cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריה טרטקובר
חייו ופעילותו הציבורית
בין השנים 1946–1952 כיהן כפרופסור לסוציולוגיה של העם היהודי באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1948 נבחר כיו"ר ההנהלה הישראלית של הקונגרס היהודי העולמי. ב-1949 הקים את "האגודה הישראלית למען האומות המאוחדות", בראשה עמד עד 1952. הקים ושימש נשיא של החברה לידידות ישראל-גואטמלה. שימש יושב ראש ברית עברית עולמית. כיהן כיושב ראש הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה. שימש כחבר הוועד המרכזי של החברה לדמוגרפיה ולסטטיסטיקה של היהודים של הקונגרס העולמי למדעי היהדות.
פרסים שבהם זכה:
רחוב "עָם ועולמו" בשכונת גבעת שאול בירושלים נקרא על שם ספרו של טרטקובר ומנציח את זכרו.
בנם היחיד של אריה ומלבינה טרטקובר, יוחנן טרטקובר, נהרג בשנת 1944 בקרבות בצרפת, בעת שלחם כחייל בצבא האמריקאי.
תרומתו למחקר
אריה טרטקובר המשיך את מפעלו של ארתור רופין והניח את התשתית המחקרית לסוציולוגיה היהודית, בעודו משווה בין המתרחש בעם היהודי לעמי העולם, תוך הדגשת ייחודיותו של עם ישראל.
טרטקובר הוא מקים המחקר על הסוציאליזם היהודי ותנועת הפועלים היהודית. מחקרו יצא לאור בספרו "תולדות תנועת העובדים היהודית". לצורך זאת הוא נדד מעיר לעיר בכל רחבי פולין בשנים 1922 עד 1924 ונבר במערכות העיתונים, בספריות ובארכיונים, על מנת לאסוף חומר מסוף המאה ה-19. הוא חיפש את כתבי העת של התנועות הסוציאליסטיות, ודלה ממבול המידע את הידיעות החשובות. מלאכתו הייתה קשה מכיוון שמלחמת העולם הראשונה, הפרעות ושרפות הרסו את הארכיבים. ספרו יצא בשלושה כרכים בשנים 1929, 1930 ו-1931.
תולדות יהודי פולין טרטקובר הוציא לאור בשני כרכים בני 1,200 עמודים, קובץ אנציקלופדי על תולדות חייהם הכלכליים, תרבותיים והחברתיים של יהודי פולין, שאותו כתב בשיתוף עם אלכסנדר האפטקה ויצחק שיפר. כרך ראשון יצא לאור ב-1929 וכרך שני ב-1934. מפעלו מתחיל ביישוב היהודי הראשון שנוסד ב-1098 בעיר פשמישל על ידי יהודים שגלו מצ'כיה עקב מסעי הצלב. הוא תיאר את גדולי אנשי הרוח והיהדות יוצאי חלציה של יהדות פולין, כגון אנרי ברגסון, שלום אש, י.ל. פרץ, אליעזר זמנהוף, משה שור. שתי היצירות הגדולות שהניבה יהדות פולין ליהדות היו: האחת שפת היידיש, על ספרותה הענפה, והשנייה החסידות.
על ספרו ההתיישבות היהודית בגולה הוענק לטרטקובר "פרס בראלי" בשנת 1959. הספר סוקר תקופה של מאה וחמישים שנים של היאחזות חקלאית וקרקעית. זהו סיכום ראשון של ההתיישבות היהודית בגולה. הספר סוקר התיישבות בעשרות מדינות, בחמש יבשות ומתאר גם את תוכניות ההתיישבות שלא יצאו לפועל, אך שימשו אבן דרך בתולדות האומה; כגון תוכנית למציאת בית לאומי חלופי ליהודים באלסקה, אגם טנגניקה, קניה, אנטוליה, אנגליה, אוגנדה, אל עריש, מסופוטמיה, ותוכניתו של היטלר להגלות את היהודים למדגסקר (תוכנית מדגסקר). הוא מראה כי היישוב בארץ ישראל הוא המשך מפעל ההתיישבות היהודית בגולה. הוא מתאר התגייסות ארגונים יהודים מכל קצוות תבל למימוש ההתיישבות.
החברה היהודית הוא שם הספר שעליו זכה אריה טרטקובר בפרס רופין לשנת 1958. ספר זה הוא בין שני הספרים החשובים ביותר בתולדות הסוציולוגיה של היהודים שיצאו עד אותה עת, והוא מצטרף לספרו של ארתור רופין "סוציולוגיה של היהודים" אשר יצא לאור עשרים וחמש שנים קודם לכן. הסקר מתאר את מכלול התופעות שעברו על העם היהודי ומנתחן, תוך שימוש בכלי המחקר החדישים ביותר: מפלגות פוליטיות, ילודה, פילוג מקצועי, השלכות השואה, הקמת המדינה תוך כדי ניסיון לקיבוץ גלויות, חידוש הלשון והתרבות העברית, הגירה ועלייה.
ספרו החברה הישראלית – חרף העובדה שהחברה הישראלית נחקרה רבות, הרי שזהו הספר הראשון המכיל עליה מחקר מקיף וממצה. הוא משווה בין ישראל למדינות השונות וחוקר את מגוון התופעות הסוציולוגיות הקובעות את אופי המדינה ודמותה הדמוקרטית. העלייה ומיצויה במיזוג הגלויות והיישוב היהודי אשר נוצר בארץ.
בספרו עם ועולמו חוקר טרטקובר את מושג הלאומיות היהודית. הוא בוחן את רעיון העם והלאומיות אצל אומות העולם ורק אחר כך ניגש לבדיקת הלאומיות בעם היהודי. הלאומיות היהודית באה לאוויר העולם במחצית הראשונה של המאה ה-19, והיא קיבלה מינוף רב עוצמה במחצית השנייה של המאה ה-19. הולדתה בתנועת ההשכלה, והיא מהווה תנועת נגד להתבוללות. הלאומיות התבטאה אצל אומות העולם בביצור מעמדה של האומה המצויה על אדמתה. לעומת זאת, בעם היהודי, מחוסר המולדת, היה תפקיד התנועה הלאומית בהגירה לארץ ישראל או ביצירת תנאים שוויוניים בארצות העולם בהן חיו. גם לאחר הקמת המדינה לא דומה הלאומיות הישראלית לזו של אומות העולם והיא נבדלת בהיות המדינה נתונה תחת סכנה קיומית.
אליבא דטרטקובר, הלאומיות בגולה נסובה על שלושה נושאים: הראשון הוא המאבק באנטישמיות והחתירה לשוויון; השני הוא המשכתו של המימד הלאומי-תרבותי; השלישי הוא הקמתה של מדינת ישראל.
טרטקובר סובר כי הסכנה אשר נשקפת בימינו לעם היהודי אינה טמונה באנטישמיות כי אם בהתבוללות, העולה ופורחת עקב שוויון הזכויות לו זכו היהודים בארצות השונות בעולם. הפתרון נעוץ בגיבושם של שני מרכיבים: ראשית, יש לשמור על האחדות הלאומית היהודית שקיימה את עמינו משחר היווסדו והיא שעמדה לו לפרץ אל מול הגויים שצרו עליו; שנית, תפקידה של מדינת ישראל הוא להוות גשר רוחני בין ישראל לתפוצות. תנאים אלה הם המתכון לשמירת קיומו של העם היהודי בעולם העתידי.
ספרו האחרון של אריה טרטקובר, עם ישראל והמהפכה, דן בתנועות מהפכניות בעם היהודי. הוא רואה את יסוד המהפכניות הטמון בנפש האומה היהודית, המצוי הן בחייו הפנימיים והן בכך שהיהודים ממלאים תפקיד משמעותי בתנועות המהפכניות ברחבי העולם.
המהפכן הראשון בתולדות האומה היה אברהם אבינו. הדבר התבטא באמונתו באל אחד, בנדודיו ובתהפוכות בחייו. מהפכה משמעותית נוספת הייתה מעמד הר סיני, מכיוון שהמונותאיזם היהודי מהווה ציון דרך מוסרי וחברתי בעל משמעות ראשונה במעלה בתולדות החברה העולמית. המהפכה הבאה הייתה הנבואה. המהפכה האחרונה בימי קדם היא היווצרותה של התורה שבעל-פה, אשר התוותה את הנתיב שלאורו פסעה האומה במשך אלפי שנים לאחר מכן.
מהפכות הנביאים והתורה שבעל פה בימי קדם נשאו אופי של אמונה רציונלית החפה מכל מיסטיקה. בימי הביניים עלתה תופעת המיסטיקה, שכן היא שימשה כעוגן של תקווה לעם הגולה מארצו, בקיומה של הגאולה העתידית. יסוד זה של אמונה לא היה נחוץ בימי קדם, עת העם ישב כריבון בארצו. המיסטיקה לבשה שתי צורות: האחת היא הקבלה והשנייה היא המשיחיות. תנועות משיחיות שונות גאו מדי פעם, אך סחפו את העם לזמן מה בלבד. המהפכה האחרונה בימי הביניים היא החסידות.
במאה העשרים התממשה החילוניות שהגיעה מאומות העולם. המהפכה הבאה הייתה המהפכה הלאומית החילונית, שדחקה את רגליה של ההתבוללות כתנועת התכחשות לאומית. הן היא והן החסידות התרחשו בעיקר בשכבות החברתיות הנמוכות. המהפכה הבאה הייתה הקמת מדינת ישראל, המתבטאת בקיבוץ גלויות ממזרח וממערב ובהגשמתו של חזון הנביאים.
