cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיל ספקטור
אמצע שנות ה-60
בשנת 1964 צפה ספקטור בהופעה חיה של להקת "הרונטס" (The Ronettes) בסן פרנסיסקו, בה התרשם עמוקות מהפוטנציאל הרב הטמון בלהקה, והחליט בו במקום לרכוש את חוזה ההקלטות של הלהקה, בחוזה זה גם רכש את הזכויות של להקת "רייצ'ס בראדרס". בראשית 1965 הצליח השיר "איבדת את תחושת האהבה" להגיע לראשי מצעדי הפזמונים, והיה הלהיט השני של חברת פילס שהגיע למקום הראשון במצעדי הסינגלים. הלהקה המשיכה להנפיק להיטים מצליחים, ביניהם הלהיט הגדול "אנצ'ינד מלודי" (שחזר והפך ללהיט עם הופעתו בסרט הקולנוע "רוח רפאים" בשנות ה-90, וחזר בשנית לראש מצעד הסינגלים בארצות הברית. עובדה זו השיבה גם את ספקטור - כמפיק הסינגל - לראש המצעד, 20 שנה לאחר שהלהיט האחרון שלו "דמיין" של ג'ון לנון, הגיע לראש המצעד. למרות ההצלחה, בחר ספקטור בשלב מסוים למכור את חוזה ההקלטות של "רייצ'ס בראדרס".
החוזה האחרון שחתם ספקטור לחברת פילס היה עם צמד של בעל ואשה: אייק וטינה טרנר בשנת 1966. האלבום שהפיק להם "ריבר דיפ מאונטן היי", נחשב בעיניו לפסגת יצירתו כמפיק.
עם הזמן, איבדה יכולת ההפקה של ספקטור את מקוריותה, הדרישה להשתתפותו של ספקטור בתחום ההפקה ירדה, וספקטור נעלם מן העין הציבורית. באותה העת, בשנת 1968 נשא לאשה את הסולנית של להקת "הרונטס" ורוניקה "רוני" בנט (כיום רוני ספקטור). שנה לאחר מכן הופיע גם בסרט "אדם בעקבות גורלו" בתפקיד סוחר סמים.
החזרה
ב-1969 שב ספקטור לפעילות מוזיקלית, בחותמו על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים A&M. הסינגל הראשון שהצליח תחת הפקתו היה "פנינה שחורה" של סוני צ'ארלס והשח-מט.
בשנת 1970 הוזמן ספקטור על ידי מפיק להקת הביטלס אלן קליין לבריטניה, כדי להפיק את שיר הסולו של ג'ון לנון "אינסטנט קרמה" שהגיע לראשי מצעדי הפזמונים. בעקבות ההצלחה, הזמינו לנון וג'ורג' האריסון את ספקטור להתמודד עם הקלטות הפרויקט שנגנז באותה העת ונקרא "Get Back" ולהופכן לאלבום. ספקטור ביצע שינויים מרחיקי לכת בהקלטות על ידי שינויי עיבודי השירים, והתוצאה הייתה האלבום Let It Be שזכה להצלחה מסחרית מסחררת, והכיל את הלהיט "The Long And Winding Road", שהגיע למקום הראשון במצעדי הסינגלים. על אף ההצלחה, יש הטוענים כי השינויים מרחיקי הלכת שהכניס ספקטור בשירים, הם שהביאו לזירוז פירוקה של להקת הביטלס. במיוחד העיבוד שהעניק לשירו של פול מקרטני "The Long And Winding Road", לו ביקש מקרטני להעניק עיבוד מינורי, בעוד ספקטור הוסיף לשיר תזמורת ומקהלה. בשנת 2003 הוציא מקרטני את גרסתו לאלבום, שנקראה Let It Be... Naked, ושהעלים את עיבודיו של ספקטור.
מכל מקום, לנון והאריסון היו שבעי רצון מהתוצר שהביא ספקטור, והמשיכו לשתף עמו פעולה בפרויקטי הסולו של כל אחד מהם בנפרד, בראשית שנות ה-70 לאחר פירוקה של הלהקה. לג'ורג' האריסון הפיק ספקטור את אלבום הבכורה המשולש והמצליח שלו " All Things Must Pass" שהגיע לראש מצעדי המכירות בשנת 1970. האלבום כלל שני להיטים: "My Sweet Lord" שהגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים, ו"מה הם חיים" שהגיע למקום העשירי במצעדים. באותה שנה, הפיק ספקטור גם את אלבומו של לנון "John Lennon/Plastic Ono Band" שהגיע למקום ה-6 במצעדי המכירות והכיל צליל שונה מאוד, גס ופרוע.
שיתוף הפעולה של ספקטור עם לנון המשיך לסינגל שהוציא לנון לחג המולד Happy Xmas (War Is Over), ולאלבומו הלא מוצלח משנת 1972 "מתישהו בניו יורק" שהגיע רק למקום ה-48 במצעדי המכירות. שיתוף הפעולה בין השניים תם במהלך הקלטות האלבום "רוק'נ'רול" בשנת 1973. במהלך ההקלטות חווה ספקטור התמוטטות עצבים חמורה, שבעקבותיה שלף אקדח באולפן, השתולל ונעלם עם הקלטות האלבום. לנון השלים מאוחר יותר את ההקלטות לבדו.
השנים המאוחרות
בשנת 1977 הפיק ספקטור את אלבומו של לאונרד כהן "Death of a Ladies' Man" שלא זכה להצלחה. ספקטור וכהן כתבו את האלבום במשותף אך לקראת סיום ההקלטות הסתכסכו וכהן גורש מן האולפן בטרם הסתיימה הקלטת הקולות. ב-1980 הפיק ספקטור את האלבום "סוף המאה" של להקת הראמונס. שנה לאחר מכן הפיק את אלבומה של יוקו אונו "עונות של זכוכית".
בפברואר 2003 נמצאה גופת השחקנית לנה קלארקסון ירויה בביתו של ספקטור שבקליפורניה. בעקבות זאת הואשם ברצח השחקנית. ב-14 באפריל 2009 הורשע ברצח מדרגה שנייה של השחקנית, במשפט שני שנערך לו, לאחר שבמשפט הראשון לא הצליחו המושבעים להגיע להכרעה. ב-29 במאי 2009 נגזר עליו עונש של מאסר עולם, ונקבע כי יוכל להגיש בקשה לקיצור עונשו רק לאחר שירצה 19 שנות מאסר.
נפטר ב-16 בינואר 2021 לאחר שנדבק במחלת נגיף הקורונה בעודו מרצה את עונש המאסר שהוטל עליו, במתקן הבריאות שבכלא מדינת קליפורניה, סטוקטון.
ד'תרפ"ג
לוח שנה
כאמור, בשנה זו נתגלעה מחלוקת בקביעת הלוח העברי. לדעת חכמי בבל ובראשם רס"ג, השנה הייתה שנת הכז, ולדעת חכמי ארץ ישראל ובראשם רבי אהרן בן מאיר גאון, השנה הייתה שנת גכה.
אדוארד קוזנצוב
אדוארד קוזנצוב (ברוסית: Эдуард Кузнецов; נולד ב-1939) הוא עיתונאי וסופר אשר ידוע בעיקר כמי שהיה אסיר ציון בברית המועצות.
ביוגרפיה
קוזניצוב נולד במוסקבה ב-1939, לאב יהודי ואם רוסייה אשר גידלה אותו לאחר מות אביו בשנת 1941. בשנת 1960 ביחד עם ולדימיר בוקובסקי ויורי גלנסקוב הוא היה בין מארגני אספות נוער ליד פסל מאיאקובסקי במוסקבה. ב-1961 נעצר לראשונה על ידי המשטר הסובייטי ונכלא לשבע שנים, לאחר שהקריא שירי מחאה מפרי עטו בכיכר מאיאקובסקי במוסקבה, ולאחר שפרסם סאמיזדאט נגד המשטר.
ב-15 ביוני 1970 היה קוזניצוב, לצד מארק דימשיץ, מנהיג ניסיון של ציונים מתנגדי משטר סובייטים לחטוף מטוס ריק מלנינגרד לשוודיה בדרך לישראל, על מנת לברוח מברית המועצות לאחר שלא קיבלו אישור יציאה. קוזניצוב ודימשיץ נידונו למוות אך בעקבות לחץ בינלאומי הומתק עונשם ל-15 שנות מאסר. אשתו דאז של קוזניצוב, סילווה זלמנסון נדונה ל-10 שנות מאסר (שוחררה ב-1974 בעסקת החלפת אסירים ועלתה לישראל). ב-1979 שוחרר קוזניצוב מן הכלא במסגרת עסקת חילופי אסירים עם ארצות הברית, יחד עם ארבעה אסירים נוספים, מתנגדי המשטר.
לאחר ששוחרר מהכלא, עלה קוזניצוב לישראל. ב-1980 נולדה לו ולאשתו דאז, סילווה זלמנסון בת בשם ענת. ב-1981 הזוג התגרש. בשנת 1982 התמודד בבחירות לכנסת במסגרת מפלגה רוסית ראשונה. הוא ניהל את מחלקת החדשות של רדיו חירות (1983–1990). ב 1991 קוזנצוב היה העורך ביומון בשפה הרוסית "ורמיה" ועבר ב 1992, יחד עם קבוצה גדולה של עיתונאים אשר מחו נגד תנאי העסקתם, לעבוד ב"ווסטי", העיתון הרוסי הנפוץ בישראל, כעורך הראשי. בשנת 1999 החל לערוך את "מיג ניוז" ובשנים 2003–2007 היה העורך הראשי של האלמנך הספרותי והאמנותי "Nota Bene".
