cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנרי פרסל
ביוגרפיה
באותה תקופה הקדיש פרסל את כל עתותיו כמעט לחיבור מוזיקת קודש, ולמשך שש שנים ניתק לחלוטין את קשריו הקודמים עם התיאטרון. עם זאת, בראשית אותה שנה, כנראה לפני שקיבל עליו את המשרה החדשה, הוציא מתחת ידיו שתי יצירות חשובות לבימה, המוזיקה ל"תיאודוסיוס" של נת׳נאל לי ו"אישה נעלה" של תומאס ד'אורפי. חיבור האופרה שלו ״דידו ואניאס״ של נחום טייט, הנחשב לאבן דרך חשובה בתולדות המוזיקה הדרמטית האנגלית, מיוחס לתקופה זו. הביצוע המתועד הראשון של האופרה התקיים בשנת 89–1688 בבית-ספר לנערות בצ'לסי. אולם, קשה לומר בוודאות האם היה זה ביצוע הבכורה. למעשה, מחקרים אחרונים אודות הטקסט ואודות הדימויים המופיעים בו מחזקים את ההשערה כי היצירה נכתבה כחמש שנים מוקדם יותר, ויועדה לביצוע פרטי בחצרו של המלך צ'ארלס ה-2 (אשר מת בראשית 1685).
לקראת סוף שנות ה-70 של המאה ה-17 החל פרסל לפרסם יצירות נבחרות בדפוס לקהל הרחב. עד שנת 1683 פרסל פרסם למעלה מ-20 שירים עצמאיים שנכללו באנתולוגיות שונות וגם את המוזיקה למחזה ״תיאודוסיוס״ שהוזכר קודם. פרסל תפס את הדפוס ככלי להפצת עבודתו ומיצוב דמותו הציבורית. החיבור ״שתים עשרה טריו סונטות", שיצא לאור בשנת 1683, כלל את רשימת המשרות המוזיקליות אותן נשא, דיוקן של המלחין ואפילו שלט אצולה (coat of arms). בשנים שלאחר מכן עסק פרסל בהוצאה לאור של יצירות נוספות, חיבורים תאורטיים ואפילו כרך פוליו מהודר של הפרטיטורה המלאה של האופרה הדרמטית ״הנביאה״, בסגנון כרכיו של המלחין הצרפתי ז׳אן בטיסט לולי.
זמן קצר אחרי נישואיו, בשנת 1682 התמנה פרסל לנגן עוגב בקפלה המלכותית, ובמקביל החזיק במשרתו הקודמת במנזר וסטמינסטר. בשנה זו גם נולד בנו הבכור. במשך שנים אחדות לאחר מכן עסק בחיבור מוזיקת קודש, אודות למלך ולמשפחת המלוכה וכדומה. בשנת 1685 כתב משניים ממזמוריו היפים ביותר, "שמחתי באומרים לי" (תהילים, קכ"א, א', שיר המעלות לדוד) ו"רחש לבי דבר טוב" (תהילים, מ"ה, ב', למנצח על שושנים), להכתרת המלך ג'יימס השני.
סביב שנת 1690, עם דעיכתן של ההפקות המוזיקליות בחצר המלוכה של ויליאם ומרי, החל פרסל לעסוק בעיקר בחיבור מוזיקה לתיאטרון. הוא השתתף בהלחנה של קטעים ממחזות רבים, ביניהם גם עיבודו של ג׳ון דריידן ל"הסערה" של שייקספיר (עם מלחינים אחרים), וגם הלחין בעצמו את המוזיקה לשלוש הפקות גדולות: ״הנביאה״ (1690) "המלך ארתור" (1691) גם הוא מחזה מאת דריידן, ו״מלכת הפיות״  (1692), עיבוד של חלום ליל קיץ של שייקספיר. בשנה האחרונה לחייו עסק במרץ בהלחנת מוזיקה בימתית למחזה ״בונדוקה״ ולאופרה ״המלכה האינדיאנית״.
פרסל כתב מספר רב מאוד של יצירות כנסייתיות שונות, אופרות (אלה שהוזכרו כבר ואחרות) ועוד יצירות שונות. הוא מת בביתו שבווסטמינסטר בשנת 1695, בגיל שלושים ושש, והשאיר אחריו אישה, פרנסס פרסל, ושלושה מששת ילדיו. הוא נקבר במנזר וסטמינסטר, סמוך לעוגב עליו היה מופקד.
השפעה
לאחר מותו, חלקו לו כבוד רבים מבני זמנו, ביניהם ידידו הוותיק ג'ון בלואו, שכתב "אודה על מות הנרי פרסל", למילים מאת שותפו של פרסל ליצירות רבות, ג'ון דריידן. אלמנתו פרנסיס פרסל והמוציא לאור שלו, הנרי פלייפורד, עסקו במודע או שלא במודע בעיצוב דמותו ההיסטורית של פרסל. עד למותה של פרנסיס בשנת 1706, הם עסקו, ביסודיות רבה, בהדפסה מסחרית של כתבי היד הרבים שהותיר אחריו פרסל. עשרות שירים, סונטות, סוויטות, מוזיקת ליווי, ואפילו קטעים מתוך אודות שהולחנו לחצר המלך ראו אור תחת ידם. כרכים אלה, אשר התפרסמו באופן רציף, בשנים שלאחר מותו תרמו לשימור דמותו של פרסל בעין הציבור במשך זמן. בניגוד לאוספים אחרים, אשר כללו מספר רב של מלחינים, הפרסומים הללו התמקדו ביצירתו של פרסל בלבד ותרמו לתפיסתה כאמנות הראויה לשימור והפצה מחדש.
שיאו של מפעל זה היה פרסום האוסף ״אורפיאוס בריטניקוס״ שפורסם לראשונה ב-1698 וזכה להצלחה מסחרית כזו שבשנת 1702 פורסם כרך נוסף ובשנים לאחר מכן מספר מהדורות מחודשות ובהן יצירות ושירים נוספים. מעבר לכך, הכותרת של האוסף, המקשרת בין המוזיקאי המיתולוגי אורפיאוס ומציגה את פרסל כאורפיאוס הבריטי מעידה גם על כוונתם של העורכים למצב אותו כדמות מיתית, וגם כסמל לאומי.
בשנת 1836 נוסד בלונדון מועדון פרסל לקידום ביצוע המוזיקה שלו, אך מועדון זה התפרק בשנת 1863. בשנת 1876 נוסדה אגודת פרסל (Purcell Society) שעסקה בשימור זכרו והוצאה לאור של יצירותיו. מהיווסדה ועד לשנת 1965, יצאו לאור 32 כרכים. כיום האגודה מוציאה מהדורות חדשות וכרכים בפורמטים נוחים לשימוש על ידי מבצעים. בשנת 1995 ארגנה האגודה את ציון 300 הנה למותו.
יצירותיו של פרסל נאספו לקטלוג על ידי פרנקלין צימרמן, אשר מספר אותם בלוויית האות המקדימה Z.
פרסל נמנה עם מלחיני הבארוק, שהייתה להם השפעה ישירה על הרוק'נרול המודרני, כפי שהדבר בא לביטוי, לדברי פיט טאונסנד מלהקת המי בתיבות הראשונות של Pinball Wizard. השפעתו של פרסל באה לביטוי גם אצל מלחינים בריטיים מראשית המאה העשרים, בעיקר אצל בנג'מין בריטן שהעלה על הבימה את "דידו ואניאס" ושיצירתו "מדריך לתזמורת לבני הנעורים" מבוסס על פרק רונדו מתוך מוזיקה למחזה "אבדלאזאר" (נקמת המורי) של פרסל.
יצירותיו
אנת׳ם (Z 1-65] (Anthem]:
יצירה פוליפונית, שהולחנה למקהלה (בניגוד למזמורים עממיים), ובוצעה במהלך טקס דתי אך לא הייתה חלק מהפולחן עצמו. בקאפלה המלכותית הן נועדו לאוזני המלך ובדרך כלל הגיבו לאירועי השעה. ה-verse anthem משלב קטעי סולו ומקהלה ואילו ה-full anthem מושר על ידי מקהלה שלמה. פרסל הלחין כ-65 יצירות מסוג זה.
מזמורים ושירי דת (Z 101-200] (Hymns and Sacred Music]:
פרסל הלחין כ-188 יצירות דתיות שחוברו לביצוע כחלק מהפולחן הנוצרי, רובן מזמורים.
שירות כנסייה (Z 230–232] (Services]:
פרסל הלחין כ-12 יצירות מסוג זה.
קאטצ׳ (Z 240-292] (Catch]:
יצירה שבה שני קולות או יותר חוזרים על אותה המלודיה אך מתחילים אותה בזמן שונה (דומה לקאנון). בדרך כלל היצירה עסקה בנושא חילוני.
האודה היא יצירת שהולחנה לציון מאורע חשוב. ה-court ode מתארת אירוע חשוב שאירע בחצר המלוכה כגון: יום הולדת, שיבה הביתה, נישואין ועוד. סוג נוסף הוא ה-St. Cecilia's ode, אודות שנכתבו לציון יום ססיליה הקדושה, ה-22 בנובמבר. פרסל הלחין כ-24 אודות משני הסוגים.
שירים (Z 351–547] (songs]
מוזיקה לתיאטרון [Z 570–613]:
פרסל הלחין מוזיקה רבה לתיאטרון הכוללת מוזיקת ליווי ושירים.
פרסל הלחין 6 אופרות רובן (למעט דידו ואנאיס) הן אופרת למחצה:
״דידו ואנאיס״, אופרה, Z 626
״דיוקלזיאן״,״הנביאה״ או ״חייו של דיוקלזיאן״, אופרה למחצה, (Z 627,(1690
״המלך ארתור״, אופרה למחצה, (Z 628,(1691
״מלכת הפיות״, אופרה למחצה, (1692), Z 629
״המלכה האינדיאנית״ אופרה למחצה, (Z 630,(1695
״טימון איש אתונה״, אופרה למחצה, (Z 632,(1695
מוזיקה כלית [Instrumentals) [Z 641–860)
מוזיקה ללווייתה של המלכה מארי [Z 860]
הנצחה
שדה השלג פרסל באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של הנרי פרסל.
