cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משפט בייליס
מחאות נגד עלילת הדם במהלך המשפט
אף על פי כן, ברוסיה נמשך במקביל מסע ההסתה כנגד היהודים. במהלך המשפט הטילו השלטונות עונשים על מספר עיתונים, בשל פרסום התקפות על רוקמי העלילה. שלושה עיתונים נסגרו והוטלו מעל 40 קנסות על עיתונים שונים. באספה השנתית של עורכי הדין בסנקט פטרסבורג נתקבלה החלטה לשלוח ברכה לסנגוריה. הסופר ליאוניד אנדרייב כתב מכתב עידוד לסנגור מקלאקוב. הסופר מיכאיל ארציבשב כתב: "האשמה שהוטלה על היהודים היא כה טיפשית, עד שחרפה היא אפילו לדבר אודותיה". הסופר אלכסנדר אמפיתיאטרוב כתב: "פרשת בייליס אינה אלא סטירת־לחי מחרישת אזניים על פרצופה של הציביליזאציה הרוסית". ערב מתן פסק הדין, כתב הסופר ולדימיר קורולנקו: "ה'ריטואליסטים' סומכים על הכרתם ה'חשוכה' של המושבעים, בני־העם הפשוטים; אך נדמה לי, כי יטעו גם בחשבון זה".
פסק הדין
למחרת הזיכוי, התבטא בנושא הסופר הרוסי מקסים גורקי: "חג היום לרוסיה! ניצחה האמת!... פראי־אדם, מחללי כל־קודש, הוציאו דיבה נפשעת על העם היהודי... פסק־דין זה הוא מאורע גדול וחשוב, ויש להציב לו אנדרטת זיכרון לנצח". אלפרד דרייפוס סיפר כי עקב אחרי המשפט "בהתרגשות עצומה" והוא הזכיר לו את משפטו שלו. אנשי ציבור שונים שהתבטאו בנושא, נחלקו בדעותיהם לגבי משמעותו של פסק הדין: האם בתשובה החיובית לשאלה הראשונה, הייתה הכרה בקיומו של רצח פולחני-דתי אצל היהודים. התובע שמאקוב אמר כי אף על פי שבייליס זוכה, "עצם הדיון הביא תועלת רבה: אנשים רבים, שלא הבינו מה זה 'רצח דתי' התחילו להתעניין בדבר ואולי גם נותנים דעתם על אמצעים למלחמה נגד היהדות". הסופר אמפיתיאטרוב הביע צער על כך: "הייתה בידי המושבעים שעת־כושר לרוצץ את גולגולתו של נחש מזוהם זה – עלילת־הדם, והם רק פצעו אותו. עבור שגיאה זו ישלם העם הרוסי בחרפה, והיהודים ביגון".
משפטים וועדות חקירה
לאחר המשפט פתחו עיתוני הריאקציה הרוסית במסע תעמולה שמטרתו ללחוץ על השלטון שיערער על פסק הדין בפני בית המשפט העליון, אולם התביעה החליטה בסופו של דבר לא לערער. במהלך תקופה זו, ב-27 בנובמבר 1913, נמצאה בכפר סמוך לקייב, גופת נער צעיר, ועליה 13 פציעות דקירה. פרופסור סיקורסקי מיהר לזהות גם את הרצח הזה כפולחני-דתי, אולם בנתיחה שלאחר המוות לא נתגלתה הקזת-דם ונתברר כי מדובר בנער יהודי. אף על פי כן, הורה שר המשפטים שצ'גלוביטוב על חקירה והכנה למשפט נוסף על רצח למטרות דתיות. אביו של הנער נעצר בחשד לרצח והואשם בכך שהנער אינו באמת בנו אלא נער נוצרי, אולם בסופו של דבר הרוצח נתפס והאב שוחרר ממעצרו.
בינואר 1914 נערך בבית הדין המחוזי בקייב משפט נגד העיתונאי האנטישמי וסילי שולגין, על הפצת שמועות-שקר במאמריו, שיצאו להגנתו של בייליס. במשפט אמר: "ראיתי את התובע הכללי צ'פלינסקי רומס ברגליו את האמת והחוק... זהו הצעד הישר והנכון ביותר שעשיתי בחיי". שולגין הורשע ונידון לשלושה חודשי מאסר, אולם בסופו של דבר זכה לחנינה. בזכות מאבקו הנועז כנגד הזרם בחוגים שהשתייך אליהם, כינו אותו מספר עיתונים "זולא הרוסי", על שם הסופר הצרפתי שיצא להגנת דרייפוס. ורה צ'בריאק הגישה תביעות דיבה נגד העיתונאי בראזול-ברושקובסקי ושני עוזריו. שלושת המשפטים נערכו באפריל ומאי 1914 ונסתיימו בזיכוי הנאשמים. כמה מהאישים שסייעו בחקירה לטובת בייליס, זכו לאחר המשפט לטיפול שנראה כפעולת נקם מצד השלטונות: הבלש קיריצ'נקו הודח ממשרתו והועמד לדין על סיוע לבריחת גנב ממעצר. בראזול-ברושקובסקי הועמד לדין על זלזול בכבוד הצאר, מכיוון שלא עמד דום בזמן נגינת ההמנון הלאומי, ונכלא במבצר במשך שנה. לאחר מכן נתבע לדין על הפצת שקרים על המשטרה בספרו "האמת על רצח יושצ'ינסקי". נגד העיתונאי נוביקוב הוגש משפט דיבה בגין מאמריו נגד השלטונות בנושא משפט בייליס. עורך הדין מרגולין הודח על ידי שופטי בית המשפט המחוזי בקייב באשמת "התנהגות בלתי הולמת" – פגישתו עם ורה צ'בריאק בבית המלון בחרקוב. עורכי דין בסנקט פטרסבורג נענשו על החלטת תמיכתם בבייליס בזמן משפטו – רישיונותיהם נשללו למספר חודשים.
ב-1917, לאחר נפילת המשטר הצארי במהפכת פברואר והקמת ממשלת המעבר הרוסית, הוקמה ועדת חקירה בשם "ועדה מיוחדת של הממשלה הזמנית", שעליה הוטל לחקור את "חטאי" המשטר הקודם. הוועדה החלה את פעולתה במרץ 1917, וצברה חומר בנושא משפט בייליס שהופיע בשלושה כרכים גדולים, אך לא הספיקה לסיים את חקירותיה. היא פעלה עד פרוץ מהפכת אוקטובר והספיקה לפרסם דו"ח בשם "נפילת המשטר הצאריסטי", שעסק בין היתר גם בפרשת בייליס. השלטון הסובייטי מינה גם הוא ועדת חקירה מיוחדת בנושא הפרשה, תחת "בית הדין המהפכני הגבוה" . העדויות הוכיחו כי כל דרגי הממשל, מן הצאר דרך שר המשפטים, היו מעורבים בעלילה. המשטר הסובייטי החזיר לעורך הדין מרגולין את זכויותיו כפרקליט. כמה מהאחראים על העלילה כבר לא היו בחיים אז: שמאקוב, פראנייטיס, סיקורסקי וגולובב. זמיסלובסקי הספיק לפרסם ספר על המשפט והצליח להימלט ליוגוסלביה. על ויפר הוטל עונש מאסר לתקופה קצרה, במהלכו נפטר. השרים שצ'גלוביטוב, מארקוב ומקלאקוב, וגם מנהל המחלק המשטרתי, בלצקי, הורשעו והוצאו להורג. בשנים 1918–1919 הוצאו להורג גם ורה צ'בריאק וסינגאייבסקי.
המשך חייו של בייליס
כעבור חצי שנה של מגורים בארץ ישראל, פרצה מלחמת העולם הראשונה ואף על פי שהייתה לבייליס נתינות עות'מאנית, הוא גורש מתל אביב לפתח תקווה ונותר ללא אמצעים. בנו הבכור, פנחס, גויס לצבא העות'מאני ונשלח לאיסטנבול, אולם ערק ממנו, חזר לארץ ישראל והתגייס לגדוד העברי. בייליס לא הסתדר תעסוקתית וכלכלית ובתחילת ינואר 1921 נסע לבדו לארצות הברית, כדי לגייס אמצעים כספיים שיסייעו לו בארץ ישראל. בזמן שנסע בין קהילות יהודיות בארצות הברית, קיבל את הידיעה כי בנו הבכור התאבד. בעקבות זאת, החליט בייליס להביא את משפחתו לארצות הברית. ב-1922 היגרה משפחתו והתיישבה בניו יורק. הוא התקשה מאוד למצוא עבודה וניסה את מזלו כשותף בשני בתי דפוס, בזה אחר זה, אך שני בתי העסק פשטו את הרגל. בסוף ימיו עבד כסוכן ביטוח.
בייליס גולל את קורותיו בתקופת שבתו בכלא בעיתון יידי מקומי, שתורגמו לעברית. ב-1926 הוציא בניו יורק בהוצאה עצמית, ביידיש ובאנגלית, את סיפורו: "The Story of My Sufferings" - "משפטו של שעיר לעזאזל", סיפור שנפרש על פני 285 עמודים.
בייליס נפטר בכ"ד בתמוז תרצ"ד (יולי 1934) ונקבר בבית העלמין Cypress Hills שבקווינס במדינת ניו יורק. על מצבתו נכתב:
ספרות
המשפט שימש כמוטיב מרכזי בספרו של שלום עליכם "מהתלת הדם" שהושלם לפני תום הפרשה בינואר 1913.
הפרשה הופיעה פעמים רבות בספרות לאחר המשפט. תמליל המשפט פורסם בקייב בשנת 1913 בעיתון "חשיבת קייב" ויצא במהדורה מחודשת במוסקבה בשנת 2006.
