cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכאי אמינסקו
יצירתו
אמינסקו היה משורר רומני מסורתי ששאב את השראתו מהספרות הרומנית שקדמה לו ומרוח השפה המדוברת בפי העם, שהכיר כה טוב במהלך שיטוטיו ברחבי רומניה. אף שאמינסקו כתב במשקל קדום והזכיר בשירתו את הפניקס ואת ארטמיס זה לא היה מאמץ מודע כלפי הקלסיקה, כפי שעשו המשוררים הרומנטיים. שיריו הבוגרים מצטיינים בליריקה. הנוף המועדף עליו הוא היער, אך לא כאידיליאה, אלא כמעבר קוסמי בעולם הכוכבים. הטבע אצלו מואנש, לוחש, גונח, המים בוכים, המעיינות רועדים מעל חלוקי הנחל. קסם החריזה מושג לעיתים באמצעות חזרה על מילים וההרמוניה, או ההרמוניה הנפלאה נשארת באוזן גם לאחר שהתוכן כבר נשכח.
על אף שורשיו בפולקלור הרומני, הושפע אמינסקו מהשירה הלירית הגרמנית והדבר מורגש ב"כוכב השחר" שמזכיר את הפואמה "Teilung der Welt" של פרידריך שילר וגם את "Hyperion" של פרידריך הלדרלין. הפסימיות המובאת ב"איגרות" שואבת את השראתה מיצירתו של שופנהאואר "העולם כרצון וכייצוג".
שירתו של אמינסקו היא שירה טבעית הנובעת ממנו ללא מאמץ נראה לעין, כמו פכפוך מעיינות צלולים, כמו זמרת ציפורים באווירה קסומה של ערבים שקטים. אמינסקו דיבר שירה והשירה דיברה דרכו.
אמינסקו והטיליה
הטיליה היא העץ המועדף על אמינסקו ביצירתו ומופיעה בה רבות. אהובים שוכבים תחת עץ הטיליה והפרחים נושרים עליהם, מכסים אותם ומבשמים את האוויר.
אמינסקו עצמו נקבר בבית העלמין בלו תחת עץ טיליה.
אמינסקו בתקופת המשטר הקומוניסטי ואחריו
אמינסקו הציג דילמה למשטר הקומוניסטי, גדולתו הייתה ידועה מדי ואי אפשר היה להשכיח אותו, אך דעותיו היו לצנינים בעיניהם. הפתרון שמצאו התבטא בהעלמת חלק מיצירותיו וצינזור חלקים מתוך יצירות שלא ניתן היה להסתיר. בנוסף לכך המציאו לו הקומוניסטים ביוגרפיה חדשה שתיארה נער עני, רועה חזירים, בעל כישרון מן הטבע. היעלמות הקומוניזם מרומניה איפשרה החזרת הביוגרפיה האמיתית של אמינסקו.
עוד בתקופתו של ניקולאה צ'אושסקו ניתן היתר לקורנליו ודים טודור לפרסם קטעים של אמינסקו, שצונזרו לפני כן, שהכילו התבטאויות נגד היהודים - הפרסום גונה בחריפות על ידי הרב הראשי של רומניה, הרב משה רוזן, שתבע, ללא הצלחה, הוצאת הכרכים מהמחזור. אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי החלו שוב לעלות תאוריות קונספירציה בנוגע למותו, תאוריות שהאשימו את רופאו היהודי ברצח בשליחות החוגים היהודים.
כתביו
משיריו הידועים ביותר:
ג'ורג' מין
ג'ורג' מין (בהולנדית: George Minne; נולד כ-Georgius Joannes Leonardus Minne; 30 באוגוסט 1866 – 18 בפברואר 1941) היה פסל בלגי אשר השתייך לזרם הסימבוליסטי.
ביוגרפיה
הוא נסע לפריז, שם התחבר עם מוריס מטרלינק אשר חשף אותו לעולם האמנות סימבוליסטי. בשנת 1890 ניסה להתקבל לסטודיו של אוגוסט רודן, בלא הצלחה. הוא חזר לגנט, שם נישא ז'וזפינה, בת של המשורר נפוליאון דסטנברג. בגנט הקים בית מלאכה והחל לפסל בברונזה ולשרטט. בזמן מלחמת העולם הראשונה הוא נמלט לווילס, וחזר בסופה.
יצירתו המפורסמת ביותר היא סדרת הפסלים "הנער המתכופף". הפסלים היו בבעלות של אדלה בלוך באואר ובעלה פרדיננד, הם הוחרמו על ידי הנאצים ורק לאחר מאבק משפטי ארוך הצליחה האחיינית שלהם לזכות בהם בתום המלחמה.
לקראת שנת 1900 החל לזכות בהכרה והוא השפיע על אמנים בצרפת, בלגיה וגרמניה. בין תלמידיו, הפסל הישראלי עזריאל אברט. בשנת 1931 הוענק לו תואר הכבוד "ברון" על הישגיו.
אדומים
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יונידה מאליצ'י
יונידה מאליצ'י (, נולדה ב-26 במרץ 1982) היא זמרת ומנחת טלוויזיה אלבנית. ייצגה את אלבניה באירוויזיון 2019 בתל אביב, עם שירה "Ktheju Tokës".
קריירה
יונידה מאליצ'י התחילה לשיר בגיל מוקדם, והתחילה בקריירתה בגיל 13 כאשר התמודדה בקדם-האירוויזיון האלבני "פסטיבלי אי קנגס" בשיר "Planeti i fëmijëve", דואט עם הזמר אלכסנדר ראפי.בשנת 1997 היא חזרה לפסטיבלי אי קנגס בדואט עם הזמר קסטריוט טריושה. קריירת הסולו שלה החלה בשנת 1999 שבה חזרה לפסטיבלי אי קנגס עם השיר "Do jetoj pa ty" וזכתה במקום השני.
מאליצ'י ידועה בזכות גילום יוליה בגרסה האלבנית למחזה "רומיאו ויוליה" לצד הזמר אלבן סקונדריי. היא הנחתה את העונה הרביעית של "רוקדים עם כוכבים אלבניה" ושפטה בעונה החמישית של "The Voice אלבניה" ב-2016.
בדצמבר 2018 התמודדה מאליצ'י פעם נוספת ב"פסטיבלי אי קנגס" עם השיר "Ktheju Tokës", זכתה במקום הראשון עם 228 נקודות וייצגה את אלבניה באירוויזיון 2019.
טקסס ריינג'רס (סוכנות אכיפת חוק)
מחלקת טקסס ריינג'ר (באנגלית: Texas Ranger Division), המכונה "טקסס ריינג'רס", היא סוכנות לאכיפת החוק בטקסס שמקום מושבה באוסטין וסמכותה משתרעת על פני כל מדינת טקסס. היחידה נוסדה ב-1823 ושימשה הן את רפובליקת טקסס ולאחריה את ארצות הברית. במהלך שנות קיומה טיפלה היחידה בפשעים שונים החל מרצח ועד לשחיתות פוליטית, שימשה כמשטרה לדיכוי מהומות, יחידת משמר למושל טקסס, איתור נמלטים מיד החוק, ושימשה אף כמיליציה להגנה מפני אויבים חיצוניים של טקסס.
הסוכנות כפופה למחלקת ביטחון הציבור של טקסס (באנגלית: TX DPS, Texas Department of Public Safety), מחלקה ברמת משרד ממשלתי בטקסס האחראית לאכיפת חוק ורישום כלי רכב במדינה.
מכשפות הלילה
"מכשפות הלילה" (בגרמנית: Nachthexen) הוא הכינוי שהעניקו חיילי הוורמאכט במלחמת העולם השנייה לטייסות הצבא האדום שביצעו משימות הפצצה ליליות קטלניות כנגדם.
הקמת יחידות הנשים
ב-8 באוקטובר 1941, הוקמו בפקודה מס' 0099 של ועדת ההגנה העממית, בעקבות שתדלנות נמרצת של  (טייסת מפורסמת בברית המועצות), שלושה רגימנטים של נשים טייסות. כל הצוותים, צוותי הקרקע, המכונאות והחימוש הורכבו מנשים בלבד, אך במהלך המלחמה הצטרפו אליהם גם גברים. הרגימנטים הם:
רגימנט 588 – "מכשפות הלילה"
רגימנט 588 צויד במטוסי פוליקרפוב Po-2 דו-כנפיים מיושנים (כונו "קוקורוזניק" – קוטף תירס), ששימשו עד אז כמטוסי אימון בלבד. אף על פי שנשאו צמד פצצות בלבד, הצליחו ההפצצות הליליות היעילות לזרוע בהלה וייאוש בקרב הנאצים, שכינו את הטייסות בשם "מכשפות הלילה".
הטייסות אומנו בחופזה בעיירה אנגלס, בקרבת סטלינגרד, והמריאו למשימתן הראשונה ב 8 ביוני 1942.
משימותיהן של מכשפות הלילה היו בדרך כלל הפצצות ליליות של אזורי כינוס, מחנות עורפיים ובסיסי אספקה. להפצצות אלו לא הייתה חשיבות אסטרטגית גדולה, אך השפעתן המוראלית הייתה לא מבוטלת.
משימות ההפצצה היו קשות לביצוע בשל ביצועיו הגרועים של מטוס ה-Po-2 העשוי עץ. עם זאת, מהירותו הנמוכה (עד 150 קמ"ש) של המטוס היוותה במובנים מסוימים יתרון, שכן היא הקנתה לו כושר תמרון גבוה ויכולת חמיקה ממטוסי אויב – מהירות ההזדקרות של מטוסי המסרשמיט Me-109 הנאציים הייתה כ-192 קמ"ש, גבוהה בהרבה מהמהירות המרבית של ה Po-2, האחרון גם היה מסוגל לטוס בגובה מטרים בודדים מעל הקרקע בשל איטיותו, ואף "להסתתר" מאחורי צמחייה.
