cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה
מעצמות המרכז
כוחות מעצמות המרכז הורכבו משתי ארמיות בולגריות, (הראשונה והשנייה), בנות שבע דיוויזיות רגלים ושתי אוגדות פרשים, שחוזקו בשתי דיוויזיות ורגימנט עות'מאניים והארמייה ה-11 הגרמנית. מאוקטובר 1916 פיקד על החזית הגנרל אוטו פון בלו, וזאת עד 22 בספטמבר 1917, עת החליפו פרידריך פון שולץ. הגרמנים בנו כוח מאוחד של קבוצת ארמיות בפיקודו של הגנרל שולץ, שנועד ליישם מדיניות מתואמת מטעם מעצמות המרכז במערכה בבלקן והורכב מהארמייה ה-11 הגרמנית, הארמייה הראשונה הבולגרית בחיזוק הכוח העות'מאני ובגיבוי פיקודי של קציני מטה גרמנים ואוסטרו-הונגרים. שאר הכוחות הבולגריים נותרו בפיקוד עצמאי. רשמית, סרביה הכבושה הייתה נתונה תחת מושל צבאי אוסטרו-הונגרי. מיולי 1916 ועד לתבוסה במלחמה כיהן בתפקיד אדולף פון רמן צו בארנספלד.
הצבא הבולגרי
לאחר סיום מלחמת הבלקן השנייה הוגדל הצבא הבולגרי להיקף של עשר דיוויזיות, שמנו 24,000 לוחמים כל אחת וגובו באסקדרוני פרשים וגדודי מקלענים וארטילריה. הצבא הבולגרי התבסס כמעט בלעדית על תעשיית הנשק הגרמנית והועבר אליו ציוד צבאי רב מעודפי הצבא הגרמני. כוח האוויר הקטן שלו הורכב מציוד ואנשי צוות גרמנים ואוסטרו-הונגרים, ולקראת שלהי המלחמה הוכשר גם קומץ טייסים בולגרים.
הארמייה הראשונה בפיקודו של קלמנט בוידז'ייב, ובהמשך דימיטר גשוב וסטפן נרזוב, הוצבה במרכז מקדוניה. הארמייה השנייה בפיקודם של גאורגי טודורוב, ובהמשך איוון לוקוב. הוצבה בדרום מזרח מקדוניה. לפי דרישת מפקד הצבא הבולגרי, הגנרל ניקולה ז'קוב, נותרה הארמייה השנייה בפיקוד בולגרי עצמאי, בעוד שהארמייה הראשונה צורפה לגרעין הכוח של מעצמות המרכז ביחד עם הארמייה ה-11 הגרמנית, והייתה נתונה לפיקוד גרמני, בתחילה של אוטו פון בלו ובהמשך של פרידריך פון שולץ. הארמייה השלישית בגזרה הרומנית באזור דוברוג'ה והארמייה הרביעית באזור מזרח תראקיה. ככל שהחזית המערבית נטתה לרעת הגרמנים, כך נמשכו עוד ועוד כוחות מהחזית המקדונית לחזית זו. העניין האיץ את הירידה במורל הלחימה של הכוחות הבולגריים ופגע ביכולת הפיקודית של צבאם. כפועל יוצא מכך סופחו יותר דיוויזיות בולגריות ל"קבוצת שולץ" בצמוד לארמייה הגרמנית ה-11. בספטמבר 1918 נכללו 6 דיוויזיות רגלים בולגריות ב"קבוצת שולץ" (הדיוויזיות: 1, 2, 3, 4, 6, 12) וכוח זה נקלע לחיכוכים קשים מול הפיקוד הגרמני על רקע תחושת הזלזול שחשו הבולגרים מצידו. ניצחון מדינות ההסכמה בחזית נבע מקריסת היחידות שסופחו לארמייה הגרמנית ה-11 במהלך קרב דוברו פולה וניסיון המרד, שהובל על ידי אלמנטים ביחידות אלו, כנגד המלך פרדיננד.
הצבא האוסטרו-הונגרי
עם פרוץ המלחמה גויסו 2.5 מיליון חיילים אוסטרו-הונגרים מכל רחבי האימפריה, שדיברו 15 שפות שונות, עניין שהקשה על מפקדיהם, שרובם היו דוברי גרמנית. מערכי הצבא האוסטרו-הונגרי נותרו בתצורתם מאז מלחמת צרפת–פרוסיה והתבססו על הסתערות שורות חיל רגלים קלאסית. שיטת לוחמה זו גבתה אבדות כבדות מהצבא האוסטרו-הונגרי בחלקה הראשון של המערכה על סרביה. בחורף 1915, בהתבסס על ניסיונם של הגרמנים בחזית המערבית, החלו האוסטרו-הונגרים לבנות עמדות מבוצרות בנות מספר קווי הגנה. לאחר הכרעת המערכה על סרביה, מונה אדולף פון רמן צו בארנספלד לתפקיד המושל הצבאי של המדינה מטעם מעצמות המרכז. האוסטרו-הונגרים הציבו בסרביה כוחות ז'נדרמריה בלבד לצורכי שיטור פנים והסתמכו על הכוחות הבולגריים והגרמניים לצורך הגנת גבולות המדינה. באלבניה הוצב הגיס ה-19, אשר החזיק בקו חזית באורך של 100 קילומטרים מול הגיס ה-16 האיטלקי והיה מעורב במספר קרבות מול הסרבים בגזרת אגם אוחריד. בין ינואר 1915 לאוקטובר 1917 פיקד על הגיס איגנץ טרולמן פון לובצ'נברג, ממועד זה ועד יולי 1918 לודוויג קונן הוראק פון הנקמפף ומיולי ועד התבוסה באוקטובר קרל פון פלאנצר באלטין.
האוסטרו-הונגרים ניתבו את מרבית כוחותיהם לחזיתות המזרחית, האיטלקית והמערבית והיקף האבדות הרב בצבאם הקשה עליהם להקצות כוחות גם לחזית המקדונית. בסיום המלחמה נמנו 1.54 מיליון הרוגים ו-2 מיליון פצועים בצבא האימפריה.
הצבא העות'מאני
ב-29 באוקטובר 1914 תקפו העות'מאנים והגרמנים את יחידות הצי הרוסי בים השחור, ובכך הצטרפה האימפריה רשמית למעצמות המרכז. הצבא העות'מאני מנה 36 דיוויזיות שרוכזו בשלוש ארמיות. כל דיוויזיה הכילה שלושה גדודי רובאים, מספר פלוגות מקלענים ו-36 תותחים. בהמשך הלחימה הצליחו העות'מאנים להגדיל את צבאם ל-43 דיוויזיות. במהלך מלחמת העולם נהרגו בין 470,000 ל-530,000 חיילים עות'מאנים בקרבות, עוד כ-100,000 נפטרו ממחלות ו-770,000 נפצעו. לזירה המקדונית שלחו העות'מאנים את הגיס ה-20 בפיקודו של מירליווה אבדילקרים פאשה והוא הורכב מדיוויזיות הרגלים ה-46 וה-50 אשר מנו 24,588 חיילים וצוידו ב-21,178 רובים, 12 מקלעים כבדים ו-12 מקלעים, 32 תותחים ו-2,150 בהמות משא וסוסים. כמו כן נספח לגיס רגימנט האפסנאות ה-16. הדיוויזיות נספחו לארמייה הבולגרית השנייה. הדיוויזיה ה-46 הגנה על גזרת העיר סרס והדיוויזיה ה-50 על גזרת העיר דרמה. בנוסף, צורף רגימנט הרגלים ה-177 העות'מאני לארמייה ה-11 והיה נתון לפיקוד גרמני לאורך כל הלחימה, בתחילה של אוטו פון בלוב ובהמשך של פרידריך פון שולץ. הרגימנט העות'מאני מנה 3,598 חיילים, שצוידו ב-440 בהמות משא וסוסים, 6 מקלעים כבדים, 4 תותחים ו-13 עגלות רתומות. ב-19 במרץ 1917 הורו העות'מאנים לדיוויזיה ה-46 מתוך הגיס ה-20 לעבור לחזית עיראק ועד אמצע אפריל הושלם פינויה מהחזית המקדונית. הדיוויזיה ה-50 נשארה באזור העיר דרמה עד חודש מאי הועברה לגזרת העיר חלב ומשם לגזרת ארץ ישראל שם נטלה חלק במערכה על ארץ ישראל. הרגימנט ה-177 נותר בגזרה עד מאי 1918.
מדינות ההסכמה
כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית הורכבו מיחידות משש מדינות שונות. בראשית המערכה הורכב הכוח מצבא המזרח הצרפתי וגיס סלוניקי הבריטי. בהמשך הצטרף הצבא הסרבי המשוקם, אוגדה רוסית וגיס איטלקי. לאחר הדחת המלך היווני הצטרפו היוונים לצד מדינות ההסכמה והעמידו תשע דיוויזיות נוספות, אשר הביאו את מערך כוחות מדינות ההסכמה לסדר גודל של 620,000 לוחמים בראשית ספטמבר 1918. הפיקוד על הזירה הופקד בידיים צרפתיות, בתחילה של הגנרל מוריס סראי שפעל ליצוב קו ההגנה סביב סלוניקי, אך נכשל בהבקעת הקווים הבולגריים. סראי שלא היה אהוד על סגל פיקוד הצבאות השונים בזירה כינה אותה מגדל בבל, וסופו שהודח ב-14 בדצמבר 1917. עד ליוני 1918 מילא את התפקיד הגנרל אדולף גיומא, וממועד זה פיקד על הזירה לואי פראנשה ד'אספרה שהוביל את הכוחות במתקפת הווארדאר אשר הכריעה את החזית לטובת מדינות ההסכמה.
