cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אזור תעשייה עידן הנגב
מיקום
אזור התעשייה עידן הנגב שוכן דרום-מזרחית לעיר הבדואית רהט, ליד מחלף עידן הנגב (שנקרא בעבר "צומת להבים") משני צדדיו של כביש 310, בשטחה של מועצה אזורית בני שמעון. אזור התעשייה מתפרס על פני 4,500 דונם, בנוסף להקצאה של 270 דונם לבית חולים שני בנגב, ו-70 דונם למכללה המיועדת לקום באזור. הפארק סמוך לכביש 6, לתחנת הרכבת להבים ולכביש 40. צפוי שאזור תעשייה עידן הנגב ייצור מקומות עבודה חדשים לכ-3,000 עובדים בשלב הראשון ועוד כ־6,000 נוספים באופן עקיף, רובם תושבי האזור.
רקע
פארק התעשייה עידן הנגב נולד ביוזמת משותפת של המשרד לפיתוח הנגב והגליל, המועצה האזורית בני שמעון, המועצה המקומית להבים ועיריית רהט. אך הרעיון המקורי נולד בסביבות שנת 2000 על ידי עיריית רהט ובני שמעון. הוא בא מתוך רצון להרחיב את היצע התעסוקה באזור וכמובן, לייצר הכנסה נוספת לעירייה. אזור התעשייה עידן תוכנן סטטוטורית על ידי חברת קליין כץ בע"מ.
באוקטובר 2002 נחתם הסכם המייסדים ובפברואר 2006 נחתמה התב"ע. בשנת 2009 החלה לפעול במקום מינהלת שמונתה על ידי משרד הכלכלה, אשר הפכה באוקטובר 2011 לחברה כלכלית עירונית.
פיתוח עידן הנגב מתבצע גם במסגרת התוכנית לקידום הצמיחה והפיתוח הכלכליים של האוכלוסייה הבדואית בנגב בהשקעה ממשלתית כוללת של 1.2 מיליארד ש"ח. התוכנית הלאומית האסטרטגית לפיתוח הנגב מציעה עבור אוכלוסייה זו מגוון פתרונות בשורה של נושאים שאחד המשמעותיים מביניהם הוא סוגיית התעסוקה והפרנסה של אוכלוסייה זו. מקצת מהיזמים הם בדואים מהנגב שמבקשים להקים מפעלים שיעסיקו בין היתר צעירות וצעירים בדואים, אוכלוסייה הסובלת כידוע משיעורי אבטלה גבוהים.
טקס חנוכת פארק התעסוקה עידן הנגב נערך ב-27/04/10 בנוכחותם של שרי הממשלה: שר התמ"ת, בנימין בן אליעזר והמשנה לראש הממשלה, השר לפיתוח הנגב והגליל, סילבן שלום. ב-2 באפריל 2012 הגיע נשיא המדינה שמעון פרס לפארק התעסוקה עידן הנגב לביקור נשיאותי.
תקצוב ובעלות
התקציב הכללי להקמת אזור תעשייה זה עומד על 19 מיליון ש"ח, כש-15.5 מיליון ש"ח מתוכם מגיעים מתקציב המדינה: משרד לפיתוח הנגב והגליל, משרד התמ"ת והרשויות השותפות.
הסעיף על שם מקל
הסעיף על שם מֶקֶל ("סעיף" מלשון הסתעפות. באנגלית: Meckel's diverticulum, ובהתאם מכונה גם "הדיברטיקולום על שם מקל") הוא שריד עוברי של שק החלמון, שהיה מחובר לקצה של המעי האמצעי (midgut), ואם הוא לא מתנוון יש שלוחה של המעי האמצעי (ileum) עם רירית כמו שלו. זהו המום המולד השכיח ביותר במעי הדק, הוא קיים בקירוב אצל כ-2% מהאוכלוסייה, ולרוב המום אינו סימפטומטי, כלומר אין תלונה על כאב כלשהו, ואם קיים כאב הוא דומה לכאב הנגרם בשל דלקת התוספתן (אפנדיציטיס).
אזור תעשייה עידן הנגב
תקצוב ובעלות
עידן הנגב זאת יוזמה עסקית משותפת של שלושה גופים:
הסעיף על שם מקל
סעיף זה תואר לראשונה במאה ה-16 ונקרא לאחר מכן על שם יוהאן פרידריך מקל, אשר איתר את המקור העוברי של הסעיף בשנת 1809.
אזור תעשייה עידן הנגב
תקצוב ובעלות
זה פרויקט ייחודי, הראשון מסוגו כי מדובר בשותפות עסקית יהודית-בדואית. על בסיס ההסכם בין הרשויות, הוקמה מנהלת משותפת, שבה חברים שלושת ראשי הרשויות, הפועלים בשיתוף פעולה מלא. המנהלת מטפלת בכל הנושאים הקשורים לקידום האזור.
צפוי כי בשנת 2022 הפארק התעשייתי ירוויח כ-70 מיליון ש"ח בשנה.
הסעיף על שם מקל
מבוא
לרוב גודלו בין 3 ל-5 ס"מ, הוא בעל אספקת דם נפרדת, והוא מהווה שריד של החיבור בין חבל הטבור למעי הדק בתקופת ההתפתחות העוברית.
אזור תעשייה עידן הנגב
תקצוב ובעלות
יו"ר הדירקטוריון של עידן הנגב הוא טלאל אלקרינאוי ראש עיריית רהט.
הסעיף על שם מקל
מבוא
המאפיינים של המום מזוהים עם הספרה 2: קיים ב-2% מהאוכלוסייה, נמצא במרחק של 2feet מה-ilocecal valve, אורכו 2 אינץ', 2% מבעלי המום הם סימפטומטיים (מתלוננים על כאב), ישנן 2 רקמות אקטופיות המלוות מום זה, רקמת קיבה ורקמת לבלב, הגיל הנפוץ ביותר לאבחון הוא גיל שנתיים, וגברים לוקים במום זה פי שניים מאשר נשים.
אזור תעשייה עידן הנגב
תוכן
פרט למפעלי תעשייה, יכלול הפארק גם מבני ציבור, כמו בית חולים (השני בנגב אחרי המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה) וקמפוס טכנולוגי להכשרת עובדים ואזור מסחרי ובו חנויות outlet.
הסעיף על שם מקל
מבוא
הסעיף יכול להיות בצורה של שלוחה שלא מחוברת לטבור כלל, או שיכולה להיות מחוברת לטבור על ידי מיתר, פיסטולה, ציסטה או פתח המאפשר יציאת נוזלים.
אזור תעשייה עידן הנגב
תוכן
הקמפוס יפעל בחסות משותפת של אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הסעיף על שם מקל
סימפטומים
סימפטומים, אם קיימים, יהיו דימום רקטלי, חסימת מעיים, ודלקת של הסעיף עצמו (דיברטיקולוזיס).
אזור תעשייה עידן הנגב
תוכן
בין החברות שיקימו את מפעליהם באזור תעשייה זה וכבר רכשו בה שטחים - חברת סודה סטרים וחברת קרגל. מפעל של סודה סטרים יוקם בהשקעה של כ-130 מיליון שקל ובסיוע מרכז ההשקעות במשרד התמ"ת, הוא לבד עתיד להעסיק כ-1,000 עובדים. במאי 2012 מנהלת מרכז השקעות במשרד התמ"ת אישרה מענק של למעלה מ-20 מיליון שקלים להקמת מפעל חדש. עבודות העפר החלו במתחם סודה סטרים ביוני 2012. בנוגע לחברת קרגל מדובר בהעתקת מפעל גדול לייצור מוצרי קרטון מהעיר לוד שבמרכז הארץ דרומה לתוך אזור תעשייה עידן הנגב. צפויה המדינה להשקיע בהעתקת המפעל דרומה לאזור צומת להבים, יותר מ-30 מיליון שקלים לא כולל הטבות נלוות.
הסעיף על שם מקל
סימפטומים
דימום יכול להיות כרוני או חד, לרוב מקורו ברקמה הטרוטרופית של הקיבה אשר נמצאת בסעיף, רקמה זו מפרישה חומצה וגורמת לכיב ברירית המעי הדק. 50% מהסעיפים מכילים רקמה הטרוטרופית כאמור.
אזור תעשייה עידן הנגב
תוכן
עידן הנגב נכלל באזור פיתוח א' לתעשייה, המעניק הטבות שונות וכן מסובסדות בו עלויות הקרקע וזה עושה אותו אטרקטיבי במיוחד לעסקים. 36 מפעלים, קטנים ובינוניים, נמצאים בשלבי התמקמות ובפארק נערכים לפיתוח של כ-200 דונמים נוספים.
הסעיף על שם מקל
אבחון
בדיקה גרעינית של טכנציום 99 (99mTc) היא הבדיקה שבאמצעותה ניתן לאבחן סעיף על שם מקל. מאחר שב-50% מהמקרים אצל חולים סימפטומטיים יש רקמת קיבה אקטופית על פני הסעיף, ניתן לראות כי המיפוי הגרעיני יציג נקודות הרחוקות מהקיבה עצמה במיפוי, מה שמרמז על חשד לקיומו של סעיף.
מקדם מתאם
מקדם מתאם הוא ערך מספרי המכמת את המתאם, כלומר את הקשר הסטטיסטי, בין שני משתנים או יותר.
סוגים שונים של מקדמי מתאם כוללים בין היתר:
The Blue Marble
צילום התמונה
התמונה צולמה במקור כשהצפון בתחתית כדור הארץ והדרום במעלה הכוכב, כלומר הפוך מהייצוג המקובל. אולם היא סובבה לפני שהופצה.