פטאדקל
אונסק"ו מתאר את פטאדקל כ"תערובת הרמונית של צורות אדריכליות מצפון הודו ומדרומה" והמחשה של "אמנות אקלקטית" בשיאה. המקדשים ההינדים מוקדשים בדרך כלל לשיווה, אך מופיעים גם אלמנטים של תאולוגיות ואגדות מהווישנויזם ומהשאקטיזם. האפריזים במקדשים ההינדים מציגים מושגים הוודיים ו שונים, המתארים סיפורים מהראמאיאנה, מהמהאבהארטה, מהבהאגווטה פוראנה, כמו גם אלמנטים של טקסטים הינדים אחרים, כמו הפנצ'טנטרה וה. מקדש הג'יין מוקדש רק לג'ינה יחידה. המקדשים המתוחכמים ביותר, עם אפריזים מורכבים ושילוב של סגנונות צפוניים ודרומיים, נמצאים במקדשי וירופאקשה ופפאנאתה. מקדש וירופאקשה הוא מקדש פעיל לפולחן הינדי.
מיקום
המונומנטים של פטאדקל נמצאים במדינת קרנאטקה שבדרום הודו, כ-165 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר, 265 קילומטרים צפונית-מזרחית לגואה, כ-23 קילומטרים מ, דרך הכביש המהיר SH14 של קרנאטקה, וכ-9.7 קילומטרים מ. המתחם שוכן בין הרי אבן חול ועמק הנהר מלאפרבה. בסך הכול ישנם באתר למעלה מ-150 מונומנטים הינדיים, ג'ייניים ובודהיסטיים ותגליות ארכאולוגיות, מהמאה ה-4 עד המאה ה-10 לספירה, בנוסף לדולמנים פרה-היסטוריים וציורי מערות שהשתמרו באתר פטאדקל-בדמי-איהולה.
שדה התעופה הקרוב ביותר לפטאדקל הוא נמל התעופה סמברה בבלגאום, נסיעה של 3 שעות מערבה, שממנו יש טיסות יומיות למומבאי, בנגלור וצ'נאי. גישה לאתר ברכבת אפשרית באמצעות שירות הרכבות ההודי שעוצר בבדמי.
היסטוריה
פטאדקל (משמעות השם "מקום ההכתרה") נחשב למקום קדוש, כיוון שבו הנהר מלאפרבה סוטה צפונה לכיוון ההימלאיה והר קאילאש, הנחשב לאחד המקומות הקדושים ביותר להינדים ולבודהיסטים. שימש במהלך שושלת צ'לוקייה לטקסי הכתרה, כמו זה של במאה השביעית (שלט 681–696). שמות אחרים ידועים של מקום זה היו קיסובולל (Kisuvolal) שפירושו "עמק האדמה אדומה", רקטפורה (Raktapura) שפירושו "עיר אדומה", ופטאדה-קיסובולל שפירושו "עמק האדמה האדומה להכתרה". האתר, קובע הסקר הארכאולוגי של הודו, מוזכר בטקסטים על ידי סריוויג'יה ומכונה על ידי תלמי בשם "פיטרגאל" ב"גאוגרפיקה" שלו.
פטאדקל הפך, יחד עם היישובים איהולה ובדמי הסמוכים, למרכז תרבות עיקרי ואתר דתי לחידושים בארכיטקטורה והתנסות ברעיונות. שלטון אימפריית גופטה במהלך המאה החמישית הביא לתקופה של יציבות פוליטית, במהלכה הפך איהולה למוקד של למדנות. הניסויים בארכיטקטורה התרחבו לבדמי במהלך שתי המאות הבאות. תרבות למידה זו כללה את פטאדקל במאה השביעית שהפך למתחם שבו התמזגו רעיונות מצפון הודו ומדרומה. בתקופה אחרונה זו הקימה אימפריית צ'לוקייה רבים מהמקדשים באזור איהולה-בדמי-פטאדקל.
לאחר נפילת אימפריית צ'לוקייה סופח האזור על ידי, ששלטה באזור עד המאה העשירית. במאה ה-11, ועד למאה ה-12, האזור היה תחת שלטון השושלות הצ'לוקיות המאוחרות (, הצ'לוקייה של קאלייני), שלוחה של אימפריית צ'לוקייה הקדומה. אף על פי שהאזור לא היה אזור בירה, וגם לא בסמיכות לבירה, מקורות רבים כמו כתובות, טקסטים עכשוויים והסגנון האדריכלי מעידים כי מהמאות ה-9 ועד ה-12 המשיכו לבנות באזור פטאדקל מקדשים ומנזרים הינדים, ג'יינים ובודהיסטים חדשים. ההיסטוריון ג'ורג' מיצ'ל מייחס זאת לנוכחות אוכלוסייה משמעותית ועושרה הגדל.
לאורך המאה ה-13 היו פטאדקל, עמק מלאפרבה, כמו גם חלק גדול מאזור רמת דקאן הסמוך, נתונים לפשיטות ולביזה של צבאות סולטנות דלהי שהחריבו את האזור. תקופה זו הסתיימה עם עליית אימפריית ויג'איאנגר. היא הייתה אחראית על הקמת מבצרים להגנת המונומנטים, כפי שמעידים הכתובות במצודה בבדמי. פטאדקל היה חלק מאזור הגבול שהיה עד למלחמות בין אימפריית ויג'איאנגר לסולטנות מצפון לה. לאחר קריסת אימפריית ויג'איאנגר בשנת 1565, סופחה פטאדקל לסולטנות ביג'פור, שנשלטה על ידי שושלת אדיל שאהי. בסוף המאה ה-17 קיבלה האימפריה המוגולית תחת אורנגזב את השליטה על פטאדקל מהסולטנות. לאחר קריסתה של האימפריה המוגולית עברה פטאדקל לשליטת האימפריה המראטהית. מאוחר יותר היא החליפה ידיים, שוב, כאשר היידר עלי וטיפו סולטאן שלטו בה בסוף המאה ה-18, אך איבדו אותה כאשר הבריטים הביסו את טיפו סולטאן וסיפחו את האזור.
המונומנטים בפטאדקל הם עדות לקיום ולהיסטוריה של האינטראקציה בין הסגנונות הצפוניים והדרומיים המוקדמים של האמנות ההינדית. לדברי ט. ריצ'רד בלורטון, ההיסטוריה של אומנויות המקדש בצפון הודו אינה ברורה מאחר שהאזור נבזז שוב ושוב על ידי פולשים ממרכז אסיה, במיוחד במהלך הפלישות המוסלמיות מהמאה ה-11 ואילך. "הלחימה שלאחר מכן צמצמה מאוד את כמות הדוגמאות ששרדו". המונומנטים של פטאדקל שהושלמו במאה ה-7 וה-8 הם בין הדוגמאות הקדומות ביותר ששרדו לאומנויות ורעיונות דתיים מוקדמים אלה.
מערך האתר
בפטאדקל יש עשרה מקדשים עיקריים, תשעה הינדים וג'יין אחד, יחד עם מספר מקדשים קטנים ופלטפורמות למקדשים. שמונה מהמקדשים הגדולים מקובצים יחד, תשיעי כחצי קילומטר מדרום למקבץ זה, והעשירי, מקדש ג'יין, ממוקם כקילומטר מערבית למקבץ הראשי. המקדשים ההינדים מחוברים כולם באמצעות שביל, ואילו למקדש ג'יין יש גישה מהכביש.
סגנון
המונומנטים של פטאדקל משקפים שילוב של שני סגנונות אדריכליים הודיים עיקריים, האחד מצפון הודו (רקה-נגארה-פרסאדה) והשני מדרום הודו (דרווידה-וימאנה). ארבעה מקדשים נבנו בסגנון של צ'לוקייה, ארבעה בסגנון נגארה מצפון הודו, ואילו מקדש פפאנאתה הוא שילוב של השניים. תשעת המקדשים ההינדים מוקדשים כולם לשיווה, והם על גדות הנהר מלאפרבה. העתיק ביותר מבין המקדשים הללו הוא סנגאמשווארה, שנבנה בתקופת שלטונו של ויג'אדיטיה סטיאשאריה, בשנים 697–733. הגדול ביותר מבין המקדשים הללו בפטאדקל הוא מקדש וירופאקשה, שנבנה בשנים 740–745.
המקדש האחרון שנבנה בקבוצת המונומנטים הוא מקדש ג'יין, הידוע במקום כמקדש ג'יין נאראיאנה, שנבנה כנראה במאה ה-9 בתקופת שלטונו של קרישנה השני מ. סגנונו מעוצב בקווים של בקנצ'יפורם.
מקדש קדאסידהשווארה
מקדש קטן יחסית, הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI) תיארך אותו בערך באמצע המאה השביעית לספירה, אך ג'ורג' מיצ'ל מתארך לראשית המאה ה-8. המקדש פונה מזרחה והוא בנוי סביב "קודש הקודשים" (, garbha-griya, מילולית "בית הרחם") ריבועי. יש בו לינגה על פלטפורמה, והשור המיתולוגי פונה אליו מבחוץ; יש  סביב מרכז קודש הקודשים. מנדפה נוספת כוללת שביל הקפה סביב הלינגה. חלק ניכר מהמקדש נשחק או ניזוק במאות הבאות. ה (צריח) היא בסגנון נגארה צפוני (רקה-נאגרה) עם מבנה סוקנאסה במזרח. לסוקנאסה יש תבליט שניזוק בליווי פרוואטי.
