cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסופה הקטנה
עלילה
לפתע מופיעה סופה גדולה ביותר, שאינה משועשעת כלל מהעובדה שמיקי מייסר את הסופה הקטנה יותר (וגם אינה מודעת למה שהיא עשתה למיקי), מחלה לרדוף אחריו בזעם. ההשתוללות הפראית של הסופה הגדולה גורמת לכאוס והרס דרך שדות החווה ושטחי המרעה עד אשר היא מרימה את החלק התחתון שלה ומאטה את תנועתו של מיקי. כשהסופה סוף סוף שואבת את מיקי פנימה לתוכה, היא מסחררת אותו במרץ עד שהוא נופל לתוך מזרקת המים של מיני.
לאחר ששתי סופות הטורנדו עוזבות, מיני, שלא מודעת לכל התקרית, מוצאת את הגינה שלה מבולגנת לחלוטין. מיקי מבחין בה מחזיקה את העוגה ואומר "טוב, אז כנראה אני לא מקבל עוגה", אך מיני בתגובה עונה לו "דווקא מקבל!" בעודה משליכה את העוגה על פניו, דבר שלא עוצר בעדו לאכול ממנה.
קבוצה פונקציונלית
בכימיה, קבוצה פונקציונלית (אנגלית: Functional group) היא קבוצת אטומים בתרכובת, המשפיעה באופן מכריע על התנהגותה הפיזיקלית והכימית. המונח מתייחס בדרך כלל לקבוצות כימיות של תרכובות אורגניות.
מידות שהתורה נדרשת בהן
מידות שהתורה נדרשת בהן הן קבוצת כלים הרמנויטיים, אשר בהם חז"ל עשו שימוש, לפירוש התנ"ך – באמצעות מדרשים. על סמך כללים אלו הסיקו חכמים מהתורה דינים שאינם כתובים במפורש, או דרשו דרשות המיועדות לבסס פירושים המקובלים מסיני.
ישנן כמה רשימות שונות של המידות. הלל הזקן "דרש שבע מדות לפני זקני בתירה", רבי ישמעאל מנה שלוש עשרה מידות. רשימה של ל"ב מידות בהן האגדה נדרשת מיוחסת לרבי אליעזר, בנו של רבי יוסי הגלילי, אולם יש המאחרים אותה לתקופות מאוחרות, וטוענים שאינה מדרש תנאי. בפועל ישנם אף יותר מ32 מידות המוזכרות בספרות חז"ל. מקובל לחשוב שהלל ניסח רשימה ראשונית של כללים, אשר הלכה והתרחבה בתהליך היסטורי, אך יש החולקים עם גישה זו.
קבוצה פונקציונלית
הגדרתן של קבוצות פונקציונליות (שהן למעשה תבניות ייחודיות) מאפשרת לסווג תרכובות כימיות למשפחות שלהן תכונות כימיות ופיזיקליות דומות.
הסופה הקטנה
דמויות ומדבבים
הסרט הופץ בישראל תחת פיקוחה של שפרירה זכאי, שגם הייתה אחראית על מלאכת הדיבוב.
מידות שהתורה נדרשת בהן
ההרמנויטיקה ביהדות
בדומה לתרבויות טקסטואליות אחרות, היהדות פיתחה כלים הרמנויטיים לשם פירוש כתביה. תופעה פרשנית זו קיימת ביהדות כבר מן התקופות הקדומות ביותר, וכבר המקרא מציג פירושים לעצמו. התהליכים ההרמנויטיים פרחו ועברו מיסוד בעיקר בידי התנאים והאמוראים. פירושים אלו עומדים ביסוד מערכת המשפט היהודית, המגולמת בהלכה וכן ביסוד המשמעויות התאולוגיות והמוסריות הטמונות באגדה. היהדות פיתחה מערכת של היסקים, אשר נגזרו באמצעים לוגיים או בדרך הפלפול. פן פרשני נוסף בפרשנות חז"ל מתבטא בסטייה מהמישור הפילולוגי, ובהפקת תובנות על דרך הפרשנות האלגורית, המיסטית או הפילוסופית – או על פי לשון חז"ל דרך, הפשט, הרמז, הדרש והסוד (פרד"ס).
הסופה הקטנה
הפקה
חלק גדול מההנפשה של הסרט לקוח מהסרט המצויר של מיקי מאוס "קונצרט הלהקה" משנת 1935.
קבוצה פונקציונלית
מונחון IUPAC מסדיר את אופן מתן השמות לתרכובות הפחמן לפי הקבוצה הפונקציונלית שלהן.
מידות שהתורה נדרשת בהן
ההרמנויטיקה ביהדות
ההרמנויטיקה היהודית למעשה יוצאת מתוך מספר הנחות היסוד: ראשית, בהתחלה הייתה התגלות האל, אשר הועלתה על הכתב. שנית, קיימת מסורת בעל פה, הממלאה את הפערים שבין ההתגלות לכתוב. מסורת בעל פה זו אינה נופלת בערכה מזאת הכתובה ('כל הדברים האלה', שמות כ א). היא יונקת את סמכותה משרשרת העברה. אדרבה, הנוסח המקראי הוא 'אילם', ללא פרשנות הדורות; ואין לו שום תוקף לעצמו – ומכאן הערך המוסף העצום של הפרשנות. מכאן עוד עולה כי בין אם ההתגלות עולה ישירות מהכתוב ובין אם לאו, צריכה להימצא הדרך ליישב בין שני המקורות. שלישית, עולה ליישב בין התורה שבכתב ובין התורה שבעל פה בכלים הרמנויטיים – מידות שהתורה נדרשת בהן ואף עקרונות פרשניים יווניים או ערבים – ובתנאי שנשמרים גבולות החופש והאחריות שלהם. למעשה לפרשנות מעמד שווה להתגלות האלוהית; וכן היא נזקקת למנגנון לצורך הגשמתה ולשם קבלת תוקף – ומכאן מעמדם הבכיר של החכמים. דבריהם של אלו מקבלים משנה תוקף, מכיוון שהחלטותיהם מתקבלות על פי דעת הרוב. בכל זאת, דעת המיעוט מתועדת – ובכך מעשירה את מסד הנתונים וזמינה לשימושם של מלומדים מהדורות הבאים.
הסופה הקטנה
הפקה
הסרט הציג לראשונה את עיצובו החדש של מיקי מאוס: מיקי קיבל אוזניים שנראו בפרספקטיבה (במקום העיגולים המסורתיים והבלתי משתנים ששימשו לו לאוזניים), בנוסף קיבל גוף רזה יותר, ראש, ידיים ורגליים גדולים יותר וזנבו נעדר. כמו כן הוא קיבל שיני בולטות (דבר אשר נמשך רק בשני סרטים קצרים; השני הוא "כלבלב נושא מקלות"). השינוי הקוסמטי הזה היה קצר מועד, ונמשך רק למשך מלחמת העולם השנייה. בסטוריבורד לסרט מיקי אויר עם אוזניו הישנות והעגולות, כפי שנעשו לפני שהעיצוב שלו עודכן לסרט המוגמר.
סרט זה הוצג במשחק הווידאו "Disney's Magical Mirror Starring Mickey Mouse" משנת 2002.
מידות שהתורה נדרשת בהן
ההרמנויטיקה ביהדות
פישביין גורס כי, הקבלה רואה בתורה שבכתב ושבעל פה ביטוי של הבעה אלוהית, שהגיע לזמן המאוחר לאחר שעבר סינון. עוד הוא טוען, כי
על פי האגדה, אלוהים מגלה עניין בפרשנותו של עם ישראל; ואגדה זו מביעה את ההכרה, כי ההרמנויטיקה היהודית אינה בגדר אקט של ניכור רוחני, אלא הכרח דיאלקטי של קיום דתי, המצמצם את האוטונומיה של האל, ומממש את אינסופיות הבריאה על פני האדמה – על ידי יצירת דיאלוג מתמיד אתו. כך מתמצת פישביין את ההרמנויטיקה היהודית:
שבע המידות של הלל הזקן
הלל הזקן ניסח 7 מידות שהתורה נדרשת בהן, לפני זקני בני בתירה. המידות מופיעות בתוספתא סנהדרין המידות קדמו לו, והוא השתמש בהן להוכיח שקרבן פסח קרב גם בשבת.
שלוש עשרה המידות של רבי ישמעאל
רבי ישמעאל ניסח רשימה של י"ג מידות. רשימה זו נמצאת בפתיחה של הספרא, והיא מכונה "ברייתא דרבי ישמעאל".
קל וחומר
על מידה זו חל גם כלל הבא להגביל את העברת הדין. הכלל קובע שהדין הנלמד אינו יכול להיות חמור יותר מן הדין במקור שממנו הוא נלמד. בלשון התלמוד "דיו לַבָּא מן הדין להיות כנדון".
בדרך כלל נחשבת מידה זו למידה הגיונית. משום כך, לכאורה, רשאי כל אחד להשתמש בה. עם זאת, כיוון שכאמור לעיל, הקל וחומר נחשב כתקף רק אם ה"חמור" באמת חמור מהקל בכל האספקטים הרלוונטיים. יש מקום לדון מהו אספקט רלוונטי, ומהו אספקט שאינו רלוונטי. כיוון שכך, ישנם ראשונים הסוברים שגם מידה זו, אינה יכולה להתבסס על הגיון של כל אדם; והם סוברים שישנה מסורת (או כללים העוברים במסורת) המלמדת מתי ניתן להשתמש במידה זו.