שמה הרשמי של התמונה הוא AS17-148-22727. תמונה AS17-148-22726 צולמה קצת לפני AS17-148-22727, והיא כמעט זהה לה. הצלם השתמש במצלמת Hasselblad 70 מילימטר עם עדשת 80 מילימטר. הקרדיט הרשמי לתמונה, לפי נאס"א, ניתן לכל צוות אפולו 17 - יוג'ין סרנן, רונלד אוונס והאריסון שמיט - כולם צילמו תמונות שונות במהלך המשימה בעזרת המצלמה תוצרת Hasselblad שהייתה בחללית. שמיט טען מאוחר יותר שהוא אישית צילם את התמונה המפורסמת, אך זהות הצלם האמיתי אינה ניתנת לאימות.
משימת אפולו 17 הייתה האחרונה שבמשימות הנסיעה המאוישות לירח עד ימינו. נכון ל-2021, אף אדם לא נמצא בתחום שבו ניתן לצלם תמונה של כדור הארץ בשלמותו, כמו The Blue Marble, אם כי גשושיות ולוויינים מסוגלים לכך.
תפוצה
The Blue Marble הייתה התמונה הראשונה של פני שטח מוארים של כדור הארץ. התמונה פורסמה בתקופה שבה ניתן דגש על איכות הסביבה, במהלך שנות השבעים, וסביבתנים רבים ראו בה תיאור של כדור הארץ כשברירי, פגיע ומבודד במרחב החלל. לעומת זאת, מייק ג'נטרי, איש נאס"א, טען כי על אף הטענות שעלו נגדה, The Blue Marble היא התמונה הנפוצה ביותר בהיסטוריה. בנוסף, דעתם של ארגוני איכות הסביבה בנוגע לתמונה השתנתה עם הזמן והם הפכו לחובביה במקום להיות מבקריה.
כיום, המונח "Blue Marble", כמו גם התמונה עצמה, מצויים בשימוש תדיר, בידי ארגונים שונים הפועלים לשיפור איכות הסביבה או חברות שונות שרוצות לקדם את תדמיתן כחברות "ירוקות". בארצות הברית, וגם בישראל, שודרה בעבר תוכנית טלוויזיה לילדים בשם "Big Blue Marble" (נקראה בארץ "ילדים בעולם"), שהופקה בשנות השבעים והשמונים.
גיום דופאי
גיום דופאי (בצרפתית: Guillaume Dufay; 5 באוגוסט 1397? - 27 בנובמבר 1474) היה מלחין פרנקו-פלמי ותאורטיקאי מוזיקה מתקופת הרנסאנס המוקדם. כדמות המרכזית באסכולה הבורגונדית, היה המלחין המפורסם והמשפיע ביותר באירופה של אמצע המאה ה-15.
ביוגרפיה
על פי צוואתו של דופאי, ניתן להסיק שנולד בבֶּרְסֶל, בסביבות בריסל שבדוכסות בראבנט. הוא היה בן בלתי חוקי של כומר לא ידוע ואישה בשם מארי דו פאי (Du Fayt). מארי עברה עם בנה לקמבריי בילדותו הרכה והתגוררה אצל קרוב משפחה, שהיה הכומר בקתדרלה המקומית. תוך זמן קצר עמדו ראשי הקתדרלה על כשרונותיו המוזיקליים של דופאי והקנו לו, כפי הנראה, הכשרה יסודית במוזיקה; הוא למד אצל רוחיר דה הסדי בקיץ 1409 והופיע ברשימת נערי המקהלה בקתדרלה בין 1409 ל-1412. במהלך שנים אלה למד אצל ניקולא מאלן ונראה שרשויות הכנסייה התרשמו מכשרונותיו של הנער, כיוון שהעניקו לו עותק של ה"דוקטרינאל" מאת וילדייה בשנת 1411, אירוע יוצא דופן ביותר לגבי נער צעיר כל כך. ביוני 1414, בגיל 16, קיבל כהונת כמורה בסן ז'רי, הצמודה לקמבריי. בהמשך אותה שנה יצא כנראה לוועידת קונסטנץ וייתכן שנשאר שם עד 1418, אז חזר לקמבריי.
מנובמבר 1418 עד 1420 שימש דופאי תת-דיאקון בקתדרלה של קמבריי. ב-1420 עזב שוב את קמבריי, הפעם לרימיני ואולי גם לפזארו, שם עבד אצל משפחת מאלאטסטה. שום תיעוד לעבודתו שם לא שרד, אומנם, אבל יש כמה יצירות שלו שאפשר לשייך לתקופה זו; הן מכילות אזכורים המחזקים במידה סבירה את הנחת מגוריו באיטליה. שם פגש את המלחינים הוגו וארנולד דה לאנטינס, שנמנו עם הנגנים בחצר מאלאטסטה. ב-1424 חזר דופאי לקמבריי, הפעם בגלל מחלתו, וכתוצאה ממנה מותו, של קרוב המשפחה שבביתו התגוררה אמו של דופאי. בשנת 1426 שב לאיטליה, הפעם לבולוניה, שם התקבל לשירות החשמן לואי אלמאן, ציר האפיפיור. בתקופת שהותו בבולוניה התמנה לדיאקון, או כומר זוטר, ובשנת 1434 היה לכומר בכיר. בשנת 1428 הדיחה משפחת קאנדולי את החשמן אלמאן, יריבה, ממשרתו בבולוניה, אבל גם דופאי עזב את העיר באותו זמן ונסע לרומא. הוא היה לחבר במקהלת האפיפיור, תחילה אצל האפיפיור מרטינוס החמישי ואז, לאחר מותו של זה בשנת 1431, אצל אאוגניוס הרביעי. בשנת 1434 קיבל את משרת הממונה על המוזיקה (maistre de chappelle) בסבויה, שם שירת את אמדאו השמיני, דוכס סבויה; נראה, שעזב את רומא בגלל משבר במימון מקהלת האפיפיור וכדי להימלט מסערת הרוחות וחוסר הוודאות ששררו בתקופת המאבק בין האפיפיורות למועצה בבזל. ואולם, בשנת 1435 היה שוב בשירות הקאפלה האפיפיורית, אלא שהפעם נמצא מקום שירותו בפירנצה, מאחר שרפובליקת הקושרים שקמה ברומא, אוהדת למועצת בזל ולתנועת הפיוס, הגלתה לשם את אאוגניוס הרביעי. בשנת 1436 חיבר דופאי את המוטט החגיגי Nuper rosarum flore, אחד המפורסמים ביותר בחיבוריו, שהושר לכבוד הקדשת הכיפה של ברונלסקי בקתדרלת סנטה מריה דל פיורה בפירנצה.
בתקופה זו החל דופאי גם בקשר הממושך שלו עם בית אסטה בפרארה, מפטרוני המוזיקה החשובים ביותר של הרנסאנס, שאליהם התוודע כנראה בימים שעמד בקשר עם משפחת מאלאטסטה; לא זו בלבד שרימיני ופרארה קרובות גאוגרפית, אלא שבין שתי המשפחות היה קשר נישואים ודופאי חיבר לפחות בלדה אחת לניקולו השלישי, מרקיז פרארה. בשנת 1437 היה דופאי בביקור בעיר. כשניקולו מת בשנת 1441 האריך המרקיז הבא את החוזה עם דופאי ולא זו בלבד שהמשיך את התמיכה הכספית במלחין, אלא גם העתיק והפיץ חלק מיצירותיו.
דופאי נשאר בקמבריי במשך שנות ה-40' של המאה ה-15 ובזמן הזה עבד גם בשירותו של דוכס בורגונדיה, שם הושפע מאוד מג'ון דאנסטפל האנגלי. דאנסטבל שם דגש על מצלול טבעי ואקספרסיבי יותר בפוליפוניה, גישה שתאמה את נטיית ההומניזם והרנסאנס לעיסוק ברגשות היחיד. בעת שהותו בקמבריי עבד עם ניקולא גרנו על תיקון ועיבוד מלא של אוסף המוזיקה הליטורגית של הקתדרלה, שכלל כתיבת אוסף מקיף של מוזיקה פוליפונית לטקסי תפילה. נוסף לעבודתו המוזיקלית, היה פעיל בניהול הכללי של הקתדרלה. בשנת 1444 נפטרה אמו, מארי, ונקברה בקתדרלה; וב-1445 עבר דופאי לבית הממונה הקודם, שנשאר מעונו העיקרי למשך שארית חייו.
אחרי הסתלקותו מן הכס של האנטי-אפיפיור האחרון (פליקס החמישי), מי שהיה בעבר מעסיקו של דופאי, הדוכס אמדאי השמיני מסבויה, החל הקרע בין הפלגים השונים בכנסייה להעלות ארוכה ודופאי עזב שוב את קמבריי ופניו דרומה. הוא נסע לטורינו ב-1450, זמן קצר לפני מות הדוכס אמדאי, אבל חזר לקמבריי בהמשך אותה שנה; ובשנת 1452 חזר שוב לסבוי. הפעם לא חזר לקמבריי במשך שש שנים, ובמשך התקופה הזו ניסה למצוא פטרון או מעסיק שיאפשר לו להישאר באיטליה. יצירות רבות, ביניהן אחת מארבע קינות שחיבר על נפילת קונסטנטינופול בשנת 1453, המיסה המפורסמת שלו, המבוססת על Se la face ay pale, כמו גם מכתב אל לורנצו דה מדיצ'י שרדו מתקופה זו; אבל מכיוון שלא הצליח למצוא משרה משביעת רצון לפרישתו, חזר צפונה בשנת 1458, שם נשאר עד מותו. בימים שעשה בסבויה שימש, באופן רשמי פחות או יותר, כמנצח מקהלה בחצר לואי מסבויה, אבל סביר יותר שתפקידו היה טקסי בלבד, מכיוון שרשומות הקאפלה אינן מזכירות את שמו.
