cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחל תרצה
הידרולוגיה
הנחל מקבל את מימיו מ-11 מעיינות, וספיקתו השנתית הממוצעת היא 13.5 מיליון מטרים מעוקבים (MCM) והיא משתנה בהתאם לכמות המשקעים: בין 4 ל-42 מיליון מ"ק. בנוסף זורם באפיק ביוב לא מטופל ממזרח שכם; זרימת הביוב בנחל מוערכת ב-3 מיליון מ"ק בשנה. באזור הנחל פועלות (נכון ל-2007) 70 בארות מים: 62 לשימוש חקלאי, 3 לשימוש ביתי ועוד 5 המשמשות את ישראל. מבארות אלו שואבים הפלסטינים בין 4.4 ל-11.5 מיליון מ"ק בשנה.
אתרים הסמוכים לנחל
המסלול הקדום של דרך מבוא השמש עבר בצידו הצפוני של הנחל. לאורך הנחל השתמרו אתרים קדומים, חלקם מתקופת ההתנחלות בימי השופטים ומימי בית שני:
מאגר תרצה
בבקעת הירדן, באזור בתרונות החוואר, מתנקז לנחל תרצה יובל המושך מים ממעיינות פריעה. עקב כך הקימה אגודת המים של המועצה האזורית בקעת הירדן את מאגר תרצה – מערכת מאגרי מים גדולה ומשוכללת לתפיסת מי השיטפונות. המאגר תוכנן על ידי גדי יום-טוב ממשרד לביא נטיף מהנדסים והוא אחד ממאגרי המים החשובים בבקעת הירדן. הוא מורכב משלושה סכרים מדורגים: העליון מביניהם משמש לשיקוע הבוץ והסחף, האמצעי נועד לתפוס ולשאוב את מי השיטפונות למאגר מלאכותי קרוב, לשם השקיית שטחי חקלאות באזור, והתחתון לתיירות – כבריכת חורף.
מוקצה
מוקצה הוא כינוי לתקנה שתיקנו חכמים, לפיה יש חפצים האסורים בטלטול בשבת וביום טוב. ככלל, כל חפץ שאין לאדם מה לעשות איתו בשבת נחשב למוקצה. יש להבחין בין איסור זה, המתייחס לחפצים מסוימים, לבין "איסור טלטול" הידוע גם כהוצאה מרשות לרשות, הנוגע בטלטול כל חפץ שהוא בין רשויות שבת.
ישנם ארבעה סוגי מוקצה מרכזיים:
מקור התקנה
בגמרא מסכת שבת מופיעים שני מקורות קדומים לאיסור מוקצה. הראשון מספר על פטירתו של דוד המלך שקרתה בשבת בנפילתו מחוץ לבית ושלמה שאל את חכמי ישראל מה לעשות עם הגופה שהרי היא אסורה בטלטול בשבת ושינו חשש שהכלבים יאכלו אותה. זהו המקור הראשון לאיסור טלטול לדבר שאין לו שימוש בכלל (מוקצה מחמת גופו). המקור השני במסכת הוא מימי נחמיה שראה עד כמה המצב של שמירת השבת ביהודה גרוע ותיקן תקנות בשביל לחזק אותה. אחת מהם היא האיסור לטלטל כמעט כל כלי חוץ ממספר מצומצם של כלים. הגמרא מסבירה שעיקר טעם התקנה התקנה היה איסור הוצאה מרשות לרשות ותקנה זו הרחיבה אותו גם לטלטול במקומות מותרים. בהמשך, לאחר שראו שחלקים נרחבים מהעם שומרים שבת, החלו בהתרה של עוד ועוד דברים שיהיו מותרים בטלטול.
טעם התקנה
הרמב"ם מסביר שהתקנה מהווה המשך למה שתיקנו כבר הנביאים:, על אחת כמה . כלומר, ייעוד השבת הוא להבדיל משגרת החולין, וטלטול חפצים מיותרים עלול להוביל למעשים שייצרו אווירת חולין הפוגמת במנוחת השבת. טעם נוסף שכותב הרמב"ם, הנוגע רק לאיסור טלטול כלי שמלאכתו לאיסור, הוא חשש שמא מתוך התעסקות בחפץ יבואו לכדי שימוש לשם מלאכה אסורה מדאורייתא.
הראב"ד מוסיף על הסברו של הרמב"ם, ומביא את טעמה של הגמ' שתקנת המוקצה נועדה למנוע מאנשים להיכשל באיסור הוצאה מרשות לרשות.
טעם נוסף, הנוגע לטלטול מוקצה מחמת גופו, הוא הרחבתה של מצוות הכנה. התורה מצווה, ומכאן למדו חכמים שצריך להכין את צורכי השבת בחול כדי לכבד את השבת. קיים איסור על אכילת מאכל שלא הוכן לפני כניסת שבת ויום טוב (יש אומרים שהאיסור הוא מהתורה). כהרחבה למצווה זו, אסרו חכמים לטלטל בשבת כל דבר שלא הוכן וזומן לשימוש ביתי מבעוד מועד, לפני כניסת השבת.
כלי שמלאכתו לאיסור
התקנה בה הגבילו את טלטולם של "כלים שמלאכתן לאיסור", מיוחסת לנחמיה, כפי שמופיע בפסוק,.
לפי המתואר בתלמוד, בתחילה התקנה הייתה לאסור על טלטול כל הכלים באשר הם - למעט כלי האכילה, אך מכיוון שלא יכלו לעמוד בגזירה הקלו בה.
קיימת הסכמה כי בתחילה טלטול כל חפץ נאסר, אך ישנה מחלוקת אמוראים באשר להתפתחות ההקלות בטלטול חפצי מוקצה בשבת: לשיטת רבה בר נחמני, קודם הותר טלטול כלים שהשימוש הרגיל שלהם מותר בשבת (כל הכלים שמלאכתם אינה לאיסור), לאחר מכן הותר טלטול "לצורך מקומו" (כלומר - טלטול שלא לצורך שימוש בחפץ, אלא לצורך המקום שהוא תופס), ולבסוף אף הותר לטלטל כלי שהשימוש הרגיל שלו אסור בשבת, לצורך שימוש אחר שמותר בשבת. ואילו לשיטת רבא, קודם הותר טלטול כלים שהשימוש הרגיל שלהם מותר בשבת "לצורך גופם או מקומם" (כלומר - טלטול שלא לצורך השימוש המיועד המוגדר של החפץ, אלא לכל שימוש אחר), לאחר מכן התירו כלים ששימושם הרגיל אסור בשבת לצורך המקום או גוף החפץ, ולבסוף התירו טלטול כלים ששימושם הרגיל מותר גם "לשומרם" - למנוע הינזקות שלהם.
הלכה למעשה נפסקה כשיטת רבא, כך שכלים שמלאכתם לאיסור מותר לטלטל לצורך גופם ומקומם, וכלים מלאכתם להיתר אפילו על מנת לשומרם, אולם לטלטל סתם אסור למעט כתבי קודש ומאכלים שמותר לטלטל מכל סיבה.
מוקצה מחמת חסרון כיס
מוקצה מחמת חיסרון כיס הוא החמור מבין סוגי המוקצה, הוא חפץ שלא משתמשים בו אלא לשימושו המיוחד עקב ערכו הרב. ולכן אדם מקצה אותו משימוש בשבת. הסיבה לחומרה המיוחדת של מוקצה זה, הוא מפני שהקצאתו של הדבר משימוש האדם, נעשית מדעתו של האדם, שהקצה אותם ודחה אותם מלהשתמש בהם, ובניגוד למוקצה מחמת איסור - שההקצאה נעשית על ידי אלהים - ולא מהחלטת האדם, ומוקצה מחמת גופו - דבר שאינו ראוי לשימוש, אך גם לא הוקצה מלכתחילה על ידי האדם.
מוקצה מחמת גופו
מוקצה מחמת גופו הוא דבר שאינו לא כלי ולא מאכל אדם או בהמה ולא הוקצה לשימוש האדם מערב שבת, כגון אבנים, עצים, חול, אבק, חתיכות זכוכית, או מחט שבורה.
בסיס לדבר האסור
ההלכה אומרת שחפץ שמשמש כבסיס לחפץ הנחשב כמוקצה, נחשב למוקצה מכיוון שהבסיס משמש את הדבר המוקצה, ודיני המוקצה חלים גם עליו. כאשר למשל אדם מניח נרות שבת על שולחן, נחשב השולחן כבסיס לשלהבת שהיא מוקצה מחמת גופו. אם כי, זאת רק בתנאי שמי שהניח את הנרות הוא בעל השולחן, אבל אם אדם אחר הניח את הדבר בלי רשות מפורשת, לא נחשב השולחן כבסיס, שכן אין בכח אדם לאסור דבר שאינו שלו.
בסיס נחשב רק דבר שמיוחד להניח עליו דבר אחר, כשולחן וכיסא, או שיוחד במקרה ספציפי זה. אך כאשר למשל, אדם מניח חפץ מוקצה על חפץ אחר מפאת חוסר מקום, דבר המצוי למשל בחפצים רבים המונחים במגירה אחת זה על זה, אין החפץ התחתון נחשב כבסיס.
העצה לכך שדבר כל שהוא לא יחשב לבסיס, הוא להניח עליו דבר נוסף, חשוב יותר, כך שהבסיס יחשב כבסיס לדבר האסור ולדבר המותר כאחד. חשיבותו של הדבר המותר והאסור, אינה נמדדת בהכרח בשוויו הכספי של החפץ, וכך למשל נפסקת ההלכה שאם אדם מניח על שולחן פמוטות של כסף שעליהם מונחים נרות דולקים, ומניח על השולחן גם ספר קדוש או חלות לסעודת שבת, נחשב השולחן לבסיס לדבר האסור ולדבר המותר, ומותר לטלטלו במקרה והדבר האסור אינו נמצא עליו יותר.
