגשה את מר מערוך היא מאיצה בו מיד לחוש אל המטבח ולהצטרף להכנת הלביבות הקדחתנית. אלא שלהפתעתה משיב לה מר מערוך כי הוא אינו נחוץ להכנת לביבות ונעתר בשמחה להצעתה המפתה.
הסיפור מאפשר, דרך חיפוש השותף לטיול, להכיר את כלי המטבח השונים, ונותן גם הצצה לנושא מוסר העבודה.
הבחירות לנשיאות ישראל (1949)
הבחירות הראשונות לנשיאות ישראל נערכו ב ב-16 בפברואר 1949, יומיים אחרי כינון הכנסת. הנשיא הנבחר היה מיועד להחליף את נשיא מועצת המדינה הזמנית כראש מדינת ישראל.
מערכת הבחירות
עם חקיקת חוק המעבר והפיכת האספה המכוננת לכנסת הראשונה, נקבעו הבחירות הראשונות לנשיאות ללילה שבין 16 ל-17 בפברואר. לקראת הבחירות הוצגה מועמדותו של חיים ויצמן על-ידי מרבית סיעות הבית. סיעת מק"י התנגדו למועמדותו של ויצמן, נוכח עמדותיו הפרו-מערביות, אך לא העמידו מועמד אחר תחתיו. כמוהם סיעת מפ"ם התנגדה אך לעומת מק"י, הם הצביעו בעד בחירתו בכנסת – לפי הצהרתם. הסיעות הציוניות דתיות התחבטו בשאלה האם להעמיד את הרב מאיר ברלין (בר-אילן) כמועמד לנשיאות, אך לאחר וויכוח פנימי ער הוחלט לא להעלותו בכדי לא להתריס נגד מפא"י ולפגוע במשא ומתן הקואליציוני. סיעת חרות החליטה להעלות את מועמדותו של קלוזנר לתפקיד הנשיא, ומלבד נציגי סיעת חרות ונציג סיעת הלוחמים, לא זכה קלוזנר בקולות נוספים.
תוצאות הבחירות
הבחירות הוכרעו בסיבוב ההצבעה הראשון, בעקבות זכייתו של ויצמן ברוב מוחלט מבין חברי הכנסת, והוא הושבע לתפקיד למחרת היום.
בהוטן במשחקים האולימפיים לנוער
בהוטן משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער בהוטני לא זכה במדליה אולימפית לנוער. ההשתפות של ספורטאי הנוער הבהוטנים היא בעיקר סמלית.
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של בהוטן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ספורטאית יחידה שהתחרתה בטאקוונדו והפסידה בקרב בו השתתפה. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר ומנתה שני ספורטאים שהתחרו בענפים אתלטיקה וקליעה. בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים וסיימו במקומות האחרונים בתחרויות.
דרכון
דַּרְכּוֹן הוא תעודה ציבורית המונפקת על ידי מדינה או רשות אוטונומית עבור אזרחיה, אשר משמשת בעת מעבר גבולות בין-מדינתיים. הדרכון מעיד על המחזיק בו כי יש לו מעמד של אזרח במדינה שהנפיקה את הדרכון, והוא כולל פרטים אישיים על אודותיו לשם זיהויו בפני רשויות מדינתיות.
הנפקת דרכונים ואופן השימוש בהם מוסדרים באמנות בינלאומיות. כיום מקובל שכל אזרח בכל גיל חייב לשאת דרכון בעת מעבר גבול בין מדינה אחת לאחרת. כשמבקשים להיכנס לתחומן, מדינות רבות דורשות ויזה. כדי להשיג את אותה ויזה, הקרויה גם אשרת כניסה, יש לעיתים צורך להגיש תרגום דרכון מלווה באישור נוטריוני.
שפה
בוועידה בינלאומית בדבר דרכונים ב־1920 נקבע שהדרכון יהיה בצרפתית ובשפה נוספת. בימינו רוב המדינות מנפיקות דרכונים באנגלית בנוסף לשפת המדינה, ולא בצרפתית. בבלגיה רשאי האזרח לבחור איזו משלוש השפות הלאומיות של בלגיה (הולנדית, צרפתית וגרמנית) תופיע ראשונה בדרכון שלו. דרכונים של מדינות החברות באיחוד האירופי מכילים כיתוב בכל השפות של האיחוד האירופי (בדרך כלל רק המילים "דרכון" ו"האיחוד האירופי"). בארצות הברית הדרכונים היו באנגלית וצרפתית עד אמצע שנות ה־90 של המאה ה־20, כאשר הספרדית הוספה לדרכונים. בישראל נכתבו הדרכונים בעבר בעברית ובצרפתית, אך מאז 1980 הם נכתבים בעברית ובאנגלית. הדרכונים הישראלים מודפסים מימין לשמאל על-פי כיוון הכתיבה בעברית, בשונה מדרכוני רוב מדינות העולם.
היסטוריה
לכל המאוחר החל מהתקופה העתיקה ידוע על קיומם של מסמכים שהונפקו לאזרחים, במיוחד נושאי סחורות, על מנת לאפשר להם מעבר באזורי קרבות. בימי הביניים הונפקו דרכונים אשר שימשו אישורי כניסה לתוך ערים ולעיתים הכילו רשימות של ערים שמותר לנושא הדרכון להיכנס אליהן.
שימוש כללי בדרכונים כדי לעקוב אחר תנועה של אנשים החל באופן סדיר רק בסוף המאה ה-18 בצרפת ומשם התפשט לרוב אירופה. עקב ביקורת של חוגים ליברלים, חובת הדרכונים בוטלה באמצע המאה ה-19 ועד 1914 אנשים יכלו לנוע יחסית בחופשיות בין מדינות, ללא תעודות מזהות. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, חזרו רוב המדינות, כגון אנגליה, לדרוש מאנשים העוברים בין מדינות לשאת דרכון.
הדרכון בעבר היה תעודה חד פעמית אשר הונפקה לכל מסע בנפרד. באמצע המאה ה־20, החלו להנפיק פנקסי דרכונים לשימוש רב פעמי. בתחילת שנות האלפיים החלה מגמה של מעבר לדרכונים ביומטריים המאפשרים זיהוי יותר טוב של נושא הדרכון.
בעבר, הייתה אפשרות לכלול בני משפחה בדרכון אחד - הגבר היה יכול לרשום את אשתו וילדיו הקטינים בדרכון שהונפק עבורו.
דרכון מטעם מדינת ישראל
דרכון המונפק בתוך ישראל תקף לתקופה של בין חמש לעשר שנים. לעומת זאת, דרכון המונפק על ידי שגרירות ישראלית או קונסוליה כללית ישראלית מחוץ לישראל מונפק בדרך כלל לתקופה של בין שנה לחמש שנים (לשיקול דעתו של הקונסול באותה נציגות).
לעיתים הנפקת דרכון ישראלי בנציגות ישראלית מחוץ לישראל תיתכן תחת הגבלות שונות הנוגעות לשאלה מתי מבקש השירות ביקר לאחרונה בישראל, או האם הוא חייב בהוצאה לפועל וכדומה.
