cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חתולי הרעם
תקציר העלילה
העונה הראשונה של הסדרה מבוססת על מאבקם של חתולי הרעם, בסיוע ידידים שרכשו בכדור הארץ השלישי, מול מומרה וחבורת המוטנטים. העלילה כוללת מרכיבים של מדע בדיוני ושל פנטזיה, ומופיעים בה אלמנטים מיסטיים ואלמנטים טכנולוגיים-עתידניים בערבוביה. החצי הראשון של העונה כלל פרקים בעלי עלילה מורכבת, אשר נמשכה לעיתים על פני מספר פרקים, אך החל מאמצע העונה כל פרק מהווה הרפתקאה בפני עצמה. כל הרפתקאה כוללת בדרך כלל התמודדות של חתולי הרעם מול בעיה או סיכון העומדים בפניהם, תוך התמקדות במאבק הטוב אל מול הרשע והדגשת החשיבות של ערכים מוסריים. בסיום כל פרק, בדרך כלל לאחר קרב מותח המסתיים בניצחונם של חתולי הרעם, מנהלת החבורה מעין "שיחת סיכום", בה מודגש לצופים הצעירים ערך חיובי ומוסר השכל.
כל אחת משלוש העונות הבאות מתחילה במעין "מיני-סדרה" בת 5 פרקים עוקבים, במהלכם מוצגות הדמויות החדשות והנושאים המרכזיים של כל עונה. בתחילת העונה השנייה, ב"מיני-סדרה" שנקראת "מומרה חי!", מוצגים לראשונה ה-Lunataks ומנהיגתם לונה, אויבים חדשים של חתולי הרעם על פני כדור הארץ השלישי, וכן מוצג צוות חדש של חתולי רעם, עם מפקדה וכלי רכב משלהם. בתחילת העונה השלישית, ב"מיני-סדרה" בשם "גורי הרעם", מוצגים חתולי הרעם לאחר שעברו טרנספורמציה והפכו לילדים. עלילת עונה זו עוסקת בניסיונו של מומרה להקים מחדש את הכוכב מרעום, על מנת להשיג את הנשק שהביא להשמדתו מלכתחילה. עלילת העונה נעה בין כדור הארץ השלישי לבין מרעום החדש, ובמהלכה מודגש כוחן של "הרוחות העתיקות" - ישות רוע מיסטית המניעה את מומרה לפעול כנגד חתולי הרעם. בסיום עונה זו מקבל מומרה מ"הרוחות העתיקות" הזדמנות אחרונה להשמיד את חתולי הרעם, אך הוא נכשל ומוגלה לפינה המרוחקת ביותר של היקום.
בתחילת העונה הרביעית, ב"מיני-סדרה" הנקראת "החזרה למרעום!", חתולי הרעם שבים למרעום המחודש ומקימים מחדש את התרבות שלהם שם. לפני עזיבת כדור הארץ השלישי, הם דואגים להשמיד את הפירמידה של מומרה - דבר המכעיס מאוד את הרוחות העתיקות ומעודד אותן להשיב את מומרה ולבנות עבורו פירמידה חדשה על מרעום. בעונה זו כלל הרפתקאות חתולי הרעם מתקיימות על פני מרעום המחודש, בעיקר אל מול מומרה או מול דמויות רשעות חדשות, והאויבים הקודמים של חתולי הרעם (המוטנטים, ה-Lunataks וכו') מופיעים לעיתים נדירות. בסיום עונה זו נפתרת סוף-סוף תעלומת "הספר של אומן", והחיים על פני מרעום החדש חוזרים להיות שלווים ונעימים.
מוצרים נלווים
החל בשנת 1985 ולמשך כ-6 שנים, הפיצה חברת מארוול קומיקס סדרת קומיקס המבוססת על סדרת הטלוויזיה. החל בשנת 2002 פרסמה חברת DC קומיקס, שבבעלותה של חברת האחים וורנר (בעלת הזכויות על "חתולי הרעם") סדרת קומיקס נוספת המבוססת על גיבורי סדרת הטלוויזיה.
במהלך השנים הופצו גם בובות של דמויות הסדרה, משחקי מחשב, משחקי קופסה ומארזי DVD שונים.
סרטים בעקבות הסדרה
בשנת 1986, בין העונה הראשונה לשנייה של הסדרה, הופק לטלוויזיה סרט אנימציה בשם חתולי הרעם - הו! (באנגלית: !ThunderCats - HO).
בשנת 2010 היה צפוי לצאת לאקרנים סרט קולנוע בטכנולוגיית CGI על ידי האחים וורנר, המבוסס על סדרת הטלוויזיה, אך ההפקה בוטלה לאחר הכישלון הקופתי של הסרט ספיד רייסר בשנת 2008.
העזרה
הָעֲזָרָה היא השם המקובל לחצר בית המקדש. ממדיה של העזרה – 187 אמות (85 מטרים) לאורך, 135 אמות (62 מטר) לרוחב.
מקור השם עזרה הוא משום ש"משם עזרה באה לעולם", שנאמר: יִשְׁלַח עֶזְרְךָ מִקֹּדֶשׁ וּמִצִּיּוֹן יִסְעָדֶךָּ, וכל הבא להתפלל שם בלב שלם נעזר בה' אלוהיו (הרד"ק בספר השרשים ערך עזר, וראבי"ה).
העזרה הפנימית נחלקה לעזרת ישראל - שגודלה 135 (62 מ') אמות על 11 אמות (5 מ'), עזרת כהנים - שמידותיה שוות לאלה של עזרת ישראל, וכן - בית המטבחיים, בין האולם למזבח, בית החליפות (או לפנים מן החליפות, ואחורי הכפורת, שאורכו 11 אמה).
שימושי העזרה
העזרה בית המקדש מקבילה לחצר המשכן שהיה במשכן.
בלב העזרה ניצב ההיכל שהוא המבנה המרכזי של בית המקדש ובו היו מוצבים הכלים: הארון המנורה השולחן ומזבח הקטורת. ממזרח להיכל ניצב המזבח שעליו היו מקריבים את הקרבנות. בעזרה היו מכינים את הקרבנות להקרבתם על גבי המזבח. כל העזרה הייתה מותרת בשחיטת קודשים קלים אולם בדרך כלל השחיטה נעשתה בבית המטבחיים, והשימוש בכל שטחה היה בעיקר בשחיטת קרבן פסח.
העזרה היא המקום היחיד שבו מותר לאכול קודשי קודשים, וכן המקום של רוב הטקסים והמעמדות שנעשו בבית המקדש כגון שירת הלווים וברכת כהנים.
עזרת ישראל
גודלה היה 135 אמות (62 מטר) על 11 אמות (5 מטר).
מקום זה נקרא 'עזרת ישראל' אף על פי ששימש גם את הכהנים, משום שממקום זה והלאה היו אסורים ישראל להיכנס שלא לצורך.
קדושת עזרת ישראל יתירה על זו של עזרת נשים, שכל הטמאים החייבים בהקרבת קרבן לאחר טבילתם כתנאי להשלמת טהרתם, אסורים להיכנס לשם אף לאחר שטבלו במקווה כל זמן שלא הביאו את קרבנם. ואם נכנסו בשוגג חייבים בהבאת קרבן חטאת, כמו כן ישנה גזרה שכדי להיכנס לעזרה יש לטבול באותו יום אפילו לטהורים.
הכניסה לעזרת ישראל הייתה דרך שער ניקנור, והיציאה ממנה הייתה דרך אחד הפשפשים (שערים קטנים הסמוכים לשער ניקנור) שנבנו שם.
מצידי שער ניקנור, היו שתי לשכות: הראשונה שהייתה צפונית לשער נקראה "לשכת פנחס המלביש", והלשכה השנייה הדרומית קראו "לשכת עושי חביתין".
בעזרת ישראל היו שמונה לשכות. בדרומה - לשכת המלח, לשכת הפרווה ולשכת המדיחין. במזרחה - לשכת פינחס המלביש ולשכת עושי חביתין. בצפונה - לשכת הגזית, לשכת הגולה, ולשכת פרהדרין.
בין עזרת ישראל ועזרת כהנים שממערב לה היתה מעלה אחת גבוהה אמה ועליה שלוש מעלות בנות חצי אמה על חצי אמה כל אחת ועל שלושת מעלות אלו היה דוכן הלויים. יש אומרים שהיו שם "פספסין" (= ראשי קורות שבלטו מהקיר) שנועדו להבדיל בין העזרות ולהזכיר לכל מי שאינו כהן כי הכניסה מכאן ואילך אסורה שלא לצורך, ולא היו שם מעלות כאמור. אך הרמב"ם פסק להלכה כדעה הראשונה.
דוכן הלווים
דוכן הלוויים היה שלוש מדרגות עליהם עמדו הלווים בעת ששרו בבית המקדש, בשעת הקרבת קרבן התמיד, את השיר של אותו היום. במשנה נאמר כי 12 הוא המספר המינימלי של לוויים שעמדו על הדוכן בכל יום.
לכל יום מימות השבוע היה מזמור אחר מהתהילים שהיה שייך לו, מזמורים אלו נאמרים עד היום בתפילת השחר.
תפקיד הלווים היה בעיקר לשורר, לשיר בפה, ואילו הנגינה הייתה יכולה להיעשות גם על ידי הכהנים וישראל.
הדוכן היה ממוקם בין עזרת ישראל (העזרה) לעזרת הכוהנים, ופנה לכיוון מערב, אל עבר המזבח וההיכל עצמו.
