cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צפלין
נפילת הצפלינים
הגראף צפלין השנייה (LZ130) הועברה לחיל האוויר הגרמני וביצעה כשלושים טיסות מבחן לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. רוב טיסות המבחן נערכו ליד הגבול עם פולין, תחילה בהרי הסודטים בחבל שלזיה ואחר כך באזור הים הבאלטי. בעת אחת הטיסות, חצתה ה-LZ130 את הגבול הפולני ויורטה על ידי מטוס קרב פולני שאילצה לשוב לגרמניה. באותה עת היו על הספינה מכשירי מעקב ותצפית שונים. החל מחודש מאי ועד לאוגוסט 1939 ביצעה הספינה טיסות ליד חופי בריטניה וזאת כדי לברר האם המגדלים שהוקמו לאורך החוף בין פורטסמות' לסקפה פלו נועדו לאיתור מטוסים בגלי רדיו. הספינה ביצעה בין השאר תצלומי אוויר, האזנות לרשת הרדיו וניתוחים מגנטיים, אבל לא הצליחה לאתר תדר את המכ"ם הבריטי כיוון שהחיפוש נעשה בתדרים קצרים יותר. המסקנה השגויה של הגרמנים הייתה כי המגדלים אינם קשורים למערכת מכ"ם בריטית, אלא שימשו למערכת שידור של חיל הים לצורך חיפוש והצלה.
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ותחילת מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר, העביר חיל האוויר הגרמני את ספינות האוויר LZ127 ו-LZ130 להנגר גדול לצפלינים בפרנקפורט, שם גם היה השלד של LZ131. במרץ 1940 הורה גרינג על פירוק הספינות והאלומיניום ממנו היו עשויות הועבר לתעשיית הנשק הגרמני. בחודש מאי אותה שנה פרצה אש במתקני צפלין אשר השמידה חלקים אשר נותרו במקום. השרידים שנותרו סולקו מן המקום ולא הותירו שריד ל"ענק במרומים".
בתחילת המאה ה-21
מן ההיבט המסחרי הייתה זו הפתעה שספינות הצפלין הצליחו להתחרות באמצעי תחבורה אחרים בחציית האוקיינוס האטלנטי, אפילו בשנות ה-30 של המאה ה-20. היתרון של הצפלינים היה במספר הנוסעים שהיו יכולים לשאת, לעומת כלי טיס אחרים וכן הנוחות והפאר שבהם טסו הנוסעים, בדומה לספינות הפאר של אותם הימים. עם זאת, הפעלת הצפלינים דרשה משאבים ניכרים, במיוחד בכוח אדם. לעיתים עלה מספר אנשי הצוות בטיסה על מספר הנוסעים ועל הקרקע היה צורך בצוותים גדולים לעיגון הספינה ובעת המראתה. כמו כן היה צורך לבנות האנגרים ענקיים לאחסון ספינות הצפלין.
מאז אמצע המאה ה-20, כאשר מטוסים גדולים ויעילים מטיסים נוסעים, ספק אם יש מקום לטיסות נוסעים סדירות בספינות אוויר. עם זאת, עדיין קיימת משיכה לספינת האוויר ככלי לטיול איטי ומפואר באוויר. לאחר מלחמת העולם השנייה נותרו עדיין תחומי טיסה מסוימים בהם היו יתרונות לשימוש בספינת אוויר. למשל, בתצפיות ארוכות מן האוויר, כבמה אווירית למצלמות טלוויזיה וכאמצעי פרסום. אולם שירותים אלה ניתנו על ידי בלונים גמישים זולים יותר ולא על ידי ספינות אוויר קשיחות.
מדי פעם עולה הרעיון של שימוש בצפלין ככלי להטסת מטענים, במיוחד למטענים כבדים מאוד לאזורים שבהם תשתיות לא מפותחות. מיזם שכזה היה ה"קרגוליפטר" שבו תוכנן כלי טיס משולב (לא צפלין במלוא מובן המילה) שיהיה גדול אף מן ההינדנבורג. בשנת 2000 הפך החזון למציאות כאשר חברת CargoLifter AG בנתה האנגר ענק שאורכו 360 מטר, רוחבו 210 מטר וגובהו 107, כשישים קילומטר מדרום לברלין. אולם בחודש מאי 2002 לא נותרו מקורות תקציביים לפרויקט והחברה חדלה מלהתקיים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה ממשיכת דרכה של חברת צפלין המקורית, Zeppelin Luftschifftechnik GmbH, לעסוק שוב בבניית ספינות אוויר. הספינה הניסיונית הראשונה (שנקראה לימים "פרידריכסהאפן") מדגם Zeppelin NT המריאה לראשונה בחודש ספטמבר 1997. הספינה החדשה קטנה בהרבה מאבותיה הצפלינים ואף איננה מסוג צפלין במובן המלא של המילה. הספינה קשיחה למחצה ולא קשיחה לחלוטין. יתרונם של הצפלינים על פני הבלונים הגמישים, הוא לא רק ביכולת נשיאת מטען גדולה יותר, אלא אף במהירות גבוהה יותר ויכולת תמרון טובה. ה-Zeppelin NT נכנס לייצור סדרתי ומופעל באופן מסחרי לטיסות שעשוע ולטיסות מחקר.
בחודש יוני 2004 נמכר צפלין לחברה יפנית, Nippon Airship Corporation, אשר ייעדה אותו לשימוש תיירותי וכן לפרסומות בטוקיו. הצפלין יצא לדרכו מפרידריכסהאפן ליפן, עם עצירות בז'נבה, פריז, רוטרדם, מינכן, ברלין, סטוקהולם וערים אירופאיות אחרות. אולם, שלטונות רוסיה סירבו להתיר לצפלין לעבור מעל שטחם, דבר שאילץ את פירוק הספינה והעברתה ליפן בחלקים.
בנובמבר 2005 החלה חברת היהלומים דה בירס בתוכנית מחקר במדבר קלהרי תוך שימוש בספינות אוויר. במחקר זה נעשה שימוש בצפלין שעליו ציוד טכנולוגי רב לצורך איתור מרבצי יהלומים אפשריים.
צמצום פליטת פחמן דו-חמצני, ספינות אוויר ותיירות
החסרונות העיקריים של שימוש בספינות אוויר יהיו בהארכת זמן הטיסה ובחוסר האפשרות לחצות רכסי הרים גבוהים. הרי הרוקי, האלפים וההימליה, נותרו עדיין מכשולים שספינות אוויר מתקשות לחצות. מנגד, נמלי ספינות אוויר יהיו שקטים יחסית וניתן יהיה אפילו להשתמש בנמלי-ים לצורך עגינתן.
בתרבות
ההיסטוריה של הצפלינים מעוררת עניין מיוחד אצל אספני בולים. החל משנת 1909 ועד 1939 הצפלינים נשאו דואר אוויר בטיסות בינלאומיות, כולל מעטפות מבוילות שיועדו במיוחד לאספנים. מדינות רבות הנפיקו בולי צפלין בעלי ערך נקוב גבוה שנועדו למשלוח דואר אוויר בצפלין. בין המעטפות הנדירות ביותר נמצאות אלה אשר היו על ההינדנבורג בעת טיסתה האחרונה. מעטפות ששרדו את השריפה, אף ששוליהן חרוכים, שוות היום אלפי דולרים. בחבל סאפוק באנגליה קיימות תוכניות לפתיחת מוזיאון לספינות אוויר.
הצפלינים אף היוו לעיתים השראה לסרטים וסיפורת. כמה מן הדוגמאות הבולטות הן:
בנוסף, להקת הרוק הבריטית הנודעת לד זפלין החליטה על שמה (בהתאם לגרסה אחת) לאחר אמירה מבודחת של המתופף של להקת המי קית' מון על כך שלהקה תתרסק כמו "צפלין מעופרת" (lead zeppelin). על עטיפת אלבומה הראשון של הלהקה הופיע צילום אמנותי של אסון ההינדנבורג.
שמו העממי של המאכל הלאומי הליטאי הוא צפלינאי (כופתאות תפוחי אדמה ממולאות בבשר) ונקרא על שם הצפלין הודות לצורתו.
ארמין מייווס
ארמין מייוַוס (בגרמנית: Armin Meiwes; נולד ב-1 בדצמבר 1961) הוא גרמני אשר זכה לפרסום בינלאומי בשל רציחת ואכילת גופתו של קורבן שהכיר באינטרנט, בהסכמת קורבנו. לאחר שמייווס והקורבן ביצעו ניסיון כושל לאכול את איבר מינו של הקורבן, הרג אותו מייווס והמשיך לאכול כמות גדולה מבשרו. בשל מעשיו, נודע מייווס בכינוי "הקניבל מרוטנברג" או "Der Metzgermeister" ("אמן השחיטה").
ביוגרפיה
מייווס נולד וגדל בכפר נופש קטן בגרמניה, בו גרו שבע משפחות בלבד, ולמייווס הצעיר היו מספר חברים מצומצם ביותר.
כשהיה בן 8 בערך, נטש אביו את הבית בסערה, לקח עמו את שני אחיו החורגים של מייווס, והותיר אותו לבד עם אמו. מייווס, ששהה בחצר הבית באותו זמן, רדף אחרי הרכב הנוסע, אך אביו אפילו לא הפנה לעברו מבט. מאורע זה היה טראומטי במיוחד עבור מייווס, לדבריו.
אמו הייתה בת כ-50 באותה העת, ולא ניסתה להיכנס למערכת יחסים נוספת. היא הפכה שתלטנית והייתה מעורבת בכל מהלך חייו של בנה.
