cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רנו
1972–1980: העידן המודרני
מתוך מטרה להרחיב את הפעילות בצפון אמריקה רכשה רנו 22.5% ממניות חברת אמריקן מוטורס קומפני (AMC) בשנת 1979. הדגם הראשון של רנו שנמכר באמצעות השותפות החדשה היה דגם הרנו 5, ששווק בשם רנו לה קאר (Le Car). עיקר הפעילות של חברת AMC התבססה על המכירות של המותג ג'יפ. כששוק רכבי הארבע על ארבע נכנס למשבר בתחילת שנת 1980 עמדה החברה בפני סכנה של פשיטת רגל. על מנת להגן על השקעתה הזרימה רנו כסף מזומן לחברה תמורת הגדלת השליטה ל-47.5% ממניותיה. בהמשך החליפה רנו מספר מנהלים בחברה וחוסה ג'יי. דדורווארדר מרנו הפך למנכ"ל AMC. דגם הצ'ירוקי (XJ) נוצר כתוצאה משיתוף פעולה בין החברות, החל משלב התכנון המוקדם. בהמשך יטענו בחברת AMC כי השירוקי הוא פרי תכנון בלעדי של החברה. במטרה לצמצם בעלויות הייצור החליטו בחברת AMC לעשות שימוש בחלקים של רנו. שימוש במערכת הזרקת הדלק האלקטרונית של רנו הובילה להגדלת הספק המנוע מ-110 ל-170 כוח סוס וזאת למרות הקטנת נפח המנוע מ-4.2 ליטר ל-4 ליטר. דגם הצ'ירוקי XJC הוצג בשנת 1983 מחליפו של הדגם הקודם. גם דגם זה הוא תוצאה של שיתוף הפעולה בין החברות.
שיתוף הפעולה עם AMC לייצור כלי רכב בקטגוריה המשפחתית לא הצליח כמו בקטגוריית הג'יפים. עד שרנו סיימה להרחיב את מגוון הרכבים, משבר האנרגיה השני חלף והביקוש לרכבים חסכוניים ירד. יוצא מן הכלל היה דגם הרנו אליאנס, הגרסה האמריקאית לרנו 9, שיוצר לראשונה בשנת 1983. הדגם, שהורכב במפעלים בקנושה, ויסקונסין, נבחר על ידי המגזין Motor Trend כרכב השנה. האליאנס נבנה במספר גרסאות: GTA – גרסת ביצועים שכללה מנוע בנפח 2 ליטר ונמכר גם בגרסת קבריולה. גרסת ההאצ'בק נקראה Encore והייתה מבוססת על דגם הרנו 11. למרות ההצלחה במכירות הדגם, החברה הפכה במהרה למקור לתלונות מצד לקוחות על איכות הרכבים והמכירות ירדו באופן דרמטי. בשנת 1987, לאחר רצח מנכ"ל רנו ז'ורז' בס, מכרה החברה את AMC לקרייזלר. רנו מדליון, הגרסה האמריקאית לרנו 21, נמכר בין השנים 1987–1989, באמצעות סוכנויות הרכב של ג'יפ. בשנת 1989 פסק הייבוא של רנו לארצות הברית.
בניסיון נוסף לחדור לשוק האמריקאי רכשה רנו, לקראת סוף שנת 1979, 20% ממניות חברת המשאיות מאק (Mack). מטרת המהלך הייתה לאפשר לחברה לנצל את מערכת ההפצה של החברה האמריקאית על מנת לשווק באמצעותו משאיות קלות מתוצרתה. בשנת 1983 הגדילה את חלקה בחברה ל-44.6%. בשנת 1987 העבירה החברה 42% ממניות החברה לחברת הבת רנו כלי רכב תעשייתיים.
בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים הגדילה רנו את פעילותה בתחום הספורט המוטורי. מנועי טורבו שפותחו במקור עבור רכבי הפורמולה 1, הוכנסו גם לדגמים רבים של החברה. בשנת 1984 10% ממנועי הטורבו ברחבי אירופה היו מתוצרת החברה. גם תכנון המכוניות הסדרתיות היה מהפכני בדרכים אחרות. רנו איספייס (Espace) היה אחד מדגמי המיניוואן הראשונים בכלל ואחד מהנמכרים באירופה במשך שני העשורים הבאים. הדור השני של דגם הרנו 5 זכה בפרס מכונית השנה באירופה. דגמי רנו 9 ורנו 25 יצאו לשוק בתחילת שנות השמונים.
1981–1995: ארגון מחדש
תחילת שנות השמונים הייתה תקופה של הצלחה לדגמי החברה על הכביש ועל מסלולי המרוצים, אך במקביל היו לחברה הפסדי ענק. בשנת 1984 הגיעו הפסדי החברה ל-12.5 מיליארד פרנק צרפתי. הממשלה הצרפתית התערבה ומינתה את ז'ורז' בס כיו"ר החברה. הוא החל לקצץ בעלויות באופן ניכר, מכר רבים מפעילויות החברה, שלא היו בתחומי הליבה, נסוג כמעט לחלוטין מהספורט המוטורי ופיטר עובדים רבים. הצעדים הובילו לצמצום הגרעון בחצי עד לשנת 1986. בנובמבר אותה שנה נרצח בס בידי ארגון טרור קומוניסטי. הוא הוחלף על ידי ריימונד לוי, שהמשיך בצעדי הקיצוץ של בס, עד שבשנת 1987 התייצב מצבה של החברה. בעוד שבס התעקש על חשיבות הנוכחות של רנו בצפון אמריקה ושמר על הפעילות של AMC, לוי החליט שהדבר גורם להפסדים גדולים ומכר את פעילות החברה לקרייזלר.
בתחילת שנות התשעים חיזקה החברה את שיתוף הפעולה עם וולוו, מתוך מטרה לאפשר לשתי החברות להפחית עלויות בתכנון וברכש. שיתוף הפעולה איפשר לרנו דריסת רגל בקטגוריות היוקרתיות, בהן התמחתה וולוו. בתמורה קיבלה וולוו אפשרות להנות מניסיונה של רנו בקטגוריות הנמוכות יותר. בשנת 1993 הכריזו שתי החברות על כוונתן להתאחד והגדילו את רכישת המניות אחת של השנייה. מחזיקי המניות של רנו אישרו את המיזוג, בעוד מחזיקי המניות של וולוו דחו אותו.
באותה תקופה הציגה החברה מספר דגמי מכוניות חדשים, שלוו במאמצי שיווק מרובים בשווקים האירופאיים. רנו קליאו הוצגה במאי 1990, כמחליפה של דגם הרנו 5. הקליאו נבחרה למכונית השנה באירופה באותה שנה והייתה לאחד מהרכבים הנמכרים באירופה במהלך שנות התשעים. דגמים משמעותיים נוספים שיצאו לשוק היו הדור השלישי של האיספייס שיצא בשנת 1996 והרנו טווינגו שיצא בשנת 1992. הטווינגו היה מרווח יותר מכל המכוניות בטווח הגודל שלה. המכירות הגיעו ל -2.4 מיליון כלי רכב באירופה.
1996–הווה: הפרטה ושיתופי פעולה
מעמדה של החברה כחברה בבעלות המדינה פגע בחברה. בשנת 1994 הוכרז על הרצון להפריט את החברה ולמכור את מניות המדינה. תהליך ההפרטה התרחש במהלך שנת 1996. החופש החדש איפשר לחבר לפעול שוב בשוקי מזרח אירופה ודרום-אמריקה. מפעל חדש הוקם בברזיל ושיפוצים נרחבים נעשו במפעלים בארגנטינה וטורקיה. בדצמבר 1996 ג'נרל מוטורס אירופה ורנו החלו בשיתוף פעולה בפיתוח כלי רכב מסחריים עם פיתוח הדור השני של הרנו טראפיק. הבעיות הפיננסיות לא נפתרו כולן בעקבות ההפרטה. נשיא החברה, לואי שווייצר, מינה את סגנו קרלוס גוהן לטפל בבעיות. גוהן ערך תוכנית לצמצום בעלויות לתקופה של השנים 1998–2000, צמצום כוח האדם, תיקון תהליכי ייצור, סטנדרטיזציה של חלקי הרכב ודחיפה להשקת דגמים חדשים. שינויים ארגוניים בוצעו במבנה החברה, נעשה מעבר לניהול בשיטת הייצור הרזה, בדומה לחברות הרכב היפניות ובצועו שינויים במתדולוגיות העבודה במרכז המחקר והפיתוח של החברה על מנת להפחית עלויות בתהליכי פיתוח דגמים חדשים.
לאחר הפרידה מוולוו נעשו ניסיונות לייצר שיתופי פעולה עם יצרני אחרים. התקיימו שיחות עם ב.מ.וו, מיצובישי, קבוצת פיג'ו-סיטרואן וניסאן. במרץ 1999 חתמו רנו וניסאן על הסכם שיתוף פעולה דרך החלפת מניות. רנו רכשה 36.8% ממניות ניסאן, ששוויה נאמד ב-3.5 מיליארד דולר, וניסאן רכשה 15% ממניות רנו. החברות המשיכו להתקיים באופן עצמאי, אך נוצרו שיתופי פעולה במטרה לצמצם עלויות לשני הצדדים. באותה שנה רכשה רנו 51% ממניות יצרנית הרכב הרומנית דאצ'יה. בשנת 2000 רכשה החברה את השליטה במניות חטיבת הרכב של סמסונג הדרום קוריאנית.
