cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריך מילקה
משפטו ואחריתו
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי במזרח גרמניה התפטר מילקה מתפקידו וכעבור שנה (אוקטובר 1990) נעצר באשמת רצח קציני המשטרה שביצע בשנת 1931. התביעה נעזרה במסמכים שהתגלו בכספת בביתו של מילקה, ובהם חומר החקירה המקורית ובמסמכים נוספים. מילקה נדון באוקטובר 1993 לשש שנות מאסר וזכה לשחרור מוקדם כעבור פחות משנתיים. ההליכים נגדו הופסקו בשנת 1998 בגלל בריאותו הרופפת.
מילקה היה צייד נלהב והחזיק בבעלותו שטח ציד בו עסק בפעילות זו לצד בכירים מהמפלגה הקומוניסטית בארצו ובברית המועצות. מילקה גילה גם חיבה לכדורגל, ובשנים 1979–1988 סייע לקבוצת דינמו ברלין, שהוא היה פטרונה, לזכות עשר פעמים ברציפות בתואר האליפות ליגת העל של מזרח-גרמניה. מילקה נקט לצורך כך במגוון פעולות שחרגו הרבה מתחום הספורטיבי.
פורמולה 2 עונת 2019
עונת 2019 בפורמולה 2 היא העונה השלישית בה התקיימה אליפות הפורמולה 2 המאורגנת על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). קטגוריית מרוצי הפורמולה 2 מדורגת כרמה השנייה של מרוצי מכוניות גלגל-פתוח אחרי הפורמולה 1 בהתאם לתוכנית השלבים הגלובלית. אירועי האליפות התנהלו במקביל לאירועי הקטגוריה הבכירה. ניק דה פריס זכה באליפות הנהגים, קבוצת DAMS זכתה באליפות היצרנים. במהלך המרוץ התשיעי בעונה, שהתקיים בבלגיה, נהרג אנטואן הובר בתאונה. לאחר שהתנגש בקיר ולאחר מכן נפגע על ידי מכוניתו של חואן מנואל קוריאה. בעקבות כך בוטל המרוץ ומרוץ הספרינט ביום למחרת.
שיטת הניקוד
הנקודות ניתנות לעשרת הנהגים המהירים במרוץ הפתיחה ולשמונת הנהגים המהירים במרוץ הספרינט. 4 נקודות נוספות ניתנות לנהג המזנק מהפול פוזישן במרוץ הפתיחה. 2 נקודות נוספות מוענקות לנהג שקובע את זמן ההקפה המהירה בכל אחד משני המרוצים, בתנאי שסיים באחד מעשרת המקומות הראשונים.
הזינוק למרוץ הספרינט נקבע בהתאם לסדר הסיום של מרוץ הפתיחה, כאשר שמונה המקומות הראשונים נקבעים בסדר הפוך לתוצאות שמונה הנהגים הראשונים במרוץ הפתיחה, כך שנהג שהגיע למקום שמיני במרוץ הפתיחה יזנק מהמקום הראשון במרוץ הספרינט. לא מוענקות נקודות נוספות על זינוק מהפול פוזישן במרוץ זה.
אדריכלות בארצות הברית
האדריכלות האמריקאית (האדריכלות שבארצות הברית) כוללת מגוון רחב של סגנונות אדריכליים החל מהתקופה הפרה-קולומביאנית ועד ימינו. כמעצמה עולמית רב-לאומית המבוססת על קולוניאליזם אירופאי, הושפעה האדריכלות האמריקאית מסגנונות רבים וכן השפעתה על סגנונות אדריכלות בשאר העולם הייתה רבה.
אדריכלות ורנקולרית ופרה-קולומביאנית (עד המאה ה-15)
המבנים העתיקים ביותר היום על שטחה ארצות הברית, הם מבנים אינדיאנים באזור דרום מערב המדינה והם בני כ-1000 שנה. באזור ניו מקסיקו קיימים מספר כפרים עתיקים המכונים פואבלו (Pueblos) המייצגים את האדריכלות הוורנקולרית של האינדיאנים. אדריכלות זו מאופיינת בבנייה באדמה. אדריכלות פרה-קולוניאלית מרשימה קיימת גם בהוואי, שם מקורותיה הם פולינזיים ומתאפיינים בבנייה אחרת לגמרי.
התקופה הקולוניאלית (מהמאה ה-16 עד המאה ה-18)
כאשר יבשת אמריקה יושבה על ידי האירופאים החל ממתחילת המאה ה-16, סגנונות האדריכלות האירופאים יובאו אליה. עיקר ההשפעה הייתה אדריכלות הבארוק הספרדי שהשפיעה רבות האדריכלות בכל יבשת אמריקה, בעיקר מרכז ודרום אמריקה. סגנון אדריכלות זה ניכר בעיקר בדרומה ומערבה של ארצות הברית, שכן שטחים אלו היו חלק מההתיישבות הספרדית. לצפון מזרח ארצות הברית, שיושב בעיקר על ידי האנגלים, יובאה בעיקר האדריכלות האנגלית של אותה תקופה. שני סגנונות אלה המופיעים באמריקה מכונים "אדריכלות קולוניאלית".
אדריכלות האומה הצעירה
החל משנות ה-70 של המאה ה-18, עם מלחמת העצמאות האמריקאית, נפוצה הבנייה של מבני ממשל ומבני ציבור פדרליים בארצות הברית. בחיפוש אחר סגנון אדריכלי שישקף את הדמוקרטיה החדשה שזה עתה נולדה התפתחה בנייה שכונתה אדריכלות נאו-יוונית (The Greek Revival Architecture). כמו כן מבנים רבים נבנו בסגנון האדריכלות הפלדיאנית שהגיעה מאנגליה ואדריכלות נאו קלאסיציסטית שהייתה נפוצה גם באירופה.
עיקרה של האדריכלות הקלאסית המחודשת הייתה בבנייה של העיר וושינגטון בסוף המאה ה-18 אליה הועברה הבירה האמריקאית מפילדלפיה. סגנון הבנייה הרשמי שבין 1785 עד 1815 זכה לכינוי "ארכיטקטורה פדרלית" (en) בתולדות האדריכלות האמריקאית. בניין הקפיטול, הבית הלבן ומבני ציבור וממשל מפורסמים נוספים נבנו באותה תקופה ובסגנון זה.
אחד האדריכלים הפעילים ביותר בתקופה זו היה תומאס ג'פרסון, איש עידן האורות ונשיאה השלישי של ארצות הברית. בתפישתו, האדריכלות הממסדית של האומה צריכה לשדר צדק ודמוקרטיה. אדריכל בולט נוסף מתקופה זו שבנה מבנים בסגנונות נאו-קלאסיים הוא בנג'מין לאטרוב, שנודע בעיקר בתכנון בניין הקפיטול. אדריכלים נוספים הם אשר בנג'מין, צ'ארלס בולפינץ', סמואל מקינטיר, אלכסנדר פאריס וויליאם ת'ורנטון.
סגנון תחייה נוסף שהתפתח בארצות הברית במאה ה-19 הוא הנאו-רנסאנס, התחדשות של אדריכלות הרנסאנס הצרפתי בעיקר, שהופיעה בעיקר במבני יוקרה ואחוזות באזור החוף המזרחי. דוגמה בולטת לסגנון זה היא אחוזת בילטמור שבצפון קרוליינה.
ראו גם:
המודרניזם בארצות הברית
האדריכלות המודרנית התפתחה באירופה על רקע השינויים החברתיים והטכנולוגים שהתחוללו בעקבות המהפכה התעשייתית. המהפכה התעשייתית חוללה שינויים רבים גם בארצות הברית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 אשר הובילו להתפתחות גדולה של הערים ובהתאם גם לשינויים באדריכלות. לעומת האדריכלות האירופאית שעיקרה נבע מתפישות סוציאליסטיות ועל רקע של מציאת פתרון מגורים להמונים, התאפיינה באדריכלות המודרנית בארצות הברית במאפיינים אחרים.
בהיבט העיצובי של המודרניזם, התאפיינה ארצות הברית בדומה לאירופה במעבר לאדריכלות נטולת קישוטים ופונקציונלית. הזרם האמריקאי שהוביל מגמה זו היה אסכולת שיקגו, סביב תחילת המאה ה-20. אסכולה זו הייתה התפתחות של האדריכלות הנאו קלאסית עם הפחתה של הקישוטיות לטובת פונקציונליות. לואיס סאליבאן, אחד האדריכלים המשפיעים ביותר באסכולה זו, תבע אף את המוטו של האדריכלות המודרנית: (הצורה נובעת מהפונקציה, ולא להפך). בעוד אסכולות אירופאיות כגון הבאוהאוס ואדריכלים מודרניסטיים שונים ניסו לעשות מהפכה סגנונית בצורה של מניפסטים ואידאולוגיה מודרניסטית חדשה (ראו: CIAM) התפתחות המודרניזם בארצות הברית לא הייתה מהפכנית אלא המשך טבעי של הסגנונות הקודמים שאפיינו את המדינה.
חלק מעקרונות הסגנון הבינלאומי, שהיה תולדה של המודרניזם, אומצו בארצות הברית בצורות שונות, בעיקר אחרי שנת 1933 שבה נסגר בית ספר הבאוהאוס אשר בגרמניה ואדריכלים אירופאים רבים היגרו אל מעבר לים. החשובים שביניהם הם מנהלי הבאוהאוס לשעבר לודוויג מיס ון דר רוהה וולטר גרופיוס שהשתלבו בענף הבנייה האמריקאי והשפיעו רבות על הבנייה המודרניסטית באמריקה.
