cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב בלנהיים
רקע
1704 הייתה השנה הרביעית של מלחמת הירושה הספרדית. השנה שלפני כן הייתה מוצלחת עבור צרפת ובנות בריתה, בעיקר באזור הדנובה, היכן שמרשל וילאר ואלקטור בוואריה יצרו איום מיידי על וינה, הבירה ההבסבורגית. וינה ניצלה בזכות מחלוקת בין שני מפקדים, שבגללה הוחלף וילאר במרשל מרסיל הפחות דינמי. למרות זאת האיום בשנת 1704 היה ממשי: המהפכן ההונגרי ראקוצי איים על גבולותיה המזרחיים של האימפריה הרומית הקדושה, וכוחותיו של מרשל ונדום היו על סף פלישה מצפון איטליה. בחצרות המלוכה של ורסאי ומדריד הייתה השלמה עם נפילתה של וינה, מאורע שככל הנראה היה מוביל לקריסת הברית הגדולה.
על מנת להגן על הדנובה מפני התערבות כלשהי של הברית הוטל על מרשל וילרואה ו-46,000 חייליו לעצור את 70,000 החיילים ההולנדים והאנגלים שהתאספו באזור מאסטריכט שבארצות השפלה, בשעה שגנרל קואני חנה עם הגיס שלו באלזס על מנת למנוע את כיבוש החבל במתקפת פתע. כוחותיו של הנסיך לודוויג מבאדן, שמנו 36,000 חיילים, היו היחידים שיכלו להגן על וינה באופן מיידי, והם היו מוצבים בקווי שטולהופן על מנת לפקח על מרשל טאלאר שהיה בשטרסבורג; רוזן שטירום פיקד על כוח חלש יותר שמנה 10,000 חיילים והוצב בקרבת העיר אולם.
השגריר האימפריאלי בלונדון רוזן ורטיסלב והדוכס ממרלבורו הבינו את ההשלכות של מצב זה על הדנובה. לעומת זאת, ההולנדים היו תלויים באופן מוחלט בחייליהם כדי להגן על מדינתם, והתנגדו לכל מבצע צבאי הרפתקני בדרום הדנובה, ולא אפשרו את דילול הכוחות בארצות השפלה הספרדיות. מרלבורו הבין כי הדרך היחידה להתעלם מדרישות ההולנדים היא שימוש בחשאיות ובעורמה, והחליט להונות את בעלי בריתו ההולנדים באמצעות העמדת פנים כי הוא מזיז את חייליו לכיוון המוזל, מהלך שקיבל את אישור האג, אך ברגע שהגיע לשם התחמק מההולנדים וחבר לכוחות האוסטריים שבדרום גרמניה, כפי שאמר במכתב לידידו השר סידני גודולפין ב-29 באפריל.
הצעידה לדנובה
הסיכונים הצבאיים שהיו כרוכים ביוזמה זו היו רבים: קווי התקשורת של מרלבורו לאורך הריין היו חשופים למתקפה צרפתית, כיוון שהגנרלים של לואי ה-14 שלטו על גדת הנהר השמאלית וחלקו המרכזי. צעדה כה ארוכה הייתה יכולה לגרום גם למקרים רבים של תשישות ומחלות בסוסים ובחיילים. אולם, מרלבורו היה בטוח בדחיפות העניין, ובמכתב לגודולפין טען כי אם היה נוהג אחרת האימפריה הייתה נופלת.
הצרפתים נאבקו על שמירת ותגבור כוחותיו של מרסין, בשעה שהכנות כוחות הברית התקדמו. מרסין פעל ביחד עם אלקטור בוואריה נגד המפקד האימפריאלי לודוויג מבאדן, והיה מבודד מצרפת: קווי התקשורת היחידים שלו עברו דרך המעברים הסלעיים של היער השחור. ב-14 במאי הצליח מרשל טאלאר להעביר 10,000 חיילי תגבור וכמויות גדולות של אספקה ותחמושת דרך השטח הקשה למעבר, תוך כדי תמרון ועקיפה של ברון ת'ינגן שחסם את דרכו. לאחר מכן חזר טאלאר עם חייליו לריין, כשגם הוא מצליח להדוף את נסיונותיו של ת'ינגן ללוכדו.
ב-26 במאי הגיע מרלבורו לנקודת המפגש בין המוזל לריין, בקרבת העיר קובלנץ. אם הוא היה רוצה לתקוף לאורך המוזל הוא היה צריך לפנות לכיוון מערב, אך ב-27 במאי חצה עם הצבא שלו לגדה הימנית של הריין, ועצר רק כדי להמתין לתגבור של 5,000 חיילים הנוברים ופרוסים. וילרואה התמקם בעמדות הגנתיות על המוזל, וסבר כי לא ייערך עליו קרב כיוון שהאנגלים הגיעו לגרמניה. הצרפתים הבינו כי כעת בעלות הברית יכולות ליזום מתקפת פתע על אלזס, על מנת לכבוש את שטרסבורג. מרלבורו עודד את התפיסה הזאת בכך שהקים גשרים על הריין ליד פיליפסבורג. תרגיל זה גרם לווילרואה לחוש לעזרתו של טאלאר בהגנה על אלזס, ובנוסף לכך הבטיח כי תוכנית הצרפתים לנוע לכיוון וינה תשותק כתוצאה מחוסר ודאות.
הציפייה של ההולנדים למתקפת נגד צרפתית נגד עמדותיהם החלשות בארצות השפלה התבררה כטעות, כיוון שווילרואה השגיח על כל תנועה של מרלבורו. מרלבורו הבטיח לחזור לארצות השפלה במקרה של מתקפה צרפתית, והעביר את חייליו במורד הריין על גבי דוברות בקצב של 130 קילומטרים ליום. הפרלמנט ההולנדי היה מעודד מתחושת הביטחון הזאת, והסכים לשחרר את הנציגות הדנית שמנתה שבעה גדודים ו-22 אסקדרונים, על מנת שאלה ישמשו כתגבורת. מרלבורו הגיע ללדנבורג, וחנה שם במשך שלושה ימים על מנת לתת מנוחה לפרשים שלו ולאפשר לתותחים ולחיילים הרגליים להדביק את הפער. ב-6 ביוני הוא הגיע לעיירה ויסלוך, דרומית להיידלברג, וביום המחרת פנה צבא הברית מהריין לכיוון הרי שוואביה והדנובה שמעבר להם. בשלב זה היעד של מרלבורו היה ברור מעל לכל ספק.
האסטרטגיה
ב-10 ביוני נפגש הדוכס ממרלבורו בפעם הראשונה עם נשיא מועצת המלחמה האימפריאלית הנסיך אויגן ועוזרו הרוזן וראטיסלב, ליד הכפר מונדלשיים השוכן באמצע הדרך בין הדנובה לריין. ב-13 ביוני הצטרף אליהם בגְרוֹסהֵפָּאךְ מפקד השדה האימפריאלי, הנסיך לודוויג מבאדן. שלושת הגנרלים פיקדו על כח שמנה בסך הכל כ-110,000 חיילים. באחת מוועידותיהם הוחלט כי הנסיך אויגן יחזור עם 28,000 חיילים לקווי שטולהופן שעל הריין, על מנת לנסות לצפות את מהלכיהם של וילרואה וטאלאר, ולמנוע מהם לסייע לצבא הפרנקו-בווארי שעל הדנובה. במקביל לכך ישולבו כוחותיהם של מרלבורו ובאדן, שמנו כ-80,000 חיילים, לצורך הצעדה לכיוון הדנובה ואיתור כוחותיהם של אלקטור בוואריה ומרשל מרסין לפני שאלה יקבלו תגבורת.
וילרואה וטאלאר היו מודעים ליעד של מרלבורו, וב-13 ביוני נפגשו בלנדאו שבאלזס כדי לתכנן במהירות תוכנית פעולה להגנת בוואריה. אולם, בגלל המבנה הנוקשה של הפיקוד הצרפתי כל שינוי בתוכנית המקורית היה צריך להיות מאושר על ידי השלטון בוורסאי. אישורו של לואי ניתן ב-27 ביוני. לואי הורה לטאלאר לתגבר את מרסין ואלקטור בוואריה על גדות הדנובה לאחר שיעבור את היער השחור, וכי לרשותו יהיו 50 גדודים ו-50 אסקדרונים; וילרואה קיבל הוראה לרתק את צבאות הברית בקווי שטולהופן, ובמקרה שכוחות הברית ינועו לכיוון הדנובה לחבור למרשל טאלאר; גנרל דה קואני קיבל הוראה להגן על אלזס עם 8,000 חיילים שהועמדו לרשותו. ב-1 ביולי חצו 35,000 חייליו של טאלאר את הריין בפעם השנייה, ליד קהל, והחלו בהתקדמות.
במקביל נפגשו כוחותיהם של מרלבורו ובאדן בלאוצהיים, וחצו את 400 הקילומטרים בתוך חמישה שבועות. הודות ללוח זמנים מתוכנן היטב הוקטנו במידה רבה העייפות והשחיקה. בתגובה לתמרוניו של מרלבורו העבירו את 40,000 החיילים שלהם למחנה המבוצר בדילינגן שעל גדת הדנובה הצפונית, מאחר שהיו מודעים לנחיתותם המספרית. מרלבורו לא היה יכול לתקוף את דילינגן כיוון שהיה לו מחסור בתותחי מצור, לאחר שלא הצליח להביא אותם מארצות השפלה ובאדן לא הצליח לספקם בניגוד להבטחותיו הקודמות. למרות זאת בעלות הברית היו זקוקות לבסיס מתאים לאספקה וחציית נהר. לפיכך, ב-2 ביולי הסתער מרלבורו על מבצר שלנברג בגבעות שמעל העיירה דונאוורת'. הרוזן ז'אן ד'ארקו נשלח עם 12,000 חיילים מהמחנה הפרנקו-בווארי על מנת להחזיק בעיירה ובגבעה, אך לאחר קרב עקוב מדם ואבדות רבות משני הצדדים נכנע המבצר, וזמן קצר לאחר מכן נכנעה דונאוורת'. האלקטור, שכעת ידע כי לא יוכל להגן על מיקומו בדילינגן, תפס עמדה מאחורי הביצורים החזקים של אאוגסבורג.
