cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צנעא (מחוז)
בירת המחוז היא העיר צנעא שהיא גם בירת המדינה, למרות שהעיר היא מחוז נפרד בפני עצמו. המחוז הוא ה-9 בגודלו בתימן מבחינת גודל אוכלוסייה (919,215 איש) והמחוז ה-10 בגודלו מבחינת שטח (13,730 קמ"ר). המחוז גובל בצפון עם אל-ג'וף ועם עמראן, בצפון מערב הוא גובל עם אל-מחוית ועם אל-חודיידה, בדרום עם רימה ועם דמאר ועם אל-ביידא ובמזרח עם מאריב.
ואריס דירי
ואריס דירי (בסומלית:  Waris Diiriye), נולדה ב-1965, היא דוגמנית, סופרת ופעילת זכויות אדם סומלית, הפעילה בעיקר במלחמה במילת נשים.
ביוגרפיה
דירי נולדה לשבט נוודים באזור גַלְקַעְיוֹ (Galkacyo) בסומליה. בגיל 5 עברה תהליך של מילת נשים. בגיל 13 ברחה ממשפחתה שרצתה להשיאה לגבר מבוגר. היא הגיעה למוגדישו ומשם עברה ללונדון ועבדה כעוזרת בית אצל דודתה שהייתה אשת השגריר הסומלי בלונדון. לאחר חזרת משפחתה לסומליה, נשארה בלונדון והחלה לעבוד בניקיון בסניף של מקדונלד'ס.
בעת עבודתה במקדונלד'ס פגש בה צלם האופנה טרנס דונובן, שהציע לה לעבוד בדוגמנות. ב-1983 הוא צילם אותה ללוח השנה של פירלי. בעקבות עבודה זו היא החלה לעבוד עבור חברות אופנה כגון: שאנל, לוי'ס, לוריאל ורבלון. היא דגמנה בתצוגות אופנה בלונדון, במילאנו, בניו יורק ובפריז, והופיעה גם על שעריהם של כתבי עת העוסקים באופנה כגון: Elle, גלאמור וווג. היא הופיעה גם בתפקיד קטן בסרט ג'יימס בונד 007 באזור המסוכן.
בשנת 1995 יצר ה-BBC סרט תיעודי שעסק בקריירה שלה כדוגמנית ונקרא "נוודת בניו יורק".
בשנת 1997, בעת ריאיון למגזין האופנה "מארי קלייר", סיפרה דירי לראשונה על מילת הנשים שעברה בהיותה ילדה. הראיון התפרסם בכל העולם וזכה לכיסוי נרחב. בעקבות הראיון הפכה בשנת 1997 לשגרירת האו"ם בנושא המאבק נגד מילת נשים.
בשנת 1998 כתבה את ספרה האוטוביוגרפי "פרח המדבר" (Desert Flower) שהוא פירוש שמה בסומלית. הספר הפך לרב-מכר בינלאומי. באותה שנה ביקרה את אמה בסומליה. הספר תורגם לעברית בידי סיגל אדלר וראה אור בהוצאת דניאלה די נור ומודן בשנת 2010.
דירי פרסמה לאחר מכן מספר ספרים נוספים הכוללים את: "Desert Dawn" (שחר מדבר) שבו היא מתארת את מסעה לסומליה לביקור משפחתי שאירע 12 שנים לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסומליה, "Letter To My Mother" (מכתב לאמי), ו-"Desert Children" (ילדי מדבר) שיצא כחלק ממסע הפרסום האירופי נגד מילת נשים.
בשנת 2005 קיבלה אזרחות אוסטרית, והיא גרה בווינה.
בשנת 2009 יצא סרט קולנוע "פרח מדבר" המבוסס על ספרה. את דמותה של דירי גילמה הדוגמנית האתיופית ליה קבדה. הסרט הוקרן בארצות רבות, בהן: צרפת, ספרד, ישראל, פולין ועוד. בינואר 2010 זכה הסרט במינכן בפרס הסרט הבווארי בקטגוריית הסרט הטוב ביותר. הסרט היה גם מועמד לפרס בפסטיבל הסרט הגרמני בקטגוריית הסרט הבולט של השנה. הסרט זכה לפרס הקהל בקטגוריית הסרט האירופאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן.
בשנת 2010 מונתה על יד האיחוד האפריקאי כשגרירת שלום לשנה בנושא שלום וביטחון.
בנה אליק נולד בשנת 1997. הוא חי עם אביו בארצות הברית.
פעילות הומניטרית
בשנת 1997 עזבה דירי את עבודתה כדוגמנית והתמקדה בפעילות כנגד מילת נשים וכן כשגרירת האו"ם בנושא. בשנת 2002 הקימה דירי בווינה את "קרן ואריס דירי" שמטרתה היא להעלות את המודעות לסכנות הצפויות לנשים כתוצאה ממילתן. בינואר 2009 היא ייסדה ביחד עם הטייקון הצרפתי פרנסואה אנרי-פינו (François-Henri Pinault), אשתו והשחקנית סלמה הייק את ארגון "PPR" העוסק בכבוד וזכויות נשים. בנוסף הקימה את "קרן שחר מדבר" (Desert Dawn Foundation) העוסקת בגיוס כספים עבור בתי ספר ומרפאות בסומליה.
פעילותה של דירי זיכתה אותה במספר פרסים:
ניסיון פיצוץ המכונית בטיימס סקוור ב-2010
ב-1 במאי 2010 בוצע ניסיון פיגוע טרור בכיכר טיימס במנהטן שבניו יורק. שני רוכלים הודיעו למשטרת ניו יורק שהם הבחינו בעשן שיוצא מכלי רכב, ובזכות עירנותם התגלתה מכונית התופת. הפצצה במכונית הופעלה אך היא לא התפוצצה, ועל כן כוחות הביטחון במקום הצליחו לנטרלה לפני שגרמה לנפגעים. יומיים לאחר מכן עצרו סוכנים פדרליים את פייסל שחאד בן ה-30, יליד פקיסטן, אשר התגורר בברידג'פורט שבקונטיקט, והפך לאזרח אמריקאי באפריל 2009. שחאד נעצר לאחר שעלה על טיסה לדובאי בנמל התעופה ג'ון פ. קנדי שבניו יורק. שחאד הודה בניסיון הפיגוע ברכב, וציין שהוא התאמן לבצע פיגועים במחנה מיוחד בפקיסטן.
התובע הכללי של ארצות הברית אריק הולדר ציין שכוונתו של שחאד הייתה "להרוג אמריקאים". נגד שחאד הוגש כתב אישום בבית משפט פדרלי במנהטן ב-4 במאי בגין ניסיון להשתמש בנשק להשמדה המונית, ועל פשעים פדרליים אחרים הקשורים לחומרי נפץ. יותר מתריסר אנשים נעצרו בפקיסטן על מעורבותם בפיגוע. הולדר ציין שארגון הטליבאן בפקיסטן סייע בהוצאה לפועל של הפיגוע ואולי אף מימן אותו.
מזכירת המדינה האמריקאית הילרי קלינטון הזהירה מפני "השלכות חמורות" אם מתקפה מהסוג הזה הייתה מוצלחת ובארצות הברית היו מגלים שהיא בוצעה על ידי גורמים בפקיסטן. ממשל אובמה שקל ביצוע פעולות תגמול, כולל מתקפה צבאית נגד הטליבאן בפקיסטן ללא תאום עם הממשל הפקיסטני, אם מתקפה מסוג זה תבוצע בעתיד ויתגלה שמיליטנטים מפקיסטן אחראים לפיגוע.
ניסיון פיצוץ המכונית בטיימס סקוור
מכוניתו של החשוד, מכונית ניסן פאתפינדר בצבע כחול כהה, נכנסה לכיכר טיימס בסביבות 6:28 בערב במוצאי שבת ה-1 במאי 2010, כפי שניתן היה לראות במצלמות אבטחה.
שתי דקות לאחר מכן, שני רוכלים אמריקנים, מוכר חולצת הטריקו לאנס אורטון בן ה-56, ומוכר תיקי היד דוויין ג'קסון בן ה-58, הבחינו בעשן שיוצא מפתחי האוורור של המכונית ליד המושב האחורי של הרכב אשר חנה על אף שהמנוע פעל והאורות שלו פעלו. הרוכלים שמעו גם שזיקוקי הדינור בתוך המכונית החלו להתפוצץ בפנים.
בינתיים המהגר הסנגלי אליון ניאסה אשר מוכר תצלומים בכיכר היה מבין אלה שהבחינו ברכב והזעיקו שוטר רכוב. הרכב חנה ברחוב עמוס תיירים בפינה המזרחית של אסטור פלאזה (צומת מפגש הרחובות רחוב 45 מערב ורחוב ברודוויי), ליד הכניסה לתיאטרון מינסקוף בו הוצג באותה העת המחזמר הפופולרי "מלך האריות". שוטר ניגש אל המכונית והבחין בעשן שיוצא מהמכונית, במיכלים שבפנים, ובריח אבק השריפה. השוטר קרא מיד לגיבוי, לצוות סילוק פצצות, ולמחלקת הכבאים.
המשטרה פינתה במהירות את כל הרכבים והולכי הרגל מרחוב 43 לרחוב 49 בשדרה השביעית, וברחוב 45 מהשדרה השביעית ועד השדרה השמינית, כולל את כל מי שצפה במופעים בברודוויי. המשטרה פינתה גם את כל מי שהיה במספר מבנים בקרבת הרכב, כולל את כל מי ששהה במלון "מריוט".
הרכב החל לעלות באש אך הוא לא התפוצץ. עם הגעתו של צוות סילוק הפצצות הם השתמשו במכשיר רובוטי המופעל בשלט רחוק על למנת לפרוץ לרכב דרך החלון ולחקור את תוכנו של הרכב.
