cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כניעת האימפריה היפנית
תגובת בעלות הברית והמשך הדיונים בקבינט המלחמה היפני
תגובתן של בעלות הברית נוסחה על ידי ג'יימס פרנסיס ברנס, מזכיר המדינה של ארצות הברית ואושרה על ידי בריטניה, הרפובליקה הסינית וברית המועצות. התגובה נשלחה ליפנים (גם כן דרך משרד החוץ השווייצרי) ב-12 באוגוסט. בנוגע לשימור מעמדו של הקיסר, התנאי היחיד שהציבה יפן לכניעה, כתבו בעלות הברית: טרומן הורה להמשיך במתקפות הצבאיות נגד יפן (ובהם גם ההפצצות האוויריות על ערי המדינה) עד לקבלת כניעה רשמית. אף על פי כן, ב-11 באוגוסט פרסמו כלי תקשורת בעולם שארצות הברית הכריזה על הפסקת אש. הפרסום נבע מדברים שאמר גנרל קרל ספאץ, מפקד כוח המפציצים האסטרטגי בזירה הפסיפית, למספר עיתונאים, על השבתת פעילותם של המפציצים (דבריו המדויקים היו: "המפציצים לא טסים היום"). העיתונאים פירשו בטעות את דבריו של ספאץ כהכרזה על הפסקת אש כאשר למעשה המפציצים הושבתו זמנית עקב הרעה במזג האוויר. בעקבות הפרסום החדשותי השגוי נאלץ טרומן להורות להפסיק את ההפצצות באמת מחשש שחידושם לאחר הפרסום על הפסקת אש עלול להביא את היפנים לידי מסקנה שבעלות הברית זנחו את מאמצי השלום.
חברי קבינט המלחמה היפני נחלקו בדעתם בשאלה כיצד לענות לבעלות הברית. אנאמי המשיך לטעון כי אין לאפשר כלל את כיבוש המדינה על ידי כוח זר בעוד סוזוקי אמר כי עליהם להתעקש לקבל הבטחה מפורשת מבעלות הברית בנוגע לשמירת מעמדו של הקיסר. בתגובה לכך, אמר טוגו לסוזוקי כי אין תקווה לקבל תנאי כניעה טובים יותר. קידו אמר לנוכחים שוב כי רצונו של הקיסר הוא שיפן תיכנע. יונאי, שדאג מזה תקופה ארוכה מהתסיסה האזרחית הגוברת אמר באחת מפגישותיו עם הירוהיטו:
במהלך אותו יום, עדכן הירוהיטו את משפחתו על החלטתו להביא לכניעתה של יפן. הנסיך אסאקה, דודו של הירוהיטו, שאל בתגובה אם המלחמה תימשך אם ארצות הברית לא תסכים לשמר את מוסד הקיסרות. על כך ענה הירוהיטו בפשטות, "כמובן".
ביום שלמחרת, 13 באוגוסט, המשיכו חברי המועצה לניהול המלחמה לדון במענה לבעלות הברית אולם שוב לא הצליחו להגיע להסכמה. לאחר שראו שהיפנים מתמהמהים מלהחזיר תשובה, החלו בעלות הברית לפקפק בנכונותם להיכנע. בעלות הברית הבהירו ליפנים שהם יכולים לשדר את הסכמתם לקבל את תנאי הכניעה שהוצעו להם בשידור לא מוצפן אולם היפנים המשיכו לשדר הודעות מוצפנות בעניינים שלא היו קשורים לדיון בכניעתם. שידורים אלה הביאו את בעלות הברית להסיק שהיפנים דחו את תנאי הכניעה. בנוסף לכך, בעלות הברית הבחינו בעלייה בתשדורת הרדיו הדיפלומטית והצבאית היפנית עובדה שהעלתה את חששם שהיפנים מתכננים מתקפת בנזאי כוללת. בתגובה לכך הורה טרומן לחדש את המתקפות הצבאיות על יפן בעוצמה מלאה.
ב-14 באוגוסט האמריקאים שבו להפציץ את יפן מהאוויר ומהים. הצי השלישי של ארצות הברית הפגיז את חופי יפן בעוד מאות מטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס הפציצו את יפן במהלך היום והלילה, אחת ההפצצות הגדולות ביותר במלחמה. באחת ההפצצות הארוכות ביותר, השמידו המפציצים את בית זיקוק הנפט של חברת הנפט של ניפון שבעיר אקיטה. היה זה בית הזיקוק לנפט האחרון שפעל ביפן והוא היה אחראי על ייצור 67% מהנפט במדינה.
קבלת תנאי הכניעה של בעלות הברית על ידי יפן
בבוקר 14 באוגוסט, הבינו סוזוקי, קידו והירוהיטו כי אם לא יקבלו את תנאי הכניעה שהציעה ארצות הברית עד סוף היום, קיים סיכוי גבוה שתתרחש במדינה הפיכה צבאית במטרה למנוע מהקבינט להיכנע לבעלות הברית. במהלך אותו יום, נפגש הירוהיטו עם מרבית קציני הצבא והצי הבכירים. רובם הביעו תמיכה בהמשך הלחימה, עם זאת פילדמרשל שונרוקו האטה, הביע התנגדות לכך. כמפקד הארמייה הכללית השנייה שמפקדתה הייתה בהירושימה, האטה פיקד על החיילים שהיו אחראים על הגנת דרום יפן - אותם חיילים שהתכוננו להילחם ב"קרב המכריע". האטה אמר להירוהיטו, בעיניים דומעות, כי אין לו שום ביטחון שהוא יצליח להדוף את פלישת בעלות הברית למדינה וכי הוא לא חולק על החלטתו להיכנע. בסופו של המפגש ביקש הירוהיטו מהקצינים לשתף איתו פעולה בהבאת המלחמה לידי סיום.
הפגישה הבאה של הירוהיטו הייתה עם חברי קבינט המלחמה. אנאמי, טויודה ואומזו הציגו שוב את עמדתם על כך שיש להמשיך ולהילחם. לאחר שסיימו אמר הירוהיטו את הדברים הבאים:
העברת ההודעה על ההחלטה להיכנע לקציני הצבא הבכירים שהוצבו בחזיתות רחוקות ושלא היו מעורבים בדיוני הקבינט, הייתה צפויה לעורר קשיים. מסיבה זו, הוחלט לשלוח באופן מיידי שלושה מחברי המשפחה הקיסרית, ששימשו גם כקצינים בצבא, להעביר להם את ההודעה באופן אישי ולדחוק בהם לקבל את החלטת הקבינט. הנסיך טסוניושי טקאדה נשלח לקוריאה ולצבא קוואנטונג במנצ'וריה, הנסיך יאסוהיקו אסאקה נשלח לצבא המשלוח לסין ולספינות הצי שהוצבו בסין והנסיך קאנייאן הארוהיטו נשלח לשאנגחאי, דרום סין, הודו-סין וסינגפור.
הניסיון לבצע הפיכה צבאית
הידיעה על החלטתו של קבינט המלחמה היפני לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם ולפנות לבעלות הברית על מנת להסדיר את תנאי הכניעה הכתה גלים במשרד המלחמה היפני. מספר קציני מטה ששירתו במשרד המלחמה הביעו התנגדות נחרצת להחלטה והחלו לתכנן הפיכה צבאית כדי למנוע ממנה לצאת אל הפועל. הקצינים האמינו שהקיסר "נשבה" על ידי "יועצים שוחרי שלום" וכי יש להקים ממשלה חדשה שתחתור להביא ניצחון במלחמה בכל מחיר (אף אם המחיר יהיה השמדתה של יפן). בלילה שבין 12 ל-13 באוגוסט 1945, הגיעו חמישה מהקצינים לשוחח עם אנאמי. החמישה היו: מייג'ור קנג'י הטנאקה, לוטננט קולונל מאסטקה אידה, לוטננט קולונל משהיקו טאקשיטה, לוטננט קולונל אינבה מאסאוו וקולונל אוקיקטסו אראו. הקצינים ביקשו מאנאמי לעשות כל שביכולתו כדי למנוע מהקבינט לקבל החלטה להיכנע לבעלות הברית וסיפרו לו על תוכניתם להביא להפיכה צבאית במדינה אם ההחלטה להיכנע תאושר. אנאמי סירב לומר לקצינים אם הוא יעזור להם בביצוע הפיכה צבאית. עם זאת הוא הצביע בפניהם על נקודות חולשה פוטנציאליות בתוכניתם, עובדה שהביאה את הקצינים להאמין שאנאמי לא פוסל אפשרות זו על הסף, וייתכן שיבחר להצטרף להפיכה כשזו תצא לפועל. אף על פי כן, ב-14 באוגוסט, לאחר שהירוהיטו הורה לקבינט המלחמה היפני לקבל את תגובת בעלות הברית, הודיע אנאמי לקצינים המורדים כי יש לקבל את רצונו של הקיסר וכי אין לו אפשרות להתנגד להחלטתו. על מנת לחדד את דבריו, הרים אנאמי את קולו ואמר:. מכיוון שתמיכתו של אנאמי הייתה הכרחית להצלחת ההפיכה, דבריו הלכה למעשה סתמו את הגולל על תוכניתם של המורדים. קצינים רבים ובהם גם טאקשיטה ואידה, שהובילו את הקצינים המורדים עד אותו שלב, הבינו זאת והרימו ידיים. אולם, לא כך היה עם הטנאקה.
