cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טום מלינובסקי
עוזר מזכיר המדינה לענייני דמוקרטיה, זכויות אדם ועבודה
מלינובסקי החל להיתפש כמועמד אפשרי לתפקיד עוזר מזכיר המדינה לענייני דמוקרטיה, זכויות אדם ודמוקרטיה, אך רישומו כשדלן פעיל בזמן שהיה בארגון "משמר זכויות האדם" הצריך כתב ויתור מאת נשיא ארצות הברית. ב-8 ביולי 2013, במהלך תקופת הכהונה השנייה של הנשיא ברק אובמה, הועמד מלינובסקי לתפקיד זה. הוא העיד בפני ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית ב-24 בספטמבר 2013, אך אישור מינויו נתקל בהתמהמהות בשל משחקי כוחות בין הרפובליקנים לדמוקרטיים בסנאט. רק כעבור 27 שבועות ו-3 ימים אושר לבסוף מינויו של מלינובסקי. ב-2 באפריל 2014 אישרה מליאת הסנאט את המינוי ובאותו היום נכנס לתפקידו. לטענת בעלת הטור ג'ניפר רובין מהעיתון "וושינגטון פוסט", מלינובסקי זכה לשבחים מצד מנהיגים משתי המפלגות במהלך 2014 בגין הגנתו על זכויות האדם ועל פועלו למען מיגור עינויים.
בעת שעבד במחלקת המדינה, מלינובסקי הוביל את המאמצים לסייע למיעוטים דתיים שנרדפו בידי המדינה האסלאמית בעיראק. הוא גם פיקח על המאמצים להטלת עיצומים על גורמים בקוריאה הצפונית בשל הפרות של זכויות אדם ולהגדיל את זרם המידע הלא מצונזר אל תוך המדינה המסוגרת. הוא הוביל את פעילות מחלקת המדינה להגן על קהילות הלהט"ב ברחבי העולם ופיקח על מינוי השליח המיוחד הראשון לענייני זכויות הקהילה הגאה. מלינובסקי תמך במאמצי האומות המאוחדות לחקור פשעי מלחמה אפשריים שבוצעו במהלך מלחמת האזרחים בסרי לנקה. הוא עבד גם על צמצום מספר הנפגעים האזרחיים כתוצאה מפעילות הכוחות המזוינים של ארצות הברית במזרח התיכון וסייע בהטלת סנקציות על פקידים רוסים בגין הפרות של זכויות אדם.
לאחר סיום כהונתו במחלקת המדינה, חבר מלינובסקי לעוזריו של הנשיא לשעבר אובמה בשידול הקונגרס במאמץ למנוע מממשלו של הנשיא דונלד טראמפ להסיר את הסנקציות על רוסיה בעקבות פלישת רוסיה לחצי האי קרים. מלינובסקי מתח ביקורת על דונלד טראמפ על כך שיש לו "חיבה מגונה" לעריצים בעולם ועל שהנהיג "נטישה מוחלטת של מסורת אמריקאית בת עשרות שנים".
בבית הנבחרים של ארצות הברית
ב-2 באוקטובר 2017 הודיע ​​מלינובסקי על מועמדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית לקראת הבחירות אמצע הכהונה ב-2018. הוא החליט להתמודד לקונגרס האמריקאי לאחר היבחרו של דונלד טראמפ לנשיאות בנובמבר 2016, מה שראה כאינדיקציה לכך שאמריקה נמצאת ב"צרה עמוקה". מלינובסקי נימק את התמודדותו לקונגרס בשל מאמצי ממשל טראמפ
בין הגופים שהביעו בו את תמיכתם נכללים הוועדה הדמוקרטית במחוז האנטרדון והתאגדות העובדים "עובדי התקשורת של אמריקה" (Communications Workers of America). ב-5 ביוני 2018 ניצח בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית את העובד הסוציאלי פיטר ג'ייקוב ועורך הדין גוטם ג'ויס ברוב של 66.8% מהקולות וזכה בכל המחוות בהם התמודד. בבחירות הכלליות ניצב בפני לאונרד לאנס, מועמד המפלגה הרפובליקנית, ונציג המחוז בבית הנבחרים מאז 2009. מלינובסקי מתח ביקורת על לאנס וטען כי הוא עובר ימינה כשהוא חושש מתנועת מסיבת התה ושמאלה כשהוא חושש מהנטיות המתונות של קהל בוחריו.
ב-6 בנובמבר גבר עליו מלינובסקי וקיבל 51.7% מהקולות. אמנם מלינובסקי ולאנס ניצחו כל אחד בשלוש ממחוזות ניו ג'רזי התחומים בתוך מחוז הקונגרס השביעי, אך לאנס הפסיד למלינובסקי בפער של כ-16,000 קולות. עם השבעתו לתפקיד בינואר 2019, נהיה מלינובסקי הדמוקרטי הראשון לייצג מחוז קונגרס זה מאז 1981. מלינובסקי היה הראשון מבין חברי המשלחת של ניו ג'רזי לקונגרס לקרוא לפתיחת הליך הדחה נגד הנשיא טראמפ. באותה תקופה הוא היה הדמוקרטי היחיד שייצג מחוז מתנדנד שתמך במשפט הדחה נגד הנשיא.
בבחירות 2022 ניצב בפני מועמד המפלגה הרפובליקנית תומאס קין ג'וניור, לו הפסיד ביום הבחירות. כהונתו של מלינובסקי בקונגרס תמה בראשית ינואר 2023.
נושא הרומח
תנוחת הפסל משלבת בין דינאמיות לסטאטיות, בין עמידה להליכה, במידה רבה באופן הדומה לתנוחת הפסל זורק הדיסקוס. הפסל ניצב בתנוחת "קונטרה פוסטו" (Contrapposto), רגל ימין של הפסל מונחת קדימה, כלפני צעד ואילו רגל שמאל מורמת מעט וממוקמת מאחוריה כך שהדמות נשענת על רגלה הימנית. מותנו הימני של הפסל גבוה יותר, כך שקו המותניים נוטה לשמאל ואילו הראש מאזן נטייה זו בהרכנתו לצד ימין. מערך הידיים של הדמות הוא הופכי כאשר יד ימין מונחת לצידי הגוף ואילו יד שמאל אוחזת ברומח הנשען על הכתף. מערך כיאסטי זה יוצר שלמות הרמונית תוך יצירת ניגודים בכווני התנועה.
פרופורציות הדמות המפוסלת נחשבות למושלמות לפי הפרופורציות של האמנות הקלאסית. במאה השנייה לספירה כתב קלאודיוס גלנוס על הפסל ותיאר אותו כביטוי הוויזואלי המושלם עבור החיפוש הרמוניה ויופי. ביטוי זה מתבטא בפרופורציות המושלמות של הפסל: "היופי מגולם בפרופורציות, לא של אלמנטים אלא של חלקי הגוף, כלומר של אצבע אל אצבע ושל כל האצבעות אל כף היד ושורש כף היד ואלה אל הזרוע, ושל הזרוע לאמה, ושל כל החלקים אלו אל אלו כפי שהם מתוארים בקאנון של פוליקליטוס".
נתן רביץ
נתן (נתי) רביץ (נולד ב-30 בנובמבר 1966) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מדבב וזמר ישראלי.
ביוגרפיה
רביץ נולד באילת וכעבור שמונה חודשים עברה משפחתו לאלבמה שבארצות הברית בעקבות עבודתו של אביו, שחקן התיאטרון לני רביץ. בשנת 1973 חזרה המשפחה לישראל והתגוררה בנוף הגליל (נצרת עילית דאז). ב-1984 התגייס רביץ לנח"ל ועבר קורס קציני חי"ר. השתחרר בדרגת סגן ובסיום שירותו הצבאי עזב לאילת ועבד בצוות בידור. בשנת 1991 השתתף במחזמר "שיער", ובאותה שנה החל ללמוד בבית הספר למשחק בית צבי עד לשנת 1994.
בנוסף לקריירת המשחק רביץ כותב ומלחין, ואף הקים הרכבים מוזיקליים בשם "פיל גוד" ו"נתי רביץ והספירלה".
ב-2003 החל רביץ בתהליך של התקרבות ליהדות והחל בלימודי שיטת ימימה. הוא חדל להופיע בשבת, והחל מינואר 2010 הוא מנחה את התוכנית "עונג שבת" בערוץ הידברות.
קריירה בטלוויזיה
ב-1994 גילם את צורי בסדרת הטלוויזיה "זהב של שוטים" ששודרה בערוץ 2. ב-1995 גילם את מייקל בסרט הטלוויזיה "כבשים" – דרמת טלוויזיה ע"פ "ענבלים" מאת אמנון שמוש שביימה ניצה גונן. ב-1996 גילם את שאולי אייזנמן - גבר משכיל ורב לשוני, איש העולם הגדול - באופרת הסבון "כסף קטלני".
ב-1997 גילם דמויות שונות בתוכנית הטלוויזיה "שערורייה", שהייתה פרודיה על תוכניות תחקיר. באותה שנה שיחק בסרט הטלוויזיה "בחצות הלילה" שביימה רותי פרס. בין השנים 1996–1998 הנחה את שעשועון ההיכרויות "החצי השני" ששודר בהוט 3 לצד שירלי ברנר (בהמשך החליפה אותה סיגל שחמון). ב-1998 גילם את אלכס לצד דפנה רכטר בסדרת הטלוויזיה "אנס הבושם" שכתבו אמיר הראל ואבי שמש וביים מנחם בינצקי.
