cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריווין קונל
הגמוניה ומוכפפות
קונל טוענת שזהות מגדרית אינה קודמת לחברה אלא נוצרת באמצעותה. נורמות של גבריות נבחנות לפיכך לא כנתונות מראש וסבילות אלא כפרקטיקה פעילה, מה שמוליך לעניין בפוליטיקה של הנורמות. אחד התחומים בקו זה של מגדר הוא העיסוק בדרכים של הבניית הגבריות במעמדות שונים. רעיונות אלו הובילו לגיבוש הרעיון בדבר גבריות הגמוניית והכרה לא רק במגוון של גבריות אלא גם בצורך לעמוד על היחסים שבין גבריות שונות, יחסים של ברית, שליטה והכפפה.
קונל ועמיתיה למחקר יצרו סינתזה של רעיונות לגבי גברויות המבוססת על פסיכולוגיה, תאוריה פמיניסטית, תאוריה הומוסקסואלית-לסבית (gay theory) וסוציולוגיה סטרוקטורלית ובשנת 1985 פורסם מאמר שלימים יכונה טקסט מכונן בתחום לימודי גברויות. במאמר זה מתחו ביקורת על ספרות "התפקיד הגברי" וספרים על גברים ושרטטו מסגרת עבודה תאורטית חדשה, בה מיושם הרעיון לפיו יש ריבוי גברויות ויחסי כוח מגדריים פועלים בין קבוצות של גברים, כמו גם בין גברים ונשים.
העניין התאורטי של קונל היה סדר חברתי מגדרי, ונושא הגברויות נתפס עבורה רק כחלק מהתצרף. כחוקרת אמפירית, הייתה קונל מודעת לבסיס הנתונים הדל בתחום. לפיכך השיקה קונל פרויקט של עבודת שטח, פרויקט שקבוצות ימין בפרלמנט הפדרלי כינו כ״בזבוז משאבי ציבור״ עוד בטרם החל. חרף הנתגדותן, הפרויקט הצליח; נכתבה סדרה של מאמרים אשר סקרו את הדינמיקות של גברויות בסטים חברתיים שונים. אלה הפכו לליבה של ספרה של קונל "גברויות". לדברי קונל, היא הסתייגה מכתיבת ספר במסגרת הסוגה הפופולרית באותה העת (שנות ה-90), סוגה אשר טיפחה את האשליה כי הגבריות היא קבועה וטבעית. הטיוטה הראשונה נדחתה על הסף על ידי מו"ל ידוע בארצות הברית אך הוצאה לאור אחרת הרימה את הכפפה. בשנת 1995 הודפס ונראה כי ההיצע תאם את הביקוש. הספר מכיל ביקורת על חשיבה "צפונית" לגבי גבריות, מסגרת עבודה תאורטית, דו"חות וראיונות עם גברים, בחינה היסטורית של גברויות ודיון בפוליטיקה של גברויות.
למחקר החברתי החדש היו השלכות ניכרות על תופעות קיימות, בכללן: מניעת אלימות, חינוך בנים, אקטיביזם לבריאות הגבר וקידום שוויון מגדרי. באמצעות מאמרים ודו"חות הצליחו קונל ועמיתיה לסייע בקביעת מדיניות בתחומים אלה.
הפרויקט השאפתני ביותר, לדבריה של קונל, התקיים בשנים 2004–2005, כאשר עבדה עם סוכנות האו"ם בהכנת הצהרות מדיניות בנושא "תפקידם של גברים ובנים בהשגת שוויון מגדרי". העבודה עם האו"ם חיזקה את החשיבות של המימד הבינלאומי במחקר בנושא גברויות והיא פרסמה מאמר בנושא.
מעמד
קונל סבורה כי מעמד אינו מערכת של תבניות, אלא דינמיקה חברתית, דפוסים של קשרים אשר משפיעים על עיצוב חיים ולעיתים באופן הרסני. לפיכך חשוב לדידה לחקור את הנושא ולתהות כיצד נוצרים ונוצרים-מחדש מעמדות על רצף היסטורי של מבנה חברתי. בשלהי שנות ה-60 קונל הייתה מעורבת בפרויקט מחקר דוקומנטרי רחב-היקף בנושא מעמד באוסטרליה, אשר בחן מבנה מעמדות בהיסטוריה האוסטרלית והציג תמונה של קשרי ניצול, זכויות-יתר ומאבקים. בפרויקטים אחרים בנושא מעמד, תואר המבנה הארגוני של בתי הספר, אשר הצביע על הבדל בין בתי הספר של המעמד השליט לבין אלה של מעמד הפועלים. באותה העת, הייתה קונל מעורבת גם במחקר על מיניות שממנו ניתן ללמוד כיצד מעמד קשור לעיצוב החיים המיניים של גברים וכיצד עוני ומעמד נמוך הם מקח-וממכר. במאמר שכתבה עם חוקרים אחרים, היא דנה בקשר בין מעמד והומוסקסואליות. חיבור חשוב נוסף בנושא מעמד הוא קובץ המאמרים "מעמד שולט, תרבות שולטת", ששולבו יחד מתוך עניין בבעיות של הגמוניה ובאופן שבו תאוריות חברתיות קפיטליסטיות מובעות.
חינוך
קונל טוענת כי מתחת למעטה המשעמם-לכאורה של החינוך פועלות דינמיקות חזקות ומורכבות של בעלי זכויות-יתר. עיקר המחקר שלה בתחום עוסק בנושאי צדק חברתי ובמערכת החינוך עצמה - מוסד חברתי מאסיבי ורב עוצמה הנתון לשינויים מתמידים. באופן בסיסי, מוקד החינוך הוא ביכולות של פרקטיקה, הן אינדיבידואליות והן חברתיות. בתוך כך, ישנם בעלי זכויות-יתר וגם מיעוטי-יכולת. בעבר, הדבר נעשה באופן גלוי ומכוון; מערכות בתי ספר נוצרו באופן סגרגטיבי על פי מעמד, מגדר וגזע. כיום הדבר מתרחש באופן סמוי באמצעות בניית תוכניות לימודים, מימון ועוד.
את מחקרה הראשון של קונל בתחום החינוך ערכה במסגרת עבודת הדוקטורט שלה. המחקר עסק בהתפתחות רעיונות פוליטיים בקרב ילדים. לדבריה, היה זה ללא ספק המחקר המצחיק ביותר שעשתה, ובה בעת גם מאיים, בהצביעו על שכיחות הפחד המכוון נגד זרים, מלחמה וקומוניזם. היא השתתפה במחקר הבוחן כיצד פועל אי-השוויון בחינוך. לימים הפך פרויקט זה לשני ספרים, אחד מהם הוא "יצירת שינוי", מאמרים רבים, אינספור כנסים ומצגות, סדנאות ועוד. בזכות הספר הנ"ל נבנה לקונל מוניטין (לדבריה, אינה ראויה לו) כמי שמבינה בעוני. לכן, גויסה למחקר (DSP) הקרוי: תוכנית לבתי-ספר מיעוטי יכולת Disadvantaged Schools Programme על מנת לסייע לחשיבה מחדש על יוזמה זו. בשלהי שנות ה-80 ה-DSP היה נתון להתקפה מצד הנאו-ליברלים וממצאי המחקר נגנזו ונשכחו על ידי אלה ששלטו במערכת החינוך. עם זאת, אוניברסיטת דיקן (Deakin) הושיטה עזרה ופרסמה את הנתונים.
ב"יצירת שינוי" היה חומר מרתק בנושא יחסי מגדר ובעקבותיו קונל כתבה מאמרים נוספים, בחלקם הראתה כיצד בתי ספר מבנים גברויות על ידי משמעת, ספורט ותוכנית לימודים. לדבריה, לא היה זה מסר אנטי-פמיניסטי כפי שרצתה התקשורת, בתקופת התגובת-נגד (Backlash) בה שררה אווירה ברוח "What about the Boys?".
הספר השני שהניב הפרויקט מכיל ראיונות עם מורים ומניח את בסיס החשיבה על קריירת וחיי המורים, טבעה של עבודתם וסביבת העבודה.
בפתחה של המאה ה-21 מעורבת קונל במחקרים בתחום החינוך והיא שבה להתעניין במורים ובקשר בין מעמד הפועלים וחינוך.
בעברית
ריווין קונל, גברויות (תרגם: עודד וולקשטיין, עריכה מדעית : דני קפלן), חיפה, פרדס, 2009.
החשמלית של מוסקבה
רשת החשמליות במוסקבה, המחולקת לשתי רשתות משנה, היא מרכיב מרכזי במערכת התחבורה הציבורית במוסקבה, עיר הבירה של רוסיה. היא נפתחה בשנת 1872 והוא מופעל מאז 1958 על ידי Mosgortrans, חברה בבעלות המדינה.
סקירה כללית
לשתי רשתות המשנה אורך מסלול משולב כולל של 181 קילומטרים, מה שהופך אותה לרשת לרביעית בגודלה בעולם, אחרי הרשתות במלבורן, סנקט פטרבורג וברלין.
החשמלית היא היסטורית הסוג השני של תחבורה להובלת נוסעים עירונית במוסקבה, ממשיכת דרכה של הקונקה (רשת קרונות שהובלה על ידי סוסים). עם זאת, הופעתן במוסקבה בתחילת המאה ה-20 של מסילות ברזל הפריעה להתפתחות קווי חשמלית. לצורך הנחת קווי חשמלית היה צורך תחילה לשחרר את הדרכים ממסלולי סוסים. בשנת 1901 רכשה העירייה את שירותי חברת מניות משותפת בלגית.
