cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סוף העולם שמאלה
תקציר
השביתה אינה מובילה לשום מקום, אך העובדים, מתוך כעס וייאוש, מחליטים להילחם עד הסוף המר. רק נס יכול להציל את המצב, והוא לא מאחר להגיע: רוג'ר וחבריו מנסים לשמור על ניצוץ של זהות אימפריאלית דרך הדבקות במשחק הקריקט היומי. מכיוון שחסרים להם ציוד ומדים, הם פונים לקונסוליה הבריטית בתל אביב לעזרה. הבריטים, הצופים ליחסי ציבור רבים סביב המשחק, עוזרים לא רק על ידי הקצאת תמיכה אתלטית אלא גם על ידי הבטחה לשלוח את אלופת הקריקט של אנגליה למשחק ידידותי נגד "הקבוצה" של העיירה. החדשות אודות אירוע הספורט ההיסטורי מאחדות את העיירה כולה, את ההודים והמרוקאים גם יחד, מאחורי משחק שרק מעטים מהם מבינים בו. אך האירוע שמבטיח שהעיירה תהיה "על המפה" גורם למשפחות לקוות שאולי סוף סוף יגיע השינוי שכולם מחכים לו.
ביום הגדול, בעוד חברי פרלמנט וסלבריטאים שונים מגיעים למקום מתל אביב, נראה כי הגאולה באופק, אך תושבי העיירה אינם מצליחים לעמוד בקצב האיטי והמהורהר של המשחק. החלטת שופט יוצרת מהומה קטנה, המתפתחת למהומה גדולה, שנהפכת בסופו של דבר לתוהו ובוהו מוחלט והקבוצה הבריטית נמלטת בקושי מן המקום. סופה העגום של העיירה נראה ודאי. אלא שנראה כי המשחק בכל זאת הביא עמו ברכה: השביתה הפכה למבוכה פוליטית. כתוצאה מפרסומו של המשחק, מאלצת הממשלה את בעלי המפעל להיענות לדרישות העובדים. וכך, בצורה עקיפה, "נס" אכן מתרחש.
צילומים
הסרט מגולל לכאורה את סיפורה של העיר דימונה, אך הצילומים נערכו בחודשי מרץ ואפריל ביישובים מדרשת בן-גוריון ובירוחם. המיקומים בהם צולמו הסצנות נבחרו כך שיהיו כמה שיותר קרובים למקור. הסצנה של משחק הקריקט המופיעה בסרט צולמה במגרש הקריקט של שדה בוקר ואחד מהבניינים בסרט, הבניין בו גרה סימון, הוא שיחזור של בניין אמיתי שהיה.
סביב יציאת הסרט
הסרט זכה להצלחה קופתית רבה, ומאות אלפים צפו בו בבתי הקולנוע בישראל. הסרט השתתף בפסטיבלים בינלאומיים לקולנוע בארצות הברית, באוסטרליה, בהודו ובמדינות אירופה, וזכה במספר פרסים, בהם פרס חביב הקהל בפסטיבל טאורמינה ופרס חבר השופטים בפסטיבל טוקיו, יפן. בישראל זכה הסרט בשני פרסי אופיר. בשנת 2005 יצא ה-DVD של הסרט, אליו התווספו קטעים מיוחדים. גם ה-DVD זכה להצלחה גדולה בישראל.
סכסוך משפטי מתוקשר נוצר בין השחקנית רובי פורת-שובל, המשחקת בסרט, ובין הבמאי אבי נשר, כאשר שובל דרשה להיות רשומה גם כיוצרת הסרט בטענה כי הוא מבוסס על חייה. ב-2011 הגיעו הצדדים להסכם, במסגרת הליך בוררות חשאי, במסגרתו רכשו מפיצי הסרט את חלקה של פורת שובל. בנוסף, במאי 2011 פסק בית המשפט כי היא תקבל חצי מיליון שקל על זכויות היוצרים לסרט.
ז'אן-בטיסט דני
ז'אן-בטיסט דני (בצרפתית: Jean-Baptiste Denys; 1643 – 3 באוקטובר 1704) היה רופא צרפתי שערך את עירוי הדם הראשון בבני-אדם המתועד במלואו. הוא למד רפואה במונפלייה והיה רופאו האישי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
דני ביצע את עירוי הדם המתועד הראשון בבני אדם ב-15 ביוני 1667. הוא עירה כ-12 אונקיות של דם כבשה לנער בן 15 אשר דמו הוקז באמצעות עלוקות 20 פעמים. הנער שרד את העירוי. דני ביצע עירוי נוסף בפועל, אשר אף הוא שרד. בשני המקרים המטופלים שרדו כפי הנראה הודות לכמויות הדם הקטנות שהוערו.
המטופל השלישי של דני שקיבל עירוי דם היה הברון השוודי גוסטף בונד. הוא קיבל שני עירויים ומת לאחר העירוי השני. בחורף 1667 ביצע דני מספר עירויים עם דם עגל לאנטואן מורי, שמת בניסיון השלישי. אשתו של מורי טענה כי דני אחראי למות בעלה, והוא הואשם ברצח. דני זוכה במשפט ואשתו של מורי הואשמה בגרימת מותו. לאחר המשפט חדל דני לעסוק ברפואה. מאוחר יותר נקבע כי מורי מת מהרעלת ארסן.
ניסוייו של דני עוררו פולמוס נרחב בצרפת, וב-1670 נאסרה הפרוצדורה. עירוי הדם נזנח למשך כמאה וחמישים שנה. רק לאחר שקרל לנדשטיינר גילה ב-1901 את קבוצות הדם נהיה עירוי הדם תהליך בטוח ואמין.
דביר (עיר עתיקה)
דְּבִיר (נקראה גם קִרְיַת סֵפֶר ואולי גם קִרְיַת-סַנָּה) הייתה עיר כנענית חשובה ביותר מדרום לחברון, במעמד דומה לזה של חברון ולכיש. התנ"ך מספר כי העיר נכבשה בידי כוחותיו של יהושע בן נון והייתה עיר חשובה בנחלת שבט יהודה שניתנה לכוהנים.
דביר ומסורות כיבושה
כפי שניתן לראות, המקורות המקראיים שלעיל נבדלים במידה מסוימת באשר לכיבוש חברון ודביר, הכרוכים זה בזה. ואלה 3 הגרסאות העיקריות:
2. חברון נכבשת בידי כלל שבט יהודה במסע כיבושים משל עצמו, כחלק ממסעות כיבושים נפרדים של השבטים השונים לאחר מות יהושע. לאחר כיבוש חברון נכנס כלב לתמונה, ומכאן מובא מילה במילה הסיפור הקודם על כיבוש דביר, אשר כלב מאציל לעתניאל, ועל גולות המים (שופטים א יב-טו).
3. חברון ודביר נכבשות בידי יהושע וכלל ישראל, כחלק ממסע מלחמה אחד בו הוא כובש את כל מרכז ודרום הארץ , לאחר כיבוש יריחו והעי. בהמשך לכך מופיעה רשימת 31 מלכי כנען אותם הכו יהושע ובני ישראל, ובהן גם חברון ודביר.
גרסאות אלה ניתנות לכאורה ליישוב חלקי מתוך השקפה הרמוניסטית של פירוש מסורתי, שהרי לפי המסורת כלב וקנז הם בני שבט יהודה, המשתייך לכלל ישראל; אולם יש לשים לב שיש כאן לפחות שתי גרסאות נבדלות על כיבוש הארץ (ובתוכה דביר וחברון): האחת שיהושע וכלל ישראל כבשו את כל דרום ומרכז הארץ במסע אחד, והאחרת לפיה השבטים כבשו את נחלותיהם לאחר מות יהושע, ודביר וחברון בכלל זה.
חקר המקרא הביקורתי, לעומת זאת, משחזר כאן 3 גרסאות שונות לכיבוש הארץ בכלל, ודביר וחברון בפרט : מסורת כלבית מקומית, מסורת יהודאית של כלל יהודה, ומסורת שלפיה כבש יהושע עצמו, עם כלל ישראל, את כל הארץ לרבות חברון ודביר.
מקובל להניח כי הסיפור המקומי ביותר הוא גם המסורת הקדומה ביותר: כלב בן יפונה כובש את חברון, ומאציל את כיבוש דביר לעתניאל בן קנז. כלב מייצג את הכלבים, תת-שבט חזק ביהודה, שמרכזו בחברון וסביבותיה. גם הקנזים הם תת-שבט בולט, והסיפור מציג את יחסי הכוחות ביניהם, כמקובל בגנאלוגיות מסוג זה המוכרות בחברות שבטיות רבות. הסיפור גם מוצא לנכון להסביר את בעלות דביר והקנזים על גולות המים שלכאורה אמורות להיות ברשות הכלבים. הזיהוי ההסטורי-ארכאולוגי של ערי הכלבים מול ערי הקנזים, וזיהויין בשטח של גולות המים, מאששים פרשנות גנאלוגית זו.
דביר ברשימת ערי יהודה
דביר נזכרת ברשימת ערי יהודה, בקבוצה 5 היא קבוצת דרום ההר, בספר.
רשימת זו של ערי יהודה מופיעה ב במסגרת תיאור נחלת יהודה; זהו המקור הטופונימי המפורט ביותר במקרא, והבסיס למחקר הגאוגרפי-היסטורי של יהודה המקראית. ניתוח טקסטואלי והסטורי מראה כי היא חלק מרשימה גדולה יותר שכללה גם את ערי בנימין ב, כלומר את מלוא היקפה של ממלכת יהודה. הרשימה איננה מהתקופה המשוערת של יהושע או של ההתנחלות, שכן היא משקפת שיא יישובי אליו הגיעה ממלכת יהודה רק במאות 7–8 לפסה"נ, בערך ימי חזקיהו או יאשיהו (עדיפות מסוימת לאחרון). אשר למהות הרשימה המקורית יש מחלוקת. היה מקובל להניח שהיא שיקפה חלוקה מנהלית של ממלכת יהודה, שכן הערים ערוכות בקבוצות גאוגרפיות. אולם גבולותיהן של הקבוצות אינם מוגדרים, והן נכנסות לעיתים זו לתוך זו. כל שניתן לומר הוא שהרשימה משקפת את המצב היישובי בממלכת יהודה, כנראה בימי יאשיהו. סקר הר יהודה והמחקר הנלווה אליו תומך במסקנה זו.