לאחר שסיים לשוחח עם הקצינים המורדים, שב אנאמי לישיבת הקבינט שהתכנס שוב כדי לאשר את ההודעה הקיסרית בדבר כניעתה של המדינה. ניסוחה של ההודעה הקיסרית הסתיים בשעות הערב המוקדמות של 14 באוגוסט והובא לאישורו של הקבינט. זמן קצר לאחר מכן התאספו מספר קציני צבא בכירים בחדר צדדי, בסמוך למקום בו הסתיימה זמן קצר לפני כן ישיבת הקבינט, ודנו בהשלכות ההחלטה. בין הנוכחים היה גם אנאמי. הקצינים חששו כי הפיכה צבאית תסכל את הכניעה. גנרל טורשירו קוואבה, סגן ראש המטה הכללי, הציע שהקצינים הנוכחים יחתמו על הצהרה הקוראת לבצע את פקודתו של הקיסר ולהיכנע לבעלות הברית. בהצהרה נכתב בין היתר:. ההצהרה נחתמה על ידי כל הקצינים הנוכחים ובהם: קורצ'יקה אנאמי, האג'ימה סוגיאמה, יושיג'ירו אומזו, קאנג'י דויהארה, טורשירו קוואבה ומסקאזו קוואבה. הקצינים קיוו שהצהרה בחתימתם תוריד משמעותית את המוטיבציה בקרב הגורמים בצבא שזוממים למרוד ותהווה הלכה למעשה מחסום בפניהם. אולם תקוותם הייתה לשווא.
הטנאקה שלא אמר נואש בנוגע להפיכה פנה, ביחד עם לוטננט קולונל ג'ירו שאיזאקי, למספר קציני מטה מהמשמר הקיסרי והצליח לשכנע אותם לתמוך בהפיכה. לאחר מכן נסעו הטנאקה ושאיזאקי למפקדתו של גנרל שיזוצ'י טאנקה, מפקדי ארמיית המחוז המזרחי וניסו לשכנע גם אותו להצטרף להפיכה, ללא הצלחה. טאנקה פקד עליהם בזעם לחזור הביתה ולא לנסות להמרות את פיו של הקיסר. אף על פי כן, הטנאקה לא ויתר. לקראת השעה 22:00, הוא ושאיזאקי, שותפו למרד, הסתננו לארמון הקיסר שם פגשו בגדוד של המשמר הקיסרי שהיה אחד האחראים על הגנת הארמון. השניים הצליחו לשכנע את מפקד הגדוד, קולונל טויוג'ירו האגה, להצטרף למורדים על ידי כך ששיקרו לו ואמרו לו שכל הקצינים הבכירים בצבא שותפים למרד. לאחר מכן נפגשו השניים עם אידה ושכנעו אותו לעזור להם למצוא את לוטננט גנרל טאקשי מורי, מפקד אוגדת המשמר הקיסרי הראשונה שאחראית על הגנתה של המשפחה הקיסרית (אידה הסכים לעזור אף על פי שהיו לו ספקות לגבי סיכויי ההצלחה של המרד).
בשעה 23:00, בעוד הטאנקה ממשיך לארגן את ההפיכה, הגיע הירוהיטו ללשכתו, ובסיועו של צוות מתאגיד השידור של יפן, החל להקליט את עצמו מקריא את ההודעה הקיסרית בדבר כניעתה של יפן. ההקלטה הסתיימה בשעה 23:50. שני התקליטים שעליהם ההקלטה של נאומו של הירוהיטו, נמסרו ליושיהירו טוקוגאווה אחד מעוזריו של הקיסר, שהחביא אותם באחד התאים שהיו שייכים למזכירתה של הקיסרית קוג'ון. באותו הזמן, הצליחו הטנאקה ושאיזאקי, בסיועו של אידה, לאתר את מורי במשרדו והחלו לנסות לשכנע אותו להצטרף להפיכה. לאחר דין ודברים ארוך דרש הטנאקה ממורי להורות לחייליו להשתלט על הארמון הקיסרי, לאסור את הקיסר ולמנוע את שידורה של ההודעה הקיסרית לעם היפני. לאחר שמורי אמר לו בתגובה שהוא מטורף, ירה בו הטנאקה באופן אימפולסיבי והרג אותו במקום. לאחר מכן, השתמש הטאנקה בחתימתו של מורי והוציא הוראה לכל שבעת הגדודים שהיו תחת פיקודו, בה נכתב שיש "להגן" על הקיסר על ידי כיבוש הארמון הקיסרי ועל ידי עצירת התנועה וניתוק קווי התקשורת אל הארמון ומחוצה לו. מיד לאחר מכן נסע אידה למפקדה של ארמיית המחוז המזרחי בפיקודו של טאנקה במטרה להפיץ את דבר המרד, אולם מעשה זה חזר אליו כבומרנג. החיילים לא רק שסירבו להצטרף למרד, אלא נשבעו לרסק אותו בכוח.
בינתיים, החלו חייליו של מורי המנוח למלא אחר ההוראה שזייף הטנאקה והשתלטו על הארמון וניתקו אותו מהעולם החיצון. את המשך הלילה העבירו הטנאקה וחבריו המורדים בחיפוש נואש אחר שני התקליטים שעליהם הוקלטה ההודעה הקיסרית. המורדים עיכבו לחקירה אנשים רבים ובהם צוות תאגיד השידור של יפן שסייע להירוהיטו להקליט את ההודעה וטוקוגאווה, שללא ידיעתם של המורדים, היה זה שהחביא את התקליטים. המורדים ערכו עליהם חיפוש ותיחקרו אותם אך ללא הצלחה. אף לאחר חיפוש קדחתני בהובלתו של הטנאקה בחפציו של הקיסר בארמון (מעשה שנחשב "חילול הקודש" ביפן ומעשה שגורר עונש מוות), המורדים לא הצליחו לאתר את התקליטים. בעוד החיפושים בארמון הקיסרי אחר התקליטים נמשכים, ניסתה קבוצת מורדים נוספת מקבוצתו של הטאנקה להתנקש בחייו של ראש הממשלה קנטרו סוזוקי. המורדים חיפשו את סוזוקי במשרדו ובביתו הפרטי והעלו אותם באש לאחר שלא הצליחו לאתר אותו.
בסביבות השעה 03:00 של 15 באוגוסט (שעות ספורות לאחר תחילת ההפיכה), החלה תוכניתו של הטאנקה, להתמוטט. חייליו של טאנקה הגיעו למפקדת המשמר הקיסרי וחשפו את היותה של ההוראה של מורי לכבוש את הארמון כזיוף. זמן קצר לאחר מכן הגיע טאנקה עצמו לארמון הקיסרי והורה למורדים להיכנע ולעזוב את הארמון באופן מיידי באומרו:. המורדים, שהבינו שההפיכה נכשלה וחששו להמרות את פיו של טאנקה, נסוגו מהארמון. הטאנקה באותו הזמן כבר עזב את הארמון ושהה בתחנת תאגיד השידור של יפן. הוא ניסה, ללא הצלחה, לשכנע את העובד היחיד שהיה במקום להעלות אותו לשידור על מנת להסביר את מעשיו לאומה. בעודו מתחנן בפני העובד שייתן לו לעלות לשידור, הגיעה אליו הידיעה שניסיון ההפיכה כשל וכי חייליו של טאנקה השתלטו על הארמון הקיסרי. בשעות הבוקר, משהבין סופית שהמרד נכשל, נסע הטאנקה לארמון הקיסרי ומול שעריו, הוציא אקדח וירה לעצמו כדור בראש. שעות ספורות לפני כן, התאבד גם אנאמי בביתו באמצעות ביצוע ספוקו (התאבדות יפנית טקסית) תוך שהוא פונה לכיוון הארמון הקיסרי. סמוך לגופתו של אנאמי נמצאו שתי מגילות שכתב לפני מותו. במגילה הראשונה נכתב:. המגילה השנייה כללה פואמה בה בין היתר נכתב. כוונתו של אנאמי במילים המסתוריות הללו, עדיין שנויה במחלוקת בקרב החוקרים.
הודעת הרדיו של הקיסר לעם היפני
ב-15 באוגוסט בשעה 12 בצהריים שעון יפן, שידרו תחנות הרדיו ביפן את ההודעה הקיסרית של הירוהיטו בו הודיעה על הסכמת המדינה לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם ולמעשה להיכנע ללא תנאי לבעלות הברית. בנאום, שהוקלט שעות ספורות לפני כן, נשמע הירוהיטו קורא את ההודעה שהוכנה מראש. באמצעות ניסוח מוקפד הצליח הקיסר שלא להזכיר בכל הנאום את המילה "כניעה". כשמרביתם שומעים את קולו של הקיסר לראשונה בחייהם, שמעו אזרחי יפן את הירוהיטו אומר את הדברים הבאים:
האיכות הנמוכה של ההקלטה בשילוב העובדה שהירוהיטו נשא את הנאום ביפנית קלאסית גרמה לכך שמאזינים רבים התקשו להבין את דבריו. נאומו של הירוהיטו מסמל את סופה של האידאולוגיה הלאומנית ששלטה ביפן עד אז והוא נחשב לנקודת מפנה בהיסטוריה של המדינה.
התגובות לנאום היו מגוונות. יפנים רבים המשיכו בחייהם כמיטב יכולתם בעוד קצינים אחדים משורות הצבא העדיפו לשים קץ לחייהם מאשר להיכנע. מול הארמון הקיסרי של טוקיו נאסף קהל קטן של אנשים שכרעו על ברכיהם ובכו בקולי קולות על כך שלא הצליחו לעמוד בציפיותיו של הקיסר.
