cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנחם פינקלשטיין
ראשות התביעה והסנגוריה
בשנים 1988-1987 היה הסנגור הצבאי הראשי וייצג חיילים בהליכים משפטיים בעלי חשיבות, כגון המשפט בעקבות אירוע ליל הגלשונים (1987), שבו ייצג את קצין המבצעים החטיבתי שהואשם ברשלנות, ומשפטים הנוגעים לכללי הפתיחה באש בפעילות מבצעית. בעקבות אירוע ליל הגלשונים הגיש פינקלשטיין עתירה לבג"ץ, נגד החלטתו של הרמטכ"ל שקצין המבצעים יסיים מידית את שירות הקבע. בעתירה התבקשו גורמי הצבא שלא לפעול לסיום שירותו של הקצין עד לסיום משפטו, ובית המשפט העליון נענה לבקשה להוציא צו ביניים שעיכב את השחרור. בפרשה תקדימית אחרת ייצג פינקלשטיין את דוד אנקונינה, חייל בדרגת סמל ראשון, שכמפקד מחסום ירה בשנת 1986 לעבר גלגלי רכב בורח, בעקבות אירוע חבלני בעזה. הנהג נהרג כתוצאה מהירי, ונגד החייל הוגש כתב אישום בבית דין צבאי כאחראי למותו של הנהג. בשתי הערכאות הצבאיות הורשע החייל, ואולם נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר קיבל את בקשתו של פינקלשטיין, והתיר הגשת ערעור לבית המשפט העליון על פסק דינו המרשיע של בית הדין הצבאי לערעורים, זאת בעקבות תיקונו באותה שנה של חוק השיפוט הצבאי שקבע וחידש את הערעור ברשות. ערעורו של החייל התקבל, לאחר שנקבע כי החייל ירה בהתאם להוראות הפתיחה באש של צה"ל וההנחיות שקיבל ממפקדיו. זהו פסק דין עקרוני בנושא הוראות הפתיחה באש בצה"ל.
בשנים 1994-1988, שנות האינתיפאדה הראשונה, חזר לתפקיד התובע הצבאי הראשי.
בתפקידו זה הופיע ב"משפט האינתיפאדה" נגד יהודה מאיר, מפקד מרחב שומרון, שהורשע בו על הוראתו "לשבור ידיים ורגליים" לתושבי שני כפרים בשומרון, והורד מדרגת אלוף-משנה לדרגת טוראי. במשפט אחר באותה תקופה זיכה בית הדין הצבאי קצין זוטר וחייל נוסף שגרמו חבלה חמורה, בשל הגנת ציות לפקודות, ופינקלשטיין סירב להורות על ערעור, בניגוד לעמדת מפקדיו. בשנים אלה עסק פינקלשטיין רבות בנושא כללי הפתיחה באש הניתנים לחיילי צה"ל בשטחים, ניסוחם ויישומם.
שיפוט
בשנים 1999-1995 היה שופט והמשנה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים. בין השאר עיצב בפסיקתו גישה חדשה לעילות מעצר עד תום ההליכים של חיילים.
הפרקליט הצבאי הראשי
ממרץ 2000 עד ספטמבר 2004, שנות האינתיפאדה השנייה, שימש בתפקיד הפרקליט הצבאי הראשי. הוא היה הפצ"ר הראשון שצורף לפורום המטה הכללי, ובספטמבר 2001 היה הפצ"ר הראשון שהועלה לדרגת אלוף.
בשנים האלה הוביל את הטיפול המשפטי של צה"ל בלחימה בטרור. בשיתוף עם מחלקת הדין הבינלאומי בפרקליטות הצבאית (דבל"א), גיבש פינקלשטיין את התפיסה כי אין מדובר ב"אינתיפאדה" אלא ב"עימות מזוין", שבו מותר לפעול על פי דיני הלחימה ולא רק לפי דיני השיטור. עמדה זו התקבלה לאחר מכן גם בבג"ץ, ונגזרו ממנה משמעויות משפטיות חשובות לגבי דרכי ההתמודדות הביטחונית מול ארגוני הטרור - בשורה של נושאים: הוראות פתיחה באש, פגיעה ברכוש אזרחי, מעצרים, תביעות פיצויים, סיכול ממוקד, מדיניות חקירה והעמדה לדין של חיילים, שאלת השפיטות של שיטות לחימה צבאיות, ועוד. בעיצומה של תקופת הלחימה במבצע "חומת מגן", באפריל 2002, קבע בית המשפט העליון כי "בכל פעולותיהם מונחים גורמי הצבא על ידי הפרקליט הצבאי הראשי. כך צריך להיות". פינקלשטיין הטמיע בקרב גורמי הפיקוד כי ללחימה בטרור יש גם "חזית משפטית".
בחוות דעת משפטית עקרונית וראשונית קבע פינקלשטיין, בתחילת שנת 2001, באילו תנאים יהיו רשאים כוחות הביטחון לנקוט פעולות של "סיכול ממוקד", שנועדות לפגוע במי שמבצעים פיגועי טרור נגד ישראלים ובשולחיהם. בשנת 2006 קיבלה מדיניות "הסיכול הממוקד" את הגושפנקה המשפטית של בית המשפט העליון. כפי שנאמר בדו"ח הוועדה המיוחדת לבחינת פעולת הסיכול הממוקד בסלאח שחאדה, בראשות שופטת בית המשפט העליון (בדימוס) טובה שטרסברג-כהן: "מן הראוי לציין כי הגרעין הקשה של עקרונות המשפט הבינלאומי והישראלי והכלים הנורמטיביים לביצוע פגיעה מונעת שנקבעו בפסק הדין, מוצא ביטוי בחוות דעתו של הפצ"ר משנת 2001".
בשנים 2000–2002 יזמה הפרקליטות הצבאית בניצוחו של הפצ"ר הליך חקיקה של חוק חדש שיאפשר כליאתם בישראל של פעילי טרור שאינם שבויי מלחמה. חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים, שהתקבל בשנת 2002, איפשר בין השאר את המשך כליאתם בישראל של שייח' עבד אל-כרים עובייד ושל מוסטפא דיראני. בית המשפט העליון קבע כי חוק זה הוא מידתי וחוקתי.
בחודש יולי 2002 החל לפעול בית הדין הפלילי הבינלאומי, והפרקליטות הצבאית נערכה לחידוש משמעותי זה במשפט הבינלאומי ולהשלכותיו על צה"ל. כשסיכם זאב שיף בחודש יולי 2002 את תקופת כהונתו של שאול מופז כרמטכ"ל, מנה ברשימת ההישגים בעלי ההשפעה לטווח ארוך את צירופו של הפצ"ר לפורום המטה הכללי.
פינקלשטיין הורה על שינוי מדיניות החקירה הפלילית של חיילים, בכל הנוגע לאירועי ירי, שאירעו בתקופת המלחמה בטרור ואשר גרמו לפגיעה בגוף או בנפש. השינוי התבטא בהחלטה שלא תהיה חקירה פלילית אוטומטית במקרים אלה, אלא שהבירור העובדתי הראשוני יהיה ככלל באמצעות תחקירים מבצעיים שיועברו לפרקליטות הצבאית, וההוראה בדבר חקירה פלילית תינתן על ידי הפצ"ר רק לאחר שיעלה חשד לקיומה של עבירה פלילית. בתיאום עם יו"ר ועדת החוקה חוק ומשפט דאז, ח"כ מיכאל איתן, הנהיג פינקלשטיין מסירת דיווח חצי-שנתי לוועדה זו על פעילות הפרקליטות הצבאית בתחום הלחימה בטרור, ובכלל זה מתן נתונים מעודכנים על החקירות וההעמדות לדין.
בתקופת כהונתו כפצ"ר היו כמה גלים של סרבני שירות מסיבות אידאולוגיות, ועל הפרקליטות הצבאית היה להחליט על דרך ההתמודדות עם תופעה זו במישור של אכיפת הדין. עמדת הפצ"ר בסוגיה זו הבחינה בין סרבנות כללית הנובעת משכנוע מצפוני בדבר אי-אלימות לבין סרבנות סלקטיבית הנובעת ממניעים אידאולוגיים-פוליטיים שלא לפעול במקומות מסוימים או בתפקידים מסוימים. לפי עמדה זו, הוצדקה נקיטת צעדים משפטיים נגד סרבני שירות "סלקטיביים" בלבד. בית המשפט העליון אישר עמדה זו.
בשנים 2003-2002 יזם פינקלשטיין והוביל שינוי יסודי במעמדם של בתי המשפט הצבאיים שבשטחים. מאז הקמתם מיד לאחר מלחמת ששת הימים, הייתה כפיפותם הארגונית של בתי משפט אלה ושל שופטיהם לפרקליטות הצבאית, ונשיא בתי המשפט הצבאיים בשטחים היה כפוף לפצ"ר. ההחלטה שהתקבלה ויושמה היא שבתי המשפט הצבאיים ינותקו מכפיפותם לפרקליטות הצבאית, ושנשיא בתי המשפט הצבאיים שבשטחים יוכפף לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
בתקופת כהונתו של פינקלשטיין הוחמרה מדיניות ההעמדה לדין בעבירות של הטרדות מיניות. הדבר בא לידי ביטוי הן בהחלטה להעדיף את השיפוט בבית דין צבאי על פני השיפוט המשמעתי, הן בהחלטה כי באותם מקרים המתאימים לשיפוט משמעתי ישמשו קציני שיפוט מפקדים משפטנים שאינם שייכים לשרשרת הפיקוד הרגילה.