קוזנצוב נישא בשנית ללריסה גרשטיין, פעילת ישראל בעליה. הזוג מתגורר כיום ליד ירושלים.
האספה הפדרלית של אוסטריה
האספה הלאומית של אוסטריה (בגרמנית: Bundesversammlung, תעתיק לעברית: בונדספרזמלונג) היא אספה של שני בתי הפרלמנט האוסטרי: המועצה הפדרלית והמועצה הלאומית. נשיא המועצה הפדרלית ונשיא המועצה הלאומית ממלאים את תפקיד נשיא האספה לסירוגין.
האספה הפדרלית אינה משמשת כרשות מחוקקת, ותפקידה המרכזי של האספה כיום הוא להתכנס בטקס השבעתו של נשיא אוסטריה. באופן תאורטי, לאספה זכויות נוספות, המתממשות בנסיבות מיוחדות: לפי בקשת הרוב במועצה הלאומית, האספה יכולה להדיח את הנשיא או לקרוא למשאל עם לפיטורו, ואפילו להכריז על מלחמה, אך למעשה אף אחת מהיכולות האלו עדיין לא הוצאו לפועל.
מקום הולדתו של ריצ'רד ניקסון
מקום הולדתו של ריצ'רד ניקסון הוא מקום הולדתו ובית ילדותו של נשיא ארצות הברית ה-37, ריצ'רד ניקסון. הבית נמצא בשטח הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שמו, שנמצאים בעיר יורבה לינדה שבקליפורניה.
היסטוריה
הבית הוקם על אדמות ששימשו את חוות משפחת ניקסון, בנייתו של הבית החלה והסתיימה ב-1912. הבית נבנה בעזרת ערכת בניית בית שהזמין אב המשפחה, פרנסיס אנתוני ניקסון  בדואר.
שנה לאחר הקמת הבית נולד בנם של פרנסיס ואשתו האנה (מילהאוס) ניקסון, ריצ'רד ניקסון. משפחת ניקסון התגוררה בבית עד 1922 אז פשטה חוות המשפחה את הרגל והמשפחה עברה לעיר וויטייר (אנ'), פרנסיס מכר כמה חלקות מהבית שנים ספורות לאחר מכן, שאר החלקות עברו לשטח של בית ספר שהוקם בסמוך.
ביולי 1990, נפתחו הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ריצ'רד ניקסון וגם הבית, כמוסד פרטי, אירוע החניכה נערך בנוכחותו של ניקסון וכן של רעייתו פט. אליהם הצטרפו אישים רבים, בהם הנשיאים לשעבר ג'רלד פורד, רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש, נוסף לנשותיהם, בטי, ננסי וברברה בהתאמה.
I Like Boys
I Like Boys (בעברית: אני אוהב בנים) הוא שיר של הזמר האמריקאי טודריק הול. את השיר הפיק וכתב הול בשיתוף המפיק המוזיקלי ג'אן יווס דוקרנט. השיר יצא לאור בשנת 2019, במהלך חודש הגאווה, והוא השני מתוך המיני-אלבום השני שלו, Haus Party, Pt. 1.
לשיר פורסם וידאו קליפ, אשר נפתח בסצנה בה מופיע הול, יוצא מהארון בפני אמו, אותה גילמה הקומיקאית והשחקנית האמריקאית לונאל. הסרטון ממשיך במדבר, שם הול מופיע כשהוא מוקף ברקדנים ובגמל. השיר חוגג את מיניותו של הול, וכולל אזכורים תרבותיים צבעוניים ועירום גברי. הול תיאר את השיר כ"קאמפי".
נכון לאוקטובר 2021, השיר הושמע למעלה מ-23 מיליון פעמים בספוטיפיי.
הדיוויזיה ה-99 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-99 (בגרמנית: 99. leichte Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-10 באוקטובר 1940, והועמדה תחת פיקוד קורט פון דר שבאלרי. הדיוויזיה לחמה במבצע ברברוסה הייתה בתחילה בעתודת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן לחמה כחלק מהקורפוסים ה-17 וה-29 במסגרת הארמייה השישית, והשתתפה בקרב קייב. ב-22 באוקטובר 1941 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיה ההררית ה-7.
אנדרה בלונדל
ביוגרפיה
ב-1928, עם השלמת בחינות הבגרות, נסע בלונדל לפריז שם שהה תקופה קצרה וחזר לפולין. ב-1929 נסע שוב לפריז, שם למד אדריכלות, במשך שנתיים, בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (École nationale supérieure des beaux-arts) וזאת בעזרת מלגת לימודים שקיבל.
ב-1931 חזר בלונדל לפולין והחל ללמוד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב (Academy of Fine Arts in Cracow). בזמן שהותו בעיר יסד, יחד עם חברים אמנים, קבוצת אומנות בשם "הקבוצה הקרקובית" (Grupa Krakovska). התערוכה הראשונה של הקבוצה נערכה ב-1933 בעיר לבוב. ב-1935 החל לעבוד בתיאטרון הילדים היהודי "ביילסקו-ביאלה", שם יצר תפאורות להצגות. במקביל, הצטרף לאגודת האמנים והסופרים הפולנים (ZZPAP - Związek Zawodowy Polskich Artystów Plastyków). ב-1937 הציג בלונדל בוורשה תערוכה אישית בגלריה מקומית בשם "סלון קוטרבי" (Salon Koterby).
ב-1937 קיבל בלונדל מלגה ויצא ללימודים בפריז, שם חי ברובע החמישה-עשר. בתקופה זו התחבר לקהילה האמנים הרוסית בעיר ויצר קשרים עם אנשי אסכולת פריז וביניהם חיים סוטין, פנחס קרמניה, יצחק דוברינסקי, לודוויג קלימק (Ludwig Klimek) ועוד. באותה שנה השתתף בתערוכה העולמית של פריז (1937).
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס בלונדל לצבא הפולני שפעל על אדמת צרפת. ב-1940, עם כניסת הצבא הגרמני לפריז, נהדף הצבא הפולני דרומה לטולוז שם שוחרר בלונדל, בחודש יוני 1940, מהצבא ובסיוע המחתרת הצרפתית מצא מקלט באקס-אן-פרובאנס שם שהה כשנתיים. בעיר זו פגש את אשתו לעתיד, לואיז בונפילס, והיא סייעה לו לעבור לקרקסון (בקרבת הגבול עם ספרד) שם שינה את שמו מבלונדר לבלונדל כדי לא להיות מזוהה כיהודי. בתקופת שהותו בעיר, המשיך בלונדל ליצור ולפעול עם אמנים אחרים, שנמלטו אף הם מהנאצים.
עם סיום המלחמה היה פעיל במסגרת קבוצות אמנים שונות בערים סט (Sete), טולוז, מונפלייה, פרפיניאן ועוד.
ב-1948 חזר עם משפחתו לפריס שם המשיך ליצור. ב-14 ביוני 1949, בעת שעסק בשיפוץ דירה בקומה שנייה, נפל מחלון הדירה ונהרג.
סגנון ציורו
בלונדל יצר ללא הפסק למרות הקשיים של חייו והיה מאוד יצירתי. הוא מערבב, בציוריו, אקספרסיוניזם ופוביזם (ציור פראי) ונוטה אף לקוביזם. ציוריו מלאי צבע, תנועה וחיים והוא מרבה להשתמש בצבעים שחורים, סגולים, כחולים כהים המוארים באדום בוהק, צהוב או לבן וזאת בהשראת השמש של דרום צרפת. הנושאים שבלונדל מטפל בהם נעים בין דיוקנאות עצמיים, דיוקנאות, עירום, נופים, דומם וקומפוזיציות. בציוריו משתקף אדם שהחיים התעללו בו והוא נושא בתוכו פצע בלתי ניתן לריפוי וזה בא לידי ביטוי באופן כפול: אלימות ומוות מצד אחד ורוך מצד שני.
משפחתו
ב-5 ביולי 1943 נישא בלונדל, בכפר Cuxac - Cabardès (בקרבת העיר קרקסון), ללואיז בונפיס (ילידת העיר Sete שבצרפת. בעלת תואר פרופסור לפיזיקה וכימיה) לה קרא בלונדל בשם החיבה "ליסו". לזוג נולדו 2 ילדים (הלן (1944) ומארק (1945)).
מורשתו
בלונדל הותיר אחריו כ-700 ציורים שחלקם נמצאים בידיים פרטיות וחלקם בבעלות גלריות ומוזיאונים (בעיקר בפולין ובצרפת).
תערוכות
תערוכות במוזיאונים:
תערוכות קבועות:
הקו האדום (לבנון)
הקו האדום בלבנון הוא מושג ישראלי לגבי קווים מדיניים וצבאיים בשטח לבנון בנוגע ליחסי ישראל–לבנון. בין שנת 1976 – קצת אחרי תחילת המעורבות הישראלית בלבנון, ובין שנת 2000 – נסיגת צה"ל מלבנון, החליף המושג "הקו האדום בלבנון" משמעויות וקווים גאוגרפיים בהתאם למצב המדיני והצבאי.
הקווים האדומים ב-1976
מלחמת האזרחים בלבנון שהחלה באפריל 1975, פרצה בשל פגיעה באיזונים העדינים שהתקיימו בין העדות והדתות השונות בלבנון במשך עשרות שנים. באביב 1976 נכנס הצבא הסורי ללבנון בכוח שהגיע להיקף של שתי דיוויזיות, כשמטרתו הייתה להחזיר את האיזונים ללבנון תוך שמירה וחיזוק ההשפעה הסורית על המהלכים הפנימיים בלבנון. כניסת הצבא הסורי ללבנון התאפשרה הודות להבנה חשאית בין ארצות הברית, ישראל וסוריה. הבנה זו קבעה שלושה "קווים אדומים" עבור הצבא הסורי:
ככל הנראה, התקיים גם קו אדום נוסף שאסר על פעילות סורית בים מול חופי לבנון.
