cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רבא
משפחתו
לרבא היו בנים תלמידי חכמים: רב סמא בריה דרבא, שמילא את מקומו בראשות ישיבת פומבדיתא, לאחר פטירת רב רחומי (השני); רב יוסף תלמידו של רב יוסף, עליו מסופר כי לאחר אירוסיו נסע לישיבת רב יוסף לשש שנים, וכאשר חזר לביתו לאחר שלוש שנים לראות את אשתו יצא רבא אביו מולו בכלי זין; (הותיר אחריו בן בשם רב חביבא, ורב משרשיא, רבה בריה דרבא והמפורסם שבהם - רב אחא בריה דרבא, תלמידו של רב אשי (אך חלוקות הדעות האם הוא בנו של רבא זה).
אחיו של רבא, היה רב סעורם או רב "שעורים", שעמד ליד מיטתו בעת פטירתו.
תורותיו
רבא העדיף את החריפות כדרך ללימוד ההלכה, וציטט את הפתגם: "טבא חדא פלפלתא חריפתא ממלי צנא דקרי", כלומר: עדיף גרגר פלפל שחור אחד ממלוא הסל קישואים. הוא התאונן על מיעוט החריפות בדורו ואמר ש""אנן כאצבעא בקירתא לסברא, - כשעווה קשה שאין האצבע יכול ליכנס בתוכה אלא מדבק מעט". רבא היה בטוח בפסקיו בוודאות גמורה, והיה נוהג לפעמים להישבע כי כך אמר רב, אף על פי שרבא לא ראה את רב מעולם ונולד עשרות שנים לאחר פטירתו, והוא הסביר כי וודאי כך אמר רב שכן לא ייתכן שאמר אחרת.
אחת מהתפילות שחיבר נכללה במחזור התפילה ליום הכיפורים.
במשפט העברי
ההלכה נפסקת כרבא בכל מחלוקותיו עם אביי, מלבד שישה דינים, המסומנים בראשי התיבות יע"ל קג"ם. אחד מהם הוא דין ייאוש שלא מדעת. אם נאבדה לאדם אבדה, ובשעה שבאה לידי המוצא, המאבד עדיין לא שם לב שהיא נאבדה ממנה. אמנם, אילו היה יודע שנאבדה ממנו היה מתייאש לבטח, ועל פי ההלכה הייתה האבדה מותרת לכל אדם, אולם כיוון שבשעת המציאה עדיין לא נודע לו, נמצא שבפועל לא היה כאן ייאוש מצדו. נחלקו אביי ורבא: אביי סבר שהאבדה אסורה למוצאהּ, כי לא די בייאוש בכוח, ורק ייאוש בפועל מפקיע את בעלותו של המאבד מן האבדה והמוצא זוכה בה. רבא סבר שדי לנו בייאוש בכוח כדי שיזכה בה המוצא. השאלה היא, האם אפשר לפעול על פי דעתו של האדם (בעניינים המחייבים זאת) כאשר האדם טרם נתן דעתו על הנידון, על סמך ידיעתנו הוודאית מה תהיה דעתו. בדומה, האם זה שעתה נודעה לנו דעתו החיובית על נושא כלשהו, מכשירה פעולות שנעשו לפני כן. לדוגמה, אם אדם הפריש תרומות ומעשרות מפירות חברו, שלא ברשותו, ובחר לשם כך בפירות משובחים במיוחד. לאחר שבעל הפירות הסכים למפרע לפעולה זו, לדעת רבא הפרשת התרומות והמעשרות שרירה וקיימת, ולדעת אביי, לא עשה כלום ועל בעלי הפירות לשוב ולהפריש מהם את התרומות והמעשרות.
בעוד שדעת אביי מובנת כפשוטה, הרי להסבר דעתו של רבא נדרשו רוב האחרונים לבאר: כיצד יכול אדם להיחשב מיואש מחפץ, בו בזמן שהוא עדיין אינו יודע שהחפץ אבד לו ולמיטב ידיעתו החפץ נמצא ברשותו. ההסבר המקובל בדעת רבא הוא, שדין ייאוש המזכה את המוצא באבדה, הוא בעצם היתר של התורה, ללא מעשה פעיל מצדו של המאבד, בניגוד להפקר, פעולה בה הבעלים הוא העושה את המעשה המתיר לאחרים לזכות בחפץ. כתנאי להחלתו של הייאוש, נדרשת "ניחותא", כלומר אי התנגדות של הבעלים לכך שאחר יזכה. לענייננו אין צורך בניחותא בפועל, אלא מספיקה ניחותא בכוח, מפני שברור לנו שאילו היה הבעלים יודע על האבדה, היה מתייאש ממנה, ולכן המוצא זוכה בה. דרך אחרת להסביר דעתו של רבא היא, שאין צורך שאדם יחשוב ברגע מסוים על נושא מסוים כדי שנוכל לומר שדעתו, גם באותו רגע, היא ספציפית לאותו נושא. לדוגמה, על אדם המאמין באלוהים נוכל לומר שהוא "מאמין ברגע זה", גם אם באותו הרגע האיש לא חשב כלל על כך שהוא מאמין. כך גם במקרה דנן: העובדה שברגע המציאה הבעלים עדיין לא ידע על האבדה היא משנית בחשיבותה לעובדה היסודית, שאדם שיידע את המצב לאשורו, יתייאש מיידית מן האבדה, ועל כן אנו רשאים להחשיבו מיואש כבר מעכשיו, כי הסיבה שבפועל עדיין אינו מיואש היא טכנית בלבד - ברגע זה הוא לא חושב על כך.
אחד מהכללים שטבע רבא הוא דברים שבלב אינם דברים. בגמרא במסכת קידושין מובא מקרה שבו אדם המתגורר בחוץ לארץ מכר את נכסיו, כאשר בדעתו לעלות לארץ ישראל, אולם בשעת המכירה לא ציין זאת. אולם לאחר מכן נבצר ממנו לעלות, וכעת הוא רוצה לבטל את המכירה. על מקרה זה אמר רבא שהוא "דברים שבלב, ודברים שבלב אינם דברים". למטרתו בשעת המכירה אין משמעות הלכתית כי "דברים שבלב אינם דברים" והוא אינו יכול לדרוש את ביטול המכירה.
באיסורים
בדין "קידושין שאין מסורין לביאה" נחלקו אביי ורבא: אביי סבור כי הקידושין יש להם תוקף של קידושין, ולעומתו סבור רבא כי אין לקידושין כל תוקף. שיטתו לקוחה מסברה שהסביר לו האמורא בר אהינא, ולפיה מהפסוק משמע שדווקא קידושין שמסורים ל"בעלה" נחשבות לקידושין, ואם לא אין קידושין אלו נכללים בפרשת "כי ייקח איש אשה" שהיא המקור היחיד לקנייני הקידושין. גם מחלוקת זו נמנית עם היע"ל קג"ם שבה ההלכה כאביי ולא כרבא. מחלוקת נוספת היא בדין לחי העומד מאליו, לדעת אביי לחי העומד מאליו נחשב ללחי, מכיוון שלפי שיטתו לחי הוא סוג של מחיצה אמיתית, ולכן גם אם לא ניכר שהוא קיים שם לשם לחי המחיצה קיימת מעשית. אולם לדעת רבא, לחי העומד מאליו - אינו נחשב ללחי, כי לפי שיטתו לחי הוא סוג של היכר לבני רשות היחיד לדעת שמדובר ברשות היחיד בכך שהיא נראית כמוקפת מכל רוחותיה, ובלחי העומד מאליו אין היכר. בעוד שבכל מחלוקותיהם נפסקה הלכה כרבא, בשישה מקרים בודדים נפסקה הלכה כאביי.
אחד מהכללים הידועים שטבע רבא, ואף נקרא על שמו, הוא חזקה דרבא, לפיה בן ובת שהגיעו לגיל הבגרות (גיל 13 לבן וגיל 12 לבת) - מניחים שגם הגיעו לבגרות גופנית, אף על פי שלא נבדקו, והם נחשבים כבוגרים מבחינה הלכתית ללא צורך בבדיקה (לדוגמה, לגבי יכולת להצטרף למניין). חזקה זו איננה מוחלטת, ובתחומים מסוימים בהלכה אין סומכים עליה.
חידושי הלכה
במסכת מגילה קובע רבא 'חיב איניש לבסומי בפוריא עד דלא ידע' - חייב אדם להשתכר בפורים עד שלא ידע, כלומר עד שיאבד את המודעות או את שפיותו. הלכה זו, שאין לה מקור מפורש במשנה, ולכן נראית פרי יצירתו של רבא, עיצבה את אופיו של פורים במשך מאות שנים עד ימינו.
יחסיו עם חכמים אחרים
עם מעריציו הגדולים של רבא נמנה רב אדא בר אבא, שהיה אומר לחכמים: עד שאתם מלקטים 'עצמות יבשים' (סברות דחוקות) אצל אביי, בואו לאכול 'בשר שמן' (סברות מובנות) אצל רבא. במקרה אחר הוא אמר: גדול מאוד המרחק ביני לבין רבי רבא. למרות זאת, כאשר רב אדא היה הולך לחנות הוא אמר לטבחים כי הוא קודם למשמשו של רבא בתור לקבל בשר כי הוא חכם בתורה יותר ממנו, ולכן כאשר נפטר רב אדא בר אבא בטרם עת דאג רבא וחשש שמא הוא הגורם למותו מכיוון שזלזל בכבודו.