עזרת כהנים
הכניסה לעזרת כהנים לא הותרה למי שאינם כהנים (ומכאן שמה), אם לא בזמן שביצעו ה'זרים' פעולה הקשורה בקרבנם, כסמיכה, תנופה, או שחיטתו.
בית המטבחיים
בית המטבחיים של בית המקדש היה ממקום בשטח בעזרה, בצפונו של המזבח, במקום זה הייתה מתבצעת שחיטת הבהמות קודם הקרבתן.
לדעת רוב הפרשנים לא היה השטח מוקף במחיצות ושמו 'בית' משמש במובן של 'מקום'.
בית המטבחיים היה כאמור בצפונו של המזבח, תחילתו במרחק 8 אמות (4 מ') מקצהו וסופו במרחק 8 אמות מכותל הצפוני של העזרה. בסך הכול היה ארכו 44.5 אמות (20 מ') ורחבו 32 אמות (15 מ').
ברצפת בית המטבחיים היו קבועות החל מזמן כהונתו של יוחנן כהן גדול מעין חצאי טבעות שבהן היו מניחים את ראש הבהמה לפני שנשחטה כדי שלא תוכל לזוז בשעת שחיטתה. ו-24 טבעות נקבעו שם מסודרות בשש שורות של ארבע ארבע, ובכל אחת השתמש משמר אחר מעשרים וארבע משמרות כהונה.
במרחק ארבע אמות צפונית מהשולחנות עמדו שמונה עמודי אבן נמוכים, מסודרים בשורה אחת, שבראשם קבועים ווי ברזל ועליהם היו תולים את הקרבן בשעת הפשטת עורו. כאמור חלקו התחתון של הקרבן היה מונח בשעת הפשטה על השולחנות.
בין האולם למזבח
בין האולם והמזבח הוא השטח בעזרה לכל רחבה אשר בין צידו המערבי של המזבח לבין האולם.
אורכו היה 135 אמות (62 מ') ורוחבו 22 אמות (10 מ'). בחלקו המערבי היו בנויות 12 מדרגות הכניסה לאולם, גובה כל אחת מהן מחצית אמה (20 ס"מ) ורחבה אמה (45 ס"מ).
שטח זה התייחד בקדושה נוספת שהייתה בו יותר מהשטח מזרחה לו – שאף כהנים אם היו בעלי מום, פרועי ראש (= כהנים ששערם ארוך) או קרועי בגדים, אסורים להיכנס משם והלאה.
אחורי בית הכפורת
אחורי בית הכפורת הוא שמן של 11 האמות המערביות ביותר בעזרה ובבית המקדש שהיה בין הקיר המערבי של העזרה לבין הקיר המערבי של התאים.
UCI World Tour
הסבב העולמי של איגוד האופניים הבינלאומי הוא סבב מרוצי אופני הכביש הבכיר ביותר בעולם. השם מתייחס לסדרה של 38 מרוצים, 19 קבוצות, וכן לדירוג השנתי של הרוכבים.
רקע
עד סוף שנת 2004 קיים האיגוד הבינלאומי לאופניים את הדירוג הבינלאומי לאופני כביש, בו קיבלו רוכבים ניקוד לפי מיקומם במרוצים רשמיים של האיגוד, ואת סבב הגביע העולמי באופני כביש, שהיה סבב שנתי של מרוצים חד-יומיים. האיגוד הבינלאומי החליף את שני הגופים הללו ב-2004 בסבב המקצועני של איגוד האופניים הבינלאומי ובסבבים היבשתיים. אולם, סכסוכים שפרצו בין האיגוד הבינלאומי לחברת ASO, המארגנת את הטור דה פראנס ומספר מרוצים נוספים, ולאחר מכן עם מארגני הג'ירו ד'איטליה והוואלטה אספניה, הביאו לירידה בחשיבותו של הסבב המקצועני, וב-2008 נותרו רק אחד מחמשת המונומנטים ושלושה מרוצים קלאסיים תחת שליטת האיגוד הבינלאומי. כתוצאה מכך נוסד הדירוג העולמי של איגוד האופניים, שחישב את הניקוד לפי התוצאות במרוצי הסבב המקצועני, וכן לפי התוצאות במרוצים יוקרתיים אחרים.
בראשית שנת 2011 התאחדו הסבב המקצועני והדירוג העולמי על מנת ליצור את הסבב העולמי של איגוד האופניים הבינלאומי.
אירועי הסבב
הסבב העולמי של איגוד האופניים הבינלאומי כולל החל מ-2019 38 מרוצים בשנה. המרוצים מתחלקים למספר קטגוריות:
רשימת הקבוצות המקצועיות
נכון לשנת 2020, משתייכות 19 קבוצות לסבב העולמי ונקראות בשם "UCI WorldTeam":
גבריאל שטרן
גבריאל (גֶרְהַרד) שְטֶרְן (27 באוקטובר 1913 – 3 במאי 1983) היה עיתונאי ופעיל שלום ישראלי.
ביוגרפיה
שטרן נולד בעיר אָטֶנדוֹרְן (Attendorn) שבווסטפאליה, גרמניה, בשנת 1913. למד בגימנסיה ומשנת 1933 שהה בהכשרה חקלאית בהולנד. עלה לארץ ישראל ב-1937. הוא למד מזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים והצטרף לפעילות הפוליטית של יהודה לייב מאגנס, מרטין בובר ונתן חפשי. במחצית השנייה של שנות הארבעים השתתף בעריכת "בעיות הזמן", ביטאון אגודת "איחוד", שדגלה בקירוב יהודי-ערבי. והיה פעיל בליגה למניעת כפייה דתית.
שטרן נחשב לעיתונאי המגן על זכויות החלשים והמיעוטים; בשנות החמישים כתב הרבה על מצוקתם של יושבי המעברות. הוא התמחה גם ביחסי יהודים-נוצרים. ציוני כבוד:
בובי סיל
בובי סיל (Bobby Seale, נולד - 22 באוקטובר 1936), פעיל לשוויון זכויות האזרח אשר יחד עם יואי ניוטון ייסד את הפנתרים השחורים בארצות הברית בשנת 1966.
סיל הצטרף לאגודה האפריקאית-אמריקאית בקולג' ותנועה זו (שהוקמה על ידי מלקולם איקס) השפיעה עליו לפתוח ולייסד את הפנתרים השחורים. סיל הפך לראש התנועה וה-FBI עקבו אחריו כחלק מתוכנית COINTELPRO של ג'יי אדגר הובר שעמד בראש סוכנות ביטחון זו. סיל הועמד למשפטים רבים בשל פעילתו החברתית, הפוליטית, האתנית העקבית והיסודית והאלטרנטיבה שהוא הציע. אלטרנטיבה זו נתפסה כאנתיזה למה שאנשי הפנתרים השחורים ראו כשמרנות לבנה ולאומנית בארצות הברית.
חמסין (סרט)
חמסין הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1982, בבימויו של דניאל וקסמן, על פי תסריט מאת דניאל וקסמן, יעקב ליפשין ודני ורטה (נוקיו). הסרט צולם על ידי הצלם דוד גורפינקל, ואת המוזיקה כתב רביב גזית.
עלילת הסרט, שנוצר בסיוע הקרן לעידוד סרטי איכות, מתרחשת בגליל ועוסקת ביחסים המתוחים שבין יושביו הערביים לאלו היהודיים, מתחים המגולמים במאבק על אדמה. גדליה (שלמה תרשיש), אשר מעוניין לרכוש משכניו הערביים את אדמתם, לפני שהמדינה גם כך תחרימה, מגלה שחאלד (יאסין שוואף), הפועל הנאמן שלו, מנהל רומן עם אחותו חוה (חמדה לוי), ומכאן הדרך קצרה לסיום טראגי.
חדשנותו וחשיבותו של הסרט
הסרט נחשב לסרט הראשון שהתעמת עם הסכסוך הישראלי-ערבי מנקודת מבט ביקורתית (אם כי לעיתים מצוין סרט הטלוויזיה חרבת חזעה כסרט שהקדים אותו בכך). בהתאם, חוקרת הקולנוע אלה שוחט סבורה שהוא החל את מה שהיא מכנה במחקרה החלוצי "הגל הפלסטיני" בקולנוע הישראלי (שקדמו לו הקולנוע האישי והקולנוע הלאומי-ההרואי).
הסרט הקדים סרטים רבים וידועים בני הקולנוע הפוליטי של שנות ה-80 ובהם מאחורי הסורגים ואוונטי פופולו, אשר כמוהו הציבו את היחסים בין יהודים לערבים במרכז העלילה, הציגו דמויות פלסטיניות ראשיות חיוביות ובעלות עומק, בחרו בשחקנים פלסטינים לגילומן ולפיכך השמיעו את הניב הפלסטיני בחלק ניכר מן הסרט.
התקבלות, פרסים וביקורות
הסרט הוקרן במספר ארצות באירופה, זכה בפרס השני בפסטיבל לוקרנו, בפרס זכויות האדם בפסטיבל שטרסבורג ובפרסי הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר מאת מרכז הסרט הישראלי של משרד המסחר והתעשייה (שקדם לפרס אופיר).
בישראל צפו בסרט כמאה אלף צופים בבתי הקולנוע, והוא זכה לשבחי הביקורת. הסרט עורר ויכוח ציבורי סוער למדי. הוויכוח נסוב בין היתר סביב החלטת המועצה לביקורת סרטים ומחזות לאפשר את הצפייה בו מגיל 18 בלבד. לאחר ערעור היוצרים על החלטת המועצה, זו שקלה שנית את החלטתה והורידה את גיל הצפייה לגיל 16.
