cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לי ביונג-הון
חיים אישיים
לי סיים את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת האניאנג עם התמחות בספרות צרפתית ולאחר מכן למד לתואר שני באוניברסיטת צ'אנג-אנג בסיאול עם התמחות בתיאטרון ובאומנות הקולנוע. בזמנו הפנוי, מתאמן לי בטאקוונדו. לי התחתן עם השחקנית לי מין-ג'אנג (Lee Min-jung) ב-10 באוגוסט 2013 בסיאול. הזוג יצא זמן קצר ב-2006, ואז המשיך את מערכת היחסים ב-2012.
ב-2 בספטמבר 2014 הגיש לי תלונה במשטרת העיר גנגנאם וטען ששתי נשים סחטו אותו בעזרת סרטון שמסכן אותו. דאהי והדוגמנית לי ג'י-יאון הזדהו והודו שסחטו את השחקן. המשטרה הוציאה צווי מעצר לצעירות והודיעה שיש אפשרות שהן ישבו בכלא כמה שנים.
ללי אחות צעירה, לי אן-הי, שהייתה מיס קוריאה בשנת 1997.
רנדי ויליאמס
רנדי לוול ויליאמס (באנגלית: Randy Lavelle Williams; נולד 23 באוגוסט 1953) הוא אתלט עבר אמריקאי, אלוף אולימפי (מינכן 1972) וסגן אלוף אולימפי (מונטריאול 1976) בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה
ויליאמס נולד וגדל בפרזנו שבקליפורניה. למד בנעוריו בבית הספר התיכון "אדיסון" בעיר הולדתו. לאחר סיום התיכון למד באוניברסיטת דרום קליפורניה. עם סיום לימודיו התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית. במקביל לפעילותו הספורטיבית עסק באימון תלמידי תיכון.
ב-1987 פרש ויליאמס מספורט תחרותי והחל לעבוד ככבאי וב-2009 פרש לגמלאות.
אלוף אולימפי
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מינכן שנערכו ביוג'ין, אורגון בתחילת יולי 1972 זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.02 מטר, אחרי ארני רובינסון (8.04 מטר) ולפני פרסטון קרינגטון (8.02 מטר). במשחקים האולימפיים עצמם הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 8.24 מטר, לפני הנס באומגרטנר ממערב גרמניה (8.18 מטר) וארני רובינסון (8.03 מטר). בשלב המוקדמות קבע שיא עולם לנוער עד גיל 20 של 8.34 מטר, שנשבר רק ב-2012 על ידי סרגיי מורגונוב מרוסיה.
אלוף ארצות הברית
באליפות ארצות הברית שנערכה בבייקרספילד, קליפורניה ביוני 1975 זכה ויליאמס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.95 מטר, לפני אל לנייר (7.90 מטר) וג'יימס מקליסטר (7.85 מטר).
1975
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין, בסוף יוני 1975 זכה ויליאמס במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.93 מטר, אחרי ארני רובינסון (8.05 מטר) ודני סיי (7.93 מטר).
החרם האולימפי
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מוסקבה שנערכו ביוג'ין בסוף יוני 1980 הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 7.92 מטר, אחרי לארי מיריקס (8.28 מטר) וקרל לואיס (8.01 מטר) ונכלל בנבחרת הלאומית למשחקים האולימפיים. אולם, בעקבות פלישת ברית המועצות לאפגניסטן, הוביל נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר‎ חרם את האולימפיאדה וספורטאיה נשארו בבית. ב-2007 זכו כל חברי המשלחת במדליית הזהב של הקונגרס כ"פרס ניחומים" על אי ההשתתפות באולימפיאדה זו.
1984
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכו בלוס אנג'לס ממוריאל קוליסיאום ביוני 1984 הוא סיים במקום שמיני בתוצאה של 7.81 מטר ולא נכלל בנבחרת הלאומית.
הנצחה
ב-2009 זכה להיכנס להיכל התהילה של ארצות הברית באתלטיקה.
יעקב וייצנר
יעקב (קובי) וייצנר (24 במרץ 1951 - 20 בספטמבר 2018) היה איש רוח, סופר, מחזאי ובמאי תיאטרון יידיש, מורה ומרצה ליידיש ותרבות אידית באקדמיה בישראל ובעולם.
עסק באופן ייחודי בלימוד השפה האידית קידום והנחלת התיאטרון המבוסס על תרבות והומור יידי בשפה מדוברת בפולין, בישראל, בארצות הברית ובארצות אירופה השונות.
ביוגרפיה
למד בבית ספר יסודי ע"ש אליעזר הקליר אותו סיים במחזור י"ג בשנת 1965, השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הצרפתי קולג' דה פרר ביפו, בשנת 1969.
התחיל בלימודים לתואר ראשון באוניברסיטה העברית במגמת ספרות עברית בשילוב עם לימודי תיאטרון. בשנת 1976 קיבל מאת האוניברסיטה העברית בירושלים תואר M.A ביידיש ובספרות עברית.
בשנת 1984 הוענק לו על ידי האוניברסיטה העברית תואר Ph.D, כותרת עבודת הדוקטורט שלום עליכם בתיאטרון.
בשנת 1981 במקביל ללימודי הדוקטורט הוא למד בבית צבי ברמת גן במגמת קולנוע.
בעשור הראשון של המאה ה-21 העביר קובי וייצנר את מרכז פעילותו לפולין והשיג אזרחות פולנית שהייתה גם להוריו עליה הם שמרו כל חייהם.
שם הוא נישא לאלכסנדרה קרול, הקים משפחה, יחד הם גידלו שלושה ילדים חנה, קובה ושרה.
נפטר בוורשה ב-20 בספטמבר 2018.
אקדמיה - הוראה - תעסוקה
בשנים 83–1978 עבד כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1985 עבר לניו יורק בעקבות הזמנתו להשתתף כעוזר לבמאי בפרויקט דוקומנטרי על השואה הפרטיזנים של וילנה.
במקביל הוא נרשם ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קולומביה, לפרנסתו עבד במרכז הקהילתי היהודי בסיוסט לונג איילנד.
בשנת 1986 עבד כמפיק/כותב/ במאי של הסרט הדוקומנטרי Unexpected Nostalgia אודות הסופר היהודי פולני laureate Julian Strijkowski
בשנת 1987 PLAYWRIGHT AT RESIDENCE ב- Polish Theater Institute of America
בשנת 1988 עבד כמפיק/ במאי של הסרט הדוקומנטרי פורים שפיל, במקביל שימש וייצנר כמנהל הפעילות התרבותית בקונגרס היהודי העולמי.
בשנת 1994 עבד כמרצה באוניברסיטת תל אביב - תוכנית ללימודי חו"ל.
בשנים 6–1995 עבד כפרופסור אורח באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1994–1998 דר' קובי וייצנר לימד במרכז ליידיש ע"ש רנה קוסטה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 97–1996 הוא היה עוזר מרצה באוניברסיטת אמורי אטלנטה, ג'ורג'יה.
בשנת 1997 קובי היה המפיק והבמאי חגיגות התיאטרון היידי בסינמטק של תל אביב.
בשנים 98–1997 עבד כעמית מחקר באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, נושא המחקר "הסיפור המקראי של מכירת יוסף בתיאטרון היהודי העממי".
בשנים 1997–2001 הוא שימש כמרצה אורח בהאנטר קולג', ניו יורק (Hebrew Division of Hunter College in New York)
משנת 2005 ועד פטירתו עבד קובי כמנהל האמנותי של התיאטרון היהודי בוורשה על שם אסתר רחל קמינסקה ואידה קמינסקה.
קובי היה ציר מרכזי בחיי הקהילה היהודית בעיר ורשה, בכתיבה, מחזאות, בימוי בתיאטרון ובמשחק עצמו, בנוסף הקים קובי את תיאטרון הילדים (Kinder-Teater) במסגרת Social-Cultural Jewish Society ואפשר לילדים להשתתף בפעילויות משחק ושירה בשילוב לימוד שפת יידיש כולל לימוד שירי יידיש.
נוסף לעיסוקיו השונים בתיאטרון, עסק קובי גם בהקשר היהודי ישראלי לפרויקט הקמת גלעד לחסידי אומות עולם בתכנון של דני קרוון בורשה, ולקשרים פוליטיים בין ישראל ופולין.
עיתונאות
בשנים 1995- 2001 הוא עבד כעורך ה-Yiddisher kemfer
משנת 2000 ועד פטירתו עבד ככתב מן המניין במערכת העיתון היידי פארווערטס (Forward) שמתפרסם בני יורק.
משנת 2006 ועד פטירתו שימש קובי כעורך של Dos Yiddishe Vort
נטעלי שלוסר
נטעלי שלוסר (נולדה ב-4 במאי 1979) היא ציירת ואמנית ישראלית. על עבודתה זכתה שלוסר בשנת 2007 בפרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר ובשנת 2009 בפרס אסנת מוזס לציור.
ביוגרפיה
נטעלי שלוסר נולדה בחיפה, גדלה בשכונת הוד הכרמל ובנעוריה למדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה. בין השנים 2000–2004 למדה במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות בצלאל, וסיימה את התואר בהצטיינות. בשנת 2008 למדה ב HISK, מכון הוגר לאמנויות יפות בגנט, בלגיה.
הציגה מספר תערוכות יחיד בגלריות ומוזיאונים, ביניהם מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון חיפה לאמנות, גלריה זומר לאמנות עכשווית ובבית האמנים בירושלים.