טריפה (עיר)
טריפה (בספרדית: Tarifa) היא עיירה הנמצאת במחוז קדיס באנדלוסיה, בקצה הדרומי של ספרד. העיירה ממוקמת בקרבת קוסטה דה לה לוס (בספרדית: חוף האור) ומצר גיברלטר המפריד בין ספרד למרוקו. בעיירה מתגוררים כ-18 אלף תושבים.
דרכון
דרכון מטעם מדינת ישראל
ניתן דרכון בתוקף של חמש עד עשר שנים, וזאת בהתאם לתנאים המופיעים בתקנות.
טריפה (עיר)
טריפה היא היישוב הדרומי ביותר ביבשת אירופה, ולמעשה היא דרומית יותר מהערים תוניס ואלג'יר הנמצאות באפריקה.
דרכון
יישום ביומטריקה בדרכונים ישראליים
בשנת 2013 החל משרד הפנים בפיילוט (ניסוי על קבוצה ראשונית) של הנפקת דרכונים ביומטריים, דבר שהתאפשר לאחר שבשנת 2009 חוקקה הכנסת את חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע, התש"ע (2009). ב-28 בפברואר 2017, התקבל בכנסת התיקון לחוק אמצעי זיהוי ביומטריים ולפיו החל מ-1 ביוני 2017, יונפקו לתושבי ישראל תעודות ביומטריות.
טריפה (עיר)
היסטוריה
באזור בו נמצאת טריפה כיום הייתה עיירה רומאית בשם באילו קלאודיה (Baelo Claudia). הרומאים בנו סביב העיירה חומות שנותרו עד היום בשטח העיירה.
דרכון
דרכון ישראלי דיפלומטי
בראשית ימי המדינה, מכיוון שהממשלה לא הנפיקה דרכונים, נעשה שימוש יחסית רחב בדרכונים דיפלומטיים. כך למשל, דרכונים דיפלומטיים שימשו את פקידי משרד החוץ ובני משפחותיהם גם כשהם נסעו בנסיעות פרטיות.
טריפה (עיר)
היסטוריה
טריפה קיבלה את שמה המודרני לאחר מתקפה בשנת 710 מידו של טריף אבן מליק, מפקד צבא ברברי נאמן למוסא בן נציר.
דרכון
דרכון ישראלי דיפלומטי
בנובמבר 2007 אישרה הכנסת מתן דרכון דיפלומטי לחברי הכנסת במקום דרכון השירות שניתן להם עד אז, בהתאם לחוק חסינות חברי הכנסת. הצעת החוק הונחה על ידי ח"כ ניסים זאב שטען בפני מליאת הכנסת כי: . מנגד מספר חברי כנסת, ובהם שלי יחימוביץ', טענו בפני המליאה כי חברי הכנסת אינם צריכים להיות שונים מכלל אזרחי ישראל ביציאתם מחוץ לארץ, כי כבר כיום דרכון השירות מזרז בעבורם תהליכים שאינם פתוחים בפני האזרח הפשוט, כי דרכון דיפלומטי נותן רושם מטעה שחבר הכנסת תמיד יוצא בשליחות רשמית מטעם ממשלת ישראל, ונותן לו חסינות ופטור מחובות מיסים החלות בארץ המארחת. נוסף על כך, יולי אדלשטיין (הליכוד) טען כי חברי כנסת ערבים יוכלו לטוס למדינות אויב עם דרכון זה, וליצור רושם שהם באו בשליחות רשמית.
טריפה (עיר)
היסטוריה
במהלך מלחמת חצי האי, טריפה הייתה תחת מצור של חיילים צרפתים ב-20 בדצמבר 1810, ופעם נוספת ב-18 באוקטובר 1811. בשני המצורים, טריפה קיבלה הגנה מחיילים מגיברלטר, שכן הספרדים והאנגלים כרתו ברית נגד הצרפתים. בשנת 1811 היו 3,000 חיילים שהגנו על העיירה, מתוכם 1,200 היו בריטים. בין הכוחות הבריטים היה גם צ'ארס הולווי, מהנדס צבאי בריטי שעזר לשפר את ביצורי העיירה. ב-19 בדצמבר העיירה הותקפה פעם נוספת לרגל חג המולד, והוטל עליה אולטימטום להיכנע ב-30 בדצמבר. הן המפקדים הבריטים והן המפקדים הצרפתים סירבו להיכנע. יום לאחר מכן החל לרדת גשם עז על הכוחות הצרפתים. ב-5 בינואר הצרפתים הבינו שאבקת השרפה שלהם רטובה ושרוביהם נסתמו בבוץ והם נסוגו.
כלכלה
כלכלת טריפה מתבססת בעיקר על תיירות, בעיקר על פעילויות הקשורות לספורט ימי. כמו כן הכלכלה מסתמכת במידה מועטה יותר על תעשייה וחקלאות באזור הסובב את העיירה.
תחבורה
מהנמל של טריפה יש שירות מעבורות לעיר טנג'יר במרוקו.
סרמאשו
סרמאשו (ברומנית: Sărmaşu, בהונגרית: Nagysármás, בגרמנית: Sarmen, יידיש: שארמאש) הוא יישוב רומני בנפת סרמאשו, במחוז מורש שבחבל טרנסילבניה, רומניה.
היישוב מורכב מכמה כפרים: באלדה Balda, לארגה Larga, מורוץ Moruţ, סרמשל Sărmăşel, סרמשל-גארה Sărmăşel-Gară, טיטיאנה Titiana, וישינלו Vişinelu.
נכון לשנת 2002 התגוררו במקום 7,493 תושבים.
בחודש ספטמבר 1944, בעת שהמקום נכבש על ידי הצבא ההונגרי, בוצע טבח סרמאשו שבו נרצחו יהודי המקום על ידי ז'נדרמים ואנשי צבא הונגרים.
רודוס (עיר)
לאי ישנה היסטוריה ארוכה שתחילתה בתקופת האבן החדשה, בשנת 4000 לפנה"ס לערך. אך העיר עצמה נוסדה רק בשנת 408 לפנה"ס. בין המאה ה-14 למאה ה-16 הייתה העיר מעוזם של ההוספיטלרים. העיר העתיקה של רודוס, שהוקמה בתקופה זו ומשתרעת על שטח של כחמש מאות ושמונים דונם, הוכרזה בשנת 1988 כאתר מורשת עולמית. ב-1522 גירש הסולטאן סולימאן הראשון את ההוספיטלרים מהאי וסיפח אותו לאימפריה העות'מאנית. האי רודוס, כמו האיים הדודקאנסיים היו בשליטת האימפריה האיטלקית בין השנים 1912–1948 ורק לאחר מכן הפכו לחלק מיוון.
העת העתיקה
האי עליו יושבת העיר יוּשב בתקופת האבן החדשה המאוחרת, בערך בשנת 4000 לפנה"ס, והעיר רודוס נוסדה בשנת 408 לפנה"ס. היא כונתה "דימון רודיאון" (Δήμου Ροδίων), דהיינו "עירם של בני רודוס". כיתוב זה מופיע על סמלה הנוכחי של העיר, המעוצב כמטבע עתיק, ועליו דיוקנו של האל הליוס שפולחנו רווח במקום. במשך כשלוש מאות שנים הייתה העיר למרכז סחר וספנות ולמוקד פוליטי ודיפלומטי. פריחתה לא נפגעה אף שעברה מיד ליד, ונכבשה על ידי קאריה ב-357 לפנה"ס, על ידי הממלכה האחמנית ב-340 לפנה"ס, ובידי כוחותיו של אלכסנדר מוקדון בשנת 332 לפנה"ס. לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון, כרתה העיר ברית עם תלמי הראשון, ובשנים 305-304 לפנה"ס עמדה בהצלחה במצור בן שנה שהטיל עליה דמטריוס פוליורקטס (Δημήτριος Πολιορκητής - "דמטריוס הצר"), בנו של אנטיגונוס מונופתלמוס.
