cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קאראצ'ב
היסטוריה
ב-5 באוקטובר 1941, במהלך מבצע ברברוסה במלחמת העולם השנייה, העיר נכבשה על ידי ארמיית הפאנצר השנייה של הוורמאכט של גרמניה הנאצית. היא שוחררה על ידי הצבא האדום באוגוסט 1943 ולאחר המלחמה עברה למחוז בריאנסק.
גאוגרפיה
העיר שוכנת על הרמה הרוסית המרכזית.
אקלים
העיר נמצאת באזור בו שורר אקלים יבשתי לח (Dfb בשיטת קפן).
הקהילה היהודית
ב-1897 נמנו בקאראצ'ב כ-300 יהודים, שהיו כשני אחוזים מכלל האוכלוסייה. לאחר מלחמת העולם הראשונה היגרו למקום יהודים וב-1926 האוכלוסייה גדלה ל-522 תושבים. ערב מלחמת העולם השנייה המסר ירד ל-443.
עד תחילת הכיבוש הגרמני באוקטובר 1941 רוב היהודים נמלטו מזרחה או גויסו לצבא האדום, כך שנותרו בקאראצ'ב כ-100 יהודים. זמן קצר לאחר הכיבוש נעשה רישום של היהודים, הם אולצו לשאת סימנים מזהים וחלקם הוכרחו לבצע עבודות כפייה פיזיות קשות והם כונסו למחנה מגודר ששימש כמעין גטו. ב-12 בדצמבר הגטו חוסל וכל יושביו נרצחו.
לאחר המלחמה נוצרה קהילה חדשה בקאראצ'ב וב-2003 היו בה כ-70 יהודים.
בן ציון מילר
בן ציון מילר (נולד בדצמבר 1947, במחנה עקורים בגרמניה) הוא חזן אמריקאי.
ביוגרפיה
מילר נולד במחנה עקורים בעיר פרנוואלד בגרמניה, זמן קצר לאחר מכן השתקעה משפחתו בארצות הברית. אביו, אהרן מילר שימש כבעל תפילה ובעל מנגן בחסידות באבוב, שהתמקמה בניו יורק. מילר עצמו החל לשיר בציבור כבר מגיל חמש, כשהוא מופיע בלווית אביו באירועים בחסידות. כנער למד בישיבות באבוב בניו יורק ובבת ים. את החזנות והזמרה ינק מילר מאביו, ובגיל 18 החל לשמש כחזן במרכז היהודי של הילסייד ניו ג'רזי. לאחר שמילא את תפקיד החזן בבית כנסת ברובע הברונקס, עבר מילר לקנדה, שם שימש כחזן במונטריאול ובטורונטו ובמקביל למד חזנות אצל החזן שמואל ברוך טאובה. בקנדה רכש מילר גם השכלה מוזיקלית מקצועית באקדמיה למוזיקה במונטריאול. בשנת 1981 הוצעה לו משרת חזנות יוקרתית - חזן ראשי בבית הכנסת "בית אל" בברוקלין ניו יורק, תפקיד אותו מילאו חזנים נודעים כברהלה חגי, מרדכי הרשמן, משה קוסביצקי ומשה שטרן. מילר מכהן במשרה זו עד היום.
קונצרטים והקלטות
מילר מופיע בקונצרטים ותפילות בכל רחבי העולם. בישראל הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית ראשון לציון והתזמורת הסימפונית חיפה. מילר הקליט מספר רב של תקליטי חזנות ושירה יהודית, בין היתר, תקליט בליווי חברי התזמורת הסימפונית של לונדון, ותקליט בליווי התזמורת הסימפונית של ברצלונה. גם כן החזן בן ציון מילר הקליט מספר רב של תקליטים עם לחניו של מאסטרו אלי יפה מנצח על מקהלת בית הכנסת הגדול בירושלים,
קולו ושירתו
מילר ניחן בקול טנור המסוגל לעלות לטונים גבוהים במיוחד, ומאופיין בוויברציה חזקה בעיקר בצלילים מתמשכים. הקולורטורה הייחודית וההבעה העזה המלווה את שירתו, הביאה לפופולריות שלו בקרב חובבי החזנות והשירה היהודית ברחבי העולם.
רפאע
רִפאע (בערבית: الرفاع) היא העיר השנייה בגודלה בממלכת בחריין. העיר מחולקת לשני רבעים - רפאע המזרחית ורפאע המערבית. העיר ממוקמת ברובה במחוז הדרום ועד לשנות העשרה של המאה העשרים ואחת הייתה ממוקמת במחוז המרכז, אותו סיפחו מחוז הבירה ומחוז הדרום. רוב תושבי העיר הם מוסלמים סונים. העיר גדלה במהירות: במפקד האוכלוסין ב-2001, האוכלוסייה מנתה כ-79,550 ובמפקד בשנת 2008 הוערכה אוכלוסייתה בכ-111,000.
רפאע היא העיר הגדולה ביותר בשטחה בבחריין.
היסטוריה
רפאע הייתה בעבר היישוב המרכזי באי בחריין, עד שהוחלפה במנאמה במהלך המאה ה-19.
רפאע המזרחית
רפאע המזרחית ידועה כמקום בילוי בבחריין, אטרקציה אחת ידועה היא מבצר רפאע, אשר ידוע גם בשם מבצר השייח' סלמאן בן אחמד אל פתח. ברובע יש כמה קניונים ושתי שדרות קניות עיקריות; בזאר רפאע (سوق الرفاع, סוק א-רפאע) והרחוב בוקווארה שמוביל אל השוק.
לולו היפרמרקט הוא מרכול ענק, תוספת טובה למרכזים המסחריים המתפתחים בקצב מואץ ביותר במקום. הרובע הוא בית למועדון כדורגל איסט רפאע מועדון המשחק בליגת העל של בחריין.
רפאע המערבית
רפאע המערבית היא ברובה אזור מגורים. חלק מהמשפחה השלטת, שרים ומשקיעים עסקיים גרים שם. מלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה גר שם, כמו גם ראש הממשלה, ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה. מגדל השעון המפורסם של רפאע ממוקם במרכז הרובע. הרובע הוא בית למועדון הכדורגל וסט רפאע, המשחק בליגת העל של בחריין.
ספורט
ברפאע המזרחית נמצא האצטדיון הלאומי של בחריין, שבו משוחקים רוב משחקי כדורגל ואירועי הספורט החשובים בבחריין. לכל אחד מחלקי העיר יש מועדון כדורגל משלו ואצטדיון משלו.
רוני מרום
רוני מרום (נולד ב-25 באוגוסט 1966) הוא ראש המועצה המקומית מצפה רמון. שירת בצה"ל כקצין בדרגת אלוף-משנה ופיקד על עוצבת אשדות ועל מערך החימוש המדויק היבשתי - עוצבת קלע דוד בחיל התותחנים.
ביוגרפיה
מרום נולד באילת, בנם של אלכס וסילבי מרציאנו. בגיל שש עבר עם משפחתו למושב תלמי אליהו ולמד בפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב (מחזור ט"ז). ב-1984 התגייס לצה"ל והתנדב לשרת ביחידת מורן. לאחר מכן פיקד על יחידת מיתר, הדריך בקורס מפקדי פלוגות ושימש כראש מחלקת בקרה ומעקב של צה"ל. בשנים 2005 עד 2008 פיקד על עוצבת קלע דוד.
לאחר שחרורו נטע כרם זיתים באזור מצפה רמון, עמד בראש קבוצה שהקימה בית הספר לחינוך דמוקרטי - "רותם" ויזם את המכינה לבוגרי צבא "אפיקים בנגב".
ב-2013 התמודד בבחירות לראשות המועצה המקומית מצפה רמון וניצח את ראש המועצה המכהנת, פלורה שושן, כשזכה במעל ל-63% מקולות הבוחרים.
השכלה וחיים אישיים
מרום נשוי ואב לתאומים. הוא בעל תואר ראשון במזרחנות מאוניברסיטת תל אביב, בוגר המכללה לביטחון לאומי ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. בעל חגורה שחורה בקראטה (קיוקושינקאי) ואיש ברזל.
קישורים חיצוניים
מאמריו:
ברי אבנר
ברוך (ברי) אבנר (נולד ב-19 בספטמבר 1959) הוא מאמן שחייה ישראלי בכיר ושופט שחייה בינלאומי. הוא שפט באליפות עולם (מנצ'סטר 2008 ), במשחקים האירופיים (2015), באליפויות אירופה (טרייסטה 2005 ונתניה 2015) ובאליפויות אירופה לנוער רבות. כמו כן שימש כשופט ראשי באליפות העולם לבתי ספר (2013) ובתחרות "רב אומות" לנוער (2015). הוא המתרגם הרשמי היחיד של חוקת השחייה לעברית. נוסף לכך, הוא שחקן ברידג', סגן נשיא ההתאגדות הישראלית לברידג', יו"ר לשעבר של ועדת החוקה של ההתאגדות הישראלית לברידג' ומתרגם חוקת הברידג' הבינלאומית לשנים 2017 עד 2027.
ביוגרפיה
אבנר נולד וגדל בירושלים. בנם של עדינה (משפחת ספיר), טכנאית רנטגן, וארי אבנר, עיתונאי, סופר ומתרגם, מראשוני השידור העברי, חבר הנהלת האקדמיה ללשון העברית. כילד הוא התגורר עם משפחתו בלונדון בשנים 1962–1964 וב 1969–1971. הוא שחה בימק"א ירושלים בהדרכתו של נפתלי לוי ושיחק כדורמים באס"א ירושלים בהדרכתו של ראובן שפע. בוגר התיכון ליד האוניברסיטה, בכיתה עם יורם יובל ועם דורון אביטל. ריכז בהתנדבות את פעילות המתנדבים במרכז הקליטה במבשרת ציון במסגרת הפרויקט של חתן פרס ישראל יעקב מימון. בשנים 1982–1984 למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1983 סיים קורס מאמני שחייה ובשנת 1986 סיים קורס מאמני שחייה בכירים. משנת 1985 הוא בוגר קורס הצוערים של משרד החוץ. היה עוזר לדובר משרד החוץ בתקופת כהונתו של שמעון פרס כשר החוץ. שימש כדובר הקרן לירושלים תחת היו"ר טדי קולק והמנכ"לית רות חשין.
