cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית קאפה
בית קאפה (בצרפתית: Capet), או השושלת הקאפטינגית, הוא שמה של שושלת מלכים שמשלה בצרפת. הבית עלה לשלטון בימיו של איג קאפה, רוזן פריז, שנבחר למלוך על צרפת לאחר מותו של המלך האחרון מהשושלת הקרולינגית, לואי החמישי, ללא צאצאים. השושלת הישירה נסתיימה ב-1328, לאחר שהמלך שארל הרביעי מת ללא יורשים, אך אחריה משלו בצרפת בית ולואה ובית בורבון, שאף הם ענפים של בית קאפה.
מלכי בית קאפה
לאחר מותו של שארל הרביעי ללא יורשים עבר הכתר לדודנו, פיליפ השישי, ראשון מלכי בית ולואה.
בית אב
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דוד כהן
{{פירושונים|;אנשי משטרה וביטחון:
צה שי, הקיסרית האלמנה של סין
צְהשִׂי ( סינית: 慈禧太后 פין-יין: Cíxǐ Tàihòu; 29 בנובמבר 1835- 15 בנובמבר 1908), הייתה הקיסרית האלמנה ועוצרת השלטון הסיני במחציתה השנייה של המאה ה-19. היא מילאה בפועל את מקום קיסרית סין בשושלת צ'ינג המנצ'ורית במשך 47 שנים, החל ממות בעלה בשנת 1861 ועד למותה בשנת 1908.
ביוגרפיה
את מקומו החליף גואנגשו, שהפך לקיסר בגיל חמש ורשמית מלך בשנים 1871–1908, ובמרבית שנותיו הבוגרות מנעה ממנו צהשי לבצע רפורמות ולצבור כח, ואף הכשילה את רפורמות מאה הימים 1898 שעשה, שלאחריה כלאה אותו ולקחה לעצמה את הסמכויות הפוליטיות. עד לשנות שלטונה האחרונות סירבה צהשי לדרישות לבצע רפורמות רבות במערכת הפוליטית, ובמקביל בנתה לעצמה ארמונות ומבנים מפוארים (אחד מן הסמלים הידועים לכך הוא ספינת השיש המצויה בארמון הקיץ שבבייג'ינג, אף שלא היא בנתה אותו במקור). צהשי הייתה גם מהתומכות במרד הבוקסרים הכושל כנגד הנציגים הזרים בסין. מקובל לראות בשלטונה השמרני את אחת הסיבות העיקריות לנפילת שושלת צ'ינג.
לפני מותה (עם מות הקיסר גואנגשו) הכתירה כקיסר את פויי (溥儀) שהיה פחות מבן שלוש וכיהן כשלוש שנים עד לביטול הקיסרות ב-1912 לאחר מהפכת שינהאי.
תקופת שלטונה בפועל החלה בהסכמים המשפילים לאחר מלחמת האופיום השנייה, סיום מרד טאיפינג, מרד ניאן, מרד פאנתיי ומרידות נוספות בגאנסו ובגואייג'ואו. במהלך שלטונה נערכו מלחמת סין–יפן הראשונה ומרד הבוקסרים, וחדרו לסין כוחות זרים של רוב מעצמות העולם ואתם רעיונות ואידאולוגיות חדשות. הייתה זאת תקופה שלמרות היותה של סין בעלת התוצר הגדול ביותר בעולם, הפגישה את המודרנה עם הפיגור השמרני של סין, דבר שהביא בסופה של תקופתה להתפוררות הקיסרות הסינית.
אבוטבול
אַבּוּטְבּוּל הוא שם משפחה יהודי מרוקאי שפירושו "מתופף" "מייצר תופים" "מוכר תופים" יש סוברים שהמשמעות דווקא נגר ממשמעות המילה בספרדית, גרסה עממית מייחסת את השם לתובל המקראי. {{פירושונים|* אברהם אבוטבול – זמר, שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי
ראו גם
}}
רוזנבלום
רוזנבלום (Rosenblum) – שם משפחה יהודי-אשכנזי נפוץ. פירושיו מגרמנית הם פריחת הוורדים, פריחת השושנים או פרחים פורחים.
תחנת הכוח אלון תבור
תחנת הכוח אלון תבור היא תחנת כוח השוכנת באזור התעשייה אלון תבור בעמק יזרעאל, הפועלת במחזור משולב, ומייצרת חשמל באמצעות גז טבעי.
התחנה, המבוססת טורבינות גז, הוקמה על ידי חברת החשמל לישראל בתחילת שנות ה-90, ובדצמבר 2019 נרכשה על ידי קבוצת MRC כתחנת הכוח הראשונה שהופרטה במסגרת הרפורמה במשק החשמל (כפי שאושרה ביוני 2018).
נתונים טכניים
תחילת עבודה 91–92 (2004 יחידת מחזור משולב).
הפרטת התחנה
כחלק מהרפורמה בחברת החשמל, ב-26 בנובמבר 2018 נפתח מכרז למכירת תחנת הכוח באלון תבור. בין הקבוצות שהתעניינו במכרז נמצאו OPC שבשליטת עידן עופר, שיכון ובינוי בשליטת נתי סיידוף, קרן נוי, דליה שבבעלות משקי הקיבוצים וקבוצת MRC בבעלות מבטח שמיר, רפק אנרגיה שבבעלות רפק תקשורת ותשתיות ו-Generation Capital של יוסי זינגר וארז בלשה, ו-PMEC (חברה בת והזרוע האופרטיבית של China Harbour Engineering Company Ltd., ענקית התשתיות הבינלאומית).
בתחילת יולי 2019 פורסם שקבוצת MRC זכתה במכרז, וב-3 בדצמבר 2019 בעקבות השלמת הסגירה הפיננסית עם קבוצת מממנים בהובלת בנק הפועלים, התחנה עברה לבעלות הקבוצה בתמורה ל-1.875 מיליארד שקל. בדיווח על עסקת המקרקעין לרשות המיסים דיווחה החברה על שווי קרקע ומבנים מחוברים של 86 מיליון שקל ובעקבות זאת התעוררה מחלוקת עם רשות המיסים.
רקוויאם לחלום (סרט)
רקוויאם לחלום (באנגלית: Requiem for a Dream) הוא סרט דרמה אמריקאי עצמאי משנת 2000 בבימויו של דארן ארונופסקי ובכיכובם של ג'ניפר קונלי, ג'ארד לטו, מרלון ויינס ואלן בורסטין. בורסטין הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור הופעתה בסרט זה.
בסרט מתוארות צורות שונות של התמכרות ושקיעה באשליות שבעקבותיהן הדמויות בסרט מאושרות בשלב הראשוני כבתוך חלום - הסרט מתמקד מצד אחד בחוויות המרוממות ומצד שני בחוויות הקשות ביותר שגוררים מעשים אלה וגורמים ל"מות חלום", בשל המציאות. השקיעה בעולם לא-ריאלי ובהתמכרות מובילה את הדמויות למאסר בתוך עולם מטריף־דעת, הזוי, מייאש ופזיז, שלימים יפגוש את המציאות בצורה מחרידה. הסרט נחשב קשה לצפייה ודורג כסיווג צפייה NC-17 שהוא הגבוה ביותר.
תקציר העלילה
לסרט שני קווי עלילה עיקריים: סיפורה של אישה מבוגרת ובודדה שנוטלת באובססיביות כדורים כנגד השמנה (אמפטמין) – וסיפורו של בנה וחבריו שלהם שאיפות להתעשר מסמים קשים, אליהם הם מתמכרים עד אובדן הנפש. כל אחד מהגיבורים מנסה לבנות לעצמו עולם אוטופי ואידיאלי תוך הסתמכות על הסם, גורם שבסופו של דבר מוביל לשבירת חלומם. בבסיס הסרט - שלוש אנלוגיות מרכזיות – קיץ, סתיו וחורף המשקפים את שאיפותיהם ורצונותיהם של כל אחד מהגיבורים.
על אף שהנושא הראשי בסרט הוא ההתמכרות לסם, התכנים שהבמאי רצה להעביר לצופיו נראים שונים בתכלית. כל אחת מהדמויות מחפשת את הבריחה מהחיים הרגילים והמלנכוליים שלה.
שרה, אימו של הארי, אישה זקנה שהתאלמנה לא מכבר מבעלה, חיה בדירה עלובה בבית דירות שהחיים של כל דייריו דומים לחייה: גלמודים ועצובים כשהדלק היחיד שמניע אותם הוא הזיכרונות המעטים. התמכרותה של שרה לסמים החלה כאשר היא קיבלה שיחת טלפון מנציג חברה המאתרת משתתפים לתוכנית טלוויזיה פופולרית המודיע לה שהיא נבחרה להשתתף בתוכנית. שרה מתכננת ללבוש את השמלה האדומה שלה, אותה לבשה לטקס סיום התיכון של הארי. כאשר היא מודדת את השמלה מסתבר לה שהיא אינה במידתה עוד. שרה מתחילה דיאטה כדי לרזות, אך אינה מתמידה בה ובעצת חברתה רוזי, היא פונה לרופא לעזרה. הרופא נותן לה כדורי הרזיה מסוג אמפטמין, שבנוסף לדיכוי התיאבון, גורם גם להשפעה ממריצה.
שרה אסירת תודה לבנה אחרי שהוא קונה לה טלוויזיה חדשה מכספי סחר הסמים. מדבריו המבולבלים של הארי מבינה שרה שהוא איש הפצה מצליח ואף מאמינה שבקרוב עשויה היא לראות את נכדה הראשון מחברתו העשירה של בנה.