גזרה שווה
לימוד הלכה בעניין אחד מעניין אחר על יסוד מילים שוות או מילים דומות המצויות בתורה בשני העניינים. בשונה מהמידות האחרות אין התבססות רק על הסברה וההגיון, אלא גם על דמיון מילולי. דוגמה:. רבי עקיבא לומד באמצעות מידה זו כי המקושש היה צלפחד. בפרשת המקושש כתוב: "וַיִּהְיוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל, בַּמִּדְבָּר" ואצל בנות צלופחד כתוב: "אָבִינוּ, מֵת בַּמִּדְבָּר".
על מידה זו נאמר: "דאין אדם דן גזירה שוה מעצמו" ורש"י מפרש שאין לומד מעצמו "אלא אם כן למדה (את ההלכה) מרבו".
לדעת רבי ישמעאל, אין לומדים בעזרת מידה זו, אם היא איננה "מופנה", כלומר ניתן ללמוד רק אם לפחות אחת המילים המושוות יתירה.
ברמה הבסיסית מידה זו היא לימוד טכני מהשוואת מילים. על כך גם מעידה דרך הלימוד - רק על פי מה שקיבל מרבותיו (לא ברור אם הכוונה מרבותיו כלומר מדור שהיה בעל היכולת והסמכות ללמוד ממידה זו, או מימי משה - אך ברור שמדובר ביותר מהשוואה בין שורשים).
יש הסוברים כי יש גם הגיון פנימי בגזירה שווה והוא ששימוש באותם מילים מעיד על כוונה משותפת.
בניין אב מכתוב אחד ובניין אב משני כתובים
בבניין אב מנסים להגיע להכללה הלכתית - כלומר להיסק אינדוקטיבי (מן הפרט אל הכלל) של דין כללי - מתוך הדין של מקרה בודד או של כמה מקרים בודדים שונים בעלי דמיון משותף ("הצד השוה"). למרות השוני בין המקרים, ועל סמך הדמיון ביניהם, גוזרים מהם את הדין הכללי, שיוכל אז לחול על כל מקרה אחר בעל התכונה המשותפת למקרים הידועים כבר. אם הכלל נגזר מתוך כמה מקרים (ולא מתוך מקרה בודד), דרך הגזירה מכונה גם "הצד השוה", ואז נאמר שהכלל נגזר בְ"מַה מצינו". נוסח גזירה שמקובל בתלמוד ללימוד כזה - יהיה למשל:.
דוגמה: התלמוד מאתר שלוש מצוות שונות (ברית מילה, תלמוד תורה, פדיון הבן) אשר: את כל אחת מהן מחויב האב לעשות לבנו, ואשר: את כל אחת מהן מחויב הבן לעשות לעצמו כשיתבגר - אם האב לא עשאה לבן. בשלב הבא, התלמוד גוזר את הדין הכללי מתוך שלוש מצוות אלו - בבניין אב, לפי נוסח ההסק הבא: "אדוּן בניין אב מבין שלשתם: לא הרי מילה כהרי תלמוד תורה, ולא הרי תורה כהרי מילה, ולא זה וזה כהרי פדיה, ולא הרי פדיה כהרי זה וזה. הצד השוה שבהן שהוא מצות האב על הבן - אם לא עשה לו אביו יעשה הוא לעצמו. אף כל מה שהוא מצות האב על הבן - אם לא עשה לו אביו הוא יעשה לעצמו.".
כלל ופרט
אין בכלל אלא מה שבפרט. כלומר, במקרה שיש כלל ולאחריו פירוט רשימה של ערכים, רשימת הפרטים באה לצמצם את הכלל, למה שמופיע בה ולא יותר. לדוגמה, לגבי סוג הקורבן שמותר להקריב מהבהמה נכתב:. ולכן הקרבת קורבנות מן הבהמה חייבת להיות מוגבלת לבקר וצאן בלבד.
כלל שאינו מלא
נחלקו רבא ורבינא אודות כלל המוזכר לפני הפרט, אבל הכלל אינו שלם ואינו מובן כשלעצמו עד אחר הזכרת הפרט, למשל בפסוק במקרה כזה, שלאחר הכלל "יעשה" כתוב "זבח שלמים", כך שהמלה "יעשה" אין לה משמעות כשלעצמה בלי המלה "שלמים", ואין הפרט בא לאחר הכלל אלא בצמוד לו.
פרט וכלל
נעשה כלל מוסיף על הפרט. כלומר, אם יש רשימה של פרטים ולאחריהן כלל, מובן שהפרטים הראשונים אינם כוללים הכול והם רק דוגמאות בלבד, ויש להוסיף עליהם את כל מה שנכלל בכלל.
כדוגמה יש להביא את ההלכה שנפסקה לגבי שומר שלא חייב במיתת הבהמה או פציעתה ולכן במקרה כזה הדין של הדין של השמירה יחול על כל סוג של בהמה, מידה זו נועדה כדי שלא ימעיטו מן כלל.
כלל ופרט וכלל, אי אתה דן אלא כעין הפרט
כלל זה אומר שבמקרה של רשימת פרטים שנתחמים מלפניהם ואחריהם בכללים, יש למצוא תכונה משותפת שקיימת בכל הפרטים ולהכיל אותו על הכלל, באופן שהרשימה מצמצמת את הכלל, אבל מורה על פרטים נוספים, שהם מדוגמת הפרטים שקיימים ברשימה.
דוגמה בדין מעשר שני שצריך להאכל בירושלים. במקרה שהמקום רחוק ישנה אפשרות להמיר את היבול בכסף ואחר כך לקנות בכסף בירושלים דברי מאכל שונים והפסוק בא לצמצם את דברי המאכל שמותר לקנות:. ולכן הכלל הוא מאכלים "בכל אשר תאוה נפשך", והפרטים הם: "בקר, צאן, יין ושכר" ומהם למדים כל דבר שהוא כדוגמתם ולא מאכלים כדוגמת כמהין ופטריות.
פרט וכלל ופרט - מבנהו הפוך מ"כלל ופרט וכלל", אך משמעותו ההלכתית דומה, אין אתה דן אלא כעין הפרט. התלמוד מחלק בין שתי הופעות אלה, שב"כלל ופרט וכלל" די בכך שהפרט שרוצים לצרף לדין יהיה כעין הפרט שבפסוק בצד אחד, ואילו ב"פרט וכלל ופרט" צריך שיהיה הפרט שעליו רוצים לדון דומה לפרט שבפסוק בשני דברים.
כלל שהוא צריך לפרט ופרט שהוא צריך לכלל
במקרה שהכלל נותר פתוח וברור שהוא נזקק לצמצום או במקרה שבו הפרט זקוק להכללה נוספת, מכיוון שברור שאיננו יכול לעמוד לבדו, יש לצמצם את הכלל לפי דוגמה פרטית שתבוא בהמשך. דוגמה: כלל שהוא צריך לפרט, קדש לי כל בכור - כלל זכרים ונקבות. יכול כל שנולד ראשון, בין זכר בין נקבה יהיה בכור? תלמוד לומר כל הבכור...הזכר תקדיש - זכר ולא נקבה. יכול יוצא דופן (=ניתוח קיסרי) יהא בכור? תלמוד לומר: כל פטר רחם - עד שיהא זכר פותח רחם באדם.
כל דבר שהיה בכלל ויצא מן הכלל ללמד, לא ללמד על עצמו יצא, אלא ללמד על הכלל כולו יצא
כלל זה מתבסס על כך שהחוק המקראי משתמש בדוגמאות לציין דין ולא בלשון תאורטית מופשטת יבשה. ולכן במקרה שמובא מקרה פרטי ולא כללי, למדים שהמקרה הפרטי מובא רק כדוגמה לכל המקרים הפרטיים האחרים הדומים לו, ולכן הדין שמובא לגביו, יחול בכל מקרה מאותו הסוג.
כך למשל הפסוק הבא קובע כי עובד עבודת אלילים דינו הרג בסקילה: על פי כלל זה למדים שלא רק עבודה זרה של המולך, היא בסקילה אלא כל סוג של עבודה זרה דינה בסקילה. כמו כן לדעת רבי יהודה בן אילעאי, כמו שבעל אוב, שהוא סוג של כישוף, דינו בסקילה, כך כל המכשפים דינם בסקילה.
דוגמה:. כלומר הדין של קורבן השלמים שמובא כאן לא בא ללמד רק על עצמו אלא על כל קורבן אחר שדומה לו.
כל דבר שהיה בכלל ויצא לטעון טוען אחד שהוא כעניינו, יצא להקל ולא להחמיר
כאשר ישנו דין מסוים כללי, וקיים דין נוסף לגבי מקרה פרטי באותו עניין שדן בו הדין אך הוא אחר, נאמר שבמקרה זה הדין הוא להקל ולא להשאירו כשאר המקרים האחרים בכלל. דוגמה מהלכות נגעים: כיצד. מקרה נוסף הוא מהלכות רוצח: ההסבר הוא כך: בפסוק אחד כתוב כי "מכה איש ומת, מות יומת" ומכאן למדים שכל הורג דינו מוות. אך בפסוק אחר כתוב "וזה דבר הרוצח אשר ינוס שמה וחי, אשר יכה את רעהו בבלי דעת" ואם כן הרוצח בבלי דעת שהיה בכלל "מכה איש ומת" שהמקרא טוען טיעון אחר - שדינו להימלט לעיר מקלט ולחיות שם, ולא להיענש בבית דין במיתה, יש להקל בדינו לעומת כלל הרוצחים שדינם מוות.