כשחזר לקמבריי לשנותיו האחרונות, מונה לקאנון של הקתדרלה. עכשיו היה המלחין הנודע ביותר באירופה. הוא חידש את קשריו הקרובים עם החצר הבורגונדית בבריסל והמשיך לחבר מוזיקה בשביל אנשיה; נוסף לכך קיבל אורחים רבים, ביניהם אנטואן בינואה, אוקכם, יוהנס טינקטוריס ולואזה קומפר, שמילאו כולם תפקיד מכריע בפיתוח הסגנון הפוליפוני של הדור הבא. בתקופה זו כתב מן הסתם את המיסה שלו, המבוססת על שיר העם הפופולרי L'homme armé, כמו גם את השאנסון על אותו שיר; את ההשראה לשאנסון קיבל אולי מקריאתו של פיליפ הטוב למסע צלב חדש נגד הטורקים, שכבשו זמן קצר קודם לכן את קונסטנטינופול. כן כתב בשנת 1460 רקוויאם, שאבד.
אחרי מחלה שנמשכה שבועות אחדים, מת דופאי ב-27 בנובמבר 1474. הוא ביקש שבשעת מותו ישירו למענו את המוטט שלו, "אווה רג'ינה קלורום", בשילוב תחינות לרחמים בין בתי האנטיפון, אך לא היה די זמן לארגן את הדבר. דופאי נקבר בקאפלה של סן אטיין בקתדרלת קמבריי; דיוקנו גולף על המצבה שעל קברו. אחרי הריסת הקתדרלה אבדה המצבה, אך נמצאה שוב בשנת 1859 (היא שימשה לכיסוי באר) ושמורה עכשיו במוזיאון בליל, צרפת.
מיסות
כשדופאי היה בראשית הקריירה, הייתה המיסה המחזורית - הלחנת כל חלקי המיסה בידי מלחין יחיד, כשאמצעי מוזיקלי משותף, כגון קאנטוס פירמוס מאחד אותם - בחיתוליה. בשלהי הקריירה שלו הייתה המיסה המחזורית לצורה השלטת והמשמעותית ביותר של יצירה מוזיקלית דתית באירופה.
המיסות המחזוריות הראשונות שדופאי כתב במלואן, ה-Missa sine nomine וה-Missa S Jacobi, נכתבו לפני 1440 וכוללות את השימוש המוקדם ביותר, אולי, בפובורדון. נוסף לכך, ברוב חיבורי המיסות המוקדמים שלו השתמש דופאי בטכניקה של "מוטיב ראש" (אינציפיט), כלומר, רעיון מוזיקלי משותף וקל לזיהוי הפותח את כל הפרקים. ואולם בשנות ה-50 של המאה ה-15 הושפעו המיסות של דופאי במידה רבה מן הסגנון האנגלי (למשל, מן המוזיקה של ג'ון דאנסטפל); המיסות שלו מאותה תקופה עושות שימוש בעיקר בטכניקות של קאנטוס פירמוס ואזוריתמיקה (כלומר, כתיבה בתבנית מקצבית זהה בכל הפרק), כמו במוטטים שלו. את טכניקת מוטיב הראש הארכאית הותיר מאחוריו. במועד מאוחר יותר בתקופה זו החל דופאי להשתמש בטכניקת קונטרפונקט אחידה יותר עם חיקוי מדי פעם, סגנון שבישר את כתיבתם של יאקוב אוברכט ואוקכם. מיסה מאוחרת אחת, המיסה "אווה רגינה", המבוססת על מוזיקה לאנטיפון למריה באותו שם שכתב ב-1463, עושה שימוש בכל הטכניקות שדופאי נקט במהלך הקריירה שלו, וייתכן שנכתבה מלכתחילה כסיכום ליצירתו.
המיסות המאוחרות של דופאי הן כולן מיסות טנור, כלומר, הקאנטוס פירמוס כתוב בטנור. סגנון זה צמח אומנם באנגליה בכתיבתם של מלחינים כמו ליונל פאואר ודאנסטפל, אך דופאי הוא שהביא אותו אל יבשת אירופה.
מוטטים
בסגנונם הם מושווי-קצב (אזוריתמיים), משתמשים בשיטה מבנית שהייתה כבר בשימוש מזה יותר ממאה שנים; נוסף לכך, מדובר בחיבורים בעלי מורכבות ניכרת, כשהאזוריתמוס מופיע לעיתים קרובות בכל הקולות. במקרים מסוימים ניכרת תוכנית קפדנית למתן ערך סמלי לפרקי המוטטים עצמם, כמו במוטט Nuper rosarum flores, שנכתב להקדשתה של כיפת ברונלסקי בדואומו של פירנצה ב-25 במרץ 1436. במוטט זה יחסי המידות של הפרקים תואמים בדיוק את יחסי המידות המשוערים של בית המקדש שבנה שלמה המלך. דופאי עצמו השתתף כנראה במופע הזה, ותיאור של עד ראייה מספר על נוכחות מספר רב של נגני כלי מיתר וכלי נשיפה מעץ, שמילאו את האולם בצליליהם בשעת הטקס המרשים; סביר להניח שהם גם ליוו את המוטט. מה שברור הוא, שדופאי העריך את המוטט שלו די הצורך לצטט את הקודה שלו בסיום המוטט האזוריתמי האחרון שכתב בחייו, Fulgens iubar, בשנת 1447.
מוזיקה והשפעה
השפעתו של דופאי כמלחין הייתה בין הגדולות ביותר במאה ה-15 והמוזיקה שלו הועתקה, הופצה והושרה בכל מקום שבו הכתה הפוליפוניה שורשים. כמעט כל המלחינים בדורות הבאים הטמיעו יסודות אלה ואחרים של סגנונו. התפוצה הרחבה של יצירותיו מרשימה עוד יותר בהתחשב בכך שהוא מת כמה עשרות שנים לפני שהדפסת מוזיקה נעשתה לדבר אפשרי וזמין.
דופאי כתב ברוב הצורות שהיו מקובלות בימיו, כולל מיסות, מוטטים, מגניפיקטים, מזמורים, הרמוני קנטוס פלאנוס בפובורדון ואנטיפונים בתחום המוזיקה הדתית; ורונדו, בלדה, וירלאי ועוד כמה סוגי שאנסונים בתחום המוזיקה החילונית. באותן מיצירותיו ששרדו עד ימינו אין כאלה המוגדרות אינסטרומנטליות במפורש, אם כי כלים שימשו ללא ספק בחלק מן המוזיקה החילונית שלו, בייחוד בקולות הנמוכים; המוזיקה הדתית שלו ווקאלית כולה. שימוש בכלי נגינה לחיזוק הקולות בביצוע בפועל סביר כמעט בכל חלק של מכלול יצירתו. מן המוזיקה של דופאי שרדו 11 מוטטים אזוריתמיים, 8 מוטטים לא-אזוריתמיים, 8 מיסות שלמות והרבה חלקי מיסות עצמאיים, 15 התאמות מוזיקליות למיסה גופא, 3 מגניפיקטים, 15 אנטיפונים, 24 מזמורי תפילה ו-87 שירים צרפתיים חילוניים, בשלושה או ארבעה קולות, שאפשר לייחס לו במידה סבירה של מהימנות; נוסף לכך, כמות ניכרת מן הרפרטואר האלמוני של אמצע המאה ה-15 עשויה להיות יצירתו של דופאי: ייחוס יצירות לדופאי על סמך התאמה לכאורה של קווי דמיון סגנוניים היה בילוי זמן חביב על מוזיקולוגים במשך מאה שנים לפחות, אם לשפוט על פי כמות הספרות שנכתבה בנושא זה.
הרמוני קנטוס ופובורדון
רבים מחיבוריו של דופאי היו תוספות מוזיקליות פשוטות לקנטוס, שנועדו בעליל לשימוש ליטורגי, כנראה כתחליפים לקנטוס נטול הקישוטים, ואפשר לראות בהן הרמוני קנטוס. במקרים רבים השתמשה ההרמוניזציה בטכניקה של כתיבה מקבילה, המוכרת בשם פובורדון, כמו בדוגמה שלהלן, מוזיקה לאנטיפון "אווה מריס סטלה":
ייתכן שדופאי היה המלחין הראשון שעשה שימוש במונח פובורדון לתיאור הסגנון הזה, שתפס מקום חשוב במוזיקה הליטורגית של המאה ה-15, בייחוד זו של האסכולה הבורגונדית.
מוזיקה חילונית
רוב שיריו החילוניים של דופאי נאמנים לתבניות הקבועות של רונדו, בלדה ווירלאי, ששלטו בכיפה במוזיקה החילונית באירופה של המאה ה-14 והמאה ה-15. הוא כתב גם קומץ באלאדות איטלקיות, קרוב לוודאי בתקופת מגוריו באיטליה. כמו במקרה של המוטטים, רבים משיריו נכתבו לאירועים מוגדרים, שאפשר לוודא את מועד התרחשותם ולהפיק מכך מידע ביוגרפי שימושי.
רוב שיריו כתובים לשלושה קולות במרקם המוכתב על ידי הקול העליון; שני הקולות האחרים, נעדרי טקסט, נועדו כנראה לנגינה בכלים, אבל בכמה משירים אלה מופיע קול רביעי שאותו צירף מלחין מאוחר יותר, בדרך כלל אנונימי.
דופאי השתמש בדרך כלל בצורת הרונדו בכתיבת שירי אהבה. בשירים החילוניים המאוחרים ביותר שלו ניכרת השפעתם של בינואה ואוקכם, ויש פחות הבחנה ריתמית ומלודית בין הקולות; כמו שמלמדות יצירותיהם של מלחינים אחרים מאמצע המאה ה-15, ניכרת גם אצל דופאי ראשית נטייה לעבר הפוליפוניה החלקה, שתהיה לסגנון העיקרי חמישים שנה לאחר מכן.
בלדה טיפוסית היא Resvellies vous et faites chiere lye, שנכתבה בשנת 1423 לכבוד כלולות קרלו מאלאטסטה וויטוריה דה לורנצו בקולונה(קרלו היה בנו של מאלאטסטה דאי סונטי. ויטוריה הייתה אחייניתו של האפיפיור מרטינוס החמישי).
