cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הר פנו
הר פנו או הר פנוד (באנגלית: Mount Pénaud) הוא הר הממוקם במזרח חצי האי צ'אדוואר, בחוף דנקו, במערב ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
ההר מצוי 8.55 קילומטים מזרחית-דרום מזרחית לכף הרשל, ומתנשא מעל כיפת הקרח טומבה שמצפון מערב לו, ומעל קרחון סאמודיווה שמצפון מזרח לו.
גובהו של ההר 1,050 מטרים מעל פני הים.
גילוי ההר
ההר התגלה על ידי קפטן הארי פוסטר בינואר 1829.
ההר צולם מן האוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בשנים 1957–1956.
מקור השם
פוסטר, מגלה ההר, קרא לו "הר הרשל" על שם סר ג'ון הרשל - סופר בריטי.
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה, שינתה את שם ההר לשמו הנוכחי - הר פנו - על שמו של אלפונס פנו (Alphonse Pénaud), מהנדס אווירונים צרפתי; בדומה להרים האחרים באזור, שנקראו על שם מהנדסי אוויר, וחלוצי התעופה.
חדר המצב (הבית הלבן)
חדר המצב של הבית הלבן (באנגלית: White House Situation Room) המנוהל על ידי צוות של המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית הוא חדר המצוי במרתף הבית הלבן.
החדר מצויד באמצעי תקשורת המאפשרים לנשיא המשמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים לשלוט בכל יחידות הכוחות המזוינים של ארצות הברית העומדים לרשותו. אמצעי התקשורת מוסתרים מאחורי מסכי עץ המוסרים רק בעת הצורך. בחדר שלושה שעונים המציגים את הזמן בוושינגטון ובשני אתרים נוספים בעולם, בהתאם לנדרש.
יש להבדיל בין חדר זה לבין מרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום המצוי באגף המזרחי של הבית הלבן.
חדר המצב מאויש 24 שעות ביממה בקצינים בכירים של קהיליית המודיעין ויחידות הצבא.
היסטוריה
חדר המצב, במתכונתו הנוכחית, הוקם בשנת 1962 בהוראת הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי לאחר הפלישה למפרץ החזירים שבקובה - פלישה שנכשלה בין היתר בשל חוסר מידע בזמן אמת בידי מקבלי ההחלטות שהיו בבית הלבן.
בטלוויזיה ובקולנוע
החדר הופיע רבות בסדרת הטלוויזיה הבית הלבן ובסדרה גבירתי הנשיא, ובסרטים שונים המציגים משברים בהם צריך להתמודד נשיא ארצות הברית כגון הסרט אייר פורס 1. בסדרה השורד המיועד מופיע חדר המצב פעמים רבות בהן מוצא עצמו הנשיא בתוך משברים בלתי צפויים.
פרס היצירה בתחום הציונות
פרס היצירה בתחום הציונות מיסודה של שרת התרבות והספורט לימור לבנת, הוא פרס שהוענק מדי שנה החל משנת 2012 ועד 2015. לאמנים, במספר תחומי יצירה, אשר תרמו, כל אחד בתחומו, לקידום הציונות, ערכי הציונות, ההיסטוריה של התנועה הציונית וחזרת העם היהודי למולדתו ההיסטורית. על הענקת הפרס הכריזה לבנת, בתגובה לקריאה לחרם אמנים על היכל התרבות באריאל, באוקטובר 2011.
ועד הנאמנים של הפרס
חברי הוועד בעת כינון הפרס בשנת 2012 היו:
שניים מהחברים, פרופ' רות בן ישראל וד"ר ורד אביב פרשו מוועד הנאמנים ב-2013.
הזוכים ב-2012
הזוכים בפרס בשנת 2012:
סכום הפרס הכולל בשנה זו עמד על 300,000 ש"ח.
הזוכים ב-2013
הזוכים בפרס בשנת 2013:
בשנה זו לא חולק הפרס למחול וסכום הפרס הוקטן מ-300,000 ש"ח ב-2012, ל-250,000 ש"ח.
הזוכים ב-2014
הזוכים בפרס בשנת 2014:
בשנה זו חולק שוב הפרס, גם בתחומי המחול והקולנוע וכמו כן, הפרס הוגדל חזרה ל-300,000 ש"ח.
הזוכים ב-2015
הזוכים בפרס בשנת 2015:
ועדת הפרס החליטה גם על הענקתו למשורר חיים גורי, על ספרו "אף שרציתי עוד קצת עוד", אך גורי סירב לקבל את הפרס, וביקש שהפרס יוענק ליוצר או יוצרת בתחילת דרכם.
ביקורת על הפרס
כמה מאות אמנים הביעו בדצמבר 2011 את מורת רוחם מהפרס, בטענה כי הוא משמש ככלי למטרות פוליטיות. כמה מהאמנים חתמו על עצומה שנכתב בה בין השאר: "פרס זה הינו פרס המעודד אמנות מגויסת למטרות פוליטיות. אנו דורשים לבטל את קיומו של הפרס ומבקשים לנתב את הכספים שיועדו לו אל הקופה הדלה שתומכת ביצירה אמנותית חופשית במדינת ישראל".
בין החותמים על העצומה: חתני פרס ישראל דוד טרטקובר ואוהד נהרין, מיקי קרצמן, יוסי מר-חיים ויהודה אטלס.
אוגוסט כריסטיאן, דוכס אנהלט-קתן
אוגוסט כריסטיאן, דוכס אנהלט-קתן (18 בנובמבר 1769 - 5 במאי 1812) היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר שלט בנסיכות אנהלט-קתן, ומשנת 1806 בדוכסות אנהלט-קתן.
ביוגרפיה
אוגוסט כריסטיאן נולד ב-18 בנובמבר 1769, והיה הבן הבכור של קרל גאורג, נסיך אנהלט-קתן ולואיזה שרלוטה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתו של פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
לאחר מותו של אביו בשנת 1789, אוגוסט כריסטיאן ירש את נסיכות אנהלט-קתן. בנוסף הוא טיפח קריירה צבאית בשורות הצבא הפרוסי, והועלה שם לדרגת גנרל מיור.
ב-15 במאי 1803 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט, וב-31 בינואר 1805 קיבל את תואר אביר מסדר הנשר השחור.
ב-18 באפריל 1806 העניק לו נפוליאון התואר דוכס, יחד עם דודניו שליטי הנסיכויות האחרות של אנהלט.
ב-5 במאי 1812 מת אוגוסט כריסטיאן בקתן, ואחיינו בן העשר, לודוויג אוגוסט, דוכס אנהלט-קתן ירש את הדוכסות, תוך שלאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, שימש כעוצר עד מותו בשנת 1817, ולאחר מכן נכדו, לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו שימש כעוצר בשם לודוויג אוגוסט.
באסל אל-אסד
באסֶל אל-אסד (בערבית: باسل الأسد; 23 במרץ 1962 - 21 בינואר 1994) היה בנו השני של נשיא סוריה לשעבר, חאפז אל-אסד ואחיו של הנשיא המכהן, בשאר אל-אסד.
ביוגרפיה
מגיל צעיר ייעד אותו אביו להיות מחליפו. הוא עמד בראש מערך הביטחון הנשיאותי, והנהיג מאבק עיקש בתופעת השחיתות שפשתה בממשל הסורי. הוא נהג להופיע לבוש במדי הצבא הסורי באירועים רשמיים, וגם היה ידוע כחובב מכוניות ורכיבה על סוסים.
מותו
ב-21 בינואר 1994 יצא באסל אל-אסד במכונית מרצדס לכיוון נמל התעופה של דמשק, והתנגש במעגל תנועה, ככל הנראה לאחר שנהג במהירות גבוהה ובערפל, ומת במקום. מותו אילץ את אביו לשנות את תוכניותיו, והוא החל לטפח את בנו השני, בשאר, כיורשו. האחרון אכן היה לנשיא סוריה עם מותו של חאפז אל-אסד, בשנת 2000.
התקשורת מטעם המשטר הסורי מתייחסת לבאסל כאל שהיד. רחובות וכיכרות נקראו על שמו ברחבי סוריה, ופסלו הוצב בכמה מעריה.
באסל נקבר במאוזוליאום בכפר הולדתו של אביו, קרדאחה. בשנת 2000 נטמן לצדו אביו.
כבאות והצלה לישראל
חיוג למספר 102 מכל טלפון במדינת ישראל, ינתב את השיחה למוקד החירום המחוזי הקרוב ביותר למענה לקריאת חירום.
היסטוריה
קבוצת הכבאים הראשונה בישראל הוקמה בזכרון יעקב, ב-1897, לפי בקשת פקיד הברון רוטשילד, ובמימון הברון. הסיבה העיקרית לארגון הקבוצה הייתה מספר דליקות ביקבי הברון שבזכרון יעקב ובראשון לציון. הקבוצה שקמה מנתה 32 מתנדבים מצעירי המושבה. בראשה עמד אליהו קנטור, וסגניו היו אלטר גרף, ישראל נידרמן ובנימין ריבקינר. את ציוד הכיבוי הביא פקיד הברון מפריז והוא כלל משאבות, צינורות, סולמות, גרזנים וכן מדים מפוארים עם כובעי נחושת מבריקים וחגורות עור, כפי שנהוג היה בערים הגדולות באירופה.