בנובמבר 1905, מיד לאחר אירועי אוקטובר, נבחר ראש העיר החדש ניקולאי גוצ'קוב. טקס השבעתו חפף עם הפעולות המהפכניות של הפועלים במוסקבה בנובמבר – דצמבר 1905. ברגע שחיי העיר חזרו לשגרה, הורה ניקולאי להמשיך בהנחת פסי החשמלית. בחודש פברואר 1907, נחנכה תנועת החשמליות מרחוב מיאסניצקה, לרחוב סרטנקה ורחוב לוביאנקה. מסלולי החשמלית הראשונים קישרו בין פרברי טבעת הגן למרכז העיר.
ב-18 במאי 1910 קיבלה מועצת העיר את הצעתו של גוצ'קוב לארח בשנת 1912 במוסקבה, קונגרס של חברות החשמלית. עד 1910 רשת הקווים הצפופה נצפתה בחלק המערבי של המרכז עם היווצרות רשתות בטבעות הגן ושדרות. בשנת 1918 אורכם הכולל של קווי החשמלית בעיר הסתכם ב-323 קילומטרים, בשנת 1926 אורך המסילה גדל ל-395 קילומטרים. בשנת 1918 היו 475 קרונות, ובשנת 1926 - 764. המהירות הממוצעת של החשמליות עלתה משבעה קמ"ש ב-1918 ל-12 קמ"ש ב-1926.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 אורך קווי החשמלית הגיע לשיא של כ-450 ק"מ. מאז מספר קווים בוטלו. בתקופת יורי לוז'קוב כראש העיר מגמה זו התרחבה. החל משנת 2012 עם מינוי של מקסים ליקסוטוב לראש מחלקת התחבורה החלה תקופה פיתוח חדשה של המערכת ונקנה ציוד חדש.
ג'נסיס GV70
ג'נסיס GV70 (באנגלית: Genesis GV70) היא מכונית במרכב קרוסאובר שמייצרת ג'נסיס מוטורס משנת 2020. היא הוצגה בנובמבר 2020 והגיעה לישראל ביוני 2021. ה־GV70 היא הקרוסאובר השני של ג'נסיס אחרי ג'נסיס GV80.
עיצוב
ה־GV70 מעוצבת בהשראת ה־GV80 ודומה בעיצוב לאאודי Q5. היא כוללת מסך מגע מרכזי שקוטרו 14.5 אינץ' המציג את נתוני הרכב ואת ביצועיו ומשדר את המולטימדיה לרכב, וגם לוח מחוונים דיגיטלי שקוטרו 12.3 אינץ'.
מפרט טכני
ה־GV70 מגיעה בשלוש גרסאות: שתיים בעלות מנועי בנזין ואחת שבה מנוע דיזל. מנוע הבנזין שנפחו 2.5 ליטר טורבו מספק כ־304 כוחות סוס, ומנוע הבנזין שנפחו 3.5 ליטר טורבו מספק כ־380 כוחות סוס. מנוע הדיזל, שנפחו 2.2 ליטר טורבו, מספק כ־210 כוחות סוס. מנוע הבנזין שנפחו 3.5 ליטר ומנוע הדיזל כוללים תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. למנוע הבנזין 2.5 ליטר יש תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שמונה הילוכים.
חבילת ספורט
ישנה אפשרות לחבילת ספורט, המעניקה לרכב מראה ספורטיבי וכוללת מתלים בכיול חזק יותר, דיפרנציאל מוגבל החלקה, עיצוב ייחודי לחישוקי הגלגלים, סופיות אגזוז בולטות יותר, גימור קרבון בתא הנוסעים ומושבי ספורט בצבע שחור.
ג'נסיס GV70 חשמלי
ב-19 בנובמבר 2021 חשפה ג'נסיס את הגרסה החשמלית ל-GV70. העיצוב כמעט ולא השתנה אלא עבר התאמה קטנה לרכב חשמלי. את הדגם משווקת ג'נסיס עם מערכת הנעה כפולה הכוללת שני מנועים חשמליים המספקים יחד 430 כ"ס ומומנט המרבי על 61.7 קג"מ, לחיצה על מצב BOOST מעלה את ההספק לזמן מסוים ל-483 כ"ס ואת המומנט המרבי ל-71.3 קג"מ, זמן התאוצה במצב ה-BOOST אורך 4.5 שניות. את קיבולת הסוללה ג'נסיס לא מפרסמת אך את טווח הטעינה והטעינה היא כן פרסמה ואלו עומדים על, טווח נסיעה של 400 ק"מ וזמן טעינה במטען מהיר בקיבולת 350 קילוואט תאפשר הטענה מ-10% עד 80% מקיבולת הסוללה בתוך 18 דקות.
מחירון ורמות גימור
הדגם המשווק בישראל מצויד במנוע הטורבו־בנזין שנפחו 2.5 ליטר והוא בעל ההנעה הכפולה. ה־GV70 משווקת בישראל בשלוש רמות גימור:
קרי גרנט
קרי גרנט (באנגלית: Cary Grant; 18 בינואר 1904 – 29 בנובמבר 1986) היה שחקן קולנוע אנגלי-אמריקאי שעשה קריירה מרשימה בהוליווד. דורג על ידי מכון הסרטים האמריקאי במקום השני ברשימת "הכוכבים הגברים הגדולים של כל הזמנים". בין סרטיו המפורסמים ביותר: "סיפור פילדלפיה", "מזימות בינלאומיות", "לתפוס גנב", "נודעת" ו"צער גידול חיות".
ראשית דרכו
קרי גרנט נולד ב-1904 בשם ארצ'יבלד אלק ליץ' (Archibald Alec Leach) בשכונת העוני הורפילד, שבבריסטול, דרום-מערב אנגליה, להורים שהיו לטענתו ממוצא יהודי. אביו, אליאס ג'יימס ליץ', עבד כמגהץ חליפות גברים בבית חרושת. לליץ', שהיה בן יחיד, הייתה ילדות מבולבלת ולא שמחה: אמו, אלסי, אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי כשהיה בן תשע. אביו אמר לו כי אמו "הלכה לחופשה ארוכה". ליץ' נותר כתוצאה מכך חסר ביטחון ביחסיו העתידיים עם נשים וחשאי לגבי חייו הפנימיים. חוסר הביטחון הזה גרם לו לרצות להשתנות והוא מצא את מבוקשו בעולם המשחק, שם יכול היה להשתנות כל הזמן.
בגיל 14 הורחק מבית הספר בו למד בבריסטול וב-1918 הצטרף ללהקת התיאטרון של בוב פנדר ויצא איתה למסע הופעות בן שנתיים בארצות הברית (1920). כשהלהקה שבה לבריטניה, גרנט החליט להישאר בארצות הברית ולנסות לפתח קריירה עצמאית כשחקן. הוא הופיע, עדיין בשם ארצ'י ליץ', בתיאטרון גדול בסנט לואיס, מיזורי והשתתף בשלל הצגות, כמו "שלושת המוסקטרים" ואחרים.
כוכב הוליוודי
רק ב-1931, לאחר שהופיע בקומדיות קלילות בברודוויי, הגיע להוליווד והוחתם על חוזה של אולפני סרטי פרמאונט ואימץ לעצמו את השם 'קרי גרנט', שראשי התיבות שלו - CG, היו כמו אלו של שני שחקנים מצליחים - קלארק גייבל וגרי קופר.
גרנט הפך לכוכב בעקבות השתתפותו בסרטיה של מיי וסט "היא עשתה לו עוול" ו-"I'm No Angel" (שניהם מ-1933). "היא עשתה לו עוול" אף היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, דבר אשר הציל את אולפני סרטי פרמאונט מפשיטת רגל. עם זאת, עוד לפני כן השתתף בתפקיד הגברי הראשי בסרט "בלונד ונוס" יחד עם מרלן דיטריך. אחרי הצלחה זו, שיחק בסדרה של סרטים לא חשובים עד שחתם עם סרטי קולומביה ב-1936 ושיחק בקומדיה "טופר" של האל רוץ'.
הופעותיו הראשונות בהוליווד היו בכמה קומדיות רומנטיות ופרועות, בהן "האמת האיומה" של לאו מקארי (הסרט שביסס את אישיותו הקולנועית הייחודית של גרנט), "צער גידול חיות", (לצד קתרין הפבורן), "נערתו ששת" ו"רעל ותחרה" של פרנק קפרה. בסרט "סיפור פילדלפיה", בו כיכב לצד ג'יימס סטיוארט וקתרין הפבורן, הציג גרנט את תפקידו הקולנועי הידוע ביותר: הבחור המקסים, אם כי לעיתים לא אמין, הנשוי לא מעט זמן לאישה אינטליגנטית ובעלת כוח רצון, שקודם מתגרשת ממנו, ורק אחר כך מבינה שלמרות פגמיו הרבים - אי אפשר לעמוד בפניו.
גרנט היה לשחקן של שוברי קופות במשך שלושה עשורים, ולאחד השחקנים המצליחים ביותר בהוליווד. הוא היה שחקן מגוון שדרש קומדיות פיזיות, כמו ב"גונגה דין" על פי שירתו של רודיארד קיפלינג, על פי הכישורים שפיתח על הבמה. גרנט היה שחקן מועדף על אלפרד היצ'קוק, הידוע לשמצה כבמאי שתיעב שחקנים. היצ'קוק אמר על גרנט שהוא "השחקן היחיד שאהבתי בכל חיי". גרנט הופיע בארבע קלאסיקות מתח של היצ'קוק: "נודעת", "חשד", "לתפוס גנב" ו"מזימות בינלאומיות".
באמצע שנות החמישים ייסד חברת סרטים משלו, "Grantley Productions", והפיק כמה סרטים שנתמכו על ידי אולפני "יוניברסל", ובהם "מגע של מינק" שביים דלברט מאן, "חופשה בלונדון", לך, אל תרוץ" ו"אבא אווז". בזמן שגרנט קיבל שתי מועמדויות לפרס אוסקר בשנות ה-40, הוא התכחש לפרס. הוא היה לשחקן הראשון שפנה לדרך עצמאית, וקרא תיגר על האולפנים הגדולים, ששלטו ביד רמה על השחקנים שלהם. בדרכו העצמאית יכול גרנט לשלוט בכל ההיבטים בקריירה שלו, כשהמחיר לכך היה שלא זכה בפרס אוסקר. את הפסלון המוזהב אחז רק ב-1970, כשקיבל פרס על מפעל חיים.
