cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'אן גוטמן
מגלופוליס
בשנת 1961 פרסם ז'אן גוטמן את תוצאות המחקר על החוף המזרחי של ארצות הברית, הכולל את בוסטון, ניו יורק, וושינגטון, בולטימור, פילדלפיה וסדרה שלמה של ערים ואזורים נוספים. עבודה זו, שכותרתה ״מגלופוליס״, נתפסה על ידי האמריקנים כ"מחקר רגיונלי ", האופייני לגאוגרפיה הצרפתית, אשר גוטמן נחשב לתוצר שלה. אף על פי שלא התנגד למסורת הרגיונלית, עבודתו של גוטמן הייתה הרבה מעבר לכך. המונח "מגלופוליס" הציג מציאות עירונית מתפתחת: מרחב פונקציונלי עצום, שמרכיביו אינם מראים בהכרח המשכיות מרחבית. ניתוח דרך התפתחות המגלופוליס איפשרה לשער כיצד יתארגן בעתיד המרחב האורבני במדינות המפותחות. האופי הנבואי של מגלופוליס הסביר את ההשפעה העצומה שהייתה לו, במישרין ובעקיפין. גוטמן שינה את האופן שבו מדעי החברה בכללותם ראו את הישות העירונית.
המגלופוליס היה מקור אידיאלי לבחינת הנושאים הגאו-פוליטיים העיקריים של הווה. הוא ניתח את בסיס העוצמה האמריקאית. הוא סקר את החידושים הכלכליים, החברתיים, התרבותיים והמרחביים שהצטברו בחוף המזרחי של ארצות הברית שסיפקו תשובה לכך. גוטמן פירש אותם בכך שהציע שורה של ביטויים חדשים: הוא התייחס להופעתו ולחשיבותו של המגזר "הרביעוני", לתפקוד המגלופוליטני כ"חממה של מוטציות טכנולוגיות, ולתפקידו כ"ציר" "בין אמריקה לשאר העולם.
בשנות הששים, גוטמן ראה את המושג מגלופוליס כמערך גאוגרפי יישובי חיובי. אך במהלך השנים נעשה יותר ויותר סקפטי לגביו, כפי שזה עולה ממחקריו בשנות השבעים והשמונים. הוא אמר כי הערים האמריקאיות ככלל ובפרט ערי המזרח צומחות בקצב גדול ומשתנות ומעמידות אתגרים שלא ניתן היה לצפות אותם. ביניהן הביקוש הבלתי צפוי לשירותים חברתיים בעיצומו של צמצום סיכויי התעסוקה והגברת הלחץ האנושי. סמכויות השלטון המקומי ותיאורית התכנון בכלל אינן מותאמות להתמודד עם המורכבות של המצב החדש. העיר הופכת לפסיפס של יצירות מגוונות אך מתואמות היטב, ומציעה יותר ניגודים מאשר הרמוניה, המוטציה הנוכחית של הערים האמריקאיות משקפת את הדינמיקה של חברה המחפשת מבנים חדשים ואתיקה חדשה.
גאוגרפיה פוליטית
במרכז התפיסה הזאת העמיד מושג מפתח בתחום הגאוגרפיה הפוליטית - חלוקת המרחב הגאוגרפי. תפיסה זו התפרשה כתוצר של התהליכים ההדדיים המורכבים בין הכוחות שאחראיים ליצירת תנועות בינ״ל של אנשים, סחורות ורעיונות ( Circulation ) ובין הכוחות המגינים בפני ההשתלטות תוך שמירה הייחודיות המקומית. אלה באו לידי ביטוי במה שהוא כינה איקונוגרפיה - הגנה תרבותית על הייחודיות.
האזורים הספציפיים שבהם ריכז את מחקריו היו על צרפת, ארצות הברית, יפן, ישראל והים התיכון. הוא היה חוקר פורה, רשימת פרסומיו המלאה כוללת כ 400 פריטים. כתביו כללו נושאים מתחומים רגיונליים, וכן בחקר ערים מרכזיות ופיתוח עירוני הן מנקודת מבט פוליטית והן מרחבית בין ספריו החשובים אפשר להזכיר גם את ״גאוגרפיה של אירופה "ו"מרכז ופריפריה: וריאציה מרחבית בפוליטיקה" ״משמעות הטריטוריאליות״, ובשנות התשעים כתב את ״מעבר למגלופוליס״.
היילנדס
היילנדס הוא כינוי לשטח הררי או רמה. ישנם אזורים בארצות שונות המכונים כך. {{פירושונים|
ראו גם
}}
משוריין
משוריין הוא כלי רכב ממוגן בלוחות פלדה אשר נבנה בצורה מאולתרת בישראל בתקופת קום המדינה ומלחמת העצמאות ושימש להעברת אנשים ואספקה, בעיקר בשיירות.
הסיבות והרקע להופעת הרכבים המשוריינים
המשוריינים הראשונים נבנו במסגריות היישובים השונים כתוצאה מפרוץ המרד הערבי בשנת 1936. באותה תקופה נעו המשמרות הנעים בטנדרים פתוחים ללא כל מיגון וסבלו מנפגעים. כתוצאה מכך החלו למגן את הטנדרים. בהמשך הם נבנו בצורה מוסדרת יותר באמצעות ארגון ההגנה בחברת "הארגז". המשוריינים הראשונים נבנו כאמור על מרכבים של טנדרים, משאיות קטנות ובהמשך גם על מרכב של משאיות בינוניות ואוטובוסים שעל גופם רותכו מבחוץ לוחות פלדה.
מבנה כללי
לכל המשוריינים השונים נבנו חרכי ירי כדי לאפשר ללוחמים לירות דרכם. גם באוטובוסים בהם היו חלונות גדולים, הוקטנו החלונות לגודל של חרך ירי. מידות חרכי הירי: רוחב-19 ס"מ, גובה-11 ס"מ. לרוב המשוריינים היו קירות מלוחות ברזל כפולים כאשר בשלב ראשון החללים שבין שני הלוחות מולאו בחצץ גרוס עקב מחסור בעץ ובהמשך מולאו בלוחות עץ קשים בעובי של 25 מ"מ. לרוב המשוריינים נבנה גג שניתן היה לפתוח ואפשר לירות מעליו. כמו כן הותקנו ברצפה כחצי מטר מהדלת האחורית פתחי מילוט לשעת הצורך. מידות פתחי המילוט: 42 X 46 ס"מ.
חשיבות
ניתן לומר בוודאות שללא המשוריינים שנבנו בארץ והופעלו בתורת לחימה חדשה, לא היה ניתן לפרוץ את הסגר האלים שכפו הערבים על חלקי הארץ השונים שכללו את הגליל המערבי, ירושלים, הנגב ועוד. ללא המשוריינים לא היה ניתן היה לקיים את ירושלים ואת שאר היישובים שנותקו במהלך הסגר בו נקטה ההנהגה הערבית, החל מה-30 בנובמבר 1947 ואילך.
אלה אמידאס, קיסר אקסום
אלה אמידס (540 לערך) היה קיסר אקסום. הוא ידוע בעיקר דרך המטבעות שטבע במהלך שלטונו.
בשל הדמיון שבין מטבעות אלה אמידאסו לאלו של כלב, מואנרו-האי מעלה את האפשרות ששני המלכים היו שותפים בשלטון, וכנראה שאלה אמידאס שלט על הטריטוריות האפריקאיות וכלב על השטחים שמעבר לים האדום בדרום בערב.
Only by the Night
Only by the Night הוא האלבום הרביעי של להקת הרוק "קינגס אוף ליאון". כתיבת האלבום, שיצא לאור בספטמבר 2008, החלה כמה ימים אחרי שיצא האלבום השלישי של הלהקה - "Because Of the Times". האלבום זכה להצלחה מסחרית והגיע ל-"Top 10" בעשר מדינות, ומכירותיו זכו להצלחה רבה בעיקר באוסטרליה. האלבום זכה בשמונה אלבומי פלטינה.
סינגלים
הסינגל הראשון שיצא מהאלבום הוא "Sex On Fire" אשר זכה להצלחה ואף הגיע למשחק המצליח Guitar Hero 5, והגיע למקום הראשון במצעדים באוקראינה, אוסטרליה וארצות הברית.
הסינגל השני שיצא הוא "Use Somebody", שגם הוא זכה להצלחה רבה ואף זיכה את הלהקה בשלושה פרסי גראמי: "הקלטת השנה", "שיר הרוק הטוב ביותר" ו-"ביצוע הרוק הטוב ביותר (להקה)".
הסינגל השלישי הוא "Revelry" ששוחרר ב-2 במרץ 2009. והסינגל הרביעי הוא "Notion" ששוחרר ב-29 ביוני.
לברק
לַברָק (שם מדעי: Dicentrarchus, מכונה גם "בר ים") הוא סוג דג מוארך שצבעו כסוף ממשפחת הלברקיים (Moronidae). גודלו הממוצע בין 20 ל-70 ס"מ, אך יש מינים שאורכם למעלה ממטר. שיניו מסומרות קטנות בלסתות ובלשון. הוא היחיד מבין הדקריים שלו סנפיר גב מחולק. הוא חי לרוב בשפכי נהרות, אך מסוגל גם לחיות בים. בצעירותו הוא מתגודד בלהקות, אך כאשר הוא מגיע לבגרות, הוא חי לבדו. הוא ניזון בעיקר מדגים אחרים, אך גם מסרטנים ושאר חסרי חוליות. עונת הרבייה היא בחודשי החורף. הלברק הוא דג מאכל כשר.