אבל אם הדבר האסור מונח עליו עדיין בשבת, אסור לטלטל את השולחן מסיבה אחרת; גם אם השולחן אינו נחשב לבסיס, אסור לטלטל את השולחן מכיוון שעל ידי טלטול השולחן הוא מטלטל גם את הנרות שעליו, והאש שעל הנרות נחשבת למוקצה מחמת גופו. ההלכה קובעת, שבמקרה שאדם צריך להזיז את השולחן מכיוון שהוא צריך את השולחן או את מקומו, יש לזרוק את הנרות על הארץ על ידי הזזת השולחן באופן שאינו אסור, למשל על ידי טלטול מהצד - הטיית השולחן. אבל במקרה והשלכת הנרות על הארץ אינה מעשית מכיוון שהמקום יתלכלך- דבר שיפריע לשימוש במקום, מותר להזיז את השולחן עם הנרות, מכיוון שבמקרה כזה אין הוא מזיז את הנרות מכיוון שהוא מעוניין להזיזם, אלא אגב השולחן, וטלטול דבר האסור אגב דבר המותר - מותר.
סוגי מוקצה נוספים
ארבעת סוגי החפצים המוגדרים כמוקצה המופיעים בפתיחה - 'כלי שמלאכתו לאיסור', 'מוקצה מחמת חסרון כיס', 'מוקצה מחמת גופו' ו'בסיס לדבר האסור' - הם הנפוצים ביותר. בהלכה קיימים חמישה סוגים נוספים המגדירים מצבים בהם טלטול אסור בשבת:
בדומה לסוגים הנוספים האסורים בטלטול בשבת, קיימים גם כמה סוגים מיוחדים המותרים בטלטול בשבת:
ייחוד כלי
נחלקו הפוסקים במי שרוצה לייחד חפץ מוקצה לשימוש קבוע שלא נועד לו מלכתחילה - כיצד יש ליחדו. אם הוא רוצה לייחד לתמיד את המוקצה לשימוש זה, הוא מותר בשימוש לדעת כל הפוסקים.
אם רוצה לייחד את המוקצה לשבת אחת: יש שאסרו בשימוש, ויש שהתירו אם הוא שימוש רגיל במוקצה (כגון אבן לפצח אגוזים). דעה שלישית מתנה את זה בכך שייעשה בחפץ עוד מערב שבת מעשה שנועד לייחד את החפץ לשימושו החדש.
תאימורז בגרטיוני
תֶאימוּרַז בָּגרַטיוֹני (בגאורגית: თეიმურაზ ბაგრატიონ, 21 באוגוסט 1912 - 10 באפריל 1992) היה אציל גאורגי-רוסי ופליט פוליטי בארצות הברית, בה כיהן בתפקיד נשיא קרן טולסטוי (Толстовский фонд), ארגון צדקה ניו יורקי.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917, עזב תאימורז את רוסיה. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצבא ממלכת יוגוסלביה. לאחר המלחמה, בשנת 1949, הוא היגר לארצות הברית והצטרף לקרן טולסטוי. בשנת 1979, הוא מונה לתפקיד המנכ"ל הביצועי (Executive Director), ומשנת 1986 הוא מונה להיות נשיא הארגון עד למותו בשנת 1992. תאימורז נודע במאמציו ליישב מחדש פליטים גאורגים, רוסים וקבוצות אתניות אחרות מברית המועצות ומזרח אירופה. כמו כן הוא היה מעורב ביישוב מחדש של פליטים מווייטנאם, טיבט, קובה, אוגנדה ומדינות אחרות, ועזר לטפל בעקורים שהגיעו לארצות הברית.
ב-5 ביולי 2007, הארכיב המיוחד במינו של תאימורז, הוענק, על ידי אשתו, הנסיכה אירינה, לספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה.
דורית ראשוני
דורית ראשוני-מנדיל (1963 – ינואר 2018) הייתה ציירת, אמנית ועיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה
גדלה ברמת השרון. בצה"ל שירתה בבטאון חיל האוויר בזמן מלחמת לבנון הראשונה. לאחר שיחרורה למדה צילום בקמרה אובסקורה, עיצוב אופנה במכללת שנקר, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב. במקביל ללימודיה עבדה בעיתונאות ופרסמה מאמרים רבים, בעיקר ברשת שוקן. בין היתר כתבה מדור בשם "כלכלה ירוקה" על נושאי איכות הסביבה בעיתון "חדשות".
ציוריה נעשו בטכניקות שונות. בעשור האחרון ציירה בעיקר גוף נשי. בתערוכה בשם "נשים-קריירה-עסקים ופוליטיקה", הציגה עשרים ושישה פורטרטים של חברות כנסת ונשים מובילות בכלכלה הישראלית. התערוכה הוצגה בקניון עזריאלי ובלובי הכניסה של בית עיריית תל אביב. בין הפורטרטים המצוירים, נמצאות ציפי לבני, רונית רפאל, דליה איציק ועוד. ביוני 2017 הציגה תערוכה בשם "ציפורים בדואט", תערוכה משותפת עם הצלם יקי אקרמן.
בשנותיה האחרונות חייתה ברעננה ולימדה ציור וכתיבה יוצרת, איירה ספרים וכתבה ביוגרפיות. היא נלחמה במחלת סרטן השד מאז שנת 2007, ונפטרה בינואר 2018.
הגן הסולארי
הגן הסולארי הוא מרכז הדרכה לאיכות הסביבה ולקיימות השוכן בבנימינה.
מטרת הגן היא "לעודד התנהגות המושתתת על ערכי קיימות ואיכות הסביבה בקרב הציבור בישראל באמצעות חינוך חוויתי".
פעילות הגן כוללת הדרכה והפעלה חווייתית לקבוצות בתוך הגן, ימי עיון בנושאים סביבתיים, סדנאות ופעילות של הגן הסולארי הנייד ברחבי ישראל.
בגן נמצאים מבנים ומתקנים נוספים שנועדו ללמד, להמחיש ולהדגים את הסוגיות הסביבתיות, כגון שירותים ביולוגיים, קולטנים לאנרגיה סולארית, תנורי שמש ומכשירים המופעלים באנרגיה סולארית, מערכת ביתית לטיהור מים אפורים ומיחזור מים, מתקנים שנבנו מחומרים ממוחזרים, מתקנים לייצור קומפוסט, "קירות ירוקים" (גינה הצומחת על קיר אנכי), גינת צמחי מרפא, לול תרנגולות, עצי פרי מקומיים ואקזוטים, ערוגות פרמקלצ'ר ועוד.
היסטוריה
באוגוסט 2009 יסד הפעיל הסביבתי יניב פילדסט את המקום. פילדסט כיום מנהל את המקום וגם מתגורר בו. פילדסט מספר שהרעיון נבנה במוחו עוד בילדותו. פילדסט שנולד וגדל ברחובות, היה עד לבניית מגדל שמש במכון ויצמן שהיה סמוך לביתו. המגדל הוא מקור אנרגיה חלופי המתבסס על ניצול קרני השמש, גרם לו לתהות למה עדיין משתמשים בתהליך של ייצור חשמל מפחם כשיש אפשרות אלטרנטיבית להשתמש במשאב כמו אור השמש למשל שאינו גורם לזיהום סביבתי. הוא זוכר שכילד הוא כעס על העובדה שאין לנו נגישות לידע ולפתרונות קלים ונגישים לבעיות סביבתיות, ואז גמלה בו ההחלטה להקים בעתיד מקום בו יעניק חינוך חווייתי כדי ליידע ילדים ובוגרים לאפשרויות לייצר שינוי
פעילות חינוכית
הפעילות לקהל הרחב בגן מבוססת על סיור והדרכה ומיועדת בעיקר לקבוצות אך גם למבקרים פרטיים ולמשפחות. הפעילויות אינטראקטיביות ומאפשרות התנסות חושית באמצעות הפעלה והדגמה של מגוון טכנולוגיות ירוקות, הכרות עם חומרים ויצירה באמצעות סדנאות מיחזור, לצד הרצאות והסברים על סוגיות סביבתיות. המתקנים הפשוטים וההתנסויות החווייתיות שבגן מעניקים למבקר ידע ואמצעים שבעזרתם הוא יכול לתרום לסביבה. למשל חלק מהסיורים כוללים הדגמה של הדלקת אש בעזרת זכוכית מגדלת, צריבת ציורים בעזרת חום השמש ועוד.
בגן אפשר גם לראות את הקיר הירוק שהוא אחד מקירות הבית שבו מתגורר פילדסט: קיר חי המורכב מצמחים ומהווה אמצעי טבעי ופשוט יחסית לבידוד הבית ולקירורו.
כמו כן מתקיימים בגן אירועים קהילתיים כגון ארוחות קהילתיות טבעוניות, קייטנות סביבתיות ואירועים בזמן החגים.
בנוסף על הפעילות בתוך הגן, מקיים צוות הגן הסולארי פעילות להדרכה סביבתית מחוץ לגן, בבתי ספר, מוסדות חינוך ומתנ"סים. במסגרת זאת, בינואר 2016 לרגל ט"ו בשבט התקיימו בבתי ספר שונים בישראל אירועים שבהם הפכו תלמידי בית הספר את אחד מקירות בית הספר לקיר ירוק. מדובר בפעילות של יום שלם, שבה כל אחד ממאות ילדי בית הספר בונה אדנית מבקבוק פלסטיק, שותל צמח באדנית ותולה אותה על מערכת האדניות שנתלית על הקיר.
