cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ידידיה צבי שטרן
ביוגרפיה
שטרן כיהן כדירקטור בחברות שונות ובהן החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה (2006–2009) ובנק לאומי לישראל (2012 ואילך).
בנובמבר 2009 נכלל בין ארבעת המועמדים למשרת היועץ המשפטי לממשלה שהוועדה לאיתור מועמדים לתפקיד העבירה לממשלה, אולם כעבור זמן הסיר את מועמדותו לתפקיד - לדבריו בשל עמדתו העקרונית שיש לפצל את סמכויות היועץ המשפטי לממשלה.
בשנת 2009 מונה על ידי שרת החינוך יולי תמיר לתפקיד יו"ר ועדת המקצוע ללימודי אזרחות של משרד החינוך. כעבור כשלוש שנים הופסקה כהונתו משום שתקופת מינויו הסתיימה כבר חודשים קודם לכן. לטענתו הופסק מינויו עקב התנגדותו לשינויים בהוראת המקצוע, שהובלו על ידי יו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד ד"ר צבי צמרת.
באוקטובר 2020 נבחר שטרן לנשיא ומנכ"ל 'המכון למדיניות העם היהודי' (JPPI).
בשנת 2023 משמש חבר ועדה שנשיא המדינה יצחק הרצוג הקים כדי לפשר בין מתנגדי רפורמת לוין לתומכיה.
השקפתו
שטרן העיד על עצמו:
נישואים בישראל
בשנת 2003 צוטט שטרן בעיתון הארץ בהתייחסו למונופול האורתודוקסי בדיני אישות בישראל: "יש בו פגיעה אחת מרכזית בזכויות האדם, והיא נוגעת לאי היכולת של אנשים להינשא על פי רצונם". עוד הוסיף, "כיוון שלהלכה יש גנים יסודיים שלא מאפשרים כל סוג של נישואים - ברור שהמדינה צריכה לספק אפשרות לנישואים מחוץ למסגרת ההלכתית. קוראים לזה נישואים אזרחיים".
באוגוסט 2021 פרסם מאמר דעה באתר ynet, שכותרתו: "דרך האמצע שתאפשר לדולגופיאט להתחתן". זאת, בתגובה לשיח הציבורי שהתקיים באותה העת סביב אי יכולתו של האלוף האולימיפי להינשא לארוסתו. במאמר הציג שטרן את הצעתו של פרופסור שחר ליפשיץ לפיה, מדינת ישראל תכיר בשני מסלולים מקבילים: נישואים דתיים בצד ברית זוגיות חילונית. "הפתרון המתבקש הוא ביטול המונופול הדתי בנושאי דין אישי והכרה של מדינת ישראל בתוקפם של נישואים וגירושים אזרחיים, כנהוג במדינות העולם הליברליות."
ג'וניור קאייסרה
אוליסון דה סוזה פאולה ג'וניור (בפורטוגזית: Uilson de Souza Paula Júnior, נולד ב-27 באפריל 1989) הוא כדורגלן בולגרי ממוצא ברזילאי הידוע בשם ג'וניור קאייסרה (Caiçara). ג'וניור קאייסרה המשחק בעמדת המגן ימני.
קריירה
ב-5 ביוני 2012 חתם בלודוגורץ ראזגרד ל-3 שנים. ב-11 ביולי, קאייסרה ערך את הופעת הבכורה שלו בלודוגורץ בסופר קאפ נגד לוקומוטיב פלובדיב, במשחק זה הבקיע קאייסרה את שער הבכורה שלו. המשחק הסתיים בניצחון 1–3 וקאייסרה זכה בתואר ראשון בקריירה. ב-18 ביולי, הוא ערך את הופעת הבכורה האירופית שלו נגד דינמו זגרב במסגרת הסיבוב השני של מוקדמות ליגת האלופות. ב-11 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 0–3 נגד צ'רנו מורה ורנה. בסיום העונה זכה עם המועדון באליפות. ביוני חתם בשאלקה 04 מהבונדסליגה. ב-22 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד דרמשטאדט 98. ב-3 בנובמבר 2016 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0–2 על קרסנודאר בליגה האירופית.
ב-16 בינואר 2017 חתם באיסטנבול בשאקשהיר הטורקית.
ב-1 ביולי 2014 קיבל אזרחות בולגרית, דבר המאפשר לו לשחק עבור נבחרת בולגריה.
יותם (מיצב)
ב-7 בפברואר 1998 נפטר בנו של גכטמן, יותם, ממחלה אוטואימונית מסוג טקיאסו. מחלה זו התגלתה עת יותם היה בן שש, והוא נפטר בגיל 26. המיצב הוצג לראשונה בשנת 1999 במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית. בשנת 2000 הוצג המיצב בגלריה העירונית לאמנות של רחובות ובמשכן לאמנות עין חרוד.
יצירה זו מהווה המשך ופיתוח של היצירה "מאוזוליאום" אותה מציג גכטמן החל משנות ה-80 של המאה ה-20. את היצירה אצר האמן משה ניניו, חבר קרוב של גכטמן.
תיאור המיצב
המראה הלבן של היצירה נועד לעורר הרגשה "סטרילית" של הצופה, בדומה להרגשה המתקבלת בבית חולים.
בתוך ארון המגירות מוצגים תצלומים של קברו של הבן יותם וארבעה תצלומי שיש שונים (תצלום היצירה "כד", תצלום של שיש אמיתי בקניון מראשון לציון ותצלום פורמייקה דמוית שיש). הארון מיועד להיות ארכיב המציג את זכרונות העבר של האמן ושל הבן. השימוש בשיש כמשטח לתצלומים מיועד להזכיר מצבות בבית קברות, וכן השיש משמש לרוב לפיסול מונומנטלי והנצחה מיועד לעורר אסוציאציה זו אצל הצופה. תצלום הבן מופיע כשהוא חקוק על אבן בזלת שחורה.
בארונית אחרת שלוש מגירות המציגות עבודות קודמות של האמן: בעליונה שבהן חצץ של אבן בזלת בדרגות שונות של ריסוק (מאבק ועד אבני חצץ גדולות); באמצעית כפיסי עץ בדרגות שונות של ריסוק (נסורת וכפיסים גדולים יותר); ובתחתונה חבל שלם, וכן חבלים המופרדים לסיבים הולכים וקטנים. ארון מגירות זה מציג פירוק ודיקומופזיציה של חומר למרכיביו, ומסמל כיליון ומוות.
הגוף המרכזי של היצירה, שניצב במרכזה, הוא האקווריום. באקווריום יש מספר חפצים ובהם אבנים וקונכיות על קרקע של חצץ, פירות, צמחים מפלסטיק ואבנים מפלסטיק. חלק מהחפצים מונחים על קרקעיים האקווריום וחלקם צפים במים. העדרם של דגים באקווריום והחפצים הדוממים השקועים או צפים בו נועדו לעורר בצופה הרגשה של כיליון - מצב הופכי לאקווריום בו הדגים והצמחים החיים. בועות המוזרמות לאקווריום יוצרות בו תנועה, אשר נועדה להזכיר לצופה את מחזור הדם.
בסרטון וידאו המוצג במסגרת היצירה נראה גכטמן כמעין איש מעבדה כשהוא שוקל אותיות עשויות שיש - המרכיבות את שמו של בנו, ואשר לכאורה נוסרו מלוח השיש של המצבה של הבן. גכטמן מפורר אותן ומאכסן את המרכיבים במבחנות זכוכית.
עגלת הצעצוע מסמלת את משחקי הילדים של הבן מחד, ומאידך, עצם היותה עשויה שיש נועד להזכיר כירכרת קבורה.
תה"ל
תכנון המים לישראל בע"מ, המוכרת בראשי תיבות שמה: תה"ל או תהל, היא חברה שתכננה את מרבית מפעלי המים בישראל וכן מפעלים נוספים בעולם. החברה החלה דרכה כחברה ממשלתית, ולאחר הפרטתה היא חלק מהקונצרן קבוצת תהל.
היסטוריה
תהל ליוותה את מרבית פרויקטי המים שהוקמו בישראל, ובהם:
בשנת 1970 הקימה החברה, יחד עם חברת קונטרול דאטה, את בית התוכנה "קונתהל", שלימים היה לאחד ממרכיביה של חברת "נס טכנולוגיות".
החברה כיום
בהמשך פנתה תה"ל לשוק הבינלאומי, וכיום לאחר שהופרטה, היא חלק מהקונצרן קבוצת תהל הפועל בכל רחבי העולם וממותג כחברת ההנדסה הבינלאומית הגדולה ביותר בישראל המדורגת בין 100 החברות המובילות בתחום זה בעולם. החל משנת 1995 קבוצת תהל היא חברה פרטית בבעלותה הכמעט מלאה של חברת ההחזקות קרדן ישראל ומכילה מתחתיה מספר חברות בת בנושא תכנון הנדסי וביצוע בנושא מים חקלאות וסביבה. בראש הדירקטוריון עמד מ-2001 ועד פטירתו אמנון ליפקין-שחק. לאחרונה עברה הקבוצה למשכנה החדש באור יהודה.
בינואר 2023 דווח כי החברה נמצאת בחובות בגובה 114 מיליון דולר והגישה בקשה להסדר חוב. רוב החובות נרשמו לבנקים שונים. לטענת החברה, ההפסדים המתמשכים נגרמו עקב מיעוט הזמנות עבודה ממקורות, פרויקטים הפסדיים בחו"ל ועקב הפסקת תשלומים חד-צדדית של ממשלת גאנה לתה"ל. בעקבות זאת החלה מכירת נכסי החברה לחברות אחרות.
יחסי לוב–צ'ילה
יחסי לוב–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת לוב לבין הרפובליקה של צ'ילה.