צוות סילוק הפצצות מצא בעקבות כן את הדברים הבאים בחלק האחורי של הרכב:
אף על פי כן, המנגנון המאולתר שהיה אמור להצית את הפצצה לא הפעיל את הפצצה. לטענת משטרת ניו יורק, אם הפצצה בכלי הרכב הייתה מתפוצצת, היא הייתה מפרקת את המכונית לשניים, ו"גורמת לנפגעים, ולכדור אש רציני". המשטרה טענה כי אם הפצצה הייתה מתפוצצת היא כנראה גם הייתה מפזרת רסיסים לכל עבר והורגת או פוצעת אנשים רבים.
ולנטין קוזמיץ' איוואנוב
ולנטין קוזמיץ' איוואנוב (ברוסית: Валентин Козьмич Иванов; 19 בנובמבר 1934, מוסקבה – 8 בנובמבר 2011) היה כדורגלן סובייטי ששיחק בעמדת החלוץ/שחקן כנף, והיה אחד ממלכי השערים של מונדיאל 1962, שזכה עם נבחרתו במדליית הזהב בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מלבורן.
חייו
איוואנוב היה ידוע בשל מהירותו, הטכניקה הגבוהה שלו ויכולת הכדרור. הוא היה יכול להבקיע או לבשל שערים באותה מידה. כמו כן, הוא היה נוטל חלק פעיל במשחק ההגנה של קבוצותיו השונות ולא מתמקד רק בהתקפה.
איוואנוב הופיע בסך הכל 59 פעמים במדי נבחרת ברית המועצות, והבקיע 26 שערים. מבחינה זו הוא נמצא במקום השלישי בהיסטוריה של הכדורגל הסובייטי לאחר אולג בלוחין ואולג פרוטאסוב. איוואנוב היה שותף ביחד עם עוד ארבעה שחקנים לשיא ההבקעות במונדיאל 1962, ובמונדיאל 1958 הוא הבקיע שני שערים. במשך רוב קריירת המועדונים שלו הוא שיחק עבור טורפדו מוסקבה. בסך הכל הוא הבקיע 124 שערים ב-286 משחקי ליגה, והוא ממוקם במקום התשיעי מבחינת המדדים הללו.
אשתו, לידיה איוואנובה הייתה אלופה אולימפית בהתעמלות ושופטת ספורט ידוע. בנו של איוואנוב, הנקרא גם כן ולנטין, הוא שופט כדורגל בינלאומי.
שחר גינוסר
שחר גינוסר (נולד ב-1962) הוא עיתונאי ב"ידיעות אחרונות". עוסק בכתיבת תחקירים בנושאים שונים, בעיקר כלכלה. פרסם תחקירים שהביאו לדיונים בכנסת ולהתערבות רשויות החוק.
תחילת עבודתו העיתונאית החלה בשנת 1993 בעת שפרסם כתבות במקומון "שתי ערים" שסיקר את חולון, בת-ים והאזור.
זכה באות אביר איכות השלטון 2017 בקטגוריית תקשורת מטעם התנועה לאיכות השלטון.
בחודש יולי 2023 נפצע קשה בפניו ממכת"זית במהלך הפגנה בנתיבי אילון בתל אביב.
הר אליס (אנטארקטיקה)
הר אליס (באנגלית: Mount Ellis) הוא ההר הגבוה בהרי דרווין שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,330 מטרים מעל פני הים, והוא הגבוה בהרי דרווין.
ההר מתנשא מעל הקצה הצפוני של רמת מידנייט (Midnight Plateau) שבהרי דרווין.
מקור השם
השמו של ההר ניתן לו על ידי המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי.
ההר נקרא על שם מ.ר. אליס (M.R. Ellis), שהיה מהנדס במשלחת, וליווה את סר אדמונד הילרי בדרכו לקוטב הדרומי.
אצטדיון קנדה
אצטדיון קנדה הוא אצטדיון טניס בעל תכולה של 4,500 מקומות ישיבה הנמצא במרכז לטניס בישראל - רמת השרון שהוא מרכז הטניס הגדול במדינה ובו מתאמנים בכירי הטניסאים הישראלים. מדובר באצטדיון הטניס הגדול בישראל והוא משמש כמגרשן הביתי של נבחרות ישראל בגביע דייוויס וגביע הפדרציה.
היסטוריה
האצטדיון נחנך ב-6 במאי 1977 שנה לאחר הקמת המרכז לטניס בישראל - רמת השרון וכחלק מפרויקט כלל ארצי בו נבנו בסופו של דבר עוד 13 מרכזי טניס נוספים ברחבי הארץ. הקמת האצטדיון לקחה כחמישה חודשים והתקיימה הודות לתורמים יהודים מקנדה שהרימו את הכפפה להקמת אצטדיון הטניס הראשון בישראל. בטקס חנוכת האצטדיון השתתפו אח"מים רבים ביניהם נציגי תורמים מקנדה ומארצות הברית, שגריר קנדה בישראל, שרים, חברי כנסת וראשי עירייה, אך הדמות המרכזית ביותר הייתה נשיא המדינה דאז, אפרים קציר, שחתך את הסרט. לאחר הטקס התקיים משחק ידידות, לעיני אלפי צופים, בין נבחרות הדייוויס של ישראל וקנדה כאשר את ישראל ייצגו שלמה גליקשטיין ויאיר ורטהיימר. באצטדיון ישנה מערכת תאורת זרקורים המאפשרת לקיים משחקים גם בשעות הלילה.
הקהל הישראלי זכה לראות את הטניסאים הישראלים עושים חיל בטורניר הזה ובראשם עמוס מנסדורף, שגדל במרכז ברמת השרון, וזכה בטורניר בשנת 1987 לאחר ניצחון על קונורס בחצי הגמר ועל גילברט בגמר. מלבד הזכייה, נוצח מנסדורף בארבעה גמרים נוספים. שלמה גליקשטיין נוצח בגמר ב-1980 על ידי הרולד סולומון לאחר ניצחון בחצי הגמר על איליה נסטאסה, גלעד בלום הפסיד לג'ימי קונורס בגמר ב-1989 ושחר פרקיס הפסיד לאהרון קריקסטיין בגמר ב-1984. בלום ופרקיס זכו בטורניר הזוגות ב-1987.
האצטדיון אירח מאז הקמתו עשרות מפגשים של נבחרת הדייוויס של ישראל ביניהם בלטו המפגש מול נבחרת שווייץ ביום כיפור 1993, המפגש מול צ'ילה ב-2007 שהעלה את ישראל שוב לבית העליון ועוד. בין הכוכבים הגדולים שהיו כאן במפגשים הבינלאומיים, עדיין יחסית בתחילת דרכם, היו אנדי מארי ששיחק עם נבחרת בריטניה ב-2005 ונובאק ג'וקוביץ' ששיחק כאן עם נבחרת סרביה שנה לאחר מכן. גם מספר מפגשים במסגרת גביע הפדרציה התקיימו באצטדיון, כשאחד הבולטים בהם היה הגעתה של מריה שראפובה עם נבחרת רוסיה ב-2008.
הרחבה עתידית
ב-20 בדצמבר 2007 הוכרזה תוכנית לשיפוץ והרחבת אצטדיון קנדה בעלות של כ-4 מיליון דולר. על-פי התוכנית, קיבולת האצטדיון נועדה לגדול לכ-8,000-10,000 מושבים והאצטדיון אף היה אמור להיות מצויד בגג נפתח, כדי לאפשר קיום תחרויות במרכז הטניס של רמת השרון גם בחודשי החורף. על-פי הצהרת מרכז הטניס ומנכ"ל המרכז, ג'נין שטראוס, ביצוע הפרויקט נועד להסתיים בשנת 2012. לקראת מפגש הפדרציה בין נבחרות ישראל ורוסיה בפברואר 2008, הותקנו מושבי פלסטיק בכל יציעי האצטדיון, המגרש עצמו הורחב ונבנה יציע זמני חדש בן 900 מקומות מצד דרום, יציע שהושאר במקומו עד לסיום משחק גביע הדייוויס שהתקיים בסוף אותו החודש.
באוגוסט 2010 פורסם שתוכנית ההרחבה בוטלה לטובת תוכנית שאפתנית יותר בעלות של 50 מיליון דולר להקמת פארק עירוני חדש בדרום העיר בין הכפר הירוק ומרכז הטניס והריסת האצטדיון לטובת בניית אצטדיון טניס רב תכליתי חדש שיכיל 7,000 מקומות עם גג נפתח, תאי מכובדים שבו יועלו גם מופעים. גם תוכנית זאת טרם יצאה לפועל.
דינמו בריאנסק
דינמו בריאנסק (ברוסית: Футбольный клуб Динамо-Брянск) הוא מועדון כדורגל מקצועני מהעיר בריאנסק שבמערב רוסיה. המועדון נוסד בשנת 1931 והוא מתמודד ב.
בית אברלה
בית אברלה הוא מבנה דו קומתי במושבה הגרמנית של ירושלים, שנבנה בשנת 1874 על ידי משפחתו של הסוחר והיבואן פאול אברלה.
דינמו בריאנסק
מגרש הבית הוא אצטדיון "דינמו" בעיר בריאנסק (שמכיל 10,100 מושבים).
בית אברלה
בראש המבנה, העומד ברחוב עמק רפאים 10, נמצאים עליית גג וגמלון האופייני לבנייה הטמפלרית. על משקוף הבית חקוק תרגום לגרמנית של פסוק מספר תהילים:
דינמו בריאנסק
מהקמתה ועד להתפרקות ברית המועצות
הקבוצה הוקמה ביוזמת אגודת דינמו ואנשי או.ג.פ.או. (המשטרה החשאית הסובייטית) גריגורי פימאשקין ואנדריי אדמוביץ'. הקבוצה התאמנה לראשונה ב-9 ביולי 1931 ויום זה נחשב ליום הקמתה של הקבוצה.
