cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מילי ונילי
היסטוריה
בסוף 1989 פרסם צ'ארלס שו, הזמר האמיתי בשירי הלהקה, את האמת מאחורי הצמד "מילי ונילי". לאחר הכחשות נמרצות, הודה פילאטוס באמת, מה שהוביל לביקורת ופרסום שלילי רב לצמד. חברי ועדת גראמי דרשו מהצמד להחזיר את הפרס שקבלו ו-2 תביעות משפטיות שונות הוגשו כנגד חברת התקליטים שיצגו את הצמד.
בשנת 1998 מת פילאטוס ממנת יתר של סמים ואלכוהול בגיל 32. בעקבות מותו נגנז אלבום הקאמבאק האחרון של הצמד, אשר נקרא "Back and in Attack".
La Luna: Live in Concert
La Luna: Live in Concert (בעברית: היָרֵחַ: בְּהוֹפָעָה חַיָּה) הוא אלבום הווידאו הרביעי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. אלבום הווידאו יצא לאור ב-13 במרץ 2001, על ידי חברת התקליטים אנג'ל רקורדס. La Luna: Live in Concert הופק על ידי ברייטמן, פרנק פיטרסון, ג'ון שר וסנדרה רסטרו.
אלבום הווידאו הגיע למקום העשירי במצעד אלבומי הווידאו.
ארתור קוארטלי
ארתור קוארטלי (באנגלית: Arthur Quartley; 24 במאי 1839 - 19 במאי 1886) היה צייר אמריקאי, הידוע בנופי הים שלו.
ביוגרפיה
בשנת 1852 עזבו קוארטלי ומשפחתו את פריז לעיר ניו יורק ובשנת 1862 הקימו חברה לעיצוב בבולטימור. חברת אממרט וקוארטלי נחשבה לחברה הטובה ביותר בעיר בתחומה. עם זאת, קוארטלי הצעיר החל לצייר נופי ים ימיים של מפרץ צ'ספיק, והשקיע יותר ויותר זמן במשימת הציור הימי. הוא ערך תערוכה מצליחה של ציורים ימיים בסטודיו של נורבל בבולטימור. החוקרת אליזבת ג'ונס ציינה כי עבודתו של קוארטלי חושפת היכרות עם המסורת הימית ההולנדית בקומפוזיציה ובטיפול באור ובצבע.
כדי להמשיך בציוריו ברצינות רבה יותר, עבר קוארטלי לעיר ניו יורק בשנת 1875. ניו יורק באותה תקופה הפכה למרכז ראשי עבור ציירים בולטים. שם צייר נופי ים של מפרץ לונג איילנד, נמל ניו יורק, האי המפשייר בניו המפשייר ומפרץ ברוד איילנד.
בתקופה זו אסכולת נהר ההדסון הלכה ודעכה, כך שקבוצות ציירים אחרות התגבשו, ביניהן קבוצת הטילרים (אנ' ) שקורטלי היה חבר מייסד שלהם. הטילרים הייתה קבוצת אמנים וסופרים, שכללה את וינסלו הומר, ויליאם מריט צ'ייס ואוגוסטוס סנט גאודנס. הם נפגשו לעיתים קרובות כדי להחליף רעיונות ולקשט אריחי קרמיקה לקידום עבודותם. הם גם ערכו נסיעות לציור, כמו "העלייה לרגל 1878 למזרח לונג איילנד" על ידי קוארטלי ואחרים. באותה נסיעה קוארטלי צייר נוף ימי וגם אריח צבוע כחול של ילדה על החוף.
בשנת 1876 נבחר קוארטלי לאקדמיה הלאומית. הבולטות של קוארטלי במהלך חייו מומחשת בהכללתו כאחד מ -68 הציירים בפרסום "ציירים אמריקאים 1880".
טובין בל
טובין בל (באנגלית: Tobin Bell; נולד ב-7 באוגוסט 1942 נולד בשם ג'וזף הנרי טובין, הבן; באנגלית: .Joseph Henry Tobin Jr) הוא שחקן אמריקאי, ידוע כמי ששיחק בסדרת סרטי "המסור" את דמותו של ג'ון קרמר.
ביוגרפיה
נולד בקווינס שבניו יורק לאם אנגלייה ולאב אירי, וגדל במסצ'וסטס. יש לו אח ואחות. למד באוניברסיטה מדעי הרוח ועיתונאות, מתוך כוונה להיות סופר. יש לו אף תואר שני במדעי הסביבה. מפגש עם השחקנית ג'סיקה טנדי באוניברסיטת בוסטון הניע אותו ללמוד משחק. למד משחק אצל לי סטרסברג ואלן בורסטין. שיחק תפקידי רקע בכלמעלה מ-30 סרטים בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. חלקם אף של הבמאים הידועים וודי אלן ומרטין סקורסזה.
קריירה
בשנת 1982 שיחק עיתונאי בסרט "פסק דין". בל טען כי הצפייה בבמאי הסרט סידני לומט מביים את השחקן פול ניומן, הייתה משמעותית מאוד עבורו.
פריצתו הגדולה הייתה תפקידו הראשי בסרט האימה "המסור" בשנת 2004, שם שיחק את הרוצח הסדרתי חולה הסרטן ג'ון קרמר. על תפקידו בסדרת הסרטים קיבל מועמדויות רבות לפרסים.
חיים אישיים
מלבד משחק, בל הוא גם מאמן קבוצת בייסבול לילדים בליטל ליג בייסבול.
נושאת האלומות
הציור מציג אישה ערביה הנושאת על ראשה אלומות חיטה. האישה מתוארת כיחפה. היא לבושה בשמלה כחולה שתחתיה מכנס לבן בסגנון מזרחי. לצדה של האישה מתואר כד גדול העשוי חימר ומאחוריה מתוארים מעין ערימות של חיטה או קש, החוסמים את שדה הראייה של הצופה.
סגנון התיאור של הדמות דומה לתיאור בציור "מנוחת צהריים" (1926). הדמות מתוארת ככבדה, וקווי המתאר המעוגלים של גופה מאזכרים קווי מתאר אחרים בקומפוזיציה. בנוסף, התיאור מכיל מאפיינים המדגישים את הדמות כבעלת מיניות מודגשת. הדבר בולט בחמוקים המודגשים של הדמות ובשימוש בכד, המהווה סמל איקונוגרפי למיניות נשית ביצירות אמנות רבות בתולדות האמנות. יגאל צלמונה טען כי תיאור זה מאזכר תיאורים ספרותיים של נשים לא-יהודיות מן הספרות העברית של התקופה. בייחוד מציין צלמונה את סיפורו של ש. בן-ציון (אביו של גוטמן) "נפש רצוצה" ואת סיפורו של יוסף חיים ברנר "בין מים למים" (1910).
על פי יגאל צלמונה ציור זה והציור "לפני הסער" (1926) מהווים מעין שני חלקים של דיפטיך, בהציגם "דימוי כפול של גבריות ונשיות" מזרחית. החל משנת 2010 מוצגים שני הציורים בתצוגת הקבע של האמנות הישראלית במוזיאון ישראל.
באוסף מוזיאון נחום גוטמן לאמנות מצוי רישום הכנה לציור זה.
גנרל
גנרל היא דרגה צבאית בכירה, ובדרך כלל הבכירה ביותר, ברוב צבאות העולם.
הדרגה החלה להופיע לראשונה עם התהוות הצבאות המקצועיים במאה ה-17, והיא גזורה מהמילה הלטינית generalis - כללי; כלומר, הקצין בעל הדרגה הזאת הוא קצין "כללי", המפקד על יחידות מסוגים שונים (חיל רגלים, תותחנים, פרשים) ביחד. הדרגה המקבילה לגנרל ברוב ציי העולם היא אדמירל.
בכוחות המזוינים של ארצות הברית זו הדרגה השלישית בבכירותה (הדרגה מעליה היא גנרל הצבא, והבכירה ביותר היא גנרל הצבאות). דרגה זו מעונדת בארבעה כוכבים ועל כן נקראת בלשון פחות רשמית גנרל ארבעה כוכבים. החל מ-1953, עם פרישתו של עומר בראדלי, זו הדרגה הגבוהה ביותר בפועל בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בצה"ל אין דרגה מקבילה לדרגת גנרל. אלופים בצה"ל מכונים לעיתים בסלנג "גנרלים".
קזווין
פרובינציית קזווין (בפרסית: استان قزوین) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן. הפרובינציה נמצאת בצפון-מערב איראן, ובירתה העיר קזווין.
היסטוריה
הפרובינציה הוקמה בשנת 1996 מתוך פרובינציית זנג'אן, וכלל 20 ערים. אוכלוסייתה מונה מעל מיליון איש (2003), שמתוכם 62% חיים בערים ו-38% חיים בכפרים. 99.6% מאוכלוסיית הפרובינציה מוסלמים וה-0.4% הנוספים משתייכים לדתות אחרות.
בשנת 1962 התרחשה רעידת אדמה קשה בחבל אשר הרסה את כל התשתיות האזרחיות והחקלאיות. בעקבות רעידת האדמה נשלחה לעיר קזווין משלחת של מומחים ישראלים מטעם חברת תה"ל במסגרת פרויקט חקלאי שנועד לסייע בשיקום האזור. בראשיתו מנה צוות הפרויקט אחת עשרה משפחות ישראליות. בהיעדר מערכת חינוך מתאימה הוקם בעיר גן ילדים ובית ספר ישראלי - בית הספר הישראלי בקזווין, אירן. במהלך שנות השישים גדל צוות הפרויקט, שמנה בשיאו כשישים משפחות, אשר קיימו בעיר חיי קהילה ישראלית מלוכדת.
