cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המטבח היפני
השקפות רבות קיימות לגבי מה מאפיין מטבח יפני, שגיוונו רב מאוד. ביפן, המונח "מטבח יפני" מכוון למטבח יפני מסורתי בדומה למה שהיה קיים לפני סוף תקופת ההתבודדות של יפן משאר ארצות העולם בשנת 1868. במובן הרחב של המונח, הוא כולל כל סוג של אוכל ששיטות ההכנה שלו פותחו על ידי יפנים והפכו אותו לשלהם.
אוכל ביפן ידוע בשימת הדגש על עונתיות האוכל, איכות המרכיבים ואופן ההגשה.
אוכל ייחודי למדינה
האוכל היפני הוא בדרך כלל שילוב של מספר מרכיבים, בדרך כלל אורז או אטריות, עם מרק ואוקזו - מנות העשויות מדגים, בשר, ירקות, טופו וכדומה שמיועדים להוסיף טעם למנה. למנות אלה מוסיפים דאשי, מיסו ורוטב סויה המעניקים עוד נופך לטעמן.
ארוחה יפנית רגילה מורכבת לרוב ממספר אוקזו שונים מלווים בצלחת אורז לבן (גוהן), צלוחית מרק ומעט חמוצים (צוקמונו). המנה הרגילה מכילה שלושה אוקזו שונים ונקראת איצ'יו-סנסאי ("מרק אחד, שלוש תוספות"). טכניקות בישול שונות מוענקות לשלושת האוקזו: הם יכולים להיות נאים (סשימי), צלויים, מבושלים (או מורתחים), מאודים, מטוגנים או מכוסים ברוטב. השקפת החיים המיוצגת בארוחות אלו מודגשת בספרי בישול יפניים, בהם הפרקים מסודרים על פי שיטות בישול ולא על פי מרכיבי האוכל. יכולים להיות גם פרקים המוקדשים למרקים, סושי, אורז, אטריות ומתוקים.
כיון שיפן שוכנת על אי, אנשים צורכים יותר אוכל ימי. אכילת בשר הייתה דבר נדיר עד לא מזמן עקב מגבלות הבודהיזם. למרות זאת, אוכל צמחוני לחלוטין נדיר כיוון שרוב המנות מתובלות בדאשי, העשוי משבבי דגים. יוצאת דופן בהן היא מנה הנקראת שוז'ין ריורי, מנה צמחונית שפותחה על ידי נזירים בודהיסטיים שבמסעדות כיום, לרוב מציגה את עצמה כמנה רגילה עם תוספות שאינן צמחוניות.
אטריות (נודלס), שמקורן בסין, הפכו למרכיב עיקרי וחשוב במטבח היפני, לרוב (אבל לא תמיד) כתחליף למנה המבוססת על אורז. סובה (איטריות אפרפרות-חומות ודקיקות העשויות מקמח כוסמת) ואודון (איטריות חיטה עבות) הם סוגי האיטריות המסורתיים שמוגשות קרות או חמות עם רוטב סויה ודאשי. איטריות חיטה סיניות מסורתיות מוגשות לרוב במרק בשר ונקראות ראמן.
סידור שולחן מסורתי
השולחן היפני המסורתי השתנה מאוד ברבות השנים, תוך השענות על סוג השולחן הנפוץ באותו עידן. לפני המאה ה-19, שולחן קופסאתי קטן או מגשוני רצפה שטוחים היו מסודרים לפני כל סועד. שולחנות גדולים המיועדים לסעידה של כל המשפחה הפכו להיות פופולריים רק בתחילת המאה ה-20, אבל אלה התחלפו בשולחנות מערביים עם כיסאות עד סוף אותה המאה.
באופן מסורתי, קערת האורז נמצאת משמאל וקערת המרק מימין. מאחוריהן, כל אוקזו מוגש בצלחת משלו שלה יש תחתית: אחת מאחורי האורז, השנייה מאחורי המרק והשלישית ביניהן. ירקות מוחמצים בדרך כלל מוגשים בצד אבל לא נחשבים כחלק משלושת האוקזו.
טעמים יפניים
אוכל יפני אותנטי חייב לכלול את טעמי רוטב הסויה, הדאשי והמיסו.
מרכיבים פחות מסורתיים אך נפוצים:
אורז
אורז המוגש ביפן הוא אורז בעל גרגרים קצרים. בעריכת שולחן מסורתית (כאשר מוגש בקערה) הוא נקרא גוהן או משי (נקרא כך בפי גברים). בארוחות המושפעות מתרבות המערב, כשהאורז מוגש על צלחת (כמו בקארי) הוא נקרא ראיזו (בעקבות המילה האנגלית Rice).
דונבורי
ארוחת צהריים בקערה אחת, מלאה באורז חם עם אחת התוספות הבאות:
סושי
סושי הוא אורז מצופה בחומץ אורז בתוספת של מרכיבים טריים כגון דגים וירקות.
סאקה
סאקה הוא יין אורז שמכיל בין 12-20% אלכוהול המיוצר על ידי תסיסת אורז. הוא נחשב כמנת אורז בפני עצמו ולכן לא נצרך יחד עם מנות אורז מלבד סושי.
אטריות
האטריות בדרך כלל ממלאות את מקומו של האורז בארוחה. למרות זאת, תאבונם של היפנים לאורז חזק כל כך שבהרבה מסעדות ניתן למצוא מנות המערבבות אטריות ואורז.
זאלה
זאלה (בהונגרית: Zala, בסלובנית: Zalska županija או županija Zala) הוא מחוז במערב טרנסדנוביה שבהונגריה. המחוז קבל את שמו מנהר הזאלה העובר בו. ממערב ודרום-מערב גובל המחוז בסלובניה ובקרואטיה. המחוזות השכנים הם שומוג', וספרם וואש. חלק מאגם בלטון נמצא בתחומו. בירת המחוז היא זאלאגרסג.
המטבח היפני
לחם
לחם אינו אוכל יפני מסורתי, אבל מאז הכרתו במאה ה-19 הוא הפך להיות נפוץ.
תבשילי מחבת
צורת בישול זו אינה שיטה יפנית מקורית, למרות זאת תבשילי ירקות במחבת הפכו למנה מקובלת מאוד בבתי היפנים מאז 1950.
ארוחות לאירועים מיוחדים
בתרבות היפנית קיימים מאכלים הקשורים לזמני פסטיבל או אירועים.
זאלה
היסטוריה
מחוז זאלה ההיסטורי נוסד בתקופת ממלכת הונגריה. ב-1920, בעקבות הסכם טריאנון, השטחים שמדרום לנהר המורה הועברו ליוגוסלביה של אז. שטחים אלה נמצאים כיום ברובם בקרואטיה ומקצתם בסלובניה.
המטבח היפני
ארוחות לאירועים מיוחדים
בחלקים מסוימים בארץ, כל יום ראשון או חמישה עשר של חודש, אנשים אוכלים תערובת של אורז עם אדזוקי.
זאלה
היסטוריה
בתקופת השואה בשנת 1944 הוקם במחוז גטו אליו רוכזו יהודי יישובי הסביבה דוגמת העיירה שימג ובהמשך נשלחו להשמדה באושוויץ.
במחוז זאלה 11 ערים ובסך הכל 258 יישובים. רוב אוכלוסיית המחוז גרה ביישובים העירוניים.
במחוז אתרי מעיינות מרפא רבים. המפורסם שבהם הוא עיר הקיט הוויז (Hévíz) בו נמצא האגם התרמי השני בגודלו בעולם.
המטבח היפני
מתוקים בסגנון יפני (וואגאשי)
הוואגאשי כוללים:
29
נפטרו
ישו (צליבת ישו)
קרלוס הוגו, דוכס פארמה
קרלוס הוגו, דוכס פארמה (בספרדית: Carlos Hugo de Borbón; 8 באפריל 1930 – 18 באוגוסט 2010), היה ראש בית בורבון-פארמה משנת 1977 ועד מותו. קרלוס הוגו היה קרליסט, וטען לזכותו לכתר ספרד. נישואיו לאיריינה, נסיכת הולנד בשנת 1964 גרמו למשבר חוקתי בהולנד.
ביוגרפיה
קרלוס הוגו נולד ב-8 באפריל 1930 בפריז, לסאווריו, נסיך בורבון-פארמה ולמדלן בורבון-בוסה בתם של ז'ורז' דה בורבון, רוזן לינייר ומארי ז'אן דה קרט דה קיליאן. בשנת 1952 טען אביו לזכותו על כס המלוכה הספרדי כ"חבייר הראשון" כיורש הענף הקרליסטי, אך הדיקטטור הספרדי פרנסיסקו פרנקו התעלם ממנו, ובחר אחר כך בחואן קרלוס, נסיך אסטוריאס להיות יורשו. ב-5 במאי 1957 הכריז אביו על קרלוס הוגו כנסיך אסטוריאס ודוכס סן חיימה, ובפברואר 1964 נטל קרלוס הוגו את התואר דוכס מדריד.
במהלך שהותו במדריד פגש קרלוס הוגו את איריינה, נסיכת הולנד, בתם של ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד ויוליאנה, מלכת הולנד, אשר הגיעה לספרד ללמוד ספרדית. בשנת 1963 המירה איריינה את דתה מנצרות פרוטסטנטית לנצרות הקתולית בחשאיות, ודבר זה התגלה לראשונה כאשר צלם של עיתון מקומי באמסטרדם פרסם תמונה שלה בכנסייה קתולית. אמה התנגדה לקרלוס הוגו, ומערכת יחסים זו הביאה את הנסיכה להיות במרכז תשומת לב התקשורת העולמית.
