cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל-עמארנה
מבנה העיר
מגורי בית המלוכה שכנו בצד הצפוני, בחלק הידוע כ"עיר הצפונית". החלק המרכזי הכיל את האזור המנהלי והדתי והחלק הדרומי והפרברים יועדו למגורים.
העיר הצפונית
העיר הצפונית כשמה, נבנתה באזור הצפוני של העיר. היא הייתה מקושרת לעיר המרכזית בדרך המלך הרחבה שאפשרה לכרכרות רתומות בסוסים להתנהל בה. בחלק הדרומי של העיר הצפונית, וממערב לדרך המלך נמצא מבנה מבוצר הידוע כארמון גדת הנהר הצפוני. ארמון נוסף באזור הוא הארמון הצפוני, שם התקבלו האורחים ועבדו את אתן. מגורי המשפחה המלכותית היו בדירות מאחורי הארמון. החלק העשיר והמהודר של הארמון היה מעוטר בציורי נוף וטבע. הוא הוקדש לאתון, כאשר על פי האמונה האל גר בהם. כתובות שנמצאו בארמון מראות שהארמון נבנה תחילה עבור נפרטיטי או, נשותיו של אחנתון, הוא הוסב מאוחר יותר כארמון לבתו הבכורה של המלך, הנסיכה.
לרובו של הארמון לא היה גג, כמו לבניינים נוספים בעיר, כמחווה של קבלת פנים לאתון. נמצאו גם עדויות למספר בניינים אדמיניסטרטיביים באזור.
הפרברים הצפוניים היו אזור מגורים שהיה בשימוש גם לאחר נטישת העיר. הבתים פה נראים פחות מתוכננים וקטנים יותר. בשנים 1929–1932 נחפר האזור על ידי המשלחת לחקר מצרים. הוא הכיל בתים במגוון גדלים. ביתו של הבנאי הראשי האטיאי Hatiay (T34.1 & 4) מתבלט בגלל משקוף מצויר מושלם שנמצא בו ושמוצג במוזיאון בקהיר. כמו כן התגלו באזור חפצים ופסלונים שונים. חלק מסוים מאזור זה נבנה מחדש בתקופה הרומאית. רוב האזור נזנח ונהרס ונכון למאה ה־21 הוא נראה כחולות משובצים ערימות לבנים ופסולת.
העיר המרכזית
העיר המרכזית נבנתה בחלק הסופי של דרך המלך. זה היה האזור המנהלי של העיר שבו רוכזו רוב הבניינים הרשמיים ובו גרו ועבדו אנשי המנהלה. המבנים בחלק זה נבנו מאבן על גבי יסודות המאפשרים לחוקרים לזהות את מקומם. רוב האבנים פורקו ועברו שימוש נוסף לאחר נטישת העיר. הארמון המלכותי הגדול – נבנה בקצה דרך המלך ובמקביל אליה. המבנה השתרע לאורך כ־580 מטר בין דרך המלך לגדת הנהר. נמצאו שרידים המעידים על תכנון אסתטי קפדני. החומרים שנמצאו הם פיאנס מצרי, בהט (אלבסטר), פסלי גרניט וקוורץ. לבני הבוץ היו מצוירות, העמודים מעוטרים והרצפות עשויות גבס. רצפות אלה התגלו על ידי פיטרי ב־1891 ותוארו על ידו. אולם נהרסו מאוחר יותר. היו בו חצרות פתוחות שהכילו פסלי ענק של המלך ובהן התקבלו שליחים ואורחים. מחובר על ידי גשר היה מבנה ששימש כנראה את אספת השרים של המלך. מקושר אליו בגשר היה הארמון המלכותי הקטן היכן שהיה המשכן הטקסי של בני המלוכה.
המקדש הגדול – שימש כמרכז העצבים של כת האתון בעמארנה. על בסיס תרשימים שהתגלו במבנים בשטח, ארכאולוגים הסיקו שהמבנה היה בשטח של 800 X 300 מטר. רובו הכיל חצר פתוחה והיו בו שני בניינים: המקדש הארוך, קרוב לחזית וקודש הקודשים בחלק האחורי. החצר הייתה מלאה בכ־365 שולחנות עולה. המקדש היה מאוכלס בפסלים רבים של אחנתון, נפרטיטי, אמנחותפ השלישי ואשתו השנייה של אחנתון, קיאה. נמצאו שברים של פסלים אלה על ידי הווארד קרטר כאשר עבד במשלחתו של פיטרי ב־1892. מחקר מחודש של המקדש התחיל ב־2012.
דרומית למקדש, נמצאו מספר בתים, ביניהם ביתו של הכהן הגדול.
הארכיון המרכזי – השטח מאחורי בית המלך והמקדש הקטן היה מאוכלס על ידי מבנים מסודרים בשורות וביניהם רחובות צרים. נראה שהם שימשו את סופרי המלך. ביניהם נמצא המבנה שבו נמצאו רוב מכתבי עמארנה והמכונה "הארכיון המרכזי".
אזור המגורים הדרומי
אזור המגורים הדרומי הוקצה לאנשי המעלה העשירים, בהתאם לכך היו שם אחוזות גדולות מאוד ואנדרטאות של אנשי מעלה.
הווילה המפורסמת ביותר באזור זה הייתה של, פסל, שהיה אמון על בניית פסלי הפורטרטים המלכותיים. בביתו, ב־1912 נמצאו הרבה פורטרטים כאלה על ידי משלחת גרמנית, ביניהם הפורטרט המפורסם, חסר העין של המלכה נפרטיטי, הנמצא מאז במוזיאון בברלין.
באזור הפרברים הדרומי התגוררו האיכרים ועובדי האדמה וכן בוני הקברים שבנקרופוליס. קום אל־ננה
דרומית־מזרחית לאזור המגורים, בקום־אל־ננה נמצאו בין השנים 1988 ו־2000, שרידי מקדש אבן גדול שהיה מוקף בגן עצים ומספר מבני שרות וביניהם גם מאפייה. בזמנו חשבו שהמקום הוא שרידי מחנה רומאי.
מארו־אתון
כ־3 ק"מ דרומית לאזור המגורים, נמצאת . זהו ארמון או מקדש שמש. מבחינים בו שני אזורים מוקפים חומה עם מזבחות, אגם קטן ושבילים מעוטרים בציורי טבע. במקור חשבו שהמקום נבנה עבור קיאה, אולם לאחר מותה, שונו השמות והתמונות לאלה של מרית־אתן, בתו של אחנתון.
האתר נחפר בשנים 1896 על ידי ברסאנטי וב־1921 על ידי ליאונרד וולי. בזמן המודרני המקום נכבש על ידי שדות מעובדים והוא בחזקת אבוד.
אתרי המדבר
צפונית לדרך המובילה לאתרי הקבורה, נמצאו שרידים של מבנים הבנויים מלבני בוץ. מבנים אלה מכונים "מזבחות המדבר". כמו כן נמצא כאן כפר העובדים, 64 בתים רגילים, בתוך חומה תוחמת ובית תפילה. המקום היה מיושב גם בימי תות־ענח'־אמון, אולי כדי לשרת את הקברים, לשמור עליהם או אולי כדי לפרק אותם. אתר דומה נמצא מזרחית לכפר העובדים, לא רחוק ונקרא "עיר האבן" על שם סלעי אבן הגיר המרוכזים באופן בולט במקום. הוא דומה במידת מה לכפר העובדים. המקום נחקר מעט מאוד ואינו פתוח למבקרים.
אתרי הקבורה
אתרי הקבורה שנמצאו באל-עמארנה אינם כוללים אתרים המיועדים לאנשים מהשורה. נמצאו קברי המלך ומשפחתו, קברי אצילים ונושאי משרות.
בשנות ה־2000 נמצאו מדרום לעיר בתי קברות שהכילו כ־3,000 מתים. רובם לא עברו חניטה, לא היו בהם כתבים, לעיתים הם נעטפו ונמצאו על ידם כלי חרס.
מדרום לוואדי יש מספר נוסף של קברים גדולים, כיאה למשפחת המלוכה, לא גמורים. מסומנים במספרים 27–30.
אסטלות הגבול
נמצאו 16 אסטלות גבול שתחמו את העיר. סוברים שהיו יותר וחלק כוסו בחול ונעלמו. אסטלות אלה נשאו כרזות וכתבים וכמעט כל מה שידוע על העיר נלמד מהן.
בין היתר מפורט באחת האסטלות כיצד נבחר האתר שבו נבנתה העיר: "מקום שלא שייך לאף אל ולאף מלך".
האסטלה הראשונה נתגלתה על ידי, בתונה אל־גבל , במערב הנילוס, וסומנה כאסטלה A.
האסטלה הראשונה שנתגלתה בחלק המזרחי הייתה אסטלת U.
בעיקרון מחלקים את האסטלות לשתי קבוצות: אסטלות M, X ו־K, משויכות לשנת מלכותו החמישית של אחנתון ונושאות טקסט הידוע כ"הכרזה הראשונה". אסטלות אלה נחצבו בתוך גומחה.
אסטלות A, B, F, J, N, P, Q, R, S, U ו־V, מתוארכות לשנת מלכותו השישית עם תוספת כתובית המתוארכת לשנה השמינית של מלכותו, והמחזקות את השבועה הקודמת.
על יד האסטלות ניצבו פסלי בני המשפחה. רובם נהרסו.
בהמשך נמצאה אסטלה נוספת, L, במצב פחות שמור. מכאן מסיקים שייתכן ויימצאו אסטלות נוספות.
האסטלה הקדומה ביותר, K, מכילה את כרזת ההתחייבות לאל החדש.
הכרזה מתארת כיצד אתן הופיע לפני אחנתון בכרכרתו וציווה עליו להכין לו מקום. המלך נשבע לקבל על עצמו את מצוות האל ולבנות לו את אחוזתו ולהעביר אליו את כל המיסים.
