cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נוגד פקקת
נוגדי קרישה חדשים
קסרלטו הראתה יעילות מובהקת בהפחתה משולבת של 24% באירועים קרדיו-וסקולריים (שבץ מוחי, התקף לב, אי ספיקת לב ופקקת ורידים עמוקים) הפחתה של 42% בשיעור מקרי השבץ, והפחתה של 22% מסך כל התמותה הקרדיו-וסקולרית לעומת מטופלים שנטלו אספירין בלבד. נתונים אלה הוצגו בכנס האיגוד הקרדיולוגי האירופי שהתקיים בברצלונה בספטמבר 2017 מתוך מחקר COMPASS - מחקר קרדיו-וסקולרי רחב היקף, שבו נבדקו למעלה מ-27,000 מטופלים. תוצאות COMPASS פורסמו בכתב העת הרפואי New England Journal of Medicine..
יעילותה ובטיחותה הוכחו במספר מחקרים קליניים גדולים: ארבעה מחקרים קליניים שכללו מעל ל-12,000 מטופלים הראו שנטילה יומית של קסרלטו (הניתנת כגלולה, בבליעה) יעילה יותר בהשוואה לנטילה יומית של 40 מ"ג קלקסן (הניתנת בהזרקה עצמית) עבור מניעת VTE אצל בוגרים אשר עברו ניתוחים להחלפת מפרקי ירך או ברך, ובניסויים קליניים שבהם נכללו מעל 75,000 מטופלים בעולם, למניעת שבץ אצל חולים עם פרפור פרוזדורים שאינו על רקע מסתמי (ROCKET-AF)..
דביגטראן (Dabigatran etexilate): תרופה נוגדת קרישה, הראשונה מבין תרופות נוגדות קרישה מהדור החדש. התרופה מאושרת לשימוש כטיפול למניעת שבץ מוחי בפרפור פרוזדורים וכטיפול מונע לפקקת ורידים תסחיפית (DVT ותסחיף ריאתי) לאחר ניתוחים אלקטיביים להחלפת מפרק ירך או ברך. היא ניתנת דרך הפה אולם אינה מצריכה בדיקות דם תכופות לניטור של תפקודי הקרישה. יעילותה ובטיחותה הוכחו במספר מחקרים קליניים גדולים: במחקר ה-RE-LY, בו השתתפו יותר מ-18,000 מטופלים, הוכיחה יעילות ובטיחות גבוהות. דביגטראן היא התרופה היחידה מבין נוגדות הקרישה החדשות עם ניסיון קליני מצטבר של למעלה מ-6 שנים. בשנת 2016 הושק בישראל אנטידוט (נוגדן) ספציפי לדביגטראן בשם אידרוסיזומב (Idarucizumab). מחקרים הראו כי האנטידוט "מנקה" את הדם מדביגטראן תוך מספר דקות ובעצם מבטל את ההשפעה של נוגד הקרישה. כך, במקרי חירום, כגון דחוף בניתוח, ניתן להפוך את השפעתו של נוגדן הקרישה תוך מספר דקות ולנתח את המטופל. אידרוסיזומב הוא האנטידוט היחיד הקיים כרגע בשוק, והוא מהווה נדבך נוסף לבטיחות של דביגטראן.
אליקוויס (אפיקסבן): תרופה נוגדת קרישה הניתנת במתן דרך הפה, אינה מצריכה ניטור של רמות INR בדומה לקומדין, ואינה דורשת בדיקות כלשהן נוספות לניטור התרופה. אפיקסבן אושרה על ידי ה-FDA בשנת 2012 בעקבות שני מחקרים חשובים שנעשו על התרופה בהשוואה לקומדין (מחקר ARISTOTLE) ובהשוואה לאספירין (מחקר AVERROES). תופעות הלוואי השכיחות כוללות אנמיה (העלולה לגרום לעייפות וחיוורון), דימום הכולל חבלות ונפיחות ובחילה (הרגשת חולי). השכיחות של דימום מוחי, דימום בעמוד השדרה ודימום בריאות איננה ידועה.
אדוקסבן (Edoxaban): תרופה נוגדת קרישה פומית מהדור החדש, המאושרת לשימוש בארצות הברית, באיחוד האירופי, ביפן ובישראל. התרופה ניטלת פעם ביום, עם או בלי מזון וללא צורך בניטור קרישה שגרתי. אדוקסבאן אושר לשימוש בארצות הברית בשנת 2015, בעקבות 2 ניסויים קליניים, שהשוו את יעילותו ובטיחותו, עם אלה של ווארפרין, בחולים עם פרפור פרוזדורים לא-מסתמי (NVAF) (ניסוי ENGAGE AF-TIMI) ובחולים עם תרומבואמבולים ורידי (VTE), לאחר טיפול התחלתי עם הפרין (ניסוי Hokusai-VTE). בשני הניסויים אדוקסבאן נמצא בלתי-נחות ביעילותו, לעומת ווארפרין, ועם שיעורים נמוכים יותר של דמם..
נוגדי קרישה ותיקים
הפרין - סוג של פוליסכריד אשר פועל במערכת הקרישה על ידי שפעול של אנטי-תרומבין והאצת הקצב שבו אנטי-טרומבין מעכב תרומבין ופקטור X. כאשר הפרין נקשר לאנטי-תרומבין, הוא מביא לשינוי במבנה האנטי-תרומבין אשר הופך אותו נגיש יותר לפעולה על עיכוב גורמי הקרישה. הפרין ניתן אך ורק בזריקה- או על ידי מתן תת-עורי, או בזריקה לוריד (במרבית המקרים) וזמן מחצית החיים שלו הוא קצר יחסית. כדי לנטר את השפעתו יש לבדוק מדד הקרוי activated partial thromboplastin time (בראשי תיבות- aPTT) אשר בודק את השפעתו של ההפרין על פקטורי הקרישה- רמות תרפויטיות (אשר מביאות לתוצאה רפואית) הן רמות אשר מביאות להארכה של מדד זה- aPTT- פי שניים עד שלושה. יצוין, כי יש חולים העמידים לטיפול בהפרין במובן הזה שהם נדרשים למינון גבוה יותר. המינונים עצמם שונים על פי ההתוויה הרפואית- במקרים של פקיק ורידי (פקקת ורידים עמוקה) המינון הנדרש הוא גבוה יותר לעומת אוטם לבבי לאור גודלו של הקריש. תופעות לוואי של שימוש בהפרין כוללות בעיקר סיכון לדימום (אשר ניתן לנסות ולנטרלו על ידי מתן פרוטאמין-סולפט, המנטרל את ההפרין), וכן תרומבוציטופניה. התהליך בו מתרחשת תרומבוציטופניה (ירידה במספר הטסיות בדם) הוא על ידי נוגדנים המופיעים לאחר מתן הפרין (אשר ספציפית נקשרים לקומפלקס הקרוי heparin-PF4, הקשור גם לטסיות עצמן) והמביאים להרס הטסיות. מצב זה, המכונה HIT (Heparin-induced thrombocytopenia) הוא מצב המתרחש 5-14 ימים לאחר מתן הפרין, אולם הוא יכול להתרחש קודם לכן- בעיקר אם המטופל קיבל הפרין בעבר. מספר הטסיות לרוב איננו נמוך מ-100,000 פר יחידת מדידה. במידה ונוצרת תרומבוציטופניה כאמור, יש להפסיק את מתן ההפרין ולתת תרופה אחרת (מעכבי תרומבין ישירים למשל כגון Bivalirudin, פונדפרינוקס וכו'). אין לתת במצבים אלו עירוי של טסיות ואין לתת קומדין עד להתנרמלות של מספר הטסיות. מלבד HIT, שתועדה היטב בספרות הרפואית, תופעות לוואי נוספות של שימוש בהפרין כוללות עליה בסיכון לאוסטאופורוזיס לאור ירידה בצפיפות עצם במתן הפרין לטווח ארוך יחסית, וכן עליה באנזימי כבד ללא משמעות קלינית מיוחדת.
קלקסן - (בשם הרפואי- Enoxaparin) היא אחת ממשפחה של תרופות העשויות מפרגמנטים קטנים של הפרין (Low-Molecular-Weight Heparin) אשר החליפו במצבים רפואיים רבים את ההפרין לאור יתרונות שונים, כגון העובדה שבשונה מהפרין, אין צורך בניטור הדוק של רמות התרופה בדם, זמן מחצית חיים של הקלקסן ארוך יותר, קיים סיכון נמוך יותר לתרומבוציטופניה ולאסוטאופורוזיס ועוד. התרופה פועלת על ידי עיכוב של פקטור X וכן שפעול של אנטי-תרומבין, בדומה להפרין, אולם היא פועלת יחסית יותר על עיכוב של פקטור X. התרופה ניתנת לרוב בזריקה תת-עורית, אולם ניתן לתת אותה תוך ורידית. לרוב אין צורך לנטר את רמות התרופה בדם, בשונה מהפרין, אולם מצבים ספציפיים כן דורשים ניטור (הנעשה על ידי מדידת anti-factor Xa). מצבים אלו כוללים אי ספיקת כליות, השמנת יתר, מתן התרופה במהלך היריון ובמצבים מסוימים אחרים. תופעות הלוואי העיקריות של קלקסן הן דימומים ותרומבוציטופניה (אולם הרבה פחות מאשר בשימוש בהפרין).
פונדפרינוקס (Fondaparinux) היא תרופה הפועלת על עיכוב פקטור X, והיא בעלת זמן מחצית חיים ארוך יחסית לעומת קלקסן. התרופה ניתנת לצורך מניעה של אירועים תרומבוטיים במצבים רפואיים שונים (כגון מצבים אורתופדיים, אצל חולים לאחר ניתוח) וכתחליף להפרין או קלקסן לטיפול התחלתי אצל חולים עם פקקת ורידים. יתרון אחד של התרופה על פני הפרין או קלקסן הוא היעדר תרומבוציטופניה (HIT) כתופעת לוואי.