פארוק, מלך מצרים
פָארוּק הראשון (בערבית: فاروق الأول; 11 בפברואר 1920 - 18 במרץ 1965) היה מלך ממלכת מצרים השני והאחרון ששלט בפועל. משל במצרים מאז מות אביו, פואד הראשון, מלך מצרים, בשנת 1936 ועד למהפכת הקצינים החופשיים שהביאה לסיום המלוכה בשנת 1952. במהלך מלחמת העולם השנייה אחז פארוק בזיקה למדינות הציר בתקווה כי אלו ישחררו את מצרים מההשפעה הבריטית שאחזה בה למרות הכרזת עצמאות מצרים בשנת 1922. פארוק הנהיג את מצרים לתוך מעורבות במלחמת העצמאות בעוד צבא מצרים לא היה מוכן למלחמה. אורח חייו הראוותני וחוסר ניסיונו הפוליטי ביחד עם משברים פוליטיים וההפסד במלחמת העצמאות, הובילו לאיבוד התמיכה העממית בפארוק ולהדחתו בהפיכה צבאית שהונהגה בידי גמאל עבד אל נאצר ומוחמד נגיב.
שנותיו הראשונות
פארוק הראשון נולד בתור בכור בניו של פואד הראשון, סולטאן מצרים, ואשתו השנייה, נזלי סברי, והיה בן לשושלת מוחמד עלי. בעת נולד הייתה מצרים מעורבת בתהפוכות לאומיות ממושכות בהמשך למהומות 1919 אשר במסגרתם פעילים לאומיים דרשו את עצמאותה של סולטנות מצרים מהאימפריה הבריטית. זמן קצר לאחר הולדתו של פארוק, הממשלה הבריטית בראשות דייוויד לויד ג'ורג', הכירה בהיותו יורש העצר המצרי במטרה למנוע ניסיון שיבה למלוכה של עבאס חלמי השני, שהודח מהשליטה במצרים בשנת 1914 והיה באותה העת בגלות בשווייצריה. מוצאו היה מחולק בין צ'רקסים, טורקים, צרפתים ואלבנים. שפות האם של פארוק היו טורקית, וצרפתית, שדוברו בידי האצולה המצרית השלטת. בשנת 1922, הכריזה הממשלה הבריטית בצורה חד צדדית על עצמאות מצרים ועל הקמתה של ממלכת מצרים הריבונית. בפועל נותרה סמכות בריטית במדינה אשר גררה אחריה מאבקים ממושכים ביחסי הממלכה המאוחדת–מצרים.
בגיל 5, אביו של פארוק, המלך פואד הראשון, מינה את המחנך, הדיפלומט והחוקר, אחמד חַסנֵין, לשמש בתור חונכו האישי של פארוק. המלך פואד דרש מאחמד חסנין ללמד את בנו פארוק לדבר ערבית באופן שוטף, דבר שלא היה מקובל קודם לכן בקרב הנהגת חצר המלוכה. חברו הקרוב של פארוק, שהפך מאוחר יותר לנושא עמדה רשמית בהנהגה המצרית בתקופת שלטונו, היה האלקטרונאי האיטלקי אנטוניו פולי. במסגרת הקשרים ההדוקים בין מצרים והממלכה המאוחדת, המלך פואד הראשון רשם את פארוק להתחנך באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'. במקור פעל המלך לרשום את בנו להתחנך באקדמיה צבאית בממלכת איטליה, אך הוטל עליו וטו בידי הרשויות הבריטיות בתוך מצרים עקב משבר ביחסי בריטניה - איטליה בנוגע לשליטה במשאבי הים התיכון. כבר בצעירותו, חרף חשש מחמת המלך פואד, מוריו של פארוק סירבו לתקן אותו על טעויותיו, נושא שהועלה בפני המלך פואד בידי הגנרל עזיז עלי אל-מצרי, שהיה אחד מהחונכים של פארוק הצעיר.
בעוד היה בלימודיו בבריטניה, הגיעה לפארוק הידיעה על מות אביו בשנת 1936 ועל מינויו בתור מלך מצרים החדש. פועלו הראשון של פארוק בתור מלך מצרים היה לפגוש את אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת בארמון בקינגהאם ובהמשך לשוב חזרה למצרים, שם, בקהיר, הוכתר רשמית בתור מלכה השני של ממלכת מצרים. תוארו המלא היה. הוא הוכתר בגיל 16, ובהכתרתו נשא נאום לאומה בשידור רדיו. זו הייתה הפעם הראשונה שמלך מצרי דיבר ישירות אל העם. אביו, פואד הראשון, לא דיבר ערבית כהלכתה, וסמך על שליחים שיתרגמו את דבריו לאזרחי מצרים.
מורשת המלך פואד
פארוק ירש מאביו מערכת פוליטית בתהפוכות. מאז הסדר חוקת מצרים הראשונה של 1923, הוצאו לפועל שינויים ופגיעות בחקיקה מצד הממשלות והמלוכה כאחד. המלך פואד הביא פעמיים במהלך שלטונו לפיזור הפרלמנט ולדחיית בחירות כך ששלט בצורה אבסולוטית דרך צווים רשמיים. כמו כן, השפל הכלכלי הגדול ומאבקים עם בריטניה בנוגע לסמכות הבריטית על מצרים, לשליטה בסודאן האנגלו-מצרית ועוד הובילו למשברים פוליטיים ולתהפוכות במערכת הפוליטית. מאז 1922 לא קמה ממשלה מצרית שהייתה מסוגלת להסדיר ועדה מוסכמת שתישלח ללונדון לדון ולפתור את הקשיים ביחסים בין שתי המדינות. המערכת הפוליטית במצרים הייתה מפולגת בין מפלגת "אל-איתיחאד", שנתמכה בידי המלוכה, לבין מפלגת "אל-ופד" החילונית אשר ראשיה לעיתים נכנסו למשברים עם ההנהגה המלוכנית. במאי 1936, חודש לאחר שירש את הכתר, ניצחה מפלגת "אל-ופד" בבחירות הכלליות וראשה, מוסטפא א-נחאס פאשה, התמנה לראש ממשלת מצרים. באוגוסט אותה השנה, משלחת ששלח המלך פואד לדיונים בלונדון הניבה תוצאות והביאה לחתימת ההסכם האנגלו-מצרי. ההסכם החליש את הסמכות הבריטית על מצרים, החליף את תפקיד הנציב העליון שמולא בידי מיילס לאמפסון בשגריר הבריטי במצרים, הסדיר את המשך חלוקת השליטה בסודאן בין מצרים לבריטניה, קבע כי יישארו כוחות בריטים להגן על המסחר בתעלת סואץ והוקמה ברית צבאית בין בריטניה לממלכת מצרים.
היה זה רק ביולי 1937 שמועצת העוצרים הזמנית סיימה את תפקידה וניתנו לפארוק כלל סמכויותיו החוקתיות. בדומה לאביו, המלך פארוק נכנס זמן קצר לתוך שלטונו למאבקים פוליטיים עם הנהגת מפלגת "אל-ופד" בנוגע לחלוקת סמכויות ולמדיניות ממשלתית. בקיץ 1937 חשש פארוק מכך שהנהגה ממושכת של הממשלה תעניק למפלגת "אל-ופד" סמכות ותמיכה ציבורית גדולה מספיק כדי להביא לשינויים בחוקה אשר יפחיתו מסמכויות המוסד המלוכני. בסמכות המלך הייתה היכולת לפרק ולהרכיב ממשלות קואליציה אך מפלגת "אל-ופד" נהגה לפעול דרך תעמולה פוליטית שגרמה לתומכיה לצאת למחאות ולעיתים גם לפרעות, בעיקר בערים הגדולות. הנהגת "אל-ופד" העריכה כי תוכל להישאר בשלטון למשך מספר שנים רצופות לנוכח פתרון המשבר ביחסים עם בריטניה וחוסר ניסיונו של המלך פארוק. בפועל, היה ביכולתו של פארוק לאגד סביבו מגזרים פוליטיים רבים שהתנגדו למדיניות ה"אל-ופד", בהם אנשי הדת ותומכיהם, תומכי חצר המלוכה, שלל המפלגות הזריעות והחלשות בתוך הפוליטיקה המצרית ואף הצבא - אשר נכון לאותה העת תמך במלוכה.
מלחמת העולם השנייה
תנועות האחים המוסלמים ומצרים הצעירה הביאו תפנית דתית לאומית לפוליטיקה וייצגו את ההתנגדות החריפה בקרב האוכלוסייה לכל ההשפעה האירופאית על מצרים. הלחץ העממי על פארוק ועל הממשל המצרי בכלל, להביא להחלשת ההשפעה האירופאית במצרים גבר עם הזמן. תנועת מצרים החדשה, אשר בשנת 1940 הפכה ל"המפלגה האסלאמית הלאומית", העבירה מכתבים אל המלך פארוק שבמסגרתם הביעה את החשיבות של הדת על החברה ואת החשיבות של עירוב הצבא בתוך הפוליטיקה המצרית. במקביל עלה גם הלחץ מצד עובדי ציבור רבים כגון עורכי דין למיניהם, לפעילות ממשלתית בכל הנוגע ליוקר המחיה, חובות והשקעות בין חקלאים. על כן, באוגוסט 1939, חנך המלך פארוק את המשרד לעניינים סוציאלים אשר ניתנה לו סמכות מעבר למגזר החקלאי בלבד. מצרים מזה יותר מעשור הייתה אפופה במאבקים פוליטיים סביב סוגיית זכויות פועלים אשר כללו עשרות שביתות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוכרז משטר צבאי בידי הכוחות הבריטים ונעצרו כל פעילויות ארגוני הפועלים ושביתות הפועלים.