עם רב הונא בר יהודה
לפעמים הוא דן בהלכה עם חברו רב הונא בר יהודה. שניהם היו תלמידים של רב ששת ודנו בדבריו. כך למשל, הם נחלקו בדין אישה המורדת על בעלה, שבדינה קיימות שתי שיטות: לפי דעה אחת פוחתים מכתובתה שבעה דינרים לכל שבוע שהיא מורדת על בעלה, ובינתיים מנסים לשכנע אותה להפסיק למרוד בבעלה ולקיים את חיובי האישות המוטלים עליה. לפי גישה אחרת, אין טעם בהפעלת לחץ במשך זמן ארוך ובשכנועים, אלא בית הדין קוצבים זמן של ארבעה שבועות בלבד, ומפעילים עליה לחץ עצום באותם שבועות, על ידי פרסום מרידתה בבתי כנסיות ובבתי מדרשות בשבתות שבארבעת שבועות אלו (בשבת כל יהודי העיר מתכנסים בבית הכנסת, גם אלו שעסוקים באמצע השבוע בעבודה ואינם יכולים לבוא לבית הכנסת), ובית הדין מודיעים לה שלאחר ארבעת השבועות תפסיד את כל סכום כתובתה, גם אם הוא סכום ענק של מאה מנה. נחלקו רבא ורב הונא בר יהודה כמי פסק רבם רב ששת, לפי מה שקיבל רבא מרבו ההלכה היא שיש לנסות לשכנעה בדרכי נועם ולכן יש לחכות עד שידעו כי מוצו כל הדרכים לשכנעה, אלא שבינתיים קונסים אותה בסכום נמוך יותר של שבעה דינרים לשבוע, ואילו לפי מה שקיבל רב הונא בר יהודה מרבו ההלכה היא כפי השיטה האומרת שלאחר ארבעה שבועות הפסידה המורדת את כל דמי הכתובה.
בכמה מקומות בתלמוד מסופר כי רבא התארח לפעמים בביתו של רב הונא בר יהודה. כך, למשל, מסופר כי באחת השבתות התארח רבא בביתו של רב הונא בר יהודה, וכשהבדיל על היין במוצאי שבת בירך בראשונה ברכת בורא מיני בשמים על הבשמים, ורק לאחר מכן בירך על האש ברכת בורא מאורי האש. שאל אותו רב הונא בפליאה: במשנה במסכת ברכות אנו מוצאים שבין בית שמאי ובין בית הלל מודים שיש לברך על האש לפני הבשמים, וציטט את לשון המשנה: ? ענה רבא אחריו ואמר: אלו הם דברי רבי מאיר, אבל רבי יהודה אומר לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על המזון שהוא בתחילה ועל הבדלה שהיא בסוף, על מה נחלקו - על המאור ועל הבשמים, שבית שמאי אומרים 'מאור' ואחר כך 'בשמים' ובית הלל אומרים 'בשמים' ואחר כך 'מאור'.
עם רבה בר מרי
עם חבריו של רבא נמנה רבה בר מרי. מסופר כי רבא שאל את רבה בר מרי: מנין מקור ההנחה השגורה בפי החכמים כי פדיון שבויים היא מצווה מיוחדת וגדולה? השיב לו רבה בר מרי: כתוב, ואמר רבי יוחנן כל המאוחר בפסוק זה קשה מחבירו: הקל ביותר הוא מוות שקל יותר מחרב, הן מסברא שמת ללא שניבלו וחתכו את גופו, והן מהפסוק ; מיתת רעב חמורה יותר ממיתת חרב הן מסברא שהמת על ידי חרב מת באופן מיידי בניגוד למת מרעב שמיתתו איטית ומתמשכת, והן מהפסוק ; והקשה מכולם הוא שבי, שבו כלולות כל הצרות המנויות, שהרי השבוי מסור ביד השובים והם עושים בו כרצונם.
עם רב הונא בר חיננא
במקרה נוסף, דנו בבית המדרש על גוי ששכשך את ידיו ביין. רבא התיר את היין למכירה לגוי, אך רב הונא בר חיננא אסרו בהנאה כדין סתם יינם. גם במקרה זה יצאו הכרזות הלכתיות פומביות סותרות מצד רבא ורב הונא. אך לבסוף חזר בו רבא מפסקו והודה לרב הונא.
בנוסף נחלקו בדעתם של חכמים אחרים, אחת ממחלוקתם היא בדין בעל חיים שנרבע (קוימו בו יחסים אסורים), ונחלקו רבא ורב הונא מה היא שיטת רב נחמן.
בר הדיא וחלומותיהם של אביי ורבא
בזמנם של אביי ורבא היה אדם בשם בר הדיא שעסק במקצועו כפותר חלומות והיה נהוג שמי ששילם לו עבור עבודתו - פתר לו לטבה, ומי שלא שילם לו - פתר לו לרעה. אביי היה נוהג לשלם לו, ורבא לא היה משלם לו, ולכן היה פותר תמיד את חלומותיו של אביי לטובה, ואת אלה של רבא לרעה. התלמוד במסכת ברכות מספר על סדרה של חלומות כאלה. דוגמה: אביי ורבא אמרו לו: ראינו בחלומנו את הפסוק. לרבא פתר בר הדיא שהוא יפסיד בעסקיו עד שלא יוכל לאכול מרוב עצבות, ולאביי פתר שהוא ירוויח בעסקיו ומרוב שמחה לא יוכל להכניס אוכל לפיו.
לבסוף הלך אליו רבא לבד, ללא אביי, ואמר לו כי הוא ראה כי דלת ביתו נופלת. פתר לו בר הדיא כי אשתו שהיא שומרת את הבית, תמות. לאחר מכן החל רבא לשלם לבר הדיא על פתירת החלומות, וזה החל לפתור אותם לטובה. כאשר סיפר רבא לבר הדיא שנקרה לו בחלום הלל, פתר לו בר הדיא כי יתרחשו לו ניסים. בעקבות חלום זה, כאשר בהזדמנות אחרת מצא בר הדיא את רבא באותה ספינה בה הפליג, הוא פנה לנוס מהספינה, מכיוון שפתר לרבא כי עתידים להתרחש לו ניסים, ושמא הנס הוא שהספינה תטבע ורק רבא ינצל. במהלך מנוסתו נפל מידיו הספר ממנו היה פותר את חלומותיו. מצא רבא את הספר וראה כי בספר כתוב כי הכלל הוא אחד: "כל החלומות הולכין אחר הפה". כעס רבא על בר הדיא ואמר לו: רשע שכמותך, בידך תלוי היה פתרון החלומות וצערתני כל כך? על הכול מוחל אני לך חוץ מאשתי - בתו של רב חסדא, שנפטרה בעקבות החלום שפתרת לי לרעה, יהי רצון שתמסר ביד המלכות ולא ירחמו עליך. ואכן, בר הדיא הוצא להורג ברומא.
פטירתו
בשעת פטירתו, עמד סמוך לו אחיו רב שעורים, שראה כי הוא גוסס וקרבה שעתו למות. אמר רבא לאחיו: בקש רחמים עלי שמלאך המוות לא יצער אותי בשעת הפטירה. שאל אותו רב שעורים: וכי מר אינו ידידו של מלאך המוות? השיב לו רבא: מכיוון שבאה שעתי להפטר והורע מזלי, אינו מחשיב אותי. רב שעורים ביקש מרבא, שיבוא אליו לאחר פטירתו ויאמר לו כיצד עבר עליו תהליך הפטירה. ואכן, לאחר פטירתו נגלה רבא לאחיו. שאל אותו רב שעורים: כיצד עבר עליך תהליך הפטירה, האם חשת בייסורים כלשהם. השיב לו רבא: חשבתי כאב מזערי כמחט של מזרק הננעצת בבשרי.
מקום קבורתו על פי המסורת המאוחרת
על מקום קבורתו, מופיע בספר הגלגולים:. בעקבות דברים אלו של האריז"ל, שלפי המקובל נכתבו על ידי תלמידו רבי חיים ויטאל ברוח הקודש, הייתה ידועה מערה זו כ"מערת אביי ורבא".
ב-2008 נתגלתה מערה בכפר אבנית אשר מתאימה לתיאורו המדויק של רבי חיים ויטאל למערת אביי ורבא. וכן במערה אשר יוחסה למערתם, התגלה שאינה אף מערת כוכים.
ההבחנה בין "רבה" ל"רבא"
בדפוסי התלמוד הבבלי, ויותר מכך בכתבי היד שלו, רבים החילופים בין רבא לרבה. על ההבדל ביניהם, בכתיב ובהגייה, כתב רב האי גאון: במסורת ההגייה הרווחת היום, ההבדל בין השמות הוא בכך שרבה נהגה ב-ב' דגושה, ואילו רבא ב-ב' רפה. במסורת יהדות תימן ההבדל הוא בין דגש קל לדגש חזק, ושתי הקריאות מכוונות עקרונית להבחנה של רב האי, שלדעתו גם הדברים נובעים מהבדל במשמעות בין השמות, בין "[ה]אב" ל"אבי".
באשר לכתיב, עמדו חוקרים על כך שגם בכתבי יד משובחים אין הבחנה חותכת ביניהם, ורבים החילופים. לדעת שמא יהודה פרידמן, הממצא בכתבי היד מעלה כי ככל הנראה במקור לא היה הבדל בכתיב בין שני החכמים, גם אם נשמר הבדל בהגייה, וככל הנראה במשך השנים הוסיפו צורות הבחנה שונות כדי להבדיל ביניהם גם בכתיב, אך לכלל אחידות לא הגיעו, וזה מה שיצר את החילופים הרבים בין החכמים.
נחלה (מושב)
נַחֲלָה הוא מושב הממוקם באזור השפלה צפונית לקריית גת. שייך למועצה אזורית יואב. היישוב הוקם בי"ג בתמוז ה'תשי"ג (26 ביוני 1953) על ידי עולים מתימן, במושב מתגוררת אוכלוסייה מעורבת המונה כ-400 תושבים.
היסטוריה
מייסדי המושב, עולים מתימן, עברו תלאות רבות בישראל עד אשר הגיעו לנחלה. ב-1950 הובאו ממעברת עין שמר לייסוד מושב עגור ליד בית גוברין. לאחר שהתקשו להאחז במקום הועברו ל"קטרה", באזור אורה ועמינדב שבפרוזדור ירושלים. גם שם לא הצליחו להאחז ואז פיצלו אותם המוסדות המיישבים לשתי קבוצות שהצטרפו לכסלון ולמסילת ציון. ב-1953 אוחדו מחדש הקבוצות והתיישבו במקום היישוב הנוכחי בנחלה, על שטח הכפר סומייל אל-ח'ליל
בקרבת המושב במקום הגבוה ביותר ישנן מספר מחצבות כורכר ישנות, בחלק הצפון-מזרחי של המושב נמצאת חורבה הקרויה חורבת סומיל.