כריסטופר אלכסנדר
כריסטופר אלכסנדר (בגרמנית: Christopher Alexander; 4 באוקטובר 1936 – 17 במרץ 2022) היה אדריכל שהתפרסם הן בזכות התאוריות שלו והן בזכות כ-200 פרויקטי בנייה ברחבי העולם.
ביוגרפיה
אלכסנדר נולד בווינה שבאוסטריה, גדל באנגליה והחל את לימודיו בתחום המדע. ב-1954 זכה במלגת 10 המצטיינים באוניברסיטת קיימברידג' בכימיה ופיזיקה והמשיך בלימודי מתמטיקה. הוא קיבל תואר ראשון בארכיטקטורה ותואר שני במתמטיקה. את הדוקטורט בארכיטקטורה עשה בהרווארד (הדוקטורט הראשון במקצוע בהרווארד). באותו זמן, עבד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בתאוריית תחבורה ובמדעי המחשב. בנוסף, עבד בהרווארד בלימודי cognition and cognitive. הוא הפך מרצה לארכיטקטורה בברקלי ב-1963 ולימד שם ברציפות במשך 38 שנים. הוא היה מזוהה בעיקר כאבי תורת שפת התבנית במדעי המחשב.
The Timeless Way of Building
הספר The Timeless Way of Building (בתרגום חופשי: הדרך הנצחית של הבניה) יצא ב-1979, עוסק בנושאי אדריכלות ושפת תבניות ומתאר את שלימות השימוש אליה בניינים יכולים לשאוף.
אלכסנדר טען שיש דרך אחת נצחית למבנה. המסורות הגדולות של מבני העבר, הכפרים והאוהלים ותבניות בהן בני אדם מרגישים בבית, נבנו מאז ומעולם על ידי אנשים שהיו מאוד קרובים למרכזה של דרך זו. בלתי אפשרי ליצור מבנים או ערים נפלאות, מקומות יפים, מקומות בהם אתה מרגיש עצמך, מקומות בהם אתה מרגיש חי, בדרך אחרת מלבד דרך זו.
דרך זו תוביל כל אחד שיחפש אותה למבנים שהם עצמם עתיקים בצורתם, כמו העצים והגבעות וכפי שפנינו שלנו הם.
Pattern Language: Towns, Buildings, Construction
הספר מתאר שיטת ארכיטקטורה מעשית בצורה שבה מתמטיקאי או מדען למדעי המחשב יגדיר כדקדוק גנרטיבי. העבודה החלה מהבחנה כי ערים ימי ביניימיות רבות הן מושכות והרמוניות. אלכסנדר טען כי זה קורה משום שהן נבנו על פי חוקים מקומיים שדרשו מאפיינים ספציפיים, אך עם זאת שחררו ארכיטקטים לאמצן למצבים ספציפיים.
הספר מספק חוקים ותמונות ומשאיר את תהליך קבלת ההחלטות לסביבה הספציפית המדויקת של הפרויקט. הוא מתאר את השיטות המדויקות לבניית עיצובים שימושיים, בטיחותיים ומושכים בכל קנה מידה ממחוזים שלמים, שכונות, חדרים, ריהוט בנוי ועד לרמה של ידיות לדלת.
הספר כולל סקרים וחישובים מבניים ומערכת בנייה מפושטת המתמודדת עם מחסור אזורי של עץ ופלדה. משתמש בחומרים קלים לאחסון ולא יקרים וייצר מבנים קלאסיים וארוכי חיים באמצעות כמות קטנה של חומרים, עיצוב ועבודה.
The Nature of Order: An Essay on the Art of Building and the Nature of the Universe
כולל את "תופעת החיים, התהליך של יצירת חיים, חזון של עולם חי והאדמה המאירה"- עבודותיו האחרונות של אלכסנדר. העבודה מביאה תאוריה חדשה בנוגע לטבעו של המרחב ומתארת כיצד תאוריה זו משפיעה על החשיבה לגבי ארכיטקטורה, בנייה, תכנון והדרך בה אנחנו רואים את העולם באופן כללי. התבנית הסטטית ברובה משפת התבנית תוקנו על ידי "עוד רצף דינמי", המתאר איך לעבוד לקראת תבניות (דבר שיכול להראות בצורה כללית כסופו של רצף). רצף, כמו תבנית, מבטיח להיות כלי לנקודת מבט רחבה יותר מבניינים (כפי שהתאוריה שלו מקיפה יותר מארכיטקטורה).
אלכסנדר נפטר ב-17 במרץ 2022.
פרנסואה בושה
פְרַנְסוּאָה בּוּשֶׁה (בצרפתית: François Boucher; 29 בספטמבר 1703 – 30 במאי 1770) היה צייר צרפתי.
ביוגרפיה
בושה הוכיח את כישרונותיו והתקדם מהר מאוד, וב-1723 זכה בפרס רומא. ב-1727 נסע לרומא, שם התחקה אחרי ציוריהם של רפאל ומיכלאנג'לו, אך התרשם בעיקר מציוריו של ג'ובאני בטיסטה טייפולו שעבד באיטליה באותה תקופה. ב-1731 שב לפריז, וב־1733 נשא לאישה את ז'אן בוסו, ששימשה כמודל בסטודיו שלו.
בושה השתמש בנושאים מהמיתולוגיה יוונית ומהמיתולוגיה רומית, וב-1734 זיכה אותו הציור "רינאלדו וארמידה" בחברות באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול. ב-1737, עם פתיחתו מחדש של הסלון בפריז, זכו ציוריו של בושה לפרסומת רבה. הוא הצטיין ברישומים ובציורי עירום שנקנו על ידי אנשי האצולה על מנת לקשט את חדרי המיטות שלהם. ב-1742 צייר את "דיאנה מתרחצת" וב-1749 צייר ציורי סתיו וקיץ פסטורלי שבהם עצים, שדות, נחלים ושמים כחולים משמשים כרקע לדמויותיו המתוארות בצבעי פסטל בהירים. ציוריו התקבלו בביקורת נוקבת מצדו של הסופר והפילוסוף דני דידרו, שהיה גם מבקר אמנות נודע.
בושה עסק גם בדקורציה, בקישוט אולמות אופרה ותיאטרון, ובעיצוב דגמים של שטיחי קיר. ב-1755 מינה אותו המלך לואי החמישה עשר למנהל מפעל "גובלן" בפריז לייצור שטיחי קיר, שהיה בבעלות המדינה. בושה היה בן חסותה של מאדאם דה פומפדור, מאהבתו ויועצתו הראשית של המלך לואי החמישה עשר, שנודעה כפטרונית האמנות של תקופתה, ובמיוחד של סגנון הרוקוקו אשר בושה היה אחד ממייצגיו הבולטים. ב-1750- 1759 צייר בושה את דיוקנותיה של מאדאם דה פומפדור כשהיא לבושה בשמלות צבעוניות אופנתיות. היא העמידה לרשותו דירה בארמון הלובר, קיבלה ממנו שיעורים בחריטה, והתייעצה איתו בענייני הדקורציה של טירותיה ובנושאים הקשורים בעידוד האמנות. בושה קישט את ארמונות בית המלכות בוורסאי, בפונטנבלו ובשואזי, התעשר אך המשיך לצייר. ב-1765 התמנה לצייר החצר של המלך לואי החמישה עשר.
בושה נפטר ב-1770 בסטודיו שלו בפריז, בעת שעסק בציור. משנודע לדידרו על מותו של בושה אמר הפילוסוף: "דיברתי בו סרה יתר על המידה. אני חוזר בי."
מרב מיכאלי
מרב מיכאלי (נולדה ב־24 בנובמבר 1966, י"א בכסלו ה'תשכ"ז) היא פוליטיקאית ישראלית פמיניסטית, יושבת ראש מפלגת העבודה וחברת הכנסת מטעמה. כיהנה כשרת התחבורה והבטיחות בדרכים בממשלה ה-36. לפני בחירתה לכנסת, הייתה אשת טלוויזיה ורדיו, מרצה בנושאי תקשורת ומגדר ופובליציסטית.
ביוגרפיה
בילדותה למדה בלט ונגינה בפסנתר, והתחנכה בתנועת הצופים, שם שימשה גם מדריכה, רשג"דית ומרכזת שבט ראשונים בפתח תקווה, ומרכזת שבט הפיתוח שעריה בעיר, שם נתקלה לדבריה לראשונה בפערים מעמדיים וכלכליים. לפני גיוסה לצה"ל התנדבה לשנת שירות בירוחם, גם שם ריכזה שבט של תנועת הצופים, ויצאה מטעמה להדריך בפלורידה.
כאשת תקשורת ומרצה
את שירותה הצבאי עשתה בתחנת הרדיו גלי צה"ל, כקריינית ומנחה. השתחררה מהשירות בסוף 1987 אך המשיכה בשירות קבע בתחנה. הייתה שותפה להקמת תחנת "גלגלצ" והיא שהציעה את שם התחנה והייתה המנהלת הראשונה שלה.
את פעילותה בטלוויזיה החלה באפריל 1988, כשהצטרפה לצוות התוכנית מבט ספורט בערוץ הראשון, ובין היתר הגישה את תוכנית הספורט המרכזית ששודרה מדי שבוע במוצ"ש, "משחק השבת" לצד יורם ארבל, ניסים קיוויתי ואורי לוי, ושידורים מאולימפיאדת סיאול (1988). בהמשך הגישה את התוכנית הטלוויזיה "רואים 6/6" בטלוויזיה החינוכית. בשנת 1993, עם תחילת השידורים המסחריים בערוץ 2 הנחתה בו את התוכנית "שישי חי", ששודרה במסגרת "שידורי קשת", ב־1998 את תוכניות האירוח "עד עשר" בשידורי רשת, "כל ערב" בערוץ הראשון ו"מרב מיכאלי" בערוץ 3 ב־2000. בתחום הרדיו, הגישה את תוכנית הבוקר "לחמניות" ברדיו תל אביב, שהייתה ממייסדיו יחד עם ארז טל וראודור בנזימן.