פינקלשטיין בחר באביחי מנדלבליט לשמש כסגנו (החל משנת 2003) והמליץ לשר הביטחון ולרמטכ"ל כי מנדלבליט ימונה כפצ"ר אחריו. בשנת 2015 ביקר פינקלשטיין בפומבי, בכנס לשכת עורכי הדין באילת, את החקירה הפלילית שנוהלה נגד מנדלבליט בעניין מסמך הרפז.
בבית המשפט המחוזי
עם סיום שירותו מונה לשופט בית המשפט המחוזי. תחילה כיהן בבית המשפט המחוזי בחיפה, ובשנת 2008, עם פתיחת בית המשפט המחוזי מרכז, עבר לכהן בו. בשנת 2012 מונה כסגן נשיאת בית המשפט.
בפסק דין שעורר עניין רב הרשיע בשנת 2009 שוטר שהרג בפרדס חנה אזרח ערבי שפרץ לרכב, וגזר עליו מאסר בן 15 חודשים. נמתחה ביקורת על פסק הדין משני כיוונים מנוגדים: היו שטענו כי לא היה מקום להרשעתו של השוטר שמילא את תפקידו, והיו שטענו כי העונש מקל מדי ביחס לעבירת הריגה. בערעור של שני הצדדים לבית המשפט העליון אושרה הכרעת הדין של פינקלשטיין, אך הוחמר עונשו של השוטר והוטלו עליו 30 חודשי מאסר.
מאז שנת 2008 שימש פינקלשטיין בין השאר כאב בית הדין בתיקי פשע חמור. הוא ישב בדין בשלושה מבין ששת המשפטים הפליליים בישראל שבהם נדונה הסוגיה הקשה של הזיכרון המודחק, אשר לגביה קיימת מחלוקת בין אנשי מדעי ההתנהגות וחוקרי המוח והזיכרון. באחד המשפטים שוכנעה התביעה לחזור בה מהאישום, והנאשם זוכה. בשני התיקים האחרים הורשע הנאשם, ובית המשפט העליון אישר את ההרשעה.
בשנים 2015–2016 כתב פינקלשטיין שתי הכרעות דין יוצאות דופן בתיקי רצח.
הכרעת הדין הראשונה ניתנה בנובמבר 2015, ובמסגרתה זוכו שני נאשמים שהואשמו כשותפים לעבירת רצח בעקבות ירי על אוטובוס שהסיע תלמידים. הירי הביא למותו של אחד התלמידים ובוצע על ידי אדם שלישי אשר הורשע בדינו בהרכב שופטים אחר. שני הנאשמים היו קטינים בעת האירוע והואשמו על בסיס הודאותיהם בעובדות מסוימות בעת חקירת המשטרה. פינקלשטיין קבע כי הצטברו ליקויים רבים, בדרגות חומרה משתנות, במהלך חקירותיהם של שני הנאשמים, וכי ליקויים אלה מביאים לפסילת הודאותיהם. בנוסף נקבע כי אין לתת משקל להודאות אלה, אפילו היו אלה מתקבלות כראיות. הליקוי החמור ביותר שהתגלה בחקירה זו הוא שיטת "התשאול הנעלם", היינו חקירתם של החשודים בביצוע עבירות חמורות באופן שאינו מתועד כלל, שלא כדין. דרך חקירה כזו פוגעת באופן מהותי ביכולתו של בית המשפט לדעת כיצד התנהלו באמת חלקים מהותיים של החקירה. החשש הוא שאם נוקטים החוקרים אמצעי חקירה פסולים, נעשה הדבר בחלק הסמוי מן העין ולא בחלק הגלוי של החקירה.
בפסקי דין ובהחלטות נוספות קבע הרכב השופטים בראשותו של פינקלשטיין כי אין מדובר בכשל חד פעמי אלא בשיטת חקירה פסולה העלולה לפגוע בגילוי האמת, ואשר אין מנוס מנקיטת יד חזקה כדי לשרשה. בעקבות פסק הדין האחרון בעניין זה הביע פרופסור בועז סנג'רו את המשאלה כי החלטה זו תהווה "סנונית המבשרת על שינוי הגישה", והציע "שכל השופטים ילמדו היטב את פסק הדין".
בתיק הרצח האחרון של המותב, ראויות לציון שלוש החלטות של פינקלשטיין:
2. במשפט זוטא הנוגע להודאה אחרת בתיק הרצח, קבע פינקלשטיין, בהסכמת חבריו, כי יש לפסול את ההודאה מחמת פגמים משמעותיים בהתנהגות החוקרים. פינקלשטיין הבהיר כי ההחלטה על פסילת הודאה בתיק רצח לא התקבלה בלב קל, במיוחד כאשר מסתבר היה להניח כי מדובר בהודאת אמת. ואולם, על בית המשפט לשוות לנגד עיניו את ההתפתחות שחלה במשפט הישראלי בנושא פסלות קבילותן של הודאות. אם בעבר היה נעוץ טעם הפסילה בחשש למהימנות ההודאה ולחקר האמת, הרי בשנים האחרונות ניתן לפסול הודאה שהושגה בדרך בלתי חוקית, גם אם בכוחה של ההודאה לתרום לחקר האמת.
פרש מכס השיפוט ב-8 בנובמבר 2020.
ספר לכבוד מנחם פינקלשטיין
עם פרישתו משיפוט יצא לכבודו ספר יובל, "ספר מנחם פינקלשטיין - משפט, ביטחון וספר", בעריכתם של שרון אפק, עופר גרוסקופף, שחר ליפשיץ ואלעד שפיגלמן (הוצאת נבו). הספר מחזיק 864 עמודים המחולקים, לאחר מאמרי מבוא, לחמישה שערים: שער צבא ומשפט (בין הכותבים: אהרון ברק, חנן מלצר,נועה זומר, יפעת תומר-ירושלמי ); שער הלחימה בטרור (בין הכותבים: מאיר שמגר, אביחי מנדלבליט, שרון אפק, יעקב עמידרור, אסא כשר); שער משפט פלילי (בין הכותבים: מרדכי קרמניצר, אורי שהם, יצחק עמית, מיכאל אברהם); שער משפט וספרות (בין הכותבים: נילי כהן, אילי גורליצקי, אליקים רובינשטיין, דניאל פרידמן, מנחם מאוטנר, זיוה שמיר, חיים באר ודן לאור; שער יהדות ומשפט עברי (בין הכותבים: אבי שגיא, ליאור טל שדה, חתניו ישראל ציגנלאוב, יובל פלדמן ונכדתו ליאב פלדמן). במאמר הפתיחה לספר משבח שופט בית המשפט העליון עופר גרוסקופף פנים רבות באישיותו ובמעשיו של פינקלשטיין, וכן בהשפעתו הרבה.
ביום 17.6.2021, התקיים באוניברסיטת בר-אילן ערב לרגל צאת ספר היובל, ובו שני מושבים על משפט וביטחון ועל זהות יהודית
לאחר פרישתו מכס השיפוט
ב-2 ביוני 2021, במסגרת הכנס השנתי של לשכת עורכי הדין, העניק ראש לשכת עורכי הדין, עו"ד אבי חימי, אות הוקרה לפינקלשטיין, לרגל פרישתו משיפוט: "על פעילותו הענפה ותרומתו הייחודית לעולם המשפט, על עמידתו על משמר זכויות האדם, ובפרט על תרומתו לדיני המלחמה ולדין הפלילי במדינת ישראל".
ב-24 ביוני 2021, בטקס בלשכת עורכי הדין, הוענק לפינקלשטיין אות יקיר המשפט העברי על שם מנחם אלון לשנת התשפ"א-2021: "על פעילותו הענפה, המתמדת ורבת השנים בשבתו על כס השיפוט לקידום ערכי המשפט העברי, על הטמעת עקרונותיו במשפט הישראלי ועל מחקריו וספריו בתחום".
בספטמבר 2021 מונה על ידי השר לביטחון הפנים, עמר בר-לב, לעמוד בראש ועדת בדיקה ממשלתית לעניין הבריחה מבית הסוהר גלבוע, שמכונה ועדת פינקלשטיין.
בדצמבר 2021 הודיע שר המשפטים, גדעון סער, כי פינקלשטיין ימונה לנציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, במקומו של השופט בדימוס דוד רוזן שפרש. פינקלשטיין נכנס לתפקידו ב-1 ביוני 2023, לאחר שסיים את תפקידו כיו"ר ועדת הבדיקה לעניין הבריחה מבית הסוהר גלבוע.
חיים אישיים
פינקלשטיין נשוי לצפורה, העובדת כטוענת רבנית ועורכת דין, ואב לארבעה.
ספריו
ספרו של פינקלשטיין "הגיור-הלכה ומעשה" יצא לאור בשנת 1994, בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, ותורגם לאנגלית באותה הוצאה (2006), בשם "CONVERSION - Halakha and Practice". זהו מחקר הלכתי ומשפטי מקיף של הגיור בדיני ישראל, הפעולה המשפטית שדרכה מצטרף הנוכרי לכלל ישראל. המחקר הוא כלל תקופתי, ותשומת לב מיוחדת הוקדשה לבחינת יישומם הלכה למעשה של עקרונות הגיור בספרות השאלות והתשובות, בעיקר בדורות האחרונים. כמו כן נבחנו בספר כמה פרשות היסטוריות הנוגעות לתופעת הגיור בתקופות שונות בתולדות ישראל. פרופ' אהרון קירשנבאום כתב כי "מדעי היהדות חבים חוב גדול למנחם פינקלשטיין על תרומתו המעטירה לחקר סוגיה חשובה מאוד בהלכה", ופרופ' דניאל שפרבר כתב כי זהו "הספר העיקרי כעת בעניין הלכות גיור".