שרה מפגינה סממנים של התמכרות לסמים והארי המנוסה בשימוש בסמים מבין שאמו מכורה ומפציר בה להפסיק ליטול את כדורי ההרזיה. שרה נהנת מהשפעות הכדורים. ההזדמנות להופיע בטלוויזיה מפיחה בה חיים ונותנת לה סיבה לקום בבוקר ולחייך.
בדומה לשרה, גם הדמויות האחרות, הארי וחבריו, מוצאים את המפלט הכלכלי והנפשי בשימוש בסם. מה שמתחיל מניסיון להתעשרות מהירה במכירת סמים, הופך להתמכרות כבדה של השלושה למציאות מדומה, הזויה ומטריפת דעת. הצורך בסם הופך למרכז חייהם של כל אחת מהדמויות הצעירות, דבר שלבסוף גורר משמעויות טראגיות להחריד.
הארי בסוף הסרט חולם שהוא רואה את אהובתו, מריון, במקום יפה ליד הים, אך כאשר הוא רץ לכיוונה היא נעלמת והוא נופל - ומתעורר למציאות בה הוא לבד בבית חולים, ידו נכרתה לאחר זיהום שנגרם עקב הזרקת הסמים. במקביל, מריון מספקת שרותי זנות בתמורה לסמים.
שרה נמצאת בבית חולים פסיכיאטרי אחרי טיפולים קשים מאוד. מצבה קשה. היא הוזה שהיא זכתה במשחק הטלוויזיוני ולתשואות הקהל נפגשת שם עם הארי מתחבקת איתו, ובחלומה הוא מאורס ואיש עסקים מצליח.
הניגוד בין המציאות לחלום יוצר את ההרגשה של "רקוויאם לחלום".
ענק אדום
התפתחות
על כל כוכב פועלים שני כוחות מנוגדים: משיכת הכבידה הלוחצת אותו כלפי פנים, והפעילות הגרעינית המתנגדת לה. להבנת מחזור חייו של כוכב, די להבחין בעובדה אחת פשוטה: הפעילות הגרעינית ממירה חומרים מסוימים באחרים ודינה להחלש ולהפסק, בעוד שכוח הכבידה אינו נחלש. מכיוון שהיתוכם של ארבעה אטומי מימן לאטום הליום הוא התהליך האנרגטי ביותר ביחס למסה, תהליך היתוך כזה בליבת הכוכב הוא מקור האנרגיה הזמין הראשון של כל כוכב. גורלו של הכוכב כאשר מקור זה מתכלה תלוי במסתו ההתחלתית.
כוכבים בינוניים
בכוכב גדול יותר, בעל מסת שמש אחת לערך או יותר, טמפרטורת הליבה מספיקה להתנעת היתוך ההליום, שבו מתמזגים שלושה אטומי הליום לאטום פחמן אחד. כוכב כזה נמצא בתהליך היתוך מימן כ-90% ממשך חייו. במשך אותו זמן, ליבת הכוכב, שרדיוסה המקורי הוא כחמישית מרדיוס הכוכב, מתכווצת, בעוד שהכוכב עצמו גדל לאיטו. הכוכב מתחמם ונעשה בהיר יותר. השמש שלנו, לדוגמה, תימצא כ-10 מיליארד שנים בשריפת 12% מן המימן שלה. בתקופה זו הכוכב מצוי על הסדרה הראשית בדיאגרמת הרצשפרונג-ראסל, והוא הולך ומטפס בה כלפי מעלה (הבהירות והטמפרטורה שלו עולים).
בשלב זה מגבירה הכבידה את אחיזתה. הליבה מתחממת מהר יותר, ובשולי הליבה מתחיל היתוך מימן. מקור האנרגיה החדש, הפועל קרוב לפני השטח, מעלה את הבהירות של הכוכב פי 1,000 עד 10,000 משהיה קודם לכן. מאידך, הפעילות הגרעינית במעטפת, שאינה מרוסנת על ידי כוח הכבידה השורר בליבה, לוחצת את מעטפת הכוכב כלפי חוץ, והוא מתנפח. בתחרות שבין שני כוחות אלו מנצח הכוח הגרעיני - למרות העלייה בפליטת האנרגיה, גדל הכוכב במידה כזו שפני השטח שלו מתקררים, וצבעו מאדים בהתאם לחוק וין. הכוכב הופך לענק אדום. התנהגות זו אופיינית לכוכבים החמים, מסיווג ספקטרלי A עד K (צבעים לבן, צהוב וכתום).
המשך התהליך תלוי במסת הכוכב. בכוכבים בינוניים, שמסתם קטנה מ-2.57 מסות שמש, הליבה תלך ותידחס, עד שהלחץ, קרוב לטון אחד לסמ"ק, ינוון את הגז המצוי בה: קליפות האלקטרונים הן המחסום האחרון בפני קריסה מוחלטת פנימה. כשמחממים גז רגיל, הוא יכול לשחרר אנרגיה על ידי התפשטות. לעומת זאת, התנהגותו של גז מנוון קרובה יותר לזה של מוצק - הוא אינו מתפשט, וכך יעבור הכוכב הבזק הליום. במשך רגע אסטרונומי, מספר שעות בודדות, הטמפרטורה בליבה הולכת ועולה, וגורמת להתכת כמויות הולכות וגדלות של הליום. ייצור האנרגיה בשלב זה הוא אדיר - הכוכב משחרר אנרגיה כגלקסיה שלמה - אלא שהאנרגיה הזו אינה מפרקת את הכוכב. היא נבלעת כולה באטומי ההליום, ומשחררת אותם מן המצב המנוון. ההליום חוזר למצב של גז טהור, והוא ממשיך את ההתכה בקצב מתון יותר. לחצו של היתוך ההליום עוצר את התכווצות הליבה, שרדיוסה בשלב זה כאלפית משל הכוכב. בתהליך זה לא ניתן לצפות ישירות - הבזק ההליום עטוף היטב בשכבות החיצוניות של הכוכב: מיליוני קילומטרים של גז מימן לוהט.
בכוכבים כבדים עוד יותר, הטמפרטורה בליבה גבוהה מספיק כדי להתחיל את היתוך ההליום עוד לפני שהליבה התנוונה, וכך נחסך מהם הבזק ההליום. בזמן היתוך ההליום מתכווץ הכוכב אט-אט לגודל הקרוב לגודלו לפני תחילת היתוך ההליום שמחוץ לליבה.
בכוכבים דלי-מתכות, היתוך ההליום הוא שלב שבו הכוכב נע שמאלה על דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל, כאשר הטמפרטורה שלו הולכת ועולה וצבעו נע מאדום לכתום, אך רדיוסו קטן כך שהבהירות נשארת באותה רמה. כוכב כזה נקרא גם ענק כתום. כשההליום מתכלה, הכוכב מתקרר ומתנפח וחוזר, בקירוב, על עקבותיו לצבע אדום יותר. בכוכבים עתירי מתכות, הטמפרטורה נשארת קבועה למשך זמן ארוך, וכך גם הצבע הכתום-אדום שלהם. גם הבהירות (פי 10 עד 100 מזו של השמש) כמעט שאינה משתנה. תכונות אלה הופכות את הענקים האדומים עתירי המתכות ל"נרות סטנדרטיים" שאפשר למדוד בעזרתם מרחקים בגלקסיה שלנו וגם בגלקסיות מרוחקות.
כוכבים גדולים
אם הכוכב כבד ודחוס מספיק כדי להתיך יסודות כבדים מהליום (הכוכבים החמים עוד יותר מסוג ספקטרלי O או B שצבעם כחול), ליבת הכוכב תהפוך דחוסה יותר ויותר והרכבה ישתנה מהליום לפחמן, חמצן, ניאון, צורן וגופרית ולבסוף ברזל. הכוכב יגדל מאוד ויהפוך לעל-ענק אדום.
סופו של הכוכב
כאשר ענק אדום מכלה את ההליום שבליבתו, הליבה, המורכבת כעת מפחמן וחמצן (ובמקרים נדירים גם מניאון) מתכווצת ומתחממת בעוד השכבות החיצוניות מתפשטות ומתקררות. בסוף התהליך השכבות החיצוניות הופכות לערפילית פלנטרית המקיפה את ליבת הכוכב שהופכת לננס לבן קטן וחם.
יחסי סלובקיה–רוסיה
יחסי סלובקיה–רוסיה הם יחסי החוץ בין סלובקיה לרוסיה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו עם קבלת עצמאותה של סלובקיה ב-1 בינואר 1993. רוסיה פתחה את שגרירותה בברטיסלאבה בשנת 1993. לסלובקיה יש גם שגרירות במוסקבה. שתי המדינות מתנגדות בתוקף לעצמאותה של קוסובו בשנת 2008, וסירבו להכיר ולקיים יחסים דיפלומטיים עם קוסובו.
שלא כמו צ'כיה, שיש לה השקפה שלילית על רוסיה עקב משקעי העבר, נראה כי סלובקיה מקיימת יחסים טובים יותר עם רוסיה. במרץ 2018 טענה דוברת משרד החוץ הרוסי מריה זכארובה כי סלובקיה הייתה אחת מארבע מדינות שסביר להניח שייצרה את סוכן נוביצ'וק ששימש להרעלת סרגיי סקריפל ובתו.
יחסים דיפלומטיים
סלובקיה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה, ו-7 קונסוליות באסטראחאן, חנטי-מנסיסק, קרסנויארסק, אומסק, סנקט פטרבורג, ולדיווסטוק ויקטרינבורג. מאידך, רוסיה מחזיקה בסלובקיה שגרירות בברטיסלבה, וקונסוליה כללית בקושיצה.
מסטיק
מסטיק או גומי לעיסה הוא סוג של ממתק הנועד ללעיסה.