תוכנית המתאר של העיר העתיקה ידועה מממצאים ארכאולוגיים, והיא חולקה ל-36 גושי מבנים אחידים באורך של 47.70 מטר וברוחב של 26.50 מטר. בכל גוש היו שלושה בתים, ורחובות ברוחב של חמישה עד שישה מטרים חצצו ביניהם. העיר הצטיינה במערכות אספקת מים ופינוי הביוב. רודוס נודעה, בין היתר, בזכות הקולוסוס מרודוס, פסלו הענק של אל השמש הליוס ואחד משבעת פלאי העולם העתיק, שנישא לגובה של כ-34 מטר בכניסה לנמלה. הפסל הוקם בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס לציון הדיפת המצור שהטיל דמטריוס פוליורקיטיס על העיר, וקרס בשנת 226 לפנה"ס כתוצאה מרעידת אדמה.
רודוס נכבשה על ידי הרפובליקה הרומית בשנת 164 לפנה"ס, אך המשיכה ושגשגה עד המאה ה-1 לפנה"ס, ושמשה כמרכז מדע, אומנות ולימוד, בין היתר לתורת הנאום. לפי מעשי השליחים, פקד השליח פאולוס את העיר:
בתחילת התקופה הביזנטית איבדה העיר מחשיבותה, אך שימשה כמקום מושבו של בישוף וכמאחז צבאי.
ימי הביניים
בשנת 620 נכבשה העיר למשך זמן קצר על ידי האימפריה הסאסאנית. בהמשך המאה נכבשה על ידי הערבים בהנהגת הח'ליף מבית אומיה, מועאויה הראשון. הערבים שלטו ברודוס משך זמן קצר, ולאחר מכן שב האי לשלטון ביזנטי. במאות שלאחר מכן, הצטמצם שטחה של העיר והיא הוקפה בביצורים חדשים. שטחה חולק לשני חלקים - האחד יועד לאצולה והאחר ליתר התושבים. לאחר מסע הצלב הרביעי וכיבוש קונסטנטינופול, שלטו בעיר שליטים מקומיים, ובהמשך היא ידעה תקופות שלטון קצרות של הרפובליקה של ונציה, הרפובליקה של ג'נובה, האימפריה של ניקאה והסלג'וקים.
לאחר כיבוש עכו ב-1291 וסילוק הצלבנים מארץ ישראל, עבר מרכז הכוח של ההוספיטלרים לקפריסין, אך הם הבינו עד מהרה כי מאזן הכוחות במקום אינו פועל לטובתם, וחיפשו אחר אי אחר שיוכלו לשלוט בכולו. בשנת 1309 רכשו ההוספיטלרים את רודוס, ואימצו את השם "אבירי רודוס". רודוס שבשליטת ההוספיטלרים החזיקה מעמד משך יותר ממאתיים שנים, ותפקדה כמעוז נוצרי כנגד העות'מאנים.
בתקופה זו הורחבו ביצורי העיר וחוזקו. הוקמו בה בית חולים, ארמון ומספר כנסיות בסגנון גותי ובסגנון אדריכלות הרנסאנס. תוואי רחובותיה של העיר ההיסטורית נשמר, וכך גם חלוקתה לשני חלקים שביניהם חצצה חומה פנימית. בחלקה הצפוני שכנו ארמון ראשי המסדר ההוספיטלרי, הכנסיות החשובות, בית החולים, מעון הבישוף הקתולי ואכסניות האבירים. בחלקה הדרומי התגוררה האוכלוסייה המקומית, ובו שכנו השוק, מספר כנסיות נוספות ובתי כנסת. למרות היריבות בין האבירים לעות'מאנים, שגשג המסחר בעיר, ויחסי האבירים והאוכלוסייה המקומית היו טובים. האבירים הקימו ארכיון שהועבר עמם למלטה במאה ה-16, ואשר השתמר עד היום. ההוספיטלרים הצליחו להדוף מצור ממלוכי על העיר ב-1444, ובחודש מאי 1480 הטיל שוב כוח צבאי עות'מאני בן כ-100,000 חיילים מצור על העיר. שלוש התקפות מוצלחות ביוני וביולי אותה שנה איימו להכריע את האבירים. ביצורי העיר ניזוקו באופן קשה, והטורקים תפסו עמדות על חלק מהם. אולם הכרזתו של מפקד הצבא העות'מאני על כך שכל רכושה של העיר יעבור לאוצרו של הסולטאן מהמט השני והאיסור על מעשי ביזה, גרמו להתמרמרות קשה בקרב החיילים, וחלקם אף נטש את עמדותיהם. המצור הסתיים זמן קצר לאחר מכן והעיר ניצלה מכיבוש.
הכיבוש והתקופה העות'מאנית
42 שנים לאחר כישלון המצור העות'מאני הראשון על העיר, שבו כוחותיו של סולימאן הראשון וצרו על רודוס. המצור החל ב-26 ביוני 1522, וכוח צבאי של 140,000 לוחמים הגיע לאי בכ-400 ספינות. מולם ניצבו 650 אבירים בראשו של כוח צבאי שמנה כ-7,000 איש. חודש לאחר מכן הגיע הסולטאן לרודוס כדי לפקד בעצמו על הקרב. הטורקים חסמו את הכניסה לנמל, הפגיזו את העיר בתותחים שהוצבו על היבשה סביב לה, וערכו התקפות חיל רגלים על חומותיה. ב-4 בספטמבר 1522 התפוצץ מחסן תחמושת מתחת ל"שדרה" האנגלית בחומה הדרומית של העיר, וקטע באורך של 11 מטר ממנה קרס וסתם את החפיר שבחזיתה. שלוש התקפות טורקיות נערכו במקום זה, אך שלושתן נהדפו. מתקפות טורקיות רחבות היקף נערכו גם ב-24 בספטמבר ובחודש נובמבר, אך המצור לא הוכרע. שני הצדדים היו מותשים, ובעקבות הכרזתו של הסולטאן כי יערוב לחיי התושבים אם העיר תיכנע, התקיים משא ומתן בין הצדדים הניצים בין ה-11 ל-13 בדצמבר 1522. המגעים כשלו וההתקפה העות'מאנית התחדשה. ב-17 בדצמבר הצליחו העות'מאנים לכבוש את "שדרת" ספרד, והגנת העיר הפכה לבלתי אפשרית. ב-22 בדצמבר 1522 נכנעו האבירים, ותנאי הכניעה היו מפליגים בנדיבותם. ניתן להם פרק זמן של 12 ימים לעזוב את האי והותר להם לקחת עימם את נשקם ואת אוצרותיהם. הסולטאן אף התיר לאוכלוסייה המקומית לעזוב את האי במשך שלוש שנים שלאחר מכן, והעניק פטור ממיסים לנותרים למשך חמש שנים. ב-1 בינואר 1523 יצאו 180 האבירים ששרדו וכמה אלפי תושבים את העיר, ועזבו את רודוס לסיציליה ולאחר מכן למלטה באמצעות ספינות שהעמיד הסולטאן לרשותם.