לאחר פתיחת ארכיוני הצאר, נחשפו מסמכים רבים שהראו את התנהלותו הלא תקינה של השלטון בכל הנוגע למשפט והם נכללו במהדורת הספר "נפילת שלטון הצאר", שהוציא לאור המשטר הסובייטי. בספר התחזקה העובדה כי בייליס לא היה אשם.
על פרשת בייליס כתב ברנרד מלמוד את ספרו "יום הדין" (The Fixer), שהתפרסם ב-1966. ב-1968 הוא עובד לסרט באותו שם.
יצא גם מחקרו של סמואל מוריס "ההשתלשלות המוזרה של משפט בייליס". ברם, לאחר 1934, בהוצאות הסובייטיות הפרשה לא הוזכרה כלל למעט אזכור קצר באנציקלופדיה הסובייטית הגדולה.
לאחר התפרקות ברית המועצות המחקרים בפרשה נמשכו. באוקטובר 1993, במלאת 80 שנה למשפט, התקיים בקייב כנס מדעי בינלאומי, בו נידונו פרטי הפרשה. באותה שנה יצא גם הספר "משפט בייליס", שכתב הפסיכיאטר מיכאיל בויאנוב, שהתמקד במחקר פסיכיאטרי.
בשנת 2006 יצא ספר בן 500 עמודים מאת לאוניד קאציס בשם "עלילה עקובה מדם ומחשבה רוסית: מחקר היסטורי ותאולוגי על פרשת בייליס" («Кровавый навет и русская мысль: Историко-теологическое исследование дела Бейлиса») וב-2007 פרסם אנדריס גרוטופס בליטא ניתוח משפטי של הפרשה בספר "בייליסאדה: הפרשה על אשמת מנדל בייליס ברצח טקסי".(«Бейлисада: Дело об обвинении Менделя Бейлиса в ритуальном убийстве»)
בשנת 2021 הוציאה שרי וולך ספר ילדים העוסק בנושא. הספר שנקרא "החוקרים בתעלומת משפט בייליס", מציג את סיפורים של ילדים בני ימינו הנקלעים למשפט בייליס, ונעשים מעורבים בתככים שמאחורי הקלעים של המשפט. הספר מתבסס על ספרו האוטוביוגרפי של בייליס, "משפטו של שעיר לעזאזל", ומביא פרטים אותנטיים מהמשפט עצמו.
הפרשה זוכה לפרסומים מחקריים רבים והוזכרה גם בספרים "תיעוב השחיתות" («Растление ненавистью») של סמיון רזניק, משנת 2001, "המאה השחורה ברוסיה" («Чёрная сотня в России») מאת סרגיי סטפאנוב משנת 2005 וספרו של לב לוריא "22 מיתות, 63 גרסאות" («22 смерти, 63 версии») משנת 2011 ועוד.
קולנוע
הסרט התיעודי הראשון על הפרשה הוקרן בשנת 1912 מחוץ לרוסיה. שנה לאחר מכן הפיקו האחים פאתה (Pathé) סרט תיעודי נוסף שנאסר להקרנה ברוסיה.
באותו זמן, הבמאי יוסף סופר צילם סרט עלילתי בשם "סודות קייב, או משפט בייליס" («Тайны Киева, или Процесс Бейлиса»). הסרט נמכר להפצה במדינות מערב אירופה וארצות הברית.
לאחר המהפכה בשנת 1917, יצר הבמאי ניקולאי ברשקו-ברשקובסקי סרט עלילתי על הפרשה, בשם "משפט בייליס"  (ידוע גם בשם "ורה צ'בריאק"), שהוקרן בברית המועצות.
בשנת 1968 יצא הסרט "יום הדין" ("The Fixer"), שמבוסס על רומן באותו שם מאת ברנרד מלמוד ומגולל את סיפורו של יעקב בוק, שנכלא ברוסיה הצארית בשנת 1911 לאחר שהואשם בפשע שלא ביצע. זאת כהשפעה ברורה ממשפט בייליס.
בשנת 1993 הפיק הבמאי הרוסי גריגורי אילוגדין את הסרט התיעודי "הלילה הארוך של מנחם בייליס" («Долгая ночь Менахема Бейлиса»).
הפרשה גם הגיעה לספרות העלילתית ברוסיה והמחבר גליה ריאבוב פרסם את הספר "הסוס של היהודי החיוור בייליס" («Конь бледный еврея Бейлиса»), שהודפס בשנת 2000.
בשנת 2019 החלה חברת הקולנוע "Sever" בהפקת הסרט העלילתי "משפט בייליס" (Дело Бейлиса), תוך שפנתה לקרן הקולנוע הרוסי הממשלתית לצורך תמיכה בפרויקט.
מהיר ועצבני: הובס ושואו
מהיר ועצבני: הובס ושואו (באנגלית: Fast & Furious Presents: Hobbs & Shaw, ידוע גם בתור Hobbs & Shaw) הוא סרט פעולה אמריקאי וסרט ספין אוף בסדרת "מהיר ועצבני". מככבים בו דוויין ג'ונסון, ג'ייסון סטיית'האם, אידריס אלבה, ונסה קירבי והלן מירן. הסרט יצא לאקרנים ב-31 ביולי בישראל וב-2 באוגוסט 2019 בארצות הברית.
השקה
כרזת הסרט הראשונה הופצה ב-31 בינואר 2019, והטריילר הראשון של הסרט הופץ למחרת, ב-1 בפברואר 2019.
הפצה
"מהיר ועצבני: הובס ושואו" יצא לאקרנים בארצות הברית ב-2 באוגוסט 2019 ובישראל ב-31 ביולי 2019.
בינתן זהוב
בינתן זהוב או בִּינְתָן עֲגֹל-פֶּה (שם מדעי: Parupeneus cyclostomus), הוא דג ממשפחת המוליתיים שבסדרת הדקראים המצוי בשוניות אלמוגים בימים של האזורים הטרופיים.
מאפיינים
אורכו של הבינתן 35 ס"מ בממוצע אך נמצאו פריטים באורך 50 ס"מ. הוא בעל סנפירים צהובים או זהובים אך הגב בעל פסים כחלחלים. הדג בעל זוג בינים מתחת לראשו, באמצעותם הוא חופר בחול כדי למצוא טרף קטן כמו דגים וסרטנים. הוא חי לבד או בקבוצות קטנות השוחות יחד בין האלמוגים. לעיתים הם משתפים פעולה עם דגי טרף נוספים או נחשי ים.
הוא מצוי באזור האינדו-פסיפי בעומק 1–95 מטרים. הוא נפוץ מים סוף עד לחופי דרום אפריקה ועד איי הוואי ואיי ריוקיו.
הוא נחשב לדג מטרה נחשק בעיני דייגים חובבים ולעיתים מגדלים פרטים צעירים באקווריום. יש האוכלים אותו אך הוא עלול לגרום לסיגואטרה.
הנרי סולט (אגיפטולוג)
הנרי סולט (באנגלית: Henry Salt; 14 ביוני 1780 – 30 באוקטובר 1827) היה אמן אנגלי, נוסע, אספן עתיקות, דיפלומט ואגיפטולוג.
ראשית חייו
סולט, בנו של תומאס סולט שהיה רופא ואליס לבית באט, נולד בליצ'פילד ב-14 ביוני 1780. הוא היה הצעיר מבין שמונה ילדים ולמד בבית הספר בליצ'פילד, ולאחר מכן בברמינגהם, שם אחיו ג'ון באט סולט לימד. הוא גילה עניין מוקדם בציור פורטרטים. בהיותו בליצ'פילד למד אצל אמן צבעי מים, ג'ון גלובר, ובשנת 1789 נסע ללונדון שם למד לראשונה אצל ג'וזף פארינגטון ואחר כך אצל ג'ון הופנר. לאחר זמן מה, הוא ויתר על ציור פורטרטים, לאחר שלא הצליח לבנות מוניטין.
נסיעות מוקדמות
סולט מצא תפקיד אצל האציל האנגלי ג'ורג' אנסלי, ויסקונט ולנטיה - היה מזכירו ומלווה בנסיעותיו, בהמלצת תומאס סיימון באט. הם התחילו בסיור במזרח ביוני 1802, כשהם הפליגו על הספינה של חברת הודו המזרחית הבריטית Minerva להודו דרך מושבת הכף. סולט חקר את כף התקווה הטובה, הודו ואת אזור הים האדום. סולט לא היה רק בן לוויה של אנסלי, אלא גם שרטט את האתרים והסצנות שהם נתקלו בהם במסע שלהם.
בשנת 1805, אנסלי שלח את סולט למסע לתוך אתיופיה כדי כדי לפתוח קשרי מסחר בשם האנגלים. בזמן ביקורו שם, זכה סולט לכבוד. הוא חזר לאנגליה ב-26 באוקטובר 1806. במסעו לאנגליה עבר דרך מצרים שם פגש את הפאשה מוחמד עלי (שליט מצרים). ציוריו של סולט מהנסיעה שימשו לספר המסעות של אנסלי להודו, שפורסמו בשנת 1809. המקור של כל הרישומים נשמר על ידי אנסלי, כמו גם לוחות הנחושת לאחר מותו של סולט. הפורמט והסגנון של הלוחות דומים לעבודתם של תומאס ויליאם דניאל, "נוף המזרח" (1795-1808).
