cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דריה קסטקינה
קריירה ספורטיבית
באליפות אוסטרליה הפתוחה בטניס בטורניר היחידות הודחה כבר בסיבוב השני. בטורניר סנקט פטרבורג הטניסאית הרוסייה הצליחה להעפיל לחצי הגמר, אבל במאבק על ההעפלה לגמר הפסידה למנצחת מהשנה שעברה קריסטינה מלאדנוביץ' הצרפתייה.
בטורניר הטניס בדובאי, שנערך באמצע פברואר 2018, דריה הצליחה להעפיל לגמר, שם הפסידה לאלינה סביטולינה. במהלך הטורניר, קסטקינה גברה על טניסאיות מובילות כדוגמת אגניישקה רדוונסקה, ג'ואנה קונטה, ילנה וסנינה וגרביניה מוגורוסה. בטורניר אינדיאן וולס מאסטרס 2018 הפסידה בגמר לנאומי אוסקה. בטורניר ה-WTA בצ'ארלסטון העפילה לרבע גמר הטורניר.
באוקטובר 2018 זכתה בגביע הקרמלין ובפרס על סך 867,766 דולרים.
חיים אישיים
קסטקינה סיפרה בראיונות כי שחקן הטניס האהוב עליה הוא רפאל נדאל מקרב הגברים ומריה שראפובה מבין הנשים. כמו כן סיפרה כי היא מעדיפה לצפות בתחרויות של טניס גברים ולא של נשים, מכיוון שהשחקנים הגברים טובים יותר בחבטות ובתנועה על המגרש. קסטקינה חובבת ספורט באופן כללי ואוהדת של קבוצת הכדורגל של ברצלונה.
מרדכי שיינברגר
הרב מרדכי שיינברגר (בכתיב יידישאי: שיינבּערגער) (נולד ב-8 בספטמבר 1938, י"ב באלול ה'תרצ"ח)  הוא מקובל, מחבר ספרים והמנהיג הרוחני של ציבור חסידי אשלג ביישוב אור הגנוז, רבים רואים בו אדמו"ר אף על פי שהוא עצמו מצהיר שאינו כן.
היצירה המרכזית שלו היא פירוש "מלאכת הסולם" על תיקוני הזהר מתיקון כג' עד תיקון ע', הוא המשך של עבודת רבו על פירוש התיקונים "מעלות הסולם" שגם הוא המשך לפירוש רבו הרב בעל פירוש "הסולם".
ביוגרפיה
נולד באלול שנת תרצ"ח להרב מנחם מאניש שיינברגר וגדל בירושלים, בבתי אונגרין למד בישיבת עץ חיים ולאחר מכן בישיבת חברון כנסת ישראל  נשא את בתו של הרב יהודה צבי ברנדוויין, תלמידו של הרב יהודה לייב הלוי אשלג ("בעל הסולם"). למד אצל חותנו, אצל הרב אריה לוין ואצל הרב ברוך שלום הלוי אשלג, ועסק רבות בתורתו של בעל הסולם. תלמידיו הקימו בהדרכתו את היישוב הקהילתי אור הגנוז שבגליל העליון. נשיא תנועת "האומה" הקוראת לבנות ביחד חברה מאוחדת, שכל פרט בה הוא יחיד ומיוחד, המבוססת על נתינה וערבות הדדית ומקיימת את המצווה "ואהבת לרעך כמוך".
מתלמידיו המוכרים: הרב מיכאל מיוסט, הרב אריה (אריק) חיים נווה, הרב יוחאי ימיני, הרב דוד אגמון, הרב אסף משה בילר , הרב יואל גינזבורג, הרב אשר אליהו גרליץ, יובל הכהן אשרוב, משה שרון, עופר משען, יהודה ריטוב, ועוד.
מתגורר ברובע היהודי בירושלים.
פועלו
הרב מרדכי שיינברגר פועל רבות להפצת תורת החסידות והקבלה בדגש רב על דרכו של הרב אשלג, בעל פירוש הסולם, בין בנושא עבודת ה', לימוד התורה, עשייה ויוזמה חברתית ובניית חברה בדרכו של בעל הסולם כפי שמוצג בכתביו הרבים.
במשך שנים מוסר שיעורים ברחבי הארץ מדי שבוע, ובמהלך הזמן התקבצו סביבו תלמידים רבים שרצו ביוזמתם להקים חברה שיתופית כפי הנלמד מכתבי הרב אשלג, על כן בהנחייתו הקימו את היישוב אור הגנוז הפועל במתכונת שיתופית כדוגמת קיבוץ.
במהלך השנים ראה כי יש נחיצות לארגון או תנועה חברתית המונעת רק מעיקרון " וְאָהַבְתָּ לְרֵעֲךָ כָּמוֹךָ אֲנִי ה" לאחדות עם ישראל, ברוח יהודית, ועל כן הקים את תנועת "האומה", הנושאת את שם העיתון שהקים הרב אשלג, ודוגלת בעקרונות אלה. כמו כן מסתייג לחלוטין מגילוי עמדה פוליטית או השתייכות פוליטית כלשהי.
בין השאר הרב נותן מענה למאות ואלפי אנשים הזקוקים לעצות, שאלות, ברכות, הדרכות ושיעורים ובכל שעות היום והלילה.
הרב שיינברגר ידוע בכך שסדר יומו עמוס וכולל מסירת שיעורים בשעות לפנות בוקר מוקדמות ועד שעות לילה מאוחרות.
מכתביו
בנוסף לכך, שיעורים ומאמרים רבים מפורסמים על ידי תלמידיו בקונטרסים רבים בנושאים שונים.
קווין קמפבל
קווין ג'וזף קמפבל (באנגלית: Kevin Joseph Campbell; נולד ב-4 בפברואר 1970, ברובע למבת' שבלונדון) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ.
פול אנדרסון
פול אנדרסון (באנגלית: Poul Anderson; 25 בנובמבר 1926 - 31 ביולי 2001) היה סופר מדע בדיוני ופנטסיה אמריקני. התפרסם הודות ליכולתו לכתוב הן סיפורי מדע בדיוני מהסוג "הקשה" ביותר על גיבורים כמו סוחר החלל ניקולאס ואן רין, והן סיפורי פנטזיה המבוססים בדרך כלל על הסאגות הסקנדינביות. ב-1998 היה הסופר ה-16 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
קווין קמפבל
קריירת הכדורגל
קמפבל הצטרף לארסנל ב-1986, בעודו תלמיד בבית הספר. הוא הבקיע שערים בקבוצת הנוער של המועדון (עמה זכה בגביע ה-FA לנוער והבקיע 59 שערים בעונה אחת), אך למרות שערך את הופעת הבכורה בסגל הבכיר במשחק מול אברטון ב-7 במאי 1988 הוא לא זכה למקום קבוע בהרכב, כיוון שעמדות החלוצים במערך המשחק של ארסנל היו תפוסות על ידי פול מרסון ואלן סמית'.
הוא החל לבלוט מעבר למשחקי נוער בזמן שהושאל ללייטון אוריינט ב-1989, והבקיע שם תשעה שערים ב-16 משחקים; מאמן אוריינט פרנק קלארק היה מעוניין להחתימו באופן קבוע, אך נתקל בסירוב של הנהלת ארסנל. לאחר שפתח את עונת 1989/1990 בצורה לא מוצלחת הוא הושאל מארסנל בפעם השנייה, הפעם ללסטר סיטי. אולם, בעונה שלאחר מכן (1990/1991) הוא הצליח לזכות במקום קבוע בהרכב של ארסנל, והבקיע שמונה שערים בעשרה משחקים, שסייעו לארסנל לזכות באליפות.
קמפבל המשיך לשחק פעמים רבות בארסנל למרות החתמתו של איאן רייט בספטמבר 1991, אם כי לעיתים הישגיו לא זכו לתשומת לב מספקת בעקבות הישגיו הרבים של רייט. קמפבל הצליח להבקיע מספר שערים חשובים עבור ארסנל, כגון שערי שוויון בדקה האחרונה מול מילוול ודרבי קאונטי במהלך טורנירי גביע ה-FA וגביע הליגה של עונת 1992/1993. בעונה שלאחר מכן הוא הבקיע 19 שערים (המספר הגבוה ביותר בזמן ששיחק בארסנל) וזכה עם ארסנל בגביע המחזיקות. באותה עונה השתתף בהפסד למילאן בסופר קאפ האירופי. רמת המשחק שלו הייתה פחות טובה בעונת 1994/1995, ומעמדו התדרדר עוד יותר בעקבות הגעתם של ג'ון הארטסון ודניס ברגקאמפ. בסך הכל הוא השתתף ב-224 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 59 שערים.
בקיץ 1995 הוא הועבר לנוטינגהאם פורסט תמורת 3 מיליון לירות שטרלינג, ושיחק שם במשך שלוש עונות. הוא היה חלק מהסגל שלא הצליח למנוע את הירידה לליגת המשנה ב-1997, אך 23 השערים שלו בעונה שלאחר מכן סייעו לפורסט לחזור לפרמייר ליג בניסיון הראשון. אולם, הוא עזב את פורסט בסיום אותה עונה והצטרף למועדון הטורקי טרבזונספור, שם שיחק במשך זמן קצר בלבד; הוא עזב את המועדון הטורקי לאחר שבעה חודשים בעקבות תקרית גזענית. מחמט עלי ילמאז, נשיא טרבזונספור, כינה את קמפבל "קניבל חסר צבע" ומתח עליו ביקורת כשאמר "קנינו אותו כמכונת שערים, אך התברר כי הוא מכונת רחיצה".