דביר ברשימת ערי הלוויים
בתקופת הממלכה המאוחדת הייתה דביר אחת מערי הלוויים.
רשימת ערי הכוהנים והלויים, =, כוללת 9 ערים ביהודה. מההר נזכרות 6 ערים, ובדרומו בלבד: חברון, יתיר, אשתמוע, חלן, דביר, יוטה. בשפלה 3 ערים נוספות: לבנה, עשן, בית-שמש. ריכוז זה מהווה חריגה בולטת מהסכמטיות הקיצונית של הרשימה, שבה מוקצות לכל שבט 4 ערים כך שהמניין הכולל הוא 48. המחבר או העורך המקראי מצדיק זאת בכך ששמעון ויהודה נטלו חלק אחד ברשימה, אך גם מניין זה צריך להיות 8 ולא 9 ערים (מהן רק עשן עשויה להחשב על שמעון). גם ביהודה, כאמור, אין פיזור הערים הומוגני, ואומר דרשני.
בנימין מזר סבר כי הערים הן מרכזי מינהל שארגן שלמה הצעיר בסוף ימי דוד -, כשללויים תפקיד מרכזי במינהל ולא רק בפולחן. מכלול הערים מתאים לתחום הממלכה המאוחדת של דוד ושלמה, אך הן מקובצות בכמה גושים. לפי מזר, וכן יוחנן אהרוני, נועדו גושי התיישבות הלויים לחזק את ספר הממלכה או אזורים בעייתיים בתוכה. ריכוזן בדרום יהודה מכוון לפקח על האוכלוסייה ה"לא ישראלית" לדעתו - הכלבים והקנזים.
מסורות הענקים
דביר מוזכרת גם כאחת מהערים עליהן נאמר: "וַיַּכְרֵת אֶת-הָעֲנָקִים מִן-הָהָר".
זהותם של הענקים או ילידי הענק במסורות חברון ודביר נדונה רבות במחקר הביקורתי. נראה שלפי המסורת הקדומה יושבי חברון וסביבתה הם אֲחִימַן שֵׁשַׁי וְתַלְמַי יְלִידֵי הָעֲנָק, ולכינוי ענק כנראה לא היה בתחילה גוון אגדי של נפילים אנשי מידות. ראו בהם קבוצה חורית, פלישתית, חיתית, או קבוצה שמית מערבית הנזכרת גם במקורות חוץ מקראיים מהאלף השני לפסה"נ, למשל בתעודות מארי. במקרה זה נהוג להבין את השם לפי המילה השמית-עברית שפירושה 'עדי לצוואר' (ברא' רבה כו, 16), שעודנה בשימוש בעברית במובן זה. בהתאם לניתוח זה, רק במסורות הנחשבות מאוחרות יותר החלו לזהותם עם נפילים ואנשי מידות, והמילה ענק הפכה לשם נרדף למשמעות זו; בעברית המודרנית זו המילה הנפוצה לתיאור אנשי מידות בעלי קומה גבוהה מהרגיל.
נראה איפה שילידי הענק היו יחידה שבטית כנענית / אמורית שישבו בהר חברון ובדביר ערב הגעת הכלבים והקנזים, שהורישו אותם מאזור זה.
קִרְיַת סֵפֶר ו"קִרְיַת-סַנָּה"
העיר נודעה גם בשם קִרְיַת סֵפֶר או קִרְיַת-סַנָּה, כפי שמצוין בספר יהושע:. בתקופת התנחלות השבטים, נכללה העיר בתחומו של שבט יהודה. לגבי השם האחרון יש ויכוח במחקר. נות טען כי בפסוק זה אכן נזכרה עיר בשם קִרְיַת-סַנָּה, וכי הגלוסה "הִיא דְבִר" אינה אלא זיהוי מוטעה של המעתיק. אולם מקובל ובצדק לקבל את הנוסח במלואו לפי תרגום השבעים, שם מופיע השם קִרְיַת סֵפֶר; קִרְיַת-סַנָּה אינו אלא שיבוש של השם קִרְיַת סֵפֶר, שיבוש הנובע מדמיון צלילים (הומויטלאוטון) לדַנָּה המופיעה קודם לכן. אם אכן כך הוא, דביר לא נקראה מעולם קריית סנה, אלא שיש כאן שיבוש מעתיק בלבד.
זיהוי התל
במחצית השנייה של המאה ה-19 זיהה הארכאולוג קלוד קונדר את דביר המקראית עם הכפר דאהרייה, בהר חברון.
זיהוי זה עמד בעינו עד שנת 1924, בה הציע ויליאם פוקסוול אולברייט לזהות את תל בית מירסים עם דביר המקראית. הזיהוי של אולברייט התקבל בזמנו על דעת כל החוקרים בהיותו תל כנעני מובהק שהושמד בשריפה גדולה במאה ה-13 לפני הספירה. במשך השנים הועלו ספקות ביחס לתיארוך של אולברייט. ב-1951 עלה קיבוץ השומר הצעיר על הקרקע כ-10 ק"מ מדרום-מערב לתל. ועדת השמות הממשלתית סירבה לבקשת אנשי הקיבוץ לקרוא לו "דביר" כשם התל, בשל היותו רחוק מדי, והסכימה לכנות אותו דבירה, לאמור "בדרך לדביר".
בשנת 1968 החלה משלחת ארכאולוגית בראשותו של משה כוכבי לבצע סקר ארכאולוגי בדרום הר חברון. גולת הכותרת של הסקר הייתה זיהוי דביר המקראית בחירבת רבוד (נ"צ 1515/0933) הסמוכה לכפר רבוד. העולם הארכאולוגי מעדיף, ככלל, את זיהויו של משה כוכבי שנראה מתאים יותר מבחינות שונות. אולם אין תמימות דעים בקרב החוקרים ביחס למיקומה האמיתי של דביר המקראית, ובפרט אולברייט עמד על זיהויה בתל בית מרסים. מאז מותו של אולברייט אין שום ויכוח רציני במחקר על זיהויו של כוכבי.
הממצא הארכאולוגי ב"תל דביר" (ח'רבת רבוד) ופירושו
תל דביר הוא תל קדום השוכן על אפיקו של נחל חברון, כ-8 ק"מ צפון-מערבית לכפר הפלסטיני א-סמוע וכ-3 ק"מ מערבית לעתניאל בדרום בהר חברון. התל מזוהה כאמור על ידי החוקרים עם העיר המקראית דְּבִיר.
הישוב במקום התקיים ברציפות מתקופת הברונזה העתיקה (על כך מעידים שלל ממצאים ארכאולוגיים, ובעיקר בית קברות מהתקופה שנחשף מזרחית לתל בשנת 1968–1969 על ידי המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב), למעט תקופה קצרה של חורבן בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, ועד לחורבן הבית הראשון.
בתקופת ממלכת יהודה, במאה ה-9 לפנה"ס בוצרה העיר באופן משמעותי, על כך מעידים שרידי החומה העבה שנחשפה על גבי התל. החומה הקיפה שטח בגודל של כ-50 דונם, המעיד על גודלה של העיר באותה תקופה. אך כאמור תקופה קצרה אחר כך חרבה דביר, במסגרת מסע המלחמה שערך סנחריב מלך אשור, בממלכת יהודה בסביבות שנת 701 לפנה"ס.
בשנת 586 לפנה"ס חרבה דביר בשנית, הפעם בידי נבוכדנצאר מלך בבל, בדומה לשאר ערי יהודה. העיר נושבה לפרק זמן קצר, בתקופת שיבת ציון, אולם היישוב במקום היה דליל בהשוואה לקודמו ולא האריך ימים.
בזיליקת סנטי פיליפו אה ג'אקומו
בזיליקת סנטי פיליפו אה ג'אקומו (באיטלקית: Basilica dei Santi Filippo e Giacomo) היא בזיליקה קתולית הממוקמת בעיר קורטינה ד'אמפצו באיטליה.
הבזיליקה נבנתה בין 1769 ל-1775, בסגנון בארוק, ועוצבה על ידי הארכיטקט ג'וזף פרומפרג.
באתר הבזיליקה שכנו שתי כנסיות במאות ה-13 ו-16. היא מוקדשת לשליחים פיליפוס הקדוש וג'אקומו, ומהווה המבנה המרכזי של קהילת דאנרי בעיר.
מועצה אזורית אלונה
מועצה אזורית אלונה היא מועצה אזורית בישראל המאחדת שלושה מושבים הנמצאים במערב רמות מנשה, מזרחית לבנימינה: עמיקם, אביאל וגבעת ניל"י. המועצה קיבלה מעמד מוניציפלי בשנת 1953 והיא המועצה האזורית בעלת מספר היישובים הקטן בישראל.
גאוגרפיה
ממוצע המרחקים בין שלושת יישובי המועצה הוא 4.7 ק"מ, ושלושתם משתייכים לתנועת החרות. רוב האוכלוסייה עוסקת בחקלאות, בעיקר בגידול כרמים ועצי פרי נשירים.
בשטחה של המועצה האזורית, סמוך לקיסריה, נמצא "פארק אלונה" ובו אתר ארכאולוגי מהתקופה הרומית. במקום נקבת מים, אשר ניתן ללכת לאורכה.