בסוף שנות התשעים ותחילת שנות האלפיים מכרה החברה מספר נכסים וחברות שהיו ברשותה על מנת לממן את הרכישותה שביצעה. מתוך רצון להתמקד בייצור מכוניות פרטיות ומסחריות, בשנת 1999 מכרה רנו את חברת הבת "רנו אוטומציה", שעסקה באוטומציה לתעשיות, לחברת Comau האיטלקית ואת חטיבת חלקי המנועים מכרה לחברת TWR. בשנת 2001 מכרה את 51% של יצרנית האוטובוסים "Irisbus" שהיו בבעלותה לחברת איווקו ואת חברת הלוגיסטיקה "CAT" מכרה לחברת גלובל אוטומוטיב לוג'יסטיק. באותה שנה מכרה את חטיבת המשאיות לוולוו. בעקבות המכירה נשארה החברה כמחזיקת מניות מיעוט (20%) בקבוצת וולוו. בשנת 2010 צמצמה את אחזקתה ל-6.5% מהמניות ובדצמבר 2012 מכרה את היתרה. בשנת 2004 מכרה 51% מהמניות בחטיבת המיכון החקלאי לחברת CLAAS. CLAAS הגדילה ב-2006 את חלקה ל-80%. שנתיים מאוחר יותר רכשה את המניות הנותרות.
בתחילת שנות האלפיים הציגה רנו קו עיצובי בולט ומובחן. הדור השני של דגם הלגונה והמגאן היו בעלי קווים זוויתיים חדשים עיצוב שזכה להצלחה רבה. הלגונה היה הדגם השני באירופה שאיפשר הנעה ללא מפתח. דגמי האוונטים (Avantime) והול סאטיס (Vel Satis) לא הצליחו במכירות וייצורם הופסק לאחר זמן קצר, אך עיצובם נתן השראה לדור השני של המגאן, שהיה הדגם המצליח ביותר של היצרן במשך מספר שנים. בנוסף לייצור התמקדה החברה בדגש על בטיחות הרכבים. בשנת 2001 קיבל דגם הלגונה חמישה כוכבי בטיחות במבחנים של יורו NCAP. בשנת 2004 הצטרף לרשימה גם דגם המודוס.
בפברואר 2010, נפתח מפעל ייצור חדש ליד טנג'יר, מרוקו. כושר התפוקה השנתי עמד על 170,000 כלי רכב. בתחילה ייצרה את דגמי דאצ'יה לודג'י ודאצ'יה דוקר ובהמשך את הדור השני של דאצ'יה סנדרו. כושר ההספק גדל ל -340,000 כלי רכב בשנה עם חנוכת פס ייצור שני. באפריל 2010, רנו – ניסאן הודיעה על שיתוף פעולה עם תאגיד דיימלר. רנו סיפקה למרצדס בנץ מנועי טורבו-דיזל 1.6 ליטר ובתמורה קיבלה ממרצדס מנוע בנזין ארבעה צילינדרים בנפח 2.0 ליטר. שיתוף הפעולה הוביל ליצירת דגם דור חדש של מכוניות הסמארט המבוסס על רנו טווינגו. בדצמבר 2012 נחתם חוזה משותף יחד עם קרן ההשקעות הלאומית של אלג'יריה (FNI) והחברה הלאומית לכלי רכב תעשייתיים (SNVI) להקמת מפעל בסמוך לעיר הנמל אוראן. הממשלה האליג'יראית מחזיקה ב-51% ממניות המפעל.
במסגרת המאמץ להשיג נתח שוק בשוק הסיני. הוקם בשנת 2013 מיזם משותף עם קבוצת דונגפנג מוטור בשם דונגפנג רנו. בדצמבר 2017 היא חתמה על הסכם עם Brilliance Auto להקמת מיזם משותף חדש (Renault Brilliance Jinbei) שמטרתו לייצר כלי רכב מסחריים קלים ומיניוואנים תחת המותגים רנו, ג'ינביי והואסונג. בדצמבר 2018 הודיעה רנו כי תרכוש חלק "משמעותי" בחברת JMEV, חברת הבת של JMCG. ביולי 2019 הגדילה רנו את החזקותיה עד ל–50% ממניות JMEV. באפריל 2020 הודיעה רנו כי היא מתכננת לפרוש ממיזם דונגפנג רנו, ולהעביר את חלקה לדונגפנג.
בספטמבר 2013 החל שיווק דגמי רנו באינדונזיה, המדינה בעלת האוכלוסייה הרביעית בגודלה בעולם, מתוך מטרה להפוך ליצרן האירופאי הגדול במדינה עד לשנת 2016. הדגמים שהוצעו בזמן ההשקה כללו את דגם הדאצ'יה דאסטר, שהורכב במדינה, ודגמי הרנו קולאוס ומגאן RS. בהמשך נוספו דגמי הקליאו והקפצ'ור.
באפריל 2015 הגדילה ממשלת צרפת את החזקה במניות החברה מ-15% ל-19.73% במטרה לחסום החלטה באספה הכללית השנתית הבאה שיכולה להפחית את שליטתה בחברה. בשנת 2017 מכרה הממשלה את המניות הנוספות שרכשה וחזרה להחזקה של 15%.
שינויים בתקני הפליטה האירופאיים, שנבעו כתוצאה מפרשת דיזלגייט של פולקסווגן, הובילו להתייקרות משמעותית של מכוניות המונעות במנוע דיזל. כתואה מההתייקרות החליטה רנו בספטמבר 2016 להפסיק את ייצורם של דגמי דיזל מסגמנט המיני-משפחתי (B) והמשפחתי (C) עד לשנת 2020. ביום שישי, 13 בינואר 2017, נפלו מניות החברה לאחר שהתובע הראשי בצרפת פתח בחקירה בחשד להטיית תוצאות מבחני הפליטה. בהמשך החזיקה החברה 15,000 כלי רכב לבדיקה ותיקון. רנו, יחד עם יצרניות נוספות, הואשמה בביצוע מניפולציות על ציוד המדידה במבחני הפליטה. בדיקות עצמאיות, שבוצעו על ידי ה-ACDC בגרמניה, מצאו שבדגמים מסוימים דוגמת האיספייס הייתה חריגה של עד פי 10 יותר מהמותר על פי התקנות האירופאיות.
מגפת הקורונה פגעה במכירות החברה ברחבי העולם והשביתה חלק ניכר ממפעלי הייצור. מכירות החברה בחציון הראשון של שנת 2020 ירדו ביותר מ-34%. בעקבות כך הודיעה החברה במאי אותה שנה על קיצוץ בעלויות של 2 מיליארד דולרים ופיטורי 15,000 עובדים. ביולי מינתה החברה את לוקה די מאו למנכ"ל החברה.
דגמים עדכניים
רשימת הדגמים הנוכחית של רנו. בסוגריים שנת התחלת הייצור או השנה בה הוחל בייצור הדור הנוכחי.
מכוניות חשמליות
מכונית הקונספט חשמלית הוצגה בשנת 2008 בשם Z.E, ראשי תיבות של "zero Emission" (בעברית: אפס פליטה). בשנת 2011 הוחל בייצור סדרתי של רנו פלואנס Z.E ושנה לאחר מכן הוחל בייצור הרנו זואי. מספר הדגמים החשמליים גדל בהתמדה ובשנת 2013 הייתה רנו ליצרן המוביל באירופה במכירת כלי רכב חשמליים. הזואי היה הדגם החשמלי הנמכר ביותר באירופה בשנים 2015 ו-2016. ביוני 2016 הגיעו מכירות הדגם ל-50,000 יחידות. שלוש שנים לאחר מכן חצו המכירות את רף ה-150,000 יחידות. עד סוף שנת דצמבר מכרה החברה למעלה מ-270 אלף מכוניות חשמליות.
בשנת 2008 חתמה רנו על הסכם לשיתוף פעולה עם חברת בטר פלייס שהוקמה על ידי שי אגסי. במסגרת שיתוף הפעולה פיתחה רנו בטריות הניתנות להחלפה ברכבים. דגם הפלואנס Z.E נבחר לשמש את הפרויקט בישראל. במקביל סייעה רנו לבטר פלייס לפרוס תשתיות ולהקים עמדות טעינה בדנמרק. שיתוף הפעולה נפסק בשנת 2013 לאחר שבטר פלייס פשטה את הרגל. בשלב הזה נמכרו 1,000 מכוניות בישראל ו-240 בדנמרק.
ספורט מוטורי
רנו לקחה חק בספורט המוטורי החל משנותיה הראשונות, בהן התחרה מרסל רנו במרוצים שונים. במהלך השנים רכשה רנו חברות שעסקו בתחום הספורט כמו אלפין וגורדיני. בשנות השבעים הקימה החברה חטיבת ייעודית לספורט המוטורי: רנו ספורט. רנו אלפין A442 ניצחה את מרוץ 24 השעות של לה מאן בשנת 1978. במהלך השנים נחלה הקבוצה הצלחות באליפות העולם בראלי ובאליפות הפורמולה 1. החברת תומכת באליפויות פורמולה רנו ופורמולה רנו 3.5, מרוצי מכוניות חד-מושביות המשמשים כשלב מקדים בקריירה של נהגים רבים בדרך לורמולה 1, ביניהם פרננדו אלונסו, קימי רייקונן וסבסטיאן פטל.