במרץ 1999 הוא חתם במועדון האנגלי אברטון, שנאבק כנגד ירידה מהפרמייר ליג. הוא השפיע על מצב המועדון מיד עם הגעתו לאחר שהבקיע תשעה שערים בשמונה משחקים, ולמרות ששיחק שם במשך חודש אחד באותה עונה הוא היה למלך השערים של המועדון. הוא זכה בתואר "שחקן החודש של הפרמייר ליג" לחודש אפריל לאחר שהבקיע שישה שערים בשלושה משחקים, והיה השחקן המושאל הראשון שזוכה בתואר.
בקיץ 1999 רכשה הנהלת אברטון את כרטיס השחקן שלו תמורת 3 מיליון לירות שטרלינג. הוא היה מלך השערים של אברטון בשתי העונות שלאחר מכן, שבהן הבקיע 12 ו-9 שערים בהתאמה. בעונת 2001/2002 הוא הבקיע ארבעה שערים בלבד, אך בעונה שלאחר מכן הבקיע עשרה שערים והיה פעם נוספת למלך השערים של אברטון. הייתה זו עונתו האחרונה כשחקן קבוע בהרכב של אברטון, כיוון שלאחר מכן נאלץ להתמודד עם מספר פציעות ועם פריחתם של חלוצים אחרים, כגון ויין רוני. בזמן ששיחק באברטון הוא ערך את הופעתו ה-500 בכדורגל האנגלי במשחק מול ארסנל. קמפבל עזב את אברטון בינואר 2005 והצטרף בהעברה חופשית למועדון וסט ברומיץ' אלביון, שנאבק כנגד הירידה מהפרמייר ליג. זמן קצר לאחר הגעתו הוא התמנה לקפטן המועדון, והוביל אותו להישארות בליגה. הייתה זו הפעם הראשונה שבה המועדון שהיה במקום האחרון בחג המולד לא ירד ליגה. בעונה שלאחר מכן הוא הגיע לשתי אבני דרך בקריירה שלו - 450 משחקים בפוטבול ליג/פרמייר ליג ו-600 משחקים בכל הקריירה.
קמפבל שוחרר מאלביון במאי 2006 ולאחר הירידה לליגת המשנה. הוא חתם בקארדיף סיטי בהעברה חופשית ב-2 באוגוסט 2006. הוא הבקיע את שערו היחיד במשחק טורניר גביע התאחדות הכדורגל הוולשית ב-13 בפברואר 2007, אך שוחרר מהמועדון במאי 2007 ולאחר מכן פרש כליל מכדורגל ועבר לעולם העסקים.
עסקיו
בשנת 2003 הכריז קמפבל כי הוא השקיע בחברת תקליטים בשם "2 Wikid", הנמצאת בבעלותו, וכי האמן הראשון שהוחתם בחברה הוא הראפר מארק מוריסון. בדצמבר 2004, בזמן שמוריסון עדיין היה חתום ב-"2 Wikid", נאלץ קמפבל להוציא צו מניעה כנגד החברה היריבה Jet Star על מנת למנוע ממנה להוציא לאור את האלבום Innocent Man של מוריסון. צו המניעה בוטל תוך זמן קצר, והאלבום עצמו יצא ב-1 במאי 2005.
הפארק הלאומי צ'ובה
הפארק הלאומי צ'ובה (באנגלית: Chobe National Park ) הוא הפארק הלאומי הראשון בבוטסואנה, עם המגוון הרחב ביותר מבחינה ביולוגית. הוא ממוקם בצפון המדינה, סמוך לעיירה קסאנה שבמחוז צ'ובה ומצפון לדלתת נהר האוקבנגו. הוא הפארק השלישי בגודלו בבוטסואנה, אחרי שמורת מרכז קלהארי והפארק הלאומי גמסבוק. בפארק הלאומי צ'ובה יש את אחד מריכוזי בעלי החיים הגדולים ביותר בכל אפריקה.
פארק זה ידוע באוכלוסיית האריות הטורפים גורי פילים או פילים צעירים.
היסטוריה
התושבים המקוריים של האזור היו הבושמנים משבט סן (הידועים גם כבני שבט בסארווה). הם היו ציידים-לקטים נוודים שנעו ממקום למקום כדי למצוא מקורות מזון, כגון פירות, מים וחיות בר. ניתן למצוא ציורים של בני שבט סן בגבעות הסלעיות שבפארק.
בתחילת המאה ה-20, האזור שהפך לפארק הלאומי צ'ובה היה חלק המשטחים שסווגו כקרקעות הכתר הבריטי. בשנת 1931 נחקק חוק הפארקים הלאומיים מתוך כוונה שהפארקים הלאומיים יגנו על חיות הבר החיות בפארקים שהוכרזו ולקדם תיירות. בשנה שלאחר מכן, 24,000 קילומטרים רבועים בצפון בוטסואנה ( שבשנת 2008 נכללו בשטח מחוז צ'ובה) הוכרזו רשמית כאזור ללא ציד, ואזור זה הורחב ל־31,000 קילומטרים רבועים כעבור שנתיים.
בשנת 1943, התרחשה התפשטות נרחבת וחריגה של זבוב הצה צה בכל האזור, שעיכבה את הקמת הפארק הלאומי. בשנת 1953, הפרויקט קיבל שוב עדיפות ממשלתית: בשלב זה הוצע להקצות 11,700 קלומטרים רבועים לשמורת טבע האוסרת ציד. שמורת צ'ובה הוקמה רשמית בשנת 1960, אם כי קטנה ממה שתוכנן בתחילה. בשנת 1967 הוכרזה השמורה כגן לאומי.
באותה תקופה היו באזור כמה כפרים תעשייתיים, במיוחד בכפר סרונדלה, שהיה ידוע בתעשיית העץ שלו. כפרים אלו הועברו בהדרגה אל מחוץ לפארק, ורק בשנת 1975 היה כל המרחב המוגן חופשי מפעילות אנושית. הרחבות קלות בשטחי הפארק בוצעו בשנים 1980 ו-1987.
גאוגרפיה ומערכות אקולוגיות
ניתן לחלק את הפארק ל־4 אזורים, כשבכל אזור הייתה מערכת אקולוגית אחת ברורה:
אקלים
האקלים בפארק הלאומי צ'ובה הוא סוב-טרופי חם ולך. העונה החמה והגשומה נמשכת מנובמבר עד מרץ והעונה היבשה נמשכת מאפריל עד אוקטובר, שבתוכה ישנה תקופה קרירה ממאי עד אוגוסט. בחודשים ממאי עד אוגוסט, בלילות הטמפרטורה יכולה לרדת עד לנקודת הקיפאון. במהלך היום חם מאוד כל השנה, אבל בעיקר מספטמבר עד נובמבר, כלומר לפני העונה הגשומה.
ריכוז הפילים
הפארק ידוע באוכלוסיית הפילים הגדולה שלו, המוערכת בכ-50,000 ואף יותר, המהווה את אוכלוסיית הפילים הגדולה ביותר בעולם. הפילים שחיים כאן הם פילים מסוג פיל סוואנה אפריקאי או פילי קלהרי, שהם מסוג הפילים בעלי המידות הגדולות ביותר המוכרים. הם מאופיינים בשנהב שביר למדי ובחטים קצרים, ייתכן, בגלל מחסור בסידן בקרקעות האזור. נזק שנגרם ממספרם הגבוה של הפילים מוכר במיוחד בריכוזים מסוימים שלהם. ריכוז הפילים כל כך גבוה ברחבי מחוז צ'ובה, עד כדי כך שנשקלת אפשרות של השמדה מדודה. מחשבה מסוג זה נחשבת לשנויה מדי במחלוקת ונדחתה על ידי הנהלת הפארק בכל פעם שהוצעה. בעונה היבשה, הפילים שוהים בצמוד לאזורי נהר צ'ובה ונהר ליניאנטי. בעונת הגשמים הם נודדים למרחק של כ-200 קילומטרים לקטע הדרום-מזרחי של הפארק. מאידך, ישנם עדרים המגיעים לאזור הצפון מערבים של הפארק הנמצא בזימבבואה.
כבישים
העבירות בדרכי הפארק הלאומי צ'ובה תלויים מאוד בעונה ובכמות הגשמים; הנסיעה בדרכי הפארק אפשרית רק ברכבי 4X4. חול עמוק על גדות נהר צ'ובה מהווה בעיה במהלך החודשים היבשים, במיוחד כשהטמפרטורה עולה, בעוד שבעונה הרטובה הכבישים ליד הנהר הופכים לבוציים.
אזור סבותי
הדרכים באזור ביצת סבותי, בעיקר דרך Sandridge המערבית משער מבאבה Mababe והכבישים מצפון ומדרום לערוץ ואדי סבותי הם בדרך כלל דרכי חול עמוק וקשה לנהיגה. כאשר יורד גשם, נסיעה לאורך כבישי הביצה טומנים בחובם סיכון להיתקע, שכן אדמת הביצה השחורה והרטובה הופכת לבלתי עבירה.
מזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית
מזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית (באנגלית: United States Secretary of Homeland Security) הוא ראש המחלקה לביטחון המולדת, גוף העוסק בהגנה על המולדת האמריקאית ועל ביטחונם של אזרחי ארצות הברית. המזכיר הוא חבר הקבינט של ארצות הברית.