חייו האישיים
גרנט שמר על חשאיות רבה ומיעט מאוד לספק מידע על חייו הפרטיים. הוא היה נשוי חמש פעמים. אשתו הראשונה הייתה השחקנית וירג'יניה צ'יילד, הדוכסית מג'רסי. אשתו השנייה, לה נישא לאחר שעבר לארצות הברית (לכאורה, על מנת לחמוק מגיוס לצבא הבריטי) הייתה היורשת העשירה ואשת החברה האמריקאית, ברברה האטון. בביוגרפיה של קרי גרנט, שנכתבה על ידי מארק אליוט, סופר אמריקאי שהתמחה, בין היתר, בכתיבת ביוגרפיות של כוכבי קולנוע ומוזיקה נאמר כי ראש ה-FBI ג'ון אדגר הובר גייס את קרי גרנט בעת מלחמת העולם השנייה לרגל אחר ברברה האטון, כדי לחקור אם היא מעבירה חלק מהונה העצום לרשות הנאצים. גרנט לקח על עצמו את המשימה ברצינות והסכים לצורך החקירה להתחתן עם ברברה האטון. בשנים האחרונות נתפרסם כי השחקן הבריטי נואל קאוורד גויס לשירות החשאי הבריטי בימי המלחמה ופעל אף בארצות הברית, טרם הצטרפותה למלחמה, כדי להתחקות על היחס למלחמתה של בריטניה מצד חוגי הימין הקיצוני והשמאל הקיצוני בארצות הברית, ולשם כך פעל ביחד עם קארי גרנט.
סמוך לאחר הקמתה של מדינת ישראל הפך גרנט לאחד הפעילים הנחושים ביותר של המגבית היהודית בגיוס כספים למען מדינת ישראל.
אשתו השלישית הייתה שחקנית בשם בטסי דרייק ואשתו הרביעית (ואם בתו הביולוגית היחידה, ג'ניפר גרנט) הייתה השחקנית דיאן קנון. אשתו החמישית - שנשארה לצידו עד מותו - הייתה מלונאית בשם ברברה האריס, שהייתה צעירה ממנו ב-47 שנים.
לפי רבים ממקורביו, כולל שתי נשותיו הראשונות שהצהירו על כך במפורש, גרנט היה הומוסקסואל פעיל, שקיים מערכות יחסים עם נשים אך שכב בעיקר עם גברים. אחת הטענות בנוגע לגרנט היא שהשחקן רנדולף סקוט היה המאהב של גרנט. במהלך חייו, הכחיש גרנט כי הוא הומוסקסואל והגיש תביעת דיבה נגד הקומיקאי צ'בי צ'ייס שהתבדח על הנושא בראיון. צ'ייס אמר בתגובה שיצעיד אל בית המשפט את כל עשרות מאהביו של גרנט וקרי גרנט משך את התביעה והגיע עם צ'ייס להסכם פשרה חשאי מחוץ לדלתות בית המשפט. בראיון בשנת 2004 אמרה אשתו השלישית כי מעולם לא חשבה לבדוק את נכונות השמועות (על היותו הומוסקסואל) כי היו עסוקים מדי בקיום יחסי מין... ("I don't know, we were always too busy fucking, for me to ask"). גם בתם של השניים שללה בספרה "חומר טוב" (Good Stuff)את הטענה שאביה היה הומוסקסואל. גרנט מוזכר בשירה של להקת אלפאוויל, "Sounds Like a Melody" - בשורות "We need the ecstasy, the jealousy The comedy of love Like the Cary Grants and Kellys once before"
נרגס מאוול-וואלא
נרגס מאוול-וואלא (נולדה ב-1968) היא אסטרופיזיקאית פקיסטנית-אמריקאית הידועה בשל תפקידה בתגלית גלי הכבידה. היא מחזיקה בפרופסורת קרטיס וקתלין מרבל לאסטרופיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), שם היא גם סגנית ראש המחלקה לפיזיקה. היא מונתה כעמיתת מקארתור בשנת 2010. מאוול-וואלא ידועה בעיקר עבור עבודתה על זיהוי של גלי גרוויטציה בפרויקט LIGO (Laser Interferometer Gravitational-Wave Observatory), אך יש לה גם הישגים בולטים בתחומי פיזיקה אחרים שהתפתחו מתוך LIGO: למשל, היא ביצעה ניסויים ראשונים מסוגם בקירור באמצעות לייזרים של אובייקטים מקרוסקופיים ובחילול של מצבים קוונטים מקווצים של אור.
ביוגרפיה
מאוול-וואלא נולדה בלאהור וגדלה בעיקר בקראצ'י, פקיסטן. היא למדה בבית הספר של מנזר ישו ומריה בקראצ'י. היא עברה לארצות הברית ב-1986, ונרשמה ללימודים במכללת ולסלי, שם סיימה תואר ראשון בפיזיקה ואסטרונומיה ב-1990. לפני שסיימה את התואר, מאוול-וואלא והפרופסור שלה לפיזיקה, רוברט ברג, פרסמו במשותף מאמר בכתב העת Physical Review B: Condensed Matter. היא גם עזרה להקים את המעבדה שלו. היא המשיכה משם ללימודי דוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת MIT, אותם סיימה בשנת 1997.
מאוול-וואלא נולדה למשפחה פרסית, הצעירה מבין שתי בנות. הוריה היו מחויבים להשכלתן של הבנות, ועודדו את מאוול-וואלא להמשיך את לימודיה הגבוהים בחו"ל. מאוול-וואלא גדלה בדת הזורואסטרית. היא לסבית, ויש לה יחד עם שותפתה לחיים שני ילדים. המשפחה מתגוררת בקיימברידג', מסצ'וסטס.
בתור להט"בית פקיסטנית, מאוול-ואלא מתמודדת עם הרבה סקרנות לגבי זהותה. היא מספרת שלא הייתה מודעת להעדפתה המינית עד תום לימודיה, ומציינת שמעמדה כמהגרת ובתור אישה של צבע גם משפיעים על חוויית חייה בשילוב עם זהותה המינית. היא מציינת שיש הנחות סמויות וגלויות שהיכולת שלה לפתח קריירה במדעים הושפעה ממוצאה ומגדרה, והיא נשאלת רבות כיצד הצליחה "לפרוץ" מחסומים אלו. אך בראיון, היא אמרה שלא היו תפקידי מגדר מסורתיים במשפחתה, ושהיא מאחלת שזו תהיה החוויה של כל הנשים בפקיסטן.
קריירה
את לימודי הדוקטורט שלה ב-MIT היא עשתה בהנחיית ריינר וייס, ובמהלכם מאוול-וואלא פיתחה אב-טיפוס לאינטרפרומטר לייזר לגילוי גלי כבידה. לאחר סיום לימודיה היא עשתה מחקר פוסט-דוקטורט ואז עבדה כמדענית מחקר במכון הטכנולוגי של קליפורניה, שם החלה את עבודתה על רקע המיקרוגל של הקוסמוס, ובסופו של דבר עברה לעבוד ב-LIGO. מאוול-וואלא מתמקדת בעיקר בשני תחומים של פיזיקה: אסטרופיזיקה של גלי כבידה ומדידה מדעית קוונטית. היא הצטרפה לפקולטה לפיזיקה ב-MIT בשנת 2002. ב-2017 היא נבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים.
הגילוי של גלי הכבידה
מאוול-וואלא הייתה בצוות המדענים אשר, בפעם הראשונה, צפו בגלים במרקם החלל-זמן שנקראים גלי כבידה. מאוול-וואלא עובדת על גלי כבידה מאז 1991. הודעה ציבורית על התגלית יצאה ביום ה-11 בפברואר 2016. הזיהוי אישר תחזית חשובה של אלברט איינשטיין בתורת היחסות הכללית שלו משנת 1915.
לאחר ההכרזה, מאוול-וואלא הפכה לסלבריטאית-מדעית מיידית בפקיסטן מולדתה.
בהצהרה של ראש ממשלת פקיסטן, נוואז שריף, הוא שיבח את מאוול-וואלא, וקרא לה מקור השראה למדענים הפקיסטנים ולסטודנטים אשר שואפים להיות בעתיד מדענים, ואמר ש "כל העם גאה בתרומתה רבת ערך."
קירור לייזר
קירור אופטי של מראות לקרוב לאפס המוחלט יכול לעזור למנוע רעש במדידה הנובע מתנודות תרמיות. חלק מעבודתה של מאוול-וואלא ממוקדת בהרחבת טכניקות של קירור לייזר כדי לקרר אופטית וללכוד אובייקטים יותר ויותר מסיביים, הן עבור פרויקט LIGO וכן עבור יישומים אחרים, כגון כדי לאפשר תצפית של תופעות קוונטיות באובייקטים מקרוסקופיים.
מצבים קוונטים של אור
מאוול-וואלא עבדה גם על התפתחות מצבי קוונטום אקזוטיים של אור, ובמיוחד בייצור של אור במצבים קוונטיים מקווצים קוהרנטיים. צוות המחקר שלה שיפר באופן משמעותי את הרגישות של הגלאי על ידי הפחתת הרעש הקוונטי; לדבר יש גם הרבה יישומים אחרים בפיזיקה הניסיונית.
פרסים
מאוול-וואלא הייתה עמיתת מקארתור, וב-2013 זכתה בפרס ג'וזף פ. קיתלי להתקדמות בתחום המדידה המדעית. היא זכתה בפרס הטכנולוגיה של לאהור הראשון כאשר הוא הושק על ידי אוניברסיטת המידע הטכנולוגי בלאהור ב-17 בדצמבר 2017.