באותה תקופה במקביל, היה פעיל מאוד בכל רחבי ארצות הברית האדריכל פרנק לויד רייט, אחת הדמויות החשובות ביותר באדריכלות האמריקאית בפרט ובאדריכלות המאה ה-20 בכלל. רייט צמח מתוך אסכולת שיקגו וגדל על ערכים אמריקאים שמרניים אותם שילב עם רעיונות המודרניזם. אחדים מהמבנים המפורסמים ביותר שלו, הנחשבים עד היום ליצירות מופת אדריכליות הם מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים בניו יורק ו"הבית על האשד" שנבנה בפנסילבניה בשנות ה-30.
צורה נוספת של האדריכלות המודרנית בארצות הברית הייתה האר דקו, סגנון שמקורו בצרפת בשנות ה-20. האר דקו היה פופולרי במיוחד בבנייה של מבני ציבור וגורדי שחקים בארצות הברית במחצית הראשונה של המאה ה-20. מבני אר דקו רבים נבנו בערים הגדולות בצפון מזרח המדינה וכן גם במיאמי ובלוס אנג'לס. בניין קרייזלר בניו יורק הוא אחד הידועים ביותר בסגנון האר דקו הקלאסי.
ראו גם:
התפתחות גורדי השחקים בארצות הברית
עם הגעת הצפיפות בערים האמריקאיות לשיאים חדשים בעקבות תהליך העיור של המהפכה התעשייתית החלו להופיע גורדי שחקים רבים כתוצאה מכך. המצאת המעלית באמצע המאה ה-19 והתפתחות תעשיית הפלדה בארצות הברית היו מנוף טכנולוגי להתפתחות של גורדי השחקים. מבנים רבי קומות החלו להיבנות בקצב עולה במרכזי הערים ניו יורק ושיקגו בסוף המאה ה-19 והיו למבנים הגבוהים ביותר בעולם באותה תקופה. משנות ה-80 של המאה ה-19 החלה תחרות לא רשמית בין בנייני שתי הערים כאשר כל מספר שנים בניין אחר זכה לתואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם". המירוץ החל למעשה בשיקגו, בה התפתח גם הסגנון המקומי של בנייני משרדים הרבי קומות בשם "אסכולת שיקגו". גורדי השחקים בעיר ניו יורק לעומת זאת הושפעו יותר מצריחי הקתדרלות הגותיות ונבנו ברוח התחייה הגותית, כדוגמת בניין וולוורת'.
במהלך המאה נבנו בניינים רבי קומות גם בערים נוספות ורבות בארצות הברית ובסגנונות אדריכליים שונים. ארצות הברית הובילה את העולם בתחום הבנייה לגובה כמעט עד סוף המאה ה-20 אז עיקר הבנייה של גורדי שחקים עבר למזרח הרחוק.
גורדי השחקים האמריקאים היו לא רק בניינים גבוהים ופרויקטים אדריכליים מרשימים אלא גם סמלים. בתוך ארצות הברית הם היוו סמל של עוצמה ויציבות עבור החברות אותן הם שירתו ומחוץ לארצות הברית הם סימלו את חוסנה הכלכלי של המדינה. מסיבה זו בין השאר, בחר ארגון אל-קאעידה לפגוע דווקא במטרה זו בפיגועי 11 בספטמבר. מאז אותם פיגועים חלה תפנית בגישה האמריקאית לנושא גורדי השחקים ובמספר השנים האחרונות שוקדים המהנדסים והאדריכלים על פתרונות חדשים לבנייה של בנייני משרדים גדולים.
פוסטמודרניזם
התרבות האמריקאית של אחרי מלחמת העולם השנייה הולידה את תפישת הפוסטמודרניזם שניכרה גם בתחום האדריכלות. האדריכלות הפוסטמודרנית החלה להתפתח לראשונה בארצות הברית בסביבות שנות ה-60. סגנון זה ביטל את רוב העקרונות של המודרניזם ואת רוב העקרונות האידאולוגיים באדריכלות בכלל. האדריכלות הפוסטמודרנית פרחה בארצות הברית משום שהתאימה לתרבות האמריקאית הצרכנית והקפיטליסטית, והיא סיפקה לציבור את מה שהוא רצה לראות בנוף העירוני.
הדעות בנושא האדריכלות הפוסטמודרנית הן רבות ומנוגדות, כאופיה של הפילוסופיה הפוסטמודרנית, אך היטיב לנסחן האדריכל האמריקאי רוברט ונטורי ב-1966. המשנה של ונטורי שהשפיע על אדריכלים פוסטמודרניסטים רבים יצרה, בעיקר בארצות הברית, אדריכלות אקלקטית, חסרת אידאולוגיה, קישוטית ולעיתים אף פופוליסטית. על אף שחלק ממאפיינים אלו נתפשים כשליליים, לא כך רואים הפוסטמודרניסטים את התוצאה של אדריכלות זו. אדריכלים אמריקאים פוסטמודרניסטים בולטים נוספים הם: פיליפ ג'ונסון ומייקל גרייבס.
זרם אחר שצמח מתוך האדריכלות הפוסטמודרנית הוא הדה-קונסטרוקטיביזם.
הדה-קונסטרוקטיביזם, כמו גם הפוסטמודרניזם, אינו סגנון אמריקאי ייחודי, אך התבלט מאוד במיוחד בארצות הברית.
אורבניזם ופרבור בארצות הברית
בשנת 1944 קיבל הממשל האמריקאי מספר החלטות שעודדו באופן ישיר בנייה של בתים פרטיים וייצור המוני של מכוניות פרטיות. התוכנית נועדה בעיקר לתמוך בוותיקי מלחמה ולעודד צמיחה כלכלית בארצות הברית. מאותה תקופה ובעיקר במהלך שנות ה-50 וה-60 צמחו הפרברים האמריקאים ומרכזי הערים החלו לאבד מחשיבותם ומרכזיותם, כפי שהייתה במחצית הראשונה של המאה ה-20. תהליך זה נקרא פרבור והוא היה בעל השפעה רבה על הנוף העירוני והאדריכלי של ארצות הברית.
הפרבר האמריקאי הטיפוסי הוא רשת רחובות ישרה (שתי וערב) השזורה באלפי בתים פרטיים מוקפים חצר. הפרברים מאופיינים בצפיפות אוכלוסין נמוכה במיוחד ובנגישות מקסימלית של כלי רכב פרטיים, עד כדי כך שהליכה ברגל ונסיעה בתחבורה ציבורית מוחלפים כמעט תמיד בתחבורה פרטית. תהליך הפרבור בארצות הברית משך עסקים רבים אל מחוץ למרכזי הערים ובנייה של קניוני ענק, עודד סלילה מאסיבית של כבישים מהירים ומרובי נתיבים וגרם בסופו של דבר להתדרדרותם הכלכלית של מרכזי הערים. כבר בשנת 1961 פרסמה הסופרת ג'יין ג'ייקובס את הספר "מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות" שבו הספידה את הערים האמריקאיות, בביקורת קשה על תהליך הפרבור. לספר זה הייתה השפעה רבה מאוד על תכנון הערים במאה ה-20. ערים אמריקאיות רבות מנסות כיום לעודד בקושי רב את התהליך ההפוך על מנת לפתח חזרה את מרכזיהן.
החלטה 1994 של מועצת הביטחון של האו"ם
האונדו"ף הוקם בשנת 1974 בהחלטה 350 (1974) כדי לפקח על הפסקת האש בין ישראל לסוריה לאחר מלחמת יום הכיפורים.
הדיון בהחלטה
במהלך דיונים, כמה מחברי המועצה - בהם צרפת, גרמניה, בריטניה וארצות הברית - הביעו דאגה מכך שהאלימות האחרונה לאורך הגבול של ישראל עם סוריה עודדה על ידי ממשלת סוריה בניסיון להסיט את תשומת הלב מהתקוממות פנימית בה כחלק מההאביב הערבי; עם זאת, רוסיה וסין התנגדו לדיון בנושאים אלה, בטענה שהנושאים אינם קשורים זה לזה, ולא היו על סדר יומה של המועצה.
ההחלטה
מועצת הביטחון קראה ליישם את החלטה 338 (1973) שדרשה לקיים משא ומתן בין הצדדים על מנת להביא להסדר של שלום במזרח התיכון. היא קראה לכל הצדדים לכבד את הסכם הפסקת האש משנת 1974, שנמצא ב"סכנה" עקב האלימות האחרונה. בינתיים, חברי המועצה בירכו על המאמצים של האונדו"ף ליישם את מדיניות אפס הסובלנות של המזכ"ל בנושא ניצול והתעללות מינית.
לבסוף, המזכיר הכללי התבקש לדווח לפני תום המנדט של האונדו"ף על צעדים ליישום החלטה 338 והתפתחויות במצב. הדו"ח של המזכ"ל בהתאם להחלטה הקודמת על האונדו"ף הצביע על כך שהמצב במזרח התיכון ממשיך להישאר מתוח עד שניתן יהיה להגיע להסדר, כאשר המזכ"ל מעודד את חידוש שיחות השלום שהופסקו בדצמבר 2008.
מועדון לקוחות
מועדון לקוחות הוא רישום של לקוח, של חנות מסוימת או של רשת שיווק, כחבר ברשימת הלקוחות של גוף זה. לעיתים מלווה הרישום במתן "כרטיס מועדון", המאפשר זיהוי מהיר של הלקוח כחבר המועדון, ולעיתים כרטיס המועדון הוא חלק מכרטיס האשראי של הלקוח. החברות במועדון הלקוחות מעניקה ללקוח הטבות שונות, כגון הנחה במחיר המוצרים.