כל דבר שהיה בכלל ויצא לטעון טוען אחר שלא כעניינו, יצא להקל ולהחמיר
כאשר ישנו דין מסוים כללי, ויש דין נוסף לגבי מקרה פרטי שלא באותו עניין, נאמר שבמקרה זה הדין הוא להקל בעניין אחד ולהחמיר בעניין אחר גם יחד. דוגמה מהלכות נגעים: כיצד "ואיש או אשה כי יהיה בו נגע בראש או בזקן" והלא הראש והזקן בכלל עור ובשר היו וכשיצאו מן הכלל לטעון טוען אחר שלא כענינו יצאו להקל ולהחמיר להקל עליהם שלא ידונו בשער לבן ולהחמיר עליהם שידונו בשער צהוב:
כל דבר שהיה בכלל ויצא לדון בדבר החדש, אי אתה יכול להחזירו לכללו עד שיחזירנו הכתוב לכללו בפירוש
כאשר מובא דין של מקרה כללי ומוצא ממנו מקרה פרטי שדן בעניין חדש אתה צריך שהמקרא יורה באופן מיוחד שהדין שלו חוזר לדין הכללי, שאילולי כן תאמר שהדין החדש ביטל את הדין הכללי. דוגמה: כיצד "ושחט את הכבש במקום אשר ישחט את החטאת ואת העולה במקום הקודש" שאין תלמוד לומר כי כחטאת האשם הוא לכהן, אלא לפי שיצא לידון בדבר חדש בבוהן יד ובבוהן רגל ובאוזן ימנית. יכול לא יהא טעון מתן דמים למזבח? ת"ל "כי כחטאת האשם הוא לכהן" הרי החזירו הכתוב לכללו בפירוש לומר לך: מה חטאת טעון מתן מזבח - אף אשם טעון מתן מזבח:
דבר הלמד מעניינו ודבר הלמד מסופו
כלל זה אומר שכאשר ניתן לפרש פסוק אחד בכמה דרכים, כדאי ללמוד מעניינו של הקטע והקשרו.
לדוגמה: חז"ל התלבטו האם לא תגנוב שבעשרת הדיברות מתייחס לחטיפה (גונב נפשות) או גנבה רגילה, והם הגיעו למסקנה על סמך ניתוח הקטע שמדובר בחטיפה. . "דבר הלמד מסופו כיצד? ונתתי נגע צרעת בבית ארץ אחוזתכם משמע בית שיש בו אבנים ועצים ועפר מטמא. יכול אף בית שאין בו אבנים ועפר ועצים ת"ל ונתץ את הבית את אבניו ואת עציו ואת כל עפר הבית. דבר הלמד מסופו שאין הבית מטמא אלא אם כן יש בו אבנים ועצים ועפר".מידה זו היא הבסיס לפרשנויות על פי שיטת סמיכות הפרשיות
שני כתובים המכחישים זה את זה, עד שיבוא הכתוב השלישי ויכריע ביניהם
במקרה שיש סתירה בין שני כתובים במקרא, כתוב שלישי פוסק כיצד יש לפרש את העניין.
דוגמה ראשונה בשאלת המקום שממנו דיבר אלוהים במעמד הר סיני?:
דוגמה שנייה בשאלה האם יכול היה משה להיכנס אל אוהל מועד:.
שיטת רבי עקיבא
לעומת שיטת רבי ישמעאל המשתמשת במידות הכלל והפרט, עומדת שיטת רבי עקיבא שהשתמש במידות של ריבוי ומיעוט. רבי עקיבא קיבל שיטה זו מנחום איש גמזו.
המידות של כלל ופרט מתמקדות ביחסי הכללים והפרטים המפורשים בכתוב, ועל פיהם נרמז מה שלא נכתב. לעומת זאת מידות ה"ריבוי ומיעוט", מתייחסות אל הפרטים כעצמאיים, ולא מחשיבות אותם כפירושו של הכלל. ההבדל בין שתי השיטות מתבטא בהיקף הדברים אותם לומדים מן הכתוב. לדוגמה: במקום לדרוש "כלל ופרט- אין בכלל אלא מה שבפרט", בבית מדרשו של רבי עקיבא דרשו "ריבוי ומיעוט" כך: הריבוי הראשון מרבה הכל והמיעוט שלאחריו ממעט רק דברים השונים מהפרט המוזכר בכתוב, (למעשה, ריבוי ומיעוט לפי ר' עקיבא דומה לכלל ופרט וכלל לפי ר' ישמעאל). אם בא ריבוי נוסף לאחר המיעוט, דורשים אותו כמרבה הכל, מלבד דבר אחד השונה מאוד מהפרט הממעט.
וכן בדומה ל"כלל ופרט וכלל" של רבי ישמעאל, לומדים את הדברים בצורה של "ריבה מיעט וריבה ריבה הכל", מה שאומר כי הריבויים מרבים את כל הפרטים למעט, מיעוט אחד, וזה נלמד מהפרט. למעשה, כשלומדים בשיטה הזאת לא צריך המיעוט להיות דומה לפרט, אלא כל מיעוט שיש היגיון כללי למעטו מהכלל מוציאים אותו מהכלל.
לפעמים לפי דברי התלמוד בבלי אימץ רבי ישמעאל שיטה זו, והעדיף אותה על פני ה"כלל ופרט וכלל", את הסיבות לכך ואת השינויים העסיקו את בעלי התוספות.
ל"ב המידות של רבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי
פירוש על הברייתא דל"ב מדות נדפס בסוף מס' ברכות.
לימוד המידות שהתורה נדרשת בהם
נחלקו רש"י והתוספות האם יכול חכם לדון מעצמו במידות אלו או רק על ידי מסורת; לדעת רש"י - רשאי לדון מעצמו רק קל-וחומר, ולדעת התוספות - יכול לדון בעצמו הכל, חוץ מגזרה שווה. כיום, לא מקובל להשתמש במידות אלו על מנת ליצור הלכות חדשות, אלא רק לשם לימוד עיוני.
לימוד וחקר של המידות שהתורה נדרשת בהן, קיבל דחיפה עם התרחבות העיסוק האקדמי בתלמוד.
קוד הייז
קוד הייז (Hays) או קוד ההפקה היה מערכת של הנחיות הנוגעות להפקת סרטי קולנוע, אשר אומצו מרצון על ידי אגודת מפיקי ומפיצי הקולנוע של אמריקה (Motion Pictures Producers and Distributors Association - MPPDA, שהפכה בשלב מאוחר יותר ל"אגודת הקולנוע של אמריקה" - Motion Picture Association of America - MPAA), איגוד רב עוצמה הכולל בתוכו את נציגי אולפני הקולנוע הגדולים. בין השנים 1922 עד 1945 עמד בראש האגודה ויל הייז, עורך דין ששימש כאחראי על שירותי הדואר, וכמנהל מסע הבחירות של הנשיא וורן הרדינג. הייז, השמרן בדעותיו, הוא שעיצב את הקוד, תכניו ומטרותיו, והקוד קרוי על שמו. הקוד היווה מעין צנזורה פנימית של האולפנים הגדולים, אומץ רשמית על ידי האגודה בשנת 1930, ואכיפתו החלה בשנת 1934. בשנת 1967 נפסקה אכיפת הקוד. הקוד קבע במפורש מה נחשב כמקובל מבחינה מוסרית בהפקת סרטי קולנוע בארצות הברית, ומה נחשב כבלתי מקובל, והיווה את אחד הגורמים המרכזיים בעיצוב הקולנוע ההוליוודי של שנות השלושים והארבעים של המאה ה-20, כמו גם בעיצוב האינטראקציה בינו לבין קהל הצופים שלו.
הוראות הקוד
קוד ההפקה כלל את העקרונות הכלליים הבאים:
הגבלות מיוחדות נבעו מ"עקרונות כלליים" אלו:
לפני כניסת הקוד לתוקף
לאחר פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1915, בפסק דין "מיוצ'ואל פילם קורפוריישן נ. ועדת המסחר של אוהיו" כי סרטי הראינוע אינם נכללים בתיקון הראשון לחוקה, ומכאן כי הם כפופים למגבלות על חופש הדיבור, החלו ערים שונות לקבוע מגבלות וחרמות על סרטים "בלתי מוסריים", והאולפנים החלו לחשוש מחקיקה פדרלית בנושא.
בתחילת שנות ה-20 טלטלו את הוליווד שלושה סקנדלים גדולים: משפטי רצח של כוכבים כרוסקו ארבוקל, כוכב קומי שהואשם באחריות למותה של כוכבנית בשם וירג'יניה ראפ במסיבת חשק פרועה; רצח הבמאי ויליאם דזמונד טיילור, פרשה שחשפה את הציבור לאורח החיים של כוכבי הקולנוע; ומותו, הקשור לצריכת סמים, של הכוכב וולאס ריד. סיפורים אלו שאירעו כמעט באותו הזמן, זכו לטיפול סנסציוני בידי העיתונות. נראה כי הם מאשרים את התפיסה שהוליווד היא בבסיסה מקום בלתי מוסרי, "עיר החטאים".
בדיקות סטטיסטיות שנערכו בשנות העשרים בארצות הברית חשפו את הנתונים הבאים: בכל שבוע נמכרו כ־90 מיליון כרטיסי קולנוע ברחבי ארצות הברית. כ־40 מיליון מאותם כרטיסים נמכרו לקטינים, כ־17 מיליון מהם לילדים מתחת לגיל 14. בסוף שנות העשרים הייתה ארצות הברית מבוהלת מההשפעה הסוחפת של הקולנוע על האוכלוסייה הרחבה, ובמיוחד על הנוער שגדל והתחנך לאורו של המדיום החדש. בשנות השלושים ערכו פסיכולוגים וסוציולוגים מחקרים נוספים, אשר איששו את ההנחה שסרטים משפיעים על ילדים ברעיונות חדשים, בדרכם לפירוש העולם והמציאות, ההתנהגות היום-יומית וההתנהגות המינית.