פורמולה 1
רנו הייתההקבוצה הראשונה שעתשה שימוש במנועי מוגדש טורבו, כשהצטרפה לאליפות בעונת 1977. הקבוצה המשיכה להתחרות באליפות עד 1986. בשנת 1989 שבה הקבוצה לאליפות כספקית מנועים לקבוצת ויליאמס, שזכתה עימם באליפות בעונות 1992 ו-1993.
בשנת 2000 רכשה הקבוצה את קבוצת בנטון תמורת 120 מיליון דולר. בשנת 2002 שינתה את שם הקבוצה לרנו. בשנים 2005 ו-2006 זכתה הקבוצה באליפות הנהגים (פרננדו אלונסו) ובאליפות היצרנים. בשנת 2007 החלה הקבוצה לספק מנועים לקבוצת רד בול, שיתוף פעולה שנמשך עד לסיום עונת 2018. בסוף שנת 2009 מכרה רנו את מרבית מניותה בקבוצה לקרן ההשקעות ג'ני קפיטל מלוקסמבורג. שנה לאחר מכן מכרה רנו את שארית המניות. הקבוצה חזרה לאליפות לקראת עונת 2016 בשם "רנו ספורט".
ראלי
במהלך שנות החמישים וההשישים ייצרה רנו מספר כלי רכב עם הנעה אחורית דוגמת ה-4CV, R8 והדופין. כלי רכב אלו הותאמו בקלות למרוצי ראלי, בעיקר בסדנה של אמיד גורדיני. הדופין ניצח מספר מרוצים בינלאומיים ביניהם המילה מילייה בשנת 1956 וראלי מונטה קרלו בשנת 1958.
בשנת 1973 רכשה רנו את יצרנית הרכבים אלפין, שהייתה אחראית ליצירת מכוניות מרוץ מצליחות דוגמת האלפין A110. דגם זה ניצח את עונת הבכורה של אליפות העולם בראלי. בשנת 1976 סדנת גורדיני וחברת אלפין התאחדו ליצירת חטיבת רנו ספורט. עיקר המיקוד עבר לפורמולה 1, אך החברה המשיכה לייצר דגמים שהצליחו בראלי דוגמת הרנו 5 טורבו שניצחה את ראלי מונטה קרלו בשנת 1981. בסיום עונת 1994 פרשה רנו מהאליפות.
רנו השתתפה במרוצי ראלי חוצי-מדינות, ביניהם הראלי דקר. האחים קלוד וברנרד מארו ניצח את המרוץ בשנת 1982 עם רנו 20 טורבו 4X4. בשנים 1999 ו-2000 ניצח את המרוץ דגם הבאגי שהיה מבוסס על פלטפורמה של רנו מגאן.
החברה זכתה ארבע פעמים באליפות אירופה בראלי (1970, 1999, 2004, 2005)
בישראל
בשנת 1935 סוכן רנו בארץ ישראל ועבר הירדן היה דוד ג. חומסי שמשרדיו ואולם התצוגה (היה קרוי: "חדרי הראווה") מוקמו במרכז מסחרי יפו. עם פרוץ מלחמת העצמאות נמלט הסוכן הערבי מהארץ ורישיון היבוא ניתן למשה קרסו.
חברת קייזר-אילין תעשיות החלה להרכיב בשנת 1956 בארץ את דגם הקטר שבו. שנה לאחר מכן החל המפעל להרכיב את דגם הדופין. בשנת 1959, בעקבות איום בחרם מצד מדינות ערב הודיעה רנו על הפסקת הייצוא לישראל. בעקבות ההחלטה ביטלו מדינות ערב את החרם. ממשלת צרפת לא הסכימה להביע תמיכה בהחלטת החברה, אך גם לא הסכימה לפעול כנגדה. קייזר-אילין הגישה תביעה לבית המשפט המסחרי בפריז כנגד רנו. בחודש ספטמבר הושגה פשרה על פיה שילמה רנו מיליון דולר פיצויים תמורת סיום התביעה. רנו החלה במגעים לחזרה לפעילות בישראל בשנת 1963, אך רק בשנת 1966 הותר מחדש ייבוא של מכוניות וחלפים.
רכבי רנו מיובאים לישראל על ידי חברת קרסו מוטורס, המנוהלת על ידי הדור השלישי של המשפחה מאז הקמת החברה. כיום רנו וניסאן מיובאות לישראל על יד החברה Freesbe.
עץ ראש השנה
יולקה (ברוסית: Ёлка, באוקראינית: Йо́лка או Ялинка, בבלארוסית: Ялiнка או Ёлка, בפולנית: Choinka) הוא שם המקובל במזרח אירופה לעץ מקושט המוצב בימי החגים לרגל תחילת השנה- נובי גוד או חג המולד, כשלרוב נעשה שימוש בעץ אשוח.
שימוש
מקובל לזהות את השם עם העצים אורן, אשוח ואשוחית, אבל כל עץ ממשפחת המחטניים יכול לשמש בתפקיד. נהוג לקשט את העץ בבית על ידי קישוטי זכוכית או פלסטיק, ולהציב מתנות מתחת לעץ.
קיימים מספר סוגים לשימוש יולקה בחגים:
על פי הנהוג אין הבדל בין מראהו של יולקה לחג כזה או אחר, זה קשור יותר באיזה חג העץ יוצג (אותו העץ עם אותם הקישוטים רק בחגים שונים).
אנקדוטות
בשנת 2011 היה משבר דיפלומטי בין ריגה לטאלין למי היה המקום הראשון שהציג את השימוש בעץ כחגיגה דתית.
מיכאיל איבנוב
מיכאיל איבנוב (באנגלית: Mikhail Ivanov;   1748 -  16 באוגוסט 1823) היה צייר, אקוורל ואקדמאי רוסי.
ביוגרפיה
אביו היה חייל בגדוד סמיונובסקי. בשנת 1762, הוא ואחיו התקבלו לאקדמיה הקיסרית לאמנויות. בתחילה הוא לקח קורסים מעשיים בציור, בשנת 1764, הפך לתלמידו של איוון גרוט, אשר הדריך אותו בציור ציפורים, חיות ופרחים. הוא זכה במדליית כסף בשנת 1769, ואחריה מדליית זהב בשנת 1770. הנוף שלו המתאר עץ זית, חיילים ורועי צאן. זיכה אותו במסע לימודי למערב אירופה.
בפריז למד אצל ז'אן בטיסט לה פרינס, איתו העתיק נופים של המאסטרים הישנים. הוא נמשך במיוחד לאמנים הולנדים ופלמים.
בשנת 1773, הוא וארקיפ אחיו, נסעו לרומא, שם צייר נופים בשטח והעתיק עוד ציורים מהמאסטרים הישנים, שרבים מהם שלח בחזרה לאקדמיה ברוסיה. ב-1779, נסע דרך ספרד ושווייץ לרוסיה. עם שובו הכירה בו האקדמיה כמועמד לתואר "אקדמאי".
בשנת 1780, הוא קיבל משימה ללוות את הנסיך גריגורי פוטיומקין, ובהתאם להוראותיו של הנסיך לצייר את כל המקומות והאירועים שהיו בדרכם. הוא עשה רישומים וצבעי מים רבים ברחבי חצי האי קרים והקווקז, כמו גם סצנות קרב, המתארות את המצור על אוצ'קיב (1788) ואת המצור על איזמעיל (1790). ב-1785, הוא קיבל תואר אקדמאי. עבודתו האחרונה במשימה זו הייתה תיאור מותו של פוטיומקין בבסרביה (1791), אשר נחרט על ידי גבריאל סקרודומוב והופץ ברבים.
לאחר מכן, הוא חזר לסנט. פטרבורג ושימש כאוצר במוזיאון הארמיטאז'. בשנת 1792 נישא לאלמנתו של סקרודומוב, מריה איבנובנה. משנת 1800 לימד באקדמיה שיעורים בציור קרב. משנת 1804 לימד גם ציור נוף.
איפוה
אִיפּוֹהּ (במלאית: Ipoh, בכתב ג'אווי: إڤوه; בסינית: 怡保, נהגה: "יִיבַּאו") היא בירת מדינת פרק במלזיה. איפוה נמצאת במרכז מדינת פרק הנמצאת בחצי האי המלאי, במרחק של כ-200 קילומטרים צפונית לקואלה לומפור, בירת מלזיה.
היסטוריה
איפוה נוסדה ככפר קטן על גדות נהר קינטה בחצי הראשון של המאה ה-19.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התגברה כריית הבדיל באזור וחברות כרייה בריטיות רבות התבססו באיפוה שגדלה והפכה לעיירה. איפוה המשיכה לגדול עד שב-1937 היא הפכה להיות בירת פרק במקום טאיפינג.
ב-15 בדצמבר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כוחות האימפריה היפנית כבשו את העיר. איפוה, כמו יתר האזור, שוחררה על ידי בעלות הברית ב-1945.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה סולטאן אזלן שה, הנמצא במרחק של 6 קילומטרים ממרכז העיר. הנמל מציע טיסות לערים קואלה לומפור וג'והור באהרו בתוך מלזיה ולמספר יעדים נוספים מחוצה לה.
ידיד רובין
ידיד רובין (24 באוגוסט 1938, חדרה - 3 בינואר 2012) היה צייר ישראלי.
התרסקנו
התרסקנו (באנגלית: WeCrashed) היא מיני-סדרת דרמה המבוססת על הפודקאסט WeCrashed: The Rise and Fall of WeWork (WeCrashed: עלייתה ונפילתה של WeWork) מאת דייוויד בראון.