מועדוני לקוחות הם כלי שיווקי חשוב, בז'רגון המקצועי הם נכללים במושג רחב היריעה "פרסום ישיר", "שיווק ישיר" או "שיווק ממסדי נתונים". בזכות כלי המחשוב מתאפשר לכל עסק לנהל לעצמו מסד נתונים על לקוחותיו ורשימת דיוור בהוצאה כספית מינימלית. שימוש נכון בשיווק באינטרנט מאפשר גם להקטין עלויות דיוור ואף לשנות הרגלי צריכה בסיסיים של לקוחות ולחסוך בעלויות השיווק וההפצה.
מטרת מועדון לקוחות
הבטחת נאמנות הלקוחות בעזרת פניה אישית יותר לטעם הלקוח הכוללת הטבות ושיתוף. מועדון לקוחות חייב להיות מאופיין ומוגדר. הקמת מועדון מחייבת שימוש בשבעה אלמנטים.
הטיפול בכל אחד מאלמנטים אלו והבנתם יכולים לאפשר בניית מועדון לקוחות, שמעבר למטרותיו המקוריות יהפוך ליחידת רווח משמעותית בארגון.
על הבונה מועדון לקוחות לשאול עצמו שלוש שאלות:
יש צורך לעבד את המידע שנאסף על הלקוח באופן שיאפשר למועדון להתייעל באופן שוטף. לפיכך יש צורך לעקוב אחר פעילות החבר ולשלבה עם ההטבות השונות, להגיע ל-100% דיוק באיסוף הנתונים, לשלב ולהתאים את המערכת למערכת החשבונאית ולנתח את המידע באופן שוטף לעומק. בעזרת פעולות אלה ניתן לבנות פרופיל לכל לקוח ולמקד פלחים שונים שייהנו מהטבות שונות. למעשה, ניתן לבנות מספר רב של מועדוני לקוחות שונים תחת מועדון גדול אחד. יש צורך באסטרטגיה עקבית ודינמית. (גורן 1996).
לא ניתן לבנות את נאמנות הלקוח לאורך זמן רק על בסיס הנחות והטבות כיוון שכוחות השוק מכתיבים מחירים דומים בין המשווקים השונים, יש צורך להציע ללקוח דרכי שיתוף בהליך קבלת ההחלטות ובהווי החברה. ובכך ליצור שילוב בין הרגש לאלמנט הכלכלי. ההטבות הרכות הן היוצרות את ההבדל בין מועדון לקוחות אחד למשנהו. הן ממוקדות יותר ומחירן נמוך יותר וניתן לשליטה. אלמנט חשוב נוסף הוא שירות לקוחות יעיל ואדיב, משמעותו לחברה היא קשר שוטף עם החבר שמביאה לאיסוף מידע שוטף על המצב בעיני הלקוחות וכן על המתרחש אצל המתחרים. גם על קשר זה להיות מתועד.
מדוע לקוחות מצטרפים למועדוני לקוחות
מחקר שנעשה על ידי סיגל אייזנברג וגלית בר ניב, סטודנטיות לתואר שני במינהל עסקים בבר-אילן, שסיכומו פורסם בירחון אותות (ניר 1998), בדק מדוע מצטרפים לקוחות למועדונים אלה. המחקר בדק 240 חברי מועדון משישה מועדונים בתחומים שונים. תוצאותיו מובאות בלוח הבא.
מחקר נפרד שביצעה רשת הום סנטר גילה כי חברי מועדון רוכשים כ-50% יותר מלקוחות מזדמנים. ניכר בבירור כי יש העדפה של הלקוח את מוצרי החברה "שלו" על פני מוצרים מקבילים. משמעות הנתון האחרון שהמלצת הלקוחות לחבריהם חזקה יותר בארץ מאשר באירופה וארצות הברית בשל גודל השוק המצומצם והאופי הישראלי, חשוב לזכור כי נתון זה עובד גם לכיוון ההפוך במקרה של חוסר שביעות רצון.
מהמחקר עולה כי מועדון לקוחות צריך להיות מרכז רווח ישיר או עקיף. הוא מגדיל גם את נתח הלקוח באופן ישיר ומגדיל את מעגל הלקוחות באופן עקיף, מועדוני הלקוחות בונים את נאמנות הלקוחות ויוצרים מערכת יחסים בין הלקוחות לחברה. וכמו בכל מערכת יחסים, ככל שאתה משקיע יותר כך אתה מקבל יותר.
אוניית צב
אוניית צב וכן גֶּאוֹבּוּקְסֶאוֹן וקוֹבּוּקְסוֹן (거북선) הם השמות בהם נקרא סוג של אוניית משוטים מלחמתית סְפוּנָה, בה השתמש הצי המלכותי הקוריאני בתקופת שושלת ג'וסון מתחילת המאה ה-15 עד המאה ה-19.
אוניות צב קדומות יותר, אלו הנקראות "גוויסאון" (귀선; 龜船), נזכרות לראשונה ברשומות של 1413 ו-1415 בספרי השנים של שושלת ג'וסון, בתיאור קרב ראווה בין גוויסאון לאוניית מלחמה יפנית. השימוש בהן התמעט ובסוף פסק לגמרי בתקופת השלום היחסי הארוכה בין קוריאה ליפן.
אוניות צב נטלו חלק בלחימה נגד הצי היפני במהלך שני נסיונותיו של טויוטומי הידיושי לכבוש את קוריאה בשנים 1598-1592, וההיסטוריוגרפיה המסורתית ייחסה להן חשיבות רבה במלחמה זו. ברם, חשיבות זו שנויה כיום במחלוקת, בין השאר מפני שמעולם לא השתתפו יותר מחצי תריסר אוניות-צב יחד בקרב ימי אחד. תכנון האונייה ועיצובה מיוחסים לשר הצי הקוריאני יי סון-סין. אוניות הצב שבנה היו מצוידות בחמישה סוגים שונים של תותחים, לכל הפחות. המאפיין הבולט ביותר שלהן היה גליף חרטום בצורת ראש דרקון, שיכול היה לירוק אש מלועו. כל אחת מן האוניות הייתה מחופה בסיפון שלם, מגן מפני מטר חיצים, כדורי מוסקטים וכלי נשק מתלקחים. הסיפון כוסה בדורבנות ברזל כדי למנוע מן האויב לפשוט על האונייה וללוכדה. הטענה, כי הסיפון היה מחופה בלוחות ברזל, עודנה שנויה במחלוקת.
You Oughta Know
"You Oughta Know" הוא שיר זוכה שני פרסי גראמי של אלאניס מוריסט. מוריסט כתבה את מילות השיר והלחינה אותן יחד עם גלן באלארד, מפיק האלבום. השיר מופיע באלבומה הבינלאומי הראשון של מוריסט, Jagged Little Pill. השיר, שהיה הסינגל הראשון של מוריסט, הציג את מוריסט כזמרת נועזת, פרובוקטיבית וזועמת, בשל מילותיו שתיארו מערכת יחסים כושלת. כמו כן, השיר נחשב כשיר פמיניסטי.
השיר הגיע למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100.
היסטוריה
You Oughta Know יצא ביוני 1995, שבועיים לפני צאת האלבום. תחילה לא זכה להשמעות רבות, אך זכה לפרסום לאחר שהושמע בתחנת הרדיו KROQ-FM כמה פעמים ביום. השיר הגיע אל המקום הראשון במצעד הרוק המודרני של מגזין הבילבורד בארצות הברית. השיר הזניק את הקריירה של מוריסט לשיאים ששום זמרת לא הגיעה אליהם לפני כן מבחינת הצלחה ומכירות. מילותיו כוללות קללות ומילות נקמה אלימה.
פלי ודייב נבארו, שהיו נגני הרד הוט צ'ילי פפרז, שמעו את קלטת הדמו, התעניינו במוריסט וביקשו לנגן ולעבד את השיר. השיר זכה בשני פרסי גראמי, שיר הרוק הטוב ביותר והביצוע הנשי ברוק. בנוסף, היה מועמד לשיר השנה, אבל הפסיד ל-Kiss from a Rose של סיל.
You Oughta Know נחשב לאחד מהשירים המצליחים ופורצי הדרך בשנות ה-90, וב-2003 נבחר על ידי VH1 במקום ה-12 ברשימת השירים הטובים ביותר ב-25 השנים האחרונות. במצעד שירי העשור של גלגלצ, השיר נכנס אל המקום ה-75.
נושא
קיימת שמועה שטוענת כי השיר נכתב על השחקן דייב קולייר, שהיה בעבר בן זוגה של מוריסט. מוריסט לא סיפרה על מי כתבה את השיר, אך קולייר טען שייתכן כי מילות השיר מדברות על היחס של סאגט אל מוריסט כשהיו זוג.
גאולה
גאולה היא שחרור והצלה של אדם או של קבוצה מצרה או משיעבוד. במשמעות המקראית יש יחס קרבה בין הגואל למושא הגאולה. ביהדות מכונה תיקון העולם העתיד לבא בשם "גאולה", ויש חובה הלכתית להאמין בה ולצפות לה. רבים בעם ישראל רואים בתהליכי השנים האחרונות ובשיאם קום מדינת ישראל את "אתחלתא דגאולה".
הגאולה ביהדות
בתנ"ך ישנם ביטויים רבים למושג גאולה: שחרור קרקעות ובתים משעבוד לאדם אחר, שחרור מעבדות, הצלה מצרה, פדיון תוצרת חקלאית מקדושת מעשרות, סיום אלמנוּת, הצלה ממוות, וכיוצא באלו.
