cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטניסלב קוביצקי
קורות חיים
הוא ניהל מגעים עם הדאדאיסטים הברלינאים ובפולין הוא ידוע בעיקר כמעצב גרפי ואיש רוח של קבוצת האקספרסיוניזם של פוזנן באנט, אך הוא היה גם צייר מצטיין. ציוריו, שירתו ועבודות אחרות, כמו גם חיבורים על פילוסופיית הטבע בולטים מול ההישגים האמנותיים של השלב הראשון של האוונגרד הקלאסי במרכז אירופה.
יחד עם אשתו מרגרט, גרפיקאית, ציירת ומשוררת, משנת 1916 הוא ניהל מגעים עם המו"ל של כתב העת האוונגרדי בברלין Die Aktion והגלריה באותו השם. בסביבות 1917 הם יזמו תערוכה ופרסום של אקספרסיוניסטים פולנים וגרמנים. קוביצקי, היה אחד משבעת האמנים מפולין והנציג היחיד של קבוצת באנט 1919/1920, שהציג את עבודותיו בגלריה האוונגרדית המפורסמת ביותר "דר שטורם" ובמקביל פרסם את הגרפיקה שלו במגזין של הרווארט וולדן.
בשנים 1919–1922 כתב שירים וטקסטים ברוח הבינלאומיות האוונגרדית, הן בפולנית והן בגרמנית.
בשנים 1935–1938, באחוזת מייצ'לסקי ליד פוזנן, הוא יצר את עבודת האדריכלות היחידה שלו (וגם את עבודתו המוזמנת היחידה), אנדרטה לכבוד יוזף פילסודסקי
בשנת 1933 עבר מברלין לפוזנן. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא ניסה לעזוב לספרד שנקרעה במלחמת אזרחים. הוא נטש את הציור לטובת שירה וספרות. במהלך הכיבוש הגרמני הוא היה מעורב בתנועת ההתנגדות הפולנית, כשליח לשגרירות מנצ'וריה בברלין.
הוא מת בנסיבות מסתוריות, כנראה בידי הגסטפו. מקום הקבורה אינו ידוע.
וילם מרוברוק
וילם מרוברוק (בהולנדית: Willem van Rubroeck; בערך 1220 - בערך 1293) היה מיסיונר וחוקר פרנציסקני פלמי, יליד רוברוק, פלנדריה. תיאור מסעותיו הוא אחת מיצירות המופת של הספרות הגאוגרפית של ימי הביניים, הדומות לאלה של מרקו פולו ואבן בטוטה. הוא נסע למקומות שונים של האימפריה המונגולית באסיה לפני שחזר לאירופה.
פעילות מיסיונרית
וילם ליווה את המלך לואי התשיעי מצרפת במסע הצלב השביעי בשנת 1248. ב־7 במאי 1253, בהוראתו של לואי, הוא יצא למסע מיסיונרי כדי להמיר את המונגולים הטטרים לנצרות. הוא עצר בהתחלה בקונסטנטינופול כדי להתייעץ עם בולדווין מהיינאו, שחזר ממסע בקרקורום מטעם בולדווין השני, הקיסר הלטיני. לאחר מכן, וילם הלך בדרכו של פריאר ג'וליאן ההונגרי ובאסיה בדרכו של האיטלקי ג'ובאני דה פיאן דל קרפין. במשלחתו של וילם היו ברתולומאו דה קרמונה, עוזר בשם גוסט, ומתורגמן, שנקרא בדו"ח של וילם - הומו דיי, שפירושו "איש אלוהים", אולי מייצג את עבדאללה הערבי, עבד אלוהים.
מסעות
לאחר שהגיע לעיירה קרים סודאק, המשיך וילם בדרכים עם עגלות. תשעה ימים לאחר חציית הדון הוא פגש את סארטאק ח'אן, שליט ח'יפצ'ק ח'אנאט. החאן שלח את וילם לאביו, באטו חאן, בסראי ליד הוולגה. חמישה שבועות לאחר היציאה מסודאק, הוא הגיע למאהל של באטו חאן. באטו סירב להתנצר אך העביר את השליחים לחאן הגדול של המונגולים, מנגקה חאן. הוא וחבריו למסע רכבו על סוסים מ־16 בספטמבר 1253 למסע של 9,000 ק"מ לחצר של החאן הגדול בקרקורום.
עם הגעתם הם התקבלו באדיבות והוא התקבל לראיון ב־4 בינואר 1254. סיפורו של וילם סיפק תיאור נרחב של חומות העיר, שווקיה ומקדשיה. הוא תיאר את המגורים הנפרדים לאומנים מוסלמים וסינים בקרב אוכלוסייה קוסמופוליטית רחבה. הוא ביקר גם בחצר אימפריה של ניקאה במהלך יום החג של פליסיטאס. בין האירופאים שהוא נתקל בהם היה אחיין של בישוף אנגלי, אישה מלוריין שבישלה את ארוחת הפסחא של וילם, וצורף צרפתי שעשה קישוטים לנשות החאן ולמזבחות של הנוצרים הנסטוריים.
המסע
כשרובורק יצא לדרכו, בשנת 1253, החאן הגדול היה מונגקה חאן. התלווה אליו, לכל הפחות מקונסטנטינופול, נזיר פרנציסקני נוסף בשם ברתולמיאו מקרמונה. הפמליה של רוברוק כללה גם את אחד מפקידי המלך בשם גוסה ותפקידו היה לשמור על הכסף שקיבל רוברוק מהמלך להוצאות המסע. כשהגיע רוברוק לחצרו של סרתאק הוא הורה לו ללכת לאביו, באטו, אשר חנה על נהר הוולגה, משום שהוא לא ראה את עצמו כבעל סמכות מתאימה לאישור שהותם של השליחים. משם נשלחה המשלחת אל החאן הגדול מונגקה. גוסה, שליח המלך, הוחזר אל סרתאק כבן ערובה.
את הדרך חזרה עשה רוברוק רק עם המתורגמן שלו ומדריך מונגולי. הוא חזר דרך מחנותיהם של באטו וסרתאק, היכן שהוחזר לו פקיד המלך, גוסה. משם הם חזרו דרך רכס הקווקז, ובהגיעו לאנטוליה חצו את ממלכת קיליקיה הארמנית וביולי 1255 הם הפליגו לטריפולי. שם ראש המסדר הפרנציסקני של ארץ הקודש מינה את רוברוק כמרצה של המנזר הפרנציסקני בעכו. בזמן שהותו שם הוא חיבר את יומן המסע המתאר את כל נדודיו, יומן זה נקרא 'האיטנרריום', שמשמעו 'דרך' בלטינית. הוא קיווה לפגוש שם את המלך לואי, אך גילה כי המלך חזר לצרפת מלפני זמן מה. את יומן המסע שכתב הוא נאלץ לשלוח בידי גוסה. בסוף החיבור הוא ביקש את התערבות המלך על מנת לאשר את עזיבתו מעכו חזרה לצרפת. רוג'ר בייקון, חבר של רוברוק, פילוסוף אנגלי ונזיר פרנציסקני, מעיד כי שוחח עימו בפריז בתקופה מאוחרת יותר ומכך ניתן להסיק כי בקשה זו נענתה. בייקון התעניין רבות במסעותיו והוא אף כתב עליו בהרחבה בחיבורו החשוב האופוס מאז'וס. אזכור זה של בייקון הוא היחיד מתקופה זו המספר על רוברוק. עקב כך נוצר עניין בקרב אנשי ארצו אשר לבסוף הביא לשימור כתביו ורק במאה שעברה זכה רוברוק להכרה ולכבוד המגיעים לו.
כתבים
בחזרתו, כתב וילאם דוח והגיש אותו למלך לואי ה-9. בדו"ח שכתב תיאר את המוזרויות של מונגוליה ואת התצפיות הגאוגרפיות הרבות שעשה. היו גם תצפיות אנתרופולוגיות, כמו נוכחות האסלאם באסיה הפנימית. וילם היה ביקורתי על המסורות ההלניות בהן נתקל בקרב הנוצרים של האימפריה הביזנטית לשעבר, כולל יום חג לפליסיטאס.
וילם גם ענה לשאלה ארוכת שנים במעברו מצפון לים הכספי, כי למעשה מדובר באגם פנים יבשתי שלא זורם לאוקיינוס הארקטי. אף על פי שחוקרים סקנדינביים קודמים כמו אינגוואר היו בעלי ידע נרחב באזור, וילם היה הראשון שענה על השאלה הזאת בצורה ברורה.
הדו"ח של וילם מחולק ל 40 פרקים. פרקים 1–10 מתארים תצפיות כלליות על המונגולים ועל מנהגיהם. פרקים מ־11 עד 40 מביאים תיאור של המסלול ואירועי הפלגתו.
הדו"ח של וילם מרוברוק הוא אחת מיצירות המופת הגדולות של הספרות הגאוגרפית של ימי הביניים. וילם היה צופה טוב, וסופר מצוין. הוא שאל שאלות רבות לאורך הדרך ולא התייחס לאגדות עממיות.
במאי 1254, במהלך שהותו בקרב המונגולים, וילם התמודד בתחרות מפורסמת בחצר המלכותית המונגולית, שכן החאן עודד דיון רשמי בין הנוצרים, הבודהיסטים והמוסלמים, כדי לקבוע איזו אמונה נכונה, כפי שנקבע על ידי שלושה שופטים, אחד מכל אמונה. סיני השתתף עם וילם בתחרות.