מינים
בסוג זה ישנם שני מינים, שניהם נפוצים לחופי ישראל:
מקור השם
מקור השם העברי כנראה בשמו היווני (לברקי – Λαβράκι), שמקורו בשם הלטיני (Dicentrachus labrax). באנגלית הוא נקרא European Seabass, ובאיטלקית Spigola. הוא מאופיין לרוב בצבע כחול מכסוף מבריק (מטאלי). זנבו עשוי סחוס קשה, וכשהוא נלכד, הוא מנסה להסתחרר על החכה על מנת להשתחרר.
דיג
דייגים רבים בישראל יוצאים בעונת החורף לים כדי לדוג את הלברק. הלברק נתפס על ידי דייגים בקרבת החוף בעיקר בחורף בחודשים שבין ינואר למרץ.
גאורגי טובסטונוגוב
גאורגי טובסטונוגוב (ברוסית: Гео́ргий Алекса́ндрович Товстоно́гов ; 28 בספטמבר 1915 – 23 במאי 1989, לנינגרד) היה במאי תיאטרון סובייטי. הוא זכה ארבע פעמים בפרס סטלין (1950, 1952, 1968 ו-1978) והוענק לו התואר אמן העם (1957). על פעילותו בתחום הקולנוע הוענקו לו מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי. ב-1958 זכה בפרס לנין.
חייו
גאורגי טובסטונוגוב נולד בשנת 1915 בטביליסי (לפי הגרסה הרשמית. אחותו טוענת שמשפחה עברה לטביליסי רק בשנת 1919 וגאורגי נולד בסנקט פטרבורג). אביו היה מהנדס בתחום מסילות הרכבת וכיהן בתפקיד בכיר במשרד התחבורה. אמו הייתה הזמרת הגאורגית תמר פַּפּיטַשווילי.
בגיל 15 גאורגי טובסטונוגוב סיים את לימודי בית הספר בטביליסי והחל ללמוד הנדסה בטכניון למסילות הרכבת המקומי. במקביל הוא בילה זמן רב בתיאטרון של טביליסי בו הדוד שלו עבד כשחקן. בשנת 1931 טובסטונוגוב עזב את לימודי הנדסה והחל לעבוד כשחקן ועוזר במאי בתיאטרון לנוער בטביליסי. בשנת 1933 טובסטונוגוב החל ללמוד בימוי באוניברסיטה ללימודי משחק תיאטרלי במוסקבה. כדי שהוא יוכל להתקבל ללימודים הוא הוסיף שנתיים לגילו. החל משנה זו בכל המסמכים הרשמיים שנת 1913 צוינה כשנת לידתו.
בשנת 1937, במהלך הטיהורים הגדולים אביו הואשם בריגול לטובת יפן. כתוצאה מכך טובסטונוגוב סולק מלימודים אך הוחזר לאחר מספר חודשים. לאחר סיום הלימודים, הוא חזר לטביליסי ועד לשנת 1946 עבד כבמאי בתיאטרון רוסי בעיר.
בשנת 1949 טובסטונוגוב עבר ללנינגרד ובשנת 1950 קיבל מינוי של במאי ראשי בתיאטרון על שם קומסומול בעיר. בתיאטרון זה הוא עבד במשך ארבע עונות והיו לו מספר הצלחות. על שתי הצגות שהוא העלה בתיאטרון זה לבמה טובסטונוגוב קיבל פרס סטלין בשנת 1950 ו-1952. ההצלחה הגדולה שלו הייתה בשנת 1955 בתיאטרון דרמה על שם פושקין בעיר. הצגתו "הטרגדיה האופטימיסטית" על פי מחזה של וסבולוד וישנבסקי זכה להצלחה בלתי רגילה. על הצגה זו הוא קיבל פרס לנין בשנת 1958.
בשנת 1956 טובסטונוגוב קיבל הצעה להיות במאי ראשי של תיאטרון הדרמה הגדול בלנינגרד. במשך שבע שנים בתיאטרון זה הוחלפו 7 במאים ראשיים. צוות השחקנים של התיאטרון היה גדול ואף במאי לא היה מצליח להסתדר איתם. תחילה טובסטונוגב סירב לקבל את המינוי אך בסופו של דבר הסכים. מייד עם תחילת כהונתו הוא הביא ביחד איתו מספר אנשי מנהלה ופיטר כשליש מהשחקנים. טובסטונוגוב כיהן בתפקיד כ-33 שנים ובתקופה זו התיאטרון הפך לתיאטרון הדרמה הטוב בעיר ואחד הטובים בברית המועצות כולה. במהלך עבודתו בתיאטרון זה טובסטונוגוב קיבל פעמיים פרס ברית המועצות - בשנת 1968 ו-1978 על ההצגות שביים.
בשנת 1966 טובסטונוגוב חתם על "מכתב 25" שהופנה לליאוניד ברז'נייב וציין צורך בגילוי עובדות הקשורות עם פשעי יוסיף סטלין במהלך שלטונו.
בשנת 1960 טובסטונוגוב התמנה לפרופסור ב"אקדמיה ותיאטרון, מוזיקה וקולנוע" בלנינגרד בה היה מלמד.
ב-23 במאי 1989 טובסטונוגוב סיים חזרה כללית למחזה חדש ובמהלך נסיעה הוא נפטר. טובסטונוגוב הוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
בשנת 1992 התיאטרון בו טובסטונוגוב עבד 33 שנים קיבל את שמו והוא נקרא עתה "תיאטרון הדרמה הגדול על שם טובסטונוגוב".
טובסטונוגוב היה נשוי פעמיים - לשחקנית תיאטרון סלומה קנצ'לי בשנים 1943-1945 ולשחקנית אינה קונדרטייבה בשנים 1958-1962.
פדרו פארמו
פדרו פארמו (בספרדית: Pedro Páramo) הוא רומן מאת הסופר המקסיקני חואן רולפו. הגרסה הראשונה של הספר ראתה אור בשנת 1955, והיא הייתה טיוטה שהפקיד הסופר בידי המו"ל שלו. הגרסה הסופית של הרומן התפרסמה בשנת 1981, והיא נערכה בידי הסופר עצמו. עד שנת 1990 תורגם הספר לשמונה-עשרה שפות. התרגום הראשון לעברית הוא תרגומו של יוסף דיין אשר ראה אור בספריית פועלים בשנת 1977. התרגום העברי החדש, מאת רמי סערי, מבוסס על הגרסה הסופית של הרומן, והוא התפרסם בהוצאת כרמל בשנת 2003.
הרומן, שנחשב לאחד מנכסי צאן ברזל של ספרות מקסיקו במאה העשרים, מגולל את סיפור מסעו של חואן פרסיאדו לעיירת הולדתה של אמו בחיפוש אחרי אביו, פדרו פארמו, גבר שאותו לא זכה להכיר מימיו. הספר בנוי כקובץ של שבעים קטעים, היוצרים כמכלול תמונת חיים מרתקת במחוז נידח בתקופת המהפכה המקסיקנית. במסעו לכפר של זיכרונות אמו עובר הבן את הגבול בין ארץ החיים לבין עולם הרפאים של המתים ומתחבר לשלל דמויות ססגוניות, הבונות ביחד איתו תמונה שלמה של הקשר שהביא אותו לעולם הזה.
החיפוש אחרי האב שאיננו, נתפש במחקר הספרותי שצמח סביב יצירת רולפו כאלגוריה למצבה הרוחני של מקסיקו: אומה צעירה המחפשת את זהותה ומתעקשת למצוא אותה למרות הקשיים והצרות שהיא שקועה בהם ועל אף העובדה, שמסע ההתחקות שלה בעקבות זהותה מוליך אותה אל פי הגיהנום. אולם אפשר לראות בחיפוש זה גם מסע חיוני לחיפוש שורשים ולגילוי הזהות האישית: חואן פרסיאדו אינו יוצא לדרך מתוך סקרנות, אלא בשל הבטחה שהבטיח לאמו הגוססת, הבטחה הקושרת אותו בו בזמן הן לחייו בעולם הזה והן לאם המנוחה שאינה עוד עמו. כבר בראשית דרכו הוא מגלה אח למחצה שעל קיומו לא ידע דבר וחצי דבר. בהמשך שהותו בכפר של אמו מתגלות לו אמִתות רבות: הוא מתוודע לאנשים שהכירו אותה ושומע גרסאות רבות לאירועים, אשר הביאו אותה לנטוש את המקום שבדיעבד התגעגעה אליו כל ימיה. קשריו עם הזולת פותחים לו צוהר גם לעולמו של אביו שנעלם. מתברר לו ממה היה מורכב עולם האב, ומתחוורות לו הסיבות לעליבות המקום הנטוש והארור שאמו ייחלה לשוב אליו. בסופו של דבר מצטרף הבן התר אחר שורשיו, למתים המוסיפים לחיות את חייהם מתחת לפני האדמה הקשוחה והצחיחה שלא יכלה לשאת אותם עוד.
אודנה
אֻדְנָה (שם מדעי: .Otostegia Benth) הוא סוג של שיחים ובני-שיח מדבריים ואזורים יובשניים, הנמנה עם משפחת השפתניים ומונה 7 מינים ו-5 תת-מינים. שלושה מינים אנדמיים לסומליה, שני מינים גדלים מדרום אתיופיה עד מרכז סומליה. מין נוסף גדל בארצות אתיופיה סומליה וסודן. והמין הנפוץ ביותר, אֻדְנָה שִׁיחָנִית, גדל מצפון קמרון ועד דרום ירדן: בארצות הללו צפון קמרון, ג'יבוטי, סומליה, סודאן, אריתריאה, אתיופיה, תימן, ערב הסעודית, מצרים, סיני ודרום ירדן. טיפוס תפוצה: סהרו-ערבי - סודאני.
