cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסע הטבעת
עלילה
אודי ליפסקי (תומר שחורי) הוא בחור מטורף ומוקצן בן 21 שמסתגר בחדרו במשך שלוש שנים לאחר שאהובת נעוריו נטשה אותו לטובת אחיו הכדורסלן, ליאור (תמיר ביידר). ביום שסבתו נפטרה נודע להם כי היא הורישה חמישה מיליון דולר וטבעת פלא בעלת כוחות מחשמלים אשר חושלה בתנור במאפיית אבולעפיה ורק שם אפשר להשמידה. בצוואה רשום שאם אודי יתחתן תוך חודש בעזרת הטבעת הוא וליאור ירשו את הכסף אחרת הכסף יגיע לידיו של אביהם השנוא נחמן (דובל'ה גליקמן) ועורך דינו המרושע רידלר (שמוליק לוי). אודי יוצא למסע למציאת כלה יחד עם ליאור, רפאלה, אהובת נעוריו הבוגדנית (עמית פרקש), וחברם הקרוב- העבריין בכור (ישראל אטיאס) וחמור המחמד שלו בנג'י. במהלך המסע אודי פוגש מגוון רחב של בחורות שונות ומשונות, כשכל העת דולקים בעקבותיהם נחמן ורידלר החושקים בטבעת. לבסוף אודי מוצא את אהבת חייו, רפאלה, והם מתחתנים.
פרנץ נופצ'ה
תרומות מדעיות
נופצ'ה היה גם גאולוג חשוב ואחד החוקרים הראשונים את הגאולוגיה של מערב הבלקן, במיוחד צפון אלבניה.
מחקר אלבניה
במהלך חייו פרסם נופצ'ה יותר מחמישים מחקרים מדעיים הנוגעים לאלבניה, המכסים מגוון רחב של נושאים כמו בלשנות, פולקלור, אתנולוגיה, היסטוריה ומשפט. הוא היה אחד המומחים המובילים של אלבניה בתקופתו. לאחר מותו של נופצ'ה, כמה מכתבי היד החשובים שלו לא פורסמו. הוא השתתף בעבודתו של הקונגרס האלבני של טריאסטה, פרסם את הערותיו על הקונגרס שהפכו לבעלי עניין היסטורי במיוחד.
העיזבון המדעי והארכיון של נופצ'ה הכוללים אלפי עמודים של הערות, סקיצות וטקסטים הוחרם על ידי המשטר הקומוניסטי של אנוור הוג'ה. בסופו של דבר, כתבי היד, הרישומים והכתבים השלמים שלו היוו את הליבה של החלק האלבני של הספרייה הלאומית של אלבניה.
בין-טפה
בין-טפה (בטורקית: Bintepeler; בתרגום מילולי לעברית: אלף התלים), הוא נקרופוליס במערב טורקיה, נקרא על שם תלי האפר המונומנטליים (רוגמים), בהם נקברו בני מלוכה לידיים ומשפחות עילית מתקופת הברזל. ממוקם בין נהר גדיז ואגם מרמרה גולו שבמחוז מאניסה, בערך 10 ק"מ צפונית לסרדיס, שהייתה בירתה של לידיה.
זהו הנקרופוליס הגדול ביותר בטורקיה ואולי גם בעולם כולו. כיום נותרו כ- 117 רוגמים בלבד בבין-טפה, כולם נבזזו ורבים אחרים נהרסו לצרכים חקלאיים. הם ממוקמים במקומות בולטים, על רכסים וגבעות וניתן לראותם מהסביבה. סבורים כי המלכים הלידים בחרו בבין-טפה לקבורה משום שניתן לראות את המקום מסרדיס וכדי לקשר את עצמם לזיכרונות של גיבורים מקומיים ולמשמעויות המקודשות של המיקום.
יוסי בן דוד (פזמונאי)
יוסי בן דוד (נולד ב-1966) הוא פזמונאי, מפיק מוזיקלי ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה
בן דוד נולד במושב שער אפרים ליצחק ושרה בן דוד. במהלך נערותו עבד בשירותו של בן דודו הזמר חיים משה והכיר את עולם המוזיקה תוך כדי.
את צעדיו הראשונים כמפיק מוזיקלי החל כשניהל זמר אלמוני בזמנו בשם פיני חדד, הפיק לו אלבום כתב והלחין לו את השיר "עינייך השחורות" והביא אותו לפריצה עם השיר "לא לבד" שכתב והלחין אביחי מליחי.
לאחר מכן כתב את השיר "אל תלכי לי" לזמר אייל גולן. בו בזמן הפיק את האוסף המצליח "שניים סוכר" שכללו דואטים שרבים מהם נכתבו או הולחנו על ידי בן דוד בו השתתפו זמרים רבים.
לאחר מכן, פתח אולפן הקלטות ברמת גן וצירף לשירותו את נאור סינואני שעבד בתחילה כטכנאי הקלטה באולפנו. משם המשיך להפיק את האוסף שניים סוכר וגם את האוסף "עבודה עברית" שרים עוזי חיטמן לזכרו של עוזי חיטמן.
נאו-פשיזם
נאו-פשיזם (באנגלית: Neo-fascism) היא אידאולוגיה המשתייכת לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה וכוללת רעיונות מתוך אידאולוגיית הפשיזם. המונח "נאו-פשיזם" יכול לתאר קבוצות המביעות הערצה לבניטו מוסוליני ולתקופת איטליה הפשיסטית או מנהיגים ומשטרים פשיסטיים אחרים. נאו-פשיזם מתאפיין לרוב בלאומנות, מדיניות של נייטיביזם ואנטי-הגירה, אנטי-קומוניזם והתנגדות לדמוקרטיה פרלמנטרית ולדמוקרטיה ליברלית. מבחינה פוליטית, קבוצות נאו-פשיסטיות מזוהות עם הימין הקיצוני.
האשמות שקבוצה מסוימת היא נאו-פשיסטית יכולות לעורר תגובות חריפות, במיוחד כאשר המונח משמש ככינוי גנאי לעמדות פוליטיות, בדומה לכינוי הגנאי "פשיסט". משטרים אחדים של התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה כונו "נאו-פשיסטיים" בשל טבעם האוטוריטרי, וההשפעות הפשיסטיות על האידאולוגיות והטקסים שניהלו.
היסטוריה
על פי ז'אן-איב קאמי וניקולס לבורג, התנועה הנאו-פשיסטית התחילה לקבל תאוצה ב-1942, לאחר שגרמניה הנאצית פתחה במבצע ברברוסה והחליטה לכוון את התעמולה שלה על רקע פרו-אירופאי. אירופה הפכה אז למיתוס ולאוטופיה של הנאו-פאשיסטים, שזנחו תיאוריות קודמות של אי-שוויון גזעי במסגרת הגזע הלבן וחלקו עמדה משותפת של לאומניות לאחר מלחמת העולם השנייה.
הערות שוליים
Rechtsextremismus
התנועה הדמוקרטית לשינוי
התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש) - הייתה מפלגת מרכז שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977.
הקמת התנועה
ד"ש הייתה מענה למשאלותיהם של ישראלים רבים, במיוחד מקרב המעמד הבינוני, שקצו בשחיתות שיוחסה אז למפלגת העבודה, עם חשיפת פרשיות כפרשיית אשר ידלין, חקירות שר השיכון אברהם עופר ופרשת חשבון הדולרים של לאה רבין, ותחושת אובדן הדרך והמיאוס שהותירה אחריה מלחמת יום הכיפורים וההתפתחויות החברתיות והפוליטיות שלאחריה. מנהיג המפלגה, הרמטכ"ל לשעבר פרופסור יגאל ידין, נתפס בעיני הציבור כאיש עשייה וכאדם ישר שלא דבק בו רבב.
מאז פרישתו מתפקיד הרמטכ"ל נמנע ידין מעיסוק בפוליטיקה, חרף פניות והצעות שונות, וייחד את עיקר זמנו לחפירות ארכאולוגיות, אך ב-2 בנובמבר 1976 הוא הודיע כי הוא מקים תנועה חדשה בשם "התנועה הדמוקרטית". תנועה זו ותנועת "שינוי", שהקימו הפרופסור אמנון רובינשטיין ואנשיו של ידין, התמזגו למפלגה חדשה, שאמורה הייתה להביא מזור לתחלואי הפוליטיקה הישראלית. אליהם חברו גורמים נוספים, בהם בנימין הלוי, פורשי "המרכז החופשי" בראשות שמואל תמיר ודמויות נודעות כאלוף (מיל.) מאיר עמית והתעשיין סטף ורטהיימר.
המפלגה הכתה הדים במערכת הפוליטית. בתוך מספר שבועות נרשמו כחברים בה כ-37,000 איש. המפלגה ערכה, לראשונה בישראל, בחירות פנימיות פתוחות לכל, שנועדו לקבוע את רשימתה לכנסת. עד אז קבעו המפלגות את מועמדיהן ב"ועדת מינויים". הבחירות הפנימיות בד"ש היו סמן לדמוקרטיזציה של המערכת, שסחף בעקבותיו, במערכות הבחירות הבאות, אף את המפלגות הגדולות.
המפלגה הציגה פן מדיני מתון המסכים ל"פשרה טריטוריאלית" וכי אין לשלוט על מיליון וחצי ערבים בשטחים בדומה לתוכנית אלון, אך עיקר מצעה יוחד לענייני פנים. ידין, שהודיע על הקמת המפלגה במשדר "מוקד" בטלוויזיה (במה ציבורית ראשונה במעלה בישראל באותן השנים), העמיד את מצעו על שלושה עיקרים אלו:
רשימת ההישגים הציבוריים של ידין, אשר היה חבר בוועדת אגרנט והגיע להישגים חשובים בתחום הארכאולוגיה, הביאה אותו ואת המפלגה שייסד אל קדמת הבמה הציבורית.
