cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הארמון הגדול של קונסטנטינופול
הארמון הגדול של קונסטנטינופול (ביוונית: Μέγα Παλάτιον; בלטינית: Palatium Magnum; בטורקית: Büyük Saray) הידוע גם כ"ארמון הקדוש" (ביוונית: Ἱερὸν Παλάτιον; בלטינית: Sacrum Palatium) היה קומפלקס מבנים שמוקם בחלק הדרום מזרחי של חצי האי הידוע כיום כאיסטנבול העתיקה (לשעבר קונסטנטינופול). הארמון שימש כמשכנם של קיסרי האימפריה עד לשנת 1081 וכמרכז המנהלי של האימפריה הביזנטית במשך קרוב ל-700 שנים. רק שרידים מעטים ומקטעים מיסודות הארמון שרדו עד לימינו.
היסטוריה
כאשר קונסטנטין ייסד מחדש את העיר קונסטנטינופול כרומא החדשה, בשנת 330 לספירה, הקים ארמון בין ההיפודרום לאגיה סופיה על מנת שישמש כמשכן לעצמו וליורשיו. בהמשך נערכו בו שינויים ושיפוצים רבים על ידי יורשיו של קונסטנטין, קיסרי האימפריה הרומית שהייתה לאימפריה הרומית המזרחית. במהלך מהומות ניקה נגרם לו הרס רב, והקיסר יוסטיניאנוס הראשון שיפץ אותו בהרחבה. בניה נוספת התרחשה תחת שלטונם של יוסטיניאנוס השני ובאסיליוס הראשון. החל מהמאה ה-11 העדיפו קיסרי ביזנט להתגורר בארמון בלכרנאה. עם זאת, הארמון המשיך לשמש כמרכז המנהלי והטקסי של האימפריה. במהלך מסע הצלב הרביעי נבזז הארמון על ידי חייליו של בוניפאציו הראשון. עם זאת קיסרי האיפריה הלטינית הוסיפו להשתמש בו, אך לא היה להם את המשאבים הדרושים לתחזוקתו. בולדווין השני, אחרון קיסרי האימפריה הלטינית, אפילו נאלץ להסיר חלק מגגות המתכת של הארמון ולמכרם. כאשר קונסטנטינופול חזרה לשליטת האימפריה הביזנטית, בשנת 1261, הארמון היה במצב תחזוקה ירוד. קיסרי האימפריה נטשו אותו לטובת ארמון הבלכרנאה, שהיה בטוח יותר ונוח יותר להגנה. הארמון הוזנח עד כדי כך, עד כי נאמר כי לאחר כיבוש העיר על ידי מהמט השני שוטט הסולטן באולמות השוממים וציטט את מילותיו של המשורר הפרסי פירדוסי:
עכביש טווה את קוריו בארמונו של כורש
כוס חרבות נושף על מגדל אפרסיאב
מרבית הארמון פורק בתחילת השלטון העותמאני. כחלק מגל הבניה שפקד את העיר. באזור נבנו בתי מגורים ומספר מסגדים קטנים, לפני שהסולטאן אחמד הראשון הרס את שארית ארמון דפנה כדי להקים באזור את המסגד הכחול ואת המבנים הנלוים אליו.
תיאור
הארמון ממוקם בקצה הדרום המזרחי של חצי האי, על צלע גבעה היורדת מההיפודרום אל הים. על פי החוקרים, נראה שהוא הורכב, בדומה לארמון טופקאפי שהחליף אותו, מסדרה של ביתנים. בסך הכל, כיסה שטח כולל של כ-20,000 מטרים רבועים, בשישה מפלסים נפרדים, כולל קסרקטינים, גנים, מבני שלטון, מגורים מלכותיים, כנסיות וקפלות.
שער הארד
הכניסה הראשית לארמון, מרחבת האוגוסטיון, הייתה דרך שער הארד (הח'לקה), השער המפואר קיבל את שמו מכיסוי דלתותיו במתכת. ועד לתקופת האיקונוקלאזם עוטר בתממונתו המוזהבת של ישוע.
מבני שלטון
מבני שלטון נוספים כללו גם את טרקלין קבלת 19 האיקוביטה, את מושב הסנאט- המאיורנה, ואת הכריסטוקלינו- אולם קבלת הפנים הטקסי.
ארמון הבוקולאון
ארמון הבוקולאון קיבל את שמו, כפי הנראה, בתקופת יוסטיניאנוס הראשון, כאשר הוקם בו נמל קטן, אשר עוטר בפסלי שור ואריה. נבנה ככל הנראה בתקופת שלטונו של תיאודוסיוס השני במאה החמישית. הקיסר תיאופילוס בנה מחדש את הארמון והוסיף חזית גדולה על גבי חומות הים ובשנת 969 הקים הקיסר ניקפרוס השני חומת מעגלים. ארמון זה שימש למגורי הקיסר עד המעבר לארמון בלכרינאה. בקאפלת הארמון, קאפלת הבתולה הקדושה של המגדלור, נמצא אחד מאוספי השרידים החשובים של העולם הנוצרי.
חפירות
חפירות החלו על ידי ארכאולוגים צרפתים בשנים 1921–1923, משלחת נוספת פעלה בארמון בשנים 1935–1938, ב-1952–1954, חשפו חפירות במקור סדרת פסיפסים מרהיבים, אשר מוצגים כיום במוזיאון הפסיפס של הארמון הגדול. החפירות נמשכות עד ימינו אלו, אך רק רבע משטח הארמון נחפר. מרבית שטחי הארמון אינם ניתנים לחפירה, מכיוון שהם נמצאים תחת בניינים קיימים ובמיוחד תחת הארמון הכחול.
בתרבות ההמונים
הארמון הגדול מופיעים במשחקי מחשב:
במשחק משנת 2011: Assassin's Creed: Revelations.
בורות המים של הארמון מופיעים גם ברומן התופת ובסרט התופת אשר עובד ממנו.
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1954
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1954, הייתה האליפות האזורית הרביעית שאורגנה על ידי פיב"א אירופה. האליפות נערכה בבלגרד, יוגוסלביה בין ה-4 ביוני ל-12 ביוני 1954.
ברית המועצות ניצחה באליפות בפעם השלישית ברציפות.
מתכונת האליפות
בתחרות השתתפו 10 נבחרות. הם חולקו ל-3 בתים. הקבוצה המנצחת וסגניתה בכל בית המשיכו התמודדות על המדליות. יתר הקבוצות התמודדו על מקומות 7-10.
מחלף רופין
מחלף רופין (או מחלף נווה שאנן) הוא מחלף מהגדולים בישראל ובו מערכת גשרים בארבעה מפלסים, המקשרים את מנהרות הכרמל עם שכונת נווה שאנן ומרכז העיר חיפה.
מבנה המחלף
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נבנה בצומת בין רחוב שמחה גולן לדרך רופין בחיפה גשר שנועד לחצות את הצומת ללא עצירה ברמזור. בשנת 2010 שולב בגשר מחלף גדול ורב-מפלסי שמקשר את מנהרות הכרמל, ששני קטעיו מסתיימים בוואדי שלמרגלות הגשר הוותיק. בניית המחלף ארכה כשנתיים וחצי ועלות הקמתו מאות מיליוני שקלים.
מחלף רופין הוא המחלף בעל מספר המפלסים הגדול בישראל. המפלס התחתון הוא הגשר שעל הוואדי שממנו יוצא הכביש מן המנהרות בשני צידי הגשר, מעליו בהפרשי גובה שונים נמצאות הרמפות המיועדות ליציאה והשתלבות בכביש המנהרה הראשית, ומעליהן נמצא הגשר הוותיק שעל דרך רופין.
בשנת 2013 נפתח לתנועה כביש נוסף, דרך נחל גיבורים, בתוואי הוואדי. הכביש, שמסתיים תחת גשר רושמיה, מהווה את אחד המפלסים במחלף ומקשר בין שכונת נווה שאנן והמחלף לבין העיר התחתית.
לורנס הלפרין
לורנס הלפרין (באנגלית: Lawrence Halprin; 1 ביולי 1916 – 25 באוקטובר 2009) היה אדריכל נוף יהודי-אמריקאי, מחשובי אדריכלי הנוף המודרני במחצית השנייה של המאה ה-20. לורנס היה בין מובילי הדרך לתכנון נוף ופיתוח מודרניים בצפון אמריקה אחרי מלחמת העולם השנייה. עבודתו הידועה ביותר היא אנדרטת פרנקלין דלאנו רוזוולט בוושינגטון הבירה שנחנכה בשנת 1997. הוא היה שותף לתכנון טיילת ארמון הנציב בירושלים יחד עם אדריכל הנוף הירושלמי שלמה אהרונסון. הלפרין זכה בפרסים רבים, כולל מדליית תומאס ג'פרסון באדריכלות והמדליה הלאומית לאמנויות המוענקת על ידי נשיא ארצות הברית.
קורות חייו
לורנס הלפרין נולד וגדל בברוקלין שבניו יורק למשפחה יהודית מבוססת ממוצא בלארוסי. אביו, שמואל הלפרין היה יבואן של מוצרי מדע, ואמו, רוז לוריא הלפרין, כיהנה פעמיים כנשיאת ההסתדרות הציונית הדסה וכיו"ר הסניף האמריקאי של הסוכנות היהודית לארץ ישראל. השפעת הוריו הייתה רבה ומשמעותית. בריאיון עם צ'ארלס בירנבאם בשנת 2003, אמר: "הסיבה, שבחרתי באמנות ואדריכלות נוף כל כך מהר, היא ההורים שלי, הם היו מנטורים שלי". בשנת 1929 יצא עם הוריו לטיול בר מצווה לאירופה, ובסופו הגיע לישראל לחגוג את בר המצווה שלו בירושלים.