בקירות החיצוניים של מקדש קדאסידהשווארה יש תבליטים של (חצי שיווה, חצי פרוואטי) מצפון לה, האריהארה (חצי וישנו, חצי שיווה), ממערב שלה ולקולישה מדרום. על המשקוף בכניסה לקודש הקודשים תבליטים של שיווה ופרוואטי שלצידם וישנו וברהמה. משני צדי המדרגות בכניסה לקודש הקודשים תבליטים של אלות הנהרות גנגה ויאמונה, עם מלווים.
מקדש ג'מבולינגשווארה
מקדש קטן נוסף, מקדש ג'מבולינגשווארה, הנקרא גם מקדש ג'מבולינגה, מתוארך על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו לאמצע המאה השביעית ועל ידי ג'ורג' מיצ'ל לתחילת המאה ה-8. המקדש בנוי סביב גרבה-גרייה (קודש הקודשים) ריבועית שקירותיה החיצוניים כוללים דבקושתה מורכבת (גומחות עם משקופים עם מסגרות מעוטרות עם חמסה ו מיתולוגיות). בתוך המסגרות תבליטים של וישנו בצפון, סוריה (אל השמש) במערב ולקולישה בדרום. הסוקנאסה בולטת מחזית השיקרה, מעל המנדפה. המקדש עדיין פונה מזרחה, מברך את הזריחה. גם לננדי יש פלטפורמה מוגבהת כיום הרוסה ופסל הננדי מראה סימני שחיקה. נטארג'ה (שיווה כאדון הריקוד) עם פרוואטי וננדי לצידו על הקשת הקדמית של הסוקנאסה נשמרו טוב יותר.
סגנון המקדש הוא רקה-נגארה צפוני עם פרופיל מעוגל של ריבועים המצטמצם ככל שהם עולים לכיוון השמים. ה והקלאסה (קישוט בצורת כד) בסגנון הצפוני, לעומת זאת, ניזוקו ואינם במקומם. הכניסה למנדפה של ג'מבולינגשווארה מעוטרת. אפריז ובו תבליטי ברבורים מעל המעבר עם שרידים קלושים של גילופי הברבורים, הקוטות והסלסים (קישוטים אופייניים למקדש ההינדי).
מקדש גלאגנאתה
מקדש גלאגנאתה שוכן ממזרח למקדש ג'מבולינגשווארה. בניגוד לשני המקדשים הקודמים, מעריך הסקר הארכאולוגי שמקדש זה הוא מאמצע המאה השמינית, ואילו ג'ורג' מיצ'ל קובע כי כנראה הוא מסוף המאה השביעית. המקדש הוא בסגנון רקה-נגארה צפוני עם לינגה, ופרוזדור (אנטארלה) בתוך קודש הקודשים (גרבה גרייה). מחוץ למקדש רובץ ננדי הפונה לקודש הקודשים.
לקודש הקודשים שביל הקפה מקורה (פראדקשינה פאתה), מה שמעיד כי מסורת הינדית זו התבססה היטב במאה ה-7 עד ה-8. במקדש זה קיימות מנדפות שונות, כמו אולם חברתי או קהילתי (סבהא מנדפה, sabha mantapa), המשמש לתפקודים טקסיים, ו"מוקה מנדפה" שרק היסודות נותר ממנה. הכניסה למנדפה מוקפת באלות הנהרות גנגה ויאמונה.
מרבית מקדש גלאגנאתה הרוסה, למעט החלק הדרומי המכיל לוח מגולף המציג תבליט של שיווה בעל שמונה זרועות ההורג את השד אנדהקה, כשהוא לובש זר של גולגולות כ (חוט קדוש על פני החזה).
לדברי מיצ'ל, מקדש גלגנאתה הוא העתק מדויק של מקדש סוורגה ברהמה של אלמפור באנדרה פרדש, מקדש המתוארך לשנת 689 לספירה. בהתחשב בכך שאלמפור ופטאדקל היו חלק מממלכת בדמי צ'לוקייה, סביר להניח שהיו חילופי רעיונות. מרתף התבנית המזרחית ראוי לציון בשל אפריזים של אגדות פנצ'טנטרה, כמו זו של הקוף השובב והאגדה על ציפור הדו-ראשית.
מקדש צ'נדרשקרה
מקדש צ'נדרשקרה הוא מקדש קטן הפונה מזרחה ללא מגדל. הוא ממוקם בצד הדרומי של מקדש גלאגנאתה. מקדש זה תוארך על ידי מיצ'ל לסוף המאה ה-9 או תחילת המאה העשירית, ואילו הסקר הארכאולוגי מתוארך לאמצע המאה ה-8.
במקדש יש גרבה גרייה עם לינגה שיווה ואולם סגור; ננדי רובץ על פלטפורמה ממזרח מול הלינגה. המקדש נבנה בתוך שטח באורך של 10.15 מטר ורוחב 5.28, על (פלטפורמה המבוססת על כללי עיצוב מסוימים בטקסטים הינדים). פילסטרים מעוצבים, אך חסרי קישוטים, מקשטים את קירותיו החיצוניים של המקדש. יש דבקושתה (גומחה) בקירות משני צידי קודש הקודשים של מקדש צ'נדרשקרה. למקדש חסר משקוף, אך יש בו (רוחות שומרי הסף) משני צידי הכניסה; מסגרות הדלת מגולפות.
מקדש סנגאמשווארה
מקדש סנגאמשווארה, המכונה גם מקדש ויג'יישווארה, הוא מקדש גדול בסגנון דרווידי הפונה מזרחה בצד הדרומי של מקדש צ'נדרשקרה. כתובות במקדש וראיות אחרות מתארכות אותו בין 720 לספירה ל-733 לספירה. מותו של המלך הפטרון של המקדש, ויג'אדיטיה, בשנת 734 לספירה גרם לכך שהמקדש לא הושלם, אם כי העבודה נמשכה לסירוגין במאות מאוחרות יותר. בתקופת שלטון בדמי צ'לוקייה, בשנים 543–757 לספירה, נבנו מקדשים חשובים אחרים של סנגאמשווארה, כמו זה בקודאוולי; בתקופה המודרנית הועבר מקדש זה לאלמפור, לאחר עבודות שיקום נרחבות. הכתובות שנמצאו במקדשים אלה ובמקדשים אחרים מזכירות שמות של נתוני חסות ממאות שונות, כולל אלה של מלכות הינדיות, מה שמרמז כי הם תמכו באופן פעיל בארכיטקטורת המקדש ובאומנויות.
אף על פי שהמקדש אינו הגדול מבין אלו בפטאדקל, הוא בכל זאת בעל פרופורציות מרשימות. למקדש יש מתווה ריבועי, עם קודש הקודשים שפונה מזרחה. המקדש, מוקף בשביל הקפה (פראדקשינה פאתה) מקורה, המואר בשלושה חלונות מגולפים. בתוך קודש הקודשים נמצא לינגה שיווה. בחזית קודש הקודשים יש פרוזדור שבאגפיו מקדשים קטנים יותר. מקדשים אלה הכילו פעם גילופים של גנש והאלה דורגה, אך הגילופים נעלמו מאז. רחוק יותר ממזרח לאולם רובץ ננדי. מעבר לפרוזדור נמצאת מנדפה שבתוכה שישה עשר עמודים מסיביים שהוצבו בקבוצות של ארבעה, שאולי נוספו לאחר סיום בניית המקדש.
מבנה העל של ה מעל המקדש והקירות החיצוניים של המקדש שמורים היטב. הווימאנה הוא מבנה דו-שכבתי, עטור שיקרה ריבועית וקלאסה (קישוט בצורת כד). קירות המקדש מכילים הרבה גומחות המגולפות עם תבליטים של וישנו ושיווה, חלקם בשלבי השלמה שונים. המקדש בנוי על בסיס מעוצב מוגבה, עם אפריזים דקורטיביים של פילים, ויצורים מיתולוגיים כמו ומקארות. מעל הקפוטה (הגג הבולט, מזחילה) אפריזים מפורטים של (גמדים שובבים), שמצטיירים כאילו הם נאבקים להחזיק את משקל מבנה המקדש. המעקה מעוצב בסגנונות שונים, כולל קרנקוטות (ריבועים), וסלסים (מלבניים), שזורמים עם העיצוב שמתחתיהם ומעוטרים בקשתות.
חפירות ביסודות האולם ההרוס של המקדש, בשנים 1969 ו-1971, חשפו את הגילוי המשמעותי הארכאולוגי של מבנה מקדש לבנים מתחת לאולם. תגלית זו הובילה להשערה שסנגאמשווארה נבנה מעל מקדש ישן יותר, אולי מהמאה ה 3 לספירה.
מקדש קאשי וישוונאתה
המקדש ידוע גם בשם קאשיווישוואהרה, מקדש קאשי וישוונאתה הוא עוד אחד מהמקדשים הקטנים בפטאדקל. המקדש תוארך על ידי גורמים שונים לסוף המאה השביעית, תחילת המאה ה-8 או אמצע המאה ה-8.
בדומה לשאר המקדשים, הליבה של מקדש קאשי וישוונאתה היא הגרבה גרייה (קודש הקודשים), בו נמצא לינגה. ממזרח לגרבה גרייה נמצאת הפלטפורמה המעוצבת של ננדי-מנדפה, שעליה דמותו של ננדי רובץ. המקדש כולל גם פרנלה (pranala), מרזב אבן המשמש לניקוז מים אותם מוסכים על פסלי האלים, ומבואה, המחברת למנדפה עם מרפסת כניסה הרוסה. ניתן עדיין להבחין באלות הנהרות גנגה ויאמונה בכניסה למנדפה. המקדש יושב על פלטפורמה מוגבהת, עם חמש שכבות של כרכובים, מעוטרות בגילופי סוסים, פילים, אריות, טווסים ועיצובי גפנים פורחים מהמאה ה-8. על משטחי הקיר זוגות פילסטרים התומכים בקשתות בסגנון צ'איטיה. דלת הכניסה כוללת דווראפאלה (רוחות שומרי הסף) מכל צד.
