cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
NXT UK TakeOver: Blackpool II
קרבות מקדימים
בקרב הלפני אחרון, Gallus (מארק קופי ווולפגנג) הגנו על אליפות הזוגות של NXT UK נגד מארק אנדרוז ופלאש מורגן וובסטר, Grizzled Young Veterans (זאק גיבסון וג'יימס דרייק), ואימפריום (פביאן אייכנר ומרסל ברטל) בקרב סולם מרובע. בסיום, ברטל שעמד על הסולם נזרק אל תוך ערימת המתאבקים מחוץ לזירה על ידי קופי. לאחר מכן, וולפגנג וקופי טיפסו יחדיו על הסולם כדי להוריד את חגורות האליפות מוו התלייה ולהגן על התואר בהצלחה.
הקרב המרכזי
הקרב המרכזי של הערב הפגיש את אלוף בריטניה של ה-WWE, וולטר, שהגן על תואר האליפות נגד ג'ו קופי. במהלך הקרב, וולטר בעט בגופו של השופט ללא כוונה, כשכוונתו הייתה לפגוע בקופי. האחרון ביצע את מהלך הפאוורבומב על וולטר, אך השופט לא היה בזירה כדי לבצע את ניסיון ההצמדה של קופי. אלכסנדר וולף ניצל זאת כדי להגיע לזירה ולבצע על קופי בעיטת מספריים. איליה דרגונוב הגיע כדי להשיב את הסדר על כנו, כשתקף את וולף בעזרת מהלך הטורפדו מוסקבה. בזמן שביצע את מהלך זה, וולף נפל על ברכו השמאלית של קופי. לאחר מכן, וולטר ביצע על דרגונוב את מהלך הקולזליין. וולטר השליך את קופי אל מדרגות הזירה ואז ביצע עליו את מהלך הפאוורבומב על דופן הזירה. האלוף האוסטרי המשיך במתקפותיו, כשביצע על קופי את מהלך הדייבינג ספלאש, אך גם זה לא עזר לוולטר לנצח בקרב. קופי ביצע על וולטר פעמיים את מהלך הדיסקוס קלוזליין, אך גם הוא לא הצליח להשיג את ההכרעה. וולטר נטל את השליטה ברגעיו האחרונים של הקרב, כשביצע על קופי את מהלך הסליפר הולד ואז פעמיים את מהלך הפאוורבומב. לאחר מכן, וולטר הכריח את קופי להיכנע, כשביצע עליו את מהלך הסייד הדלוק, וכתוצאה מכך הוא שמר על חגורת האליפות בהצלחה.
לאחר הקרב, קבוצת אימפריום חגגה את ניצחונו של וולטר בזירה עד לרגע שבו קבוצת The Undisputed Era (אלוף ה-NXT אדם קול, אלופי הזוגות של NXT, בובי פיש וקייל אוריילי ואלוף צפון אמריקה של NXT, רודריק סטרונג) הגיעה לפתע ותקפה את אימפריום. וולטר נשאר לבדו בזירה כנגד ארבעת חברי הקבוצה כאשר סטרונג ביצע עליו את מהלך ה-Jumping High Knee ואז קול את מהלך הסופרקיק. פיש ואוריילי ביצעו עליו את מהלך הסיום המשותף שלהם, ה-Total Elimination ואז קול ביצע את מהלך הלאסט שוט.
תסמונת פרוטאוס
תסמונת פרוטאוס (באנגלית - Proteus Syndrome), היא הפרעה גנטית מולדת נדירה המתבטאת בגדילה בלתי מבוקרת של חלקים שונים של הגוף, בעיקר עור, גולגולת, ידיים ורגליים.
השם נקבע ב-1983 על ידי רופא ילדים גרמני - Hans-Rudolf Wiedemann, על שמו של אל הים פרוטאוס במיתולוגיה היוונית שהיה מסוגל לשנות את צורתו.
רק קצת יותר מ-200 מקרים דווחו ואושרו אך קרוב לוודאי שמקרים קלים של התסמונת לא מאובחנים ורק המקרים הקשים שבהם יש עיוות ניכר של הגוף, מאובחנים.
סימני התסמונת
התינוקות נולדים בריאים לחלוטין ורק תוך השנה הראשונה מתחילים אזורים שונים בגופם לגדול בצורה בלתי מבוקרת. יש גדילת יתר של תאי שריר, תאי שומן, תאי עצם, עור, כלי דם וכלי לימפה. אין חולה אחד דומה לשני. אצל חלק יש גדילה בלתי סימטרית של הגולגולת המעוותת את הראש ומקנה לו מראה "מפחיד", אצל אחרים יש גדילה של הידיים או הרגליים. יש גדילה והתעבות ניכרת של עור כפות הרגליים.
הפגם הגנטי
ב-2011 הסתיים מחקר רב של חוקרים מהמכון הגנטי לחקר הגנום האנושי, ה-NHGRI, שבדקו רקמות של 29 חולי תסמונת פרוטאוס. הם בדקו את ריצוף ה-DNA בגֵנים שלהם ומצאו ב-26 מהם, מוטציה בגן AK1. באף מקרה מקבוצת ביקורת לא נמצאה מוטציה זאת. המוטציה נוצרת בעת ההריון רק בחלק מהתאים, כך שבעת הלידה מתקבל מצב של פסיפס גנטי שבו רק חלק מהתאים נגועים במוטציה ורק אלה יגרמו לגדילת היתר ולעיוותים. ככל שהמוטציה קורית מוקדם בהריון - הסימנים יותר קשים. הגן הפגוע פוגע בתהליך האפופטוזה של התאים והם ממשיכים להתחלק ולא להיהרס.
יש לציין שתסמונת זו אינה עוברת בתורשה. אם יש תסמונת דומה במשפחה יש לחפש אבחנות אחרות.
טיפול
אין עדיין טיפול תרופתי לתסמונת זו. החוקרים מעודדים מכך שלאחר קביעת הפגם הגנטי תמצא תרופה שתהרוס את התאים הפגועים. הבעיה היא שכאן מדודבר בפסיפס גנטי שבו רק חלק מהתאים נגועים וחייבים למצוא תרופה ספציפית שתהרוס רק את התאים האלה. בינתיים הטיפול הוא בעיקר כירורגי - תיקון עיוותים בגפיים ובעמוד השדרה ותמיכה נפשית וחברתית. כן יש לעקוב אחרי קרישת הדם ולמנוע אירועים תסחיפיים השכיחים בחולים אלה.
אריסטופאנס
על חייו של אריסטופאנס ידוע מעט מאוד: הוא היה בן אתונה, שם אביו היה פיליפוס, ובנו ארארוס המשיך את דרכו האמנותית. ילדותו של אריסטופנס מקבילה לתקופת עלייתו של פריקלס (460-429 לפנה"ס), שעם תום המלחמות הפרסיות הפך את אתונה למרכז הפוליטי והתרבותי של יוון, טיפח את האהבה לאמנויות ועודד הישגים אינטלקטואליים. בשנת 431 לפנה"ס פרצה המלחמה הפלפונסית, שבה התאחדו כל אויביה של אתונה, ובראשן ספרטה. המלחמה סיפקה רקע לסאטירות רבות.
לקומדיות רבות של אריסטופאנס יש נראטיב קבוע: גיבור המחזה נמצא בצרה כלשהי, והוא רוקם תוכנית דמיונית על מנת לחלץ את עצמו מצרה. הדמויות הכלולות במחזותיו הן בדרך כלל של אתונאים בני זמנו: אישי ציבור, עסקנים, פוליטיקאים, פילוסופים ודמויות מקומיות נוספות, המאופיינות באפיון כללי על פי גיל, מין או מעמד. ההומור האריסטופאני מורכב מבדיחות פוליטיות, ביקורת על אנשי האקדמיה, והצגה סאטירית של השליטים, ואף של האלים. הלשון של אריסטופנס היא לשון גסה, וזוהי חלק מהתרבות הלשונית שבתוכה נכתב המחזה. הבדיחות היו בכל מיני מישורים ופנו לסוגים רבים של צופים, וכללו ניבולי פה ובדיחות רבות על תפקודי הגוף.
אריסטופאנס מוצג גם כדמות ב"משתה" של אפלטון, בו הוא חולק את תפיסתו בנושא האהבה, ומספר את המיתוס הנודע על האדם המקורי שנקרע לשניים בשל חטאו נגד האלים, ומאז נידון לחפש את חציו האחר.
מחזותיו
המחזות שהפיק בנו, לאחר מותו של אריסטופאנס (לא השתמרו): "איאולוסיקון" ו"קוקאלוס".
בתרבות פופולרית
נאומו של אריסטופאנס, המופיע בדיאלוג "המשתה" של אפלטון, הוא ההשראה המרכזית עבור השיר "The Origin of Love" מתוך המחזמר "הדוויג והשארית העצבנית".
חנה גוסלר
חנה-אליזבת גוסלר פיק (Hannah "Hanneli" Elisabeth Goslar; 12 בנובמבר 1928 – 28 באוקטובר 2022) הייתה ניצולת השואה, הידועה בשל היותה חברתה הטובה של אנה פרנק. שתיהן למדו יחד בבית הספר מונטסורי באמסטרדם, הולנד (קרוי היום על שמה של אנה פרנק).
ביוגרפיה
גוסלר נולדה בברלין, גרמניה בשנת 1928 כבתם הבכורה של הנס גוסלר ורות יהודית קליי, משפחה יהודית. אביה היה ראש לשכת העיתונות הפרוסית ויועצו של שר הפנים עד 1933, וממקימי תנועת הפועל המזרחי בגרמניה. ואמהּ עבדה כמורה. אמה, רות גוסלר-קליי, הייתה בתו של אלפרד קליי, שהיה יושב ראש קהילת יהודי ברלין עד לליל הבדולח. בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון אולץ אביה להתפטר מעבודתו. לאחר מעבר המשפחה לאנגליה, שבה לא הצליח הנס גוסלר לשמור את השבת בעבודתו, עברה המשפחה לאמסטרדם. גוסלר למדה בבית הספר המונטסורי ובתיכון היהודי באמסטרדם יחד עם חברתה הטובה ובת כיתתה אנה פרנק.