עניינו של מייווס בקניבליזם החל בגיל 10 לערך, אז, לפי חלק מהמקורות, קרא בספר "רובינזון קרוזו" על כך שקרוזו הציל את עוזרו, ששת, מידי קניבלים.
מעשה הרצח
מייווס, ביסקסואל מוצהר, חיפש אחר קורבן מרצון על ידי פרסום הודעה בפורום בשם "The Cannibal Cafe" אשר היה ניתן להגיע אליו דרך הרשת האפלה. הפורום נסגר בשנת 2002. מייווס כתב:.
ברנד יורגן ברנדס, ביסקסואל מוצהר אף הוא, נענה למודעה ביחד עם אנשים רבים נוספים, אשר מרביתם נסוגו לבסוף מהיענותם. אף על פי שברנדס היה בן 42, נאות מייווס להפגש עמו, בשל העובדה שהיה חסון ושמר על כושר.
במהלך פגישתם, חתמו השניים על חוזה שהכין מייווס מראש, בו הצהיר ברנדס כי "דבר אכילתו" נעשה מרצונו החופשי, וכי הוא זה שביקש ממייווס שיאכל אותו.
באותו הערב, הודיע ברנדס לבן-זוגו כי הוא נוסע למקום מסוים בענייני עבודה, וכי יאחר. כמו כן, הוא טשטש את עקבותיו ומחק את כל המיילים, ההודעות והקבצים אשר היוו עדים למעשה.
קלטת הווידאו אשר צילמו השניים בעת פגישתם ב-9 במרץ 2001, בביתו של מייווס בעיירה רוטנברג אם פולדה, הראתה כי טרם רציחתו של ברנדס, כרת מייווס את איבר מינו ושני הגברים ניסו לאכלו. ברנדס התעקש שמייווס יכרות את איבר מינו בנשיכה, אך ניסיון זה לא צלח אף על פי שמייווס הצליח לבקע את אשכיו של ברנדס בנשיכה. בסופו של דבר, השתמש מייווס בסכין על מנת להסיר את איבר מינו של ברנדס. הצופים בקלטת הווידאו טענו שצעקת הכאב של ברנדס נמשכה כ-2–3 דקות, אך מייווס טען שהמעשה ארך כ-20–30 שניות בלבד, וכי ברנדס האמין קודם לכן, כי הכאב יהיה חזק יותר מהכאב שחווה בפועל.
ברנדס ניסה ככל הנראה לאכול חלק מאיבר מינו שלו עצמו, בעודו נא, אך לא הצליח כיוון שהיה צמיגי ו"קשה ללעיסה", לטענתו. בעקבות "קושי" זה, טיגן מייווס את איבר המין במחבת, אך הוא נשרף והפך בלתי ניתן לאכילה. לפיכך, חתך אותו למספר חתיכות והאכיל בהן את כלבו.
לפי עיתונאים אשר צפו בקלטת הווידאו (אשר לא נחשפה לציבור), ברנדס כנראה היה חלש מדי באותה העת על מנת לאכול את איבר מינו. מייווס הקריא לברנדס ספר של "מלחמת הכוכבים" במשך שלוש שעות בזמן שברנדס דימם למוות באמבט מים חמים. ככל הנראה, אילחש מייווס את ברנדס בכמויות גדולות של אלכוהול ומשככי כאבים, עשרים כדורי שינה ובקבוק "שנאפס", ולבסוף רצח אותו בחדר שבנה במיוחד לשם כך בתוך ביתו, אשר כונה "חדר השחיטה". לאחר שדקר את ברנדס למוות בגרונו, תלה מייווס את הגופה על קרס בשר ותלש פיסות בשר מגופו. הוא אף ניסה לטחון את עצמותיו ולהשתמש בהן כקמח.
כל המעשה תועד בקלטת בת ארבע שעות. מייווס אחסן את הגופה במקפיא מתחת לקופסאות פיצה, וצרך כארבעים קילוגרמים של הבשר, במשך כעשרה חודשים לאחר הרצח.
המעצר והמשפט הראשון
מייווס נעצר בדצמבר 2002, לאחר שתלמיד קולג' באינסברוק, אוסטריה, טלפן למשטרה לאחר שראה מודעת חיפוש קורבנות נוספת שפרסם מייווס, ופרטים על המעשה באינטרנט. חוקרים סרקו את ביתו ומצאו את חלקי הגופה וקלטת הווידאו של הרציחה. ב-30 בינואר 2004, הורשע מייווס בהריגה, ונידון לשמונה וחצי שנות מאסר בכלא. הפרשה קיבלה סיקור והד תקשורתי נרחב, אשר הובילו לדיון האם ניתן להרשיעו בכלל, בהתחשב בעובדה שברנד יורגן ברנדס הסכים לאקט מרצונו החופשי, ואף חתם על חוזה. הוא הסביר כי בשל החוזה, אין מדובר על רצח או הריגה, אלא על סיוע בהתאבדות בלבד.
מייווס אכן הודה במעשיו, אך במהלך המשפט לא הביע כל חרטה אודותיהם, הצטדק, ואף טען כי לא רצח את ברנדס, וכי הדקירה בצווארו בוצעה רק לאחר שברנדס כבר לא היה בין החיים. אף על פי כן, במהלך שהותו בכלא, הביע מייווס חרטה על מעשיו, והוסיף כי ברצונו לכתוב ספר שיתאר את סיפור חייו, במטרה למנוע מאנשים אחרים ללכת בדרכו.
המשפט החוזר
באפריל 2005, הורה בית המשפט לבצע משפט חוזר עבור מייווס, לאחר שהתובעים ערערו על גזר הדין וטענו כי יש להרשיעו ברצח. עם זאת, יש הטוענים כי היה זה מייווס שערער על פסק הדין, משום שחשב שהוא חמור מדי, לאחר שטען שכלל לא רצח את ברנדס, ושכל המעשה בוצע בהסכמה מלאה.
בין השאלות שעליהן בית המשפט נאלץ לענות היו: האם ברנדס הסכים לרציחתו, והאם היה מסוגל באופן מודע להסכים לאקט באותה העת, או שמא סבל מהפרעות נפשיות, דוגמת מזוכיזם קיצוני, אשר ממנו סבל, לדעת פסיכולוגים אחדים, שהיו מעורבים בחקר הפרשה. כמו כן, נלקחו בחשבון גם אלמנטים נוספים, כגון צריכת האלכוהול המשמעותית וכדורי השינה הרבים שנטל ברנדס. כיוונים אחרים של המשפט בחנו האם מייווס רצח כדי לספק את יצריו (במיוחד את יצריו המיניים), ולא מפני שנתבקש לעשות זאת על ידי ברנדס, כפי שמייווס הכחיש שוב ושוב בעדותו. במשפט החוזר ציין פסיכולוג מטעם ההגנה, כי מייווס עשוי לחזור, ביום מן הימים - למנהגיו, ועדיין "חולם לאכול בשר של גברים צעירים". ב-10 במאי 2006, הרשיע בית המשפט בפרנקפורט את מייווס ברצח, וגזר עליו מאסר עולם.
שהותו בכלא
מאז שהחל לרצות את תקופת מאסרו בכלא, הפך מייווס צמחוני, והצטרף לקבוצת אסירים אשר תומכת במפלגה הירוקה.
כמו כן, לפי דיווח של ה-"Bild Zeitung'" מאוקטובר 2007, סייע מייווס בניתוח חשדות למקרי קניבליזם בשנים 1998 ו-2000, כאשר בשני המקרים נמצאו גופותיהם המבותרות של שני נערים צעירים.
המרגלת שאהבה אותי
המרגלת שאהבה אותי (באנגלית: The Spy Who Loved Me) הוא סרט קולנוע מסדרת ג'יימס בונד המבוסס על תסריט שנכתב על ידי כריסטופר ווד וריצ'רד מייבאום. הסרט הוא העשירי בסדרת סרטי ג'יימס בונד והשלישי בו מככב רוג'ר מור כסוכן MI6 האגדי. במאי הסרט הוא לואיס גילברט. שמו של הסרט מבוסס על ספר באותו שם של הסופר איאן פלמינג, אם כי תסריטם של ווד ומייבאום מקורי ולא נושא כל דמיון לספר. הסרט קצר שבחים רבים ואף היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר ולשני פרסי גלובוס הזהב.
עלילה
צוללות טילים בליסטיים בריטיות וסובייטיות נעלמות בצורה מסתורית. ג'יימס בונד נקרא לחקור. בדרך למשימה הוא נתקל במארב של סוכנים סובייטים באוסטריה, במהלכו הורג בונד את אחד מהסוכנים ולבסוף מצליח להימלט בצורה נועזת באמצעות מצנח. בונד מבין שבשוק במצרים מוצעת למכירה תוכנית ניווט של צוללת מתקדמת באמצעותה ניתן לאתר צוללות והוא נוסע למצרים, שם הוא נתקל בסוכנת הק.ג.ב. אניה אמסובה (שם קוד triple X) (ברברה באך), המנסה גם היא להשיג את תוכנית הניווט. במהלך החיפושים נתקלים השניים במלתעות (ריצ'רד קיל), הרשע בעל הקומה שמסוגל בעזרת שיניו האימתניות לקרוע כל דבר (הוא מוצג בסרט זה לראשונה אך מופיע שוב בסדרת סרטי ג'יימס בונד בסרט מונרייקר). בונד ואמסובה מכריזים על הפסקת אש ומצטוותים ביניהם בהתאם להוראות הממונים עליהם. יחד הם מגלים שהאדם האחראי לגנבת תוכנית הצוללת הוא קארל סטרומברג. זוג הסוכנים נוסע לסרדיניה, שם ממוקם בסיסו של סטרומברג ובדרך מצליח בונד לחלץ את אמסובה מידי מלתעות ובכך היריבות ביניהם הופכת לחיבה. זוג הסוכנים מאתרים את מכלית הענק של סטרומברג – ה"ליפרוס".