סקירה כללית
היחסים בין המדינות כוננו ב-20 במאי 1971. בשנת 2010 הסתכם הסחר בין המדינות ב-3.8 מיליון דולר.
שארל, דוכס ברי
שארל, דוכס ברי (בצרפתית: Charles de France, duc de Berry; 31 ביולי 1686 - 5 במאי 1714), היה נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ויורש העצר של ספרד בין השנים 1700–1707.
ביוגרפיה
שארל נולד בורסאי ב-31 ביולי 1686 בארמון ורסאי, ללואי, הדופן הגדול, בנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולמריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה, בתם של פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה ואנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה, ועם לידתו הוא קיבל לואי את התואר דוכס ברי. שארל גדל יחד עם אחיו לואי, דוכס בורגונדיה ופיליפ, דוכס אנז'ו, והתחנך על ידי לואיז דה פרי.
בשנת 1700 הוכתר אחיו כפליפה החמישי, מלך ספרד, ומכיוון שלא היו לו עדיין ילדים, הפך שארל ליורש העצר הספרדי, עד ללידת לואיס, נסיך אסטוריאס בשנת 1707. ב-6 ביולי 1710 התחתן שארל עם מארי לואיז אליזבת ד'אורליאן, בתם של פיליפ השני, דוכס אורליאן ופרנסואז מארי דה בורבון, ממנה היו לו 3 ילדים. מארי לואיז אליזבת לא שמרה לו אמונים, ואף חשבה לברוח עם המאהב שלה.
בשנת 1712 מת אחיו לואי, דוכס בורגונדיה, ובשל כך היה צפוי ששארל ישמש כעוצר בשם אחיינו לואי, דוכס אנז'ו, אולם הוא מת במפתיע ב-5 במאי 1714 כתוצאה מתאונת ציד, עוד לפני מותו של סבו לואי הארבעה עשר. לאחר מותו, המשיכה רעייתו בניאופיה, ובשנת 1719 היא מתה בעת שהייתה בהריון מאחד ממאהביה.
משפחתו
ב-6 ביולי 1710 התחתן שארל עם מארי לואיז אליזבת ד'אורליאן, בתם של פיליפ השני, דוכס אורליאן ופרנסואז מארי דה בורבון, ממנה היו לו 3 ילדים:
עילי בנירי
עילי בנירי (נולד ב-30 בספטמבר 2000) הוא שחקן ברידג' ישראלי, סגן אלוף העולם עד גיל 21 בין השנים 2018-2019 וסגן אלוף אירופה עד גיל 21 לשנת 2017. נכון ליולי 2022, בעל תואר רב אמן ארד.כיום חבר נבחרת ישראל עד גיל 25. בנירי מדורג במקום הראשון מקרב השחקנים הישראלים עד גיל 25.
הישגים בינלאומיים
באליפות זו בנירי ושותפו ניר חוטורסקי סיימו במקום הראשון בדירוג הזוגות המכונה "באטלר". גם בתחרות זו סיימו בנירי ושותפו ניר חוטורסקי במקום הראשון בדירוג ה"באטלר" של התחרות.
מחוץ לברידג'
בשנת 2019 השתתף בשעשועון הטריוויה "המרדף" המשודר בתאגיד השידור הציבור "כאן".
באפריל 2019 התגייס לצה"ל כספורטאי פעיל.
רשימת עשירי ישראל
רשימת עשירי ישראל היא רשימה שמתפרסמת מדי שנה בכתבי עת כלכליים בישראל, ובה מדורגים האנשים העשירים ביותר בישראל על פי הונם המשוער, תוך ציון המקור העיקרי להונם. עם העיתונים המפרסמים רשימות כאלה נמנים פורבס ישראל, שנוהג לפרסם את רשימת 100 עשירי ישראל, ובמקביל שותף עם מגזין פורבס העולמי בהכנת רשימת עשירי תבל שכוללת ישראלים, TheMarker ובעבר עשה זאת גם מוסף "עסקים" של העיתון מעריב בגיליון ראש השנה שלו. רשימות אלה נוצרו בעקבות רשימות דומות של עשירים בכתבי עת כלכליים זרים, כגון דירוג עשירי תבל של פורבס האמריקאי, ודירוג שנתי של עשירי הממלכה המאוחדת בעיתון הבריטי הטיימס.
מקור המידע
הרשימות מוגבלות במידת הדיוק שלהן, משום שחלק מהערכת ההון מתבססות על מידע גלוי, כגון שיעורי החזקה בחברות ציבוריות, אך חלק מההערכה מורכב ממידע סמוי, כגון השקעה בחברות פרטיות וחובות לבנקים ולרשויות המס.
לעיתים נכללים ברשימה בני זוג כאדם אחד, משום שהונם נצבר במהלך נישואיהם ולכן שייך לשניהם, ולעיתים נכללים בני משפחה אחדים (כגון אב וילדיו הבוגרים או שני אחים) כאדם אחד, ומדורגים לפי הונם הכולל, אף שלמעשה כל אחד מהם הוא יחידה כלכלית נפרדת. ברשימות נכללים גם אזרחי ישראל שאינם תושביה.
2010
לפי הרשימה של "מעריב" לשנת 2010, ההון המצרפי של 100 עשירי ישראל בשנת 2010 הסתכם ב-278.6 מיליארד שקל חדש, עלייה של 7.2% לעומת הונם המצרפי בשנת 2009. השיא של כל הזמנים הושג בשנת 2007, כשהגיע ל-318.5 מיליארד שקל (אך שוויים ירד מאז בעקבות המשבר הכלכלי העולמי). רף הכניסה לרשימה בשנת 2010 הגיע ל-750 מיליון ש"ח, יותר מפי 2 לעומת רף הכניסה לרשימה ב-2003, שהגיע ל-328 מיליון ש"ח.
בראש הרשימה בשנת 2010 הייתה משפחת עופר, עם הון מוערך של כ-26 מיליארד ש"ח, ואחריה סטף ואיתן ורטהיימר ושרי אריסון, שהונו של כל אחד מהם מוערך ביותר מ-10 מיליארד ש"ח.
עשירי ישראל לשנת 2023
בראש הרשימה של פורבס ישראל לשנת 2023 נמצאת מרים אדלסון עם הון מוערך של 35.6 מיליארד דולר, ולאחריה אייל עופר עם 18.9 מיליארד דולר.
מקס בקמן
מקס בקמן (בגרמנית: Max Beckmann; 12 בפברואר 1884 – 27 בדצמבר 1950) היה צייר, שרטט, מדפיס, פסל וסופר גרמני. אף שהוא מסווג כאמן אקספרסיוניסט הוא דחה הן את המונח והן את התנועה.
ביוגרפיה
מקס קרל פרידריך בקמן נולד למשפחה ממעמד הביניים בלייפציג, סקסוניה.
חוויותיו הטראומטיות ממלחמת העולם הראשונה, בה התנדב בחיל הרפואה, חפפו לשינוי דרמטי של סגנונו מתיאורים מדויקים מבחינה ציורית לעיוות של הדמות והמרחב, מה שמשקף את מבטו שהשתנה כלפי עצמו והאנושות.
הקורפוס האלפיני (איטליה)
הקורפוס האלפיני של הצבא האיטלקי, או הגיס האלפיני של הארמייה השמינית (באיטלקית: Corpo d'Armata Alpino), היה גיס איטלקי שלחם בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר במסגרת הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי והשתתף בקרב סטלינגרד. במהלך מבצע סטורן קטן לחם הקורפוס בקרב הקרבה לחילוץ חיילי הארמייה האיטלקית שכותרה והצליח לפרוץ את המצור תוך אובדן מרבית חייליו.
מקס בקמן
ביוגרפיה
הוא ידוע בפורטרטים העצמיים שצוירו במהלך חייו, ומספרם ועוצמתם התחרו רק באלה של רמברנדט ופיקאסו. כבקיא היטב בפילוסופיה ובספרות, חשב בקמן גם על מיסטיקה ותיאוסופיה בחיפוש אחר ה"עצמי ". כצייר-הוגה אמיתי, הוא השתדל למצוא את הממד הרוחני הנסתר בנושאיו.
הקורפוס האלפיני (איטליה)
רקע - היחידות האלפיניות בצבא איטליה
היחידות האלפניות בצבא האיטלקי הן יחידות עילית של חיל הרגלים, המאומנות בלוחמה הררית בתנאי מזג אוויר קיצוניים. היחידה הראשונה הוקמה ב-1872 ומטרתה הייתה להגן גבולה הצפוני של ממלכת איטליה שגבל עם צרפת והאימפריה האוסטרו-הונגרית. מ-1888 נותבו הכוחות האלפינים גם למשימות מחוץ לגבולות איטליה. במהלך מלחמת העולם השנייה מנה הכוח האלפיני שש אוגדות שלחמו במלחמת איטליה–יוון, במערכה בבלקנים, במערכה בצפון אפריקה ובחזית המזרחית.
מקס בקמן
ביוגרפיה
בקמן זכה להצלחה רבה ולהצטיינות רשמית במהלך רפובליקת ויימר. בשנת 1925 הוא נבחר ללמד כיתת אמן באקדמיה לאמנות יפה בפרנקפורט. כמה מתלמידיו המפורסמים ביותר כללו את תיאו גארב, ליאו מאולט ומארי לואיז פון מוטסיצקי. בשנת 1927 הוא קיבל את פרס האימפריה לאמנות גרמנית ומדליית הזהב של העיר דיסלדורף.
הקורפוס האלפיני (איטליה)
הקמת הקורפוס
ב-1 באפריל 1942 הוקמה הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי לאחר החלטתו של בניטו מוסוליני להעמיק את המעורבות באיטלקית בחזית המזרחית. ביולי הגיעו כוחות החלוץ לחזית נהר דון והגנרל איטלו גריבולדי החליף את ג'ובאני מסה בפיקוד על הכוחות האיטלקים. הארמייה חולקה לשלושה גייסות שאחד מהם היה הקורפוס האלפיני אשר נחשב לכוח עילית. הגנרל גבריאלה נאשי מונה למפקד הקורפוס.