עבודותיה
ציוריה של שלוסר מאופיינים בגישה פיגורטיבית-אקספרסיבית. היא משלבת בציוריה שפות שונות ונבדלות ממסורת הציור. בין נושאי ציוריה, פורטרטים של נשים ושל אנשי מקצוע הסגורים בתוך עולמם ועיסוקיהם האניגמטיים וכן דימויים ארכיטקטונים בעלי משמעות סמלית. בעבודותיה חוקרת שלוסר צורה חדשה בתפיסת החלל של הציור העכשווי / שפת הציור של שלוסר מתוארת כפראית וגרוטסקית המערערת גבולות וזהויות "העיוותים ביצירתה הם בחינה של גבולות החומר האור והזהות, אשר אינה מכירה בזהות אחת קבועה וברורה אלא בזהות נזילה". על עבודותיה נכתב "שלוסר היא מאסטרית של אווירה, והיא בוראת מלנכוליה קלינית-ויקטוריאנית, שהפרא משתלח בה פה ושם. היא מרבה להשתמש בלבן, לבן נגוע, אפרפר, בוצי, ובו היא מכיירת את הנפש והמיטה, וששה לשים בה את ראשה הבריא".
בשנת 2005 הציגה בגלריה זומר בתל אביב תערוכת יחידה ראשונה לאחר סיום לימודיה בבצלאל. התערוכה כללה ציורים של נופים, דמויות ופורטרטים והציגה את פלטת הצבעים המונוכרומטית וטכניקות מריחת הצבע איתה זוהתה שלוסר מאז.
בשנת 2008 זכתה שלוסר בפרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר ובעקבותיה הציגה במוזיאון תל אביב את תערוכת היחידה אורקסטרא. על זכייתה בפרס נאמר כי ציוריה מגלמים ומגלים בו זמנית את הפנטסטי ואת הקונקרטי דרך שילוב בין פנטזיה עכשווית עירונית החוברת למסורת ציורית עתיקת יומין. "בציורי השמן שלה הגבולות בין החוץ והפנים הופכים לנזילים, מיטשטשים ונפרצים: חוץ ופנים של הגוף, של הארכיטקטורה, של העיר והכפר, של מצבי חלום ועירות המתערבים זה בזה...שמיים מתחלפים בתקרה, ואור טבעי מתחלף בתאורה מלאכותית." .
בשנת 2009 בעקבות זכייתה בפרס אסנת מוזס לציור, הציגה שלוסר את התערוכה אריקה, שנקראה על שם סבתה, בבית האמנים בירושלים. בנימוקי השופטים נאמר כי כוחם של ציוריה בנוכחות ובישירות המיידית שלהם המציגים אירוע המתרחש כאן ועכשיו, דרך החומר הפיזי והנפשי המרוח על משטח הקנבס. "כמו אלכימאית היא (שלוסר) מטילה אל תוך קדירת הציור שלה את המסורת הפיגורטיבית הסמלית של ימי הביניים, הביקורת החברתית חסרת הרחמים של האקספרסיוניזם הגרמני ואת תודעת החומריות הקונקרטית של הציור המודרניסטי, ורוקחת אותן יחדיו לכדי תמונות עולם מצמיתות אשר שואבות אליהן את הצופה".
שרה אנג'לינה אקלנד
שרה אנג'לינה אקלנד (באנגלית: Sarah Angelina Acland; 26 ביוני 1849 – 2 בדצמבר 1930) הייתה צלמת חובבת אנגלייה, הידועה בתמונות הפורטרטים שלה וכחלוצת הצילום בצבע. היא הפיצה את הצילום הצבעוני "כתהליך לחובבן הנוסע", בזכות התמונות שצילמה בשני ביקורים בגיברלטר ב-1903 וב-1904.
ביוגרפיה
שרה אקלנד הייתה בתם של סר הנרי וונטוורת' אקלנד (1815–1900), פרופסור לרפואה באוניברסיטת אוקספורד, ושרה אקלנד (לבית קוטון, 1815–1878), שעל שמה נקרא באוקספורד. היא גרה עם הוריה ב 40–41 במרכז אוקספורד.
בילדותה, שרה אקלנד צולמה על ידי צ'ארלס לוטווידג' דודג'סון (הידוע גם בשם לואיס קרול) עם חברתה אינה לידל, אחותה של אליס לידל. מבקר האמנות ג'ון ראסקין לימד אותה אמנות והיא גם הכירה מספר אמנים מהפרה-רפאליטים, וגם סייעה לדנטה גבריאל רוזטי כשצייר ציורי קיר באוקספורד. בגיל 19, אקלנד הכירה והושפעה מהצלמת ג'וליה מרגרט קמרון. אקלנד צילמה פורטרטים ונופים. לדוגמה, היא צילמה צילום דיוקן של ראש הממשלה ויליאם גלאדסטון במהלך ביקורו באוקספורד. עם מות אמה בשנת 1878 הפכה שרה לעוזרת הבית של אביה בבית המשפחה ברחוב ברוד עד למותו בשנת 1900.
אקלנד החלה להתנסות בצילום צבעוני בשנת 1899. עבודתה המוקדמת ביותר הושגה באמצעות תהליכי הצבע שבהם צולמו שלושה תצלומים נפרדים באמצעות מסננים אדומים, ירוקים וכחולים. בשנת 1903 ביקרה אקלנד את אחיה אדמירל בביתו בגיברלטר. אקלנד צילמה צילומים בכף אירופה המשקיפה מאירופה לאפריקה, תמונות של צמחייה במעונו של האדמירל, את הצוק, ואת הסופר וחוקר הצפרות קולונל בשנת 1904, היא הציגה בתערוכה השנתית של  (RPS) של בריטניה הגדולה 33 הדפסים בשלושה צבעים תחת הכותרת גיברלטר.
מאוחר יותר השתמשה אקלנד בתהליך ה של האחים לומייר, שהוצג ב-1907. בחייה המאוחרים לאחר מות אביה, עד מותה ב-1930, התגוררה שרה אקלנד ב,, וצילמה שם תמונות צבעוניות רבות. היא גם ביקרה וצילמה בהרחבה באי מדיירה שבאוקיינוס האטלנטי. שרה אקלנד נבחרה לחברה באגודה המלכותית לצילום בדצמבר 1900. היא הפכה לעמיתת החברה המלכותית לצילום בשנת 1905 (RSA).
אוסף התצלומים של אקלנד נמצא ב. בספריית בודליאן באוקספורד יש קטלוגים של אלבומי התמונות שלה ועיתונים (יחד עם אלה של אביה הנרי אקלנד), המתוארכים לסוף המאה ה-19.
סוחוי סופרג'ט ניו
סוחוי סופרג'ט ניו (רוסית: Сухой Суперджет Нью; משווק באנגלית בשם: Sukhoi Superjet New) הוא מטוס צר גוף רוסי לטווח קצר, גרסה חדשה של סוחוי סופרג'ט 100 עם החלפת רכיבים זרים מיובאים ברכיבים מתוצרת רוסית.
היסטוריה
בשנת 2018 הוכרז על פיתוח גרסה חדשה של ה־SSJ-100 — מטוס הנוסעים Sukhoi Superjet 100R. במקור תוכנן כי חלקם של רכיבים רוסיים במטוס זה יוגדל ב-10-15%. אבל ב-6 בינואר 2019, רשת RBC, צוטטה הצהרות של מזכיר איגוד התעופה האיראני, מקסול סמאני, פרסם מידע לפיו החוזה לאספקת מטוסי SSJ100 לחברות תעופה איראניות נמצא בסכנה בשל העובדה שמחלקת האוצר האמריקאית הטילה איסור על ייצוא טכנולוגיות לאיראן. זאת כיוון שמספר רכיבי הייצור האמריקאי בגרסה הנוכחית של המטוס עולה על 10%. בהקשר זה התקבלה באפריל 2019 החלטה על החלפת רכיבים ומערכות הסוחוי סופרג'ט (תוך החלפת 97% מהרכיבים הזרים במקבילות רוסיות ). הפרויקט קיבל את השם Sukhoi Superjet New או בקיצור SSJ-New. תאגיד KRET הציע להשתמש במתחמי אוויוניקה מאוחדים עבור SSJ-New ו־MS-21, המבוססים על רכיבים בעיצוב רוסי; באוגוסט אמר המעצב הראשי של הלשכה לעיצוב מכשירים (חלק מ־KRET) אלכסנדר אבגנוב כי מתחם האוויוניקה פותח ונמצא בשלב הסופי של מבחני רישוי, המרכיבים העיקריים שלו אושרו על ידי גופי רישוי תעופה, ומערכת התצוגה והבקרה עברו מבחני טיסה במסגרת מטוס ה־MS-21. ביולי 2020 החלו בדיקות טיסה של מערכת הניווט האינרציאלי SINS-2015, שפותחה על ידי המכון לאלקטרומכניקה ואוטומציה של מוסקבה. ב-3 בדצמבר 2020, הסוכנות הפדרלית לתחבורה אווירית קיבלה בקשה לאישור שינויים בעיצוב הסטנדרטי של ה-SSJ-100.
פיתוח
בשנים 2020–2022 מתוכנן להשלים את הפיתוח של רכיבי מערכת הבקרה המשולבת. מערכת הניווט האינרטי המפותחת בתאגיד KRET אמורה להסתיים עד 2022, ולאחר מכן יחלו בדיקות, כשהסמכת המערכת מתוכננת לשנת 2022. על פי ההערכות, הפיתוח של SSJ-New אמור להסתיים במלואו עד 2023 ויעלה 120–130 מיליארד רובל, כולל יצירת מנוע PD-8 חדש, שלצורך פיתוחו הוקצה כמחצית מהסכום הכולל קבלת תעודת רישוי צפויה בשנת 2023. תחילת הייצור הסדרתי של SSJ-New מתוכננת לשנת 2024.