אורח חייו הראוותני ספג ביקורת ציבורית רבה, בעת מלחמת העולם השנייה. עם חתונתו של פארוק עם פרידה, מלכת מצרים, הוענקה לזוג המלכותי מכונית מידי אדולף היטלר, צורר גרמניה הנאצית. יחסים קרובים אלו בין בית המלוכה וההנהגה הגרמנית בברלין הטרידה את הממשלה הבריטית. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התרחשה חלופת מכתבים בין הרשויות הבריטיות להנהגת מפלגת "אל-ופד", שהתריע כי הממשלה הנתמכת בידי המלוכה מסוכנת לאינטרסים הבריטים במצרים ותומכת בגרמניה הנאצית. היה זה צעד לא צפוי, שכן מפלגת "אל-ופד" הייתה מצידה מפלגה לאומית. לבסוף הוביל לחץ בריטי למינויו של ראש מפלגת "אל-ופד", עלי מאהר, לראשות ממשלת מצרים. ביוני 1940 פרץ משבר אמון בין הממשלה המצרית והרשויות הבריטיות, והמלך פארוק קרא להתייעצות עם נציגי כל המפלגות בפרלמנט המצרי. הצעתו של המלך להקים מפלגה לאומית אחידה נדחתה בידי ראש "אל-ופד", מוסטפא א-נחאס, שהחליף בתפקיד את עלי מאהר שנותר נכון לאותה העת ראש ממשלה. לאחר משברים פוליטיים במחצית השנייה של 1940, הביא המלך פארוק את המנדט לידי חוסיין סירי, שהרכיב ממשלה שכללה בתוכה ליברלים אך הונהגה בידי תומכי חצר המלוכה ומקורביו.
עיקר הביקורת הייתה על סגנון חייו הבזבזני. כדוגמת החלטתו להשאיר את אורות ארמונו דולקים כאשר העיר קהיר הייתה בהאפלה עקב הפצצות איטלקיות. אף על פי שמשרתיו היו בחלקם איטלקיים, פארוק סירב להכניסם להסגר או לשלחם חזרה לאיטליה. במהלך מלחמת העולם השנייה גילו כוחות הצבא הבריטי שמתוך ארמונו של פארוק פועל משדר רדיו, דרכו הועבר מידע לכוחות מדינות הציר. מאחר שלבריטים היה אינטרס לשמר על יחסים טובים עם המלך, בהיעדר הוכחות מרשיעות לא היה ניתן להתעמת עמו בנושא. על מנת לאתר את המשדר מבלי לעורר את חשדם של המלך ואנשי המשמר שלו, הופיע הקוסם ג'ספר מסקליין, ששירת בקהיר, בהופעה מלכותית בפני המלך, במהלכה ביצעו סוכני ה-MI6 (סוכנות הביון הבריטית) את החיפושים מתחת לאפם של השומרים. המלך, שאהב תשומת לב, נתן לקהל להמתין 35 דקות לפני שנכנס בהפגנתיות ונתן את האות להתחיל בהופעה. בסופו של דבר, המשדר נמצא בחדר הדפוס, אך לא הייתה הוכחה לכך שהמלך ידע אודות קיומו של המשדר הזה.
בתחילת שנת 1942, המערכה במדבר המערבי בין ממלכת מצרים ללוב האיטלקית התהפכה לרעה בשביל בעלות הברית. כוחות שריון גרמנים תחת פיקודו של ארווין רומל החלו בפלישה לתוך שטחי מצרים ואיימו על העיר אל-עלמיין לחופי הים התיכון. הכוחות הבריטים בנקודה זאת היו חייבים להסדיר את יציבות מעמדם על מצרים ולהסדיר ממשלה התומכת בהם כדי למנוע תרעומת ציבורית מצד האוכלוסייה המצרית. ראש הממשלה המכהן באותה העת היה חוסיין סירי, שפעל כאמור בחסות הכתר המצרי לפי דרישתו של המלך פארוק. ב-4 בפברואר 1942 חיילים בריטים הקיפו את ארמון המלך בקהיר ואיימו על פארוק לחתום להעברת המנדט להקמת ממשלה לראשות מפלגת "אל-ופד". אילולא חתם פארוק על העברת המנדט, הרשויות הבריטיות עמדו להכריחו להתפטר מתפקידו, מסמכויותיו ולוותר על כל עיטוריו. למעשה, כתב ההתפטרות כבר היה מוכן בידי הבריטים שצרו על ארמון המלך ונדרשה רק חתימתו. האירוע פגע קשות ביוקרת המלוכה בפני העם והוביל לעליית ההתנגדות העממית לנוכחות הבריטית. בנוסף על כך, מפלגת "אל-ופד" התעקשה כי אין למלך סמכות להביא להחלטה שכזאת אף על פי שחתימתו העלתה אותה לשלטון, הדבר במקביל האדיר את הקרע בין המלך פארוק והנהגת המפלגה. בהמשך השתמשה מפלגת "אל-ופד" בסמכויות שניתנו לה דרך הממשל הצבאי כדי למנוע הדחה עתידית שלה מהשלטון. ב-15 בנובמבר 1943 התרחשה תאונה כאשר משאית צבאית בריטית התנגשה במכוניתו של פארוק אשר נפצע באורח בינוני מהאירוע והיה חשש ממשי לחייו.
לאחר עצירת הכוחות הגרמנים במהלך קרב אל-עלמיין הראשון שב פארוק למאבקו עם הממשלה. כאשר פרץ משבר בין א-נחאס לשר הכספים שלו, מכרם עובייד, אשר היה גם הוא מטעם מפלגת "אל-ופד", מיהר פארוק להתערב במטרה להפיל את המפלגה מהנהגת המדינה. פארוק ניסה להרחיק את עובייד מראש מפלגתו א-נחאס. לעיתים היה קורא לו להתייעצויות, בהן היה משוחח איתו על נושאים כגון הנפקת דגמי שטרות חדשים, ונהג היה לעשות זאת מאחורי גבו של א-נחאס. בשנת 1943 תמך המלך פארוק בעובייד בכתיבתו את "הספר השחור" אשר כלל בתוכו פרשיות שחיתות בתוך שורות מפלגת "אל-ופד". בהמשך התאגדו רוב מפלגות הפרלמנט במטרה להפיל את הממשלה הקיימת בראשות "אל-ופד". בהמשך פרץ מחדש מאבק בין המלך לממשלה אודות מינויים ממשלתיים, כאשר א-נחאס יצא בקמפיין תעמולה שבמסגרתו הוא הופיע כשומר החוקה לעומת המלך תאב הבצע. המצב הפוליטי החריף הגיע לשיאו כאשר ממשלת א-נחאס הורתה על פיטוריו של מוסטפא אל-מראגי ומנשיאות האוניברסיטה הדתית אל-אזהר. אל-מראגי היה מקורב של המלך פארוק מאז שזה עלה על הכתר ופארוק סירב לאשר את פיטורו מתפקיד הנשיא. בנובמבר 1943, במהלך ועידת קהיר של מנהיגי בעלות הברית, שלחו מספר מפלגות אופוזיציה איגרת בדבר ריבונותה של מצרים להנהגת הועידה, בפעולה שנעשתה בעקיפין לממשלת "אל-ופד". בשנת 1944, בתמיכת כלל האופוזיציה, פורסם "הספר השחור" במהדורה שנייה, אשר במסגרתה נטען שא-נחאס מכר את ריבונותה של מצרים לבריטניה בתמורה לראשות הממשלה.
א-נחאס מצידו, במטרה להשיב את תמיכת הסטודנטים, העביר תקציב מורחב לאוניברסיטת אל-אזהר במטרה להשיג קולות בוחרים בהמשך. כאשר הורמה הסכנה הצבאית מעל למצרים, המשלה הבריטית עצרה את תמיכתה בא-נחאס. בתגובה, המלך פארוק הורה ישירות על פיטורו של א-נחאס והעביר באוקטובר 1944 את המנדט להרכבת הממשלה בידי אחמד מאהר, יושב ראש המפלגה הסעדית; איחוד של מספר מפלגות אופוזיציה שהתנגדו ל"אל-ופד" ונתמכו בידי המלוכה. הממשלה החדשה שהורכבה בתחילת 1945 החלה להרים את ההגבלות של הממשל הצבאי לנוכח התקרבות המלחמה באירופה לסיומה. בהמשך התמשכו המאבקים הפוליטיים הפנימיים בין המפלגות השלטות אם כי לא היה איום על המלוכה הודות לעובדה ש"אל-ופד" הורדה מהשלטון. מצב פוליטי בלתי יציב וממושך זה אפשר לפארוק להאדיר את סמכויותיו השלטוניות עם התנגדות מועטה יותר. ללא כוח פוליטי יציב לפקח על השימור של החוקה, פארוק, כמו אביו פואד הראשון שקדם לו, יכול היה להמשיך במדיניות ההגדלה של סמכויות המוסד המלוכני על סמך החלשת הסמכויות השלטוניות של הפרלמנט.
בסופה של מלחמת העולם השנייה רוב הכוחות הבריטים במצרים החלו לסגת ממוצביהם כפי שהוסדר בהסכם 1936. לדעת רבים לא הייתה ההתקדמות של הכוחות הבריטים בקצב המצופה. ב-9 בפברואר 1946 החלו מחאות סטודנטים שנעו מאוניברסיטת קהיר לעבר ארמון המלך עם הקריאות "שום משא ומתן [עם בריטניה] ללא פינוי." הסטודנטים התנגשו בכוחות המשטרה במהלך תנועתם לעבר ארמון המלך ועשרות מהם נפצעו במאבק שפרץ עם כוחות המשטרה. בסוף הפינוי הכללי הכוחות הבריטים הנותרים במצרים היו מרוכזים בגדות תעלת סואץ אשר הייתה עורק מסחר קריטי למען בריטניה, עליו המשיכה להגן גם לאחר המלחמה. בסופה של המלחמה, ממשלת הגוש הסעדי בראשות תומך המלוכה, אסמאעיל סידקי, הנהיגה טיהור פוליטי נגד פעילים קומוניסטים במצרים. ביולי 1946, חצי שנה לאחר פריצתן של סדרת שביתות פועלים ממושכות, החלו מעצרים המוניים של חשודים בפעילות קומוניסטים בקהיר, אלכסנדריה, פורט סעיד וסואץ (העיר). טיהור פוליטי זה לא תרם לעצירת השביתות ההמוניות, שבהמשך הגיעו גם לעובדי חשמליות, אשר דרשו יום עבודה בן שבע שעות, הכפלת השכר בימי חג, ביטוח סוציאלי וזכות למשא ומתן קיבוצי מידי הממשלה. כל הנושאים הציבוריים שעמדו על סדר היום קודם המלחמה והושתקו במהלכה, התעוררו מחדש בסופה בצורת תסיסה אזרחית חריפה ברחבי מצרים. עם סופה של המלחמה עלתה ההתעניינות של רוב האינטלקטואלים ואנשי הציבור בנוגע לצדק חברתי, שוויון כלכלי וחירות פוליטית.