אמנות עמארנה
אחד המקומות הראשונים שבהם נתקלים בתהליך השינויים האמנותיים הוא בקברו של ה. על קיר אחד מצוי ציור של אמנחותפ הרביעי הצעיר היושב מאחורי אביו ומצויר באופן המסורתי. ציור זה צויר עם מותו של אמנחותפ השלישי. בקיר אחר, מאוחר יותר, מופיעים אמנחותפ הרביעי ונפרטיטי מבורכים בידי הקרניים של אתון, ומצוירים בדרך חדשה, שלא כתמונות אופייניות של בני משפחת המלוכה משושלות אחרות. כלומר מזהים שינוי בביטוי האמנותי המקובל. אחנתון ניסה להנחיל שנויים משמעותיים בתרבות המצרית, על מנת להלל את האל, אתן. הקו המנחה את אחנתון, היה "חיה על פי האמת". לכן האמנות הייתה יותר ריאליסטית מאשר קודם לכן. השינויים נגעו במספר תחומי אמנות:
ציור
הציור מאופיין על ידי תנועה ופעילות. הדמויות בעלות ידיים מורמות, דמויות רבות חופפות והרבה תרחישי צפופות. הדמויות רזות מרימות את ידיהן. הפרטים של הידיים מודגשים, כולל ציפורניים. הדמויות תמיד מתוארות בפרופיל, בתנועה ולהן רגל ימין וגם שמאל, בעוד שבתרבות מצרים העתיקה היו שתי רגליים זהות. אין הבדל בצבע הגוף של הגבר והאישה (בתרבות העתיקה, הגבר צבוע בגוון כהה יותר). צוירו תרחישים מחיי המשפחה תמונות חיבה זוגיות. אכילה ושתייה, משחק עם הצאצאים, חיבוק ונשיקה. המלכה מצוירת בגודל ריאלי, יחסית לגודל של המלך והיא מופיעה לצידו בפעילויות השונות שלו.
ציורים רבים היו ציורי טבע ונוף, כפי שנמצאו בארמון הצפוני ובמבנים שונים בעיר. ספרות
הספרות המקובלת עד אז במצרים נסובה בעיקר סביב טקסי המוות וכללה לחשים ושבועות שנרשמו בקברים ושאמורים היו ללוות את המת לעולם הבא. כל אלה בוטלו, כמו גם האלים הרבים. במקום זה שפת הכתיבה הייתה שפת הדיבור היומיומית. הייתה האדרת אל השמש והביטוי שלו בצורת הדיסקית, אתן, וניצול הנאות החיים, כי אין אחריהם מאומה ודבר אינו נצחי מלבדו. הדבר בא לידי ביטוי בהמנון לאתן שנמצא בקברו של איי, "המנון לשמש".
קברים
הקברים של האנשים שאינם שייכים למשפחת המלוכה, לא מעוטרים בציורים חקלאיים או בציורי קבורה. לא מצוירים בהם בעל הקבר, אלא בצירוף בן משפחת המלוכה. אין ציורי אלים, להוציא את האתן. האתן אינו מאיר את בעל הקבר אלא את בני משפחת המלוכה. לא מוזכר אוסיריס, אין מסע בעולם התחתון, יש רק ציטוטים מההמנון לאל השמש.
הפסלים של בני המשפחה מדגישים מספר תכונות: צוואר ארוך וצר זרועות ארוכות ורגליים דקות וחסרי שרירים מפותחים, מצח ואף משופעים, אוזניים ושפתיים גדולות, ירכיים בטן ומותניים רחבים. לאחנתון עצמו מאפיינים נשיים, כגון ירכיים רחבות, חזה בולט ובטן גדולה ורפויה. היו חוקרים שסברו שהם סבלו ממחלה גנטית הידועה בשם תסמונת מרפן, שאולי מסבירה את התיאורים הללו. מאידך, הסותרים את ההשערה הזאת, טוענים שבמצב כזה, גם תות־ענח'־אמון, היה אמור להיראות דומה ואין הוא מופיע כך בתיעוד המאוחר יותר.
בדומה לפסלים המסורתיים, הילדים במבנה גוף בוגר אך בגודל מוקטן. אשתו, לעומת זאת מופיעה בגודל טבעי, זהה למלך. כאשר הם מרימים את ידיהם לקבל את ברכת אתן, בקצה הקרניים של אתן, מופיע סמל האנק המעניק חיים. כפות הידיים מגולפות בפירוט.
אומץ השימוש בתבליט שקוע, שהיה נהוג בתבליטים גדולים, גם בתחריטים קטנים. הסגנון הזה נשמר גם בהמשך, לאחר נפילת עמארנה.
פסלים רבים נמצאו בביתו של הפסל תחתומס, בעיר הדרומית, שהיה בית מלאכה וסדנה לפיסול. פסל נפרטיטי שנמצא במקום ונלקח למוזיאון שבברלין, מדגיש הרבה פחות את הסגנון הזה.
ארכיטקטורה
המבנים באחתאתון נבנו מאריחים מעוטרים ומפוסלים, המכונים תלקטים. אריחים אלה פורקו מהמבנים ונעשה בהם שימוש חוזר לאחר הריסת העיר. השימוש היה על ידי הפניית החלק המעוטר שלהם פנימה. התגלו לא מעט אריחים כאלה. המקדשים לא דמו למבנה המסורתי שהיה מקובל בתקופת אחתאתון, הם היו קטנים יותר, קודש הקודשים שלהם היה פתוח אל השמש והכיל הרבה מאוד מזבחות ולא היו בהם דלתות שניתן לסגור.
מחקר וארכאולוגיה
כבר במאה ה־18 (1714) הצביע כומר ישועי בשם, על אסטלת גבול (אסטלה A) שמצא בתונה אל־גבל שבקרבת מקום שתפקידה היה לסמן את הגבולות של אל־עמארנה רבתי.
ב־1843, 1845 הגרמני קארל ריכרד לפסיוס, שעמד בראש משלחת פרוסית למצרים, גילה במערות הקבורה ציורי קיר וכתובות ופרסם אותם בספרו "Denkmäler aus Aegypten und Aethiopien".
מכתבי אל־עמארנה
בשנת 1887 חפרה פלחית מצרית מאחד הכפרים ששכנו במישור באדמה בחורבות האתר במטרה להעבירה לגינתה. בתוך האדמה היא מצאה מאות לוחות חומר לא שרופים ועליהם כתב יתדות. לוחות אלה הגיעו לפקידי ממשל מצרִים והגיעו באמצעות סוחרי עתיקות ובהמשך גם למוזיאונים. הלוחות זוהו כשריד של ארכיון משרד החוץ המצרי במאה ה־14 לפנה"ס, הכוללים את התכתובת הדיפלומטית של מלכי מצרים אמנחותפ השלישי ואמנחותפ הרביעי (אחנתון) עם מלכי המעצמות הגדולות של המזרח הקדום ועם מלכי כנען הכפופים למצרים, ומכתביהם של אלה אל מלכי מצרים. הם מכונים מכתבי אל־עמארנה. מכתבי אל־עמארנה נכתבו אכדית, שפת התקשורת הבינלאומית של המזרח הקדום באותה תקופה, ויש להם חשיבות רבה בהבנת תמונת המזרח הקדום, ובייחוד שיחזור הדמות הגאו־פוליטית והדמוגרפית של כנען בתקופת הברונזה המאוחרת.
התגליות סייעו לעולם המחקר לפענח את האירועים ההיסטוריים שהתרחשו בתקופת שלטונו של אחנתון ולהרחיב את הידע על הרפורמה הדתית שהנהיג.
בשנים 1891–1892 נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות על ידי פלינדרס פיטרי. פינה את קבר המלך, בשירות העתיקות המצרי (ישנם חוקרים המציינים שפינוי זה נעשה ללא שמירת המקום והחפצים ושנגרם נזק לממצאים). גם הווארד קרטר ביקר במקום בשנים אלה ופרסם את התיעוד והציורים שהפיק ממנו.
בשנים 1903–1908 פרסם שישה כרכים אודות הכתוביות על האסטלות והקברים הפרטיים באל־עמארנה. פרסום זה היה הראשון שסיפק טקסט מלא של הכתובים.
בשנים 1907–1914 קבוצה גרמנית (DOG – German Oriental Society) חפרה בחלקים שונים בעיר. ב 1912 מצאה את פסל הראש של המלכה נפרטיטי, הנמצא במוזיאון החדש (ברלין).
משלחות בריטיות חפרו בשנים 1921–1922 ובשנים 1926–1937.
החל מ-1977 מתבצעות חפירות על ידי Barry J. Kemp עבור החברה לחקר מצרים.
בין השנים 2002 ו-2005, נחקר אזור קטן של אזור המגורים העיקרי. תוצר לוואי היה גילוי בית קברות של פשוטי העם שנמצא קרוב למתחם הקברים הדרומי. המקום התגלה בעקבות מצבור עצמות אדם בני גיל דומה שכנראה נשטפו החוצה בזמן שיטפון. האנשים היו בגיל צעיר למדי.
מעבר לעיר בירה חדשה בהיסטוריה
ישנם מספר אירועים שבהם השלטון החליט להעביר את עיר הבירה למקום חדש, כביטוי להכלת השליטה ללא הפרעות מצד השלטון הקודם. כאן מובאות רק מספר מצומצם של דוגמאות
השושלת ה־12 במצרים
אמנמחת הראשון, מייסד השושלת ה־12 של מצרים – העביר את הבירה מתבאי שבמרכז מצרים, לעיר חדשה וקרא לה (שליט שתי הארצות) כדי להדוף אופוזיציה בה נתקל, ולהשליט את שלטונו.
