cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דייוויד שולקין
ביוגרפיה
שולקין נולד בבסיס צבא ארצות הברית בסמוך לשיקגו שבו שירת אביו והוא בן למשפחה יהודית. אביו מארק הוא פסיכיאטר ואמו סאני פסיכותרפיסטית.
ב-1980 סיים תואר ראשון בהמפשיר קולג' שבמסצ'וסטס, ב-1986 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת דרקסל שבפילדלפיה. עשה סטאז' ברפואה פנימית בבית החולים האוניברסיטאי של אוניברסיטת ייל וב-1989 סיים התמחות ברפואה פנימית בבית החולים הפרסביטריאני בפיטסבורג ובבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פיטסבורג. לאחר מכן השתתף במשך שנתיים בתוכנית ההכשרה הרפואית מטעם קרן רוברט וודס ג'ונסון באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנים 1990–1999 עבד כרופא בבית החולים האוניברסיטאי של אוניברסיטת פנסילבניה. בשנים 1999–2003 כיהן כמנכ"ל חברת DoctorQuality אותה הקים, העוסקת בפיתוח תוכנות בתחום שירותי המידע הרפואי ובקרת איכות ברפואה. כיהן כרופא הראשי, פרופסור לרפואה וסגן הדקאן בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת דרקסל. ב-2004 מונה לרופא הראשי בבית החולים האוניברסיטאי ופרופסור לרפואה באוניברסיטת טמפל, משנת 2006 מכהן כפרופסור לרפואה בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין של ישיבה יוניברסיטי בניו יורק. בשנים 2005–2009 כיהן כנשיא ומנכ"ל המרכז הרפואי בית ישראל, תחת ניהולו עבר המרכז הרפואי הליך הבראה ומגרעון גבוה עבר לעודף תזרימי. בשנים 2010–2015 כיהן כנשיא המרכז הרפואי מוריסטאון וכסגן נשיא מערכת הבריאות אטלנטיק (AHS) שבניו ג'רזי, בתקופתו נבחר המרכז הרפואי לבית החולים הבטוח ביותר בניו ג'רזי ונבחר על ידי מגזין Fortune לאחד ממקומות העבודה הטובים בארצות הברית.
ביולי 2015 מונה שולקין על ידי הנשיא ברק אובמה לסגן לענייני בריאות למזכיר המחלקה לענייני חיילים משוחררים. במהלך כהונתו בוצעה רפורמה מקיפה במשרד ומספר החיילים המשוחררים הממתינים לטיפול רפואי מעל חודש ימים קטן מ-57,000 ל-600.
חייים אישיים
שולקין נשוי למרלי ברי, אף היא רופאה אותה הכיר בתקופת לימודיהם בבית הספר לרפואה. הם הורים לבן ובת.
יחסי אלג'יריה–בנגלדש
יחסי אלג'יריה–בנגלדש (בערבית: العلاقات الجزائرية البنغالية, בבנגלית: আলজেরিয়া–বাংলাদেশ সম্পর্ক) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין הרפובליקה העממית של בנגלדש. אלג'יריה לקחה חלק גדול בכניסת בנגלדש כחברה לארגון לשיתוף פעולה אסלאמי לאחר עצמאותה מפקיסטן בשנת 1971.
היסטוריה
אלג'יריה הכירה בבנגלדש בדצמבר 1971, זמן קצר לאחר עצמאותה במרץ באותה השנה. היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-1973 לאחר שנשיא בנגלדש הראשון מוג'יבור רחמן נסע לביקור באלג'יר שאירחה את פסגת המדינות הבלתי-מזדהות. בשנת 1974 נסע הנשיא האלג'יראי הוארי בומדיין לביקור רשמי בדאקה. באותה שנה ביקר בומדיין בלהור שבפקיסטן כדי לפגוש את נשיא בנגלדש הראשון מוג'יבור רחמן, במפגש פסגה של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. אלג'יריה לקחה חלק גדול בעידוד בנגלדש להיכנס לארגון זה באותה שנה.
לאלג'יריה אין שגרירות בדאקה, אך קיים רצון במדינה להקים כזו לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21. לבנגלדש יש שגרירות באלג'יר והאינטרסים של בנגלדש באלג'יריה מנוהלים שם.
יחסים כלכליים
היחסים הכלכליים בין בנגלדש לאלג'יריה נמצאים במגמת עלייה מאז תחילת המאה ה-21, ושתי המדינות מראות עניין בהרחבת היחסים, בהצהרות ובמעשים. תרופות, מוצרי עור ומלמין מתוצרת בנגלדש זוכים להערכה באלג'יריה כמוצרים בעלי פוטנציאל מסחרי גבוה. ערך הייצוא מבנגלדש לאלג'יריה בשנת 2014 עמד על 15.9 מיליון דולר אמריקני, וכלל בעיקר מוצרי טקסטיל והנעלה. ערך הייצוא מאלג'יריה לבנגלדש באותה שנה עמד על 112 אלף דולר אמריקאי בלבד וכלל רק פירות טרופיים.
זלמן רונקיל (השני)
רבי שלמה זלמן רונקיל (או רונקֶל; נפטר בשנת ה'שכ"ב, 1562) היה רב ולמדן מחכמי קראקא בדורו של הרמ"א.
ביוגרפיה
נולד לרב יואל רונקיל מצאצאי רבי זלמן רונקיל אב"ד מגנצא. למד בישיבה בפדובה אצל רבי אברהם מינץ בנו של רבי יהודה מינץ, נישא לרייזל קצנלנבוגן, נכדת רבו, בת חתנו רבי מאיר קצנלנבוגן (מהר"ם פדובה).
הוא נפטר בקראקא בשנת ה'שכ"ב, 1562, ונקבר בה. בנו היה רבי חיים, וצאצאיהם כונו ח"ר על שם בנו ואשתו: חיים רייזל'ס.
יש המייחסים לו את החיבור "חתן דמים" (פראג שס"ה), אך כבר הוכיח יצחק יודלוב שהזיהוי שגוי וכי המחבר הוא רבי זלמן רונקיל הראשון.
מצעד שירי הדאנס/אלקטרוני הדיגיטליים
מצעד שירי הדאנס/אלקטרוני הדיגיטליים (באנגלית: Dance/Electronic Digital Songs) הוא מצעד שירים שבועי הכולל את שירי הדאנס/אלקטרוניים הדיגיטליים הנמכרים ביותר בארצות הברית בלבד, לפי בילבורד. על אף שבמקור הוא החל לפעול ב-2 בינואר 2010, הוא לא הוכתר למצעד רשמי עד למצעד שפורסם ב-3 באפריל 2010.
מצעד שירי הדאנס/אלקטרוני הדיגיטליים עוקב אחר 50 סינגלי מוזיקת הדאנס הפופולריים ביותר (לפי הורדות), כולל רצועות הזמינות באופן בלעדי באינטרנט בלבד. המצעד הזה כולל גם שירי דאנס ודיסקו שפורסמו בעבר והפכו זמינים להורדה דיגיטלית, מה שאומר ששירים כמו "" של דד אור אלייב זכאים להיכנס למצעד.
ב-17 בינואר 2013, בילבורד הנפיקו את מצעד שירי הדאנס/אלקטרוני, המדרג את 50 שירי הדאנס/אלקטרוני הפופולריים ביותר על בסיס השמעות במועדונים, מכירת סינגלים, השמעת רדיו בכל הפורמטים, הורדות דיגיטליות וסטרימינג. "Bad Romance" מאת ליידי גאגא היה לשיר הראשון בהיסטוריית המצעד שדורג במקום הראשון, ב-23 בינואר 2010.
מאז 2019, "Happier" של מרשמלו ובאסטיל הוא השיר המצליח ביותר בהיסטוריית המצעד.
קלודט קולווין
קלודט קולווין (באנגלית: Claudette Colvin; נולדה ב-5 בספטמבר 1939) היא אפרו-אמריקאית, פעילת התנועה לזכויות האזרח באמריקה לשעבר. ב-2 במרץ 1955, בגיל 15, הייתה הראשונה שנעצרה במונטגומרי בשל סירובה לציית לחוקי ההפרדה הגזעית ולפנות את כסאה באוטובוס לנוסעת לבנה. מנהיגי התנועה השחורה חשבו תחילה להשתמש במקרה זה למטרות המאבק נגד ההפרדה הגזעית, אולם סברו בסופו של דבר כי דמותה של קולווין אינה מכובדת מספיק כדי לשמש כסמל המאבק ולכן החליטו להמתין להזדמנות אחרת. 9 חודשים לאחר מכן, ב-1 בדצמבר 1955, הפעילה החברתית רוזה פארקס נעצרה במונטגומרי בנסיבות דומות, והפכה לדמות המזוהה ביותר עם חרם האוטובוסים של מונטגומרי.
רקע
קולווין נולדה בשכונת קינג היל, אחת השכונות העניות ביותר במונטגומרי שבארצות הברית. אחותה דלפין (Delphine) מתה בצעירותה. במונטגומרי הוחלו חוקי ג'ים קרואו המחייבים הפרדה גזעית בין שחורים ללבנים. לדבריה, ניתן היה להרגיש את חוקי ההפרדה הגזעית בכל היבט בחיים: תלמידים שחורים למדו בבתי ספר נפרדים, תינוקות שחורים נולדו בבתי חולים נפרדים, מתים שחורים נקברו בבתי קברות נפרדים, ועל השחורים נאסר אפילו למדוד נעליים בחנויות (אם שחורים רצו לקנות נעל במידתם - הם נאלצו למסור לבעל החנות תרשים של כף רגלם כדי שיתאים לפיו נעל עבורם). כשהייתה עם אמה בחנות בגיל ארבע, שני ילדים לבנים בני גילה לעגו לה וביקשו לראות את כף ידה. קולווין הושיטה את ידה ונגעה באחד הילדים הלבנים. אמו של הילד הבחינה בכך, ואמה של קולווין סטרה לה על מצחה ואמרה לה: "אסור לך לגעת בילדים לבנים". קולווין למדה בבית הספר על שם בוקר טי. וושינגטון וטענה כי באנציקלופדיה בריטניקה היו רק שני ערכים על אישים שחורים, אולם בפברואר 1955 נערך בבית ספרה 'חודש ההיסטוריה השחורה' וכך למדה על דמויות שחורות היסטוריות נוספות ועל המאבק לצדק של השחורים. כשמורתה ביקשה מהתלמידים לכתוב על פיסת נייר מה הם רוצים להיות כשיהיו גדולים, קולווין כתבה שהיא רוצה להיות נשיאת ארצות הברית.