הציבור בישראל ידע על קיומו של "קו אדום" שמציבה ישראל בלבנון, אך לא היה ידוע לו מהו בדיוק "הקו האדום". בעיתונות הישראלית נהוג היה באותה תקופה לראות את קו נהר הליטני כ"קו האדום" שדרומה לו אסור לכוחות הסוריים לפעול. כמו כן, הייתה קיימת הנחה כי ישראל גם הציבה סוג של קו אדום בנוגע להיקף כוחות הצבא הסורי בלבנון וחימושם. חבר הכנסת משה דיין דרש ביוני 1976 מראש הממשלה רבין ליידע את חברי הכנסת בטיבו של "הקו האדום".
בראש המדינות המעורבות בסיכום עמדו נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד ומזכיר המדינה בממשלו, הנרי קיסינג'ר, ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין ונשיא סוריה, חאפז אל-אסד.
בספר "התכלית-שלום" מאת גדעון רפאל, שגריר ישראל בלונדון, נכתב כי הקו נקבע לראשונה בפגישה סודית בלונדון ב-1976. בפגישה נכחו המלך חוסיין של ירדן מטעמו של נשיא סוריה חאפז אל-אסד ושגריר ישראל בלונדון, גדעון רפאל. בספרו לא נוקב בשמו של חוסיין ומכנה אותו "אישיות ערבית רמת-מעלה" אותה פגש ב-1976. על פי רפאל אסד חשש שישראל לא תקרא נכונה את פריסת כוחות סוריה בלבנון, ועל כן ביקש להעביר את המסר כי כוונתו לייצב את המצב באזור. הקו למעשה לא היה גבול גאוגרפי אלא יותר הסכמה פוליטית לא כתובה. מתוך הבנה זו נגזרה ההגנה על כוחותיו של רב-סרן סעד חדאד בדרום לבנון ועקרון השמיים הפתוחים למטוסי ישראל.
למרות תקריות שונות, כמו התנגדות ישראל לכניסת כוח סורי לא-נבטיה (הנמצאת מצפון לליטני) בינואר 1977, כיבדו הסורים בשנים הראשונות את הקווים האדומים, אך איפשרו לאש"ף יד חופשית בדרום לבנון, דבר שהביא להגברת הפיגועים ולפעולות כנגד ישראל. בסוף אפריל 1981 הפרו הסורים את הקו האדום והכניסו סוללות טילי קרקע-אוויר לבקעת הלבנון, וזאת לאחר שחיל האוויר הישראלי הפיל שני מסוקים סורים שהשתתפו במתקפה הגדולה של סוריה על זחלה הנוצרית.
במרץ 1978, לאחר מבצע ליטני, העריך המומחה ליחסים בין-לאומיים, אמנון סלע, כי מדיניות הקו האדום הייתה סוג של "מדיניות הבלגה" ישראלית שקיבלה את אישור המעצמות, שבהיותה עמומה, יתרונות רבים בצידה והיא היוותה "מודל להסדר אפשרי בין ישראל ובין כל שכונותיה - סוריה, לבנון, ירדן ומצרים, עד שייכון ויתייצב השלום.".
מלחמת לבנון הראשונה
תחילתה של מלחמת לבנון הראשונה, ביוני 1982, שכללה עימות ישיר בין ישראל ובין סוריה בשטח לבנון, שברה את הסכמות "הקו האדום". בניסיונות המשא ומתן הבלתי ישיר שהתקיימו לאורך תקופת שהותה המוקדמת של ישראל בלבנון, התנגד ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, לחידוש הסכמות דומות מחשש שישראל תוצג כמי שמנסה לקבע את שליטתה בדרום לבנון.
עד נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון היווה "הקו האדום" כינוי לקו ההפרדה דה פקטו בין הכוחות הסוריים והכוחות הישראליים במזרח לבנון.
רצועת הביטחון
החל מ-1985 שבה התבצעה נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון, התקיים "קו אדום" מצפון לגבולה הצפוני של רצועת הביטחון, שאליו לא הסכימה ישראל שייכנסו יחידות של הצבא הסורי.
בשלבים המאוחרים יותר של שהיית צה"ל ברצועת הביטחון, כשכוחות חזבאללה ניצבו מול כוחות צה"ל, סימן "הקו האדום" את גבולה הצפוני של רצועת הביטחון.
מצפון לרצועת הביטחון, באזור הכפרים ריחן וכפר חונה, נמצאה מובלעת ג'זין שגודלה היה כ-210 קמ"ר, שנכללה רק חלקית בתחומי הקו האדום כיוון שהייתה באחריות צבא דרום לבנון. האזור של מספר קילומטרים מצפון לקו האדום הרגיל כונה בצה"ל "הרצועה האפורה" וגם בו פעל בעיקר צד"ל, בניסיון להקשות על חזבאללה את הגישה למוצבי צה"ל שלאורך הקו.
קימברלי דוס ראמוס
קימברלי דוס ראמוס דה סוסה (ספרדית: Kimberly Dos Ramos, נולדה ב-15 באפריל 1992) היא שחקנית, זמרת ודוגמנית מוונצואלה. החלה מגיל צעיר את קריירת המשחק שלה עם פרסומות בטלוויזיה, לאחר מכן המשיכה להופיע בטלנובלות בתפקידים ראשיים. בשנת 2011, עברה להתגורר במיאמי, ארצות הברית, שם לקחה צעד נוסף בקריירת המשחק שלה כאשר כיכבה בסדרת הילדים של ניקלודיאון באמריקה הלטינית, "Grachi", השתתפה בשתי עונותיה הראשונות של הסדרה כאחת הדמויות הראשיות. בימים אלה, דוס ראמוס היא חלק מחברת טלמונדו. את תפקידה הראשון כשחקנית ראשית עשתה בטלנובלה "Tierra De Reyes".
שנותיה הראשונות
קימברלי נולדה בקראקס, ונצואלה ב-15 באפריל בשנת 1992, להורים ממוצא פורטוגזי. היא החלה את קריירת המשחק שלה בוונצואלה כאשר מלאו לה 4 שנים, כיכבה בפרסומות בטלוויזיה ודיגמנה למגזינים. יש לה שני אחים גדולים. הבכור, לני דוס ראמוס דה סוסה, עוסק במשחק בארץ הולדתו ונצואלה, ואחיה האמצעי, לאנס דוס ראמוס דה סוסה, גם הוא עוסק במשחק ומתגורר יחד עם קימברלי במיאמי.
קריירת המשחק
הופיעה במספר טלנובלות מאז שהייתה קטנה בתפקידי אורח, הופעתה הראשונה הייתה בשנת 2003, בטלנובלה של "רדיו קראקס", "La Cuaima". לאחר מכן הופיעה בעוד מספר טלנובלות בארץ הולדתה. בשנת 2009 כיכבה בטלנובלה "Que El Cielo Me Explique". בשנת 2011 עברה להתגורר במיאמי כדי לצלם את הסדרה "Grachi", לצד שחקנים בני גילה כגון, מאוריסיו הנאו, אנדרס מרקדו ואיסבלה קסטיז'ו. אחיה, לאנס, גם הופיע יחד איתה בסדרת הילדים, הם עברו להתגורר יחד במיאמי. קימברלי השתתפה בשתי עונותיה הראשונות של הסדרה בתפקיד הרשעית. כאשר סיימה לצלם את הסדרה, היא לא המשיכה בצילומי העונה השלישית, אלא הצטרפה לשורותיה של חברת "טלמונדו", יחד עם עליית הסדרה "El Rostro De La Venganza", שם הייתה קימברלי כחלק משחקני-המשנה בטלנובלה.
קימברלי חתמה עם טלמונדו חוזה על מנת לצלם 3 סדרות נוספות בחברה, זאת עקב הצלחתה בטלנובלה "El Rostro De La Venganza". היא המשיכה את קריירת המשחק שלה בסדרה נוספת של טלמונדו, אותה צילמה בשנת 2013, "Marido En Alquiler", שם שיחקה את פטריסיה איברה פלמר.
בשנת 2014, נערך במיאמי הטקס היוקרתי של חברת "טלמונדו", "Premios Tu Mundo"', שם זכתה קימברלי בתואר "השחקנית הראשית הצעירה הטובה ביותר לשנת 2014". זאת, על תפקידה בטלנובלה "Marido En alquiler".
באוקטובר 2014, נודע כי קימברלי בדרכה לעשות את תפקידה הראשי הראשון בטלוויזיה, בהפקה חדשה של חברת טלמונדו, "מילה של כבוד"/"Tierra De Reyes", חידוש מודרני לטלנובלה ששודרה בשנת 2003 במדינות רבות וקיבלה הצלחה רבה, "תשוקת הנצים"/ "Pasion De Gavilanes". על תפקידה בטלנובלה זאת, היא הייתה מועמדת בטקס "Premios Tu Mundo" של חברת טלמונדו על שלושה תארים. לבסוף, זכתה קימברלי בטקס בתואר "Soy Sexy And I Know It".