לילי פוטר
לילי פוטר היא דמות משנה בדיונית בסדרת ספרי הארי פוטר מאת ג'יי קיי רולינג. בסדרת הסרטים, מתוארת לילי כאימו של הארי פוטר. לילי עצמה מופיעה בסדרה רק כסוג של רוח מאבן האוב, אך מוזכרת פעמים רבות כאשר היא נראית בהגיגית בתור זיכרון.
ביוגרפיה בדיונית
החברות בין לילי לסוורוס סנייפ נחשפת בספר השביעי, ביחד עם העובדה שסנייפ היה מאוהב בה בסתר. רולינג אמרה כי לילי הייתה עשויה להיענות לחיזוריו אלמלא היה עסוק בקסמים אפלים. מערכת היחסים ביניהם מסתיימת בשנה החמישית, כאשר סנייפ קורא לה "בוצדמית" לאחר שהושפל על ידי ג'יימס והיא הגנה עליו. לאחר שעזב את הוגוורטס, סנייפ הצטרף לוולדמורט והוא הודיע לו על הנבואה ששמע, אך נבהל כשהבין כי וולדמורט חושב שהיא מתייחסת להארי בנה של לילי. הוא היה זה שהתריע בפני דמבלדור על הסכנה האורבת לה, ובתמורה הפך למרגל של מסדר עוף החול. הוא אף ביקש מוולדמורט לחוס על חייה, ולכן וולדמורט הציע ללילי את ההזדמנות לזוז הצידה לפני שהוא ניסה להרוג את בנה הארי, אך לילי סירבה ולכן וולדמורט הרג אותה. מכיוון שלילי הקריבה את חייה למען בנה הארי, זה העניק להארי הגנה קסומה, וכאשר וולדמורט ניסה להרוג את הארי בקללת ההרג, הכישוף חזר אליו וגרם לו לאבד את הגוף שלו, ובכך אהבתו של סנייפ ללילי גרמה בעקיפין להארי להינצל מוולדמורט. אהבה זו גם ניכרת שנים לאחר מותה, כאשר בספר השביעי מתוארת סצנה שבה סנייפ מפיק פטרונוס בצורת איילה כמו זה של לילי.
מראה חיצוני
לילי מתוארת כאישה יפה מאוד עם עיניים ירוקות בצבע שקד, ושיער ג'ינג'י המגיע עד כתפיה.
אופי
לילי תוארה כאחת התלמידות המצטיינות בשכבת הגיל שלה, ויש לה כישרון מיוחד לרקיחת שיקויים. היא אחת מהתלמידים החביבים ביותר על המורה לשיקויים הוראס סלגהורן, שחלק לה מחמאות רבות.
טוהר הדם
לילי הייתה ילידת מוגלגים, ואחותה פטוניה שנאה אותה כיוון שקינאה בעובדת היותה מכשפה וכינתה אותה "מופרעת".
למרות היותה בת מוגלגים, הייתה לילי מכשפה מוכשרת ביותר ובמיוחד בתחום השיקויים, תחום אותו לימד פרופסור סלגהורן שבאותו זמן עדיין הייתה לו דעה קדומה מסוימת בקשר לילידי מוגלגים. לילי הצטיינה במיוחד במקצוע זה, דבר שעזר לסלגהורן להתגבר על הדעה הקדומה שלו.
עם זאת, מערכת היחסים בינה לבין סוורוס סנייפ מבית סלית'רין נקטעת כאשר הוא מטיח בפניה את המילה "בוצדמית", שמהווה כינוי גנאי חריף כלפי בני מוגלגים.
יכולות כישוף
צורת הפטרונוס של לילי הייתה איילה, ככל הנראה על מנת ליצור זיווג מתאים עם הפטרונוס של ג'יימס שהיה אייל.
אהוד דה-שליט
ביוגרפיה
אהוד נולד ברחובות, לפרופ' עמוס דה-שליט ואח לפרופ' אבנר דה-שליט. הוא סיים לימודי תואר במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית בין השנים 1972 ל-1975. אחר כך בין השנים 1975 ל-1979 שירת בצבא. בין השנים 1980 ל-1984 סיים דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון בהנחיית פרופ' אנדרו ויילס. בין השנים 1984 ל-1986 לימד באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1987 הצטרף לאוניברסיטה העברית, בשנת 1995 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2001 מונה לפרופסור מן המניין.
חיים אישיים
הוא נשוי ואב לשלושה.
מונטה קאסינו
המנזר הוקם על אתר פגאני קדום, שהיה עדיין פעיל כמקדש לאפולו כשבנדיקטוס הקדוש הגיע למקום, ניתץ את פסלי אפולו והרס את המקדש. הוא הקדיש את האתר ליוחנן המטביל. בנדיקטוס לא עזב את המקום עד מותו - הוא כתב שם את כללי בנדיקטוס הקדוש שהפכו לעקרונות המייסדים של התנועה הנזירית במערב; פגש את המלך האוסטרוגותי טוטילה; ושם מת.
ב-577 הרסו ושרפו הלומברדים את המנזר. מאז המנזר הוחרב ושוקם פעמים מספר, ברוב הפעמים הוקם מנזר גדול יותר ומפואר יותר מקודמו. המנזר, כאחד הוותיקים מאלו ששרדו (כמו גם זה שבאי לרה) זכה למעמד ולהוקרה כסמל לקדושה.
בתחילת 1944 הייתה הגבעה אתר קרבות מרכזי במלחמת העולם השנייה. במהלך הקרב על מונטה קאסינו הצליחו כוחות צבא אנדרס וצבא צרפת החופשית, אחרי מאמצים רבים, לכבוש את הגבעה. בעקבות ההתנסות בהפצצת המנזר כתב וולטר מ' מילר את ספרו היחיד "הימנון ללייבוביץ".
כפר מאליכ
כפר מאליכ (בערבית: كفر مالك) הוא כפר פלסטיני בבנימין המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית הכפר 3,567 תושבים. הוא גובל בכפר אל-מוע'ייר ממזרח, אל-מוע'ייר וח'ירבת אבו פלאח מצפון, מזרעה א-שרקיה ממערב, ועל ידי כפר דיר ג'ריר מדרום.
היסטוריה
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בכפר, שנקרא אז כאפר מאלכ, הייתה אוכלוסייה של 943, כולם מוסלמים. האוכלוסייה גדלה במפקד של 1931 ל-972 אשר חיו ב -217 בתים.
בשנת 1945 האוכלוסייה הייתה 1,100, ושטח הקרקע הכולל היה 52,196 דונם, מתוכם, 3,580 הוקצו למטעים ולאדמה להשקיה, 10,984 לדגנים, ואילו 53 דונם סווגו כשטחים בנויים.
בעקבות מלחמת העצמאות ב-1948, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, הכפר היה בשליטה ירדנית.
לאחר 1967
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, הכפר נמצא תחת שליטה ישראלית. 12,7% מקרקעות הכפר מאליכ מוגדרים כאדמות שטח B, ואילו 87,3% הנותרים מוגדרים כשטח C. ישראל הפקיעה קרקעות מכפר מאליכ עבור ההתנחלויות הישראליות כוכב השחר ומצפה כרמים.
בעשור השני של המאה ה-21 סבל הכפר מהתנכלויות של מתנחלים במסגרת פעולות "תג מחיר", בין השאר:
שמורה ביוספרית
שְׁמוּרָה בִּיוֹסְפֶרִית היא שמורת טבע בקרבת מגורי אדם, העונה על שורה של קריטריונים אקולוגיים ותכנוניים הנוגעים לביוספרה, כולל פיתוח בר קיימא ושמירה על ערכי טבע מגוונים, במטרה לאזן בין צורכי האדם העכשוויים, העתידיים וערכי שמירת הטבע.
השמורות הביוספריות מוקמות ומוכרות במסגרת "תוכנית האדם והביוספרה" (MAB) של אונסק"ו, ובהתאם לאמנת האומות המאוחדות בדבר מגוון ביולוגי.
מטרת הקמת השמורות הביוספריות היא ליצור שילוב חכם בין שימור מגוון ביולוגי לבין פיתוח כלכלי. על פי תקנון השמורות הביוספריות של אונסק"ו, שמורות ביוספריות "יעודדו ויציגו מערכת יחסים שקולה בין בני אדם לבין הביוספרה". סעיף 4 לתקנון קובע, כי על שמורה ביוספרית "לכלול פסיפס של מערכות אקולוגיות", ולמעשה לייצג שילובים מגוונים בין ערכי טבע יבשתיים, ימיים או חופיים.
נכון לשנת 2019, "הרשת העולמית של שמורות ביוספריות" של אונסק"ו כוללת 686 שמורות ביוספריות ב-122 מדינות ברחבי העולם.
שמורות ביוספריות בישראל
בישראל קיימות שתי שמורות ביוספריות, בכרמל וברמות מנשה.
שמורת הר כרמל הוכרה כשמורה ביוספרית על ידי אונסק"ו באפריל 1996. במהלך שנת 2014 החל המשרד להגנת הסביבה לפעול להחייאת המרחב הביוספרי בכרמל, אחרי אסון השרפה הגדולה. המטרה היא ליצור מנגנון ניהולי חדש לטובת תושבי האזור, פיתוח תחושת גאווה ואחריות של תושבי המקום, ובעקבות כך שמירה של תושבי המקום על הכרמל שהוא נכס ייחודי במדינת ישראל.
פארק רמות מנשה הוכר כשמורה ביוספרית על ידי אונסק"ו ביוני 2011. לאחר קבלת התואר הרשמי נקרא הפארק בשם: "מרחב ביוספרי רמות מנשה".
קולנוע לילי וקולנוע גל-אור (רמת גן)
קולנוע לילי וקולנוע גל-אור הם שני בתי קולנוע שהיו פעילים בשכונת רמת יצחק ברמת גן.