מעכבים ישירים של תרומבין - בשונה מקלקסן והפרין, הפועלים בדרך של עיכוב תרומבין דרך אנטי-תרומבין (כלומר, באופן עקיף), קיימות תרופות הפועלות על עיכוב תרומבין באופן ישיר, דהיינו נקשרות לתרומבין ומונעות את היקשרותו. תרופות אלו כוללות בין היתר את התרופות Bivalirudin (המשמש כתחליף להפרין למשל במקרים של צנתור לבבי, בהם נמצא גם כפחות גורם לדימום מאשר הפרין) וכן Argatroban ו-Lepirudin (המשמשים כתחליף להפרין במקרים של HIT). תרופות אלו שונות אחת מהשנייה בין היתר בפינוי התרופה מהגוף ובזמן מחצית החיים שלהן.
קומדין (וארפרין) היא תרופה ותיקה יחסית, וניתנת כטבליות דרך הפה. מנגנון הפעולה הוא בדרך של עיכוב פקטורי הקרישה התלויים בפעילותו של ויטמין K (פקטורי הקרישה II, VII, IX, X, וכן פרוטאין C ו-S). פקטורי הקרישה הללו הופכים להיות פעילים רק לאחר תהליך של קרבוקסילציה המתווך על ידי ויטמין K, כאשר התרופה עצמה מעכבת את פעילות הוויטמין עצמו. כתוצאה מעיכוב זה נוצרים פקטורי קרישה עם פעילות ביולוגית מופחתת או חסרה לחלוטין. פעילותו האנטי-תרומבוטית של הקומדין מתחילה לאחר מספר ימים, כלומר רק לאחר שפקטורי הקרישה החדשים, שאינם פעילים ביולוגית, מחליפים את הקודמים. על כן מקובלים מספר ימי "חפיפה" במעבר לטיפול בקומדין, הכוללים שימוש בהפרין, קלקסן או פונדפרינוקס, עד השגת פעילות אנטי-תרומבוטית מספקת של הקומדין. התרופה עצמה מגיעה לכבד ועוברת מטבוליזם, בין היתר באנזים הנקרא CYP2C9. קיימים מטופלים הנושאים וריאנטים שונים של אנזים זה באופן בו יעילותו מופחתת וכתוצאה מכך רמות הקומדין גדולות יותר. מטופלים אלו צריכים לקבל מינון מופחת של קומדין. בנוסף לכך, יש מגוון רחב של תרופות ושל מזונות שונים אשר משפיעים על רמות התרופה בדם. מכל הסיבות הללו, קיימת חשיבות רבה לניטור אחר רמות התרופה, אשר עשויות להשתנות מדי יום כתלות בתזונה, נטילת תרופות נוספות וכדומה. הניטור עצמו מתבצע מדי שבועיים שלושה על ידי בדיקת דם ומדידת רמות INR - מדד הרגיש לירידה ברמות של פרוטרומבין, פקטור VII ופקטור X. במרבית האינדיקציות הרפואיות, ה-INR הנדרש נע בין 3.0-2.0, היות ש-INR נמוך מדי נמצא מקושר לסיכון להתפתחות פקקת, ו-INR גבוה מדי מקושר לסיכון לדימומים. חולים עם מסתם תותב לבבי מכני, נדרשים ל-INR שנע בין 3.5-2.5. תופעות הלוואי של קומדין הן בעיקר דימומים, כאשר במידה שה-INR גבוה יש להפחית את סכנת הדמם (מתן ויטמין K דרך הפה, ובמקרים של עדות לדימום - מתן ויטמין K תוך-ורידית וכן מתן פלסמה בעירוי (fresh-frozen plasma) הכוללת פקטורי קרישה תקינים. תופעת לוואי נוספת ונדירה היא נמק של העור המתרחש יומיים עד חמישה ימים לרוב לאחר תחילת הטיפול בקומדין, ויותר אצל חולים הסובלים ממחסור בפרוטאין C/S. אין לתת את התרופה בהיריון מאחר שהתרופה חוצה את השליה ומביאה להיווצרות מומים מבניים בעובר וכן עלולה לגרום לדימום בעובר. עם זאת, אין מניעה לקחת את התרופה בהנקה. חולים אשר מתוכננים לעבור ניתוח או פעולה פולשנית מסוימת, ונמצאים בטיפול ארוך טווח בקומדין, צריכים להפסיק את נטילת הקומדין חמישה ימים לפני הפרוצדורה כדי למנוע סיכון לדימומים, כאשר לחולים עם סיכון גבוה להיווצרות קרישים ניתן טיפול בקלקסן בימים אלו.
נוגד קרישה למניעת פקקת ורידים
טיפול מקובל למניעת פקקת ורידים תסחיפית היה אספירין, אשר ניתן עד לאחרונה לטווח ארוך במטרה למנוע DVT ו-VTE. מחקר שהתפרסם בכתב העת New England Journal of Medicine הביא לשינוי בפרדיגמת טיפול זו: המחקר, בשם EINSTEIN CHOICE, בדק את היעילות של נוגד הקרישה ריברוקסבאן מול אספירין בהפחתת הסיכון לאירוע חוזר של פקקת ורידים תסחיפית. תוצאות המחקר הראו כי מתן קסרלטו למטופלים הפחיתה את הסיכון לאירוע חוזר של פקקת ורידים תסחיפית ב-66% לעומת מתן אספירין. תוצאות מחקר EINSTEIN CHOICE התפרסמו ב-New England Journal of Medicine והוצגו במושב המרכזי בכנס האיגוד הקרדיולוגי האמריקאי (ACC). המחקר כלל 3,396 חולים והתקיים במעל 200 מרכזים רפואיים ב-31 מדינות בעולם, ביניהן ישראל. 11 מרכזים רפואיים השתתפו במחקר בישראל, בתוכם רמב"ם, איכילוב, בילינסון.
הנחיות האיגוד הקרדיולוגי האירופי בעניין נוגדי קרישה
לפי הקווים המנחים (Guidelines) של האיגוד הקרדיולוגי האירופי מספטמבר 2016, נוגדי קרישה מהדור החדש (קסרלטו, פראדקסה ואליקויסט) יהיו הסטנדרט הטיפולי למניעת שבץ בחולי פרפור פרוזדורים. לפי הודעת האיגוד הקרדיולוגי האירופי: "מאחר שנוגדי הקרישה החדשים הראו בניסויים קליניים שהם יעילים לפחות כמו קומדין במניעת שבץ; ובנוסף, מציגים יתרון עקבי בבטיחות התרופה והפחתה במספר הדימומים התוך-מוחיים (זה הסיבוך שממנו חוששים יותר מכל - בטיפול בנוגדי קרישה), נוגדי הקרישה החדשים צריכים להיות בחירת הטיפול העדיפה (broadly preferred) על פני קומדין, ברוב המוחלט של המקרים".בכינוס השנתי של האיגוד הקרדיולוגי האירופי (ספטמבר 2016) הוצגו נתונים ולפיהם ניתן למנוע 90% ממקרי השבץ המוחי, אולם שיעור גבוה של מטופלים מקבל מינון נמוך מכפי הנדרש לפי נתוניהם הרפואיים. נתוני המחקר הצביעו על כך שמתן תרופות נוגדות קרישה במינון נמוך מהרצוי, מעלה את הסיכון לשבץ בקרב המטופלים..
תרופות נוגדות טסיות
על מנת להבין את פעילותן של תרופות אלו, יש צורך להבין את תפקידן של הטסיות בעת יצירת קריש דם. כאשר נוצר נזק בכלי דם כלשהו, טסיות מגיעות לאזור ונקשרות למקום הפגוע על ידי פקטורים שונים כגון פקטור פון וילברנד ורצפטורים שעל הטסיות- הרצפטור GPIIb/IIIa ו-GPIb למשל. לאחר מכן, הטסיות מפרישות ADP ותרומבוקסן A2- אלו חומרים שמטרתם להביא לגיוס טסיות נוספות לאזור הפגוע. בנוסף, הן עוברות שינוי מבנה המאפשר להם לקשור פיברינוגן ולהביא להתלכדות הטסיות. במקביל לתהליך זה מופעלת שרשרת הקרישה המתווכת על ידי פקטורי קרישה על מנת לייצב את קריש הדם הראשוני על ידי פיברין. תרומבין, בנוסף לכך שהוא הופך פיברינוגן לפיברין, מגייס עוד טסיות לאזור הפגיעה.
אספירין: זוהי התרופה הנמצאת בשימוש הכי רחב, והיא זולה ויעילה יחסית. אספירין פועלת על ידי עיכוב בלתי הפיך של האנזים (COX)-1, המהווה אנזים מפתח ביצור של תרומבוקסן A2 (אשר כפי שצוין קודם לכן, מביא להגברת תהליך הקרישה על ידי גיוס טסיות נוספות). במינונים גבוהים, אספירין מעכב גם את האנזים COX-2. אספירין ניתן לצורך מניעה שניוניות של אירועים קרדיו-ווסקולריים אצל חולים הסובלים ממחלות עורקים קורונריות, מחלות עורקים פריפריות ומחלות צרברו-ווסקולריות. אספירין מביא להפחתה של 25% בסיכון למוות לבבי, אוטם לבבי, או שבץ, והוא ניתן גם כמניעה ראשונית אצל אנשים עם גורמי סיכון לפתח אוטם לבבי- כלומר, כאלו שהסיכון השנתי שלהם לאוטם לבבי הוא מעל 1%. לרוב אספירין ניתן במינון יומי של 75 מ"ג-100 מ"ג, למעט מקרים בהם המינון הניתן הוא גבוה יותר- כגון מקרים בהם יש צורך בהתערבות מהירה לטיפול נגד טסיות- התהוות אוטם לבבי, למשל. תופעות הלוואי השכיחות של אספירין הן תופעות הקשורות במערכת העיכול- כאבי בטן קלים ועד כיב פפטי ודימומים קשים. הסיכון לדימום גדול יחסית הוא 1%-3% בשנה בשימוש באספירין. בנוסף, אצל 0.3% מהחולים תועדה אלרגיה לאספירין ובמקרים אלו אין להשתמש באספירין.