בשנת 1925 אירע שיטפון גדול בשכונת ברנר שבתל אביב, בזמן השיטפון התאספו במקום האירוע תושבים רבים, וחלקם ערכו ניסיונות הצלה, אך ללא כלים והכשרה מתאימה הצלחתם הייתה מצומצמת. לאחר השיטפון הקים אבא כהן את גדוד הכבאים של תל אביב, שהיה לגדוד הכבאים הראשון ביישוב. לגדוד גויסו 73 מתנדבים. תחנת הכיבוי של הגדוד הוקמה בצריף ששכן בשדרות רוטשילד פינת רחוב נחלת בנימין בסמוך לתחנת המשטרה העירונית. בנוסף רכשה העירייה מגוון ציוד חיוני לביצוע משימות כיבוי והצלה.
משנת הקמת הגדוד התל אביבי ועד הכרזת העצמאות הוקמו גדודי כבאים מתנדבים ב-14 ערים נוספות בישראל. בשנת 1959 נחקק חוק שירותי הכבאות המסדיר את מבנה ופעולת שירותי הכבאות במדינה. החוק נכנס לתוקף ב–1 באפריל 1960 ועל פיו פועלות מאז כל רשויות הכבאות במדינה. עם הפעלת החוק הופסקה למעשה הפעלת שירותי הכבאות על ידי מתנדבים, ומאז פועלים הכבאים כעובדי מדינה בשכר.
מאז 1988 הייתה קיימת תוכנית מגירה לרפורמה במערך הכבאות הארצית, אך יישומה של התוכנית התעכב, אף שהרעיון להוצאתה לפועל עלה לדיון ציבורי כמה פעמים (בעיקר לאחר השריפות בכרמל ב-1998 וב-2010). היערכות שירותי הכבאות נבחנה בכמה ועדות חקירה (ועידת לפידות מ-1995, וועידת גינוסר מ-1998).
בשנת 2008 החל מהלך להפיכת שירותי הכבאות מ-24 רשויות כיבוי, לרשות ארצית המחולקת למחוזות ומרחבים על פי תוכנית שהוביל נציב כבאות והצלה יחד עם משרד הפנים. שתי הצעות חוק לרפורמה במערך הכבאות הוגשו במקביל. האחת על ידי ח"כ דוד אזולאי והשנייה על ידי משרד הפנים. ועדות שמונו על ידי נציב כבאות והצלה והורכב מבכירי הכבאים בישראל, לצד נציגות העובדים, החלו לדון בגיבוש מבנה ארגוני חדש. אך בשל פערים שהתקיימו, בשילוב חוסר יציבות שלטונית והתנגדות משרד האוצר לתנאים שונים, עוכב התהליך.
בראשית 2011 אישרה ממשלת ישראל את העברת מערך הכבאות ממשרד הפנים למשרד לביטחון הפנים והקמת מערך כיבוי אווירי. ב-8 באוגוסט 2012 נחקק בכנסת חוק הרשות הארצית לכבאות והצלה שמסדיר את שרותי הכבאות בישראל, את המבנה הארגוני והסמכויות. במסגרת החוק, ב-8 בפברואר 2013, הוקמה הרשות הארצית לכבאות והצלה הכפופה למשרד לביטחון פנים. במסגרת הרפורמה, שירותי הכבאות במתכונתם הקודם בוטלו והועברו מהמערך המוניציפלי (איגוד ערים) למערך ארצי, שמחליף את 24 איגודי הערים לכבאות והצלה, ומכנס אותם תחת בשבעה מחוזות (בדומה למצב בשב"ס ובמשטרת ישראל).
הקמת קריית הכבאות בראשון-לציון
בשנת 2018 החלה הקמת קריית הכבאות במתחם של בית הספר לכבאות בראשון לציון.
לוחם אש בטקס הדלקת המשואות
בשנת 2018, בעקבות פנייתו של נציב הכבאות וההצלה רב-טפסר דדי שמחי לרמטכ״ל רא״ל גדי איזנקוט ולמפקד פיקוד העורף התקבלה ההחלטה לשלב בטקס נציג של מערך הכבאות וההצלה. מהשנה הזאת לוחם האש המשמש כדגלן מטעם כבאות והצלה לישראל בטקס הדלקת המשואות.
מבנה ארגוני
עד הקמתה של הרשות הארצית לכבאות והצלה ב-8 בפברואר 2013 שרותי כבאות הסתמכו על 24 איגודי הערים לכבאות והצלה (ארבע מחלקות עירוניות ועשרים איגודי ערים). בתחומים שאינם קשורים למקצוע הכבאות והצלה או לכבאים, רשות הכיבוי הייתה חלק מהרשות המקומית אליה הייתה שייכת, וכפופה אליה. את הנושא המקצועי ריכזה "נציבות כבאות והצלה". בראש הנציבות עמד נציב כבאות והצלה בדרגת רב-טפסר.
בראש הרשות עומד נציב כבאות והצלה, תפקיד שמאויש לרוב על ידי אנשים מחוץ למערך הכבאות, והיא בנויה לפי דגם משטרת ישראל: היא מורכבת משבעה מחוזות (צפון, חוף, דן, דרום, מרכז, יו"ש, וירושלים), כאשר בראש כל מחוז עומד מפקד מחוז. תחת מפקד המחוז מצויים כל מפקדי התחנות ושאר לוחמי האש במחוז.
סוג נוסף של תחנה הוא התחנה המרחבית שגם לה יש תחנות משנה אך זוהי תחנה קטנה יותר מאשר התחנה הראשית והתפקידים בה מצומצמים יותר.
הכשרת הכבאים בישראל מתקיימת במכללה הלאומית לכבאות והצלה, שהוקמה בשם "בית הספר הארצי לכבאות ולהצלה" בראשית שנת 1979.
מחוזות הרשות
הרשות מורכבת משבעה מחוזות בהתאם לאזור הגאוגרפי. לכל מחוז כפופות מספר תחנות כיבוי אזוריות ותחנות משנה.
רב הרשות
רב שירותי הכבאות וההצלה נכון לשנת 2018 הוא הרב חיים פרל. בעבר כיהנו בתפקיד הרבנים דוד שמחון ומנחם פרל.
מינוי אישה ראשונה כטפסר
באוקטובר 2022 מונתה רחל פיסם לטפסר והייתה לאישה הבכירה ביותר בתולדות מערך הכבאות.
אופי הפעילות
הצלת נפש, רכוש וחילוץ לכודים במקרים הבאים:
כבאות והצלה:
מניעת דליקות והדרכה:
בעת אירוע רב ממדים ישנו "נוהל סיוע הדדי" בין רשויות הכיבוי ומטרתו היא סיוע לרשות כיבוי על פי בקשתה על ידי שליחת צוותי כיבוי/כבאיות/ציוד מתחנה אחרת. דוגמה לכך היא פקודת סיוע מיוחדת לשירותי הכבאות באילת המרוחקת אשר הוקמה בעקבות דליקת הענק לפני מספר שנים במלון מלכת שבא הישן.
אופי הפעילות בתחנות הכיבוי בעתות שגרה / עתות חירום
מספר הכבאים בכל משמרת מתבסס על "קו אדום" - פקודה המגדירה לכל מחוז ותחנה מהי מצבת כוח האדם המינימלית הדרושה לצורך קיום המשמרת.
מקרי חירום / אירועים מבצעיים
בראש כל משמרת עומד קצין משמרת ותחתיו סגן קצין משמרת, מפקדי צוותים וכבאים. קצין המשמרת מפקד על הצוותים בעת שגרה ובעת חירום. בעת אירוע מבצעי הקצין בעל הדרגה הגבוהה ביותר נוטל את האחריות ואת הפיקוד על האירוע. בעת אירוע מבצעי, הכבאים מחולקים למשימות שונות בהוראות הקצין הבכיר במקום, ופועלים כצוות במטרה להציל חיי אדם ורכוש באמצעות הציוד שברשותם ועל פי הכשרתם.
בשגרה
בעת שגרה מתבצעות בתחנה עבודות תחזוקה של הציוד הייעודי וכלי הרכב על פי ימי טיפול קבועים, ניקיון התחנה, אימונים והדרכות במסגרת תוכנית האימונים החודשית וכן פעילויות פנאי וגיבוש למשמרת אשר תורמות לאופיה הייחודי של תחנת הכיבוי כ'בית שני' ומשפחה לכל הכבאים. בכל תחנות הכיבוי הראשיות והמשניות, קיימים תנאי לינה, מזון, ציוד חשמלי, מקלחות ובתחנות מסוימות גם חדר כושר וכל זאת על מנת לספק לכבאים אשר מבלים שעות רבות במשמרת את כל התנאים הבסיסיים הנחוצים להם.
דרגות
דרגות שירותי כבאות והצלה, בדומה לדרגות ארגונים אחרים, מתחלקות לדרגות לכבאים-לוחמים ולדרגות קצינים.
משמעות שמות הדרגות
לאחר השרפה בכרמל (2010) הוחלט להעצים את מעמד הכבאי ולכנותו "לוחם אש" (מאנגלית: Firefighter).
דרגות הקצונה ייחודיות בשמן:
"להב" - כמייצג של להבה קטנה.
"טפסר" - מקור השם הוא במקורות: פקיד גבוה.
דרגות הכבאים-לוחמי האש
דרגות הכבאים נענדות על צווארון החולצה (למעט רס"ל ורס"ר).
דרגות הקצונה
דרגות הקצונה נענדות על הכתף.
