cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חאלט אפנדי
בשירותו של מהמוט השני
ב-28 ביוני 1810 הגיע לבגדאד בשליחות מטעם הסולטאן על מנת לדרוש מהמושל (ואלי) החצי-עצמאי של העיר, קוצ'וק סולימאן פאשה, לשלם לשער העליון את המסים הדרושים ולשלוח את מכסת החיילים בהתאם להתחייבויות. משסירב הוואלי, יצא חאלט אפנדי למוסול ויחד עם מושלי מוסול ובאבאן הכין אמצעי ענישה נגד המרדן הבגדאדי. בסופו של דבר, יש אומרים גם בשיתוף הפעולה של איש העסקים היהודי יחזקאל גבאי מבגדאד, אנשי חאלט אפנדי מצאו את מקום המסתור של קוצ'וק סולימאן ורצחו אותו. חאלט מינה בראש המנהל בבגדאד את עבד אללה אע'א. חאלט אפנדי פרש את חסותו על יחזקאל גבאי והביא אותו לחצר הסולטאן, שבה עלה איש העסקים היהודי למעמד חשוב.
כך למשל מינה על כס נסיכות מולדובה את סקרלט קאלימאקי ואת חביבו הצעיר מיכאיל סוצו (סוצוס) ועל כס נסיכות וואלכיה את יואן גאורגה קאראג'ה. חאלט גם פרש חסותו על כמה משפחות יווניות מפנר. בשנת 1819 חאלט אפנדי את קבע תקנון ה"טטרכיה" שהגביל את התחרות התוך יוונית לתפקידים בכירים באימפריה לארבע משפחות מקרב הפנריוטים : בני המשפחות קלימאקי, מורוזיס ובני בתיהם של אלקו סוצו ומיכאליס סוצו, שנחשבו בעיניו נאמנות יותר לאימפריה. לאחר מכן התעוררו בעיות כשהסתבר שלפחות שלוש מהמשפחות המוזכרות התחברו לחוגים הלאומיים היוונים של ה"פיליקי אטריה. בנוסף לאורך השנים ניסה לתמרן בקרב חוגי היניצ'רים ששמרו על עוצמה גדולה אחרי שהדיחו את סלים השלישי.
המשבר היווני
בשנת 1819 העלה את תשומת לבו של הסולטאן מחמוד השני לגבי התעצמות כוחו של עלי פאשה טפלנה בבלקן. אמנם הצעותיו לא תאמו את הרפורמה של הסולטאן שהתכוון, בעקבות אחיו סלים השלישי, לחסל את חיל היניצ'רים. כששיגר מחמוד השני כוחות נגד עלי פאשה, קרה מה שניבא ג'ניב אפנדי, יריבו של חאלט: המאבק של השלטון העות'מאני נגד עלי פאשה נוצל על ידי התקוממויות יווניות במוראה ובמקומות אחרים ברחבי האימפריה ובגבולותיה. מאורעות אלה הובילו בסופו של דבר לתחייה המדינית היוונית בשנת 1821. חאלט אפנדי, שלא האמין בחלום הלאומי של היוונים, גילה בהמשך אכזריות רבה ביחס כלפיהם והשתתף בהוצאתם להורג בפומבי באיסטנבול של עשרה בני הערובה מקרב הנכבדים היוונים של האי כיוס, למען יראו וייראו. מייחסים לחאלט אפנדי גם את הכנת תיק הבגידה של הפטריארך היווני הקשיש גריגוריוס החמישי, שהוצא להורג בחג הפסחא יחד עם עוד שלושה בישופים יוונים, באשמת שווא שסייע כביכול לנסיך היווני דמטריוס מורוזי ולמשפחתו להימלט. בעקבות מעשים אכזריים אלה שפורשו כהתגרות בנוצרים, ניתקה רוסיה את יחסיה הדיפלומטיים עם השער הנשגב. בנוסף היה חאלט אפנדי מעורב בהוצאת דיבתו של המפקד (סראסקר) המוצלח חורשיט אהמט פאשא, שניצח את עלי פשה טפלנה, ושאותו האשימו כי גנב את רכושו של הפאשה המובס. חורשיד מת תוך זמן קצר בלאריסה ממחלת מעיים חריפה. נפוצו שמועות כי איבד את עצמו לדעת באמצעות רעל.
הנפילה
אחרי שגם חאלט עצמו נחשב בעיני היניצ'רים והסולטאן לאחראי לכל הצרות ובראש ובראשונה לתסבוכות ביוון, הווזיר הגדול סאלח פאשה והשייח אל אסלאם שהיו מינויים של חאלט אפנדי, סולקו בנובמבר 1822 מתפקידיהם. חאלט עצמו הוגלה למנזר המוולווי בקוניה. כעבור ימים אחדים הוציא לו הסולטאן גזר דין מוות. אע'א של יניצ'רים בשם אריף הגיע למנזר כדי לבצע את גזר הדין. ניתנו לחאלט אפנדי כמה רגעים שיוכל להתפלל אולם הוא ניסה להתנגד בעזרת אקדח שהיה ברשותו. אחרי מאבק, חנק אותו האע'א באמצעות חגורה וערף את ראשו. הראש הערוף הוצג לראווה על מגש של כסף באיסטנבול ב-4 בדצמבר 1822 עם כתובת מלווה שהוקיעה את מעשיו הבוגדניים כביכול. המסמכים שלו ונכסיו הופקעו.
חאלט אפנדי נחשב לפטריוט עות'מאני ולמוסלמי אדוק, עד כדי קנאות. איש אמיץ וערמומי שניהל את ענייני האימפריה ביד רמה וניסה להטיל מורא על הרוסים, כפה הסכם על פרס, והיה פעיל במו"ם עם השליח הבריטי סטרנגפורד, יחד עם ידידו אסמעיל, ששימש שגריר בלונדון. אדם בעל כישורים רבים כאיש מנהל ודיפלומט, כפי שהתבטא ההיסטוריון ראפנל, "לולא קנאותו המטורפת, היה יכול להיחשב לאדם גדול".
חאלט סאיט אפנדי נקבר במאוזולאום שנבנה על יד זה של שייח גאליב. האתר נבנה מיוזמתו במוולוויחאנסי בשכונת גאלאטה והפך מאוחר יותר למוזיאון לספרות ה"דיוואן" העות'מאנית קלאסית באיסטנבול. חאלט אפנדי הקים במקום בית תפילה "מוואקיטחאנה" ובקומתו השנייה - ספרייה הנושאת כעת את שמו.
שירים
חאלט אפנדי נודע גם כמשורר, מחבר שירים מסוג "דיוואן" Zînetü'l-Mecâlis שפורסמו בשנת 1842: Halet efendi Divani
לקריאה נוספת
E. Kuran -Ḥālet Efendi,Encyclopaedia of Islam, Second Edition Edited by: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2013. Reference. 31 August 2013 על שיריו.
קישורים חיצוניים
Murat Kutlu İki mezarlı devlet adamı Star Pazar 1-6-2013 Th.Prousis British Embassy Reports on the Greek Uprising in 1821-1822 :War of Independence or War of religion 2011 Christine Philiou Breaking the Tetrarchia and Saving the Kaymakam - to be an ambitious Ottoman Christian in 1821 בכנס The Ottoman Empire and the Rise of Balkan Nationalisms, 1789-1832 Rhetymno, University of Crete 13-14.12.2003
תיאטרון זירה
תיאטרון זירה היה תיאטרון שוליים שנוסד על ידי מיכאל (מיקו) אלמז ופעל בתל אביב בשנים 1949–1959.
היסטוריה
לאחר שחזר מלימודי תיאטרון בניו יורק והושפע מתיאטראות שולים, הקים אלמז בשנת 1949 תיאטרון קטן עם מספר שחקנים מצומצם, שהעלה הצגות מקוריות, נסיוניות ואוונגרדיות. ההצגות הראשונות פעלו כאשר הצופים ישבו סביב הבמה כבזירה ומכאן היה שם התיאטרון. רק לאחר זמן מה עברו להצגות חזיתיות. התיאטרון פעל באולם קטן ברחוב ריינס 6.
אלמז תרגם וביים את רוב המחזות, בהם:
בין שחקני התיאטרון היו יהודה פוקס, טלילה בן זכאי, מיה זיו, עדנה שביט, אליהו לוי, אליעזר יונג, עמוס אריכא, אלישבע מיכאלי, שלומית קפלנסקי, רות גלר ועוד.
הקהל הישראלי לא היה בשל למחזות אלה, והתיאטרון נקלע לקשיים כלכליים. אלמז ביקש מאברהם דשא (פשנל), שהיה עד אז נהג מונית שהסיע שחקנים להצגות, לעזור לו בניהול התיאטרון. זה היה ניסיונו הראשון של פשנל בעולם הבידור. פשנל החליט שכדי לשפר את מצבו של התיאטרון יש להעלות הצגות "קלילות" יותר. בין הצגות אלה יש לציין:
בשנת 1958 התמנה ג'ורג' ואל כמנהל האדמיניסטרטיבי של התיאטרון ושימש בתפקיד עד סגירתו. למרות כל זאת נאלץ התיאטרון לסגור את שעריו ב-1959. לתיאטרון זירה מקום חשוב בתולדות התיאטרון בישראל. הוא היה הראשון שהעלה מחזות אוונגרדיים וניסיוניים שהתיאטראות הממוסדים סירבו להעלותם.