מקס בקמן
ביוגרפיה
בראשית שנות השלושים של המאה העשרים, היו לו סדרה של תערוכות מרכזיות, כולל רטרוספקטיבות גדולות במנהיים (1928) ובבזל וציריך (1930), יחד עם פרסומים רבים, שהראו את ההערכה הגבוהה בה התקבל בקמן.
התקופה הנאצית
מצבו השתנה עם עלייתו לשלטון של אדולף היטלר, שסלידתו מהאמנות המודרנית הביאה במהרה לדיכוי הסגנון האמנותי במדינה. בשנת 1933 כינתה הממשלה הנאצית את בקמן "בולשביק תרבותי" ופיטרה אותו מתפקיד ההוראה שלו בבית הספר לאמנות בפרנקפורט. בשנת 1937 הממשלה החרימה יותר מ -500 מיצירותיו ממוזיאונים גרמניים והציגה כמה מהן בתערוכת האמנות המנוונת הידועה לשמצה במינכן. יום לאחר נאום הרדיו של היטלר אודות אמנות מנוונת בשנת 1937, בקמן עזב את גרמניה עם אשתו השנייה, קוואפי, להולנד.
הקורפוס האלפיני (איטליה)
קרב סטלינגרד ופירוק הקורפוס
במהלך קרב סטלינגרד הוצב הקורפוס כ-270 קילומטרים מהעיר סטלינגרד בקו הגנה שכלל גם כוחות הונגרים ורומנים. במהלך "מבצע סטורן קטן" תקפו שתי ארמיות סובייטיות את כוחות הארמייה השמינית האיטלקית. ארמיית המשמר הראשונה של הצבא האדום תקפה את מרכז ההגנה האיטלקית ובינואר 1943 תקפה הארמייה השישית הסובייטית את קווי ההגנה של הקורפוס האלפיני, אשר בשל נחיתותו המספרית, ולמרות לחימתו העזה, לא עמד במתקפה. בסך הכל כותרו בידי כוחות הצבא האדום כ-130,000 חיילים איטלקים, מביניהם רק הקורפוס האלפיני היה ברמת חיילות ברת התמודדות עם הכוחות הסובייטים העדיפים.
מקס בקמן
התקופה הנאצית
במשך עשר שנים חי בקמן בגלות שהטיל על עצמו באמסטרדם, הוא כשל בניסיונותיו הנואשים להשיג אשרת כניסה לארצות הברית. בשנת 1944 ניסו הגרמנים לגייס אותו לצבא, אף כי האמן היה בן ששים. הוא לקה בהתקף לב.
הקורפוס האלפיני (איטליה)
קרב סטלינגרד ופירוק הקורפוס
הקורפוס האלפיני ניהל קרב הקרבה עקוב מדם מול הכוחות הסובייטים העדיפים, הצליח לפרוץ את הכיתור וליצור נתיב מילוט לחיילי הארמייה האיטלקית. מחיר הנפגעים ומניין הנשבים מקרב חיילי הקורפוס היה גבוה מאוד, ובסיום הקרב הוא חדל מלתפקד כיחידה לוחמת אורגאנית. האוגדה הרביעית נמחקה לחלוטין, רק 4,250 מחיילי האוגדה השנייה ו-1,200 מחיילי האוגדה השלישית שרדו את המתקפה והצליחו לסגת מאזור הקרבות. בסך הכל הצליחו להיחלץ מהכיתור כ-45,000 מחיילי הארמייה השמינית. באפריל 1943 הוחזרו החיילים האיטלקים למולדתם ולא שבו להילחם עוד במסגרת הארמייה השמינית.
מקס בקמן
התקופה הנאצית
העבודות שהושלמו בסטודיו שלו באמסטרדם היו עוצמתיות ואינטנסיביות עוד יותר מאלה של שנות השגשוג שלו בפרנקפורט. הם כללו כמה טריפטיכיות גדולות, שמהוות סיכום לאמנותו של בקמן.
בארצות הברית
בשנת 1948 עבר בקמן לארצות הברית. בשלוש השנים האחרונות לחייו לימד בבתי הספר לאמנות באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובמוזיאון ברוקלין. הוא הגיע לסנט לואיס בהזמנתו של פרי ט. ראתבון, שהיה מנהל המוזיאון לאמנות סנט לואיס. ראתבון דאג שאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס תעסיק את בקמן כמורה לאמנות, ותמלא מקום פנוי שהותיר פיליפ גוסטון, שלקח חופשה.
הרטרוספקטיבה הראשונה של בקמן בארצות הברית התקיימה בשנת 1948 במוזיאון לאמנות בסנט לואיס. בסנט לואיס הפך מורטון מיי לפטרונו ותלמידו של האמן. מאוחר יותר תרם מיי חלק גדול מאוסף עבודותיו הגדולות של בקמן למוזיאון לאמנות סנט לואיס. בקמן גם עזר לו ללמוד להעריך אמנות אוקיאנית ואפריקאית. הוא ואשתו קנו דירה ברחוב 69 ווסט 69 במנהטן. בשנת 1949 קיבל תואר פרופסור בבית הספר לאמנות במוזיאון ברוקלין. הוא סבל מאנגינה פקטוריס ונפטר לאחר חג המולד 1950 כשהיה בדרכו לראות את אחד מציוריו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. בקמן ערך תערוכת יחיד בביאנלה בוונציה בשנת 1950, שנת מותו.
יצירה
בניגוד לכמה מבני דור האוונגרד שהוא היה שייך אליו, בקמן דחה את הציור שאינו ייצוגי. במקום זאת, הוא לקח וקידם את מסורת הציור הפיגורטיבי. הוא העריץ מאוד לא רק את סזאן וואן גוך, אלא גם את בלייק, רמברנדט ורובנס, כמו גם אמנים צפון אירופיים של ימי הביניים המאוחרים והרנסאנס המוקדם, כמו בוש, ברויגל ומתיאס גרינוולד. סגנונו ושיטת הצביעה שלו נעוצים בחלקם בתמונות של ויטראז'ים מימי הביניים.
תוך כדי העיסוק בז'אנרים של דיוקנאות, נוף, טבע דומם וציורי היסטוריה, יצר עבודה מגוונת בגרסה אישית מאוד אך אותנטית למודרניזם, עם התייחסות בריאה לצורות מסורתיות. בקמן המציא מחדש את הטריפטיכון הדתי והרחיב את הטכניקה הזאת של ציור ימי הביניים לאלגוריה של האנושות העכשווית.
מראשית דרכו ועד לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, בקמן שיקף בעבודתו עידן של שינויים קיצוניים באמנות ובהיסטוריה. רבים מציוריו של בקמן מבטאים את ייסורי אירופה במחצית הראשונה של המאה ה -20. חלק מהדימויים שלו מתייחסים לזוהר הדקדנטי של תרבות הקברט של רפובליקת וויימר, אך משנות השלושים ואילך, עבודותיו מכילות לעיתים קרובות התייחסויות מיתולוגיות לאכזריות הנאצים. מעבר לדאגות המיידיות הללו, נושאיו וסמליו מקבלים משמעות גדולה יותר, ומביעים נושאים אוניברסליים של טרור, גאולה ותעלומות הנצח והגורל.
הדיוקן העצמי שלו עם חצוצרה (1938), שצויר במהלך גלותו באמסטרדם, מדגים את השימוש שלו בסמלים. כלי נגינה מופיעים ברבים מציוריו; במקרה זה, חצוצרה שהאמן אוחז בו כאילו היה טלסקופ שבאמצעותו הוא מתכוון לחקור את החושך הסובב אותו. המסגור ההדוק של הדמות בגבולות הבד מדגיש את לכידתו. היסטוריונית האמנות קורנליה סטבנוב מתארת את הציור כ"מלנכולי ביותר, אך גם המסתורי ביותר, של דיוקנאותיו העצמיים ".
מורשת
רבים מציוריו המאוחרים של בקמן מוצגים במוזיאונים אמריקאים. הוא השפיע עמוקות על ציירים אמריקאים כמו פיליפ גוסטון ונתן אוליביירה. המוניטין שלאחר המוות שלו סבל אולי מדרכו האמנותית המאוד אינדיבידואלית. כמו אוסקר קוקושקה, הוא מתריס נגד הסיווג הנוח המספק נושאים למבקרים, היסטוריונים ואוצרים.
מלבד רטרוספקטיבה מרכזית במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות ובמכון לאמנות בשיקגו בשנים 65–1964 והתצוגה הבולטת של MoMA את יצירת הטריפטיך, עבודתו נראתה מעט בארצות הברית במשך עשרות שנים.
מאז סוף המאה ה -20 עבודתו של בקמן זכתה למוניטין בינלאומי הולך וגובר. היו רטרוספקטיבות ותערוכות במוזיאון לאמנות מודרנית (1995) ובמוזיאון גוגנהיים (1996) בניו יורק, ובמוזיאונים העיקריים של רומא (1996), ולנסיה (1996), מדריד (1997), ציריך (1998), מינכן (2000), פרנקפורט (2006) ואמסטרדם (2007).
בספרד ובאיטליה עבודתו של בקמן הייתה נגישה לראשונה לציבור רחב יותר. רטרוספקטיבה רחבת היקף של בקמן הוצגה במרכז פומפידו בפריס (2002) ובטייט מודרן בלונדון (2003). בשנת 2011 הקדיש הסטדל בפרנקפורט חדר שלם לאמן בתערוכת הקבע החדשה שלו לאמנות מודרנית.
