cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ועדת ששינסקי 2
אישור בוועדת הכספים
ב-8 בנובמבר 2015, בתום דיון סוער, עברו מסקנות ועידת ששינסקי 2 בוועדת הכספים של הכנסת (פה אחד). הוועדה אישרה את "חוק מיסוי משאבי טבע", אשר מיישם את המלצות הוועדה, שבראשן הטלת מס על רווחי ייתר הנובעים מהפקת משאבי טבע בשיעור של עד 42%.
בתגובה לאישור המסקנות, אמר שר האוצר כחלון כי:
אישור בחקיקה
ב-19 בנובמבר 2015 אושרו מסקנות הוועדה כחלק מחקיקת חוק ההסדרים לשנים 2015-2016.
מאז יישום מסקנות הוועדה בחקיקה, החלה חברת כיל בהגשת דו"חות לרשות המיסים אשר כוללים חישוב מיוחד של מס רווחי היתר. אולם נכון לסוף שנת 2020, רשות המיסים טרם הוציאה שומה ספיציפית הנוגעת למשאבי הטבע וקיימת מחלוקת בין כיל לבין המדינה בשאלת הסכום אותה עליה לשלם.
ניקה המתירה את סנדלה
בתבליט מופיעה ניקה, המופיעה כאישה חסרת כנפיים, עומדת על רגלה האחת ובעזרת ידה היא מנסה להתיר את הסנדל שלרגלה המורמת. החלק ובו ראשה לא נשמר. עיצוב הקומפוזיציה של הדמות הוא דינמי ומלא בתנועה. הגוף מתואר בצורה מושלמת מתחת למעטה הבגד הדק. גם עיצוב הבגד עצמו הוא דינמי ויוצר דגמים המנותקים מן התיאור האנטומי של הגוף. "עין הצופה נמשכת אל משחק התנועות וחופש הקווים שבתבליט". תיאור כזה משייך את התבליט לאמנות של סוף התקופה הקלאסית ותחילת ההלניסטית באמנות יוון העתיקה.
טופולוגיית רשת
טופולוגיית רשת מתארת את הסידור הפיזי (הממשי) או הלוגי (הווירטואלי) של הרכיבים השונים ברשת מחשבים. ניתן לתאר כל רשת כאוסף של קצוות (nodes), כאשר כל קצה יכול להיות מחובר לקצוות אחרים. קצה הוא כל רכיב המתפקד ברשת, בין אם מדובר במחשב, נתב או כל רכיב תקשורת אחר.
טופולוגיית רשת מגדירה אך ורק את הקשרים בין הקצוות, ולכן מהווה חלק מתורת הגרפים. תחומים שונים כמו מרחק גאוגרפי, חיבורים פיזיים, רוחב פס, וצורת שידור לא שייכים לטופולוגיית הרשת, אף על פי שהם עשויים להיות מושפעים ממנה במידה רבה.
כוכב
כל הקצוות מחוברים למרכז אחד. בדרך כלל במרכז יימצא רכיב תקשורת כמו מרכזת (hub), מתג (Switch), או נתב (Router). רשת כזו היא קלה לתחזוקה, וניתן להסיר ולהוסיף אליה קצוות בקלות, עם זאת היא בזבזנית במקצת באורכי הכבלים שהיא דורשת. נקודת החולשה של טופולוגיית הכוכב היא הקצה המרכזי המהווה נקודת כשל בודדת: אם הוא לא פעיל כל הרשת לא יכולה לתפקד. לכן, לרכיב זה יהיו גיבויים וישקיעו בשרידותו (למשל, ריבוי ספקים ומאווררים). אולם אם יש נקודת כשל באחת הקצוות היא לא גורמת להפלת הרשת.
במונחי תורת־הגרפים, כוכב הוא עץ שדרגות כל צמתיו, מלבד צומת אחד, השורש, הן 1.
כוכב מורחב
טופולוגיית כוכב מורחב (star-bus) היא למעשה טופולוגיית כוכב, כאשר כל אחד מהקצוות החיצוניים הוא מרכזו של כוכב נוסף. לכוכב מורחב יכולות להיות שתי דרגות (כמו בתרשים משמאל) או יותר, ללא הגבלה. כוכב מורחב יורש את היתרונות והמגרעות של טופולוגיית הכוכב, ומאפשר בנוסף חלוקה היררכית של הרשת.
היררכית
טופולוגיה היררכית (hierarchical/tree) היא למעשה כוכב מורחב, שההתייחסות אליו היא שונה במקצת. הקצה המרכזי בטופולוגיית כוכב מורחב עוסק בדרך כלל רק בניתוב, בעוד הקצה המרכזי של טופולוגיה היררכית מהווה גם פרטנר תקשורת חשוב לקצוות שונים ברשת. מערכת ה-DNS היא דוגמה לרשת היררכית.
במונחי תורת הגרפים מדובר בעץ בעל שורש.
אפיק (קווית)
בטופולוגיית אפיק (bus) מחוברים כל הקצוות לשדרה מרכזית אחת (backbone). טופולוגיה זו חסכונית (באופן יחסי) מבחינת הכבילה, ובכך מוזילה את עלויות הקמת המערכת, וכמו כן הוספת והסרת קצוות נעשית בקלות יחסית, ואינה משפיעה על הקצוות האחרים. עם זאת, ככל שמספר המחשבים ברשת גדל כך קטנה יעילותה, שכן רק קצה אחד יכול לשדר בכל זמן נתון, מכיוון שהתווך משותף. בטופולוגיית אפיק, כל קצה ברשת "רואה" את כל התשדורות שעוברות בה. עובדה זו יכולה להוות יתרון אם רוב המידע צריך לעבור לרוב הקצוות, אך גם חיסרון במקרה שמדיניות האבטחה נוקשה. כאשר לוקחים תיל נחושת ומעבירים עליו אות חשמלי האות ינוע לאורך התיל עד לקצה. מכיוון שאין לו לאן להמשיך ומכיוון שאות חשמלי הוא אנרגיה ואנרגיה אינה יכולה להיעלם האות משנה את הכיוון לקצה השני של התיל (לתופעה קוראים גלים חוזרים) ולכן בטופולוגיית אפיק חייבים לשים בשני קצוות הכבל סיומת המאפשרת לאות החשמלי להתפרק כשהוא מגיע לקצה הכבל.
טבעת
בטופולוגיית טבעת (ring) כל קצה מחובר לשני הקצוות הסמוכים אליו, ליצירת "טבעת" של קצוות וחיבורים. טופולוגיה פיזית כזו היא חסכונית יחסית בעלות הכבילה, אך כל קצה בה תלוי בקצוות האחרים להעברת הנתונים לשאר חלקי הרשת, אם שני קצוות לא סמוכים מפסיקים לתפקד הם למעשה מחלקים את הרשת לשני "איים" שאין אפשרות להעביר ביניהם מידע. טופולוגיית טבעת מיושמת ברוב המקרים ברמה הלוגית בלבד (ברשתות Token ring למשל) והרמה הפיזית מתבססת על טופולוגיה אחרת. הרעיון הוא שבכל פעם רק אחד יכול לקבל תשדורת עד שהוא עובר לשני.
במונחי תורת־הגרפים, טבעת היא מעגל פשוט.
טבעת כפולה
טופולוגיית טבעת כפולה (Dual ring) היא טופולוגיית טבעת בה כל חיבור בין שני קצוות הוכפל. שיטה זו מכפילה את עלות הכבילה, אך מאפשרת שרידות גבוהה יותר של הרשת (למשל במקרה שמתגלה כשל האחד הכבלים), וכן מאפשרת להכפיל את כמות הנתונים שמועברת ברשת.
במונחי תורת־הגרפים מדובר במעגל פשוט בהיפרגרף שבו על כל צלע בין שני צמתים נוספה צלע מקבילה.
טופולוגיית אריג
ברשת אריג (Mesh), לכל פרט יש חיבור אחד או יותר על מנת ליצור שרידות. טופולוגיה זו עמידה מאוד בפני תקלות כך שאם יש כשל בכבל אחד, יעבור המידע על פני כבל אחר. רשתות אריג אינן מעשיות בדרך כלל ברשת LAN עקב עלות החיבורים וכן התקנה ותחזוקה מסובכים. רשת האינטרנט בנויה למעשה בטופולוגיית אריג כאשר כל נקודה היא נתב. מקרה פרטי של רשת אריג היא רשת בחיבור מלא (Fully Mesh), שבה לכל מחשב ברשת יש חיבור ישיר אל כל מחשב אחר ברשת.
חיבור מלא
בטופולוגיית חיבור מלא כל קצה ברשת מחובר ישירות לכל קצה אחר. טופולוגיה כזו היא בזבזנית במיוחד מבחינת הכבילה, אך מבטיחה את הנגישות הגבוהה ביותר ואת השרידות הגבוהה ביותר של הרשת. קצה שמפסיק לתפקד ברשת כזו לא ישפיע על הקצוות האחרים, וכל חיבור שמפסיק לתפקד ניתן לעקוף במספר דרכים שונות. רשתות חיבור מלא קיימות רק במקומות בהן שרידות ונגישות הרשת הכרחיות, כמו בכורים גרעיניים.
במונחי תורת־הגרפים, חיבור מלא שבו n נקודות הוא הגרף השלם על n צמתים (K_n). קל להוכיח שמספר הקשתות (הכבלים) בגרף כזה הוא (כל נקודה ברשת מחוברת לכל n-1 אחרות, כאשר החיבור הוא הדדי). חישוב זה מראה את הבזבזנות של החיבור המלא: בעוד שבמבנה הכוכב דרושים n-1 כבלים (גידול ליניארי), הרי שכאן דרושים כבלים. בעוד שלחיבור שלושים מחשבים במבנה כוכב נצטרך 29 כבלים, בחיבור מלא נצטרך 435 כבלים (מצד שני: כדי שמחשב ינותק מהרשת בחיבור כוכבי דרושה חבלה או פגם בכבל אחד, בעוד שכאן על 29 כבלים לכל הפחות להיות בלתי־שמישים).