ידיד רובין
ביוגרפיה
ידיד רובין נולד בקיבוץ גבעת חיים בשנת 1938. בעקבות הפילוג בקיבוץ הצטרפה משפחתו לקיבוץ גבעת חיים איחוד. בסוף שנות ה-50 נסע עם משפחתו לאוסטריה, שם למד מספר חודשים באקדמיה לאמנות בווינה. לאחר שובו לישראל התגייס לצה"ל ושירת כצנחן. לאחר שירותו הצבאי למד במכון אבני, ובשנת 1967, בעקבות קבלת מלגה, נסע ללמוד ברויאל קולג' אוף ארט בלונדון. בין השנים 1981–1983 התגורר ביפו, ולאחר מכן שב להתגורר בקיבוץ.
התרסקנו
המיני-סדרה עלתה לשידור בשירות "אפל TV פלוס ב-18 במרץ 2022.
רקע עלילתי
עלילת המיני-סדרה עוקבת אחר עלייתה והצלחתה, על תאוות הבצע ונפילתה הבלתי נמנעת של חברת הסטארט-אפ "WeWork", מבעד לנקודת מבטם של מייסדה, אדם נוימן ואשתו, רבקה.
ידיד רובין
ביוגרפיה
רובין הציג במקומות רבים בישראל ומחוצה לה. בתקופה שלפני מותו עבד בשיתוף פעולה עם גלריה שלוש בתל אביב וגלריה בלוס אנג'לס. רובין זכה להכרה משמעותית רק לאחר מותו.
התרסקנו
פיתוח וליהוק
לאחר שהיוצר לי אייזנברג חתם על הסכם רב-שנתי עם "אפל", נמסר בפברואר 2020 כי סדרת דרמה המבוססת על סיפורה של חברת "WeWork" נמצאת בפיתוח. בדצמבר 2020 הוכרז ששירות "אפל TV פלוס" הזמינה רשמית את המיני-סדרה, ועל משא ומתן עם ג'ארד לטו על התפקיד הראשי. עוד נמסר כי המיני-סדרה תבוים על ידי ג'ון רקווה וגלן פיקארה, ושעל כתיבתה ויצירתה יהיו אמונים לי אייזנברג ודרו קרבלו. חודש לאחר מכן, נמסר כי למיני-סדרה הוזמנו שמונה פרקים, ואושר ליהוקם של לטו ואן האת'ווי; שניהם משמשים כמפיקים בפועל. באפריל 2021, נמסר על ליהוקו של קייל מרווין לצוות השחקנים הראשי. ביולי 2021, נמסר על ליהוקה של אמריקה פררה לצוות השחקנים הראשי. באוגוסט 2021, נמסר על ליהוקו של או. טי. פגבנל לתפקיד משני.
ידיד רובין
סגנונו האמנותי
ידיד רובין נחשב בעיני רבים ל"צייר הארץ ישראלי האחרון". כמי שלמד תחת מורים כגון סטימצקי ושאר גדולי המופשט הלירי, "מרד" רובין במסורת זו של ציור תוך שהוא בונה שפה אישית משלו.
התרסקנו
צילומים
במאי 2021, נמסר על צילומי המיני-סדרה בניו יורק. ב-21 בספטמבר 2021, האת'ווי הצהירה כי הצילומים הסתיימו.
שידור
בינואר 2022, נמסר כי המיני-סדרה עתידה לעלות לשידור ב-18 במרץ 2022, כאשר שלושת הפרקים הראשונים יהיו זמינים באופן מיידי והשאר ישודרו על בסיס שבועי עד ל-22 באפריל.
ידיד רובין
סגנונו האמנותי
בניגוד למוריו שציירו בצבעים מדוללים ושבורים, פיתח רובין סגנון יותר ישיר הנשען על משיכות צבע רוויות ביותר, בהשראת ציירים אקספרסיביים כגון ואן גוך.
יצירותיו המוקדמות, מן התקופה שלאחר שובו מלונדון, הושפעו מסגנון ה"הארד אדג'" המופשט והגאומטרי. בשנות ה-70 של המאה ה-20 התנסה בסגנונות שונים. בין היתר עסק בפיסול ובאמנות מושגית. בשנות ה-80 הפך ציור הנוף לנושא המרכזי בציוריו. עבודותיו אופיינו בצבעוניות עזה, במשיכות מכחול אקספרסיביות ונטייה לסגנון גרפי של הדימויים.
ציוריו עוטים עליהם מסווה של נאיביות רבה כאשר דימויים ארכיטיפיים של עץ, בית וטרקטור המצוירים באופן נאיבי ואף סכמטי אינם אלא צוהר לציור מורכב ביותר הנשען על יחסים צבעוניים ייחודיים והנחת צבע חדשנית ואמיצה. תחת מעטה הנאיביות "מסתנן" ידיד אל תוך נבכי החיים והרגש, תוך שהוא נשען אך ורק על הדימויים הפשוטים ביותר המקיפים אותו בקיבוץ בו הוא התגורר.
המאה ה-39 לפנה"ס
המאה ה-39 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 3900 לפני הספירה והסתיימה בשנת 3801 לפני הספירה. זוהי המאה ה-39 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
גונג'ור
גונג'ור (באנגלית: Gunjur) היא עיירה בנפת דרום קומובו במחוז המערב בגמביה. נכון לשנת 2009, אוכלוסייתה עומדת על כ־17,500 תושבים.
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת במערב המדינה, לחופי האוקיינוס האטלנטי, כ־30 קילומטרים דרומית לסרקונדה (העיר הגדולה במדינה) וכ־35 קילומטרים דרומית־מערבית לעיר הבירה בנג'ול. הגבול עם סנגל מרוחק כחמישה קילומטרים מהעיירה.
אקלים
כמעט בכל גמביה שורר אקלים סוואנה טרופי (Aw לפי שיטת קפן), וכך גם בגונג'ור. טמפרטורת המקסימום השנתית הממוצעת עומדת על כ־31.6 מעלות צלזיוס וטמפרטורת המינימום השנתית הממוצעת עומדת על קרוב ל־20 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על מעל 1,000 מילמטרים, וכמעט כולם יורדים בין יוני לאוקטובר.
תחבורה
העיירה ממוקמת על כביש החוף של גמביה, המחבר אותה עם סרקונדה ובנג'ול. כביש נוסף מחבר אותה עם בריקאמה, בירת המחוז.
גדעון יונג
גדעון יונג (בגרמנית: Gideon Jung; נולד ב-12 בספטמבר 1994) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר האחורי והבלם בגרויטר פירט.
קריירה
לאחר ששיחק בקבוצת הנוער שלה, ב-13 בספטמבר 2013 ערך יונג את הופעת הבכורה שלו במדי רוט-וייס אוברהאוזן, ששיחקה בליגה הגרמנית הרביעית.
ביולי 2014 עבר להמבורג, והצטרף לקבוצת המילואים של המועדון. ב-14 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת בבונדסליגה, בהפסד 0–5 לבאיירן מינכן.
ב-26 בנובמבר 2017 כבש את שער הבכורה שלו בליגה, בניצחון קבוצתו 3–0 על הופנהיים. בתום עונת 2017/2018 ירד עם הקבוצה לבונדסליגה השנייה לראשונה בתולדותיה.
ביולי 2021 עבר לגרויטר פירט, העולה הטרייה לבונדסליגה.
קריירת נבחרות
בשנת 2017 שיחק יונג בנבחרת גרמניה הצעירה, וזכה עימה באליפות אירופה עד גיל 21.
פ.ג.ט. בורגארד
פייר גוסטב טוטאן דה בורגארד (באנגלית: Pierre Gustave Toutant Beauregard; 28 במאי 1818 - 20 בפברואר 1893) היה גנרל בצבא קונפדרציית המדינות של אמריקה, שפרשו מן האיחוד בעת מלחמת האזרחים האמריקנית. הוא גם היה סופר, עובד ציבור, פוליטיקאי וממציא.
בורגארד פיקד גם על צבאות בזירה המערבית. הוא היה סגנו של אלברט סידני ג'ונסטון בקרב שילה, ופיקד על צבא הדרום שהיה נצור בקורינת', מיסיסיפי (בורגארד הטעה את צבא הצפון, והצליח למלט את כל החיילים מתוך העיר ללא פגע). הישגו הגדול ביותר היה הצלת העיר פיטרסבורג, וירג'יניה, ב-1864, כאשר צבא הצפון, בפיקוד יוליסס גרנט, שהיה עדיף בהרבה בכוח אדם ובציוד, ניסה לכבשה ולנתק כך את בירת הדרום, ריצ'מונד. עם זאת, השפעתו של בורגארד על האסטרטגיה של מדינות הדרום נפגמה בשל יחסיו המקצועיים הגרועים עם נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, ועם פקידים וקצינים בכירים בדרום.
תחילת הדרך
בורגארד נולד בחוות מטעים, הסמוכה לניו אורלינס, בן למשפחה צרפתית קריאולית. הוא למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, ווסט פוינט, וסיים ב-1838 כבוגר מצטיין. הוא הצטיין הן בארטילריה והן כמהנדס צבאי. במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, 1846, שירת בורגארד כמהנדס, תחת פיקודו של גנרל וינפילד סקוט. הוא הועלה לדרגת קפטן במינוי שדה, לאור הישגיו בקרבות, והועלה שוב לדרגת מייג'ור בהמשך המלחמה, לאחר שגם נפצע בקרבות בכתף ובירך.