בשנת 2003 פרסם סטפן ריימרץ, סופר והיסטוריון פריזאי, ביוגרפיה של מקס בקמן. הוא מציג תמונות ומקורות רבים לראשונה. הביוגרפיה חושפת את הרהורו של בקמן על סופרים ופילוסופים כמו דוסטויבסקי, שופנהאואר, ניטשה וריכרד וגנר.
עידו שחר
עידו שחר (נולד ב-20 באוגוסט 2001) הוא כדורגלן ישראלי, המשחק בעמדת הקשר האחורי במכבי תל אביב מליגת העל ובנבחרת ישראל הצעירה עד גיל 21.
קריירת מועדונים
שחר נולד בקיבוץ גת שבדרום. החל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של מ.ס. קריית גת, ובגיל 11 הצטרף למחלקת הנוער של מכבי תל אביב. בקיץ הושאל לבית"ר תל אביב בת ים כחלק משיתוף הפעולה בין שתי המועדונים. ב-22 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2–2 נגד הפועל רמת השרון. ב-29 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–3 נגד הפועל פתח תקווה.
בקיץ הצטרף להפועל חיפה מליגת העל במדיה רשם 21 הופעות בליגה. בקיץ חזר למכבי תל אביב במדיה רשם שלוש הופעות בליגת העל וכבש שער אחד בניצחון 1–3 נגד הפועל ירושלים. ב-19 בינואר 2022 האריך את חוזהו במכבי תל אביב והושאל למכבי פתח תקווה עד לסיום העונה. במדי פתח תקווה הבקיע ארבעה שערים ב-15 הופעות שלא סייעו לקבוצתו להישאר בליגה בסיום העונה לאחר שירדה לליגה הלאומית.
בקיץ הושאל לאפולון לימסול מליגת העל הקפריסאית עד לסיום העונה. ב-3 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4–0 למכבי חיפה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
קריירת נבחרות
שיחק בכל נבחרות הנערים והנוער של ישראל (למעט בנבחרת עד גיל 20). כיום הוא משחק בנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21, ולזכותו 19 הופעות ושלושה שערים במדיה.
חיים אישיים
שחר הוא בעל דרכון אוקראיני.
טוד מקארתי
חייו
ב-2010 פוטר מהמגזין Variety, יחד עם מבקר התיאטרון הבכיר של המגזין דייוויד רוני, בשל קשיים כלכליים, אף שדובר המגזין הביע תקווה שמקארת'י ורוני ימשיכו לכתוב עבור המגזין כפרילאנסרים. מקארת'י, עם זאת, החליט לעבור למגזין The Hollywood Reporter.
רוג'ר איברט ציין כי פגש את מקארת'י כשעוד היה חדש בעבודתו כמבקר קולנוע בשיקגו סאן טיימס וכשמקארת'י עוד היה נער בתיכון, לאחר ששלח לו מכתב בו ציין כי הוא חובב סרטים והוא היה רוצה לשוחח עמו. הוא פגש את מקארת'י ואת חברו צ'ארלס פלין (Charles Flynn) והתרשם מידיעותיהם המקיפות על סרטי קולנוע; הוא כותב כי "הם ראו את כולם (=כל הסרטים), ערכו ביניהם דיונים על כולם, וכתבו על מחצית מהם".
בשנת 1975 ערכו מקארת'י ופלין את הספר Kings of the Bs, אוסף של כתבים וזיכרונות על יוצרי בי מוביז מהעבר וכאלה פעילים. בשנת 2000 חיבר מקארת'י את הספר Howard Hawks: The Grey Fox of Hollywood, ביוגרפיה של במאי הקולנוע הווארד הוקס.
בנוסף לפעילותו כמחבר וכמבקר קולנוע, ביים מקארת'י ארבעה סרטים תיעודיים בנושא קולנוע. הראשון בהם הוא "Visions of Light" (1992) העוסק בצילום, לאחר מכן ביים את הסרט "Claudia Jennings" (1995), על אודות קלאודיה ג'נינגס, דוגמנית מגזין פלייבוי וכוכבת בי מוביז, שנהרגה בתאונת דרכים. בשנת 1999 יצא הסרט "Forever Hollywood" על העיר הוליווד וסרטיה, שתוכנן להיות מוקרן על בסיס יומיומי כקבלת פנים למבקרי "הסינמטק האמריקאי" (American Cinematheque) בלוס אנג'לס. בשנת 2007 הוא יצר את "Man of Cinema: Pierre Rissient" על דמותו הייחודית של איש הקולנוע פייר ריזיין.
סנטניאל פארק
גאוגרפיה
סנטניאל פארק הוא פרוור שמרבית שטחו (82%) מוקצה לפארק באותו שם, ורק כ-0.4 קמ"ר לאורך גבולו המערבי משמשים לבתי מגורים ורחובות. הוא גובל בצידו במערבי במור פארק, בצדו הצפוני בקנזינגטון ופדינגטון, בצדו הדרומי ברנדוויק ובצדו המזרחי בקווינס פארק, ארבעת האחרונים נמנים עם הפרוורים המזרחיים. סנטניאל פארק הוא מהפרוורים המזרחיים ביותר שתחת אזור ממשל עיריית סידני. בפרוור שלושה כבישים: דרך רוברטסון, דרך לאנג ודרך מרטין.
היסטוריה
בניית הפארק החלה ב-1886 בתוכניות לרגל חגיגת מאה שנים להתיישבות האירופאית באוסטרליה. הפארק נחנך ב-1888, והוקדש לסיר הנרי פארקס. המושל הכללי של אוסטרליה דאז, ג'ון הופ, לורד הופטון, הקדיש את הפארק "לאנשי ניו סאות' ויילס, לנצח".
אזור המגורים של הפרוור נבנה בשנות השישים של המאה ה-20, ובנייתו התנהלה על בסיס מכרז ממשלתי שהכריח את הבונים להשתמש באבן, מלט וגגות רעפים במקום בנייני עץ זולים, על מנת לשמור על ערך הקרקע. רצועה צרה של 0.4 קמ"ר מחלקו המערבי של הפארק הופרדה ונוכשה, ובמהרה נבנו בה בניינים במגוון סגנונות ארכיטקטוניים, כולל סגנון ויקטוריאני, סגנון פדריישן אוסטרלי וסגנון אנגלי עתיק.
תרבות
סנטניאל פארק הוא מקום נופש וספורט לתושבי סידני, וכולל כרי דשא לפיקניקים, מסלולי ריצה והחלקה.
גבעת חומרה
גבעת חומרה היא גבעת כורכר השוכנת בין ראשון לציון ופלמחים. הגבעה ידועה בעיקר בזכות אירוס הארגמן הפורח בה בעיצומו של החורף, בחודש פברואר. הגבעה נמצאת בין כביש 4311 (משם הכניסה) לכביש 4. הגבעה אינה מוכרת כשמורת טבע.
הגבעה מאופיינת בפריחה רבה בחורף ובאביב. מלבד אירוס הארגמן ישנם מינים רבים של פרחים: סביונים, חמציץ נטוי, כלנית מצויה, אלקנת הצבעים, לשון-שור מגובבת, חרציות, נוריות, פרגים, צבעונים, שום תל אביב ועוד. על הגבעה פורחים גם מספר שיחים בהם רותם המדבר, צבר ("סברס") ושקדיה.
שם הגבעה ניתן לה על שם האתר הארכאולוגי הסמוך ד'הרת אל חומרייה. במשך שנים הייתה הגבעה מוזנחת ושימשה אתר לפסולת בניין. בשנת 2005 ניקו תלמידי בית הספר האזורי גן רווה את רוב הגבעה והסדירו בה מסלולי הליכה. הגבעה איננה מטופחת באופן מסודר, השילוט בה מועט, אין בה סימוני שבילים, עמדות מידע או שירותים.
יד ושם: קובץ מחקרים
יד ושם: קובץ מחקרים הוא כתב עת מדעי, חצי שנתי (בכל חצי שנה מתפרסם כרך חדש), לחקר תולדות השואה והשפעותיה. הוא יוצא לאור על ידי המכון הבינלאומי לחקר השואה במוסד יד ושם בירושלים. עד 2011 המו"ל של כתב העת היה מוסד ביאליק.
משתתפים בו חוקרים והיסטוריונים מרחבי העולם, בהם: רפאל ואגו, ליאון וולוביץ', רחל פֶלדחַי-ברנר, יאן גרבובסקי, דב קולקה, רונית פישר, סוזנה אורבן, חוי דרייפוס, יפעת וייס, דן מכמן, יהודה באואר ועמר ברטוב.
הלברשטאדט
העיר ניזוקה קשות במלחמת העולם השנייה, אך השתמרו בה מבנים היסטוריים ונוף עירוני עתיק. מבנים נודעים בהלברשטאדט הם כנסיית גבירתנו (Liebfrauenkirche) מן המאה ה-12 וקתדרלת סטפנוס הקדוש מן המאה ה-13. הקתדרלה בולטת מבין הקתדרלות של ערי צפון אירופה בכך ששימרה את אוצרותיה במצב שלם כמעט לחלוטין. בין האוצרות ששרדו נמצאים השטיחים העתיקים ביותר באירופה, המתוארכים למאה ה-12.
היסטוריה
הלברשטאדט הייתה לבישופות בשנת 814 לספירה, והייתה מרכז סחר פופולרי במאות ה-13 וה-14. הבישופות הפכה חילונית ב-1648 במסגרת הסכמי שלום וסטפליה, והעיר הפכה לנסיכות בתוך ברנדנבורג-פרוסיה. בשנת 1701 הסתפחה הלברשטאדט לפרוסיה, ובשנת 1807 הפכה לחלק מממלכת וסטפאליה, תחת שלטון נפוליאון בונפרטה. לאחר תבוסתו של נפוליאון סופחה העיר בחזרה לפרוסיה, ולאחר מכן נוהלה על ידי פרובינציית סקסוניה. העיר הפכה להיות חלק מסקסוניה-אנהלט בשנים 1945–1952 במסגרת אזור מגדבורג שבמזרח גרמניה, ולאחר איחוד גרמניה הפכה הלברשטאדט סופית לחלק ממדינת סקסוניה-אנהלט.