במקביל לכך אויגן היה מוטרד מהתקדמותו של טאלאר. הוא הבין כי כדי למנוע נחיתות מספרית על הדנובה עליו לנסות להדביק את טאלאר לפני שיגיע לשם, או לחבור במהירות למרלבורו. הוא הבין גם כי אם ייסוג מהריין לדנובה וילרואה עשוי לנוע דרומה על מנת לחבור לאלקטור בוואריה ולמרסין. הוא החליט להסתכן, ולאחר שהותיר 12,000 חיילים בקווי שטולהופן התקדם עם שאר הצבא שלו על מנת לעצור את טאלאר.
אויגן לא היה יכול לעכב באופן מהותי את התקדמותו של טאלאר, מאחר שהיו חסרים לו חיילים; למרות זאת התקדמותו של המרשל הצרפתי הייתה איטית מדי. כוחותיו של טאלאר התמודדו עם תנאים יותר קשים במסעם בהשוואה לחייליו של מרלבורו - רוב סוסי הפרשים שלו סבלו ממחלת גלנדרס, ומעברי ההרים היו קשים מדי עבור 2,000 קרונות האספקה. האיכרים הגרמנים המקומיים כעסו על מעבר הצבא הצרפתי בשטחם, והרגו לפחות מאות מחייליו עוד לפני שאלה התפנו מהיער השחור. בנוסף לכך הוא התעקש להטיל מצור על העיירה הקטנה וילינגן למשך שישה ימים (16 עד 22 ביולי), אך כשנודע לו על התקדמותו של אויגן נטש את תוכניתו.
ב-14 ביולי גילה אלקטור בוואריה, ששהה באאוגסבורג, כי טאלאר חוצה את היער השחור. חדשות אלה היו טובות מבחינתו, ועודדו אותו להמשיך במדיניות של אי נקיטת פעולה והמתנה נוספת לתגבורת. אולם, הימנעות זו מכניסה לקרב גרמה למרלבורו לנקוט במדיניות ביזה שנויה במחלוקת בבוואריה, ולשרוף בניינים ויבולים ברחבי האזורים העשירים המשתרעים דרומית לדנובה. לצעדים האלה היו שתי מטרות: הראשונה הייתה ללחוץ על אלקטור בוואריה להילחם או להיכנע לפני שטאלאר יגיע עם תגבורת, והשנייה הייתה להרוס את בוואריה כבסיס שממנו הצבא הצרפתי והצבא הבווארי יוכלו לתקוף את וינה, או לתקוף ולרדוף אחרי הדוכס לתוך פרנקוניה במקרה שהוא ייאלץ לסגת צפונה. הרס זה, ביחד עם המצור המתמשך על ריין (9 עד 16 ביולי), גרם לאויגן לומר. למרות זאת, מבחינה אסטרטגית מרלבורו הצליח למקם את כוחותיו העדיפים מבחינה מספרית בין הצבא הפרנקו-בווארי לווינה.
ההיערכות הסופית
טאלאר הגיע לאולם עם 34,000 חיילים, וב-5 באוגוסט הצטרף לאלקטור בוואריה ומרשל מרסין באאוגסבורג, והביע את מורת רוחו מכך שאלקטור בוואריה פיזר את צבאו בתגובה לפשיטות שיזם מרלבורו באזור. באותו יום הגיע הנסיך אויגן להכשטאט, וכבר בלילה שלאחר הגעתו יצא כדי לפגוש את מרלבורו בשרובנהאוזן. מרלבורו ידע כי יש צורך בנקודת חצייה נוספת על הדנובה במקרה שדונאוורת' תיפול לידי האויב. ב-7 באוגוסט נפרד כוח בן 15,000 חיילים אימפריאליים בפיקודו של באדן (השאר יצאו יומיים לאחר מכן) מהכוח המרכזי של מרלבורו, על מנת להטיל מצור על העיר אינגולשטאדט, השוכנת במרחק של כ-30 קילומטרים במורד הזרם של הדנובה.
טאלאר ואלקטור בוואריה התלבטו בסוגיית היעד הבא שלהם, כיוון שכוחותיו של אויגן היו בהכשטאט ואלו של מרלבורו בריין שעל גדת הדנובה הדרומית. טאלאר העדיף להמתין ולא לתקוף, לחדש את האספקה ולאפשר למערכת הדנובה של מרלבורו להתקדם בצורה מגושמת בשבועות הקרים של הסתיו; לעומתו, האלקטור ומרסין רצו לנוע קדימה לאחר שקיבלו תגבור לכוחותיהם. המפקדים הצרפתיים והבוואריים הסכימו על תוכנית בסופו של דבר, והחליטו לתקוף את הכוח של אויגן, שהיה קטן יותר. ב-9 באוגוסט החלו הכוחות הפרנקו-בוואריים לחצות את גדת הדנובה הצפונית.
ב-10 באוגוסט הורה אויגן לשלוח בדחיפות שליח על מנת לדווח שהוא על סף תבוסה בדונאוורת'. באמצעות סדרת תמרונים טובים הצליח מרלבורו לרכז את כוחותיו בדונאוורת', וב-11 באוגוסט הושלמה החבירה בין שני המפקדים. באותו יום הפעיל טאלאר לחץ על נקודות החצייה של הנהר באזור דילינגן; ב-12 באוגוסט חנו הכוחות הפרנקו-בוואריים מאחורי הנהר נבל (Nebel) שבקרבת הכפר בלינדהיים (שנודע באנגליה כבלנהיים), על מישור הכשטאט. באותו יום שלחו מרלבורו ואויגן סיור לכיוון העמדות הצרפתיות מהצריח המחודד של כנסיית טאפפהיים, והעבירו את כוחותיהם המשולבים למינסטר, השוכנת במרחק 8 קילומטרים מהמחנה הצרפתי. כוח סיור צרפתי בפיקודו של המרקיז דה סילי התקדם כדי לבדוק את מצב האויב, אך נהדף על ידי חיילי הברית שנפרשו בעמדות כדי לכסות את שטח ההתקדמות האפשרי של הצבא הצרפתי, ועבדו במהירות כדי לבנות גשרים ארעיים מעל נחלי האזור ולשפר את הדרך המובילה מערבה להכשטאט. מרלבורו העביר קדימה במהירות שתי בריגדות בפיקודם של גנרל וילקס ובריגדיר ראו, על מנת להגן על המעבר הקרקעי הצר בין הדנובה לגבעת פוכסברג, ליד מעבר ההרים הצר שוונינגן.
צבאו של טאלאר מנה 56,000 חיילים ו-90 תותחים, וצבא הברית הגדולה מנה 52,000 חיילים ו-66 תותחים. קציני בעלות הברית היו מודעים לעליונות המספרית של יריביהם ולעמדות ההגנה החזקות שלהם, והתווכחו עם מרלבורו אודות הסיכונים שבמתקפה. הדוכס היה נחוש, ואמר לקציניו כי. מרלבורו ואויגן החליטו לסכן הכל, והסכימו לפתוח במתקפה כבר ביום המחרת.
תמרונים ראשונים
שדה הקרב השתרע לאורך כ-6.4 קילומטרים. באגף הימני של הצבא הפרנקו-בווארי הייתה הדנובה, ובקצה האגף השמאלי גבעות האורנים של שווביה. נחל קטן, נבל, היה בצד הקדמי של הכוחות הצרפתיים. הצרפתים נחו בכפר בלנהיים, השוכן באזור שבו הנבל נשפך לדנובה. הכפר עצמו היה מוקף בגדרות, שיחים, גנים סגורים ואזורי מרעה. בין בלנהיים לאוברגלאוהיים, הכפר הבא, היו שדות חיטה שנקצרו והיו מתאימים לפרישת חיילים. הכפר שאחרי אוברגלאוהיים היה לוצינגן, ובין שניהם היה שטח של חפירים, סבכי עצים ואטדים, שהיו קשים למעבר עבור חיילים תוקפים.
טאלאר הופתע ממתקפת הבוקר של כוחות הברית, לאחר שהוטעה על ידי דיסאינפורמציה שנתנו לו שבויים שנלקחו על ידי דה סילי יום אחד קודם לכן. מכיוון שהיו בטוחים בעמדות ההגנה שלהם, טאלאר ועמיתיו לפיקוד היו משוכנעים שאויגן ומרלבורו ייסוגו בכיוון צפון-מזרח לעבר נירדלינגן. טאלאר כתב על כך ללואי ה-14 באותו בוקר, אך זמן קצר לפני צאת השליח נצפה צבא הברית באזור המחנה. תותחי ההתראה ירו על מנת לכנס את יחידות הצבא, כך שהחיילים הצרפתים והבווארים יוכלו להיערך בעמדות קרב לקראת האיום הבלתי צפוי.
המפקדים הפרנקו-בוואריים פרשו את כוחותיהם. רוזן מאפיי מיקם חמישה גדודים בתוך הכפר לוצינגן, ובשולי הכפר הציב סוללה של 16 תותחים. ביער שבצד השמאלי של לוצינגן הוצבו שבעה גדודים צרפתים תחת פיקודו של המרקיז דה רוזל. בין לוצינגן לאוברגלאוהיים הציב האלקטור 27 אסקדרונים של פרשים - 14 אסקדרונים בווארים היו בפיקודו של רוזן ד'ארקו, ו-13 נוספים בפיקודו של רוזן וולפראמסדורף המתינו כתגבורת בקרבת מקום.