בורגארד נישא ב-1841 למארי לורה וילר, ממשפחת בעלי מטעים בדרום. לזוג נולדו שלושה ילדים. מארי נפטרה ב-1850; עשר שנים לאחר מכן נישא בורגארד בשנית לקרולין דסלונד, גם היא מרקע דומה. בורגארד עסק מעט בפוליטיקה מקומית, והפסיד בשיעור זעום בבחירות לראשות עיריית ניו אורלינס ב-1858. הוא היה המהנדס הראשי בעיר, ועסק בתכנון מערכת הניקוז של ניו אורלינס, ובבניית בית המכס בעיר. לאחר מכן חזר לווסט פוינט, שם התקדם עד לתפקיד מפקד האקדמיה. בורגארד נכנס לתפקידו בינואר 1861, אך פרש ממנו לאחר חמישה ימים בלבד, כאשר פרשה לואיזיאנה מארצות הברית.
מלחמת האזרחים
בורגארד הצטרף לצבא הקונפדרציה כבריגדיר גנרל במרץ 1861, וב-21 ביולי הועלה לדרגת גנרל, החמישי משמונה בעלי דרגה זו בצבא הדרום. הוא המליץ להציב כוחות צבא חזקים בניו אורלינס, בשל חשיבותה האסטרטגית הנובעת מהיותה בפתח נהר המיסיסיפי, ואולם המלצתו נדחתה על ידי נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס. מכאן החל החיכוך בין השניים, חיכוך שהלך והעצים עם השנים.
תפקידו הראשון של בורגארד היה פיקוד על הכוחות בצ'ארלסטון, ממנה פיקד על היריות הראשונות במלחמה, שנורו על פורט סאמטר, שהוחזק בידי צבא הצפון. איש לא נהרג בירי זה. בורגארד וגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון מוירג'יניה הובילו את צבא הקונפדרציה לניצחון בקרב הגדול הראשון במלחמה, קרב בול ראן הראשון, בו ניצחו את מייג'ור גנרל אירווין מקדוואל, מפקד צבא הצפון, שהיה בן כיתתו של בורגארד בווסט פוינט. במהלך הקרב השתמש בורגארד בתותחי דמה כדי להטעות את האויב, טכניקה שהפעיל גם בהמשך המלחמה.
אחרי הקרב, המליץ בורגארד לעבור לשימוש בדגל הקרב של הקונפדרציה, כדי למנוע בלבול: בעת הקרב העריכו המפקדים הבכירים היכן נמצאים כוחותיהם לפי הדגלים שהניפו, והסתבר שהדגל של חיילי הקונפדרציה דומה מדי לדגל של צבא הצפון. יחד עם ג'ונסטון עסק ביצירת הדגל החדש והכנסתו לשימוש, וכך נוצר אחד הסמלים הפופולריים ביותר של הקונפדרציה.
בורגארד הועבר לטנסי, כסגנו של אלברט סידני ג'ונסטון, ולאחר שהאחרון נהרג בקרב שילה, ב-6 באפריל 1862, נטל בורגארד את הפיקוד על כוחות הדרום בקרב. בורגארד הואשם בכך שהפסיק את התקפת הדרום מוקדם מדי, מכיוון שהניח שצבא הצפון הובס. למחרת נאלץ לסגת מול התקפת הנגד של צבא הצפון, בפיקוד מייג'ור גנרל יוליסס ס. גרנט, שתוגבר בשעות הלילה. מאוחר יותר, נאלץ בורגארד לסגת גם מבסיס האספקה שלו בקורינת', מיסיסיפי, בלחצם של כוחות צבא הצפון, בפיקוד מייג'ור גנרל הנרי האלק.
בורגארד הצליח לחלץ את חייליו לאחר שהטעה את כוחות הצפון וגרם להם לחשוב שכוחו גדול בהרבה. הוא נאלץ לסגת בגלל כוחם העדיף של צבאות הצפון, וגם מכיוון שרבים מחייליו מתו כתוצאה מזיהום המים בקורינת': מספר המתים מן הזיהום היה כמעט כמספר ההרוגים בקרב שילה. החלטתו לנטוש את צומת המסילות החשוב של קורינת' ללא קרב נחשבה כהחלטה שנויה במחלוקת. לאחר נסיגה זו, נטל בורגארד חופשת מחלה ללא אישור מראש ובתגובה שוחרר מהפיקוד ובמקומו מונה גנרל ברקסטון בראג מאלבמה, ב-17 ביוני 1862.
בורגארד קיבל עליו את הפיקוד על הגנת חופי ג'ורג'יה ודרום קרולינה. הוא הגן על העיר צ'ארלסטון, עיר נמל ומסחר חשובה בדרום קרולינה, בהצלחה במשך שנתיים, מ-1862 עד 1864. העיר הייתה מרכז לספינות הדרום שניסו להבקיע את ההסגר הימי שהטיל הצפון, ולכן חשיבותה לשני הצדדים הייתה רבה. ב-1864 סייע בורגארד לרוברט א' לי בהגנת ריצ'מונד, וכחלק מקרבות אלה הביס כוחות גדולים בהרבה משלו, גם בעזרת הימור נכון על כוונות מפקדי הצפון.
לקראת סוף המלחמה מונה בורגארד כמפקד כל כוחות הקונפדרציה במערב. ואולם, כלל הכוחות שעמדו לרשותו היו קטנים, והועסקו בחזיתות שונות; לא היו לו די כוחות כדי לבלום את צבאו של שרמן, במסעו מאטלנטה אל האוקיינוס האטלנטי, מסע שנקרא "הצעדה אל הים" (The March to the Sea). בורגארד והגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון נכנעו לשרמן באפריל 1865.
אחרי המלחמה
אחרי המלחמה תמך בורגארד במתן זכויות אזרח וזכויות הצבעה לעבדים המשוחררים, דעה יוצאת דופן בקרב בכירי הקונפדרציה. בורגארד היה חבר במפלגה הדמוקרטית, שפעלה לסיים את שלטון המפלגה הרפובליקנית בזמן תקופת השיקום מחדש של מדינות הדרום, לאחר המלחמה.
בורגארד כתב ופרסם מספר ספרים ומאמרים בנושאים צבאיים, במהלך ולאחר המלחמה. חלקם עוסקים בנושאים צבאיים כלליים, וחלקם מנתחים מערכות במלחמת האזרחים עצמה, שבהן השתתף בורגארד. בורגארד ודייוויס פרסמו סדרה של מאמרים שבהם התנגחו זה בזה והאשימו איש את רעהו בתבוסת הדרום.
גנרל בורגארד דחה הצעות להתמנות כמפקד הצבא ברומניה (1866) ובמצרים (1869). הוא ניהל חברות רכבת, ושימש גם כמהנדס יועץ, בדרום ארצות הברית; כנשיא חברת הרכבות של ניו אורלינס וקרולטון, מ-1866 עד 1876, המציא סוג של רכבת קלה שהונעה בעזרת כבלים.
בורגארד שירת בממשל לואיזיאנה, ראשית כשליש ראשי של המיליציה של לואיזיאנה (שהפכה ברבות הימים למשמר הלאומי), ולאחר מכן, בהצלחה פחותה, כמנהל מפעל ההגרלות של לואיזיאנה, מעין מפעל הפיס, שהיה אמור להיות מפעל ההימורים החוקיים היחיד במדינה, אך הואשם ברמאות ושוחד. בורגארד עצמו לא הואשם בחוסר יושר, ונחשב אדם אמין, אך הוא לא הצליח למנוע את השחיתות. ב-1888 נבחר בורגארד כנציב העבודות הציבוריות בניו אורלינס.
בורגארד נפטר בניו אורלינס ב-20 בפברואר 1893 ונקבר בה.
למון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
המאה ה-40 לפנה"ס
המאה ה-40 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 4000 לפני הספירה והסתיימה בשנת 3901 לפני הספירה. זוהי המאה ה-40 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
עורק הקיבה והפדר הימני
אנטומיה
העורק מתפצל מעורק הקיבה והתריסריון ונע מימין לשמאל לאורך העקומה הגדולה של הקיבה, בין שכבותיו של הפדר הגדול. בסופו הוא משיק עם עורק הקיבה והפדר השמאלי, המסתעף מעורק הטחול. למעט באזור שוער הקיבה, שם הוא במגע ישיר עם הקיבה, העורק נמצא במרחק של עובי אצבע מהעקומה הגדולה.
מהעורק מסתעפים ענפים מרובים. ענפי הקיבה (rami gastrici) עולים ומספקים דם הן לחלקיה הקדמים והן לחלקיה האחוריים של הקיבה, ואילו ענפי הפדר (rami omentales) יורדים ומספקים דם לפדר הגדול ובסופם הם משיקים לענפים מעורק המעי הגס האמצעי.
היבטים קליניים
עורק הקיבה והפדר הימני היה לעורק הראשון שבו נעשה שימוש כשתל בניתוח מעקפים. הניתוח התבצע בשנת 1984 על ידי ג'ון פים ועמיתיו מאוניברסיטת קווינס בקנדה. עורק זה הפך לחלופה מקובלת במקרים שבהם לא ניתן להשתיל את אחד הוורידים הספונים. המקום המועדף להשתלתו הוא לדופן שריר הלב האחורית, כגון לעורק הכלילי הימני ולענף האחורי היורד.