בני המאיה נהגו ללעוס את שרף הגומי המופק משרף עץ הספודיליה (שמו, באזור המצוי היום בתחומי מקסיקו, היה "צ'יקלה"). המצאת המסטיק ה"מודרני" מיוחסת לתומס אדמס, שבשנת 1871 ניסה לטעום את חומר הגלם שלו, בשעה שניסה לייצר צעצועים משרף עץ הספודיליה (Sapodilla), עץ הגדל ביערות הגשם הטרופיים של מרכז אמריקה.
במקביל להמצאת המסטיק ביבשת אמריקה, תועד שימוש במסטיק העשוי משרף נחשים, על ידי שבטים נודדים במצרים העתיקה בתקופה הפרה-הלניסטית. בשל אופן ייצורו, משרף נחשים ארסיים, שימש המסטיק בטקסי התבגרות ופיריון כקמע וכאמצעי קדוש עליו היו שומרים. בעת חתונה הכלה והחתן לעסו מסטיק במשותף כסמל לאהבתם הנצחית.
ייצור
בעבר, נהגו לייצר את המסטיק מהשרף של אלה, ובמיוחד מסוג הנקרא "אלת המסטיק" המכונה גם "מסטיקא", אשר גודלו במיוחד לצורך הפקת שרף המסטיק. עיקר גידולם היה בדרום מערב האי כיוס ביוון באזור שנקרא: "מסטיקוחוריה" (ביוונית: כפרי המסטיק). חיקוי סינתטי של החומר ללעיסה מעץ זה משמש כמרכיב מרכזי בייצור המסטיק המודרני. מקור השם מסטיק הוא מהמילה הלטינית masticate שפירושה ללעוס.
כיום, מייצרים את המסטיק בעיקר ממוצרים טבעיים מכיוון שב-2020 יצא מהחוק השימוש בחומרי גומי כלומר (נפט) לייצור המסטיקים, שמכילים בתוכם תמציות בטעמים שונים, בדרך כלל ממותקות, אולם ישנם מספר שווקים (למשל השוק היפני) וחברות שעדיין משתמשות בשרף. תוך כדי תהליך הלעיסה משתחררת תכולת המסטיק לתוך החך, ומעוררת את פעילות ייצור הרוק. ישנם סוגי מסטיקים המתוכננים במיוחד לאפשר ללועס להפריח בועות (לדוגמה מסטיק בזוקה).
צריכה
בדרך כלל, מסטיק נלעס למטרות הנאה, אך שימושים רפואיים במסטיקים הלכו ונעשו פופולריים החל משנות ה-90. לדוגמה, מסטיקים ללא סוכר רבים מתהדרים ביכולתם לסייע במניעת עששת, על ידי עירור הפרשת רוק בפה ושיפשוף השיניים, דברים המנקים את משטח השן משאריות מזון. ישנם מסטיקים המכילים ניקוטין, שייעודם הוא לעזור בגמילה מעישון סיגריות.
המסטיק ואיכות הסביבה
בישראל ישנם מספר אתרים בהם יש "סלעי מסטיק", שהם סלעים שעליהם הודבקו במהלך השנים עשרות ומאות של מסטיקים לעוסים על ידי מטיילים שונים. גם גזעי עצים הפכו למטרה להדבקת מסטיקים. התופעה מגונה על־יד רשויות שמירת הטבע בישראל, ורבים חושבים שהמראה של מסטיק ישן מודבק על סלע הוא לא נעים ולא מתאים לאווירת הטבע.
גם במספר מקומות בעולם ישנם "קירות מסטיק", שהם קירות ברחובות או סימטאות שעליהם הודבקו מסטיקים על ידי הציבור הרחב. תופעה זו עשויה להפוך קיר פשוט למעין אטרקציה תיירותית.
בהקשר של איכות הסביבה, הדעות חלוקות, אך הדעה הרווחת היא שהמסטיק הקלאסי הנפוץ אינו חומר מתכלה (בפרט בסביבות שאינן מעודדות התכלות, כגון מדרכות עירוניות), או שנדרשות להתכלותו שנים רבות מאוד. בשל כך, הוא מהווה מפגע נוף במדרכות עירוניות רבות ברחבי העולם, שקשה מאוד להיפטר ממנו. טרם נמצאו דרכים כימיות בטוחות ומוצלחות דיין לטיפול בו, ולכן, הדרך היחידה להיפטר ממנו היא גירוד ידני שלו (או החלפת אבני ריצוף המדרכה).
מסטיק, מוסר וחקיקה
בסינגפור יש חוק האוסר על השימוש במסטיק, וכל מי שייתפס כלועס מסטיק למטרה שאינה מצדיקה את השימוש (גמילה מעישון, מטרות רפואיות וכדומה) יקבל קנס של כ-3,000 דולר. החריג על מסטיקים למטרות רפואיות חוקק בשנת 2004. במקרים של צריכת מסטיק למטרות אלו, יש לקנות אותו בבתי מרקחת, תוך תיעוד מספר זהות ואמצעיים מזהים נוספים.
גם ברית המועצות לא ראתה את המסטיק בעין יפה, ולא ייצרה או ייבאה מסטיקים. המסטיק היה שם מוצר מותרות, שמוכיח גם זלזול בשלטון, וגם קשרים עם מדינות המערב. הדבר היה כך גם במדינות שהיו תחת השפעת ברית המועצות. העיתונאי יצחק שתיל כתב בספרו, "כתבנו בבאר שבע" שכשטס לסקר אירוע ספורט ברומניה הקומוניסטית בשנת 1978, הוא קיבל יחס מועדף מעמיתיו המקומיים, כי שיחד אותם במסטיקים.
מיתוסים ועובדות הקשורים במסטיק
מיתוס אודות מסטיקים, הוא שבליעתם בידי האדם מסוכנת מאחר שהמסטיק עלול "להידבק" בנקודה אחת לאורך אורכה של מערכת העיכול או להיתקע בוושט ולגרום לחנק, אולם, הסיכוי לכל אחד משני המאורעות קטן מאוד. עם זאת, לא מומלץ לבלוע מסטיקים, מאחר שאין הגוף יכול להפיק כל תועלת או ערך תזונתי מן המסטיק. לעומת זאת, פיתוי חיות מבויתות או חיות בר, למשל בגן החיות, ללעוס מסטיק, עשוי להזיק להן מאוד. אם כי הדבר נכון לגבי מוצרי מזון נוספים רבים, שהאדם צורך.
ב-10 במרץ 1975, במשחק ידידות בין נבחרות נוער של הוקי קרח מברית המועצות ואונטריו, קנדה, בהיכל הספורט סוקולניקי שבמוסקבה, אירע אסון. לפחות עשרים איש נמחצו למוות, אחרי שהאורות כבו. כמו הרבה אסונות, שהתרחשו בדיקטטורות, האירוע נאסר לפרסום בברית המועצות במשך שנים רבות. ומכיוון שמממנת הטיסה של הנבחרת הקנדית הייתה תאגיד ייצור מסטיקים, נפוצה שמועה, לפיה הקהל במשחק מחץ למוות את ההרוגים, כשהוא שעט לקבל מסטיקים מהשחקנים הקנדים. המסטיק היה מוצר נדיר מאוד בברית המועצות.
ברכה על מסטיק
כשהמסטיק חסר טעם לא מברכים עליו.
כשיש טעם במסטיק לדעת הרב משה לוי (בספר "ברכת ה'" חלק ב' עמוד מא) לא מברכים עליו כלל, ואף שמרגישים מתיקות בתחילת לעיסת הגומי לעיסה, מכל מקום אין בטעימה זו חשיבות של אכילה ושתייה, ועל כן אין לברך עליו. והביא ראיה לדבריו, ממה שכתב המגן אברהם שמותר לאדם שהוא בתענית לטעום איזה דבר מאכל, אבל לא לבלעו, אף על פי שבוודאי הוא מתכוון להנאתו, שהוא מרגיש מעט מטעם המאכל בשעה שנכנס לפיו, וגם אי אפשר שלא נכנס מעט שבמעט מגופו של התבשיל לתוך גופו של האוכל ממנו, מכל מקום הואיל ואין זו דרך אכילה, מותר לעשות כן בתענית, ואין זה נחשב כמי שאכל בתענית. ומכאן הוכיח רבי משה לוי שאין לברך על גומי לעיסה, שהרי בלי ספק שווה דין זה של טעימת התבשיל ללא בליעתו, לדין טעימת גומי לעיסה, ואם מותר לטעום כך מן התבשיל בתענית, כמו כן אין לברך על טעימה כזו, ואם כן גם על גומי לעיסה אין לברך.
אבל לדעת הרב עובדיה יוסף (בשו"ת יביע אומר חלק ז סימן לג) וכן לדעת רוב הפוסקים מברכים עליו שהכל, ומדברי המגן אברהם אין ראיה כי המגן אברהם עצמו כתב לעניין תענית, שטעם הדבר שמותר לטעום כך מן התבשיל, הוא משום שלא הייתה בכוונת האדם המתענה לקבל עליו תענית בחומרה כזו שלא יטעם טעימה שכזו מן התבשיל, והואיל ואין זו דרך אכילה, אלא דרך טעימה, אין טעימה זו סותרת לתענית שנמצא בה. אולם לעניין הנאה מן התבשיל, בוודאי שזה הטועם ממנו נהנה ממנו, ואם כן גם לשיטת המגן אברהם שיהיה מותר לטעום כך מן התבשיל בתענית, מכל מקום יהיה חייב לברך עליו, הואיל ואסור "ליהנות" מן העולם הזה בלא ברכה. ודין ברכה אינו תלוי כלל באכילה או טעימה, אלא תלוי הוא בהנאת החיך, והואיל וזה הטועם גומי לעיסה ומרגיש בו מתיקות נהנה ממנו, אז פשוט שחייב גם בברכה עליו.
ברכה אחרונה על מסטיק ודאי שלא מברכים כי אין שיעור מספיק.