המעצר
במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה בשנת 1943, גוסלר, אביה וסבה יחד עם אחותה הצעירה רחל גבריאלה (רלי-גבי) ואירמה ביפוס (נערה יתומה שהתגוררה עם משפחת גוסלר) נעצרו ונשלחו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וסטרבורק שבהולנד. משם הועברו למחנה נפרד בברגן-בלזן ששימש כמתקן להחלפת אסירים. גוסלר שהתה בברגן-בלזן באזור מיוחד הודות לדרכונים של פארגוואי והונדורס שהיו ברשות משפחתה. בין ינואר לפברואר שמעה גוסלר כי חברתה אנה נמצאת במחנה לידה (רבים סברו שמשפחת פרנק נמלטה לשווייץ) והצליחה לזרוק אליה חבילה עם מעט אוכל ובגדים זמן קצר לפני שאנה פרנק מצאה את מותה במחנה ממחלת טיפוס הבהרות. בסוף המלחמה שהתה במחנה טרביץ, ממנו שוחררה.
אזכור ביומן אנה פרנק
גוסלר מוזכרת ביומנה של אנה פרנק מספר פעמים בכינוי "הנלי" (Hanneli) יחד עם אירוע מיוחד בו ראתה אנה פרנק את גוסלר קוראת לה בחלומה ממחנה הריכוז, בתקופה שאנה פרנק שהתה עדיין בבית המסתור באמסטרדם. בבית הספר המונטסורי באמסטרדם היה כינויה ליס (Lies) כקיצור לשמה השני חנה אליזבת גוסלר.
עלייה לישראל
גוסלר יחד עם אחותה גבי היו היחידות מבני משפחתה ששרדו את המלחמה וב-1947 עלתה חנה לארץ ישראל ולאחר קום המדינה הצטרפה אליה גבי אחותה לישראל. במהלך המלחמה איבדה חנה את אמא, אביה וקרובים נוספים שנרצחו במהלך מלחמת העולם השנייה.
פעילות ציבורית
גוסלר הקדישה את חייה למאבק באנטישמיות ולהפצת סיפור חייה ושל אנה פרנק. היא נפגשה עם אישים רבים והופיעה במספר תוכניות טלוויזיה וסרטים אודות אנה פרנק, ביניהם "שבעת החודשים האחרונים של אנה פרנק" (1988), "זוכרים את אנה פרנק" (1994), "החברה הכי טובה שלי אנה פרנק" ששודר בנטפליקס (2021).
ב-2007 הופיעה בסרט התיעודי "חברי הכיתה של אנה פרנק" בהפקתו ובימויו של אייל בורס.
ב-2021 הוקרן לראשונה הסרט "החברה הכי טובה שלי אנה פרנק", המספר את סיפורה של גוסלר כחברתה של אנה פרנק.
חיים אישיים
גוסלר נישאה לד"ר וולטר פנחס פיק (בנו של פרופ' חיים (הרמן) פיק), ונולדו להם שלושה ילדים: פרופ' חיים (חגי) פיק - חוקר מוח, ר' יוחנן פיק, ספרן ישיבת מכון מאיר, ומלומדי ישיבת מרכז הרב, ורות, אלמנתו של שמואל מאיר.
נעמי בן גור
נעמי בן-גור (נולדה ב-5 במאי 1948) היא סופרת, מרצה, חוקרת, מתרגמת ועורכת של ספרות ילדים.
חנה גוסלר
חיים אישיים
גוסלר התגוררה בירושלים, נפטרה ב-28 באוקטובר 2022, שבועיים לפני יום הולדתה ה-94, והותירה 3 ילדים 11 נכדים ו-31 נינים.
נעמי בן גור
ביוגרפיה
בן-גור נולדה בתל אביב, בתו של העיתונאי מאיר בן גור. שירתה בצה"ל ככתבת בירחון "במחנה גדנ"ע". בעלת תואר ראשון בספרות כללית מאוניברסיטת תל אביב. במקביל ללימודיה, בשנים 1969–1972 עבדה ככתבת במעריב. באמצע 1972 עברה לכתוב בעיתון דבר. בשנת 1974 עבדה כדוברת המחלקה לעלייה וקליטה של הסוכנות היהודית.
בסוף שנות ה-70 נסעה ללמוד בארצות הברית שם קבלה תואר שני בלימודי קולנוע מאוניברסיטת ניו יורק. במקביל, הייתה המזכירה הארצית של ארגון הסטודנטים הישראליים בארצות הברית ובקנדה. בהמשך קבלה תואר דוקטור בספרות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את ספרה הראשון, ספר שירים שנקרא "המבין יבין", הוציאה לאור בגיל 19, בהוצאת אל"ף בשנת 1967. עד היום פרסמה יותר מארבעים ספרי ילדים. שיריה וסיפוריה פורסמו בעיתונות, ברדיו, בטלוויזיה ובמקראות לבתי ספר.
ב-2007 זכתה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער על ספרה "הבלש שמפיניון והחיפושית שנסעה לאיבוד" שיצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בן-גור עורכת בהוצאת הקיבוץ המאוחד-ספריית פועלים, שם היא אחראית על תרגום ספרי ילדים ונוער. כמו כן היא מרצה במכללות להכשרת מורים ומקיימת מפגשים על ספריה עם ילדים בגנים ובבתי הספר.
בן-גור זכתה בפרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת ה'תשע"ח.
מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לשלושה.
האישה השונמית
הָאִשָּׁה הַשּׁוּנַמִּית היא גיבורת סיפור מקראי על אישה חשוכת בנים שזכתה לבן בברכת אלישע הנביא, ועל מותו של הבן והחייאתו בידי אלישע. הסיפור נקרא כהפטרה לפרשת וירא.
סיפור האישה השונמית מופיע ב והוא חלק ממחזור אלישע, העוסקים בנסים שחולל הנביא לאנשים שונים שעמם בא במגע. ב מופיע קטע נוסף המהווה מעין אפילוג לסיפור גופו, ונחשב בדרך כלל לחטיבה נפרדת.
שפות אורליות
השפות האוּרליות הן משפחת שפות שמוצאן בהרי אורל (Ural) שברוסיה, ועל-אף התפשטותן באירופה הן אינן חלק מקבוצת השפות ההודו-אירופיות.
האישה השונמית
הכנסת האורחים של השונמית
הסיפור פותח בדיווח על אלישע הנביא שנהג לחלוף לפרקים בשונם ולסעוד אצל "אישה גדולה" שהתגוררה במקום. הכנסת האורחים של השונמית החלה בהזמנת הנביא לסעוד בביתה. השימוש בפועל "ותחזק בו" רומז, כפי הנראה, שבתחילה הנביא אולץ למעשה לקבל את הזמנתה, בהתאם למנהג המקובל, אולם מן ההמשך ברור כי אלישע היה מרוצה מן האירוח, וביקוריו הבאים היו מרצונו החופשי.
שפות אורליות
משפחת שפות זו מתחלקת למספר תתי-קבוצות, שהגדולה בהן היא תת-הקבוצה הפינו-אוגרית, המתחלקת אף היא למספר תתי-קבוצות. שתי קבוצות חשובות הן השפות האוגריות (עליהן נמנית ההונגרית) והשפות הפיניות (עליהן נמנות הפינית והאסטונית). משפחת השפות האורליות היא אחת ממשפחות השפות העיקריות של העולם, כלומר היא לא נכללת באף מדרגת מיון גבוהה יותר, אבל קיימת סברה המקשרת בין השפות האורליות למשפחת השפות האלטאיות ההיפותטית כחלק ממשפחת העל שמכונית השפות האורלו-אלטאיות.
האישה השונמית
הכנסת האורחים של השונמית
לימים הקצתה האישה חדר אירוח מיוחד עבור אלישע הנביא בביתה:. מניעי השונמית בפעולותיה אלה אינם מפורשים בסיפור. פרשנים רבים סבורים שהשונמית, שזיהתה בחוש את סגולת הקדושה המיוחדת של הנביא סברה שהשהייה במחיצתו של אדם כזה תוך דאגה לרווחתו תביא עליה ברכה.
לידת הבן
אלישע ביקש לגמול לאישה על הכנסת האורחים הנדיבה, והציע לנצל לטובתה את קשריו עם השלטונות. האישה סירבה להצעתו במילים, והותירה את אלישע תוהה כיצד יוכל בכל זאת לגמול לה. הפתרון הגיע מכיוונו של גיחזי, משרתו של אלישע, שהסב את תשומת לבו לעובדה שהאישה היא חשוכת בנים. בתגובה פנה הנביא אל האישה והכריז:. תגובתה של האישה הייתה הבעת ספק וחשש:. אף על פי כן, נבואת אלישע התקיימה וכעבור שנה ילדה האישה בן.
מות הבן
עברו מספר שנים, ובאחד הימים יצא בנה של השונמית לעבודה בשדה עם אביו, כשלפתע חש ברע. אביו שלח אותו הביתה, ושם מת הנער על ברכי אמו. חוקרים רבים משערים כי מותו של בן השונמית נבע ממכת שמש או מהתייבשות.
תגובתה של האם הייתה זריזה ונחושה. תוך שליטה ברגשותיה, היא חבשה את אתונה ויצאה אל הר הכרמל, לבקש מאלישע על נפש הנער. את בעלה, שתהה על מעשיה, פטרה בתגובה סתמית: "שלום". באותו אופן השיבה לגיחזי, שבא לקראתה לדרוש בשלומה כשהתקרבה למקום שהותו של אלישע. כשהגיעה למקום, נפלה לפני הנביא והחזיקה ברגליו. גיחזי ביקש להרחיקה מפאת כבודו של אלישע, אך הנביא עיכב בעדו והודה כי אין הוא יודע מה מטריד את האישה:. האישה רמזה לאלישע על מצבו של בנה וגלגלה את האחריות לכך לפתחו של אלישע, באומרה:.