במערך הכבאות, מסלולי הקצונה מתחלקים ל-2:
נציב כבאות והצלה
בראש הרשות הארצית לכבאות והצלה של מדינת ישראל עומד קצין בדרגת רב-טפסר ותפקידו קרוי "נציב כבאות והצלה".
רכבי הכיבוי וההצלה בשירותי הכבאות
רכבי הכיבוי והציוד הנוסף משתנה מתחנה לתחנה. כל תחנה יכולה לרכוש על פי צרכיה כלי רכב שונים בכמויות שונות. סוגי רכבי הכיבוי משתנים גם הם (מרצדס, מאן, איווקו, דאף, E-ONE וכו'). הציוד ברכבי הכיבוי חייב להיות על פי תקן שנקבע בנציבות כבאות והצלה אך כל תחנה רשאית לצייד את רכביה בציוד נוסף על פי צרכיה.
כמו כן משתמשים באופנוע כיבוי המשמש לתגובה מהירה בכיבוי דליקות.
רכבי כיבוי מסילתיים
כחלק מההכנות למענה המבצעי במנהרות רכבת ישראל, בדצמבר 2020, מערך כבאות והצלה קלט 4 רכבי כיבוי דואליים מדגם מאן TG 18.360, שנרכשו במימון הרכבת. כל רכב מסוגל לשאת משקל כולל עד 20 טון, מכיל בנק אוויר לצורך אספקת אוויר נשימתי ל-8 לוחמי אש בתא הנהג ובתא הצוות, מצויד במערכת מצלמות: 2 מצלמות תרמיות מלפנים ומאחור, וכן מצלמות אינפרה אדום בכל גלגל. בכל רכב מותקן תותח מים עוצמתי 1000–1900 ליטר בדקת זרימה, הוא בעל יכולת צידוד 360 מעלות.
רכבי יחידת כיבוי של קק"ל
קרן קיימת לישראל מפעילה יחידות כיבוי הפזורות ביערות קק"ל. היחידות משתמשות בכבאיות מיחדות עם עבירות גבוהה הנקראות יערית. רכבי כיבוי האלה קיבלו עיצוב מיוחד וצבועות בצהוב.
צופי אש וכבאים מתנדבים
צופי אש הם בני נוער (בגילאי 15 עד 18) המתנדבים בשירותי הכבאות בישראל, צופי האש מתפקדים ככוח עזר באירועים. ועוזרים ללוחמי האש בפעולות הכיבוי וההצלה. רוב צופי האש מתחילים את התנדבותם במסגרת פרויקט מחויבות אישית וחלקם ממשיכים להתנדב גם בתום ההשתתפות בפרויקט. במהלך המשמרת, צופי האש נמצאים בכוננות מבצעית ביחד עם לוחמי האש ומסייעים להם במשימות השוטפות השונות. במהלך אירוע, תפקיד הצופים מתבטא בסיוע בפריסות זרנוקים וקווי מים, תפעול משאבה, סדר וארגון זירת אירוע, ולעתים גם בפעולות הכיבוי. הצופים כחלק מהתנדבותם מקבלים מיגון אישי הכולל חליפת שדה ויער, ציוד תקיפה, קסדה, כפפות, מסכה לפנים ומשקפי עבודה. טרם היציאה לאירוע, הצופה מתמגן בציוד המתאים למשימה, על פי ההוראות כפי שמפורט בפרק 200.
צופים עוברים קורס 60 שעות שבו הם לומדים על מערך הכיבוי, שיטות כיבוי, מהות האש ועוד. צופים יכולים לשהות עד 8 שעות בתחנת כיבוי ובגלל גילם הצעיר קיימים מספר מגבלות שתקפות במהלך שהותם בתחנה ומחוצה לה (באירוע).
כבאים מתנדבים הם מתנדבים מעל לגיל 18, שלרוב היו בעבר צופי אש ובעלי זיקה למקצוע. קיימים כיום קורסים למתנדבים בוגרים שמיועדים להתנדב הן בתחנות כיבוי והן ביחידות מתנדבים עצמאיות במחוזות השונים. מטרת יחידת המתנדבים העצמאית הינה תגובה מהירה יותר לאירועים המתרחשים במרחק רב מתחנת כיבוי סדירה. כך בעת אירוע חירום המתנדבים מונעים נזק לנפש ולרכוש טרם מגיע צוות כיבוי סדיר לאירוע. בעבר המתנדבים היו מצוידים במכשירי קשר, איתוריות, מכשירי מירס וכדומה, ומגיעים על פי קריאה באופן עצמאי למקום אירוע ומסייעים לכבאים, בכל שעות היממה.
כיום, הרשות הארצית לכבאות והצלה עושה שימוש במערכת שו"ב (שליטה ובקרה) מבצעית בשם "לפיד". מערכת זו מופעלת על ידי המשל"ט, ובאמצעותה ניתנת הוראת ההזנקה לצוות הכיבוי והמתנדבים לאירוע. המערכת מספקת הן לכבאים והן למתנדבים מידע רב על פרטי האירוע כגון: מיקום האירוע, דיווחים הן מהמודיע והן מצוותי הכיבוי, זהות צוותי הכיבוי הפועלים, אותות הקריאה של הרכבים ומיקומם וכיוצא באלו.
עיטורים
עיטורי כבאות והצלה מוענקים לכבאים ומתנדבים החל משנת 2012, על פי חוק הרשות הארצית לכבאות והצלה, בדומה לעיטורי משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר.
העיטורים הם:
עיטורים אלה ניתן להעניק גם לאזרח שעשה מעשה גבורה עילאי תוך חירוף נפש, או מעשה שיש בו גילוי אומץ לב בלתי רגיל, או אומץ לב הראוי לשמש מופת, אגב שימוש כדין בסמכות מעצר או אגב מילוי חובה כדין לתת עזרה לשוטר בביצוע מעצר חוקי, או לנוכח עבירה משוועת או אסון ציבורי.
נציב כבאות והצלה רשאי להעניק "ציון לשבח", בדומה לצל"ש מפכ"ל, על מעשה או התנהגות מצוינים שאינם תואמים להענקת אחד מהעיטורים.
בעבר הוענק גם עיטור השירות על שירות שיש בו משום תרומה בלתי רגילה להשגת יעד מיעדי הכבאות, ללא קשר אם התרומה הייתה במעשה בודד או בגילוי התמדה או דבקות מופתית במטרה.
איש הים ונער הפלא
איש הים ונער הפלא (באנגלית: Mermaid Man and Barnacle Boy) (לפי עונות 2-3, 6-8 "איש הים ונער קסם") הם צמד דמויות בדיוניות בסדרת האנימציה והטלוויזיה "בובספוג מכנסמרובע". השניים הם הדמויות האנושיות המצוירות היחידות בסדרה.
ארנסט בורגין, המדבב המקורי של איש הים, שדיבב אותו בגרסה המקורית באנגלית, דיבב אותו מתחילת הסדרה עד למותו ב-2012. טים קונווי, דיבב את נער הפלא מתחילת הסדרה ועד למותו ב-2019.
בסדרה
איש הים ונער הפלא הם שני גיבורי על קשישים שחיים בביקיני בוטום, הם מתגוררים בבית האבות המקומי. משודרת על שניהם סדרת טלוויזיה שעוקבת אחר עלילותיהם בביקיני בוטום, וזה מה שגורם לבובספוג, הדמות הראשית בסדרה, ולחברו, פטריק, להתחיל להעריץ אותם.
הפרק הראשון בו השניים הופיעו היה בעונה הראשונה, בפרק "איש הים ונער הקסם". השניים נראים ומתוארים בסדרה כמי ששבעו במלחמה בפשע, ורוצים בעיקר לראות טלוויזיה בבית האבות ולהעביר את שארית חייהם. עם זאת, הם מראים נכונות לעזור לאזרחים בצרה. איש הים מתואר בסדרה כמי שזקנתו מתחילה להשפיע עליו, הוא מתנהג לרוב בטיפשות ובפזיזות, ומתקשה לזכור דברים. נער הפלא לעומת זאת יותר מחושב.
השניים מהווים מקור הערצה עבור בובספוג ופטריק, שתמיד נרגשים לפגוש אותם ועושים מעשים בשביל להוכיח את ההערצה הגדולה שלהם אל הצמד. למרות זאת, הם בדרך כלל גורמים לצרות כשהם פוגשים אותם.
נקודת התלקחות
נקודת ההתלקחות, הנקראת גם נקודת ההצתה העצמית (Autoignition temperature), היא הטמפרטורה הנמוכה ביותר שבה חומר מתלקח מעצמו בסביבה אטמוספירית רגילה (לחץ של אטמוספירה אחת וריכוז חמצן של כ-21%), ללא הפעלה של מקור הצתה חיצוני. בטמפרטורה זו קיימת רמה מספקת של אנרגיית שפעול, לצורך יצירת בעירה.
טמפרטורת ההתלקחות של חומר כימי תלויה בלחץ המופעל עליו ובריכוז החמצן בסביבה שבה הוא נמצא. ככל שהלחץ הסביבתי וריכוז החמצן עולים, כך יורדת טמפרטורת ההתלקחות העצמית. גם כמות החומר היא בעלת השפעה על נקודת ההתלקחות והיא יורדת ככל שנפח החומר גדל.
נקודת התלקחות של חומר אינה תואמת בהכרח את נקודת הרתיחה או את נקודת ההבזק שלו, אלא קשורה יותר לכושר החימצון שלו.