הקונצרט הארוך והאיטי ביותר בעולם
בספטמבר 2001 החלה להתנגן בכנסיית בורכרד בהלברשטאדט יצירתו של ג'ון קייג' לעוגב, "הכי איטי שיש" (As Slow As Possible); היא נפתחה במנוחה בת 17 חודשים, וצפויה להימשך 639 שנה. בימים שבהם משתנה הצליל ישנם מבקרים רבים בכנסייה.
יהדות העיר
במאה ה-17 הייתה הלברשטאדט אחד המרכזים הגדולים של יהדות גרמניה ומרכז אירופה. באותה תקופה חיו בעיר כ-700 יהודים (יחס של 1:12 לערך), שהמפורסם והחשוב שבהם היה יששכר ברנד להמן. אחד ממפעליו של להמן היה בית הכנסת המפואר בבאקנשטראסה, במימונו, שבנייתו הסתיימה בשנת 1712. במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הייתה העיר מרכז חשוב של היהדות האורתודוקסית בגרמניה, ולא התקיימה בה קהילה רפורמית. בשנת 1938, בליל הבדולח ניזוק בית הכנסת בהתקפות של תומכי המפלגה הנאצית, ועשרות ספרי התורה שהיו בו הושלכו לרחוב. מעט לאחר מכן הורתה העירייה להרוס את המבנה לחלוטין, בטענה שבעקבות המתקפה עליו הוא נמצא כעת בסכנת קריסה.
גואטמלה
רפובליקת גּוּאַטֶמַלָה (בספרדית: República de Guatemala) היא המדינה המאוכלסת ביותר באמריקה המרכזית. נכון ל-2018 מונה אוכלוסייתה כ-17 מיליון בני אדם, ובירתה גואטמלה סיטי.
גבולותיה של גואטמלה הם מקסיקו בצפון ובמערב, האוקיינוס השקט בדרום-מערב, בליז בצפון-מזרח, הים הקריבי שבאוקיינוס האטלנטי במזרח, הונדורס במזרח, ואל סלוודור בדרום-מזרח.
היסטוריה
בין המאה ה-4 למאה ה-11 היוותה שפלת מחוז פּטֶן (El Petén) את המרכז של תרבות המאיה המשגשגת. לאחר קריסתן הפתאומית של ממלכות השפלה, המשיכו מדינות הרמה הדרומיות יותר להתקיים עד כיבושן על ידי הספרדים החל בשנת 1523. מחוז אַלְטָה-וֶרַאפּאס ידוע בעובדה שהצליח להתנגד לכוח החרב, אך נכבש בסופו של דבר על ידי עבודת המיסיונרים. כמעט כל הספרות הפרה-קולומבינית הכתובה נעלמה בשל המדיניות העקבית של הספרדים להשמיד את כתבי ה"כופרים". עם זאת, ספר אחד, ה"פּוֹפּוֹל ווּחְ" (Popol Vuh, "ספר המועצה" בשפת הקִיצֶ'ה), שרד. ספר זה מתאר את מיתוס הבריאה של תרבות הקיצ'ה, ונחשב לאחד הטקסטים הפרה-קולומבינים החשובים ביותר.
את עצמאותה מספרד קיבלה גואטמלה ב-1821, תחילה כחלק מהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה. אך משמדינה זו התפרקה במהלך מלחמה שנמשכה מ-1838 ועד 1840, הפכה גואטמלה למדינה עצמאית.
מאותה עת ואילך גדושה ההיסטוריה של גואטמלה במהפכות, הפיכות, ממשלות לא דמוקרטיות והתערבויות חוזרות ונשנות מצד ארצות הברית. ה-CIA, עם תמיכה של החברה בגואטמלה ניצח על הדחת הממשל ב-1954. מבצע זה סימן את תחילתה של תקופה רוויית זעזועים ברפובליקה. מלחמת אזרחים בת 36 שנה הסתיימה בשנת 1996 עם חתימה על הסכם שלום עם כוחות הגרילה. 1983 מצוינת כשנה שבה נסתיימה האלימות הפוליטית והובילה לבחירות דמוקרטיות החל מ-1985 ועד היום. ב-31 ביולי 2022 נעשה ניסיון התנקשות בירי בשיירת נשיא גוואטמלה. הנשיא לא נפגע.
מלחמת האזרחים גבתה יותר מ-200,000 הרוגים. האו"ם מסייג בדוחות שונים את הסכסוך הזה של רצח עם: הרוב המכריע של הקורבנות הם חברים בקהילות הילידים של המאיה, שהואשמו בתמיכה בקבוצות מורדים. לפי הוועדה לבירור היסטורי, כוחות הממשלה אחראים ל-93% מהאלימות בסכסוך וקבוצות גרילה ל-3% (4% אינם מזוהים).
פוליטיקה
לפרלמנט של גואטמלה, ה-קונגרסו דה לה רפובליקה, יש בית אחד עם 158 מושבים, הנבחרים אחת לארבע שנים יחד עם הנשיא. הנשיא מתפקד כראש מדינה וגם כראש ממשלה בעזרת קבינט שהוא ממנה; הנשיא אינו רשאי להיבחר פעמיים.
בסתיו 2015 נערכו בחירות שבמרכזם עמדה שאלת השחיתות השלטונית. השחקן ג'ימי מוראלס זכה במירב הקולות בסיבוב הראשון וניצח בסיבוב השני. הוא החליף מלחמת האזרחים גבתה יותר מ-200,000 הרוגים. האו"ם מסייג בדוחות שונים את הסכסוך הזה של רצח עם: הרוב המכריע של הקורבנות הם חברים בקהילות הילידים של המאיה, שהואשמו בתמיכה בקבוצות מורדים. לפי הוועדה לבירור היסטורי, כוחות הממשלה אחראים ל-93% מהאלימות בסכסוך וקבוצות גרילה ל-3% (4% אינם מזוהים).
את ממלא מקום הנשיא, אלחנדרו מלדונאדו אגירה. הנשיא המכהן, מאז 2020, הוא אלחנדרו ג'יאמטיי.
בשנת 2023 הממשלה סגרה את העיתון שביקר אותה יומון 'אל פריודיקו' זאת בעקבות האשמה של הממשלה שהמוציא לאור של היומון בעיברות כספיות. על החלטה זו מחאו זכויות האדם בכך שסגירתו של היומון מהווה מכה קשה לדמוקרטיה.
כלכלה
המגזר החקלאי מהווה רבע מהתל"ג, שני שלישים מן היצוא, וחצי מכוח העבודה. עיקר התוצרת היא קפה, סוכר ובננות. ייצור ובנייה מהווים חמישית מהתל"ג.
החתימה על הסכמי השלום בדצמבר 1996, שסיימה שלושים ושש שנות מלחמת אזרחים הסירה מכשול משמעותי על השקעות זרות. ב-1998, פגע ההוריקן מיץ' בגואטמלה, אך נזקיו שם היו מועטים בהשוואה לשכנותיה.
בין האתגרים הנותרים ניתן למנות את הגברת הכנסות הממשלה, גיוס תרומות מתורמים בינלאומיים, והגברת היעילות והשקיפות הן של הממשלה והן של פעולות פיננסיות במגזר הפרטי.
מחוזות
גואטמלה מחולקת ל-8 אזורים גאוגרפיים (regiones) שמתחלקים ל-22 מחוזות (departamentos), עם בירות-מחוז (Cabecera):
המחוזות מחולקים ל-334 רשויות מקומיות (municipios).
דמוגרפיה
כ-43% מתושבי גואטמלה הם מסטיסים (בני תערובת של אירופאים ואינדיאנים אמריקאים), וכן אינדיאנים שנטמעו באוכלוסיית המסטיסים. אינדיאנים צאצאי מאיה, שלא נטמעו באירופאים, מהווים כ-43% מהאוכלוסייה. לבנים ואחרים מהווים את יתר האוכלוסייה 16.4%. קיימים במדינה גם אזרחים שחורים (בני הגריפונה), בעיקר לאורך החוף הקריבי. קיימות גם קהילות מהגרים שונות, בעיקר בעיר הבירה.
מרבית האוכלוסייה היא כפרית, אך קיימת מגמת עיור משמעותית.
מרבית האוכלוסייה היא נוצרית קתולית, אף שצורת הפולחן הקתולי במדינה משלבת אלמנטים רבים של פולחן מסורתי. כ-40% מהאוכלוסייה הם פרוטסטנטים, וכאחוז אחד שומר על פולחן של דתות המאיה המסורתיות. השפעה רבה נודעת למיסיונרים אוונגליים.
על אף שהשפה הרשמית היא ספרדית, היא איננה מובנת לתושבים ילידים רבים. כ-22 שפות מאיה, בראשן שפת הקִיצֵ'ה, עדיין נמצאות בשימוש נרחב, בעיקר באזורים כפריים. בהסכמי השלום מדצמבר 1996 נקבע שמסמכים רשמיים מסוימים, בעיקר כאלו הקשורים לבחירות, יתורגמו למספר שפות מאיה. כמו כן, תושבים לאורך החוף הקריבי, בעיקר בעיירה ליווינגסטון, מדברים בשפת הגַרִיפוּנַה הקריבית.
יהודי גואטמלה
בגואטמלה כ-900 יהודים, בעיר הבירה יש כמה בתי כנסת, גן ילדים יהודי ובית ספר "תרבות" המשלים את לימודי היהדות לתלמידיו הלומדים בבתי ספר כלליים.