הפרת החוק באוטובוס
ב-2 במרץ 1955, קולווין הלכה עם חברים לכנסייה. לדבריה, שאלה בכנסייה את אלוהים: "מדוע אינך אוהב את הילדים השחורים שלך?". לאחר הביקור בכנסייה, עלתה עם חבריה בשדרות דקסטר על האוטובוס. קולווין התיישבה עם חבריה באזור האחורי של האוטובוס המיועד לנוסעים שחורים. בתחילת הנסיעה האוטובוס היה יחסית ריק, אולם ככל שהנסיעה המשיכה הוא התמלא בנוסעים. בשלב מסוים, כל המושבים היו תפוסים ואישה לבנה צעירה עלתה לאוטובוס. לפי חוקי ג'ים קרואו, כאשר כל המושבים תפוסים - על השחורים היה לקום ממושבם (גם אם התיישבו באזור המיועד להם) על מנת לפנות אותו לטובת הנוסעים הלבנים. הנהג דרש מקולווין ומחבריה לקום ולעמוד. שלושת חבריה נענו לבקשה בחוסר רצון, אולם קולווין סירבה לקום מכסאה ואמרה: "זו זכותי החוקית. שילמתי על הכרטיס". המושבים מאחורי קולווין התפנו משום שחבריה קמו, אולם האישה הלבנה לא יכלה לשבת משום שהחוק אסר על שחורים לשבת לפני לבנים. לדברי קולווין, החוק אסר על שחורים לשבת לפני לבנים כדי להבליט ולשמר את עליונות הלבנים ואת נחיתות השחורים. נהג האוטובוס קרא לשוטרים ואלו דרשו ממנה לקום, אולם קולווין סירבה לקום וחזרה ואמרה: "זו זכותי החוקית!". אחד השוטרים השליך את ספרי הלימוד שהיו מונחים על ברכיה, כבל את ידיה באזיקים, ומשך אותה בכוח לניידת. בתוך הניידת, בדרכה לתחנת המשטרה, ניסו השוטרים לנחש את מידת החזייה שלה. קולווין נשלחה לבית הכלא - בו חשה חרדה גדולה והחלה לבכות. לאחר שלוש שעות, היא שוחררה בערבות. מנהיג התנועה השחורה במונטגומרי, אי.די ניקסון נפגש עם קולווין וביקש ממנה להיפגש עם רוזה פארקס, שהייתה באותה העת המזכירה של ארגון NAACP, והיא נענתה לבקשתו. קולווין סיפרה לפארקס על המעשה שלה, ופארקס אמרה לה שהיא מאוד בוגרת לגילה.
ההליך המשפטי
קולווין נעצרה והואשמה בהפרת החוק להפרדה הגזעית, בהפרת הסדר הציבורי ובתקיפת שוטר וסירבה להודות באשמה. עורך דינה, פרד גריי, טען להגנתה כי החוק להפרדה גזעית, שחוקק במדינת אלבמה, במסגרת חוקי ג'ים קרואו, מנוגד לחוקה האמריקאית ולכן למעשה אינו חוקי. פארקס החלה לגייס כספים עבור ההליך המשפטי של קולווין, ובכירים נוספים בתנועה נפגשו עם עובדי ציבור. למרות המאמצים, ב-18 במרץ 1955, קולווין הורשעה בכל הסעיפים והוטל עליה קנס כספי ומאסר על תנאי. מנהיגת הארגון Women's Political Council, ג'ו אן רובינסון , טענה כי הרשעתה של קולווין היא כפצצה. הרשעה זו תרמה לתסיסה ולתחושת המרד בקהילה השחורה, וחיזקה בקרבה את הרצון להחרים את האוטובוסים במונטגומרי. למרות הפעולה החלוצית של קולווין, בחרו חברי ההנהגה לזכויות האזרח שלא להשתמש במקרה זה משום חששם כי קולווין אינה יכולה לשמש כסמל למאבק. ב-1 בדצמבר, רוזה פארקס נעצרה בנסיבות דומות והחרם על האוטובוסים במונטגומרי הוצת מיד.
פסק דין בראודר נגד גייל
ב-1 בפברואר 1956, חודשיים לאחר שהחרם על האוטובוסים החל, עו"ד גריי הרגיש כי החרם אינו משיג את מטרותיו ורצה לתבוע את גייל, ראש עיריית מונטגומרי בגין הפרדה גזעית המפרה, לתפיסתו של גריי, את התיקון ה-14 של החוקה האמריקאית. עו"ד גריי האמין כי לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בשנת 1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך כי הפרדה גזעית בבתי ספר מנוגדת לחוקה ולכן ביטל אותה, כך גם הפרדה גזעית באוטובוסים מנוגדת לחוקה. הוא חיפש אנשים שיסכימו להירשם כתובעים ולהעיד במשפט נגד חוקי ג'ים קרואו שחוקקה עיריית מונטגומרי. הסכמה כזו הייתה כרוכה בסיכונים רבים, ובתחילה סירבו הגברים שהוא פנה אליהם מחשש שארגון ה-KKK ישרוף את רכושם ואת הכנסיות שלהם. לאחר מכן, פנה גריי למספר נשים כולל קולווין. קולווין לא היססה ונרשמה כאחת מתוך ארבע התובעות במשפט בראודר נגד גייל שהפך היסטורי לאחר ששם קץ להפרדה הגזעית באוטובוסים ב-13 בנובמבר 1956. לאחר עדותה של קולווין במשפט זה, היא נעלמה מהעין הציבורית.
השפעתה
אף על פי שהמקרה של קולווין הגיע לבית המשפט העליון ותרם לביטול ההפרדה הגזעית, היא נותרה כדמות שולית בהיסטוריה של התנועה לזכויות האזרח ורק מעטים מכירים את סיפורה. היסטוריונים שונים ניסו להבין מדוע פארקס זכתה להכרה עולמית כסמל של התנועה לזכויות האזרח, בעוד קולווין נעלמה כמעט לחלוטין מהעין הציבורית וההיסטורית. אחת הטענות היא שהנהגת התנועה השחורה ביצעה החלטה אסטרטגית בכך שהחליטה לא להשתמש במקרה של קולווין אלא העדיפה בסופו של דבר להתעלם ממנו. קולווין הייתה להוטה להמשיך במאבק, אולם בכירים בהנהגת התנועה לזכויות האזרח סברו כי דמותה של קולווין אינה יכולה להיות הסמל של המאבק. קולווין הייתה נערה צעירה וזמן קצר לאחר הרשעתה היא נכנסה להריון מגבר נשוי. חברי הנהגת התנועה סברו כי קולווין רגשנית, מרדנית וצעירה מידי וכי אינה משדרת יציבות איתה ניתן להזדהות, והעדיפו להמתין לאישיות שתיתפס בעיני הציבור כמכובדת וכמתונה. לטענת קולווין, ההנהגה השחורה דחתה אותה משום שהיא הגיע מרקע קשה וכן משום שעורה היה שחור מידי. לדבריה, לרוזה פארקס היה עור הרבה יותר בהיר שהקל על הציבור להזדהות איתה. בעוד קולווין נתפסה כנערה ענייה ובעייתית שזמן קצר לאחר הרשעתה נכנסה להריון מחוץ לנישואים - פארקס נתפסה כאישה מכובדת ומיושבת בדעתה.
עו"ד גריי טען כי פעולתה של קולווין היא זו שעוררה השראה בקרב הקהילה השחורה במונטגומרי לבצע פעולות מחאה דומות באוטובוסים, והיא זו שנתנה לפארקס את האומץ לסרב לקום מכסאה תשעה חודשים לאחר מכן. בין המקרה של קולווין (שהתרחש ב-2 במרץ 1955) עד למקרה של רוזה פארקס (שהתרחש ב-1 בדצמבר 1955), היו מספר מקרים נוספים שבהם נשים סירבו לפנות את כסאן באוטובוס לנוסעים לבנים ונעצרו בשל כך. ב-19 באפריל 1955, אורליה בראודר (Aurelia Browder) ממונטגומרי נעצרה בנסיבות דומות, הורשעה ונקנסה. ב-21 באוקטובר 1955, מרי לואיז סמית' (Mary Louise Smith) ממונטגומרי נעצרה, הורשעה ונקנסה באותן הנסיבות. מספר ימים לאחר מכן, סוזי מקדונלד (Suzi McDonald) בת ה-78 נעצרה, הורשעה ונקנסה בנסיבות דומות. אף אחת מהן לא התאימה לפרופיל שהנהגת התנועה לזכויות האזרח חיפשה כדי להצית בעזרתו את החרם על האוטובוסים. פארקס הייתה אישה בת 42 בעלת מזג עדין ונעים שעבדה בעבודה מכובדת כמזכירת ארגון NAACP. מאפיינה של פארקס התאימו לפרופיל אותו ההנהגה חיפשה וזמן קצר לאחר מעצרה, החל החרם האוטובוסים במונטגומרי.