הנהלת המועצה
הנהלת המועצה ממוקמת במושב עמיקם. ראש המועצה מאז 1999 הוא אריה שרון ולמועצה כ-25 עובדים.
ריבוע לטיני
בקומבינטוריקה, ריבוע לטיני הוא ריבוע של n שורות ו-n עמודות, שבכל שורה ובכל עמודה שלו כתובים אותם n סמלים שונים, בלי חזרות.
לדוגמה: הדוגמה הקלה ביותר היא ריבוע שבשורה ה- i ובעמודה ה-j שלו כתוב i+j-1 או i+j-1-n (בוחרים בכל מקרה את המספר שנמצא בין 1 ל- n). באופן כללי יותר, לוח הכפל של כל חבורה הוא ריבוע לטיני. בסטטיסטיקה ריבועים לטיניים משמשים בתכנון ניסויים של שני משתנים. מקורו של המונח 'ריבוע לטיני' הוא בכך שלאונרד אוילר שחקר אותם השתמש באותיות לטיניות כסמלים.
ריבועים שקולים
אם מסדרים מחדש את השורות או את העמודות של ריבוע לטיני, או מחליפים את הסימנים זה בזה, מתקבל ריבוע לטיני חדש. זוהי דוגמה לפעולה של החבורה (כאשר \ S_n היא החבורה הסימטרית) על קבוצת הריבועים הלטיניים. לריבועים המתקבלים מריבוע נתון על ידי פעולות אלה קוראים ריבועים שקולים (Isotopic squares). מכיוון שריבועים שקולים שייכים לאותו מסלול תחת הפעולה של, השקילות היא אכן יחס שקילות. כשסופרים ריבועים לטיניים מגודל מסוים, נוח לספור את מחלקות השקילות במקום את הריבועים הבודדים.
ריבועים דומים
כשמשלבים את השקילות והצמידות, כלומר את פעולת הערבוב של שורות, עמודות או סמלים עם פעולת ההחלפה בין שורות, עמודות וסמלים, צריך להבחין שהפעולות אינן מתחלפות: החלפת שתי שורות שלאחריה מחליפים בין תפקידי השורות והעמודות אינה זהה להחלפת התפקידים שאחריה מחליפים שתי שורות. במילים אחרות, החבורה של פעולות על ריבועים לטיניים הנוצרת מן הפעולות של \ S_n^3 ושל \ S_3 שהוזכרו קודם לכן, אינה המכפלה הישרה של שתי החבורות; זוהי דוגמה נאה למכפלת זר (wreath product), שהיא סוג מיוחד של מכפלה ישרה למחצה.
אם אפשר לעבור מריבוע אחד לריבוע אחר על ידי פעולת השקילות ואחריה פעולת הדמיון (או להפך, הסדר אינו חשוב), אז שני הריבועים הם ריבועים דומים. גם יחס זה הוא יחס שקילות, והמחלקות קרויות 'מינים'. כל מין של ריבועים לטיניים כולל לכל היותר שש מחלקות-שקילות.
מספרם של הריבועים הלטיניים
לא ידועה נוסחה הקובעת את מספרם של הריבועים הלטיניים בגודל n; גם נוסחאות למספרן של מחלקות השקילות או של המינים, אינן ידועות. להלן מספר הריבועים בגודל n שהם 'ממוינים', כלומר שהשורה הראשונה והעמודה הראשונה ממוינות בסדר עולה (כדי לקבל את מספר הריבועים הלטיניים הכולל, יש להכפיל ב- \ (n-1)!n!).
השלמה לריבוע לטיני
לעומת זאת, אם נתונות רק מספר שורות שלמות (ללא חזרות בשורות או בעמודות), אז תמיד אפשר להשלים אותן לריבוע לטיני - זוהי תוצאה ממשפט החתונה של Hall.
ריבועים סימטריים
יש התאמה חד-חד-ערכית ועל בין ריבועים לטיניים עם סימטריה מלאה (סימטריים כנ"ל, וכן \ L_{ij}=k אם ורק אם \ L_{ik}=j), שהאלכסון שלהם הוא הזהות (\ L_{ii}=i), לבין מערכות שטיינר משולשות.
ריבועים מאונכים
שני ריבועים לטיניים A ו- B הם ריבועים מאונכים (או אורתוגונליים) אם כאשר כותבים אותם יחד באותו ריבוע, \ n^2 הזוגות שונים זה מזה. במילים אחרות, בכל זוג רכיבים ברביעיות מופיעות כל \ n^2 האפשרויות.
בסביבות 1780 מצא לאונרד אוילר דרך לבנות זוגות של ריבועים לטיניים בכל גודל שאינו מהצורה 4m+2. מאחר שאין זוג של ריבועים לטיניים מאונכים בגודל 2, שיער אוילר שלא קיימים ריבועים מאונכים בגדלים 6, 10, 14 וכו'. ההשערה קיבלה חיזוק כאשר ב-1901 הוכיח האיטלקי גסטון טרי (Gaston Tarry) באמצעות כוח גס שלא קיים זוג ריבועים מאונכים בגודל 6. ואולם, בשנת 1959 מצאו פארקר, בוסה ושריקאנדה (E. T. Parker, Raj Chandra Bose, Sharadchandra Shankar Shrikhande) זוג ריבועים מאונכים בגודל 10, והראו שקיים זוג כזה בכל גודל (פרט ל-2 ול-6).
בעיה שעדיין נותרה פתוחה, היא מציאת המספר המקסימלי של ריבועים לטיניים בגודל n, המאונכים בזוגות. ידוע כי מספר זה לא יכול לעלות על \ n-1, וכי הוא שווה בדיוק למספר זה, כאשר n מספר ראשוני או חזקה של מספר ראשוני. שאלה זו קשורה גם לגאומטריה פרויקטיבית סופית: קיים מישור פרויקטיבי סופי מסדר n, אם ורק אם קיימים \ n-1 ריבועים לטיניים בגודל n המאונכים בזוגות.
הרחבות למימד גבוה
היפרקוביה לטינית היא ההכללה של הריבוע הלטיני ל-n ממדים ומשמשת לתכנון ניסויים בממדים גבוהים יותר.
דוגמאות
להלן דוגמאות לכל המינים של ריבועים לטיניים, עד גודל 5.
ריבועים לטיניים וחידות מתמטיות
המשחק סודוקו מבוסס על ריבוע לטיני בגודל 9, עם דרישות נוספות על המספרים בתשעה תת-ריבועים בגודל 3.
יהושע לימוני
יהושע לימוני (נולד בי"א בתשרי ה'תשל"א, 30 בספטמבר 1971 בהרצליה) הוא זמר ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד וגדל בהרצליה. אחותו היא השחקנית והמוזיקאית כנרת לימוני.
ב-1986 החל ללמוד נגינה על תופים ולאחר כשנה וחצי, בהיותו עדיין תלמיד תיכון, הקים עם חבריו את להקת "שפיות זמנית". בפברואר 1990 הקליטו חברי הלהקה את השיר "הקיץ האחרון", שכתב מקס גת-מור. השיר הוקלט שלושה ימים לפני גיוסו של לימוני לצה"ל, במעין מחווה של הלהקה לפני עזיבתו. הסינגל, אשר זכה להשמעות בתחנות הרדיו לפני מלחמת המפרץ, היה כבר בתהליך ירידה במצעדי הפזמונים כאשר פרצה המלחמה, אך במהלכה הושמע שוב פעמים רבות. כך, כשהסתיימה המלחמה, יצא שהשיר שהה במצעד הפזמונים של רשת ג' למעלה משנה - הישג שאף שיר לא הגיע אליו מעולם. הוא זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של התחנה - הישג נדיר לשיר בכורה. חברי הלהקה הופתעו מהצלחת הסינגל, אולם מכיוון שהיו במהלך שירותם הצבאי, התקשו לנצל אותה.
בצה"ל שירת ביחידת מורן. לאחר שירותו הצבאי טס להוליווד, למד מוזיקה ותופים ב-"Musicians Institute" וסיים את הלימודים בהצטיינות. בעקבות קריאה בספר "ארחות צדיקים" החל בתהליך של חזרה בתשובה וחזר לישראל. לימוני חזר לישראל והחל לעבוד כמתופף מקצועי עם אומנים ולהקות שונות. בין השאר עבד עם אביתר בנאי, פבלו רוזנברג ולהקת תופעת דופלר. תהליך התשובה שלו חווה עליות וירידות, כאשר הוא חזר להיות חילוני למשך תקופה ארוכה ולאחריה חזר שוב בתשובה.
ב-1999 ניגן על תופים באלבומו של מקס גת-מור "מקס גת מור".
מאז 2003 מלמד ב"מרכז המוזיקה" ברעננה. לימוני משמש כרכז מחלקת תופים וכלי הקשה, וכרכז מחלקת יוצרים. הוא גם מלמד נגינה ומגיש לרסיטלים מטעם משרד החינוך. במרכז המוזיקה הקים לימוני הרכב מתופפים ייחודי מסוגו בארץ, בסגנון הקולג'ים בארצות הברית שנקרא - "drumline", ואף אירח את ההרכב בהופעותיו.
החל מ-2004, הוא מעביר קורס מפגשי יוצרים, אליו מגיעים בין השאר מוזיקאים בתחילת דרכם. בסוף הקורס הם מעלים מופע, בין השאר הופיעו ב"תיאטרון תמונע", בבארבי ועוד.
