cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'רנוביץ
קהילה יהודית
לאחר סיום המלחמה הגיעו לעיר יהודים נוספים מן הסביבה. עם התפרקות ברית המועצות בתחילת שנות ה-90 היגרו רבים לישראל ולעולם המערבי. בתחילת המאה ה-21 חיו בעיר כ-5,000 יהודים. בתקופת הזוהר שלה, עשרות בתי כנסת שקקו חיים בצ'רנוביץ, אך בסוף המאה ה-20, שימש בית הכנסת המרכזי כבית קולנוע.
בתקופת המשטר הקומוניסטי האנטישמיות ה"קלאסית" בצ'רנוביץ דוכאה לרמה בה הייתה לא ניכרת במרחב הציבורי, פרט למדיניות הדיכוי האנטי-ציוני, למניעת ההתארגנות הקהילתית הכלל-ארצית ולמגבלות מסוימות של "נומרוס קלאוזוס" בקבלה לאוניברסיטה, ללימודי רפואה למשל. בדומה לעוד מקומות בברית המועצות, נאלצו משום כך צעירים יהודים, למרות כישוריהם, לנדוד לאוניברסיטאות בחלקים מרוחקים של ברית המועצות (באזורים בהם היו פחות יהודים מקומיים).
ביולי 2021 הודיע מושל מחוז צ'רנוביץ שיחזיר את המבנה ההסטורי "הבית היהודי", שנבנה בשנת 1908, לידי הקהילה היהודית המקומית. זו מתעתדת להעביר אל המבנה את בית הספר היהודי, משרדי הקהילה והמוזיאון היהודי. המבנה הוחרם מהקהילה בידי הנאצים בשנת 1941, ואחרי מלחמת העולם השנייה הולאם על ידי המשטר הסובייטי.
תחבורה
את העיר משמש נמל התעופה צ'רנוביץ.
ערים תאומות
לצ'רנוביץ אחת עשרה ערים תאומות, כדלהלן:
אווגניוס וולגאריס
אווגניוס ווּלגאריס (או בולגריס, ביוונית Εὐγένιος Βούλγαρις או Βούλγαρη; 10 באוגוסט 1716 – 12 ביוני 1806) היה מחנך בולגרי יווני-אורתודוקסי ידוע, והבישוף של חרסון. הוגה דעות בולט של תנועת ההשכלה היוונית, שהיה גם שותף בדיון איזו שפה תאמץ המדינה היוונית, האם את העגה העכשווית (כלומר זו שהייתה מדוברת בתקופתו) או את השפה היוונית הקלאסית (העתיקה). כתב רבות על תאולוגיה, פילוסופיה ומדעים, הפיץ חשיבה מערב-אירופאית בכל העולם הנוצרי היווני והמזרחי, והיה תורם מוביל להשכלה היוונית המודרנית.
וולגריס נולד בשם אלפתריוס וולגאריוס למשפחה בולגרית שגרה באי קורפו, שנשלט באותה תקופה על ידי הרפובליקה של ונציה. הוא למד בקורפו והמשיך את לימודיו בבית הספר ביואנינה שבמערב יוון. בשנת 1737 או 1738 הוא הפך לנזיר וכומר, ואימץ לעצמו את השם אווגניוס. ואחר כך נסע לאוניברסיטת פדובה ללמוד תאולוגיה, פילוסופיה, שפות אירופיות ומדעי טבע.
משנת 1742 כיהן וולגאריס כמנהל בית ספר יוקרתי ביואנינה. משנת 1753 עד 1759 ניהל את אקדמיית אתוניאס (Αθωνιάς Εκκλησιαστική Ακαδημία) בהר אתוס, והתנגד לקתולים ולכנסייה הקתולית המזרחית. למרות שנחשב לאחד מהמורים הדגולים, להיטותו להעביר רעיונות חדשים של עידן הנאורות המערב-אירופאי גרמה לתגובה שלילית בקרב חלק מהמנהיגים הנוצרים-אורתודוקסים בהר אתוס, שראו אותו כרדיקלי מדי. הוא נאלץ לנטוש את בית הספר בתחילת 1759 ועבר לנהל את אקדמיית הפטריארך בקונסטנטינופול (Μεγάλη του Γένους Σχολή) ו ב-1761 הוא החליט לזנוח את הקריירה החינוכית שלו ולהיענות להזמנתה של הקיסרית יקטרינה הגדולה.
הקיסרית הזמינה רוסים ואוקראינים להתיישב באזור, וכן הזמינה יוונים אורתודוקסים. הממשלה הקיסרית חשבה שיהיה מתאים למנות בישוף דובר יוונית לעמוד בראש האיפרכיה החדשה. מושב הבישוף היה מחוץ לגבולות האיפרכיה, במנזר בפולטבה. ב-1779 החליט לפרוש מתפקידו והמשיך לגור באותו המנזר בפולטבה עד שב-1787 הורשה לעבור לסנקט פטרבורג. משנת 1801 ועד לפטירתו ב-1806 הבישוף בדימוס חי במנזר אלכסנדר נבסקי.
שיחה ארוטית
שיחה ארוטית (באנגלית: Phone sex, סקס טלפוני) היא שיחה טלפונית בין שני פרטנרים או יותר שכוללת פעילות מינית וארוטיקה דוגמת אוננות או פנטזיה מינית.
לשיחות ארוטיות יכולות להיות מגוון צורות, החל משיחה מונחֵית מקצועית, דרך גילום דמויות ותפקידים על ידי המשתתפים, ועד לשיחות-וידוי מעוררות, ביטויי אהבה ורגשות או פשוט האזנה הדדית לאוננות.
סוג של זה פעילות מתקיים הן בהקשר של חוויה אינטימית בין נאהבים מרוחקים, הן בהקשר של שני זרים המבקשים להשיג פורקן והן כעסקה מסחרית הנערכת בין לקוח משלם ובין צד מקצועי המעניק שירות בתשלום.
משתמשי שיחות ארוטיות הם גברים ונשים כאחד. הם יכולים להיות אנשים שחשים כי האינטראקציה הטלפונית היא האמצעי הנוח ביותר עבורם, או היחידי, להגיע לסיפוק מיני; שחשים לא בנוח עם מראם החיצוני או נרתעים מאינטראקציה פיזית ממגוון סיבות. בארצות המערב התפתחה תעשייה ענפה של "שירותי טלפון למבוגרים" כדי לתת מענה לצרכנים פוטנציאליים אלה, והעמודים האחוריים בעיתונים בעשורים האחרונים של המאה ה-20 התמלאו במודעות קטנות המפתות קוראים להתקשר, פעמים רבות כשהמספרים הם בעלי קידומת מיוחדת אחידה, המשותפת לעסקים מסוג זה (בישראל הוקצתה הקידומת הסלולרית 056 לאורך זמן מה בשנות ה-90).
עם ההתפתחות המהירה שחלה בכל שטחי הטכנולוגיה, התרחב תחום שיחות-הסקס לעבר שימוש במכשירי טלפון ניידים ולשיחות דרך רשת האינטרנט באמצעות תוכנות כסקייפ ודומותיה. הזמינות, הנוחות, לצד ריבוי התכנים - שחלקם בחינם - הביאו לנסיגה משמעותית בהיקף שירותי השיחות הקוליות המסורתיות לטובת ההיצע של הזירה המקוונת. במקביל, נדרשו המחוקקים במדינות שונות לסוגיית הגישה הפשוטה לשירותי טלפוניה מינית מצדם של קטינים, והחלו לתקן תקנות המבקשות להגביל גישה זו, כחלק ממאבק לצמצום חשיפתו של נוער לתכנים פורנוגרפיים ולניצול.
בישראל
בישראל החלו לפעול שירותים מסחריים של שיחות ארוטיות במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20. באותה עת נכנסו לשימוש קידומות 056 ו-057 עבור חברות הרצות לספק שירות מענה קולי וטלמסר (בהם התשלום עבור השיחה היה גבוה גבוה יותר משיחה מקומית והמחיר נקבע על ידי המפעיל). רבים מהם החלו להציע שירות של שיחות ארוטיות. אחר כך נעשה ניסיון לחסום חלקית חברות אלו. בתחילת שנות ה-2000 הקידומות 056 ו-057 חדלו לשמש לשירותי מענה קולי. ב-2000 056 הייתה לקידומת נוספת עבור לקוחות פלאפון ב-2001 עברה קידומת 057 לשמש את לקוחות חברת "מירס".
לאחר הפסקת שירותי 056 ו-057, החלו חברות שונות להפעיל שירות שיחות מחוץ לישראל, אבל גם הם נחסמו בחלקם. במהלך 2003 הביא משרד התקשורת, לאישור ועדת הכלכלה, תקנות לחסימת שיחות ארוטיות לקטינים ב-2005 סגר משרד התקשורת באופן סופי את הפרצות בתחום השיחות הארוטיות בישראל. לאחר שכפה על חברות הסלולר וחברות השיחות הבינלאומיות לחסום את השיחות הללו, ולאפשר אותן רק דרך קידומת מיוחדת של 1919 הדורשת זיהוי של המשתמש כאדם מבוגר. באותה עת ועדת המשנה של הכנסת למאבק בסחר בנשים יזמה הצעת חוק, שתרחיב את האיסור החל על פרסום שירותי זנות בעיתונות, ותאסור לראשונה על פרסום כל סוגי שירותי המין, לרבות שיחות ארוטיות.
באוגוסט 2004 הוטל קנס כולל של מיליון שקל על פרטנר, פלאפון ומירס בגין שירותי שיחות ארוטיות, לאחר שלא חסמו אותם כנדרש לבקשת לקוחות. באוקטובר 2006, חברת אינטרנט זהב נקנסה ב-1.5 מיליון שקל, על שאיפשרה שיחות אירוטיות לקטינים, באמצעות הקידומת 015 ולא בקידומת המחייבת לשיחות אירוטיות - 1919. בינואר 2010 נקנסה שוב ב-1.4 מיליון שקל, על אותה עבירה.