עיקר כוחו היה בכך שאנשים שקצו בשלטון המערך אך חששו מהצבעה לליכוד, חשו בנוח להצביע למפלגתו.
בבחירות
בבחירות לכנסת התשיעית זכתה ד"ש להצלחה מסחררת של 15 מנדטים, וחברי הכנסת שנבחרו מטעמה היו: יגאל ידין, אמנון רובינשטיין, מאיר עמית, שמואל תמיר, מאיר זורע, סטף ורטהיימר, שמואל טולידאנו, עקיבא נוף, בנימין הלוי, אסף יגורי, דוד גולומב, שפיק אסעד, זיידאן עטשי, מרדכי וירשובסקי, מרדכי אלגרבלי, ושלמה אליהו. מחקרים על מקור מצביעי המפלגה הצביעו על כך שהיא לקחה כ-5 מנדטים מהמערך כ-4 מנדטים מהליכוד, כ-5 מנדטים מהליברלים עצמאיים ורצ אותם היא ריסקה וכן מתמיכה רחבה בקרב המצביעים החדשים. ד"ש זכתה ל-26% תמיכה אצל אשכנזים (הם או אביהם היו ילידי אירופה-אמריקה), 20% בקרב ילידי ישראל ורק 12% בקרב המזרחיים (הם או אביהם יליד אסיה או אפריקה). 75% ממצביעי המפלגה היו אשכנזים, 18% מזרחים ו-6% ילידי ישראל.
לאחר הבחירות
למרות ההצלחה בבחירות, לא נהייתה ד"ש ללשון המאזניים הדרושה להקמת קואליציה כפי שקיוו אנשיה. המהפך הפוליטי היה שמור לליכוד ולמנחם בגין, שהצליח להרכיב קואליציה בלעדיה, תוך השארת מספר תיקים שיינתנו לאנשי ד"ש לכשיצטרפו לקואליציה. ד"ש אמנם הצטרפה לאחר מכן לממשלתו של בגין, באוקטובר 1977, אך לא השפיעה רבות על התנהלותה. יגאל ידין התמנה לסגן ראש הממשלה, מאיר עמית לשר התחבורה והתקשורת, ישראל כץ, שלא היה חבר כנסת, לשר העבודה והרווחה, ושמואל תמיר לשר המשפטים. מאיר זורע, שהרגיש חוסר תוחלת מהפעילות הפוליטית, התפטר מהכנסת כבר בפברואר 1978 ובמקומו נכנס לכנסת איש העסקים שלמה אליהו.
ההתפוררות
לא ארכו הימים, והמפלגה התפצלה (14 בספטמבר 1978) לשתיים: התנועה הדמוקרטית של יגאל ידין, שמואל תמיר, בנימין הלוי, עקיבא נוף, מרדכי אלגרבלי, שלמה אליהו ושפיק אסעד שנשארו בקואליציה, והתנועה לשינוי ויוזמה של אמנון רובינשטיין, סטף ורטהיימר, מרדכי וירשובסקי, זיידאן עטשי, שמואל טולידנו, מאיר עמית ודוד גולומב, אשר פרשו מהקואליציה (מאיר עמית פרש מהממשלה) או התנגדו לכניסה לקואליציה. חבר נוסף מטעם המפלגה, אסף יגורי, הקים סיעת יחיד משלו, יעד שמה.
אך בהתפצלות זו לא תם סיפורה של המפלגה, שכן חצאיה המשיכו להתפורר במהלך שנת 1980. עד סופה פרשו מהתנועה הדמוקרטית ארבעה חברים (שלושה מהם, עקיבא נוף, שלמה אליהו ושפיק אסעד, הקימו את סיעת "אחווה") ומהתנועה לשינוי וליוזמה - שניים (אשר עברו למערך). יוסף תמיר עבר מהליכוד לשינוי וליוזמה אשר שינתה את שמה ל"שינוי - מפלגת מרכז".
שנת 1981 לא הביאה עמה התפתחויות רבות בסיפור קרעי המפלגה-לשעבר. במרץ 1981 התנועה הדמוקרטית שבקה חיים באופן סופי וכל שלושת חבריה הנותרים (יגאל ידין, בנימין הלוי ושמואל תמיר) הפכו לח"כים יחידים. ב-11 במאי 1981 יוסף תמיר פרש מ"שינוי - מפלגת מרכז", ושפיק אסעד מסיעת "אחווה" הצטרף לרשימת תל"ם.
הירושה
לאחר סיום כהונתה של הכנסת התשיעית והבחירות לכנסת העשירית, היורשת היחידה של המפלגה הייתה מפלגת "שינוי - מפלגת מרכז", שכן שאר חברי המפלגה פרשו מהפוליטיקה, הצטרפו למפלגות הגדולות ("עבודה" ו"ליכוד") או לא הצליחו לעבור את אחוז החסימה בבחירות.
"שינוי - מפלגת מרכז" בראשותו של אמנון רובינשטיין המשיכה להתקיים על המפה הפוליטית כמפלגה קטנה (קיבלה 2–3 מנדטים בבחירות) עוד לכ-10 שנים לאחר התפוררות ד"ש, ולאחר-מכן היא הצטרפה לבלוק מרצ יחד עם מפ"ם ורצ.
אגן הים התיכון (תוכנית רדיו)
אגן הים התיכון היא תוכנית רדיו המשודרת ברשת כאן גימל בימי שישי ב-9:00 בבוקר ומתמקדת במוזיקה מזרחית ים תיכונית.
היסטוריה
התוכנית עלתה לראשונה לשידור בשנת 1985 ברשת ג', בעקבות ביקורת על אי השמעת מוזיקה מזרחית בערוצי הרדיו והטלוויזיה. עם הקמת תאגיד השידור הישראלי עברה התוכנית לכאן גימל.
פסגות פיפין
פסגות פיפין (באנגלית: Pippin Peaks) הוא רכס של פסגות בכיוון מזרח-מערב בדרום הרי אריסטוטל, בחוף אוסקר השני, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובה הפסגות בין 880 מטרים ל-1,160 מטרים מעל פני הים.
הפסגות על פי רוב, הן פסגות של סלעי גרניט לבנה או ורודה.
רכס הפסגות מהווה את הגדה הצפונית של קרחון סטאב.
כמו כן הרכס מתחבר להר שרה תאודורה שממערב - דרום-מערב לרכס.
מקור השם
רכס הפסגות נקרא על שם "פיפין" - דמות מ"מובי דיק" - ספרו של הרמן מלוויל.
שם זה ניתן בדומה לשמות אתרים נוספים באזור, הקרויים על שם דמויות מהספר.
גלנדייל (אריזונה)
גלנדייל (באנגלית: Glendale) היא עיר במחוז מריקופה, אריזונה שבארצות הברית.
היסטוריה
האזור שנקרא היום "גלנדייל" היה מדבר שממה עד ל-1887, אז ייסד ויליאם ג'ון מרפי את היישוב החדש לו קרא "גלנדייל". ה'יישוב' נותר שמם עד ל-1891 אז פעל מרפי יחד עם ברג'ס הדסל להביא 70 משפחות למקום.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-2000 נמנו בגלנדייל כ-218 אלף נפש, כ-75 אלף משקי בית וכ-54 אלף משפחות. צפיפות האוכלוסייה לפי אותו מפקד עמדה על קצת יותר מ-1,500 נפש לקמ"ר.
בגלנדייל שני מרכזי ספורט עיקריים: אצטדיון אוניברסיטת פיניקס המשמש מאז 2006 כאצטדיונה הביתי של אריזונה קרדינלס מליגת ה-NFL; וכן ה-"חילה ריוור ארנה" - היכל ספורט הקשור לאצטדיון אוניברסיטת פיניקס והמשמש מאז 2003 כאולמה הביתי של קבוצת ההוקי קרח המקצוענית, אריזונה קויוטיס, מליגת ה-NHL.
שום העירית
שום העירית  (נקרא בדרך כלל עירית; שם מדעי: Allium schoenoprasum) הוא צמח תבלין עשבוני רב-שנתי מהסוג שום ממשפחת הנרקיסיים, המתנשא לגובה של עד שלושים סנטימטרים. ככל הידוע מוצא שום העירית הוא מסין.
אין קשר בוטני בין צמח זה לצמחי הבר הידועים כעירית, אך שמו ניתן לו, כנראה, בעקבות הדמיון של צורת עליו לעירית.
היסטוריה ופולקלור
הסינים היו הראשונים שתועדו משתמשים בעירית, בסביבות שנת 3000 לפני הספירה. יש טוענים כי מרקו פולו הוא שהביא את העירית מסין לאירופה, אך רוב החוקרים טוענים שמקורה באנגליה, והיא הועברה לרחבי האימפריה הרומית בידי חייליה. צוענים רומנים השתמשו בעירית לגילוי עתידות. מקובל היה להאמין שצריך לתלות צרורות של עירית מיובשת בשביל להרחיק מחלות ורוע. יש פרשנות של ספרות רפואית מהתקופה הרומית על פיה העירית מקילה על כוויות שמש וכאבי גרון, מעלה את לחץ הדם ומתפקדת כחומר משתן.
עיבוד וטיפוח
העירית משגשגת באדמה בוצית, עשירה בחומר אורגני, עם pH ברמה 6–7 והרבה שמש. היא יכולה לגדול גם עם אור חלש, אך מוטב 6–8 שעות של אור שמש מלא.
העירית יכולה לגדול מזרעים כבר מתחילת האביב, אך במקרה כזה היא תצטרך אדמה חמימה, כך שהדבר אפשרי רק במקומות מועטים. בדרך כלל העירית צריכה לנבוט בטמפרטורה של 21°C ולשמור על לחות. ניתן לגדל אותה בתוך מבנה באוויר קריר יותר ואז לשתול אותה בחוץ, או לגדל את נבטיה מתחת ליריעת בד למשך כחודש, ואחר להוציאם אל כיפת השמים.