לאחר הופעת הבכורה שלה בטלנובלה "Tierra De Reyes", המשיכה קימברלי בטלנובלה נוספת יחד עם חברת טלמונדו. לאחר שהתמודדה על תפקיד ראשי בקומדיה הרומנטית "מי זה מי"/"Quien Es Quien", אל מול שחקניות כגון "חימנה דוקה", קימברלי קיבלה את התפקיד הראשי בקומדיה הרומנטית. היא גילמה את דמותה של פרננדה מנריקה, בחורה צעירה, חכמה ויפה אשר רוצה לנקום במשפחת פואנטמיור העשירה, היא בטוחה כי משפחת פואנטמיור הם האחראים למותו של אביה ולהכנסת אחיה לכלא, עקב מרמה כספית בין שתי המשפחות. פרננדה משנה את זהותה ואת שמה על-מנת לנקום, ונכנסת לעבוד בתאגיד פואנטמיור בשם "איסבלה בלנקו", היא גורמת ללאונרדו פואנטמיור להתאהב בה ולהציע לה נישואין, אך הדברים מסתבכים כאשר לאונרדו מתחלף בתאונה אכזרית עם השכפול שלו פריקו, איתו היא תדע מה זו אהבה אמיתית.
בין השנים 2017–2016 היא הופיעה לראשונה בטלנובלה מבית "טלויסה" שנקראת "באה מאהבה" (Vino El Amor) ובה גילמה את הדמות של גרסיאלה פלסיוס.
משנת 2019 מגלמת את דמותה של סופיה בעונה השנייה של הטלנובלה המקסיקנית "באהבה אין חוקים". היא משחקת את אחת הדמויות הראשיות בתפקיד של עורכת דין, בעוד בעונה הראשונה היא גם השתתפה אך בתפקיד אורח.
אלן סימונסן
אלן סימונסן (בדנית: Allan Simonsen; נולד ב-15 בדצמבר 1952) הוא כדורגלן עבר דני, מהבולטים בכדורגלני דנמרק בכל הזמנים.
סימונסן נולד בקופנהגן שבדנמרק. שיחק בוויאלה בי קיי, בבורוסיה מנשנגלדבך, בברצלונה ובצ'רלטון אתלטיק. בנבחרת דנמרק שיחק 55 משחקים וכבש 20 שערים. ב-1977 זכה בתואר כדור הזהב. בתקופתו במנשנגלדבאך, אז אחת הקבוצות הבכירות באירופה, היה משחקני המפתח של קבוצת הפלא של המאמן הנס וייסויילר, יחד עם גינטר נצר וברטי פוגטס. סימונסן הוא השחקן היחידי בהיסטוריה שהבקיע שערים בגמר אליפות אירופה לקבוצות, לגביע המחזיקות וגביע אופ"א.
אף על פי שהגיע לשיאו בשנות השבעים ובתחילת שנות השמונים, זכה לשחק במונדיאל בשלב מאוחר יחסית בקריירה, פעם אחת, ב-1986.
לאחר פרישתו אימן את נבחרת איי פארו וכן את נבחרת לוקסמבורג.
מולי פיקון
מוֹלִי פִּיקוֹן (ההטעמה בהברה האחרונה: פיקון; בכתיב יידי: מאָלי פּיקאָן; בכתיב אנגלי: Molly Picon; 28 בפברואר 1898 – 5 באפריל 1992, לנקסטר, פנסילבניה) הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית, ופזמונאית פורה ביידיש. את עולמה קנתה בתיאטרון ובקולנוע האידישאיים, ועם דעיכת תיאטרון היידיש הופיעה בהפקות בשפה האנגלית.
ביוגרפיה
נולדה בניו יורק, ארצות הברית בשם מלכה (מרגרט) אופייקוּן (Opiekun), הבכורה משתי בנותיהם של קלרה לבית אוסטרוב ולואיס (לייב) אופייקון, שהתגוררו, כחלק ניכר מן המהגרים היהודים ממזרח אירופה, בלואר איסט סייד במנהטן. אמה, ילידת קייב, עבדה כתופרת, ואביה, יליד ורשה, היה חייט. כשהייתה בת שלוש עברה המשפחה לגור בפילדלפיה. בגיל חמש החלה מולי להופיע בערבי כישרונות צעירים וקטפה פרסים רבים. שם משפחתהּ (שפירושו בפולנית "מגן" או "משגיח") שונה בהמשך לפיקון.
בשנות העשרה לחייה השתתפה פיקון במופע וודוויל בשם "ארבע העונות", שאתו יצאה ב-1919 לסיבוב הופעות. כאשר הגיעו חברי המופע לבוסטון מצאו שהתיאטראות סגורים בשל מגפת שפעת. פיקון מצאה את דרכה לתיאטרון היידיש המקומי בחיפוש אחר עבודה, ושם פגשה את יעקב קאליך (קאלעך), מנהל בית הגרנד אופרה, שהעסיק אותה אצלו. השניים התחתנו ב-29 ביולי באותה שנה, והיו נשואים עד מותו מסרטן ב-1975. לבני הזוג לא היו ילדים.
הופעותיה בניו יורק סימנו אותה ככוכבת התיאטרון היידי בשדרה השנייה.
פיקון הופיעה בסרטי קולנוע רבים, החל בסרטי ראינוע. באחד הסרטים הראשונים שהופיע בהם, "מזרח ומערב" (1923), העוסק בהתנגשות עולם התרבות היהודי הישן עם זה החדש, גילמה פיקון יהודייה ילידת ארצות הברית הנוסעת עם אביה לבקר במולדתו גליציה. ב-1931 ייסדה בשדרה השנייה תיאטרון שנקרא לכבודה על שמה.
בסרטה המפורסם ביותר, "אידל מיטן פידל" (1936), מגלמת פיקון נערה יהודייה-פולנייה, היוצאת עם אביה האביון למצוא פרנסה כמוזיקאים נודדים. כדי להקל על דאגותיו של אביה, החרד למחשבה על הצרות העלולות להתרגש על בחורה צעירה הנודדת בדרכים, מתחפשת הבת לנער, וקוראת לעצמהּ "אידל".
ב-1961 השתתפה במחזמר "חלב ודבש" בברודוויי.
ב-1971 השתתפה יחד עם חיים טופול בסרט כנר על הגג בתפקיד "ינטה". בשנת 1974 שיחקה בקומדיה "הכל למען פיט" לצד ברברה סטרייסנד.
ב-1980 ביקרה בישראל והופיעה במסגרת שעה טובה עם מני פאר, בו דקלמה קטע יידי קצר אודות אובדן הכבוד במהלך הזיקנה, שבו אישה זקנה בבית אבות, נזכרת בגעגוע בילדותה ובצמתי האושר בחייה.
פיקון נפטרה בגיל 94 ממחלת אלצהיימר, ונקברה בחלקת "הברית התיאטרלית ביידיש" בבית הקברות מאונט היברון שבקווינס.
אולג ריבצ'יוק
אולג ריבצ'יוק (ברומנית: Oleg Reabciuk; נולד ב-16 בינואר 1998) הוא כדורגלן מולדובני המשחק בספרטק מוסקבה ובנבחרת מולדובה בעמדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים
ריבצ'יוק נולד במולדובה וכשהיה בן 4 היגר עם משפחתו לפורטוגל.
ריבצ'יוק התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בלננסש ובגיל 18 הצטרף לזו של פורטו. בעונת הגיע איתה לרבע גמר ליגת האלופות לנוער.
בעונת ריבצ'יוק הצטרף לקבוצת המילואים המשחקת בליגה השנייה בפורטוגל. בעונה זו ריבצ'יוק שיחק 15 משחקים וכבש 4 שערים.
ב-12 ביולי 2019, ריבצ'יוק חתם בפאסוס די פריירה.
ב-1 בינואר 2021, ריבצ'יוק, חתם באולימפיאקוס מליגת העל היוונית לארבע וחצי שנים.
ב-7 באוגוסט 2023 ריבצ'יוק חתם בספרטק מוסקבה מליגת העל הרוסית.
קריירה בינלאומית
לזכותו של ריבצ'יוק שתי הופעות במדי נבחרת הנוער של מולדובה.
סלבי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דראפט ה-NBA
דראפט ליגת ה-NBA הוא אירוע שנתי המתקיים בארצות הברית. בכל שנה האירוע נערך בעיר מסוימת הנקבעת על ידי הנהלת הליגה ובו שלושים קבוצות ה-NBA יכולות לבחור שחקנים צעירים וחופשיים מחוזה שרוצים להצטרף לליגה. לאחר יציאת החוק המחייב המתנה בת שנה לפחות בין סיום התיכון לכניסה לדראפט החלו רוב השחקנים לשחק במכללות. לכן ברוב המקרים כיום השחקנים מגיעים מהמכללות, אולם ישנם גם שחקנים שמגיעים מארצות שונות, בעיקר מאירופה.
בכל דראפט יש שני סיבובים של 30 בחירות, כלומר 60 בחירות בסך הכול. כל קבוצה בוחרת שני שחקנים – אחד בסיבוב הראשון ואחד בסיבוב השני. 30 השחקנים הראשונים שנבחרו נקראים "שחקני סיבוב ראשון" ו-30 הבאים אחריהם (מקומות 31–60) הם "שחקני סיבוב שני". שחקני הסיבוב הראשון מקבלים חוזה מובטח ב-NBA לשנתיים עם אופציה לשנתיים נוספות (4 שנים בסך הכול) בעוד ששחקני הסיבוב השני אינם מקבלים חוזה מובטח. הקבוצה שבחרה אותם אינה חייבת לצרף אותם לקבוצה, אך לאותם שחקנים אסור להצטרף לשום קבוצה אחרת ב-NBA ללא הסכמה מהקבוצה שבחרה אותם. למעשה, לקבוצה שבחרה בהם בדראפט יש עליהם זכויות שמורות. שחקני סיבוב שני הם שחקנים שמוזמנים בדרך כלל למחנות הקיץ של ה-NBA להיבחן. השחקנים הללו יכולים להצטרף לקבוצה גם לאחר מספר שנים אם ישפרו את יכולתם כי זכויותיהם ב-NBA שמורות לקבוצה שבחרה בו. השחקן רשאי לשחק בכל מקום בעולם אם הקבוצה מחליטה לא לקחת אותו, חוץ מאשר בליגת ה-NBA.