במסגרת תחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-12 במאי 1983 פסל אבנר כשופט שחייה צעיר את אחת השחייניות המובילות בעולם אן אוטנברייט מקנדה, שנה לאחר מכן היא זכתה במדליית הזהב האולימפית, תוך כדי משחה שליחות 4x100 מטר מעורב שבו קנדה ניצחה את ארצות הברית. על אף שהפסילה הייתה מוצדקת ולפי החוקה הבינלאומית, הודיע הנציג הקנדי לוועדה המארגנת שאם השחיינית תיפסל, נבחרת קנדה לא תגיע יותר להתחרות בישראל והפסילה התבטלה.
בשנים 1989–1991 התמנה למאמן ראשי בהפועל ימק"א ירושלים. בשנים 1991–1992 עבד כמאמן ראשי במכבי ראשון לציון ובשנים 1992–2008 מאמן ראשי של קבוצת ירושלים רבתי. בשנים 2012 – 2014 אימן את הקבוצה ההישגית של מכבי ראשון לציון.
בין השחיינים הבולטים שאימן אבנר, נמנים האולימפיים: אלכסיי מנז'ולה (סידני 2000) ונמרוד שפירא בר אור (בייג'ינג 2008) ואלופי ושיאני ישראל בשחייה: ליאור בירקאן, מישל קובין, אבי נחמיאס, עירית גלוסקינוס, אהוד סגל, יניב שניידר, בועז טלסקי, ג'ואן קופטי, דניאל קלינגר, לימור מרמלשטיין, יורי סמויליץ', אולגה צינקר, תמר שחר, דיאנה ניקנורוב, אביטל ברסלר. כמו כן אימן שחיינים מנבחרת פלסטין בשחייה שהשתתפו במשחקים האולימפיים: רעד עווייסאת (אתונה 2004), חמזה עבדו  וזכייה נסאר  (בייג'ינג 2008) וסבין חזבון  (לונדון 2012) ובאליפויות עולם: איאד חושיה (Iaad Hushia)  ויארה דאוואני (Yara Dawani).
משפחה
אבנר הוא נכדו של זאב ספיר מצד אמו והוא נינו של זאב וולף בלום מצד סבתו של אבנר מצד אימו. הוא נכדם של הזמרת יוכבד טראוב לוריא והעיתונאי והסופר זלמן טראוב מצד אביו.
אבנר נשוי ללילך אריאל, אלופה ושיאנית ישראל בשחייה. אחותה הצעירה של אריאל היא קרן רגאל, אלופה ושיאנית ישראל בשחייה.
חוסה מנואל מרטינס טורל
חוסה מנואל מרטינס טורל (בספרדית: José Manuel Martínez Toral, נולד ב-29 באוקטובר 1960 בקרווקה דה לה קרוס שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי שנודע בכינוי מנולו (בספרדית: Manolo). מנולו, ששיחק כמגן שמאלי וכבלם, גדל במחלקת הנוער של ברצלונה, והוא שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. לאחר מכן שיחק גם בריאל מורסיה ובגרנדה.
קריירת מועדונים
מנולו גדל בקרווקה דה לה קרוס שבחבל מורסיה, ובצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה, מקבוצות הבכירות שבכדורגל בספרד. ב-1978, בהיותו בן 18, קודם לקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה אז בליגה השלישית. ב-20 במאי 1979, לקראת סוף העונה, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, במשחק הליגה בו הפסידה קבוצתו 3 - 1 לריאל סוסיאדד. מנולו המשיך לשחק עם ברצלונה אתלטיק בליגה השלישית, ובמקביל, במהלך שתי העונות הבאות השתתף בעוד שני משחקי ליגה, וכן במשחק אחד בגביע אופ"א, בגומלין שלב 32 האחרונות נגד קלן ב-5 בנובמבר 1980. למרות ניצחון 1 - 0 במשחק הראשון בגרמניה, ברצלונה הפסידה בגומלין בקאמפ נואו 4 - 0 והודחה מהמפעל.
בקיץ 1981 קודם באופן מלא לקבוצה הבוגרת של המועדון. בגיל 21, תפס מקום די קבוע בהרכב הקבוצה שאימן אודו לאטק הגרמני, והוא ערך 30 הופעות בליגה בסיומה הגיעה ברצלונה למקום השני, בנוסף ל-8 הופעות בגביע המחזיקות, כולל במשחק הגמר ב-12 במאי 1982, בו גברה ברצלונה על סטנדרד לייז' 2 - 1 וזכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה. בעונה הבאה, שבמהלכה הוחלף לאטק בססאר לואיס מנוטי הארגנטינאי, דעך מעמדו של מנולו והוא הופיע ב-12 משחקי ליגה בלבד. בסוף העונה זכתה קבוצתו בגביע הספרדי ובגביע הליגה, אך מנולו לא שותף במשחק הגמר נגד ריאל מדריד או באף אחד ממשחקי גביע הליגה.
בעונת 1983/1984, עדיין עם מנוטי כמאמן, מילא מנולו תפקיד שולי בקבוצה. בליגה פתח בהרכב בשני משחקים בלבד. בסוף העונה השתתף בכל משחקי הקבוצה בגביע הליגה, שם הודחה ברצלונה על ידי אתלטיקו מדריד בחצי הגמר. בעונת 1984/1985, עם טרי ונבלס האנגלי כמאמן, המשיך מנולו לקחת חלק קטן במשחקי הקבוצה. מנולו פתח בשני משחקי ליגה ונכנס כמחליף בשלושה נוספים, ובתום העונה זכתה ברצלונה באליפות ראשונה מזה 11 שנים. בעונה שלאחר מכן חל שיפור מסוים במעמדו של מנולו, והוא השתתף ב-18 משחקי ליגה, מסייע לברצלונה להגיע למקום השני. בגביע אירופה פתח במשחק אחד, בשמינית הגמר נגד פורטו, ונכנס כמחליף באחד נוסף, ברבע הגמר נגד יובנטוס. ברצלונה הגיעה עד לגמר, שם הפסידה לסטיאווה בוקרשט הרומנית. יתר על כן, זכה מנולו עם הקבוצה בגביע הליגה, לאחר שפתח ב-7 מ-8 המשחקים של הטורניר, כולל צמד משחקי הגמר נגד ריאל בטיס.
עונת 1986/1987 הייתה דומה לקודמתה, ומנולו פתח ב-15 משחקי ליגה במהלך העונה, עוזר לקבוצתו לסיים פעם נוספת במקום השני. בגביע אופ"א פתח ב-3 משחקים ונכנס כמחליף באחד נוסף, וברצלונה הגיעה לרבע הגמר, שם הודחה על ידי דאנדי יונייטד האנגלית. בתחילת עונת 1987/1988 עזב ונבלס את תפקידו והוא הוחלף על ידי לואיס אראגונס. הייתה זו עונה קשה עבור ברצלונה, שהגיעה למקום השישי בלבד, תוך שמנולו מופיע ב-12 משחקים. ב-9 במרץ 1988, בהפסד לריאל מיורקה בליגה, הורחק מנולו בפעם הראשונה בקריירה שלו בכרטיס אדום. בגביע אופ"א הודחה פעם נוספת ברבע הגמר, הפעם על ידי באייר לברקוזן הגרמנית. למרות הקשיים בליגה, זכתה ברצלונה בגביע הספרדי, אך מנולו לא שותף במשחק הגמר, בו גברה קבוצתו על ריאל סוסיאדד.
מנולו עזב את ברצלונה בקיץ 1988 והצטרף לריאל מורסיה, ששיחקה אז בליגה הראשונה. כבר בהופעת הבכורה שלו בקבוצה החדשה, במחזור הראשון נגד מאלגה, הורחק בכרטיס אדום. מנולו הרבה לפתוח בהרכבה של מורסיה במהלך העונה, וב-26 במרץ 1989 כבש שער ראשון בקריירה שלו בליגה הספרדית, בניצחון 2 - 0 על ריאל סוסיאדד. מורסיה סיימה את העונה במקום ה-19 ולפני האחרון וירדה לליגה השנייה. בעונת 1989/1990 הבקיע מנולו שני שערי ליגה במהלך 20 הופעות, ומורסיה סיימה במקום ה-9. בעונתו השלישית בקבוצה שותף ב-20 משחקי ליגה. אף על פי שהובילה את הטבלה במשך רוב שלבי העונה והייתה מועמדת בכירה לעלייה חזרה לליגה הראשונה, במחזור האחרון הפסידה לדפורטיבו לה קורוניה וירדה למקום השלישי, ממנו ממשיכים לפלייאוף העפלה. בפלייאוף הודחה מורסיה על ידי ריאל סרגוסה לאחר תיקו במשחק הבית והפסד 5 - 2 בגומלין בחוץ, שני משחקים בהם מנולו פתח.
בקיץ 1991, בהיותו בן 31, עבר ממורסיה לגרנדה האנדלוסית, ששיחקה אז בליגה השלישית. במהלך עונה אחת בקבוצה הופיע ב-31 משחקים, וקבוצתו סיימה במקום ה-9 בביתה. לקראת העונה הבאה הצטרף מנולו לפרמיה הקטלאנית שמהליגה הרביעית. הוא סייע לה לזכות באליפות הליגה הרביעית לעונת 1992/1993 ופרש ממשחק בסיום העונה.