משוואת ההתלקחות
הזמן שבו לוקח לחומר להגיע לנקודת ההתלקחות שלו מתקבל מן הנוסחה הבאה:
כאשר:
קישורים חיצוניים
Självantändning
אורנג' (מחוז, קליפורניה)
מחוז אורנג' (באנגלית: Orange County) הוא מחוז בדרום קליפורניה, ארצות הברית וסנטה אנה היא מושב המחוז שלו. אוכלוסיית המחוז נכון ל-2008 נאמדת ב-3,121,251 נפש, שלישי בקליפורניה אחרי מחוז לוס אנג'לס ומחוז סן דייגו. במחוז שלושים וארבע ערים.
המחוז מפורסם בשל התיירים הרבים הפוקדים אותו בכל שנה עקב האטרקציות הרבות הממוקמות בו, כמו פארק דיסנילנד המפורסם והחופים הרבים לאורך קו החוף. כמו כן, מאז הסדרה המפורסמת האו.סי (O.C קיצור ל-Orange County), תיירים רבים פוקדים את המחוז על מנת לראות את מה שראו בסדרה.
המחוז נחשב בעבר למחוז השמרן ביותר בקליפורניה ואחד השמרנים בארצות הברית, שממנו עלו יוזמות כמו יוזמת בריגס. אולם בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 בחר רוב המחוז במועמדת הדמוקרטית לראשונה מאז 1936. מגמת שינוי זו נמשכה גם בבחירות האמצע בשנת 2018 ובבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 בניצחונות למועמדים מהמפלגה הדמוקרטית.
ישראל מ' תא-שמע
ישראל משה תא-שמע (15 בספטמבר 1936 – 4 באוקטובר 2004) היה חוקר תלמוד וספרות רבנית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים. חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (2002), פרס א.מ.ת ופרס ישראל בחקר התלמוד (תשס"ג).
ביוגרפיה
תא-שמע נולד בשנת 1936 בתל אביב. בצעירותו למד בעירו ב"הסתדרות החרדים" ובישיבת היישוב החדש. ב-1954 עבר לישיבת חברון בירושלים, שם הוסמך לרבנות, בגיל 21, בידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. במאי 1956 זכה בפרס לחידושי תורה בכתב של משרד הדתות. בשנים 1957–1959 שירת בצה"ל במסגרת הרבנות הצבאית, כחבר מערכת כתב העת "מחניים".
בשנת 1960 החל בלימודיו האקדמיים וקיבל תואר שני בתלמוד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1973 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת בר-אילן. לימד בחוג לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1981 עבר לאוניברסיטה העברית, שבה מונה לפרופסור מן המנין בשנת 1991. בשנת 1999 פרש לגמלאות. במשך כ-18 שנה, החל משנת 1963, שימש כמזכיר המערכת ואחר כך כעורך משנה בנושאי יהדות באנציקלופדיה העברית. זכה בפרס ביאליק ובפרס א.מ.ת ובשנת 2003 הוענק לו פרס ישראל בחקר התלמוד. הלך לעולמו בחול המועד סוכות תשס"ה, 4 באוקטובר 2004.
תא-שמע עסק בעיקר בחקר הספרות הרבנית בימי הביניים. מחקריו עסקו בעיקר בספרות הראשונים, הן במוקדיה המרכזיים באשכנז, בצרפת ובספרד והן במקומות פחות מרכזיים כמו ביזנטיון, צפון אפריקה, איטליה, אנגליה ועוד. מחקרו כלל סקירה של אופי בתי המדרש השונים במהלך ימי הביניים כמו גם ניסיונות לאפיין שיטות לימוד ייחודיות לבתי המדרש השונים. במסגרת מחקריו בדק כתבי יד רבים, והיה מנהל המכון לתצלומי כתבי יד עבריים שעל יד הספרייה הלאומית ומזכיר מדעי של חברת מקיצי נרדמים. כמו כן חקר את עולם המנהגים האשכנזיים הקדומים. בתחום זה עסק לא מעט, ועמד על קשריו של מנהג אשכנז הקדמון עם המורשת הארץ-ישראלית, פעמים אף בניגוד להלכה כפי שהיא מתבטאת בתלמוד הבבלי. הוא עסק מעט גם ביחס בין ההלכה והמיסטיקה היהודית. פרופ' תא-שמע פרסם למעלה ממאה וחמישים מאמרים בתחומי מחקריו בכתבי עת מדעיים.
הוועדה שבחרה בו לקבלת פרס ישראל כתבה על יצירתו:
חבר השופטים הגדיר את פרופ' תא-שמע כיחיד מסוגו:
משפחתו
תא שמע היה נשוי לדבורה, ובתו אחינעם התחתנה עם חוקר המקרא פרופסור יהונתן יעקבס.
משווה (מתמטיקה)
במתמטיקה, משווה הוא קבוצה בה שתי פונקציות (או יותר) מקבלות ערכים שווים. משווה הוא קבוצת הפתרונות של משוואה.
הגדרה
נניח כי X ו-Y הן שתי קבוצות, וכי f ו-g הן שתי פונקציות מ-X ל-Y. המשווה של f ו-g מוגדר להיות קבוצת כל האיברים x בהן f שווה ל-g. באופן מפורש:
בדרך זו ניתן להגדיר משווה לכל זוג פונקציות מ-X ל-Y. למעשה, אין צורך להגביל את ההגדרה לזוג פונקציות, או אף למספר סופי של פונקציות. באופן יותר כללי, אם F היא קבוצה של פונקציות מ-X ל-Y, אז המשווה של איברי F הוא קבוצת כל האיברים בהם כל הפונקציות ב-F שוות. באופן פורמלי:
כמקרה טריוויאלי, אם F מכילה פונקציה בודדת f, מאחר שלכל x ב-X מתקיים f(x)=f(x) הרי ש-.
בתורת הקטגוריות
משווים ניתנים להגדרה באמצעות תכונה אוניברסלית, המאפשרת להכלילם מהקטגוריה של קבוצות לקטגוריה כלשהי.
בהקשר כללי זה, אם X ו-Y הם שני אובייקטים ו-f ו-g הם שני מורפיזמים מ-X ל-Y, המשווה של f ו-g הוא אובייקט E ומורפיזם כך ש  וכך שבהינתן אובייקט O ומורפיזם, אם  אז קיים מורפיזם יחיד  כך ש , כך שמתקבלת דיאגרמה קומוטטיבית:
זכות עמידה
זכות עמידה (גם מעמד) היא עילה או תנאי סף הנדרש מאדם על מנת להגיש עתירה, ולעיתים תביעה, לבית המשפט. על פי התנאי העותר נדרש להיות מי שנפגע באופן אישי, ייחודי, ממשי וישיר. היבטים מסוימים של זכות העמידה רלוונטיים גם בתביעות אזרחיות, ויש הטוענים שגם במשפט הפלילי, אך היא נמצאת בדיון ציבורי בעיקר לגבי עתירות לבג"ץ נגד הרשויות או לבית משפט לעניינים מינהליים ("בג"ץ קטן"), מכיוון שהחלטות שלטוניות רבות משפיעות על הציבור כולו ולא רק על אדם מסוים. משנות השמונים הדרישה כמעט אינה קיימת לגבי עתירות, אלא במקרים נדירים. זכות העמידה היא אחת מעילות סף להגשת עתירה, בנוסף לעילות אחרות לדחייה על הסף כדוגמת אי-שפיטות, עתירה תאורטית, עתירה מוקדמת, אי-מיצוי הליכים, שיהוי, מעשה עשוי, אי ניקיון כפיים, קיום סעד חלופי, ואי-תקינות פורמלית.
הדרישה להוכחת זכות עמידה נועדה, להשקפת תומכיה, למנוע הצפה של בית המשפט בתביעות שלא נועדו לתקן עוולה פרטית אלא להשפיע על המדיניות הציבורית, באופן הפוגע לטענתם בהפרדת רשויות ובתשומת הלב של בג"ץ לעוולות פרטיות. התומכים בהרחבת זכות העמידה רואים בה אמצעי בידי האזרח כנגד החלטות שרירותיות של רשויות, בפרט בסוגיות העוסקות בזכויות אדם.
במדינות שונות יש הסדרים נבדלים בסוגיית זכות העמידה והעותר הציבורי, והיקפה הרצוי של זכות העמידה נמצא במחלוקת בין תומכים למתנגדים. יש התומכים בהגבהת מחסום זכות העמידה, כדי לצמצם את מעורבות השופטים בשאלות מדיניוּת. המתנגדים נוהגים לתמוך בצמצום או ביטול הדרישה לזכות עמידה בשל הרצון להגביר את מעורבות בית המשפט במקרים שבהם עולה טענה לפגיעה בזכויות אדם או בשלטון החוק.
ישראל
בישראל נדונה זכות העמידה בהתייחס לשני תחומים נפרדים. הראשון נגע למעמדו של עותר ציבורי, בעיקר בעתירות חוקתיות, או בעתירות כנגד פגיעה בשלטון החוק והשני נגע לעותר פרטי התובע שלילת זכותו של הזולת מטעמים של פגיעה בחופש העיסוק, קיום תחרותיות, או מניעת הפליה.
