cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולי תרדו שם
שיר הנושא של הסרט, "אולי תרדו משם", שבוצע על ידי בני אמדורסקי ומקהלת צדיקוב והולחן על ידי דובי זלצר, זכה להשמעות רבות. בסרט צפו כ־76,000 צופים.
היסטוריה
הסרט הופק בתקציב צנוע יחסית של עד רבע מיליון לירות על ידי אמציה חיוני, סרטי גבע וחברת "הבה" וצולם מאמצע אוגוסט 1963 עד תחילת אוקטובר 1963 בצפון רחוב דיזנגוף בתל אביב. עוד לפני צילומו הסרט אושר על ידי המועצה לעדוד הסרט הישראלי. הסרט הושלם והוצג בפני קהל צופים מצומצם במרץ 1964. אולם בניגוד לתוכנית המקורית לא יצא לקראת פסח 1964, אלא לקראת החופש הגדול, בגלל שקולנוע בן יהודה בו הוקרן היה תפוס. הסרט יצא לאקרנים במקביל בתל אביב, חיפה וירושלים בתחילת יולי 1964 עם הקרנה נוספת לילדים ב-11:00 בבוקר. את הזמן שנוצר בעקבות דחיית יציאת הסרט ניצל פוצ'ו כדי להוציא במקביל לסרט ספר עם תמונות מהסרט בהוצאת מסדה.
הסרט עצמו לא זכה להצלחה רבה, אך המשיך להיות מוקרן ברחבי ישראל עד 1967. לעומת זאת, השיר "אולי תרדו שם" נקלט היטב בציבור והביטוי "אולי תרדו שם?" שימש לכותרות בעיתונים לכתבות בנושאים שונים.
עלילה
במקביל מתרחש סיפורו של אורי זוהר, המעלה יאכטה על רכב כדי להסיעה לשייט בכנרת. בעקבות תאונה מתנגשות שתי הספינות ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
הסיפור העצוב על הזקן שנעלם אחרי ההתנגשות, מתרכך בהמשך, כשמתברר שהזקן אינו אלא המורה לזמרה שהופיע בחלומו של הילד.
שחקנים
בסרט משתתפים השחקנים יהודה פוקס, דבורה קידר, פופיק ארנון, עמנואל שפר, יעקב טימן, יעל אביב, עודד קוטלר, מרגלית אנקורי ועוד.
הופעות אורח:
ביקורות
המבקר זאב רב-נוף כתב על הסרט:
יצחק שומר בקול העם היה יותר בוטה וכתב על הסרט:
טוטס גבירגה
טוטס גבירגה (בבווארית: Totes Gebirge) הוא רכס הרים במדינת אוסטריה עילית שבאוסטריה. הרכס מהווה חלק מהרי האלפים הגיריים הצפוניים. הרכס שוכן בין זאלצקמרגוט והאלפים האנשטלים.
אטימולוגיה
השם Totes Gebirge נגזר מהמילים הגרמניות: "tot" שמשמעותה "מת", בהתייחס לחוסר הצמחייה לכאורה, ו- "Gebirge" שפירושה "רכס הרים". כלומר: "רכסי המתים".
גאוגרפיה
האזור הוא רמה קרסטית גדולה עם שיפולים תלולים, וכמה פסגות הרים מעל מתנשאות למעל 2,000 מ'. הנקודה הגבוהה ביותר היא פסגת גרוסר פריאל, בגובה 2,515 מטר.
יוסף בן שמואל
יוסף בן שמואל (1913 - 15 בספטמבר 1995) היה מראשוני חיל הים ומבוני התשתית הטכנית שלו. החל מקצין מכונות ראשי דרך ניהול שיפוצי אניות שנרכשו ברחבי העולם ועד לתפקידו האחרון כמפקד המספנה. דרך חייו מאז נעוריו הייתה בסימן החלום הציוני: לעלות לארץ ישראל ולהיות שותף בהקמת הבית הלאומי. לשם הגשמת חלום זה הוא הכשיר את עצמו למקצוע שלהערכתו יידרש שם ואכן בכל שלב בחייו הוא היה שותף בעשייה ותרם את חלקו למדינה המתפתחת.
נעורים מחוץ ישראל
יוסף בן שמואל נולד ב-1913 בקרונשטאדט שבקרבת סנקט פטרבורג, ברוסיה, בשם יוסף איצוך. שם המשפחה הזה ניתן לסבו שהיה מן ה"חטופים" לצבא הרוסי. אביו שמואל עבד כמלח באוניית נוסעים שהובילה מהגרים, בעיקר יהודים, מרוסיה לנמל ניו יורק. עם פרוץ המהפכה הבולשביקית בשנת 1917 עברה המשפחה לגור באסטוניה. יוסף גדל באסטוניה העצמאית אשר נוסדה עם סיום מלחמת העולם הראשונה.
עבור הקהילה היהודית תקופה זו הייתה תור הזהב וזכתה לתשומת לב בכל העולם היהודי. המדינה האסטונית העניקה לאזרחיה היהודים אוטונומיה תרבותית שבמסגרתה הוקמו מוסדות חינוך ותרבות עבריים, תנועות נוער ציוניות, ארגוני סטודנטים, ספריות ואפילו בנק.
בטאלין, הבירה, נבנה בית כנסת מפואר שבו נחוגו ברוב הדר מועדי ישראל ונערים עלו לראשונה לתורה. בנוסף, הוקם ארגון ספורט "מכבי" שטיפח את כל ענפי הספורט וחבריו השתתפו בתחרויות פנים ארציות ובינלאומיות.
האידיליה חוסלה עם הכיבוש הסובייטי של אסטוניה רבים הוגלו אז לסיביר. ושנה מאוחר יותר נרצחו כל היהודים שנותרו, כאלף איש, על ידי הנאצים ועוזריהם האסטונים.
שלושת ילדי משפחתו של שמואל איצוך למדו עברית בבית-הספר היהודי, היו חברים בתנועות נוער ציוניות וספגו גם בבית את השאיפה לעלות לארץ ישראל. יוסף הוכשר, בטרם יעלה, למקצוע המכונאות הימית אותו למד בבית הספר למהנדסי-ים.
איצוך הפליג שנה בתפקיד של מהנדס זוטר ואחר כך התגייס לשירות חובה בחיל הים האסטוני; דבר שהתקבל בתמיהה על ידי מכרי המשפחה אבל תרם עוד נדבך לניסיונו המקצועי.
עלייה לארץ ישראל
מצויד בידע וברצון עז לתרום למולדתו החדשה עלה יוסף איצוך לארץ ישראל בשנת 1935 אחרי שנשא לאישה את דורה חיטוב, שהיגיעה בנפרד זמן קצר אחריו.
איצוך התקבל לעבודה בחברה לשירות ימי עתיד, חברת ספנות יהודית בבעלות משפחת בורכרד. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו אוניות החברה לשירות הצבא הבריטי והובילו אספקה וציוד צבאי בין נמלי הים התיכון, בין השאר לטוברוק הנצורה. אוניות החברה הניפו את דגל צי הסוחר הבריטי שעליו הוטבע עיגול עם השם "פלסטיין". האוניות היו חמושות בשני תותחים ומספר מכונות ירייה להגנתן. המסעות האלה נוצלו על ידי הצוות היהודי גם להעברה מחתרתית של נשק ותחמושת לידי ארגון ה"הגנה".
איצוך שרת באניות אלה בתפקיד של ממלא מקום מכונאי ראשי. בתום המלחמה נסע לאנגליה להיבחן לקבלת תעודת הסמכה פורמלית לתפקיד זה.
שירות צבאי
עם קום המדינה התגייס לחיל הים הצעיר. הוא שרת במלחמת העצמאות על אח"י וג'ווד (ק-18), קורבטה קנדית שהוסבה לשימוש כאניית-מעפילים וחזרה לתפקד כספינת מלחמה. האונייה השתתפה במספר קרבות במלחמת השחרור, וגם הייתה אחת מהספינות ששטו לקראת אוניית הנשק של האצ"ל - אלטלנה. לאחר המלחמה, נשאר יוסף בחיל הים וקבל דרגת סגן-אלוף. הוא היה מעורב בהבאת רוב אניות המלחמה של החיל לארץ: פריגטות, אח"י נוגה והמשחתות.
לפני נסיעתו הראשונה מחוץ לישראל, בהיותו נציג רשמי של צה"ל ומדינת ישראל, נידרש לאמץ לעצמו שם עברי. באופן טבעי הוא בחר בשם בן-שמואל. בשנת 1956 כאשר חיל הים אפיין טרפדות חדשות יצא בן שמואל לליברפול ולאחר בדיקה ובחינה המליץ על מנוע "דלטיק" של חברת נפייר. מנועים אלה שפעלו בדיזל הותקנו בשלוש טרפדות שהיוו כוח משמעותי בזירה הימית במלחמת ששת הימים. תפקידו האחרון בחיל- הים היה מפקד מספנת חיל הים. בשנים - 1957–1960, המספנה התפתחה בצורה נכרת. ממצב שבו שיפוצים פשוטים היו נעשים בעלות יקרה במספנות הצי הבריטי במלטה, עברו למצב שבו שיפוצים כללים של משחתות נעשו בארץ. המספנה נערכה גם לשיפוצי צוללות. עם פרישתו של בן שמואל לגמלאות, כתב לו מפקד החייל, יוחאי בן נון, מכתב פרידה שמתוכו מצוטטות השורות הבאות:
תפקידים אזרחיים
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1960 הגיע לצי"ם. בתחילה הפליג כמכונאי ראשי על אניות נוסעים, בהמשך היה מפקח שלהן בחוף. לאחר חיסול ענף הנוסעים עבד כמפקח בטיחות עד לפרישתו לגמלאות. ב-1978.