הלחץ הציבורי הביא בשנת 1922 ליצירתה של ה-MPPDA. האולפנים הגדולים, שיזמו את יצירת האגודה, רצו להקרין תדמית חיובית של תעשיית הסרטים. בראש האגודה הועמד עורך הדין השמרן ויל הייז אשר היה בעבר הממונה על שירותי הדואר בארצות הברית, ומנהל מסע הבחירות של הנשיא וורן גמליאל הרדינג. הייז קרא לאכיפת תקן מוסרי על הסרטים המופקים בהוליווד.
במשך שמונה שנים ניסה הייז לאכוף את סמכותו המוסרית על תעשיית הסרטים, אך לשווא. משרדו של הייז הוציא רשימה של "אל תעשו" ו"היזהרו" בשנת 1927, אך רוב המפיקים התעלמו ממנה.
תקופת הביניים - 1930 - 1934
הקוד אומץ על ידי ה-MPPDA ב-31 במרץ 1930, אך לא נעשו כל תקנות לאכיפתו. התקופה שבין 1930 ל-1934 נחשבת לתקופת ביניים בה אמנם הקוד היה קיים, אך האולפנים התעלמו מקיומו.
עוד בשנת 1933 לעגו האחים מרקס לקוד בסרטם "מרק ברווז" כאשר הראו חדר שינה של אישה, ובו מושלכות נעלי גבר, ופרסות סוס. המדובר ברמיזה מינית המנוגדת לכל כללי הייז, אך כאשר הראתה המצלמה את המיטה עצמה, הסתבר כי ישן בה הארפו מרקס, ולצידו סוס.
ה-MPDDA הגיב לסרטים האלימים שנוצרו בתקופה זו באמצעות חיזוק הקוד. נוספו לקוד הוראות נוספות, ולצד ה-MPPDA פעל אף "לגיון הצניעות הקתולית" אשר קבע איזה סרטים לא ראוי לקתולים לראות.
אכיפה
לאחר שאומץ בשנת 1930 לא נקבעה לקוד מסגרת אכיפה מחייבת. תיקון לקוד מ-13 ביוני 1934 הקים את מינהל קוד ההפקה, שדרש כי כל הסרטים המופקים יקבלו את אישורו בטרם יופצו לקהל. למשך עשרים השנה הבאות, כמעט כל הסרטים המופקים בארצות הברית היו כפופים למינהל זה.
הקוד לא נוצר או נאכף על ידי הרשויות הפדרליות, רשויות המדינות או רשויות מקומיות. למעשה הקוד אומץ מרצון על ידי האולפנים הגדולים על מנת להימנע מצנזורה ממשלתית, ולהעדיף את הצנזורה העצמית המבוטאת בקבלת הקוד.
אכיפת הקוד הובילה לביטולם של מוסדות צנזורה קיימים. סרטים שיוצרו מחוץ לארצות הברית, צונזרו על ידי מינהל המכס של ארצות הברית. כך נמנע, בשנת 1932 הייבוא מהונגריה של הסרט "אקסטזי" בכיכובה של הכוכבת שתהיה ידועה כהדי לאמאר, אשר הציג סצנות מיניות, בהן נראית לאמאר בחזה חשוף. ערעור לבית המשפט על פעולת המכס נדחה בשל העובדה כי בית המשפט העליון קבע כי הסרטים אינם מוגנים על ידי התיקון הראשון לחוקה.
בראש מינהל האכיפה הועמד פקיד בשם ג'וזף ברין. תחת הנהגת ברין הונהגו כללי אכיפה נוקשים וידועים לשימצה. ברין נהג לשנות תסריטים באופן שהכעיס כותבים ובמאים. עם זאת, דווקא מסגרת נוקשה זאת הובילה לתחכום קולנועי שהוסיף והשתכלל. הצורך להתגבר על האיסורים חייב לעיתים דמיון רב. בין השורות התפתח המתח בין הגלוי לסמוי שיצר לעיתים סרטים מעניינים ומורכבים דווקא בשל הצורך להערים על הצנזורה.
הפעולה הממשית הראשונה של הצנזורים הייתה בהפקת הסרט "טרזן וזוגתו" משנת 1934, בו הושמטו סצנות עירום קצרצרות, בהן צולמה כפילת גוף לכוכבת מורין או'סאליבן. מקרה נוסף, שהוצג בסרטו של מרטין סקורסזה "הטייס" משנת 2004, הוא הצנזורה על הסרט "פורע החוק" משנת 1943, שהופק על ידי הווארד יוז. המינהל סירב לאשר את הסרט, והסרט לא הוצג במשך שנים, במיוחד בשל העובדה שמסע הפרסום לסרט התמקד בשדיה של השחקנית ג'יין ראסל שהייתה אהובתו של יוז. יוז התעקש, ולבסוף הצליח לשכנע את ברין כי שדיה של ראסל אינם מהווים הפרה של הקוד, ולאפשר את הצגת הסרט ברחבי ארצות הברית. הסרט הוצג לבסוף בשנת 1946 לאחר שלוש שנים אותן בילה יוז בפרסומו, והרצון לצפות בדבר שנאסר על הקהל במשך שלוש שנים הביא להצלחתו הכבירה של הסרט בקופות.
שנות החמישים והשישים
בשנות החמישים והשישים החלה הפרדה בין שני תחומים. מצד אחד, חל שיפור בתחומים הקשורים למיניות וזוגיות הטרוסקסואלית, כולל קשרים רומנטיים בין "גזעים" בקולנוע. מצד שני, נותר על כנו, ואף החמיר, האיסור על אזכור של קשרים בין בני אותו מין, ואזכור תחום הלהט"ב.
בשנות החמישים החלה רדיפה של הומואים ולסביות בארצות הברית, על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שכונתה בהלת הלבנדר, ונהגה במקביל למקארתיזם האנטי-קומוניסטי. מכיוון שהקהילה הפסיכיאטרית התייחסה באותה התקופה לנטיות חד מיניות כאל מחלת נפש, נחשבו הומואים ולסביות למוּעדים לסחיטה ועל כן היוו "סיכון ביטחוני". תקופה זו היוותה קרקע פורייה להמשך קיומו של קוד הייז, והעלמת כל רמז להומוסקסואליות בסרטים.
השיפור בתחומים האחרים לא היה מיידי והתרחש בהדרגה. הוליווד פעלה במסגרת מגבלות הקוד עד לשנות ה-60 במהלך "תור הזהב של הוליווד" עד לסיומה, כאשר הסרטים עמדו בפני האיום הגדול מצד הטלוויזיה. היה על הוליווד להציע משהו שישכנע את האמריקנים לצאת מביתם, ואותו דבר מה לא יכול היה להימצא בתוך המסגרת המגבילה של הקוד.
בנוסף לאיום מצד הטלוויזיה, היה האיום הגובר מצד סרטים זרים. סרטים כ"גונבי האופניים" של הבמאי ויטוריו דה סיקה שהציג סצנה בה הגיבורים מדברים עם פרוצות בבית בושת, הביאו למשבר. מצד אחד היה ברור כי המדובר ביצירת אמנות, וכי הסצנה אינה כוללת תוכן מיני או פרובוקטיבי. מצד שני, על פי קוד ההפקה, לא ניתן היה להפיק סצנה דומה בסרט שיוצר בארצות הברית. ה-MPPDA, אשר הפך בינתיים ל-MPAA, דרש כי הסצנה תוסר, ויצר מחלוקת ציבורית.
שיטת הבעלות באולפנים הגדולים נמצאה כנוגדת את חוקי הגבלים העסקיים של ארצות הברית, והאולפנים הוכרחו לוותר על הבעלות באולמות ההקרנה עצמם. לא הייתה כל דרך בה יכלו האולפנים למנוע הצגת סרטים זרים, המפרים את הקוד. שבירת שיטת האולפנים הגדולים הביאה גם לאפשרות ליצירת סרטים עצמאיים בידי גורמים מקומיים שלא ראו עצמם כפופים לקוד.
בשנות השישים, חרם מצד "ארגון הצניעות" כבר לא הבטיח את כישלונו של סרט, והקוד החל להראות כדבר שזמנו עבר. המפיקים הבינו כי יוכלו להתעלם מהקוד, ועדיין להרוויח מיצירת סרטים.
בזמן זה היה צורך בהגמשת הקוד. הקוד אכן עבר שינוי ב-1951, אך לא במטרה להגמישו, כי אם במטרה להקשיחו. מילים מסוימות נקבעו כאסורות, ונושאים נוספים נאסרו. הדבר הגביר עוד יותר את ההתנגדות של יוצרי הקולנוע לקיום הקוד.
בשנת 1952 קבע בית המשפט העליון כי לא ניתן לאסור על הצגת סרטו של רוברטו רוסליני "הנס", ובכך נהפכה ההחלטה משנת 1915 לפיה אין תעשיית הסרטים מוגנת על ידי התיקון הראשון לחוקה.
בראש ההתנגדות לקוד עמד הבמאי אוטו פרמינגר אשר סרטיו הפרו שוב ושוב את הקוד בשנות החמישים. סרטו "הירח הוא כחול" משנת 1953 עסק באישה המנסה להתגרות בשני מחזרים, ולהסיתם זה כנגד זה, בעודה מנסה לשמור על בתוליה עד לחתונתה. הסרט השתמש במילים אסורות כ"בתולה", "פיתוי" ו"פילגש" והופץ ללא אישור המינהלת. הסרט "האיש בעל זרוע הזהב", משנת 1955, שאף אותו ביים פרמינגר, עסק בנושא האסור של שימוש בסמים. "אנטומיה של רצח" משנת 1959 עסק באונס. סרטים אלו של פרמינגר היו התקפה ישירה על סמכותו של קוד ההפקה, ומאחר שהצליחו בקופה, החישו את ביטולו של הקוד.
בשנת 1960 עם הקרנת הסרט "פסיכו" של הבמאי אלפרד היצ'קוק ללא אישור המינהלת, היה ברור כי סמכותו של הקוד אינה קיימת עוד.