מלחמת העצמאות
בדצמבר 1946 הוחלף סידקי במחמוד פהמי נוקראשי בתור ראש ממשלה וראש מפלגת הגוש הסעדי. באותו החודש פרצו מחאות מרחיקות לכת בנוגע למעמדה של סודאן. מחאות לאומיות במצרים ומרידות פרו-מצריות בתוך סודאן האנגלו-מצרית הובילו את פארוק לתמוך בשליחת עצומה מידי הממשלה אל מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בנוגע למעמדה של סודאן. הממשלה הבריטית התחפרה בעמדתה וסירבה לשנות את מעמדה של סודאן מזה שנקבע בשנת 1936, שבפועל העניק לה סמכות שלטונית על סודאן. המשך דיונים בנוגע למעמדה של סודאן הובילו למבוי סתום. כמו כן, החל משבר נוסף על רקע כלכלי בנוגע לזיכיונות של הממשלה המצרית מגופים מדיניים בריטים אשר גדלו במהלך המלחמה ולא הועברו למצרים בסופה. הממשלה נכחה הצלחה משמעותית מרכזית כאשר הצליחה לבלום את התפרצותה של מגפת כולרה בתוך שלושה חודשים בלבד מאז התפרצותה. הניצחון על המגפה הגביר זמנית את האהדה הציבורית למלך פארוק ומנע את התגברות התמיכה העממית באופוזיציה.
הפיכה והדחה
עם מסע הבחירות הבא, נבחר א-נחאס בראשות מפלגת "אל-ופד" לראשות ממשלה לקדנציה נוספת. בשנים 1951–1952, בעת שהחל הסכסוך בין מצרים ובריטניה על השליטה בתעלת סואץ, הוביל ראש הממשלה א-נחאס קו אנטי-בריטי, בעוד פארוק הוביל קו של השלמה עם הבריטים. קרבות פרצו בין כוחות המוצבים המצרים (שהורכבו בעיקרם מאנשי האחים המוסלמים) לבין הצבא הבריטי ועם הזמן התקרבו כוחות בריטים לעבר קהיר והיה חשש מהתנגשות צבאית חזיתית בין הממשלה המצרית והממשלה הבריטית. במקביל הממשלה החדשה התרכזה בעיקר בתשתיות חברתיות לשיפור המצב החברתי-כלכלי של השכבות החלשות בחברה המצרית. לנוכח חוסר האמון הכולל של התושבים בממשלה ובמלוכה כאחד, עלי מאהר התמודד לבחירות הכלליות כמועמד עצמאי לראשות הממשלה, זכה ברוב והקים ממשלה חדשה. הממשלה הזאת לא החזיקה זמן רב ולאחריה החל משבר פוליטי שראה את עלייתם ונפילתן של מספר ממשלות זו אחר זו. לבסוף הפנה פארוק את מרכז מעייניו נגד הצבא ותכנן להביא לשינויים בסדרי הקצונה. החלטה זאת, ביטלה את הגוף הלאומי המרכזי האחרון שנותר לתמוך במלוכה ובפארוק בראשה. מזה יותר מעשור הייתה קנוניה צבאית מתחת לאפו של פארוק שתכננה להדיחו מהשלטון ולהביא לסיום המונרכיה. תנועה זאת אשר הונהגה בידי מוחמד נגיב וגמאל עבד אל נאצר הביאה לפרוץ מהפכת הקצינים החופשיים בלילה שבין ה-22 ל-23 ביולי 1952. מהפכה זאת הייתה הפיכה צבאית אשר העלתה לשלטון את נגיב ונאצר. פארוק נותר בארמון המלוכה באלכסנדריה לנוכח ההפיכה ולא קיבל היענות לקריאתו לתמיכה דיפלומטית מצד ארצות הברית. ב-26 ביולי כתב נגיב לפארוק והורה לו לוותר על השלטון. להלן הצהרת פיטוריו הרשמית של פארוק שהופנתה לעם המצרי:
פארוק יצא לגלות באיטליה והותר לו בידי הכוחות המהפכנים לצאת לגלות ממצרים ללא הפרעה. אף על פי שמינה את בנו בן השנה; פואד השני, למלך מצרים במקומו, המנהל המדיני נותר בידי הכוחות המהפכנים. בשנת 1953, לאחר הסדר השלטון בידי הקצינים החופשיים, אשר טיהרו את ההנהגה הפוליטית מהתקופה המלוכנית, הוכרז על הקמתה של רפובליקת מצרים אשר החליפה את המלוכה המצרית. מעמד מלך מצרים הוחלף בתפקידו של נשיא מצרים, תפקיד אליו מונה מוחמד נגיב. הממשל המהפכני של הקצינים החופשיים לא הותיר לפארוק לקחת עמו את כל אוצרותיו לגלות ובהמשך מכר רבים מאוצרותיו במכירה פומבית שנפתחה בפני כל תושבי מצרים. הנהגת ההפיכה הצבאית לא פגשה בהתנגדות רבה מצד תושבי מצרים שכן התדמית של פארוק וכלל משפחת המלוכה ומוסד המלוכה המצרית בפני האוכלוסייה הכללית היה של גורם פוליטי בעייתי חסר יכולת מנהלית אשר בסופו של יום הריע למצבה הלאומי והבינלאומי של מצרים דרך אי היכולת להנהיג את המדינה. פארוק נותר בגלות ברומא, בירת הרפובליקה האיטלקית, שם נותר עד למותו.
משפחה וגלות
אימו של פארוק, נאזלי סאבּרי, נישאה לאביו ב-1919 בנישואים שניים, ולאחר מותו נישאה למי שהיה חונכו ויועצו של פארוק, אחמד חסנין. אחרי מותו של חסנין בתאונת דרכים ב-1946 עקרה לארצות הברית, ושם חיה עד מותה ב-1978. אחותו, פאוזיה, הייתה מלכת איראן לזמן קצר במסגרת נישואיה עם מוחמד רזא שאה פהלווי. אחות נוספת, פתחיה, נישאה לאחד משומרי ראשו, ריאד ע'אלי. פארוק התנגד לנישואין הללו, בין השאר, משום שריאד היה נוצרי קופטי. הזוג עבר להתגורר בארצות הברית. פארוק אסר עליהם לחזור. בשנת 1976 נרצחה פתחיה על ידי ריאד, בעת שהיו כבר גרושים.
המלך הצעיר היה מאוהב בסגנון החיים המלכותי, אך עושרו הרב לא הביא לו אושר. עוד לפני הכתרתו היה בעל של אלפי דונמים של אדמה, עשרות ארמונות ומאות כלי רכב. בשלב מאוחר יותר בשלטונו, נסע לאירופה פעמים רבות למסעות קניות. הוא היה אספן ידוע ובכלל אוספיו היה גם אוסף מטבעות שנמכר לאחר מותו. בכללם היו 2 מטבעות 5 סנטים של ארצות הברית משנת 1913 מתוך 5 שהוטבעו מאותו סוג. לפני שנים אחדות הוערך אחד מה-5 במחיר 3.6 מיליון דולר. מטבע אחר שלו, 20 דולר "דאבל איגל" (העייט הכפול) מארצות הברית משנת 1933, נמכר בארצות הברית במחיר 7,590,020 דולר, והיה בשנת 2002 למטבע היקר ביותר שנמכר עד אז בכל העולם. מטבע רביעי שלו שנזכר ברשימה של סוחר אמריקני היה רופיה אינדונזית עשויה מכסף וכתובה בכתב ג'אווי משנת 1798. מצרים מלאה בימיו מטבעות כסף וזהב שככל מטבע מלכותי נשאו את דיוקנו. הוא הזכיר את נישואיו על מטבע זהב בעריך חריג של 500 קירש בעל ערך קטלוגי ניכר.
כשגדל, החל המלך לגנוב חפצים ופריטים אמנותיים במהלך ביקוריו במדינות העולם, ביניהם חרב טקסית מקברו של רזא שאה פהלווי, לשעבר שליט איראן ושעון כיס מוינסטון צ'רצ'יל. גם אנשים פשוטים היו קורבנותיו של המלך הקלפטומן. בגלל גנבותיו, סגנון חייו הפזרני ומשטרו המושחת, קיבל את התואר "הגנב של קהיר". פארוק המשיך לחיות חיים פזרניים ובזבזניים, והתמיד במנהגו האובססיבי של גניבת סחורות ודברי ערך. הוא נהג לאכול כמויות גדולות של מזון. אובססיה זו הפכה אותו לאיש שמן מאוד בצורה מסוכנת. כשהגיע משקלו ל-135 ק"ג, הכתיר אותו קרוב משפחתו ותיאר אותו כ"בטן עם ראש". הוא נפטר ברומא, איטליה ב-3 במרץ 1965, בעת שאכל ארוחת ערב כבדה במיוחד. אחרי מותו, ועם ביטול המלוכה, מכר משטרו של נאצר בכסף רב את אוספיו של המלך בכלל זה גם את האוצרות שצבר וגנב.