בן-שמואל איצוך נפטר ב-1995 ונטמן בבית העלמין בקריית טבעון. על מצבתו נחקקו המלים: "אשר עשה את חלומו במו חייו" -ציטטה מתוך השיר "חלום" של יונתן רטוש. דרך חייו מאז נעוריו הייתה בסימן החלום הציוני: לעלות לארץ ישראל ולהיות שותף בהקמת הבית הלאומי. לשם הגשמת חלום זה הוא הכשיר את עצמו למקצוע שלהערכתו יידרש שם ואכן בכל שלב בחייו הוא היה שותף בעשייה ותרם את חלקו למדינה המתפתחת. בנו ישראל בן שמואל הוא בוגר מחזור ה' של בית הספר לקציני ים עכו ושירת גם הוא בתחום הטכני בחיל הים.
חרוזים אנאליים
חרוזים אנאליים הוא אביזר מין העשוי ממספר חרוזים מחוברים ביניהם כשרשרת ונועדו להכנסתם לתוך פתח פי הטבעת ומשיכתם החוצה לצורך עינוג מיני (לרוב בזמן אורגזמה לשם העצמתה).
חרוזים אנאליים מעוצבים בצורות רבות. קוטר כדור בודד הוא בין 25 מ"מ עד ל-125 מ"מ ויותר. הגודל הנפוץ הוא כ-45 מ"מ אך לרוב המשתמשים בחרוזים נוהגים להחליף מדי פעם את החרוזים לקוטר גדול יותר כדי להעצים את התחושה. החרוזים עשויים ממגוון חומרים כגון סיליקון, פלסטיק, גומי, לטקס, זכוכית או מתכת ומחוברים ביניהם בחוט, מוט קשיח או גמיש. בסופה של השרשרת קיימת לרוב ידית המאפשר אחיזה נוחה בזמן המשיכה או ההכנסה אם החיבור של הכדורים קשיח או קשיח למחצה. אם הכדורים מחוברים בחוט או חומר גמיש לחלוטין הכנסתם אפשרית רק בצורה בודדת כדור אחר כדור.
שרירי פי הטבעת בעלי עצבים רבים והשימוש בחרוזים גורם להנאה מינית אצל אילו אשר נהנים ממין אנאלי, נשים וגברים כאחד. ההנאה נגרמת בזמן ההכנסה של הכדור ובעיקר בזמן המשיכה כאשר היא נועדה להעצים את האורגזמה. אצל נשים השימוש בכדורים מגביר את ההנאה בקיום יחסי מין נרתיקים מאחר שככל שמכניסים מספר רב יותר של כדורים לפי הטבעת רוחב הנרתיק צר יותר ותחושת הכדורים מורגשת דרך דפנות הנרתיק ויוצרת חיספוס נוסף לגבר והאישה.
הפיגוע במרכז המסחרי בדימונה
הפיגוע
ב-4 בפברואר 2008 הגיעו שני מחבלים פלסטינים מרצועת עזה חגורים בחגורות נפץ למרכז המסחרי בדימונה. מחבל אחד פוצץ את חגורת הנפץ שלו ובפיצוץ נהרגה אישה ו-9 נפצעו. כתוצאה מהפיצוץ נפצע גם המחבל השני. אזרחים הבחינו שהמחבל הפצוע נושא חגורת נפץ. למקום הגיעו חבלנים ושוטרים. לבסוף נורה המחבל הפצוע על ידי חבלן המשטרה גלעד בסטיקר ולאחר מכן על ידי פקד קובי מור מיחידת "מגן", לפני שהצליח להפעיל את המטען שנשא על גופו.
לאחר הפיגוע
רפאל סויסה, אזרח ששהה מדי יום במרכז המסחרי, קם עם חבריו שניות לפני הפיצוץ. הוא הספיק לראות את המחבל מתפוצץ ואת הזוועה שלאחר מכן. משפחתו הפצירה בו לקבל טיפול, אך הוא סירב. באותו לילה הוא נפטר בשנתו.
ארצות הברית פרסמה הודעת גינוי לפיגוע.
פקד קובי מור זכה לשבחים על תפקודו מראש הממשלה והשר הביטחון, ומפכ"ל המשטרה דודי כהן, הודיע כי דרגתו תועלה לדרגת רב פקד, ויוענק לו ציון לשבח. גלעד בסטיקר גם הועלה בדרגה יחד עם קובי מור.
ב-26 ביולי 2008 כוח ימ"מ, בשיתוף פעולה עם השב"כ וצה"ל, חיסלו את שיהאב נתשה, מחבל חמאס בן 25 מחברון שהכין את מטען החבלה ששימש בפיגוע. נתשה חוסל בנוהל סיר לחץ: הכוח ירה מספר רקטות אל העבר הבית בו התבצר ואחרי מספר פיצוצים הרס דחפור D9 משוריין את הבית.
אלעזר אונגר
רבי אלעזר אונגר (ה'תר"ן – ב' באלול ה'תש"ג) היה אדמו"ר חסידי, השלישי בשושלת דז'בנה, נרצח בשואה ביחד עם ארבעת ילדיו.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תר"ן לרבי שלום דוד אונגר מדז'בנה ולבלומה חנה, בתו של רבי משה הורוביץ מרוזבודוב. נישא בזיווג ראשון לבתו של רבי נפתלי רוקח מנאווריה (בן רבי יהושע מבעלזא) ובזיווג שני לבתו של רבי אהרן אלימלך שניאור זלמן טברסקי מקרוסנה (בן רבי מרדכי דב מהורניסטייפול).
בצעירותו למד אצל רבי ישכר שלמה טייכטל (אם הבנים שמחה). בשנת ה'תרע"ט מונה לרב בדז'בנה. לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרפ"ג נתמנה למלא את מקומו באדמו"רות בטרנוב. בשואה נשלח לעבוד בעבודות כפייה. עם החרפת המלחמה הציעו חסידיו להבריחו לבונקר בדז'בנה אך הוא סירב לעזוב את חסידיו בטרנוב. תחת שלטון המשטר הנאצי ניהל כמעט בכל ליל שבת טיש עם חסידיו עד לב' באלול ה'תש"ג אז נרצח על ידי חיילים נאצים עם ארבעת ילדיו.
ילדיו היו: רבי מרדכי דוד, דבורה לאה, מלכה, גיטל.
ממשלת ואנג ג'ינג-ויי
ממשלת ואנג ג'ינג-ויי (בסינית: 汪精衛政權) שהייתה ידועה באופן רשמי בשם הממשלה הלאומית המאוחדת של הרפובליקה הסינית הייתה ממשלת בובות של האימפריה היפנית, שהייתה ממוקמת במזרח סין. היא נשלטה על ידי דיקטטורה טוטליטרית של מפלגה אחת בהנהגת ואנג ג'ינג-ויי, חבר לשעבר בקוומינטנג. האזור שבו שלט נכבש לראשונה על ידי יפן בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, עם תחילת מלחמת סין–יפן השנייה.
ואנג, יריבו של צ'יאנג קאי שק ערק לצד היפני, והקים ממשלה בנאנג'ינג הכבושה (בירתה המסורתית של סין) ב-1940. המדינה החדשה טענה להמשכיות של סין כולה במהלך קיומה, ותארה את עצמה כיורשת הלגיטימית של מהפכת שינהאי ושל סון יאט-סן. למעשה רק השטח הכבוש על ידי יפן היה בשליטתו הישירה של ואנג. ההכרה הבינלאומית הייתה מוגבלת. ממשלת הבובות הזאת הייתה קיימת עד סוף מלחמת העולם השנייה וכניעת יפן באוגוסט 1945, שמה קץ למשטר ורבים מחבריו הואשמו בבגידה.
המדינה הוקמה על ידי שילוב של הממשלה הרפורמית הקודמת (1938–1940) לבין הממשלה הזמנית (1937–1940) של הרפובליקה של סין. היו אלה משטרי בובות ששלטו באזורים מרכזיים וצפוניים של סין שהיו תחת שליטה יפנית. שלא כמו ממשלתו של ואנג ג'ינג-ויי, המשטרים האלה לא היו הרבה יותר מזרועות ההנהגה הצבאית היפנית ולא זכו להכרה אפילו מיפן עצמה או מבעלי בריתה. משטרו של ואנג כשל גם על ידי העובדה שסמכויות שהוענקו לו בידי היפנים היו מוגבלות ביותר, מה שהשתנתה רק בחתימה על הסכם חדש ב-1943, שהעניק לה ריבונות רבה יותר משליטה יפנית. היפנים ראו במשטר במידה רבה לא מטרה בפני עצמה, אלא אמצעי להשגת משא ומתן עם צ'יאנג קאי-שק, מה שהוביל אותם להתייחסות לואנג לעיתים קרובות באדישות.
רקע
ואנג ג'ינג-ויי נחשב כמועמד לרשת את סון יאט-סן כמנהיג המפלגה הלאומנית, בהתחשב בשירותו הנאמן למפלגה בכל שנות ה-20. בשנות השלושים של המאה ה-20 מונה ואנג ג'ינג-ויי לשר החוץ של הממשלה הלאומנית בהנהגת צ'יאנג קאי-שק, עמדה שנתנה לו שליטה ביחסי סין-יפן המידרדרים. בעוד צ'יאנג קאי-שק מיקד את תשומת לבו העיקרית נגד המפלגה הקומוניסטית הסינית, ואנג ג'ינג-ויי עמל לשמור על השלום בין סין ליפן, והדגיש שוב ושוב את הצורך בתקופה של שלום ממושך כדי שסין תחזק את עצמה מבחינה כלכלית וצבאית כמעצמה עולמית. עם זאת, למרות מאמציו, לא הצליח ואנג למצוא פתרון של שלום למניעת פלישת היפנים לשטח הסיני.