ח'רבת סעסע
ח'רבת סעסע (בערבית: خربة سعْسع) היה כפר ערבי, ששכן בקצה הדרומי של הגליל התחתון המערבי, מדרום לשפרעם. במהלך מלחמת העצמאות נכבש הכפר, התרוקן מתושביו ונהרס.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה חווה חקלאית שהייתה מיושבת ברציפות החל מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל. בחפירות ובסקרים שנערכו במקום התגלו שרידי מבנים מהתקופות הפרסית, ההלניסטית, הרומית והביזנטית, מחצבות מהתקופה ההלניסטית, מערת קבורה מהתקופה הרומית, מדרגות עיבוד מהתקופה הביזנטית וחרסים מהתקופות האסלאמית המאוחרת והעות'מאנית. בשנים 2013–2014 נערכו מספר חפירות בדיקה והצלה, בעקבות סלילת המשך כביש 6 צפונה וסלילת מפגשו עם כביש 70, בהם התגלו שרידי בנייה מהתקופה ההלניסטית, שרידי מבנה ובית יוצר משלהי התקופה הרומית בארץ ישראל ומדרגות עיבוד שנבנו בהתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
בתקופה העותמאנית
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר עם 6 בתים בסנג'ק שכם. תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, עיזים ועל כוורת דבורים לייצור דבש. תושבי הכפר היו אריסים שעיבדו את הקרקע באזור עבור בעלי האדמות משפרעם.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1870.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד האוכלוסין של 1931, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, נחשב הכפר חלק משפרעם. בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 130 מוסלמים.
לכפר היה יחסי שכנות טובה עם היישובים היהודים שהוקמו בסביבתו, והיו אף נערכים ביקורים הדדיים בין התושבים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה היהודית. ב-16 באפריל 1948, במהלך קרבות רמת יוחנן הכפר נכבש בידי חטיבת כרמלי ותושביו נמלטו לשפרעם. לאחר כיבושו הרסו כוחות צה"ל את מבני הכפר פרט למבנה בית המוכתר.
מיט'ה
מיט'ה (בקצ'ואה: Mit'a) היה שירות ציבורי חובה בחברה של אימפריית האינקה, למעשה סוג של תשלום מס לממשלת האינקה בצורת עבודה, כלומר קורווה. השירות תחת המיט'ה כלל סלילת דרכים ברשת הדרכים הענפה, ובניית גשרים, טרסות חקלאיות וביצורים ברחבי האימפריה. המיט'ה כללה גם את שירות החובה בצבא האינקה. כל האזרחים שהיו יכולים לעבוד נדרשו לעשות זאת במשך מספר קבוע של ימים בשנה (המשמעות הבסיסית של המילה מיט'ה היא תור רגיל או עונה). העושר של אימפריית האינקה פירושו שמשפחה נזקקה לרוב רק ל-65 ימים כדי לעסוק בחקלאות; שאר ימות השנה הוקדשו כולם למיט'ה.
מושג קרוב, ה, חובה אזורית שעדיין בשימוש בקהילות הקצ'ואה כיום וידועה בשם faena בספרדית. היא מיושמת בעיקר בכפרים בקנה מידה קטן. המינקה אומצה במהלך שנות ה-60 בפרויקטים פדרליים רחבי היקף בפרו.
השיטה
כל הזכרים החל מגיל חמש עשרה נדרשו להשתתף במיט'ה ולעשות עבודות ציבוריות. החובה להשתתף במיט'ה הייתה עד גיל חמישים. עם זאת, חוקי האינקה היו גמישים לגבי משך הזמן של המיט'ה. משגיחים היו אחראים לוודא שלאדם לאחר מילוי חובתו במיט'ה עדיין יהיה מספיק זמן לטפל באדמתו ובמשפחתו. במסגרת המיט'ה הצבאי נלקחו גברים מה שלהם לשרת בצבא המדינה.
בניית גשרים ואורויות הייתה באחריותן של הקבוצות האתניות המקומיות, שחילקו את העבודה לפי שיטת המיט'ה, כאשר האוכלוסייה מחולקת לאנן (hanan), אורין (urin), איצ'וק (ichuq) ואלוואקה (allawqa) (עליון ותחתון, שמאל וימין). בתקופת מלכות המשנה של פרו נשמרה השיטה לחלוקת חובות עבודה בין הקבוצות האתניות, שאפשרה את המשך תחזוקת העבודות הציבוריות הללו. כל העבודה בעולם האנדים בוצעה כשירות מחזורי, בין אם לצורך תחזוקת מבני הטמפו, הדרכים, הגשרים, עיבוד שדות, דיג, כרייה, או לצורך שמירה על המחסנים או מטלות אחרות מסוג זה. בעלי המלאכה נהנו ממעמד מיוחד במדינת האינקה. הם אמנם עבדו עבור המדינה, אבל היו פטורים מהשתתפות במיט'ה החקלאי או הצבאי.
בנייה עצומה של דרכים ומבנים התאפשרה רק על ידי שימוש במיט'ה. כל האנשים עבדו עבור הממשלה במשך תקופה מסוימת. עבודה זו נעשתה בחינם עבור שלטון האינקה. בתקופת האינקה, גברים נדרשו לעבוד 65 ימים על אדמתם כדי לספק מזון למשפחתם. כשהגיע תורו של מישהו, הוא הצטרף לעבודות השונות שדרשו שימוש במיט'ה. סוג קהילתי של אספקה וצרכים אלמנטריים הוקם על מנת לטפל במשפחות של הגברים שנעדרו כשהגיע תורם לעבוד תחת המיט'ה. אנשים עבדו בסלילת דרכים, בבניית בתים לקיסר ולאצולה, בבניית מונומנטים וגשרים, בעיבוד שדות חקלאיים השייכים לכוהני הדת ולקיסר, ובכרייה במכרות.
המיט'ה החקלאי
בתקופת האינקה אנשים היו תלויים בעיקר בעיבוד אדמתם. כל שדות האימפריה חולקו לארבע קטגוריות: השדות השייכים למקדש, לקיסר, לאצולה ושדות בבעלות פרטית. בתחילת תקופת החריש התחילו התושבים לעבד קודם כל את השדות של האלמנות, של החולים ושל נשות החיילים בהנחיית משגיחי הכפר. לאחר מכן, הם עיבדו את השדות הפרטיים שלהם. לאחר מכן, הם עיבדו את השדות של המקדשים, אחר כך את השדות של הקוראקה, ולבסוף הם התחילו לעבד את שדות הקיסר. בזמן שהם עיבדו את השדות של הקיסר, הם בדרך כלל לבשו את בגדיהם הטובים ביותר וגברים ונשים שרו שירי שבח לאינקה.
השלטון הספרדי
תחת הממשלה הקולוניאלית הספרדית קיבל מושג המיט'ה משמעות אחרת. הוא הורחב ויצר את מערכת האנקומיינדה. תחת המשנה למלך פרנסיסקו דה טולדו, נדרשו הקהילות לספק שביעית מכוח העבודה הגברי שלהן בכל זמן נתון לעבודות ציבוריות, מכרות וחקלאות. המערכת הפכה לנטל בלתי נסבל על קהילות האינקה והתעללויות היו נפוצות. תלונות ומרידות התרחשו וחוקים חדשים התקבלו על ידי פליפה השלישי, מלך ספרד, אך הייתה להם השפעה מוגבלת בלבד. המיט'ה של האינקה והמיט'ה הספרדית שירתו מטרות שונות. המיט'ה של האינקה סיפקה שירותים ציבוריים, כגון תחזוקה של רשתות דרכים ומערכות השקיה וגידולים מתוחכמות שדרשו תיאום עבודה בין-קהילתי. רוב נתיני האינקה ביצעו את חובות המיט'ה שלהם בקהילות מגוריהם או בסמוך להם, לעיתים קרובות בחקלאות; השירות במכרות היה נדיר ביותר. לעומת זאת, המיט'ה הספרדית פעלה עבור אינטרסים פרטיים של כרייה ועבור המלך הספרדי, שהשתמש בהכנסות ממסים מהפקת כסף בעיקר כדי לממן מלחמות באירופה.
העבודה במכרות
הכובשים הספרדים השתמשו באותה מערכת עבודה כדי לספק את כוח העבודה הדרושים להם למכרות הכסף, שהיה הבסיס לכלכלתם בתקופה הקולוניאלית. בהנהגתו של המשנה למלך פרנסיסקו דה טולדו, שנשלח לפרו ב-1569, התרחבה מאוד שיטת המיט'ה כאשר טולדו ביקש להגדיל את תפוקת הכסף ממכרה הכסף של פוטוסי.
הקונקיסטאדורים השתמשו במושג המיט'ה כדי להתאים לצרכים שלהם. המיט'ה נחשבת לגרסה העתיקה והמקורית של שירות ממלכתי חובה. למערכת המיט'ה הספרדית היו השפעות חמורות על אוכלוסיית הילידים, שהייתה של פועלים כשירים בזמן שהקהילות שלהם חוו קריסה דמוגרפית ממגיפות של מחלות שהגיעו מאירופה. זה גם הביא לכך שהילידים נמלטו מקהילותיהם כדי להתחמק מהמיט'ה. עם פחות עובדים שיכולים לעבוד בשדות, הייצור החקלאי ירד, וכתוצאה מכך היה רעב המוני ותת תזונה עבור קהילות ילידים רבות באזור. מחקר משנת 2021 ב-Journal of Economic History מצא שמערכת המיטה בפרו גרמה להכחדה של אוכלוסיית הילידים הגברים.