מאפייני הסוג
אודנה שיחים או בני שיח שפרחיהם לבנים. העלים דלילי שיער או קירחים או צפופי שיער ומלבינים.
הפרחים דו-מיניים ודו-שפתניים באופן ברור. הפרחים נישאים בדורים לאורך הגבעול. כל דור הרבה פרחים או 2 או 3 פרחים. הגביע בעל 10 עורקים, והוא דו שפתני ומסתיים באוגן של שתי שפות רחבות קרומיות ובלתי שוות זו לזו. השפה התחתונה בעל 7 אונות מעוגלות והיא רחבה וגדולה פי 2 עד 3 מהשפה העליונה בעל 3 אונות. הכותרת דו-שפתנית לבנה. צינור הכותרת בעל טבעת שערות ואינו בולט מהגביע. השפה העליונה של הכותרת זקופה ושעירה מאוד. האבקנים עולים מתחת לשפה העליונה. הפרודות קטועות בראשן.
אודנה שיחנית
אֻדְנָה שִׁיחָנִית (שם מדעי: Otostegia fruticosa (Forssk.) Schweinf. ex Penzig) היא בן-שיח מדברי שגדל בסודן, באריתריאה, בתימן, בערב הסעודית, סיני, ובדרום ירדן. העלים נגדיים, פשוטים, עגולים וחרוקים. הפרחים ערוכים בדורים מדומים מרוחקים זה מזה. הגביע בעל 10 עורקים ואוגן קרומי מורחב ששפתו העליונה קטנה באופן ניכר משפתו התחתונה. הכותרת לבנה, צינור הכותרת אינו בולט מן הגביע. השפה העליונה זקופה ושעירה מאד. הפרודות קטועות בראשן.
למין אודנה שיחנית 2 תת-מינים, בישראל גדל תת-המין שימפר (Otostegia fruticosa subsp. schimperi (Benth.) Sebald).
אודנת קייזר (Otostegia kaiseri) ואודנת שימפר (Otostegia schimperi) נחשבו למינים שעומדים בפני עצמם. כיום הם משויכים למין אודנה שיחנית וליתר דיוק לתת-מין שימפר.
חוק ההגירה וההגנה על פליטים
חוק ההגירה וההגנה על פליטים (באנגלית: Immigration and Refugee Protection Act, בראשי תיבות: IRPA) הוא חוק קנדי, אותו אוכפת המחלקה להגירת פליטים ואזרחות של קנדה בשיתוף עם סוכנות שירותי הגבול בקנדה (CBSA). החוק משנת 2002 החליף את חוק ההגירה של שנת 1976, והוגדר כחקיקה הפדרלית הראשית המסדירה את ההגירה לקנדה. "תקנון ההגירה והפליטים" (IRPR) מפרט כיצד ליישם את הוראות IRPA. עם כניסתו לתוקף ב-28 ביוני 2002, ייצר החוק מסגרת המפרטת את היעדים וההנחיות שקבעה ממשלת קנדה בנוגע להגירה של תושבים זרים אליה. החוק גרם למחלוקת בגלל כישלונה של הממשלה לכלול רכיב בחקיקה להקמת מחלקת ערעורים לפליטים כחלק ממערכת ההגירה של קנדה.
בהגדרה, השר לביטחון הציבור ומוכנות לשעת חירום האחראי על סוכנויות כגון CBSA, אחראי על יישום החוק בכל הנוגע לבדיקות בנמלי כניסה (POEs), אכיפה, כולל מעצרים, מאסרים, סירוב כניסה, ויישום המדיניות, כמו גם אי זכאות מטעמי ביטחון הקשורים לפשע מאורגן, או פגיעה בזכויות בינלאומיות (כולל זכויות אדם). השר להגירה, פליטים ואזרחות, המשגיח על ה-IRCC, הוא המפקח על אכיפת החוק באופן מקיף. ועדת ההגירה והפליטים של קנדה (IRB) היא בית דין מנהלי עצמאי האחראי על קבלת החלטות מנומקות היטב בענייני הגירה ופליטים, באופן יעיל, הוגן ובהתאם לחוק.
חוקתיות
בפסק הדין צ'רקוי נגד קנדה משנת 2007, נשיאת בית המשפט העליון בוורלי מקלאקלין הצהירה כי היבטים מסוימים הנכללים בחוק למעצר תושבי קבע ואזרחים זרים מטעמי ביטחון לאומי מפרים את סעיף 7 באמנת הזכויות והחירויות הקנדית בכך שהיא "מאפשרת הנפקת תעודת אי קבילות על בסיס חומר סודי מבלי לספק גורם עצמאי בשלב הביקורת השיפוטית כדי להגן יותר טוב על האינטרסים של אותו האדם."
אלפבית גותי
האלפבית הגותי, האלפבית אותו המציא הבישוף אולפילס על מנת להעלות על כתב את תרגום התנ"ך לשפה הגותית, השפה היחידה שנכתבה באלפבית זה.
הפארק הלאומי מערת מאמות'
הפארק הלאומי מערת מאמות' (באנגלית: Mammoth Cave National Park) הוא פארק לאומי ושמורת טבע הממוקם במרכז מדינת קנטקי שבארצות הברית, המקיף את מערת מאמות', מערכת המערות הגדולה בעולם. מ-1972 השם הרשמי של המערכת הוא "מערכת המערות מאמות'–פלינט רידג'" (Mammoth–Flint Ridge Cave System) בעקבות האיחוד של מערת מאמות' יחד עם מערכת גדולה עוד יותר שמתחת לרכס פלינט (Flint Ridge) שמצפון. המקום התגלה בשנת 1791, הוכרז ב-1941 כפארק לאומי, הוכרז בשנת 1981 כאתר מורשת עולמית וכשמורת ביוספירה ב-26 בספטמבר 1990.
הפארק משתרע על כ-214 קילומטרים רבועים, בעיקר במחוז אדמונסון, עם שטחים קטנים המשתרעים מזרחה למחוזות הארט ובארן. הנהר גרין זורם דרכו, כשיובל בשם נהר נולין (Nolin River) נשפך לנהר גרין בתחומי הפארק. האטרקציה המרכזית בפארק, אשר הביאה לו את שמו, היא מערכת המערות, שהגדולה שבהן קרויה "מערת מאמות'". זוהי המערכת הגדולה ביותר בעולם של מערות שנוצרו באופן טבעי, רובן מערות נטיפים. הן משתרעות לעומק של עד חמש קומות, ולאורך של יותר מ-651.8 קילומטרים שנחשפו עד כה, כמעט כפול ממערכת המערות השנייה בגודלה, סאק אטון (Sistema Sac Actun) במקסיקו.
אף מאובן של ממותה צמרית לא נתגלתה במערת מאמות' (ממותה באנגלית), ולשם המערה אין קשר ליונק נכחד זה. שם המערה מתייחס לרוחב ולאורך הגדולים של המעברים המחברים אל הרוטונדה בסמוך לכניסה. השם היה בשימוש זמן רב לפני שמערכת המערות הנרחבת נחקרה ומופתה לעומק, על מנת לחשוף מעברים ארוכים באופן מיוחד.
גאוגרפיה
הפארק משתרע על כ-214 קילומטרים רבועים, בגובה ממוצע של 205 מטרים מעל פני הים באזור הרחב המכונה רמת פנירויאל (Pennyroyal Plateau) במרכז מדינת קנטקי, בעיקר במחוז אדמונסון, עם שטחים קטנים המשתרעים מזרחה למחוזות הארט ובארן. הפארק שוכן בקרבה לכביש בין-מדינתי 65 המחבר את נאשוויל בירת קנטקי עם לואיוויל. הנהר גרין, יובל של הנהר אוהיו (שבעצמו הוא יובל חשוב של המיסיסיפי ),זורם דרכו, כשיובל בשם נהר נולין (Nolin River) נשפך לנהר גרין בתחומי הפארק.
הפארק שוכן באזור הממוזג וקשור לפעילות מים, בין אם באמצעות הנהרות שעיצבו את רמות הקרסט של האזור והמתפתלים דרך היערות, או המשקעים שאפשרו התפתחות של מערכת אקולוגית עשירה ומגוונת באזור.
אקלים
הפארק שוכן באזור אקלים סובטרופי גשום (Cfa על פי שיטת קפן). הקיצים בדרך כלל חמים ולחים. כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא 1,329 מילימטרים. כמו בשאר בקנטקי יכולים להתחולל באזור סופות טורנדו.
כיוון שהטמפרטורות בדרך כלל מעל לנקודת הקיפאון מרבית המשקעים יורדים בצורת גשם. מחקר של אגודת השימור של הפארקים הלאומיים (National Parks Conservation Association) גילה שהגשם בפארק הוא פי עשרה יותר חומצי מהממוצע הלאומי. בחלק זה של קנטקי האקלים בקיץ חם ולח (בשל השפעת גושי האוויר ממפרץ מקסיקו) והחורפים קרירים. הפארק שוכן בנתיב של מערכות סופות, והוא חווה כמה אירועי סופה בכל שנה, בעיקר בין מרץ לספטמבר. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 13.6°C, כשהטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 26.6°C ובחורף 1.7°C. בתוך המערות הטמפרטורה קבועה כל השנה 12°C.