קריירת נבחרות
בצעירותו שיחק מנולו בחלק מהנבחרות הצעירות של ספרד. ב-1979 השתתף עם נבחרת ספרד עד גיל 20 באליפות העולם לנוער שנערכה ביפן. במהלך הטורניר פתח בכל 4 משחקי הנבחרת, שסיימה את שלב הבתים במקום הראשון, אך הודחה ברבע הגמר בדו-קרב בעיטות עונשין על ידי. בהמשך ערך הופעה אחת ובודדת בנבחרת עד גיל 20, במשחק ידידות נגד.
במדי נבחרת ספרד עד גיל 21 הופיע 10 פעמים. תחילה, במוקדמות אליפות אירופה לנוער 1980 ערך הופעה אחת, במשחק נגד ב-1979. בהמשך עזר לנבחרת להעפיל לאליפות אירופה לנוער 1982, כשהוא משתתף בכל 4 משחקי המוקדמות ואף מבקיע שער בניצחון על. בטורניר עצמו הודחה ספרד על ידי בשלב רבע הגמר, כשמנולו משתתף במשחק הראשון בו ניצחה ספרד 1 - 0, אך בגומלין, בו הפסידה ספרד 2 - 0, לא שיחק.
מנולו גם ערך הופעה אחת במדי נבחרת ספרד האולימפית, במוקדמות אולימפיאדת מוסקבה ב-1980, אך הוא לא נכלל בסגל הנבחרת ששיחקה במוסקבה.
קשת דרוסוס
קשת דרוסוס (בלטינית: Arcus Drusi, באיטלקית: Arco di Druso) היא קשת ששימשה כשער בדרום רומא העתיקה דרכו עברה ויה אפיה ועליה הועברה אמת המים אקווה אנטוניניאנה. הקשת נקראת בשם זה בשל זיהוי שגוי עם קשת שהוקמה בשנת 9 לפנה"ס לזכר נירון קלאודיוס דרוסוס (אביו של הקיסר קלאודיוס). קשת דרוסוס נבנתה ככל הנראה על יד טראיאנוס או קרקלה. הקשת שולבה בביצורי שער סן סבסטיאנו על ידי הקיסר הונוריוס.
המבנה המקורי, כמשוער, היה מורכב משלוש קשתות, מהן נותרה רק האמצעית. גובהה 7.21 מטרים, רוחבה 5.34 מטרים ועומקה 5.61 מטרים. הקשת נבנתה מאבן טרוורטין וצופתה בשיש. משני עברי הפתח, שפנה אל הבאים לעיר, הוצבו עמודי שיש לבן שהובא מנומידיה. על הקשת עברה אמת מים שבנה קרקלה בין השנים 211–216 כסעיף של אמת אקווה מארקיה לספק מים למרחצאותיו. אמת המים אקווה אנטוניניאה נקראת על אחד משמותיו, אנטונינוס, ובשם זה נקראו במקורן גם מרחצאות קרקלה – Thermae Antoninianae.
חלקהּ העליון של אמת המים, העשוי בטון ומצופה לבנים אדומות, הוא מתקופה מאוחרת יותר. האמה הייתה עדיין בשימוש עד המאה ה-19.
קוף סבוס
קוף סבוס (שם מדעי: Chlorocebus sabaeus) הוא מין של קוף קטן מהסוג קוף ירוק החי במערב אפריקה.
זהו קוף קטן החי רק ביערות הגשם של מערב אפריקה מסנגל עד לנהר וולטה שבגאנה ובורקינה פאסו.
אורך הקופים הזכרים 420–600 מ"מ ומשקלם 4–8 ק"ג. אורך הנקבות 300–495 מ"מ ומשקלן 3.4-5.3 ק"ג והן יותר קטנות מהזכרים.
לקוף זה פרווה בהירה בצבע ירוק-זית עם בטן לבנה, ראש כהה, עיניים אדומות, סנטר וצוואר כתומים וכן "כיפה" כתומה ופס שערות לבן מעל הגבות עד האוזניים. לזכרים ישנו כיס כחול ליד האחוריים.
ואקה
ואקה (בספרדית: Huaca, בקצ'ואה: Wak'a) הוא מונח שהיה קיים בתרבויות אנדיות קדומות, המתאר מקום שמלבד קיומו הפיזי, הוא מהווה גם ישות אלוהית בעלת אישיות משל עצמה.
הוואקות שימשו כמרכזים דתיים, ונערכו בהן טקסים פולחניים שונים, שכללו הקרבת קורבנות ומתן מנחות, ולעיתים גם הקרבת קורבנות אדם. ואקה יכולה להיות פרט גאוגרפי טבעי, כגון הר או אגם, ויכולה הייתה להיות יציר כפי אדם. במקרה השני נבנו ואקות בפאר רב, וכללו אוצרות שונים, מה שהביא לביזתן של רבות מהן על ידי הספרדים. כוואקות נחשבו גם זקני הקהילה שנפטרו ונחנטו, והוצאו ממקום משכבם להשתתף באירועים משפחתיים או של הקהילה שכיבדה אותם (איילו, שבט או המשפחה המלכותית, למשל), להיוועצויות רבות חשיבות וכדומה.
אתרים ארכאולוגיים במקומות בהם היו ואקות קיימים ליד לימה, ארקיפה, טרוחיו וצ'יקלאיו שבפרו וליד איקיקה שבצ'ילה.
מועדון גלי
מועדון גלי (באנגלית: Glee club) או מועדון מקהלה בארצות הברית הוא קבוצה מוזיקלית או קבוצת מקהלה, בעיקר של קולות גבריים אך גם של קולות נשיים או מעורבים, אשר באופן מסורתי מתמחה בשירת שירים קצרים – שירי גלי – על ידי שלישייה או רביעיות. בסוף המאה ה-19 זה היה פופולרי מאוד ברוב בתי הספר ונהפך למסורת שיש בתיכונים אמריקאים מאז ואילך.
גלי בבריטניה הגדולה (משנת 1603) או בריטניה (משנת 1707) אינו מתייחס לאווירה של המוזיקה או של זמריה, אלא לצורה ספציפית של שיר חלק באנגלית, שהיה פופולרי בין השנים 1650–1900, הגלי. מועדון הגלי הראשון ערך את הפגישה הראשונית שלו בבית הקפה ניוקאסל שבלונדון בשנת 1787. מועדוני Glee היו פופולריים מאוד בבריטניה מאז ועד אמצע 1850 אך עד אז הם הוחלפו על ידי חברות מקהלה גדולות יותר. אבל באמצע המאה ה-20, מועדוני שמחה נכונים כבר לא היו נפוצים.
המונח נותר בשימוש עכשווי עבור מקהלות שהוקמו במכללות, אוניברסיטאות ובתי ספר תיכוניים בצפון אמריקה, אם כי רוב מועדוני הגלי האמריקאיים הם מקהלות במובן הסטנדרטי, ולעיתים נדירות מבצעים שירי גלי.
המועדונים הוותיקים ביותר בארצות הברית
מועדון הגלי העתיק ביותר בארצות הברית שאינו מכללתי הוא מועדון הגלי של מנדלסוהן שנוסד בשנת 1866.
אולימפיאדת השחמט
לאחר התחדשות המשחקים האולימפיים בתקופה המודרנית, הוצע שהשחמט יהיה ענף ספורט באולימפיאדה, אך הקושי להבדיל בין שחקן חובב לשחקן מקצועני בתחום השחמט, מנע את קבלת השחמט כענף אולימפי. בתקופה בה התקיימו הדיונים התקיימו שתי אולימפיאדות שחמט לא רשמיות. הראשונה התקיימה ב-1924 בפריז שבצרפת, שבה הגיעה צ'כוסלובקיה למקום הראשון, הונגריה למקום השני ושווייץ למקום השלישי. השנייה התקיימה ב-1926 בבודפשט שבהונגריה - הונגריה זכתה במקום הראשון, יוגוסלביה בשני ורומניה בשלישי. ב-1936, במינכן שבגרמניה, התקיימה האולימפיאדה הלא רשמית השלישית והסתיימה בניצחון הונגריה.
פסקה
לפסקה אין כותרת, אך היא מתחילה בשורה חדשה, ולכן מופרדת היטב, מבחינה ויזואלית, מהפסקה הקודמת. ההפרדה הוויזואלית בין פסקה לפסקה מודיעה לקורא על התחלתו של עניין חדש, ומספקת לו תמונה ראשונית של היקף הקטע שעליו לקרוא עד להשלמת קליטתו של הרעיון המובע בפסקה. גם לכותב מסייעת ההפרדה להבחין שמדובר ברעיון נפרד, שאותו עליו לפתח.
אולימפיאדת השחמט
ישראל אירחה פעמיים את אולימפיאדת השחמט, ב-1964, בתל אביב וב-1976, בחיפה. ארצות ערב, מדינות הגוש הקומוניסטי ועוד מדינות עוינות לישראל, החרימו את אולימפיאדת השחמט בחיפה. לוב קיימה אירוע מתחרה בטריפולי, שם זכתה אל סלוודור במקום הראשון, תוניסיה בשני ופקיסטן בשלישי.
פסקה
גודל הפסקה
פסקה כוללת משפטים ספורים. גודל מקובל לפסקה נע בין 50 ל-150 מילים. פסקה קצרה מדי עשויה להעיד על רעיון בוסר שלא זכה לפיתוח, ובמצב זה יש לשקול את השמטתה או הרחבתה. פסקה ארוכה מדי עשויה להכביד על הקורא, ולכן יש לשקול את פיצולה. את הפיצול יש לבצע בצורה שלא תראה מלאכותית. פיצול הפסקה אין פירושו חצייה שרירותית של פסקה גדולה. יש להבחין כיצד לפצל את הנושא הנידון בפסקה לשני נושאי משנה, וליצור מהפסקה הגדולה שתי פסקאות שכל אחת מהן עומדת בפני עצמה.