היסטוריה
קולנוע לילי נפתח בשנת 1956. הקולנוע היה בבעלות חברת "קולנוע לילי בע"מ" שהתאגדה בתאריך 17 בספטמבר 1956.
הקולנוע נסגר בשנת 1992 בשל קשיים כלכליים. נכון לשנת 2023, המבנה עדיין קיים. בקומת הקרקע פועלות מספר חנויות. אין לגביו תוכניות לפיתוח עתידי.
קולנוע גל-אור נבנה על ידי שלמה פוגל, שעלה ארצה בשנת 1939, על קרקע שרכש מידי הכפר סלמה ג'. לצורך בניית הקולנוע והפעלתו הוקמה ב־7 במרץ 1950 חברת "קולנוע גל-אור" (ח"פ 6348) בעלת הון עצמי של 10,000 לירות ישראליות שמטרת פעילותה הייתה "לבנות לצייד, להחזיק ולנהל בתל אביב או בכל מקום אחר בישראל בית או בתי קולנוע, תיאטראות, אולמות להצגות ..." ולאחר מכן שותפות בשם "שותפות קולנוע גל-אור" שנרשמה בפנקס השותפויות של הרשם הכללי בתאריך 1 במרץ 1952 תחת המספר ש/ 3329 בה היו שותפים שמשון פולישוק ובני משפחתו ושלמה פוגל ובני משפחתו.
ב-18 בינואר 1949 התקיימה באולם קולנוע גל-אור עצרת עם, בה נאמו מנחם בגין ויעקב מרידור.
בשנת 1981, ביוזמת השותפות, הקולנוע נהרס ובמקומו נבנה בניין מגורים. באותה השנה הוזכרו בתי הקולנוע בספר "ורק אני לא" של יהודה אטלס.
ציונות מדינית
הציונות המדינית הייתה זרם בתנועה הציונית בשלהי המאה ה-19, אשר דגל בפעולה מדינית דיפלומטית לפני פעולות התיישבות בקנה מידה רחב בארץ ישראל. הציונות המדינית הייתה שונה ואף מנוגדת לתנועת חיבת ציון ולזרם המעשי שדגלו בעיקר בעבודה בארץ ישראל בלי להבטיח מראש זכויות פוליטיות.
שורשיה של הציונות המדינית, בין השאר, בהגותם של מבשרי הציונות. ראשון להם, על פי ההיסטוריון ונשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי היה הרב ד"ר יהודה ביבאס ואחריו תלמידו רבי יהודה בן שלמה חי אלקלעי.
האקסטזה של תרזה הקדושה
"האקסטזה של תרזה הקדושה" (באיטלקית: L' Estasi di Santa Teresa d'Avila) הוא כינויה של קבוצת פסלים שיצר הפסל האיטלקי ג'ובאני לורנצו ברניני בין השנים 1647–1652. היצירה נמצאת ב"קפלה קורנרו", בכנסיית סנטה מריה דלה ויטוריה ברומא והיא נחשבת לאחת מיצירות הבארוק הידועות ביותר.
היסטוריה
את היצירה, שהעבודה עליה נמשכה כ-7 שנים, השלים ברניני בעזרת עוזרים אשר יצרו את הפרטים השונים על פי תוכניתו. ברניני עצמו יצר רק את דמותה של הקדושה הנמצאת במרכז היצירה. ברניני יצר את העבודה בזמן כהונתו של האפיפיור אינוקנטיוס העשירי, תקופה שבה הוא השתחרר מפטרונותם של משפחת ברבריני, שבשירותה עבד שנים רבות. הוא נשכר על ידי הקרדינל פדריקו קורנרו (Federico Cornaro), לשם תכנון קברו בקפלה שבכנסייה. עלות בניית הקפלה הייתה כ-12,000 סקודו.
לפני תחילת העבודות הוצגה בקפלה סצנה של פאולוס הקדוש באקסטזה, אולם הקרדינל ביקש להחליף מעמד זה בחיזיון הקשור לקדושה הספרדית ומנהיגת המסדר הכרמליתי תרסה מאווילה (Teresa de Ávila), שהוכרזה כקדושה בשנת 1622.
באוטוביוגרפיה שחיברה, הידועה בשם "חייה של תרזה הקדושה של ישו" (La Vida de la Santa Madre Teresa de Jesús), תיארה תרזה את חוויית "פילוח הלב", שבמהלכה נגלה לה מלאך מחייך שניקב את ליבה בחנית. בחיבורה היא מתארת את תחושותיה בזמן המעמד: "כאב חודר זה הביא עמו עונג כה רב וכה עז, עד כי לא שאלתי אלא שלא יחדל ולא ייפסק... לא היה זה כאב גופני, אלא כאב רוחני, אף שגם לגוף היה בו חלק, ואפילו חלק נכבד."
איקונוגרפיה
תיאור החיזיון בקפלה הוא מורכב ורב-ממדי. במרכז מופיעה תרזה, לובשת בגד העשוי קפלים מרובים, ולצידה מלאך המתואר כנער צעיר עטוי תלתלים, המחזיק חץ עשוי מתכת. שתי דמויות אלו מפוסלות בשיש לבן. פניה של תרזה מביעות שכרון חושים אקסטטי המועצם על ידי תיאור הבגד של תרזה, המבודד אותה מן הסביבה, משקף ומעצים את התיאור החושי שלה. היינריך ולפלין, בתארו את בגדה של תרזה, מוצא כי "המלבוש מעוצב בדרך ששום ניתוח קווי אינו יכול לו. הקו מבצבץ זעיר-שם זעיר-שם, אבל כהרף-עין. אין כאן שום דבר מוצק ונתפש; הכול שרוי בתנועה, מתחלף תמיד". מאחורי הדמויות הרכיב ברניני סדרה של קרני אור עשויות ברונזה מוזהבת. ברניני העצים אפקט זה על ידי חלון שהציב בראש הקפלה, המציף את העבודה באור ממשי, בנוסף על האור האלגורי.
החיזיון של תרזה מוצג במעין בימת תיאטרון. משני עבריו מצויים עמודי שיש ירקרקים, בעלי כותרת בסגנון קורינתי. עמודים אלו נושאים גמלון שבור העמוס בתבליטים ובקישוטים אחרים. משני צידיו של החיזיון עוצבו שני תאי תיאטרון ובהם צופים המתבוננים במחזה האלוהי. הדמויות, בני משפחת קורנרו, מתוארות בתבליט נטורליסטיות בבגדים בני התקופה. ברקע דמויות אלו תכנן ברניני חלל אדריכלי פרספקטיבי, המעניק למתבונן הניצב במרכז היצירה, אשליה של חלל גדול יותר. גם בעיצוב פריטים אחרים השתמש ברניני באשליות שונות שנועדו להרחיב את תחושת החלל בקפלה.
התכנון של ברניני הקיף כל פרט ופרט בקפלה וכלל, מלבד הדמויות המפוסלות, גם את העיצוב האדריכלי של הקפלה (העמודים וכדומה), עיטור הקירות בשיש ובציורי קיר המחקים סוגי שיש נוספים בטכניקה של סקו (ציור על גבי טיח יבש), עיצוב פריטי אמנות שימושית לקפלה ועוד. עיצוב כוללני כזה יכול היה להיחשב כיום בגדר "מיצב".
קרב טגינאה
שמאל|ממוזער|250px|[[האימפריה הביזנטית 527–565]] קרב טגינאה (Taginae), המכונה גם הקרב של בוסטה גלורום (Busta Gallorum), היה קרב שנערך ביוני או יולי 552. בקרב זה הכניע צבא האימפריה הביזנטית בראשות המצביא נרסס את הצבא האוסטרוגותי, שכלל את הגותים שהיו באיטליה בראשות המלך טוטילה, וכך נסללה הדרך לכיבוש איטליה כולה על ידי האימפריה הביזנטית.
מאז תחילת 549 תכנן שליט האימפריה הביזנטית יוסטיניאנוס הראשון לשלוח את עיקר צבאו לאיטליה על מנת להביא לידי סיום את מלחמתו הממושכת נגד הצבא האוסטרוגותי שהחלה בשנת 535. בשנים 550 ו-551 נאסף צבא משלוח גדול בסלונה (Salona) באדריאטיקה. הצבא כלל יחידות ביזנטיות ויחידות זרות של לומברדים, הרולים ובולגרים.
בשנת 551 נבחר נרסס להנהיג את צבא המשלוח. הוא הוביל את צבאו לאורך חוף הים האדריאטי, התרחק מנמל אנקונה ונחת ברוונה שם החל את מסעו בויה פלמיניה (Via Flaminia) לכיוון רומא.
שרה פוקסון
ביוגרפיה
פוקסון נולדה בארץ ישראל והחלה לנגן בפסנתר בהיותה בת 5. בצעירותה פגשה את ורדינה שלונסקי שהדריכה אותה לגבי האזנה למוזיקה והשכלה כללית. כבר בשנת 1944 היא נגנה עבור רדיו ירושלים. היא למדה נגינת פסנתר אצל ליאו קסטנברג וקרול קליין בישראל. בשנת 1948 היא נגנה את קונצרט הגמר של מהמחלקה לפסנתר של בתיה רבינא. לאחר מכן למדה מוזיקה במשך שנה בשווייץ אצל ז'קלין בלנקרד ועוד שבועיים אצל פטר פייכטוונגר בלונדון. בשובה לישראל שירתה בתזמורת חיל האוויר. בשנות ה-50 היא נגנה בתזמורת קול ישראל.
שרה פוקסון נודעה כמבצעת של מוזיקה קלאסית בת זמננו, כסולנית ובהרכבים קאמריים. ביצעה יצירות ישראליות רבות בהופעות בכורה. על העדפות המוזיקה שלה היא אמרה:
מדי שנה נערך קונצרט לזכרה.