הקונסול הכללי במצרים
באמצעות ספרו ופרטי החקירה שלו, סולט קנה לעצמו שם בממשלת בריטניה וכאשר נפתחה קונסוליה במצרים ב-1815, סולט הומלץ לתפקיד על ידי הלורד ולנטיה ומונה להיות הקונסול הכללי ב-מצרים בשנת 1816, הוא הגיע לאלכסנדריה ונסע לקהיר שם הוצב כקונסול. לאחר שהתמקם בקהיר, הוא החל לעבוד במשימתו לאסוף ולרכוש עתיקות וחפצים עבור המוזיאון הבריטי. כדי להצליח לעשות זאת, הוא האמין שהוא חייב קודם כל להיות ביחסים טובים עם שליט מצרים, מוחמד עלי. סולט הצליח לטפח יחסים טובים בין הממשל הבריטי לעלי, כשהוא פועל כאיש ביניים, ניהל משא ומתן על עסקאות הנוגעות לסחר וזכויות טריטוריאליות, וקנה לו את חיבתו של עלי. עלי הצליח לספק לסולט מקום מגורים טוב בעיר ומקום בחצרו בתמורה לעזרתו במשא ומתן.
מוות
הנרי סולט מת בגיל 47 ב-30 באוקטובר 1827 במצרים. הוא נקבר באלכסנדריה שם הוצב כקונסול כללי. ציוריו, ניירותיו וחפציו שאסף נותרו ברשות המוזיאון הבריטי.
הערות שוליים
אגיפטולוגיה
אנדראה יואיט
אנדראה יואיט (באנגלית: Andrea Hewitt; נולדה ב-4 באפריל 1982) היא טריאתלטית ניו זילנדית, שהשתתפה ב-3 משחקים אולימפיים וזכתה במספר מדליות באליפויות העולם בטריאתלון.
ביוגרפיה
אנדראה יואיט נולדה בכרייסטצ'רץ', ניו זילנד. בתחילת הקריירה היא התאמנה בשחייה. בשנת 2005 היא החליטה לעבור לטריאתלון וכבר באותה שנה ניצחה באליפות העולם עד גיל 23. בשנת 2008 היא השתתפה בתחרויות של אולימפיאדת בייג'ינג וסיימה במקום השמיני. בשנת 2009 היא זכתה במקום השלישי באליפות העולם בטריאטלון ובשנת 2011 במדליית כסף (ניצחה הלן ג'נקינס).
בשנת 2012 אנדראה יואיט השתתפה בתחרויות טריאתלון באולימפיאדת לונדון וסיימה במקום השישי.
בסך הכול בתחרויות של טריאתלון בסבב עולמי אנדרה יואיט זכתה ב-21 מדליות. בשנת 2018 היא התקבלה למסדר ההצטיינות של ניו זילנד.
קדרון
קִדְרוֹן הוא מושב בגבול המערבי של השפלה, הממוקם צפונית ומזרחית לגדרה, לאורך גדתו הדרומית של נחל שורק. המושב משתייך לתנועת המושבים ומשויך מוניציפלית למועצה האזורית ברנר. מקור השם קדרון מגיע מהיישוב הקדום "קדרון" המוזכר בספר חשמונאים א', המזוהה עם היישוב המקראי "גדרה" (תל קטרה של היום). כינויים נוספים למקום בעבר היו "בית אור" ו"ארגון בית אור".
סמל המושב עוצב על ידי בתיה קדם, הנשואה לבן המושב לשעבר, במסגרת חגיגות ה 40 לקידרון בשנת 1989. ההשראה לסמל היא הגבעה ובראשה עץ בודד הנמצאת בכניסה למושב.
היסטוריה
המושב הוקם בשנת 1949 בשטחים החקלאיים של הכפר הערבי הנטוש קטרה על ידי קבוצת עולים מיוגוסלביה, אליהם נוספו גם עולים מהונגריה ורומניה, רובם הגיעו עד 1953. מייסדי המושב שוכנו בתחילה בצריפים בשולי המושבה גדרה ולאחר כשנה עברו למקום הקבע הנוכחי. בתחילה ניתן לו השם "קטרה", כשם הכפר הערבי שהיה במקום, ובאוקטובר 1949 הוחלף שמו ל"קדרון".
החל משנות ה-70 הצטרפו לקדרון חברים שאינם מהמייסדים, בני מושבים קיבוצים וערים מרחבי הארץ.
ענפי הגידול הראשונים בקדרון היו לול ורפת קטנים (כ 5 פרות) ומשק ירקות, בהתאמה לתפיסת המשק המושבי המעורב (בהתאמה ל 5 עקרונות המושב של א. יפה וי. אלעזרי וולקני). במהלך השנים ניתן משקל לענף הפרדסים שהגיע לשיאו בשנות ה-70 וה 80, וכן מיני נשירים (אפרסקים, תפוחי עץ, אגסים ושזיפים).
בעקבות השינויים בסדרי חקלאות בארץ, כיום רוב תושבי קדרון מתפרנסים מעבודות חוץ, ומספר החקלאים המקצועיים קטן. כל אדמות המושב מעובדות.
החל משנת 1997 הוקמו בתחומי המושב 3 גושי הרחבה קהילתית בהדרגה, ומספר תושביו כמעט הוכפל.
במושב פועלים גנים המשרתים את תושבי האזור ובית ספר יסודי בשם "בית אור" המשרת את יישובי המועצה האזורית ברנר. מרבית בני הנוער במושב לומדים את לימודיהם התיכוניים ב"תיכון אזורי ע"ש י.ח ברנר" בקיבוץ גבעת ברנר.
סרן קאם
סרן קאם (בדנית: Søren Kam; 2 בנובמבר 1921 – 23 במרץ 2015) נולד בקופנהגן, היה חבר בוואפן אס-אס, מתנדב דני אשר שירת כסגן (Obersturmführer) בדיוויזיית האס אס החמישית ("ויקינג") במהלך מלחמת העולם השנייה. קאם היה חבר ב-DNSAP, המפלגה הדנית הנאצית. עוד במהלך מלחמת העולם השנייה, הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל, שהוענק במהלך המלחמה כהכרה במעשה גבורה או הצטיינות בפיקוד קרבי. בשנת 1956 התאזרח במערב גרמניה תחת זהות בדויה.
ביוגרפיה
בשנת 1941, התנדב קאם בן העשרים ואחת לוואפן אס אס. במהלך השנים 1941–1945 שירת בדיוויזיית האס אס החמישית במלחמה נגד ברית המועצות בחזית המזרחית, שם קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל, הדרגה הראשונה והשנייה של צלב הברזל, אות הסער של חיל הרגלים, Nahkampfspange ואות הפציעה. דרגתו האחרונה באס-אס כאוברשארפיהרר, מקבילה לדרגת סגן בצבא.
קאם חזר לדנמרק בקיץ 1943, לאחר הקמת "גיס שלבורג" האחראי למעשי טרור שכוונו כנגד הדנים ופעולות נקם. ב-30 בחודש אוגוסט 1943, נקשר קאם ביחד עם שני חברים נוספים בוואפן אס אס, קנוד פלמינג הלווג לארסן וירגן ואלדמאר ביטש לרצח העיתונאי האנטי נאצי קארל הנריק קלמנסן, בלינגבי שליד קופנהגן. פעולה זו הייתה חלק מ"טיהור" שהנהיגו הכובשים הגרמנים, ומשתפי הפעולה – במסגרת זו נרצחו בסתיו 1943 לפחות 125 אנשים.
השתתפותו בשואה
ב-7 בפברואר 2007 נחשף שיתוף הפעולה של קאם בלכידת יהודים ממוצא דני. באוגוסט 1943, קאם השתתף כחייל וואפן אס אס בגנבת רשימות של שמות וכתובות חברי הקהילה היהודית בדנמרק, הוא ווידא שהמשטרה הגרמנית תוכל לרשום את חברי הקהילה במלואם לפני שמבצע המעצר התחיל. אפרים זורוף ממרכז שמעון ויזנטל אמר בעקבות זאת, כי דנמרק חייבת לחזור על דרישת הסגרתו של קאם.
בזמן המצוד אחר יהודי דנמרק, רוב הקהילה היהודית הועברה בבטחה לשוודיה (הצלת יהודי דנמרק), אולם 481 יהודים נעצרו והועברו למחנה הריכוז טרזין, שם כ-54 מהם מצאו את מותם.
אחרי 1945
בעוד הלווג לארסן הורשע ב-1946 והוצא להורג, קאם וביטש נעלמו. קאם היגר לרפובליקה הפדרלית של גרמניה, בה חי תחת שם בדוי וב-1956 קיבל אזרחות גרמנית. כדי לחרוץ את דינו, דרשו הרשויות הדניות את הסגרתו של קאם מספר פעמים. בשנת 1968, יזם התובע הכללי במינכן חקירה נגד קאם. קאם לא הכחיש כי ירה לעברו קלמנסן, אך התעקש על כך שהלווג לארסן היה היורה הראשון ואילו הוא פעל רק מתוך "מחויבות וסולידריות", לאחר שקלמנסן כבר שכב מת על הקרקע. ב-1971, הופסק ההליך המשפטי עקב מחסור בראיות. קאם עבד כמנהל מכירות של מבשלת שיכר בקמפטן, בבוואריה, שם התגורר עד מותו ב-2015.
מאמצי הסגרתו לאחר 1995
בשנת 1995, עלה שמו של קאם לכותרות כאשר השתתף בטקס האולריכסברג לזכרם של ותיקי הוואפן אס אס. הטקס התקיים בקרינתיה, ובין משתתפיו הקבועים נמנו גם ירג היידר וגודרון בורוויץ (בתו של היינריך הימלר). בטקס צולם קאם, וכאשר שודר הסרט בדו"ח ה-ARD, הוא זוהה בידי הקהל הדני.