הרכבה של הפסקה
המשפט הפותח את הפסקה משמש לאחת משתי מטרות: להצגת הרעיון המפותח בפסקה, או לקישור הפסקה לזו שקדמה לה. משפט שאלה מסקרן, ואפילו משפט שאלה שגרתי, שהפסקה הבאה בעקבותיו עונה עליו, הוא דרך טובה לפתיחת פסקה, אם כי אין להפריז בשימוש בדרך זו.
אולימפיאדת השחמט
נבחרת ישראל באולימפיאדות
ב-1976, בהיעדר רוב המתחרות החזקות ממזרח אירופה, זכתה נבחרת ישראל לשחמט במקום הראשון בין נבחרות הנשים. ההישגים הגדולים של נבחרת הגברים הגיעו רק בעשור הראשון של שנות ה-2000: ב-2006 זכתה ישראל במקום הרביעי באולימפיאדה שנערכה בטורינו, ב-2008 במדליות הכסף באולימפיאדה שנערכה בדרזדן, וב-2010 במדליות הארד באולימפיאדה שנערכה בחנטי-מנסייסק.
פסקה
הרכבה של הפסקה
נושא הפסקה מוצג במרבית המקרים במשפט הפותח, ולעיתים הוא מוצג באמצע הפסקה או בסופה. מבחינת האופן בו מתפתחת הפסקה סביב נושא זה ניתן לסווג את הפסקאות כדלקמן:
מאפיין של פסקה בנויה היטב הוא צימוד גבוה בין המשפטים. קל לזהות משפט שאינו קשור היטב למשפטים הסובבים אותו, משום שמשפט כזה ניתן להזיז למקום אחר בפסקה מבלי שייפגע המבנה שלה. משפט חופשי מונע יצירת רצף של קריאה, והוא מעיד שבפסקה אין התפתחות של רעיון אחד, אלא אוסף עובדות שלא חוברו יחדיו. צימוד גבוה בין משפטים פירושו שכל משפט גורר את הבא אחריו, הקריאה זורמת ממשפט למשפט, וקל לקורא לעקוב אחר התפתחות הרעיון. הקשר בין משפט לזה שקדם לו (או למשפטים קודמים אחדים), בולט כאשר המשפט מתחיל במילים המציינות גרירה, כגון "לפיכך", "בנסיבות אלה", או במילים המציינות ניגוד, כגון "אף-על-פי", "מאידך".
צד שני של אותו מטבע מתבטא בהקפדה שכל המידע הקשור ברעיון המצומצם המפותח בפסקה אכן ירוכז בה, כך שלא ייווצר מצב שבו משפט הקשור לרעיון זה יימצא בפסקה אחרת שאליה הוא קשור פחות.
התחברות הפסקאות לסעיף
סעיף מורכב מפסקאות אחדות, העוסקות כולן ברעיון אחד, המוגדר בכותרת הסעיף. המעבר מפסקה לפסקה בתוך אותו סעיף הוא מעבר שוטף, בהתאם להתפתחותו של הסעיף. הידוק הקשר בין הפסקאות נעשה באמצעות משפט סיום הקושר את הפסקה לזו שבאה אחריה, או בעזרת משפט פתיחה הקושר את הפסקה לזו שקדמה לה.
לקריאה נוספת
<DIV dir=ltr> </DIV>
אדואר שטון
חייו
שטון, יליד רומו, פריבור, התעניין בתחילה בפרוטוזאות אנושיות פתוגניות שונות, ממשפחת הנבגוניות וה-Trypanosomatids. מאוחר יותר הוא הרחיב את מחקריו ובחן גם פרוטיסטים ימיים, ובכך תרם לתיאור פרוטיסטים dinoflagellate.
במכון פסטר בו עבד בין השנים 1907–1919, פגש שטון את אנדרה מישל לווף, לימים זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה, והפך להיות מורו. שני המדענים נותרו קרובים עד למותו של שטון בבניו סִיר-מֵר, הפירנאים המזרחיים בשנת 1947.
עיצור שיני, סותם, אטום
עיצור שיני סותם אטום הוא צליל עיצורי המצוי בחלק מהשפות המדוברות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /t̪/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-<tt>t_d</tt>.
התרחשות
אלופונית (מכתשי-שיני)
ברכיוזאורוס
ברכיוזאורוס (שם מדעי: Brachiosaurus) הוא סוג של דינוזאור צמחוני במשפחת הברכיוזאוריים השייכת לאינפרא-סדרה זאורופודים. פירוש השם הוא "לטאת זרוע" המתייחס לעצם הזרוע הענקית שהתגלתה. שם המין "אלטיתוראקס" פירושו "חזה עמוק". בזמן גילויו הוא נחשב לאחד הדינוזאורים הגדולים ביותר שנתגלו, אך בעשורים האחרונים נתגלו מספר דינוזאורים הגדולים ממנו בהם הזאורופוסידון והארגנטינוזאורוס.
מאפיינים
הברכיוזאורוס היה ידוע בתקופה מסוימת כדינוזאור הגבוה ביותר. הוא נתגלה בשנת 1903 על ידי דוקטור E. S. Riggss. הברכיוזאורוס שגשג לקראת סוף תקופת היורה בעידן המזוזואיקון. שלדים מאובנים מלאים שלו נמצאו בטנזניה, ונמצאו חלקי שלדים באמריקה הצפונית באורך של 25 מטרים. הג'ירפטיטאן, שממנו נתגלו שלדים די שלמים באפריקה, סווג בהתחלה בתור מין של ברכיוזאורוס, אך כיום הוא מסווג כסוג טקסונומי נפרד.
הברכיוזאורוס היה זאורופוד גדול. הפלאונטולוגים מעריכים את גובהו של הברכיוזאורוס כ-, את אורכו כ- ואת משקלו כ-28 עד 43 טונות (כ-6 פילים אפריקנים בוגרים). הוא התאפיין ברגליים עבות מאוד, המזכירות גזעי עץ וצוואר ארוך מאוד ודק יחסית לגודל גופו.
בתרבות הפופולרית
הברכיוזאורוס הופיע בהרבה מאוד סרטי דינוזאורים והוא מהפופולרים שבהם. ישנו אפילו אסטרואיד שקיבל שם זה (9954 Brachiosaurus).
שביל ישו
שביל ישו (לעיתים דרך הבשורה) הוא נתיב הליכה ארוך של 65 ק"מ, בגליל התחתון ובצפון הכנרת, שמתחיל בנצרת ומסתיים בכפר נחום, ומקשר בין אתרים קדושים לנצרות.
השביל
השביל חולף דרך ציפורי, משהד, כפר כנא, קרני חיטין, נבי שועייב, הר ארבל, מגדל, עין שבע והר האושר. בחלקו חופף השביל לקטעים משביל ישראל ולשבילי הליכה אחרים. לשביל סומנה חלופה דרומית באורך של 73 ק"מ המשלימה מסלול מעגלי, וזו חוזרת לנצרת דרך טבריה, אתר הטבילה ירדנית, הר תבור והר הקפיצה.
השביל הוא יוזמה של מעוז ינון, שהקים בתי הארחה בנצרת, ודייוויד לנדיס, תרמילאי אמריקאי, והכשרתו החלה בשנת 2007. סימונו הושלם בשנת 2009 לקראת ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל, ומומן על ידי משרד התיירות. למשרד התיירות היו תוכניות לסמן שביל דומה בשם "שביל הבשורה", וזה הושלם בסוף שנת 2011. עם זאת, השם "שביל הבשורה" משמש לעיתים כשם חלופי לשביל ישו. השביל מסומן בשטח בסימון שבילים מיוחד שהוקצה לו על ידי הוועדה לשבילי ישראל - לבן-כתום-לבן, או בנקודה כתומה במקומות שהוא חופף לשביל הליכה קיים - והוא מופיע במפות סימון השבילים של החברה להגנת הטבע.
דרך הבשורה
בסוף שנת 2011 פתח משרד התיירות שביל חלופי המכונה באופן רשמי "דרך הבשורה". בדומה לשביל ישו, מתחיל גם שביל הבשורה בנצרת, אם כי לא במרכז העיר, אלא בהר הקפיצה, וגם יעדו הוא חופה הצפון-מערבי של הכנרת. בניגוד לשביל ישו עוברת דרך הבשורה בשטחים פתוחים תוך שהיא עוקפת מקומות יישוב ומספר אתרים קדושים לנצרות. אורכה של דרך הבשורה הוא 62 ק"מ, והיא מיועדת להולכי רגל, רוכבי אופניים ורוכבי סוסים. הדרך הוכשרה בשיתוף עם הקרן הקיימת לישראל בעלות כוללת של 3 מיליון ש"ח. על דרך הבשורה נמתחה ביקרות חריפה מצד גורמים שונים, בהם גם החברה להגנת הטבע, ולפיה הדרך החדשה עוקפת מקומות יישוב במקום להשתלב בהם, ושמה את הדגש על הליכה דרך יערות קק"ל. לדברי המבקרים שביל ישו מוצלח יותר מהדרך החדשה, הן בזכות נופיו, והן בשל התאמתו לקהל היעד הנוצרי, שכן הדרך החדשה מגיעה אל הכנסייה הראשונה לאורכה, כ-2 ק"מ לפני שהיא מסתיימת בכפר נחום. הנתונים מן השטח תומכים בביקורת שנמתחה על משרד התיירות. דיווחים מדברים על עשרות בודדות של מטיילים בשנה בדרך הבשורה. כך נמסר בכינוס בחודש מאי 2018 שנערך באוניברסיטת חיפה.
רוברט מיצ'ם
ביוגרפיה
מיצ'ם נולד בברידג'פורט, קונטיקט, לג'יימס תומאס מיצ'ם, עובד מספנות ומסילות הברזל, ולאן הרייט לבית גונדרסון, מהגרת נורווגית ובתו של קפטן אוניה.
