cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איכון
סונאר
יעודו המקורי של הסונאר היה איתור קרחונים, דרישה שחשיבותה הובהרה בעקבות טביעת הטיטאניק. במלחמת העולם הראשונה גבר העניין בסונאר עקב הצורך באיתור צוללות. בשנת 1915 המציא הפיזיקאי הצרפתי פול לנז'בן את ההתקן הראשון המבוסס על סונאר, ועבודתו השפיעה על תכנוני הסונאר העתידיים. מתקנים ראשונים אלה היו התקני האזנה פסיביים. ב-1917–1918 נבנו באנגליה ובארצות הברית מתקני הסונאר האקטיביים הראשונים, וייצורם הסדרתי החל בשנות ה-20 של המאה ה-20. עם פיתוח הסונאר העריכו הבריטים שזהו סוף עידן הצוללות, אך עם פרוץ המלחמה התברר שגם עם הסונאר, עדיין קשה לגלות צוללות. גם לסונארים המתקדמים ביותר של ימינו יש מגבלות.
סונאר אקטיבי יוצר גל קול קצר (פולס) המכונה "פינג". לאחר שהפולס עוזב את המתקן מאזינים להחזרות של גל הקול. על ידי מדידת הזמן שלוקח לקול לחזור ניתן להעריך את מרחק החפץ שהחזיר אותו (אונייה, קרקעית הים או עצמים אחרים), בהנחה שמהירות ההתקדמות של גל הקול במים היא ידועה. ניתן גם לחשב את כיוונו של העצם המחזיר ביחס למתקן על ידי האזנה במקביל מכמה הידרופונים (מיקרופונים תת-ימיים) שהפרשי המרחקים ביניהם ידועים במדויק, ומדידת ההפרשים בזמני ההגעה של הגל המוחזר.
בסונאר פסיבי אין משדרים פולס יזום אלא מאזינים לקולות שפולטים העצמים, למשל מנוע של ספינה או צוללת. במערכת כזו נדרשת רגישות מיקרופונים גבוהה כי האות הנקלט חלש יחסית.
איכון באמצעות הד משמש עטלפים מימים ימימה, ומאפשר להם להתחמק ממכשולים במסלול מעופם, לגלות, ואף להתביית, על טרף המצוי בשדה הקלט שלהם, כולל מרחקו מהם ושינויים במיקומו עקב תנועה או ניסיון הימלטות. גם לווייתני שיניים משתמשים באיכון הד למציאת טרפם.
מכ"ם
מכ"ם (ראשי תיבות של "מגלה כיוון ומרחק"), או רדאר (Radar - radio detection and ranging), הוא מערכת אלקטרונית לאיכון עצמים כגון מטוסים, ספינות ואף בעלי חיים, וכן למיפוי והשגת מידע על שטח או נפח.
המכ"ם מורכב ממשדר וממקלט. המשדר משדר אלומה של קרינה אלקטרומגנטית (גלי רדיו), מאנטנה. עצם המצוי בתחום אלומת השידור בו פוגעת הקרינה מפזר חלק ממנה במרחב. שבריר מהקרינה המפוזרת על ידי העצם מוחזר באופן זה אל הכיוון ממנו שודר. המקלט עוקב אחר אותות קרינה החוזרים מן המרחב שמאפייניהם תואמים למאפייני האותות ששודרו. קליטה סדירה של אותות חוזרים מעידה על הימצאות עצם או עצמים במרחב. עיבוד וניתוח האותות החוזרים מאפשר לחשב את כיווניהם, מרחקיהם ומהירות תנועתם של עצמים כאלה, ואף לשער את נפחם. לדוגמה, פרק הזמן החולף מרגע שידור אות לרגע קליטת הד הקרינה החוזר מאפשר לחשב את מרחקו של העצם ממקום השידור. הכיוון ממנו נקלט הד הקרינה מעיד על כיוון הימצאותו של הגוף. שינוי מרגע לרגע במרחקו המחושב של הגוף מעיד על מהירות הגוף והאם הוא מתרחק או מתקרב לעבר המכ"ם. דרך אחרת לחישוב מהירות הגוף עושה שימוש במדידת הסחת התדר של הקרינה החוזרת מן הגוף ביחס לתדר בו שודרה - אפקט דופלר. עוצמת האות החוזר בהשוואה למרחקו של הגוף מאפשרת לקבל מושג על כמות החומר המתכתי שהעצם מכיל.
המכ"ם יכול להיות מותקן על גבי הקרקע, על כלי רכב, בים (על כלי שיט), באוויר (על כלי טיס, על טיל) ואף בחלל. בדרך כלל מצויד המכ"ם במסך המאפשר הצגת העצמים שזוהו כנקודות שמיקומן על המסך אנלוגי למיקומם במרחב של העצמים המיוצגים על ידן. באמצעות תצוגה כזו יכול המוכ"ם (אדם האחראי על המעקב אחר המידע המתקבל מן המכ"ם) לעקוב אחר הנעשה במרחב, לשים לב לשינויים בזמן התרחשותם ולבחור להתמקד בנתוניו המדויקים של כל עצם בהתאם לצורך.
איכון משדר רדיו
איכון משדר רדיו הוא חלק מהפעילות של מודיעין אותות, למשל לשם איתור תחנת רדיו מחתרתית או לפגיעה במערכת מכ"ם של האויב.