הסרט זכה בפרס הסרט הישראלי המצטיין לשנת 1982, בתחרות הסרט הישראלי.
בדצמבר 1989 נבחר "חמסין" כסרט העשור, על ידי פורום מבקרי הקולנוע.
מערך המבצעים המיוחדים
מערך המבצעים המיוחדים (מ"מ) הוא מערך באגף המודיעין של צה"ל, העוסק במבצעים לאיסוף מודיעין. בראשו עומד קצין בדרגת תת-אלוף.
תפקיד היחידה, לפי מפקד המערך לשעבר, לפתור את ה"בעיות הגדולות, הביטחוניות, של מדינת ישראל". עוד לדבריו: "המ"מ לא מקבל פקודות ספציפיות ("הנה המטרה, תורידו אותה!"), המ"מ מקבל בעיות. אנחנו לומדים את הבעיה, מפרקים אותה לגורמיה ומביאים את הפתרון. זה יכול לקחת שבוע, חודש או שנתיים".
היסטוריה
לאחר מלחמת ששת הימים, שהביאה לשינוי מהותי בדרישות המוצבות בפני סיירת מטכ"ל, הוקם באמ"ן ענף המבצעים המיוחדים, שבהמשך הפך למחלקת המבצעים המיוחדים ולאחר מכן למערך המבצעים המיוחדים, שכפופות לו היחידות המבצעות, היחידה המודיעינית והיחידה הטכנולוגית.
היחידה נחשפה בעקבות פרסומו של מסמך הרפז, שהוביל לחקירת התנהלותו של מזייף המסמך, בועז הרפז, שהיה קצין אג"ם של המערך. בספרם "הבור - הסודות האפלים מאחורי משבר המנהיגות החמור בתולדות צה"ל" מציינים העיתונאים דן מרגלית ורונן ברגמן שביחידה זו התאפשרה, מסיבות מבצעיות, הוצאת כספים ללא בקרה תקציבית מדוקדקת. הם טענו שמצב זה אפשר מעשי שחיתות רבים, של הוצאת כספים שלא למטרות מבצעיות, אלא למטרות אישיות של חיילי המערך, כגון מימון ימי כיף, רכישת מעדנים, רכישת ציוד מפואר וכדומה.
בשנת 2012, תחת פיקודו של ראש אמ"ן אביב כוכבי, הוקם במבנה חדש מערך המבצעים המיוחדים (מ"מ) ובפיקודו הוצב קצין בדרגת תא"ל, ובכך הועברה האחריות הישירה של ראש אמ"ן על היחידות המהוות את המערך. עד אז עמד בראש מערך המ"מ ראש מחלקה בדרגת אל"ם, שהיה מתאם את "משולש הביצוע" של הכוחות המיוחדים: הצלע הטכנולוגית, הצלע המודיעינית והצלע המבצעית; אך הפיקוד עצמו של היחידות היה ישירות מול ראש אמ"ן, הן במהלך פעילויות מבצעיות והן במהלך תרגילים וכו'. למפקדה הראשון במתכונת החדשה מונה תא"ל ליאור כרמלי.
בנובמבר 2016 קיבלו המערך ויחידותיו תעודות הערכה מהרמטכ"ל גדי איזנקוט, שאמר במהלך הטקס כי "החיבור בין מודיעין, טכנולוגיה ויכולת מבצעית תורם תרומה גדולה וימשיך לתרום".
במרץ 2018 העניק הרמטכ"ל גדי איזנקוט את עיטור המופת ללוחם במערך המבצעים המיוחדים על "פעילות מבצעית תוך הפגנת אומץ לב, נחישות, תושייה ודבקות במטרה תוך סיכון חיים". בספטמבר 2019 הוענק צל"ש הרמטכ"ל לסא"ל מחמוד ח'יר א-דין שנהרג בנובמבר 2018 במהלך מבצע סודי ברצועת עזה.
מפקדי מערך המבצעים המיוחדים
מפקדו הראשון של מערך המבצעים המיוחדים היה יוסי לנגוצקי, שנקרא למשימה זו על ידי מפקד מחלקת האיסוף באמ"ן, אברהם ארנן.
איימס
איימס הוא שמם של מספר יישובים, ושם משפחה. {{פירושונים|* אדלברט איימס {{אנ|Adelbert Ames}} - מושל מיסיסיפי
ראו גם
}}
מארק גפן
מארק גפן (14 ביולי 1917 – 18 בדצמבר 1989) היה עיתונאי ישראלי, זוכה פרס סוקולוב. שימש כעורכו של העיתון על המשמר וכיו"ר ועדת העורכים.
ביוגרפיה
נולד בקרקוב שבפולין. בזמן מלחמת העולם השנייה ברח לסיביר. לימים תיעד תקופה זו בסיפורים רבים שפורסמו במוספי החגים של על המשמר. אחרי המלחמה שב לפולין, שם ערך את העיתון MOSTY שהיה מקורב למפ"ם. בשנת 1949 עלה לישראל והחל לעבוד כעיתונאי בעיתון על המשמר.
גפן החל את עבודתו ככתב מוניציפלי ואחר כך ככתב לענייני מפלגות ופוליטיקה, ובלט בכתבות על הנעשה בברית המועצות החל משנות החמישים. בשנת 1956, היה הראשון לדווח על טבח ח'אן יונס במהלך מבצע קדש, ב-3 בנובמבר 1956, בעת שצה"ל כבש את ח'אן יונס (בפעולה של איסוף נשק וריכוז מאות גברים לשם איתור חיילים מצרים ולוחמים פלסטינים). על פי דו"ח אונר"א, הרגו החיילים 275 פלסטינים: 140 פליטים ו–135 תושבים שאינם פליטים.
בשנת 1975 זכה בפרס סוקולוב על פרסום "יומן מלחמת יום הכיפורים" שתיאר את השבועות הראשונים של המלחמה, כפי שדווחו לוועדת העורכים.
בשנים 1974–1985 שימש כעורך "על המשמר" במשותף עם חיים שור. ביוני 1980 התקשר אליו אלמוני, בשם ארגון "טרור נגד טרור" ואיים שכל חברי מערכת העיתון הם בוגדים שיחוסלו.
נפטר ב-18 בדצמבר 1989.
חיים אישיים
היה נשוי ללוטה גפן שנפטרה שנת 1964, להם בת. אחר כך נישא לדורית, מזכירת המערכת של "על המשמר" ונולדו להם שלוש בנות.
גרף נרות יפניים
כל נר אנכי מסמל תקופת זמן בה התבצע מסחר כמו יום, שבוע, חודש או שנה. קצה הנר (הפתיל) מסמל את המחיר המקסימלי או מינימלי שנסחר במסגרת תקופת הזמן הנבחרת. הקצה העליון של הנר מסמל את השער הגבוה ביותר באותה תקופת זמן, והקצה התחתון של הנר מסמל את השער הנמוך ביותר. גוף הנר עצמו מורכב משער הפתיחה ושער הסגירה. כאשר שער הפתיחה נמוך משער הסגירה גוף הנר יהיה חלול (ובדרך כלל צבעו של הנר יהיה ירוק ), כאשר שער הפתיחה גבוה משער הסגירה גוף הנר יהיה מלא (ובדרך כלל צבעו של הנר יהיה אדום ), בצורה זו צבעו של הנר מראה את המגמה של נייר הערך באותה תקופת זמן.
גרף הנרות היפניים "מייצר" תבניות שונות הנקראות "תבניות יפניות", שפעמים רבות משמשות כאיתותים על אופי המגמה העתידית. תבניות מסוימות יבשרו על המשך כיוון מגמה ואף התחזקות, בעוד אחרות יבשרו על שינוי כיוון (Reversal). זהו הגרף הנפוץ ביותר בקרב המנתחים הטכניים שכן הוא נותן מידע רב בצורה ברורה ופשוטה יחסית, ושיטות מסחר רבות מתבססות על תצורתו.
שדה המספרים הממשיים
שדה המספרים הממשיים (או: השדה הממשי) הוא השדה הסדור היחיד שהוא שדה סדור שלם. אברי השדה הזה נקראים מספרים ממשיים. מקובל לסמן אותו באות \mathbb {R}.
אפשר לזהות את שדה המספרים הממשיים עם הישר האינסופי, הנקרא משום כך "הישר הממשי". זיהוי זה עומד מוביל לקואורדינטות הקרטזיות של המישור, ומאפשר לתאר ולפתור בעיות גאומטריות באמצעים אנליטיים.
תכונות
השדה הממשי הוא שדה סדור. ככזה, הוא שדה סדור שלם: לכל קבוצה לא ריקה וחסומה מלעיל יש חסם עליון (תכונה זו מכונה לעיתים "אקסיומת החסם העליון"); שדה המספרים הממשיים הוא השדה הסדור היחיד המקיים את אקסיומת החסם העליון. מאקסיומת החסם העליון נובע שהשדה הוא מרחב מטרי שלם ביחס למטריקה המוגדרת על ידי הערך המוחלט, וגם שהוא ארכימדי, תכונה המייחדת אותו בין כל השדות הסדורים השלמים.
עבור שדות סדורים, אקסיומת החסם העליון שקולה לשילוב של ארכימדיות ושלמות במובן של סדרות. לכן השדה הממשי הוא השדה הסדור הארכימדי היחיד שהוא שלם במובן של סדרות. זהו גם השדה הארכימדי הגדול ביותר: כל שדה סדור ארכימדי מוכל בממשיים.