בשנת 1933 ביקר שוב בישראל והתגורר שנתיים בקיבוץ עין השופט.
בשנת 1940 נישא לאנה הלפרין לבית שומן (אנ'), רקדנית אוונגרד.
במלחמת העולם השנייה, בשנת 1944, שירת בחיל הנחתים במעבורת "מוריס" באוקיינוס השקט. הלפרין נפצע כשספינתו נחצתה לשניים בהתרסקות מטוס מפציץ טורפדו יפני נקג'ימה B5N.
בין השנים 1945 ו- 1948 עבר בחברה של אדריכל הנוף טומס צ'ורש (אנ'). שלושתם תכננו את גן דונל, Donnell Garden,סמל אייקוני של העיצוב המודרניסטי שלאחר המלחמה במחוז סונומה בקליפורניה.
בשנת 1949 פתח לורנס הלפרין את משרדו Lawrence Halprin & Associates בסן-פרנסיסקו.
להלפרין היו 60 שנות יצירה, בשנים 1949 עד 2009, בתחומי עשייה רבים ומגוונים, החל מתכנון גינת פנטהאוז וכלה בתכנון פארקים לאומיים וכבישים מהירים.
ישיבת תורת זאב
ישיבת תורת זאב היא ישיבה גדולה המשתייכת לזרם החרדי ליטאי. הישיבה שכנה בשכונת רמת שלמה בירושלים. בתשפ"א עברה לשכונת רמת בית שמש ג' שבעיר בית שמש. הישיבה קרויה על שמו של הרב זאב איידלמן.
לורנס הלפרין
קורות חייו
הלפרין נפטר בשנת 2009 בגיל 93.
ישיבת תורת זאב
ייסוד
הישיבה הוקמה תחילה ככולל אברכים תורת זאב כשבהוראת הרב שטיינמן מונה הרב ברוך סולובייצ'יק, חתנו של הרב חיים סרנא ובנו של הרב משה סולובייצ'יק לעמוד בראשות הכולל. בשנת ה'תשס"ג הפך הכולל לישיבה גדולה. הישיבה הוקמה במבנה בשכונת ממילא בירושלים שהיה בבעלות איל ההון רפאל הררי מפריז ששימש כפטרון הישיבה בתחילת דרכה. בזמן הקיץ הראשון הגיעו לקיבוץ קבוצות בחורים מישיבות פוניבז', אור ישראל ובית מתתיהו שהיוו את גרעין הייסוד של הישיבה. בשנת תשס"ז עברה הישיבה למבנה שכור בשכונת רמת שלמה בירושלים, ובתחילת זמן אלול תשפ"א למבנה הקבע שלה בשכונת רמת בית שמש ג' בעיר בית שמש.
צוות
בשנת תשע"ד הצטרף הרב דוד כהן ראש ישיבת חברון לכהן כראש ישיבה לצדו של הרב סולובייצ'יק כשהוא מוסר שיעור כללי ושיחה מדי שבוע עד לשנת תש"פ בה הפסיק לכהן. הרב סולובייציק מוסר שיעורים יומיים.
לורנס הלפרין
קורות חייו
ללורנס ואנה הלפרין נולדו שתי בנות, דריה הלפרין (אנ), פסיכולוגית, סופרת ורקדנית ורנה הלפרין, תרפיסטית מורשית באמנויות, צלמת דוקומנטרית
פרויקטים נבחרים
בשנות השישים של המאה העשרים משרדו התמקד בפרויקטים של תכנון במרחב העירוני. הידועים בהם:
תרומתו לאדריכלות הנוף המודרנית
אמני אדריכלות נוף מודרנית, ובהם לורנס הלפרין, יצרו השקפת עולם חדשה על אמנות ואדריכלות נוף בפרט. בריאיון עם Charles Birnbaum, ציין לורנס הלפרין שאמנות היא לא צורה או דמות מעשה ידיו של האמן, אלא היא מה שאנו מרגישים לגביה.
מימי לימודיו באוניברסיטת הרווארד, תפיסתו האמנותית הושפעה מאסכולת הבאוהאוס שדגלה בהבחנה בין אמנות אליטיסטית לבין הדגשת האדם וצרכיו הפשוטים.
לאורך כל הקריירה שלו הוא שאף ליצור חללים שאנשים יחיו בהם חיי שותפות ואינטראקציה, יחוו אותם בחיי יומיום ויושפעו מהם. לכן, ולא במקרה, רוב פעילותו התרכזה ביצירת נופים עירוניים. הוא יצר שפה חדשה של עיצוב נוף, כמו קרקע שבורה, שסועת טרסות היוצרות כוריאוגרפיה ותנועה של גופים ומזרקות.
לורנס הלפרין היה פעיל בוועדה המייעצת לבית הלבן לשימור הטבע (The advisory committee on recreation and natural beaty) והוועדה לשימור מקומות היסטוריים (אנ). הפעילות הרבה בזירה חברתית והיקף העבודה במשרדו נתנו לו הזדמנות לטיפוח כישרונות צעירים, כמו Angela Danajieva (אנ), Charles Moore (אנ).
רבות מעבודותיו של לורנס הלפרין הוזנחו עם השנים בשל חוסר תקציב והעדר תחזוקה מתמדת, וקיימת ביקורת על כך שיש צורך לשפץ את האתרים ולשמרם במצבם המקורי.
מתודולוגיית יצירתיות קולקטיבית
אנה הלפרין (אנ'), אשתו, היא אחת ממייסדות המחול הפוסט-מודרני בארצות הברית. הם נפגשו באוניברסיטת ויסקונסין בהיותם סטודנטים והתחתנו בשנת 1940.
שיתוף הפעולה וההשפעה ההדדית בין הזוג הלפרין החלה עוד בתקופת לימודי האדריכלות של לורנס באוניברסיטת הרווארד. אנה יזמה שיעורי ריקוד לסטודנטים לאדריכלות במטרה ללמוד איך חללים מרחביים משפיעים על התנועה של האדם.
בשנות ה-60 ארגן הזוג הלפרין סדנאות "ניסוים בסביבה" Experiments in Environment, בהשתתפות רקדנים, אדריכלים, מוזיקאים, סופרים, מורים ופסיכולוגים. הסדנא נועדה לחקור את התאוריה של יצירה קולקטיבית ובין-מקצועית תוך מודעות לסביבה. הסדנא היוותה בסיס לפיתוח שיטתו של לורנס הלפרין בעיצוב קהילתי.
בהשראת הסדנאות הללו פיתח הלפרין שיטה המכונה "מחזורי RSVP" (אנ') המהווה מדריך לכל תהליך יצירה, ובפרט בתהליך תכנון עיצוב. את השיטה הוא מציג בספרו ”מחזורי RSVP: תהליכים יצירתיים בסביבה האנושית" (1969). השיטה בנויה על בסיס משאביו האישיים של כל אדם ואדם, העשרתם של אלה באמצעות מפגש עם רעיונותיהם היצירתיים של אנשים נוספים, היכולת לעבד, לבקר ולשנות רעיונות אלה על ידי החלפתם ברעיונות חדשים ובחינת התוצר האמנותי בכל רגע מחדש. השיטה יושמה בפרויקטים ציבוריים בטקסס, וושינגטון, וירג'יניה ובמשרדו במרכז העיר קליבלנד, ארצות הברית.
קשר לישראל
ללורנס הלפרין היה קשר עמוק לישראל. הוא נולד למשפחה ציונית, חגג את חגיגת בר המצווה שלו בירושלים, ולאחר סיום לימודיו הגיע לישראל והתנדבבקיבוץ עין השופט בין השנים 1933 - 1957.
על הקשר שלו עם ישראל כתב:
בשנת 1955 ביקר הלפרין בישראל והמליץ על תוכניות ראשונות לעיצוב מכון ויצמן, המלצות אשר ייושמו בהמשך על ידי אדריכלים ישראלים.
בשנת 1957 הוא שב לישראל כדי לתכנן שטח פתוח בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים.
לורנס הלפרין היה שותף בתכנון הרחבת שביל הגישה למוזיאון ישראל, שלא קיים כיום, בעקבות השיפוצים שבוצעו במקום. לורנס הלפרין השתתף בתכנון הגן הלאומי כרמל.
אחרי מלחמת ששת הימים טדי קולק מינה את הלפרין לחבר בוועדה המייעצת הבינלאומית לענייני ירושלים. במסגרת הוועדה המייעצת תכנן הלפרין שלושה פרויקטים: מדרחוב ומתחם רחוב בן-יהודה, פרויקט הרובע (שלא יצא לפועל) וטיילת ארמון הנציב. פרויקט הטיילת כלל שלוש טיילות: טיילת שרובר, שתוכננה על ידי תלמידו של לורנס הלפרין, שלמה אהרונסון, טיילת האס שתוכננה על ידי לורנס הלפרין ושלמה אהרונסון, וטיילת רודה גולדמן שתוכננה יחד עם עמיתו ברוס לוין, שאף הוא למד בברקלי ולפני עלייתו לארץ עבד עם הלפרין.
זיכר
זיכר (בערבית: ذِكْر, תעתיק מדויק: דִ'כְּר) הוא מושג באסלאם אשר משמעותו המילולית היא זֵכֶר, ומשמעותו השרעית היא זכירת והזכרת אללה, וכל מה שקשור אליו. הזיכר הוא אחת הפרקטיקות החשובות ביותר באסלאם, ולרוב נעשה באמצעות חזרה על מנטרות קצרות או חזרה על שמותיו של אללה, במחשבה או בדיבור. באופן מסורתי, המוסלמים נוהגים לספור את השמות של אללה או את המשפטים עליהם הם חוזרים על מחרוזת של חרוזי תפילה, או על אצבעות היד הימנית.