הכלאת טופולוגיות (Hybrid)
הכלאה טופולוגית היא שילוב בין טופלוגיות רשת שונות. לדוגמה, השילוב בין תצורת טבעת לבין תצורת כוכב, או שילוב בין תצורת כוכב לתצורת אפיק. לדוגמה שתי טופולוגיות שמחוברות בצורת כוכב והכבל שמחבר ביניהם הוא אפיק - זו טופולגיית כוכב אפיק.
השפעות מורפולוגיות
אף על פי שטופולוגית רשת עוסקת בעיקרה בקישוריות בין מוקדים, היא עלולה להיות מושפעת גם מפרמטרים מורפולוגיים שונים; מרחק, מיקום, צפיפות, גודל ועוד. השפעות אלו יכולות להתקיים על רשתות שאינן סטטיות, כגון רשת רחפנים, בה כל כל מוקד שולח קשרים חדשים בהתאם למיקום שלו ביחס למוקדים האחרים, זאת כדי לנצל באופן אופטימלי את ארנגית הרשת בכללותה. השפעה נוספת יכולה להתקיים גם ברשתות סטטיות, כמו רשת של עיר; תנועה ציבורית מושפעת מרוחב וגודל הצירים, ולא רק הקשרים ביניהם.
מצב נוסף בו ניתן לראות השפעות מורפלוגיות על רשת, הוא במסגרת רשת תקשורת בין עצים : זוהי רשת שמתבססת על רשת פנים אדמתית שבנויה ממיקרואורגניזמים מסוג פטריות, אשר מנהלות סימביוזה עם העצים: מספקות לעצים נוטריונים ומים מהאדמה בתמורה לסוכרים שהעצים מספקים דרך תהליך הפוטוסינתזה. הרשת הזו תיבנה באופן שתלוי בנתונים מורפולוגיים - כמות הקשרים והבחירה בין אלו מוקדים לקשר - יהיו תלויים בגיל העצים, גודל הגזע וקוטר העלווה וכדומה. למשל, עצים מוצלים כנראה לא ייקחו חלק דומיננטי ברשת.
לקריאה נוספת
השפעות מורפלוגיות של מבנה עירוני על טופולוגית רשת סוציאלית של התושבים, Built Environment and Physical Functioning in Hispanic Elders: The Role of ""Eyes on the Street
אייל נווה
אייל נווה (נולד ב-30 במרץ 1952) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב ובסמינר הקיבוצים וראש החוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
נולד וגדל ברמת השרון. בין השנים 1970 ל-1974 שירת בצה"ל כחייל וקצין בחיל התותחנים, תחילה כלוחם בגדוד 334 וכקצין בגדוד 405 כולל בתקופת מלחמת יום הכיפורים. בין השנים 1974 ל-1980 למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטת תל אביב ועשה תעודת הוראה, באותה עת שימש כמורה להיסטוריה ומחנך בתיכון אליאנס ברמת אביב. בין 1980 ל-1981 למד במשך שנה בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, בין השנים 1981 ל-1986 עשה דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כמלגאי של תוכנית פולברייט.
נווה משמש מ-1987 כפרופסור להיסטוריה והוראת ההיסטוריה במכללת סמינר הקיבוצים. החל מ-1986 משמש כמרצה בחוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטת תל אביב, מ-1990 מרצה בכיר ומ-2001 פרופסור חבר באוניברסיטה. שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת טורונטו שבקנדה ובאוניברסיטה הבינלאומית בוונציה שבאיטליה.
נווה מתמחה בחקר ההיסטוריה של ארצות הברית, ועוסק בנוסף לכך במחקר בחיבור בין החינוך להיסטוריה. משמש ראש צוות של מורים ישראלים הכותבים יחד עם מורים פלסטינים ספר לימוד בעל שני נראטיבים: סיפר ישראלי וסיפר פלסטיני, אודות הסכסוך הישראלי-ערבי, פרויקט של מכון פריים. הוא מכהן כעמית בכיר במכון הישראלי לדמוקרטיה ועוסק בתחום החינוך לתודעה פוליטית. הוא חבר צוות הכותב את אטלס 1948, המורכב מקרטוגרפים והיסטוריונים ישראלים ופלסטינים, פרויקט של סמינר זלצבורג ומכון פרס לשלום. כמו כן הוא משמש כיועץ לכתיבת ספרי לימוד בהיסטוריה במגזר הערבי; חבר המועצה האקדמית של סמינר הקיבוצים; חבר המועצה המנהלת של "משואה", מרכז להוראת השואה; יועץ לתוכנית לימודים לבתי-הספר הדו-לשוניים וחבר ועדת ההיגוי של המרכז לפיתוח מנהיגות חינוכית. החל מ-2003 הוא מכהן כראש תוכנית הלימודים הכלליים והבין-תחומיים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2012 התמנה לפרופסור מן המניין, ובשנת 2021 יצא לגמלאות.
דניאל חבולסון
דניאל (דניאיל) אברמוביץ' חְבוֹלסוֹן (בתעתיק ארכאי: חוואָלסאָן; בכתב רוסי: Даниил Авраамович (Абрамович) Хвольсон; 3 בדצמבר 1819, וילנה, האימפריה הרוסית – 23 במרץ 1911, סנקט פטרבורג) היה מזרחן, היסטוריון, בלשן וחוקר מקרא רוסי. יהודי מומר.
אייל נווה
ביוגרפיה
בפברואר 2007 מונה כחבר מועצת רשות השידור.
דניאל חבולסון
קורות חיים
נולד בווילנה למשפחה יהודית. קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר ובישיבה. מאוחר יותר למד בכוחות עצמו רוסית, גרמנית וצרפתית. ב-1841 הגיע לברסלאו, והצליח להתקבל לאוניברסיטה, שם התמחה בשפות שמיות, ובייחוד בערבית. ב-1850 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת לייפציג. לאחר חזרתו לרוסיה התנצר, והתקבל ב-1855 כמרצה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. ב-1858 החל ללמד גם באקדמיה הגבוהה של הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית.
אייל נווה
Crown of Thorns: Political Martyrdom in America
ספר שהוא פרי עבודת הדוקטורט של נווה, מדבר על דימוי הנשיאים והמנהיגים הנרצחים בחברה האמריקנית. בו הוא מראה כי רק אברהם לינקולן ומרטין לותר קינג הפכו לדמויות ארוכות טווח, בעוד שוויליאם מקינלי וג'יימס גרפילד לא חרגו מכך ובמידה רבה קנדי, שנחקק בהיסטוריה בעיקר בשל תאוריות הקונספירציה וחייו המיניים.
דניאל חבולסון
יחסו לעניינים יהודיים
על אף שהמיר את דתו, חבולסון נשאר מעורב בעניינים יהודיים במשך כל ימי חייו. הוא העניק בביתו מקלט ליהודים שלא הורשו להתגורר מחוץ לתחום המושב והתרועע עם אנשי רוח יהודים. כך, למשל, כותב נחום סוקולוב במאמרו על הצנזורים השונים של עיתון "הצפירה":
במספר מקרים של עלילות הדם העיד חבולסון בתור מומחה, ושלל כל אפשרות של רצח פולחני על ידי יהודים. כך, הוא השתתף בוועדת בדיקה שמונתה על ידי השלטונות בעקבות עלילת הדם בסראטוב ב-1857. כתוצאה מעבודתו בוועדה זו אף פרסם ספר ברוסית, המתאר את תולדות עלילות הדם בימי הביניים. גם בזמן עלילת הדם בסצ'חרה ("משפט כותאיסי") ב-1878 יצא בביקורת חריפה כנגד החשדות.
אייל נווה
היסטוריות: לקראת דיאלוג עם האתמול
ספר שנווה חיבר ביחד עם אסתר יוגב. נכתב על רקע הסערה שהתחוללה סביב ספרי הלימוד שכתב. הספר עוסק בניתוח השינויים שעובר החינוך ההיסטורי בישראל, תוך כדי השוואה לעולם. ומציע גישה דיאלוגית להוראת ההיסטוריה, שתחבר בין המורה לתלמיד. אנשים שונאים היסטוריה כי התוכן מוגדר כחומר שיש ללמוד אותו לבגרות. לפי נווה ויוגב יש ללמד היסטוריה הן באופן סינכרוני והן באופן דיאכרוני. זהו מפגש שדרך חומרי הלימוד האדם נפגש עם עצמו ומכיר את עצמו טוב יותר, כמו גם מפגש עם העבר שדרכו מכיר האדם את העבר טוב יותר.
דניאל חבולסון
יחסו לעניינים יהודיים
מסופר כי את הספר בגנות עלילות הדם שלח לידיד נעוריו הרב יצחק אלחנן ספקטור. למרות כעסו של הרב על חברו שהתנצר, הודה לו הרב וחתם במילים: "כי לכך נוצרת". חבולסון השיב: "ועכשיו שנוצרתי, כאלו לא נוצרתי".
כמו כן, הוא כתב מספר מאמרים שנועדו להגן על היהודים מהאשמות שונות שהופנו כלפיהם. כך, במספר מאמרים התמודד כנגד הטענה לפיה היהדות התלמודית דוגלת בחוסר סובלנות דתית, וכן כנגד הטענה בדבר הסתגרותה של היהדות. במאמר נוסף, הוא טען שלאמיתו של דבר מתנגדיו העיקריים של ישו לא היו הפרושים - מייסדיה של היהדות הרבנית, אלא דווקא הצדוקים. בהמשך לכך הוא טען כי צליבתו של ישו נעשתה בניגוד לחוק העברי, ולכן אין להאשים את היהודים במותו.
אייל נווה
מאמרים
היסטוריה ללא משמעות- על היעדרם של הקשרים רלוונטיים בהוראת היסטוריה בישראל.
