cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיל פרשים
השפעת הנשק החם
עם התפתחות נוספת בכלי הירי שונו תפקידיו של חיל הפרשים. החיל, שבעבר הכריע קרבות, שינה את ייעודו, ותפקידיו העיקריים הפכו לרדיפה אחרי האויב, סיור, אבטחת הקווים, אבטחת הצבא בעת מסעות, וכן הכרעת קווי הרגלים, לאחר שאלה רוככו באש תותחים או הותשו בכל דרך אחרת.
יוון הארכאית
המחוקקים
כדי להתמודד עם הכוח הגדול של האצולה, ביקשו האזרחים את פרסום החוקים. התנועה החלה במושבות היווניות, שם לא יכלו האריסטוקרטים לטעון למסורת ארוכת שנים, היות שהמושבות זה מקרוב באו. המחוקק הראשון שמוזכר במקורות כמפרסם חוקים הוא זלאוקוס (Ζάλευκος; Zaleucus) מלוקרי שבחצי האי האפניני שפעל בסביבות שנת 660 לפנה"ס.
חיל פרשים
שקיעת חיל הפרשים
במלחמת האזרחים האמריקנית במחצית השנייה של המאה ה-19 חומשו כל הפרשים ברובים, כך שיוכלו להילחם כחיל רגלים. במלחמה זו צומצם מספרם עוד יותר והם איבדו חלק ניכר מתפקידיהם המסורתיים. מכח הכרעה ועתודה חשוב התפתחו הפרשים בתקופה זו לרגלים רכובים, אך שמרו לעצמם גם על חלק מתפקידיהם המסורתיים כגון תצפית, אבטחה וכיוצא באלה.
במלחמת העולם הראשונה לא באו חילות פרשים לידי ביטוי באירופה. זאת משום שהשיפורים הטכנולוגיים העבירו את הלוגיסטיקה מעגלות לרכבות, וכן משום שהמלחמה הפכה במהירות לסטטית. לעומת זאת, דיוויזיית הפרשים של אנז"ק (חיל משלוח אוסטרלי וניו זילנדי כחלק מהכוחות של האימפריה הבריטית) סייעה רבות בהבסת האימפריה העות'מאנית באמצעות פרשים רכובים על סוסים וגמלים.
יוון הארכאית
המחוקקים
המחוקקים לא הסתפקו בכתיבת החוקים, אלא עסקו באספקטים רבים של חיי החברה היוונים. המחוקקים שינו סדרי עולם בפולייס רבים וחוקיהם נשמרו מאות שנים לאחר הסתלקותם מהזירה הפוליטית. בחלק מהמקרים אפילו ייחסו חוקים שחוקקו זה עתה למחוקק שפעל בעבר הרחוק כדי לתת לו תוקף מוסרי חזק יותר. אחד התחומים החשובים שבהם פעלו המחוקקים הוא תיקון חברתי ופוליטי. המחוקקים ניסו לפשר בין שאיפות השכבות החברתיות החדשות לכוח פוליטי, לבין חוסר הרצון של האריסטוקרטיה המסורתית לוותר על מוקדי הכוח שלה.
חיל פרשים
שקיעת חיל הפרשים
מלחמת האזרחים ברוסיה הייתה כנראה ההופעה הגדולה האחרונה של חיל פרשים כחיל עצמאי וחשוב. המרחבים העצומים, התעשייה הדלה, מספר החיילים הלא גבוה שהיו לשני הצדדים הפכו את הפרשים לחיל מבוקש. גם במלחמה זו חלק הארי של תפקידי הפרשים נעשה כרגלים רכובים.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, תכנן הצבא הרוסי להקים מאה דיוויזיות פרשים תוך עשר שנים, אך ההתפתחות הטכנולוגית שחלה בכלי רכב קרביים משוריינים גרמה לכך שרוב התקציבים הופנו לעבר חיל השריון. במהלך מלחמת העולם השנייה עשה הצבא האדום שימוש נרחב בחיל פרשים, בעיקר במשימות סיור וחדירה עמוקה לעורף האויב. פרשים אלה היו למעשה חיל רגלים רכוב. הם רכבו על סוסים במקום לצעוד ברגל במסעותיהם, אך נלחמו, בדרך כלל, במערך רגלי. תנאי קרקע ומזג אוויר קשים חייבו לעיתים שימוש בחיל פרשים באזורים בהם קשה היה לנוע בכלי רכב ממונעים (ביצות, יערות צפופים, בוץ/שלג עמוק). גם הוורמאכט השתמש בפרשים בחזית המזרחית, אם כי במספרים קטנים בהרבה.
יוון הארכאית
המחוקקים
עם זאת, המחוקקים לא פגעו ביסודות המשטר האריסטוקרטי, גם אם הגבילו אותו. רוב המחוקקים באו מקרב האריסטוקרטיה ומיעוטם היו אנשים מבחוץ שנתפסו כחסרי פניות. במרבית המקרים, המתחים הפוליטיים בתוך הפוליס נותרו כשהיו והתפרצו מדי פעם בפעם גם במהלך התקופה הקלאסית. אף על פי כן, בחלק מהמקרים, כמו בדוגמה של ספרטה, החוקים שיוחסו למחוקק ליקורגוס התקבעו בה למשך מאות שנים ונותרו ללא שינוי מהותי עד התקופה ההלניסטית.
חיל פרשים
שקיעת חיל הפרשים
המיכון הגבוה שהתפשט לאחר מלחמת העולם השנייה גרם לכך שחיל הפרשים התיישן מבחינה טכנולוגית ושקע במדינות מפותחות מבחינה כלכלית. כיום, יחידות מבצעיות קטנות של חייל פרשים בשירות משמר הגבול, המיועדות ללחימה בתנאים הרריים קשים, קיימות ברוסיה ובקזחסטן.
יוון הארכאית
טיראניה
הטיראניה התקיימה ביוון העתיקה החל מהופעתו של קיפסלוס מקורינתוס (Κύψελος; Cypselus), הטיראן הראשון שהגיע לשלטון באמצע המאה ה-7 לפנה"ס, ועד היעלמותה במאה ה-2 לפנה"ס. אך צורת שלטון זו הייתה אופיינית במיוחד רק עד לשלטונו של פייסיסטראטוס בשנת 510 לפנה"ס.
הטיראניה קשה להגדרה, בין היתר כי המקורות העתיקים לא קובעים גבול ברור בין מלך שיורש את שלטונו בצורה חוקית ושלטונו עובר בירושה, לטיראן - אדם שמשתלט בכוח הזרוע על השלטון או פונה לשכבות רחבות של העם וזוכה מהן לתמיכה גורפת שמאפשרת את שלטונו גם בלי שימוש בכוח הזרוע. יתרה מכך, גם המחוקקים נהנו מכוח פוליטי רב עד כדי כך שלעיתים קרובות היטשטשו הגבולות בינם לבין הטיראנים.
חיל פרשים
סוגי הפרשים בעת החדשה
עם התפתחות הצבאות בעת החדשה, החלה הבחנה יותר פרטנית בין סוגי הפרשים.
יוון הארכאית
טיראניה
שליטים אלו, שבאו בדרך כלל מקרב האריסטוקרטיה, החליפו את שלטון האריסטוקרטי בדיקטטורה אישית. בדרך כלל באה ההחלפה כתוצאה מהפיכה אלימה, שכללה השתלטות על מרכזי השלטון באקרופוליס. אף שהטיראנים באו בדרך כלל מקרב האצולה, הם התבססו בדרך כלל על השכבות העממיות ושילבו יסודות דמוקרטיים מסוימים בשלטונם. בדרך כלל ניסו הטיראנים לכונן שושלות בדומה למלכים, אך לרוב לא צלח הדבר בידם כי השכבות העממיות שעליהן התבסס שלטונם נטשו את יורשיהם.
הסיבות הפוליטיות להופעת הטיראנים דומות לאלה שגרמו לצמיחת המחוקקים. בדרך כלל הסיבות נשאו אופי חברתי-כלכלי, כמו קרע באריסטוקרטיה והופעת השכבות החברתיות החדשות, ועליהם נוספה האמביציה האישית שבגללה ניסו חלקם לתפוס את השלטון בכוח. התפוצה הנרחבת של השלטון הטיראני שהופיע בכל רחבי יוון והמושבות היווניות מצביעה ככל הנראה על משבר בקרב ההנהגה הוותיקה.
לעיתים קרובות היחס לאדם מסוים כאל "מחוקק" לעומת "טיראן" נובע מרגשות חיובים או שליליים שהוא עורר בקרב ההיסטוריונים העתיקים ולא כתוצאה מפועלו. הייחוס של תכונות רעות ואכזריות כלפי הטיראנים נובע מאופי המקורות. הטיראנים פעלו פעמים רבות נגד האריסטוקרטיה ואילו כותבי ההיסטוריה היו פעמים רבות אריסטוקרטים בעצמם וכך נקשר השם הרע לטיראנים. עם זאת, פעמים רבות הטיראנים לא היו שליטים אכזריים כמו שמרמז שמם, אלא פיתחו את הפוליס והיו הכוח המוביל שפתח בסופו של דבר את הדרך לדמוקרטיה על ידי הרס השלטון האוליגרכי. יתרה מכך, הטיראנים הם אלה שביססו את שלטון החוק, על ידי נטילת המשפט מידי האריסטוקרטיה.
גם שליטי היחיד באיוניה שבחוף המזרחי של אסיה הקטנה כונו בדרך כלל טיראנים, אך הם לא זהים לטיראנים של הבלקן, אלא היו שליטים מטעם השלטון הפרסי הזר שנתמכו על ידו. בדרך כלל מינו השליטים הזרים אציל מקומי שיעלה להם מס וישמור על קשר בין העיר לבין השלטון המרכזי, ולא התערבו באוטונומיה הפנימית של הערים.