הצבא הצרפתי
הגיס הצרפתי שכונה צבא המזרח הצרפתי מנה שמונה דיוויזיות רגלים וחטיבת פרשים אחת. בין אוקטובר 1915 ועד פברואר 1917 פיקד על הגיס ויקטור לואי קורדונייה. בהמשך מונה לתפקיד פול פרנסואה גרוסטי, אשר בינואר 1918 חלה בטיפוס הבטן ונפטר, ובמקומו מונה פול פרוספר אנרי, אשר פיקד על כוח התקיפה המרכזי במתקפת הווארדאר. שתי דיוויזיות צרפתיות ודיוויזיה סרבית מכוח החוד הצליחו להבקיע את קו ההגנה הבולגרי הראשון ליד העיירה המקדונית דוברו פולה. קרב דוברו פולה הוביל לקריסת הארמייה הבולגרית הראשונה ולבסוף להכרעת החזית.
הצבא הבריטי
הבריטים הפעילו בחזית חיל משלוח. הוא הורכב מהקורפוס ה-16 הבריטי, אשר מנה בשיא גודלו שש דיוויזיות רגלים כאשר חמש מהן הועברו לזירה מגליפולי באוקטובר ובנובמבר 1915 לאחר כישלון מערכת גליפולי. הכוח הבריטי הכיל את הדיוויזיה ה-10 (האירית), שנותרה בזירה עד אוגוסט 1917, את הדיוויזיות ה-22, ה-26, ה-27 וה-28, שהיוו את גרעין הכוח הבריטי ונותרו בזירה עד לסיום הקרבות, ואת הדיוויזיה ה-60 (לונדון 2/2), שהועברה לגזרה בדצמבר 1916 ועזבה ביוני 1918. במהלך מתקפת הווארדאר חולק הכוח הבריטי לשני גיסות והפך למעשה לארמייה לא אורגאנית. הקורפוס ה-12 שהכיל את הדיוויזיות ה-22 וה-26 והקורפוס ה-16 שהכיל את הדיוויזיות ה-27 וה-28. כל דיוויזיה הורכבה מארבע חטיבות ויחידות עזר הנדסיות ורפואיות. בין אוקטובר לנובמבר 1915 פיקד על חיל המשלוח הבריטי הגנרל צ'ארלס קרמייקל מונרו, בהמשך ועד למאי 1916 בריאן מהון וממועד זה ועד לנובמבר 1918 הגנרל ג'ורג' מילן. הבריטים הציבו בזירה את הכנף ה-16 של חיל האוויר המלכותי שצוותיה השתתפו בגיחות הפצצה באגם דויראן וכן ביעף הפצצה על סופיה.
הצבא הסרבי
בראשית המערכה על סרביה הצליחו הסרבים להעמיד כוח לוחם שמנה 250,000 חיילים, ועד סוף השלב הראשון בדצמבר 1914, לאחר שהאוסטרו-הונגרים גורשו אל מעבר לגבול, עמדה מצבת כוח האדם של הצבא הסרבי על 420,000 חיילים. לאחר קריסת הממלכה עם תקיפתה בשתי חזיתות על ידי צבאות מעצמות המרכז, נמנו 90,000 הרוגים במהלך הקרבות ועוד כ-100,000 קרבנות נפלו במהלך הנסיגה הקשה דרך ההרים האלבניים עד לפינוי לאי קורפו.
לאי קורפו הגיעו כ-125,000 סרבים במצב גופני ולוגיסטי ירוד, כשהם אינם מאומנים ואינם מצוידים ומאורגנים. לאחר ניוד הסרבים לחזית המקדונית, נפלה עיקר מטלת השיקום על הגיס הצרפתי בחזית, אשר מפקדיו פעלו לציודו, אימונו וארגונו מחדש של הצבא הסרבי. בין אפריל ליוני 1916 הצליחו הסרבים לארגן מחדש 118,000 חיילים, בשתי ארמיות רגלים ודיוויזיית פרשים אחת, אליהם הצטרפו בראשית 1917 28,000 מתנדבים סרבים שאורגנו בשתי דיוויזיות. ב-17 ביולי 1917 חזר הצבא הסרבי להיות כוח לוחם ומילא תפקיד משמעותי במאמץ מדינות ההסכמה להכרעת החזית. בספטמבר 1918 השתתף הצבא הסרבי בפיקודו של ז'יוויין מישיץ' במתקפת הווארדאר שהכריעה את המערכה. הסרבים אורגנו בשתי ארמיות, הארמייה הראשונה בפיקודו של פטר בויוביץ' והארמייה השנייה בפיקודו של סטפה סטפנוביץ'.
הצבא היווני
בטרם הצטרפה יוון למעגל הקרבות הוצב הגיס ה-4 היווני במזרח תראקיה מול הארמיות ה-2 וה-4 הבולגריות ובהוראת המלך נמנעו חיילי הגיס היווני מהתנגדות לכוחות הבולגריים שפלשו לשטחים היווניים. ב-2 בדצמבר 1916 הכריזה ממשלתו המורדת-במלכות של וניזלוס מלחמה על מעצמות המרכז והצטרפה למעגל הקרבות באופן רשמי (ממשלת יוון הרשמית הכריזה מלחמה ב-2 ביולי 1917, לאחר שהמלך ויתר על כסאו). מפקד הצבא היווני פנאיוטיס דנגליס ביצע רפורמות במבנה היחידות הלוחמות והשדרה הפיקודית והצליח להעמיד כוח לוחם בן 160,000 חיילים שחולקו לתשע דיוויזיות. ב-29 במאי 1918 התחולל קרב סקרה, בו לחם גיס יווני לראשונה ככוח מרכזי עצמאי, תחת פיקודו של אמנואיל זימברקקיס, והנחיל לבולגרים תבוסה משמעותית. היוונים חברו לבריטים במתקפת הווארדאר שהובילה להכרעת החזית. הכוחות תקפו בגזרת אגם דויראן, ולמרות אבדות כבדות שספגו הצליחו להבקיע את קו ההגנה הבולגרי השני. מפקד הגיס הבריטי הגנרל מילן ציין שעזרת הצבא היווני הייתה חיונית להצלחת המתקפה. מפקד החזית, הגנרל ד'אספרה, ציין את דיוויזיית הרגלים "סרס" של הצבא היווני, אשר היוותה את הגורם העיקרי להצלחת ההבקעה של קו ההגנה הבולגרי לאחר שהכוחות הבריטיים ספגו אבדות כבדות בקרב דויראן השלישי והאטו את התקדמותם.
הצבא האיטלקי
באוגוסט 1916 שלחו האיטלקים לחזית המקדונית את דיוויזיית הרגלים ה-35 בפיקודו של קרלו פטיטי די רורטו, ואליה הצטרפו בהמשך יחידות מטה, הנדסה ורפואה. בשיאו פעל הכוח האיטלקי במתכונת של גיס שמנה כ-55,000 חיילים. במהלך חודש מאי נקרא הגנרל די רורטו לרומא ומונה למפקד ארמייה בחזית האיטלקית הצפונית ובמקומו מונה הגנרל ג'וזפה פנלה אשר הוחלף לאחר זמן קצר בגנרל ג'ובאני בטיסטה. ב-2 ביולי מונה ארנסטו מומבלי לפקד על הגיס ה-16 האיטלקי והוא נותר בתפקידו עד לסיום המלחמה.
ממועד הגעתו ועד לפתיחת מתקפת הווארדאר הוצב הכח האיטלקי בגזרת אגם דויראן. במתקפת הווארדאר הצטרפו האיטלקים לכוח התקיפה הסרבו-צרפתי בגזרת אגם אוחריד, ובהמשך השתתפו בכיבוש העיר קומאנובו.
הצבא הרוסי
ביולי 1916 שלחו הרוסים לחזית המקדונית את חטיבת הגרנדירים השנייה בפיקודו של מיכאיל דיטריכס, ובאוקטובר נחתה בסלוניקי חטיבת הגרנדירים הרביעית בפיקודו של הגנרל מאיור לאונטייב. הכוח הרוסי יצר גיס שעליו הופקד דיטריכס. ביולי 1917 צורפו לגיס שתי חטיבות נוספות אשר יצרו דיוויזיה לא אורגנית בת 18,000 חיילים. לאחר מהפכת פברואר נקרא דיטריכס בבהילות למטה הכללי הרוסי ובאוקטובר הגיע מרוסיה לחזית הגנרל אלכסנדר טאראנובסקי למלא את מקומו. בדיוויזיה הרוסית החלו בעיות משמעת חמורות שכללו עימותים בין קצינים וחיילים, התפרעויות וזניחת הקווים.
באמצע ינואר 1918 פורק מרבית הכוח הרוסי מנשקו וחלק מהחיילים המתמרדים נעצרו ונשלחו למחנה מעצר צרפתי בצפון אפריקה. למקצת מהרוסים הוצע להישאר בגזרה כעובדי מפקדה בשכר. כמה מאות חיילים רוסים שביקשו להמשיך ולהילחם לצד מדינות ההסכמה הועברו לצרפת וצורפו ללגיון הזרים הצרפתי. לגזרה שהחזיקה הדיוויזיה הרוסית הועברה דיוויזיית הרגלים ה-156 הצרפתית. במהלך הקרבות השתתף הכוח הרוסי בקרב לרין בגזרת העיר פלורינה, בהמשך בקרבות שהובילו לשחרור העיר וכן בקרבות סביב העיר ביטולה.