ישיבת הגולן
ישיבת הגולן היא ישיבת הסדר השייכת למרכז ישיבות בני עקיבא. הישיבה משלבת לימוד תורה עם שירות צבאי בכל יחידות צה"ל. הישיבה שוכנת ביישוב חיספין שבדרום רמת הגולן. בראשות הישיבה עומד הרב יואל מנוביץ'. הישיבה ממשיכה את האידאולוגיה של ישיבת מרכז הרב וחלק מהרבנים, הם בוגרי ישיבה זו.
היסטוריה
הישיבה נוסדה בשנת 1973 בשטח מחנה צבאי סורי נטוש בתחום היישוב רמת מגשימים, ביוזמת הרב אריה בינה, ראש הישיבה התיכונית נתיב מאיר, על ידי קבוצת בחורים מבוגרי נתיב מאיר. בשנים הראשונות הרב אריה בינה עמד בראש הישיבה, ולאחריו כיהנו מספר ראשי ישיבה בהם הרב מרדכי הלפרין והרב יגאל אריאל. הרב אמנון שוגרמן, תלמיד הרב צבי יהודה קוק, עמד במשך שנים בראשות הישיבה. בתשע"ב פרש והתמנה לנשיא הישיבה. החליפו בתפקיד הרב יואל מנוביץ, מתלמידי הרב אברהם שפירא ששימש לפני כן כר"מ בישיבה.
בי"ז בכסלו תשל"ו (20 בנובמבר 1975) בוצע בישיבה הפיגוע ברמת מגשימים בו חדרה לישיבה חוליית מחבלים מסוריה ורצחה שלושה תלמידים: מיכאל נדלר, בן ציון ליבוביץ' ונחום פניגשטיין (שני האחרונים - אורחים תלמידי ישיבת הר עציון). בשנת 1976 עברה הישיבה ליישוב חיספין הסמוך, על מנת לחזקו. ביישוב הוקמה קריית הישיבה, ובה בית המדרש "היכל השלושה" הקרוי על שם הנרצחים.
בין רבני הישיבה: הרב אהרן איזנטל רב היישוב חיספין, הרב משה לסקר, הרב ישי סמואל רב המושב יונתן, הרב עודד שוגרמן בנו של הרב אמנון שוגרמן, הרב טוביה שלמה בר-אילן, הרב נתנאל אריה, הרב מנשה שמרלובסקי, הרב מרדכי פרנקו, הרב מרדכי גרוס, הרב שי וינטר, הרב גדעון ביר, הרב עוז מסוורי והרב יוסף סוראני רב מושב נוב. בעבר כיהנו כר"מים: הרב אליעזר מילר שאף כיהן כראש הישיבה בפועל, הרב יובל שרלו, הרב חיים ירוחם סמוטריץ', הרב יהושע ויצמן, הרב ציון טוויל, הרב יעקב מרגלית, הרב יהושע ון דייק, הרב יחזקאל דאום, הרב אליעזר שנוולד והרב אברהם שילר (כיום רב היישוב עלי).
ויקיפדיה במלאיאלאם
ההתחלה
ויקיפדיה בשפת מלאיאלאם קיימת באתר wikipedia.org מ-21 בדצמבר 2002. כמעט כל המשתמשים בראשית דרכה לא היו תושבי מלאיאלם. גדילתה של ויקיפדיה זו באותה התקופה הוגבלה קשות עקב תקלות דפדפן, מערכת הפעלה, יוניקוד ועוד.
שלב הצמיחה הראשונית
לקראת אמצע שנת 2004, כלי קלט ויוניקוד נעשו פופולריים. תופעת הבלוגים התפשטה בקרב דוברי מלאיאלם. ויקיפדים החלו להשתמש בכלים אלו והגיעו ל-100 ערכים בדצמבר 2004. יותר משתמשים הצטרפו לקראת אמצע שנת 2005 ובספטמבר של אותה השנה מונה מפעיל המערכת הראשון של ויקיפדיה זו. הוא הפך להיות הביורוקרט הראשון של הוויקיפדיה הזו כחודש לאחר מכן, והוויקיפדיה הפכה לעצמאית מבחינה ניהולית.
בשנת 2006 מספר משתמשים הצטרפו לאתר, עקב התפשטות השימוש בשפת מלאיאלאם במחשבים. ב-10 באפריל 2006 נפתח הערך ה-500; בספטמבר של אותה השנה נפתח הערך ה-1000. ב-15 בינואר 2007 מספר הערכים גדל ל-2000 וב-30 ביוני הוא גדל ל-3000.
חשיפה תקשורתית וגדילת האתר
האתר זכה לראשונה לחשיפה תקשורתית משמעותית ב-2 בספטמבר 2007, כאשר העיתון היומי המלאיאלמי Mathrubhumi (במלאיאלם: മാതൃഭൂമി) סיקר באופן נרחב את פרויקט ויקיפדיה במלאיאלם במוסף יום שני שלו. חשיפה זו יצרה התעניינות ציבורית נרחבת במיזם ויקיפדיה ומספר גדול של משתמשים הצטרף לפרויקט והחל לתרום לאתר.
למרות שמספר הערכים גדל, עדיין טיפול רב הושקע כדי לשמור על איכות הערכים. מדד העומק לדף של ויקיפדיה זו נשאר גבוה עם 232 לעומת 253 בוויקיפדיה העברית ו-1006 בוויקיפדיה האנגלית (נכון ל-15 בנובמבר 2017). כאשר הוויקיפדיה עברה את 10,000 הערכים ב-1 ביוני 2009, מספר עיתונים מודפסים ואינטרנטיים סיקרו את הסיפור. גרסת הטלפון הנייד של ויקיפדיה במלאילאם יצאה בפברואר 2010
וינסלו הומר
וינסלו הומר (באנגלית: Winslow Homer; 24 בפברואר 1836 - 29 בספטמבר 1910) היה צייר ומאייר אמריקאי. הוא נחשב לאחד הציירים המובילים באמריקה של המאה ה-19 ודמות בולטת באמנות האמריקאית.
הומר החל את הקריירה שלו בעבודה כמאייר מסחרי. לאחר מכן, הפיק ציורי שמן ועבודות אולפן מרכזיות. הוא גם השתמש רבות בצבעי מים.
ראשית חייו
הומר, נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, בשנת 1836, לאביו צ'ארלס סאבאג' הומר ולאמו הנרייטה בנסון הומר, שניהם מוותיקי המתיישבים בניו אינגלנד. אמו הייתה ציירת צבעי מים חובבת והמורה הראשונה של הומר. היא ובנה ניהלו מערכת יחסים קרובה לאורך חייהם. הומר קיבל רבות מתכונותיה, כולל אופייה השקט, חברותיות, חוש הומור והכישרון האמנותי שלה. להומר הייתה ילדות מאושרת, שעברה בעיקר בקיימברידג' הכפרית, מסצ'וסטס. הוא היה תלמיד ממוצע, אך כישרונו לאמנות ניכר כבר בשנותיו הראשונות.
אביו של הומר היה איש עסקים הפכפך וחסר מנוחה שתמיד חיפש לנוע הלאה. כשהומר היה בן שלוש-עשרה, צ'ארלס ויתר על עסקיו כדי להשיג הון בזמן בהלת הזהב בקליפורניה. כשנכשל, עזב צ'ארלס את משפחתו ויצא לאירופה לגייס הון לתכניות אחרות להתעשרות שלא צלחו. לאחר סיום התיכון של הומר, אביו ראה פרסומת בעיתון וסידר לו חניכות בגיל 19, אצל ג. ה. בופורד, ליתוגרף מסחרי בבוסטון. הומר עבד בעבודות מסחריות, כמו מודעות, במשך שנתיים. ב־1857, היה עצמאי - פרילנסר, ודחה הצעה להצטרף לצוות המגזין הארפר וויקלי.
מוזמביק הפורטוגזית
מוזמביק הפורטוגזית (בפורטוגזית: Portuguese Mozambique) הוא השם של טריטוריה אשר נקראת כיום מוזמביק בתקופה שהיא הייתה מושבה של האימפריה הפורטוגזית. מוזמביק הפורטוגזית הייתה שורה של שטחים פורטוגזים לאורך החוף הדרום מזרחי באזורי אפריקה, ולאחר מכן הפכה למושבה שכיום נקראת הרפובליקה של מוזמביק.
בעבר, אזורים במוזמביק היו נחשבים לאזורי מסחר ומאוחר יותר התפתחו למושבות שנוצרו באזורי השטחים הפורטוגזים לאורך החוף והאגן הזמבזי מ-1498 כאשר ואסקו דה גאמה (מגלה ארצות וחוקר פורטוגזי), הגיע לחופי מוזמביק.
וינסלו הומר
איור
הקריירה של הומר כמאייר נמשכה כמעט עשרים שנה. הוא תרם איורים מחיי בוסטון ומחיי ניו אינגלנד הכפריים למגזינים בתקופה בה שוק האיורים צמח ואפנות השתנו במהירות. עבודותיו המוקדמות, כללו בעיקר חריטות עץ מסחריות של סצינות חברתיות עירוניות וכפריות, ואופיינו במתארים נקיים, צורות פשוטות, ניגודיות דרמטית של אור וחושך וקבוצות דמויות מלאות חיים - איכויות שנשארו חשובות לאורך הקריירה שלו. ההצלחה המהירה שלו נבעה בעיקר מהבנתו     בעיצוב גרפי ומהתאמת העיצובים שלו לחריטת עץ.
מוזמביק הפורטוגזית
מגלה הארצות לורנסו מארקש חקר את האזור שכיום נקרא מאפוטו באי\ מפרץ מאפוטו (Maputo Bay ) בשנת 1544. הפורטוגזים השקיעו מאמץ רב בניסיון להשתלט על השטח ולהתיישב באזור לאחר החלטתה של ועידת ברלין לחלק את שטחי אפריקה בין מדינות אירופה, והצליחו להבטיח שליטה פוליטית על רוב הטריטוריה ב-1918 תוך כדי התמודדות עם האפריקאים שישבו במקום.