בשנת 2009 פרסם פינקלשטיין בכתב העת "משפט וצבא", מאמר ושמו "הטור השביעי וטוהר הנשק - נתן אלתרמן על ביטחון, מוסר ומשפט". מאמר זה באותו שם הפך בשנת 2011 לספרו השני, שיצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד. בספר זה משקיף המחבר על שירי "הטור השביעי" של נתן אלתרמן מזווית ראייה המתמקדת בסוגיות של ביטחון, מוסר ומשפט. פינקלשטיין התחקה על כתיבתו הרבה של אלתרמן בנקודות ההשקה שבין התחומים האלה, שעניינן הדילמות המורכבות הכרוכות בהפעלת כוח צבאי. לדעת פינקלשטיין, נשזרת בשיריו של אלתרמן ההכרה כי בצד חובתה של המדינה להגן על חיי אזרחיה ועל עצם קיומה - על השימוש בנשק להיות צודק, מידתי ומרוסן. אגב כך נפרסות בספר פרשיות משנותיה הראשונות של מדינת ישראל, כגון מלחמת העצמאות, משפט טוביאנסקי, פעולת קיביה, פרשת כפר קאסם ועוד.
חיים גורי כתב כי ספר זה הוא "מחקר היסטורי-ספרותי מרתק ואף מכאיב, לא פעם, הקורא לחשבון נפש עד תום". בעודו ספר העוסק בעבר, הוא שב ומעמיד מולנו את ציוויי החובה המוטלים עלינו גם בימים אלה ובעתיד לבוא. את פינקלשטיין מחבר הספר מתאר חיים גורי: "כאיש המתמודד במשך עשרות שנים עם בעיות המותר והאסור במלחמות ישראל, עם צלם פנינו כעם שנגזר עליו להילחם על קיומו וכצבא הניצב בין ישראל לחורבנה". פרופ' נילי כהן כתבה כי פינקלשטיין "מגייס מחדש את שירת נתן אלתרמן לשירות צבאי במטרה לשכנע את הצבא שאין להיבהל מתוכחת אוהב. במהלך מבריק הופכת, אפוא, שירתו של נתן אלתרמן להד קולו של מנחם פינקלשטיין". הספר זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת תשע"ב - 2012, ולפרס על שם מולדובן לספרות צבאית, מטעם המרכז האוניברסיטאי אריאל, לשנת תשע"א.
עירית מאיר
עירית מאיר (18 באוגוסט 1957 – 23 בפברואר 2018) הייתה בלשנית ישראלית, אשר התמחתה בבלשנות של שפות הסימנים. היא הייתה פרופסור חבר בחוג ללשון העברית ובחוג להפרעות בתקשורת של אוניברסיטת חיפה, ומנהלת שותפה של מעבדת המחקר של שפת הסימנים, לצד פרופסור ונדי סנדלר.
ראשית חייה
מאיר נולדה בשם עירית אייזנשטדט ב-18 באוגוסט 1957 בירושלים. הוריה היו הפרופסור שמואל נח אייזנשטדט, סוציולוג ישראלי, ושולמית.
במהלך שנות לימודיה בבית הספר הייתה חברה בתנועת הצופים, שם הייתה מדריכה. היא השתתפה במספר משלחות נוער ישראלי לארצות הברית ולאירופה, ועסקה בפעילות סוציאלית והתנדבותית במהלך שנות לימודיה. היא גם ניגנה על חליל. סיימה את לימודיה התיכוניים כמצטיינת הכיתה, ונבחרה להקריא את נאום הסיום במהלך טקס סיום התיכון. ב-1975 עסקה במשך שנה בעבודה סוציאלית במצפה רמון.
בשירותה הצבאי התגייסה לאגף המודיעין, שם הרחיבה את ידיעותיה בשפה הערבית.
קריירה בבלשנות
ב-1998 קיבלה תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים. התזה שלה נקראה "Thematic structure and verb agreement in Israeli Sign Language" (בעברית: המבנה התמטי והתאמת הפועל בשפת הסימנים הישראלית). התחביר והסמנטיקה של התאמת הפועל היו אחד הנושאים המרכזיים במחקרה על שפות הסימנים. נושא נוסף היה איקוניות: דמיון בין הסימן ובין המשמעות שלו.
בשנת 2004, כתבה מאיר ספר על שפת הסימנים הישראלית יחד עם ונדי סנדלר, שיועד לציבור הרחב בשם "שפה במרחב: אשנב לשפת הסימנים הישראלית". בספר זה הוצגו תבניות כף היד של שפת הסימנים הישראלית ותוארה הפרודוקטיביות של השפה, המאפשרת ליצור כמות אינסופית של משפטים ממספר סופי של כללי תחביר. תנועות הידיים במרחב מבטאות שוני בין המשפטים, וכך המשפט "אני אומר לך" מסומן בתנועה מהדובר לבן שיחו, והמשפט "הוא אומר לך" מסומן כשהיד נעה מנקודה צדדית אל בן השיח, ואין זה משנה אם הנקודה הצדדית נמצאת בצד ימין או שמאל. על ידי התנועה אפשר להבדיל בין מבוגר לילד, כשבמקרה של ילד הנקודה הצדדית היא נמוכה יותר. כשהדובר מסמן "אני אומר לכם", היד שלו נעה בצורה אופקית לרוחב, כשהיא מסמנת קהל. שפת הסימנים הישראלית משתמשת בחלל מול הדובר על מנת להביע הבדלים בגוף ובמספר. המרחב מאפשר להשתמש גם בשינוי זהות: במקום לסמן "דני אמר" ו"יוסי אמר", המסמן מפנה פניו ימינה לדני, או שמאלה ליוסי. גם הבעות הפנים בשפת הסימנים מחליפות את האינטונציה הקולית, וכך הרמת הגבות מסמנת שאלה, על מנת להבדיל בין "יוסי הלך?" ובין "יוסי הלך".
בשיתוף פעולה עם מארק ארונוף, קארול פאדן וונדי סנדלר, תרמה מאיר רבות למידע על יצירת שפה במחקר על שפת הסימנים של שבט א-סייד. מחקרם מופיע בספר המדע הפופולרי, "Talking Hands", של מרגלית פוקס.
מאיר התמחתה גם בעברית מודרנית, והייתה חברת הוועדה למונחי בלשנות של האקדמיה ללשון העברית.
היא כתבה מאמרים על בלשנות עברית מודרנית, ועם משה בר-אשר ערכה את "נטעי אילן", קובץ המכיל מחקרים בנושאי השפה העברית.
מאיר נפטרה בטרם עת ב-23 בפברואר 2018, והותירה בעל, פרופסור רון מאיר בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, ושלוש בנות. לזכרה נערך יום עיון ב-14 במאי 2018.
ירחמיאל ברודי
ירחמיאל (רוברט) ברודי (נולד ב-1955) הוא פילולוג, פרופסור מן המניין בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית, הנחשב לאחד מראשי החוקרים בתחום ספרות הגאונים, ובשנים האחרונות עוסק גם בחקר המשנה, התוספתא והתלמוד הבבלי. בוויכוח לגבי תיארוך הסתמות בתלמוד, הוא מראשי המתנגדים לאיחור הסתמות, והכללתן בתקופת זמן מסוימת, לאחר תקופת האמוראים.
ביוגרפיה
ברודי למד בישיבה יוניברסיטי בשנים 1971–1972, ולאחר מכן עשה דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת הרווארד בשנים 1972–1975, במימון של מלגה מטעם המוסד הלאומי למדעים. הוא עבד שנתיים כמרצה למתמטיקה בניו יורק, ואז עבר לתחום התלמוד. בין השנים 1978–1982 למד לתואר דוקטור בתלמוד באוניברסיטה העברית, בה זכה בפרס קפלן 1978, בפרס אורבך 1982 ובמלגת ורבורג 1980–1982.
עמדותיו
ברודי יצא כנגד המגמה הנהוגה במחקר התלמוד מהשליש האחרון של המאה ה-20 להבדיל בין דברי האמוראים לבין סתם גמרא ולראות בסתם גמרא שכבה מאוחרת המולבשת על דברי האמוראים. לטענתו, קיימות דוגמאות רבות בהן אמוראים מתייחסים לדברי סתם הגמרא ולכן אין אפשרות לעשות הבחנה חדה בין דברי האמוראים לסתם הגמרא.
ברודי התנגד לגישה של גינזבורג והיינמן אשר ראו ברב סעדיה גאון מתנגד להוספת ברכות מעבר למצוי בתלמוד. לטענתו, אין ראיות לגישה זו, ודוגמאות רבות בסידורו מראות כי הוא היה פתוח לברכות שאין להן מקור בתלמוד.
איתי דרורי
איתי דרורי (נולד ב-15 במרץ 1984) הוא ספורטאי ישראלי ומחליק הקרח הישראלי הראשון המתחרה בהחלקה מהירה במסלול הארוך, הוא סגן אלוף עולם למסטרס בקטגוריית גיל 30-35 לשנת 2015, ואלוף ישראל  בהחלקה מהירה על גלגיליות מאז שנת 2010.
ביוגרפיה
דרורי נולד וגדל ברמת גן. הוא למד בבית ספר תיכון בליך. הוא שיחק כדורגל בשערה של הפועל רמת גן ולאחר מכן במכבי רמת עמידר בנעוריו.
בשנת 2011 עבר דרורי לגור ולהתאמן בקולומנה שברוסיה, שם התחיל את עונת הקיץ על גלגלים ובעונת החורף עבר לקרח במטרה להגשים את יעדו ולייצג את ישראל באולימפיאדת החורף, סוצ'י 2014. דרורי סיים את העונה הטרום אולימפית ללא הקריטריון הבינלאומי למשחקי החורף האולימפיים בסוצ'י 2014.