בצד הימני שלהם התמקם מרסין עם 20 אסקדרונים ו-12 גדודים צרפתים. באוברגלאוהיים הוצבו 14 גדודים בפיקודו של המרקיז דה בלנוויל, ולאורך הכפר הוצבו שש סוללות תותחים. בצד הימני של העמדות הבוואריות והצרפתיות, בין אוברגלאוהיים ובלנהיים, התמקמו 64 אסקדרונים (16 מתוכם הועברו מכוחותיו של מרסין) צרפתים ווולונים, בנוסף לתשעה גדודים צרפתים שהוצבו ליד הדרך המובילה להכשטאט. בשדה התירס הסמוך לבלנהיים הוצבו שלושה גדודים מהרגימנט המלכותי. תשעה גדודים בפיקודו של המרקיז פיליפ דה קלרמבו הוצבו בכפר עצמו. ארבעה גדודים הוצבו מאחורי הכפר, ו-11 נוספים היו אמורים לשמש ככוח עתודה. הגדודים הללו נתמכו על ידי 12 אסקדרונים של דרגונים לא רכובים. בשעה 11 בבוקר טאלאר, האלקטור, ומרסין, היו במיקומם הסופי. רוב הגנרלים של כוחות הברית היססו לתקוף עמדות כה חזקות, והרוזן מאורקני אף אמר "נתבקשתי לתת את חוות דעתי, ואני מתנגד לה".
אויגן היה אמור להגיע לעמדה שלו בשעה 11 בבוקר, אך התקדמותו הייתה איטית בגלל תנאי השטח ואש האויב. הטור של לורד קאטס - שעד שעה 10 הצליח לסלק את האויב משתי טחנות מים על גדול הנבל - השלים את פרישתו לאורך הנהר מול בלנהיים, ובשלוש השעות שלאחר מכן ספג אש כבדה מסוללה שמנתה שישה תותחים והוצבה ליד הכפר. שאר הצבא של מרלבורו, שהמתין על המדרון ליד הנבל, נאלץ לספוג אש תותחים חזקה וספג 2,000 אבדות עוד לפני תחילת המתקפה. תוך כדי האירועים הללו תיקנו מהנדסי הצבא מספר גשרי אבן לאורך הנבל, ובנו חמישה גשרים וסוללות לאורך הביצה שבין בלנהיים ואוברגלאוהיים. רצונו של מרלבורו לצאת פעולה בהקדם האפשרי התגשם כאשר בצהריים דיווח קולונל קדוגן כי חיילי הרגלים הפרוסים והדנים של אויגן סיימו את היערכותם - ואז ניתנה ההוראה לכל הצבא להתחיל לנוע. בשעה 13:00 ניתנה לקאטס פקודה לתקוף את בלנהיים, ובמקביל הוטל על אויגן לתקוף את לוצינגן שבאגף הימני של כוחות הברית.
בלנהיים ולוצינגן
קאטס הורה לבריגדה של בריגדיר גנרל ארצ'יבלד רו לתקוף. חיילי הרגלים הבריטים הגיחו מגדת הנבל, וצעדו בדממה לאורך 130 מטרים לעבר בלנהיים. הבריגדה הבריטית של ג'ון פרגוסון סיפקה סיוע באגף השמאלי של רו, ונעה במסודר למתרסים בין הכפר לנהר תחת חיפוי הדרגונים של אוטפיי. כשכוחות הברית הגיעו למרחק של 27 מטרים פתחו התותחנים הצרפתים במטח אש קטלני. רו הורה לחייליו לא לירות עד שינעץ את חרבו בגדר הכלונסאות, אך כשצעד קדימה כדי לתת את האות הוא נפגע ונפצע באורח אנוש, ושני קציני מטה שניסו לפנותו נהרגו. הניצולים של חיל החלוץ צמצמו את הפערים בשורותיהם ומיהרו קדימה. קבוצות קטנות של חיילים הסתננו דרך ההגנות, אך מטחי אש חוזרים ונשנים של הצרפתים אילצו את הבריטים לסגת אחורה אל הנבל, תוך ספיגת אבדות כבדות. כשחיילי הברית המשיכו במתקפתם המהוססת הם נתקלו בשמונה אסקדרוני עילית של ז'נדרמריה, שפגעו באגף החשוף של הרגימנט האישי של רו. אולם, הבריגדה ההסניאנית של וילקס הוצבה באזור הדשא הביצתי שעל גדת הנהר, והצליחה להחזיק מעמד ולהשיב אש באופן קבוע לעבר הז'נדרמריה, כך שהחיילים הבריטים והסניאנים יכלו להתארגן מחדש ולפתוח במתקפה נוספת.
המתקפות החוזרות ונשנות על בלנהיים הוכחו כמועילות למרות שכוחות הברית נהדפו פעם נוספת, מאחר שהן גרמו לקלרמבו לבצע את אחת הטעויות הצרפתיות החמורות ביותר באותו יום. ללא התייעצות עם טאלאר הוא הורה לגדודי המילואים שלו להיכנס לתוך הכפר, ובכך הפר את האיזון מול העמדה הצרפתית וביטל את העליונות המספרית של הצבא הצרפתי. הצפיפות בתוך הכפר הייתה כה גדולה עד שחיילים לא יכלו לירות מחשש לפגיעה בחבריהם לנשק. מרלבורו גילה את הטעות הזאת, והורה לקאטס לא לפתוח במתקפה שלישית, ובמקום זאת לבודד את האויב בתוך בלנהיים; כ-5,000 חיילים של כוחות הברית הצליחו לרתק מספר כפול של חיילי רגלים ודרגונים צרפתים.
בצד הימני של כוחות הברית נאבקו כוחותיו הדנים והפרוסים של אויגן בכוחותיהם העדיפים מבחינה מספרית של האלקטור ומרסין. הנסיך מאנהלט-דסאו הוביל ארבע בריגדות לאורך הנבל על מנת לתקוף את העמדות המבוצרות היטב בלוצינגן. בנקודה זו של שדה הקרב הנבל הפריע במידה פחותה, אך הסוללה הגדולה שהוצבה על הרכס של הכפר הייתה בעלת שדה אש טוב לאורך השטח הפתוח המשתרע עד הכפריר שווננבאך. כשחיילי הרגלים חצו את הנהר הם ספגו אש מחיילי הרגלים של מאפיי, ומטחי אש מהתותחים הבווארים שהוצבו לפני הכפר ובאנפילדה שעל קו העצים מימין לכפר. למרות האבדות הכבדות הפרוסים ניסו להסתער על הסוללה הגדולה, ובמקביל ניסו הדנים להדוף את חיילי הרגלים הצרפתים מהחורשות שמאחורי הכפר.
הפרשים של אויגן החלו לחצות את הנבל מאחר שחיילי הרגלים היו עסוקים בלחימה. תחילת הצליחה של הנהר הייתה מוצלחת, אך לאחר מכן הקו הראשון של הפרשים, בפיקודו של הנסיך מקסימיליאן וילהלם מבראנסוויק-לינבורג, נלחץ על ידי הקו השני של פרשי מרסין, ונאלצו לסגת בבלבול. למרות זאת הצרפתים המותשים לא יכלו לנצל את היתרון הזה, ושני כוחות הפרשים ניסו להיאסף ולהתארגן מחדש. אולם, חיילי הרגלים הפרוסים והדנים נאלצו לסגת לרוחב הנבל, מאחר שלא הייתה להם תמיכה של פרשים והם היו נתונים בסכנת כיתור. חלק מחייליו של אויגן איבדו את העשתונות. מאות חיילים נלקחו בשבי, ורק בזכות מנהיגותם של אויגן והנסיך הפרוסי הרגלים הפרוסים לא נטשו את שדה המערכה.
לאחר שקיבץ את חייליו ליד שוונינגן - מאחורי נקודת ההתחלה שלו - התכונן אויגן לפתיחה במתקפה שנייה בראשותם של אסקדרוני הקו השני שהיו נתונים לפיקודו של הדוכס מווירטמברג-טק. גם הם נלכדו באש ארטילרית צולבת מלוצינגן ואוברגלאוהיים, ופעם נוספת נאלצו לסגת בחוסר סדר. אולם, הצרפתים והבווארים היו לא מאורגנים בדומה ליריביהם, והיו זקוקים להשראה ממנהיגם, האלקטור מבוואריה. חיילי הרגלים הדנים והפרוסים של אנהאלט-דסאו תקפו בפעם השנייה, אך לא יכלו להמשיך בהתקדמות בלי תמיכה לוגיסטית מתאימה. פעם נוספת הם נאלצו לסגת אל מאחורי הנחל.
המרכז ואוברגלאוהיים
מרלבורו התכונן לחציית הנבל בזמן שהאירועים שתוארו החלו להתרחש בבלנהיים ובלוצינגן. הכוח המרכזי, בפיקודו של אחיו של הדוכס גנרל צ'ארלס צ'רצ'יל, הורכב מ-18 גדודים של רגלים בשתי שורות: שבעה גדודים בשורה קדמית על מנת להשיג דריסת רגל על הנבל, ו-11 גדודים מאחור שנתנו חיפוי מצד הנחל. בין חיילי הרגלים הוצבו 72 אסקדרוני פרשים בשתי שורות. שורת חיילי הרגלים הראשונה הייתה אמורה לחצות את הנחל, ולהתקדם במידת האפשר. על שורה זו הוטל ליצור ולאבטח את מעבר הסוסים, ולהותיר מרווחים מספיק גדולים למעבר הפרשים לעמדות התקיפה הקדמיות.