תפקיד המזכיר נוצר בעקבות פיגועי 11 בספטמבר. סמכויות המחלקה לביטחון המולדת הורכבו בעיקר מסמכויות שהועברו ממחלקות אחרות בקבינט, שלהן זיקה לביטחון הלאומי.
מ-2 בפברואר 2021 מכהן בתפקיד אלחנדרו מיורקס.
קראסנה
קראסנה (בבלארוסית: Краснае, קראסנאיה; בפולנית: Krasne nad Uszą, קראסנה נאד אושון, "קראסנה על האושה"; ביידיש: קראַסנע) הוא כפר במחוז מינסק שבבלארוס, על גדת נהר אושה (Usza), בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1486 הוענקו לו זכויות עיר. בתחילת המאה ה-16 הפכה העיירה לבירת מחוז.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובהתאם להסכם ריגה משנת 1921 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנת 1954, עת היה בשליטת ברית המועצות, הושב היישוב למעמד כפרי.
יהודי קראסנה
בשנת 1897 נמנו ביישוב 573 יהודים. בין מלחמות העולם התגוררו בו כ-320 יהודים, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל, תוך קיום בית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בסוף יוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ועד מהרה הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה וגיוס לעבודות כפייה. בתחילת אוגוסט 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו מגודר שהוקם בו, אליו הועברו באביב 1942 אלפים מיהודי הסביבה. בשל הצפיפות הרבה, שוכנו כמה אלפים מיהודי הגטו במחנה עבודה שהוקם מחוץ ליישוב. בקיץ 1942 הצליחו להימלט מהגטו ומהמחנה כ-100 יהודים, אשר הצטרפו ליחידות פרטיזנים ביערות הסביבה.
בתחילת מרץ 1943 ריכזו הגרמנים את כל יושבי הגטו שביישוב באורווה, ושרפו אותם חיים. את האסירים שנותרו במחנה העבודה הסמוך רצחו הגרמנים בין ה-19 ל-21 במרץ 1943.
צבא גאורגיה
הכוחות המזוינים של גאורגיה (בגאורגית: საქართველოს შეიარაღებული ძალები) כוללים כ-37,000 חיילים בצבא הקבע (נכון ל-2021). החילות הצבאיים כוללים את כוחות היבשה (כולל המשמר הלאומי), כוחות חיל האוויר וכוחות הנ"מ, כוחות חיל הים, וכוחות פנימיים.
ב-23 במרץ 1994 הייתה גאורגיה מהמדינות הראשונות מבין מדינות ברית המועצות שהצטרפו לפרויקט של נאט"ו שנקרא "שותפות לשלום" (PfP). מבין החברות גאורגיה הייתה המדינה הראשונה שהייתה יכולה לקחת על עצמה ולחתום על המסמך המיוחד (מאי 2004) וב-29 באוקטובר 2004 המועצה הצפון אטלנטית (הגוף הפוליטי הבכיר ביותר של נאט"ו) אישרה תוכנית פעולה אינדיבידואלית של השותפות (IPAP) עבור גאורגיה.
על פי תוכנית הפעולה, ארצות הברית תמכה ברכבת הגאורגית ותוכנית ההצטיידות (GTEP) של גאורגיה, ושוגרה באפריל 2002. למרות שהתוכנית הסתיימה באופן רשמי ב-2004, גאורגיה המשיכה ליהנות מהעזרה הצבאית הקריטית מנאט"ו, במיוחד מארצות הברית וטורקיה. הממשלה הגאורגית הצהירה על רפורמה של הכוחות המזוינים של גאורגיה במטרה להתאים לסטנדרטים של נאט"ו. הממשלה תכננה להקטין את גודל הכוחות המזוינים אבל בפועל הגדילה אותם, בהגדילה את כמות החיילים המקצועיים, לכדי שני שלישים מכלל כוח האדם. לגאורגיה יש כוחות שמירה על השקט משלה בקוסובו, ומשתתפת במלחמה כנגד הטרור בעיראק ובאפגניסטן.
היסטוריה
בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה פוזרו בסיסי התעשייה הצבאית בכל רחבי ברית המועצות. כמות הבסיסים בגאורגיה הייתה נמוכה יחסית. אחד מהבסיסים האלה היה מפעל קטן לכלי טיס בטביליסי. לאחר הכרזת העצמאות הגאורגית, בשנת 1991, הפך הבסיסי הזה לחיל האוויר הגאורגי. רוב כלי הנשק הושגו, כפי הנראה, באופן בלתי חוקי, מהיחידות החמושות של הצבא הסובייטי שפעלו בגאורגיה ובקווקז לאחר 1990.
במאי 1992, קבעו מדינות חבר המדינות מכסה להעברת ציוד צבאי לצבא גאורגיה. על פי תוכנית זו צריכה הייתה גאורגיה לקבל 220 טנקים, 220 כלי רכב משוריינים, 300 יחידות ארטילריה, 100 כלי טיס צבאיים ו-50 מסוקי תקיפה. ראש המשמר הלאומי הגאורגי, תנגיז קיטובאני, התלונן בדצמבר של אותה שנה כי, בשונה ממדינות אחרות, לא קיבלה גאורגיה שום דבר ממה שהוקצה לה.
עקב אילוצי תקציב ובעצת יועצים מהמערב, קיצצה גאורגיה, עד לסוף שנות התשעים, את גודל הצבא, בשאיפה ליצור צבא קטן ונייד שיוכל לעמוד בסטנדרטים של נאט"ו. ההפיכה הצבאית והדחתו של זוויאד גמסחורדיה מנשיאות גאורגיה, שהובילה למלחמת אזרחים בגאורגיה דלדלה את הצבא הגאורגי, ועד לשנת 2000 היה הצבא הגאורגי מהעלובים שבין צבאות מדינות ברית המועצות לשעבר. ממשלת גאורגיה, בראשות שוורדנדזה החליטה לחלק את הכוחות המזוינים של גאורגיה בין מוסדות השלטון, מתוך כוונה, כפי הנראה, להקטין את הסיכון להתפתחות תסיסה צבאית עתידית. מספר השוטרים הגאורגיים וכוחות ביטחון הפנים היו גדולים באופן לא פרופורציונלי לגודל האוכלוסייה, והם היו מצוידים טוב יותר מהצבא הגאורגי. הגאורגים טענו בפני נאט"ו כי בכוונתם ליצור צבא קטן ונייד, אולם למעשה לא טיפלו אפילו בבעיות הבסיס. האנדרלמוסיה הייתה גדולה, גיוס החיילים בשנת 2000 היה למעשה רבע מגודל הצבא המיועד, וחיילים רבים נשלחו לביתם לצורך "חופשה", ולאיש, למעשה, לא היה ברור מה כמות החיילים העומדת לרשות גאורגיה במקרה של משבר.
כדי להגיע למוכנות ויעילות מרבית בתנאי התקציב שהוקצה למשרד הביטחון הגאורגי היה הכרח להקטין את גודל הצבא מכ-38,400 חיילים בשנת 2000 לכדי 20,000 חיילים באמצע 2001 ועד לשנת 2004 הגיע מספרם לכדי 12,000 - 13,000 איש. הצמצום הושג בראש ובראשונה מצמצום בכוחות הסיוע שאינם קרביים כמו מתקני הרפואה והספורט שהיו בשימוש הבלעדי של הצבא וכן ביטול מקהלת הצבא הגאורגי ותזמורת כלי הנשיפה של צבא גאורגיה. הקיצוץ לא כלל קיצוץ בחיל האוויר הגאורגי למרות עלותו היקרה.
בתחילת 2002, השיקה ארצות הברית תוכנית דו-שנתית בעלות של 64 מיליון דולר, תוכנית אימון וציוד הצבא הגאורגי (Georgia Train and Equip Program, GTEP), וסייעה בהקמת שלושה גדודי חי"ר רגילים ועוד גדוד ממונע שיעמדו בסטנדרטים של נאט"ו. בשנת 2004, בעקבות הסיום המוצלח של התוכנית, הושקה תוכנית נוספת במטרה להכשיר 4,000 חיילים נוספים.
בסתיו 2004 החלה גאורגיה בתוכנית שאפתנית של הכשרת 15,000 - 20,000 חיילי מילואים. עד אוקטובר של אותה שנה נוצרו שלושה גדודי מילואים שעברו אימון אינטנסיבי במשך מספר שבועות כאשר התוכנית הייתה לאמן 15 גדודים עד לסוף שנת 2005. בדצמבר 2004 נכנס איראקלי אוכרואשווילי לתפקיד שר ההגנה של גאורגיה והצהיר כי ייתכן שיהיה צורך להגדיל את מספר חיילי צבא גאורגיה מעבר לארבע הבריגדות (חטיבות) הקיימות.
בדו"ח שפרסמה, ציינה המועצה המייעצת לביטחון לאומי של גאורגיה, בשנת 2005, טענה כי הרמה האופטימלית של הצבא הגאורגי הוא 13 - 15 אלף חיילים. מבנה של ארבע בריגדות יחד עם כוח מילואים מוגדל הכולל 25% - 30% חיילי מילואים נוספים בתוכנית הפעולה לשותפות יחידנית על פי הסכם עם נאט"ו.