ב-1997 התפרסה הנתיחה שלאחר המוות של קלמנסן בשנית. תוצאות הנתיחה הצביעו על שמונה כדורים שנורו בנרצח כמעט בו זמנית, בזמן שזה עומד זקוף. ב-3 בחודש אוגוסט 1998, קם "תיקן" את דבריו, כאשר הודה שקלמנסן נורה בעודו עומד, אך עמד על כך שהיווה רק כסיוע חירום.
ב-4 בחודש פברואר 2007, סירבה גרמניה להסגירו לדנמרק, לאחר שבית המשפט בגרמניה טען שקלמנסן נהרג ולא נרצח. קאם הודה שלקח חלק בחטיפת קלמנסן, ובהרג שלו אך תיאר את המקרה כתאונה.
כשנה לאחר מכן, רשת ה-BBC שידרה תוכנית רדיו תחת הכותרת: "הדני הנאצי", אשר תיארה את קאם כאחד מפושעי המלחמה הנאצים המבוקשים ביותר בעולם (דאז במקום השמיני, כיום במקום החמישי). הכתב אשר ניסה להשיג ראיון מוקלט עם קאם, הצליח להקליט אותו מצהיר באנגלית: "אני אדם טוב, אף פעם לא עשיתי שום דבר רע". אף על פי כן, לפי דיילי טלגרף, קאם השתתף דרך קבע בעצרות של אנשי אס אס, וקשר קשרים קרובים עם גודרון בורוויץ כמו כן גם עם הארגון שבראשו היא עומדת, "עזרה שקטה" שנועד לסייע, להגן ולמנוע הסגרת מבוקשים נאצים.
הפה שאסר הוא הפה שהתיר
הפה שאסר הוא הפה שהתיר היא טענה משפטית נפוצה בתלמוד: אדם נאמן לבטל דין שנוצר על ידי טענתו.
חלק מהראשונים סוברים שזהו סוג מיוחד של טענת המיגו: מיגו דאי בעי שתיק (מתוך שאם רוצה שותק): מאמינים ומקבלים את טענתו של אדם, משום שיכול היה לשתוק.
מקור
המקור לדין זה הוא מסברא:
בגדרו של הפה שאסר נחלקו ראשונים האם הוא בגדר מיגו או שהוא עניין אחר:
דוגמאות
המונח הפה שאסר הוא הפה שהתיר מופיע בתחילת הפרק השני במסכת כתובות. סוגיית הגמרא מגדירה ארבעה סוגי מקרים: בכל המקרים הללו נאמן האב או האישה וטענתם להיתר מתקבלת כי לולא טענתם לא היה איסור.
קיום שטרות
הלוה שהודה בשטר שכתבו, אלא שטוען שפרוע הוא - נחלקו בעניין רבי מאיר וחכמים: האם אומרים סתם שטרות כשרים הם (רבי מאיר- אין משמעות להודאת הלוה ולכן אין המלוה צריך להוכיח את קיום השטר) או הפה שאסר הוא הפה שהתיר (חכמים-הלוה שהודה בשטר נאמן לפוסלו ולכן המלוה צריך להוכיח את קיום השטר על ידי עדים).
חוזק
הטבלה הבאה מביעה את חוזק טענת הפה שאסר הוא הפה שהתיר בהשוואה לחזקות משפטיות אחרות:
ברברה פרנקלין
ברברה האקמן פרנקלין (באנגלית: Barbara Hackman Franklin; נולדה ב-19 במרץ 1940) היא פקידת ממשל, מנהלת עסקית ודירקטורית אמריקאית. בשנים 1993-1992 כיהנה כמזכירת המסחר של ארצות הברית תחת הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ובמהלך כהונה זו הובילה משלחת נשיאותית אל הרפובליקה העממית של סין.
טרם כניסתה אל מחלקת המסחר של ארצות הברית, שירתה פרנקלין בממשליהם של ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר ורונלד רייגן. פרנקלין היא אחת מחברות המועצה המקוריות והסגנית הראשונה של יושב ראש ועדת הבטיחות האמריקאית למוצרי צריכה (The U.S. Consumer Product Safety Commission). ב-2006, הייתה פרנקלין כלת פרס וודרו וילסון לשירות ציבורי. מכהנת בדירקטוריון של שמונה עשרה תאגידים וחברות, בהם דאו כימיקלים, "אתנה", "ווסטינגהאוס" ו"נורדסטורם".
פרנקלין נחשבת על ידי כתבי עת ואגודות אמריקאים כאחת המשפיעות ביותר על הממשל התאגידי, וב-2014 צורפה להיכל התהילה לדירקטוריות. מכהנת כנשיאת ומנכ"ל חברת ברברה פרנקלין, חברת ייעוץ בינלאומית פרטית. פרנקלין הייתה אחת הנשים הראשונות שסיימו את לימודיהן בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד.
תחילת דרכה
פרנקלין נולדה בשם ברברה אן האקמן בלנקסטר שבפנסילבניה, למימי (לבית הלר) וארתור א. האקמן. למדה בבית הספר התיכון האמפילד בלנדיסוויל. טרם תום לימודיה התיכוניים בשנת 1958, נבחרה לשאת את נאום הפרידה מטעם שכבתה, נשיאת מועצת התלמידים, קפטן בנבחרת ההוקי שדה והטניס, ואף הייתה מעודדת.
ב-1962 סיימה פרנקלין בהצטיינות את לימודיה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה וקיבלה את פרס הבוגרים הנכבדים ב-1972. היא הייתה אחות באחוות קאפה אלפא ת'טה ונשיאת סניף בטא פאי של האחווה. דורותי ליפ, אז דיקנית הנשים באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, העניקה לפנקלין מועמדות למלגה המממנת לימודים מלאים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד, שפתח בפעם הראשונה את שעריו בפני נשים והסכים לקבל אליו בוגרת אחת מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. בשילוב מלגה חלקית והלוואות, נכנסה פרנקלין לבית הספר החדש למנהל עסקים בהרווארד, אחת מ-14 נשים בכיתה של 680 גברים. ב-1964, הוסמכה במנהל עסקים מבית הספר לעסקים בהרווארד, וזכתה בפרס על הישגי הבוגרים ב-2004.
במשך כמה שנים לאחר סיום לימודיה, נכנסה פרנקלין אל עולם העסקים והתאגידים. היא הצטרפה לחברת זינגר שבניו יורק, תחילה כעובדת בחטיבת מוצרי הצריכה ולאחר מכן כחברה בצוות התכנון הארגוני. בזינגר קודמה למנהלת ניתוח סביבתי, תפקיד חדש בחברה של מעקב אחר פעילות תחרותית ברחבי העולם. אחרי ארבע שנים בזינגר מונתה לעוזרת לסגן נשיא צוות התכנון הארגוני של הבנק העירוני הראשון בניו יורק (לעתיד סיטיבנק) בשנים 1969-1971. בתפקידה בחנה את קשרי הבנק עם גורמים ממשלתיים. הניתוח שלה הוביל לייסוד מחלקת היחסים הממשלתיים הראשונה של הבנק, אותה יצרה ובראשה עמדה עד 1971.
שירותה בממשל ניקסון
ב-1971, בעודה עובדת הבנק העירוני הראשון בניו יורק, גויסה על ידי נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון להביא אל ממשלו נשים מוכשרות יותר לתפקידים ממשלתיים בכירים. מינויה היה חלק מיוזמה רב-חודית של ממשל ניקסון בעקבות מסיבת עיתונאים שנערכה ב-6 בפברואר 1969 בה שאלה ורה גלזר, כתבת בברית העיתון הצפון-אמריקאי (North American Newspaper Alliance) את ניקסון:.
בפברואר 1971 הטיל ניקסון על פרד מאלק, עוזר נשיאותי לניקסון ומי שהיה בן כיתתה של פרנקלין בבית הספר למנהל עסקים בהרווארד, משימה לשכירת אישה שתוביל את המאמץ לגיוס נשים נוספות למשרות ממשלתיות. מאלק פנה לפרנקלין וב-12 באפריל 1971 החלה בתפקיד שיועד לה במסגרת יוזמה נשיאותית זו.
ב-21 באפריל 1971, נתן ניקסון הוראה לראשי המחלקות בבית הלבן וסוכנויות עצמאיות אחרות ליצור תוכניות פעולה ספציפיות "במטרה להדגים בבירור את ההכרה שלנו בשוויון לנשים תוך שימוש רב יותר בכישוריהן במשרות בכירות". הוא דרש ממחלקות אלה: לפתח וליישם תוכנית למשיכת נשים בעלות כישורים למשרות בכפוף למינוי עד לסוף השנה; לפתח וליישם תוכנית להגדלת מספר הנשים במשרות רמת-ביניים, קרי משרות לא בכירות במיוחד אלא שנמצאות ברמת-הביניים בסולם המשרות הממשלתיות; להגן על הגידול המשמעותי בשיעור המשרות הפנויות במועצות מייעצות ובוועדות ממשלתיות לנשים; למנות רכז כללי שיישא באחריות להצלחת המיזם. על כל אחת מהדרישות האלה, ניקסון דרש מראשי המחלקות והסוכנויות להגיש את תוכניותיהם לא יאוחר מ-15 במאי 1971. לאחר פרסום תזכיר זה, פרנקלין לקחה על עצמה את המעקב אחר התקדמות ביצוע תוכניות הפעולה של כל אחת מהמחלקות.