הגדרה
לפי מילון מריאם-ובסטר ההגדרה של זיכר היא "הנוסחה הטקסית של אחווה סופית הנאמרת במסירות בשבח אללה וכאמצעי להשיג חוויה אקסטטית".
לפי אינציקלופדית בריטניקה, זיכר הוא "תפילה טקסית או ליטאניה המתורגלים על ידי מיסטיקנים מוסלמים במטרה להאדיר את אלוהים ולהשיג שלמות רוחנית". הגדרה מילונית אחרת היא שהזיכר "מייצג את הדרכים להזכיר את אלוהים".
חשיבות
על פי המסורת האסלאמית, זכירת אללה - בריכוז ובמודעות, היא המטרה הסופית של כל מעשי הפולחן. אם הזַאכִּיר (ذَاكِر, זה שעוסק בזיכר) מתרכז באללה בלבו ובמעשיו, הוא יגיע לדרגה רוחנית כה גבוהה, עד כדי כך שהשטן לא יוכל לגבור עליו ולא יוכל לזכות בשליטה עליו. חלק מחכמי הדת האסלאמית אומרים שאם הלשון מדקלמת אך הלב חסר תשומת לב, ההשפעה והיתרונות של הזיכר פוחתות.
מוסלמים מאמינים שהזיכר הוא אחת הדרכים הטובות ביותר להגיע לרמות הגבוהות יותר בגן העדן, ולהאדיר את ייחוד השם.
הקוראן כזיכר
קריאת הקוראן בדבקות נחשבת לאחת הדרכים הנעלות ביותר לעשות זיכר. על פי המסורת האסלאמית, הקורא כל אות מהקוראן מקבל מאללה גמול על עשרה מעשים טובים. גמול זה ממחיש בעצם את משקלו של הקוראן מבחינת המקום הראוי לו בחייו של המוסלמי, ואת החשיבות שעל המוסלמי לתת לו.
קרב ויטוריה
קרב ויטוריה (בספרדית: Batalla de Vitoria) היה קרב מרכזי במהלך מלחמת חצי האי (חלק מהמלחמות הנפוליאוניות) במסגרתו כוחות בריטים, ספרדים ופורטוגזים, תחת פיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, הביסו את צבא הקיסרות הצרפתית הראשונה (גרנד ארמה) תחת פיקודו של ז'וזף בונפרטה. הקרב התרחש ב-21 ביוני 1813, בעיר ויטוריה והביא לניצחון מכריע של הקואליציה האנטי-צרפתית השישית. הקרב הביא לנסיגת הכוחות הצרפתים מספרד צפונה, ולניצחון הסופי של הקואליציה במלחמת חצי האי.
רקע
הכוחות הצרפתים הקימו את ממלכת ספרד הנפוליאונית בתור מדינת חסות של הקיסרות הצרפתית הראשונה עוד בשנת 1808. בתגובה, האימפריה הפורטוגזית והאימפריה הבריטית שהיו עוד קודם לכן חלק מהקואליציות האנטי-צרפתיות, קיבלו כעת תמיכה מצדם של תומכי ספרד הבורבונית ובהם מיליוני ספרדים, בעיקר איכרים ובני המעמד השלישי שהיוו את השלד ליציבות הממשל הספרדי. בנקודה זאת החלה בפועל מלחמת אזרחים בספרד שכללה התערבות של המעצמות צרפת ובריטניה בתוכה. המלחמה, אשר נודעה בתור מלחמת חצי האי, היוותה חלק מרכזי במלחמות הנפוליאוניות.
המערכה ב-1812
ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון החל את מסעו הצבאי בספרד, במסגרת מלחמת חצי האי, בשנת 1812, שנה לפני קרב ויטוריה, על ידי כיבוש שתי הערים בגבול פורטוגל שהיו המפתח להנעת הצרפתים אל מחוץ לספרד; סיודאד רודריגו ב-19 בינואר 1812 ובדאג'וז ב-6 באפריל 1812. במאי 1812 החל נפוליאון בונפרטה, קיסר הצרפתים, בהכנות לפלישתו הגורלית לרוסיה, והשאיר את אחיו ז'וזף בונפרטה בפיקוד סמלי על צבאות צרפת בספרד. נפוליאון ביצע טעות אסטרטגית בהערכה כי וולינגטון יישאר בעמדה הגנתית להמשך 1812. לאחר לכידתה של באדג'וז, וולינגטון החזיר את צבאו לסיודאד רודריגו והחל להתקדם צפון-מזרחה במעלה הכביש הראשי המוביל לסלמנקה, בורגוס וצפון-מזרח ספרד.
בעקבות ניצחון מכריע בקרב סלמנקה, ב-12 באוגוסט 1812, כבש וולינגטון את מדריד, בירת ספרד, והכריח את ממשל החסות הצרפתי תחת ז'וזף לסגת במהרה צפון-מזרחה עם צבאו. בספטמבר 1812, לאחר הפסד צבאי בכיבוש בורגוס נסג וולינגטון חזרה לעבר הגבול הספרדי-פורטוגזי, שם נותר בחורף 1812. התקווה הצרפתית הייתה שוולינגטון לא יוכל לחדש את ההתקפה למשך זמן מה, במהלכו יוכלו הצבאות הצרפתים ברחבי ספרד להשקיט לבסוף את התקוממויות האזרחים נגד השלטון הצרפתי. וולינגטון בילה את חורף 1812–1813 בארגון מחדש של כוחותיו והבאת מגויסים חדשים מבריטניה, בעיקר כוחות גרילה סקוטים ואירים.
המערכה ב-1813
וולינגטון תכנן בקפידה את מתקפת 1813 שלו נגד הצרפתים. במערך הצרפתי, המטה הכללי של ז'וזף, יעץ שאם וולינגטון יתקדם בשנת 1813, הוא ייאלץ להשתמש בנתיב הדרוך היטב מסיודאד רודריגו לסלמנקה, ואיאדוליד ובורגוס. הצרפתים נדרשו רק לחזור על האסטרטגיה שלהם בשנה הקודמת ולהחזיק בדרך זו כדי לעצור את התקדמותו של וולינגטון, כפי שהיה ב-1812. המרשל הצרפתי, ז'אן-בטיסט ז'ורדאן, חשד שוולינגטון לא ישתמש בכביש בורגוס אלא יעלה על התוכנית הצרפתית על ידי התקדמות מהגבול הצפון-מזרחי של פורטוגל סביב האגף הצפון-מערבי שלהם (דרך גליסיה).
ז'ורדאן היה כמעט לבדו בחשש מאפשרות זאת. המפקדים הצרפתים האחרים טענו כי הגאוגרפיה ההררית בצפון-מערב ספרד אינה מאפשרת מעבר צבא עם ארטילריה. בפועל ז'ורדאן צדק, ומעבר מצפון-מערב הייתה תוכניתו של וולינגטון. צבא כוחות בריטים, פורטוגזים וספרדיים של וולינגטון התאספו באזור שבין סיודאד רודריגו בצפון פורטוגל והחלו את התקדמותם במאי 1813, בעוד האגף הימני של המקדמה היה בתחילה בדרך לסלמנקה בשביל לשטות בצרפתים.
הקשיים של צבאות צרפת היו גדולים. נפוליאון סילק טיוטות של ותיקים מנוסים מהגדודים בספרד כדי לבנות מחדש את הצבא הצרפתי שנהרס במערכה הרוסית. חלקים נרחבים מהצבא נאבקו בהתקוממויות אזרחים בנווארה בצפון-מזרח ספרד. כמו במהלך כל מלחמת חצי האי, המפקדים הצרפתים לא הצליחו להשיג מידע מהימן על תנועותיו של וולינגטון או אפילו לתקשר ביעילות זה עם זה, עקב פעולות הגרילה הספרדית הכוללת, ואילו וולינגטון קיבל היטב את הידע הנדרש על תנועות הצרפתים על ידי אותן הגרילות.
פעולות מקדימות
צבאו של וולינגטון נתמך על ידי האוכלוסייה הספרדית המקומית, שאיפשרה לתמוך בהתקדמות על פני האזור ההררי הצחיח בצפון-מערב ספרד. עם התקדמותו של וולינגטון, בסיס האספקה של צבאו הועבר מליסבון שבפורטוגל לסנטנדר שבצפון-מערב ספרד. קשיים לוגיסטיים דרך המדינה הנגועה עקב הגרילה מנעו את ריכוז הכוחות הצרפתים תחת ז'וזף. מכיוון שמדריד כבר לא הייתה בחזקתו, שיגר ז'וזף שתי שיירות פרשים ועלייהם אוצרות זהב לעבר ויטוריה ומשם לצפון-מזרח ספרד כדי להשיג את תמיכת התושבים הספרדים. שיירות אלה הגיעו לוויטוריה ושם נאלץ ז'וזף להתעמת עם צבאו של וולינגטון. ב-30 במאי 1813 חצו בריגדות בריטיות את נהר האסלה והצטרפו למרכז הכוח תחת וולינגטון שחצו את נהר דורו. צבאו של וולינגטון, המאוחד כעת, פנה מזרחה והחל בצעדה מאחורי האגף הימני הצרפתי, ונלחם, ב-18 ביוני 1813, בקרב סן מילן ואסמה נגד הגנרל רייל. שלושה צבאות צרפתים; צבא הדרום, צבא המרכז וצבא פורטוגל התרכזו בוויטוריה, שם המתינו להגעת הכוחות של צבא הצפון כדי לתקוף נגד הקואליציה בויטוריה.