ב-2010 גילם את סא"ל זוהר תבורי, מפקד הטייסת ב"נשות הטייסים" שביימו אייל סלע ואהרון קפלן; וגילם את אבישי זריהן בסדרת הדרמה של "הוט" "אדמה" שביים רני בלייר. ב-2011 גילם את אבא של יוני בסדרת הטלוויזיה "יוני והמחוננים" שביים עופר ויצמן. ב-2012 גילם את בוכריס, ראש העיר בסדרה הקומית זנזורי, וגילם את אריק מן בסדרה "גאליס" שביים עודד רז. ב-2013 גילם את זלמן ציוני בטלנובלה "אניגמה" שביים מרקו כרמל ושודרה בYes. ב-2013 השתתף כפרזנטור בקמפיין "האנשים השחורים" של רשות המיסים למאבק בתופעות העלמות המס ולמלחמה ב"כסף השחור". ב־2016 השתתף בסדרת הדרמה המצליחה "בני ערובה" ששודרה בערוץ 10. ב-2017 השתתף בסרט "כמעט מפורסמת" בתפקיד אבנר ב-2019 שיחק בסרט"הרפתקה בשחקים". ב־2020 השתתף בסדרה "פלמ"ח", בתפקיד הקולונל הבריטי.
בשנת 2023 השתתף בסדרה 4:20
קריירה בקולנוע
ב-1986 גילם את בועז בסרט "מלכת הכיתה". ב-1998 גילם רביץ את אודי בסרטו של זאב רווח "פעמיים בוסקילה". בשנת 2000 שיחק לצד דולף לונדגרן בסרט "הפטרול האחרון" של יורם גלובוס. ב-2001 שיחק בסרט "שישה מיליון רסיסים" שביימה ציפי טרופה. ב-2003 גילם את גורמי בסרט "מתנה משמיים" של דובר קוסיאשווילי. ב-2004 גילם את המורה אסף דרור בסרט "סוף העולם שמאלה" של אבי נשר. ב-2006 גילם את אריה בסרט "אביבה אהובתי" של שמי זרחין, וגילם את כרמי בסרט "מלח הארץ" של האחים ברבש. ב-2007 גילם את דוד בסרט "מתוק ומר" שביים דורון בנבנישתי, וגילם את אבי "פרופי" ליבוביץ המבוגר בסרט "הבוגד הקטן" שביימה לין רות'. ב-2009 שיחק בסרט "הזמן שנותר: כרוניקה של נוכח נפקד" שכתב וביים אליה סולימאן. ב-2011 גילם את איתן בסרט "דוד וכאמל" שביים בישראל הבמאי היפני קיקו קוואסקי. ב-2015 השתתף בסרט "קאפו בירושלים". ב-2017 השתתף בסרט "כמעט מפורסמת". ב-2018 גילם את דמותו של מפקד חיל האוויר בני פלד בסרט "שבעה ימים באנטבה", המבוסס על אירועי מבצע אנטבה. ב-2019 שיחק בסרטים "מבצע שלאגר", "הרפתקה בשחקים" ובסרט הקצר "בשם הבת". בשנת 2020 שיחק בסרט פול ספיד של הבמאי קובי מחט, אשר עלה לאקרנים בשנת 2021.
עסק גם בדיבוב: ב-1998 דיבב לצד אחיו דורון רביץ את דבון הדרקון בסרט "החרב הקסומה". ב-2006 דיבב את אר.ג'יי הרקון - הדמות הראשית בסרט "מעבר ליער" (במקור דיבב אותו ברוס ויליס).
אלכסנדר מוסטובוי
אלכסנדר ולדימירוביץ' מוסטובוי (ברוסית: Алекса́ндр Влади́мирович Мостово́й; נולד ב-22 באוגוסט 1968 בלנינגרד, ברית המועצות) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בקבוצות ספרטק מוסקבה, בנפיקה ליסבון וסלטה ויגו.
נתן רביץ
קריירה בתיאטרון
ב-1991 שיחק במחזמר "שיער" שביים צדי צרפתי בהפקת טלית הפקות. ב-1993, במסגרת לימודיו ב"בית צבי", זכה להצלחה העיבוד למחזה "נ.ב. החתול שלך מת!" שבו כיכב לצד חברו לספסל הלימודים ב"בית צבי", ליאור אשכנזי.
אלכסנדר מוסטובוי
קריירה
מוסטובוי החל את הקריירה בקבוצה הסובייטית ספרטק מוסקבה ב-1987 ושיחק במועדון עד 1991. הוא עבר לקבוצת בנפיקה ליסבון שבפורטוגל ב-1992, הוא שיחק בקבוצה עונה אחת, אז עונה בקבוצת קן ושתיים בקבוצת שטרסבורג. פריצתו הגיעה כשחתם בסלטה ויגו ב-1996. משחקו היצירתי ושערי המפתח הרבים הביאו אותו להיות יקיר האוהדים כשהמועדון הגיע לצמרת הליגה הספרדית שנה אחר שנה ואף השתתף בגביע אופ"א, בשל חיבת האוהדים כינו אותו "הצאר". מוסטובוי היה חלק משלד שחקנים כשרוני שכלל את חיים רביבו, ואלרי קרפין, קלוד מקאללה ומיצ'ל סלגדו. בשנת 2000 החלו שחקני המפתח של סלטה להתפזר ברחבי היבשת. מוסטובי לא הצליח לעצור את הנפילה של סלטה בעונת 2003-2004, כשירדה לליגה השנייה הוא עבר לאלבס. בשנת 2005 פרש מוסטובוי ממשחק פעיל.
נתן רביץ
קריירה בתיאטרון
בתיאטרון הספרייה: ב-1994 שיחק בהצגה "לשבור את הצופן" מאת יו וויטמור שביימה אתי רזניק. ב-2000 שיחק בהצגה "טעות ברצח" מאת ג'נט גרין שביים מיטקו בוזקוב.
אלכסנדר מוסטובוי
קריירה
מוסטובוי שיחק בנבחרות ברית המועצות, חבר העמים ורוסיה. הוא ידוע בגלל מזגו החם, ונכנס לבעיות עם רבים ממאמניו. הוא שיחק עם נבחרתו במונדיאל 1994, יורו 1996 ויורו 2004 והיה בסגל למונדיאל 2002, אבל החמיץ את הטורניר בגלל פציעה.
נתן רביץ
קריירה בתיאטרון
ב-1996 בתיאטרון באר שבע שיחק בהצגה "פילדלפיה אני בא" שכתב בריאן פריל וביים עידו ריקלין.
בתיאטרון בית ליסין: גילם את מייקל מונטי בהצגה "ריקוד בשישה שיעורים" מאת ריצ'רד אלפיירי שביים אלון אופיר. ב-1997 גילם את צ'ארלי בהצגה "כחול בוער" מאת דוד מ. גריר שביים אוהד אשכנזי, וגילם את אילן ברקוביץ' בהצגה "ערפל" מאת מתי גולן שביים שמואל הספרי. ב-2005 גילם את ריקרדו דומניקו בהצגה "פילומנה" שביים רוני פינקוביץ'.
העלה במשך כארבע שנים, ביחד עם אחיו הסטנדאפיסט דורון רביץ, את הצגת הבידור "אחים חסרי מנוח" בתיאטרון אורות.
בתיאטרון הבימה
ב-1994 גילם את סילבסטר בהצגה "תעלולי סקאפן" מאת מולייר שביים רוני פינקוביץ'; גילם את פדוטיק בהצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב שביים שחר סגל וגילם את ויטו בהצגה "נ.ב. החתול שלך מת!" מאת ג'יימס קירקווד שביים עמי דיין. ב-1998 גילם את דן בהצגה "קרוב יותר" שכתב פטריק מרבר וביים אילן רונן.
ב-2003 גילם את הווארד בהצגה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר שביים רוני פינקוביץ'. ב-2006 גילם את תום בהצגה "חתונה מושלמת" מאת רובין האודן שביים מוני מושונוב. ב-2007 גילם את ריצ'רד הנאיי בהצגה "39 המדרגות" שהיה עיבוד תיאטרלי לסרטו של היצ'קוק שביימה מריה אטקין. ב-2008 גילם את יוגב לצד אדיר מילר בהצגה "החותנת" שעיבד רשף לוי (ע"פ אנדרו ברגמן) וביים אלון אופיר: וגילם את צ'ארלס הקטן בהצגה "אוגוסט: מחוז אוסייג'" מאת טרייסי לטס שביים אילן רונן.
ב-2010 גילם את יוסי פלדמן, בנה הבכור של שרה (סנדרה שדה) בהצגה "לרקוד ולעוף" שכתב רשף לוי וביים אלון אופיר, ושיחק בהצגה "ארוחה עם אידיוט" מאת פרנסיס וובר שביים משה קפטן. ב-2011 גילם את הברון אלפונסו צ'ייוצ'ייה בהצגה "קוויאר ועדשים" מאת ג’וליו סקארניצ’י ורנלדו טאראבוזי שביים מוני מושונוב, ושיחק במחזמר "סיגל" מאת שלומי מושקוביץ שביים צדי צרפתי. ב-2012 גילם את אבשלום חסדאי בהצגה "החולה ההודי" שכתב רשף לוי וביים אלון אופיר. ב-2013 גילם את סרן לוקאש בהצגה "החייל האמיץ שוויק" מאת ירוסלב האשק שביים משה נאור, בשיתוף עם תיאטרון חיפה. ב-2015 שיחק בהצגה "פאניקה" מאת רובין האודן שביים אלון אופיר, ובהצגה "עשר דקות מהבית" שביים שי פיטובסקי. ב-2016 גילם את עו"ד קורצמן בהצגה "פליישר" שביים משה קפטן, וב-2017 גילם את אד בהצגה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" שביים נתן דטנר. משנת 2019 מגלם רביץ את שפיגל בהצגה ״זרים מושלמים״ שביים נתן דטנר.