אף לאחר הודעת הרדיו של הירוהיטו, המשיכו כוחות צבא יפניים להילחם נגד כוחות סובייטים וסיניים. הקרב האווירי האחרון בין כוחות ארצות הברית ויפן התרחש ב-18 באוגוסט, עת מטוסי קרב יפניים תקפו מפציצים של צבא ארצות הברית. ברית המועצות המשיכה להילחם ביפנים עד שכבשה מהם את האיים הקוריליים בתחילת חודש ספטמבר.
טקס הכניעה הרשמי ותחילת הכיבוש ארצות הברית ביפן
עם פרסום ההודעה על כניעת יפן, נפתחו החגיגות בקרב קבוצת מדינות בעלות הברית. בוושינגטון, קהל נלהב ניסה לפרוץ למתחם הבית הלבן בצעקות "אנחנו רוצים את הארי (טרומן)!" וזאת ככל הנראה במטרה להביע את תמיכתם בו ובמעשיו בסן פרנסיסקו, אלפי חיילים שיכורים מצי ארצות הברית, רקדו עם נשים בנות העיר. חלק מהמעשים אף הגיעו לכדי ביזת חנויות מקומיות, ואלימות כלפי תושבים. גם בניו זילנד, החגיגות הגיעו עד כדי שכרות, וביזת חנויות והביאו לפציעתם של 51 איש. אחת החגיגות הגדולות ביותר התקיימה בכיכר טיימס, שם התכנסו מאות אלפים כדי לחגוג. המאורע הונצח בצילומו המפורסם של אלפרד אייזנשטאדט "יום הניצחון על יפן בכיכר טיימס" בו נראה מלח מחיל הים מנשק אישה שאינו מכיר.
ב-19 באוגוסט יצאה משלחת של נציגי ממשל יפניים לפיליפינים לפגישה עם המפקד העליון של כוחות הברית הגנרל דאגלס מקארתור. במהלך הפגישה קיבלו הנציגים היפניים הסבר ממקארתור לגבי הצעדים אותם הוא מתכוון להוציא לפועל כדי לבסס את כיבושה של המדינה. כיבוש ארצות הברית ביפן החל ב-28 באוגוסט עם הגעתם של 150 נציגים מארצות הברית למדינה. יומיים לאחר מכן הגיע גם מקארתור ליפן ומיד הוציא את פקודותיו הראשונות כמושל הצבאי של המדינה: איסור על חיילי ארצות הברית לפגוע בתושבים המקומיים ולאכול את מזונם המצומצם. בנוסף, אסר מקארתור על היפנים להניף את דגל ה"הינומארו" - דגל האימפריה היפנית.
טקס הכניעה הרשמי התקיים בבוקר 2 בספטמבר על סיפונה של אוניית המערכה "מיזורי". מהצד היפני חתמו על הסכם הכניעה ממורו שיגמיטסו, שר החוץ של יפן וגנרל יושיג'ירו אומזו, ראש המטה של הצבא היפני. חקירת פשעי המלחמה שביצעה יפן במהלך המלחמה החלה זמן קצר לאחר מכן. בפגישה שנערכה בין מקארתור להירוהיטו במהלך חודש ספטמבר, הציע הירוהיטו ליטול על עצמו את האשמה על פשעי המלחמה של יפן. הצעתו נדחתה והוא מעולם לא עמד למשפט. ב-19 בינואר 1946, הכריז מקארתור על הקמת בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק. למעלה מ-5,700 יפנים עמדו לדין על ביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בהם היו גם 25 מנהיגים משורות הצבא והשלטון שעמדו לדין על פשעים כנגד השלום. בית הדין סיים את מלאכתו ב-12 בנובמבר 1948 כשהוא דן 984 איש למוות; 475 איש למאסר עולם ו-2,944 איש לתקופות מאסר קצובות.
במדינות רבות הן 14 ו-15 באוגוסט, היום בו הסכימה יפן לקבל את תנאי הכניעה והן 2 בספטמבר, היום בו חתמה יפן על הסכם כניעה רשמי, מוכרים כיום הניצחון על יפן. בבריטניה מוכר 15 באוגוסט כיום הניצחון על יפן בעוד בארצות הברית הוא מוכר ב-2 בספטמבר. ביפן, 15 באוגוסט מוכר לציבור הרחב בשם "שושן-קינבי" (終戦記念日) שמשמעותו (בתרגום חופשי) הוא "יום הזיכרון לסיום המלחמה". עם זאת, באופן רשמי, מוכר יום זה על ידי ממשלת יפן כ"יום האבל על הרוגי המלחמה והתפילה לשלום" (戦没者を追悼し平和を祈念する日).
טקסי כניעה נוספים וכיסים של התנגדות יפנית לאחר סיום המלחמה
טקס הכניעה של יפן על סיפונה של אוניית המערכה "מיזורי" היווה את אות הפתיחה לטקסי כניעה נוספים של כוחות הצבא היפני ששירתו בשטחים באוקיינוס השקט בהם שלטה האימפריה היפנית. כוחות הצבא היפני בפננג נכנעו ב-2 בספטמבר בעוד כוחות הצבא בלבואן, סראוואק ובסינגפור נכנעו ב-10 בספטמבר, 11 בספטמבר ו-12 בספטמבר בהתאמה. ב-25 באוקטובר, עברה השליטה באי טאיוואן מיפן בחזרה לסין.
בתוך זמן קצר מתחילת כיבושה של יפן, מצאו עצמן בעלות הברית בקשיים לוגיסטיים להאכיל עשרות מיליוני אזרחים יפניים ואת למעלה מ-7 מיליון החיילים והמלחים היפניים שנשבו על ידן. קשיים אלה התעצמו לאור הנזק העצום שנגרם לתשתיות ביפן כתוצאה מהמלחמה בשילוב עם רעב המוני שפקד את המדינה ב-1946.
ב-1947, שחררה ארצות הברית והממלכה המאוחדת את אחרון שבויי המלחמה היפנים בהם החזיקו. סין לעומת זאת, המשיכה להחזיק למעלה מ-60 אלף שבויי מלחמה יפניים גם במהלך שנת 1949. אחרוני שבויי המלחמה היפניים שוחררו על ידה רק במחצית השנייה של שנות ה-50.
מצב המלחמה בין יפן לבין בעלות הברית, להוציא ברית המועצות, הסתיים באופן רשמי עם כניסתו לתוקף של חוזה סן פרנסיסקו ב-28 באפריל 1952. ארבע שנים מאוחר יותר חתמו יפן וברית המועצות על הצהרה משותפת שסיימה את מצב המלחמה ביניהן. אף על פי כן, כיסי התנגדות יפניים, בעיקר באיים קטנים באוקיינוס השקט, המשיכו להתקיים אף לאחר סיומה של המלחמה. חלק מהחיילים בכיסים אלה סירבו להיכנע באמונם שההודעה על כניעתה של יפן היא תעמולה של האויב או מכיוון שחשו כי כניעה מנוגדת לעקרונותיהם. חיילים אחרים מעולם לא קיבלו את ההודעה על כניעתה של יפן. ב-18 בדצמבר 1974 נכנע טוראי טראו נקמורה באי מורוטאי שבאינדונזיה. הוא היה אחרון החיילים היפניים שנכנעו לאחר תום המלחמה.
הפולמוס על הגורמים שהביאו להחלטתה של יפן להיכנע
מאז סיום מלחמת העולם השנייה ועד היום, קיים ויכוח על הגורמים שהביאו להסכמתה של יפן להיכנע לפי התנאים שהציבה לה ארצות הברית ובפרט על הנחיצות והלגיטימיות של הפצצת הירושימה ונגסאקי בנשק אטומי לשם כך.
ההיסטוריון צויושי הסגוואה, טען כי פלישתה של ברית המועצות ליפן ב-8 באוגוסט היוותה הגורם העיקרי לכניעתה של יפן ולא הטלת פצצות האטום. לפי התיזה של הסגוואה, היפנים קיוו להעביר כוחות מאזור הגבול עם ברית המועצות לחופי יפן על מנת לחזק את מערך ההגנה מפני פלישתה של ארצות הברית ובמקביל תלו תקוות בכך שברית המועצות תוכל לתווך בינם לבין ארצות הברית להגיע להסכם שיאפשר לסיים את המלחמה בתנאים נוחים. משהתנפצו שתי תקוות אלה בבת אחת עם הפלישה הסובייטית, הבינו היפנים כי אין להם ברירה אלא לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם ולהיכנע.
מנגד טענו מקבלי ההחלטות בארצות הברית, ותומכיהם, כי הטלת פצצות האטום היוותה את הגורם העיקרי לכניעתה של יפן וכי המתקפות היו מהלך הכרחי שנועד להביא לסיום מהיר של המלחמה נגדה. מזכיר המלחמה של ארצות הברית, הנרי סטימסון, גרס כי רק ההלם שנגרם ליפנים מהטלת פצצות האטום ללא אזהרה מוקדמת והפחד מפני פצצות אטום נוספות, היה יכול להביא לכניעתה ללא תנאי של יפן. וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה, אמר כי הפצצה, שההתמודדות איתה היא למעלה מכוחותיה של אומה, יכולה הייתה לשמש מוצא של כבוד ליפנים להיכנע מבלי לחוש תחושת חרפה. תומכי ההחלטה לתקוף את יפן בנשק גרעיני טוענים כי הטלת הפצצה על שטח ריק לא הייתה מביאה לסיום המלחמה שכן היפנים לא נכנעו גם אחרי השמדת הירושימה, והצמרת הצבאית סירבה להיכנע גם אחרי הפצצה שהוטלה על נגסאקי, ושינתה דעתה רק בהתערבות הקיסר הירוהיטו. בעלי עמדה זו רואים את הכניעה כקשורה בהכרה היפנית כי הפצצת הירושימה אינה מאורע מבודד וחד פעמי ושאי כניעה תביא להמשך הרס יפן באמצעות נשק גרעיני.