עד לבחירתה לכנסת הייתה מרצה בבית הספר לתקשורת של המסלול האקדמי המכללה למינהל, בבית הספר "כותרת" ובמכללה האקדמית ספיר. בנוסף, כתבה לעיתונים, פרסמה בקביעות מאמרים בעמודי הדעות של עיתון "הארץ" ובעיתון הנשים האמריקאי, "Women's Media Center". בשנת 1997 הקימה את השדולה "עזרת נשים" לקידום מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית בישראל, והייתה פעילה בשדולת הנשים ובארגונים חברתיים.
הכנסת ה־19
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצע למרב מיכאלי להצטרף למפלגת מרצ אך היא דחתה את ההצעה. בשנת 2013 הצטרפה למפלגת העבודה. בהתאם לתוצאות הבחירות המקדימות הוצבה מיכאלי במקום החמישי ברשימת המפלגה, ששוריין לאישה. לאחר פרישתו של עמיר פרץ מהמפלגה, קודמה למקום הרביעי.
מפלגת העבודה קיבלה 15 מנדטים בבחירות ומיכאלי נכנסה לכנסת התשע עשרה והפכה לחברה בוועדת החוץ והביטחון, ועדת החוקה, חוק ומשפט והייתה ליושבת ראש של כ־5 שדולות, בהן קידום ספורט הנשים ומיגור העוני. בין השנים 2013–2015 עמדה בראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית של ישראל עם יבשת אפריקה ומדינת הונגריה.
הכנסות 20 ו־21
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התמודדה בפריימריז של מפלגת העבודה והגיעה למקום החמישי, דבר שהציב אותה במקום התשיעי ברשימת המחנה הציוני לאחר שילוב מתמודדי מפלגת "התנועה" ברשימה. מיכאלי נכנסה לכנסת, ומונתה, על ידי יושב ראש המפלגה יצחק הרצוג, ליושבת ראש סיעת המחנה הציוני. באוקטובר 2017 הוחלפה על ידי יואל חסון בתפקיד. בכנסת זו הייתה חברה בכ־9 ועדות, בהן הועדה המסדרת, הועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן, ועדת החוקה, חוק ומשפט וועדת החינוך, התרבות והספורט. בשנת 2015 החלה לעמוד בראש שדולות למען עצמאיות ועצמאים, הקהילה הגאה, שיתוף פעולה אזורי והמאבק בהתמכרות להימורים. הייתה ראשת קבוצת הידידות הפרלמנטרית של ישראל עם המדינות וייטנאם והפיליפינים עד 29 באפריל 2019.
באוקטובר 2016 פרסם חיים לוינסון בעיתון הארץ כי מיכאלי פעלה למנות מקורבת שלה למנכ"לית עמותת שדולת הנשים, והציעה לגייס כספים עבורה, זאת בניגוד לכללי האתיקה של הכנסת, האוסרים על חברי כנסת לגייס כספים לכל עמותה שהיא. באותה שנה הפכה מיכאלי ליושבת הראש של שדולת נשים בעסקים ופירוק נישואים בשלום. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הגיעה מיכאלי למקום החמישי בפריימריז והוצבה במקום השביעי ברשימה. המפלגה קיבלה שישה מנדטים ומיכאלי לא נכנסה לכנסת. לאחר התפטרותה של חברת הכנסת סתיו שפיר, שבה לכהן.
הכנסות 22 ו־23
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצבה במקום הרביעי ברשימת העבודה-גשר והייתה חברה בוועדת הכנסת. בסיום הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצבה במקום השישי ברשימת העבודה-גשר-מרצ. בשני המקרים נבחרה לכנסת. הייתה חברה בועדת החינוך, התרבות והספורט, הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, ועדת הקורונה ומכהנת כיושבת ראש ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות. בנוסף היא חברת הוועדה לבחירת דיינים בכנסת החל מיולי 2020. מיכאלי הובילה את ההתנגדות בשורות המפלגה להצטרפות העבודה לממשלת האחדות, שהוקמה בעקבות הבחירות לכנסת ה־23, יחד עם מפלגת כחול לבן. אולם בהצבעה שנערכה בוועידת מפלגת העבודה באפריל 2020 אושרה הצעת עמיר פרץ ואיציק שמולי להצטרף לממשלה. כחברת סיעת העבודה הייתה מיכאלי חברה באופן פורמלי בקואליציה, אולם היא סירבה להישמע למשמעת הקואוליציונית והסיעתית, והצביעה בפועל עם האופוזיציה.
מיכאלי התנגדה להצעת יו"ר המפלגה, עמיר פרץ, לבטל את הפריימריז לתפקיד היו"ר ולרשימת המועמדים לכנסת העשרים וארבע, ולהעביר את סמכות הבחירה לוועידת המפלגה, הצעה שאושרה בוועידת המפלגה בנובמבר 2020. היא עתרה נגד ההחלטה לבית המשפט, שקיבל את עתירתה בראשית ינואר 2021 וחייב את מפלגת העבודה לקיים בחירות מקדימות לתפקיד היו"ר בקרב כל חברי המפלגה.
יושבת ראש מפלגת העבודה
ב-24 בינואר 2021 נבחרה מיכאלי בפריימריז לתפקיד יושבת ראש מפלגת העבודה לאחר שקיבלה כ-77% מהקולות. עם כניסתה לתפקיד, מינתה מיכאלי את איש אמונה ניר רוזן לתפקיד מנכ״ל מפלגת העבודה. מיד עם היבחרה דרשה מיכאלי מהשרים עמיר פרץ ואיציק שמולי, להתפטר מתפקידם ולעזוב את ממשלת נתניהו. בתגובה עזבו פרץ ושמולי את המפלגה. מיכאלי יזמה עריכת פריימריז לרשימת המפלגה לכנסת ה־24, והעבירה בוועידת המפלגה החלטה שהעשירייה הראשונה תורכב מנשים וגברים לסירוגין. בבחירות לכנסת ה־24, שנערכו ב־23 במרץ 2021, זכתה מפלגת העבודה בראשותה ב־7 מנדטים.
כשרת התחבורה
בבחירות ל במרץ 2021, מיכאלי ומפלגתה חתמו על הסכם קואליציני עם "יש עתיד" להקמת ממשלת חילופים בין נפתלי בנט ליו"ר "יש עתיד", יאיר לפיד. עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש מונתה מיכאלי לשרת התחבורה והבטיחות בדרכים והיא האישה השנייה המכהנת בתפקיד זה לאחר מירי רגב. שבועיים לאחר מינויה, הכריזה מיכאלי כי תמנה את סמנכ"לית משרד ראש הממשלה לשעבר, מיכל פרנק למנכ"לית משרד התחבורה.
באוגוסט 2021, הצליחה לאשר בוועידת העבודה שינוי בחוקה, שנועד לחזק את השפעתם של מתפקדי המפלגה על קבלת הכרעות חשובות לדרכה של המפלגה, על חשבון החלשת סמכויות ועידת המפלגה, ולמנוע אפשרות של ביטול הפריימריז בקרב כלל חברי המפלגה בעתיד. הוועידה גם אישרה את הצעת מיכאלי להוסיף כ־300 צירות חדשות בוועידה, כחלק מיישום החלטה להחלת שוויון מגדרי בכל מוסדות העבודה.
מיכאלי הכריזה על העדפת תיקצוב מקום לתחבורה ציבורית ולהולכי רגל על חשבון כבישים.
באוקטובר 2021 הכריזה: "פינוי התחנה המרכזית (בתל אביב) קורה! אני מאושרת שהצלחנו לחתום את כל ההסכמים שצריך". אך לאחר מספר ימים התגלה, במסגרת חוק חופש המידע, כי למרות הצהרתה, ההסכמים המדוברים לא נחתמו. ואכן, ב־31 בדצמבר 2021, התאריך הקובע לביטול אופציית הארכת החוזה עם חברת נצבא – מפעילת התחנה המרכזית, התברר כי האופציה לא בוטלה, ופעילות האוטובוסים בתחנה תימשך.
מתוקף היותה יו"ר הקבינט לשוויון מגדרי אישרה הצעה לתקצוב של 155 מיליון שקלים כדי להוציא לפועל את תוכנית למאבק באלימות נגד נשים.
כחלק מחוק ההסדרים ותקציב המדינה, אושרה הצעתה של מיכאלי להגדלת תקציב משרד התחבורה ל-38 מיליארד ש"ח, שכ-80 אחוז מהם יושקעו בחיזוק התחבורה הציבורית (אוטובוסים ורכבות), ורק 20 אחוז יושקעו בכבישים ובכלי רכב פרטיים. מלבד זאת, אושרה יוזמתם של מיכאלי ושר האוצר אביגדור ליברמן להקים את רשות המטרו אשר תהיה אחראית לקידום פרויקט המטרו בגוש דן.
באפריל 2022, הוצגה רפורמה בתעריפי התחבורה הציבורית בישראל. כמו כן, הודיעה כי שלושה רציפים שהיו ריקים יוקצו לנמלים הפרטיים.
ביוני 2022, הציגה את התוכנית הממשלתית לפתרונות חלופיים לרכב הפרטי.
ביולי 2022 נבחרה על ידי מגזין פורבס ישראל לאשה המשפיעה בישראל.