דניאל חבולסון
עבודות
חבולסון פרסם מספר רב של עבודות בתחומים של ארכאולוגיה מקראית, בלשנות שמית והיסטוריה של המזרח הקדום.
הוא היה חבר בוועדה שתרגמה את התנ"ך לרוסית, תרגום שקיבל את אישור הכנסייה.
אייל נווה
מאמרים
במאמרו אשר נכתב יחד עם מורה ותיקה בשם נעמי ורד, ופורסם בשנת 2013, נטען כי בפועל ישנם 5 מפמ"רים האחראים למקצוע ההיסטוריה מפיצים 5 היסטוריות והם: ממלכתי, ממלכתי-דתי, ממלכתי-ערבי, ממלכתי-דרוזי ועצמאי.
איך זה עובד?
למראית עין אף אחד אינו אחראי ישיר אך המקצוע הופך לטכני, פונקציונלי- ציונים, בגרות והביתה. זהו תהליך א-פרסונלי, ובשימת מודעות אליו ניתן אולי למנועו.
מטרות מוצהרות בלימוד היסטוריה- ולצד זאת
2. טיפוח חשיבה ביקורתית- ערעור על הקיים.
ואילו בפועל בשיעור ישנה הכתבה. המטרות אינך מתגשמות.
הכישלון הזה מנתק את התלמידים והם אינם בעלי תודעה היסטורית.
גם מתנגדי ההיסטוריה העיקרית אותה מלמדים בישראל אינם מרוויחים דווקא כיוון שאם המערכת אינה מלמדת היסטוריה, גורם אחר ייכנס. וגורם זה עלול להיות קיצוני יותר לצד שאינו רצוי עוד יותר על ידיהם.
מושגים בלימוד היסטוריה:
ישנה למידה מנחילת אינפורמציה- IIL- מורה מעביר את חומר הלימודים לתלמיד. ואילו כיום מכוונים גם ללמידה מטפחת תובנות- ICL- זהו מודל נורמטיבי בו חלים דיאלוג בין שותפים (קריאת טקסט היא גם דיאלוג), ריבוי פרשנויות, פתיחות לדעות אחרות, חשיפה להיסטוריה אחרת שתצמיח סובלנות.
בעיות בבחינת הבגרות: סיכום המאמר-
הקשר דיסציפלנרי: ממליץ לעבור מגישה פוזיטיבסטית – היסטוריה כאוסף נתונים, לגישה נרטיבית- היסטוריה היא סיפור העבר ולא העבר עצמו. גישה זו מעניקה פרשנויות על המציאות, מקרבת לאמת בהתכוונות לפחות.
הקשר חינוכי: ניתן לא להספיק את החומר כולו. יש לעבור מ"בנק ידע" להבניית ידע על ידי דיאלוג בין כל הגורמים. ישנו יתרון בלימוד היסטוריה כנרטיב כיוון שבמצב השינויים הפוליטיים כפי שנחווה כיום, ניתן ורצוי להוסיף ממדים מגדריים אתניים, מגדריים, לאלה המסורתיים כגון הלאומיים.
טאהרה
טאהרה (פרסית: طاهره. "הטהורה". 1817/1814 - 1852), כינוייה של פאטמה ברע'אני הידועה גם בכינויים קרת אל-עין (ערבית: قرة العين. "בבת העין"), אום סלמה וזרין-תאג' (פרסית: زرین تاج. "בעלת כתר הזהב"), הייתה מנהיגה דתית, תאולוגית ומשוררת חשובה באמונה הבאבית, ואחת מן החסידות הקרובות של הבאב, עלי מחמד שיראזי. טאהרה פעלה באיראן ובעיראק והובילה זרם מהפכני ורדיקלי בתוך האמונה הבאבית והייתה מן הגורמים המשמעותיים בפיצולה מן האסלאם ובעיצובה.
תולדות חייה
נולדה בשם פאטמה ברע'אני למשפחה מלומדת דתית בכירה בקזוין, איראן. אביה, חאג'י מולא מחמד סאלח, היה מג'תהד (סמכות עליונה בחוקי דת אסלאמיים) חשוב ומוערך, וכך גם דודה מצד אביה, חאג'י מולא טאקי בראע'אני. אמה, אמנה ח'אנום קזוויני, הייתה מלומדת דתית בעצמה, בת למשפחה משכילה של אנשי דת. בילדותה, אביה של טאהרה דאג שהשכלתה תינתן על ידי מורה מלומד בדת. במהלך לימודיה רכשה טאהרה ידע רב בלשונות הערבית והפרסית, וכן בקראן ובפרשנותו ובלימודים אסלאמיים נוספים, על אף שתחומים אלו היו סגורים בפני נשים במאה ה-19 באיראן. לימודיה המתקדמים בתחום האסלאם הקנו לה מעמד גבוה כמלומדת אסלאמית, והיא השיגה מיומנות כה גבוהה בכתבים עד אשר אביה אמר לה שאילו הייתה בנו ולא בתו – הוא היה ממנה אותה כיורשת שלו. טאהרה נישאה לבן-דודה מולא מחמד, בנו של מולא תקי, בגיל צעיר. נולדו להם שלושה ילדים: בת ושני בנים.
השתייכות לאסכולת השיח'יה
על אף ההתנגדות הנחרצת של אביה ודודה לאסכולת השיח'יה, היו לטאהרה מספר קרובי משפחה שיח'יים. על פי המסורת הבאבית והבהאית, מצאה טאהרה בצעירותה ספרים של שיח' אחמד אחסאא'י וסייד כאזם רשתי בספרייתו של קרוב משפחתה. הספרים סיפקו עבורה מענה לשאלות רבות שהעסיקו אותה כל חייה. היא ביקשה לשאולם אך סורבה בתוקף שכן אביה של טאהרה היה ידוע בהתנגדותו הנחרצת לתורת אחסאא'י. על אף התנגדות זו, אחרי זמן מה הסכים בעל הספרים להשאילם. כשגילה זו אביה התווכח עמה אך טאהרה עמדה על שלה, כפי שהמשיכה לעשות בבגרותה בעת ויכוחים תאולוגיים חריפים מול אביה. במטרה להבין לעומקן סוגיות נוספות, החלה טאהרה בהתכתבות סודית עם רשתי בנושאים תאולוגיים. בהתכתבויותיהם כינה אותה רשתי בשם "קרת-אלעין" שמשמעותו בבת העין. הפערים הדתיים הגדולים בינה ובין בעלה והצמא לידע וללימוד הובילו לעזיבתה את הבית ונסיעתה לכרבלא. טאהרה רצתה במשך שנים רבות להגיע לכרבלא כדי להיפגש עם רשתי. לכן החליטה לנסוע בשנת 1843 עם אחותה לעיר במסגרת עלייה לרגל, ייתכן כמסווה אורתודוקסי ומקובל לפגישה עם רשתי. עם הגעתה לכרבלא שבעיראק, היא התערתה בקרב אסכולת השיח'יה ובעיקר בקרב תלמידיו הקרובים של סיד כאט'ם רשתי. ביניהם היה מולא חסין בושרואי, שלימים יהיה חסידו הראשון של הבאב. לצערה הגדול, היא הגיעה עשרה ימים אחרי מותו של סיד רשתי ולא זכתה לפגשו. עם בואה התוודעה למסר שנתן רשתי לתלמידיו לפני מותו כי עליהם לצאת ולחפש אחר "המיועד". טאהרה נשארה בכרבלא למשך שלוש שנים, ושהתה בביתו של רשתי תחת טיפולה הצמוד של אלמנתו. סופר עליה שהעבירה שיעורים לתלמידיו של רשתי מאחורי וילון, כדי שלא להפר את כללי הצניעות.
ראשית תמיכתה בבאב וההצטרפות לאותיות הח"י
על פי המסורת, בלילה אחד בהיותה בכרבלא חלמה טאהרה חלום ובו התגלה עלם צעיר מרחף ואומר תפילות. טאהרה האזינה ושיננה את התפילות ועם הקיצה בבוקר העלתה אותן במהרה על הכתב. לאחר שפרסם הבאב, עלי מחמד שיראזי, את ספרו הראשון "קיום אל-אסמאא" גילתה טאהרה בין דבריו את אותו המשפט מן החלום. כך ידעה טאהרה שהוא הנבחר ומאז הקדישה עצמה לתורתו. על פי סיפור נוסף, נתנה טאהרה מכתב בידו של חוסין בושרואי, שלימים יהיה בין אותיות הח"י וישמש כיד ימינו של הבאב, כאשר האחרון יצא למסע חיפושים אחר "המויעד". מטרתה של טאהרה הייתה שבושרואי ימסור את המכתב לאיש האלוהים לכשיפגשהו. חוסין פגש את הבאב ונתן לו את מכתבה של טאהרה. הבאב בתמורה כלל באופן מידי את טאהרה בין שמונה עשר אותיות הח"י ונתן לה את שמה "טאהרה" שמשמעותה בפרסית הוא "הטהורה". כך, הפכה טאהרה לאישה הראשונה באמונה הבאבית. בנוסף, היא הייתה היחידה מבין שמונה-עשר חסידי הבאב הקרובים שלא נפגשה עמו מעולם. טאהרה תרגמה את הספר "קיום אל-אסמאא" לפרסית וכתבה הערות ופרשנויות עבורו. היא כתבה ספרים נוספים בפרסית ואף חיברה שירים שעסקו בבאב ובחוויה הדתית האדוקה והחילו תפילות בניסוחה האישי.