פוטש יולי
חודשים ספורים לאחר מלחמת האזרחים באוסטריה, תקפו אנשי המפלגה הנאצית האוסטרית וחיילי אס אס גרמנים את הקנצלרות בווינה. זאת בניסיון להפיל את שלטונה של מפלגת חזית המולדת האוסטרית תחת הנהגתו של אנגלברט דולפוס, ולהקים ממשלה פרו נאצית חדשה תחת הנהגתו של אנטון רינטלן, ראש המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית. הפוטש הנאצי באוסטריה נכשל, משום שרוב האוכלוסייה האוסטרית וכוחות השיטור היו נאמנים לדולפוס. הנאצים הצליחו אמנם לרצוח את דולפוס, אך קורט שושניג לקח את מקומו, והאוסטרופשיזם המשיך להתקיים במדינה.
גרמניה הנאצית רצתה לפלוש לאוסטריה כדי להפוך אותה למדינת חסות נאצית, אך איטליה הפשיסטית שהייתה בעלת ברית של אוסטריה, מנעה מן הגרמנים את הפלישה.
הרקע לפוטש
עליית הנאצים לשלטון ב-30 בינואר 1933, כאשר פאול פון הינדנבורג מינה את היטלר לקנצלר גרמניה, חיזקה מאוד את הנאצים באוסטריה. ב-4 במרץ 1933, אנגלברט דולפוס ביטל אסיפות במועצה הלאומית של אוסטריה (הפרלמנט האוסטרי), הדבר עורר את זעמם של הנאצים שדרשו בחירות חדשות וכן הגיבו בגל של מעשי טרור. דולפוס הורה לבצע מעצרים וחיפושים בבתים של פעילים נאצים כדי לבלום את הטרור. אז התערב בנעשה הנס פרנק, שר המשפטים ועורך דין בווארי - הוא איים שגרמניה הנאצית תפלוש לאוסטריה. דולפוס התמקד דווקא מאיומים בתוך המדינה, הוא פעל כדי להחליש את כוחה של המפלגה הקומוניסטית האוסטרית ואת הרפובליקנישר שוצבונד (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית). הנס פרנק, יחד עם חברים נוספים במפלגה הנאצית הגרמנית, הנס קרל ורולנד פרייזלר, הגיעו לוינה ב-13 במאי 1933 כדי להשפיע על דעת הקהל במדינה, הם אף נאמו בגראץ. לאחר יומיים הנס פרנק גורש מאוסטריה והמפלגה הנאצית האוסטרית הוצאה מחוץ לחוק ב-19 ביוני 1933. אוסטרים נאצים רבים עזבו לגרמניה והצטרפו ללגיון האוסטרי, בעוד שאחרים ירדו למחתרת. ממשלתו של היטלר הפעילה סנקציות כלכליות, בעיקר בתחום התיירות, נגד אוסטריה.
מהלך הפוטש
הנאצים לא היו חמושים, הם האמינו שכוחות המשטרה והצבא האוסטריים יצטרפו עליהם מיד עם הכרזת הפוטש ברדיו, אולם כוחות אוסטריה היו נאמנים לממשל המכהן. ב-26 ביולי, שיירה גרמנית נעצרה בגבול אוסטריה ובה נמצאו הנחיות לביצוע הפוטש. מסמכים אלה שנמצאו בקרבה לעיר קולרשלאג מכונים "מסמכי קולרשלאג" והם מעידים על קשר הדוק בין הממשלה בגרמניה לבין פוטש יולי.
אחרית דבר
בסופו של דבר הפוטש דוכא על די כוחות המשטרה, כוחות הצבא ומיליציות שנותרו נאמנים לשלטון. מספר ההרוגים בניסיון הפטוש אינו ידוע בוודאות והדעות חלוקות באשר למספרם. לדעת היסטוריון אחד, כמות ההרוגים הכוללת היא 270 איש, כאשר 153 מתוכם הם פעילים נאצים (כולל 13 איש שהוצאו להורג בעקבות הפושט ו-7 ששלחו ידם בנפשם), ואילו 104 הרוגים נספרו בצד הנגדי, מהם 13 אזרחים. לדעת היסטוריון אחר, קורט באואר, היו 223 הרוגים: 111 פעילים נאצים, 101 מצד הממשלה האוסטרית ו-11 אזרחים. מספר ההרוגים מן הפוטש מעורך ב-500 עד 600 איש.
ב-26 ביולי 1934 בתי דין צבאיים שפטו את המורדים, 13 מהם הוצאו להורג, ביניהם ארבעה שוטרים אוסטרים ששיתפו פעולה עם הנאצים. 4,000 פעילים נאצים נאסרו. רבים נמלטו מן המדינה ליוגוסלביה או לגרמניה. קורט שושניג עלה לשלטון באוסטריה בעקבות כישלון הפוטש. במהלך קיץ 1934 נערכו טיהורים במוסדות אוסטריה, לרבות במשטרה.
נבחרת קולומביה בכדורגל נשים
נבחרת קולומביה בכדורגל נשים מייצגת את קולומביה בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של קולומביה.
משחקה הראשון של הנבחרת התקיים ב-1998 במסגרת אליפות דרום אמריקה השלישית, ובו היא ניצחה 1-3 את ונצואלה. מאז הקמתה המאוחרת יחסית, נמצאת הנבחרת במגמת השתפרות וכיום היא נמנית עם הנבחרות הטובות ביותר בדרום אמריקה. ב-2019 זכתה לראשונה בתולדותיה במדליית הזהב במשחקים הפאן-אמריקאיים. היא הגיעה פעמיים לבית הגמר של אליפות היבשת (2010 ו-2014), ובשני המקרים סיימה במקום השני אחרי ברזיל.
ב-2011, העפילה קולומביה בפעם הראשונה בתולדותיה לגביע העולם של פיפ"א, ובכך הייתה לנבחרת הדרום-אמריקאית השלישית (אחרי ברזיל וארגנטינה) שמפעילה לגביע העולם לנשים. בטורניר זה, היא השיגה רק נקודה אחת ולא עברה את שלב הבתים. בטורניר שנערך ארבע שנים לאחר מכן, היא כבר השיגה ניצחון ראשון (0-2 על צרפת), ונעצרה רק בשמינית הגמר על ידי ארצות הברית. כמו כן, הנבחרת השתתפה פעמיים בטורניר הכדורגל של המשחקים האולימפיים - לונדון 2012, בו הפסידה בכל משחקיה ולא הצליחה לעבור את שלב הבתים וכן ריו 2016 שבו הפסידה לצפרת וניו זילנד, אך הוציאה תיקו 2-2 מאוד מכובד מול ארצות הברית.
גם בקטגוריות הצעירות קולומביה רשמה הצלחה כאשר זכתה באליפות דרום אמריקה עד גיל 17 ב-2008 ואותו סגל הגיע למקום השני באליפות היבשת עד גיל 20 שנתיים מאוחר יותר. זה גם היה הבסיס לסגל הבוגרת שהשיג את ההצלחות בהעפלה למונדיאל ולאולימפיאדה. ב-2010 הנבחרת עד גיל 20 השיגה את השתתפותה היחידה בגביע העולם וסיימה במקום הרביעי כשהיא מפסידה בחצי הגמר לדרום קוריאה 0-1. לגביע העולם עד גיל 17 העפילה קולומביה ארבע פעמים בין השנים 2008-2018, אך מעולם לא עברה את השלב הראשון.
יואב גת
יואב גת (נולד ב-8 בנובמבר 1980) הוא שחיין עבר, אלוף ושיאן ישראל בשחייה. בעל מדליית ארד מאליפות אירופה בשחייה. הוא השתתף באולימפיאדת סידני במדי נבחרת ישראל ובשלוש אליפויות עולם בשחייה (פוקואוקה 2001, ברצלונה 2003 ו-מונטריאול 2005). היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה 200 מטר גב מתחת ל-2 דקות. הוא זכה במדליות במכביה.
ביוגרפיה
ב שנערכה בבאת', אנגליה בשנת 1995 זכה גת במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:07.65 דקות.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בקופנהגן, דנמרק בשנת 1996 זכה גת במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:04.74 דקות. במשחה ל-100 מטר גב הוא קבע תוצאה של 1:00.84 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-15 שנערכו ביולי 1997 זכה גת במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא מכביה ובשיא ישראלי חדש של 2:03.14 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסביליה, ספרד באוגוסט אותה שנה קבע גת במשחה ל-100 מטר גב תוצאה של 59.73 שניות ובמשחה ל-200 מטר גב תוצאה של 2:04.95 דקות.
בשנים 1998–1999 התאמן גת באוניברסיטת ג'ורג'יה, ארצות הברית. באליפות המכללות של ארצות הברית בשחייה (NCAA) הוא קבע בשלב המוקדמות שיא ג'ורג'יה חדש במשחה ל-200 יארד גב בתוצאה של 1:42.71 דקות. בשלב הגמר הוא סיים במקום החמישי בתוצאה של 1:42.95 דקות וזכה בתואר אול-אמריקה (All-America). באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיסטנבול, טורקיה בשנת 1999 סיים גת במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.72 דקות. בנוסף, במשחה ל-100 מטר גב הוא קבע תוצאה של 58.24 שניות.