על סיפונה של צוללת אמריקאית גרעינית זוג הסוכנים מאתר את "אטלנטיס", בסיסו התת-מימי של סטרומברג ומגלים שהוא אכן משתמש בתוכנית הניווט אך הצוללת האמריקאית נלכדת אף היא על ידי ה"ליפרוס" וכך גם זוג הסוכנים. סטרומברג מחליט להוציא את מזימתו אל הפועל: שיגור של טילים גרעיניים אל הערים ניו יורק ומוסקבה וע"י כך להצית מלחמת עולם שלישית גרעינית אותה סטרומברג ישרוד באמצעות ה"אטלנטיס" ולאחריה יקים ציוויליזציה חדשה. סטרומברג אכן עוזב לאטלנטיס ולוקח איתו את אמסובה אך בונד מצליח לשחרר את הצוללנים הבריטיים, הרוסיים והאמריקאים שנשבו ויחד הם נלחמים בצוות ה"ליפרוס". בונד מתכנת מחדש את מסלולם של הטילים הבליסטיים ששוגרו כך שישמידו האחד את השני ובכך מציל את ניו יורק ומוסקבה. הצוללנים המנצחים בורחים מהליפרוס בעזרת הצוללת האמריקאית. בונד מתעקש לנסות להציל את אמסובה לפני שהצוללת מוציאה לפועל את הפקודה שניתנה לה בדבר השמדת ה"אטלנטיס" ובדרך הוא נתקל בסטרומברג והורג אותו ולאחר מכן נתקל שוב במלתעות אותו הוא מצליח להפיל למכל מים ענק ובו שוחה כריש. בונד ואמסובה מצליחים להיחלץ מה"אטלנטיס" הטובעת באמצעות תא מילוט מיוחד. בתא המילוט אמסובה מגלה לבונד שנשבעה להרוג אותו משום שהרג את אהובה ומכוונת אליו את אקדחו אך לבסוף היא מתחרטת ונשבית בקסמיו. הצי הבריטי המלכותי מוצא את תא המילוט, פותח אותו ומגלה את בונד ואמסובה לתדהמת הממונים עליהם.
גרסה עברית לספר
בשנת 1965 תורגם הספר לעברית בידי אריה חשביה ויצא בהוצאת הספרים מ. מזרחי.
הסרט בגרסה הספרותית
בשנת 1977 הוציא הסופר והתסריטאי כריסטופר ווד ספר בשם "ג'יימס בונד, המרגל שאהב אותי" המבוסס על תסריט הסרט.
הפקת הסרט
"המרגלת שאהבה אותי" היווה נקודה מרכזית בתולדות הסדרה. המפיק מהסרטים הקודמים, הארי סולצמן, נכנס לחובות כבדים ומכר מרבית מהזיכיונות בסרטים. משבר כלכלי זה השתלב עם משברים אישיים רבים שכללו סרטן סופני אצל אשתו של סולצמן ומאפיינים רבים של דיכאון.
קושי נוסף בהפקה היה מציאת במאי. ההפקה ניסתה לפנות אל סטיבן ספילברג, שהיה עוסק בתהליכי הפוסט-פרודקשן של סרטו מלתעות. ההפקה ניסתה לפנות גם אל גאי המילטון, שביים רבים מהסרטים בסדרה. המילטון ויתר על בימוי הסרט, לאחר שהוצע לו לביים את סופרמן (דבר שלבסוף לא קרה). לבסוף, הוחלט כי לואיס גילברט, הבמאי שביים את אתה חי רק פעמיים, יביים את הסרט. לאחר מציאת הבמאי, התרחש קושי עמוק למצוא תסריטאי. לבסוף הוחלט כי ריצ'רד מייבאום, שכתב מרבית מהסרטים הקודמים, יכתוב גם את סרט זה. מייבאום שילב רעיונות רבים מתסריטים אחרים בתוך התסריט, כך שלסרט לא היה קשר ממשי אל הספר של פלמינג. בזמן התהליך הוחלט כי כריסטופר ווד יחליף את מייבאום בכתיבת התסריט.
הסרט צולם במקומות רבים, שכללו את מצרים (כרנך, מסגד אבן טולון ומקדשי אבו סימבל), פורטו צ'רבו שבאיטליה, מלטה, סקוטלנד, אוקינאווה שביפן, צפון קנדה ואולפנים בלונדון. הצילומים החלו באוגוסט 1976 והסתיימו בדצמבר של אותה השנה.
שיר הנושא הולחן על ידי מרווין האמליש (שגם החליף את ג'ון בארי בהלחנת הסרט) ובוצע על ידי קארלי סימון. השיר היה מועמד אף לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
הפצת הסרט וביקורות
הקרנת הבכורה התקיימה ב-7 ביולי 1977 בלונדון, בנוכחות אן, הנסיכה המלכותית. הסרט היה מועמד למספר פרסי אוסקר ולפרסי באפט"א לקולנוע. הסרט קיבל ציון של כ-79% באתר Rotten Tomatoes, על בסיס 47 ביקורות.
הנער מממילא
הנער מממילא הוא ספר אוטוביוגרפי שכתב אורי מלמיליאן, בעת שהיה כדורגלן בבית"ר ירושלים. בספר שיצא לאור בשנת 1984, מתאר מלמיליאן את ילדותו הקשה בשכונת מצוקה, ממילא בירושלים. אלי עזור כתב יחד עם מלמיליאן את הביוגרפיה שלו.
על המחברים
אורי מלמיליאן, כותב "הנער מממילא", נולד ב־24 באפריל 1957. גדל בשכונת ממילא שבירושלים (בתפר בין הערבים ליהודים בירושלים - בין מזרח ומערב העיר), ילדותו הקשה של מלמיליאן מתוארת בספרו. אורי מלמיליאן היה כדורגלן בבית"ר ירושלים, ואחר כך מאמן קבוצות כדורגל, כתב שני ספרים, והדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-69 למדינת ישראל.
אלי עזור נולד בשנת 1958 בתל אביב. עזור הוא איש עסקים כיום, אך בגיל צעיר יותר היה כתב ספורט ואיש תקשורת. עוד בצעירותו החל לקדם את הקריירה העיתונאית שלו כשהתחיל לעבוד ב"חדשות הספורט", שם היה מקושר היטב לאורי מלמיליאן ולשחקנים בכירים אחרים. השניים, עזור ומלמיליאן, כתבו יחד את הספר "הנער מממילא", ובעזרת מומחיותו של עזור בעסקים הספר הצליח גם מבחינה מסחרית.
תקציר העלילה
הספר נכתב כאוטוביוגרפיה, ומספר על חייו הקשים בילדותו בשכונת ממילא שבה גדל. בספר הוא מספר על הילדות בשכונת המצוקה הממוקמת על גבול העיר העתיקה, על החיים בצל הפחד מפני ירי של צלפים ירדנים, על הצפיפות והעוני שבה חיו 12 נפשות בדירה אחת, הקושי בחיים בעיר חצויה וההתמודדות איתו, על "הרומן" עם בית"ר ירושלים, על הצטרפותו לנבחרת ישראל ועוד. זהו סיפור חיים על נער שגדל בשכונת עוני וחי בבית עם זוג הורים ותשעה אחים, בבית של שלושה חדרים בלבד. אורי היה ילד שבא מבית דתי ושיחק כדורגל בשבת ללא ידיעת הוריו, עד ששמו הלך לפניו בגילאים הצעירים והמידע הגיע לאוזניהם, וכך הפך לאחת הדמויות המרגשות במדינת ישראל באותם הימים.
רקע היסטורי
ממילא היא שכונה במרכז ירושלים, המקשרת בין שער יפו בעיר העתיקה לבין העיר החדשה. במלחמת העצמאות, בשנת 1947, תושביה, ערבים ויהודים, נסו ממנה והפכה ממילא לשטח הקרב במלחמה. כאשר הסתיימה המלחמה בשנת 1949, והוכרזה שביתת הנשק בין מדינת ישראל לבין צבאות מדינות ערב, ירושלים חולקה לשניים. הגבול החוצה אותה נקרא "הקו העירוני" המקיף את העיר המערבית ממזרח, ומצפון ודרום. מרכז העסקים הראשי בעיר שהיה גם בחלק העתיק שלה וגם בחלק החדש שלה חולק גם הוא לשניים. השכונות הסמוכות לקו העירוני הידרדרו בעקבות ירי צלפים ופגיעות נוספות, בעיקר השכונות מוסררה וממילא. במשך 19 שנים, עד מלחמת ששת הימים בשנת 1967 שבה כבשה ישראל את שטחי ירושלים מהירדנים, נמשך מצב זה בירושלים. "דני, הבן של השכנים נורה על ידי חייל הלגיון הירדני שעל החומות. תמיד שמענו את ההורים, שהזהירו אותנו שלא להתקרב לחומות. באותו יום הבנו למה. אז ידעתי לראשונה, שירושלים, היא עיר ובליבה חומה". בתקופה שמלמיליאן מתאר בספרו, אנשים פחדו לצאת מהבתים בגלל המצב המתוח והקשה עם הירדנים שהיו מעבר לחומות.