רצח רחבעם זאבי
רצח שר התיירות הישראלי רחבעם זאבי הוא פיגוע טרור שאירע בעיצומה של האינתיפאדה השנייה, ביום רביעי, 17 באוקטובר 2001 (ל' בתשרי התשס"ב), בשעה 7:00 בבוקר במלון הייאט שבירושלים. הרצח בוצע על ידי חוליית מתנקשים פלסטינית שהשתייכה לארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין, כנקמה על הריגת מזכ"ל הארגון אבו עלי מוסטפא על ידי ישראל חודשיים קודם לכן. זאבי היה השר הישראלי הראשון שנרצח בידי מתנקשים פלסטיניים, והאדם הישראלי הבכיר ביותר שנרצח על ידי חמושים במהלך הסכסוך הערבי ישראלי כולו.
לאחר ביצוע הרצח, רוצחי זאבי הצליחו להימלט מזירת הפשע. במשך זמן רב הם הסתתרו במתחם המוקטעה ברמאללה, תחת חסותו של יאסר ערפאת. משם הועברו בלחץ ישראל ובהסכמתה לכלא ביריחו תחת השגחה זרה. לאחר עזיבת הסוהרים האמריקנים והבריטים ב-14 במרץ 2006 את הכלא ביריחו, בטענה כי הרשות הפלסטינית לא עמדה בהסכם, ישראל השיקה את מבצע הבאת ביכורים אשר במהלכו לכדו כוחות צה"ל את חברי החוליה שהתנקשה בזאבי והביאה אותם לדין בישראל, שבה הורשעו ונידונו לעונשי מאסר ארוכים.
הגיוס וההכנות
בעקבות מותו של ראש ארגון החזית העממית, המכונה אבו עלי מוסטפא, מאש כוחות הביטחון הישראליים, אחמד סעאדת (יליד 1953 מרמאללה) מונה בתחילת אוקטובר למחליפו. סעאדת יחד עם יד ימינו, עאהד עול'אמה (יליד 1968 מרמאללה), החליטו לנקום את מותו על-ידי רצח של אישיות בכירה בישראל. והשניים החליטו לגייס את מג'די רחימה רימאווי (יליד 1965 מרמאללה) כדי שיתנקש בחיי השר זאבי.
מג'די שימש כמגייס פעילים בארגון וכמתווה ביצועם של פיגועי טרור. כדי להוציא את התוכנית אל הפועל, פנה מג'די לחמדי קורעאן (יליד 1974 מאל בירה), שהסכים ליטול חלק בהתנקשות המתוכננת. כחלק מן ההכנות לביצוע הרצח, ביקר קורעאן, בהוראת מג'די, במלון "הייאט" בירושלים, והוא אף קיבל ממג'די תעודת זהות ישראלית מזויפת.
מג'די הציג לקורעאן את תמונתו של השר זאבי, כיעד לרצח, מסר לו פרטים אודות שגרת יומו והחדר שבו הוא נוהג להתאכסן, ואף נתן לו כסף על מנת שישכור חדר באותו מלון. קורעאן אכן שכר חדר במלון ב-14 באוקטובר 2001, ובחן את דרכי הגישה והמילוט במקום.
מג'די הורה לקורעאן לשכור רכב נוסף, העביר לו תעודות זהות ישראליות מזויפות עבור מוחמד ואסמר, וכן מסר לו, לצורך הרצח, שני אקדחים בקוטר 7.65 מ"מ עם משתיקי קול, ורובה סער מסוג "סקורפיון". קורעאן, באמצעות מוחמד שכר רכב נוסף, ורכש בהוראת מג'די, בגדים חדשים עבורו ועבור מחמד, ואף קיבל לידיו רכב מסחרי מסוג "קאיה", אותו שכר עול'אמה. ברכב הוטמן רובה הסער לחיפוי במקרה הצורך בעת המלטות החוליה.
בשעות אחר הצהריים של ה-16 באוקטובר 2001 הגיעו קורעאן ואסמר ברכב שכור מסוג "פיאט פונטו" לבנה, חמושים באקדחים, למלון "היאט" בירושלים, שם שכרו חדר תחת שם בדוי, באמצעות תעודת זהות מזויפת. את שני האקדחים עם משתיקי קול הם הטמינו בתא המטען של הרכב עד קרוב לזמן ההתנקשות.
יחד איתם הגיע מוחמד רימוואי ברכב הקאיה. קורעאן הראה לרמאווי את המקום שבו עליו לחנות ותדרך אותו כיצד עליו לחפות עליהם לאחר ביצוע הרצח. לאחר מכן חזר רימוואי ולן בביתו של עילווי משכונת עזרייה שבמזרח ירושלים, וחזר למחרת בבוקר למלון בדרכי עפר כאשר עילווי מורה לו את הדרך.
ההתנקשות
ב-17 באוקטובר 2001, ביום הרצח, רחבעם זאבי שהה במלון הייאט שבירושלים, בחדר מספר 816. זאבי שהה במלון ללא מאבטחים, משום שהתנגד להיות מאובטח בעוד האזרחים חשופים והצהיר רבות כי לא יהיה מוכן ש"ילד בן 18 ימות במקומו" וכי "אינני שווה יותר מאף אזרח במדינה" וכן לא רצה לשנות מהרגליו עקב איומי הטרור.
בשעה 6:00 בבוקר, אחד המתנקשים, חמדי קורען, פנה לעבר חדר האוכל של המלון על מנת לוודא כי השר זאבי אכן שוהה שם בהתאם ללוח הזמנים הקבוע שלו. בשעה 06:20 זאבי ורעייתו יעל ירדו לחדר האוכל של המלון. כאשר קורען הבחין בזאבי בחדר האוכל הוא חזר לחדרו ועדכן את אסמאר. מיד לאחר מכן, קורען ואסמאר פנו לעבר רכבם אשר חנה במגרש החניה אשר בקומת המרתף של המלון כדי להצטייד באקדחים, עליהם הורכבו משתיקי קול.
שני המתנקשים חזרו בנפרד דרך חדר המדרגות במקום להשתמש במעלית, כדי שלא לעורר חשד. הם חיכו לזאבי ליד יציאת החירום, במיקום הסמוך לחדרו של זאבי. בעוד שחבר חוליה השלישי, מוחמד פהמי, שוהה בלתי חוקי מירדן, המתין לחוליית המתנקשים במגרש החניה ברכב מילוט.
בינתיים, בשעה 6:45 נהגו של זאבי, עדי ממן, הגיע לחדר האוכל של המלון והצטרף לזאבי ואשתו לארוחת בוקר. בשעה 6:50 זאבי עזב לבדו את חדר האוכל ועלה חזרה לחדרו באמצעות המעלית. שתי דקות לאחר מכן, יעל זאבי והנהג עדי ממן, החלו גם כן להתקדם לעבר החדר של זאבי.
כאשר דלת המעלית נפתחה, זאבי יצא מהמעלית ועבר על פני שני התוקפים. על פי עדות התוקפים, קורען צעק לעברו "היי!" וכאשר זאבי פנה לעברו, קורען ירה בו שלוש יריות מטווח קרוב. שני כדורים פגעו בראשו של זאבי.
מיד לאחר הרצח המתנקשים נמלטו מהמלון ברכבם למזרח ירושלים לבית מסתור של צאלח עלווי שממוקם בפאתי שכונת אל עזריה. רכב המילוט לא התניע ופהמי חבר החוליה השלישי נטש אותו וברח רגלית מהמקום והגיע לאל עזריה באמצעות מונית. הם הותירו בחדרם חוברת אודות אבו עלי מוסטפא, כאות לכך שהרצח בוצע כנקמה על חיסולו בידי ישראל.
בשעה 7:00, דקות בודדות לאחר ההתנקשות, גילו יעל זאבי והנהג עדי ממן את זאבי שוכב על הרצפה של המסדרון, ירוי בראשו ומדמם. זאבי הובהל במצב אנוש אל המרכז הרפואי הדסה שבירושלים. צוות הרופאים בבית החולים ניסה להצילו, אך בסופו של דבר נאלץ להכריז על מותו שהוכרז בשעה 10:00 בבוקר.
ארגון החזית העממית נטל אחריות לרצח והצהיר כי בוצע כנקמה על חיסול מנהיג החזית העממית אבו עלי מוסטפא חודשיים קודם.
רבבות חלפו על ארונו והשתתפו בהלווייתו של זאבי שהתקיימה יום לאחר הרצח, בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים. נשיא המדינה משה קצב וראש הממשלה אריאל שרון ספדו לזאבי בהלווייתו.
המצור הישראלי על המוקטעה ו"הסכם רמאללה"
מיד לאחר ההתנקשות נמלטו הרוצחים לשכונת אל עזריה ושהו בה בבית מסתור כשלב ביניים במטרתם להמלט לשטחי הרשות הפלסטינית. במקביל מערכת הביטחון הישראלית פתחה בחקירה אינטנסיבית במטרה לאתר את הרוצחים ובפרט את מנהיג ארגון החזית העממית אשר יזם ותכנן את ההתנקשות. די מהר המתנקשים זוהו על ידי עובדי המלון. בשש בערב השב"כ הגיע למסקנה שמשפחת עלווי מאל עזריה קשורה לפיגוע. וכוחות הביטחון הצליחו לאתר את בית המסתור. בחצות הלילה היחידה המבצעית של השב"כ עם כוחות ימ"מ נערכו בכוחות גדולים לצאת למבצע ואף העלו מטוס תצפית לתצפת על הבית. אך שלושת המחבלים: חמדי קורען, באסר אל אסמר ומוחמד פהמי רימוואי שהיו בבית הצליחו להמלט משם לבית אחר, לפני שכוחות הביטחון הגיעו אליו, ורק צאלח עלווי המארח נתפס. בדיעבד התברר כי הכוחות שהגיעו ברכבים התגלו מבעוד מועד על ידי זקיף שהתריע על כך. בהמשך המשיכו המחבלים לאזור בית לחם בתחומי הרשות. לאחר זמן מה הצליח השב"כ לאתר את מספר הטלפון של מוחמד פהמי ובאמצעות תרגיל עוקץ לכד אותו.