פלוויקס (קלופידוגרל) ותרופות אחרות ממשפחת התיינופירידינים: תרופות אלו פועלות על הרצפטור P2Y12- רצפטור ל-ADP המשמש לצורך גיוס טסיות למקום הפגוע על גבי כלי הדם. מלבד קלופידוגרל, תרופות אחרות הפועלות במנגנון זה הן טיקלופידין, ופרסוגרל (הנחשבת תרופה פוטנטית יותר מבחינת תחילת השפעה ואפקט ההשפעה, אם כי במחיר של עליה בסיכון לדימום, על כן אינה מומלצת לחולים מבוגרים למשל). כאשר השוו את ההשפעה שיש לקלופידוגרל מול טיפול באספירין על חולים עם אוטם לבבי איסכמי או מחלת עורקים פריפרית, נמצא כי קלופידוגרל יעיל יותר מאספירין בהורדת הסיכון למוות לבבי, אוטם לבבי ושבץ. עם זאת, קלופידוגרל היא תרופה יקרה יותר. לעיתים ניתנת התרופה בשילוב עם אספירין על מנת לתגבר את השפעתן - למשל, לאחר צנתור בו מונח תומכן באחד מעורקי הלב, או במצבים של תעוקת לב לא יציבה. עם זאת, יש לזכור כי שילוב שתי התרופות מעלה גם את הסיכון לדימומים, ועל כן לא מומלץ להשתמש בשילובים אלו במקרים בהם לא הוכחה היעילות בכך. המינון של קלופידוגרל הוא אחת ליום, 75 מ"ג במרבית המקרים. מנות גבוהות ("מנות העמסה") ניתנות כאשר יש צורך במניעת הצטברות אקוטית של טסיות- כגון במצב של צנתור הכולל תומכן. תופעות הלוואי העיקריות הן תופעות המטולוגיות- כגון ירידה בספירת תאי הדם הלבנים או הטסיות, אולם הן נדירות יחסית בשימוש בקלופידוגרל. אחד מהמאפיינים שיש לשקול אותם בשימוש בקלופידוגרל ספציפית, הוא עמידות לטיפול- נמצא כי אצל חלק מן המטופלים, כתוצאה מפולימורפיזם גנטי (ביחידה CYP2C19 בעיקר) מציגים תנגודת או עמידות מסוימת לטיפול בקלופידוגרל, המתבטאת בשיעור גבוה יותר של אירועים לבביים- לא ברור האם מתן מינון גבוה יותר של התרופה יביא לשיפור העמידות, ולעיתים יש צורך בהחלפת התרופה לפרסוגרל למשל או לתרופות חדשות אחרות כגון טיקגרלור אשר הראתה במחקרים רבים יעילות גבוה יותר מקלופידוגרל במספר פרמטרים שונים.
תרופות מסוג GPIIb/IIIA Receptor Antagonists: תרופות אלו פועלות כאנטגוניסטים לרצפטורים הנמצאים על גבי הטסיות והקרויים GPIIb/IIIA. שלוש התרופות העיקריות תחת קבוצה זו הוא אבסיקסימאב, אפטיפיבאטיב וטירופיבאן. הרצפטור האמור הוא הרצפטור השכיח ביותר הנמצא על גבי הטסיות, כאשר ברגע שהטסיות מאוקטבות לאחר היווצרות פגיעה בכלי הדם, הרצפטור קושר מולקולות שונות כגון פיברינוגן ופקטור פון וילברנד ובדרך זו מביא להיצמדות של הטסיות אחת לשנייה. שלוש התרופות בקבוצה זו שונות האחת מהשנייה הן במבנה המולקולרי שלהן והן באופן הפעולה (זמן מחצית חיים שונה, פינוי שונה מהדם וכדומה). תרופות אלו אינן ניתנות באופן רוטיני, אלא למצבים ספציפיים בהם המטופל עובר צנתור לבבי, בעיקר מטופל אשר עובר אוטם לבבי וכתוצאה מכך מופנה לצנתור. תרופות אלו ניתנות תוך ורידית, ותופעות הלוואי המקושרות אליהן הן ירידה ברמת הטסיות בדם אשר עלולה להיות חריפה (בעיקר אבסיקסימאב) וכן דימומים.
תרופות פיברינוליטיות
תרופות אלו ניתנות במטרה לפרק קריש דם - אשר יכול להיווצר בכלי הדם הקורונריים, במוח, בתסחיף ריאתי וכדומה. פירוק קריש הדם מביא לחידוש הזרימה לרקמה, כאשר פירוק הקריש יכול להיעשות על ידי מתן התרופה באופן סיסטמי (תוך ורידי) או מתן התרופה באמצעות צנתר לאזור בו נמצא הקריש. התרופות הקיימות בקבוצה זו פועלות על ידי הפיכת פלסמינוגן לפלסמין, המפרק את רשת הפיברין וכתוצאה מכך את קריש הדם עצמו. התרופות השייכות לקבוצה הזו הן סטרפטוקינאז, anistreplase, urokinase, TPA (הידוע גם כ-alteplase או activase), tenecteplase ו-reteplase. מלבד ההשפעה שיש לתרופות אלו על פלסמינוגן ופלסמין, הן עלולות להביא לפירוק של מרכיבי קרישה נוספים ומצב זה עלול להביא לעליה בסיכון לדמם. התרופה העיקרית מבין תרופות אלו היא שם התרופה היא alteplase, recombinant, והיא שייכת לקבוצות [DRUG CLASSES]: ה-TPA- tissue plasminogen activator ו-THROMBOLYTIC ENZYM מקור-LIPPINCOTT'S2014 NURSIN DRUG - הניתנת כיום במצבים של אוטם לבבי או שבץ תוך ורידית ובהינתן כי החולה הגיע לבית החולים במסגרת הזמנים המאפשרת את מתן התרופה היות שמתן התרופה לאחר השהיה ממושכת מגבירה את הסכנה לדימום חמור על פני התועלת שבפירוק הקריש.
רכס אוון (אנטארקטיקה)
רכס אוֹוֶן (באנגלית: Owen Ridge) הוא רכס גבוה וסלעי הנמצא בקצה הדרום מערבי של רכס סנטינל בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה
שיא גובהו של הרכס הוא 3,200 מטרים מעל פני הים (בהר סטריבינג).
אורכו של הרכס 41 קילומטרים.
הרכס משתרע בין פסגת קארנארה לכיוון דרום מזרח עד פינת בוורס. ברכס נמצאים הר סאות'ויק ופסגת לישנס.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, בשנת 1974.
הרכס נקרא על שם תומאס ב. אוון (Thomas B. Owen) שהיה משנה למנהל התוכנית הלאומית והבינלאומית של הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית.
שוטטות (סדרת טלוויזיה)
שוטטות היא קומדיית מצבים ישראלית זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה ששודרה ב"רשת", ערוץ 2 בשנים 2001–2003 במשך שתי עונות.
הסדרה שודרה בשידורים חוזרים בערוצים שונים: ב-yes, בערוץ Hot בידור ישראלי וערוץ Hot קומדי סנטרל. וכן הועלתה לשירות HOT VOD.
עלילה
הסדרה עוסקת בחלומו הגדול של אסף רותם, שרוצה להגיש, לערוך ולביים את "מסע בין כוכבים" - תוכנית אירוח בטלוויזיה שתהיה חדשנית כמו "השמן עם הסוני" של ירון לונדון ואישית כמו "פגישה לילית עם קובי מידן". את הזדמנות חייו מקבל אסף ממשה, מנהל הערוץ המקומי בראשון לציון, אולם מפאת התקציב האפסי שעומד לרשותו, הוא מתנה את הפקת התוכנית בשילובו של צוות הצילום של חברת "וידאו-טופ" (שסיסמתם היא "לגעת בטופ עם וידאוטופ"). הצוות, שמתמחה בצילום חתונות, בריתות ובר-מצווה, כולל את יניב בנבנישתי הצלם, ואהרון שריקי המקליט.
בכל פרק בסדרה מתארח סלבריטאי בתפקיד עצמו, ובכל פרק הם מצטערים על הרגע שבו הסכימו לשתף פעולה עם חבורת הלוזרים הזו.
רקע
את התסריט כתב אסף הראל בעזרתם של אורי גוטליב, ארז בן הרוש ותמר מרום. הסדרה זכתה בפרס הסדרה הקומית הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2003. גוטליב זכה בפרס האקדמיה לשחקן הקומי הטוב ביותר על גילום דמותו של יניב בנבנישתי.
בתפקיד עצמם
בסדרה מופיעים בכל פרק ידוענים ישראליים בתפקיד עצמם (המרואיינים, בדרך כלל). הידוענים שהשתתפו בסדרה היו אורנה בנאי, שרית חדד, ירון לונדון, ימית סול, יגאל שילון, מני פאר, ליאור מילר, יעל אבקסיס, להקת היי פייב, רונן חרזי, שלמה שרף, איריס קול, נתן זהבי, דידי הררי, נדב אבקסיס, ורדה רזיאל ז'קונט, דנה מודן, יגאל בשן, עוזי חיטמן, ישראל פוליאקוב, יעל פוליאקוב, יורם ארבל, אלי פיניש, מריאנו אידלמן, דנה אינטרנשיונל, שי כרם, ששי גז, גיל ריבה, צחי נוי, ישראל אהרוני, שולה חן, ישראל אוקסמן (קליוסטרו), קורין אלאל, ברי סחרוף, קובי מידן, אביב גפן ומודי בראון.