מהדורות
הדו"ח של רוברוק נערך חלקית ותורגם לאנגלית על ידי ריצ'רד האקליט בשנים 1598–1600. הדו"ח המלא פורסם על ידי Société de Géographie ב- Recueil de voyages et de mémoires, IV (פריז, 1839). תרגום לאנגלית מאת וילם וודוויל רוקיל, "מסעו של וילם מרוברוק לחלקים המזרחיים", ראה אור בלונדון, בשנת 1900; ותרגום מעודכן על ידי פיטר ג'קסון בשנת 1990.
תוכן הכתבים
היומן הכיל תיאורים רבים בעלי ערך רב הן למלך לואי והן מבחינה היסטורית. הרבה מהתוכן מתאר חוויות אישיות ועוקב אחר סדר המאורעות, אם כי, הפירוט על דרך ההלוך ארוך משמעותית מאשר הפירוט על החזור. ישנם קטעים לא מבוטלים בהם הוא עוסק באופן מרוכז בנושאים מסוימים, כגון מבנה האוהלים של המונגולים, תפריט תזונתי, לבוש ומראה, שיטות ציד, חלוקת העבודה בין המגדרים, חוקים וטקסי הקבורה ואופן הכנת המשקה הנפוץ הנקרא קומיס אשר מיוצר מחלב סוסה מותסס.
רוברוק הוא הנוסע המערבי הראשון אשר נכנס לבירת המונגולים קראקורום, והוא מעניק תיאור של העיר. באופן מעט מפתיע אין חלק אשר מוקדש לתיאור עניינים צבאיים אלא ישנן רק מעט הערות על הנושא. הערה מעניינת במיוחד אומרת שהמונגולים היו חוזרים להונגריה אלמלא השמאנים היו אוסרים זאת.
עדותו של רוברוק על השמאנים המונגולים היא היחידה שקיימת על השמאניזם המונגולי ואמונותיהם העממיות לפני אימוץ הבודהיזם במאה ה-16, אשר השפיעו על האמונות הישנות יותר. החיבור מכיל עדות גם על הבודהיזם, ובכך מהווה עדות ראשונית בעולם המערבי על אמונה זו. רוברוק מעביר ביקורת על גאוגרפים מערביים אשר קדמו לו, ודוגמה לכך היא שהוא מתאר את נתיב נהרות הוולגה והדון באופן אחר ממה שהיה מקובל ואף טען כי הים הכספי מוקף יבשה מכל אבריו ואינו מחובר לאוקיינוס.
יחס המונגולים לשליחים ולנצרות
משלחת קודמת של המלך הגיעה ליורש העצר המונגולי אשר קיבל את מתנת המלך כאות כניעה, דבר אשר היה ממנהגם של המונגולים. המילה ששימשה אותם לבטא רצון לשלום שימשה אותם גם לבטא כניעה, המושג שלום כלל אצלם גם את הכניעה לריבונות שלהם. סיפור זה העכיר את רוחו של רוברוק אשר נשאל מספר פעמים במהלך המסע 'מדוע באת אם לא לעשות שלום?'.
למעט מקרה בודד בו הואשמה המשלחת כמתחזה הם נחשבו כנציגים רשמיים של המלך. בשל כך הם לוו לאורך דרך הדואר של המונגולים הנקראת יאם, מערכת השליחים של המונגולים אשר הייתה מפותחת ביותר. רוברוק חשד כי המתרגמים הארמנים של המכתב גרמו למונגולים לחשוב כי הוא בא לבקש עזרה צבאית כנגד המוסלמים. רושם זה בוודאי התחזק כאשר רוברוק תיאר את המכתב כמסר לשלום, מילה שאת ההקשר המקומי שלה בוודאי לא העריך נכון.
משימתו המיסיונרית, להפיץ את הבשורה, לא צלחה. הוא מציין כי לאחר שנערך ויכוח פומבי בין-דתי אף לא אחד מהנוכחים הראה רצון להתנצר. בכל זמן שהותו באימפריה המונגולית המיר לנצרות שש נפשות. ניתן לתלות כישלון זה, ברמה מסוימת, במתורגמן שלו, אדם שהוא מתאר כלא חכם ולא רהוט, אשר נטה להשתכר ברגעים קריטיים, ובכל אופן לא היה בעל ידיעות מתאימות בשפה. גורם נוסף אשר פגע ביכולתו להשפיע על המונגולים נבע מכך שנחשב כשגריר רשמי, לכן הוא נסע בליווי צמוד ובמהירות מסוימת כך שנמנע ממנו לסטות מהדרך. רצונו לבקר את החטופים גם הוא לא התממש משום שהם הועברו מרחק רב מזרחה לבולאד, שבאזור דזונגריה של היום.
רוברוק ואבק השריפה
בשנת 1267 מפרסם רוג'ר בייקון רשימת מתכונים בספרו "המכתב אודות דרכיהם הנסתרות של האומנות והטבע ועל הבל הקסם," שם הוא מתאר אבקה חדשה אשר יכולה לשמש צבאות. כאמור, בייקון התעניין רבות במסעותיו של רוברוק, שחזר מספר שנים קודם לכן. לאור ההשערה הרווחת שאבק השריפה הובאה לאירופה מסין ישנה סבירות שמרוברוק הביא איתו את המתכון שפורסם על ידי בייקון.
אבי סבח
אבי סבח (נולד ב-15 במרץ 1977) הוא אמן ישראלי ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
ביוגרפיה
אבי סבח נולד ב-1977 במעלות-תרשיחא. ב-2004 סיים תואר ראשון בהצטיינות במחלקה לאמנות בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ומלמד בה משנת 2006. ממקימי גלריה ברבור, בירושלים. היה חבר בהרכב הסאונד "שלישיית אותו עולם" עם האמנים גבי קריכלי ופסח סלבוסקי.
עבודות
סבח יוצר בעיקר על נייר ונגזרותיו, תוך התכתבות עם מסורות ובמקביל לכך חריגה מאופני פעולה מקובלים. עבודתו מושפעת ומונעת מזיכרון וריאקציות בין חומרים, ומהמפגש בין חומרים פיזיים לחומרים מנטליים. לדבריו: "בשלבים מוקדמים יותר כשהתלבטתי מה ללמוד, התלבטתי בין אמנות לכימיה. ואז הבנתי שבאמנות יש את כל הכימיה שאני צריך, ולא להפך." בעבודותיו ניתן למצוא השפעות של המראות שספג בילדותו בגליל המערבי בתחילת שנות ה-80: אזור לחימה, שהייה במקלטים ומנוסת אנשים.
סבח יוצר בסדרות, ונוהג לעבוד על כמה במקביל, כאשר כל סדרה יכולה להכיל יחידות בודדות עד מאות עבודות. בתחילת יצירתו השתמש סבח בצבעוניות עזה מובחנת, אך במהלך השנים עבודותיו "דהו" והצבעים העזים פינו את מקומם לפלטות מצומצמות, כרומטיות, בצבע גרפיט לפי האוצרת רותי דירקטור "הציור של אבי סבח הוא ציור ישראלי עכשווי, הניזון מחומרי המציאות, אבל בה בעת ספוג בכמיהה למציאות אחרת, לציור אחר".
צאלים
בשנת 2014 הוצגה התערוכה "צאלים" בסדנאות האמנים, בתל אביב, שמרפררת לשני האסונות צבאיים שהתרחשו במקום בתאונות אימונים במהלך שנות התשעים, והיא בעלת מימד אוטוביוגרפי של האמן על תקופת שירותו הצבאי במקום. התמה המרכזית בתערוכה היא אפשרות קיומה של תנועת מטוטלת: בין הפיזיקלי לאקראי. בתערוכה הוצגו עבודות שצוירו בגירי שמן, פוליפטיך בן תשעה חלקים בצבעי פסטל – ורוד ותכלת – ואובייקטים מלוחות ומוטות נחושת. העבודות הוצבו בגלריה כסדרות, כיחידים, תלויות על הקירות, מהתקרה באופן לא צפוי. הדימויים החוזרים בתערוכה – מדורות, מגדלי עץ ממוטטים וסכינים – הם מוטיבים חוזרים בגוף עבודתו של סבח.
עונשין
בשנים 2015–2018, יצר סבח את הסדרה הארוכה ביותר שלו – "עונשין". הסדרה החלה להתהוות כשנולד בנו השני של סבח. מכורח המציאות החדשה היה לו צורך לעבוד עם חומרים זמינים ולא מזיקים, כך 'שעונשין' כולה צוירה בעפרונות צבעוניים על ניירות בגודל A4. הסדרה צוירה במשך שלוש שנים, מרגע הולדת הבן, עם פרוץ אינתיפאדת הסכינים והמשיכה לתוך אירועי שגרה וחולין, אותה צייר סבח כמעט יום יום. הסדרה מונה כמעל אלף רישומים ותוארה כ"מעין יומן של חזיונות אפוקליפטיים של סוף, אלימות ומיתות משונות, במושבת העונשין קפקאית הנובעת מחרדותיו הקיומיות של האב לילדיו — שיש בהם צמצום כבמחזותיו של בקט. רישומים בעלי איכות פלסטית סיפורית יוצאת דופן."
אפיים ארצה
באוקטובר 2020 הציג סבח תערוכת יחיד במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית בשם "אפיים ארצה". התערוכה הוצגה כחלק מאנסמבל של שבע תערוכות יחיד במוזיאון תחת הכותרת "החלום השלישי". התערוכה נוצרה כתולדה ממפגש של האמן עם ציור קיר מתקופת הקיסרות הרומית הקדומה, במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק. בתערוכה הוצגו שמונים לוחות נייר, תלויים וסדורים בשורות לאורך קירותיו של החלל, היוצרים 'חדר שחור' עכשווי ורדוף. שמה של התערוכה לקוח מהפעולה הציורית של סבח, בה השתמש בכל גופו ליצירת הציור, כורע על ארבע על הריצפה כדי לדחוס את הגרפיט אל הצבע, ולהעלות מעומקי המסה החומרית את הדימויים המופיעים בעבודות.
