cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פמיניזם סוציאליסטי
התפתחותן של תאוריות פמיניסטיות סוציאליסטיות
היידי הרטמן – כתבה את החיבור The Unhappy Marriage of Marxism and Feminism ב-1975, ובעקבות מיטשל ושולמית פיירסטון, ביקשה לקחת את המתודה האנליטית של המרקסיזם ולנתח באמצעותה את מצבן ומעמדן של נשים. הבסיס המטריאלי של הפטריארכיה הוא לטענתה, השליטה על כוח העבודה הנשי. כך, בעוד גברים קיבלו שכר שיש בו לפרנס את משפחתן, נשים ושחורים קיבלו שכר זעום. תפקידיה של האישה במשפחה ושכרה הנמוך, שימרו אם כך את יציבותה של הכלכלה ושל המשפחה כיחידה צרכנית. היא הצביעה על הצורך בהבנת הפסיכולוגיה שעומדת מאחורי הקבלה של אנשים את המבנה הנוכחי, וביקשה להבין את ההכרה האנושית וללמוד כיצד חוקים חברתיים הפכו פנימיים לאדם ויצרו את המבנה האנושי ככזה. לטענתה, רק תאוריה של מערכת דואלית תעניק הסבר מטריאלי גם לפטריארכיה וגם לקפיטליזם, תאפשר לנו להבין את הקשר בין השניים ולהביא למצב בו נשים תוכלנה למצוא שוויון. מאבק בקפיטליזם לבדו, היא טוענת, נועד לכישלון משום שהדבר יהווה התעלמות מהתמיכה הבסיסית של הפטריארכיה בקפיטליזם ומהיחסים ביניהם. עבודתה למעשה החלה אחר החיפוש התאורטי אחר פמיניזם סוציאליסטי בארצות הברית ושימשה כהזמנה לחוקרות נוספות.
יש הטוענים כי התאוריה הפמיניסטית הסוציאליסטית נעלמה החל מ-1983 בשל סיומה של המלחמה, ההתנגדות לפמיניזם והאטמוספירה הפוליטית החדשה והשמרנית בזמנם של רונלד רייגן ומרגרט תאצ'ר. עליית פוליטיקת הזהויות והפוסט מודרניזם גם הם תרמו לכך משום שתאורטיקנים התרחקו מאוניברסליזם ומהותנות שהיו מנת חלקן של עבודות רדיקליות וסוציאליסטיות פמיניסטיות מוקדמות. אולם לטענת חוקרים אחרים, על אף שהתאוריה הפמיניסטית הסוציאליסטית נעדרה כזרם מרכזי בתאוריה הפמיניסטית שהתפתחה באקדמיה המשפטית של שנות ה-80', התאוריה הפמיניסטית הסוציאלית מעולם לא איבדה את נחיצותה, ונותרה מתוחכמת, רלוונטית, ומספקת מענה ליחסים שבין מגדר, גזע, ומעמד. הפמיניזם הסוציאליסטי המשיך להתקיים באקדמיה בדיסציפלינות שונות כמו פילוסופיה, סוציולוגיה ומדעי המדינה, בכנסים שקוימו בנושא במדינות שונות בעולם, וכן בכתביהן המאוחרים של פמיניסטיות סוציאליסטיות כמו ננסי פרייזר, איריס יאנג וצילה אייזנשטיין. הזרעים שנזרעו בידי האקטיביסטיות והתאורטיקניות של הפמיניזם הסוציאליסטי בשנות השבעים המוקדמות ותחילת שנות השמונים המשיכו לשאת פירות באקדמיה זמן רב לאחר מכן וסיפקו צורות מחשבה ותאוריות במדעי החברה והרוח.
פמיניזם סוציאליסטי ומשפט
האידאולוגיה והפעילות ההיסטורית של הפמיניסטיות הסוציאליסטיות הרפורמטוריות בזמן עלייתה של המדינה הרגולטורית, מדגימה כיצד המאבק לסטנדרטים הוגנים בשוק העבודה קשורה לפעילות של נשים אלו שפעלו במהלך התקופה הפרוגרסיבית וה'ניו דיל', וכי פעילותן חיונית להבנה את עליית המדינה הרגולטורית בארצות הברית. הן תמכו בהקמת גוף בירוקרטי בתוך משרד העבודה הפדרלי, ולאחר מלחמת העולם השנייה נוסד 'המשרד לעבודת נשים' שמרי אנדרסון עמדה בראשו במשך 25 שנה. שניידרמן מונתה לתפקיד רשמי ממשלתי במדינת ניו-יורק, ובהמשך לתפקיד פדרלי בנושא עבודה, ויחד הן קידמו את הרעיון בדבר שכר שווה בעבור עבודה שוות ערך. ניסיונן צלח באופן חלקי בתקופת "הניו דיל" כאשר במסגרת הנהגתה של אנדרסון נחקק חוק פדרלי בנושא שכר מינימום ושעות עבודה לעובדים ולעובדות בארצות הברית. מאמציהן הרגולטוריים נגעו גם להיווצרות הסעיף הנוגע לאפליה מינית בהצעת החוק לזכויות האדם והאזרח בארצות הברית, למען השגת שוויון כלכלי בתעסוקה, במיוחד עבור פועלות שלהן אחריות בטיפול במשפחה. הן תרמו רבות לרגולציה של שוק העבודה תוך שגייסו את החוק כדי לפצות נשים על כוחן הבלתי שוויוני במקום העבודה אשר נבע ממכשולים מבניים שיצרו השוק, האיגודים והמשפחה והובילו לסמכויות מוגבלות של נשים במסגרות אלו. המאבק נגד אפליה על בסיס מין בשוק העבודה החל מתקופת ה-New Deal ונמשך בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה ועד ראשית שנות ה-60. הפמיניסטיות הסוציאליסטיות נאבקו להשגת ויסות ממשלתי של שוק העבודה ודרשו מהמדינה לקחת אחריות בנוגע לאפליה מינית ושוויון בתעסוקת נשים. מאמציהן של פמיניסטיות אלו ביצירת רגולציה של חוקי עבודה הוגנים, בחקיקה נגד אפליה על בסיס מין, במאבק אחר שכר שווה בעידן שלאחר המלחמה, ותפקידן בוועדת הנשיא קנדי על מעמד האישה ב-1963 הם אלו שהובילו לחקיקת האיסור על אפליה מינית.
דחיקתו של הפמיניזם הסוציאליסטי לשוליים בזירה המשפטית בארצות הברית, נעוץ בכך שמשפטניות אקדמאיות בשנות ה-70 נאלצו להוריד את הטונים "הסוציאליסטיים" אחרת הן לא היו שורדות במערכת המשפט. מאחר שמקורות המימון היו יחסית שמרניים וזוהו עם הימין הכלכלי, פרויקטים של פמיניזם סוציאליסטי לא קיבלו מימון בקלות ובאופן כללי לא התקבלו. כך, הפמיניזם הסוציאליסטי לא התפתח לכדי תאוריה משפטית פמיניסטית, והספרות המשפטית מעידה על כך שחוקרי התאוריה המשפטית לא הכירו את התאוריה הפמיניסטית הסוציאליסטית למעט קתרין מקינון שידעה אותה היטב אך לא הסכימה עם עיקריה. מקינון מתנגדת לשידוך בין פמיניזם ומרקסיזם כפי שהפמיניזם הסוציאליסטי מנסה לעשות, משום שלטענתה, הפמיניזם למעשה נבלע בתוך המרקסיזם, ומביא להתעלמות מקטגוריה מרכזית של מיניות כצורה של כוח. לטענתה, יחסי המין מבחינת התאוריה הפמיניסטית כמוהם כעבודה מבחינת התאוריה המרקסיסטית, משום שיחסי המין השוררים בחברה הפטריארכלית טומנים בחובם את כל הייחוסים המאפיינים את יחסי העבודה בחברה הקפיטליסטית: ניכור, ניצול, תודעה כוזבת, יחסים מעמדיים ועוד. לטענתה, הפמיניזם מצטרף למרקסיזם ולא באמת יוצר בו שינוי. הניסיון היחידי לסינתזה בין מרקסיזם לפמיניזם שמקינון ראתה בחיוב היה התמיכה במשכורת לעקרות בית, גישה ששאפה להסביר מין ומעמד דרך העדשה המרקסיסטית אך עם בסיס פמיניסטי וביקשה לשבור את הקשר האידאולוגי בין עבודות הבית לביולוגיה של האישה. הבעייתיות בגישה זו, טענה מקינון, שתשלום זה יקשור את הנשים לבית ויהפוך את תפקידן כעקרות בית ללגיטימי, ואין זה פותר בעיות של החפצה מינית ואלימות נגד נשים. היא דחתה את הפמיניזם הסוציאליסטי שלמעשה הכליל סוגיות נשיות בתוך האנליזה המרקסיסטית הבלתי משתנה. עבורה, פמיניזם רדיקלי לבדו הוא פמיניזם, ופמיניזם רדיקלי מבחינה מתודולוגית הוא פוסט מרקסיסטי. הקשר שבין מיניות וכוח היה בעדיפות ראשונה עבורה, ולדעתה יש צורך בתאוריה פמיניסטית שתעמוד בזכות עצמה על ידי זיקוק של פרקטיקות פמיניסטיות. מלבד מקינון, היו קולות מעטים בתאוריה הפמיניסטית המשפטית שהתייחסו לפמיניזם הסוציאליסטי.