וינסלו הומר
איור
לפני שעבר לניו יורק בשנת 1859, התגורר הומר בבלמונט, מסצ'וסטס עם משפחתו, באחוזת בלמונט של דודו. בית הומר של 1853, היה ההשראה לחלק מאיוריו וציוריו המוקדמים, כולל כמה מתמונותיו משנות השישים של המאה ה-19.
מוזמביק הפורטוגזית
שטחים מסוימים במוזמביק נמסרו לשליטת חברות פרטיות שנשכרו על ידי פורטוגל לדוגמה - חברת מוזמביק (Companhia de Moçambique) אשר החזיקה בזיכיון על האדמות המתאימות למחוזות של ימינו, מניקה, סופלה וחברת ניאסה ( Niassa Company (Companhia do Niassa, ששלטו על אדמות הפרובינציות המודרניות קאבו דלגאדו וניאסה בסוף המאה ה-19. חברת מוזמביק ויתרה על שליטה בשטחיה והחזירה את הטריטוריות לשליטה פורטוגזית בשנת 1942, מה שמאחד את שליטתה של הממשלה הפורטוגזית על שטחי מוזמביק.
האזור בכללותו זכה זה מכבר לכינוי "פורטוגל של מזרח אפריקה", והתחלק לסדרה של מושבות המשתרעות מלורנצו מרקוס בדרום עד לניאסה בצפון. קאבו דלגאדו היה בתחילה רק רצועת טריטוריה לאורך נהר הרוומה (Rovuma River), כולל קייפ דלגאדו עצמה שפורטוגל רכשה ממזרח אפריקה הגרמנית ב-1919, אך אזור זה הוגדל דרומה לנהר הלוריו (Lurio River) ויצר את הרצועה שכיום נקראת מחוז קאבו דלגאדו (Cabo Delgado Province) המושבות של קווילימאן (Quelimane) - כיום מחוז זמבזיה, נמצאו באגן הזמבזי. וטטה (Tete) - בפאנהאנדל-panhandle בין צפון רודזיה, כיום זמבזיה ודרום רודזיה, כיום זימבבואה.
וינסלו הומר
הסטודיו של הומר
בשנת 1859 פתח סטודיו בבניין הסטודיו ברחוב העשירי בעיר ניו יורק, בירת האמנות וההוצאה לאור של ארצות הברית. עד שנת 1863 השתתף בשיעורים באקדמיה הלאומית לעיצוב ולמד אצל פרדריק רונדל את יסודות הציור. כבר אחרי שנה של אימונים, ייצר הומר עבודות שמן מצוינות. אמו ניסתה לגייס כספים משפחתיים כדי לשלוח אותו לאירופה להמשך לימודים, ובמקום זאת שלחה אותו לקווי החזית של מלחמת האזרחים האמריקאית (1861-1865), שם שרטט סצנות קרב וסצנות מחיי המחנה, את הרגעים השקטים כמו גם אלה הכאוטיים. השרטוטים הראשוניים שלו היו של המחנה, מפקדיו וצבאו של קצין האיחוד המפורסם, האלוף ג'ורג' ב. מקללן, בגדות נהר פוטומאק באוקטובר 1861.
מוזמביק הפורטוגזית
האי מוזמביק שימש כבירת המושבה של מוזמביק, כיום פרובינציית נמפולה (Nampula Province). האי היה גם מקום מושבו של המושל הכללי של מזרח אפריקה הפורטוגזית עד 1980, כאשר אותו פקיד הועבר רשמית לעיר לורנצו מרקוס. בנוסף, בדרום הייתה המושבה של אינהאמביין (inhambane) אשר שכבה צפונית מזרחית ללורנצו מרקוס. ברגע שמושבות אלה מוזגו האזור בכללותו נודע בשם מוזמביק - moçambique.
על פי המדיניות הרשמית של משטר סלזר (Salazar regime), מוזמביק מוסגרה כחלק בלתי נפרד מ"האומה הרב-יבשתית (pluricontinental) והרב-גזעית" של פורטוגל, כפי שנעשה בכל מושבותיה האירופאיות ולאוכלוסייתה המקומית על מנת להטמיע במקומיים את התרבות הפורטוגזית. מדיניות זו של פורטוגל לא הצליחה, ההתנגדות האפריקאית להתיישבות בשטחם הובילה למלחמת עצמאות בת עשר שנים שהגיעה לשיאה במהפכת הטבח בליסבון - מהפכת הציפורנים באפריל 1974 בה צבא פורטוגל הכניע את השלטון בליסבון והדיח מהשלטון את מרסנו קייטנו - ממשיכו של סלזר, ולעצמאות מפורטוגל ביוני 1975.
היסטוריה
כאשר חוקרים פורטוגלים הגיעו למזרח אפריקה בשנת 1498, יישובים סווהילים מסחריים היו קיימים לאורך החוף הסוואהילי. בשנת 1500 בערך הפורטוגלים התיישבו לאורך החוף והצטרפו לסחר.
וינסלו הומר
הסטודיו של הומר
בעקבות הציור, נבחר הומר לאקדמאי חבר, ולאחר מכן ,בשנת 1865, לאקדמאי מלא. [10] במהלך תקופה זו הוא המשיך למכור את האיורים שלו לכתבי-עת.
לאחר המלחמה התמקד הומר בעיקר בציור סצנות ילדות ונשים צעירות, אשר שיקפו בעיניו נוסטלגיה לימים פשוטים יותר, הן שלו הן של האומה כולה.
מוזמביק הפורטוגזית
היסטוריה
הרפובליקה של ונציה קיבלה שליטה בחלק ניכר מנתיבי הסחר בין אירופה לאסיה. לאחר שנסגרו נתיבי היבשה המסורתיים להודו על ידי הטורקים העות'מאניים, הפורטוגלים קיוו להשתמש בנתיב הימי שהחל דה גאמה כדי לשבור את מונופול הסחר הוונציאני. בתחילה, השלטון הפורטוגלי במזרח אפריקה התמקד בעיקר ברצועת חוף שבמרכזה מומבסה. כך קרה שהפורטוגלים שלטו בחלק גדול מחופי דרום אפריקה, כולל סופלה וקילווה, עד 1515. מטרתם העיקרית הייתה לשלוט בסחר עם הודו. כשהפורטוגלים התיישבו לאורך החוף, הם עשו את דרכם אל תוך היבשה כסרטניג'אים (אנשים שחיו ביערות מרוחקים ובעלי התנהגות כפרית, נימוסים גרועים וכו'). סרטניג'ואים אלה חיו לצד סוחרים סווהילים ואף נכנסו לשירות בקרב מלכי שונה (שבט שחי אז באפריקה) כמתורגמנים ויועצים פוליטיים.
הפורטוגלים הצליחו להעביר חלק ניכר מסחר החוף מהערבים בין השנים 1500–1700, והם התקדמו לאזור דרום, אך במהלך המאה ה-18 וה-19 הם אולצו לסגת אחורה. במהלך המאה ה-19 מעצמות אירופיות אחרות, במיוחד הבריטים והצרפתים, התעסקו יותר ויותר בסחר ובפוליטיקה של האזור. באי מוזמביק, בית החולים, בניין נאו-קלאסי מלכותי שנבנה בשנת 1877 על ידי הפורטוגלים, עם גן מעוטר בבריכות ומזרקות, היה במשך שנים רבות בית החולים הגדול ביותר מדרום לסהרה. בתחילת המאה ה-20 העבירו הפורטוגלים את הממשל של חלק ניכר ממוזמביק לחברות פרטיות גדולות, כמו חברת מוזמביק, וחברת ניאסה, שנשלטה ומימנה בעיקר על ידי הבריטים. שהקימה, עם הפורטוגזים, קווי רכבת למדינות שכנות.
וינסלו הומר
הסטודיו של הומר
הומר התעניין גם בנושאים שלאחר המלחמה שהעבירו את המתח הדומם בין שתי קהילות המבקשות להבין את עתידן. בציור השמן שלו ״ביקור בעלת הבית הזקנה״ (1876) נראה מפגש בין קבוצה של ארבע שפחות משוחררות ובעלת הבית לשעבר. השוויון הפורמלי בין הדמויות העומדות מרמז על האיזון אותו קיוותה האומה למצוא בשנים הקשות של השיקום לאחר המלחמה. הומר חיבר את הציור הזה מרישומים שצייר במהלך מסעו בווירג'יניה. סמוך לתחילת קריירת הציור שלו, הומר בן ה 27 הפגין בגרות של רגשות, עומק, תפיסה ושליטה בטכניקה. הריאליזם שלו היה אובייקטיבי, נאמן לטבעו ונשלט רגשית.
מוזמביק הפורטוגזית
היסטוריה
אף על פי שהעבדות בוטלה באופן חוקי במוזמביק על ידי השלטונות הפורטוגלים, בסוף המאה ה-19 החברות שם חוקקו מדיניות עבודה בכפייה וסיפקו עבודה אפריקאית זולה - לעיתים קרובות כפויה - למכרות ומטעים של המושבות הבריטיות הסמוכות ודרום אפריקה. החברות השוכרות והממשל הפורטוגלי בנו כבישים ונמלים כדי להביא את סחורותיהם לשוק. עם זאת, ממשל הפיתוח החל בהדרגה לעבור ישירות מחברות הסחר לממשלת פורטוגל עצמה.