קארן פוקהארה
קארן פוקהארה (באנגלית: Karen Fukuhara; נולדה ב-10 בפברואר 1992) היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בשל תפקידיה כקטאנה בסרט גיבורי על "יחידת המתאבדים" משנת 2016 וכקימיקו בסדרת המקור "הבנים" של פריים וידאו. פוקהארה ידועה גם בזכות גילום דמותו של גלימר מהסדרה של נטפליקס "שי-רה ונסיכות הכוח" וקיפו ב"קיפו ויצורי הפלא".
ביוגרפיה
פוקוהארה נולדה להורים יפנים בלוס אנג'לס. שפתה הראשונה הייתה יפנית, והיא למדה בבית ספר לשפה היפנית בשבתות במשך 11 שנים. יש לה אח צעיר. פוקוהארה החלה להתאמן בקראטה בחטיבת הביניים, והפכה לחגורה עם פסים חומים לפני שעזבה לקולג'.
פוקוהארה למדה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) בזמן שעבדה ככתבת בתוכנית ספורט ב-NHK ביפן. היא הייתה חברה בקבוצת הא-קאפלה Medleys, שבוגריה כוללים את השחקנית קלי מארי טראן. פוקוהארה סיימה את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 2014 עם תואר ראשון בסוציולוגיה ותואר משני בתיאטרון.
קריירה
פוקוהארה החלה את דרכה בתעשיית הבידור בחטיבת הביניים כאשר לוהקה כמנחה עבור "Movie Surfers", תוכנית חדשות בידור קצרה בערוץ דיסני.
לפני הופעת הבכורה שלה במשחק, פוקוהארה עבדה במגוון עבודות חלקיות, כולל כמתרגמת, עורכת כתוביות ומלצרית במסעדת סושי בנושא רגאיי.
בשנת 2016, סרטה של פוקוהארה הופיע לראשונה כקטאנה בסרט גיבורי העל של DC קומיקס "יחידת המתאבדים", שיצא באוגוסט 2016. למרות שהיה לה ניסיון קודם באמנויות לחימה, פוקוהארה התאמנה במשך כחודשיים במהלך קדם ההפקה כדי ללמוד כיצד להניף חרב בצורה נכונה.
בשנת 2019 הופיעה פוקוהארה בסרט "Stray" (לצד כריסטין וודס, מייאבי ורוס פרטרידג').
פוקוהארה דיבבה את הדמויות מלכת הביוב ואלכסיס בסדרה "קרייג של הנחל" של Cartoon Network. ב-2018 דיבבה את גלימר ב"שי-רה ונסיכות הכוח", אתחול מחדש של סדרת הטלוויזיה המונפשת משנת 1985.
בשנת 2019, היא החלה לככב בתור קימיקו בסדרת פריים וידאו "הבנים", המבוססת על ספר הקומיקס באותו שם.
ב-2020 היא דיבבה את הדמות הראשית קיפו בסדרה "קיפו ויצורי הפלא". מבוססת על קומדיית רשת קצרת מועד בשם "Kipo".
חתולים קטנים
חתולים קטנים (שם מדעי: Felinae) היא תת-משפחה של משפחת החתוליים. למעשה קבוצה זו אינה מובחנת וכוללת את רוב החתולים שאינם שייכים לחתולים הגדולים - הסוגים פנתר, נמר ערפילי ולעיתים גם הברדלס.
חתולים אלה הם קטנים בהרבה מקרוביהם ואינם מסוגלים לשאוג אלא רק לגרגר או לרטון. למרות שמם הם אינם דווקא יצורים קטנים - הגדולים מכל חברי הקבוצה הם מינים בסוג פומה היכולים להגיע למשקל 120 קילוגרם - גדולים גם ממינים של חתולים גדולים מסוימים.
סוגי ומיני החתולים הקטנים
סוגים נכחדים:
שלומי צ'רקה
ביוגרפיה
יצירותיו הראשונות פורסמו בעיתונים אותיות וכולנו כשהיה בן אחת-עשרה. את קריירת האיור המקצועית שלו החל צ'רקה בשנת 2004 בעיתון עכבר כל העיר (ירושלים), שם פרסם עמודי קומיקס ברוח פילוסופית, ללא דמויות קבועות. רבים מעמודי הקומיקס הנ"ל ראו אור שלוש שנים לאחר מכן בחוברת הקומיקס שלו - "הצינורות המקובלים". לאחר מכן פרסם מספר סדרות קומיקס בעיתון הילדים הדתי אותיות ובעיתון הילדים מקור ראשון לילדים. בין הסיפורים "הרפתקה בים המלח", "הרפתקה בממד השמיני" וגם סדרות הקומיקס "זוקי –מדריך בגן החיות" ו-"לודוויג – מסע בעקבות הרש"ר הירש" שיצאו לאחר מכן כספרים בהוצאת ספריית בית-אל. בנוסף, יצר צ'רקה סדרות קומיקס לעיתונים "ישראלי", "מקור ראשון", "אסימון", "מבראשית", "מחר", "דעות", "קפטן-קידס" ו-"מעריב לילדים" ואייר לעיתונים "בשבע", "אותיות" ו"עולם קטן". החל משנת 2022 מאייר צ'רקה את טורו של אראל סג"ל במוסף הפוליטי של "ישראל היום".
ברשת יצר שלומי צ'רקה סדרות קומיקס לאתרים "השרת העיוור", "בית אבי-חי" ואת סדרת הקומיקס "שאינו משיב כהלכה" (2014-2016) שמתפרסמת באתר "וואלה!". כמו כן יצר איורים לאתרים "929" ו"צו פיוס".
בנוסף, אייר צ'רקה משחקי קופסה ומשחקי מחשב וכן ספרים של הסופרים זהר אביב ("כח המוח"), אושי גרוס ("סיפור מעודד"), דניאל בלטה (סדרת ספרי "עשן ואמיץ"), ווביט וורקו ("אלמז פוסעת בשבילי ילדותה"), מוטי קרמר ("נשמה מחפשת חברים"), לאורה וולמר ("מה עושה האומללות אצלנו בסלון"), סוזן וייס ("חפצים מהלב"), ברק יהודאי ("ימלא פי"), יצחק סברדלוף ("מסכת יציאות"), מיכל פרץ (סדרת הספרים "הסודות של שירי") וג'קי לוי ("נעלי השבת של אברמיקו").
שלומי צ'רקה נמנה בין מייסדי קבוצת היוצרים הדתית "ארמדיל" שהוקמה בשנת 2005. בשנת 2007 ביים שלומי צ'רקה וידאו-קליפ מונפש לשיר "מרפסת" של להקת "ג'ירפות". עיצב ואייר עטיפות אלבומים לזמר-יוצר חמי רודנר וללהקת "פרה אדומה". בשנים 2013–2014 ערך צ'רקה סדרת ראיונות עם יוצרים (מאיירים, קריקטוריסטים ויוצרי קומיקס) עבור אתר האינטרנט של המוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס בחולון.
צ'רקה מרצה ומעביר סדנאות, בבמות שונות, על קומיקס, קריקטורה ואנימציה ואף מלמד קומיקס במסגרות קבועות כגון מכללת אמונה, אמן (השלוחה החרדית של בצלאל) ובתי-ספר למחוננים. החל משנת 2015 משמש שלומי צ'רקה כלקטור ויועץ אמנותי לגופים שונים בענייני קומיקס ואנימציה. החל משנת 2019 נמנה שלומי צ'רקה בצוות הניהול האמנותי של הפסטיבל השנתי "אנימיקס" (הפסטיבל לאנימציה קומיקס וקריקטורה) ומשמש כשופט בתחרויות הקומיקס השנתיות ע"ש דודו גבע וע"ש אריה נבון מטעם דיזנגוף סנטר ועיריית ת"א ובתחרות הקריקטורות ע"ש דן פתיר.
קישורים חיצוניים
ספיישל REM עם שלומי צ'רקה ברדיו הקצה -https://www.kzradio.net/shows/specials/39991 אלי אשד על החוברת "הצינורות המקובלים" (2007)
לוטרה דרום-אמריקנית
לוטרה דרום-אמריקנית (שם מדעי: Lontra provocax) היא מין של לוטרה החיה באמריקה הדרומית והיא נמצאת בסכנת הכחדה בטבע. תפוצתה בטבע בצ'ילה וארגנטינה והיא חיה במים מתוקים כמו גם בתוך הים בחופי דרום אמריקה. בתי הגידול שלה הם נהרות, אגמים, חופי ים ויערות לא צפופים.
מאפיינים
אורכה של הלוטרה עד 70 ס"מ והזנב באורך של 40 ס"מ. משקלה מגיע ל-5–10 ק"ג ופרוותה חומה כהה בחלק העליון וכתומה מעט מלמטה. היא מאוד נדירה בטבע כתוצאה מציד, פגיעה בבית הגידול וזיהום. בנוסף האוכלוסיות מבודדות זו מזו כתוצאה מבניית כבישים מהירים בתחומי מחיתן. ציד הלוטרה היה חוקי בעבר אך כיום הוא אסור בארגנטינה וצ'ילה.
הנקבות והצעירים חיים במשפחה של כמה לוטרות. הזכרים נוהגים לחיות בבדידות ומגיעים רק בעונת הרבייה למפגש עם הנקבות. הנקבה ממליטה 1–4 גורים ומטפלת בהם עד לבגרותם.