עם זאת, האוכלוסייה היוונית שנותרה בעיר הוכרחה לפנותה ולעבור להתגורר מחוץ לה, וכך נוסד הרובע שהיה לימים לעיר המודרנית. העיר איבדה את חשיבותה ונותרה כמרכז לאי רודוס ולאיים הסמוכים לו בלבד. העות'מאנים תיקנו את הנזקים בחומות העיר, הפכו את הכנסיות החשובות למסגדים, והקימו בעיר מסגדים נוספים, מרחצאות ובתי מידות. הם עיטרו את בתי העיר בסגנונם, אם כי לא פגעו בעיטורים שהותירו אחריהם האבירים, ובבתים רבים נוספו בתי מרחץ ומרפסות עץ בחזית. עם שקיעתה של האימפריה העות'מאנית במהלך המאה ה-19, הוזנחו העיר ובנייניה, ומספר רעידות אדמה פגעו בה.
המאה ה-20
במלחמת איטליה-טורקיה ב-1912 כבשו האיטלקים את הדודקאנסים, וב-1923 הקימו בהם את מושבת "איי הים האגאי האיטלקים" (Isole Italiane del Egeo) שבירתה בעיר. האיטלקים הרסו חלק ניכר מהמבנים העות'מאנים והפכו את בתי הקברות העות'מאני והיהודי לגנים שהקיפו את חומות העיר העתיקה. בתקופה זו שופרה התשתית העירונית, והוקמו כבישים ומערכת לאספקת חשמל. פניה של העיר שמחוץ לחומה שונו באופן מקיף בהתאם לתוכנית אב חדשה, והאיטלקים הקימו בה מבנים רבים שחלקם הושפעו מהאדריכלות הפשיסטית (ראו להלן). האיטלקים אף פעלו רבות בתחומי העיר העתיקה, אך פעולותיהם שם נחשבות כיום לסרות טעם מבחינה אדריכלית והיסטורית. הם הקימו את ארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס כמעט מחדש, ועיצבו אותו בהתאם למה שנתפס בעיניהם כאדריכלות ימי הביניים. הם התייחסו בביטול לאלמנטים אדריכליים עות'מאניים ונהגו להסירם, ובנוסף, בשנת 1924, הם פרצו בחומה את "שער החירות" (Πύλη της Ελευθερίας, או "שער הים" - Θαλασσινή Πύλη) הסמוך לרציף הנמל.
במלחמת העולם השנייה שימש האי כבסיס צבאי מבוצר שממנו ניסו האיטלקים לבסס את חזונו של בניטו מוסוליני להקמת אימפריה איטלקית ים תיכונית. לאחר כניעתה של איטליה לבעלות הברית ב-8 בספטמבר 1943, נעשה ניסיון בריטי, כחלק ממערכת הדודקאנס, להצניח במקום צנחנים שיחברו אל 40,000 החיילים האיטלקים ששהו במקום, ויחזיקו מעמד כנגד הוורמאכט. הגרמנים הגיבו במהירות וכבשו את האי בתחילת ספטמבר 1943. ב-2 בפברואר וב-15 באפריל 1944 הופצצה העיר מהאוויר על ידי חיל האוויר המלכותי, הפצצות שעלו בחיי אדם ובהרס רב, אך הגרמנים החזיקו באי עד סוף המלחמה. הכיבוש הגרמני המיט אסון על יהודי רודוס, 1,673 מהם נשלחו לאושוויץ, ורק 151 מהם שרדו. לאחר המלחמה הושלט באי משטר צבאי בריטי, וב-1948 הוא הועבר לשליטת יוון.
תחבורה
נמל התעופה הבינלאומי רודוס דיאגורס (Κρατικός Αερολιμένας Ρόδου, Διαγόρας) שוכן ממערב לעיר, ובו מסלול טיסה בודד (07/25) באורך של 3,260 מטר המקביל לחוף הים. השדה נחנך בשנת 1977 והחליף את שדה התעופה המיושן השוכן שלושה קילומטרים מדרום לו. הוא נחשב לשדה הרביעי בגודלו ביוון מבחינת היקף תנועת הנוסעים בו. שירותי ספנות פועלים בין רודוס למספר איים וערים ברחבי יוון, כמו גם אל העיר הטורקית השכנה מרמריס. בעיר ופרבריה פועל שירות תחבורה ציבורית המופעל על ידי חברת "רודא" (ΡΟΔΑ), בעוד שקווי האוטובוס מהעיר ליתר חלקי האי מופקדים בידיו סניף רודוס של חברת האוטובוסים הארצית "ק.ט.א.ל" (Κ.Τ.Ε.Λ. Ρόδου Α.Ε).
קרל גוסטב יעקב יעקובי
קרל גוסטב יעקב יעקובי (בגרמנית: Carl Gustav Jacob Jacobi; 10 בדצמבר 1804 – 18 בפברואר 1851), מתמטיקאי יהודי-גרמני מומר. נחשב לאחד מגדולי המתמטיקאים של תקופתו.
רודוס (עיר)
חינוך וספורט
הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת הים האגאי (Πανεπιστήμιο Αιγαίου) שוכנת בעיר, ומ-1995 פועל בה "המרכז להכשרה מקצועית של נפת הדודקאנסים" (Κέντρο Επαγγελματικής Κατάρτισης Νομού Δωδ/σου). בעיר שני מועדוני כדורגל ("א.ס. רודוס" - Α.Σ. Ρόδος, ו"פ.א.ו. דיאגוראס" - Π.Α.Ο Διαγόρας) ומועדון הכדורסל "א.או. קולוסוס רודוס" (Α.Ο. Κολοσσός Ρόδου) המתחרים ברמה הארצית, ומאז שנת 2007 נערכת בה אחת התחרויות בסבב אליפות העולם בטריאתלון .
קרל גוסטב יעקב יעקובי
תולדות חייו
יעקובי נולד בפוטסדאם, פרוסיה (כיום גרמניה) בשם ז'אק (Jacques-יעקב) שמעון יעקובי לבנקאי שמעון ולרחל לבית להמן (Lehmann); אחיו הבכור פרופ' מוריץ הרמן יעקובי היה פיזיקאי נודע.