באפריל 1972, יחד עם היוזמות הנשיאותיות האחרות, הובילו מאמציה של פרנקלין לשילוש מספר הנשים שהוכנסו לתפקידי מדיניות: המספר נסק מ-36 אל 105 נשים, בשנה הראשונה בלבד. עד מאי 1973, מספר זה גדל ל-130 נשים, ופרנקלין יצרה מאגר בן 1,000 נשים מוכשרות למילוי משרות בעתיד. למעלה ממחצית ממשרות אלה של ענייני והגיית מדיניות, שבהן מונו נשים בתקופה זו, מולו קודם לכן בידי גברים בלבד. ביניהם היו סינתיה הולקומב הול, שופטת בבית המשפט לענייני מס של ארצות הברית; מרינה וון נוימן ויטמן, האישה הראשונה במועצת היועצים הכלכליים של ארצות הברית; רומנה אקוסטה בנואלוס (Romana Acosta Bañuelos), ההיספנית הראשונה שכיהנה כגזברית של ארצות הברית; בטי סאות'ר מרפי, היועצת הכללית של המועצה הלאומית ליחסי עבודה; ודיקסי לי ריי, האישה הראשונה והיחידה שכיהנה כיושבת ראש הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
מבחינת המשרות המשתייכות לרמת הביניים, למעלה מ-1,000 נשים הועברו לתפקידים רבים שנשים מעולם לא החזיקו בהן קודם, כגון מרשלות אוויר, קפטניות של ספינות גרירה, סוכנות לשכת החקירות הפדרלית ושומרות יערות. מספר הנשים שמונו לוועדות ומועצות גדל גם הוא, מ-250 נשים בשנה הראשונה, ל-339 נשים עד שלהי מאי 1973. היה זה בתקופה בה נשים הראשונות הגיעו לדרגות אדמירל וגנרל בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
חברה בוועדת הבטיחות האמריקאית למוצרי צריכה
הישגיה של פרנקלין כעוזרת בסגל של הנשיא ניקסון הובילו אותה להיות מועמדת על ידיו לאחת מחמשת החברי המקוריים בוועדת הבטיחות האמריקאית למוצרי צריכה (CPSC). היא הושבעה ב-14 במאי 1973 לתקופת כהונה בת שבע שנים. היא שירתה תחת ממשליהם של הנשיאים ניקסון, ג'רלד פורד וג'ימי קרטר. ב-13 ביוני 1973 היא נבחרה ושימשה כסגנית יושב ראש הוועדה הראשונה עד שנת 1974. היא שימשה שוב כסגן יו"ר הוועדה בשנים 1978-1977. במהלך שנים אלה, התרכזה פרנקלין בשיפור הבטיחות וגיהות למען ילדים והייתה חלוצה בשימוש בניתוח עלות-תועלת. מכתביה לנשיא קרטר ונאומיה הובילו את הממשלה הפדרלית של ארצות הברית ליצור מספר סוכנויות פיקוח ורגולציה כדוגמת משרד הבטיחות והבריאות בתעסוקה, הסוכנות להגנת הסביבה ומנהל המזון והתרופות האמריקאי.
מזכירת המסחר של ארצות הברית
ב-26 בדצמבר 1991, הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש הודיע ​​על כוונתו למנות את פרנקלין למזכירתה ה-29 של מחלקת המסחר של ארצות הברית, במקומו של רוברט מוסבכר. מינוי זה אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ולאחר זמן קצר היא הושבעה לתפקיד ב-27 בפברואר 1992, מה שהציב את פרנקלין כאישה הראשונה בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית והאישה ה-13 שהייתה חברה בקבינט של ארצות הברית.
כמזכירת המסחר, הציבה לעצמה פרנקלין יעד מרכזי: הגדלת היצוא האמריקאי, בעיקר לרפובליקה העממית של סין, רוסיה, יפן ומקסיקו. היא הובילה משלחת נשיאותית אל סין העממית בדצמבר 1992 במטרה לנרמל את היחסים המסחריים בין ארצות הברית לסין. בסין, היא ומקבילה, השר לי לאנצ'ינג, חידשו את העונה השביעית של הוועדה המשותפת של ארצות הברית וסין לסחר ולמסחר (JCCT). חידוש פעילות ה-JCCT היה הקשר המסחרי הרשמי והגלוי הראשון מאז שארצות הברית הטילה סנקציות מסחריות על סין ביוני 1989. השליחות שלה הסירה סנקציה זו והכניסה חזרה כמיליארד דולר אמריקני בחוזים חדשים לחברות אמריקאיות. משימה זו נתנה "אור ירוק" לחברות אמריקאיות שהיו מעוניינות בהזדמנויות עסקיות בסין, ושיעור המסחר עם סין גדל באופן דרמטי בשנים שלאחר מכן, כמו גם ההשקעות הסיניות באמריקה.
בינואר 1993, סיימה פרנקלין את כהונתה כמזכירת המסחר עם השבעתו של ביל קלינטון לנשיאות, והיא הוחלפה ברון בראון.
מבצע סרוואל
שמו של המבצע ניתן לו על שם החתול האפריקני סרוואל.
רקע
בתחילת 2012 הופצו בצפון אפריקה משלוחי נשק גדולים שבאו מלוב לאחר מלחמת האזרחים. חלק מהנשק שעשה את דרכו לצפון מאלי שימש קבוצות שונות משבט טוארג להשתלט על אזורים בצפון המדינה והם הכריזו על אזוואד כאזור משוחרר ועצמאי. לאחר כמה חודשים החלו קבוצות טרור מוסלמיות המזוהות עם אל-קאעידה להשתלט על כפרים ואזורים מיושבים ששחררו התנועה הלאומית לשחרור אזוואד ולהחיל בהם את השריעה המוסלמית. במשך כמה חודשים התקדמו המיליציות והעמיקו את שליטתם באזור עד שבסוף שנת 2012 היו בידיהם כל הערים הגדולות של צפון מאלי.
בחודש אוקטובר 2012 התכנסה מועצת הביטחון של האו"ם לבקשתן של מדינות צפון אפריקה לישיבה מיוחדת שעסקה במצב במאלי ובסיומה פרסמה את החלטה 2085 הקוראת למדינות החברות לסייע לממשלה במאלי להילחם בטרור בתחומה. המועצה אישרה את הקמתה של משלחת אפריקנית-בינלאומית לסיוע למאלי, ואף אישרה התערבות צבאית חיצונית במקרה הצורך. בסוף שנת 2012 לאחר שהמורדים החלו לאיים על הבירה במקו ביקש נשיא מאלי דיונקונדה טראורה בדחיפות את עזרתה של צרפת (ששלטה במאלי בתקופה הקולוניאלית) בהתמודדות מול הטרור בשטחה. נשיא צרפת פרנסואה הולנד קיבל את הבקשה וב-11 בינואר 2013 החל חיל האוויר הצרפתי לתקוף יעדים של המורדים בצפון המדינה.
נשיא צרפת אמר כי מטרות המבצע הן בלימת מתקפת הטרור בשטח המדינה, אבטחת שלומם של אזרחי צרפת במאלי ועזרה לממשלה במאלי במימוש ריבונותה בכל שטחי המדינה, הוא הוסיף כי המבצע יימשך ככל שיידרש.
מהלך המבצע
בימים הראשונים של המבצע תקפו מטוסי קרב של צבא צרפת שהמריאו משדות תעופה במדינות צפון אפריקה השכנות, יעדים של המורדים בצפון ובמרכז מאלי. בהתקפה על העיר קונא נהרגו למעלה מ-100 פעילים של ארגוני המורדים בהם בעלי תפקידים בכירים. כמו כן באחת ההפגזות על העיר נהרג טייס מסוק קרב צרפתי מאש מנשק קל שנורתה עליו. חיל הים הצרפתי העביר כוחות שריון לצפון אפריקה כהכנה למתקפה קרקעית. לעזרת הצרפתים התגייסו מספר מדינות בעיקר בסיוע לוגיסטי, ארצות הברית סייעה למבצע בתדלוק מטוסיה של צרפת בבסיסיה באזור ובהשגת מודיעין. למרות התקיפות האוויריות לא נסוגו המורדים מהאזורים שבשליטתם ואף כבשו ערים נוספות.
ב-16 בינואר חטפו טרוריסטים איסלאמיים כמה מאות בני ערובה באתר הגז עין אמנאס שבאלג'יריה. לטענת החוטפים הם ביצעו את החטיפה כנקמה על ההתערבות הצרפתית במאלי ודרשו שצרפת תפסיק לאלתר את כל פעולותיה במדינה. לאחר כמה ימים שחרר צבא אלג'יריה את החטופים לאחר קרב קשה מול המחבלים.
ב-16 בינואר נחתו במאלי כוחות קרקע ושריון של צבא צרפת והחלו לנוע לכיוון הערים שבשליטת המורדים במרכז המדינה. בימים שלאחר מכן נעו הכוחות צפונה וכבשו כל הערים הגדולות מידי המורדים תוך שהם מתקבלים בקריאות שמחה על ידי התושבים. בסוף חודש ינואר השתלט צבא צרפת על העיר טימבוקטו ומצאו את אתר המורשת העולמית בעיר במצב קשה לאחר שהמורדים הרסוה. ב-30 בינואר הודיע צבא צרפת כי כוחותיו נכנסו לעיר קידאל ולא נתקלו בהתנגדות ובכך השלים את שחרור כל הערים שהיו נתונות תחת שליטת המורדים.
בסך הכל נהרגו בקרבות עם הצרפתים עשרות טרוריסטים איסלאמיים ורוב המורדים ומנהיגיהם נמלטו להרים. במשך הקרבות נהרגו בשוגג מספר אזרחים בלתי מעורבים מירי הצרפתים.
ב-2 בפברואר הגיע נשיא צרפת פרנסואה הולנד לביקור במאלי. הוא נפגש עם בכירים בממשל וסייר בערים המשוחררות. הוא הבטיח כי בתוך כמה שבועות ייסוג צבא צרפת מהאזורים אותם כבש ויעביר השליטה בהם לכוח אפריקני רב לאומי.