איל דודסון
ד"ר איל דודסון (נולד ב-1965) הוא היסטוריון ישראלי, מרצה בכיר בחוג ללימודי ארץ ישראל במכללה האקדמית הרצוג ובמכללת אורות ישראל, בה עמד בראש ההתמחות ללימודי ארץ ישראל. דודסון הוא גם מורה דרך ועוסק בהכשרת מורי דרך, ובעברו עסק בחינוך פורמלי ובלתי פורמלי. הוא חיבר וערך מדריכי טיולים, וכתב מאמרים אקדמיים ופופולריים רבים על אתרים, מסורות ואירועים בתולדות ארץ ישראל וירושלים. הוא עוסק בייעוץ, בהנחיה ובכתיבת תכנים בתחומי התמחותו למוסדות שונים ולמשרדי ממשלה.
ביוגרפיה
דודסון נולד ב-1965 ברמת גן, ליהודה וורדה דודסון. משפחתו היא ציונית-דתית, וב-1977 היא נמנתה עם מייסדי אלקנה והייתה מראשוני המתיישבים בשומרון. דודסון למד במדרשית נעם ושירת כלוחם חי"ר בצה"ל במסגרת ישיבת ההסדר אור עציון. בשנים 1985–1989 פעל במגוון תפקידים בתנועת בני עקיבא, בהם ראש מחלקת ההדרכה הארצית. עד 2010 עסק בהוראה במוסדות תיכוניים דתיים. מאז 1998 הוא מרצה במוסדות להשכלה גבוהה, חוקר וחבר בוועדות כנסים אקדמיים מקומיים ובינלאומיים. בשנים 2018–2019 ייסד ועמד בראש ראש מינהלת מורשת ישראל בהר הבית, של משרד התרבות והספורט ומשרד ירושלים ומורשת.
דודסון נשוי מאז 1991 לנוגה, ולהם 6 ילדים.
תחומי מחקריו
עבודת הדוקטור של איל דודסון, בנושא "חכמי צפת בין השנים 1540–1615, מעמדם הדתי והחברתי", נכתבה בהנחיית פרופ' יוסף הקר בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, והושלמה ב-2010. הוא מתמחה בתולדות היהודים באימפריה העות'מאנית, ובתולדות ארץ ישראל בתקופה העות'מאנית. הוא מתמחה גם בתולדות ירושלים ואתריה.
קבוצת רד-בינת
רד-בינת היא קבוצה בשליטת האחים יהודה וזהר זיסאפל של כ-20 חברות בתחום פיתוח, ייצור ושיווק פתרונות לתחומים בתעשיית הרישות והטלקומוניקציה.
היסטוריה
בשנת 1975 הקים יהודה את "ביטקום סוכנויות", חברה פרטית קטנה ששווקה מוצרי תקשורת. ביטקום, שלאחר מספר שנים שינתה את שמה ל"בינת תקשורת מחשבים", ייצגה יצרנים בינלאומיים חשובים והייתה הראשונה שהשיקה טכנולוגיות תקשורת חדשניות בשוק הישראלי.
בתחילת 1982 החליטו האחים לעבור לייצור ופיתוח מוצרי תקשורת בישראל ליצוא. "רד תקשורת מחשבים", החברה הראשונה שהקימו ביחד, היא הוותיקה בקבוצת רד-בינת. בשנים שבאו לאחר מכן נוספו למסגרת הקבוצה עוד 27 חברות היי-טק עצמאיות שהוקמו כדי לפתח, לייצר ולשווק מגוון רחב של מוצרים בתחום תקשורת הנתונים (בהן גם בינת תקשורת מחשבים).
יהודה זיסאפל משמש כיום כנשיא קבוצת "רד-בינת", זהר הוא יו"ר רד תקשורת מחשבים, ובכל אחת מחברות הקבוצה משמש לפחות אחד מהם כחבר דירקטוריון. האחים מקפידים על תרומה לקהילה על ידי החברות בהנהלתם: "עמותת רד" של חברת רד תקשורת מחשבים מעניקה מדי שנה מאות מלגות לסטודנטים מצטיינים מעוטי אמצעים המתמחים בהנדסה ובמדעי המחשב. כמו כן, תורמת העמותה כל שנה כ-15 חדרי מחשבים לפנימיות ומוסדות חינוך אחרים לילדים ונוער בסיכון. "עמותת רד" אף עוסקת בהשאלת כלים מוזיקליים לתלמידים מצטיינים. בין השאר השאילה כינור גוארנרי דל גז'ו לכנר אקרט לורנצן, הנגן הראשי של התזמורת הסימפונית ראשון לציון.
בפברואר 2012, זכתה במכרז להקמה ותפעול של עיר הבה"דים כחלק מחברת "מבט לנגב", קונסורציום שמורכב מהחברות "מנרב", "אלקטרה" ו"רד בינת".
חברות בקבוצה
{{טורים
קבוצת בינת
}}
אמאלפי: תגמוליה של האלה
אמאלפי: תגמוליה של האלה (באנגלית: Amalfi: Rewards of the Goddess; ביפנית: アマルフィ 女神の報酬) הוא סרט דרמה יפני משנת 2009 בבימויו של הירושי נישיטני, בו מככבים יוג'י אודה, יוקי אמאמי, אריקה טודה, רוצ'ו פפאלאו וקואיצ'י סאטו. על בסיס הסרט, יצא אלבום האוסף של שרה ברייטמן, Amalfi – Sarah Brightman Love Songs.
הסרט עלה לאקרנים ברחבי העולם ב-18 ביולי 2009 בהפצת טוהו.
עלילה
קורודה הוא דיפלומט זר העובד בעיירת החוף אמאלפי, איטליה. הוא חוקר את המקרה של נערה יפנית צעירה שנחטפה מרחובות רומא בחג המולד, ולבסוף מתאהב באמה של הילדה.
אפרים זלמן שור
הרב אפרים זלמן שור (נפטר בכ"ח בתשרי ה'שצ"ד (1633)) היה מגדולי הרבנים בפולין. נודע כמחבר "תבואת שור" שהוא קיצור הבית יוסף וכראב"ד בריסק ולובלין. מצאצאי רבי יוסף בכור שור.
אחיו היה הרב אברהם חיים שור. אביהם היה הרב נפתלי הירש שור שכיהן כראב"ד בריסק ולובלין, היה תלמידו של הרמ"א ורבו של הב"ח. הרב אלכסנדר סנדר שור היה צאצא של אח אחר, הרב שמואל שור.
בתחילה כיהן בראב"ד שברשין, ולאחר פטירת חותנו הרב שאול וואהל, נבחר לרבנות בריסק והקים שם ישיבה.
ספרו הודפס בלובלין ה'שע"ה-ה'שע"ו. תשובות שלו נמצאות בשו"ת הב"ח סימן ק'; בשו"ת "פני יהושע", חלק אבן העזר, סימן ט"ו; ותשובות אחרות היו בכתב יד בידי הרב פנחס מיכאל גרויסלייט בתוך 'שו"ת "גאוני קדמאי"'. הרב גרויסלייט פרסם בספרו "דברי פנחס" חידושים מבנו של הרב אפרים זלמן, הרב יעקב.
על מצבתו נחרת: "אראלים ומצוקים... פשטו ידם באיש האלוקים, רבנו וגאוננו נר ישראל, ראש גאולת ישראל..." ולמרגלותיו נחרת על המצבה: "הגאון הגדול נר ישראל מוהר"ר אפרים זצ"ל נקרא זלמן שור..." (בהמשך מצוין שהיה ראב"ד לובלין ומובא תאריך פטירתו).
אנדרו קיהו
אנדרו פיליפ קיהו (באנגלית: Andrew Philip Kehoe; 1 בפברואר 1872 – 18 במאי 1927) היה רוצח המוני אמריקאי אשר ביצע את ה בו נרצחו כ-44 בני אדם, מתוכם 38 ילדים ו-6 מבוגרים, ונפצעו כ-58 נוספים. קיהו התאבד מאוחר יותר לאחר שירה בדינמיט שהניח בתוך רכבו, אשר גרם לפיצוץ שהוביל למותם של קורבנות נוספים. מספר ימים קודם לכן רצח את אשתו, ובאותו הבוקר החריב את ביתו וחוותו בעזרת חומרי נפץ.
ביוגרפיה
קיהו נולד ב, מישיגן, אחד הצעירים מבין שלושה עשר ילדיהם של פיליפ קיהו (1833–1915) ומארי מקגוברן קיהו (1835–1890) ; רכש את השכלתו בבית הספר התיכוני בטקומסה, וכן בקולג' של מישיגן, אשר מאוחר יותר הפך לאוניברסיטה המדינית של מישיגן, בו למד הנדסת חשמל. במוסד הלימודי הכיר את אשתו לעתיד, אלן אגנס "נלי" פרייס, אשר הגיעה ממשפחה אמידה מלאנסינג.
בתום לימודיו עבר לגור בסנט לואיס, שם עבד לאורך מספר שנים בתור חשמלאי. במהלך אותה תקופה, ב-1911, ספג פציעת ראש חמורה לאחר שנפל, ושקע בתרדמת למשך מספר שבועות.
לאחר שהחלים מפציעתו שב לגור עם הוריו. אמו נפטרה במהלך היעדרותו, ואביו התחתן עם אישה בשם פרנסס וילדר, אותה קיהו שנא. ב-17 בספטמבר 1911 נפצעה וילדר באופן אנוש לאחר שהתנור בביתם התפוצץ כאשר ניסתה להדליק אותו. הדלק נספג בבגדיה והיא התלקחה במהרה. קיהו שפך עליה דלי מים, אך לא הצליח לכבות את הלהבות בשל השמן הרב שהיה מצוי עליה. מאוחר יותר מתה פרנסס מפצעיה, ומספר האשמות הועלו כי נעשתה חבלה כלשהי בתנור.