הפקק הרירי
באנטומיה, הפקק הרירי (באנגלית: Cervical mucus plug) הוא פקק צמיגי שנמצא בתוך צוואר הרחם ונועד למנוע מעבר חיידקים וזיהומים מהנרתיק דרך צוואר הרחם אל הרחם בזמן שמתפתח בו העובר. הפקק עשוי מריר ומכיל מגוון חומרים אנטי-מיקרוביאליים, לרבות אימונוגלובולינים, ופפטידים אנטי-מיקרוביאליים דומים לאלה המצויים בריר האף. לקראת הלידה נפלט הפקק הרירי ומאפשר את המשך התפתחות הלידה ויציאת התינוק מצוואר הרחם.
תפקידו ושחרורו לקראת הלידה
במצב תקין חסום הפתח החיצוני של צוואר הרחם על ידי ריר צמיגי שמונע מעבר של זיהומים אל חלל הרחם. צמיגותו של ריר זה יורדת כשהביצית מוכנה להפריה והוא הופך לנוזלי יותר, וזאת על מנת לאפשר לזרעונים לעבור דרך צוואר הרחם אל הרחם והחצוצרות.
קיום יחסי מין או בדיקה נרתיקית יכולים גם להשפיע על הפקק הרירי ולגרום להפרשה חלקית של ריר בעלת גוון דמי, גם כאשר הצירים אינם מתחילים במהלך הימים שלאחר מכן.
בהלכה
האחרונים נחלקו האם יציאת הפקק הרירי מטמאת בטומאת לידה. יש סוברים שיציאתו מטמאת משום "פתיחת הקבר", או משום שמעורב בו מראה דמי. ומנגד, יש סוברים שהמציאות היא שמיקומו של הפקק הרירי הוא בצוואר הרחם, ולכן אין ביציאתו פתיחה של הרחם, וגם אם יש בו דם - הדם הזה מקורו בצוואר הרחם ולא ברחם ולכן הוא אינו מטמא.
גזה לאסלו
ד"ר גזה לאסלו (במקור לווינגר, בהונגרית: László Géza; ראצסנטמיקלוש, 14 במרץ 1886 – בודפשט, 12 בנובמבר 1955) היה מורה לשירה ולפיתוח קול מפורסם, במקור עורך דין יהודי-הונגרי. הוא הקים דור של זמרי וזמרות אופרה הונגרים גדולים בקריירה שלו (רבים מהם יהודים). אשתו הייתה אולגה האסלבק, מצו-סופרן מפורסמת בבית האופרה של בודפשט.
ביוגרפיה
גזה לאסלו נולד למשפחה יהודית. הוריו היו לאיוש לווינגר מנהל אחוזה ומרגיט בלאו. הוא גדל בערבות הונגריה ואז עבר לבודפשט ללימודים בית ספר התיכון. שם המורה שלו היה פונגראץ קאצ'ו מלחין, מורה למוזיקה, מנהל-מורה בתיכון ריאלי ראשי, לאסלו קיבל ממנו את ההכשרה המוזיקלית הראשונה שלו והם נשארו בידידות טובה מאוד עד מותו המוקדם של קאצ'ו בגיל 50. במקביל הוא סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ומ-1906 עד 1908 גם את האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם היה תלמידו של גיאורג אנתס (זמר אופרה גרמני (טנור), אחד מגדולי זמרי ואגנר בתקופתו, דמות גדולה בהיסטוריה של האופרה ההונגרית, מורה באקדמיה למוזיקה בבודפשט והמנהל הראשי של בית האופרה של בודפשט). לאסלו המשיך את לימודי השירה ופיתוח הקול בברלין ובמילאנו, אך נאלץ לחזור הביתה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. ב-7 ביולי 1914 נשא את אולגה האסלבק בבודפשט. הוא עבד כעורך דין במשך חמש שנים עד הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. בין שתי המלחמות העולם ואחרי מלחמת העולם השנייה (כניצול שואה) עבד אך ורק כמורה לזמרה ולפיתוח קול.
משה טוביה מזונטהיים
רבי משה טוביה מזונטהיים (כ"ח בטבת ה'תקי"ג, 4 בינואר 1753, זונטהיים ליד היילברון – ד' בתשרי תקצ"א, 21 בספטמבר 1830, הנאו) רבה של הנאו, ומגדולי רבני יהדות גרמניה בתקופתו.
ביוגרפיה
נולד בעיירה זונטהיים שליד היילברון, בצפון מדינת באדן-וירטמברג. בגיל שלוש נמסר על ידי אמו לקרוב משפחתם רבי נפתלי צבי קצנלנבוגן רבה של מרגנטהיים שגידל וחינך אותו עד הגיעו לגיל שמונה עשרה, אז נישא לקרובתו זיסה זונדהיים, נכדתו של הרב הלל מינץ שהיה רב במנהיים. גיסו, אח אשתו היה הרב הלל מזונטהיים, שכיהן כרב באשאפנבורג.
אחרי נישואיו עבר לגור בעיר פירט, בה למד בישיבתו של הרב המקומי רבי יוסף שטיינהארט, ישיבת פיורדא. רעו לספסל הלימודים בישיבה זו היה הרב מרדכי בנט, לימים רבה של ניקלשבורג.
בשנת תקנ"ה (1795) התמנה לכהן כרבה של הנאו, בה הקים ישיבה לאחר שנה. עמד בקשרי מכתבים עם רבים מגדולי דורו ודבריו משוקעים בכתביהם. הוא היה בין הרבנים הלוחמים ברפורמים.
הרב משה טוביה מזונטהיים כיהן ברבנות הנאו במשך 35 שנים עד לפטירתו בד' בתשרי תקצ"א, 21 בספטמבר 1830. הוא נקבר למחרת היום בהנאו במעמד רבני האזור.
בנו, רבי נתן נטע אריה זונדהיים, התפרסם אף הוא כגדול בתורה וטוב לבריות.
קוליקודון
המאובנים שלו כללו בעיקר שיניים טוחנות ומלתעות אחוריות גדולות יחסית מהלסת התחתונה ואלה תוארו ב-1995 בידי החוקרים: Flannery, Archer, Rich ו-Jones כשבמקרו הציע ארצ'ר לקרוא לסוג: "Hotcrossbunodon", אך השם לא התקבל. משמעות השם מיוונית עתיקה היא: "שיני קוליקס (κολλίξ)", כשקוליקס הוא מעין לחם הנאכל באופן מסורתי בנצרות ביום שישי הטוב. הסוג כולל מין יחיד - Kollikodon ritchiei.
בדומה לקרובו הסטרופודון, הוא היה מהגדולים שביונקי המזוזואיקון, כשהוא ידוע מטוחנות באורך של כ-5.5 מ"מ ורוחב של בין כ-4 ל-6 מ"מ, מה שמעיד כנראה על אורך גוף פוטנציאלי של 1 מטר בקירוב. אם הדבר נכון אז יונק זה הוא הגדול ביותר ביונקי המזוזואיקון לצד הרפנומאמוס, השוולטריה והבובודנס (Bubodens). מבנה שיניו הותאם לפיצוח מזון קשיח, אם כי לא ברור אם היה זה אוכל רכיכות או אוכל צמחים קשים יחסית. עם זאת מבנה הלסת העליונה רומזת שהיה מתמחה בעל רכסי נקודות מעוגלות, בהם הותאמו שיניים שנשחקו לאחר ריסוקים קשיחים מדי.
רפי ורטהיים
רפאל (רפי) ורטהיים (נולד ב-12 במרץ 1942) הוא מהנדס ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כראש עיריית קריית ביאליק בשנים 2003–2008.
ביוגרפיה
רפי ורטהיים נולד בקריית ביאליק. הוריו, קרל וחוה, עלו לארץ ישראל מגרמניה.
את שנות התיכון עשה ורטהיים בבית ספר בסמ"ת בחיפה, במגמת מכונות. הוא היה חניך השומר הצעיר והתגייס לנח"ל. לאחר שירותו הצבאי, למד הנדסת מכונות לתואר ראשון ולתואר שני בטכניון, ובהמשך השלים דוקטורט בהנדסת מכונות באאכן שבגרמניה. עם סיום התואר, חזר לישראל בשנת 1975 החל ללמד הנדסת מכונות בטכניון. בנוסף, ורטהיים עבד בתפקיד בכיר בחברת ישקר. משנת 1986 היה חבר מועצת העיר קריית ביאליק, ובהמשך כיהן כסגנו של ראש העיר דני ז'ק, בהיותו חבר בסיעתו העצמאית.
בין השנים 2001–2002 שימש כנשיא ארגון CIRP הבינלאומי - ארגון בינלאומי של אנשי מדע מתחום הנדסת הייצור.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 התמודד לתפקיד ראש העיר ברשימה מקומית שנתמכה על ידי מפלגת שינוי ומפלגת העבודה. בסיבוב השני הוא גבר על אלי דוקורסקי בהשיגו רוב של 57.6%. עם כניסתו לתפקיד, התמודד עם גירעון של כ-30 מיליון שקלים שהותיר ראש העיר הקודם. ב-2006 חבר למפלגת קדימה.
בשנת 2009 קיבל מינוי במוסד אקדמי בגרמניה. בשל מינוי זה, ביקש ראש העיר דוקורסקי להדיחו מתפקידו במועצת העיר בטענה שהוא לא מתגורר עוד בעיר. בית המשפט המחוזי בחיפה פסק כי אין עילה מספקת להדחת ורטהיים, שראש העיר לא הרים את נטל ההוכחה לכך שוורטהיים אינו מתגורר עוד בעיר באופן קבוע, וכי זיקתו לקריית ביאליק לא נותקה על אף שהייתו בגרמניה.