השפעות נמשכות
המחוזות שבהן פעלה המיט'ה הספרדית השיגו באופן היסטורי רמות חינוך נמוכות יותר, וכיום הם נותרו פחות משולבים ברשתות הכבישים. מחוזות המיט'ה לשעבר סובלים מביצועים כלכליים נמוכים יותר, צריכה נמוכה יותר של משקי בית ועלייה איטית בשיעורי הצמיחה. בספרם "מדוע אומות נכשלות: מקורות הכוח, השגשוג והעוני" השוו דרון אג'מולו וג'יימס רובינזון שתי נפות סמוכות במחוז קוסקו בפרו: קלקה (Provincia de Calca) ואקומאיו (Provincia de Acomayo). התנאים הגאוגרפים וההרכב הדמוגרפי זהים בשתי הנפות, אבל אקומאיו הרבה יותר ענייה ואין בה כבישים. ההסבר של אג'מולו ורובינזון להבדל הוא שאקומאיו הייתה מחויבת למיט'ה של פוטוסי וקלקה לא. נתונים ממסמך מפקד האוכלוסין החקלאי האחרון שלפיהם יש סיכוי גבוה יותר שתושבי מחוזות שבהם הונהג המיט'ה הספרדי יהיו חקלאיים המגדלים עבור עצמם בלבד שאסיינדות, אחוזות כפריות עם כוח עבודה צמוד, נאסרו במחוזות שבהם הונהג המיט'ה כדי למזער את התחרות עמה התמודדה המדינה על כוח העבודה המצומצם שנדרש למיט'ה. לאליטות של האסיינדות היו את הקשרים הפוליטיים הנדרשים לקבלת שירותים ציבוריים כגון כבישים, והן פעלו למען כבישים רבים ככל האפשר. עדויות אמפיריות קושרות בין דרכים לבין השתתפות מוגברת בשוק והכנסה גבוהה יותר של משקי הבית.
העובדה שלחקלאים ממחוזות שבהם הונהג המיט'ה הספרדי אין גישה גדולה יותר לכבישים סלולים אין פירושה שהם אינם רוצים להעביר יבולים לשווקים אזוריים גדולים יותר. לא סביר שחקלאים אלה לא רוצים להשתתף בשוק. לאורך שנות ה-80 ניסה ארגון הגרילה הנתיב הזוהר שפעל בפרו להרחיק את החקלאים מחקלאות מסחרית, כחלק מהאידאולוגיה המאואיסטית שלהם. מאמציהם היו ברובם לא פופולריים ונתקלו בהתנגדות. בשנת 2004 ביצעו תושבי, עיירה בנפה בדרום פרו שבה הונהג מיט'ה, לינץ' בראש העיר שלהם, בין השאר בגלל חוסר יכולתו לקיים הבטחות לסלול את כביש הגישה לעיירה ולבנות שוק מקומי.
יישום ממשלתי בפרו המודרנית
הדוגמה היחידה ליישום מחדש של המיט'ה בסגנון האינקה במדינה מודרנית, כמדיניות ממשלתית פדרלית, התרחשה בפרו במהלך שתי ממשלות של מפלגת "הפעולה העממית" (Acción Popular) תחת הנשיא פרננדו בלאונדה טרי (1963 - 1968 ו-1980 - 1985). תחת ממשלה זו, הושק מוסד ממלכתי בשם "שיתוף פעולה עממי" (Cooperación Popular), בהשראת אסטרטגיית המיט'ה של האינקה. במהלך 10 השנים שפעל מוסד זה, בוצעו יותר פרויקטי תשתית בפרו מאשר ברוב העידן הרפובליקני בן 140 השנים (מ-1821 עד 1963). התוצאות היו מאות קילומטרים של כבישים, אמות מים, עבודות קהילתיות ועירוניות וחלקי תשתית אחרים.
שיתוף פעולה עממי
בכל פרויקט נתון של עבודות ציבוריות בפרו, ההערכה היא שבין 60-70% מהעלות הולכת לרכישת חומרים, וה-30-40% הנותרים הם עלויות עבודה. בהחלת העיקרון של המיט'ה של האינקה, הממשלה היא שרכשה את החומרים, והמוטבים סיפקו את שירותי העבודה ללא משכורת. זה אפשר למדינת פרו לחסוך 30-40% לעבודות ציבוריות בתקופה זו - חיסכון זה הושקע בפרויקטים נוספים של עבודות ציבוריות. המוטבים בתורם תרמו את כוח העבודה הקהילתי שלהם בתמורה לפיתוח מואץ של הקהילות שלהם ולהרחבת התשתיות בפרו.
הוועדה של קוריאה הדרומית
ממשלת הרפובליקה של קוריאה הייתה מודעת לתוצאות המשמעותיות שהושגו בפרו, ושלחה בשנת 1964, ועדה להיפגש עם ממשלת פרו. הוועדה בחנה את המתודולוגיה והארגון של מוסד העבודה הפרואני ואת ההיתכנות להחיל אותו על הרפובליקה של קוריאה. לאחר מספר חודשים בפרו, הוועדה חזרה לדרום קוריאה והוציאה גרסה מודרנית משלה של המיט'ה של האינקה למערכות ייצור קוריאניות, כולל תעשיית הייצור. התוצאות שהתקבלו בקוריאה היו אפילו יותר טובות מאלה שהתקבלו בפרו בשל גישת פיתוח שונה.
סדריק סוארס
סדריק ריקרדו אלבש סוארס (בפורטוגזית: Cédric Ricardo Alves Soares; נולד ב-31 באוגוסט 1991) הוא כדורגלן פורטוגלי המשחק בעמדת המגן הימני בארסנל מהפרמייר ליג, ובנבחרת פורטוגל.
ספורטינג ליסבון
סוארס נולד בסינגן ממדינת באדן-וירטמברג, גרמניה, להורים מהגרים מפורטוגל. כשהיה בן שנתיים, חזרה משפחתו לפורטוגל. כשהיה בן שבע, הצטרף סוארס לקבוצת הילדים של ספורטינג ליסבון. ב-8 במאי 2011, ערך סוארס את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–1 לוויטוריה סטובל.
בעונת הושאל לאקדמיקה עם חברו לקבוצה אדריאן סילבה. סוארס היה שותף לזכייה של הקבוצה בגביע הפורטוגלי.
בקיץ חזר סוארס לספורטינג. ב-15 בדצמבר 2012, הבקיע סוארס את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד נסיונל.
ב-31 במאי 2015, הורחק סוארס בגמר הגביע בדקה ה-14, בו הפסידה ספורטינג.
סאות'המפטון
ב-18 ביוני 2015 חתם סוארס בסאות'המפטון מליגת העל האנגלית לארבע שנים, תמורת כ-6.5 מיליון אירו. ב-30 ביולי, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד ויטסה ארנהם במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. עשרה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בתיקו 2-2 נגד ניוקאסל יונייטד.
ב-18 במרץ 2018 כבש סוארס את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד ויגאן את'לטיק.
ב-26 בינואר 2019 הושאל סוארס לאינטר מילאנו מהסרייה א' האיטלקית, עם אופציה לרכישה תמורת 9.5 מיליון פאונד בתום תקופת ההשאלה. בסיום העונה, חזר לסאות'המפטון.
ארסנל
ב-31 בינואר 2020 הושאל סוארס לארסנל האנגלית, עד לסיום העונה. בהופעת הבכורה שלו מול נוריץ' סיטי ב-1 ביולי נכנס כמחליף בדקה ה-77 וכבש שער כבר לאחר ארבע דקות בניצחון 0–4 של קבוצתו.
ב־24 ביוני 2020 חתם על חוזה קבוע בארסנל.
ב-31 בינואר 2023, הושאל סוארס לפולהאם מהפרמייר ליג, עד לתום העונה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, שיחק סוארס בנבחרות הצעירות של פורטוגל. ב-11 באוקטובר 2014, ערך סוארס את הופעת הבכורה שלו בהנבחרת הבוגרת בהפסד 1–2 ל. סוארס היה שותף לזכייה של הנבחרת ביורו 2016, לראשונה בתולדותיה.
סוארס השתתף עם נבחרת פורטוגל גם במונדיאל 2018 שנערך ברוסיה.
ג'ון רוט
ג'ון ולבורן רוט (באנגלית: John Wellborn Root; 10 בינואר 1850 – 15 בינואר 1891) היה אדריכל אמריקאי שהתמקם בשיקגו עם דניאל ברנהם. הוא היה ממייסדי אסכולת שיקגו. שניים מבנייניו הוגדרו כנקודת ציון היסטורית לאומית; אחרים זכו לציוני דרך בשיקגו ונרשמו במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. בשנת 1958, הוא זכה, לאחר מותו, במדליית הזהב של AIA.
ביוגרפיה
ג'ון ולבורן רוט נולד בשנת 1850 בלומפקין, ג'ורג'יה, בנם של סידני רוט, בן האצולה הדרומית (Planter class), ואשתו, מרי הארווי קלארק. הוא נקרא על שם דודו מצד האם, מרשל ג'ונסון ולבורן. רוט גדל באטלנטה, שם התחנך לראשונה בבית. כשאטלנטה נפלה לידי האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, אביו של רוט שלח אותו ושני נערים נוספים על ספינת קיטור לבריטניה, שם לאביו, סידני, היה עסק לספנות שבסיסו בליברפול, אנגליה. אמו ואחותו נסעו לקוטברט, ג'ורג'יה.
בעודו בליברפול, רוט למד בבית הספר קלייר מאונט. נאמר כי עבודת העיצוב המאוחרת שלו הושפעה מעבודתו החלוצית של אדריכל ליברפול פיטר אליס, שתכנן ובנה את שני הבניינים הראשונים בעולם עם קונסטרוקציית מתכת, קירות מסך זכוכית, Oriel Chambers (1864) ורחוב קוק 16 (1866).