אף כי המושג "גאולה" מתייחס למספר סוגים של גאולה, מקום מיוחד והתייחסות מיוחדת יש לגאולת עם ישראל וביאת ימות המשיח, הן בתנ"ך והן בתורה שבע"פ: תלמוד ירושלמי, תלמוד בבלי, הן במדרשים עתיקים, והן בשני חיבורי תורת הסוד המרכזיים: ספר הזהר, וספר עץ חיים המיוחס לתלמידו של האר"י הקדוש.
הציפייה לגאולת עם ישראל היא אחת החובות העיקריות ביהדות, ואף נקבעה בהלכה היהודית כמצוה שבעבודת הלב, כלומר בתפילה, שנתקנה על ידי אנשי כנסת הגדולה: תפילת שמונה עשרה.
כמו כן הוזכרה כיסוד ה-12 ב-13 עיקרי האמונה היהודית לרמב"ם. תפיסת הגאולה נשענת על האמונה במידותיו של ה', ביכולתו הבלתי מוגבלת, בצדקתו וברחמיו, בנוסף לכך, בתורה שבכתב נאמרו מצוות מיוחדות שיהיה ניתן לקיימן רק בזמן הגאולה, עובדה זו מוסיפה, מכיוון ועל-פי הדת, לא ניתן לומר על מצוות כי ניתן לקיים אותן ברוחניות, ומכאן ראיה נוספת על פי היהדות שהגאולה היא תקופה העתידה להתרחש בגשמיות דווקא.
בספרי הנביאים ניתן מקום מיוחד לתקווה לגאולה - הגלות היא עונש שבא על עם ישראל בשל חטאיו, ובעתיד תבוא הגאולה מידי אלוהים, אך אין ידוע מתי תבוא.
"המקור העיקרי לתקוות הגאולה היא האופטימיות ההיסטורית שבאמונת הייחוד, שיוצריה האמינו בכל להט אישיותם כי העולם נוהג לפי רצונו של האל הטוב והמיטיב. בשעת הגאולה יתגשמו הייעודים הפנימיים החבויים בהיסטוריה, ובכך תגיע הבריאה לכלל שלימות ושכלול. ברם, לפי דברי הנביאים, זמן קיומם והגשמתם של ייעודים אלה אינו קבוע מראש, שכן הוא תלוי במידה מכרעת בשיתוף מצד האדם".
גאולה רוחנית: בזרמים ביהדות הרפורמית וכן בדתות אחרת, התפתח רעיון הגאולה למישור הרוחני, שחרור האדם מהבלי העולם הזה ועולם החומר והיצר ומעלתו לספירות שמימיות. הגאולה הרוחנית היא גם ההתפתחות של רעיון הגאולה מהלאומי אל המישור הקהילתי והפרטי - במקביל לתהליכים דומים בתחומי מחשבה ותרבות אחרים.
גאולה בדתות אחרות
דת זרתוסטרה (אמגושיות), שהיא דת איראנית, מבטיחה שהגאולה תבוא לאחר היאבקות מכרעת בין האור (האמת) ובין החושך (הכזב).
לפי הדתות ההודיות גאולת האדם מגיעה על ידי ניתוק מהשיעבוד לחומר.
לפי הנצרות ישו גאל בעזרת ייסוריו את האנושות מהחטא הקדמון, ובעתיד יופיע פעם נוספת על מנת לגאול את האנושות מחטאיה(ראו: אפוקליפסה).
רעיון תחיית המתים מהווה את החוליה העיקרית של כל תורת הגאולה הנוצרית. הדבר מודגש באופן ברור ביותר בברית החדשה באיגרת הראשונה אל הקורינתים פרק חמישה עשר פסוקים 13–14: "אם אנו מכריזים כי המשיח קם לתחייה מבין המתים, כיצד אחדים מאתנו יכולים לומר כי תחיית המתים איננה קיימת? כי ללא תחיית המתים המשיח לא היה קם לתחייה, וכל בשורתנו ואמונתנו היו לשווא" (ה"משיח" בנצרות הוא ישו, שסיפור תחייתו מהמתים מסופר בבשורות).
המדובר איננו בתחיית הנפש בלבד, אלא בתחיית הגוף והנשמה בשלמותם, ולכן בתחייתו האישית של האדם בתור שכזה: "אם רוחו של מי שהשיב לתחייה את ישו מבין המתים שוכנת בתוככם, מי שהשיב לתחייה את המשיח מבין המתים, יוכל להחיות גם את גופכם בן התמותה באמצעות רוחו השוכנת בתוככם" (איגרת אל הרומאים פרק שמונה פסוק 11).
יצחק
יצחק, מכונה במסורת היהודית יצחק אבינו, הוא דמות מקראית, אחד משלושת האבות. בנם של אברהם ושרה, ואחיו למחצה של ישמעאל. סיפור חייו מסופר בספר בראשית, בעיקר בפרקים כ'-כ"ח.
מבין שלוש דמויותיהם המקראיות של האבות, יצחק הוא דמות פחות מרכזית, והוא מהווה מעין חוליה מקשרת בין האב הראשון אברהם, לבין יעקב, שממנו יצאו שנים-עשר השבטים. אחד הסיפורים המרכזיים העוסקים בו הוא העקדה, שהוא אחד מהסיפורים הידועים והמשפיעים ביותר בתנ"ך.                      סיפור מרכזי נוסף בחייו של יצחק המופיע במקרא הוא סיפור היחסים בינו לבין אבימלך מלך גרר וסיפור המריבה של רועי גרר על הבארות שחפרו עבדי יצחק, וכן סיפור התעשרותו של יצחק בגרר והברית שלו עם אבימלך.                                                                      סיפור שלישי המתואר באורך במקרא הקשור ביצחק הוא סיפור הברכות שרצה יצחק לברך את עשיו, שנלקחו בידי יעקב.
סיפור הלידה
הבשורה על לידת יצחק מסופרת פעמיים, בשני פרקים עוקבים: בפרק י"ז מתבשר על כך אברהם לבדו על ידי האלוהים לאחר שהוא מצווה על ברית המילה, ובפרק י"ח מתבשרים על כך אברהם ושרה יחדיו במסגרת ביקורם של שלושת המלאכים באוהלם. ההבדלים בין שני סיפורי הבשורה, ובייחוד השימוש בשם "אלוהים" בפרק י"ז ובשם המפורש בפרק י"ח, הביאו חוקרי מקרא לייחס את הראשון למקור הכהני ואת השני למקור היהוויסטי.
סיפור לידתו של יצחק משתייך לסצנת דפוס של הולדת גיבור בתנ"ך. הטרגדיה היא עקרותה וגילה המופלג של שרה, וכן כמיהתה לבן משלה. בדומה לסיפור יעקב ורחל, אברהם אוהב את שרה יותר מאשר את הגר, וגם בסיפור זה ניכרת העדפת האישה העקרה. הבשורה והתפנית בסיפור לידת יצחק היא החזרה על ההבטחה מפי האל ומפי המלאכים. הנס בסיפור הוא פתיחת רחמה של שרה וההיריון שלה מתאפשר כתוצאה ממעשה האל. מעשה זה בא להדגיש שהאל הוא אוניברסלי, בלעדי וכל יכול.
סיפור לידת יצחק שונה מסיפורי לידה אחרים במקרא, משום שההכנה ללידה והאירועים שקודמים לה ומובילים אליה, רבים ומפורטים יותר משאר סיפורי הלידה המופיעים במקרא.
ההבטחה לאברהם
לידת יצחק מתרחשת בתקופה שבה אלוהים בוחן את אברהם. אלוהים מבצע סדרה של מבחנים, המהווים הכשרת קרקע והכנה להתחלת יצירתו של עם חדש – עם ישראל. אלוהים מבטיח לאברהם כבר מפרק י"ב: (פסוק ב').
בשלב הזה, אברהם כבר בן 100 שנים ושרה בת 90 שנים: (פסוק י"ז).
ההבטחה הזו גורמת לאברהם צחוק: (פסוק י"ז) לפי פירוש רש"י, אברהם, בניגוד לשרה, צחק מתוך שמחה ולא מתוך חוסר אמונה. אלוהים הורה לאברהם שיקרא לבן שיוולד בשם יצחק, כשם שצחק אברהם, והאל ירבה את זרעו ויהפוך אותו לגוי גדול: (פסוק כ').
עקדת יצחק
אלוהים ציווה על אברהם להקריב את יצחק, בנו האהוב והמועדף שנולד בדרך נס. המקרא מתאר דו-שיח קצר בין האב לבנו שנושא עליו את עצי העולה, שתמה על כך שאין שה לקורבן, ואת תשובתו של אברהם שמסתיר זאת ממנו: "אֱלֹהִים יִרְאֶה-לּוֹ הַשֶּׂה לְעֹלָה, בְּנִי". לאחר שהבן מבין שהוא למעשה השה, נראה שאיננו מתנגד למעשה ואברהם עוקד אותו על גבי מזבח ומתכונן להקרבתו. בעוד שלפי פשט המקרא יצחק מתואר בזמן המעשה כנער, על פי חישוב הפרשנים היה בן 37.
על פי התורה אברהם התכוון לשחוט את יצחק וכששלח ידו לקחת את סכין השחיטה (מאכלת) שמע מלאך קורא בשמו ואומר לו להפסיק את המעשה ולא לשלוח ידו אל הנער. אברהם מרים עיניו ורואה איל, שהסתבך בסבך בקרניו ואותו הוא מעלה לעולה, במקום את יצחק. מעשה זה ידוע בשם עקדת יצחק ועל פי ספר הזהר בעקבותיו נאסר על יצחק לצאת מארץ כנען, אף בזמן הרעב, מכיוון שהוגדר כ"עולה תמימה".
