cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדרו אוורסקו
הקריירה הצבאית
בגיל 48 התמנה לשר המלחמה בממשלת דימיטריה סטורדזה וכיהן בתפקיד זה בשנים 1906–1909. בתפקיד זה ניהל את הדיכוי האלים של מרד האיכרים משנת 1907 שנותר זכור לדראון עולם בתולדות רומניה. בחזרתו לצבא בנובמבר 1911 התמנה אוורסקו לראש המטה הכללי ובשנת 1912 קודם לדרגת גנרל. כעבור שנה פיקד ביולי 1913 על המתקפה הרומנית על אדמת בולגריה בימי מלחמת הבלקן השנייה והביא לסיפוח הקדרילטר (דרום דוברוג'ה) לרומניה. אוורסקו זכה לתהילה בהיסטוריה של רומניה הודות לניצחונות בקרבות מרשט ואויטוז במלחמת העולם הראשונה.
ממשלת אוורסקו הראשונה
בעיצומה של המלחמה, כשחלק גדול מהממלכה הרומנית, כולל בוקרשט הבירה נכבשה על ידי צבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה, אוורסקו נתבקש על ידי המלך פרדיננד של רומניה להרכיב ממשלה שתדון עם מעצמות המרכז על חתימת הסכם השלום. אחרי משא ומתן מפרך הצליח לחתום רק על מסמכים מקדימים וב-20 בפברואר 1918 הוחלף בראש הממשלה על ידי אלכסנדרו מרגילומן הפילו-גרמני.
"מפלגת העם"
המלחמה הסתיימה בסופו של דבר בתבוסת המעצמות הכובשות על ידי מעצמות ההסכמה, בנות בריתה של רומניה, ובהישגים גדולים לעם הרומני (בראש ובראשונה "האיחוד הגדול" עם שטחי טרנסילבניה, בוקובינה ובסרביה). עטור הילה של גבור המלחמה, אוורסקו, הקים בשנית מפלגה משלו, "ליגת העם", שנקראה החל מ-1920 "מפלגת העם", שעוררה תקוות רבות בקרב הרומנים, בעיקר בקרב מעמד האיכרים המקופח. רבים מתומכיהן לשעבר של המפלגות השמרנית, הליברלית, הלאומית רומנית מטרנסילבניה ומקבוצות פוליטיות לאומניות קיצוניות הצטרפו לסיעתו.
ממשלת אוורסקו השנייה
נדחף אל ידי יונל ברטיאנו, ראש המפלגה הלאומית-ליברלית, הסכים אוורסקו להרכיב שוב את הממשלה. בבחירות במאי 1920 מפלגתו זכתה ברוב מוחץ. בעת כהונתו פוזרה המועצות שניהלו את ענייני טרנסילבניה, בוקובינה ובסרביה. ב-4 ביוני 1920 חתמה ממשלת אוורסקו את הסכם השלום בטריאנון שנכפה על ידי מעצמות ההסכמה על הונגריה והקימה במסגרת הממשלה מזכיות מדינה לענייני המיעוטים האתניים.
אף על פי שהצליח לבצע את איחוד המטבעות והתחיל רפורמה פיננסית ואגררית, במהרה ציפיות מצביעיו התבדו. ברומניה - "רגאט" (ללא האזורים שהצטרפו בשנת 1918) הולאמו כ-2 מיליון הקטאר. מעל 1 מיליון הקטאר הולאמו בטרנסילבניה. אולם האיכרים נחלו אכזבה גדולה, מפני שקצב יישום הרפורמה היה איטי מאוד ואף לא קיבלו את חמשת ההקטארים (50 דונם) המובטחים. אוורסקו הציע בשלב מסוים להלאים את מפעלי הפלדה ברשיצה בניגוד לרצון ה"ליברלים". ב-13 בדצמבר 1921 ננטש על ידי בן בריתו, יונל בריטיאנו, נאלץ אוורסקו להתפטר מראשות הממשלה.
ממשל אוורסקו השלישית
אחרי תקופה באופוזיציה, שוב בברית עם ברטיאנו, נדרש לעמוד, פעם שלישית, בראשות הממשלה. הגיע מהר לסכסוך עם הליברלים ונאלץ שוב להתפטר. בבחירות הפרלמנטריות הבאות לא הצליח לעבור את הסף המינימלי של 2% מהקולות ומפלגתו לא נכנסה לפרלמנט.
סוף שנותיו
אוורסקו נפטר בשנת 1938.
קישורים חיצוניים
Magazin al Fundaţiei "Mareşal Alexandru Averescu, Cadran militar buzoian,Anul III,. nr.5, martie 2009, Buzău, "Străjer în calea furtunilor"
הזיהום מטביעת אמוקו קדיז
הזיהום מטביעת אמוקו קדיז התרחש ב-16 במרץ 1978, כאשר מכלית הנפט "Amoco Cadiz", בבעלות חברת הנפט האמריקאית Amoco, עלתה על על סלעי פורטסאל, 2 קילומטר מחוף ברטאן, צרפת.
המכלית נשברה לשלושה חלקים ושקעה. הרשות האמריקאית "מינהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי" (NOAA) העריך כי דליפת הנפט הכוללת הסתכמה ב-220,880 טונות של נפט, המסתכמת בלמעלה מ-58 מיליון גלונים או 256.2 מיליון ליטר, מה שהופך אותה לדליפת הנפט הגדולה ביותר בזמנו.
מהלך האירועים
בדרך מהמפרץ הפרסי לרוטרדם, הולנד, דרך עצירה מתוכננת בליים ביי, בריטניה, מכלית הנפט "אמוקו קדיז", בבעלות חברת הנפט האמריקאית Amoco, נתקלה במזג אוויר סוער במיוחד בזמן הפלגתה בתעלת למאנש. בסביבות השעה 09:45, גל כבד נחבט בהגה של הספינה, התקלה גרמה לאיבוד של שמן הידראולי. וכתוצאה מכך אבדה השליטה על הגוי המכלית. נעשו ניסיונות לתקן את הנזק ולהחזיר את השליטה על ההגה אך הם לא צלחו. בשעה 10:20, שלחה המכלית הודעה שהיא "אינה ניתנת לתמרון" וביקשה מכלי שיט אחרים לסיוע גוררת יצאה מאוחר יותר בשעה 11:20.
הגוררת הגרמנית פסיפיק הגיבה לקריאת "אמוקו קדיז" בשעה 11:28, והציעה סיוע שאושר על ידי הקברניט לפי עקרונות החוזה הפתוח של לוידס. הגוררת הגיעה בשעה 12:20, אך בגלל הים הסוער כבל הגרירה לא נקשר עד השעה 14:00, ואז בשעה 16:15 התנתק. נעשו מספר ניסיונות לחבר כבל אחר ו"אמוקו קדיז" הטילה עוגן בניסיון לעצור את הסחיפה לחוף. כבל הגרירה היה במקום בשעה 20:55. אך התברר כי אינו מסוגל למנוע מהמכלית להיסחף לכיוון החוף בגלל המסה העצומה שלה ורוחות הסערה בחוזק 10 בסולם בופור. בשעה 21:04 עלתה אמוקו קאדיז על שרטון והמים חדרו והציפו את מנועיה. לאחר מספר דקות נבקע גוף הספינה והחלה דליפת הנפט. הצוות שלה חולץ על ידי מסוקים של הצי הצרפתי בחצות. הקברניט וקצין נוסף נשארו על הסיפון עד 05:00 למחרת בבוקר. בשעה 10:00 ב-17 במרץ, נשבר הגוף לשני חלקים ודליפת הנפט גברה. כעבור אחד-עשר יום נשבר אחד השברים שוב מהים סוער.
השברים היוו סיכון לשייט ומאוחר יותר רוסקו לחתיכות עם מטעני עומק. על ידי חבלני הצי הצרפתי.
B.I.T.C.H
B.I.T.C.H (בעברית: כ.ל.ב.ה; מוכר כ-) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית מייגן די סטליון, מתוך המיני-אלבום השלישי שלה, Suga. השיר יצא לאור ב-24 בינואר 2020, על ידי חברות התקליטים 1501 סירטיפייד ו-300 אנטרטיינמנט, כסינגל הראשון והפותח מתוך המיני-אלבום.
הזיהום מטביעת אמוקו קדיז
דליפת שמן
המיקום המבודד של הקרקע והים הסוער הפריע למאמצי הניקוי במשך שבועיים לאחר התקרית. הצי הצרפתי היה אחראי על כל הפעולות בים ואילו שירות הבטיחות האזרחי היה אחראי על פעולות ניקוי החוף. אף על פי שהכמות הכוללת של שמן ומים שנאספו הגיעה ל-100,000 טון, פחות מ-20,000 טון נפט הושבו מנוזל זה לאחר טיפול במפעלי זיקוק.
B.I.T.C.H
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום האחת עשרה במצעד המוזיקה האוסטרלי, וה-31 במצעד הבילבורד הוט 100.
הזיהום מטביעת אמוקו קדיז
דליפת שמן
אופי השמן והים הסוער תרמו להיווצרות מהירה של תחליב שמן ומים. תחליב צמיג זה סיבך מאוד את מאמצי הניקוי. הרשויות הצרפתיות החליטו שלא להשתמש בחומרי פיזור באזורים רגישים או בשולי החוף שבהם עומק המים נמוך מ-50 רגל. לו היה מורחים חומר פיזור מהאוויר בקרבת מקור הדליפה, ייתכן שהיווצרות התחליב הייתה נמנעת.