בהמשך, יצא צה"ל למבצע אריות רעננים במסגרתו נכנס למספר ערים בשטח A בהן רמאללה, קלקיליה, טול כרם וג'נין. באפריל 2002, במהלך מבצע חומת מגן, נודע לכוחות הביטחון הישראליים כי המתנקשים הסתתרו במתחם המוקטעה ברמאללה, הכולל את בנייני הממשלה של הרשות הפלסטינית וכן את מעונו הרשמי של נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת. באותה העת, בניין המוקטעה היה תחת מצור ישראלי מ-29 במרץ 2002 וערפאת הנצור לא הורשה לצאת מתחומי הבניין במשך מספר חודשים. ישראל דרשה כי הרשות הפלסטינית תסגיר את הרוצחים תמורת נסיגתם של הכוחות הישראלים. הרשות הפלסטינית סירבה להסגיר את הרוצחים. בסופו של דבר, בתיווך בינלאומי, ישראל הסכימה להצעה (אשר נודעה בשם "הסכם רמאללה") לפיה רוצחי זאבי יהיו כלואים בכלא יריחו תחת פיקוח של סוהרים בריטים ואמריקאים, ובתמורה ישראל תסיר את המצור על מתחם המוקטעה. כתוצאה מכך ערפאת כינס בית דין שלאחר שתי ישיבות גזר ב-26 באפריל 2002, את דינם של חברי החוליה שרצחה את זאבי לעונשי מאסר שונים בין 18 שנים ל-8 שנים למתנקשים, ושנה לראש המנגנון הצבאי. חברי החוליה נכלאו בכלא יריחו, כאשר ברקע מושמעת ביקורת בישראל על אורך המאסרים של המחבלים. במאי 2002 כוחות בריטים ואמריקנים הגיעו לכלא יריחו.
עם זאת, לאחר שארגון החמאס זכה בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בינואר 2006, מנהיג החמאס איסמעיל הניה הצהיר בפומבי על כוונתו לשחרר את רוצחי זאבי לחופשי. ב-14 במרץ 2006, הסוהרים האמריקאים והבריטים עזבו את הכלא ביריחו, בטענה כי הרשות הפלסטינית לא עמדה בהסכם שהושג עם ישראל ארבע שנים קודם לכן. כתוצאה מכך, עוד באותו היום ישראל פתחה במבצע הבאת ביכורים.
מבצע הבאת ביכורים
ב-14 במרץ 2006 כוחות צה"ל פשטו על הכלא ביריחו בו שהו רוצחי זאבי במטרה למנוע מממשלת החמאס לשחררם וכדי להביא את הרוצחים לדין בישראל.
לאחר מצור שנמשך כ-10 וחצי שעות ולאחר שכוחות צה"ל הרסו את קירות הכלא ביריחו באמצעות דחפורים, בסופו של דבר נכנעו ארבעת המחבלים: המתכנן עאהד אבו עול'אמה, המנהל מג'די רחימה רימאווי, והמתנקשים חמדי קורעאן ובאסל אל-אסמר.
העמדתם לדין של הרוצחים
רוצחי זאבי נשפטו כולם בישראל.
שני הראשונים שנתפסו בסמוך לרצח הורשעו בבית המשפט המחוזי בירושלים. ב-7 באוקטובר 2002 מוחמד רימוואי איש חוליית ההתנקשות השלישי נידון למאסר עולם בגין רצח השר. צלאח עלווי סייען החוליה נידון ב-9 באפריל 2003 על סיוע לרצח ל-12 שנות מאסר בפועל.
הארבעה האחרים שנתפסו ביריחו מאוחר יותר הורשעו נידונו לעונשי מאסר ארוכים. קורעאן המתנקש הראשי שהודה בכל ההאשמות נידון ב-3 בדצמבר 2007 ל-125 שנות מאסר (מאסר עולם על הרצח ועוד 100 שנות מאסר על עבירות שונות), באסל אל-אסמר המתנקש המשני נידון ל-45 שנות מאסר, מג'די רחימה רימאווי משלח החוליה נידון ב-22 בספטמבר 2008 למאסר עולם בתוספת 80 שנים ועאהד ע'ולמה נידון למאסר עולם בתוספת 5 שנים על תפקידו בייזום, תכנון ההתנקשות וחברות בארגון טרור.
בנוסף, ב-25 בדצמבר 2008, בית משפט צבאי ישראלי גזר על אחמד סעדאת, בשל חלקו כמנהיג ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין, עד 30 שנות מאסר על כך שעמד בראש "ארגון טרור בלתי חוקי" ועל אחריותו בכל הפעולות שבוצעו על ידי ארגונו ובמיוחד בשל ההתנקשות בחייו של השר רחבעם זאבי.
ביולי 2011 נדחה בבית המשפט העליון ערעורו של עאהד ע'ולמה על הרשעתו ברצח זאבי.
בדיקת אחריות השב"כ
בתקופת ההתנקשות אברהם דיכטר היה ראש השב"כ ושלמה הר נוי היה ראש יחידת אבטחת אישים. מפכ"ל המשטרה היה רב-ניצב שלמה אהרונישקי ומפקד מחוז ירושלים היה ניצב מיקי לוי. באופן טבעי לאחר ההתנקשות עלו טענות למחדל בעיקר מצד השב"כ שאחראי לאבטחת אישים.
ראש השב"כ דיכטר הכריז ב-17 באוקטובר 2001 על הקמת ועדת בדיקה פנימית לחקר האירועים בתיאום עם היועמ"ש אליקים רובינשטיין, בראשותו של ח' שבתפקידו האחרון היה ראש המרחב הצפוני בשירות. בוועדה היו חברים בנוסף שלושה בכירים שסיימו את שירותם, כולם בדרג המקביל לאלוף בצה"ל. מסקנותיה העיקריות של הוועדה היו שאין להטיל את האשמה על היחידה לאבטחת אישים בפרט ועל השב"כ ככלל, ואין להסיק מסקנות אישיות כלפי שום אדם בארגון.
לפי טענות השב"כ זאבי היה סרבן אבטחה וסירב לאבטחה מסוג כלשהו בטיעונים אידאולוגים. עוד נטען כי היה חוסר האמון של זאבי כלפי השב"כ שהתבטא שאחרי רצח יצחק רבין הוא לא סומך על אבטחתם, וסירב לשתף איתם פעולה. עוד נטען שלשב"כ לא היה מידע מפורט לגבי שעות ההימצאות של זאבי במלון היאט בשל חוסר שיתוף פעולה מצד לשכת השר, ורק מידע כללי על כך שהוא נוהג לעיתים להתארח במלון. מאידך התברר כי לשב"כ היה מידע כללי לגבי פיגוע גדול גדול שעומד להתרחש אך הם פירשו אותו לא נכון כאילו מדובר במכונית תופת. בנוסף התברר כי המתנקשים היו אנשים המוכרים לשב"כ.
ב-22 באוקטובר 2001 החליטה ועדת המשנה לענייני מודיעין ושירותים חשאיים של ועדת החוץ והביטחון בראשות חבר הכנסת דוד מגן לבצע אף היא חקירה של רצח השר זאבי. הוועדה הקדישה 14 ישיבות לנושא והופיעו בפניה כל גורמי הממשל מהשר לביטחון פנים, עוזי לנדאו, ראש השב"כ דיכטר, מפקדים בשב"כ, יועצי אבטחה, גורמי ביטחון רלוונטיים ואנשי המשפחה הקרובים של זאבי. הוועדה סיכמה ביוני 2002 את חקירתה וסמכה את ידיה על דוח ועדת החקירה הפנימית של השב"כ, אך הצביעה על ליקויים שונים בהקשר להתנקשות. בין דבריה נכתב "נמצאו ליקויים בטיפולה של היחידה לאבטחת אישים מול דפוס השהייה הקבוע של השר רחבעם זאבי ז"ל, בבית המלון." "לא הצליחה היחידה לאבטחת אישים לאתר את נקודות התורפה במעגלי אבטחת האישים ולתת להן מענה מבצעי הולם". "שירות הביטחון הכללי לא פירש נכון את תמונת המודיעין, כפי שהצטיירה לאנשיו, על יסוד חומרי הגלם המודיעיניים, שעמדו לרשותם, טרם האירוע."
עוד קבעה הוועדה שנושאי משרה אחרים, הטעונים אבטחה יאובטחו על ידי המשרד או הרשות בראשם הם עומדים. לגביהם יהווה שירות הביטחון הכללי גורם מתריע ומייעץ בלבד. עוד קבעה כי יש לשנן בפני ממלאי משרה מאובטחים את חובתם לפעול בהתאם להנחיות הביטחוניות של הגורם המאבטח ולשתף עמו פעולה.
חלק של דוח הוועדה היה חסוי ולא פורסם בציבור.
פנדר
היסטוריה
חברת פנדר נוסדה בשנת 1946 על ידי ליאו פנדר. ליאו החל להתעניין באלקטרוניקה מגיל צעיר, ופירק מכשירי רדיו כדי להבין איך הם פעלו. בהיותו מבוגר, פתח חנות לרדיו וחלקי חילוף, והחל לייצר גיטרות סלייד מוגברות, אשר היו פופולריות בשנות ה-40 וה-50 עקב הצלחתה של המוזיקה ההוואית.
פנדר ראה את הפוטנציאל בגיטרה החשמלית. אמנם, הוא לא המציא את הפיק-אפ המגנטי או אפילו את הקונספט של הגיטרה החשמלית, שהומצאה אי שם בשנות ה-30, אבל באותה תקופה ייצורה היה פרטי, יקר, וחלל התהודה שלהן גרם לצלילי לוואי בעודן מוגברות. ליאו יצר גיטרה מוצקה (Solid body) ללא חלל אקוסטי, ובשנת 1950 הציג את 2 הדגמים הראשונים של חברת פנדר - ה-Broadcaster, בעלת שני הפיקאפים, וכן ה-Esquire בעלת הפיקאפ הבודד בגשר (אשר הייתה הדגם הראשון שיוצר על ידי החברה). חברת גרץ' תבעה זכויות יוצרים מפנדר שנה לאחר מכן, מכיוון שבאותה עת ייצרה דגם תופים שם זהה לגיטרה של פנדר - ה-Broadcaster. השם הוסר מהגיטרות ולתקופה קצרה, הדגמים נמכרו עם לוגו פנדר בלבד, ללא ציון שם על ראש הגיטרה (מה שנתן להם את השם No-Caster לאחר מכן). בהשראת המצאה חדשה שסחפה את אמריקה, הטלוויזיה, פנדר החליט לקרוא לדגם Telecaster.