וינסלו הומר
נופים וצבעי מים
לפני שהציג באקדמיה הלאומית לעיצוב, הומר נסע לפריז, צרפת בשנת 1867, שם נשאר במשך שנה. הציור המוקדם ביותר שלו, ״שבוי מהחזית״, הוצג בתערוכה בפריז באותו זמן. הוא לא למד באופן רשמי אך הוא עסק בציור נוף כשהמשיך לעבוד עבור המגזין הרפר, תוך שהוא מתאר סצנות מחיי פריז. הומר צייר כתריסר ציורים קטנים במהלך שהותו בפריז, ואפילו שהגיע לצרפת בתקופה של אפנות חדשות באמנות, הנושא העיקרי לציוריו היה חיי האיכרים, כשהוא מראה יותר התאמה עם אסכולת ברביזון מאשר עם האמנים החדשים אדוארד מאנה וז׳אן קורבה. אף על פי שהאינטרס שלו לתאר אור טבעי מקביל לאלה של האימפרסיוניסטים המוקדמים, אין שום עדות להשפעה ישירה, שכן כבר היה צייר אמריקני בשל וכבר פיתח סגנון אישי שהיה הרבה יותר קרוב לאדוארד מאנה מאשר לקלוד מונה. לרוע המזל, הומר היה מאוד דיסקרטי לגבי חייו האישיים ושיטותיו, אך עמדתו הייתה של עצמאות הסגנון והתמסרות לנושאים אמריקאים.
מוזמביק הפורטוגזית
היסטוריה
בשנות החמישים של המאה העשרים הושבה המושבה הפורטוגזית מעבר לים למחוז מעבר לים של פורטוגל, ובתחילת שנות השבעים שודרגה רשמית למעמד של מדינה פורטוגלית שאינה ריבונית. היא תישאר שטח פורטוגלי אך עם אוטונומיה מנהלית רחבה יותר. עם זאת, מוזמביק אינה מרוצה מהסידור, ויזמו "מלחמה" נגד השלטון הפורטוגלי. סכסוך זה, יחד עם שני האחרים שכבר יזמו במושבות הפורטוגליות האחרות של אנגולה וגינאה, הפכו לחלק ממה שמכונה מלחמת המושבות הפורטוגזית. בסופו של דבר, מוזמביק הצליחה להשיג עצמאות והפכה עצמאית מפורטוגל ב-25 ביוני 1975.
וינסלו הומר
נופים וצבעי מים
לאורך שנות ה -70 של המאה ה -19 המשיך הומר לצייר בעיקר סצנות כפריות או אידיליות של חיי משק, ילדים משחקים, ומבוגרים צעירים מחזרים, כולל בית ספר כפרי (1871) ופעמון הבוקר (1872). בשנת 1875 הפסיק הומר לעבוד כמאייר מסחרי ונדר לשרוד על ציוריו.
מוזמביק הפורטוגזית
היסטוריה
במהלך ההיסטוריה שלה כמושבה פורטוגזית, לטריטוריה של ימינו של מוזמביק היו הכינויים הפורמליים הבאים:
וינסלו הומר
נופים וצבעי מים
למרות המוניטין המצוין שלו, הומר לא צבר הון מציוריו. [17] הוא הציג ציורים בתערוכת המאה של 1876 בפילדלפיה, פנסילבניה, כמו אחד הציורים הטובים והמפורסמים ביותר שלו ״השייטים״ (1876), שהפך לציור איקוני שלו וזכה לשבחים רבים. בציור זה תיאר הומר אב ושלושה נערים שיצאו לשייט. הומר צייר גם תמונות מחיי האפרו-אמריקאים כמו ״מתלבשים לקרניבל״ (1877) ו״ביקור הפילגש הזקנה״ בשנת 1877 הומר הציג לראשונה במועדון האמנות בבוסטון את ציור השמן, "שמש אחר הצהריים", ועד 1909 שב והציג בבוסטון לעתים קרובות. החל משנת 1882 הציג גם עבודות על נייר;רישומים וצבעי מים.
הומר החל לצייר עם צבעי מים בקביעות בשנת 1873 במהלך שהות קיץ בגלוסטר, מסצ'וסטס. הטכניקה שלו הייתה טבעית מההתחלה, וממנה ניכר כישרונו המולד למדיום הקשה. ההשפעה שלו תהיה מהפכנית. ציורי צבעי המים שלו הפכו פופולריים ונמכרו ביתר קלות, ושיפרו את מצבו הכלכלי במידה ניכרת.
מוזמביק הפורטוגזית
מהפכת הציפורנים והעצמאות
כאשר אידאולוגיות קומוניסטיות ואנטי-קולוניאליות התפשטו ברחבי אפריקה, הוקמו תנועות פוליטיות חשאיות רבות לתמיכה בעצמאותה של מוזמביק. תנועות אלו טענו שמדיניות ותוכניות פיתוח תוכננו בעיקר על ידי הרשויות השלטונות לטובת האוכלוסייה הפורטוגלית האתנית, והשפיעו על רוב האוכלוסייה הילידית שסבלה מאפליה בחסות המדינה ומלחץ חברתי עצום. רבים חשו שקיבלו מעט מדי הזדמנויות או משאבים לשדרג את כישוריהם ולשפר את מצבם הכלכלי והחברתי במידה דומה לזה של האירופים. מבחינה סטטיסטית, הלבנים של מוזמביק הפורטוגזים אכן היו עשירים ומיומנים יותר מהרוב הילידים השחורים, למרות ההפליה המשפטית הפוחתת של אפריקאים החל משנות ה-60.
החזית לשחרור מוזמביק (FRELIMO), שבסיסה בטנזניה, יזמה מסע גרילה נגד השלטון הפורטוגלי בספטמבר 1964. הסכסוך הזה, יחד עם שני האחרים שכבר יזמו בשטחים הפורטוגזים מעבר לים האחרים של אנגולה וגינאה הפורטוגלית, הפכו לחלק של המלחמה הקולוניאלית בפורטוגזית (1961–1974). כמה טריטוריות אפריקאיות תחת שלטון אירופי השיגו עצמאות בעשורים האחרונים. אוליביירה סלזאר ניסה להתנגד לגאות הזו ולשמור על שלמות האימפריה הפורטוגזית. עד שנת 1970, מלחמת האנטי-גרילה באפריקה כילתה חלק חשוב מהתקציב הפורטוגלי ולא היה כל סימן לפתרון סופי באופק. השנה עמדה בסימן מבצע צבאי רחב היקף בצפון מוזמביק, מבצע הקשר הגורדי, שעקר את בסיסי ה-FRELIMO והרס חלק ניכר מהיכולת הצבאית של הגרילה. ברמה הצבאית, חלק מגינאה הפורטוגזית היה עצמאי דה פקטו מאז 1973, אך הבירה והערים הגדולות עדיין היו בשליטה פורטוגזית. באנגולה ובמוזמביק, תנועות עצמאות היו פעילות רק בכמה אזורים כפריים מרוחקים מהם נסוג הצבא הפורטוגזי. עם זאת, נוכחותם הממשמשת ובאה והעובדה שהם לא ייעלמו שלטו בחרדה הציבורית. לאורך תקופת המלחמה פורטוגל התמודדה עם התנגדות גוברת, אמברגו נשק וסנקציות אחרות שהוטלו על ידי רוב הקהילה הבינלאומית. עבור החברה הפורטוגלית המלחמה הפכה לא פופולרית עוד יותר בשל אורכה ועלויותיה הכספיות, החמרה ביחסים הדיפלומטיים עם חברות אחרות באו"ם והתפקיד שמילאה מאז ומתמיד כגורם להנצחת משטר אסטדו נובו. ההסלמה הזו היא שתוביל ישירות למרד של חברי ה-FAP במהפכת הציפורנים ב-1974 - אירוע שיוביל לעצמאותן של המושבות הפורטוגזיות לשעבר באפריקה. הפיכה צבאית שמאלנית בליסבון ב-24 באפריל 1974 על ידי ה-Movimento das Forças Armadas (MFA), הפילה את משטר אסטדו נובו בראשות ראש הממשלה מרסלו קאיטנו.
וינסלו הומר
נופים וצבעי מים
בשלהי שנות ה-70 של המאה ה -19 הומר הפך למתבודד, בין אם כתוצאה מאכזבות עם נשים או בשל סערת רגשות אחרת, כבר לא נהנה מחיי חברה עירוניים וחי במקום זאת בגלוסטר. במשך זמן מה הוא אפילו התגורר במגדלור המזרחי המבודד (עם משפחת השומר). השהות הזאת ביססה מחדש של אהבתו לים והוא מצא מקור עשיר לנושאים תוך התבוננות מקרוב בדייגים, בים ובמזג האוויר. אחרי 1880, לעתים רחוקות הוא הציג ציורי נשים מעודנות בפעילות פנאי, והתמקד במקום זאת בציור נשים עובדות.
מוזמביק הפורטוגזית
מהפכת הציפורנים והעצמאות
בתוך שנה מההפיכה הצבאית הפורטוגלית בליסבון, כמעט כל האוכלוסייה הפורטוגלית עזבה את השטח האפריקאי כפליטים (ביבשת פורטוגל הם היו ידועים כ-retornados) - חלקם גורשו על ידי המעצמה השלטת החדשה של מוזמביק, חלקם נמלטו בפחד. מצעד ומשתה ממלכתי השלימו את חגיגות העצמאות בבירה, שצפויה היה לשנות את שמה של Can Phumo, או "מקום פומו", על שם ראש צונגה שחי באזור לפני שהנווט הפורטוגלי לורנסו מרקס ייסד את העיר ב-1545 ונתן לו את שמו. רוב רחובות הערים, שנקראו על שם גיבורים פורטוגזיים או תאריכים חשובים בהיסטוריה של פורטוגל, שונו את שמם.
וינסלו הומר
אנגליה
הומר בילה שנתיים (1881–1882) בכפר בחוף האנגלי. רבים מהציורים בתקופה זו נלקחו מעבודת גברים ונשים ופעילותם היומיומית. הוא כתב, "הנשים הן הדבורים העובדות." עבודותיו מתקופה זו הן כמעט אך ורק בצבעי מים. לוח הצבעים שלו נעשה מוגבל. ציוריו גדולים יותר, שאפתניים יותר. הנושאים שצייר אוניברסליים יותר ופחות לאומניים, יותר הרואיים מתוקף העיבוד נטול הסנטימנטליות שלו. אף על פי שהתרחק מהספונטניות ומהתמימות הבהירה של הציורים האמריקאים בשנות ה-60 וה-1870, הומר מצא סגנון וחזון חדשים שהביאו את הכישרון שלו לתחומים חדשים.