תקרית "אמוקו קדיז" הביאה לאובדן גדול ביותר של יצורים ימיים שנרשם אי פעם כתוצאה מדליפת נפט. תמותה של רוב בעלי החיים התרחשה במהלך החודשיים שלאחר הדליפה. שבועיים לאחר התאונה, מיליוני רכיכות מתות, קיפודי ים ושאר אורגניזמים חיים בקרקעית נסחפו אל החוף. ציפורים צוללות היוו את הרוב של כמעט 20,000 הציפורים המתות שהתגלו. תמותת הצדפות מהדליפה נאמדה ב-9,000 טון. דייגים באזור תפסו דגים עם כיבים וגידולים בעור. על פי הדיווחים, לחלק מהדגים שנתפסו באזור היה טעם חזק של נפט. אוכלוסיות כוכבי ים ואוכלוסיות קטנות של סרטנים נעלמו כמעט לחלוטין, האוכלוסיות של מינים רבים התאוששו תוך שנה. גם פעילויות ניקוי בחופים סלעיים, כגון שטיפה בלחץ, גרמו להשפעות על בתי גידול.
B.I.T.C.H
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מייגן די סטליון לבדה והופק על ידי הלובה ביטס. כמה שבועות לפני צאת השיר הזה כסינגל הראשון מתוך המיני-אלבום Suga, הוציאה די סטליון ביחד עם טיי דולה סיין וניקי מינאז', את הלהיט "Hot Girl Summer", אשר הצליח להגיע אל המקום האחת עשרה במצעד הבילבורד הוט 100.
הזיהום מטביעת אמוקו קדיז
דליפת שמן
דליפת "אמוקו קאדיז", הייתה הגדולה ביותר בהיסטוריה באותה נקודה, הייתה אחת הנחקרים ביותר; מחקרים רבים עדיין בעיצומם בתחילת המאה ה-21. זה היה גם הדליפה הראשונה שבה זוהמו נהרות באזורי גאות ושפל. לא היה המשך לטיפול בהיווצרות אספלט ובעיות שנוצרו לאחר הניקוי האגרסיבי הראשוני.
שחיקה נוספת של חופים אירעה במספר מקומות בהם לא נעשה ניסיון לשחזר את החצץ שהוסר כדי להוריד את פני החוף. רבים מהביצות, הבוץ והחופים החוליים שנפגעו, היו אזורים דלי אנרגיה. עדיין ניתן לראות עדויות למשקעי חוף מזוהמים בחלק מהאזורים המוגנים הללו. שכבות של שמן תת-קרקעי עדיין נותרו קבורות ברבים מהחופים.
B.I.T.C.H
רקע וכתיבה
עם יציאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בדומה לשאר שירי המיני-אלבום, וצבר למעלה מ-22 מיליון השמעות.
הזיהום מטביעת אמוקו קדיז
זיכרון בתרבות
"אמוקו קדיז" והדליפה ממנה מופיעים באחד מהשירים של סטיב פורברט על זיהום נפט.
B.I.T.C.H
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה מייגן די סטליון לערוץ היוטיוב שלה ב-24 בינואר 2020, יום צאתו של השיר כסינגל, את האודיו הרשמי שלו. ביממה אחת, צבר האודיו למעלה ממיליון צפיות.
נכון למרץ 2020, מונה הצפיות של האודיו עומד על למעלה מ-11 מיליון צפיות.
פאבלה פאפ
קורות חייו
ב-5 ביולי 1951 העניק לו שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו את עיטור גיבור יוגוסלביה.
דוד זונדלוביץ'
דוד זונדלוביץ' (נולד ב-1950) הוא פסל ישראלי, מייסד וראש בית הספר לפיסול "בסיס".
ביוגרפיה
זונדלוביץ', יליד וילנה, החל ללמוד פיסול באקדמיה לאמנויות פלסטיות בליטא בשנת 1961 וסיים במוסד תואר שני, ואחר כך לימד ועסק בפיסול. בשנת 1990 עלה לישראל. הוא לימד תקופה מסוימת במכון אבני ושימש שם כראש מגמת הפיסול ובשנת 1993 הקים את בית הספר לפיסול "בסיס", באזור התעשייה בנתניה. מאוחר יותר בית הספר העתיק את מקומו לעין ורד ובשנת 2003 עבר לשטח פנימיית "הדסה נעורים" הסמוכה לבית ינאי.
זונדלוביץ' הוא נציג בישראל של הארגון העולמי למדליות אמנותית (Fidem) ומייסד ונשיא של הארגון הישראלי לאמנות זו.
המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה
המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה על שם נרי בלומפילד היא מכללה אקדמית להכשרת מעצבים, המשלבת במסגרת זו את מקצוע החינוך. המרכז שוכן במושבה הגרמנית שבחיפה.
היסטוריה
המוסד הוקם בשנת 1971 על ידי ארגון ויצו העולמי, כמוסד שנועד לקדם את החינוך המקצועי בארץ. במשך השנים חלק המרכז האקדמי את מבניו עם תיכון "ויצו לאמנות", ובשנת 2002 עבר המרכז האקדמי למשכנו החדש והמודרני במושבה הגרמנית. משנה זו ועד 2018 כיהן כנשיא המרכז האקדמי פרופ' דוד אלכסנדר. משנת 2018 מכהן כנשיא פרופ' שמעון עמר.
בנובמבר 2016, אוניברסיטת חיפה והמרכז האקדמי ויצו חתמו על מזכר הבנות להפיכת המכללה ליחידה אקדמית של האוניברסיטה. ביוני 2022 אישרה המועצה להשכלה גבוהה את האיחוד, שבשלב הראשון ישתלב ויצו כבית הספר לעיצוב של האוניברסיטה, ובשלב הבא כפקולטה לעיצוב אמנות לצד שאר הפקולטות באוניברסיטה.
תוכנית הלימודים
במרכז האקדמי פועלות חמש מחלקות לתואר ראשון במקצועות העיצוב:
הלימודים משולבים עם מקצוע ההוראה והבוגרים מקבלים, בסיום לימודיהם, תעודת הוראה בנוסף לתואר הראשון. לימודי ההוראה והחינוך במרכז האקדמי מתקיימים במקביל ללימודי ההתמחויות, ומטרתם להעשיר את לימודי התואר בתחום מדעי החברה והרוח, להקנות מיומנויות מחקר, ולהכשיר מורים לבתי-הספר העל-יסודיים בתחומי העיצוב והחינוך.
המרכז האקדמי מפעיל גם מחלקה ללימודי חוץ. המחלקה מאפשרת לימודים שאינם מחויבים בכללים החלים על לימודים אקדמיים, ואלה כוללים מגוון של קורסים בתחומי עיצוב מגוונים: עיצוב גרפי, עיצוב פנים, צילום מקצועי, עיצוב אופנה, עיצוב תכשיטים, סטודיו ברישום וציור ותוכנות מחשב בעיצוב. כמו כן קיימות מסגרות ללימודי קדָם ולימודי המשך.
במסגרת לימודי ההמשך, המיועדים לבוגרי לימודי חוץ ולבוגרים בעלי תואר אקדמי בעיצוב, נלמדים קורסים מתקדמים ובהם למשל "מורשה נגישות מתו"ס", המיועד לאדריכלים ומהנדסים.
בניין המרכז האקדמי
במקום בו שוכן המרכז האקדמי היה מבנה ששימש בעבר כמרכז נוער. המבנה ניתן למרכז האקדמי על ידי עיריית חיפה לשם הפיכתו למשכנו החדש של המרכז האקדמי. לאחר תחרות בין מרצי המחלקה לאדריכלות, זכו האדריכלים יורם פופר ואלי הירש, בשיתוף לוסיאנו סנטנדראו, לתכנן את המבנה. המבנה הוא חלק ממכלול הכולל כיכר המקשרת בין הרחוב הראשי של המושבה הגרמנית לבין המרכז האקדמי. פנים המבנה מודרני ודינמי וחיצוניותו משתלבת באופי הבניה במושבה הגרמנית. בשנת 2007 זכו האדריכלים המתכננים בפרס אות העיצוב על מבנה המרכז האקדמי.
קומת הכניסה של המבנה משמשת כגלריה לתערוכות מתחלפות של בוגרי המוסד ואמנים נוספים.
אגודת הסטודנטים
אגודת הסטודנטים של המרכז האקדמי ויצו חיפה מוכרת כמלכ"ר משנת 2011. האגודה מורכבת מארבע מחלקות: דוברות וניו מדיה, רווחה, אקדמיה ותרבות. בראש כל מדור יושב רמ"ד הכפוף ליו"ר האגודה. כל פעילי האגודה הם סטודנטים במכללה ומטרת כולם לייצג, לתמוך ולסייע לסטודנטים בזמן הלימודים.
האגודה פועלת כל העת בתוך המכללה ומחוצה לה, החל מחברות בהתאחדות הסטודנטים הארצית ועד לפעילות כחלק משדולה בכנסת, על מנת ליצור עבור הסטודנטים את התנאים האקדמיים והחברתיים הטובים ביותר.
ז'ורז' טיל
ז'ורז' טיל (בצרפתית: Georges Thill; 14 בדצמבר 1897 - 17 באוקטובר 1984) היה זמר אופרה צרפתי, שרבים ראו בו את הטנור הלירי-דרמטי הגדול ביותר של ארצו. הקריירה של טיל, יליד פריז, נמשכה מ-1924 עד 1953, והגיעה לשיאה בשנות ה-30'.
קריירה
טיל היה תלמידו של הטנור הנאפוליטני פרננדו דה לוצ'ה (1925-1860). הופעת הבכורה שלו באופרה הייתה באופרה של פריז בשנת 1924, והוא המשיך לשיר שם ובאופרה-קומיק במשך עשורים אחדים, שהתאפיינו בלוח הופעות עמוס.