טוטליטריזם
משטר טוטליטרי (או: לוֹפְתָנִי) הוא סוג מסוים של דיקטטורה, בו האזרחים משועבדים למדינה וחייהם כפופים לרשות השלטון. אין הפרדת רשויות: הרשות המחוקקת, השופטת והמבצעת כפופות כולן למנהיג "הכל יכול". חיי האזרחים מתנהלים על פי השקפת העולם של מנהיג המדינה ומתנגדי השלטון נענשים בחומרה. השלטת רעיונות מפלגת השלטון בעם נעשית באמצעות תעמולה. את הלופתנות (או הטוטליטריזם) ניתן להגדיר כמצב בו החברה הופכת להיות שלוחה של המדינה וכלי בידי מנהיגיה.
המיוחד במשטרים הטוטליטריים המודרניים הוא הכסות האידאולוגית שבה הוקמו: אידאולוגיה קומוניסטית (כמו בסין, בקוריאה הצפונית ובעבר בברית המועצות ובמדינות אחרות); אידאולוגיה לאומנית-גזענית קיצונית בגרמניה הנאצית; אידאולוגיה פטריוטית-קיצונית במשטרים הפשיסטיים; אידאולוגיה דתית באיראן ובאפגניסטן של משטר הטליבאן. לעיתים נדירות המשטר הוא גם ללא אידאולוגיה כלשהי, אולם במקרים כאלו הוא מזדרז להמציא אידאולוגיה כזאת.
הדבר שונה ממשטר עריצות בו שליט יחיד עולה מתוך מצב של כאוס או חוסר יציבות ולא מתוך אידאולוגיה ברורה ואוטופיסטית כשהוא מבסס את שלטונו בעזרת טרור מדינתי, פחד ויצירת תלות נפשית.
אידאולוגיה חובקת כל
המאפיין המרכזי של משטר טוטליטרי, ואשר מבחין בינו לבין סוגים אחרים של דיקטטורה, הוא המקום המרכזי שמקבלת אידאולוגיה חובקת כל באשר לאיך צריכה החברה האנושית להתנהל ומהן הדרכים להגיע למטרה הזאת. בכל המשטרים הטוטליטריים, האידאולוגיה מחייבת את צייתנותם המוחלטת של האזרחים, כולל הקרבת חייהם למען המטרה. כל האידאולוגיות הללו הן אנטי-ליברליות מובהקות, מאחר שהן מקריבות את חירות הפרט בעבור מה שנתפס בעיניהם כטובת הכלל. האידאולוגיות הללו מבוססות על ההנחה שהחברה איננה אוסף של פרטים, אלא יחידה אורגנית, שכל פרט מהווה חלק ממנה. מכאן משתמע חוסר סובלנות קיצוני כלפי פלורליזם וחילוקי דעות. כל גילוי של חילוקי דעות נתפס כמחליש את המערכת ולכן יש לטפל בו בחומרה. דוגמאות מרכזיות לאידאולוגיות המשמשות משטרים טוטליטריים הן הפאשיזם והנאציזם.
מפלגה אחת, מנהיג אחד
משטרים טוטליטריים מאופיינים בקיומה של מפלגה אחת בלבד שעלתה לשלטון בדרך של הפיכה אלימה, במהלכה הושמדה באלימות כל צורה אפשרית של אופוזיציה. בתחילת דרכה, המפלגה פתוחה לכולם, אך ככל שהיא מתבססת יותר, כך קשה יותר להיכנס אליה. חברי המפלגה הופכים את עצמם לאליטה והם מגנים על מעמדם בין היתר, על ידי חסימת חברים חדשים מלהצטרף, או "טיהורים" חוזרים ונשנים המופנים כלפי חברים ותיקים המהווים איום. בהדרגה, הופכת המפלגה הטוטליטרית ליותר ויותר ריכוזית וחדגונית במסריה, עד שהיא מרוכזת כולה סביב מנהיג אחד כל-יכול, אשר סביב מוצא פיו יקום וייפול דבר. יתר חברי המפלגה שואבים את עוצמתם מהמנהיג.
בין המנהיג לחברי המפלגה הבכירים נוצר יחס מעין פיאודלי: המנהיג מקצה לאנשי שלומו "חלקות" שהם מוסדות ממשלתיים או תאגידים שהולאמו או שבבעלות המדינה. בתמורה הם מעניקים לו נאמנות בלתי מסויגת. חבר מפלגה שזכה ב"חלקה" כזאת, מנהל אותה באופן בלעדי, והופך למנהיגה העליון של "חלקתו" בדיוק כשם שראש המפלגה הוא מנהיגה העליון של כל המדינה.
כלפי המנהיג מתפתח באמצעות מנגנוני התעמולה פולחן אישיות. הוא הופך לאל עלי אדמות, הוא מוצג כגואל של עמו וכאדם שעתיד לשחרר את האנושות כולה לעתיד אוטופי של חירות מוחלטת.
מונופול על אמצעי התקשורת ותעמולה
תעמולה בעידן המודרני משמשת רבות משטרים טוטליטריים, בכל רחבי העולם. השימוש בתעמולה משמש ככלי שליטה עוצמתי ביותר, שכן הוא מסוגל להגביר את הציות של האזרחים השונים בלא הפעלת כוח ישיר. כיוון שבמדינות כאלו אמצעי התקשורת נתונים בידי הממשל, השימוש בתעמולה הופך לנגיש ונוח. עם צמיחתן של המדינות הטוטליטריות הגדולות של המאה ה-20: ברית המועצות וגרמניה הנאצית, התפתח במיוחד השימוש בתעמולה ברשות משטרים כאלו. בגרמניה הנאצית אף היה שר תעמולה מיוחד – יוזף גבלס. בשתי מדינות אלו נעשה שימוש קיצוני במיוחד ביצירת פולחן אישיות של מנהיגיהן, ובעיקר אדולף היטלר ויוסיף סטלין, פולחן אשר הפך את האישיות המנהיגה למזוהה עם טרדות הציבור כולו.
מונופול על האלימות
במונח מונופול על אלימות (או מונופול על כוח) הכוונה לבלעדיות על אלימות שלטונית.
מבחינה זו רב המשותף בין משטרים טוטליטריים לשיטות משטר אחרות המקובלות כיום, וברוב החברות המודרניות יש התנגדות לשימוש באלימות של יחידים.
עד סוף ימי הביניים היו גורמים אלימים רבים בחברה, לא רק מלכים החזיקו בכוחות צבא, אלא גם אצילים, ערים, כנסיות, מנזרים, גילדות, משפחות חזקות ועוד. כמעט כל מאבק פוליטי מרמת ממלכה, דרך עיר, מנזר, כפר ועד משפחה מורחבת היה מלווה באלימות פיזית.
במהלך השנים התקבלה המחשבה שכוחות צבאיים, משטרתיים או כאלו שיכולים להפעיל אלימות פוליטית, חייבים להשתייך לשלטון המרכזי. משטרים טוטליטריים מעבירים את כל הגופים שיכולים להפעיל אלימות תחת שליטה מרכזית אחת.
כלכלה ריכוזית
משטרים טוטליטריים מאופיינים בכלכלה ריכוזית. בכך הם שוללים מן האזרח הפשוט את החופש הכלכלי והחופש התעסוקתי, היות שלאזרח אין המשאבים המתאימים והיציבות הכלכלית המתאימה כדי להתנגד. השלטון למעשה מחזיק בכל הכוח הכלכלי, ובוחר לעשות בו כרצונו. במשטר טוטליטרי, לשלטון ישנה ריבונות על כל שטח הנמצא תחת שליטתו כשבידו האפשרות להלאים קרקעות כרצונו (דבר שהיה נהוג בברית המועצות). בחלק מהמשטרים (ברית המועצות, צפון-קוריאה, הרפובליקה העממית של סין) לאדם אין אפשרות להתמקצע על פי רצונותיו ויכולותיו והוא נשלח לעבוד במקצועות על פי צורכו של השלטון, כך עשויים למצוא את עצמם אנשים חסרי כישורים במקצועות הדורשים כישורים אלו, דבר המביא לחוסר תועלת כלכלית.
בברית המועצות היה נהוג לשנות תכנים היסטוריים, קטעי עיתונות ומאמרים בהתאם לאידאולוגיה של המפלגה ברגע נתון. כך למשל, דווחו דיווחים שקריים בעיתונות לגבי עליית המשק, כשלמעשה המשק קרס, דבר הגורם למעין "שטיפת מוח" כלכלית היות שהאזרח אינו זוכה להנות מפרי עבודתו, אך נאמר לו שהוא מקריב את זמנו, מאמצו ובריאותו למען האומה, כשבפועל הוא לא הרוויח דבר.
משטרים טוטליטריים בדומה למשטרים קומוניסטים מאופיינים בכלכלה ריכוזית ומתוכננת, עמדות המשק מסופחות למשטר הטוטליטרי שבדרך כלל נמצאים בבעלותו.