בית אברלה
הפסוק מופיע על הבית, כמו בבתים טמפלרים רבים בישראל, אשר קבעו עליו ציטוט מן התנ"ך ששימש כמוטו של המשפחה אשר התגוררה בבית.
דינמו בריאנסק
מהקמתה ועד להתפרקות ברית המועצות
הקבוצה התמודדה תחילה בטורניר ליגת המחוזות המערביות, כשיריבתה המרכזית הייתה קבוצת דינמו סמולנסק. ב-1931 הקבוצה נסעה לבאקו ושיחקה סדרה של שלושה משחקים נגד הקבוצות המובילות בעיר. עד 1936 הקבוצה שיחקה בליגות המחוזיות, אך מלחמת העולם השנייה הביאו לפירוק הקבוצה.
בית אברלה
בעת מלחמת העולם השנייה שימש בן המשפחה כמפקד מחנה ריכוז מילדרוף בגרמניה. אברלה קלט ותיחקר את הצנחן אנצו סרני טרם הוצאתו להורג.
פארמר
פארמר (Farmer) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו איכר.
בית אברלה
אחיו של פאול, וילהלם, בנה את בית וילהלם אברלה במושבת שרונה בראשית שנות השלושים של המאה העשרים.
דינמו בריאנסק
מהקמתה ועד להתפרקות ברית המועצות
לאחר 1945 דינמו הוקמה מחדש ביוזמת ממשלת המחוז. בעונת 1946 הקבוצה התמודדה באליפות המחוז וסיימה במקום השלישי. ב-1947 זכתה בגביע המחוז וב-1948 קיבלה את הזכות להשתתף באליפות רוסיה הסובייטית בכדורגל. שנה לאחר מכן הקבוצה התדרדרה עד למקום האחרון בשל תחלופת שחקנים שכללה פרישת שחקני הרכב מבוגרים וקליטת שחקנים צעירים שלא היו מורגלים לשחק ברמה הלאומית.
במשך ארבע עונות רצופות, מ-1955 עד 1958, דינמו סיימו במקום השני וב-1959 זכתה באליפות מחוז בריאנסק.
בעקבות הצלחתה בעונת 1959 הקבוצה השתתפה בעונת 1960 בליגה הסובייטית השנייה. לקראת ההתמודדות בטורניר השלישי בחשיבותו בברית המועצות, הקבוצה הזמינה שחקנים רבים להרכב והמשחק הראשון שלה בליגה היה נגד ספרטק טמבוב, שאף היא התמודדה לראשונה בליגה השנייה. דינמו התמודדה באותה עונה נגד קבוצות כטרוד וורונז', רקטה גורקי, אילמן נובגורוד, בלטיקה קלינינגרד, שחטיור סטלינוגורסק, ספוטניק קלוגה, טרודוביה רזרבי ליפצק, ספרטק לנינגרד, טרוד טולה.
ב-1968, לאחר דשדוש בליגה הרביעית בחשיבותה, דינמו בריאנסק חזרה לליגה הסובייטית השנייה והתמודדה בליגה זו עד עונת 1971. בשנים 1971—1991 התמודדה בליגה השנייה.
לאחר התפרקות ברית המועצות
לאחר התפרקות ברית המועצות דינמו התמודדה בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה. בשנים 1992 ו-1993 הקבוצה סיימה במקום 14 ו-15 וירדה לליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה בו הקבוצה התמודדה במשך 4 עונות רצופות. ב-1997 חזרה לליגה השנייה, בה התמודדה בחמש העונות הבאות.
ב-1999 הקבוצה עברה שינויים רבים וקיבלה לשורותיה שחקנים רבים מהרכב קבוצת ספרטק בריאנסק שהתפרקה וסייעו לו להיצמד לצמרת טבלת הליגה ובעונת 2001 סיימה במקום השני, 2 נקודות פחות מהמוליכה חימקי. דינמו שמרה על המקום הגבוה ובעונת 2002 סיימה במקום הרביעי.
בעונת 2003 הייתה קרובה להעפיל לראשונה לליגת המשנה הרוסית בכדורגל, אך הפסידה ברגע האחרון. ברם, בעקבות פירוקה של דינמו סנקט פטרבורג, היא קיבלה את מקומה בליגה. בעונת 2006/2007 הקבוצה העפילה עד לשלב חצי גמר הגביע.
משנת 2012
ביולי 2012, בעקבות מצב כלכלי קשה, הקבוצה חזרה לליגה השלישית והתמודדה בה. במאי 2013 בישיבת ועדת רישוי המועדונים של ליגת הכדורגל המקצוענית דינמו בריאנסק קיבלה אישור להתמודד בליגת המקצוענית מעונת 2013/2014. ביוני 3013 הקבוצה זכתה באליפות המחוז של הליגה השלישית.
בעונת 2013/2014 הקבוצה נצמדה לצמרת הטבלה וסיימה במקום החמישי של אליפות מרכז בליגה הרוסית השנייה. את עונת 2014/2015 הקבוצה סיימה במקום העשירי. בעונת 2015/2016 היא סיימה במקום התשיעי וסיימה באותו מקום גם בעונת 2016/2017.
בעונת 2017/2018 דינמו סיימה במקום העשירי ובעונת 2019/2020 זכתה באליפות המרכז של הליגה והעפילה לליגה הלאומית. עם זאת בתום עונת 2020/2021 בליגת המשנה הרוסית בכדורגל, חזרה לליגה המקצוענית.
בעונת 2021/2022 העפילה לשלב 32 האחרונות ב.
פסקיירה דל גארדה
פסקיירה דל גארדה (באיטלקית: Peschiera del Garda) היא עיירה וקומונה על שפת אגם גארדה הנמצאת בנפת ורונה שבמחוז ונטו, בצפון איטליה. שטחה 17.6 ק"מ והיא נמצאת כ־68 מטר מעל פני הים.
פסקיירה דל גארדה מוקפת כולה בתעלות ובמרכז העיר העתיקה עדיין קיימים המבצר על האי מהמאה ה-16 וחומותיה, תזכורת לתקופה בה האימפריה האוסטרית שלטה באזור.
היסטוריה
לפסקיירה דל גארדה היסטוריה ארוכה. בתקופת האימפריה הרומית היא נקראה ארדליקה (Ardelica) והייתה חלק מגאליה קיסאלפינה, פרובינקיה רומית. השם מוזכר מאוחר יותר במפת פויטינגר כאריאוליקה (Ariolica) המציינת את מקומה בין ברשה לורונה. במפת פויטינגר אף מצוין שהעיר הייתה מקום מסחר עם תאגיד ספנים בשם collegium naviculariorum Ardelicensium. העיר מוזכרת בשם אריליקה (Arilica) באנציקלופדיה תולדות הטבע של פליניוס הזקן.
המבצר בפסקיירה מילא תפקיד בולט ברוב הקרבות הצבאיים שנערכו בצפון איטליה החל מהמאה ה-15, במיוחד במהלך המערכה האיטלקית של מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות. בקרב פסקיירה ב-6 באוגוסט 1796, יום אחרי הניצחון הצרפתי הגדול בקרב קסטיליונה, כוח צרפתי בפיקודו של הגנרל אנדרה מסנה הביס והבריח את האוסטרים. במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה לאחר המצור על פסקיירה, המבצר נפל בידי הפיימונטה, לאחר הגנה אוסטרית נועזת בראשות גנרל ראט שהחזיקה מעמד שישה שבועות, עד 30 במאי 1848.
פסקיירה גם ידועה בזכות הכלא הצבאי שבה, אשר נסגר בשנת 2002.
המבצר (Fortificazioni)
המבצר של פסקיירה נמצא ממש במרכז העיר. המבנה הנוכחי של המבצר הוא מימי שלטון הרפובליקה של ונציה. הוא נבנה במאה ה-16 והיה שימושי עד סוף המאה ה-19. באמצע המאה ה-15 היא הוסבה לאורוות סוסים. בזמן השליטה האוסטרית והצרפתית המצודה חזרה לשמש למטרה צבאית, שופצה והורחבה. במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה (1848) התרחשו בו קרבות עזים. המבצר נמצא על שני איים קטנים בשולי האגם ובתוך המבצר מספר מבנים צבאיים עתיקים בין היתר, הנמל והגשר, מפעל חימוש, מגורים של חיל הרגלים, הטירה רוקה סקאליג'רה, בית חולים צבאי ומגורי חיל הפרשים שמשמשים היום כבניין עירייה.
ב-2017 המבצר הוכרז כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "מפעלי ההגנה הוונציאניים בין המאות ה-16 וה-17: סטטו דה טרה ומערב סטטו דה מאר", ביחד עם אתרים נוספים באיטליה, קרואטיה ומונטנגרו.
נמל פסקיירה (Porto di Peschiera)
פסקיירה שוכנת ממש בחוף האגם, מצידה השני יוצא נהר ולכן קיימות בעיירה מספר תעלות. נמל פסקרייה מאפשר הגעה באמצעות מעבורת לכל העיירות והחופים סביב אגם גארדה. מלבד רציף המעבורת, הנמל כולל מעגנים של יאכטות וסירות פרטיות.
ארכאולוגיה
בפסקיירה דל גארדה נמצאים שני אתרים שמהווים חלק משרידי בתי הכלונסאות הפרהיסטוריים בהרי האלפים, ומוכרזים כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. האתר הראשון נקרא בלוודרה והוא מהשנים 1,500-2,500 לפני הספירה והאתר השני נקרא פראסינו (Frassino) והוא מהתקופה 1,000-2,000 לפני הספירה. אתרים דומים כאלה קיימים גם בסירמיונה ומנרבה דל גארדה.