המשך חייה
קולווין טוענת כי הקהילה שלה דחתה אותה וכי לא זכתה לתמיכה. בשנת 1958 עברה להתגורר בניו יורק, בה עבדה תחילה במשק בית אצל משפחה לבנה, שם זכתה לדבריה לחוויות טובות: באחת הפעמים היא ניגשה לחדר הכביסה וראתה את בגדיה מקופלים מעל הבגדים של בעלת הבית. הדבר גרם לה לתדהמה והיא עמדה ובהתה בערימת בגדים זו זמן מה. לאחר מכן, עבדה כסייעת אחות במשך 35 שנה ויצאה לגמלאות בשנת 2004. קולווין טוענת כי אין לה טינה לרוזה פארקס וכי היא מבינה מדוע ההנהגה רצתה דמות רכה ועדינה ולא דמות מחוספסת כמוה.
ב-8 בנובמבר 2009, פורסם הספר Claudette Colvin: Twice Toward Justice, המספר את סיפורה, וזכה באותה השנה בפרס הספר הלאומי.
באוקטובר 2021, בגיל 82, הגישה לבית המשפט בקשה למחיקת רישומה הפלילי משנת 1955, ובדצמבר 2021 רישומה הפלילי נמחק.
קישורים חיצוניים
יונה לייבזון, אישה שחורה סירבה לפנות את מקומה באוטובוס ב-1955 - ועדיין סוחבת רישום פלילי: "ידעתי שזה לא הוגן", חדשות N12, 02/11/21
הבחירות המקדימות במרצ (2022)
הבחירות המקדימות במרצ (2022), היו בחירות מקדימות במפלגת מרצ אשר כללו הן את בחירת יו"ר המפלגה והן את רשימתה לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש שנערכו יחד ב-23 באוגוסט 2022. מספר בעלי זכות ההצבעה הוא 18,961. ההצבעה ברובה הייתה מקוונת, אחוז ההצבעה עמד על כ-81%.
רקע
הבחירות המקדימות נקבעו בעקבות החלטת הממשלה לפזר את הכנסת בעקבות המשבר הקואליציוני.
בחודש פברואר 2022 קבעה ועידת מרצ חוקה חדשה, ובה נקבעה בסעיף 297 הוראת שעה לפיה בבחירות לכנסת העשרים וחמש ייבחרו מועמדי המפלגה לכנסת בידי כלל מתפקדי מרצ. בנוסף נקבע כי ככל שיוקדמו הבחירות לכנסת הרי שתקופת האכשרה תקוצר ל-32 ימים.
ב-21 ביולי אישרה ועידת מרצ את הצעתה של ועדת הבחירות להאריך את תקופת ההתפקדות לשם הצבעה בבחירות עד 31 ביולי, ושבוע לאחר מכן אישרה הוועידה הצעה לקביעת קריטריונים לצורך הצבעה מקוונת. ב-3 באוגוסט קבעה ועדת הבחירות כי החלטת ועידת מרצ יוצרת אפליה לכאורה בין שני סוגים של מצביעים, ולכן קבעה כי תתאפשר הצבעה מקוונת לכל מצביע המעוניין בכך וכן על פריסתן של קלפיות פיזיות במקומות שונים בארץ בהתאם למספר המתפקדים באותו היישוב.
סכום ההוצאה המקסימלי למועמד הוא כ-129,000 ש"ח בהתאם לחוק המפלגות, חברי כנסת מכהנים מקבלים החזר הוצאות עד סכום זה מקופת המדינה ואינם יכולים לקבל תרומות. מועמדים אחרים יכולים לקבל סכום זה בהלוואה מהמדינה או מתורמים.
הבחירות ליו"ר
ב-6 ביולי הודיע יאיר גולן, סגן שרת הכלכלה, כי יתמודד על ראשות מרצ. ב-19 ביולי הכריזה על התמודדותה גם זהבה גלאון, יו"ר מרצ לשעבר אשר פרשה מראשות המפלגה ומהכנסת תוך כדי הבחירות לראשות מרצ ב-2018.
שר הבריאות והיו"ר המכהן ניצן הורוביץ הודיע ב-12 ביולי כי לא יתמודד על ראשות המפלגה אך יתמודד לרשימה לכנסת.
בבחירות ניצחה זהבה גלאון ברוב של כ-60%.
הבחירות לרשימת מרצ
לפי החלטת ועדת הבחירות, הבחירות לרשימת מרצ לכנסת בבחירות לכנסת העשרים וחמש יתקיימו בו בזמן עם ההצבעה לתפקיד היו"ר, כלומר ללא תלות בין ההצבעות. כמו כן, ניתן היה להגיש טופס על ההתמודדות, בתנאי שעומדים בקריטריונים הקבועים בחוק בנוגע לכשירות לכנסת וכן ב-32 ימי תקופת אכשרה, עד ל-3 באוגוסט.
ההצבעה התנהלה באופן בו כל מצביע בחר ארבעה שמות מבין המתמודדים.
על פי סעיף ב' בחוקת המפלגה יש בכל מוסדות המפלגה, ובכלל זה ברשימה לכנסת, הבטחת ייצוג של 40% לכל מגדר, ולכן תיתכן "הקפצת" מועמדים ברשימה בהתאם לתוצאות האמת.
מתמודדים שפרשו
עוד בטרם הגשת המועמדויות לרשימה, ב-5 ביולי הודיע עיסאווי פריג', השר לשיתוף פעולה אזורי המכהן, על אי-התמודדותו לרשימה; וכך עשתה גם ב-15 ביולי תמר זנדברג, השרה להגנת הסביבה המכהנת.
פרס אלפונסו פורד
פרס אלפונסו פורד (באנגלית: Alphonso Ford Trophy), המוכר גם כפרס "מלך הסלים של היורוליג", הוא פרס שנתי המוענק לקלע הבולט בליגת היורוליג. הפרס, שחולק לראשונה בעונת, קרוי על שמו של אלפונסו פורד, שהיה אחד הקלעים הגדולים בתולדות היורוליג.
מלכות הסלים ביורוליג תועדה כבר מעונת, אך פרס אלפונסו פורד הוענק לקלע המוביל רק החל מעונת 2004/05. הקריטריון לקבלת הפרס הוא ממוצע הנקודות שקלע כל שחקן לאורך העונה הסדירה, לא כולל שלב הפיינל פור.
איגור רקוצ'ביץ' (שלוש פעמים), קית' לנגפורד ואלכסיי שבד (פעמיים) הם השחקנים היחידים שזכו בפרס יותר מפעם אחת. ניקוס גאליס ואלפונסו פורד הובילו פעמיים את טבלת קלעי היורוליג בטרם הוענק הפרס. בעונת המפוצלת הוביל פורד את טבלת קלעי היורוליג, בעוד מירוסלב בריץ' היה מלך הסלים של הסופרוליג. בסיום עונת הוביל חואן קרלוס נבארו את טבלת קלעי היורוליג עם 16.8 נקודות למשחק, אך רקוצ'ביץ' הוא שזכה בפרס אלפונסו פורד, כיוון שקלע ממוצע נקודות גבוה יותר עד תחילת שלב הפיינל פור (16.2).
האימפריה הח'ווארזמית
האימפריה הח'ווארזמית שלטה בין השנים 1148–1220 על האזור שהשתרע מצפון מזרח טרנסאוקסניה ועד איראן, אותה כבשה בהדרגה מידי הסלג'וקים ששלטו באזור לפניהם. האימפריה נשלטה על ידי שושלת הח'ווארזם-שאה. ח'ווארזם נמצאת באזור הדלתא של אמו דריה. במהלך ההיסטוריה ח'ווארזם השפיעה מבחינה תרבותית על סביבתה ושלטה על המדבר והרמה בטרנסאוקסניה וח'וראסאן הסובבים אותה. ח'ווארזם הוא אזור מבודד יחסית והחיבור לסביבה הרחוקה נעשה בעיקר באמצעות שיירות מסחר שעברו דרכה אל הוולגה, אל בוכרה ולצפון איראן. בידוד יחסי זה איפשר לאנשי האזור לשמר את זהותם הייחודית.
עליית האימפריה לשלטון
שליטי ח'ווארזם אימצו לעצמם בתחילת המאה ה-13 את התואר העתיק ח'ווארזם-שאה. שושלת הח'ווארזם-שאה הייתה שושלת צעירה ולא מבוססת יחסית שהחלה עם צאצאיו של האמיר הטורקי שהופקד על שלטון ח'ווארזם במאה ה-11. שושלת ח'ווארזם-שאה עלתה לשלטון לאחר מפלת הסולטאן הסלג'וקי סנג'אר. לזמן קצר הצליח סנג'אר לאחד את האימפריה הפרסית ואת ארצות אמו דריה תחתיה, אך כדי להשיג את תמיכת ח'ווארזם היה חייב להכיר בח'ווארזם-שאה מחמד הראשון בן אנושתג'ין כוואסל שלו, ולהכיר בו כח'ווארזם-שאה, כלומר כשליט עצמאי על ח'ווארזם.
אתסיז ירש את מחמד הראשון והתמרד בסולטאן הסלג'וקי פעמיים, כאשר במרידתו השנייה עודד את הקרא-ח'יטאי למרוד גם כן כדי להסיח את דעתו של הסולטאן. במהלך מרידתו השנייה הצליח אתסיז להשתלט על שטחים סביב ח'ווארזם וב-1141 סנג'אר הוכנע על ידי הקרא-חיטאי. כשנה לפני מותו של אתסיז ב-1157 א-אסרלאן ירש אותו, הרחיב וביסס את האימפריה הח'ווארזמית בעוד כוחם של הסלג'וקים במזרח התפוגג. "עלאא'" א-דין תכש, בנו הבכור, ירש אותו ב-1174 לאחר מאבקי ירושה עם אחיו שמת ב-1193. תכש קיבל לגיטימציה לשלוט על ידי הקרא-חיטאי והצליח לבסס את שלטונו על כל שטחי האימפריה הח'ווארזמית. שיאה של האימפריה הגיע עם יורשו של תכש, "עלאא'" א-דין מחמד השני שירש את תכש ב-1200. הוא כבש את טראנסאוקסניה ב-1210, וב-1215 כבש שטחים השייכים כיום לאפגניסטן מהסולטאן הגורידי.