הידרולוגיה
מקורם של מי התהום מהנגר העילי הודות למספר רב של סדקים בגושי אבן החול (ראו הפסקה הבאה). המים מחלחלים עמוק בשכבות אבן הגיר שמתחת לאבן החול ונובעים כמעיינות קרסטיים. הנהר גרין המתפתל ממזרח למערב דרך הפארק, מוזן על ידי מספר מעיינות משכבת אבן הגיר. הוא משתרע לאורך 43 קילומטרים בתוך הפארק, וממשיך מערבה עד שהוא נשפך לנהר אוהיו.
מי הגשמים שהפכו חומציים בשל התמוססות של פחמן דו-חמצני מהאטמוספירה מחלחלים לתוך הקרקע וממיסים את סלעי אבן הגיר. במשך הזמן הסלעים נסחפים ונוצרים זרמים תת-קרקעיים.
גאולוגיה
מערכת מערת מאמות' התפתחה בשכבות אבן גיר עבות מתת-התור קרבון מיסיסיפי המכוסה בשכבה של אבן חול, ששמרה על המערכת יציבה להפליא. המערכת כוללת יותר מ-650 קילומטרים של מעברים. תגליות חדשות מוסיפות כמה קילומטרים למספר זה כל שנה.
הפרט העליון של אבן החול מכונה "אבן חול ביג קליפטי" (Big Clifty Sandstone). שכבות דקות של אבן גיר המפוזרות בדלילות בתוך שכבות אבן החול, הן מקור לאזור האפיקרסטי, שבו תעלות קטנות (מעברים צרים מדי מכדי לעבור דרכם) נוצרו מהתמוססות אבן הגיר בחומציות הטבעית של מי התהום. האזור האפיקרסטי מרכז זרמי מים מקומיים של נגר עילי והם נובעים ממעיינות הבוקעים בגובה בשולי הרכסים. המים ממעיינות אלה זורמים בדרך כלל לזמן קצר על פני השטח לפני שהם שוקעים שוב מתחת לפני הקרקע, בנקודת המגע בין אבן החול לבין שכבות אבן הגיר הגדולות. המערות שבהן יכולים בני האדם לסייר התפתחו באופן טבעי בשכבות אבן גיר מסיביות אלו.
שכבות אבן הגיר של הטור הסטרטיגרפי מתחת לביג קליפטי הן, מלמעלה כלפי מטה, תצורת גירקין (Girkin Formation), אבן גיר סנט ג'נבייב (Ste. Genevieve Limestone) ואבן גיר סנט לואיס (St. Louis Limestone). לדוגמה, מעבר המערה הגדולה אותו רואים בסיור ההיסטורי שוכן בתחתית תצורת גירקין ומעל לתצורת סנט ג'נבייב.
כל אחת מהשכבות העיקריות של אבן הגיר מחולקת ליחידות ותת-יחידות גאולוגיות שקיבלו כינויים. אחד התחומים של מחקר המערה הוא איתור מתאם בין הסטרטיגרפיה לסקר המערות כפי שדווח על ידי סוקרים. פעילות זו מאפשרת לייצר מפות מקורבות בתלת-ממד של קווי המתאר של הגבולות של השכבות השונות בלא צורך בקידוחי ניסיון ושליפת דוגמאות ליבה.
עם זאת, שכבת החיפוי של אבן החול התמוססה ונסחפה במקומות רבים בפארק, כבדוגמת אולם "ניאגרה הקפואה" (Frozen Niagara). את קו המגע בין אבן הגיר ואבן החול אפשר לאתר כאשר מטפסים בשביל מתחתית העמק לקצה הרכס. באופן טיפוסי כשמתקרבים לקצה הרכס, אפשר לראות במחשופים של הסלעים את המעבר מאבן גיר לאבן חול בגובה מוגדר היטב.
בקרקעית אחד העמקים בקצה הדרומי של הפארק התפתח בולען ענק. הבולען מכונה "סידר סינק" (Cedar Sink, "בולען הארז"), לבולען נכנס נחל קטן מצד אחד ונעלם מתחת לקרקע בצד השני.
צמחייה
בשטח של 214 קילומטרים רבועים הפארק הוא משכן לצמחייה משגשגת ומגוונת. בפועל הפארק ממוקם באזור המעבר בין מישורי העשב הגדולים ויערות האלון-קאריה היבשים במערב ליערות המזופיטים הלחים במזרח, אזור האקלים הסובטרופי מדרום והאקלים הקר מצפון. השטח של הפארק הלאומי מערת מאמות' הוא לפיכך מפגש גבולות בין כמה תחומים של צמחים.
אזור זה של המפגש בין אזורים שונים של צמחייה הוא מקלט ליותר מ-1,300 מינים של צמחים, בהם 84 מינים של עצים, 38 מיני שיחים וצמחים מטפסים, 29 מינים של שרכים, 209 מיני בעלי פרחים, 67 מינים של אצות, 27 מינים של פטריות ו-7 מינים של טחבי עלים.
היערות הממוזגים של עצים נשירים נשלטים על ידי אלונים (במיוחד אלון לבן (Quercus alba), אלון שחור (Quercus velutin) ואלון הערמונים (Quercus montana)), כמו גם קאריה ((Carya), באנגלית hickory), וכמה עצי אשור אמריקאי (Fagus grandifolia) מילה, אדר, שושנן הצבעונים (Liriodendron tulipifera) וערער וירג'יניה (Juniperus virginiana). בחלק הצפוני של פארק גדלים עצי צוגה, ליבנה צהוב (Betula alleghaniensis), מין המגנוליה Magnolia tripetala (באנגלית Umbrella magnolia) וצינית בנקיקים חוליים.
בעלי חיים
המערכת האקולוגית של מערת מאמות' עשירה במינים אנדמיים. למעשה, המערות הן משכן למינים שעברו הסתגלות אבולוציונית לסביבה חשוכה (בדומה למינים בעומק הים). מערכת אקולוגית זה נחקרה לעומק בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. בין החוקרים טום פולסון (Tom Poulson) מאוניברסיטת אילינוי בשיקגו וקתלין לאווי (Kathleen Lavoie) משלוחת פלינט של אוניברסיטת מישיגן. המערות הן משכן ליותר מ-200 מינים שונים של בעלי חיים, בעיקר חסרי חוליות, 42 מתוכם שהסתגלו לחיים בחשכה מוחלטת. בפני השטח יש בפארק 82 מינים של דגים, 27 מינים של דו-חיים, 37 מינים של זוחלים, 207 מינים של עופות ו-43 מינים של יונקים.
בין דרי הקבע במערות של מערת מאמות' מינים רבים של עטלפים: Myotis sodalis (באנגלית Indiana Bat), Myotis grisescens (באנגלית Gray bat), אפלול אמריקני ו-Perimyotis subflavus (באנגלית Tri-colored Bat). האוכלוסייה הכללית של מינים אלו ואפילו של מינים נדירים יותר (כדוגמת Myotis leibii (באנגלית Eastern Small-footed Bat)) הגיעה בשיא ל-9 עד 12 מיליון פרטים בחלק ההיסטורי. אף שמינים אלו עדיין קיימים במערת מאמות', מספרם הוא כיום רק כמה אלפים לכל היותר. הסיבה העיקרית להיעלמות הדרגתית זו מקורה בהרס בית הגידול של מינים אלו על ידי האדם, בשל הניצול המסחרי של המערות. עם זאת, תהליך השיקום האקולוגי של חלק זה של מערת מאמות' הוא נושא למאמץ מתמשך לסייע לשובם של העטלפים. עם זאת, לא כל מיני העטלפים בפארק חיים במערות. דבר נכון במיוחד לגבי Lasiurus borealis (באנגלית Red Bat) החי ביערות וכמעט שלא מצוי כלל מתחת לקרקע.
מיני בעלי חיים נוספים השוכנים במערות הם צרצרי מערות (Rhaphidophoridae), Eurycea longicauda (באנגלית Long-tailed salamander), נקטורוס מצוי, דגים עיוורים, סרטני נהרות מהסוג Orconectes ומין בסכנת הכחדה של חסילון אלבינו עיוור (Palaemonias ganteri). בנוסף, בעלי חיים שהתפתחו בפני השטח עשויים למצוא מקלט בכניסה למערות, אבל לעיתים רחוקות מסתכנים בכניסה לעומק המערות.
פרהיסטוריה
סיפורם של בני האדם ביחס למערת מאמות' מתפרש על פני ששת אלפים שנה. מספר מקבצים של שרידים של ילידי אמריקה נחשפו במערת מאמות', או במערות סמוכות אחרות באזור, במאות ה-19 וה-20. רוב המומיות שנמצאו מייצגות דוגמאות לקבורה מתוכננת, עם עדויות רבות למנהגי הקבורה של התקופה הפרה-קולומביאנית.
חריגה מקבורה מתוכננת התגלתה כאשר בשנת 1935 התגלו שרידי גופתו של זכר מבוגר מתחת לגוש סלע גדול. הסלע התמוטט ומחץ את הקורבן, כורה פרה-קולומביאני, שמוטט את הסלע בטעות כאשר חפר בשברי הסלע שתמכו בגוש הסלע. שרידיו של הקורבן הקדמוני שכונה "ג'ון האבוד" הוצגו לציבור בשנות ה-70, עד שנקברו במקום סודי במערת מאמות' לשם שימורם, כמו גם ההתחשבות ברגישויות פוליטיות ביחס לתצוגה הפומבית של שרידי ילידים אמריקאים.