ויטוריה שוכנת בקצה המזרחי של מישור מלבני המשתרע ממזרח למערב לה. הדרך הראשית לצרפת פונה צפונה-מזרחית למישור. הדרך למדריד עוברת מדרום-מערב למישור. נהר הזדוררה זורם לאורך הגבול הצפוני של המישור ממקום מוצאו למרגלות הרי הפירנאים המקיפים את המישור. גדות הנהר היו תלולות וגבוהות במקומות רבים מה שהקשה על הגישה מצדו האחד של הנהר לשני, ויצר לגונות רחבות ועמוקות. כמה גשרים חצו את זדוררה. הצבא הצרפתי שהתאסף בוויטוריה מ-20 ביוני 1813 סבל ממגבלות משמעותיות. חייליו היו ספוגים ברוח הלחימה, באימונים ובניסיון של צבאות צרפת באותה תקופה, אך חסרה לה פיקוד מרכזי חזק. שלושה צבאות צרפתיים נפרדים נכחו בויטוריה; צבאות שפעלו במשך שנים באזורים שונים בספרד, תחת מפקדים שהכירו רק העברת פקודות לעבר ז'וזף בונפרטה. בעוד שראש המטה של צבאו של ז'וזף, מרשל ז'ורדאן, היה חייל צרפתי בולט, הוא לא פיקד ברוב החזיתות ברחבי חצי האי האיברי ועקב כך היה מחסור בסמכות.
בלילה של 18 ביוני 1813, צבאו של וולינגטון לן לאורך הכביש הצפון-מערבי לדרום-מזרח בין ממבליגה לאספיחו, כ-20 קילומטרים ממערב לוויטוריה, בעוד שלוש הדיוויזיות תחת הגנרל הצרפתי, רייל, מפקד צבא פורטוגל לן ליד העיירה סלינס דה אנאנה, כמה קילומטרים משם. שאר צבאו של ז'וזף שכב דרומה יותר, וצעד לעבר ויטוריה. רק בזמן הזה ז'וזף והמרשל ז'ורדאן, החליטו סופית כי יש לעמוד ולהגן על המערכה במישור ויטוריה. ההחלטה הושפעה מהצורך להגן על שיירות הפרשים שהיו עמוסות באוצרות הכתר הספרדי. רייל נצטווה לסגת במעט וליצור מערך לבלימת התקדמותו וולינגטון תוך כדי כך, כדי לאפשר לחייליו של ז'וזף לחצות את נהר באיה ולהגיע לוויטוריה ולשחרר את הפרשים בעיר לפני שהיא תיפול לידי צבאו של וולינגטון.
רייל מילא אחר פקודה זו, ואיפשר לשתי בריגדות לחצות את נהר זדוררה, לפני שנע לאחור להקים את מערך הבלימה. בלילה של 19 ביוני 1813, הבריגדות של וולינגטון חנו לאורך נהר באיה. ז'ורדאן לא היה בטוח מה וולינגטון מתכנן למערכה בוויטוריה. דיווחים על פעילות מכיוון הצפון והמערב לא יכלו לשלול את הסיכוי להתקפה על ויטוריה מאזורים אלו. עם ההחלטה להתייצב סביב ויטוריה, ז'וזף וז'ורדאן שמו את אמונם בהגעתו של הגנרל קלוזל, מפקד צבא הצפון, אשר לאחר שקיבל את זימונו של ז'וזף להצטרף לצבאו בבורגוס, החל מצעיד את צבאו מדרום-מערב פמפלונה עם אספקה שם אוכל נשק וכוח אדם, בסך הכל כ-12,000 איש. בעוד קלוזל לא היה מודע לכך שז'וזף וצבאו נאלצו לסגת ראשית במעלה כביש בורגוס לעבר ויטוריה, הכשלים הלוגיסטים ובעיות התקשורת הכשילו את ההתקדמות הצרפתית פעם נוספת. השאלה הייתה האם קלוזל יגיע בזמן לקרב מול וולינגטון, ובמקרה זה האם כוחותיו הנוספים יכולים בהחלט להטות את הכף לטובת ז'וזף.
הסדר הצרפתים
כאשר הצבא הצרפתי צעד אל מישור ויטוריה הוא תפס עמדות הגנה מאחורי נהר זדוררה. צבא הדרום (אשר כלל 22,000 רגלים, 4,000 פרשים ו-50 תותחים), התמקם במרחק הגדול ביותר מויטוריה בגדה המערבית מכל שאר הכוחות הצרפתים והפכו ליעד הבלתי נמנע לתקיפות הפתיחה של וולינגטון. בפינה הדרומית-מערבית של מישור ויטוריה, כבשה בריגדה צרפתית אחת, מרנסין, את הכפר סובייאנה והשיגה שליטה בגובה הגבעות שמדרום לכפר. 3 דיוויזיות נוספות של צבא הדרום יצרו מערך לאורך הגבעות מדרום לצפון מאחורי הזרוע המערבית על נהר הזדוררה, כל דיוויזיה עם סוללה של ארטילריה שהוצבה לחזית שלה. בחלק האחורי הימני של הבריגדות הללו, מחלקת ויטאלה הסדירה שליטה על גבעה מקומית ועלייה הוצבו 3 סוללות שדה. מבין שלוש דיוויזיות הפרשים של צבא הדרום, הפרשים הקלים היו באריניז (מדרום לוויטוריה).
צבא המרכז, 9,000 רגלים, 1,000 פרשים ו-14 אקדחים, התייצבו על הגבהים ממערב לכפר גומצ'ה, מאחורי צבא הדרום ובמרכז מישור ויטוריה. הקונטינגנט הספרדי (חיל רגלים מלכותי של מלך ספרד הבונפרטית) תחת פיקודו של ז'וזף היה הרחק מאחור, צפונית-מזרחית לוויטוריה. הפרשים של צבא המרכז, היו מקדימה לויטוריה עם הפנים לנהר זדוררה, איפה שבגדה השנייה אל מולם היו הכוחות של וולינגטון. צבא פורטוגל, (אשר מנה 11,000 רגלים, 1,200 פרשים ו-42 תותחים), הוצב עם חלק ניכר מחיל הרגלים שלו, בין שלוש גבעות, על כל אחת הייתה סוללת ארטילריה ואלו הוצבו כ-4 קילומטרים מקדימה לצבא הדרום. הפרשים של צבא פורטוגל שכבו לאורך הזרוע הצפונית של גדת נהר הזדוררה. 25 מהתותחים של צבא פורטוגל היו בשמירת התותחנים שתחזקו אותם בתוך ויטוריה עם עתודת צבא המרכז.
הסדר הבריטים
ז'וזף וז'ורדאן התכוונו לערוך ביקורת על עמדות צרפתיות ב-20 ביוני 1813 ולקבל החלטה סופית באשר להפעלתם לקראת הקרב. היה מעט זמן כשצבאו של וולינגטון שכב בסמוך, 6 קילומטרים מערבית לנהר זדוררה. המגבלה על חופש התנועה של ז'וזף הייתה הצטברות עצומה של נשק, אוצרות ומשמכים של הממשלה בוויטוריה. שיירה גדולה יצאה לעבר גבול צרפת ב-19 ביוני 1813, ובכל זאת הותירה רכוש רב שהיה נדרש להעבירו מויטוריה בשביל לאפשר פינוי של האזור. ז'ורדאן חלה ב-20 ביוני 1813 והביקורת נדחתה ליום שלמחרת; דחייה קטלנית. החשש המתמשך של ז'ורדאן היה כי וולינגטון התכוון להתקדם על בילבאו ולתקוף את צבאות צרפת בוויטוריה מצפון.
צבא הקואליציה
הפיקוד העליון: ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון
פיקוד חיל ארטילריה: אלכסנדר דיקסון
הגזרה הימנית
פיקוד: רולנד היל, ויסקונט היל הראשון
הגזרה המרכזית הימנית
פיקוד: גלבריית' לאורי קול
הגזרה המרכזית השמאלית
פיקוד: ג'ורג' רמזי, הרוזן התשיעי מדלהוזי
הגזרה השמאלית
פיקוד: תומאס גרהם, הברון הראשון לינדוץ'
הצבא הצרפתי
הפיקוד העליון: ז'וזף בונפרטה, מלך ספרד
ראש המטה הכללי: ז'אן בפטיסט ז'ורדאן
צבא הדרום
פיקוד: הונור עזאן
פיקוד: ז'אן בפטיסט דרואט
צבא פורטוגל
צבא המלך הספרדי
פיקוד: ז'וזף בונפרטה
פעילות לילית
בשעה 1 בלילה, ב-21 ביוני 1813, חצו הכוחות הבריטים תחת ג'ורג' רמזי, הרוזן התשיעי מדלהוזי, את נהר זדוררה וכבשו את כפר אראנגויס, בתמיכת סוללת ארטילריה ובריגדת פרשים קלה. בשעה 3 לפנות בוקר יצאה השיירה הגדולה השנייה שנשאה את אוצרותיו של ז'וזף מויטוריה לבאיון, בליווי דיוויזיית מוקון, ובכך צמצמה את צבאו של האחרון בכ-4,000 איש (האחרים נותרו במערך). זמן קצר לאחר מכן, בסביבות השעה 5 לפנות בוקר, החלו ז'וזף וז'ורדאן בסיור שנדחה מהיום הקודם. הם החלו את הבדיקה שלהם לגבי מצב הכוחות בכפר ז'וזאו, 3 קילומטרים מערבית מויטוריה. ז'וזף וז'ורדאן התרשמו לטובה מהפוטנציאל ההגנתי בז'ואזו; עמדה על קרקע מורמת, מישור שדה אש טוב להצבת התותחים, עם צלע הר בעבר השמאלי ונהר זדוררה מימין. כל זאת בעוד המערך הצרפתי מאוים על ידי ההתקדמות הבריטית הממשמשת ובאה מכיוון בילבאו, שם הספיקו הכוחות לחצות לכפר אראנגויס ללא ידיעתם של הצרפתים.