פסלים של ארדהאנרישוורה (חצי שיווה, חצי פרוואטי) ולקולישה גולפו בקיר הצפוני של המנדפה של המקדש, אך אלה נפגעו והושחתו. הקפוטה (כרכוב) מעוטרת במוטיבים ומגולפים עם גאנות (גמדים שובבים) הנושאים זרי פרחים; במשענות מופיעים זוגות מעופפים ו.
בתוך המקדש עמודים ופילסטרים מגולפים בצורה מורכבת עם אפריזים המתארים את הבהאגווטה פוראנה (וישנויזם), את ה (שיוויזם) ואת הראמאיאנה. אפריז אחד מראה את מלך השדים רוואנה מנסה להרים את הר קאילאש (אגדה בשם רווננוגרה), אחרים מראים את מעשי הקונדס השובבים של קרישנה, ואחרים מספרים על הקליאנסונדארמורטי (נישואי שיווה ופרוואטי). תבליט אחד במיוחד מראה את שיווה יוצא מהלינגה הגלילית. בתקרת המנדפה יש גילופים של שיווה, ננדי ופרוואטי המחזיקה את סקאנדה. תבליט זה מוקף בהאשטה-דיקפלאס (שמונה מגינים לכל אחד מהכיוונים).
מקדש מליקרג'ונה
מקדש מליקרג'ונה, הקרוי גם "טריאלוקיימהדווי מאהא סאילה פרסדה" בכתובת מקומית, הוא מקדש לשיווה מאמצע המאה ה-8 בחסות המלכה טריאלוקיימהדווי. הוא ממוקם דרומית למקדש קאשי וישוונאתה, מדרום-מערב למקדש סנגאמשווארה ובקרבה למקדש וירופאקשה. המקדש נבנה בערך באותה תקופה כמו מקדש וירופאקשה, בעיצוב ובמערך דומים, אך הוא קטן מעט יותר ויש ביניהם כמה הבדלים משמעותיים.
המקדש משקף ארכיטקטורה מפותחת לחלוטין בסגנון וימאנה מדרום הודו. בגרבה גרייה שלו (קודש הקודשים) יש לינגה שיווה, והוא כולל שביל הקפה (פראדקשינה פאתה). מול המקדש נמצא חדר כניסה (אנטרלה) עם מקדשים קטנים לדורגה, כמהישהאסוראמרדיני (דורגה הנלחמת בשד בעל ראש התאו), ועוד אחד עבור גנש מכל צד, שניהם ריקים כרגע. במקדש כלול ננדי-מנדפה שבו ננדי פונה לקודש הקודשים. הגישה אל קודש הקודשים נעשית דרך סבהא-מנדפה עם עמודים (אולם קהילה) עם מרפסות כניסה, מתחמים סגורים (פרקרה) ושער (פרטולי).
השימוש בפיתוחי אבן לתאר סיפורים רווח בכל המקדש. אגדות האפוסים ההינדים וה מתוארות על עמודי המקדש באולם הקהילה. סיפורים אלה חוצים את כל המסורות העיקריות בתוך ההינדואיזם, כולל שיוויזם, וישנויזם ושאקטיזם. הראסה לילה של קרישנה (אחת מאגדות קרישנה), שסיפוריו נמצאים בבהאגווטה פוראנה, מוצגים באפריזים כמו גם אגדות הינדיות מהפנצ'טנטרה. כמו מקדשים הינדים אחרים, גם האפריזים של מקדש מליקרג'ונה מראים סצנות של (תשוקה) ו של זוגות מאוהבים. במקומות אחרים, סצנות כגון עובד ההולך עם פיל הנושא בולי עץ ונשים רווקות עם הבעות רגשיות שונות מגולפות באבן. אחת מהנשים אוחזת כלי נגינה מהמאה ה-8.
מקדש וירופאקשה
מקדש וירופאקשה, הממוקם דרומית מיידית למקדש מליקרג'ונה, הוא הגדול והמתוחכם מבין המונומנטים בפטאדקל. בכתובות הוא מכונה "שרי לוקשווארה מהסילה פרסדה", על שם נותנת החסות שלה המלכה לוקמהאדווי, והוא מתוארך ל-740 לספירה. המקדש ראוי לציון במגוון ובאיכות הבנייה המדגימים סגנון מפותח, כמו גם בשל העובדה ששמותיהם של האומנים מופעים בכתובות מתחת לפאנלים עליהם עבדו.
כמקובל במקדשים אחרים בפטאדקל, מקדש וירופאקשה נבנה כשפניו מזרחה ובמרכזו גרבה-גרייה (קודש הקודשים) ריבועית, עם שיווה לינגה, מוקף שביל הקפה מקורה (פראדקשינה פאתה). מול קודש הקודשים נמצא אנטרלה (פרוזדור) עם שני מקדשים קטנים שבתוכם פסלים של גנש ופרוואטי, בהיבט הדורגה שלה, כמהישהאסוראמרדיני (דורגה הנלחמת בשד בעל ראש התאו). ביתן ננדי החיצוני מיושר על ציר מזרח-מערב, כמו גם המנדפה והחדר הקדמי. אתר המקדש יוצר מלבן המורכב מריבועים תחומים בקירות, המעוטרים בגילופים. בתוך המתחם נמצאים מקדשים קטנים יותר, מתוכם היו פעם 32, בהתבסס על מתווה המערך הבסיסי, אך מאז רובם אבדו. הכניסה מובילה למנדפה עם 18 עמודים (4-5-מעבר-4–5, עם קבוצה של 4x4 המהווה את המנדפה הפנימית ושניים המובילים לחלל הדרשנה).
המגדל מעל קודש הקודשים הוא מבנה פירמידה בן שלוש קומות, כאשר כל קומה נושאת מוטיבים המשקפים את אלה שבקודש הקודשים מתחתיה. עם זאת, לשם הבהרת הקומפוזיציה, האומנים פישטו את הנושאים בבליטות של הפילסטרים ובגילופים המורכבים. הקומה השלישית היא הפשוטה ביותר, שיש בה רק קוטות (סוג של קישוט) של מעקה, גג קוטה שכל חזית מעוטר בקשתות גוואקשה - מבנה המקובל במקדשים הינדים של אדריכלות דרווידית מאוחרת יותר. כד דמוי קלאסה, המקובל בפסטיבלים, בטקסים חברתיים ובטקסים אישיים כמו חתונות, מכתיר את המקדש. החלק העליון של כד זה נמצא 17.5 מטר מעל הפלטפורמה של המקדש, הגבוה ביותר בין מקדשי דרום-הודו לפני המאה ה-9. הסוקנאסה על המגדל גדולה, מעל מחצית מגובה מבנה העל, כדי לסייע לראות מרחוק.
קירות קודש הקודשים, וגם אלה של חלל המנדפה הסמוך, מעוטרים בפיתוחים מורכבים. גילופים אלה מתארים דימויים של אלוהויות מהשיוויזם, וישנויזם ושאקטיזם, ונושאים, כמו וראהא ונראסימה (אוואטרים של וישנו), בהאיראבה ונטארג'ה (אוואטרים של שיווה), האריארה (חצי שיווה וחצי וישנו), לקולישה (שיוויזם), ברהמה, האלה דורגה, סראסווטי, לקשמי ואחרים. לדברי ג'ורג' מיצ'ל, הגילופים על הקירות החיצוניים והמרפסת של מקדש וירופאקשה הם "אמצעי לקומפוזיציות פיסוליות מגוונות, ללא ספק המספר הגדול ביותר שנמצא בכל מונומנט קדום של צ'לוקיה". מלבד אלים ואלות הינדיות, פאנלים רבים מציגים אנשים כזוגות, בחיזור ובמאיתונה, או כפרטים שעונדים תכשיטים או נושאים כלי עבודה.
במקדש יש אפריזים רבים המציגים מגוון נושאים כמו, למשל, שני גברים נאבקים, רישי (חכם הודי) עם וישנו, רישי עם שיווה, וישנו המציל את, הפיל הלבן שנלכד על ידי תנין בבריכת לוטוס, סצנות של מבדדים, וסאדהו (אנשי דת) יושבים במדיטציה בתנוחת יוגה. אלים ודים כמו סוריה (אל השמש) שרכב על מרכבה עם ארונה, אינדרה רוכב על הפיל איראווטה ואחרים מגולפים באבן. כמה מתארים סצנות מהראמאיאנה כמו אלו של האייל הזהוב, האנומן, סוגריבה, ואלי, רוואנה וציפור ג'אטאיו, סיטה נחטף, מאבקי ראמה ולקשמנה. אפריזים אחרים מראים סצנות מהמהאבראטה, סיפור חייו השובב של קרישנה בבהגוואטה פוראנה והאריוומסה וכן אגדות מהפנצ'טנטרה וטקסטים הינדים אחרים.
המקדש מכיל כתובות משמעותיות היסטורית המספקות רמזים על החברה והתרבות של הודו מהמאה ה-8. לדוגמה, כתובת אחת מציינת מענק ל"מוזיקאים של המקדש" על ידי המלכה.
מקדש קאילשה המפורסם במערות אלורה היה מעוצב על פי מקדש זה, אם כי מקדש וירופאקשה עצמו עוצב על פי בקנצ'יפורם.
מקדש פפאנאתה
מקדש פפאנאתה ממוקם בנפרד מהמקבץ הראשי של שמונה המונומנטים. הוא ממוקם כחצי קילומטר דרומית למקדש וירופאקשה ותוארך לקראת סוף תקופת שלטון צ'לוקייה הקדומה, בערך באמצע המאה ה-8. המקדש ידוע בשילוב החדשני שלו של סגנונות המקדש ההינדי הדרווידי וסגנון נגארה.