בתור ילד, נהג מיצ'ם לעסוק במעשי קונדס ובקטטות רחוב, ובגיל 12 שלחה אותו אמו להתגורר אצל סבו וסבתו בדלאוור, שם נשר מבית הספר לאחר שהתעמת עם המנהל.
בשנת 1930 עבר מיצ'ם למנהטן שבניו יורק יחד עם אחותו הגדולה, ג'וליה, שהייתה מלצרית ושחקנית תיאטרון. הוא עזב את לימודיו ויצא למסע ברחבי ארצות הברית ברכבות. במהלך מסעותיו התפרנס מאיגרוף ואף נעצר על ידי המשטרה.
בשנת 1936 שב להתגורר עם אחותו בלונג ביץ' שבקליפורניה ועד מהרה הצטרפו אליהם כל שאר בני המשפחה. אחותו ג'וליה שכנעה אותו להצטרף עמה ללהקת תיאטרון מקומית. בתחילת דרכו שימש כעוזר במה ואף כתב מספר יצירות קצרות שבוצעו על ידי הלהקה.
בשנת 1941, עם הולדת בנו הבכור, מצא מיצ'ם עבודה קבועה כמפעיל מכונות בחברת תעופה.
בעקבות התמוטטות עצבים שלקה בה בשל עבודתו, החליט לעבוד כניצב בסרטי קולנוע. סוכן אותו פגש השיג לו ריאיון עם מפיק סדרת מערבונים השייכים לקולנוע העצמאי (B-movie), אליהם התקבל כשהוא מגלם את תפקיד הרשע בכמה סרטים בין השנים 1942–1943.
לאחר שהרשים את הבמאי מרווין לרוי בסרט "שלושים שניות מעל טוקיו" (1944), מיצ'ם חתם חוזה לשבע שנים ב-RKO Pictures בהן כיכב בשורה ארוכה של סרטים שוליים עד אשר החל להשתתף בסרטי הפילם נואר, שהפכו אותו לאחד השחקנים הגדולים של תקופתו.
הסרט האפל הראשון בו שיחק היה "מתחת לזרם" (1946), של הבמאי וינסנט מינלי, אומנם הוא הופיע רק בתפקיד משני, לצד קתרין הפבורן ורוברט טיילור, אך זאת הייתה תחילתה של קריירה שנמשכה 50 שנה. שנה קודם לכן הוא קיבל את המועמדות היחידה שלו לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, בדרמת המלחמה הביוגרפית של ויליאם ולמן, "הסיפור של ג'י. איי. ג'ו".
בחצי השני של שנות הארבעים כיכב ביצירות המופת של הפילם נואר "אש צולבת" (1947), שביים אדוארד דמיטריק וב"סיפור מהעבר", מאותה שנה. סרט אפל ידוע נוסף בו כיכב היה "ליל הצייד" (1955).
מבין סרטיו הבאים נמנים "בצד הסכנה" (1950), "פני מלאך" (1953) ו"נהר האבדון" (1954) של הבמאי אוטו פרמינגר, "רק אלוהים יודע, מר אליסון" (1957), אנשי השקיעה" (1960) דרמת המלחמה עמוסת הכוכבים "היום הארוך ביותר" (1962) ובגרסה השנייה של "השינה הגדולה" (1978).
מיצ'ם נישא בשנת 1940 לאהבת נעוריו דורותי. השניים נותרו יחד עד פטירתו ונולדו להם שלושה ילדים משותפים. שני בניו, ג'יימס וכריסטופר וגם שני נכדים, בנטלי וקארי, הם שחקנים.
מדליית אלברט
מדליית אלברט להצלת חיים (אנגלית: Albert Medal for Lifesaving, בקיצור - AM) הייתה מדליה אזרחית בריטית אשר הוענקה בין השנים 1866 – 1971.
היסטוריה
המדליה הוכרזה לראשונה בצו מלכותי ב-7 במרץ 1866 ונקראה על שמו של הנסיך אלברט בעלה של המלכה ויקטוריה. המדליה הוענקה במקורה לציון הגבורה שבהצלת חיים בים.
בתחילת דרכה כללה המדליה אות ברוחב 33 מ"מ, בצבע כחול ועליו שני פסים לבנים. בעקבות צו מלכותי אשר פיצל את המדליה לשתי דרגות נותר העיטור המקורי בעבור הדרגה השנייה ואילו לדרגה הראשונה נוצר אות ברוחב 35 מ"מ ועליו ארבעה פסים לבנים. לסרט צורפה מדליה בצבע זהב בעבור הדרגה הראשונה וברונזה בעבור הדרגה השנייה, שתי המדליות קושטו בצבע כחול.
הקריטריונים לקבלת המדליה שונו בשנת 1877, ולמעשה נוצרו שתי מדליות נפרדות האחת המקורית להצלת חיים בים ואילו החדשה שנוצרה נועדה לציון הצלת חיים ביבשה. צבעי העיטור בעבור המדליה היבשתית היו בצבע אדום.
בשנת 1917 שונה הכיתוב שעל גב המדליות מ"מדליית אלברט, דרגה ראשונה" ל"מדליית אלברט בזהב" ומ"מדליית אלברט, דרגה שנייה" ל"מדליית אלברט".
בשנת 1949 בוטלה הדרגה הראשונה ותחתיה הוענק צלב ג'ורג' ואילו הדרגה השנייה נותרה אך ורק בעבור הענקה שלאחר המוות. בשנת 1971 בוטל מעמדה של המדליה (יחד עם מדליית אדוארד) וכל המחזיקים במדליה הוזמנו להחליפה בצלב ג'ורג'. מתוך 64 מחזיקים הוחלפו 49.
תטאווין
תטאווין היא עיר בדרום תוניסיה, בירת מחוז תטאווין המיושב בדלילות. הבתים החצובים התת-קרקעיים בתטאווין של האוכלוסייה הברברית הילידית שעוצבו בצורה זו על מנת לשמור על קרירות והגנה, מושכים את תשומת ליבם של יוצרי סרטים ותיירים רבים.
אטימולוגיה
השם תטאווין משמעותו "עיניים" ו"מעיינות מים" בשפה הברברית. לפעמים שם זה נכתב בשפות אירופאיות שונות כ-Tatahouine, Tatahouïne, Tatawin או Tatooine. השמות "Tataouine", "Tatahouine" ו-"Foum Tatahouine" כולם הופיעו בגלויות המתארות את העיר משנות העשרים של המאה העשרים.
בעבר העיר הייתה קרויה בשם פום תטאווין (فم تطاوين), משמעות השם היא "פה המעיינות".
היסטוריה
בין השנים 1892–1951, תטאווין הייתה יישוב צבאי של מחלקת העונשין "גדוד חיל הרגלים הקל של אפריקה" בצבא הצרפתי. לאחר שהצרפתים ייסדו את היישוב, מסגד נבנה בו בשנת 1898 ובתים רבים אזרחיים נבנו גם הם באזור.
ב-27 ביוני 1931 נפל בתטאווין מטאוריט מסוג אכונדריט ובצבע ירוק. כ-12 קילוגרמים של שרידים נמצאו מהתרסקות המטאוריט, ולאחר ניתוח שלהם נצפו בהם מינרלים שונים, בין השאר אנסטטיט ומינרל נדיר נוסף בשם דיוגניט.
תטאווין היא ההשראה לכוכב הלכת המדברי טטואין מתוך סדרת הסרטים מלחמת הכוכבים, והיא שימשה אתר צילום מרכזי בסדרה.
במרץ 2015 דווח כי המדינה האסלאמית משתמשת בתטאווין כבסיס צבאי, אך דיווחים אלה הוכחשו על ידי הממשלה התוניסאית ולאחר מכן התבררו כשגויים.
בחודש ספטמבר 2016 נוסד שדה נפט חדש דרומה לעיר על ידי חברת הנפט האיטלקית Eni.
אקלים
בתטאווין שורר אקלים צחיח חם (BWh) לפי שיטת קפן לסיווג אקלים, עם קיץ חם באופן קיצוני וחורפים קרירים עם מעט מאוד משקעים.
תרבות
פסטיבל קסור (בצרפתית: Festival international des ksour sahariens) הוא פסטיבל בינלאומי שנתי המתקיים בתטאווין כל חודש מרץ. בתטאווין ישנה אוכלוסייה ברברית הדוברת ניב מיוחד של ברברית מזרחית.
Ladies of the Canyon
Ladies of the Canyon הוא אלבומה השלישי של המוזיקאית ג'וני מיטשל, אשר יצא בשנת 1970. מספר מלהיטיה הידועים ביותר הופיעו לראשונה באלבום והוא נחשב עד היום לאחד מאבני הדרך בקריירה שלה.
האלבום עוסק בשיריו בנושאים כמו השינוי במעמדה והפיכתה לכוכבת, נושאי האהבה ודור ילדי הפרחים שהגיע לשיאו בתקופה שקדמה לאלבום. נושא הבדידות שנובעת מההצלחה, שבו עוסקת מיטשל גם באלבומיה הבאים, מופיע באלבום זה לראשונה. האלבום נחשב גם לנקודת מעבר מסגנון הפולק המסורתי בו ניגנה מיטשל בשנות השישים, אל כיוון יותר מתוחכם אשר התפתח באלבומיה הבאים, הפונה אל מגוון רב יותר של סגנונות וכלים מוזיקליים.
השירים הבולטים באלבום הם "The Circle Game", "Big Yellow Taxi", ו-"Woodstock", שנכתב בהשראת פסטיבל וודסטוק, בו מיטשל לא נכחה. השיר זכה לגרסה של קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג, והפך לאחד מלהיטיהם הגדולים באותה השנה. באלבום ניכרת, יותר מבכל שאר אלבומיה של מיטשל, השפעתה של אותו הרכב: מספר שירים כוללים קולות רקע שמזכירים בסגנונם את שיריו של דייוויד קרוסבי; "Willy" הוא שיר הלל לגרהאם נאש; ובשיר "The Circle Game" כל הארבעה מבצעים קולות רקע.