היישוב קרוי על שמו של ארגון מנוחה ונחלה שהקים את רחובות.
חיל העזר לנשים
חיל העזר לנשים (באנגלית: Auxiliary Territorial Service, בקיצור: ATS) היה חיל הנשים של הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה. שורשיו של ה-ATS בחיל העזר לנשים (Women's Auxiliary Army Corps - WAAC) שנוצר כחיל התנדבותי ב-1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה. החיילות ב-WAAC שירתו במספר תפקידים כפקידות, כטבחיות, כטלפניות וכמלצריות עד לפירוקו של החיל ב-1921.
לפני מלחמת העולם השנייה החליטה ממשלת בריטניה ליצור חיל חדש לנשים, ומועצה ציבורית שישבה על המדוכה החליטה כי החיל החדש יהיה חלק מן "הצבא הטריטוריאלי", וכי נשים שתשרתנה בו תקבלנה שני שלישים ממשכורתם של החיילים הגברים.
ה-ATS בפעולה
המתגייסות הראשונות ל-ATS שירתו כטבחיות, כפקידות וכאפסנאיות. עם פרוץ המלחמה נשלחו 300 חיילות לצרפת. בשנת 1940, עם התקדמותו של הוורמאכט במלחמה בצרפת, נהדף כוח המשלוח הבריטי אל התעלה, והתפנה בפינוי ימי דרך נמל דנקרק. כמה טלפניות של ה-ATS היו בין האחרונות שעזבו את הנמל המופגז.
כאשר ביקשו נשים רבות נוספות להצטרף למערכה, הוחלט להגדיל את ה-ATS, ובספטמבר 1941 מנה החיל 65,000 חיילות. ניתן היה להתנדב בין הגילאים 17 ל-43 על אף שהכללים הוגמשו ולבוגרות ה-WAAC הותר להצטרף עד לגיל 50. העיסוקים שהחיילות הוכשרו להם הורחבו, והן הוכשרו כשלישות, כנהגות, כעובדות דואר וכמפקחות תחמושת.
רפאל זליגמן (1947)
רפאל זֶלִיגְמן (Rafael Seligmann; נולד ב-13 באוקטובר 1947 בתל אביב) הוא סופר, עיתונאי, והיסטוריון ישראלי-גרמני.
חיל העזר לנשים
ה-ATS בפעולה
ב-9 במאי 1941 הוכר מבנה הדרגות הייחודי של ה-ATS ומיולי 1941 הוכרו המשרתות בו כחיילות לכל דבר, ולא עוד כמתנדבות.
אחת החיילות המפורסמות של ה-ATS הייתה יורשת העצר הבריטית, הנסיכה אליזבת (לימים אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת). הנסיכה, שטרם מלאו לה עשרים שנה, שירתה כנהגת משאית.
רפאל זליגמן (1947)
ביוגרפיה
זליגמן נולד בתל אביב ובשנת 1957, עבר עם הוריו, שהיו יהודים גרמנים, בחזרה למינכן שבגרמניה המערבית. הוא למד היסטוריה ומדעי המדינה במינכן ובתל אביב. בשנת 1982 קיבל תואר דוקטור במדעי המדינה, על עבודה בנושא "מדיניות הביטחון הישראלית". הוא משמש כמרצה באוניברסיטת מינכן.
חיל העזר לנשים
חוק השירות הלאומי
בדצמבר 1941 קיבל הפרלמנט הבריטי את חוק השירות הלאומי, שגייס את כל הנשים שאינן נשואות בין הגילאים 20 ל-30 לאחת מזרועות הצבא שהוקמו לנשים. פרט ל-ATS ניתן היה להצטרף לשירות הצי לנשים (WRNS), לחיל העזר האווירי לנשים (WAAF) ולשירות התעבורה לנשים. אפשרויות אחרות כללו את "השירות ההתנדבותי לנשים" (WVS), או "חיל הארץ לנשים" ששימש כעזר בחקלאות. מאוחר יותר גויסו אף נשים נשואות, אם כי נשים הרות או נשים שלהן ילדים קטנים היו עדיין פטורות.
רפאל זליגמן (1947)
ביוגרפיה
זליגמן כותב משנת 1978 מאמרים, טורים ופרשנות בעיתונות, כתב בין היתר עבור העיתונים "דר שפיגל", "בילד", "די ולט", "Die Tageszeitung" וה-"Frankfurter Allgemeine Zeitung".
ספר הפרוזה הראשון שלו, "המכירה הפומבית של רובינשטיין" (1989), נחשב לרומן הראשון בן-זמננו שנכתב בגרמנית על ידי יהודי מאז סוף מלחמת העולם השנייה. הספר עוסק בחוויה של להיות יהודי צעיר בגרמניה בת-זמננו.
חיל העזר לנשים
חוק השירות הלאומי
נשים שלא רצו להתגייס מטעמי מצפון, לא גויסו. כשליש מסרבני המצפון הרשומים במלחמת העולם השנייה בבריטניה ומושבותיה היו נשים. כמה מהן שלא הוכרו כסרבניות מצפון, נשפטו ונאסרו. למרות כל זאת כ-9 מכל 10 נשים בגילאי הגיוס בבריטניה נטלו חלק פעיל במאמץ המלחמתי בשנת 1943.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה המשיכו הנשים לשרת ב-ATS, ובשנת 1949 נוצר ה-WRAC (Women's Royal Army Corps), שאליו צורפו החיילות מחילות הנשים השונים. ב-1992 פורק ה-WRAC, והנשים הוטמעו ביחידות השונות של צבא בריטניה.
מתנדבות ארץ ישראל
היישוב ראה עצמו כחלק מן המאבק כנגד הנאצים, והקריאה לנשים לשרת ולהתגייס, כשם שרבים מן הגברים התגייסו, נשמעה החל מתחילת המלחמה, על אף התנגדותם של גורמים דתיים.
באמצע שנת 1941 פנו ארגוני נשים ובהם נציגות ויצו, מועצת הפועלות (היום נעמת) והדסה אל הבריטים, בבקשה לפתוח את ה-ATS בפני מתנדבות יהודיות מארץ ישראל. אחת הפעילות המרכזיות ביוזמה זאת הייתה הדסה סמואל כלתו של הנציב העליון הרברט סמואל. לפנייה זו הצטרפה הסוכנות היהודית. באוקטובר 1941 התקבלה התשובה כי ניתן לגייס 5,000 נשים, מהן 2,000 באופן מיידי. הסוכנות התנתה כי הבנות תגויסנה ליחידות אורגניות עבריות, דבר שלא נענה אלא באופן חלקי. כן הותנה כי יינתן להן תג מיוחד, וכי יהיה שימוש בשפה העברית כשפה רשמית שנייה בקרב המתגייסות.
בדצמבר 1941 התפרסמה הקריאה הרשמית לנשים להתגייס, ובינואר 1942 התגייס מחזור ראשון של 60 נשים, שיועדו להיות קצינות ומש"קיות, ואומן במחנה סרפנד. למתגייסות חובר המנון עברי.
לאחר מחזורי הגיוס הראשונים הסתבר כי על מנת להשיג את היעד של פלוגות נשים עבריות יש צורך להגביר את קצב הגיוס, וביוני 1942 הכריזו המוסדות הלאומיים על חובת גיוס לכל הנשים בין הגילאים 20 ל-30, שאין להן ילדים. עקב ההתנגדות בחוגים דתיים לגיוס הבנות, לא תרם גם צו זה לגיוס מלא לשורות ה-ATS.
ניסיונות הגיוס כללו מסע משאיות שבהן נהגו בנות ה-ATS בוגרות קורס נהיגה ביוני 1942, ומצעד גדול שהתקיים בירושלים ב-9 בספטמבר 1943. כדי שלא להרגיז את הערבים, תיארה הצנזורה הבריטית את החיל כאילו משרתות בו נשים מפולין, מצ'כיה ומגרמניה, על אף שרוב מכריע של הנשים היו יהודיות.
למרות הרצון להקים פלוגות ATS עבריות, הוקמו רק פלוגות מעטות כאלה, ורוב הנשים פוזרו ביחידות ה-ATS השונות במזרח התיכון.
בסך הכול שירתו במהלך המלחמה ב-ATS כ-3,500 נשים מארץ ישראל, בנוסף ל-700 ששירתו ב-WAAF. בין הנשים 50 קצינות, וקצינה בשם רחל מקלב-מזור הגיעה לדרגת "סיניור קומנדנט" המקבילה לדרגת רב-סרן בצה"ל. החיילות שירתו בתפקידי נהגות ואחיות ובתפקידי פקידות וחימוש. בתקופת קרב אל עלמיין השני הובילו הנהגות היהודיות מן ה-ATS חיילים וחימוש עד לעמדות הצבא הקדמיות.
עם הקמת צה"ל, בימי מלחמת העצמאות, השתלבו רבות מבוגרות ה-ATS בשורותיו בתפקידי פיקוד. בין בוגרות ה-ATS שהשתלבו בתפקידי פיקוד בצה"ל, חנה לוין ששימשה ב-ATS כקצינת תנאי שירות בדרגת סגן, השתלבה בצה"ל כקצינת גיוס ראשית בדרגת רב-סרן, ולאחר שחרורה מצה"ל הייתה לראש העיר ראשון לציון, אסתר הרליץ שהייתה לימים לחברת הכנסת וכן סטלה לוי לימים קצינת ח"ן ראשית וחברת הכנסת.