כאשר עבר לענף ההחלקה המהירה על קרח, הפך דרורי להיות הישראלי הראשון שיתחרה בענף הקרח תחת קטגורית במסלול הארוך. (5,000 מטר ו-10,000 מטר). בקיץ 2013 יצא לראשונה דרורי לייצג את ישראל באליפות העולם להחלקה מהירה בגלגיליות אשר התקיימה באוסטנדה שבבלגיה, דרורי היה מרחק נגיעה מן הגמר במרחק 20,000 מטר פסילות כאשר סיים במקום ה-28 שמתוכו 25 מחליקים העפילו לגמר. בשנת 2014 לקח חלק באליפות העולם בהחלקה מהירה ברולר בליידס שהתקיימה בעיר רוסאריו שבארגנטינה וסיים במקום ה-32 במרחק המרתון המלא (42 ק"מ). בשנת 2015 באליפות העולם בקאושיונג, טאיוואן העפיל דרורי לגמר במסלול 15,000 מ' פסילות וסיים במקום ה-34 בעולם, באותה השנה סיים את המרתון במקום 44 מתוך 85 מחליקים ובאותה העת קבע את שיאו האישי למרחק מרתון. בשנת 2016 באליפות העולם בנאנג'ינג, סין, דרורי לא העפיל למקצה הגמר במרחקים הארוכים וסיים את המרתון במקום ה 92 מתוך 230 מחליקים.
כיום מחזיק דרורי במספר שיאים ישראלים בענף הגלגיליות: הקפת הכנרת על גלגיליות (60.6 ק"מ) בתוצאה של 1:58:09 שעות (סובב כנרת 5 בנובמבר 2016) ובמרתון החלקה מהירה על גלגיליות, בתוצאה של 1:06:00 שעות (אליפות העולם 2015, טאיוואן). בענף הקרח במסלול הארוך למרחק 10,000 מ' 16:16.43 דק' . בעבר שיאו האישיים של דרורי על הקרח במרחקים 500 מ' ו-5,000 מ' היו השיא הלאומי הישראלי, עד שנקבעו מחדש על ידי המחליק האולימפי למרחקים בקצרים ולדיסלב ביקנוב.
הישגים אישיים
שיאים אישיים בהחלקה על הקרח
הישגים בענף הגלגיליות
יחסי בהוטן–יפן
יחסי בהוטן–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינות ממלכת בהוטן לבין יפן. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו לראשונה ב-28 במרץ 1986.
נציגויות דיפלומטיות
יפן אינה מיוצגת בבהוטן בדרג השגרירות, אלא באמצעות שגרירותה שבניו דלהי, בירת הודו הסמוכה, האמונה על בהוטן. יפן תכננה לפתוח שגרירות בטהימפהו בירת בהוטן כבר ב-2014. אחת מהסיבות לפתיחת שגרירות יפנית בבהוטן היא להילחם בהשפעה הכלכלית של סין על השוק הבהוטני, ולפתח קשרי מסחר חדשים בין יפן לבהוטן. עם זאת, פתיחת השגרירות בבהוטן אשר גובה מחיר רב מהממשלה היפנית, לא מבטיחה ליפן הצלחה בכניסתה לשוק הבהוטני. נכון לשנת 2017 ליפן עדיין אין ייצוג בדרג שגרירות בבהוטן והיא עדיין מיוצגת על ידי שגרירותה בניו דלהי האמונה על בהוטן.
ביקורים רמי דרג
מה-15 בנובמבר עד ה-20 בנובמבר 2011 מלך בהוטן, ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק ואשתו המלכה ג'טסון פמה ערכו ביקור ממלכתי ביפן. משפחת הקיסרות של יפן ביקרה גם היא בבהוטן. הביקור הראשון אירע במרץ 1987 על ידי נארוהיטו, יורש העצר לקיסרות יפן לשעבר וקיסר יפן בהווה. הביקור השני אירע במרץ 1997 על ידי פומיהיטו, נסיך אקישינו ואשתו, קיקו, נסיכת אקישינו. והביקור השלישי אירע ביוני 2017 על ידי בתם של קיקו ופומיהיטו, מאקו, נסיכת אקישנו.
סיוע יפני בבהוטן
בהוטן קיבלה סיוע רב מיפן בזמן שיטפון של אגם קרחוני אשר אירע באוקטובר 1994. מנהלת המחלקה לשירותי הידרו-מטה במשרד הכלכלה של בהוטן, קארמה צרינג, אמרה כי בהוטן מקבלת סיוע מהסוכנות הבינלאומית לשיתוף פעולה ביפן בפיתוח מערכת התרעה מוקדמת זולה ויעילה יותר למזעור נזקים משיטפונות פתאומיים של אגם קרחונים. ממשלת יפן אף ערכה גם מחקרים גאולוגיים בבהוטן על אגמי הקרחונים בהרי ההימלאיה על מנת לעזור לבהוטן להתגבר על הנזק הרב הנגרם בעקבות אגמים אלו. הסוכנות היפנית מתכננת להשלים את הפרויקט של בבהוטן עד 2016.
תיירות
בהוטן נחשבת ליעד פופולרי בקרב אנשי יפן. בתחילת 2012 ציין פונצו ג'ילטשן, מוקד התקשורת הרשמי של מועצת התיירות בבהוטן, כי מספר התיירים היפנים שביקרו בבהוטן גדל משמעותית. בנוסף, ציון גם כי העלייה הדרסטית של התיירים היפנים לבהוטן התרחשה במיוחד לאחר שהמלך ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק והמלכה ג'טסון פמה ערכו ביקור במדינה ב-1987. בשנת 2011 ביקרו בבהוטן כ-7,000 יפנים.
פול פנלבה
פול פנלבה (בצרפתית: Paul Painlevé; 5 בדצמבר 1863 – 29 באוקטובר 1933) היה מתמטיקאי ומדינאי צרפתי. כיהן כראש ממשלת הרפובליקה השלישית של צרפת פעמיים (מ- 12 בספטמבר 1917 ועד 13 בנובמבר 1917 ואחר כך מ-17 באפריל 1925 ועד 22 בנובמבר 1925). כשר המלחמה של צרפת היה אחראי לתכנון קו מאז'ינו. היה שותף בפיתוח של הפתרון השלם של משוואות דיפרנציאליות מן המעלה השנייה אשר להן מקדמים פולינומיים, ותרם לתורת היחסות הכללית ולחקר בעיית שלושת הגופים.
ביוגרפיה
נולד בפריז, למשפחת אומנים. בראשית לימודיו התגלה ככישרון מבטיח בכל התחומים, אך נמשך במיוחד להנדסה ולקריירה פוליטית. בשנת 1883 התקבל לאקול נורמל סופרייר ללימודי מתמטיקה, ובשנת 1887 הוענק לו תואר דוקטור, על עבודה בהנחייתו של אמיל פיקארד. המשיך ללמוד באוניברסיטת גטינגן שבגרמניה, יחד עם פליקס קליין והרמן שוורץ. מונה לפרופסור באוניברסיטת ליל. חזר לפריז בשנת 1892 כדי ללמד בסורבון, באקול פוליטקניק, בקולז' דה פראנס ובאקול נורמל סופרייר. בשנת 1900 נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים.
נישא למרגרט פטי דה וילן בשנת 1901, שנפטרה במהלך לידתו של בנו ז'אן פנלבה, שהיה לימים במאי סרטים וביולוג תת-ימי.
עבודתו על משוואות דיפרנציאליות הובילה אותו לשימושים של אלו בתעופה. בשנת 1908 היה הצרפתי הראשון שטס כנוסע (עם וילבור רייט), ובשנת 1909 פיתח את הקורס האוניברסיטאי הראשון באווירונאוטיקה.
פנלבה נפטר בפריז באוקטובר 1934. ב-4 בנובמבר של אותה שנה, אחרי דברי הספד מפי אלבר סראו, ראש הממשלה הצרפתי באותה עת, הועברה גווייתו לפנתיאון של פריז.
בעיית שלושת הגופים
ב-1895 חקר פנלבה את הנקודות הסינגולריות של בעיית התנועה במרחב של שלושה גופים בהשפעת כוח הכבידה ביניהם. הוא הראה שגם כאשר מדובר על יותר משלושה גופים, כל נקודה כזו מתקבלת מכך שהמרחק בין שניים מהגופים שואף לאפס. תופעה כזו מתרחשת כמובן אם הגופים מתנגשים, אבל היא עשויה להופיע גם אם שני גופים "בורחים" יחד לאינסוף והולכים ומתקרבים זה לזה. פנלבה הראה גם שכאשר מדובר על שלושה גופים בלבד, הפתרון הסינגולרי היחידי הוא כתוצאה מהתנגשות, ולא ייתכן ששניים מבין השלושה "יברחו" יחד לאינסוף.
פנלבה הציג את פרדוקס פנלבה, שלפיו בעיית שלושת הגופים היא בלתי עקבית, תחת אילוצי חיכוך של מגע וחיכוך הנובע מהכוח האלקטרוססטי.
הפתרון הכללי למשוואות דיפרנציאליות ממעלה שנייה עם מקדמים פולינומיים
משוואות דיפרנציאליות מסוימות ניתן לפתור באמצעות פונקציות אלמנטריות בלבד, כאשר המונח פונקציות אלמנטריות מתייחס לפונקציות שאפשר לתאר באמצעות ביטוי מתמטי הכולל את ארבע פעולות החשבון, העלאה בחזקה, הלוגריתם והפונקציות הטריגונומטריות. אולם, ישנן משוואות דיפרנציאליות מסוימות מסדר שני, אשר פתרונן דורש שימוש ב"פונקציות מיוחדות", כלומר פונקציות שאינן אלמנטריות, ולכן לא ניתן לכתבן באמצעות ביטויים כאלו.