הקמת הבן לתחייה
משהבין את חומרת המצב, הורה אלישע לגיחזי לקחת את משענתו שלו, לצאת בבהילות לעבר ביתה של האישה ולנסות לרפא את הנער באמצעות המשענת. האישה עמדה על כך שאלישע עצמו יתלווה אליה, ואכן הדבר נדרש, כי ניסיון הריפוי של גיחזי לא צלח. אלישע חזר אל שונם והחיה את הנער:
אפילוג: הפקעת נכסיה והשבתם
במלכים ב ח, א-ו מופיע תיאור של מאורעות שקרו לאחר החייאת בנה של השונמית, והקטע משמש כהמשך או אפילוג לסיפור הנס. על פי המתואר, זמן לא ידוע לאחר החייאת בן השונמית, אלישע הודיע לאישה שצפוי רעב בארץ שיימשך שבע שנים, והנחה אותה להגר למקום אחר ולהתגורר שם במהלך שנות הרעב. האישה עשתה כמצוות הנביא והיגרה לפלשת. לאחר שבע שנים, כששכך הרעב, שבה האישה לשונם וגילתה כי נחלתה הופקעה ממנה בזמן היעדרה. בעקבות זאת פנתה האישה לשטוח את טענותיה לפני המלך ולבקש ממנו להשיב את נחלתה.
סיווג וחלוקה פנימית
הסיפור נחשב במחקר לאחדותי, ואין מזהים בו התערבויות משמעותיות של עורך או מעבד מאוחר יותר. התיחום המקובל שלו הוא בפרק ד, ח-לז; חטיבה זו נחשבת לעצמאית ובלתי תלויה באפילוג שבפרק ח, א-ו. עם זאת, חוקרים אחדים סבורים שהאפילוג היה מעיקרו חלק אורגני מהסיפור שנותק ממנו בשלב העריכה. לדעת אוריאל סימון, האפילוג מאוחר ביחס לסיפור גופו ומהווה תגובה פנים-מקראית עליו. אלכסנדר רופא מצביע על אי התאמות בין האפילוג לסיפור השונמית גופו, ובמקום לפרשן בדרך הרמוניסטית הוא משער שהקטע איננו מתייחס ישירות לסיפור השונמית, אלא לגלגול מוקדם יותר שלו.
סיפורי אלישע, שסיפור השונמית הוא אחד מהם, מוגדרים בדרך כלל כשבחים, אגדות שנועדו להאדיר את דמותו של הנביא, ומשערים שראשיתם בסיפורים שהתהלכו בקרב קבוצות כגון "בני הנביאים" שאלישע היה עבורן מנהיג או דמות מופת נערצת. רבים משייכים גם את סיפור השונמית לסוג ספרותי זה. עם זאת, סיפור זה מתגלה כיצירה ספרותית ברמת מורכבות גבוהה יותר מהטיפוס הרגיל של השבח הקצר. חריגה זו מטיפוס השבח ניכרת במורכבות העלילתית היחסית לעומת המבנה העלילתי הפשוט של השבח: השבח מתאר נס יחיד, ואילו סיפור זה מאגד שני מעשי נסים לסיפור אחיד וקוהרנטי. בנוסף, חוקרים מזהים בסיפור רמזים להערכה ביקורתית או אמביוולנטית של הנביא, תכונה שאיננה אופיינית לשבח. רופא מגדיר את הסיפור כלגנדה (שבח) שעברה עיבוד אמנותי. רופא סבור, כאמור לעיל, שניתן למצוא רמז לשלב מוקדם יותר בתולדות הסיפור באפילוג שבפרק ח. קטע זה מתייחס לדעתו לצורה מוקדמת של הסיפור, כשבח קצר שעדיין התהלך בעל פה.
פקידת העקרה
ניתן לחלק את הסיפור לשני חלקים עיקריים, המתארים שתי אפיזודות שאירעו בהפרש של זמן. החלק הראשון כולל את פסוקים ח-יז, ומתאר את הכנסת האורחים של האישה ואת לידת הבן; החלק השני כולל את פסוקים יח-לז, ומתאר את מות הבן והחייאתו. חלקו הראשון של סיפור השונמית מגלה דמיון לדגם ספרותי מקראי ידוע המתייחס לעקרות שזוכות לבן, ביניהן שרה, רחל וחנה. יש המגדירים דגם זה כסצנת דפוס - תבנית עלילתית קונבנציונלית, הבנויה ממוטיבים המאורגנים בסדר קבוע פחות או יותר; אחרים רואים בו תת-סוג ספרותי של סיפור לידה נסית. עם זאת, התיאור שונה מבחינות רבות מגילוייו האחרים של דגם זה במקרא. אחד ההבדלים המשמעותיים הוא שהדגם עוסק כרגיל בסיפור הולדתו של גיבור; בנה חסר השם של השונמית, לעומת זאת, הוא דמות שולית לחלוטין בסיפור וכל תפקידו להניע את העלילה.
אך החריגה המשמעותית ביותר מהדגם הרגיל היא בחלקו השני של הסיפור. הספק והחשש שמביעה השונמית כלפי אלישע, שעשויים להיתפס כמרכיב בסצנת הדפוס או כמאפיין של הסוג הספרותי (השווּ לצחוקה של שרה בבראשית יח, יב), מתגשמים בפועל עם מותו של הילד בחלקו השני של הסיפור ומעמידים בספק את כוחו וסמכותו של הנביא. אמנם בסופו של דבר הילד שב לתחייה. בשל החריגה המהותית מהדגם, החוקרים חלוקים בשאלה אם הסיפור מהווה ייצוג של ממש לקונבנציה ספרותית זו. אוריאל סימון מגדיר זאת כשימוש משני בסוג הספרותי. מרי שילדס מגדירה את התיאור כפרודיה על סצנת הדפוס.
זיקות פנים מקראיות
החוקרים הצביעו על זיקות אינטרטקסטואליות בין סיפור השונמית לסיפורים אחרים במקרא. ניכר דמיון לשוני מסוים לסיפור על נס אסוך השמן (מלכים ב ד, א-ז), הפותח את הפרק שבו מופיע סיפור השונמית ובא מיד לפניו. יש הסבורים כי קיים קשר ספרותי בין שני הסיפורים; לדעה אחרת, הסיפורים שובצו זה לצד זה על דרך האסוציאציה, בגלל הדמיון הלשוני המקרי ביניהם. מקבילה מובהקת לסיפור החייאת בן השונמית מצויה במחזור סיפורי אליהו, והיא הסיפור על אליהו המחיה את בן האישה הצרפית. הדעות חלוקות בנוגע ליחס בין שני הסיפורים, ולשאלה איזה מהם הוא המוקדם יותר. בנוסף, קיימים קווי דמיון בולטים בין סיפור השונמית לסיפור לידת יצחק (בראשית יח, א-טו; כא, א-ז). הדמיון בין שני הסיפורים הוא שגרם לקביעת סיפור השונמית כהפטרה לפרשת וירא. חלק מהדמיון צפוי על פי הקונבנציה המשותפת לשני הסיפורים - סצנת הדפוס של פקידת עקרות - אך ישנם כמה קווי דמיון מובהקים יותר, וחוקרים רבים סבורים שסיפור השונמית מושפע באופן ישיר מסיפור לידת יצחק ומתייחס אליו.
השונמית
האישה היא אנונימית כדמויות רבות במקרא, ובפרט דמויות נשיות, והיא מכונה על שם מקום מגוריה: "השונמית". על אף אלמוניותה, דמותה המשתקפת בסיפור מורכבת. רובם המכריע של הפרשנים סבורים שהיא מוצגת כדמות מופת, וחלקם סבורים שהיא אף עולה בגדולתה על אלישע, לפחות בחלק מן הסיפור. נמסרים על אודותיה פרטי רקע אחדים, ישירות ובעקיפין: היא מוצגת כאישה "גדולה", תואר שרוב הפרשנים רואים בו ציון לאמידותה או למעמדה הגבוה. כמו כן נמסר כי היא חשוכת בנים. פרשנים עמדו על כך שפרט זה, שהוא מרכזי לעלילה, נמסר באורח עקיף על ידי דמות משנית, ולא בשלב הצגת הדמות כי אם בהמשך הסיפור. המורכבות שבדמותה של השונמית משתקפת ביחסי הגומלין בינה ובין הדמויות האחרות, ובעיקר אלישע. כבר בתחילת הסיפור מוצג לקורא רוחב לבה של השונמית, הבא לידי ביטוי בהכנסת האורחים הנדיבה שלה כלפי אלישע. נדיבות זו מודגשת בסירובה של האישה לקבל מאלישע גמול על מעשיה. בדיאלוג עם אלישע - הנעשה בתיווכו של גיחזי - מוצגת השונמית כאישה אצילית ומסתפקת בחלקה, מלאת כבוד לאיש האלוהים.
דמותה של השונמית מקבלת ממד נוסף עם לידתו של בנה, ובעיקר עם מותו. כבר בזמן הבשורה על לידתו תופסת האישה שדבר-מה איננו כשורה, והיא איננה אמורה לקבל מתנה יקרה זו מיד הנביא. תגובתה מביעה חשש וספק הגובלים בהאשמה כלפי אלישע: "אל אדוני איש האלוהים, אל תכזב בשפחתך!". חששותיה של האישה מתגלים בהמשך הסיפור כמוצדקים. עם מותו של הבן נחשפת גדולתה של האישה, ומתגלה בה צד נחוש שאיננו מוכן לקבל את סופיותו של המוות. האישה רואה בנביא את האחראי לחייו ולמותו של בנה, ולמרות האכזבה הקשה שספגה ממנו היא מוסיפה להאמין בכוחו לעשות את הבלתי נתפס ולהשיב את הבן לחיים. היא מוכנה לעשות ככל שיידרש כדי להביא את אלישע להכיר באחריותו זו. האישה, שקודם לכן נהגה כלפי הנביא בכבוד מופלג, מבינה שאין זה הזמן לשמור על הסדרים החברתיים והיא אוחזת ברגליו בתביעה, ובדבריה מטילה עליו את מלוא כובד האחריות למצב: "השאלתי בן מאת אדוני? הלא אמרתי לא תשלה אותי". אמונהּ של האישה בכוחו של הנביא להחיות את הילד מתברר בסוף הסיפור כמוצדק, והיא זוכה לקבל את בנה בחזרה.