דחיקתו של הפמיניזם הסוציאליסטי בגל הראשון והשני לפמיניזם
הגל הראשון – דחיקתו של הפמיניזם החברתי מן התודעה, בעיקר זה של מעמד הפועלות, נבע מכמה סיבות. ראשית, הספרות ההיסטורית האמריקנית שעסקה בתרומתן של אותן נשים ממעמד הפועלות החלה להתפתח רק לאחר שהפמיניזם הרדיקלי, הליברלי והתרבותי כבר התבססו כזרמים מובילים. שנית, ניכוס המונח 'פמיניזם' על ידי הפמיניזם הליברלי שהיה הזרם הדומיננטי באותה העת, דחק החוצה כל פעילות שנתפסה כמנוגדת לו, ושלישית, הפעילות המרכזיות של הפמיניזם החברתי של מעמד הפועלות זוהו עם אידאולוגיה סוציאליסטית בשעה שבה ארצות הברית ביקשה לסלק מעמה כל סממן הקשור לסוציאליזם בשל המלחמה הקרה (ואכן חלקן נחשדו בפעילות סוציאליסטית). הגל השני – היעלמותן של הקבוצות הפמיניסטיות הסוציאליסטיות עד שנות ה-70' המאוחרות מוסברת בכמה דרכים. ג'ו פרימן טוענת כי דבקותן של קבוצות אלו ליצירת מבנה חברתי אנטי-היררכי הובילה להתפוגגותן. נשים שהתברגו כמנהיגות הותקפו כאליטיסטיות, והיעדרו של מבנה ברור בקבוצות אלו הפך אותן ללא אפקטיביות ותרם להסתננות של גורמים עוינים לקבוצה. בנוסף, הקנאות והקיצוניות שהשתלטו והרסו את השמאל החדש באמצע שנות ה-70, גם הן היוו איום גדול. לפי חלק מהחוקרים, המוות הפתאומי של ארגוני נשים התרחש בעקבות התערבות ממשלתית. בין השנים 1975–1977 קבוצות מרקסיסטיות, לניניסטיות ומאואיסטיות שהשתייכו או הושפעו מה-FBI הרסו את הרשת הפורחת של הארגונים הפמיניסטיים הסוציאליסטיים. אחרים טוענים שהיעלמות הקבוצות האקטיביסטיות הפמיניסטיות הסוציאליסטיות בשנות ה-70' המאוחרות קשורה לסיומם של מלחמת וייטנאם והאקטיביזם נגד המלחמה, פיצול בין קבוצות הטרוסקסואליות לבין קבוצות להט"ביות, או פעילות שבוצעה נגד קבוצות השמאל החדש והפמיניזם בפרט. כך או כך, הקבוצות הפמיניסטיות הסוציאליסטיות הותירו חותם ומורשת חשובה בכל הנוגע לתוכניות ללימודי נשים שהוקמו באוניברסיטאות בארצות הברית, השתלבותן של נשים בדיסציפלינות שונות, וחוקרות שפיתחו תאוריות של פמיניזם סוציאליסטי. גם ברמה המעשית, הפמיניזם הסוציאליסטי כלול בסדר היום של ארגונים פמיניסטים רבים, וגם בישראל.
פמיניזם סוציאליסטי בגל השלישי
האקטיביזם והארגונים הפמיניסטיים של הגל השלישי יצרו שינוי בין ההבנה של הפמיניזם דאז להיום, ולפי חלק מן החוקרים, הגל השלישי של הפמיניזם כולו בעל מאפיינים סוציאליים. מאחר שהגל השלישי הגיע בעיקר מחוויותיהן האקסקלוסיביות של נשים צבעוניות, האקטיביזם שהתפתח היה באוריינטציה עצמאית מאשר אקטיביזם של sisterhood. ההבדל בין האקטיביזם של הגל השני והשלישי נעוץ, אם כך, באופן שבו אקטיביסטיות יוצרות תאוריה ופועלות בשטח את האידאולוגיה שלהן. לטענת אמנדה לוטץ, הדרך הטובה ביותר לתאר את הפמיניזם של הגל השלישי היא כתנועה סוציאלית חדשה. אולם ישנם שלושה הבדלים בין התנועות הסוציאליסטיות של הגל השני והתנועות הסוציאליסטיות של הגל השלישי: התנועות הסוציאליסטיות החדשות צמצמו את החשיבות של מעמד כחלק מהאג'נדה שלהן והתייחסו לאלמנטים אחרים שמעצבים זהות, התנועות הסוציאליסטיות החדשות נזילות יותר, רב ממדיות ונעדרות מבנה נוקשה, תחום או מרכזי, ולבסוף, הן מדגישות סוגיות תרבותיות כמו כוחם של השפה והמדיה בתוך מערכות הדיכוי כחלק מהתאוריה הפוסט-סטרוקטורלית.
אחד המאפיינים של הפמיניזם של הגל השלישי, הצטלביות (Intersectionality), כלומר, הצטלבות בין צורות של דיכוי, שליטה ואפליה, למעשה כבר הופיע והיווה חלק מהאידאולוגיה והאקטיביזם של הפמיניזם הסוציאליסטי בגל השני. לרעיון הבסיסי כי צורות רבות של שליטה נפגשות ומתמזגות לתוך צורות חדשות יש היסטוריה ארוכה בפמיניזם הסוציאליסטי האנטי גזעני, אנטי לאומני ואנטי קולוניאלי. הפמיניסטיות הסוציאליסטיות דאז הבינו את עבודתן כחלק ממערכה רב-צדדית נגד עוול, וסברו כי אי-השוויון בין המינים תרם למבנים מדכאים של מעמד, גזע, מיניות, מיליטריזם וסביבה, הומופוביה, אלימות וחוסר צדק. הן מחו על ההתקפות נגד הפנתרים השחורים, תמכו במאבקי האיגודים, צעדו נגד מלחמת וייטנאם ותמכו במאבקי אסירים. השקפה הוליסטית זו נבעה מריבוי התנועות המתקדמות שהקיפו אותן. הן הכירו בצורות רבות של שליטה שיש לערער על הדומיננטיות שלהן, והאנליזה המטריאליסטית שכללה גזענות, הומופוביה ואלימות הועלתה כבר אז בעיקר על ידי פמיניסטיות צבעוניות. חלק גדול מהחשיבה שלהן הייתה פמיניסטית סוציאליסטית בעיקר בהבנה כי העוני ואי-השוויון הכלכלי היו בלתי נפרדים מן הגזענות שעמדה בפניהן. אולם הצטלביוּת, התפתחה הרבה מעבר לרעיונות של הפמיניזם הסוציאליסטי של הגל השני ועוצבה למשהו חדש, עם גישה דמוקרטית רחבה יותר שביקשה לאתגר את הניתוח המגדרי, לחשוף את האשליה על מהותנות נשית ולהדגיש את נזילות הזהויות והסובייקט. הצטלביוּת זוהתה בגל השלישי בעיקר כחלק מהפמיניזם של נשים צבעוניות, נשים לסביות ונשים עם מוגבלויות, והתפתחה לאקטיביזם הקורא להכרתם ולכבודם של מגוון רחב יותר של זהויות: שחורים, לטינים, פמיניסטיות, לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ולמיגורה של שפה בינארית ומהותנית אודות נשים. כך, בשנות ה-90 מונח ההצטלביוּת התפתח לתודעת הצטלביוּת אקטיביסטית מיליטנטית, וכיום הצטלביוּת הפכה לחלק משפתם של אקטיביסטים פרוגרסיביים צעירים שמאשימים את הלבנים בצרותיהם (דרך אקטיביזם שהוא קיברנטי בעיקרו). אך בעוד אקטיביזם זה מייצר הבנה פלורליסטית של גיוון ומדגיש היבטים מסוימים של שליטה, הוא מתעלם וזונח היבטים סוציאליסטים ובמיוחד אלו הנוגעים לאי-שוויון כלכלי: הכנסה נמוכה, איסור מימון פדרלי להפלה, העלות הגבוהה של טיפול בילדים, אבטלה, עלויות של תרופות, שכר מינימום נמוך ועוד.
עם פרסום האנתולוגיה The Socialist Feminist Project: A Contemporary Reader in Theory and Politics, ננסי הולמסטרום ועמיתותיה ביקשו להראות שהפרויקט הפמיניסטי הסוציאליסטי רלוונטי מאוד לעולם בו אנו חיים כיום. עבור הולמסטרום, פמיניסטית סוציאליסטית היא "Anyone trying to understand women's subordination in a coherent and systematic way that integrates class and sex, as well as other aspects of identity such as race/ethnicity or sexual orientation, with the aim of using this analysis to help liberate women". הפרויקט סוקר את הדיונים והטיעונים של שנות השבעים שבאו מבית מדרשן של פמיניסטיות מרקסיסטיות, סוציאליסטיות ואחרות נוספות שנאבקו לשלב ניתוח מרקסיסטי עם ניתוח פמיניסטי שהציב את קטגורית המגדר במרכזו. החוקרות שלקחו חלק בפרויקט למעשה הרחיבו את הסוגיות שהועלו בשנות השבעים הנוגעות לגזע, מעמד, סקס, מיניות, משפחה, אהבה, שוק העבודה ושכר, כלכלה, מדינת רווחה, פוליטיקה ועוד, תוך התמודדות עם העקרונות המערערים של הפוסט מודרניזם באקדמיה. הפרויקט בוחן מחדש את המחשבה הפמיניסטית הסוציאליסטית הרחבה בתוך המציאות הכלכלית האכזרית של עידן הגלובליזציה שאינה מאפשרת התעלמות מקטגורית המעמד שנדרשת להיבחן כעת גם ברמה הגלובלית. עם זאת (ולאור הפריחה המחקרית), יש הטוענים כי מרבית הפרויקטים של הפמיניזם הסוציאליסטי נעשים באקדמיה, ולכן ניתן לטעון כי הצלחתה של תנועת לימודי הנשים יצרה מקלט בטוח לרעיונות סוציאליסטיים-פמיניסטיים בעולם שבו הסוציאליזם עצמו, כמו הפמיניזם, הוכרז שוב ושוב כגוסס או מת.
