cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאתיי היידוקו
ביוגרפיה
התקשורת הצרפתית המשיכה לעסוק באינטנסיביות בפרשה וב-31 באוגוסט, העיתונאי הצרפתי ברנאר פולה (Bernard Poulet) פרסם חשיפה של הפרשה ובה גילה לציבור שטנאסה חי, לא נחטף ונמצא תחת שמירת הגנה. השלטונות הצרפתיים נאלצו לספר את האמת ושלושת גיבורי הפרשה, טנאסה, גומה והיידוקו הופיעו במסיבת עיתונאים וסיפרו את גרסתם.
ברומניה הועמד היידוקו למשפט בהיעדרו ונידון לעונש מוות והחרמת כל רכושו. היידוקו אימץ לעצמו את השם Mathieu Forestier, הוא התחתן עם צרפתייה ולשניים נולדו שני ילדים.
ב-1984 פרסם בצרפת ספר בשם J'ai Refusé De Tuer (סירבתי לרצוח). ב-2012 התפרסם ברומניה הספר A patra ipoteză מאת ליביו טופאן (Liviu Tofan), שמנסה לעשות סדר בהנחות ובהסברים בפרשה.
היידוקו מת ב-1998 משחמת הכבד.
רמת מלטה (אנטארקטיקה)
רמת מלטה או מישור מלטה (באנגלית: Malta Plateau) היא רמה מכוסה קרח, בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
אורכה של הרמה 46 קילומטרים.
הרמה גובלת בדרום ובמערב בקרחון מרינר; בצפונה היא גובלת בקרחונים היובליים של קרחון טרפלגר; ובמזרח היא גובלת בקרחון היובליים של קרחון בורכגרווינק.
הרמה היא חלק מהאזור הוולקני מלבורן (Melbourne Volcanic Province), שהוא חלק מהקבוצה הוולקנית מקמרדו (McMurdo Volcanic Group).
גובהה הממוצע של הרמה 2,520 מטרים מעל פני הים; שיא גובהה של הרמה (בהר פיליפס) 3,035 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמה של הרמה ניתן לה על ידי ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד.
הרמה, בדומה לאתרים אחרים רבים בהרי ויקטורי, נקראת על שם אתרי קרבות בהם ניצח הצי המלכותי הבריטי.
לקריאה נוספת
• PHILIP R. KYLE, H. LEE MUNCY, Geology and geochronology of McMurdo Volcanic Group rocks in the vicinity of Lake Morning, McMurdo Sound, Antarctica, Antarctic Science 1 (4): 345-350 (1989)
• Hartman, L.H., Kurbatov, A.V., Winski, D.A. et al, Volcanic glass properties from 1459 C.E. volcanic event in South Pole ice core dismiss Kuwae caldera as a potential source, Sci Rep 9, 14437 (2019). https://doi.org/10.1038/s41598-019-50939-x
• Armadillo, E.; Ferraccioli, Fausto; Zunino, A.; Bozzo, E.; Rocchi, S.; Armienti, P.. 2007, Aeromagnetic search for Cenozoic magmatism over the Admiralty Mountains Block (East Antarctica), In: Cooper, A.K.; Raymond, C.R., (eds.) Antarctica: a keystone in a changing world., Online proceedings of the 10th International Symposium on Antarctic Earth Sciences, Santa Barbara, California, August 26 - September 1, 2007. California, National Academy Press, 4pp. (U.S. Geological Survey Open-File Report 2007-1047, 2007-1047).
Sorry, I'm a Lady
הצלחה מסחרית
"Sorry, I'm a Lady" זכה להצלחה בינלאומית והפך ללהיט. במצעדי השירים שבאוסטריה, אירופה, גרמניה, הולנד ונורווגיה הגיע למקום הראשון. במצעד הסינגלים השווייצרי הגיע למקום השני, ובמצעד הסינגלים השוודי למקום השלישי. במצעד הסינגלים הבריטי הגיע למקום השמיני בשיאו.
בישראל, הפך השיר ללהיט כאשר דורג במצעד השנתי במקום ה-72, תוך שבמצעד השבועי הגיע בשיאו למקום השני.
היפוך יציאת כלי הדם הגדולים של הלב
היפוך יציאת כלי הדם הגדולים של הלב (באנגלית: Transposition of the great vessels, או בקיצור TGV) הוא מום לב מולד הכולל סידור לא תקין של היציאות של כלי הדם הגדולים המספקים דם ללב וכלי הדם הגדולים להם הלב מספק דם. מום הלב הנפוץ ביותר מסוג זה הוא היפוך יציאת העורקים הגדולים של הלב ( transposition of the great arteries או בקיצור TGA). היפוך היציאה יכול להיות בין עורק לוריד, בין עורק לעורק ובין וריד לוריד. ההשפעה של מום זה מגוונת ונעה ממעט לחץ דם גבוה ועד הפרעה משמעותית במחזור הדם.
מום זה מהווה אמנם רק 5% ממומי הלב המולדים, אולם הוא הסיבה הנפוצה ביותר לכיחלון בתקופה שלאחר הלידה. הקליניקה מתבטאת בכיחלון- ציאנוזיס, אשר דרגת חומרתו תלויה במידה בה יש ערבוב בין דם עני בחמצן לדם עשיר בחמצן. במרבית הפעמים יש טכיפניאה- נשימה מהירה, כדי לפצות על המחסור בחמצן. לתינוקות עם ערבוב של דם הנובע מפגם במחיצה הבין-חדרית, ישנו כיחלון מופחת יחסית, אולם יכולים להופיע סימנים של אי ספיקת לב לאור מחזור היפר דינמי של הלב. בצילום חזה ללב יש מראה קלאסי של "ביצה תלויה על חוט" הנוצר עקב היצרותו של מיצר בית החזה (המדיאסטינום) בגלל השינוי בתנוחת העורקים הגדולים.
הטיפול במום זה הוא מתן פרוסטגלנדין E1, על מנת לשמור על הצינור העורקי פתוח ולשמר ערבוב של דם עני בחמצן ועשיר בחמצן כדי שדם מעורב יגיע לגוף. אם עדיין קיימת היפוקסיה חמורה, למרות מתן פרוסטגלנדין, יש להביא לפתיחת הפגם בין העליות באמצעות בלון, טיפול המכונה balloon atrial septostomy, על מנת להביא לערבוב של דם בין שתי מערכות זרימת הדם. ניתוח לתיקון מלא מכונה arterial switch והוא נעשה במהלך השבועיים הראשונים לחיים, כאשר החדר השמאלי עדיין יכול לשמר לחץ סיסטמי. ילודים לאם סוכרתית נמצאים בסיכון לפתח מום זה.
הלינץ' בג'סי וושינגטון
ג'סי וושינגטון, מתבגר אפרו-אמריקאי שעסק בחקלאות, עבר לינץ' בווייקו, טקסס ב-15 במאי 1916. הוא הפך לדוגמה ידועה למעשי לינץ' על רקע גזעני. וושינגטון הואשם באונס ורצח של לוסי פרייר, אשתו של המעסיק הלבן שלו. לא היו עדי ראייה לפשע, אולם במהלך חקירתו על ידי השריף של מחוז מקלנאן הוא חתם על הודאה ותיאר את מיקום כלי הרצח.
וושינגטון נשפט על רצח בווייקו, באולם מלא במקומיים זועמים. הוא טען לאשמה ונידון למוות. לאחר שהוכרז גזר הדין שלו הוא נגרר מחוץ לבית המשפט על ידי הצופים ועבר לינץ' ברחבת בית העירייה של וייקו. היו ללינץ' מעל ל-10,000 צופים, ביניהם בכירים בעירייה ובמשטרה. הייתה אווירה חגיגית באירוע, וילדים רבים נכחו בזמן ארוחת הצהריים שלהם. חלק מההמון סירס את וושינגטון, חתך את אצבעותיו ותלה אותו מעל למדורה. הוא הורד והועלה שוב ושוב מעל האש במשך שעתיים. לאחר שהאש כבתה, גופו החרוך נגרר ברחבי העיר וחלקים ממנו נמכרו כמזכרות. צלם מקצועי צילם את האירוע, וסיפק תיעוד נדיר. התמונות הודפסו ונמכרו כגלויות בווייקו.
רקע
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, מספר גדול של מעשי לינץ' אירעו בדרום ארצות הברית, בעיקר נגד אפרו-אמריקאים בארצות ג'ורג'יה, מיסיסיפי וטקסס. בין 1890 ל-1920, כ-3,000 אפרו-אמריקאים נהרגו כתוצאה ממעשי לינץ', שהתרחשו בעיקר לאחר שהואשמו בפשעים שנעשו על ידי לבנים. תומכי מעשי הלינץ' הצדיקו את דרך הפעולה בכך שהיא עוזרת בהשלטת דומיננטיות על אפרו-אמריקאים, להם יש טבע לפשוע. בנוסף, מעשי הלינץ' איחדו את העם תחת מטרייה של סולידריות לבנה, בעידן בו היו שינויים דמוגרפיים רבים, וכן ערעור מבני הכוח. אף על פי שמעשי הלינץ' נתמכו באופן נרחב על ידי הקהילה הדרומית, מתנגדים לשיטה קמו, ביניהם ניתן לציין כמה מנהיגים דתיים וכן האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים ׁׁׁ(NAACP).