לצד פרשיות אהבים שניהל פארוק עם הסופרת הבריטית, ברברה סקלטון, ועם נשים אחרות, הוא התחתן שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה סאפינאז זולפיקאר (1921–1988), בתו של שופט רם מעלה ומי שהיה שגריר מצרים באיראן ; הם נישאו ב-1938 ושמה של סאפינאז השתנה לפרידה, מלכת מצרים. בדרישת פארוק הזוג התגרשו ב-1948 אחרי שהביאו לעולם שלושה ילדים. אשתו השנייה הייתה מקרב שכבת פשוטי העם, נרימאן סאדק (1934–2005); הם נישאו ב-1951 והתגרשו ב-1954, וממנה נולד לו גם מי שירש את כסאו לזמן קצר, אחמד פואד. ב-2005, סיפרה בריאיון לעיתון מי שהייתה בת לווייתו האחרונה, זמרת אופרה מנאפולי, אירמה קאפצ'ה מינוטולו (Irma Capece Minutolo) כי נישאה לו בשנת 1951, בגיל 16. בעיתון אחר דיווחה מינוטולו כי בשנת מותו של המלך, 1965, הייתה נשואה לו מזה שמונה שנים, ומשמעות הדבר שנישאו בשנת 1957, בעת ששהה בגלות.
קישורים חיצוניים
Farouk of Egypt Biography - Biography Base
כשל חיסוני משולב חמור
כשל חיסוני משולב חמור (באנגלית: Severe combined immunodeficiency, SCID, המבוטא "סְקִיד"; מכונה "מחלת ילדי הבועה") היא מחלה גנטית המאופיינת במחסור בלימפוציטי T המתפקדים כראוי, שמתבטא בתגובה חיסונית לקויה כתוצאה מחוסר המעורבות של תאי B או מתפקוד לא יעיל שלהם, כיוון שתאי T המסייעים לא מתפקדים (ולכן לא קוראים לתאי B לעזור להילחם באנטיגן). בהפרעה זו שתי ה'זרועות' המרכזיות של מערכת החיסון (תאי B ותאי T), פגועות, בעקבות פגם באחד הגנים. SCID היא הצורה החמורה ביותר של חסר במערכת החיסון, וכיום ידועים לפחות עשרה גנים שונים אשר פגם בהם מוביל לצורה זו או אחרת של SCID. כמו כן, מחלה זו ידועה כ"מחלת ילד הבועה" כיוון שהסובלים ממנה חשופים באופן מלא למחלות זיהומיות וחלקם, כמו "דייוויד וטר", הפכו למפורסמים בשל חייהם בסביבה סטרילית. SCID הוא תוצאה של מערכת חיסונית חלשה כל כך עד שניתן להזניח אותה כמעט לגמרי.
מטופלי SCID מושפעים לרוב על ידי זיהומים בקטריים, וירליים או פטרייתיים בשלב מוקדם מאוד בחיים ולרוב סובלים גם ממחלת ריאות אינטרסטיציאלית, משלשול כרוני, ומבעיות גדילה. זיהומי אוזניים, דלקת ריאות ופטרת פה בדרך כלל נפוצים אף הם. תינוקות אלו ימותו בדרך כלל תוך שנה, בעקבות זיהומים חוזרים ונשנים, אלא אם כן יעברו השתלת תאי גזע מוצלחת. בשנת 2017 יצא לאקרנים הסרט "הכל הכל" (everything everything) שמספר על נערה שחולה בסוג של כשל חיסוני משולב חמור.
זיהוי
מספר מקרי SCID יכולים להימנע על ידי שינוי רצף ה-DNA העוברי. אחרת, SCID לא מאובחן עד גיל 6 חודשים בערך, בדרך כלל בעקבות זיהום חמור. האיחור באבחון נובע מהעובדה שלתינוקות יש בשבועות הראשונים לחייהם את הנוגדנים של אמם, וכתוצאה מכך שהמראה החיצוני של התינוקות הפגועים נורמטיבי לחלוטין.
שכיחות
נהוג להגיד כי השכיחות של מחלת SCID היא בערך 1 מתוך 100,000, דבר הגורם להמעיט בגובה השכיחות האמיתית, שהיא 1 מתוך 50,000 לידות. באוסטרליה דווח על שכיחות של 1 מתוך 65,000 לידות. בעקבות האופי הגנטי של SCID שכיחות גבוהה יותר באזורים ותרבויות שבהן יש שיעור גבוה יותר של נישואים בין קרובי משפחה (בעלי קרבת דם). מחקר שנערך על מטופלי SCID ממרוקו הצביע שהוריהם של 75% מהחולים היו בעלי קרבת דם. מחקרים עדכניים הצביעו באחד מתוך כל 2,500 ילדים באוכלוסיית נאוואחו יורש מספר כשלים חיסוניים. מצב זה הוא גורם משמעותי למחלות ולמוות בקרב ילדים בנאוואחו. מחקר עכשווי מגלה דפוס גנטי דומה בקרב אנשים עם קרבה לשבט האפאצ'י.
השתלת מח עצם
הטיפול הנפוץ ביותר לחולי SCID הוא השתלת מח עצם, שייתרם על ידי אדם עם ההתאמה הטובה ביותר. השתלות עם התאמה חצי מלאה נקראות הפלוידנטיקל. השתלת מח עצם הפלוידנטיקלי דורשות ממח העצם של התורם להיות מרוקן מכל תאי T הבוגרים, על מנת להימנע מהתפתחות מחלת GVHD. כתוצאה מכך, למערכת חיסון שעובדת כראוי לוקח זמן רב יותר להתפתח אצל מטופלים שאצלם מושתל מח עצם עם התאמה חצי מלאה בהשוואה למטופלים שאצלם ההתאמה הייתה מלאה. דייוויד וטר, ילד הבועה המקורי, היה אחד מהאנשים הראשונים שלהם הושתל מח עצם, אך לבסוף נפטר בעקבות וירוס שלא אותר בשם אפשטיין בר, שהיה במח העצם החדש שהושתל לו בתרומה מאחותו (לא הייתה לו התאמה טובה עם מח עצם זה), וגרם להיווצרות תאי סרטן מפושטים בכל גופו. כיום, להשתלות הנעשות בשלושת החודשים הראשונים של החיים יש אחוזי הצלחה גבוהים. כמו כן, רופאים מבצעים בהצלחה השתלות עוד לפני הלידה וגם על ידי שימוש בדם הטבורי העשיר בתאי גזע. בהשתלות אלה (עוד לפני הלידה) ייתכן כי העובר יפתח מערכת חיסונית פעילה בסביבה סטרילית מגורמים זרים. בכל מקרה, סיבוכים כמו GVHD יכולים להיות קשים לזיהוי או לטיפול אם הם מתרחשים.
התמרת גן
טיפול גנטי עדכני יותר נוסה כאלטרנטיבה להשתלת מח עצם. התמרה של הגן המשובש לתאי גזע המטיופוטים תוך שימוש בגורמים נגיפיים נבדק ב-ADA SCID ו-X_LINKED SCID. ב-1990, ילדה בת 4 בשם אשנטי דסילבה הייתה המטופלת הראשונה שעברה טיפול גנטי בהצלחה. חוקרים אספו דוגמיות של הדם של אשנטי, בודדו חלק מתאי הדם הלבנים שלה, והשתמשו בווירוס בשביל להכניס אליהם גן בריא בשם דאמינז אדנוזין. התאים הללו הוזרקו לאחר מכן חזרה לגופה, והחלו לייצר אנזים כראוי. פעולה זו, בתוספת זריקות שבועיות של ADA, עזר לה להחלים.
החלפת אנזים
טיפול לא שגרתי לחולי ADA ACID הוא טיפול החלפת אנזים, שבו מזריקים למטופל חומר המשלב פוליאתילן גליקול עם אדוניזין דומינאז (PEG ADA), אשר מחליף את החומרים הרעילים של אנזים ADA ומונע את ההצטברות שלהם. טיפול עם PEG ADA יכול לעזור בשחזור פעולת תאי T בטווח זמן קצר, מספיק בשביל להסיר כל זיהום קיים על מנת לאפשר השתלת מח עצם.
טיפולים ניסיוניים
בשנת 2000 הועבר טיפול גנטי 'מוצלח' שבסופו לחולי SCID הייתה מערכת חיסון מתפקדת. הניסיונות הללו הופסקו כאשר התגלה ששניים מתוך עשרה מטופלים בטיפול אחד פיתחו לוקמיה כתוצאה מהחדרת רטרו-ווירוס נושא גן ליד האונקוגן. ב-2007, 4 מתוך 10 מטופלים פתחו לוקמיה. כיום, מתרכז המחקר במטרה לשפר את הטיפול הגנטי, על מציאת הגורם הוויראלי שיפחית את הסיכוי לאונקוגנים. טיפולים נסיוניים ל-SCID היו ההצלחה הראשונה בקרב הטיפולים הגנטיים. מאז 1999 לפחות 17 ילדים חולי SCID עברו טיפול גנטי למערכת החיסון בהצלחה.
כמו כן, ישנן כמה שיטות לא שגרתיות לטיפול ב-SCID. למשל, בידוד הכולל שימוש בזרימת אוויר ומחסומים מכניים (להימנע במגע פיזי עם אחרים), הכל במטרה לבודד את המטופל מכל פתוגן מזיק המופיע בסביבה החיצונית.
SCID אצל בעלי חיים
עכברים חולי SCID היו ועדיין משמשים למחקר המחלה, השתלות וטיפול בה, במיוחד לשם בדיקת הבטיחות של שימוש בחיסונים או תרופות מיוחדות לאנשים עם מערכת חיסון חלשה. בעלי חיים הסובלים מהמחלה, בעלי סימנים קליניים דומים לבני האדם חולי SCID, כוללים את ה"סוס הערבי". אצל סוסים המחלה קטלנית, כאשר באופן בלתי נמנע, נכנס זיהום לגופו (בדרך כלל בתוך ארבעת עד ששת החודשים הראשונים לחייו). בכל מקרה, נשאים של המחלה, אשר הם עצמם לא חולים בה, יכולים לגלות זאת על ידי מבחן DNA. כך, התנהגות זהירה יכולה למנוע הולדת תינוק חולה SCID.