הדרך היחידה בה שחקן עד גיל 22 יכול לשחק ב-NBA היא אך ורק על ידי בחירה בדראפט. שחקנים אחרי גיל 22 כבר לא נבחרים בדראפט (אלא אם השחקן באותו מחזור של בני 22) וקבוצות ה-NBA יכולות פשוט להחתים שחקנים מרחבי העולם ולקנות אותם בכסף (על שחקנים מה-NBA ניתן לעשות טרייד או להחתימם על חוזה לאחר סיום החוזה שלהם). לכל שחקן מותר להגיש מועמדות לדראפט פעם אחת בלבד.
עד דראפט 2005 הורשו שחקני תיכונים שרצו לדלג על המכללה ולהירשם לדראפט לעשות כן ישר אחרי התיכון, אך החל מדראפט 2006 נאסר דבר זה על ידי חוק ("חוק סטרן") אשר מאפשר לשחקנים להיבחר בשני תנאים:
ההגרלה ("לוטרי")
בליגת ה-NBA משחקות 30 קבוצות, המחולקות לאזורי מזרח ומערב (15 קבוצות בכל אזור). 16 קבוצות מעפילות לאחר סיום העונה הסדירה (82 משחקים) לשלב הפלייאוף – 8 קבוצות מהמזרח, ו-8 קבוצות מהמערב. 14 הקבוצות שלא עלו לפלייאוף נקראות "קבוצות לוטרי" מפני שהן משתתפות בהגרלה (Lottery) אשר קובעת את סדר הקבוצות שיבחרו בדראפט. לרוב נערכת ההגרלה במהלך חודש מאי.
בהגרלה עצמה מוגרלות בפועל רק 4 הקבוצות שבוחרות ראשונות, ויתר 10 הקבוצות אשר לא העפילו לפלייאוף משובצות החל מהבחירה החמישית ועד ה-14 ביחס הפוך למאזנן בסיום העונה (הקבוצה בעלת המאזן הגרוע ביותר מביניהן משובצת ראשונה, וכן הלאה). ככל שמאזן הקבוצה נמוך יותר, כך גדל סיכויה לזכות באחת מארבע הבחירות הראשונות. במקומות 15 עד 30 בוחרות הקבוצות שהעפילו לפלייאוף לפי מאזנן בתום העונה הסדירה בלבד, כאשר למאזן הקבוצות בפלייאוף עצמו אין השפעה על הבחירה בדראפט (לדוגמה, קבוצה שהעפילה לפלייאוף מהמקום השמיני תבחר במקום ה-15 בכל מקרה, גם אם זכתה באליפות). ההגרלה קובעת את סדר הבחירות בסיבוב הראשון בלבד, כך שבחירות הסיבוב השני נערכות רק על פי מאזן הקבוצות, ביחס הפוך (הקבוצה בעלת המאזן הגרוע ביותר בוחרת ראשונה, וכן הלאה).
על מנת לקבוע את ארבע הבוחרות הראשונות בדראפט, מוכנסים למכל ("מכונת לוטו") 14 כדורים עליהם מופיעים המספרים 1 עד 14. לאחר ערבול הכדורים נשלפים מהמכל 4 כדורים, היוצרים אפשרות ל-1,001 צירופים אפשריים שונים (כאשר סדר הכדורים חסר חשיבות). מבין צירופים אלה, צירוף הכדורים 11–12–13–14 מתבטל אם נשלף, כך שבפועל ישנם 1,000 צירופים אפשריים. כל אחד מ-1,000 הצירופים מתורגם לסדר מסוים של 4 הבחירות הראשונות. לכל אחת משלוש הקבוצות בעלות המאזן הנמוך ביותר מוקצים 140 צירופים אפשריים שיעניקו להן את הבחירה הראשונה (שהם 14% סיכוי לזכות בה), וליתר 11 "קבוצות הלוטרי" מוקצים בין 125 ל-5 כדורים, בסדר יורד בהתאם למאזן שלהן.
להלן טבלה המסכמת את סיכויי כל קבוצה לזכות בכל אחת מ-14 בחירות הלוטרי, החל משנת 2019:
ג'ון ר. ברינקלי
ג'ון רומולוס ברינקלי (לימים ג'ון ריצ'רד ברינקלי; 8 ביולי 1885 – 26 במאי 1942) היה רופא אליל אמריקאי. לברינקלי לא הייתה השכלה מוסמכת כרופא, והוא קנה את התואר הרפואי שלו מ"מפעל תעודות". ברינקלי נודע כ"רופא בלוטות העיזים" לאחר שהשיג תהילה ועושר רב באמצעות השתלת אשכי עיזים בבני אדם. למרות שבתחילה קידם ברינקלי את ההליך הזה כאמצעי לריפוי אין-אונות, מאוחר יותר הוא טען שהטכניקה היא תרופת פלא למגוון רחב של מחלות גבריות. ברינקלי הפעיל מרפאות ובתי חולים במספר מדינות בארצות הברית, והצליח להמשיך לעסוק ברפואה במשך כמעט שני עשורים למרות שהטכניקות שלו נשללו על ידי הקהילה הרפואית.
ברינקלי היה גם מחלוצי הרדיו, שהחל את עידן תחנות ה-border ckaster המקסיקניות (תחנות אמריקניות המשדרות לקהל אמריקני באמצעות משדרים ממקסיקו, וכך עוקפות רגולציה אמריקנית).
למרות שנשללו ממנו רישיונו לעסוק ברפואה בקנזס ובכמה מדינות אחרות, ברינקלי, דמגוג אהוב על מאות אלפי אנשים בקנזס ובמקומות אחרים, בכל זאת התמודד פעמיים למשרת מושל קנזס, ובאחת מהפעמים כמעט ונבחר לתפקיד. עלייתו של ברינקלי לתהילה ולעושר הייתה מהירה כמו נפילתו בסופו של דבר. בשיא הקריירה שלו הוא צבר מיליוני דולרים, אבל הוא מת כמעט ללא פרוטה כתוצאה מהמספר הרב של תביעות אודות רשלנות והונאה שהוגשו נגדו.
מנצ'סטר ארנדייל
מנצ'סטר ארנדייל (באנגלית: Manchester Arndale) הוא מרכז קניות גדול במנצ'סטר שבאנגליה. מרכז הקניות השלישי בגודלו באירופה ואחד ממרכזי הקניות הגדולים ביותר בממלכה המאוחדת.
המרכז נבנה בשלבים בין 1972 ל-1979, ועבר שדרוג לאחר הפיגוע במנצ'סטר ב-1996. שטח הרצפה הקמעונאי של המרכז עומד על 140,000 מ"ר ומבקרים בו כ-41 מיליון אנשים מדי שנה.
צציליה, נסיכת באדן
צציליה אוגוסטה, נסיכת באדן (גרמנית Prinzessin Cäcilie Auguste von Baden, 20 בספטמבר 1839 - 12 באפריל 1891), הייתה בתו של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן, ואשתו של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
ביוגרפיה
צציליה נולדה בקרלסרוהה ב-20 בספטמבר 1839, ללאופולד, הדוכס הגדול של באדן ולסופיה, נסיכת שוודיה, בתו של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
במהלך מהפכות אביב העמים ברחו בני המשפחה לקובלנץ, ורק לאחר שוך המהומות חזרו לקרלסרוהה. בשנת 1852 מת אביה לאופולד, הדוכס הגדול של באדן, ואחיה לודוויג השני, הדוכס הגדול של באדן עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1862 מונה בעלה מיכאיל לנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, ובני המשפחה עברו להתגורר בטביליסי שבקווקז. צציליה השתתפה בטקסים השונים כאשת הנציב העליון, ובנוסף דאגה להקמת בתי חולים ובתי ספר לנשים.
לאחר ההתנקשות באלכסנדר השני, קיסר רוסיה, מונה בעלה מיכאיל ליו"ר המועצה הקיסרית, ובני המשפחה חזרו לסנקט פטרבורג לצמיתות. אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה לא אהב את צציליה, ובכלל לשונה החדה ודרכה לרכל על הסביבה לא הקנו לה אהדה בחצר. עם בנה הבכור ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה היה לצציליה קשר חם, אולם כלפי שאר ילדיה הייתה קרה ומתנשאת, ואף כינתה את בנה השני מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, שלא היה כל כך מוכשר, שוטה ואכזבה בשבילה.
בשנת 1891 התחתן בנה מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה בנישואים מורגנטיים עם סופיה פון מרנברג, ובתגובה סולק מהצבא וגורש מרוסיה. כאשר שמעה על כך צציליה היא חלתה מאוד, ובעצת הרופאים יצאה לאחוזתה בחצי האי קרים על מנת להתחזק. ב-9 באפריל כאשר עברה הרכבת על יד חרקוב, חטפה צציליה התקף לב. כעבור 3 ימים מתה צציליה, ללא שבעלה וילדיה נמצאים ליד מיטתה, ונקברה בקתדרלת פטרופבלובסקיה.