שחר בק
שירות צבאי
בק התגייס לצה"ל בשנת 1996, ושובץ בחיל ההנדסה הקרבית. בשנת 2010 מונה למפקד גדוד 603, ושימש בתפקיד עד שנת 2012. לאחר מכן מונה למפקד גדוד דקל בבה"ד 1 בין השנים 2012–2013. בשנת 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לקצין ההנדסה של פיקוד הדרום, ושירת בתפקיד עד שנת 2016. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ד (2016–2017).
ב-27 בספטמבר 2017 מונה למפקד יהל"ם. הוא פיקד על היחידה בין היתר במבצע מגן צפוני בו היחידה איתרה וניטרלה 6 מנהרות טרור חוצות גדר שחפר חזבאללה בגבול ישראל-לבנון. ליהל"ם הוענק צל"ש מאת מפקד פיקוד הצפון, אלוף יואל סטריק, על המבצע המוצלח. ב-31 ביולי 2019 סיים את תפקידו. ב-24 באוקטובר 2019 מונה למפקד המכללה לפיקוד טקטי. ב-2 בנובמבר 2020 הוחלט על מינויו לסגן צבאי למבקר מערכת הביטחון ועל העלאתו לדרגת תא"ל.
ב-9 באוגוסט 2021 הוענקה לו דרגת תת-אלוף.
ב-2 בספטמבר 2021 נכנס לתפקידו כסגן הצבאי למבקר מערכת הביטחון.
חיים אישיים
בק נשוי ואב לארבעה.
בק, בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, ובעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה. בשנת 2022 החל לימודים לתואר שני נוסף עם התמחות בביקורת במסגרת מנהל ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת חיפה.
יצחק מאיר תאומים-פרנקל
רבי יצחק מאיר תאומים-פרנקל (כונה גם: ד"ר מרקוס פרנקל; לפני ה'ת', 1640 - י"ז בתמוז ה'תס"ב, 13 ביולי 1702), היה רבן של הערים: זולקובה, פוזנה, סלוצק ופינסק. בסוף ימיו נבחר כרבה של פרמיסלה (פְּשֶׁמִישְׁל), אך נפטר בטרם הגיעו אליה. מלבד בקיאותו בתורת ישראל, היה איש אשכולות: רופא, תוכן, מתרגם ומגיה. שימש בתקופה מסוימת כרופאו האישי של יאן סובייסקי מלך פולין.
ביוגרפיה
יצחק מאיר תאומים-פרנקל נולד כפי הנראה לפני שנת ה'ת' (1640), במץ לרב יונה תאומים-פרנקל מחבר הספר "קיקיון דיונה", שהיה מגדולי מרביצי התורה בדורם של הש"ך וה"תוספות יום טוב".
בצעירותו למד תורה מפי אביו, ואחר כך מפי תלמידי חכמים שונים, ורכש לעצמו במקביל ידע רחב במדעים. בהיותו בן 18 נשא לאשה את שרה בת ה-21 בתו של משה מירל'ס מווינה, שהביאו לעיר כדי לשמש בה כדיין. לאחר שמתה בצעירותה כעבור שנתיים והיא בת 23, נשא לאשה את אחייניתה, בת גיסו אברהם מירל'ס. חתנים נוספים של משה מירל'ס ונשותיהם היו: יהודה לייב קרוכמל בנו של הרב מנחם מנדל קרוכמל מניקלשבורג מחבר ספר השו"ת "צמח צדק". אשר אנשיל ויארית ברא"ש מפראג. אהרן וצירל שפייער - הרב אהרן שפייער כיהן כרב בקובלנץ.
עם גירוש יהודי וינה בשנת ת"ל (1670), עקר משם עם משפחת חמיו ולאחר תקופת חיפושים קצרה קבע את משכנו בהמבורג שם קמה לו קבוצת מעריצים שתמכו בו כלכלית. בהמשך דרכו הגיע לאמסטרדם בה עסק למחייתו כצנזור לספרים עבריים. במקצועו זה, הוא בדק את תרגומו של יקותיאל בליץ שתרגם באותה תקופה את התנ"ך ליידיש, ותיקן את המקומות בהם עלו משמעויות פסולות בעיני הכנסייה הקתולית. בסוף הספר נדפסה הצהרתו החתומה.
תאומים-פרנקל למד רפואה בעודו בחור צעיר במץ, ובשל הידע הרפואי הרב שלו, היה מקובל בקרב גדולי הרופאים בכינוי הרשמי דוקטור מדיצינה, ד"ר מרקוס פרנקל. אף שככל הנראה לא הייתה לו השכלה רפואית אקדמית מסודרת.
רבנות ז'ולקבה
בשנת ת"מ (1680), נבחר לרבנות העיר ז'ולקבה.
בז'ולקבה (תמ"ג 1683) שימש יחד עם הדוקטור היהודי שמחה פורטיז, כרופאו האישי של מלך פולין יאן סובייסקי ומשפחתו. סובייסקי החזיק מעון קיץ בז'ולקבה וניהל קשרים חמים עם הקהילה היהודית המקומית, למשל: הוא העניק מימון מלא לחומרי הבניה של בית הכנסת של ז'ולקבה שהחל להיבנות סמוך לשערה הצפוני של העיר בשנת ה'תמ"א (1681).
בז'ולקבה ההדיר את הספר "עין יעקב" והוציאו לאור במהדורה מפורשת, כשכל דברי הפרשנים מופיעים סביב לטקסט הספר, הוא חזר לאמסטרדם והדפיס בה את הספר (תמ"ד), וצירף את הגהותיו והוספותיו בשם "כתנות אור". בהקדמתו הוא מפרט את תוכניותיו לעתיד, ובהן הדפסת ספר בחכמת "התכונה והתשבורת" - אסטרונומיה ואריתמטיקה.
רבנות פוזנה
בשנת תמ"ה (1685) נבחר רבי יצחק מאיר תאומים-פרנקל לשמש ברבנות פוזנה. כתב הרבנות הנרגש של חברי הקהילה היהודית בעיר נשתמר ובו הם קושרים לראשו כתרים נמלצים על ידו הגדולה בתורה, בין הדברים נזכרת העובדה שרבנות פוזנה הוצעה כבר לאביו הרב יונה תאומים-פרנקל שסירב להצעה:
בהמשך כתב ההכתרה, הקהילה מתחייבת לאפשר לו לעזוב את רבנות העיר לטובת כל משרה שירצה בעתיד, ולא לעכב בעדו בשום צורה. ועד הקהילה בא לקראתו גם בעניין מיסוי על עסקיו, המס שהיה מקובל בקהילת פוזנה היה מגובה בחרם שקיבל על עצמו כל מי שבא להמנות כחבר קהילה, ר' יצחק מאיר סירב לקבל חרם כלשהו על עצמו, וועד הקהילה ניאות להתפשר על הקמת ועדה שתבחן את הכנסותיו ותקבע את גובה המיסוי לפי ראות עיניה.
חלפו שנתיים מהמינוי הנלהב, וכבר גבה הר של תרעומת ומחלוקת בין הרב ובין חברי ועד הקהילה, בצעד חריג הוא גורש בתחילת קיץ תמ"ז (1687) בבושת פנים ובצורה בוטה מן העיר, וכך נכתב למזכרת מאירוע זה בספר הזכרונות של הקהילה, רצוף לנוסח כתב ההכתרה של הרב:.
בהמשך הם מבטלים את תוקפם של מסמכים משפטיים ואחרים שביד הרב לשעבר. על ביטול זה חתומים כל נכבדי הקהילה. בשנת ה'ת"ן (1690), ביריד ירוסלב נחתם כתב בוררות בן ר' יצחק מאיר תאומים-פרנקל לקהילתו לשעבר, ובו נקבע שכל עוד יעמדו הצדדים למשפט בפני דיין מוסכם, יעמוד בתוקפו פסק-דין מוקדם שאסר על חברי הקהילה להעניק כבוד ותואר רב לאדם אחר מלבדו.
סלוצק, פינסק ופרמיסלה
לאחר הדחתו המהירה מרבנות פוזנה, שימש רבי יצחק מאיר תאומים-פרנקל ברבנות כמה ערים יהודיות חשובות: סלוצק (תנ"א-1691), ופינסק (לפני תנ"ה - 1695). בקהילות אלו הוקמה עבורו ישיבה והוא מיקד את עיקר מאמציו בלימוד תורה והרבצתה לצעירים. לאחר מותו של הרב יוסף סג"ל חריף, רבה של פרמיסלה, נבחר לשמש כממלא מקומו ואף נשלח אליו כתב הכתרה. הוא נפטר לפני תס"ג ולא מימש את המינוי. על פי צוואתו ביקש אחיו, הרב יחזקיה יהושע פייבל תאומים למלא את מקומו ולשמש ברבנות פרמיסלה, ושימש בה כ-15 שנה. בשנת תע"ח הודח בידי הקהילה שהעמידה את המשרה לבחירות מחודשות ובחרה ברב שמואל מסלונים לתפקיד. הרב תאומים האח, פרש והתמנה כרבה של ברסלאו, אך המשיך לשאת את תוארו של אחיו כרבה של פרמיסלה, לכבודו. את מאבקו על כבוד אחיו, תיאר ר' יחזקיה יהושע פייבל תאומים בקונטרסו "תקע שופר".
YouTube Poop
YouTube Poop (בקיצור: YTP; "צואת יוטיוב") הוא סגנון עריכת מאשאפ, אשר במסגרתו עורכים סרטון בצורה קיצונית על מנת לתת לו גוון הומוריסטי, סאטירי ומגונה. סרטונים מסוגה זו מועלים בדרך כלל לאתר שיתוף הווידאו יוטיוב, ומכאן שמם.