אחד האמצעים הוותיקים לאיכון שידורים, הנמצא בשימוש עד היום, הוא על ידי שימוש באנטנות כיווניות המשמשות כמד זווית, כך שניתן למתוח קו מן המקלט אל מקור אות השידור. אין די בידיעת הכיוון המצפני מנקודת קליטה אחת אל מקור השידור כדי לאתר את מיקומו המדויק. אולם כאשר קיימות מספר נקודות האזנה בעלות אנטנות כיווניות, הצטלבות כיווני השידור של המקלטים השונים תמקם את מקור השידור. אף לשיטה זו קיימים אמצעי-נגד, ביניהם שידור הנעשה ממספר משדרים לסירוגין, בצירופים הידועים רק למפעיל המשדרים. כיוון שאנטנה כיוונית חייבת לפנות אל מקור השידור, בין אם ידנית ובין אם אוטומטית, שימוש במספר רב של משדרים, באתרים שונים, תוך מעבר מהיר בין משדר למשדר, עשויה להקשות על איתור מקור השידור. אחת השיטות להתגבר על אמצעי-נגד זה היא בעזרת שימוש באנטנת Wullenweber, שהוא מערך אנטנות מעגלי, אמצעי שפותח עוד בתחילת מלחמת העולם השנייה. מערך אנטנות זה הוא ענק בגודלו וזכה לכינוי "כלוב פילים". שיטת איכון נוספת היא על פי מדידת "זמן הגעה" של אות השידור לנקודות קליטה שונות, בשילוב עם שימוש ב-GPS, או אמצעי דומה. נקודות ההאזנה השונות יכולות להיות קרקעיות, או על מטוסים, אוניות, או לוויינים.
איכון טלפון סלולרי
תקשורת סלולרית מתאפשרת באמצעות רשת של תחנות בסיס סלולריות שכל אחת מהן מכסה תא שטח קטן יחסית (באנגלית: cell). כל טלפון סלולרי מתקשר עם תחנת הבסיס הקרובה אליו. כאשר אדם נושא טלפון סלולרי ניתן לקבל מידע על מיקומו ותנועתו בהתאם לתחנות הבסיס איתן התקשר מכשיר הטלפון שלו. מידע זה אינו זמין לציבור (בישראל מוסדרת קבלתו בחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת), ובהוראת סעיף 11 לחוק השב"כ), אך הוא משמש חוקרים לשם איתור נעדרים ופענוח מעשי פשע. בפרשת רצח שלושת הנערים שימש מידע זה לקביעת מסלול נסיעתם, מרגע שעלו לטרמפ ועד לרציחתם וקבורתם, ואף לאחר מכן, עד להשבתת פעולתם של הטלפונים שלהם. במסגרת המאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל, הוסמך השב"כ להשתמש בנתוני איכון סלולרי של תושבי ישראל שהוא אוסף, לשם איתור מסלולם של נשאים של נגיף הקורונה והאנשים ששהו בקרבתם.
איכון רעידת אדמה
איכון מיקום האפיצנטר של רעידת אדמה מתבצע באמצעות רשת סייסמוגרפים הממוקמים לאלפיהם על פני כדור הארץ. האיכון מתבסס על קריאת המרחק של כל תחנה סייסמוגרפית ממוקד רעידת האדמה. ברגע שיש נתון של מרחק מהמוקד משלוש תחנות סייסמוגרפיות לפחות, ניתן לקבוע את מיקום האפיצנטר של הרעידה. ככל שקיימים נתונים מיותר תחנות, כך האיכון יהיה מדויק יותר. עקב העובדה שמאות ואף אלפי סייסמוגרפים קולטים כל רעידת אדמה גדולה המתרחשת בתוך קרום כדור הארץ, ניתן להגיע לאיכון של נקודת ציון בעלת 12 ספרות.
גחן מצוי
הגחן המצוי או גחן מנוקד (שם מדעי: Genetta genetta) הוא יונק טורף בעל תפוצה נרחבת באפריקה, באסיה ובאירופה. המין היה מצוי בעבר בישראל, אך נכחד ממנה. להבדיל משאר הגחניים, הוא חובב אזורים יבשים וכן אזורים מיוערים בהיותו טפסן מצוין.
החוקר ישראל אהרוני זיהה את החיה כתַּלֵּא אִילָן על פי הפירוש: תחש(צבע מנומר) שהיה בימי משה... מכסה אחד היה, ודומה תלא אילן.
תיאור מראה
מבנה גופו ארוך ורזה, גמיש ביותר וגפיו קצרות. אורך הגוף והראש (ללא הזנב) 60-49, אורך הזנב 54-42 ס"מ, משקלו 3-1 ק"ג.
לגחן פרווה רכה, צהבהבה-אפורה בגווניה, כתמים שחורים פזורים על גבה ופסי שחור-לבן מעטרים את זנבה. הראש מפוספס, החוטם שחור ומסביב לעיניים ולפה כתמים לבנים. לגחנים באזורים הצחיחים, פרווה בהירה יותר ודוגמאות דהויות יותר מהגחנים באזורים רוויי המים.
לגחן בלוטות ריח מפותחות ביותר באזור פי הטבעת, המשמשות לסימון טריטוריה. לנקבות 4 פטמות ולזכר איבר מין מפותח. בכפות הרגליים יש 5 אצבעות גלויות בעלות כריות שעירות. הטפרים נראים לעין אך ניתנים להסתרה חלקית (בניגוד לחתוליים שטפריהם מוסתרים לגמרי) העיניים עגולות וגדולות, האוזניים ארוכות ומשולשות. לגחן 40 שיניים.
תזונה
הגחן ניזון גם מחומר צמחי בנוסף להיותו אוכל בשר מובהק. עיקר תזונתו מורכבת מפירות, מכרסמים קטנים, עופות, זוחלים וחסרי חוליות שונים.
רבייה וגידול צאצאים
הגחן מסוגל להתרבות במהלך כל השנה, אך הנקבה מיוחמת על פי רוב במהלך עונת הגשמים או בתקופה בה קיים מחסור במזון. ההזדווגות נמשכת כ-5 דקות ובאה אחרי חיזור שנמשך כשעה. בזמן ההזדווגות ישמיעו הזכר והנקבה יללות. ההיריון נמשך 11 שבועות בקירוב, ובסופו נולדים 3-1 גורים עיוורים וחסרי ישע. הם נגמלים מהיניקה בגיל 8 שבועות, על אף שאוכלים מזון מוצק בכמות קטנה עוד לפני כן. מגיעים לבגרות מינית בהגיעם לשנתיים. תוחלת החיים היא 13 שנים בקירוב.