הקשרים עם העולם המוסלמי
בשיאה, האימפריה הח'ווארזמית הגיעה עד גבולה של הח'ליפות העבסית. עוד כשתכש ח'ווארזם-שאה היה בשלטון הוא בא במגע עם הח'ליף העבאסי א-נאצר, ששלט בבגדאד. תכש ציפה שהח'ליף יתייחס אליו כפי שהתייחס אל הסולטאן הסלג'וקי לפניו. משסירב הח'ליף החל סכסוך בין השנים שנמשך גם כאשר מחמד השני עלה לשלטון. מחמד השני ביקש לערער את כוחו של הח'ליף, על ידי הסתת השיעים שתחת שליטת הח'ליפות נגד השלטון. המתיחות בין שני השליטים גברה עד כי מחמד השני הוביל צבא לכיוון בגדד אך נאלץ לשוב על עקבותיו בעקבות החורף הקשה בין השנים 18–1217 שהגיע מוקדם מהצפוי. מקורות אחדים מדווחים כי הח'ליף א-נאצר פנה אל המונגולים בבקשה שייתקפו את האימפריה הח'ווארזמית שאיימה עליו.
היחסים עם האימפריה המונגולית
ב-1215 שלח הח'ווארזם-שאה שגריר למונגולים שהיו הכוח העולה במזרח, אך לא התרשם מתיאורי שגריריו אודות כוחם של המונגולים. ג'ינגיס חאן היה מעוניין לחדש את נתיב המסחר בין המזרח והמערב ולכן שלח שלושה סוחרים מוסלמים במטרה ליצור קשרי מסחר עם הח'ווארזם-שאה. אף על פי שמחמד השני ראה בסוחרים ששלח ג'ינגיס חאן מרגלים ועל אף שג'ינגיס חאן כינה את הח'ווארזם-שאה כ"בנו" בהודעה ששיגר אליו עמם (מטבע לשון מקובל שכוונתו להפוך להיות וואסל) קיבל מחמד השני את ההסכם.
ב-1218 שלח ג'ינגיס חאן שיירת סוחרים גדולה לח'ווארזם. כשהגיעה השיירה לאוטרר, השליט המקומי, שחמד את הסחורות ונעלב מהתנהגות הסוחרים, האשים את השיירה בריגול. לאחר שקיבל אישור מהח'ווארזם-שאה, הרג מושל אוטרר את אנשי השיירה והחרים את הסחורה. מושל אוטרר היה אחי אימו של הח'ווארזם-שאה, אשר סרבה להעניש את אחיה על מעשיו. כשהגיעה הידיעה לג'ינגיס חאן, הוא רצה להגיע לפתרון דיפלומטי ודרש מהח'ווארזם-שאה להוציא להורג את השליט שביצע את הטבח ולהחזיר את הסחורות. בתגובה, הח'ווארזם-שאה הרג את אחד משליחיו של ג'ינגיס חאן, בניגוד למוסכמה שלא הורגים שגרירים ושליחים, ואת שני השליחים הנותרים שחרר לאחר שגילח את זקנם לאות השפלה. התנהגות זו של מחמד השני היוותה עילה למלחמה.
נפילת האימפריה
הח'ווארזם-שאה לא ניסה להתמודד עם ג'ינגיס חאן בשדה הקרב אף על פי שצבאו היה גדול יותר. הוא כנראה חשש מהתקוממות צבאו כשם שחשש מהמונגולים. הוא חילק את הצבא ליחידות קטנות והציב אותן בערים שונות ברחבי האימפריה. המונגולים כבשו את אוטרר לאחר חמישה חודשי מצור והחריבו את העיר עד היסוד בתגובה לרצח השגרירים.
ב-1219 התקדמו המונגולים לבוכרה, מרכז מסחרי ודתי חשוב בטראנסאוקסניה, אך מבוצר פחות מסמרקנד, בירת האימפריה הח'ווארזמית. ג'ינגיס ח'אן הפתיע את הצבא הח'וואריזמי שניסה לברוח, ומשם התקדם לכיוון סמרקנד וכבשה ב-1220 אחרי שמחמד השני ברח מערבה. המונגולים רדפו אחריו עד שמת על אי קטן בים הכספי ב-1221. בנו של מחמד השני, ג'לאל א-דין ח'ווארזם-שאה הוביל צבא התנגדות למונגולים כשהצבא המונגולי הראשי נעדר מהאזור. אך לא יצר איום ממשי על המונגולים ושיקום האימפריה נכשל. בעקבות היחלשות צבאו ג'לאל ברח להודו והקים לעצמו כוח צבאי טורקי. במשך שלוש שנים נשאר הח'ווארזם-שאה בהודו עד שנרצח ב-1231 ובכך הסתיימה שושלת הח'ווארזם-שאה.
Ziggy Stardust
Ziggy Stardust הוא שיר שנכתב והוקלט על ידי המוזיקאי הבריטי דייוויד בואי עבור אלבום הקונספט שלו "The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars" משנת 1972.
השיר מתאר את האלטר אגו של בואי, Ziggy Stardust, כוכב רוק פרוע שמתפקד כשליח של חוצנים בכדור הארץ. בשנת 2010 השיר דורג במקום ה-282 ברשימת מגזין הרולינג סטון "500 השירים הגדולים בכל הזמנים". השיר הוא אחד מארבעת שיריו של בואי שכלולים ברשימת "500 השירים שעצבו את הרוק אנד רול" של היכל התהילה של הרוק אנד רול.
האלבום כולו והשיר בפרט בוצעו בז'אנר שבואי היה מבשרו, גלאם רוק. התמה היא סיפורו המעורפל של זיגי, חוצן אדרוגני ממאדים המבקר בכדור הארץ בתקופה בה הגיעה לבני האדם הבשורה כי כוכבם יושמד כליל תוך חמש שנים. זיגי מגיע על מנת לשחרר את בני האדם מהשעמום בו הם אחוזים באמצעות מוזיקת הרוקנ'רול. זיגי הוא כוכב הרוק האולטימטיבי: הוא בעל מיניות מתירנית ומוחצנת, צורך סמים ואלכוהול דרך קבע ובעל מסר של שלום ואהבה, אך הוא הורס את עצמו בשל התמכרותו לכל אלו ונקרע ממעריציו.
גרסאות כיסוי
להקת הרוק הגותי הבריטית באוהאוס הקליטה קאבר של "Ziggy Stardust" כסינגל השמיני שלהם. הסינגל פורסם בשנת 1982, והגיע למקום ה-15 במצעד הסינגלים הבריטי.
גרסת כיסוי של השיר, הכולל סולו אחרי הפזמון השני, הופיע במשחק המחשב המוזיקלי המצליח "גיטאר הירו" בשנת 2005.
שמעון יעיש
שמעון יעיש (נולד ב-14 באפריל 1989) הוא עיתונאי ישראלי המשמש ככתב התיירות והתעופה של ישראל היום וכעורך מדור התיירות בעיתון ובאתר האינטרנט.
ביוגרפיה
נולד באשדוד וסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר מקיף ז' בעיר. בצבא שירת במפקדת זרוע היבשה של צה"ל. לאחר שירותו הצבאי למד לתואר ראשון בתקשורת ומדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן וסיים בהצלחה את לימודיו ב-2015.
את דרכו בתקשורת החל במקומונים באשדוד, עיר הולדתו, שם עבד ב"השבוע באשדוד", "אשדודנט" ועוד. בשנת 2016 הצטרף לישראל היום בתפקיד מנהל רשתות חברתיות ועורך בדסק החדשות של אתר האינטרנט. ב-2018 מונה לכתב רשת של העיתון ושל אתר האינטרנט, ובפברואר 2019 מונה לכתב ועורך התיירות והתעופה בעיתון ובאתר ישראל היום.
במסגרת עבודתו סיקר את חטיפתם של שני אזרחים ישראלים על ידי קרטל סמים בקולומביה ב-2018, מקרה שהסתיים ברציחתה של המדריכה שהתלוותה לשניים. במהלך תקופת הקורונה סיקר את המשבר בתחום התעופה והתיירות ומחדלים בהתנהלות בבנתב"ג . לאחר הסכמי אברהם עסק בטיסות המסחריות הראשונות מישראל לאיחוד האמירויות ולמרוקו.
יעיש מסקר יעדי תיירות, מרואיין בנושאי תיירות בתוכניות אקטואליה בערוץ 13, ומגיש פינה שבועית בנושאי תעופה ותיירות ברדיו תל אביב.
חיים אישיים
מתגורר בתל אביב ונשוי מאז 2021. באוקטובר 2022 נולד בנו. .
עוד (שיר)
עוד הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי נתן גושן. השיר יצא לאור ב-5 בנובמבר 2012 כסינגל הראשון מתוך אלבומו השני של נתן גושן "בין כל הרעשים", על ידי חברת התקליטים אן אם סי יונייטד.
רקע
השיר נכתב והולחן על ידי נתן גושן והופק על ידי יועד נבו.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקומות הראשונים במצעדים השבועיים של מדיה פורסט, גלגלצ ורשת ג'. כמו כן, זכה השיר במקום ה-2 במצעד השנתי של רשת ג', במקום ה-20 במצעד השנתי של גלגלצ, ובמקום ה-18 במצעד השנתי של מדיה פורסט.