גורלם של משטרים טוטליטריים
בשל אופיים הקיצוני והישענותם על קונפליקט מתמיד הן עם מדינות אחרות והן עם גורמים בתוך מדינתם שלהם, משטרים טוטליטריים לא נוטים להאריך ימים, או שהם נוטים להתמתן ולהתפשר עם המציאות. המשטרים הפשיסטים באיטליה ובגרמניה, נגדעו שנים לא רבות לאחר שהוקמו, בשל תבוסתן של מדינות אלה במלחמת העולם השנייה. באשר למשטרים הסטליניסטיים, בברית המועצות חלה מגמה של התמתנות מיד עם מותו של סטלין. יורשו של סטלין, ניקיטה חרושצ'וב, פתח מיד בתהליך של דה-סטליניזציה, בו מיתן את הטרור, את פולחן האישיות של סטלין, ונקט גישה פרגמטית יותר כלפי מדינות המערב. תהליך זה נמשך עד לפירוקה של ברית המועצות בתחילת שנות ה-90. גם בסין חל תהליך מעניין של התמתנות לאחר מותו של המנהיג מאו דזה-דונג. כישלונותיו של מאו לפתח את הכלכלה הסינית ולשפר את תרבותה (ראה הקפיצה הגדולה קדימה), הולידו בקרב האוכלוסייה הסינית יותר ויותר ניכור מהתעמולה הכביכול-סוציאליסטית של המשטר בסין. יורשו של מאו, דנג שיאופינג, ייצג אגף במשטר שהחליט לנוע לעבר אימוץ של השיטה הקפיטליסטית, החל ברפורמות של ליברליזציה ופתיחות הדרגתית כלפי המערב – מגמה שנמשכת בסין עד היום. אליבא דסין, שם התפתח משטר דואלי: חלק ניכר מהמשק הוא קפיטליסטי, אך המשטר הפוליטי תחת המפלגה הקומוניסטית הסינית נותר בעל מאפיינים וסממנים סטליניסטיים וטוטליטריים.
מחלוקת בתזה הטוטליטרית
המחלוקת בין חוקרי הטוטליטריזם נסובה בעיקר על שתי סוגיות: האם הטוטליטריזם הוא תופעה חדשה בהיסטוריה והאם ניתן בכלל לאגד משטרים שונים תחת אצטלת הטוטליטריזם.
באשר לסוגיה הראשונה, פרידריך ובז'יז'ינסקי טענו שהטוטליטריזם הוא חידוש היסטורי. לטענתם, המשטרים הטוטליטריים הראשונים היו במאה ה-20: ברית המועצות, גרמניה הנאצית, סין המאואיסטית, איטליה הפשיסטית ועוד. חוקרים אלה טוענים שהטוטליטריזם לא יכול להיות אפשרי בלא אמצעים טכנולוגיים לפיקוח על ההמון ולהשמדה המונית. מתנגדיהם של פרידריך ובז'ז'ינסקי טוענים לעומתם, שגם משטרים כמו ספרד בתקופת האינקוויזיציה וצרפת בתקופת רובספייר היו בעלי מאפיינים טוטליטריים מובהקים, והמוגבלות הטכנולוגית בתקופה זו לא די בה כדי להדירם מהגדרה זו.
באשר לסוגיה השנייה, פרידריך ובז'יז'ינסקי לא ראו הבדל של ממש בין המשטרים הטוטליטריים השונים. כולם צייתו לאותם כללים של טרור, תעמולה ואידיאליזציה של מנהיג. ההבדל היחיד היה באידאולוגיות השונות, אך משטרים טוטליטריים היו ידועים בהבדלים בין דיבורים למעשים: כך למשל, בעוד שהנאצים אימצו לפעמים דוקטרינות "קפיטליסטיות", המפלגה הנאצית לא היססה להתערב בכלכלה המדינית. כמו כן, משטרו של סטלין הטיל עול כבד על מעמד הפועלים ועל האיכרים, למרות האידאולוגיה הכביכול-סוציאליסטית המוצהרת ששאפה להביא לשחרורם של מעמדות אלו. האידאולוגיה של המשטר הסטליניסטי בברית המועצות, למעשה, התרוקנה מתוכנה עם הזמן ומעולם לא מומשה בצורתה המקורית. לפי פרידריך ובז'יז'ינסקי, אין די בהבדלים אידאולוגיים כדי למחוק את המשותף הרב בין משטרים טוטליטריים שונים.
גישה זו ספגה ביקורת מצד חוקרים שהתנגדו להשוואה בין הפאשיזם והנאציזם לבין הסטליניזם. חוקרים אלה טענו שהדבר ממעיט בערכה של האכזריות הנאצית כתופעה אנושית חד פעמית.
דוד הד
דוד הד (Heyd; נולד ב-31 ביולי 1945 בירושלים) הוא פרופסור אמריטוס לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד הקתדרה לפילוסופיה ע"ש חיים פרלמן.
ביוגרפיה
אביו, אוריאל הד, שימש פרופסור בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ועמד בראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית. הד למד לתואר ראשון ושני בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית והשלים דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד ב-1976. הדיסרטציה שלו, בהנחיית סר סטיוארט המפשייר וסר ג'פרי וארנוק, הייתה בנושא "The Status of Supererogatory Acts in Ethical Theory". לאחר מכן החל להרצות בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית. הד היה מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת ברקלי ועוד.
תחומי המחקר של הד הם אתיקה, פילוסופיה פוליטית וביואתיקה. הוא חבר במועצה הלאומית לביואתיקה ובוועדות ציבוריות בנושאים של פונדקאות, חוק החולה הנוטה למות, ניסויים רפואיים בבני אדם, טכנולוגיות גנטיות ואתיקה במחקר.
הד נשוי ואב לבן. אשתו, מילי הד, היא פרופסור לאמנות מודרנית ועכשווית באוניברסיטה העברית. אחיו, מיכאל הד (1943–2014), היה פרופסור להיסטוריה, גם הוא באוניברסיטה זו.
וונדר וומן 1984
וונדר וומן 1984 (באנגלית: Wonder Woman 1984) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי, סרט ההמשך ל"וונדר וומן" (2017), והתשיעי בסרטי היקום הקולנועי של DC. בסרט ההמשך חוזרים לככב גל גדות בתפקיד וונדר וומן וכריס פיין בתפקיד סטיב טרבור; כמו כן מככבת בסרט קריסטן ויג בתפקיד צ'יטה. הבמאית היא פאטי ג'נקינס והתסריט נכתב על ידי פאטי ג'נקינס, ג'ף ג'ונס ודייוויד קלהאם.
דיאנה פרינס נקלעה למאבק נגד ברית המועצות בצל המלחמה הקרה שבשנות ה-80, ומוצאת אויבת אימתנית בשם ברברה אן מינרווה / צ'יטה.
הסרט תוכנן תחילה לצאת לאקרנים בארצות הברית ב-1 בנובמבר 2019, אך נדחה ל-5 ביוני 2020. בסופו של דבר נדחתה יציאת הסרט בשל מגפת הקורונה בארצות הברית לחג המולד, 25 בדצמבר 2020.
בישראל הסרט יצא לאקרנים ב-27 במאי 2021 בבתי הקולנוע.
עלילה
כילדה צעירה, דיאנה פרינס מתחרה בתחרות אתלטית רב-שלבית בתמיסקירה מול אמזונות מבוגרות. לאחר שנפסלה בניסיון לבצע קיצור דרך במהלך התחרות, אמה של דיאנה, המלכה היפוליטה ודודתה אנטיופ מרצות לה על חשיבות האמת.
בשנת 1984, עשרות שנים לאחר אירועי מלחמת העולם הראשונה, דיאנה עובדת כאנתרופולוגית וארכאולוגית בכירה במכון סמית'סוניאן בוושינגטון הבירה ומתמחה בתרבויות העתיקות של הים התיכון. דיאנה ממשיכה להילחם בפשע כוונדר וומן, תוך שהיא מנסה לשמור על אנונימיות כלשהי. דיאנה פוגשת עמיתה חדשה לעבודה, ברברה אן מינרווה, אישה חסרת ביטחון שסוגדת לדיאנה ומנסה להתיידד איתה.
איש העסקים השאפתן מקסוול לורד מבקר בסמית'סוניאן בחיפוש אחר אבן מסתורית, שלכאורה מעניקה משאלות במגע. גם דיאנה וגם ברברה משתמשות ללא ידיעתן באבן כדי להגשים את משאלותיהן שלהן: דיאנה מייחלת לאהובה שמת, סטיב טרבור, וגורמת לנשמתו לחזור ולהשתלט על גופו של אדם אחר בעולם האמיתי; ברברה רוצה להיות חזקה ויפה כמו דיאנה. במהלך לילה חגיגי בסמית'סוניאן, מקסוול מנצל את ברברה במטרה לקבל את האבן. לאחר מכן הוא רוצה להפוך להתגלמות האבן וזוכה בכוחה להעניק משאלות, תוך יכולת לקחת מאחרים את כל מה שהוא רוצה.
במהלך הימים הבאים הופך מקסוול לדמות בעלת השפעה חזקה, תוך שהוא משאיר בעקבותיו כאוס והרס. ברברה, דיאנה וסטיב מנסים לחקור את כוחה של האבן עוד יותר ומגלים שזו נוצרה על ידי אלוהי השקרים, הבגידה והשובבות; האבן מעניקה למשתמש את משאלתו אך מחזיקה את העוצמה היקרה ביותר בתמורה והדרך היחידה לבטל זאת היא על ידי ויתור על הרצון או בהרס האבן עצמה. סטיב מבין שקיומו כרוך במחיר כוחה של דיאנה. גם דיאנה וגם ברברה אינן מוכנות לוותר על משאלותיהן ומנסות למצוא פתרון אחר.
מקסוול, לאחר שנודע לו מנשיא ארצות הברית על מערכת שידורי לוויין תקשורת שיכולה להעביר אותות ברחבי העולם, מחליט להשתמש בה כדי לתקשר לכל העולם ומציע להיענות לרצונותיו. ברברה מאחדת כוחות עם מקסוול במטרה למנוע מדיאנה לפגוע בו. סטיב משכנע את דיאנה להרפות ממנו ולוותר על משאלתה ולהשיב את כוחה. היא חוזרת הביתה ועוטה את שריון לוחמת האמזונות האגדית אסטריה ואז יוצאת לתחנת השידור ונאבקת בברברה, שהגשימה משאלה נוספת באמצעות מקסוול: להפוך לטורפת-על והיא הופכת לצ'יטה. דיאנה נאבקת עם ברברה ומוותרת על משאלתה. לאחר שהביסה את ברברה, דיאנה מתעמתת עם מקסוול ומשתמשת בלאסו האמת כדי לתקשר עם העולם באמצעותו ומשכנעת את כולם לוותר על משאלותיהם. היא גם מראה למקסוול חזון של בנו, אליסטר, שמסתובב ברחוב כשהתוהו ובוהו נובע מהגשמת רצון הכלל. אז מקסוול מוותר על משאלתו וחוזר הביתה להתאחד עם בנו.