המחקר החל בסוף שנות החמישים של המאה ה-20 בהובלתה של פטי ג'ו ווטסון (Patty Jo Watson, 1932) מאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, ותרם רבות כדי להטיל אור על חייהם של בני התקופה הארכאית באמריקה הצפונית ועל תחילת תקופת וודלנד (Woodland period). בני תקופת וודלנד חקרו והשתמשו במערות באזור. הטמפרטורה והלחות הקבועים במערות שימרו שרידי מזון שאכלו בני התקופה ואפשרו לווטסון ולחוקרים אחרים לתארך את גיל הדגימות באמצעות שיטת תיארוך פחמן-14. ניתוח תוכנם, שווטסון הייתה החלוצה גם במחקר זה, אפשר קביעת התוכן היחסי של הצמחים ובעלי חיים בתזונה של כל אחת מהתרבויות על פני תקופה שנפרשה במשך כמה אלפי שנים. ניתוח זה הצביע על זמן המעבר מתרבות של ציידים-לקטים לביות צמחים וחקלאות.
שרידים אנושיים וחפצים עתיקים שנתגלו בתוך המערות מוגנים על ידי חוקים פדרליים ומדינתיים שונים. אחת העובדות הבסיסיות ביותר הקובעות לגבי חפץ שהתגלה זה עתה הוא המיקום והמצב המדויקים שלו. אפילו הזזה מינימלית של חפץ פרהיסטורי מזהם אותו מנקודת מבט מחקרית. החוקרים המנוסים יודעים שאסור לגעת בראיות ארכאולוגיות, וכמה אזורים של המערה הם מחוץ לתחום אפילו עבור חוקרים מנוסים, אלא אם הנושא של הסיור הוא מחקר ארכאולוגי על אזור זה.
מלבד שרידים אנושיים וחפצים עתיקים שהתגלו בחלק המערה הנגיש דרך הכניסה ההיסטורית של מערת מאמות', התגלו שרידים של לפידים ששימשו את הילידים, וכן חפצים אחרים כגון ציורים, שברי דלעת, ומוקסינים ארוגים מעשב בקטע של מערת סולטס (Salts Cave ) של מערכת רכס פלינט.
אף על פי שיש הוכחה חותכת לקיומם של בני התרבויות הקדומות ולשימוש שעשו במערה, אין ראיות לשימוש במערות מעבר לתקופה הארכאית. למומחים ולמדענים אין תשובה מדוע זה כך, וזו אחת התעלמות הגדולות ביותר של מערת מאמות'.
היסטוריה מוקדמת מתועדת
החלקה בת 130 קילומטרים רבועים המכונה "סקר פולארד" (Pollard Survey) נמכרה כתוצאה משעבוד ב-10 בספטמבר 1791 בפילדלפיה על ידי ויליאם פולארד (William Pollard). 80.5 קילומטרים רבועים מ"סקר פולארד" בין הגדה הצפונית של בייקון קריק (Bacon Creek) והנהר גרין נרכשו על ידי תומאס לאנג הבן (.Thomas Lang, Jr), סוחר אמריקאי בריטי מיורקשייר, אנגליה ב-3 ביוני 1796 תמורת 4,116 ליש"ט. החלקה הוחרמה בשל אי תשלום מיסים למחוז במהלך מלחמת 1812.
האגדה מספרת שהאירופאי הראשון שגילה את מערת מאמות' היה ג'ון האושין (John Houchin) או אחיו פרנסיס האושין (Francis Houchin), בשנת 1797. בזמן הציד, רדף האושין אחרי דוב פצוע אל פתח הכניסה הגדול של המערה ליד הנהר גרין. כמה מעשיות של משפחת האושין טוענות שמגלה מערה היה ג'ון דקטור "ג'וני דיק" האושין (John Decatur "Johnny Dick" Houchin), אבל זה מאוד לא סביר כי ג'וני דיק היה רק בן 10 שנים בשנת 1797 ולא סביר שהשתתף בציד דובים בגיל כה רך. אביו, ג'ון, הוא המועמד הסביר ביותר מענף זה של אילן היוחסין, אך המועמד הסביר ביותר לגילוי מערת מאמות' הוא פרנסיס "פרנק" האושין, שאדמתו הייתה קרובה יותר לכניסה למערה מאשר חלקת הקרקע של ג'ון אחיו. קיימת גם הטענה שאחיהם, צ'ארלס האושין (Charles Houchin), שהיה ידוע כצייד ומניח מלכודות גדול, היה האיש שירה בדוב ורדף אחריו לתוך המערה. הבעיה בטענה זו של צ'ארלס היא העובדה שהוא התגורר באילינוי עד 1801. בניגוד לסיפור הזה, טוענים ברוקר ווטסון (Brucker and Watson) בספרם "המערה הארוכה ביותר" שהמערה הייתה "בוודאי ידועה לפני אותה תקופה". מערות באזור היו ידועות לפני גילוי הכניסה למערת מאמות'. אפילו לפרנסיס האושין הייתה כניסה למערה על אדמתו, סמוך מאוד לעיקול בנהר גרין, המכונה טרנהול (Turnhole), שנמצאת במרחק של כקילומטר מהכניסה הראשית למערת מאמות'.
הקרקע המכילה כניסה היסטורית זו נסקרה לראשונה ונרשמה ב-1798 בשמו של ולנטיין סימונס (Valentine Simons). סימונס החל לנצל את מערת מאמות' בשל עתודות המלחת שבה.
ניקולו מרצ'לו
ניקולו מרצ'לו (באיטלקית: Nicolo Marcello; 1399 לערך - 1 בדצמבר 1474) היה הדוכס ה-69 של ונציה. מרצ'לו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, ב-13 באוגוסט 1473, ועד פטירתו.
הפארק הלאומי מערת מאמות'
המאה ה-19
ביולי 1812, נקנתה המערה מסימון והבעלים האחרים על ידי צ'ארלס וילקינס (Charles Wilkins) ומשקיע מפילדלפיה בשם היימן גרץ (Hyman Gratz). תוך זמן קצר כרו במערה חנקת סידן (Ca(NO3)2) בקנה מדה תעשייתי, תוך שימוש בכוח אדם של 70 עבדים שבנו והפעילו את המכשירים שסיננו את הקרקע, וגם נשאו את האדמה הגולמית ממעמקי המערה לאתר העיבוד המרכזי.
ניקולו מרצ'לו
מרצ'לו היה סוחר עשיר בטרם החל לכהן בתפקידים רשמיים בממשלת לה סרניסימה, כגון יושב ראש מועצת העשרה, קונסיליירי של הדוג'ה (יועץ אישי - consigliere) ומנהל מבני הממשל בכיכר סן מרקו.
הפארק הלאומי מערת מאמות'
המאה ה-19
האתר החליף ידיים תמורת עשרת אלפים דולרים (סכום עתק באותה תקופה). לאחר המלחמה כשהמחירים נפלו ננטש המפעל והוא הפך לאטרקציה תיירותית מינורית שהתמקדה במומיות של הילידים שהתגלו בסמוך.
כשווילקינס מת האפוטרופוסים של האחוזה שלו מכרו את חלקו במערה לגרץ. באביב 1938 מכרו האחים גרץ את המערה לפרנקלין גורין (Franklin Gorin), שהתכוון להפעיל את מערת מאמות' כאטרקציה תיירות גרידא, שוק המלחת כבר לא היה רלוונטי יותר. גורין היה בעלים של עבדים, והשתמש בעבדים שלו כמדריכי טיולים. אחד מעבדים אלו עתיד לתרום כמה תרומות חשובות לידע האנושי על המערה, והפך לאחד מהדמויות ההיסטוריות המפורסמות ביותר של מערת מאמות'.
ניקולו מרצ'לו
במהלך כהונתו הקצרה פעם מרצ'לו לשיפור המצב הכלכלי של ונציה, והטביע מטבעות כסף שנקראו על שמו - "מרצ'לו". במותו, תרם מרצ'לו את מרבית רכושו למוסדות צדקה.
הפארק הלאומי מערת מאמות'
המאה ה-19
סטיבן בישופ (Stephen Bishop) עבד אפרו-אמריקאי נכנס למערה לראשונה ב-1838 והפך מדריך למערה במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19, היה בין האנשים הראשונים שהכין מפות נרחבות של המערה והעניק כינויים לתוואים רבים במערה.
ניקולו מרצ'לו
מרצ'לו נקבר בכנסיית סנטה מרינה. בעת שיפוץ הכנסייה בשנת 1818 נבנה עבורו קבר חדש מעשה ידי האמן פייטרו לומבארדו בבזיליקת דנטי ג'ובאני אי פאולו.
הפארק הלאומי מערת מאמות'
המאה ה-19
פרנק גורין שהיה בעליו של סטיבן בישופ כתב לאחר מותו של בישופ: "הצבתי מדריך במערה – סטיבן הגדול והמפורסם, והוא סייע בביצוע התגליות. הוא היה האדם הראשון שחצה אי-פעם את הבור ללא תחתית, והוא, אני ואדם נוסף שאת שמו שכחתי, היו האנשים היחידים למיטב ידיעתי שהיו בתחתית כיפת גורין (Gorin's Dome ).
ניקולו מרצ'לו
הדיוקן הידוע של מרצ'לו, מעשה ידי טיציאן, ציור במהלך המאה ה-15, שנים רבות לאחר מותו של מרצ'לו, וככל הנראה על בסיס של דיוקן קדום יותר.
הפארק הלאומי מערת מאמות'
המאה ה-19
"אחרי שסטיבן חצה את הבור ללא תחתית, גילינו את כל החלק של המערה הידוע כיום מעבר לנקודה זו. קודם לתגליות אלו, כל העניין התמקד במה שידוע כ"המערה הישנה"... אבל עכשיו רבות מנקודות אלו כמעט שאינן מוכרות, אף שסטיבן לא אמר, הן היו 'גדולות, קודרות וייחודיות'".