הולדת החזית המקדונית
בטרם תקפה בולגריה את סרביה הבטיחו בולגריה ויוון להישאר במצב אי-לוחמה הדדי, אף על פי שיוון הייתה חתומה על הסכם הגנה עם סרביה. ב-5 באוקטובר 1915, ביום בו נחתו הבריטים והצרפתים בסלוניקי, התפטר ראש הממשלה היווני וניזלוס שצידד בכניסת יוון למלחמה לצד מדינות ההסכמה בניגוד לעמדת המלך קונסטנטינוס הראשון. לנוכח נחיתת כוחות מדינות ההסכמה בסלוניקי דרשו הבולגרים מהיוונים הבהרות לנעשה. עם זאת, משהתפטר וניזלוס והמלך היווני חזר להציג עמדות פרו-גרמניות, הוסרה זמנית הסכנה למעשי איבה בין שתי המדינות, גם בשל העובדה שהצבא היווני הונחה על ידי מפקדו הפרו-מלוכני יואניס מטאקסס להישאר בעמדותיו ולא לנקוט באף פעילות שעלולה להתפרש כהפרת הנייטרליות עליה הכריזה יוון. לאחר כישלון המערכה על סרביה נסוגו הבריטים והצרפתים לגזרת סלוניקי, ומנובמבר החלו בחפירות ובביצור קו הגנה נרחב מסביב לגזרת סלוניקי.
לאחר הכישלון בסרביה לא הייתה למדינות ההסכמה כל כוונה לפתוח חזית נוספת בגבול היווני-בולגרי. ב-5 בינואר 1916 כונסה בעיר הסרבית הכבושה ניש מועצת מלחמה של נציגי מעצמות המרכז, והפיקוד הצבאי הבולגרי לחץ לתקוף את כוחות מדינות ההסכמה בסלוניקי, בניגוד לעמדתם של המלך וראש הממשלה. במקביל, לנוכח עמדתו של המלך היווני, הפקיעו הצרפתים בראשית ינואר את אזור סלוניקי מידי ממלכת יוון והנהיגו בו ממשל צבאי בפיקודם. ב-6 בינואר הודיעו נציגי מעצמות המרכז לממשלת יוון על כוונתם לחצות את גבול הממלכה לכיוון תראקיה המזרחית. ב-31 בינואר הפציצו הגרמנים מהאוויר את סלוניקי באמצעות צפלינים, דבר שגרר הפצצות נגד בריטיות וצרפתיות על קווי הבולגרים לאורך הגבול הבולגרי. באפריל הופצצה סופיה. בין הפיקוד הגרמני לבולגרי התעוררו חילוקי דעות. הבולגרים ציפו למלחמת בזק מול הסרבים וכעת עמדו מול הבריטים והצרפתים. לגרמנים היה נוח לפתוח חזית נוספת, שהייתה עשויה לגרום לבריטים ולצרפתים לנייד כוחות מהחזית המערבית אליה. הסרבים, שנסוגו בצורה מסודרת יחסית לאי קורפו, החלו מעבירים את כוחותיהם לגזרת סלוניקי תוך שהבריטים והצרפתים מציידים אותם מחדש. הסרבים הצליחו להעמיד מערך לוחם שמנה 118,000 חיילים.
ייצוב קו החזית ומלחמת ההתשה
באפריל 1916 התקדמו כוחות מדינות ההסכמה אל עבר הגבול היווני, ועד אמצע השנה מנה הצבא של בעלות הברית בפיקודו של מוריס סראי 320,000 חיילים, אותם פרש בחמש גזרות לאורך קו החזית בן 260 הקילומטרים בגיבוי מערך קווי תקשורת מסביב לכל האזור. שמונה דיוויזיות צרפתיות, דיוויזיה איטלקית ודיוויזיה רוסית אורגנו בשלושה גיסות.
הגיס הראשון הגן על הגזרה שבין נהר צרנה ועד הווארדאר, הגיס השני הגן על הגזרה מאגם פרספה ועד הכפר גרדשניצה, והגיס השלישי נשלח להגן על גזרת הגבול האלבני עד אגם פרספה. הצבא הסרבי הגן על הגזרה המרכזית מגרדשניצה ועד נהר צרנה. הגיס הבריטי הגן על הגזרה מהווארדאר ועד נהר סטרומה. מולם ניצב כוח מעצמות המרכז, כאשר הארמייה הבולגרית הראשונה הוצבה בגזרת האגמים פרספה ואוחריד, הארמייה ה-11 הגרמנית בצירוף דיוויזיות בולגריות שנספחו אליה הוצבה צפונית לאגם דויראן, והארמייה הבולגרית השנייה הוצבה בגזרת הנהר סטרומה.
הגרמנים לחצו לתקיפת כוחות מעצמות המרכז לכיוון סלוניקי כדי למנוע ניתוב כוחות מטעם מדינות ההסכמה מחזית זו לחזית המערבית. באוגוסט 1916 תקפו הבולגרים את קווי מדינות ההסכמה בשני ראשים ללא כל התנגדות מהצבא היווני. הארמייה הבולגרית הראשונה חדרה לשטח ממלכת יוון וכבשה את פלורינה תוך סיוע אווירי גרמני. במקביל, תקפה הארמייה השנייה בגיבוי יחידות גרמניות בגזרת הנהר סטרומה וכוחותיה כבשו את הערים סרס, דרמה וקוואלה, תוך שהגיס היווני הרביעי שהיה בעיר נכנע וחייליו הועברו למחנה שבויים בגרמניה. הבריטים והצרפתים תקפו מצידם את קווי מעצמות המרכז בגזרת אגם דויראן במטרה להקל על הלחץ בגזרות האחרות, ובקרב דויראן הראשון הם ספגו אבדות כבדות ומתקפתם נכשלה. העיר דויראן חרבה לחלוטין במהלך הקרבות.
לבקשת הגרמנים שלחו העות'מאנים לגזרה המזרחית לסטרומה גם את הדיוויזיה ה-46 בהיקף של 13,000 חיילים, תוך שהם חוברים לדיוויזיה ה-50 ליצירת הגיס ה-20 העות'מאני. בנוסף נשלח רגימנט הרגלים ה-177 בהיקף של כ-4,000 חיילים ונספח לארמייה הבולגרית הראשונה.
המודיעין הצרפתי דיווח שמצב הכוחות הבולגריים רעוע והמליץ בפני הגנרל סראי לתקוף לאלתר ולהבקיע את קווי החזית. המודיעין הבריטי העריך שבשלב זה הבולגרים עדיין מהווים כוח לוחם והבעיות בתוך הארמייה הראשונה הבולגרית הן מינוריות. סראי התעלם מהתנגדות סגל הפיקוד הבריטי למהלכיו ההתקפיים וזכה לגיבוי דווקא מהדרג המדיני הבריטי, לאחר פגישת היכרות שקיים עם ראש הממשלה לויד ג'ורג'.
בה בעת החלו מהומות בסלוניקי כאשר הקולונל היווני אמנואיל זימברקקיס הוביל אלפי מתנדבים ב"גיס להגנת האומה", תוך דרישה להצטרף לקרבות לצד מדינות ההסכמה. צעד זה היה למעשה הכרזת מרד כנגד המלך היווני. בדצמבר 1916 הועברו מהחזית המערבית בגזרת צרפת לחזית המקדונית שתי דיוויזיות של לגיון הזרים הצרפתי, הדיוויזיה ה-60 הבריטית ושלוש סוללות תותחים כבדים. בינואר 1917 העבירו הצרפתים שתי דיוויזיות נוספות של לגיון הזרים. הגנרל סראי החל בהכנות למתקפה שיועדה להתבצע במהלך חודש מרץ. מזג האוויר הקשה ששרר בגזרה עיכב את ההכנות. בשלהי אפריל החלה מתקפה משולבת לאורך החזית. הבריטים והאיטלקים תקפו בגזרת אגם דויראן והוכו בקרב דויראן השני, תוך שהם סופגים כ-9,000 נפגעים. הצרפתים, הסרבים והרוסים הצליחו להבקיע את קו החזית לזמן קצר, אך ב-18 במאי הם נבלמו בקרב מונסטיר השני, תוך שהם סופגים קרוב ל-6,000 הרוגים ומותירים בשטח ציוד שלל רב.
הארמייה ה-11 הגרמנית שניסתה לחבור לכוחות באזור ביטולה נבלמה על ידי כוח סרבי ליד אגם פרספה, אך בסיכום כולל נחלה מתקפת האביב של הגנרל סראי כישלון חרוץ. לאחר כישלון המתקפה החלה מלחמת התשה בין הצדדים ובמסגרתה אירעו תקריות אש נקודתיות בלבד. להוציא קרב משמעותי אחד בין הגיס ה-19 האוסטרו-הונגרי בפיקודו של איגנץ טרולמן פון לובצ'נברג לבין כוחות סרביים בגזרת אוחריד, במסגרתו כבשו הסרבים את פוגרדץ, נמשך קיפאון זה בחזית המקדונית במשך שנה.
ההפיכה ביוון
ב-25 בספטמבר 1916 הגיעו לסלוניקי אלפתריוס וניזלוס, האדמירל פבלוס קונטוריוטיס והגנרל פנאיוטיס דנגליס, והצטרפו למחאה נגד המלך בתביעה להיכנס למערכה לצד מדינות ההסכמה. וניזלוס הקים ממשלה מהפכנית בחסות הגנרל סראי שנקראה הממשלה הזמנית להגנת האומה היוונית. הממשלה הכריזה על הקמת מדינה עצמאית ונבדלת מממלכת יוון באזור סלוניקי, כרתים ומספר איים בים האגאי. כוחות הנאמנים לווניזלוס הועברו מכרתים תוך שהם תובעים להצטרף למלחמה לצד מדינות ההסכמה. מולם ניצבו כוחות הנאמנים למלך בפיקודו של יואניס מטקסס. צי מדינות ההסכמה הטיל מצור ימי על יוון תוך איום להפגיז את אתונה. המלך היווני קונסטנטינוס הראשון נאלץ לוותר על כיסאו ובנו אלכסנדר הראשון הומלך תחתיו. וניזלוס מונה שוב לראש ממשלת הממלכה כולה.