אנוסים רבים הגיעו לגואטמלה במאה ה-16. באחת הכנסיות בעיר העתיקה של העיר אנטיגואה, בירת המדינה לשעבר, נמצאת כנסייה שעליה סימנים יהודים מובהקים, כגון המנורה וכלי המשכן. כמרים המגיעים לכנסייה זו אף נוהגים לנשק את המשקוף הימני של הכנסייה טרם כניסתם. הם גם אומרים את הפסוק "שקץ תשקצנו ותעב תתעבנו כי חרם הוא", אף שאינם מבינים את משמעותו. הרב אליהו בירנבוים סובר כי כל אלו הם סימנים שהשאירו האנוסים, על מנת להבדיל בין הכנסייה למקום תפילה יהודי.
תרבות
ההשפעות של תרבות המאיה מחד ושל תרבות הקולוניאליזם הספרדי ניכרות ברחבי המדינה. מסורות הלבוש והמזון של צאצאי המאיה עדיין נשמרות במקומות רבים, וקיימים אתרי-עתיקות מאיה רבים. לאורך החוף הקריבי ניתן לראות השפעות אפריקאיות במזון, בשפה, בשירים ובריקוד.
בקרב המאמינים המורמונים, גואטמלה נחשבת באופן מסורתי כמקום של ארץ לֶחִי-נֶפִי, אם כי זו אינה עמדתה הרשמית של הכנסייה.
גואטמלה היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
תיירות
בין מוקדי התיירות העיקריים בגואטמלה ידועים במיוחד המקומות הבאים:
מי ורדים
מי הוורדים ניחנים בארומה חזקה ומשמשים במזרח הרחוק ובמזרח התיכון כתבלין למאכל – בעיקר בקינוחים מתוקים כגון מעמול, מלבי, סחלב, פלודה, לאסי, רחת לוקום, גלידה מסטיק, גלידה פרסית, פודינג אורז טורקי (Sütlaç), ועוד. מי הוורדים משמשים גם לצורכי דת בהינדואיזם ובאסלאם. במערב מי הוורדים משמשים בעיקר בתעשיית הקוסמטיקה.
בישראל משווקים מי ורדים שבחלקם מייצור מקומי ובחלקם מיובאים בשווקים, בחנויות ייחודיות, בבתי הטבע והקוסמטיקה. בחנויות התבלינים ניתן להשיג מי ורדים מהולים במים או בתמצית מרוכזת יותר בדיוק כמו מי זהר.
במקורות היהודיים
מבחינת ההלכה היהודית, הרחת מי הוורדים חייבת בברכת "בורא מיני בשמים" ושימשו גם במנהגי אבלות בקהילות מסוימות כמו בציטוט הזה מהבן איש חי מבגדאד.
חשיפה (מיצב)
חשיפה היא מיצג של האמן הישראלי גדעון גכטמן שהוצגה בשנת 1973 בגלריה יודפת. עבודה פרובוקטיבית זו נוצרה בעקבות ניתוח לב שעבר האמן, ולאחר שהתגלה שבנו בן השש, יותם, חולה במחלה נדירה. היצירה נחשבה חושפנית ונועזת ביותר ביחס לתקופה בה הוצגה.
היצירה התייחסה לפרוצדורות הרפואיות ולבדיקות שעבר האמן, וכללה שחזור של ההליכים שבהם התכונן לניתוח הראשון שבו עבר. יצירה זו נחשבת לאחת התערוכות המושגיות הראשונות שנערכו בישראל.
תיאור היצירה
במסגרת המיצג הוצג וידאו של גכטמן כשהוא מגלח את שיער ראשו ובהמשך את כל שיער גופו (החל מהגבות ועד שער הערווה), קופסאות עשויות פרספקס ובהם שיער האמן המגולח, תצלומים של גכטמן בעירום מלא, תצלומי רנטגן של לב האמן, וכן תצלומים של המיטה בה אושפז, של הרופאים והאחיות שטיפלו בו, ומסמכים דמוי מסמכים רפואיים, שהכין האמן, ואשר לכאורה מציגים את מצבו הרפואי (המסמכים משייכים את מצב ליבו של האמן ליחס של הורי האמן אליו, ולהזנחה שהם הזניחו אותו). עוד כולל המיצג צנצנות של תרופות, כלים המכילים שתן של האמן, וברקע נשמע צליל דופק ליבו של גכטמן (שהוקלט על ידי אשתו).
יגאל צלמונה תיאר את המיצב במילים אלה:
ביקורת
משה נתן כתב בעיתון מעריב על היצירה:
האוצרת שרה בריטברג סמל סבורה כי מדובר ביצירת בעלת חשיבות רבה ביותר:
אבלס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תחרות הפסנתר הבינלאומית ע"ש נאומבורג
תחרות הפסנתר הבינלאומית ע"ש נאומבורג (באנגלית: Naumburg International Piano Competition הוא השם הכולל שניתן לכל התחרויות במימון קרן וולטר ו. נאומבורג. זו היא תחרות לפסנתרנים צעירים, בני 17 עד 32, המתקיימת בניו יורק מאז 1926. זו אחת מתחרויות המוזיקה הוותיקות ביותר בעולם, שעזרה להזניק את הקריירה של כמה מגדולי הפסנתרנים במאה ה-20, בהם חורחה בולט, ויליאם קאפל, אבי סימון, תיאודור לטווין, קונסטנס קין, אדל מרכוס, קון-וו פייק, אנדרה-מישל שוב, סטיבן יו, אוואדאג'ין פראט (הזוכה האפרו-אמריקאי הראשון בתחרות זו) ועוד רבים.
הודות להיסטוריה הארוכה והעשירה שלה, נחשבת תחרות נאומבורג לאחת היוקרתיות ביותר בסוגה בעולם. הניו יורק טיימס תיאר אותה במילים אלה: "בדרכה השקטה, היא היוקרתית בכולן."
לוקומוטיב (אגודת ספורט)
אגודת הספורט הרוסית "לוקומוטיב" (ברוסית: Российское физкультурно-спортивное общество «Локомотив», РФСО Локомотив) היא התאחדות הספורט של עובדי הרכבות ומסילות הברזל ברוסיה שהוקמה ב-1922 בשם מועדון מהפכת אוקטובר. ב-1931 הפכה לאגודת רכבת קאזאן-מוסקבה על שם מסילות הברזל שבקו זה. ב-1936 על פי הנחיה בין משרדית של משרד התחבורה, האגודה החלה לשאת את השם לוקומוטיב. ב-1987 האגודה שינתה את המבנה שלה באופן ניכר בעקבות פירוק אגודות רבות בברית המועצות
במתכונתה הנוכחית, האגודה נרשמה במשרד המשפטים הרוסי ב-23 באפריל 1999. האגודה שמה לה למטרה לקדם את הספורט לסוגיו בקרב עובדי הרכבות והתחבורה ברוסיה. היא מאגדת את כל מועדוני הספורט של לוקומוטיב ברוסיה.
רמון ראול למבר
רמון ראול למבר (צרפתית: Raymond-Raoul Lambert) (1894, מונמורנסי - 1943, אושוויץ) היה ממנהיגי יהדות צרפת בתקופת השואה, נשיא אוז'י"ף ומנהל הוועד לסיוע לפליטים יהודיים (Comité d'assistance aux réfugiés) בצרפת של וישי מסוף 1941 ועד מעצרו וגירושו לאושוויץ.
סופו
באוגוסט 1943 נעצר למבר ונשלח לדראנסי. למבר נשלח לאושוויץ במשלוח מס' 64 שעזב את דראנסי ב-7 בדצמבר 1943. הוא נשלח עם אשתו וארבעת ילדיהם לאושוויץ. המשפחה נרצחה בתאי הגזים.
מולן רוז' (מחזמר)
"מולן רוז'! המחזמר" הוא מחזמר להיטים שתסריטו נכתב על ידי ג'ון לוגאן. המחזמר מבוסס על הסרט מולן רוז' שבוים על ידי באז לורמן ונכתב על ידי לורמן וקרייג פירס.
הצגת הבכורה של המחזמר התקיימה ב-10 ביולי 2018 בתיאטרון אמרסון קולוניאל בבוסטון. מולן רוז'! הועלה בתיאטרון אל הירשפילד בברודוויי בהצגות טרום בכורה החל מ-28 ביוני 2019, והצגת הבכורה הועלתה ב-25 ביולי באותה השנה.
המחזמר היה מועמד ל-14 פרסי טוני וזכה ב-10 פרסים (שיא הזכיות לאותו ערב), כולל זכייה בפרס המחזמר הטוב ביותר.
רקע
בשנים 2002–2003, עלתה השערה שקיימת אפשרות לגרסת מחזמר בימתי המבוססת על מולן רוז', כנראה בלאס וגאס, אך זו לא הוזכרה מאז.
בשנת 2016, הוכרז שגרסת מחזמר בימתי מופקת על ידי החברה Global Creatures עם בימוי מאת אלכס טימברס. הסדנה התקיימה בשנת 2017, החל מ-30 באוקטובר ועד 15 בדצמבר, בכיכובם של ארון טבייט וקארן אוליביו.
עלילת המחזמר
עלילת "מולן רוז'!" מתרחשת ברובע מונמארטר בפריז, צרפת, בתקופת בל אפוק עם תחילתה של המאה ה-20.
המחזמר מתייחס לסיפורו של כריסטיאן, מלחין צעיר, שמתאהב בשחקנית הקברט סאטין, הכוכבת הראשית של המולן רוז'.
בדומה לסרט, פסקול המחזמר מכיל בתוכו שירים מקוריים לצד מוזיקה פופולרית, הכוללת שירים שנכתבו ב-17 השנים שעברו מאז בכורת הסרט.