חיה נוספת שסובלת לעיתים תכופות מ-SCID היא כלב. ישנם שני סוגים ידועים: SCID מקושר X בכלבים מסוג באסט האונד אשר דומה במאפיינים לX SCID אצל בני אדם. הסוג השני הוא צורה אוטוזומלית רצסיבית שמופיע בגזע ג'ק ראסל טרייר אשר דומה במאפיינים ל-SCID אצל עכברים וסוסים.
ראול מיירלש
ראול ז'וזה טרינדאדה מיירלש (בפורטוגזית: Raul José Trindade Meireles; נולד ב-17 במרץ 1983 בפורטו שבפורטוגל) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הקשר אחורי. ייצג את נבחרת פורטוגל במונדיאל 2010 ו-2014 וביורו 2008 ו-2012.
קריירת מועדונים
ב -31 באוגוסט 2011, מיירלש חתם בצ'לסי על חוזה לארבע שנים עבור סכום שהוערך ב-12 מיליון פאונד. ואף זכה במדי צ'לסי בליגת האלופות ובגביע ה-FA.
ב -3 בספטמבר 2012, חתם בפנרבחצ'ה הטורקית תמורת 8 מיליון יורו.
קריירה בינלאומית
בצעירותו היה מיירלש חלק מנבחרת פורטוגל עד גיל 21. בשנת 2006 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת. ביורו 2008 הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת נגד ובהמשך המשחק פפה הבקיע שער נוסף והמשחק נגמר ב-0:2.
שער חשוב נוסף של מיירלש הוא במשחק הפלייאוף נגד על העלייה למונדיאל 2010. במונדיאל 2010 עצמו הבקיע את השער הראשון בניצחון פורטוגל 0-7 על ב-21 ביוני 2010.
עם תחילת קמפיין מוקדמות יורו 2012 הבקיע מיירלש 2 שערים אחד בתיקו 4-4 עם ואחד בניצחון 1-3 נגד.
א-טאאע
אַ-טַּאאִע בִּאללַּהּ אַבּוּ בַּכְּר עַבְּד אלְ-כַּרִים בְּן אלְ-מֻטִיע בִּאללַּהּ (בערבית: الطائع بالله أبو بكر عبد الكريم بن المطيع بالله; תרגום הלקב: הצייתן לאל; 932–3 באוגוסט 1003) היה הח'ליף העבאסי העשרים וארבעה. משל בבגדאד בין השנים 974–991.
א-טאאע היה בנו של הח'ליף אל-מטיע ויורשו. בימי שלטונו נקרעה האימפריה הבֻּוַיְהִית בין פלגים יריבים, ומלחמות שיסעו את אזור סוריה והלבנט בין הביזנטים, הפאטמים, הקרמטים וקבוצות טורקיות. שלטונו החלש הסתמן בהצטמצמות שטחי הח'ליפות, ואובדן הלבנט והחג'אז לפאטמים. א-טאאע הודח בידי האמיר הבויהי בהאא א-דוולה. ירש אותו בן דודו, הח'ליף אל-קאדר.
נחל שורק
נַחַל שׂוֹרֵק (בערבית ואדי אַ-צְרַאר וואדי רובין או לפני קום המדינה: נהר רובין) הוא אחד הנחלים הארוכים בישראל וגדול הנחלים בהרי ירושלים. תחילתו בהרי ירושלים דרומית לרמאללה, והוא זורם לאורך כ-70 ק"מ. בחלקו המרכזי בהרי ירושלים הנחל עובר בתוואי מפותל לרגלי הר שלמון, כשלצידו עובר כביש 386. נחל שורק יוצר 'ברך' בחיבור בו מתנקז אליו נחל רפאים, פונה מערבה וממשיך בפיתולים עזים, למרגלות נוף חריף ויפיפה עד לכניסתו לשפלת יהודה, צפונית לבית שמש. משם ממשיך הנחל דרך השפלה, ונשפך לים התיכון בגן לאומי נחל רובין - שפך נחל שורק, צפונית לקיבוץ פלמחים.
שם הנחל
חלקו של הנחל המתפתל בהרי ירושלים נקרא בערבית ואדי א-צראר (מבוטא סראר), ואילו החלק בשפלה מאזור בית שמש נקרא ואדי רובין, על שם האתר המקודש נבי רובין, הסמוך לגדתו הדרומית של הנחל, כ-3.5 קילומטר מזרחית לקיבוץ פלמחים.
משטר הזרימה
המים הזורמים בנחל כיום הם מי נגר מהרי ירושלים שהתנקזו לאפיק, מי קולחין (שפכים מטוהרים) שלא נוצלו להשקיה חקלאית ובאים ממכון טיהור השפכים נחל שורק, מי ביוב של יישובים פלסטינים באזור רמאללה, ובחורף גם מי שיטפונות.
תוואי
חלקו המרכזי של הנחל בהרי ירושלים מתאפיין בפיתולים ניכרים ובקניון עמוק, בניגוד לנחלים אחרים באזור. טופוגרפיה זו משכה את עינם של גאולוגים רבים, שניסו להסביר את פיתולי הנחל בנחל קדום שניקז את אזור עבר הירדן המזרחי. אחת הסברות הנסמכת על תזוזה צפונה של הלוח הערבי שמזרח לירדן בשיעור של כ-100 ק"מ לעומת הצד המערבי של הירדן משערת שנחל שורק הוא המשכו העתיק של נחל יבוק שבעבר ניקז את מרכז עבר הירדן המזרחי. ההשערה היא כי הנחל נותק מהמשכו מערבה עם פתיחת הבקע הסורי-אפריקני ותזוזת הלוח הערבי צפונה.
היסטוריה
נחל שורק מוזכר במקרא בשופטים בקשר לשמשון הגיבור. על פי נקודות הגבול המתוארות בספר יהושע, עולה כי נחל שורק, מבית שמש מערבה, משמש בקירוב גבול בין נחלות שבטי יהודה ודן. משוער כי נחל שורק, או לפחות חלקו הההרי, מכונה בתלמוד בשם "בקעת ידים", בהקשר לנפילת ביתר העתיקה במרד בר כוכבא.
במאה ה־19 הונחה מסילת הרכבת יפו–ירושלים לאורך תוואי הנחל, כדי לנצל את הפיתולים והשיפוע המתון שלו.
במהלך המאה ה-20 מדי פעם עלה הנחל על גדותיו וחסם את הדרכים המובילים מצפון לדרום.
בריאן טלבוט
בריאן ארנסט טלבוט (אנגלית: Brian Ernest Talbot; נולד ב-21 ביולי 1953 באיפסוויץ') הוא מאמן כדורגל אנגלי שבעבר היה שחקן. __ללא_תוכן_עניינים__
קריירת המשחק
ב-1968 טלבוט החל את הקריירה שלו כקשר חובב באיפסוויץ' טאון, וחתם על חוזה מקצוען ב-1972; בתקופה זו הוא היה מושאל למשך שנתיים לקבוצה הקנדית טורונטו מטרוס. טלבוט נפצע בראשו לאחר התנגשות ראשים עם ג'ון וייל מוסט ברומיץ' אלביון בחצי גמר גביע ה-FA של 1978, ונאלץ לנטוש את המשחק. אולם, הוא הצליח להחלים וזכה עם המועדון בגביע ה-FA לאחר ניצחון בגמר על ארסנל. בינואר 1979 הוא הועבר לארסנל תמורת סכום של 450,000£. בסך הכל הוא השתתף ב-227 משחקים במדי איפסוויץ', הוא שיחק באיפסוויץ' ב-227 משחקים
טלבוט הפך לשחקן הרכב ראשון בארסנל עם הצטרפותו ובכך דחק את סטיב גטינג. הוא השתתף במדי התותחנים בגמר גביע ה-FA של אותה שנה, והבקיע שער בניצחון 3 - 2 על מנצ'סטר יונייטד; כתוצאה מכך טלבוט זכה להיות אחד מהשחקנים הבודדים שזוכים בגביע ה-FA עם שתי קבוצות שונות בשתי עונות רצופות. בעונה שלאחר מכן הוא קבע שיא מועדון כאשר השתתף ב-70 משחקים (המועדון העפיל לגמר גביע ה-FA וגמר גביע המחזיקות באותה עונה, אך הפסיד בשניהם).
הסיבולת והכושר הגבוהים של טלבוט אפשרו לטלבוט להשתתף בכמעט כל משחק של ארסנל בחמש העונות הבאות, והוא החמיץ רק כ-6 משחקי ליגה. בסך הכל הוא השתתף ב-327 משחקים במדי ארסנל והבקיע בהם 49 שערים. בנבחרת אנגליה הוא שיחק שש פעמים, חמש מתוכן כאשר היה באיפסוויץ'. לאחר שעזב את ארסנל ביוני 1985 הוא שיחק עבור ווטפורד, סטוק סיטי, וסט ברומיץ' אלביון, פולהאם, אלדרשוט וסדברי טאון. בין 1984 ל-1988 הוא גם היה היושב ראש של התאחדות שחקני הכדורגל.
קריירת האימון
טלבוט החל את קריירת האימון שלו בווסט ברומיץ' אלביון, ושימש בתפקיד מאמן-שחקן החל מנובמבר 1988 עד ינואר 1991. התקופה שלו בתפקיד זה החלה טוב כאשר המועדון היה מועמד להעפיל לליגה הבכירה בעונת 1988/1989. אולם, המועדון נחלש בשתי העונות שלאחר מכן. טלבוט עזב את המועדון בסמוך להפסד 2 - 4 למועדון הכדורגל ווקינג (ששיחק אז בליגה השישית בחשיבותה בליגה) בסיבוב השלישי של גביע ה-FA. לאחר מכן הוא אימן את אלדרשוט בין פברואר לנובמבר 1991, ולאחר מכן את המועדון המלטזי היברניאנס, עמו זכה באליפות ליגת העל המלטזית ב-1993 וב-1994.