היסטוריה
סרטון ה-YTP הראשון הועלה לאתר "SheezyArt", ולא ליוטיוב, ב-2004 ושמו היה: "The Adventures of Super Mario Bros. 3 REMIXED!!!", וכפי שהוא נודע כיום: "I'D SAY HE'S HOT ON OUR TAIL". הסרטון נוצר על ידי המשתמש "SuperYoshi". הוא נוצר באמצעות תוכנת העריכה Windows Movie Maker ומשתמש בקליפים מסדרת הטלוויזיה המצוירת The Adventures of Super Mario Bros. 3, שנחשבה לקיטש על ידי מעריצי זיכיון מריו. הוא מציג יסודות סגנוניים ועיצוביים שדומים לסגנון ה-YTP העכשווי. יסודות אלו כוללים חזרה על קליפים ליצירת אפקט קומי (למשל, שם הסרטון הוא משחק מילים קאמפי שנאמר על ידי לואיג'י באופן חזרתי לאורך הסרטון), ושימוש במדיה שולית ולא חשובה כמקור. בסוף 2006 כמה משחקים, ביניהם המשחק "הוטל מריו" ו"הרפתקאות סוניק הקיפוד" זכו לסרטוני YTP רבים, בשל שבחים אירוניים על איכותם שעלתה על ציפיות המעריצים.
טכניקות
מקורות המדיה של סרטון YTP יכולים להיות: תוכניות טלוויזיה, סרטים, אנימה, קריקטורות, פרסומות, משחקי וידאו, סרטוני מוזיקה, קטעים היסטוריים וסרטונים אחרים מיוטיוב או ממקומות אחרים. סרט YTP טיפוסי משתמש באפקטים חזותיים ושמיעתיים רבים כדי לשנות את סגנון היצירה הנגזרת. האפקט הנפוץ ביותר הוא "ערבוב משפטים", צורת עריכה שבה שיחה מסודרת מחדש או מקוצצת כדי ליצור שיחה אחרת ולעיתים קרובות הומוריסטית משום שהיא סוטה משיחת המקור הידועה. חלק מסרטוני ה-YTP עוקבים אחרי קו עלילה המופיע במידה כלשהי במדיה המקורית, בעוד שבאחרים יש עלילה לא ליניארית, ובחלקם אף אין כל עלילה, והם נחשבים כסרטוני הומור סוריאליסטי. פרופסור חבר לאנתרופולוגיה תרבותית באוניברסיטת המדינה של קנזס, מייקל ווש, הגדיר את ה־YTP כ"רמיקסים אבסורדיים המחקים ולועגים לסטנדרטים הטכניים והאסתטיים הנמוכים ביותר של תרבות הרמיקס כדי להגיב על תרבות הרמיקס עצמה".
זכויות יוצרים ושימוש הוגן
מכיוון שסרטוני YTP מסתמכים במידה רבה על מדיה המוגנת בחוק זכויות יוצרים, ומכיוון שהאופן שבו המדיה הזו מוצגת ב-YTP נתפס על ידי בעלי המדיה כפוגע בהּ ובתמדיתהּ, סרטוני YTP ידועים בהסרתם המהירה מיוטיוב בעקבות תלונות DMCA. מדען המדינה והסופר טרייס קווטקובסקי ציין ב-2013 שלמרות שחברת ויאקום הגישה תביעה על הפרת זכויות יוצרים נגד יוטיוב בשנת 2007 הנוגעת במפורש למספר סרטוני YTP, ובפרט הסרטון "The Sky Had a Weegee" מאת המשתמש "Hurricoaster", שכולל סצנות מסדרת האנימציה בובספוג מכנסמרובע, הסרטון הזה ורבים אחרים כמוהו נשארו באתר גם לאחר הגשת כתב התביעה.
גלגיליות
גלגיליות (מאנגלית: Roller Skate - רולר סקייט) הן נעליים שבתחתיתן מחוברים גלגלים, המאפשרים החלקה על משטחים חלקים. הגלגיליות נפוצות כפעילות פנאי או כספורט. עם הזמן השתנה עיצובן ועלתה קרנן של גלגיליות הלהב - רולר בליידס, המאתגרות את שיווי המשקל והיכולת של הרוכב יותר מהגלגיליות הרגילות. השם הנפוץ כיום בישראל לגלגיליות הלהב הוא "רולר", להבדיל מן הגלגיליות שגלגליהם מסודרים בשני טורים, הקרויות בדרך כלל "סקטים".
YouTube Poop
זכויות יוצרים ושימוש הוגן
חוק זכויות היוצרים בממלכה המאוחדת מאפשר לאנשים להשתמש בחומר המוגן בזכויות יוצרים למטרות פרודיה, פסטיש וקריקטורה מבלי שיראו אותם כמפרים את זכויות היוצרים של החומר. בעלי זכויות יוצרים יכולים לתבוע את הפרודיסט רק אם היצירה נתפסת כמעבירה שנאה או כמפלה. אם התיק יועבר לבית המשפט, מומלץ לשופטים במונחי שיפוט להחליט אם הסרטון עומד בקריטריונים אלה.
גלגיליות
היסטוריה
הגלגיליות תועדו לראשונה במאה ה-18, וב-1819 נרשמו כפטנט על ידי ממציא צרפתי. גלגיליות ראשונות אלו היו בעלות ארבעה גלגלים שהיו מסודרים בשתי שורות, בדומה לגלגיליות המודרניות, אך היו קשות ביותר לתמרון. עם הזמן הן התפתחו ויכולת המחליק לפנות בהן כרצונו ובקלות השתפרה, עד שבשנת 1863, ממציא ניו יורקי תכנן גלגיליות שבהן ארבעת הגלגלים יכולים להסתובב בחופשיות בהתאם לתנועות המחליק. מערכת הגלגלים החדשה זכתה לאהדה רבה והפכה את ההחלקה על הגלגיליות לפעילות פנאי נפוצה. פיתוחים נוספים, כמו פיתוח ושיפור הגלגלים עצמם והתקנת מעצור פשוט בקצה הנעל שאיפשר בלימה מהירה וחלקה, נרשמו במהלך המאה ה-19 והפכו את ההחלקה על הגלגיליות לפשוטה יותר.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 החלו להתפתח גלגיליות הלהב, שמוכרות בשם המותג "רולר בליידס". בגלגיליות אלו הותקנו הגלגלים בטור עורפי. העיצוב החדש איפשר לנוע במהירות רבה יותר מחד, ומאידך לאתגר יותר את המחליק מבחינת השמירה על שיווי המשקל. כעשור אחר כך זיהה זוג חובבי הוקי קרח ממינסוטה את הפוטנציאל העיצובי והחליט להשתמש בו כדי לשחק במשחקם האהוב גם בקיץ באמצעות החלפת המחליקיים בגלגיליות להב. הרעיון זכה לתפוצה רחבה ובמהלך השנים הפך למעין ספורט משל עצמו - "הוקי רולר".
YouTube Poop
תגובות לתופעה
מלבד בעלי זכויות יוצרים, ידוע כי בדרנים ואישי ציבור שדמותם מופיעה בסרטוני YTP עושים מאמצים להוריד את הסרטונים הללו מיוטיוב, מכיוון שלרוב נמצא בהם תוכן מיני או משמיץ, והדבר יכול לגרום לפגיעה בתמידתם. משורר הילדים מייקל רוזן (שטוען ש"הפך לקאלט" בקרב קהילת ה־YTP) ניסה בתחילה להוריד סרטונים שבהם קריאת השירה שלו מופיעה באופן הומוריסטי, אך לאחר דיונים גלויים עם יוצריהם, הוא החליט לאפשר לסרטונים להישאר באתר; הוא השווה את הסרטונים לשימושים הומוריסטיים בתוכנת עריכת תמונות בראיון מאוחר יותר. רוזן פרסם אזהרה באתר שלו, ואמר כי: "מספר רב של אנשים נהנים מלקחת סרטונים שלי ולהכין מהם גרסות חדשות הידועות כ־YTP. רובן הגדול אינן מתאימות לילדים צעירים. אני לא אחראי על התוכן שבסרטונים אלה." הוא שם אזהרה דומה בעמוד ה"אודות" של ערוץ היוטיוב שלו.
גלגיליות
היסטוריה
פיתוחים נוספים של הגלגיליות הביאו ליצירת משחקי ספורט נוספים עבורן, כמו החלקה קבוצתית בגלגיליות, "החלקה אגרסיבית" (ספורט אתגרי שבו משתמשים בגלגיליות להב עם רווח בין הגלגלים לביצוע להטוטים שונים (כמו קפיצה ממעקה)), מרוצי גלגיליות ואף החלקה אמנותית.
בעולם מתקיימות אליפויות לאומיות או בינלאומיות של גלגיליות להב.
החלקה מהירה - Inline speed skating
החלקה מהירה (באנגלית Inline speed skating) היא ענף נוסף ומרכזי שהתפתח סביב תרבות גלגיליות הלהב. ההתפתחות הטכנית המבוססת על טכניקת ה-double push שאותה פיתח צ'אד הדריק, שיחד עם היווצרותן של קבוצות ובתי ספר ברחבי העולם, הובילה להיווצרות ענף ספורט רחב היקף. ענף ההחלקה המהירה מועמד להצטרף כענף ספורט אולימפי באולימפיאדת 2016, אולם לבסוף הוחלט שלא לצרפו.
החלקה מהירה בישראל
ענף ההחלקה המהירה החל את דרכו בישראל משנת 2004 כאשר פריצת הדרך הגדולה הגיעה בשנת 2010 שמקצה רשמי הוכנס כחלק ממרתון תל אביב בו לקחו חלק מעל ל-230 מחליקים למרחק חצי מרתון (21.1 ק"מ) אותו ניצח איתי דרורי.