נכון לינואר 2020, מונה הצפיות של השיר באתר יוטיוב עומד על כ-5.4 מיליון.
Dizzy
"Dizzy" (בעברית: "סחרחר") הוא שיר שהקליט הזמר האמריקאי טומי רו. השיר היה ללהיט בינלאומי בשנת 1969. את הליווי הכלי ביצעו חבורת מוזיקאים בשם Wrecking Crew מלוס אנג'לס.
הפקה
השיר "Dizzy" נכתב בידי רו ופרדי ולר. הוא היה להיט גדול בשני צידי האוקיינוס האטלנטי. השיר הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 האמריקאי, ושהה בו במשך ארבעה שבועות במרץ 1969. במצעד הסינגלים הבריטי הגיע הסינגל למקום הראשון במצעד ביוני 1969, ובקנדה היה בראש המצעד במרץ 1969.
ב-1989 נלקח סימפול של השיר לקטע "The Magic Number" של דה לה סול עבור האלבום "Three Feet High and Rising". ב-1994 ביצעה להקת הרוק הסרבית Babe גרסת כיסוי של השיר בשם "Dizel" עבור האלבום "4 Babe pesme".
ב-2005 נכלל השיר "Dizzy" בפסקול הסרט "The Sandlot 2".
הגרסה של ויק ריבס
ב-14 באוקטובר 1991 יצאה לאור בממלכה המאוחדת גרסת כיסוי של השיר "Dizzy" בביצוע הקומיקאי האנגלי ויק ריבס ולהקת הרוק האלטרנטיבי The Wonder Stuff. השיר הגיע לראש מצעד הסינגלים הבריטי בשבוע השלישי אחרי יציאתו, ושהה במקום הראשון במשך שבועיים.
בווידאו קליפ של השיר רואים את ריבס והלהקה על הבמה, ומאחוריהם שורה של מכונות כביסה. הקומיקאי בוב מורטימר, שותפו של ריבס, מופיע ברקע יחד עם סולן להקת Wonder Stuff, מיילס האנט, כשהוא מנגן בתוף מרים ושר קולות רקע.
גרסה זו של השיר מופיע במשחק הווידאו "Dancing Stage Max" לקונסולת הפלייסטיישן 2.
גרסה נוספת לעיבוד של ריבס בוצעה על ידי בוב הבנאי, כאשר המילים מתייחסות לדמות מערבלת הבטון של בוב הנקראת אף היא דיזי.
זלמן רונקיל
רבי שלמה זלמן רונקיל (או רונקֶל; נפטר בח' בחשוון, בין השנים ה'קע"א-ה'קפ"ז 1410–1426) היה רב ראש ישיבה ומקובל מגדולי רבני יהדות אשכנז במפנה המאה ה-15, רבן של מגנצא וורמיזא ורבו של מהר"י וייל.
רבי יעקב הלוי בן משה מולין (מהרי"ל) חי בזמנו במגנצא והתמנה בה כרב עוד בחייו, בדרשת שבת הגדול שלו, נהג ליטול רשות בתחילת הדרשה מרבי זלמן רונקיל מפני כבודו.
משפחתו
מבין בניו ידוע הרב גוטליב המוזכר בשו"ת מהרי"ל. בין צאצאיו, רבני משפחת ליפשיץ: רבי ישראל ליפשיץ מחבר "תפארת ישראל", זקנו רבי ישראל ליפשיץ מקליווא ואבותיהם שכיהנו כרבנים בקהילות אשכנז ופולין.
אלברט קאופ
אלברט קאופ (בהולנדית: Aelbert Cuyp; בהיגוי הולנדי: אלברט קאוייף; נולד 20 באוקטובר 1620 - נפטר 15 בנובמבר 1691) היה אחד הציירים המובילים בתור הזהב של הציור ההולנדי, שצייר בעיקר נופים. הוא היה המפורסם ביותר ממשפחת ציירים, תלמידו של אביו ג'ייקוב חרטש קאופ (1594–1651), הוא ידוע במיוחד בזכות נופיו הגדולים עם סצנות נהר הולנדיות בשעות הבוקר או לאור אחר הצהריים המאוחרים.
ביוגרפיה
קאופ נולד בדורדרכט. הוא ידוע כמקביל ההולנדי של הצייר הצרפתי קלוד לוריין. בני משפחתו היו אמנים כולם, כשדודו בנימין וסבו חריט היו מעצבי קריקטורות בויטראז'ים. ג'ייקוב חריטש קאופ, אביו, היה צייר דיוקנאות. אביו של קאופ היה המורה הראשון שלו והם שיתפו פעולה בציורים רבים במהלך חייו.
כמות המידע הביוגרפי לגבי אלברט קאופ מוגבלת מאוד. אפילו ארנולד הוברקן, היסטוריון ידוע של ציורי תור הזהב ההולנדי והסמכות הבלעדית לגבי קאופ במשך מאה השנים שלאחר מותו, נותן תמונה ביוגרפית דלה מאוד. תקופת פעילותו כצייר מוגבלת לשני העשורים שבין 1639 ל־1660, ומתאימה ישירות לגבולות המקובלים ביותר של התקופה המשמעותית ביותר של תור הזהב ההולנדי, 1640–1665. ידוע שהוא נשוי לקורנליה בוסמן משנת 1658, תאריך שחופף באופן ישיר לסוף תקופת הפריון שלו כצייר, עד כי מקובל לחשוב שנישואיו מילאו תפקיד בסוף הקריירה האמנותית שלו. אפילו הוברקן מציין שקאופ היה קלוויניסט אדוק, מה שנתמך בעובדה שכאשר נפטר לא נמצאו בביתו ציורים של אמנים אחרים.
סגנון הציור
התפתחותו של אלברט קאופ, שהוכשר כצייר נוף, מורכבת משלוש תקופות על סמך הציירים שהשפיעו עליו באותה תקופה, ותרמו מאפיינים אמנותיים בציוריו. באופן כללי, קאופ למד צבע מיאן ואן גוין שהיה פורה במיוחד. את הבנת האור מיאן בוטס, וקומפוזיציה מאביו, ג'ייקוב חריטש קאופ.
ניתן למקם את "תקופת ואן-גוין" של קאופ בערך בתחילת שנות הארבעים של המאה ה-17. הוא כנראה נתקל לראשונה בציור של ואן גוין בשנת 1640 כאשר ואן גוין היה, "בשיא כוחותיו". השפעתו מורגשת בהשוואה בין שניים מציורי הנוף של קאופ, שצוירו בשנת 1639, בהם לא נראה שום סגנון מעוצב כראוי, לבין הרקעים של הנוף שצייר שנתיים לאחר מכן. הציורים המאוחרים יותר צוירו עבור דיוקנאות הקבוצתיים של אביו, שמאוד אופייניים לואן גוין. קאופ לקח מואן גוין את הגוונים הצהובים הקשוחים והחומים הבהירים שנראים בציור הדיונות שלו (1629) ואת טכניקת המברשת השבורה שבולטת באותה עבודה. טכניקה זו, קודמת לאימפרסיוניזם, ומציינת משיכות מכחול קצרות בהן הצבעים לא בהכרח מתמזגים בצורה חלקה. גם בסצנת הנהר של קאופ, ״שני גברים משוחחים״ (1641) מורגשים האלמנטים הסגנוניים שהושפע מואן-גוין.
התקופה הבאה בהתפתחות הסגנון של קאופ נובעת מהשפעתו של יאן בוטס. באמצע שנות הארבעים של המאה ה-17. בוטס יליד אוטרכט, שב לעיר הולדתו מנסיעה לרומא. הדבר התרחש, בערך באותה תקופה שהסגנון של קאופ השתנה באופן מהותי. ברומא, בוטס פיתח סגנון קומפוזיציה חדש, לפחות בחלקו, בגלל האינטראקציה שלו עם קלוד לוריין. הסגנון החדש זה התמקד בשינוי כיוון האור בציור. במקום שהאור יונח בזוויות ישרות ביחס לקו הראיה, בוטס החל לצייר את האור ממצב אלכסוני מגב התמונה.
בצורת תאורה חדשה זו, האמן (והצופה בציור) התמודד עם אור שמש המצויר בניגודים חזקים. בוטס ובהמשך קאופ השתמשו ביתרונותיו של הסגנון החדש כדי לשנות את תחושת העומק והזוהר האפשריים בציור. כדי לשים לב ליכולות החדשות הללו נעשה שימוש רב בצללים מוארכים. קאופ היה מראשוני הציירים ההולנדים שהעריך את הקפיצה החדשה הזו בסגנון. אך התקופה הזאת בהתפתחותו, הייתה די קצרה (מוגבל לאמצע שנות ה -40 של המאה ה-17). יותר מכל אמן הולנדי אחר, הוא מיקסם את הכרומטיות המלאה בשקיעות השמש.
התקופה השלישית של קאופ, מבוססת על השפעת אביו. אמנם ההנחה היא שקאופ הצעיר עבד בתחילה עם אביו ופיתח את כישרונו, אבל אלברט התמקד יותר בציורי נוף בעוד ג'ייקוב היה צייר דיוקנאות במקצועו. עם זאת ישנם ציורים בהם אלברט סיפק את הרקע הנופי לדיוקנאותיו של אביו. הכוונה בקביעה כי אלברט למד קומפוזיציה מאביו היא שהמעבר בסופו של דבר של אלברט מציור נוף ספציפי להוספת דמויות בחזית הציור, מיוחס לאינטראקציה שלו עם אביו. העדויות להתפתחותו של אלברט בהכללת דמות קדמית בציור, הן בציורים אחדים בשנים 1645–1650. ציורים אלה מציגים בעלי חיים בחזית התמונה, קומפוזיציה שתואמת את סגנונו של אביו. ההתפתחות הסגנונית של אלברט ובעיית הייחוס של ציוריו לסגונות השונים, מסתבכת גם בעובדה שסגנון אביו לא נותר על שמריו. הסגנונות המשתנים שלהם מקשים להבין את ההשפעות ההדדיות שהיו לכל אחד על השני. אך ברור שאלברט החל לצייר בקנה מידה גדול (דבר שלא עשה בעבר) ולהציב בעלי חיים כמוקד בציוריו.