עם שובו למישיגן, נישא קיהו ב-1912 לנלי פרייס. כעבור שבע שנים רכש הזוג חווה בגודל של כ-185 אקרים סמוך לכפר, מדודתה של נלי, במחיר של 12 אלף דולרים (השווים בערכם ל-337 אלף דולרים ב-2021); קיהו שילם חצי מהסכום בכסף מזומן אשר היה ברשותו, ואת השארית דרך משכנתה שלקח.
שכניו של קיהו תיארו אותו בתור אדם אינטליגנטי ביותר, אשר התעצבן בקלות, וגילה חוסר סבלנות כלפי אלו שלא הסכימו עמו. כמו כן סיפרו עליו כי היה מסודר, התלבש בקפדנות, ולעיתים החליף את בגדיו במהלך היום, או בכל פעם שהתלכלכו, גם אם מעט. עדויות אחרות טענו שהתאכזר לבעלי החיים שבחוותו, הזכירו כי במקרה מסוים הרג את אחד מסוסיו לאחר שלא עשה כרצונו, ואף ירה למוות בכלב של שכנו לאחר שנכנס לשטחו ונבח בצורה רועשת מדי.
קיהו ניחן בחוש טכני מולד, אף על פי שלא היה חוואי מוצלח במיוחד. אחד משכניו, מ. ג'. מונטי אלסוורת', סיפר כי מעולם לא התנהל בעבודתו כדרכי החוואים האחרים, ותמיד ניסה לעשות הכל בעזרת הטרקטור שלו. .
משפחתם נהגה להשתתף בטקסי הכנסייה הקתולית שבכפר באת', אולם לאחר שסירב קיהו להמשיך לשלם את דמי החברות שנגבו מהמתפללים, הפסיק לבוא למקום, ואסר על אשתו להגיע גם.
אנליזות מתקדמות ושיטות פרופילאות מודרניות מציעות כי ייתכן שקיהו היה למעשה, כלומר אדם הזוכר היטב את כל הנעשה לו, ושומר טינה על כך לאורך זמן רב. בעוד שאנשים רבים מחזיקים ברגשות שליליים שונים, הדבר עשוי להפוך למסוכן כאשר אינדיבידואל מציב את עצמו בדמות הקורבן, ולבסוף מתפרץ.
רקע
קיהו היה ידוע בחסכנותו הקפדנית, ונבחר לשמש בתור נאמן חבר המנהלים של בית הספר באת', ומאוחר יותר כגזבר. במהלך מינויו, ניסה להוביל לגביית מיסים נמוכה יותר, ולעיתים תכופות נאלץ להילחם בחברי הנהלה אחרים, ולהצביע נגד הצעותיהם כאשר רצונותיו לא התממשו. הוא נהג להאשים באופן חוזר ונשנה את אמורי הואיק, אחד המפקחים, ברשלנות כלכלית ובהתנהלות כושלת.
במסגרת עבודתו בחבר, מונה קיהו לתפקיד לבלר בית הספר ב-1925 למשך תקופה קצרה. בבחירות שנערכו ב-5 באפריל 1926 לא זכתה מועמדותו במינוי חוזר, תבוסה שהציתה כעס רב בלבו. שכנו, אלסוורת', שיער כי התחיל לתכנן את בערך באותה העת. שכן אחר, מקמולן, הבחין שקיהו הפסיק לעבוד לחלוטין בחוותו לאורך השנה שקדמה לטבח, וחשב לעצמו כי אולי תכנן להתאבד.
הרציחות
הטבח בבית הספר באת' הוא השם הכללי שניתן לסדרת אירועי הרצח והחבלה שביצע קיהו ב-18 במאי 1927, בבאת', מישיגן, אשר במהלכם נהרגו כ-45 אנשים, עם קיהו ביניהם, ונפצעו כ-58 נוספים. מרבית הקורבנות היו ילדים בכיתות ב' עד ו' בטווח הגילאים 7–12, אשר למדו ב. אירוע זה נחשב לטבח בית הספר הקטלני ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
קיהו הגיע לבית הספר כשעה וחצי לאחר הפיצוץ הראשון. הוא נתקל באחד מחברי ההנהלה, הואיק, וקרא לו לגשת למכוניתו. השניים נראו נאבקים על אחד הרובים שהיו ברכב, בטרם הצית קיהו דינמיט נוסף וגרם לפיצוץ עז אשר הרג את שניהם, יחד עם מספר עוברי אורח, ביניהם ילד ששרד את הפיצוץ בבית הספר.
בתום הטבח, מצאו חוקרי המשטרה שלט מעץ על גדר החווה של קיהו עליו נכתב, ; אחת מאחיותיו נטלה את שאריות גופתו וטמנה אותם בקבורה, ללא הלווייה, בקבר לא מסומן בהר רסט,, מישיגן. משפחת פרייס קברה את גופתה של בתם בלאנסינג, תחת שם נעוריה.
ג'ורג' מלון
ג'ורג' וילסון מלון (באנגלית: George Wilson Malone; 7 באוגוסט 1890 – 19 במאי 1961) היה מהנדס אזרחי ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שייצג את מדינת נבדה בסנאט של ארצות הברית.
ביוגרפיה
מלון נולד בפרדוניה (Fredonia) שבדרום-מזרח קנזס. בצעירותו עבר לרינו שבנבדה ועבד שם כמהנדס אזרחי והידראולי בעת שלמד באוניברסיטת נבדה ברינו. בשנת 1917 השלים מלון את לימודיו הגבוהים, ומיד לאחר מכן התגייס אל הכוחות המזוינים של ארצות הברית משנכנסה ארצו למלחמת העולם הראשונה. תחילה שירת בחיל תותחנים, אך בסופו של דבר הפך לקצין מודיעין גדודי והוצב בצרפת ובממלכה המאוחדת עד 1919. בתום המלחמה שב לעיסוקיו בהנדסה אזרחית. בשנים 1927–1935 היה מהנדס המדינה של נבדה.
בשנת 1934 הצטרף מלון לפוליטיקה של ארצות הברית כשערך את ניסיונו הראשון להיבחר אל הסנאט של ארצות הברית מטעם נבדה. ניסיון זה עלה בתוהו כאשר גרף 33% בלבד מקולות הבוחרים, והובס בידי קי פיטמן, הסנאטור הדמוקרטי המכהן והנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית. במהלך מלחמת העולם השנייה עבד מלון בסנאט כיועץ הנדסי לחומרי מלחמה. בבחירות 1944 התמודד פעם נוספת לסנאט מול פט מקארן, וגם בפעם זו הפסיד, אך שיפר את תוצאתו מהתמודדותו הקודמת – וגרף 41% מהקולות.
בבחירות 1946 התגשמה משאלת לבו של מלון, ועלה בידו להיבחר לסנאט. הוא ניצח את ברקלי באנקר, מועמד המפלגה הדמוקרטית ולשעבר סנאטור בעצמו, כשזקף לזכותו כ-55% מקולות הבוחרים. הוא נבחר מחדש לתקופת כהונה שנייה ב-1952. כעבור תריסר שנות כהונה הפסיד ב-1958 את כהונתו השלישית להווארד קנון, וכהונתו נחתמה בראשית ינואר 1959.
מלון המשיך להתגורר בוושינגטון הבירה עד מותו, ועבד כיועץ הנדסי. בבחירות 1960 ערך את מסע הבחירות האחרון שלו, הפעם למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מנבדה, אך הפסיד. מלון נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
Marathon
Marathon (מרתון) הוא אלבום האולפן העשירי של להקת סנטנה. באלבום זה השתתף גם הזמר הסקוטי אלכס ליגרטווד.
מרקוס ונדל דה סילבה
מרקוס וֶנדֶל ואלה דה סילבה (בפורטוגזית: Marcus Wendel Valle da Silva; נולד ב-28 בספטמבר 1997), הידוע בכינויו ונדל, הוא כדורגלן מקצועני ברזילאי, המשחק כקשר.
ספורטינג ליסבון
בסוף 2017 עלה שמו כחיזוק אפשרי לפריז סן-ז'רמן, אך הבעיות שלהם בכללי הפייר פליי הפיננסי מנעו את התקדמות העסקה. בסופו של דבר הוא חתם על חוזה עם ספורטינג ליסבון בינואר 2018 תמורת 7.5 מיליון יורו, בתוקף עד 2023, עם סעיף סיום שנקבע על 60 מיליון יורו, כאשר פלומיננסה תקבל 10% מהכסף.
בתחילה התקשה ונדל להסתגל לקצב וטקטיקות הכדורגל האירופי שהובילו לאחוזי משחק נמוכים במהלך הקמפיין המוקדם. עם זאת, לאחר מינויו של מרסל קייזר למאמן, ונדל הפך לחבר חשוב בסגל. בתחילת דצמבר סבל ונדל מנקע בברך שמאל שהשבית אותו למשך חודשיים. הוא נסע לאיטליה ללא אישור מהמועדון שלו ב-16 באפריל 2019 כדי לראות את המשחק בין יובנטוס לאייאקס על המשחק השני ברבע גמר ליגת האלופות וספורטינג הענישה אותו.
במדי ספורטינג הוא הבקיע 4 שערים ב-54 מפגשים בכל המסגרות.