תחת הנהגתו של וניזלוס ופיקודו של דנגליס נערכה רפורמה מקיפה בשורות הצבא והועמד כוח לוחם שמנה 160,000 לוחמים. ב-2 ביולי 1917 הכריזה יוון מלחמה על מעצמות המרכז. בשלהי 1917, כשהחזית המערבית נטתה לרעת מעצמות המרכז, העבירו הגרמנים כוחות רבים וציוד מהחזית המקדונית אל החזית המערבית, והאוסטרו-הונגרים משכו ידיהם כמעט לחלוטין מהמשך התמיכה בה. הבולגרים היוו כעת את עיקר הכוח הלוחם של מעצמות המרכז בחזית זו.
הבריטים לא רוו נחת מהתערבותו של סראי בענייני הממשל היווניים והעבירו מחאות חריפות לממשלה הצרפתית. בנוסף, כישלון מתקפת האביב פגע במעמדו וגברו הקולות להחלפתו גם במטה הכללי הצרפתי. ב-14 בדצמבר 1917 הודח הגנרל סראי מתפקידו על ידי ראש הממשלה ז'ורז' קלמנסו, ובמקומו מונה הגנרל אדולף גיומא. גיומא ניצל את הצטרפות הצבא היווני למערך כוחותיו ואת העברתם של כוחות גרמניים מהחזית המקדונית לחזית המערבית, כדי לתכנן מתקפת הבקעה שתשנה את הסטאטוס קוו בזירה. גיומא, שניחן גם בכישורים פוליטיים, זכה תוך זמן קצר להכרה ולהערכת סגלי הפיקוד של הצבאות השונים בזירה. עם זאת, תפקידו היה קצר ימים יחסית, כך שלא השלים את מלאכת ההערכות למתקפה. בשלהי מאי 1918 זכה הצבא היווני המחודש לטבילת האש המשמעותית הראשונה שלו בחזית, כאשר בקרב סקרה תקפו היוונים את המאחז הבולגרי המבוצר בפסגת סקרה וכבשו אותו, תוך שהם שובים מאות חיילים בולגרים. בעקבות הקרב הדיח הגנרל ז'קוב מפקד החזית הבולגרית את מפקד הארמייה הראשונה דימיטר גשוב ומינה במקומו את סטפן נרזוב.
מתקפת הווארדאר והכרעת החזית
ב-17 ביוני 1918 החליף הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה את הגנרל אדולף גיומא בתפקיד מפקד החזית מטעם מדינות ההסכמה, והחל מיד ביישום תוכנית התקפית אותה החל לתכנן קודמו במטרה להבקיע את קווי כוחות מעצמות המרכז. בראשית ספטמבר, עם הצטרפותם של 160,000 חיילים יוונים, מנו כוחות מדינות ההסכמה 620,000 חיילים, לעומת 450,000 חיילים למעצמות המרכז, וכעת יכלו לעבור למתקפה אשר גרמה לאפקט דומינו בכל המערכה בבלקן. תוכניתו של ד'אספרה הייתה להטעות את מפקד החזית, הגנרל פרידריך פון שולץ, כך שיחשוב שתתבצע מתקפה בגזרת ביטולה, ולבצע מתקפת הבקעה ישירות כנגד "קבוצת שולץ" שמנתה את הארמייה ה-11 הגרמנית בפיקודו של קונו פון שטויבן ואת הארמייה הבולגרית הראשונה בפיקודו של סטפן נרזוב. תוכנן שאת המתקפה יוביל הגנרל הסרבי סטפה סטפנוביץ', מפקד הארמייה הסרבית השנייה, בגיבוי שתי דיוויזיות צרפתיות שינועו לכיוון הגזרה שבין ההרים החולשים על הווארדאר. בהמשך, תוכננה הארמייה הסרבית הראשונה בפיקודו של פטר בויוביץ' לתקוף את קו ההגנה השני של הבולגרים. הסרבים שנהנו מעדיפות מספרית יועדו להתקדם במהירות אל עבר נהר וארדאר ולתפוס מרכזי פיקוד ולוגיסטיקה בולגריים בקריבולאק ובגראדסקו.
הגיס הצרפתי בפיקודו של פול פרוספר אנרי, בליווי דיוויזיה איטלקית ודיוויזיה יוונית, תוכנן לתמוך באגפו השמאלי של כוח התקיפה הסרבי ולכבוש את העיר פרילפ. הגנרל הצרפתי פיליפ אנרי ד'אנסלם פיקד על כוח תמיכה לאגף הימני של הסרבים שמנה דיוויזיה צרפתית ושתיים יווניות. הכוח תוכנן לחבור לגרעין ההתקפה המרכזי מערבית לווארדאר. הגנרל ג'ורג' מילן פיקד על כוח תקיפה שמנה ארבע דיוויזיות בריטיות ושתיים יווניות שתוכננו לכבוש את אזור אגם דויראן. הגנרל ליאונידס פאראסקבופולוס מפקד הגיס היווני הראשון שמנה ארבע דיוויזיות יועד להוות כוח להתערבות מהירה כנגד תקיפה אפשרית מצד הארמייה השנייה הבולגרית בפיקודו של איוון לוקוב או הארמייה הרביעית בפיקודו של סטפן טושב.
כעת הבין הגנרל פון שטויבן, מפקד הארמייה ה-11, שהקרב על החזית כבר הוכרע, והוא פתח בנסיגה רחבה ומהירה צפונה עד הונגריה. בתחילת נובמבר נכנסו כוחות צרפתיים לשטחי ממלכת רומניה וכוחות בריטיים לשטחי האימפריה העות'מאנית. ב-30 באוקטובר נכבשה אלכסנדרופולי, והעות'מאנים ביקשו שביתת נשק. במקביל, התקדם הגיס האיטלקי ה-16, בליווי גיס צרפתי, לשטח אלבניה תוך שהגיס ה-19 האוסטרו-הונגרי נסוג במהירות. ב-12 באוקטובר כבשו את דורס, ב-15 באוקטובר את טירנה וב-31 באוקטובר את שקודרה. ב-3 בנובמבר כבשו הבריטים והצרפתים את מונטנגרו וחברו אל הכוחות הסרביים שכבשו את קוסובו, וכעת גם האימפריה האוסטרו-הונגרית ביקשה שביתת נשק. ב-11 בנובמבר נכנעו גם הגרמנים והמלחמה הוכרעה באופן רשמי לטובת מדינות ההסכמה.
השלכות הכרעת החזית המקדונית
ב-24 בספטמבר 1918 פנה ראש ממשלת ממלכת בולגריה, אלכסנדר מלינוב בהודעה רשמית למפקדת כוחות ההסכמה, בה צוין כי הממלכה מבקשת לסיים את הקרבות לאלתר ולדון בתנאי שביתת הנשק. את ההודעה העביר הגנרל איוון לוקוב מפקד הארמייה השנייה. ב-29 בספטמבר סיכם צוות המשא ומתן הבולגרי בראשות אנדריי ליאפצ'ב את תנאי הפסקת האש ונחתמה שביתת הנשק של סלוניקי. במסגרתה התחייבה ממלכת בולגריה לפנות את כל השטחים שנכבשו בסרביה וביוון, לחדול לאלתר מכל פעילות צבאית ולצמצם את צבאה, למסור את כל כלי התחבורה שברשותה לידי מדינות ההסכמה, ובכלל זה את כלי השיט בנמלי הדנובה. עוד הובהר שההסכם משמעו כניעה מוחלטת של ממלכת בולגריה למדינות ההסכמה.
בולגריה הייתה המדינה הראשונה ממעצמות המרכז אשר נכנעה ויצאה ממעגל הקרבות, וזאת בשעה ששאר החזיתות במלחמה היו במצב קריטי. כניעתה יצרה תגובת שרשרת וקריסה הדרגתית של כל החברות בברית. ב-3 באוקטובר 1918 נאלץ המלך הבולגרי פרדיננד הראשון לוותר על כס המלוכה במטרה להציל את הממלכה מאובדן עצמאותה, ובמקומו הומלך בנו, בוריס השלישי.
קריסת החזית המקדונית, ובמקביל הקשיים בחזית המערבית, הובילו לתגובה קיצונית בקיסרות הגרמנית. מחד זעזועים פוליטיים ומאידך קריסת שערים בבורסה. הקנצלר גאורג פון הרטלינג התפטר, ובמקומו מונה מקס פון באדן. ב-5 באוקטובר 1918 כתב המרשל פאול פון הינדנבורג לקאנצלר החדש פון באדן, כי עם קריסת החזית המקדונית אבדה כל תקווה לנצח במלחמה.
כפועל יוצא מתבוסת הבולגרים וחתימת חוזה ניי הקימו הסרבים את ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, כאשר את המהלך הוביל יורש העצר אלכסנדר הראשון. מערכת הבריתות שנוצרה במהלך הקרבות בחזית זו ליוותה את המדינות שלחמו בה גם לאחר המלחמה. לאחר הקמת ממלכת יוגוסלביה הייתה צרפת המעצמה המובילה שתמכה בממלכה ובמדיניותה, בעוד שהבריטים תמכו בממלכת יוון. הבולגרים, שתנאי חוזה ניי נחשבו בעיניהם השפלה לאומית מחד ומשטרם נתון היה לחתרנות קומוניסטית בלתי פוסקת בהשראת ברית המועצות מאידך, נותרו עד אמצע שנות ה-30 ללא תמיכתה של מעצמה מובילה. הממלכה נקלעה למשבר כלכלי חריף, שתי הפיכות צבאיות, כשבאחת מהן נרצח ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי, ומספר ניסיונות התנקשות במלך שגבו מאות הרוגים. בולגריה החלה להתקרב לגרמניה הנאצית כשזו החלה להפוך למעצמה מובילה באירופה, והביעה את תמיכתה בהשבת השטחים שאיבדו הבולגרים במלחמת העולם הראשונה.