קריפטומנזיה
קריפטומְנֶזְיָה (בצרפתית: cryptomnésie) היא הפרעה של הזיכרון המתאפיינת בחוסר יכולת להבדיל בין אירועים שהאדם חווה בעצמו ובין אירועים שעליהם שמע, קרא או חלם.
ממשלת ואנג ג'ינג-ויי
רקע
באפריל 1938 מינתה הוועידה הארצית של הקואומינטאנג את ואנג כסגן נשיא המפלגה, והוא היה מדווח רק לצ'יאנג קאי-שק עצמו. בינתיים המשיכה ההתקדמות היפנית בשטח הסיני כחלק מהמלחמה הסינית-יפנית השנייה. בתפקידו החדש דחק ואנג בצ'יאנג קאי-שק להשיג הסכם שלום עם יפן, ובלבד שהעסקה ההיפותטית "לא תפריע לשלמותה הטריטוריאלית של סין". צ'יאנג קאי-שק היה נחוש בדעתו שלא להיכנע, ועמדתו הייתה שאם סין תהיה מאוחדת לחלוטין בשליטתו, היפנים יפסידו במלחמה. כתוצאה מכך המשיך צ'יאנג להקדיש את תשומת לבו העיקרית לחיסול הקומוניסטים ולסיום מלחמת האזרחים הסינית. ב-18 בדצמבר 1938 פרשו ואנג ג'ינג-ויי וכמה מתומכיו הקרובים ביותר מעמדותיהם ועלו למטוס להאנוי כדי לחפש דרכים חלופיות לסיום המלחמה.
קריפטומנזיה
השם הוא הלחם שתי מילים יווניות, κρυπτός קריפטוס, שפירושה "מוצפן" ו-μνήσης מנזיס, שפירושה היזכרות. המונח הוכנס לשימוש לראשונה על ידי הפסיכולוג השווייצרי תאודור פלורנוא בפרשת הלן סמית הידועה בכינוי "המדיום ממאדים". קרל גוסטב יונג התייחס לנושא זה ב-On the Psychology and Pathology of So-Called Occult Phenomena, ב-1902 ובמאמר בשם Cryptomnesia, ב-1905.
קיימת גם הפרעת זיכרון הפוכה, בה הסובל ממנה מתנכר לחלק מהדברים שחווה ומייחס אותם לסרט או ספר.
ממשלת ואנג ג'ינג-ויי
רקע
ואנג וקבוצתו נפגעו כבר בשלב מוקדם על ידי עריקתו של הדיפלומט גאו צונגו, אשר מילא תפקיד מכריע בהסדרת היחסים של ואנג עם היפנים בינואר 1940. הוא התאכזב מואנג, והאמין שיפן לא רואה את סין כשותפה שווה. הוא לקח עמו את המסמכים של האמנה הבסיסית שיפן חתמה עם ממשלת ואנג ג'ינג-ויי, ועבר לצד של ציאנג קאי שק. הוא חשף את המסמכים בעיתונות של הקואומינטאנג, והביא השג תעמולתי גדול לצ'יאנג קאי-שק. האירוע השפיל את תנועתו של ואנג בעיני הציבור, שראה במשטרו - ממשלת בובות של היפנים.
קריפטומנזיה
יש חוקרים שרואים בקריפטומנזיה הסבר לתופעת זנוגלוסיה.
ממשלת ואנג ג'ינג-ויי
רקע
בתאוריה שלטה הממשלה הלאומית המאוחדת בכל סין, למעט מנצ'וקוו, שאותה הכירה כמדינה עצמאית. למעשה, בזמן הקמתה, הממשלה המאורגנת שלטה רק בג'יאנגסו, באנהוי ובגזרה הצפונית של ג'ג'יאנג, שכולם היו בשליטה יפנית אחרי 1937.
לאחר מכן, הגבולות השתנו בהתאם למצב הצבאי ובהתאם לשטח השליטה של היפנים בסין במהלך המלחמה. במהלך המתקפה היפנית בדצמבר 1941 הרחיבה הממשלה המאורגנת את שליטתה בחונאן, חוביי וחלקים ממחוזות ג'יאנגשי. נמל שאנגחאי וערי הנקו ווצ'אנג נכנסו אף הם לשליטת הממשלה אחרי 1940.
שאנגחאי כבירת סין דה פקטו, 1939-1941
בעוד נאנג'ינג עדיין שיקמה את עצמה לאחר התקיפה ההרסנית והכיבוש על ידי הצבא הקיסרי היפני, הממשלה הצעירה פנתה לשאנגחאי כמוקד העיקרי שלה. תפקידה של שאנגחאי כמרכז כלכלי ותקשורתי לכל סין, ועם זיקה קרובה למעצמות המערביות, ומקום מוגן יחסית מפני התקפות של כוחות הקואומיטאנג ושל הכוחות הקומוניסטיים כאחד, הציעה שאנגחאי ההזדמנות מצוינת עבור ואנג כבר בשאנגחאי המשטר החדש היה חשוף להתקפות עליו - על ואנג ותומכיו ועל תוכנית השלום שלו. בנובמבר 1940 השיגה המפלגה שלו תמיכה מקומית מספקת כדי להתחיל בהשתלטות עוינת על בתי המשפט הסיניים ועל הבנקים, שעדיין היו תחת שליטה של הקואומינטנג בצ'ונגצ'ינג. בהשתלטות זו ואנג צבר הון והיה מסוגל להנפיק מטבע חדש. אך בסופו של דבר, ההשפעה הכלכלית שהצטברה הייתה מצומצמת, אף על פי שהיפנים ניסו להכילה על שטחים נוספים שהיו בשליטתם.
הכרזת הממשלה בנאנג'ינג
ביום שבו הוקמה הממשלה החדשה, הלך ואנג לבקר את קברו של סאן בנאנג'ינג כדי לסמל את הלגיטימיות של כוחו כיורשו של סאן. ואנג היה פוליטקאי בכיר בממשלת קואומינטאנג, וכאיש סודו של סאן העביר את צוואתו האחרונה. כדי להכפיש את הלגיטימיות של ממשלת צ'ונגצ'ינג, אימץ ואנג את דגל סאן בתקווה שבכך יסמן אותו כיורשו החוקי של סאן ויחזיר את הממשלה לנאנג'ינג.
מטרתו העיקרית של המשטר החדש הייתה להציג את עצמה כהמשך לגיטימי של הממשלה הלאומנית לשעבר, למרות הכיבוש היפני. לשם כך ביקשה הממשלה החדשה לעיתים קרובות להחיות ולהרחיב את המדיניות הקודמת של הממשלה הלאומנית, לעיתים קרובות בהצלחה מעורבת.
המאמצים להרחיב את ההכרה היפנית
בעוד ואנג הצליח לחתום ביפן על "אמנת יסוד" שהכירה במפלגתו החדשה בנובמבר 1940, לא הוענקה לו שום הכרה יפנית בממשלתו. ההסכם הראשוני עם היפנים מנע כל אפשרות שואנג יפעל כמתווך עם צ'יאנג קאי-שק להשגת הסכם שלום בסין. כמו כן, לא ניתנו למשטר החדש שום סמכויות ניהוליות נוספות בסין הכבושה, למעט אלה שנקבעו בעבר בשאנגחאי. בתקווה להרחיב את האמנה עם יפן, ואנג נסע רשמית לטוקיו ביוני 1941 כדי להיפגש עם ראש הממשלה פומימרו קונואה כדי לדון בהסכמים חדשים. לרוע מזלו של ואנג, ביקורו הגיע בזמן הפלישה הנאצית לברית-המועצות, צעד שהעלה עוד יותר את הצורך של טוקיו להשיג הכרעה בסין, ולא לחתום על הסכם שלום. בסופו של דבר, ראש ממשלת יפן, הסכים לתת הלוואה משמעותית לממשלת נאנג'ינג כמו גם ריבונות נוספת, שאף אחת מהן לא באה בסופו של דבר לידי ביטוי מעשי. עם זאת הצליח ואנג לשכנע את היפנים לסייע בהכרה רשמית בממשלת נאנג'ינג משאר מעצמות הציר.
פריצת דרך
כאשר ההתקפה היפנית נבלמה באוקיינוס השקט, התנאים נשארו עקביים באופן כללי בממשלתו של ואנג ג'ינג-ויי. המשטר המשיך להציג את עצמו כממשלתה הלגיטימית של סין, המשיך לפנות לצ'יאנג קאי-שק כדי להגיע להסכם שלום, והמשיך להתקוטט בריבונות המוגבלת שנתנו לו הכובשים היפנים. עם זאת, ב-1943, מנהיגים יפנים, ביניהם הידקי טוג'ו, הכירו בכך שהמלחמה פונה נגדם, והם חיפשו דרכים חדשות לחיזוק הכוחות היפנים המתוחים. לשם כך, נתנה טוקיו הכרה מלאה לממשלתו של ואנג ג'ינג-ויי כבעלת ברית מלאה, וכרתה ברית איתה. הסכם חדש זה העניק לממשלת נאנג'ינג שליטה ניהולית מוגברת על שטחה שלה, כמו גם יכולת מוגברת לקבל החלטות עצמיות מצומצמות. על אף הצלחתה זו, הייתה האמנה מאוחרת מדי, כך שתוכל לספק לממשלה החדשה משאבים מספיקים כדי לנצל את כוחותיה, ויפן לא הייתה מסוגלת להציע סיוע לשותפה החדשה.