פרמיום אימפריאלה
פרמיום אימפריאלה (בלטינית: Praemium Imperiale בתרגום: הפרס הקיסרי; ביפנית: 高松宮殿下記念世界文化賞, בתרגום: פרס התרבות העולמי לזכרו של הוד־מלכותו הנסיך טקמאצו) הוא פרס אומנותי המוענק משנת 1989 על ידי המשפחה הקיסרית ביפן בשם האגודה לאמנות יפן. הפרס מחולק לחמש קטגוריות: ציור, פיסול, ארכיטקטורה, מוזיקה ותיאטרון/קולנוע. הפרס המוענק בכל קטגוריה, מורכב מתעודה, מדליית זהב ו־15 מיליון ין יפני. קבוצת הפרסים לאמנויות הוקמה לציון מאה שנה לאגודה לאמנות יפן (פטרון: הנסיך היטאצ'י, יו"ר: היסאשי היידה) וכדי לממש את רצונו של הנסיך טקמאצו המנוח "לתרום לשיפור ולקידום התרבויות והאומנויות של העולם". הפרס מוענק לזכרו של הוד־מלכותו הקיסרית הנסיך טקמאצו (1905–1987), אחיו הצעיר של הקיסר הירוהיטו שמלך מ־1926 עד 1989. הזוכים מוכרזים בכל ספטמבר; וטקס חלוקת הפרס ואירועים נלווים מתקיימים בטוקיו, יפן, מדי נובמבר. טקס חלוקת הפרס נערך בנוכחות הוד־מלכותו הקיסרית הנסיך היטאצ'י, ונשיא האגודה לאמנות יפן, במייג'י קיננקן בטוקיו. הנסיך היטאצ'י מעניק את הפרסים לזוכים הנבחרים. זוכי הפרס מומלצים מדי שנה על ידי יועצים בינלאומיים, ומוכרזים על ידי ועדה אנונימית של האגודה לאמנות יפן. האגודה מציעה גם מענק של 5 מיליון ין לאמנים צעירים. הניתן ליחיד או לקבוצה.
זוכי הפרס
להלן רשימת הזוכים בסדר כרונולוגי:
טאוס
טֶאוס (ביוונית עתיקה: Τέως) או טָכוס (ביוונית עתיקה Τάχως) או דג'דר (Djedher במצרית) היה פרעה מצרים בין 362 ל-360 לפני הספירה.
טאוס שלט ביחד עם אביו, פרעה נכתנבו הראשון, משנת 365 לפני הספירה. הוא המשיך להטיל מיסים על העם כדי לתמוך בצבא שלו, ואף הכביד עול זה. עם עלייתו לשלטון, הוא תכנן מתקפה על הפרסים, חרף העובדה שאלו נסוגו ממצרים במהלך השלטון של אביו. כדי לממן את תוכניותיו, הוא החרים כסף מאוצרות המקדשים. בכך רכש את איבת הכוהנים המצרים. יש לציין כי מדובר בפרקטיקה רגילה לתקופה, שכן לאחר הניצחון, המלך היה תורם זהב וכסף למכביר למקדשים.
באביב 360 הוא יצא למערכה נגד פרס. הוא כונן קשרים דיפלומטים עם האֲחַשְׁדַּרְפָּן המורד אורונטס (Orontes), בנה צי של 200 ספינות, קיבל סיוע על ידי אתונה של שכירי חרב שהונהגו על ידי כבריאס (Chabrias) ואף הוטבעו מטבעות לרגל המאורע. במסגרת הסיוע האתונאי השתתף המלך הספרטני הזקן אגסילאוס. טרם צאתו של טאוס לקרב הוא מינה את אחיו טג'אהאפימו (Tjahapimu), כמושל המדינה.
כאשר הגיע צבא טאוס לסוריה, נודע לו כי טג'אהאפימו מרד בו והציע את השלטון לבנו, נכתנבו, ששימש כמפקד של החיילים המצרים בצבאו של טאוס ואף סייע לצור על ערים בסוריה. הסיבה למרד הייתה ההתמרמרות של הכוהנים המצרים. אך יש חוקרים הסוברים כי המלך הפרסי ארתחששתא השני הציע כסף לטג'אהאפימו ולנכתנבו. המדיניות הפרסית להפריד בין יריבים ידועה עוד מיוון.
מרד זה סימן את תחילת הסוף של המערכה נגד הפרסים. כבריאס, שכירי חרב שלו והצי נותרו נאמנים למלך שלהם שתמך בטאוס בשלב זה, אך אגסילאוס התייצב לצד נכתנבו השני. בסוף הקיץ, כאשר נקרא כבריאס לשוב לאתונה, נותר טאוס ללא תמיכה וברח לחצר המלכות הפרסי דרך ערב. המלך הפרסי ארתחששתא השני העניק לו מקלט, שכן הוא עדיין תכנן לכבוש מחדש את מצרים. בעיני ארתחששתא, מלך מצרי לשעבר יכול להיות שימושי ביום מן הימים. אולם ארתחששתא השני מת באביב של 358 לפנה"ס, והמתקפה הפרסית הבאה על מצרים התרחשה רק ב-351, אחרי מותו של טאוס.
ניקו לוי
ניקו לוי (נולד ב-1953) הוא מוזיקאי, מלחין ומעבד ישראלי. הלחין מאות יצירות, עיבד ותזמר, וכן מלמד מוזיקה.
נעוריו ותחילת דרכו
ניקו לוי נולד וגדל בגבעתיים, הבכור משני בניהם של יובל לוי, מוזיקאי, מורה למוזיקה ומנצח מקהלות, ואהובה לוי, שחקנית. החל את דרכו המוזיקלית בגיל שש, בנגינה בחלילית, ובגיל שבע עבר לפסנתר. היה תלמיד של אלה ברודצקי ודינה תורגמן. בגיל 12 עשה הסבה לקלרינט אצל המורה רפי ברכה. למד בתיכון "תלמה ילין" במגמת מוזיקה. בתקופה זו הִרבה לנגן מוזיקה קאמרית והופיע כסולן במסגרת "הנוער המוזיקלי". בין היתר ניגן בקונצ'רטינו לקלרינט של וֶבֶּר, תִּזמר יצירה של מלחין ישראלי לפסנתר עבור תזמורת הנוער, וניגן בתזמורת הנוער הסימפונית גבעתיים בניצוחו של עומרי הדרי, שם סומן כעילוי במוזיקה. לוי זכה פעמיים בציון לשבח ובמלגה מטעם מפעל המלגות ע"ש שרת של קרן התרבות אמריקה-ישראל בתחום הנגינה בקלרינט. לצד המוזיקה הקלאסית, רחש חיבה למוזיקת הרוק, והושפע ממנה רבות.
בצבא שירת בתזמורת צה"ל כנגן קלרינט לצד גורי אגמון תחת שרביטו של יצחק (זיקו) גרציאני ולימד בקונסרבטוריון גבעתיים. לאחר שחרורו נסע לשווייץ להתמחות במדיטציה טרנסצנדנטלית.
קריירה
בשנת 1980 היה לוי למנהל המוזיקלי של להקת "שלום ישראל 1980"; הוא תזמר ועיבד את שירי הלהקה וכן ניצח על התזמורת שליוותה את הלהקה עת יצאה לסיבוב הופעות באירופה. בנוסף, הוא כתב עיבודים מוזיקליים למחזה "הקרפד" של יעקב שבתאי. בשנים 1981 עד 1984 למד באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב והיה תלמיד לקומפוזיציה של פרופ' אבל ארליך (חתן פרס ישראל), שאמר עליו: "ניקו הוא מוזיקאי מבורך בכישרונות גדולים ואינטליגנציה כללית ומוזיקלית גבוהה מאוד".
חיבר יצירות לשלישיית מיתרים, רביעיית מיתרים ודואט לזמר וזמרת.
ניהל את תזמורת הנוער של מרכז המוזיקה של גוש משגב שבגליל התחתון.
מרדכי לבנון (צייר)
מרדכי לבנון (וַיְיס) (7 בפברואר 1901 – כ"ח בתשרי תשכ"ט, 20 באוקטובר 1968) היה מחשובי ציירי הנוף הישראלים. זוכה פרס דיזנגוף לשנת 1940 ו-1961.
ניקו לוי
קריירה
בשנת 1986 החל לשתף פעולה עם הלן דורון, מפתחת השיטה ללימוד אנגלית לילדים הקרויה על שמה, המבוססת בין היתר על שירים באנגלית. לוי הלחין והפיק עבורה מאות שירים ושיתוף הפעולה הפורה בין השניים נמשך עד עצם היום הזה.
מטולזון
מטולזון (Metolazone, שם מסחרי: Zaroxolyn) היא תרופה ממשפחת התרופות דמויות תיאזיד המשמשת לטיפול בבצקות על רקע אי ספיקת לב או על רקע אי ספיקת כליות. בדומה לתרופות ממשפחת התיאזידים גם למטולזון יש יעילות בהורדת לחץ הדם, אם כי בשל תופעות לוואי והעדר מחקרים קליניים איכותיים, נדיר השימוש במטולזון בטיפול ביתר לחץ דם.
ניקו לוי
קריירה
ניקו לוי פרץ לתודעת הקהל הרחב בשנת 1994, כשיצא במופע "צליל בטבע" בהררית, שזכה להצלחה. בהשפעת נופי הטבע, צליליו וניחוחותיו הלחין מוזיקת אווירה מתובלת בצלילים ובמקצבים אקזוטיים מגוונים: אירי, אפריקני, שאנטי, טורקי, הודי ועוד.
מרדכי לבנון (צייר)
ביוגרפיה
לבנון נולד בשם מרדכי וַיְיס בכפר ליד העיר נאג'ווארד שבטרנסילבניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום אוראדיה, ברומניה). את הציור החל ללמוד עוד ברומניה אצל אחיו הבכור, שגם הוא היה צייר. בשנת 1921 עלה לארץ ישראל והצטרף להסתדרות. למד כמה חודשים ב"בצלאל". עד 1925 עבד כפועל חקלאי ב"גדוד העבודה" במושבות הגליל, ומאוחר יותר כפועל בניין. מ-1925 1927 למד בסטודיה לציור אצל הצייר יצחק פרנקל (פרנל), והתגורר בשכונת מחלול בתל אביב. לאחר מכן עזב כל עבודה והתמסר לציור. כבנו של רב בעיירה בטרנסילבניה הכיר את ארץ הקודש מסיפורי התנ"ך, וכשהגיע לארץ התמזגה תפיסתו הרוחנית של המקום עם הנופים הפיזיים. ב-1929 היה חלק מקבוצת "מסד" והשתתף בתערוכות אמני ארץ-ישראל. ב-1938 השתקע בירושלים. ב-1963 פתח סטודיו בצפת ומאז חילק את זמנו בינה לבין ירושלים.