מערכה ראשונה
מועדון הקברט המולן רוז', "היכן שכל חלומותיך מתגשמים", נמצא בתנופה תחת ניהולו של הרולד זידלר, המוקף בארבע רקדניות: ניני, בייבי דול, ערביה (Arabia) ולה שוקולט. כריסטיאן נכנס למולן רוז' עם חבריו הבוהמיים אנרי דה טולוז-לוטרק וסנטיאגו הארגנטינאי. באותו הזמן, הדוכס ממונרו, המונע על ידי הכסף, מוצג גם הוא ("Welcome to the Moulin Rouge"). רגע לפני שהרולד זידלר מציג את 'היהלום הנוצץ' של המולן רוז', כריסטיאן קוטע אותו כדי לספר סיפור "על אהבה", על אישה בשם סאטין.
המחזמר מבזיק לֶעָבָר, להגעתו של כריסטיאן למחוז מונמארטר בפריז מלימה, אוהיו, בשנת 1899, שם הוא פוגש בטולוז-לוטרק ובסנטיאגו שמנסים ליצור מחזה המכיל שירים. השניים מתרשמים מכישרונו בכתיבת שירים ובמוזיקה ומבקשים את עזרתו בלהפיק את עבודתם במולן רוז'. השלישייה חוגגת האידיאלים הבוהמיים של אמת, יופי, חופש ואהבה ("Truth, Beauty, Freedom, Love").
בחזרה למולן רוז', זידלר מציג את סאטין ("The Sparkling Diamond"). אחרי שסאטין מופיעה בשביל המועדון, זידלר מסדר לה להיפגש ולהרשים את הדוכס ממונרו, שאולי ישקיע במולן רוז' ויציל אותו מקריסה כלכלית. אבל, סאטין חושבת בטעות שכריסטיאן הוא הדוכס. טולוז-לוטרק וסנטיאגו מסיחים את דעתו של זידלר מלראות את הקשר של סאטין עם כריסטיאן. בזמן שסאטין רוקדת עם כריסטיאן ועדיין חושבת שהיא משוחחת עם הדוכס, סאטין מזמינה את כריסטיאן לבוא אל חדר ההלבשה שלה "הפיל", מחוץ למועדון ("Shut Up and Raise Your Glass").
ערביה, בייבי דול ולה שוקולט חולקות את הדאגות שלהן על העתיד הכלכלי של המולן רוז' עם סאטין מאחורי הקלעים. ניני צינית לגבי עתיד זה, בזמן שסאטין מנסה לשמור על מורל הקבוצה. לאחר מכן, זידלר את המצוקה הקשה שהמועדון נמצא בו ומדגיש את החשיבות שסאטין תרשים את הדוכס. סאטין, שמסתירה את מחלת השחפת שמחמירה מחבריה לעבודה, מחליטה להישאר חזקה בשבילם ("Firework").
כריסטיאן מגיע לפיל בתקווה להרשים את סאטין בעזרת כישרונו המוזיקלי, ואילו סאטין מתכוננת לפתות אותו, תחת הרושם שהוא הדוכס. הזהות האמיתית של כריסטיאן נחשפת ("Your Song"). הדוכס קוטע אותם; כריסטיאן וסאטין טוענים שהם התאמנו לקראת מופע חדש, "רפסודיה בוהמית". בעזרתו של זידלר, כריסטיאן, סאטין, טולוז-לוטרק וסנטיאגו מעלים מופע מאולתר, בפני הדוכס, על חבר כנופיה מרושע שמנסה לחזר אחר נערה תמימה שאוהבת מלח עני ("So Exciting! (The Pitch Song)"). הדוכס מחליט לתמוך במופע. זידלר מזכיר לסאטין שחובתה לשמור שהדוכס יהיה שמח למען המולן רוז'. סאטין מסלקת את כריסטיאן מהפיל. הדוכס חוזר, והוא וסאטין מעבירים את הערב ביחד ("Sympathy For The Duke").
מערכה שנייה
חודשיים לאחר מכן, מתקיימות חזרות ל"רפסודיה בוהמית". כריסטיאן וסאטין ממשיכים לצאת אחד עם השנייה מאחורי הקלעים, וסנטיאגו מתאהב בניני ("Backstage Romance"). בזמן שהלהקה מתאמנת, ניני אומרת לסאטין שעליה להיזהר עם מערכת היחסים שלה עם כריסטיאן ולשמור שהדוכס יהיה מאושר, מפני שפעם הוא השליך בקבוק של חומצה על פניה של אישה שבגדה בו. סאטין אומרת לכריסטיאן שמערכת היחסים שלהם מסכנת את המופע ואת המולן רוז', אבל כריסטיאן מתנגד על ידי כתיבת שיר אהבה סודי כדי להצהיר את אהבתם ("Come What May").
בשכונת שאנז-אליזה, הדוכס אומר לסאטין שהוא רוצה כל חלק בה, כולל ליבה. למרות מחאותיה של סאטין שהיא לא "משתלבת" בחברה הגבוהה של פריז בה הדוכס שוכן, הדוכס מעצב מחדש את דמותה בהתאם לחברה הגבוהה בניגוד לרצונה ("Only Girl In A Material World"). בחזרה לחזרות, הדוכס ממשיך לערב את עצמו בהיבטים היצירתיים של המופע, למורת רוחו של טלוז-לוטרק. זה נהיה ברור ש"רפסודיה בוהמית" היא מטפורה לכריסטיאן, סאטין והדוכס, הגורמת לכריסטיאן להתפרץ. הדוכס, זועם, מאיים לשקול מחדש את השקעתו. זידלר מזכיר לסאטין שרק היא לבדה יכולה לפתור את הבעיה עם הדוכס. המחלה של סאטין מחמירה, אבל היא מפצירה בחבריה לא לספר שהיא חולה; היא רוצה להילחם על מנת שהמולאן רוז' והמחזה ימשיכו להתקיים.
טולוז-לוטרק וסנטיאגו אומרים לכריסטיאן שהוא צריך לשכוח מסאטין ולהמשיך את חייו הלאה. כריסטיאן נסוג בתסכול ושותה איתם אבסינת יתר על המידה, עד שברגע מסוים, הוא מדמיין את סאטין כפיה הירוקה ("Chandelier"). כריסטיאן מקנא ונגעל מכך שסאטין נמצאת עם הדוכס במקומו, ומתעלם מאזהרתו של זידלר על כך שלהתאהב ביצאנית "תמיד נגמר רע" ("El Tango de Roxanne"). בטירתו, הדוכס מאיים על סאטין מלחזור אל כריסטיאן אי פעם, ואומר שהוא יהרוג את כריסטיאן אם סאטין תבחר בו. כריסטיאן קוטע את שיחתם כדי לנסות להציל את סאטין, ושר את השיר הסודי שלהם. בידיעה שכריסטיאן ייהרג אם תאמר אחרת, סאטין אומרת לכריסטיאן שהיא לא אוהבת אותו. כריסטיאן עוזב.
כריסטיאן מחליט שללא אהבתה של סאטין, הוא יטען אקדח של אביזרים עם כדורים אמיתיים ויתאבד על הבמה בערב הפתיחה של המחזה. בינתיים, מחלתה של סאטין מחמירה באופן דרמטי. ביחד, היא וטולוז-לוטרק עומדים בפני הדוכס, שעוזב את המולן רוז' לפני שההופעה מתחילה ("Crazy Rolling"). בזמן שסאטין מבצעת את תפקידה, כריסטיאן נכנס ומבקש ממנה לעמוד מולו בזמן שהוא מפנה את האקדח לכיוונו. לפני שכריסטיאן לוחץ על ההדק, סאטין שרה את השיר הסודי שלהם, מצילה את חייו בבת אחת וחושפת שהיא אהבה אותו כל הזמן. אחרי שיר אחרון ביחד שבו שניהם מצהירים על אהבתם פעם אחת אחרונה, סאטין אומרת לכריסטיאן ש"יספר את סיפורם", ולאחר מכן מתה בזרועותיו ("Your Song (Reprise)"). שנה לאחר מכן, "רפסודיה בוהמית" הפכה לסיפור הצלחה, וזידלר מחזיר את השליטה על המולן רוז' לידיו. כריסטיאן מצהיר שהסיפור של סאטין ושלו יסופר לתמיד ("Come What May (Reprise)").
בוסטון (2018)
ההופעות המקדימות של "מולן רוז'!" היו אמורות להתחיל ב-27 ביוני 2018 בתיאטרון אמרסון קולוניאל בבוסטון. נקבע שהפתיחה הרשמית של הפקה זו תהיה ב-22 ביולי 2018, ותסיים את ריצה מוגבלת זו ב-5 באוגוסט 2018. ב-6 ביוני, הוכרז שהופעות ההפקה בבוסטון יוארכו ב-16 הופעות נוספות, שיימשכו עד 19 באוגוסט. עיכוב בשיפוץ התיאטרון תאריך הבכורה נדחה ל-10 ביולי. ההפקה כללה כוריאוגרפיה מאת סוניה טייה, תפאורה מאת דרק מקליין, תלבושות מאת קת'רין זובר, עיצוב תאורה מאת ג'סטין טאונסנד ועיצוב סאונד מאת פיטר הילנסקי.
ברודוויי (2019-הווה)
ב-19 בנובמבר 2018, הוכרז שה"מולן רוז'!" יעלה בברודוויי בתיאטרון אל הירשפילד. הופעות מקדימות בברודוויי התחילו ב-28 ביוני 2019, וערב הפתיחה היה ב-25 ביולי.