אקולוגיה של המין
לגחן אויבים טבעיים, הוא נצוד על ידי ינשופיים, פנתרים ונחשים גדולים. הגחן לא נמצא בסכנת הכחדה גלובלית, אולם תת-מין של גחן - Genetta genetta isabelae מוגדר כפגיע על ידי IUCN. הגחן סולד מהאדם וחי בשוליי הסביבה האנושית. תרומתו לכלכלה, בטרפו מכרסמים שונים המזיקים לחקלאות ומעבירים מחלות. לעיתים רחוקות מאוד פוגע המין במשק האדם, בתקפו חיות ועופות בית.
תפוצת תת-המינים
כתוצאה מהיעדר ממצאים רלוונטיים לגבי מספר תת-מינים, תקפותם או נכונותם היא בספק. למשל, תת-המין terraesanctae שאנדמי לישראל, נצפה ותועד לאחרונה רק בשנת 1930 במושבה אילניה (סג'רה) ובמורדות הכרמל, על ידי הזואולוג העברי ישראל אהרוני. לפני כן תועד בשנת 1884 על ידי הנרי בייקר טריסטראם, שצפה ב-6 גחנים בנחל שיאון שבחרמון. תת-המין נחשב שעודנו קיים באזור, על אף שלא נצפה שנים רבות.
תת-מינים נוספים:
בית הכנסת בגזיאנטפ
בית הכנסת גזיאנטפ (באנגלית:Gaziantep Synagogue; בטורקית: Gaziantep Sinagogu), הידוע גם כבית הכנסת הגדול של גזיאנטפ, הוא בית כנסת נטוש השוכן בעיר גזיאנטפ שבאזור הדרום מזרחי של טורקיה מצפון לגבול טורקיה–סוריה. בית הכנסת נסגר לאחר שחברי הקהילה היהודית של גזיאנטפ עזבו את העיר בשנות ה-70 של המאה העשרים ומאז הוא הוזנח. בשנת 2012 שיקם צוות של הקהילה היהודית בטורקיה והממשלה את בית הכנסת. בשנת 2014 הוא נפתח למבקרים. בדצמבר 2019 נערכה חגיגת חנוכה עם 200 חוגגים.
בית הכנסת הגדול של גזיאנטפ כולל שתי קומות, ויכול היה להכיל כמה מאות מתפללים. התאריך המדויק של בנייתו אינו ידוע. בסיס האבן של הבימה באמצע בית הכנסת ניתן לזיהוי בקושי. השרידים האחרונים של החופת ומעקות עץ עדיין במקום. ארון הקודש מעוטר בלוחות אבן וכתב עברי מצויר. עזרת הנשים ממוקמת על גבי שלוש קשתות אבן; חלק ממעקה העץ שרד.
קוסטרומה (מחוז)
מחוז קוסטרומה (ברוסית: Костромская область; בתעתיק: קוסטרומסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי. הוא גובל באזורי איבנובו, ירוסלב, וולוגדה, קירוב וניז'ני נובגורוד. הנהרות העיקריים הם הוולגה ויובליו כמו קוסטרומה ווטלוגה, בין היתר. יש במחוז כ-50 אגמים. האגמים והמאגרים הגדולים ביותר הם אגם Galichskoye, Chukhloma אגם, ומאגר גורקי. האקלים יבשתי ממוזג. טמפרטורות ינואר ממוצעות -9.5 מעלות צלזיוס; טמפרטורות יולי ממוצעות 15.5 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים הממוצעת בינואר היא 54 מ"מ; ביולי − 147 מ"מ.
המחוז כולל 24 אזורים מוניציפליים ו-6 ערים בעלי חשיבות מחוזית. רוב השטח מכוסה ביערות. הנהר וולגה עובר בשטחי המחוז.
היסטוריה
שטח המחוז מהווה חלק מליבה של השטחים בה מתגורר העם הרוסי. עד למאה ה-15 בשטח היו קיימות 2 נסיכויות - נסיכות קוסטרומה ונסיכות גאליץ'. נסיכי גאליץ' ניהלו מאבק מול נסיכות מוסקבה על הראשות, אך הפסידו. במהלך המאה ה-17 הייתה קוסטרומה בין הערים החשובות ברוסיה כולה.
דמוגרפיה
כ-73% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. הרוסים מהווים כ-97% מאוכלוסיית המחוז. העיר הגדולה היא- קוסטרומה ובה מתגוררים כ-276 אלף תושבים.
כלכלה
התעשייה מהווה את בסיס כלכלת המחוז. ענפי התעשייה העיקריים הם עיבוד עץ וטקסטיל.
מפעל הברזל באנגלסברי
אנגלסברי (שוודית Engelsbergs bruk, "מפעל אנגלסברג") הוא בית יציקה לברזל השוכן בכפר אנגלסבריי שברשות המקומית פאיירסטה במחוז וסטמנלנד שבשוודיה. בית היציקה נבנה בשנת 1681 ובמאה ה-18 הוא הפך לאחד מבתי היציקה המודרניים ביותר בעולם.
היסטוריה
כריית הברזל באזור זה החלה עוד בתקופת נדידת העמים באמצעות כבשני התכה פשוטים. האיכרים המקומיים החלו בכריית המחצבים ובהתכתם במאה ה-13 על מנת לספק תמיכה לתעשיית החקלאות המתפתחת. תחילת השימוש בגלגל מים על מנת לספק מים עבור הכבשנים והפטישים שמתחתיו סייעו לפיתוח תעשיית הברזל השוודית בתחילת ימי הביניים. מוט הברזל המחושל הופעל באנגלסברי בשלהי המאה ה-16, והחל מאמצע המאה ה-17 היקף הפעילות הפך למשמעותי.