כמו רוב הלוטרות, לוטרה זו ניזונה בעיקר מדגים, וכן סרטנים, צפרדעים, עופות ויונקים קטנים.
לוטרה נאוטרופית
מאפיינים
לוטרה נאוטרופית חיה במגוון בתי גידול - מנהרות זורמים, לביצות, יערות נשירים וטרופיים ואף לאזורי מליחה ובאופן כללי מקיפות את האזור הנאוטרופי - מקור שמה.
אורכה נע בין 90 ל-150 ס"מ ומשקלה 5-15 ק"ג. כרוב הלוטרות הם בעלת פרווה קצרה, אפרפרה-חומה וכן רגליים ארוכות בעלות קרומי שחייה וזנב גדול וארוך העוזר לה לנוע במים. יש להם אוזניים קטנות ולסת קצרה עם שיניים חדות. הזכרים גדולים מהנקבות במעט ושני הזוויגים חיים יחד רוב הזמן.
הם טורפים מיומנים הצדים טרף מיימי ובעיקר דגים (המהווים 67% מהתזונה) וסרטנים (28% מהתזונה) ולעיתים הם תופסים את השלל שציידים דגו. הם יצודו גם יונקים קטנים, רכיכות, צפרדעים וזוחלים קטנים שהם ימצאו ובעונה היבשה שהדגים מועטים הם מתבססים על חיות יבשתיות. הפרטים שחיים ליד הים צדים יותר סרטנים מדגים.
נקודת קוסאר
נקודת קוסאר (באנגלית: Kosar Point) היא לשון יבשה מכוסה שלג המהווה את הקצה המערבי של חצי האי אירואיקה, בקצה הדרום מערבי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הנקודה
הנקודה צולמה מהאוויר במסגרת משלחת החקר האנטארקטית רון בשנת 1947. סקר שטחי חסות איי פוקלנד מיפה את הנקודה בהתבסס על תצלומי אוויר אלה בשנת 1960.
הנקודה מופתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1967–1968, ועל תמונות מלוויין לנדסאט שצולמו בין השנים 1972–1973.
מקור השם
שמה של הנקודה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הנקודה נקראת על שמו של ויליאם ס. קוסאר (William S. Kosar) מצי ארצות הברית, שהיה קצין פרויקטים אוויריים במחלקת חקר הקטבים, של הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית, בין השנים 1975–1977.
פרנץ גנדר
פרנץ גנדר (במקור קראוס, בהונגרית: Göndör Ferenc; דיאוסג, 7 בדצמבר 1885– ניו יורק, 1 ביוני 1954) היה עיתונאי הונגרי-יהודי ואמריקאי.
ביוגרפיה
גנדר ששינה את שמו בשנת 1911 מקראוס החל את הקריירה שלו באוראדיה, שם היה חבר במערכת העיתון סבדשאג (Szabadság), חופש בהונגרית. בהמשך ערך את ה"שומודי נפלו" בעיר קפושוואר. אשתו אילונה פוגאני, הייתה אחותו של יוז'ף פוגאני, קומיסר העם ההונגרי-יהודי בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. גנדר עבר לבודפשט בשנת 1912 ועבד תחילה ביומון נפסבה היומון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ואחר כך ב"דלי הירלפ", בהונגרית "חדשות הצהריים". ב־1 באוקטובר 1918 הוא השיק את השבועון "אדם". בתקופת הרפובליקה הסובייטית הפך לנשיא איגוד העיתונאים ולנשיא מנהלת העיתונות, אך מאוחר יותר פנה עורף לרעיון של הדיקטטורה של הפרולטרון.
"קרב עיתונאות קצר פרץ בין העיתון "נפסבה" לבין "העיתון האדום", שהגיע לשיאו בניצחון הקו הקומוניסטי; הנהגת המפלגה המאוחדת (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת הקומוניסטים בהונגריה) הכריעה לטובת גישתו של ג'רג' לוקאץ', ולכמה שבועות נאסרה הופעת השבועון של פרנץ גנדר, האיש שפתח במתקפה. ויכוח זה היה חשוב גם להמשך פיתוח תפיסת הספרות הסוציאליסטית המהפכנית מכיוון שהוא חשף את התפיסות השגויות והפרקטיקות המזיקות של הספרות של הסוציאל-דמוקרטית ביחס לדיקטטורה של הפרולטריון, ותהליך זה של בירור רעיוני איפשר את גישת הספרות סוציאליסטית. עם זאת, הוויכוח הקשה לגבי בירור העיקרון והמחלוקת בין פעילים לבין בלה קון הקשו על הבירור. בעקבות גינויו של בלה קון, פרנץ גנדור והקרובים לו רעיונית החריפו את מתקפותיהם לגבי העמדות של הצד השני."
ציטוט מ"תולדות הספרות ההונגרית - ויכוחים אידאולוגיים בספרות ההונגרית".
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית היגר לווינה, שם הוציא שוב את השבועון "אדם" בשנת 1926. מאוחר יותר היגר לארצות הברית. הוא התיישב בניו יורק, שם היה עד מותו המו"ל והעורך של השבועון שלו.
חצי האי אירואיקה
חצי האי אירואיקה (באנגלית: Eroica Peninsula) הוא חצי אי מכוסה קרח, במערב האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
חצי האי מצוי צפונית לחצי האי בטהובן, ולמפרצון מנדלסון.
הקצה של חצי האי אירואיקה, לכיוון מערב, הוא נקודת קוסאר.
גילוי ומיפוי חצי האי
חצי האי מופה מתצלומי אוויר מסוג טרימטרוגון שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, בין השנים 1947–1948, ובהתבסס על סקר שערך סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בין השנים 1948 - 1950.
מקור השם
שמו של חצי האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
ארנב כותנה מזרחי
ארנב כותנה מזרחי (שם מדעי: Sylvilagus floridanus) הוא מין של ארנב החי באמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית. הוא בין הארנביים הנפוצים ביבשות אלה וכמו ששמו מציין הוא חי במזרח אמריקה, אף על פי שנמצא גם באורגון, וושינגטון וקולומביה הבריטית ודרומה משם בניו מקסיקו ובאריזונה המערביים. כמו כן הוא נפוץ באיים הקריביים ובצפונה של דרום אמריקה בקולומביה וונצואלה.
בשל תפוצתו הגדולה הוא מסתגל למגוון של בתי גידול שונים מהרים מושלגים, מדבריות חול, ביצות ויערות גשם. אזורי הגידול העיקריים שלו הם ערבות עשבים או שיחים נמוכים ולעיתים גם ביצות, אבל באופן כללי הוא נמנע מחיים במעבה היערות, שם קשה למצוא מזון וקשה לאתר טורפים ולברוח מהם במהירות כמו באחו ובערבה. בערבה גם יש הרבה עשבים ושיחים שונים שהם עיקרי מזונם של הארנבים. אלו מינים טריטוריאליים והם חיים בנחלות שמשתנות לפי בית הגידול וכמות המזון מחצי דונם ל-4 דונמים. בדרום-מערב השטחים גדולים יותר ויש חפיפות של זכרים בטריטוריות של נקבות ולהפך.
תיאור
גודל הארנבים הוא גודל בינוני לארנב של 36-48 ס"מ ומשקלם 800-2,000 גרם ואף יותר. צבע הפרווה חום-אדמדם או חום-אפור ולפרטים הצפוניים הפרווה משנה צבע קצת לאפור יותר בחורף. הפנים חומות עם כתם לבן על המצח ובעלי עיניים ואוזניים גדולות שעוזרות בזיהוי טורפים.
הם ניזונים בעיקר מצמחים אך נמצא שהם אוכלים גם פרוקי רגליים. מסוגי העשבים שהם נוהגים לאכול: Digitaria, הפרח Stellaria media, תלתן, איטן, לחך, סיסנית האחו (Poa pratensis) והעשבים Poa compressa, Elymus repens, Agrostis, Ambrosia psilostachya, Solidago ו-Taraxacum. כמו רוב הארנביים הם אוכלים בשדה, מפרישים את הצואה, ואוכלים אותה כדי להפיק יותר חומרים מזינים מהמזון.
טום גודמן-היל
טום גודמן-היל (באנגלית: Tom Goodman-Hill; נולד ב-1968) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה, תיאטרון ורדיו אנגלי.
ארנב כותנה מזרחי
תיאור
אורח החיים של הארנבים הוא דריכות מתמדת לכל סכנה ובריחה מהירה כשהם רואים אותה, ויש להם הרבה סכנות. יש להם מגוון טורפים כמו: פומה, שונר צפוני, זאב אפור, זאב ערבות, דובים, שועלים, סמורים, גיריות, כלבים וחתולים מבויתים, וכן עופות דורסים כמו עיט זהוב, נץ גדול ואוח וירג'יניה. את הקטנים יכולים לטרוף גם אופוסומים, ינשופים ונחשים.
טום גודמן-היל
ביוגרפיה
גודמן-היל נולד בשם טום היל ברובע אנפילד שבלונדון, וגדל בעיר ניוקאסל. הוא הוסמך להוראה לפני שפנה לקריירת משחק. בניוקסל שיחק בתיאטרון חובבים "People's Theatre". הוא סיים תואר BA בדרמה ואנגלית עם תעודת הוראה מאוניברסיטת ווריק, שם היה פעיל בתיאטרון הסטודנטים. במשך שנה עבד כמורה ממלא מקום בקובנטרי ואחר כך עבר ללונדון כדי לקדם את קריירת המשחק שלו.