בשנת 1916, וייקו, טקסס, הייתה עיר משגשגת עם אוכלוסייה של מעל 30,000 איש. לאחר שהיא קושרה לפשע במאה ה-19, מנהיגי הקהילה חתרו על מנת לשנות את המוניטין של העיר וקידמו אותה ברחבי ארצות הברית כמקום אידיאלי. עד העשור השני של המאה ה-20, הכלכלה של וייקו התחזקה וכן המוניטין הטוב שלה נשמר. מעמד ביניים שחור עלה מהאזור, יחד עם שתי מכללות שנועדו לשחורים. ב-1915, כ-20% מהאוכלוסייה בווייקו הייתה שחורים. במחקר משנת 2006, העיתונאית פטרישה ברנשטיין תיארה את העיר כבעלת מעטפת עדינה של שלום וכבוד. מתח על רקע גזעני שרר בעיר: עיתונים מקומיים סיקרו לרוב פשעים שנעשו על ידי שחורים, וגבר שחור בשם סנק מייג'ורס נתלה מגשר בעיר בשנת 1905. מספר קטן של מתנגדים לפשעי השנאה חיו באזור, כולל דיקן אוניברסיטת ביילר - האוניברסיטה של וייקו. בשנת 1916, מספר גורמים גרמו להתפשטות הגזענות בקהילה, כולל ההקרנה של הולדתה של אומה, סרט שקידם עליונות לבנה והילל את הקו קלוקס קלאן, וכן מכירה של גלויות של לינץ' שאירע זמן קצר לפני כן באדם שגר בטמפל, טקסס.
הרצח והמעצר
ברובינסון, טקסס, לוסי פרייר נרצחה כאשר שהתה לבדה בביתה ב-8 במאי 1916. היא ובעלה ג'ורג' היו מהגרים אנגלים, והם היו ידועים בקרב הקהילה, שכן הפעילו חווה. החדשות על מותה הגיעו במהירות לשריף של מחוז מקלנאן, סמואל פלמינג, אשר מיד החל בחקירה יחד עם צוות של שוטרים, קבוצה של גברים מקומיים ורופא. הרופא קבע שפרייר נהרגה כתוצאה מטראומה מחפץ קהה בראש. הגברים המקומיים חשדו במעשה בג'סי וושינגטון, גבר שחור בן 17 אשר עבד בחווה של בני הזוג פרייר כחמישה חודשים. אחד מהם ציין שהוא ראה את וושינגטון ליד בית המשפחה כמה דקות לפני שגופתה של לוסי נמצאה. באותו הלילה, אנשי השריף הגיעו לבית של וושינגטון ומצאו אותו בקדמת הבית לבוש בבגדים מגואלים בדם. הוא טען שהכתמים הם תוצאה של דימום מהאף. ג'סי, אחיו ויליאם והוריהם נלקחו לווייקו הסמוכה על מנת שיוכלו להיחקר על ידי מחלקת השריף. אף על פי שהוריו של ג'סי ואחיו שוחררו תוך זמן קצר, הוא הוחזק להמשך חקירה. החוקרים שלו בווייקו דיווחו שהוא מכחיש מעורבות במותה של פרייר, אך סיפק מידע סותר בנוגע לפעולותיו באותו זמן. שמועות נפוצו לאחר מעצרו שהוא היה מעורב בקטטה עם גבר לבן כמה ימים לפני הרצח.
ב-9 במאי, פלמינג לקח את וושינגטון למחוז היל על מנת למנוע מהמשמר האזרחי לפעול. השריף של מחוז היל, פרד לונג, תשאל את וושינגטון עם פלמינג; וושינגטון אמר להם שהוא הרג את פרייר בעקבות ויכוח על החפרפרות בשטחם, וכן תיאר את כלי הנשק ומקום הימצאותו. לונג לקח את וושינגטון לדאלאס, טקסס, בזמן שפלמינג חזר לרובינסון. פלמינג דיווח זמן קצר לאחר מכן שמצא פטיש מגואל בדם במיקום אותו ציין וושינגטון. בדאלאס, וושינגטון הכתיב וחתם על הצהרה שתיארה את האונס והרצח של פרייר; ההתוודות פורסמה למחרת בעיתונים המקומיים. העיתונים סיקרו את הרצח כסיפור עלילתי, ותיארו את הניסיונות של פרייר להתנגד לאונס, אף על פי שדו"ח הרופא קבע שנהרגה לפני שיכלה להתנגד. המון זועם התאגד בווייקו באותו הלילה וחיפש בכלא המקומי, אך התפזר לאחר שלא מצא את וושינגטון. עיתון מקומי שיבח את מאמציהם. באותו הלילה, נערכה לוויה קטנה ופרטית, ולוסי פרייר הובאה למנוחות.
ב-11 במאי, חבר מושבעים התכנס במחוז מקלנאן והחזיר במהירות כתב אישום נגד וושינגטון; המשפט נקבע ל-15 במאי. הרשויות פרסמו הודעה ב-12 במאי, וביקשו מהציבור לתת למערכת הצדק להחליט על גורלו של וושינגטון. פלמינג נסע לרובינסון ב-13 במאי וביקש מהתושבים להישאר רגועים. הוא התקבל על ידי התושבים בברכה. לוושינגטון צוותו עורכי דין חסרי ניסיון. עורכי הדין שלו לא הכינו הגנה למשפט, ואף ציינו שהוא היה רגוע בימים לפני המשפט.
המשפט והלינץ'
בבוקר של ה-15 במאי, בית המשפט של וייקו התמלא במהרה בקהל מלא ציפייה, שאף כמעט ומנע מכמה מושבעים להיכנס. הצופים מילאו גם את המדרגות שמסביב לבית המשפט; מעל ל-2,000 צופים היו נוכחים. בזמן שוושינגטון הובל לתוך בית המשפט, אחד מהאנשים שנכחו בקהל כיוון אליו רובה, אבל השתלטו עליו במהרה. ככל שהמשפט התקדם, השופט ניסה לשמור על סדר והתעקש על כך שהקהל יישאר בשקט. ההחלטה על האנשים שירכיבו את חבר המושבעים התנהלה במהירות: ההגנה לא ביקשה לשנות אף בחירה של התביעה. השופט ביקש מוושינגטון להציג את טענותיו, והסביר לו על העונשים הפוטנציאליים. וושינגטון הגיב ב"כן", מה שהתפרש על ידי הנוכחים כהודאה באשמה. התביעה תיארה את הטענות, ונשמעו עדויות מפי השוטרים שעסקו בחקירה וכן מפי הרופא שבחן את גופתה של פרייר. הרופא דן בדרך בה פרייר מצאה את מותה, אבל לא ציין את האונס. עורכי הדין של וושינגטון שאלו אותו אם הוא ביצע את הפשע והוא השיב "זה מה שעשיתי" ולאחר מכן התנצל. התובע הראשי פנה אל יושבי בית המשפט והצהיר שהמשפט התנהל בהגינות, ועורר תרועות מצד הקהל. חבר המושבעים נשלח לדון.
לאחר ארבע דקות של דיון, דן חבר המושבעים את וושינגטון לכתב אישור ודן אותו למוות. המשפט נערך במשך שעה. פקידי בית המשפט ניגשו לוושינגטון על מנת ללוות אותו החוצה, אבל נדחפו הצידה על ידי ההמון. בהתחלה, וושינגטון ניסה להילחם חזרה ונשך אדם אחד, אבל הוא נוצח במהרה. שרשרת הושמה מסביב לצווארו והוא נגרר לכיוון בניין העירייה. בדרכו למרכז העיר, הוא הופשט, נדקר והוכה על ידי חפצים קהים. עד הגעתו לבניין העירייה, קבוצת אנשים הכינה בסיס למדורה ליד עץ ממול לבניין. הם שפכו על וושינגטון, אשר היה בהכרה מעורפלת ומכוסה בדם, דלק, תלו אותו על העץ בעזרת שרשראות והנמיכו אותו לאדמה. מספר אנשים מהקהל חתכו את אצבעותיו, בהונותיו ואיברי המין שלו. האש הודלקה וושינגטון הונמך והוגבה מהלהבות עד שנשרף למוות. ההיסטוריונית הגרמנית מנפרד ברג ציינה שהמוציאים להורג ניסו להשאיר אותו כמה שיותר זמן בחיים על מנת להגדיל את הסבל שלו. וושינגטון ניסה לטפס על השרשרת, אך לא היה יכול בגלל קטיעת אצבעותיו. האש כובתה לאחר שעתיים, ואפשרה לכמה מהאנשים לאסוף מזכרות מאתר הלינץ', כולל את עצמותיו של וושינגטון וחלקים מהשרשרת. אחד הנוכחים שמר חלק מאיבר המין של וושינגטון; קבוצה של ילדים הוציאה את שיניו של וושינגטון מראשו ומכרו אותן כמזכרות. עד שהאש כובתה, חלקים מהגפיים של וושינגטון נפלו מגופו, שרופים וראשו היה חרוך. גופתו הורדה מהעץ ונגררה ברחבי העיר על ידי סוס. שרידיו של וושינגטון הועברו לרובינסון, שם הוצגו לראווה עד ששוטר קבר אותו מאוחר יותר באותו היום.