השפעה
דופאי לא היה חדשן, פרט לכמה יצירות מאוחרות, וכתב במסגרת מסורת יציבה. הוא היה אחד המלחינים האחרונים שעשו שימוש בטכניקות של ימי הביניים כגון אזוריתמוס, אבל אחד הראשונים שעשו שימוש בהרמוניות, בפיסוק ובמלודיות עתירות המבע, שאפיינו את הרנסאנס המוקדם.
חיבוריו במסגרת הסוגות הגדולות, מיסות, מוטטים ושאנסונים, דומים בעיקרם זה לזה; המוניטין שיצאו לו נשענים בעיקר על מה שנתפס כשליטה המוחלטת שלו בצורות שבהן כתב, לצד הכישרון שהיה לו ליצור נעימה קליטה שאפשר לשיר אותה. במאה ה-15 היה מקובל על הכול כמלחין הגדול ביותר של תקופתו, וגישה זו נותרה בעינה במידה רבה עד ימינו אלה.
סלומון לרנר גיטיס
קורות חיים
בהיותו סטודנט בלימה החל לגלות מעורבות בפוליטיקה, ונבחר ליושב ראש אגודת הסטודנטים, מטעם מפלגת החזית העממית המהפכנית האמריקנית הסוציאל-דמוקרטית. ב-1968 מונה למנכ"ל החברה הציבורית לשיווק קמח ושמן דגים, וב-1975 מונה לסגן השר לסחר חוץ בממשלתו של הגנרל פרנסיסקו מוראלס ברמודס, עד לסיום המשטר הצבאי במדינה ב-1980. במהלך השנים ניהל לרנר חברות רבות בפרו, בהן תחנת רדיו תחנת טלוויזיה, בנק, חברת מסוקים, תאגיד הכותנה הפרואני, ועוד.
עם בחירתו של אויאנטה אומאלה לנשיא פרו ב-2011, מינה אותו אומאלה לראש הממשלה ב-28 ביולי. בכך היה ליהודי השלישי בתולדות פרו, שכיהן כראש ממשלתה, אחרי אפרים גולדנברג (1994 - 1995) ויהודה סימון (2008 - 2009). לרנר התפטר מתפקידו ב-10 בדצמבר אותה שנה, ככל הנראה על רקע הפגנות נגד הקמת מכרה זהב בהרי האנדים. אוסקר ואלדס החליף אותו במשרת ראש הממשלה.
תסמונת קריגלר נג'ר
תסמונת קריגלר נג'ר (באנגלית: Crigler-Najjar Syndrome) היא הפרעה גנטית נדירה, אוטוזומלית רצסיבית, אשר משפיעה על המטבוליזם של בילירובין, באופן בו נוצרת צהבת שאינה המוליטית אשר עלולה לגרום לנזק מוחי אצל תינוקות.
תסמונת זו מחולקת לשני סוגים, סוג 1 וסוג 2 (קשה פחות) אשר יוסברו להלן.
אם לא תטופל תסמונת זו בזמן, בעיקר בסוג 1 של המחלה, תיווצר חירשות ופיגור, והתינוק ימות עד גיל שנה.
וולוו B54
וולוו B54 (בשוודית: Volvo B54) הוא אוטובוס קטן מתוצרת יצרנית הרכב השוודית וולוו, אשר יוצר בין השנים 1966–1971 בשוודיה.
עזריקם
עַזְרִיקָם הוא מושב בישראל, באזור דרום מישור החוף, סמוך לאשדוד, השייך למועצה אזורית באר טוביה וחבר בתנועת המושבים.
היסטוריה
המושב נוסד בשנת 1950 על, ידי קבוצת  עולים מגרעין ״צעירי ציון להתיישבות בארץ ישראל״ מהעיר בז׳ה שבטוניסיה.מטרתם הקמת ישוב חקלאי בארץ ישראל.חלק מחברי הגרעין,  עזבו כבר בחודש הראשון בעקבות קשיים רבים ( לא היו חשמל, מים ומזון, לינה באוהלים) נותרו שלושה זוגות נשואים ורווק אחד. שמותיהם: הזוג סממה, הזוג חלפון, הזוג הלן ומוריס כהן, והבחור הרווק שמעוני.לאחר חמישה חודשים, בעקבות הצעות מחברים ביישובים וותיקים אחרים וקשיים בסיסיים רבים ביישוב החדש עזבו הזוג סממה והזוג חלפוןוגם מר שמעוני. נשארו ה״וותיקים״ מהגרעין המקורי הלן ומוריס כהן. לאחר שמוריס הצליח לתפעל באר מים מהיישוב הערבי וליצור קשר חיובי עם השכנים מהמושב הוותיק באר טוביה, שסייעו לו.שלושה חודשים לאחר מכן,נציג הסוכנות היהודית הודיע שמגיעים עולים חדשים מטונסיה ממגוון ערים ,לתגבור ההתיישבות ,והפעם משפחות שהתארגנו בתוניסיה בסיוע תנועת ״גורדוניה״. ובגל הזה הגיע מירים ושמעון אוזן,שמואל ושמחה ג'ורנו ,אמילי ואדמונד כהן, שמעון וברטה טהר .לאחר חצי שנה הגיעו עולים ממרוקו שהיו במעברה בעתלית. המשפחות הצעירות התגוררו באוהלים ללא תנאים בסיסיים, ללא חשמל, ללא מים זורמים וכבישים. המושב הוקם על חורבותיו של יישוב ערבי בשם "בתניה", ונקרא בראשית ימיו בתניה ב'.
מאז אמצע שנות ה-90, התווספו שלוש הרחבות חדשות למושב, בסגנון "בנה ביתך", על מנת להצעיר את המושב ולקלוט תושבים מן החוץ ובנים חוזרים.
מתקני היישוב
2 בתי תפילה: בית הכנסת 'אם הבנים' בסגנון מרוקאי ספרדי ובית הכנסת 'אהבה ואחוה' בסגנון תוניסאי ספרדי. כמו כן קיים מקווה טהרה. מועדון נוער ומועדון יישובי. מתקני ספורט וכושר: מגרשי כדורסל, קט רגל, מגרש טניס, כדורגל ומתקנים ציבוריים המדמים "חדר כושר פתוח".
בפאתי המושב קיימת פינת יער ובה: שבילים, פינות חמד, מסלולי טיול ברגל ומסלולי רכיבה על אופניים, ואמנות ופיסול סביבתי. בתחום היער מטווח ירי ומאגרי החדרה של "מקורות". קק"ל החלה בנטיעת יער עזריקם בשנת 1962. בכ-1,000 דונם משטח היער ניטעו בשעתו עצי אקליפטוס, אורן וברוש, עצים רחבי עלים ועצי בוסתן כמו שקמה, תות ותאנה בחלקות שהתנוונו.
במושב כ-35 משקים המתפרנסים מפעילות חקלאית הכוללת רפתות ולולים כמו גם מטעים של פירות נשירים ושדות ירק. ליישוב כ–300 דונם של פרדס משותף וכחמש מאות דונם פלחה. רוב תושבי המושב אינם עוסקים בחקלאות: רובם הם יוממים - עובדים שכירים ועובדים עצמאים העובדים מחוץ למושב.
במושב פועל סניף של תנועת הנוער 'התנועה החדשה'.
טיפול במוזיקה
טיפול במוזיקה הוא שיטה בפסיכותרפיה בה נעשה שימוש בכלי נגינה וביצירת מוזיקה. שיטת טיפול זו נכללת בתחום טיפול באמנויות. התרפיה משלבת תאוריות מסורתיות של פסיכותרפיה, טכניקות מתחום הפסיכולוגיה ותאוריות הנוגעות לתהליכי יצירה והמאפיינים השונים של כלי הנגינה והשימוש בהם.
המוזיקה היא צורת ביטוי ספונטנית ונלמדת בקלות רבה יותר מאשר השפה הוורבלית. היא מהווה שפה אוניברסלית המעבירה רגשות וניתן באמצעותה לטפל בקשיים רגשיים. המוזיקה אינה המטרה בטיפול, בו המטפל אינו בהכרח מלמד מוזיקה, שירה או נגינה, אלא משמשת רק אמצעי להשגת מטרות הטיפול השונות. כבשיטות תרפיה אחרות ניתן לערוך טיפול הן באופן הפרטני בו שותפים מטפל ומטופל, והן באופן משפחתי או קבוצתי.
קהל היעד
הטיפול במוזיקה יכול להתאים לבני 3 ומעלה לערך. כבכל שיטת טיפול המטופלים מגיעים לרוב בשל קושי מסוים: פיזי, נפשי, תקשורתי, התנהגותי, חברתי, שכלי או רוחני.
טיפול במוזיקה ניתן במסגרות שונות, כגון: מחלקות שונות בבתי חולים, גני ילדים, בתי ספר בחינוך הרגיל והמיוחד, בתי אבות, מרכזים ללקות ראייה או שמיעה, בתי סוהר, הוספיסים, קליניקות פרטיות ועוד.
תרפיה במוזיקה נעשית במסגרות שונות, כאשר בכל אחת מהן מטרות ודגשי טיפול שונים ובהם פסיכותרפיה במוזיקה, מוזיקה ורפואה ותרפיה במוזיקה בחינוך המיוחד.
בפסיכותרפיה באמצעות מוזיקה הדגש הוא על טיפול בבעיות רגשיות שמתבטאות בהפרעות חשיבה, הרגשה, התנהגות ומערכת הקשרים של המטופל.
ברפואה מטרת השימוש במוזיקה היא כדי לשפר מדדים פיזיולוגיים כמו דופק לב, לחץ דם, נשימה, גלי מוח, רמות הורמונליות, מערכת חיסונית, הפחתת כאב, הורדת רמת חרדה, ירידה במתח ועלייה ברגיעה, הגברת רמת האנרגיה והפחתת מידת העייפות.