אגם פראסינו
בחורף, אגם פראסינו הקרוב הוא בית הגידול החשוב ביותר עבור הצולל המצויץ באיטליה (Morbioli & Sighele 2006).
ליאון בלאושטיין
ליאון בלאושטיין (3 ביוני 1953 - 24 ביוני 2020) היה אקולוג ישראלי, פרופסור מן המניין בחוג לביולוגיה אבולוציונית וסביבתית באוניברסיטת חיפה. מחקרו התמקד בוויסות אוכלוסיית יתושים, שימור דו-חיים ושימור מגוון ביולוגי.
ביוגרפיה
בלאושטיין סיים לימודי תואר ראשון ושני באקולוגיה באוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי. בשנת 1988 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, ובשנים 1988–1991 ערך פוסט-דוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 1993 הצטרף כמרצה למכון לאבולוציה של אוניברסיטת חיפה, ובשנת 2010 מונה כפרופסור מן המניין.
היה פרופסור אורח באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובאוניברסיטת ראטגרס (2004-05). היה חבר מערכת כתבי העת המקצועיים Ecology Letters ו-Israel Journal of Zoology. בשנת 2006 החל לערוך את כתב העת Israel Journal of Ecology and Evolution ביחד עם פרופ' ברט קוטלר.
החל מ-2012 הוא ניהל את מרכז קדס למחקר אקולוגי של גגות ירוקים.
הנוף הארכאולוגי הסאסאני בחבל פארס
הנוף הארכאולוגי הסאסאני בחבל פארס הוא הכינוי שניתן על ידי אונסק"ו למקבץ של שמונה אתרים ארכאולוגיים מהתקופה הסאסאנית בדרום-מזרח פרובינציית פארס שבאיראן. הוא הוכר כאתר מורשת עולמית ב-30 ביוני 2018.
האתרים הנכללים בנוף הארכאולוגי בפארס הם:
נחאלין
נַחָאלִין (או: נחלין, ערבית: نحالين) הוא כפר פלסטיני בנפת בית לחם, מדרום-מערב לעיר בית לחם. תושבי הכפר מוסלמים, ומספרם נאמד בכ-6,300. 150–200 מהם מוגדרים על ידי אונר"א כפליטים וכ-35% מתושבי הכפר הם צעירים מתחת לגיל 18. כ-90% מן התושבים בגילאים 18–35 מובטלים. הכפר ממוקם (יחד עם הכפר חוסאן) בתוך מובלעת בגוש עציון והוא מוקף כיום בהתנחלויות גבעות, ראש צורים, נווה דניאל וביתר עילית. לאחר הסכם אוסלו, נחאלין סווג כחלק משטח B.
שם
פירוש שם הכפר בערבית הוא "דבוראים".
החוקרים הבריטים בני המאה ה-19 קונדר ופאלמר הציעו כי השם "נחלין" משמר את המילה העברית נחל עם סיומת -ָם ואולי צורת הזוגי - נחלָיִם, בדומה למקומות רבים אחרים בארץ ישראל השוכנים בסמוך או בתוך מקורות מים.
התקופה העות'מאנית
נחלין הופיעה במרשמי המס העות'מאנים של שנת 1596 כחלק מנפת קודס. בכפר נמנו 40 משקי-בית מוסלמים ו-16 משקי בית נוצרים. הם שילמו מס קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית, ובה חיטה, שעורה, דבש ענבים (דיבס) או מולאסות, ועיזים או כוורות, סה"כ 3,880 אקצ'ה. את הכפר פקדו בעבר באופן תכוף בדואים, והוא נודע במסורת גידול הדבורים שלו.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנות ה-60 של המאה ה-19, וכתב שהכפר הוא "גיבוב של בתים קטנים, מקצתם עומדים על תלם והאחרים ממוטטים, על גבעה טרשית, ועכשיו מתגוררות בהן רק משפחות דלות אחדות". הוא ציין כי סביב הכפר היו גידולי טבק. המזרחן הגרמני מרטין הרטמן מצא בכפר 17 בתים.
המנדט הבריטי
על-פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1922 בידי רשויות המנדט הבריטי, התגוררו אז בנחלין 316 איש, בהם 312 מוסלמים ו-4 נוצרים. במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בכפר 440 איש, בהם 3 נוצרים והיתר מוסלמים, שהתגוררו ב-98 בתים מאוכלסים.
ב-1934 (תרצ"ד) נקנה שטח אדמה נרחב של נחלין לצורך הקמת קיבוץ רבדים, סמוך לקיבוץ עין צורים (אז קיבוצים בגוש עציון) בידי יהודי אמריקאי ובטיפולה של הקרן הקיימת ונציגיה תושבי הגוש. מאות תושבי נחלין תקפו את המתיישבים הראשונים שהגיעו למקום, רגמו אותם באבנים ופצעו שניים מהם, אך בעקבות התערבות הצבא הבריטי בסופו של דבר נערכה סעודת 'סולחה'. לאחר התגברות על אתגרים רבים, הכסף הועבר במשך יום תמים למאות תושבי נחלין, שהגיעו אישית על מנת לקבלו בידם, ולאחר שהאדמות שורטטו ונרשמו בדקדקנות. לדברי תושב רבדים, "הברית הזו גם עמדה לנו כאשר היה עלינו לסלול את הדרך לנקודה רבדים העוברת במקצת בשטחם. הבולדוזר הגדול הופיע והחל בעבודתו, ולמרות כל החששות לא באו תושבי נחלין למחות ולערער. היחסים היו מתוקנים, והיו נשארים כך אילולא המלחמה."
ב-1935 פרסם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני שתושבי הכפר העבירו את אדמותיהם, בהיקף של 8000 דונם, לידי הווקף, על מנת למנוע את המשך מכירתם ליהודים.
על-פי סקר הכפרים של 1945, חיו בכפר 620 איש, כולם מוסלמים.
מלחמת העצמאות
לפנות בוקר ב-16 בינואר 1948 (ה' בשבט תש"ח) נתגלתה מחלקת הל"ה שנשלחה לחזק את יישובי גוש עציון, ולוחמים מנחלין, צוריף, ומכפר ג'בע הסמוך הכריעו אותם בקרב. מנחאלין יצאו כ-500 לוחמים. לדברי מפקד המשטרה הבריטי באזור, הוא הצליח לשכנע את הערבים למסור לו את גופות הלוחמים העברים שטרם הושחתו. לפי הסבריו, ושחזורו של יוחנן בן-יעקב למחרת הקרב כח צבאי בריטי הגיע לצוריף בג'יפ, והותקף בידי תושבי המקום. הכח ירה באוויר וחילץ את עצמו מן הכפר, אך בקרב הערבים נפוצה שמועה שיהודים נוספים התקיפו את צוריף וערכו בה טבח. בעקבות זאת הושחתו הגופות, בטרם הועברו לידי הבריטים.
פעולת תגמול בנחלין
ב-28 במרץ 1954 ניהל כוח חטיבת הצנחנים בפיקוד אריאל שרון פעולת תגמול בכפר, בה נהרגו שמונה לוחמים ערבים ואשה. ההרוגים כללו חמישה אנשי המשמר הלאומי הערבי, תושבי המקום, ושלושה חיילי הלגיון כולל קצין בדרגת קולונל (המקבילה לדרגת אל"ם), שנהרגו ממארב צה"ל, בעת שחשו למקום כתגבורת מבית לחם. צה"ל הרס 7 מבנים בכפר, ביניהם המסגד. הפשיטה על נחלין התרחשה בעקבות טבח מעלה עקרבים ולאחר רצח שומר בכסלון ובעקבות החשד כי המרצחים באירוע זה הגיעו מנחלין. בעקבות הפעולה בנחלין חודשה העוינות בין ממשלת בריטניה לישראל. על פי עדויות חיילי צה"ל שהשתתפו בפעולה, אנשי המשמר הציבו מארב לכוח הישראלי בדרכם חזרה אל הגבול, וזה הסתער עליהם בפקודתו של אהרן דוידי שהייתה זו לו פעולת התגמול הראשונה בה השתתף, ובניגוד לתורת הלחימה עד אז, על פיה יש לתפוס מחסה בעת היתקלות ממארב. על פי מורשת צה"ל, פעולת נחלין הייתה נקודת מפנה בתגובה הצה"לית להיתקלות ממארב.
המאה ה-21
לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה הוטלו הגבלות תנועה קשות על התושבים. על פי דו"ח אונר"א, עד פתיחה מחדש של כביש הגישה בנובמבר 2003, היה הכפר, יחד עם הכפרים חוסאן ובתיר סגורים לתנועת רכב. ב-2004 נפתחו צירי התנועה לכפר ובנובמבר 2004 סייעה הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי בסלילת הכביש האחרון שהיה חסום לתנועה.
בשנת 2012 נפגעו שישה בני משפחה מנחאלין משריפת בקבוק תבערה שהושלך על המונית בה נסעו בכביש הראשי סמוך לכפרם. לא היה ברור אם מדובר ביהודים, או ב"תאונת עבודה" של מחבלים ערבים מהכפר, אשר זיהו בטעות את נוסעי המונית כיהודים. כשבועיים לאחר מכן נעצרו שלשה נערים יהודים בחשד למעורבות, אך הם שוחררו בחזקת חפות התיק נגד החשוד העיקרי נסגר מחוסר הוכחות. מוכתר הכפר טען שמתנחלים מתנכלים בעקביות לתושבי הכפר ולתחבורה ממנה.