אלישע
דמותו אלישע בסיפור מתוארת כאדם מרוחק מסביבתו האנושית.כאדם שיש לו דיבור עם אלוהים אך לא עם אנשים.
אלישע אינו מתקשר ישירות עם האשה אלא  באמצעות גיחזי.
אלישע לא מתעניין באשה ,בעלה וילדים.
ריחוקו הנפשי של אלישע בא לידי ביטוי בפגישה עם האשה בכרמל. כאשר אלישע רואה את האשה הוא שולח את גיחזי לשאול בשלום האשה הלז. אין מעשה של קבלת אורחת מוכרת שארחה אותו פעמים רבות בביתה.
כאשר.לבסוף אלישע מכיר במצוקה הנפשית הוא מטיל את האחריות על ה' שהעלים ממנו את מות הבן.
פסוקים כה-כז
את הדרך מהכרמל לשונם עושה אלישע באיטיות שבולטת מול המהירות שהאשה פועלת ומשדרת. לנוכח מותו של הבן.
נס ההריון המאוחר לאשה שבעלה זקן נעשה ללא תפילה.
כך גם כאשר האשה השונמית באה לבקש את עזרת אלישע בכרמל אלישע רואה אותה אולם פונה אל גיחזי עוזרו שיברר מה רוצה השונמית הלז.
אלישע מתואר כמחולל ניסים. אינו פונה לאלוהים בתפילה למען  הריונה שלהאישה
ֶל גֵּיחֲזִי נַעֲרוֹ קְרָא לַשּׁוּנַמִּית הַזֹּאת וַיִּקְרָא לָהּ וַתַּעֲמֹד לְפָנָיו:
יג וַיֹּאמֶר לוֹ אֱמָר נָא אֵלֶיהָ הִנֵּה חָרַדְתְּ אֵלֵינוּ אֶת כָּל הַחֲרָדָה הַזֹּאת מֶה לַעֲשׂוֹת לָך
כה וַתֵּלֶךְ וַתָּבוֹא אֶל אִישׁ הָאֱלֹהִים אֶל הַר הַכַּרְמֶל וַיְהִי כִּרְאוֹת אִישׁ הָאֱלֹהִים אֹתָהּ מִנֶּגֶד וַיֹּאמֶר אֶל גֵּיחֲזִי נַעֲרוֹ הִנֵּה הַשּׁוּנַמִּית הַלָּז:
כו עַתָּה רוּץ נָא לִקְרָאתָהּ וֶאֱמָר לָהּ הֲשָׁלוֹם לָךְ הֲשָׁלוֹם לְאִישֵׁךְ הֲשָׁלוֹם לַיָּלֶד וַתֹּאמֶר שָׁלוֹם:
וַיְהִי מִדֵּי עָבְרוֹ יָסֻר שָׁמָּה לֶאֱכָל לָחֶם:
ט וַתֹּאמֶר אֶל אִישָׁהּ הִנֵּה נָא יָדַעְתִּי כִּי אִישׁ אֱלֹהִים קָדוֹשׁ הוּא עֹבֵר עָלֵינוּ תָּמִיד:
טז וַיֹּאמֶר לַמּוֹעֵד הַזֶּה כָּעֵת חַיָּה (אַתְּי) [אַתְּ] חֹבֶקֶת בֵּן וַתֹּאמֶר אַל אֲדֹנִי אִישׁ הָאֱלֹהִים אַל תְּכַזֵּב בְּשִׁפְחָתֶךָ:
יז וַתַּהַר הָאִשָּׁה וַתֵּלֶד בֵּן לַמּוֹעֵד הַזֶּה כָּעֵת חַיָּה אֲשֶׁר דִּבֶּר אֵלֶיהָ אֱלִישָׁע
אלישע מתואר כמחולל ניסים. אינו
ב וַיָּבֹא אֱלִישָׁע הַבָּיְתָה וְהִנֵּה הַנַּעַר מֵת מֻשְׁכָּב עַל מִטָּתוֹ:
לג וַיָּבֹא וַיִּסְגֹּר הַדֶּלֶת בְּעַד שְׁנֵיהֶם וַיִּתְפַּלֵּל אֶל יְהֹוָה:
לה וַיָּשָׁב וַיֵּלֶךְ בַּבַּיִת אַחַת הֵנָּה וְאַחַת הֵנָּה וַיַּעַל וַיִּגְהַר עָלָיו וַיְזוֹרֵר הַנַּעַר עַד שֶׁבַע פְּעָמִים וַיִּפְקַח הַנַּעַר אֶת עֵינָיו:
גיחזי
בסיפור זה גיחזי הוא דמות משנית, אך יש לו תפקיד לא מבוטל. הוא המדווח לאלישע על העובדה שהשונמית היא חשוכת בנים, ולמעשה מציע לו במשתמע לחולל את הנס הראשון. לאחר מות בנה של השונמית, כשהיא מחזיקה ברגליו של אלישע, גיחזי ניגש להדוף אותה אך אלישע מורה לו להניח לה. אין גיחזי חורג כאן מן המצופה ממנו: לאורך הסיפור הוא מייצג בעקביות את סטנדרט ההתנהגות הנורמטיבי ביחסים בין הנביא לקהלו. התנהגותו מחדדת באורח ניגודי את הסיטואציה החריגה ומאירה את דמויותיהן של השונמית ושל אלישע. לעומת זאת, אלכסנדר רופא סבור שגיחזי מייצג את טיפוס הדמות המוכר של העסקן הקטנוני החוצץ בין ההמון לאיש הקדוש, מעין שמשו של הרב.
בשירה העברית
סיפור אלישע והאישה השונמית זכה לההתייחסות רבות בשירה העברית, בין היתר בשירים הבאים:
בפולקלור
בכפר סולם, המזוהה עם שונם המקראית, בסמוך למסגד המרכזי נמצא קיר אבן שהתפרסם כמקום סגולה לעידוד הפריון. קיר האבן שנבנה חוסם כניסה למערה שאגדה מקשרת בינה לבין ביתה של האשה השונמית.
נישואי בהלה
נישואי בהלה היו נישואים חפוזים שנערכו לקטינים יהודים באימפריה הרוסית בשנת 1835, בעקבות שמועות עקשניות על צו מלכותי שעומד להתפרסם בעניין העלאת גיל המינימום הנדרש לנישואים. הורים מיהרו להשיא את ילדיהם הקטינים, בגילאים מוקדמים מאוד, על מנת שיוכלו להקדים את יישומו של הצו, ולשמור על האוטונומיה המסורתית, שהייתה קיימת במנהגי הנישואים והשידוכים של התקופה. גלים של "נישואי בהלה" עקב שמועות פרצו גם בשנת 1827 ברוסיה, בעקבות שמועות על גיוס נערים רווקים לצבא. בשנות השישים והשבעים של המאה ה-18 פרצו גלים של נישואי בהלה גם בשטחי פולין, אך הגל המשמעותי ביותר היה ברוסיה בשנת 1835. תופעה דומה ארעה בתימן בעקבות גזירת היתומים.
הרקע ההיסטורי
במסורת היהודית הופקדה ההכרעה של שידוך הצאצאים בידי ההורים, מתוך תפיסה שהזוגות הם צעירים ללא ניסיון חיים ויכולת לעמוד על דעתם. השאיפה במזרח אירופה הייתה לחתן את הילדים מוקדם, הן כדי לדאוג לילדים טרם פטירתם של ההורים, אבל בעיקר מתוך דאגה לטהרת המשפחה והמוסר; הנישואים המוקדמים היוו ריסון לפיתוי המיני המוקדם שעלול לעמוד בפני המתבגרים. הגיל הרצוי לבן היה 18 ולנערה – 16, אך היו רבים שהקדימו. כך או כך, העניין היה נתון להחלטת ההורים.
הקהילה היהודית נקטה מיד בפעולת מנע כדי לסכל את רוע הגזירה. היה זה הגל הגדול ביותר של נישואי בהלה בקרב הקהילה היהודית. המקורות הספרותיים מספרים על נישואים חפוזים שנקבעו ומומשו ביום אחד בין בנים שהיו בגילאי 10 ואילך, ובנות שהיו אף בגילאים מוקדמים יותר, החל מגיל 8 ואילך. הילדים הקטנים הועמדו תחת החופה וקודשו על ידי רב, ולאחר מכן חזרו "בני הזוג" הצעירים מאוד לבית הוריהם, אך גילחו את ראשה של הילדה והיא חויבה לכסות את ראשה, ואילו הילד החל להתפלל בטלית, כמנהג הגברים הנשואים. רק בגיל מאוחר יותר הפגישו שוב ביניהם.
גם בשנת 1827 פרצו ברוסיה שמועות על גיוס של נערים רווקים לצבא, שתרמו לנישואי בהלה מוקדמים בקהילה, כדי להקדים תרופה למכה.
מקורות ספרותיים
נישואי הבהלה הטביעו את חותמם על הזיכרון התרבותי של יהודי העיירה.
זכרונותיו של יחזקאל קוטיק מספקים תמונה חיה ומפורטת של נישואי הבהלה ברוסיה, 1835. קוטיק מביא את סיפורו של אייזיקל הקצב.
דוד אסף מסביר שקוטיק טעה טעות כפולה בציון השנה, ועל כך גם העיר דובנוב;  השנה העברית הייתה תקצ"ה, והאזרחית – 1835. קוטיק ממשיך ומספר מפיו של הקצב, כיצד העירה אותו אימו באמצע הלילה, כשהיה בן 8 בלבד תוך כדי איומים לעונש, משום שהוא סירב לקום, ושלחה אותו לחופה עם ילדה, שיום קודם לכן הוא משך בשערותיה. באותו היום, מוסיף הקצב לספר, חיתנו את כל ילדי קמניץ.