ב-29 באפריל 1964 התחתנו קרלוס הוגו ואיריינה ברומא, אולם אף אחד מבני משפחת המלוכה ההולנדית לא הגיעה לחתונה. בני הזוג התגוררו במדריד, ונולדו להם ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות. לאחר החתונה היו בני הזוג פעילים בקבוצות ימין, אולם עם הזמן עברו לאהוד קבוצות שמאלניות, ובשל כך גורשו בשנת 1977 מספרד. באותה שנה מת אביו סאווריו, נסיך בורבון-פארמה, וקרלוס הוגו ירש את תאריו. בסוף שנת 1977 הותר לקרלוס הוגו לחזור לספרד, ובתחילת 1978 קיבלה גם איריינה לחזור לביתה. בשנת 1979 נטש קרלוס הוגו את טענותיו לכתר ספרד, ובשנת 1980 פרש מהחיים הפוליטיים. בשנת 1981 התגרש קרלוס הוגו מאשתו, והיא חזרה להתגורר בהולנד, בעוד קרלוס הוגו המשיך להתגורר בספרד.
בשנת 2002 תרם קרלוס הוגו את הארכיון של ביתו לארכיונים ההיסטוריים הלאומיים של ספרד, ובשנת 2003 הוא נטל לעצמו את התואר "רוזן מונטמוליין". בפברואר 2008 נחשף כי קרלוס הוגו חולה בסרטן, וב-18 באוגוסט 2010 הוא מת בביתו בברצלונה.
משפחתו
ב-29 באפריל 1964 התחתן קרלוס הוגו עם איריינה, נסיכת הולנד, בתם של ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד, ויוליאנה, מלכת הולנד, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
מארק בון ג'וניור
מארק בון ג'וניור (באנגלית:  Mark Boone Junior; נולד ב-17 במרץ 1955) הוא שחקן אמריקאי שהתפרסם בזכות תפקידו בתור בובי מונסון בסדרה "ילדי האנרכיה" ובזכות תפקידיו בסרטים "ממנטו" ו"באטמן מתחיל"
ביוגרפיה
בון נולד בשם מארק היידריך בסינסינטי, אוהיו לג'יני ובוב היידריך. בון גדל בשיקגו ולמד ב"אוניברסיטת ורמונט". הוא נסע לניו יורק כדי לפתח קריירת משחק והופיע במופעי סטנד-אפ ביחד עם חברו השחקן סטיב בושמי, בניו יורק גם בחר לאמץ לעצמו את שם הבמה "בון".
בון התגלה לראשונה בסרט הפעולה "מת לחיות 2" בו שיחק בתפקיד שוקלי מקבוצת הטרוריסטים. ב-1995 הופיע בון כשחקן משני במותחן "שבעה חטאים" של דייוויד פינצ'ר ובמערבון של סם ריימי "המהירים והמתים". זכה לחשיפה גדולה בשנת 1996 בסרטו של סטיב בושמי "הפאב של השכונה" בו שיחק בון בתפקיד מייק מלקוחות הפאב הקבועים. בסוף שנות ה-90 השתתף בון בסרט המלחמה של טרנס מאליק "הקו האדום" בתפקיד טוראי כריסטופר פיל ובדרמה הצבאית "בת הגנרל" בתפקיד סמל דלברט אלקינס.
בשנת 2000 שיחק בון בסרט הביכורים המפורסם של כריסטופר נולאן "ממנטו" בתפקיד בארט פקיד המלונית בה שוהה גיבור העלילה לאונרד (גיא פירס). ב-2003 שיחק בון בסרט הפעולה "מהיר ועצבני 2" בתור השוטר המושחת ווית'וורת'. ב-2005 השתתף בהפקה נוספת של כריסטופר נולאן "באטמן מתחיל" בתפקיד הבלש המושחת ארנולד פלאס. ב-2006 שיחק ב קומדיה העצמאית "חותכי ורידים: סיפור אהבה ". ב-2007 הופיע בון בסרט הערפדים "30 ימים של לילה" בתפקיד בו באוור מאזרחי העיירה הנמלטים מהערפדים.
בשנת 2008 החל בון לשחק בסדרת הדרמה "ילדי האנרכיה" בתפקיד בובי מונסון מזכיר המועדון ואחראי הכספים, תפקיד אותו מילא בון במשך שבע עונות, עד לסיום הסדרה ב-2014 עוד ב-2008 השתתף גם כן בדרמה העצמאית "נהר קפוא" בתפקיד המבריח המושחת ג'אסקוס ברונו.
בשנת 2016 גילם את דמותו של הכומר וולטהול בדרמה ההיסטורית "הולדתה של אומה" שקיבלה שבחים רבים, של הבמאי נייט פארקר.
המשרד לאיכות הסביבה, שמירת הטבע ובטיחות גרעינית (גרמניה)
המשרד לאיכות הסביבה, שמירת הטבע ובטיחות גרעינית (בגרמנית: Das Bundesministerium für Umwelt, Naturschutz und nukleare Sicherheit, בקיצור BMU), הוא משרד פדרלי בגרמניה. המטה המרכזי של המשרד ממוקם בבון, עם מטה משני בברלין. במשרד עובדים כ־800 איש, ותקציבו בשנת 2020 היה כ־3 מיליארד אירו. המשרד מאורגן בשמונה מחלקות.
המשרד הוקם ב־6 ביוני 1986 בתגובה לאסון צ'רנוביל. בנוסף על כך, הקבינט הגרמני החליט לאגד את כלל הנושאים הנוגעים לאיכות הסביבה תחת משרד אחד. עד אז, הנושא היה מפוזר בין משרדי הפנים, החקלאות והבריאות.
ארגון
המשרד הפדרלי כולל ארבעה משרדים פדרליים:
מבנה המשרד
המשרד מורכב משמונה מחלקות:
ועדות מיעצות
המשרד מקבל ייעוץ מועדות מומחים שונות:
תחומי אחריות
תפקידיו העיקריים של המשרד כוללים:
רטירו (מדריד)
רטירו (בספרדית: Retiro) הוא רובע במרכז מדריד, בירת ספרד. הרובע משתרע על פני 5.38 קמ"ר, ונכון לשנת 2005 אוכלוסייתו מנתה 126,058 תושבים.
אטרקציות בולטות ברובע רטירו כוללות בין היתר את הפארק הציבורי "פארק רטירו" אשר משתרע על פני 350 דונם ואשר נוסד עוד במהלך המאה ה-16, ואת מצפה הכוכבים.
שבת הואיל והותרה הותרה
שבת הואיל והותרה - הותרה הוא כלל הלכתי בהלכות ערובין, ולפיו הזמן הקובע לגבי מצב מסוים בכל משך השבת הוא זמן כניסת שבת, ואם המצב השתנה לאחר מכן במהלך השבת - אין לשינוי משמעות, ואנו רואים כאילו המצב עומד באותו אופן בו עמד בשעת כניסת שבת. כך שאם בכניסת שבת דבר מסוים היה מותר - הוא נשאר בהיתרו לכל משך השבת, ואם היה אסור בכניסת השבת - נשאר באיסורו לכל השבת.
כלל זה נאמר רק במקרים בהם ישנם שינויים משניים במחיצות המקיפה את רשות היחיד, או שיש שינוי בדברים שאינם נוגעים לעצם המחיצות. אולם כאשר יש שינוי משמעותי במצב המחיצה, כגון עירוב שנקרע או כותל ששימש למחיצה בין רשות היחיד לכרמלית או לרשות הרבים ונפל - אין אומרים את כלל זה.
כלל זה בתוקף רק לגבי אותה השבת שבעת כניסתה היה המצב מתוקן, אולם לא לגבי שבתות אחרות, ולא לגבי שינויים שאירעו בימות החול.
תרמיל פגז מעוטר במזכרת מכיבוש ירושלים
"תרמיל פגז מעוטר במזכרת מכיבוש ירושלים" הוא תרמיל של פגז תותח מעוטר, שנוצר על ידי "קבוצת אילה" מבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות באזור שנת 1918, ומציין את כיבוש ירושלים (1917).
תיאור
קבוצת אילה היא קבוצה של בוגרים של "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", שפתחו בתקופת סוף מלחמת העולם הראשונה בית מלאכה לעבודות באטיק, שפעל בחסות בית הספר. עיצוב התרמיל אופייני לעבודות שנוצרו ב"בצלאל" בתקופה זו. הוא מבוסס על שני רגיסטרים (רצועות אורך). העליון מכיל תיאור נוף פסטורלי של רועה צאן עם עדר עיזים. הרגסטר התחתון מכיל שורה של קשתות ובהן דגם עיטורי של גפנים. בחלקו התחתון של התרמיל מופיעה הכתובת "souvenir of the conquest of Jerusalem 9th. Dec. 1917" (באנגלית: "מזכרת מכיבוש ירושלים, 9 בדצמבר 1917"). מתחתיה מופיע סמל הקבוצה.
פגז דומה שיצר רפאל אברהם שלם הוצג בתערוכה "בצלאל של שץ" (1982), שהוצגה במוזיאון ישראל.
לופה-אוקנדה
הפארק הלאומי לופה (בצרפתית: Parc national de la Lopé) הוא פארק לאומי הנמצא במרכז גבון. למרות שרוב שטחו של הפארק הוא יער גשם טרופי, בחלק הצפוני שלו מצויים השרידים האחרונים של סוואנת הדשא שנוצרה במרכז אפריקה במהלך עידן הקרח האחרון, לפני כ-15,000 שנים. היה זה האזור המוגן הראשון בגבון כאשר שמורת הטבע לופה-אוקנדה הוקמה ב-1946. ב-2007 העניק אונסק"ו למקום מעמד של אתר מורשת עולמית.