מאז עזיבתו את תפקיד ראש העיר, ורטהיים מרצה במכללת אורט בראודה. בנוסף, הוא משמש כנציג בישראל של מכון המחקר היישומי הגרמני "פראונהופר".
הר אצ'ו
הר אצ'ו (ספרדית Monte Hacho) הוא הר לא תלול, המתנשא לגובה של 204 מטר מעל פני הים. הוא שוכן בחצי האי אלמינה, ממזרח לעיר האוטונומית הספרדית סאוטה שבצפון אפריקה. ההר ניצב במרכזו של חצי האי וצופה אל מצר גיברלטר שמצפון לעיר.
בעת העתיקה סימנו שני צוקים משני צדדיו של מצר גיברלטר את גבולו של העולם הידוע. שני הצוקים נודעו בכינוי עמודי הרקולס. בעוד שהצוק הצפוני בצידו האירופי של המצר מזוהה בדרך כלל עם צוק גיברלטר שבגיברלטר, על תואר הצוק הדרומי ביבשת אפריקה מתחרים הר אצ'ו, שהיה ידוע באותה עת בשם "הר אבילה" (לטינית Mons Abila - "מונס אבילה"), וג'בל מוסא במרוקו.
על ראש ההר שוכנת מצודת אצ'ו (Fortaleza de Hacho) שהוקמה לראשונה בידי הביזנטים, והחליפה מספר שליטים, ובהם המורים, הפורטוגזים והספרדים. כיום היא מוחזקת על ידי צבא ספרד. על ההר שוכן גם מנזר אנטוניוס הקדוש (Ermita de San Antonio) ובו קפלה, וכן אנדרטה לזכר כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים של ספרד.
כרמן אלמקייס עמוס
כרמן אלמקייס עמוס (נולדה ב-17 בפברואר 1979) היא פעילה חברתית ואקטיביסטית ממקימות תנועת השטח "הלא נחמדים - לא נחמדות", ליצנית רפואית, יוצרת קולנוע ומפיקה. היא בין המקימים של הארגון הפוליטי המזרחי "תור הזהב". הייתה מועמדת מטעם מפלגת "גשר" לכנסת, במשך 3 מערכות בחירות לכנסות ה-21, ה-22 וה-23. מייסדת ובעלת המיזם "אַקְטִיב אַרְט" בין עבודות המיזם: התערוכה "לביאות" העוסקת בהטרדות מיניות בדיירות הדיור הציבורי בישראל, והתערוכה "אל תשליכני" המתעדת קשישים וניצולי שואה החיים בדיור הציבורי. התערוכה הוצגה בכנסת ישראל ובכלי התקשורת. אלמקייס מייסדת פרויקט עדי"ה לתיעוד ובניית ארכיון עדויות של נפגעי גזזת.
ביוגרפיה
אלמקייס-עמוס נולדה וגדלה באשקלון למיכאל אלמקייס -עובד עיריית אשקלון, פעיל פוליטי בליכוד ולאחר מכן ממקימי מפלגת ישראל הצעירה ומועמדה לכנסת וממקימי מפלגת גשר, ולרינה עמוס, תופרת ועובדת בחנות הפרחים המשפחתית, שעלו לישראל ממרוקו. למדה במגמת מטפלות בתיכון אורט שער הנגב, ונשרה מלימודיה בגיל 16. אלמקייס-עמוס היא בוגרת החוג לקולנוע ותקשורת מהמכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן. החלה את פעילותה האקטיביסטית בתנועה הפמיניסטית אחותי - למען נשים בישראל. לאחר שנתיים של התנדבות מונתה למנהלת פרויקטים בעמותת אחותי. כחלק מתפקידה מנהלת את קואליציית ליבי במזרח, קואליציה המאגדת קרוב לשלושים ארגוני תרבות מזרחים. במסגרת פעילות תרבות רב-ארגונית זו, נערך מקביל לאירועי לילה לבן "לילה שחור" כמחאה על ההזנחה של שכונות דרום תל אביב. בשנת 2011 הייתה ממקימות תנועת השטח האקטיביסטית 'לא נחמדים - לא נחמדות', קבוצת פעילי שכונות שהתארגנו כדי לעלות את הנושא המזרחי על סדר היום. מטרת הקבוצה היא לצמצם פערים בחברה, ומתמקדת בנושאים כמו מצוקת דיור, הדיור הציבורי, ועוני. במסגרת הארגון ניהלה והשתתפה במגוון גדול של פעילויות - החל מהחלפת שלטי רחובות משמות מקוריים לשמות מזרחיים, ועד מחאות והפגנות פוליטיות.
בשנת 2013 נעצרה יחד עם הפעילה החברתית ספיר סלוצקר עמראן במהלך הפגנה נגד קיצוץ קצבאות הילדים והגזירות הכלכליות אשר הוטלו על האוכלוסיות המוחלשות, מול ביתו של שר האוצר לשעבר, יאיר לפיד. בעת המעצר האלים נפצעה אלמקייס-עמוס וכנגד השוטר שבעט בה הוגשה תלונה במחלקה לחקירות שוטרים על הטרדה מינית ועל אלימות. לאחר שחרורה יזמה דיון מיוחד בכנסת בשיתוף חברות כנסת, בו קראה לפעילות פמיניסטיות מכל הקשת הפוליטית לתת עדויות על אלימות משטרתית. אלמקייס-עמוס הצטרפה ויזמה הפגנות ומחאות נגד אלימות משטרתית.
בשנת 2014 החלה יחד עם חבריה לקבוצת הלא נחמדים-לא נחמדות לפעול נגד פינויים של תושבי גבעת עמל ב' בתל אביב. במסגרת פעילות אקטיביסטית זו התבצרו חברי הקבוצה בבתי התושבים כדי למנוע את הפינוי. חברי הקבוצה הפגינו מול ביתם של היזמים ואנשי העסקים יצחק תשובה ומשפחת כוזהינוף. באחד הפינויים, שוטרי יס"מ הכו את אלמקייס-עמוס וחלק מחבריה נעצרו.
לפטוצרטופס
לפטוצרטופס (שם מדעי: Leptoceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הלפטוצרטופסיים אשר חי באמריקה הצפונית בשלהי הקרטיקון העליון, 68-66 מיליון שנה לפני זמננו. פירוש שמו הוא "פנים רזות בעלות קרניים".
כרמן אלמקייס עמוס
ביוגרפיה
במהלך דיון בוועדת הפנים והגנת הסביבה הגיעה אלמקייס-עמוס עם חבריה לקבוצה עם אמהות לחיילים מחוסרי דיור וממתינים לאכלוס במסגרת תוכניות האכלוס בדיור הציבורי, בזמן מבצע צוק איתן ועצרו את הדיון. לאחר מכן הדיון נוהל בדלתיים סגורות.
אלמקייס-עמוס השתתפה כפרשנית בתוכנית הכל כלול בהנחיית סיון כהן, המשודרת בערוץ 10.
לפטוצרטופס
מאפיינים
הלפטוצרטופס היה דינוזאור צמחוני שניזון מצמחייה נמוכה ויכל לעכל גם צמחייה קשה. הוא חי באותו זמן שבו חי הטריצרטופס, אולי הצרטופסי המתקדם ביותר, ששרד עד סוף עידן הדינוזאורים, אז כולם נכחדו בהכחדת קרטיקון-שלישון.
כרמן אלמקייס עמוס
ביוגרפיה
כמו כן התקבלה לפרויקט חממת נשים מטעם הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה לסרטי תעודה בנושאים חברתיים.
לפטוצרטופס
מאפיינים
הוא נתגלה בעמק הצבאים האדומים באלברטה, קנדה, על ידי בארנום בראון ב-1910 אך תואר וסווג על ידו רק ב-1914. שרידיו נתגלו גם בוויומינג שבארצות הברית.
כרמן אלמקייס עמוס
ביוגרפיה
בשנת 2015 השתתפה בסדרה נביאים על פעילים אקטיביסטים - מזרחים מכל מיני תחומים.
בשנת 2015 התבצרה עם דיירת עמידר ופעילי צוות דיור ציבורי בסניף עמידר בתל אביב בדרישה לאכלס את הדיירת, אם חד הורית לשישה ילדים באופן מיידי.
בשנת 2016, במסגרת פעילותה בפורום דיור ציבורי יצרה סרטוני עדות של נשים בדיור הציבורי בשיתוף חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס, שהוטרדו מינית על ידי רכזי שטח בחברת עמידר. הסרטונים הוצגו בכנסת ופורסמו באמצעי התקשורת. בעקבות סרטונים אלו הוקמה ועדה מיוחדת בחברת עמידר לבדיקת הנושא.
מפיקה ביחד עם מנכלי"ת בית אחותי שולה קשת את פסטיבל ליבי במזרח משנת 2012.
פעילה במאבק לשיחרורם של יונתן היילו מהכלא ואברה מנגיסטו משבי חמאס.
ב-2016, יחד עם אופיר טובול, רועי חסן ופעילים מזרחים אחרים, הקימה אלמקייס-עמוס את התנועה החברתית-פוליטית "תור הזהב" במטרה לשנות את השיח הציבורי בישראל, ולהבטיח ייצוג למה שהם קראו "ילדי החצר האחורית".
במרץ 2018, נכללה ברשימת '20 האקטיביסטיות המובילות של ישראל לשנת 2018' של ליידי גלובס.