אייזיק מאיר דיק מספר בסאטירה "הבהלה אשר הייתה בעיר ההרס בשנת תקצ"ה" על יהודי בפלך וילנה, שבא לבית הכנסת בבוקר תשעה באב ומודיע על הצו של הגבלת הנישואים. עד הערב, מעיד דיק, היו כבר עשרות נישואים של ילדים ללא הקפדה על כללי שידוך רגילים כמו תיאום, ייחוס, משתה, נדוניה וכדומה.  בעקבות זאת נפוץ השיר ביידיש: "אינגעלעך מיט מיידעלעך / האבן זיך צו נומען / תשעה באב די חתונה / קיינער איז ניט געקומען"  [בתרגום חופשי: ילדים וילדות / חותנו בידי אם ואב / איש לא בא לחתונה / שהתקיימה בתשעה באב]
ישראל אקסנפלד, הסופר היידי, מספר בספרו "הגיוס היהודי הראשון" על נישואי הבהלה בשנת 1827, לאחר שנפוצו שמועות על גיוס יהודים רווקים לצבא הצאר. היילפרין מסיק ממחזהו של אקסנפלד וממקורות אחרים שהיהודים זכרו לרעה שמועות דומות בפולין שהיו בשנות השישים של המאה ה-18 וגררו אחריהן נישואי בהלה דומים.
הנישואים החפוזים לא הבטיחו זיווג מושלם, ואליעזר צבי צווייפל, למשל, מספר באוטוביוגרפיה הקצרה שלו, שאביו "השיאני אשתי הראשונה בשנת הבהלה (עת יצאה הגזרה הרעה שבן שמונה עשרה הוא ראוי לחופה לא קודם) שהייתה לא כלבבי והוכרחתי לנוע ולנוד שנים רבות עדי נרצתה לקבל גט פיטורין וספר כריתות ממני" המוסדות הרבניים גם הם נאלצו להתמודד מדי פעם עם תוצאותיהם של נישואים חפוזים אלו, מאחר שהיו מקרים רבים של עגונות ונתעוררו גם שאלות הלכתיות שונות לגבי כשרות הנישואים ויישומם.
ביולוגיה קוונטית
ביולוגיה קוונטית (באנגלית: quantum biology) עוסקת בתופעות קוונטיות בצמחים ובבעלי חיים, ומחפשת תשובות לשאלה האם התופעות הקוונטיות כדוגמת סופרפוזיציה קוונטית, מנהור, ושזירה קוונטית (entanglement) מתרחשות בתא החי, ואם כן, מה השפעתן. מכניקת הקוונטים עוסקת בחלקיקים היסודיים ביותר ובמובן טריוויאלי זה נמצאת בכל דבר וגם בתא החי, אך הביולוגיה הקוונטית תרה אחרי התופעות נוגדות האינטואיציה של מכניקת הקוונטים, ומנסה לראות אם הן מעניקות לאורגניזם יתרון, והאם האבולוציה דחפה אותן. קיימות תופעות ביולוגיות, כגון פוטוסינתזה, שמעבר האנרגיה בהן הוא כה מהיר, שההסבר היחיד הקיים להן היום הוא קוונטי. השתתפות של אפקטים קוונטיים בתהליכים ביולוגיים היא לכאורה מפתיעה משום שאפקטים קוונטיים זקוקים לקוהרנטיות, כלומר סביבה ללא הפרעות. הם מוכרים לנו רק בתנאי מעבדה קיצוניים של ואקום וטמפרטורות קרובות לאפס המוחלט. בסביבה המורכבת והרועשת של התא החי הדבר דומה לגלים שנוצרים מזריקת אבן למים, בבריכה סוערת הם ייעלמו במהירות. כשחלקיק מוקף בשלל חלקיקים אחרים האינטראקציה עם הסביבה מפרקת את הסופרפוזיציה והאפקט הקוונטי מתבטל. על אף זאת נמצאו ראיות שתהליכים אלה אכן קיימים בתא החי ויש להם השפעה ביולוגית. תחום מדעי זה הוא בראשיתו. בחלק מהמקרים ייתכנו הסברים קלאסיים לתופעות, וגם במקרים שהניסויים האמפיריים הוכיחו אפקט קוונטי, לא ברור עד כמה השפעתו משמעותית והאם האבולוציה דחפה את התהליכים האלה.
דואליות חלקיק-גל בפוטוסינתזה
תהליך הפוטוסינתזה מתחיל כשפוטון באורך הגל המתאים פוגע במולקולת כלורופיל. מולקולת הכלורופיל פולטת חלקיק אנרגיה שנקראת אקסיטון, האקסיטון מגיע למרכז הריאקציה שהופך את אנרגיית האור למטען חשמלי כימי על ידי כך שהוא פולט אלקטרון שנשמר במאגר. אלקטרונים אלה משתתפים בשלב הבא בתהליך חמצון-חיזור שבסופו מים ו-CO2 הופכים לסוכר. אך כדי להגיע למרכז הריאקציה על האקסיטון לפלס את דרכו בין מולקולות הכלורופיל הצפופות האחרות. אם הוא יעשה זאת במסלול אקראי, הדרך תהיה ארוכה והרבה מהאנרגיה ילך לאיבוד בגלל התנגשויות עם המולקולות האחרות. בפועל מדידות מדויקות הראו שנצילות הפוטונים היא כמעט מאה אחוז, כמעט כל פוטון שנקלט מגיע למרכז הריאקציה והוא עושה זאת תוך פיקושנייה, שהיא מיליונית של מיליונית שנייה. מהירות כזאת ונצילות כזאת אי אפשר להסביר באמצעות פיזיקה קלאסית.
ההסבר הקוונטי גורס שהאקסיטון נמצא בסופרפוזיציה קוונטית, אין לו מקום מסוים אלא הוא מתפשט כגל עד שפונקציית הגל קורסת. כך הוא בפועל עובר בבת אחת דרך כל המסלולים האפשריים, ומובטח לו להגיע למרכז הריאקציה בדרך הקצרה ביותר. לשם כך הסביבה צריכה לשמור על קוהורנטיות לפרק זמן יחסית ארוך במובנים קוונטיים. עדיין לא ברור איך זה נעשה, ייתכן שנוצר סוג של מיסוך להפרעות שמצליח לשמר את הקוהרנטיות לזמן קצר.
מנהור קוונטי באנזימים
על פי מכניקת הקוונטים חלקיק לא נמצא במקום מסוים, המיקום שלו מוגדר על ידי פונקציית גל שמתארת את ההסתברות שלו להיות במקום כלשהו. ההסתברות היא גבוהה סביב אזור מסוים, וקטנה יותר אך לא אפס בנקודות מרוחקות, גם אם הן מעבר למחסום אנרגטי. באנלוגיה הדבר דומה לכדור שנזרק אל קיר ומיד מופיע מצידו השני. בעולם היומיום התופעה אינה מוכרת לנו, אך בתחום החלקיקים היא קורית, והיא נקראת מנהור קוונטי. מנהור קורה בטבע, למשל ללא מנהור השמש לא הייתה זורחת. מנהור גם מנוצל במכשירים כגון מיקרוסקופ מנהור, אבל מכשירים אלה עובדים רק בתנאים מחמירים של ואקום וטמפרטורה קרובה לאפס המוחלט. בסביבה מרובת חלקיקים ורועשת, הסופרפוזיציה קורסת מיד, לכן מנהור בממלכת הביולוגיה לא היה צפוי. אחת הסברות היא שמנהור מסייע לזירוז פעולת האנזימים.
בתהליך כימי דרושה השקעה של אנרגיה ראשונית בצורת חום שנקראת אנרגיית שפעול, כדי להחליש את הקשרים הקיימים בין האטומים ולהעביר את המולקולה למצב ביניים. במצב הביניים האנרגיה של המולקולה היא הגבוהה ביותר, וזהו מצב רגעי שלאחריו היא מתפרקת. אנזימים הם חלבונים שמזרזים תהליכים כימיים על ידי כך שהם מורידים את הרמה של מצב הביניים ולכן את כמות האנרגיה שצריך להשקיע. כך הם מסייעים לחיבור או פירוק של מספר חומרים "מגיבים" כדי ליצור חומרים חדשים שנקראים "תוצרים". התהליכים הכימיים היו מתרחשים גם ללא האנזימים, אך בנוכחותם הם מהירים בסדרי גודל של טריליונים, עד סדר גודל של פי 1020. העברה של אטום מימן ממקום למקום במולקולה היא בעלת חשיבות רבה בתהליכים אנזימטיים, ויש מספר אנזימים שתפקידם לעשות זאת, כמו לקטט דהידרוגנאז וציטוכרום C אוקסידאז, שמשתתפים בנשימה וביצירת אנרגיה. העתקת אטום המימן כרוכה בהשקעת אנרגיה, ומנהור מאפשר לפרוטון (אטום המימן) לעבור את המחסום האנרגטי ללא צורך בהשקעת אנרגיה. כדי לבדוק זאת אמפירית החליפו את המימן בדאוטריום, שהוא איזוטופ של מימן עם תוספת של נייטרון אחד בגרעין ולכן כבד פי שניים ממימן. בתחום הקוונטי ככל שהחלקיק כבד יותר הסיכויים שלו לעבור מנהור קטנים יותר. כצפוי, אכן שיעור המעבר לתוצר היה נמוך פי 100. אחד החוקרים, סיבארד, אף העלה סברה שאם כל אטומי המימן בגוף שלנו היו מוחלפים בדאוטריום היינו מתים, משום שהתהליכים הביולוגיים היו פשוט איטיים מדי. ניסויים שנעשו על האנזים אלכוהול דהידורגנאז (שמשתתף בהתססה של יין ובירה), מצאו שקצב העברת הפרוטון הוא שונה עבור דאוטריום, בשיעור שמתאים למה שהיה צפוי לפי החישובים משינוי המסה. המסקנה אושרה עבור מספר אנזימים נוספים.