פמיניזם
מיכאלי מגדירה את עצמה כפמניסטית. מאז שנת 2001 מקפידה לדבר בלשון זכר ונקבה, בפנייה לרבים ולרבות, או בלשון נקבה. סגנון זה הביא לעיתים לשיבושי לשון מכוונים כגון "הציבור יודעת" או "פתאום קמה אדם בבוקר והרגישה שהיא עם והתחילה ללכת". לטענתה, בעבר השפה העברית הייתה גברית בלבד, בתקופה בה נשים לא זכו לזכות הצבעה או אפשרות ללמוד לימודים אקדמיים, מה שהביא להדרתן. לדעתה ולכן היא פועלת לצמצומה בשימוש בלשון רבות. במהלך כהונתה בכנסת העשרים ושלוש, כיהנה כיושבת ראש השדולה למען נשים חרדיות בכנסת.
בתקופה בה שימשה כמגישת מהדורת החדשות המקומית "חדשות הוט", עוררה מיכאלי סערה ציבורית, כאשר במהלך שידור חי הפשילה את חולצתה, כמחאה על ראיון רדיו שקיים רזי ברקאי עם אמנון שומרון ובו השמיעו השניים אמירות שנתפסו על ידי מיכאלי כבלתי־ראויות כלפי נשים.
מיכאלי נוהגת ללבוש בגדים בצבע שחור; לדבריה, היא רוצה שיתרכזו במה שיש לה לומר ולא בהופעתה החיצונית.
כלכלה וחברה
מיכאלי דוגלת במדינת רווחה ובגישה כלכלית סוציאל־דמוקרטית בה יינתן שירותי בריאות וחינוך חינם לכלל האזרחים ובמתן קצבאות לאוכלוסיות מוחלשות כגון נכים וניצולי שואה. היא יושבת ראש שדולות למען בעלי חיים, סגירת הפערים ברשויות הערביות, הצלת ים המלח ובקעת הירדן, מאבק בהימורים ועוד. היא תומכת במתן זכויות מלאות לקהילה הגאה. מיכאלי תומכת בחופשת לידה של כשנה לשני ההורים ובהפרדת דת ומדינה בה נכללים נישואים אזרחיים וקוראת למדינה לרשום נישואים רק בדרך זו בשל אפליית נשים ברבנות בקבלת גט ואי יכולתם של אזרחים לא יהודים על פי ההלכה להינשא לצד נישואיים חד מיניים.
הביעה תמיכה במתן רשות חופשית לכל המעוניין לפתוח תחנת רדיו, וכינתה את המצב בו יש רק מעט תחנות רדיו הנבחרות במכרזים: "סתימת פיות בחסות המדינה". מיכאלי ביקרה את ממשלת ישראל על מה שהגדירה "כוחנותה ותוקפנותה". בהקשר לאירועי המשט לעזה כתבה: "ישראל היום שבויה בתודעת־קורבן כוזבת, ההולכת יד ביד עם תחושת כל־יכולה כוזבת, מצד אחד, ועם אשמה הנהפכת לתוקפנות, מצד אחר".
נישואין והורות
במאמר בעיתון הארץ יצאה נגד מוסד הנישואים שאותו היא רואה כ"סידור כלכלי ומעמדי ופטנט לניהול קל יותר של החברה על ידי חלוקתה, עדיין, ל'בתי אב'". היא העבירה הרצאה תחת הכותרת "ביטול הנישואין" בוועידת TEDx שנערכה בישראל. מיכאלי מרבה לצטט את דברי פרופסור דפנה הקר בהם האמירה לפיה המבנה המשפחתי המסורתי הוא מחולל דיכוי בסיסי. היא הצהירה כי בחרה שלא להביא ילדים. בשנת 2017 בראיון לרשת טלוויזיה אוסטרלית אמרה מיכאלי כי התא המשפחתי הוא המקום הכי פחות בטוח לילדים, וטענה כי ילד לא צריך בהכרח לגדול אצל הוריו הביולוגיים, ושעל המדינה לקבוע קריטריונים שעל פיהם ייקבע מי יקבל את האחריות על הילד. בראיון לתוכנית הבוקר של קשת ב-2015, התנגדה לביטול חזקת הגיל הרך הקובע שבמקרה גירושין, ילדים עד גיל 6 יהיו אוטומטית במשמורת האם. זאת לאחר שהצביעה נגד הצעת חוק מטעם הקואליציה, שביקשה לבטל סעיף זה המפלה אבות בנושא משמורת הילדים. בראיון אמרה: "לא יעלה על הדעת שילד או ילדה בני שלוש יעברו פעמיים שלוש בשבוע מבית לבית. חזקת הגיל הרך באה להגיד שעד גיל 6 זה לא פתוח למשא ומתן. "
דת ומדינה
ב־25 באוקטובר 2021, במהלך חילופי דברים בנושא הכותל המערבי בישיבת שדולת חופש הדת של הכנסת, אמרה מיכאלי שמאמץ ההסדרה של הכותל צריך להיות לא רק עבור יהדות התפוצות, אלא גם כצורך של החברה הישראלית. בין דבריה, "העובדה שהרוב המכריע של אזרחיות ואזרחי ישראל התרגלו להתייחס לכותל המערבי כאל בית כנסת חרדי היא קלקול".
חיים אישיים
במהלך שנות התשעים הייתה בת זוגו של ארז טל. משנת 2007 בן זוגה הוא הסאטיריקן ומנחה הטלוויזיה ליאור שליין. היא מתגוררת בתל אביב, בסמוך לשליין. מיכאלי הצהירה שהיא אל־הורית ואינה מתחרטת על כך שלא הביאה ילדים. למרות זאת, ב־2021 נולד לה ולבן זוגה ילד בהליך פונדקאות בארצות הברית. באפריל 2023 נולד להם בן נוסף בהליך פונדקאות.
ליאה מישל
ליאה מישל צרפתי (באנגלית: Lea Michele Sarfati; נולדה ב-29 באוגוסט 1986) היא שחקנית וזמרת-יוצרת אמריקאית. ידועה בזכות תפקידה בתור רייצ'ל ברי בסדרה המוזיקלית "Glee", תפקיד אשר הקנה לה מועמדות לפרס אמי ולשני פרסי גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
ביוגרפיה
ליאה מישל צרפתי נולדה בברונקס, ניו יורק שבארצות הברית, כבת יחידה. היא גדלה בניו ג'רזי. אמה, אדית טומסינה (לבית פורסלי) אחות לשעבר, ממשפחה נוצרית-קתולית ממוצא איטלקי. אביה, מארק דייוויד צרפתי, ממשפחה יהודית-ספרדית ממוצא יווני שהוריו הגיעו מסלוניקי. מישל גדלה כנוצריה, וציינה שאביה שמח ללכת עמה ועם אמה לכנסיות קתוליות. בראיון ל"ישראל היום" מישל הצהירה: "אני יהודיה כפי שאני איטלקייה"
מישל התקבלה לבית הספר טיש לאומנויות באוניברסיטת ניו יורק, אך בחרה להמשיך לעבוד על הבמה.
משחק
מישל הופיעה בברודוויי כבר מגיל שמונה. תפקידה הראשון היה כשחקנית מחליפה בדמותה של קוזט במחזמר "עלובי החיים". ב-2004 שיחקה מישל בהפקה המחודשת של "כנר על הגג", וב-2005 היא שיחקה בהצגה "יומנה של אנה פרנק". בין השנים 2006–2008 כיכבה מישל כוונדלה ברגמן במחזמר "אביב מתעורר".
בין 2009–2015 כיכבה בסדרה "Glee", בה שיחקה את רייצ'ל ברי. מישל הייתה מועמדת לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב על משחקה בסדרה. מישל שיחקה את דמותה של רייצ'ל ברי גם בסדרות האנימציה "משפחת סימפסון" ו-"המופע של קליבלנד".
בשנת 2011 שיחקה בסרט "סילבסטר בניו יורק". בשנת 2013 דיבבה את דורותי גייל בסרט "בחזרה לארץ עוץ".
ב-2019 שיחקה בסרט הטלוויזיה "מחכה לך בחג".
בספטמבר 2022 שבה חזרה אל הבמה של ברודוויי, בתפקיד ״פאני ברייס״ במחזמר ״מצחיקונת״, תפקיד בעבר ציינה שהוא תפקיד חלומותיה, ואותו גילמה גם דמותה בסדרה glee, רייצ׳ל ברי.
מוזיקה
בשנת 2008 הפיקה מישל קונצרט הנקרא "Alive in the World" על מגדלי התאומים.
ב-2014 יצא אלבום הבכורה שלה, "Louder", שהגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים האמריקאי בילבורד הוט 100.
ב-2017 יצא אלבומה השני, "Places".
ב-2019, יצא הסינגל "It’s the most wonderful time of the year" ואחריו אלבומה השלישי, “Christmas in the City”.
בשנת 2023 הופיעה ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
ספרים
ב-2014 יצא לאור ספרה "Brunnete Ambition", בו היא מספרת על חוויות שחוותה עד כה ומציעה טיפים לבריאות ויופי.
עיסוקים נוספים
מישל פעילה למען זכויות להט"ב וזכויות בעלי חיים. בנובמבר 2009, מישל וג'ונתן גרוף גייסו כספים למען קהילת הלהט"ב. על עבודתה עם בעלי חיים היא קיבלה פרס מארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים".
מישל היא דמוקרטית וליברלית אשר תמכה בבחירות ב-2012 בברק אובמה.