על פי האגדה השטן בא בצורות שונות, והפריע לאברהם ויצחק להגיע אל הר המוריה (הוא הר הבית). השטן נכשל בכל פעם עקב נחישותם של אברהם ויצחק, ולאחר שנכשל בניסיונו הלך אל שרה ואמר לה שאברהם יצא לשחוט את בנה היחיד, ושרה מתה בעקבות זאת.
לפי ספר הזוהר, לכל צדיק יש רוח אחת שמשמשת בעולם הזה, ובו בזמן רוח נוספת שמשמשת בעולם הבא, וזו הסיבה שהקב"ה קורא לצדיקים פעמיים, "משה משה" "יעקב יעקב" וכו'. לפי פירוש זה, יצחק שבאופן חריג הקב"ה לא קורא לו "יצחק יצחק" הוא הצדיק היחיד שמשתמש רק ברוח של העולם הבא, מפני שנשמתו יצאה ממנו במעשה העקידה, ושבה לגופו לאחר מכן במעין תחיית המתים, רק נשמת העולם הבא.
רבקה
בהגיע יצחק לגיל 40, לאחר מותה של שרה בסמיכות לעקדה, שלח אברהם את עבדו (המזוהה במדרש עם אליעזר) לחרן בראש משלחת על מנת למצוא ליצחק כלה מבנות חרן, כך שלא יצטרך להינשא לבנות הארץ. העבד שמגיע לחרן עם עשרה גמלים וכבודה רבה, עוצר על יד הבאר ומתפלל לאלוהים שייתן לו סימן לזהות את הנערה המתאימה ליצחק, ומתרשם מאוד מרבקה שהשקתה אותו ואת גמליו במים, ושמח לגלות שהיא בת אחיו של אברהם. אחיה של רבקה, לבן הארמי, מזמין את אליעזר לבית אביהם בתואל, והעבד פורש לפניהם את הצעת הנישואין ומקבל את הסכמתם. רבקה ונערותיה מגיעות איתו מחרן וכאשר הם מגיעים לסביבות בית אברהם רבקה רואה את יצחק שיצא "לשוח בשדה" ונופלת מעל הגמל. לאחר שמתבררת לה זהותו של האיש היא מתכסה בצעיף. יצחק נושא אותה לאישה ומתנחם בה על מות אימו. כאשר מתברר שהיא עקרה הוא מתפלל לאלוהים שתיפקד בבנים. גם כאשר הוא בגרר וחושש לחייו, שמא יהרגוהו כדי להתחתן עם אשתו, והוא מנסה להסתיר שרבקה היא אשתו, הדבר קשה עליו ומתגלה במהרה. "וַיַּרְא, וְהִנֵּה יִצְחָק מְצַחֵק, אֵת רִבְקָה אִשְׁתּוֹ.". וגם כאשר רבקה עמדה מאחרי המזימה להעביר את הברכות ליעקב, יצחק מקבל את הדין, ולא פונה אליה בשום טרוניות.
עשו ויעקב
בגיל 60 לאחר כשהתברר שרבקה עקרה, התפללו יצחק ורבקה לאלוהים שיפקוד אותם בבן, ואכן באותה שנה נולדו להם תאומים: יעקב ועשו. לכל אחד מהבנים אופי שונה. בעוד שרבקה מעדיפה את יעקב איש האוהלים התם, יצחק דווקא מעדיף את עשו הצייד איש השדה, כי ציד בפיו. כאשר הוא מזקין ועיניו כהות הוא מבקש לברך את עשו, אך אשתו זוממת ומדרבנת את יעקב להיכנס במקומו וליטול את הברכות. גם לאחר מעשה הרמיה לא שומעים טרוניות מיצחק הן כלפי רבקה והן כלפי בנו יעקב. ולהפך הוא מאשרר את ברכתו ואומר "גם ברוך יהיה" ולפני שהוא שולחו לחרן, הוא מאשש שוב את הברכה: "וְאֵל שַׁדַּי יְבָרֵךְ אֹתְךָ, וְיַפְרְךָ וְיַרְבֶּךָ; וְהָיִיתָ, לִקְהַל עַמִּים. וְיִתֶּן-לְךָ אֶת-בִּרְכַּת אַבְרָהָם, לְךָ וּלְזַרְעֲךָ אִתָּךְ, לְרִשְׁתְּךָ אֶת-אֶרֶץ מְגֻרֶיךָ, אֲשֶׁר-נָתַן אֱלֹהִים לְאַבְרָהָם.".
עיסוקו ואופיו
יצחק הוא הילד המונותאיסט הראשון. על פי המתואר במקרא הוא היה חקלאי, שעיבד קרקע וגידל צאן ובקר, מה שהצריך מים וחפירת בארות. המקרא מתאר כי עשה חיל בעבודתו, וראה ברכה מעבר למידה בגידוליו ובמקניו, עד כי צבר נכסים מרובים כל כך, שהפלשתים מקנאים בו ומגרשים אותו מהם. לאחר מכן אבימלך מלך גרר מלך פלשתים מתחרט, וכורת איתו את ברית יצחק ואבימלך, כי הוא רואה בהתעשרות הגדולה שלו סימן שה' איתו, ואיננו רוצה להיות איתו במצב של עימות.
את דמותו של יצחק מאפיינת תכונת הפסיביות. אברהם עוקד אותו על גבי המזבח וקולו לא נשמע במחזה המבעית. עבד אביו בוחר בעבורו את אשתו, בניגוד ליעקב שמתאהב ברחל ובוחר אותה. הוא היחיד מבין האבות שלא עזב בחייו את ארץ ישראל. הוא חופר את הבארות אשר חפר אביו, וקורא להן בשמות שקרא להן אביו. אפילו את הברכות שרצה לתת, לא נתן בסופו של דבר למי שביקש לתיתן. לבסוף הוא שולח את יעקב לחרן לא בשל רצונו אלא בשל הפצרותיה של רבקה.
על פי הקבלה מידתו של יצחק היא גבורה ודין. מידה זו נרמזת בתורה כאשר לבן הארמי דולק אחרי יעקב, יעקב אומר לו: "לוּלֵי אֱלֹהֵי אָבִי אֱלֹהֵי אַבְרָהָם וּפַחַד יִצְחָק, הָיָה לִי, כִּי עַתָּה, רֵיקָם שִׁלַּחְתָּנִי" (שם ל"א מ"ב) ואחר כאשר כל אחד מהם נשבע בשם אלוהיו, יעקב נשבע בְּפַחַד אָבִיו יִצְחָק.
תולדות יצחק
יצחק נולד על פי המסופר כשאברהם היה בן 100 ושרה בת 90, בשנת (2048) לבריאת העולם (על פי מדרש סדר עולם) וחי בתקופת האבות. סיפור חייו מסופר בספר בראשית, בעיקר בפרקים כ'-כ"ח, ועל פיו נפטר יצחק בגיל 180. לתולדות יצחק יש שתי גרסאות:
דמותו באסלאם
יצחק (בערבית: إسحٰق, כתיב חלופי: إسحاق, תעתיק: אִסְחַאק) נחשב באסלאם לנביא ולאחד משליחיו של אללה. יחס זה ליצחק נובע מהתפיסה שבדומה לישמעאל, יצחק נושא את מורשת בשורת המונותאיזם של אברהם. יצחק מוזכר בקוראן 15 פעמים, פעמים רבות יחד עם אברהם ועם יעקב. הוא מתואר בפסוקים רבים כמתנה שניתנה לאברהם, ובסורת א-צאפאת כ"נביא מעושי הטוב" (نَبِيًّا مِنَ الصَّالِحِينَ).
סיפור מקור השם של יצחק בקוראן מופיע אף הוא בקוראן, בסורת הוד:
על פי המסורת האסלאמית, לא יצחק הוא שנעקד, אלא ישמעאל. אף שבסיפור העקדה בקוראן אין מצוין מי מבניו של אברהם נעקד, נזכרת בשורת לידתו של יצחק לאחר סיפור העקדה.
בחקר המקרא
על פי ניתוחים נפוצים בחקר המקרא, הטקסטים העוסקים ביצחק, כמו גם יעקב, מקושרים למסורות מאזור ממלכת ישראל, להבדיל מהטקסטים העוסקים באברהם, המקושרים למסורות מאזור ממלכת יהודה. על פי ניתוחים אלו, בעקבות חורבן ממלכת ישראל, או אף לאחר מכן, אוחדו המסורות יחד ליצירת מסורת שלושת האבות. חוקר המקרא יגאל בן נון מעריך שמסורת יצחק הייתה האחרונה שאוחדה מבין האבות.
על פי חוקרים שונים יצחק היא דמות פיקטיבית שנוצרה רק בעת איחוד המסורות של אברהם ויעקב כדי לשמש חוליה מקשרת בעת חיבור יעקב כנכדו של אברהם, ואליה קושרו מסורות מוקדמות יותר.
בעבר היו מספר חוקרים שטענו שהמסורות העתיקות ייחסו ליצחק בולטות יותר גדולה שכללה גם את סיפורי אברהם, אך עם הזמן דמותו של אברהם לקחה מקום דומיננטי יותר ודחתה את דמותו של יצחק למקום משני. על פי דעות אחרות, יצחק היה במקור דמות אלוהית שהפכה לדמות אנושית, או היה במקור אפונים של שבט. משה דוד קאסוטו כותב שטענות אלו התיישנו והופרכו.
אי חום עירוני
אי חום עירוני היא תופעה אקלימית שבה העיר משפיעה על האקלים וגורמת להבדל ניכר בין אקלים העיר לבין אקלים השטח הפתוח שסביבה.