נוסף לכך, הופיע טיל בכל רחבי אירופה ובדרום אמריקה וקצר הצלחות הן מצד הקהל והן מצד הביקורת בלה סקאלה, מילאנו, באופרה של רומא, בארנה של ורונה, באופרה של וינה, בתאטרו קולון בבואנוס איירס ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון. כמו כן נתן 14 הופעות בשבעה תפקידים במהלך שתי עונות (1932-1931) במטרופוליטן אופרה בניו יורק, אך הסביבה התרבותית האמריקאית הייתה זרה לו. הוא התקשה להסתגל אליה ואף סבל מבעיות בריאות, וכתוצאה מכך הייתה קבלת הפנים שזכה לה מצד קהל המטרופוליטן טובה פחות מכפי שהיה רגיל לקבל.
קולו החל לגלות סימני שחיקה במהלך שנות ה-40' והוא פרש מן הבמה בשנת 1953. ז'ורז' טיל מת ב-1984 בדראגיניאן.
מבחינה כרונולוגית, הרפרטואר של טיל הקיף יצירות מגלוק עד פוצ'יני וכלל אופרות משל שארל גונו, ז'יל מאסנה, הקטור ברליוז, ג'אקומו מאיירבר, ריכרד וגנר, ג'וזפה ורדי, רוג'רו לאונקוואלו ואחרים. הוא הופיע גם ברסיטלי שירה והיה מבקר תדיר באולפן ההקלטות. הוא הקליט תקליטי 78 רבים של אריות ודואטים מתוך אופרות צרפתיות, איטלקיות וגרמניות והשתתף בהקלטת ביצוע מלא של "ורתר" מאת מאסנה בחברת קולומביה הצרפתית. המעולים ביותר בתקליטי ה-78 שלו, מן השנים 1927 עד סביבות 1940, מציגים את האיכות המזהירה של קולו במיטבה, בד בבד עם הטעם המשובח, הפיסוק המסוגנן והדיקציה הברורה שלו.
טיל הופיע גם בכמה סרטונים וסרטי קולנוע בצרפתית, בהם "לואיז" (1939), שהתבסס על האופרה של גוסטב שרפנטייה. ביים את הסרט אָבֵּל גאנס ומול טיל שיחקה גרייס מור. על אף מסירותו למוזיקה, חגג טיל, מחוץ לבמה, את החיים בבילויי לילה ובסעודות מאחרות בנשף, ובשלב מאוחר יותר בחייו האשים את נטייתו לשרוף את הנר בשני קצותיו בקיצור תקופת הצלחתו הווקאלית.
מבחר הקלטות על גבי תקליטורים
רבים מתקליטי ה-78 של טיל הועברו לתקליטורים על ידי חברות EMI ופרייזר. תקליטי נאקסוס הוציאו סט של שני תקליטורים, המכילים שש אריות של מאסנה בביצועו יחד עם הקלטה שלו לתפקיד המלא של ורתר, באופרה של מאסנה הנושאת שם זה, הקלטה שעשה בינואר 1931 ובה הוא שר מול נינון ואלין וז'רמיין פראלדי, עם המקהלה והתזמורת של האופרה של פריז, בניצוח אלי כהן. (נאקסוס היסטוריקל 8.110061-62).
עגורן
עגורן הוא ציוד מכני הנדסי וסוג של מנוף המיועד להרמת גופים כבדים. מקור השם עגורן, בדומה לשמו בשפות אחרות, נגזר שמו מהעוף עגור שעמידתו על רגל אחת דומה למראה העגורן המגדלי. כך למשל באיטלקית (Gru) ובאנגלית (Crane). בישראל מכונים העגורנים בשם "מנופים" ומפעילם בשם "מנופאי", ועגורני הצריח שנפוצים באתרי בנייה מכונים "מנוף ענק".
חלקי העגורן
המפרט להלן מתייחס לעגורן מגדלי: בסיס שתול- בסיס שמורכב מהחלק התחתון של המגדל. החלק שנקרא חוליית שתילה מפולס על משטח בטון ולאחר מכן יוצקים בטון ו"קוברים" את החוליה כמעט עד סופה. לאחר ייבוש הבטון אפשר להרכיב על החוליה הזו את המשך המגדל.
בסיס נוסף הוא בסיס עם שאסי, המגדל עומד על קונסטרוקציית מתכת בתור בסיס ועליה מונחות משקולות בטון כבדות. ישנם מנופים שהבסיס שלהם יושב על מסילת ברזל והמנוף יכול לנוע מרחקים קצרים על גבי מסילה.
סוגי עגורנים
ישנם מספר סוגי עגורנים, הנבדלים זה מזה בצורתם ובגודלם. הבדל נוסף הוא סוג המנוף אותו הם מיישמים. עגורן טלסקופי ועגורן חוליות דומים זה לזה במראם החיצוני ושניהם משמשים באתרי בניה, אם כי לרוב עגורן חוליות הוא גדול וכבד יותר, ומותאם לעבודות ארוכות וגדולות יותר. בדרך כלל הם מנוף מהסוג הראשון. בנוסף אליהם קיימים עגורנים בנמלים ובתעשייה (הבנויים כמבני קבע ולא מודולריים) והם מנוף מהסוג השני, או השלישי. עגורנים ניידים המותקנים על גבי משאיות או קרונות רכבת, הם, בעיקר, מנופים מהסוג השלישי.
כושר הרמה וכושר נשיאה
עגורן (חוליות) טיפוסי יכול להינשא ללא תמיכה לגובה של כ-80 מטרים, ובעזרת משקולת-נגד של כ-16 טון הוא יכול להרים משקל של כ-20 טון וכושר ההרמה יורד ככל שמתרחקים ממגדל העגורן.
הרכבת עגורן חוליות
הרכבת העגורן היא תהליך שנראה לכאורה בלתי אפשרי, אך באמצעות ציוד מכני הנדסי כבד במיוחד היסודות מוצבים ואז העגורן מגביה את עצמו.
התקנת היסודות
את חלקי העגורן מביאים לאתר בחלקים על גבי משאיות סמי-טריילר.
בתור עבודת הכנה יוצקים בסיס בטון כבד ביותר. בעגורן טיפוסי מגיע גודלו עד ל-10 על 10 מטרים בגובה 1.3 מטר, ומשקלו עד 182 טון. לעיתים, מחליפים את יציקת הבטון בבסיס נייד (בדרך כלל בסיס שאפשר להסיע על מסילה קצרה אך לעיתים גם בבסיס עם מרכב זחלי או אופני) שעליו מותקנות משקולות בטון כבדות שנועדו להבטיח את יציבות העגורן.
בתוך בסיס הבטון מתקינים את המקטע הראשון של המגדל ועליו את יחידת ההנפה. על יחידת ההנפה גם מתקינים את המנועים ואת משקל הנגד. שלב זה מתבצע באמצעות מנוף נייד, נמוך יותר, אך בעל כושר הרמה גבוה.
בסיום שלב זה מתקבל עגורן פועל, אך בעל מגדל נמוך מאוד.
הגבהת העגורן
הגבהת העגורן נעשית באמצעות העגורן עצמו. בעזרת העגורן מעלים אל הקטע שבין יחידת ההנפה למקטע האחרון של המגדל מתקן הנדסי בעל בוכנות הידראוליות חזקות - מתקן זה הוא מעין מגבה ("ג'ק") ענקי. הבוכנות מרימות את יחידת ההנפה ויוצרות רווח בינה לבין המקטע. באמצעות יחידת ההנפה מרימים אל הרווח מקטע של המגדל, מזיזים אותו למלא את הרווח ואז מבריגים אותו למקומו.
כך מוסיפים כמה מקטעים שנדרש. עבור בניינים גבוהים במיוחד, המקטעים נתמכים בשלד של הבניין על מנת להגדיל את כושר ההרמה ולאפשר לעגורן להתנשא מעל ל-80 מטרים.
פירוק העגורן
מתבצע כמו הרכבתו, באופן הפוך. ראשית, מסירים את החוליות ומנמיכים את העגורן. אחרי כן מביאים עגורן נייד (מנוף על משאית) שמטעין את החוליות על משאיות תובלה ומוריד את יחידה ההנפה מהמגדל ומטעין גם אותה על גבי משאית. אחרי פירוק יחידת ההנפה, מפרקים את היסודות.
כתובת IP
כתובת IP היא תווית מספרית המשמשת לזיהוי בין מרכיבי הרשת השונים. מרכיבי הרשת יכולים להיות מחשב, מדפסת, מתג (Switch), כונן ועוד. גם לנתבי הרשת כתובות משלהם לשם בקרה וקביעת תצורה. לכל מרכיב ברשת משויכת כתובת IP המזהה אותו באותה הרשת, וכך אפשר לשלוח אליו או לקבל ממנו מידע בצורה מזוהה.
הכתובת מורכבת מארבעה שדות מספריים (אוקטטות) כאשר בכל שדה נתונים מספרים בטווח של 0–255.לדוגמה 192.168.70.0
כיום ברשתות תקשורת משתמשים בפרוטוקול התקשורת IP, כגון רשת האינטרנט.
יש המכנים את כתובת הIP של מחשב "תעודת הזהות של המחשב", אם כי תיאור זה הולם יותר כתובת MAC, מאחר שכתובת IP לא קבועה, וייתכנו שני מחשבים עם אותה כתובת IP אם הם מחוברים לאותה הרשת.
כתובת IP ניתנת להשמה בצורה ידנית או להקצאה אוטומטית על ידי שרת DHCP, ולכן היא מכונה "כתובת לוגית", בשונה מכתובת MAC, המכונה "כתובת פיזית", שכן היא ניתנת לציוד בשעת הייצור. בפרוטוקול תקשורת HTTP לזיהוי כתובת IP משמש שדה כותרת X-Forwarded-For.