מרלבורו הורה למערך להתחיל להתקדם. פעם נוספת הז'נדרמריה של זורלאובן החלו להתקדם לקראתם, על מנת למצוא דרך לעקוף את הפרשים הבריטים בפיקודו של קולונל הנרי למלי, שהיו חוליית הקשר בין הטור של קאטס שניצב מול בלנהיים לבין חיילי הרגלים של צ'רצ'יל. כשהחלו לתקוף את הבריטים הם נתקלו בחמישה אסקדרונים בפיקודו של קולונל פרנסיס פאלמס. להפתעתם של הצרפתים הז'נדרמריה נהדפו אחורה בבלבול רב, ונרדפו הרחק מעבר לנחל שחצה את בלנהיים. פאלמס ניסה לנצל את היתרון שהשיג, אך נהדף בבלבול מה על ידי פרשים צרפתים אחרים ואש מוסטים משולי בלנהיים. טאלאר הופתע מאוד מהדיפת יחידת העילית של הז'נדרמריה, ורכב בבהילות לאורך השדה כדי לבקש ממרסין תגבורת: אולם, מרסין סירב לבקשתו, כיוון שהיה נתון בלחץ מצד אויגן שניהל את מתקפתו השנייה. כשטאלאר התייעץ עם מרסין נלקחו רוב חיילי הרגלים שלו לבלנהיים על ידי קלרמבו. טאלאר, שהיה מודע לכך, עשה שגיאה בכך שלא הורה לתקן את הטעות הזאת, ונותר רק עם תשעה גדודי רגלים ליד הכשטאט על מנת להתמודד עם החלק המרכזי של צבא האויב. זורלאובן ניסה להפריע לבניית מערך כוחות הברית בגדת הנחל שבה היה טאלאר; פרשי הקו הראשון שלו הסתערו קדימה במורד המדרון המתון המוביל אל הנבל. המתקפות הללו סבלו מחוסר תיאום, ומטחי האש של חיילי הרגלים של הברית הפריעו בקביעות לפרשים הצרפתים. במהלך המהומה הזאת נפצע זורלאובן באורח אנוש, ומת יומיים לאחר מכן. השעה הייתה מעט אחרי 15:00.
הפרשים הדנים, בפיקודו של הדוכס מווירטמברג-אאלס (Württemberg-Öels), התקדמו באיטיות לרוחב הנבל ליד אוברגלאוהיים; הם הופרעו על ידי הרגלים של מרסין ליד הכפר, ונאלצו לסגת בחזרה מעבר לנחל. הרגלים ההולנדים של הרוזן הורן הצליחו להדוף את הצרפתים מגדת הנחל, אך היה ברור כי לפני שמרלבורו יפתח במתקפה העיקרית נגד טאלאר יהיה צורך לכבוש ולאבטח את אוברגלאוהיים.
הרוזן הורן הורה לנסיך מהולשטיין-בק לכבוש את הכפר, אך שתי הבריגדות ההולנדיות שלו נלכדו על ידי החיילים הצרפתים והאירים, שלכדו ופצעו באורח אנוש את הנסיך עצמו במהלך הקרב. כעת היה הקרב באיזון. אם הטור ההולנדי של הולשטיין-בק היה מושמד, צבא הברית היה מחולק לשני חלקים: האגף של אויגן יבודד מזה של מרלבורו, והיוזמה הייתה עוברת לכוחות הפרנקו-בווארים שנלחמו לאורך כל המישור. מרסין הבחין בהזדמנות הזו, והורה לפרשיו להפסיק לתקוף את אויגן ולפנות ימינה לאגף הלא מחופה של חייל הרגלים של צ'רצ'יל, ליד אונטרגלאו. מרלבורו, שחצה את הנבל על מנת ליטול את הפיקוד על המצב באופן אישי, הורה לגדודים ההנוברים לתמוך בחיילי הרגלים ההולנדים. בריגדת פרשים הולנדית הובאה קדימה, אך תוך זמן קצר נאלצה להתמודד עם האסקדרונים של מרסין.
מרלבורו ביקש מאויגן לוותר על הרוזן הנדריק פוגר ובריגדת הקירסירים האימפריאלית שלו, על מנת שזו תסייע להדוף את מתקפת הפרשים הצרפתים. אויגן נענה מיד לבקשה למרות שהיה נתון במאבק קשה, והפגין את רמת האמון הגבוהה ואת שיתוף הפעולה בין שני הגנרלים. למרות שנחל הנבל זרם בין האסקדרונים של פוגר ומרסין, הצרפתים נאלצו לפנות לכיוון אחר כדי להתמודד עם האיום החדש, ובכך מנעו ממרסין את האפשרות להכות בחיילי הרגלים של מרלבורו. הקירסירים של פוגר הסתערו קדימה, פגעו בזווית הנוחה להם, וגרמו להדיפת האסקדרונים של מרסין בחוסר סדר. חיילי הרגלים ההסניאנים, הנוברים והולנדים קיבלו תמיכה ארטילרית מהסוללות של קולונל בלאד, ותחת פיקודו של רוזן ברנסדורף הצליחו להדוף את הצרפתים ואת האירים בחזרה לתוך אוברגלאוהיים, כך שהם לא יוכלו יותר לאיים על האגף של צ'רצ'יל כשזה יפנה נגד טאלאר. המפקד הצרפתי בכפר, המרקיז דה בלנוויל, היה אחד מההרוגים הרבים.
הפריצה
בשעה 16:00 חיילי האויב היו נתונים במצור בבלנהיים ובאוברגלאו, והכוח המרכזי של כוחות הברית, שמנה 81 אסקדרונים (תשעה נוספים סופחו מהטור של קאטס), הסתייעו ב-18 גדודים והיו ממוקמים היטב בקו הצרפתי שמנה 64 אסקדרונים ותשעה גדודים של מגויסים חדשים. בשעה זו הייתה הפסקה בקרב: מרלבורו רצה לתאם את ההתקפה על כל החזית, ואויגן היה זקוק לזמן כדי להתארגן מחדש לאחר שנהדף פעם נוספת.
זמן קצר לאחר השעה 17:00 כוחות הברית סיימו את הכנותיהם. שני קווי הפרשים של מרלבורו נעו לחזית הקרב, כשמאחוריהם שני קווים תומכים של רגלים. מרודה-וסטרלו ניסה לחלץ חיילי רגלים צרפתים שהיו תקועים בבלנהיים, אך קלרמבו הורה להם להיכנס בחזרה לכפר. הפרשים הצרפתים התמודדו פעם נוספת בקו הראשון - האנגלים והסקוטים של למלי באגף השמאלי של כוחות הברית, והאסקדרונים הגרמנים וההולנדים בצד הימני. האסקדרונים של טאלאר, שלא זכו לתמיכת הרגלים, היו תשושים אך הצליחו להדוף את הקו הראשון של כוחות הברית אל מקום חיילי הרגלים שלהם. הקרב טרם הוכרע, אך מרלבורו נאלץ לנזוף באחד מקציני הפרשים שלו שניסה לעזוב את שדה הקרב, ואמר לו "אדוני, אתה טועה, האויב נמצא בכיוון הזה...". מרלבורו תפס את הפיקוד על הקו השני של כוחות הברית והורה לו להתקדם, ולאחר התקדמות במרכז הצליחו לבסוף כוחות הברית להניס את פרשיו העייפים של טאלאר. תשעת גדודי הרגלים הצרפתים הנותרים המשיכו להילחם בעוצמה למרות היעדר תמיכת הפרשים הנסוגים, וניסו ליצור מערך מרובע. ניסיון זה היה חסר תועלת. הגדודים הצרפתים היו המומים מהארטילריה הקרובה של קולונל בלאד ומאש המחלקות.
רוב החיילים הנסוגים של טאלאר פנו לכיוון הכשטאט, אך לא ניצלו את הביטחון של העיירה ובמקום זאת פנו לכיוון הדנובה ואיבדו חיילים רבים בטביעה, כשחיילים אחרים נלכדים על ידי הפרשים שרדפו אחריהם. הצרפתים ניסו ליזום התקפת-נגד נוספת, אך נהדפו בקלות על ידי צבאות הברית המנצחים. מרשל טאלאר נאלץ לסגת במהירות לכיוון סונדרהיים, לאחר שניסה לדרבן את חייליו בפעם האחרונה. טאלאר כותר על ידי אסקדרון של חיילים הסניאנים, ונכנע לעוזרו האישי של הנסיך מהסה-קסל. לאחר מכן נשלח תחת ליווי למרלבורו.
נפילת בלנהיים
תוך כדי לקיחתו בשבי של טאלאר בעלות הברית תקפו את המאחז הבווארי בלוצינגן. אויגן, לעומת זאת, היה מתוסכל מביצועי הפרשים האימפריאליים שלו שנכשלו בפעם השלישית בניסיון התקיפה. הוא הצטרף למתקפה עם חיילי הרגלים הדנים והפרוסים, כפי שעשה לאופולד מאנהאלט-דסאו, והניף את דגל הרגימנט על מנת לתת השראה לחייליו. בפעם הזו הצליחו הפרוסים להסתער על הסוללה הבווארית הגדולה, ולהמם את צוותי התותחנים. החיילים הדנים, בפיקודו של הרוזן שולטן, הביסו את חיילי הרגלים הצרפתים בקרב כידונים פנים-אל-פנים ליד הכפר. האלקטור ומרסין הגיעו למסקנה שהקרב אבוד כשראו שמרכז המערך שלהם נפרץ, ובדומה לשרידי צבאו של טאלאר ברחו משדה הקרב. הניסיונות לארגן את כוחות הברית כדי למנוע ממרסין לסגת נכשלו בגלל תשישות הפרשים, והבלבול ההולך וגובר בשדה הקרב.