ב-2023 השתתף בתכנית המרדף.
פיליפ אנרי ד'אנסלם
פליפ אנרי ד'אנסלם (בצרפתית: Philippe Henri d'Anselme; 13 בספטמבר 1862 – 26 במרץ 1936) היה גנרל צרפתי, מפקד אוגדה וגיס רגלים בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, תחת פיקודם הכולל של הגנרלים מוריס סראי, אדולף גיומא ולואי פראנשה ד'אספרה.
תחילת הקריירה
ב-27 באוקטובר 1883 החל ד'אנסלם את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר וב-1 באוקטובר 1885 הוסמך כקצין רגלים בדרגת סגן משנה. ד'אנסלם מילא שורת תפקידי פיקוד בלגיון הזרים הצרפתי במרוקו ואלג'יריה. ב-23 בספטמבר 1912 מונה לראש מטה הצבא הצרפתי במרוקו בדרגת לויטננט קולונל. ב-1 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת קולונל וב-11 במאי 1915 מונה למפקד חטיבת רגלים במרוקו.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
ב-22 ביולי 1916 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-127 והוצב בחזית המקדונית. ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה, במתקפה כוללת לאורך עמק הוארדאר במטרה להבקיע את קווי כוחות מעצמות המרכז בפיקודו של הגנרל הגרמני פרידריך פון שולץ. במהלך מתקפה זו, פיקד הגנרל ד'אנסלם על קורפוס שמנה דיוויזיה צרפתית ושתי דיוויזיות יווניות, שתפקידו היה להגן על האגף הימני של כוח התקיפה הסרבי המרכזי ולחבור אליו עם ההגעה לנהר וארדאר. ד'אנסלם זכה להערכה רבה על תפקודו ולקראת סיום הקרבות, ב-26 באוקטובר 1918 הועלה לדרגת גנרל. ביוני 1919 חזר ד'אנסלם לפריז, הוצב בתפקידי מטה ובהמשך שירת כעוזרו הצבאי של שר ההגנה הצרפתי. ב-7 בדצמבר 1924 מונה למפקד הכוחות בתוניסיה. ד'אנסלם פרש משירות צבאי ב-30 באוגוסט 1926 והלך לעולמו 10 שנים מאוחר יותר והוא בן 72 שנים.
פתית השלג של קוך
פתית השלג של קוך הוא פרקטל שהציג המתמטיקאי השוודי הלגה פון קוך.
תיאור
פתית השלג של קוך הידוע גם כעקומת קוך או האי של קוך הוא עקומה פרקטלית שהוצגה לראשונה באמצעות פעולות גאומטריות פשוטות, על ידי המתמטיקאי השוודי הלגה פון קוך בשנת 1904. מקור השם הוא מדמיון העקומה לפתית שלג. פתית השלג של קוך מתקבל על ידי חזרה על שתי פעולות אינסוף פעמים:
את העקום המרשים הזה הגדיר לראשונה קארל ויירשטראס מבלי להיעזר בגאומטריה (חזותית) בשנת 1872, כדי להוכיח שרציפות איננה מספיקה לקיום כיוון (נגזרת). כי בגבול, העקום נשאר רציף, אורכו גדל לאינסוף ואין לו כיוון (או משיק) באף נקודה. הציור של העקום הזה מרשים כל כך עד שהאפיל על מי שהגדיר אותו לראשונה.
אם הצורה הראשונית שנתחיל ממנה היא משולש שווה-צלעות אז הצורה שתתקבל לאחר אינסוף איטרציות היא פתית השלג של קוך.
היקף הפרקטל
בכל פעולה מוחלף שליש מהקטע בשני חלקים שאורך כל אחד מהם הוא שליש מאורך הקטע. כלומר, אורך הקו השבור שנוצר גדל בשליש מאורך הקטע המקורי, הווה אומר, אורך הקטע נהיה 4/3 מאורכו המקורי בכל פעולה. עם ביצוע n פעולות אורך יגיע כל הקו השבור ל, וכאשר מספר הפעולות שואף לאינסוף היקף פתית השלג של קוך גם הוא שואף לאינסוף: .
שטח הפרקטל
ראוי לשים לב שעל אף היקפו האינסופי, שטח פתית השלג של קוך סופי, והוא קטן משטח המעגל החוסם את המשולש ממנו החלה שרשרת האיטרציות. למעשה ניתן להראות ששטח פתית השלג מתכנס במדויק לערך 1.6a_0, כאשר a_0 הוא שטח המשולש שווה הצלעות ההתחלתי.
בכל שלב בבניית הפרקטל כל קטע ישר בו מוחלף בארבעה קטעים ישרים, לכן מספר הקטעים הישרים בו לאחר n איטרציות הוא:. המשולשים שנבנים בכל איטרציה הם בעלי יחסי דמיון 1 ל-3 עם המשולשים שנבנו באיטרציה הקודמת, ולכן שטחם תשיעית מהמשולשים שנבנו באיטרציה הקודמת. לפיכך שטח כל משולש שנבנה באיטרציה ה-n הוא: . השטח שמתווסף לפרקטל באיטרציה ה-1 + n שווה למכפלת מספר הקטעים הישרים בסיום האיטרציה ה-n בשטח כל משולש שנבנה באיטרציה ה-n+1. כלומר שטחו הכולל S של הפרקטל הוא:
.
מנוסחת הסיכום הידועה לחישוב סכום סדרה הנדסית יוצא שערך הסכום האינסופי תחת סימן הסכימה מתכנס ל-:, לכן ערך השטח הכולל של הפרקטל הוא:.
תלמי פילדלפוס (בנה של קלאופטרה)
תלמי פילדלפוס (ביוונית: Πτολεμαῖος ὁ Φιλάδελφος, שמשמעותו היא "תלמי אוהב האחים"; נולד בסוף בשנת 36 לפנה"ס, מת כנראה בין השנים 29–26 לפנה"ס) היה נסיך מבית תלמי ובנם הצעיר של קלאופטרה השביעית מלכת מצרים והמצביא הרומי מרקוס אנטוניוס. מוצאו היה הלניסטי וגם רומי. הוא נולד באלכסנדריה וחי שם עד לכיבושה של אלכסנדריה בשנת 30 לפנה"ס.
משפחתו
אימו הייתה קלאופטרה השביעית, השליטה האחרונה של מצרים התלמיית. לאחר מותה הפכה מצרים לפרובינקיה רומית. אביו היה מרקוס אנטוניוס, מצביא ומדינאי רומאי, מתומכיו החשובים של יוליוס קיסר וחבר בטריומווירט השני.
בנוסף, היו לאביו ילדים נוספים מנשותיו הקודמות.
ביוגרפיה
אלכסנדר נולד מרומן האהבים של הוריו באנטיוכיה שבסוריה. לאחר מספר שנים שבהן הוריו לא היו בקשר, הם חזרו ונפגשו בשנת 37 לפנה"ס באנטיוכיה לאחר שאנטוניוס הזמין את קלאופטרה לשם כדי לקבל ממנה סיוע למלחמתו בפרתים. בעקבות המפגש הם חידשו את הקשר ביניהם ובעקבות כך העביר אנטוניוס לקלאופטרה השביעית נחלות שונות. לקראת סוף החורף הייתה קלאופטרה בהיריון עם תלמי פילדלפוס. אנטוניוס יצא לקרב באימפריה הפרתית ובמסעו השני נגדם הצליח לכבוש את ארמניה. את מצעד הניצחון קיים בשנת 34 לפנה"ס באלכסנדריה, ובמסגרתו, בהיותו בן שנתיים, הוכתר תלמי פילדלפוס לשליט פניקיה, סוריה עד נהר הפרת וקיליקיה.
בשנת 31 לפנה"ס נוצחו אנטוניוס וקלאופטרה בקרב אקטיום, הפסד שהיה תחילת הסוף. בסופו של דבר, בשנת 30 לפנה"ס, כבש אוקטביאנוס את אלכסנדריה ובאוגוסט של שנת 30 לפנה"ס התאבדו הוריו של תלמי. אחיו קיסריון נרצח על ידי אוקטביאנוס ותלמי, אחיו ואחותו נלקחו לרומא, שם השתתפו במצעד הניצחון שהתקיים בשנת 29 לפנה"ס. הם צעדו אזוקים בשרשראות זהב שהקשו עליהם את ההליכה. אוקטביאנוס נתן את שלושת האחים לאוקטביה, אשתו לשעבר של אביהם, והם גדלו במשק ביתה. ייתכן גם שבעת המצעד כבר לא היה בין החיים.
לא ידוע מה עלה בגורלו של תלמי לאחר מכן. המקור היחיד הנוסף המזכיר אותו הוא דיו קסיוס, המציין אותו ואת אחיו אלכסנדר הליוס כשהוא מספר על נישואיה של קלאופטרה סלנה, ובאותה עת הם היו כבר בין המתים. ייתכן שחלה ומת, ייתכן גם שאוקטביאנוס, שחס על חייו בעת כיבוש אלכסנדריה, דאג להורגו מאוחר יותר כדי שלא יהווה איום בעת התבגרותו.
הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטיות וסטודנטים תל-אביב
הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטיות וסטודנטים תל-אביב הוא הגדול מסוגו בעולם ונחשב לאחד החשובים בתחומו.