בניית עיר ושטחים בנויים גורמת לשינוי קיצוני בתכסית פני השטח. השינויים כוללים עקירת צמחייה, יצירת כיסוי אבן ואספלט, צמצום הקרקע החשופה, ובניית מכשולים טופוגרפיים. לכך נוספת הפעילות האנושית בעיר, שגורמת לפליטה מוגברת של גזי חממה. שינויים אלה גורמים ליצירת תנאי מיקרו-אקלים עצמאיים, השונים מתנאי האקלים בשטחים הפתוחים הסובבים את העיר. התופעה מתבטאת בדרך כלל בעלייה בטמפרטורות העיר וביצירת אזור חם מעליה.
גורמים לתופעה
הבדלי האקלים בין העיר לסביבתה נגרמים בשל ההבדלים שבין חומרי הבנייה הבונים את העיר לחומרים המרכיבים את השטחים הפתוחים שמסביב לעיר, המבנה הטופוגרפי של העיר, מקורות ייצור חום בעיר, מערכת סילוק המשקעים העירונית, וזיהום האוויר בעיר.
תכסית העיר בנויה בעיקר מחומרי בטון ומאספלט. חומרים אלה בולעים אנרגיה רבה בזמן קצר בהשוואה למרבית סוגי הקרקע וכיסויי הצמחייה שבשטחים הפתוחים שמחוץ לעיר. לפיכך נאגרת כמות חום רבה בתוך העיר בשעות היום. העיר בנויה במבנה טופוגרפי מגוון. בעוד שבשטח הפתוח רוב קרינת השמש חוזרת או נפלטת לאטמוספירה, בעיר היא חוזרת או נפלטת למבנים אחרים, וחלק ממנה נבלע והופך לחום, כך שהחום נכלא בעיר ("אפקט הקניון").
המבנה הטופוגרפי המגוון של העיר גורם גם להגדלת שטח הפנים של העיר, ולכן כמות גדולה יותר של קרינה קצרת גל פוגעת בעיר מאשר בשטח הפתוח. השפעה נוספת של המבנה הטופוגרפי המגוון היא בהחלשות מהירות הרוח. בעקבות זאת נחלשת הסעת החום מהעיר אל השטח הפתוח שמסביב לעיר ומואטת התקררות העיר.
גורם אחר לאי החום העירוני הם מערכות פינוי המשקעים הפועלות בעיר. המשקעים שיורדים בשטח פתוח מרטיבים את הקרקע, וכך נוצרת רטיבות ונגר עילי. אנרגיה רבה מושקעת בייבוש הקרקע ובאידוי המשקעים והשלוליות ששארו בנגר העילי. אנרגיה זו מושקעת בסילוק המשקעים ונגרעת מהאנרגיה המושקעת בייצור חום. לעומת זאת, כשיורדים משקעים בשטחים בנויים, המים והשלוליות מנוקזים במהירות לתעלות ניקוז. לכן שטחים בנויים מתייבשים מהר ביחס לשטחים פתוחים, מעט אנרגיית שמש מושקעת באידוי, ורוב האנרגיה מושקעת בייצור חום.
עוצמת התופעה
עוצמתו של אי החום תלויה בגורמים רבים, כמו מצב סינופטי נקודתי (עוצמתו תהיה גבוהה במצב סינופטי יציב), עוצמת ומשטר הרוחות (רוחות חזקות יקררו את העיר), טופוגרפיה, צפיפות וגובה הבנייה, תפרוסת שימושי הקרקע בעיר, קו הרוחב בגאוגרפי (ככל שהעיר ממוקמת באזור קר יותר, כך יגדל ההבדל שבין טמפרטורת העיר לסביבתה), וגודל העיר.
עוצמת אי החום העירוני משתנה במשך שעות היממה. לרוב הפער בטמפרטורות בין העיר לסביבה מגיע לשיא בשעות הלילה. בשעות החשכה התכסית מסביב לעיר מתקררת מהר יחסית, בעוד שהתקררות השטח העירוני איטית יחסית. בעיר נפלט חום רב שנאגר בשעות היום (מכבישים וממבנים), נמשכת השפעת אפקט הקניון, ונמשכת פליטת החום מכלי רכב וממערכות הסקה וקירור.
לעיתים גם משתנים מוקדי הפצת החום בשעות היממה. כך למשל אזורי תעשייה ומוקדי תחבורה (כמו תחנות מרכזיות) מאופיינים בפעילות רבה בשעות היום, ולכן משמשים כמוקדים לפליטת חום ומזהמים. לעומת זאת, בשעות הלילה רמת הפעילות פוחתת מאוד, ולכן לעיתים הם דווקא קרים ביחס לאזורים אחרים בעיר, הפעילים ומוארים בשעות הלילה (כמו אזורי בילוי ושכונות המגורים).
משנה ברורה
משנה ברורה הוא חיבור הלכתי של רבי ישראל מאיר הכהן מראדין, "החפץ חיים", שיצא לאור בשישה כרכים בין 1884 ל-1907. הספר הוא פירוש של חלק אורח חיים בשולחן ערוך, תוך סיכום ושקילה בין עמדות רבים מנושאי כליו של השולחן ערוך והאחרונים בכלל. מאז הדור שלאחר חיבורו, התקבל ה"משנה ברורה" כמקור ההלכתי היחיד המשפיע ביותר בעדות אשכנז והוא משמש נקודת ייחוס מרכזית לפוסקים, למורי ההלכה ולציבור הרחב.
החפץ חיים ויתר על זכויות היוצרים במשנה ברורה, והתיר לכל המעוניין להפיצם באופן זהה למקור בתנאי ש-4% מהספרים יתרמו לבית כנסת.
תיאור הספר
ספר המשנה ברורה הוא למעשה פירוש על חלק אורח חיים בשולחן ערוך, העוסק בהלכות יום יום. והוא בא לבאר ולהוסיף על דברי השולחן ערוך. וכן להכריע ולפסוק הלכה בנושאים הנידונים בשולחן ערוך על בסיס הספרות ההלכתית לאורך הדורות.
הספר כולל שישה חלקים וכתיבתו ארכה כשלושים שנה (עריכתו הסתיימה בי"ט בחשוון תרס"ז).
הספר נדפס לפי הוראת המחבר יחד עם החיבורים "באר היטב" ו"שערי תשובה" בגוף הספר אף שהוא כולל כבר בדבריו ציטוטים רבים משני הספרים הללו.
באופן כללי, נוהג המשנה ברורה לציין את המקור לדבריו בשער הציון. אך במקרים מסוימים, כגון שהרבה אחרונים מחזיקים באותה דעה מבלי חולק, או כאשר המשנה ברורה עורך ציטוט מתומצת ממספר אחרונים שכתבו דברים דומים, או כשהוא מצרף יחד קטעים המועתקים ממספר אחרונים ועוד, הוא מציין את המקור כ"אחרונים", או "תמצית דברי האחרונים".
חיבור הספר
הספר נערך כולו בידי החפץ חיים. עם זאת, על פי עדות בנו, הוא התבקש על ידי אביו לכתוב מספר סימנים מהלכות שבת, אותם שלח לאביו, שהכניסם לספרו לאחר שערך והגיה אותם אמנם את רוב הלכות שבת חיבר החפץ חיים בעצמו. לדעת בנו, מחמת שהספר נכתב חלקו על ידו וחלקו על ידי אביו, ניתן למצוא סתירות בפסקי המשנה ברורה:
מטרות כתיבת הספר
בהקדמתו לספר מציין בעל "החפץ חיים" מספר טעמים לכתיבת הספר, ומסביר מדוע לא ניתן להסתפק בשולחן ערוך כספר לידיעת ההלכה.
השפעה
המשנה ברורה נחשב כפוסק אחרון ברוב קהילות אשכנז, והמקובל לנהוג הלכה למעשה כהכרעת המשנה ברורה. אולם לפעמים כאשר המשנה ברורה מכריע שלא כשולחן ערוך הרב, בחסידות חב"ד מקובל השולחן ערוך הרב כפוסק הקובע ונוהגים על פיו, גם בחצרות אחרות ישנם מקרים בהם נוהגים כשולחן ערוך הרב, זאת על פי מסורת הקהילה/החסידות ובהתאם לכך שבאופן כללי מקובל בקהילות החסידיות, לנהוג להלכה על פי מסורת אבות או מנהגי קהילה.
מאז כתיבתו, התקבל הספר כספר פסיקה מרכזי ביהדות אשכנז. ביטוי לכך ניתן למצוא בדבריו של החזון איש:. וכך גם הרב אברהם יצחק הכהן קוק כותב עליו 'הלכה כמותו בכל מקום'.
המשנה ברורה וערוך השולחן
בתקופה שלאחר השואה גברה השפעתו של המשנה ברורה בקרב הישיבות הליטאיות, וכמעט דחתה לחלוטין את השפעתו של הספר ערוך השולחן שהיה עד לאותה עת הספר שלא מש משולחנם של רבנים כספר פסיקה בסיסי, שנכתב על ידי הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, רב ואב בית דין בקהילת נבהרדק.
למרות זאת, היו פוסקי הלכה גם בתקופה שלאחר השואה שהחשיבו מאוד את ערוך השולחן, ביניהם הרב משה פיינשטיין, הרב יוסף דב סולובייצ'יק. ואף כאלו שבמפורש הכריזו שהוא עדיף על המשנה ברורה בתור ספר פסיקה, ביניהם הרב יוסף אליהו הנקין, והרב בנימין זאב בנדיקט.