תיאור
לופה-אוקנדה נמצא במרחק 300 קילומטרים דרומית-מזרחית לליברוויל, בירת גבון. שטחו של האתר המוכרז הוא 5,120 קמ"ר, הפארק הלאומי לופה-אוקנדה משתרע על פני 4,913 קמ"ר מתוך השטח הזה ועל יתרת השטח משתרעים ארבעה אתרים היסטוריים, כאשר שלושה מתוכם (דודה, מוקקו ואלארמקורה) נמצאים בחלק הצפוני של הפארק (מתוכם שניים סמוכים לפארק ואילו השלישי מופרד ממנו) ואילו הרביעי (הר איבונדג'י) נמצא במרחק מה מהחלק הדרום-מזרחי של הפארק. בין האתרים ההיסטוריים הללו לבין הפארק עצמו מפריד אזור חיץ ברוחב 5 קילומטרים.
לפיכך, האזור המוכרז כאתר מורשת עולמית מורכב משלושה אזורים שונים. ההגדלה של האזור המקורי שהיה אמור להיות מוכרז כללה את ארבעת האתרים ההיסטוריים.
הפארק הלאומי גובל בצפון בנהר אוגווה (Ogooué) הזורם במקביל לקו המשווה עד לליברוויל שלחוף האוקיינוס האטלנטי. דרומית לפארק נמצא רכס ההרים צ'אילו המאופיין ביער גשם טרופי צפוף, פני שטח מחוספסים ורשת של אפיקי נחל. במזרח ובמערב הפארק גובל באופווה ומינגווה שהם היובלים של נהר אוגווה.
עמק נהר אוגווה הוא אזור המאופיין בסוואנה פתוחה וביערות ששטחם כ-1,000 קילומטרים רבועים. הגבעות הנמצאות משני צדדיו של העמק גבוהות מהצמחייה ומאפשרות דרך מעבר מהחוף אל פנים הארץ שאיננה עוברת בתוך יערות הגשם הצפופים, האפשרות נוצלה מאז התקופה הפרהיסטורית. המישור הפתוח הוא ככל הנראה תוצאה של פעילות אנושית רצופה מאז תקופת האבן: שרפות היער גרמו ליצירתה של צמחיית הסוואנה שמשכה לאזור מתיישבים נוספים. במהלך הדורות עברו דרך האזור אנשים רבים שהותירו אחריהם שרידים משומרים היטב של התיישבויות על ראשי הגבעות, מערות ומקלטים, ראיות ליכולת עיבוד של ברזל וכ-2,000 פטרוגליפים.
רוב האתרים בפרק התגלו החל מתחילת שנות ה-80. הממצאים מהאזור מצביעים על כך שהחלק המרכזי של עמק אוגווה, ובייחוד בנקודת ההתמזגות של הנהרות מ'פאסה (Mpassa) ולבומבי (Lebombi), היה אזור סחר חשוב ביותר שדרכו עברו מהגרים רבים, וכן אזור מעבר הכרחי עבור בני הבנטו, חקלאים מהאזור שמדרום למדבר סהרה, שהיגרו דרומית-מזרחית למרכז, מזרח ודרום אפריקה. בשלושת האזורים המוכרזים בעמק יש אתרים ארכאולוגיים רבים המכילים דוגמאות אמנות סלע.
החלק של אפריקה הנמצא דרומית לסהרה עשיר מאוד בממצאים ארכאולוגיים. הממצאים הללו כוללים את האתרים הגאולוגיים במזרח אפריקה ואת ציורי הסלע במזרח, מרכז ודרום אפריקה. האתרים הידועים באזור זה, ובייחוד אלה הנכללים ברשימת אתרי המורשת העולמית, משופעים בדרך כלל במישורים מיוערים במידה מועטת ולא ביערות גשם צפופים. עד לפני זמן מה היה מעט מאוד מידע על ההתיישבויות המוקדמות במישורי יערות הגשם הצפופים של מרכז אפריקה, שנחשבים לעוינים עבור ההתיישבות האנושית. המחקרים האחרונים במרכז גבון שינו את הדעה הזו וסיפקו עדויות משמעותיות שהראו כיצד בני האדם הראשונים באזור הצליחו לעקוף את הביצות של אגן נהר קונגו והקימו את ההתיישבויות על גדות האוגווה.
האתרים התרבותיים מחולקים לחמישה סוגים לפי התקופה הארכאולוגית.
תקופת האבן הקדומה האפריקאית
קשה לנוע בתוך יערות הגשם ירוקי העד הצפופים. אוכלוסיית הפילים החיה באזור זה נוטה לנוע בנתיבים עוקפי גבעות ונראה כי גם בני האדם עשו כך: רוב השרידים מתקופת האבן הקדומה האפריקאית (באתר זה, לפני כ-400,000 - 120,000 שנים לפני זמננו) נמצאים בראשי הגבעות וניתן לזהות טביעות רגליים המובילות אליהם ומהם. עד כה נמצאו בעמק אתרים רבים מתקופה זו כולל כלי אבן מהתרבות האשלית שהתגלו על פני טראסה הנמצאת על גדת הנהר אלארמקורה (Elarmékora).
תקופת האבן התיכונה האפריקאית ותקופת האבן המאוחרת האפריקאית
אין ממצאים רבים מהעמק שניתן לתארך לתקופת האבן התיכונה האפריקאית. במהלך תקופת האבן המאוחרת האפריקאית (באזור זה כ-12,000 - 4,500 שנים לפני זמננו) האקלים הפך חם יותר ובני האדם החלו להשתמש בטכנולוגיה מפותחת יותר על מנת לייצר כלי אבן קטנים ממיקרוליתים ולצוד בעזרת חצים וקשתות. נמצאו שרידים רבים מתקופה זו המדגימים את מה שמכונה התעשייה הטשיטוליאנית, והם נמצאו גם לאורך נהר קונגו על מישור טק, במישור קינשאסה ובעמק ניארה.
בעמק אוגווה נמצאו כלי אבן מתקופה זו בראשי הגבעות, במחסות-סלע ובמערות. על ראשי הגבעות, שהיו המקום שבו סותתו הכלים, יש אזורים נרחבים של פסולת הסיתות - שברי אבן שניתן לראות בתצלומי אוויר. האזורים שמסביב למגורי האדם אופיינו בפסיפס של יער וסוואנה; בני האדם בחרו לגור במקומות הגבוהים, צדו עם חצים וקשתות, השתמשו בעץ מהיערות על מנת להדליק אש, וככל הנראה גם ניזונו מהצמחים שגדלו ביערות.
התקופה הנאוליתית
השרידים הקדומים מרמזים על אוכלוסייה קטנה ומתפתחת. לעומת זאת, השרידים שהותירו אחריהן התרבויות שהופיעו בתקופה הנאוליתית ובתקופות הברזל משקפים את גלי ההגירה שעברו דרך האזור. אחת התוצאות הבולטות של גלי ההגירה הייתה הקמת יישובים גדולים באופן יחסי.
בתקופת ההולוקן הראשונה החלה הגירה של בני הבנטו מהרמות המדושאות לאורך הגבול בין ניגריה לקמרון. לפי העדויות הנדידה התבצעה בשני נתיבים ראשיים. הראשון היה בכיוון מזרח לעבר האגמים הגדולים של מזרח אפריקה ומשם דרומה, והוא היה לאורך רצועה צרה של סוואנה על החוף האטלנטי; הנתיב השני היה בכיוון דרום-מזרח והתפצל לשניים, תוך כדי מעבר באזורים הגבוהים ובסוואנה של עמק אוגווה על מנת לעקוף את יערות הגשם המשווניים.
בני האדם בתקופה זה הכינו אבנים חלקות, גרזנים וכלי חרס. ההשערה היא כי ייתכן והשיטות להכנת הכלים התפתחו בלופה-אוקנדה, אך ההופעה הפתאומית והנרחבת בשנת 4,500 לפנה"ס מעידה בסבירות גבוהה על כך שהשיטות יובאו למקום מאזורים אחרים. האתרים הארכאולוגיים הקדומים ביותר בעמק נמצאים בהרי מאסוסו. שני אתרי אוקנדה מתוארכים לשנת 4,500 ו-3,560 לפנה"ס.
במקום נמצאו דוגמאות רבות של גרזנים חלקים שהוכנו מאמפיבוליט (סלע מהחלק המרכזי של העמק). הממצאים הללו פזורים בכל רחבי גבון, דבר המעיד על גבולות הסחר הנרחבים באותה תקופה.
בני האדם באותה תקופה התיישבו גם כן על ראשי הגבעות, חיו ביישובים קטנים והקימו אזורים מיוחדים שבהם נקברה האשפה. ההשערה היא כי צורכי הקיום באותה תקופה התבססו על משאבים מהיער כיוון שלא נמצאו עדויות לפעילות חקלאית כלשהי.
תקופת הברזל המוקדמת
אמנות הברזל במרכז ובמערב אפריקה החלה להתפתח בערך בשנת 2500 לפנה"ס באזור הרי מאנדארה (Mandara) על הגבול בין ניגריה לקמרון, ובאזור המקיף את יאונדה (Yaoundé) בדרום קמרון.
הממצאים הקדומים ביותר של ברזל מעובד בעמק אוגווה מתוארכים לתקופה של אמצע האלף ה-2 לפנה"ס, והם נמצאו באוטומבי ובלופה. בין 2300 ל-2100 לפנה"ס חלה התפשטות של השימוש בברזל לאוקנדה וללינדילי. התושבים החדשים במקום, שנעזרו בכלי הברזל שלהם, הצליחו ככל הנראה לגרש לחלוטין את אנשי תקופת האבן החדשה.
אנשי תקופת הברזל חיו גם כן בראש הגבעות אך ביישובים גדולים באופן יחסי, כאשר בסמוך אליהם נבנו מספר כבשנים, ומספר היישובים היה גדול גם כן: עד כה נמצאו כ-20 אתרים המתוארכים לתקופה שבין 2300 לפנה"ס ל-1800 לפנה"ס. במקום נמצאו עדויות לשימוש בתבואה ואגוזים ביחד עם עדויות לחקלאות פרימיטיבית (מטעים לגידול דקלים שמהם מפיקים שמן דקלים).