חיים אישיים
בשנת 2011 החלה לצאת עם השחקן קורי מונטית', וזה לאחר שהשניים כבר מגלמים זוג בסדרה "Glee". ב-7 ביולי 2012 השניים התארסו, עד למותו ביולי 2013 ממנת יתר. לאחר מותו כתבה לו את השיר "If You Say So" יחד עם הזמרת האוסטרלית סיה. השיר כלול באלבומה של מישל "Louder".
בין השנים 2014–2016 יצאה מישל עם הדוגמן מתיו פייץ'. הזוג הכיר במהלך צילומי קליפ לשירה של מישל "On My Way".
ב-28 באפריל 2018 הודיעה דרך האינסטגרם על אירוסיה לאיש העסקים זנדי רייך, מנכ"ל של מותג הבגדים AYR. השניים התחתנו ב-9 במרץ 2019 בטקס בנערך בנאפה, קליפורניה. ב-20 באוגוסט 2020 נולד בנה הבכור, ליאו.
נסיכות סוואנתי
נסיכות סוואנתי (בגאורגית: სვანეთის სამთავრო) הייתה נסיכות קטנה (סמתאווארו) בהרי הקווקז הגדול שנוסדה בעקבות התפרקותה של ממלכת גאורגיה בסוף המאה החמש עשרה. הנסיכות נשלטה בתחילה על ידי בית גלובאני ולאחר מכן על ידי בית דאדשכליאני, עד שסופחה לאימפריה הרוסית בשנת 1858.
היסטוריה מוקדמת
סוואנתי שוכנת בצפון-מערב גאורגיה, לאורך שני עמקים הרריים רחבים הממוקמים דרומית להר אלברוס, מעלה נהר האנגורי ממערב ומעלה נהר צחניסצקאלי ויובלו, חֶלֵדוּלָה, ממזרח. בתקופת שלטון ממלכת גאורגיה (1008-1463), שהייתה בשליטת שושלת בגרטיוני, שלטה באזור דוכסות סוואנתי (סַאֵרִיסתַאוֹו). הדוכסות נשלטה בתחילה בידי בית ורדניסדזה, מסוף המאה האחת עשרה ועד למאה הארבע עשרה, ולאחר מכן בידי בית גלובאני, שנציגיה ביססו את שלטונם למעשה כנסיכים עצמאיים, בתקופת התפוררות ממלכת גאורגיה, בשנות השישים של המאה החמש עשרה (רשמית בשנת 1490/1491). ממלכת גאורגיה התפוררה לשלוש ממלכות: ממלכת כארתלי, ממלכת קאחתי, ממלכת אימרתי ומספר נסיכויות מקומיות ומובלעות פיאודליות.
סידרה של פלישות עות'מאניות ומלחמות אזרחים במערב גאורגיה הובילו להתמוטטות הקשר של השלטון המרכזי עם המחוזות ההרריים. והמחוזות הפכו בהדרגה למבודדות ומנותקות קשר. המבנה הפיאודלי שהתקיים בסוואנתי התמוטט אף הוא, והשפעתה של הכנסייה הגאורגית המקומית התמעטה עד לכדי של חזרה לחלק מהמנהגים הפגניים. תושביה ההרריים של סוואנתי התבצרו בכפריהם הבלתי נגישים כשהם מרושתים בשרשרת מגדלי הגנה. העובדה שהם היו רק משתתפים פסיביים בהתרחשויות של אותה עת בגאורגיה, מה שגרם למחסור בתיעוד על קורותיהם באותן השנים. יחסיהם עם שכניהם מצידו השני של רכס הקווקז, בעיקר הקברדינים והבלקרים, היו לעיתים קרובות עוינים, אף על פי שהמסחר במעברים ההרריים ונישואי התערובת, בין האצילים מבין שני הצדדים, היו נפוצים.
סכסוך אזרחי וסיפוח רוסי
בין המאות השבע עשרה והתשע עשרה הייתה סוואנתי מפוצלת לשלוש ישויות פוליטיות: סוואנתי תחתית שבמעלה נהר צחניסצקאלי. היא נשלטה בידי בית גלובאני וגַארדַאבּחַאדזֶה (გარდაბხაძე). שהיו משועבדים לנסיכי בית דאדיאני מסמגרלו השכנה. האזור שבו שלטו נודעה בשם "דאדיאני סוואנתי". הישות השנייה הייתה סוואנתי עילית, ששכנה לאורך מעלה נהר האנגורי. בית רִיצ'גווִיאַנִי ובית דאדשכליאני התחרו על השליטה בישות. בשנות העשרים של המאה השמונה עשרה, ניצחו הדאדשכליאנים ויסדו את נסיכות בשטח שממערב לנהר האנגורי שנקראה מאז על שמם - "דאדשכליאני סוואנתי" (או נסיכות סוואנתי). תושבי מזרח האנגורי פרשו והתארגנו לקונפדרציה של שבטים ללא מממש ריכוזי והייתה ידועה בשם סוואנתי החופשית.
בשנות העשרים של המאה התשע עשרה התפצלה סוואנתי לשתי נסיכויות כתוצאה מסכסוך דמים בין שני ענפי בית דאדשכליאני. בשנת 1833, בתיווכם של נסיכי סמגרלו, הסכימו שתי ענפי השושלת לקבל את ריבונות סמלית של האימפריה הרוסית. בשנת 1840 הסכימו, גם קונפדרציית השבטים של סוואנתי החופשית, לקבל את ריבונות הרוסים. יחד עם זאת, המשיכו הסוואנים לנהל את עסקיהם באופן עצמאי ולא אפשרו לפקידים רוסיים או למיסיונרים של הכנסייה הרוסית להתקרב לאזור עד לשנות הארבעים המאוחרות של המאה התשע עשרה.
הסכסוך הממושך בין הדאדשכליאנים, ההתנגדות שלהם לשלטון הרוסי, וההתנדנדות בנאמנותם לרוסים בתקופת מלחמת קרים (1854-1856), הובילה להתערבות ישירה של הרוסים. בשנת 1857, הנסיך אלכסנדר בריאטינסקי (1856-1862), הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, הורה על כיבוש נסיכות סוואנתי בכוח צבאי. קונסטנטין, המתאווארי של סוואנתי, ניסה לנהל משא ומתן, אבל הודח ב-11 בספטמבר 1857, ונצטווה לצאת לגלות בירוואן. בפגישת הפרידה, שהתקיימה בכותאיסי, ב-27 באוקטובר של אותה שנה, הוא התווכח עם מושל פלך כותאיסי, אלכסנדר גגארין והרג אותו יחד עם שלושה מאנשיו. כאשר נתפס נשפט במשפט צבאי מהיר והוצא להורג ביריה.
בשנת 1858 בוטלה הנסיכות והפכה למחוז באימפריה הרוסית והוצב בראשה מושל. רבים מנציגי המשפחה הוגלו לסיביר ולמחוזות רוסיים אחרים, ויתר הדאדשכליאנים שנותרו נושלו מזכויותיהם האציליות.
סשה קלמנטס
סשה ניקול קלמנטס (באנגלית: Sasha Nicole Clements; נולדה ב-14 במרץ 1990) היא שחקנית ודוגמנית קנדית, הידועה בעיקר בשל גילום דמותה קיקי קינקייד בסיטקום "Majority Rules!" (2010-2009) ומתפקידה בסרט המקורי של דיסני "החבר המושלם שלי" (2014).
ביוגרפיה
קלמנטס נולדה ב-14 במרץ 1990 בטורונטו, אונטריו, קנדה. אמה היא אנה קלמנטס, אשר עובדת ברפואה תעסוקתית, ואביה הוא השחקן כריסטופר לי קלמנטס, המוכר מתפקידו בסדרת הדרמה המוזיקלית הקנדית "Catwalk" (1994-1992). יש לה שני אחים צעירים. היא לקחה מספר שיעורים באוניברסיטת יורק.
קריירה
בשנת 2005 קיבלה קלמנטס את תפקידה הראשון לצד ג'ולייט סטיבנסון בסרט הטלוויזיה של ה-BBC "מלכת השלג"; אשר מבוסס על המעשייה מלכת השלג מאת הסופר הדני הנס כריסטיאן אנדרסן.
בשנת 2009, היא זכתה בתפקיד הראשי הראשון שלה בסדרת הסיטקום הקנדית "Majority Rules!", כשגילמה את קיקי קינקייד בת ה-15.
בשנת 2010 היא ביצעה הופעת אורח בתור מעודדת בסיטקום "What's Up Warthogs!"; אשר שודר בערוץ המשפחה הקנדי.
בשנת 2011 היו לה תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כמו "רוקי בלו" ו-"Really Me".
בשנת 2012 היה לקלמנטס תפקיד חוזר בתור דמותה של שרה בסדרת הדרמה העל-טבעית "נערה אבודה". היא כיכבה בתור אמה בשני פרקים של הסדרה "לחיות עם בנים" של רשת הטלוויזיה הקנדית YTV.
באמצע 2013 קלמנטס לוהקה לצידן של צ'יינה אן מקליין וקלי ברגלנד לסרט המקורי של ערוץ דיסני, "החבר המושלם שלי" שעלה לשידור בבכורה ב-15 באוגוסט 2014.
בשנת 2015 לקלמנטס היה תפקיד חוזר בתור ריינה שירזי בסדרת הדרמה והמסתורין "חתיכה מהלב" של רשתות TeenNick ו-YTV. היא שיחקה גם בשני פרקים של סדרת הנוער הקנדית "דגראסי - הדור הבא" בתור קאט. היא גם הופיעה בסרט הטלוויזיה "Degrassi Don't Look Back" המבוסס על הסדרה הפופולרית.