עותר ציבורי
אין בחוק הישראלי כל הוראה בנוגע לזכות העמידה בבג"ץ, והכללים בעניין זה נקבעו בַפסיקה. גישתו של בית המשפט העליון לשאלת זכות העמידה עברה תמורות במהלך השנים, שהביאו להרחבתה של זכות העמידה והקנייתה גם לעותר ציבורי שלא הוכיח עניין אישי בעתירה ושמטרתו רק שמירה על ערכים כלליים כשלטון החוק.
הגישה המסורתית
עד שנות השמונים של המאה ה-20 נדרש עותר בבג"ץ להראות נזק ספציפי כתוצאה מפעילות המדינה כנגדה הוא עותר. בפסיקה נקבע שעניין אישי באינטרס ציבורי אינו מספיק כדי להעניק זכות עמידה:
כך שימשה זכות העמידה במשך שנים רבות כמחסום בפני תביעות נגד מדינת ישראל בבג"ץ. למשל, תביעות כנגד דחיית שירות בצה"ל לבחורי ישיבות, אשר זכו לדיון בשנות ה-90 של המאה ה-20, נדחו על הסף בשנות ה-70 בגלל היעדר זכות עמידה. עם זאת, כבר בראשית ימיו נקט בג"ץ עמדה מרחיבה יחסית בנוגע לזכות העמידה, כשהכיר בזכות העמידה של אזרח שהוכיח כי 'אינטרס לגיטימי' שלו נפגע על ידי פעולה שלטונית, כלפיה טען לאי חוקיות. גישה זו הייתה מתירנית יותר מזו שרווחה בעולם באותה תקופה, לפיה על העותר להוכיח כי נפגעה זכות חוקית שלו. עם זאת, בית המשפט דרש מהעותר כי יוכיח שהאינטרס שנפגע הוא 'אישי, ייחודי, ישיר וממשי'. כלומר, העותר נדרש להוכיח כי האינטרס שנפגע הוא אישי (ולא ייצוגי או אחר), ייחודי לו, או לקבוצה קטנה הכוללת אותו, אך לא לכלל הציבור או לחלק גדול ממנו, שהפגיעה היא ישירה ולא עקיפה, וכן שהיא באופן אובייקטיבי פגיעה ממשית.
המחלוקת בעניין זכות העמידה עלתה לדיון בבית המשפט בשנות השבעים, אך תומכי הרחבת זכות העמידה היו אז במיעוט. ב-1970 כתב השופט אלפרד ויתקון בפסק דין שניתן פה אחד כי "ככל שיש לנשוא הקובלנה אופי ציבורי יותר, והוא מן העניינים המנסרים בזירה הפוליטית ומשמשים נושא לדיונים בפני הממשלה והכנסת, כך יש להחמיר בדרישה שהקובל יהא נפגע פגיעה ממשית בתור רשות היחיד שלו, כדי להקנות לו זכות עמידה לפני הרשות השופטת". מנגד סבר השופט צבי ברנזון בפסק הדין 'בר שלום נגד מינהל מקרקעי ישראל' כי "וככל שחשיבותו של העניין מבחינה ציבורית גדולה יותר, כן תגדל נטייתו של בית המשפט להכיר בזכותו של העותר, אף שהוא אזרח מן השורה, להביאו לפניו". ניתן לראות כי העניין הציבורי משמש סיבה להחמרה בדרישת זכות העמידה בפי השופט ויתקון ולהרחבתה של זכות זו בידי השפט ברנזון. יש בכך ביטוי למחלוקת העקרונית בשאלת תפקידו הציבורי של בג"ץ.
שינוי הגישה בבג"ץ
בתהליך הדרגתי הקלו שופטי בית המשפט העליון בדרישות זכות העמידה. תחילתו של התהליך הייתה בקביעת סייגים לעקרון זכות העמידה, בפסקי דין מוקדמים, עד שהגישה המתירנית הפכה עם השנים לשלטת בבית המשפט העליון. מגמה זו הובילה לכך שזכות העמידה בישראל היא אחת הרחבות בעולם, והיא מוענקת גם ל'עותר ציבורי' שאינו נדרש להציג פגיעה אישית שנגרמה לו, ושלא במסגרת סכסוך בין שני צדדים.
שינוי הגישה לשאלת זכות העמידה מיוחס לשינוי רחב יותר שחל בתפיסה של בית המשפט את הגדרת תפקידו. בעוד לפי הגישה המסורתית תפקידו של בית המשפט הוא לשמש כבורר בסכסוכים בין פרטים ובין הפרט לרשויות השלטון, הגישה החדשה שהתפתחה בבית המשפט גרסה כי תפקידו רחב יותר והוא כולל את הדאגה לשלטון החוק גם בעניינים כלליים. תפיסה זו הולידה את האקטיביזם השיפוטי על תולדותיו: הרחבת השפיטות, פיתוח עילת הסבירות וכן צמצום הדרישה לזכות עמידה. כך, אם תפקידו של בית המשפט להגן על ערכי היסוד של המדינה ועל שלטון החוק, אין לו צורך עוד להזדקק לנפגע ספציפי מפעולות השלטון כדי לוודא את התאמת פעולות הממשלה לחוק.
החל משנות השמונים צומצמה הדרישה לזכות עמידה בעתירות לבג"ץ, ובפרט בתקופת כהונתו של הנשיא מאיר שמגר.
בשנת 1980, בעתירתו של המהנדס זאב סגל נגד שר הפנים בדרישה להפעלת שעון הקיץ בישראל, הביעו השופטים חיים כהן, שלמה לוין ואהרן ברק עמדות בעד צמצום מחסום זכות העמידה כנגד המדינה. השופט חיים כהן כתב: "כאשר החוק מטיל חובה על המִנהל וזה מסרב לקיימה, לא יסבול בית המשפט כי הרשות המינהלית תתחפר מתחת לחוסר מעמדו של העותר כדי למנוע פירוש החוק על ידי בית המשפט". מגמה זו התחזקה בתקופת מחליפו של שמגר בנשיאות בית המשפט העליון, אהרן ברק, שכתב בפסק הדין 'רסלר נגד שר הביטחון' כי "הדרישה לקיום זכות או אינטרס כתנאי למעמד בדין הינה דרישה מחוסרת יסוד פילוסופי, אינה מעוגנת בהפרדת הרשויות, אינה נשענת על בסיס מוסרי ופוגעת בשלטון החוק". שינוי הגישה בנוגע לזכות העמידה נעשה באמצעות פיתוחם של חריגים רבים לכלל המונע עתירה ציבורית, עד למסמוסו כמעט לגמרי.
בשנות התשעים הוקלה עוד יותר הדרישה לזכות העמידה וכבר נאמר על ידי שופטי בית המשפט העליון בריש גלי כי גם נזק כוללני כנגד התובע נחשב לעילה מספקת להגשת עתירה.
אהרן ברק ואחרים (כמו אלפרד ויתקון קשרו את השינויים לשינויים דומים שהתרחשו בפסיקה במדינות מערביות אחרות . הנשיא מאיר שמגר הצביע על שינויים בפסיקה האנגלית, בהקשר לשינוי עמדתו בעניין זכות העמידה.
החלתה של הרחבת זכות העמידה במשפט הישראלי גם לתחום הביקורת החוקתית התחדשה בבג"ץ 'האגודה לזכויות האזרח נ' שר הפנים'. המדינה טענה כי "על בית-המשפט לקיים ביקורת חוקתית אך ורק בהקשר קונקרטי", אך השופט אליעזר גולדברג דחה טענה זו ובכך החיל במפורש את הרחבת זכות העמידה גם על ביקורת חוקתית.
דוגמה נוספת למתירנות גישתו של בית המשפט הישראלי לשאלת העמידה היא מנהגם של חברי הכנסת מהאופוזיציה לעתור לבג"ץ נגד חוק לו התנגדו, ומנהגו של בית המשפט לדון בעתירות אלו . לנוהג זה של חברי הכנסת קמו מבקרים, ואף עלתה הצעה של חבר הכנסת יואב קיש לאסור על נוהג זה.
פולמוס ציבורי
צמצומה של הדרישה לזכות עמידה בבג"ץ החל משנות ה-80 לווה בביקורת שהשמיעו מצדדי זכות העמידה הקלאסית. שופט בית המשפט העליון לשעבר אלפרד ויתקון פרסם מאמר שביקר פסק הדין שהורה לשר הפנים לקבוע מועד להחלת שעון הקיץ. לצד החשש מפני 'הצפת' בית המשפט בעתירות רבות מעבר ליכולתו, ציין ויתקון נימוק מהותי לשמירה על זכות העמידה:
הוויכוח על זכות העמידה התנהל גם כחלק מהוויכוח הכללי על האקטיביזם השיפוטי.
בכנסת העשרים הוגשה הצעת חוק להגבלת זכות העמידה בבג"ץ וייחודה למי שיש לו 'עניין אישי' בעתירה, תוך ביטול הפרקטיקה של עותר ציבורי. המכון הישראלי לדמוקרטיה הגיש חוות דעת המתנגדת נחרצות לצמצום זכות העמידה, בטענה כי שינוי כזה יפגע בתפקדיו של בית המשפט כמגן שלטון החוק.