טאהרה תחת רדיפות
בזמן שהיה הבאב כלוא בבית המאסר, ראשית בשיראז ולבסוף ב-1847 במאכו שבמחוז אזרבייג'ן, הקימה טאהרה מרכז באבי חשוב בכרבלא שבעיראק. אך במהרה נאלצה טאהרה לעזוב לבגדאד בשל תרעומת קשה כנגדה מצד אנשי העולמא שהופנתה לממשל העות'מאני ששלט באזור באותה התקופה. בבגדאד שהתה טאהרה בביתו של המופתי הראשי, שיח' מחמוד אלוסי, אשר התרשם מידיעותיה ומחכמתה. שם המשיכה טאהרה בהוראתה את תורתו של הבאב. הוראתה משכה רבים אשר הגיעו ופקדו את הרצאותיה. הקהל הרב כלל בין היתר את תלמידיה הקודמים אשר הגיעו מכרבלא לבגדאד כדי להקשיב לדבריה. במרץ 1847 היא גורשה על ידי הממשל העות'מאני מעיראק, ונאלצה לשוב לאיראן. ראשית שהתה עם חסידיה בכרמאנשאה, אך בשל ניסיונות פגיעה בהם נאלצו לברוח מן המחוז ועברו למחוז המדאן. בקרב המאמינים הבאבים היו שסלדו מכך שבתור אישה טאהרה דורשת ומלמדת בציבור ופנו אל הבאב בתרעומת על כך. בתגובה, לא רק שאישר הבאב את פועלה של טאהרה אלא גם שנתן לה הכינוי "ג'נאב טאהרה" (טאהרה המכובדת), שאישש את מעמדה הגבוה של טאהרה באמונה הבאבית.
שהותה של טאהרה בקזוין הגבירה את המתח שהיה בין כה וכה קיים כנגד הבאבים המקומיים. דודה של טאהרה (שהיה גם אבי בעלה) חאג'י מולא טאקי בראע'אני היה מעורב בפעילות אלימה ואגרסיבית נגד הבאב ותורתו הדתית. בשנת 1847 נרצח דודה של טאהרה במסגד, ומקורבים רבים לו הפנו אצבע מאשימה כלפי טאהרה והמאמינים הבאבים האחרים. גם מושל המחוז חשד בטאהרה ובחסידיה במעורבות ברצח ולכן הוביל אותם בכוח לביתו, שם תיחקר אותם. טאהרה נאלצה לשהות בבית אביה מנועה ממגע עם העולם החיצון לאורך זמן הרדיפות אחר המאמינים הבאביים, בין היתר במטרה להגן על חיה ממחפשי הנקמה על רצח. בעזרתם של חסידי הבאב, נמלטה טאהרה מקזוין וברחה לטהראן, המקום בו שהה בהאא אללה. בתקופת שהותה בטהראן התארחה טאהרה בביתו של בהאא אללה שם גם נשאה דרשות ולמדה מאמינים רבים.
המפנה בתנועה – הכינוס בבדשת (1848) והפיצול
"ראו ערך מורחב בשפה האנגלית - Conference of Badasht" טאהרה הייתה הקיצונית ביותר מקרב אותיות הח"י בשאיפותיה להכריז על עידן חדש שהחל עם בואו של הבאב. טאהרה דחקה בתומכי הבאב להכריז באופן פומבי על התנתקות מדת האסלאם ולשם כך הובילה לצד בהאא אללה את כינוס של מנהיגי התנועה במטרה להגיע להחלטות ברורות בנושא. בשנת 1848 נאספו מרבית אותיות הח"י ומנהיגים באביים נוספים, שמונים ואחת במספר, בכפר בדשת שבח'ראסאן. מטרות המפגש היו לדון באופן הסיוע לשחרורו של הבאב שהיה כלוא באותם הימים, בכיוונים העתידיים שעל התנועה לקחת לאור הרדיפות הרבות ובשינויים הנדרשים בדת הישנה לאור תורתו החדשה של הבאב. המאמינים התחלקו לשני מחנות מנוגדים: המחנה הרדיקלי בראשות טאהרה אשר דגל בהיפרדות מוחלטת מדת האסלאם ובצעדי הגנה מיליטנטיים; והמחנה השמרני בראשות קודוס, חבר באותיות הח"י ששימש כיד ימינו של הבאב, אשר בתחילה קרא להתמקדות בחדשנות בתוך גבולות האסלאם ובהתנהגות זהירה מול הכוחות הדתיים והחילוניים.
בסופו של דבר, שוכנע גם קודוס שיש להכריז על הופעתה של דת חדשה – שהבאב הוא נביאה ושתורתו מבטלת את תורת האסלאם. בטרם קבלת ההחלטה הסופית בנדון, ביצעה טאהרה מעשה סמלי משמעותי ומהפכני שהטה באופן סופי את הכף: היא קרעה את הכיסוי שעל פניה ובכך הכריזה שהתגלות חדשה התגשמה בעולם ולכן חוקי השריעה אינם רלוונטיים עוד בעידנו של הבאב. בכך גם סימלה את השינוי החל בעידן החדש במעמדה של האישה. מעשה סמלי זה גרם לזעזוע רב בקרב המאמינים הבאבים, ומסופר על כאוס שנפוץ בקרב הגברים הנוכחים ואף על ניסיון התאבדות של אחד מן המאמינים ששיסע את צווארו. ישנן מסורות הגורסות שכאשר נודע לבאב על מעשה זה של טאהרה הוא כתב למאמיניו לציית לכל הוראותיה. בעקבות מעשה זה, הפכה טאהרה לגיבורה בקרב הדת הבאבית והובילה לכך שחירות האישה הפכה לאבן יסוד בתורן השוויון הבהאית. בעקבות אירועי הכנס בבדשת ירדה טאהרה למחתרת.
כליאתה והוצאתה להורג
בשנות החמישים של המאה ה-19, התקיימה הסתה כנגד הבאבים שציירה את המאמינים כאלימים וכופרים והובילה להתקפות כנגדם וכן לרדיפתם מצד השלטון. במסגרת רדיפות אלו הוצאו להורג מרבית מחברי אותיות הח"י. טאהרה הצליחה להישאר בחיים גם בתקופה שרבים אחרים מצאו את מותם, אך גם היא, על אף שירדה למחתרת, נתגלתה לבסוף ונאסרה בינואר 1850. מאסרה היה בתואנה שלקחה חלק בהתנקשות בדודה. היא נלקחה לטהראן ונכלאה בבית ראש העיר. בזמן כליאתה, אשתו של ראש העיר נתקשרה לטאהרה ונשים מרחבי העיר באו לשמוע את נאומיה.
בעקבות מגמתה האלימה והמיליטנטית של קבוצה רדיקלית בקרב הבאבים ושאיפתה לבצע הפיכה כנגד השאה לאחר הוצאתו להורג של הבאב ביולי 1850, החל השאה לרדוף את התנועה הבאבית כולה: הוא אסר והוציא להורג את מנהיגיהם והחרים את רכושם. הרדיפות רק התעצמו עם ניסיון ההתנקשות הכושל בשאה שהתרחש בשנת 1852. בין מאות הבאבים שהוצאו להורג במסגרת הרדיפות הללו הייתה גם טאהרה. על פי החלטת הממשלה, הוצאה טאהרה להורג בשנת 1852. סיפור הוצאתה של טאהרה משתנה בין מקורות, אך באחד מן הסיפורים הידועים טאהרה לבשה שמלה חגיגית והתבשמה בטרם נלקחה אל מותה, כאילו ידעה כבר מראש על גזר דינה. היא הובלה עם המוציא להורג אל הגן, ובעוד הוא היסס להרוג אותה התקדם לעברה עבד וחנק אותה באמצעות מטפחת. לאחר מכן, נזרקה גופתה של טאהרה לבאר וכוסתה אבנים וחול. על פי המסורת הבהאית, מילותיה האחרונות של טאהרה היו: "תוכלו להרוג אותי ברגע בו תרצו בכך, אולם לא תוכלו לעצור את שחרור האישה".
מעמדה של טאהרה בדת הבהאית
עבד אלבהאא צירף את שמה של טאהרה לרשימת הנשים הקדושות לצד שרה, מרים הבתולה ופאטמה, אשר עלו לגדולה מעבר למה שאפשר להן המגדר אליו נולדו בזכות סגולותיהן הפנימיות ומעמדן המיוחד. הוא אמר שצחות לשונה ושכלה של טאהרה ערערו את עידנה ואת העולם כולו. בנוסף, הוא כינה אותה "חרב הבוערת באהבתו של האל" ו"מנורה המוארת באמצעות החסד האלוהי".
טאהרה כמרטירית
החוקר המזרחן הבריטי אדוארד ג. בראון כתב על טאהרה שהיא תופעה יחידה במינה בכל תרבות במהלך ההיסטוריה, ובמיוחד בתרבות הפרסית של המאה ה-19. השילוב, לדבריו, של יופייה המדהים, יכולותיה האינטלקטואלית המרהיבות, לשונה החדה, דבקותה נטולת החת והמוות המרטירי האצילי הופך את דמותה של טאהרה לייחודית ואלמותית. גם אם לא הייתה לדת הבהאית דבר מדהים אחר להתגאות בו – הייתה יצירת דמות הגיבורה של טאהרה מספיקה כדי להופכה לדת מרשימה. חשיבותה של טאהרה בדת הבהאית הוא במעמדה כגיבורה, מנהיגה ותאולוגית יוצאת דופן שהקדישה את חייה ואף הקריבה אותם למען דבוקתה בהתגלות הבאב ובהפצת הדת החדשה.
טאהרה כמודל נשי
"'טאהרה היא ז'אן ד'ארק הפרסית, מנהיגת שחרור האישה של המזרח.'"האמונה הבהאית מתבטאת באופן מפורש בתמיכתה בעקרון השוויון בין נשים וגברים. תמיכה זו אף נתפשת כאחד מהמאפיינים המייחדים את ההתגלות החדשה שעליה מתבססת הדת הבהאית. שוויון זה מתבטא הן בייעוד הרוחני של בני האדם, הן בחיי היומיום. לדוגמה, האמונה הבהאית דוגלת בצורך לספק חינוך שווה לנשים וגברים כאחד, כדי שנשים תוכלנה לפתח יכולות וחשיבות שוות לאלו של הגברים גם בתחומים החברתיים והכלכליים. לכן, טאהרה מהווה במובנים רבים ייצוג של האידיאל הנשי בדת הבהאית. בניגוד לאידיאלים נשיים מקבילים בדתות מקבילות אחרות – גדולתה של טאהרה לא נובעת מדמות האם, הבת או האישה שמילאה, שכן היא התנגדה באופן גלוי לתאולוגיה של אביה, התרחקה מבעלה ונאלצה להיפרד מילדיה. גדולתה נובעת דווקא ממנהיגותה וידיעותיה בדת.