פסטיבל הסרטים שנערך בחודש יוני, מארח בתל אביב מאות סטודנטים, מרצים ואורחי כבוד מהשורה הראשונה של תעשיית הקולנוע בעולם, לשבוע של קולנוע ומפגש תרבותי. מאות סרטים, הקרנות בכורה, אירועים קולנועיים, סדנאות, כנסים ופרויקטים מיוחדים מתקיימים זה לצד זה, ומזמינים אלפי מבקרים לאולמות סינמטק תל אביב מדי יום. החל משנת 2013 הוא מתקיים אחת לשנה, בחודש יוני, בתל אביב.
הפסטיבל נתמך על ידי אוניברסיטת תל אביב, עיריית תל אביב, מועצת הקולנוע במשרד התרבות וגופים נוספים. הפסטיבל ה-24 יתקיים בין ה-12 ביוני ל-18 ביוני 2022.
אודות הפסטיבל
כיום נחשב הפסטיבל כגדול מסוגו בעולם, וכבמה העיקרית להצגת קולנוע צעיר בארץ. הוא מוכר באופן רשמי כפסטיבל של CILECT, ארגון הגג הבינלאומי של בתי-הספר לקולנוע וטלוויזיה, ומשתתפים בו עשרות מוסדות לימודי קולנוע מהארץ ומרחבי העולם. עד שנת 2012 נערך הפסטיבל אחת לשנתיים, בחודש יוני, אך החל מ-2013 החל הפסטיבל להתקיים במתכונת שנתית. הפסטיבל נערך בסינמטק תל אביב וברחבי העיר ואורכו כשמונה ימים.
הפסטיבל מקיים חמש תחרויות מרכזיות, התחרות הבינלאומית, התחרות הישראלית, תחרות הסרט העצמאי הקצר, נקודת תצפית: התחרות לאמנות הווידאו וקולנוע נסיוני והתערוכה והתחרות הבינלאומית למדיה דיגיטלית. במסגרת הפסטיבל מתחרים למעלה מ-200 סרטים קצרים מלמעלה מ-30 מדינות ברחבי העולם. במסגרת הפסטיבל מתקיימים אירועי קולנוע שונים: סדנאות אמן, פרויקטים חברתיים, מסיבות, תערוכות וכנסים.
הפסטיבל פועל כגוף ללא מטרות רווח, מנוהל ומופק כולו על ידי סטודנטים מהחוג לקולנוע מאוניברסיטת תל אביב. מנהלי הפסטיבל מתחלפים מדי שנתיים ונבחרים מתוך בוגרי החוג הטריים, על ידי ועדה של ראשי החוג. בין מנהלי הפסטיבל בעבר היוצרים והמפיקים שוקי פרידמן, לירן עצמור (שלטון החוק), ירון שני (עג'מי), ארנון גולדפינגר (הדירה), יריב מוזר ואחרים.
הפסטיבל מקדם ומפתח את תחום סרטי הסטודנטים בארץ ובעולם, באמצעות פרסים יוקרתיים (בשנת 2021 חולקו פרסים בשווי מצטבר של 140,000 שקלים) ובאמצעות עשרות כיתות האמן בתחומים שונים.
בעבר, סטיב טיש כיהן כנשיא כבוד של הפסטיבל.
ישיבת תורת חיים
ישיבת תורת חיים הייתה ישיבה בעיר העתיקה בירושלים. הישיבה נוסדה בשנת תרמ"ו (1886) על ידי האחים הרב יצחק וינוגרד והרב יוסף אליהו וינוגרד וגיסם, הרב זרח אפשטיין, שראה בה תחנה בדרכו של המשיח לבנות את בית המקדש. בישיבה זו למדו מאות תלמידים, ובהם ראשי ישיבות ורבנים מפורסמים.
תולדות הישיבה
את הישיבה הקים הרב יצחק וינוגרד עם אחיו, הרב יוסף אליהו וינוגרד, שמילא את תפקיד המשגיח בישיבה. תחילה הוקמה הישיבה במבנה קטן ברובע היהודי, בחצר חזקת ר' יששכר דוב צוובנר בקרבת רחוב חברון או בחצר ר' פישל לאפין.(רחוב חברון הוא רחוב הגיא של ימינו ונקרא כך בעבר על שום ריבוי יהודי חברון שגרו בו). לאחר גיוס תרומות על ידי שליחים כגון הרב פנחס מרדכי וינוגרד (לא קרוב משפחה של יצחק וינוגרד) ראש ישיבה בליטא שעלה ב-1890 ונשלח בחזרה כשד"ר, וסיוע שהגיש הצאר הרוסי אלכסנדר השלישי (שר' יצחק היה נתינו) - הוקמה הישיבה במבנה הקבע שלה, ברחוב הגיא 51. חנוכת הבית התקיימה בניסן תרנ"ד (1894). הקונסול הרוסי פרש חסותו על הישיבה. ביוזמתו נאסר על הכנסייה הארמנית-הלטינית להשתמש בפעמונים, כדי שלא להפריע ללימוד בישיבה. הישיבה הוקמה על רח' הגיא, הדרך הראשית בתוך העיר העתיקה, המובילה משער שכם אל הר הבית, ומול תחילת דרך הייסורים. בקומה התחתונה הקים הרב וינוגרד חנות שבה מכרו תלמידי הישיבה ירקות בתורנות, לצורך עזרה באחזקת הישיבה.
הרב יצחק וינוגרד נשא בתואר ראש הישיבה והיה מוסר שיעור בתחילת כל זמן, אך בעבודה היום יומית בישיבה נשא המשגיח. דרך הלימוד בישיבה הייתה שכל תלמיד לומד חלק בתורה לפי בחירתו ודרכו, בעוד ראש הישיבה משמש כדוגמה אישית לתלמידים, אך כמעט אין לו שיח ושיג עמהם. דרך זו הייתה מקובלת בישיבות ירושלים הוותיקות, בניגוד למקובל בישיבות ליטא ובישיבות בנות זמננו. עם זאת, המשגיח השתדל להשפיע על הלומדים לחלק את זמנם בין לימוד בעיון ללימוד בקיאות של מספר דפי גמרא ללא תוספות בכל יום ובימי שישי ושבת לימוד הרא"ש על דפי הגמרא שנלמדו במהלך השבוע.
מצבה הכלכלי של הישיבה לא היה טוב ובשנת תרע"א יצאה הישיבה במבצע מיוחד לגיוס כספים ובין השאר הכין עבורה הרב קוק קול קורא לתמיכה בישיבה. רבי חיים סולובייצ'יק היה נשיא הוועד הרוסי לסיוע לישיבה. בית הדין בירושלים פרסם "אזהרה נוראה" הדורשת מכל מי שמחזיק כספי נדבות של הישיבה להעבירם לידי הגזבר מנדל ראנד
לאחר מותו של ראש הישיבה יצחק וינוגרד בשנת תרע"ג (1912) עברה ראשות הישיבה לאחיו הרב יוסף אליהו וינוגרד עד פטירתו בשנת תרע"ח (1918). לאחר מכן, עברה הנהלת הישיבה לידי האח הנוסף, הרב שמחה וינוגרד, והרב זרח אפשטיין, חתן הרב אברהם חיים וינוגרד, ששימש כראש הישיבה. בשנת 1913 פרצה מחלוקת בישיבה בין משפחת ראנד שדרשה פיקוח ציבורי על הישיבה לבין משפחת וינוגרד שסירבה, והרבנים בצלאל ישעיה ברנשטיין וצבי פסח פרנק ניסו לפשר בין הצדדים כדי שהישיבה תוכל להמשיך לפעול.
מראשיתה, הייתה התנגדות לישיבה מצד החוגים המקורבים לחורבה וישיבת עץ חיים אשר לא היו מעוניינים בתחרות בישיבת עץ חיים. בשנת תרנ"ב פרצה מחלוקת בין ישיבת תורת חיים וישיבת עץ חיים, לאחר שעץ חיים פרסמה את עצמה כישיבה היחידה בירושלים.
בסוף המאה ה-19 יצרה הישיבה תצלום בו נראה מסגד כיפת הסלע כשעליו מגן דוד, שנועד לצורכי קישוט ("מזרח") ואיסוף כספים בחוץ לארץ על ידי כולל ירושלים. ב-1922 הפיצה המועצה המוסלמית העליונה עותקים של הציור ברחבי העולם המוסלמי כהוכחה לכוונת היהודים לגבי הר הבית, במהלך מסע תעמולה שהזהיר מפני סכנת השתלטות יהודית על קודשי האסלאם בארץ ישראל. ביולי אותה שנה, ערכה משלחת פלסטינית מסע תעמולה ואיסוף כספים במצרים ובחג'אז בעונת החג', בו שימשה התמונה כמכשיר התעמולה העיקרי.
המחלוקת בישיבה
בשנת תרפ"ז (1927) עלו תלונות מצד תלמידי הישיבה כנגד ההנהלה על הוצאות ההנהלה המופרזות והקיצוצים בתמיכות ללומדים. התלמידים דרשו שיתוף בהנהלת הישיבה, קיצוץ של 25% בהוצאות הנהלת הישיבה והבטחה של לפחות 50% של המלגות של הלומדים. ראש הישיבה, הרב זרח אפשטיין, הביע תמיכה בדרישת התלמידים, אולם הדברים לא התקדמו. לאחר פטירת הרב אפשטיין ביוני 1931 רשם שמחה וינוגרד את הישיבה כחברה שמטרתה "לנהל בירושלים סמינר ובית ספר שבהם יוכלו תלמידים לקבל חינוך דתי בריא וידיעה יסודית בשפה העברית, בדיני ישראל וכיוצא בזה". דברים אלו הביאו להתלהטות המאבק בין התלמידים להנהלה, כאשר התלמידים האשימו את הנהלת הישיבה ברצון להפוך את הישיבה לסמינר. התלמידים מינו את הרב צבי פסח פרנק לראש ישיבה וזכו לתמיכה של הרב קוק בעוד הנהלת הישיבה זכתה לתמיכה של משה בלוי. ביולי 1935 הגישה הממשלה לבית המשפט תביעה לפירוק החברה והפיכתה להקדש, לאור טענות שרק 40% מההכנסות משמשות לתמיכה בלומדים. אל התביעה הצטרפה אגודת "בני הישיבה תורת חיים" אותה ייצג משה זמורה. במהלך המשפט הסכימו הצדדים על מינוי מנהל נייטרלי וניסיונות לקבוע תוך חודש מתווה לארגון מחדש של החברה.