זניט
באוקטובר 2020 חתם בזניט סנקט פטרבורג הרוסית תמורת 20 מיליון יורו לחוזה של חמש שנים. את הופעת הבכורה ערך מול סוצ'י במחזור 11, ב־17 באוקטובר 2020. את שער הבכורה במדי הקבוצה הפטרבורגית הבקיע בדרבי ערי הבירה, במשחק שבו הבקיע 2 שערים וקבוצתו ניצחה 3:2, במחזור 23, ב-17 במרץ 2021 והוכתר גם למצטיין המשחק. ב-29 בספטמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה בליגת האלופות בניצחון קבוצתו 4:0 על מאלמו בגזפרום ארנה.
סגנון משחק
ונדל נחשב לשחקן הגנתי שמסוגל בעת הצורך לעבור להתקפה במהירות. בזניט, נעשה שימוש תכוף כשחקן שמסייע לחבריו לקבוצה לעבור במהירות מהגנה להתקפה.
אסתר ניזנטל קריניץ
אסתר ניזנטל קריניץ (Esther Nisenthal Krinitz; 1927–2001) הייתה אמנית יהודייה אמריקאית, ילידת פולין, ניצולת שואה. יצרה סדרת עבודות אוטוביוגרפיות רקומות אודות חייה המתארות את ילדותה בפולין, את קורותיה בתקופת השואה ואת ההגירה לארצות הברית ושיקום החיים לאחר מלחמת העולם השנייה.
מרקוס ונדל דה סילבה
תארים
פלומיננסה ספורטינג זניט
אסתר ניזנטל קריניץ
ביוגרפיה
אסתר ניזנטל קריניץ נולדה בשנת 1927 בכפר קטן בשם מנישק הממוקם לאורך הגדה המזרחית של נהר הוויסלה שבפולין. בהיותה בת שתים עשרה, בתחילת מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, נכנסו כוחות הצבא הגרמני לכפר. מאותו הרגע ועד אוקטובר 1942 חיו יהודי הכפר והסביבה תחת הטרור הגרמני. באוקטובר 1942 הורה מושל האזור ליהודים לעזוב את בתיהם ולהתייצב בתחנת הרכבת בקרשניק הסמוכה. היהודים לא ידעו לאן מועדות פניהם. ניזנטל קריניץ, שהייתה אז בת חמש עשרה, פחדה מאוד מהגירוש וגמלה בדעתה כי לא תצטרף למשפחתה. היא פנתה אל הוריה בבקשת עזרה, וביקשה מהם לנקוב בשם אחד האיכרים הפולנים שעמם היו בקשרי מסחר כדי שתוכל למצוא אצלו מחסה ולעבוד. ניזנטל קריניץ גם הפצירה באחותה הצעירה, מניה, בת השלוש עשרה להצטרף אליה. כך, ב־15 באוקטובר 1942 יצאה משפחתה של האמנית לדרך, והאחיות הצעירות נותרו לבדן. זה היה היום האחרון שבו ראו את משפחתן ומרגע זה ואילך הן נאלצו להסתדר בכוחות עצמן. הן התחזו לנערות כפר פולניות קתוליות וכך שרדו את המלחמה. לאחר המלחמה התחתנה ניזנטל קריניץ והיגרה לארצות הברית, ואחותה מניה עלתה לישראל.
יצירה אמנותית
הסדרה של ניזנטל קריניץ בנויה כסיפור מסע המתחיל הבנוי עם ילדות מאושרת בכפר בפולין, וממשיך בפרידה מהילדות, התבגרות בטרם עת, מאבק להישרדות ומסתיים בייסודם של חיים חדשים. רוב העבודות בסדרה נעשו לאורך שנות התשעים של המאה העשרים, כשהאמנית מתקרבת לגיל שבעים. לאורך הסיפור האמנית מציגה את זהויותיה המשתנות: בתחילה כילדה יהודייה בפולין הכפרית, לאחר מכן כילדה יהודייה הנאבקת לשרוד תחת השלטון הנאצי, רוב הזמן תחת זהות בדויה של נערה קתולית, ולאחר המלחמה כאישה אמריקאית וכאם. מרכיב אחד המאפיין את הזהות הפסיכולוגית שלה נשאר קוהרנטי לאורך כל הסיפור – האמנית מציגה את עצמה כדמות אמיצה ולא קונפורמיסטית הבוחרת לעצמה גורל אחר מזה של סביבתה.
אמנות וזיכרון (Art and Remembrance)
אמנות וזיכרון (Art and Remembrance) היא תערוכה נודדת של יצירותיה של ניזנטל קריניץ המוצגת מאז שנת 2011 במוזיאונים שונים בארצות הברית. בשנת 2011, צולם סרט תיעודי מטעם עמותת התערוכה בשם "דרך קוף המחט: האמנות של אסתר ניזנטל קריניץ" (Through the Eye of the Needle: The Art of Esther Nisenthal Krinitz). הסרט מספר על חוויותיה של האמנית במהלך השואה בפולין ומספר על יצירתן של עבודות הרקמה והקולאז' שלה. הסרט כולל ריאיון עם האמנית ועם בני משפחתה.
קשר הגת והפרוזדור
קשר הגת והפרוזדור (Sinoatrial node; נקרא לרוב בקיצור SA node ובעברית הסינוס) הוא הקוצב הראשי בלב. קשר הגת והפרוזדור מייצר עצמונית פוטנציאלי פעולה חשמליים שעוברים דרך מערכת ההולכה החשמלית של הלב ובכך גורמים להתכווצותו. קשר הגת והפרוזדור ממוקם בעלייה הימנית, בשריר הלב, בסמוך לפתח הווריד הנבוב העליון. רוחבו של הקשר הוא שלושה מילימטרים, אורכו חמישה עשר מילימטרים ועוביו מילימטר אחד.
קשר הגת מייצר את פוטנציאלי הפעולה עצמונית, אך קצב ההיווצרות שלהם (וכך גם קצב הדופק) מושפע מעצבים המעצבבים את קשר הגת ומשפיעים על פעילותו. העצבים המעורבים שייכים לשתי מערכות: המערכת הפאראסימפטטית פועלת על ידי העצב התועה, שגרויו מפחית את קצב יצירת הזרמים בקשר (ובכך את הדופק). המערכת הסימפתטית פועלת על ידי עצבי השדרה T1-4, וגירוי סימפטטי מגביר את קצב הסינוס.
אספקת הדם לקשר מגיעה באמצעות העורקים הכליליים: ברוב האנשים דרך העורק הימני הכלילי (ב-60–70 אחוז מהמקרים) ובחלקם דרך העורק השמאלי הכלילי (ב-20–30 אחוז מהמקרים, בדרך כלל על ידי העורק הכותר).
בדרך כלל, בתפקוד לב תקין, קשר הגת והפרוזדור מייצר את פוטנציאל הפעולה הראשוני בלב, הגורם להתכווצות הלב. זאת, כיוון שקשר הגת מייצר זרם מהר יותר משאר תאי הלב, וכשהזרם מתפשט במערכת ההולכה הוא מונע מהתאים האחרים הזדמנות ליצור פוטנציאל פעולה נוסף. קצב הלב המתקבל במצב זה נקרא קצב סינוס. עם זאת, לא רק קשר הגת והפרוזדור אלא גם תאי הולכה אחרים בלב יכולים ליצור פוטנציאל פעולה.
מספר גורמים עלולים לגרום תפקוד לקוי של קשר הגת והפרוזדור. המוכר ביותר הוא ירידה באספקת הדם לקשר, לרוב עקב מחלת לב איסכמית, עד כדי איסכמיה ומוות של תאים בקשר. תוארה גם פגיעה דלקתית בקשר הגת, המערבת את מערכת החיסון. כתוצאה מפגיעה בקשר הגת עלולות להופיע הפרעות קצב שונות ואף תסמונת הסינוס החולה.
חגורת המנינגיטיס האפריקנית
חגורת המנינגיטיס האפריקנית (באנגלית: The African meningitis belt) היא אזור באפריקה שמדרום לסהרה, שבו שכיחות מחלת דלקת קרום המוח (מנינגיטיס) היא מהגבוהות בעולם. חגורת המנינגיטיס האפריקנית מתאפיינת בתחלואת דלקת קרום המוח על רקע של זיהום בחיידקי Neisseria meningitidis. הזן הנפוץ ביותר שגורם למחלה הוא זן A (אחראי ל-80%–85% מהתחלואה המקומית. מעל 90% לפי הערכות אחרות), אם כי הזנים W135, C ו-X של החיידק גורמים אף הם למנינגיטיס באזור זה.
המחלה, שפעמים רבות מגיעה לממדים מגפתיים ממושכים, פוגעת בעיקר בילדים ובמבוגרים צעירים מתחת לגיל 30 וגובה קורבנות רבים. התחלואה החוזרת יוצרת פעמים רבות בהלה המונית בקרב האוכלוסייה המקומית ופוגעת אנושות במרקם החיים, בכלכלת המדינות ובאוכלוסייה שבתחום החגורה.