עם זאת, הצנזורה הפנימית של אולפנים רבים בנוגע לתכנים הומוסקסואליים, שעדיין נחשבו בשנות השישים כבלתי מוסריים, נותרה על כנה עוד כעשרים שנה.
סופו של הקוד
סרטים בריטיים שהוצגו בארצות הברית בתחילת שנות השישים הציעו ראייה חדה של המציאות החברתית, שכללה התייחסות לתפקידים מגדריים ולהומופוביה. אף על פי שגישה זו הפרה את הקוד, הסרטים הוצגו בארצות הברית. תנועות למען זכויות אזרח וזכויות להומוסקסואלים דרשו בדיקה מחדש של סוגיות הגזע, המיגדר, המעמד והמיניות שהוגבלו על ידי הקוד.
כאשר מונה ג'ק ולנטי לנשיא ה-MPAA בשנת 1966 הוא ניצב בפני בעיה שנגעה לשימוש בשפה בוטה בסרט "מי מפחד מווירג'יניה וולף?". ולנטי הציע פשרה. המילה "לזיין" ("screw") הוסרה, וביטויים אחרים כ"לדפוק את המארחת" ("hump the hostess") הותרו. הסרט קיבל את אישור המינהלת על אף שהשתמש בשפה שהייתה אסורה בעליל על פי הקוד.
הסרט "יצרים" ("Blow-Up") של מיכלאנג'לו אנטוניוני יצר בעיה אחרת. למרות שנמנע ממנו אישור המינהלת, הוא הופץ בכל זאת על ידי אולפני MGM, שהייתה חברה מרכזית ב-MPAA.
האכיפה הפכה לבלתי אפשרית, והקוד נזנח כליל. ה-MPAA עברה לשיטת דירוג, שלמעשה לא הגבילה את הצגתם של סרטים, ולא התערבה בתוכנם. החל משנת 1968 חולקו הסרטים לקטגוריות שהבהירו את תוכנם הבעייתי, והמליצו על הגבלת גיל או הדרכה הורית.
נשיא אירלנד
נשיא אירלנד (באנגלית: President of Ireland, באירית: Uachtarán na hÉireann) הוא ראש המדינה של אירלנד. להוציא מקרה בו הוא מתמודד לתפקיד ללא מועמד מתחרה, נבחר הנשיא בבחירות ישירות על ידי העם. משך כהונת הנשיא היא שבע שנים והוא יכול להיבחר לכל היותר לשתי תקופות כהונה. תפקיד הנשיא הוא סמלי בעיקרו, אך לנשיא יש סמכויות מוגבלות מסוימות. מעונו הרשמי של הנשיא הוא Áras an Uachtaráin שבדבלין. התפקיד הוגדר בחוקת אירלנד ב-1937 והוא הוכר באופן בינלאומי כתפקיד ראש המדינה ב-1949, עם כניסתו לתוקף של חוק הרפובליקה האירית (Republic of Ireland Act 1948).
הנשיא הנוכחי הוא מייקל היגינס, שנבחר לתפקיד ב-29 באוקטובר 2011 והושבע ב-11 בנובמבר אותה שנה.
תפקידי הנשיא
על פי חוקת אירלנד, המשטר במדינה הוא דמוקרטיה פרלמנטרית, כשתפקיד ראש המדינה הוא טקסי בעיקרו. הדאל אירן, הבית התחתון של הפרלמנט (Dáil Éireann), הסנאט האירי, הבית העליון (Seanad Éireann) והנשיא מהווים את הרשות המחוקקת, האירכטס (Oireachtas) של אירלנד.
שלא כמו ברוב הדמוקרטיות הפרלמנטריות, נשיא אירלנד הוא לא ראש הרשות המבצעת, אף לא באופן סמלי. תחת זאת, הסמכות הביצועית נתונה בידי הממשלה. יחד עם זאת מחויבת הממשלה לעדכן באופן שוטף את הנשיא על מדיניות החוץ והפנים שלה. רוב סמכויותיו של הנשיא מתבצעות בקפדנות בכפוף להוראות החוקה, או על פי עצה מחייבת של הממשלה. יחד עם זאת הנשיא מחזיק בידיו סמכויות אישיות מסוימות שעשויות להיות מופעלות על פי שיקול דעתו.
תפקידים חוקתיים
תפקידיו העיקריים של הנשיא מוגדרים בחוקה:
מינוי הממשלה
באופן פורמלי ממנה הנשיא את הטישך (Taoiseach - ראש הממשלה) ואת שרי הממשלה ומקבל את התפטרותם. ראש הממשלה ממונה על פי מינוי של הדאל והנשיא מתבקש למנות לתפקיד זה את מי שהדאל מייעד לתפקיד מבלי לדחות את המועמד. שאר חברי הממשלה ממונים על ידי ראש הממשלה ובאישור הדאל. בסמכותו של ראש הממשלה לפטר שרים ולמעט מקרה של פיזור הדאל, חייב ראש הממשלה להתפטר אם הממשלה מאבדת את אמון הדאל.
מינוי השופטים
על פי עצת הממשלה ממנה הנשיא את כל השופטים של בתי המשפט של אירלנד.
ייצוג המדינה כלפי חוץ
תפקיד זה מבוצע רק על פי עצת הממשלה. הנשיא חותם על כתבי ההאמנה של שגרירי אירלנד ברחבי העולם ומקבל את כתבי ההאמנה של שגרירי מדינות המיוצגות באירלנד. שרי הממשלה חותמים על הסכמים בינלאומיים בשמו של הנשיא. תפקיד זה לא בוצע על ידי הנשיא לפני שנכנס לתוקף חוק הרפובליקה האירית ב-1948.
המפקד העליון של כוחות ההגנה
הנשיא משמש כמפקד העליון של כוחות ההגנה של אירלנד. כל כתב מינוי לקצין בכוחות ההגנה נחתם בחתימת ידו ובחותמו של הנשיא. זהו תפקיד סמלי וסמכויותיו מיושמות על פי עצת הממשלה.
סמכות חנינה
הנשיא, על פי עצת הממשלה, מוסמך להעניק חנינות ולהמתיק או להקל עונשים.
תפקידים נוספים
נשיא הצלב האדום האירי, מתוקף תפקידו. ממנה, בעצת הממשלה, בעלי תפקידים בגופים ציבוריים וממשלתיים שונים וקרנות ציבוריות שונות.
מגבלות
הנשיא לא רשאי לעזוב את תחומי אירלנד ללא הסכמת הממשלה. כל נאום שהנשיא נושא לאומה או לאחד או לשני בתי הפרלמנט, חייב לעבור אישור מוקדם של הממשלה. להוציא שני מקרים אלו, שהם נדירים בדרך כלל, אין כל מגבלה על חופש הביטוי של הנשיא. בעוד שהנשיאים הראשונים של אירלנד היו זהירים במיוחד בנוגע לנאומים שנשאו, וכמעט בכל הזדמנות הגישו אותם לבדיקה, עשו הנשיאות מרי רובינסון ומארי מקאליס שימוש נרחב יותר בחופש הביטוי שלהן מבלי לקבל את אישור הממשלה, כשמקאליס התראיינה בהזדמנויות רבות בשידור חי ברדיו ובטלוויזיה. יחד עם זאת, מקובל שאין הנשיאים מותחים ביקורת ישירה על הממשלה.
בחירת הנשיא
הנשיא נבחר בבחירות ישירות, חשאיות המנוהלות בשיטת הקול היחיד הנייד. על פי חוק הבחירות לנשיאות משנת 1993 (Presidential Elections Act, 1993) נערכות הבחירות במועד שיאפשר לנשיא הנבחר להיכנס לתפקידו יום לאחר סיום הכהונה בת שבע השנים של הנשיא היוצא. במקרה של סיום תקופת הכהונה בטרם עת, על הבחירות להיערך תוך שישים יום.
רק אזרחים אירים מעל גיל 18 רשאים להצביע בבחירות לנשיאות. על המועמד לנשיאות להיות אזרח אירי מעל גיל 35. הנשיא יכול לכהן בשתי תקופות כהונה, רצופות או לא רצופות. המועמדים לתפקיד יכולים להגיש את מועמדותם באחת מהאפשרויות הבאות:
הבחירות האחרונות לנשיאות נערכו ב-26 באוקטובר 2018.
נבצרות
תפקיד סגן נשיא לא קיים באירלנד. במקרה שנבצר מהנשיא למלא את תפקידו לפני תום כהונתו, על נשיא חדש להיבחר תוך 60 ימים. בהיעדרו של הנשיא, תפקידיו וסמכויותיו מועברים למועצה נשיאותית, שבה חברים נשיא בית המשפט העליון, יושב ראש הבית התחתון של הפרלמנט ויושב ראש הבית העליון. משימות שגרתיות, כמו חתימה על חוקים שאינם שנויים במחלוקת, ממולאות על ידי הוועדה הנשיאותית כאשר הנשיא שוהה מחוץ לאירלנד. סמכותה של הממשלה לאשר לנשיא לצאת מחוץ למדינה מופעלת בהתאם ללוח הזמנים של אירועים הקשורים לחקיקה או לקבלת כתבי אמנה מאת שגרירים זרים. מבחינה טכנית, מסתיימת כהונתו של כל נשיא בחצות הלילה שלפני יום ההשבעה של הנשיא הבא. לפיכך, בזמן שבין חצות הלילה לבין מועד ההשבעה, ממלאת המועצה הנשיאותית את תפקידיו של הנשיא.
עד היום אירעו שלושה מקרים בהם הסתיימה כהונת הנשיא לפני זמנה: מותו של ארסקין המילטון צ'ילדרס ב-1974 והתפטרותם של קרול או'דלה ב-1976 ושל מרי רובינסון ב-1997.