מתר"פ ואילך
במאורעות תר"פ נכנסו הפורעים הערבים לישיבה וערכו בה ביזה. בשביעי של פסח העלו הפורעים באש, את בניין הישיבה על תכולתו. הרב סולה פול וד"ר אברהם טיכו נכנסו לבניין הבוער תוך סיכון חייהם, וחילצו את ספרי התורה. סמוך לישיבה, ברחוב "מעלות המדרשה", רצחו הפורעים שישה יהודים. ב-2 בנובמבר 1921 זרקו פורעים ערבים פצצה לחצר הישיבה ופצעו מספר תלמידים. שמש הישיבה, יששכר בר זלטוביצקי, נרצח בדקירות סכין. בפרעות תרפ"ט ב-1929 נפגעה הישיבה קשות. בעקבות הפרעות עברה הישיבה לזמן מה לבית הכנסת בשכונת אחווה ועם השיפור במצב הביטחוני שבו ללמוד בעיר העתיקה. בעת המרד הערבי הגדול התפנתה הישיבה שוב לעיר החדשה. השָכן הערבי בנה קיר ששם החביא את ארון הקודש ואת כל כלי הישיבה: הבימה, לוחות הזיכרון, שולחנות הלימוד, ואלפי ספרים, שניצלו בצורה זו מהרס וביזה. הישיבה התמקמה באופן זמני בבית מדרש גדול מחוץ לעיר ובשנת תש"ז (1947) החלה בהליכים לבניית מבנה חדש לישיבה. בשנת 1951 היה התקציב השנתי של הישיבה 40,000 דולר.
מבנה הישיבה בעיר העתיקה
בעת כיבוש העיר העתיקה במלחמת ששת הימים, עברו בדרך הראשית מספר קצינים בכירים, ובהם קצין המודיעין חיים הרצוג. השכן ניגש להרצוג הגיש לו את המפתח והראה לו את המסתור ששם שמר על ספרי ורהיטי הישיבה. לאחר המלחמה הרב שלמה פישר בנה מחדש את הישיבה במקום לאחר קשיים העביר את הישיבה לאהל רחל, כיום שוכנת במקום ישיבת עטרת כהנים, עם חלק מהריהוט המקורי של הישיבה שֶניצל. במקום גם תצוגה הסברים ותמונות על עברה של הישיבה, לפני הפרעות, ועל הקורות אותה בזמן הפרעות.
בקומה התחתונה גרות משפחות ערביות, ובהן בני השכן ששמר על הבית.
הפטן (ביולוגיה)
הַפּטֵן (Hapten) הוא מולקולה קטנה המסוגלת או עשויה לעורר תגובה חיסונית בגוף כשהיא צמודה למולקולה גדולה יותר.
בניגוד לאנטיגנים, שהם בדרך כלל מולקולות ענק מורכבות המכילות כמה וכמה דטרמיננטים (רצפים כימיים המזוהים על ידי מערכת החיסון והמעוררים תגובה חיסונית), הרי שההפטנים הם מולקולות קטנות (קטנות מקילודלטון אחד) - פפטידים, סוכרים פשוטים יחסית וכדומה. הבדל נוסף בין אנטיגנים והפטנים הוא שהאנטיגנים מעוררים בעצמם תגובה חיסונית, ואילו ההפטנים מסוגלים לעשות זאת רק כשהם צמודים לנשא - מולקולה גדולה, בדרך כלל חלבון. לעיתים הנשא אינו מסוגל לעורר תגובה חיסונית ללא ההפטן.
להפטנים תפקיד חשוב באלרגיות. רוב האלרגנים - החומרים המעוררים אלרגיות - הם הפטנים; הללו מצויים באבקת פרחים ובצמחים רעילים, למשל.
דנקוב
דנקוב (בפולנית: Denków) הוא פרוור של העיר אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי בפולין, שהיווה בעבר עיירה עצמאית, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
עד המאה ה-16 השתייכה דנקוב למשפחת האצילים מיחובסקי, ובשנת 1564 הוענקו לה זכויות עיר. בהמשך, נודעה העיירה בתעשיית ייצור כלי החרסינה בה. במהלך המאות ה-17 וה-18 פגעו בעיירות מספר שריפות.
יהודי דנקוב
מסוף המאה ה-19 פעל בדנקוב בית מדרש, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה עזבו את היישוב רבים מתושביו היהודים בשל קרבתו לחזית. בשנות השלושים סבלו יהודי היישוב ממעשי אנטישמיות שונים, ובשנת 1939 נמנו בדנקוב כ-400 יהודים, כשישית מתושבי המקום. צביון יהודי המקום היה חרדי.
עם כיבוש דנקוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939 הוטלו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן איסור הליכה על מדרכות, איסור קיום קשרים עם לא יהודים, חובת ענידת סרט זרוע וחובת תשלום סכומי כופר גבוהים, תוך לקיחת ילדים יהודים כבני ערובה. כמו כן, נאסר על יהודי היישוב לצאת ממנו, תוך ירי במי שעבר על האיסור. ביולי 1941 הגיעו לדנקוב כ-150 פליטים יהודים מקונין, ושוכנו בבתי היהודים ביישוב.
ביוני 1942 הוקם בדנקוב גטו סגור, וצעירים יהודים בו נלקחו לעבודות כפייה שונות. ב-13 באוקטובר 1942 כותר הגטו בידי אנשי משטרה וס"ס, ויהודי המקום הוצאו מבתיהם, תוך שנערכה בהם סלקציה. קבוצת צעירים נלקחה למחנה עבודה, וכ-500 יהודים הובלו לגטו אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי, וממנו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. בשעת האקציה הצליחו מספר מיהודי דנקוב להימלט ליערות.
לאחר הגירוש, הפכו הגרמנים את דנקוב לאחד ממקומות ריכוז יהודי המחוז, טרם העברתם להשמדה. במקרה אחד, שוטר פולני שסייע ליהודים לחמוק מהגירוש הוצא להורג בידי הגרמנים עם אשתו וילדיו. מעט היהודים שהושארו בדנקוב נרצחו כולם בידי הגרמנים מספר ימים לפני שחרור המקום.
יוסף משאש
הרב יוסף מְשָׂאשׂ (ה'תרנ"ב, 1892 – ב' בשבט ה'תשל"ד, 25 בינואר 1974) רבה של תלמסאן שבאלג'יריה, ורבה הספרדי של חיפה. כיהן כדיין מקנס פוסק, משורר, היסטוריון, ואיש ציבור.
תולדותיו
נולד בעיר מקנס שבמרוקו לרבי חיים משאש. בצעירותו למד אצל רבי חיים בירדוגו בישיבת "בית אל ועץ חיים" (שהקים הרב זאב הלפרין) במקנס, וכן בישיבה בראשות האחים הרב יוסף והרב רפאל אלקובי. מכתבים ששלח בגיל 16 (1907) התפרסמו מאוחר יותר באוצר המכתבים (בחתימתו היו"ם, ראשי תיבות של הצעיר יוסף משאש). בגיל 31 (1924) נבחר לכהן כרבה הראשי של העיר תלמסאן שבאלג'יריה; תפקיד בו כיהן במשך 17 שנה. בהמשך, לאחר פטירת הרב יעקב טולידאנו, חזר לעיר מקנס כדי לשמש כדיין. הרב יוסף משאש היה בעל מהלכים במסדרונות השלטון, תוך שהוא זוכה לכבוד ממלך מרוקו. הוא זכה לאות כבוד מהמלך ומשר החינוך. קשריו אלו הועילו לו לצורך פעילות לטובת היהודים.
בשנת תשכ"ד עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר חיפה. בתחילה סירב לכהן כרב בחיפה, למרות מעמדו הרם במרוקו; אך לחץ של ראש העיר (אבא חושי) וההסכמה שהוא ייבחר ללא התנגדות, הובילו להסכמתו והוא מונה לתפקידו בשנת תשכ"ח והחזיק בו עד לפטירתו. מאבק חרדי כנגד מינויו, אשר כלל פרסום רשימה של פסקים שנחשבו בעיני מתנגדיו כחריגים, לא צלח.
היה בן דודו של אביו של הרב שלום משאש, רבה של ירושלים.
לרב משאש היה חוש אמנותי רב, וביטוי לזה ניתן לראות בעיטורים הגרפיים שעל שערי ספריו, אותם צייר בעצמו. כמו כן בספריו השונים, ובעיקר בספרו "נר מצווה", פזורים שיריו השונים; כגון שירו לכבוד חג העצמאות (נר מצווה, עמ' קעו) ושירו לכבוד הרמב"ם (נר מצווה, עמ' רד).
נפטר בב' בשבט ה'תשל"ד, ונטמן בבית הקברות שדה יהושע.