קרב מקין
קרב מקין היה קרב במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה, שנערך מ-20 עד 24 בנובמבר 1943, באטול מקין (כיום בוטאריטארי) שבאיי גילברט בין האימפריה היפנית וארצות הברית.
הפלישה היפנית
סיום הקרב על האיים האלאוטיים, ההתקדמות באיי שלמה והעלייה באספקת כוח אדם וציוד איפשרו לצי האמריקני לתכנן פלישה לאיי מרכז האוקיינוס השקט בסוף שנת 1943. התוכנית הכללית הייתה להתקרב לאיי הבית היפניים תוך יישום שיטת "דילוג איים" (island hopping): הקמת בסיסים ימיים ואוויריים בקבוצת איים אחת שיספקו סיוע לפלישה (או דילוג) לקבוצת האיים הבאה. איי גילברט היוו את השלב הראשון בשרשרת זו.
ב-10 בדצמבר 1941, שלושה ימים לאחר המתקפה על פרל הארבור, הגיעו לאטול מקין 300 חיילים יפנים מלווים בפועלים וכבשו אותו ללא התנגדות. מיקומו של האטול - מזרחית לאיי מרשל - הפך אותו למקום מתאים להקמת בסיס מטוסים ימיים, ובכך איפשר ליפנים להרחיב את היקף שטחי הסיור שלהם לקרבת האיים האולנד, בייקר וטובאלו, אשר היו בשליטת בעלות הברית, ובכך להגן על אגפם המזרחי מפני תקיפה.
הפשיטה על מקין
ב-17 באוגוסט 1942 פשטו על מקין 211 נחתים מגדוד הפושטים השני של חיל הנחתים האמריקני. כוח הפשיטה הרג 83 חיילים יפניים על האי, ולמעשה השמיד את חיל המצב ששהה עליו, במחיר של 21 הרוגים ו-9 שבויים. השבויים נלקחו לאטול קווג'לין והוצאו שם להורג. אחת ממטרות הפשיטה הייתה לבלבל את היפנים לגבי כוונות ארצות הברית באוקיינוס השקט, אולם הפעולה השיגה את התוצאה ההפוכה בהצביעה על חשיבותם האסטרטגית של איי גילברט, והביאה את היפנים לביצורם וחיזוק חילות המשמר שבהם.
באוגוסט 1942, שלחו היפנים למקין פלוגה אחת (800-700 חיילים), והמשיכו את עבודות בניית בסיס המטוסים הימיים. עד יולי 1943 הושלמה בניית הבסיס והוצבו בו מפציצים ומטוסים ימיים. מערכת ההגנה של האי הושלמה גם היא, אך לא הייתה נרחבת כמו למשל בטאראווה - הבסיס העיקרי של הצי הקיסרי היפני באיי גילברט. נושאת המטוסים "צ'יטוסה," על מטוסיה, עגנה אף היא בבסיס במקין.
תוכנית ההתקפה של ארצות הברית
ביוני 1943, הורו ראשי המטות המשולבים למפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית אדמירל צ'סטר נימיץ להגיש תוכנית לכיבוש איי מרשל. תחילה רצו נימיץ ואדמירל ארנסט קינג, מפקד מטה המבצעים של הצי, לתקוף את האיים ישירות מפרל הארבור, אולם כל תוכנית כזו הצריכה כוח אדם וציוד בכמות שלא הייתה ברשות הצי הפסיפי באותה עת. בהתחשב במגבלות אלה וניסיונם הקרבי המועט של הכוחות האמריקאים, החליטו נימיץ וקניג לכבוש את איי מרשל בשלבים, תוך שימוש בטובאלו ואיי גילברט. איי גילברט שוכנים 300 ק"מ מדרום לאיי מרשל ונמצאו בטווח של מפציצי B-24 ליברייטור מטובאלו, שיכלו לספק סיוע וסיור מוקדם למבצעים באיי גילברט. ב-20 ביולי התקבלה במטות המאוחדים ההחלטה לכבוש את האטולים טאראווה ואבמאמה, המהווים חלק מאיי גילברט, ואת האי נאורו. המבצע קיבל את שם הקוד מבצע גַלְוָני.
ב-4 בספטמבר, קיבל מייג'ור-ג'נרל הולנד סמית' מחיל הנחתים את הפיקוד על הגיס האמפיבי V. הגיס היה מורכב משתי דיוויזיות: דיוויזיית הנחתים השנייה ודיוויזיית הרגלים ה-27 של צבא ארצות הברית. תפקידה של הדיוויזיה ה-27 היה לספק רגימנט קרבי (הרגימנט ה-165), גדוד החפה (הגדוד השלישי של רגימנט הרגלים ה-105) ושני גדודי ארטילריה (גדוד ארטילריית השדה ה-105 וגדוד הטנקים ה-193). הדיוויזיה ה-27 הייתה עתידה לפלוש לנאורו, שבניגוד לשאר איי גילברט שהיו אטולים, היה אי אמיתי ועליו שהה חיל מצב חזק.
זמן קצר לאחר מכן השתנו התוכניות. הצי נתקל בקשיים במתן חיפוי אווירי וימי לפלישות הסימולטניות לטאראווה ולנאורו, וחסר כלי שיט להשטת דיוויזיה שלמה לנאורו, על כן הפנה נימיץ את הדיוויזיה ה-27 לאטול מקין, בצפון מזרח איי גילברט.
לאחר שאיבדו מטוסים רבים וארבע סיירות כבדות באיי שלמה, נאלצו היפנים לוותר על תוכניתם לתקוף את הצי הפולש מבסיסם בלגונת טרוק, וכך נותרו חילות המצב במקין ובטאראווה ללא סיוע.
הקדמה
צי הפלישה, שנקרא "כוח משימה 52", עזב את פרל הארבור ב-10 בנובמבר. ערב הפלישה, מנה חיל המצב היפני באי הראשי של אטול מקין 806 אנשים: 284 חיילים מכוח ההחפה המיוחד של הצי, 108 אנשי צוות אוויר מהיחידות האוויריות ה-802 וה-952, 138 חיילים מיחידת ההנדסה ה-111, 276 אנשים ממחלקת הבינוי של הצי הרביעי ו-3 טנקים קלים. על כוח זה פיקד לוטננט מדרג זוטר סייזו אישיקאווה. בסך הכל הגיע מספרם של החיילים היפנים המיומנים באי ל-300.
מערכת ההגנה של האי מקין התרכזה מסביב לחוף הפונה ללגונה, בסמוך לבסיס המטוסים הימיים. היפנים הקימו שתי מערכות של תעלות נ"ט: התעלה המערבית נמתחה מהחוף עד כדי שני שלישים מרוחבו של האי, רוחבה 4 מ' ועומקה 4.6 מ', וסביבה עמדת נשק נ"ט, שש עמדות מכונות ירייה וחמישים עמדות רובאים. התעלה המזרחית נמתחה מהחוף עד לכדי שני שלישים מרוחב האי והתעקלה לכיוון מערב. סביבה הונחו שתי שורות של גדר תיל והקיפה אותה מערכת סבוכה של עמדות ירי.
לאורך הצד הפונה לאוקיינוס נבנתה מערכת של מוצבים, הותקנו תותחי חוף בקוטר 8 אינץ' (200 מ"מ), שלוש עמדות של תותחי נ"ט בקוטר 37 מ"מ, 10 עמדות מכונות ירייה ו-85 עמדות רובאים. בעת הפשיטה על מקין ב-1942 עלו הכוחות לחוף מכיוון האוקיינוס ועל כן הניחו היפנים שגם הפעם יגיעו הכוחות מכיוון זה, והקימו קו הגנה של כ-3 ק"מ ממקום העלייה לחוף בעת הפשיטה. היפנים ידעו כי הם נותרו ללא סיוע אווירי וללא כל סיכוי לתגבורת, ובשל היותם בנחיתות מספרית הם קיוו רק לעכב את הכוחות האמריקאים ככל שביכולתם.
הפלישה
ב-13 בנובמבר התחיל הריכוך הארטילרי מאוניות הצי וממטוסי חילות האוויר של צבא ארצות הברית, ולא פסק במשך שבוע תמים. ב-20 בנובמבר בשעה 08:30 החלו החיילים לעלות לחוף, בשני חופים.
תחילה, התנהלה ההחפה בחוף "אדום" כמתוכנן, והכוחות הצליחו להתקדם אל פנים האי ללא התנגדות. התקדמות הכוחות הואטה אך ורק בשל ירי צלפים ובשל הצורך לעקוף הריסות או בורות מים שיצרו מכתשי הפגזים. בורות אלה עיכבו אף את התקדמותם של הטנקים האמריקאים לחוף אדום משום שהטנק המוביל התחפר בבור שכזה ולא אפשר לטור להמשיך ולהתקדם.
כאשר קרבו כלי הנחיתה לחוף "צהוב" הם נתקלו באש נשק קל ומכונות ירייה. הכוחות הנוחתים הופתעו לגלות כי על אף שפעלו בעת הגאות כמתוכנן חישוב לא מדויק של גובה הלגונה הביא לכך שכלי השיט עלו על שרטון ואילצו את הנחתים לנוע אל החוף - מרחק 230 מ' - ללא מחסה ובמים בגובה המותניים. על אף שציוד רב אבד ונרטב, רק שלושה נחתים נהרגו במהלך העלייה לחוף וזאת משום שהמגינים הציבו את קו המגננה שלהם בפנים האי, בסמוך לתעלות הנ"ט ולא על קו המים.