קהילת סלוניקי
במהלך מלחמת הבלקן השנייה ולאחריה, היו בסלוניקי אירועים אנטישמיים רבים שהובילו את מנהיגות הקהילה הגדולה לתמוך ברעיון בינאום העיר ומתן אוטונומיה לתושביה. בהמשך, נקלעו יהודי העיר למרכזו של הוויכוח בין המלוכנים לתומכיו של אלפתריוס וניזלוס. יהודי העיר תמכו ברובם בשלטון המלוכני תוך שווניזלוס פעל לשכנעם לצדד ברפובליקנים והבטיח לשמור על זכויותיהם ולפעול לשיפור מעמדם הכלכלי. למרות הכרזותיו הרשמיות של וניזלוס בעניין אשר נועדו בעיקר "לאזניים בינלאומיות", נותרה בעיר מתיחות גדולה בין האוכלוסייה היהודית לנוצרית.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מנתה הקהילה היהודית כ-60,000 נפשות שהיוו כ-40 אחוזים מאוכלוסיית העיר. בראשית המלחמה חלה גאות כלכלית בעיר משום שהיא הפכה תחנה מרכזית להעברת אספקה לאזורי הקרבות וכן בשל ריבוי הכוחות שחנו בסמיכות לעיר. גאות זו לא פסחה על יהודי העיר. אך, ביוני 1917 ויתר המלך קונסטנטינוס הראשון על כסאו, אלפתריוס וניזלוס חזר לתפקידו כראש הממשלה והכריז מלחמה על מעצמות המרכז. בשבת, 18 באוגוסט 1917, פרצה שרפה שהחריבה את מרכז העיר ופגעה בעיקר בבתי העסק והמגורים של בני הקהילה היהודית. כ-15,000 בתי אב וכ-3,000 בתי עסק בבעלות יהודית נשרפו כליל וכן 16 מתוך 33 בתי הכנסת שבעיר, הספרייה המרכזית, בתי ספר ומרכזי תרבות. 10,000 משפחות מקרב הקהילה היהודית נותרו חסרות קורת גג. ממשלתו של וניזלוס אסרה על יהודי העיר לשקם את בתיהם ועסקיהם בתואנה שבכוונת הממשלה להקים שכונות חדשות ולבצע פיתוח סביבתי מודרני, אך בפועל מדובר היה בהחרמת רכושה של הקהילה. לאחר המלחמה פעלה הממשלה היוונית לביצוע "הלניזצייה" של העיר. בהמשך, הובילו תוצאותיה של מלחמת טורקיה-יוון להגירתם של למעלה מ-100,000 יוונים מאסיה הקטנה לסלוניקי ולהרעה נוספת במצב הקהילה היהודית, סוגיה שהובילה להגירת יהודים לטורקיה, צרפת ומאוחר יותר גם לארץ ישראל.
קהילת ביטולה
במהלך הקרבות הייתה העיר מונסטיר לזירת לחימה בין הצבאות השונים תוך הרס כבד ומניין נפגעים רב בקרב האוכלוסייה האזרחית. חוסר היציבות האזורי הוביל להגירה המונית של בני הקהילה במהלך המלחמה ולאחריה, לארץ ישראל המנדטורית, ארצות הברית, צ'ילה, יוון וכן בהגירה פנימית בתוך ממלכת יוגוסלביה. מספר בני הקהילה ירד מ-11,000 ב-1902 ל-2,640 ב-1921.
ב-21 בנובמבר 1915 נכבשה מונסטיר על ידי כוחות מעצמות המרכז. הקהילה שנותרה הייתה במצב ירוד, סבלה חרפת רעב ונותקה ממקורות הסיוע המערב-אירופיים והאמריקניים. לאחר מספר חודשים עלה בידי קהילת יוצאי מונסטיר בניו-יורק ליצור קשר עם ממלא מקום הרב הראשי של יהודי בולגריה דוד פיפאנו, ובאמצעותו הושג אישור לארגון הג'וינט להעביר סיוע לקהילה. יחסי הקהילה עם נציגי הצבאות הבולגרי והגרמני תוארו כקורקטיים וקצינים משני הצבאות התארחו בבתי הקהילה בחגים.
ב-12 בספטמבר 1916 פתחו מדינות ההסכמה במתקפה כוללת על העיר, וב-19 בנובמבר הצליחו יחידות סרביות, רוסיות וצרפתיות לכבוש אותה, לאחר קרבות כבדים שהתחוללו גם בתוכה. הבולגרים הנסוגים רוקנו את מחסני המזון של העיר. מונסטיר חולקה לאזורי שליטה בין הכוחות הסרביים, האיטלקיים, הרוסים, והצרפתים. יהודי העיר שוב סבלו רעב, ובסיועו של הרב יעקב מאיר נשלחו משלוחי מזון לקהילה במימון הג'וינט. הכוחות הבולגריים נסוגו וייצבו קו על הר באבה וממנו הפגיזו את העיר ללא הפסקה עד לשלהי ספטמבר 1918. היקף ההרעשה הארטילרית הגיע לעיתים ל-10,000 פגזים ביממה. נעשה שימוש גם בפגזי גז. בין מרץ למאי 1917 ניסו כוחות מדינות ההסכמה ללא הצלחה להבקיע את קווי מעצמות המרכז על פסגת באבה וכן כדי להוציא את מונסטיר מטווח ההפגזות.
בשל ההפגזות נגרמו נזקים כבדים נגרמו לבתי הקהילה. כן נפגעו קשות בתי הכנסת של הקהילה. בתי הכנסת "קהל פורטוגל" ובית הכנסת של הפורטוגלים חרבו לחלוטין. בית הכנסת הגדול ביותר - "קהל אראגון" ניזוק קשות וכיפתו קרסה. ספר התורה העתיק שהובא על ידי מגורשי ספרד נשרף כליל. עוד חרבו בתי הספר של רשת אליאנס וכל תלמודי התורה.
רו
רו (אות גדולה: Ρ, אות קטנה: ρ או ϱ) היא האות השבע-עשרה באלפבית היווני. בספרות יווניות היא שקולה למספר 100. מקורה של האות באות השמית/פיניקית ריש. ביוונית מודרנית נהגית האות כצליל רי"ש מכתשי. ביוונית עתיקה נהגתה האות בתחילת מילה תוך נישוף, ולכן תועתקה ללטינית כ-rh.
התפתחות של האות
האות התפתחה לאותיות הלטיניות R ו-P ולאות הקירילית Р.
יחסי מין בחלל
יחסי מין בחלל הם בעלי מאפיינים ייחודיים ומצריכים התמודדות עם אתגרים פיזיקליים, פיזיולוגים ופסיכולוגים אשר שונים מסביבת כדור הארץ. אף על פי שטיסות מאוישות לחלל מתקיימות זה מספר עשורים הרי שככל הידוע, נכון ל-2017, לא נוסו יחסי מין בחלל בקרב בני אדם. משימות ארוכות טווח בחלל בעתיד יצריכו פתרונות לאתגרים השונים.
אתגרים פיזיקליים
על פי החוק השלישי של ניוטון, גוף המפעיל כוח על גוף אחר, הגוף האחר יפעיל כוח השווה בעוצמתו אך מנוגד בכיוונו על הגוף הראשון. על כן, בני זוג המחוברים זה לזה יפעילו תנועות מנוגדות. שימוש בעצם שלישי יוכל לעזור להתמודד עם בעיה זו.
קשיים אחרים הם עצמים מרחפים בכיוון בני הזוג או תנועה יחסית לעצמים אחרים והתנגשות בהם.
אתגרים פיזיולוגים
לתופעות הייחודיות לשהות בחלל - כגון שינוי בכבידה, קרינה, רעש, רעידות, בידוד, הפרעת קצב היממה ומתח נפשי - ישנה השפעה פיזיולוגית. ייתכן גם שתהיה להן השפעה על ההתעברות וההיריון.
החיים על פני כדור הארץ התפתחו תחת כוח כבידה של 1g. כוח כבידה אחר עשוי להשפיע על הפריה, הריון, לידה והתבגרות.
מחקרים על רביית יונקים בתנאי חוסר כבידה נערכו על חולדות והראו מספר השפעות פיזיולוגיות. החולדות חסרו יכולת לתקן את עצמם וסבלו משיעור הפריה נמוך. עד כה לא נערך מחקר לאורך כל מחזור החיים של יונקים.
אתגרים פסיכולוגיים
כיום, שהות בחלל כרוכה בשהות במרחב מחיה מצומצם לאורך זמן ועל כן ליחסי מין עלולה להיות השפעה שלילית על פרטיותם של חברי הצוות ועל מערכות היחסים ביניהם.
הארמייה הרביעית (האימפריה העות'מאנית)
הארמייה הרביעית (בטורקית: Dördüncü Ordu) הייתה ארמיית שדה של צבא האימפריה העות'מאנית, שלחמה במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
יחסי מין בחלל
מיתוסים
בשנת 1989 פורסמה בקבוצת הדיון alt.sex מסמך מזויף בשם "מסמך 12-571-3570". במסמך תואר ניסוי במעבורת חלל במסגרת משימה STS-75 אשר מטרתו הייתה לבחון את יעילותן של תנוחות מין בחוסר כבידה. בניסוי נבדקו, לכאורה, עשר תנוחות, שש עשו שימוש בחגורה ובמנהרה מתנפחת והיתר נערכו בעמידה. על פי המסמך הניסוי תועד בווידאו בן עשר שעות.
הארמייה הרביעית (האימפריה העות'מאנית)
היסטוריה
הארמייה הוקמה במקור ב-1887 כחלק מהרפורמות הצבאיות שעברו על צבא האימפריה העות'מאנית לקראת סוף המאה ה-19. בסיסה היה באנטוליה. בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים ב-1908 עבר הצבא רפורמה נוספת, והארמייה הרביעית הועברה לקווקז על גבול האימפריה הרוסית. ב-1911 עבר הצבא רפורמה נוספת, אשר במסגרתו הוקמו קורפוסים. הארמייה הרביעית הועברה לבגדאד, וכללה את הקורפוס ה-12 (הדיוויזיות ה-35 וה-36) והקורפוס ה-13 (הדיוויזיות ה-37 וה-38). עם כניסתה של האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה בספטמבר 1914, הועברה הארמייה להגנה על אזור סוריה ובסיסה היה בדמשק. היא קיבלה תחת פיקודה את הקורפוס ה-8 (הדיוויזיות ה-23 ה-25 וה-27) והקורפוס ה-12 (הדיוויזיות ה-35 וה-36).