בחינוך מיוחד הדגש בטיפול הוא קוגניטיבי ומטרתו שיפור יכולת הריכוז ומיקוד הקשב, בשיפור הידע בתחומים שונים כגון: קריאה, כתיבה, חשבון וידע כללי; שינוי ושיפור תבניות חשיבה, פיתוח ושיקום שפה ותקשורת ועוד.
שטחי הטיפול
הטיפול במוזיקה נחלק לשלושה שטחי טיפול עיקריים:
1. פסיכותרפיה באמצעות מוזיקה - טיפול בבעיות רגשיות שונות שיכולות להתבטא בהפרעות חשיבה, התנהגות ומערכת הקשרים של המטופל. הטיפול מתבצע מתוך הסכמה הדדית של שני הצדדים המעורבים. הקשר ביניהם נרקם באמצעות מוזיקה ובדיבור. המטרה העיקרית היא שינוי דפוסי חשיבה, חיזוק צמיחה והתפתחות אישית על מנת להביא לשינוי הפוטנציאל של אותו מטופל.
3. טיפול במסגרות החינוך המיוחד - התמקדות בנושאים של תפיסה, יכולת לימודית וקואורדינציה.
מטרות הטיפול
אמצעים אלה משולבים עם מוזיקה באופן הבא:
1. בתחום המוזיקלי
2. בתחום המוטורי שיפור הקואורדינציה המוטורית לכלל סוגיה:
3. בתחום החברתי פיתוח ושיפור הסתגלות חברתית:
5. בתחום הרגשי-נפשי
6. בתחום השפה והתקשורת
7. בתחום הקוגניטיבי - הכרת העולם שבו אנו חיים ומתפקדים
תאוריות פסיכותרפויטיות וטיפול במוזיקה
1. התנהגותי- ביהביוריסטי - שימוש בטיפול במוזיקה על מנת לעצב, למתן, להרחיב או להפחית תבניות התנהגותיות. המוזיקה משמשת כחיזוק חיובי או שלילי.
2. פסיכואנליטית - המוזיקה במקרה זה יכולה להעלות רגשות עמוקים אצל שני הצדדים ולסייע לניתוח מעמיק יותר של ההעברה וההעברה הנגדית.
3. הומניסטי- אקסיסטנציאליסטי - הבנת חוויות המטופל בעולם באמצעות המוזיקה שהוא יוצר. ההתבוננות במטופל מתרחשת בשלושה מישורים:
4. טרנספרסונאלי
פסנתר
זהו כלי גדול ומסיבי הדורש את תשומת הלב של הנוכחים, והדומיננטי ביותר בחדר הטיפול. יש המגיבים לנוכחותו ברצון לגשת אליו ולהפיק ממנו צלילים, אך יש הנרתעים ממנו ותופסים אותו כמאיים ומפחיד.
כלי הקשה
ניתן להשתמש בכלי הקשה רבים: תוף מרים, דרבוקה, קסטנייטות, תופים אפריקאיים, פעמוני רוח, פעמונים טיבטיים, פעמונים סיניים, מצילות, קסילופון, סנר, טימפאני, תופי בונגו, תופי קונגה, טמבורין, מנענעים, קבסה, קשקשנים (מרקס), צלצלי אצבע, פעמוני עץ, תיבה סינית, מקלות עץ, מטלופון, צלילון וסנסולה. תפקידם העיקרי של כלי ההקשה הוא מתן הקצב, אלמנט בסיסי ומרכזי בכל סוגי המוזיקה. מבין כלי ההקשה, התוף על סוגיו השונים נקשר אסוציאטיבית עם פעימות הלב. קסילופונים ומטלופונים נחשבים לכלי הקשה, אך הם גם כלים מלודיים שאפשר לנגן בהם מנגינות קיימות וכן ליצור מנגינות חדשות. לגונגים, לקולנים ולפעמונים טיבטיים וסיניים יש אפקט מהדהד, השימוש בהם הוא בעיקר לרגיעה והרפיה.
כלי מיתר
צורתה וצליליה של הגיטרה אטרקטיביים. היא כלי נייד וגודלה אינו נתפס כמאיים. היא מאפשרת תנועתיות תוך הנגינה בה, דבר המאפשר יצירת קשר תנועתי בין המטופל לכלי ולמטפל. יש החווים את צלילי הצ'לו כטרגיים, עצובים ואפילו מדכאים. מכאן השימוש בכלי זה נעשה לחקר רגשות כמו עצב ולעיבוד סיטואציות שגרמו לדיכאון. יש החווים את צלילי הצ'לו כשמימיים - צלילים המביאים לתחושת התעלות.
כלי נשיפה
הכוונה לכלי נשיפה קטנים, או למשרוקיות ממינים שונים כגון: משרוקית קוקייה, משרוקית רכבת, משרוקית אזעקה, אוקרינה, חליל, משרוקית מים עם קולות של ציפורים, חליליות סופרן ואלט. אלו כלים אוראליים, להפקת צליל יש להכניסם לפה, אזור זה מרכזי בהתפתחות האישיות.
הכלים כולם אינם מצריכים ידע מוקדם של המטופל ומיומנות בשימוש בהם.
כלים נוספים
כלים נוספים בהם נעשה שימוש במהלך הטיפול הם שירים וכן מוזיקה מוקלטת. השירים הם כלי הבעתי נוסף ופועלים כגורם מתווך בין המטפל למטופל, או בין מטופלים בקבוצה. פעמים רבות השיר הוא ראי לעולמו הפנימי של המטופל בתקופה מסוימת. כאשר נעשה שימוש בשירים קיימים, חשיפת הרגשות בשיר נעשתה על ידי המשורר, והמטופל מביע רגשותיו כתגובה. המטרות בשימוש במוזיקה מוקלטת ללא מלל - כגון מוזיקה קלאסית או מוזיקת העידן החדש - שונות ומגוונות: ניתן לעשות במוזיקה זו שימוש להרפיה ורגיעה, או לשם גריית תנועתיות; מוזיקה מוקלטת מעוררת אסוציאציות, זיכרונות ופנטזיות אצל המטופל, וכן מגוון רגשות.
אפשרות נוספת היא האלתור בו מתחבר המטופל עם החלק היצירתי שבו.
מוסמכים לטפל
מטפל במוזיקה הוא מי שסיים לימודים לתואר שני בטיפול במוזיקה או שהוא בעל תואר שני מתחום הטיפול וסיים לימודי הסמכה במסלול דו או תלת שנתי לטיפול במוזיקה ובנוסף חלה עליו חובת התנסות כחלק מתוכנית הלימודים.
בוגר תוכנית לימודים בטיפול במוזיקה המוכר על ידי האיגוד המקצועי והרשויות המתאימות, העומד בתנאים הבאים:
מחקרים והשפעות
התרומות של התרפיה במוזיקה הם בתחומים רבים: קוגניטיביים, פיזיים, רגשיים, וחברתיים. ההשפעות משתנות בהתאם לגיל המטופל, היכולות והמטען הרגשי שאיתו הוא מגיע. טיפול במוזיקה עם חולים מתאפיין בעיקר בעבודה שיקומית, ותפקיד המוזיקה לשמש גורם מדרבן ומעורר. בנוסף הטיפול במוזיקה מספק אפיק לביטוי רגשות. עשייה מוזיקלית תורמת להתמודדות עם בעיות והתנסות עם התנהגות שונה. זה ניתן לבדיקה במסגרת טיפול קבוצתי המאפשר ליצור קשר באופן בטוח ומובנה. לטיפול במוזיקה יש השפעה בהפחתת כאב המבוססת על קשר פסיכו-נוירולוגי בין מוזיקה וכאב. מחקרים מראים על יכולתה של המוזיקה לשכך כאבי ראש, כאבי שיניים, כאבי גב ובטן ואפילו כאבים בזמן הלידה. עובדה זו מתבססת על מחקר שנערך בבית חולים בבוסטון, כאשר נחקרו 110 נשים הרות. בלידה חילקו את הנשים לשתי קבוצות - לקבוצת הניסוי השמיעו בזמן הלידה מוזיקה רוגעת. תוצאות המחקר הראו כי הנשים בקבוצת המוזיקה סבלו פחות מכאבים ולחץ. מחקר נוסף נערך בבית חולים בטורונטו בו 42 חולי סרטן, לאחר השתלת מח עצם חולקו אף הם לשתי קבוצות, רק המטופלים של אחת הקבוצות נפגשו פעמיים בשבוע לטיפולי מוזיקה ואף הם דיווחו על פחות כאבים ובנוסף החלו לייצר מהר יותר תאי דם לבנים. טיפול באמצעות תרפיה במוזיקה נמצא יעיל לילדות הסובלות מתסמונת רט, הטיפול מעניק לילדות רגיעה תוך פתיחת ערוץ תקשורת רגשית.
שיטת MIT מנוצלת לטיפול בחולי אפאזיה.
מלון פאלאס
מלון פאלאס הוא בניין שנבנה בירושלים בין השנים 1928 ו-1929 על פי תוכניות האדריכל נחאס ביי. הבניין ממוקם בפינת הרחובות אגרון ודוד בן שמעון, אל מול בית הקברות ממילא ובריכת ממילא, בשולי גן העצמאות. הבניין פעל כמלון פאר בשנותיו הראשונות, ולאחר מכן הוסב לבניין משרדים. בתחילת המאה ה-21 החלו במתחם עבודות פיתוח שנועדו להשיב למבנה את ייעודו המלונאי, וכיום מהווה הבניין את אגפו המרכזי של מלון וולדורף אסטוריה ירושלים.
למבנה המלון המקורי ארבע קומות. בקומת הקרקע הפונה אל הרחוב קשתות רחבות. המבנה מעוטר בגילופי אבן בסגנון ממלוכי, הדומה לגילופי האבן של חומות העיר העתיקה של ירושלים.