מרלבורו הסב את תשומת לבו מהאויב שנסוג במהירות, והורה לאחיו לשלוח עוד חיילי רגלים לצורך ההסתערות על בלנהיים. חיילי הרגלים של הרוזן מאורקני וחיילים הנוברים חצו את שדות החיטה הרמוסים לכיוון הקוטג'ים של הכפר. קרבות פנים-אל-פנים עזים דחקו את הצרפתים למרכז הכפר, לתוך ומסביב לחצר הכנסייה המוקפת חומה שהייתה אמורה לשמש כמגן. הדרגונים הלא-רכובים של היי ורוס נשלחו גם כן, אך ספגו אבדות במתקפת נגד שניחתה עליהם מידי הרגימנטים של ארטואה ופרובאנס. החיילים ההנוברים של קולונל בלוויל הוזעקו במהירות לשדה הקרב על מנת לייצב את הדרגונים, ופעם נוספת החלו במתקפה. התקדמות חיילי הברית הייתה איטית וקשה, ובדומה ליריביהם הם ספגו פגיעות רבות. קוטג'ים רבים בכפר עלו בלהבות, הסתירו את שדה הראייה וגרמו לחיילים המתגוננים לצאת מעמדותיהם. לאחר ששמע את המולת הקרב בבלנהיים הורה טאלאר להעביר מסר למרלבורו, ובו להציע לתת פקודה לחיל המצב לסגת משדה הקרב. תגובתו של הדוכס הייתה "תודיע למסייה טאלאר כי, במיקום שבו הוא נמצא, אין לו כל סמכות לתת פקודות". למרות זאת, עם התקרבות שעות החשיכה רצה מרלבורו להגיע להכרעה מהירה. הרגלים הצרפתים נלחמו בעקשנות על מנת להחזיק בעמדותיהם בבלנהיים, אך מפקדם לא היה באזור. דרישתו של קלרמבו להגביל את חייליו הרבים לתחומי הכפר קבעה את גורלו באותו יום. הוא הבין שטעותו הטקטית גרמה לתבוסתו של טאלאר במרכז, ונטש את בלנהיים ואת 27 הגדודים שהגנו אליו, וככל הנראה טבע למוות בדנובה כשניסה להימלט מהאזור.
במהלך המאורעות הללו מרלבורו עדיין היה על אוכף הסוס שלו, וניהל את המרדף אחר האויב המובס. הוא עצר לרגע אחד על מנת לשרבט על גב חשבון ממסבאה פתק קצר לאשתו, שרה: "אין לי זמן לומר דבר מעבר לכך שאני מתחנן בפנייך למסור למלכה על שירותי, וליידע אותה שהצבא שלה נחל ניצחון עטור תהילה".
לאחר הקרב
האבדות הצרפתיות היו כבדות והסתכמו בלמעלה מ-30,000 חיילים הרוגים, פצועים או נעדרים. יתר על כן, המיתוס של הצרפתים הבלתי מנוצחים נהרס, ושאיפותיו של לואי להסכם שלום מוקדם מעמדת ניצחון נגוזו. מרודה-וסטרלו סיכם את הטענות נגד הצבא של טאלאר:. היה זה קרב צמוד וקשה, שבעקבותיו אמר אויגן.
למרות זאת, קרב בלנהיים היה ככל הנראה הניצחון הגדול ביותר של המלחמה; מרלבורו ואיגן, שעבדו בשיתוף פעולה הדוק, הצילו את האימפריה של בית הבסבורג ולפיכך הגנו על הברית הגדולה מפני קריסה. תוך זמן קצר הצליחו כוחות הברית לכבוש את הערים הבוואריות מינכן, אאוגסבורג, אינגולשטאדט, ואולם. לפי הסכם אילברשיים, שנחתם ב-7 בנובמבר 1704, בוואריה עברה לשלטון צבאי אוסטרי, כך שההבסבורגים יכלו לנצל את משאבי הטבע שלה להמשך המלחמה.
שרידי האגף שהיה נתון לפיקודם של אלקטור בוואריה ומרשל מרסין הגיע בקושי רב לשטרסבורג, ובדרך לשם ערקו משורותיו כ-7,000 חיילים נוספים. לאלקטור בוואריה הוצע להמשיך להמשיך כשליט המדינה (תחת תנאים שיוכתבו באמצעות ברית עם אוסטריה), אך הוא בחר לעזוב את מדינתו ומשפחתו על מנת להמשיך להילחם נגד הברית הגדולה מארצות השפלה הספרדיות, שבהן הוא כיהן בתפקיד המושל הכללי. המפקד העליון בפועל באותו יום, מרשל טאלאר, נלקח לאנגליה ונכלא בנוטינגהאם עד לשחרורו ב-1711.
הקרבות של 1704 נמשכו זמן רב מעבר לצפוי, כיוון שחברות הברית הגדולה רצו להשיג את היתרון הגדול ביותר האפשרי. אויגן, מרלבורו ובאדן הבינו כי לצרפת יש מספיק עוצמה כדי להימנע מחתימה על הסכם שלום לאחר ההפסד בבלנהיים, ונפגשו על מנת לתכנן את מהלכיהם הבאים. במשך השנה שלאחר מכן הציע הדוכס לתקוף לאורך כל עמק נהר המוזל, על מנת להביא את המלחמה לתוך צרפת. צעד זה היה כרוך בכיבוש המבצרים הגדולים של לנדאו ששמרו על הריין, ואת העיירות טריר וטרארבאך שעל גדות המוזל עצמו. טריר נכבשה ב-26 באוקטובר, ולנדאו נכנעה ב-23 בנובמבר לכוחותיהם של המרגרייב מבאדן והנסיך אויגן; עם נפילת טרארבאך ב-20 בדצמבר ניתן האות לסיום הקרבות של 1704.
מרלבורו חזר לאנגליה ב-25 בדצמבר (14 בדצמבר לפי הלוח היוליאני) לקול שבחיהם של המלכה אן והעם. בימים הראשונים של ינואר שלאחר מכן הובאו לארמון וסטמינסטר דגלי יחידת הפרשים 110 ויחידת הרגלים 128, שנלקחו בשעת הקרב. אולם, האירועים לא הסתיימו בכך. בפברואר 1705 החליטה אן, שב-1702 העניקה למרלבורו תואר דוכס, להעניק לו את פארק וודסטוק שבאוקספורדשייר ומענק ממלכתי של רבע מיליון לירות שטרלינג, על מנת לבנות בית מגורים כמתנה מהמלכה אסירת התודה וכהכרה בניצחונו - אותו תיאר ההיסטוריון הבריטי סר אדוארד שפרד קריסי כאחד הקרבות החשובים והמכריעים בהיסטוריה, וכתב כי "אלמלא היה בלנהיים, כל אירופה הייתה סובלת עד היום מהשפעות הכיבושים הצרפתים הדומים לאלה של אלכסנדר בשטחם ולאלה של הרומאים במשכם".
נכון לשנות ה-2000 ארמון בלנהיים הוא אחד מבתי המגורים הבריטיים היחידים המכונים "ארמון" ואינם שייכים למשפחת המלוכה הבריטית. הוא ממשיך לשמש כמקום מושבם של דוכסי מרלבורו.
אימפריום (סדרה)
"אימפריום" (באנגלית: Imperium) היא סדרה של 5 סרטי טלוויזיה על רומא העתיקה. זהו פרויקט בריטי-איטלקי. על פי כוונות היוצרים, פרויקט אימפריום נועד לשחזר את עולמה של רומא הקיסרית, תוך שהוא נאמן למציאות ההיסטורית. היוזמים והיוצרים של הפרויקט הם חברת ההפקה האיטלקית RAI (כולל חברת הבת Rai Fiction) ו-Lux Vide. חברת Telecinco, EOS Entertainment ואחרים לקחו גם הם חלק פעיל ביצירת הסרטים.
עלילה
הסדרה עוסקת בחמש מאות שנים של ההיסטוריה של רומא הקיסרית, מאז שלטונו של הקיסר הראשון אוגוסטוס ועד נפילת האימפריה הרומית.
הסרטים
בסדרה אימפריום יש 5 סרטים:
כמו כן בתוכניות היו שני סרטי פרקים נוספים על הקיסרים מרקוס אורליוס וקונסטנטין.
Empire Studios
הרעיון ליצירת הפרויקט הופיע בשנת 2000. אטורה, מטילדה ולוקה ברנביי (נציגי חברת Lux Vide ו-Rai Fiction), בעודם עסוקים בצילומי הסרט פאולוס הקדוש", החליטו להחיות את האימפריה הרומית על המסכים. הם יצרו פרויקט באותו שם והחליטו לבנות אולפן במיוחד עבורו, אותו כינו "אולפני האימפריה" (Empire Studios) . לאחר מחקר מקיף באיטליה ובספרד, נבחר אתר הצילומים בתוניסיה - מקום בסביבת חמאמת, כמה קילומטרים מחורבות קרתגו. שם, בלטראש, נרכש שטח של 10 דונם. הפיכת האזור החקלאי לאזור תרבות אושרה על ידי נשיא תוניסיה.
שטח האולפנים חולק לשני חלקים: אזור צילומים ואזור לוגיסטיקה. הראשון מחולק ל"פורום "ו"סובורה". ב"פורום" נבנו בזיליקת אמיליה, בזיליקת יוליה, ארמון הסנאט, מקדשי יוליוס קיסר של קסטור וסטה, קשתות הניצחון, הדוכנים, הטברנה, ארמון מקניאס. הבניינים תוכננו על ידי מעצב ההפקה כרמלו אגטה. הם תופסים כ-52,000 מטר מעוקב (יותר מ-60,000 לפי מקור אחר) וגובהם עד 15 מטר. "סובורה" היא שכונות עניות, חנויות וסמטאות. השחזור של רומא העתיקה תופס שטח של 3.3 דונם. ישנם גם 3 אולפנים מקורים, שתופסים שטח של 1,000 מ"ר, 1,000 מ"ר ו-450 מ"ר בהתאמה.
שטח אזור הלוגיסטיקה משתרע על 5,000 מ"ר. ישנן מעבדות לנגרות, פיסול, ציור וסדנת חייטות, כמו גם חדרי הלבשה לשחקנים ומשרדים ליחידות ההפקה השונות.
ג'יימס בונד
יצירת הסדרה
בעת פרסום "קזינו רויאל" (Casino Royal) בשנת 1953, היה פלמינג כבן 45, ומאז ועד 1964 נהג לפרוש ל"גולדן איי" (Golden Eye), בית הקיץ שלו בג'מייקה, לכתיבת ספר בונד חדש. פלמינג היה חובב צפרות והיה ברשותו עותק של מגדיר לעופות קאריביים שנכתב על ידי האורניתולוג האמריקאי ג'יימס בונד, שהתמחה בעופות באיים הקאריביים. פלמינג קרא לגיבור ספריו ג'יימס בונד על פי שמו. פלמינג עצמו הסביר לאשתו של בונד (האמיתי) את המניע לבחירת שם זה: "שם זה - קצר, לא רומנטי, אנגלו-סקסי ועם זאת גברי - הוא בדיוק השם שהיה נחוץ לי".