הכרה בינלאומית
ממשלת נאנג'ינג הלאומית קיבלה הכרה בינלאומית מועטה בלבד, וזכתה להכרה רק על ידי כמה מכוחות הציר. תחילה, נותנת החסות העיקרית שלה, יפן, קיוותה להגיע להסכם שלום עם צ'יאנג קאי-שק. אז העניקה הכרה רשמית במשטר ואנג ג'ינג-ויי למשך שישה חודשים מיום היווסדה, עד 30 בנובמבר 1940. ביולי 1941 הוכרה ממשלת נאנג 'ינג כממשלת לגיטימית של סין על ידי גרמניה ואיטליה. זמן קצר לאחר מכן, ספרד, סלובקיה, רומניה, בולגריה, קרואטיה ודנמרק הכירה גם במשטר ואנג ג'ינג-ויי כממשלה הלגיטימית של סין. האימפריה של מנצ'וקוו ומשטר נאנג'ינג הכירו הדדית ושמרו על משימות דיפלומטיות ומסחריות בתוך שטחן.
לאחר שהשיגה יפן יחסים דיפלומטיים עם הכס הקדוש ב-1942, הם ובעלי בריתם לחצו על האפיפיור פיוס השנים עשר להכיר במשטר בנאנג'ינג ולאפשר לשליח סיני להתמנות לשגריר בוותיקן, אך הוא סירב להיכנע ללחצים אלה. במקום זאת הגיע הוותיקן להסכם לא רשמי עם יפן, כי נציגם האפוסטולי בבייג'ינג ישלב ביקורים לקתולים בשטחה של ממשלת נאנג'ינג. האפיפיור התעלם גם מהצעתו של הנציג האפוסטולי הנ"ל, מריו זנין, שהמליץ באוקטובר 1941 שהוותיקן יכיר במשטר ואנג ג'ינג-ויי כממשלה הלגיטימית של סין.
צרפת במשטר וישי, למרות היותה קשורה למדינות הציר, התנגדה ללחץ היפני וסירבה להכיר במשטר ואנג ג'ינג-ויי, כאשר דיפלומטים צרפתים בסין הכירו בממשלת צ'יאנג קאי-שק.
גיוס סינים עבור יפן
היפנים השתמשו בשיטות שונות לגיוס האוכלוסייה המקומית. בתחילה, הפחד שימש מכשיר יעיל כדי לשמור על הסדר, אבל גישה זו השתנתה בעקבות הערכות של האידאולוגים הצבאיים היפנים. בשנת 1939, הצבא היפני ניסה כמה הצעות פופוליסטית, כולל:
מנהיגים בודהיסטים בתוך השטחים הסינים הכבושים נאלצו אף הם לשאת נאומים פומביים ולשכנע אנשים לתמוך בברית הסינית עם יפן.
החיים תחת המשטר
חיי היומיום היו קשים לעיתים קרובות ברפובליקה הסינית של ממשלת נאנג'ינג. התושבים המקומיים פנו לשוק השחור כדי להשיג פריטים נחוצים. היפנים הקימו גם מרכזי מעצר של שבויי מלחמה, מחנות ריכוז ומרכזי הכשרה של טייסי קמיקזה.
מאחר שממשלת ואנג קיבלה את הסמכות רק בשטחים שהיו תחת כיבוש צבאי יפני, הייתה כמות מוגבלת של אנשים הנאמנים לואנג שהיו יכולים להקל על סבלם של הסינים תחת הכיבוש היפני. ואנג עצמו הפך למוקד ההתקפות האנטי-יפניות. נעשתה דמוניזציה לדמותו של ואנג והוא נחשב כבוגד מצד הקואומינטנג והן מצד הקומוניסטים. ואנג וממשלתו לא היו פופולריים בקרב האוכלוסייה הסינית, שכאמור ראתה בהם בוגדים במדינה הסינית ובזהות הסינית של האן. שלטונו של ואנג התערער ללא הרף על ידי התנגדות וחבלה.
מורשת
מותו של וונג ג'ינג-ויי (1944) הציל אותו מגורלם של חברי ממשלתו הבכירים שעמדו לדין על בגידה בחודשים שלאחר הכניעה היפנית. הוא, לצד סגנו צ'ן גונגבו, קיבלו את התואר "האנג'יאן", כלומר בוגדים במסורת של אנשי האן. בעשורים הבאים, ואנג ג'ינג-ויי וכל פרשת ממשלתו הפכו למוקד ויכוחים אקדמיים היסטוריים. באופן כללי, הערכות שנעשו על ידי חוקרים הפועלים ברפובליקה העממית של סין נתנו את הפרשנויות השליליות ביותר על המשטר הכושל, ואילו חוקרים מערביים בדרך כלל מעריכים יותר חיובית את הממשלה ואת ואנג ג'ינג-ויי, החוקרים הטייוואנים נמצאים בהערכתם אי שם באמצע בין שני קטבים אלה.
רכס תת-מימי
רכס תת-מימי או רמה תת-מימית (באנגלית: Undersea mountain ranges) הוא רכס הרים או רמה המצויים לחלוטין מתחת לפני הים, ובמיוחד מתחת לפני השטח של אוקיינוס.
ברוך צ'יזיק
ברוך צ'יזיק (נכתב גם צ'יז'יק, ציזיק) (1885 – 2 באוגוסט 1955) היה חוקר ומפתח מפעלי חקלאות בארץ ישראל. התמחה בהתאמת הצרכים הנדרשים לחקלאות בארץ ישראל ובחקר צמחי האזור. בעל מפעל "אוצר הצמחים". חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תרצ"ח 1938.
רכס תת-מימי
חלק מרכסים נוצרים על פי רוב עקב פעילות טקטונית. דוגמה ידועה לרכס תת-מימי - הוא הרכס המרכז-אוקייני - אזור הררי תת-ימי, שבמרכזו מצוי בקע ממנו עולה מאגמה ויוצרת קרום אוקייני חדש.
רכסים אחרים נוצרים עקב פעילות וולקנית תת-מימית. רכסים אלה מכונים הרי מצולה. רכס הרי המצולה הידוע ביותר הוא - הרכס המרכז-אטלנטי.
ברוך צ'יזיק
חייו ומפעלו
צ'יזיק נולד לשמואל ובריינה צ'יזיק בטומשפול שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה). היה אחד מעשרה ילדיהם; ובין אחיו ואחיותיו: חנה, יצחק, שרה ואפרים צ'יזיק. בצעירותו למד מקרא, משנה ותלמוד, והוא הוכשר בבית ספר חקלאי. בהכנותיו לקראת עלייה לארץ ישראל נדד למקומות בעלי אקלים דומה ועסק בעבודת אדמה בחצי האי קרים ובאחוזתו של הברון שטיינגל שעל גדות הים השחור. בהמלצתו נשלח לחווה החקלאית הממלכתית על שם הנסיך מיכאל אלכסנדרוביץ' שבקווקז, ובה התמחה בגידולים סובטרופיים, עצי הדר ומטעי זיתים. לאחר מכן חזר לסוחומי שעל גדות הים השחור ופיתח לראשונה גידול מטעי זיתים על מצע לילך, להקלת צורכיהם בתקופות חורף. בעקבות צו הגיוס לצבא האימפריה הרוסית עבר לסורוקי שבבסרביה ועבד במשתלות בניהולו של עקיבא אטינגר. בקמיניץ פודולסק השתתף בוועידת היסוד של "פועלי ציון".
רכס תת-מימי
התמוטטות רמה תת-מימית, או רכס תת-מימי יכול לגרום לצונאמי.
ברוך צ'יזיק
חייו ומפעלו
בשנת 1905 עלה ציז'יק לארץ ישראל. תחילה, עבד ברחובות במטעיו של משה סמילנסקי. ב-1908 היה בין מייסדי המושבה כנרת. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה גנן ראשי בצבא הטורקי בדמשק. בשהותו שם הכיר את שרה בת משפחת אטקס, אשתו לעתיד, אז בת עשרים. שרה שימשה כמורה בבית ספר יהודי בדמשק. השניים נישאו בשנת 1920. מסיוריו בהרי הטאורוס הביא שתילי ארז הלבנון לנטיעה בעיר.
רכס תת-מימי
לקריאה נוספת
• Martha Henriques, '''[https://www.bbc.com/future/article/20200722-the-rush-to-claim-an-undersea-mountain-range Beneath the frozen wastes of the Arctic, a three-way geopolitical tug-of-war is taking place over which country owns a ridge of undersea mountains. The winner will change maps forever]''', 23rd July 2020, BBC website
ברוך צ'יזיק
חייו ומפעלו
בשנים 1922–1924 עבד כמורה במקווה ישראל. לאחר מכן עבד במשתלות עצי פרי בשכונת תלפיות שבירושלים בניהולה של רחל ינאית. הוא היה מדריך במשק הפועלות בנחלת יהודה, בשכונת בורוכוב בגבעתיים ובפתח תקווה. כאשר עבר להתגורר בהרצליה לקח חלק בנטיעת הפרדסים במקום. בכפר עציון שתל עצי אלת הפיסטוק (Pistacia vera). הוא דאג להבאתם מפרס ומעיראק, והצליח בגידולם בארץ ללא השקיה.
ציז'יק השתתף בכתב העת השדה, היה מעורכיו ופרסם בו מאמרים. מראשית שנות העשרים החל בהוצאת ספרי חקלאות: "אגדות צמחיאל", "צמחי הדלועים בארץ ישראל בעבר ובהווה". הוא יזם את מפעל "אוצר הצמחים"; בו הגדרת צמחי ארץ ישראל וערך מחקר היסטורי מקיף ופרשנות של זיהוי צמחים המוזכרים בתנ"ך, ומתן שמות עבריים לצמחים שונים. על מפעל זה שקד 18 שנים עד לפטירתו.