היסטוריה
מלון פאלאס נבנה ביוזמת המועצה המוסלמית העליונה שבראשותה עמד אז המופתי של ירושלים חג' אמין אל-חוסייני, במטרה לקדם את האינטרסים האסלאמיים בעיר, ולהוות חיץ בין השכונות היהודיות הסמוכות. בשנת 1927 פרסם המופתי מכרז להקמת מלון פאלאס על אדמת הווקף באזור ממילא. גיוס כספי מוסלמים בעולם לשיפוץ מסגד אל-אקצא ומסגד כיפת הסלע בהר הבית, הותיר בידיו של המופתי הון שהיה בו די כדי לבנות את המלון. החברה הקבלנית "אלבינה, דוניה וקטינקא" זכתה במכרז. את העבודה ניהלו הקבלנים היהודים, טוביה דוניה וברוך קטינקא כאשר מנהל החברה הנוצרי ג'וזף פסקל אלבינה הוחלף על ידי הקבלן המוסלמי עוואד, שהתקבל לצורך זה כשותף בחברה. כשפורסם המרכז להקמת המבנה רצו קטינקא ודוניה להגיש הצעה. עם זאת הם חששו שעובדת היותם יהודים תמנע מהם לזכות בו. לשם כך חברו לקבלן המוסלמי עוואד כדי להחליש מעט את אופייה היהודי של חברת הבנייה שלהם. המופתי שביקר באתר הבנייה לעיתים קרובות, נהג לשוחח עם קטינקא ודוניה על המצב הפוליטי והיחסים בין יהודים וערבים בארץ ישראל. לצדם של דוניה וקטינקא פעל א' טילקין כמנהל עבודה. צוות זה כבר פעל יחד בבניית מוסדות ציבור אחרים בירושלים כמו בנין ימק"א ברחוב המלך דוד. הם אף בנו את ביתו הפרטי של המופתי (לימים מלון שפרד) בשכונת שייח' ג'ראח.
התוכניות לבניית מלון המלך דוד בסמוך האיצו בבונים להשלים את הבנייה בקצב מהיר ולהקדים את היוזמה היהודית. באתר הבנייה הועסקו 500 פועלים מהם כארבע מאות מוסלמים וכמאה פועלים יהודים מומחים לעבודות בטון, ברזל ועץ, ביניהם האמן שמואל מלניק שצייר ציורי קיר ותקרות. בניית המבנה הושלמה תוך 13 חודשים, מנובמבר 1928 ועד דצמבר 1929. המועצה המוסלמית העליונה ראתה בהשלמת המלון דבר בעל חשיבות כה גדולה, שאף כאשר התגלו בעת החפירה ליסודות שלדי-אדם שמקורם ככל הנראה בקברים מוסלמיים קדומים (המלון נבנה על גבול בית הקברות המוסלמי בממילא), הורה המופתי של ירושלים לשמור את הדבר בסוד ולסלק את השלדים, על-מנת שהבנייה לא תיעצר. עם זאת, סירב ראש העירייה, ראע'ב נשאשיבי, מתנגדו של המופתי, לחבר את המתחם למערכת הביוב העירונית. קטינקא פתר זאת על ידי הקמת מערכת שאיבה וטיהור מים, שהזרימו את מי הביוב מבית המלון אל שטח בית הקברות לאחר טיהור חלקי. המופתי הסכים לכך, בתנאי שהעבודה תהיה חשאית ותתבצע בלילות.
המועצה המוסלמית השקיעה בבניין שבעים אלף לירות. המבנה בן ארבע קומות מעוטר כולו בערבסקות מגולפות באבן. באולם הכניסה בנו גרם מדרגות קולוסלי ועמודי שיש אדירים. בחדרים היו שירותים צמודים עם מתקני אינסטלציה מודרניים, מעל המיטות הותקנו אפיריונים ולצדן העמידו מכשירי טלפון. בראש המבנה מתנוססת כתובת בערבית המתבססת על שיר קדום שכתב עבדאללה אבן מעאויה, ומעידה על חשיבות המבנה ליוזמיו: "נעשה ונבנה אנו כפי שעשו ובנו הם". נראה כי הכוונה במילה "הם" היא לבנאים במתחם הר הבית במאה השביעית.
חנוכת הבניין נערכה ב-21 בדצמבר 1929. בטקס חנוכת הבית השתתפו פקידי שלטון בריטים ונכבדים יהודים וערבים. המופתי חג' אמין אל-חוסייני אף נאם בטקס הפתיחה ושבח את הקבלנים קטינקא ודוניא על מהירות עבודתם. לשם תפעול המלון העבירה המועצה המוסלמית העליונה את תפעול המלון לידי ג'ורג' ברסקי. ברסקי היה איש עסקים בולט בענף המלונאות באותן שנים. הוא תפעל גם את מלון פלטין בתל אביב, מלון פאסט בסמוך לחומות העיר העתיקה ומלון הר הכרמל בחיפה.
המלון פעל כנראה עד שנת 1934 או 1935, אז נסגר בשל התחרות העזה עם מלון המלך דוד, וחג' אמין אל-חוסייני המשיך להחזיק בו לשכה. יריביו של אל-חוסייני האשימו אותו בבזבוז ובמעילה. הטענות על פיהן ב-1936 אירח חוסייני במלון את נציגו של היטלר, אדולף אייכמן לא אוששו, וככל הנראה אייכמן לא הגיע מעולם לירושלים.
לאחר סגירתו נחכר המלון על ידי הממשל הבריטי לשמש כבניין משרדים. בין היתר, היו בבניין משרדי רישום קרקעות וקואופרטיבים, מחלקת החקלאות והפיקוח על התעשייה. גם אולפני הרדיו של תחנת "קול ירושלים" החלו לשדר ב-30 במרץ 1936 מבניין זה (בשנת 1939 הועברו האולפנים לבית שידור חדש ברחוב מליסנדה-הלני המלכה). בשל הפיכת הבניין למבנה ממשלתי, חסמו הבריטים את קשתות המבנה עקב פחדם מפיגועי טרור. חוטי התיל שלופפו סביב המרזבים נשארו לעוד שנים ארוכות.
ועדת פיל, שהוקמה לחקור את מאורעות 1936, קבעה את מושבה באולם הגדול של המלון. עדויות שונות, ביניהן זו של הנציב העליון ומזכירו, נמסרו שם בדלתיים סגורות. ראשי היישוב היהודי שרצו לדעת מה נאמר בישיבות ביקשו את עזרת מהנדס המלון, קטינקא, לצותת להם. לבקשת קטינקא, מהנדס החשמל של המלון, ישעיהו פיינסוד, התקין מיקרופונים בתוך בתי נורות החשמל שמעל שולחן הישיבות. מכשיר קליטה חבוי רשם על גבי סלילים את תוכן הדיונים, והם הועברו מדי יום לנציגי המוסדות הלאומיים.
לאחר הקמת המדינה
עם סיומה של מלחמת העצמאות בשנת 1949 היה הבניין לרכוש ממשלתי, והמקום שימש מספר משרדים ממשלתיים. בהמשך התמקם בו משרד האספקה והקיצוב (משרד הצנע), ומבניין זה הוציא השר דב יוסף את הוראותיו לחלוקת התלושים, הגבלת המחירים והמלחמה בשוק השחור. לבסוף עבר שימוש בבניין לידי משרד המסחר והתעשייה. ב-1981 אושרה תוכנית לשינוי ייעודו של המתחם תוך השבת בניין מלון פאלאס לייעודו המלונאי המקורי, הריסת התוספות המאוחרות שנוספו לו, והרחבתו מחדש על פי תוכנית שימור. מימוש התוכנית התעכב ובינתיים משרד המסחר והתעשייה המשיך לשכון במבנה. ביוני 1999 פרסמה הרשות לפיתוח ירושלים מכרז לשיפוץ והסבת המלון חזרה לייעודו המקורי, יחד עם מבנה בית המכס הסמוך שבפינת הרחובות אגרון ודוד המלך. חברת רג'נסי (אז בעלת מלון מלון רג'נסי ירושלים) זכתה במכרז, אך המשבר בענף התיירות עקב האינתיפאדה השנייה עיכב את הוצאת הפרויקט אל הפועל.
ב-2005 התפנה לבסוף משרד המסחר והתעשייה מן הבניין ועבר למשרדיו החדשים בקריית הממשלה, וזכויות הפיתוח של המתחם נרכשו מחברת רג'נסי על ידי האחים רייכמן, יזמי נדל"ן חרדים מקנדה, תמורת 20 מיליון דולר.
הבניין שימש גם כאתר-צילום למספר סרטים:
האדומה הגדולה ה-1- 1980
אשה ושמה גולדה - 1982
מישהו לרוץ איתו - 2006 בתור 'מעון האומנים של פסח'.
וולדורף-אסטוריה ירושלים
במסגרת השיפוץ, הוסכם על שימור המבנה בעל ההיסטוריה הייחודית. כחלק מתהליך השימור שארך כשנתיים נשמר כל החלק הקדמי של המבנה ובכלל זה הקשתות הרחבות, העיטורים וגילופי האבן. פנים המבנה נבנה מחדש והתוספו לו חמש קומות. בשל קרבת המבנה לעיר העתיקה, וכדי לשמור על מראה ומתאר העיר כפי שהוא היום, הוגבלו הגובה של המלון החדש ומספר הקומות בו.
Heat (אלבום)
Heat (בעברית: חום) הוא המיני-אלבום השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית, ביונסה. המיני-אלבום יצא לאור בפברואר 2011, על ידי חברות התקליטים קולומביה רקורדס, מיוזיק וורלד וחברת הבשמים קוטי באופן אקסקלוסיבי בבריטניה.
רקע
מיני-אלבום זה נועד על מנת לקדם את הבושם שלה בעל אותו השם אשר יצא באותו הזמן והוא נמכר במקביל לבושם וגם ביחד איתו במהדורות הפיזיות של האלבום. המיני-אלבום מכיל רמיקסים לשירים של הזמרת כולל גרסת כיסוי לשיר "Fever" של ליטל וילי ג'ון.