המתווה החריג של המקדש נובע אולי מבנייתו, שהתרחשה בשלושה שלבים, אך חסרות ראיות אפיגרפיות התומכות בהשערה זו. הפרטים האדריכליים והפיסוליים שלו אכן מראים נושא עקבי ומאוחד, המעיד על תוכנית. המקדש ארוך יותר, ובו שתי מנדפות מקושרות זו לזו, אחת עם 16 עמודים ואחת עם 4 עמודים. העיטורים, המעקות וחלקים מסוימים במערך הם בסגנון דרווידי, ואילו המגדל והגומחות עם הפילסטרים הם בסגנון נגארה.
כמו המקדשים האחרים, מקדש פפאנאתה פונה מזרחה לכיוון הזריחה ויש לו לינגה שיווה בגרבה גרייה (קודש הקודשים), אלא שאין ננדי מנדפה. במקום זאת, יש תבליט של ננדי השוכנת בסבהא מנדפה מול קודש הקודשים. קירות המקדש בולטים באלילים המגולפים ובנושאים של השייוויזם והווישנויזם; דורגה מתואר באחת הגומחות. על הקירות מוצגים לוחות מגולפים מסובכים המתארים אגדות כמו הראמאיאנה וקטעים מאגדת קיראטארג'וניה (Kirātārjunīya, המאבק של ארג'ונה בעזרת שיווה המחופש לקיראטה, צייד איש ההרים).
מרכז התקרה מעוטר בשיווה נטארג'ה מפורט, בעוד שלוחות תקרה אחרים מראים וישנו; לוח אחד מראה אותו בתנוחת שכיבה (אננטסאיאנה). בחוץ, במנדפות, תבליטים של רווקות וזוגות, בחיזור ובשלבים שונים של מאיתונה. בפאנלים רבים מוצגים מוזיקאים עם כלי נגינה מסוגים שונים.
מקדש ג'יין נאראיאנה
מקדש ג'יין בפטאדקל נבנה במהלך המאה ה-9, אולי בחסות המלך קרישנה השני מ או שושלת צ'לוקייה של קאלייני. בניגוד לתשעת המקדשים האחרים, במקדש נראיאנה חסרים אלוהים הינדים ופאנלים מורכבים של תשעת האחרים, אך במקום זאת יש פסל של ג'ינה מגולף בשולי הקפוטה (הגג החורג מהקיר, מזחילה) בצד הצפוני.
כמו המקדשים ההינדים, כולל מקדש זה גם קודש קודשים ריבועי, שביל הקפה, חדר כניסה, מנדפה ומרפסת. המנדפה מחולקת לשבעה מפרצים בקירות הצפוניים והדרומיים, עם גומחות צרות המכילות ג'ינאס יושבים. המפרצים הם בסגנון צפון הודו, ובקומת המגדל יש שיקרה ריבועית מגולפת.
במנדפה יש שורה של עמודי אבן חול. הקקשאסנה (מרפסת עם מושבים) מעוטרת בדמויות של רקדנים, פורנה-גטה, נידהיס, ויאלות, אך חלק מהיצירות הושלמו רק חלקית. הכניסה כוללת גילוף בגודל אמיתי של פלג גוף עליון של פיל עם רוכבים. על פי אדם הרדי (Adam Hardy), הגומחות של מנדפה מקדש ג'יין זה אולי כללו בעבר פסלים.
הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI) ערך חפירות באתר שהניבו עדויות למקדש ישן יותר ולנוכחות של ג'יין. על פי ה-ASI, החפירות חשפו "שרידי מתחם מקדש גדול שנבנה בלבנים וגם פסל יפהפה של הניצב בתנוחת סמא-בהאנגה, מה שמצביע על קיומו של מקדש, שהוקם כנראה לפני או בתחילת שלטון שושלת צ'לוקייה הקדומה".
מונומנטים אחרים וכתובות
מספר כתובות בשפת הקאנדה העתיקה נמצאו בפטאדקל, בעיקר במקדשים וירופאקשה, סנגאמשווארה ופפאנתה. כתובות אלו מהוות מקור מידע חשוב בנוגע למענקים שהעניקו המלכים ויקרמאדיטייה, ויג'איידיטייה, מלכות שונות ואחרים, להקמת המקדש ולהפעלתו. הם גם מעניקים תובנה חשובה לגבי התפתחותם של כתבים הודיים שונים. כדוגמה, טור אחד מסוים מהמאה ה-8 רשום בשני כתבים של סנסקריט, כתב סידהמטריקה מצפון הודו וכתב הפרוטו-קאנדה-טלוגו של דרום הודו.
מונומנטים בולטים אחרים בפטאדקל כוללים עמוד אבן מונוליתי ועליו כתובות רבות, מקדש נגאנאתה, מקדש מהאקוטשווארה, הכולל גם מספר כתובות, וכן כמה מקדשים קטנים המוקדשים לשיווה. ליד מקדשי וירופאקשה, סנגאמשווארה ומליקרג'ונה נמצא עמוד אבן של שיווה, הכולל סמל קלשון משולש. על העמוד כתובות המציינות שהוצב על ידי ג'ננה שיווצ'רייה מהיישוב מריגאתניקהארה הממוקם על הגדה הצפונית של הגנגס, וכי הוא העביר חלקת אדמה לוויג'ישווארה.
בשנת 2008 כתב אופינדר סינג כי ס. ונקטשאיה (S. Venkateshaiah), ארכאולוג בכיר ב-ASI, איתר את המחצבה ששימשה מקור לאבנים במרחק של כ-5 קילומטרים מפטאדקל. האתר בולט ברישומים של שיווה, ננדי, דורגה, גנש, קלשון משולש, טווס, צלב קרס, סמלים וכתובות. חלקם עשויים להיות סמלים של גילדות (סנגהאטה) שחצבו וסיפקו את האבנים למקדשים.
חשיבות
על פי היסטוריונית האמנות קתלין קמינגס (Cathleen Cummings), המונומנטים בפטאדקל הם דוגמה משמעותית מבחינה היסטורית לדת, חברה ותרבות, במיוחד של הינדים וג'יין, באזור הדקאן והם ביטוי למלכות ההינדית ולהשקפת העולם הדתית של הודו מהמאה ה-8. היא כותבת כי בעלי המלאכה מבטאים את המושגים הסותרים של דהרמה (חובה, סגולה, צדק) ומוקשה (Moksha, שחרור) בתאולוגיה ההינדית, ובמיוחד זרם הפשופטה של השיוויזם. יתר על כן, היא קובעת כי המשמעות טמונה לא רק בפסלים אינדיבידואליים אלא גם במיקומם היחסי וברצף שלהם, כמו גם כיצד הם מבטאים את המתח ההיסטורי במסורת הדתית ההינדית בין חייו המהודרים של בעל הבית לחיי הנזיר המתכחש להבלי העולם.
הביטויים של דהרמה, במיוחד רג'ה-דהרמה (סמכות מלכותית וחובה) כפי שהדגים המלך ראמה, ומוקשה נראים בכל המקדשים השונים בפטאדקל. הראשון מתואר באפריזים שונים תוך שימוש בדוגמאות לסיפור חייו של ראמה מהראמאיאנה, ואילו האחרון מתבטא בתבליטים של לקולישה, נטארג'ה, יוגה וסגפנים רבים. דימויים אחרים שרווחים במיוחד בפטאדקל הם בין פורושה ל, הנשמה והחומר, הגברי והנשי.
המקדשים בפטאדקל הם סמל לנטייה של שושלת צ'לוקייה לאינטגרציה וניסויים, וכתוצאה מכך מיזוג סגנונות האדריכלות מצפון ומדרום הודו. זה ניכר במיוחד כאשר בוחנים יחד את הארכיטקטורה בפטאדקל, איהולה ובדמי. איהולה, במאה החמישית, שימש כחממה למושגים שיובילו לשילוב סגנונות זה. מושגים אלה שוכללו עוד יותר בבדמי במהלך המאות ה-6 וה-7. שיאו של זה הוא, כמתואר על ידי אונסק"ו: "שיא האמנות האקלקטית שבמאות ה-7 וה-8 השיגה תערובת הרמונית של צורות אדריכליות מצפון ודרום הודו".
המוזיקה ואומנויות מתקופת ימי הביניים המוקדמת
בין הפסלים בפטאדקל נמצאה לאוטה בעל צוואר ארוך (דמוית סיטאר) המתוארכת למאה העשירית. באתר מוצגים גם אפריזים עם כלי נגינה קונבנציונליים יותר, אך הלאוטה ארוכת הצוואר מרמזת שהייתה מסורת של מוזיקאים שעיצבו כלי נגינה חדשים. דוגמה נוספת היא ציתר המקל מהמאה השביעית שנמצא מגולף בתבליט במהאבליפורם בטאמיל נאדו.
ג'וזפה פורינו
ג'וזפה פורינו (באיטלקית: Giuseppe Furino; נולד ב-5 ביולי 1946 בפלרמו) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
פורינו שיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת יובנטוס, והיה קפטן הקבוצה במשך כעשור. הוא מחזיק בשיא הזכיות באליפות איטליה ביחד עם וירג'יניו רוזטה וג'ובאני פרארי עם שמונה זכיות, והוא היחיד שזכה בכולן במדי אותה הקבוצה. בנוסף, הוא זכה עם קבוצתו גם בשני תארים אירופים - גביע אופ"א וגביע אירופה למחזיקות גביע. לפורינו שלוש הופעות במדי נבחרת איטליה, הראשונה שבהן במהלך טורניר מונדיאל 1970.
קריירת משחק
פורינו גדל במחלקת הנוער של יובנטוס. הוא החל את דרכו בקבוצה הבוגרת ב-1965, אך משלא זכה לדקות משחק הושאל לסאבונה מליגת המשנה בעונת. עם השאלתו השתלב פורינו באופן מוצלח ותפס מקום של קבע בחוליית הקישור, אך בסיום העונה נשרה הקבוצה לליגה השלישית. פורינו נותר בקבוצה עונה אחת נוספת בליגה השלישית, וכבש שישה שערים ב-29 הופעות במדי הקבוצה שסיימה שלישית בלבד ולא הצליחה לחזור לליגת המשנה.