טקטיקות הפעולה
מכשפות הלילה היו בדרך כלל מכבות את מנוע המטוס ודואות אל מטרתן בשקט מוחלט, כאשר נשמעה שריקת האוויר על הקרקע היה זה כבר מאוחר מדי, שכן הפצצות כבר היו בדרך ליעדן.
מבנה המטוס העשוי בד ועץ היה קשה לגילוי במכ"ם של מטוסי קרב הלילה של הלופטוואפה, ואף חיישני אינפרה-אדום התקשו להתביית על החום המועט שהפיק המנוע הקטן בן 110 כוחות הסוס של הפוליקרפוב.
לעומת זאת, זרקורים היוו בעיה משמעותית. הגרמנים פיתחו בסטלינגרד שיטה שנקראה "מעגל תותחים", ובה הוצבו במעגלים קונצנטריים תותחי נ"מ סביב מטרות חשובות, יחד עם זרקורים. מכשפות הלילה טסו בדרך כלל בטור זו אחר זו, שכן לא אומנו באופן מסודר, והוכו קשות בתותחי ה-37 מ"מ.
כנגד הזרקורים הן פיתחו טקטיקה של לוחמה בשלישיות מטוסים, כאשר צמד מטוסים נכנס אל המעגל ופונה בכיוונים מנוגדים במטרה להסיט את אלומות האור זו מזו, כך המפציץ השלישי יכול לעבור בחלק החשוך ולהטיל את מטענו. לאחר מכן התחלפו הטייסות בתפקיד ההסחה עד אשר כל השלישייה סיימה להטיל את הפצצות. שיטה זו דרשה אומץ לב רב אך פעלה היטב.
עיטורים
מכשפות הלילה זכו בסך הכול ב 23 עיטורי "גיבור ברית המועצות" ובתריסרי אותות הצטיינות אחרים. שתיים מהן, קטיה רייבובה ונדיה פופובה, יצאו ל-18 גיחות הפצצה בלילה אחד מעל פולין. בסך הכול הן יצאו ללמעלה מ-24,000 גיחות והטילו 23,000 טונות של פצצות. רוב הטייסות שרדו את המלחמה בחיים ואף השתתפו בקרב האחרון על ברלין.
הטייסת שביצעה את מספר הגיחות הגבוה ביותר הייתה, שביצעה במהלך המלחמה 1008 גיחות.
מפקדת טייסת מכשפות הלילה הייתה
פיסול רומנסקי
פיסול רומנסקי (באנגלית: Romanesque; בצרפתית: Romane) הוא שמו של סגנון פיסול שהתקיים באירופה החל מן המאה ה-11 למאה ה-13 לספירה. סגנון פיסול זה היה קשור באופן הדוק אל האדריכלות הרומנסקית, בהיותו מקור העיטור המרכזי של מבני הציבור ובייחוד מבני הכנסיות.
ראשית הפיסול הרומנסקי
עד המאה ה-11 שלט ברחבי אירופה סגנון הפיסול הביזנטי. למרות שהאמנות הביזנטית שאבה את השראתה מן הפיסול הקלאסי, ובייחוד מן הפיסול הרומי, עד לתחילת האלף השני הטשטשו השפעות אלו לטובת יצירה בסכימות תיאור קבועות שנוסחו על ידי הממסד הכנסייתי ובסגנון תיאור שטוח וסמלי. בנוסף, החלו לחלחל לתרבות הנוצרית השפעות שנבעו מן הגידול באוכלוסייה והתפשטותה למקומות במזרח ובמערבה של אירופה. בין המרכזים העיקריים שהתקיימו בתקופה זו יש לציין את ספרד של תקופת הרקונקיסטה ואזורים בצרפת תחת שלטון השושלת הקאפטינגית. אתרי פולחן נוצריים רבים החלו לקום סביב "דרך סנטיאגו", שמה של דרכי העלייה לרגל הרבים המובילים אל קבר השליח יעקב בן זַבדַי בעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה שבמחוז גליסיה בצפון-מערב ספרד, שעל פי האמונה העממית ארונו הופיע במקום לאחר שעלה מתך הים.
דוגמה להשפעות חוץ ממסדיות אלו ניתן ניתן למצוא בפסל פואה הקדושה (Ste. Foy) שנמצא בקונוק (Conques). הפסל משמש כתיבת שרידים של מרטירית נוצרייה שנהרגה כילדה חושף את השפעתן של אמונות עממיות. ראשו של הפסל מאזכר פיסול רומי-ביזנטי ואילו הגוף, המתואר יושב על כס, מעוטר בתכשיטים ובאבנים יקרות המסמלים את אהבתה של הקדושה לתכשיטים. דוגמה נוספת לפיסול רומנסקי מוקדם ניתן למצוא בפסל ישו הצלוב המכונה "צלב גרו" ("Gerokreuz") הניצב בקתדרלת קלן ומתוארך לתקופה שבין השנים 970–976. בתקופת הבארוק הותקן הפסל על גבי צלב והילה (Aureola), העשויים אף הם מעץ. דמותו של ישו, שפוסלה בגודל טבעי, מציגה חדשנות בעיצוב בתנוחת הגוף המאופיין בהרכנה של הראש, בפיתול של הגוף ובגבהים השונים של ידיו הצלובות.
מבין המקומות הבודדים בו נשמרה במסגרת הפיסול הביזנטי זיקה מסוימת למסורת של הפיסול הקלאסי הייתה בפיסול תבליטים על גבי כותרות עמודים. הגורם המרכזי לעניין המחודש בפיסול הקלאסי היה השגשוג שבאדריכלות התקופה. תעשיית הבנייה שצמחה בתקופה זו עוררה את העניין המחודש במודל הפיסול שהציגו שריד האדריכלות והפיסול הקלאסיים. מקורות השפעה נוספים של הפיסול הרומנסקי היו סרקופאגים גאלים-רומיים ומצבות קבורה מתקופת השושלת המרובינגית.
בראשית המאה ה-11 מתחילים להופיע בדרום ובמערבה של צרפת, וכן במקומות מסוימים בספרד ביטויים פיגורטיביים פיסוליים ראשונים, ששולבו על גבי תבליטי כותרות העמודים. דימויים אלו הציגו מגוון של חיות ומפלצות שונות. בנוסף, החלו להופיע גם תיאורי דמויות שלא נועדו לפולחן ולהערצה דתית. הן גם היו חסרות את הקישור לאיקונוגרפיה של הברית הישנה והחדשה. דמויות אלו עוצבו תוך הדגשת האופי החילוני שלהן על ידי תנוחת הגוף (למשל תיאור הגוף בפרופיל) ובסגנון תיאור אקספרסיבי. בכותרת עמוד מכנסיית סן פילברט בטורנוס (Saint-Philibert de Tournus Abbey), המתוארכת לתחילת המאה ה-11, מופיעה דיוקן של דמות גרוטסקית המעוצבת בקווים חופשיים וסכימאטיים. עיצב השיער של הדמות מעיד על השפעה של דיוקנאות מן התקופה הרומית המאוחרת. בכותרת אחרת, מקתדרלת סן בנין בדיז'ון (Cathédrale Saint-Bénigne de Dijon), מופיע דמות אנושית, חסרת סממנים דתיים הנתונה בתוך מסגרת דקורטיבית צמחית. למרות העיצוב הסכימאטי של הדמות, וראשה המוגדל, פניה של הדמות כמעט חסרות הבעה.
חידוש מסורת הבנייה והפיסול
עד לתחילת הופעתו של סגנון הבנייה הרומנסקי נבנו רוב הכנסיות תוך שימוש בעץ כחומר גלם עיקרי לחיפוי המבנים. אולם, היקף בניית הכנסיות והקתדרלות ברחבי אירופה היוותה זרז ליצירתם של חידושים טכנולוגיים וארגוניים שונים, שבראשם עמד חידוש הבנייה בקמרונות אבן. לצד החידושים הטכנולוגיים מופיעות עדויות שונות המתארות את הירתמותם של עולי הרגל עצמם להעברתם של חומרי בניין עבור הכנסיות. במכתב שכתב האב חיימון משארטר בשנת 1145, מתוארים עולי הרגל המצטיידים באבני גיר בדרכם לכנסייה. בתיאור ספרותי המתייחס לבניית כנסיית וזלה, מתוארות נשות האצולה המעבירות באישון הלילה חומרי גלם לבנייה הכנסייה: "רואה אני מרחוק את הגבירה על סוסה, ומשרתותיה הפרטיות הבתולות, אשר באו מלאות חול וחבילות, עד כדי כך שלא יכלו לעלות ברגל אלה בכאב.
יחד עם זאת, מלאכת הבנייה והגילוף הופקדו בידי קבוצות של בנאים שעברו בין אתרי הבנייה השונים. היו אלה פועלים במעמד חברתי ייחודי. הם אמנם לא היו שייכים אל הממסד הכנסייתי, אולם עיסוקם והיותם קבוצה מאורגנת חיזקו את מעמדם האישי והותירה להם, בתוך מסגרת העיצוב הטיפולוגית, עיצוב ובו שולבו גם האמונות האישיות והעממיות שלהם.
סרט מטוגן
סרט מטוגן (במקור: The Kentucky Fried Movie) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1977 מבית היוצר של צוקר, אברהמס וצוקר ("טיסה נעימה", "סודי ביותר!", "האקדח מת מצחוק"), בבימויו של ג'ון לנדיס. סרט זה נחשב לסרט הראשון ופורץ הדרך של ז'אנר הפרודיה והמוקומנטרי.