הדברים הללו התרחשו גם באנגלסברי, וב-1681 החליט אציל מקומי לבנות תנור רם על מנת לייצר ברזל גולמי וברזל חשיל. כתוצאה משיפור שיטות הייצור ומרכישת כבשנים נוספים במהלך המאה ה-18 חלה עלייה בתפוקת הברזל מממוצע שנתי של 135 טון ב-1695 לממוצע שנתי של 264 טון ב-1767. בין 1778 ל-1779 נבנה תנור רם נוסף שכלל מספר חידושים טכנולוגיים, מגרסת עפרות ומחסן פחם. ב-1836 הובא למקום מפוח ממונע חדש שייעל את תהליך הייצור. ב-1848 נבנה במקום כבשן חדש לשריפת עפרות ברזל. לבית החישול, ששופץ במהלך המאה ה-18, הוספו מספר קמינים באמצע המאה ה-19.
תחילת השימוש בתהליך בסמר ובתהליך ייצור פלדה בתנור פתוח בשנות ה-60 של המאה ה-19 גרם לירידה בייצור ברזל פחמי. אנגלסברי הצליח לשרוד בשנות ה-80 של המאה ה-19 בזכות הגדלת כבשני ההתכה והארכת משך פעולתם. באותה תקופה מתחם ייצור הברזל באנגלסברי היה בבעלותה של חברת פאיירסטה, שלאחר מספר דיונים קבעה כי המקום לא מניב רווחים כלכליים מספיקים והחליטה על סגירתו ב-1919.
תיאור
אנגלסברי הוא הדוגמה המשומרת בצורה הטובה ביותר לתעשיית הברזל השוודית שפרחה במאה ה-17 ובמאה ה-18. אחוזות ייצור הברזל כללו גם בניינים למטרות אזרחיות כגון ניהול ושיכון העובדים, בנוסף למבנים שבהם בוצעה העבודה הטכנית. במתחם אנגלסברי עצמו שרדו 50 בניינים שנבנו ששימשו למטרות שונות ונבנו בתקופות שונות.
הבניין הראשי, שנבנה באזור 1750, הוא בית עץ דו-קומתי עם קירות עמידים בפני מזג האוויר וגג מצופה ברזל. חלק מהחדרים מקושטים בציורים בסגנון גוסטביאני והם מתארים את האחוזה עצמה, הכבשן ובית ההתכה. לאחר שהאחוזה נמכרה ב-1828 היא עברה את תהליך המודרניזציה האחרון. במסגרת התהליך הוספו לבית הראשי חלונות חדשים, ובחזית החצר נבנה מגדל שעון. לבניינים יש שני אגפים כאשר המזרחי מכיל את המטבח. בחזית כל אגף של בניין באחוזה יש ביתן עגול הבנוי מסיגים שהם תוצרי לוואי של תהליך ההתכה. פנים הביתנים מקושט.
הבניינים האחרים הנמצאים מסביב לבית האחוזה הראשי הם מגורי הגנן (1790), מבשלת בירה (1829), ואסם גדול מאבן-סיגים (1872). בניינים ידועים אחרים באנגלסברי הם קוטג' סמית', בית המפקח, האורוות ובית אחסון מעץ.
בית ההתכה שנבנה ב-1778 עד 1779, ביחד עם הבניינים הקשורים אליו שנבנו בתקופות מאוחרות יותר, שרד עד כה ללא פגיעה, וזאת בדומה לבית החישול מאמצע המאה ה-19 וכבשן שריפת עפרות הברזל. הבניינים הללו נותנים תמונה שלמה של הציוד הטכנולוגי ששימש את תעשיית הברזל השוודית המסורתית.
יחסי צרפת–קוריאה הצפונית
היסטוריה
באופן רשמי, מעולם לא התקיימו יחסים בין קוריאה הצפונית וצרפת כמדינות. צרפת לא מכירה בקוריאה הצפונית, ולכן, צרפת מכירה בשלטון דה-יורה של קוריאה הדרומית בכל קוריאה.
העמדה הרשמית של צרפת היא שצרפת תשקול להכיר בקוריאה הצפונית ולקיים עמה יחסים דיפלומטים, אם וכאשר תפסיק את תוכנית הגרעין שלה ותשפר את מצב זכויות האדם בה.
נשיא צרפת פרנסואה מיטראן ביקר בקוריאה הצפונית ב-1981, אך הביקור לא הוביל לצעד מדיני כלשהו.
ב-2009, נשיא צרפת ניקולא סרקוזי מינה את ז'אק לאנג, פוליטיקאי סוציאליסט צרפתי, לנציג המיוחד שלו בקוריאה הצפונית. לאנג ביקר בפיונגיאנג ב-9 בנובמבר למה שכינה 'משימת הקשבה', שמטרתה להרחיב את הקשרים בין צרפת וקוריאה הצפונית ולדון בתוכנית הגרעין של האחרונה. לאנג תדרך מספר דיפלומטים בכירים (כולל תת-מזכיר המדינה האמריקני ג'יימס סטיינברג, ושגרירים של מספר מדינות, בהן רוסיה) באשר למשימתו לפני שזו פורסמה. היו שהטילו ספק בכישוריו של לאנג, אך הוא טען שהוא הונע על ידי 'ההשראה' מהשינוי שעוברת קוריאה הצפונית.