החל מ-12 במרץ 2020, ההפקה הופסקה בגלל מגפת הקורונה. באותו זמן, המפיקים של המופע ציינו שלאחד השחקנים יש תסמינים אפשריים של נגיף הקורונה: לפחות ארבעה שחקנים חלו בווירוס, כולל הכוכבים ארון טבייט ודני בורשטיין. בזמן הסגירה, המפיקים אמרו שהם מתכננים לפתוח מחדש את המופע ב-13 באפריל 2020. תאריך זה ישתנה ללא הרף בשל הסגר של ברודוויי, ולבסוף התאריך נדחק לאמצע 2021. ההפקה חודשה רשמית ב-24 בספטמבר 2021.
ב-14 באפריל 2021, אוליביו הודיעו שהם לא יחזרו למופע כאשר הוא נפתח מחדש, כמחאה על שתיקת התעשייה על ההאשמות כנגד המפיק סקוט רודין, שלא היה אחד ממפיקי המופע. בסרטון באינסטגרם, אוליבו טענו, "צדק חברתי יותר חשוב מלהיות יהלום נוצץ". ב-2 באוגוסט 2021, הוכרז שנטלי מנדוזה, שהופיעה בסרט המקורי של לורמן בתור רקדנית קאן-קאן, תחליף את אוליבו בתפקיד של סאטין. ג'ולי מקברייד נכנסה לתפקיד המנהלת המוזיקלית ב-2021, מחליפה את סיאן מקארתי.
סיבוב הופעות באמריקה (2020-הווה)
ב-19 בספטמבר 2019, מפיקים הודיעו שהמחזמר ירוץ במשך 10 שבועות בתיאטרון ג'יימס מ. נדרלנדר בשיקגו החל מדצמבר 2020. הוכרז כי סיבוב ההופעות יתחיל בחזרה טכנית בתיאטרון סינגר בניו אורלינס בנובמבר ולאחר מכן ימשיך, עם ליהוק, תאריכים וערים שיפורסמו בהמשך. המפיקים הודיעו ב-16 בדצמבר 2020, שסיבוב ההופעות יתחיל במרץ 2022 בתיאטרון נדרלנדר בשיקגו. סיבוב ההופעות התחיל רשמית ב-19 במרץ 2022.
ווסט אנד (2021-הווה)
המחזמר עלה לראשונה באופן רשמי בווסט אנד ב-20 בינואר 2022, עם הופעות מקדימות שהחלו ב-13 בנובמבר 2021. ההפקה שוכנת בתיאטרון פיקדלי בלונדון. ההפקה נדחתה ממרץ 2021 בגלל מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת. ב-17 בספטמבר 2021 הוכרז על ליהוק. ההפקה הייתה מועמדת ל-5 פרסי אוליבייה בשנת 2022, כולל פרס המחזמר החדש הטוב ביותר.
אוסטרליה (2021-הווה)
ב-28 ביולי 2019, המפיקה כרמן פבלוביק מגלובל קריאטורס הודיעה שהבכורה הבינלאומית של המחזמר תתקיים בארץ הולדתה, אוסטרליה. המופע יעלה בתיאטרון רג'נט במלבורן ב-2021. הבכורה הוכרזה במקור על ידי ראש ממשלת ויקטוריה, דניאל אנדרוז. המופע עבר לסידני במאי 2022 אבל יחזור למלבורן באוגוסט 2023 לעוד עונה, לאור הפופולריות של העונה 21–22 ושיבושי הסגר הקודמים.
יפן
הפקה יפנית עתידה לעלות ב-24 ביוני 2023 ולרוץ עד ה-31 באוגוסט באותה שנה.
הופעת בכורה עולמית- בוסטון 2018
{|
מערכה שנייה
* סצנות/ נקודות בעלילה שניתנו לפני פרסום שמות השירים.
ברודוויי 2019
{|
אלבום הקלטות
"מולן רוז'! המחזמר (אלבום הקלטות צוות שחקנים מקורי ברודוויי)" הופץ דיגיטלית ב-30 באוגוסט 2019. גרסת קומפקט דיסק הופצה ב-25 באוקטובר 2019. גרסת תקליט ויניל הופצה ב-13 בדצמבר 2019.
ביקורות
הפקת המחזמר בברודוויי קיבלה החל מביקורות מעורבות לביקורות חיוביות.
מבקר התיאטרון ג'ון סיימון כתב בביקורת נלהבת, "אם אתם אוהבים סנסציה, "מולן רוז'!" הוא המופע בשבילכם. אפילו יותר מהסרט של באז לורמן, עליו המחזמר מבוסס באופן רופף, המחזמר יכול להשאיר את ההתפעלות שלכם מתחילתו ועד סופו, מבלי להתפוגג. ... זהו מופע שגורם לצעירים להרגיש בוגרים, ולבוגרים להריש צעירים שוב".
הניו יורק טיימס התייחס למחזמר כ'בחירת המבקרים'.
דיאן סידני מהדיילי טלגרף שיבחה את עיצוב הבמה, הכוראוגרפיה ועיצוב התלבושות, וכתבה: "אולי ל"מולן רוז'!" אין את העומק של מספר מחזות זמר מצוינים בברודוויי...[אבל] זה מהנה, נעים ומשעשע, וזה בדיוק מה שאנו זקוקים לו עכשיו".
ארין סטרקר מ-Mashable אמרה: "זה הדבר הטוב ביותר שמחזמר להיטים יכול להיות; פרץ מרגש של צבע, פזמון נוסטלגיה ודמיון מחודש נועז".
אדם פלדמן קרא למופע "שילוב-על ראוותני של ברודוויי", מציין שהמופע "נראה ומרגיש יקר".
מספר מבקרים שיבחו את השינויים שנעשו מהסרט.
פטריק ראיין מ-USA Today ציין כי "השימוש בשירי פופ עדכניים משפר למעשה את החומר המקורי, עוזר לגבש את המניעים של הדמויות ומעמיק את הרומן המרכזי".
דייוויד קוט מ-הניו יורק אובזרוור כתב, "השינויים של לוגן לתסריט המקורי מסודרים והכרחיים".
בסקירה מעורבת, בריטני ספאנוס מהרולינג סטון ביקרה את חוסר החיבור של המחזמר אבל שיבחה את החלקים מלאי האנרגיה של המופע.
בסקירה מעורבת נוספת, צ'ארלס אישרווד מ"חדשות ברודוויי" סיכם כך: "התוצאה של המופע היא כל כולה ביצועים מוזיקליים של הבזקה והתזה, וזריזות שלא לגמרי מסווים גרעין רגשי וחלול למדי ובהחלט צורמני".
אלכסיס סולוסקי מהגרדיאן העירה על חוסר הכימיה של השחקנים הראשיים, אבל הזכירה שהתכנית מספקת ככל הנוגע ל"סנוור והתרגשות", משבחת את התפאורה, הכוראוגרפיה, האנרגיה והתלבושות.
הצלחה בקופות
לפי Playbill, "מולן רוז'! המחזמר" גרף בסביבות 2.2 מיליון דולר נכון ל-13 באוקטובר 2019. ב-3 במאי 2022, דווח שהמחזמר "מולן רוז'!" דורג במקום החמישי במופעים הכי רווחיים בברודוויי עם 1.4 מיליון דולר בקופות בשבוע. נכון ל-11 בספטמבר 2022, המחזמר גרף בסביבות 135.5 מיליון דולר עם 371,285 צופים ו-260 הצגות.
קוצב לב
קוצב לב מלאכותי (להבדיל מפעולת הקיצוב הטבעי של הלב) הוא אביזר טכנולוגיה מסייעת מושתל, שמסדיר את קצב פעימות הלב. קוצב לב מלאכותי יוצר גירוי חשמלי שמטרתו כיווץ העליות או החדרים בקצב מספק. גירוי מלאכותי שכזה נדרש במקרים שבהם מערכת ההולכה החשמלית הטבעית או המערכת הפאראסימפאטית של הלב – נפגעה. פגיעות אלו גורמות לעיכובים בהולכה החשמלית, עיכובים שמונעים התכווצות סדירה של הלב. כאשר התכווצות הלב אינה סדירה עלול החולה לחוש חולשה, סחרחורת ואף אובדן הכרה.
מקור
בשנת 1889, ג'ון אלכסנדר מקוויליאם פרסם בעיתון הבריטי לרפואה את ניסוייו, בהם הראה כי מתן זרם חשמלי ללב אדם במצב אסיסטולי גרם להתכווצות חדר, ושניתן לגרום לקצב לב של 60–70 פעימות לדקה על ידי זרמים הניתנים במרווחים שווים של 60–70 לדקה.
בשנת 1926, ד"ר מארק ג' לידוויל מבית החולים "רויאל פרינס אלפרד" בסידני, אוסטרליה, בסיוע הפיזיקאי אדגר ה. בות' מאוניברסיטת סידני, המציא מכשיר נייד שחובר לנקודת תאורה ושבו "קוטב אחד הונח על פד הספוג בתמיסת מלח חזקה והקוטב השני כלל מחט מבודדת, למעט בקצה, שהוחדרה אל חדר הלב המתאים. כפי שפורסם - "קצב הלב נע בין 80 עד 120 פעימות לדקה, ובהתאם נע המתח בין 1.5-120 וולט".
בשנת 1928 נעשה שימוש במכשיר להחייאת תינוק שנולד ללא דופק בבית החולים לנשים "קראון סטריט" בסידני. לפי הדיווח לבו של הוולד המשיך לפעום בכוחות עצמו לאחר 10 דקות של גירוי חשמלי במכשיר.
בשנת 1932, הפיזיולוג האמריקאי אלברט היימן, במנותק מעבודתו של לידוויל וכשהוא פועל באופן עצמאי, תיאר מכשיר אלקטרו-מכני המופעל על ידי מנוע המונע באמצעות מפתח-קפיץ הנדרך ידנית. היימן התייחס להמצאתו כאל "קוצב לב מלאכותי", שהוא המונח שנטבע ומשמש עד היום.