המתקפה הבריטית
ז'וזף וז'ורדאן שקלו להעביר את הדיוויזיות שהוצבו קדימה חזרה אל התצפית בעיקול המערבי של נהר זדוררה, כאשר קיבלו אזהרה ממפקד צבא הדרום, כי חיילי וולינגטון נמצאים בתנועה. זה היה מאוחר מדי כדי לבצע פנייה בשינוי המערך הצבאי. בסביבות השעה 8 בבוקר שלחו המוצבים של אוגדת מרנסין הממוקמים בגבעות פואבלה כי שתי שיירות בריטיים וספרדים חצו את נהר זדוררה בפואבלה. שיירה אחת, המורכבת מחייליו הספרדיים של מורילו, התרחבה בקנה מידה גבוה על פואבלה, והשנייה, המורכבת מהגוף הראשי של הדיוויזיה השנייה תחת רולנד היל, ויסקונט היל הראשון, התקדם במעלה הכביש הראשי של בורגוס לכיוון ויטוריה. איום האגף על גבהי פואבלה הדאיג מאוד את ז'ורדאן, שהורה לעזאן, מפקד צבא הדרום, לשלוח את כל דיוויזיית מרנסין לגבהים ולתמוך בו באוגדה נוספת. 5 סוללות הוזמנו לצאת לפעולה ממקום תיקונם בוויטוריה לתמיכה בעזאן בשירותו של צבא פורטוגל.
בריגדת הפרשים הקלה על הגדה הצפונית של נהר זדוררה דיווחה כי שיירה מרכזית של כוחות בריטיים מתקדמת דרומה לעבר מעבר הנהר בטרס פואנטס. באגף השמאלי הצרפתי הגיעו כוחותיו הספרדיים של מורילו לפסגת גבעות פואבלה, שם נאבקו נגד המוצבים הצרפתים שהיו חמושים ב-3 תותחים. לפני שפשטו הבריטים על הפסגה, היל הכין מחדש את כוחותיו של מורילו עם רגימנט חי"ר ה-71 של לוחמי גרילה סקוטים מההיילנדס ופלוגות האור של חטיבת ווקר. לאט לאט הצרפתים, שהיו תחילה במוטת כוח עם עמדתם בגובה הגבעות, נסוגו חזרה במעלה הגבעות עקב נחיתותם לעומת המיומנות הסקוטית בפעילות גרילה. בינתיים, וולינגטון הכין את ההתקפה המתוכננת שלו במקום אחר בשדה הקרב, מכיוון שהשיירה השמאלית של דלהוזי, שנעה עוד בלילה מעבר לנהר אל כפר אראנגויס, איבדה את הקשר עם הפיקוד המרכזי של וולינגטון עקב בעיות לוגיסטיות ולא ניתן לצאת במתקפה ולהסתמך על חיפוי מצידה.
כוחות בריטים הורכבו סביב העיירה ננקלארס (על גדת הנהר), בהמתנה להתפתחות האירועים וקבלת הוראות. בעוד שעזאן ראה את התקדמותו של מורילו במעלה פואבלה כפעולה הנבלמת בידי הצרפתים, ז'ורדאן הוטרד במידה ניכרת מהמתקפה, כשהוא מנקודת מבט הפוכה לעזאן ושוקל את אפשרות ההתקדמות לעבר הזרוע הצפונית של נהר זדוררה ולהפוך אותה לחזית. וולינגטון תקף את הצרפתים בגלי כוחות שעברו לעבר הצד הצרפתי של הנהר. בכל התקפה היה צורך לחלק את הכוחות ככה של הצבאות הצרפתיים יועסקו יחדיו. ז'וזף עקב אחר דרישותיו של ז'ורדאן לפיהם יש להחזיר את גבהות פואבלה. בריגדת החי"ר "קסניה" הצרפתית הועברה לכפר ברוסטקויטה בקצה המזרחי של הגבהות ואילו בריגדת החי"ר "וילאטה" נקראה לגבעות דרך כפר זומלו, ממערב לגבעות, כדי לעצור את ההתקפה הבריטית-ספרדית. היל התקדם כעת במעלה הכביש הראשי של בורגוס, הוא שלח את הרגימנטים החמישים וה-92 של הבריגדה של גרהם לתמוך בגרילת ההיילנדס, בעוד שאר הבריגדה תקפה את הכוחות הצרפתים שנעו כדי לתמוך בצרפתים של פסגות הגבעות.
עמדתם של ה-71 והכוחות הספרדיים בגבהי פואבלה אוימה על ידי התקפה מצד דיוויזיית וילאטה. קולונל קמרון, שפיקד כעת על כל 3 הגדודים הבריטיים, ה-50, ה-71 וה-92, בגובה, דרש מאנשיו להתייצב, מחוץ לטווח הראייה, עד שהצרפתים יהיו במרחק של 30 מטרים. הכוחות הבריטיים קמו והעבירו מטח אש ששלח את אנשיו של וילאטה ממהרים חזרה אל צלע ההר. אנשי וילאטה התגבשו מחדש להתקפה נוספת, אך לא הצליחו להנחיל תבוסה לכוחות הבריטים. בזמן שהמתקפות הללו התרחשו, התצורות האחרות של צבא וולינגטון החלו סוף סוף להתקדם. דיוויזיית האור ובריגדת ההוסרים, בהנחיית וולינגטון עצמו, צעדו במעלה נהר הזדוררה מעיירת נקנלארס, התגבשו לכדי מערך התקפי, והסתתרו מהצרפתים בצד הרחוק של הנהר על גדות השיחים העבים, מוכנים לקראת התקפה.
וולינגטון רק חיכה להגעת המאזן בחזית הצפונית עם המאבק של הדיוויזיה השביעית של לורד דלהוזי כדי להתחיל בהתקפה. בזמן שהבריגדה הראשונה של דלהוזי הייתה במקומה, החלק העיקרי של הדיוויזיה השביעית שלו איבד את דרכו במהלך צעדת הגישה מעל ההרים והיה עליו להמתין להגעת המערך החסר. איכר ספרדי ניגש לכמה קצינים בריטים מהכוחות של הדיוויזיה ה-7 שאיבדו את דרכם והודיע להם שיש גשר בטרס פואנטס שאינו מוגן על ידי הצרפתים. הצעת האיכר להוביל את הבריטים לגשר התקבלה והחלה תנועה של הכוחות לעבר הגשר. זמן קצר לאחר מכן זומנו ההוסרים מהבריגדה ה-15 מעבר לגשר לתמיכה בכוחות הבריטים תחת דלהוזי. וולינגטון התחיל להיות מודאג, שכן עד הצהריים עדיין לא הגיעו השיירות המרכזיות שלו לתמוך בכוחותיו של דלהוזי. עם הגעתם הסופית של הכוחות בשעת אחר הצהריים, הצרפתים נסוגו מהגבהות ונלחצו לאזור סביב ויטוריה, כאשר כוחות הקואליציה נעו לעברם מהמרכז והאגפים השמאליים.
נפילת הצרפתים
בשלב זה היו הצרפתים מאוימים משני האגפים והמרכז והחל דו-קרב ארטילרי בין 75 התותחים של בעלות הברית לבין 76 התותחים הצרפתים. האירוע היה קרב התותחנים הגדול ביותר במלחמה והכוח הארטילרי הגדול ביותר שוולינגטון פיקד עליו עד קרב ווטרלו. עד השעה 16:00 וולינגטון התכונן למכה האחרונה נגד הכוחות הצרפתים. תחת לחץ ממושך שנמשך דקות ארוכות וכלל הפגזות ארטילריה לא נפסקות, הצרפתים סוף סוף נשברו בסופו של דבר ונסוגו לוויטוריה. השיירה הצרפתית הנסוגה שהכילה את אוצרותיו של הכתר הספרדי, כללה חלק גדול מאוצרות 'חצרו של ז'וזף' והכילה 3,000 קרונות. לשיירה כה גדולה לא היה מנוס מכוחות בעלות הברית המשתוקקים לגזילתה, ובין השיירה הצרפתית היו קרונות שהגיעו זמן קצר קודם לכן מצרפת והכילו למעלה מ-5 מיליון פרנק מזהב.
ז'וזף עצמו כמעט נלכד בידי ההוסרים הבריטים ונאלץ להשאיר את כל חפציו האישיים מאחור בעת התרחשה הנסיגה של השיירה מויטוריה. כמות האוצרות העצומה הצילה את הצרפתים מהשמדה מוחלטת כאשר הביזה החלה על ידי שני הצדדים בקנה מידה עצום (וולינגטון עצמו הרוויח מהביזה 250,000 פרנקים) בעלות הברית איבדו כ-5,000 איש; הצרפתים איבדו כ-8,000, אך גם סכומי כסף עצומים, ציוד, עגלות, תותחי ארטילריה ואוצרות אחרים. הידיעה על התבוסה התפשטה ברחבי אירופה ואויביו הוותיקים של נפוליאון האימפריה האוסטרית, האימפריה הרוסית וממלכת פרוסיה לחצו כולם על נפוליאון במהלך המערכה בגרמניה של מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית. ויטוריה לא רק סימנה את סוף השאיפות הצרפתיות בספרד אלא את תחילת נפילתו של משטר נפוליאון. הקרב הביא לנפילתה המוחלטת של הממלכה הנפוליאונית הספרדית ולהסדר מחדש של בית בורבון בספרד תחת פרננדו השביעי, מלך ספרד.