נפטר ב-1955, בגיל 70. נקבר בבית הקברות בהרצליה. הותיר אחריו את רעייתו, שרה, ושני ילדים משותפים - אמנון ונעמי צ'יזיק-אילון.
פרסים
בשנת תרצ"ח 1938 הוענקו לו פרס ביאליק ופרס ע"ש יוסף אהרונוביץ'.
שרנה
שרנה (בפשטו: ښرنه) המוכרת גם בשם שאראן (בפרסית: شاران) היא בירת מחוז פכתיכא באפגניסטן.
העיר ממוקמת בגובה של 2,200 מטר ואוכלוסייתה מנתה כ-2,200 תושבים נכון לשנת 2006 וכ-15,651 תושבים בשנת 2015.
העיר מורכבת מ-6 מחוזות הנפרסים על שטח של כ-6 קמ"ר. מספר הדירות הכולל בעיר הוא 1,739.
ב-14 באוגוסט 2021, שרנה נכבשה על ידי הטליבאן והפכה לבירת המחוז העשרים שנפלה לידי הטליבאן, כחלק מהשתלטות הטליבאן על אפגניסטן ב-2021.
Trillian
Trillian היא תוכנת מסרים מיידיים שפותחה על ידי החברה האמריקאית Cerulean Studios. התוכנה מסוגלת להתחבר בעת ובעונה אחת למספר רב של רשתות מסרים מיידיים, בהן AIM, ICQ, Windows Live Messenger, Yahoo! Messenger, IRC, Rendezvous, ו-Jabber.
שרנה
מזג אוויר
בשל האקלים הערבתי האזורי, מזג האוויר בשרנה מתאפיין באקלים צחיח למחצה בהתאם לשיטת קפן. הטמפרטורה הממוצעת בשרנה היא 10.8 מעלות צלזיוס, וממוצע המשקעים השנתי הוא 265 מ"מ.
ספטמבר הוא החודש היבש ביותר עם 1 מ"מ של גשם, בעוד שבחודש מרץ, החודש הגשום ביותר, כמות המשקעים הממוצעת עומדת על 54 מ"מ.
Trillian
הגרסה הראשונה של התוכנה הופצה ב-1 ביולי 2000 כתוכנה חופשית. הגרסה הקניינית הראשונה (Trillian Pro 1.0) הופצה ב-10 בספטמבר 2002. התוכנה נקראה על שמה של "טריליאן", דמות בדיונית מסדרת הספרים "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" מאת דאגלס אדמס.
שרנה
מזג אוויר
יולי הוא החודש החם ביותר בשנה עם טמפרטורה ממוצעת של 23.6 מעלות צלזיוס. בחודש הקר ביותר (ינואר), הטמפרטורה הממוצעת היא -4.5 מעלות צלזיוס.
שימוש בקרקע
מרבית שטחה של שרנה (73%) מורכב מאדמה עקרה ומשטחים חקלאיים.
ארתור תיאט
ארתור ניקולא תיאט (בצרפתית: Arthur Nicolas Theate; נולד ב-25 במאי 2000 בלייז' שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סטאד רן ובנבחרת בלגיה.
קריירת מועדונים
תיאט גדל במחלקות הנוער של מספר מועדונים בבלגיה, ביניהם ראסינג גנק וסטנדרד לייז', והגיע לאוסטנדה מליגת העל הבלגית בשנת 2020. ב-10 באוגוסט 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לבירסחוט במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת. ב-4 באוקטובר הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על מוסקרון במסגרת המחזור השמיני בליגה. בסך הכל ערך תיאט 35 הופעות ליגה במדי המועדון בעונת, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-26 באוגוסט 2021 הושאל תיאט למשך עונה לבולוניה 1909 מהסרייה א'. ב-18 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 6-1 לאינטר מילאנו במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2021/2022. במשחק זה הבקיע גם את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-29 ביולי 2022 חתם בסטאד רן מהליג 1. ב-21 באוגוסט כבש שער בכורה בקבוצה, בניצחון 1-2 על אז'אקסיו.
קריירה בינלאומית
תיאט זומן לראשונה לסגל נבחרת בלגיה לקראת טורניר הגמר של ליגת האומות 2020/2021 בחודש אוקטובר 2021. ב-16 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ויילס.
רומן בעבודה (סרט)
רומן בעבודה (ברוסית: Служебный роман) הוא סרט קומדיה סובייטי בבימויו של אלדר ריאזאנוב. צולם במוספילם ויצא בשנת 1977. עלילת הסרט מבוססת על המחזה "עמיתים לעבודה" שנכתב על ידי אלדר רייזאנוב ואמיל ברגינסקי ומספר את סיפורם של לודמילה קלוגינה, ראש לשכה סטטיסטית ושותפה לעבודה, הכלכלן אנטולי נובוסלצב, שמתאהבים זה בזה.
הסרט זכה להצלחה קופתית כשעמד בראש טבלת שוברי הקופות בקולנוע הסובייטי בשנת 1978 ועדיין נהנה מפופולריות רחבה ברפובליקות ברית המועצות לשעבר.
הסרט מהווה הן דרמה רומנטית והן קומדיה מטורפת ונודע בזכות הסצנות של מוסקבה בסוף שנות השבעים, והן בשל תיאורו הקומי של חיי היומיום והמנהגים של החברה הסובייטית בתקופת הקיפאון שתחת לאוניד ברז'נייב.
בשנת 2011 יצא לאקרנים רימייק רוסי בשם "רומן בעבודה: ימי חיינו" בכיכובם של וולודימיר זלנסקי וסבטלנה חודצ'נקובה.
עלילה
העלילה מתרחשת במוסקבה בשנת 1976. אנטולי יפרמוביץ' נובוסלצב, אב יחיד ומסורבל לשני בנים, עובד בלשכה סטטיסטית בעיר. הבוס שלו היא רווקה קפדנית בשלהי שנות ה-30 לחייה, לודמילה פרוקופייבנה קלוגינה, שכינויה "הכוס שלנו" על ידי הכפופים לה. הוא חולם על קידום והעלאה בשכר, אבל הוא ביישן מכדי לדבר עם הבוס שלו על זה. חברו לכיתה וחברו הוותיק, יורי גריגורייביץ' סמוקוולוב מציע למנות את חברו הוותיק לראש מחלקת התעשייה הקלה, אך קלוגינה דוחה את העצה. ואז, על פי עצתו של סמוחוואלוב, נובוסלצב מנסה ללא רצון לפלרטט איתה במסיבה בדירתו של סמוחוואַלוב, אך קלוגינה מתעצבנת מאוד מהניסיונות שלו להרשים אותה. בסופו של דבר נובוסלצב מתוסכל ואומר לקלוגינה שהוא מחשיב אותה כ"יבשה, לא אנושית וחסרת לב".
למחרת בבוקר נובוסלצב מגיע למשרדה להתנצל, אך לפתע קלוגינה מתפרצת בבכי וחושפת כי האשמותיו מהלילה שלפני כן פגעו בה. הם מנהלים שיחה מלב אל לב והם מתחילים להתקרב ובמהרה מתאהבים זה בזה. קלוגינה, לאחר שהשליכה את "מסכת המגן" שלה של אישה קשת לב, נעשית מודעת יותר לנשיותה ומפתיעה את כולם עם בגדיה האלגנטיים החדשים והמראה המקסים.
בשלב מוקדם יותר, כאשר לנובוסלצב נודע לו על סמוחוולבוב ומכתבי האהבה הוא זועם לגמרי. נובוסלצב סוטר לפתע לסמוחוואלוב בפנים. סמוחוואַלוב מתנקם בכך שהוא חושף את "התוכנית" הראשונית של נובוסלצב לקלוגינה. היא המומה ורוצה לוותר על נובוסלב. היא מתקשרת אליו למשרדה, מספרת לו על החלטתה למנות אותו לראש המחלקה לתעשייה הקלה ולסיים את מערכת היחסים ביניהם. נובוסלצב מתבייש ומודה שמערכת היחסים ביניהם אכן החלה אך ורק מסיבות מקצועיות, אך מתעקש שהוא למד לאהוב אותה. קלוגינה מגרשת אותו. בתורו הוא דוחה את המינוי ומכריז על התפטרותו. קלוגינה מסרבת לפטר את נובוסלצב כדי להכעיס אותו. הוויכוח הלוהט ביניהם מביא לזעזוע רועש במשרד. הכל בסופו של דבר מסתיים כשנובוסלצב, מנסה לברוח מלודמילה הזועמת, בורח מהבניין, קופץ על מושב אחורי של מכונית (שמתבררת כמכונית השירות של קלוגינה עם נהג אישי), היא רודפת אחריו בכעס, אבל נובוסלצב מצליח להרגיע אותה והם נראים מחובקים. כותרת המשנה מציעה שכבר בתוך 9 חודשים יהיו שלושה בנים במשפחתו של נובוסלצב, כלומר לאנטולי ולודמילה ייוולד מאוחר יותר בן.
תגובת קהל, ביקורות ופרסים
הסרט הפך ללהיט סובייטי בשנת 1978 כשצפו בו 58.4 מיליון צופים ועדיין הוא אחד הסרטים הפופולריים ביותר ברוסיה וברפובליקות הסובייטיות לשעבר. אליסה פריינדליך ואנדריי מיאחקוב נבחרו לשחקני השנה הטובים ביותר על ידי קוראי מגזין הקולנוע "המסך הסובייטי".