התקופה הממלוכית בארץ ישראל
התקופה הממלוכית בארץ ישראל היא התקופה שבין השנים 1260–1517 בה שלטו הממלוכים בארץ ישראל.
הממלוכים היו שליטים מוסלמים ממוצא שאיננו ערבי, שמרכז שלטונם היה בקהיר. ארץ ישראל לא הייתה יחידה מדינית נבדלת, ורוב שטחה (פרט לנגב הדרומי ולמובלעות באזור החוף, כגון עכו) נכלל בפרובינציה (וָלָאיָה) "אָ-שָאם" ("סוריה הגדולה"), שהשתרעה (על פי המפה המודרנית) בשטחי סוריה, לבנון, ארץ ישראל וחלקים מעבר הירדן המזרחי. חשיבותה העיקרית של הארץ הייתה כשטח מעבר בין המרכז השלטוני בקהיר לבין בירת המחוזות הצפוניים של הסולטנות הממלוכית בדמשק, וכחזית אל מול איום פלישה מונגולית. הייתה לה חשיבות תחבורתית כמקום המעבר של דרך הדואר הראשית בין שני המרכזים, והייתה לה חשיבות דתית בהיותה מקום התרחשותם של הסיפורים המוזכרים בקוראן, כדוגמת סיפורי האבות.
בירת החלק הצפוני של הארץ הייתה צפת, ובירת החלק הדרומי הייתה עזה. ערים מרכזיות נוספות בארץ היו חברון, רמלה, לוד, שכם, ג'לג'וליה, קאקון (בעמק חפר) וירושלים. ירושלים הממלוכית מהווה מקרה מיוחד של עיר בעלת חשיבות דתית עליונה, אף שמילאה תפקיד שלטוני ומסחרי-כלכלי שולי. תולדותיה, על אף שהן משיקות לתולדות ארץ-ישראל בכלל, נבדלות מהן במובנים רבים. 250 שנות השלטון הממלוכי בארץ נחלקות לתקופה קצרה של כיבוש והתבססות (תקופת ביברס), כמאה שנות שלטון מרכזי חזק, וכמאה שנות התפוררות. זוהי חלוקה סכמטית, שכן גם בתקופת השלטון המרכזי החזק היו שנים של רפיון, וגם בתקופת ההתפוררות היו שנים של פריחה ושגשוג. בשנים שבהן השלטון המרכזי היה חזק, רמת הביטחון האישי ורמת הסדר והארגון השלטוני היו גבוהות. עם זאת, באותן שנים עול המסים (הג'יזיה) היה כבד, האדיקות הדתית המוסלמית הייתה רבה, וחוקי האסלאם נאכפו בקפדנות וביד חזקה. מאידך גיסא, בשנות הרפיון וההתפוררות, התחזקו מנהיגים מקומיים על חשבון השלטון המרכזי, וכנופיות בדואים ושודדי דרכים, הטילו את אימתם על תושבי הארץ.
רקע
להלכה, לפי לוח התקופות בארץ ישראל המקובל, עד שנכנסה תחת השלטון הממלוכי הייתה הארץ שרויה בתקופה הצלבנית, אך למעשה, עם מפלת צבא ממלכת ירושלים הצלבנית בקרב הירביה בשנת 1244, איבדה הממלכה הצלבנית את מרבית שטחיה. החזקותיה הצטמצמו למספר ערים ומבצרים מבודדים באזור החוף ובגליל, שהיו נתונים במצור מוסלמי. אולם גם השלטון המוסלמי לא היה אחיד והתחלק בין שליטים רבים. מאזן הכוחות בין הצלבנים והמוסלמים התאפיין בסדרת בריתות צבאיות קצרות-טווח ששינו חדשות לבקרים את חלוקת שטחי הארץ, דבר שהחליש מאוד את יכולתה של הארץ להתאושש ולהשתקם.
באותה תקופה התחזקה תלותם של שליטים בעולם המוסלמי בלוחמים-עבדים הידועים בשם "ממלוכים", שהיו רובם ממוצא טורקי. הממלוכים היו עבדים לא-מוסלמים שנרכשו בגיל צעיר משבטי הנוודים בערבה האירואסייתית, אוסלמו והוכשרו כלוחמי עלית. מסלול הכשרתם כלל חינוך לנאמנות עזה לאדונם. הצטיינות הממלוכים פתחה בפניהם את האפשרות לכהן בקצונה הבכירה ובעמדות ממשל בכירות בארצות המוסלמיות.
בשנת 1249 איים לואי התשיעי על מצרים במהלך מסע הצלב השביעי, וזכה להצלחה עקב רפיון השליטים האיובים. בקרב אל-מנצורה ב-1250, הצליח הגדוד הבח'רי הממלוכי להביס כליל את צבא לואי התשיעי. צעדו הבא של מפקד הגדוד, האמיר קוטוז, היה להדיח את השלטון האיובי ולהשליט את הממלוכים על מצרים (ראו גם ממלוכים במצרים). כעבור עשר שנים של שיקום והתבססות במצרים, פנו הממלוכים ממצרים צפונה, כדי לסייע לשלטון בדמשק אל מול פלישת האימפריה המונגולית, שכבשה כבר את בגדאד והייתה בדרך להשתלט על המזרח התיכון כולו. הממלוכים יצאו לקדם את פני הפולש ונתקלו בחיל המונגולי סמוך למעיין חרוד. ביום שישי, 3 בספטמבר 1260, הביסו הממלוכים את המונגולים בקרב עין ג'אלות, ובלמו את התקדמותם. בהמשך כבשו גם את דמשק מידי שליטיה הנרפים, וביססו את שלטונם באזור. מאז, ובמשך 250 השנים הבאות, היו הממלוכים הכוח החזק ביותר במזרח התיכון.
ב-24 באוקטובר 1260, בדרכו חזרה למצרים, רצח האמיר ביברס את קוטוז, והפך לסולטאן הממלוכי. הוא כונן מחדש את הח'ליפות בקהיר (לאחר שהאימפריה המונגולית חיסלה את הח'ליפות בבגדאד). במעשה זה העניק ביברס גושפנקא דתית לשלטונו ולשלטון הממלוכים.
כיבוש הארץ והתבססות
מטרתו של ביברס הייתה לסלק כל נוכחות זרה מארץ ישראל, ובפרט את הנוכחות הצלבנית. הוא איתר את חולשת השלטון המוסלמי הקודם בנכונותו לכרות בריתות עם ה"פרנקים" (כינוי לצלבנים), וביקש לא רק לסלק את הצלבנים אלא גם למנוע מהם כל רצון לחזור. יתרה מזו, התפוררותו המהירה של הכוח המונגולי בחזית המזרח התיכון הותירה בידי ביברס גדודים רבים ערוכים לקרב אותם יכול היה להשליך אל המערכה.
בין 1263 ו-1265 הציב ביברס את כוחותיו סמוך להר תבור ויצא לפעולות לחיסול כל המאחזים הצלבניים בגליל. הוא הרס את כל המבנים, ובפרט את המבצרים, והוציא אותם מכלל שימוש. ב-1265 העביר ביברס את בסיסו לתל אסור (ליד מושב עין עירון ושמורת עין ארובות של ימינו), משם תקף וכבש את מעוזי החוף הצלבניים בחיפה, בעתלית, בקיסריה ובארסוף.
ב-1266 פנה ביברס לכיבוש צפת, וכוחותיו צרו על מצודת הצלבנים שבה במשך למעלה מ-40 יום. לבסוף גרם ביברס לצלבנים לחתום על הסכם כניעה, תוך הונאתם. עם צאתם מהמצודה הרג ביברס את הצלבנים הנסוגים ושיפד את גופותיהם על חומות המצודה. כוונתו הייתה להרתיע את האירופאים מיציאה למסע צלב חדש.
ב-1268 כבש ביברס את יפו, וב-1271 ערך מסע נוסף בגליל לחיסול המצודות הצלבניות האחרונות שעוד שרדו ובראשן מבצר המונפור. הערים הצלבניות שנותרו על תילן לאחר תום שלטונו של ביברס (1277) היו עכו, צור וצידון.
החל מאמצע שנות ה-60 פנה ביברס לשקם את הארץ. הוא עודד התיישבות של קציניו בה, וחילק להם שטחי אדמה (אותם עיבדו אריסים). הוא פיתח את צפת, מיד לאחר כיבושה, כבירת הגליל והציב בה מושל חזק ובעל סמכויות. הוא פיתח מרכזי מסחר בג'לג'וליה, בקאקון, בלוד, ביבנה ועוד. ביברס יזם את פיתוח דרך הדואר שאיפשרה לפרשים רכובים על סוסים להגיע בביטחון ובמהירות מקהיר לדמשק בארבעה ימי רכיבה. הקמת הדרך חייבה בניית גשרים, סילוק מכשולים, הקמת מתקני דרך כחאנים וסבילים, ואיוש מצודות-משמר בחיל משמר. הח'אנים ריכזו סביבם מסחר, שווקים, שירותי חלפנות, החלפת סוסים ועוד. ביברס חילק את הארץ לנפות (נִיאָאבּות) והעמיד בראשן קצינים. הוא הגדיר תפקידי ניהול ושלטון (גובי מיסים, שופטים, מפקחים על כוחות שיטור) ומסר אותם בידי קצינים ממלוכים שפרשו מלחימה פעילה. יחד עם המשרה קיבל הממלוכ בדימוס שטח קרקע מניב, אשר חלק מההכנסות ממנו נהג להקדיש לצורכי דת (וקף). לחליפין יכול היה הפקיד להקים על השטח מתקן לעוברי-דרך כגון סביל.