מגורים וכיבודים
מעונו הרשמי של נשיא אירלנד הוא מעון הנשיא (Áras an Uachtaráin) שבפניקס פארק שבדבלין. הבניין בן 92 החדרים שימש בעבר כמעון קיץ ללורד לוטננט של אירלנד ולשניים מבין שלושת המושלים הכללים של אירלנד. אל הנשיא פונים בכינוי "הנשיא" (באנגלית: President, באירית: Uachtarán, ולא בכינוי אדוני הנשיא או דומיו. לעיתים נעשה שימוש בפנייה "הוד מעלתך" (באנגלית: Your Excellency, באירית: A Shoilse). תרועת הכבוד של הנשיא לקוחה מהמנון אירלנד וכוללת את ארבע התיבות הראשונות וחמש האחרונות שלו, ללא המילים.
השבעה
על פי חוקת אירלנד, עם כניסתו לתפקיד, על הנשיא להישבע אמונים באופן פומבי בנוכחות חברי שני בתי הפרלמנט, שופטי בית המשפט העליון ואישי ציבור אחרים. טקס ההשבעה מתקיים באולם סט' פטריק שבטירת דבלין. נוסח ההצהרה מופיע בחוקה:
עד היום נשאו כל נשיאי אירלנד את שבועתם בשפה האירית. ב-1993 הביעה ועדת האו"ם לזכויות אדם את דאגתה מההתניה הדתית של השבועה. ועדה של הפרלמנט המליצה ב-1998 שהמרכיבים הדתיים של נוסח השבועה יהיו אופציונאליים.
הדחה
את הנשיא ניתן להדיח מתפקידו באחת משתי אפשרויות, שעד היום אף אחת מהן לא התקיימה במציאות. בית המשפט העליון בהרכב של לפחות חמישה שופטים, יכול להחליט שהנשיא לא יכול למלא את תפקידו מסיבה רפואית באופן קבוע. כל אחד משני בתי הפרלמנט יכול להדיח את הנשיא מתפקידו בשל התנהגות בלתי ראויה כאשר את ההצעה להדחה צריכים להגיש לפחות 30 חברי פרלמנט ועליה לעבור ברוב מיוחס של שני שלישים לפחות. לאחר החלטה כזאת מועברת החקירה בעניין לבית השני וגם פה שני שלישים מחברי הבית צריכים להצביע בעד ההדחה כדי שהיא תאושר.
ביטחון ותחבורה
כראש מדינה זוכה נשיא אירלנד לרמת האבטחה הגבוהה ביותר במדינה. מעונו הרשמי של הנשיא נשמר בכל עת על ידי הגארדה שיכנה (משטרת אירלנד) ועל ידי כוחות ההגנה והוא מוקף בגדר ובמערכות אבטחה אלקטרוניות. בכל עת הנשיא מלווה בנסיעותיו באירלנד ומחוצה לה על ידי חוליית אבטחה מטעם יחידת הבילוש המיוחדת של משטרת אירלנד. רמת האבטחה על הנשיא גוברת במצבים בהם ידוע על איום פוטנציאלי. רכב השרד של הנשיא היא לימוזינה מסוג מרצדס-בנץ S-קלאס – LWB. הרכב הנשיאותי צבוע תמיד בצבע כחול נייבי ונושא את נס נשיא אירלנד על הכנף השמאלית הקדמית שלו ואת דגל אירלנד על הכנף הימנית הקדמית שלו. רכב המדינה הרשמי של הנשיא הוא רולס-רויס סילבר ריית המשמש רק בטקסים. הנשיא עושה גם שימוש בכלי טיס של חיל האוויר האירי.
היסטוריה
משרת נשיא אירלנד הונהגה ב-1937 כתחליף חלקי לתפקיד המושל הכללי שהיה קיים בין השנים 1937-1922, בהם הייתה קיימת מדינת אירלנד החופשית. הרעיון של תקופת כהונה בת שבע שנים הגיע מזו של נשיא רפובליקת ויימאר. באותה תקופה הושמעו ביקורות שהתפקיד עלול להוביל לעלייתה של דיקטטורה. עם זאת, חששות אלה לא התממשו עקב העובדה שנשיאי אירלנד לקחו חלק מוגבל, בלתי פוליטי ברובו, בחיי המדינה.
ראש המדינה (1949-1937)
במהלך התקופה שבין השנים 1937–1949 לא היה ברור אם ראש המדינה של אירלנד היה הנשיא או ג'ורג' השישי שמלך גם כמלך אירלנד. תקופה זו של מבוכה הסתיימה ב-1949, כאשר אירלנד הוכרזה כרפובליקה. ב-1937 לא הזכירה החוקה את המלך, גם לא את העובדה שהנשיא הוא ראש המדינה, באומרה שהנשיא "הוא בעל סדר קדימות לפני כל האישים במדינה". בידי הנשיא נתנו סמכויות מסוימות שבדרך כלל מחזיק בהם ראש מדינה, אך גם היו בידיהם של המושלים או המושלים הכלליים, כמו מינוי ממשלה או פרסום חוקים.
עם זאת, ב-1936 הוכרז ג'ורג' השישי כ"מלך אירלנד" ועל פי חוק היחסים הבינלאומיים (External Relations Act 1936), היה זה המלך שייצג את המדינה ביחסיה הבינלאומיים. הסכמים בינלאומיים נחתמו בשמו של מלך אירלנד, שגם קיבל את כתבי ההאמנה של שגרירים זרים. מבחינה זו הוכר ג'ורג' השישי על ידי מדינות העולם כראש המדינה של אירלנד. חוק הרפובליקה האירית (Republic of Ireland Act 1948), שנכנס לתוקף באפריל 1949, הכריז על אירלנד כעל רפובליקה והעביר את תפקידי הייצוג של המלך אל הנשיא. בחוקה עצמה לא נעשו שינויים.
התפתחות התפקיד
לאחר תקופת נשיאותו של דאגלס הייד, שהיה מועמד מוסכם על כל המפלגות, זכו כל המועמדים שהוצגו על ידי מפלגת פיאנה פול בכל מערכות הבחירות לנשיאות עד לשנת 1990. המפלגה השתמשה באופן מסורתי במועמדות לנשיאות כדי לגמול לחבריה הבכירים והבולטים, כמו מייסד המפלגה וראש הממשלה במשך שנים רבות, איימון דה ואלירה והנציב האירופי הראשון של אירלנד, פטריק הילרי. רוב הנשיאים עד היום הלכו בעקבות התפיסה התקדימית של הייד, שראה את הנשיאות כמוסד שמרני פחות-חשיבות ועשה שימוש מועט בסמכויותיו הטקסיות. למעשה, תפקיד הנשיא היה כה שלו, עד כי הפוליטיקאים האירים שאפו להימנע ככל האפשר מקיום מערכות בחירות לנשיאות שנויות במחלוקת, מתוך הרגשה שמערכות בחירות כאלה ימשכו תשומת לב מיותרת לתפקיד הנשיא ושפוליטיקאים השואפים לקיצוץ בהוצאה הציבורית, עלולים להוביל מערכה לביטול המשרה מסיבות כלכליות.
למרות אופיו הצנוע של תפקיד הנשיא, הוא עמד במרכזן של מחלוקות רבות. היה זה בעיקר הנשיא החמישי, קרול או'דלה, שהתמודד עם חילוקי דעות מתמשכים עם הממשלה ב-1976 על סוגיית ההכרזה על מצב חירום לאומי, ויכוח שהסתיים בהתפטרותו של הנשיא. יורשו בתפקיד, פטריק הילרי, היה מעורב גם הוא בחילוקי דעות ב-1982 כאשר ראש הממשלה גארט פיצ'ג'רלד, ביקש שהבית התחתון יפוזר. הילרי הוצף בשיחות טלפון מחברי האופוזיציה שהאיצו בו לסרב להצעה, תופעה שהילרי ראה בה התערבות בלתי ראויה בתפקידו החוקתי של הנשיא ועמד בלחצים.
מוסד הנשיאות עבר שינויים בשנות התשעים. המחלוקת על פיזור הפרלמנט ב-1982, שנחשפה ב-1990, השרתה על מוסד הנשיאות אווירת כבוד ויציבות. עם זאת, הייתה זו יורשתו של הילרי, הנשיאה השביעית, מרי רובינסון, שחוללה מהפכה במוסד הנשיאות. כמנצחת במערכת בחירות שנויה במחלוקת, הייתה רובינסון מועמדת של מפלגת הליבור, הראשונה שהביסה את מפלגת פיאנה פול והאישה הראשונה בתפקיד. עם בחירתה, נקטה רובינסון בצעדים לדה-פוליטיזציה של התפקיד. היא גם שאפה להרחיב את היקף התפקיד, לפתח קשרים כלכליים, פוליטיים ותרבותיים חדשים בין אירלנד לבין מדינות ותרבויות אחרות, במיוחד עם הפזורה האירית ברחבי העולם. רובינסון עשתה שימוש במוניטין של תפקיד הנשיאות כדי לשים דגש בתקופת נשיאותה על הצרכים של מדינות מתפתחות, לקשור את הזיקה ההיסטורית של רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד לנושאים תזונתיים, חברתיים ופוליטיים של היום, מתוך ניסיון ליצור גשר של שותפות בין מדינות מפותחות לבין מדינות מתפתחות.