ארנב כותנה מזרחי
תיאור
בנוסף הם קורבן להתקפות של חרקים וטפילים שונים ותולעים נמטודות שמעבירים להם מחלות בגופם. הם נהרגים גם מטולרמיה והרבה פרטים גם נדרסים בכבישים. למעשה אחוז הארנבים שמגיעים לבגרות בשנה ראשונה הוא רק 20%.
טום גודמן-היל
ביוגרפיה
גודמן-היל ידוע מתפקידו כשוטר בסדרה "אידיאלי" של ה-BBC בכיכובו של ג'וני וגאס. בתפקיד אורח שיחק בסדרה "ג'ונתן קריק" בפרק "Miracle in Crooked Lane", ובפרק בסדרת המתח "Murder in Mind". הוא גילם את אלפי בארון בעונה החמישית של "הנוכלים" ואת הכומר גולייתלי בפרק "החד-קרן והצרעה" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" (הפרק על אגאתה כריסטי).
קבוצת לובינסקי
דוד לובינסקי בע"מ אשר ידועה גם כ"קבוצת לובינסקי" היא חברה פרטית ישראלית, העוסקת בייבוא כלי רכב מתוצרת MG הסינית, פיג'ו וסיטרואן הצרפתיות ואופל הגרמנית.
טום גודמן-היל
ביוגרפיה
היה לו תפקיד קבוע בסדרות קומיות אחדות כמו ריי בסדרה "המשרד" וב-"Broken News". כמו כן השתתף בסרט "ג'נטלמנים מובחרים".
ארנב כותנה מזרחי
תיאור
למרות כל אלה הם אינם נמצאים בסכנת הכחדה בטבע.
טום גודמן-היל
ביוגרפיה
ב-2007 הופיע גודמן-היל בפרק בסדרה "לואיס" של ITV בתפקיד ריצ'רד הלם. ב-2008 גילם את ג'ון לילבורן בדרמה התקופתית "The Devil's Whore" של ערוץ 4 הבריטי. גודמן-היל הוא קרוב משפחה של ג'ון לילבורן ויכול לשרטט את הקשר ביניהם דרך 16 דורות. ב-2011 שיחק בתפקיד ניל האנטר בדרמה "Case Histories" בכיכובו של ג'ייסון אייזקס, ובסדרה הקומית "מרגל". ב-2013 הופיע גודמן-היל בסדרה "מר סלפרידג'" בתפקיד רוג'ר גרוב ובסדרה "The Thirteenth Tale" של ה-BBC שיחק בתפקיד ד"ר מוזלי.
קבוצת לובינסקי
היסטוריה
ב-1936 אושר ייבוא מכוניות לארץ ישראל ודוד לובינסקי פתח ברחוב הגדוד העברי בתל אביב סוכנות משנה של חברת פיג'ו, אותה הכיר במהלך שהותו בצרפת, להפצת מכוניות, אופניים, אופנועים ולמכירת חלפים. זה היה למעשה ביתה הראשון של חברת דוד לובינסקי בע”מ.
טום גודמן-היל
ביוגרפיה
ב-2014 שיחק בפרק בעונה הראשונה בסדרה "קראו למיילדת", ובתפקיד מוריס ג'ונס בפרק בשם "The Russian House" בסדרה "המלחמה של פויל" של ITV. ב-2015 כיכב בסדרת המדע בדיוני "אנושיים" של ערוץ 4.
קבוצת לובינסקי
היסטוריה
זמן קצר לאחר ייסוד סוכנות המשנה של לובינסקי, החלו בחברה בתהליכי הרחבה אשר שיאם היה בפתיחת מוסך לשירות לקוחות ברחוב הגשר בתל אביב (כיום רחוב יצחק שדה), שהתפרס על שטח של 800 מ"ר. מוסך זה היה לבסיסה העיקרי של החברה מאמצע שנות ה-50 ועד אמצע שנות ה-60. בשנת 1965 עבר בסיסה של החברה לרחוב שונצינו בתל אביב, ועימו צמח השטח ל-1,500 מ"ר. המרכז החדש כלל מוסך, מרכז מכירת חלפים ואולמות תצוגה. החברה צמחה ללא הנפקת מניות. בשנת 1968 קיבל לובינסקי את הזיכיון לייבוא ושיווק בלעדי של מכוניות פיג'ו בישראל.
טום גודמן-היל
ביוגרפיה
גודמן-היל השתתף בהפקות רבות של רדיו ה-BBC, בהן סדרת התסכיתים "Witness: Five Plays from the Gospel of Luke", בתפקיד אנטון בתוכנית הרדיו "Another Case of Milton Jones", היה המאבטח רון ב-"Self-Storage", ארצ'י בסיטקום הרדיופוני "Hut 33", קלאודיוס בגרסה לרדיו של "אני, קלאודיוס", מרטין בפרק בסדרה "Cabin Pressure".
קבוצת לובינסקי
היסטוריה
ב-1970 נבנה המוסך ומרכז השירות ברחוב תובל בתל אביב, על פני שטח של 3,500 מ"ר. לאור הצלחתו של לובינסקי, וכהערכה על חלקו בהאדרת שמה של צרפת ותוצרתה, ובשל פועלו בקידום הקשרים הכלכליים בין ישראל לצרפת, העניקה לו ממשלת צרפת את עיטור מסדר לגיון הכבוד. שנה לאחר מכן ייסד את חברת דוד לובינסקי בע"מ, שריכזה את פעילותו בתחום הרכב.
ב-1976 רכשה קבוצת פיג'ו כ-90% ממניות חברת סיטרואן, חברה משפחתית שהוקמה על ידי אנדרה סיטרואן בשנת 1919, והקימה את קבוצת ההחזקות PSA. על אף שדוד לא ניסה לבקש לעצמו את ייבוא מכוניות סיטרואן לארץ, העדיפה היצרנית להעניק לסוכן הוותיק בנובמבר 1976 את הזיכיון הבלעדי לייבוא ושיווק מכוניות סיטרואן ללא תמורה כלשהי, וזאת מתוך מטרה ששירותו יתרום לקידום עסקיהם בישראל. בינואר 1977 הקבוצה החלה לייבא ולשווק מכוניות סיטרואן.
טום גודמן-היל
ביוגרפיה
קריירת המשחק של גודמן החלה בתיאטרון. הוא הופיע במחזה "Pete and Dud: Come Again" מאת פיטר קוק, ובתפקיד אריק במחזה "The Cosmonaut's Last Message To The Woman He Once Loved In The Former Soviet Union" של המחזאי דייוויד גרג. הוא היה מועמד לפרס אוליבייה לשחקן משנה במחזמר "ספאמלוט" בתפקיד סר לנסלוט (ותפקידים נוספים שגילם ג'ון קליז בסרט המקורי), בהפקה שהועלתה בלונדון.
קבוצת לובינסקי
היסטוריה
באותה שנה הקימה החברה בניהולו מרכז שירות ארצי בבני ברק, המשתרע על פני שטח של 43 דונם. המרכז כולל מרכז מכירות של רכב חדש, מרכז טרייד-אין, מוסך מרכזי, מחסן חלפים ארצי ומחסן ערובה. בנוסף, הקימה החברה מרכזים דומים בירושלים ובבאר שבע. מוסכי החברה הללו היו הראשונים בישראל שזכו לתו התקן ISO 9002.
טום גודמן-היל
ביוגרפיה
ב-2009 גילם את אנדרו פסטאו, סמנכ"ל הכספים של אנרון במחזה "אנרון" מאת לוסי פרבל בצ'יצ'סטר ובתיאטרון רויאל קורט. בינואר 2010 הועברה ההפקה ל"תיאטרון נואל קווארד". בדצמבר 2009 הוא החליף את מארק גאטיס במחזה "Darker Shores" בתיאטרון המפסטד.
ברברה מיקולסקי
ברברה אן מיקולסקי (באנגלית: Barbara Ann Mikulski; נולדה ב-20 ביולי 1936) היא פוליטיקאית אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כסנאטורית המייצגת את מדינת מרילנד מ-1987 עד 2017, עת הוחלפה בכריס ואן הולן.
ביוגרפיה
מיקולסקי נולדה בבולטימור שבמרילנד למשפחה ממוצא פולני. את תחילת דרכה בפוליטיקה התחילה בשנת 1971 כחברת מועצת העיר של בולטימור. לפני כהונתה בסנאט שירתה במשך 10 שנים בבית הנבחרים, וייצגה את המחוז השלישי של מרילנד. היא הודיעה על כוונתה לפרוש מן הסנאט בינואר 2017 עם התפזרות הקונגרס ה-114.
טום גודמן-היל
ביוגרפיה
בשנת 2011 שיחק לצד פליסיטי ג'ונס בקומדיה הרומנטית "מסלול לאהבה" של הבמאי פיל טרייל.
ברברה מיקולסקי
ביוגרפיה
לאחר פטירתו של הסנאטור דניאל אינווי בדצמבר 2012, ישבה מיקולסקי עד ינואר 2015 בראשות ועדת ההקצבות של הסנאט של ארצות הברית, הוועדה הגדולה ביותר בסנאט. היא חברת הסנאט הראשונה ממרילנד והאישה הראשונה שעמדה בראש הוועדה.
טום גודמן-היל
ביוגרפיה
בשנת 2015 החל לגלם את דמותו של ג'ו הוקינס בסדרת המדע בדיוני "אנושיים" בערוץ 4. הסדרה הייתה מועמדת לפרס סטלייט ולפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר לשנת 2016.
ברברה מיקולסקי
ביוגרפיה
ב-2015 עוטרה במדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
טום גודמן-היל
חיים אישיים
לגודמן-היל יש שני ילדים מאשתו לשעבר קרי ברדלי. בת זוגו היא השחקנית ג'סיקה ריין אותה הכיר ב-2010 כשהופיעו יחד בהצגה "Earthquakes in London". ב-2015 התגרש גודמן-היל מאשתו והתארס לג'סיקה ריין.