דונה הראווי בעבודתה "מניפסט לסייבורג: מדע, טכנולוגיה ופמיניזם סוציאליסטי בשלהי המאה העשרים, 1985", עושה שימוש בדמות הסייבורג כדימוי למצב האונטולוגי בו אנו נמצאים. השילוב בין אורגניזם ביולוגי ומכונה מאפשר המשגה חדשה של מין ומגדר של הגוף האנושי ומשחררות אותו מההכרח להגדיר את עצמו לפי פונקציות ביולוגיות. הראווי נמנית עם קבוצת חוקרות שטוענות שזה חיוני שנשים תנכסנה לעצמן את הטכנולוגיה ותגדרנה אותה על פי עקרונות פמיניסטיים. היא אחת ההוגות המובילות בזרם המכונה 'סייברפמיניזם', ועוסקת ביחס המורכב בין פמיניזם למדע, ובעיקר ביחסים בין בני האדם למכונות. היא בוחנת את האופנים שבהם הביוטכנולוגיה מבנה מחדש את גופנו, ומובילה אותנו לעידן פוסט-אנושי שבו בני כלאיים יהפכו לנורמה. הראווי רואה במעורבות ההולכת וגדלה של אנשים עם מכונות פוטנציאל משחרר, שכן יש בכוחה לאפשר התעלות מעל למגבלות הגוף, לפתור את הדואליזם הקרטזיאני בין המוח לגוף ובין האני לאחר. היא מציע לשקול מחדש כיצד ניתן להשתמש בטכנולוגיה כדי לשכתב את הסדר החברתי. לדעתה, חשוב שנשים תנכסנה לעצמן את הטכנולוגיה ותגדרנה אותה מחדש על פי עקרונות פמיניסטיים, והמלצתה היא לאמץ את מודל הסייבורג ולהפר דרכו את ההגדרות האונטולוגיות הדומיננטיות המעצבות את הסדרים החברתיים והכלכליים. מאמרה הוא ניסיון לתרום לפמיניזם הסוציאליסטי באופן פוסט מודרני כשהוא מצייר עולם ללא מגדר. הוא נוצר כתגובה לדרישה לחשיבה פוליטית על שנות השמונים (של המאה העשרים) מנקודות מבט של פמיניזם סוציאליסטי, בתקווה להעמיק את הדיונים הפוליטיים והתרבותיים שלנו כדי לחדש את המחויבות לשינוי חברתי יסודי נוכח תקופת רייגן. מניפסט הסייבורג ניסה למצוא מקום פמיניסטי לחשיבה ולפעולה, המקושרות זו לזו בתוך עולמות שמושתתים על סתירות.
מאז המשבר הכלכלי העולמי ב-2008, סוציולוגיות פמיניסטיות קוראות לתנועת הנשים לחזור למקומה כבעלת תפקיד טרנספורמטיבי למול הכוחות הנאו-ליברלים. סילביה וולבי למשל, מבקשת להסתכל על המשבר העולמי בהקשר של מגדר ומציעה שפה כלכלית-פמיניסטית חדשה. במקום להדגיש את אופיו של האיחוד האירופי כארגון נאו-ליברלי, היא מתמקדת באופיו כארגון הפועל למען שלום, למען שיתופי פעולה כלכליים ולהגנה על נשים מאלימות וניצול, ומציעה שעל מנת לחזק את אופיו הפמיניסטי של האיחוד האירופי, על התנועה הפמיניסטית לצאת מן המוסדות האוטונומיים שלה, ולהכיר במהלכים שאינם פמיניסטיים ככאלה בשל התרומה שלהן להתחזקותן של נשים. כך, המאבק הפמיניסטי צריך להיות על אופיין של אסטרטגיות הצמיחה הכלכלית שהאיחוד האירופי מאמץ: "וולבי מציעה לראות את האיחוד כזירה שבה נאבקות ביניהן אסטרטגיות נאו-ליברליות של צמיחה כלכלית – כמו דה-רגולציה, אי-יישום החקיקה בנושאי השוויון, רכש מדינתי, אל מול אסטרטגיות סוציאל-דמוקרטיות – כמו פיקוח דמוקרטי על תנועות פיננסיות ותקצוב וחיזוק בני הברית ההיסטוריים של תנועת הנשים, איגודים מקצועיים ומפלגות סוציאל-דמוקרטיות".
פמיניזם סוציאליסטי בישראל
הפמיניזם הישראלי התחיל לצמוח כתאוריה דרך עלייתן של חוקרות אמריקאיות יהודיות לישראל שייבאו את הפמיניזם האמריקאי ושילבו אותו בקורסים באקדמיה, במחקר ובמשפט. כיוון התפתחות התאוריה הפמיניסטית בישראל, בשונה מארצות הברית, היה "מלמעלה למטה" (מהאקדמיה לשטח), ו"מן החוץ לפנים" (מארצות הברית לישראל), ובכך הוחמץ פוטנציאל חשוב שהיה יכול לצמוח מן המפגש התרבותי. כך, מאחר שהפמיניזם הסוציאליסטי בארצות הברית נדחק לשוליים ומיעטו לעסוק בו, הדיון על פמיניזם סוציאליסטי בישראל כמעט ואינו קיים. עם זאת, בהיסטוריה של הפמיניזם בשוק העבודה בישראל, ניתן לראות את מאבקן של נשים בתנועה הציונית הסוציאליסטית להשגת שוויון זכויות.
התנועה הציונית מראשית דרכה הצהירה על שוויון מלא לנשים וזכות הצבעה לנשים, ואכן נשים לקחו חלק פעיל בהגשמת החזון הציוני. דמות החלוצה הפועלת המבצעת עבודה גברית הוצג באידאולוגיה הציונית כחלק בלתי נפרד מהתגשמות החלום הסוציאליסטי, ותרם לחיזוק מיתוס השוויון בישראל, להשקפה כי המודל הקיבוצי שחרר את האישה מתפקידיה המסורתיים ולביסוס האמונה כי נשים נהנות מהזדמנויות שוות בשוק העבודה. בפועל, חלוקת התפקידים המסורתית נשמרה ותפקידי המטבח, מכבסה והטיפול בילדים בוצעו על ידי נשים. מאחר שנשים היו שקועות בקידום סדר היום הלאומי, מאבקיהן על קידום זכויותיהן כנשים היו בודדים ומרביתם כשלו בשל חוסר שיתוף פעולה מצד הגברים. בכל היבט של מפעל ההתיישבות הציוני נדחקו הנשים לשוליים. הן לא הורשו למלא תפקידים בעלי חשיבות, נדחקו למלאכות שירות נשיות, לא תוגמלו על עבודתן, ולא הצליחו להשיג השפעה פוליטית. על מנת להשיג שוויון הקימו הוקמו גדוד הפועלות וחוות ההכשרה לפועלות שם הן נאבקו למלא את חובתן בדומה לגברים. במאבק זה נטלו חלק עדה מימון, רחל ינאית, בבה אידלסון ואחרות. המאבק החברתי העיקש שניהלו נשים אלו והרפורמות השונות שהנהיגו, לא צלחו להביא להקמת חברה משוחררת מחלוקת עבודה מגדרית. יתרה מזו, מאבקן לא השתמר בזיכרון הקולקטיבי וגם לא בזה הפמיניסטי כפי שהוא בא לידי ביטוי בחומרים הנלמדים באקדמיה.
התפתחותו של הפמיניזם הישראלי מתואר בשתי תקופות עיקריות – שנות העשרים ושנות השבעים. בדומה לפמיניסטיות ממעמד הפועלות של ארצות הברית בתחילת המאה העשרים שנדחקו מדפי ההיסטוריה, כך גם פעילותן הסוציאליסטית של פמיניסטיות בישראל של שנות העשרים נידונה להתעלמות. אחריהן, הנשים שיצאו לפעילות פמיניסטית בשנות ה-70 לא פעלו בוואקום היסטורי, והיו מושפעות מתנועת הסופרג'יסטיות והפמיניזם המערבי אליו נחשפו. השילוב של התפיסה השמאלנית שלהן יחד עם ביקורת פמיניסטית, גרמו להן לזהות את ההשפעה של הפמיניזם הסוציאליסטי האמריקאי עליהן. בשני גלים אלו בפמיניזם הישראלי, נשים אלו היו פעילות בעשייה חברתית לאורך השנים והעלו לסדר היום הציבורי את תביעותיהן לקחת חלק שווה בזירות שונות בחברה ולהמשיך לפעול למען שינוי סוציאליסטי. לדבריה:
דפנה ברק-ארז טוענת כי מאחר שהפמיניזם המשפטי בישראל עסק שנים רבות במאבק על שוויון אזרחי, הזכויות החברתיות בהקשר הרחב של מאבק על זכויות נשים נדחקו מזירה זו. מרבית ההליכים המשפטיים הפמיניסטיים שנוהלו היו סביב שוויון כביטוי לאוטונומיה וביטוי אישי, ולא הבטחתם של תנאי מחיה נאותים, ובכלל זה, כל מה שקשור לנשים עובדות. ההתעסקות הייתה במשרות בכירות ולא בחיוניות של העבודה ברמה הקיומית. כמו כן, היו מאבקים שהתייחסו להטרדה מינית, פורנוגרפיה ואלימות נגד נשים וגם בהם לא הודגשה הזווית החברתית. הפמיניסטיות המזרחיות, שראו עצמן כמייצגות אוכלוסייה נחלשת ראו את מאבקי הפמיניזם הישראלי כמאבק של פמיניסטיות שבעות ומשכילות, שפעולתן מתעלמת מהפגיעה היומיומית מזכויותיהן של נשים וכי ישנם יעדים הכרחיים יותר בזירה החברתית. כך הוקמו עמותות שפעלו למען קידום עניינים אלו כגון עמותת 'אחותי' ועמותת 'איתך - משפטניות למען צדק חברתי'. ברק-ארז מתייחסת למאבקים של ארגוני נשים, ומאבקים משפטיים ולקונות הקיימות בזירות שונות של זכויות של נשים לבריאות, חינוך, ביטחון סוציאלי ואמצעי קיום, דיור, ובעיקר בזכויות חברתיות של נשים עובדות. לאותן סוגיות בעולם העבודה שמשליכות על יכולתן של נשים לחיות בכבוד ולקיים את עצמן ללא הזדקקות לזולת (שכר נמוך, הפליה בתגמולים, הפליה בקידום, הסדרים הנוגעים להיריון ולידה, זכויות הוריות, טיפול בילדים ועוד). היעדרה של חקיקה המכירה בזכויות חברתיות באמצעות חוק יסוד היא אתגר שעומד על סדר היום של המשפט החוקתי בישראל, ומקשה על המאבק לזכויות חברתיות של נשים, שכן מהלך זה יכול לתרום לשיפור מעמדן של האוכלוסיות הנזקקות. על אף שהשיח החוקתי "חשוב ותורם לכינון התודעה", הוא אינו מכונן לבדו את המציאות ואינו מבטיח אכיפה מאחר שיש פער בין בחוק ובין הביטוי שלו בשטח. לשם כך, נדרשת המשך עבודה פמיניסטית חברתית, אקטיביזם וכתיבה פמיניסטית ביקורתית, ופעילות משפטית.