משפחה בהסעה
משפחה בהסעה היא סדרה דוקומנטרית-מציאותית ישראלית, אשר עלתה לשידור בכאן 11 ב-27 במאי 2021. הסדרה מתעדת את השיחות של ילדים עם הוריהם כשהם נוסעים ברכב, כשכל פרק בסדרה עוסק בנושא אחר שמעסיק את הנוער הישראלי.
חלק מהמשתתפים מוכרים בעיקר מהתכנית הבנים והבנות המשודרת בערוץ הילדים
סקלר (מתמטיקה)
במתמטיקה, סקלר הוא איבר של שדה מתמטי המשמש להגדרת גודל המרחב הווקטורי המוגדר כנגד שדה זה.
אחת התכונות של מרחב וקטורי שהוא סגור ביחס לכפל בסקלר. אם V מרחב וקטורי ו-F שדה אזי לכל \ v \in V ו גם.
משמעות השם סקלר מגיעה מהמילה האנגלית scale (סקאלה), וממחישה לדוגמה את התכונה של הסקלר לשנות את מידת הכיוון של וקטור.
יד2
יד2 (yad2) הוא אתר אינטרנט ישראלי העוסק בפרסום מודעות לקנייה ומכירה של מוצרים מיד שנייה (כגון מוצרי חשמל, ריהוט, או דברים בחינם), כמו גם לוח רכב, נדל"ן, חיות מחמד, פורטל דרושים ובעלי מקצוע.
היסטוריה
האתר נוסד ב-2005 על ידי שון תל, בבעלותה של חברת "קורל-תל בע"מ", בהשקעה של 350 אלף דולר. האתר הפך למותג מוכר וכבר בשנה הראשונה להשקתו פורסמו בו כ-1,000 מודעות חדשות ביום והשתמשו בו עשרות אלפי גולשים ביום. בשנת 2008, רכשה קרן ההשקעות האמריקאית "טייגר הולדינגס" 49% מהאתר לפי שווי של 85 מיליון שקל. ביולי 2010, רכשה חברת וואלה! 75% מחברת קורל-תל תמורת 117 מיליון ש"ח, ובנובמבר 2013 רכשה את 25% הנותרים תמורת 50 מיליון ש"ח.
בשנת 2012, השיק האתר "לוח טרמפים" לפרסום הסעות בתשלום, אך הלוח לא זכה להצלחה. במאי 2014 הושגה הסכמה למכירת חברת "קורל-תל" ל-Axel Springer Digital Classified, מיזם משותף של תאגיד אקסל שפרינגר הגרמני וקרן ההשקעות של ג'נרל אטלנטיק, תמורת כ-800 מיליון ש"ח, סכום הגבוה מעל לפי ארבעה מהסכום בו אלוביץ' רכש את האתר. המכירה הניבה לאילן ישועה, מנכ"ל "וואלה!", בונוס של 12 מיליון ש"ח על פי כתב האישום בתיק 4000 עמד שאול אלוביץ' בקשר עם בנימין נתניהו על מנת לקבל אישור מזורז לעסקה.
בספטמבר 2015 רכש אתר יד2 70% מפורטל דרושים פורטל לחיפוש עבודה.
בשנת 2017, תחקיר של פוליטיקלי קוראת חשף כי באתר מתפרסמים שירותי זנות במסווה של שירותי עיסוי, זאת למרות מחאה כנגד פרסומים כאלו שעלתה בשנת 2011. בעקבות התחקיר, דיון בוועדה לקידום מעמד האישה עסק בנושא וראשי האתר הבטיחו כי יקפידו על אכיפת החוק בנושא ביתר שאת. מאז, האתר הסיר לצמיתות משירותיו את האפשרות לפרסם שירותי עיסוי.
מודל עסקי
האתר מאפשר לכל דורש לפרסם בו חינם מודעה, על פי תבנית שמציע האתר, למכירה או לקנייה של מוצר, כגון דירה, מכונית, ציוד ביתי ועוד. בדרך זו החליף האתר את מודעות הלוח, שהיו מקור הכנסה נכבד (כמיליארד ש"ח בשנה) של העיתונות המודפסת. גולש המעוניין לבצע עסקה מסוגל לתת את המאפיינים הנחוצים לו, כגון סוג המוצר וטווח מחירים, ולקבל את המודעות העונות על מאפיינים אלה. בנוסף למודעות חינם מאפשר האתר פרסום מודעות בתשלום, הזוכות לחשיפה בולטת יותר, ופרסום ללקוחות עסקיים, בעיקר בתחום הנדל"ן והרכב. כמו כן, באתר מופיעות פרסומות.
יוסף חי
יוסף (יוסי) חי (23 באפריל 1948 – 18 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל בדרגת סרן, שנפל במלחמת יום הכיפורים והוענק לו צל"ש הרמטכ"ל.
ביוגרפיה
חי נולד ב-1948 בקוצ'ין שבהודו. בשנת 1956 עלה ארצה עם הוריו אסתר ואברהם ושאר בני משפחתו.
למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל ובשנת 1968 גויס לצה"ל והתנדב לצנחנים. חי סיים קורס קצינים ונשאר שנה אחת בקבע עד לשחרורו.
לאחר שירותו הדריך בני נוער בחוות הנוער החקלאי בעפולה. בשנת 1972 נישא למרגלית ונולד להם בן.
לחי היו ארבעה אחים ושתי אחיות. אחיו יעקב חי קיבל את עיטור המופת על לחימתו במלחמת ששת הימים.
בנו של חי, אביעד, קיבל בשנת 2000 את פרס ראש הממשלה כנציג היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור.
מלחמת יום הכיפורים
עם פריצת המלחמה גויס חי ונשלח לחזית סיני. ב-18 באוקטובר נפל באזור מחנות אבו סולטן.
באפריל 1976 הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל:
קופצ'ווה
קוֹפְּצֶ'וֶוה (בליטאית: Kapčiamiestis, קפצ'מייסטיס; בפולנית: Kopciowo, קופצ'ובו; ביידיש: קאָפּטשעווע) היא עיירה בדרום ליטא, כ-40 ק"מ דרומית מזרחית לעיר לזדיי וכחמישה ק"מ מפולין ומבלארוס.
היסטוריה
משנת 1931 היוו היהודים את הרוב בעיירה ומספרם הלך וגדל. בין השנים 1795–1807 קופצ'ווה הייתה נתונה לשלטון פרוסיה. לאחר מכן בין השנים 1807–1813 צורפה קופצ'ווה למחוז ביאליסטוק. בשנת 1815 לאחר תבוסת נפוליאון, סופחה קופצ'ווה לאימפריה הרוסית. בשנת 1866 היא הועברה לפלך סובאלק. בשנים 1914–1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נכבשה קופצ'ווה בפעם הראשונה על ידי הגרמנים. בשנים 1918–1940 היא הייתה חלק ממדינת ליטא העצמאית, והיהודים בעיירה התפתחו כלכלית וניהלו את עיקר המסחר ואת החנויות בעיירה. בקיץ של שנת 1940 בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב סופחה קופצ'ווה, כמו יתר ליטא, לברית המועצות והפכה לרפובליקה סובייטית. ב-22 ביוני 1941, עת החל מבצע ברברוסה, נכבשה קופצ'ווה בשנית על ידי הגרמנים ששרפו את מרכז העיר וכן את בית הכנסת הגדול.
בשנת 1944 נכנס הצבא הרוסי לעיירה, כבש אותה, וסיפח את קופצ'ווה בחזרה לברית המועצות.
בשנת 1991 לאחר שנים רבות של כיבושים ומלחמות, קיבלה ליטא את עצמאותה בחזרה, ובשנת 2004 הצטרפה לאיחוד האירופי.
תולדות הקהילה היהודית
בתקופת ליטא העצמאית בשנת 1918 ישבו בקופצ'ווה כ-50 משפחות יהודיות.
בתחילת שנות ה-20 עם הכרזת האוטונומיה ליהודים מטעם ממשלת ליטא, נבחרה בקופצ'ווה ועדה בת חמישה חברים שהייתה ממונה על גביית המיסים ע"פ חוק. ועדה זו הייתה אחראית על חיי הקהילה, בעיקר על רישום לידות נישואין ומוות.
בזמן עצמאותה התפרנסו יהודי קופצ'ווה בעיקר ממסחר וממלאכה, אך כמעט לכל משפחה הייתה חלקת אדמה ליד הבית ועליה גידלו ירקות ופירות. מצבם הכלכלי של היהודים באותה שנה, שנת 1918, היה טוב.
ברשימות תורמים למען יישוב ארץ ישראל שהתפרסמו ב"המליץ" בשנים 1899 ו-1903 מופיעים שמות רבים של יהודים מקופצ'ווה ובשנת 1913 היו רשומים 50 איש מקופצ'ווה ב"אגודת ישראל".