עוצמת קבוצת המספרים הממשיים מכונה עוצמת הרצף, ונהוג לסמנה בסימונים |\mathbb R|, \aleph, \mathfrak c או \beth_1. גאורג קנטור הוכיח באמצעות שיטת האלכסון של קנטור כי השדה אינו בן מניה.
למעשה, עוצמת שדה הממשיים שווה לעוצמת קבוצת החזקה של המספרים הטבעיים -. הסיבה לכך היא שעוצמת שדה הממשיים שווה לעוצמת הקטע הפתוח (0,1), וזו שווה ל- על ידי ההצגה הבינארית של כל מספר ממשי בקטע.
היסטוריה ובנייה
השדה הממשי הופיע אחרי שהתברר שהמספרים הרציונליים אינם מספיקים לצרכים גאומטריים, למשל בגלל שאורך האלכסון של ריבוע שאורך צלעו יחידה אחת אינו מספר רציונלי (ראה פיתגוראים). עד סוף המאה ה-19 חשבו על המספרים הממשיים כאורכים של קטעים על ישר אינסופי (כלומר, הבינו את המספרים האלה כעומדים בהתאמה חד-חד ערכית עם הנקודות על הישר), ותפיסה זו עמדה ביסוד התיאור האלגברי של הגאומטריה, באמצעות קואורדינטות קרטזיות (על ידי דקארט). זו גם הסיבה מדוע לעיתים קרובות שדה זה נקרא בשם הישר הממשי.
יש כאן בעיה עקרונית: מצד אחד מנסים להיפטר ממספר גדול של אקסיומות גאומטריות בעזרת ביסוס אלגברי, ומצד שני, האובייקט האלגברי היסודי (השדה הממשי) מוגדר באמצעים גאומטריים. לבעיה זו נמצא פתרון משביע רצון, כאשר ב-1872 פרסם גאורג קנטור מאמר שבו הגדיר את המספרים הממשיים באמצעות סדרות קושי של מספרים רציונליים; הגדרתו (השקולה) של ריכרד דדקינד את המספרים הממשיים באמצעות חתכי דדקינד פורסמה מעט מאוחר יותר באותה שנה.
בנייה באמצעות סדרות קושי של מספרים רציונליים
כאמור, ניתן להגדיר את המספרים הממשיים באמצעות סדרות קושי של מספרים רציונליים. לסדרת קושי יש משמעות רק במסגרת של מרחב מטרי, ובבנייה זו נשתמש במספרים הרציונליים, \mathbb{Q}, ובמטריקה (כאשר הקווים האנכיים מציינים ערך מוחלט).
תהי R קבוצת כל סדרות קושי ב-\mathbb{Q}. נאמר ששתי סדרות שכאלו שקולות אם ורק אם ההפרש ביניהן שואף לאפס. זהו יחס שקילות. על קבוצת המנה של היחס מגדירים חיבור וכפל באמצעות חיבור וכפל של נציגים (היינו סדרות קושי) איבר-איבר. הפעולות מוגדרות היטב, ומקיימות את כל אקסיומות השדה, כאשר איבר האפס ואיבר היחידה הם המחלקות של הסדרות הקבועות (0) ו-(1). באותה דרך אפשר להתאים לכל מספר רציונלי q את מחלקת השקילות של הסדרה הקבועה (q), וכך משוכן שדה המספרים הרציונליים בקבוצת המנה. יחס הסדר מוגדר כך: אם ורק אם קיים r>0 וקיים N טבעי כך שלכל n>N טבעי מתקיים x_n < y_n-r. הגדרה זו אינה תלויה בנציגים, ואיתה הופכת קבוצת המנה לשדה סדור. השדה הזה מקיים את אקסיומת החסם העליון.
כנופיית יואניד
במשפט בדלתיים סגורות נידונו חמשת הגברים לעונש מוות, בעוד האשה נידונה למאסר עולם עם עבודת פרך, מהיותה אם ל-2. הגברים הוצאו להורג בחשאי, ואילו האשה שוחררה כעבור שנים במסגרת חנינה כללית. היא עזבה את רומניה ועלתה בפעם השנייה לישראל לאחר שכבר חייתה בה כמה שנים בשנות ה-40'.
שדה המספרים הממשיים
בנייה באמצעות סדרות קושי של מספרים רציונליים
הוכחה. תהי S תת-קבוצה לא ריקה חסומה מלעיל על ידי u. נגדיר u_1 כמספר רציונלי כלשהו הגדול מ-u (ולכן הוא בעצמו חסם מלעיל). מכיוון ש-S אינה ריקה, קיים מספר רציונלי l_1 שקטן יותר מלפחות אחד מאיברי S. כעת נמשיך ונגדיר את שתי הסדרות באופן הבא: אם חסם מלעיל אז u_{n+1}=a_n ו-l_{n+1}=l_n, אם הוא אינו חסם מלעיל אז l_{n+1}=a_n ו-u_{n+1}=u_n. קל להראות כי שתי הסדרות הנ"ל הן סדרות קושי, והסדרות שקולות. נסמן את מחלקת השקילות שלהן ב-r. קל להראות באינדוקציה כי לכל n טבעי u_n חסם מלעיל ל-S בעוד ש-l_n לא, מעובדה זו נובע כי r חסם מלעיל (לפי הגדרת הסדר שהוצגה קודם), נראה כי גם נובע שהוא סופרמום, כלומר החסם מלעיל הקטן ביותר. נניח כי t מקיים t < r, אז קיים n_0 טבעי עבורו t < l_{n_0}, ומכיוון ש- מונוטונית עולה נקבל כי לכל n\geq n_0 גם מתקיים t < l_n, אך ראינו כבר ש-l_n אינו חסם מלעיל ולכן t שקטן ממנו ממש גם הוא אינו חסם מלעיל.
כנופיית יואניד
חברי הכנופיה
לכל חברי כנופיית יואניד היו שמות משפחה רומניים, כיוון שלפחות חלקם פעלו במסגרת כוחות הביטחון של רומניה הקומוניסטית, ולכן נרמזו שעדיף לשנות את שמותיהם היהודים לשמות רומניים.
שדה המספרים הממשיים
בנייה באמצעות חתכי דדקינד
חתך דדקינד של מספרים רציונליים הוא קבוצה A המקיימת: כל חתך ייצג מספר ממשי (שהוא הסופרמום שלו).
כנופיית יואניד
חברי הכנופיה
מלבד מבצעי השוד נעצרו ונחקרו עוד 17 אנשים, כמעט כולם יהודים שנחשבו שותפים או אוהדים וביניהם: אניטה יואניד, נורה אינהורן-אובדיאנו, זיגמונד שטל, מיכאל סביאנו-הרשקוביץ', ז'אנינה ננברגר, איסאק פיינס, יוסיף גלנצשטיין, דויד ליבוביץ'-יונאשקו, איטה אלפנדרי, איציק רוזנברג, פיירט סביאנו.
שדה המספרים הממשיים
בנייה באמצעות חתכי דדקינד
לכל מספר רציונלי q, החתך \{x:x<q\} הוא החתך המייצג את q. את קבוצת חתכי דדקינד נסמן \mathbb{R}. יחס הסדר על קבוצת החתכים מוגדר לפי. פעולת החיבור מוגדרת לפי. לכל חתך קיים נגדי ביחס לחיבור,. כעת נגדיר את הכפל. עבור A,B\ge0, נגדיר. אם לפחות אחד מהחתכים A,B הוא שלילי, נגדיר. גם כאן מתקבל שדה סדור.
כנופיית יואניד
מהלך השוד
ביום 28 ביולי 1959, בשעה 8.00 בבוקר, קבוצה של חמישה אנשים חמושים, ארבעה גברים ואשה אחת, עוטי מסכות וכפפות על ידיהם, תקפו ושדדו מכונית משוריינת שמספרה 53693-B, השייכת לבנק הממלכתי הרומני. מתוך הרכב נגנב סכום של 1,686,000 לאי שווה ערך באותה תקופה לכרבע מיליון דולר אמריקאים.
שדה המספרים הממשיים
בנייה באמצעות חתכי דדקינד
נראה כי השדה הוא שדה סדור שלם: תהי קבוצה לא ריקה וחסומה של מספרים ממשיים, ונגדיר. אז M הוא חתך, שהוא החסם העליון של S.
כנופיית יואניד
מהלך השוד
השוד בוצע במהירות, כשאחד השודדים נעמד בדלת הכניסה של סניף הבנק בשכונת "ג'וּלשט" Giuleşti כדי למנוע יציאת לקוחות, שודד שני החזיק תחת איום באקדח שלוף את נהג המכונית והמלווה שלו, שודד שלישי נשאר ליד הגה רכב המילוט כשמנועו פועל, ושני השודדים האחרונים העבירו במהירות את שקי הכסף מהרכב המשוריין לרכבם. הפעולה ארכה פחות מ-3 דקות ולאחריה השודדים נסו במכוניתם במהירות רבה.
שדה המספרים הממשיים
בנייה באמצעות חתכי דדקינד
כאמור לעיל, כל שני שדות סדורים שלמים הם איזומורפיים זה לזה, ולכן גם שתי הבניות לעיל מתארות, גם אם בדרכים שונות, את אותו אובייקט.
כנופיית יואניד
מהלך השוד
על גדת הדמבוביצה, בקרבת טחנת הקמח "צ'וּרל" Ciurel, השאירו השודדים 130,000 לאי מפוזרים בשטרות קטנים (לאו אחד, חמישה לאי ועשרה לאי). השודדים נטשו את מכוניתם ברחוב ד"ר אניבל תאוהרי (Dr. Anibal Teohari) בשכונת "פנדור", ובתוכה השאירו עוד 213,000 לאי בשטרות קטנים, קשורים בחבילות בעלות נפח גדול. את היתרה - 1,335,000 לאי - הם לקחו איתם.