במהלך העבודה על האלבום השני החל בתהליך מחודש של חזרה בתשובה, התקרב לחסידות חב"ד ולרב יוסף שמואל גרליצקי. בשנת 2008 הוציא יהושע לימוני את אלבומו "מנות קטנות" בהוצאת "בארבי רקורדס". בשיר הנושא "מנות קטנות" שיתף פעולה עם להקת "דבק" (ביניהם גדי רונן מהפרויקט "החצר האחורית"). חלק גדול מההפקה המוזיקלית של אלבום זה נעשה בביתו של לימוני. מהאלבום הושמעו בגלגלצ השירים "מזבח" ו"רק דקה".
ב-2014 יצא האלבום השלישי "סיכוי לאהבה". האלבום הוקלט פעמיים: המהדורה הראשונה נגנזה ולא יצאה לאור, ולאחר מכן הוקלט האלבום מחדש לגמרי. את האלבום הפיקו מוזיקלית לימוני עצמו ואודי שמחון, ובהקלטת והפקת האלבום לקחו חלק לואי להב, אילן דמרי, אלון עדר, יענקלה סגל, ארקדי דוכין, דודו טסה, ומשה לוי.
בפברואר 2018 פתח יהושע לימוני בקמפיין הדסטארט לקראת אלבומו הרביעי - "מתפוצץ" שיצא בינואר 2019. מתוך האלבום הזה, השיר "חבלי משיח", שהוא חידוש לשיר שכתבה נעמי שמר, זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו ונכנס לפלייליסט של גלגלצ.
ב- 2019 השתתף בפרויקט צמאה 5 בשיר "הבן יקיר לי".
במאי 2020 הוציא סינגל המספר על נסיעתו לאוהל חב"ד לובביץ' ול-770 עם משפחתו.
סידני לניר
סידני קלופטון לניר (באנגלית:Sidney Clopton Lanier, 3 בפברואר 1842 - 7 בספטמבר 1881) היה משורר, סופר ומוזיקאי אמריקאי, ניגן בחליל ובעוגב. לימד כמרצה לספרות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור. היה גם עורך דין בהכשרתו.
יהושע לימוני
ביוגרפיה
במאי 2021 הוציא את הסינגל 'כתר מבוכה', אף הוא בעקבות הקורונה.
לימוני נשוי להילה ואב לבת, מתגורר בהרצליה.
סידני לניר
ביוגרפיה
סינדי לניר נולד בשנת 1842 במייקון (ג'ורג'יה) כבן לרוברט סמפסון לניר ולמרי ג'יין לבית אנדרסון. המשפחה הייתה ברובה ממוצא אנגלי ושמה נגזר משמם של אבות רחוקים צרפתים הוגנוטים שהיגרו לאנגליה במאה ה-16 בגלל רדיפות על רקע דתי. לניר ניגן מילדותו בחליל ואהבתו לכלי זה ליוותה אותו כל חייו. הוא למד באוניברסיטת אוגלת'ורפ על יד מילדג'וויל, ג'ורג'יה, והיה חבר באחוות סיגמה אלפא אפסילון. ב-1860 סיים את לימודיו כראשון בכיתתו זמן קצר לפני פריצת מלחמת האזרחים האמריקאית. כעבור שנה הוא שב לאוגלת'ורפ כמדריך והתיידד עם מילטון הרלו נורת'רפ, יליד ניו יורק, שעבד כמנצח באוניברסיטה. לניר התגייס לצבא הדרום (של קונפדרציית המדינות של אמריקה) במסגרת יחידת מתנדבים מעירו, ושירת כגשש בחבל טיידווטר של וירג'יניה, אחר כך כחייל בחיל המאותתים. מאוחר יותר, יחד עם אחיו קליפורד, שירת כנווט על אוניות אנגליות שוברות מצור בוילמינגטון (קרוליינה הצפונית). ב-3 בנובמבר 1864 ספינתו, "לוסי", נתפסה על ידי אוניית הסיור האמריקאית "סנטיאגו דה קובה". דחה את עצת הקצינים הבריטים ללבוש מהר מדים משלהם ולהעמיד פני בריטי, ונלקח בשבי של הצפוניים. נאסר בכלא הצבאי פוינט לוקאוט במרילנד, בו לקה בשחפת. כל שאר חייו סבל מאוד מהשלכותיה של מחלה זו.
זמן קצר אחרי תום המלחמה לימד לניר כמורה בבית ספר, אחר כך עבר למונטגומרי (אלבמה), בה עבד כפקיד קבלה במלון "Exchange" וכמוזיקאי. הוא ניגן באופן סדיר ב"כנסייה הפרסביטריאנית הראשונה" על יד פרטוויל. באלבמה הוא כתב ב-1867 את הרומן היחיד שלו, " Tiger Lilies". בספר זה שהוא בחלקו אוטוביוגפי, תיאר את ביקורו ב-1860 אצל סבו במלון שבמרחצאות במונטווייל ספרינגס על יד נוקסוויל, טנסי.ב-1867 עבר לגור בפרטוויל, אז עיירה קטנה בסביבת מונטגומרי, בה עבד כמורה ומנהל בית ספר. ב-1867 התחתן עם מרי דיי ממייקון וחזר לעיר הולדתו כדי לעבוד במשרד עריכת הדין של אביו. לניר התקבל בלשכת עורכי הדין של מדינת ג'ורג'יה ועבד במקצוע זה למשך מספר שנים. בתקופה זו כתב מספר שירים בניבים המקומיים "קרקר" ו"ניגרו" של זמנו על מצוקות החקלאים הלבנים והשחורים בדרום המשתקם. הוא טייל רבות בדרומה ובמזרחה של ארצות הברית תוך חיפוש מזור לשחפת. באחד הטיולים האלה גילה מחדש את העיניין בנגינה בחליל והחליט לנסוע לצפון-מזרח כדי למצוא עבודה כחלילן בתזמורת כלשהי. אחרי שלא מצא עבודה בניו יורק, בפילדלפיה ובבוסטון, חתם לבסוף חוזה עם "תזמורת פיבודי" שקמה זה עתה בבולטימור, מרילנד. הוא למד לבד תווים ועלה מהר לתפקיד של חלילן ראשי. שמו הלך לפניו בגלל ביצועיו לקטע המוזיקלי "השחרורים" שהלחין ושבו חיקה את שירת הצפורים האלה.
על מנת לתמוך באשתו ובשלושת בניו שלח לניר שירים למגזינים. שיריו הידועים ביותר היו "Corn" (1875), "The Symphony" (1875), "Centennial Meditation" (1876), "The Song of the Chattahoochee" (1877), "The Marshes of Glynn", (1878) ו- "A Sunrise Song" (1881). השניים האחרונים נחשבים לפסגת שירתו. הם מהווים חלק ממחזור של שירי טבע ליריים הנקרא "המנוני הביצות" - "Hymns of the Marshes", המוקדשים לביצות המלוחות של מחוז גלין על חופה של ג'ורג'יה.
שנותיו האחרונות
מאוחר יותר התמנה לניר בסגל אוניברסיטת ג'ונס הופקינס כמרצה לספרות אנגלית. הוא לימד על כותבי הרומנים האנגלים, על שייקספיר, על יוצרי הסונטות האליזבתנים, על צ'וסר ועל המשוררים האנגלים העתיקים. הוא פרסם סדרת הרצאות על "הרומן האנגלי" (שפורסמה אחרי מותו, ב-1883) וספר בשם "מדע השירה האנגלית" (1880) שבו פיתח תאוריה חדשה שחקרה את הקישורים בין הסימון המוזיקלי למשקל בשירים.
ב־7 בספטמבר 1881 בעת ששהה עם המשפחה לצורך הבראה על יד לין, קרולינה הצפונית, נפטר לניר בעקבות סיבוכי השחפת, בגיל 39. הוא הובא לקבורה בבית הקברות גרין מאונט בבולטימור.
הנצחה
שני אגמים בארצות הברית נקראו על שמו: חטיבת ביניים בפרפקס, וירג'יניה - ב-2021 שונה שמה ל"קתרין ג'ונסון".
לניר במדיה אמנותית נוספת
בתרגום לסרבו-קרואטית.
משפט הרצח של או. ג'יי. סימפסון
המשפט נמשך כ-11 חודשים לאחר השבעת חבר מושבעים ב-9 בנובמבר 1994. פסק הדין ניתן ב-3 באוקטובר 1995. למרות ראיות שהצביעו על אשמתו בשני מעשי הרצח, נפסק בהתאם להחלטת חבר המושבעים שהוא אינו אשם. לאחר זיכויו, נפסקה החקירה בעניין הרציחות ולא נעצרו נחקרים אחרים.
סימפסון יוצג בידי קבוצת סנגורים מפורסמים שזכו לכינוי "צוות החלומות", בהובלת עורכי הדין ג'וני קוקרן , רוברט שפירו ואלן דרשוביץ, ואיתם שני מומחי די-אן-אי. בתקשורת האמריקאית המשפט זכה למעמד גבוה וכונה "משפט המאה".
למרות זיכויו, במשפט אזרחי שנערך ב-1997, כשנתיים לאחר המשפט, נפסק כי סימפסון אחראי למותם של גולדמן ושל גרושתו ניקול, והוא חויב לשלם 33 מיליון דולר פיצויים למשפחות הקורבנות. סכום זה טרם שולם במלואו.
ניקול בראון
ניקול בראון הייתה יהודיה אמריקאית שנולדה ב-19 במאי 1959 בפרנקפורט לאם ילידת גרמניה ואב מארצות הברית. בראון וסימפסון נפגשו בבברלי הילס ב-1977, כשהייתה בת 18, ועבדה כמלצרית במועדון. השניים החלו לנהל מערכת יחסים אף שסימפסון היה נשוי באותה העת. הוא התגרש ב-1979, ובשנה זו גם פרש מקריירת הפוטבול שלו. ב-2 בפברואר 1985 השניים נישאו, ונישואים אלו נמשכו שבע שנים, במהלכם נולדו להם שני ילדים.