הציורים
אור שמש בציוריו מגיע בכיוון אופקי, מרוחב הציור, ומבליט פיסות קטנות באור זהב. בפנורמות גדולות של הכפר, נקודות השיא של האור היא על עשב באחו, רעמה של סוס, קרני פרה העומדת על יד הנחל, או על קצה הכובע של איכר - אלה מובלטים באור בצבע אוקר צהוב. המדיום העשוי בלכה עשירה, יוצר שבירה של קרני האור כמו בתכשיט. נופיו של קאופ התבססו על מציאות ועל הדמיון שלו ביצירת נוף קסום.
רישומיו של קאופ חושפים שהוא היה משרטט באיכות גבוהה. רישומים אלו עשוי להעיד כאילו התכוון שהם יהיו יצירות אמנות מוגמרות לעצמם, אך ככל הנראה הרישום הוחזר לסטודיו ושימש כטיוטה לציוריו. לעיתים קרובות ניתן למצוא את אותו קטע של סקיצה בכמה תמונות.
קאופ חתם על רבות מיצירותיו אך רק לעיתים רחוקות הוסיף תאריך, כך שהכרונולוגיה של הקריירה שלו לא בטוחה. מספר פנומנלי של ציורים מיוחס אילו, חלקם עשויים להיות מצוירים על ידי אחרים כמו אברהם ואן קלרט (1642–1722) שראשי התיבות שבהם עשויים להטעות כאילו הן של קאופ.
סיווג ציוריו
, הביוגרפיה החלקית שבקושי מתארת את חייו של קאופ, וכן את שינויי סגנון הציור שלו, הובילו למיון מבולבל של יצירותיו של אלברט קאופ במשך מאות שנים. סגנונו הושפע מאחרים, שילב תאורה בסגנון איטלקי מיאן בוטס, טכניקת מכחול שבור ואטונליות מיאן ואן גוין, וסגנונו התפתח בהשפעת אביו. אלה נחקרו בצורה מעמיקה על ידי חסידו הבולט, אברהם ואן קלרט. קלרט חיקה את סגנונו של קאופ, תוך שילובם של אותם היבטים, והפיק נופים דומים לאלה של קאופ. מצב זה הקשה לדעת את מקור הציורים האלה. לבלבול נוספו גם ראשי התיבות הדומים של השניים, והחתימה הלא עקבית של ציורים שהופקו על ידי קאופ.
אלברט קאופ חתם על רבים מציוריו בצורת "A. Cuyp", ציורים רבים נותרו ללא חתימה (שלא לדבר על ללא תאריך) לאחר שנצבעו. כמו כך נוספה חתימה דומה בהמשך, ככל הנראה על ידי אספנים שירשו או גילו את העבודות. יתרה מזאת, ציורים רבים שייתכן שצוירו על ידי קאופ, לא נחתמו אלא צוינו בראשי תיבות "A. C." בהתייחס לשמו. עם זאת, אברהם ואן קלרט יכול היה גם להשתמש באותם ראשי תיבות לציון הציור. למרות שזה לא סביר (מכיוון שקלרט ככל הנראה היה חותם על ציוריו "A. v.C."), הפרשה מעלה את השאלה כיצד נחתמו הציורים כדי להציג בעלות. רוב ציורי קאופ המקוריים נחתמו על ידו, בכתב תוך רישום שמו. חתימה כזאת מציינת שהציור נעשה כמעט כולו על ידו. לעומת זאת, ציורים שיצאו מהסדנה שלו שלא בהכרח נעשו על ידי קאופ אלא הוא רק פיקח עליהם מבחינה טכנית, סומנו על ידי A.C. כדי להראות שבהם הייתה ההנחיה שלו שאחראית על השלמתם. תלמידיו ועוזריו של קאופ עבדו לעיתים קרובות על ציורים בסטודיו שלו, וכך ניתן היה לבצע את רוב עבודות הציור מבלי שקאופ נגע אי פעם בבד, אלא רק אישר את סופיותו. מכאן ראשי התיבות ולא החתימה.
כאמור היעדר הביוגרפיה והכרונולוגיה של עבודותיו הקשו על הבחנה ומיון של ציוריו ואף הקשו על ציון האמן עצמו, ונוצרו מחלוקות בין ההיסטוריונים לגבי מי באמת צייר את היצירות. גם נוהג שיתופי הפעולה והשפעותיהם של ציירים שונים מקשים בזיהוי חלק מהציורים, האם הם באמת של אלברט קאופ. כאמור זיהוי מדויק קשה מאוד עקב העובדה שאותו סגנון הועתק על ידי אחרים. אפילו המומחים ליצירותיו הולכו שולל ונאלצו להעריך מחדש את מסקנותיהם לגבי ציוריו לאורך השנים.
חיים מאוחרים
לאחר שהתחתן עם קורנליה בושמן בשנת 1658, מספר העבודות שהופקו על ידיו הצטמצם כמעט לאפס. יכול להיות בגלל שאשתו הייתה דתית מאוד ופטרונית לא כל כך גדולה של האמנויות. יכול להיות שהוא גם היה פעיל יותר בכנסייה הרפורמית בהשפעת אשתו.
בסיס סקסגסימלי
ספירה על בסיס סקסגסימלי היא ספירה על בסיס 60. מקורה בתרבויות המזרח הקדום של אשור ובבל. שרידים ממנה נשארו עד היום, אם במדידת זמנים (60 דקות בשעה, 60 שניות בדקה) ואם במדידת זוויות (360 מעלות במעגל).
ישנן השערות רבות באשר לסיבה שגרמה לעמי המזרח הקדום המתוארים לעיל לאמץ את השימוש במספר 60 כבסיס ככלל. המתמטיקאי תאון איש אלכסנדריה אשר חי במאה הרביעית לספירה טוען שהשימוש במספר 60 נבחר משום שהוא מתחלק במספרים 2, 3, 4 ,5 ו-6. הנחה זו מתיישבת עם הופעתן של יחידות מידה המתבססות על כפולות של 3 ו-4 בתרבויות אחרות (כגון מערכת המדידה הבריטית), אך איננה מסבירה מדוע נבחר המספר 60 דווקא ולא 12. ההיסטוריון של המדע אוטו נויגבאואר הציע את האפשרות כי מספר זה נבחר משום שהוא מאפשר חלוקה נוחה של נפחים ומשקלים לשלישים ולחצאים. מוריס קנטור טען כי הבחירה בסיס 60 מתבססת על גורמים אסטרונומיים כגון חלוקתה של שנת הירח ל-360 ימים. תאוריות נוספות מתייחסות למספר שישים דווקא כמכפלה של 5 ו- 12 או של 6 ו-10 (כאשר במעגל ישנן שש גזרות של 60 מעלות, כאשר זווית זו היא זווית במשולש שווה-צלעות אשר נתפש בתרבויות מסוימות כסמל לשלמות).
שיטה זו נוחה לעיתים לשימוש בכתיבת שברים, מאחר ש-60 מתחלק ב-2 וב-5 (כמו 10), אבל גם ב-3, ולכן שברים שהמכנה שלהם מתחלק ב-2, ב-5 או ב-3 יכתבו כשבר סופי (בעוד שבשיטה העשרונית, שברים שהמכנה שלהם מתחלק ב-3 יכתבו כשבר מחזורי).
הבבלים לא התייחסו לאפס כמספר, אך היה להם סימן שתפקד כספרה 0 במספרים מרובי ספרות. חסרונה של השיטה הוא בצורך לספק תיאור נפרד לכל ספרה בין 0 ל-59. כדי לפתור בעיה זו, לרוב משולבת השיטה יחד עם שיטה פשוטה יותר לספירה עד 60. הספרות הבבליות התבססו על סימנים ל-1, ל-10 ולחיסור, ועל קיבוץ של סימנים אלו יחד כדי לתאר מספרים הקטנים מ-60. בימינו נהוג להשתמש בשיטה העשרונית כדי לתאר מספרים הקטנים מ-60, והחיבור מתבצע על פי בסיס 60, כלומר: חלוקת תוצאת החיבור ל-60, ופיצול התוצאה למנה השלמה ולשארית. כך למשל 57 שניות ועוד 6 שניות הן 1 דקה ו-3 שניות. או בסימון מתמטי: 00:57 + 00:06 <=> 57/60 + 6/60 = 63/60 = 1 3/60 <=> 01:03
Adeyyo
Adeyyo הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הטורקייה, אג'ה סצ'קין. השיר יצא לאור ב-15 ביולי 2016, כסינגל השני מתוך המיני-אלבום השלישי שלה Zamanım Yok, על ידי חברת התקליטים דואן מיוזיק קומפני.
השיר הפך לאחד מהשירים הטורקיים המצליחים ביותר בכל הזמנים, כאשר הצליח לשהות למעלה מתשעה שבועות בפסגת מצעד השירים של טורקיה. כמו כן, היה השיר לשיר הראשון שהצליח לעשות זאת, מאז השיר "Bangır Bangır" של הזמרת-יוצרת גולשן, שיצא בשנת 2015.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי היוצרת הטורקייה איישן. ב-10 במרץ 2016, הוציאה סצ'קין את השיר "Hoş Geldin Ayrılığa", כסינגל הראשון מתוך המיני-אלבום. השיר זכה להצלחה רבה, וכמה שבועות לאחר צאתו, הוחלט להוציא את השיר הזה כסינגל השני מתוך המיני-אלבום.