כתובות IP מחלקות את הרשת בצורה היררכית כך שניתן לפנות לא רק לנקודת קצה אלא אף לרשת משנה (תת רשת) לצורך שליחת הודעה או ניתוב מרשת לתת רשת. התרגום בין כתובת נקודת הקצה לבין כתובת תת-הרשת בה היא נמצאת מבוצעת על ידי מסכות רשת.
מגבלת כמות הכתובות שהיו קיימות על-פי גרסה 4 של פרוטוקול ה-IP, מובילה למעבר אל גרסה 6 שלו, המאפשר לחלק יותר כתובות IP.
IP גרסה 4
רשת האינטרנט (וככל הנראה רוב הרשתות בעולם) מבוססת כיום על גרסה 4 של פרוטוקול ה-IP (תקן IPv4), שבו כתובת IP היא בת 32 סיביות. לשם נוחות, מקובל לייצג ערך זה כארבעה מספרים עשרוניים, כל אחד בין 0 ל-255. מספרים אלה נקראים אוקטטות, כיוון שגודל כל אחד מהם הוא 8 ביט. לדוגמה - 192.168.0.1 הוא הייצוג הנפוץ של הכתובת הבינארית - 11000000 10101000 00000000 00000001 תאורטית, שיטה זו מאפשרת עד 2 בחזקת 32 (מעל 4 מיליארד) כתובות שונות, אולם, מכיוון שטווחים גדולים של כתובות שמורים למטרות מיוחדות, מספר הכתובות השמישות קטן יותר.
בתחילה, כשהומצא ה-IPv4, ממציאיו לא העלו בדעתם שיהיו כל כך הרבה מכשירים שיצטרכו כתובות, כיוון שהרשתות אז לא היו נפוצות. ככל שהאינטרנט נהיה נפוץ הבעיה התחילה לצוף ולכן הוציאו את גרסת IPv6.
IP גרסה 6
על-מנת להתמודד עם מצוקת כתובות ה-IP הוגדר תקן חדש, IP גרסה 6 (גרסה חמש הייתה ניסיונית ונזנחה במהרה), שבה כל כתובת IP מורכבת מ-8 קבוצות של 16 סיביות, כלומר 128 סיביות. תקן זה מאפשר מרחב עצום של 2 בחזקת 128 (מספר בעל 38 ספרות) כתובות שונות, ופותר את המחסור בכתובות, כנראה לצמיתות.
מסכות רשת
הקצאת הכתובות מבוצעת בקבוצות של כתובות עוקבות. בצורה זו, מכשירים השייכים לאותה הרשת מקבלים כתובות דומות זו לזו (בדומה לקידומות, כנהוג במספרי טלפון). בהקצאת הכתובות החלק הראשון של הכתובת זהה לכל המכשירים השייכים לאותה הרשת, והחלק האחרון משתנה ממכשיר למכשיר. עם זאת, לרשתות שונות יש כמות שונה של מכשירים (רשת ביתית קטנה, או רשת של ארגון גדול) ולכן משתנה גם כמות הספרות הנדרשות לזיהוי ייחודי של כל מכשיר ומכשיר. כדי שאפשר יהיה להבחין בין חלק הרשת וחלק המשתמש בכתובת ה-IP נהוג להצמיד לכל כתובת "מסכה" (Subnet Mask), שמאפשרת, באמצעות פעולה לוגית פשוטה, למצוא את כתובת הרשת של כתובת IP מסוימת. המסכה, כמו כתובת ה-IP מורכבת מארבע קבוצות של שמונה סיביות. בייצוג בינארי, עבור כל סיבית בכתובת ה-IP שמייצגת את הרשת יופיע 1, ועבור כל סיבית בכתובת ה-IP שמייצגת את המחשב המסוים יופיע 0.
כדי למצוא את כתובת הרשת מתוך כתובת IP של מחשב ברשת, יש לבצע פעולת AND (וגם) בינארית בין כתובת ה-IP למסכת הרשת. בדוגמה הקודמת, התוצאה תיראה כך -
חלוקה למחלקות בכתובות IPv4
נהוג לחלק את כתובות ה-IPv4 לחמש מחלקות. ב-IPv6 לא קיים מנגנון זה.
מחלקה A
כוללת את כל הכתובות שבהן המספר הראשון הוא בין 1 ל-127. הרשתות במחלקה זו מוגדרות כך שהרשת מיוצגת על ידי המספר הראשון (שמונה הסיביות הראשונות), והמחשב מיוצג על ידי שלושת המספרים הנותרים (24 הסיביות הנותרות). קיימות רק 127 רשתות שונות במחלקה A, אך כל אחת מהן יכולה להכיל 2 בחזקת 24 (מעל 16 מיליון) מחשבים. מכיוון שכך, רשתות ממחלקה A מוקצות למדינות או לספקיות אינטרנט גדולות במיוחד.
מחלקה C
כוללת את כל הכתובות שבהן המספר הראשון הוא בין 192 ל-223. הרשתות בה מוגדרות כך שהרשת מיוצגת על ידי שלושת המספרים הראשונים (24 הסיביות הראשונות), והמחשב מיוצג על ידי המספר האחרון (8 הסיביות האחרונות). קיימות 2,097,152 רשתות שונות במחלקה C, וכל אחת מהן יכולה להכיל עד 254 מחשבים. רשתות ממחלקה C מוקצות לחברות וארגונים קטנים בדרך כלל.
מחלקה E
כוללת את כל הכתובות שבהן המספר הראשון הוא בין 240 ל-255. מחלקה E הוגדרה כ"שמורה לשימוש עתידי" ועד היום אין שימוש בכתובות שמוגדרות בה.
כתובות IP מיוחדות
ישנם מספר טווחים שנקבעו לשימושים מיוחדים:
אריה לובין
אריה לובין (באנגלית: Arieh Leo Lubin; 6 בדצמבר 1897 – 17 בינואר 1980) היה צייר ישראלי.
ביוגרפיה
אריה לאו לובין נולד בי"א בכסלו תרנ"ח בשיקגו שבארצות הברית בבית שאופיין ברוח יהודית ותרבות עברית וציונית. בגיל 16 שלח אותו אביו ללמוד בגימנסיה הרצליה בארץ ישראל. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, באוקטובר 1914, חזר לארצות הברית ולמד במכון האמנות של שיקגו. ב-1918 התנדב ל"גדוד 39 של קלעי המלך" (האמריקני) של הגדודים העבריים, שם התיידד עם אברהם מלניקוב, מנחם שמי ונחום גוטמן. לאחר המלחמה סיים את לימודיו בשיקגו ונסע לאירופה במסגרת מלגה שקיבל, שם שהה שנה באנגליה, פריז ובלגיה. בין השאר למד באקדמיה לאמנות גראנד שומייר ואצל הצייר והפסל אנטואן בורדל. ב-1923 חזר לארץ ישראל וקבע בה את ביתו. בשנת 1930 יצא לסיור ממושך באיטליה, צרפת ומספר מקומות במזרח התיכון. עם שובו ארצה התיישב בתל אביב.
לובין היה בין ראשוני האמנים שהתיישבו בקריית האמנים בצפת בשנות ה-50. בשנת 1968 הוקדשה ללובין תערוכה רטרוספקטיבית שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות.
אריה לובין נפטר בתל אביב בכ"ה בטבת תש"מ ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
אוסף מכתבים של לובין, משנות העשרים של המאה ה-20, שמקורו בעזבון בת שבע ויצחק כץ, נמצא באוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל.
עבודתו האמנותית
לובין מייצג בכמה מרישומיו וציוריו מגמה של התיישרות על-פי הקו של גישות אמנותיות עכשוויות בשנות העשרים. כמה רישומים נעשו בסגנון קוביסטי. ה"דומם" שלו נעשה בהשפעת הסגנון הפוריסטי של לה קורבוזיה ואוזנפאן, שהגיע אליו דרך כתב העת "הרוח החדשה" בעריכתם. השפעה נוספת באה מצדו של פבלו פיקאסו. עצם השאיפה לינוק מאמנות עכשווית בארץ המנותקת יחסית מהשפעות וממידע תרבותי הייתה בבחינת ציון דרך.
החל מ-1929 לבשו ציוריו של לובין אופי אחר לחלוטין. הוא נטש את הסגנון הקוביסטי והפוריסטי והתקרב לסגנון פיגורטיבי פוסט-אימפרסיוניסטי, המושפע מפול סזאן, והתמקד בעיקר בציור נוף. לקראת שנות הארבעים עבר לצייר בעיקר דמויות מזרחיות, ערבים ותימנים היושבים ומעשנים נרגילה או משוחחים בהתרגשות. הדמויות המזרחיות הן בבואות נאמנות להווי הערבי, שלובין למד להכירו בקפדנות ובהתמדה. בציורים אלו נגלה לובין בעל הסגנון האישי והמקורי, והודות להם יצא לו מוניטין. פול סזאן והמזרח הם מוריו הנאמנים והם דרים ביצירותיו בכפיפה אחת, עבודותיו מצטיינות בצבעוניות רבה.
סלמה (יפו)
סלמה (בערבית: سلمة) הייתה עיירה כפרית ערבית בצפונו של מישור חוף יהודה (היום גוש דן), כ-5 קילומטרים מזרחית ליפו, מזרחית וסמוך לשכונת התקווה, שתושביה נמלטו במהלך מלחמת העצמאות. השטח עליו שכנה העיירה מצוי היום בתחומן של שלוש ערים שונות - שכונת התקווה ושכונת כפר שלם בתל אביב-יפו, שכונת גבעת גאולה והפארק הלאומי ברמת גן ודרום גבעתיים.