הגיטרה צברה פופולריות באופן כמעט מיידי, בייחוד בקרב נגני קאנטרי, אשר אהבו אותה בשל הצליל הייחודי שלה, המאפיין אותה עד היום. אלא שליאו נתקל בלא מעט תלונות בנוגע לעיצוב הגיטרה - צורת הגוף נטולת הקימורים גרמה לכך שפינתה העליונה של הגיטרה נתקעה בבטנם של הנגנים, ואחרי זמן מה של נגינה גרמה לכאב. ליאו חזר לשולחן השירטוטים, ובעזרת עצות שקיבל מכמה מכוכבי הקאנטרי הפופולריים באותה התקופה, יצר את הדגם השני של פנדר - הלא היא ה-Stratocaster. במקביל לאותן הגיטרות, בשנת 1951 החל ליאו לעבוד על כלי חדש ומהפכני שהעולם לא הכיר - גיטרת באס חשמלית. הקונטרבאס היה כלי מאוד פופולרי בלהקות באותה תקופה, אך הכלי היה גדול מאוד וקשה לניוד, לכן עיצב ליאו את גיטרת הבאס החשמלית הראשונה, וקרא לה הפרסיז'ן באס (פרסיז'ן - דיוק). שמה של הגיטרה נובע מהיותה בעלת שריגים, אשר מאפשרים למוזיקאי לנגן תווים בדיוק רב, בניגוד לקונטרבאס נטול השריגים.
כמו כן, בנוסף לכלי הנגינה, ליאו השיק מספר דגמי מגברים אשר ילוו את הכלים החדשים, ביניהם הפנדר Bassman הפופולרי עד היום. בשנת 1956 צץ רעיון נוסף במוחו של ליאו - גיטרות תקציב לתלמידים. בעוד שגיטרת ה-Telecaster עלתה קרוב ל-200 דולר, וגיטרת ה-Stratocaster קרוב ל-300 דולר, ליאו החליט לשווק דגם הפונה לתלמיד, או לאיש הפשוט שלא רצה להוציא סכום גדול על מנת לרכוש גיטרת פנדר. התוצאה - הפנדר Duo-Sonic. גיטרת הדואו סוניק שילבה מראה גוף חדש, 2 פיקאפים ומראה פשטני יחסית לדגמים היקרים, והגיעה עם צוואר קטן וצר מדגמי הגיטרות האחרים, המתאים יותר לידיים קטנות ולתלמידים. הגיטרה הגיעה עם 22 או 21 שריגים לבחירת הלקוח, ובצבע חול מדבר עם פיקגארד בצבע שנהב. לגיטרה היו 2 דגמים - דגם המיוזיקמאסטר (Musicmaster) בעל פיק-אפ אחד בלבד, והדואו-סוניק בעלת 2 הפיקאפים. לאחר מכן מבחר הצבעים עלה.
בשנת 1959 התעסק אחד העובדים במפעל פנדר עם פונקציית 2 מעגלים נפרדים לגיטרה, והרעיון התגלגל לגיטרה חדשה של פנדר - ה-Jazzmaster. הגיטרה הגיעה עם 2 פיקאפים גדולים משאר דגמי פנדר (פיקאפי Soapbar), אשר באו להתחרות עם פיקאפי ה-p90 של גיבסון. לגיטרה היה בורר פיקאפים של 3 מצבים, ובורר בין 2 מעגלים - מעגל ווליום וטון ל-2 פיקאפים, ומעגל ווליום וטון אך ורק לפיקאפ הצוואר, המועדף על ידי נגני ג'אז. הגיטרה הושקה כדגם היוקרתי של פנדר, ועלתה קרוב ל-400 דולרים. בנוסף לגיטרה הציגו פנדר גיטרת באס חדשה בשם ה-Jazz Bass, שבדומה ל-Jazzmaster שווק כדגם היוקרתי של החברה. הדגם הגיע עם 2 פיקאפים, ולימים נקרא הג'אז באס. בעוד שגיטרת ה-Jazzmaster שווקה לנגני ג'אז, היו אלה נגני מוזיקת ה-Surf אשר גרמו להצלחתה, ומאוחר יותר נגני מוזיקת אינדי וגראנג'.
בשנת 1962 הוציאו פנדר דגם "מחודש" של הג'אזמאסטר, ה-Jaguar. הגיטרה הגיעה עם 2 פיקאפים "קלאסיים" של פנדר (וזאת בשל התלונות הרבות על כמות הפידבק שנוצרה על ידי פיקאפי הג'אזמאסטר בווליום גבוה). הגיטרה דמתה בצורתה לגיטרת הג'אזמאסטר, אך במקום בורר פיקאפים של 3 מצבים לגיטרה היו 3 בוררים - 2 אשר מדליקים ומכבים כל פיקאפ, והשלישי על מנת "לחתוך" את צלילי הבאס. הגיטרה הושקה כדגם הנועד להחליף את גיטרת הסטראטוקאסטר, ובתחילת שנות ה-60 כבשה את הבמות בידיהם של מוזיקאים מז'אנר הסארף (Surf), אך לקראת סוף שנות ה-60, כאשר את הבמות כבשו מוזיקאים כמו אריק קלפטון וג'ימי הנדריקס, אשר היו ידועים בשימוש בסטראטוקאסטרים, וכמו כן בשל דעיכת הפופולריות של מוזיקת הסארף, נעלמו הג'אזמאסטר והג'אגואר מהבמות, ויצורם פסק באמצע שנות ה-70 (עד אשר חודש לאחר כ-20 שנים בעקבות עלייתם של מוזיקאי הגראנג', האינדי והפאנק רוק, אשר אהבו את הדגמים בשל מחירם הזול, המראה והצליל הלא שגרתי שלהם, וכמו כן בשל האיכות שלהם, שלא ירדה משאר דגמי פנדר מאותה תקופה, אשר היו יקרים בהרבה) כמו כן, בשנת 1964 החליטו פנדר לצרף גיטרה חדשה לקו גיטרות התקציב שלהם - גיטרת המוסטנג (Mustang). הגיטרה הייתה גיטרת התקציב הראשונה אשר הגיעה עם ידית ויבראטו, ועיצובה דמה לעיצובם של גיטרות המיוזיקמאסטר והדואו-סוניק, אך עם מספר שדרוגים שלאחר מכן נוספו לגיטרות התקציב האחרות (בדגמים משופרים אשר נקראו הדואו-סוניק 2 והמיוזיקמאסטר 2). יחד עם הגיטרה הושק דגם באס חשמלי חדש, דגם התלמיד הראשון של הבאס החשמלי מבית פנדר - ה-Mustang Bass, אשר דמה בעיצובו לגיטרת המוסטנג. כמו כן, היה צווארו קצר מהרגיל כדי לאפשר למידה נוחה.
המכירה ל-CBS
בשנת 1965 חלה ליאו פנדר קשות, ובשל מצבו הבריאותי הקשה נאלץ למכור את החברה לרשת CBS. לרבים, המעבר ל-CBS מאפיין את סופו של "תור הזהב" של פנדר, ובעיני אספנים רבים גיטרות מ-1965 אשר יוצרו לפני הרכישה שוות יותר מאלו שיוצרו אחרי הרכישה.
המעבר ל-CBS וסוף שנות ה-60 היוו עידן חדש לחברת פנדר. רמת הבקרה ואיכותם של הכלים דעכה, ועצים נזרקו על קווי היצור על מנת לענות על הביקוש הרב שנוצר לכלי החברה. בין השאר, CBS החלו "להתנסות" בדגמים שונים ומשונים על מנת לנסות ולהרחיב את השוק. לדגמי התקציב נוספו גיטרת הברונקו (Bronco), אשר דמתה למוסטנג אך הגיעה רק עם פיקאפ גשר, הפנדר Bass V, אשר דמה בעיצובו לבאס המוסטנג אך הגיע עם 5 מיתרים (אך בשל הקרבה הרבה של המיתרים זה לזה הנגינה עליו הייתה בלתי-נסבלת). כמו כן ניסו פנדר לייצר גיטרת 12 מיתרים, וכך נוצרה הפנדר XII, ואיתה הגיע לשוק גם הפנדר באס 6, אשר היווה מעין גשר בין גיטרה חשמלית לגיטרת באס (6 מיתרי באס - EADGBE, שלושה פיקאפי גיטרה חשמלית, ועיצוב אשר הזכיר את גיטרת הג'אזמאסטר).
לאחר שפנדר ראו כי דגמי ה-XII והבאס V אינם נמכרים, היו בפנדר ניסיונות על מנת לחסל את המלאי, דבר אשר גרם להיווצרותם של הפנדר מאבריק (Maverick), גרסת 6 מיתרים של ה-XII, הפנדר סווינגר (Swinger, או בכינוייה האחרים - Arrow, Musiclander), אשר נוצרה משאריות של גופי באס VI.