גיבוש המשטר הספרטני
ספרטה אימצה משטר ייחודי בדברי ימי יוון העתיקה. היא שילבה יסודות מלוכניים, אוליגרכיים ודמוקרטיים, כשכל צד קיבל את הביטוי שלו בממשל. הצד המלוכני בא לידי ביטוי בקיומם של שני בתי מלוכה: השושלת האוריפונטידית והשושלת האגידית. המלכים היו בעלי תפקידים דתיים וצבאיים, אך לא התערבו במינהל היומיומי. היסוד האוליגרכי בא לידי ביטוי בגרוסיה - מועצת הזקנים. האפורים, שנבחרו על ידי העם, היו מוסד ייחודי לספרטה והם פיקחו על המלכים ועל הגרוסיה. היסוד העממי מצא ביטוי גם באספה הכללית, אך משקלה היה נמוך. האספה הייתה יכולה בתאוריה להטיל וטו על החלטות הגרוסיה, אך הגרוסיה הייתה יכולה למשוך את ההצעה אם ראתה שלא התגבש רוב להצעותיה. כללים אחרים התייחסו לבעלות על הון ועל אדמה, שגם הם היו ייחודיים לספרטה.
צורת שלטון זו הייתה ייחודית ביוון - בשאר הפולייס התגבש משטר אוליגרכי או דמוקרטי, שהחליפו זה את זה מדי פעם. בנוסף, בניגוד לפולייס אחרות שהחליפו את משטרן לעיתים קרובות, המשטר הספרטני היה יציב מאוד. מקבלת החוקים של ליקורגוס ועד לשלב מאוחר מאוד בתולדותיה לא היו הפיכות שלטוניות בספרטה. לא שרדו מקורות כתובים מהתקופה הארכאית ולא ברור מתי בדיוק קיבלו הספרטנים את החוקים האלה, המוכרים בשם הרטרה הגדולה (Μεγάλη Ῥήτρα - ההצהרה הגדולה).
לפי המסורת, העביר ליקורגוס את החוקים האלה במחצית הראשונה של המאה ה-8 לפנה"ס, אך ידוע גם שהספרטנים נהגו להמציא חוקים חדשים יש מאין ולייחס אותם למסורות קודמות. לתוספת החוקים המאוחרת עזרה העובדה שהרטרה הגדולה לא הייתה כתובה אלא הועברה בעל פה מדור מדור. קושי נוסף לשחזור התהליך שבו התקבל המשטר הספרטני נובע מהעובדה שהספרטנים עצמם לא השאירו מספיק ממצאים כתובים. כמעט כל מה שידוע על המשטר הספרטני נובע ממקורות חיצוניים ולכן לא ניתן לשחזר באופן מדויק את התהליך שבו קיבלו הספרטנים את חוקתם. סביר שהם התגבשו בתהליך ארוך ולא התקבעו בבת אחת על ידי מחוקק יחיד.
כינון הדמוקרטיה וכניסה לתקופה הקלאסית
ההופעה הראשונה של הדמוקרטיה ביוון העתיקה מתוארכת למאה ה-6 לפנה"ס. המשטר הדמוקרטי הופיע בערים שונות ברחבי העולם היווני החל מכיוס ומגארה עד אתונה. הפיזור הגאוגרפי הרב של המשטרים הדמוקרטיים מצביע על כך שלא הייתה זו תופעה ייחודית לאזור מסוים. בבסיס הרעיון הדמוקרטי עמד ערך השוויון שהתפשט ביוון העתיקה בין 525 ל-490 לפנה"ס.
המשטרים הדמוקרטיים התבססו על מעמד חדש שהתפתח והיה נפוץ בעיקר בפולייס המסחריות הגדולות דוגמת אתונה - דלת העם. אזרחים עניים אלה היו חסרי זכויות פוליטיות של ממש לאורך התקופה הארכאית ורק עם עליית הטיראנים התחילו לקבל מעמד פוליטי מסוים, אך עדיין השפעתם הייתה קטנה מאוד. אזרחים אלה היו חסרי רכוש של ממש והועסקו בעיקר כחותרים בצי הסוחר או בצי הלוחם של הפוליס שלהם. התפתחות המסחר הביאה לגידול ניכר במספרם של האנשים האלה. שאיפותיהם הפוליטיות, שמצאו מענה חלקי בלבד, דרשו דרך אחרת לביטוי עצמי והמשטר הדמוקרטי ענה על שאיפותיהם לכוח פוליטי. המון זה היה מוסט בקלות על ידי דמגוגיה ולעיתים התדרדרה הפוליס לאוכלוקרטיה (שלטון ההמון).
החדירה של הדמוקרטיה לתוך המרקם הפוליטי של יוון העתיקה הייתה איטית עם עליות ומורדות. פעמים רבות משטר דמוקרטי נפל ופינה מקומו למשטרים האוליגרכיים הוותיקים. עם זאת, משטרים אלה נותרו פופולריים והיו נפוצים מאוד במהלך התקופה הקלאסית (480 לפנה"ס - 323 לפנה"ס). בהמשך התפשטו ערכים רבים הקשורים לדמוקרטיה ברחבי העולם ההלניסטי. בתקופה ההלניסטית דרשו היוונים יחס מיוחד מהשלטונות בזכות ערכי החופש והחירות שניצניהן נזרעו בתקופה הארכאית.
כלכלה בתקופה הארכאית
כלכלת יוון התבססה בעיקר על חקלאות וכ-80% מתושבי של יוון העתיקה התפרנסו מחקלאות, כאשר מספר זה כולל עובדי אדמה ורועי צאן. מרבית הגידולים היו דגנים, זית וענבים, אך בשל האדמה הלא פורייה (ביוונית: סטנוכוריה – στενοχωρία), גדל במהרה הביקוש על ההיצע, והיוונים נאלצו להקים מושבות באסיה הקטנה כדי לפזר את אוכלוסייתם ולפתח את מסחרם כדי לייבא חיטה.
המצאה מזרחית חשובה נוספת היא המטבע, שמקורו בלידיה בסוף המאה ה-7 לפנה"ס. במאה ה-6 התחילו היוונים לאמץ מטבעות ואף לטבוע מטבעות משלהם. אימוץ המטבעות בכל אגן הים התיכון אפשרו ליוונים לכונן יחסי מסחר המבוססים על אמצעי חליפין שהיה הילך חוקי בכל העולם המוכר להם. כעת הסוחר לא היה צריך לנחש איזה מוצר הוא צריך לקחת עמו כדי להחליפו במוצר אחר, אלא היה יכול להסתפק בצרור מטבעות. בשל הקושי בגידול יבולים חקלאיים ביוון בגלל מיעוט קרקע זמינה, נאלצו היוונים לפתח שוק יבוא דגן נרחב שהתפתח משמעותית בזכות המצאת המטבע.
הקמת הקולוניות פתחה שווקים חדשים לסוחרים היוונים. היוונים בקולוניות סחרו לא רק עם הזרים, אלא שימשו גם כמתווכים בין התושבים הזרים לארץ האם היוונית. ההתיישבות היוונית הגדולה בגולה יצרה דרישה מוגברת לסחורות ואלה בתורן יצרו דרישה לבתי מלאכה. הדרישה המוגברת לידיים עובדות בבתי המלאכה, אף שאלה לא היו גדולים במיוחד, הייתה מנוע לעיור מואץ באזורים שבהם התפתח סחר. התפתחות זו של השווקים גרמה לירידת קרנה של האצולה הוותיקה ולהופעת מוקדי כוח חדשים, בעיקר מקרב הסוחרים והאמנים שהתעשרו על ידי סחר עם ארצות זרות.
פיסול
הגבר מזוהה לפי כמה מאפיינים, כגון: הדמות היא פרונטלית, קפואה, ללא תזוזה. הידיים לצדי הגוף, השיער מסוגנן ומזכיר את הפאה של המצרים, וקיים עיוות מבחינה אנטומית. המאפיינים השונים מהשפעות קודמות הם: עירום מלא, כל הפסל מעוצב (גם גבו), הרגליים אינן צמודות. מאפיין נוסף של הפיסול היווני הוא ה"חיוך הארכאי" שאינו חיוך או הבעת פנים, אלא ניסיון של האמן ליצור דימוי ריאליסטי.
גם לדמות האישה יש מאפיינים קבועים. עיצובה מושפע מהאמנות המסופוטומית: דמות האישה אינה נאמנת למציאות אלא נראית כעמוד שעליו הלבישו שמלה. דמויות הנשים צבועות, לבושות תמיד, וברגליים צמודות. השיער מסוגנן והבעת הפנים היא החיוך הארכאי. בניגוד לדמות הגבר, הידיים בדרך כלל בתנועה.
הציור הגאומטרי המאוחר
הציור בתקופה זו מוגבל בעיקרו של דבר לציור על חרסים, בעוד שציור על פנלים ועל קירות הופיע רק בשלהי התקופה הארכאית, במחצית השנייה של המאה ה-6 לפנה"ס, ואילו פסיפס הופיע רק בשלב מאוחר יחסית של התקופה הקלאסית.
הציור הגאומטרי המאוחר, המתוארך ל-750 - 700 לפנה"ס, הוא השלב האחרון של הציור הגאומטרי שהחל עוד בתקופת המעבר בסיבות שנת 900 לפנה"ס. האמנות הגאומטרית מתאפיינת בקווים ישרים, זוויות ישרות ובעיטורים מעוגלים. מקורו של הסגנון הגאומטרי באטיקה והוא התפשט משם לשאר אתרי הייצור.