חשיפת השודדים, חקירתם ומשפטם
חומרת הפשע, והיעלמות מבצעיו מבלי להשאיר עקבות, הביאו להעברת החקירה מהמשטרה לסקוריטטה ולמרות זאת החקירה נקלעה למבוי סתום.
באותו קיץ הופיעו בבוקרשט כרוזים נגד השלטון שנכתבו בכתב יד ושוכפלו. קולונל זמבטי, מנהל מעבדת הגרפולוגיה במינהלת המיוחדת, חבר טוב של אלכסנדרו יואניד, זיהה את כתב יד חברו וממצאי המעבדה אישרו את הבחנתו. החשדות הובאו לידיעתו של שר הפנים, אלכסנדרו דרגיץ', שהתקשה להאמין, אך ציווה להתקין האזנה לטלפון של אלכסנדרו יואניד.
לאחר תפיסת התיבה יצאו החוקרים אל ביתו של אלכסנדרו יואניד, במשכנו לשעבר של השגריר הצרפתי, שם עצרו אותו. אלכסנדרו יואניד הודה במעשיו ותירץ אותם בכך שהכסף נועד לממן את היהודים שרצו לעלות לישראל. גם יתר חברי הכנופיה נעצרו, נחקרו והודו. אלכסנדרו לקח על עצמו את עיקר האשמה ואפילו סיפר שלקח חלק בשוד קודם של בנק בטימישוארה, בתקופה בה היה קצין פעיל במיליציה.
לאחר מעצרם השודדים שחזרו את השוד, לדרישת השלטונות ולעיני המצלמות. ב-23 בנובמבר נערך להם משפט מהיר בדלתיים סגורות וכל חמשת הגברים, כולל אובדיאנו שלא לקח חלק בשוד עצמו, נידונו לעונש מוות. מוניקה סביאנו נידונה למאסר עולם עם עבודת פרך, עונש שהומתק מאוחר יותר ל-25 שנות מאסר.
אחרית השודדים
ב-18 בפברואר 1960 הוצאו הגברים להורג בירייה, בכלא ז'ילבה. מוניקה סביאנו שוחררה בחנינה, ב-1964 ועלתה לישראל, מקום שבו נפטרה ב-1977.
מניעי השודדים
מקורות שונים מייחסים לשודדים מניעים שונים, החל ממניעים ציוניים של קומוניסטים מתוסכלים - וכלה בתאוות בצע והרפתקנות.
המניע הציוני
בשנת 1959 התחדשה העלייה מרומניה והמוני יהודים נרשמו לעלייה. השלטונות הקומוניסטיים של רומניה, שגבו דמי כופר תמורת היהודים שהיגרו - מיהדות העולם, כפו מערכת של תקנות שתכליתן הייתה לגזול את רכוש היהודים העולים לישראל. בנוסף למגבלות החמורות, הן מבחינת משקל והן תוכן התכולה, שהוטלו על מה שיהודים יכלו לקחת איתם, הם גם נדרשו לשלם היטלים ומיסים שונים ומשונים. משפחות יהודיות שגרו בשכירות נדרשו לשפץ דירתם לפני מסירתה לבעליה (המדינה) והשיפוץ היה צריך לעמוד בסטנדרטים גבוהים, ללא קשר למצב הדירה לפני שהללו החלו להתגורר בה. משפחה יהודית שגרה בדירה משלה הייתה צריכה "לתרום" את דירתה למדינה, אך המדינה הייתה מוכנה לקבל את ה"תרומה" רק לאחר שיפוץ יסודי כנ"ל. מוסרי הדירות וכדומה נדרשו לתשלום של אגרות גבוהות, וכן השגת טפסים ואישורים מיוחדים, שניתן היה להשיגם רק תמורת שלמונים לפקידים הנוגעים בדבר. היהודים שנרשמו לעלייה סולקו מיידית ממקומות עבודתם או מלימודיהם, אם למדו במוסדות להשכלה גבוהה, ואקדמאים בעלי-שם אולצו לעסוק בעבודות שחורות, כדי לקיים את עצמם; היו גם כאלה שממש רעבו ללחם.
הסרטים
במועד לא ידוע, בין מעצר השודדים ובין הוצאתם להורג של הגברים, כיכבו חברי הכנופיה בסרט שחזור שבוים על ידי וירג'יל קלוטסקו (Virgil Calotescu) והסקוריטטה, סרט בשם Reconstituirea (השחזור). הסרט הוצג בפני קהלים סגורים של חברי המפלגה הקומוניסטית הרומנית, כאזהרה וכתעמולה נגד הגורמים החתרניים.
ב-2001 יצא אל האקרנים הסרט התיעודי "שחזור", שבוים על ידי איירין לוסטיג, נכדתם של איגור ומוניקה סביאנו. הסרט הזה, מבוסס על דמות השורדת היחידה, מוניקה סביאנו ועדויות שונות שנאספו בעקבות כתבות עיתונאיות.
ב-2004 נוסף הסרט התיעודי השוד הקומוניסטי הגדול של הבמאי הרומני אלכסנדרו סולומון, סרט שזכה בפרסים רבים.
דבורה קידר
ביוגרפיה
קידר נולדה בליטא ובשנת 1925 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה והם השתכנו בירושלים ולאחר מכן בתל אביב. בוגרת בית הספר תל נורדאו ותיכון חדש בתל אביב. למדה משחק בסטודיו למשחק של תיאטרון הבימה ובהמשך החלה את דרכה בתיאטרון ושיחקה בהצגות רבות בתיאטרון המטאטא, הבימה, הקאמרי ובית לסין, וכן שיחקה בסרטי קולנוע ובטלוויזיה. ב-2009 זכתה באות יקיר העיר תל אביב-יפו. בשנת 2020 הפקידה את ארכיונה הפרטי הכולל מחזות, תמונות ומכתבים בידי הספרייה הלאומית.
בקולנוע
בקולנוע הישראלי שיחקה קידר בסרטים "אולי תרדו שם" (1964) לצד אריק איינשטיין ואורי זוהר, "הבן האובד" (1968) לצד מוסקו אלקלעי, "התמהוני" (1970), "פלוך" (1972), "מתנה משמיים" (1973) לצד עזרא דגן ו"מבצע יונתן" של מנחם גולן (1977) לצד יהורם גאון, גילה אלמגור ואסי דיין.
ב-1978 שיחקה בסרט הפולחן "אסקימו לימון" של בועז דוידזון לצד ענת עצמון, יפתח קצור ויהונתן סגל, בתפקיד אמו הפולנייה של בנצי, התפקיד שבו היא ידועה ביותר, ובסרטי ההמשך: "יוצאים קבוע" (1979), "שפשוף נעים" (1981), "ספיחס" (1982), "רומן זעיר" (1983), "הרימו עוגן" (1985) ו"בלוז לקיץ" (1988). גם סרטי ההמשך זכו להצלחה רבה, נחקקו בזיכרונם של רבים, ומרבים לצטט משפטים רבים מתוכם.
בשנת 1989 דיבבה את נני בדיבוב העברי של סרט הקולנוע "על כלבים וגנבים" של חברת וולט דיסני, כאשר זהו תפקיד הדיבוב היחידי בקריירה שלה. בשנת 1993 שיחקה קידר בסרטו של אנריקה רוטנברג "נקמתו של איציק פינקלשטיין" לצד משה איבגי ושמיל בן ארי. הסרט זכה בשישה פרסי אוסקר ישראלי, ביניהם לסרט ולבמאי, וכן לקידר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-2015 קידר זכתה בפרס אופיר על משחקה בסרט "ציפורי חול", בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
בתיאטרון ובטלוויזיה
ב-1943 שיחקה קידר לראשונה בהצגה - "אנשי רוסיה" בבימויו של צבי פרידלנד. לאחר סיום לימודיה בסטודיו למשחק של תיאטרון הבימה ב-1945 הצטרפה לתיאטרון המטאטא.
בשנת 1949 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי. בין עשרות התפקידים אותם שיחקה לאורך השנים בתיאטרון, גילמה את אמא אובו ב"המלך אובו" מאת אלפרד ז'ארי, האומנת ב"חתונת הדמים" מאת פרדריקו גרסיה לורקה והאם ב"לאחר הנפילה".
בשנת 1987 השתתפה לצד יוסי בנאי, מוסקו אלקלעי ויונה אליאן בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט, שתרגם נתן זך וביים עמרי ניצן בתיאטרון הבימה. ב-1992 השתתפה בהצגה "חגיגת חורף" מאת יוסף בר יוסף בתיאטרון הבימה בבימויו של מיקי גורביץ'.
בשנת 1997 השתתפה בהצגה "היורשת" מאת גורן אגמון ובבימויו של עידו ריקלין בתיאטרון בית ליסין. ההצגה זכתה להצלחה רבה והוצגה למשך כשלוש שנים ב-700 הרצות. בהמשך השתתפה בין היתר בהצגות נוספות בתיאטרון בית ליסין: "נומה עמק", "פילומנה" מאת אדוארדו דה פיליפו לצד ששון גבאי ויונה אליאן ו"חמץ" מאת שמואל הספרי ובבימויו, על תפקיד זה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר, בשנה הראשונה בה חולק פרס זה.
בשנת 2000 שיחקה בתפקיד האם בהצגה "קרום" מאת חנוך לוין ובבימויו של מיכאל גורביץ בתיאטרון הקאמרי.