ב-1839 קנה ג'ון קרוגהן (John Croghan) את אחוזת מערת מאמות', כולל בישופ והעבדים האחרים מבעליהם הקודם, פרנקלין גורין. קרוגהן ניהל לזמן קצר בית חולים חסר מזל לשחפת במערה, שהאמין שהאדים בתוכה ירפאו את חוליו. שחפת הייתה מגפה נפוצה באותה תקופה ובסופו של דבר היא קטלה את קרוגהן עצמו וגם את בישופ.
במהלך המאה ה -19, הלכה וגדלה תהילה של מערת מאמות' והיא הפכה לסנסציה בינלאומית. במקביל משכה המערה תשומת לב של סופרים בני המאה ה-19 כמו רוברט מונטגומרי בירד (Robert Montgomery Bird), הכומר רוברט דווידסון (Robert Davidson), הכומר הוראס מרטין (Horace Martin), אלכסנדר קלארק בוליט (Alexander Clark Bullitt), נתניאל פרקר ויליס (Nathaniel Parker Willis, שביקר במערה ביוני 1852), באיארד טיילור (Bayard Taylor, במאי 1855), ויליאם סטמפ פורווד (William Stump Forwood, באביב 1867), חוקר הטבע ג'ון מיור (בתחילת ספטמבר 1867), הכומר הוראס קרטר הווי (Horace Carter Hovey) ואחרים. כתוצאה מן המוניטין ההולך וגדל של מערת מאמות', הגיעו למערה אורחים מפורסמים כמו השחקן אדווין בות' (אחיו, ג'ון וילקס בות' רצח את אברהם לינקולן ב-1865), הזמרת ג'ני לינד (שביקרה במערה ב-5 באפריל 1851), והכנר אולה בול (Ole Bull) שביחד ביצעו קונצרט באחת המערות. שני אולמות במערות קרויות מאז "אמפיתיאטרון של בות'" ו"היכל הקונצרטים של אולה בול".
בהגיע 1859, כאשר נסללה מסילת הברזל בין לואיוויל ונאשוויל רכש קולונל לרקין ג'. פרוקטר (Colonel Larkin J. Procter) את אחוזת מערת מאמות'. הוא היה גם הבעלים של קו הכרכרות בין תחנת הרכבת ב-Glasgow Junction לאחוזת מערת מאמות'. קו זה הסיע תיירים למערות מאמות' עד 1886, כאשר הוא סלל את מסילת הברזל מערת מאמות' (Mammoth Cave Railroad).
תחילת המאה ה-20: מלחמות מערות קנטקי
קשיי חייהם של החקלאים שמצאו את מחייתם בדוחק מהקרקע הקשה והדלה של ארץ המערות השפיעו על בעלי מערות סמוכות, קטנות יותר, לנסות לנצל את המערות לתיירות, במיוחד לאור הצלחתה של מערת מאמות' כאטרקציה תיירותית. "מלחמות מערות קנטקי" הייתה תקופה של תחרות מרה בין בעלי מערות מקומיים על כיסם של התיירים. טקטיקות הונאה נרחבות שימשו כדי למשוך מבקרים הרחק מהיעד שאליו תכננו להגיע במקור אל מערות פרטיות אחרות. שלטים מטעים הוצבו לאורך הכבישים המובילים למערת מאמות'. אסטרטגיה טיפוסית בימים הראשונים של הנסיעה ברכבים ממונעים התבססה על נציגים של מערות תצוגה פרטיות אחרות (המכונים "cappers") שקפצו על המדרגה התחתונה של מכונית התיירים, והטעו את הנוסעים להאמין כי מערת מאמות' נסגרה, נמצאת בהסגר, התמוטטה או שאינה נגישה.
ב-1906 התאפשרה גישה למערת מאמות' באמצעות ספינות קיטור לאחר שנבנה סכר בבראונסוויל (Brownsville) בקנטקי.
ב-1909 הגיע למערה מניו יורק מהנדס מכרות גרמני צעיר בשם מקס קמפר (Max Kämper). קמפר סיים את לימודיו במכללה טכנולוגית ומשפחתו מימנה לו טיול בחו"ל כמתנת סיום לימודים. במקור התכוון קמפר לשהות במערת מאמות' במשך שבועיים, אבל בסופו של דבר שהה בה כמה חודשים. בסיוע של אד בישופ, צאצא של העבד האפרו-אמריקאי הכין קמפר סקר מדויק להפליא של קילומטרים רבים במערת מאמות', כולל תגליות חדשות רבות. על פי הדיווחים, קאמפר גם הכין סקר מקביל של פני הקרקע מעל המערה: מידע זה היה שימושי בפתיחת הכניסות האחרות למערה, כפי שקרה זמן קצר אחר-כך עם פתיחת כניסת ויולט סיטי (Violet City entrance).
משפחת קרוגהן השמידה את האלמנטים הטופוגרפיים במפה של קמפר, ואלו לא שרדו עד ימינו, אף שהחלק של המערה במפות שהכין קמפר הוא דוגמה מעולה לקרטוגרפיה מדויקת של המערה. רק בתחילת שנות ה-60 ובוא תקופת המחקר המודרני סוקרו ומופו מעברים אלו בדיוק רב יותר. קמפר חזר לברלין, ומבחינתם של תושבי מחוז מערת מאמות', נעלם לחלוטין. רק בתחילת המאה ה-21, לאחר שקבוצה של תיירים גרמנים שביקרו במערה חזרו לארצם וחקרו את תולדות משפחת קמפר, התגלה מה עלה בגורלו: קמפר הצעיר נהרג במלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה בקרב על הסום ב-1916.
חוקר המערות הצרפתי הידוע, אדוארד-אלפרד מרטל, ביקר במערה במשך שלושה ימים באוקטובר 1912. מרטל קיבל אישור לערוך מדידות ברומטריות במערה לקביעת הגובה היחסי של מקומות שונים במערה, בלא שניתנה לו גישה למידע על הסקרים שנערכו ושנשמרו בסוד. הוא זיהה רמות שונות של המערה, וציין נכונה כי גובה פני נהר אקו (Echo River) בתוך המערה נקבע על ידי זה של הנהר גרין בפני השטח. מרטל קונן על הבנייה של הסכר בבראונסוויל ב-1906, והצביע על כך שהסכר הפך עריכת מחקר הידרולוגי מלא של המערה לבלתי אפשרית. בין התיאורים המדויקים שלו של התבנית ההידרוגאולוגית של מערת מאמות', הציע מרטל את המסקנה הספקולטיבית כי מערת הממותה קשורה למערות סולטס (Salts) וקולוסל (Colossal Cavern). השערה זו תוכח כנכונה רק 60 שנים לאחר ביקורו של מרטל.
בתחילת שנות ה-20 יצר ג'ורג' מוריסון, באמצעות פיצוצים, מספר כניסות למערת מאמות' מקרקע שלא הייתה שייכת לאחוזת קרוגהן. מידע שהיה חסר מהסקרים הסודיים של קרוגהן, שבוצעו על ידי קמפר, בישופ ואחרים, לא פורסם בצורה שאפשרה לקבוע את תחומי המערה. כעת היה ניתן לקבוע באופן מוחלט שבני משפחת קרוגהן גבו כספים מתיירים על מנת להציג בפניהם חלקים ממערת מאמות' שלא היו תחת קרקע שהייתה שייכת להם. הוגשו תביעות משפטיות, ובמשך זמן מה הופעלו כניסות שונות למערה בתחרות ישירה זו עם זו.
בתחילת המאה ה -20, בילה חוקר המערות האמריקני פלויד קולינס (Floyd Collins) עשר שנים בחקר מערכת המערות של רכס פלינט (המורשת החשובה ביותר של חקירות אלה הייתה גילוי מערת הבדולח של פלויד קולינס והמחקר במערת סולטס) לפני שמת במערת סנד (Sand Cave), קנטקי, בשנת 1925. בזמן שסייר במערת סנד, הוא שחרר ממקומו סלע שנפל על רגלו, בעודו נמצא במעבר צר מאוד, ולא ניתן היה להצילו לפני שמת ברעב. הניסיונות להציל את קולינס גרמו לסנסציה תקשורתית. הפרסום שקיבל האירוע משך תושבי קנטקי בולטים ליזום תנועה אשר הובילה תוך זמן קצר להיווצרות של הפארק הלאומי מערת מאמות'.
תנועת הפארק הלאומי (1926–1941)
כאשר מת אחרון היורשים של קרוגהן התגבר בקרב האזרחים העשירים של קנטקי המומנטום להקמת הפארק הלאומי מערת מאמות'. אזרחים פרטיים הקימו את אגודת הפארק הלאומי מערת מאמות' ב-1924. הקונגרס אישר את הפארק ב-25 במאי 1926.
קרנות תרומות שימשו לרכישת כמה חוות חקלאיות באזור, בעוד שטחים אחרים בתוך גבולות הפארק הלאומי המוצע נרכשו באמצעות הפקעה. בניגוד להיווצרותם של פארקים לאומיים אחרים במערב ארצות הברית המאוכלס בדלילות, תוך כדי תהליך יצירת הפארק הלאומי מערת מאמות' פונו אלפי אנשים בכוח. לעיתים קרובות היו תהליכי ההפקעה מרים, כאשר בעלי הקרקעות קיבלו פיצוי כספי נמוך משווי הקרקע. עדיין חשים באזור את המרירות שהייתה תוצאת תהליכים אלו.