נהוג להתייחס ליצירתו של אמן דיפליון, שפעל בסביבות 760 - 750 לפנה"ס, כתחילתו של הסגנון הגאומטרי המאוחר. הסגנון מתאפיין באגרטלים המונומנטליים שהוצבו מעל קברי אריסטוקרטים אמידים. אגרטל עם בטן גדולה וצוואר צר הוצב מעל קבר של אישה ואילו אגרטל עם בטן צרה וצוואר רחב הוצב מעל קבר של גבר. תקופה זו באמנות היוונית מתאפיינת בפריחה ובקשרים מתהדקים עם האמנות המזרח תיכונית. בתקופה זו גם הופיע לראשונה אפריז שמציג בעלי חיים באמנות היוונית.
ציור בסגנון הדמות השחורה
סגנון הדמות השחורה התפתח ככל הנראה בקורינתוס בהשפעת סגנונות ציור מהלבנט וממצרים. השפעה זו התאפשרה הודות לתהליך הקולוניזציה שהתחיל לפרוח בתקופה זו. ניצני הסגנון, המכונה פרוטו-קורינתי מוקדם, הופיע בסביבות שנת 720 לפנה"ס והסגנון הגיע לבשלות בסוף המאה ה-7 לפנה"ס. הדמות השחורה היה סגנון הציור הדומיננטי במשך כ-100 שנים עד הופעת סגנון הדמות האדומה בסוף המאה ה-6 לפנה"ס. עם זאת, לא נעלם סגנון זה לחלוטין והתקיים במקביל לסגנון הדמות האדומה גם בתקופות מאוחרות יותר.
השירה האפית
הומרוס הוא אחד משני היוצרים החשובים של האפוס היווני. שירתו קיבלה מעמד של נכס צאן ברזל בתרבות היוונית. שני החיבורים החשובים ביותר של הומרוס הן "איליאדה", העוסקת בשלהי מלחמת טרויה, ו"אודיסאה", המספרת על חזרתו הביתה של אודיסאוס, משתתף מלחמת טרויה. מלבדן מיוחסות לו כמה יצירות נוספות, אך חשיבותן הספרותית וההיסטורית קטנה יותר. לא ידוע בוודאות מתי נולד הומרוס, אך תחילת התקופה הארכאית היא המועמד המתאים ביותר. ככל הנראה הומרוס לא ידע קרוא וכתוב ולא נעזר בלבלר שיסייע בכתיבת השירים שלו. נראה שהומרוס היה יוצא דופן בקרב המשוררים האפיים שפעלו בזמנו. יצירתו ארוכה בהרבה מיצירות דומות ונראה שאיכותה גבוהה בהרבה מהמקבילות לה.
תהליך כינוס היצירה ההומרית היה ארוך. תחילה הועבר האפוס ההומרי בעל פה ורק כמה מאות שנים לאחר מותו הועלה על הכתב. סידור וכינוס הפואמות נמשך על ידי מלומדים יוונים במשך כמה מאות שנים עד שהגיע לצורתו הסופית רק במאה ה-2 לפנה"ס.
הסיודוס הוא המשורר האפי החשוב השני שפעל בתקופה זו. לא ידוע אם ידע קרוא וכתוב ולא ידוע מתי בדיוק פעל, אך נראה שאפשר לתארך אותו לסוף המאה ה-8 לפנה"ס. הוא המשורר האירופאי הראשון שמזכיר את עצמו ביצירתו הספרותית. הסיודוס מפורסם בזכות שתי יצירות ששרדו: "מעשים וימים", בה השתמש ברקע של עמל כפיים להוראות מוסר, ו"תאוגניה", שמפרטת את הגנאלוגיה של אלים אולימפיים ואלילים יוונים אחרים. בנוסף להן, מיוחסות לו עבודות נוספות, כמו "מגן הראקלס".
האלים מוצגים ביצירות האפיות בצורה מאונשת וחשיבותם ההיסטורית היא בהצגת הדת היוונית. חשיבותם לקודיפיקציה של הפרקטיקה הדתית הוכרה עוד בעת העתיקה. הרודוטוס התייחס להומרוס ולהסיודוס כאל מייסדי התאולוגיה היוונית, אם כי הדת היוונית העתיקה הייתה דוגמתית כמו הדתות המודרניות.
הסיודוס והומרוס לא פעלו בחלל ריק ולא היו המשוררים האפיים היחידים בתקופה הארכאית. שירה זו כונסה למחזור האפי והוקראה בפני קהל בחגיגות ובתחרויות שירה. רק חלק קטן משירה זו שרד, אך חלקים משמעותיים השתמרו בצורתם המקוצרת. החלק הגדול והחשוב ביותר במחזור ששרד הוא הכרסטומתיה, שמיוחסת לפילולוג אוטיכיוס פרוקלוס (Εὐτύχιος Πρόκλος; Eutychius Proclus). מחזור זה כולל את כל תולדות מלחמת טרויה. מלבדו, השירה האפית התייחסה למלחמת האלים בטיטאנים (טיטאנומאכיה) והמחזור התבני התייחס למיתוסים הקשורים לתבאי.
השירה הלירית
השירה הלירית היא שירה שמלווה בנגינת לירה. השירה הלירית הראשונה הולחנה עבור מקהלה. שירים אלה הוצגו בחגיגות דתיות, בתחרויות ספורטיביות, בחתונות ובהילולות ניצחון. שירת המקהלה הלירית חזרה לאופנה רק בשלהי התקופה הארכאית ונמשכה עמוק לתוך התקופה הקלאסית. המשורר הלחין הן את השיר והן את המנגינה שליוותה אותו.
אלקמן, שפעל במאה ה-7 לפנה"ס, הוא המשורר הלירי החשוב הראשון שהעלה את יצירתו על הכתב, אך שירה בליווי לירה קדמה בהרבה לזמנו ומוצגת כבר ביצירותיו של הומרוס. היות ששירת המקהלה הלירית התפתחה באזורים דוריים, ניכרת בה השפעת הניב הדורי.
המשוררים הליריים הושפעו מאוד מהמיתולוגיה היוונית, ששימשה השראה לא רק לטקסטים אלא גם להוראות מוסריות שהעבירו המשוררים לקהל שומעיהם. מקור השראה חשוב נוסף היו חיי היום יום, אופנת היופי היוונית, תולדות הפוליס והאגדות המקומיות.
במאה ה-6 לפנה"ס פינתה שירת המקהלה את מרכז הבמה לשירה לירית מונודית (שירת יחיד). בעוד ששירת המקהלה הושפעה מהניב הדורי, השירה המונודית הושפעה מניב המשורר. השירה המונודית היא בעלת אופי אישי ולעיתים ארוטי הרבה יותר משירי המקהלה. השירה הוצגה בקרב חוג חברתי מצומצם שהכיר באופן אינטימי את המשורר או בחצרו של שליט שהזמין את המשורר. עם זאת, החלוקה של השירה הלירית למונודית ולמקהלתית היא מלאכותית מעט, כי משוררים ששירתם מונודית במובהק חיברו מדי פעם גם שירי מקהלה ואילו משוררי מקהלה הלחינו גם שירים מונודיים.
השירה המונודית נולדה באיי הים האגאי במאה ה-6 לפנה"ס והמייצגת הראשונה שלה היא סאפפו, שנולדה בסוף המאה ה-7 לפנה"ס. מייצגים חשובים נוספים של השירה המונודית הם אלקאיוס, אנאקראון ואיביקוס. מרבית המשוררים הליריים המונודיים נולדו מחוץ ליבשת: סאפפו היא ילידת לסבוס ורבים מהמשוררים האחרים מאזור יוון הגדולה ומהאיים.
פרוזה
הפרוזה הייתה נפוצה הרבה פחות מהשירה. היצירות החשובות ביותר בתחום זה נוצרו על ידי איזופוס (Αἴσωπος) שפעל באמצע התקופה הארכאית ועל ידי הלוגוגרפים. איזופוס היה ממשיל משלים. הוא לא העלה את דבריו על הכתב ואחרים עשו את זה במקומו כמה מאות שנים מאוחר יותר כשהם אספו את משליו ליצירה ספרותית אחת. נראה שאיזופוס כתב את יצירותיו בפרוזה כי אפלטון מייחס לסוקרטס את העברתם לשירה אם כי אין ערובה לכך.
לוגוגרפים היו כרוניקאים יוונים שפעלו בתקופה הארכאית. אלה כתבו היסטוריה שהייתה מעורבבת במעשי כשפים ונסים. לוגוגרפים עסקו בעיקר ביסודות המיתיים של ייסוד ערים ותולדות שושלות אריסטוקריות. מרביתם הגיעו מאיוניה וכתבו בניב האיוני.
פילוסופיה
יוון הארכאית היוותה את ערש הפילוסופיה המודרנית. הפילוסופים בתקופה זו מכונים כיום קדם-סוקרטים והם אשר החלו לשאול את השאלות שמלוות את הפילוסופיה המערבית עד ימינו, כגון "מהם החיים?", "איך החל היקום?" ו"האם אנחנו באמת קיימים?".
הסיבה העיקרית לכך שחוקרים יוונים בתקופה הארכאית נחשבו פילוסופים היא דחייתם את ההאנשה, שהייתה דרכם של מרבית מחפשי האמת בעולם המערבי והתבטאה לרוב במציאתם של אלים אנושיים אשר אחראים לטבע, ובמקומה חיפוש מקורות תאורטיים מובהקים, המניחים כי העולם הוא אחדותי ובעל שלמות. פילוסופים אלו הצטיינו בידיעת הטבע ונודעו ביוון בעיקר ביכולתם להתמודד עם בעיות מעשיות שונות, כגון קביעת עונות השנה המדויקות, מרחקה המדויק של ספינה מן החוף, ריפוי מחלות ובעיות דומות. בשל היותם של פילוסופים אלו ראשונים, ניכרה בהם השפעה חזקה של המיתולוגיות הקדומות של העמים באגן הים התיכון ובעיקר היוונית והמצרית.