הלינץ' משך קהל גדול, שכלל את ראש העיר וראש המשטרה, אף על פי שלינץ' נאסר בחוק בטקסס. שריף פלמינג אמר לפקודיו לא לעצור את הלינץ' ואף אחד לא נעצר לאחר האירוע. ברנשטיין ציינה שפעולותיו הונחו על ידי הרצון להתנהל ביד קשה עם פשיעה ולעזור לסיכוייו להיבחר מחדש באותה השנה. ניתן להניח שראש העיר ג'ון דולינס תמך בלינץ' גם הוא מתוך כוונות פוליטיות. בשיאו, הקהל מנה 15,000 איש. השמועה על הלינץ' נפוצה במהירות דרך הטלפון, מה שעזר לקהל להתאגד במהירות. תקשורת מקומית סיקרה את האירוע וציינה ש"צעקות של עונג" נשמעו בזמן שוושינגטון נשרף, אף על פי שהם ציינו שחלק מהנוכחים גינו את המעשים. עיתון מקומי ציין שמספר תושבים שחורים נכחו באירוע, טענה שתוארה כמפוקפקת על ידי ההיסטוריון גרייס הייל. תושבי וייקו, להם לא היה קשר למשפחת פרייר, היו חלק הארי של הקהל. חלק מהתושבים של העיירות הסובבות הגיעו לעיר לפני המשפט על מנת לצפות בו. בלינץ', אשר אירע באמצע היום, נכחו גם ילדים מבתי ספר מקומיים. חלקם טיפסו על העצים על מנת לצפות במתרחש. הרבה מההורים אישרו לילדיהם לצפות באירוע, בתקווה שהאירוע יפיח בהם עליונות לבנה. חלק מהטקסנים תפסו השתתפות בלינץ' כמעין טקס מעבר לגברים צעירים.
לאחר הלינץ'
פרד גילדרסליב, צלם מקצועי שהתגורר בווייקו, הגיע לבניין העירייה זמן קצר לפני הלינץ', כנראה לאור בקשתו של ראש העיר, ותיעד את האירוע. הצילומים שלו היוו תיעוד נדיר למהלכו של לינץ', במקום התיעוד הנפוץ בלינצ'ים שכלל רק את תמונותיהם של הקורבנות. צילומיו של גילדרסליב כללו צילום ממבט ציפור על הקהל, שצולם מגג בניין קרוב. הם כללו גם תקריבים של גופתו של וושינגטון; יכול להיות שחלקם צולמו על ידי עוזר. גילדרסליב ייצר גלויות שעליהן התנוססו תמונות מהלינץ' המראות צעירים בגיל 12 הסובבים את גופתו של וושינגטון. המצולמים לא עשו כל מאמץ להסתיר את זהותם. ברג טוען שהרצון שלהם להיות מצולמים מעיד על כך שידעו שלא יוגשו כלפיהם אישומים על מותו של וושינגטון. אף על פי שחלק מתושבי וייקו שלחו את הגלויות למכרים מחוץ לעיר, כמה מהתושבים המקומיים שכנעו את גילדרסליב להפסיק למכור אותן, מפחד שהן יהרסו את המוניטין של העיר.
בימים שלאחר הלינץ', עיתונים גינו את האירוע. לאחר שבוע, סיפור הלינץ' סוקר נרחבות ואף הגיע לעיתונים בלונדון.
חלק מתושבי וייקו גינו את הלינץ', ביניהם מנהיגים מקומיים. השופט שפסק בתביעה נגד וושינגטון כינה לאחר מכן את ההמון בלינץ' "רוצחים"; חבר המושבעים גינה את הפעולות בשיחה עם ה-NAACP. אצל חלק מהאנשים שהיו עדים ללינץ' תועדו סיוטים וטראומה נפשית. כמה מהאזרחים החלו במחאה נגד מעשי הלינץ', אך דוכאו. אחרי הלינץ', נטען על ידי בכירים בעירייה שהלינץ' נעשה על ידי קומץ קיצוני. אף על פי שטענה זו לא עולה בקנה אחד עם הצילומים שתיעדו את האירוע, טענה זו נתמכת על ידי חלק מההיסטוריונים. לאירוע לא הייתה השפעה שלילית על דולינס או ראש המשטרה ג'ון מקנמרה: אף על פי שהם לא עשו מאמץ לעצור את ההמון, מעמדם נותר כשהיה. כמו שהיה נפוץ בתקיפות שכאלו, לא הוגש נגד אף אחד כתב אישום על הלינץ'.
אף על פי שמנהיגיהם של הקהילה השחורה שלחו את תנחומיהם בפומבי למשפחת פרייר, הם התלוננו על הלינץ' רק בתוך הקהילה. יוצא דופן אחד היה עיתון מכללה בטקסט שכל חברי המערכת שלו היה מורכב משחורים, שפרסם כמה מאמרים שהעביר ביקורת על המשתתפים בלינץ' ועל הנהגת העיר. באחד המאמרים, הכתב טען שג'סי וושינגטון היה חף מפשע וג'ורג' פרייר, בעלה של הנרצחת, הוא האשם האמיתי. עורך העיתון הואשם בהוצאת דיבה. ג'ורג' פרייר תבע גם את המכללה על הוצאת דיבה. תגובתו גרמה לכמה מתושבי רובינסון לחשוד שאכן יש לו חלק במותה של אשתו. ברנשטיין ציינה שלא סביר שהיה לג'ורג' פרייר חלק ברצח אשתו, אבל אכן יש צל של ספק.
החקירה והקמפיין של NAACP
פלמינג והשופט במשפט דיברו איתה. שניהם טענו שלא עליהם האשמה באירוע הלינץ'. מורה בבית הספר שהכירה את וושינגטון סיפרה לפרימן שהוא היה אנאלפבית, וכל ניסיון ללמד אותו קרוא וכתוב עלה בתוהו. פרימן הגיעה למסקנה שתושבים לבנים תמכו באופן כללי בלינץ' בוושינגטון, אף על פי שהרבה מהם לא אישרו את חילול גופתו. היא קבעה שההמון הונהג על ידי בנאי, בעל מסבאה וכמה עובדים מחברת הקרח. ה-NAACP לא פרסם את זהותם. פרימן הגיעה למסקנה שוושינגטון אכן הרג את פרייר, אך הוא היה מונע מהגישה שלה כלפיו.
הדיווח של פרימן פורסם בניוזלטר של ה-NAACP, וכן בעיתונים שחורים וליברלים נוספים. פרימן נסעה לאורך ארצות הברית והרצתה על נושא חקירתה. טענתה המרכזית הייתה ששנוי בדעה ציבורית יוכל להיות מושג על ידי צעדים חוקתיים. אף על פי שהיו מעשי לינץ' נוספים, אכזריים כשל וושינגטון, זמינות התמונות והרקע למותו גרמו לו להיות אירוע מכונן. ראשי ה-NAACP קיוו להתחיל במאבק חוקי נגד אלו האחראיים למותו של וושינגטון, אבל נטשו את הפרויקט בשל העלויות הכבדות.
ל-NAACP היו בעיות כספיות באותו הזמן. הקמפיין שלהם נגד מעשי הלינץ' נחל הצלחה כלשהי, אך נדחק כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה. נשיא ה-NAACP ג'ואל אליאס ספינגארן התייחס לקמפיין מאוחר יותר, ואמר שהקמפיין שם את מעשי הלינץ' על סדר היום הציבורי, והציג אותם כבעיה לאומית. במחקרה משנת 2006, ברנשטיין תיארה את הקמפיין כתחילת המאבק שיימשך שנים רבות.
מספר מעשי הלינץ' בארצות הברית עלה בסוף העשור השני של המאה ה-20. מעשי לינץ' נוספים אירעו בווייקו בשנות ה-20, חלקית בעקבות עלייתם של הקו קלוקס קלאן. עד סוף שנות ה-20, הרשויות בווייקו החלו להגן על שחורים ממעשי הלינץ', כמו במקרה של רוי מיטשל. הרשויות פחדו שהפרסום השלילי שנוצר בעקבות מעשי הלינץ' יאפיל על מאמציהם למשוך משקיעים.
צסי רוזנבליט
צסי רוזנבליט (Cessi Rosenblueth) (נולדה ב-1898 בברלין, גרמניה ונפטרה ב-1981 בקיבוץ גניגר, ישראל) הייתה מחלוצות העבודה הסוציאלית בישראל, ממקימות השירות הסוציאלי בקיבוצים וכן שירותי השיקום המקצועי.
קורות חייה ופעילותה
צסי נולדה בברלין בבית יהודי-גרמני מתבולל, לאב משפטן ולאם שעסקה בהתנדבות בעבודה סוציאלית. בנעוריה גילתה עניין בהיסטוריה, ספרות ופילוסופיה, במיוחד בדת ובמחשבה היהודית, תוך גילוי קו מחשבה שונה ואף מתריס ממוריה בבית הספר. בהשראת אימה נמשכה צסי לעבודה סוציאלית והחלה ללמוד את המקצוע בעיר ברסלאו (Breslau) מבלי לסיים את לימודיה באופן פורמלי. האווירה האנטישמית ששררה לאחר מלחמת העולם הראשונה בשילוב כמיהה עזה לשייכות אתנית ולאומית כלשהי, הובילו אותה לנסוע בשנת 1923 לקונגרס הציוני ה-13 בקרסלבד, שם הכירה את בעלה, פליכס רוזנבליט (בן דודו של פנחס רוזן, לימים שר המשפטים הראשון). שנה לאחר מכן, ב-1924, היגרו בני הזוג לארץ ישראל.
מאחר שחסרה תעודת הכשרה פורמלית בעבודה סוציאלית, התקשתה צסי למצוא עבודה בתחום, והחלה לעסוק בהתנדבות למען שילוב ילדים במסגרות חינוך קיימות בעיר חיפה. כבר אז הביעה הזדהות ואהדה כלפי האנשים להם סייעה, ונקטה בגישה שוויונית בגובה העיניים.