זיקי פאשה שימש כמפקד הארמייה מכניסתה של האימפריה העות'מאנית למלחמה ועד נובמבר 1914, עת הוחלף באחמד ג'מאל פאשה. הארמייה נועדה במקור לתקוף את מצרים הבריטית ותעלת סואץ ובחלק מהמסמכים העות'מאניים הרשמיים היא אף נקראת "צבא השחרור של מצרים". עם זאת, המתקפה העות'מאנית על תעלת סואץ נחלה כישלון, חרף הצלחת העות'מאנים לצלוח את התעלה בניסיון הראשון בפברואר 1915, הם נהדפו לאחור לגדה המזרחית של התעלה - חצי האי סיני, ובניסיון השני באוגוסט 1916 כלל לא הגיעו לטווח איום על התעלה בארטילריה. בשלב הבא נלקחה היוזמה ההתקפית על ידי חיל המשלוח המצרי בפיקוד בריטי. מרבית כוחות הארמייה הועברו בהדרגה לחזיתות פעילות יותר, והכוחות הנותרים נאלצו לוותר על פעילות ממשית. בספטמבר 1917 נכללה הארמייה במסגרת קבוצת ארמיות ילדרים, ומונה לה מפקד חדש - כמאל מרסינלי. ב-26 בספטמבר 1918 פורקה הארמייה.
המנהיג העליון של איראן
המנהיג העליון (בפרסית: رهبر انقلاب, תעתיק: רַהְבַרֶ אֶנְעֶ'לאב, שפירושו: מנהיג המהפכה או مقام رهبری, תעתיק: מַעְ'אַםֶ רַהְבַרי, שפירושו: סמכות ההנהגה) הוא ראש המדינה והסמכות הדתית האסלאמית השיעית העליונה באיראן.
התואר "מנהיג עליון" (رهبر معظم, רַהְבַרֶ מֻעַטַ'ם) הוענק כתואר כבוד ואינו מופיע בחוקת איראן (שם הוא נקרא רַהְבָּר, "המנהיג"). באמצעי תקשורת במדינות המערב מכונה לעיתים המנהיג העליון המכהן "איתאללה" (התואר הדתי שבו צריך להחזיק מי שנבחר למנהיג העליון). התפקיד נוצר על ידי רוחאללה ח'ומיני בעקבות המהפכה האסלאמית שהוביל ב-1979, בהתאם לדוקטרינה הפוליטית והדתית שהשליט במדינה: "שלטון איש הדת" ( ولایت فقیه ולאית-י פקיה). הדוקטרינה מבוססת על העיקרון השיעי שלפיו חכם ההלכה (הפקיה) אחראי למסכנים בקהילה והיא פותחה על ידי ח'ומייני עד לקביעה שחכם ההלכה הוא השליט המוחלט של המדינה. הדוקטרינה קובעת כי רק איש דת ראוי להיות השליט המוחלט, בדומה לאימאמים השיעים האדוקים ולנביא מוחמד. החל משנת 1989 מחזיק בתפקיד זה סייד עלי ח'אמנהאי.
מנדט ומעמד
המנהיג העליון נחשב לראש המערכת הפוליטית באיראן, ולמחזיק הכוח המשמעותי. בהתאם לחוקה, המנהיג הוא הקובע את מדיניות החוץ והפנים, שולט בצבא איראן ובכלל זאת במשמרות המהפכה, ושולט באמצעי התקשורת במדינה.
נשיא איראן, הנבחר ישירות על ידי הבוחרים, הוא העומד בראש הרשות המבצעת ובראשות הממשלה. ב־1989 תפקיד ראש הממשלה אוחד עם תפקיד הנשיא, שהיה רשמי עד אז. עם זאת, רבות מהסמכויות שמוענקות לנשיא במדינות השונות, לדוגמה השליטה בכוחות המזוינים והזכות להכריז מלחמה או לחתום הסכמי שלום, שמורה למנהיג העליון.
המועצה בוחרת את המנהיג במקרה שהוא אינו מסוגל למלא עוד את תפקידיו על פי החוקה או במקרה שהוא נפטר. על פי המפורט בפרקים 5 ו־109 של החוקה האיראנית, על המנהיג העליון להיות אדוק, בעל יכולת לפסוק פסיקות דתיות, ישר, מודע למתרחש סביבו, בעל ראייה פוליטית וחברתית נכונה, אמיץ, בעל תושייה, בעל יכולת ניהול וזהיר. אם קיימים מספר מועמדים שעונים על קריטריונים אלו, תבחר המועצה את המועמד בעל יכולות הניהול ורמת הלמדנות הדתית הגבוהה ביותר.
סמכויות ותפקידים
סמכויותיו ותפקידיו של המנהיג העליון נקבעות בפרק 110 בחוקת איראן, ומעניקות לו שליטה על הרשות השופטת (שהוא ממנה את ראשה), הרשות המבצעת (הנשיא, אותו הוא יכול לפטר, ואת המועמדים בבחירות לתפקיד הוא יכול לסנן בעקיפין דרך מועצת שומרי החוקה) והרשות המחוקקת (בעקיפין דרך מועצת שומרי החוקה). פרק 110 גם מציין כי המנהיג יכול להאציל חלק מסמכויותיו לאנשים אחרים.
פרוטו-רנסאנס
פרוטו-רנסאנס (באיטלקית: Trecento - "שלוש מאות" על שמה של המאה ה-14 ששנותיה מתחילות ב-1300) היא תקופה באמנות איטליה, מסוף המאה ה-13 לתחילת המאה ה-14, שמציינת את ההתפתחויות שהביאו לסגנון הרנסאנס, ובמיוחד את תרומתו של הצייר ג'וטו די בונדונה שתיאוריו עוברים מגותיקה לנטורליזם. יש חוקרים המצרפים תקופה זו לרנסאנס.
הנצרות והפיאודליזם הגיעו לשיא כוחם באירופה במאות ה-12 וה-13 ופתחו קשרי מסחר פנים-אירופיים ועם המזרח התיכון, דבר שהעלה מעמד חדש של בעלי הון מלבד הכנסייה, מעמד הסוחרים.
באיטליה שבאותה תקופה התפלגה לערי מדינה עצמאיות נוצרה קרקע מתאימה לשינוי, שהתבטא באמנות בנטורליזם חדש. על יסוד האמנות הביזנטית והאמנות הגותית ערכו האמנים של איטליה שינויים שהציגו רגישות ואנושיות רבה יותר.
גמר מונדיאל 1930
טרם המשחק נתגלעה מחלוקת בין הנבחרות על כדור המשחק, כשכל נבחרת צידדה בכדור המיוצר בארצה. המחלוקת נפתרה בהתערבותה של פיפ"א, שקבעה לאחר הטלת מטבע כי הכדור הארגנטינאי יהיה בשימוש במחצית הראשונה, והכדור מאורוגוואי בשנייה.
במשחק גמר מרתק ורב תהפוכות, עלתה אורוגוואי ליתרון ראשון משער של פבלו דוראדו, אך ארגנטינה הפכה את התוצאה עם שערים של קרלוס פאוצ'לה וגיז'רמו סטאבילה, וירדה למחצית ביתרון 2-1. במחצית השנייה הכריעה אורוגוואי את המשחק עם שער שוויון של פדרו סאה, שער של סנטוס איריארטה שקבע מהפך בדקה ה-68, ושער נוסף של הקטור קסטרו דקה לסיום שקבע את תוצאת המשחק, 4-2 לאורוגוואי. אורוגוואי הייתה לאלופת העולם הראשונה בהיסטוריה, והיום שאחרי המשחק נקבע במדינה כיום חג.
רקע
שתי הנבחרות שהעפילו לגמר היו הטובות בטורניר, והגיעו אליו עם מאזן מושלם של ניצחונות בטורניר. התחרותיות והאיבה בין המדינות השכנות רק הוסיפה לעניין סביב משחק הגמר.
הדרך אל הגמר
טורניר מונדיאל 1930 החל בשלב בתים. 13 הנבחרות הוגרלו לארבעה בתים, הראשון בן ארבע נבחרות וכל השאר בני שלוש נבחרות כל אחד. הנבחרות שסיימו במקום הראשון בבתיהן, העפילו לשלב חצי הגמר, שהתנהל בשיטת נוקאאוט.
אורוגוואי פתחה את משחקיה בבית ג' בניצחון 1-0 על. הקטור קסטרו העניק לנבחרתו את הניצחון עם שער בדקה ה-65. במשחק השני של שלב הבתים הביסה אורוגוואי את בתוצאה 4-0, והמשיכה לחצי הגמר עם מאזן מושלם של שני ניצחונות וללא שערי חובה. ארגנטינה נאלצה לשחק בשלב הבתים משחק אחד יותר, לאחר שהוגרלה לבית א', היחיד שהכיל ארבע נבחרות. במשחק הראשון שלה בטורניר פגשה ארגנטינה את. לואיס מונטי כבש תשע דקות לסיום והעניק לארגנטינאים ניצחון 1-0. במשחקה השני בטורניר נעזרה ארגנטינה בשלושער של גיז'רמו סטאבילה כדי לנצח 6-3 את. במשחקה השלישי והאחרון בשלב הבתים שמרה ארגנטינה על מאזן מושלם, כשגברה 3-1 על, בעזרת צמד של סטאבילה בהפרש של דקה אחת בלבד.