תאלס, אשר נחשב כראשון לפילוסופים אלו, ויורשיו אנכסימנדרוס ואנכסימנס, הניחו את היסודות לפילוסופיה היוונית בכך שעסקו בחיפוש אחר הראשית, מקור כל הדברים, וראו את העולם כמקום אחדותי. הם האמינו כי אחדות זו ניתן למצוא בחומר אחד ממנו עשוי העולם והניחו כי מדובר במים. פילוסופים נודעים נוספים הם פיתגורס, אשר נודע גם כמתמטיקאי, ופרמנידס ותלמידו זנון, אשר נודעו בשל הפרדוקסים שמוכיחים, לטענתם, כי העולם אינו קיים.
לוחמת יבשה
לוחמת תקופת המעבר התאפיינה בלוחמת אצילים לצד לוחמים משכבות נמוכות יותר. ייתכן שבשלהי תקופת המעבר נלחמו אלה על גבי סוסים ונראה שבתחילת התקופה הארכאית האריסטוקרט רכב על הסוס אל עבר שדה הקרב, ירד ממנו ונלחם כרגלי. בתקופה זו היו הלוחמים חמושים בכידונים להטלה ומוגנים במגן בעל פתחים בצדדיו. מגן כזה לא מתאים ליצירת חומת מגנים בצורה שאפיינה את הלוחמה בתקופה הארכאית והקלאסית. אמנם הומרוס מתאר קבוצות לוחמים שנלחמים אלה לצד אלה, אך נראה שלא מדובר במערך הטקטי הצפוף המכונה פלנקס. שליטתם של האריסטוקרטים האמידים בשדות הקרב נגמרה באמצע המאה ה-8 לפנה"ס, עת הופיע הרגלי הכבד המכונה הופליט, שחייליו נלחמו במערך זה.
ההופליטים היו מוגנים היטב במגן גדול וכבד, שריון גוף, מוקיים וקסדה. לתקיפה השתמשו בחנית (דורי) כבדה ובחרב ששימשה כנשק משני. הם לחמו כצוות מגובש, וכוחם נבע משיתוף פעולה הדוק בין הלוחמים בפלנקס, שסוככו זה על זה הן בהגנה והן בהתקפה, ולא מפעולות של יחידים. הפלנקס תפקד היטב בשטח מישורי, אך התקשה לפעול בשטח משובש. כמו כן, היה חשוף להתקפות באגפיו על ידי כוחות ניידים. חרף החולשות של הפלנקס נראה שבתקופה הארכאית לא נעשה ניסיון לפתח כוחות קלים או פרשים שיהוו גורם בעל משמעות בקרב. הפרשים היו נפוצים בצפון יוון, בעיקר בתסליה ובמוקדון, אך השפעתם בתקופה זו על האירועים ביוון הדרומית הייתה נמוכה.
לוחמה ימית
בתקופה הארכאית התחוללו שינויים מרחיקי־לכת הן במבנה אניית המלחמה והן בתפקיד שמילאה. ספינות המלחמה היווניות בשלהי תקופת הברונזה, אלו המתוארות על ידי הומרוס ב"איליאדה ואודיסיאה", היו ספינות משוט פתוחות, ששימשו להובלת לוחמים־חותרים מחוף אחד למשנהו כשהלחימה עצמה נערכת ביבשה. את השינוי חוללה הופעתו של איל הניגוח הימי, שהומצא בין 1150 ל-850 לפנה"ס, בתקופת השנים המכונה "ימי האופל". האיל, שבלט מקצה השדרית בגובה קו המים ונועד להלום בספינת האויב, לפעור בה חור ולהטביעה, הפך את האנייה עצמה לכלי נשק ובזה חשיבותו.
השימוש באיל הניגוח להכרעת האויב בקרב ימי הצריך עריכת שינויים במבנה האונייה. מהלומת הניגוח הפעילה מאמצים ניכרים על גוף האונייה התוקפת, ואת הפתרון לבעיה מצאו חרשי האוניות של התקופה הארכאית על ידי חיזוק החרטום, הגבהת הדפנות והוספת סיפון מרכזי למלוא אורכה של האונייה, בין שני טורי החותרים. הבעיה השנייה עימה התמודדו בוני האוניות בתקופה זו הייתה כיצד להגדיל את מספר החותרים ועל ידי כך את כוח ההנעה ועוצמת הניגוח, וזאת מבלי להאריך את האונייה ועל ידי כך לגרום להחלשתה. הפתרון נמצא על ידי סידור החותרים בשני טורים, אחד מעל השני, כשבכל משוט אוחז חותר אחד כמקודם. חותרי הטור העליון הניחו את משוטיהם על הלזבזת ואלו של הטור התחתון חתרו דרך פתחים בדופן. שינוי נוסף שהתחולל בתקופת השנים 500-600 לפנה"ס נוגע לצורת איל הניגוח. אילי הניגוח הראשונים היו מחודדים וצופו במעטפת ברונזה; איל ניגוח שחדר לדופן אניית היריב ביקע בה חור, אך בה בעת יכול היה להיתקע מבלי יכולת להיחלץ. את מקומו תפס איל ניגוח פחוס חוטם, מצופה גם הוא במעטפת ברונזה, שעוצבה לעיתים קרובות בדמות ראש חזיר בר. אוניית המלחמה הסטנדרטית ביוון במאת השנים האחרונה של התקופה הארכאית הייתה אוניית החמישים הדו-טורית, אך לצדה הוסיפו להתקיים גם ספינות המשוט החד-טוריות מן הדור הקודם, בעלות עשרים, שלושים וחמישים משוטים. היא עצמה עתידה לפנות את מקומה בסביבות 500 לפנה"ס לטריארה המתקדמת והמהירה יותר, בעלת שלושה טורי משוטים. לתקופה זו שייכת גם העדות הכתובה הקדומה ביותר הידועה לנו של שימוש באילי ניגוח בקרב ימי, הלא הוא קרב אלאליה, שניטש ב-535 לפנה"ס במימי סרדיניה ומתואר על ידי ההיסטוריון היווני הרודוטוס.
מלחמות ומאבקים מזוינים בתקופה הארכאית
מלחמות ומאבקים מזוינים היו אחד המאפיינים החשובים של כל ההיסטוריה היוונית בעת העתיקה. לגבורה בקרב הייתה משמעות תרבותית ראשונה במעלה. בכל האמור במלחמות לא שרד תיעוד כתוב מהתקופה הארכאית וכל הידיעות שבידינו מאוחרות בהרבה, ונכתבו לעיתים במרחק של מאות שנים מהאירועים המתוארים. כתוצאה מכך, לא ניתן להפריד באופן חד משמעי בין האמת ההיסטורית למיתוסים בתיאורי מלחמות בתקופה הארכאית.
בתקופה זו נוצרו הקואליציות הראשונות בין מספר פולייס נגד פוליס אחת כמו במלחמת הקודש הראשונה, או נגד קואליציה של פולייס אחרות כמו במלחמה על מישור ללנטוס. בחצי האי הפלופונסי התרחשו מספר מלחמות חשובות. בסדרת מלחמות/קרבות שהתרחשה במאה ה-8 לפנה"ס, שנודעה בשם המלחמה המסנית הראשונה, כבשה ספרטה את מסניה ושעבדה את אוכלוסייתה. המסנים מרדו כמה דורות לאחר מכן, אך הספרטנים הצליחו להדביר את המרד.
מאבק חשוב אחר שהתנהל בחצי האי היה בין ספרטה לארגוס. במהלך המאה ה-8 השתלטה ארגוס על מרבית האזור שקיבל את השם ארגוליס והייתה לאחת הפולייס החשובות בחצי האי הפלופונסי. המאבק בין ספרטה לארגוס החל במאה ה-7, עת ניצחו הארגיבים בקרב היסיאי. הספרטנים נלחמו בשתי מלחמות נוספות נגד הארגיבים, שבסופן הפכו לפוליס הדומיננטית בחצי האי ומרבית הפולייס בפלופונסוס נאלצו להצטרף אל הליגה הפלופונסית, שהייתה תחת הגמוניה ספרטנית, ולקבל את מרותה של ספרטה.
קיסרי האימפריה הביזנטית
להלן רשימה של קיסרי האימפריה הביזנטית.
ישנה בעיה בקביעה מתי נפסקת שרשרת הקיסרים של האימפריה הרומית ומתחילה שרשרת קיסרי האימפריה הביזנטית, ולכן יש מידה של הקבלה בין שתי הרשימות בנקודות מסוימות. חלק מהמתארכים מתחילים את המניין בשליטים שעלו אחרי דיוקלטיאנוס שפיצל את האימפריה הרומית לחלק מזרחי ומערבי מסיבות מנהליות בשנת 284, כך שהמניין מבחינתם צריך להתחיל עם קונסטנטינוס. נקודת פיצול אחרת היא קרב אדריאנופול בשנת 378 בתקופת שלטונו של ואלנס ותיארוכים אחרים קובעים את הפיצול ברשימה רק החל מתקופת תאודוסיוס הראשון שאחריו פוצלה האימפריה באופן סופי. ישנם עוד כאלו המתארכים את מועד תחילת המניין לתקופת הרקליוס, שהמיר את התואר האימפריאלי המסורתי אוגוסטוס בתואר בזילאוס (המלה היוונית למלך) והמיר את השימוש בלטינית בשימוש ביוונית.
אבלות (יהדות)
אֲבֵלוּת היא מצב הלכתי של האָבֵל, מי שמת אחד מקרובי משפחתו. משך האבלות מדורג בדרגות-חומרה שונות; שלשה ימי 'בכי', שבעה, שלושים, ובפטירת הורים - שנים עשר חודש.