רקע
התסריטאים דייוויד צוקר, ג'ים אברהמס וג'רי צוקר פנו למספר אולפנים בהוליווד, בניסיון להפיק גרסה קולנועית למופע האלתורים המצליח שלהם, שכבר רץ מול קהל בעבר, בשם קנטאקי פרייד תיאטר (במקור: Kentucky Fried Theater). האולפנים כולם דחו אותם, בטענה כי "הקהל לא אוהב סרטים אשר מורכבים ממערכונים". השלושה, אשר האמינו בחומרים שלהם, החליטו לעשות את הסרט שלהם בעצמם, באופן עצמאי. השלושה מימנו מכיסם סרט קצר באורך של עשר דקות, בעלות של 35 אלף דולר, ואיתו הם שבו ופנו לאולפנים בהוליווד, הפעם בצירוף הבמאי הצעיר ג'ון לנדיס. עם זאת, האולפנים עמדו בסירובם ודחו אותם.
השלושה פנו אל קים יורגנסון, בעליו של בית קולנוע, וביקשו ממנו כי יקרין את הסרט שלהם לפני אחד מהסרטים באורך מלא שהוא מקרין בבית הקולנוע שלו. סקרן לראות כיצד יגיב הקהל יורגנסון הסכים, ולאחר שהתרשם לחיוב מתגובת הקהל - הוא הציע כי יגייס בעצמו את סכום הכסף הדרוש, על מנת שהאחים צוקר יוכלו להשלים גרסה באורך מלא של סירטם. יורגנסון הקרין את הסרט הקצר לעמיתיו ושכנע אותם להשקיע 650,000 $. כאשר יצא לאקרנים - סרט מטוגן הפך להצלחה קופתית ובהמשך אף בספריות הווידאו, והביא להכנסות של 7,100,000 $ (מהשכרות בארצות הברית בלבד).
תקציב ההפקה המקורי של הסרט היה, כאמור, $650,000 אולם בסופו סכום זה עלה לכמיליון דולר, בשל הוצאות שונות בשלב הפוסט-פרודקשן. בסך הכל הסרט הכניס כ-20 מיליון דולר (בארצות הברית וברחבי העולם יחד), מה שהופך אותו לאחד הסרטים הכי משתלמים כלכלית של שנת 1970, ולאחת הקומדיות המצליחות ביותר של כל הזמנים. עם הזמן, הסרט אף נחשב לסרט פולחן (בתוך ז'אנר הקומדיה).
תקציר העלילה
סרט מטוגן הוא סרט המורכב ממערכונים, ולפיכך אין בו סיפור עם קו עלילה אחיד, כפי שמקובל בסרטי קולנוע רבים. המערכונים הם ברובם פרודיות על תוכניות טלוויזיה, פרסומות, סרטי קונג-פו, תשדירי שירות, יומני חדשות, טריילרים פיקטיביים ועוד.
ביקורות ותגובות
הסרט זכה לציון 78% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 27 ביקורות.
יחסי אוסטריה–לטביה
יחסי אוסטריה–לטביה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אוסטריה לבין רפובליקת לטביה.
היסטוריה
אוסטריה הכירה בלטביה דה יורה ב-17 בפברואר 1921, אך לא כוננה איתה יחסים דיפלומטיים. בינתיים לטביה נכבשה בידי ברית המועצות והפכה לרפובליקה סוציאליסטית. ב-21 באוגוסט 1991 הכריזה לטביה מחדש על עצמאותה, ואוסטריה, יחד עם מדינות נוספות, הכירה מחדש במדינה העצמאית של לטביה דה יורה ב-28 באוגוסט 1991. היחסים הדיפלומטיים שבין שתי המדינות כוננו מחדש ב-19 בינואר 1992.
שתי המדינות הן חברות באיחוד האירופי (אוסטריה הצטרפה בשנת 1995 ואילו לטביה הצטרפה בשנת 2004).
שיתוף פעולה פרלמנטרי
קבוצת צירים מהסאימה, הפרלמנט הלטבי, הפועלת בשיתוף פעולה עם האספה הפדרלית של אוסטריה, הפרלמנט האוסטרי, מונה 14 חברים. בראש הקבוצה עומדת סולביטה אבולטינה ביחד עם סטניסלבס סקסטרס.
קבוצת הידידות האוסטרית-בלטית בפרלמנט האוסטרי מורכבת מ-12 צירים של המועצה הלאומית ושלושה נציגים מהמועצה הפדרלית. יו"ר הקבוצה היא מריאנה הגנהופר, בין חבריה יש גם פוליטיקאי אוסטרי ידוע, ראש מפלגת הירוקים ד"ר אלכסנדר ואן דר בלן.
יחסים כלכליים
האינטרסים הכלכליים של לטביה באוסטריה מיוצגים על ידי שגרירות לטביה בווינה. האינטרסים הכלכליים האוסטריים בלטביה מיוצגים על ידי השגרירות האוסטרית בריגה, ולשכת המסחר האוסטרית בריגה, המתווכת בעיקר בארגון אירועי קידום של שיתוף פעולה כלכלי לטבי-אוסטרי. דוגמה מוצלחת לשיתוף פעולה בין שתי המדינות היה יום העסקים של לטביה ב-23 במאי 2007 בלינץ, באוסטריה עילית, ויום העסקים של אוסטריה ב-23 באוקטובר אותה שנה בריגה.
בשנת 2007 הסתכם מחזור הסחר של לטביה עם אוסטריה ב-180.4 מיליון אירו. לטביה ייצאה לאוסטריה סחורות בשווי 30.7 מיליון דולר (העולה על נתוני שנת 2006 ב-66.1%) ומאוסטריה ייבאה סחורות תמורת 149.7 מיליון אירו (שהיא עולה על נתוני שנת 2006 ב-27.3%).
נציגויות דיפלומטיות
אוסטריה מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה בלבד. מאידך, לטביה מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה, ו-4 קונסוליות בגראץ, קלגנפורט, לינץ וזלצבורג.
ג'ון אלכסנדר
'''ג'ון ד. אלכסנדר (באנגלית: John D. Alexander''', נולד ב-1956) הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית. כיהן כמפקד הצי השלישי של ארצות הברית.
ביוגרפיה
אלכסנדר נולד בפורט נצ'ס שבטקסס. ב-1982 סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות מאוניברסיטת טקסס טק. בדצמבר 1982 התגייס לצי ארצות הברית ובנובמבר 1983 הוכשר כאיש צוות אוויר.
שירת כנווט ומפעיל מערכות במטוסי A-6E בטייסת התקיפה 165 על נושאת המטוסים "קיטי הוק", בטייסת התקיפה 155 על נושאת המטוסים "אינדיפנדנס", בטייסת התקיפה 196 על נושאת המטוסים "קרל וינסון", וכמדריך טיסה בטייסת 128. שירת בקבוצת המשחתות-סיירות השלישית על נושאת המטוסים "נימיץ" וכסגן מפקד נושאת המטוסים "דוויט אייזנהאור".
פיקד על טייסת התקיפה האלקטרונית 135 ("העורבים השחורים"), במאי 2006 מונה למפקד אוניית לוחמה אמפיבית "USS Juneau" ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2007. בין ינואר 2010 לספטמבר 2012 פיקד על נושאת המטוסים "אברהם לינקולן" והוביל אותה במהלך פעילות מבצעית ב"מבצע חירות מתמשכת", במהלכה ביצעו כוחותיה למעלה מ-2,000 גיחות מבצעיות ב-172 ימים.
כאדמירל משנה שימש עוזר למפקד פיקוד כוח האדם של הצי. באוקטובר 2014 מונה למפקד כוח משימה 70 וכוח נושאות המטוסים החמישי של הצי השביעי ושירת בתפקיד עד יולי 2016. בתפקידו הבא שימש מנהל המבצעים הימיים בפיקוד כוחות הצי.
בספטמבר 2017 קודם לדרגת תת-אדמירל ומונה למפקד הצי השלישי של ארצות הברית. הוא שירת בתפקיד עד ספטמבר 2019 ופרש מהצי.
במהלך שירותו צבר למעלה מ-3,200 שעות טיסה ומעלה מ-700 נחיתות על נושאות מטוסים.
אלכסנדר בעל תואר שני בלימודי ביטחון מקינגס קולג' שבאוניברסיטת לונדון, בוגר קורס פיקוד ומטה של הצי המלכותי הבריטי ובוגר התוכנית להנעה גרעינית של צי ארצות הברית. הוא נשוי לשרלוט ואב לשניים.
הלגנדריום של טולקין
הלגנדריום הוא מכלול יצירתו של ג'ון רונלד רעואל טולקין המתאר את היקום הדמיוני שיצר, המהווה את הרקע לעלילת שר הטבעות וסיפורים נוספים, כמו ילדי הורין וברן ולותיין. הלגנדריום מתאר את המיתולוגיה, ההיסטוריה, הגאוגרפיה, הבלשנות, התרבות ושלל היצורים הכלולים בעולם הטולקינאי ונפרש על פני מספר יצירות שרובן נערכו ופורסמו רק לאחר מותו של המחבר על ידי בנו, כריסטופר טולקין. במונח נעשה שימוש על ידי חוקרי יצירתו של טולקין והוא אף השתמש בו בעצמו. מונח זה מדויק יותר מהכינוי הרווח "עולם הארץ התיכונה", כיוון שהלגנדריום מתייחס למרחבים נוספים ביקום הטולקינאי מלבד הארץ התיכונה.
ספרים נוספים הקשורים ללגנדריום
אלו הספרים שבונים את עולם הלגנדריום, אך עם "אופי" שונה לחלוטין.
תולדות יהודי טוטקומלוש
טוטקומלוש (בהונגרית: Tótkomlós) היא עיר במחוז בקש במישור הגדול הדרומי, שבדרום מזרח הונגריה.