בשנת 2017 היה לה תפקיד משנה בסרט הטלוויזיה "From Straight A's to XXX" שהוקרן ברשת הטלוויזיה האמריקאית לייפטיים. היא גם שיחקה בפרק אחד בסדרת האינטרנט "Incubator Gold Mine" לצד אישיות האינטרנט מאנון מת'יוס.
בשנת 2019 היא שיחקה בסרט "Witches in the Woods" של ג'ורדן בארקר; בסרט שיחקה לצד בעלה קורבין בלו.
בשנת 2022, היא לוהקה לסרט הקומדיה "Camp Hideout" עם כריסטופר לויד, אשר בוים ​​על ידי שון אולסון. היא גילמה את וונדי בפרק הבכורה של הסדרה "מינקס" ברשת HBO Max. לאחר מכן היא התארחה בתור קטיה מירנובה בפרק אחד של הסדרה "NCIS: לוס אנג'לס".
חיים אישיים
בשנת 2011, קלמנטס החלה לצאת עם השחקן והזמר האמריקאי קורבין בלו. ב-15 באוקטובר 2014, קלמנטס ובלו הודיעו על אירוסיהם. הם נישאו לאחר חמש שנות זוגיות ב-23 ביולי 2016; השניים מתגוררים יחד בלוס אנג'לס.
אונס
אונס (קרוי גם אינוס), בהגדרתו הרחבה והמקובלת, הוא כפיית מעשים מיניים. מושג זה אינו תלוי במינם של הצדדים. בהגדרות משפטיות מסוימות (לדוגמה בחוק הישראלי) אונס מוגדר ככזה רק כשהוא כולל בעילה, בעוד עבירות מין חודרניות אחרות יכנסו לקטגוריה של מעשה סדום ש"דינו כדין אונס". גבר הכופה על גבר מין אוראלי או אישה הכופה על גבר מעשה מיני כלשהו, צפויים להעמדה לדין בגין מעשה מגונה, עברה קלה מאונס או מעשה סדום.
התייחסות לאונס על סמך הנסיבות
אונס הוא פשע המתרחש בין אנשים מכל המינים והמגדרים, אך הרוב המוחלט של התוקפים הם גברים. ישנם מספר תרחישי אונס שלמטרות משפטיות, אקדמיות, או חברתיות מסווגים תחת שם או כינוי, אך אלה אינם התרחישים היחידים הקיימים ואונס יכול להתרחש בין כל סוגי האנשים ובנסיבות שונות. בין התרחישים המוכרים:
מניעים לאונס
חוקרים מאסכולות פסיכולוגיות ופילוסופיות שונות ניסו להבין אם קיימים מניעים אוניברסליים שגורמים לאדם להפוך לאנס.
גישות פסיכופתולוגיות
הגישות הפסיכופתולוגיות רואות את מבצע האונס כאלים מטורף (Rape Fiend) הנדחף על ידי כוחות שלא ניתן להשתלט עליהם. ראייה זו הביאה לחקיקה בשנות ה-30 ושנות ה-40 נגד "פסיכופאתים מיניים". הגישה מדגישה בעיות פסיכולוגיות באישיותו של האנס ומסבירה אונס במושגים כמו "פרברסיה" בפסיכואנליזה, סופר אגו חלש, תסביך אדיפוס לא פתור, תסביך סירוס, נחיתות מינית, והומוסקסואליות לטנטית. אולם חוקרים מגישה זו התקשו להסביר את תופעת עבירות המין בגורמים קליניים חד משמעיים. פסיכוזות אובחנו רק בקרב 1-5% מעברייני המין. עקב ממצאים אלו החלו להשתמש באבחנות כמו "נטיות סוציופאתיות" ו"הפרעת אופי".
גישות סוציולוגיות
הגישות הסוציולוגיות הסבירו פשע במונחי השפעת הסביבה, הקבוצה ותת התרבות, ובעזרת מונחים כמו עיור, מנגנוני למידה וליקויים במערכת הפיקוח. הסוציולוגים טענו כי האונס נפוץ בקרב קבוצות שהנורמות ההתנהגותיות שלהן אינן שוללות זאת, למשל בתת-התרבות של המעמד הנמוך, בקרב מהגרים ובקבוצות אתניות מסוימות. הטענה היא כי ישנו צידוק לאלימות בתרבות הרחבה, לרבות באמצעי התקשורת ובאוכלוסייה כולה.
גישות אלו מדגישות את הנורמליות של מבצעי האונס, ורומזות לתאוריה של החוקרים סייקס ומצא הטוענת שעבריינים שותפים למערכת הערכים הנורמטיבית בחברה, ועל פיה משתמשים בטכניקות נטרול להצדקת מעשיהם. בארצות הברית מצאו קשר בין שיעורי האונס בחברה לבין מידת אי השוויון בין המינים, נפיצות הפורנוגרפיה, חוסר היציבות החברתית, עיור, פערים בכלכלה ואבטלה.
הגישה הפמיניסטית
לפי הגישה הפמיניסטית, גברים אונסים נשים על מנת לשמר את תחושת העליונות הגברית ואת נחיתות מעמדן של הנשים. כלומר, אונס הוא תוצאה של מסורות חברתיות ממושכות, בהן לגבר יש דומיננטיות פוליטית וכלכלית. האונס תלוי ישירות במעמדן הפוליטי והכלכלי של נשים באותה תרבות. בחברות רבות קיימת התייחסות אל נשים כאל רכוש השייך לגבר. נוצר תהליך של היזון חוזר: אי-השוויון בין המינים משפיע על האינטראקציה בין גברים ונשים. הפחד מאונס משפיע על נשים להגביל את עצמן לפעילויות בטוחות, בהן הקשר עם גברים זרים הוא מינימלי או מוגבל לתנאים בטוחים, וכך מוגבלת הצלחתן ומשתמר אי-השוויון.
הנורמות התרבותיות מכינות את האישה להיות נאנסת (סוציאליזציה לתפקיד הקורבן): עליה להיראות רצויה, פסיבית, כנועה ולהמעיט בהתנגדות. הסטריאוטיפים הקיימים מחלקים נשים לאלו הראויות להגנה (אם, אחות, רעיה - המתנהגות "כראוי") ואלו "המופקרות" (היוזמת, הרווקה, הפעילה מינית). הסטריאוטיפים נותנים לגיטימציה לאונס ויוצרים אשמה אצל הקורבן.
פורנוגרפיה וזנות הם שני תחומים שבאמצעותם משמרים הגברים את נחיתותן של הנשים, משום שהם מובילים לדה-הומניזציה של נשים ולתפיסתן כחפץ מיני, ובכך תורמים לשיעורי האונס הגבוהים. הגישה טוענת כי מקרי האונס יופחתו במספר דרכים: החמרה בענישה, השגת שוויון בין המינים במונחים סוציו-אקונומיים, והעלאת מודעות ומקורות תמיכה בקורבנות.
על פי הגישה הפמיניסטית, הסיפוק המיני אינו המניע לאונס, אלא האמצעי. המניע הוא אלימות לשם שימור העליונות והפיקוח הגברי על נשים. אונס הוא מעשה פסאודו-מיני, המונע על ידי תשוקה לכוח ושנאת נשים.
גישת הלמידה החברתית
אלימות נגד נשים, ובתוכה אונס, הם תוצאה גם של מסורות חברתיות (השפעה חברתית) וגם של ניסיון אישי, כששני אלו מתווכים על ידי תפישת תפקידי המין ועל ידי עמדות הקושרות בין אלימות ומין במוחו של הגבר. (גישה זו משלבת בין הגישה הפמיניסטית וגישתו של התאורטיקן אלברט בנדורה לאלימות).
הגישה הביולוגית
לפי גישה זו גורמים ביולוגיים מסבירים את הסטייה המינית: כמות גבוהה מדי של ההורמון הגברי טסטוסטרון TST (הקשור לדחפי מין) היא גורם אפשרי לאונס. בנוסף, תומכי גישה זו עוסקים בחיפוש אחר אזור במוח (בהיפותלמוס) הקשור להתנהגות מינית. הם מציעים דרכי התערבות לדיכוי הדחף המיני של אנסים מסוכנים: סירוס כירורגי (ניתוח הסרת אשכים) וסירוס כימי-הורמונלי (תרופות אנטי הורמונליות מדכאות TST).
הגישה האבולוציונית
הגישה האבולוציונית רואה באונס אקט מיני בעיקרו, הנובע מדחף הרבייה האבולוציוני. בתקופה בה נחלשה התשוקה המינית של הנשים - החלה השליטה הגברית המינית, שאונס הוא אחד מתוצאותיה. אונס נובע מסלקציה טבעית: המיון הטבעי היה לטובת הזכרים האלימים יותר, שנטו להשתמש בכפייה לשם כיבושים מיניים. גברים אלו השאירו יותר צאצאים והורישו להם תכונה למין אלים. השקעת זמן ואנרגיה בתהליך ההולדה של יונקים שונה אצל זכרים ונקבות: האישה יכולה ללדת מספר פעמים מוגבל, ונוטה להדגיש טיפול בתינוקות, ולכן שואפת לגבר אחד שייטפל בצאצאים. נוצרה אצלה תגובה א-מינית (בעיקר לגברים שלא הראו רצון למחויבות כזו). לעומתה, היונקים הזכרים, עקב אי יכולתם ללדת, ועקב הביטחון הנמוך יחסית באבהותם, נוטים לכיבושים מיניים רבים ככל האפשר, להבטחת הפצת זרעם, ומכאן נטייתם לאנוס. כך נוצר מתח בין הגישות האופטימליות של נשים וגברים כלפי הפריה והולדה, ומתח זה הביא לתופעת האונס.