סיבות התפצלותו של הפמיניזם המזרחי מן הפמיניזם האשכנזי ההגמוני, נעוץ, בין היתר, בבעיית העוני וחוסר המוביליות החברתית ממנה סובלות נשים מזרחיות. לטענתה של הנרייט דהאן-כלב, "מלכודת מלאכות מעוטות ההכנסה ועתירות העבודה", היא זו המותירה את הנשים המזרחיות בתחתית הסולם של ההשכלה והתעסוקה של נשים יהודיות בישראל, וזו שנמצאת בקדימותו של האקטיביזם הפמיניסטי המזרחי. דהאן-כלב מרחיבה את הדיון המרקסיסטי, וטוענת כי נשים, ובמיוחד נשים מזרחיות, נדחקות מן הספירה הציבורית לא רק בשל מגדרן אלא גם בשל מעמדן. כך, בעוד גברים מזרחיים ממוצבים במשרות שעבודת הכפיים בהן היא רבה והמשכורת מועטה, נשים מזרחיות ממעמדות נמוכים ממוקמות בתחתית הסולם לרגליהם, וניצולן בספירה הביתית והציבורית לא מאפשר להן למצוא את הזמן להשתתף במאבק הפרולטרי. דהאן-כלב רואה במזרחיות כישות בעלת מעמד שקוף שכן בקרב האשכנזיות הן "מזרחיות" ובקרב הגברים הן "נשים", בעוד ששאר היבטי חייהם נותרים עלומים. מעמד שקוף פירושו: "..שהן אינן מופיעות בסיפור ההיסטורי והתרבותי, בחוק ובפוליטיקה, וכתוצאה מכך הן נעדרות הכרה משפטית וייצוג פוליטי, ומוצאות את עצמן מופלות ומודחקות לשוליים הכלכליים והחברתיים, כשכל זה נתפס כלגיטימי".
קריאת התיגר של נשים מזרחיות וסוציאליסטיות שפעלו בתנועות חברתיות כגון עמותת הל"ה ותנועת 'קדמה' נגד הפמיניזם של נשים לבנות ממעמד בינוני ביקשו להציג את המאבק שלהן ואת פעילותן בתהליכי השינוי החברתי: המאבק בניצול על רקע מעמדי וגזעי, המאבק נגד הקפיטליזם והאימפריאליזם ואת השחרור הטוטאלי של החברה שהן מבקשות, שהוא תנאי לשחרורן של נשים. לטענתן, לא תיתכן אחווה בין נשים ממעמדות או מגזעים שונים אלא על בסיס סולידריות ומחויבות של התנועה הפמיניסטית למאבקים נגד דיכוי גזעני ומעמדי לשם שינוי הסדר החברתי. לא ניתן לדבר על הצורך בהעצמת נשים מזרחיות מבלי להתחייב למאבק נגד דיכוין וניצולן בעבודה, בהשכלה ונגד דחיקת זהותן ותרבותן. לכן, פעולותיהן של נשים פעילות בהל"ה הן לטעמן "פעולות פמיניסטיות אמיתיות". לטענת תנועות אלו נדרשת סולידריות פוליטית עם מאבק המזרחיות כי מטרתו של מאבק זה היא "להביא לשינוי עמוק ויסודי של המדינה והחברה הישראלית לשם חיסול דיכוי המזרחים, הערבים הפלסטינים, כמו גם הדיכוי המעמדי ודיכוי הנשים".
סולם בופורט
בשנות ה-30 של המאה ה-19 כבר היה בשימוש על ידי הימאים, שרשמו את עוצמת הרוח לפי סולם בופורט ביומני האונייה. החל משנות ה-50 של המאה ה-19 משמש סולם בופורט גם במטאורולוגיה, לאחר שערכיו נקשרו לעוצמת רוח שנמדדה על ידי אנמומטרים.
פמיניזם סוציאליסטי
פמיניזם סוציאליסטי בישראל
אחת ממובילות המאבק הסוציאליסטי בישראל כיום היא אורלי בנימין, סוציולוגית ופמיניסטית שכתיבתה ופעילותה החברתית עוסקת בעיקר בפגיעה של נשים עובדות בישראל. בעבודותיה, מתמודדת בנימין עם משמעות הפער (ומצביעה על הדואליות) שבין הרמה הגלויה של יחסה של מדינת ישראל לנשים בשוק העבודה והחקיקה המתגברת (מאז 1985), ובין הרמה הסמויה והעסקתן של נשים לא פרופסיונליות במגזר הציבורי דרך חברות כוח אדם. מדינת הרווחה בישראל לדידה היא בעלת מבנה דואלי, משום שמאפייני מדיניות הרווחה המתבטאים בחקיקה, נרמסים על ידי הרעה של תנאי העסקה ועל ידי מדיניות שאינה אוכפת את משפט העבודה ומאפשרת העסקה פוגענית. כלומר, בעוד תנופת החקיקה יוצרת מראית עין של פעילות למען שוויון מגדרי ודאגה מצד המדינה למעמדן של נשים, בפועל, כלפי נשים עובדות לא פרופסיונליות, ובמיוחד נשים מאוכלוסיות חלשות, המדינה נסוגה מהמחויבויות שלה. אחד הדברים שמאפשרים את הדואליות הזו לדבריה הוא "תהליך של השתקה המערפל את משמעותם של תהליכים כלכליים ופוליטיים", שמאפייניו הם היעדר חובת דיווח של נתונים כלכליים, החלשת האיגודים המקצועיים והאדרה של נשים מצליחות בשיח הציבורי. העסקה באמצעות חברות כוח אדם מסייעת למדינה בפתרון בעיות כלכליות, וכך למעשה, שוק העבודה השניוני מאפשר למדינת ישראל לסגת ממחויבויותיה לזכויות חברתיות של עובדים, ולהתנער באופן חוקי מיחסי מעסיק-מועסק מבלי שהתנערות זו תידון בשיח הציבורי.
סולם בופורט
לדירוג עוצמות הוריקנים משתמשים בהרחבות של סולם בופורט, כדוגמת סולם ספיר-סימפסון.
פמיניזם סוציאליסטי
פמיניזם סוציאליסטי בישראל
בנימין קוראת לתנועות הנשים לקחת אחריות מלאה בתחום זה ולהציב את דמותה של מדינת הרווחה בראש סדר היום ולהיאבק על תנאים הולמים. בשנים 2002–2005 קידמה בנימין, יחד עם עו"ד דפנה רובינשטיין, הצעת חוק למניעה העסקה פוגענית, המבוססת על הידע שצברה במחקרה על השותפות בין חברות כוח אדם לבין המדינה בישראל בהעסקת נשים באופן פוגעני ארוך טווח תחת מראית עין של זמניות. בנימין טוענת, שיישום חשיבה של סוציולוגיה כלכלית יכול לתרום לניתוח המגדרי של החברה הישראלית ולפעילות הפמיניסטית בתוכה. לדידה, הנאו-ליברליזם במשמעותו כהפרטה, וכמעבר משירותים ציבוריים באחריות המדינה אל רכש שירותים וכמדיניות תקצוב ורווחה שונה, מכרסם בהישגים פמיניסטיים. על ידי בחינה של שלושה מקרים: חקיקה הרווחה בתחום של אימהות חד-הוריות; הסדרי העסקה פוגעניים של נשים העוסקות במקצועות הטיפול; והתעלמות של מקומות עבודה ממחויבויות ההורים ובפרט אימהות בכל הנוגע לטיפול בילדים, בנימין מדגימה כיצד בהקשר הישראלי, הסוציולוגיה הפמיניסטית אינה מיישמת את התובנות של הסוציולוגיה הכלכלית שהייתה יכולה לסייע בניתוח המגדרי ולתרום לפעילות הפמיניסטית בתחום. לטענתה, יישום חשיבה מגדרית ללא חשיבה סוציולוגית-כלכלית עלולה ללקות בחסר משום שחוקרות פמיניסטיות לא מנתחות לאורך זמן את האופן שבו מטופלים שינויי מדיניות שהן מקדמות. לדידה, תובנות הסוציולוגיה הכלכלית רלוונטיות לשיקום ההישגים שנפגעו משם שהן מצביעות על יחסי הגומלין בין השחקנים השונים, על התהליכים והשינויים המתרחשים, ומנבאים את היחסים בין המחשבה הנאו-ליברלית שבה נוקטת המדינה ובין אלו שמנסים לקדם מדיניות של Care בתוך הבית ומחוצה לו. כך, שיטת הפעולה המדינית – כלכלית שמיועדת להפחית עלויות של שירותים ציבוריים, ממשיכה לצמצם את העלויות של הישגי המאבק הפמיניסטי. לדעתה של בנימין, יותר קל לסוציולוגיה הפמיניסטית לאמץ ג'נדר מיינסטרימינג על פני סוציולוגיה כלכלית משום שהישענות על זכויות חברתיות בשיח השוויוני היא פרובלמטית, ורק כוחות חברתיים שמנהלים מאבקים ארוכי טווח יכולים לעצור את תהליך הכרסום הנאו-ליברלי (למשל קואליציות בין ארגוני נשים ועובדים בקנדה ואוסטרליה). "היאחזות בהשוואה בין גברים ונשים, ושפת השוויון המלווה אותה, מייצרת שיח המנכס קטגוריה פמיניסטית, אך מותיר את האופי הרדיקלי שלה מחוץ לתמונה", ולכן, על מנת שההישגים של התנועה הפמיניסטים לא ימשיכו להיפגע, על חוקרות מגדר בישראל לחקור את מכלול התהליכים הכלכליים והפוליטיים שדרכם מתמסמסים ההישגים הפמיניסטיים.