אבוש ורבר
אבוש ורבר (באנגלית:Abush Verber; בגרמנית: Abush Werber; 17 בספטמבר 1908, ראדום, פולין - 24 בנובמבר 1975, תל אביב). היה מנהיג "פועלי ציון שמאל" בבלגיה ואחד ממקימי הוועד להגנת היהודים במדינה זו, שמטרתו הייתה להציל יהודים מידי הגרמנים הנאצים ושותפיהם. ורבר תרם תרומה מכרעת לארגונו ולפעילותו הסדירה בשנות הכיבוש הגרמני בבלגיה.
ביוגרפיה
ורבר נולד בעיר רדום שבפולין, למשפחת פועלים ענייה ושומרת מצוות. הוא היה הבן השישי מתוך 7 ילדים במשפחה. בגיל 11 מרד בכללי הלימוד הנוקשים שהיו נהוגים ב"חדר", עזב אותו ולא חזר. בספרו ״יהודים מצילים יהודים לנוכח ההשמדה״, כתב אברהם מילגרם על ורבר: "המעשה הזה ביטא לראשונה את הצד הנון-קונפורמיסטי באישיותו, תכונה שליוותה אותו לאורך חייו והתבלטה ביתר שאת בתקופת הכיבוש הנאצי".
הוא עבד לפרנסתו בתפקיד גּוֹזֵר בבית מלאכה לייצור נעליים. במקביל, לא ויתר על השכלה כללית והצטרף לחברת "שיעורי ערב", שהחלה את פעילותה ברדום בשנת 1920. החברה נכללה ברשת החינוכית ציש"א ("הארגון המרכזי של בתי הספר דוברי יידיש"), שהוקמה ביוזמתם של אנשי רוח יהודיים ממפלגות ה״בונד״ ו״פועלי ציון שמאל״. מטרותיה היו הקניית חינוך אוניברסלי המבוסס על ערכים חילוניים ושוויון חברתי לילדים מגיל הגן ועד בוגרים, כדי שיוכלו להשתלב בחברה הנוצרית. בד בבד, הצטרף ורבר לשורות ה״יוגנט״ (״יוגנט פארבאנד יוגנט״ ), שהייתה תנועת הנוער של מפלגת ״פועלי ציון שמאל״ בפולין.
בזכות הפעילות החינוכית הנמרצת של ה״יוגנט״ הרחיב ורבר את אופקיו, וצימאונו לידע והשכלה גדל. הוא נרשם לספרייה היידית של רדום, ושם לו למטרה לקרוא את כל ספריה לפי סדר אלף בית. בנוסף, מימן לעצמו שיעורים פרטיים להשלמת לימודיו, על ידי כך שחסך כסף ממשכורתו הדלה. במשך השנים הפך לאוטודידקט בעל השכלה רחבה. הוא דיבר 5 שפות: יידיש, עברית, פולנית, צרפתית וגרמנית, ואף לימד סוציולוגיה של עם ישראל והיסטוריה של תנועת הפועלים היהודית. ורבר השקיע את רוב מרצו בהפצת תרבות היידיש.
התכונות המנהיגותיות שלו התגלו עוד בהיותו בפולין, והדבר בא לידי ביטוי, כאשר שיקם את ארגון הנוער של מפלגת ״פועלי ציון שמאל״ ברדום, לאחר שנעצרו ראשי התנועה בשנים 1924–1925. בשנת 1927, התקיים הקונגרס הראשון ״זהב ורשה״, בחסות חברת ״שעורי ערב״, והוא נשלח לייצג את המפלגה בקונגרס זה. אולם, מספר גורמים הביאוהו לידי הכרה שעליו לעזוב את פולין ולעבור למדינה אחרת: המשבר הכלכלי ששרר במדינה לאחר מלחמת העולם הראשונה; התגברות האנטישמיות עם עליית כוחה של אנדציה (Endecja), שהייתה מפלגת ימין לאומנית ואנטישמית ורדיפת אנשי השמאל על -ידי המשטרה הפולנית. לבסוף, החליט לעזוב את פולין ולנסות את מזלו בבלגיה. גם כאן היו שני שיקולים למעבר לבלגיה: אחיו הבכור, בונים, וחברו הטוב בצלאל קסטנר (מונה למזכיר המדור היהודי במפלגה הקומוניסטית הבלגית), היגרו אליה קודם לכן; היהודים בבלגיה זכו לשוויון זכויות.
בשנת 1930 השתקע ורבר בבריסל, הצטרף לשורות מפלגת ״פועלי ציון שמאל״ וצורף לוועד המרכזי של המפלגה. הוא הופקד על ניהול מחלקת החברה שלה. לפרנסתו, חזר לעסוק כגוזר נעליים ובמקביל חזר לספסל הלימודים. בערב לימד היסטוריה ותרבות יהודית ויידית וכן לימד את שפת היידיש בקרב בני הנוער והפועלים היהודים.
פּוֹעֲלוֹ בקרב הקהילה היהודית בבלגיה
הם השתקעו ברבעים שיצרו ב-4 הערים הגדולות: בריסל, אנטוורפן, ליאז׳ ושרלרואה, והעתיקו את מבנה התעסוקה שאפיין את החברה היהודית בארצות מוצאם למקום מושבם החדש, דהיינו התמקדות ב"סקטור השלישי" בייצור ביתי חצי תעשייתי של מוצרי צריכה לא חיוניים. בשל כך גברה פגיעותם בעת המשבר הכלכלי של שנות ה-30. רובם היו בעלי מלאכה זעירים בענפי הביגוד, בעיבוד עורות, בתעשיית המזון ובתעשיית היהלומים באנטורפן. בעיר ליאז, השתלבו מקצתם בתעשיית המתכת והפחם.
הואיל והופקד על ניהול מחלקת החברה של מפלגת ״פועלי ציון שמאל״, הוא יזם את הקמתם של מספר ארגונים וביניהם המועדון העממי (״פאלקס-קלוב״), בית הספר לחינוך (״שול פאר דערציונג״) וספרייה יידית. ברם, עיקר מאמציו יֻחֲדוּ לביסוס תנועת הנוער של ״פועלי ציון שמאל״ - ״יונגבור״ (קיצור של "נוער בורוכוב"), כפי שכונתה בבלגיה, ושימש להם מדריך רוחני, בכך שדאג ללמד את בני הנוער יהדות ולימודי ארץ ישראל, לימדם את משנתו של דב בר בורוכוב (היה ממייסדי המפלגה), ופרסם למענם את העיתון ״אונזער רוף״ ("הקריאה שלנו"). בפעילותו תרם תרומה ניכרת לביסוס מעמדה של מפלגת ״פועלי ציון שמאל״ בקרב היהודים בבריסל ערב פרוץ המלחמה. זמן קצר לאחר שהשתקע בבלגיה, פגש את שפרה טרוצקי וב-1931 נשא אותה לאישה. ברית הנישואין ביניהם חפפה לברית הרעיונית ולגרעין הקשה של המפלגה, שכן שפרה ורבר (טרוצקי), הייתה אחת הפעילות המרכזיות בה. אחיה דוד (דוד'ה) טרוצקי ואשתו פאולינה נמנו אף הם עם חברי המפלגה המסורים ביותר. שלושתם סיימו לימודים אקדמיים באוניברסיטת גנד (Gand): שפרה בבית ספר הגבוה למסחר, דוד'ה בהנדסה כימית ופאולינה ברפואת שיניים.
הבריחה מבלגיה וההחלטה לחזור
פלישת צבאות גרמניה להולנד, בלגיה וצרפת באביב 1940 גרמה לזרם עצום של פליטים הנסים בבהלה לכיוון דרום צרפת. שתי המשפחות, ורבר וטרוצקי, עזבו אף הן את בריסל, ולאחר תלאות רבות נקלעו לעיירה צרפתית, ושהו בה כ־5 חודשים. במשך תקופה זו הוצעו למנהיגים היהודים ביניהם אבוש ורבר ודוד׳ה טרוצקי ובני משפחותיהם ויזות הגירה לארצות הברית. אולם, ורבר וטרוצקי סירבו להצעה וחזרו לביתם בבריסל, בעוד שאחרים כמו יהודה טיברג ושלמה הוכברג החליטו לקבל את ההצעה ועברו לארצות הברית. ורבר הבהיר במכתב ששלח באפריל 1944 לחבר מפלגה שמצא מקלט בשווייץ את המניעים לשובם לבריסל - הדאגה לגורל היישוב היהודי בשעת צרה והחלטתם להתמסר לפשוטי העם. הוא לא היה מסוגל לעזוב את "ההורים הזקנים שלנו, האנשים האלה החלשים והחולים, רק כדי לשפר את מצבנו האישי." המחויבות לקהילה והרגש ההומניטרי כלפי היהודים הנזקקים הכריעו את הכף. שפרה אשתו ובנם, מישל בן השנתיים, הצטרפו אליו בהמשך. עם שובו התברר לורבר שהוא נשאר לבד להנהיג את המפלגה. בשובם לבלגיה נרתמו ורבר וחברי ״פועלי ציון שמאל״ שנשארו, לשקם את מוסדות המפלגה והצטרפו למאמץ הכללי של הקהילה המאורגנת, כדי לחזור לשגרת חיים בתנאים לא רגילים.