בתחילת המאה העשרים, פנלבה, אמיל פיקארד וגמבייה נתנו דעתם על מחלקת המשוואות הדיפרנציאליות מן המעלה השנייה, שהמקדמים שלהן הם פולינומים, ואשר מקיימות דרישה טכנית מסוימת שנתפסת כרצויה (דרישה הידועה כיום כ"תכונת פנלבה"). הם הראו שכל משוואה ממחלקה זו ניתנת לפתרון באופן שיטתי, באמצעות תהליך מוגדר וברור של המרה לאחת מבין 50 צורות קנוניות. לכל אחת מהצורות הקנוניות הללו ישנו פתרון ידוע, ולכולן לבד מ-6 יש פתרון באמצעות פונקציות אלמנטריות.
הפונקציות הטרנסצנדנטליות (כלומר הלא-אלמנטריות) הדרושות לשם פתרונן של 6 הצורות הקנוניות הנותרות, ידועות כיום בשם "הטרנסצנדנטים של פנלבה". העניין בטרנסצנדנטים של פנלבה התגבר לאחרונה, לאור השימוש שלהן בגאומטריה מודרנית, מערכות אינטגרביליות, ומכניקה סטטיסטית.
תורת היחסות הכללית
בשנות ה-20 של המאה ה-20 פנלבה גילה עניין בתורת היחסות הכללית. ב-1921 תיאר פנלבה את מערכת הקואורדינטות של גולשטרנד ופנלבה בעבור מטריקת שוורצשילד. מערכת הקואורדינטות הזו מאפשרת להציג באורח ברור שרדיוס שוורצשילד אינו אלא סינגולריות של מערכת הקואורדינטות. סינגולריות זו מציגה את סף האירוע של חור שחור.
פעילות פוליטית מוקדמת
פנלבה נכנס לפוליטיקה בעקבות פרשת דרייפוס, שבה נמנה עם הפועלים להשגת חנינה לדרייפוס. בשנת 1906 מונה לסגן ראש הרובע הלטיני שבפריז. בשנת 1910 התפנה מתפקידיו הפוליטיים לשם תרומה מידיעותיו בימאות ובאוויוניקה כמשתתף בוועדות צבאיות שונות. בין השנים 1915 ו-1917 כיהן כשר להוראה ולהמצאות בממשלתו של אריסטיד בריאן. בדצמבר 1917 הוביל לחתימת הסכם לשיתוף פעולה מדעי אנגלי-צרפתי, אשר לימים הביא לפיתוח הסונאר על ידי רוברט ויליאם בויל ופול לנז'בן.
כהונה ראשונה כראש ממשלה
במרץ 1917 מונה לשר המלחמה, שם נדרש לתת מיידית את אישורו לתוכניתו של רובר ניוול לשינוי תמונת המלחמה באמצעות מעבר למתקפה. הכישלון הקולוסאלי של מתקפת ניוול הביא את פנלבה להחליף, באופן שנוי במחלוקת, את ניוול באנרי פיליפ פטן. ב-7 בספטמבר 1917 איבד אלכסנדר ריבו את תמיכת הסוציאליסטיים, ופנלבה נקרא להרכיב ממשלה חדשה.
בעקבות תבוסת כוחות הברית לגרמנים בקרב קפורטו, התקיימה בתחילת נובמבר 1917, בראפאלו שבאיטליה, הוועידה הנודעת בשם ועידת ראפאלו. פנלבה השתתף בוועידה ופעל שם לשם איחודם של כוחות הברית, ומינה את פרדיננד פוש כנציג הצרפתי. עם חזרתו מאיטליה לצרפת נאלץ פנלבה לפרוש. ב-13 בנובמבר 1917 החליף אותו ז'ורז' קלמנסו בתפקיד ראש הממשלה. בכל זאת, מאמציו של פנלבה לא היו לשווא, ובמרץ 1919 מונה פרדיננד פוש כמפקדם של כל כוחות הברית בחזית המערב ובחזית איטליה.
כהונה שנייה כראש ממשלה
פנלבה נותר מחוץ לפוליטיקה עד לבחירות של נובמבר 1919. בבחירות אלו הציב פנלבה עצמו כמבקר משמאל של הבלוק הימני. בבחירות הבאות במרץ 1924 חבר לאדואר אריו, שותף לממשלת בריאן מ-1915, כדי להקים בלוק משמאל. בבחירות, אריו מונה לראש ממשלה. פנלבה התמודד על תפקיד הנשיא ב-1924, אך הובס על ידי גסטון דומרג'.
המשבר הכלכלי שהביא לפיחות הפרנק גרם לאריו לפרוש באפריל 1925, וב-17 לחודש זה, פנלבה מונה שוב לראש הממשלה. ב-21 בנובמבר 1925 נאלץ פנלבה להתפטר, לאחר שנכשל בניסיונו להתמודד עם המשבר.
המשך העיסוק בפוליטיקה
לאחר התפטרותו של פנלבה הקים ממשלה חדשה, ובה כיהן פנלבה שוב כשר המלחמה, והמשיך בתפקידו זה אף לאחר תבוסתו של בריאן לרמון פואנקרה בשנת 1926. כהונתו כשר המלחמה נמשכה גם לאחר חזרתו של בריאן לתפקיד, והסתיימה ביולי 1929. במהלך הכהונה תכנן פנלבה את מערך הביצורים לאורך גבולה המזרחי של צרפת הידוע בשם קו מאז'ינו, ואף פעל להקמתו, אולם הקו נקרא על שם אנדרה מאז'ינו שפעל להשגת המימון הציבורי למשימת הבניה.
בשנת 1932 הוצעה מועמדתו של פנלבה לתפקיד נשיא צרפת, אך הוא פרש מהמרוץ. בהמשך השנה מונה לשר התעופה, ובמסגרת תפקידו פעל למען אמנה בינלאומית כנגד ייצור מפציצים, ולמען הקמת חיל אוויר בינלאומי שיעסוק באכיפת השלום. נפילת הממשלה בינואר 1933 הביאה את הקריירה הפוליטית של פול פנלבה אל קיצה.
מסר (דג)
מַסָּר (שם מדעי: Argyrosomus) הוא סוג של דגים ממשפחת המסריים החיים בימים שונים ברחבי העולם, לרוב בימים הטרופיים והסובטרופיים. הגדולים במינים אלה יכולים להגיע למשקל של מעל 70 ק"ג, אך עקב דיג נרחב רוב הדגים קטנים יותר.
דגים אלה הם טורפים הניזונים מדגי ים אחרים ומסרטנים ורכיכות כמו תמנונים ודיונונים.
מינים
בסוג זה תשעה מינים:
יאקופו דה ברברי
ביוגרפיה
מקום ותאריך לידתו אינם ידועים, אך הוא תואר כוונציאני על ידי בני זמנו, כולל אלברכט דירר ("ואן ונדיג גפורן"), וכ-"זקן וחלש" בשנת 1511, כך שמשוער כי נולד בין 1450 ל-1470. היו שסברו שהיה יליד גרמניה לפני שהיגר לאיטליה. אולם אמונה זו אינה חד משמעית ונשארת בגדר השערה עבור חוקרים. טווח תאריכים מוקדם יותר יצביע על פריצה פתאומית בגיל קרוב לחמישים, לכן טווח תאריכים מאוחר מזה יהיה סביר יותר. דה ברברי חתם על רוב תחריטיו במטה הרמס או בסימן מרקורי ואת הציור טבע דומם עם חוגלה וכפפות חתם עם: "Jac.o de barbarj p 1504" (שמו באיטלקית ותאריך הציור) על פיסת הנייר המצוירת. הוא כנראה לא היה ממשפחת ברברו הוונציאנית החשובה, שכן הוא מעולם לא היה רשום בשושלת היוחסין של משפחה זו.
שום דבר לא ידוע על העשורים הראשונים שלו, אם כי קיימת סברה שהיה תלמיד של האמן אלוויסה ויוריני. הוא היגר מוונציה לגרמניה בשנת 1500, ולאחר מכן קיים תיעוד טוב יותר. שם עבד אצל הקיסר מקסימיליאן הראשון בנירנברג במשך שנה, אחר כך במקומות שונים אצל פרידריך השלישי מסקסוניה בשנים 1503–5, לפני שעבר לחצרו של הנסיך יואכים הראשון מברנדנבורג בערך בשנים 1506–1508. בגרמניה הוא היה ידוע לעיתים קרובות כ-"יאקופ וולך", כנראה מ-"וולש" שפירושו זר, מונח המשמש במיוחד לתיאור איטלקים.
ייתכן שהוא חזר לוונציה עם פיליפ הראשון מבורגונדי, עבורו עבד מאוחר יותר בהולנד. עד מרץ 1510 הוא עבד עבור היורשת של פיליפ הארכידוכסית מרגרט בבריסל ובמכלן. בינואר 1511 חלה וערך צוואה, ובמארס הארכידוכסית נתנה לו קצבה לשארית חייו בשל גילו וחולשתו. עד שנת 1516 הוא מת, והותיר את הארכידוכסית עם עשרים ושלושה לוחות חריטה. מכיוון שרבים מלוחותיו היו כנראה חקוקים משני הצדדים, ייתכן שחלק מהתחריטים לא שרדו.