בונד הוא יציר דמיונו של פלמינג, אך ייתכן כי היה מבוסס על מספר דמויות שאכן היו קיימות במציאות, כשהבולטות בהן הן דושקו פופוב, סוכן כפול לשעבר שריגל לטובת הבריטים במלחמה הקרה, סידני ריילי, רב מרגלים אנגלי אשר ביצע פעולות ריגול ברוסיה ומת במוסקבה ב-1925 במבצע חשאי, וכן סר פיצרוי מקלין, איש הקומנדו הבריטי והשירות האווירי המיוחד בעת מלחמת העולם השנייה, אשר הפך לשליחו האישי של וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, במבצעים חשאיים ובהם הקשר עם טיטו והפרטיזנים ביוגוסלביה במהלך המלחמה. ביוגרפים רבים של פלמינג מסכימים כי הדמות מבוססת באופן חלקי על פלמינג עצמו, שהיה לו רקע בעולם הביון והיה ידוע בסגנון החיים הראוותני שלו. לאחר מותו של פלמינג, המשיכו כחצי תריסר סופרים לכתוב ספרים ותסריטים בהם מככב בונד.
ביוגרפיה
בונד נולד לאב סקוטי ולאם שווייצרית באחוזת סקייפול (Skyfall) שבסקוטלנד. כיוון שפלמינג שינה מספר אירועים במהלך הכתיבה, לא ברור תאריך לידתו המדויק, אך חוקרים הסיקו כי נולד בשנת 1917, 1920, 1921 או 1924. גילו אינו ברור, אם כי מוערך כי הוא בן 37, לפי דבריו בספר "מונרייקר". בונד הוא נצר למשפחת אצולה, אך לא ברור כיצד. המוטו המשפחתי הוא "Orbis non sufficit ", "העולם אינו מספיק", בלטינית. אביו היה סוחר נשק לאחר מלחמת העולם הראשונה ובעקבות זאת מרבית ילדותו שהה במדינות רבות ורכש שפות. הוריו נהרגו במפולת שלגים במהלך טיפוס כשהיה בן 11. בונד למד בפנימיית איטון המפורסמת ולאחר לימודיו הצטרף ל-MI6 ב-1938 (לפי הספר "גולדפינגר"). את שרותו הצבאי עשה כקצין מודיעין בצי הבריטי והגיע לדרגת קומנדר. בספר "Win, lose or die" הוא הועלה זמנית לדרגת קפיטן וחזר לשירות מילואים בצי מודרני (שנת 1989). במהלך מלחמת העולם השנייה, כך נרמז מספר פעמים בספרי הסדרה, שירת בונד ביחידת "הקומנדו ה-30" או בשמה האחר כוח תקיפה 30, אשר הקים פלמינג. פלמינג כינה את לוחמי היחידה "אינדיאנים אדומים" ו"אינדיאנים". יחידת "הקומנדו ה-30" מנתה מתנדבים מן הצי, מהנחתים ומהצבא הבריטי. רבים ממבצעי היחידה מסווגים כסודיים ביותר עד לימים אלו.
מספרו של בונד, אותו קיבל ב-1952, מורכב מהקידומת "00", המסמנת רישיון להרוג תוך כדי עבודה. ומהספרה 7, שנלקחה ממספר קו האוטובוס שהוביל למשרדו של פלמינג. לפי הספר "קזינו רויאל", בונד קיבל את הקידומת עקב חיסול שני סוכני אויב בדם קר: מפענח צפנים יפני במרכז רוקפלר בניו יורק וסוכן כפול נורווגי שעבד בעבור הביון הגרמני. במספר סרטים חובר בונד לסוכני "00" אחרים, כגון: 002, 003, 006, 009. בונד משרת בשירות האזרחי של הוד מלכותה במשרד ההגנה ולו שתי מזכירות, אך באופן מסורתי הן אינן מופיעות בסרטים, ושורותיהן מועברות למזכירתה של M, גברת מאניפני. לבונד הוענקה חברות במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש והוא משרת בחיל המילואים של הצי המלכותי.
בונד משתף פעולה לעיתים קרובות עם סוכן ה-CIA פליקס לייטר אך ממעט באופן עקרוני בעבודה עם שותפים. הוא התחתן פעם אחת, בסרט "בשרות הוד מלכותה", והתאלמן בסופו, ובנוסף נישא פיקטיבית בסרט "אתה חי רק פעמיים". כמו כן הציע נישואין לאחר משימתו הראשונה כסוכן, בספר "קזינו רויאל", אך מתברר לבסוף כי האישה, ווספר לינד, הייתה סוכנת כפולה.
כיוון שלמד בחו"ל טרם מות הוריו, הוא שולט בגרמנית וצרפתית. בסרט "העולם אינו מספיק" הוא דובר גם רוסית, בסרט "אתה חי רק פעמיים" הוא שולט גם ביפנית. בונד היה מצטיין בלימודי שפות המזרח באוניברסיטת קיימברידג' ואוקספורד ובסרט "קוונטום של נחמה" הוא שולט אף בספרדית. מקטע הפתיחה של הסרט "למות ביום אחר" נראה שהוא יודע מעט קוריאנית.
בדרך כלל סיפור הכיסוי שלו הוא שבונד סוכן של חברת יוניברסל, ייצוא, אם כי לפעמים הוא מתחזה לסוכן ביטוח.
סדרת הספרים
הסדרה התפרסמה בעקבות ריאיון עם נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי, שכאשר נשאל מה הוא אוהב לעשות בשעות הפנאי, השיב כי הוא אוהב לקרוא את איאן פלמינג. הצהרה זו החלה גל של התעניינות בסדרת הספרים שנחשבה למצליחה מאוד. בשנות ה-60 של המאה ה-20 ראו אור בעברית מספר ספרי "ג'יימס בונד" בהוצאת מ. מזרחי ובהם "ד"ר נו", "המרגלת שאהבה אותי" ו"יהלומי הפשע" - שמו העברי של "יהלומים לנצח". בשנת 1985 הוציאה הוצאת מודן את "לעיניך בלבד", אסופה של חמישה סיפורים קצרים. בשנת 1988 הוציאה הוצאת מודן את "גולדפינגר" ואת "סהרון" - שמו העברי של "מונרייקר".
בשנת 1988 קיבל סופר ספרי המתח והריגול ג'ון גארדנר את ההיתר להקים לתחייה את דמותו של ג'יימס בונד, ובעקבות כך יצא הספר "סקורפיון" (בעברית נקרא הספר "סקורפיוס").
בשנת 2005 החל הסופר צ'ארלי היגסון בכתיבת ספרים על ג'יימס הנער, כתלמיד בפנימיית איטון בשנות ה-30. עד עתה יצאו חמישה ספרים, מתוכם תורגמו לעברית שני ספרים: "סנפיר הכסף", ו"קדחת דם".
בשנת 2011 הוציא הסופר האמריקאי ג'פרי דיבר ספר חדש הממקם את בונד במאה ה-21 בשם "קארט בלאנש", הספר תורגם לעברית באותה שנה על ידי צפריר גרוסמן בהוצאת אופוס.
סדרת הסרטים
מרבית סרטי "ג'יימס בונד" הופקו על ידי חברת EON Productions והמפיקים אלברט ברוקולי והארי זלצמן. סרטים אלו נחשבים רשמיים כיוון ש-EON היא בעלת הזכויות על הזיכיון של "ג'יימס בונד". סדרת הסרטים הפכה פס ייצור ל"שוברי קופות" ומוקד משיכה לכוכבניות המתחרות על תפקיד "נערת בונד" המתחלפת מדי סרט.
שחקנים
בסרטי "ג'יימס בונד" הרשמיים שישה שחקנים שונים גילמו את בונד: שון קונרי, ג'ורג' לייזנבי, רוג'ר מור, טימותי דלטון, פירס ברוסנן, ודניאל קרייג. בהפקות לא רשמיות גולם בונד על ידי שחקנים נוספים, בהם פיטר סלרס ודייוויד ניבן שגילמו את תפקידו בסרטי פרודיה על הדמות.
מוטיבים
סדרת הסרטים משופעת במוטיבים החוזרים במרבית סרטי הסדרה. המשפט החוזר בכמעט כל הסרטים הוא "השם הוא בונד, ג'יימס בונד", והפך לאחד מהמשפטים הידועים בקולנוע. אמרה ידועה נוספת היא הדרך בה הוא מזמין את הוודקה-מרטיני שלו: "מנוער, לא מעורבב" (Shaken, not stirred).
מוטיבים נוספים בסרטי בונד כוללים פלירטוט עם המזכירה הקבועה של M מנהל/ת סוכנות הביון, היא גברת מאניפני, ותצוגת העזרים המיוחדים שבהם מצייד את בונד האחראי על מחלקת הפיתוח בסוכנות הביון, מר Q. הצגה זו משמשת בסרטי בונד רבים כאתנחתא קומית ובסרטים "העולם אינו מספיק" ו"למות ביום אחר", אף צורף הקומיקאי הנודע ג'ון קליז בתור עוזרו של מר Q.
הרשע ארנסט סטאברו בלופלד מופיע ברבים מסרטי "ג'יימס בונד".
שלושת הסרטים, "קזינו רויאל", "קוונטום של נחמה" ו"סקייפול" מסבירים כיצד הפך בונד לסוכן, וכיצד צבר את המוניטין שלו, סגנונו והרגליו.