טאהרה הייתה פורצת דרך בתחומים רבים במעמד האישה: לפי עבאס אמאנת, הייתה טאהרה ככל הנראה האשה הראשונה שגילתה את פניה ביוזמתה. בנוסף, מעגל חסידותיה שהתאסף סביבה בכרבלא, בגדד, קזוין, המדאן וטהראן היווה בסבירות גבוהה את קבוצת הנשים הראשונה במחוזות הללו אשר הכירו בגלוי בקיפוח הנשי. באופן כללי, הסיפורים על אודות טאהרה מציירים אותה כמוקד משיכה ומודל לחיקוי עבור נשים בכל מקום אליו הגיעה. עם זאת, פעולותיה של טאהרה לא בוצעו במסגרת מאבק המוכוון למען זכויות האישה, כי אם במסגרת חדשנות דתית והכרה בשינוי שחל עם התגלותו של הבאב שהוביל לביטול החוק האסלאמי. טאהרה נקטה בפעולות מופגנות כדי להצהיר על אמונותיה אלו, דוגמת לבישת בגדים צבעוניים בחודש מחראם כדי לחגוג את יום הולדתו של הבאב תוך התעלמות מן האבל המוקדש לאמאם חסין החל באותו היום. פעולותיה אלו גררו תגובות נזעמות ואף ניסיונות פגיעה ישירים, וכן תגובות קשות מצד משפחתה הקרובה.
גם כאישה בהיסטוריה הבהאית הייתה דמותה של טאהרה יוצאת דופן. מעטות הנשים המופיעות בספרי ההיסטוריה הבהאית בשנים שקדמו להפצת הדת במערב, ורבות מאלו שמצויות שם הן אמהות או נשים של מרטירים באביים. היו גם נשים אשר לבשו בגדי גברים והשתתפו במאבקים האלימים. ייתכן כי נשים לקחו חלק גדול יותר בהיסטוריה מזה שתועד, אך בין כה וכה מלבד טאהרה לא היו נשים בתפקידים ציבוריים בעת התפתחות הדת והפצתה. טאהרה, אם כן, נותרה מודל נשי יחיד ומרכזי לחיקוי עבור הדת הבהאית.
טאהרה המשוררת
טאהרה כתבה חיבורים אפולוגטיים ותאולוגיים רבים וכן מיני התכתבויות העוסקים בנושאים באביים. בנוסף, כתבה טאהרה שירים מיסטיים רבים העוסקים בחווייתה הדתית. כיום, שיריה של טאהרה מפורסמים ובעלי מוניטין גבוה בכל עולם התרבות הפרסי, גם מחוץ לגבולות הדת הבהאית. שיריה עוסקים בחוויות רגשיות ודתיות, ובכמיהתה לפגוש את הבאב. הם מביאים לידי ביטוי את הידע הנרחב של טאהרה בשפות הפרסית והערבית.
על אף פירוסמם הרב, קובץ השירים המיוחסים לטאהרה איננו גדול: יש בו פחות משישים שירים. לא כל קורפוס שיריה שרד, בעיקר בשל הצורך בחשאיות שהייתה בשמירה על כתבים באביים, פיזור רכושה של טאהרה והעוינות שהפגינה משפחתה הקרובה של טאהרה שייתכן כי השמידה או מנעה את הפצת כתביה. לכך סייעה העובדה שבמהלך חייה של טאהרה לא היה ניסיון לאסוף את שיריה. מאמץ זה החל לראשונה רק חמישים שנה לאחר מותה שכן המצב המדוכא והמסוכן בו חיו הבאבים לא אפשר מאמצים מוקדמים מכך.
חוק פיצוי לנפגעי פוליו
חוק פיצוי לנפגעי פוליו (שיתוק ילדים) הוא חוק שמטרתו לפצות את נפגעי הפוליו בישראל. הצורך לפצות את נפגעי הפוליו בישראל נובע מכך שבשנות ה-50, החיסון למחלה היה קיים במדינת ישראל, אך לא הגיע לערים פריפריאליות ולכן אנשים שגרו שם, חלו. במקרים אחרים תופעות הלוואי של החיסון היו קבלת השיתוק עצמו.
היסטוריה של החוק
הצעת החוק הוצעה ביוזמתם של חברי הכנסת עזמי בשארה (בל"ד) ואליעזר כהן (ישראל ביתנו).
בתאריך 23 במרץ 2005 הצעת החוק הונחה לראשונה לדיון מוקדם. לאחר יותר מחצי שנה ב-14 בנובמבר 2005 ועדת הכנסת קבעה כי הוועדה המטפלת בחוק זה היא ועדת הכספים. ב-30 באוקטובר 2006 הצעת החוק הועברה לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות. כשנה לאחר מכן ב-21 בספטמבר 2005, החוק אושר בקריאה ראשונה, ללא מתנגדים או נמנעים, שבעים ושישה חברי כנסת בעד. לאחר כשנה וקצת, ב-17 בינואר 2007 - 13 במרץ 2007, החוק היה בהכנה לקריאה שנייה ושלישית. ב-19 במרץ 2007, החוק אושר בקריאה שנייה - שלישית.
החוק נכנס לתוקף ב-19 במרץ 2007 ביוזמתם של חברי הכנסת עזמי בשארה (בל"ד) ואליעזר כהן (ישראל ביתנו) אולם הועלה לראשונה לדיון מקדים ב-6 ביולי 2005. לבסוף, נקבע כי מחצית מסכום הפיצוי תשולם לאחר קביעת זכאותו של נפגע הפוליו לקבלת הפיצוי האמור, המחצית השנייה של סכום הפיצוי תשולם בתום 12 חודשים מיום תשלום המחצית הראשונה.
עיקרי החוק
חוק פיצוי לנפגעי פוליו הוא חוק שמטרתו לתת פיצוי כספי לישראלים שחולים בפוליו. הסכום נע בין 50,000 שח' לבין 120,000 שח' (תלוי באחוז הנכות). חולים אשר נקבעה להם נכות יציבה יהיו זכאים רק לקצבה חד פעמית.
שמע קולנו
שמע קולנו הוא קטע תפילה הנאמר במהלך אמירת הסליחות לפי מנהגי אשכנז המזרחיים. הקטע מורכב ממשפט פתיחה ("שמע קולנו") ולאחריו רצף פסוקים (השיבנו וכו'). נהוג לפתוח את ארון הקודש בעת אמירתה.
תפילה זו נאמרת בכל יום שבו אומרים סליחות (הן בימי אלול ועשרת ימי תשובה והן בתעניות וביום הכיפורים) לקראת סוף הסליחות, אחרי סיום אמירת הפיוטים וי"ג המידות. קטע זה הוא האחרון הנאמר באופן של "חזן וקהל", בעוד הקטעים הבאים אחריו נאמרים בידי כל אחד מהקהל בינו לבין עצמו.
לפני תחילת אמירת התפילה פותחים את ארון הקודש. התפילה נאמרת בחציה הראשון בצורת חזן וקהל (החזן אומר משפט והקהל חוזר אחריו) ובחציה השני נאמרת על ידי כל אחד מהקהל לבדו.
יש הבדל בין המנהגים השונים בנוגע לסדר הפסוקים. במנהגי פולין ומרכז אירופה הפסוקים "אמרינו האזינה ה'..." ו"יהיו לרצון..." נאמרים בחלק הראשון, ולפי מנהג ליטא הם נאמרים בחלק השני, בלחש. לפי מנהג פולין, הפסוק "אמרינו האזינה ה'..." אכן נאמר בקול רם, אך את הפסוק "יהיו לרצון..." נהוג לומר בשקט, אף על פי שהוא מופיע בחלק הראשון, משום שעוסק בהגיגי הלב.
במנהגי אשכנז המערביים, קטע זה אינו עומד בפני עצמו, ורק חלק מן הפסוקים נאמרים, כשהם מצטרפים לסוף הקטע הקודם, וללא פתיחת ארון הקודש.
דריופיתקוס
דריופיתקוס (שם מדעי: Dryopithecus), הוא סוג של קוף אדם קדום אשר השתייך לעל משפחת ההומינואידים וחי באירופה בתקופת המיוקן התיכון והעליון (לפני 9-12 מיליון שנה). למיניו של סוג זה היו לסתות ומבנה שיניים הדומים לאלה של קופי אדם בימינו.
ככל הנראה בילה את רוב חייו על עצים, והיה ככל הנראה טפסנים, בדומה לגיבון המודרני. לשינים הטוחנות שלו היה ציפוי אמייל דק יחסית, דבר המצביע על כך שהוא אכל עלים רכים ופירות, מזון אידיאלי עבור בעלי חיים שוכני עצים.
Just a Dream (שיר של נלי)
Just a Dream (בעברית: רק חלום) הוא שיר שבוצע על ידי הראפר האמריקאי נלי, אשר פורסם כסינגל המוביל של אלבום האולפן החמישי שלו, 5.0, ובו מופיע השיר כרצועה הרביעית. השיר נכתב על ידי מיטץ' ג'יי, נלי, ריקו לאב, ג'ים ג'ונסין ופרנק רומנו, בזמן שג'ונסין ולאב אף הפיקו את השיר. השיר פורסם ב-16 באוגוסט 2010 בחנות iTunes ברחבי העולם להורדה דיגיטלית. הוא פורסם לצד הסינגל השיווקי, "Tippin' In da Club". ב-6 באוקטובר 2010 הוסמך השיר לתואר פלטינה משולשת על ידי RIAA.