ציטוט נבחר
"לאורך כל שנות חיי הראשונות לא ידעתי מהי שינה על מיטה, לא ידעתי מהו חדר. לא ידעתי מהי פרטיות. היינו ישנים על הרצפה. 12 נפשות בבית. מיטות לא היו. על מקרר חשמלי יכולנו רק לחלום באותם ימים. בימי הקיץ הלוהטים היינו מביאים בלוקים של קרח הביתה. הקיץ היה קשה, אבל החורף הירושלמי לעומתו היה גיהנום. בשנים הללו עברנו חודשי חורף קשים מנשוא. בבית פשוט לא היה תנור להסקה".
שלום זיסמן
שלום זיסמן (14 במרץ 1914 - 12 בפברואר 1967) היה חבר הכנסת השנייה מטעם הציונים הכלליים, יושב ראש תנועת מכבי ישראל, ממלא מקום ראש עיריית רמת גן ויושב ראש הוועד האולימפי בישראל.
ילדותו
נולד בז'לחוב שבפולין. אביו, שמואל יהודה היה דמות מרכזית בקהילה וכיהן בתור חבר מועצת העיירה ויו"ר הבנק המסחרי. שלום זיסמן נסע ללמוד משפטים בוורשה בהיותו בן 16, אולם היותו ציוני נלהב, וכן האנטישמיות החריפה של אותה העת, הביאוהו לעלייה בגפו לארץ ישראל בגיל 19.
בתקופת המנדט הבריטי, נכנס לפעילות ספורטיבית במכבי צעיר מתוך אמונה בערכו העצום של החינוך הגופני לנוער היהודי, ותוך זמן קצר התמנה למפקד המכבי הצעיר בחיפה. בתנועת "המכבי", הכיר זיסמן את ציונה, מי שעתידה לימים להיות אשתו.
בימי המנדט הבריטי
ב-1936, בהתקרב ימי המאורעות, הצטרף לשורות ההגנה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס זיסמן לצבא הבריטי, לגדוד השני של הבריגדה היהודית, שם לחם בקרבות המערכה במדבר המערבי ובחזית איטליה. אחרי המלחמה נשלח למזרח אירופה לפעולות בתחומי העלייה, רכש והצלת שארית הפליטה, והצליח לאתר בין היתר את שתי אחיותיו, שריד אחרון למשפחתו הענפה.
עם התגברות המאבק כנגד המנדט הבריטי, חזר זיסמן לפעילות בהגנה, ופרסם סדרת מאמרים בעיתונים מעריב והארץ על כל סוגי הנשק ואופן שמושם. פרסם גם ספר בשם "דע את נשקך", אשר היה בעל מטרה זהה למאמריו, הכנת היישוב היהודי בארץ ישראל ליום פקודה. במלחמת העצמאות היה רב-סרן שלום זיסמן סגן ראש מחלקת ההסברה וממייסדי עיתון צה"ל במחנה.
פעילותו הציבורית
ב-1951 נבחר לכנסת השנייה מטעם מפלגת הציונים הכלליים והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון. לצד עבודתו בהיבט הביטחוני, התאפיינה כהונתו ביוזמות רבות ביניהם בתחום הכלכלה, שהאמין כי עליה להיות חופשית, ואף בתחום בטיחות הדרכים שכבר אז זיהה בו פוטנציאל נזק משמעותי.
ב-1953 נבחר לתפקיד יושב ראש מכבי ישראל, תפקיד שמילא מתוך אמונה שהספורט, לצד מעלותיו הרבות לאדם בכלל, משמעותו חשובה ביותר גם עבור מדינת ישראל החדשה. האמין כי הדגלים של מדינת ישראל, המתנופפים במגרשי ספורט בבירות העולם, מפגינים את קומתה הזקופה של מדינת ישראל המתחדשת לקהל רב, וההמנון הלאומי המנוגן במגרשי ספורט - מפלס דרך אל לב יהדות התפוצות.
ב-1955 בתום כהונת הכנסת השנייה, נבחר זיסמן למועצת עיריית רמת גן, וכיהן בה כממלא מקומו של ראש העירייה אברהם קריניצי. במסגרת זו יזם את הקמת בורסת היהלומים בשטחה של רמת גן, נמנה עם מייסדיו של כפר המכביה, הכפר האולימפי של האולימפיאדה היהודית, וכן נמנה עם מקימי אצטדיון רמת גן והפארק הלאומי.
נפטר ב-12 בפברואר 1967.
בנו, עורך דין שמואל זיסמן, היה שחקן נבחרת ישראל ומכבי תל אביב בכדורסל.
אייטל פרידריך, נסיך פרוסיה
וילהלם אייתל פרידריך כריסטיאן קרל, נסיך פרוסיה (בגרמנית: Wilhelm Eitel Friedrich Christian Karl von Preußen 7 ביולי 1883 פוטסדאם – 8 בדצמבר 1942 פוטסדאם) היה בנו השני של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
ביוגרפיה
אייתל פרידריך נולד ב-7 ביולי 1883 בפוטסדאם, לוילהלם השני, קיסר גרמניה ולאוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה אחיו וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה היה מבוגר ממנו בשנה אחת.
בזמן מלחמת העולם הראשונה פיקד כמו אחיו הגדול על כוחות גרמניים ונחשב למודל לאומץ לב, וזכה בצלב הברזל ובפור לה מריט, הוא פיקד בתחילה על כוחות בחזית המזרחית ואחר כך בחזית המערבית. היה אחד מהמפקדים הגרמניים במהלך הקרב על הסום, ואף בקרבות נואשים שונים כגון הקרב השני על המארן.
לאחר המהפכה הגרמנית, שלאחריה איבדה משפחתו את מעמדה, הנהיג תנועת מלוכנות שקראה להחזיר לשלטון את אביו. התנגד אם כי לא בצורה פעילה למשטר הנאצי.
אייתל פרידריך נפטר ב-8 בדצמבר 1942 בפוטסדאם, ונקבר בטקס צנוע בגנים בארמון סנסוסי.
מהדורת הפוליו הראשונה
מהדורת המחזות ההיסטוריים, הקומדיות והטרגדיות של מר ויליאם שייקספיר (באנגלית: Mr. William Shakespeares Comedies, Histories, & Tragedies) שיצאה לאור בשנת 1623 בפורמט פוליו היא המקור המודפס האמין הראשון לטקסט המלא של 36 ממחזותיו של שייקספיר. המהדורה מכונה על ידי העוסקים בתחום "הפוליו הראשון" או "הפוליו" ומסומנת במחקר. את המהדורה הוציאו לאור ג'ון האמינגס והנרי קונדל שבע שנים לאחר מות המחבר. המהדורה הוקדשה לאחים ויליאם הרברט, הרוזן מפמברוק ופיליפ הרברט, הרוזן ממונטגומרי. על שער הפרסום מופיעה תמונה - דיוקן דרושאוט, שהיא התמונה היחידה שבוודאות מתוארת בה דמותו של שייקספיר.
המהדורה כוללת את רוב המחזות המיוחסים לשייקספיר פרט ל"פריקלס, נסיך צור", "שני שארים אצילים" (The Two Noble Kinsmen) ושני מחזות אבודים, שידוע כי נכתבו אך הטקסט שלהם לא התגלה: "עמל אהבה לא לשווא" (Love's Labour's Won) ו"קרדניו" (Cardenio). אף על פי ש־18 מהמחזות פורסמו קודם לכן במהדורת קוורטו (כמחזה בודד בספר), גם הטקסט המלא והאמין ביותר של מחזות אלה הוא הטקסט המופיע במהדורת הפוליו.
המהדורה מסודרת בצורת ספר המיועד לקריאה והמחזות מסודרים לפי מפתח ז'אנרי לקומדיות, טרגדיות ומחזות היסטוריים בלי קשר למועד כתיבתם. החלוקה המוכרת של כל מחזה למערכות ולתמונות היא מעשה של עורכי המהדורה. 17 מחזות חולקו לפני כן (אולי על ידי שייקספיר עצמו), שלושה חולקו למערכות ולתמונות באופן לא מושלם, עשרה חולקו למערכות בלבד ושישה לא חולקו כלל לפני כן.
הפקת המהדורה
הטקסט של מחזות רבים נערך לפי רשימותיו של ראלף קריין (Ralph Crane), לבלר רשמי שהועסק על ידי להקת התיאטרון של שייקספיר, "אנשי המלך", שתעתק את המחזות והפיק גרסה אמינה. חלקם תועתקו על סמך "טיוטות עבודה" מוערות של שייקספיר וספרוני הלחשן של התיאטרון ואחרים הם הדפסות מחודשות של נוסחים שיצאו לאור לפני כן במהדורות קוורטו. זכויות הפרסום של חלק מהמחזות היו בבעלותם של המו"לים ויליאם אפסלי (William Aspley - מהומה רבה על לא דבר והנרי הרביעי, חלק שני) וג'ון סמת'וויק (John Smethwick - עמל אהבה לשווא, רומיאו ויוליה והמלט), שהוכנסו כשותפים וחלקו ברווחים בסינדיקציה.
המהדורה הודפסה בפועל בין פברואר 1621 ונובמבר 1623 על ידי בית הדפוס של האב והבן ויליאם ואיזק ג'גארד (William and Isaac Jaggard) ואדוארד בלאונט (Edward Blount). השלושה, ניהלו בית דפוס וחנות ספרים בלונדון וככל הנראה היו היחידים שיכלו להתמודד עם הדפסה בסדר גודל זה. הם הדפיסו לפני כן גרסאות מסולפות ולא רשמיות של חלק מהמחזות ואף פרסמו ב-1619 את מחזור הסונטות "הצליין הנלהב" כביכול הוא יצירה של שייקספיר. המהדורה, שכללה 900 עמודים, נמכרה בלונדון עבור 20 שילינג כספר כרוך ועבור 15 שילינג עבור ספר בלתי-כרוך.