רודוס (עיר)
עיר ימי הביניים ברודוס
העיר חולקה לשני חלקים על ידי חומה פנימית שכיום אינה קיימת. החלק הצפוני, שכונה "קולאכיום" (Collachium; Κολάκιο) או "המצודה" (Chateau, Chastel, Castrum, Castellum או Conventus), יועד למגורי האבירים ולמבני הציבור החשובים. אל הקולאכיום הוביל שער אמבואז (Πύλη Amboiseς) בפינה הצפון-מערבית של העיר. השער הוקם ב-1512 וגשר הרמה מעל החפיר מוליך אליו. השער נפתח אל חצר הארמון, ובה ניצב ארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס, הנחשב למבנה המוכר ביותר ברודוס העתיקה. הוא הוקם במאה ה-14 במקום בו ניצבה מצודה ביזנטית קדומה מהמאה ה-7. המבנה דומה יותר למצודה הבנויה סביב חצר פנימית שלאורכה ארקאדה מאשר לארמון. המבנה הוקף בחפיר משלו, ומתחתיו נחפרו שלוש קומות אחסון. המבנה ניזוק חלקית במאה ה-15 כתוצאה מרעידת אדמה ועקב המצור הטורקי. הטורקים הפכו את המבנה לבית כלא, דבר שגרם להרס שכיות חמדה שהיו בארמון, וחלק נוסף ממנו נהרס בהתפוצצות מחסן תחמושת שאוכסן בכנסייה הסמוכה ב-1856. האיטלקים הקימו חלקים ניכרים מהמבנה מחדש בסגנון שחיקה את סגנון המאה ה-16, והוא שימש כמעון הנציב וכבית קיץ למלך ויטוריו אמנואלה השלישי ולבניטו מוסוליני אחריו. כיום משמש המקום כמוזיאון לתולדות העיר. במוזיאון פסיפסים מהתקופה היוונית המאוחרת שחלקם הובאו אליו מהאי קוס.
קרל גוסטב יעקב יעקובי
תולדות חייו
בילדותו לימד את יעקובי דודו (אחי אמו) וכמו כן הוא למד בגימנסיה בפוטסדאם, הוא היה תלמיד מצטיין והתחיל להתעניין במתמטיקה. ב-1821 התחיל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת ברלין.
רודוס (עיר)
עיר ימי הביניים ברודוס
מעבר לבית החולים שוכן הנמל ההיסטורי ששימש את האבירים (מפה - 5), ושרשרת פלדה סגרה על הכניסה אליו בין שובר הגלים לרציף המערבי. על הרציף ניצבה בעבר "מצודת נייאק" (Naillac), שהוקמה בין השנים 1395–1421, אך קרסה ב-1863. על שובר הגלים של הנמל ניצבות שתי טחנות רוח.
קרל גוסטב יעקב יעקובי
תולדות חייו
ב-1825 קיבל תואר דוקטור ובאותה השנה התנצר כדי שיוכל לקבל משרה באוניברסיטה. הוא לימד שנה באוניברסיטת ברלין אך ב-1826 עבר להורות מתמטיקה באוניברסיטת קניגסברג.
כשאתה נשבר
כשאתה נשבר הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית מאיה בוסקילה, מתוך אלבום הבכורה שלה, סיפור מכור. השיר יצא לאור באוקטובר 2004, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום וכסינגל השישי של בוסקילה. קודם לכן, הוציאה את השיר "חופים" כסינגל מתוך אלבום אחר, ימים של אהבה.
רודוס (עיר)
עיר ימי הביניים ברודוס
מדרום לקולאכיום, שכן חלקה האחר של העיר, אשר נועד ליתר האוכלוסייה, וכונה "העיר" (Ville, Burgus, אוBurgum). בחלקה המזרחי של העיר השתרע הרובע היהודי לה ג'ודריה וחלקה המערבי היה לימים לרובע הטורקי. ברובע היהודי שוכן כיום רק בית כנסת אחד, בית כנסת קהל שלום. בית הכנסת הוקם במאה ה-12, אך נהרס בעת המצור העות'מאני והוקם שוב לאחריו. לוג'יית הסוחרים הסמוכה שהוקמה בראשית המאה ה-16, שימשה הן כמקום מפגש והן כמוסד בוררות בין סוחרים. ברובע הטורקי שוכן מסגד מוסטאפה פאשה (Τζαμί του Μουσταφά Πασά; Mustafa Paşa camii) מהמאה ה-16 ולצידו בית המרחץ החדש (Yeni Hammam) שזכה לשמו בשל כך שהיה בית המרחץ השני שהקימו העות'מאנים בעיר. סמוך למקום ניצב מסגד סולימאן המפואר (Τζαμί του Σουλεϊμάν του Μεγαλοπρεπούς; Muhteşem Süleyman camii) השוכן במבנה מ-1809 שהוקם במקום בו ניצב מסגד מתקופת סולימאן הראשון. בעברו שימש המבנה כנסיית השליחים.
כשאתה נשבר
השיר זכה להצלחה בישראל כאשר הגיע למקום השביעי ברשת ג'.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אהוד מנור, הולחן על ידי פבלו רוזנברג והופק על ידי יעקב קמחי. "כשאתה נשבר" הוא בלדת פופ, במסגרתה שרה בוסקילה במערכת יחסים שתלויה בשני הצדדים. כלומר, בוסקילה מתארת מצב בו שני הצדדים צריכים להסתדר אחד עם השני על מנת שהם יישארו יחד.
את "כשאתה נשבר" הוציאה בוסקילה כסינגל האחרון מתוך סיפור מכור, על מנת לעזור בקידום שלו.
הבחירות הכלליות בגרינלנד 2013
הבחירות הכלליות נערכו בגרינלנד ב-12 במרץ 2013. מפלגת האופוזיציה סיומוט הפכה לגדולה ביותר בפרלמנט, וזכתה ב-14 מתוך 31 המושבים. ב-26 במרץ, מנהיגת סיומוט, אלקה האמונד, הפכה לראש הממשלה האישה הראשונה של גרינלנד.
רודוס (עיר)
עיר ימי הביניים ברודוס
עיר ימי הביניים הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, ובנימוקים להכרזה נכתב, בין היתר, כדלקמן:
בתחומי העיר העתיקה מתגוררים כיום כ-2,500 תושבים.
העיר שמחוץ לחומות
מצפון לעיר העתיקה שוכן נמל מנדראקי (Μανδράκι; מפה - 4) המשמש כיום כנמל הנוסעים של העיר. ממנו יוצאים קווי ספנות לאיים הסמוכים, לטורקיה ולמספר ערים ברחבי יוון. משני צדדיה של הכניסה לנמל הקימו האיטלקים שני עמודים שעליהם ניצבים פסלי איילים המסמלים את האי. לפי המסורת העמודים מסמנים את המקום בו ניצבו רגליו של הקולוסוס, אך כיום הסברה היא שהפסל ניצב למעשה בצידו האחד של הנמל. על שובר הגלים ניצבות שלוש טחנות רוח ובקצהו הצפוני שוכנת "מצודת ניקולאס הקדוש" (Φάρος του Αγίου Νικολάου) שהוקמה ב-1464.
בעיר החדשה שלאורך המזח המערבי של נמל מנדראקי (מפה - 2), מספר מבני מידות שבנו האיטלקים, ובהם בנייני בנק יוון, בית העירייה, בית הדואר ומשרדי נפת הדודקאנסים מ-1927 ששימשו בעבר כלשכתו של הנציב האיטלקי. כנסיית הבשורה (Εκκλησία του Ευαγγελισμού) שוכנת על קו המים ולצידה מגדל פעמונים רבוע הנושא גם שעון ובראשו גג רעפים אדום. מבנה שוק הנמל החליף את הבזאר והוקם בסגנון המשלב אלמנטים של אדריכלות מזרחית (ראו תמונה לעיל). עוד הוקם בעיר מלון השושנים (Grande Albergo delle Rose), שבו נערכו בשנת 1949 השיחות לקראת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. כיום שוכן במבנה הקזינו של רודוס. במקום שוכן גם המבנה העות'מאני המקורי של מסגד מוראט ראיס (Τζαμί του Murat Reis, Murat Reis camii).