לקראת שנות האלפיים חזרה לתיאטרון הבימה, והשתתפה בין היתר בהצגותיו: "לב טוב" מאת גלעד עברון ובבימויו של חנן שניר, "תמרה" מאת לאורה ריבלין, "משפחה" מאת רביד דברה ובבימויה, "מועדון האלמנות העליזות" מאת איוון מנצ'ל, "רעל ותחרה" לצד ליא קניג בבימויו של משה קפטן, "לילה במאי" מאת הסופר א.ב. יהושע ו"החותנת" מאת רשף לוי (על פי אנדרו ברגמן) ובבימויו של אלון אופיר.
ב-2010 השתתפה במחזה "מוריס שימל" מאת חנוך לוין ובבימוי יעל רונן בתפקיד טלגרפציה, בהפקתו הראשונה בתיאטרון הרפרטוארי בישראל.
ב-2013 השתתפה קידר בסדרת הטלוויזיה "זגורי אימפריה" ב-HOT3 בתפקיד הדודה מסעודה פינטו מעכו.
ב-2014 שיחקה בהצגה "המאהב" על פי א.ב. יהושע ובבימויה של שיר גולדברג בתיאטרון הבימה בתפקיד ודוצ'ה והשתתפה בהצגה "מלכת היופי של ליניאן" מאת מרטין מקדונה לצד ליליאן ברטו.
בהמשך השתתפה במחזה "כולם רוצים לחיות" מאת חנוך לוין ובבימויו של אודי בן-משה בתיאטרון הקאמרי בתפקיד אמו של פוזנא וב"אדיפוס: תיאור מקרה" בבימויו של חנן שניר, בתפקיד הנביא טירסיאס.
ב-2015 שיחקה קידר בהצגה "מה עושים עם ג'ני?" בתפקיד דודה אודורה.
ב-2017 שיחקה בהצגה "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב, הפקה משותפת של התיאטראות הבימה והקאמרי בבימויו של חנן שניר, בתפקיד המשרתת אנפיסה.
חיים אישיים
קידר הייתה נשואה ליצחק ממנו התאלמנה, אם לדן ולעורכת הקולנוע טלי הלטר-שנקר, סבתא לארבעה נכדים וסבתא רבתא לחמישה נינים, התגוררה בתל אביב.
קידר נפטרה ב-17 במאי 2023, בגיל 98, ולמחרת נערך לה טקס פרידה בתיאטרון "הבימה". נקברה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
מוזיאון תיסן בורנמיסה
מוזיאון תיסן בורנמיסה (בספרדית: Museo Thyssen-Bornemisza) הוא גלריית אמנות חשובה במדריד, בירת ספרד. המוזיאון נכלל במשולש הזהב של האמנות, יחד עם מוזיאון הפראדו ומוזיאון ריינה סופיה הסמוכים אליו.
האוסף המוצג במוזיאון תיסן בורנמיסה משלים במידת מה את האוספים בשני המוזיאונים האחרים: אל מול מוזיאון הפראדו, מציג האוסף יצירות מוקדמות מאיטליה וכן עבודות מהאסכולות האנגלית, ההולנדית והגרמנית ואל מול מוזיאון ריינה סופיה מציג יצירות מזרמי האימפרסיוניזם והאקספרסיוניזם, לצד יצירות מאירופה ומאמריקה מחלקה השני של המאה ה-20.
היסטוריה
תחילתו של האוסף בשנת 1920, כאוסף האמנות הפרטי של הברון היינריך תיסן-בורנמיסה, אספן אמנות ויזם הונגרי-גרמני, ולאחר מכן של בנו, הברון האנס היינריך תיסן-בורנמיסה, שאסף יצירות אמנות מקרובי משפחתו והמשיך לרכוש יצירות רבות, שהפכו את האוסף לאחד האוספים הפרטיים המרשימים בעולם. ב-1985 התחתן הברון עם כרמן סרברה והציג בפניה את עולם האספנות. השפעתה של כרמן על האוסף הייתה ניכרת, והיא זו שפעלה להצגתו במוזיאון.
המוזיאון נפתח בשנת 1992 לאחר שהושג הסכם בין הברון לבין ממשלת ספרד, וב-1993 האוסף נרכש במלואו. השפעתה של הברונית נמשכה גם לאחר העברת האוסף למוזיאון, והיה לה חלק בעיצוב הפנים של המוזיאון. ב-2006 יצאה הברונית בפומבי נגד ראש עיריית מדריד שהחליט לבצע תהליך פיתוח מחדש של שדרת פראדו, בטענה שהעבודות יפגעו באוסף ובמראה המוזיאון.
האוסף
אחד המוקדים של המוזיאון הוא יצירות אירופאיות מוקדמות, ובכלל זה אוסף ציורים איטלקיים של דוצ'ו ובני זמנו מהמאות ה-14 וה-15, לצד עבודות של אמנים הולנדים ופלמים מוקדמים בהם יאן ואן אייק, אלברכט דירר והנס הולביין. מוקד נוסף הוא יצירותיהם של אמני הרנסאנס והבארוק המפורסמים - טיציאן, סבסטיאנו דל פיומבו, פרנצ'סקו דל קוסה, קאראווג'ו, רובנס, ואן דייק, רמברנדט, פרנס הלס, גירלנדיו וקרפצ'יו. המוזיאון מכיל גם אוסף חשוב של אמנות אימפריוניסטית ופוסט-אימפרסיוניסטית ובו יצירותיהם של קלוד מונה, פייר-אוגוסט רנואר, אדגר דגה ווינסנט ואן גוך, וכן יצירות מופת מהמאה ה-20, כגון ציור קוביסטי של פבלו פיקאסו ועבודות מאוחרות של פיט מונדריאן ואדוארד הופר.
אוסף מיצירות המוזיאון מוצג במוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה בברצלונה.
שלפוחית הזרע
שלפוחית הזרע (בלועזית: Seminal Vesicle) היא בלוטה המתחברת אל צינור הזרע, ומייצרת חלק מנוזל הזרע בו נמצאים תאי הזרע. בזכר אצל האדם קיימות שתי שלפוחיות זרע, אחת מכל צד.
ניהול מוניטין
ניהול מוניטין הגיע במקור מיחסי ציבור לטווח הארוך, אך בעידן של היום וההתקדמות בתחום מחשוב, תקשורת האינטרנט והרשתות החברתיות לקחה את זה בעיקר לעניין של תוצאות במנועי החיפוש השונים.
חלקים מסוימים של ניהול מוניטין קשורים לעיתים קרובות עם אזורים אפורים אתיים, אך לכול שיטות ניהול המוניטין יש מטרה אחת משותפת והיא לצנזר תלונות באמצעות קידום אתרים במנועי חיפוש וטקטיקות אשר משפיעות על מיקום התוצאות השליליות.
היסטוריה
תחילה הרעיון נועד ליחסי ציבור מחוץ לתקשורת. ככל שהאינטרנט ורשתות חברתיות הפכו לפופולריות יותר, כללי המשחק השתנו, 90% מהאנשים פונים למנועי החיפוש באינטרנט כדי לקבל מידע על מותג, אדם, נושא או מוצר.
מושגים
ניהול מוניטין הוא פעולה של דחקת תוצאות שליליות ממוניטין של אדם או מותג, וגורם למנועי החיפוש להעלים תוכן אשר מזיק לו, ומשתמש פתרון לפגיעה במוניטין של חברות פרטיות, ציבוריות, פוליטיקאים. רוב ניהול המוניטין מתמקד בהדחקת תוצאות החיפוש השליליות למטה.תוצאות החיפוש של מנועי החיפוש השונים הן המטרה העיקרית למאמצי ניהול מוניטין.
לפני הפעולה יש להגדיר מטרות ברורות ומדידות. פעולות רבות עלולות לקחת זמן רב.
אתיקה
בעבר כבר מתחו ביקורת על אתרים שהסירו כתבות שליליות.
החינוך היהודי בבולגריה
תולדות החינוך היהודי בבולגריה מתפרשות לאורך כל תולדותיה של יהדות בולגריה. במהלך המאה ה-2 הגיעו לחבלי הבלקן שנשלטו על ידי הקיסרות הרומית יהודים רומניוטים, מהם צמחה בהמשך יהדות בולגריה. החל מתקופה זו, דרך התקופה הביזנטית, האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה, מצויות עדויות שניוניות על קיומו של מנגנון חינוך לבני הקהילה היהודית. בני הקהילה היו אוריינים, רב לשוניים, בעלי מעמד כלכלי וחברתי רמים ובמקרים מסוימים אף מקורבים לשלטון. מקורות ראשוניים למערכת חינוך מצויים החל משלהי המאה ה-15, עת נשלט אזור בולגריה על ידי האימפריה העות'מאנית. המידע קשור להגעתם של מגורשי ספרד (בהם רבנים) לרחבי האימפריה בהזמנתו של הסולטאן באיזיט השני, והתיישבות מקצתם באזור בולגריה.
תהליך נסיגתה ההדרגתי של האימפריה העות'מאנית הוביל להתערערות מצב ביטחון הפנים באזור, הן בשל פלישות צבאות שונים לשטח העות'מאני החל משלהי המאה ה-16 והן בשל התנוונותן ההדרגתית של המערכות השלטוניות. עניין זה הוביל לפגיעה חברתית וכלכלית ביהודים, וכן לאובדן הדרגתי של הקשר עם מרכזי ההלכה בסלוניקי, בקונסטנטינופול ובאדירנה. החינוך היהודי התבסס על בתי למידה שכונו מֶלְדָארִי ובהם למדו בנים למשפחות אמידות חומש ותפילות על ידי שינונם. במחצית השנייה של המאה ה-19, במקביל להאצת התחייה הלאומית הבולגרית, החלו גם בני הקהילה היהודית בניסיונות לבצע רפורמות במערכת החינוך, הן ברמה הקהילתית והן על ידי רשת כל ישראל חברים שהחלה בהקמת בתי ספר לבנים ולראשונה ברחבי האימפריה העות'מאנית, גם לבנות.