חסידות סקווירה
חסידות סקווירה (בכתיב יידי המקובל בחצר: סקווירא; נהגה: סְקְוֱר) היא חצר חסידית שמקורה בעיר האוקראינית סקווירה (Сквира) והיא משתייכת לשושלת טשרנוביל שהעמידה עשרות אדמו"רים. כיום מנהיג החצר המרכזית בחסידות הוא הרב דוד טוורסקי, היושב בניו סקוויר, ניו יורק. מחסידות סקווירה הסתעפו חסידויות מחנובקא, שפיקוב ופאלטישאן. היא מונה כ-3,300 משפחות.
הדור השני
לאחר פטירת רבי יצחק כיהנו כאדמו"רים במקומו שלושה מבניו:
שלושת האחים הנהיגו במקביל. לאחר פטירת רבי אברהם יהושע העשיל מינו חסידיו את בנו השני רבי משה דן טברסקי למלא את מקומו, ושני אחיו נפרדו מבית מדרשו והקימו חצר משלהם.
בנו השני של רבי יצחק (מזיווגו הראשון), רבי מנחם נחום טברסקי (שפיקוב), כיהן בחיי אביו כאדמו"ר בשפיקוב וממנו יצאה שושלת שפיקוב.
בני רבי אברהם יהושע העשיל
בנו הגדול של רבי אברהם יהושע העשיל, רבי יוסף מאיר כיהן כאדמו"ר במחנובקא. בנו השני היה רבי משה דן שכיהן כאדמו"ר בסקווירה על מקום אביו וסבו ולאחר מכן בקייב (לשם ברח עם דודו רבי דוד). היה חתנו של קרוב משפחתו, רבי חיים יהודה מאיר מחודורוב (חתנו של רבי דוד טברסקי מטאלנא). נפטר בי"ג בשבט תר"פ. בנו השלישי היה רבי יעקב מליניץ, סבל מייסורים כל ימיו ונדד ממקום למקום, היה חתנו של בן דודו של אביו, רבי מרדכי מקוריסטשוב. נפטר בשנת תר"פ. בנו הרביעי (מזיווגו השני) היה רבי דוד יהודה לייב, חתן אחיו רבי יוסף מאיר ממחנובקא. כיהן כאדמו"ר בקנטין. בניגוד לאבותיו היה אומר דברי תורה בשולחנותיו. נורה על ידי בולשביקים ונפטר מפצעיו בי"ב בשבט תר"פ. חתניו של רבי אברהם יהושע העשיל היו אחיינו רבי מרדכי (בן אחיו רבי דוד) מסקווירה ורבי מרדכי יוסף טברסקי מזלטיפולי. מזיווג שני היה חתנו רבי דוד טברסקי (הראשון) מרחמסטריווקא.
בניו של רבי משה דן מסקווירה היו:
בני רבי דוד
שבעת בניו של רבי דוד שימשו כאדמו"רים, המפורסם שבהם הוא בנו הצעיר רבי יעקב יוסף שניצל ממלחמת העולם השנייה והקים מחדש את החסידות בארצות הברית. בנו הגדול היה רבי מרדכי חתן דודו רבי אברהם יהושע העשיל מסקווירה, נפטר מעט אחרי אביו. בנו השני רבי משה חתן קרוב משפחתו רבי יעקב אריה מטריסק, נפטר אף הוא בשנת תר"פ ולא השאיר ילדים. בנו השלישי רבי אהרן חתן רבי יצחק מבוהוש. בנו החמישי רבי מנחם נחום חתנו של בן דודו רבי יוסף מאיר ממחנובקא, כיהן כאדמו"ר במחנובקא אחרי פטירת חמיו, ברח לקייב ומשם לקישינב ומשם לארצות הברית שם פתח בית מדרש וכונה האדמ"ור מסקווירה-מחנובקא. התחתן בשנית עם בתו של רבי פנחס ספרד מקוניב נפטר בי"ט בסיוון תש"ו. בנו השישי רבי יצחק, חתנו של קרובו רבי שמואל שלמה מצ'רנוביל, הצליח להימלט לקישינב יחד עם אמו, וכיהן שם כאדמו"ר לציבור גדול. נרצח בשואה בטרנסניסטריה.
בנו הרביעי רבי שלמה חתן רבי אריה לייב ממגרוב בנו של רבי יהושע רוקח מבעלזא, חזר לאחר פטירת אביו לסקווירה ושם מילא את מקומו ושימש כאדמו"ר מסקוירה, נפטר בז' אדר א' שנת תרפ"א, ונקבר סמוך לאביו בקייב, ונבנה אוהל מיוחד על קברו. בנו רבי אלעזר מילא את מקומו ושימש כאדמו"ר מסקווירה בפלטיצ'ן וייסד את חסידות זו (ראו להלן).
לאחר השואה
בנו השביעי של רבי דוד, רבי יעקב יוסף, נולד בשנת תר"ס בסקווירה. בשנת תר"פ ברח עם אחיו ואמו לקישינב שם נישא לבתו של רבי פנחס מאוסטילא חתנו של רבי ישכר דב מבעלזא וישב בעיר קאלארש שבבסרביה. ניצל מהשואה והיגר לארצות הברית והתגורר בויליאמסבורג, אך נוכח החומרנות והדקדנטיות שפגש, ביקש לבנות לחסידיו מתחם מגורים כפרי רחוק מהמרכזים העירוניים ולכן ייסד עיירה חסידית (הראשונה בארצות הברית; מעין שטעטל) במחוז רוקלנד שבמדינת ניו יורק וקרא לה ניו סקוור ("סקווירה החדשה"). חתניו של רבי יעקב יוסף הם רבי מרדכי הגר מויז'ניץ מונסי ורבי חי יצחק טברסקי מרחמסטריווקה ארצות הברית.
לאחר פטירתו של רבי יעקב יוסף טוורסקי ירש את מקומו בנו רבי דוד טוורסקי.
כיום מונה חסידות סקווירה קרוב ל-3,000 משפחות, כשלפחות מחציתן מתגוררות בניו סקוור. לחסידות קהילות גם במונסי, בורו פארק, לייקווד, ויליאמסבורג, מונטריאול, אנטוורפן ולונדון. משנות ה-90 מתפתחות קהילות גם בישראל ולחסידות בתי כנסת בירושלים, בני ברק, ביתר עילית ובית שמש. בירושלים נפתחו גם תלמוד תורה וישיבה קטנה.
מאפייני ומנהגי החסידות
חסידות סקווירא נחשבת לחצר שמרנית. היא שואפת לשמר את דרכו של רבי יעקב יוסף מסקווירה. מלבד מנהגי צ'רנוביל הנהוגים באדיקות בסקווירה, אימץ רבי יעקב יוסף מנהגים רבים מחותנו של חותנו, רבי ישכר דב מבלז.
החסידים לובשים באמצע השבוע חליפות חלקות ללא דוגמה ובשבת קפוטה חלקה. לבישת גרטל היא חובה בכל היום (גם מראהו וצורת הלבישה ייחודיים לחסידות סקווירה). רוב החסידים מרכיבים משקפי פלסטיק שחורים. בשבת (האדמו"ר וצאצאיו גם באמצע השבוע) נועלים החסידים מגפיים ("שטיוול"), נוהג שאינו קיים בשאר החסידויות. חסידי סקווירה לא מקצצים את פאותיהם, אך מסלסלים אותן שלא ייגעו בזקן, על פי דברי האר"י.
החל משנת תשנ"ג יוצא עלון שבועי בשם "בחצר הקודש" המפרט את השיחות, הפגישות והאירועים של האדמו"ר.
סקווירה בורו פארק-פלטבוש
רבי יצחק, בנו של רבי מרדכי בנו הגדול של רבי דוד מסקווירה, היגר לארצות הברית בשנת ה'תרפ"ג. בהתחלה עסק במסחר אך בהמשך הקים חצר בבורו פארק בניו יורק. היה חתנו של רבי פנחס מקנטיקזובה. נפטר בג' באב ה'תש"א ואת מקומו מילא בנו רבי דוד טוורסקי (ה'תרפ"ב - ה'תשס"א), חתנו של רבי יחיאל מיכל מטורקא שהקים רשת מוסדות ועסק גם כיועץ בעניינים רפואיים. במקומו מכהן כיום בנו, רבי יחיאל מיכל טוורסקי, חתנו של רבי מנחם נחום בן רבי יוחנן מרחמסטריווקא.
בנו השני של רבי יצחק, רבי מרדכי כיהן כאדמו"ר מסקווירה בפלטבוש. היה חתנו של רבי שמואל דייטש האדמו"ר מבוקרשט. כיום מכהן בנו רבי יצחק, חתנו של רבי זאב בן רבי יוחנן מרחמסטריווקא. בן נוסף הוא רבי פנחס משה, חתנו של רבי רפאל גולדשטיין מסקאליא, המכהן בגרינוויל, ג'רזי סיטי.