ביונסה ביצעה את השיר לראשונה עבור הפסקול של הסרט "מקהלה בירושה" בו גם כיכבה בתפקיד ראשי ואשר שימש גם כסינגל שיווקי מתוך האלבום שיצא שנה קודם לכן להורדה דיגיטלית בפעם הראשונה בנפרד מהפסקול. בנוסף לכך, האלבום מכיל שלושה רמיקסים לשירים מתוך אלבומה השלישי I Am... Sasha Fierce, ורמיקס לשיר "At Last" (בוצע במקור על ידי אטה ג'יימס), אשר אותו ביצעה עבור הסרט "קאדילק רקורדס", שגם בו כיכבה בתפקיד הראשי.
הרמיקס לשיר "Broken-Hearted Girl" אשר מופיע באלבום הופיע לראשונה באלבום רמיקסים של הזמרת Above and Beyoncé: Video Collection & Dance Mixes אשר יצא ב-2009.
איזק טיטסינג
איזק טיטסינג (בהולנדית: Isaac Titsingh; 10 בינואר 1745 באמסטרדם – 2 בפברואר 1812 בפריז) היה רופא הולנדי, חוקר, סוחר ושגריר. במהלך קריירה ארוכה במזרח אסיה היה טיטסינג פקיד בכיר בחברת הודו המזרחית ההולנדית (Vereenigde Oostindische Compagnie, ובקיצור VOC). הוא ייצג את החברה, שעסקה בסחר ברחבי אסיה, באופן בלעדי ביפן של ימי שוגונות טוקוגאווה. הוא נסע פעמים לאֶדוֹ (שמה הישן של טוקיו) לראיונות אצל השוגון ופקידי ממשל בכירים אחרים. מאוחר יותר הוא היה המושל הכללי מטעם הולנד בצ'ינסורה שבבנגל, והמושל הכללי של ה-VOC. טיטסינג עבד עם עמיתו הבריטי, צ'ארלס קורנווליס, שהיה המושל הכללי של חברת הודו המזרחית הבריטית. ב-1795 ייצג טיטסינג את האינטרסים של הולנד ושל ה-VOC בסין, שם הוא התקבל בזרועות פתוחות בחצר הקיסר צ'יינלונג, בניגוד משווע ליחס התוקפני כלפי שגריר אנגליה מעט לפני חגיגות שישים השנה למלכותו של הקיסר. בסין שימש טיטסינג כשגריר הולנד בפועל, ובו-בזמן היה גם נציג מסחרי של ה-VOC. ב-32 השנים שבהן עבד עבור החברה ניהל טיטסינג התכתבות מסועפת עם טובי האינטלקטואלים בעולם, ובמכתביו עסק רבות בפילוסופיה ובמדעים השונים, כמו גם תיאורים מפורטים של אורחות החיים, המנהגים והפוליטיקה במדינות שבהן שירת. הוא ידע לשונות רבות, ביניהן לטינית, אנגלית, גרמנית, סינית ויפנית. בכתביו ניכר הכבוד הרב שרחש לתרבויות והדתות הזרות, שבהן הוא ראה שוות ערך לתרבות המערבית ולדתו הפרוטסטנטית - גישה יוצאת דופן וחלוצית באותם ימים.
קורות חיים
איזק טיטסינג נולד באמסטרדם שברפובליקה ההולנדית ב-10 בינואר 1745, לאביו אלברטוס, שהיה כירורג ומיילד ובן למשפחת סטאדהאודרים ולאשתו השנייה קתרינה ביטר. ב-1664 הוא הצטרף, כאביו, לגילדת הכירורגים של אמסטרדם, קיבל דוקטורט במשפטים מאוניברסיטת ליידן ב-1765, וכעבור כמה חודשים הפליג לאסיה, לעבוד בשירות חברת הודו המזרחית ההולנדית. עד 1779 הוא עבד בתפקידים שונים בבטאוויה (כיום ג'קרטה שבאינדונזיה), בירת "הודו ההולנדית".
הודו, 1785–1792
ב-1785 התמנה טיטסינג כמנהל תחנת הסחר של חברת הודו המזרחית ההולנדית בצ'ינסורה שבבנגל, היושבת על הנהר הוגלי לפני כלכותה; הבלשן ויליאם ג'ונס, מחלוצי הפילולוגיה ההודו-אירופית ומשפטן שהתגורר בבנגל, תיאר אותו כ"המנדרין של צ'ינסורה". ב-1792 שב טיטסינג לבטאוויה (כיום ג'קרטה שבאינדונזיה, אז מושבה הולנדית), שם הוא שירת כ-Ontvanger-Generaal (גזבר) ומאוחר יותר כ-Commissaris ter Zee (קומיסר ימי).
סין, 1794–1795
טיטסינג נתמנה לשגריר הולנד בחצר קיסר סין לרגל חגיגות שישים השנים לשלטונו של הקיסר צ'יינלונג. המשלחת הדיפלומטית של טיטסינג בבייג'ינג כללה את אנדריאס אברארדוס ון בראם האוקחסט (van Braam Houckgeest) ואת כרטיין-לואי-ז'וזף דה גין (de Guignes), שכתבו, כל אחד בנפרד, את קורות המשלחת בספרים שהתפרסמו בארצות הברית ובאירופה.
המסע המפרך שערך טיטסינג באמצע החורף מגואנגג'ואו לבייג'ינג אפשר לו לראות חלקים של סין הרחוקים מן החוף, שעד אז מעולם לא הייתה לאירופים גישה אליהם. קבלת הפנים שזכו לה טיטסינג ומשלחתו בעיר האסורה בבייג'ינג הייתה, בסטנדרטים של סין, מפוארת ומלאת-כבוד הרבה יותר מן הרגיל. שלא כמו במשלחת הבריטית הכושלת שהנהיג לורד ג'ורג' מקרטני שנה קודם לכן, טיטסינג לא חסך במאמצים להקפיד על דרישות הנימוסין המורכבות בחצר הקיסרית - לרבות השתחוויה עמוקה, עד שהמצח נוגע ברצפה. לא הוא ולא הסינים ידעו כי זו עתידה להיות הפעם האחרונה שבה יופיע שגריר אירופי בחצר הקיסרית עד אחרי מלחמות האופיום, בסוף המאה הבאה.
שיבה לאירופה, 1796–1812
ב-1796 חזר טיטסינג לאירופה. תחילה חי בלונדון ובאת', והיה חבר החברה המלכותית למדעים, כמו גם אגודות דומות בהולנד ובמדינות אחרות. ב-1801 חזר לאמסטרדם, ובסופו של דבר לפריז, שם חי עד יום מותו ב-1812. על מצבתו בבית הקברות פר לשז מופיעה הכתובת "כאן טמון איזק טיטסינג, לשעבר מושל חברת הודו המזרחית ההולנדית, שגריר בסין וביפן. מת בפריז בשניים בפברואר 1812, בגיל 68". לטיטסינג היה בן, ויליאם, שנולד לו מפילגשו הבנגלית בסביבות 1790, וטיטסינג הכיר באבהותו עליו ב-1806.
כתביו
חוויותיו ומחקריו של טיטסינג ביפן הולידו כמה וכמה ספרים, שנתפרסמו אחרי מותו; החשובים שבהם:
''Mémoires et anecdotes sur la dynastie régnante des djogouns, souverains du Japon, avec la description des fêtes et cérémonies observées aux différentes époques de l'année à la Cour de ces Princes, et un appendice contenant des détails sur la poésie des Japonais, leur manière de diviser l'année, etc.; Ouvrage orné de Planches gravées et coloriées, tiré des Originaux Japonais par M. Titsingh; publié avec des Notes et Eclaircissemens Par M. Abel Rémusat.OCLC 255146140 (זכרונות ואנקדוטות אודות השושלת השלטת של השוגונים, שליטי יפן, בלוויית תיאור של החגים והטקסים המתקיימים בתקופות שונות של השנה בחצרם של אותם נסיכים, ונספח הכולל פרטים על שירתם של היפנים, לוח השנה שלהם וכו'; הספר מעוטר בתחריטים צבעוניים, שיצר מסייה טיטסינג על פי המקור היפני; מלווה בהערות והסברים מאת מסייה אבל רמוזה). 1820 (יצא לאור בתרגום לאנגלית בשם שונה מעט ב-1822).OCLC 5911523
Nipon o daï itsi ran; ou, Annales des empereurs du Japon,tr. par M. Isaac Titsingh avec l'aide de plusieurs interprètes attachés au comptoir hollandais de Nangasaki; ouvrage re., complété et cor. sur l'original japonais-chinois, accompagné de notes et précédé d'un Aperçu d'histoire mythologique du Japon, par M. J. Klaproth.OCLC 5850691 (ניפון או דאי איצי ראן; או דברי ימי קיסרי יפן, בתרגומו של מסייה איזק טיטסינג בסיועם של כמה מתרגמים המועסקים בתחנה ההולנדית של נגאסאקי; הספר נכתב ותוקן על פי המקור הסיני-יפני, בלוויית הערות ומאמר-מבוא על ההיסטוריה המיתולוגית של יפן מאת מסייה י. קלאפרות). תרגום של ספר היסטורי חשוב מאת האיאשי גאהו, 1652, יצא לאור בפריז ב-1834.
דוד קוסביצקי
דוד קוסביצקי (David Koussevitsky, או Dawid Kusewicki; ה בטבת תרע"א 5 בינואר 1911– י"ב באב תשמ"ה 30 ביולי 1985) היה חזן ומלחין פרקי חזנות ידוע, האח הצעיר מבני משפחת קוסביצקי, משה, יעקב, ושמחה.