ביברס, לא-מוסלמי מלידה אלא מתאסלם, דרש לשמור בקפידות על חוקי האסלאם וטרח לפרסם את הדבר, בכלל זה חוקים שהגנו על הנתינים מפני שרירות-ליבם של תקיפים מקומיים שדוכאו ביד ברזל. ביברס ראה עצמו ממשיכו של עומר בן אל-ח'טאב, כובש ירושלים המוסלמי הראשון (638). לפיכך היה מגן בני החסות: היהודים והשומרונים וכן הנוצרים בני-הארץ (הארמנים, המרונים, הקופטים והאשורים (סורים)). ביברס קרא ליהודים לשוב ולהתיישב בארץ בכלל ובירושלים בפרט, תחת הגנת השלטון. בני חסות אמנם חויבו לשלם מס גולגולת וחלו עליהם איסורים שונים והגבלות (כגון איסור על שתיית יין, חיוב לבישת מלבושים מזהים ועוד), אך ההגנה על גופם ופולחנם הייתה מצוות-דת שנאכפה על ידי השלטון, לפחות כל עוד השלטון היה יציב.
מורשת ביברס
שתי שאלות חשובות נותרו ללא מענה חד משמעי באשר למהלכיו של ביברס: מדוע בחר מצביא מנוסה וחסר אויבים משמעותיים להתקדם לאט כל-כך בכיבושיו (בשונה מצלאח א-דין), ומה הסיבה שלא כבש את עכו, עיר נמל חשובה, שהייתה למעשה בירת שארית הממלכה הצלבנית מאחר שירושלים הייתה בידיו?
לדבריו של ד"ר שמעון גת, מהלך כיבושיו האיטי מלמד שהסיק מטעותו של קודמו, האיובי, כי מכת המחץ שלו בהמשך לקרב קרני חיטין - היא שהעירה נגדו את מסע הצלב בשלישי. באשר לכיבוש עכו, הרי שלדעת המומחים העוסקים בתקופה אפשר שהסיבות לכך אחדות: התעוררות המונגולים שהעסיקה אותו בצפון, חשש מכישלון נוסף לאחר ניסיונו הראשון (זאת לדעת פרופ' יוסף דרורי ובניגוד לדעתו של ד"ר גת שסבור כי זו הייתה פעולת הסחה) או התעוררות מסע צלב מחודש בהתייחס למעמדה המיוחד של עכו. ואפשר שלא הספיק כי מת לפני שהשלים את סילוק שארית הישות הצלבנית.
חלוקה מינהלית
שטח ארץ-ישראל התחלק בין ה"ממלכות" של דמשק, עזה וצפת באופן הבא:
ממלכת עזה כללה את הנגב המערבי עד שיפולי הרי חברון, רמלה, לוד וכל שאר שטחי השפלה עד קאקון בצפון. מושל עזה היה מינוי עצמאי של הסולטאן עד 1376, לאחר מכן נשלט על ידי נציב הסולטאן מדמשק. בעיר, כבבירת כל ממלכה, ישבו שופטים (צבאיים ואזרחיים), פוסקי הלכות דתיים, וממונים על מיסים ועל בני-חסות.
ממלכת צפת כללה את כל הגליל (העליון, התחתון והמערבי), את עמק הירדן ואת צפון השומרון (ג'נין, מגידו). בצפת שלט נציב השולטן (נאיב) ובה ישב בעל משרה בכירה נוסף - הממונה על סוסי הדואר.
הממלוכים הקפידו להפריד בין משרת מושל העיר למשרת מפקד חיל המצב ששהה בעיר, בכך צמצמו את האפשרות שמושל עיר ייעזר בכוח הצבאי שברשותו לצורך מרידה. החשדנות והעמימות בין נושאי משרות אזרחיות וצבאיות וריבוי המרגלים שירתו את הממשל הריכוזי כ"הפרד ומשול").
שנות שגשוג
שני הדורות שלאחר ביברס אופיינו בשלטון השושלת היחידה בתקופה הממלוכית שבה עבר השלטון בין בני אותה משפחה, שושלת קלאון ובניו. א-מאלכ אל-מנצור קלאון שלט בין השנים 1290-1280. בתחילת שנות שלטונו הדף כמה מרידות בדואים (למשל ב-1281 באזור עזה וב-1282 בשכם), הביס את המונגולים בניסיונם האחרון לכבוש שטחים בארץ (ב, 1281), ואף דיכא ביד רמה קשר שבראשו עמדו אמירי דמשק. פעולות אלה הוכיחו שתקופת ביברס לא הייתה אפיזודה חולפת ושהשלטון הממלוכי יציב ורב כוח. קלאון הרחיב את סמכויותיו של עלאא' א-דין כממונה על הקדשי ירושלים וחברון, ונתן את האות לתחילת פיתוחה של ירושלים כעיר דת מפוארת ואבן שואבת לעולי רגל. בסוף ימיו החל לשים מצור על העיר הצלבנית האחרונה, עכו, אך מת בטרם נכבשה.
את עכו כבש לבסוף ב-1291 בנו של קלאון, אל-מלכ אל אשרף ח'ליל בן קלאון. עם נפילתה של עכו ננטשו שאר מאחזי החוף הצלבניים, בצור, בצידון ובעתלית, ויושביהם עברו לקפריסין. תקופת ממלכת ירושלים הצלבנית תמה. ניסיון הפלישה הכושל של המונגולי ב-1299 חתם את פרק האיום המונגולי.
הסולטאן הבא בשושלת היה מוחמד בן קלאון, שמלך, הודח ושב ומלך במשך שלוש קדנציות בין השנים 1340-1294. הוא שלט על אימפריה חסרת אויב חיצוני רציני, עם הכנסות גבוהות ממסים ומכסים בשל ריכוז כל המסחר מאסיה לאירופה דרך נמליה. מעייניו היו נתונים להוכיח לעולם כולו כי הוא השליט המוסלמי האדיר ביותר, "המנצח, משמיד הכופרים ועבדי האלילים, מכניע הקושרים והמורדים". כיוון שלא נותרו עוד כופרים לנצח ועובדי אלילים להשמיד, השקיע מוחמד בן-קלאון את מאמציו בבנייה מונומנטלית. הוא הקים את המסגד האדום (ג'עמא אלאחמר) בצפת, ואת הח'אנים בבית שאן ובג'לג'וליה, אך עיקר פעילותו נעשתה על ידי בן בריתו הקרוב, האמיר תנכיז, מושל דמשק וירושלים. באמצעותו שיקם מוחמד בן-קלאון את הר הבית, בנה מבני ציבור רבים בירושלים ופיאר את העיר באופן חסר תקדים. בן ברית נוסף היה מושל עזה, האמיר סנג'ר אלג'אולי (שבנה גם בירושלים) שהקים מסגדים, בנה רבות בעיר עזה וכתב ספרי הלכה. מוחמד בן-קלאון היה מוסלמי מלידה (ללא חשד נאמנות לאסלאם) וללא אויב צלבני מבית, לפיכך הקל מעט את ההגבלות על הנוצרים האירופאים ואיפשר למסדר הפרנציסקני דריסת רגל במקומות הקדושים בירושלים בדמות מנזר שבנו על הר ציון.
הבנייה של מוחמד בן קלאון היוותה תפנית ממדיניותו של ביברס. עד אז נבנו מבני ציבור תחת תקציב מבוקר ולצורך תכלית ידועה. לעומת זאת, האופנה שהנהיג מוחמד בן קלאון והנחיל לממשיכיו בבנייה הממלוכית הייתה בניית מבני פאר על-פי אמות מידה אסתטיות ולא משיקולים ענייניים. במבצעי הראווה שלו הושקעו כספים רבים מהאוצר, אך הם לא הועילו כמעט לרווחת הפרט ולחוסנה של המדינה. הוא הביא אומני בנייה מפרס שהעשירו את האדריכלות הממלוכית בפריטים אופייניים, כגון עיטור הנטיפות (מוקרנס). הוא הנחיל לאמיריו את ההתלהבות מן הבנייה המונומנטלית ועודד את יצר התחרות שלהם. הנוסע אבן בטוטה העיר ש"האמירים מתחרים זה בזה בבניה".
לאחר מות מוחמד בן קלאון שקעה שושלת בני קלאון. במקביל פרצה בארץ מגפת המוות השחור. אין פרטים רבים על היקף המגפה, אך היא נמשכה כשנה ובמהלכה מתו רבים, יישובים רבים ננטשו והכלכלה נפגעה. האדיקות הדתית גברה וכן גבר כוח ההשפעה של הדרווישים הסופים שהטיפו לחזרה בתשובה ולהכאה על חטא. עם שוך המגפה, ב-1366 לערך, שבה תנופת הבנייה הדתית לירושלים ונבנו מבני פאר רבים על הר הבית, ומדרסות רבות. עדות לחידוש החיים הכלכליים ניתן למצוא בבניית ח'אן אל סולטאן בשנת 1389 בלב ירושלים על ידי הסולטאן ברקוק.