ניקו לוי
קריירה
תחום נוסף שבו מביא לוי לידי ביטוי את ניסיונו וכישרונו הוא הוראת מוזיקה. ניקו משלב בשיטתו מרכיבים מסורתיים קלאסיים – תווים ותאוריה – לצד לימוד חווייתי, וכן הוא מלמד ביצוע והגשה את זמרים המלווים את עצמם במקלדת.
מרדכי לבנון (צייר)
ביוגרפיה
הציג תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
ניקו לוי
דיסקוגרפיה
לוי, שהוא גם מורה מוסמך למדיטציה, היה הראשון שהתחיל ליצור מוזיקה למדיטציה בארץ. הוא יצר והפיק שלושה אלבומים של מוזיקה למדיטציה ומוזיקת עולם: "אננדה", "המשכיות" ו"רומנסה קוסמית".
מטולזון
התרופה יוצרה לראשונה בשנת 1970 ונוסתה בעיקר במצבים של אי ספיקת כליות כרונית. היתרונות של מטולזון הם פעילות פרמקולוגית משתנת גם במצבים בהם הכליה לא מתפקדת כראוי (כגון במצבים של אי-ספיקת כליות כרונית) וגם במקרים שבהם יש בצקות משמעותיות ללא הקלה בשימוש על ידי פורוסמיד או משתני לולאה אחרים.
ניקו לוי
הרכבים מוזיקליים
בשנת 2010 הקים לוי את "הפילהרמונית של ניקו" עם חבריו אודי מייק (חצוצרה), דודו קורן (חליל צד), עדה סבר (קלרינט) והוא עצמו בקלידים, אשר ממלאים את הרקע התזמורתי.
מרדכי לבנון (צייר)
ביוגרפיה
נפטר בירושלים ב-1968 לאחר מחלה ממושכת.
ניקו לוי
הרכבים מוזיקליים
ניקו לוי עיבד יצירות מפורסמות מתקופות שונות החל מתקופת הבארוק, דרך התקופה הרומנטית ועד לתקופתנו אנו, בהן יצירות של באך, הנדל, גלוק, צ'ייקובסקי, רוול, ורדי, יוהאן שטראוס.
מטולזון
מנגנון הפעולה
מטולזון היא תרופה שפועלת על האבובית המפותלת המרוחקת שבנפרון. היא נצמדת לאתר של יוני כלוריד במערכת הנשאים של נתרן וכלוריד (Na+/Cl- co-transport system), מונעת בחזרה ספיגה של נתרן, כלור ומים אל מחזור הדם ומגדילה את נפח השתן.
מרדכי לבנון (צייר)
פרסים והוקרה
זכה פעמיים בפרס דיזנגוף הציור: בשנת ת"ש-1940 ובשנת תשכ"א-1961.
מטולזון
יעילות
למטולזון יש יתרון שהיא פעילה גם במצבים שהכליות לא מתפקדות היטב ומתן של תיאזידים אחרים איננו יעיל מבחינת הטיפול בבצקות. במהלך הטיפול במטולזון יש לעקוב אחרי המשקל של המטופלים (כדי לבדוק כמה נוזלים הם הפחיתו), מצב הבצקת, תפקוד הכליות ורמות האלקטרוליטים בדם. חולים קשישים עלולים להיות רגישים יותר לטיפול במטולזון.
התרופה ניתנת במינון התחלתי של 2.5-5 מ"ג ליום, וישנם מטופלים שידרשו מתן רק פעמיים-שלוש פעמים בשבוע במקום מתן יומיומי. המינון המקסימלי הוא 20 מ"ג ליום, אך מינון זה איננו מומלץ בטיפול ביתר לחץ דם ויכול להתאים רק למטופלים עם בצקת קשה לטיפול, תחת מעקב בדיקות מעבדה תכוף.
מרדכי לבנון (צייר)
פרסים והוקרה
כעשרה ימים לפני מותו הוענק לו פרס ירושלים לאמנות הציור, אך היה חולה ולא נכח בחלוקת הפרס.
מטולזון
שילוב עם פורוסמיד
למרות שלמשתנים מסוג תיאזיד פעילות משתנת פחותה מזאת של משתני לולאה, למטולזון יש פעילות משתנת חזקה שמאפשרת מתן שלו בטיפול בבצקות עמידות לטיפול. כמו כן שילוב של מטולזון עם פורוסמיד תורם להשפעה סינרגיסטית ושיפור משמעותי בבצקות.
מצבים קליניים בהם מקובל לתת טיפול משולב מטולזון-פורוסמיד כוללים:
מרדכי לבנון (צייר)
יצירתו
מרדכי לבנון נודע כצייר נוף שבחר נתיב מיוחד בן ציירי הנוף הישראלים. ציוריו מבוססים על נופים קיימים המשמשים מעין נקודת מוצא ליצירה. אותם יוצר האמן מחדש על הבד בעיבוד חופשי למדי ובשינוי צבע ופרספקטיבה, עד שהם נראים כנופים מרחפים ומלאי מיסטיקה. כמו חזיונות אקסטטיים ולא כנוף ממשי. ביצירתו, ההיסטוריה הרוחנית של הערים הקדושות ירושלים וצפת מתורגמת לצבעים וצורות. השפעת סגנונו ניכרת בציוריו הקבליים של ידידו, דוד רקיע.
מטולזון
שילוב עם פורוסמיד
במאמר שפורסם לאחרונה, דווח כי השילוב של מטולזון-פורוסמיד יעיל גם במטופלים קשישים עם הפרעה בתפקוד הכלייתי שלא יכולים לקבל טיפול כלייתי חליפי כגון דיאליזה או השתלת כליה.
תופעות לוואי
מאחר שמטולזון היא תרופה משתנת היא גם גורמת לשינוי של הפרשת מלחים (אלקטרוליטים) בשתן. מטולזון עלולה לגרום או להחמיר:
התרופה עלולה לגרום גם לתופעות לוואי של רגישות לתרופה, כגון פריחות, רגישות לאור השמש, אנגיודמה וקוצר נשימה. דווחו גם מקרים של רגישות צולבת עם סולפונאמידים.
תת לחץ דם אורתוסטטי - מתן מטולזון עלול לגרום לירידה בלחץ הדם. יש להיזהר בחולים קשישים ובחולים עם אי ספיקת לב. צריכת אלכוהול עלולה להחמיר את התסמינים ולכן יש להימנע משתית אלכוהול במהלך הטיפול בתרופה זאת.
מטולזון מופרשת בשתן ולכן יש להיזהר בחולים עם מיעוט בשתן, שכן התרופה מצטברת בדם. אזוטמיה עלולה להתפתח אצל חולים עם מחלת כליה.
מטולזון עלולה להחמיר שיגדון שכן היא גורמת לעלייה ברמות חומצה אורית בדם.
במינונים גבוהים, מטולזון עלולה להעלות את רמות הגלוקוז בדם ולהפריע לאיזון של מטופלים הסובלים מסוכרת. יש לנטר היטב את הטיפול במטופלים עם סוכרת.
פרמטרים לניטור ומעקב
בזמן הטיפול בתרופה יש לעשות בדיקות דם תכופות ולעקוב אחרי רמות אלקטרוליטים בשתן (נתרן, אשלגן, סידן ומגנזיום), רמות חומצה אורית בדם ורמות גלוקוז בדם. יש לעקוב אחרי תפקודי הכליה ולנטר את רמות קריאטינין ואוראה בדם וכן מעקב אחרי פרמטרים נוספים הקשורים במעקב אחרי מטופלים עם אי-ספיקת כליות כרונית ואי-ספיקת כליות חריפה. יש לעקוב אחרי משקל המטופלים ולנטר היטב את המשקל תוך מעקב נוזלים. יש לעקוב אחרי דופק ולחץ דם ולבדוק את לחץ הדם גם בעמידה וגם במצב ישיבה.
לאונור מוויזאו
לאונור מוויזאו או המלכה לאונור (בפורטוגזית: Leonor de Viseu או Rainha Dona Leonor; 2 במאי 1458 - 17 בנובמבר 1525) הייתה אינפנטה ולאחר מכן מלכה רעיה של מלך פורטוגל ז'ואאו השני. דמות פופולרית בפורטוגל הן בשל היותה אחת משתי המלכות הרעיות היחידות שלא היו ממוצא זר והן בשל פעילותה הפילנתרופית, בעיקר לאחר מות בעלה.
תולדות חייה
לאונור הייתה בתם של פרננדו, דוכס ויזאו, בנו של דוארטה, מלך פורטוגל ושל ביאטריש מפורטוגל, דוכסית ויזאו, בתו של ז'ואאו, מושל פורטוגל (ואחיו של דוארטה), ולפיכך אינפנטה, כלומר צאצאית ישירה למשפחת המלוכה מבית אביש. אחיו הבוגר של אביה היה אפונסו החמישי, מלך פורטוגל. סב-סביה (סבם של סביה משני הצדדים) היה ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, לפיכך היא נקראת לעיתים לאונור מלנקסטר. אחיה הצעיר, מנואל, ירש את בעלה ומלך כמנואל הראשון, מלך פורטוגל.
בנו של אפונסו החמישי, הנסיך יורש העצר ז'ואאו, נשא אותה לאשה ב-22 בינואר 1470 כאשר היה בן 15 ולה מלאו רק 12 שנים. השניים, שגדלו יחד, היו חברים מילדות.