ב-18 בדצמבר 2009, קוריאה הצפונית קיבלה את הצעת צרפת לייסד שיתוף פעולה בתחום התרבות, כצעד ראשון בנורמליזציה ביחסי שתי המדינות. בספטמבר 2011 משרד החוץ הצרפתי הצהיר שצרפת 'על סף' פתיחת משרד בקוריאה הצפונית, שיעסוק, בנוסף לשיתוף פעולה בתחום התרבות, בייצוג קבוצות הסיוע הצרפתיות שפועלות בקוריאה הצפונית. דובר משרד החוץ הצרפתי מסר גם שהדיפלומט הצרפתי Olivier Vaysset יעמוד בראש המשרד, "בהתחשב בצרכים שזוהו בתחום התרבות ובתחום ההומניטרי". המשרד נפתח ב-10 באוקטובר 2011. ממשלת צרפת הבהירה שפתיחת המשרד לא מהווה הכרה בקוריאה הצפונית; הכרה כזו עודנה תלויה ב"שיפור בנושא הגרעיני, ביחסים בין שתי הקוריאות, במצב ההומניטרי ובמצב זכויות האדם".
יחסים כלכליים ותרבותיים
היחסים הכלכליים בין שתי המדינות מוגבלים גם הם. ב-2016, הסחר ביניהן עמד על 8.2 מיליון יורו בלבד, והייצוא הצרפתי לקוריאה הצפונית עמד על 2 מיליון יורו.
54 אזרחים צרפתים גרים בקוריאה הצפונית, נכון ל-2005, כולם עובדים בארגוני סיוע הומניטרי. צרפת מגישה סיוע כלכלי לקוריאה הצפונית, ומאפשרת למספר מוגבל של סטודנטים צפון-קוריאנים ללמוד בצרפת בכל שנה.
הסרט הצפון-קוריאני 'יומן התלמידה' יצא לאקרנים בצרפת בסוף 2007.
נברן השלג
נברן השלג (שם מדעי: Chionomys nivalis) הוא מין נברן מתת משפחת הארוויקוליים שבמשפחת האוגריים.
ואלרי רוז'דסטבנסקי
ואלרי איליאץ' רוז'דסטבנסקי (ברוסית: Валерий Ильич Рождественский; ) היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במסגרת תוכנית סויוז.
ביוגרפיה
ואלרי רוז'דסטבנסקי נולד בלנינגרד. בשנת 1942, במהלך מצור לנינגרד במלחמת העולם השנייה הוא פונה מהעיר, אך חזר אליה. בשנת 1956 סיים את בית הספר. בשנת 1961 הוא סיים אקדמיה למהנדסי צי והחל לשרת בצי הבלטי. ,
בשנת 1965 הוא נכלל ביחידת הקוסמונאוטים, והחל בהכנות לטיסת חלל.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 רוז'דסטבנסקי היה חבר צוות משנה של מספר משימות חלל. בשנת 1986 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים, אך כיהן במערכת הכנת הקוסמונאטים במספר תפקידי ניהול. הוא עזב את הצבא בשנת 1992.
לאחר שחרור מהצבא, הוא כיהן במספר תפקידים בתעשייה הרוסית.
צ'ארלי פדוק
צ'ארלס "צ'ארלי" ויליאם פדוק (אנגלית: Charles "Charlie" William Paddock; ) היה אתלט אמריקאי ואלוף אולימפי בעל שתי מדליות זהב באולימפיאדת אנטוורפן (1920).
רדיו לב המדינה
רדיו לב המדינה היא תחנת רדיו אזורית, אשר שידוריה נקלטים בשפלת יהודה מתוקף הזיכיון שניתן לה, וכמו כן גם בחלק מאזור הדרום.
צ'ארלי פדוק
ביוגרפיה
לאחר שלחם במלחמת העולם הראשונה, פדוק שנולד בג'ונסוויל, טקסס, למד באוניברסיטת דרום קליפורניה. שם הוא הצטרף לנבחרת האתלטיקה והצטיין בעיקר בריצות למרחקים קצרים. הוא ניצח בריצת 100 מטר וריצת 200 מטר באירוע הספורט המשמעותי הראשון שלאחר המלחמה ב-1919 - המשחקים הבין מעצמתיים בו חיילים של מדינות בעלות הברית התחרו אחד נגד השני.
אלוף אולימפי
שנה לאחר מכן, פדוק נשלח לייצג את מדינתו באולימפיאדת אנטוורפן (1920) בה השיג את הצלחתו הגדולה ביותר. הוא ניצח בריצת 100 מטר, הגיע במקום השני בריצת 200 מטר וזכה עם נבחרת ארצות הברית בריצת שליחים 4X100 ובמדליית הזהב השנייה שלו באולימפיאדה זו. פדוק התפרסם בגלל סגנון הסיום המיוחד שלו כשהוא קופץ לקראת קו הסיום בסוף הריצה.
רדיו לב המדינה
היסטוריה
רדיו לב המדינה החל את שידוריה בשנת 1997, לאחר שקיבלה זיכיון לשידור רדיו אזורי מהרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. מאז הקמתה, משדרת התחנה מראשון לציון. בראשית ימיה, שידרה התחנה מקניון הזהב שבעיר, ולאחר מכן עברה ל"בית ריחני" ברחוב משה לוי הסמוך.
התדר שעליו משדרת התחנה מיום הקמתה הוא 91fm באזור הזיכיון. התחנה משדרת בעיקר מוזיקה ישראלית מזרחית.
צ'ארלי פדוק
אלוף אולימפי
בשנה לאחר מכן, רץ 110 יארד (שהם קצת יותר ממאה מטר) ב-10.2 שניות. רק ב-1956 הצליחו לשבור את שיאו של פדוק ולרדת מתחת ל-10.2 שניות. נוסף לכך, הוא שבר והישווה שיאי עולם נוספים בריצות הקצרות.