ביוסנסור
ביוסנסור הוא התקן המורכב משלושה אלמנטים:
מד הגלוקוז המשמש חולי סוכרת למדידת רמת הסוכר בדם הוא ביוסנסור. המכשיר משתמש באנזים ומתווך המצויים בתא מדידה אלקטרוכימי. האנזים גלוקוז אוקסידאז מחמצן את הגלוקוז ובכך גורם לחיזור של הקואנזים המתווך FAD. חיזור המתווך מוביל לחמצון האלקטרודה היוצרת זרם חשמלי. כמות הזרם הנמדדת מעידה על ריכוז הגלוקוז. במקרה זה, האנזים משמש כאלמנט לזיהוי ביולוגי והתא האלקטרוכימי כמתמר מזיהוי ביולוגי ישירות לאות חשמלי.
ליזלוטה גרז'בינה
ליזלוטה גרז'בינה (בגרמנית: Liselotte Grschebina לפעמים גז'בינה) (2 במאי 1908 – 14 ביוני 1994) הייתה צלמת ישראלית ילידת גרמניה. תצלומיה של גרז'בינה משקפים את השפעת האמנות המודרניסטית בצילום הארצישראלי של שנות השלושים והארבעים. בין נושאי תצלומיה פורטרטים, מראות העיר המודרנית ותצלומי הווי העיר.
קורות חיים
גרז'בינה נולדה בשנת 1908 בקרלסרוהה שבדרום גרמניה. אביה, טודרוס-אוטו ביליגהיימר, היה סוחר יין שנהרג במלחמת העולם הראשונה בעת שירותו בצבא הגרמני. אמה, רוזה, נותרה אלמנה ואם לליזלוטה ואחותה הילדה, הצעירה ממנה בשנתיים.
בגיל 17 גרז'בינה החלה ללמוד גרפיקה וציור באקדמיה בקרלסרוהה. משם עברה לשטוטגרט שם למדה צילום פרסומי. היא החלה ללמד באקדמיה בקרלסרוהה, והייתה המורה הראשונה בתחום זה. כעבור שנתיים פוטרה גרז'בניה בטענה שלא הייתה דרישה ללימודים הללו.
לאחר פיטוריה, ביקשה לפתוח בית ספר פרטי לצילום פרסומי. לבסוף פתחה סטודיו לצילום בשם "Bilfoto", אך נאלצה לסגור אותו לאחר מספר חודשים, בשל עליית הנאצים לשלטון. צילומיה מאותה עת נטועים יותר מכול במסורת אמנות הצילום של ימי רפובליקת ויימר. היו אלה שנות המהפך מהגדולים ביותר בצילום של המאה ה-20. צלמים הגיעו להכרה שהצילום הוא ענף חדש באמנות, התייחסו אליו כאל שפה חדשה, ופנו לביטוי רגשותיהם והתנסויותיהם בכלים חדשים בתוך המדיום עצמו, שנקרא "אובייקטיביות חדשה" (Neue Sachlichkeit). צילומיה של גרז'בינה מגרמניה מבטאים רוח זו, היא חיפשה אחר זוויות מרתקות ואלכסונים חזקים ושִכללה את השימוש במראות, בהשתקפויות ובמשחקי אור וצל היוצרים צורות גאומטריות ומכניסים לצילום אווירה, עניין ומשמעות נוספים.
בשנת 1934 נישאה גרז'בינה בדנציג, לד"ר יעקב גרז'בין, הם הכירו בעקבות עבודתו כפתולוג.בבית החולים העירוני בקרלסרוהה. בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, פוטר ד"ר גרז'בין, ביום החרם\ ב 1 באפריל 1933. בני הזוג עברו לדנציג, שם שימש אביו של ד"ר גרז'בין המנהל האזורי של חברת ויסוצקי. בשנת 1934, בני-הזוג עלו לארץ ישראל. גרז'בינה התיישבה בתל אביב ופתחה ביחד עם אלן רוזנברג אוארבך, שהייתה חלק מצמד היוצרות בברלין "רינגל + פיט" (ringl + pit), וולטר אוארבך את הסטודיו לצילום "אישון" ברחוב אלנבי 62. הסטודיו התמחה בצילום ילדים, אולם לאחר שבני הזוג אוארבך עזבו את ארץ ישראל, בעקבות המרד הערבי הגדול שפרץ בשנת 1936, נאלצה גרז'בינה לסגור אותו.
לאחר סגירת הסטודיו, גרז'בינה עברה לעבוד מביתה ברחוב בן-יהודה. תצלומיה פורסמו בכתבי עת שונים ובתערוכות. היא התמקדה בדיוקנאות, בעיקר של עולים. בשנת 1937 הציגה בתערוכת צילום בינלאומית בפריז ובשנת 1938 הציגה בתערוכה "חיים ישנים, חיים חדשים" בברלין.
בארץ ישראל גרז'בינה פעלה כחלק מקבוצת צלמים יוצאי גרמניה ולקחה חלק בהקמת "התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ ישראל" (PPPA). ב-1941 אף הציגה בתערוכה שערכה ההתאחדות בחנות הספרים "לוגוס" בתל אביב. משנות ה-30 ועד לשנות ה-50 גרז'בינה צילמה עבור חברת הרכבת פלשתינה-א"י, תנובה, קיבוצים וגופים פרטיים שונים. בשנים 1934–1937 הייתה הצלמת הרשמית של ויצו.
בארץ, בעקבות עבודתה המשותפת עם אלן אוארבך, נוספו לצילומיה ממדים חדשים. גרז’בינה החלה לצאת גם לימי צילום מחוץ לסטודיו ומצאה עניין בתיאור החברה הישראלית. צילומיה היו לדיוקן רגיש של גווניה השונים של החברה. המצולמים בצילומיה של גרז'בינה עסוקים בשגרת יומם ואינם נראים מוטרדים מנוכחות הצלמת והמצלמה, אך הם מודעים לה ומישירים אליה מבט בנינוחות. גם צילומי הדיוקן עברו שינוי; החפצים ששולבו בהם, כגון בדים, תכשיטים וכובעים, קיבלו חשיבות זהה לפניו של המצולם, ויחד היו לרכיבים שווי-ערך בקומפוזיציה.
רק לאחר מותה של גרז'בינה, בשנת 1994, בנה היחיד בני קיבל לידיו את ארגזי התצלומים ובהם כ-1,800 צילומים נדירים המתעדים את החברה הישראלית בשנות ה-30 וה-40. דרך דיוקנאות וצילומים אותנטיים, ובהם גם דיוקנאות של ספורטאים. בשנת 2000, בסיועם של רחל ודב גוטסמן, הגיע ארכיונה למוזיאון ישראל. מעט מאוד היה ידוע על ליזלוטה גרז'בינה מאז שהפסיקה לצלם ותערוכה והקטלוג הם חשיפת בכורה והמחקר הראשון על חייה ועל יצירתה. שורשיה האמנותיים של גרז'בינה נטועים יותר מכול במסורת אמנות הצילום של ימי רפובליקת ויימר.
ביל קלינטון
ויליאם ג'פרסון "ביל" קלינטון (באנגלית: William Jefferson "Bill" Clinton; נולד ב-19 באוגוסט 1946) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כנשיאה ה-42 של ארצות הברית.
קלינטון, שכיהן קודם לכן כמושל ארקנסו, כיהן כנשיא למשך שתי קדנציות בין השנים 1993–2001. כחבר המפלגה הדמוקרטית, נמנה אידאולוגית עם "הדמוקרטים החדשים", ותוכניות רבות שלו זוהו עם המרכז הפוליטי ועם דרך הממשל הפילוסופית הדרך השלישית. קלינטון נבחר ב-1992, בהביסו את הנשיא המכהן ג'ורג' בוש האב. בעת בחירתו בגיל 46, היה לנשיא השלישי הצעיר בהיסטוריה והראשון הנולד בדור הבייבי בום. ארבע שנים לאחר מכן, היה לדמוקרט הראשון הנבחר לשתי כהונות מאז פרנקלין דלאנו רוזוולט. קלינטון נודע, בין היתר, בסגנונו הפופוליסטי שניהל עימו את מערכות הבחירות.
תקופת נשיאותו של קלינטון עמדה בסימן של צמיחה כלכלית מואצת לצד היותה של ארצות הברית הקודקוד העולמי לאחר סיום המלחמה הקרה. בשונה מקודמו, קלינטון פעל לערב כוחות אמריקאים במלחמות יוגוסלביה, מאמץ שבא לידי ביטוי בתיווך האמריקאי בהסכם דייטון ובפעולה צבאית במסגרת מבצע כוח מאוחד. קלינטון נמנע ממדיניות רגולטורית ונתן יד חופשית לכלכלת לסה פר. במהלך כהונתו התפתחה בועת הדוט-קום אשר התפוצצה לקראת סיום כהונתו. מדד המניות לאורך נשיאותו עלה בממוצע שנתי של 15.2%, שני אך ורק לנשיאותו של קלווין קולידג'. בתחילת כהונתו שאף לקדם סדרת חקיקות שאפתניות, מתוכן הוא הצליח להעביר את חקיקת אכיפת החוק הגדולה ביותר בהיסטוריה, אך כשל בניסיונו לקדם רפורמה בריאותית לאומית. לאחר שהרפובליקנים השיגו רוב בשני בתי הקונגרס בבחירות אמצע הקדנציה של 1994, התקרב קלינטון למרכז הפוליטי, ונמנע מקידום חקיקות מרחיקות לכת לכל אורך כהונתו.
שמו הטוב של קלינטון נפגע בעקבות פרשת מוניקה לווינסקי, שערוריית ניאוף של קלינטון שבמהלך פרסומה ביצע עדות שקר ובעקבותיה עמד בפני ניסיון הדחה כושל. קלינטון הוא אחד משלושה נשיאים אמריקאים שהועמדו להליך הדחה, לצד אנדרו ג'ונסון ודונלד טראמפ.