מספר פעמים במהלך נישואיה בראון האשימה את סימפסון בהתעללות, ואף אושפזה בבית חולים לפחות פעם אחת. ב-1989, טענה בפני המשטרה שהיא הזעיקה לביתה בגלל תקיפה, שבכוונתו להרוג אותה. ב-25 בפברואר 1992 בראון הגישה בקשת גירושין. החל משנת 1993 ניסו בני הזוג לגשר על הבעיות ביניהם אך ללא הצלחה, ובאותה שנה הם התגרשו.
רון גולדמן
קורבן הרצח השני היה רונלד (רון) לִיל גולדמן יליד 2 ביוני 1968, יהודי-אמריקאי אף הוא, בנם של פרד ושרון גולדמן ממחוז קוק שבאילינוי. כשהיה בן 6 התגרשו הוריו ואביו גידלו. עם סיום התיכון הוא למד סמסטר יחיד באוניברסיטת אילינוי, ולאחר מכן למד במכללה (קולג') ב לוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה, לשם עבר עם משפחתו. את הלימודים מימן במלצרות וכמדריך טניס.
לדברי קרובת משפחתו, בספר שהוציאה לזכרו, גולדמן טיפל בבעלי שיתוק מוחין, היה לוחם קראטה בעל חגורה שחורה, והתחרה בשעשועון טלוויזיוני ב-1992. תוכניתו הייתה לפתוח פאב ומסעדה בשם "ANKH", על שם סמל דת מצרי.
גולדמן נרצח מספר שבועות לאחר הגיעו לגיל 26, וקבור בקליפורניה.
הרצח
כחמישה עשר חודשים לאחר גירושיה, ב-13 ביוני 1994 בשעה 12:10 נמצאו השניים ללא רוח חיים ועם סימני דקירות סכין, בבונדי דרייב, שבעיר לוס אנג'לס, ניקול בראון במדרגות לשביל שבפתח ביתה ורון גולדמן בסמוך, ליד השביל. קודם לכן בשעה 10:15 שמע השכן נביחות רמות וקולות בכי נמשכים של הכלב של ניקול.
היו שרצו לפרש זאת בדיעבד כהוכחה לכך שגולדמן וניקול ניהלו מערכת יחסים זוגית, אבל חבריו סיפרו שגולדמן טען בפניהם שהם היו רק ידידים. לפני שיצא לביתה עצר גולדמן בדירתו על מנת להחליף בגדים ואולי גם להתרחץ.
המשטרה סברה שגולדמן הגיע לאזור מעט אחרי שניקול כבר נרצחה בביתה, ורק אז נדקר למוות. בדיקת המשטרה העלתה ששתי הגופות נמצאו כשעתיים לאחר הרצח. רוברט ריסק, אחד משני קציני המשטרה הראשונים שהגיעו למקום, מצא כפפה אחת מגואלת בדם.
או ג'יי הגיע עם חבר, ברייאן קֵיילין, שהתארח בדירת אירוח אצלו באחוזה, והשניים חזרו לביתם בשעה 21:45.
ניקול בראון נדקרה פעמים רבות בראש בצוואר ובגב. היא נפצעה בידיה באופן שהצביע על מאבק וניסיון להגן על עצמה. הרצח היה ברוטלי ואלים במיוחד, וסימני הרצח שהותיר היו מחרידים. הרוצח שיסף את גרונה והותיר פצע פעור שחשף את הגרון, הוא דקר אותה 12 פעם, סימני הסכין נותרו חרוטים בחוליות הגב שלה, וראשה כמעט הוסר מן הגוף.
המעצר
סימפסון יצא בלימוזינה שכורה אל שדה התעופה בשעה 23:15 וטס לשיקגו, שם היה בשעת הבוקר כשהשוטרים הגיעו לביתו.
פורמן מצא כפפה נוספת עם דם, שבבדיקת דנ"א נמצאה תואמת את זו שנמצאה בזירת הרצח. הדם על כפפה זו הגיע משני הקורבנות. עניין זה, יחד עם ראיות נוספות מהשטח היוו עילה סבירה להוציא צו מעצר נגד סימפסון.
סימפסון שהה בימים שלאחר הרצח בבית חברו הקרוב רוברט קרדשיאן, והובא למעצר רק כעבור ימים אחדים. בעת המעצר נסע במכונית עם חברו איי.סי קאולינג, והמשטרה ביצעה אחריו "מרדף" של כ-20 מכוניות משטרה שנסעו אחריו בנסיעה איטית. בערוצי החדשות נטען כי סימפסון ניסה לעבור את הגבול למקסיקו, אך טענות אלה לא הוכחו מעולם.
המשפט הפלילי
צוות תביעה, סגני הפרקליטים המחוזיים, מרשה קלארק וכריסטופר דרדן, טענו שסימפסון אשם בשני מקרי הרצח. הראיות המרכזיות היו:
סימפסון שכר להגנתו כמה מעורכי דין הידועים ביותר בארצות הברית: ג'וני קוקרן, רוברט שפירו, פ. לי ביילי, אלן דרשוביץ, רוברט קרדשיאן, שון הולי, קארל א. דאגלס, ג'רלד אולמן, בארי שצ'ק ופיטר נויפלד.
קוקרן טען בפני חבר המושבעים שיש ספק סביר לגבי עדויות הדי-אן-אי, שהיו עדות חדשה יחסית למשפטים באותה עת. הועלתה הטענה שהבדיקה נלקחה ברשלנות, ושקיים ספק סביר שהייתה טעות בזיהוי הדגימה.
סימפסון, שטען לחפותו, הדגים שהכפפות קטנות עליו לאחר מכן עלתה האפשרות שהכפפה התכווצה מהדם שעליה; כמו כן, התובע דרדן הביע חששו בפני השופט שסימפסון הפסיק ליטול תרופה נגד דלקת מפרקים שיש לו והדבר גרם לנפיחות דלקתית בידיו.
צוות ההגנה של סימפסון הוסיף והעלה טענות על ריבוי מקרים של התנהגות בלתי הולמת וגזענות מצד משטרת לוס אנג'לס (במיוחד לאור משפטו של רודני קינג). בנוסף לזה, במהלך עדותו הראשונה של הבלש שעמד בראש צוות החקירה המשטרתית - מארק פורמן, חשפה ההגנה הקלטות שסתרו את דבריו על כך שאינו גזען. בהקלטות נשמע פורמן מצדיק הפללת אפרו-אמריקאים, מתבטא בגזענות קשה ואף ומעודד רצח עם לשחורים. ההגנה טענה שדעותיו לא שונות מאלו של היטלר. פורמן הואשם בהמשך במתן עדות שקר. צוות התביעה נאלץ להודות שפורמן הוא אכן גזען, אך טענו שאסור שזה יגרע מן הראיות שמעידות על אשמתו של סימפסון. בעדותו השנייה נשאל פורמן האם שתל ראיות בביתו של סימפסון - פורמן שמר על זכות השתיקה. ההגנה טענה שאין לדעת אם מדובר בעלילה נוספת ממניע גזעי.
בעקבות כך, במהלך המשפט הפלילי בשנת 1995, סקרים לאומיים הראו הבדלים דרמטיים בהערכת אשמתו או חפותו של סימפסון בין אמריקאים ממוצא שחור - שסברו ברובם שהוא אינו אשם או שלא היו בטוחים באשמתו, לאמריקאים לבנים מהעבר השני שסברו שהוא אשם ברצח. בשנת 2016 גם רוב האמריקאים השחורים האמינו שהוא אשם.
לבסוף, ב-3 באוקטובר 1995, חבר המושבעים קבע שסימפסון אינו אשם ברצח, באירוע תקשורתי שנצפה על ידי 150 מיליון אמריקאים, למעלה ממחצית האוכלוסייה. רבים תולים את זיכויו של סימפסון בעדות השקר של הבלש מארק פורמן, אשר נחשף במהלך המשפט כגזען ופגע קשות באמינות התביעה אל מול חבר מושבעים שהורכב ברובו מאפרו-אמריקאים.
המשפט האזרחי
לאחר המשפט הפלילי, בו כאמור סימפסון נמצא לא אשם, משפחותיהם של בראון וגולדמן הגישו תביעה אזרחית נגד סימפסון. ב-4 בפברואר 1997, נקבע במשפט זה כי סימפסון אחראי לשני מקרי המוות. לטובת המשפחות נפסקו פיצויים בסך 33.5 מיליון דולר, אך הן קיבלו רק חלק מסכום זה.
מאוחר יותר
ב-2006 הודיע סימפסון על תוכניתו להוציא ספר בשם "אילו עשיתי זאת" (If I Did It) ובו תיאור היפותטי של הרציחות, אם אכן היה מבצע אותן. דעת הקהל הזועמת והשלילית, שאף ראתה בספר הזה מעין הודאה ברצח, הביאה לכך שהמוציא לאור העניק למשפחת גולדמן באוגוסט 2007 את זכויותיו. כל ההכנסות מהספר באותה שנה הובטחו למשפחה כחלק מהפיצוי הכספי, אותו ניסו לקבל במשך עשור. משפחת גולדמן הפכה לבעליהן של הזכויות יוצרים, זכויות המדיה וזכויות יצירת סרט מהספר, ובנוסף לכך הם נקטו בהליכים כדי לוודא שלסימפסון לא תהיה אפשרות לקבל רווחים ממנו. לאחר ששינו את שם הספר ל-If I Did It: Confessions of the Killer (בתרגום חופשי לעברית: אילו עשיתי זאת: עדותו של רוצח), המשפחה הוציאה אותו לאור ב-2007 בשנית. ימים ספורים לאחר מכן צבר הספר פופולריות רבה והפך לרב-מכר. המשפחה תרמה חלק מהכסף שקיבלה להקמת Ron Goldman Foundation for Justice, קרן אשר מעניקה תמיכה לארגונים המספקים מקורות לקורבנות וניצולים של מקרי פשע למיניהם.