לאחר חזרתו של רוט לארצות הברית, הוא קיבל ב-1869 תואר ראשון מאוניברסיטת ניו יורק. לאחר סיום הלימודים, הוא החל לעבוד כשוליה ללא שכר אצל האדריכל ג'יימס רנויק הבן. מאוחר יותר הוא החל לעבוד בתפקיד עם ג'ון באטלר סנוק בניו יורק. בזמן שעבד עבור סנוק, רוט היה מפקח בנייה בגרנד סנטרל דיפו המקורי, שקדם לתחנת גרנד סנטרל של וורן ו-ווטמור. רוט הושפע מאוד מהאדריכלות של הנרי הובסון ריצ'רדסון.
ב-1871 עבר רוט לשיקגו, שם הועסק כשרטט במשרד אדריכלים. שם פגש את דניאל ברנהם ושנתיים מאוחר יותר ב-1873 הקימו הצעירים את משרד האדריכלים ברנהם ורוט; הם עבדו יחד 18 שנים. במהלך השפל הכלכלי של 1873, רוט הרוויח הכנסה נוספת מעבודות עם חברות אחרות וכנגן עוגב בכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה.
מריסה מאייר (סופרת)
מריסה מאייר (באנגלית: Marissa Meyer; נולדה ב-19 בפברואר 1984) היא סופרת אמריקאית. רומן הביכורים שלה, "סינדר", יצא לאור ב-3 בינואר 2012 בשפה האנגלית. זהו הראשון בסדרה "תולדות הלבנה".
ראשית חייה
מאייר נולדה בטקומה, וושינגטון ולמדה ב, שם קיבלה תואר בכתיבה יוצרת.
קריירה
לפני שכתבה את "סינדר", מאייר עבדה כעורכת ספרים במשך חמש שנים וכתבה סיפורת מעריצים של "סיילור מון" בשם העט "אלישיה בלייד". בראיון ל"ניוז-טריביון" היא אמרה כי כתיבת ספרות החובבים סייעה לה ללמוד את מלאכת הכתיבה, נתנה לה משוב מיידי ולימדה אותה כיצד לקחת ביקורת.
מאייר מצהירה כי בהתחלה קיבלה השראה לכתוב את "סינדר" לאחר שהשתתפה בתחרות NaNoWriMo 2008, שם כתבה סיפור המתמקד בגרסה עתידנית של "החתול במגפיים" "תולדות הלבנה" היא סדרה המכילה ארבעה ספרים המבוססת על האגדות של סינדרלה, כיפה אדומה, רפונזל ושלגיה. הספר הראשון, "סינדר", היה לרב מכר של הניו יורק טיימס.
בשנת 2013 מאייר קיבלה מ-Feiwel & Friends עסקה בת שני ספרים לסדרה לנוער בוגר בהשתתפות מלכת הלבבות "מאליס בארץ הפלאות". הספר הראשון, "Heartless", יצא לאור בסתיו 2016. זהו ספר בודד. "Publishers Weekly" הודיעו שהיא תכתוב אחר כך סדרת גיבורי על. ספר זה נקרא "Renegades", ויצא בסתיו 2017.
חיים אישיים
מאייר נשואה לג'סי טיילור. בשנת 2015 היא ובעלה אימצו את בנותיהם התאומות סלואן ודילייני.
ג'ורג' מונרו
לוטננט קולונל ג'ורג' מונרו (באנגלית: George Monro; נולד ב-1700 במחוז לונגפורד, ממלכת אירלנד - מת ב-3 בנובמבר 1757 באולבני, מושבת ניו יורק) היה איש צבא בריטי ממוצא סקוטי-אירי, שהתפרסם בעיקר עקב פיקודו על הכוח הבריטי במבצר פורט ויליאם הנרי, במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. תפקיד שהונצח בספרו של פנימור קופר "המוהיקני האחרון".
תחילת דרכו
מונרו נולד בתאריך לא ידוע בשנת 1700, במחוז לונגפורד שבממלכת אירלנד. משפחתו הייתה משפחה ממוצא סקוטי בעלת עבר צבאי. אביו היה מצביא שנקרא גם כן ג'וג' מונרו, והתפרסם בעיקר עקב ניצחונו על היעקוביטים בקרב דונקלד. אמו נקראה מרגרט ברוס, והיה לו אח בשם ג'ורג' ואחות בשם מרגרט הוא היה הצעיר מביניהם. על צעירותו ידוע מעט מאוד. הוא התגייס לצבא הבריטי בשנת 1718, והקריירה הצבאית המוקדמת שלו הייתה חסרת ייחודיות. הוא שרת ברגימנט ה-35, וב-9 באוגוסט של אותה שנה באותה שנה הועלה לדרגת לוטננט. ב-27 בספטמבר 1727 הועלה לדרגת קפטן, באוגוסט 1747 הועלה לדרגת מייג'ור, וב-4 בינואר 1750 הועלה לדרגת לוטננט-קולונל.
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים
בשנת 1756 מונרו הועבר לאמריקה. עם פרוץ מלחמת הצרפתים והאינדיאנים הוא קיבל פיקוד על המבצר פורט ויליאם הנרי בקצה הדרומי של אגם ג'ורג' במושבת ניו יורק. תחת פיקודו היו 2,500 חיילים ואנשי מיליציה, לא כולל נשים וילדים רבים מהעיירות שבסביבה. ב-3 באוגוסט 1757 של אותה שנה, הותקף המבצר בידי כוח צרפתי בפיקודו של לואי ז'וזף דה מונקאלם. הכוח של מונקאלם כלל 6,200 צרפתים ו-1,800 אינדיאנים בעלי ברית. תקוותו היחידה של מונרו היה הכוח הבריטי הגדול בפיקודו של גנרל דניאל ואב, אולם מונקאלם הצליח לנתק את הכוח את של ואב מהמבצר, ובכך נפתח המצור על פורט ויליאם הנרי.
המצב היה חסר סיכוי, ומונרו נאלץ להוציא פקודה שמי שיעלה על דעתו לבגוד ייתלה מעל חומות המבצר. לאחר שבוע של התגוננות נואשת, נאלץ מונרו, שהבין שאבדה כל תקווה, לפתוח במשא ומתן עם מונקאלם. מונקאלם, שהתרשם מאוד מהגנתו האמיצה של מונרו, הסכים לתנאים נדיבים ביותר. הכוח הבריטי והאזרחים יורשו להתפנות אל מבצר פורט אדוארד הרחוק מפורט ויליאם הנרי כעשרים ושבעה קילומטרים, והם יורשו לשמור על דגליהם וכלי נשקם. ב-9 באוגוסט נחתם הסכם הכניעה, ואנשיו של מונרו יצאו למחרת מהמבצר יחד עם האזרחים. למרבה האירוניה, רק ב-8 באוגוסט שלח ואב מכתב למונרו, והודיע לו שהוא מתכוון לבוא לעזרתו. לרוע מזלם של הבריטים, המכתב יורט בידי הצרפתים. עם זאת, זמן קצר לאחר נטישת המבצר, בני הברית האינדיאנים של הצרפתים, הצמאים לדם ולביזה, תקפו את הבריטים הנסוגים, מה שהתפתח לטבח אכזרי. מונרו עצמו הצליח להימלט בעור שיניו. הוא הגיע לפורט אדוארד, ותיאוריו על הקרב הצליחו להרוס לחלוטין את המוניטין של ואב.
אחריתו
למרות שמונרו הוכר כגיבור, והיה אמור לעלות לדרגת קולונל, הרי שהוא האשים את עצמו במותם של אנשיו, ורגשי המצפון לא הרפו ממנו עד יום מותו. ב-3 בנובמבר באותה שנה, הוא מת משבץ פתאומי כאשר טייל ברחובות אולבני והוא בן 57. הוא היה נשוי, והותיר מאחוריו שני בנים ובת. מעט מאוד ידוע אודות משפחתו. נאמן לרגשות המצפון שלו, מונרו ציווה לא להותיר שום סימן על הקבר שלו, ומקום קבורתו המדויק נותר בגדר תעלומה, עד שאותר כמעט בוודאות בשנת 1980 בידי אחד מצאצאיו.
בתרבות
מונרו מפורסם כיום במיוחד בשל העובדה שהוא מופיע בספרו של פנימור קופר "המוהיקני האחרון". בספרו הוא ממלא תפקיד דומה לזה שמילא במציאות כמפקד פורט ויליאם הנרי. בספר הוא אב לשתי בנות, קורה ואליס. בסרט "המוהיקני האחרון" משנת 1992, הוא נהרג בקרב, וליבו נחתך בידי אינדיאני כנקמה על טבח של חייליו של מונרו בכפר שלו. במשחק הווידאו "Assassin's Creed Rogue", מתואר מונרו כמושל ניו יורק.
1861 בארצות הברית
1861 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 85 שנה מיום היווסדה.
באד האוזר
למואל קלארנס "באד" האוזר (באנגלית: Lemuel Clarence "Bud" Houser; 25 בספטמבר 1901 – 1 באוקטובר 1994) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בהדיפת כדור ברזל (פריז 1924) ובזריקת דיסקוס (פריז 1924 ואמסטרדם 1928) ושיאן עולם בזריקת דיסקוס (1926–1929).
ביוגרפיה
באד האוזר נולד ב-1901 בעיירה ויניגן שבמיסורי, ארצות הברית. ב-1912 נפטרו שני הוריו והאוזר עבר לקליפורניה תחת חסותם של אחותו מרתה ובעלה וולטר קונקלין. בנעוריו למד בתיכון אוקסנרד ובתקופה זו החל להתחרות במקצועות של הדיפת כדור ברזל וזריקת דיסקוס. בתקופת התיכון פיתח האוזר טכניקת זריקה שהועתקה על ידי אתלטים רבים.