בראש המהדורה נדפסה סונטה מאת המשורר יו הולנד בשבח שיקספיר שכותרתה: "Upon the lines and life of the famous scenick poet, master William Shakespeare" (על שורותיו וחייו של המשורר המפורסם, מאסטר ויליאם שייקספיר).
סדר המחזות
סימון * מציין כי המחזה לא פורסם קודם לכן.
מאמר מרדכי (ספר שו"ת)
שו"ת מאמר מרדכי הוא סדרת ספרי שאלות ותשובות בת חמישה כרכים בהלכה מאת הרב מרדכי אליהו. סדרת ספרים זו נערכה במקביל לסדרת ספריו שו"ת הרב הראשי. בסדרה זו ליקט הרב אליהו, בעזרת צוות עורכים בראשות בנו הרב יוסף אליהו, תשובות רבות לשאלות שהשיב הן בהיותו כדיין בבית הדין, כרב הראשי לישראל, ואף לאחר מכן.
בניגוד לשו"ת הרב הראשי, שם בדרך כלל הרב אליהו השיב בקצרה והיה מיועד לכלל העם, בסדרה זו, לעיתים הרב אליהו הרחיב את התשובה לשאלה והסביר את שיטת הלימוד ודרך הפסיקה ההלכתית כמו שנהוג בספרי השו"ת הידועים, ובכל זאת גם בסדרה זו אפשר לראות לעיתים גם תשובות קצרות.
בשו"ת זה התייחס הרב אליהו לשאלות מכל חלקי השולחן ערוך ואף הרבה להשיב על שאלות מודרניות במגוון רחב של נושאים סבוכים כגון: השתלת איברים, קיום שמיטה במדינה מודרנית, היתר עגונות של חיילים שהלכו למלחמה ולא חזרו, ועוד. חלק מהתשובות התפרסמו על פני שנים רבות ובמרחב גדול של במות תורניות, מחקריות וציבוריות כגון: תחומין, המאיר לארץ וכו'.
שנים רבות פנו רבנים ואישי ציבור לרב אליהו וביקשו ממנו שיפרסם את סדרת שו"ת זו. לאחר הפצרות ובקשות רבות, בשנת תשס"ט פרסם הרב אליהו את הכרך הראשון. בשנת תש"ע פורסם הכרך השני. שאר הכרכים פורסמו לאחר פטירת הרב אליהו. כרכים אלו לוקטו מתוך כתב ידו ומתוך שיעוריו הרבים על ידי צוות רבנים ממכון דרכי הוראה לרבנים בראשות בנו הרב יוסף אליהו.
חלקי הספר
בעתיד מתוכננים לצאת עוד מספר כרכים בנושאים שונים (הלכות פסח, ענייני כשרות והמטבח המודרני, ענייני אבן העזר ועוד).
איסוף החומר
הרב אליהו הרבה להשיב לכל מי ששאל אותו, חלק מתשובות לשאלות ניתנו בכתב, כמכתבים לגדולי ישראל, ולעם היושב בציון ובתפוצות. הואיל ולעיתים הכתיבה הייתה ביד ולא ממחושבת, נמצא כי תשובות רבות ניתנו בכתב ידו של הרב וללא העתק. נעשה מאמץ גדול להשיג את התשובות שניתנו על ידי פניה לכלל הציבור שישלחו את מה שמצוי בידם, ואיסוף החומר ממקומות שונים. חלק נוסף מהתשובות ניתנו כפסקי דין רבניים, תחילה בשבת הרב כדיין בבאר שבע ולאחר מכן כדיין בירושלים וכנשיא בית הדין הגדול. רבים מאוד מדברי הרב בסוגיות אלו ניתנו בשיעורים בציבור. בשיעורים אלו שהיו במגוון גדול של מקומות נכחו אנשים רבים, וחלק מהשיעורים אף התפרסמו על ידי הלוויין בהיקף של עשרות אלפי צופים.
עריכה
רבים מגדולי ישראל שכתבו תשובות וזמנם היה בידם האריכו רבות בכתיבתם. לא כן נהג הרב אליהו. בדרך כלל תשובותיו היו ב'קציר האומר', מועט המחזיק את המרובה. בחלק שנערך מפסקי הדין, לדוגמה, היה צורך לפענח נקודות רבות שהרב כתב ברמז על מנת להציג את המשנה הסדורה בפני הלומד והחוקר. גם בשאלות עצמן, לעיתים היו השואלים רחוקים מחיי תורה וסגנונם לא היה ראוי, משום כך השאלות נערכו על ידי המכון דרכי הוראה. בנוסף, השיעורים אשר העביר הרב אליהו בלוויין, שוכתבו ונערכו מחדש בתוספות מקורות.
פרדריק הסלקוויסט
פרדריק הסלקוויסט (בשוודית: Fredrik Hasselquist; 3 בינואר 1722 – 9 בפברואר 1752) היה חוקר טבע שוודי, מתלמידו של לינאוס ואחד מחוקרי הטבע הראשונים שביקרו בארץ ישראל.
קורות חיים
הסלקוויסט נולד לאנדרו הסלקוויסט, כומר עני ממנו התייתם בגיל 12. אימו, שפטירתו של האב, ערערה את נפשה אושפזה בבית משוגעים. דודו של הנער קיבל אותו תחת חסותו ומימן את לימודיו. ב-1741 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת אופסלה והועסק כמדריך באוניברסיטה. בד בבד למד תחומים נוספים של מדעי הטבע. למרות בריאותו הלקויה מאמציו למצוינות אקדמית נשאו פרי: הנהלת האוניברסיטה העניקה לו ב-1746 קצבת מחיה מהמלך. שנה לאחר מכן פרסם מחקר על תכונות הצמחים והוכיח כי היה ראוי לקיצבה שקיבל. מורו לינאוס האיץ בו לנסוע לארץ ישראל משום שידיעת הטבע באזור הייתה דלה. פרדריק הסכים והחל ללמוד ערבית לקראת המסע למזרח. ב-1750 מונה לחבר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
מסעו של הסלקוויסט בלבנט החל ב-1749 בטורקיה, נמשך במצרים, בארץ ישראל, בלבנון, בקפריסין, ברודוס ובכיוס והסתיים באיזמיר. במהלכו תיאר מינים רבים של צמחים ובעלי חיים ואף אסף דגימות של סלעים. כמו כן התמקד בתרופות מקומיות. הסלקוויסט נחת ביפו ב-1 באפריל 1751, ביקר בירושלים, בבית לחם, ביריחו ובים המלח ואף הצפין לנצרת, להר תבור ולטבריה. הוא ציין ביומניו צמחים ובעלי חיים המוזכרים במקרא, כגון השיזף המצוי שנחשב כמרכיב בעטרת הקוצים של ישו בצליבתו. כמו כן דיווח על מצב המסחר בארצות שבהן ביקר.
בדרכו חזרה לשוודיה הכריעה אותו מחלת השחפת והוא מת בגיל 30 סמוך לאיזמיר שבטורקיה ונקבר שם. יומן המסע והדגימות שאסף הגיעו בשלום לשוודיה, וחמש שנים לאחר מותו פרסם מורו לינאוס את ממצאיו בשוודית בכותר "Iter Palæstinum" (מסע לארץ ישראל). ב-1762 תורגם החיבור לגרמנית ולהולנדית, ב-1766 יצא לאור בתרגום לאנגלית וב-1769 – בצרפתית.
המשרד לפיתוח האזור הארקטי והמזרח הרחוק הרוסי
המשרד לפיתוח האזור הארקטי והמזרח הרחוק של רוסיה (ברוסית: Министерство по развитию Дальнего Востока и Арктики (בקיצור Минвостокразвития России) הוא המשרד הממשלתי הפדרלי ברוסיה המופקד על פיתוח חברתי וסוציאלי של אזורי ארקטיקה והמזרח הרחוק הרוסי, בעוד המשרד לפיתוח כלכלי אחראי לפיתוח הכלכלי באזור.
בניגוד לשאר משרדי הממשלה, מטה המשרד שוכן בחברובסק ולא במוסקבה, אף שישנם סניפים של המשרד במוסקבה ובולדיווסטוק.
היסטוריה
המשרד הוקם עם כינון ממשלת מדבדב הראשונה במאי 2012 לאחר שעלתה יוזמה לפיה המשרד לפיתוח אזורי של רוסיה יפוצל לשלושה משרדים נפרדים: המשרד לענייני המזרח הרחוק הרוסי, המשרד לפיתוח צפון הקווקז והמשרד לענייני קרים (שפורק לאחר מכן). המשרד חדש נקרא בשם "המשרד לפיתוח המזרח הרחוק".
המשרד מתאם תוכניות ממשלתיות בתחום ההשקעות והפיתוח באזורי המזרח הרחוק הרוסי ומנהל נכסים פדרליים ממשלתיים בשטחים אלה (למעט שמורות טבע ויערות ומבנים בעלי חשיבות אסטרטגית צבאית, כדוגמת קוסמודרום ווסטוצ'ני). המשרד מפעיל סוכנות לתמיכה בעסקים ומשיכת משקיעים זרים לאזור, באמצעות הסוכנות להשקעות זרות במזרח הרחוק.
בפברואר 2019 שונה שמו ל"המשרד לפיתוח ארקטיקה והמזרח הרחוק".