רדיו לב המדינה
היסטוריה
גדעון לב-ארי ושוש עטרי הגיעו אל התחנה לאחר שפרשו מקול ישראל והחלו לשדר בה. נוסף עליהם, שידרו באותם ימים בתחנה, בין היתר: מרגלית צנעני, אביבה אבידן, דפנה דקל, אביהו מדינה, ארי שמאי, רגב הוד, מושיקו שטרן, אייל וולקוביץ' ורבקה פאלוך. במשך קיומה, התחנה החלה להיקלע לקשיים כלכליים, ובשנת 2001 רכש אותה דוד בן בסט, הבעלים של תחנת הרדיו האזורית "רדיוס 100FM". בעקבות שינוי הבעלות, עזבו שדרנים רבים והתחנה עברה למבנה אחר ברחוב סמוך. מאז שידרה התחנה במשך 14 שעות ביממה מוזיקה ישראלית. בינואר 2006 חזרה התחנה לשדר מוזיקה ישראלית לאורך כל היממה.
צ'ארלי פדוק
אלוף אולימפי
במשחקי הסטודנטים העולמיים שנערכו בפריז, צרפת בשנת 1923 זכה פדוק בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר כשהשווה את שיאו העולמי בתוצאה של 10.40 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.00 שניות.
רדיו לב המדינה
היסטוריה
לאחר שינוי הבעלות, החלה התחנה לשדר גם בתדר 93.3fm באזור אשדוד והסביבה. בעלי התחנה החל לשדר בתדר נוסף, 89.1fm תחנת רדיו המשדרת בשפה הרוסית, "פירוויה רדיו".
מאז 2009 שוכנים אולפני התחנה בבית "לזרוב 33" בעיר.
צ'ארלי פדוק
אלוף אולימפי
באולימפיאדת פריז (1924), הגיע שוב פדוק לשלב הגמר בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. אולם, לא נחל הצלחה דומה לזו שבאולימפיאדה ארבע שנים קודם לכן. הוא זכה במדליית כסף בריצת 200 מטר וסיים במקום חמישי בריצת 100 מטר. הוא לא היה שותף לנבחרת השליחים באולימפיאדה זו. ארבע שנים מאוחר יותר, השתתף באולימפיאדת אמסטרדם (1928) שהייתה האולימפיאדה השלישית שלו, אך לא הצליח להגיע לשלב הגמר בריצות ה-100 וה-200 מטר.
בעת הקריירה האתלטית שלו, פדוק שימש בעמדת ניהול במספר עיתונים גדולים. בסוף שנות העשרים השתתף בכמה סרטים. נוסף לכך, היה גם חלק מהפמליה של המייג'ור גנרל (מקביל לאלוף) ויליאם אפשור מאז סיום מלחמת העולם הראשונה. ב-1943, בזמן מלחמת העולם השנייה, אפשור ופדוק נהרגו בהתרסקות מטוס ליד סיטקה, אלסקה. צ'ארלי פדוק היה בן 42 במותו.
מעוף הדבורה
מעוף הדבורה (או זמזום הדבורה, ברוסית: Полёт шмеля), יצירה תזמורתית מהתקופה הרומנטית מאת המלחין ניקולאי רימסקי-קורסקוב. נכתבה במקור כסיום למערכה השלישית באופרה "סיפורו של הצאר סלטאן" שנכתבה בשנים 1899–1900, אך מבוצעת בעיקר כיצירה נפרדת מהקשרה האופראי.
על היצירה
היצירה נכתבה על פי אגדה מאת אלכסנדר פושקין. הדבורה היא בעצם נסיך מכושף שמנסה להגיע אל אביו הצאר שאינו יודע שהוא בחיים, לאחר שציווה להרחיק את אמו ואותו בהיותו תינוק ולזרוק אותם בתוך חבית לים.
מבנה היצירה
כפי שמעיד עליה שמה, ייחודה של היצירה בקו המלודי, המהיר והכרומטי, המחקה את קול זמזום הדבורה. מוטיב זה חוזר על עצמו שוב ושוב בהבדלים של מספר טונים.
פרט למוטיב הזמזום, נעשה ביצירה שימוש בלייטמוטיבים השייכים לדמותו של הנסיך גווידון מסיפור האופרה. הקו הכרומטי עצמו הוא פיתוח של לייטמוטיב אחד (באיור 1, מוצג קו ה"זמזום" הכרומטי מתחת ללייטמוטיב), והשני (איור 2) משמש כקטע ביניים בין החזרות השונות על מוטיב הזמזום.
עיבודים
מעוף הדבורה זכה לעיבודים רבים לכלי סולו שונים ובסגנונות שונים כמו רוק ופופ. בין השאר בוצעה היצירה בפסנתר (עובד על ידי רחמנינוב), בכינור, בגיטרה חשמלית בליווי תזמורת, בגיטרה בס, בחליל צד, בטובה, בחצוצרה, בטרומבון, מרימבה ובשירת א-קפלה. בעיבוד לפסנתר מבוצע הקטע על ידי הגיבור הראשי בסרט "ניצוצות" ובעיבוד לחצוצרה הוא מושמע בסרט "להרוג את ביל".
המהירות הגבוהה בה יש לבצע את היצירה כמעט ללא הפוגה, מחייבת מיומנות טכנית גבוהה, לכן סולנים נוהגים להשתמש בה כקטע וירטואוזי להפגנת כישוריהם.
יצירה קלאסית נוספת המחקה את מעוף הדבורה היא "הדבורה" של המלחין הגרמני פרנסואה שוברט.
אליפות יפן הפתוחה בטניס
אליפות יפן הפתוחה בטניס היא טורניר טניס הנערך באצטדיון קוליסאום ארייאקה שבעיר טוקיו בירת יפן. באליפות זו נערכו עד שנת 2008 תחרויות לנשים (תחרות בסבב ה-WTA) ולגברים (תחרות בסבב ה-ATP). משנת 2009 נערכת בו תחרות הגברים בלבד. בין האלופים המפורסמים של הטורניר בעבר : איוון לנדל, סטפן אדברג (4 זכיות וסגנות אחת), ג'ון מקנרו, פיט סמפראס (3 זכיות), אנדרה אגאסי ורוג'ר פדרר. בין האלופות המפורסמות : קימיקו דאטה (4 זכיות וסגנות אחת), אי סוגיאמה, מוניקה סלש ומריה שראפובה.