עם סיום התיכון החל האוזר ללמוד רפואת שיניים באוניברסיטת דרום קליפורניה. לאחר סיום לימודיו עבר להוליווד שם פתח מרפאת שיניים שהייתה פופולרית בין ידועני לוס אנג'לס. בהמשך עבר לגור בעיר פאלם דזרט שבקליפורניה.
האוזר נישא לדאוון אוולין סמית' (Dawn Evelyn Smith) שלמדה אף היא באוניברסיטת דרום קליפורניה והייתה בתו של רופא שיניים. לזוג נולדו שני ילדים. האוזר נפטר ב-1994.
1921
באליפות ארצות הברית שנערכה בפסדינה, קליפורניה, זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.32 מטר.
לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה
לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה-טוסקנה (בשמה המלא: לואיזה אנטוינטה מריה תרזיה יוזפה יוהנה לאופולדינה קרולינה פרדיננדה אליס ארנסטינה פון הבסבורג-לותרינגן, ארכידוכסית אוסטריה-טוסקנה; בגרמנית: Luise Antoinette Maria Theresia Josepha Johanna Leopoldine Caroline Ferdinande Alice Ernestine Luise von Österreich-Toskana; 2 באוקטובר 1870 – 23 במרץ 1947), הייתה בתו של פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה ואשתו של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה.
ביוגרפיה
לואיזה נולדה ב-2 באוקטובר 1870 בזלצבורג לפרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה ולאליצ'ה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה.
באד האוזר
1925
באליפות ארצות הברית שנערכה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, זכה ב-2 מדליות זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.26 מטר ובזריקת דיסקוס בשיא תחרות של 47.70 מטר.
לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה
ביוגרפיה
בהיותה בת 17 חוזרה לואיזה על ידי כמה מחזרים, בהם פדרו אוגוסטו, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ופרדיננד, נסיך בולגריה, אך איש מהם לא מצא חן בעיני לואיזה המפונקת. לבסוף נפגשה לואיזה בקיץ 1887 עם פרידריך אוגוסט, נסיך סקסוניה, וב-21 בנובמבר 1891 התחתנו השניים בטקס מפואר שעלה 20,000 מארק.
באד האוזר
1926
באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה, זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 46.80 מטר.
לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה
ביוגרפיה
עד מהרה נפוצו שמועות על לואיזה, כי היא מנהלת רומן עם רופא שיניים בשם אובריאן, ועם המורה הצרפתי של ילדיה, אנדרה גירון. ב-9 בדצמבר 1902 ברחה לואיזה מדרזדן בעודה בהריון, יחד עם שתי משרתותיה מריה וזידוניה ביגר, בנותיו של האדריכל המלכותי אדוארד ביגר. לואיזה ברחה לכיוון אגם ז'נבה, שם חיכו לה אנדרה גירון ואחיה לאופולד פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, בעוד משפחתה חשבה בתחילה שהיא יצאה לנופש. ב-11 בפברואר 1903 הכריז חמיה גאורג, מלך סקסוניה על גירושיה מבעלה, אולם זמן קצר לפני הכרזת הגירושים נפרדה לואיזה מאנדרה גירון, אף על פי שכבר הופיעו קודם לכן בפומבי.
באד האוזר
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בין אוניברסיטת דרום קליפורניה ואוניברסיטת סטנפורד, בפאלו אלטו שבקליפורניה, קבע בזריקת דיסקוס שיא עולם חדש של 48.20 מטר, שיפור לשיא בן השנה של גלן הארטרנפט (47.89 מטר). שיא עולם זה נשבר לאחר 3 שנים על ידי אריק קרנץ מארצות הברית (49.90 מטר).
1928
אליפות ארצות הברית, ששימשה למבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אמסטרדם (1928), שנערכה בפילדלפיה ובקיימברידג', מסצ'וסטס, זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 46.79 מטר, לפני פרד ויקר (Fred Wiecker) (45.81 מטר) וג'יימס קורסון (45.08 מטר).
לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה
ביוגרפיה
בתחילה התגוררה לואיזה בטירת ונטנור באי וייט, משם עברה לטירה על יד ליון, ולאחר מכן עברה לטירה בחופי אגם קונסטנץ, ולבסוף התיישבה בפירנצה. בשנת 1904 ניסתה לואיזה לפגוש את ילדיה הגדולים, אולם המשטרה חסמה בפניה את הכניסה למקום מגוריהם.
ב-25 בספטמבר 1907 התחתנה לואיזה עם המוזיקאי האיטלקי אנריקו טוזלי, ממנו נולד לה בן אחד. בשנת 1908 נשלחה בתה אנה לחצר המלוכה בדרזדן, שם גדלה יחד עם שאר אחיה ואחיותיה, ובשנת 1912 התגרשה לואיזה מטוזלי, שלקח עמו את בנם המשותף.
באד האוזר
אלוף אולימפי
באולימפיאדת אמסטרדם זכה לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אולימפי חדש של 47.32 מטר, לפני אנטרו קיוי מפינלנד (47.23 מטר) וג'יימס קורסון (47.10 מטר).
לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה
ביוגרפיה
לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1918, קראה לואיזה לעצמה "אנטואנט מארי, רוזנת ד'איזט". לאחר שהתגוררה תקופה במיורקה אצל דודה לודוויג סלבטור, ארכידוכס אוסטריה, עברה לואיזה להתגורר בבריסל, שם חיה בעוני וחסרת כל כמוכרת פרחים, עד מותה ב-23 במרץ 1947.
משפחתה
ב-21 בנובמבר 1891 התחתנה לואיזה עם פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה. ממנו היו לה 7 ילדים:
ב-25 בספטמבר 1907 התחתנה לואיזה עם המוזיקאי האיטלקי אנריקו טוזלי, ממנו נולד לה בן אחד:
גד אולמן
גד אולמן (נולד ב-1935 בתל אביב) הוא אמן רב תחומי - צייר, פסל, אמן חזותי וגרפיקאי ישראלי. מעבודותיו - יצירות גדולות לקירות במבני ציבור, פיסול במרחב הציבורי, עבודות עיצוב וגרפיקה, פיסול סביבתי, מיצגים ומיצבים.
קורות חיים
גד אולמן נולד בתל אביב בשנת 1935 להורים שעלו מגרמניה. הוא החל ללמוד אמנות בשנת 1949 במכון אבני בתל אביב. שם למד אצל שטרייכמן וסטימצקי. לאחר מכן למד אולמן ב"בצלאל" וסיים את לימודיו שם ב-1960 במגמת עיצוב גרפי והדפס. בין השנים 1961–1975 הוא עסק באיור ובעיצוב גרפי. משנת 1964 התמנה אולמן לעורך גרפי של עיתון "הארץ". ב-1965 התקיימה תערוכת היחיד הראשונה שלו.
אולמן כתב מאמרים לעיתונות, בין 1972 ל-1976 כתב לרבעון "ציור ופיסול". הוא כתב בעיקר על הדפסים כמו ליתוגרפיות, חיתוכי עץ והדפסי רשת. בשנת 1971 הוציא הגדה לפסח בנוסח קיבוצי שהוא אייר בהדפסים מסוגים שונים. בשנים 1976 -1977 הוא הרצה בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב. בשנות ה-70 עבד אולמן על יצירות גדולות ממדים למבני ציבור, בנוסף לעיסוקו בעיצוב גרפי. אולמן גם לימד במסגרות שונות, אקדמיות וחובבניות, לאורך השנים. משנות ה-80 עבר למדיות נוספות והתחיל לפסל, ובהמשך גם ליצור עבודות וידאו, פיסול סביבתי ופיסול למרחב הציבורי.
גד אולמן חי בעיר תל אביב כל חייו. יצר, למד ולימד, והציג בעיר תערוכות רבות. הוא לקח חלק באגודת האמנים של תל אביב והבית של האגודה ברח' אלחריזי היה לו בית שני. כבן העיר בילה אינספור שעות בים ובחוף. הוא קשור לים, וקשר זה ניכר בחלק מעבודותיו. גד אולמן הוא האח הבכור לאמנים מיכה אולמן ותרצה אולמן.
אולמן הרבה לעסוק בנושאים חברתיים ופוליטיים בחברה הישראלית. היה ער והגיב לאירועים שקרו במדינה כל חייו. עבודותיו גם מגיבות לשינויים שקרו בעולם האמנות.
בתקופות שונות מתכתב אולמן עם אמנות קדומה ומקומית כמו האמנות המצרית, הכנענית, הבבלית ותרבויות אחרות שמאפיינות את אזור ארץ ישראל.
עבודתו האמנותית
גד אולמן הוא אחד המומחים הגדולים בתחום ההדפסים, לא רק כיוצר אלא גם כחוקר שפרסם מגוון רחב של מידע על טכניקות הדפס שונות. הוא משלב בעבודתו הגרפית בנוסף לטכניקות מסורתיות גם מומחיות בצילום והדפסות מסחריות. אולמן הוא אחד הראשונים שהפך את הצילום לגורם עיקרי בתכנון גרפי ובעיתונות, בעקבות ביקורו בארצות הברית בסוף שנות ה-60 והיכרותו עם ההדפסים של אנדי וורהול ואמני הפופ האמריקאים. משנות ה-70 והלאה יצר אולמן ציורי קיר גדולים במרחב הציבורי, כמו למשל על בנין התקשורת, בבית הלוחם, על בנין תדיראן, ועל בנין עיתון "ידיעות אחרונות". קירות אלו נוצרו בשיטות הדפס מגוונות וחדשניות ובשימוש בצילומים מקוריים של האמן. בכל עבודות הקיר התוכן מתייחס למה שנעשה במבנה באופן ייחודי.