משפחתה
ב-28 באוגוסט 1857 התחתנה צציליה עם מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
אצטבולריה
אצטבולריה (שם מדעי: Acetabularia) הוא סוג של אצות ירוקניות, המצויות בדרך כלל במים באזורים בעלי אקלים סובטרופי. אצטבולריה הוא יצור חד-תאי אאוקריוטי, אך גדול ביותר ומורכב ביותר בצורתו, דבר ההופך אותו לאורגניזם מודל מצוין בתחום הביולוגיה התאית.
אצת אצטבולריה בוגרת דומה בצורתה לעליו הסגלגלים של צמח כובע הנזיר, בכך שיש לאצה זו שלושה חלקים אנטומיים עיקריים: ריזואיד תחתון הנראה כאסופת שורשים קצרים, גבעול ארוך באמצע המגיע לאורך של בין חצי ל-10 ס"מ וחלק עליון בצורת מטרייה המורכב מהסתעפויות רבות היכולות להתאחד לצורת כובע.
אצת האצטבולריה התפרסמה בעיקר בשל סדרת הניסויים שביצע יואכים המרלינג בין שנות ה-30 ל-50 של המאה ה-20, שהוכיחה כי המידע הגנטי של התא מצוי בגרעין.
מרים בוארדי
מרים בוארדי (ערבית مريم بواردي; צרפתית Mariam Baouardy; 5 בינואר 1846 באעבלין - 26 באוגוסט 1878 בבית לחם) הייתה מיסטיקנית ונזירה לבנונית כרמליתית מתבודדת, שהוכרזה כמבורכת קתולית ב-13 בנובמבר 1983 על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני, וכקדושה על ידי האפיפיור פרנציסקוס ב-17 במאי 2015. היא מוכרת גם בשם המסדר שלה "מרים של ישוע הצלוב", ובכינויים "מרים מאעבלין", "הערביה הקטנה" ו"פרח המזרח". "מעיין מרים" בכפר אעבלין קרוי על שמה.
ראשית חייה
בוארדי נולדה באעבלין להורים יוונים קתולים ממוצא לבנוני וסורי. לאחר שהוריה שכלו את כל שנים-עשר בניהם בגיל צעיר, הם עלו לרגל לבית לחם והתפללו למרים שתחון אותם בבת. לבני הזוג נולדה בת לה קראו מרים, ושנתיים לאחר מכן נולד להם בן נוסף. בהיותה בת שלוש מתו שני הוריה בהפרש של מספר ימים, ומרים ואחיה היחיד נמסרו לקרובי משפחה שונים ולא נפגשו שוב מעולם. בהיותה בת שמונה עקרה משפחת דודה שגידל אותה לאלכסנדריה. כשמלאו לבוארדי 13, ביקש דודה להשיאה, אך היא סירבה שכן בקשה להקדיש את חייה לדת. עקב כך החל דודה להשפילה ומקץ שלושה חודשים גילתה את ליבה בפני משרת המשפחה לשעבר, אשר הציע לה להמיר את דתה לאסלאם. משסירבה מרים להצעה, שיסף האיש את גרונה והשליכה באחד מרחובות העיר. כשבוארדי התעוררה, היא מצאה את עצמה במערה ואחות לבושה בכחול טיפלה בה משך ארבעה שבועות. לימים ספרה מרים כי זיהתה באותה אחות את הבתולה בעצמה. לאחר שהחלימה עבדה כמשרתת אצל מספר משפחות בערים שונות, וב-1865 הגיעה למרסיי שבצרפת.
כנזירה
בגיל 19 הצטרפה בוארדי לקהילת נזירות במרסיי, אך מקץ שנתיים השפיעה עליה הנזירה החונכת אותה להצטרף למסדר הנשים הכרמליתי. בשנת 1867 היא הצטרפה למנזר כרמליתי בצרפת ושלוש שנים לאחר מכן יצאה עם קבוצת נזירות לקרנאטקה שבהודו כדי לייסד שם את מנזר הכרמליתיות הראשון במדינה. ב-1871 נדרה את נדר הפרישות שלה, ושבה לצרפת ב-1872. ב-20 באוגוסט 1875 היא יצאה עם מספר נזירות לארץ ישראל כדי ליסד את המנזר הכרמליתי בבית לחם. בהיותה הנזירה היחידה שדיברה את השפה הערבית פיקחה בוארדי על עבודות הבנייה, והמנזר אויש ב-21 בנובמבר 1876. בנוסף פעלה להקמת המנזר הכרמליתי בנצרת.
ב-22 באפריל 1878, ביום שני של פסחא, התגלה בפני בוארדי חיזיון, ובו ראתה מקום פלוני עליו נאמר לה: "זה המקום בו ישוע ברך את הלחם, בביתם של תלמידי אמאוס". לאחר שבועיים היא הזדמנה לאמאוס ניקופוליס וזיהתה את המקום אותו ראתה בחיזיון. עקב כך שוב עלה זיהויה של אמאוס ניקופוליס עם האירוע המתואר בברית החדשה, ובשנת 1879 קנו הכרמליתיות את השטח מהכפר הערבי עמואס, ובאתר החלו חפירות (לפי מקור אחר השטח נקנה כבר ב-1875).
למבה
לֶמְבַּה (Lembaa) היא קבוצה אתנית באפריקה הדרומית המונה כ-70,000 אנשים הטוענים כי הם בעלי מוצא משותף ושייכות ליהדות.
מרים בוארדי
כנזירה
בוארדי שהתה במנזר הכרמליתי בבית לחם עד מותה בגיל 32, כתוצאה מנמק שנגרם לאחר שבר בזרועה.
למבה
היסטוריה
בני הלמבה מאמינים כי אבות אבותיהם היו סוחרים יהודיים אשר נדדו מיהודה לתימן ומשם לאפריקה לפני כ-2,500 שנה. סוחרים אלו היו ראשיהן של אחת עשרה שושלות והן: בובה, חאמיסי, סרמנה, תובקרה, דומה, מ'האני, האג'י, סדיקי, סאריפו ומנגה. שושלת בובה, הוותיקה מבין השושלות התיישבה ביישוב הנקרא סֶנה שהוא אולי העיירה העתיקה והנטושה סינא במחוז חצ'רמות בתימן.
שושלת האמיס היא זו שהובילה את הקהילה למזרח אפריקה דרך הים. באפריקה הקהילה התפצלה. חלק נשאר באתיופיה וחלק נדד ברחבי היבשת דרומה על קו החוף. הלמבה טוענים כי הקהילה השתקעה בטנזניה וקניה ושם הקימה את סנה השנייה. חלק אחר מהקהילה נדד למלאווי ומשם לזימבבואה ודרום אפריקה של ימינו בני הלמבה טוענים כי אבותיהם בנו את העיר זימבבוואה באבן, אך טענה זו עומדת בסתירה לתפישה האקדמית לפיה העיר נבנתה על ידי שבט השֹוֹנַה. בני הלמבה מאמינים שהאל לא היה מרוצה מהתנהלות הקהילה ולכן פיזר אותה ברחבי היבשת. עם הזמן התחתנו בני הקהילה עם נשים אפריקאיות.
בני הלמבה היו ידועים כמומחים ברפואה וככורי זהב, נחושת וברזל. אנשי הקהילה נהגו למכור זהב לסוחרי הערבים במזרח ולפורטוגזים במערב.
זיקה ליהדות - אמונות ומנהגים
אמונות ומנהגים רבים של בני הלמבה מזכירים מנהגים והלכות מן היהדות. חלק מן המנהגים אינם בעלי דמיון מובהק ליהדות (קיים דמיון גם לדתות אחרות), אולם הדמיון מחזק את טענתם להיותם צאצאי העם היהודי. ד"ר רודו מת'יווה מציין אותם במאמרו:
הפולמוס התורשתי
מחקרים תורשתיים שנערכו מסוף שנות התשעים של המאה ה-20 ועד היום מצאו בקרב מספר ניכר של גברים מקרב הלמבה רב-צורתיות של כרומוזום ה- Y שנקרא Cohen modal haplotype, אשר העיד לטענת המחברים על היותם צאצאים של שושלת הכוהנים, צאצאיו של אהרון. השושלת העיקרית שנתפסה כשושלת הכוהנים בקרב הלמבה היא שושלת בובה. מדגם מקרב השושלת הזו העלה כי 52% מהם נושאים את "גן הכהנים".
ככלל, שאלת הזיקה התורשתית בין תפוצות העם היהודי מעוררת עניין חריג בשיח הציבורי בישראל ובתפוצות. במקרה של בני שבט הלמבה וקהילת בני ישראל בהודו, השפיעה קיומה של אסמכתה מדעית לדמיון תורשתי בינם לבין עם ישראל על גיבוש זהותם והגדרתם העצמית למול שכניהם. בפרט, נמתחה ביקורת חריפה על המחקרים האמורים, שבכולם לא הוכחה מובהקות סטטיסטית, נמצאו ממצאים מקריים בשל גודל המדגם הקטן וההנחות הכמותיות שבבסיסם הופרכו במקרה של בני אדם וזבובים. בנוסף, במקרה זה סותרת הטענה לשושלת כהנים את המסורת, מפני שעשרת השבטים אינם כוללים את שבט לוי, אשר כל הכהנים הם צאצאיו, אך זאת רק אם טוענים שמקורם מעשרת השבטים דווקא. כמו כן לפי המקרא ערי הלויים ובהם הכהנים היו פזורות בכל השבטים כך שמסתבר שחלק מהם גלה עם עשרת השבטים.
The Middle
The Middle (בעברית: האמצע) הוא סינגל של התקליטן הרוסי-גרמני זד, אשר הוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מארן מוריס, ביחד עם הצמד גריי. השיר יצא לאור ב-23 בינואר 2018, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
מארן מוריס הופיעה עם השיר באחת מההופעות שהתקיימו במהלך סיבוב ההופעות העולמי של טיילור סוויפט "Reputation Stadium Tour".