אנזימים מאיצים תהליכים ביוכימיים בשיעור כה גבוה, שאין ספק שהם נעזרים במגוון מנגנונים כדי לעשות זאת. ככל הנראה המנהור תורם רק מעט להאצת התהליך. לא ברור אם האנזימים התפתחו אבולוציונית כדי להפיק תועלת ממנהור, או שמנהור פשוט קיים כתופעת לוואי שקורית בתהליך.
שזירה קוונטית בציפורים
ציפורים נודדות למרחקים עצומים על פני כדור הארץ, והן עושות זאת בין היתר באמצעות חישה של השדה המגנטי על כדור הארץ. השדה המגנטי על כדור הארץ הוא חלש מאוד והשינויים ממקום אחד לאחר הם זעירים, ולא ברור איזה מנגנון מאפשר חישה של שינויים כה קטנים. קיימות שתי תאוריות על מנגנון החישה המגנטית של הציפורים ובעלי חיים אחרים. תאוריה אחת גורסת קיומם של חלקיקי מגנטיט בראשה של הציפור. לפי הסברה השנייה המנגנון מבוסס על אחת התכונות הקוונטיות של האלקטרון – הספין. ספין, בהפשטה, הוא הסחרור של האלקטרון עם כיוון השעון או נגד כיוון השעון. בגלל הסחרור האלקטרון הוא מגנטי ורגיש לתנודות מגנטיות בסביבה. במולקולות אלקטרונים נוטים להתחבר לזוגות של ספינים הפוכים כך שהמגנטיות שלהם מתבטלת, אך קיימים תהליכים שמפרידים בין האלקטרונים, ויוצרים זוג רדיקלים חופשיים.
ברשתית של אדום-החזה וכן בבעלי חיים אחרים כולל האדם, נמצא החומר קריפטוכרום שרגיש לאור. כשפוטון פוגע בקריפטוכרום הוא גורם לשליפת אלקטרון מאחד האטומים והעברתו לאטום אחר. כששני חלקיקים קיימים יחד באופן שהתכונות שלהן קשורות, למשל אם הם נוצרו בבת אחת מתוך אנרגיה, סכום הספינים שלהם חייב להיות אפס, והם "שזורים" קוונטית. משמעות הדבר היא שאם נמדד הספין של אחד מהם והוא בכיוון השעון, הספין של השני יהיה בוודאות נגד כיוון השעון, אך כל עוד לא נמדד הספין של אחד מהם, הספין של שניהם איננו מוגדר והוא סופרפוזיציה של כל האפשרויות. מדידת הספין של אחד האלקטרונים "בוחרת" את הספין של החלקיק הנמדד, ובו בזמן נקבע הספין של החלקיק המרוחק. ההשערה היא ששני האלקטרונים שהופרדו בקריפטוכרום הם שזורים קוונטית. הם מגנטיים ורגישים לשדה המגנטי של כדור הארץ, ובגלל המרחק שנוצר ביניהם יש הפרש זעיר בתגובה שלהם לשדה המגנטי, והפרש זה מתפרש במוח ככיוון השדה המגנטי של כדור הארץ. שזירה קוונטית, כמו שאר התופעות הקוונטיות, נעלמת מהר מאוד בגלל דה-קוהורנטיות, גם במעבדה קשה לשמור על שזירה קוונטית, והשאלה היא האם בתא החי היא יכולה להחזיק מעמד די זמן כדי שתהיה לה השפעה ביולוגית.
אבולוציה קוונטית
מולקולת דנ"א בנויה משתי שרשראות של נוקלאוטידים (בסיסים) בהן כל זוג בסיסים מחובר בקשרי מימן - אדנין ותימין מחוברים בשני קשרי מימן, וגואנין וציטוזין מחוברים בשלושה קשרי מימן. קיימים שני בורות פוטנציאל לאורך קשר המימן וביניהם מחסום אנרגיה. מקובל לחשוב שהבורות אינם סימטריים ובור אחד עמוק יותר מהשני, לכן פרוטון המימן יימצא בו ולא בבור הרדוד. על פי תאוריית הקוונטים קיימת הסתברות שפרוטון המימן יעבור לצד השני דרך מנהור. אם מנהור כזה מתרחש בזמן שכפול הדנ"א כשהסליל הכפול מופרד לשני גדילים, תקרה מוטציה, משום שמעבר פרוטון המימן לצד השני יגרום לכך שהבסיס לא יתחבר אל בן הזוג הרגיל שלו אלא לבסיס אחר.
הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני
הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני היה הסכם אי-התקפה בין ברית המועצות והאימפריה היפנית שנחתם ב-13 באפריל 1941, שנתיים לאחר קרב חלקין גול בין היפנים לסובייטים. ההסכם נחתם כדי להבטיח נייטרליות בין ברית המועצות לאימפריה היפנית בתחילת מלחמת העולם השנייה, בה השתתפו שתי המדינות.
רקע
עם נפילת צרפת והתפשטות מדינות הציר ב-1941, שאפו ראשי ברית המועצות לתקן את קשריהם הדיפלומטיים במזרח אסיה במטרה לאבטח את גבולם המזרחי, וכדי לאפשר להם לרכז את כוחותיהם בזירה האירופית. היפנים, מצדם, היו שקועים במלחמת סין–יפן השנייה, וקשריהם הדיפלומטיים עם ארצות הברית הלכו והתדרדרו, והם שאפו לשפר את מצבם הדיפלומטי העולמי, וכן לאבטח את גבולם הצפוני במנצ'וקוו מפני פלישה סובייטית.
ההסכם נחתם במוסקבה ב-13 באפריל 1941, על ידי שר החוץ היפני יוסוקה מצואוקה והשגריר יושיצוגו טטקאווה עבור האימפריה היפנית, ועל ידי שר החוץ הסובייטי ויאצ'סלב מולוטוב.
באותו יום חתמו הצדדים על הסכם נוסף בו הכירה ברית המועצות בשליטה היפנית במדינת מנצ'וקוו, ויפן הכירה בשליטה הסובייטית במונגוליה.
מאוחר יותר בשנת 1941 שקלו היפנים, שהיו חברים בהסכם התלת-צדדי, להתנער מהסכם הנייטרליות לאחר שגרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה, אך בסופו של דבר הותירו אותו על כנו והעדיפו לתקוף לכיוון דרום-מזרח אסיה.
ויליאם הנרי ביסל
ויליאם הנרי ביסל (באנגלית: William Henry Bissell; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית ולאחר מכן המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-11 משנת 1857 ועד למותו. הוא היה אחד המועמדים הרפובליקנים הראשונים שנבחרו בארצות הברית, לאחר שניצח בבחירות ב-1856, שנתיים בלבד לאחר הקמת המפלגה. בנוסף להיותו המושל הרפובליקני הראשון של אילינוי, הוא גם היה מושל המדינה הקתולי הראשון והראשון שנפטר בעת כהונתו.
ביוגרפיה
ויליאם הנרי ביסל נולד בעיירה הארטוויק שבמדינת ניו יורק, כבנם של לותר והאנה (לבית שפרד) ביסל. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, וב-1835 סיים את לימודיו בקולג' לרפואה של פילדלפיה. ב-1837 הוא עבר למחוז מונרו שבאילינוי, שם הוא לימד בבית ספר ועסק ברפואה עד 1840.
קריירה פוליטית
ביסל שירת כקצין בדרגת קולונל במלחמת ארצות הברית-מקסיקו ברגימנט הרגלים המתנדבים השני של אילינוי, שם הוא לקה ככל הנראה במחלת העגבת שפגעה במצב בריאותו והובילה למותו בגיל 48.
ביסל נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרסים ה-31 וה-32, וכדמוקרט עצמאי לקונגרס ה-33, ובסך הכול כיהן בבית הנבחרים בשנים 1849–1855. בשתי כהונות הקונגרס הראשונות הוא כיהן כיושב ראש. ב-1854 הוא לא היה מועמד לבחירה לתקופת כהונה נוספת.
אוטו פון ביסמרק
אוטו אדוארד לאופולד פון ביסמרק-שנהאוזן (בגרמנית: Otto Eduard Leopold von Bismarck-Schönhausen; 1 באפריל 1815 – 30 ביולי 1898) שנודע בכינוי "קנצלר הברזל" היה הקנצלר של פרוסיה ולאחר מכן הקנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית, והאדם המרכזי שעמד מאחורי איחוד גרמניה ב-1871. נחשב לאחד המדינאים החשובים בכל הזמנים. בשנות ה-60 של המאה ה-19, הוביל ביסמרק מספר מלחמות שבאמצעותן איחד את המדינות הגרמניות (למעט אוסטריה) לאימפריה הגרמנית תחת ההנהגה הפרוסית. לאחר שהצליח לעשות זאת, הוא השתמש במיומנות רבה בדיפלומטיה על מנת לשמר את ההגמוניה הגרמנית באירופה. בתקופה זו, למרות מחלוקות רבות וחששות ממלחמה, נשמר השלום באירופה.
אוטו פון ביסמרק היה איש צבא חזק ופוליטיקאי מבריק ממוצא פרוסי. לאחר השתלטות פרוסיה על שאר מדינות האזור ויצירת איחוד בדמות גרמניה, יצר ביסמרק מערכות שלטון וחוק אחידות לכל המדינות. הוא נלחם במאבקים הדתיים (בקמפיין כושל) וכן בסוציאליזם (הוציא את המפלגה אל מחוץ לחוק). היה הראשון שהגה את רעיון הביטוח הלאומי – שהבטיח טיפול רפואי, פנסיה וסעד, זאת כמהלך במלחמתו בסוציאליסטים. ביסמרק העביר את האוכלוסייה תהליך מואץ ביותר של מודרניזציה – ונאבק בתככים הפוליטיים שעלו בעקבות זאת על ידי מתן ייצוג מגוון בפרלמנט והרחבת זכות הבחירה. עם זאת דאג במקביל לנטרל את הפרלמנט מכוחו, ובפועל קיבל לבד החלטות (תחת הנהגתו הרשמית של הקיסר).