מפת ונציה וחיתוכי עץ אחרים
יצירתו המתועדת המוקדמת ביותר היא חיתוך עץ ענקי (1.345 x 2.818 מטרים, משישה לוחות עץ) המציג נקודת מבט אווירית על ונציה, מפה זו עברה הדפס ופורסמה בשנת 1500, היצירה נמשכה שלוש שנים. מודדים רבים נדרשו ליצירתה של עבודה זו, אך בכל זאת היה זה הישג מרהיב עבור דה ברברי, והיצירה עוררה סערה ניכרת מהראשון. מאוחר יותר תוקן חיתוך העץ על ידי אחרים כדי לשקף פרויקטי בנייה חדשים גדולים במהדורה השנייה של ההדפסה.
מלבד מפת ונציה, הוא הפיק שני חיתוכי עץ נוספים, הן של גברים והן של סאטירים, שהיו חיתוכי העץ הפיגורטיביים הגדולים והמרשימים ביותר שיוצרו עד אותה עת, ואשר ביססו את המסורת האיטלקית של חיתוכי עץ משובחים וגדולים לעשורים הבאים. ייתכן שגם אלה יוצרו לפני 1500; ניכרת השפעה חזקה בהם מאנדראה מנטניה.
ניצחון הגברים על הסאטירים, שהושלם בתחילת המאה ה-16, היה הדפס עץ רב-לוחות בולט נוסף של דה ברברי, המדגיש נושאים שונים הקשורים למיתולוגיה היוונית. הדפס זה הבנוי משלוש לוחות מייצג סצנות מיד לאחר קרב - גברים ונשים עירומים צועדים לעבר מקדש, מציגים את הסאטירים המובסים כבולים כאסירים ונושאים אותם בסלים. חוקרים רבים כמו יורגן שולץ ודייוויד לנדאו הציעו את הקשר עם חיתוך עץ אחר שכותרתו, "קרב בין סאטירים וגברים", שבו אחת הכרזות ביצירה המאוחרת בעלת דמיון רב לסצנת הקרב של דה ברברי. קשרים בין הארכיטקטורה של ונציה ברקע ההדפס מתייחסים לציורים אחרים באותה תקופה כמו "התהליך בכיכר סן מרקו", שהושלם על ידי ג'נטילה בליני ב-1496.
מגעים עם דירר
בזמן שפורסמה מפת ונציה כבר יצא דה ברברי לגרמניה, שם פגש את דירר, שאותו אולי כבר פגש בעבר ממסעו הראשון של דירר באיטליה (קטע במכתבו של דירר אינו חד משמעי). הם דנו בפרופורציה האנושית, שהיא לא מחוזקותיו הניכרות של דה ברברי, אבל דירר היה מסוקרן ממה שהיה לו לומר, אף על פי שהוא רשם שדה ברברי לא סיפר לו את כל מה שידע:
עשרים שנה מאוחר יותר ניסה דירר ללא הצלחה לגרום לארכידוכסית מרגרט, יורשת העצר ההבסבורגית של הולנד, לתת לו ספר כתבי יד שהיה לה על הנושא מאת דה ברברי, שעד אז נפטר; הספר לא שרד.
תיארוך של יצירות אמנות
דה ברברי שהה שנה בנירנברג, שבה חי דירר, בשנים 1500–1501, והשפעות זרמו לשני הכיוונים בינו לבין דירר במשך מספר שנים. אף אחד מהתחריטים שלו אינו מתוארך, ולכן חלק ניכר מהתיארוך שלהם תלוי בדמיון להדפסים מתוארכים של דירר; קיים חוסר ודאות במקרים מסוימים לגבי מי השפיע על מי. חמישה מתחריטיו היו באלבום של הרטמן שדל, שנקשר בדצמבר 1504, מה שנותן עדות נוספת לתיארוך. דה ברברי כנראה עשה כמה תחריטים לפני שעזב את איטליה, אבל התחריטים הטובים ביותר שלו (ואולי כולם) נעשו כנראה לאחר מעברו לגרמניה בשנת 1500.
כמה מציוריו מתוארכים: 1500, 1503, 1504, 1508. מסמכים הנוגעים להעסקתו על ידי מקסימיליאן מראים שעבודתו הייתה לכלול כתבי יד מאירים, אבל שום עבודה בסדר גודל זה לא יוחסה לו בדרך כלל. הרישום היחיד המקובל על פי רוב שנעשה על ידו הוא של קלאופטרה ומוצג במוזיאון הבריטי, שנעשה ככל הנראה כמחקר לחריטה שלא שרדה.
חריטות
סגנונו קשור למורה האפשרי שלו, אלוויסה ויוריני ולג'ובאני בליני, אך בעלת פחות ייחודיות. מלבד דירר, השפעת הטכניקה של מנטניה מופיעה גם בתחריטיו המוקדמים יותר ככל הנראה, שנעשו בסביבות תחילת המאה, עם שבר מקביל. התחריטים שלו קטנים ברובם, מציגים רק כמה דמויות. לוחמים סאטירים מופיעים במספר הדפסים; ישנם מספר נושאים מיתולוגיים, כולל שני קורבנות לפריאפוס.
ההדפסים המוקדמים יותר מציגים דמויות בעלות "ראשים קטנים וגופים חסרי צורה ברורה, עם כתפיים משופעות וחזה עבה הנתמך ברגליים דקות" - בדומה לציוריו. כנראה מתקופת הביניים שלו מגיעות מספר יצירות עירום, המפורסמת שבהן היא אפולו ודיאנה, סבסטיאן הקדוש, ושלושת השבויים הכבולים. יצירות אלו שיפרו מאוד יכולות הקומפוזיציה שלו.
בעתו האחרונה, סגנונו הופך לאיטלקי יותר, והקומפוזיציות מורכבות יותר. לאלה יש אווירה מסתורית, רדופה וטכניקה מעודנת מאוד. לבנסון הציע שהם מתקופתו בהולנד והושפעו מלוקאס ואן ליידן הצעיר. ההשפעה בין הולנד לוונציה בתקופה זו גם הייתה בולטת שכן שני האזורים היו ערי נמל משגשגות במסחר. כתוצאה מכך, לא רק הכלכלות היו קשורות זו לזו, אלא גם האמנות.
ציורים
ציוריו הם בעיקר דיוקנים או דמויות דתיות בחצי אורך. הוא צייר נץ חי (הגלריה הלאומית, לונדון), שהוא כנראה שבר של יצירה גדולה יותר. טבע דומם מוקדם מאוד בציורו "טבע דומם עם חוגלה וכפפות" (פינקוטק, מינכן) הנקרא לעיתים קרובות הציור הראשון בקנה מידה קטן של טרומפ-לויל מאז העת העתיקה; ייתכן מאוד שזה היה הכריכה או הצד האחורי של דיוקן (עם זאת, בלוח מקוטע של ונציאני אחר, ויטוריו קרפצ'יו, יש מתלה מכתבים עם צד אחורי המצויר בסגנון טרוימפ-לויל מבערך 1490). בגמלדה-גאלרי, בברלין, מוצג דיוקן גבר גרמני ורקע דתי. בלובר יש קבוצת דמויות דתית, ובפילדלפיה זוג דמויות.
יצירה שנויה במחלוקת אך מפורסמת, דיוקן לוקה פאצ'ולי, נמצא במוזיאון קאפודימונטה בנאפולי. דיוקן זה מראה את המתמטיקאי הפרנציסקני ומומחה הפרספקטיבה מדגים חישובי גיאומטריה בשולחן שעליו עבודתו של אוקלידס. הוא מלווה בתלמיד לא מזוהה. העבודה חתומה ב-"IACO. BAR VIGEN/NIS 1495". ליאקופו דה ברברי מיוחסת ברכת ישו המוצגת במוזיאון סניטה לאמנות באוניברסיטת נוטרדאם, אינדיאנה.
לואיס היין
לואיס וויקס היְין (באנגלית: Lewis Wickes Hine; 26 בספטמבר 1874 – 4 בנובמבר 1940) היה צלם וסוציולוג אמריקאי, ואחד ממבשרי הצילום התיעודי. היין השתמש בצילום במסגרת הדיסציפלינה החדשה של "עבודה סוציאלית", מקצוע שהחליף את הפילנתרופיה הוולונטארית של שנות התשעים של המאה ה-19 בארצות הברית. הוא צילם את מעמד הפועלים בארצות הברית במטרה לעורר מודעות ציבורית למצבם של אנשים אלה, ופיתח סגנון חדש לתיאור חיי העיר, הרחובות והבתים, והאנשים החיים בה.
ביוגרפיה
לואיס היְין נולד בשנת 1874 באושקוש שבמדינת ויסקונסין, לשרה הייז היין ודגלס הול, שעסקו בניהול בית קפה ומסעדה בעיר. אביו נהרג בתאונה ב-1892. כנער חווה היין זמנים קשים ועבד בבית חרושת ובמפעל לריפוד, שכר יומי של 4 דולר עבור 13 שעות עבודה, במשך שישה ימים בשבוע. היין עבר מעבודה לעבודה, וחסך כסף ללימודים אקדמאיים. בשנת 1900 פגש היין את פרנק א. מאני (Frank A. Manny), שהיה פרופסור לחינוך ופיזיולוגיה בבית ספר ממלכתי. מאני הפך למורה הרוחני של היין, ובהמלצתו הלך היין ללמוד חינוך באוניברסיטת שיקגו.
עבודתו הרצינית הראשונה החלה בראשית 1901 כאשר עבר לניו יורק עם פרופסור מאני, שם לימד היין טבע וגאוגרפיה בבית הספר הפרוגרסיבי "אתיקה תרבותית" (Ethical Culture School) באפר וסט סייד של ניו יורק, בו שימש פרופסור מאני כסגן מנהל. בבית הספר לימד היין בעיקר ילדי מהגרים ותיקים, (רובם יהודים גרמנים).