גאוגרפיה
מרכז הכפר והגרעין ההיסטורי שלו שכן כ-500 מ' מצפון לכביש תל אביב–יהודיה, אך מתצלומי אוויר עולה שהשטח הבנוי הרציף הגיע עד לכביש ואף חצה אותו. ממרכז הכפר יצאו שש דרכים עיקריות: מערבה, צפונה-מערבה, צפונה-מזרחה, מזרחה, דרומה, דרומה-מערבה. בתים נבנו לאורך הדרכים שיצאו מן הכפר, כך שהשטח הבנוי קיבל צורה של כוכב. מעבר לשטח הבנוי הרציף היו פזורים בתים בפרדסים ברדיוס נרחב. ריכוזי בתים היו קיימים בחלק המזרחי של הכפר (באזור דרך הטייסים של היום ואף מעבר לו).
היסטוריה
הכפר נזכר במפקד האוכלוסין העות'מאני של 1596, אז גרו שם 94 תושבים. נראה שרבים מתושביו היו צאצאי פלאחים מצרים, מהגרים שהובאו לארץ ישראל בשני גלים, האחד בשנות ה-30 של המאה ה-19 על ידי מוחמד עלי ובנו אבראהים פאשא ויושבו ב'סכנאות' (שכונות) בסביבת יפו, והשני, בתקופת המנדט הבריטי עת אוכלוסיית סלמה גדלה ב-476%. ב-1913 רכשה חברת חברה חדשה לקניית ומכירת קרקעות 2150 דונם מהשייח' של סלמה, סלים. 650 דונם נמכרו לאיכרי פתח תקווה והיתרה לחברת אחוזת קורסק שחזרה בה, מאוחר יותר, מן ה. העסקה. בשנת 1920 הוקם בית ספר יסודי לבנים בו למדו בשנת 1941 504 תלמידים ובשנת 1936 נפתח בית ספר יסודי לבנות בו למדו ב-1941 121 תלמידות. כלכלת הכפר התבססה על גידול הדרים, בננות ודגנים וכן על מסחר. חברת ההסעות ״סלמה־אל־עבאסיה אוטומוביל קומפני״, שהפעילה מספר אוטובוסים הוקמה בשותפות של תושבים מסלמה ואל עבאסיה
בקיץ 1914 החל משא ומתן על רכישת קרקעות מתושבי סלמה, שיוצגו על ידי מחמוד אדיב במיה, עבור הקמת עיר גנים (לימים, חלק מרמת גן). בינואר 1920 נרכשו 1,800 דונמים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נבנו מצפון לסלמה על האדמות שנרכשו, שכונה של רמת גן ושכונות נוספות שמאוחר יותר צורפו לעיר גבעתיים. בשנות ה-40 הוקמה שכונת התקווה על אדמות שנרכשו ממערב לסלמה, שמאוחר יותר צורפה לעיר תל אביב. בשנת 1931 התגוררו בעיירה 3,691 תושבים ובשנת 1945 כבר עלה מניין התושבים ל-6,730 נפש, ושטח העיירה שנותר בבעלות ערבית היה 5,633 דונם.
בקרבת הכפר הייתה גם שכונה אפגנית, מרכזם של מהגרים מוסלמים מאפגניסטן שישבו בסביבת העיר יפו.
באפריל 1948 נערכו שתי התקפות נוספות של "ההגנה" על סלמה, שבעקבותיהן התגבר זרם התושבים הנמלטים מהעיירה. ב-28 באפריל 1948, במסגרת מבצע חמץ של "ההגנה" שמטרתו המקורית הייתה כיתור העיר יפו על ידי כיבוש הכפרים הערביים סביבה, טיהור השטח שסביב לה וקידום כניעתה, החלה חטיבת "קרייתי" של ההגנה להטריד את סלמה מכיוון מערב. בעקבות פעילות "ההגנה" נמלטו תושבי הכפר ומגיניו לעבר יפו. בליל 29 באפריל תקפו יחידות של חטיבת אלכסנדרוני את העיירה משני כיוונים שונים ומצאוה ריקה מבני אדם.
בבתים נטושים בפאתי הכפר בתחום רמת גן התיישבו עולים מתימן, בשטח שהפך מאוחר יותר ל"גבעת גאולה". על שטחים חקלאיים של סלמה הוקמו ברמת גן השכונות רמת השקמה, רמת חן והפארק הלאומי. בשנת 1974 הוקם על חלק משטח הפארק הלאומי הספארי.
רחוב "דרך שׂלְמה", העובר בדרום תל אביב, חיבר בעבר את יפו וסלמה ומשמר את שמה של העיירה.
כיום נותרו כמה ממבני העיירה כבתים בשכונת "גבעת גאולה" ברמת גן ובכפר שלם בתל אביב. ברמת השקמה, בפינת דרך הטייסים והרב פרדס ניצב מתחם מגודר ובתוכו עץ שיזף עתיק. בסמוך לעץ עמד עד שנות ה-70 קבר שייח. הקבר עמד בפאתי בית קברות מוסלמי, שעליו נבנו חלק מדירות השכונה. רוב בתי סלמה נהרסו במסגרת מבצע "פינוי-בינוי" עם הריסת חלקים נרחבים מכפר שלם ושכונת הארגזים בתל אביב. בנוסף נותרו על תילם מבנה קבר השיח', בית קברות אחד ומסגד העיירה.
מרכז עולמי לתורה וחסידות בעלז
מרכז עולמי לתורה וחסידות בעלזא הוא שמו הרשמי של בניין בית המדרש ובית הכנסת המרכזי של חסידות בעלז בקריית בעלז בירושלים. מבתי הכנסת הגדולים ביותר במדינת ישראל.
בית המדרש ניתן לצפייה ממקומות רבים בעיר, כולל מהכניסה אליה ממערב. צורתו משמרת את בית המדרש הישן של החצר בבלז שבגליציה, אשר נחרב במלחמת העולם הראשונה ולאחריה. בבניין שולבו אבנים מהמבנה המקורי. החסידים והאדמו"ר עצמו השתתפו בבנייה. בסמוך לבניין בית המדרש נבנה ביתו של האדמו"ר ומעבר מיוחד מוביל מביתו למזרח בית המדרש ולאולם הטישים. בית הכנסת ממוקם בין הרחובות דובר שלום, דברי חיים וקדושת אהרן.
בניית בית המדרש ופעילותו
אבן הפינה הונחה בי' בסיוון תשמ"ד, בניית המבנה ארכה כ-16 שנה וחנוכת הבית נערכה בי"ג בניסן תש"ס.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אהרן אסטרייכער, חסיד בעלז. ביציקת הבטון ובשילוב האבנים מבית המדרש הישן השתתף האדמו"ר מבעלז, רבי ישכר דב רוקח, שהיה מעורב גם בתכנון ובעיצוב בית המדרש.
גובהו של המבנה יותר מ-20 מטר. תשומת לב רבה הופנתה לתחום האקוסטיקה, כך שניתן יהיה לשמוע את שליח הציבור ואת קריאת התורה בכל היציעים.
בית המדרש הגדול שבקומות העליונות משמש לתפילה בשבתות ובחגים. בשאר ימות השבוע מתקיימות התפילות בכעשרה בתי כנסיות בקומות התחתונות של המבנה. בנוסף ישנם במבנה אולם לעריכת הטישים, ספרייה תורנית גדולה, אולם חתונות לאנשי החסידות בתשלום מוזל, מקוה טהרה גדול וחדרי לימוד. נמצאים בו גם משרדי החסידות וחדר האדמו"ר, מאפיית מצות, לשכת מורי צדק, מוקד הצלה ומערכת הכשרות של החסידות, בד"ץ "מחזיקי הדת". את בית המדרש סובבת חצר היכולה להכיל אלפי אנשים ובה נערכים שמחות ואירועים מיוחדים בחסידות. בחצר גם מוצבת באר מים עבור מנהג התשליך.
בבית המדרש לומדים ומתפללים אף מי שאינם חסידי בעלז, ובהם חרדים ליטאים. תקנות המקום קובעות כי אין להסתובב בו ללא מלבוש עליון, בחינת "אזלת לקרתא - הלך בנימוסיה", כלומר: על זר להשתדל להתנהג על פי מנהג המקום אליו הגיע. יחד עם זאת המקומיים מעלימים עין כלפי אורחים שאינם חרדים המסתובבים ללא לבוש עליון.
היכל התפילה
היכל עזרת הגברים מונה כ-2,000 מקומות ישיבה. מאירות אותו 9 נברשות שמשקלן 750 ק"ג. בשורות הראשונות יושבים התורמים והרבנים הבולטים. הכיסא של האדמו"ר הקודם רבי אהרן רוקח, מוצב כמוצג מוזיאוני בצד שמאל של ארון הקודש. בבית המדרש מספר גלריות המשמשות למקום ישיבה לאברכים, לבחורים, לילדים ולנשים.
ארון הקודש המפואר שוקל כ-23 טון, גובהו 12 מטר ורוחבו כ-8 מטר. הוא עשוי מעץ שהובא מברזיל. כ-70 ספרי תורה מונחים בארון בשכיבה ולא בעמידה כמקובל, וזאת על פי שיטת רבנו תם. על פי המסורת החסידית האדמו"ר הראשון של החסידות, רבי שלום רוקח, היה "ניצוץ נשמת רבנו תם", ומאז נהגו כך בבתי הכנסת של אדמו"רי בעלז (אך לא בשאר בתי הכנסיות והמדרשות של החסידות).