שר
השר לפיתוח המזרח הרחוק הרוסי הוא מדינאי הממונה לתפקיד על ידי נשיא רוסיה, בהמלצת ראש הממשלה. ממאי 2012 ועד אוגוסט 2013 השר כיהן במקביל גם כנציגו המיוחד של הנשיא במחוז הפדרלי של המזרח הרחוק.
אורנוס (מיתולוגיה)
אורנוס הוא דמות במיתולוגיה היוונית המסמלת את השמיים. על פי המיתולוגיה היוונית, אורנוס היה השליט הראשון של היקום. הוא מסמל את היצירה והבריאה, שבעזרת חום השמש ומי הגשמים מפרים את האדמה (גאיה) ויוצרים חיים.
על פי המסופר במיתולוגיה, אורנוס, שלפי גרסה אחת התבייש בילדיו, ולפי גרסה אחרת פחד מהם, החביא את ילדיה של גאיה, ההקאטונכרים, ואת הקיקלופים, בטרטרוס (בטן האדמה), כדי שלא יראו אור יום. הדבר הכאיב לגאיה (במשמעות כפולה, גם כיוון שכאבה את סבל בניה, וגם כיוון שטרטרוס היה למעשה קרביה, והימצאות בניה שם הכאיבה לה פיזית), לכן היא יצרה אבן חלמיש אפורה, וחצבה ממנה חרמש. את החרמש נתנה גאיה לטיטאנים, ופקדה עליהם לעזור לה. היחיד שציית היה קרונוס, צעיר הטיטאנים, שתקף את אביו אורנוס בעזרת חרמש, בזמן שזה הזדווג עם גאיה, וסירס אותו.
אורנוס הפגוע נרתע מגאיה, וכך נוצר החלל בין השמים לארץ. מהדם שניתז על האדמה נולדו האריניות (אלות הזעם והנקמה, שתפקידן לרדוף רוצחי קרובי משפחה), הגיגנטים וחלק מהנימפות. לפי גרסה אחת, מהאשכים שהושלכו לים, ומקצף הגלים סביבם, וסביב זרעו השפוך של אורנוס, נולדה אפרודיטה, אלת האהבה היוונית. למרות שיתוף הפעולה שלו עם גאיה, כאשר עלה קרונוס לשלטון, הוא גרש את ההקאטונכרים ואת הקיקלופים בחזרה לטרטרוס.
הדמות המקבילה לאורנוס במיתולוגיה הרומית הוא קיילוס.
Satin Doll
רקע
ג'וני מרסר התבקש לעיתים קרובות לכתוב מילים לשירים פופולריים כבר. המילים ל"Satin Doll" נכתבו לאחר שהשיר היה להיט בגרסתו האינסטרומנטלית. אלינגטון השתמש ב-"Satin Doll" כנאמבר הסיום ברוב הקונצרטים שלו.
דיסקלקוליה
דיסקלקוליה (שלא לבלבל עם "דיסקלקולציה", "טעות חישוב" בלעז ויש אומרים "קלקול חשבונות") היא לקות למידה קוגניטיבית, המתבטאת כפגם ביכולת המתמטית של האדם ביחס לבני גילו, בעלי מנת משכל דומה. הלקות אינה קשורה לכשל בהבנה מספרית, אלא בעיקר לשינון ולהטמעה של חומר מתמטי בזיכרון לטווח ארוך ובכימות נתונים שרירותי.
לפי המדדים המקובלים בעשורים האחרונים, נבדק מוגדר כבעל דיסקלקוליה כאשר קיים פער של כשנתיים ביכולתו לרכוש מיומנויות חשבון בהשוואה לבני גילו, שמקורו איננו אינטליגנציה נמוכה, פגמים במערכת החושים, לקות שפה או קשב וריכוז. רוב הלוקים בדיסקלקוליה מאופיינים במנת משכל גבוהה מהממוצע. על פי רוב, מופיעה הלקות בגילים צעירים, מתאפיינת בשוני בין אדם לאדם, ונמשכת לאורך כל מהלך החיים.
שכיחות הדיסקלקוליה באוכלוסייה אינה ידועה באופן ודאי ועומדת כיום, על פי מחקרים שונים שהתבצעו בשיטות שונות, על בין אחוז אחד לשישה אחוזים. אחוז הבנות הלוקות בדיסקלקוליה עולה במעט על אחוז הבנים (1:1.1). לשכיחות יש קשר משפחתי - במשפחה בה אחד הילדים לוקה בדיסקלקוליה, ישנו סיכוי גדול פי 5 עד 10 שילדים נוספים במשפחה ילקו גם כן בדיסקלקוליה. במשפחה עם זוג תאומים זהים שאחד מהם לוקה בדיסקלקוליה, ישנו סיכוי גדול פי 10 שגם התאום השני ילקה בדיסקלקוליה.
ישנם ילדים המאובחנים עם דיסקלקוליה בלבד, אך ב-40% מהמקרים לקות זו משולבת עם לקויות נוספות, כמו דיסלקסיה. עם זאת, מרבית הילדים המאובחנים כבעלי דיסלקסיה אינם בעלי דיסקלקוליה (עצמון, 2007). לא תמיד קל להבחין בין דיסקלקוליה לתסמין של קשיים בקריאה וכתיבה (דיסלקסיה ודיסגרפיה, בהתאמה) כמו גם בינה לבין שגיאות חישוב הנובעות מהפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות.
כמו בכל לקויות הלמידה אין יודעים את הגורם המדויק לדיסקלקוליה ומייחסים אותה לפגיעה נוירולוגית. עם זאת, מבחינים בשני גורמים לדיסקלקוליה:
אין לבלבל בין דיסקלקוליה לבין אקלקוליה (Acalculia) שהיא, מבחינה נוירו-פסיכולוגית, הצורה החריפה ביותר של לקות מתמטית, ובדרך כלל נובעת מפגיעה מוחית באזורים הקשורים בחישוב מתמטי, כמו בשל תאונה קשה שהפרט עבר, כך שהיכולת המתמטית באופן כללי נפגמת בצורה כמעט מוחלטת.
אבחון דיסקלקוליה
אחת הבעיות באבחון דיסקלקוליה נובעת מכך שישנם גורמים רבים לקשיים במתמטיקה, מלבד הדיסקלקוליה. ה-DSM מגדיר ילד בעל דיסקלקוליה כמי שיש לו ציונים נמוכים מאוד במבחני חשבון סטנדרטיים יחסית לציונים הצפויים על פי הגיל הכרונולוגי, החינוך והאינטליגנציה של אותו ילד. אחת ההגדרות המקובלות היא שרמת הידע בחשבון שמפגין הילד מצויה שתי כיתות מתחת לגיל הכרונולוגי, כאשר האינטליגנציה ממוצעת לפחות והפגם אינו נובע מקשיים בחינוך או קשיים אחרים כמו בעיות בקריאה. מבנים מסוימים במוח הם המקנים לנו את היכולת לטפל במספרים ולערוך חישובים, לפיכך בדיקות fMRI אשר כוללות שילוב של בדיקת MRI שבודקת מבנים מוחיים ואת הפעילות בהם במקביל לבדיקת ביצועי החשבון. בדיקות אלה הן הבדיקות הנוירולוגיות האידיאליות לאבחון דיסקלקוליה.
עצם העובדה שהתלמיד נותן תשובות מדויקות לחישובים, או שאינו נותן תשובות כאלה, אינה אבן בוחן מספיקה להימצאות דיסקלקוליה.
תהליך האבחון מתבצע בשני שלבים. שלב א: גורמים במערכת החינוך לאבחון תלמידים אשר יכולים, לדעתן, להשתייך לקבוצת סיכון של תלמידים עם דיסקלקוליה וזאת על- פי הקריטריונים הבאים: התרשמות מהישגים גבוהים ויכולות למידה טובות (מ– 80 ומעלה) בכל מקצועות הלימוד, למעט מקצוע המתמטיקה בו הם נכשלים. שלב ב: לקבוצת תלמידים זו מועברים סדרה של מבחנים: מבחני אינטליגנציה, מבחני קריאה ושפה, ומבחני קשב. תלמידים אשר מאובחנים כבעלי אינטליגנציה ממוצעת ומעלה, בעלי הישגים המתאימים לנורמה של בני גילם בקריאה ושפה וללא הפרעות קשב, עוברים מבדקי ידע במתמטיקה המבוססים על תוכנית הלימודים. הנושאים נקבעו על-פי דרישות תוכנית הלימודים במתמטיקה לבית הספר. תלמידים מהקבוצה הנבדקת, אשר רמת ההישגים שלהם במבדק הייתה בפער של שתי כיתות לפחות מזו המצופה מבני גילם, הוגדרו כתלמידים עם דיסקלקוליה התפתחותית. בנוסף, במטרה לבחון כישורי ליבה בתחום של עיבוד מספרים, נערך מבדק ממוחשב אשר כלל מטלות זיהוי כמויות ומטלות השוואת גודל מספרים.
מבחן דיאגנוסטי הוא מבחן דידקטי הבודק את יכולתו של הילד ואת דרכי חשיבתו החשבונית בנושאים המהווים את יסודות הידע במתמטיקה. אחת המטרות העיקריות של האבחון היא גילוי נקודות החוזק של הילד, עליהן מתבססת לאחר מכן ההוראה המתקנת. האבחון ייעשה בדרך משחקית או פורמלית, קונקרטית או מופשטת, בהתאם לגיל ולהתפתחות מושג המספר אצל הילד. הבנת פעולות החשבון ותכונותיהן תיבדק ישירות, כלומר באמצעות הסבר של הילד כיצד הגיע לתוצאה של תרגילים, וכיצד בחר את הפעולה המתאימה לפתרון שאלות. בבדיקה העקיפה נעזרים בניתוח שגיאות שהופיעו בפתרון תרגילים ובמטלות המכוונות במיוחד לצורך זה.