הקרב בתרבות
ניצחון כוחות הקואליציה תחת ולינגטון במהלך קרב ויטוריה הפכו להשראה ונושא יצירתו של המלחין לודוויג ואן בטהובן ביצירתו אופוס 91, הנודעת בכינוי "ניצחון ולינגטון" ו"סימפוניית הקרב".
ססיל אנדרוס
ססיל דייל אנדרוס (באנגלית: Cecil Dale Andrus; ) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל איידהו ה-26 וה-28, בסך הכול במשך 14 שנים. כאיש המפלגה הדמוקרטית, הוא כיהן גם כמזכיר הפנים של ארצות הברית בשנים 1977–1981 בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר. אנדרוס הפסיד בהתמודדותו הראשונה בבחירות למשרת המושל, אך לאחר מכן ניצח בארבע מערכות בחירות (1970, 1974, 1986 ו-1990) ומכל מושלי איידהו הוא זה שכיהן במשך הזמן הארוך ביותר. מאז תום כהונתו לא כיהנו בתפקיד מושלים מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בחיים הציבוריים בלט אנדרוס בשל השקפותיו הסביבתניות החזקות והישגיו בתחום, ושמורה לניהול חיי הבר שהוקמה ב-1993 במחוז וושינגטון שבמדינה נקראה על שמו. ב-2018 נקרא על שמו אזור הטבע הבראשיתי שבמחוז קסטר. כליברלי בהשקפותיו הפוליטיות, הגן אנדרוס על הסביבה באמצעות צמצום השליטה של האינטרסים העסקיים ובאמצעות ריכוז קבלת ההחלטות בידי מומחים במחלקת הפנים. הוא טען שסביבתנות יכולה להתקיים לצד פיתוח כלכלי.
ראשית חייו
ססיל אנדרוס נולד בעיר ריבר הוד שבאורגון. הוא היה השני מבין שלושת ילדיהם של האל סטיבן ודורותי מיי (לבית ג'ונסון) אנדרוס, לאחר אחיו הבכור סטיב ולפני אחותו הצעירה מרגרט. בהמשך חיה המשפחה ליד העיר ג'נקשן סיטי שבאורגון, בחווה ללא חיבור לחשמל. בראשית 1942 עברה המשפחה לעיר יוג'ין. ב-1948, כאשר היה בן 16, סיים אנדרוס את לימודיו בבית הספר התיכון של יוג'ין, והמשיך את לימודיו בקולג' המדינה של אורגון ב, שם המקצוע הראשי שלו בשנתו הראשונה היה הנדסה.
ב-1949, הוא עבד בעבודת קיץ בעסק מקומי, ובאותו קיץ הוא נסע לרינו יחד עם חברתו מתקופת התיכון, קרול מי מאי כדי להינשא בחשאי. הוא החליט להמשיך לעבוד ולא לשוב לקולג'. בפברואר 1951, לאחר פרוץ מלחמת קוריאה הוא התגייס לצי ארצות הברית ושירת כטכנאי אלקטרוניקה במטוסי סיור עד 1955. לאחר שחרורו מהשירות עבר אנדרוס לאורופינו שבאיידהו, שם הוא עבד בתעשיית העץ במגוון משרות במנסרה שאביו היה שותף בבעלות עליה. לאחר שהמנסרה נסגרה, עבר אנדרוס ב-1963 לעבוד בענף הביטוח, ויחד עם משפחתו הוא עבר ללואיסטון שבאיידהו.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1960, כשהיה בן 28, היה אנדרוס מודאג בנוגע לעמדתו של הנציג הרפובליקני של המחוז שלו בסנאט המדינתי נגד הצורך בשיפורים בבתי הספר, במיוחד באזורים הכפריים של המדינה. הוא התמודד מטעם הדמוקרטים על המושב בסנאט וניצח. הוא נבחר מחדש ב-1962 ו-1964.
אנדרוס התמודד לראשונה בבחירות למשרת מושל איידהו ב-1966, אך הפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לצ'ארלס הרנדון, עורך דין מהעיר סלמון. שבעה שבועות לפני הבחירות הכלליות נהרגו הנרדון ושני אנשים נוספים בהתרסקות מטוס בהרים במרחק 10 ק"מ מהעיירה סטנלי. אנדרוס מונה כמועמד חלופי במקומו של הרנדון. בבחירות הכלליות הוא הפסיד למועמד הרפובליקני דון סמואלסון בהפרש של יותר מ-11,000 קולות. ב-1968 שב אנדרוס לסנאט המדינתי לאחר שניצח את הסנאטור הרפובליקני המכהן.
כהונה ראשונה כמושל איידהו
אנדרוס לא נרתע מתבוסתו הקודמת, וב-1970 ניצח את סמואלסון בהפרש של יותר מ-10,000 קולות בבחירות למשרת המושל. ניצחונו זה של אנדרוס יוחס בעיקר להתנגדותו הפומבית להצעות הפיתוח של מכרות המוליבדן בהרי וייט קלאוד שבמרכז איידהו, שסמואלסון תמך בהם.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, היה לאנדראוס חלק מרכזי בקבלת תמיכת הקונגרס בהקמת אזור הטבע הבראשיתי סווטות' באיידהו. אנדרוס ניצח בקלות בבחירות של 1974, כאשר גרף יותר מ-70 אחוזים מקולות הבוחרים ונבחר לתקופת כהונה נוספת כמושל והביס את סגן המושל המכהן ג'ק מרפי.
באותה שנה כלל המגזין טיים את אנדרוס ברשימת "200 הפנים של העתיד".
מזכיר הפנים של ארצות הברית
בינואר 1977 פרש אנדרוס מתפקידו כמושל כדי לכהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא החדש ג'ימי קרטר. השניים החלו את היכרותם ב-1971 בתחילת כהונת שניהם כמושלים חדשים. אנדרוס היה בן איידהו הראשון שכיהן כחבר בקבינט. במקומו כמושל איידהו כיהן סגן המושל ג'ון אוונס, דמוקרט שכיהן בתפקיד בעשור שלאחר מכן.
ב-1978 היה לאנדרוס תפקיד מרכזי בהעברת חוק הרחבת מערכת הפארקים רדווד על ידי הקונגרס. מהלך שהוסיף למערכת הפארקים שטח של 190 קמ"ר.
ב-1979, כאשר ביקש קרטר מחברי הקבינט שלו להתפטר, לא נכלל אנדרוס בין חברי הקבינט המפוטרים והוא המשיך לכהן בתפקידו עד תום נשיאותו של קרטר ב-1981.
בזיכרונותיו כתב אנדרוס על התפשרותו היחסית לטובת מאמציו המוצלחים של הרגע האחרון להבטחת העברתו של חוק הקרקעות של אלסקה בחודשים האחרונים לנשיאותו של קרטר לאחר שרונלד רייגן נבחר בנובמבר 1981: "קבוצות הסביבה היו עוינות בתחילה. בעצם היה עלי הקשיב לטיעון אידיוטי (מהלוביסטים בשכר של החברה לנופי הפרא הבראשיתיים ושל מועדון סיירה) שהם יוכלו להשיג עסקה טובה יותר עבור אלסקה מרייגן ומגיימס ואט (מזכיר הפנים המיועד של רייגן). בסופו של דבר הצליח אנדרוס לשכנע את גופי הסביבה ששטח שימור של כמעט 417,000 קמ"ר יותר טוב משום דבר.
כהונה שנייה כמושל איידהו
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הפנים עם תום נשיאותו של קרטר ב-1981, שב אנדרוס לחיים הפרטיים למספר שנים. בתקופה זו היא שימש כחבר במועצות מנהלים וכיועץ לגופים עסקיים שונים. ב-1986 הפתיע אנדרוס רבים כאשר ביקש להיבחר שוב למשרת מושל איידהו. ג'ון אוונס, שהחליף את אנדרוס בתפקיד המושל ב-1977 וכיהן עד אז, ביקש כעת לסיים את תפקידו והתמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד. סגנו, דייוויד לרוי, התמודד על משרת המושל והובס על ידי אנדרוס.
במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל, התנגד אנדרוס בתוקף למאמצי הממשל הפדרלי לאחסן פסולת רדיואקטיבית באיידהו. הוא גם תיווך בהסכם פורץ דרך בנוגע לשימושי הקרקע ומאמצי השימור לשמירה נגד זיהום המים בגדות הנהרות ובבתי הגידול של הדגים.
בספטמבר 1989 סגר אנדרוס את גבול איידהו מפני משלוחי הפסולת הרדיואקטיבית שהגיעו מהאתר הפדרלי רוקי פלטס שליד דנוור. בתחילה הוא הסכים לפתוח באופן זמני אתר הטמנה ליד איידהו פולס שבו תאוחסן הפסולת עד שהממשלה הפדרלית הסכימה לפתוח אתר ליד קארלזבאד, ניו מקסיקו. מזכיר האנרגיה ג'יימס ווטקינס לא קרא תיגר על סמכותו של אנדרוס לסגור את הגבול.