בתי הספר של רשת "כי"ח" חוללו מהפכה בחינוך היהודי בבולגריה, אך התכנים האוניברסליים, שנלמדו בצרפתית, הביאו לעימות מול התנועה הציונית הצעירה בבולגריה, ששאפה לחינוך לאומי וציוני כחלק מהכנת הקהילה לעלייה לארץ ישראל. החרפת העימות הובילה לסגירת בתי הספר של הרשת ולביסוס מערכת של בתי ספר קהילתיים, אשר נשלטו ברובם על ידי התנועה הציונית ובהם הועברו גם תכנים לאומיים וערכי ציונות, בנוסף ללימודים כלליים. נעשה ניסיון, שהיה מוצלח בחלקו, ללמד בעברית את כל תוכני הלימוד. מרבית בתי הספר העניקו השכלה יסודית (כיתות א'-ד'), ובערים הגדולות, סופיה ופלובדיב, נפתחו גם כיתות פרו-גימנסיה (ה'-ז'). במהלך מלחמת העולם השנייה, למרות החלת החוק להגנת האומה, נותרו בתי הספר הקהילתיים פעילים, משום שהוגדרו בחוק כחלק ממערכת החינוך הארצית. לאחר גירוש יהודי סופיה נסגרו בתי הספר ורובם נפתחו רק בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת הבולגרית.
לאחר עליית חזית המולדת לשלטון השתלטו בכוח הקומוניסטים היהודים על הנהגת הקהילות, והחל מאבק על תוכני הלימוד בבתי הספר. הקומוניסטים ניסו לצמצם ככל הניתן את התכנים העוסקים בציונות ואת לימודי העברית. ב-1950 הסתיים גל העלייה המרכזי למדינת ישראל, ולאחריו נסגרו מרבית בתי הספר הקהילתיים בשל חוסר בתלמידים. בני הקהילות שולבו במערכת החינוך הציבורית. לאחר תקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש ממשלת בולגריה, שבמהלכה נרדפו חלק מבני הקהילה בשל זיקה דתית או לאומית, חוסלה למעשה מערכת החינוך היהודית בבולגריה. בשלהי המאה ה-20, לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי בבולגריה, חודשה פעילות חינוכית יהודית ובסופיה פועל בית ספר קהילתי אחד ובו למדו ב-2009 כ-800 תלמידים.
מהתקופה הרומית ועד התקופה העות'מאנית
ראשוני היהודים בבולגריה היו הרומניוטים ועדויות להתיישבותם בבולגריה שנמצאו בכפר גיגן מתוארכות למאה ה-2. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בפלובדיב התגלה בית כנסת מפואר שבנייתו תוארכה למאה ה-3. מן הממצאים עולה כי בית הכנסת שימש גם כמרכז רוחני וקהילתי ליהודי העיר וככל הנראה מדובר היה בקהילה בעלת מעמד כלכלי ותרבותי איתן.
עדויות ממקורות משניים מתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה, מעידות על תהליך חינוכי מסוים אותו עברו בני הקהילה. בני הקהילה תוארו כאוריינים והסוחרים מקרבם גם כרב-לשוניים. עדויות נוספות מלמדות שבני הקהילה שימשו מתווכים בין האימפריה הבולגרית לממלכת הכוזרים. מקורות נוספים מציינים כי האחים קירילוס ומתודיוס הסתייעו בחכמי הקהילה ושאלו אותיות מהעברית העתיקה בעת שפיתחו את האלפבית הגלגוליטי. השפעתם של היהודים בבולגריה הייתה גדולה לאין שיעור ממספרם וזאת למדים גם מתשובותיו של האפיפיור ניקולאוס הראשון לשאלות ההלכתיות שהפנו נציגיו של בוריס הראשון, קניאז בולגריה לאחר התנצרות הממלכה הבולגרית. אוריינות ורב-לשוניות הן תכונות נרכשות ומעריכים כי קיים היה מנגנון לימוד בשכר לאמידי הקהילה, אך לא אותרו מקורות ראשוניים המתארים את מערכת החינוך במועד זה.
בראשית המאה ה-11, לאחר הכרעת האימפריה הבולגרית בידי האימפריה הביזנטית התמעט המידע הישיר על חיי הקהילה בבולגריה ובכלל זה על דרכי חינוכם. ידוע על פעילותם של חכמים כגון טוביה בן אליעזר בעל הלקח טוב המספקים מקור שניוני לחינוך יהודי. גם בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה מתוארים בני הקהילה היהודית כאוריינים, רב-לשוניים ובעלי מעמד חברתי וכלכלי גבוה, בעיקר יהודי הבירה טרנובו. בראשית המאה ה-13, תקופת שלטונו של איוון אסן השני, קיסר בולגריה שלח האפיפיור גרגוריוס התשיעי מכתב נזעם לבלה הרביעי, מלך הונגריה, שבו ציין כי בולגריה מלאת יהודים ויש לצאת למסע צלב נגדה. ב-1346 נישא איוון אלכסנדר, קיסר בולגריה לשרה תאודורה, יהודיה מהעיר טרנובו. עדויות שניוניות אלו מעידות על קהילה המצויה ברמה כלכלית וחברתית גבוהה והשתלבותם זו כרוכה גם ברמה חינוכית תואמת. ב-1377 פורסם בווידין הספר "תקנות קהילת בדין" ממנו ניתן ללמוד על קהילה מאורגנת ולה מוסדות דת וחינוך. רקע נוסף לפעילות קהילת וידין מגיע משאלות ותשובות שהוציא לאור הרב שלמה הכהן (מהרש"ך).
התקופה העות'מאנית
ראשית התקופה העות'מאנית לוותה בטלטלה שעברה על חלק מהקהילות השונות. יהודי טרנובו, בירת האימפריה הבולגרית, הוגלו ממנה ובהמשך נודעו כעובדי כפייה (סוּרְג'וּן) שעסקו בשיקומה של קונסטנטינופול לאחר כיבושה על ידי מהמט השני. מהמט השני ביצע טרנספר אוכלוסיות נרחב בבלקן שלא פסח גם על מקצת מבני הקהילות היהודיות השונות. עם זאת, בהמשך, נודע השלטון העות'מאני בסובלנותו כלפי יהודי האימפריה, שנחשבו מיעוט תורם ונאמן לסולטאן.
בראשית המאה ה-15 נודע בעיר וידין הרב דוסא בן משה אשר כונה "היווני", שהיה תלמידו של הרב שלום מנוישטט, אשר כונה "האשכנזי". ב-1429 כתב דוסא בן משה את הספר "פירוש ותוספות על פירושי רש"י", אשר יועד לקהל מגורשים שהגיעו מצרפת לווידין והתבסס על כתביו של מורו הרב שלום מנוישטט. גם מעדויות אלו למדים על קהילה ממוסדת ולה מנגנון חינוך.
הגעת מגורשי ספרד
החינוך הבסיסי של האמידים מבני הקהילות השונות התבצע במלדארי. בתחילה הוקמו המלדארי רק בקהילות המבוססות כגון סופיה, וידין, ניקופול ופלובדיב ובהמשך ובהדרגה גם בערים נוספות כגון קיוסטנדיל וסמוקוב. במלדארי למדו תפילות ותנ"ך, חלקם היו בבעלות פרטית של רבנים וחזנים והם נסמכו על תרומות ותשלומי הורים, כך שרק משפחות אמידות יכלו לשלוח את בניהם ללמוד. במלדארי למדו ילדים בגילאי 4 – 12 אשר ישבו על מחצלות בכיתה צפופה. הלימודים נוהלו בלאדינו, התבססו על שינון והמלדארי חסרו תנאי תברואה בסיסיים וכן ציוד הוראה. לאחר חצי יום לימודים הועסקו התלמידים כשוליות בקרב אומנים מבני הקהילה. רמת ההשכלה בקרב ילדי הקהילה הייתה נמוכה לעומת קהילות מערב אירופה, וכמעט ולא אפשרה ללומדים לרכוש השכלה גבוהה.
שקיעת האימפריה העות'מאנית
תהליך שקיעתה של האימפריה העות'מאנית הוביל לערעור מצב ביטחון הפנים באזור בולגריה ולניתוק הדרגתי ממרכזי ההלכה. תהליך זה הוביל להידרדרות גם בהיקף וברמת החינוך היהודי. מספר המשפחות האמידות קטן ולאזור בולגריה הגיעו משפחות של פליטים יהודים, שחיו בעוני ובדלות. מספר הלומדים במלדארי הצטמצם, ככל שהורע מצבם הכלכלי של בני הקהילות השונות והם התרכזו בקהילות הגדולות בלבד, כגון סופיה, פלובדיב ורוסה. בקהילות הגדולות היה מספר מצומצם של משפחות עשירות מאוד שכונו נוֹטָאבֶּלִים והן שלחו את בניהן ללמוד מחוץ לבולגריה, בעיקר בצרפת ובשווייץ. לא הייתה מערכת חינוך לבנות הקהילה.