ב-5 בפברואר פתחו המורדים בהתקפה על העיר גאו באמצעות נשק ארוך טווח וירי רקטות ולאחר קרב עם חיילים של צבא מאלי נהדפו המורדים מן העיר. ב-8 בפברואר התפוצץ מחבל מתאבד בגאו ממנה נהרג חייל מאלי.
ב-19 בפברואר נהרג חייל צרפתי בקרבות מול המורדים בהרים באזור הגבול עם אלג'יריה. ב-3 במרץ נהרגו באותו אזור שני צנחנים צרפתים. באותו יום הודיע צבא צ'אד כי הוא הרג שני בכירים מהמורדים, עבד אל-חמיד אבו זייד ומוכתר בלמוכתר, שהיו מעורבים בחטיפת בני הערובה בשדה הגז באלג'יריה חודש לפני כן. ב-6 במרץ נהרג חייל צרפתי במהלך פעולה נגד טרוריסטים במזרח המדינה.
לאחר התייצבות המצב בשטחי צפון המדינה ששוחררו בידי צרפת, החל צבא מאלי בשיתוף עם כוח המשימה האפריקני המיוחד למאלי לשוב ולתפוס את השליטה שם. בחודש יוני הושג הסכם שלום בין ממשלת מאלי לבין המורדים בני שבט הטוראג מהתנועה הלאומית לשחרור אזווד, שב-2012 פתחו במרד מול הממשלה בבמקו אולם בהמשך תמכו בפעילות הצבאית הצרפתית נגד הטרור. בעקבות החתימה על ההסכם נכנסו כוחות של צבא מאלי לעיר קידאל, מעוזם של שבט הטוראג. לאחר ההסכם הכריז הנשיא הזמני דיונקונדה טראורה כי הבחירות לנשיאות יתקיימו ב-28 ביולי.
ב-25 במאי החל צבא צרפת להסיג את כוחותיו מהמדינה. במדינה נותרו מספר מצומצם של חיילים שנועדו לסייע לשלטון המרכזי לשמור על שליטתו. במקביל בוטל מצב החרום ששרר במדינה מאז החלה התקיפה הצרפתית.
באוגוסט 2013 נערכו הבחירות הכלליות לנשיאות מאלי בהם ניצח המועמד איברהים בובאכר קיטה. לאחר כשנה, עם התייצבות המצב הביטחוני והתחזקותו של השלטון המרכזי במדינה, ב-15 ביולי 2014 הכריזה צרפת על סיום המבצע.
טובין מדרגיים
טובין מדרגיים (Positional Goods) הם טובין שערכם נקבע לפי הקצאתם בין חלקי החברה, ולא לפי כמותם הכוללת. טובין מדרגיים מתקיימים במציאות של משחק סכום-אפס, בה ככל שפרט מסוים מחזיק בפחות מאותם טובין (בכמות או באיכות), כך ערכם עבורו יורד. באופן הזה, ובשונה מסוגים אחרים של טובין, ערכם של הטובין המדרגיים אינו תלוי רק בכמות האבסולוטית של הטובין, אלא בכמות היחסית שאדם מחזיק בה, לעומת הכמות שנמצאת בידי אחרים. דוגמה מובהקת לטובין מדרגיים היא תארים אקדמיים: ערכו של תואר ראשון בשוק העבודה עולה כאשר לרוב העובדים יש רק תעודות בגרות, ולהפך: אם רבים מחזיקים בתואר ראשון, ערכו של התואר הראשון עבור העובד בשוק העבודה יורד.
היסטוריה
כשנטבע המושג לראשונה, בידי הכלכלן פרד הירש בספרו גבולות חברתיים לצמיחה (1976), היה זה לאורם של שינויים שניכרו לעין באותו זמן; אוכלוסיית האנושות בשנות ה-70 יותר מהוכפלה מאז שנות ה-20 של המאה, ושחיקתם של טובין מדרגיים שונים הורגשה באופן מוחשי: אוויר (זיהום אוויר עירוני), חופש תנועה (פקקי תנועה), מרחב עירוני (התדרדרות פיזית וסוציו-אקונומית של מרכזי ערים), טבע (הרס נופים בשל צפיפותם של אתרי תיירות), קרקע (זיהום קרקע בשל שימושים תעשייתיים, צבאיים וכדומה). כל אלה דוגמאות שלא התקיימו קודם לכן בקנה מידה רחב.
אחת התרומות החשובות של הירש לדיון על טובין מדרגיים הוא אפיונם של אלה כ'סופיים', ומכאן נגזרה כמותם המוגבלת. זאת לעומת טובין חומריים אחרים (כמו שולחנות), שניתן לייצרם למעשה ללא הגבלה. הכלכלה הקלאסית תפסה טובין חומריים ככאלה הבאים לספק את צרכיו הגופניים של האדם. הנחת היסוד הכלכלית הייתה, כי גידול בביקושים הוא דבר חיובי, המוביל ליצירת מקומות עבודה, ומגדיל את הצמיחה הלאומית. התחרות נתפסה ככוח בעל ערך מיטיב, המפרק מונופולים רווחיים וגורם למחירי השוק לשקף את עלויות הייצור והעדפות הצרכנים. מדדי הצמיחה הלאומיים, כפי שנמדדו בנתוני התל"ג, נתפסו כמשקפים את רמת הרווחה החברתית. הגדרתם של טובין כמדרגיים שמה קץ לפשטנות הדיון הכלכלי בצמיחה, משום שהטובין הללו נמצאים במחסור מובנה, ואין אפשרות לספקם לכלל החברה. בזמנו של ובלן נחשב הדבר ליוצא דופן, אולם בשנות ה-70 של המאה ה-20, הפך המושג לעובדה מוגמרת.
תכונות הטובין המדרגיים
במקרה זה, בעליו של מגדל צרך שיעור חיובי של טובין מדרגיים כמו למשל עוצמה שקיבלה הכרה, על חשבון משפחה שלא הייתה בעלת מגדל או שהחזיקה ברשותה מגדל נמוך יותר, וצרכה שיעור שלילי של טובין מדרגיים, כלומר, היא צרכה את החשיפה שנבעה מעוצמתו של בעל המגדל הגבוה. מסיבה זו, התקיים משחק סכום אפס בצריכתן של המשפחות. צד אחד נהנה מצריכה חיובית של טובין מדרגיים, ובאותו זמן צד נגדי צורך כמות שלילית מאותם טובין. משפחות האצולה - בעלות מגדל - נהנו מהצריכה החיובית של הטובין המדרגיים, כלומר הייתה להן תועלת חיובית הנובעת מהטובין.
המגדלים לא נבנו בצמוד זה אל זהː הדבר היה מקטין את עלויות הבנייה כי חלק מהקירות היו נבנים במשותף. במקום זאת, הקפידו הבונים על מרווחים בין המגדלים, שלא היה גדולים דיים למעבר אדם - לרוב היו ברוחבה של לבנה. הסיבה לרווח הצר הזה הייתה הרצון לשמור על עלויות בנייה גבוהות, ולשלול את הצריכה החיובית של טובין מדרגיים ממשפחות שלא היו עשירות דיין לבנות את כל המבנה. מסיבה זו, הטובין המדרגיים קשורים לתמחור גבוה יותר. המקרה של מגדלי סן ג'ימיגנאנו מסביר שלוש משמעויות של טובין מדרגיים, שכל אחת מהן מתבססת על קיומו של מחסור חברתי:
טובין מדרגיים הם טובין שהתועלת מצריכתם היא יחסית לצריכתם של האחרים. אפיון נוסף של טובין מדרגיים נובע מהשפעתו של אפקט ובלןː המצב בו אנשים מוכנים לשלם מחירים גבוהים יותר עבור מוצרים זהים מבחינת שימושם (שוק מוצרי היוקרה הוא כזה, למשל). השפעת "אפקט ובלן" תורמת להבנה מדוע ירידה ניכרת במחיר, לא מובילה לעלייה בביקוש, אלא לירידה, משום שהמעמד החברתי הנגזר מרכישת הסחורה המדוברת עלול לצנוח (וכאן יש לזכור את תפקידו של הרווח בין מגדלי סן ג'ימיניאנו). במובן זה, טובין מדרגיים הם סחורות אשר שביעות הרצון מהן נובעת, לפחות בחלקה, מתמחור גבוה יותר. הדבר מוביל להקבלה בין טובין מדרגיים, כמו מוצרי מותרות, ומה שמכונה סחורות גיפן (Giffen Goods), אותן סחורות שככל שמחירן עולה, הן מבוקשות יותר (ולהפך). כך הופכים מוצרי צריכה לרצויים דווקא בגלל נדירותם ומחירם הגבוה הנובע ממנה. במקרה של אותם טובין, ירידה גדולה במחיר תביא לחיסולה של הדרישה.
משולש הטובין הכלכליים
ניתן להגדיר את משולש הסחורות הכלכליות - סחורות פרטיות, ציבוריות ומדרגיות - במונחים של צריכה עצמית וצריכה כוללת. סחורות פרטיות מאופיינות בכך שהן נצרכות רק על ידי יחידים; במקרה של סחורות ציבוריות, הציבור כולו נכלל בשיעורי צריכה חיוביים. לעומת זאת, כאשר אנשים מסוימים צורכים סחורות מדרגיות, אנשים אחרים חייבים להיות כלולים בצריכת שיעור שלילי יחסי מאותן סחורות מדרגיות. ניתן להגדיר סחורות מדרגיות טהורות כטובין אשר כמות מסוימת של צריכה חיובית מהם על ידי סוכן אחד, מתאימה לסכום שלילי של צריכה מהם על ידי סוכן אחר. כלומר, במקרה של טובין מדרגיים, לרמות צריכה חיוביות של אנשים יש תמונת מראה של צריכה שלילית. עם זאת, ישנם גם טובין מדרגיים מסוג אחר, כמו למשל מדליות אולימפיות, שהן טובין חדשים שנוצרו יש מאין; מוצרים כאלה לא יגרמו להשפעות שליליות, במיוחד אם גם המקום האחרון באולימפיאדה נחשב יוקרתי מספיק כדי להביא תועלת חיובית למתחרה.