כלי החרס מהתקופה הזו שונים מאוד בהשוואה לאלו של תקופת האבן החדשה: מכלים בצורת פעמון, חלקם גדולים מאוד, שקושטו במעגלים קונצנטריים מתחת לידיות. אופי הקישוט הזה דומה לתחריטי סלע שנמצאו במקום סמוך וככל הנראה הם הוכנו באותה תקופה.
פטרוגליפים
עד כה נמצאו למעלה מ-1,600 פטרוגליפים לאורך העמק, וכמה נוספים נמצאו מדרום לעמק. הפטרוגליפים נמצאים על סלעים סגלגלים ושטוחים, והם הוכנו באמצעות כלי ברזל שניקבו חורים קטנים דמויי גביע בסלע הקשה.
צברי פטרוגליפים נמצאים לאורך עמק אוגווה בדודה (Doda), איבומביל (Ibombil), קונגו בואמבה (Kingo Boumba), לינדילי, אפונה ואלארמקורה. האתרים הללו מתחלקים לשתי קבוצות: מסביב ללופה-אוקנדה במזרח ומסביב לאוטומבי במערב. האיקונולוגיה של התמונות דומה במידה רבה לציורים שנמצאו על כלי החרס מתקופת הברזל ולציורי גוף מודרניים. שני שלישים מהציורים הם מעגלים או מעגלים קונצנטריים, ובסך הכל 75% מהציורים הם של צורות גאומטריות שונות. ציורי בעלי החיים מהווים רק 8% ומתוארים בהם זוחלים או הולכי על ארבע קטנים. לא נמצאו דוגמאות של יונקים גדולים כגון פילים ואנטילופות (ציורים של בעלי חיים אלה כן נמצאו בסהרה ומזרח ודרום אפריקה). קבוצת ציורים שנודעת לה חשיבות רבה היא זו המתארת זריקת סכינים וזאת כיוון שבמרכז אפריקה כלי הנשק הללו אפיינו את בני הבנטו. סוג זה של סכינים עדיין נמצא בשימוש באזור.
הפטרוגליפים נמצאים ליד אתרי ההתיישבות מתקופת הברזל, ואם מקשרים ביניהם ניתן לומר כי הציורים מתוארכים לתקופה שבין 2300 ל-1400 לפנה"ס. מבחינה מספרית, הפיזור של הציורים הוא:
תקופת הברזל המאוחרת
בין 1900 ל-1800 לפנה"ס היגרו תושבים חדשים לאזור, והחליפו את התושבים הקודמים. המהגרים הללו נשארו במקום במשך 400 שנים ואז היגרו דרומה. שרידי התנורים שנותרו מתקופה זו מצביעים על כיוון ההתפשטות מאוטומבי לאורך שני הצדדים של העמק ולעבר ההרים המיוערים בדרום. מרבצי פחם הם העדות הראשונה שנמצאה לקיומה של חקלאות המבוססת על קציר ושרפה.
מסיבות שאינן ברורות העמק היה נטוש בין 1400 ל-800 לפנה"ס. בתקופה זו חלו שינויים רבים בצמחיית העמק.
אבותיה של אוכלוסיית אוקנדה הנוכחית החלו להגיע לעמק בין המאה ה-14 למאה ה-15 לפנה"ס, וגם הם חיו בראשי הגבעות. שרידי כלי החרס שלהם נמצאו מפוזרים על פני שטח של 1,500 קמ"ר. ההשערה היא כי כושרם הגופני סייע להם לעבור את המרחקים הארוכים באזור.
שרידי התיישבות נמצאו גם במרחק רב יותר דרומית ליער והם מתוארכים לתקופה שבין המאה ה-14 למאה ה-19 לספירה, וניתן ללמוד מהם על השינוי באופן התכת הברזל. לפי העדויות נראה כי באזור התקיימו במקביל שתי תרבויות, בני הלופה בסוואנה ומסורת הללדי מסביב לעמק ללדי שביער.
במאה ה-20 הוזזו מספר כפרים והועברו אל מחוץ ליער לאורך הכביש הראשי ומסילת הרכבת הסמוכים לעמק נהר אוגווה.
עולם החי והצומח
בפארק חיים מגוון גדול מאוד של צמחים ובעלי חיים כגון שימפנזות, גורילות, פילי יערות, נמרים, חתול זהוב אפריקני, גחניים, זבד דקלים אפריקני, פנגולין עצים, שפן עצים, תנין צר-חרטום, תנין גמדי, פיתון סלעים אפריקני, ממבה ג'יימסונית, פרפרים, פנינייה מצויצת, אפרור אפריקני, טוראקיים, קלאוניים, טנרק לוטרה ענק, לוטרה חסרת-טופר קונגולזית, תאו היער, קודו מסורטט, קודו הביצות, חזיר יער ענק, חזיר נהרות ואיילון המים. בפארק חיים מספר מינים של צביונים ובהם צביון צהוב-גב, צביון כחול, צביון לבן-גחון, צביון פיטרס וצביון חום. בנוסף מתקיימים בו 14 מינים של פרימטים ובהם מנדריל, מנגבי אפור-לחיים, קולובוס שחור, גנון לבן-אף גדול וגנון לבן שפה.
היסטוריה מודרנית
החפירות הארכאולוגיות באתר החלו ב-1987 וממשיכות מאז.
רצועת הסוואנה שמשכה מספר רב של אנשים במהלך הדורות עדיין משמשת כמקום מגורים. באזור זה מדוברות כמה שפות ובהן אוקנדיס, מאקינה, אקלה, סאקה ומאסאנגו.
במקביל לתחילת השלטון הקולוניאלי במאה ה-19 ובמאה ה-20 החלה מגמה בקרב תושבי האזור לעבור מכפרים משפחתיים קטנים לכפרים גדולים יותר ולעיירות. ב-1967 נבנתה לאורך העמק הדרך הלאומית מספר 3, על מנת לסייע בניצול משאבי היער. היישובים המודרניים באזור ממוקמים בסמוך לכביש. ב-1976 נבנתה מסילת רכבת המחברת את ליברוויל שעל החוף עם פרנסוויל השוכנת ליד היער. מטרת המסילה היא ניצול משאבי העץ ומרבצי המנגן. מסביב לתחנות הרכבת איים (Ayem) ולופה הוקמו יישובים חדשים.
כיום, יש בתוך אתר המורשת העולמית שישה כפרים קטנים שבהם גרים כ-2,000 תושבים. שלושה כפרים שוכנים לאורך עמק אוגווה: בולקו (Boléko), קונגובומבה (Kongoboumba) וקאזאמאביקה (Kazamabika). שלושת הכפרים האחרים שוכנים ליד פלג אופווה של נהר אובווה: מאקוגהה (Makoghé), באדונדה (Badondé) ומיקונגו (Mikongo). ליד הכפרים הללו נמצאים שני כפרים נוספים, ראמבה (Ramba) ומאסנגואלאני (Massenguelani) שאוכלוסייתם מורכבת מבני הבנטו ומפיגמים. ששת הכפרים הגדולים נחשבים כאזורים מתפתחים, ומשמעות הדבר היא שממשלת גבון מעניקה להם תמיכה עבור עידוד תיירות אקולוגית ופיתוח שווקים של מוצרים מקומיים.
מרק פיק
מרק פיק (בהונגרית: Pick Márk; סגד, 12 בדצמבר 1843 – סגד, 11 במאי 1892) היה תעשיין יהודי-הונגרי, יצרן סלמי בעל השם העולמי "פיק", מייסד מפעל פיק סגד.
ביוגרפיה
מרק פיק נולד למשפחה יהודית בעיר סגד שבדרום הונגריה על שפת נהר הטיסה. למד מסחר והפך לסוחר תבואה. פיק פתח חנות בשנת 1869, שם החל להכין סלמי בכמה מקבצים של טון, בדומה לחנויות אחרות למסחר בדגן ופפריקה. בן עירו ובן תקופתו יאנוש קוטאני (שהיה צעיר מפיק ב-15 שנים) הלך כנראה בעקבות הצלחתו להצלחה משלו. בשנת 1883 הפריד את ייצור הסלמי משאר העסקים של פיק. בעיר הולדתו סגד החל לייצר סלמי חורף בעזרת בעלי מלאכה איטלקים. החברה החלה את הייצור השוטף שלה בשנת 1885, אשר בסוף המאה גדלה ל-25–30 קרונות רכבת בשנה. לאחר מותו המוקדם בשנת 1892 אלמנתו ניהלה את המפעל ובנו הגדול ינו הצטרף למפעל בשנת 1898. הוא קנה את מפעל סלמי הסמוך טיאני שפשט את הרגל, וכל הנדל"ן של המפעל לאורך גדת הנר הטיסה עבר לבעלות משפחת פיק. ינו פיק ביקש לבצע שינויים מהותיים בתהליך הייצור ולהשתמש בכלים מודרניים יותר. הוא היה בעל חוש מסחרי מפותח שהכיר בחשיבות הפרסום. סלמי החורף הפך למוצר העיקרי של החברה בעשור הראשון של המאה העשרים. בין שתי מלחמות העולם מפעל פיק הפך לאחד המפעלים החשובים ביותר בתעשיית המזון ההונגרית, והסלמי פיק הפך למותג עולמי. משנת 1906 ינו היה חבר בהנהלת החברה ומשנת 1934 ואילך ניהל אותה באופן עצמאי לבד עד להלאמתו בשנת 1948. ינו פיק נפטר בשנת 1968.
פועלו למען הקהילה
מרק פיק ומשפחתו תרמו רבות לקהילה היהודית בסגד וגם להקמתו של בית הכנסת המפואר של סגד שנבנה אומנם בשנים 1900- 1902, לאחר מותו של מרק פיק, אך אלמנתו תרמה כסף לבנייתו ברוח צוואתו.
אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי
הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי (תר"ל, 1870 בערך – כ"ג באלול תרצ"ו, 1936) היה רב בפיונטניצ'ה שבפולין, ובסוף ימיו רב שכונת מקור חיים בירושלים.
תולדותיו
נולד בליטא לרב מאיר טיקוצ'ינסקי מסטאוויסק. אחיו הוא הרב גדליהו טיקוצ'ינסקי, שכונה "החפץ חיים של ביאליסטוק", ואחותו מנוחה הייתה אשת הרב משה גרודזינסקי, שנהרג במאורעות תרפ"ט בחברון. בבחרותו למד בישיבת וולוז'ין. היה תלמידו הקרוב של הרב חיים לייב מסטאוויסק. נישא לאסתר, בתו של משה עקיבא רובינשטיין, מתלמידי בעל הכתב סופר. אחיה של אסתר הוא שחקן השחמט עקיבא רובינשטיין.
בהמלצת רבו הרב חיים לייב מסטאוויסק התמנה לרבה של ואנאס שבליטא. בצעירותו חלתה אשתו, והוא נסע עמה לאיטליה לצורכי רפואה. היא נפטרה באיטליה, ולימים הובאה לקבורה בבית הקברות סנהדריה בירושלים. אחותו מנוחה גרודזינסקי הגיעה לביתו למשך תקופה כדי לסייע בגידול היתומים. לימים נישא בשנית.
לאחר רבנותו בוואנאס התמנה לרבה של פיונטיצ'ה שליד לומז'ה. לימים התגלעה מחלוקת הלכתית בינו לבין רבה של לומז'ה, הרב מלכיאל צבי טננבוים, בעל "ה"דברי מלכיאל". בפיונטיצ'ה התגוררו קצבי העיר לומז'ה, ומשום כך סבר הרב טיקוצ'ינסקי שההשגחה עליהם היא בתחום אחריותו, אך הרב טננבוים חלק עליו היות שהבשר מיועד לתושבי עירו. שני הרבנים ערכו דין תורה אצל הרב חיים לייב מסטאוויסק, והרב טיקוצ'ינסקי זכה בדין. מספר שנים לאחר פטירת בעל ה"דברי מלכיאל" התמנה הרב טיקוצ'ינסקי כרב בלומז'ה.
בשנת תרפ"ה (1925), בהיותו כבן 55, עלה לארץ ישראל. הוא רצה לעלות כ"יהודי פשוט" ולכן עלה והחל לעבוד בתור עוזר לחלבן בירושלים. לפני חג הפסח נכנס לרב אברהם יצחק הכהן קוק על מנת לברר בעיה הלכתית שקשורה לכשרות החלב ושם זוהה כרב המפורסם מפיאטניצה והציעו לו לשמש כרב השכונה של שכונת מקור חיים, שנוסדה באותה תקופה. הוא כיהן כרב השכונה, הקים בה את תשתית ענייני הדת ומסר שיעורי תורה לתושביה.
נפטר בפתאומיות בכ"ג באב תרצ"ו, והובא לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים.
משפחתו
בניו:
לוגופט
לוגופט (רומנית: logofăt) הוא תוארו של ראש המזכירות המלכותית, בתקופת ימי הביניים, בנסיכויות הרומניות.
הלוגופט ניסח את החלטות השליט או המועצה המלכותית ונתן להן תוקף בחותם השליט.
התואר "לוגופט" ניתן גם לפקידי רשות בדרגה נמוכה יותר, כמו "לוגופט האוצר" (מין שר אוצר), "לוגופט החדר", "לוגופט המנהגים", "לוגופט הסוד", "לוגופט משנה" ,"לוגופט שלישי" וכדומה.
מקור השם ביוונית ביזנטית Λογοθέτης - logothetes "מסדר את המלים" (logos = מילה, והפועל  tithimi  = להניח, לשים, לסדר) - תפקיד בשם זה היה קיים  בחצר  הקיסרים הביזנטים.
דימיטריה קנטמיר, בחיבורו "תיאור מולדובה", משנת 1713, תיאר את תפקיד הלוגופט הגדול של מולדובה וזה תרגום הדברים:
פרט לכל אלה, הוא קובע את הגבולות (של הנחלות) והוא קובע את הבעלות (כשהדבר לא ברור) והתשלום שיש להעביר לשליט כמס על הבעלות. אנשי החצר ואלה שאינם בויארים מצייתים לו ויש לו סמלים של המעמד, מחרוזת הקשורה לצווארו בשרשרת זהב ובידו מטה מוזהב. בעבר התפקיד היה כרוך בבעלות וניהול של העיר מונקסטרום הקרויה כעת אקרמן. מאז שהטורקים חטפו מהמולדבים את המצודה (אקרמן) ניתן לו ניהול אזור צ'רנאוצי והמס שלו.
המשרד למשפחות, האזרחים הוותיקים, הנשים והנוער (גרמניה)
המשרד למשפחות, האזרחים הוותיקים, הנשים והנוער (בגרמנית: Das Bundesministerium für Familie, Senioren, Frauen und Jugend, בקיצור BMFSFJ) הוא משרד פדרלי בגרמניה. מטה המשרד ממוקם בברלין עם מטה משני בבון. השרה הנוכחית היא ליזה פאוס ממפלגת הירוקים. תקציב המשרד בשנת 2020 היה כ-13.6 מיליארד אירו.
המשרד נוסד במתכונתו הנוכחית בשנת 1953 כ"משרד המשפחה". מאז שונו תחומי סמכותו מספר פעמים.
מולרורניס
מולרורניס (שם מדעי: Mullerornis) הוא סוג של עוף גדול חסר יכולת תעופה ממשפחת האפיאורניים שהיה קרובם של האפיאורניס והוורומבי, הגדולים שבעופות מעולם. סוג זה חי במדגסקר בעת האחרונה עד שנכחד בידי האדם בסביבות שנת 1,200 עד 1,000 שנים לפני זמננו, בעת הגעת המלגשים למדגסקר.
הוא נמצא בחפירות בדרום-מרכז מדגסקר וסווג ב-1894. משמעות השם של העוף הוא "עוף מולר" - ע"ש החוקר הצרפתי גאורג מולר (Georges Muller) שנרצח ב-1892 בידי שודדים מבני סקאלבה (Sakalava people).
המולרורניס היה קטן בהרבה מהאפיאורניס הגדול. הוא דמה במראהו וגודלו ליען קטן או לאמו והגיע לגובה 2 מטרים ולמשקל של מעל 100 ק"ג. ככל הנראה הוא יצא בעת חשיכה בדומה לקרובו הקיווי אך ייתכן שהיה פעיל בשעות בין ערביים עקב אונות הראייה המקוטנות שלו אשר מנע ממנו לראות היטב בלילה. הוא היה יכול לרוץ במהירות בדומה ליען אך הדבר לא עזר לו נגד הציידים האנושיים שהגיעו למדגסקר.
עורב הודי
עוֹרֵב הוֹדִי (שם מדעי: Corvus splendens) הוא מין בסוג עורב, הנפוץ בדרום-מזרח אסיה (בדרום מערב תאילנד), בתת-היבשת ההודית, באיים המלדיביים והלקדיביים ובחופי דרום איראן. הוא הגיע, בעזרת האדם, למזרח אפריקה, באזור זנזיבר וסודאן, לרוטרדם שבהולנד ולאוסטרליה, שם הודבר. במקומות בהם אינו מין מקומי, הוא רודף עופות מקומיים ומאיים עליהם בהכחדה.
העורב ההודי חולק את אזורי המחיה שלו עם האדם - הוא חי בהתיישבויות של האדם, מכפרים קטנים ועד לערים. הוא ניזון משאריות האדם ומבעלי חיים קטנים הנמצאים בסביבה האנושית - עכברים, שממיות וכדומה. צבעו שחור, והצוואר והחזה אפורים, כאשר מידת הכהות של האזור האפור משתנה בהתאם לתת-המין.
בישראל, הוא עוף פולש, המופיע בצורה סדירה באזור מפרץ אילת, השרון ובערבה. עיריית אילת הגישה בקשה לירות בעורבים פולשים עקב תוקפנותם לאנשים ובעיקר לילדים. עקב תקופת המעבר של הממשלה שאינה מאפשרת לספק אישורי ירי המשרד להגנת הסביבה פרסם הוראת שעה לתקופה בת שנתיים, אשר מגדירה את העורב ההודי כמין מוגן, וזאת על מנת להעביר את הסמכות הירי בעורבים מהמדינה לרשות הטבע והגנים שיוכלו לספק רישיונות ציד ולדלל את מספרם..
מרכז נגה
מרכז נגה פעל במסגרת הקריה האקדמית אונו והעניק (עד לשנת 2016) סיוע משפטי לנפגעי עבירה, ובפרט נפגעי עבירות אלימות (כגון משפחות של נפגעי רצח והריגה) ונפגעי עבירות מין חמורות (כגון מקרי אונס). בראש המרכז עמדו פרופסור עו"ד דנה פוגץ' ועו"ד דיקלה טוטיאן.
מרכז נגה הוקם בעקבות סיוע של פוגץ' לגילה ואיתן הירש שתומר, בנם, מדריך פנימייה שנרצח על ידי חניכו בדקירות סכין. פוגץ' סייע למשפחה בהתנגדות לבקשת הרוצח והנערה שסייע לו לקבלת אזרחות ישראלית (הייתה להם אזרחות אוקראינית). שר הפנים קיבל את התנגדות המשפחה ושלל אפשרות הענקת אזרחות לשניים. עו"ד טוטיאן ייצגה קורבנות בתביעות אזרחיות עוד טרם חקיקת חוק זכויות נפגעי עבירה וייצגה במקרים תקדימיים המהווים פריצת דרך בפיצוי הקרבנות.