קבוצת לובינסקי
היסטוריה
במהלך השנים התרחבו עסקיו של דוד לובינסקי, וכללו תחומים נוספים. בשנת 1979 הקים, בשיתוף רשת המכללות המקצועיות אורט, בית ספר להכשרת מכונאים. ב-1988 נוסדה חברת לובקס טריידינג - חברה ישראלית למסחר בינלאומי, שייעודה קידום הייצוא הישראלי במסגרת הסכם קניות גומלין עם פיג'ו וסיטרואן. החברה מייצאת מבחר מוצרים מהתעשייה הישראלית לתעשיית הרכב באירופה, ובבעלותה מרכז לוגיסטי ליד נמל התעופה אורלי בפאריס. במקביל נוסדה בצרפת חברת SCM MORASCO העוסקת גם היא בסחר גומלין של חלקי חילוף לתעשיית הרכב. קבוצת לובינסקי השקיעה בתחומים נוספים: במסגרת הפרטת הבנקים, רכשה ב-1993 חמישית ממניות בנק איגוד. כמו כן, הקבוצה נעשתה שותפה בחברת ההשקעות זינגר ברנע. ב-1997 חנכה חברת לובינסקי את בית צרפת ברחוב תובל בתל אביב.
בשנת 2009 החלה לשווק את רכבי התאגיד הסיני SAIC בישראל. הדגמים הראשונים שייבאו כללו את מכונית הספורט הדו-מושבית MGT-F ואת מכונית המנהלים MG 550.
בשנת 2019 עבר זיכיון היבוא של רכבי אופל מקבוצת שלמה לקבוצת לובינסקי, יבואנית פיז'ו סיטרואן. לאחר שבאוגוסט 2017 נמכרה אופל לקבוצת PSA, קיבלה PSA את ההחלטה על העברת הזיכיון בישראל במסגרת תהליך ארגון מחדש של מערך השיווק הבין לאומי של הקבוצה.
נכון לשנת 2020 מנכ"ל החברה הוא דן שביט, ומשרדיה הראשיים של החברה שוכנים בעיר ראשון לציון.
בעלי עניין
בעל השליטה בחברה הוא איש העסקים הישראלי יצחק מנור, חתנו של דוד לובינסקי, ובעלה של רות מנור-לובינסקי.
אברהם יוסף אש
רבי אברהם יוסף אש (ה'תקע"ג, 1813 - כ"ה באייר ה'תרמ"ח, 6 במאי 1888) היה רב אורתודוקסי-אמריקאי ממוצא פולני.
ביוגרפיה
נולד בסמיאטיץ', פולין. היגר לארצות הברית בשנת 1852 וייסד עם קבוצת חברים בניו יורק את בית המדרש האורתודוקסי הראשון של יוצאי פולין (ברחוב פרל פינת סנטר) שנקרא מאוחר יותר "בית המדרש הגדול". שנים ספורות לאחר מכן (1860) בחרו בני הקהילה רב, הוא התמודד למשרה ונבחר, אף שלא הייתה לו סמיכה לרבנות והיתר הוראה. פרש לזמן קצר בניסיון להתפרנס כסוחר, אך נכשל וחזר לשמש כרב. עם השנים צבר ניסיון כרב, וידע הלכתי סביר שאפשר לו לפסוק בשאלות הלכתיות פשוטות, ובהיעדר סמכות הלכתית גבוהה יותר, הוא קנה לו מעמד של רב ראשי. למרות מעמדו בקהילה, גופים עתירי כח כמו שוחטי וקצבי העיר לא ראו בו סמכות ופסקו לעצמם דרך קבע בשאלות הלכתיות שהתעוררו.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 ניהלו נגדו הרבנים יוסף משה אהרנסון ויודל מיטלמן מחלוקת גדולה, מחלוקת זו לא צלחה והם נאלצו לעזוב את הקהילה. למרות זאת לא הייתה הרבנות יציבה בידיו, חוגים אורתודוקסיים ראו בו רב בלתי מספק, והוא לא הצליח להשליט משמעת כוללת על הקהילה ההולכת וגדלה. תנאים אלו הובילו מיד לאחר פטירתו לחיפוש ומינוי "רב כולל" לניו יורק, הרב יעקב יוסף.
בזמנו נוצרו מסילות הרכבת בעיר ניו יורק והגיע רב חדש לארצות הברית וטען שמותר לקנות כרטיסים מערב שבת ולעלות לרכבת בשבת וזאת לפי מה ששמע מרבי יצחק אלחנן ספקטור הרב מקובנא שברוסיה להתיר ופרסם כן בעיתונים, אך הרב אש דחה את הדברים משום מראית העין של חילול שבת בפני ההמון, ולאחר מכן חזר בו הרב מקובנא והורה להחמיר. הוביל מחאה כנגד הנוהג שרווח אז לאפשר לרבנים רפורמים לנאום גם בקהילות האורתודוקסיות, מחאה זו החלה בעקבות נאומו של הרב הרפורמי קאופמן קוהלר בבית המדרש החרדי של יוצאי סובאלק ביום שבת 12 ביולי 1884.
הרב אש נפטר בניו יורק בכ"ה באייר ה'תרמ"ח, 6 במאי 1888. מיד לאחר פטירתו הוקמה "אגודת הקהלות באמריקא" והחל תהליך החיפוש אחר רב כולל לניו יורק.
דון קוהלר
ביוגרפיה
בצעירותו, קוהלר חי עם משפחתו בעיירה המכונה "צפון שיקגו" ולמד בבית ספר תיכון רגיל. אייב ספרסטיין, מאמנה של קבוצת הכדורסל הארלם גלובטרוטרס הציע לו להצטרף לקבוצתו אך הוא דחה את ההצעה. במקום להפוך לשחקן כדורסל, התפרנס כאיש מכירות עבור חברת מכשירי הרמה. משרה זו הצילה אותו "מלהצטרף למופע מוזרויות".
בשנות חייו האחרונות החל לסבול מעקשת, מחלה הגורמת לעמוד השדרה להתעקם ולהתעקל. קוהלר נפטר בשנת 1981 בשיקגו מדום לב. במותו היה בן 55 וגובהו 2.39 מטר.
מודק (מחוז)
מחוז מודק (באנגלית: Modoc County ) הוא מחוז בצפון-מזרח מדינת קליפורניה בארצות הברית. המחוז מאוכלס בדלילות, ורק שני מחוזות אחרים בקליפורניה מכילים פחות תושבים. נכון למפקד האוכלוסין של 2020 היה גודל האוכלוסייה 8,700 תושבים, ירידה מ-9,686 תושבים שנמנו במפקד האוכלוסין של 2010. מושב המחוז והיישוב העירוני המאוגד היחיד הוא העיירה, והנקודה הגבוהה ביותר בו היא פסגת איגל (Eagle Peak) בגובה 3,016 מטרים. המחוז גובל במדינות אורגון ונבדה.
חלק גדול ממחוז מודק הוא אדמה פדרלית. מספר סוכנויות פדרליות, לרבות שירות היערות של ארצות הברית, לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, הלשכה לענייני אינדיאנים ושירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, מעסיקות עובדים במחוז, והפעילות שלהן היא חלק משמעותי בכלכלה ובשירותים של האזור.
הסיסמאות הרשמיות של המחוז כוללות "המקום האחרון הטוב ביותר" ו"היכן שהמערב עדיין חי".
היסטוריה
לפני הגעתם של האירופאים לאזור התפתחו באזור המחוז של ימינו תרבויות שונות של עמים ילידים במשך אלפי שנים. בזמן המפגש עם האירופאים, חיו בני המודק במה שהוא כיום צפון קליפורניה, ליד נהר לוסט ואגם טולי. המחוז נקרא על שמם. האצ'ומאווי (Achomawi, האינדיאנים שעל נהר הפיט, שעל שמם קרוי הנהר פיט), והפאיוט הצפוניים חיו באזור גם הם. מצפון היו בני הקלאמת באורגון של ימינו.
החוקרים האירופאים הראשונים שביקרו במחוז מודק היו במסגרת המשלחת של ג'ון פרימונט האמריקאי (כולל קיט קרסון) ב-1846, שיצאו מ ליד מפגש הנהרות וסקרמנטו (היכן שסקרמנטו ניצבת כיום).
הגבול הצפוני של קליפורניה, ובסופו של דבר מחוז מודק, נקבע כקו הרוחב 42 מאז התקופה שקליפורניה הייתה שייכת למקסיקו. בהיעדר סקר מהימן של קו האורך 120, היה הגבול המזרחי של צפון קליפורניה נושא למחלוקת לפני הקמת מחוז מודק. ביקשה סמכות שיפוט עד לפסגות הסיירה נבדה. בזמנו, האמינו ש הם חלק מסיירה נבדה, כך שדרישה זו כללה את עמק סרפרייז (Surprise Valley), אבל קליפורניה דחתה את הבקשה.
בשנת 1856 העריכו תושבי האני לייק ואלי (Honey Lake Valley) שקו האורך 120 עובר מערבית לעמק שלהם, מה שהציב אותם בטריטוריית יוטה, וניסו להתנתק וליצור טריטוריה שהם כינו נטאקואה (Nataqua). נטאקואה כללה את מחוז מודק. ב-1858 נפרדה, שבירתה הייתה בעיר קרסון סיטי, מיוטה, ולקחה על עצמה את סמכות השיפוט עד לפסגות הסיירה נבדה עד שקו האורך 120 נמדד במדויק ב-1863.