בספטמבר 2007, נעצר סימפסון עקב שוד בו לקח חלק. על פי כתב האישום, סימפסון וחמישה מחבריו הגיעו לבית המלון "פאלאס סטיישן" בלאס וגאס, שם פגשו בשני אספני ספורט, תקפו אותם ושדדו אותם. על פי העדויות הפריטים שהיו ברשות מוכרי האספנות בזמן המפגש עם סימפסון וחבריו היו שווים לפחות 80 אלף דולר. סימפסון טען כי לא היה זה שוד, וכי הוא ניסה להשיג חזרה רכוש פרטי שנגנב ממנו. שלושה מתוך חמשת חבריו שהיו מעורבים בתקרית הסכימו, במסגרת עסקת טיעון, להודות בחלק מהאישומים ולהעיד נגדו. לטענת התביעה, סימפסון וחבריו התכוונו להחזיק בשני האספנים ולכן הם הואשמו גם בחטיפה. כך, בגיל 61, הוא הורשע בכל 12 סעיפי האישום, ובהם שוד מזוין, חטיפה תוך איום בנשק ותקיפה בנשק חם. עונשו נקבע ל-9 עד 33 שנה.
בשנת 2016 שודרה העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "סיפור פשע אמריקאי" אודות הפרשייה, ונקראה "אמריקה נגד או. ג'יי. סימפסון".
באוקטובר 2017 סימפסון שוחרר מהכלא.
ז'קלין ביסט
וויניפרד ז'קלין פרייז'ר ביסט (באנגלית:  Winifred Jacqueline Fraser Bisset; נולדה ב-13 בספטמבר 1944) היא שחקנית אנגלייה, זוכת פרס גלובוס הזהב ומועמדת לפרס אמי.
ביוגרפיה
ביסט נולדה בעיירה ווייברידג' שבמחוז סארי, דרום-מזרח אנגליה. בתם של ארלט אלכסנדר, עורכת דין ושל מקס פרייז'ר ביסט, רופא. גדלה בפרבר טילהארסט שבעיר רדינג, ביסט היא סקוטית מצד אביה ואנגלייה –צרפתייה מצד אמה שברחה מפריז עם הצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה. למדה במוסד הלימוד הצרפתי הרשמי באנגליה, "בית הספר הצרפתי על שם שרל דה גול" (Lycée Français Charles de Gaulle).
בתור ילדה למדה ביסט בלט, לקחה מספר שיעורי משחק ודיגמנה. כדוגמנית צעירה עזרה ביסט רבות לאמה שאובחנה כחולת מחלת טרשת נפוצה, גם בזמן שעבדה כשחקנית מצליחה בהוליווד מצאה ביסט את הזמן לטוס מדי פעם בחזרה לאנגליה ולטפל באמה. הוריה התגרשו בשנת 1968, אביה שעזב את הבית בזמן שאמה חלתה נפטר מסרטן המוח בגיל 71 ואמה נפטרה בשנת 1999.
קריירת משחק
ביסט התחילה את דרכה בקולנוע הבריטי באמצע שנות ה-60 בסרטו השני של רומן פולנסקי בארצות הברית "ללא מוצא", בקומדיה "שניים לדרך" ובקומדיית הריגול הלא הרשמית מסדרת סרטי ג'יימס בונד "קזינו רויאל", בה שיחקה בתפקיד סוכנת הביון הרוסית גברת גודהאייס. ב-1968 קיבלה במה גדולה יותר והכרה ראשונה כשהועמדה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית החדשה הטובה של השנה על תפקידה בדרמה "המסע המתוק", התפרסמה בנוסף בדרמת הפעולה המשטרתית "בוליט" בתפקיד קת'י, חברתו של קצין המשטרה פרנק בוליט (סטיב מקווין). ב-1970 שיחקה בסרט האסונות "נמל תעופה" בתור הדיילת הראשית גוון.
ב-1973 שיחקה בסרט הצרפתי המצליח של פרנסואה טריפו "לילה אמריקאי" בתור השחקנית הבריטית ג'וליה בייקר ולצד פול ניומן במערבון של ג'ון יוסטון "השופט רוי בין". ב-1974 השתתפה במותחן של סידני לומט "רצח באוריינט אקספרס" בתפקיד הרוזנת אלנה אנדרניי. ב-1977 מיצבה את עצמה כסמל סקס לאחר שהופיעה בסרט האסונות "התהום" מול ניק נולטי ורוברט שו. סצנת הפתיחה של הסרט כללה צילומים של ביסט בצלילה בים כשהיא לובשת חולצת T לבנה. מפיק הסרט, ג'ון פיטרס, אמר מאוחר יותר כי "חולצת ה-T הזו עשתה אותי אדם עשיר". מאוחר יותר הגדיר אותה המגזין ניוזוויק כ"אשה היפה בעולם". ב-1978 הועמדה ביסט לפרס גלובוס הזהב על הופעתה הקומית בתור השפית נטשה אוב'ריין בקומדיית המסתורין "רציחות קטנות של אשפי מטבח גדולים". בשנות ה-80 התפרסמה ביסט בעיקר בדרמה הספרותית "למרגלות הר הגעש" בתפקיד יאבון אשתו לשעבר של הקונסול בריטי האלכוהוליסט ג'פרי פירמין (אלברט פיני), הופעה עלייה הועמדה ביסט לפרס גלובוס הזהב לתפקיד משנה הטוב ביותר ובסרט האסונות "מרוץ נגד הזמן".
ב-1995 הועמדה ביסט לפרס סזאר על תפקידה בסרט הצרפתי "הטקס" וב-1999 לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב על הופעתה במיני סדרה "ז'אן ד'ארק" בתור איזבל ד'ארק אמה של המצביאה הצרפתייה ז'אן ד'ארק (לילי סובייסקי). ב-1999 הופיעה גם במיני סדרה "ישו" בתפקיד מרים אמו של ישו. ב-2003 שיחקה בקומדיה "מצב לאהבה" בתור בעלת המסעדה לילה מונטאגני. ב-2005 הופיעה בדרמת הפעולה הביוגרפית "דומינו" בתור סופי ווין אמה של ציידת הראשים דומינו הארווי (קירה נייטלי). ב-2006 הצטרפה אל העונה הרביעית של סדרת הדרמה "ניפ/טאק" ושיחקה בתפקיד אשת העסקים ג'יימיס ליבאו. ב-2013 זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט הטלוויזיה "Dancing on the Edge". בשנת 2017 שיחקה בסרט הצרפתי "מאהב כפול" של הבמאי פרנסואה אוזון.
ג'ון גארדנר וילקינסון
סר ג'ון גרדנר וילקינסון (באנגלית: Sir John Gardner Wilkinson; 5 באוקטובר 1797 – 29 באוקטובר 1875) היה סופר אנגלי ומחלוצי האגיפטולוגים של המאה ה-19. מכונה "אבי האגיפטולוגים הבריטיים".
ילדות וחינוך
וילקינסון נולד בליטל מיסנדן (Little Missenden), בקינגהמשייר. אביו היה הכומר ג'ון ווילקינסון, איש דת מווסטמורלנד, חובב עתיקות. הוריו נפטרו כשהיה צעיר והוא קיבל ירושה צנועה. האפוטרופוס שלו שלח אותו לבית הספר הארו בשנת 1813, ומאוחר יותר הלך לאקסטר קולג' באוניברסיטת אוקספורד ב-1816. בסופו של דבר וילקינסון לא סיים את לימודיו, ובסובלו מבריאות לקויה, החליט לנסוע לאיטליה. שם פגש בשנת 1819 את חובב העתיקות, סר ויליאם גל והחליט ללמוד אגיפטולוגיה.
שיבה לאנגליה
וילקינסון חזר לאנגליה עקב סיבות בריאותיות בשנת 1833, והצליח להיבחר לחברה המלכותית בשנת 1834. הוא המשיך לפרסם את מחקריו, במספר רב של פרסומים. הוא פרסם את הטופוגרפיה של תבאי ומראה כלליים של מצרים בשנת 1835, אך עבודתו המשמעותית ביותר הייתה נימוסים ומנהגים של המצרים הקדמונים. עבודה זו פורסמה לראשונה בשלושה כרכים בשנת 1837 ולאחר מכן אוירה על ידי ג'זף בונומי, וקיבלה את המעמד של התיאור הכללי הטוב ביותר של תרבות מצרים העתיקה לחמישים השנים הבאות. הפרסום והשבחים לה זכתה העבודה הקנו לווילקינסון תואר אבירות בשנת 1839, והבטיחו לו את התואר המכובד של האגיפטולוג הבריטי הראשון.
מסעות ומחקר נוספים
סר ג'ון גרדנר וילקינסון חזר למצרים בשנת 1842, ופרסם מאמר שכותרתו "סקר של עמק אגמי המלח" (Survey of the Valley of the Natron Lakes) לכתב העת של האגודה הגאוגרפית בשנת 1843. באותה השנה פרסם גם מהדורה מתוקנת והמורחבת של הטופוגרפיה שלו, שכותרתו מצרים ותבאי המוסלמים. וילקינסון ביקר בדלמטיה, מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה במהלך שנת 1844, ופרסם את התרשמויותיו ב-1848 (דלמטיה ומונטנגרו, 2 כרכים). ביקורו שלישי למצרים היה בין 1848-1849 ובעקבותיו, ביקור סופי לתבאי בשנת 1855. לאחר מכן, ווילקינסון נשאר באנגליה שם הוא חקר את עתיקות קורנוול ולמד זואולוגיה.