ורבר שב והפעיל את הספרייה ביידיש, חידש את פעילותו של בית הספר ״שול פאר דערציונג״ ואת פעילות תנועת הנוער. במקביל פתח מחדש מאיר טבקמן את מועדון הספורט של ״פועלי ציון שמאל״ - שטרן. כדי להתמודד עם המצוקה הכלכלית ההולכת וגוברת בקרב היהודים יזם ורבר את הקמתו של ארגון הסיוע והסעד "עזרה הדדית" (״קעָגזֵייטיקע הילף״ ) שפעל בן זמנית עם ארגון "יידישׁער סאָלידאַריטעט״ ( סולידאריות יהודית) שהקימו יהודים המקורבים למפלגה הקומוניסטית. שני המוסדות הללו, היוו את הבסיס ל״וועד להגנת היהודים בבלגיה״ (C.D.J. - Comité de Défence des Juifs) העתיד לקום. יזמתם נבעה מן האוריינטציה החברתית שוויונית שלהם ומהתפקיד המוביל שייחסו למעמד הפועלים. חברי "עזרה הדדית" ציידו את היוצאים בחבילות מזון, בביגוד, בשמיכות ובמענק כספי לנזקקים.
שני ארגוני הסעד המחתרתיים, "עזרה הדדית" ו-"סולידריות", התמודדו בנפרד עם הצורך בהסתרת ילדים והושטת עזרה למבוגרים. שפרה, אשתו של רבר, הקימה במסגרת "עזרה הדדית" מחלקה לטיפול בילדים וריכוזה את כל נושא הצלתם: מציאת ילדים, רישומם, חיפוש משפחות ומוסדות שהיו מוכנים לקלוט אותם.
המפנה של דצמבר 1941
בדצמבר 1941 הכריזו שלטונות הכיבוש על שתי גזרות אנטי יהודיות חדשות:
הקמת ועד הארגונים היהודיים בבריסל
בשנת 1942 הוקם ״ועד הארגונים היהודיים בבריסל״, אשר ייצג כ־27 גופים שונים, מקומוניסטים ועד חרדים. הוועד הוקם ביוזמתו של ורבר שיצר קשר עם מכרו הקומוניסטי הרץ יושפה אשר היה חבר הוועד הארצי "חזית העצמאות" (Front de l'Indépendance) - שהיה ארגון מחתרתי בלגי אנטי נאצי שאיגד כוחות שונים ומגוונים לשחרור בלגיה. והיה מי שטיפל בנושא.
באספת הקמתו של הוועד להגנת היהודים השתתפו: אמיל המברזין (Émile Hambresin ) - קתולי-קומוניסטי, נשיא הוועד הבלגי נגד הגזענות וחבר הוועד הארצי של "חזית העצמאות", הרץ יושפה, אז'ן הלנדאל (Hellendael Eugène) - חבר האי"ב, מוריס מנדלבאום (Mandelbaum Maurice) מארגון "סולידאריות יהודית", אדוארד רוטקל (Eduard Rotkel) - מזכיר הקהילה היהודית בבריסל, אבוש ורבר, חיים פרלמן (Perelman Chaim) - פרופסור מהאוניברסיטה החופשית של בריסל, שהיה ציוני בעל קשרים בחוגים האוניברסיטאיים השונים, ובנימין ניקרק (Benjamin Nykerk ) - התנסה בהסתרת יהודים לתקופות קצרות אצל משפחת פרלמן. הקמתו של הוועד הייתה חיונית בגיבוש איחוד היהודים בצרפת ובבלגיה. והייתה אבן דרך במסורת של שיתוף פעולה רחב, שעתיד לשכפל את עצמו תחת הכיבוש הנאצי. ״ועד הארגונים היהודי״ היה ארגון ההתנגדות המשמעותי ביותר שהוקם בבלגיה, בהובלת המפלגה הקומוניסטית, בחודש מרס 1941, הקים הארגון הקים באזור בריסל רבתי כ-20 ארגוני משנה מקצועיים (לעו"ד, מורים וכו') והסכים להקים בתוכו גוף נוסף, שעתיד לסייע במאבק למען הגנת היהודים מפני הנאצים. פעילותו של ורבר בהקמת הוועד זיכתה אותו בכינוי "הדיפלומט" וחיזקה את מעמדה של מפלגת ״פועלי ציון שמאל״ בקהילה. בחסות הוועד הוקמה האוניברסיטה העממית הראשונה ביידיש בבריסל.
הפעילות כראש מחלקת התעמולה והעיתונות המחתרתית
ורבר עמד בראש מחלקת התעמולה והעיתונות המחתרתית, שעודדה את האוכלוסייה היהודית להתנגד להוראות הגרמנים וליוזמות "איגוד יהודי בלגיה" (האי"ב) (Association des Juifs en Belgique - AJB), שהוקם בפקודת הממשל הצבאי בבלגיה ווועד הארגונים ראה בו גוף משתף פעולה. הואיל ועמד בראש המחלקה לאורך שנות המלחמה, ערך ורבר כ-5 עיתונים, ביניהם ניתן לציין את הביטאון המחתרתי של ״מפלגת פועלי ציון״ ביידיש - ״אונזער ווארט״ ("המילה שלנו"), שהופץ בבלגיה בקרב היהודים שהסתתרו במקומות מסתור שונים במדינה (מדצמבר 1941 ועד שחרור בלגיה בספטמבר 1944). הגיליון הראשון של הביטאון פורסם בדצמבר 1941. ורבר שימש כעורך הראשי, ודוד׳ה טרוצקי ואברהם ריבה שימשו כעורכי המשנה. עד שחרורה של בלגיה מעולם של הגרמנים, הוא יצא לאור כמעט מדי חודש בחודשו, ועד מרס 1943 היה העיתון היחיד שהופץ ביידיש, הוא נדפס ב־500 עד 1000 עותקים, אשר הועברו מיד ליד. עיתון נוסף שערך היה העיתון Le flambeau ("הלפיד"). בנוסף, כתב מאמרים לעיתוני ״מפלגת פועלי ציון שמאל״.
מחלקת זיוף התעודות
ורבר אבוש עמד גם בראש מחלקת זיוף התעודות אשר נשענה במידה רבה על אלברט וולף (Wolf Albert), שהיה חבר הוועד בסניף העיר ליאז'. וולף, היה עובד דפוס במקצועו, יצר תעודות מזויפות ופנקסי קיצוב ברמה גבוהה, סיפק ל"וועד להגנת יהודים" את מה שנדרש ממנו ודאג להעביר חלק מתוצרתו לטובת "חזית העצמאות", עבור אותם אלה שהצליחו לחמוק מעבודות הכפייה בגרמניה ופעילי מחתרת.
הוקרה
בחודש מאי 2019, התקיים טקס יחיד במינו בישראל ומחוצה לה שהוקדש להוקרת פועלם והנחלת מורשתם של היהודים אשר הצילו את בני עמם במהלך השואה. במהלך הטקס הוענק ״אות המציל היהודי״ על ידי המרכז העולמי של בני ברית והוועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודים בשואה. הטקס הוקדש ליוזמים וחברים בולטים בוועד להגנת יהודים: ביניהם היה אבוש ורבר ואחרים.
ברוקלין בקהאם
ברוקלין ג'וזף פלץ בקהאם (באנגלית: Brooklyn Joseph Peltz Beckham; נולד ב-4 במרץ 1999) הוא איש תקשורת אנגלי ודוגמן לשעבר. הוא בנם הבכור של כדורגלן אנגליה לשעבר דייוויד בקהאם והזמרת האנגלית שהפכה למשפיעת האופנה ויקטוריה בקהאם.
ראשית חייו
בקהאם נולד בבית החולים פורטלנד בלונדון, הוא בנם של דייוויד בקהאם וויקטוריה בקהאם. לעיתים קרובות מדווחים שהוא נקרא ברוקלין משום שנולד בברוקלין, ניו יורק. עם זאת, לפי האוטוביוגרפיה של אמו משנת 2001, ״Learning to Fly״, היא ובעלה פשוט אהבו את השם. אמו נזכרה שרק לאחר שבחרה את השם הם "הבינו כמה זה מתאים, כי היא הייתה בניו יורק כשהיא גילתה שהיא בהריון והמקום אליו הגיע דייוויד אחרי המונדיאל ".
בקהאם בילה את ילדותו במדריד ובלוס אנג'לס, בזמן אביו שיחק בריאל מדריד ובלוס אנג'לס גלאקסי. יש לו שלושה אחים צעירים יותר: האחים רומיאו בקהאם, קרוז דייוויד ואחותו הארפר סבן. בדצמבר 2004, ברוקלין ורומיאו הוטבלו במשותף בקפלה פרטית בשטח אחוזת הרטפורדשייר של הוריהם. הסנדקים שלו היו אלטון ג'ון, דייוויד פורניש ואליזבת הרלי.
בקהאם סיפר שבגיל 15 הוא עבד במשמרות סוף שבוע בבית קפה במערב לונדון. בקהאם שיחק באקדמיה של Arsenal FC, אך עזב ב-2015 לאחר שלא קיבל מלגה.
דוגמנות
בקהאם החל לדגמן באופן מקצועי בשנת 2014, והופיע במאמרי מערכת ובשערים של ווג סין, מיס ווג, Interview, L'Uomo Vogue, T:The New York Times Style Magazine ו - Dazed Korea. הוא צולם על ידי ברוס ובר, טרי ריצ'רדסון, דניאל ג'קסון ואלסדיר מקללן.
ב-2016, בגיל 16, בקהאם דגמן בקמפיין עבור ברברי, בכיכובם של הדוגמניות בן ריס, קארוול קונדואה, אליזה תומאס, ליב מייסון פירסון ומדי דמיין. העסקתו של בקהאם לקמפיין ספגה ביקורת מצד כמה צלמים בולטים. כריס פלויד כינה את ההחלטה של בורברי להעסיק את בקהאם "זילות בצילום" ו"נפוטיזם צרוף", בעוד צלם האופנה ג'ון גוריגן כינה זאת דוגמה ל"מעט אי צדק בהרבה תחומים" בתעשייה.