גישתו ההלכתית
בנוסף ניתן להצביע על מקוריות בסברות אותם מעלה הרב משאש, ובעקבות כך יוצאות פסיקות ייחודיות. כך משער הרב יוסף משאש שבעתיד יש להדליק את המנורה בבית המקדש בעזרת חשמל, וכך הוא גם מתיר בפשיטות שימוש בחשמל לצורך הדלקת נר בחנוכה. [פסיקה זו מבוססת אף על תפיסתו לעניין חשמל, המתבטאת בהיתר להשתמש בחשמל בהבדלה, ובאיסור בפעולת חשמל בשבת מהתורה; אף שהוא התיר לדבר בטלפון ביום טוב למרות איסורו בשבת]. המקוריות בסברות של הרב יוסף משאש, נובעת אף מתוך העובדה שהרב יוסף משאש לעיתים מוכיח עניין הלכתי מתוך לשון המקרא. כך לדוגמה לעניין כיסוי ראש לגבר, כותב הרב יוסף משאש "ועוד מקרא מפורש.. 'ויעש ה' אלהים לאדם ולאשתו כתנות עור וילבישם' [בראשית ג] ואלו מגבעות לא עשה להם, כי אינם צריכים לכסות ראשן כלל..".
יחד עם אלו הונחו פסיקותיו אף מהחשש שפסיקה מחמירה תגרום שהחוטא יחוש שהוא נדחק מחוץ למחנה, ולכן שאף לשמור על קשר בין האדם אשר לא מקפיד על סדר יומו מבחינה הלכתית כשם שהקפידו הוריו, לבין היהדות. זאת כפי שכותב הרב מאיר אביטבול, מייסד ומנהל הספרייה הספרדית "אור המערב" : "בתקופת ההשכלה במרוקו, לא נתנו רבותינו לאף אחד מישראל להרגיש כרשע בפני עצמו... אלא להפך ניסו לתת להם הרגשה שהדבר לא כ"כ נורא ומצאו להם היתרים וסמך לקולות בהלכה על מנת שלא יבעטו בתורה וממילא לא יהיה להם חלק ונחלה בה...".
באופן דומה, בעניין גיור צידד שיש לגייר כל הבאים להתגייר מבלי לבדוק אחר מניעיהם ורמתם הרוחנית, כדי למנוע התבוללות והתנכרות לעם ישראל.
פוסקי ההלכה בני דורו העריכו אותו רבות בגדלותו התורנית, גם בקרב אלו שגישתם ההלכתית הייתה הפוכה משלו.
יחסו למדינת ישראל ולציונות היה חיובי, ויתר על כן התנגד לתוכנית החלוקה ותבע לא לוותר על אף שעל מאדמת ארץ ישראל. בהתאם לתפיסתו זו פסק שיש לחגוג את יום העצמאות בהלל גמור והודאה.
יצירתו התורנית
הרב יוסף משאש חיבר 48 ספרים, ביניהם: החלק הראשון, העוסק בדיני אורח חיים, נדפס לראשונה בשנת תרצ"ד (1934) במרוקו (פאס), ולאחריו נדפס בירושלים תשכ"ז (1967). לספר צורפו הסכמות של הרב רפאל אנקאווה והרב יצחק מרעלי. בפתיחת הספר מובאות שתי הקדמות, אשר כוללות דיון אודות מוצא השם 'משאש'.
מורשתו
רבים מספריו יצאו לאור על ידי בנו הרב אליהו משאש, בשיתוף עם מכון "אוצרות המגרב - קרן חכמי מרוקו".
על שמו רחובות בערים חיפה, אשדוד וקריית שמונה. כמה מפיוטיו הולחנו על ידי הרב דוד מנחם.
קרחון טוינבי
קרחון טוינבי (באנגלית: Toynbee Glacier) הוא קרחון הממוקם בצפון-מזרח האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 31 קילומטרים, ורוחבו 9 קילומטרים.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון נסקר על הקרקע בשנת 1948 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם
הסקר קרא להר על שמו של פטריק א. טוינבי (Patrick A. Toynbee), טייס של משלחת הסקר בתחנת האי סטונינגטון, בשנים 1948 ו-1949.
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 377
• Jane G. Ferrigno, Alison J. Cook, Amy M. Mathie, Richard S. Williams, Jr., Charles Swithinbank, Kevin M. Foley, Adrian J. Fox, Janet W. Thomson, and Jörn Sievers, Coastal-Change and Glaciological Map of the Larsen Ice Shelf Area, Antarctica: 1940–2005, USGS
אמילקר CGSS
אמילקר CGSS (בצרפתית: Amilcar CGSS) היא מכונית ספורט בסגנון טורפדו, בעלת 2 מושבים, בתצורת קבריולה, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "אמילקר" אשר יוצרה בין השנים 1926–1929.
מחלף שער מזרח
מחלף שער מזרח, שבתוכו נמצא צומת הגבעה הצרפתית, הוא מחלף בצפון ירושלים, הנחשב לאחד החשובים והעמוסים בעיר. המחלף מחבר את כביש 1, כביש 60 (דרך עוזי נרקיס והמשכה בשדרות חיים בר-לב) ואת הכניסות לשכונות הגבעה הצרפתית במזרח, גבעת המבתר במערב ושועפאט בצפון.
אמילקר CGSS
סך הכול יוצרו 984 יחידות.
מחלף שער מזרח
מבנה ומיקום
המחלף בנוי משני גשרים עוקבים בתוואי כביש 60 וצמתים מרומזרים מתחתם. כיום, התנועה הרציפה היחידה במחלף מתאפשרת בתוואי כביש 60 מצפון לדרום. המחלף עובר שדרוג על ידי בניית צמד מנהרות באורך 1.4 ק"מ, אשר מתחילות לפני צומת דרך רמאללה/יגאל ידין (המוכר כצומת הגבעה הצרפתית) ומסתיימות לאחר מפגש הרחובות משה דיין/דרך מעלה אדומים, שיאפשרו תנועה רציפה בתוואי כביש 1 ממערב למזרח והפוך. צמד מנהרות נוסף באורך 0.7 ק"מ נחפר בכניסה הדרומית לכביש 21 (ירושלים) (הנמצאת מעט מערבית לצומת הגבעה הצרפתית) ומסתיימות בדרך עוזי נרקיס, כך שתתאפשר תנועה רציפה גם ממערב לצפון והפוך. בניית מערכת המנהרות צפויה להסתיים בשנת 2023.
המחלף מהווה דרך עיקרית לקישור השכונות נווה יעקב ופסגת זאב למרכז העיר ולכביש 1, ולכן סובל מעומסי תנועה גדולים בשעות העומס. הטרמפיאדה הנמצאת מתחת לגשר הצפוני היוותה בעבר יעד למספר פעולות טרור.
בסמוך למחלף הוקמה תחנת 'גבעת המבתר' כחלק מהקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים, והדפו של הרכבת שנבנה מצפון מזרח לו. בנוסף, נמצא בהקמה חניון חנה וסע ממערב למחלף.
היסטוריה
הקמת צומת הגבעה הצרפתית החלה בשנות ה-70 כאשר "דרך שועפט" (תוואי כביש 60 באזור) הוסטה והורחבה בין שועפט לשדרות לוי אשכול. זאת כחלק מכביש אורך עירוני שתוכנן במסגרת תוכנית אב ירושלים 1968, שדרות בר-לב (שבמקור נקראו "כביש 1 העירוני"). בינואר 1987, נחנך "כביש 9 העירוני" המחבר בין צומת הגבעה הצרפתית לשכונת רמות אלון (קטע כביש זה קיבל אחר כך את השם "דרך יגאל ידין").
בסוף שנות ה-80 הוחל בתכנון חלקו הצפוני של "כביש 1 העירוני", ככביש שיקשר את השכונות פסגת זאב ונווה יעקב למרכז העיר. במסגרת תוכנית זו הוחלט על הקמת "גשר הגבעה הצרפתית", גשר שיוביל את התנועה בשדרות בר-לב מעל הצומת. הקמת הגשר החלה ב-1991, אך השלמתו התעכבה במשך שנים רבות, עקב מציאת מערות קבורה בתוואי הכביש, שהובילו להפגנות ומחאות של חרדים נגד בניית הגשר והרחבת הכביש במקום. בעקבות המחאות הוסכם על שינוי בתוואי הכביש. "גשר הגבעה הצרפתית" והמשך שדרות בר-לב נפתח לתנועה באוקטובר 1998. באותה עת גם אושר תוואי קו הרכבת הקלה במחלף, שגם קיבל את השם "מחלף שער מזרח", כחלק מתוכנית לבניית אזור תעסוקה ושכונה, בה כ-2,000 יחידות דיור, על שטח של כ-700 דונם בין הגבעה הצרפתית לפסגת זאב, בשם "שער מזרח".
בסוף 2002, נחתם הסכם הזיכיון עם חברת סיטיפס, להקמת הקו האדום של הרכבת הקלה העובר במחלף. במאי 2003, הוחלט לבנות שלוחה של הקו האדום, דרך המחלף, אל שכונת הגבעה הצרפתית. התוכנית לשלוחה זו בוטלה אחר כך. בנובמבר 2004 אושרה הקמתו של חניון חנה וסע, עבור נוסעי הרכבת הקלה, ממערב למחלף, אולם הקמתו החלה רק ב-2017. הקו האדום נפתח לתנועת נוסעים באיחור של 5 שנים, ב־19 באוגוסט 2011.