הצבא הרוסי בגאורגיה
נוכחות הצבא הרוסי מהווה אתגר מרכזי להנהגה הגאורגית. תוך כדי הפרה של הבטחה שניתנה בשנת 1999 באיסטנבול בוועידת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), רוסיה ממשיכה לשמר את הבסיסים הסובייטים מהעידן הסובייטי, הבסיס בבתומי, ובאחלכלכי. זה מהווה וממשיך להוות מקור למתיחות גדולה עם גאורגיה, שמאיימת לחסום את הגישה לבסיסים. השיחות לגבי הנסיגה הרוסית עדיין נמשכות. אף על פי כן, מסוף שנת 2005, בפרק זמן העולה על 18 חודשים, חלק גדול מהכלי הנשק הכבדים, הועברו מהבסיסים הגאורגים לבסיס 102 הרוסי בגיומרי, ארמניה.
כוחות שמירה על השקט של חבר המדינות - יחידות רוסיות, התפרסו במחוז אבחזיה של גאורגיה, יחד עם קבוצת משקיפים צבאיים של האו"ם, כמו כן גדודים של כוחות שמירה על השקט רוסיות התפרסו גם בדרום אוסטיה.
לרפובליקות המנותקות של אבחזיה ודרום אוסטיה, יש כוחות מזוינים משל עצמן. מספרם המדויק של כוחות אלה אינו ידוע.
חיל היבשה
חיל היבשה הגאורגי (על פי הערכת ה-CIA), מנה בשנת 2002 8,620 חיילים המפעילים בין היתר 90 טנקים. בכללם נמנים גם 1,578 חיילי המשמר הלאומי.
חיל הים הגאורגי
חיל הים הגאורגי (על פי הערכת ה-CIA), מנה בשנת 2002 1,830 חיילים המפעילים 11 כלי שיט. בשנת 2009 בוטל החיל ועבר לפיקוד משמר החופים.
חיל האוויר הגאורגי
חיל האוויר הגאורגי (על פי הערכת ה-CIA), מנה בשנת 2002 1,250 חיילים המפעילים שבעה מטוסי קרב ושלושה מסוקי קרב. בשנת 2010 שולב עם חיל היבשה. הוקם מחדש כפיקוד אוויר בשנת 2016.
יחידות נוספות
המשמר הלאומי ששייך לחיל היבשה, משמר הגבול הגאורגי ויחידות חוץ-צבאיות המונות 11,700 חיילים.
הסכם שלום
הסכם שלום הוא הסכם בין שתי מדינות עוינות המסיים באופן רשמי מצב של מלחמה בין הצדדים ומשכין ביניהן שלום. הסכם שלום מיועד להוות הסכם קבע, ובכך הוא שונה ממצבים אחרים של הפסקה זמנית בלחימה, כמו שביתת נשק או הפסקת אש.
תוכן ההסכם
תוכנו של הסכם שלום תלוי, בדרך כלל, באופי הסכסוך בין הצדדים. במקרה של מלחמה גדולה בין מדינות רבות, ייתכן שתיכתב אמנה בינלאומית אחת שתכסה את כל הסוגיות בין הצדדים.
הנושאים הנפוצים הכלולים בהסכם שלום הם:
ברוב המלחמות בעידן המודרני הצדדים הסכימו בתחילה על הפסקת אש, ורק לאחר מכן פתחו במגעים דיפלומטיים לקראת הסכם שלום.
במקרים של מלחמת אזרחים, בהם אחד מהצדדים טוען לריבונות על חלק מהשטח (מתוך גישה של התבדלות או בדלנות) לא נחתם בדרך כלל הסכם שלום, כי הוא כולל הכרה הדדית בריבונות של כל אחד מהצדדים. לדוגמה, מלחמת האזרחים האמריקנית הסתיימה בתבוסת מדינות הדרום וכניעתן, מבלי שנחתם הסכם שלום. דוגמה נגדית היא הסכם יום שישי הטוב (1989) שסיים את הסכסוך בצפון אירלנד.
יציבות
אחד המבחנים החשובים ביותר של הסכם שלום הוא יכולתו לעמוד במבחן הזמן.
יש הטוענים כי בעת חתימת הסכם שלום חשוב לוודא שההסכם כדאי לשני הצדדים באופן שיבטיח את רצונם של שני הצדדים בקיומו לאורך שנים. בהקשר זה נהוג לציין את חוזה ורסאי שהשאיר רבים בגרמניה בתחושה של השפלה, ונחשב בעיני היסטוריונים רבים לאחד הגורמים שזירזו את פרוץ מלחמת העולם השנייה.
שפה
כאשר הסכם נחתם בין עמים המדברים בשפות שונות, נהוג לכתוב את ההסכם בשפות של כל העמים השותפים להסכם. כך, הסכם השלום החתי-מצרי נכתב בשתי גרסאות, אחת בהירוגליפים מצריים, והאחרת בכתב יתדות אכדי. בעידן המודרני נהוג שבעותק של כל מדינה, הנוסח בשפה שלה מופיע ראשון כשאחריו השפה השנייה. הסכם השלום בין ישראל למצרים נחתם בשלוש שפות: עברית, ערבית ואנגלית, הגם שנקבע שהשפה המחייבת היא אנגלית.
הסכמי שלום בעת העתיקה
אחד ההסכמים המפורסמים ביותר של העת העתיקה הוא הסכם השלום החתי-מצרי, שנחתם במצרים העתיקה על פי ההערכות בשנת 1259 לפנה"ס, 16 שנים לאחר קרב קדש. ההסכם, עליו חתומים רעמסס השני וחתושיליש השלישי, מרחיק לכת יותר מההצהרה הפשוטה על סיום הלחימה. הוא כולל גם ברית סיוע הדדי במקרה שאחד הצדדים יותקף על ידי צד שלישי, או במקרים של סכסוכים פנימיים. יש בו סעיפים הנוגעים להחזרת הפליטים למקום מוצאם ואוסרים פגיעה בהם, וכן איומי נקמה במקרים של הפרת ההסכם. העתק של הסכם זה מוצג לראווה בכניסה למטה האומות המאוחדות.
הסכמי שלום בעת החדשה
הסכמי שלום רבים נחתמו בעת החדשה. בין המוקדמים שבהם נמנים שלום וסטפליה (1648), שורת הסכמים המסמלים אבן דרך משמעותית בהתפתחות הלאומיות באירופה, הסכם שלום 1686 שסיים את מלחמת רוסיה-פולין, וחוזה פריז (1815) שנחתם לאחר תבוסתו של נפוליאון בונפרטה בקרב ווטרלו.
חוזה ורסאי (1919) סיים באופן רשמי את המלחמה בין גרמניה לבין מדינות ההסכמה. חוזה זה סימל את תחילת התהליך לסיום מלחמת העולם הראשונה. היא תמה לחלוטין רק עם חתימת הסכם סוור (1920) בין האימפריה העות'מאנית ומדינות ההסכמה.
מלחמת קוריאה היא דוגמה לעימות שהסתיים בשביתת נשק ולא בהסכם שלום. בשנת 1953 נחתם הסכם שביתת הנשק הקוריאני, וגם זה היה הסכם בין כוחות האו"ם לבין קוריאה הצפונית, ולא בין קוריאה הצפונית לדרומית, ומאז לא הושג הסכם שלום בין הצדדים.
גם מלחמת וייטנאם לא הסתיימה בהסכם שלום. הסכם פריז (1973) היה הסכם שביתת נשק שנחתם בין ארצות הברית, דרום וייטנאם וצפון וייטנאם במטרה לסיים את המלחמה. ההסכם הופר על ידי כל הצדדים מיד לאחר חתימתו, והמלחמה הסתיימה רק לאחר מתקפת אביב 1975 בווייטנאם בה צפון וייטנאם כבשה את דרום וייטנאם.
לאורך ההיסטוריה, מדינת ישראל חתמה על הסכמי שלום עם שתי מדינות עמן הייתה במצב של מלחמה: בשנת 1979 נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים ובשנת 1994 נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן. יש המחשיבים בטעות גם את הסכמי אברהם בהם נירמלה ישראל את יחסיה הדיפלומטיים עם מספר מדינות להסכמי שלום נוספים, אם כי מבחינת המחקר בענף היחסים הבין-לאומיים ישראל לא הייתה במצב מלחמה עם מדינות אלו ולכן הם לא עונים על ההגדרה של הסכמי שלום.
אימרה סקיי (פסנתרן)
אימרה סקיי (בהונגרית: Székely Imre; מטיובו כיום אוקראינה, אז ממלכת הונגריה, 8 במאי 1823 – בודפשט, 8 באפריל 1887) היה פסנתרן, מלחין יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
אימרה סקיי נולד במשפחה יהודית בזקרפטיה. הוא היה תלמידו של יוז'ף מרקל. כבר כאמן צעיר, בשנת 1836, הופיע ב"שעשועי הקול" של הקזינו הלאומי בבודפשט. בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19 הוא היה המורה למוזיקה של משפחת טלקי (משפחת אצולה ותיקה שהחזיקה בתואר רוזן מטעם הקיסרות הרומית הקדושה מאז 1697) בדיומרה (Gyömrő) ובשנת 1845 הציג את עצמו גם כמלחין בקונצרט בתיאטרון הלאומי של בודפשט. בשנת 1846 נסע לטרנסילבניה ולאחר מכן לחו"ל. במהלך נסיעותיו בחו"ל הוא שהה בפריז עם אדה רמני בשנת 1847 והתגורר בלונדון תקופה ארוכה יותר, שם הופיעו גם יצירותיו. הוא חזר לפשט בשנת 1852 ושב ללונדון לתקופה קצרה. בשנת 1853 התיישב לצמיתות בפשט. הוא היה המורה הפרטי של ילדי הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן ומשנת 1879 ועד מותו היה מורה לפסנתר ב"מוזיקה הלאומית".