עוד לפני מתן התורה היה הנוהג לקיים אבלות שבעה ימים, כך גם למשל מסופר על יוסף הצדיק שעשה לאביו אבלות שבעה ימים. למרות זאת גדרה ההלכתי של מצות האבלות מן התורה - לדעת כמה מהפוסקים - היא רק יום אחד שהוא יום המיתה ויום הקבורה, אמנם לפוסקים אחרים אין אבלות מהתורה כלל, אלא רק מדרבנן. משה רבנו הוסיף ותיקן להם לישראל שבעת ימי אבלות במקביל לשבעת ימי המשתה.
אבלות מהתורה או מדרבנן
לדעת הגאונים, הרי"ף והרמב"ם אבלות יום ראשון אם הוא יום מיתה וקבורה הוא מדאורייתא. ואילו לדעת ר"ת, ר"י, רא"ש, רמב"ן ורבינו יונה אין שום אבלות מדאורייתא, אלא אנינות היא דאורייתא.
השו"ע פסק כרמב"ם ודעימיה שאבלות היום הראשון אם הוא יום מיתה וקבורה יחד הוא מדאורייתא, והרמ"א פסק כר"ת ודעימיה שאין שום אבלות דאורייתא.
גם הסוברים שאבלות היום הראשון (שהוא יום קבורה ויום מיתה)  דאורייתא, מודים שזה מדובר בשבעה מתים מהתורה, אך אלו שהוסיפו חכמים – אין בהם אבלות דאורייתא.
שבעת המתים הם - אביו, אמו, בנו, בתו, אחיו, אחותו בתולה ואשתו נשואה.
אבלות בתנ"ך
בספר דברים מובא הציווי:. המפרשים ביארוהו כהוראה שלא לשרוט בבשר או בשיער כאות אבל.
אבלו הכבד של יעקב אבינו על יוסף, התבטא בקריעת בגדים וביגון קודר (אף שההלכה קובעת אבל על ילד למשך שלושים יום). זמן שבעת ימי האבל מוזכר בהתאבלות בני יעקב עליו. מוטיב של קריעת בגדים, ואיתו לפעמים גם צום וישיבה על הארץ, חוזר במקומות נוספים, למשל באבל דוד המלך על שאול ויהונתן, ואבלו על בנו אבשלום. מאבלו של דוד על אבשלום זכורה קינתו:. בכי והספד מפורסמים היו לדוד גם על שאול ויהונתן: "הנאהבים והנעימים. בחייהם ובמותם לא נפרדו".
מספר ירמיהו ניתן ללמוד על מנהג לנחם את האבל על ידי מזון ומשתה. מנהג זה נשמר עד היום באמצעות "סעודת ההבראה" המוגשת לאבלים. .
במגילת אסתר מופיע הביטוי בהקשר נוסף: "וַיָּשָׁב מָרְדְּכַי אֶל-שַׁעַר הַמֶּלֶךְ, וְהָמָן נִדְחַף אֶל-בֵּיתוֹ אָבֵל וַחֲפוּי רֹאשׁ"
בכמה מקומות בתנ"ך מוזכרות מקוננות: נשים שהתמחו בקינה. תפקידן היה להביא את הנוכחים לידי בכי באמצעות השמעת יללות וזעקות צער.
טעם האבלות
האבלות נועדה לתת כבוד למת שנפטר. מסיבה זו אין מתאבלים על רשע ופורק עול. כמו כן האבלות נועדה למתאבלים לפשפש במעשיהם כמו שנאמר "והחי יתן אל לבו". וכמו שכתב הרמב"ם.
מקובל גם, כי המטרה של תקופת האבלות היא לתת כלים לאדם להתגבר על הטראומה הקשה שבמפגש האישי עם המוות ובאיבוד אדם קרוב, ולא לגרור אותה עמו כל חייו כתחושת שכול תמידית שתקשה על תפקודו התקין. בדרך כלל, כאשר פוגשים בסיטואציות קשות נוצרות תגובות של הכחשה והדחקה, ואילו האבלות מטבעה לא מאפשרת הדחקה וחזרה לשגרה, אלא מחצינה את הכאב שבלב. היא דוחפת את האדם לעבד את האבל במשותף עם אחרים ולהיעזר בתמיכת בני הקהילה והמשפחה שמגיעים לניחום אבלים. השיחה על המת, על מעלותיו והזיכרונות שהותיר וגם על נושאים אחרים, נותנת הקלת מה. כמו כן, הוצאת הכאב מהלב היא תענוג למתאבל כלשון הרמב"ם.
פסק הזמן שהאדם נוטל מחיי היומיום והטקסים שמסביבו מאפשרים לו לעבור תקופה קשה זו, להשתחרר מהכאב לאט לאט ולשוב למסלול של חיים תקינים, כאשר הפצע העמוק מתרפא והופך להיות צלקת.
על מי מתאבלים
לפי ההלכה היהודית, אָבֵל הוא אדם שמת אחד משבעת הקרובים לו: אב, אם, אח, אחות, בן או בת זוג, בן, בת. אף על פי שמהתורה האבלות היא רק על אח ואחות מאב אך לא לאחים ואחיות מצד האם וכן לא לבן/בת זוג, תיקנו חז"ל שקיימת אבלות גם לקרובים אלו. קיימת אבלות אף על נפל שהוא תינוק שמת בתוך שלושים יום מהיוולדו, אך לא קיימת אבלות על תינוק שנולד מת או באופן שלא היה יכול לחיות כגון מחותך לחתיכות.
על פי היהדות, מתאבד ודאי שהרג עצמו מתוך מודעות - אין מתאבלים עליו, לא קורעים עליו ולא מספידים אותו. בימינו נוהגים להקל בהלכה זו, בין השאר מתוך הנחה שיש לתלות במצבים נפשיים קשים הקרובים ל'אונס', שהם שגרמו לו לשים קץ לחייו, ואולי המתאבד התחרט ברגע האחרון.
לא קיימים דיני אבלות על אנשים שפרקו מעליהם עול תורה ומצוות ביודעין ובזדון, או על אפיקורוס, מומר או מוסר, ולא עוד, אלא שאחיהם ושאר קרוביהם לובשין בגדי שבת, ואוכלים ושותים ושמחים, על כך שאבדו שונאיו של הקדוש ברוך הוא ובכך הם מקיימים את הפסוק.
זמן האבלות
האבלות מתחילה רק לאחר קבורת המת. בתקופה שבין המוות לקבורה, נמצא קרוב המשפחה במצב ביניים והוא מוגדר כאונן, שזהו מצב של אבלות חלקית ובו מקיימים רק חלק קטן מדיני האבלות.
עם כל מנהגי האבלות, יש לזכור שאבלות מופרזת מורחקת ביהדות: "אל יתקשה אדם על מתו יתר מדי... שזה הוא מנהגו של עולם; והמצער עצמו על מנהג העולם, הרי זה טיפש". בהלכה הוגדרו לאבלות כללים ברורים .רב הונא אף קבע כי. כך גם הזהיר אשה שהתגוררה בשכנותו שאחד מבניה מת, שתפסיק להרבות בבכיה על בנה, וכשלא נענתה לאזהרה הוא הוסיף והזהיר אותה כי אם היא ממשיכה בבכייתה עליה להכין תכריכים לבא בתור. עקשנותה של האשה לא ידעה גבולות, וגם כאשר בצורה זו מתו שבעת בניה היא המשיכה בבכייה, ולאחר שרב הונא הזהיר אותה כי היא עצמה הבאה בתור ולא התייחסה לאזהרה, היא מתה.
אבלות תכופה
מי שמתו לו קרובים בהפרשים קצרים - מקיים דיני אבלות קלים יותר.
רגל מפסיק אבלות
אם חל ראש השנה, יום כיפור או אחת משלוש רגלים במהלך השבעה, הוא מפסיק את קיום מנהגי האבלות של השבעה. וימי חול המועד עולין למנין השלושים.
כאשר אדם נפטר בתוך ימי חול המועד, אין נוהגים אבלות במועד מלבד דברים שבצנעה, ולאחר ימי החג יש לו ליישב את ה'שבעה'.
על אף ששמיני עצרת מהווה "רגל בפני עצמו", אין הוא מבטל את ימי השבעה, מאחר ו"לא אמרינן דשמיני עצרת מבטל", ולכן אדם שמת לו מת בימי חול המועד סוכות צריך ליישב שבעה לאחר ימי החג.
אדם שישב שבעה קודם החג, ונמצא כעת בימי ה'שלושים', החג מבטל את מנהגי 'השלושים' לגמרי, מלבד במי שאבל על מות אביו ואמו.
שמועה קרובה ורחוקה
שמועה קרובה – קרוב שלא נודע לו על פטירת קרובו בעת הפטירה והשבעה, ונודע לו אחר כך בתוך השלושים או ביום השלושים למיתה, נקראת שמועה זו 'שמועה קרובה'.
שמועה רחוקה – אם הגיע אליו השמועה אחר שלושים למיתה אפילו בליל בשלושים ואחד, נקראת שמועתו 'שמועה רחוקה'. בשמועה רחוקה נוהג אבלות רק שעה קלה, וגם אז אינו נוהג כל דיני האבלות רק די במעשה אחד של אבלות, כגון חליצת הנעליים או להתיישב על גבי קרקע, ומיד אחר כך הוא יכול לנעול נעליו או לקום מהקרקע. ודברים אלו לעניין גזירת שבעה, אבל לעניין גזירת שלשים, נוהג על אביו ואמו בתספורת עד שיגערו בו חבריו, ובגיהוץ עד שיגיע הרגל ויגערו בו, וכן בשאלת שלום ולהיכנס לבית המשתה. ומונה מיום מיתה ולא מיום שמועה. לפיכך אם באה לו שמועה על אביו ואמו לאחר י"ב חדש, אינו נוהג אלא יום אחד אף בגזירת שלושים.