מטעמים משפטיים נאסר על הממשלה הפדרלית לשקם או לפתח את החוות המופקעות, כאשר האגודה הפרטית הייתה הבעלים של הקרקע: עקפו תקנה זו באמצעות הפעלת "מקסימום של ארבעה" מחנות של חיל השימור האזרחי מ-22 במאי 1933 עד יולי 1942.
על פי שירות הפארקים הלאומיים, "בהגיע 22 במאי 1936 נרכשו 27,402 אקרים (כ-111 קילומטרים רבועים) של אדמה ואושרו על ידי מזכיר הפנים. האזור הוכרז פארק לאומי ב-1 ביולי 1941, כאשר הצליחו לאסוף את המינימום הנדרש של 45,310 אקרים (כ-183 קילומטרים רבועים) המורכבים ממעל ל-600 חלקות.
המפקח הראשי הוסקינס כתב אחר-כך על ציפור מהמין Piranga rubra (באנגלית Summer tanager) המכונה פיט שהייתה מגיעה לבית שומרי הפארק ב-20 באפריל או סמוך לו, החל מ-1938. הציפור אכלה מזון מידיהם של שומרי הפארק, להנאתם של המבקרים והעבירה מזון לבן זוגה שהיה פחות מאולף.
הולדת הפארק הלאומי (1941)
הפארק הלאומי מערת מאמות' נחנך רשמית ב-1 ביולי 1941. במקרה הוקמה באותה שנה החברה הספלאולוגית הלאומית (National Speleological Society). ר. טיילור הוסקינס (R. Taylor Hoskins), המפקח בפועל השני תחת האגודה, הפך למפקח הרשמי, משרה שבה החזיק עד 1951.
הכניסה החדשה למערה שנסגרה למבקרים מ-1941 נפתחה מחדש ב-26 בדצמבר 1951, והפכה לכניסה להתחלת סיור ניאגרה הקפואה.
המערה הארוכה ביותר (1954–1972)
בהגיע 1954 כללו אחזקות הקרקע של הפארק הלאומי מערת מאמות' את כל האדמות בתחומי הגבולות החיצוניים של הפארק למעט שתי חלקות שהיו בבעלות פרטית. אחת מהן, חוות לי קולינס (Lee Collins), נמכרה להארי תומאס (Harry Thomas) ממערת הסוס (Horse Cave) בקנטקי, שנכדו, ויליאם "ביל" אוסטין (William "Bill" Austin) הפעיל את מערת קריסטל קולינס (Collins Crystal Cave) בתחרות ישירה עם שירות הפארקים הלאומיים, שנאלץ לתחזק דרכים המובילים לנכס זה. גינוי ורכישה של הנכס של מערת קריסטל נראו רק עניין של זמן.
בפברואר 1954, אורגנה משלחת בת שבועיים בחסות החברה הספלאולוגית הלאומית ובהזמנתו של אוסטין: משלחת זו קיבלה את הכינוי משלחת C-3 (קיצור של Collins Crystal Cave).
משלחת C-3 משכה תשומת לב ציבורית, תחילה ממאמר מלווה בתמונות שפורסם על ידי רוברט הלמי (Robert Halmi) בגיליון יולי 1954 של המגזין טרו (True), ומאוחר יותר מפרסום התיאור האישי בגוף ראשון של המשלחת: "מעבר למערות: הסיפור של משלחת מערת קולינס קריסטל" מאת ג'ו לורנס (Joe Lawrence, אז נשיא החברה הספלאולוגית הלאומית) ורוג'ר ברוקר (Roger Brucker). המשלחת הוכיחה באופן חד משמעי שהמעברים במערת הקריסטל משתרעים אל מערת מאמות', לפחות מעבר לגבולות הנכס של מערת קריסטל. עם זאת, מידע זה היה הוסתר על ידי החוקרים מחשש ששירות הפארקים הלאומיים אולי יאסור מחקר אם ידע עובדה זו.
ב-1955 התברר בסקר שמערת קריסטל מחוברת ל"מערה הבלתי ידועה" (Unknown Cave), הקשר הראשון למערכת רכס פלינט.
חלק מהמשתתפים במשלחת C-3 רצו להמשיך את המחקרים שלהם אחרי שמשלחת C-3 סיימה את תפקידה, והתארגנו בשם "סיור רכס פלינט" (Flint Ridge Reconnaissance) בהדרכתם של אוסטין, ג'ים דייר (Jim Dyer), ג'ון ג'. לרברגר (John J. Lehrberger) ואי. רוברט פוהל (E. Robert Pohl). ארגון זה התאגד בשנת 1957 בתור "קרן מחקר המערות" (Cave Research Foundation). הארגון ביקש להעניק לגיטימציה לפעילותם של חוקרי המערות באמצעות תמיכה במחקר אקדמי ומדעי מקורי. מדענים בולטים שחקרו את מערת מאמות' בתקופה זו כללו את פטי ג'ו ווטסון (ראו את פרק הפרהיסטוריה).
במרץ 1961 נמכרה מערת קריסטל לשירות הפארקים הלאומיים תמורת 285,000 דולרים. באותה תקופה נרכש גם הנכס של מערת האוניקס הגדולה (Great Onyx Cave), הרכוש הפרטי היחיד הנוסף בתחומי הפארק, תמורת 365,000 דולר. קרן מחקר המערות הורשתה להמשיך במחקריה באמצעות מזכר הבנות עם שירות הפארקים הלאומיים.
סקר קישר בין מערת קולוסל למערת סולטס ב-1960, וב-1961 התגלה החיבור בין מערת קולוסל-סולטס למערת קריסטל-המערה הבלתי ידועה, תוך יצירת מערכת מערות אחת תחת רכס פלינט. ב-1972 נסקרה מערכת רכס פלינט עד לאורך של 140 קילומטרים, מה שהעניק לה אז את התואר המערה הגדולה בעולם.
החיבור בין מאמות' לפלינט
במהלך שנות ה-60 מצאו צוותי המיפוי והמחקר של קרן מחקר המערות מעברים במערכת המערות של רכס פלינט שחדרו תחת עמק הואשינס והגיעו למרחק של 250 מטרים של מעברים ידועים במערת מאמות'. ב-1972 הוביל ג'ון וילקוקס (John Wilcox), הכרטוגרף הראשי של הקרן תוכנית שאפתנית לחבר סוף סוף בין מערכות המערות, כשהוא שולח כמה משלחות מצד מערכת רכס פלינט כמו גם בדיקה מצד מערת מאמות'.
בסיור ביולי 1972, עמוק במערכת רכס פלינט, זחלה פטרישה קרותר (Patricia Crowther) הדקיקה ששקלה 52 קילוגרם דרך קניון צר שכונה אחר-כך "נקודה לחוצה" (Tight Spot), שמנע בעבר מעבר של חוקרי מערות גדולים יותר. סיור שנעשה אחר כך מעבר לנקודה הלחוצה ב-30 באוגוסט 1972 שנערך על ידי וילקוקס, קרותר, ריצ'רד זוף וטום ברוקר גילה על הקיר של מעבר הנהר חרות השם "פיט ה." (Pete H) עם חץ המצביע בכיוון מערת מאמות'. ההשערה היא שאת השם חרת ורנר פ. "פיט" הנסון, שהיה פעיל בחקירת המערה בשנות ה-30. הנסון נהרג בקרב על האיים האלאוטיים במלחמת העולם השנייה. החוקרים כינו את המעבר "הנהר האבוד של הנסון".
אלדון ברג'וול
אלדון ברג'וול (באנגלית: Eldon A. Bargewell) (13 באוגוסט 1947 - 29 באפריל 2019) היה קצין בדרגת מייג'ור גנרל, ששירת כמפקד כוח דלתא.
הפארק הלאומי מערת מאמות'
החיבור בין מאמות' לפלינט
לבסוף ב-9 בספטמבר 1972 המשיך צוות בן שישה שכלל את וילקוקס, קרותר, זוף, גארי אלר, סטיבן ולס וקליבלנד פיניקס (איש שירות הפארקים) במורד הזרם של הנהר האבוד של הנסון על מנת לגלות חיבור של עם הנהר אקו באולם קסקייד של מערת מאמות'. גילוי חיבור זה של מערכות המערות של רכס פלינט ומאמות' כונה הטיפוס על "האוורסט של הספלאולוגיה". המערכת המשולבת הכילה 232.4 קילומטרים של מעברים שנחקרו וכללה 14 כניסות.
תגליות אחרונות
חיבורים נוספים בין מערת מאמות' למערות קטנות יותר או למערכות מערות, התגלו אחר כך במערת פרוקטור/מוריסון (Proctor/Morrison) מתחת לרכס ג'ופה (Joppa Ridge) הסמוך ב-1979. מערת פרוקטור התגלתה על ידי ג'ונתן דויל (Jonathan Doyle), עריק מצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ומאוחר יותר הייתה בבעלותה של חברת הרכבות של מערת מאמות', לפני שנחקרה על ידי קרן מחקר המערות. מערת מוריסון התגלתה על ידי ג'ורג' מוריסון (George Morrison) בשנות העשרים. חיבור זה דחף את הגבול של מחקר מערת מאמות' לדרום-מזרח.