בנובמבר 2018, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה תוכנית לבניית מערך מנהרות חדשות במחלף. העבודות בשטח החלו ביולי 2019, והן צפויות להסתיים בשנת 2023. התוכנית כוללת בניית ארבע מנהרות באורך כולל של כ-4.5 ק"מ. בינואר 2020, אישרה ועדת הכספים של עיריית ירושלים תקציב של 753 מיליון שקלים לפרויקט. ההיקף הכולל של הפרויקט נאמד בכמיליארד שקלים.
ארנו (אטול)
ארנו (במרשלית: Arņo) הוא אטול באוקיינוס השקט הכולל 133 איי אלמוגים. האיים הם חלק מאיי מרשל.
השטח היבשתי של ארנו הוא 13 קמ"ר. שלא כמו רוב האטולים אטול ארנו מקיף שלוש לגונות ולא אחת. שטח הלגונה הגדולה 338.7 קמ"ר ובנוסף יש שתי לגונות קטנות האחת בצפון האטול והשנייה במזרחה.
באטול חיים 2,068 תושבים (נכון ל-2008) המפוזרים במספר כפרים, שהגדול בהם הוא אִין (Ine).
תחבורה
באטול שני מנחתים למטוסים: את שני המנחתים משרתת חברת התעופה של איי מרשל.
סומייל אל-ח'ליל
סומייל אלח'ליל (בערבית: صميل الخليل ; סומייל מתועתק גם כ"צומייל", "צומיל" או "סומיל") היה כפר ערבי שהתקיים בשפלת יהודה, כ-32 ק"מ מערבית לחברון, באזור שמצויים בו כיום המושבים נחלה וסגולה. הכפר נקרא גם ברכאת אל-ח'ליל (כלומר בְּרַכַת אברהם).
היסטוריה
משערים כי הכפר נוסד על ידי מסדר ההוספטלרים ב־1168 במהלך מסעי הצלב, במטרה להגן על המצודה שנבנתה על ידם בבית ג'וברין. תושבי הכפר האמינו שכפרם נקרא על שם סמואל, אחד הצלבנים שייסדו את הכפר. לא ברור כיצד אמונה זו מתיישבת עם קיומו של כפר נוסף בשם סומייל (סומייל אל-מסעודייה שבתל אביב). השערה נוספת היא כי מקור שמו של הכפר בא מהמילה הערבית "צומיל", שפירושה אדמה יבשה. שמו הנוסף של הכפר, ברכאת אל-ח'ליל (בְּרַכַת אברהם), ניתן לו מפני שהסולטן הממלוכי ברקוּק (מאה ה-14) השתמש בכספי המיסים מהכפר לבניית מסגד אברהם בחברון.
לפי תיאורו של חוקר המקרא האמריקאי הידוע אדוארד רובינסון, שעבר דרך הכפר באמצע המאה ה-19, היה הכפר גדול למדי והיו בו באר ציבורית גדולה וקטע של חומה עתיקה, שככל הנראה הייתה חלק ממבצר. כיום ניתן למצוא את השרידים הללו כ־300 מטר צפונית לגבול הבתים של מושב נחלה.
ערב מלחמת העצמאות חיו בכפר כמעט 1,000 נפש כולם מוסלמים. תושבי הכפר שאבו מים מבאר שכונתה אל-ח'ליל, והתפרנסו בעיקר מחקלאות וגידול כבשים; הגידולים העיקריים היו דגנים, ענבים ותאנים.
אמיר גת
אמיר גת (נולד ב-1973) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס ומפקד בחיל האוויר.
ביוגרפיה
גת התגייס לחיל האוויר ב-1991 וסיים קורס טיס כטייס במגמת תובלה. הוא השתחרר משירות הקבע ב-1999. לאחר לימודי הנדסת חשמל עבד כמהנדס חומרה באלביט מערכות. ב-2003 חזר לשירות קבע בחיל האוויר.
ב-2007 מונה למפקד טייסת 100 ובשנים 2009 עד 2012 פיקד על טייסת 120. בתפקידו הבא שימש ראש מחלקת תכנון אסטרטגי באגף התכנון. ב-2015 מונה למפקד בסיס שדה דב.
באוקטובר 2018 מונה לראש להק המודיעין והיה הראשון בתפקיד שאינו טייס קרב. מילא תפקיד זה עד אוגוסט 2021.
גת בעל תואר ראשון בהנדסת חשמל ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב. נשוי ואב לשלושה.
סוזן פיינשטיין
סוזן פיינשטיין (באנגלית: Susan Fainstein; נולדה ב-1938) היא פרופסור לתכנון ערים בבית הספר לתארים מתקדמים באוניברסיטת הרווארד. היא תאורטיקנית פוליטית וחוקרת תכנון ערים. מחקריה וכתיבתה מתמקדים בהשפעות ההפצה של אסטרטגיות פיתוח עירוני ומגה-פרויקטים, תפקיד הדמוקרטיה והשליטה בקהילה במוסדות ציבוריים מקומיים, ובקביעת תיאוריה מוסרית של "העיר הצודקת". היא כתבה ספרים רבים, הידוע שבהם הוא "העיר הצודקת" (2010), וערכה כרכים רבים במגוון נושאים מתיירות עירונית, למגדר ותכנון. פיינשטיין מוכרת במיוחד בכך ששמה לה למטרה לתכנן עיר צודקת שפיתוחה ותכנונה יהיו על פי אלמנטים של צדק בקביעת מדיניות העיר ותכנון העיר.
ביוגרפיה
סוזן פיינשטיין נולדה ב-1938 בקליבלנד, אוהיו, בארצות הברית. היא בעלת תואר ראשון בממשל מאוניברסיטת הרווארד, בעלת תואר שני בלימודי אפריקה מאוניברסיטת בוסטון ובעלת דוקטורט במדעי המדינה מ-MIT. בסוף שנות ה-60, במסגרת עבודת הדוקטורט שלה, פגשה פיינשטיין את מרסיה מרקר פלד שהזמינה אותה להצטרף אל הפקולטה לתכנון עירוני באוניברסיטת ראטגרס, על אף שפיינשטיין הייתה בכלל חוקרת בתחום מדעי המדינה. פיינשטיין הצטרפה לפקולטה ונשארה שם כ-30 שנים.
לאורך השנים היא לימדה תכנון ושימור באוניברסיטת קולומביה ותכנון ומדיניות ציבורית באוניברסיטת ראטגרס. כמרצה אורחת הרצתה בין השאר באוניברסיטת אמסטרדם ובאוניברסיטה הלאומית של סינגפור.
ב-2006 היא הצטרפה כעמיתה בכירה למחקר בבית הספר לתארים מתקדמים לעיצוב של אוניברסיטת הרווארד, תפקיד אותו היא ממלאה עד היום.
בשנת 2004 היא קיבלה את "פרס המחנך הנכבד" של התאחדות בתי הספר האמריקאיים לתכנון (ACSP) ובשנת 2011 את "פרס דוידוף" של ה-ACSP עבור ספרה "העיר הצודקת". ב-2020 זכתה בפרס "סר פטריק הול" עבור תרומתה למחקר בתחום העיר והמחקר האזורי של העמותה ללימודי האזור- RSA1.
חיים אישיים
סוזן פיינשטיין נשואה לפרופסור לסוציולוגיה אורבנית נורמן ל. פיינשטיין שכיהן בעבר כדיקן הפקולטה לאומנויות ומדעים בקולג' "ברוך" בניו יורק, כמו כן כיהן כדיקן הפקולטה במכללת וסאר וכנשיא מכללת קונטיקט. בסתיו 2019 התחילו פיינשטיין ובעלה ללמד את הקורס "היסטוריה ותיאוריה של התערבויות עירוניות" בבית הספר לעיצוב של אוניברסיטת הרווארד. הם מתגוררים בקונטיקט ויש להם שני בנים.
עבודתה המחקרית
תחומי מחקרה של סוזן פיינשטיין כוללים תיאוריות תכנון, תיאוריה עירונית, התחדשות עירונית ומדיניות עירונית השוואתית תוך התמקדות בארצות הברית, אירופה ומזרח אסיה. תחת עבודתה המחקרית ניתן למצוא שלושה מושגי מפתח: העיר הצודקת, בוני העיר ומגוון עירוני.
העיר הצודקת - The Just City
מאז 1999 עבדה פיינשטיין על הוכחת התיאוריה של "העיר הצודקת", רעיון שעל שמו נקרא גם ספרה שראה אור ב-2010. לטענתה, מתכנני ערים זקוקים לתיאוריה נורמטיבית של צדק מכיוון שהתלהבותם מגיוון חברתי וגיוון הסביבה הבנויה, אינם מייצרים חלופות לאי-שוויון שקיים במשטרים מתפתחים.
בחלקו הראשון של הספר, נשענת פיינשטיין על עבודות קודמות של ג'ון רולס, מרתה נוסבאום, איריס מריון יאנג, ננסי פרייזר ואחרים, כדי לפתח גישה לצדק שרלוונטית למאה ה-21. פיתוח תאוריית העיר הצודקת מחייב התמודדות עם נושאי המדיניות העירונית והתמקדות בקריטריונים של צדק, לכן פיינשטיין זיקקה את דיוני הפילוסופיה, הספרות ותורת התכנון לשלושה ערכים שאותם לטענתה צריך לקדם על מנת להשיג מרחב צודק יותר:
בעולם האמיתי ובפוליטיקה המקומית והמרכזית, מתקשים לשלב את שלושת הערכים הללו, שכן לעיתים הם מתנגשים זה בזה. לכן, מוצגת גם "גישת היכולות", גישה הגורסת כי אין פתרון כללי למתחים בין הערכים: הגינות, דמוקרטיה ושונות/ מגוון ויש להתייחס אליהם כנורמות החלות באופן נרחב ולפיכך להתאים אותם לנסיבות השונות.