הצלחה
השיר זכה להצלחה בינלאומית והפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר בשנת 2018, כאשר נמכר במיליוני עותקים ברחבי העולם, הושמע מאות מיליוני פעמים וכבש פסגות מצעדים רבות. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה המשולשת, על מכירות של למעלה משלושה מיליון עותקים במדינה. איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי העניק לשיר את תואר הפלטינה המשולשת גם כן, על מכירות של למעלה מ-210,000 עותקים במדינה.
במצעדים, הצליח השיר לכבוש את פסגת מצעד שירי הדאנס/אלקטרוני. השיר קטף את תואר "שיר השנה" של המצעד, ובמצעד העשור הגיע למקום השלישי. במצעד השנתי של 40 שירי המיינסטרים הגיע למקום השני, ובמצעד 40 השירים למבוגרים למקום השלישי. במצעד הבילבורד הוט 100 הגיע השיר למקום החמישי ובכך הפך לשירה המצליח ביותר של מארן מוריס במצעד. במצעד הרשמי של גלגלצ הגיע למקום השישי. גם במצעדים של קנדה זכה השיר להצלחה רבה.
בספוטיפיי צבר השיר למעלה מ-902 מיליון השמעות, דבר אשר הופך אותו לשיר המושמע ביותר של זד, מארן מוריס וגריי ברשת הזרמת המדיה הזו. כמו כן, הפך השיר לאחד מהשירים המושמעים ביותר בספוטיפיי ולאחד מהשירים המושמעים ביותר בספוטיפיי בשנת 2018.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של זד ב-28 בינואר 2018, חמישה ימים לאחר צאתו כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את מוריס, כשהיא עולה במעלית יוקרתית, תוך שהיא נכנסת לחדר מסוים ומשם היא מתחילה לשיר את השיר, כשמסביבה שלל אורות.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-88 מיליון צפיות.
אידה הנדל
אידה הֶנדֶל (באנגלית: Ida Haendel; 15 בדצמבר 1928 – 30 ביוני 2020) הייתה כנרת בריטית-יהודייה, ילידת פולין.
קורות חיים
הנדל נולדה בדצמבר 1928 בעיירה חלם שבפולין. החלה בהיכרות עם הכינור כבר בגיל שלוש, ובגיל שבע החלה ללמוד אצל מייצ'סלב מיכאלוביץ', תלמידו של ליאופולד אאואר, באקדמיה למוזיקה ע"ש פרדריק שופן בוורשה. בין השנים 1935–1939 למדה הנדל אצל קרל פלש בלונדון, ובהמשך למדה אצל ג'ורג'ה אנסקו. ב-1937 ניגנה לראשונה בבריטניה, בהיכל המלכה (Queen's Hall) תחת שרביטו של הנרי ווד. במהלך מלחמת העולם השנייה ניגנה במפעלים ובעבור חיילים בריטיים ואמריקאיים. בשנת 1946 ניגנה לראשונה בארצות הברית, ובין השנים 1948–1949 הקליטה עם תזמורת פילהרמוניה בניצוחו של רפאל קובליק את הקונצ'רטי לכינור מאת לודוויג ואן בטהובן ומקס ברוך. היא המשיכה להקליט גם בגיל מתקדם ובשנת 2003 הקטליה עם ולנטינה ליסיצה.
בשנת 1991 הוענק לה תואר "מפקדת" של מסדר האימפריה הבריטית (CBE), וב-1993 העניק לה הנסיך צ'ארלס תואר דוקטור לשם כבוד מטעם הקולג' המלכותי למוזיקה.
הנדל ניגנה על כינור תוצרת אנטוניו סטרדיווארי משנת 1696, וכן על כינור משל ג'וזפה גוארנרי.
ביקרה והופיעה בישראל עשרות פעמים, החל משנות ה-50.
טארט טאטן
הטארט טאטן הוא טארט תפוחים הפוך שמתאפיין בשכבת סוכר מקורמל.
הטארט הפך למנת הדגל של מלון טאטן והמתכון הופץ באזור סולון. התהילה של הטארט הונצחה כנראה בשל ביקורו של לואי וודאבל באזור סולון, שטעם שם את הטארט והחליט להוסיף את הטארט טאטן לתפריט הקבוע במסעדה שלו, מסעדת "מקסים" שבפריז.
ניתן להחליף את התפוחים שבעוגה באגסים, בחבושים, במנגו ואף בדובדבנים.
ישיבת באר יצחק (קריית יערים)
ישיבת באר יצחק היא ישיבה גדולה חרדית-ספרדית השוכנת בקריית יערים (טלז סטון).
תולדות הישיבה
הישיבה הוקמה על ידי איש העסקים החרדי דוד דרויש בהוראת רבו הרב משה שפירא בשנת תשס"ב, ונקראה על שם אביו של דרויש ר' יצחק דרויש.
ראש הישיבה הוא הרב מנשה תופיק-אביעזרי, והרבנים שמעון אביעזרי, צמח פרץ, שלמה רביבו ומרדכי רוזנבלום משמשים כ-ר"מים ומגידי שיעור בתפקיד "משגיח קטן" משמשים הרבנים אורי גרילוס, מנחם שבדרון, ויחיאל פולאטוב.
בחודש מאי 2014 דווח על 150 תלמידים הלומדים בישיבה. כיום מונה הישיבה למעלה מ-300 בחורים.
המבנה בו שוכנת הישיבה
בתחילת שנות ה-70 עלה הרעיון להעלות לארץ ישראל את ישיבת טלז מן העיר קליבלנד שבארצות הברית. נדבן יהודי בשם אירווינג סטון תרם את הכסף להקמת מבנה הישיבה המרשים על ראש הגבעה שבמרכז השטח, וסביבו הוקמו מבני המגורים לתלמידים ולמורים. התוכנית לא יצאה אל הפועל, ובמשך שנים רבות עמד רוב שלד המבנה כמעט ללא שימוש, בעוד רק חלקים קטנים ממנו שימשו את ישיבת "נווה ציון".
במהלך שנת 2013 שופץ המבנה בתרומתו של דוד דרויש. הוא נחנך ערב ראש השנה תשע"ד ותפילות ראש השנה התקיימו במבנה החדש.
מיליון דרכים להתפגר
מיליון דרכים להתפגר (באנגלית: A Million Ways to Die in the West) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2014 שהופץ על ידי חברת "יוניברסל". הוא נכתב, הופק ובוים על ידי סת' מקפרלן, אשר משחק בו גם בתפקיד הראשי. לצידו משחקים שרליז ת'רון, ליאם ניסן, אמנדה סייפריד, ניל פטריק האריס, ג'ובאני ריביסי ושרה סילברמן.
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-5 ביוני 2014.
הסרט הניב הכנסות של כ-86 מיליון דולר, מול תקציב של כ-40 מיליון דולר, זכה לביקורות שליליות, והיה מועמד לפרס פטל הזהב לסרט הגרוע של השנה.
עלילה
אלברט (סת' מקפרלן), רועה כבשים שאינו משתלב בסביבתו הקרובה. לאחר שברח מדו-קרב ירי, חברתו לואיז (אמנדה סייפריד) עוזבת אותו. הוא מתכונן לצאת לסן פרנסיסקו, מתוך אמונה שהעיירה אינו מציעה לו דבר. בינתיים, הפושע הידוע לשמצה קלינץ' לת'רווד (ליאם ניסן) שודד ורוצח אדם זקן (מאט קלארק) ולוקח את פיסת הזהב שמצא. הוא פוקד על עוזרו, לואיס (איוון ג'ונס), ללוות את אשתו אנה (שרליז ת'רון) ל"גולד סטאמפ" שם תשמור על פרופיל נמוך, בעוד הוא ממשיך במעשי השוד.
לואיס ואנה מגיעים לגולד סטאמפ במסווה של שני אחים שמתכוונים להקים משק, אך לואיס נעצר לאחר שירה בבנו של הכומר. במהלך הקרב, אלברט מציל את אנה מהימחצות למוות על ידי בריונים, והשניים נעשים חברים קרובים. הם מבקרים ביריד המחוז, למרות שתחילה אלברט לא רוצה בכך, משום שלדבריו "אנשים מתים ביריד". ביריד הם פוגשים את החבר החדש של לואיז, פוי (ניל פטריק האריס), אשר מאתגר את אלברט לקרב ירי. אלברט מובס, אבל אנה מתערבת ומביסה את פוי. פוי לועג לאלברט, אשר בלהט הרגע מאתגר את פוי לדו-קרב בעוד שבוע. במהלך השבוע אנה מנסה ללא הועיל ללמד את אלברט כיצד לירות כראוי. לילה לפני הדו-קרב העיירה מתכנסת להרקדה באסם. באותו ערב, אנה מטפטפת סם לכוסו של פוי. בדרכם חזרה הביתה, אלברט ואנה מתנשקים. לואיס, עוזרו של קלינץ', רואה זאת לאחר שברח מהכלא ורצח את השריף, ומדווח על כך לקלינץ'. למחרת, ביום הדו-קרב, פוי מגיע באיחור ומתחיל לפרכס בהשפעת החומר המשלשל ששתה ללא ידיעתו. אלברט, שהחליט שלואיז לא שווה שילחם עליה, שוב נוטש את הדו-קרב. הוא פורש לבית המרזח, אבל קלינץ' מגיע ודורש לדעת מי נישק את אשתו. כאשר אף אחד לא מתוודה, קלינץ' יורה בקאובוי הקרוב ביותר (ראיין ריינולדס). קלינץ' מגלה לתושבי העיירה כי אנה היא אשתו והוא מאיים להמשיך להרוג, אלא אם כן המאהב של אשתו יתמודד מולו בצהרי היום שלאחר מכן. קלינץ' מאלץ את אנה לחשוף את שמו של אלברט, ואחר כך מתכונן לקיים איתה יחסי מין, אך היא מכה אותו ונמלטת לאחר שהוא מאבד הכרה.