כך צברה ניסיון ומונתה לעמוד בראש סניף ירושלים של ארגון ויצו, תחת השפעת גישתה הפלורליסטית של הנרייטה סאלד, אשר ביקשה להעניק עזרה סוציאלית אוניברסלית לכל אדם ללא קשר למוצא, מין ודת. לאחר ניסיון קצר שלא צלח לעבוד בארגון יוצאי גרמניה, הכרותה המוקדמת עם העובדת הסוציאלית סידי ורונסקי סייעה לה לסיים את לימודיה הפורמליים בבית הספר להכשרת עובדות סוציאליות בירושלים. כך, לאחר שנים של התנדבות בתחום, קיבלה בגיל ארבעים תעודת עובדת סוציאלית.
עבודתה הראשונה כאשת מקצוע הייתה בלשכה הסוציאלית בירושלים עם פליטים יהודים בעקבות המרד הערבי הגדול בסוף שנות ה-30.
אחרי קום המדינה נבחרה לייצג את ישראל בתוכנית מיוחדת של האו"ם באנגליה, ובעקבות כך הקימה את המרכזים הראשונים לשיקום מקצועי בישראל. בשנות ה-50 נבחרה על ידי משרד הסעד לנהל את הקורסים הראשונים לעובדות ועובדים סוציאליים יהודים וערבים בחיפה, ובעקבות מעברה לקיבוץ גניגר ייסדה את העבודה הסוציאלית בקיבוצים. צעד חדשני זה הצריך עקשנות ונחישות, מאחר שחברת הקיבוצים לא גילתה פתיחות לסיוע מסוג זה באותה עת: 'הצלחתי [...] בהכנסת רוח חדשה לכמה קיבוצים, רוח של סובלנות כלפי חבר סובל או כלפי בן אדם יוצא דופן'. מעבר לכך, המשיכה לפעול רבות למען זכויותיהן של אוכלוסיות עם מוגבלויות ולשילובן החברתי, ובשנת 1979 זכתה בפרס חזני ממשרד הרווחה בנימוק כי 'תרמה תרומה חשובה להנחת היסודות של פעולות השיקום המקצועי המודרניות בישראל [...] בחתירה מתמדת להבנה יותר טובה של בעיות הנכה, בפיתוח כלים משוכללים יותר להתייחסות לבעיותיו, בעשיית המערכת הבירוקרטית רגישה יותר לבעיות של האדם הזקוק לעזרה'.
גם סוגיות מגדריות מקבלות מקום חשוב בסיפורה, כאשר נאבקה על זכותה לנהל קריירה פעילה במקביל לחיי משפחה וגידול ילדים.
כל אלו מציירים את צסי רוזנבליט כאישה בעלת כוח רצון עז, עקשנות ומסירות לערכים בהם האמינה, ועל כן לא סתם בוחרת היא לחתום את ספרה בכך ש'היית נאמנה לעצמך'.
צסי רוזנבליט נפטרה בשנת 1981, והובאה למנוחות בבית העלמין בגניגר לצד בעלה שנפטר בשנת 1964.
וולודימיר קליצ'קו
חייו
בשנת 2004 עבר להתגורר בבוורלי הילס ביחד עם אחיו הגדול ויטלי.
אישיותו ואורח חייו של קליצ'קו הן ייחודיות בקרב הספורטאים העוסקים בענף האיגרוף המקצועני. הוא שחמטאי נלהב ועוסק גם בגלישת רוח, גולף, ואף מקדיש מזמנו לפעילות צדקה, למען ילדים ברחבי העולם כשליח מטעם האו"ם.
קריירת האיגרוף
סגנון האיגרוף של קליצ'קו מתבסס על ממידי גופו הגדולים. משקלו כ-110 ק"ג, גובהו כ-2 מטרים, ומוטת ידיו דומה. היקף החזה 120 ס"מ, היקף שריר הזרוע 46 ס"מ, אורך האמה 44 ס"מ, היקף האגרוף 31 ס"מ. ממדים אלה מאפשרים לו לשמור מרחק ביטחון מיריבו ביחד עם מכות נגד בעלות עוצמה גבוהה.
קליצ'קו משתמש בעיקר בידו השמאלית במכות קצרות (ג'אבים), על מנת להרחיק ממנו את היריב ו"לפתוח" את ההגנה שלו בפני מכת וו בעלת עוצמה גבוהה באגרוף ימין.
כחובבן
בשנת 1993 זכה בתואר אלוף אירופה לנוער באיגרוף במשקל כבד. בשנת 1994 זכה במקום השני באליפות העולם לנוער. בשנת 1996 זכה במקום השני באליפות אירופה במשקל על- כבד, ועוד באותה השנה זכה במדליית הזהב באולימפיאדת אטלנטה במשקל על-כבד.
כמקצוען
לאחר אולימפיאדת אטלנטה עבר קליצ'קו להתאגרף כמקצוען ועד שנת 2000 שמר על יחס ניצחונות של 24-1.
באוקטובר 2000 הוכתר כאלוף העולם באיגרוף במשקל כבד מטעם התאחדות WBO לאחר שגבר על האמריקני כריס בירד. קליצ'קו הגן על תוארו במשך 5 קרבות רצופים עד שבשנת 2003 הפסיד למתאגרף קורי סנדרס.
בחודש יוני 2009 ניצח קליצ'קו בקרב את האוזבקי רוסלאן צ'גאייב ובכך הפך לאלוף המוכר בידי 3 התאחדויות האיגרוף והמגזין החשוב בתחום-"הזירה". מאז הגן על תוארו זה פעמיים נוספות.
בחודש יולי 2011 ניצח בקרב בן 12 סיבובים את המתאגרף הבריטי דייוויד היי (David Haye) בהחלטה פה אחד של שופטי הנקודות, והוכר כאלוף העולם גם מטעם ה-WBA התאחדות האגרוף המקצועני הוותיקה ביותר.
ב-28 בנובמבר 2015 הפסיד בקרב ואת תוארו, למתאגרף האירי טייסון פיורי שניצח לאחר 12 סיבובים בהחלטת השופטים פה אחד.
מאזנו כמקצוען (נכון לנובמבר 2015): 68 קרבות ביחס ניצחונות 64-4 מתוכם 53 בנוק אאוט.
פרישה
ב- 3 באוגוסט 2017 הודיע קליצ'קו על פרישה מאיגרוף מקצועני לאחר שהשתתף ב-29 קרבות הגנה על התואר. בסך הכל השתתף ב-69 קרבות שבהם השיג 64 ניצחונות ואשר 53 מתוכם הסתיימו בנוק אאוט. נכון למועד זה מחזיק קליצ'קו בשלושה שיאים של עידן האיגרוף המודרני: שיא ניצחונות בקרבות הגנה על התואר (25), שיא ניצחונות של תואר האליפות המאוחד (15), שיא ניצחונות ברצף של התואר המאוחד (14).
דומיננטיות
קליצ'קו החזיק בתואר אלוף העולם באיגרוף במשקל כבד במשך הזמן השני באורכו בהיסטוריה, לאחר ג'ו לואיס. במשך תקופה זו הגן על תוארו 23 פעמים (השני בהיסטוריה) מתוכם 18 קרבות ברציפות (השלישי בהיסטוריה).
במשך 11 שנים רצופות, משנת 2004 עד נובמבר 2015, שליטתו של קליצ'קו בקטגוריית המשקל הכבד לא הייתה מוטלת בספק. משנת 2004 ועד שלב זה של הקריירה שלו לא נמצא מתאגרף אשר היה ביכולתו לקרוא תיגר על הדומיננטיות שלו בענף. ההערכה המקובלת הייתה כי לאחר פרישתו של אחיו ויטלי לטובת קריירה פוליטית בארצו, לא תהיה לו כל בעיה לצרף לעצמו גם את תואר האלוף מטעם ה-WBC ולהפוך לאלוף העולם הבלתי מעורער הראשון מזה שנים ארוכות.
הפסגה (כתב עת)
הפסגה היה שמו המקורי של מאסף תורני בעריכת הרב הלל דוד הכהן טריווש שראה אור בסוף המאה ה-19 בווילנה, בוורשה ובפיוטרקוב. כתב העת נדפס מתוך מטרה מוצהרת לשמש במה למענה נגדי למאמרי ביקורת המקרא, ביקורת התלמוד וביקורת נגד גדולי הפוסקים, שפורסמו בעיתונות העברית הכללית ובספרות המחקר העברית המתחדשת.
מטרת כתב העת הוצגה בידי העורך בפתח הגיליון הראשון:.
במאסף "הפסגה" פורסם לראשונה "ספר השטרות" של רב האי גאון מכתב יד.
על גבי גיליונות "הפסגה" הותקפו בין היתר האישים הבאים: רב צעיר (חיים טשרנוביץ), בשל ספריו ומאמריו על תולדות ההלכה; חיים זליג סלונימסקי ושמואל אלכסנדרוב בשל עמדתם בנושא נס פך השמן.
קובצי המאסף
הקובץ הראשון יצא לאור באביב תרנ"ה (1895) ובסך הכל נדפסו עשרה קבצים. שבעת הכרכים הראשונים נערכו בידי הרב טריווש והודפסו בדפוס האלמנה והאחים ראם בווילנה, הקובץ השמיני נערך בידי בנו הרב קלמן טריווש וחתנו הרב אברהם זקהיים שערך גם את שני הקבצים האחרונים.
בשל בעיות רישוי שהערים הממשל הרוסי שונה שמו של המאסף חליפות, השם המקורי "הפסגה" הוצג תמיד בצורה בולטת ונוספה לו מילת קידומת כדי לשנות את שמו: הר הפסגה, ראש הפסגה (מתרנ"ז), אשדות הפסגה (מתרנ"ח), אשדות הפסגה (מתר"ס) ועין הפסגה (מתרס"ב). הקבצים השמיני והתשיעי יצאו לאור בוורשה והעשירי בפיוטרקוב.