הסרט קיבל באופן כללי לשבחים מהמבקרים; לא הייתה ביקורת שלילית אחת על הסרט. הרמה האמנותית הגבוהה, הכישורים ושיתוף פעולה האורגני בין הבמאי לשחקנים, וכן תיאור חי של מוסקבה, אלמנטים קומיים במקביל לחקירת סוגיות מוסריות, העניקו לסרט ציוני ביקורת טובים.
במלאת 40 שנה לפרסום הסרט, גוגל הוציאה 'שרבוט גוגל' ברוסיה ובאוקראינה.
בשנת 2011 שוחררה גרסה מחודשת, תחת הכותרת "רומן בעבודה: ימי חיינו", בכיכובם של וולודימיר זלנסקי וסבטלנה חודצ'נקובה כשסריק אנדראסיאן משמש כבמאי.
פסקול
השירים מהסרט, בביצוע אליסה פריינדליך ואנדריי מיאחקוב, הפכו ללהיטים בברית המועצות.
רנה לקוסט
כאיש עסקים הוא ידוע בעיקר כמייסד חברת ההלבשה "לקוסט", שלוגו התנין המסמל אותה עד היום נגזר מכינויו על מגרש הטניס. כמו כן היה מהפכן בתחום טכנולוגיית מחבטי הטניס, כשפיתח את המחבט הראשון שהיה עשוי מתכת.
קריירת טניס
לקוסט ניצח לראשונה בטורניר טניס ב-1921, בהיותו בן 17. הוא הפך לחלק מדור זהב של הטניס הצרפתי, כשיחד עם אנרי קושה, ז'אן בורוטרה וז'ק ברוניון כונו "ארבעת המוסקיטרים", אשר שלטו בטניס העולמי במהלך אותו עשור ובתחילת העשור הבא אחריו. עם בורוטרה זכה לקוסט בהישג בינלאומי משמעותי ראשון, כשבאולימפיאדת פריז (1924) זכו השניים במדליית ארד בטורניר הזוגות.
ב-1925 ניצח לראשונה באליפות צרפת הפתוחה, והוסיף לכך את תואר אליפות וימבלדון זמן קצר לאחר מכן. אלה היו שתי זכיותיו הראשונות בטורניר גראנד סלאם, ובסופו של דבר זכה בשבעה תארים כאלה - שלושה בצרפת, שניים בווימבלדון ושניים באליפות ארצות הברית הפתוחה. לתוארי היחידים שלו הוסיף גם שלושה תוארי גראנד סלאם בזוגות - שניים בצרפת (1925 ו-1929) ואחד בווימבלדון (1925). באליפות אוסטרליה בחר שלא להשתתף, ואכן לא השתתף מעולם, בשל העלויות הגבוהות והמסע המתיש והארוך באותה תקופה, שהפך את הטורניר - בסבב שעדיין לא היה מקצועני - לבלתי משתלם לדעתו.
לקוסט זכה לכינוי "התנין", כאשר הדעות על מקור הכינוי חלוקות. גרסה אחת טוענת כי זכה לכינוי בשל סגנון משחקו האינטנסיבי והבלתי מתפשר, וגרסה שנייה טוענת כי זכה לכינוי עקב התערבות עם חבר שדלפה לאוזני עיתונאי, ושהפרס בה היה מזוודה מעור תנין. הכינוי שימש אותו מאוחר יותר בלוגו חברת ההלבשה שהקים, לוגו המסמל אותה עד היום.
עם נבחרת צרפת זכה פעמיים ברציפות בגביע דייוויס (1927 ו-1928). הוא פרש ממשחק ב-1932 והפנה את מרצו לחברת ההלבשה שהקים.
ב-1976 התקבל לקוסט, יחד עם שלושת חבריו ל"ארבעת המוסקיטרים", להיכל התהילה של הטניס. יציע במגרש פיליפ שאטרייה, האצטדיון הראשי במתחם רולאן גארוס שבו נערכת אליפות צרפת הפתוחה, נקרא על שמו (שלושת היציעים האחרים נקראים על שם חבריו ל"ארבעת המוסקיטרים").
כאיש עסקים
עוד במהלך קריירת הטניס שלו נודע לקוסט בחולצות שלבש במשחקים, חולצות שעיצב בעצמו ושנחשבו למהפכניות בעיצובן ונוחותן. ב-1933, לאחר פרישתו מטניס, ייסד לקוסט את חברת ההלבשה שלו, "חברת החולצות לקוסט", יחד עם אנדרה ז'ילייה, תעשיין הביגוד הגדול בצרפת באותה תקופה. החברה החלה לשווק את החולצות שעיצב לקוסט, עם סמל התנין המלווה את החברה עד היום. בנוסף לחולצות טניס, עיצב ושיווק לקוסט גם חולצות לגולף ושיט.
ב-1951 החלה החברה בשיווק פריט נוסף שהפך מזוהה עימה, כשהחלה לשווק את חולצות לקוסט במגוון צבעים. עד אז מכרה החברה חולצות לבנות בלבד, כפי שהיה מקובל בענפי הספורט אליהם כיוונה. שנה לאחר מכן יוצאו החולצות לראשונה לארצות הברית והפכו במהרה ללהיט.
ב-1963 פרש לקוסט מניהול החברה והעביר אותה לידי בנו, ברנאר, שהרחיב את מגוון מוצרי החברה לנעלי ספורט, בשמים, מוצרי עור, משקפי שמש ומוצרי ספורט ופנאי נוספים.
לקוסט פנה לענף עיסוק חדש - טכנולוגיית מחבטי טניס. באותה שנה ייצר את המחבט הראשון שהיה עשוי פלדה חלולה, והביא למהפכה בטכנולוגיית ייצור המחבטים שעד אז היו עשויים כמעט כולם מעץ. המחבט המהפכני שווק באירופה תחת המותג "לקוסט" ובארצות הברית תחת המותג של חברת מוצרי הספורט הגדולה "וילסון" וזכה לשם Wilson T-2000. המחבט הפך ללהיט גדול בין השאר כיוון שאומץ על ידי כוכב הטניס ג'ימי קונורס.
חיים אישיים
לקוסט היה נשוי מאז 1930 לסימון דה-לה-שום, שהייתה אז אחת הגולפאיות הטובות בעולם. השניים נפגשו כשדה-לה-שום צפתה בלקוסט באחד ממשחקי גביע דייוויס של נבחרת צרפת. בתם המשותפת, קתרין לקוסט, הייתה גם היא גולפאית צמרת ברמה העולמית הגבוהה.
אלעזר רוזנפלד
רבי אלעזר הלוי רוזנפלד (י' בניסן תרכ"ב, אפריל 1862 - כ"ז בתמוז תש"ג, יולי 1943) היה אדמו"ר ורב גליציאני משושלת קמינקא. חתנו של רבי חיים מצאנז. כונה על שם מקום פעילותו, "רבי אלעזר אושפיצינער".
תולדותיו
בנם של רבי יהושע מקמינקא ושיינדל בתו של הרב שמואל צבי הירש רמר"ז. בגיל 6 התארס לפראדיל, בתו של רבי חיים מצאנז ובשנת תרל"ח, בהיותו בן 16 נישא לה. חמיו נפטר לפני חתונתו, ואחיה רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם הובילה לחופה.
לאחר נישואיו נסמך על שולחן גיסו, רבי יצחק טוביה רובין מצאנז. בשנת תרמ"ה התמנה לרב בבוכניה, בשנת תרנ"ז מונה לרב בקמינקה ובשנת תרס"ז התמנה לרבה של אושפיצין.
מקסוול פרקינס
מקסוול אוורט פרקינס (באנגלית: Maxwell Evarts Perkins; 20 בספטמבר 1884 - 17 ביוני 1947) היה עורך ספרותי אמריקאי שערך בין היתר את ספריהם של ארנסט המינגוויי, תומאס וולף וסקוט פיצג'רלד.
ביוגרפיה
פרקינס נולד בניו יורק, סבו מצד אמו היה המשפטן והפוליטיקאי ויליאם אברטס. ב-1907 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת הרווארד. לאחר לימודיו עבד ככתב בניו יורק טיימס.
אלעזר רוזנפלד
תולדותיו
היו לו שלושה בנים וחמש בנות. בנו הרב נפתלי שמואל צבי כיהן ברבנות באושפיצין. נרצח בשואה עם תשעה מילדיו.
בית הכנסת שלו בירושלים פועל עד היום.
מקסוול פרקינס
ביוגרפיה
ב-1910 הצטרף פרקינס להוצאת הספרים בני צ'ארלס סקריבנר (Charles Scribner's Sons). ב-1919 החתים את הסופר הצעיר סקוט פיצג'רלד, הוא ערך את ספריו וקידם את יצירתו בהנהלת ההוצאה. הספר הראשון של פיצג'רלד שפרסמה ההוצאה היה "בואכה גן עדן" שזכה להצלחה גדולה. דרך פיצג'רלד הכיר את ארנסט המינגוויי וצירף גם אותו לשורת הסופרים בהוצאה ותחת עריכתו. ב-1926 פרסמה ההוצאה את הרומן המשמעותי הראשון של המינגוויי "וזרח השמש", הצלחת הספר הביאה לפרסום ספרו הבא "הקץ לנשק" שהפך לרב מכר. לאחר מותו של פרקינס הקדיש לו המינגוויי את ספרו "הזקן והים". סופר נוסף אותו גילה פרקינס היה תומאס וולף, בספריו של וולף נדרש פרקינס לעריכה רבה וניהל עמו מאבקים ממושכים במטרה להביאו לקיצוץ נרחב באורכם, עד שלבסוף עזב וולף את ההוצאה.