מותו ומורשתו
וילקינסון מת בלנדוברי (Llandovery) בשנת 1875, לאחר שכבר הוריש לבית הספר הישן שלו, הארו, את אוספיו עם קטלוג מפואר בשנת 1864. אוספיו נשמרים בספרייה הבודליינית, אוקספורד, ומהווים עדות מוקדמת יקרה מפז של מצב מונומנטים מצריים רבים לפני כניסת תיירות ההמונים למצרים. אתרים רבים ניזוקו לאחר מכן או אבדו לגמרי, מה שהופך את עבודתו של וילקינסון לחשובה עוד יותר.
מוציו קלמנטי
מוציו קלמנטי (באיטלקית: Muzio Clementi; 24 בינואר 1752 - 10 במרץ 1832) היה פסנתרן ומלחין איטלקי שחי את מרבית שנותיו באנגליה. רוב היצירות שכתב היו לפסנתר.
חייו
קלמנטי נולד ברומא, והיה הבן הבכור מבין שבעה ילדים. הכישרון המוזיקלי שלו נודע כבר בגיל צעיר: בגיל שבע הוא התחיל ללמוד מוזיקה, והצטיין כל כך עד שכבר בגיל תשע ניגן מול קהל. ב-1766, בהיותו בן 14, לקח אותו פיטר בקפורד לאנגליה, כדי ללמד אותו מוזיקה. ארבע שנים אחר-כך הופיע קלמנטי בפעם הראשונה כפסנתרן מקצועי בפני קהל. ההופעה הייתה מוצלחת. באותה תקופה הוא התאמן בעיקר בצ'מבלו ובעוגב. הוא הלחין אז מספר יצירות, ורובן אבדו.
ב- 1774 סיים קלמנטי ללמוד אצל בקפורד. הוא עבר ללונדון, שם הופיע לעיתים קרובות, והלחין יצירות רבות. יצירותיו המפורסמות ביותר מאותה תקופה הן שתי הסונאטות, שאותן כתב ב- 1779 ו-1780. קלמנטי התפרסם ונחשב לאחד הפסתרנים הטובים בעולם. ב- 1781 יצא קלמנטי להופיע באירופה. הוא ביקר בצרפת, גרמניה ואוסטריה. בהיותו בווינה, הסכים להתחרות נגד מוצרט, על מנת לשעשע את הקיסר יוזף השני. כל אחד מהם ניגן קטע שהלחין בעצמו. שתי היצירות היו מעולות ולכן הכריז הקיסר על שוויון בין המתמודדים. הסונאטה בסי במול מז'ור של קלמנטי הרשימה את מוצרט מאוד, והוא אפילו השתמש בה עשר שנים לאחר מכן כנושא בפתיחה לאופרה הנודעת שלו, "חליל הקסם". קלמנטי ידע שהשפיע על מוצרט, ובכל המהדורות של הסונאטה שלו דאג להבהיר, שהיא נכתבה זמן רב לפני "חליל הקסם". על כל פנים, מוצרט לא העריך את קלמנטי במיוחד, ובמכתב לאחותו כינה אותו "מכניקוס ותו לא" (כלומר, בעל טכניקה מבריקה ללא עומק).
ב-1782 חזר קלמנטי לאנגליה, ולא עזב אותה במשך עשרים שנה. הוא המשיך להלחין, לנגן וללמד נגינה. שניים מתלמידיו הבולטים היו יוהאן בפטיסט קרמר וג'ון פילד, שלאחר מכן הרשים את פרדריק שופן בנגינתו. קלמנטי הקים בית מלאכה לפסנתרים, שנשרף ב-1807. באותה שנה הוא הפך להיות המוציא לאור של יצירות לודוויג ואן בטהובן.
ב-1810 ערך קלמנטי הופעה גדולה לסיכום כל יצירותיו. ב-24 בינואר 1813 הקים, יחד עם נגנים אחרים, את "האגודה הפילהרמונית של לונדון". ב-1830 עבר קלמנטי לגור ליד ליצ'פילד, ושם עברו עליו שנותיו האחרונות, עד למותו בגיל 80. הוא נקבר בכנסיית וסטמינסטר. במהלך חייו התחתן קלמנטי שלוש פעמים.
משגר GX
ה־GX תוכנן להיות משגר לוויינים שישמש לשיגור לוויינים מסחריים. המשגר תוכנן על ידי חברת Galaxy Express Corporation, שהייתה איחוד של מספר חברות, בהן IHI Corporation, הסוכנות היפנית לחקר החלל, ULA, לוקהיד מרטין ומספר חברות יפניות נוספות.
את הטיל תכננו לשגר החל מ־2012 מבסיס חיל האוויר ונדנברג בקליפורניה, אבל הממשלה היפנית פרשה מהתוכנית בדצמבר 2009 וחברת גלקסי אקספרס התפרקה בסביבות מרץ 2010.
דףדף
דףדף הוא אתר אינטרנט ישראלי לספרות ילדים ולעידוד קריאה.
היסטוריה
האתר עלה לרשת האינטרנט בשנת 2001, ביוזמת הסופרת נירה הראל, בשיתוף המאייר דני קרמן, במטרה לקדם את מעמדה של ספרות הילדים בתרבות הישראלית, לעודד קריאת ספרות איכותית לילדים ולנוער ולהגביר את ההתעניינות בכתיבה ובאיור לצעירים. האתר מתנהל ללא כוונת רווח, השימוש בו אינו כרוך בתשלום, הראל עורכת את האתר מיום הקמתו, ולצידה פועלת מערכת מייעצת: מבקרת הספרות נירה לוין, הסופרת שהם סמיט, החוקר יחיעם פדן והמאיירת בתיה קולטון. ליצירת האתר שותפים סופרים, משוררים, חוקרי ספרות, מומחים לדידקטיקה ואמנים רבים, בהם אריאל הירשפלד, יאיר גרבוז, דורית רביניאן, עטרה אופק, ואליהו הכהן.
האתר מכיל אלפי עמודים, הנחלקים לחמישה מדורים: ספרים, סופרים, מאיירים, אלף בית ועניין. ניתן למצוא בהם ערכים של סופרים מהארץ ומהעולם, סרטוני וידאו של סופרים ישראלים הקוראים בספריהם וקטעים לקריאה עצמית מתוך ספרים מובחרים לילדים ולנוער. כמו כן מוצגות בו תערוכות של מאיירים ישראלים וזרים וגלריית יצירות של ילדים. באתר מתפרסמות ביקורות על ספרים חדשים, הממויינות לפי נושאים ולפי גילים, רשימות אישיות על ספרי ילדים אהובים, בצד מאמרים על סוגיות בספרות ילדים, ראיונות עם מתרגמים, והצעות להפעלות דידקטיות בעקבות ספרים, חלק גדול מהן קשור למצעדי הספרים השנתיים של משרד החינוך.
ב-2013 נוסד "פרס דףדף לספרות ילדים". הפרס הוענק בתשע"ב לסופרת תמי שם טוב ובתשע"ג לסופרת אורית ברגמן. בתשע"ד הפרס לא הוענק משום שלטענת השופטים לא נמצאה יצירה ראויה דיה. בתשע"ה הפרס הוענק לסופרות חוה ניסימוב ורוני גלבפיש.
ויסטן יו אודן
וִיסְטְן יוּ אוֹדְן (באנגלית: Wystan Hugh Auden; 21 בפברואר 1907 – 29 בספטמבר 1973) היה משורר בריטי־אמריקאי.
ביוגרפיה
אודן נולד ביורק שבאנגליה, הצעיר בין שלושה בנים של ג'ורג' וקונסטאנס אודן, שניהם אנגליקנים אדוקים. אביו של אודן היה אדם משכיל ורחב אופקים, בקיא בספרות, ובעל ידע בלשונות הקלאסיות. במקצועו היה רופא, ובטרם מלאו שנתיים לבנו הצעיר, עקר מיורק לדרום ברמינגהאם, ובה היה לרופא עירוני. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כרופא צבאי בחזיתות. כשמלאו לאודן שמונה שנים נשלח לפנימייה בסארי, שם היה תלמיד טוב למדי, אך עצל, רשלן, וחצוף. משם עבר לבית הספר הפרטי של גרשם שהתמחה בהוראת מדעים. בבית הספר ההוא, ששרר בו משטרם הקשוח המפורסם של בתי הספר הפרטיים האנגליים של ראשית המאה, גילה אודן שלושה דברים: שאין בו עוד אמונה דתית, שהוא הומוסקסואל, ושברצונו להיעשות משורר.
מגרשם עבר אודן לאוקספורד, ולאחר שנה של לימודי מדעים פנה ללימודי ספרות ובחר להשתלם בשירה האנגלו-סאכסונית העתיקה. בתקופה זו ניהל אודן חיי חברה ענפים, יחסים הומוסקסואלים, ונעשה מנהיגה של קבוצת משוררים צעירים שנודעה לאחר מכן כ"קבוצת אודן", שאחד מהם סטיבן ספנדר, הוציא לאור את ספרו הראשון של אודן, שכלל את שיריו של אודן מ - 1928–1927 וכמה שירי בחרות. שנות ה-30 היו 'תור הזהב' של אודן, תחנתו הראשונה אחרי סיום לימודיו הייתה ברלין, שם שהה כשנה, החליף אהובים, וצפה מקרוב מאוד בגעש המהומות הפוליטיות. ב-1930 קבל משרה של מורה בבית ספר פרטי לנערים סמוך לגלאזגו. באותו הזמן פרסמה הוצאת "פֵייבּר את פֵייבּר" קובץ משיריו בשם 'שירים'. הקובץ קיבל ביקורות קרירות מכמה ממבקריה החשובים של לונדון, דבר שפגע באודן מאוד, אולם השירים עשו רושם אדיר על משוררים צעירים אחרים כדוגמת דילן תומאס.