תוכנית התקיפה האמריקאית התבססה על הרעיון לפיו היפנים ירכזו את מרבית כוחותיהם בהגנה על חוף אדום, בו נערכה ההחפה הראשונה, והדבר יאפשר לכוחות הנוחתים בחוף צהוב לתקוף אותם מהעורף. אולם, היפנים העדיפו לא לתקוף בחוף אדום ואף נסוגו מחוף צהוב ללא התנגדות, ובכך אילצו את האמריקאים לתקוף כל מוצב בנפרד. בנוסף, מיקומם של הכוחות האמריקאים זה מול זה לא אפשר שימוש באש סיוע מטנקים בשל החשש מחילופי אש בין הכוחות.
כיבוש מקין
יומיים של לחימה נחושה פגעה ביכולת המגננה של היפנים. בבוקר 23 בנובמבר הודיע מפקד הדיוויזיה ה-27, מייג'ור-ג'נרל ראלף סמית', כי האטול נכבש. הבעיה העיקרית שהתעוררה אצל האמריקאים במהלך המבצע הייתה התקשורת בין שני הכוחות הנוחתים, בעיה שהחמירה עקב העובדה שהמגנים לא התנהגו לפי הציפיות האמריקאיות. בעיה נוספת שהתעוררה הייתה אי תאימותם של האיים הצרים לנחיתת כוחות רבים וציוד רב.
תוצאות הקרב
השלמת כיבוש מקין ארכה ארבעה ימים, ולמעשה במהלך הקרב נהרגו יותר מלחים של הצי מאשר נחתים. על אף עליונותה המספרית ובכוח אש, נתקלה הדיוויזיה ה-27 בקשיים בהכנעת הכוח המגן של האי. טנק יפני אחד הושמד במהלך הלחימה ושניים נוספים ננטשו מבלי שנטלו חלק בקרב.
מתוך חיל המצב היפני במקין נהרגו כ-395 חיילים, לעומת 218 חיילים אמריקאים. בקרב אנשי הצי האמריקאי היו האבידות גבוהות יותר: 644 מלחים נהרגו בטביעת נושאת המטוסים ליסקום ביי, 43 נהרגו לאחר שאש פרצה בצריח התותחים על סיפון אוניית המערכה "מיסיסיפי" ו-10 נוספים נהרגו על החוף. בסך הכל הגיע מספר ההרוגים בקרב אנשי הצי ל-697.
תנאים של חיבה
תנאים של חיבה (באנגלית: Terms of Endearment) הוא סרט דרמה אמריקני משנת 1983 בבימוי ג'יימס ל. ברוקס, ובכיכובם של שירלי מקליין, דברה וינגר וג'ק ניקולסון. הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, ובארבעה פרסי גלובוס הזהב. הסרט מבוסס על רומן משנת 1975 מאת הסופר האמריקני לארי מק'מרטרי.
עלילה
העלילה מתארת את מערכת היחסים בין אם (אורורה גרינוויי - שירלי מקליין) לבתה (אמה גרינוויי - דברה וינגר) השונות באופיין, במהלך השנים. אמה נישאת לפלאפ הורטון (ג'ף דניאלס), ואורורה מנהלת רומן עם גארט ברידלאב (ג'ק ניקולסון), שכן ואסטרונאוט לשעבר. הסרט מתמקד בהתמודדות של אמה גרינווי וסובביה במחלת הסרטן בה לקתה ובעקבותיה נפטרה.
הפקה
הסרט הופק על ידי ג'יימס ל. ברוקס, וצולם בטקסס, נברסקה, ניו יורק וקנזס.
סיימון וגרפונקל
סיימון וגרפונקל (באנגלית: Simon & Garfunkel) – היה הרכב מוזיקלי של צמד האמנים פול סיימון וארתור (ארט) גרפונקל. חברי הצמד היו בין האמנים הפופולריים ביותר בשנות השישים של המאה ה-20, ונחשבים בין האמנים הבולטים בזרם הפולק רוק.
בין שיריהם המפורסמים: The Sound of Silence, Mrs. Robinson, Scarborough Fair/Canticle, Bridge over Troubled Water. סיימון וגרפונקל זכו במספר פרסי גראמי ונבחרו להיות בין האמנים המוצגים במוזיאון "היכל התהילה של הרוק נ' רול".
סימון וגרפונקל דורגו במקום ה-40 בקטגוריית "האמנים הגדולים בכל הזמנים" במגזין הרולינג סטון.
ההתחלה
פול סיימון וארט גרפונקל נולדו וגדלו ברובע קווינס בניו יורק, ושם החלו את דרכם המוזיקלית. השניים למדו באותה כיתה בבית הספר "פורסט הילס" בקווינס. תחילת דרכם המוזיקלית המשותפת הייתה בגיל 15 ב-1956, בעודם בתיכון. בשנה זו החלו סיימון וגרפונקל לשיר יחד כצמד בשם טום וג'רי עם פול סיימון כ"ג'רי לנדיס" וגרפונקל כ"טום גרף" (Graph), שם שנבחר בשל מנהגו של גרפונקל לעקוב אחר גרף הלהיטים במצעדי הפזמונים. ב-1957 החלו השניים לבצע שירים בסגנון הרוקנרול של האחים אברלי (Everly Brothers). סיימון כתב את המילים והלחנים לשיריהם וגרפונקל היה הסולן המוביל בביצועם. יחד הם הצליחו להשיג הרמוניה קולית ושיתוף פעולה מוזיקלי שהובילו שנים אחר־כך למיצובם כאחד מהצמדים המוזיקליים המצליחים ביותר.
סיימון וגרפונקל לא הצליחו לשחזר את ההצלחה, ושנה אחר־כך, ב-1958, נפרד הצמד. סיימון נרשם לקווינס קולג' בניו יורק, וגרפונקל לאוניברסיטת קולומביה.
הם החלו להתבלט שוב בנוף המוזיקלי במהלך 1963 עם התפתחותו של סגנון הפולק רוק שהפך דומיננטי בתחילת שנות השישים עם הצלחתם של אמנים שהחלו את דרכם בתקופה זו כבוב דילן. סיימון וגרפונקל שילבו סגנון הדומה לזה של האחים אברלי, יחד עם הרמוניה קולית שהושגה בשילוב קולות השניים ועם הגיטרה האקוסטית של סיימון. השניים אף הקליטו מספר שירים שנכתבו במקור על ידי האחים אברלי, כשהידועים שבהם הם Bye Bye Love ו-Wake Up Little Susie.
סיימון הספיק לסיים את הקולג', אך נשר לבסוף מבית הספר למשפטים של ברוקלין, ובדומה לגרפונקל פיתח עניין בסגנון הפולק. סיימון הראה לגרפונקל מספר שירים שכתב בסגנון זה: Sparrow, Bleecker Street והשיר He Was My Brother, שהוקדש לאחר מכן לאנדרו גודמן, ידיד של הצמד וחבר לכיתה של סיימון בקווינס קולג'. גודמן, היה אחד משלושת פעילי זכויות האדם שנרצחו על ידי אנשי הקו קלוקס קלאן במחוז נישובה שבמיסיסיפי ב-21 ביוני 1964.
אלבומם הראשון Wednesday Morning, 3 A.M., כלל את שלושת השירים האלה, אשר היו בין חמשת השירים המקוריים של סיימון שהוכנסו לאלבום. עם זאת, ובניגוד לתקליטון המצליח, האלבום שיצא בחברת קולומביה רקורדס ב-19 באוקטובר 1964, נחל כישלון.
הפירוד הראשון
זמן קצר לאחר סיום ההקלטות, נפרד הצמד שוב וסיימון עבר לאנגליה, שם הקליט את אלבום הסולו שלו, The Paul Simon Song Book, במאי 1965. התקליט בביצוע סיימון המלווה עצמו בגיטרה הוקלט בלונדון. אלבום זה מהווה תזכורת מרעננת לעבודותיו הראשונות של סיימון בתחום הפולק. כנראה שאלבום זה נמחק ב-1979 לבקשתו של סיימון, אך הוא הופץ מחדש כדיסק במהלך 2004 בתוספת שתי רצועות בונוס.
בעוד סיימון שוהה באנגליה במהלך קיץ 1965, החלו תחנות רדיו ששידרו באזור קוקו ביץ' וגאינסוויל שבפלורידה לקבל בקשות מקהל המאזינים להשמעת השיר The Sound of Silence מתוך אלבומם הראשון של הצמד. גם באזור בוסטון הושמע השיר בתדירות הולכת וגוברת. עם התעוררות זו של הקהל, מיהר המפיק האמריקאי של הצמד טום וילסון, אשר קיבל השראה מקלטות הפולק המוקדמות של להקת הבירדס, להוסיף לשיר גיטרה חשמלית וכלי הקשה. הוא שחרר את העיבוד המחודש של The Sound of Silence כתקליטון, כשבצדו השני השיר We've Got a Groovey Thing Goin. עיבוד זה הפך את השיר משיר בסגנון פולק לשיר בסגנון פולק רוק, והצליח להיכנס למצעדי הפזמונים בארצות הברית, להפתעתו הרבה של פול סיימון.
האיחוד
עקב הצלחת השיר חזר סיימון מיד לארצות הברית, וסיימון וגרפונקל חזרו שוב לפעילותם כצמד. הם הקליטו שירים נוספים מהאלבום בדומה לעיבוד שהפיק טום וילסון, אף על פי ששניהם לא אישרו עיבוד זה לפני שהופץ בראשונה. תוצאת שיתוף פעולה מחודש זה, הובילה לסדרת אלבומים בסגנון פולק-רוק, שהתבססה על כתיבתו הציורית ובעלת התובנה של סיימון אשר לוותה בקורטוב הומור דק.