באבחון לדיסקלקוליה נבדקים שלושה נושאים עיקריים:
תסמינים
מעבר לקשיים באריתמטיקה בסיסית, הלוקים בדיסקלקוליה סובלים גם מבעיות שורשיות יותר, הכוללות בעיות בביצוע של משימות פשוטות ביותר, כגון ספירה או השוואה של גדלים מספריים. ילדים עם דיסקלקוליה מתקשים באוטומטיזציה של תהליכי חשבון, ותלויים מאוד באסטרטגיות לא מפותחות כגון ספירה בעזרת אצבעות כדי לפתור בעיות.
במקרים קשים של דיסקלקוליה הלוקים נאלצים לספור עד שלוש, ואינם יכולים להבחין מידית ללא ספירה בשלושה עצמים. במקרים קיצוניים אחרים, קשה יותר ללוקים בדיסקלקוליה להשוות בין מספרים כאשר אלו רחוקים זה מזה על ציר המספרים, ככל הנראה בגלל קושי בספירה (לדוגמה, יידרש להם זמן רב יותר כדי לקבוע ש–תשע גדול משתיים מאשר שתשע גדול משמונה).
משימות כמו ספירת נקודות והשוואת מספרים כמעט ואינן תלויות בהשכלה פורמלית, וילדים מסוגלים לבצע משימות כאלה עוד לפני גיל בית הספר. הביצועים החלשים לא נובעים אפוא מהשפעת מורים, היעדרויות משיעורים, חוסר תשומת לב וכולי.
ככל הנראה בעיותיהם של האנשים הסובלים מדיסקלקוליה נובעות מתפיסה לקויה של מספרים וקשיים בהבנת תפיסות מספריות בסיסיות.
בנוסף לכך, לקות הדיסקלקוליה יכולה לגרום גם לקשיים חברתיים. כתוצאה מהכישלונות חברתיים מתגברות תחושות חרדה, בדידות, ודימוי עצמי נמוך ופגיע. לפיכך, לקות זו יכולה להביא לתוצאות התנהגותיות כמו: אגרסיביות, הימנעות מאינטראקציות חברתיות שונות וכדומה.
ישנם סימפטומים הניתנים לאבחון כבר בגיל גן הילדים: קשיים בכיתה א'-ב': קשיים בכיתות ג'-ו': בחט"ב ובביה"ס התיכון:
נבחן את התרגילים הבאים :
א. 3+4
ב. 1+5+1+1
אדם שאינו מאובחן בדיסקלקוליה יפתור את התרגיל הראשון בשלב אחד, באופן אוטומטי או על סמך הזיכרון.
לעומת זאת, אדם דיסקלקולי יחלק את התרגיל למספר שלבים : אדם דיסקלקולי יפתור את התרגיל רק משמאל לימין ולא יצליח להבחין בדרכים נוספות לפתרון כמו למשל שינוי מיקום הספרות של התרגיל השני , תרגיל ב', באופן הבא 5+1+1+1.
זיכרון לטווח ארוך וזיכרון לטווח קצר כמאפיין לדיסקלקוליה
התמחות באריתמטיקה בסיסית מושגת כשניתן לשלוף מהזיכרון את העובדות הבסיסיות ללא טעויות. זהו שלב ראשון שמהווה בסיס לכישורים מתמטיים מורכבים יותר. אחסון מרכיבים של בעיה בזיכרון לטווח ארוך תלוי בניהול מרכיבי הבעיה. שימוש לא בשל, העמסה וחישובים לא אפקטיביים עלולים לסכן את מה שקיים בזיכרון לטווח קצר.
קיבולת הזיכרון הפונולוגי לטווח קצר אצל אנשים דיסקלקולים דומה לזו של אנשים חסרי לקות, על אף שיש להם קשיים מסוימים עם זיכרון לטווח קצר עבור מידע מספרי. לא נמצאה קורלציה בין זיכרון לטווח קצר ויכולות מתמטיות. הגם שצורות שונות של קשיים בזיכרון לטווח קצר יכולות להופיע ביחד עם מגבלות מתמטיות, אין שום הוכחה משכנעת שזיכרון לטווח קצר הוא מאפיין של דיסקלקוליה.
טכנולוגיה מסייעת
דיסקלקוליה היא לקות כרונית שאינה ניתנת לטיפול. למרות זאת ניתן לעזור ללומד להתמודד בצורה יעילה עם קשייו הלימודים הנובעים ממנה. לתלמידים שונים עם דיסקלקוליה יש צרכים שונים בתחום הטכנולוגיה המסייעת.
מרבית התמיכה בלומדים מתמקדת בשתי דרכים הוראת החשבון באופן שיתאים יותר ללמוד, והתאמת דרכי ההיבחנות שיעזור ללומד למצוא את הפוטנציאל שלו בהקשר להשיגיים בחשבון.
דוגמאות לפתרונות מתחום התאמות בהיבחנות התאמת ההוראה
תרזה מרינובה
ביוגרפיה
מרינובה נולדה בפלבן.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בסידני, אוסטרליה ב-25 באוגוסט 1996 זכתה מרינובה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש לנוער של 14.62 מטר (השיא הנוכחי 2012).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 סיימה מרינובה במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.34 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 זכתה מרינובה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.50 מטר.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת סידני (2000), זכתה מרינובה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 15.20 מטר, לפני טטיאנה לבדייבה מרוסיה (15.00 מטר) ואולנה גובורובה מאוקראינה (14.96 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בליסבון, פורטוגל במרץ 2001 זכתה מרינובה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 14.91 מטר, לפני טטיאנה לבדייבה (14.85 מטר) ושיומב הארד מארצות הברית (14.19 מטר). באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.58 מטר, אחרי לבדייבה שקבעה את תוצאה השנה בעולם (15.25 מטר) ופרנסואז מבנגו אטון מקמרון (14.60 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה בווינה, אוסטריה במרץ 2002 זכתה מרינובה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.81 מטר.
מרינובה פרשה מספורט תחרותי בשנת 2008 זמן קצר לפני אולימפיאדת בייג'ינג.
משפחתה
אביה של מרינובה, מונצ'ו היה שיאן בולגריה בריצת 800 מטר ועדיין מחזיק בשיא בולגריה בריצת מייל. אחיה, טסבטומיר, אף הוא אתלט מצטיין, בריצת 400 מטר.
חייה האישיים
ב-17 בפברואר 2011 נולדה בתה הבכורה, דרינה.
חות'ים
החוּתִ'ים (בערבית: الحوثيون, תעתיק: אל-חוּתִ'יוּן) הוא ארגון טרור שיעי-זיידי הפועל בתימן. הארגון מכונה גם הצעירים המאמינים (בערבית: الشباب المؤمن, אַ-שבַּאב אל-מוּאמִין).
החות'ים, פלג של השיעה הזיידית, המהווה כ-30% מאוכלוסיית תימן, נקראים על שמו של חוסיין בדר א-דין אל-חות'י, מנהיגם הראשון, שדווח כי חוסל על ידי כוחות תימן בספטמבר 2004. מאז מפקדים נוספים נהרגו על ידי כוחות הביטחון, כולל עלי אל-קטוואני, אבו היידר, עבאס עיידה ויוסוף אל-מדאני.
עקב אופיו השיעי של הארגון, החות'ים בקשרי ידידות עם איראן ועם חזבאללה ורואים בגופים סוניים שונים כגון אל-קאעידה בחצי האי ערב והמדינה האסלאמית אויבים, אך, במקביל, רואים במערב, ובפרט בארצות הברית ובישראל, אויב.
אידאולוגיה
הארגון משויך לענף מהאסלאם השיעי הידוע גם כ"חמישיים" או "זיידים", קבוצה אסלאמית הקיימת כמעט רק בתימן. הארגון מתנגד לפעילות סונית ורואה בה את אויב האסלאם כפי שהוא תופס אותו. בשל כך הארגון נלחם בערב הסעודית, בממשל התימני ובארגונים סוניים מובהקים כגון "אל-קאעידה בחצי האי ערב". כמו כן הוא עוין את העולם המערבי ובמיוחד את ישראל וארצות הברית. לטענת הארגון, הוא הוקם כדי להגן על האוכלוסייה שלו מאפליה שיטתית נמשכת מצד המשטר בתימן. לאחר שהארגון הצליח באופן יוצא דופן במאבקיו בשלטונות ובפלגים סוניים הפועלים בתימן, הוא החל לכוון לקראת הפיכה של ממש בתימן וכינון ממשל חדש.
היסטוריה
ארגון החות'ים החל כארגון "הצעירים המאמינים" (BY) שנוסד בשנת 1992 במחוז צעדה, על ידי מוחמד אל-חות'י או אחיו חוסיין אל-חות'י. BY ייסדו מועדוני בתי ספר ומחנות קיץ במטרה "לקדם את החייאת התנועה הזיידית" בצעדה. כשנתיים לאחר מכן כבר השתתפו בין 15,000–20,000 תלמידים במחנות הקיץ שלהם.