ב-28 באוגוסט 1481, לאחר מות אביו, הפך ז'ואאו למלך ולאונור הפכה למלכה-רעיה. כמלכה-רעיה הייתה זכאית לפייף (אחוזות) משלה, שהקנו לה הכנסה עצמאית. היא ציוותה על ייסוד העיר קלדש דה ריינה (Caldas da Rainha; "מרחצאות המלכה"), שנקראה על שמה (ריינה = מלכה), לאחר שעברה שם ונוכחה להכיר בכוח הריפוי של מי המעיינות החמים שבמקום ואף מימנה הקמת בית חולים וכנסייה בעיר מכספי מכירת תכשיטיה האישיים.
לז'ואאו וללאונור היו שני בנים, אחד מת בילדותו והשני, האינפנטה אפונסו, מצא את מותו בתאונת רכיבה בשנת 1491 בהיותו בן 16 בלבד. לאונור סרבה לאפשר לז'ואאו להכתיר את בנו הממזר ליורש-עצר ופנתה לאפיפיור, שצידד בה ובדרישתה להכתיר כיורש-עצר את אחיה, מנואל. ז'ואאו מת ב-1495. קיימת עננת חשד סביב נסיבות מותו, אשר אינה שוללת שהורעל על ידי לאונור, אולם הדבר לא הוכח מעולם.
לאחר עלות אחיה לשלטון, המשיכה לאונור לנהל חצר מלכותית. בשנת 1498 ייסדה את "הבית הקדוש של החמלה" (Santa Casa de Misericórdia), ארגון צדקה הקיים עד היום. היא הורתה על תרגום החיבור Vita Christi ("חיי ישו") שנכתב במאה ה-14 בלטינית לפורטוגזית והדפסתו. כאשר ראה אור ב-1502 באלקלה דה אנארס, היה זה הספר הראשון שהודפס בשפה הפורטוגזית. נוסף על כך ייסדה את בית החולים המלכותי של כל הקדושים בליסבון (Real de Todos os Santos) ואת מנזר אם האלוהים (Madre de Deus) בעיר, אליו פרשה בגיל מבוגר ובו נקברה.
קרב מגידו (609 לפנה"ס)
קרב מגידו הוא סיפור מקראי על קרב שנערך בין ממלכת יהודה לממלכת מצרים בסביבות מגידו. הקרב הסתיים בניצחון מצרי, מות יאשיהו מלך יהודה ושעבוד ממלכת יהודה למצרים. על הקרב מסופר במקרא בספר מלכים ב' ובדברי הימים ב', וכן בעזרא החיצוני ובקדמוניות היהודים. אף על פי כן, במחקר המודרני קיים ספק בנוגע למהימנות התיעוד ההיסטורי של הקרב, ואף הועלתה השערה שהוא כלל לא התקיים. על פי מקורות מסוימים, הוא התרחש בשנת 609 לפנה"ס.
רקע היסטורי
האימפריה האשורית נמצאה בתהליך של קריסה ובמקומה החלה לעלות בבל בתור מעצמה. פסמתיך הראשון, פרעה מהשושלת ה-26, הצליח להשתחרר מעול האשורים ולאחד את מצרים מחדש. שאיפתו המרכזית הייתה להטות את מאזן שלוש המעצמות לטובתו על ידי תמיכה צבאית באשורים הקורסים וכפועל יוצא החלשת הבבלים, אשר ראו עצמם כיורשי האימפריה האשורית. בשנת 609 לפנה"ס כבש הצבא הבבלי את חרן (אליה הועברה הבירה לאחר כיבוש נינוה בשנת 612 לפנה"ס). לאחר כיבוש חרן הועברה הבירה לכרכמיש ואשור-אובליט השני, מלך אשור, הזעיק את המצרים לעזרתו פעם נוספת (הקודמת הייתה בשנת 610 לפנה"ס). מחשש להתחזקות הבבלים עלה נכו השני עם צבאו צפונה כדי להילחם בהם לצד בעלי בריתו האשורים. הצבא המצרי והאשורי ניסו לכבוש מחדש את חרן, אולם הדבר לא עלה בידם והם נסוגו לכיוון כרכמיש.
קרב כרכמיש, אשר התרחש בשנת 605 לפנה"ס בין הבבלים בפיקודו של נבוכדנצר השני לבין המצרים והאשורים בפיקודו של נכו השני ואשור-אובליט השני, הסתיים בהפסד הברית המצרית-אשורית ובנסיגת הצבא המצרי חזרה למצרים.
תיאור הקרב במקרא
בשנת 609 לפנה"ס, בדרכם צפונה כדי לסייע לבעלי בריתם האשורים מול הצבא הבבלי, עבר הצבא המצרי בפיקודו של נכו השני בארץ ישראל לאורך דרך הים. יאשיהו מלך יהודה, חשש ממעשה זה של המצרים, כנראה בגלל תועלת מדינית עתידית שסבר שיוכל להפיק מהבבלים, או בגלל ברית שכבר הספיק לכרות עמם, וסירב לתת למצרים לעבור. נכו הזהיר את יאשיהו שלא יפריע לו במעבר: אולם יאשיהו התעלם מן האזהרה המצרית, וניסה לעצור את הצבא המצרי בבקעת מגידו, שם הובס ונהרג: רבי יונתן סבור שיאשיהו דרש את הפסוק כהצדקה להתקפה, אולם צבא מצרים קודם שעלה להילחם בבבל, בשנת 610 לפנה"ס, לא הופרע על ידי יאשיהו, דבר שרומז כי אם אכן התקיימה ברית בין יהודה לבבל, הרי שהיא נוסדה בין שני האירועים האלה.
ניתוח הקרב
חיים הרצוג ומרדכי גיחון בספרם "מלחמות התנ"ך" מציינים כי להחלטה של יאשיהו למנוע את המעבר של המצרים בארץ ישראל הייתה משמעות סמלית רבה, שכן הייתה זאת הפעם הראשונה מאז יציאת מצרים בה התעמתו היהודים מול מצרים במערכה. יתר על כן, גם לבחירת שדה הקרב הייתה חשיבות רבה היות שבדרך זאת יכול היה יאשיהו להפגין את העדיפות של צבאו על פני הצבא המצרי בקרב בשטח פתוח (בקעת מגידו) על פני לוחמת גרילה (נחל עירון, ואדי מילק). לטענתם ניצחונו של יאשיהו היה יוצר הרתעה כנגד כל פולש עתידי. הרצוג וגיחון מציינים כי מנקודת מבט טקטית התכוון יאשיהו, ככל הנראה, לתקוף את נכו בטרם יספיק צבאו להתארגן בצאתו מהמעברים הצרים לעמק יזרעאל, ולאחר מכן ילחץ את המצרים אל רכס הכרמל בפעולה משולבת של חיל רגלים ומרכבות. לרשותו של יאשיהו עמדה האפשרות לסגת אל העיר מגידו במידה שהיה מתקשה להביס את המצרים בקרב ישיר. נכו הצליח, ככל הנראה, לנחש את תוכניתו של יאשיהו וסביר להניח שקידם את קשתיו על מנת שאלה יוכלו לתת מענה ראשוני להתקפה של צבא יהודה. מחברי הספר מוסיפים כי בדומה לפקודת בן הדד השני, מלך ארם, לקשתיו לפגוע באחאב בקרב ברמות גלעד, כך נהג גם נכו ופקד על קשתיו לאתר ולפגוע במרכבה המלכותית. מותו של יאשיהו חרץ למעשה את גורל הקרב. קליין מוסיף כי בעת שישנם מומחים המצדדים בתיאור המקראי של הקרב, יש הסוברים כי מדובר ב"יפוי המציאות" של המספר התנכ"י. חוקרים אלה מבססים את טענתם על כך שסיפור מותו של יאשיהו מפגיעת חץ במהלך הקרב ועד קבורתו בירושלים, דומה במידה רבה לתיאורי מותו של אחאב בקרב מול הארמים ורציחתו של אחזיה מלך יהודה על ידי יהוא. קליין מעלה את האפשרות שהמספר המקראי השתמש בפרטים מסיפורים אלה לתיאור מותו של יאשיהו.
ההיסטוריון המקראי נדב נאמן העלה השערה, כי יהודה הפכה להיות כפופה למצרים רק לאחר סוף שלטונה של אשור. נאמן וקליין אף הציעו את האפשרות שיאשיהו הוזמן למגידו, כשנה לאחר עליית פרעה נכו לשלטון, למתן שבועת אמונים לפרעה, אולם מסיבה כלשהי החליט האחרון להורגו, אפשר בשל הצלחתו של יאשיהו לספח את השומרון, עמק יזרעאל והגליל, או בשל המדיניות הפרו-בבלית שהנהיג.
תוצאות הקרב
על פי התיאור המקראי, לאחר מות יאשיהו, ירש אותו בנו יהואחז, כנראה בהשפעת תומכי הבבלים. יהואחז מלך במשך שלושה חודשים בלבד עת זומן על ידי פרעה נכו לריבלה שעל גדות נהר האורונטס, שם הודח והוגלה למצרים. נכו המליך את אחיו הגדול יהויקים, שנאלץ לשלם מס כבד ותפקד הלכה למעשה בתור שליט בובה של המצרים. יהויקים ובנו יהויכין קידמו מדיניות פרו-מצרית מובהקת, אשר הובילה לפעולה צבאית של הבבלים נגד יהודה ולגלות יהויכין, ובסופו של הדבר לגלות בבל בשנת 586 לפנה"ס.
ברוך אזניה
ברוך אזניה (אייזנשטדט) (19 בספטמבר 1905, פינסק – 6 ביולי 1994, ישראל) היה עסקן ציבורי וחבר הכנסת.
ביוגרפיה
נולד בפינסק שהייתה אז תחת שלטון רוסיה, למד משפטים בקניגסברג בירת פרוסיה המזרחית ולאחר סיום לימודיו עבד כעורך דין בדנציג. במקביל, החל את פעילותו הציונית בתנועת הבונים וב-1929 מונה כמזכיר הוועד המרכזי של פועלי ציון, הציונים-סוציאליסטים בגרמניה. ביוני 1931 נבחר כנציג דנציג לקונגרס הציוני, בעת היותו חבר פועלי ציון ימין.