בשנים אלה התמודדה הסולטנות הממלוכית עם כוחן העולה של ערי איטליה (ונציה, ג'נובה ופירנצה). בדרך כלל נחתמו הסכמי מסחר בין הממלוכים לבין הערים האיטלקיות, אשר הסדירו ברית מסחרית במזרח הים התיכון, לתועלתם של שני הצדדים ותוך גריפת רווחים עצומים. הברית נאבקה באימפריה הביזנטית הקורסת מחד ובממלכה הצלבנית הקטנה בקפריסין מאידך. כחלוף הזמן, ובמיוחד במחצית השנייה של המאה ה-14, נאלצו הממלוכים לשלם יותר ויותר עבור שמירת הברית, הן בכסף (מקופה שהלכה והידלדלה עקב הבנייה הראוותנית והמגפה) והן בזכויות למסדרים הנוצריים. באותה תקופה לקחה דוכסות בורגונדיה (כוח אירופאי חזק ומרכזי באותה תקופה) תחת חסותה את המסדר הפרנציסקני הקתולי, וזה החל לרכוש נכסים והשפעה בארץ הקודש. למסדר אף ניתן כתב חסות מאת השלטון הממלוכי שנתן לו מעמד מסוים בכנסיית הקבר. הייתה זו פגיעה בכנסיות המזרחיות שטופחו עד אז על ידי הממלוכים.
במשך שנים רבות לא היו לממלוכים בארץ ישראל אויבים של ממש. האירוע הקשה ביותר היה בשנת 1365 עת פלש לאלכסנדריה (הוא לא היה יכול לפשוט על ארץ ישראל עקב הרס ערי הנמל) והחזיק בה במשך ארבעה ימים. אולם בשנת 1400, בתקופת שלטונו של הסולטאן הצ'רקסי ברקוק, הגיעו לארץ שמועות על התקדמותו המהירה של טימור לנג, מנהיג מונגולי שרצה לשחזר את האימפריה המונגולית ששקעה. הארץ התמלאה בפליטים מצפון סוריה ומעיראק שסיפרו על אכזריותו הרבה ועל היותו בלתי-מנוצח. הדברים גרמו לחרדה בארץ ולהתעוררות דתית. הסולטאן ברקוק יצא מקהיר לקראת הפולש, אך מת בדרכו. בנו המשיך במסע המלחמה שנראה חסר סיכוי. אולם, עם הגיעו של טימור לנג לדמשק, שב לפתע על עקבותיו וחזר לסמרקנד, בירתו. גם לאחר מכן המשיך צבאו של טימור לאיים על צפון-מזרח שטח השליטה הממלוכי, באזור אסיה הקטנה.
שנות השקיעה
המאה ה-15 התחילה תחת צילם הכבד של אירועי שלהי המאה הקודמת, מגפת המוות השחור ופשיטות טימור לנג.
פשיטות טימור לנג אמנם לא פגעו ישירות בארץ ישראל אך ערערו את גבולה הצפון-מזרחי של הסולטנות והצריכו הפניית משאבים רבים לשם. ארץ ישראל כרעה גם תחת נטל פליטים רבים מאזור זה, מתי-מעט בעלי ממון התיישבו בירושלים והקדישו בה מבני פאר להודות על פדות נפשם, אך רובם ככולם היו עניים מרודים והפכו למעמסה. בנוסף לכך, עקב התערערות הסדר באזור אנטוליה החלה נסיכות מקומית בשם נסיכות עות'מאן לצבור כח והשפעה אזורית, דבר שהביא לבסוף ליצירתה של האימפריה העות'מאנית. לחזית נשלחו מיטב הכוחות הממלוכיים ורמתו של חיל המצב שהוצב בארץ ירדה, וכתוצאה מכך נפגעה רמת הביטחון האישי. ח'אנים ומתקני שתייה לאורך דרך הדואר ננטשו והוזנחו, ותקיפים מקומיים וכנופיות שודדים החלו לפשוט על כפרים ואף על ערים. ב-1479 למשל השתלטו שבטים בדואים על ירושלים למספר ימים. תוצרתה המובהקת של ארץ ישראל - ענף גידול התמרים, הצטמצם בצורה ניכרת ,עד שעץ התמר נעלם כליל מנופי הארץ.
מגפת המוות השחור פגעה קשות באירופה. פירוש הדבר מבחינת הסולטנות וארץ ישראל היה צמצום היקף המסחר וצמצום ניכר בהכנסות ממכסים, שהיה מקור ההכנסה העיקרי. בנוסף לכך ערך המטבע ירד מאוד. גם זרם הצליינים נחלש וכוח הקנייה של אלה שהגיעו היה מצומצם.
הסולטאנים, בעיקר ו ממשיכו, ששלטו בין השנים 1453-1422, ניסו להתמודד עם הירידה במסחר ועם התדלדלות הקופה בדרכים שונות. ראשית החרימו רכוש אירופאי ברחבי הסולטנות, אסרו שימוש במטבעות אירופאים, והגבילו יציאת זרים (תמורת יציאה נדרש כופר). הצעד הבא היה הגדלת המונופול השלטוני על המסחר. ב-1428 קנה ברסבאי את כל מלאי הפלפל השחור שיובא מהודו ומכר אותו לסוחרים האירופאים במחיר מופקע שנקבע על-ידו. ממשיכו ג'קמק הרחיב את המונופול על תבלינים, בשמים ושמן זית ויצר במכוון אווירת עונשין נגד האירופאים ששיאה בגירוש הפרנציסקנים ממנזרם בהר ציון בשנת 1452. סיבת אווירת המשבר הייתה התחרות החדשה במזרח הים התיכון עם האימפריה העות'מאנית ונמל קונסטנטינופול. הממלוכים ניסו להראות שהם שומרי האינטרס האיסלמי ונלחמים בנוצרים. סיבה אחרת למלחמה בסחר של ונציה וברית ערי איטליה היה ניסיונם של ברסבאי וג'קמק לפתח את נמל ג'דה שבחצי האי ערב. אזור זה היה נתון לפני זמנם לאיומים חוזרים ונשנים מצד שליטים בדווים מקומיים מתימן. בשנות ה-30 של המאה ה-15 עודד ברסבאי את סוחרי הודו ועדן להעביר את מסחרם דרך נמל ג'דה וממנו לקהיר, כנתיב סחר עיקרי. בין היתר הייתה מדיניות זו הסיבה לבניית נמל א-טור במערב סיני. בנוסף לכך התמודדו הסולטאנים לאורך כל המאה ה-15 בשוד ימי, בעיקר מצד ממלכת קפריסין הצלבנית. מכה ניצחת על הכלכלה הממלוכית ניחתה עם גילוי של נתיב המסחר מאירופה להודו על ידי ואסקו דה גאמה ב-1497. משנתגלתה אפשרות לעקוף את המונופול הממלוכי ירדו ההכנסות ממכסים באופן חד והמדינה הממלוכית התרוששה.
לאורך כל התקופה המשיכו הסולטאנים והאמירים לבנות מבני פאר בירושלים, ללא כל קשר לצורכי האוכלוסייה ובלי כל יחס לעוני ולעזובה ששררו בארץ. יוצא דופן אחד היה הסולטאן ג'קמק אשר שיקם את דרך הדואר, שיפץ גשרים, סבילים ח'אנים ומצודות-משמר לאורכה (ייתכן שהוא זה אשר בנה את החומה סביב חנות תגרים בגליל התחתון) והעניש בחומרה מקומיים שפגעו בבני החסות (בפרט ביהודים ובארמנים). יוצא דופן נוסף ובולט היה הסולטאן קאיתבאי (שלט 1468-1496) שבנוסף לבניית מבני פאר רבים בקהיר ובירושלים (הוא בנה למשל את המדרסה המפוארת ביותר על הר הבית מדרסת אשרפיה), דאג גם לרווחת התושבים. הוא שיפץ את גגות השוק בירושלים, השקיע הון רב בשחזור אמות המים לעיר ובנה את סביל קאיתבאי המפואר על הר הבית. בשנת 1475 ביקר בצפת, שיקם אותה, שיפץ את מצודתה ויזם הובלת מים לעיר. כמו כן הקל את העלייה לרגל על ידי הורדת הכופר אותו נדרשו עולי רגל לשלם עבור הזכות לבקר באתרים הקדושים. בתקופתו ביקרו בארץ נוסעים רבים, בהם ר' עובדיה מברטנורא, ר' משולם מוולטרה, ברנרד פון בריידנבאך ופליקס פברי, אשר מעיר בספר המסעות שלו: "כולם תמהים לדעת מה עולה בדעתו של השולטן לעשות לירושלים, שהוא מבזבז כה הרבה כסף ועושה כה רבות כדי לספק לה מים." ומעלה השערה שקאיתבאי מבקש להעביר את בירתו לירושלים. בתקופתו חי גם ההיסטוריון המוסלמי החשוב מוג'יר א-דין אשר כתביו מהווים מקור איכותי ואמין ביותר למראה הארץ באותה תקופה.
בקיץ 1516, לאחר מותו של קאיתבאי וגילוי נתיבי המסחר החליפיים להודו ולאחר כ-20 שנות התפוררות, עבר צבא הסולטאן בארץ ישראל הדלה והמוזנחת בדרכו מקהיר צפונה על מנת להילחם את מלחמת הממלוכים האחרונה באימפריה העות'מאנית. ביום ראשון, 24 באוגוסט, בצפון סוריה, נתקל הכוח הממלוכי בחיל העות'מאני. בקרב מרג' דאבק ניגפו הממלוכים וסולטאנם מת. עד דצמבר אותה שנה נכבשה ארץ ישראל ללא קרב וללא חיפזון והתקופה העות'מאנית בארץ ישראל התחילה.
היישוב היהודי
בשנת 1267 הגיע הרמב"ן לירושלים והחל לשקם את הקהילה היהודית בה. מכתביהם של עולים ונוסעים יהודים שונים יש בידינו תמונה מסוימת של היישוב היהודי בארץ בתקופה הממלוכית בין המקורות הללו נמנים כתביהם של אלמוני תלמיד הרמב"ן מראשית המאה ה-14, ר' אשתורי הפרחי שעלה ב-1322, ר' יצחק חילו - 1334, רבי יצחק אבן אלפרא מעיר מאלגה - 1441, אלמוני איש קנדיא (כרתים) - 1473, ר' משולם מוולטירה - 1481, ר' עובדיה מברטנורא ב-1488 ועוד.