תפקיד הנשיא ביחס לצפון אירלנד
נוסח החוקה של אירלנד, כפי שנכתב ב-1937 התייחס בסעיפים 2 ו-3 השנויים במחלוקת שלו, לשתי ישויות גאופוליטיות: "הטריטוריה הלאומית" הכוללת את 32 המחוזות, קרי – האי אירלנד בשלמותו וה"מדינה", שכללה את 26 המחוזות ובעבר נקראה מדינת אירלנד החופשית. באופן מרומז התייחס התואר "נשיא אירלנד" לכך שהנשיא הוא ראש המדינה של כל אירלנד. עם זאת, רמיזה זו אותגרה על ידי היוניוניסטים של אלסטר ועל ידי הממלכה המאוחדת, שהובילו הכרה בינלאומית בשליטה של בריטניה על צפון אירלנד. בסופו של דבר תוקנו סעיפים 2 ו-3 כתוצאה מהסכם יום שישי הטוב שנחתם ב-1998.
אירלנד, בתורה, העמידה באתגר את ההכרזה על אליזבת השנייה כ"מלכת הממלכה המאוחדת וצפון אירלנד". ממשלת אירלנד סירבה לפיכך להשתתף באירועים מלכותיים. לדוגמה, פטריק הילרי, בעצת הממשלה, דחה את ההזמנה להשתתף בטקס הנישואין של צ'ארלס, נסיך ויילס ושל הנסיכה דיאנה ב-1981, שאליה הוזמן על ידי המלכה. באופן דומה, דחה הנשיא השני, שון או'קלי, בעצת הממשלה, את ההזמנה להשתתף במסיבת הגן בשגרירות הבריטית בדבלין לרגל הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה ב-1953. בריטניה, בתורה, התעקשה לכנות את הנשיא בתואר "נשיא הרפובליקה של אירלנד". כל כתבי האמנה של שגרירי בריטניה באירלנד לא מוענו ל"נשיא אירלנד", אלא לנשיא באופן אישי, לדוגמה, "הנשיא הילרי".
המחלוקת על תוארו של הנשיא והעדר הקשר בין ראשי שתי המדינות, החלו להפשיר מאז 1990. הנשיאה רובינסון בחרה לשבור באופן חד-צדדי את הטאבו על ידי קיום כמה ביקורים מדיניים בבריטניה, כולל ביקור בקהילת המהגרים האירים בממלכה. בהזדמנות אחרת היא קיבלה הזמנה מאת המלכה לבקר בארמון בקינגהאם. בפרסומים לעיתונות שהפיץ הארמון, הוגדר האירוע כ"ביקור נשיאת אירלנד". בין השנים 2010-1990 הן רובינסון והן יורשתה מארי מקאליס, ביקרו בארמון בקינגהאם מספר פעמים ובמקביל ביקרו חברים בכירים במשפחת המלוכה, הנסיך מוויילס, הנסיך אנדרו, דוכס יורק, הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו והנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו את נשיאי אירלנד במעון הנשיאותי בדבלין. הנשיאים השתתפו גם באירועים יחד עם אן, הנסיכה המלכותית. הנשיאה רובינסון אירחה במשותף עם המלכה בארמון סנט ג'יימס בלונדון ב-1995, אירוע לציון 150 שנה להקמת הקולג'ים של המלכה (כיום, אוניברסיטת המלכה בבלפסט, הקולג' של אוניברסיטת קורק והאוניברסיטה הלאומית של אירלנד בגולוויי) בשנת 1845. אירועים אלו הובילו בסופו של דבר לביקור מלכותי של המלכה באירלנד ב-2011.
אף על פי שתוארו של הנשיא מרמז במובלע על סמכותו בצפון אירלנד, בפועל, חייב הנשיא לקבל את הסכמת הממשלה לבקר שם. אישור כזה לא ניתן לאף אחד מהנשיאים עד לכהונתה של רובינסון. עם זאת, מאז שנות התשעים, ובמיוחד מאז חתימתו של הסכם יום שישי הטוב ב-1998, ביקרו נשיאי אירלנד באופן קבוע בצפון אירלנד. הנשיאה מקאליס, שהיא הראשונה מבין נשיאי אירלנד שנולדה בצפון אירלנד, המשיכה בשגרה זו. עם חתימת ההסכם התקבלה מקאליס בחמימות אפילו על ידי רוב המנהיגים היוניוניסטים. בהלווייתו של ילד שנרצח על ידי "הצבא האירי הרפובליקני האמיתי" (RIRA) בפיגוע באומה, היא צעדה באופן סמלי יד ביד עם דייוויד טרימבל, השר הראשון של צפון אירלנד ומנהיג המפלגה היוניוניסטית של אלסטר, לאורך המעבר המרכזי של הכנסייה. בהזדמנויות אחרות, לעומת זאת, ספגה מקאליס ביקורת על התבטאויות מסוימות שלה, כמו הדברים שאמרה לאחר טקס לציון 60 שנה לשחרור מחנה ההשמדה אושוויץ שבו השתתפה והתקיים ב-27 בינואר 2005. מקאליס אמרה כי הילדים הפרוטסטנטים בצפון אירלנד חונכו לשנוא את הקתולים באותו אופן בו חונכו הילדים הגרמנים לשנוא את היהודים. דברים אלה גרמו לזעם מצדם של פוליטיקאים יוניוניסטים בצפון אירלנד ומאוחר יותר התנצלה מקאליס על דבריה. למרות השינויים בסעיפים 2 ו-3 לחוקה, כחלק מהסכם יום שישי הטוב, נותר התואר "נשיא אירלנד" על כנו, באותו אופן בו נקראת המדינה בחוקה בשם "אירלנד" והקידומת "הרפובליקה של" היא אך ורק תיאור המשטר, למרות שיש כיום ויכוח על כך שהנשיא שולט רק על הרפובליקה של אירלנד. עם זאת, רבים מהלאומניים בצפון רואים בנשיא כנשיאם והושמעו דעות על הרחבת זכות ההצבעה בבחירות לנשיאות על כל האי.
הצעות לשינויים
במשך השנים הועלו הצעות רבות לשינוי במשרת הנשיא. ב-1996 המליץ צוות לבחינה מחדש של החוקה שלא לבצע שינויים מהותיים בתפקיד הנשיא. יחד עם זאת, הוצע שיוכנסו שינויים בחוקה שעל פיהם יוגדר במפורש שהנשיא הוא ראש המדינה (כיום מונח זה לא קיים בחוקה) ושתישקל הנהגתה של הצבעת אי-אמון קונסטרוקטיבית (הצבעת אי-אמון שתיכנס לתוקף רק אם קיים רוב לראש ממשלה חלופי). הצעה כזאת, אם הייתה מתקבלת, הייתה הופכת את סמכות הנשיא לסרב לפזר את הפרלמנט, למיותרת מעיקרה ועלולה הייתה להתבטל כלל. ועדה כלל מפלגתית של הפרלמנט, שדנה בשנת 1998 על הצעות על שינויים בחוקה, הגיעה למסקנות דומות.
בסקר מאוקטובר 2009 בנוגע לתמיכה של הציבור במועמדים לקראת מערכת הבחירות לנשיאות של שנת 2011, שיעור ניכר של הנשאלים הביעו את דעתם כי מוסד הנשיאות מהווה בזבוז של כספים וכי יש לבטלו.
ברוך אברהם טולדנו
הרב ברוך אברהם טולדנו (תר"ן 1890 - תשמ"ב 1981) היה דיין ופוסק הלכה בעיר מקנס במאה העשרים.
ביוגרפיה
נולד במקנס שבמרוקו לרבי אברהם בנו של רבי שמואל, נצר למשפחת טולדנו, משפחת רבנים ותלמידי חכמים ממגורשי ספרד, שמקורה בטולדו. בני המשפחה התיישבו בעיר מקנס. בילדותו למד תורה והתחנך אצל הרב חיים בירדוגו, ראש ישיבת עץ חיים, והרב חיים משאש (אביו של הרב יוסף משאש) מגדולי החכמים בעיר מקנס.
ב-20 בדצמבר 1911 (כ"ט כסלו ה׳תרע"ב), נישא לג'מילה בת הרב פנחס אזוגי, ולאחר החתונה החל ללמוד בישיבת בית אל ועץ חיים במקנס, הישיבה הייתה בראשות רבי חיים בירדוגו ובניהולו של יוזם הישיבה הרב זאב וולף הלפרין.
בשנת 1940 (ה׳תש"א) נתמנה לדיין בבית הדין של מקנס במקומו של הרב יהושע ברדוגו, וכיהן במשרה זו עם קרובו רבי רפאל ברוך טולדנו ועם רבי יוסף משאש.
בזקנותו עלה לישראל, וקבע את מקום משכנו בעיר חיפה, שם המשיך בפעילותו ובכתיבתו התורנית, עד פטירתו ב-30 בנובמבר 1981 (ד' כסלו ה׳תשמ"ב). כבן 92 בפטירתו.
חיבוריו
כתב ספרים רבים:
תלמידיו
שנים רבות שימש מלמד תינוקות והעמיד תלמידים רבים, ביניהם:
ורה זבונרבה
ורה איגורבנה זבונרבה (, תעתיק מדויק: זְבוֹנַרְיוֹבַה; נולדה ב-7 בספטמבר 1984) היא שחקנית טניס מקצוענית מרוסיה. דורגה בשיאה במקום השני בעולם בדירוג ה-WTA, וסיימה 4 עונות רצופות כמדורגת בטופ 10 של WTA
זבונרבה זכתה עד כה ב-12 טורנירים ליחידות וב-6 טורנירים בזוגות בסבב ה-WTA. היא זכתה ב-5 תוארי גראנד סלאם כולם בזוגות (3 זוגות לנשים ו-2 בזוגות מעורבים). היא בעלת מדליית ארד אולימפית מתחרות היחידות בטניס בבייג'ינג 2008.