כיום, קיימים מספר מקומות בהם מתאמנים המחליקים להחלקה המהירה, בעיקר בפארקים במהירות שעולה על 40 קמ"ש.
בשנת 2012 הקימו מספר מחליקים בשיתוף אתרים דומים באירופה את סקייטלנד ישראל, האתר הראשון שמייבא ומוכר ציוד לענף ההחלקה המהירה ונותן מענה על ידי מחליקים מקצועיים מהענף.
"מועדון החלקה מהירה עוצמה תל אביב" הוא המועדון הראשון בישראל להחלקה מהירה אשר נמצא איגוד הגלגיליות השייך לאיגוד "אילת".
בישראל
החלקה אמנותית על גלגיליות קיימת במספר מועדונים בישראל: בחולון, גבעתיים, גבעת שמואל, ראשון לציון ומודיעין-מכבים-רעות-נצרת.
הקטגוריות שבהן קיימת תחרות הן סולנים לפי דירוג, להקות, רביעיות, ועוד. בעבר היה בארץ גם מקצה זוגות אך עקב מיעוט בנים אין יותר זוגות. החלקה אמנותית על סקייטים זהה כמעט בכל חוקיה להחלקה על הקרח אמנותית. מועדוני הגלגיליות בארץ מתחרים באליפויות אירופה בסולנים ולהקות ההחלקה על גלגיליות נפוצה גם בישראל. מחליקים רבים מחליקים להנאתם או משתתפים בתחרויות שונות, כגון הוקי גלגיליות. כמו כן ידועות קבוצות החלקה על גלגיליות אשר מתארגנות לטיולים ברחובות ערים על גבי גלגיליות.
התאחדות הגלגיליות בישראל חברה בהתאחדות אילת - ארגון הגג של ענפי הספורט בישראל, שאינם אולימפיים. ענף ההחלקה המהירה נמצא בחיתוליו בישראל, אך נציגים מישראל מייצגים את המדינה בתחרויות בינלאומיות.
ב-2011 נוסדה בתל אביב ליגת הרולר דרבי הראשונה בישראל, בשם TLV Derby Girls. רולר דרבי הוא ספורט מגע, בו מתנהלות תחרויות בין קבוצות מחליקים בגלגיליות.
אל-מידיה
אל-מידיה (בערבית: المدية) הוא כפר פלסטיני באזור מודיעין, המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית, וממוקם כ-2 ק"מ מצפון מערב לעיר מודיעין-מכבים-רעות. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית הכפר למעלה מ-1,665 תושבים. הכפר מזוהה כמיקומה של מודיעין הקדומה.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב ברציפות החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. בכפר וסביבתו נמצאים עשרות אתרים ארכאולוגיים. העיקרי שבהם הוא תל א-ראס הממוקם בראש הגבעה עליה ממוקם הכפר. באזור מקובל לזהות את מודיעין הקדומה. באתר התגלו שרידי מבנים ובורות מים וכן חרסים ומטבעות מהתקופות ההלניסטיות והרומית. בנוסף, התגלתה באתר מערכת מסתור אופיינית ובתוכה נמצאו חמישה מטבעות, שניים מהם מטבעות בר כוכבא. ממצאים אלו מעידים על כך שבתקופה הרומית הקדומה התקיים במקום ישוב יהודי.
ברכס שממערב לכפר, ממוקמת שלוש חורבות נוספות: "קובור אל-יהוד", "ח'רבת אל-חמאם" ו"ח'רבת אל-ע'רבאווי" (או שייח ערבאווי שבעברית קיבלה את השם חורבת הגרדי). שלושת האתרים היו מכלול של עיר אחת שנקרא "ח'רבת אל-מידיה". זיהוי של הכפר עם מודיעים הקדומה, מסתמך על מספר מקורות: במפת מידבא מופיע כפר בשם מודיעים ליד לוד. אשתורי הפרחי בספרו כפתור ופרח מהמאה ה-14 מזכיר את הכפר. גם חוקר ארץ ישראל זאב וילנאי זיהה את אל-מידיה עם מודיעים.
בתקופה העות'מאנית
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר בנַאחִיָה של רמלה (נפת רמלה). בכפר היו 25 בתי אב ששילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, ועצי פרי.
בשנת 1866 פרסם הנזיר הפרנציסקני עמנואל פורנר ידיעה קצרה בעיתון הצרפתי לה מונד שבה הוא מזהה את מודיעים עם הכפר אל-מידיה. לאור מאמר זה ביקר בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן בכפר. גרן חיפש את קברי המכבים המתאימים לתיאורו של ההיסטוריון היהודי מהמאה הראשונה, יוספוס פלביוס, שכתב כי שבעה קברים בצורת פירמידה הוקמו באותו מקום. גרן בדק מספר אתרים ומצא ליד חורבת שייח ערבאווי בנין גדול עם עמודים ופסיפס. גודל המבנה היה 26×7 מטר. ב-27 ביוני 1870, ערך חפירה חלקית באתר שכונה בפי אנשי הכפר אל-קלעה (המצודה). גרן חשף חדר קבורה אשר לדעתו קורה בבנייה דמוית פירמידה כמתואר בספר מקבים א ואצל פלביוס. הוא הסיק כי המבנה הכיל שבעה קברים כמניין האחים המכבים והוריהם. בעקבות התגלית פנה לאדריכל צרפתי בשם מוס שעבד בירושלים. מוס, הגיע לאתר ואחר כך הכין דו"ח בו כתב:.
חוקר צרפתי נוסף, שארל קלרמון-גנו, שביקר במקום ב-1874 וגם סבר שזהו המבנה המסומן במפת מידבא. וכן על פי תיאורו של אוסביוס מקיסריה שהיה מראשוני חוקרי ארץ ישראל במאה הרביעית לספירה. גנו ערך במקום את חפירה המקיפה. הוא חשף מבנה מלבני מרשים, עשוי אבני גזית נאות, ופסיפסים צבעוניים. אחד הפסיפסים נשא דגם צלב לטיני ולהערכתו נוצר במאה החמישית, בתקופה הביזנטית. מכאן הסיק לבסוף שהאתר אינו קבר המכבים. בתגובה טען גרן שאין כל הוכחה שהמבנה עצמו אינו קדום יותר והצלב נוסף בשלב מאוחר יותר.
בתקופת המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמלה. בתקופה זו התפתחה המסורת הציונית של ביקור באל-מידיה וסביבתה, בעקבות מורשת החשמונאים (או המכבים). זאב וילנאי היה מדריך טיולים למקום, וחיים בוגר (בוגרשוב) החל במסורת של ביקור בקברי המכבים בחנוכה כבר בתחילת המאה ה-20. ב-1927 נעשה ניסיון של הקרן הקיימת לקנות אדמות באזור הכפר. בחנוכה 1944, החלה תנועת המכבי הצעיר במסורת של מרוץ לפיד המתחיל באזור אל-מידיה.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, באל-מידיה הייתה אוכלוסייה של 245 נפש, כולם מוסלמים. במפקד 1931 היו בכפר 59 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 286 תושבים, כולם מוסלמים. בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 320 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 7,020 דונם. אשר מתוכם הוקצו 688 לחקלאות שלחין, ו-2,304 לגידולי דגנים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית. למרות זאת נכבש במהלך מבצע דני ביולי 1948, ותושביו גורשו, רובם ברחו לכפרים שממזרח לכפר בלב השומרון. ב-20 ביוני 1948, דיווח העיתון מעריב: "מודיעין, ערש המכבים - בידינו", בהתייחסו לאל-מידיה. בזמן ההפוגה השנייה נקבע קו החזית בגבול השטח הבנוי של הכפר. עם זאת נמשכו חילופי האש בין צה"ל ללגיון הערבי לאורך קו החזית באזור הכפר. ב-24 בספטמבר 1948 חיילי הלגיון הירדני וכפריים מהסביבה הפרו את ההפוגה וכבשו את משלט 219 הסמוך לכפר. חיילי חטיבת קרייתי, מגדוד 44 ו-42, שנשלחו לכבוש מחדש את המשלט סבלו מאבדות כבדות, 23 מהחיילים נהרגו וגופותיהם חוללו. שניים מהם נלקחו לכפר אל מידיה והם בחזקת נעדרים עד היום.
בשלטון ירדן
לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר הכפר לשליטת לירדן, ותושביו יכלו לחזור אליו. בהסכמי שביתת הנשק הקו הירוק באזור הכפר נקבע על פי קו החזית בזמן ההפוגה השנייה. בנוסף הוגדרה רצועת שטח מפורז ברוחב של כקילומטר עד 3 קילומטרים סביב לטרון סמוך לכפר, אך למעשה היה זה שטח הפקר שלא היה בריבונות ישראלית או ירדנית. מיקום הכפר הוא על הקצה הצפוני מערבי של השטח המפורז. כתוצאה מכך הכפר איבד את רוב האדמות החקלאיות שלו, שהיו בשטח המפורז. באותן שנים סבל הכפר באופן קבוע מירי מכיוון ישראל, בעיקר נגד תושבים שביקשו לעבד את אדמתם בשטח המפורז.
בשנת 1961, האוכלוסייה של אל-מידיה הייתה 570 נפש, על פי מפקד האוכלוסין הירדני.
בשלטון ישראל
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
ביוני 1986, הטיל צה"ל עוצר על הכפר, במהלך מבצע לעקירת מטע זיתים בו 800 עצים, שנטעו תושבי הכפר על אדמות שהיו קודם בשטח המפורז. לטענת צה"ל עברו אדמות אלו לרשותו כאדמות מדינה.