מוזמביק הפורטוגזית
גאוגרפיה
פורטוגל של מזרח אפריקה הייתה ממוקמת בדרום מזרח אפריקה. זו הייתה רצועת חוף ארוכה של שטחים פורטוגזיים, מטנזניה וקניה של היום ועד לדרום מוזמביק של היום. בשנת 1900, החלק של מוזמביק המודרנית מצפון-מערב לנהרות זמבזי ושיירה נקרא מוזמביק, שאר האזור היה לורנסו מארקש. מחוזות נוספים שונים היו קיימים, ואף הנפיקו בולים כ, במהלך החלק הראשון של המאה. בתחילת ובאמצע המאה ה-20 התרחשו מספר שינויים. ראשית, ב-28 ביוני 1919, הסכם ורסאי העביר את משולש קיונגה, שטח של 1,000 קמ"ר (390 מ"ר) מדרום לנהר רובומה ממזרח אפריקה הגרמנית למוזמביק.
במהלך מלחמת העולם השנייה פג תוקף האמנה של חברת מוזמביק, ב-19 ביולי 1942; השטח שלה, הידוע כמניקה וסופלה, הפך למחוז של מוזמביק. מוזמביק הוקמה כארבעה מחוזות ב-1 בינואר 1943 - מאניקה וסופלה, ניאסה, סול דו סאבה (מדרום לנהר הסאווה) וזמבזיה. ב-20 באוקטובר 1954, שינוי הארגון המנהלי מחדש גרם לפיצול של מחוזות קאבו דלגדו ומוזמביק מניאסה. במקביל, מחוז סול דו סאבה חולק לעזה, לאינהמבה ולורנצו מרקוס, בעוד שמחוז טטה פוצל ממניקה וסופלה.
וינסלו הומר
מיין ובגרות
כשחזר לארצות הברית בנובמבר 1882, הומר הציג את עבודות צבעי המים האנגליים שלו בניו יורק. המבקרים הבחינו בשינוי הסגנון, "זהו הומר שונה מאוד מזה שהכרנו בימים עברו, שעכשיו תמונותיו ... הן יצירות אמנות גבוהה." נשות הומר כבר אינן "בובות שמתהדרות בעדינותן" אלא "נשים חסונות, חסרות פחד, אמהות המסוגלות להחזיק מעמד בכוחות עצמן מול גחמות הטבע לצד גברים שלהן". בשנת 1883 עבר הומר למיין, והתגורר במרחק 75 מטרים מהאוקיינוס.
מוזמביק הפורטוגזית
גאוגרפיה
עם האקלים טרופי עד סובטרופי השורר באזור, נהר הזמבזי זורם דרך החלק הצפוני-מרכזי והפורה ביותר של המדינה. לקו החוף שלו היו 2,470 ק"מ (1,530 מייל), עם 4,571 ק"מ (2,840 מייל) של גבולות יבשתיים, ונקודתו הגבוהה ביותר שלו במונטה בינגה (2,436 מטר, 7,992 רגל). הפארק הלאומי גורונגוסה, שנוסד ב-1920, היה הפארק הטבעי העיקרי בשטח.
ממשלה
לפחות מאז תחילת המאה ה-19, המעמד המשפטי של מוזמביק תמיד נחשבה כחלק מפורטוגל כמו ליסבון, אך מאחר שהתנהלה כפרובינציה ביבשת אחרת (מעבר לים), על מוזמביק חלו החרגות מיוחדות בגלל מרחקה הרב מאירופה.
וינסלו הומר
מיין ובגרות
מאמצע שנות השמונים של המאה ה-19 צייר הומר את סצנות הים המונומנטליות שלו. בגיל חמישים, הפך הומר ל"רובינסון קרוזו, סגור באי האמנות שלו - נזיר עם מכחול". כפי שכתב העיתון "הניו יורק איוונינג פוסט". אך למרות ההכרה בגדולתו האמנותית, עבודתיו של הומר מעולם לא השיגו את הפופולריות של הציורים המסורתיים של תמונות סלון או של דיוקנאות של ג'ון סינגר סרג'נט. רבות מהתמונות לקח שנים למכור.
מוזמביק הפורטוגזית
ממשלה
משנת 1837, הפקיד הממשלתי העליון במחוז מוזמביק תמיד היה המושל הכללי, שדיווח ישירות לממשלה בליסבון, בדרך כלל באמצעות שר החוץ. במהלך תקופות מסוימות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, קיבלו המושלים הכלליים של מוזמביק מעמד של נציבים מלכותיים או של נציבים גבוהים, מה שהעניק להם סמכויות ביצוע וחקיקה מורחבות, השקולות לאלו של שר בממשלה.
במאה ה-20 היה המחוז כפוף גם למשטר הסמכותי אסטדו נובו ששלט בפורטוגל מ-1933 עד 1974, עד להפיכה הצבאית בליסבון, הידועה בשם מהפכת הציפורנים. רוב חברי ממשלת מוזמביק היו מפורטוגל, אך מעטים היו אפריקאים. כמעט כל חברי הבירוקרטיה היו מפורטוגל, שכן לרוב האפריקאים לא היו הכישורים הדרושים כדי להשיג תפקידים.
וינסלו הומר
מיין ובגרות
בשנים אלו קיבל הומר תמיכה רגשית בעיקר מאמו, מאחיו צ'ארלס, ומגיסתו מרתה ("מאטי"). לאחר מות אמו, הומר הפך לתומך באביו המזדקן וגיסתו מאטי הפכה לקשר האינטימי הקרוב ביותר שלו. בחורף 5–1884, הומר העז לעבור למקומות חמים יותר בפלורידה, קובה ובהאמה, ועשה סדרת צבעי מים עבור המגזין "סנצ'רי". הוא החליף את הים הסוער והירוק של הסער בשמים הכחולים והנוצצים של הקאריביים. השהות הטרופית שלו העניקה לו השראה ורעננה אותו בדומה לנסיעותיו של פול גוגן לטהיטי. הציור "גן בנסאו" (1885) הוא אחת הדוגמאות הטובות ביותר לצבעי מים אלה. שוב, רעננותו ומקוריותו זכו לשבחים מצד המבקרים אך הוכיחו כי הם מתקדמים מדי עבור קוני האומנות המסורתית. עם זאת, הומר חי בפזיזות, אבל אחיו האמיד צ'ארלס תמך בו כלכלית בעת הצורך.
מוזמביק הפורטוגזית
ממשלה
ממשלת מוזמביק, כמו ממשלת פורטוגל עצמה, הייתה מאוד ממורכזת, הכוח התרכז ברשות המבצעת, וכל הבחירות, בהן התקיימו, נערכו בשיטות עקיפות. מלשכת ראש הממשלה בליסבון, הסמכות התפשטה עד לעמדות והרגדוריות המרוחקות ביותר של מוזמביק באמצעות שרשרת פיקוד נוקשה.
סמכותה של ממשלת מוזמביק הייתה מוגבלת בעיקר ליישום מדיניות שכבר הוכרעה באירופה. ב-1967 שלחה מוזמביק גם שבעה צירים לאספה הלאומית בליסבון. הפקיד העליון במחוז היה המושל הכללי, שמונה על ידי מועצת השרים הפורטוגלית בהמלצת שר החוץ. למושל הכללי הייתה גם סמכות מבצעת וגם סמכות מחוקקת. מועצת ממשלה ייעצה למושל הכללי בנושא ניהול המחוז.
הקבינט המתפקד כלל חמישה מזכירים שמונו על ידי שר החוץ בעצת המושל הכללי. למועצה מחוקקת היו סמכויות מוגבלות ועיקר פעילותה הייתה אישור תקציב המחוז. לבסוף, היה צריך להתייעץ עם מועצה כלכלית וחברתית על כל טיוטות החקיקה, והמושל הכללי היה צריך להצדיק את החלטתו בפני ליסבון אם יתעלם מעצתה.
וינסלו הומר
מיין ובגרות
בשנת 1893 צייר הומר את אחת מיצירותיו ה"דרווינסטיות" המפורסמות ביותר "ציד השועלים ", המתאר להקה של עורבים מורעבים היורדים על שועל שהאט בשלג עמוק. זה היה הציור הגדול ביותר של הומר, והוא נרכש מייד על ידי האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, הציור הראשון שלו באוסף מוזיאונים אמריקני גדול. בשנת 1900 הגיע הומר ליציבות פיננסית לבסוף, כיוון שציוריו השיגו מחירים טובים ממוזיאונים והוא החל לקבל דמי שכירות מנכסי נדל"ן. הוא גם השתחרר מהאחריות של הטיפול באביו שנפטר שנתיים קודם לכן. הומר המשיך לייצר ציורים מצוינים בצבעי מים, בעיקר בנסיעות לקנדה ולקריביים. עבודות מאוחרות אחרות כוללות סצנות ספורטיביות, גם נופי ים ללא דמויות אנושיות, בעיקר גלים שמתנפצים על סלעים באור משתנה. נופי הים המאוחרים שלו מוערכים במיוחד בגלל ביטוים הדרמטי והכוחני של כוחות הטבע, וביופיים ובעצמתם.
מוזמביק הפורטוגזית
ממשלה
כל מחוז, למעט לורנצו מרקוס אשר נוהל על ידי המושל הכללי, היה בפיקוח של מושל. לרוב האפריקאים היה קשר עם הפורטוגלים רק דרך מנהל הדואר, שנדרש לבקר בכל כפר בתחומו לפחות פעם בשנה.
רמת המנהל הנמוכה ביותר הייתה הרגדוריה, יישובים שבהם מתגוררים אפריקאים החיים על פי החוק המקובל. כל רג'דוריה נוהלה על ידי רגולו, פקיד אפריקאי או פורטוגלי שנבחר בהמלצת תושבים מקומיים. לפי הרגולוס, לכל כפר היה ראש אפריקאי משלו.