בנובמבר 2009 החליטה ממשלת ישראל לאמץ תוכנית סיוע לקורבנות עבירה, את הצעת החוק הובילו מרכז נגה והשר יצחק הרצוג.
גביע וזינה
גביע וזינה (באנגלית: The Vezina Trophy) הוא גביע המוענק מדי שנה, מאז 1927, לשוער המצטיין של העונה הרגילה בליגת ה-NHL.
הגביע נתרם על ידי מונטריאול קנדיאנס לזכר ז'ורז' וזינה, שהיה שוער הקבוצה בין 1910 ו-1925, אז התמוטט במהלך משחק והתברר שחלה בשחפת. וזינה מת ממחלתו ב-1926.
רות יולס
רות יולס היא עיתונאית אוכל ומחברת ספרי בישול ישראלית.
גביע וזינה
הקריטריון לבחירת הזוכה השתנה פעמיים במהלך השנים. בין 1927 ו-1945 הוענק הגביע לשוער שנבחר למצטיין בליגה. בין 1946 ו-1981 שונה הקריטריון, והגביע הוענק לשוער של הקבוצה שספגה הכי פחות שערים בליגה, כאשר במהלך אותה תקופה הוכנס קריטריון נוסף - הגביע הוענק רק לשוערים ששיחקו לפחות 25 משחקים בעונה. אם לאותה קבוצה היה יותר משוער אחד שמילא אחר התנאי, הוענק הגביע במשותף לשוערי הקבוצה שעמדו בתנאי. ב-1981 שונה הקריטריון שוב, לקריטריון הנוכחי.
רות יולס
יולס כתבה במשך שנים במוסף "זמנים מודרניים" בידיעות אחרונות, במעריב, ולאישה. נכון ל-2011 היא כותבת במגזין "גורמה" של את.
גביע וזינה
את הזוכה בוחרים 31 המנכ"לים של קבוצות ה-NHL, כשכל אחד מהם מדרג את שלושת השוערים המצטיינים לדעתו. הראשון ברשימה של כל מנכ"ל מקבל 5 נקודות, השני 3 נקודות, והשלישי - נקודה אחת.
רות יולס
הוריה של יולס הם מהגרים מהולנד, אמה, יהודית ליפשיץ, שאבדה את משפחתה בשואה, פתחה בשנת 1935 מסעדה קטנה בתל אביב בשם "מחלבה הולנדית". געגועיה של יולס אל אמה, הובילו אותה להוציא את ספרה "לא רק צ’יפס ודג מלוח" העוסק במטבח ההולנדי ובמבחר מתכונים שהיו בתפריט המסעדה.
גביע וזינה
1927 - 1946
בשנים אלה נבחר השוער המצטיין בליגה.
רות יולס
יולס מעבירה סדנאות בישול בביתה בהרצליה.
גביע וזינה
1947 - 1981
בשנים אלה קיבל את הפרס השוער, או השוערים, של הקבוצה שספגה הכי מעט שערים בעונה הרגילה. במהלך השנים נוסף גם תנאי שעל כל זוכה לשחק לפחות 25 משחקים בעונה.
1982 - ההווה
בשנים אלה נבחר השוער המצטיין בליגה על ידי מנכ"לי כל הקבוצות ב-NHL.
וודו גלוו סקאלס
Voodoo Glow Skulls (בעברית: גולגולות וודו זוהרות) היא להקת סקא גל שלישי מחתרתית.
המוזיקה של הלהקה מתאפיינת בשילוב סגנונות של סקא, פאנק ומטאל. הלהקה הוקמה ב-1988 בריוורסייד, קליפורניה בידי שלושת האחים פרנק, אדי, וגורג' קסילס וידידם הוותיק ג'רי אוניל.
לחיות עם התנ"ך
לחיות עם התנ"ך הוא ספר של משה דיין (הוצאת עידנים, ירושלים, 1978). זהו ספר של אהבת הארץ, העשויה בחלקה מההרים והעמקים, הפרחים והצבאים, ובחלק שווה מהכתובים העתיקים, השבטים, הנביאים, המלכים, האבות והאמהות של עם ישראל.
בפתח הספר, המוקדש לאשתו, רחל, מופיעה תמונה של משה דיין בחדר עבודתו, ומולו חלון משופע בפריטים ארכאולוגיים שונים (דיין נודע כ"אספן" עתיקות וכך למעשה "חי עם התנ"ך" - עם עתיקות הארץ בביתו. ראו גם בפרק על אישיותו וחייו הפרטיים).
הספר מחולק לחמישה חלקים: "האבות", "מעבדות לחרות", "ארץ ההבטחה", "משבטים לממלכה", ו"בית דוד". הספר מכיל מפות המתארות את ההיסטוריה של עם ישראל מהתקופה העתיקה ומתקומתה (מלחמת העצמאות, מבצע סיני ומלחמת ששת הימים), וכמו כן תמונות של נופים, ארכאולוגיה, מאורעות היסטוריים ונושאים יהודיים, כמו הגדה של פסח, ספר תורה ושופר.
בפרק "האבות" מתואר סיפורה של מיכל, ילדה כבת 12, שבשליחות דיין ואחרים ירדה בפתח שקוטרו 28 ס"מ אל תוך חלק נסתר במערת המכפלה, עם פנס, מצלמה, נייר ועיפרון, וצילמה ותיארה את המצבות העתיקות הנמצאות שם, שעין אדם לא ראתה מאות בשנים.
הספר מסיים בתיאור סיומו של יום, טיסה במסוק הביתה:.
קבר אבנר בן נר
אתר קבר אבנר בן נר ממוקם על פי המסורת בלב העיר חברון, סמוך למערת המכפלה. מבנה עם מספר חדרים סביב חצר ושער בסגנון ממלוכי.
הקבר ביהדות
אבנר בן נר היה שר צבאו של המלך שאול. על פי הכתוב בשמואל א' היה בן דודו של שאול, ולפי ספר דברי הימים היה דודו. לאחר מותו של שאול בקרב, המליך אבנר את אשבעל, הוא איש בושת, בנו של שאול. מותו בא לו מיד יואב בן צרויה, שאת אחיו עשהאל הרג אבנר לאחר הקרב בגבעון.
על פי המסורת העברית סמוך לקברו של אבנר, נקבר אף ראשו של איש בושת בן שאול. בספר שמואל ב' (ג, לב) מסופר של קבורת אבנר: "ויקברו את אבנר בחברון וישא המלך את קולו ויבך אל קבר אבנר ויבכו כל העם", ובהמשך הכתוב מספר (שם ד, יב): "ואת ראש איש בושת לקחו ויקברו בקבר אבנר בחברון".
אתר קבר אבנר בן נר מוזכר בכתבי עולי רגל רבים. רבי משה באסולה שביקר במקום בשנת 1522 מספר כי במקום נבנה על ידי המוסלמים מסגד. בעל ספר "יחוס צדיקים" שביקר באתר בשנת 1561 מספר כי "בראש השוק של חברון, כנגד כותל הפסגה, קבורת אבנר בן נר, בכנסייה של גוים, בתוך מערה".
הקבר במסורת המוסלמית
על פי המסורת המוסלמית המקומית מיוחס הקבר ליוסף הנגר, בעלה של מרים אם ישו וכך גם נקרא המקום בפיהם "יוסף אלנאג'ר". האתר נמצא בחזקתם של משפחת א-שריף, והם אף קוברים את חשובי מתי המשפחה בחדר הסמוך למצבת קבר אבנר, בהם מחמוד אל אשרף מייסד כת צופית.
הקבר בימינו
הכניסה לקבר ממוקמת סמוך לשביל העולה למערת המכפלה מצדה המערבי. לאחר חלוקת המערה בעקבות טבח מערת המכפלה, השביל המוביל אל הקבר סגור. האתר פתוח לכניסת יהודים בכל שבוע בלילה שבין שני לשלישי ובלילה שבין חמישי לשישי בשעות 22:00–03:00. האתר פתוח גם בימים שבהם מערת המכפלה כולה פתוחה ליהודים.
בנו אלקן
בֶּנוֹ אלְקַן (גרמנית: Benno Elkan; 2 בדצמבר 1877 – 10 בינואר 1960) היה פסל יהודי-גרמני-בריטי, אמן הפיסול במתכת, הידוע במיוחד בדיוקנאותיהם של מנהיגים ואישים שעיצב, באנדרטאות ומצבות שפיסל, וכן ביצירת מנורת הכנסת.
קורות חיים
אלקן נולד בדוֹרְטְמוּנְד שבגרמניה. לאחר שהשלים את השכלתו בגימנסיה שבעירו, למד ציור במינכן ובקרלסרוהה. ב-1900 היה אלקן אחד מ-17 האבות המייסדים של "המועדון היהודי" באיירן מינכן. ב-1903 החליט להקדיש עצמו לפיסול. ב-1905 עבר לפריז, שם החל לעבוד כפסל, אם כי לא הצטרף לאף אחת מהתנועות האמנותיות שפרחו בעיר באותה התקופה. ב-1906 הציג תערוכת יחיד ראשונה בעירו, דורטמונד. בין 1908 ל-1911 חי ברומא, שם הושפע מהסגנון העתיק, ואף עבד מעט באבן. ב-1911 שב לגרמניה. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין אספקה בפולין, אך לאחר שלקה בחולירע, הועבר לתפקיד עורפי בפרנקפורט.
מ-1919 שהה בפרנקפורט ושם יצר פסלים ואנדרטאות לזכר חללי המלחמה, בעלי מסר פציפיסטי ואנטי-מיליטריסטי. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, יצא לגלות באנגליה, עקב מוצאו היהודי ודעותיו. בלונדון זכה לשם ולתהילה כפסל, ואף עוטר בתואר אצולה. מ-1956 חלה הידרדרות במצב בריאותו, ובשנת 1960 נפטר בלונדון. לבקשתו נשרפה גופתו, ואפרו פוזר בישראל.