צילום
בשנת 2017, בקהאם הודיע כי ימשיך לתואר בצילום בבית הספר לעיצוב Parsons בניו סקול בניו יורק. הוא לא הצליח להשלים את השנה הראשונה של הקורס שאורכו ארבע שנים ולאחר מכן נטש את התואר שלו. ספר הצילום הראשון של בקהאם, בשם What I See, יצא לאור ביוני 2017. התגובות הביקורתיות היו שליליות. קומץ תצלומים שדלפו הפכו למוקד לעג בטוויטר, כשהמשתמשים התלוננו על "התצלומים הנוראים והכיתובים הגרועים עוד יותר". עם זאת, רנדום האוס, המוציא לאור של בקהאם, הגן על הספר כמשקף את האינטרסים של קהל מעריציו המתבגרים. בקהאם חזר לבריטניה וב-2019 התמחה אצל הצלם הבריטי רנקין.
חיים אישיים
בקהאם יצא בעבר עם השחקנית האמריקאית קלואי גרייס מורץ, זמרת-דוגמנית צרפתית-תוניסאית, סוניה בן עמאר, הדוגמנית הקנדית לקסי ווד, הזמרת מדיסון בר, הרקדנית לקסי פנטרה, לוטי מוס (אחותה של הדוגמנית קייט מוס), הדוגמנית פיבי טורנס, הזמרת ריטה אורה והדוגמנית האנגלית האנה קרוס. הוא השתתף בוועידה הלאומית הדמוקרטית 2016 עם מורץ בתמיכה בהילרי קלינטון. לאחר שנפרדו והתפייסו כמה פעמים, מורץ אישרה שהיא ובקהאם נפרדו סופית ב-2018
לאחר שאישר את מערכת היחסים שלהם באינסטגרם בינואר 2020, בקהאם הכריז על אירוסיו לשחקנית האמריקאית ניקולה פלץ ב-11 ביולי 2020. בני הזוג נישאו ב-9 באפריל 2022 בפאלם ביץ', פלורידה בטקס יהודי (סבא רבא שלו היה יהודי ואביה של פלץ יהודי).
יש לו קעקוע בעברית של שורה מתוך שיר השירים על זרועו השמאלית: "אני של אהובי ואהובי הוא שלי".
אולי עוד פעם (שיר)
"אולי עוד פעם" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה בשנת 1984 לאור חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה העשירית וכשיר הנושא של אלבום האולפן ה-17 של הזמרת, אולי עוד פעם.
על השיר
"אולי עוד פעם" נכתב והולחן על ידי שמרית אור והנרי בראטר, שגם הפיק אותו. זהו השיר הראשון של אילנית שהופק עבורו וידאו קליפ רשמי. הוא צולם בוואדי א-זרקא שבשומרון במסגרת התכנית "שביל באמצע שביל בצד" של הטלוויזיה החינוכית. "אולי עוד פעם" זכה להצלחה גבוהה במצעד של רשת ג', כשבשיאו דורג במקום השני. כמו כן, גם במצעד השבועי של גלי צה"ל דורג במקום השביעי.
דיוויזיית הלנדווהר ה-38
דיוויזיית הלנדווהר ה-38 (בגרמנית: 38. Landwehr-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
ג'רמי קלייד
מייקל תומאס ג'רמי קלייד (באנגלית: Michael Thomas Jeremy Clyde; נולד ב-22 במרץ 1941) הוא שחקן ומוזיקאי אנגלי. בשנות השישים של המאה העשרים היה חבר בצמד "צ'אד וג'רמי" שזכה להצלחה מועטה בבריטניה אבל עורר עניין בקרב הקהל האמריקני. לקלייד הייתה קריירה ארוכה במשחק בטלוויזיה והוא הופיע בקביעות בעיקר בגילום דמויות מהמעמד הבינוני גבוה או האריסטוקרטים.
דיוויזיית הלנדווהר ה-38
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באפריל 1917 בחזית המערבית והשתתפה במלחמת החפירות בפלנדריה ובארטואה מ-25 באפריל 1917. לאחר תקופה קצרה של מנוחה, השתתפה הדיוויזיה במלחמת חפירות מ-29 בינואר עד 27 בספטמבר 1918, ובקרב ההגנה בפלנדריה מ-28 בספטמבר עד 17 באוקטובר. לאחר מכן הדיוויזיה הייתה מעורבת בלחימה עורפית בין איסר לליס, שהגיעה לשיאה בקרב על הליס מ-25 באוקטובר עד 1 בנובמבר. לאחר מכן נערכו קרבות עורף משני צדי הסכלדה וקרבות נסיגה מול אנטוורפן - מאס. לאחר ששביתת הנשק של קומפיין נכנסה לתוקף, פינתה הדיוויזיה את השטח שכבשה, צעדה חזרה הביתה, שם פורקה לבסוף בינואר 1919.
ג'רמי קלייד
ביוגרפיה
קלייד נולד בכפר דורני שבמחוז בקינגהאמשייר, והוא בנה של ליידי אליזבת ולסלי. מצד אמו קלייד הוא צאצא של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, והוא בן דודו של דוכס ולינגטון הנוכחי.
ב-1953 השתתף קלייד בטקס ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה כמשרת כבוד של סבו ונשא את הכתר של סבו במהלך הטקס.
קלייד למד בבתי הספר העצמאיים "לודגרוב סקול" בווקינגהאם וית'אאוט הצמוד לעיר השוק ווקינגהאם במחוז ברקשייר, ובאיטון קולג' בעיירה איטון שבסמוך לווינדזור. בהמשך למד באוניברסיטת גרנובל בצרפת.
קריירה
ב-1965 הופיע קלייד בהצגה המוזיקלית "Passion Flower Hotel" מאת ג'ון בארי וטרוור פיקוק בתיאטרון הנסיך מוויילס בלונדון. עוד השתתפו בהצגה ג'יין בירקין, פרנצ'סקה אניס, פולין קולינס, ניקי הנסון וביל קנרייט.
ב-1969 הופיע במחזה "Conduct Unbecoming" עם צוות השחקנים המקורי ובהם פול ג'ונס. הוא גם נסע לארצות הברית ושיחק בהצגה עם הקאסט המקורי בברודוויי.
קלייד כיכב בתפקיד אורח בפרק בסיטקום האמריקני "My Three Sons", בו צ'יפ דאגלס מתלהב מהעובדה שמישהו מליברפול מגיע להתארח ומצפה ממנו שיהיה בעל כישרון מוזיקלי בעקבות הצלחתם של הביטלס (הפרק שודר בשיאה של הביטלמניה).
ב-1975 שיחק קלייד בעיבוד של ה-BBC לספר "מול פלנדרס". ב-1979 גילם את גודפריד שלקן בסרט האימה "Schalcken the Painter" של ה-BBC. הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד המושל האוסטרי הרמן גסלר בסדרת הפעולה "חץ וקשת" משנות השמונים של המאה העשרים. תפקיד בולט נוסף שלו היה בדמות דיק ספקמן בסדרה הקומית של ITV. קלייד גילם את דמותו של המלך צ'ארלס הראשון בסדרת הטלוויזיה "By the Sword Divided" ששודרה בשנים 1983 עד 1985, ועסקה במלחמת האזרחים באנגליה. עוד ב-1985 כיכב בתפקיד אלג'רנון מונקריף בעיבוד טלוויזיוני למחזה "חשיבותה של רצינות" מאת אוסקר ויילד לצדם של גארי בונד בתפקיד ג'ק וורת'ינג ודיים ונדי הילר בדמות ליידי ברקנל.
ב-2002 הופיע קלייד במחזה "The Falklands Play" (דרמה של ה-BBC על אודות מלחמת פוקלנד) בתפקיד ניקולס הנדרסון שהיה השגריר הבריטי בארצות הברית באותה עת. ב-2004 שיחק בסדרת הדרמה של ה-BBC "היומנים של אלן קלארק" בדמות ג'ונתן אייטקן, פוליטיקאי בריטי שמרני. ב-2008 הופיע בתפקיד רב-פקד בסדרה "אפר לאפר".
בקולנוע השתתף קלייד בסרט "The Great St Trinian's Train Robbery" (מ-1966), במותחן הקומי "Silver Bears" (מ-1977), בסרט הפעולה "North Sea Hijack" בכיכובו של רוג'ר מור, בסרט "הזמנה לחתונה" (1983), בסרט "וילט" (1990), "על קוצה של ירושה" (1993), "המוסקיטר" (2001) ובסרט "אשת הברזל" (2011).
ב-2017 שיחק קלייד במחזמר "The Girls" בתיאטרון פניקס בווסט אנד הלונדוני.
חיים אישיים
קלייד התגרש מוונסה פילד שאיתה התחתן ב-1970. לבני הזוג נולדו שני ילדים.
סלינה קאדל
סלינה ג'יין קאדל (באנגלית: Selina Jane Cadell; נולדה ב-12 באוגוסט 1953) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
קאדל נולדה בלונדון. היא אחותו של השחקן סיימון קאדל ונכדתה של השחקנית ג'ין קאדל. היא מופיעה בטלוויזיה הבריטית, בקולנוע ובתיאטרון יותר משלושים שנה.
קאדל שיחקה במגוון רחב של תפקידי משנה ותפקידים ראשיים. ב-1989 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריה ווד", וב-2006 השתתפה בתוכנית "המופע של קתרין טייט". היא גילמה את דורותי קראות'ר בסדרה "The Amazing Mrs Pritchard" בכיכובה של ג'יין הורוקס. בסדרה "דוק מרטין" שיחקה בתפקיד גברת טישל, ובסיטקום "Lab Rats" הופיעה בתפקיד הדיקן מייקה מיידמה.