בפברואר 2019, הצטרפה למפלגת גשר בראשותה של אורלי לוי אבקסיס, והוצבה במקום השישי ברשימה. לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצבה במקום העשירי ברשימת "העבודה-גשר" ולא נבחרה לכנסת. בשתי הפעמים. במרץ 2019 נכללה ברשימת 50 הנשים המשפיעות במדינת ישראל של "ידיעות אחרונות".
בבחירות לכנסת ה-23 שוב התמודדה מטעם מפלגת גשר לכנסת, הפעם במסגרת רשימת "העבודה- גשר- מרצ", והייתה במקום ה-17. המפלגה זכתה ל-7 מנדטים ואלמקייס-עמוס לא נכנסה לכנסת פעם נוספת. בשנת 2020 הופיעה עם שותפתה לארגון "שוברת קירות", ספיר סלוצקר עמראן ברשימת הנשים המשפיעות של מגזין פורבס לשנה זו.
משבר הקורונה 2020
בשנת 2020 הקימה יחד עם ספיר סלוצקר עמראן את שוברות קירות: ארגון פמיניסטי לקידום צדק חברתי וכלכלי, במסגרתו יזמה וניהלה קמפיינים בנושאים שונים. עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל הוסב עמוד הפייסבוק של ארגון "שוברות קירות" למוקד איסוף פניות, הפצת מידע, גיוס משאבים וריכוז פעולות חירום לטובת משפחות בעוני שנקלעו לקשיים נוספים עקב המשבר. העמוד מחבר בין בקשות עזרה ממוקדות לבין מתנדבים ותורמים המסייעים במזון, חיבור לאינטרנט, טעינת מונה חשמל ותרומת מחשבים וטלפונים ניידים למשפחות הנזקקות להם עבור למידה ועבודה מרחוק. הארגון פעל מול משרדי הממשלה וועדות הכנסת כדי להבטיח הגנה עבור משפחות ואמהות יחידניות הזכאיות לסיוע בשכר דירה שנפגעו מהמשבר. בשל היותם של משקי בית אלו במצב של חוסר יציבות כלכלית ממילא היווה גורם סיכון משמעותי בתקופה שבה עובדים רבים הוצאו לחופשה כפויה או איבדו את עבודתם. בעבודה משותפת עם החמ"ל החברתי, פורום הדיור הציבורי ומרכז אדוה, הצליחו פעילי הארגון לקדם מול משרד השיכון הקלה בתהליך קבלת הזכאות לסיוע בשכר דירה.
כפן מצוי
כפן מצוי או כפן לבן הוא מין של עוף נודד במשפחת הכפניים שבסדרת השקנאים. מזונו העיקרי הוא דגים, אך הוא גם אוכל רכיכות וסרטנים. אורכו בממוצע 90 ס"מ, מוטת כנפיו באורך של כ-1.3 מטר. גופו לבן, וכך גם צווארו וראשו. טבעת העין צהובה, גרונו בצבעים אדום וצהוב. מקורו שחור. מבנה מקור ייחודי לכפנים הוא מקור דק וארוך, המתעגל בסופו לצורת כף. בעזרת המקור הגדול הכפן תופס דגים בצורה ייחודית: הוא פותח את מקורו, מנענע אותו מצד לצד בתוך המים ולוכד את מזונו ב"כף". בעונת הרבייה מתפתחת ציצית בצבע לבן.
תחום תפוצתו מתפרש על פני היבשות אירופה, אסיה ואפריקה. הרבייה מתקיימת בדרום אירואסיה ובצפון אפריקה בארצות ספרד, יפן, הולנד, אוסטריה, הונגריה ויוון.
בישראל תת-המין האירופי P.L Leocorodia חולף וחורף, אך אינו מקנן. הוא נצפה בעמק בית שאן, חוף הכרמל ועמק החולה.
כפן זה ניזון בעיקר מחרקים ורכיכות מימיים, סלמנדרות, סרטנים, תולעים, עלוקות, צפרדעים, ראשנים ודגים קטנים (שאורכם מגיע עד 10-15 ס"מ). עשוי לאכול גם צמחייה מימית ואצות.
תת-מינים
Platalea leucorodia archeri - ים סוף וסומליה.
Platalea leucorodia leucorodia - כל הארצות המפורטות להלן.
Platalea leucorodia major
מכה מקדימה
מכה מקדימה היא מהלומה צבאית שמדינה אחת מנחיתה על אויבתה, כאשר ברור שזו צפויה לתקוף באופן מיידי. עיתוי התקיפה הצפוי של האויב הוא המבדיל את המכה המקדימה ממלחמת מנע.
במלחמת ששת הימים ישראל התקיפה את חילות האוויר של ארצות ערב ("מבצע מוקד" - 5 ביוני 1967) כמכה מקדימה שבוצעה בשל החשש ממתקפה ערבית כוללת. מתקפתו של צה"ל בחצי האי סיני הייתה גם היא בגדר מכה מקדימה, בשל החשש הכבד שהצבא המצרי הגדול שנערך שם ופינוי כוחות האו"ם שהיו שם מצביעים בוודאות על הכנות למתקפה מצרית על ישראל. המתקפות בחזית הירדנית והסורית נעשו במידה רבה כתגובה לפעולות של האויב ולכן אינן נחשבות כמכה מקדימה.
ביום פתיחת מלחמת יום הכיפורים (אוקטובר 1973), לאחר שהצטבר מידע רב על כוונת מצרים וסוריה לפתוח במלחמה, נשקלה האפשרות של מכה מקדימה על ידי הפיקוד הבכיר של צה"ל, ומטוסי חיל האוויר אף נערכו לכך, אך אפשרות זו נפסלה על ידי הדרג המדיני בשל הרצון שלא להיראות בפני המעצמות (ארצות הברית וברית המועצות) והאו"ם כצד התוקפני. בשעות אלה, דרש שר החוץ האמריקאי קיסינג'ר מישראל לא להנחית מכה מקדימה, וקיבל אישור על כך מראש הממשלה גולדה מאיר. צה"ל הותקף והופתע בעת פריצתה של מלחמת יום הכיפורים ונקלע למצב קשה מאוד שממנו נחלץ רק לאחר אבדות כבדות ומספר ימי לחימה קשים ביותר. ההימנעות ממכה מקדימה עוררה ביקורת קשה ביותר לאחר שהמלחמה הסתיימה ואף שנים רבות לאחר מכן.
יאיר הופמן (חוקר המקרא)
יאיר הופמן (29 באפריל 1937 – 22 בנובמבר 2019) היה פרופסור בחוג למקרא, באוניברסיטת תל אביב. מחקריו ופרסומיו המדעיים עסקו בספרות הנבואה, בהיסטוריוגרפיה מקראית, בספרות החכמה, בספרות המזמורים במקרא ובמזרח התיכון הקדום ובתאולוגיה מקראית.
ביוגרפיה
יאיר הופמן נולד בתל אביב בשנת 1937 למלכה ולאליהו הופמן, שבשנת 1929 עלו ארצה כחלוצים מקרקוב שבפולין עם תנועת הנוער "עקיבא". בהיותו בן שנה לקחוהו הוריו לקרקוב לביקור, בניסיון לשכנע את בני המשפחה לעזוב את פולין ולעלות לארץ. ניסיון השכנוע לא צלח, וכל המשפחה שנותרה בפולין נספתה בשואה. בגיל שנתיים עבר עם הוריו לגור בשכונת שיינקין, לימים חלק מגבעתיים, ושם גר עד גיוסו לצבא. את לימודיו עשה ברמת גן, בבית הספר היסודי יהל"ם ובבית הספר התיכון אוהל שם, שם קיבל את תעודת הבגרות. הצטרף לצופי רמת גן כחניך, ולאחר מכן כמדריך. עם סיום לימודיו התיכוניים היה הופמן חבר גרעין הצופים 'אל-ניר', התגייס לנח"ל, שרת בנח"ל המוצנח. יחד עם כל הגרעין הצטרף לקיבוץ תל-קציר.
לאחר השחרור מהצבא חזר לגבעתיים, ושם נישא לחברתו לגרעין בלהה לפין. הוא החל לעבוד כמורה ממלא מקום בבתי ספר יסודיים, לימד את כל המקצועות בכל הכיתות, מכיתה א' עד כיתה ח'. תוך כדי כך למד בעצמו לבחינות הסמכה להוראה, עבר אותן בהצלחה, וקיבל תעודת הוראה ממשרד החינוך. במקביל נרשם בשנת 1959 ללימודי מקרא וספרות באוניברסיטת תל אביב, שזה עתה הוקמה. בשנת 1962 קיבל תואר בוגר בספרות עברית ובמקרא, ותעודת הוראה לבית ספר תיכון. בשנת 1967 קיבל תואר מוסמך במקרא.
תוך כדי לימודיו באוניברסיטה לימד הופמן בבית הספר היסודי בקיבוץ עינת (שנתיים), בתיכון עירוני ט' בתל אביב (שנתיים). הוא הקים עם מספר חברים את 'גימנסיה גורדון' בתל אביב, בה לימד ואותה ניהל במשך שש שנים, עד לקבלת קביעות, בשנת 1978, בחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1974 הוכתר כדוקטור לפילוסופיה, באוניברסיטת תל אביב. את התזה כתב בהדרכת פרופסור יעקב שלום ליכט בנושא "הנבואות על הגויים במקרא".
החל משנת 1967 ועד לפרישתו לגמלאות בשנת 2007 בדרגת פרופסור אמריטוס לימד הופמן בחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב, היה פעמיים ראש חוג (בשנים 1985 - 1982 ;1991 - 1990), עמד בראש התוכנית לב"א כללי במדעי הרוח (1989 - 1988), היה ראש בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג (2002 - 1998). כמו כן, עמד בראש החוג למקרא במכללת בית ברל (1975 - 1973) ובמכללת סמינר הקיבוצים, תל אביב (1982 - 1978 ;1990 - 1989 ;2000 - 1996).