מורשתו האמנותית של אלקן כוללת פסלי ברונזה ואבן גדולים, וכן דיוקנאות של אישים מפורסמים כווינסטון צ'רצ'יל, הרברט סמואל, חיים ויצמן, ולטר רתנאו וגוסטב מאהלר. בין יצירותיו המפורסמות: יד הזיכרון להרוגי מלחמת העולם הראשונה בפרנקפורט, שהוסרה על ידי הנאצים ב-1933 והוצבה מחדש ב-1946, האנדרטה לחירות במיינץ, שהושמדה על ידי הנאצים ב-1940, פסל "משפחת הג'ונגל" בגן החיות בגלאזגו, מנורות הברונזה בקפלת קינגס קולג' באוקספורד, המעוטרות בדמויות תנ"כיות, מנורות מעוטרות בדמויות מהתנ"ך ומהברית החדשה בכנסיית וסטמינסטר, ומנורת הכנסת.
אלקן היה נשוי לפסנתרנית הדוויג יהודית איינשטיין, בת למשפחתו של אלברט איינשטיין, לשניהם נולדו בת בשם אורסולה ובן בשם וולף.
מנורת הכנסת
בשנת 1950, כשנה וחצי לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, פנה הלורד אדווין סמואל, בנו של הרברט סמואל, שהיה הנציב העליון הבריטי הראשון של ארץ ישראל, לבנו אלקן, וביקש ממנו ליצור פסל ברונזה בצורת מנורה, כדי להעניקה כשי למדינת ישראל הצעירה. מטרת השי הייתה "לבטא את הערצת הפרלמנט הבריטי ואת ידידותו החמה הנמשכת למדינת ישראל החדשה, לממשלתה, לעמה, ומעל לכול – לכנסת שלה". אלקן היה אמן ידוע באנגליה, ובעל ניסיון עשיר בעבודה בברונזה, לאחר שיצר כמה מנורות, ובמיוחד זו של כנסיית וסטמינסטר שבלונדון. אלקן השקיע שש שנים מחייו ביצירת המנורה, בעיקר בתחום העיוני, שכן ביקש ליצור מנורה ייחודית, שתספר את תולדות עם ישראל במשך אלפי שנות היסטוריה.
אנקורפניב
אנקורפניב (encorafenib או LGX818) הוא החומר הפעיל בתרופה ברפטובי (braftovi). התרופה מיועדת לטיפול במלנומות מסוימות. אנקורפניב הוא מעכב BRAF, המתכוון על אנזימי המפתח במסלול העברת האותות MAPK (קינאזות חלבון מופעלות-מיטוגן). מסלול זה מתרחש בסוגי סרטן שונים, כולל מלנומה וסרטן המעי הגס והחלחולת. החומר פותח על ידי חברת נוברטיס ולאחר מכן על ידי חברת אראי ביופרמה. בחודש יוני 2018, התרופה אושרה על ידי מינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), בשילוב עם בינימטיניב לטיפול בחולים עם מלנומה בלתי ניתנת לכריתה או גרורתית, חיובית למוטציות BRAFV600E או BRAFV600K. התרופה אינה רשומה בישראל, אך מיובאת לישראל, על פי הצורך, תחת אישור מיוחד של משרד הבריאות. התרופה כלולה בסל הבריאות.
פרמקולוגיה
אנקורפניב פועל כמעכב של ראף- קינאז (RAF kinase) ומתחרה עם ATP ובכך מפחית זירחון של ERK ודאונרגולציה של ציקלין D1. מה שעוצר את מחזור התא בשלב G1 וגורם ל"הזדקנות" תאים, ללא תמותת תאים מתוכנתת (אפופטוזה). לכן, אנקורפניב יעיל רק במלנומות עם מוטציות ב-BRAF, המהוות 50% מכלל המלנומות. זמן מחצית החיים של הסילוק בפלזמה של אנקורפניב הוא כ־6 שעות, וזה מתרחש בעיקר באמצעות מטבוליזם על ידי אנזימי ציטוכרום P450.
ניסויים קליניים
נערכו מספר ניסויים קליניים של LGX818 בלבד או בשילוב עם מעכב של MEK (MEK162 ). בעקבות ניסויים קליניים מוצלחים של שלבי Ib/II, נערכים ניסויים קליניים של שלב III.
מיטת מסמרים
מיטת מסמרים היא פיסת עץ מלבנית בגודל של מיטה שמתוכה בולטים מעלה חודי מסמרים. לצופה מהצד נראה שמי שישכב על "מיטה" זו ייפצע מהמסמרים, אך לא כך הדבר, בהנחה שיש מספיק מסמרים. הסיבה לכך היא שמשקל האדם השוכב על המיטה מתפזר על פני כל המסמרים בצורה כזו, כך שהכוח שמופעל על כל מסמר אינו חזק מספיק לפרוץ את עורו של השוכב.
יש המשתמשים במיטת מסמרים לשם מדיטציה. פרקטיקה כזו מיוחסת לפאקירים הסופים.
במערב השימושים הם למטרות תכסיסי קסם או הדגמות בפיזיקה. למשל, המנחה מבקש ממתנדב לשכב על אלפי המסמרים. עליו הוא מניח קרש ועל הקרש הוא מניח בלוק בטון שהוא מנפץ בעזרת קורנס. על אף הכוח הרב לכאורה, המתנדב אינו נפגע: הכוח מתפשט דרך אלפי המסמרים וגם בלוק הבטון שנשבר סופג חלק מהאנרגיה של הפטיש.
על מנת שהדגמה זו של עקרונות חלוקת המשקל תצלח, על המתנדב לשכב על כמה שיותר מסמרים. החלק המסוכן ביותר הוא בשכיבה ובקימה, כאשר משקלו של המתנדב נתמך לרגע על ידי מספר מועט של מסמרים. ישנן מיטות מסמרים שלהן מעקים בצידן על מנת לעזור למשתמשים לשכב ולקום מהמיטה בשלום.
באלקטרוניקה, המושג "מיטת מסמרים" מתייחס לסוג עצם ב-ICT (In Circuit Test).
מהמט השני
מהמט השני (טורקית עות'מאנית: محمد ثانى, טורקית: Fatih Sultan Mehmed - "מהמט הכובש"; 30 במרץ 1432 – 3 במאי 1481), היה סולטאן האימפריה העות'מאנית לתקופה קצרה בין 1444 ו-1446, ולאחר מכן שוב בין 1451 ו-1481. הוא כונה "שליט שתי הארצות (אנטוליה ורומלי) ושליט שני הימים (הים התיכון והים השחור)". הוא היה השליט העות'מאני הראשון שטען לתואר קיסר האימפריה הביזנטית, לצד תארים כגון מלך, סולטאן, חאן, וזאת לאחר כיבוש קונסטנטינופול ב-1453 ואימוץ סמלי ביזנטיון לצד סמלים עות'מאניים. מהמט המשיך את כיבושיו באסיה, עם האיחוד מחדש של אסיה הקטנה, ובאירופה, עד בלגרד. הוא נחשב לגיבור לאומי בטורקיה, ועל שמו נקרא גשר פתיה סולטאן מהמט באיסטנבול.
ילדותו
מהמט השני נולד ב-30 במרץ 1432, באדירנה, אז עיר הבירה של האימפריה העות'מאנית. אביו היה הסולטאן מוראט השני (1451-1404) ואמו ולידה סולטאן הומה הטון.
שלטונו הראשון
אחרי מבצע כושל נגד בלגרד ב-1442/1441 חתם הסולטאן העות'מאני מוראט השני הסכם הפסקת אש למשך 10 שנים עם הונגריה.
המרד של האמיר איברהים קאראמנידה, אחד הצמיתים שלו באנטוליה, אילץ אותו לעזוב את אדירנה עם מרבית צבאו ב-12 ביוני 1444. מהמט מונה לשליט בהיעדרו. באותו חודש פרצה התקוממות בקרב כוחות העילית הנקראים היניצ'רים, שחשבו לנצל את חוסר ניסיונו וצעירותו של מהמט השני, הם דרשו שמהמט יעלה את שכרם. היניצ'רים התפרעו ושרפו את השוק באדירנה, ולבסוף מהמט השני העלה את שכרם.
חרף הסכם השלום, הונגריה שיתפה פעולה עם ונציה ועם האפיפיור אאוגניוס הרביעי בארגון צבא צלבני חדש. לאור מידע זה, נקרא מוראט לשוב לשלטון על ידי בנו. בתחילה, מוראט סירב, באומרו שאינו סולטאן עוד, אך בנו כתב לו: "אם אתה הסולטאן, הנהג את צבאותיך; אבל אם אני הוא הסולטאן, הרי שאני מצווה עליך לבוא ולהנהיג את צבאותי". למוראט לא הייתה ברירה, אלא לשוב לשלטון.
זמן קצר לאחר תחילת שלטונו, החליט מהמט השני בפזיזות לתקוף את קונסטנטינופול, אבל הונא מכך על ידי חליל פאשה, אשר דיווח על המקרה למוראט, כתיעוד על חוסר היכולת של בנו לשלוט. חליל פאשה שלח למוראט הודעות רבות שביקשו ממנו לחזור, בעודו מתעקש כי מהמט היה צעיר מדי, ולא בוגר מספיק כדי לשלוט. מוראט החליט לסיים את פרישתו ולחזור לאדירנה בספטמבר 1446. חליל פאשה שכנע את מהמט להתפטר לטובת אביו, שחזר בתור הסולטאן מוראט, בעוד בנו פרש למחוז מניסה.
מהמט היה אב בפעם הראשונה בינואר 1448, כאשר פילגש שלו ילדה לו בן, שעתיד להיות הסולטאן באיזיט השני.