בעונת שיחק פורינו לראשונה בסרייה א', כשהושאל מיובנטוס לקבוצת פלרמו מעיר הולדתו. ב-29 באוגוסט 1968 ערך פורינו את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', כשפאלרמו הובסה 3-0 בחוץ על ידי קליארי.
לקראת עונת החליף המאמן לואיס קרניליה את הריברטו הררה, שלא העניק לפורינו הזדמנות במדי הקבוצה הבוגרת. השינוי בעמדת המאמן סייע לפורינו לחזור לקבוצת נעוריו, וכבר באותה עונה הפך לגורם משמעותי בקישור הקבוצה. בהופעת הבכורה שלו בליגה במדי יובנטוס, ב-14 בספטמבר 1969 מול קבוצתו לשעבר פאלרמו, כבר כבש פורינו את שער הליגה הראשון שלו במדיה, בדרך לניצחון 4-1. בסך הכול באותה עונה הוא רשם 30 הופעות ליגה, בהן כבש פעמיים, וסיים עם קבוצתו במקום השלישי בטבלה. עם סיום העונה, אף זכה לזימון בכורה לנבחרת איטליה לקראת מונדיאל 1970.
בעונת זכה פורינו באליפות איטליה עם יובנטוס. הייתה זו אליפות ראשונה מתוך שמונה אליפויות בהן זכה ב-15 עונותיו בקבוצה, ובכך היה פורינו לכדורגלן היחיד שזוכה בשמונה אליפויות איטליה עם אותה קבוצה, וכן השווה את שיא הזכיות הכולל באליפות איטליה, במשותף עם וירג'יניו רוזטה וג'ובאני פרארי.
פורינו ויובנטוס זכו להצלחה גם בזירה האירופית. בעונת העפיל פורינו עם קבוצתו לגמר גביע אירופה לאלופות הראשון בתולדותיה, בו נכנעה 1-0 לאייאקס אמסטרדם, שזכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות. פורינו פתח בהרכב קבוצתו למשחק הגמר.
בעונת זכה פורינו לראשונה בקריירה בתואר אירופי, כשהניף כקפטן יובנטוס את גביע אופ"א. יובנטוס, תחת המאמן ג'ובאני טרפטוני, רשמה קמפיין מוצלח בו הדיחה בין היתר את מנצ'סטר סיטי, מנצ'סטר יונייטד, שחטאר דונצק וא.א.ק. אתונה בדרך למפגש גמר כפול מול אתלטיק בילבאו. פורינו פתח בהרכב יובנטוס בשני משחקי הגמר, בסיומם ניצחה יובנטוס בזכות חוק שערי חוץ.
בעונת העפיל פורינו עם יובנטוס לגמר גביע אירופה השני בתולדותיה, אך לא שותף במשחק הגמר בו נכנעה יובנטוס 1-0 להמבורג.
בעונת, עונת הפרישה של פורינו, הוא שוב העפיל עם קבוצתו לגמר אירופי, הפעם לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, בזכות טורניר מוצלח בו הותירה מאחור, בין היתר, את מנצ'סטר יונייטד ואת פריז סן-ז'רמן. במשחק הגמר פורינו לא שותף, ויובנטוס גברה 2-1 על פורטו בדרך לזכייה בתואר. למעשה, פורינו הוותיק לא שותף כמעט כלל במהלך העונה, וב-6 במאי 1984, ערב סיום העונה, עלה כמחליף לרבע שעה על מנת לקחת חלק באליפות השמינית שלו במדי יובנטוס, ובכך להשוות את שיא הזכיות באיטליה. הוא פרש ממשחק בסיום העונה בגיל 39.
בסך הכול, ב-15 עונות במדי יובנטוס רשם פורינו 528 הופעות, מתוכן 361 הופעות ליגה, בהן כבש 19 שערים (שמונה בליגה), והיה לקפטן הרשמי של המועדון במשך עשר שנים, בין 1974 ל-1984.
בתחילת שנות ה-90 חזר פורינו למועדון כשנשיא המועדון, ג'מפיירו בוניפרטי, מינה אותו לתפקיד ראש מחלקת הנוער של המועדון. הוא אחז בתפקיד במשך כחמש שנים מוצלחות, בהן אימן את הקבוצה חברו לקבוצה לשעבר אנטונלו קוצ'ורדו, ועל הדשא הוביל את הקבוצה כקפטן אחד מסמליה של המועדון בעתיד, אלסנדרו דל פיירו.
נבחרת איטליה
על אף הצלחתו במדי יובנטוס, הקריירה הבינלאומית של פורינו הייתה קצרה למדי. מאמן הנבחרת, פרוצ'ו ולקרג'י, זימן אותו בתום עונת הבכורה שלו ביובנטוס לסגל נבחרת איטליה לקראת מונדיאל 1970 במקסיקו. פורינו ערך את הופעת הבכורה שלו באותו הטורניר, כשעלה כמחליף במחצית המשחק השני של שלב הבתים, בין איטליה ל. פורינו החליף את אנג'לו דומנגיני ושיחק לאורך כל המחצית השנייה. מאז הוא לא שותף עד לסיום הטורניר, שהסתיים בהפסדה של איטליה 4-1 ל במשחק הגמר.
שנתיים וחצי לאחר הטורניר חזר פורינו לסגל של ולקרג'י במהלך מוקדמות מונדיאל 1974. הוא ערך הופעה אחת בטורניר המוקדמות, בניצחון החוץ של איטליה על, אך לא זומן לסגל הנבחרת לקראת טורניר הגמר. קרוב לשנתיים אחר כך הוא ערך את הופעתו השלישית והאחרונה במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול.
חדשות מטוגנות
עלילה
הסרט מתמקד סביב מגיש ערוץ החדשות, נורם ארצ'ר, שנאבק בהשתלטות ההנהלה בעבודתו. העלילה מתפצלת למערכונים קצרים ברוח ההומור האופייני לעיתון, הכולל פארודיות בתרבות הפופ, סטראוטיפים גזעניים וקריירת המשחק של אמן הלחימה סטיבן סיגל. במרכזה מגיש חדשות מתוסכל שרוצה להגיש חדשות רציניות על מלחמה במזרח התיכון בזמן ששובר קופות חדש בכיכובו של אומן הלחימה סטיבן סיגל מגיע לקולנוע וצוות השידור ירצה לפרסם אותו בכל מחיר
החייאת ההפקה והפצה
בנובמבר 2007 הודיעו אולפני Fox Searchlight כי יפיצו את הסרט על גבי DVD. קדימון לסרט הופיע במארזי ה-DVD של היטמן, הנוסע השמיני נגד הטורף: רקוויאם ועוד. ביוני 2008 חברת פוקס המאה ה-20 הפיצו את "חדשות מטוגנות" ב-DVD.
הסרט בישראל
בישראל הסרט לא הופץ מסחרית ב-DVD אך הוקרן בערוץ HOT Fun בחברת הכבלים HOT, תחת השם "חדשות מטוגנות" החל מ-2009.
מתחת לעור (תוכנית טלוויזיה)
מתחת לעור היא תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית החל מיוני 2018 ועד לסגירת התחנה, ולאחר מכן עלתה לשידור בכאן חינוכית.
מבנה התוכנית
מדי פרק, המנחה הילה קורח, והנסיינים ליאור דובדבני ואילן קובץ' יוצאים לבדוק איך עובד גוף האדם.
השלושה יענו על השאלות הכי מעניינות שקשורות לגוף האדם. דובדבני וקובץ' יחוו על בשרם (ועל ורידיהם, עצביהם ועורם) את כל מה שהגוף יכול לעשות. יחד עם הילה הם חושפים בעזרת ניסויים באולפן וברחוב, מערכונים, פינות, והרבה הרבה התנסויות - באולפן ובבתי החולים - את כל סודות גוף האדם.
פוטין (פירושונים)
{{פירושונים|
חומרים ודברי מאכל ומשתה
}}
משפחת כלץ
משפחת כלץ היא משפחת רבנים ומחברי ספרים, אשר מוצאה מקסטיליה, לאחר גירוש ספרד המשפחה השתקעה באלג'יר.
רבי יהודה כלץ הראשון
אבי המשפחה רבי יהודה כלץ נולד בקסטיליה ובשנת ה'רל"ז בעקבות הפרעות הסמוכות לגירוש ספרד עבר לגרנדה שבאותה עת הייתה בשליטה מוסלמית, רבי יהודה הקים שם ישיבה ולימד את התלמידים גמרא עם רי"ף ור"ן ולאחר שהעלה את רמתם התקדם גם לשאר מפרשים, לאחר חמש שנים בשנת ה'רמ"א עבר למלגה ואף שם הקים ישיבה, בשנת ה'רמ"ו כנראה בשל התחלת גירוש ספרד עבר לעיר הונין שבאלג'יר והקים ישיבה, תלמידו רבי עלאל בן יוסף בן סידון שכנעו לעבור לתלמסאן לבית אביו אשר שם החיים יותר נוחים, ולאחר חודשיים עבר לשם, כאות הוקרה לתלמידו על העזרה הקדיש לו את החיבור משיח אלמים, לאחר שנת ה'רנ"ג אין ידיעות על חייו.
חיבוריו
רבי משה כלץ כתב הקדמה לספר והוסיף הגהות רבות על פי הקבלה, רבי יצחק בן אליקום מפוזנא חיבר ספר מוסר ביידיש בשם "לב טוב" שבו קיצר את הספר, השל"ה מביא את הספר עשרות פעמים, וגם הרמ"א מביאו.
בספר תורה שלמה לרמ"מ כשר הביא באורים ממנו לחומש בראשית, כמו כן בכתב יד קיים דרשות על יציאת מצרים בשם פי יהודה.