אל הצילום הגיע היין לבקשת בית הספר, והחל לצלם כחלק מתוכנית הלימודים שם. הוא רכש מצלמה, ארגן חדר חושך, ואחרי שעות הלימוד בבית הספר ביקר במועדון "המצלמה". ב-1903 הציע פרופסור מאני שהיין יתחיל ללמד צילום בבית הספר, ובמהרה הפכו שיעורי הצילום של היין לאירוע לימודי מרתק עבור התלמידים. בשנת 1904 התחיל היין את פרויקט הצילום האי אליס (Ellis Island). יחד עם פרופסור מאני היה היין יוצא לאי אליס לצלם את המהגרים שמגיעים ליבשת. רבים מהמהגרים הוותיקים חשו פחד ובוז כלפי המהגרים החדשים שהגיעו, ובאמצעות צילומיו ביקש היין לשנות מצב זה ולעורר רגשות חיוביים יותר כלפי המהגרים החדשים. היין האמין שדרך הצילום ניתן לראות דברים אחרת, ב-1906 החל לעבוד עבור הוועדה הלאומית לעבודת ילדים (National Child Labor Committee).
עבודת ילדים
בשנת 1906 שכרה הוועדה הלאומית לעבודת ילדים את היין כעובד עצמאי והוא החל לצלם תמונות של ילדים בעבודה, מאוחר יותר ב-1908 הפך לחבר במועצה. ,הוא ויתר על משרת ההוראה שלו כדי להפנות את מלוא תשומת לבו לצילום ובפרט לצילום חברתי. בזמן זה אמר היין: "הרגשתי שאני רק מעביר את המפעל החינוכי שלי מהכיתה אל העולם".
"הוועדה הלאומית לעבודת ילדים" הוקמה בידי ד"ר פליקס אדלר (Dr. Felix Adler) והייתה הארגון הראשון שסיפק בהרחבה ובעקביות תמונות של ניצול עבודת ילדים במטרה ליצור שינוי בקרב האוכלוסייה. היין גמא ברכבו וברכבת מעל ל-5,000 מייל בשנה, במאמץ להשיג תמונות ומידע על עבודת ילדים, ובסופו של דבר אסף למעלה מ-5,000 תמונות עבור "הוועדה הלאומית לעבודת ילדים". במהלך השנים צילם היין ברחבי ארצות הברית ילדים, שבמקום ללמוד או לשחק, עבדו במפעלים בדרום ארצות הברית, כמו במפעל לזכוכית, במפעל לשימורי דגים, במכרות, כשליחים וספקים ברחובות עירוניים, וכקוטפים בשדות כותנה.
היין לקח איתו ציוד צילום כבד במשל של 50 ק"ג בערך, שכלל מצלמת גרפלקס ומצלמה בפורמט 5X7 אינץ'. את ציודו נאלץ להסתיר לעיתים בתוך תיק האוכל שלו כדי שמנהלי המפעל לא יראו אותו מצלם. כך היה מתעד את הילדים בזמן עבודתם ואת הנתונים האישיים שלהם, כמו גובהם, שהיה מודד ורושם לפי גובה הכפתורים שבמעילו. בנוסף היה רושם גם את מצבם הבריאותי ומצבם הכללי. היו שראו בו "מצפון עם מצלמה", והיו שביקרו אותו בשל הקפדתו על דיוק עובדתי ואמרו שצילומיו אינם "מזעזעים מספיק". מצד שני בעלי מפעלים התנגדו לעבודתו וטענו שהוא עיתונאי מחפש סנסציות ונובר אשפתות.
מרבית מצולמיו של היין מישירים מבט אל המצלמה. הוא בקושי היה יכול "לגנוב" תמונה שלהם. המשימה שלו הייתה לרשום עובדות ברורות מהשטח והתוצאות שאליהן הגיע כוללות מגוון רחב של נסיבות, מגוון רחב של קבוצות, התרחשויות רבות, מידע אקראי, אי צדק, צילומים שהם כביכול חסרי צורה אישיותית כאשר היין עדיין שמר מקום לרגש ואפשר לנושא האנושי לפרוץ החוצה ולבלוט בתמונה.
מאוחר יותר אמר ד"ר פליקס נשיא הוועדה הלאומית לעבודת ילדים: "היין היה האיש הראשון שהפך ומיקד את המצלמה בצורה אינטליגנטית, מזדהה ומועילה לבעיות החברתיות, שבסופו של דבר הוא היה מזוהה אינטלקטואלית ולא רגשית".
ב-1909 יצר היין אוסף של תמונות והציג אותו בעלונים ובפוסטרים בתצוגה של הוועדה הלאומית לעבודת ילדים.
בסופו של דבר היין האמין באפקטיביות של התמונות ובתמונות שהוא יצר, בכנס של עובדים סוציאליים אמר..."לפעמים צילום זה יותר אפקטיבי מהמציאות מכיוון שבתמונה מה שלא הכרחי ולא מעניין נמחק מהתמונה, התמונה מוסיפה מציאות משל עצמה וישנה משיכה שטבועה בתוך התמונה שלא ניתן למצוא אותה באיורים או בציורים..". מובן שכוונתו הייתה שבתמונה ניתן לשנות דברים שבמציאות לצערנו לא ניתן לשנות.
ב-1918 עזב היין את הוועדה הלאומית לעבודת ילדים והמשיך לפרויקטים נוספים.
החוק להגנת הילד
למרות כל התמונות ומאמצו של היין והוועדה הלאומית לעבודת ילדים עברו מספר שנים עד שאמריקה חוקקה חוקים שקשורים לעבודת ילדים. ב-1916 עבר בקונגרס של ארצות הברית חוק של עבודת ילדים אך רק ב-1938 הפך באופן רשמי החוק לעבודת ילדים להיות חלק מהחוקה בארצות הברית.
מבנה הצילומים
הקומפוזיציה הטיפוסית של היין הייתה להעמיד את הילדים במרכז התמונה מקדימה כאשר החלל שמקיף אותם היה הרקע של מקום עבודתם או של המכשירים העצומים בזמן שהם מבצעים את עבודתם, לפעמים היה הופך אותם לציר המרכזי של התמונה ומצלם אותם מכל הזויות ב ˚360.
היין היה מבצע לפעמים מעין סקירה של המפעל ואז היה הופך את הסביבה ברגע הצילום למצב של "נקי" מצב שבו לא רואים את כל מה או מי שמסביב חוץ מילד אחד במרכז התמונה.
הפרספקטיבה החדה הייתה מגיעה עד המרכז של התמונה והופכת את המפעל להראות ארוך יותר ממה שהוא ואת הילדים קטנים עוד יותר ממה שהם במציאות. עם הזמן המכונות נראו כאילו הן מתקדמות לעברנו אל מחוץ לתמונה. כשהילדים היו מתרגלים כבר למקום עבודתם היה נראה שהם הפכו לחלק מהמכונה כמו אביזר שתלוי או קשור למכונה.
רוב המצולמים של היין היו אנשים או ילדים שככל הנראה לא צולמו אף פעם והמפגש עם היין היה הפעם הראשונה בה צולמו ולכן נראה שחלק מהילדים נראים קשוחים או קשים כאילו הפכו עצמם לחלק מהמכונה, רובם היו בעלי סבר פנים קודר, רציני ומדי פעם עצוב אך היו גם כאלה שחייכו חיוך שמח, אותו חיוך שהמצלמה מצליחה להוציא מכולם ובמיוחד מכאלה שראו לראשונה מצלמה.
גברים בעבודה
בשנת 1930 הוזמן היין לבצע פרויקט של תיעוד תהליכי הבניה של בניין האמפייר סטייט.
היין צילם את העובדים בעמדות מסוכנות ולא בטוחות. בזמן שהם מאבטחים את הברזל והפלדה במסגרת של המבנה, היין לקח הרבה מאותם הסיכונים שהעובדים לקחו, הוא ריחף כ-1000 רגל מעל השדרה החמישית בתוך סלסלה שעוצבה במיוחד עבורו במטרה לקבל את נקודת התצפית הטובה ביותר עבור צילומיו, והפיק מעל ל-1000 תמונות, בהן כמה שהפכו, ככל הנראה, למפורסמות ביותר מכלל עבודתו. בשנת 1932 פרסם היין אוסף מסודר של תצלומים בשם "גברים בעבודה" (Men at Work) ספר תצלומים שמתאים לבני נוער וזכה בידי האגודה ללימוד הילד לתואר ספר הילדים הטוב ביותר של השנה.
ב-1933 קיבץ אוסף של תצלומים שנקרא "מבעד לנול" (Through The Loom) ספר שהכיל תמונות של עובדי מפעל, האוסף הזה שימש את כתב העת "הסקר" (The Survey) והוא נשלח גם למוזיאונים שונים כמו המוזיאון לאמנות מודרנית (ה-MoMA), מוזיאון ברוקלין (Brooklyn Museum) ומוזיאון המטרופוליטן. כמו כן אוסף זה נשלח גם לבתי ספר ולספריות והוצג ב-1933 ביריד העולמי.
שנים אחרונות
ב 1938 ללא הכנסה מעבודות צילום או מסוכנויות ממשלתיות החל מאמץ משותף של ברניס אבוט ואליזבט מקוסלנד (Elizabeth McCausland) לעודד את היין לאסוף את עבודותיו עבור תערוכה רטרוספקטיבית שתציג את עבודותיו על ציר הזמן במוזיאון הריוור סייד (Riverside Museum) בניו יורק. אליזבת מקוסלנד עזרה בבחירת התמונות ופרסומן.