השואה
ב-22 ביוני 1941 כבש הוורמאכט את העיירה. הגרמנים בהוראות מפקדיהם התעללו ביהודים, גנבו את רכושם והשפילו אותם בעבודות כפייה. עם כניסתם לקופצ'ווה הם שרפו והשחיתו את כל מרכז העיר, החנויות, הבתים ואת בית הכנסת הגדול והמפואר אשר עמד במרכז העיר. מספר מועט של יהודים הצליח לברוח ולהגיע למקום מבטחים ברוסיה. שאר היהודים הועברו ב-15 בספטמבר 1941 לגטו קטקישקס, כ-1.5 ק"מ מלזדיי. הגטו הוקם בצריפי הצבא הגרמני וכל האזור הוקף בגדר תיל ובשומרים חמושים. בתוך הגטו רוכזו גם יהודי רודמין, וישי, לזדיי ויישובים קטנים אחרים. על פי עדויות של ניצולים, הגרמנים היו מוציאים את היהודים מחוץ לגטו לבצע עבודות כפייה קשות ולאחר מכן היו מחזירים אותם. מנת המזון ליהודי הגטו כללה בתחילה 200 גרם של לחם ללא מלח ו-300 גרם תפוחי אדמה לאדם. בהדרגה קוצצו מנות המזון, דבר שהביא להתפרצות של מגפת הדיזנטריה. בודדים מיושבי הגטו התגנבו החוצה לכפרים הסמוכים, שם החליפו ביניהם מזון או ביקשו מזון מתושבי הכפרים. לאחר זמן הוחלט להתיר לחקלאים המקומיים להשתמש ביהודים כפועלים במשקים שלהם, בתנאי שיחזירו אותם בלילה לגטו. הפועלים שקיבלו מנות מזון בכפרים נהגו לוותר על מזונם מהגטו לטובת האחרים שסבלו. נמצאו עדויות על כך שלמרות קיומם של משרד העבודה היהודי וכוח המשטרה היהודי בתוך הגטו, תושבי האזור יכלו לעשות ביהודים כרצונם, בין אם מדובר בעינויים, במעשים פליליים או בפגיעות פיזיות ביהודים.
ב-27 באוקטובר 1941 עברה שמועה בגטו על חיסול סופי של כל יושבי הגטו בהקדם האפשרי. בעקבות שמועה זו, חלק מיושבי הגטו ברחו לבתי החקלאים ולשדות להסתתר.
יהודי לזדיי ששהו בגטו היו בין היהודים האחרונים שנשארו בחיים בליטא. ב-30 באוקטובר הגטו נסגר והיהודים לא הורשו לצאת ממנו עוד.
מפקד הגטו הצהיר ברחבי הגטו כי אנשיו הליטאים חופרים בורות ליהודי הגטו לקבורה וכי אין להם דרך לברוח. היהודים שניסו לברוח נמצאו על ידי הגרמנים והוחזרו חזרה לגטו. בעקבות ניסיונות הבריחה קיבעו הליטאים את חלונות הבתים ואת הדלתות בקרשים ומוטות מתכת וכך לכדו בתוכו את היהודים ללא מים וללא מזון. למרות השמירה האדוקה 180 יהודים הצליחו לברוח מהגטו באותו הערב, אך 35 מהם נתפסו, נרצחו ונקברו בקברי האחים. מי שנותר בחיים נרצח על ידי האיכרים תושבי המקום ועל ידי הגרמנים. רק שישה יהודים שרדו.
ב-3 בנובמבר 1941 נלקחו היהודים כשהם עירומים וחולים מהצריפים לבורות שחפרו הליטאים במרחק של כ-300 מטרים ממערב ליער ונורו למוות. כ-1,600 יהודים נקברו בקברי אחים. את הרצח ביצעו הליטאים תושבי האזור, בעוד שהגרמנים צפו מהצד.
מוסדות
בית העלמין הקטן בקופצ'ווה (400 מ"ר) נמצא בצפון העיירה קרוב לבית איכרים מימין לכניסה לכפר. בית העלמין הוקף בחומה ושער שחודש לאחר המלחמה ונוקה בתחילת המאה ה-21 על ידי האיכרים המתגוררים בכפר. בגלל מצבו הרע של בית העלמין זוהה רק חלק קטן מהקברים, שעליהם נכתבו כתובות בעברית וביידיש. המצבה העתיקה ביותר בבית קברות זה היא משנת 1843 והאחרונה מ-1935. רוב המצבות שנמצאות שם היו שבורות או מושלכות על הקרקע. גם היום אין תחזוקה קבועה לשימור בית העלמין. בכניסה לעיירה עומדות שתי מצבות, האחת לזכר היהודים מהעיירה שנספו בשואה, והאחרת הוצבה על קבר האחים בלזדיי.
עד שנת 1938 פעלו בעיירה שני בתי כנסת מפורסמים, אחד הוקם בסגנון המורי אורתודוקסי ונבנה בשנת 1879, והאחר נבנה בשנת 1912 בסגנון הקלאסי ליברלי. לאחר 1938 בתי הכנסת בעיר נהרסו על ידי הצבא הגרמני הנאצי.
אישים
הרבנים הראשיים היו הרב צבי דרקדור, רבי אברהם צבי פינחס, רב ביז שמשלוביץ', רבי צבי-אריה לוריא, רבי מאיר סטולביץ והרב מנחם-מנדל שר, הרב האחרון שנספה. כמו כן ישנם ההיסטוריון אלחנן (אדוארד) ד. קלמן וד"ר יצחק קשיב קופצ'ובסקי, כלכלן ויו"ר ודירקטוריון בנק לאומי לישראל.
תחנת האוטובוסים המרכזית של איסטנבול
שמאל|ממוזער|250px|תחנת הרכבת הקלה החוצה את התחנה תחנות האוטובוסים המרכזית של איסטנבול (בטורקית: Büyük İstanbul otogarı - "תחנת האוטובוסים הגדולה של איסטנבול", ובדרך כלל רק Otogar - "תחנת האוטובוסים") ממוקמת ברובע בייראמפשה (Bayrampaşa) הסמוך לרובע אסנלר (Esenler) בצידה האירופי של איסטנבול. התחנה נמצאת במרחק של כ-10 ק"מ צפונית-מערבית למרכז העיר.
התחנה שהחלה לפעול בשנת 1997 בנויה בצורת משושה בן מספר קומות הדומה לאצטדיון ענק, ושטחה 642,000 מ"ר. רציפי האוטובוסים ממוקמים בצידו החיצוני של המבנה ואילו בצידו המרכזי נמצאים כבישי גישה לכלי רכב, תחנת רכבת וחניונים. בתחנה 168 קופות המשרתות יותר מ-300 חברות אוטובוסים הפועלות בה, והמפעילות קווי אוטובוס לכל רחבי טורקיה. בנוסף כ-25 חברות מפעילות קווים בינלאומיים ובין היתר לאיראן, אזרבייג'ן, בולגריה, יוון, רומניה, מקדוניה, מולדובה וסרביה, ואף ליעדים רחוקים יותר כמו אוסטריה, גרמניה ושווייץ. בתחנה פועלים מסגד, תחנת משטרה, מרפאה, ו-796 בתי עסק, כ-170 מהם בתחום המזון (מסעדות, דוכני אוכל, בתי קפה וכו').
התחנה מסוגלת לטפל בתנועה של 600,000 איש וב-15,000 תנועות אוטובוסים ביום, ומועסקים בה 6,000 איש.
התחנה מרוחקת יחסית ממרכז העיר, ומקושרת אליו באמצעות קו הרכבת הקלה של איסטנבול החוצה את התחנה מצפון לדרום, ותחנתו ממוקמת במרכזו של המבנה. קו הרכבת הקלה מוביל בתוך מספר דקות אל נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק מצד אחד ואל תחנת אקסראי במרכזה של העיר בצידו האחר. בנוסף ממוקמת התחנה בסמוך למפגשם של כבישי הטבעת המהירים של איסטנבול O-1 ו-O-2 עם כביש O-3 המוביל לתראקיה והלאה לאירופה.
פרשת שי דרומי
הריגת הפורץ
שי דרומי הוא חקלאי בעל חוות בודדים הסמוכה ליישוב מיתר. לפי כתב האישום שהוגש נגדו, ב-13 בינואר 2007 בשעה 3 לפנות בוקר, הבחין דרומי בשניים מבין ארבעה פורצים שחדרו לחוותו. דרומי ירה בפורצים ופצע שניים מהם, אל-אטרש ואל-הוואשלה, והאחרים נמלטו. את הרובה, שהיה שייך לאביו המנוח, החזיק דרומי ללא רישיון. לפי דיווחים בכלי התקשורת, כשהגיעו השוטרים למקום הם מצאו את דרומי מנסה לבצע החייאה באל-אטרש, אך זה מת מפצעיו. גם נגד אל-הוואשלה הוגש כתב אישום על קשירת קשר לפרוץ לחווה, ובהמשך השנה אף נמצא אשם, ונגזרו עליו 20 חודשי מאסר בפועל ושנתיים מאסר על תנאי. ב-2009, לאחר שריצה את תקופת מאסרו, נעצר אל-הוואשלה שנית לאחר שביצע שורת פריצות בצפון הארץ.
בעקבות האירוע נעצר דרומי והוגש נגדו כתב אישום לבית המשפט המחוזי בבאר שבע. ב-15 ביולי 2009 זוכה דרומי על ידי בית המשפט מעבירות ההריגה והחבלה בכוונה מחמירה, אך הורשע בעבירה של נשיאת כלי נשק ללא רישיון. בסיום פסק דינה ציינה השופטת רחל ברקאי: "הספק הסביר, אותו עורר הנאשם, באשר להצדקת מעשה ההתגוננות שנקט, נותר מכרסם בליבי עד כי לא נותר לי אלא לקבוע כי לא הוכח מעל לכל ספק סביר כי המשכו של הירי הפוגע בלתי סביר בעליל הוא".
הדיון הציבורי בעקבות האירוע
מעצרו של דרומי עורר מחאה ציבורית, בעיקר בקרב חקלאי הנגב ופעילי ימין, שראו בפעולתו הגנה עצמית מוצדקת מפני פשיעה חקלאית. הבלוגר אורי קציר השווה בין דרומי לברנרד גץ, אזרח אמריקני שבשנת 1984 ירה בצעירים שניסו לשדוד את כספו ברכבת התחתית של ניו יורק, וקבע כי "המשותף לשני המקרים הוא העובדה שהמותקפים הבינו כי לא יוכלו לסמוך על שום הגנה חיצונית כדי לשמור על שלומם ורכושם ונאלצו לפעול לשם כך בכוחות עצמם".