ויליאם הנרי ביסל
קריירה פוליטית
ביסל, כמי שהיא נאמן לעקרונותיו כמתנגד העבדות, פיתח סלידה מוחלטת לעמיתיו ממדינות הדרום, שאותם הוא תיאר באופן קולקטיבי "חצופים, שתלטנים ובריונים מעבר לכל השקפת עולם". נאום שלו שנמשך כמעט שעה במליאת הבית, כנקמה על תגובות מעוותות לשיטתו של חבר בית הנבחרים הדמוקרטי מווירג'יניה ג'יימס סדון, בהתייחס ל בו השתתף ביסל, זכה להכרתם של עמיתיו של ביסל מלואיזיאנה, אך העלה את חמתו של ג'פרסון דייוויס, שחש עלבון מהדברים שנאמרו בנאום. דייוויס קרא לביסל להתמודד מולו בדו-קרב, מסוג הקריאות שחברי הקונגרס ממדינות הצפון נהגו לסרב להן. ביסל לא רק שנענה לאתגר, אלא כמי שנקרא להיענות לו, הוא ניצל את זכותו לבחור בכלי הנשק ובחר ברובה מוסקט צבאי טעון בכדור עופרת לטווח קצר. כתוצאה מכך הסכים דייוויס בחוכמה לקבל הסבר נוסף להערות הפוגעניות לכאורה בנאומו של ביסל.
אוטו פון ביסמרק
לאחר מינויו לקנצלר פרוסיה על ידי מלך פרוסיה, וילהלם הראשון, פתח ביסמרק בשלוש מלחמות קצרות ומכריעות נגד דנמרק, אוסטריה וצרפת. ביסמרק ניצח בשלוש המלחמות, העמיד את מדינות גרמניה השונות לצידו וכך איחד בהדרגתיות את גרמניה כולה תחת הנהגתו. איחוד גרמניה הושלם סופית בשנת 1871, כשביסמרק הקים את האימפריה הגרמנית, שבה שלט כקנצלר. הדיפלומטיה המתוחכמת והקשוחה שלו והשלטון העוצמתי שלו בתחומי שלטונו העניקו לו את הכינוי "קנצלר הברזל". ביסמרק השתמש בכישרונותיו הדיפלומטיים בסדרה ארוכה ומסובכת מאוד של ועידות, משאים ומתנים ובריתות על מנת לשמור על מעמדה של האימפריה הגרמנית ועל השלום באירופה בסוף המאה התשע עשרה.
ויליאם הנרי ביסל
קריירה פוליטית
עובדה מעניינת בנוגע לתקרית זו, היא שהסכמתו להשתתף בדו-קרב פסלה אותו מלכהן במשרה מטעם מדינת אילינוי על פי חוקת המדינה מ-1848. כל פקידי הממשל במדינה, כחלק משבועת האמונים שלהם, נשבעו שלא להשתתף מעולם בדו-קרב, בין אם כמשתתפים, בין אם כמי שיקבלו את האתגר להשתתף, ובין אם כמשנים בדו-קרב. כששב ביסל לאילינוי לאחר שניתק את קשריו עם סטיבן דאגלס על רקע סוגיית הרחבת העבדות, הוא הצטרף לסיעתו של אברהם לינקולן ואל המפלגה הרפובליקנית. בבחירות למשרת המושל של 1856, היה לינקולן נחוש בדעתו שדמוקרט לשעבר יהיה בעל הסיכויים הטובים ביותר להביס את מועמד הדמוקרטים ויליאם אלכסנדר ריצ'רדסון, שהיה בן חסותו של דאגלס. באותה תקופה היה ביסל משותק חלקית, והיה מסוגל להתהלך רק בעזרת מקל הליכה, "ובסיוע של זרוע ידידותית". ב-29 במאי אותה שנה הוא זכה במועמדות הרפובליקנים למשרת המושל.
מושל אילינוי
הדמוקרטים ניצלו היטב את סוגיית הדו-קרב של ביסל במשך כל מערכת הבחירות, וגם לאחריה. בבחירות הכלליות הוא זכה ב-4,787 קולות (46.3 אחוזים) במירוץ בו השתתפו שלושה מועמדים. העובדות היו ברורות: בהנחה שביסל נשא את השבועה לא לקחת חלק בדו-קרב, ניתן היה לומר שהוא נשא שבועת שקר. ביסל השיב להאשמות אלו בציינו שקבלת האתגר להשתתפות בדו-קרב התרחשה במחוז קולומביה, ולפיכך לא קשורה לחוקת אילינוי. העבירה כשלעצמה, כמובן, הייתה שבועת השקר, שבוצעה כאשר ביסל, באישורם בשתיקה של הרפובליקנים, נשא אותה בספרינגפילד.
אוטו פון ביסמרק
ביסמרק היה אומן בכל הקשור לפוליטיקה פנימית. הוא יצר את מדינת הרווחה הראשונה בעולם המודרני, כאשר מטרתו הייתה לזכות בתמיכתו של מעמד הפועלים הגרמני שהייתה עלולה אחרת לעבור אל אויביו הסוציאליסטים. בשנות השבעים של המאה התשע עשרה הוא כרת ברית עם הליברלים (שתמכו בהנמכת תעריפי המכסים והתנגדו לכנסייה הקתולית) ולחם בכנסייה הקתולית במלחמת תרבות (Kulturkampf, "קולטור קאמפף"), שמטרתה הייתה להחליש במידה ניכרת את מעמדה ואת כוחה של הכנסייה בגרמניה. הוא הפסיד בקרב זה כאשר הקתולים הגיבו בהקמת מפלגת מרכז חזקה ובשימוש בבחירות כלליות לגברים כדי לייצר גוש חוסם בפרלמנט הגרמני. בעקבות זאת, ביסמרק חזר בו, סיים את מלחמת התרבות, שבר את הברית עם הליברלים, העלה את תעריף המכסים, ויצר ברית פוליטית עם מפלגת המרכז כדי להילחם בסוציאליסטים. ביסמרק לא נתן אמון בדמוקרטיה ולכן שלט באמצעות ביורוקרטיה חזקה ומאומנת היטב כאשר הכוח היה בידיה של האליטה המסורתית – היונקרים. לפרלמנט הגרמני בתקופתו של ביסמרק לא היו סמכויות רבות והכוח האמיתי נמצא בידיו של ביסמרק. בשנת 1888 עלה לשלטון וילהלם השני, נכדו של וילהלם הראשון, שהסתכסך עם ביסמרק וגרם לפרישתו מהתפקיד במהרה.
ויליאם הנרי ביסל
מושל אילינוי
ביסל, שבשלב זה היה מסוגל להתהלך רק בעזרת קביים, היה מושל אילינוי היחידי שהושבע לתפקידו בתוך מעון המושל הרשמי עצמו. במשך תקופת כהונתו שנמשכה קצת יותר משלוש שנים, הוא מעולם לא נכנס לבניין הקפיטול המדינתי. כל ענייני המדינה התנהלו מהקומה השנייה של מעון המושל. ביסל כיהן כמושל מ-12 בינואר 1857 ועד למותו.
אוטו פון ביסמרק
לביסמרק הייתה אישיות מאוד שתלטנית ואגרסיבית. הוא היה בעל מזג אלים ושמר על כוחו בכך שאיים להתפטר שוב ושוב. הוא ניחן לא רק בחזון לאומי ובינלאומי לטווח ארוך, אלא גם ביכולת לטווח הקצר לתמרן בין התפתחויות מורכבות בו-זמנית. היסטוריונים בדרך כלל נוטים לשבח אותו ולתאר אותו כמדינאי מחונן של מתינות ואיזון ששמר על השלום באירופה, וכמי שהיה אחראי על איחודה של גרמניה ועל בניית המערכת הביורוקרטית והמערכת הצבאית המפורסמות שלה. שמו של אוטו פון ביסמרק הפך למילה נרדפת למדיניות חוץ מתוחכמת, והוא נודע בכל העולם עד לימינו כאחד מגדולי המדינאים בהיסטוריה.
ויליאם הנרי ביסל
חיים אישיים
ב-1840 נשא ביסל לאישה את אמילי סוזאן ג'ונס, שהלכה לעולמה ב-1852. ב-1854 הוא נישא בשנית לאליזבת קיין, בתו של הסנאטור לשעבר מטעם אילינוי, אליאס קיין.
אוטו פון ביסמרק
תחילת דרכו
ביסמרק נולד באחד באפריל ביישוב בשם שנהאוזן (Schönhausen), למשפחת יונקרים אמידה מבית ביסמרק. אביו של ביסמרק - פרדיננד פון ביסמרק-שנהאוזן (Ferdinand von Bismarck-Schönhausen) שהשפיע רבות על צעירותו היה הדור החמישי שהחזיק בתואר אצולה זוטר זה (יונקר) בנוסף להיותו חבר ומקורב באצולה הפרוסית הגבוהה. אמו של ביסמרק הייתה וילהלמנה מנקן (Wilhelmine Mencken) שהגיעה היא בעצמה ממשפחה נחשבת ממעמד הבורגנות. בגיל שבע בלבד, עברה משפחתו לברלין כדי להיות לצידו בזמן שהוא החל את לימודיו במכון שנשא את השם "פלאמן" (Plamann). ביסמרק למד במכון פלאמאן עם המשפחות היותר מלומדות של האצולה הפרוסית בברלין, ולמד להיחשף לאורח חיים שונה ולגישה השכלתית שונה מאלו שהיה רגיל אליהם. כעבור חמש שנים חשובות בילדותו במכון פלאמאן המשיך ביסמרק לבית ספר אחר בשם פרידריך וילהלם גימנסיום שם המשיך בלימודיו עוד שלוש שנים נוספות. מנעוריו גילה כישרון לשיחה, ורכש שליטה במספר שפות, בהן: אנגלית, צרפתית, איטלקית, פולנית ורוסית. משנת 1832 עד שנת 1833 למד משפטים באוניברסיטת גטינגן (כך הכווינה אותו אימו) ובשנת 1833 נרשם לאוניברסיטת ברלין, שם למד עד שנת 1835. בשנה זו הוסמך לעורך דין. באוניברסיטת גטינגן לא הצטיין במיוחד ביסמרק עקב כוונותיו להשקיע את רוב זמנו בבילוי עם בני האצולה הגבוהה ובבילויים חברתיים שונים. אף על פי שקיווה לעבוד כדיפלומט, החל ביסמרק את התמחותו המעשית כעורך דין באאכן ובפוטסדאם. לאחר תקופה קצרה מאוד של התמחות, התפטר ביסמרק. אחר כך, הוא שירת כשנה בצבא הפרוסי והיה לקצין. 1839 הייתה שנה בעלת חשיבות בחיוו של אוטו עקב מות וילהלמנה אמו (שהייתה נשואה לאביו פרדיננד עוד מגיל 16), הפסקת לימודיו באוניברסיטת ברלין והתחלת התמיכה בפרדיננד אביו שנתקל בקשיים כלכליים באותה התקופה לאחר מות אמו. בשנת 1847, בגיל 32, נבחר ביסמרק לנציג הדיאט שכינס מלך פרוסיה (באותה השנה גם התחתן). בתקופה זו זכה ביסמרק למוניטין של פוליטיקאי ריאקציונר שתומך במלוכה ונודע ברטוריקה העוקצנית שלו. ב-1847 הביע בפני הפרלמנט את הסתייגותו מפני קבלת יהודים למשרות ציבוריות: "אני אינני אויב היהודים... אפשר אפילו לומר שאני אוהב אותם. מקובל עלי שיוענקו להם כל הזכויות פרט למשרות גבוהות במדינה נוצרית... אני מודה שאני מלא דעות קדומות שעליהן התחנכתי... התחושה הזאת משותפת לי ולעם הפשוט על המוניו. אינני מתבייש בחברתו".