בשנות ה-70 דעכה הפופולריות של פנדר לטובת חברת גיבסון. לאחר ה"מהפכה" אשר חוללה בסוף שנות ה-60 על ידי אמנים כגון קלפטון והנדריקס, מוזיקאים חיפשו צליל חזק וכבד, אותו מצאו בפיקאפי ההאמבאקר של גיבסון (האמבאקר - חוסם זמזום, פיקאפ המורכב מ-2 פיקאפי סינגל המחווטים יחדיו, אשר כתופעת לוואי נותן צליל עבה ו"באסי"). פנדר, אשר היו ידועים עד תקופה זו בהיותם חברה המייצרת גיטרות עם פיקאפי סינגל בלבד, החליטו להתאים עצמם למוזיקה המשתנה, וכך נוצר ה-Widerange Humbucker הידוע של פנדר, אותו לראשונה הציגו פנדר בדגם חדשני של הטלקאסטר, ה-Telecaster Deluxe, אשר הייתה בעלת 2 פיקאפי האמבאקר. עם הזמן, פנדר החלו לשלב את ההאמבאקרים בדגמים שונים, ועל אף שדגמים אלו זכו לפופולריות ניכרת, עלו טענות כי ההאמבאקר עדיין נשמע "פנדרי" מדי. כמו כן, בשנות ה-70 החלו פנדר להציע מגוון רב של צבעים, ואף יצרו קטלוגים שלמים שבעזרתם יכלו הקונים לבחור משלל צבעים שונים ומשונים. שנות ה-70 סימלו גם עידן חדש של מודעות למוזיקאים השמאליים. יש המשערים כי השינוי התרחש בזכות ג'ימי הנדריקס, אשר ניגן על גיטרת סטראטוקסטר ימנית הפוכה, עם מיתרים המותאמים לנגינה בצד שמאל, וזאת בשל העלות הגבוהה והזמן שנדרש לייצר דגם שמאלי. אמנם המצב לא הגיע לשוויון מלא גם בימינו, אך התקדמות ניכרת נראתה בנושא.
הבעלים החדשים והמאה ה-21
בשנת 1985 מכרה רשת CBS את החברה לצוות ניהול חדש, אשר החליט לייעל את היצור בחברה, ולהחזיר את איכותם של הדגמים לאיכות הישנה שבזכותה היו ידועים פנדר, באותה התקופה בה ליאו עדיין ניהל את החברה. שנות ה-80 הביאו איתם את הפופולריות הגדלה לז'אנר המטאל, ופנדר, בניסיון להתחבר לשוק החדש, החלה לייצר דגמים המותאמים לנגני המוזיקה הכבדה. בין הדגמים - הפנדר קאטאנה (Katana), אשר בעיצובה הזכירה את גיטרת ה-V המפורסמת של גיבסון, הפנדר פרפורמר (Performer), בעלת 2 ההאמבאקרים, וכמו כן מספר דגמי סופר-סטראט (מונח שנוצר אי שם בשנות ה-80, וזכה לפופולריות כנראה בשל גיטרת הסטראטוקסטר המפורסמת של הגיטריסט אדי ואן הלן, אשר הייתה בעלת האמבאקר, חסרת פיקגארד ובעלת ידית טרמולו "צף" מהפכנית אשר אפשרה לגיטרה להישאר בכיוון גם לאחר שימוש אינטנסיבי), גיטרות סופר-סטראט כגון סדרת ה-Lead, בה 3 דגמים ממוספרים (1–3), הפרודיג'י (Prodigy), השואומאסטר (Showmaster) והסטראט HM. דגמים אלו נחשבים בעיני רבים לאיכותיים ביותר, אך משום מה לא ראו פופולריות רבה.
כמו כן, בשנות ה-80 החליטו פנדר להרחיב את כמות המפעלים שלהם לראשונה - והקימו מפעל ביפן. המפעל היפני החל בייצור דגמי רה-אישיו (Reissue), דגמים מימים עברו של גיטרות פנדר שונות, אשר מטרתם לחקות במידה רבה ככל האפשר את הצליל, רמת האיכות והמראה של השנה המשוחזרת. המפעל היפני, אשר פונה בעיקר לשוק היפני, ידוע בשל העיצוב הלא-שגרתי שלו ומבחר הצבעים הרב והמגוון שלו, כמו כן בהיותו המפעל בו מיוצר המבחר הרב ביותר של כלים שמאליים. בנוסף למפעל היפני, החליטו פנדר להקים מפעל במקסיקו, מפעל אשר פונה לכלל קהל העולם ומטרתו לייצר גיטרות הנושאות של השם והעיצוב הקלאסי של פנדר, אך בעלות זולה יותר ונגישה יותר להמונים. כמו כן, פנדר הקימו מספר מפעלים במדינות אסיה, הידועה שבהם היא סין, ושם מיוצרות עד היום גיטרות תחת המותג "סקוייר", אשר היא חברת-בת של פנדר המייצרת גיטרות לבעלי תקציב נמוך, אך עדיין שומרת על העיצוב הקלאסי המאפיין גם את היקרים שבכלי החברה.
פנדר נחשבת בימינו לאחד השמות הפופולריים ביותר בקרב מוזיקאים, ומצאה את דרכה כמעט לכל ז'אנר מוזיקה אפשרי, בהתאם לדגמים ולדרישות המוזיקאים. המפעל המקורי של פנדר, אשר נמצא בקורונה, קליפורניה, עדיין מהווה המקום היחיד שבו מיוצרים הכלים האמריקאים של פנדר. כמו כן, המפעל הוא גם ביתה של ה"קאסטום שופ", אזור מיוחד במפעל שבו מיוצרים כלים בהזמנה מראש ובצורה הקפדנית ביותר, וחוץ מהצורה, אשר חייבת להיות אחת מצורותיהן הרבות שיש לפנדר להציע, יכול המוזיקאי לשנות כל פרט ופרט בכלי, ומוזיקאים רבים מז'אנרים שונים הם בעלי כלים אשר נבנו בהזמנה אישית (מכלים המכילים שינויים פשוטים כמו רדיוס צוואר וסוג פיקאפים, לכלים רדיקליים עם עצים אקזוטיים, עבודות צבע מרהיבות ופיקאפים בהזמנה אישית, אשר, דרך אגב, עד לא מזמן היו מחווטים על ידי אותה האישה אשר חיווטה אותם מימיו של ליאו פנדר - אביגייל יבארה).
יהדות לוב
יהדות לוב או בשמם המוכר בישראל טריפוליטאים הייתה קהילה עתיקת יומין. עדויות היסטוריות מהימנות מצביעות על כך, שראשית ההתבססות הייתה בקירנאיקה בתקופה ההלניסטית, ולקהילה, שהמשיכה להתבסס ולשגשג גם בתקופה הרומית, היה קשר הדוק עם ארץ־ישראל, עם ירושלים ועם המקדש. בשנת 115 לספירה פתחו יהודי קירנאיקה ב"מרד התפוצות", שהתפשט למקומות נוספים באימפריה הרומית. המרד ודיכויו היו אכזריים במיוחד ורוויי דם, הן לרומאים והן ליהודים.
היהודים שהתגוררו בערי החוף - טריפולי, בנגאזי וקירני - הוגלו מפעם לפעם או אף הושמדו. חלק קטן מהם נדחק אל האזורים המדבריים שבפנים המדינה על מנת לשמור על יהדותם. יצחק בן-צבי כתב על יהדות לוב: "יישוב קדמון מושרש, שהחזיק מעמד בתנאים קשים ושמר על צביונו ואופיו בתוך המסגרת הכללית של האומה".
בתקופה העות'מאנית הראשונה, במאה ה־16, לאחר הדיכוי והרדיפות של השלטונות הספרדיים והמלטזיים, חלה פריחה כלכלית ורוחנית-תרבותית, במיוחד עם הגעתם של מגורשי ספרד. בין הבאים בלט ר' שמעון לביא, מקובל ורופא, הידוע בעיקר כמי שחיבר את הפיוט "בר יוחאי" ואת הפירוש לזוהר לספר בראשית "כתם פז". ר' שמעון לביא הביא להתעוררות דתית בקרב הקהילה ובנה מערכת מפוארת של תרבות תורנית, ששימשה מסד לדורות רבים אחריו, בתקופה הקראמנלית ובתקופה העות'מאנית השנייה. במהלך תקופות אלו התגבשו המוסדות היהודיים, ובשלהיהן חלו התפתחויות במערכת החינוך והחלה ההתעניינות בציונות עם עלותה על בימת ההיסטוריה.
המטבח היהודי הטריפולטאי-לובי
השבת והחגים במחזור השנה, וכן האירועים השונים במעגל החיים, העשירו את המטבח בגיוון התבשילים, המתכונים ודברי המתיקה, שבאו לידי ביטוי גם במטבח של העניים, שכלכלו את תקציבם בהתאם.
מאכלי שבת ויומי חול
התבשילים לכבוד שבת קודש כללו:
היסטוריוגרפיה
עד שנות השישים והשבעים, המחקר על יהדות לוב היה דל במיוחד, בעיקר בשל גודלה הקטן יחסית של הקהילה – 36,000 חברים בשנת 1948, מספר נמוך יחסית לקהילות אחרות: למשל בקהילות מרוקו ואלג'יריה, היו 250,000 ו־130,000 איש בהתאמה. בנוסף, המסמכים והספרים בנושא היו נדירים עד בלתי ניתנים להשגה.
עבודתם של שני סופרים, שראשיתה במחצית הראשונה של המאה ה-20, היא מקור מרכזי למחקרים בנושא: הרב מרדכי הכהן – יליד טריפולי שבלוב, עוקב בספרו "הגיד מרדכי" (מפורט להלן) אחר ההיסטוריה, המנהגים והמוסדות של היהודים בטריפוליטניה; פרופ' נחום סלושץ, מזרחן יהודי יליד רוסיה, היה החוקר הראשון שחקר ביסודיות את הקהילה היהודית בלוב, במסע בין השנים 1906–1912, ורשמיו פורסמו בספר "מסעי בארץ לוב".
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, תרמו מספר חוקרים משמעותית למחקר בתחום: פרופ' הרווי גולדברג, אנתרופולוג וסוציולוג, התמקד בהבטים התרבותיים של הקהילה; ההיסטוריון רנצו דה פליצ'ה, התעניין בעיקר בתקופת הקולוניזציה האיטלקית, על בסיס הארכיונים האיטלקיים. רחל סימון התמקדה בתקופה העות'מאנית; ד"ר עירית אברמסקי-בליי מיד ושם התמקדה במצב הקהילה במהלך מלחמת העולם השנייה; פרופ' חנה יבלונקה חקרה את קורות יהודי צפון-אפריקה, ובהם הקהילות היהודיות בלוב, בשואה ובשנות תקומת מדינת ישראל; ולבסוף, פרופ' מוריס רומני, שהתעניין בעזיבת יהודי לוב ובהשתלבותם במדינות אחרות.