בחזית ארון הקודש ישנן שתי מנורות בנות ארבעה קנים. בחסידות נהוג להדליק ביום חול שני נרות לפני התיבה, בשבת ארבעה נרות וביום טוב שמונה נרות. לפני ארון הקודש ניצב שלט מוזהב הנושא את הכיתוב "שויתי ה' לנגדי תמיד". השלט רומז להתבטאות האדמו"ר רבי ישכר דוב רוקח מבעלזא, שהוא מקווה שבירושלים יהיה לו 'שויתי' של זהב.
מייקל דבייקי
מַיְקֶל אֵלִיס דֶבֶּיְקִי (באנגלית: Michael Ellis DeBakey, נולד כמישל אליאס דבע'י, בערבית: ميشال إلياس دبغي ; 7 בספטמבר 1908 – 11 ביולי 2008) היה מנתח לב וכלי דם וממציא אמריקני, שנחשב לאחד החלוצים בעולם בתחומו.
ראשית חייו
דבייקי נולד בלייק צ'ארלס שבלואיזיאנה לשאכר ורהיג'ה דבע'י, מהגרים ממוצא לבנוני מרוני. אבי המשפחה, שאכר, היה יזם ומוצאו היה במרג' עיון. מייקל עשה שם בגיל 10 ביקור שורשים למשך 10 חדשים. הוא קיבל את תואר הבוגר שלו מאוניברסיטת טוליין בניו אורלינס. בשנת 1932 הוא קיבל את התואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטה זו.
קריירה רפואית
דבייקי נשאר בניו אורלינס להשלמת התמחותו בכירורגיה בבית החולים צ'ריטי. הוא המשיך להתמקצע בהתמחויות-על באוניברסיטת שטרסבורג תחת שרביטו של רנה לריש ובאוניברסיטת היידלברג תחת שרביטו של מרטין קירשנר. לאחר חזרתו לבית הספר לרפואה של טוליין היה חלק מהסגל הכירורגי מ-1937 עד 1948. בין השנים 1942 – 1946 היה בשירות צבאי כחבר במחלקת היועצים הכירורגיים בלשכתו של קצין הרפואה הראשי של צבא ארצות הברית, וב-1945 היה למנהלה, אז קיבל את עיטור לגיון ההצטיינות. דבייקי סייע לפתח את יחידות בית החולים הכירורגי הנייד (MASH) ולאחר מכן סייע להקים את מערכת המחקר של המרכז הרפואי של מנהלת הווטרנים. הוא הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה באוניברסיטת ביילור ב-1948 וכיהן שם כמנהל המחלקה הכירורגית עד 1993. דבייקי היה נשיא הפקולטה מ-1969 עד 1979 וכיהן כנגיד מ-1979 עד ינואר 1996.
יכולתו של דבייקי להביא את הידע המקצועי שלו לכינון מדיניות ציבורית הביאה לו מוניטין של מדינאי רפואי. הוא היה חבר בוועדה הרפואית המייעצת לוועדת הובר ועמד בראש הוועדה הנשיאותית למחלות לב, סרטן ושבץ מוחי במהלך כהונתו של הנשיא לינדון ג'ונסון. הוא עסק רבות לשיפור הסטנדרטים הלאומיים והבינלאומיים לטיפול רפואי.
דבייקי שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה וסייע להביא למהפכה ברפואה בשעת מלחמה, על ידי תמיכה בהצבת רופאים קרוב יותר לקו החזית. רעיון זה שיפר מאוד את שיעורי ההישרדות של חיילים פצועים והביא לפיתוח יחידות בית חולים כירורגי נייד במהלך מלחמת קוריאה.
חלוציותו הרפואית
בגיל 23, בהיותו בבית הספר לרפואה, פיתח דבייקי את משאבת הניע, אשר חשיבותה התבררה רק לאחר 20 שנים, עת הייתה למרכיב חיוני במכונת לב-ריאה. המשאבה סיפקה זרם דם מתמשך במהלך ניתוחים. דבר זה למעשה הפך ניתוחי לב פתוחים לאפשריים.
יחד עם חונכו, אלטון אוקסנר, הוא שיער ב-1939 כי קיים קשר חזק בין עישון לבין קרצינומה של הריאה. דבייקי היה אחד המנתחים הראשונים לבצע ניתוח מעקפים, וב-1953 ביצע לראשונה בהצלחה את ניתוח כריתת פנים העורק בעורק תרדמני. הוא גם היה חלוץ בפיתוח של לב מלאכותי, כאשר היה הראשון להשתמש במשאבת לב חיצונית במטופל – משאבת מעקף לחדר השמאלי.
דבייקי היה חלוץ בשימוש בשתלי דקרון להחלפה או תיקון של כלי דם. ב-1958, על מנת לעקוף היצרות של עורק כתוצאה מכריתת פנים העורק, הוא ביצע את האנגיופלסטיה הראשונה המוצלחת מסוג טלאי-שתל. הליך זה כלל הטלאה של חריץ בעורק שעבר כריתת פנים העורק באמצעות דקרון או שתל ורידי. הטלאי הרחיב את העורק כך שכאשר נסגר, חזר ערוץ העורק לגודל תקין. השתל המלאכותי של דבייקי נמצא בשימוש מסביב לעולם לתיקון כלי דם פגועים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היו דבייקי וצוות המנתחים שלו בין הראשונים לתעד את הניתוחים שלהם במצלמה. מפעיל מצלמה היה שוכב על בטנו מעל למעמד מיוחד, שיוצר לפי המפרט של דבייקי, והיה מתעד את הניתוח מנקודת מבטו של המנתח.
דבייקי המשיך לעסוק ברפואה מעבר לגיל הפרישה ועד יום מותו. דבייקי פרסם יותר מ-1300 עבודות מחקר. הוא ניתח למעלה מ-50,000 מטופלים, לרבות ראשי מדינות. ב-1964 ניתח את הסופר ועיתונאי בעיתון הארץ דאז, יהודה קסטן שהעלה את סיפור הניתוח (החלפת מפרצת אאורטה) על הכתב בספר : "בלב פתוח" (הוצאת שוקן, 1990).
בשנת 1980 ניתח את השאה המודח של איראן, רזא שאה פהלווי, להוצאת הטחול. דבייקי, שלא היה מומחה לניתוח מהסוג הזה, ולמרות אזהרות רופא מנתח אחר שביצע איתו את הניתוח, כרת בטעות חלק מהלבלב. כתוצאה מכך השאה מת זמן מה לאחר מכן.
עם תלמידיו הרבים נמנים הפרופסורים הישראלים: יהודה פאוזנר שהשתלם בניתוחי לב פתוח, הנרי רומנוב שהשתלם אצלו ממרץ 1959 - מרץ 1960 בכירורגיית כלי דם, ומנדל סטבורובסקי, שהשתלם אצלו בשנת 1965 בכירורגיית כלי דם.
בחייו הפרטיים היה דבייקי בונה חופשי, חבר בלשכת "אוטיקה" מס.47 של הבונים החופשיים בניו יורק.
שלהי חייו
ב-31 בדצמבר 2005 לקה דבייקי בבתירת אבי העורקים. שנים קודם לכן, היה התווה דבייקי את הדרך לטיפול ניתוחי במצב זה ביוצרו את מה שהיום ידוע כהליך דבייקי. הוא אושפז בבית החולים המתודיסטי ביוסטון שבו עבד.
דבייקי בתחילה התנגד לאפשרות הניתוחית, אולם כאשר הידרדרה בריאותו והוא איבד את הכרתו החליט הצוות הרפואי לנתחו. דבייקי היה לאדם המבוגר ביותר שעבר את הליך דבייקי, שעל שמו נקרא. לאחר שמונה חודשים בבית החולים בשל סיבוכים בתר-ניתוחיים שוחרר דבייקי מבית החולים במצב טוב.
מותו
ב-11 ביולי 2008 מת מייקל דבייקי בבית החולים המתודיסטי ביוסטון בשיבה טובה. נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
באוניברסיטת ביילור נמצא "מוזיאון דבייקי" המתאר את חייו ופעילותו הרפואית.
משפחתו
לדבייקי ואשתו הראשונה דיאנה קופר דבייקי נולדו הבנים מייקל, ארנסט ודניס. דיאנה נפטרה בשנת 1972 מהתקף לב ובניו ארנסט ודניס הלכו לעולמם לפני אביהם (עו"ד ארנסט דבייקי נפטר בגיל 59 מסרטן קיבה). דבייקי הותיר במותו את אשתו השנייה קטרין ובת, אולגה.
אמיל זולא
אמיל זולא (בצרפתית: Émile Zola ובשמו המלא Émile Édouard Charles Antoine Zola; 2 באפריל 1840 – 29 בספטמבר 1902) היה כותב רומנים, מחזאי, לבריתן, פובליציסט וצלם צרפתי, הסופר המובהק ביותר בזרם הנטורליזם, דמות בולטת בתהליך הליברליזציה הפוליטית של צרפת. נחשב, יחד עם פלובּר, לאבי הזרם הנטוריליסטי בספרות.
זולא היה מראשי המאבק למען אלפרד דרייפוס וחיבר את המאמר אני מאשים...!. הוא נאבק באנטישמיות, ובכתבים שנחשפו לאחר מותו חזה את הפתרון ברוח הציונות.
זולא היה 19 פעמים מועמד לאקדמיה הצרפתית, אך לא נבחר, הוא היה גם מועמד לפרס נובל לספרות בשנים 1901 ו-1902.
זולא היה כותב חרוץ במיוחד ובביתו שבמדאן היה חקוק על משקוף האח במשרדו "Nulla dies sine linea" ("לא עובר יום בלי קו") וקצב כתיבתו היה אכן, שלושה עד חמישה עמודים ביום. יצירותיו הספרותיות, שכללו עשרות רומנים, תורגמו לשפות רבות וזכו לעשרות עיבודים קולנועים.