בנייר מדיניות של פורום קהלת הוצע לקבוע בחוק יסוד: השפיטה את גבולות זכות העמידה. בשל המתח בין הרצון למנוע מבית המשפט עיסוק בענייני מדיניות כלליים לציפייה מבית המשפט להעניק סעד למי שנפגע שלא כדין, הוצע לייחד את זכות העמידה למי שאינטרס 'אישי, ממשי וישיר' שלו נפגע, אך לוותר על הדרישה הישנה שהאינטרס הנפגע יהיה ייחודי לעותר. הוצע גם שהדיון בזכות העמידה ייערך קודם לדיון לגופה של עתירה, ובנפרד ממנה.
עותר פרטי
בהתייחס למעמדו של עותר פרטי הדורש שלילת זכותו של אחר, פסק הדין שהיווה ציון דרך בנושא היה בג"ץ 100/64 מטעי עמק ארזים בע"מ נ' הממונה על מחוז ירושלים. בפרשה זו, לעותרת, שביתן שלה למכירת פרי בסמוך לכביש ירושלים-תל אביב הורחק מהכביש בשל סיכון תעבורתי, התברר שדוכן מתחרה קם מעבר לכביש. העותרת דרשה מבג"ץ את הרחקת הדוכן המתחרה בגלל התחרות הבלתי הוגנת והסיכון התעבורתי. השופט צבי ברנזון שכתב את פסק הדין שלל את זכות העמידה של העותרת בכותבו:
הלכה זאת החלה להתכרסם בשנות ה-70, כאשר בבג"ץ 149/74 נדונה והוכרה זכות העמידה של חברה שעתרה כנגד תחרות בלתי חוקית מצדו של גוף מינהלי ובבג"ץ 292/78 נקבע שהפליה בין שווים מצדיקה קבלת סעד מבית המשפט הגבוה לצדק. בשנת 1992 בפסק הדין קרגל בע"מ נגד מנהלת מרכז השקעות יצא השופט אליעזר גולדברג נגד המגבלות על זכות העמידה של מתחרה עסקי וקבע שיש לבטלן. השופט שלמה לוין, לעומת זאת ביקש להשאיר את העניין בצריך עיון, הגם שכתב ש"מקובל גם עלי שבנסיבות מסוימות מן הראוי שתינתן "זכות עמידה" גם לעותר שכל מעייניו מכוונים לשלול זכות שניתנה לזולת".
באופן דומה נקבע בעבר בדיני מכרזים שעותר שהצעתו פסולה, אינו בעל אינטרס במכרז, שכן הצעתו ממילא פסולה, ועל כן אין לו זכות עמידה בהליכים נגד המכרז. בהמשך הוסף השיקול שרק מי שנהג כשורה יכול לטעון כנגד התנהגות פסולה של זולתו. אולם בשנת 1989 קבע בית המשפט העליון כי למשתתף שהצעתו נפסלה זכות עמידה לדרוש ביטול הליכי המכרז אם הפגם המיוחס על-ידו להצעה הזוכה הוא אותו פגם שנפל בהצעתו שלו. בשנת 2000 ביטל בית המשפט העליון את כל דרישות זכות העמידה על מי שהשתתף במכרז, אך השאיר בצריך עיון את השאלה האם מי שכלל לא השתתף במכרז בעל זכות עמידה בנוגע למכרז. מאז חלה הרחבה, המתירה גם למי שלא השתתף במכרז זכות עמידה לתקוף את המכרז, הגם שרק במקרים מסוימים, בהם יש זיקה ברורה של התוקף למכרז, עם זאת, זכות העמידה במכרזים ציבוריים עודנה מצומצמת יותר מאשר זכות העמידה הכללית במשפט המינהלי.
קנדה
בקנדה חל שינוי עם השנים ביחס לזכות העמידה. בשנת 1981 קבע בית המשפט שלושה כללים מצטברים שנדרשים כדי להעניק לעותר זכות עמידה בטענה לאי חוקתיות של חוקים. כללים אלו כוללים:
בהמשך הוחל מבחן שלושת הכללים גם במשפט המנהלי במדינה.
עם זאת, בשנת 2012 נקבעה שורת כללים לפרשנות ליברלית של זכות העמידה בסוגיות ציבוריות, שהקלה מאוד את דרישת זכות העמידה ואִפשרה למעשה עתירות של עותר ציבורי.
אוסטרליה
כללי זכות העמידה במשפט האוסטרלי מוגדרים בחקיקה. כאשר מוגשת עתירה לבית המשפט, נבחן תחילה האם החוק הרלוונטי מגדיר כללים ספציפיים לזכות העמידה בעתירות החוסות תחתיו. אם אין הוראה ייחודית בחוק שמכוחו מוגשת העתירה, חל סעיף 5 לחוק הביקורת השיפוטית על פעולות מנהליות המורה כי כאשר העתירה לא נוגעת ל'זכות אישית' של העותר, רק ל'אדם שנפגע' מפעולת הרשות תהיה זכות עמידה.
בשנת 1980 ניתן פסק הדין המנחה בסוגיה, בעניין ACF ,שבו קבע בית המשפט כי תוכר רק זכות העמידה של עותר שהוכיח פגיעה ב'אינטרס מיוחד' שלו, כאשר הפגיעה בו ייחודית ואינה משותפת לכלל הציבור.
ארצות הברית
בארצות הברית קובע הפרק השלישי של החוקה את הסמכויות של הרשות השופטת ככוללות את כל התיקים הנובעים מהחוקה, מחוקי ארצות הברית ומבריתות הנעשות בסמכות, ולמחלוקות בין מדינות שונות או אנשים או ישויות ממדינות שונות. בפסק דין משנת 1923 בתביעה נגד שר האוצר אנדרו מלון, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית, פה אחד, כי לאדם אשר כל עניינו בתביעה הוא הפגעותו משימוש בכספי המסים שלו לעניין אשר לדעתו נוגד את החוקה, אין זכות עמידה בפני בית המשפט. זאת מכיוון שאין לאדם מחלוקת אמיתית אשר מעניקה לבית המשפט סמכות שיפוט מטעם החוקה.
בפסק דין זה נקבע, שעל מנת להראות זכות עמידה יש להוכיח שלושה תנאים:
בפסק דין היין נגד המועצה לחופש מדת (Hein v. Freedom From Religion Foundation) שניתן ביוני 2007, נקבע ברוב דחוק שזכות העמידה שניתנה במקרה של פלסט נוגעת רק לפעילויות של הקונגרס ולא לצעדים מנהליים של הרשות המבצעת. בית המשפט התפצל בפסק דין זה לשלוש קבוצות עיקריות:
דעה נוספת שלא זכתה לייצוג בבית המשפט העליון היא שיש לבטל את דרישת זכות העמידה ולאפשר למשלם המיסים לעתור כנגד כל הפרת חוק של הממשל. דעה זו הובעה למשל על ידי פרופסור ריצ'רד אפשטיין מאוניברסיטת שיקגו, שטען שאין בסיס לדרישת זכות העמידה בחוקת ארצות הברית, וכי היכולת לעתור כנגד הפרות חוק של השלטון עומדת בבסיס שיטת הממשל בארצות הברית.
במשפט פלילי, ישנם הטוענים שעל מנת להעמיד אדם לדין חייבת להיות פגיעה באדם אחר אשר בשמו מוגשת התביעה. בהיעדר נפגע, הם טוענים, אין לתביעה זכות עמידה.
גרמניה
במשפט הגרמני נקבעו בחקיקה דרישות מחמירות בנוגע לזכות העמידה. סעיף 90 לחוק בית המשפט לחוקה הגרמני דורש ממי שמגיש עתירה חוקתית להצביע על זכות מזכויותיו שנפגעה באופן קונקרטי מפעולת השלטון. באופן דומה, סעיף 42(2) לחוק סדר הדין המנהלי הגרמני קובע מעניק זכות עמידה רק לעותר שמראה פגיעה ישירה מצד הרשות בזכות הקנויה לו במפורש בחוק, וושולל עמידה של מי שטוען רק לפגיעה באינטרס, אלא אם נקבע אחרת בחקיקה ספציפית.
לאורך השנים נקבעו בחקיקה מפורשת כמה חריגים נדירים שמאפשרים עתירה של עותר ציבורי, ובהם עתירות הנוגעות לאיכות הסביבה או להנדסה גנטית, ועתירות מטעם ארגוני תעשייה אחדים.
הודו
באמצע שנות השבעים של המאה ה-20 שינה בית המשפט העליון ההודי את כללי העמידה המסורתיים שלפיהם רק מי שנפגע אישית יכול לבקש סעד שיפוטי, ואיפשר עתירה ציבורית (Public Interest Litigation) כך שכל מי שפועל בתום לב רשאי לפנות לבית המשפט כדי לתקן עוולה משפטית שנגרמה בעקבות הפרה של זכות משפטית או חוקתית.
הממלכה המאוחדת
בממלכה המאוחדת נקבע באופן כללי שרק התובע הכללי רשאי להגיש תביעה לבית המשפט בטענה של אינטרס ציבורי. עם זאת, בתי המשפט באנגליה קבעו שלושה יוצאים מן הכלל. אלו כוללים את הזכות לטעון פגיעה באינטרס ציבורי כאשר המהלך הפוגעני פוגע גם בתובע אישית או כאשר המהלך פוגע בתובע באופן מיוחד מעבר לפגיעה בכלל הציבור. בנוסף, רשות מקומית רשאית להגיש תביעה בשם תושבי האזור (Gouriet v. Union of Post Office Workers).