מוזיקה
נעימת הנושא לסרטי "ג'יימס בונד" ("The James Bond Theme") נכתבה על ידי מונטי נורמן והופיעה לראשונה ב"ד"ר נו" ב-1962 בביצוע התזמורת של ג'ון בארי. הנעימה "007" שהופיעה לחלופין בחלק מהסרטים, ו-"On Her Majesty's Secret Service" נכתבו על ידי ג'ון בארי. נעימת הנושא ו-"On Her Majesty's Secret Service" זכו למספר ביצועים מאוחרים יותר בידי מבצעים פופולריים כמובי, פול אוקנפלד וארט אוף נויז.
שירי הנושא לסרטי "ג'יימס בונד" המושמעים בפתיחי הסרטים, לרוב נכתבים במיוחד ומבוצעים על ידי מבצעים בולטים בעולם המוזיקה, והופכים ללהיטים דרך קבע. עם המבצעים שליוו את הסרטים נמנים שירלי בייסי (היחידה שביצעה יותר משיר אחד - היא ביצעה שלושה משירי הנושא: "Goldfinger", "Diamonds Are Forever" ו-"Moonraker"), טום ג'ונס ("Thunderball"), ננסי סינטרה ("You Only Live Twice"), פול מקרטני ("Live and Let Die"), קרלי סימון ("Nobody Does It Better"), דוראן דוראן ("A view to a kill"), א-הא ("The Living Daylights"), טינה טרנר ("Golden Eye"), שריל קרואו ("Tomorrow Never Dies"), גארבג' ("The World Is Not Enough"), מדונה ("Die Another Day"), כריס קורנל ("You Know My Name"), אלישה קיז & ג'ק וייט ("Another Way To Die"), אדל ("Skyfall") סם סמית' ("Writing's On The Wall"), בילי אייליש (No Time To Die) ועוד אמנים רבים.
אביזרים
בסרטי "ג'יימס בונד" נעשה שימוש נרחב באביזרים. אביזרים אלה, שלרוב מוצגים בתחילת הסרט, באים לידי שימוש מאוחר יותר, בעיקר ברגעים קריטיים בעלילה. מפעם לפעם נעשה שימוש באביזרים עתידניים כתרמיל ריחוף וכדומה.
אקדח
בתחילת דרכו השתמש בונד בברטה 418. לאחר תקלה מבצעית בספר "מרוסיה באהבה", בה נתקע אקדחו בג'קט שלו, פקד עליו M להחליף את אקדחו. בונד החליף את אקדחו לוולתר PPK, אקדח גרמני. החל מסוף הסרט "מחר לנצח" הוא עושה שימוש בוולתר P99. בסרט "קוונטום של נחמה", החליט הבמאי לחזור לנשקו הקודם, ה-PPK.
שעון
שעונו של בונד הכיל בתוכו מספר רב של אופציות, החל מלייזר רב עוצמה, בחצים המחוברים לכבל שישא את משקלו, וכלה בשעון בעל שדה מגנטי להסטת קליעים. פעמים רבות השעון משמש כפרסומת סמויה. השחקנים אשר שיחקו בתפקידי ג'יימס בונד משמשים פעמים רבות כדוגמנים לחברות שעונים מפורסמות. ארבעת שחקני בונד הראשונים השתמשו בשעוני רולקס. רוג'ר מור עשה גם שימוש בשעוני סייקו ופולסר. שני האחרונים עושים שימוש בשעוני אומגה.
כלי רכב
אף על פי שבספריו של פלמינג מתואר בונד כבעל מכונית בנטלי אפורה, בסרטים נעשה שימוש רב במכוניות ספורט מהירות כדוגמת אסטון מרטין מסוג אסטון מרטין DB5 ו-BMW.
בשנת 1964 דגם של אסטון מרטין DB5 כיכב בסרט גולדפינגר, נהוגה על ידי השחקן שון קונרי. צבעה היה אפור בהיר.
פרודיות
על סדרת "ג'יימס בונד" נעשו מספר פרודיות, בהן הסרטים "האיש שלנו פלינט" בכיכובם של ג'יימס קובורן וגילה גולן משנת 1966 וסרט ההמשך "אני אוהב את פלינט" מ-1967, סדרת סרטי "אוסטין פאוורס" בכיכובו של מייק מאיירס, וסדרת סרטי "ג'וני אינגליש" בכיכובו של רואן אטקינסון. גם בישראל נעשו מספר פרודיות, בהן הסרטים "המוסד הסגור" ו"המוסד" של אלון גור אריה שכוללים מוטיבים רבים מסרטי בונד כולל פתיח מצולם מלוע קנה אקדח של צחי הלוי שלא מוצא את הנשק, פרק של "זהו זה!" הנושא את השם "ד"ר נו" בכיכובם של מוני מושונוב וגידי גוב ופרק שעוסק בבונד עצמו שבו בונד (גידי גוב) שב לשירות לאחר שהוא יוצא לפנסיה ונהיה סנילי על מנת להילחם ברשע בגילומה של אלקסיס מ"שושלת" (בכיכובו של דב גליקמן).
בית החולים מרב
בית החולים מרב היה בית חולים פרטי בבת ים אשר הוקם בשנת 1972 ונסגר ב-2022.
בבית החולים פעלו מכון גסטרואנטרולוגי, מכון שמיעה, מכון עיניים, מרפאת כלי דם, מכון דופלר וכן מכון לטיפול בהשמנת יתר.
בשנת 2007 נפתחה שלוחה לכירורגיה במרכז תל אביב. בשנת 2022 בית החולים נסגר ורישיונו הועבר לבית החולים רפאל שהוקם בפארק עתידים שבצפון העיר.
קישורים חיצוניים
, בארכיון האינטרנט
ג'יי ראיין
ג'יי ראיין (באנגלית: Jay Ryan; נולד ב-29 באוגוסט 1981) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ניו זילנדי.
קריירה
ראיין שיחק בתפקיד קטן בסדרה "זינה הנסיכה הלוחמת". הוא ידוע בזכות תפקידו של ג'ק סקאלי באופרת הסבון האוסטרלית "שכנים שכנים" מסוף 2002 ועד ינואר 2005.
הוא שיחק בתפקיד מארק מיטהם בסדרת הטלוויזיה "קצה האגם", וינסנט קלר בסדרה "היפה והחיה" והבלש בן ווסלי בסדרת הטלוויזיה הקנדית "מרי הורגת אנשים".
בתיאטרון ראיין שיתף פעולה על הבמה עם ג'ון קליז במחזה "The Packer", מופע יחיד עטור שבחים.
בין השנים 2009 -2012 שיחק ראיין את קווין בסדרת הקומדיה - דרמה הניו זילנדית" Go Girls". בשנת 2011 הצטרף לצוות השחקנים של סדרת הקומדיה - דרמה האוסטרלית "אהבה מלידה". באותה שנה שיחק בתפקיד אורח בסדרת המדע הבדיוני האמריקאית "טרה נובה", כשגילם רוצח. לתפקיד זה, ראיין השתמש במבטא אמריקאי.
בשנת 2012, לוהק ראיין לתפקיד הראשי בפיילוט לסדרה "היפה והחיה" של רשת CW.
ראיין כיכב בתפקיד בן האנסקום הבוגר בסרט האימה, זה: חלק 2 בשנת 2019, סרט ההמשך לסרט "זה" משנת 2017 עם ג'רמי ריי טיילור.
Juul
Juul היא חברת סיגריות אלקטרוניות, הפועלת בשיטת איוד של מלחי ניקוטין ושל חומרי טעם שונים. השימוש במכשיר משווק למעשנים כתחליף לעישון הסיגריות (הסיגריות מזיקות לבריאות).
היסטוריה
חברת "ג'ול לאבס" (JUUL Labs INC) נוסדה על ידי אדם בוון וג'יימס מונסיס, שבהיותם מעשנים לשעבר ניסו למצוא תחליף לסיגריות. בעודם סטודנטים לתואר שני באוניברסיטת סטנפורד הם ייסדו לראשונה חברה בשם פלאום, שלאחר פיתוח המוצר, שארך כ-10 שנים, שונה שמה לג'ול. החל מאוגוסט 2018, בוון הוא מנהל הטכנולוגיה הראשי של ג'ול ומונסיס הוא מנהל המוצר הראשי.
הסיגריה האלקטרונית Juul במתכונתה הנוכחית שווקה לראשונה ב-1 ביוני 2015 בארצות הברית. המוצר משווק בישראל על ידי ג'ול לאבס אנד פרודקטס ישראל בע"מ, חברה פרטית המוחזקת בידי חברת ג'ול לאבס.
ביולי 2018 גייסה החברה 650 מיליון דולר, ושוויה הוערך ב-15 מיליארד דולר. ב-20 בדצמבר 2018 קנה קונצרן אלטריה, המחזיק במותגי פיליפ מוריס בארצות הברית, ובחברות נוספות בתחומי היין, ההשקעות ועוד, 35% מהחברה תמורת 12.8 מיליארד דולר. בעקבות העסקה הוערך שווי חברת ג'ול לאבס ב-38 מיליארד דולר. המשקיעים הנוכחיים של ג'ול לאבס, בנוסף לקונצרן אלטריה, כוללים את טייגר גלובל מנג'מנט, חברת קרנות הנאמנות פידליטי השקעות וטאו קפיטל. נכון לשנת 2019 מועסקים בחברה כ-2,000 עובדים ברחבי העולם.
לאחר עלייה מהירה בהצלחה החברה, בשנת 2020 מתמודדת החברה עם ירידה חדה בהצלחתה, על רקע קשיים כלליים של תחום מכשירי האיוד. בשנת 2020 עומדת החברה בפני עשרות תביעות פדרליות ותביעות ייצוגיות בארצות הברית, שמתמקדות בנושא השיווק האסור של הסיגריה האלקטרונית לבני נוער, וסגרה חלק מסניפיה ברחבי העולם. בשנת 2022 אסר FDA על חברה למכור את תוצרתה באמריקה.