מנגד, ניסו אישי ציבור ערביים לקשור את ניסיון הפריצה לכך שחוותו של דרומי היא חלק מחוות הבודדים שנועדו, לדבריהם, לדחוק את הבדואים מאדמתם. אישי ציבור אחרים העלו טענה הפוכה, על כך שהרקע הוא השתלטותם של הבדואים על אדמות בנגב והתנכלויות חוזרות ונשנות, כולל גנבות חקלאיות מסיביות, לחקלאים בדרום.
"חוק דרומי"
בעקבות הפרשה הגישו חברי הכנסת כמה הצעות חוק שנועדו להגן על הפועלים בסיטואציה הדומה לזו של שי דרומי. הצעות אלה אוחדו להצעה אחת, שאושרה בכנסת ב-24 ביוני 2008, כתיקון לחוק העונשין, תיקון שנודע בציבור בשם "חוק דרומי".
משמעות תיקון זה היא כי ניתן להפעיל כוח בלתי מידתי כנגד פורצים וגנבים, לצורך הגנה על רכוש. קודם חקיקת תיקון זה, לא ניתן היה להפעיל כוח בלתי מידתי כנגד פורץ כהגנה עצמית, ואסור היה לפגוע בפורץ כאשר כוונתו לפגיעה או גנבת רכוש, ללא סכנה מוחשית לפגיעה בחיים. עם זאת, בית המשפט העליון הבהיר שיש מעשים שייחשבו לבלתי סבירים בעליל ולא יוכלו לחסות תחת סעיף זה. כך, נקבע שנער שירה למוות באדם שהכיר שנכנס לחצר ביתו במסגרת סכסוך על עסקה למכירת אופנוע, לא יוכל ליהנות מסעיף זה, כיוון שהירי היה בלתי סביר בעליל בהתחשב במצב הדברים.
בהגדרות אלו עוקב החוק במידה רבה אחר המשפט העברי, בדין המקביל של גנב "הבא במחתרת", המתיר לפגוע בגנב, מתוך הנחה שהנפגע יאבק כנגד הגנבה, והחשש שהגנב יפגע בנפגע, אלא אם כן ברור ללא כל ספק כי לא יפגע גם אם יתנגדו לו (לדוגמה, אב הפורץ לבית בנו).
בראשית 2014 נעשה תקדים ראשון בשימוש בסעיף זה, כאשר בית המשפט שחרר ממעצר תושבי קלנסווה שדקרו למוות פורץ במהלך מאבק עמו.
פסק הדין במשפטו של דרומי
ב-15 ביולי 2009 פרסם בית המשפט המחוזי בבאר שבע את הכרעת הדין בעניינו של דרומי. דרומי זוכה מאשמת ביצוע עבירה של הריגה ועבירה של חבלה בכוונה מחמירה, אך הורשע בביצוע עבירות בנשק (החזקה ונשיאה ללא רישיון). בהסדר טיעון שהוגש לבית המשפט הוצע כי דרומי ירצה שישה חודשי עבודות שירות בניכוי החודש של תקופת מעצרו.
התיקון הנ"ל לחוק העונשין שנעשה טרם מתן פסק הדין, עמד לזכותו של דרומי, זאת לאור האמור בסעיף 5 לחוק:
לאחר סיום עבודות השירות חזר דרומי למגורים בחוותו, כאשר כעזרה לדרומי ועקב חשש מנקמת דם, הוקם במקום מצפה שמירה של ארגון השומר החדש.
קישורים חיצוניים
דעות:
מוחמד ותד
מוחמד איברהים ותד (בערבית: محمد وتد; תעתיק מדויק: מחמד ותד; 1 ביוני 1937 - 24 בספטמבר 1994) היה חבר הכנסת מטעם מפלגות מפ"ם וחד"ש. קודם לכן שימש עורך עיתון "על המשמר" בשפה הערבית.
ביוגרפיה
ותד נולד בשנת 1937 בג'ת ולמד בבית ספר מקומי. לאחר תקופה קצרה בתנועת הנוער בנק"י הצטרף לתנועה הערבית המקבילה לתנועת "השומר הצעיר", במסגרתה נבחר להנהגת התנועה. את לימודיו התיכוניים סיים בבאקה אל-גרבייה ומאוחר יותר למד בחוג ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך לפעילות בתנועת הנוער, ותד היה פעיל בשורות מפ"ם במגזר הערבי. תקופה ארוכה שימש עורך עיתון התנועה בערבית, "אל מרצאד" (המקביל לעיתון "על המשמר") וחבר הוועדה המדינית של מפ"ם. כן התמנה לחבר הנהלת המרכז ללימודים ערביים ופעל במועצות ציבוריות שונות הנוגעות למגזר הערבי. לפרנסתו עסק בכתיבה ובעריכה. ב-1970 הוצג מחזהו "דו קיום" בתיאטרון העירוני חיפה בבימויה של נולה צ'לטון.
בבחירות למועצות בשנת ב-1978 התמודד על ראשות מועצת ג'ת, אך הפסיד בסיבוב השני.
בשנים 1981–1988 כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-10 וה-11. לשתי כנסות אלו נבחר מטעם מפ"ם במסגרת המערך. בכנסת ה-11 פרש ותד עם חברי מפ"ם לסיעה נפרדת ובשנת 1988. טרם הבחירות, פרש ממנה והצטרף למפלגת חד"ש, עקב חילוקי דעות עם אלעזר גרנות, שדחה את תוכנית השלום שהציג דובר אש"ף בסאם אבו שריף ("מסמך אבו שריף"). לאורך שבע שנות כהונתו היה חבר ועדת החינוך והתרבות וועדת הפנים ואיכות הסביבה.
לאחר סיום כהונתו בכנסת ניהל וערך את העיתון "כל אל-ערב" בנצרת ובשנותיו האחרונות ניהל משרד יחסי ציבור.
ותד נהרג בשנת 1994 בתאונת דרכים. היה נשוי ואב לשבעה.
ד"ר נו (ספר)
ד"ר נוֹ (באנגלית: "Dr. No" או "Doctor No"), הוא ספר מאת הסופר איאן פלמינג שיצא לאור בשנת 1958, העוסק בעלילותיו של סוכן הריגול ג'יימס בונד. על ספר זה התבסס סרט קולנוע בעל אותו שם, בכיכובו של השחקן שון קונרי, שיצא לאקרנים ב-1962.
תקציר עלילת הספר
בספר זה הטיל M, ראש השירות החשאי הבריטי שבעברו שירת כקצין בכיר בצי המלכותי על ג'יימס בונד, המבצע הטוב ביותר בשירות החשאי הבריטי, שזה עתה החלים מפציעה, לבצע משימה "קלה" בג'מייקה זאת על מנת לוודא כי הוא כשיר לשוב לשירות פעיל. בונד נדרש לחקור את נסיבות היעדרותם של ג'ון סטרנגווייז ומרי טרובלאד, איש השירות החשאי הבריטי באי וסגניתו.
עם הגעתו לג'מייקה הצטרף אליו קוורל, עוזרו הנאמן, והוא הבחין כי עוקבים אחר כל מעשיו. עד מהרה התברר לבונד ולבחורה הצעירה והמושכת שנלוותה אליו, האני ריידר, כי באי המבודד קראב-קי שבים הקאריבי זמם לו ד"ר ג'וליוס נו, מתבודד מרושע בעל צבתות מכניות המשמשות לו בתור ידיים ובעל משיכה סדיסטית לכאב, תוכנית שטנית. ד"ר נו הקים באי פרויקט בשיתוף המודיעין הסובייטי, המשבש באמצעות אותות רדיו את מערכות הטילים המונחים שבוחנים אנשי משרד ההגנה האמריקני באי סמוך. מטרתו הסופית של הפרויקט היא להצליח להשתלט על מערכת הנחיה של הטיל בעת שיגורו כדי לשנות את יעדו כך שיפגע בערים בארצות הברית גופא. כאשר שלום העולם החופשי מוטל על הכף נדרש בונד לסכל את מזימתו של ד"ר נו.
הסרט
ד"ר נו היה הסרט הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד. מבחינה מסחרית, הסרט הפך להיות הסרט החמישי הרווחי ביותר בבריטניה, והסרט הצליח מסחרית גם בשאר אירופה.
טאויינאי
טאויינאי (בליטאית: Taujėnai, טאויינאי; בפולנית: Towiany, טוביאני; ביידיש: טאַוויאַן) נמצאת על גדות נהר מוסה, בצפון ליטא שבאירופה, כ-15 ק"מ צפונית לאוקמרגה, במחוז וילנה. העיירה הוקמה במחצית השנייה של המאה ה-18. מכיוון שהיא ממוקמת על הכביש הראשי שבין אוקמרגה לפוניבז', שתי ערים מרכזיות, היא שימשה בתקופה זו כתחנת דרכים לעגלונים. בעיירה חיו משפחות יהודיות, ובמהלך השנים הקהילה היהודית בעיירה התמעטה.
היסטוריה
טאיוויאן, היושבת על הכביש הראשי שבין וילקומיר (שמה היידי של אוקמרגה) לפוניבז' שימשה תחנת דרכים לעגלונים, ועל כך הייתה רוב פרנסת תושביה. ב-1912 ישבו שם כ-20 משפחות יהודיות. מקצת היהודים עזבו את העיירה בימי מלחמת העולם הראשונה (1914–1918), ובמפקד אוכלוסין בשנת 1923 נמנו 91 יהודים בין 250 תושביה. רוב הצעירים עזבו את העיירה בימי ליטא העצמאית.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בטאוויאן רק כמה עשרות יהודים.
תולדות הקהילה היהודית
ראשוני היהודים השתקעו בטאויינאי באמצע המאה ה-18 והתפרנסו בעיקר מרוכלות והחזקת פונדקים ואכסניות על הדרך בין וילקומיר לפוניבז'. בעיירה התגוררו כמה עשרות משפחות יהודיות.