מדליית ארד באליפות אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2000 זכה גת במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.32 דקות. בשלב המוקדמות הוא סיים ראשון בשיא ישראלי חדש של 2:00.61 דקות ובשלב חצי הגמר הוא עלה מהמקום השני בשיא ישראלי חדש נוסף של 2:00.20 דקות. בנוסף, הוא סיים במקום ה-23 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.40 שניות ובמקום ה-24 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.27 שניות.
אולימפיאדת סידני
באולימפיאדת סידני (2000) סיים גת במקום ה-16 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:03.80 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:00.80 דקות ועלה מהמקום ה-13 לשלב חצי הגמר.
גמר באליפות עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 2001 סיים גת במקום השמיני במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.09 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:00.72 ועלה מהמקום השישי. בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא ישראלי חדש 1:59.39 דקות ועלה מהמקום החמישי. הוא היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה משחה זה מתחת ל-2 דקות. בנוסף, הוא סיים במקום ה-27 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.16 שניות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה באנטוורפן, בלגיה בדצמבר 2001 זכה גת במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:54.15 דקות. ארבעה חודשים לאחר מכן באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה במוסקבה, רוסיה באפריל סיים גת במקום השישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:54.32 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:54.53 ועלה מהמקום השלישי. בנוסף, הוא סיים במקום ה-14 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.42 שניות, במקום ה-21 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.54 שניות ובמקום ה-31 במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש של 57.04 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2002 סיים גב במקום ה-12 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.15 דקות, במקום ה-26 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.89 שניות ובמקום ה-27 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.98 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 סיים גת במקום העשירי במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:59.22 דקות (שיא זה החזיק מעמד 6 שנים עד שנשבר על ידי גיא ברנע באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט אוגוסט 2009 בתוצאה של 1:58.99 דקות), כשבשלב המוקדמות קבע תוצאה של 1:59.82 דקות ועלה מהמקום התשיעי. הוא סיים במקום ה-15 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.71 שניות, כשבשלב המוקדמות קבע תוצאה של 55.41 שניות ועלה מהמקום השמיני (תוצאה זו הייתה קרובה לשיא הישראלי של איתן אורבך בעשירית השנייה, 55.31 שניות). בנוסף, הוא סיים במקום ה-34 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.64 שניות.
בתחרות השחייה של המכביה ה-17 שנערכה בשנת 2005 זכה גת בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.25 שניות, לפני ג'ושוע הפקין (57.69 שניות) ודשייל רוטברג (58.30 שניות), שניהם מארצות הברית ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא מכביה חדש של 2:02.66 דקות, לפני איתי צ'מה (2:05.72 דקות) וג'ושוע הפקין (2:07.59 דקות). שבוע לאחר מכן, באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בסוף יולי הוא סיים במקום 14 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.58 דקות, במקום 28 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.79 שניות ובמקום 24 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.20 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 13 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם תום בארי, ארז פרן ושי לבנת בתוצאה של 3:48.20 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006 סיים גת במקום ה-32 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.54 שניות ובמקום ה-37 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.90 שניות.
אחרי השחייה
גת סיים בהצטיינות את התואר הראשון במתמטיקה עיונית בטכניון בשנת 2017. במהלך לימודיו לתואר השני במתמטיקה עיונית בשטח תורת המספרים האנליטית עבר למסלול ישיר לדוקטורט וקבל את התואר בשנת 2021.
גת נשוי למיכל גת מורד, שלה תואר ראשון באדריכלות ותואר שני בתכנון ערים בהצטיינות מיוחדת מן הטכניון, ותואר דוקטור במדעי הקוגניציה מן המכון הטכנולוגי הפדרלי של שווייץ (ETH). בשנת 2021 קיבל את מלגת בלווטניק למחקר פוסט-דוקטורט בפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
GNU AGPL
GNU AGPL (בשם המלא באנגלית: GNU Affero General Public License) או רישיון גנו הציבורי הכללי של אפרו הוא רישיון חופשי מסוג copyleft שפורסם על ידי המוסד לתוכנה חופשית בנובמבר 2007, ומבוסס על הרישיון הציבורי הכללי של גנו, בגרסה 3 וכן על רישיון AGPL.
קרן התוכנה החופשית המליצה לשקול את GNU AGPLv3 לכל תוכנה שתופעל בדרך כלל ברשת. היא הסבירה את הצורך ברישיון במקרה בו מופעלת תוכנה חינמית על שרת: The GNU Affero General Public License is a modified version of the ordinary GNU GPL version 3. It has one added requirement: if you run a modified program on a server and let other users communicate with it there, your server must also allow them to download the source code corresponding to the modified version running there.
The purpose of the GNU Affero GPL is to prevent a problem that affects developers of free programs that are often used on servers.
(תרגום: רישיון GNU AGPL הוא גרסה שונה של הגרסה הרגילה של GNU GPL 3. יש לה דרישה נוספת: אם אתה מריץ תוכנית ששונתה בשרת ונותן למשתמשים אחרים לתקשר איתה שם, על השרת שלך לאפשר להם גם להוריד את קוד המקור המתאים לגרסה שהשתנה.
מטרת GNU AGPL היא למנוע בעיה שמשפיעה על מפתחי תוכנות חינמיות המשמשות לעיתים קרובות בשרתים.) יוזמת הקוד הפתוח אישרה את GNU AGPLv3 כרישיון קוד פתוח במרץ 2008 לאחר שחברת Funambol הגישה אותו לביקורת באמצעות המנכ"ל שלה אז, פבריציו קפוביאנקו.
תאימות עם GPL
רישיונות GNU AGPLv3 ו- GPLv3 כוללים כל אחד מהם סעיפים (בסעיף 13 של כל רישיון) המשיגים יחד סוג של תאימות הדדית לשני הרישיונות. סעיפים אלה מאפשרים במפורש "העברה" של יצירה שנוצרה על ידי קישור קוד המורשה במסגרת הרישיון האחד לבין קוד המורשה על פי הרישיון השני, אף על פי שהרישיונות שאינם מאפשרים רישוי מחדש בתנאים זה של זה. באופן זה, מאפייני ה Copyleft של כל רישיון מוגמשים על מנת לאפשר הפצת שילובים כאלה.
דוגמאות ליישומים תחת GNU AGPL
Stet הייתה התוכנה הראשונה שידוע כי יצאה תחת GNU AGPL, ב-21 בנובמבר 2007, והיא התוכנה הידועה היחידה ששימשה בעיקר לייצור רישיון משלה.
מפתחת Flask, חברת Armin Ronacher צייה ב 2013 כי AGPL GNU היא "הצלחה גדולה, במיוחד בקרב קהילת חברות ההזנק" בתור "מאפשר רישוי מסחרי כפול", ונתנה כדוגמאות את: Humhub, MongoDB, Odoo, RethinkDB, Shinken, Slic3r, SugarCRM, ו WURFL.
MongoDB נטשה את ה-AGPL בסוף שנת 2018 לטובת "רישיון ציבורי בצד השרת" (SSPL), וריאציה של GPLv3 המחייבת את מי שמספק "את התוכנה כשירות", לנגישות כלפי צד שלישי, חייב להפוך את כל המקור קוד של כל התוכנות המשמשות להקלת השירות הזמין באותו רישיון. ה- SSPL נדחה על ידי יוזמת הקוד הפתוח ונאסר על ידי דביאן וגם על ידי פרויקט פדורה, הקובעים שכוונת הרישיון היא להפלות ספקי מחשוב ענן המציעים שירותים על בסיס התוכנה מבלי לרכוש את הרישיון המסחרי שלה.
ביקורת
Héctor Martín Cantero מתח ביקורת על ה- GPL של אפרו על היותו EULA וגורם לתופעות לוואי.
סדר העבודה (שיר)
סדר העבודה הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי ישי ריבו, אשר יצא לאור ב-2 בספטמבר 2019, כסינגל השלישי מתוך אלבומו, אלול תשע"ט.
השיר נכתב על ידי ריבו עצמו, ומבוסס על תוכנם של ה"וידויים וההזאות" שנאמרים ביום כיפור בליבה של אמירת סדר העבודה, וגם הולחן והופק על ידיו, בשיתוף עם מאור שושן.
השיר זכה להצלחה בתחנות הרדיו, והגיע בשיאו למקום ה-12 במצעד ההשמעות ברדיו של חברת מדיה פורסט. במצעד הפזמונים העברי השנתי שערכו תחנת הרדיו גלגלצ ואתר ynet הגיע השיר למקום ה-34.
נכון לאפריל 2023, יש לשיר כ-9.4 מיליון האזנות ביוטיוב.
אונס וירטואלי
אונס וירטואלי (או אינוס וירטואלי; באנגלית: Virtual rape) הוא כפיית מעשים מיניים במרחב הווירטואלי. האונס מתבצע לרוב על קטינים או על קטינות, אך אונס וירטואלי יכול להתבצע גם על בגירים ובגירות באמצעות סחיטה באיומים.
הגדרה
עבירת מין היא עבירה הקשורה במיניות האדם, במעשים או בדיבור. עם התפשטות האינטרנט והרשתות החברתיות חדרו העבירות המיניות גם לרשת בצורת הטרדות מיניות שמבוצעות על ידי שליחת סרטוני עירום ודיק פיק.
במקרים מסוימים הפוגע גורם לנפגע או לנפגעת לבצע את הפעולות באמצעות סחיטה באיומים או תוך שימוש בשקרים – למשל בהתחזות לאדם צעיר או לאושיית רשת.