ויליאם הנרי ביסל
חיים אישיים
ויליאם הנרי ביסל נפטר במעון המושל בספרינגפילד ב-18 במרץ 1860 בעת כהונתו כמושל. הוא היה מושל אילינוי הראשון שנפטר בעת כהונתו, ונטמן בבית הקברות אוק רידג' שבעיר.
אוטו פון ביסמרק
תחילת דרכו
במרץ 1848, פרצו מהפכות "אביב העמים" בכל רחבי אירופה, ובכלל זה גם במדינות גרמניה. החלו הפגנות המוניות בברלין ובמקומות אחרים. תחילה ניסה ביסמרק לעודד את האיכרים באחוזה שלו לצעוד בברלין בשמו של המלך. לאחר מכן ביסמרק נסע מחופש לברלין כדי להציע את שירותיו, אך במקום זאת נאמר לו לארגן הסדרת אספקת מזון לצבא מאחוזותיו במקרה ויהיה צורך בכך. אחיו של מלך פרוסיה, הנסיך וילהלם, ברח לאנגליה וביסמרק ניסה לסקרן את אשת הנסיך וילהלם, אוגוסטה, בהצעה ולפיה בנם, פרידריך, יחליף את מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם הרביעי, על כס המלכות. אוגוסטה לא הייתה מוכנה לשמוע על כך ותיעבה את ביסמרק, אף על פי שעזר בהמשך לשקם את יחסי העבודה בין המלך לבין אחיו. לקראת סוף שנת 1848 התנועה הליברלית המהפכנית הפכה לחלשה (בין היתר בעקבות לחימה פנימית) והמהפכה חוסלה בהדרגתיות בכל מוקדיה.
כשנה לאחר כישלון מהפכת 1848 נבחר ביסמרק לפרלמנט הפרוסי. בשלב זה של חייו, התנגד ביסמרק לאיחוד גרמניה בטענה שהדבר יוביל לאיבוד עצמאותה של פרוסיה. בתקופה זו מונה ביסמרק לנציג פרוסיה בפרלמנט של ארפורט, הרכב של מדינות גרמניות שדנו בנושא איחוד גרמניה. ביסמרק הסכים למינוי זה רק כדי להתנגד להצעות האיחוד באופן יותר יעיל. אוסטריה התנגדה באופן נחרץ לאיחוד גרמניה וכפתה על פרוסיה לשוב להסדרי "הבונד הגרמני" משנת 1815. לכן, הפרלמנט נכשל בהבאת האיחוד הגרמני וזאת לאור חוסר תמיכתן של שתי המדינות הגרמניות החשובות ביותר, פרוסיה ואוסטריה.
בשנת 1851, מינה מלך פרוסיה את ביסמרק לשליחה של פרוסיה לדיאט של הקונפדרציה הגרמנית בפרנקפורט. ביסמרק ויתר על המושב בפרלמנט הפרוסי, אבל מונה לבית הלורדים של פרוסיה מספר שנים לאחר מכן. במהלך שמונה שנותיו של ביסמרק בפרנקפורט, הוא שינה את דעותיו הפוליטיות. הוא הפך לפחות ריאקציונר ויותר פרגמטי. ביסמרק נעשה משוכנע שכדי להשוות את השפעתה של פרוסיה להשפעתה של אוסטריה, על פרוסיה לחבור לשאר המדינות הגרמניות. על כן, נעשה ביסמרק משוכנע שגרמניה מאוחדת, המונהגת על ידי פרוסיה, היא מטרה חשובה. בנוסף, פעל ביסמרק על מנת לשמר את הידידות בין פרוסיה לבין רוסיה ועל מנת לשמור על יחסי עבודה תקינים עם נפוליאון השלישי, קיסר צרפת.
שגריר
באוקטובר 1857 קיבל פרידריך וילהלם הרביעי, המלך הפרוסי, שבץ מוחי. אחיו, וילהלם הראשון, עלה לשלטון כעוצר הממלכה. וילהלם הראשון נתפס תחילה כשליט מתון, אשר ידידותו עם בריטניה הליברלית באה לידי ביטוי בנישואי בנו, פרידריך וילהלם, לבתה הבכורה של המלכה ויקטוריה; בנם עתיד להיות וילהלם השני, שליט האימפריה הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה. ביסמרק מונה על ידי העוצר לשגריר פרוסיה באימפריה הרוסית. לכאורה, היה מדובר בקידום, שהרי רוסיה הייתה אחת משתי שכנותיה העוצמתיות ביותר של פרוסיה. אולם, ביסמרק נדחק הצידה מן האירועים בגרמניה ונאלץ לצפות מן הצד, בחוסר אונים, כאשר צרפת סילקה את אוסטריה מלומברדיה במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה. ביסמרק טען שפרוסיה צריכה לנצל את חולשתה של אוסטריה ולהעביר את גבולותיה דרומה ככל הניתן, עד לימת קונסטנץ, על הגבול השווייצרי. במקום זאת, פרוסיה גייסה חיילים בחבל הריין על מנת להרתיע מפני התקדמות צרפתית נוספת לוונציה.
העוצר, שזלזל בביסמרק כלויטננט במילואים, סירב לקדמו לדרגת גנרל-מיור, כמקובל אצל השגרירים בסנקט פטרבורג. זה היה סירוב משמעותי משום שפרוסיה ורוסיה היו בעלות ברית צבאיות קרובות, ששליטיהן תקשרו לרוב באמצעות אנשי קשר צבאיים ולא דרך ערוצים דיפלומטיים. ביסמרק שהה בסנט פטרסבורג במשך ארבע שנים, שבמהלכן הוא כמעט איבד את רגלו בטיפול רפואי כושל ופגש שוב את יריבו לעתיד, הנסיך הרוסי גורצ'קוב, שהיה הנציג הרוסי בפרנקפורט בשנות החמישים של המאה התשע עשרה. בנוסף לכך, העוצר מינה את הלמוט פון מולטקה לראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי ואת אלברכט פון רון לשר המלחמה, והטיל עליהם לארגן מחדש את הצבא. במהלך 12 השנים הבאות, השניים האלה וביסמרק ישנו את פניה של פרוסיה. מאוחר יותר תיאר ביסמרק תקופה זו כ-"התקופה המשמעותית ביותר בחיי". במהלך כהונתו ברוסיה הוא כה הרשים את הצאר הרוסי, עד שהלה הציע לו להצטרף לשירות הדיפלומטי הרוסי. ביסמרק סירב בנימוס.
אף על פי שהייתו הארוכה ברוסיה, ביסמרק לא היה מנותק לחלוטין בנעשה בעניינים פנים-גרמניים. הוא נותר מודע היטב הודות לידידותו עם רון, איתו ביסס ביסמרק ברית פוליטית יציבה. במאי 1862, הוא נשלח לפריז לשרת כשגריר בצרפת והוא ערך ביקור בבריטניה באותו הקיץ. ביקורים אלו אפשרו לו להכיר ולהעריך מספר יריבים: נפוליאון השלישי בצרפת, ובבריטניה את ראש הממשלה הנרי טמפל; את שר החוץ, הרוזן ג'ון ראסל, ואת הפוליטיקאי השמרני בנג'מין דיזראלי. ד'יזראלי התרשם מביסמרק מאוד, ובאחד ממכתביו כתב עליו:
ראש ממשלת פרוסיה
המלך וילהלם חפץ בארגונו מחדש של הצבא הפרוסי בהתאם להצעה שהוגשה בידי מיניסטר המלחמה הגנרל פון רון. הרפורמה של רון כללה את הפיכתו של הצבא הפרוסי מצבא עממי לצבא מקצועי. וכן הארכת תקופת הגיוס חובה משנתיים לשלוש. אולם החוגים הליברליים במדינה התנגדו לרפורמות אלו, וכמוהם הפרלמנט שסבר שמהלך כזה יכפיף למעשה את הצבא לפקודתו האישית של המלך ויצמצם את כוח הפרלמנט. בלית ברירה השתמש הפרלמנט בנשק האחרון שעמד לרשותו, וסירב לאשר את התקציבים שדרש המלך לצורך ביצוע הרפורמות. המלך מצדו הזעיק אותה שנה את ביסמרק חזרה לברלין ומינה אותו כקנצלר. המלך האמין שביסמרק הוא היחיד שיוכל להושיע אותו במצב זה.