פאלטישאן
רבי אלעזר, בנו של רבי שלמה מסקווירה בנו של רבי דוד מסקווירה, כיהן כאדמו"ר מסקווירה בפלטישאן ולאחר המלחמה הקים את חסידות פאלטישאן בברוקלין. נכדיו מכהנים כיום באדמו"רות פאלטישאן.
אומץ לסרב
אומץ לסרב היא תנועת סרבנות המעודדת סירוב לשרת בשטחי יהודה, שומרון וחבל עזה מטעמי מצפון על רקע השליטה הישראלית באותם שטחים.
היסטוריה
תנועת "אומץ לסרב" הוקמה בינואר 2002, כאשר 51 חיילים וקצינים במילואים חתמו על מכתב שכונה מכתב הלוחמים בו הודיעו על סירובם לשרת בשטחי יהודה שומרון וחבל עזה מטעמי מצפון. מאז חתמו על המכתב יותר מ-600 לוחמים במילואים. את "מכתב הלוחמים" חיברו דוד זונשיין ויניב איצקוביץ', שני סגנים במילואים.
ביוני 2006 הפגינו חברי התנועה נגד מבצע גשמי קיץ, שנערך בעקבות חטיפת גלעד שליט.
בשנת 2010, לקראת פתיחתו של היכל התרבות באריאל, קראה התנועה למנהלי התיאטרונים וארגוני השחקנים שלא להופיע באריאל.
אידאולוגיה
תנועת "אומץ לסרב" מכירה בצורך בשירות בצה"ל, ומתפארת בכך שרבים מחבריה הם קצינים ולוחמים שנאמנותם למדינה ולצה"ל אינה מוטלת בספק ואשר מוכנים ברצון לשרת בצבא, אך לא ביהודה, שומרון וחבל עזה. הטענה המרכזית של חברי התנועה היא שדווקא כלוחמים אשר שרתו בשטחים הם יודעים כי רבות מפעולות הצבא בשטחים - אין דבר בינן לביטחון המדינה, וכל תכליתן היא דיכוי העם הפלסטיני, ולכן הם מסרבים לקחת חלק בפעולות אלה. סיסמאות התנועה מקפלות בתוכן את הרעיון שסירוב אינו סותר את הציונות, לדוגמה: "מסרבים למען ישראל", "סירוב לכיבוש זו ציונות" או "ישראלי. ציוני. לוחם. סרבן".
גארסאם, קיסר אקסום
גארסאם היה קיסר אקסום בשנת 600 לערך. והוא ידוע בעיקר הודות למטבעות שהוא טבע בתקופת מלכותו.
מאנרו האי מציין שגאראסם או ארמה היו האחרונים לטבוע מטבעות אקסומיות, וכן שגאראסם היה המלך האקסומי האחרון שטבע מטבעות מזהב.
קייטי בויל
קייטי בויל (באנגלית: Katie Boyle; 29 במאי 1926 - 20 במרץ 2018) הייתה מנחת טלוויזיה ושחקנית בריטית.
ביוגרפיה
בויל נולדה בפירנצה כבתו של מרקיז איטלקי ואשתו האנגליה. היא עברה לאנגליה ב-1946 והחלה שם בקריירת דוגמנות שכללה גם עבודות למגזין ווג.
בשנות החמישים החלה להופיע בסרטי קולנוע ובהם "האמת אודות נשים" לצד דיאן סילנטו, "יומנו של גנרל תומסון" ו"כוונה להרוג". באותן שנים החלה לעבוד כקריינית עבור ה-BBC, לאחר מכן החלה להנחות בערוץ תוכניות כגון "מה השורה שלי" ו"Juke Box Jury".
ב-1968 השתתפה בחידון טלוויזיוני העוסק בידע ברפואה אך התוכנית בוטלה לאחר שלושה פרקים בלבד ובמהלך שנות השישים, היא גם השתתפה בסדרת פרסומות טלוויזיה עבור מותג הסבון "Camay".
היא הנחתה ארבע פעמים את תחרות האירוויזיון, אותה אירחה הממלכה המאוחדת בשנים 1960, 1963, 1968 ו-1974. על פי הספר "תחרות שיריי האירוויזיון-ההיסטוריה הרשמית", הנחתה בויל את התחרות ב-1974 ללא תחתונים מתחת לשמלת הסאטן שלבשה, לאחר שאלו הורדו זמן קצר לפני שהשידור החל. בנוסף היא הנחתה ב-1961 את התחרות לבחירת השיר שייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון, "שיר עבור אירופה".
ב-2004 השתתפה בתוכנית "החוליה החלשה" בפרק ספיישל שעסק באירוויזיון ונהייתה למתמודדת הראשונה בתולדות התוכנית שהצביעה בעצמה עבור הדחה.
ב-1947 היא נישאה לריצ'רד בויל, הרוזן התשיעי של שאנון, ב-1955 הם התגרשו אך עדיין שמרה על שם משפחתו. מאוחר יותר באותה שנה התחתנה עם גרוויל בייליס, ממנו התאלמנה ב-1976.
ב-1979 התחתנה עם מפיק התיאטרון פיטר סונדרס וגם ממנו התאלמנה ב-2003.
בספר "המלכה אליזבת השנייה, אישה שאינה משועשעת" נכתב, לכאורה, שבויל ניהלה רומן עם הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו אך לאחר מכן בראיון אמרה בויל שטענה זו מגוחכת ובדיה טהורה.
בויל פרסמה שלושה ספרים שכתבה ובהם אוטוביוגרפיה הנקראת "מה עשתה קייטי" ופורסמה ב-1980.
טלגרפיה
טלגרפיה היא דרך שידור הודעות כתובות מבלי שההודעה נישאת על גבי עצם פיזי. הגדרה זו כוללת דרכים חדשות שנוצרו להעברת נתונים כמו פקס, דואר אלקטרוני ותקשורת מחשבים באופן כללי (טלגרף הוא מכשיר לשליחת וקבלת הודעות למרחקים מעל קווי טלפון, דוגמה לסוג של טלגרפיה. המלה טלגרף מתייחסת לטלגרף החשמלי).
עד שנות השמונים, הודעות טלגרפיה שנקראו טלגרמה (Telegram) או מברק (תחדיש של בן יהודה) היו נשלחות באמצעות רשת הטלקס (Telex), רשת מנותבת של טלפרינטרים (Teleprinters) הדומה לרשת הטלפונים. בימים שקדמו לשירותי הטלפוניה ארוכת הטווח (שיחות חוץ ובינלאומיות) שירותי הטלגרף היו נפוצים מאוד. הודעות טלגרמה היוו דרך לאישור עסקאות, להעברת הודעות מהירות (לדוגמה, ידיעות עיתונאיות שנשלחו על ידי כתבים) ואף שימשו לתקשורת בתוך מערכות השלטון במדינות רבות.
סמפור
רשת הסמפור (Semaphore) הומצאה על ידי קלוד שאפה והופעלה בצרפת בין השנים 1792 ל־1846. הרשת סייעה לנפוליאון, והשיטה התפשטה באירופה ובארצות הברית. רשת הסמפור העבירה מסרים מיידיים יותר (במובן של "זמן משליחה עד קבלה") משליחי דואר, ושירתה אזורים שלמים. אולם היה צורך במפעילים ומגדלים כל 30 ק"מ, וקצב התקשורת המעשי היה לכל היותר כשתי מילים לדקה. השיטה הייתה שימושית עבור ממשלות, אך לא אפשרה שימוש מסחרי. רשת הסמפור המסחרית האחרונה נותרה פעילה בשוודיה עד לשנת 1880.
טלגרף חשמלי
הטלגרף החשמלי המסחרי הראשון נבנה על ידי סר צ'ארלס ויטסטון (Charls Weatstone) ונכנס לשירות הרכבות האנגלי בשנת 1838. טלגרף חשמלי נרשם כפטנט בארצות הברית בשנת 1842 על ידי סמואל מורס, שעוזרו אלפרד וייל פיתח את סימני האלפבית של קוד מורס. הוא נפרש במהירות בשני העשורים הבאים. הטלגרף החשמלי אפשר משלוח הודעות במחיר נמוך מספיק לשימושים מסחריים.
קו הטלגרף הטראנס אטלנטי הראשון הושלם בהצלחה ב-27 ביולי 1866 ואפשר לראשונה תקשורת טלגרפיה טראנס אטלנטית. התפתחות נוספת התרחשה ב-9 באוגוסט 1892, כאשר קיבל תומאס אלווה אדיסון פטנט על הטלגרף הדו-כיווני.
טכנולוגית הטלגרפיה התפתחה עם התרחבות השימוש. המטרה הייתה הגדלת מספר ההודעות שניתן לשלוח על התשתיות הקיימות כדי לעמוד בביקוש הגואה בעלויות נמוכות ככל האפשר. לצורך כך פותחו טכנולוגיות שהחליפו עבודה ידנית במיכשור מכני וחשמלי, הגדילו את קצב השידור, וניצלו את ערוצי התקשורת (כולל תקשורת אלחוטית) טוב יותר. במקביל לכך נצבר ידע תאורטי על הגורמים המגבילים את התקשורת ונפרשו תשתיות חדשות ומשופרות.
עם המצאת הטלפרינטר (Teleprinter), איתות טלגרפי נעשה מהיר, אמין, ופשוט יותר לשימוש. המכשירים הראשונים השתמשו בקוד בודו (Baudot, על שם אמיל בודו), קוד בן 5 סיביות. קוד זה הפיק 32 סימנים בלבד, לכן שניים מהתווים הוגדרו כתווי בקרה, בעלי אופי דומה לזה של המקש Shift שבמקלדת, כלומר לעבור למערכת חלופית של סימנים. עוד שלושה תווי בקרה משותפים לשתי מערכות הסימנים, כך שבסך הכול מאפשרת שיטה זו ייצוג של 2X27=54 סימנים שונים, וזה מספיק לאותיות (גדולות בלבד), ספרות וסימני פיסוק.