מאז האינתיפאדה יצאו מנחאלין מספר מחבלים בודדים וקבוצות מחבלים:
תושבי הכפר מעורבים במעבר בלתי חוקי של גדר הביטחון לצורך עבודה אל שטח ישראל, לאחר הסכמי אוסלו שמנעו זאת מהם, והיו שהוכו בשל כך או שנורתה אש לעברם בידי החיילים ושוטרי משמר הגבול.
ב-2008 דחה בג"ץ את עתירת מועצת הכפר נגד מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית וחברת החשמל, לבטל העברת קו חשמל במקרקעין פרטיים של תושבים.
בתחילת שנת 2014 נערכה פעילות משותפת יהודית ערבית, בהפגנה עם יהודים מביתר עילית ויישובי גוש עציון, נגד הקמת החומה המפרידה באזורם.
הזרמת שפכים לשטחי נחאלין
בשנת 2004 נבנתה מנהרת תשתיות ובה צינור המזרים עודפי שפכים ומי ביוב מביתר עילית אל תוך ואדי שבו היו שדות, מטעים וכרמים של תושבי נחאלין, ובמהלך השנים מי הביוב גרמו להרס מוחלט של אותם שטחים חקלאיים. בשנת 2005 נוספה נקודת הזרמה נוספת של מי ביוב אל השטחים שנמצאים סביב המעיין עין פארס, שמימיו זוהמו ואינם ראויים לשתייה כיום. גם בשנת 2023 בוצע ניקוז ביוב נרחב מביתר עילית שהציף וגרם נזק לקרקע חקלאית של תושבי נחאלין.
אלן שוגר
אלן מייקל שוגר (באנגלית: Alan Michael Sugar; נולד ב-24 במרץ 1947) הוא איש עסקים יהודי בריטי, אישיות תקשורתית, פוליטיקאי ויועץ פוליטי. על פי רשימת העשירים של "סאנדיי טיימס", שוגר הפך למיליארדר ב-2015. ב-2016, הונו נאמד ב-1.15 מיליארד ליש"ט, והוא דורג במיקום ה-95 ברשימת הבריטים העשירים ביותר.
שוגר הנחה את המהדורה הבריטית של התוכנית "המתמחה" אשר מופקת על ידי ערוץ ה-BBC משנת 2005 ואילך.
בשנת 2000, הוענק לשוגר תואר אביר (סר), כחלק ממסדר האימפריה הבריטית.
שוגר נולד ברובע האקני שבמזרח לונדון למשפחה יהודית.
בית אהמן
בית אהמן הוא מבנה טמפלרי במושבה הגרמנית של ירושלים, ברחוב דרך בית לחם 22, אשר נבנה על ידי האדריכל פרידריך אהמן (Ahmann) בשנת 1905. אדריכל זה היה מאדריכלי בניין אוגוסטה ויקטוריה שעל הר הצופים, ובביתו, כמו במבנה אוגוסטה ויקטוריה, שילב אהמן מאפיינים של הסגנון הגרמני האופייני לאותה תקופה - סגנון היוגנדשטיל. מגדל פינה הבנוי בסגנון ניאו רומנסקי משמש חדר אורחים בקומת הקרקע. מגדל זה אינו אופייני לאדריכלות הטמפלרית, אולם במרכז חזית הבנייה גמלון אופייני לבניה הטמפלרית.
פריץ פישר (רופא)
פריץ פישר (גרמנית: Fritz Fischer; 5 באוקטובר 1912 – 2003), היה רופא גרמני שנאשם במשפט הרופאים בגרמניה על ביצוע ניסויים רפואיים בבני-אדם במחנה הריכוז ראוונסבריק.
ביוגרפיה
פישר נולד בברלין שבגרמניה. למד רפואה בבון, בלייפציג ובהמבורג שם הוסמך בשנת 1938. בשנת 1934 הצטרף לאס אס וב-1937 למפלגה הנאצית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה כרופא בואפן אס אס בדרגת לוטננט שני.
ב-1940 מונה לרופא צבאי באוגדה של האס אס. לאחר שנפצע, עבד במחנה הריכוז ראוונסבריק כעוזר מנתח של קארל גבהרדט והשתתף בניסויים ניתוחיים שבוצעו בגופם של אסירים ממחנה הריכוז.
לאחר מלחמת העולם השנייה נשפט במשפט הרופאים בגרמניה ונידון למאסר עולם. עונשו הומתק ל-15 שנים ב-1951, אך למרות זאת הוא שוחרר ב-1954.
לאחר שחרורו חזר להתמחותו, והחל בקריירה חדשה בחברת כימיקלים באינגלהיים שם עבד עד פרישתו.
גזע ולזונג
גזע ולזונג (במקור בגרמנית: Wälsungenblut) הוא נובלה מאת תומאס מאן, שעלילתה עוסקת ביחסי גילוי עריות של אח ואחות תאומים בני משפחה יהודית עשירה ומתבוללת. פרסומה בנוסחה המקורי הביא לשערורייה ספרותית ולהאשמתו של מאן באנטישמיות. הנובלה שואבת מוטיבים מתוך האופרה הוולקירות של ריכרד וגנר ושמה אותה ללעג.
הנובלה הייתה אמורה לראות אור כבר בשנת 1906, אך פרסומה נמנע לבסוף על ידי מאן עצמו, והיא ראתה אור בצורה מוגבלת רק בשנת 1921.
עלילת הנובלה
מר ארנהולד הוא איש אמיד שהתעשר בכוחות עצמו לפני שנים רבות מעסקיו בתחום הכרייה, ש"הכניס לקופתו זרם הכנסות אדיר ובלתי מובס". בבית המידות שלו מתגוררים גם ילדיו הבוגרים קונץ ומרית וזוג התאומים בני התשע-עשרה זיגמונד וזיגלינד. בעוד ששני האחים הבוגרים עסוקים בעבודתם ובהכשרתם המקצועית - קונץ בצבא ומרית בלימודי המשפטים - מעבירים התאומים את זמנם בעיקר זה בחברת זו בחוסר מעש ובחילופי מחשבות נשגבות ומשכילות על ההישגים האמנותיים והאחרים של בני חוגם, לעיתים קרובות בביקורת ארסית. הם עצמם אינם יצירתיים (אמירה שמהדהדת את מאמרו של וגנר "היהדות במוזיקה"). זיגמונד פרש מלימודי תולדות האמנות משום שלא יכול לסבול את הרגלי ההגיינה של חבריו לספסל הלימודים, וזיגלינד מיועדת להינשא לפקיד הממשלה הלא-יהודי פון בקרת. כבר בתחילת הנובלה מוזמן פון בקרת ל"ארוחת בוקר שנייה" בשעה שתים עשרה בצהריים, שבמהלכה הוא מושם ללעג ולקלס בהערותיהם העוקצניות והשנונות של התאומים. כל אמירה שלו זוכה לתגובה קטלנית, ולמרבה הפליאה התאומים מקבלים את חוסר האונים המוחלט שלו, "כאילו סברו ... שבני מינו אינם זקוקים להתגונן מפני הבדיחה".
בעוד הם מסבים לשולחן, מבקש זיגמונד מארוסה של אחותו היתר לצפות בפעם האחרונה ביחד בוולקירות של וגנר - כאשר מסכים לכך פון בקרת, מתברר שהכרטיסים הוזמנו זה מכבר.
את אחרי הצהריים מבלה זיגמונד בהכנות לביקור באופרה; כאשר נכנסת לחדרו זיגלינד, שסיימה את הכנותיה, הוא עסוק עדיין בהתגנדרות. אף שהשעה כבר דוחקת, הם מפלרטטים כמנהגם זה עם זו. הפעם הם מחמיאים האחד לשני על חלקות עורם: "'הנה אתה שוב חלק, חלק לגמרי', אמרה וליטפה את לחייו המגולחות. 'זרועותייך הקטנות נעימות כסָטֶן', אמר".
בבית האופרה מתרגשים התאומים מאוד מן העלילה, שבה תפקיד מרכזי לדמויות זיגמונד וזיגלינדה. גזע וזלונג הוא גזע אגדי במיתולוגיה הנורדית ובשירת הניבלונגים, ודמותו המיתולוגית של זיגמונד משתייכת לגזע זה.
לאחר שהם שבים מן הביקור בבית האופרה, הם סועדים בחופזה ארוחת ערב מבלי להחליף כמעט מילים, ופורשים איש לחדרו. לזיגמונד ברור שזיגלינד תבוא שוב לבקר בחדרו לאחל לו לילה טוב. הוא מתרגל סצינות מתוך האופרה מול המראה, ואחר כך צונח לנמנם על פרוות הדוב שעל הרצפה. זיגלינד שנכנסת לחדר איננה מבחינה בו בתחילה, ואחר כך סבורה שהוא חולה או פצוע. עם זאת, היא מצטרפת אליו אל פרוות הדוב והתאומים שוב מתלטפים ומתעלסים, והתוצאה היא "סערה זריזה ולבסוף רק התייפחות". לאחר האקט של גילוי העריות שואלת זיגלינד את אחיה מה יהא על בקרת. בגרסה שנמסרה לדפוס נגמרת הנובלה בתשובה "'ובכן', אמר, ולרגע ניבטו סימני ההיכר של גזעו בחדות רבה על פניו, 'הוא צריך להכיר לנו תודה. מעתה והלאה יהיה קיומו טריוויאלי פחות'". בנוסח המקורי של הנובלה שם מאן בפיו של זיגמונד את המשפט "Beganeft haben wir ihn, den Goi" שפירושו בגרמנית מתובלת ביידיש, "רימינו אותו, את הגוי".