בסמוך לצאתו, היה זמין השיר לשמיעה ברשתות הזרמות מדיה שונות, כדוגמת: אפל מיוזיק, דיזר, וספוטיפיי. באותו היום בו יצא השיר כסינגל, הוציאה סצ'קין את המיני-אלבום השלישי שלה, Zamanım Yok, תוך שהעלתה אותו לאותן רשתות הזרמות המדיה השונות גם כן.
ליריקה
את השיר מתחילה סצ'קין כשהיא שרה על המרחק שנוצר בינה לבין בן הזוג שלה. בהמשך, היא מצהירה בפניו: "תן לי להאמין למה שאני רואה, לא למה שאני שומעת". לאחר מכן, היא טוענת כי הוא בגד בה ושהוא כביכול, ירה בה בגבה. בפזמון של השיר, היא שרה על כך שהוא ירה בה בלי רחמים ובגד בה ללא כל בושה.
לאורכו של השיר, חוזרת ואומרת סצ'קין "אני אתגבר על מה שקרה, אבל אני מקווה שאותך זה יהרוס". באותו הזמן, היא מאחלת לו "שלא יראה אור יום", תוך שהיא אומרת "אני לא מתכוונת לקחת את זה בקלות".
אזכורים וגרסאות כיסוי
במרוצת השנים ביצעו אמנים שונים את השיר מחדש, תוך שהוא אוזכר ונכלל בפורמטים שונים:
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של Netd Müzik ב-15 ביולי 2016, ביום צאתו של השיר כסינגל. את הקליפ ביים במאי הקליפים הטורקי מוראד קושק, אשר ביים עבור אג'ה סצ'קין גם את הקליפ לשירה "Hoşuna Mı Gidiyor", שיצא ביחד עם אוזן דוגולו בשנת 2016.
הקליפ מתחיל כאשר ניתן לראות את שקיעת החמה ובאותו הזמן את סצ'קין עצמה, כשהיא לבושה בשלל תלבושות שונות. בהמשך, ניתן לראותה כשהיא רוקדת לבדה על אי בודד. לאחר מכן, מגיע הלילה ובסמוך לכך, מתחלפת הסצנה, לסצנה בה ניתן לראותה כשהיא יושבת על כיסא מלוכה, העשוי מצמחים שונים וכתר עם נוצות צבעוניות על ראשה.
באותו הזמן מגיעים למקום רקדני ליווי, אשר רוקדים ביחד איתה. בסוף הקליפ, ניתן לראות את סצ'קין, כשהיא רוקדת על החול ביחד עם רקדניות נוספות, תוך שמסביבה ישנם רקדנים שונים שמבצעים פעלולים עם לפידים ואש. הקליפ מסתיים בכך שניתן לראות את סצ'קן ממשיכה לרקוד לצלילי השיר.
נכון לינואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-170 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לקליפ השני הנצפה ביותר של סצ'קין, ולאחד מהקליפים הטורקיים הנצפים ביותר בכל הזמנים. הקליפ הוא גם אחד מהקליפים הנצפים ביותר בשנת 2016.
פיטר היל-נורטון
פיטר ג'ון היל-נורטון, ברון היל-נורטון (8 בפברואר 1915 - 16 במאי 2004), היה אדמירל בצי הבריטי אשר שימש כראש מטה ההגנה בין 1971–1973, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1974–1977.
ביוגרפיה
נורטון נולד ב-8 בפברואר 1915. הוא היה בנם של מרטין ג'ון נורטון, קפטן בגיס התעופה המלכותי, ושל ומרג'רי בירני לבית היל. ב-1931 הוא צירף את שמות המשפחה של הוריו לשם אחד: "היל-נורטון". הוא התחנך בקולג' הצי המלכותי בדארטמות', ובקולג' הצי המלכותי בגריניץ'. ב-1928 הוא התגייס לצי המלכותי כצוער, ושרת על סיפונן של אניות שונות. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שימש כקצין על סיפונן של מספר סיירות והשתתף במערכה בנורווגיה, בשיירות הארקטיות ובמערכה הפסיפית.
לאחר המלחמה הוא המשיך להתקדם בדרגות, ובסוף 1952 הועלה לדרגת קפטן ומונה לנספח צבאי בארגנטינה, פרגוואי ואורוגוואי. בספטמבר 1953 הוא מונה למפקד המשחתת HMS Decoy והשתתף עמה במלחמת סיני. ב-1957 הוא מונה לראש מדור הציוד והנשק באדמירליות. באוקטובר 1959 הוא מונה למפקד נושאת המטוסים HMS Ark Royal. ביוני 1964 הוא מונה למפקד צי המזרח הרחוק, ויחד עמו סייע למלזיה במלחמתה כנגד אינדונזיה. ב-1966 הוא מונה לסגן ראש מטה ההגנה. בינואר 1967 הוא הפך לאביר במסדר האמבט ומונה ללורד השני של הימייה. בתפקידו זה, הוא קיבל את ההחלטה ההיסטורית לבטל את מנת הרום היומית שקיבלו מלחי הצי המלכותי. במרץ 1969 הוא מונה למפקד פיקוד המזרח הרחוק. ביולי 1970 הוא מונה ללורד הראשון של הימייה. ב-9 באפריל 1971 הוא מונה לראש מטה ההגנה. הוא פרש מתפקידו ב-28 ביוני 1974 ומונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו. הוא פרש מהצבא ב-20 במרץ 1977. בעקבות פרישתו הוענק לו התואר "ברון היל-נורטון".
לאחר פרישתו הפך נורטון לנשיא אגודת צוערי הים ויו"ר מועדון הצי המלכותי. הוא כתב ספר על הצי המלכותי, ואף השתתף בסדרה דוקומנטרית של ה-BBC על הצי. בשנותיו האחרונות הוא גילה דאגה רבה מפני קיומם של עצמים בלתי מזוהים. הוא פרסם מאמרים בנושא, ואף נאם על כך בבית הלורדים.
בנו הוא אדמירל משנה ניקולס היל-נורטון.
מוחמד סידר
מחמד איוב מחמד צדר (סידר) (1977 – אוגוסט 2003) היה ראש הג'יהאד האסלאמי בחברון.
החל פעילותו ב-1999 כראש "אלג'מאעה אלאסלאמיה", אגודת הסטודנטים של הג'יהאד האסלאמי בפוליטכניקום בחברון. בסוף אותה שנה נעצר בשל מעורבותו בפעילות צבאית. לאחר שחרורו מהכלא ביוני 2000 הניח סידר את תשתית הג'יהאד האסלאמי באזור חברון, התארגנות שהייתה אחראית לשורה של פיגועים קטלניים בהם נהרגו ונפצעו חיילי צה"ל, אזרחים ישראלים ומשקיפי או"ם.
הפיגוע הבולט ביותר בתקופתו הוא הפיגוע בציר המתפללים שאירע ב-15 בנובמבר 2002. באותו מקרה פתחה חוליה בת שלושה מפגעים בירי לעבר כוחות הביטחון ב"ציר המתפללים" בחברון, שכתוצאה ממנו נהרגו 12 אנשים, בהם מח"ט יהודה אל"ם דרור וינברג, ונפצעו 14.
באוגוסט 2003 נהרג סידר בדורא בידי כוח של חטיבת הנח"ל ודחפור D9 משוריין שהרס את ביתו, אשר הכיל מעבדת נפץ.
בלאז'ובה
בלאז'ובה (בפולנית: Błażowa; ביידיש: בלאזשאוו, בלאזעוו) היא עיירה במחוז ז'שוב שבפרובינציית פודקרפאטי בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
התיעוד הראשון ליישוב הוא מן המאה ה-14, אז היה בבעלות פרטית. במהלך המאה ה-17 נשרף היישוב בידי גייסות האימפריה השוודית, ולאחר מכן בידי הקוזקים הטרנסילבנים.
יהודי בלאז'ובה
יישוב יהודי בעיירה התקיים עוד במאה ה-18, ובתחילה הייתה כפופה הקהילה בעיירה לקהילת ז'שוב. במקום פעלה חצר אדמו"רים, משושלת הרב צבי אלימלך שפירא, שהפכה לחסידות בלאז'וב.
בנובמבר 1918 ערכו איכרים מקומיים פרעות ביהודי העיירה, וכ-200 משפחות יהודיות נשדדו, ללא התערבות המשטרה. בשנים שלאחר מכן הוטל חרם על האוכלוסייה היהודית בעיירה, פורסמה במקום תעמולה אנטישמית, ובמקרה אחד נרצחו בני זוג יהודים. במקרה אחר, הופצה עלילת דם לפיה יהודי רצח נוצרייה כדי להכין מדמה מצות.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, לרבות של תנועות נוער ציוניות. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-930 יהודים, מתוך כ-5,100 תושבים.
מגטו ז'שוב הועברו יהודי העיירה ביולי 1942 עם יתר יהודי הסביבה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
רמדאן שלח
רמדאן עבדאללה מוחמד שלח (1958 – 6 ביוני 2020; בערבית: رمضان عبدالله محمد شلح; תעתיק מדויק: רמצ'אן עבדאללה מחמד שלח), היה ממנהיגי הג'יהאד האסלאמי. מ-1995 ועד לשלהי 2018, כיהן כמזכ"ל הארגון.
ביוגרפיה
כשחזר לעזה (1981) התקבל לעבודה כמרצה בפקולטה לכלכלה באוניברסיטה האסלאמית בעיר, וכמו כן הפך לדרשן מבוקש. ב-1985 יצא ללימודים באנגליה וקיבל תואר דוקטור לכלכלה (1990) מאוניברסיטת דרהאם. לאחר מכן עקר לארצות הברית ושימש ראש "המרכז לחקר האסלאם והעולם" בפלורידה ומרצה בחוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת דרום פלורידה.