תכונות המכשיר
ג'ול הוא מכשיר איוד, המוכר גם בשם ״סיגריה אלקטרונית״, המשתמש במלחי ניקוטין (ניקוטין פרוטוני) שמוצה מתוך עלי טבק במקום בניקוטין חופשי. החברה רשמה פטנט אמריקאי על התהליך להכנת מלח הניקוטין שלה בשנת 2015. בישראל משווקים ארבעה טעמים קבועים עיקריים וטעם נוסף מתחלף: מנגו, טבק, טבק וניל, מנטה ותפוח. כל קפסולה מכילה פרופילן גליקול, גליצרול, מלחי ניקוטין וחומרי טעם.
מבחינת כמות הניקוטין, בישראל משווקות הקפסולות בריכוז ניקוטין של עד 20 מ"ג למ"ל, או כ-1.7%, בהתאם לחוק ולתקנות משרד הבריאות. בקיץ 2018 אסר משרד הבריאות לשווק את המוצר בריכוז של 5% בטענה שתכולת הניקוטין בשיעור זה, כפי שנמכר בארצות הברית, גבוהה מדי, בעוד ייבוא ומכירת קפסולות המכילות 1.7% ניקוטין נותרה מותרת בארץ.
הדיון סביב סוגיות הבריאות
בעולם מתנהל דיון סביב השפעות הסיגריות האלקטרוניות על הבריאות בהשוואה לסיגריות רגילות המבוססות על שריפת טבק. ארגוני בריאות ברחבי העולם מעדכנים מדי כמה שנים את עמדתם בתחום הצעיר של הסיגריות האלקטרוניות, בהתאם למחקרים העדכניים ביותר.
נכון לשנת 2019 הראיות הנוגעות לסכנות הבריאותיות אינן חד משמעיות, ותלויות במידה רבה בסוג הספציפי של אותו אמצעי העישון, מאפייניו ובהרכב הכימי שלו. סיגריות אלקטרוניות המכילות ניקוטין, בדומה לסיגריות של ג'ול, הוגדרו על ידי ארגון הבריאות העולמי כ"ללא ספק מזיקות", אולם הודגש כי יש צורך במחקר מתמשך יותר כדי לקבוע את עוצמת הסכנה. גם דו"ח איגוד רופאי הריאות האירופאים משנת 2019 הזהיר מפני סכנות שונות, וציין שיש להמשיך במחקר כדי לקבל תמונה מדויקת יותר של המציאות.
דו"ח איגוד רופאי הריאות האירופאים הזהיר בנוסף שעלול להיות סיכון פוטנציאלי למעשנים פסיביים, ובמיוחד עבור אוכלוסיות בסיכון כמו נשים בהיריון.
בעקבות הפחתת כמות החומרים הרעילים לעומת סיגריות טבק רגילות, סיגריות אלקטרוניות עשויות להיות פחות מסוכנות מסיגריות רגילות, אך זה תלוי במבנה הכימי הספציפי של כל סיגריה, ובסך הכל נכון לשנת 2019 אין מספיק נתונים בשביל לקבוע בוודאות את מידת הסכנה. למרות אי הבהירות במחקר, גורמים מסוימים, כמו מוסדות רפואיים שונים בממלכה המאוחדת, מחזיקים בעמדה הרשמית שסיגריות אלקטרוניות פחות מזיקות לעומת סיגריות מסורתיות.
נכון לשנת 2019, התוצאות האם סיגריה אלקטרונית יכולה לסייע למעשני סיגריות הטבק להיגמל אינן חד משמעיות, ומצריכות מחקר נוסף.
קדם-אסלאם
התקופה הקדם-אסלאמית או הג'אהִליה ( جاهلية ) היא התקופה בהיסטוריה של חצי האי ערב לפני תחילת הנבואות של מוחמד שציינו את תחילת תקופת האסלאם. מרבית המקורות ההיסטוריים הקיימים על תקופה זו הם אסלאמיים ולפיכך הם לרוב מציגים אותה באור ביקורתי ושלילי.
מקור המילה "ג'אהליה" הוא במונח ג'אהיל, המוזכר בקוראן תשע פעמים. משמעות אחת שניתנת למונח היא חסר תרבות, חסר מעצורים, "ברברי" במובן הלשוני של היוונים הקדומים, בניגוד למונח "חלים", שפירושו בן תרבות שמושל ברוחו. לפי פרשנות אחרת, פירוש המונח ג'אהיל הוא "מי שאינו יודע את אללה", את הנביא ואת החוק, וזאת בניגוד ל"עאלם", מי שכן יודע את אללה.
החברה הקדם-אסלאמית
החברה בתקופת הג'אהליה בחצי האי ערב הייתה חברה שבטית, פגנית ברובה. הערבים בחצי האי ערב היו בעלי מוצא אתני משותף ושפה משותפת, אולם לא הייתה להם מסגרת מדינית מאורגנת. הארגון הפוליטי היה לשבטים, חלקם נודדים וחלקם יושבי קבע.
השבטים הונהגו על ידי הסיד, מושג אשר עם הזמן התגלגל למושג שייח'. הסיד הוא דמות דומיננטית אשר צומחת מתוך השבט, תוך מעין קבלה כללית של חברי השבט, והוא מנהל את השבט תוך הסכמה כללית של שאר חברי השבט. הסיד מתאפיין בשורה של תפקידים ותכונות חיוביות: מנהיג, לוחם, כריזמטי, מכניס אורחים, אדיב, משורר ומנהל את יחסי הציבור של השבט, אך אין לו זכויות יתר מלשאר חברי השבט.
לשבט יש גם איש דת, "כאהן", אשר עוסק בנבואה, בריפוי ובעצה, וכן "סאדין", שומר המקומות הקדושים.
הנשים היוו מעמסה כלכלית על המשפחה. במקרה של לידת בנות רבות מדי בשבט, היה נהוג לקבור בחייהן את התינוקות הבלתי רצויות.
הדת בתקופה הקדם-אסלאמית
במרכזה של הדת בתקופת הג'אהליה, עמדו פולחן העצים והמעיינות, שדים ורוחות, אבנים קדושות ואלילים, אמונה בידעונים ובמגידי עתידות והקרבת קורבנות של בעלי חיים, מוצרי מזון וחפצי ערך. לכל קבוצת שבטים היו אלים משלה, עם אל מרכזי. לשבטים היו פסלים שייצגו את אליליהם, אותם הם נשאו בנדודיהם או החזיקו אותם בבתיהם.
הדת הייתה סינקרטיסטית, כלומר היא צירפה רעיונות והשקפות שונים לשלמות אחת, והכירה באלים שהובאו מהחוץ.
"אללה", שבתקופה האסלאמית יהיה שמו של האל המונותאיסטי היחיד, היה בתקופה זו אחד מהאלילים השונים. הוא לא היה האל היחיד, אולם הוא נחשב לריבונה של הכעבה, האבן השחורה המקודשת במכה, לימים המקום הקדוש ביותר לאסלאם. לאללה מיוחסת אבהות לשלוש אלות: "אללאת" שנחשבה אלת השמש, "אלעוזא" ו"אלמנאת".
האלילות
האלילות (בנותיו של אללה) מוזכרות בקוראן בסורה 53 (سورة النجم; סורת הכוכב), פסוקים 19–20 – "תנו דעתכם על אללאת ואלעזא, ומנאה, השלישית הנוספת. האם לכם הזכר ולו הנקבה?".
האלילה מנאת (مناة):
מנאת (مناة) היא האלילה הקדומה ביותר. עמר בן לחיי (عمرو بن لحي) הוא זה שהביא את פולחן האלילה הזו לערב, הוא נחשב לאבי האלילות בערב. לפי המסורת מנאת הובאה מהלבנט (الشام; אלשאם). ישנה גם דעה אחרת, לפיה היא הובאה ממואב.
עמר הציב את האלילה על אבן קדושה במקום בשם "קדיד" (قديد), שנמצא בין מכה למדינה. שני השבטים הקדמונים, אל-אווס (الأوس) ואל-חזרג' (الخزرج), האמינו בה. שבטים אלו שכנו באל-מדינה. על אף אמונתם של שני השבטים באלילים כאשר הנביא מוחמד הגיע לאלמדינה לאחר ההג'רה הם אלו שקיבלו אותו ותמכו בו ולכן הם נקראים עד היום אל-אנצאר (الأنصار; "התומכים"), חברי הנביא שתמכו בו עם הגעתו לאלמדינה.
המקדש האלילי בקדיד הפך למקום הפולחן האלילי של שבטים אלו. אנשים היו עובדים גם את מכה וגם את האלילה מנאת בקדיד. טקסי הפולחן בקדיד נערכו בזמנים קבועים בדרך כלל לאחר החג' במכה. כמו כן הוקדשו שם לאלילה מתנות כלי כסף וזהב.
הממונים על המקדש האלילי של מנאת נקראים סדנה - سدنة (ביחיד: سادن). פירוש המושג سادن הוא "הממונה על המקדש". אותם ממונים היו מעין כוהנים של המקדש האלילי. הם גם הפרישו לעצמם אחוז מהמתנות (שניתנו לאלילה) כשכר, ומכך התפרנסו.
כאשר נכבשה מכה על ידי המוסלמים (אשר בראשם הנביא מחמד) בשנה ה-8 להיג'רה, מוחמד הורה להרוס את המקדש בקדיד וכן מקדשים נוספים באזור.
השם מנאת מופיע כבר בכתובות נבטיות מהמאה ה-4 לספירה הנוצרית. החלו להשתמש בכתב הערבי כבר בכתובות נבטיות. נבטית היא שפה שמית אשר שייכת לשפות הארמיות.
מקור השם: חוקרים מודרניים הגיעו למסקנה שהמקור של השם של האלילה מנאת היא מהמילה העברית "מני" שפירושה גורל / מנה.
כמו כן השם יכול להגיע מהמילה הערבית "מניה" = גורל, מוות.
מהגזירה האטימולוגית הזו החוקרים הגיעו למסקנה שמנאת הייתה אלת הגורל.
האלילה אללאת (اللاتّ)