עבודותיו העיקריות
בעיקר יצירות לפסנתר:
בריחת בעלי החיים בזאנסוויל
בריחת בעלי החיים בזאנסוויל היה אירוע שאירע ב-18 באוקטובר 2011 ובמהלכו שוחררו עשרות בעלי חיים אקזוטיים מכלוביהם שבגן החיות "Muskingum County Animal Farm" ושוטטו ברחובות העיר זאנסוויל שבאוהיו, ארצות הברית.
הרקע לאירוע
טרי תומפסון, חייל לשעבר יוצא מלחמת וייטנאם, היה אספן של חיות אקזוטיות. הוא ריצה זמן בכלא על עברות שונות, היה שקוע בחובות, אשתו עזבה אותו והוא לקה במספר מחלות נפשיות, כשלפי ההשערה הוא סבל מסכיזופרניה פרנואידית.
הוא עבד כמטפל בבעלי חיים בתוכנית הטלוויזיה "Wild Kingdom", ואף סיפק גור אריות לתמונה עבור היידי קלום.
האירוע
ב-18 באוקטובר 2011, סמוך לשעה 17:00, תומפסון, שסיים שלוש שבועות קודם לכן לרצות עונש מאסר על החזקת נשק לא חוקי, פתח את כל כלובי החווה ולאחר מכן התאבד בירייה.
למעלה מ-50 אנשי אכיפת החוק החלו לחפש אחר 56 בעלי החיים הנמלטים, דבר שלקח למעלה מ-24 שעות. בתחילה ניסו אנשי האכיפה לירות בחיות חצי הרדמה, אך עקב הסכנה לחיי האדם הוחלט לירות בחיות.
49 בעלי חיים נורו למוות: 18 טיגריסים, 9 אריות ו-8 לביאות, 6 דובים שחורים, שלוש פומות שני דובי גריזלי, שני זאבים ובבון אחד. קוף מקוק אחד נעלם ולא נמצא מאז.
שלושה נמרים, שני קופים ודוב גריזלי קטן נמצאו בכלוביהם והועברו לגני חיות.
לאחר האירוע
הארגונים לזכויות בעלי החיים ביכו על הירי, אך הודו שהיה מוצדק. מושל אוהיו, ג'ון קייסיק, קרא להקפאה זמנית של מכירת חיות אקזוטיות.
יעקב שבתאי
יעקב שבתאי (כ"א באדר ה'תרצ"ד, 8 במרץ 1934 – ד' באב ה'תשמ"א, 4 באוגוסט 1981) היה סופר עברי, מחזאי, פזמונאי, תסריטאי ומתרגם, הנחשב כיום לאחד הנטורליסטים החשובים ביותר של הספרות העברית.
חייו ויצירתו
שבתאי נולד וגדל במעונות עובדים בתל אביב, להורים ממעמד הפועלים יוצאי פולין. בנעוריו היה חבר תנועת "השומר הצעיר". שירת בנח"ל ואחרי שחרורו בשנת 1955 עבר לקיבוץ מרחביה, שם כתב פזמונים ועסק בחקלאות. לפרסומו הראשון זכה ב-1964 כשזכה בשני פרסים לכתיבת מחזות. עשר שנים חי במרחביה ובשנת 1966 חזר לתל אביב והחל לשקוד על כתיבת ספרים ומחזות. ב-1969 זכה בפרס מטעם כתב העת "קשת" על הסיפור הקצר "הדוד פרץ ממריא". שב-1972 יצא לאור בקובץ סיפורים קצרים שעל שמו נקרא. הסיפור הוסרט לסרט טלוויזיה בידי מיכל בת-אדם, עבור הטלוויזיה הישראלית ב-1993.
עיקר פרסומו בא לו מהרומאנים "זיכרון דברים" (1977) ו"סוף דבר" (1984). ספרים אלו מתאפיינים במשפטים ארוכים ומורכבים, ובהתמודדות בלתי פוסקת עם תחושת הקץ וחוויית המוות המתקרב של הדמויות. ברומאנים אלה נעשה שימוש מתמיד בנקודת תצפית משולבת. הספר "זיכרון דברים" (שאף עובד לקולנוע) מתאר את חייהן של שלוש דמויות, על רקע קשרי המשפחה שלהן ועל רקע תל אביב, ההולכת ומשתנה. "סוף דבר" הוצא לאור רק אחרי מותו של שבתאי, והוא מתאר את מאיר, מהנדס תל אביבי בשנות הארבעים לחייו, המתמודד עם ההכרה הפתאומית בדבר מותו המתקרב. שני הרומאנים הללו נחשבים ליצירות מופת של הספרות העברית.
שבתאי התפרסם גם הודות למחזות שכתב שהוצגו בתיאטרון הבימה: "כתר בראש" על ימיו האחרונים של דוד המלך ו"נמר חברבורות" על אדם שמגיע בשנות העשרים מפורטוגל לתל אביב עם חלום להקים בה קרקס. הוא פרסם גם ספר ילדים בשם "המסע המופלא של הקרפד" (1967), הבנוי כמחזה אלגורי בחרוזים.
נודעו גם פזמוניו, בהם "השיר על שרה אהרונסון", "אהובתי שלי לבנת צוואר", "לפנות ערב" ("בין ברושים"), "עם רדת יום", "שיר הכרם" "קנקן תירוש" ו"הרחק בלילה". הוא גם תרגם שירים מצרפתית ומיידיש. על תרגומיו המוכרים נמנים "אם נדע לאהוב", "הגבירה בחום", "מרש הדייגים", "עץ התפוח" ו"בדומיה". בין שיריו היה גם "שיר ההד" שבוצע על ידי אריק לביא ב-1958 המקביל מקומות בארץ ישראל התנ"כית לתחושות ורגשות.
שבתאי, שגדל בבית מפא"יניקי, נודע בדעותיו השמאלניות. למרות זאת, מפלגת "התחיה" הימנית עשתה שימוש, ללא אישור, בתמונת נעורים של שבתאי, כסמל התנועה.
ב-4 באוגוסט 1981, לקה שבתאי בהתקף לב. בניידת טיפול הנמרץ שהוזעקה, היה ד"ר סטפן לנדס, הוא עלה לביתו של שבתאי, ופיקח על העברתו לניידת. במבוא הבית קיבל לנדס החלטה רפואית, ובו במקום ביצע ניתוח חירום, פתח את חזהו של שבתאי, ועיסה את לבו. שבתאי הובהל לבית החולים, אך לבו לא עמד בכך, והוא נפטר באותו לילה.
הוא נקבר בבית עלמין הדרום בחולון. רחוב על שמו בתל אביב נקבע ב-1999.
חיים אישיים
היה נשוי לעדנה שבתאי (מחברת הספר "והרי את"), ולהם שתי בנות: הד"ר חמוטל שבתאי (רופאה פסיכיאטרית וסופרת) ואורלי פוקס-שבתאי (פסיכולוגית קלינית). בנוסף היה בקשר רומנטי עם דליה גוטמן, שילדה לו בת, נועה. אחיו הוא המשורר אהרן שבתאי ואחייניתו היא המשוררת ננו שבתאי. לשבתאי אח צעיר נוסף, יואל (תו), נגן-עוגב וצייר, שהתגורר שנים רבות בדרום צרפת, ונפטר שם.
בשנת 2014 הוקרן בפסטיבל דוקאביב סרטה של בתו נועה שבתאי, "אבא שלי יעקב שבתאי".
זכרון דברים
רומן על רקע תל אביב של שנות השבעים שיצא לאור בשנת 1977, המתאר סדרה ארוכה של דמויות, הקשורות זו בזו בקשרי משפחה וקשרי היכרות אחרים. נחשב לאחת מיצירות המופת של הספרות הישראלית. ב-1995 עובד לקולנוע בבימויו של עמוס גיתאי.
נמר חברבורות
קומדיה אבסורדית על פינק החולם להקים קרקס על חולות תל אביב. המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון חיפה ב-1974 בבימויו של עודד קוטלר עם יוסי ידין בתפקיד הראשי, ושנית בתיאטרון הבימה ב-1985 בבימויו של חנן שניר ובעיבודם של חנן שניר ועדנה שבתאי. נוסח זה הועלה שוב בהבימה ב-2006. הנוסח הראשון מופיע בקובץ המחזות נמר חברבורות ואחרים (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995) והנוסח השני יצא לאור בספר נפרד, גם הוא בהוצאת הקיבוץ המאוחד (1985).
הנבחרים
בעקבות "האכארנים" של אריסטופאנס. המחזה הועלה בתיאטרון חיפה במרץ 1976 בבימויו של עודד קוטלר, בתפקיד הראשי אורי זוהר ועם אמנון מסקין, מכרם ח'ורי ושמוליק קלדרון. המחזה מופיע בקובץ המחזות נמר חברבורות ואחרים.
ברקיע השביעי
רביו בעקבות "המעגל" של ארתור שניצלר. המחזה הועלה במסגרת פסטיבל עכו בבימויו של ישראל גוריון עם מוזיקה מאת שלמה גרוניך. המחזה מופיע בקובץ המחזות נמר חברבורות ואחרים.
חיי קאליגולה
המחזה מופיע בקובץ המחזות נמר חברבורות ואחרים.
דון ז'ואן ושיפל חברו
המחזה, קומדיה תל אביבית המתרחשת במגרש למכירת מכוניות משומשות, הוצג בתיאטרון חיפה בשנת 1977 בבימויו של עודד קוטלר ומופיע בקובץ המחזות נמר חברבורות ואחרים.