לאחר שנבדה קיבלה מעמד של מדינה ב-1864, הוצב אזור מחוז מודק הנוכחי בתחומי השיפוט של מחוז שסטה בקליפורניה. מחוז סיסקיו נקרע עוד קודם לכן, ב-1852, ממחוז שסטה.
של 1872–1873 פרסמה את המודק בקרב הציבור האמריקאי. מעמדות הגנה חזקות בצינורות הלבה, עצרו 52 לוחמי מודק מאות חיילים של צבא ארצות הברית, שהזעיקו ארטילריה לעזור. שיחות השלום ב-1873 נתקעו כאשר המודק רצו שמורה משלהם בקליפורניה. המיליטנטים בין לוחמי המודק דחקו להרוג את השליחים לשיחות השלום, מתוך מחשבה שכתוצאה מכך האמריקאים יעזבו, וקפטן ג'ק ואחרים ירו והרגו את הגנרל אדוארד קנבי והכומר אלעזר תומאס, וכן פצעו אחרים. חיילי צבא נוספים נקראו להטיל מצור על המעוז של קפטן ג'ק. התעוררה מחלוקת, וכמה מלוחמי המודק נכנעו. לבסוף, רובם נתפסו, והאחראים לחיסול של גנרל קנבי נשפטו והוצאו להורג. יותר מ-150 מבני המודק הועברו לטריטוריה האינדיאנית כשבויי מלחמה. מאז הוגדר האזור כ"המונומנט הלאומי שכבות הלבה".
ההתיישבות של אירופאים במחוז התגברה בשנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר תעשיות העץ, הזהב, החקלאות ומסילות הברזל הביאו את רוב המתיישבים לאזור. המחוז היווה צומת דרכים עבור, שהביא מתיישבים צפונה מנבדה לשביל אורגון ודרומה לשבילים המובילים אל העמק המרכזי של קליפורניה.
מחוז מודק נוצר כאשר מושל קליפורניה ניוטון בות (Newton Booth) חתם על חוק של בית המחוקקים של קליפורניה ב-17 בפברואר 1874, לאחר שתושבי אזור עמק סרפרייז לחצו ליצירת מחוז חדש מהחלק המזרחי של מחוז סיסקיו. תושבי המחוז שקלו לקרוא למחוז החדש שהוקם על שם גנרל קנבי, שאותו הרגו המודק שנה קודם לכן במארב בשיחות שלום. התושבים חשבו גם על השם סמיט (Summit, "פסגה"), אבל האוכלוסייה החליטה בסופו של דבר על מודק.
סניף הדואר של דוריס ברידג' (Dorris Bridge) נפתח ב-1871 ושמו שונה לדוריסוויל (Dorrisville) ב-1874. בשל מיקומו המרכזי, הוא הפך למושב המחוז כאשר מחוז מודק נוצר באותה שנה, אף על פי שגם וגם  היו יישובים גדולים יותר. בשנת 1876 שונה שם היישוב לאלטורס, מספרדית - "הרמות". במפקד האוכלוסין של 1880 היו ביישוב 148 תושבים. ההתיישבות נמשכה במשך 20 השנים הבאות, עד שהעיירה התאגדה רשמית ב-16 בספטמבר 1901 (העיירה המאוגדת היחידה במחוז).
במהלך מלחמת העולם השנייה, פיתחה ממשלת ארצות הברית כמה אלפי דונמים דרומית ל כמחנה מעצר לאמריקאים ממוצא יפני. מרכז עקורי המלחמה של אגם טולי (Tule Lake War Relocation Center) היה אתר הגלות הזמנית של אלפי אזרחים יפנים-אמריקאים, שחיו בעבר באזורי חוף, ואיבדו עקב כך את רוב עסקיהם ונכסיהם. שלט ציון היסטורי מסמן את האתר לאורך של קליפורניה בניואל.
מחנה אגם טולי היה הגדול מבין "מחנות ההפרדה הגזעית". ב-8 בנובמבר 2005, קראה הסנאטורית דיאן פיינסטיין להכריז על המחנה כנקודת ציון היסטורית לאומית. בדצמבר 2008 הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ייעד אותו לאחד מתשעה אתרים שיהיו חלק מהמונומנט לאומי חדש:. המונומנט פורק ב-2019 לשלושה מונומנטים לאומים שונים, ומחנה העקורים הפך למונומנט הלאומי אגם טולי.
גאוגרפיה
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחו הכולל של המחוז הוא 10,890 קילומטרים רבועים, מתוכם 10,150 קילומטרים רבועים הם יבשה ו-740 קילומטרים רבועים (6.8%) הם מים.
המחוז מגוון מאוד מבחינה גאוגרפית. הנוף בקצה הצפון-מערבי של המחוז נשלט על ידי הרמות של, חרוט מגן הגדול ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית. המונומנט הלאומי שכבות הלבה שוכן בחלקו בפינה הצפון-מערבית של המחוז. כמו כן, לאורך הקצה המערבי של המחוז מצוי "קילוח הלבה של הר הזכוכית" (Glass Mountain lava flow) המסיבי. הפינה הדרום-מערבית של המחוז היא מערכת אקולוגית ייחודית של עצים רחבי-עלים (אלונים) מבודדים והרים געשיים עם עמקי נהרות בין הרים.
המחצית הצפונית של המחוז היא, שטח נרחב בגובה של 1.6 קילומטרים של קילוחי לבה, חרוטי אפר, מישורים של יערות ערער, יערות אורנים ואגמים עונתיים, ו ה. כמעט 4,000 קילומטרים רבועים מ שוכנים על הרמה שבין הרי מדיסין לייק במערב לבין במזרח. ברמה משוטטים עדרים גדולים של איילים פרדיים שחורי-זנב, אייל הרי הרוקי (Cervus canadensis nelsoni), תת-מין של אייל קנדי ואנטילוקפרה אמריקנית. יש גם כמה עדרים של סוסי בר על הרמה. ומקלט חיות הציד המדינתי לונג בל (Long Bell State Game Refuge) ממוקמים גם הם על הרמה. אגן הניקוז של הנהר לוסט, שנשפך מאוחר יותר לנהר קלאמת, מנקז את חלקה הצפוני של הרמה, בעוד המים מאגני הניקוז הדרומיים נאספים במאגרים מקומיים או זורמים ל הגדול, השוכן במרכז המחוז, שמימיו זורמים בהמשך לנהר פיט.
מתחת לשפת הרמה נמצא העמק "ביג ואלי" (Big Valley) בפינה הדרום-מערבית הקיצונית של המחוז, ו"עמק המעיינות החמים" (Warm Springs Valley) הגדול שמהווה את קרקעית אגן הניקוז של נהר הפיט העובר דרך המחוז. היובלים המזלג הצפוני (north fork) והמזלג הדרומי (south fork) של נהר הפיט מתאחדים ממש דרומית לאלטורס. הנהר אוסף מאות נחלים קטנים אחרים כשהוא זורם דרומה לכיוון, שם הוא מצטרף לנהר סקרמנטו ומתנקז אל מפרץ סן פרנסיסקו.
מגוון גדול של צמחים נמצא במחוז מודק, מכיוון שהוא ממוקם ב, ממלכת צמחייה של מגוון ביולוגי. עצים מקומיים רבים נמצאים במחוז כולל עצי, אורן ג'פרי ואורן הזפת.
2000
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000, התגוררו במחוז 9,449 נפשות ב-3,784 משקי בית ו-2,550 משפחות. צפיפות האוכלוסין הייתה אדם לכל קילומטר רבוע. היו 4,807 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 0.5 לכל קילומטר רבוע. ההרכב הגזעי של המחוז היה 85.9% לבנים, 0.7% שחורים או אפרו אמריקאים, 4.2% אינדיאנים אמריקאים, 0.6% אסייתים, 0.1% תושבי האיים של האוקיינוס השקט, 5.7% מגזעים אחרים ו-2.8% משני גזעים או יותר. 11.5% מהאוכלוסייה היו היספנים או לטינים מכל גזע.
הקבוצות האתניות הגדולות ביותר במחוז מודק כוללות: 15% אנגלים, 14% אירים ו-13% גרמנים, מתוכם 90.4% דיברו אנגלית ו-8.8% ספרדית כשפתם הראשונה.
היו 3,784 משקי בית, מתוכם ל-29.1% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 54.6% היו זוגות נשואים שחיו יחד, ל-8.8% הייתה בעלת בית ללא נוכחות בעל, ו-32.6% היו רווקים. 28.1% מכלל משקי הבית היו יחידים, ול-12.7% היה מישהו שחי לבדו בן 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.39 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.91.
במחוז הייתה תפרוסת הגילאים הבאה: 25.6% מתחת לגיל 18, 5.7% מ-18 ל-24, 23.3% מ-25 ל-44, 27.7% מ-45 ל-64, ו-17.6% שהיו בני 65 או מבוגרים יותר. הגיל החציוני היה 42 שנים. על כל 100 נקבות, היו 102.4 זכרים. על כל 100 נשים בנות 18 ומעלה, היו 98.7 גברים.
ההכנסה החציונית למשק בית במחוז הייתה 27,522 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 35,978 דולר. לגברים הייתה הכנסה חציונית של 30,538 דולר לעומת 23,438 דולר לנשים. ההכנסה לנפש במחוז הייתה 17,285 דולר. כ-16.4% מהמשפחות ו-21.5% מהאוכלוסייה חיו מתחת לקו העוני, כולל 29.7% מאלו מתחת לגיל 18 ו-8.6% מבני 65 ומעלה.