אם שמע שמועה ביום השלושים שחל בשבת או ברגל ובמוצאי שבת או רגל היא תהיה שמועה רחוקה, נוהג לאחר השבת או הרגל כדין שמועה רחוקה שעה אחת ובשבת ורגל אסור בדברים של צנעה. השומע שמועה רחוקה בשבת או ברגל, אינו נוהג אפילו דברים שבצנעה, ולמוצאי שבת ורגל נוהג שעה אחת.
דיני האבלות
מנהגי האבילות כוללים תשעה איסורים:
כמו כן חלים על האבל שני חיובים, אך למעשה הם אינם נוהגים היום:
תספורת
המקור לכך שהאבל אסור בתספורת הוא מהאזהרה שהזהיר משה רבנו את אלעזר ואיתמר בני אהרון, כמות אחיהם נדב ואביהוא:. מכאן לומדים שכל המתאבל אסור לספר שיערו אלא מגדל את שיערו פרע. וכשם שאסור לגלח שיער ראשו כך אסור לגלח שיער זקנו וכל שיער שיש בו. אסור לגלח שפה וליטול ציפורניו בכלי אבל בשיניו או שנוטל ציפורן בציפורן מותר.
כביסה, רחיצה וסיכה
המקור לכך שהאבל אסור לכבס בגדיו ולרחוץ גופו ולסוך הוא מהפסוק שמכאן לומדים שיש לקיים דין אבלות בלבישת הבגדים ולא להחליף לבגדים חדשים ומגוהצים. הרחיצה אסורה מכיוון שגם היא בכלל "סיכה" והיא נחשבת כהכנה לסיכה, כמו שנאמר. וכשם שאבל אסור בכיבוס בגדים כך אסור ללבוש בגדים לבנים חדשים ומגוהצין. מי שהוא איסטניס (בעל גוף מפונק במיוחד) ויש לו צער מכך שאינו רוחץ את גופו, מותר לו להתרחץ במים פושרים. כיום, במקומות חמים בהם הזיעה מרובה, נהוג להחשיב את תושבי המקום כ"אסטניס", מכיוון שבמקומות חמים בהם הזיעה מרובה והמנהג הוא להתרחץ בכל יום, צער גדול הוא לאדם שלא להתרחץ - לכל הפחות במים פושרים.
כיום המנהג הנפוץ הוא, שאותם הבגדים הצמודים לגוף ומתלכלכים ביותר מזיעה, נוהגים להחליפם. אך הבגדים העליונים כחולצה וכדומה אין להחליף לבגד מכובס, אלא אם כן לבשו אותו לפני האבלות. במקרה שאין לו בגד שלבש קודם, יש שכתבו להתיר לזרוק את הבגד על הארץ וללכלכו קצת עד שלא יראה כל כך כבגד מכובס, ברמ"א מובא שנוהגים שאחר ילבש את הבגד, אפילו לזמן קצר, ואז יוכל האבל ללבוש אותה.
אסור לסוך גם חלק מהגוף, אך אם נעשית אך ורק כדי להעביר את הזיעה, מותר.
אסור להתרחץ במים חמים אפילו חלק מהגוף, אבל מותר לרחוץ פניו ידיו ורגליו במים קרים.
יחסי אישות
יחסי אישות אסורים, כמו שנאמר על דוד המלך לאחר מלאות שבעת ימי האבל על מות בנו: שמכך נראה שהיה אסור מקודם. אך יחוד עם אשתו מותר. כמו כן אסור להינשא בשבעת ימי האבלות.
נעילת מנעלים
אסור לנעול נעלי עור. נוהגים לנעול נעליים מבד או חומר אחר שאינו עור. נעליים אלו, נוהגים לנעול גם ביום כיפור ובתשעה באב. המקור לאיסור הוא מהפסוק שנאמר ליחזקאל מכלל שכל העם, שהיו שרויים באותה עת באבלות היו אסורים. אדם ההולך בדרך לבדו מחוץ לעיר מותר לנעול נעליים עד שמגיע לעירו.
עשיית מלאכה
אסור לאבל לעשות מלאכה, לעבוד לצורכי רווח או בהתנדבות. כרמז לאיסור נאמר בפסוק, ומכאן למדו חז"ל . כמו כן אסור משא ומתן לצורך מסחר, ונסיעה לצורכי מסחר. איסור זה עומד וקיים גם על עני המתפרנס מן הצדקה כל שלושת ימים הראשונים ואחריהם, אם האבל עני כך שאם לא יעבוד לא יהיה לו כלל אוכל לאכול, עושה בצנעה בתוך ביתו והאשה טוה בפלך בתוך ביתה. שני אחים או שני שותפים שהיו בחנות אחת ואירע אבל לאחד מהן נועלין את החנות כל שבעה. קיימת עצה לכך: האבל מסלק את עצמו מהשותפות בקניין סודר בפני בית דין או בפני הקהל, ואז מותר השותף השני לעסוק במלאכה ואין אפילו חשש של מראית עין.
עיטוף
תקנת חז"ל היא שהאבל יכסה את ראשו בבגד כל שהוא באופן שיכסה במקצת גם את פיו והאף, תקנה זו היא רק כאשר אין אנשים שבאו לנחמו שאז מגלה את העיטוף לכבודם. כיום אין נוהגים לעשות עיטוף, מפני שלפי המנהג העכשווי הדבר נחשב למוזר, אך יש לנהוג בעטיפה קצת, ולמשוך את הכובע קצת למטה יותר לפני העיניים. יהודי תימן נוהגים לעשות עיטוף (בטלית) גם היום.
כפיית המיטה
כיום נפסק בשולחן ערוך על פי תשובה בספר אור זרוע המרחיב היתר מתקופת הגאונים ומבטל לחלוטין את המנהג:
שמחה
האבל אסור באופן כללי בכל שמחה וצחוק. דין זה קיים זמן ארוך יותר מאשר שאר ההלכות שקיימים רק בימי השבעה; הם קיימים שלושים יום, אך באבל על אחד מהוריו האיסור לשמוח ולהשתתף בשמחות קיים שנים עשר חודש, מסיבה זו, אסור לו בשבעה להרים תינוק ולישא אותו בחיקו שמא יבוא לידי שחוק. אסור להשתתף בחתונות בשעה שהתזמורת פועלת בכל זמן זה. יש המתירים לאבל להיכנס לחתונה באופן חלקי לאכלו יחד עם המלצר, אך הרמ"א פוסק כדעת האוסרים, אך מותר לו לשהות בחתונה כמלצר ולאכול את המנה בביתו ולא באולם.
אסור להיכנס למקום החופה שלא בשעת האכילה והתזמורת, כדי לשמוע הברכות יש מתירים, ויש האוסרים אלא יעמוד מחוץ למקום כדי לשמוע הברכות. אם החופה מתקיימת במקום אחר מהחתונה כגון בבית הכנסת יש המקילים להיכנס מיד אחר השבעה, אך הרמ"א פוסק כדעת האוסרים.
אם האבל הוא אחד מאנשים המובילים את החתן והכלה לחופה, מותר לו לעשות זאת בזמן האבל אחרי השלושים, ואף מותר לו ללבוש בגדי שבת באותה שעה, אך גם באופן זה אסור להשתתף בשמחת החתונה עצמה אלא אם כן קיום החתונה תלוי בכך שהוא ישתתף בה.
קיים איסור נישואים לאבל.
הלוויה
בתחילת ההלוויה, שקרויה גם "חסד של אמת", קורעים לאבל קריעה סמלית בחולצתו - לילדי הנפטר קורעים בצד שמאל באזור הלב ("עד שמגלים את ליבו"), ולשאר האבלים בצד ימין באותו מקום, לאות אבל. במהלך הטקס, לפני ואחרי הקבורה, נהוג להספיד את הנפטר ולספר בשיבחו ובמעלותיו, להוציא חודשים מסוימים בהם אין מספידים, כמו בחודש ניסן. כמו כן, אומרים האבלים ביחד תפילת "קדיש יתום" ולעיתים גם מספר תפילות נוספות לעילוי נשמת המת. על פי מנהג ירושלים אין צאצאי הנפטר מלווים אותו לבית הקברות עצמו. בתהליך הקבורה טומנים באדמה את גופת הנפטר לבוש בתכריכים לבנים, כשם שגונזים ספר תורה שנפסל, באשר היא היוותה לפי האמונה הדתית משכן לנשמה נצחית בחייו, וגם כחלק מהאמונה בהשארות הנפש ותחיית המתים. בספר ההלכה "קיצור שולחן ערוך" קובע: "משנקבר המת ונגמרה סתימת הקבר בעפר, מיד מתחילה האבלות". החל מרגע זה מתחילים דיני השבעה.
שבעה
לאחר הלוויה האבלים "יושבים שבעה" – שבעה ימים שבהם האבלים יושבים בבית ואסור להם לצאת אף לדבר מצווה, וחבריהם ומשפחתם באים לנחמם. במהלך השבעה אסור האבל בשגרה היומית וברבות מהנאות החיים: לימוד תורה (למעט לימוד דיני האבל), יציאה מהבית, מלאכה, רחיצה, סיכה, נעילת הסנדל, תשמיש המיטה, שאילת שלום, ביגוד חדש, גיהוץ, גילוח ותספורת, בילויים וכל מיני שמחה. המקפידים באבלות יושבים את השבעה על הרצפה או על ספסל נמוך מאוד, ויש אף מחמירים לישון על מזרן שמונח על הרצפה במהלך השבעה.