החל מאמצע המאה ה-19 הושפעו קהילות יהודי בולגריה משני תהליכים מרכזיים. תהליך הרפורמות - הטנזימאט, בו הוחל ברחבי האימפריה וכלל תמורות בתחום החינוך ותהליך התחייה הלאומית הבולגרית, שהוביל לעיצובה מחדש של בולגריה כאומה. לתקופת כהונתו של מידהט פאשה כמושל איילט ניש ומאוחר יותר וילאייט הדנובה, נודעה השפעה רבה על הרפורמות, שהוחלו במערכת החינוך באזור בולגריה ובכלל זה בקרב הקהילה היהודית.
תקופה זו עמדה בסימנם של ניסיונות קהילתיים להרחיב את תוכנית הלימודים במלדארי ללימודי שפות, דקדוק, מדעים ומתמטיקה ושינוי שיטת ההוראה, שעד לתקופה זו התבססה על שינון. המנגנון החינוכי החדש נקרא "תלמוד תורה כולל" ואחד מהוגיו היה אברהם רוזאניס (אביו של שלמה רוזאניס) אשר פעל בעיר רוסה בשנות ה-60 של המאה ה-19. ניסיונותיו לחדש את מערכת החינוך נתקלו בהתנגדות ראשי הקהילה והנוטאבלים והוא נאלץ להתפשר ולצמצם את תוכני הלימוד. ב-1870, לאחר מספר כישלונות נפתח בית הספר ברוסה וכלל את לימודי העברית, דקדוק עברי, טורקית, צרפתית, חשבון פשוט וגאוגרפיה. העובדה שהחינוך הוצע לחסרי האמצעים ללא תשלום, הוביל להצטרפות מספר גדול יחסית של תלמידים ועד 1872 למדו במוסד 150 תלמידים, מרביתם ממשפחות עניות. הפעילות החינוכית זכתה להדים בעיתונות הכתובה ובכלל זה על ידי ישראל דוב פרומקין בעיתון החבצלת, לאחר ביקורו בעיר.
המאבק בין התנועה הציונית לרשת "כל ישראל חברים"
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוקמה נסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. הגעתם של משכילים יהודים כגון צבי בלקובסקי ובוריס שץ מתחומי האימפריה הרוסית לבולגריה, הובילה להתפתחות ההשכלה בבולגריה ככלל ובקרב הקהילה היהודית בפרט. שיטות הלימוד המיושנות הוחלפו בהדרגה, נרכשו ספרי לימוד חדשים ומורים צעירים ורפורמיסטים נקלטו במערכת החינוך החדשה, הן מהממסד הרבני כגון שמואל בנימין בכר והן מהמגזר החילוני כגון יעקב גרון מסופיה וחיים אלאג'ם מפאזארג'יק.
בתולדות יהדות בולגריה הייתה התקופה שהחלה בהקמת הנסיכות והסתיימה במלחמת העולם הראשונה, תקופה של מאבק איתנים על צביונה של הקהילה ובכלל זה מערכת החינוך. המאבק התנהל בין ניצי התנועה הציונית כגון ישועה כלב ומרקו רומנו לבין הרב הראשי מרדכי אהרנפרייז ובינם לבין רשת החינוך של "כל ישראל חברים" והנוטאבלים על רקע רצונם של הציונים, להשריש חינוך ציוני בכל קהילות בולגריה באמצעות בתי הספר הקהילתיים. המאבק אף גלש לפסים אלימים ולמרות ניסיונות פשרה מצד ראשי הזרם המתון בתנועה הציונית, כגון יקיר רומנו ושמואל בנימין בכר הוא הסתיים בסגירת מוסדות החינוך של רשת "כל ישראל חברים" ועזיבתו של הרב אהרנפרייז את בולגריה.
במרבית בתי הספר של כי"ח לימדו בכיתות א'-ד' ובערים הגדולות הייתה מגמת פרו-גימנסיה (ה'-ז'). שפת הלימוד הייתה צרפתית ולימודי תנ"ך התנהלו בעברית ולאדינו. שיטות הלימוד המיושנות הוחלפו והובאו ספרי לימוד מחוץ לבולגריה. בתי הספר של הרשת חוללו מהפכה בחינוך הקבעוני של בני הקהילה שהתבסס על המלדארי ורבים ממנהיגיה לעתיד של יהדות בולגריה והתנועה הציונית למדו בהם. הם פתחו בפני בני הקהילה את האפשרות ללימודי המשך בתחומי מסחר, בנקאות ופקידות. בראשית המאה ה-20 למדו כ-75 אחוזים מציבור הלומדים בבתי הספר של הרשת.
התנועה הציונית נאבקה בבתי הספר של הרשת בעיקר על רקע העדר תוכני לימוד לאומיים וציוניים. עוד נטען על ידי חב' התנועה הציונית, כי הרשת משרתת תרבותית ופוליטית את צרפת. מול תוכני הלימוד האוניברסליים של "אליאנס" שנועדו להכשיר את בוגריו להשתלבות באוכלוסייה הכללית, הציגה התנועה הציונית משנה ובה יש לבסס תוכני לימוד בעלי אופי ציוני לקראת שיבה לארץ ישראל. עם זאת, דווקא בבתי הספר הקהילתיים לימדו את השפה הבולגרית, בעוד שבבתי הספר של כי"ח נמנעו מכך. משרד החינוך הבולגרי התערב בעקיפין בסכסוך. ב-1891 הכיר המשרד רשמית בבתי הספר הקהילתיים מתוקף התקנות להשכלת העם, אשר מספר שנים מאוחר יותר עוגנו בחוק. לבוגרי בתי הספר הקהילתיים הותר להמשיך את לימודיהם במוסדות להשכלה גבוהה בבולגריה, אך מבוגרי רשת כי"ח נשללה זכות זו.
הוועידה הציונית הראשונה שנערכה בפלובדיב ב-1898, הגישה תוכנית רפורמות נוקשה, אשר בין היתר כללה דרישה להפסקת הלימודים בצרפתית והנהגת שיעורי עברית. תוכנית זו הייתה יריית הפתיחה במאבק בין ההסתדרות הציונית בבולגריה לרשת כי"ח אשר נמשך 15 שנים. הנהלות "כי"ח" בבולגריה ובפריז דחו על הסף את תוכנית הרפורמות. בעיתון "איל דיאה" התפרסמה ידיעה שלפיה הוועד המרכזי של רשת כי"ח שלח חוזר לכל מנהלי בתי הספר בבולגריה ובו מובעת התנגדות לתנועה הציונות משום שהתנועה עלולה להזיק ליהדות וליהודים בקרב הממשלות האירופיות. ידיעה זו הלהיטה את הרוחות ברחוב היהודי. ראשי המשפחות הנכבדות הנוֹטָאבֶּלִים צידדו ברשת כי"ח והתעמתו אף הם עם צעירי התנועה הציונית. בוועידה הציונית השנייה שנערכה בדצמבר 1900 בסופיה, הרצה מרקו רומנו על מערכת החינוך בבולגריה וציין כי לא רצוי להביא להפסקת פעילותה של רשת כי"ח בבולגריה, משום שמערכת החינוך הקהילתית לא בשלה וערוכה לתת פתרון לציבור הלומדים.
ב-1907, הוכתה התנועה הציונית המפולגת בבחירות לוועדי הקהילות ושוב התחזק מעמד המתונים. בינואר 1909 הגיעה משלחת רשמית של הנהלת "אליאנס" לפגישה עם נציגי קהילות בבולגריה והרב הראשי מרדכי אהרנפרייז ובמהלך הדיונים הושגו הסכמות לגבי נושאים רבים שהיו שנויים במחלוקת ובכלל זה הנחלת העברית כשפת הלימוד בגני הילדים ובחלק ממקצועות בלימוד בבתי הספר, קבלת מורים לעבודה בבתי הספר של כי"ח שאינם בהכרח מטעם הרשת ומינוי סגני מנהלים על ידי ועד הקהילה. ניצי התנועה הציונית פעלו להכשלת הסיכום וראשי תנועת כי"ח הודיעו על עזיבת הרשת את בתי הספר בפלובדיב, וארנה ופאזארג'יק. הכשלת הסיכום עליו עמל הרב אהרנפרייז הצית מחדש את הסכסוך בין התנועה הציונית לבינו.
במקביל למאבק ברשת כי"ח, טיפחה התנועה הציונית את בתי הספר הקהילתיים כמשקל נגד לבתי הספר של "אליאנס", תוך הזמנת מורים וגננות מארץ ישראל והטמעת לימודים בעברית. למאבק נגד הרשת היו שותפים גם חברי פועלי ציון בבולגריה. כפועל יוצא מהמאבק החליטה רשת "כי"ח" לסגור את בתי הספר בבולגריה והמבנים עברו לרשות ועדי הקהילות בערים השונות. במקביל, התחולל מאבק על אופיו של החינוך בין צעירי התנועה הציונית למשפחות הנכבדות ה"נוטאבלים" בקהילות השונות, אשר שאפו לשמר את כוחם, את המסורת ואת שפת הלאדינו כשפה המובילה. משזכתה בולגריה בעצמאותה, החלו משפחות אלו לאבד את מכוחן משום שהתבסס על קשר רב שנים מול השלטונות העות'מאניים שכרוך היה גם באינטרסים כלכליים משותפים. היו אלו דווקא ילדי משפחות הנוטאבלים, ששבו מלימודיהם מחוץ לבולגריה, אשר עמדו בראש המאבק נגד ההגמוניה שלהן ומביניהם ניתן לציין את ישועה כלב ומרקו רומנו. היה זה תהליך הדרגתי ולא פשוט שלעיתים חצה משפחות וגם הוא הסתיים בניצחון התנועה הציונית.