כתר בראש
מחזה על ימיו האחרונים של דוד המלך. המחזה עוסק במאבק הירושה, כאשר בת שבע ונתן טוענים שדוד הבטיח כי ימליך את שלמה, אך אביתר הכהן ושר הצבא יואב תומכים באדוניה, בעוד דוד עצמו מסרב להכיר בכך שזמן כהונתו כמלך עומד להסתיים. המחזה הוצג התיאטרון הקאמרי בשנים 1969–1970 בבימויו של שמואל בונים ובכיכובם של אבנר חזקיהו ודבורה קידר. מופיע בקובץ המחזות כתר בראש ואחרים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995).
אוכלים
קומדיה סאטירית המבוססת על הסיפור המקראי של גזל כרם נבות על ידי אחאב (ספר מלכים); המחזה הועלה בתיאטרון החאן ב-1979 בבימויו של אילן רונן עם עליזה רוזן וששון גבאי בתפקידים הראשיים, בתיאטרון גשר ב-1999 ושוב בתיאטרון החאן ב-2011 בבימויו של מיכאל גורביץ' עם תפאורה הכוללת תמונה גדולה של מתחם הולילנד בירושלים. המחזה מופיע בקובץ המחזות כתר בראש ואחרים.
המאנדראגולה
עיבוד חופשי לקומדיה "לה מנדראגולה" מאת ניקולו מקיאוולי אשר הועלה בתיאטרון חיפה ב-1971 בבימויו של מייקל אלפרדס והועלה שוב בתיאטרון בית ליסין ב-2011. המחזה מופיע בקובץ המחזות כתר בראש ואחרים.
פורד רנץ' וואגון
פורד רנץ' וואגון (באנגלית: Ford Ranch Wagon) היא מכונית סטיישן מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית פורד אשר יוצר בין השנים 1952–1974 בארצות הברית ובאוסטרליה.
מספר הנוסעים נע בין 6 ל-8.
קוד ורוד: נשים למען שלום
קוד ורוד: נשים למען שלום (או קוד פינק; באנגלית: Code Pink: Women for Peace) היא ארגון חוץ-ממשלתי בינלאומי המתאר את עצמו כ"תנועה שורשית למען שלום וצדק חברתי הפועלת לסיום מלחמות וכיבוש במימון ארצות הברית, להפחתת המיליטריזם בעולם, ולהגדלת המשאבים המפונים לצורכי בריאות, חינוך, איכות הסביבה ופעילויות אחרות המחזקות את החיים".
בנוסף לפעילות אנטי-מלחמתית הארגון פעיל נגד ירי מל"טים בפקיסטן ובתימן, דוחף לסגור את כלא גואנטנמו, תומך בהקמת מדינה פלסטינית ובפעילות BDS, תומך בהסכם הגרעין עם איראן, ומתנגד לקשרים דיפלומטיים עם סעודיה.
הארגון מתאפיין בפעילות רבה של נשים, על אף שהפעילות בו פתוחה לכל אדם. לארגון משרדים בלוס אנג'לס, קליפורניה וושינגטון די. סי., וכן במספר מדינות נוספות.
בפעילויות ציבוריות של הארגון, חברותיו לובשות ורוד. הארגון לקח חלק בהפגנות ומחאות רבות בארצות הברית ובעולם.
היסטוריה
הארגון "קוד פינק" נוסד ב-17 בנובמבר 2002 על ידי מדיאה בנג'מין ופעילים נוספים. שמה של הקבוצה הוא משחק מילים על ביטוי "קוד אדום" המסמל מצב חירום בארצות הברית.
בפברואר 2003, שבועות ספורים לפני מלחמת עיראק, ארגן קוד פינק משלחות לעיראק בהן נפגשו עם הורים לחיילים והורים שכולים. לאחר מכן פרסמו דו"ח על השפעת הכיבוש האמריקאי על מעמד האישה בעיראק.
משנת 2005 עד 2007 השתתפו חברי הקבוצה בהפגנות נגד מלחמת עיראק מול המרכז הרפואי וולטר ריד, שם אושפזו פצועי המלחמה. במספר מקרים המפגנים העמידו במקום ארונות קבורה, אך דוברי הארגון טענו שמפגינים אלה אינם מהארגון.
פעילות למען עזה
משנת 2009 משתתף "קוד פינק" בפעילויות למען תושבי רצועת עזה, ומשלחות מטעם הארגון ביקרו בעזה מספר פעמים, חלקן בהזמנת האו"ם. בביקוריהן לוו על ידי אנשי חמאס והתאכסנו במלון שבבעלות הארגון. באחד הביקורים הצטרפה לפעילות הארגון הסופרת אליס ווקר.
בשנת 2014 תוכננה להגיע לעזה משלחת של הארגון לרגל יום האישה הבינלאומי, אך נציגי הארגון שנחתו בקהיר נעצרו וגורשו לטורקיה.
הארגון הוגדר על ידי הליגה נגד השמצה כאחד מ"הארגונים העוינים והמסוכנים ביותר לישראל הפועלים כיום בארצות הברית."
ביולי 2018 נמנעה כניסתה לישראל של אריאל גולד, יהודייה אמריקאית ואחת הפעילות המרכזיות ב"קוד פינק".
פעילויות נוספות
הארגון פעיל במחאות רבות. לאחר הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק, בשנת 2012, מחה הארגון נגד איגוד הרובאים הלאומי האמריקאי. בשנים 2013-2014 מחה הארגון מספר פעמים כנגד התערבות אמריקאית במלחמת עיראק ובמלחמת האזרחים בסוריה.
בינואר 2017 נעצרו מספר פעילות "קוד פינק" בהפגנה נגד השבעתו של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית.
פעילות מהארגון הניפו את בלון טראמפ התינוק במהלך חגיגות יום העצמאות של ארצות הברית ב-4 ביולי 2019, כאות מחאה נגד טראמפ.
ספנס מור השני
ספנס דואן מור השני (באנגלית: Spence Duane Moore II; נולד ב-16 בדצמבר 1997) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
מור נולד וגדל בסנט לואיס, מיזורי, והוא הצעיר מבין שני ילדים. מור הבין שהוא רוצה להיות שחקן עוד כתלמיד בבית ספר היסודי.
קריירה
בשנת 2017, לוהק מור לסדרה "Five Points" ששודרה ב-"Facebook Watch". כחלק מהקאסט הראשי לצד היילי קיוקו ומדיסון פטיס. מור הצהיר כי העבודה עם קרי וושינגטון על הסדרה היא "משנה חיים". לאחר מכן לוהק לתפקיד בסדרה "AP Bio" בתפקיד דן דקר. בשנת 2018, החל להופיע בתפקיד חוזר בדרמת הטלוויזיה "All American".
בשנת 2020, שיחק מור בתפקיד ראשי במיני סדרה "אנחנו מי שאנחנו" בהפקת רשת HBO, ששודרה לראשונה בספטמבר 2020.
סובארו ג'אסטי
סובארו ג'אסטי (Subaru Justy) היא מכונית סופרמיני מתוצרת סובארו היפנית. יצרנית הרכב "סובארו" היא חברת בת של התאגיד הרב-לאומי היפני Subaru Corporation (שם רשמי: "פוג'י תעשיות כבדות בע״מ"" (באנגלית: "Fuji Heavy Industries", ביפנית: 富士重工業株式会社).
דור ראשון של המכונית הוצג בסלון טוקיו 1983. ייצור המכונית החל ב-1984 ובסוף 1987 עבר הדגם מתיחת פנים משמעותית. ג'אסטי דור ראשון יוצרה עד 1995, ובהמשך שיווקה סובארו דגמים של יצרנים אחרים (סוזוקי ודייהטסו) תחת המותג ג'אסטי במקומות שונים בעולם.
דגמי ג'אסטי יוצרו בגרסת שלוש או חמש דלתות, וצוידו במנועי בנזין בנפח 1.0 (55 כוח סוס) או 1.2 ליטר (68 כ"ס), ובתיבת הילוכים ידנית או אוטומטית (גיר רציף, CVT). ברחבי העולם ובמיוחד בארצות הברית, שווקה המכונית בעיקר בגרסת הנעה כפולה 4X4.
מרחב הפנים של הג'אסטי היה קטן יחסית ובידוד רעשי הדרך והמנוע בתא הנוסעים היה באיכות נמוכה. גרסת הרכב הידנית נודעה כרכב אמין מבחינה מכנית וחסכנית בדלק. לרכבי ג'אסטי ידניים נרשמה בזמנו צריכת דלק של ליטר בנזין לכל 21.3 קילומטר.
בישראל
בישראל נמכר הדגם מאז 1985. שיווקו של הדגם המעודכן החל במהלך 1988 (כמודל 1989). דגמי ה-4X4 לא נמכרו בישראל. גרסת הגיר האוטומטי הרציף סבלה מבעיות אמינות, ומרבית הגירים האוטומטיים הוחלפו במהלך השנים בתיבות הילוכים ידניות.
בישראל נמכר הדגם בדור הראשון בשנים 1985–1988 ולאחר מכן בדור השני בשנים 1989–1994. בדור הראשון הגאסטי הגיעה לישראל עם מנוע 1.0 עם מאייד (קרבורטור) ובדור השני הוצע גם מנוע 1.2 עם מאייד. בשנים 1993–1994 המאייד הוחלף בהזרקה חד נקודתית ששיפרה את הביצועים ואמינות מערכת הדלק.