זמן מה לאחר מכן, דיאנה פוגשת את האיש שבגופו חי סטיב, בעוד שהיא ממשיכה להגן על העולם. בסצנה שלפני הקרדיטים מתגלה כי אסטריה חיה בסתר בקרב בני האדם, בדומה לדיאנה.
שחקנים
בסרט השתתפו גם השחקנים נטשה רות'וול, המגלמת את הבוסית של מינרווה במכון הסמית'סוניאן; ראבי פאטל, המגלם את באבאג'ידה, שמחזיק מסמכים על ההיסטוריה של אבן החלומות; גבריאלה ויילד המגלמת את עוזרתו של לורד; קריסטופר פולהא המגלם את האיש שאת גופו סטיב טרבור מארח; עמר וואכד המגלם את אמיר סעיד בן אבידוס, שליטה של ביאליה העשירה בנפט. לינדה קרטר, שגילמה את דמותה של וונדר וומן בסדרת הטלוויזיה של שנות ה-70, מופיעה בהופעת קמע בסצנה שאחרי הכתוביות. בעלה של גדות, ירון ורסנו, ושתי בנותיה מופיעים בקצרה בסוף הסרט.
הפקה
ביוני 2017, החלו ג'ף ג'ונס ופאטי ג'נקינס בכתיבת תסריט עבור סרט המשך ל"וונדר וומן". ביולי אותה שנה, אושר תחילת העבודה על התסריט לסרט. באותו החודש הוכרז רשמית על עבודת הסרט במסגרת פסטיבל קומיקון. באוגוסט ג'נקינס החלה בדיונים לבימוי הסרט, מאוחר יותר היא חתמה רשמית על חוזה בימוי בעוד גל גדות תשוב לגלם את דמותה של וונדר וומן. בספטמבר מונה דייוויד קולהאם לתסריטאי הסרט לצד ג'נקינס וג'ונס. על פי הדיווחים אירועי הסרט יתרחשו בתקופת המלחמה הקרה. לדברי ג'נקינס הסרט יספר סיפור אהבה חדש עם מושא אהבה חדש לוונדר וומן עם שחקן חדש שילוהק. קדם ההפקה החל כבר בדצמבר 2017, כשהצילומים החלו בסוף מאי 2018. הפקת הסרט התמקמה באולפני האחים וורנר, ליבסדן בבריטניה עם צילומים שנערכו גם במחוז קולומביה ובצפון וירג'יניה. במרץ 2018, לוהקה קריסטן ויג לגלם את נבלית הסרט, ברברה אן מינרווה / צ'יטה. צילומי הסרט הושלמו בדצמבר 2018 והיה צפוי לצאת לאקרנים ב-2 באוקטובר 2020.
מוזיקה
על הפסקול אמון מלחין הסרטים הגרמני-יהודי, הנס צימר, שעובדת מעורבותו הוכרזה כבר באוגוסט 2018, כשהוא מחליף את רופרט גרגסון-ויליאמס שהלחין את הפסקול לסרט הקודם. בעבר, צימר הלחין פסקולים לסרטים אחרים בסדרת היקום הקולנועי של DC, כמו איש הפלדה ובאטמן נגד סופרמן: שחר הצדק, שכלל גם את נעימת הנושא הרשמית של וונדר וומן. אלבום הפסקול הופץ ב-16 בדצמבר 2020 על ידי WaterTower Music.
שיווק
ביוני 2018, נודע שעלילת הסרט תתרחש בשנות ה-80 ושמו יהיה "וונדר וומן 1984". באירוע חוויית קומיק-קון שנערך בסאו פאולו, ברזיל, בדצמבר 2019 נחשף הקדימון הרשמי הראשון של הסרט. ב-18 בנובמבר 2020 פורסם הקדימון הרשמי ונודע כי הסרט יופץ בבתי קולנוע נבחרים ויופץ במקביל גם באמצעות ספק שירותי הזרמת המדיה HBO Max.
הפצה
הסרט הופץ בבתי הקולנוע במקביל ליציאתו בשירות הסטרימינג HBO Max. בארצות הברית הסרט יצא לאור ב-25 בדצמבר. אך במדינות אחרות, שם לא זמין שירות HBO Max, הפצת הסרט החלה כבר ב-16 בדצמבר, זאת משום שאולפני וורנר חששו מהפצות פירטיות של הסרט. הסרט הופץ ב-27 במאי 2021 בישראל עם פתיחת בתי הקולנוע שנסגרו עקב מגפת הקורונה.
חרם פוליטי
כמו הסרט הקודם, "וונדר וומן" מ-2017, גם סרט המשך זה מוחרם על ידי הליגה הערבית בידי מספר מדינות ערביות-מוסלמיות, עקב הרקע של גדות כישראלית, כחיילת צה"ל וכציונית. על השחקן המצרי עמר ווכד נמתחה ביקורת על השתתפותו בסרט.
סרט המשך שבוטל
בינואר 2019, אחרי השלמת עיקר צילומי "וונדר וומן 1984", הבמאית והתסריטאית פאטי ג'נקינס הכריזה שכרגע ממפים את עלילת הסרט השלישי של "וונדר וומן". הקולנוענית אמרה שהעלילה של סרט ההמשך תתרחש במהלך העת המודרנית. בדצמבר 2019, ג'נקינס סיפרה כבר שפרק הזמן שיחלוף בין הסרט השני לשלישי יהיה גדול יותר מאשר פרק הזמן שלקח להוציא את סרט ההמשך הראשון. באפריל 2020, במהלך ריאיון עם מגזין "Total Film", הבמאית גילתה שיש לה קשת עלילתית שתצריך את כל ארבעת סרטי וונדר וומן, כולל סרט על אודות האמזונות, ואז הסרט השלישי של הדמות הראשית. בשלהי חודש יוני 2020, כשדיברה על מצב הסרט השלישי - ג'נקינס חשפה שהפסיקה לעבוד על הסיפור שעליו עבדה במהלך החצי שנה שלפני כן, כדי שתוכל לספוג ולעבד את תוצאות מגפת הקורונה ברחבי העולם אל תוך סיפור העלילה. עם זאת, בדצמבר 2020, אולפני האחים וורנר אישרו כי החלה העבודה על סרט שלישי בסדרת הסרטים בכיכובה של גל גדות, זאת אחרי שהסרט הכניס 85 מיליון דולר ו-16.7 מיליון בארצות הברית בלבד, במה שמהווה לפתיחה הטובה ביותר לסרט שיצא מפרוץ מגפת הקורונה.
באוקטובר 2021, במהלך כנס DC FanDome לינדה קרטר חשפה כי פאטי ג'נקינס עובדת על סרט שלישי בסדרה.
בדצמבר 2022, אתר "הוליווד ריפורטר" דיווח כי הסרט השלישי של וונדר וומן לא אושר על ידי תוכניותיהם של המנהלים החדשים של "אולפני די.סי", ג'יימס גאן ופיטר ספרן ליקום הקולנועי של DC.
ספין-אוף
בדצמבר 2019, הבמאית פאטי ג'נקינס הודיעה שסרט ספין-אוף ל"וונדר וומן" נמצא בפיתוח, כשהסיפור מתמקד באמזונות מתמיסקירה. ג'נקינס תשמש כמפיקה פועל. באפריל 2020 עדכנה שהיא כבר לא מתכננת לביים את סרט הספין-אוף, אך אישרה שכן תיקח חלק בהפקתו.
אליפות ישראל בשחמט 1951
אליפות ישראל בשחמט 1951 הייתה האליפות הראשונה של ישראל בשחמט. היא אורגנה על ידי האיגוד הישראלי לשחמט, נערכה בתל אביב והשתתפו בה 16 שחמטאים. התחרות החלה בתחילת 1951 והסתיימה באפריל באותה שנה. האליפות התקיימה בשיטת ליגה שכללה משחק בודד בין המשתתפים. עבור ניצחון הוענקה נקודה. עבור תוצאת תיקו הוענקה חצי נקודה.
מנחם אורן זכה בתחרות. ראש ממשלת ישראל באותה עת, דוד בן-גוריון, העניק את הפרסים לזוכים בטקס הסיום של התחרות.
תוצאות
1. מנחם אורן - 9
2. ישראל יוסף קניאז'ר - 8.5
3. עזרא גלאס - 8
4. אליהו מנדלבאום - 7.5
5-7. יוסף דובקין - 7
5-7. יצחק אלוני - 7
5-7. ישראל דינר - 7
8-9. ישראל ברב - 6
8-9. אברהם פישר - 6
10-11. שלמה סמילטינר - 5.5
10-11. יוסף פורת - 5.5
12. משה צ'רניאק - 5
13-14. קוינובסקי - 4.5
13-14. בראון - 4.5
צוותי נחשון
צוות נחשון (בעבר: גרעין נחשון) הוא מסגרת הגשמה של תנועת הנוער בני עקיבא בישראל. את המסגרת מתחזקים חברי הסגל בבני עקיבא (שכבות הגיל של כיתות י - יא) בסניפי בני עקיבא השונים ברחבי הארץ. בצוותים אלו יש למעלה מ-700 חברים בצוותים השונים ומאות בוגרים.