תעלת זולא ונעוריו
משפחת זולא הייתה משפחת אנשי צבא שמוצאה בעיר זאדאר שבדלמטיה ומכאן השם זולא. אמיל זולא נולד בפריז לאב, פרנסואה זולא, שהיה איש צבא ומהנדס איטלקי בעל דוקטורט במתמטיקה, יליד ונציה, ולאם, אמילי אובר, צרפתייה.
מגפת כולירה, שהתחילה בהודו והתפשטה על פני כל אירופה, הגיעה לצרפת במחצית הראשונה של שנות השלושים של המאה ה-19 וגרמה ליותר ממאה אלף מיתות. התפרצות נוספת של הכולירה באקס-אן-פרובאנס, ב-1837, שכנעה את הרשויות שחייבים לפתור את בעיית מי השתייה. פרנסואה זולא הציע תוכנית להובלת מים מהר סנט-ויקטואר, באמצעות סכר ותעלה - התוכנית התקבלה על ידי מועצת העיר ב-18 באפריל 1843 ובעקבות זאת עברו זולא ובני ביתו לאקס-אן-פרובנס. הזיכיון נחתם בשנת 1844 ולאחר זאת יצר זולא האב, עם שותפים פיננסיים, את חברת "תעלת זולא". העבודה החלה בשנת 1847 והוא מת מדלקת ריאות ב-27 במרץ 1847 לאחר שניהל את בניית סכר זולא באקס-אן-פרובאנס. לאחר מות האב הוגשו תביעות משפטיות נגד חברת תעלת זולא על ידי ספקים ושותפים פיננסיים ובראשם פול מיג'ו, רוזן רומי, פוליטיקאי ואיש עסקים. ב-1852 הוכרזה החברה כפושטת רגל, ובמאי 1853 נמכרה במכירה פומבית ונרכשה על ידי הנושים, שהחליפו את שמה ל-Migeon et Compagnie. לאימו של אמיל זולא נותרה רק פנסיה קטנה, ומשום כך חיו הוא ואימו בדוחק לסירוגין בין פריז ובין פרובאנס שבדרום צרפת. האם שבה לפריז לצורכי מעקב אחר המשפט ונשארה שם, בעוד זולא נשאר בבית הספר בפרובנס.
זולא התחיל את לימודיו בגיל 7, באקס-אן-פרובאנס, בעזרת מלגה לחצי פנסיון, שסיפקה העירייה, לאות תודה על מעשי אביו. בהמשך למד בתיכון בורבון בעיר. בנעוריו התיידד זולא עם חבריו ללימודים, ז'אן-בטיסטין בייל, מדען ותעשיין לעתיד ופול סזאן צייר לעתיד, ידידות שנמשכה גם אחרי סיום הלימודים. השלושה יצאו לטיולים בחיק הטבע, שחייה בעירום בנחל המקומי, תכננו כתיבת מחזה והקימו יחד הרכב מוזיקלי בשם "הבליינים העליזים". סזאן הוביל את זולא לאומנות הגרפית. זולא ניגן בקלרנית בפנפארה של אקס-אן-פרובאנס.
כשהיה זולא בגיל 17 עבר לפריז והתאחד עם אימו, שרצתה עבורו קריירה של עורך דין. זולא למד בבית ספר תיכון סנט לואיז בפריז, שם גילה להפתעתו, שהוא כבר לא התלמיד המצטיין, כפי שהיה בפרובנס, בפריז היו תלמידים טובים ממנו והוא הגיע רק למקום ה-20 מבין 60 תלמידים. בתקופה זו שונה החוק בצרפת והתאפשרו שני סוגים של בחינות בגרות, הבחינה הקלאסית והבחינה למדעים. בתחילה פנה זולא למסלול למדעים, בכוונה להיות מהנדס כמו אביו, אך בהמשך ראה שהוא נמשך לכיוון הקלאסי. הוא ניגש בפריז לבחינות במסלול המדעי ונכשל. לאחר זאת נסע לפרובנס, שם ניסה לעבור את הבגרות במסלול הקלאסי ושוב נכשל. הוא היה מודע לכך שיתקשה למצוא עבודה בלא תעודת בגרות, וכך אכן היה.
מילדותו אהב זולא את הספרות, קרא הרבה וייעד את עצמו לחיי כותב. בכיתה ו' כבר כתב רומן על מסעי הצלב וחבריו היו ראשוני קוראיו.
זולא לא שירת בצבא, הוא קיבל פטור בגלל היותו בן יחיד של אלמנה.
חיי בוהמה
באפריל 1860 קיבל זולא עבודה במחלקת המכס, אך לא היה מרוצה ולאחר חודשיים התפטר. במשך שנתיים היה מובטל ומצבו הכלכלי גרוע. הוא הכיר בעל הוצאה לאור, ששכר אותו לעבודה כפקיד החל מ-1 במרץ 1862. באותה שנה, ב-31 באוקטובר 1862, התאזרח בצרפת.
בתקופה זו יצר לו חוג של ידידים. בחורף 1861 - 1862 התאהב בפרוצה בשם Berthe והיה בחברה של אמנים, בעיקר ציירים אימפרסיוניסטים. בעקבות התנסויות אלה כתב את הרומן La confession de Claude (הווידוי של קלוד).
זולא נמשך גם לציור האימפרסיוניסטי, הכיר את אדואר מאנה ודרכו הגיע לקאמי פיסארו, אוגוסט רנואר, אלפרד סיסלי ועוד. בסביבה זו הכיר גם את סטפאן מלארמה. מאנה שיבץ את זולא בציורים שלו וזולא הגן בעיתונות על האימפרסיוניסטים. פול סזאן הגיע לפריז אחרי זולא וזולא הכיר לו את חבריו הציירים האימפרסיוניסטים. בהמשך הגן זולא בעיתונות על יצירותיו של סזאן - הידידות בין השניים התפרקה לאחר פרסום הרומן של זולא "היצירה", רומן על חיי ציירים, שבו חשב סזאן שזיהה את עצמו באחד מגיבורי הספר, צייר כושל שמתאבד מול ציורו האחרון.
זולא הרחיב את השכלתו בכך שקרא את שייקספיר, מונטיין, מולייר וסופרים נוספים, כולל ז'ול מישלה, ממנו הושפע רבות.
בשנת 1862 החל לעבוד בהוצאת הספרים "אשט". תחילה כאורז ספרים, ומאוחר יותר במחלקת הפרסום. כבר אז הניח שירים על שולחנו של מעסיקו, שיעץ לו לכתוב פרוזה, כדי להגיע אל הקהל הרחב. לדברי הביוגרף אנרי טרויה "הוא היה מוכן לכל ויתור ובלבד שיקצור לבסוף הצלחה. בכוח עילאי החליט להתמסר לפרוזה, שזמן רב זלזל בה". לאחר שהתמנה לראש מחלקת הפרסום בשנת 1864 התחיל הקשר שלו עם אלכסנדרין, מי שעתידה להיות רעיתו. הוא פרסם את ספרו הראשון: "סיפורים לנינון". עבודתו בהוצאת הספרים וקשריו הרבים עם סופרים שצבאו על פתחה, אפשרה לו לעסוק בקידום נמרץ של ספרו. זולא התרשם עמוקות מהפוזיטיביזם והאנטי-קלריקליזם.
ב-1865 עזב זולא את בית אימו ועבר לגור עם אלכסנדרין ברובע בטיניול, בפריז. אלכסנדרין עבדה בכל מיני עבודות, כדי שיוכלו לקיים את עצמם. ב-1866 התפטר מעבודתו בהוצאת הספרים והחל בכתיבה ספרותית קבועה.
זולא והעיתונות
בתקופת עבודתו בהוצאה לאור, החל זולא לשלוח מאמרים לעיתונות הכתובה וזכה לפרסומם, תחילה בעיתונות הפרובינציאלית ובהמשך גם בעיתונות הפריזאית. זולא היה בעל טור, מבקר אמנות, מבקר ספרות ומבקר תיאטרון. העיתונות המתפתחת של התקופה נזקקה לכותבים מוכשרים, מאמריו זכו לקוראים רבים ופתחו לו את הדרך לשיווק יצירתו הספרותית. העיתונים שילמו לזולא עבור מאמריו לפי מילה והכנסה זו הייתה מאוד משמעותית עבורו. זולא כתב כל חייו בעיתונות, אך פסגת כתיבתו הפובליציסטית באה לידי ביטוי במאמרו הנודע אני מאשים...!, שהפך אותו לדמות מרכזית בפרשת דרייפוס וגרר אותו למשפט של הוצאת דיבה.
ב-1866 היה זולא בעל טור בשני עיתונים, ב-L'Événement (האירוע) וב-L'Illustration (האיור). הוא פרסם שני סיפורים, שזכו להצלחה מסוימת ומאות מאמרי ביקורת במגוון עיתונים, בהם L'Événement illustré, La Cloche, Le Figaro, Le Voltaire, Le Sémaphore de Marseille, Le Bien public ועוד.
זולא היה גם חובב בעלי חיים ומטיף להגנתם ומניעת סבלם. ב-1896, בעמוד הראשון של לה פיגארו, פרסם זולא מאמר רחב היקף על בעלי חיים והיחס אליהם.
כמקובל באותה תקופה, הרומנים התפרסמו תחילה בעיתונים, בהמשכים ורק מאוחר יותר הופיעו בספר אחד.
בינואר 2011 יצאה לאור אנטולוגיה בשם Zola journaliste (זולא עיתונאי).