טלבוט חזר לכדורגל האנגלי ב-1997 כחלק מצוות האימון של ראשדן אנד דיאמונדס מהפוטבול קונפרנס. לאחר תקופה מסוימת כמאמן הראשי הוא התמנה לתפקיד מאמן המועדון בתחילת עונת 1999/2000. בסוף עונת 2000/2001 המועדון הצליח להעפיל לפוטבול ליג בהדרכתו. המועדון העפיל למשחקי הפלייאוף של הליגה השלישית בשנת 2002, אך הפסיד במשחק הגמר. בעונת 2002/2003 המועדון הצליח לזכות באליפות הליגה השלישית, אך בעונה שלאחר מכן ירדו ליגה בחזרה. טלבוט עזב את המועדון במרץ 2004 לאחר שבע שנים, על מנת לאמן את אולדהאם אתלטיק.
טלבוט הצליח להוביל את אולדהאם להישארות בליגה השנייה ב-2004, אך התפטר במרץ 2005. במאי 2005 הוא חתם על חוזה לשנתיים כמאמן אוקספורד יונייטד (אז בליגה האנגלית השנייה, הרביעית בחשיבות במבנה ליגות הכדורגל באנגליה), זמן קצר לפני המשחק האחרון של העונה. אולם, הוא פוטר ממשרתו במרץ 2006 כיוון שהמועדון לא היטיב לשחק, ובזמן עזיבתו המועדון דורג במקום ה-22 בליגה והיה על סף ירידה בסיום העונה.
טלבוט החל לאמן את המועדון המלטזי מרשלוקס בעונת 2006/2007, והוביל אותו לאליפות הליגה ולמקום בליגת האלופות.
תארים
כשחקן:
כמאמן:
נייר ערך
ניירות ערך הם מניות, איגרות חוב, כתבי אופציה וניירות ערך מסחריים שלרוב יש להם ערך כספי מסוים. הם עשויים להיות מונפקים בידי תאגיד (כגון חברה או אגודה שיתופית) או ממשלה. ניירות ערך בדרך כלל נסחרים בבורסה, בה יש שוק מוסדר ומפוקח, בו קונים ומוכרים נפגשים על מנת לבצע עסקאות בניירות ערך, סחורות, מטבע חוץ וכדומה. כיום, מרבית העסקאות מבוצעות בבורסה, אך קיימות גם עסקאות מחוץ לבורסה המבוצעות בדרך כלל על ידי משקיעים מוסדיים. העסקאות מבוצעות על ידי חברי הבורסה. מחירי ניירות הערך הנסחרים בבורסה משתנים באופן רציף מדי יום בהתאם להיצע וביקוש.
המושג נייר ערך
אחת השאלות הבוערות היא מהו נייר ערך. דרך אחת להגדיר זאת נעשית באמצעות דוגמאות של סוגי ניירות ערך קונקרטיים (כפי שנעשה לעיל). ההגדרה האמריקאית, כפי שמופיעה ב-Securities Act 1933, מגדירה את ניירות הערך באמצעות שורה של סוגי ניירות שונים (מניה, אג"ח, נייר ערך מסחרי, אופציה, חוזה עתידי וכו'). לצד הדוגמאות ישנם מושגי שסתום, כלומר הגדרה כללית שתאפשר להכניס תחת הגדרת ניירות הערך גם סוגים שונים של ניירות שאינם מופיעים בהכרח בהגדרה הקונקרטית. כך למשל "חוזה השקעה". הפסיקה האמריקאית (בפס"ד Howey) קבעה ארבעה כללים שיאפשרו לזהות מבחינה מהותית מהו נייר ערך: א. השקעה של כסף; ב. ביוזמה משותפת של אנשים (לא בהכרח חברה בע"מ); ג. בכוונה להרוויח עוד כסף; ד. ללא מאמץ או תרומה כלשהי מצד המשקיע.
בישראל, חוק ניירות ערך מגדיר זאת באופן הבא : "ניירות ערך" – תעודות המונפקות בסדרות על ידי חברה, אגודה שיתופית או כל תאגיד אחר ומקנות זכות חברות או השתתפות בהם או תביעה מהם, ותעודות המקנות זכות לרכוש ניירות ערך, והכל בין אם הן על שם ובין אם הן למוכ"ז, למעט ניירות ערך המונפקים בידי הממשלה או בידי בנק ישראל, שנתקיים בהם אחד מאלה:
(1) הם אינם מקנים זכות השתתפות או חברות בתאגיד ואינם ניתנים להמרה או למימוש בניירות ערך המקנים זכות כאמור;
(2) הם מונפקים לפי חיקוק מיוחד; חשיבות השאלה המושגית נובעת מחובות שונים שמטילים דיני ניירות הערך על המנפיקים - כך, למשל, כדי להנפיק נייר ערך חייבים לכתוב תשקיף שהרשות לניירות ערך תאשר.
גורמים המשפיעים על מחירי ניירות ערך
כיוון שהמסחר בבורסה פתוח לכלל הציבור, המחירים הנקבעים לניירות הערך הנסחרים בה מושפעים מהלכי הרוח בציבור, מפרשנויות שונות הניתנות להודעות החברות הנסחרות בה, ומספקולציות המועלות בתקשורת.
שיעור הריבית נחשב לגורם כלכלי משמעותי המשפיע על מחירי המניות. שיעור ריבית גבוה מהווה תחרות על כספם של המשקיעים ומכביד על רווחיות החברות, ואילו שיעור ריבית נמוך מדרבן את הכלכלה ורווחיות החברות מצד אחד ואת מצב רוח המשקיעים מצד שני.
איגרת חוב
נייר הערך הסחיר ביותר בבורסות השונות בעולם (אם כי לא בהכרח המוכר ביותר). איגרת חוב (אג"ח) היא נייר ערך סחיר המייצג חוב של מנפיק האג"ח למחזיקו. החוב (האג"ח) נושא ריבית תקופתית ולעיתים גם הצמדות שונות כלפי מחזיק האג"ח. בניגוד למניה, לאג"ח יש מועד פדיון - תאריך בו מפסיק להתקיים נייר הערך - ויש תקבולים שוטפים במהלך חייו. בסוף חיי איגרת החוב יקבל המשקיע את הריבית התקופתית האחרונה ואת הקרן. תנודות במחיר איגרת החוב יכולות לנבוע ראשית כל משינויים בריבית הבנק המרכזי וכן מציפיות המשקיעים לשינויים בריבית. כמו כן האפשרות כי לחברה לא יהיו אמצעים לשלם את הריבית התקופתית ואת הקרן למחזיקי האג"ח תהווה זרז לירידה בערכה בבורסה. ישנם סוגים רבים של איגרות חוב, כאשר החלוקה הראשית היא אג"ח מדינה (המדינה "לוקחת" הלוואה מהציבור) ואג"ח קונצרנית (הפירמות "לוקחות" הלוואה מהציבור). חלוקת משנה בין סוגי איגרות החוב יכולה להיות גם איגרות צמודות מדד (הן אג"ח מדינה והן קונצרני), בעלות ריבית קבועה או משתנה ועוד. אג"ח יכול להיות מונפק בפרמיה (מחיר מעל 100) או בנכיון (מחיר מתחת ל-100), כגון המק"מ שמונפק על ידי בנק ישראל. בשני המקרים - פרמיה או נכיון - יקבל המשקיע בתום תקופת האג"ח מחיר 100.
סוגי אג"ח
קיימים פרמטרים רבים המבדילים בין אג"חים שונים, בהם:
כתב אופציה
זהו נייר ערך הניתן להמרה למניה, המקנה למחזיק בו את הזכות לרכוש מניה במחיר שנקבע מראש כפי שפורסם בתשקיף החברה. למעשה רוכש כתב האופציה קונה את המניה בשני תשלומים - בזמן רכישת כתב האופציה, ובזמן ההמרה של כתב האופציה למניה ("מימוש"). בזמן המרת כתב האופציה למניה יש לעשות חישוב האם הדבר משתלם מבחינה כלכלית. את החישוב ניתן לבצע בצורה הבאה: אם מחיר המימוש נמוך ממחיר המניה בשוק, כתב האופציה נמצא "בתוך הכסף" וכדאי למשקיע לממש את האופציה למניה. אבל, אם מחיר מימוש האופציה גבוה ממחיר המניה בשוק, כתב האופציה נמצא "מחוץ לכסף" ולא כדאי למשקיע לממש את האופציה למניה. עד להמרת האופציה למניה אין למחזיק בה זכויות לחברה בדומה לאלו של בעל מניות (אינו זכאי לקבלת דיבידנדים וכו'). אורך חיי כתב האופציה מוגבל לתקופה מסוימת שנעה בדרך-כלל בין שנה לארבע שנים. לאחר פקיעת האופציה אין לה ערך ולא ניתן לסחור בה. כמו כן, ישנם כתבי אופציה המאפשרים המרה לניירות ערך אחרים, כגון איגרות חוב.
נייר-ערך מסחרי
ניתן לסחור בנייר ערך מסחרי גם מחוץ לבורסה, אך הוא לא יהיה ניתן למימוש או להמרה לניירות ערך אחרים. גם נייר הריבית של נייר ערך מסחרי ניתן להצמיד למדד, לשער חליפין או למחיר אחר כלשהו. נייר ערך מסחרי הוא למעשה מכשיר פיננסי המהווה תחליף לאשראי לזמן קצר עבור החברות והוא בדרך כלל מונפק במסגרת של תשקיף מדף.
בישראל, הגדרת נייר ערך מסחרי כחלק מהגדרת נייר ערך ב, ולא כמכשיר פיננסי אחר, מהווה חידוש בחוק.
נייר הערך המסחרי מאפשר לחברה לקבל אשראי בריבית נמוכה מזו שהייתה נדרשת במערכת הבנקאית. הנפקת נייר ערך מסחרי פשוטה מהנפקה של נייר ערך רגיל מאחר שדי בתשקיף מדף לשם כך.