היסטוריה
בשנת 2001, הוחלט במחוז דן להקים גרעינים במתכונת הגרעינים החלוציים שהיו קיימים בתחילת שנותיה של המדינה ובני עקיבא. הגרעינים יועדו לחברי חבריא ב' - בגיל תיכון וטרם הגיוס לצבא, ונועדו לטפל באתגרי השעה החברתיים בעיקר, ובכך להחליף את אתגרי הפרחת השממה, בניית המדינה, ויישוב הארץ מאז שנות תקומתה. מסגרת הגרעין ביקשה לשלב את הלימוד האידאולוגי המעמיק, הצבת החזון ומטרות ברורות לתיקון עולם, עם מימוש בפועל של רעיונות אלו.
גרעין "נחשון" המחוזי, שאותו הקימו הרכזים דאז – רני רוזנהיים, אבי צפדיה ותמר שחל – מנה כ-20 אנשים והתנדב באופן קבוע בשכונת שפירא בתל אביב. מאוחר יותר קמו גרעינים גם בסניפים ברחבי מחוז דן, ואחר כך גם במחוז ירושלים, במחוז שרון שומרון ובמחוזות דרום, יהודה וצפון.
לדברי רני רוזנהיים, בימיו כסמזכ"ל התנועה, שאיפת הגרעינים הייתה "להחזיר את ערכי ההגשמה לתנועה ולהופכם לדרך חיים", גם אחרי סיום בית הספר התיכון (חבריא ב' - מכיתה י' ועד י"ב). לדעתם פעילות זו היוותה נקודת מפנה מגרעינים שכל עניינם הייתה הקמת יישובים חדשים וחיזוק יישובים ביהודה ושומרון לדגש על העצמה חברתית בערים ובישובים בכל רחבי הארץ. בוועידה הכ"ג של תנועת בני עקיבא בשנת 2013 הוחלט על הקמת מחלקת חבריא ב', שתפעל להעצים את פעילותם של גרעיני נחשון. בשנת 2015 התכנסה וועדה מיוחדת בשם "הוועדה להעצמת חבריא ב" שהחליטה על שינויים רבים בתהליך השיבוצים של התנועה לתפקידים השונים, כחלק משינויים אלה - הוחלט לשנות את שמם של "גרעיני נחשון" ל"צוותי נחשון".
ביולי 2023 הוחלט לשנות את הסמל של צוותי נחשון. בסמל הישן שעודכן לפני כ-5 שנים נכתב הסלוגן "חוזרים להגשים כדרך חיים" מאחר צוותי נחשון היו קיימים אבל רק אז הם קיבלו משמעות ברוב הסניפים. בסמל החדש הוחלף הסלוגן ל"הנני. שלחני." בעקבות הרב דרוקמן וההכרה שצוותי נחשון קיבלו ברוב הסניפים של בני עקיבא.
מבנה הצוות
החברים בצוות נכנסים אליו בתקופת חבריא ב' (החל מכיתה י' ועד לסוף הלימודים בתיכון). צוות מונה בדרך כלל בין 7 ל-30 חברים, בהתאם לגודל סניף בני-עקיבא בו הוא נמצא. לכל צוות יש רכז או רכזת מטעם התנועה המרכזים את ענייני הצוות. הצוותים במחוזות השונים, אליהם מחולקים הסניפים בתנועה, נבדלים זה מזה במבנה. ישנם צוותים המורכבים מכמה שכבות גיל וישנם צוותים של שבט בודד (שכבת גיל אחת).
דרכי הפעולה
כל צוות נפגש אחת לשבוע ב'ישיבת צוות', בה הוא מקיים לימוד קבוצתי ודיון על נושאים תורניים, חברתיים, תיקון המידות וליבון סוגיות אקטואליות שעל סדר היום הציבורי. ישיבת הצוות מהווה מסגרת לבירור ושיח אידאולוגי-ערכי בין חברי הצוות. בנוסף, בישיבה דנים גם על תכנון וביצוע העשייה המשותפת, הנובעת מהלימוד.
על פי ההחלטות המתקבלות בישיבת הצוות, יוצא הצוות לעשייה ההתנדבותית מקומית וארצית, שבועית קבועה או חד-פעמית.
התנדבות שבועית קבועה
מטרת ההתנדבות השבועית הקבועה לחולל שינוי מעמיק ולאורך זמן. חברי הצוות בוחרים התנדבות משותפת קבועה, בהתאם לצורכי המקום בו הם פועלים, ובהתאם לרצונם ויכולתם. הם מתנדבים לפחות פעם בשבוע בהתמדה. דוגמאות לפעילות שבועית הם: הקמת והפעלת מועדוניות בשכונות מצוקה, מועדונים לילדים בעלי צרכים מיוחדים, חלוקת מזון לנזקקים וכל דבר שהחברים רואים לנכון. לרוב, ההתנדבות "עוברת מדור לדור" מצוות אחד לבא אחריו בסניף, בשאיפה לשמר אותה לאורך זמן ולהניב תוצאות.
מסגרות התנדבות נוספות
לעיתים מחליט הצוות או ההנהלה הארצית לפעול בהתנדבות במסגרת צורך שעולה, כמו מאבקים לתיקון עוולות חברתיות מקומיות או ארציות, תמיכה בתושבים בזמן מלחמה, העלאת מודעות חברתית לנושאים נבחרים וכדומה.
גיבוש והנעת הצוות
בכל שנה בחנוכה, ט"ו בשבט, פסח, ובחופש הגדול, מקיימת התנועה כנסים עונתיים וימי עיון, טיולים ומסעות ארציים, שבהם מכירים זה את זה, ומפגישים את אנשי הצוות עם אתגרי החברה הישראלית. הם מבררים את האידאולוגיה ודנים ביחסם לסוגיות שעל הפרק.
על שם נחשון בן עמינדב
הצוותים קרויים על שם נחשון בן עמינדב, שעל פי מדרש בגמרא, היה הראשון לקפוץ למים בעת יציאת בני ישראל ממצרים ולפני קריעת ים סוף. על פי התנועה, נחשבת דמותו של נחשון כסמל לחלוציות, מנהיגות ומסירות נפש למען עם ישראל.
בהקדמה לספרו של יחיאל אליאש, מייסד התנועה - "מעשה הבא בחזון", מתאר הרב נריה את מעשיו של יחיאל אליאש מייסד התנועה כנחשוניות.
הגשמה בוגרת
צוותי נחשון נועדו גם להוות יסוד להקמת תנועת הבוגרים של בני עקיבא, וכן לשמש פעילות מקדימה להקמת גרעיני שירות לאומי וגרעיני שנת שירות לפני הגיוס לצבא, הפועלים חברתית בשכונות נבחרות ברחבי הארץ. הגרעינים הללו נכנסו לאחר הקמתם תחת מחלקת הגשמה של בני עקיבא. צוותי נחשון נועדו גם לייסד גרעיני משפחות משימתיים כמו גרעין יהוד, וגרעין שכונה ג' בבאר שבע.
אליאס פיגרואה
אליאס ריקרדו פיגרואה בראנדר (בספרדית: Elías Ricardo Figueroa Brander; נולד ב-25 באוקטובר 1946 בוולפראיסו שבצ'ילה) הוא כדורגלן צ'ילאני ששיחק בתפקיד מגן כנף. פיגרואה שיחק בנבחרת הצ'ילאנית במונדיאל 1966, מונדיאל 1974 ובמונדיאל 1982.
פיגרואה נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
ספירו אגניו
ספירו תאודור אגניו (באנגלית: Spiro Theodore Agnew; 9 בנובמבר 1918 – 17 בספטמבר 1996) היה סגן נשיא ארצות הברית בתקופת כהונתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון בשנים 1969–1973. לאחר הצלחה מטאורית וקריירה מרשימה, הוא נאלץ להתפטר מתפקידו ולפרוש מהחיים הפוליטיים ב-1973 עקב אישומים בהעלמת מס ובלקיחת שוחד בעת שכיהן כראש הממשל של מחוז בולטימור, מושל מרילנד וסגן נשיא.
ביוגרפיה
ספירו אגניו נולד בבולטימור שבמדינת מרילנד למהגר יווני, תאודור ספירוז אגניו, ששינה את שם משפחתו לאגניו מאנגנוסטופולוס (Αναγνωστόπουλος) והיה פעיל בקהילה היוונית המקומית ובמפלגה הדמוקרטית. אמו הייתה ילידת וירג'יניה. אגניו הצטרף לכנסייה האפיסקופלית ולא היוונית אורתודוקסית כאביו. הוא למד כימיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ואחר כך לחם כקצין במלחמת העולם השנייה, שבה אף זכה לעיטור כוכב הארד. באותה תקופה, לפני שנשלח להילחם באירופה, הכיר את אשתו אלינור "ג'ודי" ג'ודפינד. במלחמה הוא היה בדיוויזיה המשוריינת העשירית. בשובו לארצות הברית אחרי סוף המלחמה, למד לימודי משפטים באוניברסיטת בולטימור, שאותם סיים ב-1947.
הוא החל את דרכו בפוליטיקה כאשר הצטרף למפלגה הרפובליקנית (בניגוד למסורת המשפחתית) באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, שבהן סייע לג'יימס דוורו (Deveraux), חבר קונגרס ממרילנד. בשנת 1960 התמודד אגניו על תפקיד של שופט בבית המשפט הגלילי (circuit court), אך נכשל כישלון חרוץ, וקיבל את מספר הקולות הקטן ביותר מבין החמישה שהתמודדו על התפקיד. ברם, שנתיים בלבד לאחר מכן, ב-1962, הוא נבחר לתפקיד ראש הממשל (County Executive) של מחוז בלטימור, כשהוא מנצל פיצול קולות בין שני מתמודדים דמוקרטיים. בתפקידו זה, היה בין הראשונים שתיקנו תקנות נגד אפליה גזענית.