הופמן לימד באוניברסיטאות בדרום אפריקה במחלקה לעברית באוניברסיטת קייפ טאון בשנת 1981 (University of Cape-Town), בארצות הברית במחלקה לעברית באוניברסיטת ויסקונסין במילווקי בשנת 1986 (University of Wisconsin, Milwaukee), ובאוניברסיטת אורגון יוג'ין, במחלקה לדתות, בתוכנית יהדות בשנת 2006 (University of Oregon, Eugene). בנוסף הוא לימד בקנדה, במחלקה לתאולוגיה באוניברסיטת אלברטה, קלגרי בשנת 1993 (University of Calgary, Canada) והוזמן כחוקר אורח לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (Department of Near Eastern Studies, UC Berkeley, USA, 1980), סיאטל (Jackson School of International Studies, University of Washington, Seattle, USA, 1998) וסידני אוסטרליה (Department of Hebrew, University of Sydney, Australia, 2005)
הופמן השתתף בעשרות כנסים וסימפוזיונים מדעיים בישראל, באירופה, בארצות הברית, באוסטרליה ובדרום אפריקה. הדריך תלמידי מ"א ודוקטורנטים רבים, המלמדים היום באוניברסיטת תל אביב ובמכללות אקדמיות.
בשנת 2007 נבחר הופמן לעורך של 'בית מקרא', כתב העת הוותיק והיחיד בישראל לחקר המקרא בהוצאת מוסד ביאליק.
בשנת 1983 היה אחד מראשוני המתיישבים באלפי מנשה.
מחקרים ופרסומים
הופמן חיבר וערך שבעה עשר ספרים, למעלה ממאה מאמרים וערכים אנציקלופדיים בתחום המקרא ומחקרו, כמו גם מאמרי ביקורת בעברית ובאנגלית.
יציאת מצרים באמונת המקרא
בספרו "יציאת מצרים באמונת המקרא" (הוצאת מפעלים אוניברסיטאים, תל אביב, 1983), מתייחס הופמן לכל האזכורים של יציאת מצרים במקרא. תוך כדי בחינתם וקביעת זמנם, הוא הצביע על התפתחות מסורת יציאת מצרים מסיפור שבטי מצומצם למסורת בישראל (ממלכת הצפון). לאחר כיבוש שומרון בידי האשורים והגליית חלק מתושבי הממלכה אימצה ממלכת בית דוד בירושלים את המסורת, ואף נתנה לה מעמד מכונן. בית המלוכה ראה בה כלי נוח לאיחוד מחדש של כל העם, ומכשיר פוליטי יעיל לביסוס הרפורמה הדתית של יאשיהו בשנת 621 לפסה"נ. בעת הגלות התעצמה המסורת והייתה למיתוס מכונן בעל מעמד של טיפולוגיה, כלומר אירוע של גאולה בעבר המבשר את גאולת ישראל בעתיד. הופמן סבור שמעמדה של מסורת יציאת מצרים לאורך הדורות נקבע כתוצאה מתהליכים פוליטיים וחברתיים בממלכת הצפון ובממלכת יהודה ובתקופת הגלות בבבל. התמונה ההיסטורית-התרבותית שנפרשה בספר השפיעה על חקר יציאת מצרים ועל הבנת הרקע ההיסטורי-פוליטי של שלבי התפתחותה.
שלמות פגומה – ספר איוב ורקעו
ספרו "שלמות פגומה – ספר איוב ורקעו" (הוצאת מוסד ביאליק 1995; נוסח אנגלי A Blemished Perfection, The Book of Job in Contex, Sheffield Academic Press, Sheffield, 1996) הוא מחקר רב תחומי, המשלב בתוך חקר המקרא הקלאסי גם תאולוגיה, ספרות המזרח הקדום, תורת הספרות החדשה, לינגוויסטיקה, אמנות פלסטית ומוזיקה. לדעת הופמן ספר איוב הוא בעיקרו של מחבר אחד, לרבות הפרולוג והאפילוג, והוא ביטוי לאחדות של צורה ותוכן באמנות: המבנה הפגום, כביכול, של הספר, נראה למחבר כדרך המתאימה ביותר להציג את לבטיו האמוניים של איוב ואת ספקותיו באשר לצדקת האל. הספר מצביע על השפעות של הספרות המצרית והמסופוטמית על ספרות המקרא ועל מחבר ספר, איוב, שחי ככל הנראה בבבל בתקופת הגלות. היצירות המצריות והמסופוטמיות שיש להן נגיעה לספר מובאות בספר בתרגום לעברית.
התאנים הטובות: גלות יהויכין ומורשתה
הספר "התאנים הטובות: גלות יהויכין ומורשתה" (ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2018, 617 עמודים) הוא המחקר המקיף היחיד על גלות יהויכין, שבה הגלה נבוכדנאצר השני מלך בבל בשנת 598 לפסה"נ מירושלים לבבל את המלך יהויכין ומשפחתו ועמם אלפי יהודים. הספר מתמקד בשני מרכזי הגולים, עיר הבירה בבל, והמושבה תל אביב, על נהר כבר, באזור ניפור, שבה פעל יחזקאל הנביא. לאחרונה התגלו לוחות חמר של כתבי יתדות שמקורם בסביבה זו, ובהם שמות עבריים של יישובים חקלאיים, כגון 'עיר יהודה' 'בית נשר' ושמות עבריים של מתיישבים. לטענת המחבר ראשוני המתיישבים במושבות אלו היו מגולי יהויכין, ולאחר 11 שנים, בעקבות חורבן ירושלים ומקדשה, הצטרפו אליהם גולי החורבן שגלותם מכונה גלות בבל. הספר בוחן את אסטרטגיות ההישרדות של שתי קהילות גולי יהויכין, עוקב אחר קשריהן עם ירושלים, ומראה שגלות יהויכין שמשה מצע לקליטתם של גולי החורבן בשנת 586 לפסה"נ. התשתית הכלכלית, החברתית והדתית שפיתחו גולי יהויכין ריככה את הלם הגלות של פליטי החורבן והקלה על קליטתם בגולה. גולי יהויכין ערכו ספרי מורשת כמו התורה, נביאים ראשונים ואחרונים ועוד, ואף הוסיפו בהם קטעים שהם חיברו, ששיקפו את מצבם בגלות. הם הוכיחו שניתן להמשיך בחיי יצירה לאומית בגלות אף ללא מקדש. אלמלא הם ספק אם גולי החורבן היו יכולים להיקלט ולשמור על צביונם הלאומי והדתי, וספק אם לכורש היה טעם לפרסם את "הכרזת כורש" משנת 538 לפסה"נ שקראה לגולים לשוב לירושלים ולבנות מחדש את המקדש. הדימוי "תאנים טובות" לגוליי יהויכין נטבע על ידי ירמיהו הנביא (ירמיה כד 2–3), ובא לעודדם ולחזקם בגלות. בדיעבד התברר, שאכן תרומתם להמשך קיומו הלאומי והדתי של העם הייתה מכרעת.
תאולוגיה מקראית
ביטוי לעיסוקו של פרופ' הופמן בתאולוגיה מקראית יש בין השאר, בחמשת הספרים שערך יחד עם פרופ' הנינג גרף רבנטלוב (Henning Graf Reventlow, Bochum University, Germany) תחת כותרת המשנה "…In Jewish and Christian Tradition". בכל אחד מן הספרים נאספו מאמרים של חוקרים מאוניברסיטאות בישראל ובוכום בעיקר מתחומי המקרא, הברית החדשה, מגילות מדבר יהודה, תאולוגיה. מחקרים אלה עובדו למאמרים מהרצאות שניתנו בכנסים דו-שנתיים שנערכו לסירוגין באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בוכום.
Justice and Righteousness
בספר זה 15 מאמרים מתחומי המקרא, התלמוד, הברית החדשה. במוקד רוב המאמרים בעיית התיאודיציה.
Creation
בספר זה 14 מאמרים שעניינם מסורות הבריאה במקרא והשפעותיהן המאוחרות. המאמרים נחלקים לשלושה חלקים: המקרא, היסטוריה דתית והיהדות המוקדמת, ותאולוגיה סיסטמטית.
The Problem of Evil and its Symbols
בספר זה 14 מאמרים שמתמקדים בבעייתיות התאולוגית של קיום הרוע בעולם. המאמרים נחלקים לארבעה חלקים: המקרא, תולדות הדת והיהדות, בעיות סיסטמטיות, ספרות מודרנית.
Religious Responses to Political Crises
בספר זה 10 מאמרים שעניינם התמודדות הספרות הדתית עם משברים מדיניים. בספר 10 מאמרים הנחלקים לשלושה חלקים: המקרא, היהדות המוקדמת והתקופה הרומית, והתקופה המודרנית.
The Decalogue
בספר זה 10 מאמרים הדנים בהיווצרות עשרת הדברות ובהשפעתן על התרבות והחשיבה הדתית החל מתקופת המקרא דרך הגותם של אוגוסטינוס ומרטין לותר ועד לחינוך בן זמננו.