בתיאטרון שיחקה במחזה "גן הדובדבנים" מאת אנטון צ'כוב בהפקה של סם מנדס בברודוויי. היא הופיעה בהפקה עטורת שבחים של המחזה "הלילה השנים עשר" בתיאטרון דונמאר ורהאוס שהוצג בלונדון ובניו יורק.
קאדל דיבבה את רבקה פאדל דאק בסדרת האנימציה לילדים "The World of Peter Rabbit and Friends" של ה-BBC ורשת טלוויזיית פוג'י.
בשנת 2008 שיחקה בדרמת הנעורים "ילדת פרא" בכיכובה של אמה רוברטס.
ב-2012 שיחקה בתפקיד קטן בגרסה מחודשת של הסרט "גמביט". ב-2013 הופיעה בתפקיד נזירה קתולית, האחות גרגורי, בפרק "The Bride of Christ" בסדרה "האב בראון". היא גילמה את דמות "הגברת נעלמת", מיס פרוי, בסרט טלוויזיה באותו שם משנת 2013. בגרסאות קודמות של אותו סרט שיחקו בתפקיד מיס פרוי דיים מיי ויטי ואנג'לה לאנסברי. את הסרט ביים של דיארמוד לורנס ואת התסריט כתבה פיונה סיריס.
חיים אישיים
קאדל נשואה לשחקן מייקל תומאס. להם שני ילדים בן אדווין ובת לטי.
טיילור סוויפט בהופעה: Reputation
טיילור סוויפט בהופעה: Reputation הוא סרט הופעה בבימויו של פול דוגדייל. הוא הופץ ב-31 בדצמבר 2018, אך ורק דרך נטפליקס. הסרט עוקב אחר הופעתה של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, באצטדיון AT&T בארלינגטון, טקסס, שהתקיימה במסגרת סיבוב ההופעות החמישי שלה, "Reputation Stadium Tour".
סוויפט הודיעה במדיה החברתית ביום הולדתה (13 בדצמבר), כי סרט בכיכובה יופץ ברחבי העולם בשיתוף עם נטפליקס בערב השנה החדשה. הוא צולם ביום האחרון של סיבוב ההופעות בצפון אמריקה. הסרט זכה לשבחים ואף הועמד לפרסים בטקסים שונים בענף הקולנוע.
רקע
בשנת 2017 הוציאה סוויפט את האלבום המצליח Reputation, שהפך לאחד מהאלבומים המצליחים ביותר בכל הזמנים, כאשר נמכר בשבוע אחד בלמעלה מ-1.2 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד, והיה לאחד מהאלבומים הבודדים בהיסטוריה שהצליחו לעשות זאת. בעולם, נמכר האלבום בלמעלה משני מיליון עותקים בשבוע צאתו, ובין רגע הפך לאלבום הנמכר השני ביותר בשנת 2017 ולאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר של העשור השני של המאה ה-21.
בהמשך, יצאה לסיבוב ההופעות העולמי "Reputation Stadium Tour", שגרף 345.7 מיליון דולר ונחשב לאחד מסיבובי ההופעות הרווחיים והמצליחים ביותר בכל הזמנים ולסיבוב ההופעות המצליח ביותר של אישה בשנת 2017. כמו כן, הפך לסיבוב ההופעות הרווחי ביותר בכל הזמנים מהכנסות שנצברו בארצות הברית ואמריקה הצפונית.
ביקורת
Taylor Swift: Reputation Stadium Tour זכה לשבחים נרחבים עם צאתו, ומבקרים רבים כינו אותו כ"מנוצח" ו"בלתי נשכח". מבקרי המוזיקה שיבחו את עבודות הצילום של הבמאי פול דוגדייל, את ההתרגשות של הקהל ואת ההפקה שהייתה מעורבת בהופעה שצולמה. רוב שפילד מרולינג סטון כתב כי "הסרט מנציח את סיבוב ההופעות הטוב ביותר שלה באותה העת" ואף החמיא לעובדה שאף על פי שסוויפט הופיעה באצטדיון מלא בקהל, היא עדיין הצליחה לשמור על האינטימיות של השירים שלה. אמנדה פטרוסיץ' מניו יורקר תיארה את הסרט כ"סוף של עידן", וסברה כי הסרט "ייחשב בקרוב כמוצג במוזיאון או כעדות לאריכות החיים הארוכה של טיילור סוויפט".
דניס וורנר מבילבורד אמר כי הסרט "מאיר את כוחה ומסירותה של הזמרת כאמנית". עוד הוא הצהיר, כי הסרט "מאפשר לך כצופה, להרגיש יותר את התחושה של הזמרת כמבצעת - ולחוות עד כמה שהכול מבוים בעדינות" והעריך את סוויפט שנתנה "מבט מדהים על עולמה כאחד האדם. היא ללא ספק בין המבצעים הגדולים ביותר". בנג'מין סמית' מניו יורק פוסט כינה אותו כ"אינטימי באירוע לא אישי" והוסיף כי "היא תעמוד במבחן הזמן יותר מכל מלכות הפופ האחרות שפרצו מאז תחילת המאה ה-21", וציין את הסיבה: "סוויפט היא אולי היחידה שהבינה את הדרך להפוך את המוזיקה שלה למשהו יותר מפופ בלבד". נרדין סעד מלוס אנג'לס טיימס, שהחמיאה לקשר של סוויפט עם מעריציה, הצהירה כי "כוחה של הכוכבת זוכת 10 פרסי גראמי, ללא ספק עושה את הסרט שווה לצפייה". בכלכליסט נכתב כי "ילדות חמודות ואמהותיהן, BFFs נרגשות וגייז שעוד לא מתגלחים שמלווים בידידה הטובה ביותר שלהם מרכיבים יחד 60 אלף מעריצים שזכו להנצחה בסרט ההופעה של טיילור סוויפט שעלה בערב הסילבסטר לנטפליקס, והיה אחד האירועים הטלוויזיוניים המדוברים של השבוע. הסרט צולם באצטדיון פוטבול בטקסס, והוא מתעד את ההופעה האחרונה בארה”ב של סיבוב ההופעות “Reputation”, שמחזיק בתואר סיבוב ההופעות האמריקאי הרווחי ביותר בהיסטוריה".
קייטי קולינס מ-CNET סברה כי הסרט "משמש כתזכורת שלא משנה מה יקרה עוד, הכוכב של סוויפט לא ייכחד". בנוסף לכך, היא שיבחה את התלבושות והריקודים וכינתה את השמחה של סוויפט כ"תוססת" והחמיאה לעבודות הצילום. ניקולס האוטמן מ-US Weekly שיבח גם הוא את עבודת הצילום וציין לחיוב את ה"ההיסטריה והבכי שהקהל היה שרוי בו בעת שראה את האלילה שלו על הבמה". קלואי גילק מ-Uproxx, כינתה את הסרט כ"תיעוד מופתי של האנרגיה הקסומה במופע פופ" ו"כמכתב אהבה לקהל בהופעותיה, ולמעריציה", תוך שהיא מצהירה כי הסרט "מכבד את השמחה הקדושה מההופעה שלה באותו הלילה, והאנשים שגרמו לזה לקרות". בהמשך לדבריה, היא שיבחה את עבודות הצילום ואמרה "המצלמה הצליחה לתפוס את ההיקף העצום של הבמה מכל זווית" וציינה לחיוב את העובדה כי בעריכת הסאונד השתיקו את הקהל על מנת שיהיה אפשר לשמוע את סוויפט טוב יותר.
רשימת השירים
להלן תשעה עשר השירים שהופיעו במהלך הסרט:
דרכו של הולל (אופרה)
דרכו של הולל (אנגלית: The Rake's Progress) היא אופרה בשלוש מערכות ואפילוג מאת איגור סטרווינסקי מבוססת על סדרה של 8 ציורי שמן באותו שם של הצייר ויליאם הוגארת, אותם ראה סטרווינסקי בתערוכה בשיקגו במאי 1947. את הלברית כתבו עבורו ויסטן יו אודן וצ'סטר קלמן. הצגת הבכורה התקיימה בבית האופרה לה פניצ'ה בוונציה ב-11 בספטמבר 1951, בניצוחו של סטרווינסקי עצמו. האופרה מספרת את סיפור עלייתו ונפילתו של טום רייקוול (ההולל) שנוטש את אהבת נעוריו (אן טרולאב) לטובת התענוגות של לונדון. הוא מלווה במשרתו ניק שדו שמסתבר שהוא שלוחו של השטן. המוביל אותו מאסון לאסון כשבסופו של דבר הוא מסיים את חייו בבית משוגעים. בהצגת הבכורה העולמית של האופרה בשנת 1951 בוונציה הופיע זמר הבס היהודי-בולגרי, רפאל אריה, בתפקיד אביה של אן. את תפקיד בבה גילמה הזמרת היהודית-אמריקאית ג'ני טוראל.
Platinum & Gold Collection (אלבום של טוני ברקסטון)
הצלחה
האלבום לא זכה להצלחה, במיוחד בארצות הברית שנחשבה למדינה בה ברקסטון זכתה להצלחה מסחרית במיוחד כאשר האלבום מכר במדינה כ-280 אלף עותקים ובכך למעשה לא זכה לאף מעמד ואף איגוד תעשיית הקלטות לא העניק לו תואר כלשהו.
קווקה
קווקה (באנגלית: Quokka; שם מדעי: Setonix brachyurus) הוא מין של חיית כיס קטנה, המהווה מין יחיד בסוג Setonix, שגודלו כגודל חתול בית.