רבי שלמה כלץ
בנו של רבי יהודה היה רבי שלמה כלץ. הפרטים הידועים עליו הם שלמד אצל רבי יצחק אבוהב, ורבי אברהם גאבישון מחבר ספר "עומר השכחה" (ליוורנו תק"ח) היה תלמידו ומביא ממנו שמועות רבות, תלמיד נוסף הוא רבי יוסף אלאשקר מחבר ספר צפנת פענח, כמו כן ידוע עליו שהיה ממפיצי תורת הקבלה.
רבי יהודה כלץ השני
בנו של רבי שלמה. אף הוא לימד את רבי אברהם גאבישון. בגיל צעיר, חלק על רבי אברהם אבן טוואה. בשנת שכ"ה כבר הגיע להוראה ותיקן כתובות, בשנת שנ"א כבר לא היה בין החיים, חיבורו המפורסם הוא "מגיד משנה" על הלכות שחיטה לרמב"ם אשר נדפס לראשונה על ידי רבי אברהם אנקווה בתוך ספר זבחים שלמים (ליוורנו תרי"ח) והחל משנת ה'תרמ"ב יוחס בטעות בדפוסים שנדפסו באירופה לבעל המגיד משנה, רבנו וידאל די טולושא.
שאול ליברמן סבר שהמחבר הוא רבי יהודה הראשון והסכים עמו ישראל תא שמע, לעומתם שלמה זלמן הבלין הביא כתב יד של רבי יהודה השלישי בו כותב שמחברו הוא זקנו רבי יהודה השני וכך הוכרע הספק.
חיבוריו
שני חיבוריו אלו נכתבו בצורת שיר, בכתב יד קיימות מספר בקשות ממנו וכן קינה על רבי יעקב ששפורטש
רבי משה כלץ
הביא לדפוס את ספר המוסר בקושטא רצ"ז והוסיף לספר עשרות הגהות על פי הקבלה, בהקדמה כותב שהוא אחיינו של המחבר, לעומת זאת בדפוס שני מיוחס כנכדו של המחבר.
רבי משה הכניס להגהותיו חלקים מחיבורו של רבי משה די לאון שתוכנו הוא טעמי המצוות על פי הקבלה ומכונה "סודות", וכן הביא קטעים בשם ספר הזוהר אשר לא מופיים בנוסח הקיים היום, לא ידועים פרטים על חייו.
פט (מכתש פגיעה)
מכתש פט הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אשר קרוי על שמו של המשורר הרוסי ממוצא גרמני אפנאסי פט. האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-1985.
אלכסנדר פוליאקוב
אלכסנדר פוליאקוב (ברוסית: Александр Поляков; 1801 – 9 בינואר 1835) היה צייר דיוקנאות רוסי.
ביוגרפיה
הוא היה צמית באחוזה של הגנרל פיוטר יעקובלביץ' קורנילוב. ב-1822 הוא הפך לעוזר לצייר הדיוקנאות האנגלי, ג'ורג' דאו. על פי ההסכם, הוא "יעבוד וילמד" עם דאו, וגם הורשה להשתתף בשיעורי ערב באקדמיה האימפריאלית לאמנויות. שכרו ששולם על ידי דאו נקבע על 800 רובל בשנה. מאוחר יותר דווח, על ידי החברה הקיסרית לעידוד האמנויות, שדאו נתן לו רק 350 רובל, תוך שימוש ב-450 האחרים להוצאות. הוא גם ניכה שכר עבור הימים בהם היה פוליאקוב חולה. מצב בריאותו הלקוי הותיר אותו לעיתים קרובות עם הכנסה זעומה.
בשנת 1833, הודות לעצומה של חבריו האמנים, הוא שוחרר מהיותו צמית. אלכסיי אולינין, נשיא האקדמיה הקיסרית. חתם על הצהרה שנתנה לו מעמד של "אמן חופשי". זה היה חלק מהפיצוי ליחס הגרוע שקיבל מדאו. הוא גם קיבל קצבה חודשית של 30 רובל, אשר בקושי הספיקה לצורכי היסוד, והוא מת בעוני בגיל שלושים וארבע.
בין היצירות שאומתו כשלו לחלוטין ניתן למנות את "פיטר הראשון במספנה, עם נוף לאמסטרדם" (1819), ודיוקנו של הצאר ניקולאי הראשון (1829). ניתן לראות עבודות אחרות במוזיאון ההיסטורי הממלכתי ובמוזיאון לאמנות קוסטרומה.
טלאי כחול (סרט)
טלאי כחול (באנגלית: A Patch of Blue) הוא סרט דרמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1965 בבימויו של גאי גרין, עם אליזבת הרטמן וסידני פואטייה בתפקידים הראשיים.
זה סרט הבכורה של אליזבת הרטמן שהייתה אז בת 22 והייתה אז השחקנית הצעירה ביותר שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. השיא הזה החזיק מעמד 10 שנים ונשבר בשנת 1975 על ידי איזבל אג'אני שקבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר בסרט "סיפורה של אדל ה." בהיותה בת 20.
תקציר העלילה
בדירה קטנה גרים סלינה דארסי (אליזבת הרטמן), אמה רוז-אן (שלי וינטרס) והסבא אול-פא (וולאס פורד). סלינה היא בת 18, בגיל 5 התעוורה לאחר שאמה התכוונה להשליך חומר כימי על בעלה והחומר הזה פגע בפניה ועיוור אותה. מה שהיא זוכרת מהתקופה שראתה הוא טלאי של שמיים כחולים (מכאן שם הסרט).
האם עובדת בזנות ומתעמרת בסלינה. אחד הלקוחות שלה אנס את סלינה כשהייתה ילדה. סלינה למרות מגבלותיה, עושה את כל עבודות הבית וכדי להרוויח קצת היא חורזת שרשראות חרוזים למכירה. הסבא הוא אלכוהוליסט.
לפעמים לוקחים אותה השכן (ג'ון קוואלן) והסבא לפארק. באחת הפעמים חודר חרק מתחת לחולצתה והיא מתחילה להתגרד. במקרה עובר שם גורדון רלף (סידני פואטייה), אפרו-אמריקאי משכיל שעוזר לה להיפטר מהחרק ואז מתחילה ידידות ביניהם.
סלינה מספרת לו על חייה הקשים והוא רוצה לעזור לה, מביא לה ספר בכתב ברייל ומלמד אותה מיומנויות כמו איך לקנות בסופרמרקט.
סלינה מתאהבת בגורדון למרות שלא ראתה את פניו ואינה יודעת שהוא שחור, האהבה היא עיוורת. מרק ראלף (איוון דיקסון) אחיו של גורדון מבקר אותו על יחסיו עם נערה קטינה לבנה אבל גורדון ממשיך בשלו. הוא רוצה לרשום אותה לבית ספר לעיוורים בו תוכל ללמוד מיומנויות הדרושות לעיוור.
רוז-אן וידידתה סיידי (אליזבת פרייזר) רוצות לפתוח בית בושת מהודר שבו תועסק גם סלינה. יום אחד רואה רוז-אן ברחוב את סלינה עם גורדון. בבית היא מתחילה להכות אותה בגלל שהיא יוצאת עם כושי ורק הסבא והשכנים מפרידים ביניהן.
סלינה מתאהבת בגורדון למרות שהיא יודעת כבר שהוא שחור. היא רוצה להתחתן אתו והוא מסביר לו שהיחסים ביניהם הם של אהבה ואמון אבל לא אהבה פיזית. הוא מסדר לה קבלה בבית הספר לעיוורים והיא נפרדת ממנו בכאב.
מכירה פומבית (תוכנית רדיו)
שידורה של תוכנית הרדיו האינטראקטיבית "מכירה פומבית" החל ב-1970 ברשת ב' של קול ישראל, והיווה מעין מהפכה בגישה לתוכניות רדיו טלפוניות אינטראקטיביות. הוגי התוכנית ויוזמיה, שמואל שי וזאב ענר, הציעו לערוך מכירה פומבית רדיופונית, ובאמצעותה לאסוף כסף למטרה חברתית בעלת חשיבות לאומית. השניים פנו לדב בן מאיר (לימים חבר הכנסת) מנכ"ל "האגודה למלחמה בסרטן" שנלהב לרעיון ומינה את לאה מרדור, יד ימינו אז במבצעים גדולים, לעמוד בראש הצוות שילווה את התוכנית.
מתנדבות "האגודה למלחמה בסרטן" אספו את הפריטים שהוצעו למכירה, חלקם הגדול פריטים בעלי ערך נוסטלגי אך גם מסחריים, והפריטים הוצעו למכירה למאזינים בשיטה של מכירה פומבית כאשר על הקו התחרו בעת ובעונה אחת כמה מאזינים. מתנדבות האגודה קיבלו את מאות הטלפונים של המאזינים, שחלקם אף תרמו שוב את הפריט למכירה. התוכנית שודרה במשך כמה שעות אחת לחודש, והכסף הרב שנאסף בשידורים הללו, שנמשכו שלוש שנים, סייע בהקמת ההוסטל של "האגודה למלחמה בסרטן" בגבעתיים.
הצלחת התוכנית הביאה לכך שהנהלת "קול ישראל" החליטה לחדשה בשנת 1989 והשידור הופקד בידי זאב ענר כמגיש ורחל הרמתי כמפיקה. התוכנית הראשונה בסבב החדש שודרה ב-18 במאי 1989 והכנסותיה הוקדשו לארגון נכי צה"ל. התוכנית הייתה עד מהרה לאחת מתוכניות הדגל של "קול ישראל", ובין האגודות והעמותות שלמענן נאסף הכסף במכירה הפומבית היו: "אל סם", "אגודת יד ביד", "אגודת ניצן", "שמע", "אקים - גג לילד המפגר", בתי החולים של תל אביב, "ארגון נשי הדסה בישראל", "עם יפה עם אחד", "המועצה לישראל יפה", ועוד.