סוג נוסף של אונס וירטואלי מתבצע באמצעות גיימינג שבו אנשים יכולים לשחק עם דמויות וירטואליות. מספר נשים טענו שבמהלך משחק הדמויות שלהן נאנסו על ידי דמויות של שחקנים אחרים. אין חוק או פסיקה בנושא, אך קיימות קהילות וירטואליות שבהן הקהילה עצמה שופטת את המשתמשים.
יש שכינו הפצת סרטוני עירום של נשים ללא רשותם "אונס וירטואלי".
הפסיקה במדינת ישראל
על פי משרד המשפטים, 70 אחוזים מהנפגעים במיניות ברשת הן נשים ונערות, ו-80 אחוזים מהפוגעים הם זכרים.
חוק העונשין מגדיר אונס כ"החדרת איבר מאיברי הגוף או חפץ לאיבר המין של האישה ללא הסכמתה החופשית" (סעיף 345), מספר משפטנים טענו שלפי הגדרה זו במובנה הפשוט אונס וירטואלי לא נחשב לאונס כלל, אך שופט בית המשפט העליון ניל הנדל ונשיאת בית המשפט העליות אסתר חיות כתבו בפסק דין ש"העובדה שמדובר בניסיון ל'אינוס מרחוק' באמצעות רשת האינטרנט, אין בה בהכרח כדי להמעיט מחומרת המעשה" זאת בשל הנפיצות של הפגיעה.
השופטים הסתמכו גם על סעיף 350 בחוק העונשים הקובע כי "לעניין עבירה לפי סימן זה (פרק י סימן ה), אחת היא אם העושה עשה את המעשה או גרם שהמעשה ייעשה בו או באדם אחר", לא נעשה שימוש נרחב בפסקה זו עד לפסק דין זה.
בסוף 2012 נעצר תושב יהוד בשם יוסף סבח על "אונס וירטואלי" – שכנוע של ילדה בת 16 לבצע עבורו מעשים מיניים בטענה שהוא חולה סרטן. האישום באונס וירטואלי נחשב לתקדים, ולבסוף בוטל והוא הורשע בעבירות מין בקטינות.
בתחילת 2021 נעצר תושב באר שבע בשם אלירן הללי ב"אונס במרחב הווירטואלי". הללי ערער לבית המשפט העליון בטענה שהדבר מנוגד לכוונת המחוקק, השופטים דחו את ערערו.
בעולם
בשוודיה נעצר אדם על אונס וירטואלי.
ג'ון ל. סהון
ג'ון לסטר סהון (באנגלית: John Leicester Sehon; 9 ביוני 1862 – 18 במאי 1913) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית בקליפורניה וראש עיריית סן דייגו.
ביוגרפיה
במהלך מסע הבחירות שלו, הדגיש סהון את הרעיון שהציבור הוא הבעלים של אספקת המים והיה מוביל ברפורמות בשירותו הקודם במועצת העיר. במהלך הקמפיין, עלתה מחלוקת בשאלה האם קצין בצבא בדימוס יכול להתמודד באופן חוקי למשרד אזרחי. רק כדי לוודא שלא תהיה בעיה, סרן סהון נעלם לאחר שנבחר, כך שלא ניתן היה להגיש לו ניירות משפט. רגע לפני חצות כשהחלה כהונתו הוא התגנב ללשכת ראש העיר והכריז על עצמו כראש העיר. בהליכי משפט שהתקיימו לאחר מכן, פסק בית המשפט העליון של המחוז נגד ראש העיר, אך פסק דינו התהפך על ידי בית המשפט לערעורים ובית המשפט העליון בקליפורניה.
בעודו ראש העיר, הטיל וטו על ההצעה להעניק לחברת "מי ההרים של דרום קליפורניה" מונופול על אספקת המים לסן דייגו. ג'ון ד. ספריקלס, מבעלי חברת הסוכר הקרויה על שמו, שפך כסף על הבחירות למועצת העיר כדי לבטל את הווטו.
סהון היה מפקח המשטרה בעשור הראשון של המאה ה-20. לאחר קמפיין פומבי נגד זנות מצד אזרחים בולטים רבים, בנובמבר 1912 הוציא סהון את הצו שמטרתו לסגור את "מחוז סטינגרי". הוא נפטר בסן דייגו ב-18 במאי 1913 ונקבר בבית העלמין של הר הופ.
KDE neon
KDE neon היא הפצת לינוקס, המפתוחת על ידי KDE ומבוססת על גרסאות תל"א של אובונטו. KDE טוענת כי KDE neon אינה "הפצת KDE", אלא ארכיון עדכני של חבילות KDE ו־Qt.
גרסאות
להפצה מספר סוגי גרסאות:
חומרה
KDE מפיצה ביחד עם חברת המחשבים Slimbook שני מחשבים ניידים המותקנים עם ההפצה מראש: KDE Slimbook ו־KDE Slimbook II, אשר הושקו בשנים 2017 ו־2018 בהתאמה.
כמו כן, ההפצה תומכת במחשבים מארכיטקטורת 64 ביט בלבד.
נס רפואי
עלילה
צ'ארלי (מייקל שנקס) ואלכס (אריקה דוראנס) הם זוג רופאים מאורסים. בדרכם לחתונתם, הם נקלעו לתאונת דרכים שהכניסה את צ'ארלי לתרדמת. התאונה הותירה את בית החולים באי סדר, והכניס להלם את ארוסתו ועמיתתו המנתחת, אלכס ריד. אלכס במירוץ להצלת חייו של ארוסה צ'ארלי מחוסר ההכרה. צ'ארלי מסתובב כרוח במסדרונות בית החולים ומתקשר עם רוחות אחרות של חולים מחוסרי הכרה וחולים שנפטרו.
שחקנים
אריקה דוראנס - ד"ר אלכס ריד
מייקל שנקס - ד"ר צ'ארלי האריס
ג'וליה צ'אן - ד"ר מגי לין
דניאל גיליס - ד"ר ג'ואל גורן
ג'רוד ג'וזף - ד"ר עמנואל פאלמר
חוסיין מדהבחי - ד"ר שהיר חמזה
מישל נולדן - ד"ר דון בל
פארווין קאור - ד"ר אשה
בנג'מין איירס - ד"ר זאקרי מילר
ונדי קרוסון - ד"ר דיינה קיני
ג'וזף פייר - האח ג'קסון וייד
קים שו - ד"ר קאסי ויליאמס
כריש הגנגס
כריש הגנגס (שם מדעי: Glyphis gangeticus) הוא מין כריש מים מתוקים האנדמי לנהרות הגנגס והבראהמאפוטרה, והוא מצוי בסכנת הכחדה חמורה. נפוץ לבלבל בינו לבין הכריש השורי המאכלס אף הוא את הגנגס ויש שקוראים אף לו (בטעות) "כריש הגנגס". בשונה מכריש שורי, אשר נדרש לנדוד לים על מנת להתרבות, כריש הגנגס הוא כריש נהרות מובהק.
ג'ון פיקרינג (שופט)
ג'ון פיקרינג (באנגלית: John Pickering; 22 בספטמבר 1737 – 11 באפריל 1805) היה מושל ניו המפשייר, שופט בית המשפט העליון של ניו המפשייר ושופט מחוזי במחוז ניו המפשייר. הוא היה הפקיד הפדרלי השני שהודח על ידי בית הנבחרים והראשון שהורשע והועבר מתפקידו במשפט הדחה שנערך לו בסנאט.
כריש הגנגס
זהו כריש באורך מרבי של 2 מטר והוא בעל מבנה שיניים מחורצים המתאימים ללכידת דגים. הכריש קטן יחסית והוא לא מאיים על בני אדם. התקפות שקרו בגנגס ומיוחסים למין זה הם כנראה טעות בזיהוי עם הכריש השורי, התוקפני בהרבה לבני אדם.
ג'ון פיקרינג (שופט)
השכלה וקריירה
פיקרינג נולד ב-22 בספטמבר 1737 בניואינגטון, ניו המפשייר. הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד ב-1761. הוא החל להתמחות בגרינלנד, פרובינציה בניו המפשייר, ועבר מאוחר יותר לפורטסמות', עד 1783, והמשיך בהתמחות בין 1788 ל-1790. הוא היה חבר בוועידת ניו המפשייר בין 1781–1783 ושוב בין 1791–1792. הוא נבחר לבית הנבחרים של ניו המפשייר ב-1783 וכיהן בו עד 1787. הוא היה חבר בוועידת ניו המפשייר שתפקידה היה לאשרר את החוקה האמריקאית ב-1788. פיקרינג היה חבר גם בסנאט של ניו המפשייר ובמועצה המבצעת של המדינה עד 1790. בשנת 1790 כיהן כמושל ניו המפשייר (שנקרא אז "נשיא ניו המפשייר"). בין 1790 ל-1795 כיהן כשופט בית המשפט העליון של המדינה.
כשופט
פיקרינג הוצע לתפקיד שופט מחוז ניו המפשייר ב-10 בפברואר 1795 על ידי ג'ורג' וושינגטון, אחרי פטירתו של ג'ון סאליבן מספר שבועות מוקדם יותר. ב-11 בפברואר אושר מינויו על ידי הסנאט האמריקאי והושבע באותו היום. כהונתו הופסקה ב-12 במרץ 1804 עקב משפט ההדחה שהתנהל מולו בסנאט והרשעתו בו.
כריש הגנגס
ההערכה היא שנשארו מעט פרטים בעולם וגם עליהם לא ידוע הרבה.