קלינטון סיים את תפקידו עם שיעורי התמיכה הגבוהים ביותר לנשיא בשלב זה בכהונתו מאז מלחמת העולם השנייה, ודורג גבוה בשיעורי תמיכה ציבוריים בין נשיאי ארצות הברית. קלינטון הרבה בניסיונות לתווך בסכסוך הישראלי-ערבי ובסכסוך הישראלי-פלסטיני, דבר שבא לידי ביטוי בהסכמי אוסלו, הסכם השלום בין ישראל לירדן, הסכם ואי, הסכם שארם, ועידת שפרדסטאון, ועידת קמפ דייוויד ומתווה קלינטון.
נעוריו ותחילת דרכו
קלינטון נולד בשם ויליאם ג'פרסון בליית' השלישי (William Jefferson Blythe III) בעיירה הקטנה הופ שבארקנסו, הנמצאת בדרום-מערב המדינה. שם זה ניתן לו להנצחת אביו הביולוגי, ויליאם ג'פרסון בליית' השני, שהיה סוכן נוסע ונהרג בתאונת דרכים שלושה חדשים לפני הולדת בנו. אמו, וירג'יניה קלינטון קלי (במקור קסידי; 1923–1994), נסעה לניו אורלינס כדי ללמוד סיעוד לאחר שנולד. היא הותירה את קלינטון בהופ עם הוריה אלדריג' ואדית קסידי, שהחזיקו בבעלותם חנות מכולת קטנה. כאשר היה בן 4 סיימה אמו את לימודיה, ונישאה לרוג'ר קלינטון. המשפחה התגוררה בהוט ספרינגס שבארקנסו, שם החזיק הבעל בסוכנות רכב. ביל הצעיר השתמש בשם משפחתו של אביו החורג, ושינה את שם משפחתו ל"קלינטון" באופן רשמי בעת שהיה נער. בשנת 1956 נולד לקלינטון אח מאמו ואביו החורג, שנקרא רוג'ר הבן. משפחתו של קלינטון הייתה למודת סערות; אביו החורג היה שתיין ומכור להימורים שנהג לעיתים קרובות באלימות כלפי אשתו וגם כלפי בנו רוג'ר, עד שביל נאלץ להתערב פעמים רבות כדי להגן עליהם.
בצעירותו היה קלינטון חבר בתנועת הצופים בעיירה בה הוא גר. בעת לימודיו התיכוניים שבעיר הוט ספרינגס, היה קלינטון תלמיד מצטיין, קורא נלהב וסקסופוניסט מבטיח. הוא היה חבר במקהלה, וזכה בתחרות מדינתו בנגינת סקסופון. בשלב מסוים אף חשב להקדיש את חייו למוזיקה, כפי שתיאר באוטוביוגרפיה שלו, "חיי" (My Life):
קלינטון ציין שני רגעים משפיעים בחייו שתרמו להחלטתו להפוך לדמות ציבורית, אשר אירעו שניהם ב-1963. רגע אחד היה במסגרת ביקור משלחת נוער בבית הלבן, שם התקבל אצל הנשיא ג'ון פ. קנדי. האירוע השני היה כשהאזין לנאומו של מרטין לותר קינג, "יש לי חלום", שהרשימו די על מנת שישנן את הנאום במלואו.
קריירה פוליטית מוקדמת
בייל הוא פגש בהילרי רודהם, שהייתה תלמידה שם אף היא. הם נישאו ב-1975 ובתם היחידה צ'לסי נולדה ב-1980. במהלך תקופת הלימודים עבד בין השאר כמתמחה בוועדת יחסי החוץ של הסנאט, ולבסוף סיימם עם קבלת תואר J.D. מבית הספר למשפטים של ייל ב-1973. בזמן מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1972 עבד עבור המועמד הדמוקרטי ג'ורג' מקגוורן במשרד בטקסס.
בתום לימודיו החל לעבוד בהוראת משפטים באוניברסיטת ארקנסו, ולאחר מכן נבחר לתובע הכללי של ארקנסו בשנת 1976. קלינטון כמעט ולא זכה לתחרות בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הדמוקרטית, ונבחר ללא אופוזיציה כלל בבחירות הכלליות.
בשנת 1978, עם היבחרו למושל ארקנסו בגיל 32, היה למושל מדינה המכהן הצעיר ביותר בארצות הברית, וכן למושל הצעיר ביותר זה 40 שנה בארקנסו. תקופת כהונתו הראשונה כמושל הייתה עמוסת קשיים, בכלל זה מס לא פופולרי על כלי רכב וזעם ציבורי על בריחת אסירים קובניים מבית הכלא. בחירתה של הילרי רודהם לשמור על שם נעוריה עת הייתה הגברת הראשונה של ארקנסו לא התקבלה בעין יפה בארקנסו השמרנית. אחרי תקופת כהונה בודדת הפסיד קלינטון ליריבו הרפובליקני פרנק ד. וייט ב-1980.
בהיותו חופשי ממשרה רשמית, התפנה קלינטון לטפל במכשולים שהובילו לכשלונו הפוליטי: טיפח מערכת יחסים עם הקהילה העסקית ושב והתקבל בממסד הפוליטי של ארקנסו. הילרי אימצה את שם המשפחה של בעלה ומילאה תפקיד מסורתי יותר של אשת פוליטיקאי, בה בשעה שבלא יחסי ציבור ביססה את עצמה ככוח פוליטי בזכות עצמה בזכות כישוריה כמשפטנית. בשנת 1982 נבחר קלינטון למושל בשנית ושירת בחמש תקופות כהונה נוספות, עד היבחרו לנשיא בשנת 1992. בהיותו מושל הוא חתם על צו הוצאה להורג של רונלד ג'ין סימונס שהרג 16 אנשים כולל בני משפחתו.
כניסתו הראשונה של קלינטון לפוליטיקה ברמה ארצית הייתה בשנת 1988, עת הוזמן לשאת דברים בוועידת המפלגה הדמוקרטית ולהציג את מייקל דוקאקיס, מושל מסצ'וסטס ומועמדה לנשיאות. נאומו של קלינטון, שתוזמן לרבע השעה האחרונה של הוועידה, נתפס ככישלון מהדהד, בעקבות דבריו שארכו זמן רב יותר מזה שהוקצה להם.
מועמדותו כמעט נקטעה באיבה כאשר צעירה מארקנסו בשם ג'ניפר פלאוורס טענה שהיה לה רומן איתו. אולם ראיון משותף של בני הזוג קלינטון בתוכנית 60 דקות של CBS בו הם הודו ב"קשיים בחיי הנישואין" והילרי עמדה לצידו, החזיר אותו למרוץ. בבחירות המקדימות בניו המפשייר הוא הגיע במקום שני קרוב, אחרי פול צונגס ממסצ'וסטס השכנה, והוכתר בתואר "The Comeback Kid". בעקבות ה"מומנטום" שצבר מניו המפשייר, וכשנעזר בניצחונות רבים במדינות הדרום, הצליח בסופו של דבר לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות.
קלינטון בחר בסנאטור אל גור להיות מועמדו לתפקיד סגן נשיא. בתחילה עוררה בחירה זו ביקורת מצד יועציו, הואיל ומוצאו של גור ממדינת טנסי הגובלת בארקנסו, בעוד שבדרך כלל נהוג לבחור מועמד לסגן הנשיא שמכסה אזורים בהם המועמד לנשיאות זקוק לחיזוק פוליטי. עם זאת, בדיעבד נחשב מינוי זה כמינוי מוצלח שתרם לניצחון בבחירות הכלליות.
נשיאותו (1993–2001)
בעת נשיאותו, קידם קלינטון מגוון רחב של חקיקה ותוכניות, שרבים מהם נכנסו לתקוף או יושמו דרך הרשות המבצעת. מדיניותו, ובפרט הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה ורפורמת הרווחה שהוביל, נחשבו לגישת הממשל הפילוסופית של "הדרך השלישית" (Third Way) המאפיינת את המרכז הפוליטי, שמשלבת בין קפיטליזם ושוק חופשי לתוכניות רווחה. בנושאים תקציביים מדיניותו הפיסקלית השמרנית עזרה להפחתת הגירעון. לאורך שנות כהונתו, התאפיין ממשלו של קלינטון בצמיחה כלכלית יציבה, ירידה באבטלה והתעצמות ההון באמצעות התחזקות שוקי המניות. קלינטון עמד בראש התקופה הארוכה ביותר בעת שלום של התרחבות כלכלית בהיסטוריה האמריקאית. אגף התקציב בקונגרס דיווח על עודף תקציבי של 69 מיליארד דולר ב-1998, 126 מיליארד ב-1999, ו-236 מיליארד בשנת 2000, לאורך שלוש שנות הכהונה האחרונות של קלינטון. לקראת סיום נשיאותו, עבר קלינטון לניו יורק ועזר לרעייתו להיבחר לסנאט של ארצות הברית.
קלינטון זכה למנות שני שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית. תחילה הוא מינה את רות ביידר גינסבורג ב-1993, ולאחר מכן את סטיבן ברייר ב-1994. שני מינויו הם ממוצא יהודי. לבתי המשפט הפדרליים לערעורים מינה 66 שופטים, ולבתי המשפט הפדרליים המחוזיים 305 שופטים.
מערכת הבחירות לנשיאות
כשיועציו האסטרטגיים הבכירים הם ג'יימס קארוויל ופול בגלה, זכה קלינטון בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 1992, כאשר התמודד מול הנשיא המכהן ג'ורג' הרברט ווקר בוש ומול המועמד העצמאי רוס פרו, תוך התבססות על מצע השם דגש על נושאי פנים, ובייחוד על ההאטה בכלכלה בתקופה שקדמה לבחירות.