בחיפוש אחר אושר
בחיפוש אחר אושר (ברוסית: В поисках счастья) הוא סרט תיעודי רוסי משנת 2005 העוקב באופן פואטי אחר חייהם של בוריס ומאשה ראק, יהודים סובייטים, שבשנת 1934 עברו לחבל האוטונומי היהודי שיצרה הממשלה הסובייטית במזרח הרחוק הרוסי. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הרוסי בשנת 2006.
תולדות יהודי טוטקומלוש
אחרי מהפיכת 1848
יהודים לא יכלו להתיישב בטוטקומלוש לפני שנת 1848, אך לאחר מלחמת העצמאות ההונגרית (מהפיכת 1848) התחילה התיישבותם. היהודים הראשונים מטוטקומלוש התיישבו בכפר בשנת 1850. מרבית המשפחות שהתיישבו לאחר מכן (אברהם לייפניק, ברנאט איריץ, ישראל אויהיי, ברנאט גרוס, יוז'ף גרוס, פרנץ וובר, מור שטרן, יוז'ף פישר, מור האוזר) הגיעו מהעיר מאקו, מאוחר יותר הן הגיעו גם מבקשצ'בה, ארד, ליפובה. וסרווש ומזקרפטיה. בשנת 1854 כבר הקימו את הקהילה המקומית. באותה שנה קיבלו אדמות מהכפר עבור בית הקמת בית קברות יהודי בגבול הצפוני של הכפר. בשנת 1860 הקימה הקהילה היהודית חדר תפילה ובית ספר ודירת מורה בפינת דיאופה (Diófa) ופה אוט (Fő út) של ימינו. בשנת 1880 הוקמה החברה קדישא. בשנת 1884 נבנה בית הכנסת החדש. לאחר מכן הוקמו המקווה, המשחתה הכשרה ובשנת 1887 הוקם בית הספר החדש, בו לימד אדולף נאדור. כן הוקמה איגוד הנשים היהודיות. אוכלוסיית הקהילה בשנת 1896 הייתה 180, ב-32 משפחות.
בחיפוש אחר אושר
האוכלוסייה היהודית במחוז מעולם לא הגיעה ל-30% ונכון לשנת 2003 היא הייתה רק כ-1.2%. אוכלוסיית עיר הבירה בירוביג'ן התדלדלה, בית הכנסת היחיד בעיר פועל רק פעמיים בשבוע.
אלכס הונולד
אלכס הונולד (נולד ב-17 באוגוסט 1985) הוא מטפס מצוקים אמריקני הידוע בעיקר בטיפוס מצוקים בסגנון סולו חופשי, כלומר ללא ציוד, עזרים, או אמצעי אבטחה.
בחיפוש אחר אושר
תיאור
הסרט מראה את חייהם הצנועים של בוריס ומאשה, ללא טכנולוגיה מודרנית, תוך שהם מסתמכים על העבודה הקשה שלהם כדי לשרוד. ראק הוא יו"ר החווה הקיבוצית האחרונה של בירוביג'אן, שגשם רב הפך אותה לביצה. עבור ראק השלוליות הפכו ל"אנדרטה לזכר מפעל חייו". השניים מגדלים גם בעלי חיים, שכולם מקבלים שמות של מנהיגים פוליטיים. "'אף אחד לא רוצה להשקיע כסף בעיר הזו, מכיוון שהם לא רוצים שתי מולדות', מסביר אחד היהודים היחידים בבירוביג'אן, 'יהודים במוסקבה, סנט פטרסבורג, קייב, כולם מקבלים כסף. אבל הכסף היחיד שאנחנו משיגים הוא לעזור ליהודים שנמצאים כאן, לעזוב.'" הסרט התיעודי מדגיש את הפגיעות האנושית. הטבע הפחית את החווה הקהילתית המשגשגת שהייתה פעם והפכה לפטריה של ביצות ושלוליות. מוגבלות גופנית וגיל מבוגר מכבלים את האנשים שאחריהם הסרט עוקב, וניכר כי ציפיותיהם מהרפובליקה היהודית נענו באכזבה. אף על פי שהיו נתונים להשפעות השליליות של גשמים, הזדקנות, פוליטיקה והחלטותיהם של האנשים האחרים, ראק ומאשה ממשיכים להתמיד בחייהם.
תולדות יהודי טוטקומלוש
הסוחרים הגדולים
הסוחרים היהודיים המפורסמים ביותר בכפר היו יוז'ף לייפניק ויאנוש אויהיי, סוחרי עצים, קארוי הרצוג, סוחר תבואה, אשתו של פרנץ אויהיי ויצחק הרצוג שעסקו במסחר בבדים כל אחד בנפרד וליפוט איצקוביץ', סוחר במכונות. ליפוט איצקוביץ' התיישב בטוטקומלוש כסוחר כללי בשנת 1885, אך בשנים הראשונות של המאה ה-20 הוא שינה את תחום המסחר שלו למכונות. הוא בנה חנות גדולה, בית מלאכה ומחסן בכיכר המרכזית, שם סחר במכונות תפירה, מכונות דישה, אופניים, טרקטורים והפעיל תחנת דלק. המשפחה הקימה גם חנויות בבקשצ'אבה, סגד ואורושהזה.
אלכס הונולד
הוא האדם הראשון והיחיד שטיפס סולו חופשי על מצוק אל קפיטן בפארק הלאומי יוסמיטי. הסרט "סולו חופשי" מ-2018, שתיעד את הטיפוס, זכה בפרס BAFTA ופרס האוסקר לסרט תיעודי. הונולד גם ביצע את העלייה המהירה ביותר של "שלושת הכתרים" של יוסמיטי - טיפוס של 18 שעות, 50 דקות של הר ווטקינס, "The Nose", והצד הצפון-מערבי של החצי כיפה.
ביוגרפיה
הונולד נולד בסקרמנטו, קליפורניה, בנו של מורה בקולג' דירדרה וולוניק וצ'ארלס פורסט הונולד. הוא ממוצא פולני. הוא התחיל לטפס באולם טיפוס בגיל 5, ובגיל 10 היה מטפס "פעמים רבות בשבוע". הוא השתתף באליפויות נוער לאומיות ובינלאומיות רבות.
תולדות יהודי טוטקומלוש
השואה
אנשי טוטקומלוש נקראו לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בין פברואר 1942 לאוקטובר 1943 כהמשך ישיר לחוקים המפלים האנטי-יהודיים בהונגריה (הנומרוס קלאוזוס החוק היהודי הראשון החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי). באפריל 1944, חובת ענידת הטלאי הצהוב הוחלה גם בטוטקומלוש, ואז החלה נעילת היהודים בגטו. ב-13 במאי עזבו המשפחות את בתיהם ועברו לחצר המגודרת של מכונת איצקוביץ בכיכר המרכזית, לשטחי העסק ולדירות בבית איצקוביץ. הגטו נשמר על ידי ז'נדרמים מקומיים והכפריים. ב-20 ביוני 1944 הוסעו היהודים מטוטקומלוש לתחנת הרכבת, הועמסו על קרונות משא והועברו למחנה האיסוף של גטו בקשצ'אבה, משם כולם מלבד מרגיט הרצוג ואשתו של מיקלוש גרוס רוז'י לייכטר ומשפחתה שעמדה ללדת נשלחו לדברצן. מתוך 122 יהודים מטוטקומלוש, 83 גורשו למחנה שטרסהוף ו-39 גורשו ברכבת לאושוויץ. איש מהמגורשים לאושוויץ לא חזר לטוטקומלוש. חלק מהמגורשים למחנה שטראסהוף הועברו למחנות בווינה והסביבה. בשנת 1945 שחררו כוחות סובייטים ואמריקאים את השורדים. בשנת 1945 חזרו 86 אנשים לטוטקומלוש, שרבים מהם עזבו במהרה למקום אחר או היגרו. בשנות ה-80 של המאה ה-20 חיו בכפר רק חמישה יהודים. אלה שנותרו נפטרו במהלך השנים, בימים אלה רק לשתי משפחות יש שורשים יהודיים בטוטקומלוש, אך עדיין יש צאצאים רבים של יהודי טוטקומלוש הן בעולם הו בישראל והן בבודפשט.
אלכס הונולד
ביוגרפיה
"אף פעם לא הייתי מטפס גרוע [כילד], אבל גם לא הייתי מטפס גדול", הוא אומר. "היו הרבה מטפסים אחרים שהיו הרבה, הרבה יותר חזקים ממני, שהתחילו בתור ילדים והיו חזקים בצורה מטורפת באופן מיידי, כאילו יש להם כישרון טבעי. זה לא היה אני. אני פשוט אהבתי לטפס, ואני מטפס כל הזמן מאז, אז באופן טבעי השתפרתי, אבל אף פעם לא הייתי מוכשר." בראיון אחר אמר: "אז יש את הבחור הזה כריס שארמה שהוא בעצם המטפס המפורסם ביותר בעולם ב-20 השנים האחרונות, והוא היה אחד מגיבורי ילדות שלי. כשכריס היה בן 15 או 16 הוא עשה את המסלול הקשה ביותר באמריקה, מסלול שנקרא "Necessary Evil". ניסיתי את המסלול כמה פעמים שונות במהלך השנים ואף פעם לא ממש הצלחתי, אז אני בעצם כבר מטפס במשך 20 שנה ודי התאמצתי. התאמנתי ועדיין לא הצלחתי לטפס את המסלול הזה. אני לא מספיק מוכשר מבחינה פיזית. לכריס שארמה יש אצבעות חזקות להפליא והוא מוכשר פיזית - הוא מאוד חזק".