יחסי ארצות הברית–כורדיסטן הסורית
יחסי ארצות הברית–כורדיסטן הסורית הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין כורדיסטן הסורית (נקראת גם רוז'אבה). ארצות הברית היא תומכת צבאית של כורדיסטן הסורית ושל היחידות להגנת העם במלחמתם כנגד המדינה האסלאמית, למרות שדה יורה ארצות הברית אינה מכירה ברוז'אבה כמדינה עצמאית. בשנת 2016, מחלקת המדינה של ארצות הברית הכריזה כי תמיכתה הצבאית בכורדים שחיים בסוריה היא חלקית.
היסטוריה
במרץ 2016, כיום לאחר הכרזת העצמאות של כורדיסטן הסורית, אשטון קרטר, מזכיר ההגנה של ארצות הברית, הכריז כי "המיליציות של היחידיות להגנת העם היו בעלות ברית מצוינות שלנו במלחמתנו עם המדינה האסלאמית, ואנחנו מתכוונים להמשיך כך". כאשר כורדיסטן הסורית פלשה למחוז הסורי א-רקה בשנת 2016, חיילים אמריקאים, לבושים במדי היחידות להגנת העם, לחמו לצד הכורדים כנגד המדינה האסלאמית. במהלך מבצע מנג'יב, הוושינגטון פוסט דיווח על האירוע תחת הכותרת "מתעלמת מטורקיה, ארצות הברית עוזרת לכורדים כנגד דאעש בסוריה ". ב-7 בנובמבר 2016, לאחר שנשאל, סגן דובר מחלקת המדינה של ארצות הברית, מארק סי. טונר, אמר כי "אנחנו [ארצות הברית] לא רוצים לראות אזורים חצי-אוטונומיים בצפון סוריה ".
ברידיי הראשון, מלך הפיקטים
ברידיי הראשון או ברידיי מק מאלכון (באנגלית: Bridei I  או Bridei Mac Maelchon - "ברידיי בנו של מאלכון"; נפטר ב-584 או 586) היה מלך הפיקטים, משנת 560 ועד מותו.
קורות חיים
ברידיי מוזכר לראשונה ב"דברי ימי אלסטר" בתיאור משנים 558–560 בו מתוארת בריחה מפני בנו של מאלכו - המלך ברויד (Bruide).
לא ברור מי ברח מפני המלך, אולם "דברי ימי טיגרנאך" מתאר את בריחת הסקוטים מ"ברויד בן מאלכו" בשנת 558.
ברידיי מתואר בספרו של אדומנאן מאיונה "חייו של קולומבה הקדוש" - אולם מתיאור הפגישה בין קולומבה לברידיי לא ברור אם ברידיי היה נוצרי בעת הפגישה או שהומר לנצרות על ידי קולומבה הקדוש. מחקרים ארכאולוגיים גילו שרידי מנזרים משלהי המאה השישית, דבר המעיד על קיום התיישבות נוצרית באזור בו מלך ברידיי, ויכול להעיד על פעילותו של קולומבה באזור, וייתכן על היותו של ברידיי נוצרי בעקבות פעילות זו.
ברידיי לא היה היחיד ממלכי הפיקטים בשלהי המאה השישית. מותו של גאלאם (המכונה "קנאלאת'" ב"דברי ימי אלסטר" וב"דברי ימי טיגרנאך"), קודמו של ברידיי, אירע בשנת 580 - כארבע שנים לפני מותו של ברידיי. מנתון זה נתן ללמוד כי ככל הנראה מלכו גאלאם וברידיי יחדיו.
מקום מושבו של חצרו של ברידיי אינו ידוע במדויק. קולומבה פוגש את ברידיי בסמוך לנהר נס, ומצוין שחצר המלוכה שכנה בראש מצוק. מקובל להניח שמקום מושב חצר המלוכה היה בקריי פאדריג (Craig Phadrig) מערבית לאינברנס של ימינו, בסמוך לבולי פירת'.
ברידיי נהרג ככל הנראה כנגד אויבים פירטים. "דברי ימי טיגרנאך" מציינים כי ברידיי נהרג בשנת 584, ואילו "דברי ימי אלסטר" מציינים כי האירוע קרה בשנת 585.
לאחר מותו של ברידיי מלך גרטנייט השני.
ברידיי בספרות
הטרילוגיה מאת ג'ולייט מארילייר שנקראת "דברי ימי ברידיי" היא רומן המתאר את עלייתו של ברידיי לשלטון, ואת שלטונו.
אלי ריקוביץ
אלי (אליהו) ריקוביץ (נולד ב-21 בדצמבר 1946) הוא איש עסקים, מנהל, יזם ואיש היי-טק. כיהן בתפקידים בכירים בתחומי התעשיות המסורתיות ובהיי-טק, כמנכ"ל, כחבר דירקטוריון ויו"ר במועצות מנהלים. בשירותו הצבאי היה לוחם וקצין בסיירת של חטיבה 7 ובתפקידו האחרון שימש כמפקד היחידה. במילואים שימש בתפקידי מ"פ סיור, מג"ד סיור ומודיעין, וקצין מטה בכיר במסגרת על-עוצבתית. בעל עיטור המופת על פועלו בקרבות מלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה
נולד וגדל בתל אביב. למד בין השנים 1960-1964 בבית הספר "תיכון חדש" בתל אביב. הוריו, מרדכי ואסתר ריקוביץ, עלו לארץ מפולין בשנת 1935. האב היה תעשיין בתחום הפלסטיק והאם עובדת התעשייה הצבאית. לאחר השירות הצבאי, בין השנים 1969-1974, למד לתואר ראשון ותואר שני (.M.Sc) הנדסת מכונות ותעשייה ב-.
לאלי ריקוביץ שתי בנות. בת זוגו של אלי היא ד"ר רות גלייס.
שירות צבאי
התגייס לצה"ל בשנת 1964 ושירת כלוחם וכקצין בסיירת של חטיבה 7. בתפקידו האחרון בשירות הסדיר שימש כמפקד היחידה. במסגרת שירותו הצבאי השתתף לפני מלחמת ששת הימים ב"מלחמה על המים" בגבול הצפון.
במלחמת ששת הימים שירת ריקוביץ כאחד משלושת מפקדי צוותי הסיור בסיירת חטיבה 7, כאשר כל צוות כלל ארבעה ג'יפים, זחל"ם פיקוד, זחל"ם מרגמה, זחל"ם לוחמים, קומנדקר של החוליה הטכנית ושני טנקים לתגבור. בפרוץ הקרבות, בבוקר 5 ביוני, משימתה של הסיירת הייתה להוביל את חטיבה 7 שהייתה חלק מאוגדה 84 בפיקודו של ישראל טל, ואשר פעלה בצפון סיני וברצועת עזה, במטרה לבצע הבקעה ולהשמיד את הצבא המצרי בקדמת סיני. המשימה של חטיבה 7 הייתה לפרוץ לגזרת ח'אן יונס, לעקוף את רפיח מדרום ולכבוש את החלק הצפוני של מתחם צומת רפיח. פלוגת הסיור הובילה את החטיבה במשך ארבע היממות הבאות, בקרבות קשים ועל אף האבדות הכבדות שספגה, תוך כיבוש מתחמי צומת רפיח, מתחם הג'יראדי, אל עריש, ביר לחפן, ביר חמה, ביר גפגפה ומערבה בואכה צומת איסמעיליה, על גדות תעלת סואץ. סיירת חטיבה 7 הייתה הכוח הישראלי הראשון שהגיע לתעלת סואץ בסיום המלחמה.
אלי ריקוביץ, אז מפקד צוות סיור בדרגת סגן, חצה תחת אש כבדה את מוצבי הג'יראדי, כשהוא נוסע בג'יפ הראשון, המשיך במילוי המשימה ויצר מגע עם אל–עריש, למרות הנפגעים הרבים שהיו בקרב אנשיו. תחת אש הוא ארגן את פינוי הפצועים ונשאר בשטח עד לחבירה עם החטיבה. על כל אלו הוענק לו עיטור המופת. שישה עשר מפקדים ולוחמים מהסיירת נפלו במהלך הקרבות, ולאחד עשר ממפקדיה ולוחמיה הוענקו עיטורים, חלקם לאחר נפילתם.
עם תום מלחמת ששת הימים מונה אלי למפקד פלוגת הסיור, תפקיד שבו כיהן עד לשחרורו משירות הקבע בחודש מרץ 1968.
יחסי הודו–כורדיסטן העיראקית
יחסי הודו–כורדיסטן העיראקית הם ההיחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה של הודו לבין כורדיסטן העיראקית.
היסטוריה
הודו מחזיקה מאז היווסדה בקשרים הדוקים עם עיראק, ומתוקף כך לא קיימה יחסים משמעותיים עם כורדיסטן העיראקית במשך השנים, אך ב-2014 נוצרו יחסים בין המדינות עקב המאבק בהמדינה האסלאמית והחלשות השלטון המרכזי העיראקי. ביולי 2014, אמר לתקשורת ההודית אמין חוואראני, ראש האגף ליחסים בינלאומיים של המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית, כי הוא מקווה לקשרים פוליטיים וכלכליים עמוקים יותר עם הודו, ותיאר את המדינה כ"שותפה חשובה". חוואראני גם הביע את רצונו לראות את ממשלת הודו פותחת קונסוליה בארביל, והזמין חברות הודיות להשקיע בכורדיסטן העיראקית, ובנובמבר 2014 ביקר השליח המיוחד מטעם ממשלת הודו השגריר סורש ק. רדי בכורדיסטן העיראקית ונפגש עם פקידי ממשל כורדים. רדי הצהיר כי הודו "תומכת באופן מלא באזור כורדיסטן בתקופה קשה זו", והביעה אמון בממשלת הכורדים ובכוחות הפשמרגה שישמרו על היציבות והביטחון של האזור. השגריר הודיע כי ממשלת הודו תפתח קונסוליה בכורדיסטן.