בעת העתיקה
על-פי המסורת התיישבו יהודים באל־ג'בל אל־אח'דר, בקירנאיקה שבלוב, זמן־מה לאחר חורבן בית ראשון במאה ה-6 לפנה"ס וייתכן כי יהודי החורבן יצטרפו לקהילה קימת. העקבות הארכאולוגיים הראשונים של נוכחות יהודית בשטחי לוב של ימינו מתאימים למסורת זו: על חותם שנמצא בחורבות קירנה שבאזור האמור, מופיע כיתוב בעברית: "לעבדיו בן יש". לא ניתן לתארך את החותם במדויק, ולכן עלינו להתבסס על הידיעה שהעיר נוסדה במאה ה-7 לפנה"ס, ועל ההנחה שהחותם נוצר עד המאה ה-4 לפנה"ס, אז היה סוגו בשימוש.
על קיומם של יהודים בלוב מצויים רמזים גם בספרו של הרודוטוס, בן המאה ה-5 לפנה"ס. יוסף בן מתתיהו מצטט מקורות לפיהם הציב תלמי הראשון – ששלט במצרים במאה ה-3 לפנה"ס – יהודים-לוחמים לשמירה על קירנה שבגבול ממלכתו. הגירה נוספת לאזור התרחשה מספר דורות לאחר מכן – במאה ה-2 לפנה"ס, בעת שלטונו של אנטיוכוס אפיפנס בארץ ישראל. בתקופה זו חי היהודי יאסון מקירנה, שכתב סדרה בת חמישה כרכים, ואלו סוכמו בהמשך בספר מקבים ב. כמאה שנים לאחר מכן כתב סטראבון, המצוטט אצל יוסף בן מתתיהו, על חשיבות הנוכחות היהודית באזור:
לאחר חורבן הבית השני, פרץ בשנים 115–117 בקירנאיקה מרד של היהודים ברומאים הידוע כמרד התפוצות. אש המרד הגיעה עד למצרים. היסטוריון מצרי מעיד על בריחה של יהודים אל ביצות הנילוס. הממשל הרומי הצליח לדכא את המרידות וחלק ניכר מאוכלוסיית היהודים באזור נהרג או ברח לאזור המדבר בדרום המדינה. ממצאים ארכאולוגיים מהמאות ה־12 וה־13 המאפיינים יהודים נמצאו בהרי נפוסה, בדרום לוב.
ההשפעה הספרדית
במאה ה־15 השתקעו בקהילה הקטנה והעתיקה חלק קטן ממגורשי ספרד. אלו תרמו לפריחה דתית ותרבותית של הקהילה המקומית.
במאה ה־16 נכבשו לסירוגין חלקים מלוב בידי ספרד, טורקיה ואחרות. לפי אחד מסיפורי העם, בשנת 1510 הוליך מלך ספרד את יהודי לוב לשבי לנאפולי שבאיטליה "ותִשאר העיר שוממה". לפי תיאור אחר, שמונה מאות משפחות מטריפולי התפזרו והרחיקו נדוד. הספרדים הקימו בטריפולי אינקוויזיציה שגרמה להתפרקות הקהילה היהודית בעיר.
התקופה העות'מאנית
האימפריה העות'מאנית הרחיבה את תחום השפעתה ללוב במחצית המאה ה־16. בין 1551 ל־1711 לוב הייתה לאיילט הכפופה לאימפריה העות'מאנית, ונשלטה באמצעות פחות. תקופה זו נקראת התקופה העות'מאנית הראשונה.
בראשית התקופה הגיע למקום רבי שמעון לביא, שהיה בדרכו מפאס לארץ ישראל. הרב מצא עזובה רבה ובערות בתחום היהדות והחליט להישאר בקהילה, בה החל בהרבצת התורה ומצוותיה. יהודי לוב מייחסים לו תקומה דתית, וכך כתב הרב מרדכי הכהן: "...וימצא את היהודים אין להם ראש ומורא, אזי בחר לו.. לתקן את אחיו היהודים מלהעלות לארץ־ישראל", ובספר "יהדות לוב" נכתב ש"ילידי־ההר היו נבערים מדעת תורה", ומפעלו של לביא "החזירם ליהדות המסורה".
גראנה – יוצאי ליבורנו בלוב
בשם הגראנה (Grana או Gornim) כונו אלה מיהדות ליבורנו אשר היגרו ללוב במאה ה־17 עד המאה ה־19. לעיתים הם כונו גם בשם יהודים פרנקים (Ebrei franchi). הם הקימו בעיר קהילה נפרדת, שבחלק מהזמן פעלה בשיתוף פעולה עם יהודי המקום ובחלק מהזמן פעלה בנפרד מהם. הם לא חויבו לגור בשכונה מיוחדת וללבוש לבוש מיוחד, כפי שנדרש מיהודי המקום. לפי חיבורו של ונטורה דה פרדיסו (Venture di Paradiso) היה לסוחרים יוצאי ליבורנו תחום מיוחד בנמל תוניסיה עם רציפים שלהם ואף המכס היה נותן להם שירות מיוחד. לסוחרים יוצאי ליבורנו היה זיכיון למסחר עם ארצות הלבנט וקשרי מסחר הדוקים עם נמלי אירופה, שהיו חשובים לשליטים המקומיים.
הגעתם של יהודי ליבורנו ללוב סייעה להתחדשות הקהילה כולה ולהיווצרות קשרים קרובים בין הקהילה היהודית בלוב לבין דרום איטליה. הדבר הוביל, בין השאר, לקשרי מסחר מפותחים וכן לזרימה של ספרים רבים בשני הכיוונים וכן לפריחה תרבותית בקרב יהודי לוב.
התקופה הקרמנלית
בין השנים 1711–1835 משלה בלוב שושלת מקומית בשם שושלת בני קרמנלי, שצמחה מתוך יחידות הצבא של האימפריה העות'מאנית שהוצבו באזור. העשורים הראשונים תחת שלטונה של השושלת התאפיינו בהשלטת סדר, שלום יחסי, שגשוג ופיתוח. בתקופה זו נקבעה טריפולי כבירת כל לוב, והחלה להתגבש ישות יהודית לובית נפרדת, שלא הייתה קשורה ליהדות תוניסיה. היהודים היו נאמנים לשלטונות, נהנו ממידה של סובלנות ויצאו נשכרים מהמצב החדש. הם השתלבו בפיתוח הכלכלי ובגידול המסחר. האוכלוסייה שגשגה ונוספו קהילות יהודיות חדשות בעקבות הגירה יהודית מאיטליה ומתוניסיה. הגירה זו פתחה פתח לקשרי מסחר נוספים.
בשלהי המאה ה־18 עד סוף המאה ה־19, רבים מן יהודי איטליה הגרו ללוב שהייתה אז בתקופת שגשוג ופיתוח מבחינה כלכלית. בין המשפחות אשר ניתן למצוא בקרב יהדות לוב שהם איטלקים במקורם: קסנטיני, רג'יניאנו, בוארון, ונטורה, בריגה, רומאנו, סאסי ועוד. אלה ועוד שמות משפחה רבים בקרב יהודי לוב מעידים על מוצאם האיטלקי.
התקופה העות'מאנית השנייה
ב־1835 לוב הפכה שוב לוולאייט, תחת שליטה ישירה של האימפריה העות'מאנית באמצעות פחות. שליטה זו שיפרה את מצב היהודים, אף שהם עדיין סבלו מהתנכלויות מצד המקומיים. בשל החילופים התדירים של הפחות בלוב, נזקקו האחרונים למזכירים ולמתווכים. תפקיד זה מילאו היהודים. בעקבות קרבתם לפּחות מעמדם השתפר עד כדי כך שהייתה להם השפעה על קונסולים זרים. בשנת 1861 נוסד ועד יהודי שהורכב מסוחרים עשירים ומנכבדים, ושהיה סניף של ארגון כל ישראל חברים. מטרתו הייתה הנעת דעת הקהל הבינלאומית לטובת האמנציפציה ונגד הפרעות ביהודים. כמו כן, הוועד שאף לזרז התערבות ממשלות אירופה לטובת היהודים שלא זכו לאמנציפציה. הם זכו להישגים קטנים דוגמת ענישה חריפה יותר על פשעים נגד היהודים, ותשלום פיצויים על נזקים.
האוטונומיה היהודית והמנהיגות הקהילתית התבססו עם הנהגת הרפורמות (טנזימאט) בצווים ב־1839 וב־1856. צווים אלה קיבלו גושפנקא חוקית מה"ארדי" הקיסרי במרץ 1865. ליהודים הובטחה אוטונומיה, ולקאיד היהודי מתן זכות חוקית להשתתף במועצת המחוז בטריפולי. התקופה העות'מאנית השנייה נחשבת כתקופה טובה עבור היהודים, פרט לשני סייגים: אכיפת החוקים כלפי היהודים הייתה נתונה לפרשנות, לטינה ולאהבת הבצע של השלטונות; והפער בין יהודים עשירים לעניים ובין יהודים ילידים לזרים הלך וגדל.