שתי הנבחרות סיימו כראשי בתים, והעפילו לחצי הגמר. בשלב זה פגשה אורוגוואי את. כבר בדקה הרביעית נקלעה אורוגוואי לפיגור, אך עד למחצית כבר צעדה ביתרון 3-1, בדרך לניצחון 6-1 והעפלה לגמר הטורניר הביתי. ארגנטינה השיגה תוצאה זהה, 6-1, על. במחצית הובילה ארגנטינה בתוצאה 1-0, אך במחצית השנייה הוסיפה חמישה שערים. ארצות הברית רק צימקה דקה לסיום.
שופט המשחק
ג'ון לנגנוס הבלגי נבחר לשופט המשחק. עוזרי השופט, יוליסס סאוסדו הבוליביאני והנרי כריסטוף הבלגי, נבחרו לשמש קוונים במשחק.
מהלך המשחק
כבר בדקה ה-12 עלתה אורוגוואי ליתרון ראשון במשחק. פבלו דוראדו בעט כדור לפינה הקרובה של השוער הארגנטינאי חואן בוטאסו והכניע אותו. בדקה ה-20 ארגנטינה חזרה למשחק, כשבעיטה חזקה של קרלוס פאוצ'לה סיימה מהלך קבוצתי מרשים בשער שוויון. שמונה דקות לסיום המחצית הראשונה השלימה ארגנטינה מהפך, כשבעיטה מזווית קשה של גיז'רמו סטאבילה הכניעה את אנריקה בז'סטררו וקבעה 2-1 לארגנטינה בהפסקה.
המחצית השנייה נפתחה בבעיטה של פרנסיסקו וראז'ו לקורת השער, שכמעט העלתה את ארגנטינה ליתרון כפול. ההחמצה החמירה את פציעתו של וראז'ו בברכו, אותה ספג עוד בטרם המשחק. באותה תקופה עוד לא היה ניתן לבצע חילופים, ואורוגוואי נהנתה מיתרון בעקבות פציעתו של החלוץ. בדקה ה-57 הצליחה אורוגוואי להשיג את השוויון מרגליו של פדרו סאה. 11 דקות אחר כך הגיע המהפך השני במשחק, הפעם לטובתה של אורוגוואי, כשבעיטה מרחוק של סנטוס איריארטה קבעה 3-2.
דקה לסיום התקרבה ארגנטינה לשוויון, לאחר שגיז'רמו סטאבילה מצא את המשקוף. המהלך הסתיים דווקא בשער מהצד השני, כשאורוגוואי יצאה להתקפה מתפרצת אותה חתם הקטור קסטרו עם שער שקבע את תוצאת הגמר, 4-2 לאורוגוואי בסיום.
שופט: ג'ון לנגנוס קוונים: אוליסס סאוסדו,  הנרי כריסטוף
דוד וגוליית
סיפור דָּוִד וְגָלְיָת הוא סיפור מקראי על קרב אלופים המתרחש ברקע מלחמה בין ישראל לפלשתים בעמק האלה. דוד, נער רועה צאן, גובר על גוליית, ענק ממחנה הפלשתים שגידף את ישראל ואלוהיו. במערכה זו מתגלה דוד כגיבור בעל עוז רוח, וכמנהיג שאינו חושש ללחום בחזית בשם האל בחירוף נפש, כתגובה לפגיעה באמונות להם הוא קנא, תוך הבעת ביקורת על העם והמלך העומדים מנגד, סופגים קללות וגידופים, ולא עושים דבר. סיפור דוד וגָּלְיָת הפך לשם נרדף למצב שבו בעימות בין שני צדדים מנצח הצד הנראה חלש, בזכות צדקתו, חוכמתו או אמונתו. הסיפור מובא בספר שמואל א בפרקים ו.
רקע
ההתמודדות בין דוד לגולית מתרחשת בעמק האלה תוך כדי מלחמה שפתחו הפלשתים נגד ישראל, בתקופת מלכותו של שאול. הפלשתים אשר יושבים בשפלת החוף מצליחים לכבוש חלקים נרחבים מהארץ, ומגיעים לאזור עמק האלה בסמוך לאזור בית שמש. שני המחנות ניצבים על ההרים זה מול זה, כאשר רק העמק חוצץ ביניהם. ניכר כי הגעה לאזור זה אשר נמצא עמוק בממלכה הישראלית מעיד על היקף פגיעה משמעותית בישראל, ועל עליונותו צבאית של הצבא הפלשתי.
הגעת דוד לאזור המערכה
לאחר תיאור הרקע למערכה, פותח המקרא בסיפור על דוד בן ישי. דוד מתואר כרועה צאן, הנשלח על ידי אביו לשדה הקרב על מנת להביא ציוד לשלושת אחיו הגדולים שהיו חלק מהלוחמים הנמצאים בשדה הקרב.
אליאב אחי דוד רואה אותו במערכה ונוזף בו על שעזב את הצאן בשביל לצפות בקרבות. דוד עונה כי הוא לא רואה פסול במעשיו, ועצם זה שהוא ירד זה דבר גדול. יש המפרשים כי כבר בשעה זו דוד נמלך בדעתו להילחם בגלית.
הסכמת שאול לשליחת דוד
דברי דוד מגיעים לאוזני שאול המלך, אשר מבין כי דוד הוא איש בעל עוז רוח ומקנא לה'. שאול מזמן אליו את דוד ומתפתח דין ודברים בין דוד לשאול בנוגע ליכולתו של דוד להילחם עם איש צבא מנוסה כגולית. כדי להוכיח את יכולתו דוד מספר כי בעודו רועה צאן הוא נלחם בארי ודב אשר היו באים תדיר לטרוף את הכבשים והוא גבר עליהם וכך גם יגבר על גולית.
כהכנה לקרב נותן שאול את מדיו שלו: שריון, קובע נחושת וחרב; אשר התאימו לנער דוד אף על פי ששאול תואר כגבוה מכל העם משכמו ומעלה. דבר זה מרמז לפי התלמוד על ייעודו למלוכה או להיותו איש חשוב, אך יש פרשנים הנוטים לומר כי מדי המלך עוצבו כך שניתן יהיה להתאימם לממדי גופו של דוד. לאחר לבישת הבגדים דוד אומר לשאול כי לא יוכל ללכת עם לבוש זה, והסיר מעליו את המדים.
מן הפשט נראה כי דוד עשה זאת עקב חוסר הניסיון בשימוש בלבוש מלחמה כבד, ובטכניקת קרב בכלים שניתנו לו. או שהיה זה תירוץ להסרת בגדי המלחמה הכבדים, הואיל ודוד היה מעוניין להשתמש ביתרון הזריזות והקלילות שהיו לו על גולית. אחרים מפרשים כי דוד הבחין בצרות העין של שאול על שהתאימו הבגדים אליו והחליט להסירם בעקבות כך. ובניגוד לפרשני הפשט יש מפרשים הדורשים דבר זה, תוך התבוססות על תרגום יונתן. תרגום יונתן מתרגם את תגובת דוד למילים "ארי לית בהון ניסה" כלומר "אין בהם נס", וניתן להסיק מכך כי דוד נקט בפעולה זו משום שנס הניצחון יהיה פחות ניכר בבגדי מלחמה מן המעולים.
לבוש הלוחמים וטקטיקת הלחימה
לאחר סירובו של דוד ללבישת מדי שאול, הוא לוקח מקל רועים, חמש אבני נחל אשר שֹם אותן בכלי הרועים וקלע.
גלית מתואר כענק בגובה "שש אמות וזרת", יש הטוענים כי תיאור זה מופלג, ובא לפאר את ניצחון דוד, תוך התבססות על ממצאים ארכאולוגיים מאזור הקרב ועל התיאור הנמצא במגילת שמואל מקומראן בה גרסו "ארבע אמות וזרת", אחרים מייחסים לגוליית את הגובה המקורי ומסבירים כי הוא נבע מבעיות הורמונליות. בנוסף לגודלו העצום, גוליית משוריין מכף רגל ועד ראש. כליו ההתקפיים הם חנית מעובה, שמטרתה הטלה מקרוב באופן שיחדור שריון ברזל ואף את מגן הלוחם; חרב הנועדת לשיסוף והכאה המופיעה רק בסוף הקרב כאשר דוד משתמש בה לעריפת ראשו של גוליית, חרב זו נשארת בנדן במהלך הקרב כיוון ששימושה הוא רק לאחר הבסת היריב. בנוסף לחרב, בידי גוליית היה כידון אשר נשאר ביד הלוחם בעת הקרב, ואדם שנושא מגן שהולך לפניו. נושא המגן נעלם בתחילת הקרב שכן הקרב הוא בין שני לוחמים בלבד, ותפקידו היה להגן על גוליית בעת קריאותיו לישראל לשלוח נציג לקרב הביניים, מפני הקשתים והקלעים הישראלים. משה דיין תיאר את עליונותו של דוד על גוליית בלחימה מכמה היבטים. ראשית, לגוליית לא היה נשק ארוך טווח כיוון שהתכונן לקרב לוחמים פנים אל פנים. שנית, גולית היה מסורבל בעקבות מערכת המיגון שנשא, ובנוסף לזאת המערכת ביטאה חרדה לגופו אשר השפיעה על תפקודו בקרב. דוד לעומת זאת לא נשא מערכת מיגון כלל, תקף מרחוק והיה חופשי ליזום את פעולותיו.
מהלך הקרב ותוצאותיו
גולית מביט בדוד ומבחין שהוא נער אדמוני ויפה, מה שמביא אותו לחשוב כי הוא רך ומפונק. הוא נפגע מהזלזול, ומקלל את דוד. לפני הקרב מתפתח דין ודברים בהם גם דוד וגם גולית מתארים את השחתת גופת היריב. גולית מלגלג על דוד על אופן לבושו וכלי הלחימה שלו, ואומר כי אלוהי פלשתים יהרוג אותו, לעומתו דוד עונה כי ה' יהיה בעזרו משום תפקידו כשליחו של אלוהים, ובאמצעות הקרב יראו כולם את גדולת ה', כי לא בכוחו הוא מנצח אלא בכח ה'.