לאחר שסיים תיכון בשנת 2003, הוא נרשם באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, כדי ללימודי הנדסה אזרחית. במהלך שנת הלימודים הראשונה שלו, הוריו התגרשו, סבו מצד אמו נפטר והונולד הפסיק ללכת לרוב השיעורים והיה הולך לפארק ומטפס סלעים לבדו. הוא תיאר את התקופה כ"מתועבת... לא גרתי במעונות. היה לנו חבר משפחה שהרשה לי לשכור את דירת שני החדרים שלו בעיר. בשנה שלי בברקלי לא פגשתי אף אחד. לא דיברתי עם אף אחד ". בראיון אחר אמר "אנשים שואלים אותי איך התחלתי עם סולו חופשי. אבל אני לא חושב שהם מאמינים לי כשאני נותן תשובה כנה. האמת היא שכשהתחלתי לטפס בחוץ, הייתי ביישן מכדי לגשת למטפסים אחרים ולשאול אם הם רוצים לטפס איתי."
תולדות יהודי טוטקומלוש
הנצחה
מדי שנה, ביום ראשון הקרוב ביותר ל-20 ביוני, מתקיימת טקס הנצחת השואה.
אלכס הונולד
ביוגרפיה
הונולד נשר מהלימודים בברקלי ובילה זמן מה בבית אמו, כשהוא נוסע ברחבי קליפורניה כדי לטפס. "הייתי עם המיניוואן הישן של אמא שלי, וזה היה הבסיס שלי. הייתי משתמש בו כדי לנסוע לפארק הלאומי עץ יהושע כדי לטפס או לנסוע ללוס אנג'לס כדי לראות את החברה שלי. הרסתי את הוואן הזה די מהר; יום אחד הוא פשוט מת, ובשנה הבאה חייתי על האופניים ובאוהל ".
הוא הגיע לתודעה הציבורית אחרי שטיפוס הסולו שלו ב-2012 של הצד הצפון-מערבי של החצי כיפה הוצג בסרט של הנשיונל ג'יאוגרפיק "לבד על הקיר" וראיון שנערך לאחר מכן בתוכנית 60 דקות.
בחודש נובמבר 2011, הונולד והאנס פלורין החמיצו את שבירת השיא לטיפוס מסלול The Nose על אל קפיטן ב-45 שניות עם זמן של 2:37. ב-17 ביוני 2012, השניים הציבו שיא חדש של 2:23:46 (או 2:23:51) על אותו מסלול.
בחודש נובמבר 2014, הודיעה חברת Clif Bar כי לא תמשיך לתת חסות להונולד וארבעה מטפסים אחרים, בעיקר סולנים חופשיים. "הגענו למסקנה שצורות הספורט האלה מותחות את הגבול ונוטלות את מרכיב הסיכון למקום שבו אנחנו כחברה כבר לא מוכנים ללכת", כתבה החברה במכתב פתוח.
ב-3 ביוני 2017, הונולד עשה את הטיפוס סולו חופשי הראשון של קפיטן, מסלול של 883 מטר ב-3 שעות ו-56 דקות. ההישג, שתואר כ"אחד ההישגים האתלטיים הגדולים מכל סוג שהוא, אי פעם" תועד על ידי המטפס והצלם ג'ימי צ'ין ויוצרת הסרטים התיעודיים א. צ'אי וסארליי, בסרט התיעודי "סולו חופשי", שזכה בין שאר הפרסים בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר (2018).
ב-6 ביוני 2018, הונולד וטומי קולדוול שברו את שיא המהירות לטיפוס מסלול The Nose באל קפיטן ביוסמיטי. הם השלימו את מסלול של כ-915 מטר ב-1:58:07, והיו למטפסים הראשונים שמשלמים את המסלול בתוך פחות משעתיים.
חיים אישיים
הונולד רכש בית באזור לאס וגאס בשנת 2017. הונולד הוא צמחוני, אינו שותה אלכוהול, וגם לא צורך סמים אחרים. הוא קורא נלהב של ספרות קלאסית, ובנושאי איכות הסביבה וכלכלה, והוא מתאר את עצמו בתור אתאיסט מיליטנטי ופמיניסטי.
הונולד פגש את סאני מק'אנדלס בחתימת ספרים בשנת 2015; הם הפכו לזוג זמן קצר לאחר מכן. סאני ומערכת היחסים שלה עם הונולד מופיעים באופן בולט בסרט "סולו חופשי". ב-25 בדצמבר 2019 הודיע הונולד, דרך הרשתות החברתיות, כי הוא ומק'אנדלס התארסו. ב-13 בספטמבר 2020 הודיע הונולד באמצעות אינסטגרם שהוא התחתן עם מק'אנדלס.
פילנתרופיה
בשנת 2012, הוא הקים את קרן הונולד, ארגון ללא כוונת רווח שמתמקד בקידום אנרגיה סולארית בעולם המתפתח. הונולד תורם כשליש מהכנסתו השנתית לארגון.
יוהאן בוהין
אחיו של יוהאן הוא הרופא והבוטנאי גספר בוהין.
קורות חייו
יוהאן למד בוטניקה באוניברסיטת טובינגן שבדרום גרמניה, בהדרכתו של לאונהארט פוקס. לאחר מכן עזב יחד עם קונרד גסנר לבזל, שם החל יוהאן את לימודי הרפואה שלו, ולאחר מכן קיבל תואר פרופסור לרטוריקה בשנת 1566. ארבע שנים לאחר מכן, הוזמן להיות רופאו האישי שלהדוכס נסיכות וירטמברג - פרדריק הראשון. הדוכס התגורר אז במונטבליה (כיום צרפת), שם נשאר יוהאן עד מותו.
מסע אלונקות (סרט)
מסע אלונקות הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1977 בבימויו של ג'אד נאמן ובכיכובם של מוני מושונוב, גידי גוב, שלמה בראבא ודליק ווליניץ. הסרט פרץ דרך חדשה בגישתו הביקורתית של הקולנוע הישראלי כלפי האתוס הצבאי.
יוהאן בוהין
קורות חייו
יוהאן התמקד בעבודתו בבוטניקה, וחיבורו המרכזי 'Historia plantarum universalis' (תולדות צמחי העולם), שאסף את כל הידוע עד אז על בוטניקה, לא הושלם עד מותו. חרף כך, פורסם החיבור ביוורדון שבשווייץ בשנת 1650. ספר זה נחשב לפלורה הבינלאומית הראשונה, וכולל תיאורים של 5,226 צמחים.
בידיעותיו הרבות, הזין יוהאן גנים בוטניים אחדים, וגם הרבה לאסוף צמחים במהלך מסעותיו.
מסע אלונקות (סרט)
סרט זה היה מהסרטים הראשונים בנושא של התאבדויות בצה"ל.
יוהאן בוהין
קורות חייו
הבוטנאי השוודי קארלוס לינאוס העניק את השם לסוג בוהיניה, לכבודם של האחים בוהין.
מסע אלונקות (סרט)
בשנת 2014 יצא הסרט לראשונה בפורמט DVD, ובשנת 2016 ערך נאמן רסטורציה לסרט.
תקציר העלילה
חלקו הראשון של הסרט עוקב אחר צביקה וייסמן (מוני מושונוב), בחור ישראלי עירוני שרצה להיות לוחם, ולשם כך העלה פרופיל כדי להתקבל לטירונות בחטיבת הצנחנים. וייסמן רוצה להיות צנחן בשל ערכי החברה הסובבת אותו, וזאת אף על פי שהוא לא מצליח להשתלב בה.
בתחילת הסרט, כשרופא המחלקה מבקש להדגים עצירת שטף דם על אחד החניכים, תוך שהוא מבקש אחד "שיהיה רזה, שיראו עצמות", הפלוגה של וייסמן מנדבת אותו. הוא מתבקש להתפשט לקול החיילים הלועגים לגופו. באותו ערב, מפקדי הפלוגות השונים דנים על וייסמן, ויאיר, המ"פ של וייסמן (גידי גוב), מסרב בתוקף להעבירו למחלקה אחרת, זאת לאחר שההצעה עולה על ידי דוביק המ"מ (דליק ווליניץ). למחרת, המחלקה יוצאת למסע אלונקות. חרף מאמצו של וייסמן להחזיק מעמד, הוא נשבר בשלב מוקדם ומבקש מיאיר לעצור בדחיפות בטענה שהוא צריך לשלשל. המחלקה עוצרת בשביל שוייסמן יוכל להתפנות, והוא לעומת זאת משתין ונח על אבן. אחד מהמפקדים רואה אותו נח, בועט בו ואומר לו לחזור למחלקה. בהמשך מסע האלונקות הוא קורס ומפיל את האלונקה ואת חברו למחלקה שנמצא עליה, ועקב כך מעלים את וייסמן לאלונקה בכוח, וחבריו לפלוגה מאיימים עליו ומתעללים בו. יאיר אשר מאוכזב מוייסמן, מזהיר אותו מההתנהגות שלו, ובתגובה מחליט וייסמן לרדת מהאלונקה ולנסות לברוח מהמחלקה שלו. המפקדים שלו תופסים אותו ודורשים מחבריו למחלקה לקשור אותו לאלונקה ולהמשיך במסע. בתום המסע ניגש וייסמן למב"ס (יאיר רובין) ומסביר לו שירדו עליו במסע ועקב כך הוא נשבר. כתוצאה מכך, יאיר מקבל נזיפה ממנו ומזהיר אותו מהתנהגותו כלפי וייסמן.
בהמשך, וייסמן נכנס להתקלח עם חבריו למחלקה, ואלו נוגעים בו, צוחקים על גופו ומנסים להפשיט אותו בכוח בניגוד לרצונו. חברו היחיד של וייסמן, משה (שמעון כהן) מנסה לבלום את ההתעללות בוייסמן, אך לבסוף מגיע למקלחות אחד המפקדים ופוקד עליהם לצאת מהמקלחת. בלילה שטרית (יואל ליבה), אחד מחבריו של וייסמן למחלקה קם לשמירה, ומבחין בטרנזיסטור פועל שנמצא באוהל של וייסמן. בתגובה הוא מנסה לכבות אותו ומפיל את האוהל של וייסמן. וייסמן הכועס מחליט לזרוק את הטרנזיסטור פועל לבור, וכתוצאה מכך המפקדים מעירים את הפלוגה בלילה ויאיר מבקש מוייסמן להוציא את הטרנזיסטור. וייסמן לא מצליח להוציא את הטרנזיסטור, ובסופו של דבר, אחד המפקדים יורה בטרנזיסטור. יאיר מצווה על וייסמן להיכנס למעצר ועל הפלוגה להישאר שבת.