בשנת 1939 פול קלוג', רוי סטרייקר, והיין ארגנו נותני חסות עבור תערוכת הרטרוספקטיבה של היין שנפתחה בינואר 1939 במוזיאון הריוור סייד. התערוכה נדדה לגלריית דס מויינס לאומנות באיווה (Des Moines Fine Arts Association Gallery in Iowa) ולמוזיאון העיר של ניו יורק (New York StateMuseum). התערוכה התקבלה באהדה בידי העיתונאות והפיקה רווחים עבור היין. בשנת 1940 מכר היין 10 תמונות מוגדלות לבית הספר החברתי של ניו יורק בעבור 150 דולר.
ב-4 בנובמבר 1940 נפטר היין לאחר ניתוח שעבר בבית החולים דובס פרי (Dobbs Ferry Hospital).
השפעתו על צלמים אחרים
בן שאן (Ben Shahn), צלם דוקומנטרי משנות ה-1930 שיבח את דמותו של היין ואמר: "היין היה אחד הצלמים הגדולים, אני לא מכיר צלם שלא נחשף והושפע במידה מסוימת מעבודתו של לואיס היין".
היְין החשיב עצמו לאמן בעל ידע באמנות ובפרט בצילום והייתה לו הערכה רבה למסורת האמנותית אך הצילום נחשב למדיה חדשה ולכן העשייה שלו נחשבה לתקדים בהיסטוריה של האמנות. המוניטין שלו עלה בעיקר בשנות ה-1940 לאחר מותו כאשר הוא הפך לרוח המכוונת של אגודת הצילום של ניו יורק (New York Photo League) שהייתה קבוצה קיצונית של צלמים דוקומנטריים והתפתחה בשנים מוקדמות יותר במועדון הצילום של ניו יורק (Workers` Camera Club of New York).
פודי חלפון
מרדכי (פודי) חלפון (נולד ב-9 במרץ 1957) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקשר ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי נתניה. הקריירה של חלפון ככדורגלן מקצועני התפרשה על פני שלושה עשורים, וגם לאחר פרישתו עסק בתחומים הקרובים לכדורגל.
קריירת מועדונים
חלפון גדל בשכונת "גן ברכה" בנתניה למשפחה דתית. הוא גדל במחלקת הנוער של מכבי נתניה, ועלה לקבוצה הבוגרת בעונת 1975/1976. הוא התגלה כקשר הגנתי יציב ויעיל וביסס את מעמדו בקבוצה עמוסת כוכבים דוגמת עודד מכנס, גד מכנס, מרדכי שפיגלר, דוד לביא, חיים בר, יצחק ויסוקר ועוד. כחלק מתור הזהב של הקבוצה, היה שותף לתארים והישגים רבים.
בעונת בעונת 1981/1982 יצא חלפון למבחנים בקבוצת שטוטגרט הגרמנית. מהקבוצה הגרמנית דווח על עניין בשחקן, אך בשל מחלוקת כספית עם מכבי נתניה, אשר החזיקה בכרטיס השחקן של חלפון, לא נחתם עמו חוזה והוא חזר לליגה הישראלית.
לפני עונת 1984/1985 עבר חלפון בהשאלה לקבוצת בני יהודה תל אביב ששיחקה בליגת המשנה, והיה לאחד הגורמים המרכזיים לעלייתה לליגה הבכירה בתום העונה. בעונה שלאחר מכן חזר חלפון על ההישג, כאשר הושאל שוב, הפעם לבית"ר נתניה. גם קבוצה זו עלתה בתום העונה מליגת המשנה לליגה הבכירה (בפעם היחידה בתולדותיה).
לאחר שבילה שתי עונות (1984/1985 ו-1985/1986) בקבוצות אחרות, חזר חלפון לקבוצת נעוריו והיה שוב לשחקן מפתח. בעונת 1991/92 שיחק כבלם אחורי בקבוצת מכבי עירוני אשדוד בליגה המשנה. הוא פרש ממשחק פעיל כששיחק במכבי נתניה בעונת 1995/1996 כאשר הוא בן 39.
נבחרת
פודי חלפון שיחק משחק רשמי אחד בנבחרת ישראל, מול נבחרת בלגיה הצעירה באצטדיון רמת גן שנערך ב-15 בפברואר 1983 אשר הסתיים בתוצאה 2-3 לטובת נבחרת ישראל. המשחק כלל את הרכב נבחרת ישראל הצעירה אך הוכר על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל כמשחק של הנבחרת הלאומית.
בנוסף, שיחק חלפון בתשעה משחקים לא רשמיים בנבחרות ישראל הצעירה והבוגרת.
לאחר פרישתו
לאחר פרישתו נשאר חלפון פעיל בסצנת הכדורגל המקומית. חלפון היה ממקימי קבוצת כדורגל החופים של נתניה - יהלומי נתניה, ואף שיחק בה בעונתה הראשונה אשר בסופה לקחה את אליפות הליגה. כמו כן שימש כבעלים של הקבוצה במשך שנתיים. בנוסף, הקים את קבוצת הוותיקים של נתניה ושיחק בה בעונותיה הראשונות.
כיום, חלפון הוא יהלומן.
פרשת בא
פָּרָשַׁת בֹּא היא פרשת השבוע השלישית בספר שמות. לפי החלוקה לפרקים, הפרשה מתחילה ב ומסתיימת ב. בפרשה מסופר על מכת ארבה, מכת חושך ומכת בכורות ובהמשך מסופר על יציאת מצרים. המצוות העיקריות המופיעות בפרשה הן קורבן פסח, סיפור יציאת מצרים וקידוש בכורות. את פרשת בא קוראים בין התאריכים ג' בשבט-י' בשבט.
בתקופת הגאונים נהגה בבבל חלוקה שונה של הפרשיות, ולפיה החלה הפרשה במכת ברד (ב). פרשה זו נקראה "פרשת השכם" או "פרשת השכם בבקר". ככל הנראה זוהי חלוקת הפרשיות המקורית. התיעוד האחרון למנהג זה הוא מקהילת קונסטנטין במאה ה-16, בספר "עיבור שנים" לרבי יששכר בן סוסאן.
ארבה וחושך
בפרשה הקודמת, וארא, הטיל אלהים על מצרים את שבע המכות הראשונות מתוך עשר המכות. בתחילת פרשה זו אלהים מטיל שתי מכות נוספות: הארבה האוכל את כל היבול החקלאי של מצרים, ולאחר מכן מוטל חושך על הארץ, והמצרים אינם יכולים לראות דבר. המכות מביאות לנסיגה בעמדתו של פרעה, אולם הוא עדיין מסרב לדרישתם של משה ואהרן לשלח את כל עם ישראל ממצרים.
הכנות ליציאת מצרים
אחר כך מפרט אלוהים למשה את דיני קרבן פסח, שיקריבו בני ישראל בזמן שיוכו בכורי מצרים. הם מצווים לשחוט את הקרבן בשעת בין הערביים, למרוח את דמו על משקופי פתח הבית כמגן בפני המשחית, ולאכול את בשרו בלילה כשהם מוכנים לקראת היציאה לדרך. קרבן הפסח גם נקבע כקרבן לדורות, שאחריו יבוא חג בן שבעה ימים, שבו אסור לאכול חמץ אלא רק מצות. עוד לפני כן קובע אלוהים שחודש האביב, שבו חל הפסח, יהיה החודש הראשון בלוח העברי.
מכת בכורות ויציאת מצרים
עד סיום הפרשה מופיעות פרשות הלכתיות, המפרטות דינים הקשורים לפסח ולזיכרון יציאת מצרים: דיני אכילת קרבן הפסח, מצוות קידוש בכורות, מצוות סיפור יציאת מצרים ומצוות תפילין.
מצוות בפרשה
על פי ספר החינוך, מופיעות בפרשה 20 מצוות:
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת בא יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
הפטרה
כמו בפרשת וארא, גם בפרשת בא מפטירים בנבואות שניבאו נביאי ישראל על מצרים. התימנים, העיראקים, התוניסאים והלובים ואיטלקים, מפטירים ב"משא מצרים" של ישעיהו (, ובנוסח איטליה מתחילים ), והספרדים והאשכנזים מפטירים בנבואת מצרים של ירמיהו. בנוסח רומניא הפטירו עד.
Marry the Night
Marry the Night (בעברית: מתחתנת עם הלילה או מתחתנת הלילה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית ליידי גאגא, מתוך אלבומה השני, Born This Way. השיר יצא לאור ב-15 בנובמבר 2011, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום. השיר נכתב והופק על ידי גאגא ופרננדו גאריביי. השיר נכתב, הופק והולחן בהשראת השיר "Dance in the Dark" והעיר ניו יורק. השיר יצא לאור בפארמוויל, שישה ימים לפני צאתו של האלבום, Born This Way.
"Marry the Night" הוא שיר פופ וסינת'פופ שמושפע מרוק אלקטרוני ומוזיקת האוס. מילולית, השיר מתאר את חוויית האהבה של גאגא לחיי הלילה והמסיבות. עם יציאתו, קיבל השיר ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה, אשר שיבחו את טבע הריקוד הגדול והאופורי שלה. הם גם מצאו השפעות של המפיק מוזיקה האיטלקי ג'ורג'ו מורודר והרוק מוזיקאי ברוס ספרינגסטין. במצעדים השיר נחל הצלחה נאה בכך שנכנס למקום הראשון בפלנדריה ומצעד שירי הדאנס של בילבורד ולעשרת המובילים בסקוטלנד, הונגריה, וקרואטיה. בארצות הברית הפך לשיר הראשון של גאגא שלא נכנס לעשרת המובילים אך הגיע למעמד פלטינה לאחר שמכר מעל למיליון עותקים.