ב-17 בינואר 1966 הוציא הצמד אלבום שני בשם Sounds of Silence, כשהם נסמכים על שם שירם המצליח מהאלבום הקודם שהוביל לאיחודם מחדש. התקליט הגיע למקום ה-21 במצעד התקליטים. האלבום הראשון, Wednesday Morning, 3 A.M. הוצא שוב והפעם זכה להצלחה רבה יותר מהוצאתו המקורית ב-1964, כשהגיע למקום ה-30 במצעד.
חלק מהשירים באלבום הסולו הראשון של סיימון, The Paul Simon Song Book זכו אף הם לעיבוד מחדש, והוקלטו שוב בעזרת גיטרה חשמלית ובסגנון של פולק-רוק. שירים אלו היו I Am A Rock שהגיע למקום השלישי במצעד במהלך 1966, Leaves That Are Green, April Come She Will ו-Kathy's Song שהוכנסו אל האלבום Sounds of Silence.
לצמד נכונו להיטים נוספים בשנים הבאות, ובכללם "יריד סקרבורו" המבוסס על בלדה אנגלית מסורתית שנוספה לה לחן מקורי המהווה קול שני, ו-Homeward Bound שהגיע לאחר מכן למקום החמישי במצעד ומבוסס על חייו של סיימון בדרכים כאשר סייר באנגליה במהלך 1965.
שירים נוספים מאלבום הסולו של סיימון, עם עיבוד מחודש נכללו באלבומם הבא של הצמד. אלבום זה, Parsley, Sage, Rosemary and Thyme, שיצא ב-10 באוקטובר 1966, הביא לביטוי באופן נקי את סגנון הפולק רוק של סיימון וגרפונקל יותר מאשר באלבומם הקודם שהוצא בחופזה.
במהלך 1967, תרמו סיימון וגרפונקל בצורה נכבדה לפסקול הסרט "הבוגר", סרטו של במאי הקולנוע והתיאטרון מייק ניקולס. האלבום יצא ב-21 בינואר 1968, ונכנס למקום הראשון במצעד ב 6 באפריל 1968. תקליט זה כלל את הלהיט The Sound of Silence, והשיר הידוע ביותר מתוכו היה Mrs. Robinson ("גברת רובינסון" הוא שמה של השכנה המבוגרת (אן בנקרופט) המפתה את גיבור הסרט (דסטין הופמן)).
הקו המוזיקלי בו בחרו התקבל יפה בקרב הציבור, והם בלטו מאוד בנוף המוזיקה של אותן שנים, ובמצעדי הפזמונים והמכירות. גם אלבומם הבא אשר יצא באפריל 1968, Bookends, בעל הנימה הנוסטלגית, נכנס לראש המצעד. הקו המוזיקלי של סיימון וגרפונקל הפך הרפתקני יותר עם כל אלבום, כאשר המילים לשירים שבתקליט Bookends היו מורכבות יותר בהשוואה לעבר. הנושא המרכזי באלבום היה הזדקנות ואובדן. התקליטון של Mrs. Robinson הגיע למקום הראשון במצעד, ושירים נוספים רבים שלהם בתקופה זו הצליחו להגיע ל-25 המקומות הראשונים במצעד. ביניהם היו A Hazy Shade Of Winter, Fakin' It, At The Zoo, ו-America.
בטקס גראמי שנערך במרץ 1969 זכה השיר Mrs. Robinson בפרס, ופול סיימון קיבל פרס גראמי עבור "פסקול הסרט הטוב ביותר".
הפירוד השני
במהלך 1969, נראה היה כי הצלחתם של סיימון וגרפונקל החלה לגבות מהם מחיר. גרפונקל החל לפתח שאיפות לקריירה במשחק, והשתתף בסרטו של מייק ניקולס מלכוד 22. תסכולו של סיימון לנוכח פעילות זו גבר כאשר גרפונקל החל להיעדר מההקלטות של אלבומם המתוכנן הבא, במיוחד כאשר חלקו המתוכנן של סיימון בסרט נגנז עוד לפני שהצילומים בכלל החלו.
יחסיהם האישיים של סיימון וגרפונקל המשיכו להידרדר אותה שנה, והחמירו במהלך סיבוב ההופעות שלהם בשנת 1969. הופעותיהם שהוקלטו בקרבונדייל שבאילינוי ב-8 בנובמבר ובאוניברסיטת מיאמי, באוקספורד שבאוהיו ב-11 בנובמבר, כנראה הוקלטו והופצו באופן פיראטי בהיקף נרחב. קטעי וידאו מסיבוב הופעות זה שודרו במהלך ה-30 בנובמבר בתוכנית הטלוויזיה המיוחדת והשנויה במחלוקת שלהם, Songs Of America. התוכנית זכורה גם בעקבות סירובם של המפרסמים לתמוך בה בגלל המסר הבולט בה כנגד מלחמת וייטנאם.
לאחר עיכובים רבים, יצא אלבומם האחרון Bridge Over Troubled Water ב-26 בינואר 1970. שיר הנושא מתוך האלבום, שבו הציג גרפונקל יכולת קולית מרשימה, הפך ללהיט גדול והפך את האלבום לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר באותה תקופה. השיר התמיד במקום הראשון במצעדים במשך שישה שבועות, והמשיך להתמקם במקומות גבוהים במצעד למשך זמן ארוך מאוד. האלבום כלל עוד שלושה להיטים שנכנסו ל-20 הגדולים במצעדים: Cecilia שהגיע למקום הרביעי במצעד בארצות הברית, The Boxer, El Condor Pasa (מילים ללחן פרואני) וגרסת הכיסוי בהופעה חיה לשיר Bye Bye Love של האחים אברלי שהוקלטה במהלך סיבוב ההופעות שלהם ב-1969, בעיר איימס שבאיווה.
בטקס גראמי שנערך בשנה לאחר מכן, במרץ 1971, האלבום והתקליטון של Bridge Over Troubled Water זכו בארבעה פרסי גראמי, ביניהם עבור שיר השנה. במהלך 1972 יצא לחנויות אלבום של אוסף להיטיהם הגדולים, Simon and Garfunkel's Greatest Hits, שהגיע למקום החמישי במצעד בארצות הברית.
1971 הייתה שנת מפנה נוספת בהיסטוריה של הצמד, כאשר הם החליטו להיפרד שוב. סיימון החל בקריירת סולו מצליחה, ויצר מספר אלבומים שזכו לאהדת הביקורת והקהל וביניהם There Goes Rhymin' Simon מ-1973 ו-Graceland משנת 1986. גרפונקל, לעומת זאת, חילק את זמנו בין עולם המוזיקה והמשחק בסרטים. ב-1979 זכה להצלחה אדירה עם Bright Eyes, שיר שכתב מייק באט האנגלי ונכלל בפסקול הסרט גבעת ווטרשיפ. השיר שהה 6 שבועות רצופים בראש המצעד הבריטי ב-1979. גרפונקל גם הקליט גם גרסה אקוסטית ל-I Only Have Eyes for You, שיר ישן של הארי וורן מ-1934, שזכה גם לביצוע מצליח של הפלמינגוס בשנות השישים. זכור במיוחד אלבומו מ-1978 Watermark בו רוב השירים נכתבו על ידי ג'ימי ווב, מלחין אמריקני ידוע. גרפונקל הצטיין מאוד בשירה אבל לא כתב ולא הלחין ולכן הצלחתו הייתה קטנה, יחסית לזו של סיימון לאורך השנים שבהן פיתחו קריירות סולו נפרדות. . הם התאחדו באופן נדיר וחד-פעמי להקלטת הדואט "עירי הקטנה", שכתב והלחין פול סיימון ועוסק בילדותם המשותפת בשכונת קווינס בניו יורק. השיר יצא לרדיו ביום הולדתו ה-34 של פול סיימון (באוקטובר 1975) ונכלל בשני אלבומי הסולו, גם של סיימון וגם של גרפונקל, שיצאו בשנת 1975. בשנת 1978 התאחדו שוב להקלטת גרסה מיוחדת ל"איזה עולם נפלא", כשהם מצרפים אליהם גם את ג'יימס טיילור. השיר הצליח מאוד והגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד. ב-1981 התאחדו להופעות, ביניהן המופע המפורסם בסנטרל פארק בניו יורק, בפני חצי מיליון צופים.
סיימון וגרפונקל לאחר הפירוד
האיחוד המחודש הראשון של סיימון וגרפונקל לאחר הפירוד השני התרחש ביוני 1972, בקונצרט תמיכה למען המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ורג' מקגוורן במדיסון סקוור גארדן. ב-18 באוקטובר 1975, הופיע הצמד בתוכנית הפופולרית של רשת NBC סאטרדיי נייט לייב, ושרו יחד את The Boxer ו-Scarborough Fair/Canticle. כאשר במהלך ההופעה, ניתן היה לצפות בתמונות של הצמד מבקרים באזור בו גדלו כילדים בניו יורק. בתקופה הזו (סתיו 1975) הם אף הוציאו תקליטון ראשון מאז פרידתם, שנקרא My Little Town. השיר הצליח להיכנס לרשימת עשרת הגדולים במצעדים, ואף צורף לאלבומי הסולו של vmns שיצאו אותה שנה.
הצמד התאחד לסירוגין מספר פעמים מאז, זכורה במיוחד הופעת-חינם בסנטרל פארק בניו יורק ב-19 בספטמבר 1981. ההופעה משכה כחצי מיליון איש, ונצפתה על ידי רבים נוספים בעזרת הקלטת המופע שהוצא במספר פורמטים: תקליט, תקליטור, קלטת וידאו ו-DVD. הצלחתו הרבה של הקונצרט ב-1981, הובילה את הצמד לסיבוב הופעות מחודש בעולם, כולל אירופה ויפן במהלך 1982, וארצות הברית ב-1983. בסיבוב הופעות זה הם אף הופיעו בישראל באצטדיון רמת גן.