ביוגרפיה
דוד קוסביצקי נולד בסמרגון, כיום בבלארוס. כשהיה בן 3 פרצה מלחמת העולם הראשונה, והמשפחה נדדה לרוסטוב. בתום המלחמה השתקעו הקוסביצקים בווילנה, שם דרך כוכבו של האח הבכור משה, ומשנתקבל לשמש כחזן הראשי של בית הכנסת החל דוד עם אחיו שמחה לשיר במקהלת בית הכנסת. בווילנה למד בגימנסיה. כאשר האח משה עבר לוורשה, עבר דוד לכהן כמנצח המקהלה של אחיו יעקב שכיהן כחזן בלבוב. כמו כן ניצח על המקהלה של אחיו שמחה ברובנה, כאשר עזב האח שמחה את משרת החזן ברובנה לטובת משרה אחרת נתמנה דוד לחזן במקומו. לאחר שירות בצבא הפולני כמנצח מקהלה, נתקבל למשרה בבית כנסת בלונדון שם כיהן כ-12 שנים. בשנת 1948 עבר לניו יורק לכהן במשרה בטמפל עמנואל.
בניגוד לאחיו משה, שהיה המפורסם מבין האחים, בעיקר בגלל רמת הביצוע אותה הביא ליצירותיהם של אחרים אך לא בזכות יצירה משלו, ניחן דוד ביצירתיות ובכושר הלחנה ואלתור. יצירותיו מהוות עד היום חלק בלתי נפרד מהרפרטואר החזני.
שזיף לימון
שזיף לימון הוא מין של עץ נשיר ממשפחת הורדיים שפירותיו נאכלים טריים ומבושלים (להכנת קינוחים, לפתנים או ריבות).
שזיפי הלימון קיבלו את שמם בשל דמיון מראה הפירות החיצוני ללימון: הם גדולים, מוארכים, בעלי עסיס רב וצבעם צהוב עם פיטם מאדים.
לזני שזיפי הלימון זמני הבשלה שונים הממשיכים זה את זה ומאפשרים לשמור על רצף של שיווק הפרי. "שזיף הלימון" הוא זן מיצי מאוד והראשון שמבשיל במשפחה. אחריו מבשיל ה"ארלימון", שהוא זוהר יותר בצבעו, כשבמשך הבשלתו משתבח צבעו והופך לצהוב עז עד כתום. הזן "לייט למון" (למון מאוחר) סוגר את העונה כשהוא מבשיל בראשית ספטמבר.
ירושלים בתקופה הממלוכית
העיר ירושלים הייתה תחת שלטון הממלוכים החל משנת 1260 ועד שנת 1516. תקופה זו בתולדות העיר חופפת את שנות שלטונם של הממלוכים בארץ ישראל. ירושלים הממלוכית הייתה עיר שולית מבחינה אסטרטגית, מדינית וכלכלית, ועם זאת בעלת חשיבות דתית גבוהה, הן עבור השלטון הממלוכי המוסלמי והן עבור היהודים והנוצרים.
השלטון בירושלים בתקופה הממלוכית היה נתון בידי פקידים שהיו אנשי דת והתרכזו בבניית מבני דת מוסלמיים בעיר. הפן המנהלי של העיר הוזנח, ואוכלוסייתה הייתה ברובה ענייה, וחיה בְּצִלָּם של ארמונות ומבנים מפוארים, ששימשו כמרכזי לימוד לתורת האסלאם. ירושלים היוותה מרכז חשוב של עלייה לרגל עבור שלוש הדתות, והתקיימו בה קהילות קטנות של נוצרים ויהודים, שאמנם סבלו מהגבלות רבות, אך זכו לזכויות הגנה מסוימות. רבים מהמבנים המפוארים בעיר העתיקה ובהר הבית נבנו בתקופה הממלוכית, והשפעתה של האדריכלות הממלוכית ניכרת בעיר עד היום. פרטי עיצוב ואדריכלות בסגנון ממלוכי משמשים את אדריכלי העיר בתקופה המודרנית על מנת ליצור "מראה ירושלמי".
רקע
הממלוכים השתלטו בפועל על ארץ ישראל לאחר ניצחונם על המונגולים בקרב עין ג'אלות. לאחר הקרב, שהתחולל ב-3 בספטמבר 1260, הרג אחד הקצינים הממלוכים הבכירים, ביברס, את הסולטאן קוטוז והפך לסולטאן בעצמו. ביברס לא הקדיש תשומת לב מיוחדת לירושלים, אלא עסק בשנים הראשונות לשלטונו במיגור הצלבנים שנותרו בארץ ישראל. הוא נקט באסטרטגיה של הרס ערי החוף על מנת להקטין את כדאיות כיבושן בידי הצלבנים, שעלולים היו לשוב לארץ ישראל במסע צלב חדש. ירושלים נותרה כעיר פרזות לאחר שחומותיה נהרסו בשנת 1219. הממלוכים לא טרחו לשקם את חומותיה והדבר הוסיף למעמדה השולי בתקופה זו.
ירושלים וארץ ישראל כולה נהנו בתקופת שלטון הממלוכים משקט יחסי. למעט פלישתו של גזאן המונגולי ב-1299, פשיטות של פטר הראשון מלך קפריסין בין 1365 ל-1369, השתלטותו של טימור לנג הטטרי על ארץ ישראל ב-1401, ומספר פשיטות של שבטים בדואים, לא ידעה הארץ מלחמות בתקופה זו. עבור הממלוכים היוותה ארץ ישראל, ובעיקר מישור החוף, שטח מעבר בין בסיס שלטונם במצרים למרכז בדמשק.
השלטון הממלוכי בארץ ישראל הסתיים בשנת 1516, עם כיבושה של הארץ בידי העות'מאנים, לאחר תבוסת הממלוכים בקרב מרג' דאבק. בסוף דצמבר 1516 נכנס הסולטאן סלים הראשון לירושלים ללא קרב, ותושביה קיבלו אותו בזרועות פתוחות.
סקירה מדינית, מנהלית וכלכלית
מחד הייתה ירושלים של התקופה הממלוכית עיר זניחה בשולי האימפריה, חסרת חשיבות אסטרטגית ומרוחקת מדרך הדואר; מאידך, עלה והתקבע בתודעה האסלאמית מעמדה כעיר קדושה, השלישית בקדושתה לאסלאם, אחרי מכה ואל-מדינה. ספרות "שבחי ירושלים" משקפת היטב את מקומה של ירושלים בתודעה המוסלמית של התקופה, כפי שמדגימים דברי השופט מוג'יר א-דין:
לתפיסה זו של ירושלים כעיר קדושה אך זניחה מבחינה אסטרטגית היו מספר השלכות. אמנם ירושלים נשלטה, ככל עיר ממלוכית, על ידי מושל צבאי חילוני (נאיב), אך היה זה קצין בדרגה נמוכה. האיש החשוב בירושלים לאורך כל התקופה היה "הממונה על ההקדשים", איש דת, המכונה לעיתים בספרות בכינוי "המשגיח". רוב הנושאים במשרה זו פירשו אותה כפשוטה ובמובנה הצר, כלומר דאגו לבנייה ולשיפוץ של מבני דת בהר הבית ובסביבתו, ודאגו לרווחת אנשי הדת ותלמידי המדרסות. כל הכרוך בפיתוח לא-דתי של העיר נזנח בדרך כלל.
מוסדות ההקדש ואנשי הדת היו פטורים מתשלום מסים, ובעיקרו של עול המיסים נשאו הקהילות הנוצריות והיהודים. במצב זה, שבו מיעוט של משלמי מיסים נשא בנטל, הייתה קופת העיר לרוב במצב מדולדל ביותר, שלא איפשר תחזוקה שוטפת ופיתוח עירוני. פיתוח פרויקטים לא דתיים, כמו אספקת המים בימי הסולטאן קאיתבאי, התבצע, בדרך כלל, על בסיס תקציבים מן השלטון המרכזי בקהיר.
ירושלים נחשבה מקום גלות, מעין מושבת עונשין לפקידים שמעלו, קצינים שנמנו עם חבורת סולטאן מודח, מפקדים שסרחו וכדומה. אנשים אלה, שכונו "בטאל" (בערבית: ﺑﻄﺎﻝ), היו במקרים רבים בעלי יכולת ביצוע מרשימה כך שתרומת כישרונם התבלטה יותר מזו של הפקיד הממונה מטעם השלטון. עקב החוסר המעשי בנוכחות אזרחית, ניתן להם חופש מסוים לעשות זאת. ה"בטאל" נענשו וביקשו לכפר על מעשם. בין סוגי הכפרה הנפוצים בירושלים היה בניית מקום קדוש או שיפוצו, והקדשת כתובת המבטאת את חרטת הבונה ותקוותו לכפרה. ה"בטאל" הגיעו לעיר מכל קצות האימפריה, והיו בעלי גישות שונות שתרמו לאווירה קוסמופוליטית בעיר, לפחות באופן יחסי לעיר שדה מוסלמית. האמירים (ראשי הצבא, השליטים) בנו והקדישו עוד ועוד מבני קודש, הרבה מעבר לצורך המעשי בעיר כה דלה, בעוד שצורכי החולין הוזנחו.
בשנות הדעיכה, במיוחד לאחר 1454 (פרט להפסקה בשנות שלטונו של קאיתבאי בין השנים 1468 ל-1496), גברו הסכסוכים בין הממונה על ההקדשים לבין מושל העיר החילוני, עובדה שהפקירה את העיר כליל לפשיטות שבטים בדואיים ולהזנחה ושיתוק של המערכות העירוניות כאספקת המים, ניקיון וכיוצא באלה.
במשך כל התקופה נותרה ירושלים עיר פרוזה (ללא חומות). בתחילה נומק הדבר בפחד מפני השתלטות צלבנית חוזרת תוך לכידת העיר והתבצרות בה. בהמשך נבע הדבר מחדלון השליטים החילונים, מחוסר בתקציב (ששימש רובו ככולו לפעילות דתית), ומרצון למצב את מעמד העיר כעיר קודש בלא סממנים של צבא.