Neisseria meningitidis ודלקת קרום המוח
Neisseria meningitidis הוא חיידק גראם-שלילי אירובי בעל התארגנות נקדית דיפלוקוקית במרחב (מזכירה צמד פולי קפה), השייך לסוג Neisseria, ומוכר גם בשם מנינגוקוקוס (Meningococcus). מוכרים 13 זנים של החיידק אשר נבדלים זה מזה על סמך הקפסולה הפוליסכרידית שלהם, שמתוכם השישה הנפוצים ביותר - X ,W135 ,C ,B ,A ו-Y, גורמים למרבית המחלות בקרב בני האדם. החיידק נמצא בחלל האף-לוע (Nasopharynx) בכ-10%–25% מבני האדם הבריאים, ובדרך כלל אינו גורם לבעיות בריאותיות כלשהן (האדם הוא המאכסן היחיד של החיידק). במקרים מסוימים (במיוחד בילדים מתחת לגיל 5 ובחולים מדוכאי מערכת חיסון), עלול החיידק להפוך לאלים ולחדור למחזור הדם. נוכחותו בדם גורמת במקרים רבים לאלח דם ולהרעלת דם חריפה שנקראת מנינגוקוקסמיה (Meningococcemia), שבאה לידי ביטוי בקרישה תוך-כלית מפושטת (DIC), דימומים, הופעת חבורות טיפוסיות ולנמק בגפיים. החיידק מתפשט באמצעות מחזור הדם לאיברי הגוף השונים, ועלול לגרום למחלה רב-מערכתית ולסיבוכים, כגון דלקת שריר הלב, דלקת מפרקים, דלקת כלי הדם, דלקת ריאות ודרכי הנשימה ודלקת קרום המוח. ללא התערבות רפואית מיידית תסתיים דלקת קרום המוח על רקע מנינגוקוקי, במרבית המקרים, במות החולה. עיקר ההדבקה היא טיפתית ומתרחשת במהלך העונה הקרה והיבשה באמצעות יצירת ארוסול מדרכי הנשימה של אדם חולה בעת מגע הדוק וממושך עמו. הסיבוך השכיח ביותר בעקבות החלמה מדלקת קרום המוח על רקע מנינגוקוקי הוא פגיעה בעצבי הגולגולת (עצבים ששולטים על תנועת העיניים, שרירי הפנים והשמיעה), כשלקות שמיעה היא הנפוצה ביותר. סיבוכים נוספים כוללים נמלול, איבוד תחושה בגפיים, פרכוסים ופיגור שכלי.
מדינות בחגורת המנינגיטיס
חגורת המנינגיטיס האפריקנית נמתחת לרוחבה של מרכז יבשת אפריקה שמדרום למדבר סהרה; מהאוקיינוס האטלנטי במערב ועד חופי הים האדום והאוקיינוס ההודי במזרח. להלן רשימת 26 המדינות שחגורה זאת עוברת (או סמוכה מאוד) בתחומן, ממערב למזרח:
בתחום חגורה זאת מתגוררים כ-450 מיליון בני אדם שמצויים בסיכון גבוה מאוד ללקות במחלה. חגורת המנינגיטיס חופפת במידה רבה את האזורים בהם שכיחות מחלת המלריה באפריקה שמדרום לסהרה גבוהה אף היא.
אפידמיולוגיה
עיקר התחלואה במנינגוקוקוס מתרחשת בתחום חגורת המנינגיטיס במהלך העונה היבשה והקרה (דצמבר - יוני, עם שיא בחודש אפריל) עם תחילת רוחות הרמתן (Harmattan) שמתחילות לנשוב ולהעלות אבק מאזור הסהרה שבצפון. העלייה החדה בזיהום האוויר, כתוצאה מהאבק שמגיע מהסהרה והיעדר הגשמים בעונה היבשה (שגורמים לשקיעת האבק), גורמים לעלייה במקרי השיעול והעיטוש בקרב האוכלוסייה המקומית, שמתגוררת בתנאי צפיפות בבתים קטנים ולא מאווררים. דבר זה מעלה את הסיכוי להפצת חיידקי Neisseria meningitidis בקרב האוכלוסייה. עם זאת, למרות הקשר הבולט בין התחלואה לבין תנאי האקלים בעונה היבשה, טרם התגלה הגורם לפתוגניות המנינגוקוקית עצמה. לפי אחת ההשערות, אוויר יבש, חם או מאובק מגרה את רקמת האפיתל של מערכת הנשימה, ובכך מקל על חיידקי המנינגוקוקוס להפוך לפולשניים. מרבית המודבקים הם מתחת לגיל 30, ובעיקר ילדים.
שיעורי התחלואה בחגורת המנינגיטיס מושפעים ממספר גורמים: שיעור ההתקפה (Attack rate) בזמן התפרצות דלקת קרום המוח בתחום החגורה נע, בדרך כלל, בין 100–800 מודבקים לכל 100,000 איש, אולם באזורים ובקהילות מסוימות תועדו שיעורי התקפה גבוהים יותר, שהגיעו לכדי 1,000 מודבקים לכל 100,000 איש. התפרצויות בקנה מידה מגפתי עלולות להימשך פרקי זמן ממושכים (תועדו התפרצויות שנמשכו שנתיים-שלוש ברציפות), עם ירידה מסוימת בכמות המודבקים במהלך העונה הרטובה בשל שקיעת האבק, ולגרום לפגיעה קשה במרקם החברתי ובכלכלת המדינות המושפעות. כרבע מהחולים שמצליחים להתגבר על המחלה נותרים עם פגיעה בלתי הפיכה במערכת העצבים המרכזית.
השפעות על הכלכלה ומערכת הבריאות
מגיפות דלקת קרום המוח גורמות לנטל כלכלי כבד ולפגיעה רחבת היקף במגזרים הפרטיים והציבוריים במדינות המוכות. המגפות גורמות להוצאה כספית ממוצעת של כשליש מההכנסות המשפחתיות השנתיות (34%). מחקר שנערך בבורקינה פאסו על ידי Colombini וקבוצתו, חשף כי בשנת 2007 עמד התוצר המקומי הגולמי השנתי על 268 דולר לנפש, מכאן ניתן להסיק כי כ-90 דולר בממוצע מסך ההכנסות השנתיות מנוצלים להתמודדות המשפחתית עם התחלואה בדלקת קרום המוח. בעקבות סיבוכי המחלה והשלכותיה, ההוצאות עלולות להאמיר ולהגיע אף ל-154 דולר. סכומים אלה גבוהים מדי לחלק ניכר מהאוכלוסייה המקומית בתחום החגורה. ממחקר זה אף עולה כי עובדים ותלמידים שנדבקים בדלקת קרום המוח נעדרים בממוצע 21 ו-12 ימים מהעבודה ומבתי הספר בהתאמה. מצב זה רק מחמיר את המיתון בכלכלת מדינות אלה.
במחקר אחר שנערך על ידי Bloom וקבוצתו, נבדק מדד הקרוי DALY (Disabiliy-adjusted life year). מדד זה בודק כמותית את איבוד סך כל שנות חיי אדם באוכלוסייה מסוימת בעקבות מחלה כלשהי. מהמחקר עולה כי בשנת 1995 מדד ה-DALY עבור דלקת קרום המוח במדינות חגורת המנינגיטיס עמד על 42.5%. אינדיקציה זאת, יחד עם הערכות מומחים שגורסות כי כרבע מאוכלוסיית המחלימים נותרת עם פגיעה בלתי הפיכה כלשהי במערכת העצבים המרכזית אשר מגבילה בצורה משמעותית את שילובם בשוק העבודה, מדגישה פעם נוספת את חומרת המצב באפריקה שמדרום לסהרה, וקושרת בין איבוד היכולת הפרודוקטיבית של האוכלוסייה המקומית לבין המצב הכלכלי הרעוע.
ניסיונות ההתמודדות עם המגפות יוצרות נטל כבד גם על רשויות הבריאות המקומיות. הדבר בא לידי ביטוי במחסור משמעותי בצוותים רפואיים, ביכולת הגעה למוקדי התפרצות התחלואה, ובזמינות תרופות וחיסונים. הדבר גורם לא פעם לשיבוש תוכניות למאבק במחלות זיהומיות אחרות באזור, דוגמת מלריה, שיתוק ילדים, קדחת צהובה ואחרות.
היסטוריה
מחקרים העלו שמגפות של דלקות קרום המוח החלו באזור הקרוי היום חגורת המנינגיטיס לפני כ-100 שנים. מחקרים אפידמיולוגיים שנערכו באזור החל משנות ה-40 של המאה ה-20 הראו מגמה קבועה יחסית של התפרצויות מגפתיות באזור אחת ל-8 עד 12 שנים, ואולם החל מראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 נצפה שינוי במגמה זאת כאשר פרק הזמן בין ההתפרצויות הולך וקטן בעוד ששטח החגורה הולך וגדל. אזורים שבעבר נמצאו מחוץ לחגורה, כגון בורונדי, רואנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וטנזניה מהווים כעת חלק ממנה. בשנת 2010 לבדה, השנה שבה פותח החיסון המצומד כנגד זן A של החיידק, דווחו למעלה מ-224,000 מקרי הדבקה ברחבי החגורה.
להלן רשימת התפרצויות מפורסמות של דלקת קרום המוח במדינות חגורת המנינגיטיס לפי סדר כרונולוגי: אחוזי התמותה הגבוהים, שאפיינו את המגפות שנזכרו לעיל בחלק הראשון של המאה ה-20, ירדו בצורה חדה לקראת סוף שנות ה-40 בעקבות השימוש בתרופות אנטיביוטיות מקבוצת הפניצילינים והסולפונאמידים ובחיסון הפוליסכרידי. אולם גם אלה יחד לא היו מסוגלים להוריד את אחוזי התמותה באופן מוחלט.
טיפול תרופתי
אופן הטיפול בדלקת קרום המוח על רקע מנינגוקוקי בתחום חגורת המנינגיטיס תלוי בסוג התחלואה; התפרצות מגפתית, או מחלה ספורדית. היות שבמדינות רבות שנמצאות בתחום החגורה אין את היכולת לבצע את ההליכים הרפואיים שנדרשים על מנת לאבחן במדויק את הפתוגן האחראי לתחלואה (ניקור מותני, תרבית מנוזל המוח והשדרה במעבדה מיקרוביולוגית), המלצת ארגון הבריאות העולמי היא להתייחס למנינגוקוקוס כעל האחראי וזאת משום שמרבית מקרי תחלואת דלקת קרום המוח מתרחשים בעקבות הדבקה בו. עם זאת הנחיות הטיפול הן שונות ונבדלות בהתאם לסוג התחלואה:
למרות השימוש בכלורמפניקול ארגון הבריאות העולמי ממליץ על צפטריאקסון כתרופת בחירה לטיפול בדלקות קרום המוח שכן השימוש בצפטריאקסון מותר לנשים בהיריון וכאלה שמניקות וכן לתינוקות מתחת לגיל חודשיים.