ספרים וחיבורים נוספים
הופמן פירש בסדרת "עולם התנ"ך" (הוצאת רביבים, רמת גן), את הספרים ירמיה (1983) ישעיה (1986), והקובץ הרביעי של ספר תהילים, פרקים צ'-ק"ו (1995). הוא העורך של האנציקלופדיה הישראלית לתנ"ך (3 כרכים, הוצאת מסדה, רמת-גן) 1988. הספר "סוגיות בחקר המקרא" עוסק מתוך גישה ביקורתית בשאלות חיבור המקרא ועריכתו עד לגיבוש הסופי של נוסח המסורה. שני פירושים מדעיים של הופמן יצאו בסדרת "מקרא לישראל', פירוש מדעי למקרא, בהוצאת עם-עובד ומאגנס, תל אביב - ירושלים: "ספר ירמיה עם מבוא ופירוש" (שני כרכים, 2001); "ספר מיכה עם מבוא ופירוש" (2017). בפירוש לספר ירמיה מצדד הופמן בדעה שספר ירמיה הוא אנתולוגיה של נבואות, סיפורים ומזמורים שרק חלקם של ירמיהו, וחלקם האחר של עורכים מאוחרים מן התקופה שלאחר חורבן המקדש. הוא מראה שנבואות מאוחרות שיוחסו לירמיהו נכתבו במגמה לחזק את רוחם של הגולים בבבל, בהראותן, שכשם שנבואות החורבן של ירמיהו התגשמו, כך גם תתגשמנה נבואות הישועה שלו. אף בפירושו לספר מיכה מחזיק הופמן בדעה שהספר הוא אנתולוגיה של נבואות. בסיס האנתולוגיה היה קובץ נבואות של מיכה המורשתי בן המאה השמינית לפסה"נ, ועליו נוספו בשלבי עריכה שונים נבואות מתקופת הרפורמה הפולחנית של יאשיהו בשנת 621 לפנה"ס, מתקופת גלות יהויכין ומתקופת שיבת ציון. את הספר חותם מזמור, כדוגמת מזמורי ספר תהילים, שנכתב כאפילוג לספר כולו.
סוגנות
סוּגָנוּת (על פי האקדמיה ללשון העברית: מִינָאוּת; חידוש זה נאמן מדעית למקבילה האנגלית: speciesism) הוא מושג מתחום זכויות בעלי־החיים המתאר, על דרך השלילה, הבדלה מוסרית ואפליה בין בעלי חיים על פי מינם הביולוגי. את המושג טבע פְּעיל זכויות בעלי החיים ריצ'רד ריידר. המושג נוגע להבדלה מוסרית בלבד ולא התייחסות שונה לבעלי־חיים הנובעת מהבדלים ביולוגיים הקיימים ביניהם, הבדלה שמצדיקה בהשקפה הסוגנית ניצול והרג בעלי חיים לשימוש האדם. סוגנות היא אפליה שרירותית על בסיס השתייכות למין ביולוגי מסוים, כשם שגזענות היא אפליה שרירותית על בסיס גזע, וכמו שמיננות היא אפליה שרירותית על בסיס מגדר.
הפילוסופיה הדוגלת בזכויות בעלי חיים דוחה את ההשקפה הסוגנית משום שרירותה, ומצדדת בהתחשבות מוסרית שווה באינטרסים של בעלי חיים עילאיים, אשר לפי התחושתיות הם מסוגלים לחוש כאב או אי נוחות, ולהגיב לגירויים אלו באופן דומה (למשל בניסיון בריחה, תקיפה או הימנעות אחרת ממקור הגירוי). תפיסה מוצדקת של יחס שונה כלפי מין ביולוגי מסוים אינה סוגנית, באותה המידה שהאמירה "רק זכרים זכאים לטיפול נגד סרטן הערמונית" אינה מיננית (סקסיסטית). מעצם הגדרתה, סוגנות היא עמדה בלתי מוצדקת מוסרית משום שהיא נשענת על הגנה שרירותית, אולם אם ישנם נימוקים מוצדקים לפגיעה בבעלי חיים – אין מדובר בסוגנות. למשל: אם בעל חיים תוקף אדם תמים – זכאי התמים להגן על עצמו גם באמצעות אלימות. במקרה זה הפגיעה בבעל החיים לא נעשית משום השתייכותו למין ביולוגי אחר אלא משום שהוא תוקף, בדיוק כפי שגם המתנגד לגזענות רשאי להגן על עצמו באלימות מפני אדם מגזע אחר שתוקף אותו ללא הצדקה, והדבר לא ייחשב לפעולה גזענית.
המתנגדים לסוגנות מאמצים על פי רוב אורח חיים טבעוני. הדוגלים בסוגנות טוענים כי בעלי חיים נבדלים מבני אדם ביכולתם הקוגניטיבית באופן משמעותי (למשל אינם יכולים להבין ולכבד את מושג הזכות בעצמם) ולכן הבדלה סוגנית אינה שרירותית כמו הגזענות אלא נטועה בטבע הדברים. לעומתם, טוענים המתנגדים לסוגנות, גם לא לכל בני האדם יש מאפיינים הכרניים (קוגניטיביים) המתעלים על המאפיינים הקוגניטיביים של בעלי החיים, ולמרות זאת - הם זכאים להתחשבות מוסרית. תינוקות, ילדים קטנים, לוקים קשות בשכלם ובנפשם, נפגעי ראש ולוקים במחלת האלצהיימר באופן קשה - אינם מסוגלים למשל להבין ולכבד את מושג הזכות, אך הדבר אינו מדיר אותם מהמעגל המוסרי. בנוסף, יכולות קוגניטיביות אינן רלוונטיות לשאלת הסבל. אם תינוק בן יומו מסוגל לסבול, יש להימנע מגרימת סבל לא הכרחי, וזאת ללא קשר ליכולות הקוגניטיביות שלו. כפי שכתב בשנת 1789 אבי התועלתנות, ג'רמי בנת'ם, בהתייחסו למעמדם המוסרי של בעלי החיים :
המושג זכה לתפוצה נרחבת בעיקר בזכות ספרו של הפילוסוף האוסטרלי פיטר סינגר, "שחרור בעלי־החיים", אשר ביקר את התפיסה הסוגנית. כותב אחר שהתייחס בהרחבה לנושא הוא ההוגה האמריקאי טום ריגן.
החוקר סטיין בראוארס (Stijn Bruers) טוען שאפילו פעילי זכויות בעלי-חיים לוקים לעיתים קרובות בסוגנות, במסגרת הדיון על סבל של חיות בר: רבים מהם נוטים להצדיק את הסבל שבטבע, בשל היותו טבעי, ולהתנגד להתערבות בטבע למען חיות הבר. אך בד בבד הם תומכים בסיוע לבני אדם ולחיות מבויתות, גם כשאלו סובלים מגורמים טבעיים כמו מחלות. כך, הם לוקים בכשל של בלבול בין הראוי למצוי רק כלפי חיות בר, ולא כלפי בני אדם וחיות מבויתות. בראוארס מכנה את הכשל הסלקטיבי הזה "כתם עיוור במוסר" (moral blind spot).
החל משנת 2014, ב-25 באוגוסט מצוין מדי שנה ברחבי העולם היום העולמי למיגור הסוגנות.
פארק פלנטי
פארק פלנטי (בפולנית: Planty) הוא אחד הפארקים העירוניים הגדולים ביותר בקרקוב, פולין. הוא מקיף את העיר העתיקה של קרקוב, שם עמדו חומות העיר מימי הביניים עד תחילת המאה ה-19.
מבנה הפארק
שטח הפארק הוא 52 דונם ואורכו 4 ק"מ. הוא מורכב משרשרת של שלושים גנים קטנים יותר המעוצבים בסגנונות מגוונים ומעוטרים באנדרטאות ומזרקות רבות. בפארק למעלה מעשרים פסלים של דמויות היסטוריות בפארק, בהן אנדרטאות לניקולאוס קופרניקוס, יאן מטייקו, המלכה ידוויגה והמלך ולדיסלב השני יגיילו, וכן, שלטי זיכרון המנציחים, בין היתר, את יאן דלוגוש וסטניסלב ויספיאנסקי.
בפארק שביל הליכה פופולרי בקרב תושבי קרקוב. רוב האתרים ההיסטוריים של קרקוב הישנה ממוקמים בתוך חגורת פארק פלנטי לאורך הדרך המלכותית מהפרוור מימי הביניים של קלפרז דרך הפארק דרך שער פלוריאן – בצדה הצפוני של חומות העיר העתיקה. טירת ואוול ההיסטורית בגבעת ואוול, הסמוכה לפיתול נהר הוויסלה, מהווה את הגבול הדרומי של פארק פלנטי.
היסטוריה
בתחילת המאה ה-19 החלה העיר המתרחבת החלה מעבר לחומות המגן הישנות. מצב החומות הידרדר עקב חוסר תחזוקה לאחר חלוקת פולין. כתוצאה מכך הורה הקיסר פרנץ הראשון מאוסטרו-הונגריה על פירוק הביצורים הישנים. אך בשנת 1817 הצליח פרופסור פליקס רדוואנסקי מהאוניברסיטה היגלונית לשכנע את מושב הסנאט של הרפובליקה של קרקוב לחוקק חקיקה של שימור חלקי של הביצורים הישנים, שער פלוריאן והברביקן הסמוך (כיום הברביקן הוא אחד משלושה מאחזים מבוצרים כאלה בלבד הקיימים באירופה).
קינדריל
קינדריל (באנגלית: ) היא חברה ציבורית שהוקמה בספטמבר 2021, כפיצול מחברת IBM. אל החברה החדשה הועברו שירותי ניהול תשתיות IT שנתנה חברת IBM באמצעות חטיבת IBM Global Technology Services - GTS שלה. בעקבות הפיצול תתמקד IBM בתוכנה ובשירותי מחשוב ענן, אך תמשיך לתמוך במחשבי סדרה Z וסדרת Power  שלה.
ההחלטה על הפיצול התקבלה באוקטובר 2020, והחברה החדשה הוקמה בספטמבר 2021. בחברה החדשה מועסקים כ-90,000 עובדים, ולה כ-4,600 לקוחות ביותר ממאה מדינות, בהם 75 מתוך 100 החברות שברשימת Fortune 100. מכירותיה השנתיות מגיעות ל-19 מיליארד דולר. לחברה הועברו מ-IBM כ-3,000 פטנטים. מנכ"ל החברה הוא מרטין שרוטר ונשיא החברה הוא אלי קינן.