הגישה האינטגרטיבית
הגישה האינטגרטיבית מנסה לשלב חלק מהגישות שהוצגו ומדגישה ארבעה גורמים:
ביקורת על הגישות השונות
הביקורת על תאוריות אלו היא הקושי לתקף אותן מבחינה מדעית. אולם, גם ברמה התאורטית, לא ברור מה מניע אדם לכפות את עצמו מינית על אדם אחר. אם זו באמת נטייה ביולוגית אבולוציונית של גברים - מדוע רק מיעוט מבין הגברים אונסים?; אם מדובר בדחף לשליטה ובעלות - מדוע הוא מקבל ביטוי שונה אצל גברים ונשים, ובקרב בני אדם שונים?; אם אונס הוא אכן דפוס הנלמד בלמידה חברתית - מדוע רוב האנשים מפעילים מנגנוני פיקוח על מנת לא ליישם למידה זו?; אם אונס אכן מונע על ידי הצורך לשמר את העליונות והפיקוח הגברי על נשים - כיצד ניתן להסביר נשים המתעללות מינית בבגירים ובילדים?; אם מדובר במעשה המאפיין תת-קבוצות ותת-תרבויות באוכלוסייה - מדוע אונס מופיע בכל המעמדות, בכל הגילאים ובכל התרבויות מראשית ימי האנושות?
השפעת האונס על הקורבן
לאונס השלכות קשות על הבריאות הנפשית של הקורבנות. קורבנות אונס מדווחים על חרדות, סיוטים, דיכאון ותחושות של זיהום והשפלה, הנמשכים לאורך זמן. בשנת 1974 הציעו האחות אן וולברט ברג'ס (Ann Wolbert Burgess, ) והסוציולוגית לינדה ליטלה הולמסטרום (Lynda Lytle Holmstrom) לנסח אבחנה חדשה שתתאר את ההשלכות ההתנהגותיות, הפיזיות והפסיכולוגיות שיש לאונס על הקורבן, בעקבות עבודתן עם נפגעות ונפגעי תקיפה מינית במרכז ייעוץ שהקימו בבית החולים העירוני של בוסטון. הן הציעו לקרוא לאבחנה "תסמונת טראומה בעקבות אונס". בסופו של דבר, בשל מכלול של סיבות, האבחנה לא נכנסה למדריכים הפסיכיאטריים המרכזיים, אך בהמשך שנות השבעים הוצעה והתפתחה האבחנה של הפרעת דחק פוסט-טראומטית (באנגלית: Post-Traumatic Stress Disorder, בקיצור: PTSD), ובסופו של דבר בשנת 1980 אבחנה זו נכנסה למדריך ה-DSM השלישי בעוד תסמונת טראומה בעקבות אונס נותרה מחוץ לספרים. עם זאת, האבחנה שהציעו ברג'ס והולמסטרום לא נשכחה, והניחה את הבסיס להמשך מחקר על ההשפעות הפסיכולוגיות של אלימות מינית, מחקר שבין היתר הוביל בשנות התשעים לניסוח האבחנה של פוסט-טראומה מורכבת. לפי האבחנות הנהוגות כיום, אשה או גבר שחווים תסמינים פוסט-טראומטיים בשל אירוע בודד של אונס, או מספר אירועי תקיפה מינית, יקבלו ככל הנראה אבחנה של הפרעת דחק-פוסט טראומטית, בעוד מי שמתמודדים עם תסמינים פוסט-טראומטיים שהתפתחו לאורך תקופה ממושכת של מקרי אונס ושל פגיעה והתעללות מינית בידי אדם קרוב, במיוחד אם מדובר בחוויות בגילאי הילדו והנעורים, יקבלו ככל הנראה אבחנה של פוסט-טראומה מורכבת.
קורבנות אונס, תקיפה מינית והתעללות מינית נזקקים פעמים רבות לעזרה נפשית מסוג כלשהו. לעיתים קרובות אדם שעבר אונס או התעללות מינית יסבול גם שנים רבות אחר כך מהשלכות פסיכולוגיות קשות, ובמיוחד אם אירוע ההתעללות אירע בילדות. בין ההשלכות האפשריות ישנם דיכאון, התקפי חרדה, ניסיונות התאבדות, דיסוציאציה (תחושת ניתוק מהגוף), הפרעות אכילה, התנהגות אובססיבית, פלאשבקים, בעיות זיכרון ובעיות ביצירת מערכות יחסים חברתיות, רומנטיות או מיניות. רבים מקורבנות האונס פונים לטיפול פסיכיאטרי, אולם לא תמיד יש צורך בכך ופעמים רבות גם טיפול פסיכולוגי יכול להועיל רבות. ישנן גם מספר טכניקות אלטרנטיביות לשיקום לאחר אונס.
האשמת הקורבן והאשמה עצמית
במקרים רבים, מופנית הטענה (במיוחד כלפי נשים), כי האונס היה באשמתן, כאילו "ביקשו את האונס" או "הזמינו על עצמן את האונס". לתופעה זו מספר סיבות. המחקר מצביע על הקשרים תרבותיים רבים לטענה זו. בחברות מערביות, מצוינת תחושת האיום של המין הגברי, עם התעצמות המין הנשי בחברה, כגורם להאשמת נשים ב"הזמנת האונס". המספר הרב של מקרי אונס, בהן האישה הכירה את התוקף, מחזקת את העמדה שהאישה יכלה לצפות את התקיפה, ולכן להימנע ממנה. נטייה זו, אינה לוקחת בחשבון את האמון שנוצר במערכות יחסים אלה, ולכן את הנטייה להתעלם מסימני אזהרה, שבמקרים בהם האדם הוא זר, קל לשים לב אליהן.
עמדות מסורתיות שונות, טוענות כי נשים צריכות להיות תמיד בסביבה מוגנת, ולכן אינוסן הוא תוצר מתבקש של פעילות שנחשבת בעינינו יומיומית, כמו יציאה לבילוי או אפילו לשוק. בתרבויות אלה, לעיתים קרובות, הפחד מהאישה המפתה, מייחס לאישה כוח רב משיש לה בסיטואציית האונס, ולכן מצדיק את "האשמת הקורבן". במקרים כאלה, הנרטיב המצוי בחברות אלה, מתאר גבר חסר אונים כנגד השפעתה של האישה המפתה.
בנוסף, יש לזכור כי בתרבויות שונות, האישה נתפסת כרכושו של הבעל, ולכן כל משגל, בין עם רצונה ובין ללא רצונה עם בעלה אינו נחשב לאונס בתרבויות אלה. במקרים כאלה, אינוס שנעשה על ידי אדם שאינו בעלה של האישה, נתפס בפגיעה ברכושו של הבעל, ולכן בכבודו.
הסבר נוסף הוא ההסבר הפסיכואנליטי, לפיו החברה מתקשה להתמודד רגשית עם תופעת האונס ועם תחושת האשמה שמתעוררת בה בעקבותיו ולכן היא מכחישה את האונס על ידי אוטוסוגסטיה, לפיה הנאנסת הזמינה את האונס ולפיכך בעצם לא קרה באמת אונס ועל ידי כך היא מקלה על עצמה רגשית להתמודד עם התופעה. התופעה מתחזקת במקרים של אונס בפגישה, כיוון שהסיטואציה הרומנטית מינית, מערפלת את תחושה של הסכמה או דחייה ברורה.
גורם נוסף לתופעה זו, היא הנטייה הפסיכולוגית להאשמה עצמית בסיטואציות של אונס. תופעה זו, גורמת לקורבן לחוש אחריות כלפי דבר שלא הייתה לו עליו כל שליטה (במקרה זו אונס). לעיתים קרובות, בשל הפחד, סובל הקורבן משיתוק, ואינו יכול להתנגד כפי שהיה יכול בחיי היומיום. תופעה זו, מחריפה הן את הנטייה להאשמה עצמית, והן את הנטייה החברתית להאשים את הקורבן.
אונס הגברים, מכיל אלמנטים נוספים, המחזקים את הנטייה להאשמה עצמית. גברים שחוו אונס, בשל הדימוי החברתי של גברים כחזקים יותר, עשויים לחוש השפלה על כך שלא התנגדו. הנטייה להאשמה עצמית, במקרים כאלה, גורם לערעור זהותו המינית של הקורבן, ולכן מביאה לנטייה חזקה יותר להדחיק את המקרה, ולא לדווח עליו. עם זאת, הנטייה החברתית להאשמת הקורבן, קטנה יותר במקרים אלה, שכן גברים אינם נתפסים ברוב החברות, כאובייקטים של פיתוי לגברים אחרים.
האשמת הקורבן, והנטייה להאשמה עצמית, נחשבות לאלמנטים שמפחיתים את הנטייה לחלוק את מקרה האונס עם אחרים, ומכאן מפחיתים את הנטייה לדיווח על אונס, להגשת תלונה ולקבלת עזרה רפואית ונפשית. נטייה זו, מחזקת את תחושת הבדידות של הקורבן, שאינו חש כי הוא יכול לחלוק את סיפורו עם אחרים, מתוך חשש מהאשמה, ומתוך תחושת בושה. תופעה זו מקשה הן על הטיפול בקורבן, והן על הטיפול באנס.
חשוב לציין כי המציאות האובייקטיבית, אינה מצדיקה לרוב את התחושה הזו. לרוב לקורבן האונס הייתה שליטה מועטה, אם בכלל, על הסיטואציה שבה נפגע, ולא ניתן היה לצפות מתוך הנסיבות את סיטואצית האונס. כמו כן, על אף כל הנסיבות שנאמרו לעיל, החברה המערבית נוטה לשלול את האשמת הקורבן, ולכן אינו צפוי לגינוי מצד החברה הסובבת אותו, ומשפחתו. עם זאת, מקומות המגישים עזרה לנפגעי אונס, נוטים לשמור על דיסקרטיות, מתוך הבנה של התחושות המורכבות, שמלוות תופעה זו.