יחידת השתתפות
יחידת השתתפות היא נייר ערך שמזכה את המחזיק בו ברווחים של שותפות מוגבלת, אך אינו מאפשר לו להשפיע על ניהולה. הבורסה לניירות ערך בתל אביב מאפשרת להנפיק יחידות השתתפות של שותפויות מוגבלות משלושה סוגים:
בישראל - עבירות שונות בחוק ניירות ערך
בחוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968 מוגדרות מספר עבירות פליליות, בהן:
אגם דון חואן
אגם דון חואן (באנגלית: Don Juan Pond) הוא אגם קטן, רדוד, ביבשת אנטארקטיקה, בעמק רייט שבארץ ויקטוריה. אגם דון חואן הוא מגופי המים הטבעיים בעלי רמת המליחות הגבוהה ביותר על פני כדור הארץ העומדת על יותר מ-44%, גבוהה בהרבה מרמת המליחות של ים המלח, העומדת על 34.2%. האגם התגלה בשנת 1961 על ידי ג'ורג' אייץ' מייר, ונקרא של שמם של שני טייסי המסוק האמריקאים שהיו מעורבים במיפוי האגם, סגן דון רו וסגן ג'ון היקי.
רמת המליחות של מי האגם גבוהה יותר מזו של מי אגם ונדה (35%), הממוקם גם הוא באנטארקטיקה, בעמקים היבשים מקמרדו, ושל אגם עסל (34.8%) שבג'יבוטי. קיימות הערכות כי רמת המליחות באגם מגיעה לעיתים עד כדי פי 18 מזו הקיימת באוקיינוסים, כלומר עד 63%.
כתוצאה מרמת המליחות הגבוהה של מי האגם, ולמרות הטמפרטורות הנמוכות השוררות באזור, נשארים מי האגם במצב נוזלי גם בטמפרטורה של 50 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
המומסים העיקריים באגם הם מלחי סידן. על פי המדידות, כל קילוגרם של מי האגם מכיל כ-413 גרם של סידן כלורי (CaCl2) וכ-29 גרם של מלח בישול (NaCl). פני הקרקע שסביב האגם מכוסים במלחי נתרן וסידן, אשר התגבשו כתוצאה מאידוי המים. האגם נמצא בתהליך של התייבשות, ונפחו משתנה בהתאם לעונות השנה.
פאונה ופלורה
מחקרים על צורות חיים בתנאי הקיצון השוררים באגם הדגימו סביבה שהיא בעיקרה סטרילית, ובאזורים מסוימים עלתה נוכחות בקטריות ושמרים.
חדשות הבידור
חדשות הבידור הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית יומית בהנחייתה של ירדן הראל. התוכנית שודרה החל מ-14 בפברואר 2010 עד 26 ביולי 2017 בערוץ HOT בידור ישראלי ובשידורים חוזרים בערוץ הוט 3 של חברת הכבלים HOT.
אופי התוכנית
התוכנית, שאותה הגישה ירדן הראל (ועד לשנת 2015 הנחה גם ליאון רוזנברג) סיקרה בעזרת צוות כתבי השטח, את אירועי היום החולף בענייני הבידור, התקשורת והרכילות בישראל ובעולם.
היסטוריה
התוכנית עלתה לשידור לאחר שתוכניתו של גיא פינס, "ערב טוב עם גיא פינס", עברה מ-HOT לערוץ 10 עקב עלותה הגבוהה. במהלך העונה הראשונה, סקר ליאון רוזנברג, בסיוע צוות כתבים, את אירועי היום החולף בענייני הבידור, התקשורת והרכילות בישראל ובעולם. כן השתמש צוות התוכנית לראשונה בווידאו פפראצי לסיקור האירועים, בדומה לבלוג הרכילות של פרז הילטון.
ב-3 באוקטובר 2010 עלתה העונה השנייה של התוכנית, במקביל לעליית העונה החדשה של "ערב טוב עם גיא פינס", כאשר שתי התוכנית משודרות כעת בבכורה כמעט באותה שעה ומתחרות בחלק מהזמן באופן ישיר זו מול זו. העונה רצה למעלה משנה וחצי, כשבין העונה השנייה לשלישית נערכו 12 פרקי לקט. (שלושה שבועות). בעונה זו הצטרפה ליאם שוהם כמנחה משנית לצד ליאון וכתב ה"וידאו פפרצי" הוחלף בשי פרץ.
בעונה השנייה הצטרפו לצוות הכתבים טל נוי, כוכבת תוכנית הריאליטי "TLV – עושים את תל אביב" (בסדרה נבחנה לתפקיד מבקרת אופנה ב"חדשות הבידור", ולא התקבלה), וכוכבת "האח הגדול" אלין לוי. לאחר תקופה קצרה עזבה את התוכנית נוי, ואליה צורפו כתבי השטח אורן דולפין וירדן הראל, אשר בהמשך הצטרפה להנחיית התוכנית לצד רוזנברג.
ב-29 באפריל 2012 עלתה העונה השלישית של התוכנית. את ליאם שוהם החליפה כתבת השטח ירדן הראל. בעונה זו החידוש העיקרי הוא שמשתתפי התוכנית ישבו ליד שולחן במקום לעמוד, הסט שופץ והוכנסו פלזמות נוספות המקרינות את השידורים.
התוכנית כללה פינה בשם "וידאו פפראצי". בניגוד לתוכניות בידור אחרות, חדשות הבידור לא הביאה צילומי סטילס, אלא צילומי וידאו של המפורסמים. את הפינה הגיש בעונה הראשונה אבישי בן אלי, ובעונה השנייה החליף אותו שי פרץ, עורך מדור "מחיר התהילה" במגזין "פנאי פלוס". הצלמים היו ברק פכטר וניר פקין.
ב-3 בפברואר 2014 עלתה לשידור העונה החמישית במתכונת חדשה. במקום ירדן הראל שפרשה מהתוכנית, ישבו לצד רוזנברג 2–3 פאנליסטים שהתחלפו מדי יום. צוות הפאנליסטים היו: עדי שילון, דניאלה סמרי, שי פרץ, ארי שמאי ואסף אטדגי.
ב-1 בינואר 2017 עלתה לשידור העונה השמינית, בה שודרה מאולפני אתר ynet. עונה זו הסתיימה ב-26 ביולי 2017, ומאז התוכנית לא שבה למסך. בסוף מרץ 2018 הוסב שם עמוד התוכנית בפייסבוק ל"הבידורית".
פנאליסטים (עונה 5)
'''הפאנליסטים הצטרפו בעונה החמישית, אך עזבו לאחר פגרת הפסח שאליה התוכנית יצאה. '''
קרפ סוזט
קרפ סוזט (בצרפתית: Crêpe Suzette) הוא קינוח אופייני למטבחים הצרפתי והבלגי, אשר מורכב מקרפ עם רוטב העשוי מסוכר, מיץ תפוזים, מעט קליפת תפוז מגורדת וליקר (בדרך כלל גראן מרנייה), אשר מחוממים יחדיו.
הכנה
הדרך הנפוצה ביותר להכין את הקינוח היא על ידי מזיגת ליקר גראן מרנייה (או ליקר על בסיס תפוזים אחר) מעל קרפ שבושל לא מכבר עם סוכר שהפך לקרמל ושילהובו. הדבר יגרום להתנדפות האלכוהול, ויביא לכך שהרוטב יהפוך לסמיך וקרמלי.
מקורות הקינוח
מקורותיו של הקינוח ושל שמו עלומים במקצת. הכול מסכימים שהוא הוכן בטעות על ידי אנרי שרפנטייה, עוזר טבח צרפתי בן 15 בשנת 1895. גרסה אחת מספרת שהקינוח הוכן ב"קפה דה פארי" שבמונטה קרלו (ולפי גרסה אחרת - במסעדה בפריז), עבור נסיך ויילס, לימים אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת. לקינוח, תכנן שרפנטייה להגיש קרפ עם רוטב. הארוחה התמשכה מעבר למתוכנן, ושרפנטייה חימם את הקרפ שנית לפני הגשתו. כשהחזיר את הקרפ למחבת, הוא הוסיף לו בטעות גם אלכוהול, והלהבה, שלא כבתה עם הגשת הקרפ לשולחן, הובילה להמצאת קרפ סוזט. עם זאת, אחרים מטילים ספק בטענה כאילו עוזר טבח שירת את הנסיך במקום הטבח הראשי.
ידוע שהקינוח נחשב למומחיות של מסעדת Marie's בצרפת בשנת 1898.
לא יפריד דבר
לא יפריד דבר הוא אלבומו התשיעי של דני סנדרסון, שיצא בשנת 2009.
רקע
את האלבום הקליט סנדרסון עם להקת הליווי שלו, שהתגבשה לכדי הרכב קבוע מאז 2005, כאשר ארבעה מחברי ההרכב (תמר אייזנמן, כפיר בן ליש, יותם בן חורין וקרן מלכה) שרים שירי סולו באלבום.
חואן רולפו
חואן רולפו (בספרדית: Juan Rulfo; 16 במאי 1917 – 7 בינואר 1986) היה סופר ותסריטאי מקסיקני.
לא יפריד דבר
רקע
לאלבום צורפו שני שירים ותיקים של סנדרסון - "מהשתיל הזה", שהופיע כבר באלבומו "תולדות המים" בביצועה של גלי עטרי, ו"זאת שמעל לכל המצופה", שיר שכתב סנדרסון לשלישיית הגשש החיוור בשנת 1974, כשהיה עדיין חבר בלהקת "כוורת".
חואן רולפו
ביוגרפיה
חואן רולפו נולד בכפר אפולקו (נפת סיולה שבמחוז חליסקו, מערב מקסיקו). ספר הביכורים שלו, קובץ הסיפורים "המישור בלהבות", יצא בשנת 1953, ושנתיים אחר כך יצא הרומן היחיד שכתב, "פדרו פארמו" (1955). לאחר פרסום שני ספרים בלבד עבר הסופר משבר אישי עמוק ותקופת השתיקה הספרותית שגזר על עצמו התארכה ונמשכה עד מותו. עם זאת, בשנת 1980 ראה אור "תרנגול הזהב", ספר הכולל את אוסף התסריטים שחיבר רולפו.