מבנה הספר
החיבור כלל בהדפסתו שישה כרכים. כמו כן ברוב המהדורות החדשות, הוא מודפס במתכונת הזאת. הספר כולל שלשה חלקים:
תוספות לספר
בהוצאות שונות קיימות הוספות למשנה ברורה:
קיצורים לספר
הספר מפרט מאוד ופרטים רבים רחוקים מהמציאות היום-יומית. לדוגמה דין פתילות לציצית מחוטי משי. וכן יש בו בירורים הלכתיים ארוכים בהם המחבר מביא ראיות שונות לשיטות השונות ולעיתים דוחה ראיות וכדומה דבר המכביד מאוד על הלומד הרוצה לדעת הלכה למעשה.
עקב כך נכתבו כמה ספרים המסכמים את הספר.
חיבורים בעקבות הספר
בעקבות הספר "משנה ברורה", יצאו ספרים רבים בסגנונו הכוללים שלושה חלקים: פסקים, הרחבה למדנית ומקורות. זאת בנוסף לאלפי ספרי הלכה שיצאו בסגנון של ליקוט שיטות האחרונים.
בין הבולטים:
ט"ו באב (מועד)
ט"ו באב (חמישה עשר בחודש אב) מצוין ביהדות כמועד בסימן פיוס, אהבה ונחמה בעם ישראל.
המשנה במסכת תענית מתארת את ט"ו באב בימי קדם כיום שבו בני ישראל היו לובשים בגדי לבן שאולים זה מזה, ובנות ישראל היו יוצאות לחול במחולות בכרמים ובני ישראל היו חוטפים אותן למטרת נישואין (שופטים כא) . תאריך זה בולט במיוחד לאור המשפט שם: "לא היו ימים טובים לישראל כחמישה-עשר באב וכיום הכיפורים".
חז"ל מנו סיבות היסטוריות שונות לחג זה, והיו מן החוקרים שהציעו סיבות הקשורות לאורח החיים החקלאי באותם ימים. לאורך שנות הגלות השתמר זיכרונו בהלכה כיום שלא אומרים בו תחנון ועל פי תורת הסוד מגבירים בו את לימוד התורה.
תיאור בספרות חז"ל
ט"ו באב מופיע במשנה בסוף מסכת תענית, בה מתואר החג כיום טוב השווה במעמדו ליום הכיפורים.
בתלמוד הבבלי מוסיפים בנושא שאילת הבגדים:
ברייתא שהובאה בגמרא מרחיבה בתיאור המעשה:
מקור המועד לפי חז"ל
בתלמוד הבבלי מונים חז"ל שישה אירועים שהתרחשו בתאריך זה:
כלו מתי מדבר
על פי המדרש, חטא המרגלים אירע בתשעה באב, בשנה השנייה לנדודי בני ישראל במדבר. כעונש על החטא, נאלצו בני ישראל לחפור לעצמם קברים בכל שנה לאחר מכן, ובתשעה באב לחכות בקברים למותם. מדי שנה היו שמתו בקברם, ואלו שנותרו בחיים ידעו שקיבלו שנה נוספת לחיות. בשנה הארבעים לנדודים במדבר אף אחד לא מת בקברו, על כן המשיכו בני ישראל להיכנס לקברים בלילות הבאים במחשבה שאולי טעו בחישוב התאריך. משהגיע ט"ו באב, ליל ירח מלא, הבינו שתשעה באב עבר בוודאות והעונש תם.
ביום זה חזר ה' לדבר אל משה בחיבה להתחיל לכבוש את ארץ ישראל (עבר הירדן), שכל ל"ח שנה שהיו ישראל נזופים בעקבות חטא המרגלים לא נתייחד עמו הדיבור בלשון חיבה פנים אל פנים וישוב הדעת. לכן עשו אותו היום יום טוב ומשתה ושמחה על הדיבור שחזר למשה, המגלה על אהבת ה' לעמו. אירועים אלו היו סימן מובהק לסיום גזירת הנדודים ותחילת ההכנות לכניסה לארץ ישראל.
בהקשר לכך סובר ר' צדוק הכהן מלובלין שלמעשה "החג מימים ימימה" היה חג של שבעה ימים שהחל בתשעה באב ויומו השביעי היה ט"ו באב.
הותרו שבטים לבוא זה בזה
בפרשת מסעי דרשו בני שבט מנשה שתקדים בנות צלפחד, בנות השבט שאושרה טענתם לרשת את נחלת אביהן מאחר שלא הותיר בנים, יורשו להינשא לבני השבט בלבד כדי שהנחלה לא תעבור לבעלותו של שבט אחר. הדרישה התקבלה ובעקבותיה הוחלט כי כלל זה יחול בעתיד על כל בת שיורשת נחלה.
נראה שמצב זה התעצם והתפתח לכדי נורמה כללית של הימנעות השבטים מלהתחתן אלה באלה, תופעה שתרמה לבידול ולמתח בין השבטים. לדוגמה, יש שפירשו כי יפתח הגלעדי מתואר במקרא כמוכר בציבור בתור בן אישה זונה רק משום שאמו התחתנה עם בן לשבט אחר בניגוד למקובל באותם ימים.
לאחר כיבוש הארץ, התיישבות השבטים בגבולותיהם ועיצוב צביונם, עמדו חכמים על התקנה המדויקת,, ובט"ו באב הכריזו כי התקנה חלה רק בדורם של באי הארץ בלבד ויש לבטלה לאלתר.
הותר שבט בנימין לבוא בקהל
לאחר מלחמת אחים ששררה בין השבטים בעקבות פרשת פילגש בגבעה, נשבע העם שלא ייתנו לבני בנימין לשאת נשים משאר שבטי ישראל. בעקבות שבועה זאת, שבט בנימין הלך והצטמצם עד שהמשך קיומו עמד בסכנה. השבטים הצטערו על השבועה בשל השלכותיה אך לא יכלו להפר אותה ולתת לבני בנימין את בנותיהם מיוזמתם.
פתרון המצב היה הצעה שצעירי בנימין הרווקים יכנסו לנחלת שבט אפרים ויגיעו אל כרמי שילֹה, העיר המרכזית בארץ ישראל באותה תקופה, בחג שהיה נהוג שם "מימים ימימה", יחטפו בנות זוג מבין המחוללות שם וייקחו אותן כנשותיהם אל ביתם בנחלת בנימין.
מהתיאור בתנ"ך נראה שמדובר על חג הקשור לכרמים, כנראה בקשר לבציר. ישנם המזהים חג זה כיום ט"ו באב, שחל באמצע תקופת הבציר הנמשכת בין תמוז לאלול. קשר בין כרמים לאהבה בולט גם במגילת שיר השירים: ;.
חגיגות בכרמים מופיעות גם במקומות נוספים בתנ"ך, אולם הייחוד של שילה באותם ימים היה היותו המרכז הרוחני של האומה, שבו שכן משכן שילה על פי המסורת במשך 369 שנים, לאורך מרבית תקופת השופטים.
פסקו לכרות עצים למערכה
ביום זה סיימו בכל שנה את כריתת העצים לבית המקדש, עבור המערכות שעל מזבח העולה. הסיבה לכך היא שמיום זה ואילך פוחת כוחה של החמה באופן שכבר ניכרת לחות בעצים, הגורמת לחשש שיהיו בהם תולעים הפוסלות אותם למזבח.
מספר הסברים ניתנו לשמחה על כך. רשב"ם בבבא בתרא כותב שהשמחה היא על השלמת המצווה, כפי שחוגגים בסיום לימוד מסכת בגמרא וכדומה. רבנו גרשום מאור הגולה כותב שהשמחה היא על כך שאין צורך לעבוד בכריתת עצים וניתן להקדיש יותר זמן ללימוד תורה. הגמרא גם מציינת את ט"ו באב כיום שממנו והלאה הלילות מתארכים ויש אפשרות להגביר בהם לימוד תורה ועל כך השמחה. היו גם שכתבו שהשמחה היא על שהעצים לא ייכרתו.
הגמרא גם מביאה את דברי רב מנשיא: וקרו ליה יום תבר מגל - הערוך מפרש ש"יום תבר מגל" הוא "יום שבר הקרדום" – המתייחס לחגיגת הפסקת כריתת העצים למערכה וכן מפרש רש"י בגמרא תענית. החוקר בריל ערער על פרשנות הערוך הכוללת 'מגל' ו'קרדום' בעניין אחד ויצא לחדש טעם נוסף לחג, שיום תבר מגל הוא יום חגיגת סיום הקציר, שהיה לדבריו חג חקלאי קדום.
בוטלו שומרי הגבול בדרך לירושלים
ירבעם בן נבט, מלך ישראל שפילג את ממלכת ישראל המאוחדת, חשש מהתערערות שלטונו וחזרת נתיניו לבית המקדש בירושלים שבממלכת יהודה. כדי לשמר את כוחו, הוא קבע שומרי גבול שימנעו מבני ממלכתו לעלות לרגל לירושלים.
ניתנו הרוגי ביתר לקבורה
אחד האסונות שאירעו לעם ישראל בתשעה באב היה מפלתם של לוחמי ביתר במרד בר כוכבא. לאחר הקרבות, לא הובאו הרוגי ביתר לקבורה בשל פקודה של הקיסר הרומי אדריאנוס, ובמשך שנים היו הגופות תלויות סביב לכרם ענק ודמם זב לדשן את הענבים. לבסוף עלה לשלטון קיסר אחר, ובט"ו באב הורה כי היהודים רשאים להביאם לקבורה.
חז"ל מציינים גם שבאופן נסי גופותיהם של הרוגי ביתר עוד לא נרקבו בשעת קבורתם, על אף שמתו זמן רב קודם. בשל כך תיקנו חכמי יבנה את ברכת הטוב והמטיב, הנאמרת על שמועה טובה, מכיוון שהטיב להם ה' פעמיים: שמר את גופותיהם ודאג לקבורתם בכבוד.