תעשיית התעופה עדיין משתמשת במערכת טלפרינטרים על גבי רשת סיטה (SITA). לדוגמה: מערכת PARS – Programmable Airline Reservation System משתמשת עדיין בקוד בעל 6 סיביות מוזזות הדומה לקוד המקורי, בגלל הדרישה ל-8 ביטים בלבד לתו.
פותחה מערכת תזמון תקנית עבור טלקומוניקציה. מצב הקו הוגדר כמצבם החשמלי של החוטים. בדרך זו זוהתה מיד "נפילה" של קו. הסימנים נשלחו על ידי שליחת "ביט אתחול" שגרם לביטול המתח על הקו והעברתו ל"מצב סימן" (mark state). ביט האתחול גרם להפעלת גלגל מחליף המופעל על ידי מנוע בעל מהירות מדויקת (שהוחלף מאוחר יותר בציוד דיגיטלי). הגלגל מחליף חילק את הביטים מקו התקשורת לסדרת ממסרים ש"לכדו" את הביטים. "ביט עצירה" נשלח כדי לוודא כי לגלגל מחליף יש מספיק זמן לעצור ולהתכונן לסימן הבא. ביט העצירה הפעיל את מנגנון ההדפסה. לעיתים, נשלחו שני ביטים לעצירה כדי לוודא עצירה ומניעת רעידות של המנגנון.
טלקס
עד 1935 ניתוב הודעות היווה את המחסום הגדול האחרון לאוטומציה מלאה. בשנות 1920 ספקי טלגרפיה גדולים פיתחו מערכת שהשתמשה בחוגה הדומה לחוגת הטלפון ואפשרה חיוג וחיבור בין מכשירי טלפרינטר. מכשירים אלה נקראו טלקס (Telex) ורשת טלפרינטרים העולמית שעבדה לפיהם, נקראה רשת הטלקס. מכשירים אלו חייגו תחילה באמצעות חוגה ואז שלחו הודעות בקוד בודו. ההבדל המשמעותי בין הטלקס לטלפרינטר היה רשת ניתוב ממותגת, אשר התבססה במקור על חיוג מתקפים טלפוני. מערכות טלקס מנותבות אלו (“Type A”) הפכו את משלוח ההודעות מקצה לקצה לאוטומטי.
הרייך השלישי פיתח את רשת הטלקס בעלת הכיסוי הרחב וניהל באמצעותה את המינהל שלו.
בקצב העברת נתונים של 45.5 ביטים לשנייה יכלו 25 ערוצי טלקס לחלוק קו תקשורת חוץ אחד, ולהפוך את טלקס לשיטה הפחות יקרה לביצוע אמין של שיחות חוץ.
ב־1970 השתמשו עדיין קובה ופקיסטן במכשירי Type A בקצב של 45.5 באוד. טלקס עדיין נפוץ במדינות עולם שלישי, כנראה בזכות מחירו הנמוך. האו"ם טוען לשימוש רב יותר בטלקס מכל שיטה בודדת אחרת.
שירותי הטלקס מתפקדים גם כאשר דיקטטורות מנתקות את שירותי הטלפון, הפקס והאינטרנט, אולם ביכולתן לצותת לטלקס ולשלוף את הפלט שנשלח.
ב־1960 לערך, החלו במספר מדינות בשימוש בקוד ה"סימנים" של בודו ליצירת מערכות טלקס מנותבות מסוג Type B.
טלקס התפשט בעולם במהירות רבה, הרבה לפני ששירותי הטלפון האוטומטיים היו בנמצא, רוב הארצות, אפילו במרכז אפריקה ואסיה, הפעילו לפחות מספר קווי טלקס בתדר-גבוה (גלים קצרים). לרוב חיבורי רדיו אלו יוסדו על ידי משרדי דואר וטלגרף ממשלתיים. תקן הרדיו הנפוץ ביותר CCITT R.44 היה בעל תיקון שגיאות על ידי שליחה מחדש וריבוב על ידי חלוקת זמן של ערוצי הרדיו. רוב ספקי השירות המרוששים הפעילו את מערכות הטלקס-מעל-רדיו (TOR) ברציפות להפקת רווחים מרביים מהם.
מחירו של ציוד טלקס-מעל-רדיו נמצא במגמת ירידה מתמשכת. חובבי רדיו רבים מפעילים שירות זה בעזרת תוכנה ייעודית ומתאם לא יקר מכרטיס הקול במחשבם אל מכשיר הרדיו בגלים קצרים.
מערכות כבלגרמה או טלגרמה מודרניות פועלות למעשה באמצעות רשתות טלקס ייעודיות, ומשתמשות בטלקס-מעל-רדיו לפי דרישה.
בגרמניה לבדה נמצאים בשימוש מעל ל-400,000 קווי טלקס הפועלים באופן יום יומי. בעולם כולו מעל שלושה מיליוני קווים נמצאים בשימוש.
TWX
כמעט במקביל למערכת הטלקס הגרמנית, החליטו מעבדות בל בשנות ה-30 להצעיד את הטלקס צעד אחד קדימה, והחלו בפיתוח מערכת דומה (שכללה חיוג וכדומה) ונקראה TWX – Teletype Wide-area eXchange.
במקור פעלה מערכת ה-TWX בקצב של 75 ביטים לשנייה, שליחת קוד בודו וחיוג הבחירה. למעשה פיתחו במעבדות בל דור שני של מודם "ארבע שורות" שנקרא "Bell 101 dataset" שהוא אבי אבותיו של הבל 103 שהריץ מאוחר יותר מיחשוב משותף-זמן (Time-sharing computing). ה-101 היה מהפכני בכך שפעל על קווי טלפון רגילים שאפשר היה במשרד לנתב לממירים שנקראו "שירות נתונים רחב-אזור" (wide-area data service). מעצם השימוש ברשת הטלפונים הציבורית, TWX השתמשה באזורי חיוג משלה: 510,610,710,810 ו-910, חלקם נמצאים עדיין בשימוש.
שירות "ארבע השורות" של TWX הכיל "תווי שליטה" (control characters) מה שאפשר לו לפעול כמכונת כתיבה משרדית. תכונות כמו הזחה, הזנת נייר ושירותים אחרים שמעולם לא היו זמינים עם קוד בודו. בכל מקרה, קוד ה-TWX השתמש ב-93 סימנים בלבד מתוך 128.
תאגיד הטלטייפ (teletype) יוסד על ידי ד"ר קליינשמידט. היו לו מכונות הטלטייפ הזולות ביותר שיכלו לקבל את קוד TWX. בל רכשה את התאגיד להבטיח את אספקת "דגם 33” של מכשירי TWX.
דגם 33 היה מכשיר הטלטייפ הזול ביותר בנמצא לשימוש עם מחשבים. אנשי מחשבים רצו את כל סט התווים שסיפק קוד TWX.
ASCII נולד מקוד TWX. הוא הפך לאלפבית 5 בינלאומי הרשמי של CCITT. לימוד זהיר מראה כי אסקי עוקב אחרי תווים רבים של קוד בודו, שבתורו עוקב אחרי התווים בחזרה לטלגרפיה ידנית.
ההסכם המקורי של בל הגביל את השימוש לחיוג בינלאומי בלבד. Westar Union Telegraph Company ויתרה במכרז בשנת 1939 על שליטה בשוק הטלגרפיה בארצות הברית. מה שהביא להחלשתו של הטלקס בארצות הברית ומעבר משתמשים בין חברות קטנות לשירותי טלקס בינלאומיים וחברות טלגרפיה.
על משתמשי הטלקס של בל היה לבחור את שירות ה-IRC שישמש אותם, ואז לצרף את שאר הספרות בעזרתן תנותב ההודעה. ה-IRC המיר בין התקנים של TWX ו-Western Union Telgraph.
חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008
חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008 (באנגלית: Emergency Economic Stabilization Act of 2008), אשר כונה גם תוכנית החילוץ, היא תוכנית כלכלית אשר גובשה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש ומזכיר מחלקת האוצר של ארצות הברית הנרי פולסון לאור משבר האשראי העולמי במטרה להציל ולייצב את כלכלת ארצות הברית הנמצאת במשבר מאז 2007. תוכנית החילוץ מסמיכה את מזכיר האוצר בארצות הברית להשקיע 700 מיליארד דולרים מכספי הציבור האמריקאי לצורך רכישת משכנתאות בעייתיות מידי הבנקים האמריקאים שנקלעו למצוקה ולהחזיק אותם כפקדון עד שהכלכלה האמריקאית תתאושש על מנת להציל אותם מפני פשיטת רגל, להגביר את הנזילות בשווקים ולמנוע את כניסת המשק האמריקני למיתון עמוק.
ב-29 בספטמבר 2008 דחה בית הנבחרים של ארצות הברית את הצעת החוק המקורית של תוכנית החירום, ברוב של 228 מתנגדים מול 205 תומכים. הצעת החוק רוככה, ובסופו של דבר ב-3 באוקטובר 2008 אישר בית הנבחרים גרסה מתוקנת של החוק ברוב של 263 תומכים מול 171 מתנגדים. שעות ספרות לאחר אישור החוק בקונגרס, חתם נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש על החוק.
התומכים בתוכנית החילוץ טענו כי התערבות הממשל בשוק הייתה חיונית על מנת למנוע משבר אמון באשראי של השווקים האמריקאים, וכי אם הממשל לא היה פועל באופן זה, המשבר הכלכלי עלול היה להחריף לכדי שפל כלכלי. המתנגדים לתוכנית החילוץ מחו על העלות האדירה של התוכנית הפתאומית, והצביעו על כך שעל פי הסקרים אין תמיכה בקרב הציבור האמריקאי בתוכנית החילוץ של המוסדות הפיננסיים בוול סטריט, וטענו כי לא נלקחו בחשבון כלל אלטרנטיבות נוספות. כמו כן נטען שהמהלך מיטיב עם בעלי האמצעים אך לא עוזר לעניים, והוא כונה סוציאליזם לעשירים וקפיטליזם לעניים.