תולדות הנובלה
הנובלה הייתה אמורה לראות אור בכתב העת הספרותי נויה רונדשאו בשנת 1906, אלא שתומאס מאן משך אותה בחזרה בהתראה קצרה, משום שחשש מעימותים עם משפחת אשתו קטיה מאן, במקרה שהיצירה תובן בציבור כסיפור מפתח. היה איפוא צורך להדפיס מחדש את גיליון ינואר של כתב העת. בדומה לזיגמונד וזיגלינדה שבנובלה, היו קטיה מאן ואחיה קלאוס פרינגסהיים תאומים, בנים למשפחה יהודית מבוססת. רק בשנת 1921 הופיעה הנובלה בכתובים, מאוירת על ידי תומאס תאודור היינה, בהוצאת פנטסוס. בשנת 1958 נכללה הנובלה במהדורת סטוקהולם של כל כתבי תומאס מאן. בשונה מן הנוסח המקורי, שינה מאן את סופה של המהדורה שראתה לבסוף אור כדי להקהות את עוקצו, והשמיט את משפט הסיום "!Beganeft haben wir ihn, den Goi". את הפועל האידי beganeft קיבל מאן מאביה של קטיה, אלפרד פרינגסהיים, אך זה לא ידע מה כוונתו של חתנו כאשר ביקש ממנו ביטוי אידי לתיאור חתן מקורנן.
ב"זכרונות שלא נכתבו" שלה משנת 1973, כתבה על כך קטיה מאן: "אם היה לתומאס הרושם שביני לבין אחי מתקיימת מערכת יחסים אסורה, היה נפרד ממני מיד או מחריש על כך, אבל בשום אופן לא מודיע על כך לעולם בנובלה. היה ברור כשמש שמשהו כגון זה לא יכול היה להתקיים".
פירוש
דמותו של זיגמונד מאופיינת באסתטיציזם ונרקיסיזם קיצוניים. הוא מבלה שעות ארוכות בטיפוח ובגינדור מול ארון המראות שלו, מפדר את עצמו, מתגלח פעמיים ביום, מתבשם ומחליף שוב ושוב את עניבותיו. תיאורו הוא במובהק אנדרוגני ומשום כך הוא מוצא הד לעצמו באחותו התאומה. מכאן שגילוי העריות ביניהם הוא מעין איחוד נרקיסיסטי עם עצמו.
סצנת גילוי העריות על פרוות הדוב סרת-הטעם משמשת גם לביקורת אירונית של מאן על האסתטיציזם של תקופתו, משום שזיגמונד מסוגל רק לחיקוי ראוותני (גם גילוי העריות בוולקירות מתרחש על פרוות דוב) ואיננו מסוגל ליצירה אמנותית יצירתית משלו. מה שעוצר בעדו הוא עושרו: "חושיו היו מחודדים מדי מכדי שלא יוכלו להבחין כי תנאי קיומו לא היו בדיוק המתאימים ביותר לפיתוחו של כישרון יצירתי" משום ש"תנאי חייו היו עשירים כל כך, שופעים כל כך, עמוסים כל כך, עד שלא הותירו כמעט מקום לחיים עצמם". השפע של החיים הבורגניים משתק את יכולותיו היצירתיות של זיגמונד. כאן מתגלה הקונפליקט הטיפוסי כל כך ליצירתו של מאן בין הבורגני לאמן. גם תומאס מאן עצמו חשש שהשפע והנוחות שהביאו לו נישואיו עם קטיה פרינגסהיים יביאו לאבדן היצירתיות שלו. מעל לחיים חסרי הדאגות של הבורגנות הגבוהה ראה תמיד את הסכנה שבדילטנטיות.
מהדורה עברית
הנובלה תורגמה בידי יעקב גוטשלק בקובץ "סיפורים מוקדמים" של תומאס מאן, הוצאת ספרית פועלים, 2003.
דהראן
דהראן (בערבית: الظهران, תעתיק מדויק: אלט'הראן; נקראת גם זהראן) היא עיר במחוז א-שרקייה שבמזרח ערב הסעודית לחוף המפרץ הפרסי, מזרחית לבחריין וכ-20 ק"מ דרום-מזרחית לדמאם. דהראן קרובה גם למרכז ח'ובאר. לפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022 גרו בדהראן 143,936 בני אדם.
העיר היא מרכז מנהלי חשוב לתעשיית הנפט הסעודית. המטה של חברת עראמקו הסעודית ממוקם בה.
העיר בנויה על גבעה סלעית, והיא הייתה למעשה אחד האזורים הראשונים בהם קדחו נפט מסחרי בסעודיה, כולל באר הנפט הראשונה, "באר השפע" (דמאם) שעדיין מפיקה נפט. מעריכים כי באזור דהראן מצוי כרבע מפוטנציאל הנפט העולמי.
חלק ניכר מתושבי העיר הם זרים שהגיעו לסעודיה על מנת לעבוד בתעשיית הנפט.
הוגו קמפאניירו
הוגו ארמנדו קמפאניירו (ספרדית: Hugo Armando Campagnaro; נולד ב-27 ביוני 1980) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
קמפאניירו החל בקבוצת הנוער של המועדון הארגנטינאי דפורטיבו מורון ושיחק בליגת המשנה הארגנטינאית ובשלישית. בשנת 2002 חתם במועדון האיטלקי פיאצ'נצה, אשר התמודד באותה העת בסרייה א'.
בשנת 2007 הצטרף לסמפדוריה והשתתף בגביע האינטרטוטו. בעונת 2008/2009 הגיע עם סמפדוריה לגמר הגביע האיטלקי.
ב-9 ביולי 2009, חתם לארבע שנים בנאפולי תמורת 7 מיליון אירו. בעונת 2011/2012, זכה עם נאפולי בגביע האיטלקי.
ב-9 ביוני 2011, קמפאניירו היה מעורב בתאונת דרכים קשה בקורדובה, ארגנטינה, שגבתה את חייהם של 3 אנשים.
ב-6 ביולי 2013, חתם לשנתיים בקבוצת הפאר האיטלקית אינטר מילאנו. בסיום עונת סיים את חוזהו באינטר, ועזב את הקבוצה.
נבחרת ארגנטינה
ב-22 בפברואר 2012 רשם קמפאניירו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה במשחק ידידות נגד שווייץ. ב-2 ביוני 2014 נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014.
בוקסר (כלב)
הבוקסר הוא אחד מגזעי כלב הבית. זהו כלב מוצק, גדול, בעל שיער קצר וחלק בצבעים חום, מנומר, או לבן. לבוקסר גולגולת רחבה וקצרה, אפו מרובע, הוא בעל לסתות חזקות מאוד ונשיכתו חזקה דיה כדי להיתלות בכוח לסתותיו על טרף גדול.
כלבי בוקסר הוצגו לראשונה בתצוגת כלבים במינכן בשנת 1895, ובשנת 1896 נוסד מועדון הבוקסר הראשון. על פי נתוני מועדון הכלבים האמריקאי, הבוקסר הוא גזע הכלבים השישי בתפוצתו בארצות הברית החל משנת 2008. מגדלי הבוקסר מבחינים בשלושה סוגים של בוקסר: אנגלי, אמריקאי וגרמני. הבוקסר הגרמני הוא הגדול ביותר במידותיו, בעוד האמריקאי הקטן מבין השלושה.
היסטוריה של הגזע
בשלהי המאה ה-19 כבר יוצא הבוקסר למדינות אחרות באירופה והגיע לארצות הברית בתחילת המאה ה-20. מועדון הכלבנות האמריקאי (AKC) הכיר בגזע הבוקסר בשנת 1904, ובשנת 1915 הוכתר לראשונה אלוף הגזע בארצות הברית. במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש הבוקסר כלב מלחמה, ביצע שליחויות, נשא משאות וביצע משימות תקיפה ושמירה. רק לאחר מלחמת העולם השנייה הפך הבוקסר לכלב מוכר ואהוד בעולם כולו, לאחר שהובא לאזורים שונים בעולם על ידי חיילים ששבו מאירופה.
מבנה כללי
גובה: זכרים 57–63 ס"מ, נקבות 53–60 ס"מ. משקל: זכרים 30–32 ק"ג, נקבות 25–27 ק"ג.
פרוותו קצרה בצבע חום בהיר או מנומר בגוונים שונים, בעל כתמים לבנים או בלעדיהם. מבנה גופו ולסתו רחבים. לבוקסר אוזניים רחבות דקות ושמוטות שמקנות לו מראה חביב ושובב. כלב בעל מזג טוב ואחראי.
מראה הבוקסר
ראשו של הבוקסר הוא המאפיין הבולט ביותר של גזע זה. תקני הגזע קובעים כי הראש חייב להיות ביחס מדויק לממדי הגוף וחשוב מכל, הראש חייב להראות מסיבי ולא קל מדי. צורת האף היא בעלת חשיבות, והיחס שבין האף לשאר הראש חייב להיות מושלם. אורך האף (מגשר האף ועד קצהו) צריך להיות ביחס של 1:3 לאורך הראש כולו. חייבים להיות כפלי עור היורדים משני עברי האף, החל מגשר האף, קצה האף צריך להיות מעט גבוה יותר מאשר גשר האף. מנשך הבוקסר חייב להיות מנשך תחתון, דהיינו, הלסת התחתונה בולטת לפנים מעט יותר מן הלסת העליונה.