לאחר שהקימו בטייוייאן בית כנסת היא הפכה למרכזם הרוחני של יהודי הסביבה, שקיבלו בה שירותים קהילתיים דתיים. בשנים האחרונות שלפני מלחמת העולם הראשונה עסקו רב היהודים במסחר. משפחות יהודיות אחדות מטייוייאן היגרו באותה תקופה לארצות מעבר לים, ובודדים עלו לארץ ישראל.
עם כינון ליטא העצמאית הוקמה בטייוייאן קהילה יהודית מודרנית ובראשה וועד נבחר. הקהילה היהודית בטייוייאן קיבלה שירותים וסיוע ממחלקת הקהילות של המיניסטריון לענייני יהודים במחוז קובנה.
בתחילת שנות העשרים  של המאה ה-20 עסקו עשרה יהודים בטייוייאן במסחר, ארבעה במלאכה, ושש משפחות יהודיות התפרנסו מחקלאות. שלוש ממשפחות אלו קיבלו קרקעות מן הממשלה הליטאית. בעלי הבהמות רעו את בהמותיהם באדמות של בעל האחוזה שבסביבה, ולא פעם פרצו סכסוכים על רקע זה בין בעלי הבהמות לבין בעל האדמות. על פי הסקר שערכה ממשלת ליטא בשנת 1931, היו בטייוייאן בית מסחר לפשתן ושתי מסרקות צמר בבעלות יהודית.
כתוצאה מהמצב הכלכלי הקשה ששרר בטאויינאי נזקקו שלוש משפחות יהודיות לתמיכה ציבורית מקיפה, שבע משפחות יהודיות קיבלו תמיכה חלקית. גם בתקופה זו נמשכה התופעה של עזיבת היהודים את העיירה, מפאת המצב הכלכלי, שהלך והדרדר משנה לשנה. בייחוד עזבו הצעירים. בסוף שנות השלושים של המאה ה-20 ולאחר מכן, כאשר סופחה ליטא לברית המועצות בסתיו 1940, נותרו בטייוייאן כמעט רק זקנים וחולים.
בשואה
תוך ימים ספורים אחרי מתקפת גרמניה הנאצית על ברית המועצות (22 ביוני 1941) נכבשה ליטא כולה. יהודי טאיוויאן הועברו לעיר המחוז וילקומיר, שם נקבע גטו בראשית אוגוסט 1941. גורלם היה כגורל יהודי וילקומיר והסביבה - חלקם הומתו בגטו, חלקם נרצחו בטבח הגדול ביער פיבוניה בראשית ספטמבר, והנותרים נרצחו עם חיסול הגטו בה' בתשרי תש"ב, 26 בספטמבר 1941.
חינוך יהודי העיירה
חלק מהיהודים בעיירה קיבלו את חינוכם בחדר ובישיבה, ובנוסף לזאת בעיר וילנה, אשר בה היה בית מדרש.
בית כנסת
בעיירה הוקם בית כנסת בסוף המאה ה-18, ובעקבות כך הפכה העיירה למרכז רוחני ליהודי הסביבה. החל מסוף שנות השלושים של המאה ה-20 התקיימו תפילות בבית הכנסת רק בשבתות וחגים.
דב אריאל לייבוביץ'
אחד מהיהודים שעלו לארץ ישראל בטאויינאי היה דוב אריאל לייבוביץ'. הוא עלה לארץ בשנת 1884, והיה מחלוצי ביל"ו. בנוסף, הוא היה אחד מהמתיישבים הראשונים בגדרה.
העיירה כיום
נכון לשנת 2011 מנתה אוכלוסיית העיירה 365 נפש. בעיירה קיימים מבני ציבור: כנסייה קתולית ובית מלון.
Life thru a Lens
במצעד הסינגלים הבריטי, הגיע האלבום למקום הראשון, והגיע למעמד פלטינה ×8.
רקע
לאחר שחלק מהאלבום נכתב על ידי ויליאמס עצמו, ועל ידי מספר כותבים נוספים, הוא הוצג בפני מספר מפיקים, אך לבסוף, הציג ויליאמס את האלבום בפני המפיק האנגלי גיא צ'יימברס, שהפיק את האלבום ואף כתב מספר שירים באלבום. האלבום הוקלט באולפן ההקלטות "מייזון רוו" שבלונדון. כשנשאל ויליאמס מדוע לקח לו זמן רב כל כך להוציא את האלבום, הוא ענה: "אני לא יודע, זה בטח בגלל שהייתי שיכור ומסומם". האלבום יצא לאור ב-29 בספטמבר 1997. האלבום הושק בהופעה החיה הראשונה של ויליאמס, בתיאטרון אלסי מונמרט שבפריז.
ביקורות
מייק דייבר מאתר ה-BBC כתב: "אמנם אף אחד מהשירים מהאלבום לא הגיע לפסגת מצעד הסינגלים הבריטי, אך האלבום עצמו מתעלה על האחרים בקטגוריה בכמה רמות". ג'ון בוש מאתר Allmusic, אמר ש"עבור אלו שמעריכים פופ מצוין משולב עם הרבה חוצפה, Life thru a Lens הוא אלבום מצוין".
Old Before I Die
Old Before I Die היה הסינגל הראשון מהאלבום. השיר נכתב בין היתר על ידי ויליאמס עצמו. השיר יצא לאור ב-14 באפריל 1997. במצעדי הפזמונים, לא נחל השיר הצלחה רבה, פרט למצעד הסינגלים הבריטי, בו הגיע אל המקום השני. הווידאו קליפ לשיר מראה את ויליאמס מופיע מול מצלמה יחד עם ליווי של להקת כוכבי רוק מבוגרים.
Lazy Days
Lazy Days היה הסינגל השני מהאלבום. השיר יצא לאור ב-14 ביולי 1997. השיר הגיע למקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי, אך עם זאת, לא נחל הצלחה רבה במצעדים אירופאיים אחרים. בזמן יציאת השיר, ויליאמס עבר טיפול גמילה מסמים. הוא השהה את הטיפול על מנת לצלם את הקליפ לשיר, אך בגלל המשך הטיפול, הוא לא המשיך לקדם את השיר. ויליאמס אמר על השיר: "באופן בסיסי הוא אומר: תהנה מהילדות ואל תפחד לעשות טעויות כי כולנו עושים טעויות - זהו חלק מהגדילה."
South of the Border
South of the Border היה הסינגל השלישי מהאלבום. השיר יצא לאור ב-15 בספטמבר 1997. במצעדי הפזמונים, זכה השיר להצלחה פחותה, והמצעד היחיד אליו נכנס היה מצעד הסינגלים הבריטי, בו הגיע אל המקום הארבעה עשר. בגלל חוסר ההצלחה של השיר, רבים חשבו שהוא מסמל את סופו של ויליאמס בתעשיית המוזיקה.
Angels
Angels, יצא לאור כסינגל הרביעי באלבום ב-1 בדצמבר 1997. השיר נכתב על ידי ויליאמס וגאי צ'יימברס, שגם הפיק את השיר. השיר הצליח ביחס לסינגלים הקודמים של ויליאמס, והגיע אף למעמד פלטינה כפולה בבריטניה. בנוסף, בטקס פרסי המוזיקה הבריטית 2005, נבחר השיר לשיר הטוב ביותר ב-25 השנים האחרונות. הקליפ לשיר מראה את ויליאמס על גג של בית, וצופה על העיר שבו נמצא.
Let Me Entertain You
Let Me Entertain You היה הסינגל החמישי והאחרון מהאלבום. השיר יצא לאור ב-16 במרץ 1998. השיר הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי, ומאוחר יותר הגיע למעמד זהב. השיר הוא השיר היחידי שנכלל במשחק הפלייסטיישן "Actua Soccer". הווידאו קליפ לשיר, כולל את ויליאמס ולהקתו, לבושים כחברי הלהקה קיס.
אחמד שאה קאג'אר
אחמד שאה קאג'אר (בפרסית: احمد شاه قاجار; 21 בינואר 1898 – 21 בפברואר 1930) היה שאה איראן בין השנים 1909–1925. אביו, מוחמד עלי שאה קאג'אר, הודח מתפקידו כשאה לאור התנגדותו להגבלות החוקתיות על הממלכה ואחמד שאה מונה תחתיו בגיל 11 בלבד.
ביוגרפיה
בתקופת מלכותו נאלץ אחמד שאה קאג'אר להתמודד עם אנרכיה פנימית והתערבות זרה בקנה מידה רחב, בעיקר של האימפריה הבריטית והאימפריה הרוסית. בתקופת מלחמת העולם הראשונה נכנסו כוחות צבאיים עות'מאנים ורוסים לחלקה הצפוני של איראן ועשו בשטח זה כבשלהם.
אחמד שאה נדחק מהשלטון בשנת 1921 בעקבות התקפה של רזא פהלווי ובשנת 1923 עזב את איראן יחד עם משפחתו. הוא הודח רשמית בשנת 1925 עם הכתרתו של רזא ח'אן פהלווי לשאה החדש.
הוא נפטר בשנת 1930 בצרפת.
יעקב יוסף
הרב יעקב יוסף (18 באוקטובר 1946, כ"ג בתשרי ה'תש"ז – 12 באפריל 2013, ב' באייר ה'תשע"ג) היה ראש ישיבת "חזון יעקב", רב שכונת גבעת משה בירושלים, דיין, פוסק, חבר עיריית ירושלים וחבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס בכנסת ה-11. בנו השני של הרב עובדיה יוסף.
נעוריו ותחילת דרכו הציבורית
נולד בירושלים, ילדם השני של הרב עובדיה ומרגלית יוסף. למד בישיבת פורת יוסף ובישיבת קול תורה, וכן בחברותא קבועה עם אביו. נישא לנצחיה, בת הדיין הרב עמרם אזולאי, בטקס חופה וקידושין שסידר הרב יוסף שלום אלישיב. לאחר נישואיו למד בכולל קול יעקב ובמוסד הרב קוק בירושלים, שם הוסמך לרבנות. החל משנת 1968 החל לשאת בקביעות דרשות שבועיות בשכונות שונות בירושלים, שהתאפיינו בסגנון עממי.
התנתקות מש"ס
בשנת 1988, בתום ארבע שנות כהונה כחבר בכנסת ה-11, הוצא מהרשימה. התנגד לעיקרון "שטחים תמורת שלום" שבו תמך אביו.
כשנתיים לאחר שפרש מהכנסת, בעיצומה של חקירה משטרתית כנגד תנועת ש"ס, האשים בנאום פומבי אחדים מנציגי ש"ס בזיוף חתימות על המחאות ובמעילה בכספים, ואף קרא לנוכחים לדרוש מאביו להחליף את הנציגים שמוליכים אותו שולל. אביו הגיב על דברי בנו מבלי לנקוב בשמו, כי "כל מה שנאמר הוא שקר מוחלט". מאוחר יותר חזר בו הרב יעקב יוסף מרוב האשמותיו.
בשנת 1994, לאחר שנפטרה אמו, לא ישב שבעה בבית אביו עם כל משפחתו ובחר לשבת שבעה בביתו. אחיו הרב אברהם יוסף אמר ש"הרב יעקב יוסף אינו מתייעץ עם אבינו שליט"א בשום עניין, וכל דעותיו הן אישיות".
הוא חלק על פסיקותיו של אביו; למשל, כשאביו התיר אכילה בפסח של עוגיות "מצה עשירה" (עוגיות העשויות מקמח למצות בצירוף שמן ויין), פסק בנו כדעתם של הרבנים מרדכי אליהו ואליהו בקשי דורון, שהעוגיות הללו הן חמץ גמור.
בשנת 2004 דחה אביו פסק הלכה שלו, שאסר על חיילי צה"ל אכילת מזון שמספק הצבא במקרה של אי ודאות באשר ליהדותם של הטבחים, עקב המספר הגדל של חיילים דרוזים ולא יהודים מעולי רוסיה. אביו כינה את הפסיקה "מסיתה".
רבנות
ייסד ועמד בראשות ישיבת "חזון יעקב", הקרויה על שם סבו יעקב עובדיה. היה רב השכונות גבעת משה ותל ארזה בירושלים.
לאחר שאביו נתמנה לרב הראשי של תל אביב, הוא העביר אליו את הנהגת בתי הכנסת בשכונת הבוכרים ואת מסירת השיעורים בהם. הוא הקים בבית הכנסת "בורכוב" את ישיבת חזון יעקב, על שם סבו יעקב עובדיה. העביר שיעורים יומיים גם בבתי כנסת נוספים.
היה חבר בגוף הכשרות "בד"ץ ישא ברכה".
במשך שנים קבע את תפילתו בקבר שמעון הצדיק, היה רב המקום וכובד בהדלקה המרכזית בקבר בליל ל"ג בעומר.
פעילות ציבורית
יוסף היה הרב החרדי היחיד שתמך בפעילות עמותת "נוער כהלכה" ועודד את פניותיה לבתי משפט. בקיץ 2010, מספר ימים לאחר שניתנה הוראת מאסר להורים שהפרו את פסק הדין בבג"ץ עמנואל, אמר אביו הרב עובדיה יוסף כי "מי שפונים לערכאות כאילו הרימו יד בתורת משה, מחרפים ומגדפים ואין להם חלק לעולם הבא", דברים שהתפרשו כמתקפה עליו. למחרת הצהיר על משיכת ידו מהפרשה, בנימוק שבני משפחתו נחשפו לאיומים הולכים וגוברים. בעקבות הפרשה אף ביקש דוד נחמן בלוי, שהרב יעקב יוסף היה תלמידו בילדותו, לבטל את מינויו כרב שכונת גבעת משה. לאחר פטירתו, במהלך הלווייתו מסר ידידו הרב יעקב עדס כי כחלק מצוואתו ביקש ממנו הרב יוסף להודיע כי הגיע למסקנה ש"אסור לערב בעניין את מערכת המשפט, את השלטונות, בכל צעד שהוא". כמו כן הודיע כי יש לאסור שירות לאומי לבנות.
בתקופת תוכנית ההתנתקות הצטרף לקוראים לסרב פקודה. נמנה עם רבני המטה להצלת העם והארץ, אך בסוף 2012 פרש ממנו. לקראת הבחירות לכנסת ה-18 הודיע על תמיכתו באיחוד הלאומי, ושימש כחבר מועצת הרבנים של המפלגה. נתן הסכמה לספר "תורת המלך", ובעקבות כך זומן לחקירה משטרתית, לה סירב להתייצב, ועוכב לחקירה ב-3 ביולי 2011 על ידי המשטרה בחזרו מתפילה בקבר שמעון הצדיק, ושוחרר לאחר חקירה קצרה. הרב יעקב יוסף היה חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל וחתם בקביעות על הכרוזים שלהם.
אחרית ימיו
בינואר 2012, נתגלה בגופו סרטן הלבלב, והרב בניהו שמואלי הוסיף לו את השם "חי" כסגולה. בתקופת חוליו ביקר אצל אביו, שהתבטא על גדולתו בתורה וקרא להתפלל לרפואתו.
הרב יוסף נפטר בב' באייר ה'תשע"ג (12 באפריל 2013), כחצי שנה לפני פטירת אביו, ונקבר בהר המנוחות בירושלים. על מצבתו נכתב על פי צוואתו: בלבד, אביו ובניו ספדו לו בהלווייתו.
ספריו
הרב יוסף השאיר אחריו הקלטות ובהן עשרות אלפי שעות של שיעורים. חלקן יצאו בדיסקים מסודרים לפי סדר השולחן ערוך.
לאחר גילוי מחלתו החל לכתוב את שיעוריו בהלכה לסדרת ספרים בשם "בעתה אחישנה" שערכו בגימטריה שווה לערכו של שמו. את ספריו ערך יחד עם בנו הבכור, הרב עובדיה. כשבוע לפני פטירתו יצא לאור הספר הראשון בסדרה, מועדים חלק א'. בספר גם הערות וחידושי בנו בשם "אמרי עובדיה".
לאחר פטירתו נערכו מספר ספרי הלכה נוספים על פי הקלטות שיעוריו.
חיים אישים
היה נשוי לרבנית נצחיה, שנפטרה אף היא מסרטן מעט אחרי בעלה, בי"ז באב ה'תשע"ד (בגיל 64), והם התגוררו יחד בשכונת שמואל הנביא בירושלים. לזוג היו שמונה ילדים: הרב עובדיה, משמש כראש כולל בבית שמש ורב קהילה ברמת בית שמש ג', מחבר ספר "אמרי עובדיה", וממלא מקום אביו בראשות ישיבת חזון יעקב ובשיעוריו בבית הכנסת בורכוב. בנו יהונתן חבר מועצת העיר ירושלים, פעיל ימין וראש מכינה תורנית במבשרת ציון. בניו הרב משה, והרב עמרם מעבירים שיעורי הלכה בבית המדרש "חזון יעקב" כמסורת אביהם.
חוק לעידוד טוהר המידות בשירות הציבור
חוק לעידוד טוהר המידות בשירות הציבור, התשנ"ב-1992 נחקק במטרה לעודד עובדי ציבור לחשוף מעשי שחיתות או עניינים אחרים הפוגעים בטוהר המידות במקום עבודתם. למטרה זו משמשים שני צעדים שבחוק:
ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם
ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (לעיתים פקו"א או פקוא"מ) הוא ארגון יהודי שהוקם באמסטרדם בראשית המאה ה-19, בשנת תק"ע (1809), ופעל במשך למעלה ממאה שנה עד לימי מלחמת העולם הראשונה. מטרת הארגון הייתה איסוף כספים עבור אנשי היישוב הישן. הארגון התחיל כמקבילה אשכנזית לארגון שניהל את הקהילה הספרדית, "ועד פקידי קושטא" באיסטנבול.
חוק לעידוד טוהר המידות בשירות הציבור
היסטוריה חקיקתית
ב-17 בפברואר 1992 הוגשה לכנסת הצעת חוק פרטית של ח"כ רן כהן מסיעת מרצ, לעידוד טוהר המידות בשירות הציבור. בדברי ההסבר להצעת החוק נכתב: החוק אושר בכנסת ב-19 במרץ 1992.
ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם
את הארגון הוביל הבנקאי ההולנדי צבי הירש להרן, שפעל לייעול שיטות הגבייה. להרן שיפר את מוסד השליחים, בפועלו למיסוד שיטה להעברת כספים ישירה מהקהילות באמסטרדם לתושבי ארץ ישראל. בעזרת שיטות מינהל וחשבונאות שאימץ מבנק "הולנד את להרן". הארגון פעל על ידי קבלת התחייבויות מסודרות מהקהילות השונות, בניית תקציב שנתי ויצירת מפתח לחלוקת הכספים בארץ-ישראל. הוא יצר מנגנון ריכוזי יעיל ולא התיר גיוס כספים על ידי שד"רים עצמאיים, כפי שהיה המצב לפני כן.
מערכת גיוס הכספים היעילה והריכוזית הביאה לריכוז עוצמה רבה בידיו של להרן, שניצל זאת כדי להשפיע על היישוב בענייני חברה, כלכלה, חינוך, סעד וייעוד הכספים בארץ. להרן היה שמרן, שהתנגד בתוקף לתנועת ההשכלה, והיה אחד מיריביו החריפים של משה מונטיפיורי במאבק על עיצוב דמותה של ירושלים והתנגד לקשריהם של הפרושים עמו. בין השאר, התנגד בתוקף להקמתו של בית חולים יהודי בירושלים, שכן חשש מהשפעתו של רופא יהודי שהתחנך באוניברסיטה אירופית על הקהילה הירושלמית.