שלושים
השלושים נמנים החל מיום הקבורה, כלומר, 23 יום לאחר תום השבעה. במהלך השלושים חלים על האבלים דיני אבלות, אבל במידה פחותה בהרבה מימי השבעה. אסורה תספורת או גילוח ונטילת ציפורניים, אסור להתחתן (אלא אם כן התאריך נקבע קודם), רחיצה מותרת - אך אשכנזים נוהגים שלא לרחוץ במים חמים.
תום השלושים
ביום השלושים נוהגים לעלות שוב לבית הקברות לטקס של גילוי מצבה שנבנית בימים שקדמו לכך. לאחר מכן רשאים להסתפר ולהתגלח, להוציא את הבנים ואת הבנות, שעבורם איסור התספורת אינו פוקע אלא עד שיעור של "עד שיגער בו חברו", ונוהגים עד שלושה חודשים.
אישה רשאית להתחתן שלושה חודשים לאחר מות בעלה. גבר צריך להמתין שיעברו שלוש רגלים ממות אשתו. ההסבר להבדל: הפוסקים העריכו שגבר יתקשה יותר לשכוח את רעייתו, ועל כן על נישואין מוקדמים יותר יעיב זיכרון אשתו הראשונה.
שנים עשר חודש
אבלות על אב ואם שונה בהלכה היהודית מאבלות על קרוב משפחה אחר, בכך שהיא נמשכת תקופה ארוכה יותר - שנים עשר חודש ולא חודש אחד בלבד. הטעם לכך הוא חובת כיבוד הורים. בפרק זמן זה נמנעים האבלים מאירועים המבטאים שמחה מיוחדת כגון השתתפות בחתונת אחרים (אך במקרה הצורך, יש דרכים הלכתיות לאפשר נוכחות בחתונה), השתתפות במסיבות והימנעות מקניית מלבושים חדשים, וכן אסור לשמוע מוזיקה. כמו כן האבל אינו מסתפר עד "שיגערו בו חבריו" (כלשון ההלכה). אחד עשר חודש אחר הקבורה נוהגים האבלים על הוריהם לומר קדיש יתום פעמים אחדות בכל אחת מהתפילות: שחרית, מנחה וערבית. הסיבה למנהג זה היא שעל-פי היהדות אמירת הקדיש מצילה את הנפטר מדין גיהנום. במקומות רבים אף נוהגים, שהאבל עובר לפני התיבה בכל התפילות (חוץ מאשר בימים של שמחה, כגון: שבת, ראש חודש, או יום טוב). כמו כן, למנהגים מסוימים, עולה האבל לתורה בכל "קריאת התורה" המתרחשת בשנת אבלותו.
נחלקו הפוסקים האם ניתן לומר על פי הכלל הידוע "מקצת היום ככולו", שדי לנהוג אבלות בבוקרו של היום האחרון של י"ב חודשי האבלות, כמו שדי לנהוג אבלות בבוקרו של היום השביעי של ימי האבלות. התרומת הדשן, קובע שלא ניתן לומר על היום האחרון שמקצתו ככולו, כי אם כן, היינו צריכים לומר ש"מקצת החודש ככולו", כי מכיוון דין האבלות מוזכר בתלמוד כ"י"ב" חודש" נמצא שהוא תלוי במספר החודשים העובר ולא במספר הימים, וברור וידוע שאין כך ההלכה. אך הרדב"ז חולק עליו סובר שהמספר "12" חודש הוזכר רק כסימן מקוצר למספר הימים - 355 יום. לדעתו יש להקל ולומר שניתן לומר גם "מקצת היום ככולו", מפני שספק דרבנן לקולא. לעומת זאת, בערוך השולחן נפסק להלכה להחמיר.
בחלק מקהילות צפון אפריקה, ובפרט ביהדות אלג'יריה, נהגו לכנות את טקס הסיום של תקופות האבלות השונות בשם הֶסְגֵּר (או הַסְגִּיר), שמבטא את היסגרותו של האבל בביתו.
שמו של הטקס מבוסס על הפסוק: ”וְרָאָהוּ הַכֹּהֵן בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי וְהִנֵּה הַנֶּגַע עָמַד בְּעֵינָיו לֹא פָשָׂה הַנֶּגַע בָּעוֹר וְהִסְגִּירוֹ הַכֹּהֵן שִׁבְעַת יָמִים שֵׁנִית” (ויקרא, י"ג, ה').
בדומה למצורע, על פי ההלכה היהודית, אדם אשר נמצא באבל מסגיר את עצמו בבית במשך שבוע.
כהרחבה לרעיון הזה, השם הֶסְגֵּר נמצא בשימוש לציין את סוף השבעה, סוף החודש, ה 11 חודש, השנה וכן יום הפטירה בכל שנה שלאחר מכן.
רעיון נוסף מאחורי המושג הֶסְגֵּר הוא עניין של סגירת מעגל נוסף בסוף של כל תקופת אבל.
ניתן למצוא מקור ופירוט של טקס ההֶסְגֵּר בספר "חסד ואמת" לרב אליהו גג' על מנהגי אלג'יר.
יום זיכרון
ביום השנה לפטירה על פי התאריך העברי (הידוע בעדות אשכנז בשם יארצייט),יש הנוהגים שהאבל צם, וכן נוהגים להוסיף בלימוד תורה. כמו כן נהוג כיום לתרום לבית הכנסת מעט אוכל ומשקה על מנת שהציבור יברכו על האוכל את ברכות הנהנין. הברכות הן לעילוי נשמת הנפטר. בקרב עדות אשכנז מקובל לעשות זאת לאחר תפילת שחרית, ובקרב עדות הספרדים מקובל לעשות זאת בעיקר בין מנחה לערבית. ביום השנה נהוג גם שבני המשפחה וחברים פוקדים את הקבר, וקוראים פרקי תהילים. עוד נהוג ביום השנה לומר קדיש, להדליק נר נשמה שבנוי לדלוק במשך כיממה שלמה. כמו כן, לדעות שונות, ביום זה עובר לפני התיבה האבל בכל התפילות (ערבית, שחרית ומנחה). מנהגים נוספים: עליה למפטיר בשבת לפני יום השנה; עליה לתורה ביום השנה; ועוד.
אבלות ישנה
לעיתים יש ביהדות אבל על דבר שקרה בעבר ועברו ימי אבלו. כלומר, חזרה השגרה לחיים ואז מכניסים שוב את האבל וחוזרים להתבונן בו. כשמעוררים מחדש אבלות שעברה, זה נקרא אבלות ישנה. בדרך כלל המושג מתייחס לאבלות על חורבן בית המקדש.
דוגמאות לכך הן ימי הזיכרון, וצומות החורבן. בגלל ההבדל שבין אבלות חדשה לאבלות ישנה, גם סדר הדברים הוא אחר. באבלות חדשה, מגיע המאורע עליו מתאבלים, אז מתאבלים עליו ויוצאים מהאבל לאט לאט. לעומת זאת, באבלות ישנה המטרה היא לעורר את הרגש לצער שעבר מזמן ולכן התהליך הוא אחר - לאט לאט נכנסים לאבל עד שמגיעים לשיאו. דוגמה לכך הם ימי בין המצרים ואחריהם תשעת הימים ושבוע שחל בו, כשמגיעים לבסוף לצום תשעה באב. לעומת אבלות חדשה שתהליך ההשתחררות הוא ארוך, באבלות ישנה התהליך מואץ. בתשעה באב עצמו, אחרי חצות, כבר מפסיקים חלק מדיני האבלות. חלקם מפסיקים בערב, וחלקם נשארים עד חצות היום למחרת. בעשירי באב, בסוף היום, כבר חוזרים לשגרה מלאה.
ביזנטיון
היסטוריה
ביזנטיון נוסדה על ידי מתיישבים יוונים מן העיר מגארה סביב 657 לפנה"ס. לפי מסורת עתיקה היא נקראה על שם מנהיגם של המתיישבים, ביזאס. בתחילת המאה ה-6 לפני הספירה נשלטה ביזנטיון בידי ממלכת פרס לאחר שנכבשה על ידי אוטאנס, ומאוחר יותר הצטרפה לליגה האטית-דלית כבת חסותה של אתונה. ביזנטיון מרדה באתונה פעמיים, בשנת 440 לפנה"ס ובשנים 408 - 411 לפנה"ס, אך שתי המרידות דוכאו. בשנת 405 לפנה"ס נכבשה על ידי ספרטה, אך חזרה לידי אתונה בשנת 390 לפנה"ס. היא הצליחה לעמוד במצור שהטיל עליה פיליפוס מלך מוקדון בשנים 339-340 לפנה"ס, אך מספר שנים לאחר מכן הכירה בשלטון בנו, אלכסנדר הגדול, עליה.
במאה ה-2 לפנה"ס הייתה ביזנטיון בת בריתה של רומא, ומאוחר יותר שילמה לה מיסים.
על פי המסורת הנוצרית, אנדראס הקדוש מינה בשנת 38 את איסטכיס לבישוף הראשון של ביזנטיון וזה הבסיס לפטריארכיה של קונסטנטינופול.
הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס צר על העיר בשנים 196-193 לספירה והרס אותה, כנקמה על שתמכה ביריבו פסקניוס ניגר. מאוחר יותר שוקמה והורחבה ביזנטיון על ידי הקיסר הרומי קונסטנטינוס שחנך אותה מחדש ב-330 כבירתה החדשה של האימפריה הרומית והסב את שמה לקונסטנטינופול.