פיתוח חיסון מצומד
זה מכבר היה ברור שהחיסון הפוליסכרידי לא מסוגל להקנות חסינות אופטימלית לתושבי חגורת המנינגיטיס. להלן הסיבות לכך: בשנת 2001, בעקבות מגפת דלקת קרום המוח שפרצה במערב אפריקה בשנת 1996, הוקם מיזם משותף של ארגון הבריאות העולמי וארגון PATH (Program for Appropriate Technology in Health), בסיוע קרן ביל ומלינדה גייטס לפיתוח חיסון במטרה לבלום את התפשטות דלקת קרום המוח במדינות חגורת המנינגיטיס. במסגרת המיזם שקיבל את השם Meningitis Vaccine Project) MVP) פותח תרכיב (המצומד לחלבון דמוי רעלן הטטנוס לשם הגברת פעילות החיסון) כנגד זן A של Neisseria meningitidis, שגורם לעיקר התחלואה באזור. החיסון, שנבדק על 11,100 מתנדבים, נמצא יעיל ביותר וקיבל את השם המסחרי MenAfriVac, מיועד לשימוש במדינות חגורת המנינגיטיס בלבד ומיוצר על ידי חברת Serum Institute of India LTD בעלות של פחות מ-50 סנט למנה.
חיסון זה הוכנס לראשונה לשימוש ב-6 בדצמבר 2010 בבורקינה פאסו, מאלי וניז'ר. עד לסוף אותה השנה חוסנו כ-20 מיליון בני אדם בגילים 1–29. בין השנים 2010–2015 למעלה מ-235 מיליון בני אדם חוסנו בתרכיב MenAfriVac ב-26 מדינות בתחום חגורת המנינגיטיס והצפי הוא שעד שנת 2020 תחוסן כמעט כל האוכלוסייה בחגורה זאת, דבר אשר יגן, לפי הערכות, על כ-400 מיליון בני אדם וימנע כמיליון מקרי דלקת קרום המוח, 150,000 מיתות ו-250,000 פגיעות בלתי הפיכות במערכת העצבים המרכזית.
להלן השנים והמדינות שבהן ניתן החיסון המצומד באופן מרוכז לאוכלוסייה בתחום חגורת המנינגיטיס: החיסון המצומד MenAfriVac החליף למעשה את החיסון הפוליסכרידי בו היו משתמשים במדינות חגורת המנינגיטיס בעתות של מגפות. להלן יתרונותיו הבולטים על פני קודמו: השימוש הרחב בתרכיב MenAfriVac גרם לירידה משמעותית בהיארעות דלקות קרום המוח בחגורת המנינגיטיס שנגרמות מזן A, אולם הוא אינו מקנה הגנה מפני יתר זני Neisseria meningitidis שמצויים באזור. נכון להיום, במסגרת מיזם MVP, נערכים מחקרים לשם פיתוח תרכיבי חיסון כנגד כל זני החיידק שמצויים במדינות החגורה.
הוראות מניעה וחיסון למטיילים באפריקה
למטיילים שברצונם לבקר במדינות חגורת המנינגיטיס ובמיוחד במהלך העונה היבשה מומלץ להתחסן כנגד דלקת קרום המוח על רקע זיהום במנינגוקוקוס בתרכיב קודרי-ולנטי, כנגד 4 זני Neisseria meningitidis: Y, W135, C, A (Mencevax) לפחות 10 ימים לפני הנסיעה. במקרה של מגע הדוק עם חולה בדלקת קרום המוח מומלץ לקחת טיפול אנטיביוטי מונע במהלך 24 השעות הראשונות מרגע החשיפה. הטיפול המונע שמומלץ מתבסס על מתן ריפמפיצין או ציפרופלוקסצין דרך הפה, או צפטריאקסון בהזרקה לשריר.
לאון פייה
לֶאוֹן פִּייֶה (בצרפתית: Léon Pillet 6 בדצמבר 1803 - 20 במרץ 1868) היה עיתונאי צרפתי, עובד מדינה ומנהל האופרה הלאומית של פריז מ-1840 עד 1847. פייה, שהיה מינוי פוליטי, היה כנראה המנהל הפחות-מצליח של האופרה הפריזאית במאה ה-19.
ילדות, נעורים ולימודים
ריימונד-פרנסואה-לאון פייה נולד בפריז, בן לפאביין פייה (1855-1772), עיתונאי ומנהלן צרפתי. לאחר לימודים בליציאום נפוליאון (כיום ליציאום אנרי הרביעי), המשיך פייה בלימודי משפטים והצטרף למשרדו של עורך דין בשם מוגין.
עיתונאי
פייה היה שותף לייסוד ה"נובו ז'ורנאל דה פריז" בשנת 1827, שם עבד בעיקר כמבקר התיאטרון של העיתון. בהמשך, כשדיכוי זכויות היתר של העיתונים הגדולים נתן חופש-פעולה רב יותר למיזם, היה פייה לעורך עיתונו, והפך אותו לעיתון פוליטי, שתמך בליברליות וברדיקליות של צרפת. במהפכת יולי 1830 חתם על מחאת העיתונאים נגד הגבלות הממשלה על העיתנות, ובמשך שלושה ימים, 26, 27 ו-28 ביולי, יצא עיתונו, שנודע עכשיו פשוט בשם "הז'ורנאל של פריז", פעמים אחדות ביום. עקב תמיכתו במעבר לממשלה שמרנית יותר, שהתרחש ב-13 במרץ 1831, השתלטו על העיתון אנשי עסקים קפיטליסטים, שראו בעין יפה את המשטר החדש, אבל פייה המשיך בתפקידו כמנהל ותמך במדיניות מיניסטריאלית.
עובד מדינה
בשנת 1834 קיבל פייה מינוי ממשלתי כ"maître des requêtes en service extraordinaire" והו מופיע ב"אלמנך המלכותי" החל ב-1836 כנציב המלכותי ומזכיר הוועדה המיוחדת לקונסרבטואר ולתיאטראות המלכותיים. בתפקידו זה היה פייה המנהל הממונה על האופרה של פריז.
לבריתן
פייה גם טיפח שאיפות כלבריתן. בתקופת כהונתו כנציב, היה שותף לכתיבת לברית לאופרה בשלוש מערכות "לה ונדטה", עם אדולף ונואה, למוזיקה מאת אנרי דה רולץ. היצירה עלתה על בימת האופרה ב-11 בספטמבר 1839, אבל התקבלה בחיוב. היא הורדה מעל הבמה לאחר ההצגה השביעית ב-11 באוקטובר, לצורך תיקונים ושיפורים, במהלכם צומצמה לשתי מערכות. ב-22 בינואר 1840 ב8וצעה בגרסתה החדשה יחד עם הבלט בשלוש מערכות "לה סומנאמבולה", אבל מכירת הכרטיסים הדלה, בסך 1,237 פרנק ו-30 סנטים, הביאה להסרתה לאחר ההצגה השישית במתכונתה המתוקנת, ב-1 במאי 1840.
מנהל באופרה של פריז
ב-1 ביוני 1840 התמנה פייה, מתוך שיקול פוליטי, "כיון שלא היה אמן אף לא יזם אמיתי", להנהלה משותפת של האופרה הלאומית של פריז, שם הצטרף אל אנרי דופונשל, שכיהן כבר בתפקיד זה. השניים הסתכסכו, ודופנשל פרש באוקטובר 1841,ופייה נשאר המנהל היחיד, מצב שהניע כנראה את ריכרד וגנר לאמירה, שהאופרה מנוהלת על ידי מינויים פוליטיים, כגמול." וגנר הציג לפייה את הלברית לאופרה ההולנדי המעופף. פייה גילה עניין בעלילה, אבל תגובתו למוזיקה הייתה ההשפלה הקשה ביותר שווגנר ידע מעודטו בפריז, כי פייה הציע לרכוש ממנו את הלברית כדי למסור אותה לאחד המלחינים שעמו היה קשור בחוזה, כדי שיכתוב לה את המוזיקה. וגנר מכר את "ההולנדי המעופף" תמורת סכום זעום של 500 פרנק. פייה השתמש ברעיון של וגנר להפקת אופרה חדשה, "Le vaisseau fantôme", למוזיקה מאת פייר-לואי דיטש (לברית מאת פול פושה), אך היא נכשלה.
נוסף לכך, הן הלבריתן המצליח ביותר בימים ההם, אז'ן סקריב, שהאשים את פייה בכך שהאופרה הלא-גמורה של גאטנו דוניצטי, "הדוכס מאלבה", לא עלתה על הבמה, והן המלחין עתיר ההצלחה, ג'אקומו מאיירבר, שלא רצה ללהק את שטולץ באופרה החדשה שלו "הנביא", מיאנו לעבוד עם פייה אחרי 1845. פייה הותקף על ידי העיתונות וסבל הפסדים כספיים בתיאטרון.