כותבים בולטים
בין הכותבים הבולטים במאסף: הרב יהודה לייב פישמן מימון שפרסם בו את פרסומיו הראשונים, שאול חנא קוק, אברהם אליהו הרכבי, רבי משה רוזין (אף הוא חתנו של העורך), רבי יצחק שלמה יואל שרמן מראוונה.
גיזלה גרוס
גיזלה גרוס (בהונגרית: Grosz Gizella; 26 בנובמבר 1875, שימלאו סילבאניי אוסטריה-הונגריה – 1942, גטו ריגה, לטביה) הייתה פסנתרנית יהודייה-הונגרייה. היא הופיעה כסולנית עם הפילהרמונית של ברלין, והייתה בין הפסנתרניות הראשונות שהקליטו קטעי פסנתר עבור חברת "ולטה מיניון", יצרנית הפיאנולה.
ביוגרפיה
גרוס נולדה למשפחה יהודית ב-Szilágysomlyó, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום שימלאו סילבאניי, רומניה. היא למדה פסנתר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט אצל אישטוואן תומאן. היא ניגנה בקונצרטים הראשונים שלה בשנת 1897 בבודפשט ובשנת 1898 ו-1899 בלייפציג ובברלין בהצלחה ניכרת. משנת 1898 ואילך התגוררה בברלין, שם למדה אצל טרסה קארניו.
היא הופיעה כסולנית עם הפילהרמונית של ברלין בשנים 1902, 1905, 1908 ו-1909. ב־6 בפברואר 1906 היא הוקלטה כאחת הפסנתרניות הראשונות של וולט-מינון.
בשנת 1911, לאחר נישואיה עם אדולף וייסמן (1873–1929), מבקר מוזיקה ברלינאי ידוע ומחבר ביוגרפיות של ביזה, שופן, ורדי ופוצ'יני, הפסיקה להופיע בקונצרטים. לאחר פרישתה מנגינה בקונצרטים הייתה גרוס מורה לפסנתר. בשנת 1940 נוסף השם האמצעי "שרה" לשמה בהוראת השלטונות. בינואר 1942 במהלך שואת יהודי לטביה גורשה לגטו ריגה, לטביה, ונפטרה שם באותה שנה.
לפני שנישאו, נולדה לגרוס ולוויסמן בשנת 1908 בת, אילזה. הבת הפכה לפסנתרנית, שאותה לימדה בעיקר אמה בברלין. הבת למדה גם אצל קונרד וולף בפריז. החל משנת 1933 התגוררה אילזה וייסמן בצרפת, באנגליה ובאיטליה ולבסוף היגרה לארצות הברית, שם נפטרה בשנת 2000.
גשר שריר הלב
גשר שריר הלב (באנגלית: Myocardial bridge) הוא מצב המתאר אנומליה אנטומית בגוף האדם, במסגרתה אחד מהעורקים הכליליים האחראיים על הזנת שריר הלב בדם, עובר בין סיבי שריר הלב עצמו, במקום לעבור מעל לסיבי השריר, מה שעלול ליצור לחץ על אותו העורק ולגרום להיצרות שלו.
פתופיזיולוגיה
במצב תקין, מוצבים העורקים הכליליים מעל ומסביב לשריר הלב, באופן בו הם מזרימים דם אל כלי דם קטנים יותר המזינים את השריר. במצב של גשר שריר הלב, מתפתח שריר הלב מסביב לאחד העורקים הגדולים, באופן בו הוא מקיף את העורק. כשהלב מתכווץ על מנת להזרים דם בזמן הסיסטולה, מייצר שריר הלב לחץ על העורק הכלוא בתוכו ובכך מצר את העורק, מה שעלול לפגוע בזרימת הדם בתוכו. גשר שריר הלב הוא פגם אנטומי מולד, אך עם זאת, אנשים רבים שפגם זה קיים אצלם, צפויים להיות א-סימפטומטיים לחלוטין. הסיבה לכך היא שהדם זורם דרך העורקים הכליליים בעיקר בזמן הדיאסטולה - הרפיית הלב, כך שפעמים רבות אין הלחץ על העורק בזמן הסיסטולה מפריע באופן משמעותי לזרימת הדם בעורקים.
ההסתמנות הקלינית אצל מטופלים הסובלים מגשר שריר הלב היא רחבה, החל ממטופלים א-סימפומטיים במקרים בהם ההיצרות היא קלה, ועד למטופלים שיסבלו מתעוקת לב, מאוטם שריר הלב, מהפרעות קצב חדריות ולעיתים אף מדום לב פתאומי.
גשר שריר הלב מסווג על פי חומרת ההיצרות הנוצרת בעורק הכלילי הרלוונטי. אם יגרום הכיווץ להיצרות של עד 50 אחוזים, מדובר במצב שפיר שלרוב לא צפוי לגרום לסימפטומים. היצרות של מעל ל-70 אחוזים לעומת זאת, כבר תגרום לרוב להופעת כאבים וסימפטומים נוספים.
על פי נתיחות שלאחר המוות, מוערכת שכיחות התופעה באוכלוסייה בכ-5 אחוזים.
טיפול
טיפול הבחירה במקרים סימפטומטיים של גשר שריר הלב של העורק השמאלי הקדמי היורד (LAD), עשוי לכלול ניתוח לחיתוך חלק משכבת השריר עצמו (מיוטומיה). במקרים מסוימים בהם בנוסף לגשר קיימת גם מחלת כלי דם כלילית, יבוצע לעיתים ניתוח מעקפים במקום או בנוסף לביצוע מיוטומיה. סוג הטיפול המתאים נבחר בהתבסס על הקוטר הבסיסי של העורק בזמן הדיאסטולה, על נוכחותה של מחלת כלי דם כלילית בנוסף לגשר, וכן על גורמי הסיכון הספציפיים בביצוע מיוטומיה למטופל.
דינה ברזילי
דינה ברזילי הוא שיר של להקת הנח"ל שנכתב על ידי הפזמונאי חיים חפר בשנת 1958 או 1959 והולחן על ידי סשה ארגוב. השיר נכלל בתוכניתה של להקת הנח"ל "לא לצאת מהכלים" שהועלתה ב-1959, בה היו חברים בין היתר אריק איינשטיין, יהורם גאון ויוסי פרוסט.
יצירת השיר ותכניו
השיר מתאר חיילת צה"ל בשם זה, ואת ילקוט השרות האישי של החיילת, כפי שהופיע ברישומי צה"ל. השיר מתאר מספר חיילים אשר נשארו במחלקת הת"ש בשלישות, בזמן שמפקדם (סגן גד רפאלי) הלך לאכול, והחושקים בדינה ברזילי אך למעשה לא ראו אותה מעולם, וכל הפרטים אשר הם יודעים עליה והיוצרים פנטזיה זו, מקורם בילקוט השרות. השיר עוסק בפירוט פרטי החיילת כפי שהופיעו בילקוט שרות אישי זה:
וכך מהווה השיר שיר אהבה לדמות בדיונית המפותחת על פי הפרטים בילקוט השרות. כך לדוגמה על בסיס העובדה שבילקוט השרות מצוין שדינה נולדה ב-20 באוגוסט 1940, משערים החיילים כי "היה זה יום קיץ בשל בוודאי, אשכולות בכרמים תאנים בבוסתן". ועל בסיס העובדה כי דינה ברזילי עוסקת בשחייה, חולמים החיילים על "הלוואי שהיינו שוחים על ידך צוחקים לגלים וצונחים על החול".
המספר האישי שנבחר היה מספר בן שש ספרות שטרם הוקצה לחייל או חיילת. לימים, ב-1963  כאשר הוקצה המספר האישי הוא ניתן למתגייס גבר (דרור רוטנברג), שכונה בפי חבריו בצבא דינה ברזילי עקב כך .  לימים  צולם לווידאו קליפ של להקת הנח"ל, בו הם מחדשים את השיר).
כעבור שנים, במסגרת תוכנית הטלוויזיה "זה הסוד שלי", הגיעה אישה שהתברר שהסוד שלה הוא, שהיא דינה ברזילי הדמות האמיתית, וזה אכן היה ילקוט השרות שלה.
בשיר "בנות על שפת הנחל" של להקת הנח"ל מאמצע שנות ה-70 הם מספרים על רינה רפאלי, רמז לבתם המשותפת של דינה וסגן גד רפאלי.
חיים חפר כתב חלק ב' לשיר שפורסם בספר "תרנגולים על גשר הירקון", בשיר מתואר שדינה התחתנה עם נהג מחולון וגרה בשיכון רסקו בחולון. השיר מסתיים בשכן חדש שבא לגור בבניין ממול, הוא היה סגן בצבא ושמו אומרים גד רפאלי.
סרגו קוטריקדזה
סֵרגוֹ קוֹטריקַדזֵה (בגאורגית: სერგო კოტრიკაძე, ברוסית: Сергей Парменович Котрикадзе; 9 באוגוסט 1936 - 3 במאי 2011) היה כדורגלן גאורגי בתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדת שוער; אחי סיום קריירת המשחק פנה לקריירת אימון.
ביוגרפיה
סרגו קוטריקדזה נולד בשנת 1936 בעיירה צ'וחטאורי שבחבל גוריה, כאשר גאורגיה הייתה חלק מברית המועצות.