אלדון ברג'וול
ביוגרפיה
ברג'וול נולד בטקומה שבמדינת וושינגטון. ב-1967 התגייס לצבא ארצות הברית והתקבל לשירות בכוחות המיוחדים. בספטמבר 1968 הוצב ביחידת סיור מסווגת שפעלה במלחמת וייטנאם במשימות מיוחדות באזור המפורז בין צפון וייטנאם לדרום וייטנאם, בקמבודיה ובלאוס. הוא הוביל 25 משימות סיור, תקיפה וחילוץ מעבר לגבול. השתתף בצניחות קרביות מבצעיות רבות ובצניחות ממסוקים ונפצע ארבע פעמים בקרב. ב-27 בספטמבר 1971 במהלך משימה בלאוס, נתקל הכוח בפיקודו שמנה כ-10 חיילים, במארב מצד כוח של כ-75–100 לוחמים. הוא נפגע מפגיעת רקטה נגד טנקים, אך אף על פי כן הצליח להניס את האויב בירי ממקלע. לאחר שהאויב התארגן מחדש הוא שב ותקף את הכוח של ברג'וול, הוא חשף עצמו לאש והצליח לשבור שוב את המתקפה. בנקודת החילוץ סירב לקבל טיפול רפואי עד לסיום אבטחת המקום. על פועלו וגבורתו עוטר בצלב השירות המצוין, העיטור השני בדרגתו בעיטורי הגבורה.
הפארק הלאומי מערת מאמות'
תגליות אחרונות
במקביל חקרה קבוצה עצמאית המכונה קואליציית הקרסט של מרכז קנטקי (Central Kentucky Karst Coalition) מחוץ לפארק את מערת רופל (Roppel Cave) שממזרח לפארק וסקרה בה כמה עשרות קילומטרים. מערת רופל שהתגלתה ב-1976 הייתה לזמן קצר ברשימת המערות הארוכות ביותר בארצות הברית לפני שהתגלה חיבור בינה לקטע פרוקטור/מוריסון במערכת מערת מאמות' ב-10 בספטמבר 1983. החיבור התגלה על ידי שני צוותים מעורבים של קואליציית הקרסט וקרן המחקר. כל צוות נכנס בכניסה נפרדת ונפגש באמצע לפני שהמשיך באותו כיוון על מנת לצאת בכניסה של הצוות השני. סך כל האורך שנסקר היה קרוב ל-480 קילומטרים.
אלדון ברג'וול
ביוגרפיה
ב-1972 שב מווייטנאם, ובאפריל 1973 סיים קורס קצינים בהצטיינות. הוא שובץ בפלוגת סיור ברגימנט הריינג'רס ה-75 שתמכה בפעילות הקורפוס השביעי בגרמניה המערבית. שימש מפקד מחלקת סיור, ממלא מקום מפקד פלוגה, מפקד מחלקה רובאית וסגן מפקד פלוגה. בהמשך שירותו הוצב בדיוויזיית החי"ר התשיעית ושימש קצין מבצעים בגדוד השלישי ומפקד פלוגה רובאית בגדוד השני של רגימנט החי"ר ה-47.
הפארק הלאומי מערת מאמות'
תגליות אחרונות
ב-19 במרץ 2005 נתגלה חיבור לקטע מערת רופל של המערכת ממערה קטנה שתחת רכס יודורה (Eudora Ridge) והוסיפה כ-5 קילומטרים לאורך הכללי של מערכת מערת מאמות'. הכניסה החדשה שנתגלתה למערה, שקרויה כיום "כניסת הובר" (Hoover Entrance), נתגלתה בספטמבר 2003 על ידי אלן קנון (Alan Canon) וג'יימס ולס (James Wells). תגליות מצטברות מאז דחפו את סך כל אורך המערכת ליותר מ-640 קילומטרים.
בטוח שעוד קילומטרים רבים של מעברים של מערות מחכים לגילויים באזור. גילוי של כניסות טבעיות חדשות הוא אירוע נדיר: הדרך העיקרית של גילוי מעברים כרוכה במחקר של מעברים צדדיים שזוהו במהלך חקירה שיטתי שגרתית של מעברי מערות שאליהם נכנסו מהכניסות הידועות.
אלדון ברג'וול
ביוגרפיה
ב-1998 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד מפקדת המבצעים המיוחדים של פיקוד אירופה. בתקופה זו הוביל כוח משימות מיוחדות משותף במהלך "מבצע כוח מאוחד", שסיפק יכולות סיור, איתור וחילוץ לכוחות שהפציצו את הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. הכוח הצליח לחלץ שני טייסים שהופלו. בשנת 2000 מונה לעוזר ראש מטה כוח הייצוב והיה אחראי למבצעים ללכידת פושעי מלחמה.
הפארק הלאומי מערת מאמות'
ניהול ומנהלה
הפארק הלאומי מערת מאמות' מתופעל על ידי כ-100 מועסקים של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, כולל כ-20 מועסקים המטפלים בניהול ובמנהלה של הפארק. בנוסף, כיוון שהפארק שוכן במפגש בין שלושה מחוזות שונים, הוענק ניהול אזור המעבר בין המחוזות למחוז הפיתוח בארן ריוור (Barren River Development District). זהו גם המחוז האחראי על הגדרת המדיניות כלפי השמורה הביוספרית. בהתחשב בתפקידים שהוטלו על הפארק ב-1983, כלומר שימור המערכת האקולוגית ופיתוח מטרות חינוכיות ומדעיות, האתר מחולק לאזורי טבע ואזורים היסטוריים שבהם המערות מסווגות על פי שש קטגוריות.
אלדון ברג'וול
ביוגרפיה
ב-2001 מונה למפקד המרכז למבצעים מיוחדים, תוכניות ומדיניות בפיקוד המבצעים המיוחדים. ב-2003 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לסגן ראש מטה פיקוד כוחות נאט"ו בהולנד, למפקד כוח התגובה של נאט"ו ולנספח צבאי של ארצות הברית בהולנד. ב-2005 מונה לראש אגף מבצעים אסטרטגיים במפקדת כוחות בעלות הברית בעיראק ושירת בתפקיד עד שחרורו ב-2006.
הפארק הלאומי מערת מאמות'
ניהול ומנהלה
אזור המעבר הוקם על מנת להבטיח את ההגנה על השמורה הביוספרית. היא ממוקמת דרומית ומזרחית לאתר המרכזי שבהם מחלחלים מי הגשמים למערכת המערות. מטרת אזור מעבר זה היא לצמצם את זיהום מי התהום. הגאולוגיה האופיינית למערת מאמות' פועלת כנגד מטרה זו. בשל החלחול המהיר של מי הגשמים דרך הסדקים בסלעי המשקע, קיים איום של חדירת מזהמים לבתי הגידול המימיים של המערות: פסולת אנושית, כימיקלים ופחמימינים מבורות קידוח. השלטונות המקומיים והפדרליים הקימו מערכת ביוב בכל האזור סביב פארק סיטי במטרה למנוע זיהום של נתיבי המים. המים משמשים גם לחקלאות ותיירות, מה שמהווה סיכון פוטנציאלי של זיהום מי התהום במערכת הקרסט. בנוסף, הפארק התקין מערכות בקרת מיקרו אקלים על מנת למנוע סיכון למינים שחיים במערות.
אלדון ברג'וול
ביוגרפיה
ב-2010 זכה בפרס פיקוד המבצעים המיוחדים על שם בול סיימונס וב-2012 נבחר להיכל התהילה של הכוחות המיוחדים.
הפארק הלאומי מערת מאמות'
ניהול ומנהלה
שומרי הפארק גם מתמקדים בהגנה על הצמחייה ממחלות וממזיקים. העץ אגוז חמאה (Juglans cinerea) מאוים על ידי מחלה מפטרייה הדומה למחלת הבוקיצה ההולנדית (Dutch elm disease) שחיסלה את עצי הערמון האמריקאי (Castanea dentata) והאולמוס האמריקאי (Ulmus americana). בנוסף, מינים פולשים, כדוגמת מיני היערה (Lonicera), אליאריה שומית (Alliaria petiolata), קודזו (Pueraria montana), צפצפה מכסיפה (Populus alba) או מיני האילנתה (Ailanthus) מאיימים על המגוון הביולוגי של המערכת האקולוגית של הפארק לאומי.
אלדון ברג'וול
ביוגרפיה
נפטר ב-29 באפריל 2019.
הפארק הלאומי מערת מאמות'
ניהול ומנהלה
חשש נוסף הוא מפגיעה באיכות האוויר, מכיוון שזוהו שיעורי אוזון גבוהים מדי לגבי הצמחייה. הותקנו חיישנים כדי לנטר את ריכוזי האוזון, גופרית דו-חמצנית, פחמן חד-חמצני וחנקן חמצני ו (נגזרותיהם) באוויר.
גישה ולינה
בפארק מבקרים בממוצע מעל לחצי מיליון תיירים מדי שנה. אל הפארק אפשר להגיע באמצעות כביש בין-מדינתי 65. על מנת להגיע מצפון יש לצאת ביציאה 53 בכביש ולנסוע בכביש KY-70 שהופך לדרך הנופית של מערת מאמות' (Mammoth Cave Parkway) המובילה למרכז המבקרים ומטה הפארק. על מנת להגיע מדרום יש לצאת ביציאה 48 דרך הכבישים KY-255 ובסופו של דבר אל הדרך הנופית של מערת מאמות'. בתוך הפארק יש רשת של כבישים ודרכים נופיות, כאשר את הנהר גרין יש לחצות באמצעות מעבורת.
יש אפשרויות לינה רבות בפארק וסביבו החל באכסניה הצמודה למרכז המבקרים (The Lodge at Mammoth Cave), דרך אתרי מחנאות המפוזרים בשטח הפארק, וכלה במלונות ומוטלים בסביבה. מסעדות יש באכסניה ובעיירות מסביב וכן יש אתרי פיקניק בפארק עצמו.