באופן היסטורי, אוזניהם וזנבם של כלבי בוקסר היו מקוצצים, ובמדינות מסוימות עדיין שומרים על מסורת זו. אולם, בלחץ ארגוני זכויות בעלי חיים, ארגונים וטרינריים ודעת הקהל, נאסר על קיצוץ זנבות ואוזני כלבי בוקסר במדינות רבות ברחבי תבל. בבריטניה פותח זן של כלבי בוקסר שלהם זנב קצר באופן טבעי, עוד בטרם נאסר הדבר במדינה, ועל מנת לשמור על מראהו המסורתי של הגזע. מאז 1998 כלבים אלה נרשמים בספר הגזע של הבוקסר הבריטי, והיום קיימים כלבי בוקסר קצרי-זנב במדינות רבות בעולם. אולם, בשנת 2008 תקנה הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות את תקני גזע הבוקסר והוסיפה פיסקה ולפיה "כלבים בעלי זנב קצר באופן טבעי" לא יוכלו עוד להיות מוצגים בתחרויות כלבי בוקסר (ובמקרים מסוימים אף לא ניתן יהיה לרשום צאצאיהם בספרי הגזע), במדינות החברות בפדרציה. נכון לשנת 2011, בארצות הברית ובקנדה בוקסרים רבים עדיין מופיעים בתצוגות עם אוזניים קצוצות. בחודש מרץ 2005 שונו תקני הגזע של מועדון הכלבנות האמריקאי (American Kennel Club) כך שניתן להציג כלבים שאוזניהם אינן קצוצות, אולם זנב שאינו מקוצץ עדיין פוגם ביופיו של הכלב על פי אמות המידה לשפיטה.
בוקסר לבן
בוקסר עם כתמים לבנים אשר שטחם למעלה משליש משטח הגוף, נקראים בוקסרים לבנים. כלבים אלה אינם לבקנים ואינם נדירים. כ-20%-25% מכלל כלבי הבוקסר נולדים לבנים. מבחינה גנטית כלבים אלה חומים או מנומרים, עם כתמים לבנים נרחבים המכסים את צבעה הבסיסי של פרוותם. בדומה לבני אדם בעלי עור בהיר, לכלבי בוקסר לבנים סיכון גבוה יותר לחלות בסרטן העור מאשר בוקסרים חומים או מנומרים. הגן האחראי לכתמים הלבנים בכלב הבוקסר קשור גם לחרשות מולדת בגזע זה. על פי הערכות, כ-18% מכלל הבוקסרים הלבנים הם חרשים באוזן אחת, או בשתיהן. בעבר, מגדלי בוקסרים המיתו לרוב גורים שהתגלה כי נולדו חרשים. היום גורים אלה נמסרים לרוב לאימוץ, לאחר שעוקרו. כלבי בוקסר לבנים פסולים לתצוגות כלבים על פי תקני הגזע, אף שבשנת 2010 פתח מועדון הבוקסר הגרמני קבוצת תצוגה נפרדת לבוקסרים לבנים. כל רישומי גזע הבוקסר בעולם אוסרים על הרבעת כלבי בוקסר לבנים, ומתירים השתתפותם במופעי זריזות ומכשולים. בוקסרים לבנים, בדומה לבוקסרים אחרים, הם כלבי שרות ולוויה טובים.
אופי הבוקסר
בזכות אופיים, כלבי בוקסר הם כלבים נוחים לילדים. הם כלבים פעילים וחזקים ויש לאפשר להם פעילות גופנית כדי למנוע התנהגויות הבאות משעמום, כגון לעיסה, חפירה וליקוק. לכלבי בוקסר תדמית של כלבים "עקשנים" מעט, תכונה היכולה לבוא כתוצאה מאילוף לא נכון. בזכות תבונתם ונכונותם לעבודה, אימון כלב זה באמצעי ענישה הוא בעל יעילות מוגבלת. בוקסרים מגיבים טוב יותר לאילוף המבוסס על התניה חיובית. קיימת מחלוקת בין מאמני כלבים באשר למידת האינטליגנציה של הבוקסר, יש הטוענים כי הבוקסר בעל אינטליגנציה ממוצעת, בעוד אחרים טוענים כי מאמן מיומן יפיק מן הבוקסר ביצועים מעל לממוצע.
הבוקסר אינו כלב אכזרי או תוקפני מטבעו, אולם כאשר מתגרים בו, הוא הופך לשומר רב-עוצמה לביתו ולמשפחתו, וכמו לכל כלב, נדרש לו תהליך של חיברות. בוקסרים בדרך כלל סבלניים כלפי גורים, או כלבים קטנים יותר, אולם ייתכנו קשיים עם כלבים גדולים, במיוחד כלבים בני אותו מין. זהו כלב האוהב חברה, בין של בני אדם, או של כלב אחר.
תפקיד וייעוד
למרות מקורו ההיסטורי של הבוקסר ככלב ציד, אין הוא עוסק בפעילות זו. הבוקסר הוא כלב לוויה והגנה. אופיו העליז והשמח, הרצון לרצות את בעליו ותכונות ההתמדה והביטחון שהוא משרה על סביבותיו. מעמידים אותו כאחד מכלבי משפחה המוצלחים ביותר.
זהו כלב השייך לקבוצת כלבי העבודה ורבים מבני מינו משרתים בכוחות הביטחון מסביב לעולם, אך גודלו הבינוני-גדול אידיאלי למרבית המשפחות. מרבית הכלבים ממין זה משמשים ככלבי משפחה.
בריאות
המחלות העיקריות להן חשופים כלבי הבוקסר הן סוגי גידולים ממאירים שונים, מחלות לב, חוסר בפעילות בלוטת התריס, ניוון מפרק הירך, ניוון עמוד השדרה, אפילפסיה, מחלות מערכת העיכול, אלרגיות, עיוות בעפעפיים. על פי סקר בריאות של מועדון הכלבים הבריטי, 38.5% ממקרי המוות של כלבי בוקסר הם מגידולים ממאירים, 21.5% מוות בזקנה, 6.9% ממחלות לב, ו-6.9% מבעיות במערכת העיכול. על פי סקר זה, תוחלת החיים הממוצעת של כלבי הבוקסר היא 9 שנים ו-8 חודשים. בבתי גידול בעלי מודעות לחולשותיו של גזע זה נעשות בדיקות בריאות קפדניות לכלבים המועמדים לריבוי, זאת כדי להקטין ככל הניתן את תורשת המחלות המאפיינות את הבוקסר.
ידוע כי כלבי הבוקסר רגישים באופן מיוחד ל-Acepromazine, אחד מסמי ההרדמה הנפוצים בתחום הרפואה הווטרינרית. כגזע אתלטי קיימת חשיבות רבה בפעילות גופנית של כלבי הבוקסר לשם שמירה על בריאותם. יחד עם זאת פעילות גופנית יתרה בכלבים צעירים עלולה להזיק להתפתחות השלד. בגיל מבוגר כלבי בוקסר יכולים לשמש בני לוויה מצוינים בעת ריצה. בגלל מבנה הגולגולת הבוקסר רגיש לטמפרטורות גבוהות וללחות גבוהה.
דניאל באומגרטן
ביוגרפיה
באומגרטן נולד בבאר שבע וגדל בנחל עוז, כפר עזה ובעומר. הוא בוגר תיכון אשל הנשיא, בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ופוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון. בתקופת לימודיו בבן-גוריון היה פעיל בקבוצת "סגול" והדריך את קבוצת הנוער המשותפת של "איגי - ארגון נוער גאה" וסניף באר שבע של אגודת הלהט"ב. לאחר מכן עבר להתגורר בתל אביב. בוגר משפטים מהמכללה למנהל. לאחר לימודיו התמחה בלשכה המשפטית של הכנסת. היה פעיל מרכזי ב"מאבק המשוררים" לקידום השירה בישראל והנגשתה לקהל הרחב. אחראי על פרויקט "שירה לראווה" המציג שירי משוררים עכשוויים על חלונות ראווה של חנויות ברחבי העיר תל אביב. בין היתר עורך באומגרטן ראיונות עם משוררים, ערבי שירה בנושאים שונים וביניהם על שירה וחינוך, שירה להט"בית ומחווה למשוררים. היה בין עשרת הזוכים בפרס מנכ"ל משרד החינוך לשנת 2022.
באומגרטן מתגורר בתל אביב-יפו עם בן זוגו ושתי בנותיהם. הוא מלמד אזרחות, היסטוריה, מורשת ישראל, אמירים (תוכנית לתלמידים מחוננים ומצטיינים) ומחנך כיתה בחטיבת הראשונים שבגני תקווה.
שירתו
שירתו של באומגרטן עוסקת בזוגיות גברית, בקהילה הלהט"בית, בעולם השירה, בעיר תל אביב, בהומניזם ובנושאים פוליטיים והיסטוריים שונים. באומגרטן השתתף באירועי שירת מחאה נגד עוולות חברתיות ומגדריות ולמען שחרור יונתן היילו.
חלק משיריו בספר "זיהוי טווח רחוק" (2020), בהם הוא מתאר את הולדת בנותיו בעזרת פונדקאית בארצות הברית, עלו מחדש לדיון ספרותי וציבורי, לאחר פסיקת בג"ץ בעניין חוק הפונדקאות (2021).
אניבל קבאקו סילבה
אניבל אנטוניו קבאקו סילבה (בפורטוגזית: Aníbal António Cavaco Silva; נולד ב-15 ביולי 1939) הוא פוליטיקאי פורטוגלי. כיהן כנשיא פורטוגל בשנים 2006 עד 2016 וכראש ממשלת פורטוגל בשנים 1985–1995.
ביוגרפיה
הוא התנגד להשתתפות מפלגתו בממשלת האחדות עם המפלגה הסוציאליסטית שכיהנה בשנים 1983–1985, והיבחרו לראשות המפלגה ביוני 1985 סימנה את סוף הקואליציה.
קבאקו סילבה הוביל את מפלגתו לניצחון בבחירות שנערכו ב-6 באוקטובר, אולם התוצאות הספיקו רק לממשלת מיעוט שהוקמה ב-6 בנובמבר. הממשלה נפלה בהצבעת אי אמון ב-1987. בבחירות שהתקיימו בעקבות כך הוביל קבאקו סילבה את מפלגתו לניצחון סוחף עם רוב מוחלט של קולות המצביעים ורוב מוחלט בפרלמנט. בבחירות הבאות ב-1991 רוב זה אף גדל. אולם משבר כלכלי שפגע במדינה ב-1993 הוביל לדעיכה בפופולריות שלו והוא החליט שלא לרוץ בבחירות של 1995, שבהן הפסידה מפלגתו את השלטון.