ממערב לעיר החדשה, על הר סטפנוס הקדוש (λόφο του Αγίου Στεφάνου), המכונה גם הר "סמית'" (Monte Smith) על שמו של האדמירל האנגלי סידני סמית, שוכנים שרידיו המעטים של האקרופוליס של רודוס (מפה - 3). האזור שהיה חלק מהעיר בתקופת יוון העתיקה שוחזר על ידי האיטלקים, ובו שרידי תיאטרון יווני, אצטדיון ומקדשים לאפולו, לזאוס ולאתנה.
הבחירות הכלליות בגרינלנד 2013
נושא הקמפיין העיקרי היה ניצול העושר המינרלי של האי. מפלגת אינואיט אטקטיגיט תמכה בכך שהעובדים הזרים, שרובם יהיו סינים, יעבדו בתעשיית הכרייה במדינה, ואילו מפלגת סיומוט התנגדה להצעה.
כשאתה נשבר
וידאו קליפ והצלחה
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-23 בפברואר 2014, עשור לאחר צאתו של השיר כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את בוסקילה מטיילת לבדה בעיר בלילה. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות סצנה של גברים היושבים סביב שולחן. הקליפ מתרכז בעיקר בבוסקילה ובאחד מאותם הגברים.
רודוס (עיר)
יהודי רודוס
נוכחותם של יהודים ברודוס נזכרה לראשונה אגב המצור העות'מאני ב-1480, אך רוב היהודים הגיעו לעיר לאחר גירוש ספרד ב-1492, חלקם דרך סלוניקי, וייסדו במקום קהילה יהודית ספרדית. השלטון העות'מאני היטיב עם היהודים ואיפשר להם להמשיך ולהתגורר בין חומות העיר, דבר שנאסר על הנוצרים. ברובע היהודי לה ג'ודריה (La Juderia) פעלו שישה בתי כנסת וכן ישיבות, והיהודים עסקו בכל המלאכות, ובכלל זה מסחר, רפואה, ייצור כלי נשק, אריגה ועוד. בית הקברות היהודי שכן מדרום לרובע היהודי לה ג'ודריה, אך בשנות ה-30 של המאה ה-20 ייסדו האיטלקים בית קברות יהודי חדש מחוץ לחומות העיר העתיקה.
כשאתה נשבר
וידאו קליפ והצלחה
נכון ליוני 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-35,000 צפיות.
רודוס (עיר)
יהודי רודוס
בשנת 1887 מנתה הקהילה כ-2600 איש מתוך 30,000 תושבי העיר. כשהגיע השלטון העות'מאני באי לסופו, ירדה גם הקהילה היהודית מגדולתה, ורבים מהיהודים עזבו את האי. בשנת 1920 היגרו קבוצות יהודים מרודוס לקונגו הבלגית, לדרום אפריקה ולרודזיה, ובשנת 1931 נוסד בית כנסת ספרדי בסולסברי.
לאחר הנהגת חוקי הגזע באיטליה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כ-4,000 מ-6,000 יהודי רודוס עזבו אותה. כשהגרמנים כבשו את האי, הם ריכזו 1,673 מיהודי הקהילה בכיכר המרטירים שברובע היהודי ב-24 ביולי 1944, ושלחו אותם באוניות לאתונה ומשם לאושוויץ. בודדים שרדו את הגירוש ורק 151 מהמגורשים שרדו את השואה. הקונסול הטורקי סלאחטין אולקומן, הצליח להציל 42 יהודים, בטענה שהם אזרחים טורקים או בעלי זיקה לטורקיה.
בית כנסת קהל שלום היחיד בעיר שעדיין קיים משנת 1577. כיום הוא משמש כמרכז מבקרים ובתוכו שוכן המוזיאון היהודי של רודוס לתולדות הקהילה היהודית. בית הכנסת פעיל רק בראש השנה ויום כיפור. בעיר חיים כיום כ-40 יהודים בלבד.
ערים תאומות
לרודוס קשרי ערים תאומות עם 12 ערים ברחבי העולם ועם מדינת רוד איילנד ("האי רודוס" באנגלית) שבארצות הברית:
קרל גוסטב יעקב יעקובי
תולדות חייו
יעקובי נפטר ב-1851 מאבעבועות שחורות.
עבודתו
אחד ההישגים הגדולים ביותר של יעקובי היה התאוריה שלו על פונקציות אליפטיות ועל הקשר שלהן לפונקציות תטא. הוא פיתח תאוריה זאת בחיבורו המהפכני Fundamenta nova theoriae functionum ellipticarum (משנת 1829), ובמאמרים נוספים בעיתון המתמטי Crelle. פונקציות תטא הן בעלות חשיבות גדולה בפיזיקה מתמטית; משוואות התנועה של מערכות פיזיקליות רבות הן אינטגרביליות במונחי פונקציות תטא של יעקובי, כמו אלו של מטוטלת, סביבון אוילר, הסביבון הלגראנז'י הסימטרי ובבעיית קפלר (תנועה פלנטרית בשדה כבידתי מרכזי).
הוא תרם תרומות יסודיות רבות במחקר של משוואות דיפרנציאליות ובמכניקה רציונלית, באופן ראוי לציון בתורת המילטון-יעקובי.
כוחו העיקרי של יעקובי היה בפיתוחים אלגבריים, והוא בעל תרומות מסוג זה לתחומים מתמטיים רבים, כפי שניתן לראות ברשימה הארוכה של מאמרים שיעקובי פרסם החל מ-1826. אחת מאמרותיו הידועות היא "תמיד צריך להפוך" (בגרמנית: man muss immer umkehren) והיא מבטאת את האמונה שלו שהמפתח לפתרונן של בעיות קשות רבות נעוץ בהצגתן בצורה הפוכה.
תנועת כוכבי הלכת ובעיות דינמיות מסוימות אחרות תפסו את תשומת לבו מפעם לפעם. הוא הציג את אינטגרל יעקובי למערכת הקואורדינטות הסידרלית ב-1836. הוא תרם לחקר בעיית האליפסואיד המתנודד במאמר מפורסם מ-1834 (עבודתו הוקרה בכך שקראו לפתרונות מסוימים של הבעיה בה עסק אליפסואידי יעקובי). הוא תרם גם לגאומטריה דיפרנציאלית; בין היתר פתר את בעיית ההתנהגות של גאודזות על האליפסואיד הכללי במאמר יוצא מן הכלל מ-1839; בניגוד למקרה הספרואידי (שהוא גוף סיבוב) בו משוואת קלרו נותנת תיאור מלא של העקומים הגיאודזיים, במקרה התלת-צירי לא קל למצוא גודל שנשמר כשמתקדמים לאורך הגאודזות.
חוקרים של שדות וקטוריים ואלגבראות לי נתקלים לעיתים קרובות בזהות יעקובי, האנלוג לאסוציאטיביות עבור הפעולה של סוגרי לי.
הוא היה גם אחד ממייסדי התאוריה של דטרמיננטות; הוא המציא את הדטרמיננטה הפונקציונלית (היעקוביאן), בעלת שלל שימושים בחישובים של חשבון אינפיניטסימלי. כמו כן הוא ניסח הטענה הגאומטרית האחרונה של יעקובי שהוכחה רק בשנת 2004.