יחסי איראן–מקסיקו
יחסי איראן–מקסיקו (בפרסית: روابط ایران و مکزیک, בספרדית: Relaciones Irán-México) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הפדרלית של מקסיקו. בין המדינות קיימים יחסים דיפלומטיים מלאים נכון לשנת 2016. למקסיקו יש שגרירות רשמית בטהראן, ולאיראן יש שגרירות רשמית במקסיקו סיטי.
היסטוריה
הקשרים הראשונים בין אזרחי שתי המדינות החלו עוד בשנת 1889, כאשר בתקופה זו החלו ניצנים ראשונים של שיתוף פעולה כלכלי ותרבותי בין איראן ומקסיקו, גם אם במידה מצומצמת. עם זאת, היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות לא מוסדו עד לשנת 1937, כאשר בשנה זו כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים מלאים האחת עם רעותה, ולרבות הקמת שגרירויות רשמיות בשתי המדינות. לאורך השנים היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נותרו יציבים, כאשר גם המהפכה האסלאמית באיראן בשנת 1979 לא פגעה במגמה זו. אמנם בעקבות אירועי שנת 1979 מקסיקו סגרה באופן זמני את שגרירותה בטהראן, אך היחסים הדיפלומטיים הרשמיים נותרו על כנם, והשגרירות המקסיקנית נפתחה מחדש זמן קצר לאחר מכן.
החל מיום מיסוד היחסים הדיפלומטיים, וככל שחלפו השנים, היקף הסחר בין שתי המדינות, ולרבות שיתוף הפעולה הכלכלי והתרבותי, הלך וגבר בהדרגה. שתי המדינות קיימו ומקיימות כיום שיתוף פעולה מתמשך בתחומים מסוימים, אשר יש בהם עניין משותף לשתי המדינות, וזאת בין היתר בתחומי המדע והטכנולוגיה, וכן באופן ספציפי במסגרת תעשיית הנפט, כאשר שתי המדינות הן יצואניות משמעותיות של "הזהב השחור". שתי המדינות גם מקיימות שיתוף פעולה בתחומי התרבות, ומשגרות באופן תדיר משלחות תרבות ביניהן.
במהלך שנת 2008, הקונגרס המקסיקני קיבל החלטה בדבר הקמתה של אגודת ידידות פרלמנטרית מקסיקו-איראן, וזאת על מנת להרחיב ולקדם את שיתוף הפעולה הכלכלי, המסחרי והתרבותי בין שתי המדינות.
בסקר שנערך בשנת 2013 על ידי ה-BBC, נמצא כי רק 11% מאזרחי מקסיקו מגדירים את השפעתה של איראן בעולם כיום כחיובית, בעוד ש-59% מאזרחי מקסיקו מגדירים את השפעתה של איראן בעולם כיום כשלילית.
הייסלר
הייסלר (בכתב גרמני: Heissler או Heißler) הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
דם וחול (סרט, 1941)
דם וחול (באנגלית: Blood and Sand) היא מלודרמה רומנטית משנת 1941 בבימויו של רובן ממוליאן עם טיירון פאואר וריטה הייוורת' בתפקידים הראשיים.
התסריט מסוס על רב המכר "דם וחול" (Sangre y arena) מאת ויסנטה בלסקו איבנז משנת 1908 שתורגם לשפות רבות ובו ביקורת על מלחמות שוורים, בעיקר על חייהם המורכבים והמסוכנים של לוחמי השוורים.
בלסקו איבנז ביים גרסה אילמת לספר ב-1916. ב-1922 הופק שוב סרט אילם על הספר בכיכובו של רודולף ולנטינו. ב-1989 הופקה גרסה נוספת בהשתתפות שרון סטון.
הסרט צולם בצבעי טכניקולור וזכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (צבע).
את הפסקול הלחין אלפרד ניומן. קטעי הגיטרה מבוצעים על ידי ויסנטה גומז שמבצע גם את נעימת "רומנסה אנונימית". נעימה זו מיוחסת לגיטריסט אנטוניו רובירה משנת 1900 והיא התפרסמה בנגינתו של נרקיסו יפס בסרט משחקים אסורים (1952).
סצנות מלחמות השוורים צולמו ב-Plaza de Toros במקסיקו סיטי.
תקציר העלילה
חואן גייארדו (רקס דאונינג ) הוא נער בסביליה שחולם להיות לוחם שוורים כאביו שנהרג מנגיחת פר. אימו ענייה ומנקה רצפות בכנסייה אינה מרוצה משאיפותיו בעקבות מות בעלה. חואן נפרד מחברתו כרמלה (אן טוד ) וביחד עם שלושת חבריו הוא מגיע למדריד כדי להפוך ללוחם שוורים מקצועי.
כעבור עשר שנים חואן (טיירון פאואר) הוא כבר לוחם שוורים מפורסם ועשיר. הוא מחלק כספים למשפחתו ולנזקקים ונושא לאישה את חברתו כרמלה (לינדה דרנל ). הוא מפסיק את עבודת אימו כשוטפת רצפות ומביא אותה לבית מפואר, תומך גם באחותו ובגיסו.
חואן נמשך ליפיה ועושרה של דונה רוסה למרות התנגדות אימו ואשתו העוזבת אותו. מצבו הכספי מידרדר וכן יכולותיו בזירה. מנולו (אנתוני קווין), חברו מלידה עולה עליו ביכולתו ודונה רוסה מעדיפה אותו.
לאחר שדונה רוסה עזבה אותו לטובת מנולו נשאר חואן בודד. הוא מבקש סליחה מאשתו ואימו ומבטיח להן שלאחר הקרב החשוב הקרוב הוא יפרוש מזירת מלחמות השוורים.
בקרב האחרון נפצע חואן קשות מנגיחת פר. את מקומו תופס מנולו. הוא מובא גוסס לחדר צדדי ומת בזרועות אשתו לקול תשואות הקהל למנצח החדש, מנולו.
לופ (מכשיר)
לופ (ברבים: לופות, נקרא גם: טלסקופ מנתחים או לופ רפואי, באנגלית: Loupe) הוא מכשיר אופטי פשוט וקטן המשמש להגדלה.
המכשיר מגדיל מעט יותר מזכוכית מגדלת רגילה, ונועד לשימוש קרוב לעין. ללופ אין ידית מחוברת והעדשה מוגנת על ידי גליל או חרוט ומוחזקת בדרך כלל ביד או על ידי מכשיר ייעודי כמו משקפיים מיוחדים. על חלק ממעטפות הלופות קיים מכסה שנועד להגן על העדשה בזמן חוסר שימוש.
הלופות משמשות בעלי מקצוע רבים: יהלומנים, מנתחים, שענים, צלמים, ציירים, אופתלמולוגים ורופאי שיניים.
סוגים
קיימים שלושה סוגים של לופות:
הצליין (סרט)
הצליין (ברוסית: Пилигрим) הוא סרט מותחן רוסי בבימויו של אלכסנדר ברשק. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל "סתיו אמור" בספטמבר 2018 וזכה לביקורות חיוביות רבות. הופץ להקרנה מסחרית נרחבת ב-14 בפברואר 2019.
עלילה
בחייה של מירה הכול נהדר: היא בעלת גלריה לאופנה, בבית מחכה לה בעל אוהב. אבל פעם אחת על שפת הים, נמצא גבר עם אמנזיה שלא זוכר את שמו ולא יודע על עצמו כלום אבל זוכר את שמה. איש אינו יודע מי הוא. הוא אינו נמצא בשום מסד נתונים, אבל הוא יודע עליה דברים שרק אדם קרוב מאוד יכול לדעת, אם כי מירה מעולם לא ראתה אותו בחייה. העולם המשגשג של מירה מתחיל להתמוטט כאשר מתברר כי האיש המסתורי בילה כמה שנים במזרח התיכון וכי מתנהל מצוד אמיתי אחריו.
צילומים
הסרט צולם בסוצ'י.
פסקול
המוזיקה לסרט נכתבה על ידי המלחין אלכסיי אייגי וכוללת 25 רצועות מוזיקליות שבוצעו על ידי התזמורת Ad Libitum ואנסמבל "4'33". ילנה סבר לא רק גילמה את התפקיד הראשי בסרט, אלא גם הפיקה את הסרט ושרה את פסקול הסרט - השיר "יוצאת מדעתי" (Схожу с ума).
ליזיס
ליזיס חי כפליט מדיני בתבאי, תחת חסות משפחתו של אפמינונדס הצעיר. הוא שימש כמורה לפילוסופיה של אמפמינונדס, והיה בעל השפעה רבה על הנער ועל עיצוב אישיותו.
יומן חוף ברייטון (סרט)
יומן חוף ברייטון (באנגלית: Brighton Beach Memoirs) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1986, בבימויו של ג'ין סאקס, עם ג'ונתן סילברמן, בלית' דאנר, בוב דישי וג'ודית איווי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ניל סיימון והוא מבוסס על מחזהו "יומן חוף ברייטון" שהועלה בברודוויי ב-1982 וזכה בשני פרסי טוני. זהו המחזה הראשון מטרילוגיית יוג'ין הסמי-אוטוביוגרפית (השני הוא טירונות והשלישי הוא בדרך לברודוויי).