דבריו של דוד מרתיחים את גָּלְיָת והוא צועד לעבר דוד באיטיות מכובד הכלים אותם נושא, בעוד דוד רץ לעברו. דוד קולע אבן אחת לעבר מצחו של גוליית, בנקודה שאותה כובע הנחושת לא כיסה. נראה כי האבן חדרה דרך מערת המצח הגדולה תוך שבירת עצם הגולגולת, וגרמה לשטף דם תוך מוחי לגוליית. פגיעה חזיתית זו ברקמת המח גרמה להתמוטטות מיידית של גוליית. יש אומרים שלאחר מכן דוד לקח אבן-יד ובעזרתה הרג את גוליית השרוע על הרצפה. הפסוקים מדגישים כי לדוד לא הייתה חרב לכל אורך הקרב, ורק לאחר שהרג את גוליית, שלף דוד את חרבו של האחרון מנדנה וערף את ראשו.
התפרצות המערכה לאחר סיום הקרב
כאשר גוליית נפל, הפלשתים החלו לנוס מפני בני ישראל, בין אם מפני שלא רצו לקיים את ההסכם ובין אם מפני שהכירו בהכרעת האלים והאמינו שהם ינחלו תבוסה אם ייכנסו למלחמה חזיתית. בני ישראל דולקים אחרי פלשתים ומפילים להם חללים במנוסה, ובנוסף לכך הם בוזזים את מחנות פלשתים הנותרים מאחור. דוד לוקח את ראש גוליית לירושלים ואת כליו של גוליית לביתו. מכיוון שירושלים בתקופה ההיא לא הייתה בידי ישראל, יש הטוענים כי ראשו של גוליית הובא לירושלים הפרוזה הצמודה לירושלים המוקפת חומה, אחרים שוללים זאת בטענה כי ירושלים המפורזת לא הייתה עיר חשובה באותה התקופה, ולדידם ייתכן והראש הוענק כמתנה ליבוסים אשר שלטו בירושלים על שיתוף הפעולה במלחמה, או שהראש הובא לירושלים בתקופה מאוחרת יותר לאחר הכיבוש, ובינתיים היה מוצג בעיר חשובה כלשהי.
בתרגום השבעים
בין חוקרי המקרא יש הגורסים כי מגרסת השבעים הושמטו הקטעים שעוררו קשיים, ויש הגורסים כי הגרסה הקצרה היא הנוסח המקורי של סיפור דוד וגלית, אשר בתקופה מאוחרת יותר שולב לתוכו נוסח אחר ועצמאי של הסיפור.
סוגיית אלחנן בן יערי
אחרים טוענים כי מדובר במקרים שונים שהתבצעו על ידי אנשים שונים, כיוון שכנגד המשותף מרובים השינויים בין המעשים. לדידם מדקדוק בפסוקים רואים כי מקרה דוד מתרחש בהיותו נער ואילו מקרה אלחנן בן יערי מתרחש בימי מלכות דוד. בנוסף לכך מיקום המלחמה התחלף מעמק האלה לגב, וכן תיאור המערכה הכולל קרב ביניים וגידופים נעלם. בבסיס טענה זו עומדת ההנחה כי גלית היה שם כללי הניתן לכל גיבור פלשתי.
מיקום הקרב
על פי הפסוקים, הקרב נערך סמוך לשוכה, עזקה ועמק האלה והמלחמה נסובה על השליטה בדרכי הרוחב (מערב-מזרח) ועל מבואות השפלה וההר בארץ ישראל המקראית. הפלשתים הגיעו מהערים הראשיות, גת ועקרון. "גת" מזוהה בשנות האלפיים עם תל צפית, ולמרגלותיה זורם נחל האלה, החובר לנחל לכיש. ו"עקרון" מזוהה עם תל מקנה, שליד קיבוץ רבדים. את "עזקה" מוסכם לזהות עם תל זכריה, ואילו את שוכה מזהים בח'רבת עבאד, הנמצאת בגבעות המקיפות את עמק האלה מדרום.
החל משנת 2007 נחפר אתר חורבת קייאפה בעמק האלה המתוארך למאה העשירית לפני הספירה. באתר נתגלו שני שערים, וייתכן כי זהו מקור שם העיר "שעריים" (ומקומה), המוזכרת לאחר הקרב ב.
קרב דוד וגוליית באמנות
דמותו של דוד כגיבור קרב אשר ניצח את גָּלְיָת מוזכרת ביצירות אמנות רבות.
בפיסול:
בציור: במוזיקה:
בספרות:
קנו (מדינה)
קנו (באנגלית: Kano) היא אחת מ-36 המדינות המרכיבות את ניגריה, וממוקמת בצפון הארץ. קנו היא המדינה הגדולה ביותר מבחינת מספר תושביה. קנו נוסדה ב-27 במאי 1967. עד שנת 1991 קנו כללה גם את מדינת ג'יגווה אשר התפצלה ממנה בסופו של דבר. מלבד ג'יגווה היא גובלת במדינות קצינה, באוצ'י וקדונה. בירתה היא העיר קנו, שעל שמה נקראת המדינה. השפה הרשמית היא האוסה.
אחד המרכיבים החשובים של הכלכלה המקומית הוא החקלאות אשר נפוצה בפריפריה של קנו. הייצור החקלאי המקומי כולל אורז, תירס, דורה, לוביה ודוחן. ייצור זה מהווה מקור לאוכל עבור תושבי קנו, בעוד שהייצוא כולל אגוזים וכותנה. קנו היא יצרנית גדולה של שום, עורות, גומי ערבי, סויה, שומשום ופלפלת צ'ילי. הפעילות המסחרית הראשונה החלה בקנו במהלך המאה ה-16. בהמשך האזור הפך למרכז מסחרי חשוב באפריקה.
קנו היא המרכז התעשייתי הגדול ביותר בניגריה אחרי מדינת לאגוס והגדול ביותר בצפון הארץ. הייצור התעשייתי המקומי כולל טקסטיל, הנעלה, פלסטיק, קוסמטיקה וכו'.
בני רבינוביץ
בנימין יצחק (בני) רבינוביץ (נולד ב-12 בנובמבר 1959, י"א בחשוון ה'תש"ך) הוא עיתונאי חרדי ישראלי, כתב העיתון יתד נאמן.
ביוגרפיה
נולד ב-1959 לקילא, ולאהרן שעלה מברית המועצות לפני נפילת מסך הברזל. בצעירותו למד בישיבת באר יעקב ובישיבת תפרח. נשוי לרינה רבינוביץ ואב לשמונה ילדים. בעבר התגורר באופקים, ושימש כמורה בבית הספר בית יעקב בבאר שבע. נכון ל-2021 מתגורר בבני ברק. בנו הוא אהרן רבינוביץ כתב הארץ, ובתו יפעת נשואה לנתי טוקר כתב TheMarker.
קריירה
רבינוביץ עובד בעיתון יתד נאמן מאז הקמתו ב-1985, ככתב של תחומים שונים ולעיתים אף כעורך.
הגיש בעבר את התוכנית השבועית "ביני ובינך" ברדיו קול ברמה ואת התוכנית "סוגרים שבוע" ברדיו קול חי.
רבינוביץ שימש גם בתפקידים ציבוריים שונים ביניהם, עוזר פרלמנטרי של חבר הכנסת משה גפני, דובר הכינוס שבו נשא הרב שך את נאום השפנים והחזירים, ודובר חצרו של הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
רבינוביץ דוגל בעמדות שמאל, אותן הוא מרבה לבטא בחשבון הטוויטר שלו. בנובמבר 2021 פרסם בעיתון יתד נאמן מאמר המצדד בזכותם של תושבי חאן אל אחמר להמשיך ולהתגורר במקום.
קולומבוס קרו
מועדון הכדורגל קולומבוס קרו (באנגלית: Columbus Crew Soccer Club או Columbus Crew SC - (ה)צוות (של) קולומבוס) היא קבוצת כדורגל מהעיר קולומבוס, בירת אוהיו המשחקת בליגת ה-MLS. הקבוצה הייתה בבעלותו של למאר האנט עד למותו בשנת 2006, ולאחר מכן היא עברה לניהולו של בנו, קלארק. בשנת 2013 הפך אנתוני פריקורט למשקיע הראשי של הקבוצה, אך עקב ניסיונו להעביר את הפרנצ'ייז לאוסטין, קמה מחאה בקולומבוס, ולבסוף הקבוצה עברה לניהולה של קבוצת אנשי עסקים מקומית.
נכון להיום, מגרשה הביתי של הקבוצה הוא Lower.com פילד (נקרא על שם חברת נדל״ן מקומית שרכשה את זכויות השם לאצטדיון). ממאי 1999 ועד יוני 2021, שימש אצטדיון מפרה, האצטדיון הראשון ב-MLS שהיה מיועד לכדורגל בלבד, כמגרשה הביתי של הקרו.
היסטוריה
קולומבוס קרו היא הקבוצה הוותיקה ביותר ב-MLS, שכן היא הייתה הראשונה שהצליחה להגיע לרף 10,000 המינויים העונתיים הנדרשים, על מנת להצטרף לליגה. הקבוצה החלה את משחקיה בליגה כבר בשנת 1996, עונת הייסוד של ה-MLS. עד לשנת 1998 שיחקה הקבוצה במגרשה הביתי הישן, אצטדיון אוהיו, ומשנת 1999 ועד 2021 היא שיחקה באצטדיון מפרה, האצטדיון הראשון ב-MLS שיועד לכדורגל בלבד. לאחר המעבר לאצטדיונה החדש, Lower.com פילד, שונה שמו של אצטדיון מפרה והוא נקרא כעת Historic Crew Stadium.