במהלך תקופת הבחירות הדגישו יריביו של קלינטון ענייני אישיות ואופי, לרבות התחמקותו של קלינטון מגיוס בזמן מלחמת וייטנאם ותשובתו השנויה במחלוקת לגבי שימוש במריחואנה ("לא שאפתי לריאות"). הועלו מצד יריביו גם האשמות לגבי היותו רודף שמלות ולגבי מעורבותו בעסקים מפוקפקים.
קלינטון זכה בריבוי קולות המצביעים, ובניצחון גדול בחבר האלקטורים המסתכם בכ-370 קולות לעומת 168 ליריבו. בחירתו קטעה רצף של 12 שנים של שליטה רפובליקנית בבית הלבן, וכן הביאה את הדמוקרטים לשליטה מלאה בכל שלוחות השלטון הפדרלי (שני בתי הקונגרס) לראשונה מאז סיום נשיאותו של ג'ימי קרטר.
כהונתו כנשיא
מיד עם כניסתו לתפקיד, קיים קלינטון את הבטחתו מתקופת מסע הבחירות וחתם על "החוק לחופשה עקב אירועים משפחתיים ובריאותיים", חוק שחייב מעסיקים גדולים לאפשר לעובדים לקחת חופשה ללא תשלום בנסיבות של מקרה חירום משפחתי או רפואי. בניגוד לפופולריות שהביאה לו החלטה זו, גרר חוסר נכונותו לממש את הבטחתו לאפשר להומוסקסואלים מוצהרים לשרת בזרועות הצבא ביקורת, הן משמאל (על היותו הססן יתר על המידה בקידום זכויות ההומוסקסואלים) והן מימין (על חוסר רגישותו למסורת הצבאית). לאחר דיונים ממושכים הסכימו קלינטון והפנטגון על מדיניות של התעלמות ("Don't ask, don't tell") ביחס להעדפותיהם המיניות של מגויסים, מדיניות שקוימה הלכה למעשה עד שבוטלה בשנת 2010 על ידי ממשיכו בתפקיד, ברק אובמה.
מקץ שנתיים לכהונתו, הביאו בחירות אמצע הקדנציה לקונגרס לאיבוד הרוב הדמוקרטי בשני בתי הקונגרס גם יחד לראשונה מזה 40 שנה, הפסד שמיוחס לכישלון התוכנית ליצור מערכת ביטוח בריאות מקיפה, תוכנית שקודמה על ידי הגברת הראשונה, הילרי קלינטון.
לאחר הבחירות של 1994, הופנה אור הזרקורים אל "החוזה עם אמריקה", מסמך שהובל על ידי יו"ר בית הנבחרים החדש, הרפובליקני ניוט גינגריץ', מעין מצע בחירות שהבטיח העברה של "רפורמות שמרניות" לחיזוק מוסד הנשיאות בנושאי תקציב ומסים. הנשיא קלינטון והקונגרס הרפובליקאי התקוטטו בנושאי תקציב, שגרמו לשיתוק בפעולות הממשלה. שיתוק זה דווקא פגע ברפובליקנים והעלה את הפופולריות של קלינטון. שיפור דרמטי ביחס הציבור אל קלינטון חל בזכות תגובתו לפיצוץ בניין הממשל הפדרלי באוקלהומה סיטי ב-19 באפריל 1995.
כהונה שנייה
קלינטון פיתח יחסי עבודה קרובים עם טוני בלייר, ראש ממשלת בריטניה שנבחר בשנת 1997, וגילה עניין אישי בסכסוך בצפון אירלנד. בתקופת כהונתו אף ביקר באירלנד שלוש פעמים לצורך קידום השלום. קלינטון היה שושבין בהנעת התהליך שהוביל לפירוק מחתרת ה-IRA מנשקה ב-23 באוקטובר 2001.
מלבד תהליכי השלום עמד קלינטון מאחורי שיגור כוחות אמריקאים להתערבות במשבר בקוסובו שבבלקן ובסומליה. ב-1998 הוא הורה לתקוף בטילי שיוט כוחות של אל-קאעידה באפגניסטן, בעקבות הפיגועים שלהם בשגרירויות האמריקאיות בקניה ובטנזניה.
בשנת 1999, לראשונה מאז שנת 1969, הציג תקציב מדינה מאוזן יחד עם הקונגרס הרפובליקני, שהביא לעודף תקציבי ולתקופת הצמיחה הארוכה ביותר בהיסטוריה האמריקאית בעת שלום.
פרשות ווייטווטר, מוניקה לוינסקי וניסיון הדחתו
על כהונתו של קלינטון העיבו מספר פרשות בהן ווייטווטר ומוניקה לוינסקי. לאורך רוב תקופת כהונתו פעל תובע מיוחד שמונה לחקור את פרשת ווייטווטר, שעסקה בפרויקט נדל"ן שכשל, שבה היו מעורבים קלינטון ורעייתו הילרי והחלה בימיו של קלינטון כמושל ארקנסו. קנת' סטאר מונה לתפקיד ולבסוף לא מצא ראיות כנגד בני הזוג. אולם בשלב מסוים הגיע לידיו מידע אודות קלינטון ומוניקה לוינסקי והוא החליט להרחיב את החקירה לפרשה זו. קלינטון קיים קשר מיני עם מתמחה צעירה בת 22 בשם מוניקה לווינסקי. בתביעה אזרחית שהגישה נגדו אישה אחרת, פולה ג'ונס, הוא התבקש להגיש תצהיר בו הוא נשאל אודות יחסיו עם לוינסקי. הוא הכחיש שקיים עימה יחסי מין ועל התצהיר הכוזב נחקר על ידי סטאר. לינדה טריפ, מי שהייתה מיודדת עם לוינסקי, העבירה לו הקלטות של שיחותיה עם לוינסקי בהן היא מתארת את יחסיהם ובנוסף הייתה ברשות לוינסקי שמלה מוכתמת שהיוותה ראיה לכך שהם קיימו מגע מיני אוראלי. הפרשה נחשפה לציבור לראשונה בינואר 1998, וקלינטון הכחיש בציבור כי קיימו יחסי מין "לא קיימתי יחסי מין עם האישה הזאת, העלמה לווינסקי". לאחר שהוכח כי אכן קיימו יחסי מין ולאחר שנחקר בפני חבר מושבעים גדול הוא הודה ברבים בכך באוגוסט 1998 וציין כי היחסים היו לא נאותים.
לאחר שסטאר הגיש את הדוח שלו לקונגרס, החליט בית הנבחרים לפתוח נגדו בהליך הדחה (Impeachement) באשמת עדות שקר ושיבוש הליכי משפט. בית הנבחרים החליט להאשימו ברוב של 228 כנגד 206. משפט ההדחה התנהל בסנאט שזיכה אותו ברוב של 55 כנגד 45. הייתה זאת הפעם השנייה בתולדות ארצות הברית שבית הנבחרים החליט להאשים נשיא ולפתוח במשפט הדחה כנגדו.
בעקבות המקרה רישיון עורך הדין שלו הושעה לחמש שנים בארקנסו וכמו כן הוא הושעה לחמש שנים מהופעות בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית. השופטת בתביעה האזרחית של פולה ג'ונס קנסה אותו ב-90,000 דולר על ביזיון בית המשפט בכך שהגיש תצהיר כוזב במשפט.
אישיותו ודעותיו
מעמדה החזק של הילרי קלינטון בממשל משך אל עבר הגברת הראשונה מידה של תשומת לב וביקורת שלא נרשמו מאז ימיה של אלינור רוזוולט בתפקיד. אנשים רבים זיהו בזוג שותפות פוליטית שטרם נודעה כמותה. המבקרים בחרו להשוות אותם לחואן ואויטה פרון בארגנטינה. הועלתה אף טענה שהילרי, ולא הנשיא, היא הדומיננטית מבין השניים בשותפות זו.
קלינטון היה שמרני יותר ממועמדים דמוקרטיים קודמים לנשיאות בנושאים רבים ותמך בעונש מוות, בעוצר לילה לקטינים, בתלבושת אחידה בבתי ספר ובנושאים אחרים למגינת לבם של תומכי זכויות הנוער, ואף הרחיב בצורה משמעותית את המלחמה בסמים בתקופת כהונתו. אף על פי שעבד יחד עם יריביו הרפובליקנים בקונגרס והגיע עמם לפשרות, לדעת רבים לא הצליח לשנות את המוניטין שיצא לתקופת כהונתו בתודעתם של יריביו.
אחוזי התמיכה בקלינטון עמדו על שיעור של 40-55% בממוצע לאורך הקדנציה הראשונה שלו, אך עם תחילת כהונתו השנייה, ובפרט לאחר ניסיון הדחתו ב-1998, זינק שיעור התמיכה הציבורית בו והגיע לשיא. הוא נחשב לאחד הנשיאים הפופולריים ביותר. על פי סקר משותף של CBS והניו יורק טיימס, סיים קלינטון את נשיאותו עם שיעורי תמיכה של 68%, לצד נשיאים כגון פרנקלין דלאנו רוזוולט ורונלד רייגן בעת סיום תפקידם.
גלאם מטאל
גלאם מטאל (באנגלית: Glam metal; תרגום חופשי: מתכת זוהרת) הוא תת-ז'אנר של סגנון ההבי מטאל אשר פרח בשנות ה-70 המאוחרות ובשנות ה-80 המוקדמות של המאה ה-20 בארצות הברית, בייחוד בשדרות סנסט בלוס אנג'לס. הז'אנר הגיע לפסגת הפופולריות שלו במהלך שנות השמונים עם להקות כמו מוטלי קרו, בון ג'ובי ו-Guns N' Roses. סגנון זה הפך למוזיקת רוק פופולרית במהלך השמונים ותחילת שנות התשעים.
ביל קלינטון
קלינטון וישראל והיהודים
קלינטון היה מבין הנשיאים האמריקאים האהודים ביותר בישראל, וכמו גם מן המעורבים ביותר בענייני ישראל והתהליך המדיני בינה לבין הפלסטינים.