חג חקלאי
היו ששיערו שט"ו באב היה חג חקלאי קדום. יעקב בריל, בן המאה ה-19, ייחס את החג לסיום הקציר. לעומתו, יש הסוברים שט"ו באב היה חג הבציר.
אפרים הראובני וחנה הראובני ייחסו את החג דווקא להתחלת פריחת החצב והבשלת הזיתים. לטענתם, הכרמים בשילה הם כרמי זית ולא כרמי ענבים, שכן אלו יותר מתאימים למארב לחטיפה. הראובני מציינים שזמן ט"ו באב מתאים לחג בגלל ההפוגה בעבודות החקלאיות, בין עונת הבציר והקטיף לעונת האסיף והחריש.
הרב ישראל אריאל העלה השערה כי בט"ו באב היה מעין "רגל רביעי" בו הביאו את הביכורים מפירות הגפן והתאנה. כמו כן הוא טוען כי המדרש על אלקנה העולה למשכן שילה פעם נוספת על שלושת הרגלים מתייחס לט"ו באב. לדבריו, קשר בין מנהגו של אלקנה לחג הקדום נרמז גם בלשון הכתוב:, בדומה לתיאור המקראי של החג בפרשת הצלת שבט בנימין,.
ראש השנה בהלכה
יש מפרשים שציון ט"ו באב נובע מהיותו היום האחרון בשנה לעניין איסור ערלה. לפי המשנה, ראש השנה לנטיעות חל בא' בתשרי. עם זאת, צריך למנות שבועיים נוספים הנדרשים להשרשת העץ באדמה, וחודש נוסף מזמן השרשתו כדי שייחשב לו שהתקיים בשנה החולפת בפני עצמו. פירוש הדבר שכל עץ שניטע לפני ט"ו באב, יחשב אחריו לבן שנתיים. לפיכך כל נטיעה המתקיימת לאחר ט"ו באב, פחות משישה שבועות לפני א' בתשרי, נחשבת כבר לנטיעה של השנה הבאה.
אפשר להניח שט"ו באב היה חג של נטיעות, ולכן כשאמרו חז"ל "לא היו ימים טובים לישראל כט"ו באב" אפשר שהתכוונו לבניית בתים חדשים בישראל (חתונות), והן לחג של נטיעות חדשות.
ט"ו באב הוא היום המקביל בלוח העברי והקשור בהופכיותו האסטרונומית לתאריך ט"ו בשבט שהוא ראש השנה לאילנות הנחוג בימינו גם בנטיעת אילנות.
יום אהבה ונחמה
פירושים שונים נאמרו לגבי המכנה המשותף לששת האירועים שציינו חז"ל. יש אומרים שכולם מתקשרים לאהבה ואחדות ישראל ובכך מהווה ט"ו באב תיקון של תשעה באב, בו נחרב בית המקדש בגלל שנאת חינם. פירוש נוסף הוא שכל האירועים מביעים נחמה ותיקון של מצב קשה. זה מתאפיין גם בכך שט"ו באב חל בליל ירח מלא (כמו בכל מחציתו של חודש ירחי); השמחה הגדולה במילואה של הלבנה היא מפני שבני ישראל נמשלו ללבנה, שדווקא לאחר שהיא יורדת עוד ועוד מתחילה העלייה שלה ויום ט"ו באב מסמל את שיא העלייה שלאחר הצער והירידה הגדולה של ימי בין המצרים ותשעה באב.
דוגמה לכך ניתן לראות בפיוט יוצר לט"ו באב מימי הביניים:
יום תשובה
בספרי הקבלה, המוסר והחסידות מצוין יום זה כיום תחילה וראש לימי הדין. חסידים ואנשי מעשה היו מתחילים לעשות כבר בו את חשבון הנפש, וכן לאחל כתיבה וחתימה טובה כפי שנהוג בדרך כלל החל מראש חודש אלול.
אחד הסימנים לסדר זמנים זה הוא זיהוי ראש השנה עם יום בריאת האדם. מכיוון שהאדם נוצר ביום השישי לבריאה, משתמע מכך שכ"ה באלול הוא היום הראשון לבריאת העולם. חז"ל מציינים ש-40 יום קודם יצירת הוולד מכריזים בשמים. מכיוון שט"ו באב חל 40 יום לפני כ"ה באלול, רואים בו מעין יום לקביעת גורלו וזיווגו של העולם.
יום להשראת שכינה
המשנה המדברת על ט"ו באב מביאה ראיה מהמקרא למעלת היום מפסוק בשיר השירים:.
ר' צדוק הכהן מלובלין מפרש שהמשנה מתכוונת לרמוז שבית המקדש השלישי עתיד להיבנות בט"ו באב. לדידו כפי ששאר אסונות ט' באב הגיעו לתיקונם בט"ו באב (מתי מדבר, חורבן ביתר), כך גם הבית שנחרב בט' באב יבנה בט"ו באב. לדבריו מובן מדוע אף על פי שבטלה מגילת תענית ואין שמחים היום על ישועות שהיו בזמן המקדש, בכל זאת ט"ו באב נשאר גם היום. שכן שאר ימי השמחה עוסקים בשמחה שהתקיימה בעבר ובטלה עם חורבן המקדש, אבל ט"ו באב הוא יום שמחה על בית המקדש שיבנה בעתיד.
בהקשר לכך יש לציין את מה שנאמר בנבואות הנחמה על ירושלים: על כך דרשו בגמרא:.
נישואין בעם ישראל נקראים גם הקמת בית, כלומר מקום שיש בו אפשרות להשראת שכינה. לכן בכל חופה מזכירים בימינו את חורבן ירושלים בקריאת הפסוק אם אשכחך ירושלים, המסתיים במילים. בכך מתבלט שוב הקשר בין עריכת חופות לבין ט"ו באב, כפי שאמרו חז"ל בגמרא:
מסביר רש"י:
מנהגי המועד
בזמן המשכן והמקדש היו נוהגים ביום זה שמי שאין לו אשה, הולך לחפש לו אשה במחולות של בנות ישראל בכרמים. בטעם הדבר מבאר הבני יששכר היות שביום זה התגלתה האהבה שבין הקב"ה לרעייתו עם ישראל, בכך שנמחל חטא המרגלים, וחזר הדיבור למשה בחיבה. לכך היו מחפשים שידוך ביום זה, שכן זיווג שלמעלה (הקב"ה וכנס"י) כנגד זיווג שלמטה (איש ואשה). לפי פירוש משנת ארץ ישראל, ריקוד זה היה חלק מנוהג נפוץ שבלילות הקיץ היו נשארים בכרם כדי להגן על היבול והיין שבגת, והיו עורכים ריקודים בלילה ליד הכרם. כיום נוהגים ביום זה לעשות תפילות לשידוכים. מכאן הגיע נוהג לקרוא ליום זה חג האהבה, אף על פי שבמקור הכוונה לאהבת ה' לרעייתו עם ישראל.
ט"ו באב מצוין באי אמירת תחנון בתפילה כבשאר ימי החגים וימים שיש בהם קצת שמחה, ויש איסור תחנון והספד. במנהגי עדות שונות ניתן למצוא זכר ליום זה בתקנות קהילה שונות הקשורות לענייני שידוכים וחתונות כגון בהשתדלות מיוחדת להכנסת כלה, וכן תקנות נוספות או כינוסי קהילה. דוגמה לריבוי חתונות ביום זה ניתן לראות בסיפורו של ש"י עגנון "בשעה אחת", המתאר את עיירתו בוצ'אץ' המתרחש כולו בט"ו באב, בחצי השני של המאה ה-19, ובו מתואר ט"ו באב כיום שהרבו להעמיד בו חופות.
בתלמוד הבבלי מופיע, כי ביום זה הלילות מתחילים להתארך ("תשש כוחה של חמה"), ומשום כך יש להוסיף בלימוד החל מיום זה - כיוון שהלילות הם זמן המסוגל ללימוד:
יודעי ח"ן ציינו את ט"ו באב כיום של קצת שמחה והגברת לימוד תורה: והיו מתחילים לעשות כבר בו את חשבון הנפש לקראת יום כיפור, וכן לאחל כתיבה וחתימה טובה.
בתקופה המודרנית
בישראל, לאחר קום המדינה, חודש מעמדו של החג ונחוג באופנים שונים לפי סוג הציבור, בחלקם ניתן לראות בו גרסה ישראלית של יום ולנטיין (Valentine's Day; חג האהבה במסורת המערבית). לחג זה יש עדנה גם בציבור הדתי, ונהוג לקיים בו אירועי פנויים ופנויות שונים וחתונות. פתיחת הזמריה הראשונה (1952) נקבעה לט"ו באב, אולם בהמשך התקיים האירוע במועדים סמוכים ולאו דווקא ביום זה. אחד האירועים המסורתיים בציבור החילוני, שהחל בשנת 1978, הוא ליל אהבה בצמח שעל גדות הכנרת, ובו מופעי זמר לקהל חוגגים גדול.
מאז שנת ה'תשס"ט מתקיים בשילה מדי שנה פסטיבל מחול לנשים, במחווה למסורת שהייתה נהוגה בימי קדם כמתואר בתנ"ך ובדברי חז"ל.
הפטרה
נהוג לקרוא את ההפטרה בניגון בטעמי המקרא, ולברך לפניה ואחריה. הניגון של ההפטרה שונה מזה של קריאת התורה, על מנת לסמל שקריאת התורה חשובה יותר (יש גם מנגנינות נוספות לחגים שונים וכן לחמש המגילות).