המשפט הישראלי דוחה כל קישור בין שאלת אשמתו של הקורבן ובין אחריותו של העבריין בפלילים. בפס"ד פנקס קבע בית המשפט העליון, כי אף אם ישנה אשמה מצד הקורבן הרי שאין היא משפיעה על האחריות המהותית בפלילים. שלא כבדיני הנזיקין - בהם יכול אדם למחול לזולת על חבותו הואיל ועל זכותו שלו הוא מוותר - הרי שבאחריות הזולת בפלילים אין אדם יכול למחול, הואיל והאישום הפלילי אינו בא לאכוף את זכותו אלא את זכות הציבור, ואין אדם יכול למחול על מה שאין לו.
בפס"ד מסנר, למשל, נידון אונס של בחורה ששתתה עם האנס במועדון והסכימה להתלוות אליו לדירתו. נפסק, ברוח פס"ד פנקס, כי התנהגות מתירנית של המתלוננת אינה יכולה לשמש הגנה לזיכוי הנאשם אשר משתמש בכוח כדי לבעול את המתלוננת, כאשר אין היא מסכימה להיבעל על-ידו. אך התבטאויותיה הקשות של השופטת כלפי המתלוננת חשפו את מורת רוחה מהתנהגותה של המתלוננת ומ"חוסר האחריות" שלה, ואף הביאו להקלה בעונשו של הנאשם. וזו לשונה:
בניתוח פסק הדין הזה טוען מנחם מאוטנר כי מ"קריאת פסק-הדין משתמע שהצעירה עליה כתבה לא רק נפלה קורבן לאונס, אלא, לאחר מכן, "נשפטה" גם היא, על ידי השופטת, כמו הנאשם, ותוייגה על ידיה כמי שהתנהגותה ראויה לגינוי. יוצא שבמקרה זה לא רק האנס נענש על ידי השופטת, אלא גם הצעירה קורבן האונס "נענשה" על ידיה".
שופט בית המשפט העליון יצחק עמית מתח ביקורת על התופעה
האשמת שווא
האשמת שווא באונס היא דיווח שקרי על מקרה אונס שלא אירע במציאות. ככל הנראה לא ניתן להעריך את השכיחות המדויקת של דיווחים על אונס כוזב, אך ההסכמה המחקרית היא שכ-2% עד 10% מהדיווחים הם האשמות שווא.
מחקר שנערך בשנת 2010 שפורסם בכתב העת " אלימות נגד נשים" מצא כי מתוך 136 מקרים שדווחו בתקופה של עשר שנים, 5.9% מהדיווחים נמצאו ככל הנראה ככוזבים.
התמודדות החברה עם תופעת האונס
לטענת התנועה הפמיניסטית, עד שנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים הייתה נפוצה תופעה של האשמת הנאנסת באונס, תופעה זו נפוצה פחות, אולם עדיין דרכי ההתמודדות עם האונס מתרכזים בעיקר בהגשת סיוע ותמיכה לנאנסת ולא במציאת דרכים למנוע את האונס עצמו, או את התופעה כתופעה חברתית.
פעילות חינוכית ובפרט חינוך מיני נתפסת כאמצעי שביכולתו להקטין התנהגות מינית מסוכנת ובתוך כך לצמצם את ממדי תופעת האונס. אכיפה וענישה ראויה מספקות אמצעי מרתיע גם כן.
הן מעשי אונס והן האיסור על אונס הם אוניברסלים אנושיים, כלומר קיימים בכל תרבויות האדם.
אונס במקרא
לאונס אזכורים מפורסמים בתנ"ך, אך ללא שימוש במושג זה, שיסודו בשפה הארמית, אלא במושג המקראי 'עינוי'.
בין מעשי האונס ניתן למנות את אונס דינה (בראשית ל"ד), מעשה פילגש בגבעה (ספר שופטים, פרקים יט-כא) ומעשה אמנון ותמר (שמואל ב' י"ג). בכל המקרים הללו, מעשי האונס אינם עוברים בשתיקה. במקרה של דינה, אחיה, שמעון ולוי, נוקמים והורגים את אנשי עירו של שכם (האונס), מתוך התפיסה שהם שותפים למעשה האונס באי הענשת האונס. במעשה פילגש בגבעה, ישראל יוצאים למלחמת חורמה כנגד אנשי שבט בנימין, שאינם מוכנים להסגיר את האונסים, תושבי הגבעה, וכמעט ומשמידים את השבט. ואילו במעשה אמנון ותמר, אבשלום - אח תמר, נוקם את נקמתה, ורוצח את אמנון, אחיו מאב.
דין אונס בהלכה
בהלכה, דינו של האונס כדין שאר חבלות, שהחובל עובר איסור ומתחייב לפצות את הנחבל על הנזק שהסב לו (בגין הצער, הבושת וכו'). בדיני עונשין, דינו של האנס כמי שהיה בועל את אותה בעילה ברצון האישה, למעט במקרה של אונס נערה, שבו הטילה התורה על האנס עונש מיוחד: לשלם את מוהר הבתולים ולשאת את האישה, אם רצונה ורצון אביה בכך, בלי שיותר לו לגרשה. בכך מוטלת על האנס בעייתה הקשה ביותר של הנאנסת בחברה המסורתית - הפיכתה לזיווג בלתי נחשק בעיני חתנים פוטנציאליים.
לעניין השאלה האם הבעילה הייתה באונס או ברצון, קובעת התורה שבעילה בשדה חזקתה שהייתה באונס ("צָעֲקָה הַנַּעֲרָ הַמְאֹרָשָׂה וְאֵין מוֹשִׁיעַ לָהּ") ובעילה בעיר חזקתה שהייתה ברצון האישה ("עַל דְּבַר אֲשֶׁר לֹא צָעֲקָה בָעִיר"). המפרשים מבארים כי גם בעיר, אם איים הבועל על האישה שלא תצעק, דינו כאנס, ולהפך: אף בשדה, אם היו שם אנשים שיכלו להושיעה ולא צעקה, אין מדובר באונס אלא בפיתוי.
בחוק הישראלי
בחוקי מדינת ישראל, אונס הוא עבירת מין הכוללת החדרת איבר מאיברי גופו של אדם או החדרת חפץ כלשהו על ידי אדם לאיבר מינה של האישה, ללא הסכמתה החופשית (חוק העונשין, סעיף 345).
לפי ההגדרה בחוק, פעולת האונס מופנית אך ורק כלפי נשים. תקיפה מינית של גבר אינה מוגדרת בחוק כאונס אלא כביצוע מעשה סדום (חוק העונשין, סעיף 347). אך פרט לשימוש במילה שונה לתיאור האקט היחס החוקי למעשה סדום מקביל לאונס וחוק העונשין קובע ש"דינו כדין אונס".
גבר הכופה על גבר מין אוראלי או אישה הכופה על גבר מעשה מיני כלשהו, צפויים להעמדה לדין בגין מעשה מגונה, עברה קלה מאונס או מעשה סדום, שדינה עשר שנות מאסר לכל היותר.
ברובם המכריע של המקרים מבצע האונס הוא זכר, אך נרשמו גם מקרים שבהם נשים אנסו.
קיום יחסי מין עם קטין מוגדר על פי החוק כאונס, אף אם הקטין רצה בו לכאורה (זהו אונס סטטוטורי). עם זאת, אין מקובל להגדיר קטין בהקשר זה כבן פחות מ-18, אלא כילד או נער הנמצאים לפני גיל מסוים הקבוע בחוק, שנקרא "גיל ההסכמה" (גיל 16 בישראל). בישראל יחסי מין עם קטין מתחת לגיל 16 מותרים כאשר הבועל מבוגר לכל היותר בשלוש שנים מהקטין, אך אסורים בכל מקרה בו הקטין צעיר מגיל 14, וזאת אף אם הבועל באותו גיל או אף צעיר מהקטין. אותו דין חל על מעשי סדום, גם לקטינה וגם לקטין.
שאלת הגבול, כלומר באילו נסיבות קיום יחסי מין ייחשב כאונס ובאילו נסיבות לא ייחשב ככזה, הובאה פעמים רבות להחלטתו של בית המשפט, והתשובה לה השתנתה במהלך השנים, במגמה לראות יותר מצבים של חוסר הסכמה כאונס. דרישה מקובלת להרשעה בעבירת אונס הייתה התנגדות בכוח של הקורבן. דרישה זו התעלמה מחולשתה של האישה בסיטואציה זו. בתיקון 22 לחוק העונשין שונתה ההגדרה מ"נגד רצונה" ל"שלא בהסכמתה". שינוי נוסף נעשה בפסק הדין של בית המשפט העליון בפרשת האונס בשמרת, שבו בוטלה קביעתו של בית המשפט המחוזי שכיוון שהנאנסת לא הביעה מפורשות סירוב לקיום יחסי מין אין הדבר מהווה אונס. במקום זאת נקבע שעל הגבר לחפש ולוודא את הסכמתה המפורשת של האישה לפני מגע מיני איתה, ואם לא ניתן אישור כזה, מדובר באונס. בפסק דין נוסף של בית המשפט העליון נקבע שמצב שבו החלו בני זוג לקיים יחסי מין בהסכמה, ותוך כדי כך דרשה האישה בצורה מפורשת לחדול מכך והגבר לא נענה לדרישה זו, גם הוא אונס.