לפי תיאוריהם היישוב היהודי התרכז בעיקר בערים (ירושלים, צפת, חברון ועזה) ובכפרים הסמוכים לערים (למשל עין זיתים וביריה הסמוכות לצפת וכפר יאסיף הסמוכה לעכו). כמו כן היו יהודים בערים רמלה, בית שאן ואשקלון. מקומות יישוב יהודיים קטנים נוספים בגליל היו ידועים כבר במאה ה-14 בהם גוש חלב, סעסע, פרוד, דלתה, עלמה, וקדש נפתלי. היהודים עסקו בעיקר בחקלאות (גידול זיתים, חיטה, גפנים, תאנים), במסחר ובתעשייה זעירה (ייצור חוטי כותנה, צביעת בדים, ייצור יין, טחינת קמח, תעשיית עץ וכדומה). כמו כן התפרנסו יהודים כמורי דרך, הן לעולי רגל יהודים והן לנוצרים.
השליטים הגנו בדרך כלל על שלום היהודים, עד כי ר' עובדיה מברטנורא כתב ב-1488: "מן הישמעאלים אין גלות [=התעמרות על בסיס דתי] ליהודים כלל... ואין פוצה פה ומצפצף... וכי יראו הרבה יהודים יחד לא יקנאו כלל". דוגמה לכך מביא ר' עובדיה מברטנורא בהמשך איגרתו, ב-1474 נהרס בית הכנסת ברובע היהודי בירושלים בידי אספסוף, אך שוקם עד מהרה בהוראת הסולטאן קאיתבאי "נגד [דעתם של] כל שריו ועבדיו וכל עם ארצו" (דברי ר' עובדיה מברטנורא). הסולטאן אף הורה להעניש את המתפרעים. אולם, כמתחייב מתנאי עומר, בתמורה להגנה זו הוטלו על היהודים מגבלות לבוש, איסור לבנות בתי כנסת חדשים (אלא רק לשפץ מבנים קיימים). כמו כן הפעילו הסולטאני הממלוכים את הכלל שרכושו של יהודי שמת ללא קרובים הוחרם לטובת המלכות ובמיוחד הקפידו על תשלום מס גולגולת שהגיע לסכומים עצומים והיה שרירותי לחלוטין. כיוון שהעונש על אי תשלום מס היה מאסר, נחשב תשלום המס לפדיון שבויים וסכומים נאספו מקהילות ישראל בכל הפזורה, לעזרת עניי ישראל.
לאחר מגפת המוות השחור, התדלדלות האוכלוסייה וירידת ערך המטבע, ובעקבות האנטישמיות שפשטה באירופה עקב המגפה הפך גיוס הכספים לקשה ביותר ומצב היהודים הדרדר.
ראש ההנהגה היהודית היה "הנגיד", שמקום מושבו היה בקהיר (עד סמוך לגירוש ספרד ישבו צאצאי הרמב"ם על כיסא הנגידות). בירושלים ובצפת הנהיגו את הקהל באופן רשמי סגני הנגיד, ולמעשה בראש כל קהילה עמדו ראשי קהל או "זקנים". היישוב היהודי הורכב ברובו מיהודים שנקראו "מוסתערבים", הם חיו בארץ מימים ימימה, דיברו ערבית וזקניהם (שכונו שיח'ים) ניהלו יחסי אמון (ושוחד) עם פקידים ממלוכיים ותקיפים מקומיים. על היישוב היהודי הקבוע נוספו עולים שהגיעו החל מאמצע המאה ה-14 מאשכנז (עקב האנטישמיות שגאתה) והחל מהמאה ה-15 גם מספרד (עקב גזירות קנ"א ולאחר מכן גירוש ספרד). העולים לא היו חביבים על המוסתערבים, רובם הגדול היו פליטים חסרי כל, ללא ידע בשפה הערבית וללא יכולת השתכרות, ונפלו לנטל על מוסדות הקהילה. יתרה מזו, הקהילה חויבה לשלם מס גולגולת על כל יהודיה, כולל על כל עולה מרגע עלייתו וכך הכבידו עוד יותר העולים שלא רק שלא הכניסו כספים אלא העמידו את הקהילה כולה בסיכון ממשי.
הנוסע הגרמני ברנהרד פון בריידנבאך, שביקר בארץ ישראל בשנת 1483–1484, כתב כי היהודים בארץ ישראל מדברים ביניהם עברית.
כלכלה
הכלכלה הממלוכית הסתמכה על הכנסות ממכס וממסים. בעיקר מכס מן הסחורות שעברו מאסיה, דרך נמלים מצפון ומדרום לארץ ישראל אל אירופה, ובכללן תבלינים, בשמים ואבני חן. הממלוכים הפעילו מינהל בירוקרטי ענף לגביית מיסים כדי לממן את השלטון. חלק קטן מהמסים חזרו כשירותים לאוכלוסייה, רובם כמפעלים סולטאניים (כמו שירותי דרך, משמר ואספקת מים).
הקרקעות החקלאיות והמפעלים החקלאיים שעליהן (כגון טחנות קמח) הוקצו לפקידי שלטון ממלוכיים בשיטה שנקראה אקטאע. בשיטה זו כל הקרקע הייתה שייכת למדינה והשלטון הקצה אותה לפקידים הממלוכים (מפקדי צבא וקצינים בדימוס). הפקידים השתמשו בשטח למימונם ומימון המנגנון שלהם (גובי מיסים, שופטים, סוחרי סוסים וכדומה) במקום קבלת שכר. הפקיד היה מחויב להקצות חלק מהכנסותיו כמס לשלטון המרכזי, הוא היה חייב לכסות את הוצאותיו בזמן שכיהן במשרתו ולכן גברו מקרים בהם גבו הפקידים יותר מס מהדרוש, והותירו את ההפרש בידיהם. השלטון המרכזי ניסה להאבק בתופעה זו לפי יכולותיהם של הסולטאנים השונים. חלק מהקרקעות (למשל בבקעת בית שאן וליד ירושלים) לא היו באקטאע אלא היו שייכות ישירות לסולטאן, אולם האיכרים היו בכל מקרה צמיתים. קרקעות נוספות, וחלקים מקרקעות אקטאע, הוקדשו להקדשים (וקף), מהם לא נגבה מס אך כל הכנסותיהם שימשו למטרות דת, בהן בניית מבני פאר חסרי תוחלת.
מוצרים רבים נחשבו כמונופול ממלכתי. השלטון קבע את מחיר הסחורות כאורז, קמח, שמן זית וסוכר, בנוסף, הוטלו מיסים שונים, חלקם מן השלטון המרכזי וחלקם פרי דמיונה של הפקידות המקומית. רוב מיסי הקנייה חלו על בני החסות (יהודים ונוצרים) ועל עולי רגל וצליינים, כך שיוקר המחיה של לא-מוסלמי היה גבוה מזה של מוסלמי. לאנשי דת וממלוכים היו הקלות שונות במונופול. בתקופות שונות הורשו גם איכרים-צמיתים לעסוק במסחר זעיר סמוך לנחלותיהם.
חקלאות
מחקר שיטתי על גידולי החקלאות בתקופה זו נערך על ידי זהר עמר, שבו הראה על שקיעתה של החקלאות בשלהי תקופה זו.
מבחינה חקלאית התקיים בארץ ישראל, כיחידה אזורית, משק אוטרקי, כלומר מצב בו הארץ מספקת בדרך כלל את צרכיה הבסיסיים.
כאמור, האדמות החקלאיות של הארץ חולקו לנחלות שמיבולן נהנו פקידי ממשל וקצינים ממלוכיים, בעוד העיבוד נעשה על ידי אריסים. חלק מסוים (עד כדי כמעט 100% במקרים מסוימים) מהאדמות הוקדשו לצורכי דת (נכסי וקף) כגון מימון ואחזקה של מסגדים ומדרסות, תשלום משכורות לאנשי דת ותקצוב הוצאות מחייה של דרווישים סופים.
אדמות עמק בית שאן היו אדמות הסולטאן, כלומר כל התוצרת שגדלה בהן הייתה שייכת לאוצר הסולטנות. באדמות אלה גידלו קנה סוכר ואורז. אורז גידלו גם סביב הכנרת ואגם החולה.
מוצרי החקלאות העיקריים היו פירות (תאנים, רימונים, חרובים, מלפפונים (שנחשבו לפרי), שקדים, פיסטוקים ואבטיחים), קיטניות (חומוס, עדשים), סומסום, קצח, דגנים (חיטה לקמח, שעורה ודורה) ושמן זית.
מסחר
ריכוזיות המסחר דרך נמלי מזרח הים התיכון הייתה אינטרס אסטרטגי ראשון במעלה של השלטון ועילה למלחמות עם אימפריות מתחרות לאורך כל שנות השלטון הממלוכי, כגון קפריסין הצלבנית, ברית ערי ונציה וג'נובה והאימפריה הביזנטית. מטבע סחר החוץ היה הדוקט והכלכלה הממלוכית הייתה רגישה ביותר לשינויים בשערו. אולם בארץ ישראל לא היו נמלים משמעותיים. המסחר ברובו לא היה חופשי אלא נתון לחוקי המונופול. השלטון קבע את מחיר המוצרים בשרירותיות, דבר שדיכא לאורך זמן את המסחר הפנים-ארצי.