חן שכטר
חן שכטר (נולד בשנת 1970) הוא פרופסור מן המניין בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן. מתמחה במנהיגות, ניהול ומדיניות בחינוך. מחקריו עוסקים בתהליכי שינוי במערכות חינוך, רפורמות בחינוך, למידה מהצלחות, מנהיגות מערכתית, קהילות למידה מקצועיות, למידה ארגונית ורשתות בחינוך. בעבר היה אלוף ישראל בשחייה (1986).
מוזמביק הפורטוגזית
ממשלה
שתי מערכות משפט היו בתוקף - המשפט האזרחי הפורטוגלי והמשפט המנהגי האפריקאי. עד 1961, האפריקאים נחשבו לילידי מוזמביק (indígenas), ולא לאזרחי פורטוגל. לאחר 1961, חוקי הילידים הקודמים בוטלו והאפריקאים קיבלו אזרחות פורטוגלית אשר מעניקה להם זכויות שונות.
כלכלה
מאז המאה ה-15 הקימה פורטוגל התנחלויות, עמדות סחר, מבצרים ונמלים בחוף אפריקה שמדרום לסהרה. ערים, עיירות וכפרים הוקמו בכל שטחי מזרח אפריקה על ידי הפורטוגלים, במיוחד מאז המאה ה-19. בתקופה זו, מוזמביק הפכה למושבה פורטוגזית, אך הממשל הושאר לחברות הסחר שקיבלו חוזי שכירות לטווח ארוך. באמצע שנות העשרים הצליחו הפורטוגלים ליצור כלכלת מתנחלים נצלנית וכופה ביותר, בה ילידי אפריקה נאלצו לעבוד על האדמות הפוריות שנשלטו על ידי מתיישבים פורטוגלים. איכרים אפריקאים ילידים ייצרו בעיקר יבולים המיועדים למכירה בשוקי פורטוגל. הם גידלו בעיקר כותנה, קשיו, תה ואורז. הסדר זה הסתיים בשנת 1932 לאחר השתלטות ממשלת אנטוניו דה אוליביירה סלאזאר על פורטוגל. אחר כך, מוזמביק, יחד עם מושבות פורטוגזיות אחרות, עברו לשליטתה הישירה של ליסבון. כלכלתה התרחבה בשנות החמישים והשישים ומשכה אליה הרבה מתיישבים פורטוגלים. ההתפתחות התעשייתית והחקלאית החזקה שהתרחשה בשנות החמישים, השישים ותחילת שנות השבעים התבססה על תוכניות פיתוח פורטוגליות, וכללה גם השקעות בבריטניה ודרום אפריקה.
חן שכטר
1983
באליפות ישראל בשחייה לנוער שנערכה באוגוסט 1983 זכה שכטר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 13 של 2:22.88 דקות.
וינסלו הומר
מיין ובגרות
הסטודיו שלו, שהפך לציון דרך היסטורי לאומי, נמצא בבעלות מוזיאון פורטלנד לאמנות.
מוזמביק הפורטוגזית
כלכלה
מוזמביק הפורטוגזית היה השטח הראשון של פורטוגל, כולל היבשת האירופית, שהפיץ קוקה קולה. הזמינות הגדולה של הון ממוצא פורטוגזי ומבינלאומי, המפתח למגוון הרחב של משאבי הטבע והאוכלוסייה העירונית ההולכת וגדלה, הביאו לצמיחה מרשימה ופיתוח של הכלכלה.
חן שכטר
1985
בתחרויות השחייה לנוער של המכביה ה-12 שנערכו ביולי 1985 זכה שכטר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 15 של 1:00.54 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:11.80 דקות ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.93 שניות.
מוזמביק הפורטוגזית
כלכלה
מבחינה כלכלית, מוזמביק הייתה מקור לחומרי גלם חקלאיים. מתקני תחבורה פותחו כדי לנצל את סחר המעברים בדרום אפריקה, סווזילנד, רודזיה, מלאווי וזמביה, הייצור התעשייתי היה חסר משמעות יחסית אך התחיל לגדול בשנות ה-60. פורטוגל בדרך כלל לקחה את הרווחים לעצמה ולא השקיעה אותם בחזרה במוזמביק.
וינסלו הומר
השפעה
הומר מעולם לא לימד בבית ספר או באופן פרטי, אך עבודותיו השפיעו משמעותית על הדורות הבאים של ציירים אמריקאים, על פרשנותם הישירה והאנרגטית למערכת היחסים של האדם לשממה. רוברט אנרי כינה את יצירתו של הומר כ"יושרה של הטבע ". אולי האינדיבידואליזם הצנוע של הומר נתפס בצורה הטובה ביותר בהצהרתו לאמנים: "הסתכל על הטבע, עבד באופן עצמאי ופתור את הבעיות שלך."
חן שכטר
1986
בתחרות אירופית לנבחרות נוער שנערכה בליסבון שבפורטוגל באפריל הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.68 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 16 של 3:42.84 דקות.
מוזמביק הפורטוגזית
חברה
החל משנת 1926, נטשו השלטונות הקולוניאליים של פורטוגל את התפיסות בדבר נחיתות מולדת של אפריקאים, והציבו למטרה פיתוח של חברה רב-אתנית במושבותיה האפריקאיות. הקמתה של חברה אזרחית כפולה וגזעית הוכרה רשמית ב-Estatuto do Indigenato (חוק האוכלוסיות הילידיות) שאומץ ב-1929, שהתבסס על התפיסה הסובייקטיבית של ציוויליזציה מול שבטיות. לדעת הממשל, המטרה של משימת הציוויליזציה תושג רק לאחר תקופה של אירופה או תרבות של קהילות אפריקאיות.
חן שכטר
אלוף ישראל עם יד שבורה
שלושה שבועות לפני אליפות ישראל שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה, שבר שכטר את ידו השמאלית באימון, שגובסה בבית החולים. למרות המלצת הרופאים להתנזר מכל פעילות ספורטיבית לפחות חודש ימים, הוא הוריד את הגבס באליפות וזכה במדליית הזהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 2:10.78 דקות, לפני ערן גרומי ממכבי ירושלים (2:12.53 דקות) וזוהר גלילי מהפועל עמק חפר.
מוזמביק הפורטוגזית
חברה
החוק קבע הבחנה בין האזרחים הקולוניאליים, הכפופים לחוקים הפורטוגזים וזכאים לכל הזכויות והחובות האזרחות החלות במטרופול, לבין האינדיגנאס (ילידים), הכפופים לחקיקה קולוניאלית ולחוקים אפריקאים נהוגים. בין שתי הקבוצות הייתה קבוצה שלישית קטנה, האסימילאדו, שכללה שחורים ילידים, מולאטים, אסייתיים ואנשים מעורבים, שהיו להם לפחות השכלה פורמלית כלשהי ולא היו נתונים לעבודת כפייה בתשלום. הם היו זכאים לכמה זכויות אזרחות, והחזיקו בתעודת זיהוי מיוחדת, ששימשה לשליטה בתנועות עבודת הכפייה. האינדיגנות היו כפופות לרשויות המסורתיות, שהשתלבו בהדרגה בממשל הקולוניאלי ומופקדות על פתרון מחלוקות, ניהול הגישה לאדמות והבטחת זרימת כוח העבודה ותשלום מיסים. כפי שציינו מספר מחברים, משטר האינדיגנאטו היה המערכת הפוליטית שהכפיפה את הרוב העצום של האפריקאים לרשויות המקומיות המופקדות על שלטון, בשיתוף עם הדרג הנמוך ביותר של הממשל הקולוניאלי, בקהילות הילידים שתוארו כשבטים והניחו שיש להם מוצא משותף, שפה ותרבות. השימוש הקולוניאלי בחוק המסורתי ובמבני הכוח היה אפילו חלק בלתי נפרד מתהליך השליטה הקולוניאלית. משטר האינדינאטו בוטל בשנת 1960. מכאן ואילך, כל האפריקאים נחשבו לאזרחים פורטוגליים, ואפליה גזעית הפכה למאפיין סוציולוגי ולא חוקי של החברה הקולוניאלית. למעשה, שלטון השלטונות המסורתיים השתלב אפילו יותר מבעבר בממשל הקולוניאלי. מבחינה חוקית, בשנות ה-60 וה-70 ההפרדה במוזמביק הייתה מינימלית בהשוואה לזו בדרום אפריקה השכנה.
חן שכטר
1987
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1987 זכה שכטר במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:11.81 דקות, אחרי ערן גרומי שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 של 2:07.64 דקות ולפני אפרים נגלי מהפועל גליל עליון (2:15.93 דקות) ובמדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר, אחרי נדב שנל מהפועל עמק יזרעאל (57.70 שניות) ואלון קובל מהפועל הוד השרון בית ברל (59.53 שניות).
מוזמביק הפורטוגזית
מרכזים עירוניים
ערי החוף הגדולות ביותר, הראשונות שנוסדו או התיישבו על ידי תושבי פורטוגל מאז המאה ה-16, כמו הבירה לורנסו מרקס, ביירה, קווימן, נקאלה ואינהמבנה, היו נמלים קוסמופוליטיים מודרניים וכור היתוך של מספר תרבויות, עם השפעה דרום אפריקאית חזקה. התרבויות של דרום מזרח אפריקה והפורטוגזית היו דומיננטיות, אך הורגשה גם השפעתן של התרבויות הערביות, ההודיות והסיניות. המטבח היה מגוון, בעיקר בשל המטבח הפורטוגזי והמורשת המוסלמית, וגם פירות ים היו בשפע.
ישיבת ראדין
ישיבת ראדין הייתה ישיבתו של רבי ישראל מאיר הכהן בעל ה"חפץ חיים". הישיבה נוסדה בשנת תרכ"ט (1869) בראדין וכללה ישיבה וכולל. הכולל של הישיבה היה מיוחד בכך שהיה בו דגש על לימוד סדר קודשים.