אנה חוזרת לחווה של אלברט, שם הוא צועק עליה בכעס על כך ששיקרה לו. קלינץ' רודף אחרי אנה לחווה; אלברט עוזר לה לברוח, ואז בורח בעצמו. בעת שנמלט, הוא נתפס על ידי שבט אינדיאני, האפאצ'י, המאיימים לשרוף אותו בחיים. האינדיאנים חסים על חייו לאחר שמתברר כי הוא יכול לדבר בשפתם. הם נותנים לו קערה של פיוטה, אשר גורמת לו לחזור לאירועים בעבר, החל בלידה שלו, דרך אירועים כואבים בילדותו, ועד להכרה בעובדה שהוא אוהב את אנה. בינתיים, קלינץ' לוכד שוב את אנה, מול ביתו של אדוארד (ג'ובאני ריביסי), חברו של אלברט. אלברט חוזר לאולד סטאמפ ומתעמת עם קלינץ'. הוא פוצע את קלינץ' עם כדור מורעל בארס נחש. קלינץ' יורה באקדחו של אלברט, מה שגורם לאקדח להתעופף מידו. למרות זאת, אלברט מצליח להתחמק עד שקלינץ' מתמוטט מהרעל. לואיז מנסה לחזור אל אלברט, אבל הוא דוחה אותה ובמקום זאת הולך אל אנה. אלברט מקבל פרס על הריגת קלינץ', ומשתמש בכסף כדי לקנות כבשים נוספות.
מאוחר יותר ביריד, בעלים של משחק ירי גזעני בשם "תברח עבד" שואל מי רוצה לירות. ג'אנגו (ג'יימי פוקס) מתנדב, יורה במוכר ואומר: "אנשים מתים ביריד".
ויאצ'סלב לבדב
ויאצ'סלב מיכאילוביץ' לבדב (Вячесла́в Миха́йлович Ле́бедев; נולד ב-14 באוגוסט 1943, מוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא שופט סובייטי-רוסי, עורך דין וחוקר משפט. מכהן כיושב ראש בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית מאז 26 בדצמבר 1991. הוא דוקטור למשפטים, פרופסור.
כיהן כיושב ראש בית המשפט העליון של רוסיה הסובייטית (1989-1991).
ביוגרפיה
בשנת 1960 היה סטודנט בבית דפוס במוסקבה. בשנים 1960–1969 עבד כמנעולן במפעל לצינורות מחוזקים במוסקבה. בשנת 1968 סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה. בשנים 1969–1970 - היה מהנדס מחלקת כוח אדם, עבודה ושכיר של המינהל הראשי לבנייה תעשייתית באזורי הדרום (Glavyugpromstroy) של משרד הבינוי התעשייתי בברית המועצות.
קריירה משפטית
מאז 1970 - שימש כשופט העם בבית הדין העממי של מחוז המשנה הלנינגרדי במוסקבה. מאז 1977 - יו"ר בית המשפט המחוזי בז'לז'נודורוז'ני במוסקבה. מאז מרץ 1984 - סגן יו"ר בית המשפט העירוני של מוסקבה. מאז ספטמבר 1986 - יו"ר בית המשפט העירוני של מוסקבה.
ב-26 ביולי 1989, על פי צו של נשיאות הסובייט העליון של רוסיה, הוא מונה ליו"ר בית המשפט העליון של רוסיה הסובייטית. יומיים לאחר מכן אושרה מועמדותו לישיבת הסובייט העליון. בשנת 1998 הוא הגן על התזה שלו "הכוח השיפוטי להגנה על זכותם החוקתית של אזרחים לחופש וליושר אישי בהליכים פליליים".
נשיא רוסיה בוריס ילצין נתן בו אמון, ומינה אותו לכהן כיושב ראש בית המשפט העליון של רוסיה בדצמבר 1991. מאז נבחר שוב גם בשנים 1999, 2007 ובשנת 2012 כשהוא מקבל גם את אמונו של ולדימיר פוטין.
הוא דוקטור למשפטים (2000, עבודת גמר "בעיות התהוות ופיתוח הרשות השופטת בפדרציה הרוסית" ), פרופסור (2001), מחברם של 50 יצירות מדעיות ופרסומים על בעיות ההתפתחות של מערכת המשפט בפדרציה הרוסית, כמו גם מספר פיתוחים מדעיים ומתודולוגיים בנושא. הוא עומד בראש ועדות ההסמכה באוניברסיטה הרוסית לצדק ובאוניברסיטה הממלכתית הרוסית למשפט.
תקרית גאנה
ב-16 בספטמבר 2013 לבדב נפצע קשה בתאונה בגאנה. על פי נתונים רשמיים שפורסמו לאחר המקרה, לבדב היה במדינה זו במערב אפריקה בביקור בן ארבעה ימים (כולל שישי, שבת וראשון) במסגרת משלחת של שופטים רוסים של ארבעה אנשים - כולל יושב ראש בית הדין המחוזי במוסקבה וסילי וולושין ובית הדין המחוזי בסראטוב וסילי טרסוב ומתורגמן.
מטרת הביקור, כפי שהתברר לאחר התאונה, הייתה מצגת בכנס "תפקידו של המקצוע המשפטי בפיתוח הסדרת השותפות הציבורית-פרטית." הכנס נערך בהשתתפות לשכת עורכי הדין בגאנה בעיירה הו בגבול עם טוגו. בנאומה ציינה נשיאת בית המשפט העליון בגאנה, ג'ורג'ינה ווד, בהזמנתה הגיעה המשלחת הרוסית כי היא שמחה להיות בכנס בחברתו של לבדב. תוכנית השהייה של המשלחת כללה חתימה על מזכר הבנות עם הנהגת הקהילה השיפוטית של גאנה (ביום האסון, זה השתבש), וכן ביקורים אצל נשיא גאנה ב-17 בספטמבר ויו"ר הפרלמנט של אותה מדינה ב-18 בספטמבר. כתוצאה מתאונת דרכים, בוטלו ביקורים אלה.
בערב אותו היום נלקח לבדב במסוק ליחידה לטיפול נמרץ בבית החולים הצבאי 37 באקרה. מצבו של לבדב בעת האשפוז הוערך כחמור, אך יציב: פריקת עצם הבריח, חבלות בעמוד השדרה הצווארי ובצלעותיו. בתחנת הרדיו הד מוסקבה נטען כי מלבד לבדב עצמו, איש לא נפצע בתאונה, לפי כמה מקורות, גם שומר ראשו מהמשטרה המקומית נפצע. מספר ימים לאחר מכן הועבר לבדב על ידי מועצת מטוס של משרד החירום הרוסי למוסקבה ואושפז בבית החולים הקליני המרכזי.
נהג משאית עם מספר רישום GT 4911-J, שהתנגש במכוניתו של לבדב, נמלט מהמקום והמשטרה חיפשה אותו. למחרת, ריצ'רד קופי דגבור בן 47, שהיה אשם באירוע, מסר עצמו משטרה. לא דווח על העמדתו לדין במשך שנתיים לאחר התאונה.
במקביל, גרסאות אחרות למה שקרה בגאנה פורסמו בעיתונות, בקהילה המשפטית המקצועית ובבלוגוספרה. צוין כי פרטים רבים מעורפלים: לא הוכרז על ביקור של לבדב בגאנה בכל מקום בתקשורת, על עזיבתה של משלחת שופטים בכירים מרוסיה לגאנה לפני תאריך התאונה ואין ידיעות על האתר הרשמי של ועידת הנאום טרם הוועידה בנוגע לצפי הגעתו של לבדב. השאלה העיקרית שהדהימה עורכי דין היא "מדוע לבדב נסע לעורכי דין אפריקאים, למדינה עם מערכת משפט שונה לחלוטין מזו ברוסיה?". במערכת "אבטו-וזגליאד" ציינו כי המערכות המשפטיות של רוסיה וגאנה שונות לחלוטין, מערכת הצדק האפריקנית של גאנה בנויה על פי הפסיקה הבריטית, מה שיכול היה לאפיין את נאומו של לבדב בפני עורכי הדין באפריקה כ"דיאלוג מועיל בין עיוורים וחירשים".
יום לאחר התאונה, ב-17 בספטמבר 2013, סוכנות הידיעות הצרפתית ואחריה סוכנויות החדשות ברוסיה דיווחו לראשונה על תאונה עם לבדב בגאנה. דובר בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית, פאבל אודינצוב, סירב בתחילה להגיב בכלל על נוכחותו של לבדב במדינה האפריקאית. הוא התייחס לראשונה לביקורו של לבדב בגאנה ולתאונה רק ב-19 בספטמבר 2013, שלושה ימים לאחר האירוע וציין כי ביקורו של לבדב היה הדדי במסגרת שיתוף פעולה דו-צדדי עם גאנה, שהוסכם בעבר עם משרד החוץ הרוסי. על רקע בליל המידע, מספר אמצעי תקשורת מקוונים והבלוגוספרה העלו ספק כי לבדב טס לגאנה לצורך זה וכי הוא נסע להשתתף בציד ספארי ופילים.
לאחר התקרית
ב-26 בנובמבר 2013, לראשונה לאחר התאוששותו, הופיע לבדב בפומבי ועמד בראש ישיבת מליאת בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית.