cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטיבן מלורי
משבר הפרישה
על אף רצונו להיות נאמן לעמדת הדרום בסוגיות שפילגו את האומה, מלורי לא היה דמות בולטת בתנועת הפרישה. הוא דחף לפיוס כמעט עד לרגע כאשר פלורידה קיבלה את ההחלטה לפרישה. צעד זה אירע ב-10 בינואר 1861, וכך הייתה פלורידה המדינה השלישית, לאחר קרוליינה הדרומית ומיסיסיפי, לפרוש מן האיחוד. ב-21 בינואר נשא מלורי את נאום הפרידה שלו מהסנאט.
בימים לפני השבעתו של אברהם לינקולן לנשיאות, נסובו מחלוקות במדינות הפורשות בנוגע לדרך הפעולה הראוי בקשר למבצרים הפדרליים שבתחומיהן. בפלורידה נותרו שלושה מבצרים בידיו של צבא ארצות הברית: פורט זאכרי טיילור בקי וסט, פורט ג'פרסון בדריי טורטוגס ופורט פיקנס ליד פנסקולה. כמה מתומכי הפרישה הקיצוניים ביותר הציעו להשתלט עליהם מידית, ואם יהיה צורך, לעשות שימוש בכוח, החל מפורט פיקנס. המתונים יותר קיוו ששפיכות דמים תמנע ושהמבצרים יועברו לדרום באמצעות משא ומתן. הם תלו הרבה במילות הפיוס של ויליאם סיוארד שכבר נבחר למזכיר המדינה בממשל החדש. מלורי והסנאטור השני של פלורידה, דייוויד לוי יולי, ושני הסנאטורים מאלבמה שלחו מברקים למושלי המדינות שלהם והתרו בהם לנקוט בצעדי זהירות. סנאטורים אחרים מהדרום הביעו את תמיכתם, והנשיא הנבחר של הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס נטה להסכים. בסופו של דבר גברה ידם של המתונים ושום מתקפה לא בוצעה בפורט פיקנס. אף על פי שמלורי לא היה יחיד בדעתו, עשו מתנגדיו הפוליטיים שימוש בעמדתו שכביכול תמכה באיחוד, כאמצעי לתקוף אותו.
מזכיר הצי של הקונפדרציה
מבנה הממשל של קונפדרציית המדינות של אמריקה שנוסדה היה דומה ברובו לזה של ארצות הברית. הרשות המבצעת חולקה לכמה מחלקות, כשבראש כל אחת מהן עמד מזכיר או בעל תפקיד שווה מעמד שייעץ לנשיא. בחוקה הוגדר שהצי ינוהל על ידי מחלקה עצמאית והנשיא ג'פרסון דייוויס ייעד לתפקיד מזכיר הצי את מלורי. בבסיס בחירה זו עמדו שתי סיבות עיקריות: ראשית, היה לו ניסיון רחב בתחום הימייה, הן בנעוריו בקי וסט ומאוחר יותר בוושינגטון. שנית, הוא הגיע מפלורידה. מתוך העיקרון של זכויות המדינות, היה על דייוויס לחלק את הייצוג של המדינות שהרכיבו את הקונפדרציה כשמינה את בעלי התפקידים בקבינט שלו. אף על פי שמשמעותה של דרישה גאוגרפית זו הייתה לעיתים שהאיש שממלא משרה מסוימת הוא לא בהכרח האדם המתאים לתפקיד, במקרה של מלורי הבחירה הייתה מתאימה בהחלט.
מועמדותו של מלורי לתפקיד מזכיר הצי הוגשה לקונגרס הזמני של הקונפדרציה מיד כאשר התקבל החוק להקמת מחלקת הצי. על אף כישוריו הברורים לתפקיד, בחירתו עוררה התנגדויות משמעותיות. המלעיזים כנגדו ציינו את מקרה פורט פיקנס כעדות לכך שהוא לא היה תומך פרישה אדוק. אף על פי כן, מינויו אושר.
ארגון הצי ופעולותיו
בשל העובדה שאנשים מעטים בממשל הקונפדרציה הביעו עניין בתחום הימי, למלורי הייתה יד כמעט חופשית לעצב את המחלקה שבראשה עמד ואת הצי שעליה היא שלטה על פי עמדותיו. כתוצאה מכך תוצרי פעולתו נבעו ברובם מניסיונו הקודם. מחלקת הצי אורגנה לכמה משרדים נפרדים, באופן דומה למחלקת הצי של ארצות הברית. בעוד שזו האחרונה הייתה מחולקת לחמישה משרדים, מחלקת הצי של הקונפדרציה חולקה לארבע בלבד: מחלקת כוח אדם, מחלקת ציוד וביגוד, מחלקת רפואה ומחלקת חימוש והידרוגרפיה. אף על פי שלא היה קיים משרד שטיפל בבנייה ובתיקונים של כלי שיט, התקיימה פונקציה זו תחת אחריותו של ג'ון ל. פורטר. פורטר שימש כבונה הספינות הראשי של הצי, ללא תואר רשמי מייסוד הקונפדרציה ועד 1863, ולאחר מכן עם תואר רשמי עד לתום המלחמה. פונקציות נוספות התקיימו מחוץ למחלקת הצי: כוח נחתים קטן, קבוצה קטנה של אנשים שנשלחו לאירופה לרכוש שם ספינות ודיווחו ישירות למלורי, ומשרד לענייני טורפדו.
בתחילת דרכו של צי הקונפדרציה הוא התמודד עם בעיה שמלורי נתקל בה כאשר הוא שימש כיושב ראש ועדת הצי של הסנאט: שפע של קצינים בדרגות בכירות שהיו מבוגרים מדי כדי לצאת לים. מצב זה נוצר בשל העובדה שכאשר הקונפדרציה הקימה את הצי שלה, היא הבטיחה לאנשים אלו שבמעבר שלהם מצי ארצות הברית אל הצי החדש, שדרגותיהם ישמרו. מתוך כוונה להימנע מהקיפאון שהיה התוצאה של תהליך הקידום הקודם, הציע מלורי שהתנאי לקידום יהיה אך ורק "התנהלות ראויה לשבח במהלך המלחמה". עד מהרה קיבל הקונגרס את ההצעה הזאת וקבע אותה בחוק. מלורי לא היה שבע רצון מכך לחלוטין, וב-1863 הוא יזם את הקמת "צי המילואים" (Provisional Navy). קצינים שמלורי ויועציו ראו כבלתי כשירים לתפקידי לוחמה, הושארו בצי הסדיר, בעוד שקצינים צעירים ואגרסיביים הועברו לצי המילואים. קצינים שיועדו לתפקידי פיקוד בספינות הקרב נמשכו מצי המילואים וקודמו ללא קשר לוותק שלהם אם שירותם היה ללא דופי.
למלורי היה גם את החופש לעצב את מדיניות הצי ואת תורת הלחימה שלו. לאחר שהבין את הפער שהיה קיים בין בניית הספינות ומתקני הייצור של הקונפדרציה לבין אלו של האיחוד, הוא קבע לצי תוכנית ארבע-שלבית:
תקיפת אניות הסחר של האיחוד
מלורי היה מעורב יותר בפעולותיהם של הספינות הרשמיות של צי הקונפדרציה שמשימתן העיקרית הייתה להשמיד את ספינות הסחר של האיחוד ובעדיפות משנית לשבות אותן. הוא הציע את השימוש בהן כבר ב-18 באפריל 1861. הראשונה בהן, "סאמטר" (CSS Sumter), חמקה ב-30 ביוני מהסגר שהטיל האיחוד על ניו אורלינס. מאז ועד תום המלחמה, קבוצת הספינות הקטנה הזאת ביצעה מעשי שוד בתנועת הספנות של האיחוד, וגרמה לו נזק. עם זאת, הם כשלו במשימתם העיקרית, שכן וולס הצליח לקיים את הסגר והסחר הבינלאומי המשיך כמו מקודם, תחת דגלים של מדינות זרות.
האניות מחופות השריון
שום היבט של תקופת כהונתו של מלורי כמזכיר הצי לא זכה לפרסום כה רב כמו הדחיפה שהוא נתן להכנסתן לשירות של האניות מחופות השריון. הוא טען שהקונפדרציה לא תצליח לבנות מספיק ספינות כדי להתחרות עם המערך התעשייתי של האיחוד. מנקודת מבטו, היה על הדרום לבנות כמה ספינות בודדות שלכל אחת מהן תהיה עדיפות על יריבותיה. במילותיו של מלורי, "שלמותה של ספינת קרב היא ללא ספק השילוב של המהירות הגבוהה האפשרית ביותר בים עם סוללת התותחים הצפה הטובה ביותר ויכולת התגוננות". תקוותו של מלורי הייתה שהאניות מחופות השריון יוכחו כ"נשק האולטימטיבי". הוא לא צפה שגם יריביו יבנו אניות כאלו, שעד מהרה הפכו לכוח העיקרי של שני הציים. יותר מכך, ציים אחרים, בעיקר אלו של בריטניה וצרפת, הגבירו את קצב ההסבה של ספינותיהם מעץ לברזל. השינוי הזה התחולל כבר לפני פרוץ המלחמה. הייחוד בתהליך שהניע מלורי הייתה שהוא התרחש מוקדם יותר בהשוואה לאפשרות שהמלחמה לא הייתה פורצת.
האונייה הראשונה מסוג זה שנבנתה תחת שרביטו של מלורי הייתה ה"וירג'יניה" (CSS Virginia). כלי שיט זה נבנה על בסיס ה"מרימק" (USS Merrimack) של צי ארצות הברית שנשרפה והוטבעה והועלתה למספנה בגוספורט (כיום נורפוק) והשלד שלה חופה בשריון. חימושה כלל 12 תותחים ואף הותקן בה איל ניגוח ימי מברזל. ב-8 במרץ 1862 תקפה ה"וירג'יניה" את כלי השיט של האיחוד שהטילו את הסגר על המפטון רודס על נהר ג'יימס ליד נורפוק. הספינה הטביעה שתי ספינות קרב חשובות של צי האיחוד "קמברלנד" (USS Cumberland) ו"קונגרס" (USS Congress) והעמידה בסכנה ספינה שלישית "מינסוטה" (USS Minnesota) שרותקה למקומה כאשר ניסתה להיכנס לקרב. הנזקים שנגרמו ל"וירג'ניה" היו זניחים. ביום הקרב הראשון היא הוכיחה את נכונות אמונתו של מלורי שאניות מחופות שריון יכלו להשמיד את ספינות העץ הטובות ביותר והיו מוגנות כמעט לחלוטין מפני פגיעה נגדית. כאשר שבה ה"וירג'יניה" למחרת היום לקרב בכוונה להשמיד את ה"מינסוטה", היא נתקלה בUSS מוניטור. שתי האניות המשוריינות לחמו בקרב שלא הוכרע, ובכך הדגימו את הפגם בטיעוניו של מלורי: כלי נשק אולטימטיבי מסוגל בהחלט להכריע בתנאי שאין הוא מצוי ברשותו של אחד הצדדים הלוחמים.
לאניות מחופת השריון שבאו לאחר ה"וירג'ינה" הייתה הצלחה מוגבלת במקרה הטוב ורבים מהן היו כישלון מוחלט. מביכות במיוחד היו ארבע הספינות שנבנו לצורך שירות על נהר המיסיסיפי. מתוך ארבע ספינות אלו, ה"ארקנסו" (CSS Arkansas) הייתה היחידה שהשתתפה בקרב באופן שאליו היא יועדה, עם צוות מלא ובהנעה בקיטור. בנוגע לאחרות, ה"טנסי" (CSS Tennessee) הועלתה באש כדי שלא תיפול בידי האויב, ה"מיסיסיפי" (CSS Mississippi) הושקה בחופזה וגורלה היה דומה לזה של ה"טנסי" וה"לואיזיאנה" (CSS Louisiana) שימשה כסוללת תותחים צפה בקרב פורט ג'קסון וסנט פיליפ, כאשר גורלה של ניו אורלינס נחרץ והיא פוצצה כדי שלא תיפול בידי צי האיחוד. אף גורם בקונפדרציה לא נמצא נקי מאשם בשלושת מקרי האובדן הללו, אך רוב האשמה רבצה לפתחו של מלורי. ניהול לקוי היה אחת הסיבות העיקריות לעיכובים בהשלמת בנייתן של הספינות הללו. בעדיפות שהוא נתן לבנייתן, אפשר מלורי את השלמת ה"לואיזיאנה" וה"מיסיסיפי" במשאבים מוגבלים. בשל העובדה שהוא לא האציל סמכויות, הוא עסק בפרטים רבים הקשורים לבניית ה"וירג'יניה" ובה בעת השאיר את הבעיות שנגעו לבניית הספינות האחרות ללא פתרון. בשל העובדה שמלורי קיבל במשתמע את תפקידו כמשני לזה של הצבא, היה על הצי לעבוד אך ורק עם המשאבים והתקציבים שנותרו רק לאחר שסופקו צרכיו של הצבא במלואם.
המשלחת לאירופה
מצבן הקשה של המספנות במדינות הדרום שכנע את מלורי שעליו לפנות למדינות מעבר לים כדי לרכוש ספינות שיוכלו להוות אתגר לצי ארצות הברית. הוא בחר בשני אנשים כנציגיו הראשיים: גיימס ד. בולוק ולוטננט ג'יימס ה. נורת' מצי הקונפדרציה. נורת' היווה אכזבה, אך בולוק הוכיח את עצמו כאחד הסוכנים המוצלחים ביותר של הקונפדרציה באירופה. הוא פעל בחריצות ובדיסקרטיות באנגליה לרכישת ספינות לטובת ממשלתו בעודו עובד בצורה זו או אחרת על פי מסגרת חוקי הנייטרליות של המדינה בה הוא שהה.
ארבע מתוך ספינות צי הקונפדרציה נרכשו בבריטניה: ה"פלורידה" (CSS Florida), ה"ג'ורג'יה" (CSS Florida), ה"שננדואה" (CSS Shenandoah) ומעל כולן ה"אלבמה" (CSS Alabama). מלורי חפץ ככל הנראה שהן יהיו רבות יותר, אך הרישומים מראים שגם המעטות הללו הספיקו.
מאמצים לרכוש או לבנות אניות מחופות שריון נוספות לא צלחו על אף מאמציו הכבירים של בולוק. רכישתן לא הייתה צעד שנשקל אי פעם ברצינות, שכן לצי המלכותי לא היה אכפת למסור את כל אחת מספינותיו למדינה זרה. נחתמו חוזים עם מספנות פרטיות הן בבריטניה והן בצרפת לבניית אילי ניגוח על פי מפרטים של הקונפדרציה, אך לא ניתן היה להסוות את ייעודם האמיתי. לפיכך, בשל העובדה שאספקתם הפרה את חוקי הנייטרליות, יידעו נציגי האיחוד את הממשלות המקומיות על דבר קיומם. לזמן מה בחרה ממשלת בריטניה לעצום עין על המתרחש, אך ניצחונות האיחוד בגטיסברג ובויקסבורג גרמו להם לשקול מחדש את עמדתם. ב-5 בספטמבר 1863 שיגר שגריר ארצות הברית, צ'ארלס פרנסיס אדמס מסר לשר החוץ, לורד ג'ון ראסל, ובו יידע אותו שהראשונה מבין האניות מחופות השריון עומדת לעזוב את המספנה בבריטניה וש"יהיה זה מיותר מבחינתי לציין בפני כבוד הלורד שמשמעות הדבר הוא מלחמה". הספינה לא הורשתה להפליג ובהמשך נתפשה על ידי הצי המלכותי. כאשר הסכימה ממשלת צרפת במפורש ללכת בעקבות מדיניותה של בריטניה בנוגע לצפון אמריקה, בוטלו כל החוזים.
כלי נשק חדשים
מלחמת האזרחים הייתה שדה ניסויים למספר רב של כלי נשק חדשני ומלורי היה בעמדה שאפשרה לו לתת את חסותו לרבים מהם. דחיפתו להכנסה לשירות של כלי השיט המשוריינים הייתה תהליך הפיתוח שהכי זוהה עמו, אך הוא עודד את פיתוחם של סוגי כלי נשק נוספים. לדוגמה, הוא העדיף את השימוש בתותחים חרוקי-קנה על פני תותחים חלקי-קנה בהטענה דרך הקנה שהיו בשימוש צי האיחוד. תותח מועדף זה עוצב על ידי ראש משרד החימוש וההידרוגרפיה של מחלקת הצי, לוטננט ג'ון מרסר ברוק. תותחי ברוק העניקו לתותחנים של צבא הקונפדרציה יתרון איכות על פני יריביהם מהצפון שהחזיק מעמד עד תום המלחמה.
משרד הטורפדו, שרשמית נקרא "שירות סוללת הצוללות", פיתח מתקני פיצוץ תת-ימיים שנודעו בשם "טורפדו" באותה עת, אך למעשה הכוונה הייתה למוקשים ימיים. משרד זה נוהל בתחילה על ידי יריבו של מלורי, מתיו פונטין מאורי ובהמשך על ידי לוטננט האנרט דייווידסון. הספינה הראשונה שהייתה קורבן למוקש ימי הייתה "קיירו" (USS Cairo) שטובעה ב-12 בדצמבר 1862. בהמשך כלי שיט נוספים מכל מיני סוגים אבדו בקרב על ידי מוקשים יותר מכל סיבות הטביעה האחרות גם יחד.
בנמל צ'ארלסטון, פיתח קפטן צבא הקונפדרציה פרנסיס ד. לי, בתמיכתו של הגנרל פ.ג.ט. בורגארד, סירה קטנה שנשאה מוט טורפדו. כלי שיט זה, שנודע בשם "דייוויד", פוצץ בהצלחה טורפדו בצידה של ה"ניו איירונסיידס" (USS New Ironsides) וגרם לה נזק קשה. מאוחר יותר עשתה הצוללת האנלי המפורסמת שימוש באחד ממוטות הטורפדו של לי כדי להטביע את הספינה "הוסטוניק" (USS Housatonic), הראשונה בהיסטוריה שהוטבעה על ידי צוללת. מחלקת הצי לא העניקה סיוע פעיל לניסיונותיו של לי, אך תוצאותיהם המוצלחות הובילו לשימוש במוטות הטורפדו על גבי ספינות רבות של הצי. לרוע מזלו של צי הקונפדרציה, אמצעי זה אומץ עד מהרה על ידי צי האיחוד ואחד מהם שימש באוקטובר 1864 לטיבוע האנייה מחופת השריון "אלבמרל" (CSS Albemarle).
נפילתו בשבי ומאסרו
חלק ניכר מתושבי מדינות הצפון האמינו שממשל הקונפדרציה היה מעורב בצורה זו או אחרת ברצח לינקולן, ואף על פי שלא הייתה שום עדות לכך, הייתה זו מציאות פוליטית שהיה צורך לטפל בה. אחת התוצאות להלך רוח זה הייתה שכל אלה שהחזיקו בדעה זו הצליחו לאלץ את ממשלת ארצות הברית להעמיד לדין את כל אלו שגרמו לפרוץ המלחמה. מלורי היה אחד ממנהיגי הקונפדרציה שהואשמו בבגידה, בין שאר הדברים. ב-20 במאי 1865, כאשר הוא שהה עדיין בלה גרנג', הוא הוצא ממיטתו בחצות הלילה ונלקח למעצר. משם הוא נלקח לפורט לה פאייט בנמל לניו יורק, שם הוא נכלא כאסיר פוליטי.
במשך כמה חודשים גברה הדרישה הציבורית לנקמה ומלורי חשש שהוא יוצא להורג אם יורשע. אף על פי כן, לא הוצגה שום ראיה למעשה בגידה מצדו, ויותר ויותר היה ברור שאף אחד מחברי קבינט הקונפדרציה לא היה מעורב ברצח לינקולן. הוא פנה לנשיא החדש אנדרו ג'קסון באופן ישיר וגייס את תמיכתם של כמה מעמיתיו לשעבר בסנאט. רעייתו אנג'לה ביקרה בוושינגטון והפצירה בנשיא ג'ונסון ובאישים אחרים בעלי השפעה לחוס על בעלה. הנשיא כבר נטה להחליט על הענקת חנינות והדרישה הציבורית להענשה בחומרה של בכירי הקונפדרציה החלה להתפוגג לקראת סוף השנה. ב-10 במרץ 1866 העניק הנשיא ג'ונסון למלורי "חנינה חלקית". אף על פי שהוא שוחרר מכלאו, הוא נדרש להישאר עם בתו בברידג'פורט, קונטיקט, עד שיוכל לשאת שבועת אמונים.
השיבה לפלורידה
ביוני 1866 ביקר מלורי בוושינגטון די. סי., שם הוא נפגש עם רבים מידידיו הוותיקים ועם רבים מיריביו הפוליטיים, כולל הנשיא ג'ונסון ומזכיר המלחמה אדווין סטנטון, שקיבל אותו בלבביות. הוא קיבל רשות לשוב לפלורידה. שובו התעכב במעט בשל בעיות בריאות, אך ב-19 ביולי הוא שב לביתו שבפנסקולה.
על פי תנאי שחרורו, לא הורשה מלורי להחזיק בשום משרה ציבורית, כך שהוא מצא את פרנסתו בחזרה לעיסוקו הקודם כעורך דין. בשל הרחקתו מהפוליטיקה, עלה בידו להביע את עמדותיו על ידי שליחת מכתבים למערכת בעיתוני פלורידה. בתחילה הוא היה בעד השיבה אל האיחוד וקבלת מדיניות תקופת השיקום, אך עד מהרה הוא מצא את עצמו באופוזיציה, בעיקר כנגד מתן זכות בחירה לשחורים.
במשך שנים הוא סבל מהתקפות חוזרות ונשנות של שיגדון, ואלו המשיכו להטריד אותו בשנים שלאחר המלחמה. בחורף 1871 – 1872 הוא החל להתלונן על בעיות בליבו ומצב בריאותו הכללי החל להתדרדר. אף על פי כן, הוא המשיך להיות פעיל וסופו היה מהיר למדי. ב-8 בנובמבר 1873 היה ברור כבר שהוא אדיש למצבו ובאותו לילה התדרדר מצבו עוד יותר. סטיבן מלורי נפטר בבוקרו של ה-9 בנובמבר. הוא נטמן בבית הקברות סנט מייקל שבפנסקולה, פלורידה.
אנתוני ראפ
אנתוני ראפ (באנגלית: Anthony Rapp; נולד ב-26 באוקטובר 1971) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות ליהוקו לתפקיד מארק כהן, ראשית כחלק מצוות השחקנים המקורי של הפקת המחזמר זוכה פרס טוני "רנט" בברודוויי בשנת 1996, ומאוחר יותר בגילום אותה הדמות הן בסרט הקולנוע באותו השם בשנת 2005, וכן בסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית בשנת 2009.
ראשית חייו
ראפ נולד בשיקגו, אילינוי וגדל בג'ולייט, אילינוי, בנם של מרי לי (שם משפחה לפני הנישואים: ביירד) ודאגלס ראפ. לאחר גירושי הוריו, הוא גדל אצל אמו, אחות מוסמכת. ראפ למד בבית ספר התיכון Joliet West, השתתף במחנה Interlochen לאמנויות מחנה. בחטיבת הביניים, ראפ זכה בפרסים רבים על השירה שלו. אחיו הבכור הוא המחזאי, הסופר והקולנוען אדם ראפ.
קריירה
ראפ הופיע לראשונה בברודוויי בשנת 1981 במחזמר The Little Prince and the Aviator, מחזמר המבוסס על "הנסיך הקטן" מאת אנטואן דה סנט-אכזופרי. המופע ירד כבר במהלך הופעה ההרצה. כמו כן הוא הופיע בסרט הקולנוע "לילה מגניב" (1987), אותו ביים כריס קולומבוס (אשר שנים מאוחר יותר ביים אותו שוב בסרט "רנט"). ראפ הופיע במספר סרטי קולנוע והצגות בברודוויי. בין תפקידיו הקולנועיים הבולטים: Dazed and Confused, נפלאות התבונה, זר במגרש, Road Trip, קשר בכל מחיר (ראפ הופיע גם במחזה "קשר בכל מחיר" שעליו מבוסס הסרט), An American Family, Danny Roane: First Time Director, You're a Good Man, Charlie Brown.
ראפ המשיך וגילם את דמותו של מארק כהן בצוות השחקנים המקורי של אוף ברודוויי, ולאחר מכן גם של ברודוויי, במחזמר "רנט" מאת ג'ונתן לארסון. באודישן שלו, ראפ שר את השיר "Losing My Religion" של אר.אי.אם., והוזמן שוב לאודישן נוסף בספטמבר 1994. לאחר שהוצע לו התפקיד, לרסון כתב שירים חדשים עבור ההפקה, תוך התחשבות בקולו של ראפ. ראפ שב לגלם את הדמות גם בעיבוד קולנועי באותו השם ששוחרר ב-23 בנובמבר 2005.
בשנת 2000, ראפ הוציא אלבום סולו על גבי CD, בשם "Look Around". הוא שב להופיע ב-"רנט" ב-30 ביולי 2007, למשך שישה שבועות בלבד, יחד עם חבר צוות השחקנים המקורי אדם פסקל. השניים המשיכו להופיע יחד בברודוויי עד ל-7 באוקטובר בתיאטרון Nederlander.
ראפ חבר שוב לפסקל, וביחד עם גוון סטיוארט - חברה נוספת בצוות השחקנים המקורי של "רנט" בברודוויי - שבו השניים לגלם את דמויותהם של מארק ורוג'ר, בהתאמה, בסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית של "רנט" ב-6 בינואר 2009.
ראפ גילם את דמותו של לוקאס במחזמר אם/ אז, בכיכובה של אידינה מנזל - שותפתו של ראפ בצוות השחקנים המקורי של "רנט" בברודוויי. ההפקה הועלתה לראשונה בתיאטרון הלאומי שבוושינגטון די. סי., והחלה בהופעות הרצה בברודוויי ב-5 במרץ 2014. הופעת הבכורה הרשמית בברודוויי התקיימה בתיאטרון ע"ש ריצ'רד רוג'רס ב-30 במרץ 2014, שם הוצגה עד ה-22 במרץ 2015. ראפ שב לגלם את לוקאס בהופעות נבחרות של סיבוב ההופעות בארצות הברית של ההפקה בשנים 2015–2016, יחד עם מנזל ושחקנים אחרים מצוות השחקנים המקורי של ההפקה בברודוויי.
ראפ הופיע באחד מפרקי העונה השביעית של סדרת הטלוויזיה "בניחוש חוקר", ששמו Psych: The Musical. הפרק הוקרן לראשונה ברשת USA ב-15 בדצמבר 2013.
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה "אתה לוקח את האיש הזה?" לצד אלונה טל. בהמשך השנה לוהק לתפקיד ד"ר סטמטס בסדרת המדע הבדיוני, מסע בין כוכבים: דיסקברי, והיה בכך לשחקן הראשון בזיכיון שגילם דמות הומוסקסואלית במוצהר.
חיים פרטיים
בשנת 2012, כתב העת Metro Weekly קבע כי ראפ הוא "אחד מהגברים ההומוסקסואליים הגלויים הראשונים בברודוויי". בראיון משנת 1997 עבור כתב העת Oasis, ראפ התייחס אל זהותו המינית כ-"קוויר", ולא "גיי", והסביר: "אני לא רוצה להיכנס לתוויות, אבל אני אף פעם לא תייגתי את עצמי, מלבד לומר שאני קוויר ... הדבר שהיה הכי חשוב עבורי הוא להיות מסוגל לומר שהייתי במערכות יחסים רומנטיות עם גברים ... לא אמרתי 'אני הומו', משום שהאמת היא שגם הייתי מאוהב בנשים, אם כי האמת היא שאני כן חושב שאני קודם כל הומוסקסואל".
האשמות נגד קווין ספייסי
בסוף אוקטובר 2017, ראפ טען בראיון עם "BuzzFeed" שהשחקן קווין ספייסי הטריד אותו מינית בשנת 1986, כשראפ היה בן 14 וספייסי בן 26. באותה התקופה, ראפ וספייסי הופיעו שניהם בהופעות בברודוויי וספייסי הזמין את ראפ למסיבה בביתו. ראפ טען כי באותה מסיבה ספייסי השיכור סחב אותו לחדר השינה והטריד אותו. בנוסף ציין ראפ כי התייעץ עם עורך דין בנוגע לנקיטת הליכים משפטיים אך נאמר לו כי מעשיו של ספייסי לא מספיקים לפתיחת תיק. הוא סיפר בעבר על תקרית בראיון בשנת 2001, אך שמו של ספייסי הוסר מהכתבה כדי למנוע מחלוקות משפטיות. ראפ החליט לספר על המקרה בשנת 2017 לאחר חשיפת מעשי התקיפות המיניות של הארווי ויינסטין בתמיכת משפחתו, בן זוגו ונציגיו.
בתגובה, ספייסי פרסם בטוויטר שהוא לא זוכר את התקרית, אבל אמר שהוא מזועזע מהסיפור והתנצל בפני ראפ. לאחר המאמר ב-"BuzzFeed", לפחות 14 אנשים נוספים האשימו את ספייסי בהטרדה מינית, מה שהוביל בסופו של דבר לכך ספייסי פוטר מתפקידו הראשי בסדרה "בית הקלפים" ומעורבותו בפרויקטים אחרים הופסקה. ב-9 בספטמבר 2020, ראפ תבע את ספייסי בגין תקיפה מינית וגרימת מצוקה רגשית מכוונת במסגרת חוק לנפגעי תקיפה מינית קטינים, שהאריך את תקופת ההתיישנות של מדינת ניו יורק לתביעות אזרחיות הקשורות להתעללות מינית בילדים. לראפ הצטרף בתביעה נגד ספייסי אדם שביקש להישאר בעילום שם שהאשים את ספייסי בהתעללות מינית בשנת 1983, כשהיה בן 14 וספייסי בן 23.
גלאוק קוניופצה
גלָאוּק קוֹניוּפְצָה (נולד ב-25 ביולי 1981) הוא פעיל פוליטי, עיתונאי ופוליטיקאי קוסוברי שכיהן כנשיא קוסובו בפועל מ-22 במרץ 2021. בעבר היה חבר ויושב ראש אספת קוסובו ושר החוץ הקוסוברי.
שנותיו הראשונות
קוניופצה נולד בבירת קוסובו, פרישטינה. במהלך לימודיו לתואר ראשון בפילוסופיה כיהן כסגן מנהל ארגון הסטודנטים באוניברסיטה המקומית. הוא חיבר ביוגרפיה של הפילוסוף הגרמני גאורג וילהלם פרידריך הגל.
קריירה פוליטית
בבחירות ב-2021, מפלגתו ניצחה פעם נוספת, והוא התמנה פעם שנייה ליושב ראש האספה, וכן לנשיא קוסובו בפועל. ב-4 באפריל, סיים את תפקידו כנשיא, והתפקיד הועבר לויוסה עוסמני
קווארק
קווארק (אנגלית: quark) הוא אחד החלקיקים היסודיים - אבני הבניין הבסיסיות ביותר של החומר, שידועים כיום בפיזיקה.
קיומו של החלקיק נחזה במקביל על ידי שני פיזיקאים: יובל נאמן הישראלי ומארי גל-מאן האמריקאי. האחרון זכה על עבודתו זו בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1969. כמו כן הוא זה שהעניק להם את שמם הייחודי - לא מלטינית או מיוונית, אלא לקוח מ"אשכבה לפינגאן" של ג'יימס ג'ויס: "שלושה קווארקים למר מארק!" (אנגלית: !Three quarks for Muster Mark), למילה בהקשרה המקורי לא הייתה משמעות ברורה.
לקווארקים מטען חשמלי של \ \frac 2 3 או של ממטען האלקטרון. לכל הקווארקים יש ספין לא שלם, כלומר הם פרמיונים. הקווארקים לעולם לא נמצאים באופן מבודד, אלא רק בתוך חלקיקים כבדים יותר, המורכבים ממספר קווארקים, תופעה הנקראת כליאה.
בקווארקים יש שלוש חלוקות, אחת המחלקת אותם לשלושה דורות, ובכל דור לשני טיפוסים שונים, כך שיש שישה "טעמים", השנייה - תת-חלוקה המחלקת את החלוקה הזו לפי מטען צבע לשלושה "צבעים", ובנוסף, חלוקה לפי כיוון הספין - עם או נגד כיוון התנועה. לכן, יכולות להיות 36 קומבינציות שונות של קווארקים, ובנוסף עוד 36 אנטי-קווארקים. הקומבינציות נקראות בעגה המקצועית "דרגות חופש". רשימת טעמי הקווארקים:
חלוקת הצבעים היא לפי צבעי היסוד: "אדום", "ירוק" ו"כחול" - אלה הם רק שמות, שאין בינם לבין הצבעים האמיתיים ולא כלום, בדיוק כמו שהטעמים אינם הטעמים המוכרים לנו.
בגלל אופיו של הכוח הגרעיני החזק, ובפרט תופעת הכליאה, הקווארקים יכולים להיות מסודרים אך ורק כך ש"סכום הצבעים" יהיה "לבן", כלומר שמטען הצבע של המערכת יהיה אפס. וכפועל יוצא המטען החשמלי הכולל יהיה כפולה שלמה של מטען האלקטרון. לחלקיק כזה, המכיל בתוכו אוסף של קווארקים ואנטי קווארקים, ובנוסף גם גלואונים ש"מחזיקים" את החלקיק ביחד קוראים האדרון. יש שני סוגי האדרונים עיקריים:
בנוסף, נתגלו חלקיקים המורכבים מחמישה קווארקים, פנטאקווארק, אולם הם מאוד לא יציבים. בהכללה לחלוקה לבאריונים ומזונים, אפשר להגדיר מספר באריוני, כך שכל קווארק הוא בעל "שליש מספר", וכל אנטי-קווארק בעל "מינוס שליש", במזונים המספר הבאריוני הוא אפס, ובבאריונים הוא אחד, לכן נהוג לסווג חלקיקים למזונים או באריונים לפי המספר הבאריוני שלהם, ואת הפנטאקווארק מסווגים כבאריון.
אמה מורנו
אמה מרטינה לואיג'יה מורנו (באיטלקית: Emma Martina Luigia Morano; 29 בנובמבר 1899 - 15 באפריל 2017) הייתה האדם החי המבוגר ביותר שגילו מתועד, בין 12 במאי 2016 עד מותה ב-15 באפריל 2017, בהיותה בת 117. היא הייתה האדם החי האחרון המתועד שנולד לפני שנת 1900.
קורות חייה
מורנו נולדה ב-29 בנובמבר 1899 בקומונת צ'יוויאסקו, נפת ורצ'לי, מחוז פיימונטה, ממלכת איטליה. היא הייתה הבת הבכורה מבין שמונת ילדיהם של ג'ובאני מורנו ומתילדה ברשיאני. רבים מבני משפחתה האריכו ימים: אמהּ, דודתה ומספר מאחיה ואחיותיה נפטרו אחרי גיל 90, ואחת מאחיותיה הגיעה לגיל 102.
בילדותה עברה משפחתה בין מספר ערים באיטליה במסגרת עבודתו של אביה, ובסופו של דבר השתכנה בקומונת ורבניה שבמחוז פיימונטה, על שפת אגם מאג'ורה - שם היא גרה עד יום פטירתה. באוקטובר 1926 היא נישאה לג'ובאני מרטינוצי (יליד 1901), ובשנת 1937 נולד בנה היחיד - אשר נפטר בגיל 6 חודשים בלבד. כיוון שנישואי הזוג עלו על שרטון, הם חיו בנפרד מאז שנת 1938 ועד למותו של מרטינוצי בשנת 1978.
עד שנת 1954 עבדה מורנו במפעל לייצור יוטה בעירהּ. לאחר מכן עבדה במטבח של פנימייה נוצרית עד לפרישתה לגמלאות בגיל 75.
גילה המופלג
כשנשאלה בגיל 112 מה סוד אריכות ימיה, סיפרה כי מעולם לא צרכה סמים וכי מדי יום היא אוכלת 3 ביצים ושותה כוס של ברנדי תוצרת בית. היא הוסיפה כי מעל לכול, היא חושבת מחשבות חיוביות על העתיד. כשנשאלה שאלה דומה בהגיעה לגיל 115, הוסיפה מורנו כי העובדה כי חיה רוב חייה כרווקה ללא ילדים תרמה אף היא לאריכות ימיה.
בשנת 2011 השתתפה במחקר מטעם בית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בבוסטון, במטרה ללמוד את סוד אריכות ימיה. בדצמבר 2011 זכתה מורנו בתואר "אבירת מסדר הכבוד של הרפובליקה האיטלקית", שהוענק לה על ידי הנשיא ג'ורג'ו נפוליטנו - אשר גם בירך אותה באופן רשמי לכבוד יום הולדתה ה-116 בשנת 2015. האפיפיור פרנציסקוס בירך אותה לכבוד יום הולדתה ה-116.
ב-2 באפריל 2013, עם פטירתה של מריה רדאלי (אנ') האיטלקייה (ילידת 3 באפריל 1899), הפכה לאישה החיה המבוגרת ביותר באיטליה ובאירופה כולה. ב-11 באוגוסט 2015, בהגיעה לגיל 115 ו-258 ימים, הפכה לאישה האיטלקייה המבוגרת ביותר שחיה מאז ומעולם. ב-13 במאי 2016, עם פטירתה של האישה האמריקאית סוזאנה מושאט ג'ונס בגיל 116 ו-311 ימים, הפכה רשמית לאדם החי המבוגר ביותר בעולם ולאדם החי האחרון שזכה לחיות במאה ה-19.
ב-29 ביולי 2016 הוכרה מורנו על ידי ספר השיאים של גינס כאדם החי המבוגר ביותר.
בעוד שבתקופת חייה של מורנו כבר היה תיעוד של 5 נשים אחרות אשר מתו בגיל מבוגר מזה שלה, ושתיים נוספות עברו את גילה של מורנו אחרי פטירתה, היא הייתה מבוגרת יותר מכל גבר מתועד שחי אי פעם על פני כדור הארץ (הגבר הוודאי המבוגר ביותר אי פעם, נכון ל-2018, הוא ג'ירואמון קימורה מיפן, שהגיע לגיל 116 שנה ו-54 ימים, וחי בין השנים 1897-2013).
מורנו נפטרה ב-15 באפריל 2017 בגיל 117, מסיבות של זקנה טבעית. עם מותה, את התואר "האדם החי המבוגר ביותר" ירשה הג'מייקנית ויולט בראון – ילידת מרץ 1900, שנפטרה חמישה חודשים מאוחר יותר.
ההיסטוריה הסודית של הקומיקס
ההיסטוריה הסודית של הקומיקס (באנגלית: Secret History of Comics) היא סדרת טלוויזיה בת 6 פרקים בהפקתו, כתיבתו ובימויו של הקומיקסאי רוברט קירקמן. הסדרה התיעודית מתארת את מאחורי הקלעים של תעשיית הקומיקס האמריקאית באמצעות סקירה היסטורית של האירועים מראשית ההיסטוריה של הקומיקס האמריקאי (שנות ה-30 של המאה ה-20) ועד לימינו אנו, תוך ראיונות עומק עם שלל בכירים בתעשייה כגון סטן לי, קווין סמית', מישל רודריגז ועוד.
הסדרה עלתה לאוויר בארצות הברית לראשונה ב-12 בנובמבר 2017 ונמשכה שישה פרקים ששודרו במרווחי זמן לא קבועים לאורך חודשי נובמבר-דצמבר. הסדרה שודרה ברשת AMC ועלתה לאוויר גם בישראל בספקיות הטלוויזיה Yes הטלוויזיה בלוויין, פרטנר tv ו-HOT.
אורלי שדה
ביוגרפיה
שדה סיימה לימודי תואר ראשון בכלכלה ובניהול ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2001 סיימה לימודי התואר השלישי במינהל עסקים - מימון באוניברסיטת יוטה שבארצות הברית.
שדה היא פרופסור למימון, חברת סגל בכיר בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים ופרופסור אורח למימון במחלקה למימון בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת ניו יורק. בנוסף, הייתה פרופסור אורח למימון באוניברסיטאות שונות ברחבי העולם בהן IE במדריד, ב- NES במוסקבה וכן בקמפוס של אוניברסיטת ניו יורק בשנחאי. שדה כיהנה כמנהלת של תוכנית תואר ראשון באוניברסיטה העברית והיא האישה הראשונה שקיבלה דרגת פרופסור בתחום המימון בישראל.
בעבר, כיהנה שדה כחברת מליאת הרשות לניירות ערך וכן הייתה חברה בוועדה המייעצת של אגף שוק ההון במשרד האוצר. כמו כן, היא הייתה חברה בוועדות השקעה, דירקטוריונים וועדות ציבוריות. שדה הייתה חברה בוועדת ההשקעות בקרן הפנסיה של מרכז רפואי הדסה, קופות הגמל והרווחה של עובדי האוניברסיטה העברית, היוותה חלק ממועצת המנהלים של קופות הגמל של האוניברסיטה העברית והייתה דירקטור חיצונית בחברת קרנות הנאמנות סיגמא. בנוסף נתנה שדה ייעוץ פיננסי למוסדות וחברות בתחום המימון, הנפקות חוב ומכרזים. שדה עבדה במגזר הבנקאי ובמחלקה לפיקוח על הבנקים של בנק ישראל.
מחקר
תחומי המחקר העיקריים של שדה הם מימון התנהגותי וניסויי, חיסכון טווח ארוך, מבנה שווקים פיננסיים, מכרזים פיננסיים ומימון המונים. מחקרים אקדמיים של שדה זכו למענקי מחקר תחרותיים ולפרסים בינלאומיים. מחקריה הוצגו בכנסים בינלאומיים ופורסמו בעיתונות מדעית מובילה בתחום המימון וכן, זכו לאזכורים במדיה הפופולרית. שדה זכתה מספר פעמים בקרנות מחקר, ביניהן הקרן הלאומית למדע.
טווח של פונקציה
במתמטיקה, טווח של פונקציה אחד משלושת המרכיבים של פונקציה, לצד תחום וכלל התאמה. הטווח, הוא קבוצת כל הפלטים שהפונקציה מחזירה. בסימון הטווח של הפונקציה f הוא הקבוצה Y.
הגדרה
באופן פורמלי, טווח הוא חלק מפונקציה f, אם f מוגדרת על ידי השלשה הסדורה (X, Y, G) כאשר X הוא התחום של f, Y הטווח שלה ו-G כלל ההתאמה ביניהם.
ההבדל בין טווח לתמונה
טווח של פונקציה הוא מונח שונה מתמונה של פונקציה. התמונה מוגדרת להיות קבוצת כל האיברים מהצורה f(x), כאשר x נע על פני איברי התחום X, נקרא התמונה של f. באופן בלתי פורמלי, הטווח הוא קבוצת כל האיברים שהפונקציה יכולה להגיע אליהם, ואילו התמונה היא קבוצת כל האיברים שהפונקציה אכן מגיעה אליהם. היות שתמונה של פונקציה היא תת-קבוצה של הטווח שלה, היא לא בהכרח שווה לטווח. כלומר, ייתכן שקיימים איברים בטווח שלמשוואה f(x)=y אין פתרון עבורם. אם התמונה והטווח של f שווים, אז f היא פונקציה על.
דוגמאות
עבור הפונקציה המוגדרת על ידי כלל ההתאמה  הטווח של f הוא, אבל f לא מגיעה לשום מספר שלילי. לפיכך התמונה של f היא הקבוצה ; כלומר, הקטע [0,\infin).
דוגמה נוספת היא הפונקציה g: עם כלל ההתאמה.
אף על פי שהפונקציות f ו-g מתאימות לכל x בתחום את אותו ה-y בטווח, הן פונקציות שונות, מכיוון שיש להן טווחים שונים.
נגדיר פונקציה שלישית h על ידי כלל ההתאמה. התחום של h לא יכול להיות, אבל ניתן להגדיר בתור תחום את :.
נבדוק את ההרכבות h \circ f ו-h \circ g.
הטווח משפיע על האם הפונקציה היא פונקציה על. הפונקציה היא על אם ורק אם הטווח שלה שווה לתמונה שלה. בדוגמה, g פונקציה על בעוד f לא. הטווח אינו משפיע על האם פונקציה היא חד חד ערכית.
דוגמה שנייה להבדל בין טווח לתמונה מודגמת על ידי העתקות הליניאריות בין שני מרחבים וקטוריים. בפרט, כל העתקות הליניאריות מ- לעצמו, שיכולות להיות מיוצגות על ידי מטריצות עם מקדמים ממשיים. כל מטריצה מייצגת מפה עם תחום וטווח. עם זאת, התמונה אינה ודאית. לחלק מההעתקות עשויות להיות תמונה שווה לכל הטווח (במקרה זה המטריצות מדרגה ) אך רבות לא. במקום זאת ממפות לתת-מרחב קטן יותר (מטריצות מדרגה או ). למשל, המטריצה: מייצגת העתקה ליניארית הממפה את הנקודה (x,y) ל-(x,x). הנקודה (2,3) אינה בתמונה של T אבל היא עדיין בטווח, שכן ההעתקות הליניאריות הן מ- ל-. בדיוק כמו כל המטריצות בגודל, T מייצגת איבר בקבוצה זו. בחינת ההבדלים בין התמונה לטווח יכולה לעיתים קרובות להיות שימושית לגילוי מאפיינים של הפונקציה המדוברת. לדוגמה, ניתן להסיק של-T אין דרגה מלאה, מאחר שהתמונה שלה קטנה יותר מהטווח.
תורת הקבוצות
בתורת הקבוצות רצוי לאפשר לתחום של פונקציה להיות מחלקה נאותה X, ובמקרה אלו, אין דבר כזה שלשה סדורה (X, Y, G). עם הגדרה כזו אין לפונקציות טווח, אף על פי שחלק מהכותבים עדיין משתמשים בו באופן לא רשמי, לאחר הצגת פונקציה בצורה.
Cold, Cold Heart
Cold, Cold Heart (בעברית: קר, לב קר) הוא סינגל קאנטרי שהוקלט על ידי הזמר האמריקאי האנק ויליאמס. הוא יצא לאור ב-2 בפברואר 1951, על ידי חברת התקליטים MGM רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום. הוא נכנס לספר השירים האמריקאי הגדול.
גרסתו של האנק ויליאמס
ויליאמס עיבד את המנגינה של השיר מההקלטה של "You'll Still Be in My Heart" של ט. טקסס טיילר מ-1945. בפרקו של הביוגרפיה על ויליאמס בתוכנית American Masters קבע היסטוריון מוזיקת הקאנטרי קולין אסקוט כי ויליאמס התרגש לכתוב את "Cold, Cold Heart" לאחר שביקר את אשתו, שסבלה מזיהום קשה בעקבות הפלה לא מבוקרת שבוצעה ללא ידיעתו של ויליאמס, בבית החולים. אסקוט משער שאשתו, אונדרי, ניהלה מספר מערכות יחסים במקביל לנישואיה עם ויליאמס. פאפי ניל מקורמיק, סולן להקת פלורידה, נכח במפגש בין השניים ומאוחר יותר אמר:.
הטיוטה הראשונה של השיר נכתבה ב-23 בנובמבר 1950 בערך. היא הקולטה לראשונה בליווי להקה, ששמה אינו ידוע, ב-21 בדצמבר 1950. בדומה לסינגל הקודם של ויליאמס, "I'm So Lonesome I Could Cry", גם "Cold, Cold Heart" פורסם כבי-סייד של "Dear John". "Dear John" הגיע בשיאו למקום השמיני במצעד הקאנטרי של מגזין הבילבורד, ואילו "Cold, Cold Heart" התגלה כשיר ג'וקבוקס סטנדרטי, שהושמע רבות בדיסקוטקים השונים. בעקבות נתוני ההשמעות הגבוהים שלו, הגיע למקום הראשון באותו מצעד.
גרסתו של טוני בנט
באותה השנה הוקלט השיר בגרסת פופ על ידי טוני בנט, עם עיבוד תזמורתי של פרסי פיית'. הקלטה זו פורסמה כסינגל על ידי קולומביה רקורדס, כמספר קטלוגי 39449. היא הגיעה לראשונה למצעד של מגזין בבילבורד ב-20 ביולי 1951, עלתה למקום הראשון, ושהתה בו 27 שבועות רצופים.
הפופולריות של גרסתו של בנט סייעה לחשיפת מוזיקת הקאנטרי לקהל בין-לאומי, שאהד בעיקר את סוגת הפופ. ביל ג'נוביץ, כתב "Allmusic", הדגיש את השילוב החדשני הזה בין קאנטרי לפופ בכתבה שסקרה את השיר. . ויליאמס אף התקשר לבנט ואמר לו בהלצה: "מדוע הרסת את השיר שלי?", אף שהשמיע אותו רבות בקרב אמני הקאנטרי של אותה תקופה. בנט עדיין נוהג לבצע את השיר בקונצרטים ובאירועים אליהם מוזמן. בשנת 1997 בוצע השיר על ידי קלינט בלאק, שהיה אורח בתוכנית המוזיקה של בנט, A&E's Live By Request. לאחר ההופעה סיפר על תהליך היצירה של השיר, והתאמתו לז'אנר הפופ. הוא אף הקליט גרסה מחודשת לשיר עם טים מקגרו, שנכללה ב-Duets: An American Classic (2006). בשנת 2012 פורסם דואט של בנט עם ויקנטיקו, שנכלל ב-Viva Duets, אלבום אולפן משותף של בנט עם כוכבי המוזיקה הלטינו-אמריקאית.
ניק הורנסבי
ניקולס ג'וליאן הורנסבי (באנגלית: Nicholas Julian Hornsby; נולד ב-21 ביוני 1995) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד והפאוור פורוורד בהפועל באר שבע.
קריירת תיכונים ומכללות
הורנסבי למד ושיחק שלוש שנים בתיכון טוסטין שבקליפורניה. הורנסבי שימש כקפטן התיכון והוביל אותם עם ממוצעים של 16.7 נקודות ו-8.3 ריבאונדים למשחק, מה שהוביל אותם לזכייה במספר תארים. כשעזב את התיכון, נחשב הורנסבי כאחד מ-20 השחקנים הטובים במחזור הגיל שלו על פי ESPN. במקביל לנבחרת הכדורסל, הורנסבי היה גם חלק מנבחרת הכדורעף של התיכון.
בשנת 2013 הצטרף הורנסבי לאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בלונג ביץ'. בעונתו הראשונה במכללות, קיבל הורנסבי 14 דקות בלבד בממוצע למשחק, אך בעונתו השנייה זמן המשחק שלו גדל והוא קיבל כבר 29.4 דקות בממוצע למשחק. גם הסטטיסטיקה שלו השתפרה כשבעונתו הראשונה קלע הורנסבי 3.7 נקודות למשחק, אך בעונתו האחרונה העמיד ממוצעים של 11.3 נקודות ו-8.0 ריבאונדים למשחק.
במקביל לקריירת הכדורסל, הורנסבי עשה במכללה תואר בסוציולוגיה.
קריירה מקצועית
בקיץ 2017, חתם הורנסבי בגיסן ראקלוס ושיחק בקבוצת הבת שלה מהליגה הגרמנית השנייה. הורנסבי מיד החל להוביל את הקבוצה, עם ממוצעים של 13.8 נקודות ו-7.5 ריבאונדים למשחק. הורנסבי הגיע עם קבוצתו עד לפלייאוף, שם הפסידו 1–2 בסדרה לרוסטוק סילוובס. במקביל שיחק הורנסבי בקבוצה הראשונה של ראקלוס, ושותף בשני משחקים בליגה הגרמנית הראשונה.
בשנת 2018, חתם הורנסבי לעונה בבאייר לברקוזן. הורנסבי עזר לקבוצה לרשום מאזן שיא של 1–21, מה שעזר לה לסיים במקום הראשון. לאחר מכן, לברקוזן הגיעה לגמר הפלייאוף מול מינסטר באסקט, אותה ניצחה בסדרה 0–2 וזכתה באליפות. הורנסבי נבחר לשחקן המצטיין של הליגה הגרמנית השנייה, עם ממוצעים של 12.2 נקודות, 7.9 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק.
לאחר העלייה לליגה הגרמנית הראשונה, לברקוזן האריכה את חוזהו של הורנסבי לעונה נוספת. לפני שהעונה הסתיימה בעקבות מגפת הקורונה, לברקוזן הייתה הפתעת העונה וסיימה במקום החמישי. הורנסבי היה הקלעי המוביל בקבוצה וסיים עם 14.2 נקודות למשחק.
את עונת החל הורנסבי ללא קבוצה, עד שב-16 בפברואר 2021 חתם עד תום העונה עם אופציה לעונה נוספת בהפועל באר שבע מהליגה הישראלית.
פרנץ פייטה
פרנץ פייטה (במקור פישל-Fischl, בהונגרית: Fejtő Ferenc; בצרפתית: François Fejtő, נג'קניז'ה, 31 באוגוסט 1909 – פריז, 2 ביוני 2008) היה יהודי-הונגרי-צרפתי - זוכה פרס סצ'ני - היסטוריון, מבקר, סופר, פובליציסט סוציאל-דמוקרטי.
מוצאו
פרנץ פייטה נולד במשפחה יהודית. סבו מצד אביו, פיליפ פישל דובר הגרמנית הוזמן כטיפוגרף מצ'כיה להונגריה בשנת 1849. משנת 1854 הפך למדפיס של העיתון פסטר לויד שיצא בפשט בשפה הגרמנית. בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 עבר לנג'קניז'ה, לבית הדפוס של יאקאב מרקברייטר. את בית הדפוס רכש בשנת 1864 לאחר שהתחתן עם בת הבעלים, עם פרידריקה מרקברייטר. הוא ייסד את שבועון החינוך הציבורי, החברתי והכלכלי "זאלה" (Zala) בשנת 1873, שהפך מאוחר יותר ליומון פוליטי. לאחר מותו, בנו לאיוש, יליד 1871 (אביו של פרנץ פייטה), המשיך לנהל את בית הדפוס, את הוצאת הספרים הליברלית, ושל הבונים החופשיים ופרסם את העיתון. בשנת 1918 הוא מכר את בית הדפוס ואת העיתון, שמר רק על המסחר בספרים ובנייר ועבד כעיתונאי. הוא גורש בשנת 1944 למחנה השמדה ומת ברכבת לאושוויץ.
סבו וסבתו מצד אמו היו דוברי שפת אם הונגרית, בשם בוניהאדי, ועברו מקישקרש (Kiskőrös) לזאגרב, שם אמו של פייטו נולדה. הילד פרנץ היה רק בן חמש כשאמו נפטרה מסרטן. אז אחות אביו עברה לזאגרב; אחותו נאדה גדלה אצל הסבים והסבתות מצד האם, ואילו אחיו אדוארד (אדי) בן השנה גדל אצל אחות אביהם שעברה לזאגרב כאמור. אביו נישא בשנית בשנת 1920. אמו זו גידלה את פרנץ, יוליאנה (יולצ'י) וחיזקה בעיקר את אהבתו למוזיקה של פייטה.
נעוריו
הוא סיים את בית הספר היסודי בחלקו בזאגרב ובחלקו בנג'קניז'ה; שם סיים גם את לימודיו התיכוניים ואת בחינות הבגרות עם תוצאות מצוינות בשנת 1927. הוא רצה להמשיך את לימודיו הגבוהים במכללת אטווש בבודפשט, אך לא התקבל עקב סעיף הנומרוס קלאוזוס שהגביל את קבלת מספר היהודים למוסדות להשכלה גבוהה. לבסוף נרשם לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת פץ', והתמקד בהונגרית - צרפתית - גרמנית. הוא התנצר לדת הקתולית בשנה הראשונה שלו באוניברסיטה. רייטה לקח חלק בפעילות אגודת בטשאני שהוקמה בפקולטה: הוא כתב שירים, אחר כך סיפורים קצרים ומסות (חיבורים עיוניים). מכאן נבעה ידידותו עם גרנדפייר אמיל קולוז'ווארי. דרך היכרותו עם בחורה באוניברסיטה התחילה התעניינותו בנושאים חברתיים ובחייהם הקודרים והקשים של הפועלים.
משנת 1929 בבודפשט למד הונגרית, היסטוריה ספרותית ולימודי גרמנית באוניברסיטת פטר פאזמאני. היו לו עמיתים בפקולטה למדעי הרוח כמו לאסלו רייק, פטר מוד, קארוי אולט, בלה סאס. הוא הצטרף לפעילותה של אגודת מיקלוש ברטה שכבר נותרה לגמרי תחת השפעת השמאל. הוא הכיר את אטילה יוז'ף דרך אחד מחברי האגודה, איתו התיידד כחבר קרוב. השקפותיו של המשורר נתנו לו את הדחיפה האולטימטיבית להצטרף לקומוניסטים הבלתי חוקיים.
זמן קצר לאחר כתיבת מאמר בעיתון שמאל הוא נעצר יחד עם כמה ממקורביו במכללה; הוא הוכה ועונה מספר פעמים. הובא לבית המשפט באוקטובר 1932, שם הואשם בכך שהקים והוביל קבוצה מרקסיסטית והפיץ עלונים עם תוכן חתרני. הוא נידון בערכאה הראשונה לשנה, לאחר ערעור העונש הופחת מעשרה חודשים ל-25 יום (אותו זמן שבילה בכלא עד אז). לאחר שחרורו, הוא כבר לא יכול היה ללמוד באוניברסיטה או ללמוד בכלל; הוא התפרנס ממתן שיעורים בשפה הגרמנית ומחונכות.
פייטה לא הפך לחבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה ולא במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, אלא - כשהתרחק מהרעיונות הקומוניסטיים - משנת 1934 הפך לחבר פעיל בעיתון היומי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, נפסבה, ובכתב העת העיוני שלה, סוציאליזם. בנוסף, תחת שם בדוי ארנה פילפ, כתב באופן קבוע מאמרים, היסטוריה ספרותית ומחקרים ביקורתיים בכתב העת ניוגט וב"עידן הטרנסילבני". בין נושאי מחקרים הבקורתיים נכללים אלדוס האקסלי, דייוויד הרברט לורנס, תומאס מאן, אוסוואלד שפנגלר והמשורר אטילה יוז'ף.
ב-13 בפברואר 1938 הופיע מאמר שלו בנפסבה שכותרתו הייתה "שיחות במאקו", שמתח ביקורת על מדיניות הממשלה הפרו-גרמנית והגיע למסקנה כי "האיכרים ההונגריים מתנגדים יותר לדמגוגיה הנאצית מאשר מעמד הביניים". למחרת נעצר, נשפט שוב ונידון ל"שישה חודשי מאסר "בגין הסתה למלחמת מעמדות". הוא ערער, אך כאשר נודע לו דרך מכריו כי הוא יוגלה וייכלא ללא קשר לפסק הדין עזב את המדינה ועבר לבירת צרפת דרך יוגוסלביה, איטליה ושווייץ.
בגלות
הוא הגיע לפריז עם האישורים של העורך הראשי אילש מונוש, כך מאביב 1938 הוא היה כתב מאושר של נפסבה בפריז. עזיבתו עוררה ויכוח ער בקרב סופרים עממיים לבין ה"עירונים" (פייטה היה אחד מהאחרונים).
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא גינה בתוקף את הסכם מולוטוב-ריבנטרופ. הוא עצמו התנדב בדצמבר 1939 וצעד למחנה אימונים Barcarès. שם הוכשר כחייל בגדוד החי"ר של הזרים ה-22, אך לא השתתף בלחימה. בבדיקה הרפואית השנייה הוכרז כבלתי כשיר לשירות צבאי. יחד עם אשתו נסע תחילה לבריטני ולאחר מכן, לאחר הכיבוש הגרמני, בעזרת חבריו, לדרום אזור מידי-פירנה ופרש להרים סביב קאהורס. הוא ניסה לעקוב אחר המצב בהונגריה: מכריו רכשו מדי פעם פסטר לויד. בשנת 1943 הצטרף לארגון המקומי של תנועת ההתנגדות שהייתה מזוהה עם כוחות צרפת החופשית והשתתף בפעולותיה.
מ-1950 עד 1979 הוא היה שוב עובד סוכנות הידיעות APF, אנליסט מומחה של הדיקטטורות הקומוניסטיות במזרח אירופה. בשנת 1969 הוא הכין מהדורה מורחבת ששיקפה גם את השינויים שחלו בינתיים (למשל, האביב של פראג). לאחר תהליך ארוך קיבל אזרחות צרפתית בשנת 1955.
ספריו ראו אור בשפות רבות, כולל צרפתית, גרמנית, אנגלית, איטלקית, הונגרית, פולנית, בולגרית ויפנית. בשנת 2006 פרסם שני ספרים בהונגרית על אטילה יוז'ף, וכן כתב הקדמה למהדורה הגרמנית של כל יצירותיו של המשורר.
על הפוליטיקה ההונגרית
באביב 2004, יחד עם כמה הסופרים חבריו, התפטר מאגוד הסופרים ההונגרי, באומרו שציבור הבוחרים של הארגון לא נקט עמדה על עמדה מרומזת אנטישמית של אחד מחברי הארגון.
בוב דאנדרידג'
'''רוברט אל. "בוב" דאנדרידג' הבן (באנגלית: .Robert L. "Bob" Dandridge Jr'''; נולד ב-15 בנובמבר 1947) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1969–1982, בעמדת הסמול פורוורד. לאורך הקריירה זכה בשתי אליפויות NBA, השתתף 4 פעמים במשחק האולסטאר ורשם ממוצעים כוללים של 18.5 נקודות, 6.8 ריבאונדים, ו-3.4 אסיסטים למשחק.
בשנת 2021 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל.
קריירה מקצועית
דאנדרידג' נולד וגדל בעיר ריצ'מונד שבוירג'יניה, ובין השנים 1965–1969 למד באוניברסיטת המדינה של נורפוק אשר בעיר נורפוק הסמוכה. בארבע שנותיו כשחקן קבוצת האוניברסיטה קלע 22.6 נקודות והוריד 13.0 ריבאונדים בממוצע למשחק.
מילווקי באקס
בשנת 1969 נבחר דאנדרידג' הן בדראפט ה-ABA, על ידי קבוצת "קנטקי קולונלס", והן בדראפט ה-NBA, על ידי מילווקי באקס (בחירה מספר 45). בעונתו הראשונה במילווקי, שהייתה העונה השנייה לקיום הקבוצה, חבר דאנדרידג' לסנטר לו אלסינדור (לימים כרים עבדול-ג'באר), וקלע 13.2 נקודות בממוצע למשחק. בעונה הבאה הצטרף לקבוצה הרכז אוסקר רוברטסון, שלצד אלסינדור (ה-MVP של העונה) ודאנדרידג' (18.4 נקודות למשחק) הוביל את הבאקס למאזן העונה הסדירה הטוב בליגה, 66–16. בפלייאוף ה-NBA גברה מילווקי על סן פרנסיסקו ווריורס (4–1), לוס אנג'לס לייקרס (4–1) ובולטימור בולטס (4–0) בדרך לזכייתה הראשונה באליפות ה-NBA.
בשלוש העונות הבאות המשיכה מילווקי להיות אחת הקבוצות המובילות באזור המערבי, ודאנדרידג' ביסס עצמו כקלע השני בטיבו בקבוצה, אחרי עבדול-ג'באר, עם כ-19.2 נקודות למשחק. בסיום עונת, בה הפסידו הבאקס לבוסטון סלטיקס בגמר ה-NBA, פרש רוברטסון ממשחק, ובעונה העוקבת עזב עבדול-ג'באר ללוס אנג'לס לייקרס. בעונות ו- היה דאנדרידג' הקלע המוביל בקבוצה, עם כ-21.1 נקודות למשחק, אך קבוצתו רשמה מאזן כולל של 68 ניצחונות לעומת 96 הפסדים. לאורך תקופתו כשחקן הבאקס השתתף דאנדרידג' 3 פעמים במשחק האולסטאר, והעמיד ממוצעים כוללים של 18.8 נקודות, 7.4 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים למשחק.
וושינגטון בולטס
באוגוסט 1977, לאחר 8 עונות במילווקי, חתם דאנדרידג' כשחקן חופשי בוושינגטון בולטס. לצד הפאוור פורוורד אלווין הייז והסנטר וס אנסלד, השלים דאנדרידג' קו קדמי מנוסה, אגרסיבי ודומיננטי במיוחד, אשר הוביל את הבולטס בעונת לזכייתה הראשונה באליפות ה-NBA. במשחק השביעי והמכריע של סדרת הגמר, מול סיאטל סופרסוניקס, הטבעה של דאנדרידג' בשניות הסיום הכריעה את המשחק וקבעה את תוצאת המשחק, 105–99.
בעונת חזרו הבולטס למעמד הגמר, שוב מול הסופרסוניקס, אך הפסידו בתוצאה 4–1 על אף יכולת מצוינת של דאנדרידג' שרשם לאורך הסדרה ממוצעים של 21.8 נקודות, 8.0 ריבאונדים ו-5.4 אסיסטים למשחק. באותה עונה השתתף דאנדרידג' בפעם הרביעית והאחרונה במשחק האולסטאר, ונבחר לחמישייה השנייה של העונה ולחמישיית ההגנה של העונה בפעם היחידה בקריירה.
בשתי העונות הבאות נחלשה תפוקתו של דאנדרידג', וקבוצתו לא ניצחה אף משחק פלייאוף. בעונת חזר למילווקי באקס, אותה הובילו סידני מונקריף, מרכוס ג'ונסון ובוב לניר, אך שותף ב-11 משחקים בלבד בהם קלע 4.7 נקודות בממוצע למשחק. בסיום אותה עונה הודיע דאנדריג' על פרישה ממשחק, בגיל 35. ב-7 במרץ 2015 הוציאו הבאקס לגמלאות את גופייתו של דאנדריג' עם המספר 10.
בריאת העולם
בריאת העולם הוא שם כללי למיתוסי בריאה הייחודיים לתרבויות רבות בעולם. מיתוסים אלה הם בעלי אלמנטים על-טבעיים המתארים כיצד התחילו היקום והחיים שבו, ובפרט כדור הארץ והאנושות, לרוב כפעולה מכוונת של "בריאה" על ידי אל אחד או יותר.
על פי התנ"ך
ב נכתב שאת כל בעלי החיים, ואת האישה, החליט אלוהים לברוא משום שהאדם היה בודד בעולמו החדש: "לא טוב היות האדם לבדו". הפתרון הראשון שמצא אלוהים לבדידותו של האדם היה בריאתם של חיות השדה ועוף השמים: "ויצר אלוהים מן האדמה כל חית השדה ואת כל עוף השמים ויבא אל האדם". רק לאחר זמן, כשהתברר לאלוהים שאין בעלי החיים יכולים לשמש עזר לאדם - "ולאדם לא מצא עזר כנגדו", החליט לברוא עבורו את האישה, אותה ברא מתוך צלעו של האדם.
על פי הפרשנות המסורתית, שכל התורה נכתבה בידי גורם אחד אלוהי ושאין בה סתירות, מקובלים הסברים שונים המבארים את שני הפרקים כך שלא תהיה ביניהם סתירה. (ראו בהרחבה: פרשנויות חז"ל על בריאת אדם וחוה). לפי גישת תורת התעודות שני הפרקים נכתבו בידי שני גורמים שונים, המקור הכהני (פרק א') והמקור היהוויסטי (פרק ב'). (ראו בהרחבה: תיאור בריאת העולם על פי ביקורת המקרא). תורת הסוד היהודית העוסקת בבריאת העולם מכונה "מעשה בראשית".
תיאור בריאת העולם כפי שהוא בתנ"ך מקובל הן על ידי היהדות והן על ידי הנצרות, ואף בתיאור בריאת העולם במסורת האסלאם יש דמיון רב לתיאור התנ"כי.
בבל העתיקה
אגדות בריאה שונות היו קיימות כבר בבבל העתיקה, בהן אגדת הבריאה "אנומה אליש", שפירושו "בעת ממעל", לפיה היו בראשית "מי תהום", יצור זכרי בשם "אפסו", אל השמים, ויצור נקבי בשם "תיאמת". המילה "תהום" מקבילה למילה הערבית "תהאמת", שם ארץ השפלה, כש"תהאם" משמעותו "ארץ יורדת כלפי הים". בשפה האכדית הקדומה עומדת המילה "תאמת" כשם של אלת האוקיינוס הקדום הקיים מאז ומתמיד, והיא גם אויבתו האדירה של האל הבורא. באגדה הבבלית מסמלים אפסו ותיאמת את יסודות הגבריות והנקביות במין האנושי; מתיאמת נולדו האלים, ומגופה נוצר העולם.
אגדת "אנומה אליש" חוברה ככל הנראה בסוף האלף השני לפני הספירה, במה שמכונה במחקר תקופת השושלת השנייה של איסין. לנוסח האפוס, שנשתמר היטב על גבי 7 לוחות, קיימות גם גרסאות נוספות, שאחת מהן בולטת בנקודות דמיון לסיפור הבריאה המקראי.
מצרים העתיקה
לפי האמונה המצרית העתיקה, אבי האלים, רע, בעל ראש הנץ, אשר היה גם אל השמש, בקע מתוך ביצה וברא את העולם בעזרת ילדיו: שו ותפנת, אלת הלחות, שיצרו איתו את נכדיו: נות, אלת השמים, ואחיה, גב, אל האדמה. נות נטתה מעל גב, בתווך נעמד שו, אל האוויר, כשהוא תומך בגופה של נות ושומר על הרווח שבין כיפת השמים לבין האדמה. חוֹנסוּ, אל הירח, התמנה לשלוט בשמי הלילה, כאשר רע יורד בערב לשאול, ארץ המתים.
כנען
על פי אגדות כנעניות, בראשית היו הרוח, הכאוס (תוהו ובוהו), התהום והרקק. מבין ארבעה יסודות אלו, שלושת הראשונים זהים לאלו שבפרק א' בבראשית, ואילו הרביעי דומה. במקורה, המילה "תוהו ובוהו" איננה בעלת אותה משמעות שיש לה אצלנו היום, מסביר פרופ' משה דוד קאסוטו, אלא שילוב של "בהו" - שבשירי העלילה הכנעניים הייתה אלת הלילה הפרימיטיבית, והמושג הקדום "תהום", שקרוב לוודאי סימל במשמעותו הקדומה את האוקיינוס. בגרסה הכנענית, נולדה ה"חמדה", שהיא "ראשית התהוות כל הדברים". ב"רוח" התלקחה ה"תשוקה" אל ה"ראשית", אל ה"כאוס", ומזיווגם נולד "מוֹת", ממנו נתהוו כל הברואים.
אגדה כנענית אחרת מספרת שבראשית היו הזמן, החמדה והערפל. מזיווג ה"חמדה" עם ה"ערפל" נולדו ה"אוויר" וה"רוח", מהם נוצרה "הביצה" - היא ה"ביצה הקוסמית", או "ביצת העולם", ממנה נבראו כל הברואים. בראש הפנתיאון הכנעני עמד אל בשם "אל", שהוא אלוהי הזמן ואלוהי התהום גם יחד ומושבו בלב הים. אחת מנשותיו היא "אשרת הים", ובנה הוא אלאין-בעל.
יוון העתיקה
התיאור היווני המוקדם ביותר של בריאת העולם נמצא ביצירתו של המשורר הסיודוס, "תיאוגניה", מהמאה ה-8 לפנה"ס. על תיאור זה, העולם נוצר מתוך הכאוס- מושג שמאוחר יותר קיבל משמעות הזהה ל"תוהו ובוהו", אבל משמעותו אצל הסיודוס אינה ברורה. מתוך הכאוס, נוצרו לראשונה הארץ (גאיה), וממנה השמיים (אורנוס). מזיווגם של שני אלו נוצרו יצורים שונים: בהתחלה מפלצות בעלות מאה זרועות, לאחר מכן הקיקלופים, בעלי עין האחת, הגיגאנטים הענקיים, ולבסוף הטיטאנים. אורנוס לא היה מרוצה מבניו וגירש אותם אל טרטרוס, השאול שבמעמקי האדמה. גאיה כעסה עליו על מעשה זה, ולכן זממה בעזרת צעיר בניה, הטיטאן קרונוס לנשל את אורנוס ממעמדו כשליט העולם. היא חימשה את קרונוס במגל, שבאמצעותו הוא סירס את אורנוס אביו ותפס את מקומו. מדמו השפוך של אורנוס נולדו האריניות, אלות הנקמה, ומזרעו השפוך נולדה אפרודיטה, אלת היופי והאהבה. אורנוס המסורס קילל את בנו שכשם שהוא נישל אותו משליטתו בעולם, כך בנו־שלו יעשה גם לו.
מפחד מפני קללתו של אורנוס, החליט קרונוס לבלוע את ילדיו שלו, שנולדו לו מאשתו ריאה, מיד לאחר לידתם. עם זאת, כשרצה לבלוע את צעיר בניו, זאוס, הגישה לו ריאה אבן מכוסה בדים במקומו, ולזאוס עצמו עזרה להימלט, והוא גדל בהסתר במערה בכרתים, כשהוא יונק משדיה של עז. כשבגר זאוס, הגשים את קללתו של אורנוס בכך שתפס את שלטונו של אביו, הכריח אותו להקיא בחזרה את אחיו ואחיותיו שבלע, וחלק יחד איתם את השליטה בעולם.
בריאת האדם, על פי המיתולוגיה היוונית, מיוחסת לרוב לפרומתאוס, הטיטאן. במשלי איזופוס פרומתאוס מוזכר מספר פעמים בתור בורא האדם, אם כי במקרה אחד מוזכר דווקא זאוס בתפקיד זה. לפי גרסאות מסוימות, פרומתאוס הוא זה שברא את גוף האדם, אבל האלה אתנה היא זו שהעניקה להם נשמה.
בריאת האשה הראשונה, פנדורה, מוצגת על ידי הסיודוס כמעשה ידיו של הפייסטוס, בפקודת זאוס, במטרה להעניש את בני האדם על מעשה גנבת האש של פרומתאוס.
תיאור בריאת העולם על ידי אל אחד מובא גם על ידי המשורר הרומי אובידיוס בשירו מטמורפוזות, המציג יריעה רחבה של המיתולוגיה היוונית והרומית. אובידיוס מתאר את בריאת העולם כמעשה ידיו של אל אחד בשם כאוס, קדום מכל, אשר יוצר את העולם.
"טֶרֶם יַבֶּשֶׁת וְיָם יִבָּרֵאוּ וּשְׁחָקִים מִסָּבִיב, אֶחָד אַךְ הָיָה וְיָחִיד יְסוֹד הַיְקוּם עֲלֵי-תֵבֵל, – כָּאוֹס זֶה שְׁמוֹ," (מטמורפוזות, ספר א', שורה 5–7)
האינקה
על פי המיתולוגיה של האינקה, מהשבטים האינדיאנים, האל הבורא היה ויראקוצ'ה, אשר ברא תחילה עולם ללא שמש, ירח וכוכבים. תחילה הוא גילף באבן יצורים ענקיים, אך החליט להרוס אותם, כיוון שחשש מפניהם. במקומם הוא יצר יצורים יותר קטנים- בני האדם, אך כעבור מספר שנים, גם אותם הוא השמיד, כיוון ששכחו אותו.
אחרי החורבן הגדול, ניגש ויראקוצ'ה שוב למלאכה, והפעם, קודם ליצירת האדם, הוא ברא אור, שמש, ירח וכוכבים. שוב הוא גילף בני אדם מתוך הסלע, והפעם הוא הוסיף אליהם גם את בעלי החיים. לאחר הבריאה, הצהיר ויראקוצ'ה בפני בני האדם שהוא האל הבורא וכי אותו יש לעבוד לנצח ונעלם אל תוך הים.
שבט פאפחו
לפי שבט פָּאפָּחוֹ האינדיאני שמושבו באריזונה, מתוך התוהו ובוהו הראשוני נולד תינוק אשר שמו "נולד ראשון". הוא שברא את האדמה בעזרת השיר – מוטיב קדוש בעל חשיבות עליונה אצל האינדיאנים. את השמש ברא "נולד ראשון" רק לאחר בקשתם המפורשת של בני האדם, שרצו לראות זה את זה ולחיות בשלום יחד.
סקנדינביה
על פי המיתולוגיה הנורדית, היצור החי הראשון בעולם היה הענק יימיר, אשר יצא מתוך הקרחונים האינסופיים של העולם הקדום, ויצר שני ענקים נוספים, הוריו הקדומים של גזע הענקים. אחת מבנות הענקים נישאה ליצור בשם בורי וילדה את שלושת האלים הראשונים: אודין, וילי ווה, אשר מרדו נגד הענקים, השמידו אותם ויצרו מגוויותיהם את העולם. את הזוג האנושי הראשון הם בראו משני גזעי עץ מתים.
גאורגיה
על פי ההמיתולוגיה הגאורגית, בהתחלה היו זוג, אח ואחות, שהפכו לאלים. היא כעסה על אחיה, וכשהוא יצר את הרקיע בצורת רשת גדולה, היא יצרה חולדות ועכברים, כדי לכרסם ברשת. כשהוא יצר את הגפן, היא יצרה גדי כדי שיאכל אותו וכן הלאה.