לאחר שפתחי שקאקי חוסל במלטה ב-1995, נבחר שלח למזכ"ל הג'יהאד האסלאמי. הוא התגורר בדמשק.
ב-2018 התפרסמו ידיעות שמצבו הבריאותי של שלח רעוע מאוד, וכי הוא מחוסר הכרה, לאחר שעבר ניתוח שהסתבך בבית חולים של חזבאללה, ברובע הדאחייה שבביירות. בספטמבר 2018 דווח שסגנו זיאד נחאלה, היושב אף הוא בסוריה, מונה תחתיו למזכ"ל הארגון.
רמדאן שלח מת ב-6 ביוני 2020.
מצעד הרצועות הדיגיטליות
מצעד הרצועות הדיגיטליות (באנגלית: Hot Digital Tracks) הוא מצעד שירים העוקב אחר פופולריות של שירים ומדרג את הרצועות הדיגיטליות הנמכרות ביותר בארצות הברית בלבד, לפי מגזין בילבורד. אין לבלבל את המצעד הזה עם מצעד השירים הדיגיטליים, המשלב גרסאות שונות של שירים לדמות מסוכמת (לדוגמה רמיקסים, גרסאות "מפורשות" או "נקיות", ו/או כל גרסאות חלופיות אחרות שיכולות להיכנס למצעד בנפרד כאן, בעוד כל הגרסאות של אותה הרצועה תופסות רק מיקום אחד במצעד השירים הדיגיטליים).
מערכת סאונד-סקאן החלה לעקוב אחר ההורדות בסוף יוני 2003 ומצעד ההורדות הראשון פורסם ביולי 2003.
בנתונים של מצעד השירים הדיגיטליים לא נעשה שימוש כחלק ממצעד הבילבורד הוט 100 עד ינואר 2005.
מקדש בעל שמין בתדמור
היסטוריה
השלב המוקדם ביותר של המקדש מתוארך לסוף המאה השנייה לפנה"ס. המקדש נבנה מחדש בשנת 131 לספירה. המזבח שבחזית המקדש תוארך לשנת 115 לפנה"ס. עם כניסת הנצרות לאזור במאה החמישית לספירה, המקדש הוסב לכנסייה.
בשנת 1751 הגיעה משלחת שבראשה עמדו רוברט ווד וג'יימס דוקינס. המשלחת למדה את האתר ואת המבנים הארכיטקטוניים שלו. בין המבנים שתוארו על ידיה היה גם מקדש בעל שמין. המשלחת פרסמה את ממצאיה בשנים 1753 ו-1757.
המקדש נחפר בין השנים 1956-1954 על ידי משלחת ארכאולוגית שווייצרית  שאורגנה על ידי אונסק"ו. המקדש היה אחד מהמבנים העתיקים המושלמים ביותר ששרדו בתדמור. בשנת 1980 הוכרז המקדש על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית יחד עם האתר העתיק של תדמור. במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה נכבשה העיר תדמור על ידי ארגון המדינה האסלאמית ובחודש אוגוסט 2015 המקדש פוצץ ונהרס על ידו.
המבנה
המבנה נבנה באתר, שעוד לפני בניית המקדש, שימש לכל אורך המאה הראשונה לספירה והעשורים הראשונים של המאה השנייה כמקום קדוש שבו הועלו זבחים לכבודו של האל בעל שמין.
המקדש היה במקורו חלק ממתחם גדול של שלוש חצרות שייצגו עירוב סגנונות בנייה אדריכליים רומיים וסוריים. המבנה שכן בצדה הדרומי של החצר המרכזית. הפרופורציות של המקדש והכותרות היו רומיות, ואילו האלמנטים על גבי הקורה הראשית הארכיטרב וצדי החלונות היו בסגנון סורי. הכותרות של העמודים עוטרו בעיטורים בסגנון הסדר הקורינתי המזכיר את צמח הקוציץ. הפורטיקו - מבנה השער היה מורכב משישה עמודים. הקירות הצדיים היו מעוטרים בפילסטרים, שהם רכיבי בניין אדריכליים דמויי עמוד הצמודים לקיר.
כתובת והקדשה
על תושבת העמוד התומך בפרוטומה של מַלֵה אגריפה, שתמך בהקמת המקדש, נמצאה כתובת בשפות יוונית ותדמורית (ניב מקומי של השפה הארמית, שנכתב בכתב מרובע הדומה לכתב הארמי), שציינה את אגריפה ואת תמיכתו ונכתב בה שהמבנה הוקם בשנת 131 לספירה. הכתובת ציינה גם את ביקורו של הקיסר הרומי אדריאנוס בתדמור בשנת 129 לספירה. הכתובת היא:
הרס המקדש
בשנת 2013, במלחמת האזרחים בסוריה, הופצץ חלק מהמבנה וניזוק. פינתו הדרומית-מערבית של המקדש ניזוקה על ידי בוזזים, שפרצו שני פתחים במבנה כדי לבזוז את הריהוט של אולם המבקרים. ב-23 באוגוסט 2015, פוצץ המקדש על ידי ארגון המדינה האסלאמית, שאנשיו הניחו חומר נפץ בתוך מבנה המקדש. ארגון אונסק"ו הכריז שפיצוץ המקדש הוא פשע מלחמה. כשבוע לאחר מכן נהרס באתר גם מקדש בל. ב-5 באוקטובר 2015 פורסם כי הקשת המונומנטלית, שהייתה חלק חשוב באכסדרה הגדולה בתדמור, פוצצה גם היא.
מרדכי וינגרטן
הרב אברהם מרדכי וינגרטן (1896 – 26 בינואר 1964) היה נשיא ועד היישוב היהודי בעיר העתיקה של ירושלים בתקופת המנדט הבריטי. הוא היה תושב העיר העתיקה והמוח'תאר הרשמי של הרובע היהודי בין השנים 1935–1948.
משפחתו
וינגרטן נולד בירושלים. משפחתו עברה להתגורר בעיר העתיקה בשנת 1813. היא התגוררה בחצר בית הכנסת אור החיים, בדרך לרובע הארמני, במשך 5 דורות. בשונה מרוב בתי הרובע היהודי, שהיו בבעלות ערבים, חצר משפחת וינגרטן הייתה בין החצרות המעטות ברובע היהודי שהיו בבעלות יהודים.
בשנת 1912 נישא וינגרטן לאסתר טויבה רוזנטל (1973-1898), גם היא ילידת ירושלים. משפחתה, מצאצאי משפחת שלמה פ"ח (פיתוחי חותם). אסתר הייתה בתם של רבקה ור' משה רוזנטל (1855), בנם של בריינה ור' יצחק פ"ח רוזנטל (1886-1803), בנם של בת-שבע ור' שלמה פ"ח רוזנטל (1841-1784), בנם של פרידה ור' ישראל פ"ח רוזנטל (1845-1765). בשנת 1810 עלה ישראל פ"ח (פיתוחי חותם) עם משפחתו מווילנה לארץ ישראל והתגורר בצפת. בסביבות 1812 עברה המשפחה לירושלים, הם היו האשכנזים הראשונים להתיישב ברובע היהודי.
למרדכי ואסתר היו 5 בנות: רבקה (2013-1923), יהודית (2008-1924), מאשה, רחל (1936) וכרם-יה (1938). בנותיו של וינגרטן למדו בעיר החדשה. רבקה סיימה את לימודיה באוניברסיטה העברית ועבדה במשרד ממשלתי, יהודית עבדה כמזכירתו במשרדו ברחוב בן-יהודה, ומאשה הייתה אחות מוסמכת וניהלה את המרפאה שאביה הקים ברובע. בימי מלחמת השחרור, אמר וינגרטן לאיש הש"י שאול תובל: "אלוהים חנן אותי בחמש בנות ואף לא בבן זכר אחד. הבן היחיד שלי הוא העיר העתיקה, ואין דבר בחיי זולתו".
מוכתר הרובע היהודי
מרדכי וינגרטן דיבר 6 שפות: עברית, יידיש, אנגלית, ערבית, צרפתית וארמנית. בשנת 1935 נבחר ליושב ראש "ועד העיר העתיקה" שברובע היהודי. כ"מוכתר" הרובע היהודי, וינגרטן שימש כאיש הקשר של הבריטים עם התושבים היהודים והיה אחראי על חלוקת התקציב של הסוכנות היהודית, שבשנת 1948 הסתכמה ב-5,000 לירות שטרלינג לחודש. הוא החזיק משרד בעיר החדשה, בבית-סנסור ברחוב בן יהודה, ועבד בצמוד לסוכנות היהודית וההגנה. וינגרטן ייסד את המרפאה ברובע, דאג לגמילות-חסדים לעניים ואסף תרומות למענם ולמען מוסדות הציבור, בארץ-ישראל ובחו"ל. אשתו אסתר ניהלה בית-תמחוי. בתו מאשה העניקה טיפול ותרופות חינם לעניים במרפאה שאביה הקים.
וינגרטן סיפק התחייבויות כתובות לשלטונות הבריטיים שמפקד ההגנה בעיר העתיקה, אברהם הלפרין, היה אח (רפואי) ובכך אפשר לו לקבל את תפקידו ברובע היהודי. במספר מקרים, נעשה שימוש בבתו של וינגרטן, יהודית, להברחת כלי נשק אל תוך הרובע היהודי, שחלקם אוחסנו בבית המשפחה. עם התדרדרות המצב בסוף שנת 1947, תמך וינגרטן בשיתוף פעולה עם השלטונות הבריטיים והתנגד לנוכחות ההגנה בעיר העתיקה.