הודו וכורדיסטן העיראקית מקיימים יחסים כלכליים, שמתבטאים בעיקר ברכישת נפט גולמי כורדי שנמכר על ידי חברות טורקיות על ידי הודו.
כורדים רבים נוסעים להודו למטרות חינוכיות או רפואיות.
נציגויות
כורדיסטן העיראקית אינה מחזיקה בנציגות בהודו.
אישטוואן אנטל
אישטוואן אנטל (בהונגרית: Antal István; בודפשט, 27 בינואר 1909 – בודפשט, 25 בספטמבר 1978) היה פסנתרן ומורה למוזיקה יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
אישטוואן אנטל נולד במשפחה יהודית כבנם של המתמטיקאי מרק אנטל ושל סרנה וינטרניץ ואחיו הצעיר של המשורר יאנוש אנטל. הוא הופיע לראשונה בציבור בנגינה על פסנתר ביולי 1922 בקלוז'. למד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה בשנת 1925 ולאחר שסיים את לימודיו שם נסע לברלין. שם סיים את לימודי האמן שלו כתלמידו של לאוניד קרויצר. במרץ 1936 ערך את קונצרט הבכורה שלו בבודפשט בוויגאדו (ויגאדו מתורגם בדרך כלל כ"מקום לשמחה"), בשנה שלאחר מכן התיישב בבירת הונגריה. הוא למד ניתוח צורות והרכבה אצל אישטוואן שטראסר ולאו ויינר.
משנת 1945 היה מורה ב"בית הספר הלאומי למוזיקה" ומשנת 1948 באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הצטרף לחיי הקונצרטים המקומיים והבינלאומיים. בשנת 1948 נסע לשוודיה במלגת לימודים. הוא המשיך באמנויות הבמה ובפעילויות ההוראה שלו עד מותו. הקונצרט האחרון שלו היה ב-12 ביוני 1978.
הרפרטואר שלו כלל יצירות מאת באך, בטהובן, שוברט, פרנץ ליסט, בלה ברטוק ופסנתרנים הונגריים בני התקופה. הוא הציג את הסוויטה של אנטל מולנאר שמונה היצירות לפסנתר של ג'רג' קורטג, את סונטינה של אנדרה סרבנסקי, את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של פאל קדושה, את הסונטה לכינור ולפסנתר של רז'ה שוגאר ואת הקונצ'רטו לפסנתר של זולטאן הורושינצקי.
הוא היה בחבר השופטים בכמה תחרויות מוזיקה בינלאומיות והיה חבר מייסד של אגודת ליסט בבודפשט וחבר אגודת שופן בווינה ובוורשה. נגינתו האמנותית נשמרה במספר תקליטים. אשתו, דורה סוקולאי (אנטל), הייתה מנהלת המוזיקה של חברת התקליטים ההונגרית. בנם הוא המנצח והחלילן מתיאש אנטל.
גריז (סרט)
גריז (באנגלית: Grease) הוא סרט קולנוע מצליח המבוסס על מחזמר באותו שם משנת 1971. הסרט יצא לאקרנים בקיץ 1978 וזכה מיד להצלחה רבה, הן בזכות כוכביו הראשיים, ג'ון טרבולטה ואוליביה ניוטון-ג'ון והן בשל הפסקול העשיר שלו, ברוח שנות החמישים המאוחרות. בעוד שניוטון-ג'ון כבר הייתה מוכרת מסרטים קודמים ומהקריירה המקבילה שלה כזמרת קאנטרי, הרי שעבור טרבולטה, שזמן קצר קודם לכן כיכב בלהיט מוזיקלי אחר, "שיגעון המוזיקה", היה "גריז" הגושפנקה להיותו כוכב הוליוודי מהמדרגה הראשונה.
פסקול הסרט נכתב ברובו על ידי בארי גיב וג'ון פראר, מוזיקאים ידועי שם בזכות עצמם, שכמו ניוטון-ג'ון, באו מאוסטרליה. הפסקול בוצע, פרט לטרבולטה וניוטון-ג'ון, גם על ידי כוכבי מוזיקה משנות ה-60, דוגמת פרנקי אוואלון ולהקת שה-נה-נה.
עלילת הסרט
העלילה סובבת סביב רוח הנעורים בארצות הברית בשנות ה-50 ומתרחשת על פני שנת הלימודים האחרונה של תלמידי השמינית בתיכון "ריידל". בפתיחת הסרט דני (טרבולטה) וסנדי (ניוטון-ג'ון) מבלים יחד בים בחופשת הקיץ. בסוף הקיץ הם נפרדים, כיוון שסנדי, שהגיעה מאוסטרליה לחופשה, צפויה לחזור לשם, והשניים צפויים לא להפגש יותר.
שנת הלימודים נפתחת, ובתיכון שבו לומד דני מופיעה גם סנדי, שתוכניותיה השתנו, ובמקום לחזור לאוסטרליה היא נשארת בארצות הברית. היא מצטרפת לקבוצת חברות קטנה שקוראות לעצמן "הנערות בוורוד" (Pink Ladies). חבריו של דני מבררים את מעשיו במהלך הקיץ, ודני, שגם הוא חלק מחבורה מקובלת בבית הספר, מספר על חוויות הקיץ עם סנדי; במקביל, גם סנדי מספרת לחברותיה החדשות על אהבת הקיץ שלה ("Summer Nights"). בשיר מודגשות שתי נקודות המבט השונות על הסיפור - הגברית המתרברבת של דני, מול הנשית המאוהבת של סנדי. הנערות בוורוד מבינות לבסוף שהנער עליו שרה סנדי הוא דני, אבל אינן מספרות לה על כך.
בהמשך פוגש דני את סנדי במסיבת פתיחת השנה מטעם התיכון. בתחילה הוא מתרגש לראותה, אך כששם לב שחבריו לידו, הוא מתנהג במאצ'ואיזם ואף בגסות כלפיה. הוא מזלזל בחוויות הקיץ שלהם, ופוגע בסנדי שאינה מבינה מדוע הוא מתייחס אליה בגסות לאחר שהיה נעים ונחמד בקיץ.
בהמשך מוזמנת סנדי למסיבת פיג'מות בביתה של פרנצ'י, אחת מהנערות בוורוד, שם הנערות בוורוד מנסות ללמד אותה איך להפוך לאחת מהן: הן נותנות לה לנסות לעשן, נותנות לה לגימה מיין ומראות לה תמונות של בחורים כדי ש"תבחר" אחד לעצמה. פרנצ'י, אשר התקבלה לבית הספר ליופי, מציעה לסנדי לנקב את אוזניה, מה שגורם לסנדי בחילה והיא הולכת להקיא בשירותים. בזמן שהיא מתאוששת בשירותים, בטי ריזו חובשת פאה בלונדינית ומחקה את סנדי באופן מוקצן, בו היא בעיקר מלגלגת על התמימות של סנדי ועל היותה נערה "מבית טוב" ("Look at Me, I'm Sandra Dee"). היא משווה את סנדי לסמלי התמימות של אותה התקופה - סנדרה די ודוריס דיי. סנדי יוצאת מחדר האמבטיה ורואה את ריזו צוחקת עליה, ונעלבת, כשריזו מתייחסת לעניין בביטול. דני וחבריו מגיעים במכונית לבית, והבנות נלחצות, אבל ריזו יוצאת החוצה ומצטרפת אל קניקי. סנדי נעלבת ויוצאת החוצה, שם היא שרה על כך שהיא עדיין מסורה לדני ולרגשותיה כלפיו ("Hopelessly Devoted to You").
בהמשך, דני עוזר לקניקי לשפר את מכוניתו לקראת מרוץ המכוניות מול יריביהם המושבעים, המכונים "העקרבים". הם מתכננים גדולות ונצורות עבור המכונית ("Greased Lightnin'"), ומתכוננים להשיג את החלפים הדרושים להם. לאחר שיפוץ המכונית של קניקי הבנים הולכים לבית הגלידה, שם הם פוגשים את ריזו; דני רואה את סנדי עם בן הזוג החדש שלה, טום, ספורטאי מבית הספר. דני מנסה לדבר עם סנדי באופן דיסקרטי, כאשר היא פונה להחליף את המוזיקה, ומתרץ את התנהגותו בתחילת השנה אך היא אינה סולחת לו. ריזו יוצאת מהמקום כדי לשכב עם קניקי, שהקונדום שלו נקרע. לשניים מפריעים ליאו, מנהיג "העקרבים", וחברתו היפה צ'ה-צ'ה. בימים לאחר מכן, בבית הספר, דני מנסה להצטרף לאחת מקבוצות הספורט, אבל אינו מסוגל להימנע מתגרות בכדורסל, בהיאבקות ואף בבייסבול; המאמן שולח אותו אל מסלול הריצה, והוא מנסה להרשים כך את סנדי אבל מועד. סנדי ניגשת אליו ולבסוף הם מצליחים לגשר על הפערים, וסנדי מסכימה להיפרד מטום וללכת עם דני לנשף.