בשנת 1996 התמודד בבחירות לנשיאות פורטוגל, אך הפסיד לז'ורז'ה סמפאיו. בשנת 2006 התמודד שוב על הנשיאות, הביס את מתחריו מנואל אלגרה ומריו סוארש ונבחר לנשיא פורטוגל. ב-2011 נבחר לכהונה שנייה וכיהן בתפקיד עד מרץ 2016.
מרגרט מי
מרגרט מי (באנגלית: Margaret Mee; 22 במאי 1909 – 30 בנובמבר 1988) הייתה אמנית בוטנית בריטית שהתמחתה בצמחים מיער הגשם באמזונס הברזילאי. היא הייתה גם בין אנשי הסביבה הראשונים שהפנו את תשומת הלב להשפעה של כרייה בקנה מידה גדול וכריתת יערות על אגן האמזונס.
ראשית חייה
בעודה בברלין בשנת 1933, בראון היה עדה לשריפת הרייכסטאג והחרם על היהודים, מה שחיזק את דעותיה השמאלניות. במהלך מלחמת העולם השנייה עבדה בהטפילד כשרטטת במפעל המטוסים דה האבילנד.
חיים אישיים
מי נישאה לרג'ינלד ברוס בארטלט בינואר 1936. בדומה לבעלה, היא הפכה לפעילת באיגוד המקצועי והצטרפה למפלגה הקומוניסטית. מי פנתה לאגוד המקצועי הלאומי בשנת 1937, וסירבה לעבוד אצל ארנסט בווין. הנישואין עם בארטלט לא היו מאושרים, ולאחר פרידה ארוכה הסתיימו בגירושין בשנת 1943. מאוחר יותר נישאה לגרוויל מי, שלמד גם הוא בבית הספר לאמנות של סנט מרטין, בסוף שנות הארבעים.
קריירה כאמנית
לאחר המלחמה למדה מי אמנות בבית הספר לאמנות של סנט מרטין בלונדון. בשנת 1950 למדה בבית הספר לאמנויות ולמלאכה של קמברוול. שם רכשה את סגנון האיור שלה, וקיבלה תעודה בציור ועיצוב בשנת 1950.
היא עברה לברזיל עם בעלה גרויל מי בשנת 1952 כדי ללמד אמנות בבית הספר הבריטי בסאו פאולו. בשנת 1956 הייתה הנסיעה הראשונה שלה לבלם באגן האמזונס. לאחר מכן הפכה לאמנית בוטנית במכון סוטו דה בוטניקה של סאו פאולו בשנת 1958, חקרה את יערות הגשם וליתר דיוק את מדינת האמזונס.
משנת 1964, ציירה את הצמחים שראתה, חלקם חדשים למדע, וכן אספה צמחים להמחשה מאוחרת יותר. היא יצרה 400 גליונות של איורי גואש, 40 ספרי סקיצות ו-15 יומנים.
מי נסעה לוושינגטון, ארצות הברית בשנת 1964 ולאנגליה בשנת 1968 לתערוכה והוצאת ספרה, "פרחי היער הברזילאי". היא העבירה הרצאה בוושינגטון ארצות הברית בשנת 1967. היא חזרה לברזיל והצטרפה להפגנות כדי למשוך תשומת לב בינלאומית לכריתת יערות אזור האמזונס.
מוות, הכרה וכבוד
מי נפטרה בעקבות תאונת דרכים בסיגרייב, אנגליה, ב-30 בנובמבר 1988. היא הייתה בת 79.
בינואר 1989 הקימו בגני קיו אנדרטה לזכרה, לציון עבודות הבוטניות והמערכות הסביבתיות.
בשנת 1976 קיבלה מי תואר כבוד על שירותיה לבוטניקה הברזילאית ושותפות של החברה הלינאית בשנת 1986.
היא קיבלה גם הכרה בברזיל, כולל אזרחות כבוד של ריו בשנת 1975.
מחסום חווארה
בתחילת חודש יוני 2009, במסגרת שורת הקלות על תנועת הפלסטינים בשטחים מצד ישראל הופסקה בדיקתם של כלי רכב העוברים במחסום. בעקבות זאת קטן משמעותית היקף הולכי הרגל במעבר, ובסוף אותו חודש הופסקה גם בדיקתם.
מרגרט מי
מוות, הכרה וכבוד
בשנת 1990 מי זכתה להכרה בהישגיה הסביבתיים על ידי תוכנית הסביבה של האו"ם (UNEP) שהוסיפה את שמה לרשימת 500 אנשי הכבוד העולמיים.
מחסום חווארה
במחסום חווארה עברו (עד 2009) כ-10,000 פלסטינים ביום בין הכפרים בשומרון ובגזרת שכם. המחסום שימש כנקודת ביקורת של צה"ל על מעבר פלסטינים בין יישובי השומרון בגזרת שכם. הוא שוכן על כביש 60 המחבר את ירושלים ושכם, דרומית-מזרחית לעיר, בין כפר קליל הנכלל באזור הכתר סביב שכם לכפר חווארה הנמצא מחוץ לכתר. מחסום נוסף הוא מחסום בית איבא בצידה המערבי של העיר.
מרגרט מי
מוות, הכרה וכבוד
יומניה של מרגרט מי, שנכתבו בין השנים 1956–1988, פורסמו לאחר מותה בשנת 2004 וכללו תיאור מאויר של מסעותיה ביערות הגשם של האמזונס.
מחסום חווארה
המחסום נודע כמוקד לעימותים אלימים בין כוחות צה"ל לאוכלוסייה הפלסטינית, וכן כמחסום אשר סוכלו בו פיגועים רבים. במחסום נתפסו אמצעי לחימה רבים במספר רב של אירועים, מחבלים מתאבדים ומבוקשים רבים במהלך האינתיפאדה השנייה.
מרגרט מי
מוות, הכרה וכבוד
רוב האיורים שלה הם חלק מאוסף גני קיו.
מחסום חווארה
"ילדי נפץ" במחסום חווארה
ב-24 במרץ 2004 עצרו חיילי צה"ל את חוסאם עבדו, בן 15, שניסה לעבור את המחסום עם חגורת נפץ. אירוע זה התרחש כשבוע לאחר שעבדאללה קוראן, בן 12, נתפס עם מטען נפץ בסחורה שהבריח, שהיה אמור להתפוצץ יחד איתו ולפגוע בחיילי המחסום, בלא ידיעתו. במהלך שנת 2004 נעצרו למעלה מ-40 נערים מתחת לגיל 18 עם אמצעי לחימה במחסום.
כשל אם בוויסקי
כשל אם בוויסקי (באנגלית: If-by-whiskey) הוא כשל לוגי שבו תגובה לשאלה תלויה בדעתו של השואל. טיעון "אם בוויסקי" מאשר את שני הצדדים בטיעון, ומסכים עם כל צד שבו השואל תומך.
מקור הביטוי בנאום שנשא בשנת 1952 נוח ס. 'הלח' סוויט הבן, מחוקק ממדינת מיסיסיפי שבארצות הברית בשאלה האם מיסיסיפי צריכה לאסור או להתיר משקאות אלכוהוליים:
המונח זכה לפופולריזציה בטוריו של העיתונאי ויליאם ספיר בניו יורק טיימס, אם כי ספיר ייחס אותו בטעות למושל פלורידה פולר וורן.
הוצאת הרסוביץ
הוצאת הַרַסוֹביץ (בגרמנית: Harrassowitz Verlag) היא הוצאת ספרים גרמנית, שמקום משכנה בוויסבאדן. בית ההוצאה לאור מפרסם 150 ספרים וכתבי עת אקדמיים מדי שנה בנושאי מזרחנות, לימודים סלביים וספרנות. בית ההוצאה לאור הוא חלק מחברת "Otto Harrassowitz GmbH & Co. KG", אותה יסד אוטו הרסוביץ, שהיה משווק ספרי מחקר, בשנת 1872.
פסק דין האח והאחות
פסק דין האח והאחות הוא פסק דין שפסק בית דין רבני מיוחד בראשות הרב הראשי לישראל, הרב שלמה גורן, בחודש כסלו תשל"ג (פורסם ב-19 בנובמבר 1972). פסק הדין טיהר את האחים חנוך ומרים לַנְגֶר ("האח והאחות") מחשד לממזרות, חשד ארוך שנים שגרם לסערה בישראל. דיינים רבים חלקו על פסק הדין, ובשל כך מהלכיו של הרב גורן בפרשה הביאו לזעם גדול עליו בקרב הציבור החרדי ולהרחבת הקרע בין הציבור החרדי והרבנות הראשית לישראל.
חשד הממזרות עלה מכיוון שאמם של האחים לנגר הייתה נשואה לגבר שהיה סָפֵק גר. לאחר שנפרדה ממנו ללא גט נישאה לבעל שני, שממנו הייתה אם לאחים חנוך ומרים. שאלת ממזרותם של האח והאחות הייתה תלויה בשאלה אם אכן התגייר הבעל הראשון גיור תקף; אם הבעל הראשון אינו נחשב לגר, הרי בדיעבד נישואי האם עמו לא היו תקפים ולפיכך הילדים שנולדו לה מגבר אחר אינם נחשבים לממזרים. על יסוד זה טיהר הרכב מיוחד וחשאי בראשות הרב גורן את האח והאחות מממזרותם, והפך בכך החלטות קודמות של בתי הדין הרבניים.