דוגמאות לטובין מדרגיים
דוגמה טובה נוספת היא ציורים של אמנים שהלכו לעולמם, שערכם נקבע פחות לפי מידת האסתטיות שלהם, ויותר לפי נדירותם. בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה, מחיריהם של ציורים שכאלה עלו בשיעור שנתי של כמעט 10% יותר מאשר מדד עלות-המחייה האמריקני. ייצוג תרבותי לכך קיים בשיר "סיפורו של או.ג'יי", בו מציין הראפר ג'יי-זי את נסיקת הערך המהירה של יצירות אמנות אותן קנה.
חינוך כטובין מדרגיים
בעשורים האחרונים מתקיים בעולם ובישראל דיון כולל על החינוך כטובין מדרגיים, בין היתר דרך המימד המשפטי והתאורטי של החינוך. תמי הראל בן שחר, מן החוקרות הבולטות בתחום, דנה ביחסיותו של החינוך באופן הבאː"למשל, אם שני מועמדים מתחרים על עבודה מסוימת, המועמד החלש יעדיף שיהיו באמתחתו פחות הישגים חינוכיים, ובלבד שהישגיו לא יהיו נחותים מאלה של יריבו. הישגים גבוהים יותר באופן מוחלט לא יועילו למועמד אם למתחרה יש הישגים גבוהים עוד יותר. באשר למספיקנות, בחלק מן המקרים של טובין מדרגיים החיסרון הנגרם לאדם כתוצאה מאי־השוויון (במיוחד כאשר אי־השוויון גדול) הוא חמור עד כדי כך שיש באי־השוויון כשלעצמו, ללא קשר לכמות המוחלטת של המשאב, כדי להוריד את האדם אל מתחת לרף המספיקנות. כך, למשל, ייתכן שלגבי בית־עסק מסוים עצם העובדה שלמתחרה יש מוניטין טוב בהרבה משלו די בה לגרום לו לפשיטת־רגל, גם אם המוניטין שלו עצמו אינו פגום כלל וכלל."בן שחר ממשיכה ומסבירה כיצד יחסיותו המובהקת של החינוך יכולה לשמש הצדקה להשוואה כלפי מטה בחינוךː"חינוך הוא טובין מדרגי. ערכו האינסטרומנטלי של חינוך כאמצעי להשגת דברים אחרים בחיים — כגון גישה להשכלה גבוהה, לתעסוקה רווחית ולמעמד חברתי — נקבע במידה רבה באופן יחסי. כאשר צעירה מתחרה על מקום עבודה, ערכו של החינוך שרכשה אינו נמדד רק באופן אובייקטיבי, אלא גם באופן יחסי לזה של המועמדות האחרות. כאשר למתחרה יש חינוך 'טוב יותר,' ערך החינוך של המועמדת יורד. בחברה שבה רוב האנשים רכשו חינוך יסודי בלבד, לאדם עם תעודת־בגרות תהיה גישה לכל עמדות הכוח בחברה. מאידך גיסא, כאשר לרבים מהצעירים יש השכלה אוניברסיטאית, תעודת־הבגרות שווה הרבה פחות, ואינה מקנה הזדמנויות רבות למי שמחזיק בה. במובן זה, 'חינוך טוב' הוא מושג יחסי באופן מובהק בשל העובדה שערכם של טובין מדרגיים נקבע באופן יחסי, יתרון של אדם אחד ביחס לטובין מדרגיים מוביל לפגיעה בלתי־נמנעת במצבו של האחר. כאשר תלמיד אחד רוכש חינוך טוב מזה שרכש חברו, ניתן לראותו כמי שעקף את חברו בתור, וחינוכו של האחרון שווה כעת פחות. בהתאמה, כאשר מונעים מתלמיד רכישת יתרון, משפרים את מצבו היחסי של חברו. מכאן שההתנגדות הפילוסופית להשוואה כלפי מטה אינה חלה על טובין מדרגיים: בטובין מדרגיים מניעת יתרון לעולם תשפר את מצבו של החלש, שכן מצבו היחסי ישתפר, גם אם הכמות המוחלטת של הטובין לא תגדל. מכיוון שבטובין מדרגיים מה שחשוב הוא מצבו היחסי של הפרט, ולא מצבו המוחלט, מניעת יתרון מהחזק תהא תמיד טובה לחלש."
הטענה של "חינוך כטובין מדרגיים" עמדה בבסיס עתירה לביטול תשלומי הורים עבור תגבור והעשרה לילדיהם, בדרישה ל"השוואה כלפי מטה". השופט יצחק עמית שלל בפסק דינו טענה זו, והסביר כי היא לא מתאימה לעידן הגלובלי של המאה ה-21:
אבראהים ג'באר
אבראהים אולאלקאן ג'באר (באנגלית: Ibraheem Olalekan Jabaar; נולד ב-24 באוקטובר 2002 בניגריה) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מכבי פתח תקווה מליגת העל.
קריירת מועדונים
ג'באר החל לשחק כדורגל במועדונים איג'בו יונייטד ואוליסה מניגריה. ב-9 בפברואר 2021 חתם בסטלנבוש מליגת העל הדרום-אפריקאית.
ב-29 ביוני 2023 חתם במכבי פתח תקווה
קריירה בינלאומית
ג'באר היה חלק מסגל נבחרת ניגריה עד גיל 17, ושיחק איתה בגביע העולם עד גיל 17 בשנת 2019.
ירדנה שלומי
ירדנה שלומי-איתן (נולדה ב-2 בינואר 1951) היא זמרת עבר ישראלית.
ביוגרפיה
ירדנה שלומי נולדה בירושלים לשלום שלומי (סלאמה), שהיה מפקד תנועת הנוער בית"ר בעיר תוניס ועלה ארצה ללחום בשורות מחתרת האצ"ל ובהמשך בצה"ל, ולאסתר שעלתה מצ'ילה ללחום בשורות הלח"י. גדלה בשכונת בית הכרם שבירושלים, התחנכה בבית הספר העממי "בית הכרם" וב"יפה נוף". קיבלה חינוך מוזיקלי, ומנגנת בפסנתר, אקורדיון וגיטרה. סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר על שם "מיי בויאר"", בשנת 1969.
את דרכה המוזיקלית בשירה החלה בגיל תשע, כסולנית במקהלות הילדים והנוער של קול ישראל וב"חבורת זמר-רן", בניצוחו של צבי בן-פורת. במסגרתן היא השתתפה במופעים פומביים וממלכתיים ברחבי הארץ.
בשנת 1968 השתתפה ב"פסטיבל כישרונות נוער בבירה", שם זכתה במקום הראשון כשביצעה את השיר "הכותל", איתו גם הופיעה ב"ערבי הראיונות" של דן בן אמוץ ויעקב בן-הרצל. שירי הפסטיבל נכללו בתקליט שהופק על ידי חברת התקליטים ישראפון. באותה השנה גם יצא תקליט בשם "מצעד הפזמון", במסגרתו נכלל השיר "הייתי נער" אותו ביצעה. בתקליט זה נכללו שירים בביצועם של זמרים מוכרים כיהורם גאון, ליאור ייני, אילי גורליצקי, ורן אלירן. השיר גם נכלל בתקליט בשם "גבעת התחמושת".
בשנת 1968 גם התבקשה על ידי חברת התקליטים A.Z.R Disco של "האחים אזולאי", להקליט אלבום סולו "משירי חיל הים" ובו ביצועיה הקוליים לשירים "מה אברך", "מרקו", "אני ואתה", "המלח שלי", "חורשת האקליפטוס", "אל הילדות".
עם נישואיה בשנת 1969 לאיש הרדיו יצחק איתן, שינתה את שמה לירדנה איתן. תחת שמה זה השתתפה כסולנית בשנת 1970, עם "חבורת זמר-רן" בניצוח צבי בן-פורת והמספרת מרגלית בנאי, בתקליט "שירו שיר ילדים!" ("סיפורי לילה טוב מס' 16"). בהמשך השתתפה כסולנית עם אברהם פררה בתקליט שירי ילדים "50 שירים ועוד שיר", עם "חבורת זמר-רן" בניצוחו של צבי בן-פורת, שהוצא על ידי חברת התקליטים "סטריאו גלטון".
שלומי-איתן הופיעה כזמרת גם בתוכניות טלוויזיה של "הערוץ הראשון". בשנת 1975 השתתפה בתקליט מתוכנית הטלוויזיה "שלום לבוא שבת", בשיר "יודוך רעיוני" של צבי בן-פורת, לצד זמרים כאברהם פררה, שולה חן, רוחמה רז, עודד בן-חור ואירית דותן, בניהול מוזיקלי של צבי בן-פורת. התקליט יצא בהוצאת "הד ארצי".
בשנת 1975 סיימה ירדנה את הכשרתה במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, ועסקה בהוראת אומנויות ובניהול. היא גם אומנית באמייל.
באוקטובר 2018 שובץ השיר "חורשת האקליפטוס" שבביצועה, באוסף "שיר עד", של העמותה למורשת הזמר העברי ב-YouTube. בינואר 2019 שובץ השיר "מה אברך" שבביצועה, באוסף של הפזמונאית והמשוררת רחל שפירא, ב-YouTube. השיר "יודוך רעיוני" שבביצועה, אף הועלה לאתר האינטרנט של "הספרייה הלאומית".