ביוגרפיה
זבונרבה נולדה במוסקבה, רוסיה. היא החלה לשחק טניס בהיותה בת 6, ובגיל 16 החלה לשחק בצורה מקצוענית בתחרויות ברחבי העולם. את שנת 2002 היא סיימה בין 50 הטניסאיות הראשונות בעולם ואת שנת 2003 סיימה בין 20 הטניסאיות הטובות בעולם.
2003
בשנה זו זכתה ורה בתואר ראשון בטורניר בול שבקרואטיה אחרי ניצחון בשלב הגמר על קונצ'יטה מרטינז גרדוס 6-1, 6-3. כמו כן הגיעה לחצאי הגמר בטורנירים לינץ (טייר 2), וינה (טייר 3) ושטרסבורג (טייר 3) והשיגה הישג גדול ברולאן גארוס כשהפעילה לרבע הגמר אחרי ניצחון מרשים על ונוס ויליאמס בשמינית 2-6, 6-2, 6-4 בשמינית הגמר. היציבות והעקביות של ורה בעונה זו (רבע גמר ומעלה ו13 טורנירים, כולל 6 רבעי גמר בטורנירי טייר 1) ביססו אותה בתוך הטופ 15 כשהיא מסיימת במקום ה13 בסוף אותה העונה.
2004- פריצה לצמרת והעפלה לראשונה לטופ 10
בסבב היחידות, ורה המשיכה להתקדם כשהיא אוספת תואר שני בקריירה בממפיס (טייר 3) כשהיא מנצחת את ליסה ריימונד 4–6, 6–4, 7–5, כשהיא חוזרת מפיגור 5-2 בשלישית ומצילה שלוש נקודות משחק בדרך לתואר. יתר על כן, ורה הגיעה בשנה זו לשני גמרים בטורנירים בסינסינטי (טייר 3) כשהיא מפסידה ללינדזי דאבנפורט 6-2, 6-3 ופילידלפיה (טייר 2) כשהיא מפסידה לאמילי מורסמו 6–3, 2–6, 2–6 וגוברת בדרך על ג'ניפר קפריאטי ברבע הגמר 6-0, 6-1 ולשישה חצאי גמר בטורנירים ורשה (טייר 2), רומא (טייר 1), איסטבורן (טייר 2), סן דייגו (טייר 1) שם הפסידה לאנסטסיה מיסיקנה בש"ש במערכה השלישית לאחר שאיבדה תשע נקודות משחק, מונטריאול (טייר 1),כשהיא גוברת בדרך על מריה שראפובה בשתי מערכות בסיבוב השלישי ובייג'ינג (טייר 2). כמו כן העפילה שלוש פעמים לשמינית הגמר בטורניר גראנד סלאם כשהיא מפסידה באוסטרליה ללינדזי דאבנפורט 6-2, 6-3, בווימבלדון שנית לדאבנפורט 6-4,6-4 וביו אס אי אופן לאלנה דמנטייבה 6-1, 6-3,6-4 ולאליפות סוף השנה בנשים (ורה נכנסה אליו בזכות הפרישות של מספר שחקניות שדורגו לפניה:ונוס, הנין, קלייסטרס וסרינה) שם הפסידה בכל משחקיה בשתי מערכות חלקות. את השנה הזו סיימה ורה במקום ה11 בעולם, כשהיא נכנסת לזמן קצר לעשירייה הפותחת ומגיעה עד המקום התשיעי.
בשנת 2004 זכתה זבונרבה באליפות ארצות הברית הפתוחה בתואר לזוגות מעורבים ביחד עם אנדי רם מישראל ובתואר מוסקבה (טייר 1) בזוגות כשהיא משתפת פעולה עם אנסטסיה מיסיקנה
2005- פציעה ראשונה והתדרדרות בדירוג
כבר בראשית שנת 2005, ההישגים של ורה החלו לרדת כשההשגים העיקריים שלה היו הגנה על התואר בממפיס עם ניצחון על מייגן שוואנסי בגמר 7-6, 6-2 וחצי גמר בטורניר רומא. במחצית השנייה של השנה ורה סבלה מפציעה שגרמה להישגיה להתדרדר אף יותר כשהיא משיגה רק רבע גמר אחד במחצית הזו בטוקיו (טייר 3) ומתדרדרת בדירוג בצורה חריפה מהמיקום ה11 בעולם עד המקום ה42 המאכזב, בו סיימה את השנה. למרות הכשלונות בטניס היחידות, בסבב הזוגות הצליחה ורה להשיג השגים יפים כשהיא מגיעה לחצי הגמר במלבורן (בצוותא עם מיסיקינה), זוכה בטורניר היוקרתי בברלין (טייר 1) בצוותא עם ליחוצובה ומגיעה לגמרים באיסטבורן (טייר 2) וסטנפורד (טייר 2) בצוותא עם אלנה ליחוצובה כשהיא מעפילה עד המקום התשיעי בזוגות בחודש אוגוסט ומסיימת את השנה במקום ה10.
2006-גראנד סלאם בזוגות וזוגות מעורבים, חזרה לטופ 30 ביחידות וזכייה בשני תארים
ורה פתחה את שנת 2006 בצורה טובה, כשהעפילה לגמר אוקלנד (טייר 4) והפסידה למריון ברטולי 6-2, 6-3, אך לאחר מכן נקלעה למשבר כשהיא מודחת לפני רבע הגמר בכל הטורנירים שבהם השתתפה, דבר שגרם לה לאבד את מקומה בטופ 50 אחרי 4 שנים ברציפות. בשיא השפל עד המקום ה78 בעולם בחודש יוני. ורה התאוששה בטורניר ברמינגהם (טייר 3) שבבריטניה כשהיא מנצחת את ג'מה ג'קסון בגמר 7-6, 7-6, זוכה בתואר שלישי בקריירה וראשון על משטח הדשא וחוזרת אל הטופ 50. חודש לאחר מכן, בטורניר סינסינטי (טייר 3) זכתה בתואר רביעי בקריירה כשהיא מנצחת את סרינה ויליאמס וקטרינה סרבונטניק והמשיכה עם המגמה החיובית כשהיא מעפילה לרבעי גמר בסטנפורד (טייר 2), סיאול (טייר 4), מוסקבה (טייר 1) כשהיא מנצחת את סווטלנה קוזנצובה בסיבוב השני, שהיה הניצחון הראשון שלה על שחקנית טופ 10 מזה שנתיים, ולינץ (טייר 2)כשהיא מנצחת את מארי פירס עקב פרישתה בעקבות פציעה חמורה שנגרמה לה בעת שניסתה לרוץ לכדור שהחזירה ורה וגם לחצי הגמר בטורניר הסלט (טייר 3)שם הפסידה לקים קלייסטרס 6-4 3-6 6-4. בעקבות הישגיה הצליחה לחזור לטופ 30 של הטניס הנשי ולסיים את העונה במקום ה23. בשנת 2006 זכתה זבונרבה באליפות וימבלדון בתואר לזוגות מעורבים ביחד עם אנדי רם וחודשיים לאחר מכן, באליפות ארצות הברית הפתוחה לזוגות נשים ביחד עם נטלי דשי.
2007
את שנת 2007 פתחה ורה, כמו בשנה שקדמה לה, בהעפלה לגמר אוקלנד (טייר 4),שם הפסידה לילנה יאנקוביץ' בשלוש מערכות צמודות: 6–7(9–11), 7–5, 3–6. בטורניר אליפות אוסטרליה הפתוחה המשיכה במומנטום כשהיא מעפילה לראשונה מזה שנתיים וחצי אל שמינית הגמר בטורניר גראנד סלאם לראשונה מזה למעלה יותר משנתיים כשהיא מביסה בדרך את אנה איבנוביץ' 6-1, 6-2, ומפסידה בשתי מערכות קשות למריה שראפובה 6-4, 7-5. בטורניר אינדיאן וולס מאסטרס (טייר 1) העפילה ורה עד לרבע הגמר כשהיא מצליחה לנצח בדרך את המדורגת מספר 1 באותו זמן, מריה שראפובה, כשזו הפעם הראשונה שהיא מצליחה לעשות דבר כזה בקריירה שלה. גם בטורניר מיאמי (טורניר חובה) ורה זכתה להצלחה כשהיא מנצחת את דניאלה האנטחובה, אלופת האינדיאן וולס, בדרך לשמינית הגמר, שם הובסה על ידי ז'סטין הנין 6-2, 6-3. את הישגה הגדול ביותר באותה השנה השיגה בטורניר צ'ארלסטון (טייר 1) כשהיא מעפילה עד חצי הגמר, שם לצערה נאלצה לפרוש לאחר שנפצעה בשורש כף ידה הימני, פציעה שאילצה להיעדר מעונת החימר הארופאית, עונת הדשא ורוב עונת המשטחים הקשים בארצות הברית. כמו בעונה הקודמת, היא הצליחה יפה בחלק המסיים של העונה לאחר אליפות ארצות הברית הפתוחה כשהיא מעפילה לחצאי הגמר בלוקסמבורג (טייר 2) שם גברה על שחר פאר 4-6 6-1 6-4 בסיבוב השני, וקוויבק (טייר 3) שהיא מפסידה ללינדזי דאבנפורט 6-2 6-7 (3) 6-3, ולרבעי הגמר בטורנירים מוסקבה (טייר 1) שם הפסידה לסאפינה במשחק שהסתיים כשורה סירבה ללחוץ לסאפינה את היד מכיוון שטענה שצהלה בעת ששגתה ופרוטרוז'(טייר 4).
מדליה אולימפית
באולימפיאדת בייג'ינג, זכתה זבונרבה במדליית ארד, לאחר ניצחון על נה לי מסין 5-7 0-6. בשלב חצי הגמר היא הפסידה לילנה דמנטייבה בת ארצה, שזכתה במדליית הזהב.