בשנת 1981 הוקמה ההתנחלות חשמונאים כקילומטר מדרום מזרח לכפר, שלצורך הקמתה הופקעו 186 דונם מאדמות הכפר. ב-1983 ניסו מתנחלי חשמונאים להתיישב על גבעה סמוכה לכפר, תושבי הכפר התלוננו שהאדמות במקום הם בבעלותם ובית המשפט הוציא להם צו פינוי. ב-1989 שוב התנחלו במקום, הביאו 11 קרוונים והקימו ישיבה בשם "מרכז חינוכי בני בינה".
בעקבות הסכם אוסלו, 7.4% מאדמות הכפר נמצאות בשטח B, ו-92.6% הנותרים נמצאים בשטח C.
בשנת 2004 החלה מדינת ישראל בהקמת גדר ההפרדה באזור הכפר, שלצורך הקמתה הופקעו כ-500 דונם מאדמות הכפר בהם מעטי זיתים. תושבי הכפר עתרו לבג"ץ נגד ההפקעה אך עתירתם נדחתה. אל-מידיה הוא אחד מתשעה כפרים באזור הנמצאים בתוך מובלעת, המוקפת מכל עבריה בגדר ההפרדה. אל-מידיה עצמה מוקפת בגדר משלושה צדדים, מאחר שתוואי הגדר הוסט כדי לכלול את ההתנחלויות הסמוכות בתוך שטח ישראל.
הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI
רשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI היא רשימת האנשים המבוקשים ביותר על ידי לשכת החקירות הפדרלית של ארצות הברית, שהואשמו במעורבות בטרור. הרשימה נוצרה ב-2001, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, וכוללת את 22 הטרוריסטים המבוקשים ביותר. זו רשימת המבוקשים השנייה של ארצות הברית לצד רשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.
אדם שנכלל ברשימה מוצא ממנה אם הוא נלכד, נהרג או שהאישומים נגדו מבוטלים; לאחר מכן הוא מוחלף על ידי טרוריסט אחר שנבחר על ידי ה-FBI.
נפת עכאר
נפת עכאר (בערבית: محافظة عكار) היא הנפה הצפונית ביותר בלבנון והיחידה במחוז עכאר.
הנפה גובלת בצפון ובמזרח בגבול סוריה-לבנון עם המחוזות הסוריים חומס וטרטוס, בדרום בנפת דניי, במערב בים התיכון, בדרום-מערב בנפת טריפולי, בדרום-מזרח בנפת אל-הרמל.
האזור המערבי של הנפה הוא האזור החקלאי השני בגודלו בלבנון לאחר בקעת הלבנון, האזור המזרחי של הנפה הוא אזור הררי ומיוער ומוכרז ברובו כשמורת טבע.
האוכלוסייה בנפה עומדת, נכון ל-2015, על 389,899 תושבים כאשר כ-106,935 הם פליטים סורים ממלחמת האזרחים הסורית ו-19,404 פלסטינים במחנות פליטים. האוכלוסייה ברובה הגדול היא מוסלמית סונית המיעוטים האחרים לפי הסדר הם נוצרים מרונים, נוצרים אורתודוקסים, עלווים ומיעוט שיעי קטן מאוד.
עכאר נחשבת לנפה הצעירה והלא מפותחת בלבנון, כ-80% מתושבי הנפה מתגוררים בכפרים, הנפה פורקה ב-2003 עקב מנהל לא תקין והוקמה מחדש ב-2014. עכאר נחשבת לאזור לא יציב וברוב האזורים סובלים התושבים ממחוסר של תשתיות ושירותים בסיסיים. זרם הפליטים הסורים החריף את הבעיות הללו, כאשר שיעור האבטלה בנפה הגיע לכמעט 60% בשנת 2015 והגבוהה ביותר בלבנון.
פרויקט מנהטן
פרויקט מנהטן (באנגלית: Manhattan Project) היה שם הצופן של מיזם מחקר ופיתוח שהתבצע במהלך מלחמת העולם השנייה ואשר הביא לייצור פצצות האטום הראשונות. הוא בוצע רובו ככולו בידי ארצות הברית, ונתמך גם על ידי בריטניה וקנדה. בשנים 1942–1946 ניהל את הפרויקט כולו מייג'ור גנרל לסלי גרובס מחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית. פיזיקאי הגרעין רוברט אופנהיימר ניהל את מעבדות לוס אלמוס שבניו מקסיקו, שבהן התבצע עיקר הפיתוח המדעי והתכנון של הפצצות עצמן. תחילתו של הפרויקט הייתה במשאבים מצומצמים בשנת 1939, אך הוא גדל בהדרגה עד שכלל מעל 130,000 עובדים, התבצע בכ-30 אתרים, ועלה כ-2 מיליארד דולר (שווה-ערך לכ-23 מיליארד דולר של 2019).
שני סוגים של מנגנוני פצצות אטומיות פותחו במקביל במהלך המלחמה: הסוג הראשון היה פצצת מנגנון ירי, והסוג השני היה פצצת מנגנון קריסה. מרבית הפיתוח של תהליכי העשרת האורניום נעשו באתר הגרעיני שהוקם באוק רידג' שבטנסי, שבו יוצרה בסופו של דבר פצצת האורניום "ילד קטן", שהוטלה על הירושימה. במקביל פותחה ויוצרה פצצת פלוטוניום, שתכנונה ופיתוחה התבצעו במעבדות לוס אלמוס, ועיקר כורי הייצור שלה הוקמו באתר הנפורד שבמדינת וושינגטון. בכורים אלו הוקרן האורניום וחלקו הפך לפלוטוניום, שהופרד באמצעים כימיים מהאורניום. לבסוף יוצרו שתי פצצות פלוטוניום, הראשונה פוצצה בניסוי טריניטי, והשנייה, "איש שמן", הוטלה על נגסאקי.
במהלך הפרויקט נעשה מאמץ מודיעיני רחב היקף לאיסוף אינפורמציה על פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית. במשימת אלסוס נשלחו עובדים מפרויקט מנהטן לאירופה, לעיתים אל מעבר לקווי האויב הנאצי, ואספו מסמכים וחומר גרעיני שייצרה גרמניה, ואף עצרו מדעני אטום גרמניים.
בשיאו של הפרויקט התבצעו הפיתוח והייצור בעשרות אתרים, בעיקר בארצות הברית אך גם בבריטניה ובקנדה, והשתתפו בו גדולי המדענים באותה עת, ובהם הפיזיקאים ארנסט לורנס, ארתור קומפטון, נילס בוהר, אנריקו פרמי, אדוארד טלר, ריצ'רד פיינמן, יוג'ין ויגנר, ג'יימס צ'דוויק והנס בתה; המתמטיקאים ג'ון פון נוימן וסטניסלב אולם; והכימאים גלן סיבורג והרולד יורי.
הפצצה הגרעינית הראשונה פוצצה בניסוי טריניטי, שבוצע בניו מקסיקו שבארצות הברית ב-16 ביולי 1945. שתי הפצצות, "ילד קטן" ו"איש שמן", התוצרים העיקריים של הפרויקט, הוטלו על יפן כחודש אחר-כך, באוגוסט 1945, והחריבו את שתי הערים היפניות הירושימה ונגסאקי. נהרגו מהן על-פי ההערכות כ-340 אלף איש, רובם אזרחים. בעת פיצוצן נהרגו מיד מההדף החזק שלהן, מחומן העצום, ומעוצמת הקרינה הרדיואקטיבית הקטלנית שלהן כ-120,000 אנשים, והשאר, כ-220,000 אנשים נוספים, מתו בתוך כחמש שנים מההתקפה מההשפעות הקטלניות ארוכות הטווח שגרמו פצצות האטום לנפגעים, שכוללות בין השאר התפתחות מהירה של מחלת הסרטן והרעלת קרינה.
התחלה
גילוי הביקוע הגרעיני על ידי הכימאים הגרמנים אוטו האן ופריץ שטרסמן ב-1938, והתאוריה של התהליך שפיתחו ליסה מייטנר ואוטו פריש, הפכו את הפיתוח של פצצה אטומית לאפשרות סבירה באופן תאורטי. בתהליך זה נבקע גרעין האטום כאשר פוגע בו נייטרון, וחלק מן המסה של הגרעין הופכת לאנרגיה. בסוף שנות השלושים של המאה ה־20 החלה להתברר עוצמתו של התהליך. היו חששות, במיוחד בקרב פיזיקאים, בעיקר יהודים, שברחו מגרמניה הנאצית וממדינות פאשיסטיות אחרות, שפרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית יביא לפיתוח פצצה ראשונה שכזו בידי הגרמנים. הם ידעו מניסיונם כי המחקר בתחום זה בגרמניה מתקדם ביותר. רבים מהם חשו על בשרם את אימת המשטר הנאצי, והבינו היטב שאם תינתן הפצצה בידי אדולף היטלר, הוא לא יהסס להשתמש בה. שלושה פיזיקאים יהודים ילידי הונגריה שהגיעו לארצות הברית, לאו סילארד, אדוארד טלר ויוג'ין ויגנר, וכן הפיזיקאי היהודי-צ'כי ג'ורג' פלאצ'ק, הבינו את חשיבותו ומרכזיותו של האיזוטופ אורניום-235, שכתוצאה מתהליך ביקועו עלולה להיווצר "תגובת שרשרת": הגרעין המתבקע פולט שני נייטרונים או יותר, נייטרונים אלה או חלק מהם עשויים לפגוע בגרעינים נוספים ולבקעם, וכך הלאה. אם המסה של החומר הבקיע גדולה די הצורך ("מסה קריטית"), תשתחרר מהתהליך בתוך זמן קצר כמות עצומה של אנרגיה. המסקנה כי ניתן לרתום את עוצמת האנרגיה המשתחררת בתגובת השרשרת ליצירת נשק רב עוצמה, הייתה מהירה.