ירדנה שלומי מתגוררת במבשרת ציון, נשואה ליצחק איתן, אם לשלושה בנים וסבתא לנכדים.
תרזה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות
תרזה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות (באיטלקית: Teresa Cristina di Borbone-Due Sicilie; 14 במרץ 1822 – 28 בספטמבר 1889), הייתה בתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ואשתו של פדרו השני, קיסר ברזיל.
ביוגרפיה
תרזה כריסטינה נולדה ב-14 במרץ 1822 בנאפולי, לפרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה. בשנת 1830 מת אביה פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ואחיה פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו. בשנת 1839 התחתנה אמה עם קצין צעיר, ובעקבות כך הזניחה לחלוטין את ילדיה הצעירים, ובכללם תרזה כריסטינה.
ב-30 במאי 1843 התחתנה תרזה כריסטינה על ידי שליח בנאפולי עם פדרו השני, קיסר ברזיל, ולאחר מכן יצאה למסע לברזיל, שם התקיים טקס הנישואין הרשמי ב-4 בספטמבר אותה שנה. השניים התאהבו זה בזו, ועד מהרה נולדו להם 4 ילדים. אולם, בשנת 1856 החל פדרו לקיים רומן עם לואיסה דה בארוש, רוזנת באראל, ובעקבות כך הדרדרו היחסים ביניהם, ובנוסף, תרזה כריסטינה החלה לשנוא את הרוזנת באראל.
ב-15 בנובמבר 1889 בוטלה המונרכיה בברזיל, והוקמה הרפובליקה הברזילאית הראשונה, ותרזה כריסטינה ומשפחתה יצאו לגלות בפורטוגל. ב-7 בדצמבר הם עגנו בליסבון, משם המשיכו לפורטו, בעוד בתה איזבל, הנסיכה הקיסרית של ברזיל ומשפחתה יצאו לטיול בספרד. ב-24 בדצמבר הגיעה אליהם הידיעה על הרחקתם לצמיתות מברזיל, וב-28 בדצמבר מתה תרזה כריסטינה מדום לב.
משפחתה
ב-30 במאי 1843 התחתנה תרזה כריסטינה עם פדרו השני, קיסר ברזיל, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
ועדת הבדיקה הממשלתית לנושא רכש הצוללות וכלי השיט
ועדת הבדיקה הממשלתית לנושא רכש הצוללות וכלי השיט היא ועדה שהוקמה ב-22 בנובמבר 2020 על ידי שר הביטחון וראש הממשלה החלופי בני גנץ. חודש לאחר הקמתה, בטרם החלה בעבודתה, התפטרו חבריה מתפקידם, עקב המגבלות שהטיל היועץ המשפטי לממשלה על עבודתה.
בתחילה נבחר השופט בדימוס אמנון סטרשנוב לעמוד בראש הוועדה. לאחר שהתפטר יחד עם שאר חברי הוועדה, הוצע התפקיד למבקר המדינה לשעבר יוסף שפירא. תחילה הסכים, אך בהמשך חזר בו מהסכמתו.
רקע
בעקבות ממצאי החקירה הודיעה פרקליטות המדינה, ב-5 בדצמבר 2019, על כוונתה להעמיד לדין, בכפוף לשימוע, את מיקי גנור, אליעזר מרום, דוד שרן, אליעזר זנדברג, דוד שמרון, רמי טייב ויצחק ליבר. בפברואר 2020 הודיעה הפרקליטות על כוונתה להעמיד לדין, בכפוף לשימוע, גם את אבריאל בר יוסף ושי ברוש.
ועדת הבדיקה הממשלתית
עם הקמתה הוסמכה הוועדה לזמן לעדות את כל מי שתחפוץ, אולם בהיותה ועדת בדיקה ממשלתית שהוקמה על ידי שר הביטחון, רק עובדי משרד הביטחון וחיילי צה"ל חייבים להופיע בפניה, ואילו מוזמנים אחרים, בהם עובדי משרד הביטחון לשעבר וחיילי צה"ל בדימוס, אינם חייבים להיענות להזמנה.
בכתב המינוי התבקשה הוועדה לחקור, בין היתר, את הנושאים הבאים: הפרוצדורה בהליכי הרכש של מערכת הביטחון בנוגע לספינות סער 6 והצוללות, ממשקי העבודה משרד הביטחון והגורמים שמחוצה לו, תחומי האחריות של צה"ל בהליכי הרכש ומעמדם של המתווכים בעסקאות הרכש.
חברי הוועדה
לראש הוועדה מונה שופט בית המשפט המחוזי בדימוס אמנון סטרשנוב. לצידו מונו לחברים בוועדה אלוף (מיל') אברהם בן-שושן, לשעבר מפקד חיל הים ויעל גריל, לשעבר מנהלת הרכש במשרד ראש הממשלה. לוועדה הוקצבו ארבעה חודשים להגשת דו"ח סופי. לאחר שנטען שבמינוי של גריל יש ניגוד עניינים, עקב תפקידה במינהל הרכש במשרד הביטחון בשנים 2012–2014, השנים שבמהלכן התנהלו הדיונים על רכישת כלי השיט, היא התפטרה מהוועדה. במקומה מונתה ישראלה פרידמן, אף היא עובדת לשעבר במינהל הרכש במשרד הביטחון.
כיוון שהוועדה הוקמה במקביל להליכים הפליליים המתנהלים נגד מעורבים בהליכי הרכש, היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, הודיע כי הוא יעביר את הנחייתו המשפטית לגבי עבודת הוועדה ושדות פעילותה. ב-22 בדצמבר 2020 התפטרו חברי הוועדה, עקב המגבלות שהטיל היועץ המשפטי לממשלה על עבודתה, בהן: הוועדה לא תעסוק בכלי השיט אלא רק בצוללות, וצמצום משמעותי של שמיעת העדים.
בינואר 2021 הוצע למבקר המדינה לשעבר יוסף שפירא לעמוד בראש ועדת הבדיקה. תחילה הסכים, אך כעבור שבוע חזר בו מהסכמתו.
ועדת החקירה הממלכתית
לפי החלטת הממשלה, ב-20 בפברואר 2022 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית לעניין רכש הצוללות וכלי השיט. בראש הוועדה עומד נשיא בית המשפט העליון בדימוס, פרופ' אשר גרוניס, וחבריה הם שופט בית המשפט העליון בדימוס צבי זילברטל; נגידת בנק ישראל לשעבר, פרופ' קרנית פלוג; מפקד חיל הים לשעבר, האלוף (במיל') אברהם בן שושן; וראש להק הציוד בחיל האוויר לשעבר, תא"ל (במיל') פרופ' יעקב בורטמן.
Savage
Savage (בעברית: פראית) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית מייגן די סטליון. השיר יצא לאור ב-7 באפריל 2020, כסינגל הרביעי מתוך המיני-אלבום השלישי שלה, Suga, על ידי חברת התקליטים 300 אנטרטיינמנט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מייגן די סטליון, ג'יי וייט דיד איט, בובי סשן והולחן על ידי ג'יי וייט דיד איט. השיר הוא בסגנון ההיפ הופ אשר מאפיין שירים נוספים מתוך האלבום בו הוא נכלל. במקור, יצא השיר כרצועה השנייה מתוך המיני-אלבום Suga, אך בהמשך הוחלט להוציא אותו כסינגל הרביעי מתוכו. לבסוף, נשלח השיר לרדיו השירים העכשוויים שבארצות הברית.
עם יציאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בדומה לשאר שירי האלבום. כמו כן, נכון לאפריל 2020, צבר השיר למעלה מ-45 מיליון השמעות בספוטיפיי.
וידאו קליפ
טרם פורסם הווידאו קליפ המלא של השיר. ב-7 באפריל 2020 העלתה מייגן די סטליון לערוץ היוטיוב שלה את האודיו הרשמי של השיר אשר מציג בתוכו את ריקוד הטיקטוק של השיר ואף את מילותיו של השיר.
רמיקס
ב-29 באפריל 2020, הוציאה די סטליון את הרמיקס הרשמי של השיר, בו משתתפת הזמרת-יוצרת האמריקאית ביונסה. כל ההכנסות מהשיר נתרמו ליוסטון, בעקבות כל ההשפעות של מגפת הקורונה.
ביקורות
פיצ'פורק העניק לרמיקס את תואר "השיר החדש הטוב ביותר" וקבע כי "ביונסה משדרגת את המקור משיר טוב לשיר רב-ממדי". ב-Consequence of Sound נכתב כי "המאמצים של די סטליון בשיר חלקלקים וחוצפניים כמו תמיד ולכן עדיף להתמקד ברמיקס החדש. הוותיקים מבין מעריציה של ביונסה המכונים "Beyhive", יודעים שהמלכה בי נמצאת מאחורי סורג ובריח וזאת עוד כאשר שיתפה פעולה באלבום Everything Is Love, שיצא ביחד עם ג'יי זי. שיר כמו "Savage" הוא המגרש הביתי שלה וזאת תוך שהיא מצליחה למצות את עצמה עד הסוף".
ג'ל גולדפיין מ-Paper אמר על השיר כי הוא מהווה "תזכורת מושלמת לכך שביונסה היא ראפרית מחוננת, בין אם משתלטת או מגבה את מייגן די סטליון עם 'אוקיי אוקיי' קטנים וסקסיים, וכדומה. בריטני ספנוס מרולינג סטון כתבה "שזה מרגיש כאילו הדואט בין די סטליון לביונסה היה משהו הכרחי שהיה צריך לקרות מתישהו".