מקצועות היהודים
רוב היהודים התגוררו בשכונות המסורתיות (כדוגמת "עמרוס" בטריפולי), שבהן הייתה פעילות מסחרית של חנויות, מכולות, ירקנים, קצבים, מאפיות, בתי קפה ומסעדות. הסוחרים התפרנסו בתוך השכונות היהודיות, אך היה עליהם להביא את הסחורה מחוץ לשכונות אלה והם נדרשו לקיים מגע עם האוכלוסייה הלא־יהודית. מנגד, בעלי המלאכה התפרנסו, לרוב, מחוץ לעיר. החל תהליך של עיור והיהודים עזבו את עבודות השדה והפכו לאומנים ולבעלי מלאכה. ככל שגברה ההגירה לערים הגדולות השתפר מצבם הכלכלי של היהודים. הם פנו למסחר, וחלקם אף עסקו בנפחות, פחחות, סנדלרות, נגרות וחרטות. בענפים כמו הטבעת מטבעות, צורפות וחייטות הם היו מונופול. לסוחרים היהודיים הייתה עדיפות על המוסלמים משום שיכלו לסחור ישירות עם הנשים המוסלמיות, דבר שנמנע מסוחרים גברים מוסלמים. עקב עדיפות זו, התרבו הסוחרים היהודיים, ונדדו ברחבי לוב ומחוצה לה. סוחרים יהודים סחרו עם איטליה ושאר ארצות הים התיכון דרך הנמלים הימיים.
שפה, תרבות וחינוך
יהודים רבים בלוב דיברו ערבית בדיאלקט מיוחד, המכונה טריפוליטנית. אוצר המילים שלהם כלל מילים בעברית, איטלקית ובארמית. על־אף שמרבית הגברים היהודים ידעו לקרוא ולכתוב עברית לצורכי תפילה, רמת העברית הייתה נמוכה יחסית, והחינוך היה מבוסס ברובו על שינון. שפה נוספת, שהייתה נפוצה בקרב סוחרים בעיקר, בדומה ללאדינו, הייתה עגה מעורבת של שפות לטיניות, שבה היו ניכרות השפעות השפות איטלקית, ספרדית וצרפתית. הסוחרים האמידים דאגו להקנות לילדיהם חינוך ושפות אירופיות, אך לקראת סוף המאה ה־19 החלה זליגה של שפות אירופיות אל מחוץ למעגל האליטה. כבר בשנות השבעים של המאה ה־19 ניסה הרב הראשי לטריפולי מטעם הממשל העות'מאני, אליהו בכור חזן, להכניס לימודי איטלקית לתוך מערכת החינוך היהודית. בשנת 1875 קבוצת משפחות יהודיות נטלה יוזמה להקמת בית ספר מערבי ומודרני בטריפולי. הם אף הביאו מורה מאיטליה בשם ג'נטו פאג'י לפקח על הפרויקט. שנה מאוחר יותר הוקם בית־הספר האיטלקי-יהודי לבנים. בשנת 1890 הקים ארגון כל ישראל חברים את בית הספר הראשון שלו בלוב: בית הספר למלאכה לבנות בטריפולי. מוסד זה לימד את תרבות צרפת ואת השפה הצרפתית.
הקולינריה היהודית-לובית הושפעה לא מעט ממספר מדינות ים־תיכוניות שכנות. בעיקר בעזרת הגירת יהודים (איטליה וספרד-פורטוגל) ומסחר עם מדינות שכנות. דוגמה למאכלים שהושפעו: נוקידס, הושפע מהניוקי האיטלקי. בוקה די דמה, הובאה מאיטליה וספרד. עוגיות עבמבר/אמרטי, הושפעו מאיטליה. עוגת בולו הושפעה מעוגת הבולו הפורטוגזית. בוריקה, הושפע מהבורקס היווני. מפרום, הושפע מהמוסקה הבלקנית. חמין מקרוני – הושפע מאיטליה.
תחיקה ומשפט
לאחר שנת 1835 התקיימה הבחנה בין הדין האישי לבין הדין האזרחי. כוחה של הקהילה נשמר רק בתחום האישי. בשנת 1860 הוקמה מערכת בתי משפט שנחלקה לשלושה תחומים נפרדים, שבכל אחד מהם כיהן שופט יהודי. כמו כן נקבע שבכל מקום שיש בו יהודים יישב יהודי במועצה המקומית. בשנת 1874 מונו רבנים ראשיים בלוב, שהובאו מארץ ישראל ומקונסטנטינופול, והחל תהליך של העברת סמכויות חילוניות מהנשיא לרב הראשי, "החכם באשי". יהודים החלו לכהן במועצות מנהליות בעיריות, בפקידות השלטונית ובבתי המשפט.
בתקופה זו חיו היהודים בתנאים טובים יחסית, מצב שנשתמר גם לאחר כיבוש המדינה על ידי צבא איטליה בשנת 1911.
התקופה הליברלית
תחת השלטון האיטלקי בלוב מנתה אוכלוסיית היהודים כ-30,000 נפש, ויותר ממחציתה חיה בעיר טריפולי. הקהילות היהודיות בטריפולי ובבנגאזי קיימו קשרים הדוקים עם יהדות איטליה, וחלק מהיהודים היו בעלי נתינות איטלקית, צרפתית או בריטית. באזורי ההשפעה האיטלקית בלוב נהנו היהודים בדרך כלל מאהדת השלטון; מרביתם קיבלו את הכיבוש האיטלקי בשביעות רצון והם תמכו בו. עם זאת, מיעוט היהודים – יושבי ה"גבל" (פנים המדינה), לחמו לצד הערבים והברברים נגד הצבא האיטלקי. ככלל, בימי השלטון האיטלקי עד פרוץ מלחמת העולם השנייה עברה לוב תקופה של פריחה, והתקיימה הגירה של איטלקים אליה, בהם יהודים. המינהל, החינוך והתרבות האיטלקיים הוטמעו בלוב והדבר השפיע על יהדות המדינה.
בלוב עצמה
הפגיעות ביהדות לוב החלו בשנת 1938 עם חקיקת חוקי הגזע באיטליה אשר בהמשך הוחלו גם על יהדות לוב ויושמו בה בחודש יוני 1940. בזמן מלחמת העולם השנייה, גורלם של יהודי לוב נקבע במידה רבה לפי הטלטלות בחזית המדבר המערבי: הבריטים כבשו פעמיים את אזור קירינייקה, בינואר 1941 ובדצמבר אותה שנה, והיהודים גילו כלפיהם אהדה ניכרת. עם הכיבוש הבריטי שוחררו יהודי לוב מעולם חוקי הגזע. כמו כן, בשורות הצבא הבריטי שירתו חיילים עברים מארץ ישראל, והמפגש בינם לבין יהודי לוב היה רב-חשיבות להתפתחות ההיכרות בין שתי הקבוצות בשנים שבאו לאחר מכן.
ככלל, בתקופת מלחמת העולם השנייה, יהודי לוב נפגעו קשות, בתהליך הדרגתי ומתמשך שהלך וגבר. כאשר נכבשה לוב על ידי הבריטים, האשימו האיטלקים את היהודים בשיתוף פעולה עם האויב. בהוראה ישירה של מוסוליני חולקו יהודי אזור קירינייקה לשלוש קבוצות, על-פי נתינותם: נתינים צרפתים, שגורשו למחנות ריכוז, בעיקר לדרום-תוניסיה אך גם לאלג'יריה. עליהם נוספו כ-400 יהודים לובים ילידי תוניסיה, שנמלטו עוד קודם לכן לתוניסיה בגלל חוקי הגזע שהוחלו על לוב. קבוצה זו מנתה כ-2,000 איש. הקבוצה השנייה הייתה נתינים בריטים, כ-870 במספר, שהוגדרו 'נתיני ארץ אויב' והועברו למחנות ריכוז באיטליה. לאחר השתלטות הגרמנים על איטליה בספטמבר 1943 הועברו 476 מיהודים אלו למחנות ברגן בלזן (גרמניה) ואינסברוק רייכנאו (אוסטריה). חמישה מהם נספו. בקבוצה השלישית היו יהודים בעלי אזרחות לובית שהועברו מקירינייקה למחנות ריכוז על אדמת לוב, באזור טריפוליטניה. בידוע שבהם - מחנה ג'אדו (Giado), גויסו הגברים בגיל העבודה לעבודות כפייה, ונספו בו כ-600 איש מרעב וממחלות - המספר הגבוה ביותר של קרבנות הנאצים בקרב יהודי ארצות האסלאם. בקבוצה זו נכללו גם יהודי טריפוליטניה, עבורם הוקמו מחנות הכפייה סידי עזאז (Sidi Azaz) ובוקבוק (Bugbug), סמוך לגבול מצרים.
תהליך שחרורם של יהודי לוב החל בנובמבר 1942 עם שחרור קירינייקה והסתיים בינואר 1943 עם שחרורה של המדינה כולה על ידי הבריטים. אולם, הרע מכול עבור יהודי לוב התרחש רק כמחצית השנה לאחר שהמלחמה העולמית כבר הסתיימה, בנובמבר 1945, בפוגרומים גדולים שפרצו בטריפוליטניה. במאורעות דמים אלו נרצחו 130 יהודים, נפצעו 265. בעקבות הפרעות התגבשה ביהודי לוב תודעה טראומטית אשר בישרה את תחילת סופה של הקהילה במקום.
לפי אומדן יד ושם נספו בשואה 712 יהודי לוב מתוך אוכלוסייה של כ-30,000 יהודים.
הממשל הבריטי – העלייה מלוב
בשנת 1943 שוחררה לוב מהכיבוש האיטלקי-גרמני. הקהילה חוותה בעיות קיום, היה מחסור במזון, ביגוד ותרופות. כמו כן, סבלו היהודים מהיחס העוין של סביבתם שכלל פגיעות פיזיות. בו בזמן, המוסדות הקהילתיים והציבוריים טרם הופעלו מחדש. אפרים אלימלך אורבך, שהיה רב צבאי בצבא הבריטי, סיפר כי בביקורו בלוב הקדיש זמן רב לטיפול בשיקום הקהילה. הוא הצליח לארגן מפגשים בין ועד הקהילה לבין הממשל הבריטי. הוקמו מחדש מחלקות הקהילה לעזרה סוציאלית, לעזרה רפואית ולענייני עבודה. וכך, חלק מהיהודים זכו אף הם לתעסוקה במחנות הצבא שבמקום. אורגנה גם עזרה מארץ ישראל וכך הגיעו אל הקהילה 10 טון מזון, בגדים ותרופות. בהמשך אף הגיעו מהארץ מורים למוסדות החינוך שנפתחו מחדש. לפעילות זו היה גם היבט חגיגי. הימים היו ימי הפורים וכך נאספו החיילים בבית הכנסת של הקהילה וקראו את המגילה. לאחר מכן התקיים בבית מכבי המקומי נשף פורים ליהודי המקום ולחיילים.