היה מפעילי הקיבוץ המאוחד ואחרי הפילוג ב-1952 השתייך לפלג שהקים את גבעת חיים איחוד והיה פעיל באיחוד הקבוצות והקיבוצים.
בשלהי הכנסת הראשונה, אחרי התפטרותם של השל פרומקין ואבא חושי מהכנסת, היה אזניה הבא בתור ברשימת מפא"י והושבע כח"כ בשלהי כהונת הכנסת הראשונה. מאז כיהן עד תום כהונת הכנסת השישית.
ברוך אזניה לימד בבית הספר התיכון ע"ש רופין (נקרא כעת "קריית החינוך ע"ש בן-גוריון") במועצה אזורית עמק חפר במגמה הכלכלית-אזרחית.
ראייה
ראייה היא החוויה התפיסתית של קליטת מידע מהסביבה באמצעות אור. תהליך הראייה מתווך על ידי מערכת הראייה - המידע החזותי נקלט דרך העין, מותמר לאותות עצביים, ולאחר מכן עובר עיבוד מתקדם בתוך המוח.
ראייה נחשבת לאחד מ"חמשת החושים", והיא תופסת מקום מרכזי בתפיסה, בהתנהגות ובתרבות האנושית.
האופי הפיזיקלי של הראייה
ראייה היא קליטה של קרינה אלקטרומגנטית, שהיא תופעה פיזיקלית של הפרעה המתפשטת במרחב. המידע שאנו קולטים בראייה מורכב מפוטונים של אור, אשר מוחזרים מעצמים בסביבתנו ונכנסים לתוך העין. משמעות הדבר היא שקליטת עצמים מהסביבה באמצעות מערכת הראייה תלויה בחשיפתם למקור אור (למשל השמש)ֿ, וכן בתכונות הבליעה וההחזרה שלהם.
מינים שונים של בעלי חיים, שהם בעלי חוש ראייה, נבדלים בתחום אורכי הגל שהם קולטים מתוך הספקטרום האלקטרומגנטי. תחום הקרינה שנקלט על ידי מערכת הראייה האנושית (באורכי גל של 390 - 750 ננומטר) מכונה האור הנראה, כאשר אורכי הגל השונים בתחום זה מקושרים לחוויה תפיסתית של צבע. ישנם מינים אחרים של בעלי חיים אשר מסוגלים לראות גם קרינה באורכי גל נוספים, כמו קרינה על סגולה (UV) וקרינה תת אדומה.
מנגנוני הראייה בבעלי חיים מתבססים על חוקי האופטיקה. למשל, אחד המרכיבים החשובים בעין הוא העדשה, שתפקידה הוא לרכז את קרני האור הפוגעות בעין ובכך לשלוט על מרחק המוקד שלה ולשפר את חדות הראייה.
תהליך הראייה
האיבר שדרכו מתבצעת הראייה הוא העין, וההתמרה מתבצעת ברשתית, אשר ממוקמת בחלקה האחורי. כניסה של פוטונים לקולטנים שנמצאים על גבי תאים קולטי אור ברשתית גורמת לשינוי התצורה המרחבית של מולקולות בתוכם, ומובילה לתהליך ביוכימי שבסופו המידע על הגירוי הראייתי עובר לתאי עצב.
המידע הראייתי מהרשתית מועבר אל המוח דרך עצב הראייה. בתוך המוח, ישנם אזורים שונים המוקדשים לעיבוד המידע הראייתי. מסלול העיבוד החזותי העיקרי מערב את קליפת הראייה, אשר נמצאת בחלקה האחורי של קליפת המוח.
התפיסה החזותית
חוויית הראייה אינה מורכבת אך ורק מתמונת העולם כפי שהיא נופלת על הרשתית. חלק ניכר מהראייה הוא הפרשנות שבעל החיים הרואה מעניק לגירויים שנקלטים על ידי מערכת הראייה, וזאת על בסיס הרשתות העצביות שבהן המידע מעובד, וכן ידע קודם שהוא רכש על העולם.
דוגמה אחת לכך היא האופן שבו אנו תופסים את גודלם של עצמים בסביבתנו. דמותו של עצם שנופלת על הרשתית, כפי שהיא נוצרה על ידי עצם שהוא קטן וקרוב אלינו, עשויה להיות זהה בגודלה לכזו שנוצרה על ידי עצם גדול ורחוק. עם זאת, בחוויה שלנו העצם הרחוק אכן נתפס כגדול יותר. מעבר לכך, ניתן לומר כי אין לבני אדם גישה ישירה לתמונה הראשונית כפי שהיא התקבלה ברשתית. לכן, קשה לאנשים לצייר תמונה של העולם שמבטאת באופן מציאותי גדלים של אובייקטים, ואנו נדרשים ללמוד להשתמש בטכניקות של פרספקטיבה.
המעבר בין המידע החזותי שנקלט במערכת הראייה לבין התפיסה המודעת של הסביבה הוא נושא למחקר רב בפסיכופיזיקה ובתחומים שונים של מדעי המוח.
אחת הסוגיות הבולטות בתחום היא הקשר בין אזורים במוח המעורבים בעיבוד מידע ראייתי לבין רמות שונות של תפיסת ראייה. כך למשל, זוהו אזורים מוגדרים בקליפת הראייה שמטפלים בתפיסת תנועה, בתפיסת צבע ועוד, ואף אזור ספציפי במוח האנושי שמוקדש על פי רוב לזיהוי של פרצופים.
דרך אחת ללמוד על האופן בו מעובד המידע החזותי היא באמצעות אשליות אופטיות, שבהן יש חוסר התאמה בין הדרך שבה אנו תופסים גירוי חזותי לבין אופיו האמיתי של הגירוי. לדוגמה, העובדה שאנו תופסים את שני הריבועים בתמונה משמאל כבעלי צבעים שונים (אף על פי שבמציאות צבע הריבועים הוא זהה), מלמדת אותנו כיצד המוח משתמש בהקשר ובידע לגבי תאורה, הצללה וכו' על מנת לפרש גירויים בסביבתו.
במקרים רבים, תפיסה חזותית היא תהליך אקטיבי במהותו. בני אדם נהנים מחדות ראייה גבוהה רק באזור קטן במרכז שדה הראייה, שדמותו נופלת על הפוביאה שבמרכז הרשתית. בהתאם לצרכים ולהעדפות שלנו, אנו משתמשים בתנועות עיניים על מנת למקד עצמים שונים במרכז שדה הראייה, ואלה העצמים אשר נתפוס בצורה ברורה יותר.
סיס הרים
סיס ההרים מקנן בהרים מדרום אירופה עד ההימלאיה. כמו סיס החומות, הוא נודד למרחקים גדולים, וחורף הרבה יותר דרומה באפריקה הדרומית.
לסיסים רגליים קצרות מאוד אשר משמשות אותם רק עבור היצמדות למשטחים אנכיים. מבלים את רוב חייהם באוויר וניזונים מחרקים שהם תופסים במקורם.
בישראל סיס ההרים הוא חולף, מקנן נפוץ וחורף נדיר. במהלך נדידתם להקות סיסי הרים חולפות בכל רחבי ישראל.
תיאור וביולוגיה
הסיס דומה במראה החיצוני לסנונית הרפתות או סנונית הערים. היא, למרות זאת, כלל לא קרובה טקסונומית למיני ציפורי שיר אלו, מכיוון שסיסים משתייכים לסדרת הסיסאים. הדמיון בין הקבוצות הוא תוצאה של אבולוציה מתכנסת, המצביע על סגנון חיים דו.
סיס ההרים מקנן בהרים מדרום אירופה עד ההימלאיה. כמו סיס החומות, הוא נודד למרחקים גדולים, וחורף הרבה יותר דרומה באפריקה הדרומית.
ניתן להבדיל את סיס ההרים בקלות מסיס החומות לפי ממדיו הגדולים יותר ובטנו וצווארו הלבנים. הם גדולים בערך פי שניים ממרבית הסיסיים האחרים שבטווח תפוצתו, אורכו כ-20 עד 23 ס"מ, מוטת כנפיו כ-57 ס"מ ומשקלו כ-100 גרם. לשם השוואה, מוטת כנפיו של סיס החומות היא כ-42 ס"מ. סיס ההרים הוא בעיקר בצבע חום כהה, עם כתמים לבנים מתחת למקור ועל החזה המופרדים על ידי פס חום כהה. יש לו זנב קצר המפוצל בקצהו וכנפיים ארוכות מאוד המעוקלות אחורנית ומזכירות צורת סער או בומרנג אך עשויות גם להיות מתוחות בצורה ישרה (כמו בתמונה). הצעירים דומים לבוגרים, אבל נוצותיהם בהירות בקצוות. תעופתם היא איטית יותר ממיני סיסיים אחרים.
מחזור חיים
סיס ההרים מבלה את רוב חייו באוויר. הוא דוגר על צוקים אנכיים או קירות. ב-2011, פליקס ליאצ'טי ועמיתיו במכון השווייצרי לצפרות סימנו שישה סיסיי הרים בתגים אלקטרוניים שעוקבים אחריי תנועותיהם. בעקבות כך התגלה כי הסיסים יכלו להישאר באוויר מעל 200 ימים רצופים.
סגולה (מושב)
סְגוּלָה הוא מושב צפונית לקריית גת השייך למועצה אזורית יואב.
היסטוריה
המושב הוקם במאי 1953 על ידי ילידי הארץ ועולים חדשים, במסגרת התנועה "מן העיר אל הכפר", על אדמות הכפר הערבי סומייל אל-ח'ליל שנכבש במבצע אנ-פאר ביולי 1948. שם המושב הוצע על ידי זאב וילנאי והוא נגזר מ בספר שמות: "והייתם לי סגולה מכל העמים". בשנים הראשונות סבל המושב ממשבר כלכלי, ורבים מתושבים נאלצו לעבד מחוץ למקום ולא עסקו בחקלאות.
בשנת 1970 גרו במושב 50 משפחות מתוכם 35 משפחות שהתפרנסו מחקלאות, אך רוב השטחים הוחכרו ובעבודה הועסקו פועלים ערבים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 גדלה אוכלוסיית המושב כשמשפרי דיור מערי הסביבה רכשו נחלות בכפר.