שלטונו השני
ב-2 באפריל 1453 הטיל מהמט מצור על העיר קונסטנטינופול, וב-29 במאי נכבשה העיר.
מהמט שיקם את קונסטנטינופול והפך אותה לבירתו. כנסיית איה סופיה הפכה למסגד. הוא בנה בעיר את הבזאר הגדול ואת ארמון טופקאפי, ששימש את הסולטאנים לדורותיהם. תקופתו גם אופיינה במיסוד המדינה העות'מאנית והפיכתה לאימפריה על ידי פיתוח ביורוקרטיה אימפריאלית ענפה. לפיכך יש הטוענים כי תאריך הייסוד של האימפריה העות'מאנית הוא כיבוש קונסטנטינופול.
מקצת מתושבי העיר קונסטנטינופול מתו במהלך המלחמה, חלקם נמלטו ממנה מחשש העות'מאנים וחלק מתו במחלות. על מנת ליישב חזרה את העיר נקט מהמט בפעולת טרנספר פנימית (Sürgün) אל העיר וכן הביא אליה יהודים ונוצרים שיחדשו את חיי המסחר.
במלחמה נגד אוזון חסן (Uzun Hasan), מנהיג השבט הטורקמני אק קויונלו (Ak Koyunlu), אשר קרא עליו תיגר, זכה בניצחון מכריע ב-11 באוגוסט 1473 בקרב אוטלוק בלי. קרב זה ביסס את מעמדו כשליט החזק באנטוליה.
מהמט השני פיתח רבות את הצי העות'מאני והפך אותו לכוח עיקרי בצבאו, שכלל מאות אוניות משוכללות. מדיניותו הריכוזית העלתה את קצפם של האליטות הוותיקות, והלאמת השטחים שכבש ומוסדות הדת תחת חסותו הכעיסה את הבכירים ביותר שנחלשו. עם מותו, ב-3 במאי 1481, הוא הותיר אימפריה שכללה את מרבית שטחי הבלקן דרומית לנהר הדנובה. אימפריה זו שלטה על מצרי הדרדנלים והבוספורוס, ומרבית חופיו של הים השחור היו נתונים תחת שליטתה או השפעתה. מהמט הביס את השבטים היריבים לו באנטוליה ובפרס, הכה במאחזים הוונציאניים והממלוכיים, והרחיב את גבולות הממלכה עמוק לתוך הבלקן, עד לגבולות הונגריה של ימינו. מהמט הביא לקיצה של האימפריה הביזנטית בת אלף השנים, וכבש את בירתה קונסטנטינופול. הנסיכות הפכה לאימפריה עות'מאנית, אך תושביה לא היו מאוחדים תחת ממשל מרכזי מאורגן. בשטחי האימפריה חיו יוונים, פרסים, ערבים, טורקים, ארמנים וסורים, חלקם נוודים למחצה, חלקם לוחמים, חלקם עירוניים, בעלי מגוון אמונות ותפישות דתיות. לאחר מותו פרצה מלחמה בין שני בניו, באיזיט (Bayezid) וג'ם, אשר הסתיימה בהכתרתו של באיזיט לסולטאן באיזיט השני.
דוד סופר
דוד (דודי) סופר (נולד ב-13 באוגוסט 1976) הוא מוזיקאי, מנצח, מעבד ופסנתרן ישראלי.
חייו
סופר התחיל את לימודי הפסנתר בגיל שמונה בקונסרבטוריון גבעתיים אצל אנה דורטרוט. לאחר שירותו הצבאי, המשיך את לימודי הפסנתר אצל רינה ולדמן והופיע כפסנתרן ג'אז ולאחר תקופה לא ארוכה כסולן בתוכניות קלאסיות.
את לימודי התזמור והקומפוזיציה הרחיב באופן פרטי אצל רפי קדישזון ובמקביל למד נגינה על קונטרבס אצל אלי מגן שהיה נגן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. את לימודי הניצוח סיים בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה אצל יואב תלמי, אי-אן שו, רונן בורשבסקי וואג פפיאן. הוא לקח חלק פעיל בכיתות אמן אצל פרופסור נעם שריף ואצל זובין מהטה.
משנת 2021 דוד מנהל מרכז המוזיקה- הקונסרבטוריון העירוני הרצליה. סופר מכהן כמנצח הראשי והמנהל המוזיקלי של תזמורת השרון - הרצליה, התזמורת הסימפונית הבין-דורית - הוד השרון, התזמורת הסימפונית של הטכניון ותזמורת כלי הנשיפה של הטכניון. כמו כן, הוא משמש כמנהל האמנותי של תוכנית "צלילים שלובים" - התזמורת הסימפונית חיפה, תוכנית קונצרטים לבני נוער הפעילה כל אזור הצפון במסגרת פעילות סל תרבות ארצי. סופר הוא גם מנהל מוזיקלי ומנצח על תוכנית "אלחאן" עם "תזמורת הגליל" - התזמורת הקאמרית הערבית יהודית מנצרת (בשיתוף פעולה עם מכללת לוינסקי) וכמו כן מנצח ומשתף פעולה עם מגוון תזמורות ביניהן, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, סימפונט רעננה והתזמורת הסימפונית של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה.
בנוסף מקדיש חלק ניכר מעבודתו לחינוך ועבודה עם נוער - ריכז את מגמת המוזיקה בבית הספר רעות לאמנויות ניהל מוזיקלית וניצח על התזמורת הסימפונית הייצוגית של בית הספר, מנצח על התזמורת הייצוגית של "מרכז חינוך ליאו באק" בחיפה ובעבר שימש כמנצח מקהלת תיכון "אוהל שם" ברמת גן. במסגרת תפקידיו יוצא דוד מדי שנה כראש משלחת לסיורי קונצרטים בחו"ל.
סופר כתב מוזיקה למחול – שיתוף פעולה עם הכוריאוגרפית דנה רוטנברג, מוזיקה לתוכניות ילדים יחד עם ד"ר עידית סולקין והקים את תזמורת ה"דיבנד" וה"סימפוג'אז" איתן הופיע ברחבי הארץ.
עורב מזרע
מאפיינים
צבעו שחור עם כתם לבן (למעשה, אזור חשוף מנוצות ליד המקור). גודלו 44–46 ס"מ.
עורב המזרע הוא ציפור חובבת קור - על אף שהוא נמנע משלג ומקרח, הוא מעדיף אזורים קרים ונמנע מאזורים חמים, פרט לחורף.
למין שני תת-מינים: תת-המין הראשון Corvus frugilegus frugilegus נפוץ בכל רחבי אירופה, פרט לסקנדינביה, ובחלקה המערבי של אסיה הקטנה. תת-המין השני, Corvus frugilegus pastinator, נפוץ בצפון אסיה, כולל סיביר, יפן, קוריאה וצפון סין. בישראל מופיע כעובר-אורח בחורף.
ניזון בעיקר מחרקים ותולעים ומדגנים מתורבתים.
עורבים אלו חברותיים מאוד, וחיים בלהקות. בחורף מתאחדות מספר להקות ויוצרות להקות ענק - דווח על להקה של 65,000 פרטים בסקוטלנד. בתום החורף, העורבים חוזרים ללהקותיהם הקטנות לצורך רבייה.
במהלך החיזור, הזכר 'רוקד' מסביב לנקבה וקורא. לאחר מכן הוא עשוי להביא לה תשורת מזון, ואז תתקיים ההזדווגות. לאחר מכן, כל זוג עורבים מקים לעצמו קן מזרדים, בו יוטלו 3–5 ביצים, ומגן על הטריטוריה סביב לו. הנקבה דוגרת על הביצים במשך 18 יום, שבהם הזכר מספק לה אוכל. הגוזלים מגיעים לגודל מלא בגיל 40 יום, אך תלויים במזון שמביאים הוריהם עד גיל חודשיים, ואינם עצמאיים לחלוטין עד גיל חמישה חודשים.
עורב מזרע במיתולוגיה
כמו רבים ממשפחת העורביים, לעורב המזרע מיוחסות מספר תכונות על-טבעיות:
היירוקלס מאלכסנדריה
היירוקלס מאלכסנדריה (ביוונית: Ἱεροκλῆς ὁ Ἀλεξανδρεύς) היה סופר נאופלאטוניסט יווני שהיה פעיל סביב 430 לספירה.
הוא למד תחת פלוטרכוס (הנאופלטוניסט) באתונה בראשית המאה ה-5, ולימד במשך כמה שנים באלכסנדריה. נראה כי הוא גורש ממנה והתיישב בקונסטנטינופול. בזמן שהתגורר שם, בא לידי התנגשות עם הממשלה הנוצרית והוכה באופן חמור בבית המשפט, ייתכן בשל דבקותו בדת היוונית הישנה. הוא נזרק לכלא והולקה באכזריות. לאחר מכן גורש ופרש לאלכסנדריה. תאוסביוס נזכר כתלמידו.
חיבוריו
החיבור השלם היחיד שלו שנשמר, היא הפרשנות על "פסוקי הזהב של פיתגורס". היא נהנתה ממוניטין רב בימי הביניים וברנסאנס, וישנם תרגומים רבים בשפות אירופיות שונות. כמה כתבים אחרים, במיוחד אחד על השגחה וגורלו, מסת נחמה המוקדשת לפטרונו אולימפיודורוס מתבאי, מצוטטים או נזכרים על ידי פוטיוס וסטובאיוס. היירוקלס טען נגד פטליזם אסטרולוגי בהתבסס על כך שהוא נתמך על ידי צורך בלתי-רציונלי במקום על ידי השגחה אלוהית רציונלית. מאותה סיבה, הוא התנגד לפרקטיקות תאורגיות ומאגיות, מכיוון שאלו ניסיונות להחליף את הסדר ההשגחתי האלוהי.