שירים ראשונים
במהלך 1859 פרסם זולא את הטקסטים הראשונים שלו ב"לה פרובנס", עיתון בעל נטייה ליברלית שהופיע באקס-אן-פרובנס. ב-17 בפברואר הופיע Le canal Zola, שיר הלל לאביו המנוח, יוזם התעלה. ב-23 ביוני פרסם העיתון הפרובנסלי את האודה לקיסרית אז'ני (Eugénie), שככל הנראה הוזמנה לו בבית הספר התיכון, ונכתבה יחד עם שותפו ז'ורז' פאז'ו. ב-4 באוגוסט הגיע תורו של השיר Mon follet, על אהבה חמקמקה וצעירה מסתורית שנעלמת כמו שדון. ב-29 בדצמבר הגיע תורו של סיפור, La Fée amoureuse. היו עוד שירים רבים במהלך השנה, רובם אבדו, אך כולם הסגירו השפעה רומנטית. בין השירים שהשתמרו יש המשבחים את חיי הכפר הפשוטים, אחרים מזכירים ילדה שמתה ועוד.
ניצני מחזאות
זולא הצעיר גילה עניין רב גם בתיאטרון: בנוסף ל- Enfoncé le pion! והתוכנית של Annibal à Capoue, הוא צייר בין השנים 1858 ו-1859 את התוכנית של דרמה אחרת, Rollon l'Archer, והשלים מחזה במערכה אחת, Il faut hurler avec les loups, ואילו בינואר 1860 הוא החל יצירה נוספת, La Mascarade.
הפרוזה של זולא
פרסומיו העיתונאיים פתחו לזולא את הדרך גם עבור יצירותיו הספרותיות, הוא פרסם בעיתונים השונים כמאה סיפורים. הוא פרסם שורה של רומנים שלא זכו להצלחה רבה. אחר כך החל לכתוב סדרה של רומנים בשם "רוגון מקוואר", על חייה של משפחה בתקופת הקיסרות השנייה. הספר השביעי בסדרה זו, שתיאר תמונה קודרת של מעמד הפועלים, הביא לפרסומו. הוא היה הסופר הראשון, שפועלים הופיעו כגיבורים ראשיים ברומנים שלו. בין הספרים החשובים שלו "ננה" ו"ז'רמינל". הספר ננה תורגם מחדש בשנת 2022 על ידי עפרה ישועה-ליית. השערוריות הרבות שהיו כרוכות בכתיבתו הריאליסטית הגסה של זולא, המשולבת בתיאורים מיניים חיים, קוממו רבים מקוראיו. תיאורים נוקבים אלה שיקפו חיים מציאותיים יותר משהייתה יכולה לשקף כתיבה מסוגננת. ככל שכתב בוטה יותר, כך הייתה השפעתו חזקה יותר. השערוריות שעוררה כתיבתו תרמו לפרסומו הרב, לרכישות רבות של ספריו ולהכנסותיו.
שפת הכתיבה של זולא
שפת הכתיבה של זולא הייתה עשירה בגסויות, גסויות שעוררו לפעולה את הצנזורים של המאה ה-19. זולא סירב לעדן את כתיבתו וטען, ברוח הזרם הנטורליסטי, שצריך להביא דברים כהווייתם.
הנרי ויזטלי, המוציא לאור והמתרגם האנגלי, שתרגם את יצירות זולא לאנגלית, הועמד למשפט על שפת התרגום של הרומן "האדמה" ונענש בקנס של מאה לירות סטרלינג. בהמשך הועמד שוב למשפט, על תרגומים נוספים של זולא ונענש בקנס של מאתיים לירות סטרלינג ושלושה חודשי מאסר.
זולא והנטורליזם
אמיל זולא היה הראשון שהגה תיאוריה על נטורליזם בספרות. כדי להסביר את התיאוריה שלו, הוא כתב הקדמות לספריו הנטורליסטים.
זולא הוא התאורטיקן ומנהיג זרם הנטורליזם בספרות. הנטורליזם מייחד חלק גדול מיצירתו של זולא, אך לא את כולה. הרומן הראשון שכתב בסגנון הנטורליסטי היה תרז רקוין. לפי תפיסתו של זולא האמן המודרני צריך להחדיר ביצירתו את רוח המחקר והשיטה שקידמו את המדעים. לדבריו הנטורליזם מוגדר על ידי מה שהוא שולל, הוא שולל אידיאליזם מיסטי המבסס את עבודתו על העל-טבעי והאי-רציונלי, הוא שולל אידיאליזם קלאסי החוקר את האדם המופשט, האדם המטאפיזי והוא שולל דוגמטיות קתולית המאפשרת מוחלטות תיאולוגית.
בספרו "היצירה" השתמש זולא בחומרים אותנטיים מתוך היכרותו עם עולמם של חבריו האמנים, בפרט עולמו של הצייר פול סזאן, שעמו היו לזולא במשך שנים רבות יחסי אהבה-שנאה. הציבור הצמא לשערוריות היה משוכנע שמדובר ברומן מפתח שתיאר את התנהגותם משולחת הרסן של האמנים המתחילים, שאת זהויותיהם ניתן לפענח. מאחר ששמו של סזאן לא אמר להם דבר, ייחסו הכול את המתואר לצייר אדואר מאנה, האימפרסיוניסט המפורסם מכולם, שנפטר זמן קצר לפני כן. זולא הנדהם לא תיאר לעצמו שבהזכירו את חבריו בשמות בדויים הוא עשוי לפגוע בהם. בתוך השערורייה המתפתחת שלח זולא את ספרו לסזאן עצמו, שהגיב בצינה מאכזבת.
בשלב הזה של חייו היה שמן מאוד, צווארו היה נפוח וכרסו בלטה. הוא לקח על עצמו לשמור על אכילה בריאה יותר, ותוך זמן מה חזרו פניו השמנים לקבל את צורתם; הודות לירידה במשקל חזר זולא לנשום כהלכה, וחש שקיבל הזדמנות לעלומים חדשים.
תהליכי היצירה
פרופסור אמיל פגה פרסם לאחר מות זולא, ב-1902, ספר על יצירתו ובספר זה הוא מחלק את יצירתו של זולא לשלוש תקפות, לפני סדרת רוגון-מקוואר (עד 1870), הסדרה עצמה (מ-1870 עד 1893) ואחרי הסדרה (אחרי 1893). ההיקף הרחב של יצירתו ופרסומו הרב עוררו עניין בלתי מבוטל בתהליכי עבודתו וזולא עצמו שיתף, תוך תיאור דרך עבודתו. בתיק של La Fortune des Rougon יש כחמש מאות עמודים ובתיקים של Germinal, L'Argent ו-La Terre יש כאלף עמודים בכל אחד מהם ובשיא, בתיק של La Débâcle יש 1.250 עמודים. תיקים אלה שימשו את זולא גם לשם התגוננות מפני ביקורות - כשהאשימו אותו בשטחיות לא היסס והזמין עיתונאים לראות את תיקיו.
הביקורת על יצירתו
בגלל חשיבותו הגדולה של זולא בספרות הצרפתית והיקף יצירתו, נמצאו מבקרי ספרות, שהתמחו בזולא ויצירותיו והקדישו לכך ספרים שלמים. כך היה פרופסור Henri Mitterand אנרי מיטראן, שכתב את הספרים הבאים על הסופר זולא:
גם פרופסור Colette Becker קולט בקר כתבה ספרים על זולא ויצירתו ובהם:
הנשים בחיי זולא
לזולא היו יחסים הדוקים עם אימו, שגידלה אותו לבדה לאחר מות אביו. ב-1864 פגש את אלכסנדרין מלי, אישה פשוטה, שילדה ונאלצה למסור את בתה לאימוץ. ב-1865 עזב זולא את בית אימו ועבר לגור עם אלכסנדרין, אך בגלל התנגדות האם, הם חגגו את חתונתם רק ב-31 במאי 1870, בעירייה לשניים לא נולדו ילדים. אלכסנדרין חיפשה אחר הבת שמסרה, אולם לא הצליחה לאתרה. היא עזרה לזולא לפרסם את יצירותיו וניהלה במסירות את משק ביתו.
בשנת 1888 התאהב זולא בז'אן רוזרו בת העשרים ואחת, שנשכרה תחילה כעוזרת בבית שלו ושל אלכסנדרין אשתו. רעננותה ונעוריה של רוזרו, שהייתה צעירה ממנו ב-27 שנים, פיתו אותו לפתוח בחיים חדשים. זולא שיכן את פילגשו בבית נפרד. השניים הביאו לעולם שני ילדים, דניס ב-1889, ולאחר מכן ז'אק ב-1891. הוא פרנס אותה ואת ילדיהם, וביקר אותם בתכיפות. בנובמבר 1891 גילתה אלכסנדרין את המשפחה הנסתרת של זולא ונישואיהם הגיעו למשבר, אך למרות קנאתה וכעסה המשיך זולא את הקשר עם אהובתו וילדיהם באופן גלוי. מאחר שאלכסנדרין השלימה עם המצב, לאחר שזולא הבטיח לה שלא ינטוש אותה, שררה בין הנשים הבנה הדדית. לאחר מותו דאגה אלכסנדרין לכך שילדיו יקבלו את שמו.
זולא והצילום
הכרזתו הרשמית של הצילום ב-1839 קדמה בשנה להולדת אמיל זולא, אך זולא הגיע לאומנות זו רק ב-1888, במהלך חופשה ברויאן הוכנס זולא בסוד טכניקת הצילום על ידי ויקטור בילאוד, העורך והמדפיס של Gazette des bains de mer de Royan-sur-l'Océan. זולא התמסר בהמשך לצילום, החזיק עשר מצלמות, הקים שלוש מעבדות בערים שונות ויצר עשרות אלפי לוחות צילום, אך השתמרו מתוכם רק כמה מאות.
זולא הוקסם מהתערוכה העולמית של פריז (1900) וצילם אותה מכל זווית כמעט.