קריירה כשחקן
בשנת 1955 קוטריקדזה החל לשחק בקבוצת דינמו טביליסי; בשנת 1959 הוא זכה עם הקבוצה במדליית ארד על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית.
בשנים 1963-1960 קוטריקדזה הוכר ברציפות כשוער השלישי בטיבו באותן עונות האליפות של ברית המועצות (נכלל ברשימת 33 מצטייני העונה כסגן שני של השוער שבין 11 המצטיינים).
קוטריקדזה צורף לנבחרת ברית המועצות לקראת נסיעתה למונדיאל 1962 בצ'ילה, אך הוא לא שותף במשחקי הטורניר; באותה שנה הוא זכה בפרס "השוער הטוב ביותר של ברית המועצות" מטעם השבועון הרוסי-סובייטי "אוגוניוק"; בנוסף, קוטריקדזה גם זכה עם קבוצת דינמו טביליסי במדליית הארד השנייה שלו - על מקום שלישי באליפות ברית המועצות.
ב-22 ביולי ו-1 באוגוסט של שנת 1963 קוטריקדזה הופיע בשני משחקיהּ של הנבחרת האולימפית הסובייטית במסגרת בית 1 האירופי במוקדמות טורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו 1964; בשני המשחקים האלה, מול הנבחרת האולימפית של פינלנד, ניצחה ברית המועצות (0:7 כמארחת בקייב ו-0:4 כאורחת בהלסינקי).
בשנת 1964 קוטריקדזה זכה עם דינמו טביליסי באליפות ברית המועצות הראשונה של הקבוצה; בשנת 1967 הוא זכה עם הקבוצה במדליית הארד השלישית שלו על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית.
בשנים 1969-1968 קוטריקדזה הופיע במדי טורפדו כותאיסי - הקבוצה הגאורגית הנוספת בליגת העל הסובייטית; בסך הכול, הוא שיחק במדי הקבוצה השנייה ב-20 משחקים.
בשנת 1969 קוטריקדזה זכה בתואר אמן ספורט נכבד של ברית המועצות.
בשנת 1970 קוטריקדזה חזר לדינמו טביליסי לעונתו האחרונה בקריירת המשחק, אך הופיע בשני משחקים בלבד; בסך הכול, הוא הגן על שערהּ של "דינמו" ב-241 משחקים.
קריירה כמאמן
בשנת 1973 קוטריקדזה אימן את דינמו טביליסי; בשנת 1974 הוא מונה למאמן השוערים ולמאמן בית הספר לכדורגל של המועדון; בשנים 1977-1975 הוא מילא רק את תפקיד מאמן בית הספר.
בשנת 1996 קוטריקדזה זכה בעיטור הכבוד של גאורגיה.
בשנים 2001-1997 קוטריקדזה אימן את קבוצת ויט ג'ורג'יה טביליסי; בעונת 2000-1999 הוא זכה איתה בסגנות אליפות גאורגיה.
בשנת 2001 קוטריקדזה הוכרז כשוער הגאורגי הטוב ביותר במאה ה-20.
סרגו קוטריקדזה מת בשנת 2011 מהתקף לב בסטוקהולם (הוא נלווה כמאמן שוערים לנבחרת הנערים הגאורגית עד גיל 15, שהשתתפה במשחקי גביע לנארט יוהנסון).
תארים ופרסים
דינמו טביליסי
ויט ג'ורג'יה טביליסי
אישיים
אוניברסיטת פומפאו פברה
אוניברסיטת פומפאו פברה (בקטלאנית: Universitat Pompeu Fabra) היא אוניברסיטה ציבורית בברצלונה שבקטלוניה, ספרד.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1990 וקרויה על שמו של הפילולוג הקטלוני פומפאו פברה. בשנת 2014 הציעה 22 תוכניות לתואר ראשון, 25 תוכניות לתואר שני ו-9 תוכניות דוקטורט. זוהי האוניברסיטה הספרדית היחידה שהופיעה בין 200 האוניברסיטאות הטובות בעולם בדירוג של Times Higher Education.
ארגון מל"מ - מתמודדים למען מתמודדים
בשנת 2005 הוגשה עתירה לבג"ץ שהוכנה על ידי עמותת 'בזכות' ועמותת המשפחות 'עוצמה'. דליה ובן זוגה צביאל רופא, חה"כ לשעבר תמר גוז'נסקי, וחה"כ ושר הבריאות לשעבר נסים דהן חברו כעותרים, ודרשו מהמדינה לקיים את ההחלטה שהיא עצמה קיבלה, ולהעביר את האחריות על שירותי בריאות הנפש לידי קופות החולים. בית-המשפט הוציא צו על תנאי שהורה למדינה לפעול לביצוע הרפורמה לאלתר.
בני הזוג רופא יזמו והובילו כנס מתמודדים ארצי שהתקיים בבית בארבור בתל אביב ב-15 בנובמבר 2007 בהשתתפות כ-400 איש. בכנס זה הודיעו השניים כי הארגון חדל לפעול. בינתיים בכל התקופה הזו החזיק את אתר האינטרנט של מל"מ מי שהקים אותו - רונן דוד שגם המשיך וכיהן כיו"ר הארגון בפועל תוך שמירה על קשר עם מאות מתמודדים שהיו רשומים בארגון, בארץ ובעולם. בכל אותה תקופה מימן את הוצאת האחזקה דוד מכיסו האישי, ללא כל סיוע מכל גורם אחר שהוא. עד לסגירתו הסופית של האתר בשנת 2018, וזאת בהיעדר מקורות מימון.
ב-23 במאי 2012 הגישו בני הזוג רופא שנית עתירה לבג"ץ באותו נושא.
דליה וצביאל הקימו אתר היכרויות חינמי למתמודדי נפש - "נפש אל נפש" בשנת 2012.
במרץ 2014 יזמו בני הזוג רופא הצעת חוק שהוביל ח"כ דב חנין (מחד"ש). בני הזוג ניסחו את הצעת החוק בסיוע צמוד של עו"ד נטע דגן. ההצעה הונחה על שולחן הכנסת ב-18 במרץ 2014. הצעת החוק לא אושרה בוועדת שרים לענייני חקיקה ב-9 בנובמבר 2014, מאחר שמשרד הבריאות פרסם נוהל שהוחל ב-2 בנובמבר בשנה זו. הנוהל הכיר בזכותו העקרונית של כל אדם הנזקק לאשפוז פסיכיאטרי לבחור את בית החולים שבו ברצונו להתאשפז, וזאת בתנאי שאחוזי התפוסה בבית החולים המבוקש אינם עולים על 95. במקביל החל משרד הבריאות לפרסם באתרו ברשת עדכון יומי של אחוזי התפוסה במוסדות השונים. עם זאת, אחוזי התפוסה בפועל אינם מאפשרים בחירה.
דליה נטלה חלק פעיל בקמפיין "שוברים קשירה" בהובלת ארגון בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות, ופרסמה ב'הארץ' ב-21 ביוני 2015 את המאמר "מפחדים למות קשורים למיטה" שפתח את הקמפיין. דליה ערכה את דו"ח הקשירות של בזכות מאת עו"ד שרון פרימור, היועצת המשפטית של ארגון בזכות. הדו"ח התפרסם במרץ 2016. דליה גם הופיעה על כרזות הארגון במסגרת הקמפיין.
ביוני 2018, נמנתה וירצברג-רופא ברשימת "20 הנשים שמשנות את פני הרפואה הישראלית", על פי עיתון TheMarker.
ביולי 2018 הגיש חבר הכנסת דב חנין מחדש את הצעת החוק מ-2014 (ר' לעיל) לתיקון חוק טיפול בחולי נפש כדי שתתאפשר בחירת מקום האשפוז, כפי שמתאפשר לשאר החולים בישראל.
ב-16 בספטמבר באירוע רב משתתפים – הבטיחה חברת הכנסת שלי יחימוביץ' כי תתמוך ביוזמת מל"מ להקים ועדת חקירה ממלכתית, אם חברי הוועדה מהקואליציה ישוכנעו לתמוך בכך, שכן דרוש בהצבעה רוב של שני שלישים.
הגרנד פרי לאופנועים של סן מרינו
הגרנד פרי לאופנועים של סן מרינו (באיטלקית: Gran Premio motociclistico di San Marino), נקרא באופן רשמי: הגרנד פרי לאופנועים של סן מרינו והריביירה של רימיני (באיטלקית: Gran Premio motociclistico di San Marino e della Riviera di Rimini) הוא מרוץ אופנועי גרנד פרי המתקיים במסגרת אליפות ה-MotoGP. למרות השם, המרוץ לא מתקיים בהכרח בסן מרינו אלא במסלולים שונים באיטליה. הסיבה לשימוש בשם זה היא להבדיל את המרוץ מהגרנד פרי לאופנועים של איטליה, המתקיים גם הוא במדינה.
היסטוריה
הגרנד פרי הראשון של סן מרינו נערך ב-1981 במסלול המרוצים על שם דינו פרארי באימולה. שנה לאחר מכן עבר המרוץ למסלול המרוצים הבינלאומי מוג'לו. המרוץ חזר לאימולה בשנתו השלישית ושב למוג'לו שנה לאחר מכן. מעונת 1985, במשך שלוש שנים, התקיים המרוץ במסלול מיזאנו, הסמוך לרימיני.
הסבב יצא מסבב המרוצים ב-1988 אך שב אליו ב-1991, הפעם במוג'לו. בשנת 1992 לא התקיים המרוץ בשל חילוקי דעות בין הפדרציה הבינלאומית לאופנועים (FIM) להתאחדות קבוצות המרוצים (IRTA) בראשות ברני אקלסטון. המרוץ שב למוג'לו ב-1993 לפני שהופסק עד לשנת 2007. מאז חזרתו מתקיים המרוץ במסלול מיזאנו.