מושל וסגן הנשיא
בשנת 1966 נבחר אגניו למושל מרילנד, מדינה שנוטה לדמוקרטים, משום שמצביעים דמוקרטיים רבים לא אהבו את המצע של מועמד המפלגה שלהם שהתנגד לאינטגרציה (שילוב האפרו-אמריקאים בחברה). בתפקידו זה אגניו פעל לביצוע רפורמה במס ובשפיטה, תיקן תקנות כנגד זיהום הסביבה וגרם לביטולו של חוק שאסר נישואי תערובת. מאידך גיסא, הוא התנגד ל"גזענות השחורה" ודרש מהאוכלוסייה האפרו-אמריקאית "להוקיע את כל הגזענים השחורים, מעשה שאתם עד עתה סירבתם בתוקף לעשות".
תדמיתו המתונה של אגניו והצלחתו כרפובליקני במדינה דמוקרטית עשו אותו למועמד המושלם לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית עבור ריצ'רד ניקסון. בשנת 1968 ניקסון זכה בבחירות לנשיאות ארצות הברית, ואגניו נבחר לסגנו. בתפקידו כסגן של ניקסון אגניו הרבה להתווכח ולנגח את מתנגדי ההתערבות הצבאית של ארצות הברית בווייטנאם.
זמן קצר לאחר שנבחר לכהונה שנייה כסגן הנשיא ברוב גדול וכשהיה נראה כיורשו המיועד של ניקסון שהסתבך בפרשת ווטרגייט, החל התובע הפדרלי ג'ורג' ביל, שבאחריותו הייתה מרילנד, לחקור את אגניו בחשד של סחיטה, הונאת מס, שוחד וקשירה לביצוע פשע. הוא הואשם באשמת קבלת שוחד הכולל תשלומים של יותר מ-100,000 דולר בעת שכיהן כראש הממשל של מחוז בולטימור, כמושל מרילנד וכסגן נשיא ארצות הברית. לבסוף אגניו נאלץ להתפטר מתפקידו ב-10 באוקטובר 1973, לאחר שהסכים לעסקת טיעון שמסגרתה הודה בהעלמת מס, הלבנת הון וקבלת שוחד ונדרש לשלם קנס של 10,000 דולרים. מאוחר יותר, בשנת 1983, עקב דרישתה העיקשת של קבוצת תושבי מדינת מרילנד במסגרת תביעה אזרחית, אגניו שילם למדינת מרילנד 268 אלף דולרים - סכום כל השוחד שקיבל.
אגניו טען בשיחות פרטיות כי ניקסון לא תמך בו ואף תמך בהדלפת האישומים כנגדו על-מנת להסיט את תשומת לב הציבור מפרשת ווטרגייט אשר איימה על שלטונו שלו ואשר הובילה בסופו של דבר גם להתפטרותו של ניקסון בעצמו. אגניו לא דיבר עם ניקסון עד למותו של האחרון בשנת 1994, אך הגיע ללוויה.
אמרה המיוחסת לאגניו לעיתים קרובות היא כי "הממזרים שינו את הכללים ולא סיפרו". מקורה ככל הנראה בראיון שהעניק בעיצומה של פרשת ווטרגייט (ולא לגבי חקירתו האישית) בה אמר "לפתע הכללים משתנים באמצע המשחק".
אחרית חייו
עם פרישתו מהחיים הפוליטיים, אגניו עבר למגזר העסקי. הוא נפטר ב-17 בספטמבר 1996 מלוקמיה, שעות ספורות בלבד לאחר שהמחלה התגלתה אצלו בשלב מתקדם.
חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד
חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, התשמ"ז-1987 אושר בכנסת ב-17 במרץ 1987, ובוטל עם כניסתו לתוקף, ב-1 באפריל 2004, של חוק גיל פרישה, שכולל הוראה המחליפה את חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד. החוק קבע: "נקבע בהסכם קיבוצי גיל פרישה לעובדת הנמוך מגיל פרישה שנקבע בו לעובד, תהא לעובדת זכות, על אף האמור באותו הסכם קיבוצי, לפרוש מעבודתה בכל גיל שבין גיל הפרישה שלה ובין גיל הפרישה שנקבע לעובד" (סעיף 2 לחוק).
יער אנשי אל על
יער אנשי אל על הוא אנדרטה ביער בן שמן. האנדרטה מנציחה את שמותיהם של עובדי חברת התעופה אל על ובני משפחותיהם, שנהרגו בקרב או בפעולות איבה.
חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד
רקע לחקיקה
בחוקים המסדירים את גיל הפרישה בשירות המדינה נקבע גיל פרישה שווה לנשים ולגברים. מחוץ לשירות המדינה נקבע גיל הפרישה בעיקר בהסכמים אישיים, שיצרו הבחנה בין נשים לגברים, וקבעו את גיל הפרישה כ-60 שנים לאישה ו-65 שנים לגבר. הבחנה זו נדונה בוועדות ציבוריות אחדות, שהמליצו על קביעת גיל פרישה אחיד וגמיש לנשים ולגברים, אך המלצות אלה לא מומשו.
יער אנשי אל על
האנדרטה ממוקמת על מדרגת אדמה בחלקו הצפוני של יער בן שמן, שבה נטועים עצי ברוש ואקליפטוס. בין עצי החלקה הוצבו בשורות אבנים משופעות, כמעין מצבות. על גבי כל אבן קבוע לוח מתכת ועליו פרטי אחד הנופלים ונסיבות נפילתו.
חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד
רקע לחקיקה
בשנת 1984 התבקשה ד"ר נעמי נבו לפרוש לפנסיה מעבודתה בסוכנות היהודית בהתאם לחוקת העבודה, שבה נקבע גיל פרישה של 60 שנים לנשים ו-65 לגברים. ד"ר נבו פנתה בתביעה לבית הדין האזורי לעבודה ואחר כך לבית הדין הארצי לעבודה לאפשר לה להמשיך בעבודתה עד גיל 65. בדצמבר 1986 דחה בית הדין הארצי לעבודה את בקשתה. בעקבות הפניית תשומת הלב הציבורית לאפליה זו הגישו חברי הכנסת חיים רמון, שולמית אלוני ושרה דורון את הצעת חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד. דברי ההסבר להצעת החוק נימקו את הצורך בחוק: חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד לא חל על המקרה של ד"ר נבו (שהגיעה לגיל פרישה קודם לחקיקת החוק). היא עתרה לבג"ץ נגד בית הדין הארצי לעבודה, וב-1990 פסק בג"ץ שגיל הפרישה השונה יבוטל.
יער אנשי אל על
באנדרטה מונצחים חללים החל מהרוגי הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה בשנת 1955 ואילך, ולרבות טייסים של אל על שנפלו בעת מילוי תפקידם בחיל האוויר. כיום (2019) מונצחים באנדרטה שמותיהם של 51 נופלים.
חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד
רקע לחקיקה
על חקיקתו של חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד במהלך הדיון המשפטי בעניינה של ד"ר נבו העירה פרופ' נילי כהן:
יער אנשי אל על
מדרגות מעפילות אל החלקה מדרך היער החולפת לידה. לידן מוצב שלט הנושא את שם האנדרטה.
חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד
הוראות החוק
הסעיף העיקרי בחוק קובע: "נקבע בהסכם קיבוצי גיל פרישה לעובדת הנמוך מגיל פרישה שנקבע בו לעובד, תהא לעובדת זכות, על אף האמור באותו הסכם קיבוצי, לפרוש מעבודתה בכל גיל שבין גיל הפרישה שלה ובין גיל הפרישה שנקבע לעובד".
יער אנשי אל על
האנדרטה הוקמה ביוזמת חברת אל על וקרן קיימת לישראל.
חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד
הוראות החוק
"הסכם קיבוצי" מוגדר בחוק זה "לרבות צו הרחבה לפי חוק הסכמים קיבוציים, התשי"ז-1957, ולרבות הסדר קיבוצי" זו הגדרה מרחיבה, הכוללת למעשה כל הסדרה קיבוצית של גיל הפרישה. עם זאת, הסעיף אינו חל על הסכם אישי שבו נקבע לעובדת גיל פרישה נמוך מזה שנקבע בהסכמים החלים על גברים. בחוק גיל פרישה נסגרה פרצה זו, בקביעה שבסעיף 4 לחוק "הגיל שבהגיעו אליו ניתן לחייב עובד לפרוש מעבודתו בשל גילו, הוא גיל 67 לגבר ולאישה".
בפסיקה
בג"ץ איתנה ניב עסק בהצעה של קופת חולים כללית לקבוצה מעובדיה, שהגיעו לגיל 57, לפרוש לפנסיה מוקדמת, ולקבל מהקופה פנסיית גישור עד הגיעם לגיל פרישה - הגיל שבו תסכים קרן הפנסיה שבה הם מבוטחים, קרן הגמלאות המרכזית, לשלם להם פנסיית זקנה. בתקנון של קרן הפנסיה נקבע גיל הפרישה לנשים - 60 שנים, ולגברים - 65 שנים. בהתאם לכך הוצעה לעובדים פנסיית הגישור. העותרות, איתנה ניב ונעמי אורטל, פרשו בתנאים אלה, אך לאחר מכן עתרו לבית הדין לעבודה בנימוק שהסכמי הפרישה שחתמו עליהם נוגדים את עקרון השוויון, את תקנת הציבור ועוד דברי חוק שעניינם שוויון זכויות לנשים, ודרשו את ביטול התנאים המפלים. בית הדין האזורי לעבודה ובית הדין הארצי לעבודה דחו את תביעתן, אך זו התקבלה ברוב קולות בעתירה לבג"ץ.