דאש פאר
דאשיאל רוברט "דאש" פאר (באנגלית: Dashiell Robert "Dash" Parr) הוא גיבור-על בדיוני המופיע בסרט ההנפשה "משפחת סופר-על" (2004) ובהמשכו, "משפחת סופר-על 2" (2018). דמותו של דאש נוצרה על ידי הקולנוען בראד בירד; ואותה מדבב ספנסר פוקס בסרט הראשון והאקלברי מילנר בסרט השני. לדאש מהירות-על, והוא מאופיין כילד היפראקטיבי המשתוקק להיות חופשי להשתמש בכוחותיו, חרף אזהרותיו של הוריו, ובמיוחד של אמו, כי עליו להסתיר את כוחותיו. דמותו של דאש נחשבת לאחת הדמויות המוכרות ביותר של פיקסאר על ידי גופי תקשורת בולטים.
יצירה
מכיוון שבירד תמיד התעניין בפיתוח האישיות של הדמויות הראשיות יותר מאשר כוחות-העל שלהן, כשהגיע הזמן לקבוע את כוחותיה של משפחת פאר, החליט בירד לשאוב השראה מתפקידיהם של בני משפחה גרעינית טיפוסית, וביסס הן את כוחות-העל והן את אישיותם של בני משפחת פאר על בסיס ארכיטיפים מסורתיים אלו; בהתאם לעובדה כי נערים בני 10 נוטים להיפראקטיביות יתרה, בירד הגה את דמותו של דאש כ"ילד בן 10 ממוצע שיכול לנוע במהירות כפולה מכל אחד אחר".
דיבוב
עבור הסרט "משפחת סופר-על" (2004), יוצרי הסרט ליהקו את ספנסר פוקס בן ה-11 עבור דיבוב דמותו של דאש; תפקיד זה היה תפקידו הראשון של פוקס. מכיוון שבירד רצה לתת לדאש קול חסר-נשימה מציאותי בסצנות מסוימות כמו סצנת הג'ונגל, הוא ביקש מפוקס לרוץ ארבע הקפות ברחבי האולפן של פיקסאר עד שהתעייף. במהלך העבודה על סרט ההמשך, "משפחת סופר-על 2" (2018), את פוקס החליף האקלברי מילנר בן ה-10, עקב התבגרות קולו של פוקס.
אִישִׁיוּת
דאש, כפי שמתארת הלן, הוא "ילד תחרותי מאוד, וקצת שוויצר". דאש מאמין שאסור לו להתבייש ביכולותיו או להסתיר אותן, מתוך אמונה שזה הופך אותו למיוחד. ג'ושוע טיילר מ-"CinemaBlend" תיאר את הדמות כך: "הוא לגמרי מאוהב בכוחות העל שלו, כמו שכל ילד היה אם ידע שהוא יכול לרוץ במהירות הקול. הוא מטורף על הרפתקאות, שיכור מהרעיון להיות גיבור."
המפיק ג'ון ווקר אמר על דמותו של דאש בסרט ההמשך כי "דאש קיבל טעם מהחיים כלוחם בפשע בסרט הראשון. החזרה לחיים הרגילים לא ממש מעניינת אותו – הוא אהב להילחם בפשע עם משפחתו, ואפילו יותר טוב, להראות כמה מהיר הוא יכול להיות."
הופעותיו בזיכיון
בסרט "משפחת סופר-על" (2004), דאש מופיע לראשונה לאחר שהלן נקראת לפגישה עם המנהל לאחר מעשה קונדס שביצע באמצעות מהירותו העל-אנושית על מנת לשגע את מורו, ברני קרופ. בשובם הביתה, דאש מלין על כך שהלן לא מאפשרת לו לשחק להתחרות בתחרויות ספורט בבית הספר, מחשש שישתמש במהירות-העל שלו ויביא לחשיפת הכיסוי האזרחי של המשפחה. כשהלן מתכוננת לחלץ את אביו של דאש, בוב, מהאי נומינסון; דאש ואחותו, ויולט, מגלים את חליפות-העל שעדנה מוד עיצבה עבורם. דאש וויולט מסתננים למטוסה של הלן, ושלושתם בקושי שורדים את יירוטו על ידי סינדרום. בהגיעם לאי, דאש וויולט נאלצים להסתדר בעצמם בג'ונגלים בזמן שהלן יוצאת לאתר את בוב. לפני שהיא משאירה אותם במערה, הלן מעודדת את דאש לראשונה להשתמש בכוחותיו. כשדאש וויולט נאלצים להתגונן מפני חייליו של סינדרום, הוא מסוגל לחקור את מלוא היקפם של כוחותיו וליישם אותם – וגם הוא וגם ויולט מגלים שביכולתם לשלב את כוחותיהם. עם זאת, סינדרום לוכד את כל ארבעת בני המשפחה. לאחר שוויולט מחלצת אותם, המשפחה נוסעת חזרה למטרוויל, שם, יחד עם פרוזון, בני המשפחה עובדים יחד על מנת להביס את האומנידרואיד של סינדרום. מספר חודשים לאחר מכן, הוריו של דאש מאפשרים לו להשתתף בתחרות ריצה, אך דוחקים בו להימנע ממקום הראשון, כדרך להימנע משימוש בכוחותיו בצורה בולטת מדי. כאשר החתרן מגיח מתחת לאדמה, דאש מצטרף למשפחתו כשהוא עוטה את המסכה שלו כהכנה להתעמת עם הנבל.
בסרט "משפחת סופר-על 2" (2018), בזמן שהלן רודפת אחרי משעבד המסך כחלק ממסע פרסום לשיקום תדמית גיבורי-העל בעיני הציבור, בוב נאלץ לבלות יותר זמן עם דאש וויולט. כאשר משפחת פאר מתעמתת בביתם עם קבוצת גיבורי-על הנשלטת על ידי אוולין דיבור, פרוזון נתפס, ודאש, ויולט ואחיהם התינוק ג'ק-ג'ק נאלצים להימלט במכונית האינקרדיבל של בוב. שלושת האחים נוסעים אל היאכטה של אחיה של אוולין, וינסטון, שם הם משחררים את גיבורי-העל, כולל הוריהם ופרוזון, משליטתה של אוולין, מה שמוביל לתבוסתה ולמעצרה.
ביקורות
מספר מבקרים התלוננו על כך שהדמות לא בשימוש בסרט ההמשך, והפכה לאתנחתא קומית בלבד. במאמר עבור CNET, כתב מייק סורנטינו כי הדגש של הסרט על הלן ובוב מביא לכך שדאש "נדחק לשוליים במשך רוב הסרט". מולי פרימן ציינה כי קשת עלילתה של הדמות "קיימת ברובה במטרה לשרת את הסיפור של בוב עצמו" והצהירה כי "דאש מקבל פחות זמן מסך, ואף פחות פיתוח-דמות כתוצאה מכך, כאשר הוא מספק מעט יותר מאתנחתא קומית".
עם את, המבקרים שיבחו את ביצועיו של האקלברי מילנר על דיבוב דמותו של דאש בסרט ההמשך. במאמר עבור "Vulture", אדלשטיין שיבח את ביצועיו של מילנר וכתב כי "האק מילנר עושה צדק עם שמו הפרטי – הוא יכול להיות האק פין או טום סוייר או כל גיבור ילד סקרן". אנתוני ליין מה"ניו יורקר" גם שיבח את מילנר באומרו ש"דאש המהיר עודכן; שורותיו נאמרות כעת, אני שמח לומר, על ידי שחקן צעיר בשם האקלברי מילנר. זה אידיאלי עבור דאש, שמטרתו הקבועה היא להתחרות במירוץ. סביב עיקול הנהר, כביכול, ולראות אילו הרפתקאות מחכות לו".
במאי 2017, דירג "Screen Rant" את דמותו של דאש כגיבור-העל ה-6 החזק ביותר בסרטי "משפחת סופר-על".
יחסי טובאלו–קובה
היסטוריה
בספטמבר 2008, ראש הממשלה אפיסיי ילמיה היה המנהיג הטובאלי הראשון שערך ביקור רשמי בקובה, במהלך פגישת שרים בקובה בהוואנה. הפגישה התמקדה ב"חיזוק שיתוף הפעולה בבריאות, ספורט וחינוך", וקובה התחייבה לסייע למדינות האוקיינוס השקט בהתמודדות עם תוצאות ההתחממות הגלובלית- נושא חשוב במיוחד עבור טובאלו. סוכנות הידיעות קובה דיווחה כי ילמיה "הודה לקובה על שיתוף הפעולה החברתי והכלכלי שלה".
פסקל שימבונדה
פסקל שימבונדה (בצרפתית: Pascal Chimbonda, נולד ב-21 בפברואר 1979) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
שימבונדה נולד בלה אבימה, גוואדלופ, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בלה הבר בשנת 1999. משחק הבכורה שלו היה ב-29 באפריל 2000, נגד שטרסבורג. הוא שיחק 4 שנים בלה האבר, עד שהקבוצה ירדה לליגת המשנה הצרפתית, ואז חתם במועדון בסטיה. כשחקן בסטיה, שימבונדה זכה ליחס גזעני על ידי אוהדי הקבוצה, במהלך הפסדה לסנט אטיין, ובעקבות היחס העוין מן הקהל, שימבונדה החליט לעזוב את המועדון, על אף שחבריו לקבוצה טענו שכלל לא היה קיים יחס גזעני כלפיו במועדון.
אחרי שגם בסטיה ירדה ליגה ביולי 2005, הוא עזב את המועדון, וחתם בוויגאן האנגלית תמורת 500,000 לירות שטרלינג לשלוש שנים, לאחר שסירב להצעתה של אולימפיק מרסיי המקומית. הוא בחר לעבור לשחק באנגליה, כי קיווה לשחק מול השחקנים הטובים בעולם, שלטענתו משחקים באנגליה.