סופרים בולטים נוספים שאת ספריהם ערך פרקינס היו אלן פטון, ארסקין קולדוול, מרג'ורי קינן רולינגס וג'יימס ג'ונס אותו שכנע לנטוש את כתיבת האוטוביוגרפיה לטובת הרומן "מעתה ועד עולם".
דמותו של פרקינס גולמה על ידי קולין פירת' בסרט הקולנוע "Genius" ("גאון") מ-2016 וכן על ידי מלקולם מקדואל בסרט שנותי היפות בקרוס קריק מ-1983.
נכדו הוא השחקן פרי קינג.
קנדיס מק'קלור
קנדיס מק'קלור (באנגלית: Candice McClure; נולדה ב-22 במרץ 1980), הידועה בשם הבמה קנדייז מק'קלור, היא שחקנית דרום אפריקאית-קנדית.
ביוגרפיה
מק'קלור נולדה באזור גרינווד פארק בצפון דרבן, דרום אפריקה. אמה אשת חינוך ואביה מוזיקאי. החל מגיל ארבע עברה מקלור הלוך ושוב בין דרום אפריקה לקנדה. היא השלימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון ווסט ונקובר בשנת 1998. מקלור לוהקה להפקה של המחזה שיר העמק של אתול פוגארד בגיל 17.
קריירה
ההופעה הראשונה של מק'קלור בטלוויזיה הייתה תפקיד ראשי עם לו דיאמונד פיליפס בסרט הטלוויזיה In a Class of His Own משנת 1999, ואחריו דרמת הנעורים Higher Ground של פוקס וסדרת ה-NBC של שבת בבוקר Just Deal, משנת-2000. עוד בשנת 2000 שיחקה בסדרת הדרמה הקנדית Da Vinci's Inquest.
בשנת 2002, מקלור גילמה את התפקיד של אליזבת מונרו בסרט ג'רמיה של שואוטיים, שיחקה את התפקיד של סו סנל בגרסה המחודשת של סרט הטלוויזיה לספר קארי של סטיבן קינג,. וכיכבה בתור אנני פישר בשני פרקים של סדרת המדע הבדיוני הדרמה של ג'יימס קמרון בטלוויזיה מלאך שחור.
מ-2003 עד 2009, מק'קלור שיחקה בתפקיד אנסטסיה "די" דואלה בסדרת ערוץ המדע הבדיוני בטלסטאר גלקטיקה לאחר מכן הופיע מק'קלור בעיבוד טלוויזיה משנת 2009 ל"ילדי התירס" ולסרט העלילתי של קרל בסאי מאותה שנה קול.
בשנת 2012 הצטרפה מק'קלור לצוות השחקנים של סדרת המקור של נטפליקס המלוק גרוב מק'קלור הופיע גם בתוכניות טלוויזיה אחרות, כמו ויסלר, אנדרומדה, ג'ייק 2.0, סמולוויל וריפר.
ב-2023 דווח כי היא תשתתף בעונה החמישית של הסדרה של נטפליקס וירג'ין ריבר.
חיים אישיים
החל משנת 2013, מק'קלור עובדת עם ארגון ללא מטרות רווח CARE Canada כדי לטפל בעוני באזורים המתפתחים בעולם. היא מתגורר בוונקובר, קולומביה הבריטית.
מקלור נשואה למוזיקאי איאן סיילנץ לי. הוא הציע לה נישואין כאשר ביקרו את משפחתה בדרום אפריקה בדצמבר 2012.
יוקה סאטו
חיים אישיים
סאטו נולדה בטוקיו. היא התאמנה בהדרכתם של הוריה, נובו (10 פעמים אלוף יפן בהחלקה על הקרח ורביעי בעולם בשנת 1964) וקימיקו (פעמיים אלופת יפן ופעמיים חמישית בעולם בשנים 1967 ו-1968). נוסף לכך, התאמנה בהדרכתו של פיטר דנפילד מקנדה.
באליפות העולם לנוער בהחלקה על הקרח שנערכה בקולורדו ספרינגס, ארצות הברית בשנת 1990 זכתה סאטו במדליית זהב ביחידות. חודש לאחר מכן, באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה בהליפקס, קנדה, היא סיימה במקום 14 ביחידות.
באולימפיאדת אלברוויל (1992) סיימה סאטו במקום שביעי בהחלקה על הקרח יחידות. במדליית זהב זכתה קריסטי ימאגוצ'י מארצות הברית ובמדליית כסף זכתה בת ארצה מידורי איטו. חודש לאחר מכן, באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה באוקלנד, קליפורניה, היא סיימה במקום שמיני ביחידות.
באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה, בשנת 1993 סיימה סאטו במקום רביעי ביחידות.
אלופת העולם
חודש לאחר מכן, באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה בצ'יבה, יפן, זכתה סאטו במדליית הזהב ביחידות, לפני סוריה בונלי מצרפת וטניה שבצ'נקו מגרמניה.
לאחר הזכייה במדליית הזהב, פרשה סאטו מהחלקה תחרותית על הקרח, והחלה להחליק כמקצוענית ולהשתתף בתחרויות למקצוענים, ובמופעי ראווה. כמחליקה מקצוענית היא זכתה תואר באליפות העולם בהחלקה על הקרח למקצוענים בשנים 1995, 2000, 2001 ו-2002 ופעמיים במקום השני בשנים 1996 ו-1998.
בשנת 1999 התחתנה סאטו עם ג'ייסון דנג'ן, מחליק על הקרח אמריקאי, פעמיים אלוף ארצות הברית, רביעי בעולם (1997) ורביעי באולימפיאדת נאגנו (1998) בהחלקה על הקרח בזוגות.
כיום, עובדת סאטו כפרשנית החלקה על הקרח עבור הטלוויזיה היפנית וכמאמנת ביחד עם בעלה. בין המחליקים הבולטים שהם אימנו נמנים ג'רמי אבוט (3 פעמים אלוף ארצות הברית וחמישי בעולם בשנת 2010) ואליסה צ'יזני (פעמים אלופת ארצות הברית וחמישית בעולם בשנת 2011).
Sunday Bloody Sunday (שיר של U2)
"Sunday Bloody Sunday" (בעברית: "יום ראשון העקוב מדם") הוא שיר של להקת הרוק האירית U2. זהו השיר הפותח של האלבום שלהם War מ-1983 והוא יצא כסינגל השלישי מהאלבום ב-21 במרץ 1983 בהולנד ובגרמניה המערבית. זהו אחד מהשירים הכי פוליטיים של U2 והמילים שלו מתארות את האימה שחש צופה בסכסוך בצפון אירלנד. השיר בעיקר מתרכז בתקרית יום ראשון העקוב מדם שהתרחשה ב-1973 בדרי ובה חיילים בריטים ירו והרגו מפגינים לא חמושים למען זכויות אזרח. יחד עם השיר "New Year's Day", השיר הזה עזר ל-U2 להגיע לקהל רחב יותר של מאזינים. הוא התקבל היטב באופן כללי על ידי המבקרים.
כתיבה והקלטה
"Sunday Bloody Sunday" התחיל מריף גיטרה ומילים שכתב הגיטריסט דה אדג' ב-1982. בזמן שהסולן בונו ואשתו אלי יוסון היו בירח דבש בג'מייקה, דה אדג' עבד באירלנד על מוזיקה לאלבום הבא של הלהקה. לאחר ויכוח עם חברה שלו ותקופה שבה הרגיש ספק ביכולות כתיבת השירה שלו, דה אדג' "הרגיש מדוכא... ותיעל את הפחד ואת התסכול ואת התיעוב העצמי שלו לקטע מוזיקה". לאחר שבונו שכתב את המילים, הלהקה הקליטה את השיר באולפני וינדמיל ליין בדבלין. כנר מקומי בשם סטיב ויקהאם פנה לדה אדג' בוקר אחד בתחנת אוטובוס ושאל אם U2 צריכה כנר באלבום הבא שלה. ויקהאם הקליט את הכינור האלקטרוני שלו שנכנס לשיר.
המילים לשיר הושפעו ממפגש עם תומכי הצבא האירי הרפובליקני בניו יורק. כגימיק שיווקי, המנהל של U2, פול מקגינס, ארגן שהלהקה תופיעה בתהלוכת יום פטריק הקדוש בניו יורק ב-1982. עם זאת, הוא מאוחר יותר גילה שיש אפשרות שבובי סנדס, אשר מת מרעב משביתת רעב ופעל בצבא האירי הרפובליקני הזמני בשנה הקודמת, יהיה מרשל של כבוד בתהלוכה. מכיוון שהם הרגישו שהטקטיקות של הצבא האירי הרפובליקני האריכו את הלחימה בצפון אירלנד, מקגינס וחברי הלהקה החליטו לא להשתתף בתהלוכה. מקגינס נפגש עם אחד ממארגני התהלוכה בבר בניו יורק כדי לארגן את הביטול, ונכנס לדיון נוקב איתו על הצבא האירי הרפובליקני. מקגינס אמר שהמארגן "ביקש ממני כל הזמן לשמור על קול נמוך מכיוון שהמקום היה מלא בשוטרי ניו יורק - שוטרים אירים - והוא חשב שאני אגרום לנו להיהרג".
קומפוזיציה
הלהקה אמרה שהמילים מתייחסות גם ליום ראשון העקוב מדם ב-1972 וגם ליום ראשון העקוב מדם ב-1920, אבל הן לא באופן ספציפי על האירועים האלה. השיר לוקח את נקודת המבט של מישהו שנחרד ממעגל האלימות.