בבוקר למחרת וייסמן מבריז ממסדר וטוען בפני יאיר שהוא במעצר. הוא מסביר לו שמתעללים בו והוא רוצה ללכת לראות קב"ן, אך יאיר לא מאשר זאת, ומבקש שיספר לו מה מפריע לו. וייסמן טוען שהיחס של המ"כ דאבל (עמי טראוב) אליו הוא לא הגיוני, ובתגובה יאיר עונה לו כי "אין היגיון בצבא" ומבהיר לו שאם הוא רוצה להיות צנחן, הוא צריך להתאמץ. לאחר המסדר, שטרית וחבר נוסף מגיעים אל וייסמן ודוחפים לו ביצים קשות לפה בכוח. בסוף היום, כשהמחלקה משתחררת הביתה לשבת וייסמן מסרב לחזור עם ההורים שלו ומבקש מהם ללכת.
בסופו של דבר, וייסמן נהרג בעיצומו של תרגיל אש ספק בהתאבדות וספק משום שהתבלבל.
חלקו השני של הסרט עוקב אחר דמותו של יאיר. בשבעה של וייסמן, כאשר הוריו שואלים אותו על אירוע המוות, הוא "מעדן" ו"מסלף" פרטים אודות שיחה שארעה בינו לבין וייסמן, רגע לפני מותו. בעקבות המקרה, משעה המב"ס את יאיר "עד להודעה חדשה". בהמשך, חוקר מצ"ח בשם שיינפלד (שלמה בראבא) מגיע למחלקה לחקור את מותו של וייסמן. כשהוא מתשאל את יאיר, יאיר מסלף פרטים אודות מותו של וייסמן שוב כמו שכבר עשה בשיחה עם הוריו של וייסמן. בסופו של דבר, יאיר חוזר לפלוגה, ופוקד על משה לעזור לרס"פ בעבודות המטבח, וזאת לאחר שהוא האשים אותו במותו של וייסמן.
הפקה
כדי ליצור רמת אמינות גבוהה אצל הצופים, התייצבו שחקני הסרט במאהל של פלוגת מאי 1976 בפיקודו של סגן יום טוב סמיה מגדוד 202, שהייתה אז באימון מתקדם במסלול בגבעות קולה-בית נחמיה. השחקנים וצוות ההפקה של הסרט שהו במאהל מספר ימים והשתתפו בישיבות הסגל של הפלוגה, יצאו עם הפלוגה לאימונים ומסעות ומאהל הפלוגה שימש רקע ותפאורה לצילומי הסרט. אף שהבמאי הגיע מראש עם תסריט ומסרים משלו, שרובם אינם קשורים לפלוגת מאי 1976 של סמיה, דפוסי הדיבור, העמידה של המפקדים והחיילים והאווירה בפלוגה סייעו לשחקנים להיכנס לתפקיד. המאהל והתפאורה סייעו לצוות ההפקה של הסרט. כמחווה לפלוגה, החליט הבמאי לבצע הקרנת טרום בכורה בפני חיילי הפלוגה.
צנזורה
עם סיום העבודה על הסרט סירבה המועצה לביקורת סרטים ומחזות לאשר את הקרנת הסרט לציבור. הסירוב נעשה בשל שתי סצינות שנחשבו באותה עת כבעייתיות וכפוגעות בצה"ל. הראשונה הייתה סצנה בה נוטש וייסמן את יחידתו בזמן אימונים בסדרת שדה. השנייה הייתה התקלה בה נהרג (ואולי מתאבד) וייסמן. אנשי הוועדה ביקשו מהרמטכ"ל באותה עת, מרדכי גור, לפסוק בנושא וזה צפה בו בהקרנה אישית ואישר את הקרנתו לציבור הרחב.
לימים שימש הסרט ככלי הדרכה בקורס קצינים כדי ללמד צוערים כיצד למנוע התאבדות טירונים.
תנועת הנאבי
תנועת הנאבּי (בצרפתית: Les Nabis) (הנביאים) או ה"נאבּיזם" היא קבוצת אמנות מהפכנית שנוסדה ב-1888–1889 על ידי סטודנטים באקדמיית ג'וליאן שבפריז. קבוצה פוסט אימפרסיוניסטית זו השפיעה בתחום האמנות החזותית בין השנים 1891 ל-1899.
ה"נאבּי"סטים היו קרובים בהשקפתם לאר נובו, ושתי התנועות שאבו מתנועת הסימבוליסטים.
שמם של ה"נאבּי" מקורו במלה העברית נביא. ל"נאבי" היה אוצר מילים פרטי משלהם: הם נהגו לכנות את הסטודיו בשם egasterium, ולסיים את מכתביהם בראשי התיבות ETPMV, כלומר: "En ta paume, mon verba et ma paume" (בצרפתית: בכף ידך, מילתי וכף ידי).
התחלה
הנאבי הייתה קבוצה של אמנים צעירים מהאקדמיה ז'וליאן בפריז, שרצו לשנות את יסודות האמנות. אחד האמנים, פול סריזייה, נסע לפונט-אוון באוקטובר 1888, שם בהדרכתו של פול גוגן צייר ציור קטן של הנמל, המורכב מכתמי צבע עזים כדי לתת את התחושה של הנמל. התלמידים קראו לציור הראשון הזה "הקמע", ובסופו של דבר הוא הפך לאייקון האמנות של המאה ה-20.
ב-1889, באותה שנה שהתקיימה התערוכה הבינלאומית של פריז ופתיחת מגדל אייפל, ערכה הקבוצה את התערוכה הצנועה הראשונה שלה ב-Café des Arts. שנקראה: The Impressionist and Synthesist Group, וכללה יצירות של שני אמנים ידועים, פול גוגן ואמיל ברנאר.
באוגוסט 1890, מוריס דני, אז בן תשע-עשרה, העניק לקבוצה את הפילוסופיה הקונקרטית יותר. הוא כתב מאמר בכתב העת שהפך למניפסט של התנועה. שורת הפתיחה הפורסמת של החיבור הייתה: "זכור שציור, לפני היותו סוס קרב, עירום נשית או אנקדוטה כלשהי, הוא בעצם משטח שטוח מכוסה בצבעים מורכבים בסדר מסוים." רעיון זה לא היה מקורי לדני; הרעיון הועלה זמן לא רב קודם לכן. הביטוי של דני הוא שתפס את תשומת לבם של אמנים. כפי שדני הסביר, הוא לא התכוון שצורת הציור חשובה יותר מהנושא. הוא כתב, "העומק של הרגשות שלנו נובע מסידור הקווים והצבעים שהם מסבירים את עצמם... הכל כלול ביופייה של העבודה." במאמרו כינה את התנועה החדשה הזו "נאו-מסורתית", בניגוד ל"פרוגרסיביזם" של הנאו-אימפרסיוניסטים, בראשות ז'ורז' סרה.
בשנה שלאחר מכן, ב-1891, שלושה אנשי הקבוצה פייר בונאר, אדואר וויאר ומוריס דני, שכרו סטודיו ברחוב פיגל בפריז. שמשך אמנים נוספים עיתונאים ודמויות מעולם התיאטרון והספרות.
בשנת 1892 הצטרפו אנשי הקבוצה לעולם התיאטרון והאמנויות הדקורטיביות. פול רנסון, ואחרים עיצבו תפאורות להצגה תיאטרון של המשורר ארתור רימבו. מוריס דני הכין תלבושות ותפאורות להפקה תיאטרלית נוספת, בתיאטרון המודרני, וגם ציירו תקרה לביתו של אספן האמנות והצייר ארי לרול.
לאורך כל קיומם היו אנשי הקבוצה מעין חבורה חצי סודית, שהשתמשה בכינויים הומוריסטיים ובאוצר מילים פרטי. אפילו שם הקבוצה היה סודי עד 1897.
השפעה יפנית
לאמנות הגרפית של יפן, הידועה בשם ג'פוניזם, במיוחד הדפסי עץ, הייתה השפעה חשובה על קבוצת הנאבי. הסגנון היפני זכה לפופולריות בצרפת על ידי סוחר האמנות זיגפריד בינג, שנסע ליפן כדי לאסוף הדפסים של הוקוסאי ואמנים יפנים אחרים, ופרסם מגזין אמנות חודשי, Le Japon Artistique, בין מאי 1888 לאפריל 1891, שהציג איורים צבעוניים. בשנת 1900 הוא ארגן תערוכה של שבע מאות הדפסים באקול דה בו - ארט.
פייר בונאר הושפע במיוחד מהסגנון היפני הוא צייר בסגנון יפני על בד אנכי צר. הדוגמניות היו אחותו אנדרה ובת דודתו. ארבע הדמויות מוצגות בתנוחות מתפתלות, כמו אלו בהדפסים היפניים. מבטן של הנשים מוסט מהצייר. הדפוס הנועז שלהם והעלווה שמאחוריהם שולטים בציורים. במקור הוא הגה את היצירה כמסך יפני, אך לבסוף החליט להפריד אותה לארבעה ציורים, כדי להדגיש את הפן הדקורטיבי, הוסיף גבול מצויר סביב בד הציור.