מגלן לבן
מגלן לבן (שם מדעי: Eudocimus albus) הוא מין של עוף מהסוג מגלן שבמשפחת הכפניים. בתי הגידול המועדפים על המגלן הם ביצות ואזורי מנגרובים.
טומאת יולדת
טומאת יולדת בהלכה היהודית היא טומאה החלה על אישה לאחר הלידה. דינה של היולדת הוא כנידה: מטמאת את הנוגע בה, וכן היא ובעלה אסורים בקיום יחסי אישות כבימי הנידה.
מגלן לבן
רבייה
עונת הרבייה מתרחשת באביב, ובמהלכה המגלנים הלבנים מתאספים בלהקות גדולות ליד מקורות מים. למרות שהמגלנים הלבנים מונוגמיים, לעיתים מזדווגים הזכרים עם נקבות אחרות, כראה לצורך הגדלת הסיכויים של העברה מוצלחת של הגנים לדור הבא. הקן מוקם על ענפיו של עץ או שיח. הזכר והנקבה ממלאים יחד חלק בהגנה על הקן והגוזלים; לאורך עונת ההזדווגות והדגירה על הביצים, הזכר עומד על המשמר ותוקף כל פולש (מגלן אחר או טורף) שמנסה להתקרב אל הקן. מספר הביצים תלוי באזור שבו המגלן חי; 1-5 ביצים בצבע כחול-ירוק מוטלות בכל האזורים, אך המספר הנפוץ הוא 2 או 3.
תפוצה
תחום תפוצתו של המגלן הלבן מתפרש על פני חוף המפרץ של ארצות הברית, קובה ורפובליקה הדומיניקנית, ומשם לאורך רצועות החוף של אמריקה המרכזית וצפון-מערב אמריקה הדרומית. תחום התפוצה של המגלן הלבן בוונצואלה חופף לתחום התפוצה של מגלן השני, ופרטים משני המינים באזורים אלה לעיתים מתרבים ביניהם. אוכלוסייתו של המגלן הלבן בפלורידה היא הגדולה ביותר, ונצפתה באזור זה להקה שכללה 30,000 פרטים. אורכו של המגלן הוא כ-56 עד 68 ס"מ, ומשקלו כ-750 עד 1050 גרם, בעוד הזכרים גדולים מן הנקבות.
טומאת יולדת
טעמי המצוה
ככלל, הטומאה ביהדות קשורה למוות ולאובדן. לדעת הרב אליעזר מלמד היולדת טמאה משום שבלידה יש צער מהצטמצמות השאיפות והחלומות לעולם המעשה, צער הדומה לאובדן חיים.
בספר היובלים (ג', 14-8), מובא שהטעם לכך שאישה טמאה בלידת נקבה שבוע יותר מבלידת זכר, משום שחוה נוצרה מאדם שבוע אחרי בריאתו. הסבר זה מובא גם במדרש תדשא.
השלב בו האישה נטמאת
השלב הקובע את טומאת הלידה הוא רגע יציאת רוב ראש התינוק, ובתלמוד הבבלי הוגדר שהכוונה ליציאת המצח (פדחתו). וכך נפסק בשולחן ערוך.
יציאת הפקק הרירי
מחלוקת נוספת ישנה, האם יציאת הפקק הרירי מטמאת. יש סוברים שיציאתו מטמאת משום "פתיחת הקבר", או משום שמעורב בו מראה דמי. ומנגד, יש סוברים שעל פי הידע המדעי ברור שמיקומו של הפקק הרירי הוא בצוואר הרחם, ולכן אין ביציאתו פתיחה של הרחם, וגם אם יש בו דם - מקורו בצוואר הרחם ולא ברחם ולכן הוא אינו מטמא.
דימום בעקבות סטריפינג
יש סוברים שדם שמופיע לאחר סטריפינג אינו מטמא, משום שהוא דם מכה. ודם שמופיע לאחר בדיקת פתיחה אם ברור למיילדת שמקורו בחיכוך צוואר הרחם טהור מאותה הסיבה.
ניתוח קיסרי
בלידה בניתוח קיסרי הנקרא בתלמוד 'יוצא דופן', אין האישה נטמאת בטומאת לידה. אמנם אם יצא דם מהנרתיק, הוא מטמא אותה על פי הדין הרגיל של נידה וזבה, ולכן למעשה כיום עליה לספור שבעה נקיים כדי להיטהר.
תהליך הטהרה
על פי דין התורה, יכולה היולדת להיטהר על ידי טבילה רק בלילה שלאחר שבוע או שבועיים מהלידה, ולהיטהר מטומאת הלידה אף אם עדיין יש דימום פעיל, וכל דם שתראה לאחר הטבילה יחשב לדם טוהר שלא יטמא אותה לבעלה.
אם ילדה בזוב, כלומר ילדה כאשר הייתה טמאה טומאת זיבה, תוכל להיטהר לבעלה רק כאשר תשלים שני תהליכי ההיטהרות - ספירת שבעה נקיים לטומאת זיבה והשלמת ימי טומאת לידה.
כיום - בעקבות חומרת רבי זירא - נחשבות כל היולדות ליולדות בזוב מפני שמתייחסים לכל דם שיוצא מגוף האישה כדם זיבה, וממילא כדי להשלים את תהליך ההיטהרות לבעלה לאחר הלידה, צריכה האישה להמתין עד תום הדימום ולאחריו תוכל להתחיל לספור שבעה נקיים ולטבול. לרוב מדובר בדימום שאורך כארבעה עד שישה שבועות לאחר הלידה. תקופה ארוכה זו מעוררת לעיתים קשיים בקרב בני זוג השומרים על הלכות טהרת המשפחה.
ימי טוהר
לאחר תקופת הטומאה הראשונית מתחילה תקופה הנקראת "ימי טוהר", שנמשכת שלושים ושלושה ימים בלידת בן (מהיום השמיני ללידתה, עד היום הארבעים) וששים ושישה ימים בלידת בת (מהיום החמישה עשר ועד היום השמונים). בתאומים בן ובת, הטומאה נמשכת שבועיים לפי הבת ואילו ימי הטוהר נמשכים עד ארבעים ימים מהלידה, לפי הבן. במשך תקופה זו היולדת אינה "אב הטומאה", אלא יש לה טומאה קלה בדרגת "שני לטומאה" כמו טבול יום: היא לא מטמאת אדם וכלים שבהם היא נוגעת, וגם לא אוכל ומשקה שאין בו קדושה ("חולין"), אלא היא מטמאת רק תרומה וקדשים שהיא נוגעת בהם. לכן היא נקראת בלשון חז"ל: "טבולת יום ארוך".
חומרת דמי טוהר
מתקופת הגאונים החלה להתפשט חומרת דמי טוהר, לפיה ראיית דם בימי הטוהר מטמאה את האישה לבעלה, אך עדיין רבים נהגו לטהר דמי טוהר כדין התורה. עם השנים המנהג הלך והתפשט, הרמב"ם כתב שדין זה תלוי במנהג ולכן אינו מחייב את יהודי אשכנז וצרפת שלא נהגו להחמיר בזה, ואילו הרמב"ן החזיק בדעה שמנהג זה מחייב בכל ישראל מתוקף חומרת ר' זירא ואין מקום לטהר דמי טוהר כלל. בסוף תקופת הראשונים כבר התפשט המנהג בכל ישראל.
קורבנות היולדת
בתום ימי הטוהר - ביום הארבעים ואחד ללידת בן או שמונים ואחד ללידת בת, על היולדת להביא קורבן לבית המקדש:
מנחם מזרחי
מנחם מזרחי (01 ביוני 1951 - 3 בינואר 2011) היה צייר ישראלי שחי ופעל בתל אביב. מזרחי לא עזב מעולם את ישראל וכמעט לא יצא מתחומי העיר תל אביב, בה חי בגפו. עסק בציור, רישום, רישום מודל וציור בצבע שמן.
תולדות חייו ויצירתו
בילדותו חלה מזרחי בפוליו, מחלה שעיוותה את גופו. בין השנים 1977–1980 למד במכון אבני לאמנות בתל אביב. מיד לאחר סיום לימודיו לימד במכון משנת 1981 ועד 1986, לאחר מכן עבר ללמד ב"מימד", בית ספר לאמנות חזותית, ובמכון בת ים לאמנות. בין תלמידיו הבולטים הציירות מרים כבסה, מירב סודאי ומרילו לוין.
בין השנים 1992 ל-2002 קיים חמש תערוכות יחיד, כולן בגלריה גורדון.
ציוריו, הנוטים אל האקספרסיוניזם, מתרכזים בדמות האדם ומצבו הקיומי בחלל עירוני. סדרות ציוריו של דוגמנית בחדר מביעות את הניכור בין החדר החשוף לבין הדוגמנית המעורטלת. סדרות ציוריו של אדם ברחוב, שהן למעשה דיוקן עצמי של האמן, מביעות את הניכור שחש האדם הבודד, כל אדם, בעיר גדולה. בסדרת ציורים זו ניצב האדם רזה וכפוף בעיר אפורה וגשומה. גורם מרכזי בציוריו הוא האור העז האופייני לציור הישראלי.
לשם יצירת טקסטורות על גבי הבד נהג לאסוף חומרים מהרחוב, כגון שאריות משקעים שנותרו על כביש לאחר גשם, ולערבבם עם צבעיו.