בין הפריטים המעניינים שנאספו היו: מעטפת בולים יקרת ערך תרומת הנשיא חיים הרצוג; סוס עץ ובקבוק שמן זית מעשי ידיו של ח"כ רפאל איתן ותרומתו; מרבד בוליביאני תרומת ח"כ שלמה הלל; תכשיט שקיבלה ראומה ויצמן בעת ביקור של עזר ויצמן במצרים; מסגרת עץ עבודת יד שקיבל שמעון פרס מיו"ר הפרלמנט בנפאל; מגילת אסתר כתובה על קלף מהמאה ה-18 תרומת "סותבי'ס"; האוטוביוגרפיה של מנחם בגין "המרד" בחתימתו; פורטרט של טדי קולק שצייר חיים טופול שגם תרם את הציור לתוכנית; פסל עץ שקיבל השר מוטה גור ממובוטו נשיא קונגו; מגילת היסוד של המושבה מגדיאל תרומת ח"כ גדליה גל; משקפת חד עינית שקיבל משה דיין מיפן עם הקדשה "לשימושו האישי של שר הביטחון" – תרומת רחל דיין; פסל של מאנה כץ; ליתוגרפיה של יעקב אגם; כדורסל ועליו חתימות כל שחקני מכבי תל אביב תרומת אריה ברנוביץ; עמוס מנסדורף נפרד מהמחבט האחרון שלו בחתימת ידו.
בין האמנים והאישים שנרתמו לעזרת האגודות והעמותות ובאו לאולפן להמריץ את המאזינים לרכוש את הפריטים: יהורם גאון, חיים טופול, ציפי שביט, דודו דותן, חנה לסלאו, דורון ג'מצ'י.
פסק דין (סרט)
הסרט זכה להצלחה כלכלית ולביקורות מהללות. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר; הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (סידני לומט), השחקן הטוב ביותר (פול ניומן), השחקן המשנה הטוב ביותר (ג'יימס מייסון) והתסריט המעובד הטוב ביותר (דייוויד מאמט).
הפקה
פרנק סינטרה ודסטין הופמן היו אמורים לגלם את הדמות הראשית. לבסוף רוברט רדפורד נבחר לגלם את פרנק גאלווין, אך הוא פרש מהפרויקט כיוון שלא אהב את הדמות הראשית, ולא רצה לגלם אלכוהוליסט. תסריט הסרט שונה מספר פעמים. הבמאי סידני לומט החליט לביים את התסריט המקורי ולא את הגרסאות השונות. ברוס ויליס וטובין בל הופיעו בהופעות קמע בסצנות סיום הסרט.
קבלה
מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט בכמה מרשימותיו; מועמדות לרשימת הגיבורים - פרנק גאלווין, מקום 75 ברשימת סרטי ההשראות הטובים ביותר ומקום רביעי ברשימת סרטי בתי המשפט הטובים ביותר.
סיפור אימה קלאסי
סיפור אימה קלאסי (באנגלית: A Classic Horror Story) הוא סרט אימה איטלקי, אשר בוים על ידי רוברטו דה פיי ופאולו סטריפולי, הופק על ידי מאוריציו טוטי, אלסנדרו אוסאי ואיג'יניו סטראפי, הוסרט על ידי רוברטו דה פיי, פאולו סטריפולי, לוסיו בסאנה, דייוויד בליני ומילו טיסונה ונערך על ידי פדריקו פלמריני. אחד מהשחקנים הראשיים בו הוא ויל מריק.
עלילה
הסרט עוקב אחר מטיילים שיוצאים למחנאות ביערות שבדרום איטליה. בהמשך, הם נתקלים בגורמים המאיימים על חייהם וזאת, בנוסף לכך שהם מנסים לברוח משם. לאחר שהם נרצחים בזה אחר זה, מתגלה כי המקום אליו נקלעו הוא אתר צילומים. היחידה שמצליחה לשרוד היא אליסה (מטילדה לוץ).
אקלילו הבט-וולד
ילדותו
וולד נולד בנפת בוגלה שבמחוז שאווה, והיה בנו של כומר אורתודוקסי-אתיופי. בילדותו וולד יחד עם שני אחיו היו תחת ההשגחה של הקיסר היילה סלאסי במסגרת התוכנית ללימוד מודרני ובכך זכו לחינוך מערבי באירופה, וולד עצמו חונך ולמד במערכת החינוך בצרפת.
בן חסות
בהמשך, לאחר חזרתו הפך לבן חסותו של הטספאי טאזז וולדה גיורגיס, שר העט בזמנו שהיה אחד האנשים המשפיעים ביותר בממשלה האתיופית. גיורגיס שהיה קרוב לוולד המליץ גם על שני אחיו של וולד לקיסר, ושלושת האחים נהפכו לקרובים לקיסר. שלושת האחים שמצאו חן בעיני הקיסר בגלל השכלתם המערבית קודמו לתפקידים משפעים על חשבון האצילים, מה שלא מצא חן בעיני האצילים שראו שהקיסר מקדם ממשלת טכנוקרטים. יותר מאוחר לאחר המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה וולד היה אחד מהאנשים שגלו יחד עם הקיסר, בגלותו הוא היה אחד מהפעילים שגייסו כסף וכוח אדם לתנועת הפטריוטים האתיופית, למרות שהקיסר היילה סלאסי בחר להשתכן באנגליה, וולד בחר ופעל בעיקר בפריז שבצרפת ושם נשא אישה צרפתייה, קולט הבט-וולד. לאחר מלחמת השחרור האתיופית וולד היה השליח האתיופי לשיחות השלום לאחר מלחמת העולם השנייה, לאחר מכן הקיסר מינה אותו לשר החוץ והוטל עליו התפקיד לסיפוח אריתריאה לתוך האימפריה האתיופית.
שר העט וראש ממשלה
מינויו של וולד לראש ממשלה ומינוים של אנשים עם השכלה מערבית בעמדות מפתח בממשל, הובילו להתנגדות מצד האצילים ומצד הכנסייה האורתודוקסית האתיופית. כך למעשה הקים הקיסר שני מחנות, מועצת השרים, הנשלטת על ידי טכנוקרטים-ליברלים, מול מועצת הכתר-שמרנים הנשלטת על ידי האריסטוקרטים. וולד, שניסה לבצע רפורמות בכל תחומי החיים באתיופיה, נתקל כמעט תמיד בהתנגדות מצד השמרנים, התנגדות שהפריעה לרעיונותיו.
בתחילת שנת 1974 החלו הפגנות בכל רחבי אתיופיה על עליית מחירי הדלק, בעקבות משבר האנרגיה העולמי, המפגינים שכללו סטודנטים רבים ואת צבא אתיופיה הובילו את וולד להתפטר מתפקידו בעקבות קריאתם לעשות כך. התפטרות זו השאירה את הזירה ריקה ומועצת הכתר לחצה על הקיסר למנות אציל לראש ממשלה, ולכן בלחץ שלהם מונה ליג' אנדלקטצ'או מקונן בנו של ראש הממשלה הראשון ראס ביטוודאד מקונן אנדלקטצ'או.
המדענים הגרמנים במצרים
המדענים הגרמנים במצרים היו קבוצה של מדענים, מהנדסים וטכנאים מערב-גרמנים שפעלו בשנות השישים של המאה העשרים במצרים, ועסקו בפיתוח טכנולוגיה צבאית מתקדמת.
רקע
לאחר כניעת גרמניה במלחמת העולם השנייה נאסר על גרמניה לעסוק בייצור נשק. מדענים גרמניים רבים שעסקו במהלך המלחמה בפיתוח נשק, נותרו ללא עבודה בתחום התמחותם. חלקם יצאו למדינות אחרות לסייע בייצור נשק. מגרמניה המזרחית יצאו מדענים לברית המועצות ומגרמניה המערבית יצאו מדענים למדינות במערב. בין השאר, וולפגנג פילץ עבד בצרפת עד שנת 1955 על פיתוח טילי ורוניק. בשנת 1959 עלו טענות שמדענים גרמניים מסייעים לצרפת בפיתוח פצצה גרעינית.
פעילות המדענים
מצרים של נאצר עסקה בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 בהתעצמות צבאית. לצורך כך הוזמנו מדענים גרמנים לבצע מחקרים במצרים. בין אלה היו גם פרופ' וילי מסרשמיט וקורט טאנק, המהנדס הראשי של מפעלי פוקה-וולף, שטיפלו בפיתוח מטוסים, כמו חלואן HA-300 וצוות גרמני אחר, שכלל את וולפגנג פילץ אשר פיתח את טילי הניסוי מסוג "ורוניק", שהיו מבוססים על מנוע רקטי של הטיל V-2. אויגן זנגר הוזמן במרץ 1960 להרצות במצרים על טילים וטיסה לחלל וסייע בתכנון מנועי טילים לרקטות מטאורולוגיות. זנגר נענה להצעה בגלל שהיא איפשרה לו לבצע ניסויים שלא יכול לבצע במכון לחקר פיזיקה שימושית בשטוטגרט, בו עבד, ומכיוון שלטענתו למנועים שפיתח לא היה ערך צבאי. לאחר שנודע על דבר עבודתו במצרים, הוא נתבקש על ידי ממשלת גרמניה המערבית לחדול מכך ולטענתו הוא הפסיק בעקבות זאת, באוקטובר 1961, את עבודתו במצרים. בתחילת נובמבר הוא פוטר מעבודתו בגלל קשריו עם מצרים. ב-6 בנובמבר 1961 פורסם בישראל דבר פיתוח הטילים במצרים. פרסומים על פיתוח נשק במצרים בידי מדענים גרמניים נמשכו במהלך שנת 1962.
בחודש יולי 1962 נתפרסמה ידיעה על ניסוי בטילי קרקע קרקע שנערך במצרים, ובמצעד של יום המהפכה, ב-23 ביולי, הוסעו הטילים על גוררות. המצרים טענו כי טילים אלו מיוצרים במצרים ושמם "אל-קאהר" וכי הטווח שלהם הוא עד ל"דרומה מביירות". בסוף יולי 1962 נתפרסם שבפיתוח הטילים עובדים מעל 500 מדענים מגרמניה.