אודן הורה במסירות כשלוש שנים, ולאחר מכן החל להשתכר מפרי עטו. ב-1935 נשא לאישה את אריקה מאן, בתו של תומאס מאן על מנת להעניק לה דרכון בריטי. לאחר מכן יצא לסדרת מסעות. בשנת 1936 הוא ביקר באיסלנד ביחד עם חברו לואיס מקנייס. בסופו של דבר הוא החליט להגר עם כריסטופר אישרווד - עימו חיבר שלושה מחזות שהוצגו בהצלחה -לאמריקה. עקירה זו, על סף מלחמת העולם ממש התפרשה כבגידה, אך עבור אודן הייתה זו נקודת מפנה כבירה בחייו, שכדבריו "עייף מלהיות משורר החצר של השמאל האנגלי". בחייו החדשים של אודן בארצות הברית התרחשו שני דברים מרכזיים, הפיכת הלב הנוצרית והחזרה לחיק הכנסייה האנגליקנית, ומפגשו עם צ'סטר קלמן שהיה עתיד להיות בן לווייתו עד סוף ימיו. בראשית שהותו באמריקה חי בקומונת אמנים בשם "בית פברואר", עם בנג'מין בריטן, קארסון מקאלרס, ואחרים. בשנת 1947 זכה בפרס פוליצר עבור הפואמה הנודעת שלו "עידן החרדה", הכתובה בגרסה מודרנית לשירה אנגלוסקסונית.
בשנת 1955 כתב אודן ביקורת ספרותית על הספר שר הטבעות מאת ג' ר.ר. טולקין. השניים הכירו עוד באנגליה כאשר אודן למד בקורס של טולקין, והמשיכו להתכתב אודות שר הטבעות גם לאחר מכן. איחדו בינהם האהבה לאנגלית עתיקה, לכתיבה במסורת התנועה הרומנטית, והאמונה הדתית היוקדת. כמה מהמכתבים התפרסמו באסופת המכתבים של טולקין.
ב-1957 רכש אודן בית בכפר האוסטרי קירכשטטן, ומאז נהג לבלות חצי שנה בבית זה וחצי שנה בניו יורק. שנה לפני כן נבחר לכהונת "פרופסור לשירה" באוקספורד למשך חמש שנים, משרה שחייבה אותו לשאת בסך הכול 3 הרצאות בשנה. ותקופה זו עמדה בסימן עבודה בלתי נלאית, וקובצי השירה באו זה לאחר זה.
בחייו הפרטיים נעשה אודן בודד ומוסגר יותר, בעל הרגלי עבודה אדוקים אף יותר. העמיתים לקולג' שפגשו בו עם השנים, פגשו באדם שיכור למדי, שחזר על אותם נושאי שיחה, נשא דרשות ארוכות ונמנע בעקשנות מלהקשיב לבני שיחו. אולם אודן המשיך לעבוד, וכתב שירים חדשים. ב-28 בספטמבר 1973 קרא אודן משיריו לפני חברי "אגודת הספרות האוסטרית" ביוזפפלאץ, התנצל שעליו להשתמט מארוחת הערב, ופרש לחדרו למלון. למחרת היום נמצא מת במיטתו, לאחר שלקה באי-ספיקת לב.
באמצע שנות ה-90 עלתה הפופולריות של אודן הודות לסרט ארבע חתונות ולוויה אחת, שבו צוטט שירו "Funeral Blues" במלואו. בעקבות הסרט פורסם לקט של עשרה משיריו (ביניהם "Funeral Blues") בחוברת בשם "Tell Me the Truth about Love" שנמכרה בכ-275,000 עותקים.
יוסף סדרינה
יוסף סדרינה (נולד ב-25 בנובמבר 1949 איזמיר, טורקיה), הוא כדורגלן ומאמן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקשר והמגן הימני, ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו.
מילה יובוביץ'
מיליצה בוגדנובנה "מילה" יוֹבוֹבִיץ' (באנגלית: Milica Bogdanovna "Milla" Jovovich, באוקראינית:Милица Богдановна Йовович; נולדה ב-17 בדצמבר 1975) היא שחקנית, דוגמנית, מוזיקאית, זמרת ומעצבת אופנה אמריקאית, ילידת-אוקראינה הסובייטית. נודעת בעיקר בזכות כיכובה בתור אליס בסדרת סרטי "האויב שבפנים", ובתור לילו בסרט "האלמנט החמישי".
יוסף סדרינה
קורות חייו
יוסף סדרינה נולד באיזמיר לצדוק ולאה. בגיל שנה עברה משפחתו לאיסטנבול ובדצמבר 1955 עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בשכונת עג'מי ביפו. ב-1959 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו אותה אימן צ'וצ'קו לוי. ב-1967 במהלך עונת 1966/1968 בליגה הלאומית עלה לקבוצה הבוגרת ומשחקו הראשון היה ב-13 בינואר 1968. ברוב שנותיו בקבוצת מכבי יפו שיחק בתפקיד מגן ימני. סדרינה שיחק ביפו עד תום עונת 1978/1979 בליגה הלאומית ומשחקו האחרון היה ב-26 במאי 1979.
מילה יובוביץ'
ביוגרפיה
יובוביץ' נולדה בקייב שבאוקראינה הסובייטית שבברית המועצות דאז, למשפחה מרקע נוצרי. אביה, בוגיץ' יובוביץ', הוא רופא סרבי-מונטנגרי. אימה, גלינה (לבית לוגינובה), שחקנית ממוצא רוסי. ב-1980 נאלצה המשפחה לעזוב את ברית המועצות מסיבות פוליטיות, ועברה עם מילה בת החמש ללונדון. משם המשיכה ללוס אנג'לס שבקליפורניה, שם השתקעה. הוריה התגרשו, ולאחר-מכן, נולד לה אח-למחצה בשם מרקו יובוביץ' ממערכת יחסים של אביה עם אישה ארגנטינאית. ב-1994 אביה של מילה נאסר בעקבות פעילות בלתי חוקית הקשורה לביטוחי בריאות. הוא נידון ל-20 שנה אך השתחרר כבר ב-1999 לאחר 5 שנים.
בגיל 12 עזבה מילה את בית הספר לטובת דוגמנות, ונחשבה כ"ילדה בעייתית" מאחר שעישנה סמים, ביצעה מעשי ונדליזם בחנויות והונאות אשראי. לבסוף חזרה לבית הספר וסיימה אותו ב-1991.
יוסף סדרינה
קורות חייו
ב-1965 זומן סדרינה על ידי המאמן עמנואל שפר לסגל נבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 17, ובין 1967–1969 נמנה עם סגל נבחרת הנוער בכדורגל. בהמשך, זומן לסגל המורחב של נבחרת ישראל בכדורגל על ידי המאמן אדמונד שמילוביץ'. סדרינה לא הופיע בשורות הנבחרת הבוגרת, וב-1973, עם מינויו של דוד שווייצר נופה מהסגל. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, כיהן כמאמן הכושר של ימ"ר תל אביב במשטרת ישראל, בהמשך הקים ואימן את מח' הנוער של עירוני אשדוד וב-1998, הקים ואימן במשך שנתיים את מח' הנוער של הפועל אזור.
מילה יובוביץ'
דוגמנות
יובוביץ' החלה לדגמן בגיל אחת עשרה, לחברת האיפור רבלון. ב-1987 הופיעה על שערי מגזיני אופנה וב-1988 חתמה על חוזה הדוגמנות הראשון שלה. היא החזיקה גם בתפקיד הדוברת של חברת L'Oréal ונחשבה לדוגמנית בעלת השכר הגבוה ביותר ב-2004. ב-2006 מונתה לדוברת רשת חנויות הבגדים "מנגו".
יוסף סדרינה
קורות חייו
יוסף סדרינה מתגורר ביישוב נעלה, נשוי לז'קלין והם הורים לשני ילדים, סבים לנכדים ונינה.
מילה יובוביץ'
משחק
אמה של יובוביץ' דחפה אותה לעולם הזוהר ורשמה אותה לבתי ספר למשחק, שאותם סיימה בהצטיינות, כמו גם את בית הספר לבלט. ב-1988 הופיעה לראשונה במותחן הרומנטי "צומת שני הירחים". ב-1991 הופיעה בסרט ההמשך "החזרה ללגונה הכחולה"; על משחקה בסרט זה הייתה מועמדת ל"פרס האמן הצעיר" בקטגוריית השחקנית הצעירה הטובה ביותר.
ב-1992 שיחקה בסרט "צ'פלין" כאשתו הראשונה של צ'ארלי צ'פלין.
על אף שבחלק מסרטיה עד 1990 שיחקה גם בתפקידים מרכזיים, פריצתה הגדולה כשחקנית וכניסתה לתודעת הציבור היו בסרט המדע בדיוני "האלמנט החמישי" של לוק בסון, ובקומדיית הדרמה "למצוא את הקול" (2002) לצד אדריאן ברודי. היא שיחקה בסדרת הסרטים "האויב שבפנים" (2002), "האויב שבפנים: אפוקליפסה" (2004), "האויב שבפנים: השמדה" (2007), "האויב שבפנים: החיים שאחרי" (2010) ו"האויב שבפנים: הגמול" (2012); כולם קיבלו ביקורות שליליות אבל הפכו להצלחה בקופות. ב-2006 הופיעה בסרט "אולטרה ויולט", אך הוא נחל כישלון גדול בקופות.
בשנת 2009 הופיעה יובוביץ' בסרט המדע-בדיוני "הסוג הרביעי", אשר זכה להצלחה ברחבי העולם. בשנת 2010 שיחקה בדרמת התבגרות "נערה מלוכלכת" בכיכובה של ג'ונו טמפל. באותה שנה הופיעה בסרט סטון.