פרעות 1945
ב־1945, עם סיום מלחמת העולם השנייה, חיו בלוב כ־36,000 יהודים. בנובמבר 1945, נערכו פרעות ביהודי לוב ו־142 מהם נהרגו, רבים אחרים נפצעו ורכוש קהילתי רב נפגע לרבות בתי כנסת. למרות הפרעות שלטונות המנדט לא נתנו אישורי עלייה לקהילה היהודית מלוב, והחלה פעילות העפלה בלתי לגאלית.
עזיבה המונית
בעקבות הפרעות קבלו יהודי לוב עדיפות לעלייה לישראל מבחינת הסוכנות היהודית. משתמה מלחמת העצמאות, במהלכה מנעו הבריטים עלייה לישראל כדי שלא לעזור ללחימה, הרשו הרשויות בלוב ליהודים לעלות לישראל. ברוך דובדבני, מנהל המשרד הארצישראלי באיטליה, נשלח ללוב לארגן את העלייה, ובקיץ 1949 ביקר בלוב ראש מחלקת העלייה בסוכנות, יצחק רפאל. עד אוקטובר 1949 עלו לישראל כ־30% מיהודי לוב. העולים הקימו בישראל מספר מושבים, בהם פורת עלמה אחיסמך וזיתן. בנובמבר 1949 הגיע ללוב נציג חדש של הסוכנות היהודית, ד"ר מאיר ורדי. בסוף 1949 הואטה העלייה מלוב כדי לפנות מקום לעליית יהדות תימן במבצע על כנפי נשרים. בשנים 1950–1951 נמשכה העלייה ובסוף שנת 1951 הוגברה העלייה והועלו גם חולים ונכים רבים שנמנע עד אז מלהעלותם, בגלל התקרב ההכרזה על עצמאות לוב.
שנות עצמאות ראשונות: החמרת האפליה
בתחילת 1952 ביקר ברוך דובדבני בלוב והגיע להסכמות עם השלטונות על המשך העלייה מלוב במהלך השנה.
לאחר העלייה ההמונית נשארו בלוב כ־4,000 יהודים. בסוף 1951, לאחר שהכריזה לוב על עצמאותה מן השלטון הבריטי, לא ניתנה ליהודיה תעודת זהות לובית ואף לא זכויות אזרחיות כלשהן. החל מ־1953, ברצותם לצאת מלוב (גם לצורך זמני), היו מקבלים היהודים תעודות מסע חד־פעמיות עליהן לא צוינה אזרחות. בהמשך נרשם עליהן הכיתוב "יל" בצירוף מספר סידורי לציון היותם יהודים. בשנת 1958 נקבע בחוק כי יש לפרק את הקהילה היהודית, אך בשנת 1962 הכריזה המדינה חגיגית על זכאות היהודים לאזרחות. למעשה, רק יהודים בודדים זכו לה, והיתר נותרו משוללי זכויות.
מלחמת ששת הימים, פרעות ועזיבה
בשנת 1967, ערב מלחמת ששת הימים, נותרו במדינה כששת אלפים יהודים. במהלך המלחמה פרע בהם ההמון המוסלמי, ולאחריה הורשו כמעט כל היהודים לעזוב את המדינה.
תחת שלטון קדאפי
בשנת 2002 עזבה את לוב היהודייה האחרונה, רינה דבש.
יוצאי-לוב
קיימות בעולם שתי קהילות מרכזיות של יוצאי-לוב, האחת בישראל והשנייה ברומא שבאיטליה. מכוני מחקר מרכזיים של יהדות לוב, העוסקים בשימור מסורתה, הם מרכז מורשת יהדות לוב, מרכז אור שלום ומכון גנזי רפאל העוסק בהוצאת ספרים.
בישראל
לפני קום המדינה יהודי לוב ששמרו על קשרים חזקים עם יהודי ארץ ישראל ועם הציונות עלו לארץ במספר עליות קטנות ושוטפות עם מטעם מנעים ציונים ועם מטעם אישים או עיסקיאים (עוד בתקופה העותמנית), ולפעמים גם בעליות גדולות ומרוכזות כמו העלייה של שנות ה–20 וה–30. בין השנים 1948–1953 עלו לישראל מרבית יהודי לוב, כ-30,000 איש, ממניעים ציוניים. ולאחר מכן בעליות נוספות פחת מספרם של יהודי לוב, עד שבשנות ה–70 כמעט ולא נשארו יהודים בלוב.
באיטליה
בקיץ 1967, כתוצאה ממלחמת ששת הימים, הגיעו לרומא בירת איטליה כ-4,000 יהודי טריפולי, שהייתה חלק מהקורסו איטליה. הקהילה השתקעה באזור פיאצה בולוניה. כיום הקהילה מונה כשליש מיהודי רומא.
בריג'יד פולי
בריג'יד פולי (באירית: Brighid Ni Fhoghludha); באנגלית: Brigid Foley; ידועה גם כברידה (Breida או Breda) ובריג'ט (Bridget); 14 באפריל 1887 – 28 ביוני 1970) הייתה לאומנית אירית רפובליקנית, אחת מחמש נשים שנכלאו בכלא לואיס אחרי מרידת חג הפסחא ב-1916.
תחילת דרכה
פולי נולדה בשנת 1887 בקילה שבמחוז קורק לריצ'רד פולי ומרגרט לונג, אחת משלושה עשר ילדיהם. הוריה היו דוברי אירית. כשהיא הייתה בת 15 פולי היא נסעה לדבלין כדי ללמוד. חלק מאחיה כבר התגוררו בעיר. שם היא הצטרפה לסניף קיטינג של הליגה הגאלית. אחיה כבר היו חברי הארגון, כולל נורה, קייט ומייקל. המשפחה בדבלין ניהלה חברה למכונות כתיבה.
בשנת 1915 הצטרפה פולי לקומן נה מאן. במסגרת זו היא למדה עזרה ראשונה, העבירה נשק ותחמושת, וביצעה שליחויות. היא במיוחד פעלה כמתווכת בין שון מק דרמדה, אחד ממנהיגי ההתקוממות של 1916, לבין אחיה שעבד במפעל תחמושת בברמינגהאם. היא גם הייתה מעורבת בהחזרתו של ליאם מלוז מאנגליה, לשם גורש. בנוסף, היא פעלה בתור קלדנית עבור שיימוס אוקונור, וגם העבירה עבורו נשק וכספים.
במהלך השבוע שלפני המרידה, היא נשלחה למסור אגרות בנושא המרידה ליעדים בקורק. בשליחותה האחרונה לקורק, עם פקודות לגבי פתיחת המרידה (אשר הייתה נתונה בספק בשל פקודות סותרות של סיעות שרצו לבטל ואלו שרצו להמשיך), נדבק בה ביש מזל: שעזבה את דבלין הגיעה המשטרה לביתה, כנראה כי ידעו שהיא עובדת עבור אוקונור, ושמועות על המרידה כבר פשטו. בדרכה, היא ואחותה קייט אשר הצטרפה אליה נתקלו במגוון בעיות החל מתקרים בגלגלי הרכב, ועד מבול גשם שעיכב אותן עוד. בהגיען לקורק היא עוכבה ותוחקרה על ידי הבריטים, אך הם לא מצאו את המסרים שהיא נושאת. בלשים עקבו אחריה, אך היא נמלטה מהם דרך כנסייה והגיעה לבית היעד - רק לגלות שמפקד קורק איננו, והוא נמצא בפעולה ממנו יחזור רק אחרי פתיחת המרידה. את המסר העבירה לאחיו, שהתלונן שאין הם יודעים מה לעשות בהתחשב בפקודות הסותרות.
ההתקוממות
כשפרצה מרידת הפסחא, פולי עבדה כשליחה בין בית הדואר המרכזי (GPO), שם היה מטה המרד, לבין המוצבים האחרים של המורדים ברחבי העיר. אחרי זה היא הקימה תחנת עזרה ראשונה. לאחר הכניעה, היא ואפי טאף חרשו את בתי החולים למצוא פצועים כדי להעביר מסרים למשפחותיהם.
אחרי שחרור האסירים, הייתה ירידה באינטנסיביות של הפעילות הרפובליקנית של פולי, עד משבר גיוס החובה של 1918. התנועה להתנגדות לגיוס לצבא הבריטי הזרים אנרגיות חדשות לתנועה הרפובליקנית ולרוח הלאומנית. בעת התפרצות השפעת הספרדית ב-1918, היה משבר בבתי חולים ונשות קומן נה מאן התארגנו לספק שירותי סיעוד, בעיקר לעניי העיר אשר גישתם לשירותים רפואיים בכל עניין הייתה המוגבלת ביותר. פולי נכחה בטקס הפתיחה של הפרלמנט האירי ב-21 בינואר 1919. היא המשיכה לנהל את העסק המשפחתי, וסיפקה את משרדיו, הרכב שלה, וכל מה שיכלה לשירות המתנדבים האירים לעת הצורך. העסק שלה נתקף שוב ושוב במהלך תקופת הבלאק אנד טאנס (מלחמת העצמאות האירית), והציוד הושחת. לעיתים קרובות, היא ובעלה הסתירו אנשים במנוסה. הם היו בקרוק פארק במהלך אירועי יום ראשון העקוב מדם (1920). בעקבות זאת, פשטה המשטרה על בית המשפחה ובעלה נעצר, אף על פי שלא היה מעורב באירועי היום, או בארגון המתנדבים. הוא נכלא למשך של לפחות מספר שבועות. פולי פעלה במסגרת ארגון הביון שניהל מייקל קולינס, והיה לה תפקיד מרכזי בגיוס מודיע מהצבא הבריטי, ג'ון ריינולדס.
חיים אישיים
בתקופת המאבק האירי, כשהתגוררה בדבלין, הייתה פולי אחת משחקניות הקמוגי הרבות שבין הפעילות הרפובליקניות.