דת, סמליות, מיתוסים ואגדות
"הנביאים" הושפעו מהספרות, המוזיקה והתיאטרון של התנועה הסימבוליסטית, ובקרב חלק מהם הייתה השפעה חזקה של מיסטיקה ואזוטריות. גישתם הייתה בחלקה הומוריסטית. הסטודיו של פול רנסון נקרא "המקדש שלהם", מאדאם רנסו כונתה "אור המקדש", והציור המקורי של נאבי מאת סרזייה הוצג בסטודיו כמו מקדש, וכותרתו "הקמע". סריזייה צייר את פול רנסו במעין גלימה תנ״כית, עם מטה. עם זאת, היה להם גם צד רציני יותר. הם דחו את החומרנות של העידן התעשייתי החדש, והתפעלו משירתם של בודלר, ואדגר אלן פו. הם הציבו את עצמם בניגוד לזרם הנטורליזם שבא לידי ביטוי בציוריהם של קורבה ומנה ובספרות של אמיל זולא.
פול סריזייה צייר סצנות פחות נוצריות ויותר מיסטיות, כמו "מפגש הפיות" (1897), שמראה קבוצת נשים בתלבושות ברטוניות עוברות ביער, נושאות זרי פרחים לטקס. ציור נוסף מתאר סדרה של נשים היורדות דרך יער מיסטי אל מעיין. הציור ממחיש את האגדה במיתולוגיה על הדנאידיות, שנידונו למלא מחדש כדים דולפים של מים ממעיין. הוא צייר כמה יצירות של נשים בתלבושות ברטוניות שעורכות טקסים פגאניים ביערות בריטני.
פנים הבתים
אנשי הקבוצה פייר בונאר, פליקס וואלוטון ואדואר וויאר, יצרו ציורים המתארים את פנים הבתים, שבהם תושבי החדרים מוקפים כמעט לחלוטין בעיטור פרחוני אינטנסיבי ובריהוט. בחלק מהציורים, כמו "התופרת", או "מוזיקאים בבית" קשה אפילו למצוא ולספור את כל הפרטים המופיעים בציור.
נשים בגן
אחד הנושאים הנפוצים ביותר של "הנביאים" היה נשים בגן אידילי, בדרך כלל קטיף פרחים או פירות. הוא הופיע בארבעה ציורים המייצגים את עונות חייה של אישה צעירה מאת מוריס דני (1890–1891), שצויר לחדר השינה של נערה צעירה, ובציורי הנשים בפארקים הציבוריים של פריז של אדואר ויאר (1894) שצויר למעונו של פטרונו אלכסנדר נתנזון. שני ציורים של נשים וילדים קוטפים תפוחים במטע מאת פייר בונאר (1894–1896); ובשטיח מאת פול רנסו, "אביב", המתאר שלוש נשים קוטפות פירות. כל התמונות מסוגננות מאוד, לעיתים קרובות הם משתמשים באותן צורות כדי לייצג את הנשים, העצים והעלווה. הצעירות בסדרה מאת דני מוצגות נוסעות לאורך דרך החיים, לבושות בלבן בציור הראשון, ולאחר מכן בצבעים שונים כשהן מגיעות לבגרות בציור הסופי.
אמנות דקורטיבית
אחת המטרות המוצהרות של הקבצה הייתה לשבור את המחיצות בין האמנות לחיים הרגילים, ובפרט את ההבחנה בין אמנות לקישוט. חלק גדול מהאמנות שהם יצרו תוכנן במיוחד להיות דקורטיבי, לתצוגה בסלון ובחדר אוכל.
אמנות גרפית
חברי קבוצה לה נאבי עבדו במגוון מדיות, השתמשו בצבעי שמן על קנבס וקרטון. הם גם ייצרו פוסטרים, הדפסים, איורי ספרים, טקסטיל ורהיטים. הנושא שלהם, שנחשב כחוד החנית של האמנות המודרנית בתקופתם המוקדמת, היה ייצוגי, אך היה מכוון לעיצוב בהתאם לקווים של ההדפסים היפניים שהם העריצו והאר נובו.
הכרזות והליתוגרפיות של בונאר הם בצורה מתאימות יותר לסגנון אר נובו, או של טולוז-לוטרק. לאחר תחילת המאה, כאשר האמנות המודרנית התקדמה לעבר פוביזם, אקספרסיוניזם, קוביזם והפשטה, ציורי הקבוצה נתפסו כשמרנים, הם היו בין קבוצות האמנים האחרונות שדבקו בשורשים ובשאיפות האמנותיות של האימפרסיוניסטים.
סוף התנועה
בשנת 1897, אנשי הקבוצה לא נכחו בסלון הפריזאי, אלא ערכו תערוכה משלהם בגלריה וולאר, שהייתה אוונגרדית יותר מהסלון. תערוכת הסיום שלהם כקבוצה התקיימה בשנת 1900 בגלריה ברנהיים, עם יצירות של בונאר, דני, סריזייה, וויאר ואחרים. לאחר אותה תערוכה כל אחד מהאמנים הלך לדרכו.
בשנת 1909, דני תיאר את ההישג של אנשי לה נאבי - "אמנות אינה עוד תחושה חזותית שאנו אוספים, כמו צילום כביכול, של הטבע. זאת יצירה של הרוח שלנו, שהטבע הוא רק הזדמנות לביטוי שלה."
סטילפון
סטילפון (ביוונית: Στίλπων; 360 – 280 לפנה"ס), פילוסוף יווני.
ביוגרפיה
סטילפון נולד בעיר מגארה הסמוכה לאתונה. הוא החל את לימודיו בליקיאון אצל תאופרסטוס, אך עד מהרה עבר ללמוד פילוסופיה אצל פסקילס (אחיו של הפילוסוף קראטס מתבאי) ואצל דיוגנס מסינופ. ישנה סברה כי למד גם אצל אוקלידס. בערך ב- 320 לפנה"ס החל ללמד באתונה, והיו לו תלמידים רבים, בהם ניקרטה, שהייתה מאהבתו. סטילפון נודע ביוון כולה כנואם מעולה שהתעמת עם נואמים אחרים בהצלחה מרובה. יש אומרים כי התעמת עם דיודורוס קרונוס בחצרו של תלמי הראשון מלך מצרים. לפי גרסה אחרת, הוא לא שעה לבקשתו של מלך זה שרצה לארח אותו בחצרו באלכסנדריה.
כאשר כבש דמטריוס פוליורקטס את ערי יוון, ובהן מגארה, הוא ביקש לפצות את סטילפון על אבדותיו. סטילפון סירב באומרו כי רכושו היחיד הוא הידע, וכי רכוש זה לא נלקח ממנו.
על פי פלוטרכוס, סטילפון היה אדם נעים הליכות שהיו לו ידידים רבים. הוא זכה בהערכה רבה לא רק ברחבי יוון אלא גם בחצרותיהם של מלכים שביקשו את חברתו. על פי קיקרו, לסטילפון הייתה נטייה ליין ולנשים, אולם הוא התגבר על כך באמצעות לימודים. בכל זאת, יש אומרים כי האיץ את מותו באמצעות שתיית יין.
משנתו
מכל כתביו של סטילפון לא שרד דבר, אך ידוע כי עסק בעיקר בתורת הלוגיקה ובדיאלקטיקה. משנתו הפילוסופית הייתה קרובה לאלה של האסכולה הסטואית ואסכולת הציניקנים. באשר לטוהר המידות ולהסתפקות במועט הוא החזיק בדעה כי מוטל על החכם לא רק להתגבר על צרותיו, אלא גם לא לחוש בהן ולא להיות מושפע מהן כלל. בכך, תורתו הייתה קרובה מאוד לזו של הציניקנים.
סנקה כתב בספרו 'אגרות מוסר':
גז געשי
גז געשי הוא שם כללי למגוון חומרים גזיים הנפלטים מתוך הרי געש פעילים, ולעיתים גם מהרי געש רדומים. הגזים הגעשיים נלכדים בתוך נקבוביות הסלעים הגעשיים, במאגמה או בלבה.
מקורות הגז הגעשי עשויים להיות מרכיבים ראשוניים או ממוחזרים ממעטפת כדור הארץ; מרכיבים שהתערבבו בקרום כדור הארץ; או מי תהום באטמוספירת כדור הארץ. מתוכם, חומרים שעשויים להפוך לגז או לשחרר גזים כשהם מתחממים, נקראים "חומרים געשיים נדיפים".
הגזים הגעשיים משתחררים באופנים שונים ובחלקים שונים של הר הגעש: מלוע הפעיל ועד למורדות המרוחקים שלו.
גזים געשיים והתפרצויות געשיות
גזים געשיים הם מרכיב מהותי בגעשיות, והם נפלטים במגוון דרכים: משחרור בעוצמה גבוהה מהרי געש שפעילותם עזה ועד לפליטה דלילה ובלתי-נראית לעין מבעד למסלע ולקרקע בסביבת הר הגעש.
גזים געשיים ממלאים תפקיד חשוב בהתנהגותו של הר געש. באופן כללי, עלייה בזמינותם בחלקיו השונים של הר הגעש מובילה לעלייה בנפיצותו. ההתפרצויות המתפוצצות העזות ביותר נובעות ממאגמה עתירת-גז ומלחץ מוגבר בתוך הר הגעש הנובע משחרור הגזים מתוך המאגמה במהלך הובלתה בשכבות הרדודות של הר הגעש.
גזים געשיים בטמפרטורה גבוהה
גזים ואדים משתחררים מתוך המאגמה כאשר ריכוזם והלחץ בתוך המאגמה גבוהים. כאשר המאגמה סמוכה לפני הקרקע או הופכת ללבה, עשויה טמפרטורת הגזים הנפלטים לעלות על 400 מעלות צלזיוס.