העלילה מתרחשת בשנת 1937 משפחה יהודית בשכונת ברייטון ביץ' ברוקלין מנסה להתמודד עם קשיי הקיום על רקע השפל הכלכלי בארצות הברית. ג'ק, האב, מפרנס בדוחק את משפחתו הכוללת את אשתו קייט, שני בניו יוג'ין וסטנלי וכן את אחות אשתו האלמנה ושתי בנותיה. המחזה מסופר מנקודת מבטו ולבטי התבגרותו של בנו יוג'ין בן ה-15. ג'ונתן סילברמן גילם את דמותו של יוג'ין גם בתיאטרון גם כן בבימויו של ג'ין סאקס.
יוג'ין כותב יומן על קורות משפחתו ומשתף את הצופה ברגשותיו לאורך כל הסרט.
תקציר העלילה
משפחת ג'רום היהודית, גרה בדירה צפופה בברייטון ביץ' - האב ג'ק (בוב דישי), האם קייט (בלית' דאנר), הבן סטנלי (בריאן דילינג'ר) בן ה-18 והבן הצעיר יוג'ין (ג'ונתן סילברמן) בן ה-15. אתם גרות גם בלנש (ג'ודית איווי) אחותה האלמנה של קייט ובנותיה נורה (ליסה וולץ) בת ה-16 ולורי (סטייסי גליק) בת ה-13.
האב עובד קשה כסוכן בדים ובגדים לחגיגות ילדים. סטנלי עובד במפעל לכובעים רב עם הבוס, מפוטר משם, משקיע את כספו בהימור בסנוקר ומאבד אותו. הוא מדריך את יוג'ין בכל הקשור להתבגרות מינית ואוננות. יוג'ין רושם הכל ומתעתד להיות סופר. בינתיים הוא מציץ לשכנה ומתענג על צילום של בחורה עירומה שסטנלי מספק לו.
לורי רוצה להיות שחקנית ולהפסיק את לימודיה. בלנש מסרבת וג'ק לא רוצה להתערב ולבסוף היא בורחת מהבית אך חוזרת.
מר מרפי (ג'יימס הנדי) מחזר אחרי בלנש והיא נענית לו למרות אזהרותיה של קייט שהוא שתיין כרוני. בלנש מתעתדת לצאת אתו לפגישה במסעדה אבל מתברר שהיה מעורב בתאונת דרכים ועלול לעמוד לדין על שכרות. קייט מוכיחה את אחותה על כך והן רבות ומחליפות האשמות והעלבות עוד מתקופת ילדותן, מי הייתה יפה יותר ואת מי ההורים חיבבו יותר. בלנש בוכה ורוצה לעזוב ולמצוא עבודה.
ג'ק מפוטר מעבודתו בגלל השפל הכלכלי ומתחיל לעבוד קשה בלילה כנהג מונית. הוא לוקה בהתקף לב שמרתק אותו לבית. ג'ק מודאג מהחדשות על הנעשה באירופה וממשפחת בן דודו שנתקלת בקשיים לצאת משם.
סטנלי עוזב את הבית כדי להתגייס אך ברגע האחרון לפני החתימה הסופית, הוא מתחרט וחוזר הביתה לשמחת כולם.
לבסוף כולם שמחים בדירה וג'ק מקבל מכתב מבן דודו כי הצליח לצאת לצאת מאירופה ולעלות עם משפחתו על אנייה בדרך לניו יורק.
אנטון אוסטרובסקי
אנטון "קלין" אוסטרובסקי (נולד ב-6 ביוני 1982) הוא שחקן וראפר ישראלי.
ביוגרפיה
אוסטרובסקי נולד ב-1982 בנובוצ'רקסק, רוסטוב, ברית המועצות (כעת רוסיה). בגיל 14 ביקר בישראל, באחת ממסגרות הסוכנות היהודית. ב-1997 עלה יחד עם משפחתו לארץ ישראל והתגורר במעלה אדומים. את קשיי הקליטה שלו תיאר בסדרה "דור אחד וחצי", ששדורה ב-2022 בתאגיד השידור כאן.
קריירת משחק
ב-2009 השתתף אוסטרובסקי בסרט "הבודדים" כסשה בלוחין. על תפקיד זה, הועמד אוסטרובסקי לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2012 השתתף בסדרת הדרמה "תא גורדין", ב-2013 השתתף בסדרה ״להיות איתה״ כצ’ופי, האמרגן וחברו הטוב של אסף. ב-2017 השתתף בסדרה "בתולות" ב-2018 גילם פסיכולוג בסדרה ככה זה.
קריירה מוזיקלית
ב-2003 הקים אוסטרובסקי יחד עם הראפר אחשתיים את הרכב ההארדקור היפ הופ הישראלי-רוסי "סאדייל". ב-2004 השתתף בהרכב ההיפ הופ הישראלי פי.אר. טרופרז, והקליט לאלבום היחיד של ההרכב, "מתוך הזוהמה". ההרכב בשנת 2006.
ב-2010 הוציאו סאדייל את מיקסטייפ הבכורה שלהם, "יותר מכל אלבום אחר".
גאלאץ (מחוז)
מחוז גאלאץ (ברומנית: Județul Galați) הוא מחוז (județ) בחבל מולדובה שברומניה ובירתו היא העיר גאלאץ. מחוז גאלאץ הוא חלק מאזור הפיתוח הדרום מזרחי (יחד עם מחוז ורנצ'אה, מחוז בוזאו, מחוז בראילה, מחוז קונסטנצה ומחוז טולצ'אה), בתוך האזור האירופי של דנובה התחתונה, יחד עם מחוזות מדרום רפובליקת מולדובה ומחוזות ממערב אוקראינה. כמו כן, המחוז הוא חלק מאזור הסחר החופשי "גאלאץ-ג'יורג'יולשטי-רני".
סמל המחוז
הסמל הנוכחי של המחוז התקבל בהחלטת ממשלה מיום 30 בספטמבר 1998. תיאור - הסמל מורכב ממגן אדום, טעון בעוגן זהב, עם שרשרת בצבע שחור ולבן, כרוך על זרועו האנכית; מימין ומשמאל לעוגן, כוכב זהב. משמעות - הסמל מסמל את הסביבה הטבעית, המסחר והפעילות הימית שמבצעים המקומיים באזור זה של הדנובה התחתונה.
גאוגרפיה
המחוז משתרע על 4,466 קילומטרים רבועים שמהווים 1.9% משטח רומניה. המחוז שוכן במישור נמוך, בין נהר פרוט במזרח, נהר סירט במערב ודרום-מערב. שניהם זורמים אל הדנובה שמהווה את הגבול עם מחוז טולצ'ה בדרום מזרח.
דמוגרפיה
בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית המחוז 536,167 תושבים וצפיפות האוכלוסין הייתה 120/קמ"ר.
פוליטיקה
מועצת מחוז גאלאץ, שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-34 חברים ("יועצים"). ההרכב הפוליטי של מועצת המחוז הוא כלהלן:
חלוקה מנהלית
למחוז גאלאץ יש 2 רשויות עירוניות (מוני'ציפיו), 2 ערים ו-61 כפרים גדולים (קומונות).
כלכלת המחוז
מחוז גאלאץ הוא הרביעי בדירוג התעשייתי ברומניה. ענפי הכלכלה העיקריים הם:
אלישע בן מרדכי
אלישע בן מרדכי (נולד בשנת 1947 במחנה עקורים באוסטריה) הוא סופר, מתרגם ומוציא לאור ישראלי.
ביוגרפיה
במקביל ללימודיו האקדמיים כתב ספרות נוער פופולרית, ספרי פטריק קים, מערבוני רינגו וביל קרטר ועוד. ספריו פורסמו בהוצאות רמדור, מ. מזרחי, תמוז ועוד.
בן מרדכי הקים ב-1993 את ההוצאה לאור אסטרולוג והפיק את מרבית ספריה.
חיים אישיים
בן מרדכי נשוי ואב ל-4 בנים.
Aces High (שיר)
Aces High הוא שיר של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן, אשר נכתב על ידי סטיב האריס בסיסט הלהקה. השיר יצא לאור כסינגל ב-22 באוקטובר 1984 והיה לסינגל השני מתוך אלבום האולפן Powerslave. השיר מספר על טייס קרב של חיל האוויר המלכותי שנלחם כנגד הלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני, במהלך הקרב על בריטניה.
השיר נחשב לאחד השירים הפופולריים של איירון מיידן, ובוצעו לו גרסאות כיסוי רבות, ביניהן של להקת Arch Enemy וצ'ילדרן אוף בודום. השיר היה חלק מהפסקול של משחק המחשב Madden NFL 10, והיה גם חלק ממופע ה-Nitro Circus של MTV.
בהופעות חיות, כפי שניתן להבחין באלבומים Live After Death ו-Flight 666 – The Original Soundtrack, נשמע נאומו של וינסטון צ'רצ'יל "אנו נילחם על החופים" על רקע קולות מטוסים כפתיח לשיר ולמופע (שיר זה הוא לרוב השיר הראשון במופע).
השיר הגיע למקום ה-20 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום ה-29 במצעד האירי.
בשנת 2016 להקת Steve n seagulls הוציאה גרסת כיסוי של השיר בסגנון בלוגרס.
יחסי טורקיה–קמבודיה
יחסי טורקיה–קמבודיה הם יחסי החוץ בין קמבודיה לטורקיה. יחסים דיפלומטיים ברמת הנציגות כוננו ב-1947 ולאחר מכן הועלו לדרגת שגרירות ב-1959. עם זאת, רק בשנת 2013, טורקיה הקימה שגרירות תושבת בבירת קמבודיה, פנום פן.