ב-1990 משך אנדרוס תשומת לב כאשר הוא הטיל וטו על הצעת חוק, שעבר בבית המחוקקים של איידהו, ש"הפך את ההפלות לחוקיות למעט במקרים של אונס סטטוטורי שדווח תוך שבעה ימים, גילוי עריות בו הקורבן הוא מתחת לגיל 18, מום חמור בעובר ומקרים בהם ההריון מהווה סכנה לחיי האם". בהמשך אותה שנה נבחר אנדרוס בקלות לתקופת כהונה נוספת כאשר התמודד מול חבר הסנאט של המדינה, הרפובליקני רוג'ר פרצ'יילד.
בתקופת כהונתו הרביעית והאחרונה כמושל, הואר אנדרוס שוב באור הזרקורים הלאומי בשל חוק המינים בסכנת הכחדה שכלל כמה מינים של דגי אלתית בנהר סנייק. מינים אנדמים אלו משריצים את ביציהם בנחל המוצא שלהם באיידהו ונודדים לכיוון הים בגיל צעיר. אנדרוס משך את תשומת הלב לסכרים הפדרליים במורד הזרם שהופעלו על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית כמכשול העיקרי לתנועת נדידה זו. התביעה המשפטית שהוא הגיש נגד הממשלה הפדרלית הובילה לשינויים הדרגתיים בהפעלת הסכרים, ולמאמצים ממושכים להתאמות סביבתיות גדולות בסכרים שנמשכות עד היום.
על אף האהדה האישית כלפיו מהציבור, לא התמודד אנדרוס ב-1994 על תקופת כהונה חמישית כמושל. בשנה זו נבחר הרפובליקני פיל באט, הרפובליקני הראשון שכיהן כמושל איידהו מאז 1966. אנדרוס היה המושל הדמוקרטי האחרון באיידהו עד היום, היחידי מבין מושלי איידהו שכיהן ארבע תקופות כהונה והמושל שכהונתו היא ה-11 באורכה בין כל מושלי מדינות ארצות הברית לדורותיהם.
שנותיו האחרונות
ב-1993 הוקמה שמורת טבע במחוז וושינגטון שנקראה על שמו של אנדרוס (Cecil D. Andrus Wildlife Management Area).
ב-1995 הקים אנדרוס את "מרכז אנדרוס למדיניות ציבורית" באוניברסיטת המדינה בבויסי. ב-1998 הוא פרסם את ספר זיכרונותיו בשם "פוליטיקה בסגנון המערב" (Politics Western Style). ב-1997 נפתח בית ספר יסודי בבויסי שקרוי על שמו.
ססיל אנדרוס נפטר בבויסי ב-24 באוגוסט 2017, יום אחד לפני יום הולדתו ה-86, כתוצאה של סיבוך של סרטן הריאה. הוא נטמן בבית הקברות פיוניר שבעיר.
BMC Software
BMC Software, Inc היא חברת תוכנה המספקת פתרונות בתחומים הכוללים מחשוב ענן, ניהול שירותי מערכות מידע, ניהול מערכות מיחשוב, אוטומציה, ומיינפריים. BMC היא חברה רב לאומית פרטית הפועלת בצפון אמריקה, דרום אמריקה, אוסטרליה, אירופה ואסיה. המטה הבינלאומי של החברה ממוקם ביוסטון, טקסס, ארצות הברית.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1980 ביוסטון, טקסס, על ידי סקוט בולטה, ג'ון ג'יי מורס ודן קלואר, שראשי התיבות של שמות המשפחה שלהם אומצו כשם החברה BMC. מורס שימש כמנכ"ל הראשון של החברה. השלושה עבדו קודם יחד במחלקת המיחשוב של תאגיד הנפט רויאל דאטש של. בתחילת דרכה החברה פיתחה בעיקר תוכנות למחשבי מיינפריים של IBM, מערכת המחשב המובילה באותה תקופה. מאמצע שנות ה-90 הרחיבה החברה את סל המוצרים שלה לפתרונות תוכנה לניטור, ניהול ואוטומציה של מערכות מבוזרות ומיינפריים. בשנת 1984 פתחה לראשונה משרד מחוץ לארצות הברית, בפרנקפורט, גרמניה.
ביולי 1988, התאגדה מחדש במדינת דלאוור והפכה לחברה ציבורית לאחר הנפקה ראשונה לציבור של מניות באוגוסט 1988. מניית BMC נסחרה במקור בנאסד"ק תחת הסמל BMCS ובבורסה לניירות ערך בניו יורק עם הסמל BMC.
בשנת 1994, ביצעה את הרכישה הראשונה שלה, חברת תוכנה אוסטרלית בשם Patrol Software. מאז רכשה עוד עשרות חברות ברחבי העולם. בשנת 1999 ביצעה שלוש רכישות גדולות, כולל חברת "המימד החדש" מישראל. ובסוף אותה שנה הגיעו מכירות החברה ל-1.3 מיארד דולר, היא העסיקה 6,000 עובדים ב-26 מדינות ודורגה כחברת התוכנה החמישית בגודלה בעולם.
במאי 2013, חתמה BMC על הסכם לרכישתה על ידי קבוצת קרנות במטרה ליהפך לחברה פרטית שאינה נסחרת בבורסה, תמורת 6.9 מיליארד דולר במזומן. ביוני 2018 נרכשה שוב, על ידי קרן השקעות הפרטית KKR.
BMC ישראל
פעילות החברה בישראל החלה בשנת 1999 כאשר BMC רכשה את חברת "המימד החדיש" (New Dimension Software) הישראלית תמורת כ-650 מיליון דולר במזומן, שהייתה עסקת הרכישה הגדולה ביותר בישראל עד אז.
חברת "המימד החדש" הוקמה בשנת 1983 בשם "המימד הרביעי" על ידי דליה פרשקר, רני ענב ויוסי הולנדר. כחיילת פרשקר השתתפה בקורס תכנות הראשון של יחידת ממר"ם, והוצבה כאחת מראשוני החיילים ביחידה 180 של חיל האוויר. לאחר השירות הצבאי עבדה בחברת IBM ובהמשך גרה בארצות הברית מספר שנים. בסוף שנות ה-70 הקימה חברת תוכנה שעסקה בתכנון מסדי נתונים. החברה שכרה משרדים באותו בניין בתל אביב בו הולנדר וענב, שגם היו בעלי חברת תוכנה, שכרו משרדים. השלושה החליטו לשתף פעולה והקימו את חברת "המימד הרביעי" שפיתחה תוכנות לניהול מערכות מידע והפקת מסמכים, בין היתר על ידי אוטומציה של תזמון (Scheduling) - שיטה שלפיה המשתמש מקצה כוח עיבוד למשימות שמתבצעות ברקע, כמו גיבוי, חילוץ ועיבוד נתונים. שמו של מוצר הדגל של החברה היה Control M (והוא ממשיך להיות משווק על ידי חברת BMC). החברה לא גייסה הון ממשקיעים חיצוניים ובשנת 1989 נאלצו השלושה למשכן את בתיהם כדי לממן את רכישת זכויות ההפצה של המוצרים של החברה בחזרה מהמפיץ בארצות הברית, לאחר שלא עמד ביעדי המכירות.
בשנת 1992, הונפקו לראשונה מניות החברה בבורסת הנאסד"ק בניו-יורק, לפי שווי שוק של 120 מיליון דולר. בשנת 1994 פרץ סכסוך בין השותפים ובעקבותיו החליטו למנות את דן ברנע, כמנכ"ל, ואיציק ציון, לסמנכ"ל הכספים של החברה. אחר כך גם תבע הולנדר את פרשקר וענב בטענה שהם פועלים לדילול אחזקותיו בחברה. שותף נוסף של ענב, מיכאל גוטר, שמכר את חלקו בחברה גם תבע לקבל חלק מהמניות אך הפסיד בתביעה.
לאחר הרכישה המשיכה החברה לפעול כיחידה עצמאית בתוך חברת BMC. החברה הגדילה את מרכז הפיתוח שלה בתל אביב למאות עובדים ושכרה בניין משרדים חדש ברמת החייל. דן ברנע המשיך לנהל את הפעילות ובהמשך מונה למנהל הטכנולוגי הראשי של כל פעילות BMC.
בשנת 2000 רכשה חברה נוספת בישראל, אופטיסיסטם (OptiSystem), תמורת כ-70 מיליון דולר ומינתה את חברת ניו אפליקום (חברת בת של מטריקס) כמשווקת בישראל.
בסוף שנת 2002 הקימה החברה מרכז פיתוח נוסף בתל חי, לאחר שקיבלה הטבות מס ומענקים ממשרד המסחר והתעשייה.
בשנת 2006 רכשה את חברת איידנטיפיי (Identify Software) הישראלית תמורת כ-150 מיליון דולר במזומן.
נכון לשנת 2020 BMC ישראל מעסיקה 500 עובדים.
דורס גרינביין
דורס נולד בדרזדן. הוא למד מדעים במטרה להיות וטרינר אולם זנח דרך זאת לטובת השירה. מתגורר משנת 1985 בברלין. בשנת 1995 זכה בפרס ביכנר, הנחשב לאחד מהפרסים היוקרתיים בגרמניה.
בשנת 2005 לימד בדארטמות' קולג' שבארצות הברית. החל משנת 2006 מלמד באקדמיה לאמנויות בדיסלדורף (Kunstakademie Düsseldorf). הוא תרגם יצירות לגרמנית, בהם של היוצרים סמואל בקט, אנרי מישו וג'ון אשבורי.