משנות ה-80 החל אולמן ליצור עבודות גדולות בחללים ציבוריים שבהן הוא ניצל את ניסיונו בטכניקות חזותיות. חלק מעבודותיו אלה מכילות פיסול קינטי השואב את השראתו ממשחקי ילדים, נדנדות ופעילויות ספורט כמו משחק מטקות.
מגוון החומרים ביצירותיו
נחושת היא המתכת האהובה על האמן. כבר בתקופת הלימודים בבצלאל הוא עסק ביצירת תצריב צילומי על נחושת. מאוחר יותר הוא שילב תצריבי ענק בציפוי קירות כמו: בית אסיה, מלון המלך שלמה ואחרים. בחומר זה הוא גם יצר שבשבות רוח ופסלים בתנועה. הנחושת הייתה החומר האופייני לפסלי הראשים אותם חזר ועשה לאורך שנים.
בשנים שבין 1970 ל-2000 יצר גד אולמן עבודות רבות במרחב הציבורי. אלה היו קירות גדולים מאד שבהם היו ציורים, הדפסים, תבליטים וחומרים שונים על אמייל, קירות ואריחים. בעבודות אלה השתמש הרבה בצילומים מקוריים. את הצילום היה מעבד להדפס והדפיס על הקירות במרחבים הציבוריים - בנקים, מלונות, ומבני עסקים. אולמן אוהב את הצילום והיה לוקח את מצלמתו איתו לכל מקום. בצילומים היה משתמש כחומר ראשוני ומתאים אותם לסוגי עבודות שונים בהמשך, כולל גם לעיצובים גרפיים ויצירות בציור. אולמן מרבה ליצור מטקות מפוסלות מכל מיני סוגי חומרים, עבודות אלה מהוות לעיתים סיפורי אגדות או איורים בספרים שונים כמו "הכריש והדג" שכתב גלעד שליט. אין ספק שעיסוקו רב השנים במשחק זה, משפיע על יצירתו. הוא מבלה כמעט כל בוקר בחוף הים ובמשחק המטקות. על סמך הסקיצות והתצלומים שעשה בשהותו בחוף הים יצר גם סדרת עבודות במגוון של חומרים כמו צבע שמן, אקריליק, עץ ואחרים, שהאמן קורא להן "שפת הים" .עבודות היודאיקה שלו נסמכות על זיכרונות של תשמישי הקדושה מכסף שמילאו את ביתם של סבו וסבתו. במהלך השנים אייר וייצר טיפוגרפיה לשלוש הגדות לפסח, בשנים 1964, 1972, 1985. עם זאת, טיפל בווריאציות שונות ובחומרים שונים, בחלת השבת ובטקס הקידוש של יום שישי. בבצלאל למד את מלאכת הפרסקו, אצל פרופסור אריה מרגושילסקי. הטיח מהווה מרכיב חשוב בציורים שלו, לעיתים גם בחיבור עם חומרים אחרים כמו זכוכית, נחושת או פסיפס.
בתחילת דרכו נודע גד אולמן בעיקר בזכות רישומיו שהיו, עד מלחמת ששת הימים, רק בצבעי שחור ולבן. במשך השנים הרחיב את טווח יצירתו ועבר לציור בצבעים. בתקופות מלחמה ועתות משבר, הוא שב וחוזר לרישום ללא צבע. בשנת 1978 במסגרת סדנאות אמנות, יצר מיצגים בראש הר משה. לאחר שסיים קורס ביצירת מיצגים, החל מציגם בכל תערוכת יחיד אותה ערך. חלק מהמיצגים מלווים במטקות, אחרים מכילים דמויות מעונות ועטופות כמחווה למשפחתו שנספתה בשואה.
בשנות העשרה של המאה ה-21 חזר אולמן לרישום ספונטני ואינטואיטיבי בפחם על גבי נייר חום או קרטונים גדולים שנפלטו מהעולם המסחרי - אריזות גדולות מאד של מוצרי חשמל. האריזות מעידות על "תרבות הקרטונים", כפי שמכנה זאת אולמן. במשפחתו לא היו זורקים, אלא עושים שימוש חוזר בחפצים וחומרים. כך גם בעבודות אלה אולמן עושה שימוש חוזר בקרטון. אריזות אלו עמדו בפני עצמן בתערוכת הרישומים בנושא "קשרים" שצוירו עליהן. רישומיו של אולמן בתקופה מאוחרת זו מעידים על וירטואוזיות של עבודת היד, העפרון, המחק והפחם.
בשנות חייו המאוחרות עבר אולמן מתחום העיצוב והפיסול במרחב הציבורי לאמנות אישית החושפת את עולמו הפנימי של האמן ומביעה רגש עז.
פלאשדאנס
פלאשדאנס (באנגלית: Flashdance) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית-מוזיקלית שיצא ב-1983 בבימוי אדריאן לין. העלילה עוסקת בצעירה המתפרנסת כרתכת וכרקדנית בפאב, המנסה להתקבל לבית ספר לריקוד, במקביל נוצר קשר רומנטי עם המעסיק שלה במפעל המתכת, המסייע לה.
בסרט נוצר שיתוף הפעולה הראשון בין המפיקים דון סימפסון וג'רי ברוקהיימר. הסרט כלל מספר חלקים בסגנון קליפ מוזיקלי, שהשפיעו על סרטים חשובים נוספים שיצרו סימפסון וברוקהיימר בשנות ה-80, בהם "אהבה בשחקים". פסקול הסרט פלאשדאנס כלל מספר להיטים, בהם "Flashdance... What a Feeling" בביצוע איירין קארה, שזכה בפרס אוסקר, ו-"Maniac" בביצוע מייקל סמבלו.
הסרט קיבל ביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע. אך זכה להצלחה מסחרית מפתיעה בקופות בארצות הברית, והפך לסרט השלישי בדירוג הסרטים המכניסים בארצות הברית לשנת 1983, בנוסף הכניס הסרט ברחבי העולם יותר מ-100 מיליון דולר.
המחזמר
בשנת 2008 הועלה על בימות וסט אנד המחזמר המבוסס על הסרט.
ביולי 2019 הועלה המחזמר על בימות ישראל בתיאטרון תל אביב. המחזמר בארץ הועלה עם התרגום לעברית מאת דניאל אפרת, בנוסף על כך השירים תורגמו גם הם לעברית, חוץ מהשירים "What A Feeling", "Maniac" ו- "I Love Rock n' Roll".
להלן התפקידים והאנשים שמשחקים במחזמר בארץ:
בתפקיד אלכס - ספיר יצחק.
בתפקיד ניק הארלי - צחי הלוי / יפתח מזרחי.
בתפקיד האנה - ריקי גל / דפנה דקל
בתפקיד גלוריה - רויטל זלצמן/ מיטל נוטיק
בתפקיד טס - מיי פיינגולד / שיר פופוביץ
בתפקיד קיקי - עדי כהן.
בתפקיד ג'ימי - רועי וינברג/ יפתח מזרחי
בתפקיד הארי - ליאור זוהר.
בתפקיד C.C - יונתן פז בוגנים.
בתפקיד לואיז / גב' ווילד - ענת סלונים / סיון קרצ'נר.
פיטרונלה פיטרס
פיטרונלה פטרס (בגרמנית: Pietronella Peters; 4 במרץ 1848 – 1924) הייתה ציירת גרמניה, שיצרה בעיקר דיוקנאות וסצנות של ילדים.
ביוגרפיה
פיטרונלה פטרס נולדה ב-4 במרץ 1848 כבתם של צייר הנוף פיטר פרנסיס פיטרס ואשתו היינריקה גרטרוד מאלי בשטוטגרט. סבה פיטרס כבר עבד כצייר זכוכית בניגמן. היא הייתה אחותה של הציירת הידועה יותר אנה פטרס. אמה הייתה אחותו של כריסטיאן מאלי, צייר בעלי חיים מבית הספר במינכן, שהתקבל למשפחת פטרס עם אחיו בשנת 1845 לאחר מות הוריהם.
אביה, פיטר פרנסיס פיטרס, נתן לה, לאחיותיה אנה פיטרס (1843–1926) ואידה פיטרס (1846–1923) וכן לדודה הבכור כריסטיאן מאלי ולאחיו יוהנס קורנליוס יעקובוס מאלי (1828–1865) והוברטוס מאלי. (1818–1839) שיעורי הציור הראשונים.
מבחינה נושאית, פיטרונלה פטרס עסקה בעיקר בתיאורים רגישים של ילדים (דיוקנאות וסצנות משחק) ויצרה יצירות בעלות קסם מיוחד. בנוסף, היא ציירה את בני המשפחה בעבודה.
היא שהתה עם משפחתה בין השנים 1894–1904 מדי שנה ובהפרשי זמן לא סדירים בין השנים 1907–1924 בקיץ בטירת קונגן, דרומית-מזרחית לשטוטגרט, כדי לעשות עבודות אמנותיות. היא מצאה כמה דוגמנים בקרב ילדי תושבי הטירה.
יש גם אוסף ניכר של עבודות של משפחת פטרס, מוזיאון בריית מאלי בביברך.