חברת IBM ערכה ספין-אוף של החברה החדשה, שבמסגרתו 80.1% מהמניות של קינדריל חולקו בין בעלי המניות של IBM, כך שכל חמש מניות של IBM זיכו את בעליהן במניה אחת של קינדריל. בתחילת נובמבר 2021, לאחר השלמת תהליך זה, החברה נרשמה למסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
חברת הבת קינדריל ישראל בע"מ הוקמה בפברואר 2021, והחל מחודש נובמבר 2021 מתקיימת כחברה ויישות עסקית ומשפטית עצמאית. מנהל קינדריל ישראל הוא דרור פרל.
בתילד ד'אורליאן
בתילד ד'אורליאן (בצרפתית: Louise Marie Thérèse Bathilde d'Orléans; 9 ביולי 1750 – 10 בינואר 1822) הייתה נסיכת הדם צרפתית מבית אורליאן. היא הייתה אחותו של לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן, אמו של לואי אנטואן, דוכס אנייה ודודתו של לואי פיליפ הראשון, מלך הצרפתים. היא הייתה ידועה בשם Citoyenne Vérité במהלך המהפכה הצרפתית.
ראשית חייה
בתילד נולדה ב-9 ביולי 1750 בשאטו דה סן קלאוד, כעשרה קילומטרים מערבית לפריז, ללואי פיליפ ד'אורליאן, דוכס שארטר וללואיז הנרייט דה בורבון, בתם של. היא הייתה צאצאית של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ושל אחיו הצעיר, פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, וקיבלה את התואר נסיכת הדם. אמה מתה בשנת 1759 כאשר בתילד הייתה רק בת שמונה. אביה, שנלחץ על ידי המאהבת שלו, מאדאם דה מונטסון, שלח אותה להתחנך במנזר פנתמונט בפריז.
נישואים
בתחילה נחשבה בתילד ככלה אפשרית עבור בן דוד רחוק, פרדיננדו, דוכס פארמה, הנכד האהוב על לואי החמישה עשר, מלך צרפת. עם זאת, נישואים אלה מעולם לא התממשו. היא פגשה לראשונה את בעלה לעתיד, הדוכס מאנייה, בנם של נסיך קונדה ושרלוט דה רואן, בארמון ורסאי כאשר השתתפה בחתונת אחיה ביולי 1769. הדוכס הצעיר גם החזיק בדרגת נסיך הדם, אולם הוא היה צאצא מענף צעיר יותר של בית בורבון. אחותו לואיז אדלייד השתתפה באותו מנזר כמו בתילד, מה שנתן לדוכס אמתלה לבקר במנזר ולראות את בתילד. כאשר היה עדיין רק בן שלוש עשרה, הדוכס ביקש את ידה והוריהם הסכימו לנישואים. ההסתייגות של בתילד מלהתחתן עם מישהו צעיר כל כך נדחתה בשל רצונה לעזוב את המנזר, לחזור לחיק משפחתה ולהינשא למשפחה כה יוקרתית.
בני הזוג נישאו ב-20 באפריל 1770 בארמון ורסאי מול בית המלוכה. בתילד הייתה בת 19 ובעלה בן 14. מפאת גילו של החתן הנישואים לא הושלמו ובתילד שבה למנזר שלה. תוך זמן קצר, בעלה לקח אותה מהמנזר. לאחר שישה חודשים בלבד הוא החל להתעייף מהנישואים והפנה את תשומת לבו לנשים אחרות. הפיוסים התקופתיים בין בתילד לבעלה אפשרו לה בסופו של דבר ללדת את בנם היחיד, לואי אנטואן אנרי דה בורבון, באוגוסט 1772. מנישואיה ועד להולדת בנה, היא נודעה בתור הדוכסית מאנייה; לאחר הלידה היא נודעה בתור הדוכסית מבורבון. גם לבעל וגם לאישה היו מאהבים, וב-1778 ילדה בתילדה בת לא לגיטימית, אדלייד-ויקטואר, שנרשמה בשם המשפחה דומאסי (ולא דמאסי כפי שהוזכר לעיתים קרובות ביצירות גנאלוגיות). אביה היה קצין צי צעיר, אלכסנדר אמבל דה רוקפייל. מערכת היחסים הסתיימה בטרגדיה בשנת 1786 כאשר רוקפייל טבע בנמל דנקרק. שערוריית הניאוף של הדוכס התגלתה ב-1778, וההשלכות נפלו לחלוטין על כתפיה של בתילד. בני הזוג נפרדו רשמית בשנת 1780.
כבת זוג פרודה, הדוכסית מעולם לא התקבלה בבית המלוכה, אף על פי שביקרה את מארי אנטואנט בפטיט טריאנון בוורסאי. היא גרה זמן מה עם אביה ואשתו השנייה, מאדאם דה מונטסון, בטירת סן-אסיס בסיין-פורט. כאשר אביה מת, בשנת 1785, אחיה פיליפ הפך לדוכס אורליאן. בערך בזמן הזה קנתה בתילד בית בפריז בשם Hôtel de Clermont והטירה פטיט-בורג. היא יכלה לראות את בנה פעם בשבוע, והחזיקה את בתה אצלה.
ב-1787, היא רכשה את ארמון האליזה מלואי השישה עשר, מלך צרפת והקימה שם כפר; בהשראת האמו דה שנטילי בשאטו דה שנטילי. היא החלה להתעניין בתורת הנסתר, ולמדה את האמנויות העל-טבעיות של קריאה בכף היד, אסטרולוגיה, פירוש חלומות ומגנטיות של בעלי חיים. הסלון שלה נודע ברחבי אירופה בזכות חירות המחשבה שלו והשכל המבריק שפקד אותו. בתילד הייתה הגבירה הגדולה של לשכת האימוץ של הבונים החופשיים הצרפתיים, במקביל לאחיה פיליפ שהיה המאסטר הגדול של הבונים החופשיים הגברים בצרפת.
המהפכה הצרפתית
במהלך המהפכה הצרפתית, בדיוק כמו אחיה פיליפ, גילתה בתילד את הדמוקרטיה. בעלה ובנה עזבו את צרפת לאחר ההסתערות על הבסטיליה. כשהמשטר העתיק התפורר, היא קיבלה את השם Citoyenne Vérité (אמת האזרחות) והציעה את עושרה לרפובליקה הצרפתית הראשונה לפני שניתן היה להחרימו. באפריל 1793, אחיינה, הדוכס הצעיר משארטר (לואי פיליפ לעתיד, מלך הצרפתים), ברח מצרפת וביקש מקלט אצל האוסטרים. כתגמול, הוועידה הלאומית קבעה את מאסר כל הבורבונים שנותרו בצרפת.
בעוד שבני משפחת אורליאן אחרים שעדיין בצרפת הוחזקו במעצר בית, בתילד, פיליפ אגליטה ובניו נכלאו בפורט סן-ז'אן במרסיי. היא זכתה לתגמול רע על נאמנותה לאידיאלים הדמוקרטיים של המהפכה, והיא שרדה שנה וחצי בתא כלא. בנובמבר של אותה שנה, אחיה נערף בגיליוטינה, אולם בתילד ניצלה באורח פלא במהלך שלטון הטרור, ושוחררה במהלך הריאקציה התרמידורית וחזרה למעון האליזה שלה בפריז. מוכת עוני, היא נאלצה להשכיר את רוב הארמון.
ב-1797 החליט הדירקטוריון להגלות את אחרוני הבורבונים שעדיין חיו בצרפת. עם גיסתה, הדוכסית מאורליאן, נשלחה בתילד לספרד עם בתה. בברצלונה נודע לה על מותו של בנה, לואי אנטואן, דוכס אנייה, שנחטף והוצא להורג על ידי כיתת יורים בחפיר של שאטו דה וינסן.
חזרה לצרפת
בשנת 1815, בתחילת הרסטורציה הצרפתית, לואי השמונה עשר, מלך צרפת החליף איתה את מלון Matignon עבור ארמון האליזה. בתילד ראתה את בעלה לעיתים קרובות; דיברו על גירושין או על פיוס, אבל גם מזה לא יצא כלום. היא הקימה מיד קהילה של נזירות במקום והטילה עליהן תפילה למען נשמתם של קורבנות המהפכה. ב-1818, עם מותו של חמיה המנוכר, היא הפכה לנסיכה האחרונה של בית קונדה. באותה שנה היא הקימה, לזכר בנה, את l'hospice d'Enghien ב-Reuilly שליד פריז, בית לקשישים ובעיקר משרתים לשעבר של משפחת ד'אורליאן. קתרין לאבור עבדה בבית. בתילד בילתה את שארית חייה בעזרה ליתומים, לעניים ולחולים.
ב-1822, בזמן שבתילדה השתתפה בתהלוכה לפנתיאון, היא התמוטטה ואיבדה את הכרתה. היא נישאה לביתו של פרופסור שלימד בסורבון, שם נפטרה. לאחר מותה, אחיינה, לואי-פיליפ, שרצה להעניק אווירה של כבוד לחייה, שרף את כתב היד של זיכרונותיה. היא נקברה בקפלה של משפחת אורליאן שבנתה גיסתה, הדוכסית מאורליאן, שמתה ב-1821, ב-Collegiale de Dreux ב-1816, כמקום המנוחה האחרון של משפחת אורליאן.
תרבות הקפה בישראל
היסטוריה
צמח הקפה על זניו, שמקורו באפריקה (בעיקר באזור אתיופיה וליבריה) ובתימן, מצוי במטבח הערבי כחומר גלם משמעותי. אגדות מספרות על החלמתו של הנביא מוחמד אחרי שתיית קפה, ולקפה מקום מכובד בתרבות האירוח של הבדואים.