סוואגרז
סוואגרז היא סדרת טלוויזיה דוקו-ריאליטי ישראלית המשודרת בערוץ KidZ למנויי Yes המתארת את דרכם של חמישה כוכבי רשת צעירים המתאחדים במטרה ליצור ערוץ יוטיוב משותף. העונה הראשונה עלתה לשידור ב-2 ביולי 2017 והסתיימה ב-14 באוגוסט 2017. העונה השנייה עלתה לשידור ב-25 בספטמבר 2018 והסתיימה ב-29 באוקטובר 2018.
החל מ-2021 הסדרה משודרת בשידורים חוזרים בערוץ ZOOM למנויי yes.
אילק
אילק (בהונגרית: Ilk) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי אילק
יהודים החלו להתיישב באילק במחצית השנייה של המאה ה-18. בשנת 1880 היה מספר היהודים בכפר 131. משנת 1885 הייתה הקהילה כפופה לרבנות מאטסלקה. באילק היו חברה קדישא, "חדר" ומקווה. בשנת 1930 היו בקהילה 65 יהודים.
באפריל 1944, כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי אילק לגטו מאטסלקה ומשם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
מלאנג סאר
מלאנג סאר (בצרפתית: Malang Sarr; נולד ב-23 בינואר 1999) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם במונקו ובנבחרת צרפת עד גיל 21.
ניס
סאר הוא יליד ניס, שהצטרף לקבוצה המקומית של ניס כבר בגיל שש. הוא היה חלק מהאקדמיה של הקבוצה במשך תריסר השנים הבאות עד שערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרית במסגרת הליגה הבכירה ב-14 באוגוסט 2016 במשחק נגד סטאד רן, כשהיה בן 17. כבר בהופעת הבכורה שלו הוא כבש את שערו הראשון, כשעשה זאת בנגיחה מכדור חופשי שהוגבה על ידי ז'אן-מיקאל סרי בדקה ה-60 של המשחק. שער זה הפך אותו לשחקן הצעיר השני בתולדות הליגה אשר הבקיע כבר במשחקו הראשון. לאחר המשחק, סאר הקדיש את השער לקורבנות פיגוע הדריסה בניס. ב-7 בנובמבר של אותה השנה, סאר חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו עם ניס, כשבאותה העונה הוא רשם למעלה משלושים הופעות במדי הקבוצה, שסיימה במקום השלישי.
קריירה בינלאומית
סאר ייצג את הנבחרת הצרפתית במגוון גילאים של נבחרות הנוער שלה, כשבספטמבר 2016, הוא נמנה לקפטן הנבחרת עד גיל 18 לקראת טורניר לימוז'. כעבור שנתיים, הוא אישר שהתאחדות הכדורגל הסנגלית ניגשה אליו על מנת לשכנע אותו לייצג את הנבחרת הסנגלית. לעומת זאת, הוא סירב והודיע שהוא בוחר להמשיך לייצג את צרפת.
קלרנס צ'ין
ביוגרפיה
צ'ין נולד בהוואי, בן להורים ילידי המקום. הוא גדל בבסיסים שונים ברחבי העולם, כולל ביפן ובניו ג'רזי, בעקבות שירותו של אביו שהיה קצין בצבא ארצות הברית ורופא שיניים.
ב-1981 סיים לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא. שירת כמפקד מחלקה רובאית וסגן מפקד פלוגה בגדוד השלישי של רגימנט החי"ר ה-39 בדיוויזיית החי"ר התשיעית. לאחר מכן עבר לשרת בכוחות המיוחדים ושירת כמפקד מחלקה מסייעת וסגן מפקד פלוגה רובאית ברגימנט הריינג'רס ה-75. ב-1983 השתתף בצניחה המבצעית במסגרת הפלישה האמריקאית לגרנדה.
בשנים 1999–2001 פיקד על גדוד האימונים הרביעי ברגימנט הריינג'רס ה-75 ובשנים 2002–2004 שימש סגן מפקד הרגימנט. בתקופה זו השתתף במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן.
ביולי 2004 מונה למפקד חטיבת האימונים של הריינג'רס (בית הספר לריינג'רס). ביולי 2006 מונה לקצין מבצעים במרכז המבצעים המיוחדים של פיקוד המבצעים המיוחדים. ביולי 2008 מונה לראש מטה הדיוויזיה המוטסת ה-82 והוצב עמה באפגניסטן שם שימש ראש מטה כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי ולאחר מכן שימש סגן מפקד הדיוויזיה. בינואר 2011 מונה למפקד המרכז לאימונים משותפים בפורט פולק שבלואיזיאנה. בנובמבר 2012 הוצב שוב באפגניסטן ושימש סגן מפקד כוח המשימה המשותף בהנהגת הדיוויזיה המוטסת ה-101 להכשרת כוחות הביטחון האפגנים. בינואר 2014 מונה למפקד בסיס פורט בראג. בנובמבר 2014 מונה לסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של צבא ארצות הברית.
ביוני 2015 מונה למפקד כוחות הצבא בפיקוד דרום של ארצות הברית. שירת בתפקיד עד אוקטובר 2017 ופרש מהצבא.
צ'ין בעל תואר בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצבא. הוא נשוי לואל והם הורים לשניים.
M54
M54 (מ-Messier 54, נקרא גם NGC 6715) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-87,000 שנות אור ממערכת השמש, והוא למעשה אינו שייך לשביל החלב אלא מהווה חלק מגלקסיית קשת האליפסואידית הננסית, שהתגלתה רק בשנת 1994, ומהווה גלקסיית לוויין של שביל החלב. זהו הצביר הרחוק ביותר שבקטלוג מסיה.
היסטוריה
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-24 ביולי 1778, כך שזהו הצביר הכדורי הראשון שהתגלה מחוץ לשביל החלב. מסיה תיאר אותו בקטלוג מסיה כ"ערפילית עמומה בעלת מרכז בהיר וחסר כוכבים". בשנת 1784 זיהה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר כוכבים וציין שהוא דומה ל-M53. רק בשנת 1994 עם גילוי גלקסיית הלוויין, התברר שהצביר קרוב יותר אליה מאשר לשביל החלב וככל הנראה מקיף אותה.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 7.6 כך שניתן להבחין בו באמצעות משקפת. נחוץ טלסקופ מקצועי כדי להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 15.5, זאת בשל המרחק הגדול של הצביר ממערכת השמש. הצביר נמצא כ-1.7 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב אסקלה (ζ בקשת) וכ-3 מעלות מצפון מזרח לצביר הכדורי M70.
מאפייני הצביר
M54 נמצא במרחק של כ-87,000 שנות אור ממערכת השמש, כך שהוא נמצא למעשה הרחק מעבר לשביל החלב, והוא מתרחק במהירות של כ-140 קילומטר בשנייה. קוטרו של הצביר כ-150 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-12 דקות קשת - כ-40% מקוטרו של הירח המלא. מסתו של הצביר מוערכת בכ-2.6 מיליון מסות שמש כך שזהו הצביר הכדורי המסיבי ביותר אחרי ω בקנטאור שמוכר כיום. עוצמת ההארה שלו היא כשל 800,000 שמשות ולכן הוא בהיר יותר מ-M70 בעוד שמרחקו גדול כמעט פי 3. הספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F7 ועד היום התגלו בו 82 כוכבים משתנים, כשני שלישים מהם מהסוג של משתני RR בנבל.
הצביר צפוף ביותר במרכזו, כך שמחצית ממסתו נמצאת בכדור שקוטרו כ-13 שנות אור בלבד - פחות מעשירית מקוטרו של הצביר. מדידות של תנועת הכוכבים בצביר מראות שככל הנראה נמצא במרכז הצביר חור שחור בעל מסה של כ-9,400 מסות שמש.
קרפין דיאטה
קרפין דיאטה (בצרפתית: Krépin Diatta; נולד ב-25 בפברואר 1999) הוא כדורגלן סנגלי, המשחק בעמדת החלוץ במונקו ובנבחרת סנגל.
קריירה
דיאטה היה חבר בסגל נבחרת סנגל לגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ב-2017 וכן בגביע האומות של אפריקה באותה שנה. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת רשם במרץ 2019 במוקדמות גביע האומות של אפריקה, במשחק מול מוזמביק. בטורניר גביע האומות כבש במשחק הפתיחה בניצחון 0–2 על טנזניה. הנבחרת סיימה במקום השני ודיאטה נבחר לשחקן הצעיר המצטיין של האליפות.
ב-22 בינואר 2021 דיאטה חתם במונקו לארבע שנים.
נכלל בסגל נבחרת סנגל לטורניר מונדיאל 2022.
נה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
כמה, כמה מלחמה...
עלילה
בזמן מלחמת האזרחים בספרד, אדריה גינארט, נער בן 15, עייף מחייו חסרי הניסיון ומכמיהתו לחופש, מחליט ללכת לחזית המלחמה עם חבר הילדות שלו. בזמן המלחמה, האישיות של אדריה נמצאת בתהליך למידה על הטבע האנושי.
Breaking the Habit
Breaking the Habit הוא שיר של להקת הרוק האמריקנית לינקין פארק. השיר נכתב לצ'סטר בנינגטון לאחר שהחל עם התמכרותו לסמים. זהו השיר התשיעי ברשימת ההשמעה של אלבומם השני Meteora. שיר זה היה השיר החמישי מהאלבום Meteora שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד Alternative Songs. ב-4 בספטמבר 2012, "Breaking the Habit", Shadow of the Day, New Divide ו-Burn It Down שוחררו ב-"Linkin Park Pack 02" כתוכן הניתן להורדה למשחק הווידאו Rock Band 3.
רקע
תחילת השיר נפתחת עם מוזיקה אלקטרונית, דבר שונה מהשירים הקודמים שלהם שהם בסגנון נו-מטאל או ראפ רוק.