הקווקה היא אוכלת-צמחים הפעילה בעיקר בלילה. ניתן למצוא אותה באיים קטנים ליד חופי אוסטרליה המערבית, בייחוד באי רוטנסט שליד פרת' ובאי בולד שליד אלבני. מושבה יבשתית קטנה של קווקה חיה בשמורת הטבע טוּ פִּיפּלְז בֵּיי (Two Peoples Bay), שם היא מתקיימת במקביל לחיית כיס קטנה אחרת, קנגורו חולדתי גילברט (Potorous gilbertii).
גילוי בידי האירופים
הקווקה היא אחד היונקים האוסטרליים הראשונים שהאירופים ראו. הימאי ההולנדי סמואל פולקרטזון דיווח שראה "חתול בר" באי רוטנסט בשנת 1658. ב-1696, וילם דה פלמינג זיהה אותן בטעות כעכברושי ענק, ועל שמן קרא לאי "רוטה-נסט", בהולנדית "קן-עכברושים". המילה "קווקה" נגזרה ממילה בשפה האבוריג׳ינית ניונגר (Nyungar), שכנראה נהגתה גווגה.
תיאור
משקלה של קווקה נע בין 2.5 ל-5 ק״ג, אורך גופה 40–90 ס״מ ואורך זנבה 25–30 ס״מ - זנב קצר יחסית לחיות כיס. היא בעלת מבנה עגלגל, אוזניים מעוגלות וראש רחב וקצר. אף על פי שהיא נראית כקנגורו קטן מאוד, היא יכולה לטפס על עצים ועל שיחים. פרוותה הגסה בגוון חום ערמוני המתבהר לגוון חול בפרווה התחתונה. קווקה אינה פוחדת מאנשים ופעמים רבות מתקרבת אליהם, בייחוד באי רוטנסט. עם זאת, אין זה חוקי לבוא במגע עם קווקה ברוטנסט.
תפוצה וסביבת מחיה
בטבע קווקה נעה באזור מצומצם מאוד בדרום-מערב אוסטרליה המערבית. מספר אוכלוסיות קטנות מפוזרות על היבשה, אוכלוסייה גדולה חיה באי רוטנסט, ואוכלוסייה קטנה באי בולד ליד אלבני. באיים אין שועלים וחתולים. ברוטנסט קואקות נפוצות במגוון בתי גידול, מחורש חצי-צחיח ועד גנים המטופחים בידי אדם.
אוכלוסייה
למרות מספרה הגדול באיים, אזור המחיה של קווקה ביבשה מצומצם מאוד ומוגדר כפגיע. בשטח זה מאיימים על הקווקה מיני חיות שאינם ילידי האזור, כמו שועלים, ועל כן הקווקה נזקקת לכיסוי צפוף של הקרקע למסתור. בירוא יערות ופיתוח חקלאי צמצמו את בית הגידול של הקווקה, ובכך דרדרו עוד את מצבה. פלישתם של חתולים, כלבים ודינגו החמירה עוד את הבעיה, ובהמשך גם ייבוש ביצות ושריפת צמחייתן. יתרה מכך, שגר של הקווקה הוא לרוב בן ולד אחד, אחת לשנה. על אף שהקווקות מזדווגים לעיתים תכופות, צירוף הנתונים של גודל השגר, בית הגידול המצטמצם והטורפים מביא לנדירותם.
חדשנות: אפריקה
חדשנות: אפריקה הוא ארגון ללא כוונת רווח המביא חידושים ישראליים בתחומי סולאר, מים וחקלאות לכפרים אפריקאים. הארגון נוסד בשנת 2008 ומאז השלים למעלה מ-880 פרויקטים המספקים אור ומים נקיים לכ- 4.2 מיליון איש בעשר מדינות אפריקאיות. חדשנות: אפריקה מחזיקה מטה בארצות הברית ובישראל ופועלת באתיופיה, טנזניה, מלאווי, אוגנדה, דרום אפריקה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, סנגל, קמרון, זמביה ואסוואטיני.
היסטוריה
בגיל 20, סיון יערי, ילידת הארץ, ביקרה לראשונה באפריקה. לאחר שהייתה עדה לאנשים החיים ללא מצרכים בסיסיים כמו חשמל ומים נקיים, יערי הגיעה למסקנה שעם גישה לאנרגיה ניתן לשפר את תנאי חייהם. עם תואר שני בניהול אנרגיה בינלאומי מאוניברסיטת קולומביה, יערי החלה להביא פתרונות אנרגיה ברות-קיימא לכפרים באפריקה. בשנת 2008 הקימה יערי את חדשנות: אפריקה.
באוגוסט 2017, בשותפות עם יוניצף, חדשנות: אפריקה הרחיבה את תוכניתה לקמרון במטרה לשרת פליטים ומבקשי מקלט מהרפובליקה המרכז-אפריקאית וניגריה, כמו גם קמרונים עקורים מקומיים וסיפקה סיוע ל-259,000 פליטים.
באפריל 2020, חדשנות: אפריקה הגדילה את מאמציה למנוע את התפשטות הקורונה בכפרים פגיעים במיוחד באמצעות בניית מערכות שאיבת מים סולאריות. מתוך הכרה באיום של מגפת הקורונה העולמית, האיץ הארגון מאות פרויקטים כדי לספק גישה למים נקיים לכפרים וחשמל למרכזים רפואיים להפעלת ציוד רפואי מציל חיים כגון מכונות הנשמה.
אנרגיה סולארית
על ידי התקנת מערכות סולאריות, חדשנות: אפריקה מספקת חשמל לבתי ספר, בתי יתומים ומרפאות.
בבתי ספר, חדשנות: אפריקה מספקת מחשבים ואור לכיתות הלימוד ולבתי המורים. במרכזים רפואיים היא מספקת אור כמו גם לבתי הצוות הרפואי. חדשנות: אפריקה מספקת גם קירור סולארי עבור אחסון תרופות, חיסונים וציוד רפואי הכרחי אחר.
מים
חדשנות: אפריקה מתקינה משאבות מים המופעלות באמצעות שמש כדי לגשת למים מאקוויפרים תת-קרקעיים ולהביא מים נקיים לברזים המותקנים ברחבי הכפר. כל מערכת שאיבת מים סולארית שואבת בממוצע 30,000 ליטר מים ביום ומספקת מים נקיים לעד כ-10,000 איש. הזמן המתבקש להשלים את התשתית הדרושה למערכת שאיבת מים סולאריים הוא כמעט שלושה חודשים. היא כוללת מגדל בגובה עשרה מטרים, טנק המכיל עד 10,000 ליטר, שאבה סולארית ופאנלים סולאריים. מתחילת הפרויקט הקהילה מעורבת כשחדשנות: אפריקה מכשירה ושוכרת תושבים מקומיים שישתתפו בבנייה ובתחזוקה.
טכנולוגיה
כדי לפקח כראוי על פרויקטים, חדשנות: אפריקה מתקינה מערכת ניטור מרחוק בכל פרויקט. מערכת זו מנטרת את כמות המים הנשאבת וכמות האנרגיה הנצרכת בכל פרויקט תוך רישום כל תקלה במערכת, כך שניתן יהיה לתקן תקלות פוטנציאליות בהקדם. המערכת מאפשרת לצוות ולכל תורם לעקוב אחר פרויקטים בזמן אמת.
בשנת 2019, צוות ההנדסה של חדשנות: אפריקה פיתח "תיבת אנרגיה" עצמאית אשר מחזיקה את כל הדרוש כדי לספק אנרגיה לבתי ספר ומרכזים רפואיים נידחים הכוללת נורות לד וסוללת ליתיום-יון ומשלבת את מערכת הניהול מרחוק.
מימון ועלויות
חדשנות: אפריקה היא מוסד ללא כוונת רווח המבוסס בארצות הברית וממומנת כולה על ידי תורמים פרטיים. תורמים כוללים קרנות, ארגונים פילנתרופיים, תאגידים ואנשים פרטיים (רבים מהם עבור ילדי בר או בת מצווה) וכן בתי ספר וקהילות שהצטרפו ל"אמץ" כפר. תרומה חד פעמית של $50,000 מכסה פרויקט מים סולאריים המספק מי שתייה נקיים לכפר שלם של עד 10,000 איש, כשתרומה של $18,000 מספקת חשמל, מחשבים וציוד רפואי לבתי ספר, בתי יתומים או מרכזים רפואיים. משכורות ותקורה משולמות באמצעות קרנות (מענקים) בנפרד מהכספים שגויסו לפרויקטים.
פרסים והוקרה
בשנת 2012, חדשנות: אפריקה קיבלה מעמד ייעוץ מיוחד במועצה הכלכלית והחברתית של האו"ם. בשנה שלאחר מכן הוענק לארגון פרס החדשנות של האו"ם על טכנולוגיית הניטור הישראלית היעילה ובת הקיימא. בשנת 2019, חדשנות: אפריקה זכתה בפרס הדיפלומטיה החדשנית של מכון אבא אבן. ראש ממשלת אוגנדה רוהאקנה רוגונדה תיאר את עבודתה של חדשנות: אפריקה כזרז להאצת היחסים בין אוגנדה לישראל.
ישעיהו שנלר
ישעיהו (שעיה) שנלר (נולד ב-1951) הוא שופט ישראלי, סגן נשיא בבית המשפט המחוזי בתל אביב. עוסק בערעורים אזרחיים.
ביוגרפיה
נולד לרפאל שנלר, ד"ר ומרצה בכיר לחינוך, סוציולוגיה ותקשורת ולמרים (לבית שהרבני), עובדת סוציאלית.