מאז חלוקת האימפריה הרומית ב-395 שימשה במשך אלף שנה בירתה הבלתי מעורערת של האימפריה הרומית המזרחית. אימפריה זו מכונה על ידי היסטוריונים מודרניים האימפריה הביזנטית על שם שמה המקורי של העיר. כיום נקרא שמה איסטנבול, הגדולה בערי טורקיה.
העליות בשנים 1700–1881
בגלי העליות לארץ ישראל מראשית המאה ה-18 ועד הרבע האחרון של המאה ה-19 עלו מעת לעת אלפי עולים, שתרמו לגידולו והתפתחותו של כלל היישוב היהודי בארץ ישראל באותן שנים. העולים ביססו וחיזקו את קיומו הרעוע של היישוב היהודי והחלו ביוזמות חדשות. ממחצית המאה ה-19 ניכרו תמורות רבות ביישוב היהודי, בסיועם של ארגונים יהודים בתפוצות ובארץ ישראל, ובשל התערבותן והשפעתן הגוברת של המעצמות הזרות. בשנת תרמ"ב 1881, בתקופת היישוב הישן ולפני תחילת גל העלייה הראשונה, נאמד היישוב היהודי כ-26,000 נפש על אף האסונות והפגעים הקשים שפקדו את היישוב ואת הארץ במהלך תקופה זו.
בשלהי המאה ה-17
תנועת הגאולה שעורר בתורו משיח השקר שבתאי צבי וההתנגדות לה בקרב רבים מיהודי ארץ ישראל והתפוצות, בשנות השישים של המאה ה-17 הסתיימה בכישלון והתרסקות, כאשר התאסלם ב-1665 לפקודת השלטונות העות'מאניים, אולם הטלטלה הרעיונית והרגשית ברחבי עולם היהודי לא שככה והמשיכה בהסתר. המתח המשיחי שצמח בתקופת הפולמוס עם השבתאים שרד זמן רב בתודעתם ובליבם של רבים בתפוצות ישראל. אישים שונים, שבתאים ושאינם שבתאים, ערכו חישובי קיצים, לפיהם ציפו המאמינים לעת קרובה של גאולה. השנים 1700, 1706, 1740 ושנים נוספות חושבו כמסוגלות לביאת המשיח. צפייה זו באה לידי ביטוי ברצונם ונסיונותיהם לעלות לארץ ישראל. בין העולים היו שבתאים נסתרים, וכאלה שלא היו מספיחי השבתאות, חלקם מקובלים ותלמידי חכמים ומנהיגי קהילות. ביניהם רבי יהודה חסיד, רבי אברהם רוויגו, נחמיה חיון, הרופא ד"ר יצחק קנטריני, הרמח"ל - רבי משה חיים לוצאטו, רבי ישראל יעקב אלגאזי, רבי רפאל טריביש, רבי חיים אבולעפיה, רבי חיים בן עטר, רבי פרץ בן משה ורבי שמחה מזאלוזיץ.
בן-ציון דינור כותב על תקופה זו:.
במאה ה-18
מבין העליות והאישים שעלו לארץ ישראל בתקופה זו ניתן לציין גם את האירועים הבאים:
בשנת 1700 הגיעה לארץ שיירת העולים בראשות רבי יהודה חסיד, לאחר מסע עלייה מרובה תחנות באירופה במהלכו הצטרפו לשיירה עולים מארצות שונות עדי לכדי 1500 איש. כאלף איש מהם עלו לבסוף בשתי שיירות מקושטא ומוונציה לירושלים. (באותה עת מנתה כל אוכלוסיית היהודים בעולם פחות ממיליון נפש). בשנים הסמוכות לפני עלייתם לארץ, נעשו הכנות בשיתוף עם היישוב האשכנזי בירושלים והוקמו עבורם 40 בתים לדירות וכן הוקמו בית כנסת, בית מדרש, מקווה ובורות מים לקליטתם הראשונית. המאה הקודמת בארץ ישראל התאפיינה בדלדול ניכר של כל היישוב היהודי, כך שעלייה זו הביאה בבת אחת לכמעט הכפלת מספר היהודים בירושלים שמנו ערב העלייה כ-1200 נפש. לדעת ההיסטוריון בן-ציון דינור סימנה החבורה את ראשית בנייתו וכינונו של היישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה (היישוב הישן), על אף שגם לפני כן התקיים בה יישוב יהודי וותיק, רבים ממנו ממוצא ספרדי אשר הגיעו לארץ מעת לעת מרחבי האימפריה העותמאנית וכן משאר התפוצות. לימים בעקבות התעמרות מוכוונת של השלטון בעקבות פרשיית חוב של קהילת רבי יהודה החסיד יימנעו אשכנזים באשר הם, מלהיכנס לירושלים ולהקים בה קהילה, עקב חשש מאסר מיידי. חשש שיוסר רק לאחר כמאה שנים.
בשנת 1701 בקירוב, עולה רבי אפרים נבון מטורקיה, ומצטרף לישיבת "נוה שלום" שייסד רבי יצחק די מאיו (התקיימה לפחות עד 1847). בירושלים המצב היה קשה ליהודים, והם סבלו מהתנכלויות רבות מצד השלטון. לפי התיאורים השונים, הוטלו על היהודים מסים רבים, קנסות וגזרות שונות. בעקבות כך יהודים רבים ברחו מהעיר, הרב נבון נשאר בעיר ולאחר כעשור שימש בה כמנהיג היהודי הכמעט יחידי בה.
בשנת 1702 הקים אברהם רוויגו בירושלים ישיבה אשר שימשה בית היתר חלק מסיעת ר' יהודה החסיד. (מוסד זה התקיים לפחות עד 1835).
בשנת 1718 בקירוב עלה הרב המקובל עמנואל חי ריקי מאיטליה לצפת. חיבוריו בתורת האר"י והפצתה באירופה השפיעה גם על התפתחות תורת החסידות. בערוב ימיו חזר ועלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים וניסה לייסד בה מרכז ללימוד משנתו.
בשנת 1726 הוקם ועד פקידי קושטא אשר יסייע רבות לעלייה ולישוב היהודי בארץ ישראל. בעקבותיו יוקמו גופים דומים במדינות בעלות השפעה ושבהן קהילות יהודיות משמעותיות.
בשנת 1733 ניסה הבעש"ט לעלות אך נאלץ לשוב על עקבותיו בטרם הצליח.
הגם שהבעש"ט לא הצליח לעלות הרי שלמעשהו היה רושם רב כך שבשנים לאחר מכן התעוררה עליית חסידים לארץ ישראל.
בשנת 1737 עלה מטורקיה רבי גדליה חיון והקים בירושלים את ישיבת המקובלים בית אל, מוסד חשוב אשר הביא לבואם של חכמים נוספים; ביניהם ר' ישראל יעקב אלגאזי ובנו ר' יום טוב אלגאזי, שלימים שימשו בתפקיד הראשון לציון. הישיבה קיימת ובולטת עד היום. באותה שנה הוקמה גם "ישיבת גדולת מרדכי". (התקיימה לפחות עד שנת 1840).
בשנת 1740 הקים ועד פקידי קושטא בסמוך לנמל יפו אכסניה ליהודים העולים לרגל לירושלים, ואשר היה החאן היהודי היחיד שפעל בעיר עבור עולים יהודים. המבנה נודע גם בשם "בית זונאנה" על שמו של רבי יעקב בן דוד זונאנה, הגביר היהודי שרכשו, וכלל גם מקווה טהרה. ומתקופה זו החלה להתפתח ביפו קהילה יהודית.
בשנת 1740 הגיע לטבריה הרב חיים אבולעפיה מאיזמיר בראש משלחת של עשרות אנשים, ובברכת מושל הגליל דאהר אל עומר, חידש את היישוב היהודי בטבריה אשר היה חרב במשך 70 שנה. רבי חיים אבולעפיה התמסר להתפתחות העיר ודאג למקורות פרנסה ליושביה. הוא בנה בעיר בית כנסת מפואר, סלל דרכים, הקים חנויות ליום השוק, בית בד לשמן שומשמין ו-בית מרחץ. בעידודו נרכשו שדות וכרמים באזור וכן בשפרעם, פקיעין, ובעזרת שלמה עבדי גם בכפר יאסיף. הרב אבולעפיה סייע בקליטתם של עולים נוספים מטורקיה, צפון אפריקה ומזרח אירופה.
חידוש היישוב העברי בטבריה עשה רושם רב בגולה, לפיכך, התגברה העלייה לארץ. בתקופה זו עלה רבי אלעזר רוקח אבי משפחת רוקח; וכן, בשנת תק"א (1741) עלו ר' חיים בן עטר עם משפחתו, עשרות תלמידיו ובני משפחותיהם ממרוקו ומאיטליה בדרכם מעכו לטבריה פגשו בעיר קבוצת עולים מפולין.
בשנת 1743 עלה רבי משה חיים לוצאטו עם משפחתו וכמה מתלמידיו מהולנד לעכו והגליל.
בשנת 1743 הוקמה בירושלים "ישיבת כנסת ישראל" בראשות אור החיים ובחסות יהודי איטליה. (התקיימה לפחות עד שנת 1866)
בשנת 1747 עלה ר' אברהם גרשון מקיטוב גיסו של רבי ישראל בעל שם טוב והתיישב בחברון, ואחר הצטרף לישיבת המקובלים בית אל בירושלים.
בשנת 1748 הוקמו בירושלים מוסדות ישיבת חסד לאברהם ובנין שלמה (התקיימה לפחות עד 1922).
בשנת 1751 הצטרף ר' שלום שרעבי מתימן לישיבת בית אל, ואף עמד בראשה ובהנהגת ירושלים, לימים עמדו בראשה גם שני בניו.
בשנת 1757 הקימו יהודים יוצאי קושטא בירושלים את "ישיבת דמשק אליעזר" בחסות יהודי טורקיה.