כדרורוניים
כדרורוניים (שם מדעי: Armadillidiidae) היא משפחה הנכללת בסדרת השווה-רגלאים. הכדרורוניים הם סרטנאים יבשתיים ולכן שייכים למעשה לתת סדרת הטחביות. שלא כמו בני משפחת הטחביתיים (להבדיל מהטחביות שהוא שמה של תת-הסדרה המאגדת משפחות אלו), בני משפחה זו יכולים להתגלגל לכדור, ומכאן מגיע שמם העממי "אורי כדורי" (באנגלית: Roly poly).
המין הידוע ביותר במשפחה הוא הכדרורון הנפוץ (נקרא לעיתים גם "כדרורית" אך זהו שמו העברי של מין צמח מים). פרוקי רגליים אלה ניזונים על פי רוב מצמחייה נרקבת ונמצאים תחת גזעי עצים שנפלו, תחת צואת בעלי חיים, בפחי אשפה או בכל מקום לח אחר. לחות חיונית לכדרורוניים בשל אברי הנשימה שלהם, הדומים לזימים. למרות שלעיתים קרובות הם משגשגים באזורים לחים, הכדרורוניים נצפו לא פעם גם בשטחים יבשים. התנוחה ההגנתית שלהם היא התכרבלות לכדור, ולמרות שאין להם טורפים ממוקצעים, הם משמשים כפונדקאים לפרזיטואידים ממוקצעים ממשפחת הזבובים טחבוביים.
קולז' סנט-בארב
קולז' סנט-בארב (בצרפתית: collège Sainte-Barbe) הייתה מכללה על שמה של ברברה הקדושה בפריז שנוסדה ב-1460 על גבעת סנט-ז'נבייב (Montagne Sainte-Geneviève) ברחוב ואלט (rue Valette) ברובע החמישי של פריז על ידי ז'ופרואה לנורמן (Geoffroy Lenormand), פרופסור נודע מקולז' דה-נאוור (Collège de Navarre). עד לגירתה ב-1999 הייתה זו המכללה העתיקה ביותר בפריז. בין המורים הנודעים שלימדו במכללה היה ז'ול מישלה ובין התלמידים הנודעים היו פרנסיסקו חאווייר, אלפרד דרייפוס, גוסטב אייפל ומישל פיקולי.
ב-1820 נוסד במכללה ארגון הבוגרים של המכללה (L'Association amicale des anciens barbistes), שהוכר כארגון ציבורי ב-1880 והוא ארגון הבוגרים הוותיק ביותר בצרפת.
מבני המכללה שופצו על פי תוכניתו של האדריכל הצרפתי אנטואן סטינקו (Antoine Stinco) ומפברואר 2009 הם מאכסנים את הספרייה הבין אוניברסיטאית של פריז.
גביע אסיה בכדורגל 1968
גביע אסיה בכדורגל 1968 נערך באיראן בין 10 במאי ל-19 במאי 1968. זו הייתה הפעם הרביעית שבה נערך גביע אסיה בכדורגל. הטורניר התנהל במתכונת ליגה חד-סיבובית, כלומר שכל נבחרת שיחקה פעם אחת נגד כל אחת מיריבותיה.
לפני טורניר הגמר נערכו משחקי מוקדמות לפי בסיס גאוגרפי. המשחקים בכל אחד מבתי המוקדמות נערכו במדינה אחת בפרק זמן של עד עשרה ימים, והנבחרת שסיימה במקום הראשון בכל בית העפילה לטורניר הגמר בטהראן. גם שלב המוקדמות התנהל במתכונת חד-סיבובית. נבחרת ישראל, שזכתה בגביע אסיה בכדורגל 1964, העפילה לטורניר בגלל היותה האלופה המכהנת, וכך גם שאירחה את הטורניר, ואף זכתה בו לאחר שניצחה בכל המשחקים.
בית 1
בורמה העפילה לטורניר הגמר.
בית 2
כל המשחקים בבית זה נערכו בהונג קונג.
בית 3
כל המשחקים בבית זה נערכו בטאיוואן.
טאיוואן העפילה לטורניר הגמר.
טורניר הגמר
ישראל, בהדרכת מילובן צ'יריץ', זכתה לאבטחה כבדה לקראת המשחק המכריע על הגביע מול איראן באצטדיון אמג'דייה בטהראן ב-19 במאי, בו ניצחה הנבחרת המארחת בתוצאה 2–1 לעיני 40,000 צופים אנטי-ישראלים ו-3,000 אנשי אבטחה. בעקבות ההפסד דורגה ישראל במקום השלישי בטורניר. הייתה זו הפעם האחרונה שבה השתתפה ישראל בטורניר זה, בין השאר בגלל האווירה הכללית העוינת במדינות רבות באסיה.
ז'ראר אורי
ז'ראר אוּרי (בצרפתית: Gérard Oury; 29 באפריל 1919 – 20 ביולי 2006) היה שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע יהודי-צרפתי. יצר סדרת קומדיות מצליחות ביותר בשנות ה-60 ובשנות ה-70 והיה ידוע בשיתוף הפעולה שלו עם הקומיקאי לואי דה פינס.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת
אורי נולד בפריז, בנם היחיד של הכנר היהודי ממוצא רוסי סרז' טננבאום (Tannenbaum) והעיתונאית היהודייה-צרפתייה מרסל חורי. הוא סיים את לימודי התיכון בבית הספר היוקרתי "Lycée Janson de Sailly", ולאחר מכן החל בלימודי הדרמה ב "Conservatoire national supérieur d’art dramatique". בשנת 1939 התקבל כשחקן לתיאטרון הידוע קומדי פרנסז, אך עם הכיבוש הנאצי של צרפת נמלט עם אשתו, השחקנית ז'קלין רומן, בתחילה לאזור שליטת צרפת של וישי, אך עם התגברות הפעולות האנטישמיות של הממשל ברח למונקו, שם נולדה לו, בשנת 1942 בתו, הבמאית דניאל תומפסון. לבסוף הגיע לשווייץ. במהלך נדודים אלו אימץ את שם משפחתה של אמו, בשינוי קל, והפכו מחורי (Houry) לאורי (Oury).
עוד בשנת 1942 הופיע בסרט הקולנוע "Les Petits riens", קומדיה שצולמה בצרפת של וישי. לאחר המלחמה המשיך בקריירת המשחק ושיחק בתיאטרון, וכן בהפקות קולנועיות צרפתיות ובריטיות.
שתי פנים למראה
המפנה בקריירה של אורי הגיע בשנת 1958 כאשר שיתף פעולה עם הבמאי אנדרה כאיאט ביצירת הסרט "שני פנים למראה" (Le Miroir à deux faces). בסרט זה שימש אורי כתסריטאי וכן שיחק בתפקיד משנה מרכזי. הסרט הוא דרמה חברתית על אישה אפרורית, מורה בבית הספר, שתאונת דרכים משחיתה את פניה, והיא עוברת ניתוח פלסטי ההופך אותה ליפהפייה. אך דווקא השינוי לטובה בהופעתה החיצונית אינו מבשר על שינוי לטובה בחייה. הסרט היה להצלחה גדולה, ואורי הבין כי עתידו יכול להמצא בכתיבה ובבימוי. במהלך צילום הסרט החל אורי במערכת יחסים עם כוכבת הסרט, מישל מורגן, שהתהדקה עם מותו של בעלה של מורגן, השחקן אנרי וידאל, בשנת 1959. על אף שהשניים לא נישאו מעולם, הם נותרו במערכת יחסים זוגית ויציבה עד מותו, בשנת 2006. בסרט זה שיחק בתפקיד הראשי הקומיקאי בורביל שהוכיח כי כוחו יפה גם בדרמות. גם בורביל יהיה דמות בעלת תפקיד משמעותי בהצלחותיו הגדולות של אורי כבמאי קומדיות בעשור שלאחר מכן.