קלמנס העשירי
קלמנס העשירי (בלטינית: Clemens X; 13 ביולי 1590 – 22 ביולי 1676; נולד בשם אמיליו בונוונטורה אלטיירי Emilio Bonaventura Altieri) היה אפיפיור מ-29 באפריל 1670 ועד מותו.
תולדות חייו לפני היבחרו
נולד ברומא כבן למשפחת אלטיירי שהשתייכה לאצולה הרומאית העתיקה וקיימה קשרי נישואין עם משפחת קולונה ומשפחת אורסיני. אמו ויטוריה דלפיני הייתה בת למשפחת אצולה ונציאנית, אחיה כיהן כמפקד העליון של צבא מדינת האפיפיור.
בשנת 1611 קיבל תואר דוקטור מהקולג' הישועי ברומא והוסמך לכמורה. בשנת 1623 נשלח כחבר המשלחת האפיפיורית לפולין. שנה לאחר מכן מונה על ידי אורבנוס השמיני לבישוף של קאמרינו ולמושל לורטו וחבל אומבריה. האפיפיור אינוקנטיוס העשירי שלח אותו ב-1644 כנונציו לממלכת נאפולי, תפקיד בו כיהן עד 1652.
האפיפיור קלמנס התשיעי ראה בו את איש אמונו. הוא מינה אותו ב-1667 לממונה על מגורי האפיפיור (maestro di camera), לשר האוצר של מדינת האפיפיור ולראש ועדת הבישופים בקוריה הרומאית. לפני מותו ב-1669 העלה אותו האפיפיור למעלת קרדינל, (בגיל 79) ולחש לו על ערש דווי שהוא יהיה ממלא מקומו.
בחירתו ואפיפיוריותו
עם מותו של קלמנס התשיעי, ב-9 בדצמבר 1669 התכנסה קונקלווה שהגיעה עד מהרה למבוי סתום, כאשר איש מבין המועמדים לא הצליח להשיג רוב, בשל היריבות בין הסיעה שתמכה בצרפת לבין זו שתמכה בספרד. לבסוף, לאחר ארבעה חודשים ללא כל התקדמות, החליטו הקרדינלים לפנות למנהג קדום ולבחור את הקרדינל המבוגר ביותר (שמטבע הדברים, כהונתו תהיה קצרה ותאפשר את המשא ומתן לגבי יורשו ללא לחץ). היה זה אלטיירי, שזכה בתארו פחות משנה לפני כן, בצעד שסימל את סימונו על ידי קודמו כיורש. אלטיירי נטל לעצמו את השם קלמנס, המצביע על המשכיות קודמו בתפקיד.
בשל גילו המתקדם, מצב בריאותו הרעוע (הוא סבל מהתקפי שיגדון ועיוותים בגפיים כתוצאה מכך) וזכרונו שנטה לבגוד בו; הסתמך האפיפיור במידה רבה על אחיינו, הקרדינל פאולוצי-אלטיירי.
בין צעדיו היה ייסוד של בישופות בקוויבק, הכפופה ישירות לכס הקדוש ומינויו של פרנסואה דה לאוול לבישוף הראשון שם.
כריסטינה, מלכת שוודיה, שהייתה תושבת רומא וידידתו של האפיפיור הקודם, הצליחה לשכנע את האפיפיור להורות על הפסקת מנהג רדיפת היהודים ברחובות רומא במהלך ימי הקרנבל.
רון שלייפר
רון שלייפר (נולד ב-10 בספטמבר 1957) הוא מרצה בכיר במחלקה לתקשורת באוניברסיטת אריאל, ראש מרכז אריאל לתקשורת וביטחון ומומחה ללוחמה פסיכולוגית.
עופר בר-יוסף
עופר בר-יוסף (באנגלית: Ofer Bar-Yosef; 1937 – 14 במרץ 2020) היה פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת הרווארד, פרופסור לארכאולוגיה פרה-היסטורית באוניברסיטה העברית, ואוצֵר מוזיאון פּיבּוֹדי באוניברסיטת הרווארד בתחום הארכאולוגיה הפלאוליתית. בר-יוסף היה מחשובי החוקרים הישראלים של העת הפלאוליתית.
רון שלייפר
קורות חיים
רון שלייפר נולד בישראל. בשנים 1975–1979 שירת בצה"ל ולמד בישיבת מעלות. בהמשך למד היסטוריה ויחסים בינלאומיים לתואר ראשון באוניברסיטה העברית. בשנת 1987 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה במחלקה לתקשורת. נושא התזה שלו היה "התעמולה של אש"ף ותגובת ישראל", בהנחיית ד"ר יהודית אליצור. את התואר השלישי קיבל שלייפר בשנת 1999 מאוניברסיטת לידס, בריטניה, בהנחיית פרופ' פיליפ טיילור וד"ר רובין בראון. נושא הדוקטורט: "לוחמה פוליטית בסכסוך הערבי-ישראלי".
עופר בר-יוסף
ביוגרפיה
בר-יוסף נולד בישראל המנדטורית כבן הבכור במשפחה בת ארבעה ילדים. משפחת אביו עלתה ממרוקו, ומשפחת אמו באה מריגה ונמנית עם מייסדי חדרה. כבר בגיל צעיר הושפע בר-יוסף מהארכאולוגיה, דרך אוספי העתיקות של אביו ושל החוקר האמריקאי ויליאם אולברייט. בגיל 17 הצטרף לקיבוץ, ולימים התגייס לצה"ל.