קטרינה מבולוניה
קטרינה מבולוניה (באיטלקית: Caterina da Bologna; 8 בספטמבר 1413 – 9 במרץ 1463) הייתה נזירה ואמנית. היא קדושה של הכנסייה הקתולית.
קורות חיים.
קטרינה דה ויגרי (Catherine de' Vigri), לימים קטרינה הקדושה מבולוניה, נולדה בבולוניה, איטליה. הוריה בנוונוטה ממוליני מבולוניה וג'ובאני ויגרי מפרארה, היו מבני האצולה, כל אחד בעירו. האב ג'ובאני היה דוקטור למשפטים שפעל בשרותו של ניקולו השלישי, המרקיז של פרארה. קטרינה עצמה עברה בגיל 12 לחצר כ"נערת חצר" של מרגריטה דאסטה בתו של הנסיך, כך זכתה לחינוך מעולה: קרוא וכתוב, מוזיקה, ציור וקליגרפיה. בשנת 1427, כשהייתה בת 15, נפטר אביה ואמא נישאה בשנית. קתרין עזבה את חצר הנסיכות והצטרפה בפרארה לקהילת נשים דתיות. קהילה שקיימה בצורה רופפת את התקנון האוגוסטיני אף על פי שלא השתייכה לאף מסדר נזירות. אולם במהרה נקלעה שם למאבק תאולוגי קשה ומכוער בין תומכי התקנון האוגוסטיני לבין המבקשים לעבור לתקנון הפרנציסקני ולהצטרף רשמית למסדר הפרנציסקני של מסדר קלרה הקדושה. מאבק זה נמשך 5 שנים עד שב-1432 האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי התיר את המעבר. אבל קטרינה התעמתה כל חייה עם התחושות הקשות שהטביע בה מאבק זה.
בעקבות ההיתר האפיפיורי הצטרפה, בגיל 19, למנזר קלרה הקדושה שבפרארה. במנזר עבדה ככובסת, תופרת ואופה. אבל במקביל עסקה גם בציור וכתבה שירים באיטלקית ובלטינית.
ב-1456 הוזמנה לחזור לבולוניה להקים שם מנזר של מסדר קלרה הקדושה ולעמוד בראשו כאם המנזר. בתפקידה זה הביאה להרחבה מהירה של המסדר.
חזיונות ומעשי ניסים
בספרה "שבעת כלי הנשק למאבק הרוחני" (Le Sette Armi Spirituali) מתוארים חזיונותיה בהם פגשה את האלוהים ואת השטן. באחד מחזיונותיה מרים אם ישו הציגה בפניה את ישו התינוק. בחיזיון אחר ישבה לצידו של אלוהים ביום הדין. השטן הופיע בחזיונות מחופש לאנה הקדושה אמא של מרים או לישו על הצלב.
לתפילותיה ייחסו את הצלת בולוניה מהתקיפה של דוכסות מילאנו וכן את הצלתה של בעלת חסותה מרגריטה דאסטה מנישואים כפויים. מעשי נס נוספים קשורים לגופתה.
מותה וקבורתה
קתרין נפטרה ונקברה זמנית ב-9 במרץ 1463. כעבור שבועיים גופתה הוצאה מהקבר הזמני והועברה לקפלת קלרה הקדושה (Cappella della Santa) ליד כנסיית קורפוס דומיני. על פי המסורת התרחשו מעשי נס ליד הקבר הזמני, ובנוסף לכך גופתה נמצאה שלמה ומבושמת.
הגופה מוצגת בכנסיית קורפוס דומיני כשהיא ישובה ומולבשת בבגדי הנזירות.
כתבים
עבודתה החשובה ביותר היא המסה על "שבעת כלי הנשק למאבק הרוחני" (Le Sette Armi Spirituali). נכתבה לראשונה, כנראה, ב-1438 בהמשך תוקנה והורחבה בין 1450 ל-1456. המסה כוללת גם תיאורים ארוכים של חזיונותיה. המסה הודפסה רק לאחר מותה, לראשונה ב-1475. בהמשך, במהלך המאות ה-16 וה-17, יצאו 21 מהדורות נוספות, כולל תרגומים ללטינית (את החיבור כתבה באיטלקית), אנגלית, גרמנית, ספרדית, צרפתית, ופורטוגזית.
ציור
קטרינה התרכזה בנושאים דתיים, בעיקר ציירה מיניאטורות, אבל גם תמונות גדולות. בין אלו ציור משנת 1456 של הקדושה אורסולה, השמור בגלריית האקדמיה בוונציה. יצירות נוספות נמצאות באותה גלריה וכן בחדר האוצר (Santuario) של כנסיית קורפוס דומיני שבבולוניה ובמוזיאונים נוספים באיטליה ובספרד. קטרינה ציירה גם פרסקאות, מהן לא נותר שריד.
הליך הקדשתה
בבולוניה, העיר שלה, קטרינה דה ויגרי הייתה נערצת כקדושה כבר שלוש מאות שנה לפני הכרזתה הרשמית על ידי האפיפיור.
ההכרה הרשמית בה כקדושה של הכנסייה הקתולית החלה בשנת 1524 כאשר האפיפיור קלמנט השביעי הכריז עליה כ"מבורכת". ההליך הסתיים ב-22 במאי 1712 כאשר האפיפיור קלמנס האחד עשר הכריז עליה כקדושה.
היא הקדושה הפטרונית של האמנים ושל עירה בולוניה. יום החג שלה הוא ה-9 במרץ.
TMS (הרכב מוזיקלי)
TMS הוא הרכב מוזיקלי אנגלי המורכב מטום 'פרו' בארנס, בנג'מין קון ופיט 'מרף' קלהר. ההרכב המוזיקלי כתב והפיק מספר רב של שירים למספר אמנים, בין היתר ללואיס קפלדי, ג'יימס ארתור, סיגמא, לואיזה ג'ונסון, ג'ס גלין, דאפי, אלה הנדרסון, אמילי סאנדיי טום גרנן, ליטל מיקס, אן-מארי, נייל הורן, ליאם פיין, דיקסי ד'אמליו, דואה ליפה, דין לואיס, ג'ון לג'נד, The Vamps, מארון 5, ג'י-איזי וביבי רקסה.
קריירה
ב-2011, הם היו אחד מהכותבים של השיר "" של אמילי סאנדיי. השיר הופיע בטקס הסיום של אולימפיאדת לונדון.
ב-2013, הם היו אחד מהכותבים והמפיקים של השיר "Little Me" של ליטל מיקס.
ב-2014, הם היו אחד מהכותבים והמפיקים של השיר "Salute" של ליטל מיקס, ושל השיר "Changing" של סיגמא ופאלומה פיית'.
ב-2015, הם היו אחד מהכותבים והמפיקים של השיר "Higher" של סיגמא ולאברינת', של השיר "Me, Myself & I" של ג'י-איזי וביבי רקסה, ושל השיר "Coming Home" של סיגמא וריטה אורה.
ב-2018, הם היו אחד מהכותבים והמפיקים של השיר "Someone You Loved" של לואיס קפלדי, שהיה לסינגל הנמכר ביותר באותה שנה בבריטניה.
ב-2019, הם היו אחד מהכותבים והמפיקים של השיר "Before You Go" של לואיס קפלדי.
ב-2020, הם היו אחד מהכותבים והמפיקים של השיר "Naughty List" של ליאם פיין ודיקסי ד'אמליו.
ב-2021, הם היו אחד מהכותבים והמפיקים של השיר "Let's Go Home Together" של אלה הנדרסון וטום גרנן, של השיר "Confetti" של ליטל מיקס, של השיר "Our Song" של אן-מארי ונייל הורן, ושל השיר "Don't Break the Heart" של טום גרנן.
אל-חפה
אל-חפה (בערבית: الحفة) היא עיירה בצפון־מערב סוריה, במחוז לטקיה, 33 ק"מ מהעיר לטקיה.
גאוגרפיה
זוהי העיירה המרכזית בנפת אל-חפה, אחת מ-4 הנפות שבמחוז לטקיה. גובהה הממוצע הוא 310 מטרים מעל פני הים, ואוכלוסייתה מונה 4,298 איש (על פי מפקד האוכלוסין לשנת 2004); ביחד עם הכפרים שמסביבה המשתייכים כולם לנאחיה של אל-חפה (19,049 איש), האוכלוסייה כולה מגיעה ל-23,347 איש (נכון לשנת 2004). רוב אוכלוסיית העיירה, בערך 90%, הם סונים והשאר הם נוצרים. שתי הקהילות, של הסונים ושל הנוצרים, חיו ביחד באל-חפה במשך מאות שנים.
רבים מהתושבים עוסקים בחקלאות; היבולים כוללים סוגים רבים של פירות, למשל תמרים, תאנים, רימונים, תפוחים ואגסים.
אל-חפה מוקפת בהרים וממוקמת 7 ק"מ מערבית למצודת צלאח א-דין. הפיניקים התיישבו לראשונה באל-חפה. בהמשך שימשה אל-חפה כנקודה בעלת חשיבות אסטרטגית לפלישות הצלבנים.
הגאוגרף הסורי יאקות אל-חמאווי ביקר באל-חפה בתחילת המאה ה-13 בתקופת שלטון האיובים וציין בכתביו שהמקום ממוקם מערבית לחלב ויש בו כפרים רבים, וכן שבגדים הקרויים "ח'פייאה" מקורם כאן.
בשנת 1919 אל-חפה לקחה חלק במיני-מרד שהנהיג עומר אל-בילטר כנגד המנדט הצרפתי. בערך באותו הזמן פרץ גם מרד אותו הנהיג סאלח אל-עלי שהיה בעל בריתו של אל-בילטר.