לאחר פלישתה של ארצות הברית לעיראק בשנת 2003, BY החלו בקריאות הטפה אנטי-אמריקאיות ואנטישמיות במסגד סאלח שבצנעא, לאחר תפילות יום שישי. הדבר הוביל לחיכוכים עם השלטון, שבהם אף נעצרו כ-800 מחברי BY בשנת 2004. בשנה זו הזמין הנשיא עלי עבדאללה סאלח את חוסיין אל-חות'י להיפגש בצנעא, אך הלה סירב. ב-18 ביוני 2004 שלח סאלח כוחות ביטחון לעצור את חוסיין. פעולה זו הביאה את חוסיין לפתוח במערכה מזוינת נגד השלטון. הוא עצמו נהרג ב-10 בספטמבר 2004, אך פעילות הטרור של הארגון החלה לפרוח והתמשכה עד להסכם הפסקת האש שנחתם ב-2010.
החות'ים השתתפו בהפיכה בתימן (2011) אולם הם דחו את החלטות "November 2011 Gulf Cooperation Council" אשר כללו חסינות עבור הנשיא סאלח וכן סירבו להשתתף בקואליציה יחד עמו.
דרך התנגדות אלימה הצליחו החות'ים להשיג שליטה מלאה על מחוז צעדה וב-2011 גם על חלקים נרחבים מן המחוזות עמראן, אל-ג'וף וחג'ה.
בספטמבר 2014 השתלטו על חלקים מעיר הבירה צנעא וכן על משרדי ממשלה ותחנת רדיו. המאבקים נמשכו כאשר לחות'ים הייתה התנגדות עזה גם מכיוון פלוגות אל-קאעידה סוניות בתימן, אולם שליטתם הלכה וגברה עד שבפועל בפברואר 2015 כבר הצליח המרד על כדי כך שהחות'ים הודיעו כי הם שולטים למעשה על תימן כולה ויכוננו ממשל "בזמן הקרוב" וכן כי "ידם מושטת לשיתוף פעולה ... לשותפות ולאחווה פתוח לכל מי שמעוניין לסייע בבנייה ולא בהריסת המדינה". הם פיזרו את הפרלמנט והכריזו על כינון מועצת המהפכה כגוף השולט על תימן.
על פי הערכות ארצות הברית וסעודיה, המורדים החות'ים קיבלו סיוע מאיראן, אשר איפשר להם את הניצחונות במערכות שהם ניהלו.
במרץ 2015 החל מבצע סופה נחרצת, של קואליציית מדינות ערביות ומוסלמיות בהנהגת ערב הסעודית, שנועד לסייע למשטר הסוני לחזור למקומו ולמגר את החות'ים מההפיכה שביצעו.
אנטישמיות
חששות יהודי תימן גברו ב-2015, ובאוגוסט 2020 פורסמו ידיעות על התגברות הרדיפות, עד כדי סכנת הכחדה.
עקב הסכנה הגוברת בשנים האחרונות, בוצעו מספר מהלכים להגברת ביטחונה של הקהילה היהודית: עשרות יהודים הועברו ממחוז סעדה החות'י אל מתחם מאובטח בעיר צנעא, וכן בוצעה עזיבה מדורגת של יהודים את המדינה אל ישראל, ארצות הברית ואירופה.
במרץ 2021, לאחר לחץ רב של החות'ים, שלוש המשפחות היהודיות האחרונות בתימן גורשו מהמדינה. הן מנו כשלושה עשר נשים וילדים.
ארכיטקטורה עסקית
ארכיטקטורה עסקית או ארכיטקטורה ארגונית (באנגלית: Enterprise Architecture) היא מתודולגיה כוללת לתיאור ותכנון התהליכים העסקיים, מערכות המידע ומבנה הארגון. החל מהיחידות הארגוניות, התהליכים, המערכות התומכות, המיקום, המידע, הטכנולוגיות וממדים נוספים ככל שנדרש לתיאור ולניהול הארגון.
ארכיטקטורה עסקית היא שילוב של גישה ניהולית, מתודולוגיה ומוצרי תוכנה תומכים, במטרה להבטיח שיעדי המערך העסקי מבוצעים בצורה אופטימאלית על ידי המערך התפעולי. ארכיטקטורה עסקית מתבטאת באמצעות מודלים עסקיים מסוגים שונים, כגון: מבנה ארגוני, תרשימי זרימה של תהליכים עסקיים, מיפוי של מערכות המידע התומכות בתהליכים העסקיים ועוד.
המטרה: להבטיח שיעדי המערך העסקי מבוצעים בצורה אופטימאלית על ידי המערך התפעולי.
ממדים לארכיטקטורה עסקית
ניתן להגדיר ממדים נוספים על פי צורך הארגון.
אחריות בארגון על הארכיטקטורה עסקית
בארגונים מסודרים קיים ארכיטקט ראשי האחראי על הארכיטקטורה העסקית ארכיטקט ארגוני.
תחזוקת המודל מתבצע במשותף על ידי יחידות רבות בארגון:
או"ש (ארגון ושיטות) – אחראי בעיקר על הקשר בין הדרישות של הגורם העסקי והתרגום לשיטות עבודה הכולל את הגדרת היחידות הארגוניות והתהליכים העסקיים.
יחידות רגולציה וניהול סיכונים – מעדכנים את היבטי הסיכון בתהליכים על פי ההגדרות הרגולציה השונות.
יחידות הפיתוח וה-IT – נעזרים במידע הנצבר במודל על מנת לתחזק ולפתח את המערכות, מעדכנים ונעזרים בתרשימי ה-BPMN לצורכי הפיתוח.
יישום ארכיטקטורה עסקית
ארכיטקטורה עסקית מיושמת על ידי:
צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה
צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה (באנגלית: Charles I of England; 19 בנובמבר 1600 – 30 בינואר 1649) היה מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד החל מ-27 במרץ 1625 ועד שהוצא להורג על ידי הפרלמנט.
ראשית דרכו
צ'ארלס נולד בארמון דנפרמליין כבנו השני של ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד וככזה לא יועד לרשת את אביו. צ'ארלס היה ילד חלש וחולני וחלה כנראה ברככת. כאשר אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה נפטרה שלוש שנים לאחר לידתו, אביו ירש את הכתר כג'יימס הראשון, מלך אנגליה ואירלנד. משפחת המלוכה עברה אז ללונדון, אך צ'ארלס נשאר בסקוטלנד עקב החשש שהוא חלש מכדי לשרוד את המסע. אחד מאנשי החצר של אביו מונה כאפוטרופוסו.
בשנת 1604 צ'ארלס כבר נחשב חזק דיו כדי לשרוד במסע לאנגליה והוא הצטרף אל משפחתו בלונדון. אביו העניק לו את התואר דוכס יורק הניתן באופן מסורתי לבנו השני של המונרך האנגלי. בראשית דרכו צ'ארלס חי בצילו של אחיו הבוגר הנרי פרדריק, נסיך ויילס, אחד מיורשי העצר האהובים בהיסטוריה האנגלית, שבניגוד לצ'ארלס היה גבר אתלטי ויפה תואר. כשנפטר הנרי ב-1612, הפך צ'ארלס בן השתים עשרה ליורש העצר של שלוש הממלכות, וקיבל את התארים נסיך ויילס, דוכס רות'סיי ודוכס קורנוול. עם זאת, צ'ארלס מעולם לא הצליח להתחבב על העם האנגלי כמו אחיו הנרי, שבו תלו תקוות גדולות לחידוש ימי גדולתה של אנגליה. יש הסבורים שהפגמים באישיותו של צ'ארלס, שהביאוהו בסופו למלחמה עם הפרלמנט האנגלי ולהוצאתו להורג, נבעו משנותיו הראשונות, כשחי בצילו של אחיו הפופולרי.
המלך ג'יימס הראשון ניסה לחתן את בנו צ'ארלס עם מריה אנה מספרד, בתו של פליפה השלישי, מלך ספרד במטרה לשמר את השלום עם ספרד ולקבל נדוניה מהכתר הספרדי. צ'ארלס סירב לחתונה ונגד מדיניותו של אביו קרא להתערבות אנגליה לצד המדינות הפרוטסטנטיות במלחמת שלושים השנים (אנגליה הייתה המדינה הפרוטסטנטית הגדולה ביותר באירופה בבחינת אוכלוסין, אך ג'יימס הנהיג מדיניות חוץ של הישמרות מחוץ למעורבות במלחמה בעיקר כדי לשמר יציבות כלכלית באנגליה). הפרלמנט היה מפולג בין השרים הפוריטנים שרובם תמכו במעורבות במלחמה לבין הארמיניאנים שהתנגדו לה. לצד זאת, שני הצדדים המפולגים הסכימו על כך שאין לחתן את הנסיך צ'ארלס עם מריה אנה עקב היותה קתולית.
מדיניות צ'ארלס הראשון
בשנת 1625 נפטר המלך ג'יימס ובנו צ'ארלס ירש אותו תחת התואר "צ'ארלס הראשון". צ'ארלס הראשון המשיך את הקו האבסולוטיסטי שהנהיג אביו, ג'יימס הראשון, ונקלע למחלוקות עם הפרלמנט בנוגע להטלת מיסים. נוסף על כך, מועדף חצר המלוכה תחת צ'ארלס, ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם, היה מעורב בשערוריות שחיתות שלטונית. צ'ארלס מיהר להתערב במלחמת שלושים השנים כאשר הכריז מלחמה על האימפריה הספרדית אך הבטיח לפרלמנט כי המאבק יישאר בעל אופי ימי בלבד. הפעולה הראשונית במלחמה היה ניסיון פשיטה ימית של הצי האנגלי על קדיס באנדלוסיה אשר הסתיימה בכישלון חרוץ עבור הצי האנגלי.