לדוגמה, בעת החלת מדיניות כלכלית או חברתית מסוימת, יש לבחון כמה תרוויח כל קבוצה באוכלוסייה ומי מחליט על כך. לאחר מכן, תיבחר האלטרנטיבה שתשפר את חלקם של המקופחים בחברה תוך יצירת איזון מול שאר הקבוצות בעזרת מנגנוני הצדק.
פיינשטיין טוענת בספרה כי עבודתו של המתכנן חייבת להתחשב גם בשיקולים חברתיים, אחרת עלול להתרחש תכנון לקוי ולא מספק לעיר.
על המתכנן להתייחס לשאלות כמו: "מהם התנאים המאפשרים או המגבילים את התכנון כך שיהיה תכנון צודק לעיר?", "כיצד משפיע התכנון על משתמשי העיר, כולל תושבים, נוסעים ומבקרים?"
בחלקו השני של הספר, פיינשטיין בוחנת שלושה מקרי בוחן והם שלושת הערים: ניו-יורק, לונדון ואמסטרדם על ידי הערכת התוכניות שלהם לדיור ופיתוח ביחס לשלושת הערכים: הגינות, דמוקרטיה ושונות/ מגוון.
באמסטרדם של שנות התשעים מצאה פיינשטיין את ההתגשמות של שלושת הערכים הללו יחד, מעין אוטופיה עירונית. אך עשור מאוחר יותר היא רואה כיצד הפלורליזם והרב-גוניות נכבשים על ידי ערכים נאו-ליברליים שהופכים את העיר לפחות צודקת. אך עדיין, בהשוואה לניו-יורק ולונדון, אמסטרדם נחשבת למקום שוויוני יותר.
לבסוף, מציעה פיינשטיין מערך קריטריונים עבור כל ערך, שעל מתכנני ערים וקובעי מדיניות לקחת בחשבון בעת פיתוח תוכניות להבטחת צדק רב יותר, הן בתהליך גיבושם והן בהשפעותיהם.
בוני העיר - The City Builders
בספר שראה אור ב-1994, פיינשטיין בוחנת את מאמצי הפיתוח מחדש המשמעותיים בניו-יורק ולונדון כדי לחשוף את הכוחות העומדים מאחורי מחזורי ההשקעה הללו ואת התפקיד שמדיניות ציבורית יכולה למלא כדי למתן את חוסר היציבות בשוק. היא מתעדת את התקדמותם של שלושה פרויקטים של פיתוח בניו- יורק (טיימס סקוור, מרכז העיר ברוקלין ובאטרי פארק סיטי) ושלושה בלונדון (קינגס קרוס, ספיטלפילדס ודוקלנדס). באמצעות ניתוח התהליכים הפוליטיים והכלכליים שעומדים בבסיס השינויים הפיזיים בערים הללו בשני העשורים האחרונים, חושפת פיינשטיין את התפקיד שמילאו תפיסותיהם של המפתחים והאסטרטגיות באינטראקציה שלהם עם קובעי המדיניות הציבוריים וגם עם שוקי הנכסים.
בחקירת ההתקרבות בין לונדון וניו-יורק במהלך שנות ה-80 ואז ההסתעפות שהחלה ביניהן בשנות ה-90, פיינשטיין מתחקה אחרי קווי הדמיון וההבדלים בהשפעות הגלובליזציה, האידאולוגיה והמבנים המוסדיים בחוויה של כל אחת מהערים. פיינשטיין מסכמת בכך שהיא מעריכה את ההשפעה של התפתחות "פארקי השעשועים" על הרקמה העירונית וממליצה על מערכת של אסטרטגיות ריאליות הן לפיתוח ערים מחדש והן לשיפור חייהם של התושבים בערים.
ערים ומגוון - Cities and diversity
בספרה ערים ומגוון שיצא לאור בשנת 2005 טוענת פיינשטיין על חשיבותו של המגוון העירוני בתכנון העיר. פיינשטיין בדקה האם יש קשר בין מגוון חברתי למגוון פיזי והאם מגוון חברתי הכרחי לצורך קיום של עיר צודקת. למונח מגוון בתכנון משמעויות רבות ושונות וביניהן: עיצוב פיזי מגוון, עירוב שימושים וקבוצות חברתיות שונות. לטענת פיינשטיין, הקשר בין מגוון לשיח הסובב סובלנות אינו ברור. הוא יכול לעורר הבנה, ובהינתן מערכת ערכים שונה הוא יכול ליצור גם עוינות.
בנוסף, פיינשטיין בדקה האם הדגשת המגוון העירוני משפיעה לטובה או לרעה על המבנה הכלכלי של העיר? האם קיים קשר בין מגוון לחדשנות כלכלית? היא מצאה כי ישנו קשר חיובי בין חדשנות כלכלית וצמיחה כלכלית עירונית לבין מגוון.
השפעות רעיונותיה בישראל
במאה ה-21 שאלות הנוגעות לעוול וצדק חלוקתי נמצאות בבסיס הדיון החברתי-פוליטי.
בישראל, לדוגמה, בתסקיר תכנוני-חברתי שנערך עבור באר שבע באוניברסיטת בן-גוריון ב-2014 (אורן יפתחאלי, 2014), אימצו החוקרים את מודל העיר הצודקת של סוזן פיינשטיין בשילוב עם חזון "הזכות לעיר" של הפילוסוף אנרי לפבר. המודל שפותח הגדיר שלושה יעדים מרכזיים שראוי שיקבלו חשיבות גבוהה בתכנון של עיר וביניהם: שוויון, מגוון ודמוקרטיה: שוויון - במצב הסביבה הבנויה בין חלקי העיר השונים, מגוון - הכרה בזהויות שונות במרחבי העיר וייצוגן במרחב הציבורי, דמוקרטיה - הנהגת תהליכי תכנון הוגנים ושקופים אשר יקדמו את זכויות הציבור.
המודל הזה בשילוב עם ההמלצות והרעיונות הלקוחים מתוך כתביה של פיינשטיין יוכלו לקדם את באר שבע לקראת צדק עירוני וקיימות חברתית בעתיד.
ביקורת
כחלק מסגנון כתיבתה של פיינשטיין, היא מעלה לאורך ספרה "העיר הצודקת" ציטוטים שנשלחו אליה לאורך השנים המבקרים והמערערים את עמדתה בנושא, תוך שהיא מציינת כיצד היא עונה עליהם בגישתה ולעיתים אף מודה כאשר אין ביכולתה של הגישה לענות על הביקורות שהועלו.
אחת מן הביקורות הללו הושמעה על ידי דויד הארווי (David Harvey) וקוז פוטר (Cuz Potter), שטענו כי תאוריית "העיר הצודקת" אינה מתקנת את העוולות הטבועות של העירוניות הקפיטליסטית, אלא מקלה ראש בהן. לטענתם, הגישה המתוארת בספרה של פיינשטיין עוסקת בהפחתת השלכות תוצאותיהם של תהליכים קפיטליסטיים במקום ליצור חברה צודקת חברתית. הם מוסיפים כי מכיוון שגישת "העיר הצודקת" מנציחה את תיאורית הניצול של כוח העבודה על ידי ההון היא מדכאת את הבדלי המעמדות הבסיסיים ובכך נמנעת מעימותים ומאבק.
פיינשטיין בתגובה ענתה כי היא צופה עימותים במאבק ליצירת רפורמות לא-רפורמיסטיות, אף על פי שהיא לא יכולה להכחיש שהקפיטליזם עצמו הוא מערכת שאינה אנושית מטבעה.
מלבד זאת, שלושת מקרי הבוחן של פיינשטיין הם הערים ניו יורק, אמסטרדם ולונדון ומהן היא גוזרת מסקנות והמלצות למדיניות שתיתן יותר שוויון, הוגנות ומגוון. ערים אלו הן חלק ממדינות דמוקרטיות וקפיטליסטיות ולכן, ככל הנראה, המלצותיה של פיינשטיין לא בהכרח יתאימו למדינות שאינן דמוקרטיות ואינן קפיטליסטיות. על אף שצדק הוא מונח בעל משמעות גלובלית, הביטוי שלו עשוי להשתנות ממדינה למדינה וכך גם המנגנונים באמצעותם יהיה ניתן לקדמו. לפיכך, תאוריית העיר הצודקת לא תתאים לכל עיר באופן מוחלט.
קישורים חיצוניים
מאמרים כלליים וביוגרפיים: סרטונים:
Handwritten
Handwritten (בעברית: בכתב יד) הוא אלבום הבכורה של הזמר הקנדי שון מנדס, שיצא ב-14 באפריל 2015 על ידי חברת התקליטים איילנד. האלבום הגיע בשבוע הראשון לצאתו למקום הראשון בארצות הברית. האלבום כולל את השיר "Stitches" שהגיע לחמישייה בפותחת בארצות הברית ולמקום הראשון בבריטניה. על מנת לקדם את האלבום יצא מנדס לסיבוב ההופעות "Shawn Mendes World Tour".
רקע
לאחר שחתם על חוזה הקלטות עם איילנד רקורדס ביוני 2014, מנדס הוציא לאור את סינגל הבכורה שלו "Life of the Party" שהגיע למקום ה-24 במצעד הבילבורד הוט 100. לאחר יציאת הסינגל, יצא ב-28 ביולי 2014 לאור מיני-אלבום בשם The Shawn Mendes EP. מנדס הודיע על שם האלבום ב-27 בינואר 2015 והוא היה זמין למכירה מוקדמת ב-2 בפברואר 2015.