גדל בקבוצת יבנה ובשנת 1969 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון בקבוצת יבנה. בשנים 1969–1971 למד בישיבת מרכז הרב בירושלים ושמע שיעורים מפי הרב צבי יהודה הכהן קוק. בשנת 1975 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 1975–1977 התמחה במשרד עורכי דין, ובשנת 1977 הוסמך כעורך דין. בשנים 1977–1996 עבד כעורך דין, תחילה כשכיר ולאחר מכן כעצמאי. בינואר 1997 מונה לשופט בבית משפט השלום בפתח תקווה. ביוני 2003 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. ביולי 2013 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
ב-26 ביולי 2016 המליצה הוועדה לאיתור נציב הביקורת על הפרקליטות לשרת המשפטים, איילת שקד, למנותו לתפקיד, אך שנלר משך את מועמדותו משום שבנה של אשתו, שלה נישא שבוע קודם לכן, עובד בפרקליטות.
מעביר שיחות בכל רחבי הארץ על הקשר בין החוק ומשפט במדינת ישראל לחוקי התורה.
בעבר היה בראש טבלת הדירוג של שביעות רצון מהשופטים.
משפחתו
מתגורר בקרני שומרון. היה נשוי לאסתר (נפטרה בחול המועד סוכות תשע"ד). לזוג חמישה ילדים. בשנת 2016 התחתן בשנית. אחיו הוא ח"כ לשעבר עתניאל שנלר.
מריה פילאר איסקיירדו אלברו
מריה פילאר איסקיירדו אלברו (בספרדית: María Pilar Izquierdo Albero; 27 באוגוסט 1906, סרגוסה ספרד - 27 באוגוסט 1945, סן סבסטיאן ספרד), נזירה ספרדיה, קדושה של הכנסייה הקתולית.
קורות חיים
מריה פילאר איסקיירדו אלברו נולדה בסרגוסה ב-27 באוגוסט 1906. צאצא שלישי מבין חמישה, במשפחה דלת אמצעים. מריה לא הלכה לבית ספר וכך לא למדה בילדותה קרוא וכתוב. בגיל 12 חלתה במחלה קשה והייתה רתוקה למיטתה במשך שנתיים. לאחר שהבריאה נאלצה לעבוד כפועלת במפעל יצור נעליים על מנת לתמוך במשפחתה. בגיל 21 התעוורה והפכה למשותקת. במהלך מלחמת האזרחים בספרד פתחה את ביתה לנרדפים נוצריים.
ב-8 בדצמבר 1939 בחג העיבור ללא חטא היא נרפאה באופן פתאומי מהעיוורון והשיתוק. מריה ראתה בכך אות ממרים, אם ישו שבעקבותיו הקימה את "מסדר ישוע ומרים לפעילות מיסיונרית" (בספרדית Obra Misionera de Jesús y María). המסדר, שהנהלתו נמצאת בלוגרוניו שבספרד, פועל בספרד, איטליה, אקוודור, ונצואלה, מוזמביק וקולומביה.
מריה נפטרה ממחלת הסרטן ב-27 באוגוסט 1945.
תהליך הקדשתה
הקדשתה החלה בתהליך שנערך בבישופות מדריד, שהחל ב-1983 והסתיים כעבור 5 שנים, ב-1988, בשלב זה הוכרזה כמשרתת האל. כקדושה הוכרזה ב-4 בנובמבר 2001, בכיכר פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
היא הקדושה הפטרונית של משותקי הגפיים התחתונות, יום החג שלה הוא ה-27 באוגוסט.
אדוארד דה רוטשילד
הברון אדוארד אטיין אלפונס דה רוטשילד (נולד ב-27 בדצמבר 1957) הוא איש עסקים צרפתי-יהודי בן לענף הצרפתי של משפחת רוטשילד.
קריירה
בינואר 2005, השקיע רוטשילד 20 מיליון יורו תמורת שליטה של 37% בעיתון הצרפתי ליברסיון.
הוא הבעלים של חלק משאטו לאפיט רוטשילד.
כרוכב
רוטשילד הוא חובב סוסים והוא מתחרה בתחרויות לאומיות ובינלאומיות בקפיצות ראווה ובמרוצי סוסים. הוא ירש את חוות הסוסים Haras de Meautry בטוקס שבנורמנדי תחתית, שם הוא מגדל סוסים גזעיים. מעורבותו במרוצי סוסים הובילה לבחירתו בשנת 2004 כנשיא התאחדות מרוצי הסוסים הצרפתיים.
בהיותו ממוצא יהודי חלקי, הוא קיבל הזמנה בשנת 2010 מטעם התאחדות הסוסים הישראלית לייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות.
חיים אישיים
אדוארד התחתן פעמיים, לראשונה בשנת 1982 עם מתילדה קוש מלה פרטה. הזוג התגרש בשנת 1990 ובשנת 1991 נישא רוטשילד לאריאל מארי מאלארד, סגנית נשיא חברת Care International בצרפת. יש להם ארבעה ילדים.
בשנת 2010, הוא קיבל אזרחות ישראלית, עלה לישראל ורכש בית בכפר שמריהו.
בואו בואו
"בואו בואו" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה בשנת 1984 לאור חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה הראשונה של אלבום האולפן ה-17 של הזמרת, אולי עוד פעם.
שועל (פירושונים)
{{פירושונים|
נברן שדה קצר-זנב
נברן שדה קצר-זנב (שם מדעי: Microtus agrestis) הוא מין נברן ממשפחת האוגריים החי לאורכה של אירופה ומזרח אסיה בין חופי האוקיינוס האטלנטי לימת באיקל. הוא תואר בידי קארולוס לינאוס ב-1761.
מאפיינים
הנברן מגיע לאורך של 8 עד 13 ס"מ והוא בעל זנב קצר באורך של 3 עד 4 ס"מ, ממנו קיבל את שמו. משלקו כ-20 עד 50 גרם בקירוב כשאין הבדל גדול בין הזוויגים. צבע פרוותו אפור-חום והוא בעל שפמות ארוכים ואוזניים קצרות. הוא משמיע שריקות חלשות ונמוכות.
תפוצתו היא בחורשות, בתות, ביצות וגדות נהרות לאורך אזורים צפוניים עד לנורווגיה, שוודיה ופינלנד ומזרחה עד סיביר וכן באזורים ממוזגים לאורך מרבית אירופה, למעט דרומה ובאסיה מדרים עד צפון-מערב סין.
הנברן הוא אוכל צמחים הניזון מעשבים, פקעות, פרחים ונבטים ולעיתים גם מזחלי חרקים. הנקבות ממליטות עד שבע פעמים בכל שנה לעיתים קרובות בין האביב לקיץ, ובכל אחת בממוצע נולדים 4 עד 6 גורים, הנגמלים לאחר כ-14 יום.
מכרסם זה נפוץ מאוד ונחשב למזיק לחקלאות, אף שהוא כמעט ולא נראה על פני השטח. הוא עצמו משמש כמזון מועדף לתנשמת מצויה ועוד ינשופים וכן לבזים, סמוריים שונים, שועלים ונחשים, אך לאלה יש השפעה מועטה מאוד על כמותם. נברנים מצליחים להתבסס באזורים מסוימים עד להתפרצות מגפה, המחזירה אותם לכמות קטנה יותר.
הנוסעים (סדרת טלוויזיה)
הנוסעים (ברוסית: Пассажиры) היא מיני-סדרה רוסית בבימויו של קארן אוגנסיאן, שהוקרנה בבכורה ב-24 בדצמבר 2020 בשירות הזרמת המדיה START.
עלילה
הדמות הראשית היא נהג המונית אנדריי, שמסתובב במוסקבה במרצדס ישנה. נוסעיו הם נשמותיהם של אלה שלא הצליחו להשלים משהו חשוב במהלך חייהם; עד שהם יבינו מה מחזיק אותם, המונית תמשיך בדרכה.
הפקה
תחילת הצילומים הוכרזה ב-6 באוקטובר 2020. הטריילר הראשון שוחרר ב-16 בדצמבר. ב-23 בדצמבר שוחרר סרטון לשיר של לקהת Bi-2 "מה שאין", שהפך לפסקול של הסדרה.
הפרקים יהיו קצרים, באורך 15–20 דקות. "תהינו אם נוכל לגרום לצופה לחוות מגוון שלם של רגשות בזמן כה קצר: לאהוב, לשנוא, לסלוח או לא לסלוח לגיבורים", אמר הבמאי קארן אוגנסיאן בראיון. "זו משימת על עבורי ועבור האמנים".
שידור וביקורת
הסדרה הוצגה כבר בכנס הבינלאומי "Content London" בקטגוריה "Hot Properties" כאחת משלוש הדרמות שאינן דוברות אנגלית שצפויות להיות המשפיעות ביותר בשנה וחצי הקרובות.
כמה כלי תקשורת ברוסיה כללו את הסדרה ברשימות סדרות הטלוויזיה הצפויות ביותר בדצמבר.
45 (שיר של שיינדאון)
"45" הוא סינגל של להקת הרוק האמריקאית שיינדאון, מתוך אלבום הבכורה שלה, Leave a Whisper. השיר יצא לאור ב-29 ביולי 2003, הצליח למדי במצעדים ובמכירות, זכה למעמד של תקליטון פלטינה, והגיע למקום השלישי במצעד הרוק המיינסטרימי של מגזין הבילבורד.
שם השיר מתייחס לאקדחים בעלי קליבר 11 מילימטר, הידועים בארצות הברית כבעלי קליבר 0.45, דוגמת קולט M1911 ודומיו.
רקע וכתיבה
ברנט סמית, סולן הלהקה ואחד מכותבי השיר, התרעם על הפרשנות השגויה, לדבריו, שיוחסה לשיר:
סמית סיפר שהקליט את שירתו במחסן ששימש כאולפן, ובו ציוד גינה, ריחות של ציוד מכני ודלק, כשהטמפרטורה עמדה על כ-43 מעלות והזיעה ניגרת ממנו, ולכן שירתו נשמעת כפי שהיא נשמעת בשיר.