וידאו קליפ
למרות שווידאו קליפ שיווקי לא הופק להוצאה המקורית, הלהקה השתמשה בצילומים מהופעה ב-5 ביוני 1983 שצולמה עבור סרט ההופעה "U2 Live at Red Rocks: Under a Blood Red Sky" שהתקיימה באמפיתיאטרון רד רוקס בקולורדו כדי לקדם את השיר. הווידאו קליפ בוים על ידי גאווין טיילור ורואים בו את בונו משתמש בדגל לבן במהלך הופעות של השיר. ב-2004, רולינג סטון ציטט את ההופעה כאחת מ-50 רגעים ששינו את ההיסטוריה של הרוק אנד רול.
קבלה
U2 היו מודעים לכך כשהם הקליטו את "Sunday Bloody Sunday" שהמילים של השיר יוכלו להתפרש לא נכון על ידי קנאים, ואולי להעמיד אותם בסכנה. חלק מהמילים המקוריות של דה אדג' דיברו באופן מפורש נגד מורדים אלימים, אבל הלהקה הורידה את המילים האלה כדי להגן על עצמה. אפילו ללא המילים האלה, היו מאזינים שהחשיבו את השיר כשיר מחאה אירי שמהלל את האירועים בימי ראשון העקובים מדם.
מבחינה מסחרית, הסינגל הצליח במיוחד בהולנד, היכן שהוא הגיע למקום השלישי במצעדים. בארצות הברית, השיר הושמע הרבה בתוכניות רדיו של מוזיקת רוק ויחד עם הסינגל "New Year's Day" עזר לחשוף את U2 לקהל רוק אמריקאי מיינסטרימי. הביקורות על השיר היו חיוביות.
הופעות חיות
"Sunday Bloody Sunday" בוצע יותר מ-600 פעמים על ידי U2. הוא בוצע לראשונה בדצמבר 1982 בגלאזגו, סקוטלנד בסיבוב הופעות מקדים לסיבוב ההופעות "War".
במהלך הופעות של השיר בונו היה אומר לקהל ש"זה לא שיר מחאה, זה 'Sunday Bloody Sunday'" כדי להדגיש שהשיר הוא לא שיר קנאי. בהופעות בונו היה מציב דגל לבן בקדמת הבמה. בונו היה שר "no more!". הלהקה ביצעה את השיר בלייב אייד ביולי 1985.
סרט ההופעה "Rattle and Hum" מ-1988 כולל ביצוע של השיר שהוקלט ב-8 בנובמבר 1987 בדנוור, קולורדו. באותו היום בוצע פיגוע יום הזיכרון בצפון אירלנד ובונו גינה את הפיגוע בזמן השיר.
אחרי סיבוב ההופעות "The Joshua Tree", בונו אמר שהלהקה אולי לא תבצע את השיר יותר שוב מכיוון שהשיר "הפך לאמיתי" בהופעה בדנוור ואי אפשר יהיה להשתוות לזה. "Sunday Bloody Sunday" לא בוצע במהלך 47 ההופעות הבאות במסע ההופעות "Lovetown" ב-1989. השיר הופיע שוב לתקופה קצרה בסיבוב ההופעות "Zoo TV". בסיבוב ההופעות "PopMart" הלהקה נתנה הופעה בסרייבו שהייתה שרויה במלחמה שכללה גרסת סולו של השיר על ידי דה אדג'. "Sunday Bloody Sunday" בוצע ככה עד לסוף סיבוב ההופעות במרץ 1998. בהופעות בניו יורק אחרי פיגועי 11 בספטמבר, בונו החזיק את דגל ארצות הברית.
מורשת
ב-2004, רולינג סטון דירג את השיר במקום ה-268 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים. בגרסה חדשה של הרשימה מ-2010 השיר דורג במקום ה-272. ב-2006, המגזין Q דירג את "Sunday Bloody Sunday" במקום ה-18 ברשימת השירים הטובים ביותר של שנות ה-80. הצוות של היכל התהילה של הרוק אנד רול בחר ב-"Sunday Bloody Sunday" כאחד מ-500 השירים שעיצבו את הרוק אנד רול. הניו סטייטסמן שם אותו ברשימת 20 השירים הפוליטיים הטובים ביותר ומגזין טיים שם אותו ברשימת עשרת שירי המחאה הטובים ביותר.
אלעזר יצחק אייזיק הורוביץ
רבי אלעזר יצחק אייזיק הורוביץ הוא האדמו"ר מספינקא תולדות צבי.
ביוגרפיה
בנו השלישי של רבי שמואל צבי הורוביץ (ר' הערשעלע ספינקער) וחתנו של רבי יחזקאל שרגא מערץ. בחיי אביו, היה דיין ומוהל בבית הכנסת של אביו וכן מסר דרשות בבית הכנסת. כאשר נפטר אביו בשנת תשנ"ז (1997), הוריש את בית הכנסת לרבי אייזיק ולאחיו רבי אביש שניהלו יחד את בית הכנסת וערכו טישים במשותף. לאחר כחודשיים במהלך שמחת תורה פרש רבי אייזיק ופתח בית מדרש עצמאי בשם "תולדות צבי". בהמשך הוא בנה בית מדרש גדול בוויליאמסבורג וכן פתח בתי כנסת במונרו בלייקוואד ובבארא פארק. הוא זוכה להצלחה מרובה וסחף מאות חסידים ואוהדים.
הוציא לאור את הספר "תולדות צבי", בו מכונסים דברי תורה של אביו, וכן הוציא את הספר "זמירות זיכרון צבי".
פרס תור הזהב
פרס תור הזהב (מכונה גם פרס ישראל המזרחי) הוא הפרס הגבוה ביותר של העיר אשדוד אותו יסד המרכז לתרבות האנדלוסית ולפיוט בישראל. הפרס מוענק לאדם שתרם באופן יוצא דופן לקידום המורשת והתרבות היהודית.
הפרס מוענק מדי שנה במעמד פסטיבל "תור הזהב", ונועד לקדם ולכבד אישים אשר ביססו את המורשת והתרבות היהודית בישראל כעמודי תמך מרכזיים של החוויה הישראלית.
מאפייני הפרס
הפרס נועד לבטא את ההוקרה על פועלם של יוצרים בתחומים: שירה, ספרות, מוזיקה, אמנות פְּלַסטית (ציור, פיסול, צילום, אמנות בינתחומית), אמנות הבמה והמסך, חינוך, וכן על פועלם של חוקרים בתחומים: היסטוריה, מחשבת ישראל, הלכה, מנהג, תרבות, אמנות, לשון, ספרות, חברה, וכמו כן על אקטיביזם ציבורי ומפעל חיים ליחידים בגין הישגים חברתיים או תרבותיים.
פרס תור הזהב נועד לתרום לקידומה של רב-תרבותיות ישראלית חיונית ומתחדשת הנותנת ביטוי למגוון הקבוצות והקהילות בישראל. הפרס יביא בחשבון את התרבות המיוחדת שהעיר אשדוד טיפחה, ולכל לראש את השילוב בין מזרח למערב, האמנות בכל התחומים והאדריכלות בזיקה ברורה לתולדות קהילות ישראל בתפוצות מאז ועד היום ולתרבותן הענפה, וכן לתרבות הים-תיכונית, המוזיקה האנדלוסית, תוכני פסטיבל מֶדיטֶרָנֶה, פסטיבל אשדודשירה ופסטיבל תור הזהב.
פרס תור הזהב יוענק מדי שנה, בחול המועד פסח, לשלושה אזרחי ישראל יחידים, שהצטיינו מאוד וקידמו את התחום באחד המקצועות והתחומים המפורטים לעיל, ושנבחרו על ידי ועדת שיפוט ציבורית.
שני פרסים יינתנו על הישגים מקצועיים ופרס אחד על מפעל חיים – כל אחד בגובה 75,000 ₪. סכום הפרסים הכולל יהיה 225,000 ₪.
ועדת הפרס
ועדת פרס "תור הזהב" היא ועדה מקצועית עצמאית. בין חבריה: פרופ' חביבה פדיה, ד"ר מירב אלוש-לברון, פרופ' אהרון ממן וד"ר אהרון כהן.
1999 בישראל
1999 בישראל (ה'תשנ"ט-ה'תש"ס) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 51 שנה מיום היווסדה.
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1999)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1999)
הר אתלסטאן (אנטארקטיקה)
הר אתלסטאן (באנגלית: Mount Athelstan) הוא הר נישא, המכוסה בחלקו בקרח, על שלוחה הבולטת לכיוון מזרח של רכס דאגלס שבחוף המזרחי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,615 מטרים מעל פני הים; הר אתלסטאן הוא ההר ה-2,631 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם מצידו הצפוני של קרחון טרנץ'.
גילוי ומיפוי ההר
ההר התגלה ב-23 בנובמבר 1935, על ידי לינקולן אלזוורת', בטיסה הטראנס-אנטארקטית שערך מן האי דנדי אל מדף הקרח רוס.
ההר מופה באופן חלקי על ידי וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג (Wolfgang Louis Gottfried Joerg) בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי אלזוורת'.
ההר נסקר בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בהנהגת ג'ון רידוך ריימיל.
ההר נסקר מחדש על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנים 1948 ו- 1949.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
רומן בעבודה: ימי חיינו
רומן בעבודה: ימי חיינו (ברוסית: Служебный роман. Наше время) הוא סרט קומדיה רומנטי רוסי-אוקראיני משנת 2011 בבימויו של סריק אנדראסיאן, המהווה גרסה מחודשת לסרט "רומן בעבודה" הסובייטי משנת 1977 בבימויו של אלדר ריאזנוב. הסרט היה לאחד המכניסים בקולנוע האוקראיני כשהכניס 22,043,299 מיליון הריבניה והיה לשובר הקופות המקומי של שנת 2011.