תעשייה
הייצור התעשייתי בארץ היה דל ביותר. רובו ככולו היה ייצור חוטי ואריגי כותנה ונייר. תעשיית הכותנה התרכזה בירושלים ובלוד ועסקו בה בעלי מלאכה פרטיים, חלקם יהודים. צביעת אריגי צמר וכותנה התרכזה כמעט כולה בידי יהודים. גם תעשיית היין הזעירה הייתה בידי יהודים לשימוש עצמי וכן לממכר לנוצרים, בתקופות בהן הותר הדבר. תעשייה נוספת הייתה הפקת סוכר מקנה סוכר, שיועד ליצוא. תעשייה זו התרכזה בבית שאן והייתה מונופול שלטוני.
שירותים לצליינים ועולי רגל
אחד ממקורות ההכנסה המסורתיים בארץ ישראל היה תחום "שירותי התיירות". מצד אחד, כארץ קדושה, עבור צליינים, ועולי רגל למקומות הקדושים ומצד שני, כצומת דרכים ראשי לתנועה ממצרים לסוריה ומאסיה לאפריקה ולאירופה, עבור סוחרים ועוברי דרכים. תושבי הארץ התפרנסו משירותי אירוח, הסעדה, לינה ושירותים שונים (כגון תיקון נעליים) בחאנים שהיו פזורים בה לאורך הדרכים הראשיות. החאן היה ממוקם בדרך כלל על אדמת פקיד ממשל ממלוכי, אך נכבד מקומי חכר את החאן תמורת הפרשת חלק מהפדיון. חלק מהחאנים (בעיקר בקרבת ירושלים) הוקדשו למוסדות דת. על החאנים הגן (בשנים של שלטון מרכזי יציב) חיל משמר רשמי ומצויד היטב.
עולי הרגל פרנסו גם מורי דרך משלוש הדתות, סבלים, מוכרי מזכרות, מוכרי מים ומחברי ספרי הדרכה לצליינים.
קרב שכונת התקווה
קרב שכונת התקווה היה העימות הצבאי הגדול הראשון במלחמת העצמאות. הקרב נערך בליל כ"ו בכסלו תש"ח, 8 בדצמבר 1947, כאשר כח בן 400 לוחמים ערבים בפיקודו של חסן סלאמה התקיף את שכונת התקווה. הקרב הסתיים בהדיפת ההתקפה תוך גרימת אבדות כבדות לתוקפים.
רקע היסטורי
מיד לאחר ההצבעה על תוכנית החלוקה הכריז הועד הערבי העליון על שלושה ימי שביתה כללית והמופתי חאג' אמין אל-חוסייני מינה את חסן סלאמה למפקד הכוחות הערביים באזור לוד - רמלה.
קו ההגנה של תל אביב ופרבריה השתרע לאורך קילומטרים רבים. מחוז תל אביב של ההגנה חולק לחמש חזיתות:
הכפר סלמה היה מגדולי הכפרים בסביבה. התגוררו בו יותר מ-7,600 תושבים. הכפר היה עשיר ועתיר נכסים והיו בו שני מכוני מים ומגדלי מים. במרכז הכפר נמצא בית הספר הממשלתי ומסביב לו בתי אבן בני 2–3 קומות שחלשו טופוגרפית על שכונת התקווה. עד פרוץ המאורעות השתדלו זקני הכפר ומכובדיו לשמור על יחסים טובים עם היהודים. פרנסתם של תושבי סלמה היה על שכונת התקווה שם שיווקו ביצים וירקות וגם פרי הפרדסים נמכר ליהודים. עם פרוץ המאורעות החלה תסיסה בכפר והנוער (השאבאב) שהושפע ממתסיסים מבחוץ, גבר על זקני הכפר.
הגבול בין שכונת התקווה לסלמה נמשך מיד אליהו עד שכונת עזרא. הגבול לא היה מבוצר ובחלק גדול היה קושי בהגנה בגלל פרדסים סבוכים שהיו נטועים שם. לשם הגברה השמירה, הובאו למקום כלבי שמירה והקו כונה "קו הכלבים" (היום-בשטח "גן התקווה").
מדרום לשכונה שכנה שכונת "בית יעקב" שבלטה לתוך סלמה. בשכונה גרו משפחות דלות אמצעים והמרחק בינה לבין העמדות הקיצוניות בסלמה היה 80–100 מטר. העובדה ששכונה זו הייתה פרושה למרגלות סלמה מנעה כל הגנה יעילה עליה.
על הגנת השכונה הופקדה פלוגה מ"גדוד הפרברים" שאנשיה גויסו מבני השכונה ואומנו על ידי מפקדה זאב (זוניק) שטינברג (לימים - שחם). הם היו חלק מגדוד 53 של חטיבת גבעתי.
כבר בימים הראשונים החלה הזירה בחזית סלמה להתחמם. ב-5 בדצמבר 1947 בעקבות יריות מצד סלמה, נשלח פטרול של ההגנה לעבר סלמה ונתקל במארב. בחילופי האש נהרג. גווייתו נשארה בשטח. יחידה שנשלחה למצוא את הגופה נתקלה באש ממשוריין בריטי שממנה נהרג. ב-6 בדצמבר 1947 נרצח איש ההגנה באחת העמדות ב"בית יעקב", על ידי הסרג'נט הבריטי פלאור (שפיקד בהתקלות בה נהרגה ברכה פולד). חבריו נאסרו על החזקת נשק.
רצח שיף עורר סערת רוחות בשכונת התקווה ומאות מתושבי השכונה הקיפו את המשוריין הבריטי ויידו בו אבנים בדרישה לשחרר את העצורים ולאסור את פלאור. לבסוף הוסכם לשחרר את העצורים עד להעמדתם למשפט. פלאור שוחרר "מחוסר הוכחות מספיקות" והבחורים שנאסרו עם שיף נידונו בבית דין צבאי לחמש שנות מאסר.
התנהגות הבריטים עודדה את ערביי סלמה והם לא חדלו להטריד את השכונה באש. לפיכך הוחלט לבצע פעולת תגמול והתראה נגד סלמה ולפוצץ את אחד מבתיו.
הפעולה נערכה ב-7 בדצמבר 1947, נר ראשון של חנוכה תש"ח, והוכתרה בהצלחה. הבית פוצץ והלוחמים חזרו בשלום למרות האש העזה שנורתה עליהם.
פעולת התגמול המוצלחת הסעירה את סלמה וגברה הדרישה לפעולת נגד "אשר תלמד את היהודים לקח". מצב זה היה נוח לחסן סלאמה.
ההכנות להתקפה
חסן סלאמה החל לתכנן את ההתקפה על שכונת התקווה מיד משנכנס לתפקידו. המבנה הטופוגרפי של שכונה רבת אוכלוסין וגבולה הארוך והפרוץ, הבטיחו לו ניצחון ודאי במינימום קורבנות.
תוכנית ההתקפה שלו הייתה: התקפת יריות והפגזת מרגמות ואחר כך התקפת הטעייה שתמשוך את כוחות ההגנה למקום אחד, ואחר כך - הסתערות מחץ על שכונת "בית יעקב". הוא הועיד תפקיד נכבד גם לתושבי סלמה הבלתי לוחמים והורה להם להצטייד בשקים ובלפידים לשם ביזה והעלאת השכונה באש לאחר נסיגת הלוחמים בחזרה לסלמה. בהתקפה זו קיווה סלאמה לשבור את היסוסיהם של הכפריים שעמדו עד אז מהצד. הוא גייס לשם ההתקפה 400 לוחמים חמושים מלוד, רמלה ושכם. תאריך ההתקפה נקבע ליום שני 8 בדצמבר 1947.
בבוקר 8 בדצמבר 1947 הגיעה למפקדת ההגנה בתל אביב ידיעה כי "מקור מוסמך מוסר כי במשך הליל עברו כ-400 ערבים מזוינים בפיקודו של חסן סלאמה בכיוון ליפו, יש לחכות להתקפה על תל אביב". המקור לא מסר היכן תיערך ההתקפה. במחוז הוכרז "מצב חמור מאד". הנשק הרזרבי הוכנס לפעולה בעמדות ועתודות ההגנה במחוז הועמדו במצב הכן. בשעות אחה"צ הובחנה תנועת אוטובוסים בכביש יהודייה - סלמה ונראה כוח ערבי ניכר מתרכז שם.
ההתקפה
בשעה 19.00 החלה ההתקפה באש רובים ומקלעים עזה. כמה דקות לאחר מכן הבחינו המגינים ב"קו הכלבים" בהסתננות ערבים דרך הפרדסים לעבר העמדות שלהם (שהייתה התקפת ההטעייה שנועדה למשוך את הכוחות המגינים לאזור). התפתח קרב קשה והערבים הצליחו להתקדם עד 10–15 מטרים מהעמדות. מפקד המקום זאב שחם (זוניק), חש מיד לקו הכלבים עם עוד חמישה לוחמים וביחד עם מגיני הקו הצליח לבלום את התקדמות הערבים.
כעבור זמן קצר החלה ההתקפה העיקרית על שכונת בית יעקב. מאות לוחמים ערבים יחד עם תושבי סלמה הסתערו בגלים על השכונה. המגינים השיבו אש, אך ההגנה נתקלה בקשיים בעקבות מעצורים רבים בסטנים ותקלות במרבית הרימונים, עקב נזקים שנגרמו לכלי הנשק בזמן האחסנה בסליקים. בעקבות כך הוכרזה נסיגה מסודרת.
תוך זמן קצר הגיעה תגבורת ההגנה למקום והחלה התקפת נגד. חלק מאנשי התגבורת הופנה לסתימת הפרצות ב"בית יעקב". אחד מאנשי התגבורת עזרא צפדיה, בן 16, קלט את סיסמת הערבים באותו לילה: "ערב אל-ערב", ומשך בעורמה את הלוחמים הערבים לכיוונו תוך הטעייתם. כשהערבים היו מגיעים לטווח קרוב, היה מחסל אותם בזריקת רימון.