במאי ותסריטאי בתחילת שנות ה-60
את הקריירה שלו כבמאי וכתסריטאי התחיל אורי בסרט "La Main Chaude". המדובר בסרט העוסק בסכום כסף בן 100,000 פרנק המתגלגל מיד ליד - אלמנה עשירה מלווה אותו למאהבה על מנת שזה ייתן אותו לבנו היוצא למסע, אך הוא נותן את הסכום לפילגשו לממן הפלה, אך זו אינה בהריון וקונה בכסף אופנוע למאהבה האחר, המשתמש באופנוע כדי לפתות נשים עשירות. הסרט לא היה הצלחה גדולה, אך סממני הבימוי של אורי ניכרים כבר ביצירה זו. הצלחתו הראשונה של אורי כבמאי וכתסריטאי הייתה הסרט "הפשע אינו משתלם" (1962). ב-1963 שיחק בסרט הפרס לצידו של פול ניומן.
מפנה נוסף בקריירה של אורי היה הסרט "Le Corniaud" (1965), המוכר בישראל בשם "הקדילק הלבן". סרטיו הקודמים של אורי כבמאי וכתסריטאי היו מותחנים, ובסרט זה ניסה כוחו לראשונה בקומדיה, וראה כי זה ייעודו האמיתי. בסרט שיתף פעולה עם בורביל, וכן, לראשונה עם לואי דה פינס. בורביל שיחק צרפתי כפרי, שדה פינס, המשחק גנגסטר, משתמש בו כפתי, על מנת לחצות את הגבול לאיטליה עם מכונית יוקרה מסוג קדילק שתא המטען שלה עמוס בסמים. שיתוף הפעולה בין בורביל, דה פינס ואורי, יצר קומדיה מצליחה ביותר. אורי הצליח להשתמש בניגוד בין אישיותו העממית והפשוטה של בורביל, ובין אישיותו העצבנית ומהירת החימה של דה פינס, ליצירת קומדיה עממית שהביאה את הקהל הצרפתי אל הקופות, הזניקה את הקריירה של המעורבים בסרט וקיבעה אותה כהצלחה, ושימשה כבסיס לאין ספור קומדיות צרפתיות עממיות שלאחריה.
ההרפתקה הגדולה
שיתוף הפעולה של אורי, בורביל ודה פינס הגיע לשיאו בשנת 1966 עם הסרט "ההרפתקה הגדולה" (La Grande vadrouille; הסרט הופץ בארץ בשנת 1966 בשם "האנגלים באים, האנגלים באים"). המדובר בהפקה רב-לאומית ויקרה מאוד, בהשתתפות שחקנים בריטים וצרפתים, העוסקת בצבע עממי (בורביל) ומנצח תזמורת סנוב (דה פינס) המסייעים לקבוצת טייסים בריטים להימלט מהנאצים בימי מלחמת העולם השנייה. הסרט היה להצלחה אדירה, ומכר 17 מיליון כרטיסים. הייתה זו אחת ההצלחות הגדולות לה זכה אורי. לראשונה שיתף פעולה בכתיבת התסריט עם בתו, דניאל תומפסון, שהפכה לאחר מכן לבמאית ותסריטאית מצליחה בזכות עצמה. סרט זה נחשב לסרט המצליח ביותר של אורי.
שנות השבעים, ולאחריהן
שיתוף הפעולה של אורי עם דה פינס נמשך בשני סרטים נוספים "La Folie des grandeurs" ("שיגעון גדלות", 1971) ו"הרפתקאותיו של רבי יעקב" (1973). גם שני סרטים אלו היו שוברי קופות. הקרנתו של הסרט "הרפתקאותיו של רבי יעקב" לוותה בתקריות חמורות. הפרמיירה של הסרט התקיימה בפריז ימים ספורים לפני פתיחת מלחמת יום כיפור, כאשר נושאו של הסרט הוא האפשרות לדו קיום בין יהודים וערבים. דניאל קראוון, אשתו של מפיק הסרט ז'ורז' קראוון, שכנראה לא הייתה יציבה בנפשה, חטפה מטוס, ודרשה כי הקרנת הסרט תיעצר, שכן הוא אינו פרו-פלסטיני. קראוון נורתה למוות על ידי המשטרה הצרפתית. על אף אירועים טראגיים אלו והאווירה הקשה שיצרו אצל יוצרי הסרט, היה הסרט ללהיט, וצפו בו למעלה משבעה מיליון צופים.
לאחר מכן המשיך בשיתוף פעולה עם קומיקאים ושחקנים צרפתים מובילים כז'אן-פול בלמונדו ששיחק בסרטו "אלוף ההרפתקנים" (L'as des as; 1982) או פייר רישאר ששיחק בסרט "Le coup du parapluie" (1980). אורי המשיך ביצירת סרטים עד לסוף שנות ה-90, רבים מהם בשיתוף פעולה עם בתו, דניאל תומפסון. רבים מסרטיו של אורי כללו נקודה יהודית, או שהגיבור בהם היה יהודי. אם במפורש, בשמות הסרטים כ"הרפתקאותיו של רבי יעקב", העוסק בצרפתי גזען וצר מוחין הנאלץ להתחפש לרב ולחיות בקרב הקהילה היהודית, או "לוי וגלית" המתאר את הרפתקאותיו של לוטש יהלומים יהודי הנלחם כנגד ארגון פשע שראשו מכונה "גלית", או בפרט עלילתי חשוב כסרט "אלוף ההרפתקנים" באלוף טיס ממלחמת העולם הראשונה המבקר באולימפיאדת ברלין ומסייע להציל ילד יהודי מידי הנאצים. סרטו האחרון של אורי, "פעימת הלב" (Le Schpountz), עיבוד מחודש לסרטו של מרסל פניול משנות ה-30, צולם בשנת 1999.
בשנותיו האחרונות סבל אורי מבעיות בריאות קשות, ואף התעוור. בשנת 2002 פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "Ma Grande Vadrouille", ההרפתקה הגדולה שלי.
אורי מת בסן טרופה בשנת 2006. הוא נטמן בבית הקברות מונפרנס. עם מותו ספד לו נשיא צרפת, ז'אק שיראק במילים ""אורי היה רב אמן של הומור ויוצר מיתוסים יוצא מן הכלל"
טורנברקון
טורנברקון (בהונגרית: Tornabarakony) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בטורנברקון חיו מעט יהודים לתקופת זמן מוגבלת.
מוטת כנפיים
__ללא_תוכן_עניינים__
מוטת כנפיים הוא המרחק בין קצה כנף אחת לקצה הכנף שנייה, ומשמש בעולם התעופה וחקר עולם החי.