בין ה-5 ל-13 ביוני 2012 אל-חפה נטלה חלק במלחמת האזרחים הסורית (קרב אל-חפה) כנגד המשטר של בשאר אל-אסד וכמעט כל תושבי העיירה נמלטו ממנה. אל-חפה נהייתה מאז לעיר רפאים.
לאקמה (אופרה)
לקמה (בצרפתית: Lakmé) היא אופרה מאת ליאו דליב שהוצג בהצגת בכורה בפריז ב-14 באפריל 1883. היצירה יכולה להיחשב כסיכום מאוחר של מה שנקרא סוג האופרה הצרפתית, בו המחבר מרחיב נושא אקזוטי פופולרי עם רומנטיקה. הלברית הצרפתית היא מאת אדמון גונדינה ופיליפ ז'יל ".
המוזיקה של האופרה
לברית האופרה טומנת ברקע את סיפור הקונפליקט בין העם ההודי המדוכא לבין המלך האנגלי, לעיתים נסתר ולעיתים עולה ישירות אל פני השטח. הסיפור הרגשי הלירי שזור בסביבה המתוארת בנאמנות היסטורית.
מבנה המוזיקה מחושב היטב, התזמור מתון וברור, המנגינות קלות לשירה ורוב הלחנים מתאפיינים בקלות שירתם. הדרמה המדממת אינה אכזרית או ברוטלית, אלא נוטה למלנכוליה, וגם הלהט והתשוקות הם רק כגחלים לוחשות. הסנטימנטליות הצבעונית והטובה של המחזה ריקה במקצת וחסרת צבע. לסביבה האקזוטית יש אופי של אמנות, יער הגשם, הג'ונגל, הוא לא ג'ונגל אמיתי, גם הילידים לא אמיתיים, המוזיקה לא יכולה להעביר הרבה מכל הסביבה האקזוטית. היא נשלטת על ידי צלילים אירופאים מסורתיים עם טעם פסאודו-הודי.
מהיצירה חסרה גם כוח דרמטי אמיתי וסוחף, על אף שהעלילה טראגית. היו הרבה הזדמנויות עבור המלחין להלחין מוזיקה שובת לב ומלאת תשוקה, אבל הוא לא עשה זאת. עם זאת, האלמנטים החיצוניים של האופרה הגדולה (Grand opéra או אופרה צרפתית) לא חסרים. תהלוכות מרהיבות, בלט, מקהלות.
לקמה אינה אחת מיצירות המופת הגדולות ביותר של ספרות האופרה, אבל היא יכולה להיחשב כיצירה מוזיקלית משעשעת מוצלחת במיוחד. האופרה שופעת לחנים יפים ופרטים מולחנים היטב. התפקיד הראשי הוא אחד התפקידים הקשים ביותר בספרות האופראית. רוב קולה של לקמה הוא סופרן לירי, אבל התפילה במערכה הראשונה ובמערכה השנייה ארית הפעמון דורשת את טכניקת הקולורטורה המושלמת ביותר.
מערכה 1
את שער הגן של נילאקנטא פותחים מאליקה והאדג'י. המתפללים נכנסים לגן והכהן הגדול מברך אותם ומקלל את האנגלים על שהם מדכאים את תושבי הודו והרסו את המדינה. לאחר התפילה, החסידים עוזבים, נילאקנטא נשאר לבד עם לקמה. הכהן הגדול נתמך רק על ידי בתו, היא זו שנותנת לו כוח, שבגללה הוא עדיין לא התייאש, גם עכשיו הוא צריך להתכונן לטקס הפולחן הגדול של יום המחרת, לכן הוא משאיר את בתו לבד.
לקמה מתיישבת בסירה ומשחקת עם מאליקה. שתי הנערות מתחילות לשיר. בינתיים מתקרבת לגן חבורה של אנגלים: מיס אלן, ג'רלד, מיס רוז, גברת בנטסון, פרדריק. החבורה אינה מכבדת את השקט והשלום של המקום הקדוש. לפתע מבחינים הם בתכשיטי המקדש של הכוהנת מול הפסל של האלה דורגה. הנשים מאוד מתלהבות מהאוצר שמצאו. עם זאת, ג'רלד נשאר רציני ורואה בעיני רוחו את הכוהנת עונדת את התכשיטים. הקבוצה ממשיכה הלאה, אבל הוא נשאר מאחור באמתלה של רצון לצייר את התכשיטים.
האדג'י, מאליקה ולאקמה מתקרבים. ג'רלד מתחבא, אבל לקמה מגלה אותו. הנערה משמיעה צרחה. המשרתים מתקהלים מיד לראות מה קרה, אבל האדונית שלהם מרגיעה אותם: היא רק דמיינה דברים. המשרתים עוזבים, ולאקמה מזהירה את הקצין שאם יתגלה במקום הקדוש, יהרגו אותו. כך שעדיף לו להסתלק. אבל זה רק על פני השטח. לאקמה התאהבה באנגלי במבט ראשון והוא מחבק את הנערה כמעט באופן בלתי מורגש. הם חולקים נשיקה ואז האיש עוזב לבקשתה של לאקמה. עם זאת, נילאקנטא מגלה בגן את עקבות טביעות הרגל הזרות ונשבע להעניש את מחלל המקדש ומחלל אלוהיו. לאקמה מתעלפת ומתמוטטת.
מערכה 2
אנחנו ממש באמצע יריד העיר. גברת בנטסון ממש נכנסת לפאניקה בגלל הקבצנים האלימים הרבים, המוכרים ואנשים חשודים אחרים שהיא בקושי יכולה לעקוף אותם. עם זאת, אלן ורוז סובלות בעליזות את המהומה של היריד. הקהל גורר פסלים של אלים, ואז המון מציף את הכיכר. נילאקנטא מופיע לבוש כקבצן. גם לאקמה איתו.
גברת בנטסון מתלוננת ששעונה נגנב, פרדריק אומר לג'רלד שעליו לצאת למלחמה בקרוב כיהשוטרים ההינדים שוב מתקוממים. נילאקנטא מגיש את ידיו לנדבה, אבל הקצינים לא שמים אליו לב. הוא ביים את כל סצנת הקבצנים, כי סמך על כך שבתו תפתה למקום את הזר האנגלי מחולל המקדש. הוא מעודד את בתו לשיר. מנגנים את ארית הפעמון המפורסמת והטריק עובד. ג'רלד מזהה את קולה של לאקמה וחושף את עצמו. נילאקנטא מצווה על חסידיו ללכת בעקבות הקצין האנגלי ולא לתת לו לברוח. הוא ידאג לכל השאר.
בינתיים, ג'רלד חוזר ורוצה לדבר עם לאקמה למרות מחאותיה. לאקמה מנסה להמיר את דתו של אהבתה: אילו היו בני אותה דת, לא היה שום מכשול להגשמת אהבתם. הכוהנים של האלה דורגה מגיעים, ג'רלד מבודד משאר האנגלים ונילאקנטא דוקר את הקצין. לקמה ממהרת אליו. היא רואה שהדקירה לא הייתה קטלנית, אבל לא חושפת את אהבתה, ההינדים מאמינים שהאיש מת. החייל נלקח למקום בטוח בעזרתו של האדג'י.
מערכה 3
ג'רלד שוכב על מצע עלים, מטופל על ידי לאקמה. הקצין האנגלי מתעורר, אבל לא זוכר דבר. הנערה מספרת מה קרה: לאקמה הביאה אותו לקוטג' שעליו דיברה כשתכננו את הבריחה שלהם. לאקמה חולמת על חיים מאושרים בגן עדן, שהם מלאי אהבה. בינתיים ניתן לשמוע את שירת עולי הרגל למעיין הקדוש. רק מאמינים רשאים לשתות מהמים. לאקמה יוצאת להביא מים לאהובה מהמעיין הקדוש. כשהיא נעלמת, פרדריק מופיע. נראה שהוא עקב אחריהם. הוא אומר לג'רלד שהמלחמה פרצה. הטור האנגלי יוצא בעוד שעה למתקפה. פרדריק מציג בפני חברו הקצין בחירה: להיכנע לאהבתו או למלא את חובותיו כקצין. ג'רלד לא יכול לעשות שום דבר אחר: הוא מבטיח להתגייס ולהילחם.
פרדריק עוזב ולאקמה חוזרת עם הצנצנת. מוזיקה צבאית נשמעת מרחוק ואז הבחורה מבינה שאהובה יעזוב אותה. הקצין נשבע לה אמונים, אבל זה מאוחר מדי. לאקמה נושמת ושואבת ריח ואבק של פרח רעיל. לאקמה כבר גוססת כשנילאקנטא מתפרץ לבקתה. מילותיה האחרונות של הנערה מביאות שלום בין שני הגברים, שנופלים מזועזעים על ברכיהם.
אליזבת פון איקן
אליזבת פון איקן (בגרמנית: Elisabeth von Eicken; 18 ביולי 1862 – 21 ביולי 1940) הייתה ציירת נוף גרמנית.
ביוגרפיה
אליזבת פון איקן נולדה כבתם השלישית של הרמן וילהלם פון איקן (1816–1873) ואנה אליזבת בורכרס (1836–1916) במילהיים על הרוהר. היא למדה בליציאום העירוני "לואיסנשול" בעיר הולדתה בשנים 1871 עד 1878. לאחר לימודיה במראנו, מנטון, ז'נבה וברלין המשיכה את הכשרתה בפריז אצל אדמונד יון. בתקופה זו היא הושפעה מאוד, בציור הנוף שלה, מאסכולת ברביזון ומאלפרד סיסלי.