פייה הזמין את ורדי להלחין אופרה ללהקה בנובמבר 1845 ובפברואר 1847, אך ורדי דחה את ההזמנה. תוך שבוע ממועד הגעתו של ורדי לפריז, ב-27 ביולי 1847, הצטרפו דופונשל ונסטור רוקפלאן לפייה כמנהלים שותפים (31 ביולי 1847) וורדי קיבל את ההזמנה הראשונה מן הלהקה והסכים לעבד את "הלומברדים" ללברית חדשה בצרפתית, שהוכתרה בשם "ירושלים". באוקטובר או נובמבר אולץ פייה לפרוש מן ההנהלה והאופרה המחודשת של ורדי עלתה בהצגת בכורה ב-26 בנובמבר 1847.
הצגות בכורה
בתקופת כהונתו של פייה בהנהלת האופרה של פריז, הוצגו הבכורות הבאות:
זמרת הארץ (כתב עת)
כתב העת נועד להיות רבעון ואף, אם ישגשג, להפוך לירחון, אולם בפועל, בגלל בעיות מימון והפצה, הופיעו רק שני קבצים, הראשון, בן 64 עמודים, בשנת 1872 והשני, בן 60 עמודים, בשנת 1877.
במאמר, המופיע כהקדמה בחוברת הראשונה, פירט רבנר את מניעיו להוצאת כתב העת:
רבנר התכוון להגיע ל"אוהבי ומכירי התורה וחוכמתה... לניזונים מפירות עץ החיים יחד עם פירות עץ הדעת". את הכנותיו התחיל רבנר כבר ב-1871, כשפרסם קול קורא בכתב העת עברי אנכי ופנה במכתבים למשכילים שונים ברחבי רומניה וגליציה וביקש את השתתפותם בכתב העת שעמד לצאת. הייתה היענות של משכילים מיאשי ומערים רומניות אחרות וגם כמה משכילים מחוץ לרומניה, בעיקר מגליציה ומהאימפריה הרוסית.
בגיליון הראשון, כשליש ממנו כולל יצירות של רבנר עצמו, שירים פילוסופיים ודידקטיים, חלקם דנים ביחס שבין אמונה ובין מדע, שירים לזכרם של משכילים שהיו מיודדים איתו, ציונים ספרותיים, פרשנויות בלשניות לפסוקים מהתנ"ך ומהתלמוד, תרגומים של ביוגרפיות של אישים יהודים וסיפורים. בין יתר משתתפי הכרך הראשון נמנים מרדכי סטרליסקר והלל כהנא, שתי הצלעות הנוספות של "שלישיית הסופרים המשכילים". סטרליסקר פרסם שיר המוקדש למשה מנדלסון. הלל שלח גם מכתב בו התנצל על כך שלא שלח מאמר מובטח המפרשן את הקשר בין Spania ובין המושג התלמודי "אספמיא", אך הבטיח לשלוח מאמר זה לגיליון הבא של כתב העת. הסופר העברי דוד וכסלר (David Wechsler) מיאשי פרסם את החלק הראשון של פואמה משלו (החלק השני פורסם בכרך השני). הפובליציסט בנימין שוורצפלד פרסם מכתב בו הביע את דעתו על חשיבות הפצת התזות של ההשכלה בקרב יהדות רומניה. שוורצפלד פרסם בכרך זה גם תרגום של "תולדות דייגו ד'אגילר" מאת לודוויג אוגוסט פרנקל.
ההיסטוריון לוסיאן-זאב הרשקוביץ' מציין שלכתב העת זמרת הארץ הייתה השפעה חשובה על התפתחות תנועת ההשכלה ברומניה, למרות שהופיעו רק שני כרכים.
שדות פלנדריה
תיאור
השם "שדות פלנדריה" מתקשר בעיקר עם קרבות שקרו בסביבות אזור איפר בבלגיה, ביניהם: קרב איפר השני וקרב פשנדל וכן, בשל קו החזית המערבית שהתחיל מדרום ניופורט לאורך קו החוף הבלגי, דרך השדות אל צפון צרפת לפני שפנה מזרחה.
הביטוי נהיה פופולרי בעקבות שיר המלחמה "בשדות פלנדריה", שנכתב על ידי הרופא הצבאי ג'ון מק'קרי הקנדי שהושפע רבות ממאורעות הקרב במהלך שירותו שם.
כיום
כיום, מתקיימים במקום מרוצי רכיבת אופניים רבים. בנוסף, מתקיימים באזור טקסים שנתיים לזכר הנופלים.
שינוי הגוף
שינוי הגוף (באנגלית: Body modification) הוא שינוי מכוון של האנטומיה האנושית או המראה הפיזי האנושי. שינוי הגוף מבוצע לעיתים רבות לשיפור האסתטיקה, לשיפור הביצועים המיניים, כחלק מטקס טרנספורמציה, בשל אמונות דתיות, על מנת להציג השתייכות לקבוצה, לזכר אירוע מסוים, על מנת ליצור אמנות גוף, על מנת לזעזע אנשים, או כצורת ביטוי עצמי. בהגדרה הרחבה יותר מתייחס המונח גם לניתוחים פלסטיים, קישוט של הגוף באופן המקובל בחברה (למשל, פירסינג באוזן נפוץ כיום בחברות רבות), ולטקסי דת מסוימים (כגון ביצוע מילה בתרבויות מסוימות).
הגדלה כירורגית
בניגוד לקישוטי גוף, הפרוצדורות הבאות מיועדות להגדלת חלק מסוים בגוף:
הסרה או פיצול
הסרת שיער לצמיתות:
חיתוך לשון:
שינוי והטלת מום באיברי מין:
Zebop!
הוא אלבום האולפן האחד עשר של להקת סנטנה. האלבום יצא לשווקים באפריל 1981.
האלבום הגיע למקום ה-9 במצעד הבילבורד 200 של שנת 1981. באלבום זה בלט הלהיט "Winning" שזכה במקום ה-17 במצעד הבילבורד 100 אותה שנה.
טקס חצות
טקס חצות (באנגלית: Midnight Mass, בתרגום מילולי: מיסת חצות) היא מיני-סדרת אימה על-טבעית אמריקאית, שנוצרה ובוימה על ידי הקולנוען מייק פלנגאן עבור שירות "נטפליקס".
צוות השחקנים והדמויות
בפברואר 2020, נמסר לראשונה על צוות השחקנים שלוהק עבור הסדרה:
פיתוח
ב-1 ביולי 2019, הכריזה "נטפליקס" על הפקת מיני-סדרת אימה בת 7 פרקים, אותה יכתוב, יביים ויפיק בפועל הקולנוען מייק פלנגאן. בפברואר 2020, הוכרז על ליהוקם של זאק גילפורד, קייט סיגל והאמיש לינקלייטר לצוות השחקנים של הסדרה.
צילומים
צילומי הסדרה התעתדו להתחיל במרץ 2020, אך נדחו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה. במקום זאת, צילומי הסדרה החלו ב-17 באוגוסט 2020, בוונקובר, קנדה, והסתיימו ב-15 בדצמבר 2020.
הפצה
מהקדימון הראשון שהופץ ב-9 באוגוסט 2021, נחשף כי המיני-סדרה עתידה לעלות לשידור ב"נטפליקס" ב-24 בספטמבר 2021. ב-2 בספטמבר שיתף פלנגאן בחשבון הטוויטר שלו את כרזת הסדרה, כפי שחשפה "נטפליקס" לקראת הפצת הקדימון הרשמי.
ביקורות
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", המיני-סדרה זכתה לציון 97%, עם דירוג ממוצע של 8.5/10, בהתבסס על 31 ביקורות. הקונצנזוס של האתר כתב כי באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", המיני-סדרה זכתה לציון המשוקלל 76/100, בהתבסס על 8 ביקורות, דבר המעיד על "ביקורות חיוביות לרוב".
קרלו השלישי, דוכס סבויה
קרלו השלישי, דוכס סבויה (באיטלקית: Carlo III. di Savoia; 10 באוקטובר 1486 – 17 באוגוסט 1553), היה דוכס סבויה משנת 1504 ועד מותו ב-1553.
ביוגרפיה
קרלו נולד ב-10 באוקטובר 1486 בשאזה-סור-אן, לפיליפו מסבויה ולקלודין דה ברוס, בתם של ז'אן השני דה ברוס וניקול דה שאטיון. כילד לא היה צפוי שיירש את דוכסות סבויה, מכיוון שהיו כמה יורשים לפניו. אולם בשנת 1496 מת קרלו השני, דוכס סבויה ללא יורשים, ואביו פיליפו השני, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו. בשנת 1497 מת אביו, ובמקומו עלה לשלטון אחיו למחצה פיליברטו השני, דוכס סבויה, אך גם הוא מת בשנת 1504 ללא יורשים, וקרלו ירש את נחלותיו. בנוסף אביו בעת עלותו לשלטון נטל לעצמו את התארים והטענות לממלכת קפריסין, וכעת ירש אותם קרלו.
במהלך הסכסוך בין בית הבסבורג לממלכת צרפת, תמך קרלו בקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1523 תקף פרנסואה הראשון, מלך צרפת את הצבא הקיסרי בלומברדיה, אך הובס ונאלץ לסגת. שנה לאחר מכן שוב תקף פרנסואה הראשון באיטליה, תוך שצבאו זורע הרס וחורבן בדוכסות סבויה, אך שוב הובס בקרב פאביה ונלקח בשבי. במהלך המהומות שהיו בז'נבה בין הקתולים לפרוטסטנטים, סייע קרלו לקתולים, אך הובס בשנת 1534 ושוב בשנת 1535. בשנת 1536 פלש הצבא הצרפתי לתחומי הדוכסות, כחלק מהמאבק עם בית הבסבורג, וקרלו יצא לגלות לאחר כיבוש הדוכסות על ידם.
ב-17 באוגוסט 1553 מת קרלו בגלות בוורצ'לי, ובנו אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.