מוזמביק הפורטוגזית
מרכזים עירוניים
לאורך שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, לורנסו מרק היה שוב במרכזו של גל חדש של השפעות אדריכליות שהפך לפופולרי ביותר על ידי פנצ'ו גודס. העיצובים של שנות ה-60 וה-70 התאפיינו בתנועות מודרניסטיות של מבנים נקיים, ישרים ופונקציונליים. עם זאת, אדריכלים בולטים כמו פנצ'ו גודס איחדו זאת עם תוכניות אמנות מקומיות שהעניקו לבנייני העיר נושא מוזמביק ייחודי. כתוצאה מכך, רוב הנכסים שהוקמו במהלך תנופת הבנייה השנייה מקבלים את רמזי הסגנון הזה.
חינוך
האוכלוסייה הכפרית של מוזמביק הייתה אנאלפביתית ברובה. עם זאת, אלפי אפריקאים התחנכו לדת, לשפה פורטוגזית ולהיסטוריה של פורטוגל על ידי בתי ספר מיסיונרים, קתוליים ופרוטסטנטים שהוקמו בערים ובאזורים הכפריים.
ישיבת ראדין
מקורות
משום שבאותו זמן הייתה ראדין, למעשה, כפר מבודד, הרי עצם ריחוקה מהסחות דעת עירוניות לא רצויות ומיקומה היה אידיאלי לבניית מקום בו לומדים תורה. תנאי החיים שם היו קשים. פירוש הדבר היה שהסיכוי לאסוף מספיק תמיכה כלכלית מקומית על מנת לנהל מוסד גדול ומצליח היה נמוך. דבר זה גרם לחפץ חיים לשלוח חלק מן הבחורים לישיבות אחרות שהיו בהן תנאים נוחים יותר ולשמור על הרשמה מוגבלת. התלמידים בישיבה הסתפקו בשינה על ספסלים ונקראו "פרושים" משום שפרשו מחיי העולם והתמסרו ללמוד התורה. מן ההתחלה הארוחות לא סופקו על ידי הישיבה והבחורים שובצו לבתים שונים בכפר שם הם קיבלו את ארוחותיהם. דבר זה פסק רק כאשר החפץ חיים הרגיש שהסדר זה אינו מתאים לתלמידי ישיבה ולכן הוא הפסיק את המנהג שנקרא "טעג עסן" (אכילת ימים). הוא עבר מבית לבית והביא מהם אוכל. בהמשך איסוף האוכל חולק בין התלמידים. אחרי זמן מה נפתח מטבח על ידי אשתו של החפץ חיים והיא עם עוד נשים אספו מוצרי מזון ובישלו ארוחות שהוגשו לתלמידים בבנין הישיבה.
מוזמביק הפורטוגזית
חינוך
בשנת 1930, בתי הספר היסודיים הפרידו בין גזעים. אפריקאים נאלצו להירשם לבתי ספר יסודיים באיכות נמוכה, ואילו הלבנים שכו לבתי ספר יסודיים טובים יותר. בראשית שנות הארבעים של המאה העשרים הורחבה הגישה לחינוך בכל הרמות. אף על פי כן, "בתי ספר ראשוניים" שמרו על איכותם הירודה. בשנת 1956 היו 292,199 תלמידים אפריקאים שנרשמו לכיתה א'. מתוכם רק 9,486 עברו בהצלחה את כיתה ג 'בשנת 1959. עד שנת 1970 רק 7.7% מאוכלוסיית מוזמביק ידעו קרוא וכתוב.
ישיבת ראדין
מקורות
מספר התלמידים בישיבה נשאר קטן עד תרמ"ו, כאשר החפץ חיים לקח את חתנו הרב צבי הירש לוינסון כעוזר שיוריד מעליו את נטל הניהול השוטף של הישיבה. אחרי מינויו התרחבה הישיבה והתנאים השתפרו. בתר"ס, 1900 מונה הרב משה לנדינסקי בוגר ישיבת וולוז'ין כראש הישיבה. מאוחר יותר מונו שני ראשי ישיבה: הרב יצחק מאלצאן, שהתיישב בסופו של דבר בירושלים, והרב ברוך הורוביץ איש אלקסוט שנעשה מאוחר יותר ראש ישיבת סלובודקה. הרב אלעזר לופט שימש כמשגיח רוחני במשך תקופה קצרה.
מוזמביק הפורטוגזית
חינוך
רשת מקיפה של בתי ספר תיכוניים או בתי ספר לחינוך מקצועי יושמו ברחבי הערים והעיירות המרכזיות. עם זאת, הגישה למוסדות אלה אופשרה בעיקר ללבנים. בשנת 1960, רק 30 מתוך 1,000 תלמידים בבתי ספר אלו היו אפריקאים, אף על פי שהלבנים היוו רק 2% מאוכלוסיית מוזמביק.
ישיבת ראדין
בנין הישיבה החדש
בתרס"ד, 1904 משרבו התלמידים נעשה בית המדרש קטן מכדי שיוכל לאכסן את כל התלמידים ונבנה בנין חדש. אבל עם הזמן עלה מספר התלמידים וכשמספרם הגיע למאות הם נאלצו ללמוד בבית הכנסת המקומי. סידור זה לא מצא חן בעיני הנהלת הישיבה שהחליטה שיש צורך בבנין גדול יותר שיוכל להכיל את כל התלמידים. וכך בתרע"ב, 1912 נהרס הבניין המקורי כדי לפנות מקום למבנה חדש שיהיה גדול דיו להכיל את כל התלמידים שמספרם באותו זמן עלה על 300.
מוזמביק הפורטוגזית
ספורט
השטח שנשלט על ידי פורטוגל הוצג למספר תחומי ספורט אירופיים וצפון אמריקאים פופולריים מאז שנות העשרים וארבעים. תקופה זו הייתה תקופה של התרחבות ומודרניזציה שכללה בניית מספר מתקני ספורט לכדורגל, הוקי, כדורסל, כדורעף, כדוריד, אתלטיקה, התעמלות ושחייה. מספר מועדוני ספורט הוקמו בכל השטח, ביניהם כמה מארגוני הספורט הגדולים והוותיקים ביותר במוזמביק שהוקמו בשנת 1920. כמה ספורטאים, בעיקר שחקני כדורגל, שהצליחו בספורט הפורטוגלי היו ממוזמביק. מאז שנות ה-60, עם ההתפתחויות האחרונות בנושא תעופה מסחרית, החלו קבוצות הכדורגל המדורגות הגבוהות ביותר במוזמביק ובשאר הפרובינציות האפריקניות שמעבר לים, להתחרות ב"טאצה דה פורטוגל" (הגביע הפורטוגלי). היו גם מספר מתקנים וארגונים לגולף, טניס וציד בר.
ישיבת ראדין
בנין הישיבה החדש
החפץ חיים גייס את 15,000 הרובל שהיו נחוצים לביצוע המשימה ובתרע"ג, 1913 הסתיימה בניית המבנה החדש. הוא כלל לא רק אולם לימודים מרווח כי אם גם מגורים, חדרים צדדיים לשימושים שונים, חדר בו נתנו טיפולים רפואיים וספרייה בה נשמרו אלפי ספרים
מוזמביק הפורטוגזית
ספורט
הספורט הימי היה מפותח ופופולרי במיוחד. החל משנות החמישים הוצג הספורט המוטורי למוזמביק. בהתחלה מכוניות מרוץ היו מתחרות באזורים ברחבי העיר ולאורך שוליה, אך כשהמימון והעניין גדלו, נבנה מסלול מרוצים ייעודי באורך של 1.5 ק"מ (0.93 מייל). המשטח הראשוני של המסלול החדש לא סיפק אחיזה טובה, ובשנות השישים התרחשה שם תאונה שהרגה 8 בני אדם ופצעה רבים נוספים. לכן, בשנת 1970 שופץ המסלול והשטח השתנה כדי לעמוד בדרישות הבטיחות הבינלאומיות הגבוהות ביותר שהיו נחוצות באירועים גדולים עם צופים רבים. האורך גדל אז ל-3,909 ק"מ (2,429 מייל).
ישיבת ראדין
מלחמת העולם הראשונה
בתרס"ד, 1904 הוזמן הרב נפתלי טרופ למלא את מקום ראש הישיבה. מינויו פתח את "תור הזהב" של הישיבה. בהנהגתו גדלה הישיבה ובמשך שנות העשרים היא נעשתה לאחת הגדולות באירופה. מ- 1907–1910 היה המשגיח הרוחני הרב ירוחם ליבוביץ שמאוחר יותר הצטרף לישיבת מיר.
אחרי פרוץ המלחמה בין גרמניה ורוסיה ב-1914 דאג החפץ חיים ממעשי הכיבוש הגרמני וההשפעה שתהיה לו על הישיבה. כמו כן היה קיים חשש שהעיר תנותק מרוסיה וכך ייחסם מקור ההכנסה שלה. ב-1915, כשהרוסים נסוגו והצבא הגרמני התקרב לראדין התקבלה החלטה שהישיבה תתפצל לשתיים. חלק אחד יישאר בראדין והשני ינוע לתוך רוסיה. רוב התלמידים, כולל החפץ חיים, חתנו, הרב אלחנן וסרמן והרב טרופ עזבו את ראדין והמיעוט ובתוכו הרב משה לנדינסקי והמשגיח הרוחני הרב יוסף לייב ננדיק נשארו. החלק השני של הישיבה התיישב בסמילוביץ במחוז מינסק. בתקופה זו כיהן בישיבה כר"מ הרב אלחנן וסרמן והוא מסר בה שיעור יומי, וכן הרב שלום בן ציון פלמן רבה של זאגר (ידידו של הרב וסרמן מתקופת טלז) שמסר בה שני שיעורי עיון בשבוע.