בדבריו על תערוכת היחיד השלישית שלו ("מטרופולין") בגלריה גורדון כתב:
נפטר בגיל 59 ב-3 בינואר 2011.
אהרונוב
אהרונוב הוא שם משפחה יהודי ממוצא רוסי. פירושו הוא בנו של אהרון.
{{פירושונים|* אורי כהן אהרונוב – עיתונאי ישראלי
ראו גם
}}
מנדל סטבורובסקי
ראשית חייו
מנדל סטבורובסקי נולד בגרודנו שבפולין לחנוך וגולדה סטבורובסקי (לבית קוצובסקי), אח למרדכי (נולד ב-1918) ונכדו של הרב שמואל סטבורובסקי
אמו גולדה נרצחה בגטו ורשה באביב, 1943. בתמונת הילד היהודי מגטו ורשה, שהפכה לאחת התמונות המפורסמות מהשואה, עומדת גולדה מאחורי הילד עם הקסקט. נכדתה, בתו הצעירה של סטבורובסקי הקרויה על שמה, ד"ר זהבה סטבורובסקי רופאה בכירה בבית החולים איכילוב.
סטבורובסקי עבד כשנה בבית חולים בולבז'יך, שם הכיר את אסתר (טושה), ילידת העיירה בילגוריי שבפולין, שהייתה אחות אחראית בכירורגיה תחת הנהלתו של ד"ר שפילמן.
במדינת ישראל
ד"ר הנס יעקב מנהל בית הבריאות ע"ש נתן שטראוס בתל אביב נזכר : "נעלמה מנוף ביה"ח איכילוב וככלל מנוף העיר תל אביב דמות מופלאה, מקורית ומיוחדת של רופא ואדם במלוא מובנם של המילים, אדם עם לב ונשמה וידי אמן ורב-אמן כמנתח עם גישה של צדק ושוויון לכל אדם שנולד בצלם. על שולחן הניתוחים שלו ראית רמי מעלה מול סתם אנשים, כלם היו שווים".
סטבורובסקי מונה כפרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. במוסד זה קיימת קרן מחקר בכירורגיה על שמו.
סטבורובסקי נפטר בשנת 1983, בן 61 במותו. נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בנו חנוך היה רופא מנהלתי. בן דודו היה הפרופ' משה זכאי.
טלזר 019 שירותי תקשורת בינלאומיים
טלזר 019 היא חברת סלולר ישראלית המספקת שירותי תקשורת מקומיים ובינלאומיים באמצעות קידומת הגישה 019.
היסטוריה
החברה הוקמה על ידי דוד, ידידיה, עזריה ובעז סלע, מבעלי חברת בלוקשתיל. ביולי 2010 החברה קיבלה ממשרד התקשורת רישיון למתן שירותי תקשורת בינלאומיים.
בשנת 2013, לאחר שחתמה על הסכם עם פרטנר ופלאפון, החלה החברה להשתלב בשוק הסלולר הישראלי כמפעיל וירטואלי, תחת השם 019 מובייל. בשנים 2013–2017, השתמשה טלזר 019 בתשתית של פרטנר ופלאפון.
במרץ 2014 הוקצתה לה גם הקידומת 055-97.
החל משנת 2018, הרשת עושה שימוש בתשתית משותפת של הוט מובייל ופרטנר. כמו כן, טלזר 019 היא ספק אינטרנט.
לחברה שלושה סניפים שממוקמים בנתב"ג ויש לה בלעדיות למכירת סימים בנתב"ג.
אליאס קוטיז
אליאס קוטיז (אנגלית: Elias Koteas; נולד ב-11 במרץ 1961) הוא שחקן ומפיק קולנוע קנדי. ידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של קייסי ג'ונס בסרט "צבי הנינג'ה" ובהמשכו "צבי הנינג'ה: יוצאים מהצללים".
קורות חייו
קוטיז נולד במונטריאול שבקוויבק, קנדה. אביו היה מכונאי ברכבת הלאומית של קנדה ואמו הייתה כובענית. שני הוריו ממוצא יווני וקוטיז מדבר יוונית כשפת אם. קוטיז למד במכללת ונייר שבמונטריאול, וב-1981 החל ללמוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות הבמה בניו יורק, אותה סיים ב-1983. בשנים הראשונות בהן חי בארצות הברית, לא ניתנה לו אזרחות על כן הוא לא יכול היה לעבוד בעבודה מסודרת ותחת זאת עבד בשטיפת כלים בניו יורק עבור דולר אחד לשעה.
נבחרת סרביה בכדורסל נשים
נבחרת ספרד בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל נשים הלאומית של סרביה. הנבחרת היא אלופת אירופה המכהנת.
עד לשנת 1994 התחרתה הנבחרת כחלק מנבחרת יוגוסלביה בכדורסל נשים.
אליפות אירופה
הנבחרת משתתפת באליפות אירופה בכדורסל נשים מאז שנת 1995. הנבחרת השתתפה בכל התחרויות עד לשנת 2009, אך לא הצליחה הנבחרת לעבור את שלב רבע הגמר. בשנת 2011 לא הצליחה להעפיל. בשנת 2015 זכתה לראשונה באליפות לאחר שגברה בגמר על נבחרת צרפת. בשנת 2021 זכתה באליפות בפעם השנייה, לאחר שגברה שוב על נבחרת צרפת.
אליפות העולם
הנבחרת הצליחה להעפיל לאליפות העולם בכדורסל נשים רק פעמיים: בשנת 2002 ובשנת 2014, בה דורגה במקום השמיני, הדירוג הגבוה ביותר עבור הנבחרת.
המשחקים האולימפיים
הנבחרת העפילה לראשונה למשחקים האולימפיים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). בחצי הגמר הפסידה סרביה לנבחרת ספרד. לאחר מכן ניצחה את נבחרת צרפת בקרב על מדליית הארד. באולימפיאדת טוקיו (2020) סיימה הנבחרת במקום הרביעי לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת ארצות הברית ולנבחרת צרפת בקרב על המקום השלישי.
נינה גנקה-מלר
נינה הנריקובנה גנקה או נינה גנקה-מלר (ברוסית: Нина Генке-Меллер, Нина Генке, באנגלית: Nina Genke-Meller: 19 באפריל 1893 – 25 ביולי 1954) הייתה אמנית סופריסטית, מעצבת וגרפיקאית אוקראינית-רוסית.
ביוגרפיה
נינה גנקה נולדה במוסקבה ב-1893 לאב הולנדי, גנריק גנקה, ולאם רוסייה, נדז'דה טיכאנובה. היא נישאה לאמן ואדים מלר (1884-1962). נינה גנקה-מלר נפטרה בקייב ב-1954.
חינוך
בשנת 1912 סיימה את לימודיה בגימנסיה הפרטית לבנדובסקיה בקייב. היא קיבלה תואר בשפה והיסטוריה רוסית. בשנה שלאחר מכן היא החלה ללמד היסטוריה, גאוגרפיה וציור במכללה הגבוהה לנשים בסקופטסי. שם היא פגשה את האמנית יבגניה פריבילסקה שעמדה בראש הסטודיו לאמנות במרכז עממי וקיבלה השראה רבה להפוך לאמנית בעצמה. בשנת 1914 החלה גנקה ללמוד בסטודיו של אלכסנדרה אקסטר בקייב לצורך השכלתה לאמנות, והפכה לעוזרת בסטודיו של אקסטר מ-1915 עד 1917. במקביל, היא עבדה כאמנית במרכז העממי של כפר סקופצי, בפיקוח יבגניה פריבילסקיה.
יצירה
נינה גנקה הייתה קשורה קשר הדוק לקבוצת ״סופרמוס״ שהונהגה על ידי קזימיר מלביץ', מייסד הסופרמטיזם. משנת 1915 עבד גנקה כאמן ראשי של המרכז העממי של כפר ורבובקה (מחוז בקייב). היא משכה אמנים אוונגרדיים מפורסמים כמו קזימיר מלביץ', נדז'דה אודלטסובה, אלכסנדרה אקסטר, איבן קליאן, ז׳אן פוני, ליובוב פופובה, אולגה רוזנובה, קסניה בוגוסלבסקיה ואחרים לקואופרטיב האומנים האיכרים היצירתיים. 1915-1916 השתתפה ביצירת ההצגה "קמירה קיפארד" עבור תיאטרון קאמרני במוסקבה. כמו כן לימדה רישום בגימנסיה הפרטית של קרוגר, עבדה במשותף על פאנל גדול עם האמנית קטריה וסילייבה, כחברה במרכז העממי של קייב. יחד עם קבוצת האמנים-סופרמטיסטים יצרו רשת של אולפנים אמנותיים ותעשייתיים שמטרתם לתמוך באמנות עממית בטרנופול, קולומיאה, אזורי צ'ורטקוב וצ'רנוביץ.
זמן קצר לאחר מהפכת אוקטובר של 1917, נינה גנקה השתתפה בקישוט רחובות קייב ואודסה לחגיגות המהפכה יחד עם אלכסנדרה אקסטר וקלימנט רדקו, והחלה לעצב מופעים גרנדיוזיים וכתבה ספר על עיצוב גרפי.
בין השנים 1920–1924 לימדה אמנות. בשנת 1924 עברה למוסקבה, עבדה כמעצבת במה, מעצבת קרמיקה (בעיקר צלחות) ועיצבה טפטים. גנקה גם מילאה תפקיד של סגן ראש המועצה לאמנויות יפות.
בשלב מאוחר יותר, עבדה גנקה כמעצבת פנים ומפקחת על מוסדות דקורטיביים ואמנות שימושית.