גזים געשיים בטמפרטורה נמוכה
במפגש של גזים געשיים עם מי אקוויפר או מים מטאוריים עשוי להיווצר קיטור הנפלט מתוך המאגמה. במצב זה יורדת טמפרטורת הגזים מ-400 מעלות צלזיוס. התקררות זו גורמת לתחילתו של גיבוש מפריט ולהיווצרות גבישי מינרלים. הקיטור והמים שהתחממו במגעם עם המאגמה גורמים להתהוות מעיינות חמים וגייזרים הפולטים את הגזים שהתמוססו במים.
התגבשות מינרלים ופליטה של מים חמים שנוצרו בתהליך זה נראית בנביעות הידרותרמיות דוגמת "מעשנות שחורות" (black smokers) ו"לבנות" (white smokers) הנוצרות מעל סדקים בקרקעית אוקיינוסים, סמוך לרכסים מרכז אוקייניים ונקודות חמות. ארובות הידרותרמיות אלה הן מבנים צינוריים מוארכים שדפנותיהם מתארכות עם התגבשות המינרלים בשוליהם. מתוך הארובות נפלט זרם של מים וגזים געשיים, שצבעו נקבע על ידי תכולת המינרלים שבו. כאשר הזרם כהה נקראות המעשנות "שחורות", וכאשר הזרם בהיר הן נקראות "לבנות".
שחרור לא נפיץ של גזים געשיים
במקרים אחרים מתקיים שחרור פסיבי של גזים געשיים שאינו מלווה בהתפרצות געשית. שחרור פסיבי כזה עשוי להתרחש מבעד לסדקים באמצעות זרימה אופקית, ולהתבטא בפליטת הגזים ממורדות הר הגעש. גזים געשיים נפלטים מבעד לפומרולות – סדקי פליטה של אדים וגזים, וסולפטרות – פומרולות הפולטות גזים ואדים עשירים בחומצה גופריתית.
מקבצים נרחבים של פומרולות וסולפטרות נקראים "שדה פומרולות" או "שדה סולפטרות", והימצאותם של שדות כאלה מעידה על מידת הלחץ הפעיל בתוך הר הגעש.
שדה פומרולה כזה מצוי באי ג'אווה באינדונזיה ונקרא קאווה קראהה (Kawah karaha). אורכו של השדה 250 מטרים ורוחבו 80 מטרים, וההתפרצות הגעשית האחרונה שנרשמה בו מתועדת לחודש מאי, 1861. שדה נוסף מצוי בלועו של הר הגעש סולפטרה במתחם הגעשי קמפי פלגריי בדרום איטליה.
הרכב
המרכיבים העיקריים של גזים געשיים הם אדי מים, פחמן דו-חמצני, גופרית – בצורה של גופרית דו-חמצנית בגזים געשיים בטמפרטורה גבוהה ובצורה של מימן גופרתי בגזים געשיים בטמפרטורה נמוכה, חנקן, ארגון, הליום, ניאון, מתאן, פחמן חד-חמצני ומימן. תרכובות נוספות שנמצאו בגזים געשיים הן חמצן, מימן כלורי (HCl), מימן פלואורי (HF), מימן ברומי (HBr), תחמוצות חנקן, גופרית שש-פלואורידית (SF6), גופרית קרבונילית ותרכובות אורגניות. המרכיב הנפוץ ביותר הוא אדי מים – המהווים 60% מהגזים הנפלטים, ואחריו פחמן דו-חמצני – המהווה 40-10% מהגזים הנפלטים.
מאפיינים מקומיים
הרכב הגזים הגעשיים משתנה מהר געש אחד למשנהו. במרבית הרי הגעש נפלטים אותם גזים, אם כי ביחסים שונים – עובדה שלא הייתה ידועה במאה ה-19, עת סברו מדענים כי מכל הר געש נפלט גז געשי ייחודי לו: גופרית דו-חמצנית באטנה, כלוריד מימני בווזוב ופחמן דו-חמצני בהר הגעש פורסה (Puracé) בקולומביה.
דעה זו השתנתה בשנות ה-50 של אותה מאה כתוצאה מעבודתו של הגאולוג הצרפתי שארל סנט-קלר דוויל (Charles Joseph Sainte-Claire Deville, 1814–1876). דוויל עסק בניתוח כימי של גזים געשיים, והראה כי אותם גזים נפלטים בכל הר געש במגוון רחב של יחסים ביניהם. שונוּת זו מגוונת כל-כך עד כי קשה היה להעריך את משמעותה.
משלהי המאה ה-20 מסתייעים גאוכימאים בטכניקות מתוחכמות ובידע תאורטי נרחב בניסיון להבין את משמעותו של כל הרכב כימי בגזים שפולט הר געש – תוך התחשבות במיקום הגאולוגי והטקטוני ובהימצאות מים בסביבתו. הרי געש המצויים בגבולות סגירה פולטים יותר אדי מים וכלור מאשר הרי געש של נקודה חמה או גבולות פתיחה. הסיבה לכך נעוצה בין היתר בהרכב המאגמה הנוצרת במיקומים השונים:
דוגמאות להבדל בהרכב הגזים הגעשיים בין הרי געש שונים:
עם זאת, ייתכנו הבדלים בהרכב פליטת הגזים של אותו הר געש בשלבים שונים של התפתחות ובתקופות שונות, העשויים לנבוע בין היתר משינוי בטמפרטורת הפליטה.
ניטור, איסוף ומדידה
ניתוח הרכב הגזים הגעשיים מעניק לוולקנולוגים כלים להבנתם של נתונים געשיים, למשל: בנוסף, באמצעות ניתוח כימי מתמשך, בשילוב עם מדידת גלים סייסמיים ונתוני מעוות – מתקבל מידע ארוך-טווח המסייע לחזות התפרצות קרֵבה.
הראשון לערוך איסוף וניתוח נרחב של גזים געשיים היה הגאולוג האיטלקי שיפיונה ברייסלאק (Scipione Breislak, 1748–1826). ברייסלאק ערך מחקר מקיף באזור הר הגעש סולפטרה בפרט וברחבי הקשת הגעשית של קמפניה בכלל, ונחשב חלוץ באיסוף וניתוח גזים געשיים.
סכנות
הסכנות הגלומות בהתפשטות גזים געשיים נובעות מהיותם של רבים מהם חומציים ומיכולתם לגרום נזק לרקמות אורגניזמים של צמחים, בעלי חיים ובני אדם. רעילותם של גזים אלה מתבטאת בפגיעה בעור, במערכת הנשימה ובאיברים נוספים, ואחראית ל-3% ממקרי המוות הקשורים לגעשיות שאירעו בשנים 1900–1986.
גזים געשיים והשפעתם
לכל אחד מן הגזים הגעשיים השפעה מזיקה משלו:
גזים געשיים והכחדה המונית
נזקם של הגזים הגעשיים רב יותר ככל שריכוזם גבוה יותר. ריכוזים גבוהים במיוחד עשויים לגרום לנזק בקנה-מידה עולמי, כפי שעולה ממחקר הנוגע לשינוי האקלים לפני 250 מיליון שנים המצביע על קשר הדוק בין פליטה נרחבת של גזים געשיים והכחדת פרם-טריאס – אירוע ההכחדה הנרחב ביותר שהתרחש אי-פעם. האירוע הגעשי המשוער כקשור להכחדה זו הוא התפרצויות געשיות נרחבות שיצרו את מדרגות אומיישאן בסצ'ואן שבסין ואת מדרגות סיביר ברוסיה – משטחי בזלת נרחבים שנוצרו מכיסוי שטחים נרחבים בשכבות לבה עבות, שגילן מתוארך לתקופה זו.
התפרצות מימית
המחשה מודרנית של הסכנות הנובעות מגזים געשיים התבררה במלוא היקפה בשנת 1986 באסון שהתרחש בצפון קמרון, באגם ניוס – אגם לוע בשדה הגעשי אוֹקוּ. ב-21 באוגוסט של אותה שנה השתחרר מתוך האגם פחמן דו-חמצני בנפח משוער של 1.5 קילומטרים רבועים, שגרם למותם של 1,746 בני אדם ברדיוס של 25 ק"מ מן האגם.
לא היה זה המקרה הראשון של פליטת גזים רעילים מתוך אגמי לוע. שנתיים קודם-לכן אירע מקרה דומה באגם מונון, השוכן גם הוא בשדה הגעשי אוקו. ב-15 באוגוסט 1984 עלה מן הלוע ענן של פחמן דו-חמצני, שגרם למותם של 37 בני אדם. בשל סמיכותם של שני המקרים בזמן ובמקום נודעו האגמים כ"אגמים רצחניים" או "האגמים הרצחניים של קמרון", והתעורר הצורך במחקר מדעי של התופעה.
אשפוז כפוי
אשפוז כפוי הוא השימוש באמצעים חוקיים, שהם חלק ממערכת החקיקה בתחום בריאות הנפש, לצורך אשפוזו של אדם במוסד לבריאות הנפש, או במחלקה פסיכיאטרית, בניגוד לרצונו. זאת לשם מתן תרופות וטיפולים למשך זמן מסוים במסגרת בית החולים.
במדינות רבות בעולם קיימים חוקים בתחום בריאות הנפש המגדירים את התנאים לאשפוזו הכפוי של אדם. בחלק מן המדינות, למשל בארצות הברית, קיימת דרישה חוקית לשימוע בפני שופט כדי להתיר אשפוז מעבר לפרק זמן קצר. במדינות רבות קציני משטרה ופסיכיאטרים יכולים לאשפז מטופל בכפייה לתקופה קצרה, לצורך הערכה פסיכיאטרית. אם בתום ההערכה יש מקום להמשך האשפוז, לדעת הפסיכיאטרים המטפלים, חייב בית המשפט לאשר זאת. בהליך זה מופיעים בפני בית המשפט אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש המציגים הערכה כתובה ואף מעידים לפעמים בבית המשפט. אשפוז כפוי נעשה תמיד לתקופה קצובה ומחייב הערכה מחדש בזמנים קבועים.