ג'וזף אלן
ג'וזף אלן (באנגלית: Joseph Percival "Joe" Allen; נולד ב-27 ביוני 1937) היה פיזיקאי ואסטרונאוט אמריקני אשר לקח חלק בתוכניות חלל וטס לחלל פעמיים.
ביוגרפיה
ג'וזף אלן נולד בעיירה קרופורדסוויל שבאינדיאנה וגדל בעירו. בשנת 1959 הוא סיים לימודי תואר באוניברסיטה. בהמשך הוא סיים תואר שני (1961) ותואר שלישי (1965) באוניברסיטת ייל.
לאחר סיום הלימודים הוא עבד בתחום מחקר גרעיני באוניברסיטת וושינגטון, אוניברסיטת ייל ובמעבדה לאומית ברוקהייבן.
שירות בנאס"א
בשנת 1969 אלן התקבל ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. בהיותו בנאס"א אלן תחילה עבד אמוני טיסה ובהמשך היה בצוות תמיכה של אפולו 15. בשנים 1975–1978 הוא עבד בתפקיד ניהולי בנאס"א ובשנת 1978 נקלט במרכז החלל ג'ונסון כמדען.
אלן היה חלק של צוות במשימה STS-5 שהמריאה בשנת 1982 כאשר על סיפונה ואנס בראנד, רוברט אוברמייר, ג'וזף אלן וויליאם לנויר. זו הייתה הפעם הראשונה שלחלל נשלח צוות של 4 אנשים. בשנת 1985 אלן היה חבר בצוות טיסה של מעבורת במשימה STS-51-A. במהלך טיסה זו הוא ביצע פעילות חוץ רכבית במהלכה ביחד עם דייל גרדנר החזיר למעבורת לוויינים שלא תפקדו.
הוא עזב את נאס"א וחיל הנחתים בשנת 1986.
לאחר פרישה מנאס"א
לאחר פרישה מנאס"א אלן מונה למנכ"ל של Space Industries Incorporated. בהמשך הוא היה יושב ראש של Veridian שעסקה בתחום תעשיית החלל. הוא פרש בשנת 2004.
בשנת 1985 אלן פרסם את ספרו Entering Space: An Astronaut's Odyssey
קטלינה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בוראנו
בוראנו (איטלקית: Burano) הוא אזור הכולל חמישה איים בצפון-מזרח הלגונה של ונציה. בין שני האיים הגדולים מוביל גשר מעץ. לבוראנו מגיעות ספינות תיירים, העוגנות בחוף, דבר שאינו אפשרי בוונציה עצמה. האזור מאופיין בבתים הצבועים בצבעים שונים, האחד שונה ממשנהו. שלל הצבעים יוצרים פסיפס צבעוני של מבנים, שזכה לאזכורים שונים בספרות ובשירה. ייחודו של האזור הוא גם במלאכת תחרה ידנית שנשות המקום יוצרות בכניסה לבתיהן.
האי שוכן במרחק של שבעה ק"מ מוונציה וזמן הנסיעה בספינת הנוסעים הוא כ-40 דקות.
היסטוריה
בבוראנו ישנה כנסייה אחת בלבד הנקראת כנסיית סן מרטינו, אשר מפורסמת בשל מגדל הפעמונים העקום שלה, להבדיל מהמגדל המפורסם הנטוי. המגדל נבנה במאה ה-19 על כלונסאות עץ שעם הזמן קרסו ובעקבות כך התעקם המגדל.
במאה ה-15 זכתה הכנסייה של סן מרטינו לציור מאת ג'ובאני בטיסטה טיאפולו (Giovanni Battista Tiepolo). במאה ה-16 החלו לפתח באי את תעשיית התחרה. עיקר המוניטין של האי היה במה שמכונה "תחרת בוראנו" (Punto di Burano). הייצור התעשייתי פסק בסוף המאה ה-18. בשנת 1872 הוקם מחדש בית הספר לאמנות הרקמה, ומאז התחדשה מלאכת התחרה בידי נשות האיים. האי הוא אחד המקומות היחידים בעולם, שבהם מלאכת הרקמה הידנית מניבה פרנסה לתושבים. הדיג אף הוא מהווה מקור פרנסה לתושבי האיים. מספר התושבים נאמד בתקופת הפריחה של האי כ-8,000 נפש. היום מספרם נאמד ב-3,000 איש.
מבנה האזור
בוראנו משתרעת על פני חמישה איים המחוברים על ידי גשרים: סן מרטין - ימינה, סן מרטין - שמאלה, סן מאורו, ג'יודקה וטרהנובה. (בהתאמה: "San Martino Destro", "San Martino Sinistro", "San Mauro", "Giucecca" and "Terranova"). ביניהם מצויות טחנות קמח המופעלות על ידי שלוש תעלות: פונטצ'יאלו, זואקה וטרהנובה. (בהתאמה: "Rio Ponticello", "Rio Zuecca" ו-"Rio Terranova"). ההפעלה של הטחנות מתבצעת בעת הגאות והשפל של הלגונה, בשעות קבועות של היממה. עקב הקרבה של האיים ללגונה (ראו צילום) ניכרת השפעת התנודות של גלי הים באי. מלווה בכך גם תופעת אקווה אלטה, ובאי קיים צופר מיוחד המתריע מפני התופעה. בשנת 2020 סבלה בוראנו מההצפות כמו שכנתה העיר ונציה כולה.
צבע הבתים
כל בית מגורים באי צבוע בצבע שונה ומיוחד. הצבעים של הבתים אינם נבחרים בצורה שרירותית. המבקש לצבוע את ביתו שולח בקשה לממשל והוא מקבל תשובה באיזה צבעים הוא רשאי לבחור. נוהג זה יוצר את מגוון הצבעים המאפיינים את האי. השיטה נוצרה בתקופה המכונה "תור הזהב" של האי.
איטלו קאלווינו מביע בספרו "הערים הסמויות מעין" את דעתו לגבי הסיבה לצביעת הבתים: כלומר, מכל חלון נשקף צבע אחר, אשר מייצג לפי בחירה: אישה אחרת, מקצוע חדש או חברים חדשים.
אגדת הרקמה
על המסורת של עבודת רקמת היד באי יש אגדות. אחת מהן מספרת:
היה היה דיג, אשר שט במרחבי הים. הוא עמד לשאת אישה. מלכת הסירנות ניסתה לפתות אותו, אך הדייג הנאמן לא נפל במלכודת. המלכה החליטה להעניק לו פרס. היא הקישה בזנבה בסירת הדייג, קצף לבן עלה וממנו נוצר צעיף תחרה מדהים. הגיע יום החתונה ונערות האי קינאו בכלה והחליטו לארוג העתק מהצעיף. לאחר מאמצים רבים הצליחו לרקום צעיפים - אלו הם צעיפי התחרה המפורסמים של בוראנו.
משק המים והשפכים בישראל
משק המים בישראל הוא שם כולל למערכות ההפקה, ההולכה והאגירה של מים בישראל.
ישראל נמצאת בחלקה הצפוני של רצועת המדבריות העולמית. חלק גדול משטחה הוא מדברי וכמות המשקעים הממוצעת מספקת רק בקושי את צורכי האוכלוסייה ההולכים וגדלים. לפיכך המים בישראל הם משאב יקר שהמדינה מגנה עליו ומפתחת אותו.
המדינות השכנות סובלות מבעיות דומות וישראל חולקת את מקורות מימיה עם ירדן, לבנון, סוריה והרשות הפלסטינית. חלק ממים אלו מגיעים מנהרות שמקורותיהם במדינות השכנות. הגידול באוכלוסיית המזרח התיכון הופך את בעיית המים לבעיה מרכזית בעלת השלכות גאו-פוליטיות.
הביקוש למים בישראל
צריכת המים נחלקת לפי מגזרים כדלקמן: (הנתונים במיליוני מטרים מעוקבים בשנה):
צריכת המים של משקי הבית בישראל נחלקת כך:
מקורות המים
מאגרי המים העיקריים של ישראל הם אגם הכנרת, הניזון בעיקר מן הירדן ויובליו סיפק כשליש מצריכת המים של ישראל, כ-300–700 מיליון מ"ק בשנה, אך עקב ירידת המפלס מהווה כעת רק 2 אחוזים מכלל תצרוכת המים, אקוויפר ההר ואקוויפר החוף. האקוויפרים הם שכבות סלע נקבוביות תת-קרקעיות האוגרות מי תהום בנקבוביותיהם ומהוות כעין אגני היקוות טבעיים תת-קרקעיים. האקוויפרים עשויים בעיקר מסלעי גיר ודולומיט. אקוויפר החוף עשוי בעיקר מחול וכורכר. האקוויפרים מתמלאים ממי גשמים שמחלחלים דרך הקרקע או ממקורות אחרים (כגון מים שמוחדרים במיוחד לתת-הקרקע). קיימת סכנה ששאיבה מוגברת ממאגר כזה תגרום לירידת מפלס קריטית שתביא להמלחתו, עקב חלחול מים מליחים פנימה. זהו נזק בלתי הפיך שיגרום לפסילת מאגר כזה לשימוש. לפיכך ממלאים את האקוויפרים באופן יזום - מי שיטפונות וכן מים עודפים שנצברים בכנרת, בשנים ברוכות, מוזרמים אל האקוויפרים. ירידה במפלס הכנרת היא על כן לעיתים מתוכננת ונובעת מוויסות כזה.
חלק גדול משאיבת המים בישראל נעשה כיום מאקוויפר ההר. חלק מסוים מן השאיבה מן האקוויפרים מהווה שאיבה חוזרת של מי הכנרת ומי שיטפונות שהוחדרו לאקוויפרים בשנים גשומות. בשנים גשומות במיוחד, מוחדרים לאקוויפרים מרבית המים הנשאבים מן הכנרת, בעוד שבשנים שחונות בהן יורד מפלס הכנרת סמוך לקו האדום התחתון - לא נעשית החדרה ממי הכנרת וכל השאיבה משם מופנית לצריכה.