רון שלייפר
קורות חיים
ד"ר שלייפר שימש כמרצה במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן משנת 1997, וב-2005 עבר לאוניברסיטת אריאל (שהייתה אז מרכז אקדמי) כמרצה במחלקה לתקשורת. משנת 2007 הוא מכהן כמרצה בכיר במחלקה. בין הקורסים שלימד: מלחמת המידע, התקשורת והלחימה, לוחמה פסיכולוגית, הטרור והתקשורת, ההסברה הישראלית, לוחמה פסיכולוגית במזרח התיכון, יחסי התקשורת והצבא, דיפלומטיה ציבורית ותהליכי קבלת החלטות.
עופר בר-יוסף
ביוגרפיה
בגיל עשרים, במסגרת שירותו הצבאי, השתתף בחפירותיו של משה שטקליס במערת כּבּרה. כעבור שנתיים התנדב לחפירה נוספת בטראסת נחל אורן. בזמן לימודיו האקדמיים בארכאולוגיה ובגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, השתתף בחפירות נוספות (תל עוּבּידיה, נחל אורן, מערת כבארה ואתר ליד עין-גב). יחד עם חוקרים אחרים עבד על פיתוח שיטות מחקר חדישות ויעילות יותר שנוסו בחפירות מערת היונים. בזמן עבודתו על תואר בתחום הפלאוליתי, נקרא לחפירות תל עובידיה, להחלפת שטקליס שנפטר.
רון שלייפר
קורות חיים
ספרו "לוחמה פסיכולוגית" זכה בפרס חייקין מאוניברסיטת חיפה לשנת 2010. שלייפר הוא גם מרואיין ופרשן לענייני לוחמה פסיכולוגית ולוחמת מידע בתקשורת הישראלית והעולמית.
מרכז אריאל לתקשורת וביטחון
בשנת 2010 הקים שלייפר את מרכז אריאל לתקשורת וביטחון, והוא עומד בראשו מאז. המרכז, הפועל במסגרת הרשות למחקר ופיתוח באוניברסיטת אריאל, עוסק בחקר לוחמת סייבר, לוחמה פסיכולוגית, מידע כוזב, תעמולה ותקשורת צבאית. המרכז מספק חוות דעת ודוחות, מסייע בפרסום מאמרים וספרים ומארגן כנסים בתחומים הרלוונטיים. בנוסף, הוא פועל להעלאת חשיבותה של ה"לוחמה הרכה" בסדר היום הביטחוני של ישראל. מדי שנה מעניק המרכז את "פרס מולדובן לספרות צבאית חדשה".
עופר בר-יוסף
ביוגרפיה
בר-יוסף נפטר ב-14 במרץ 2020.
רון שלייפר
מאמרים נבחרים
In: Spies, Lies and Forgeries, L. Crossely, C. Sitbon (eds.) Inter-disciplinary.net, Oxford, e-book, 2016. pp. 29-40
עופר בר-יוסף
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
ההזדמנות האחרונה
ההזדמנות האחרונה (במקור: No second Chance) הוא ספר מתח, ה-12 במספר בסדרת הספרים שכתב הרלן קובן. בישראל יצא לאור בהוצאת "ידיעות ספרים" בשנת 2004.
עלילת הספר עוקבת אחר מארק זיידמן, אשר הופך לחשוד העיקרי ברצח אשתו. זיידמן נאלץ להוכיח את חפותו ובו בעת להציל את בתו התינוקת שנחטפה.
תופל
תופל הייתה אחת מערי ממלכת אדום הנזכרת בתנ"ך.
העיר המקראית תופל, מזוהה עם טפילה שבירדן, צפונית לפטרה.
ויולונה
וִיוֹלוֹנֶה הוא כלי קשת גדול ממשפחת הויולים (פירוש השם באיטלקית הוא 'ויול גדול'). ויולונה הוא לרוב כלי ברגיסטר קונטרה-באס, בעל שָׂריגים (frets) ניידים, המכוּוָן בקוורטות. על כל פנים, השם ויולונה שימש בתקופות שונות ובמקומות שונים לתיאור סוגים רבים של כלים, ויש הרואים בו שם כללי לכלי מיתר נמוכים.
שני סוגי הוויולונה העיקריים הם '16 רגל' (כלי המצלצל אוקטבה מתחת לכתוב בתווים, ברגיסטר קונטרה-באס), וכלים המצלצלים בגובה בו הם כתובים (רגיסטר באס). לסוג השני משתייכים כלֵי '12 רגל' וכלֵי '8 רגל' - האחרונים אינם גדולים בהרבה מן הצ'לו, ולרוב המנעד שלהם כמעט זהה לזה של הצ'לו. לרוב הכלים חמישה או שישה מיתרים. לוויולונה צליל בהיר וקל יותר מזה של הקונטרבס, אך מסיבי יותר מזה של הצ'לו.
דוד סתיו
הרב דוד שלמה סתיו (נולד בט"ז באייר ה'תש"ך, 13 במאי 1960) הוא רב היישוב שוהם, יושב-ראש ארגון צהר, יושב-ראש עמית ברשת אור תורה סטון ואחד מרבני תנועת הנוער עזרא לשעבר.
ביוגרפיה
נולד בירושלים, בנם של שמואל דב, ספרן בבית הכנסת ישורון, ואיידל (הדסה) סתיו, בתו של רבי גדליה משה גולדמן, האדמו"ר מזוויהל. למד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר, ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב, אצל הרב אברהם שפירא, שאותו הוא רואה כרבו, הרב צבי ישראל טאו והרב יהושע צוקרמן. את הכושר לדיינות רכש בכולל בפסגות . התגייס לצה"ל במסגרת הסדר מרכז ושירת במשך שמונה חודשים בחיל השריון.
בשנת 1986 החל לשמש כר"מ בישיבת אור עציון וכרב המושב בני דרום. בין השנים 1992–1994 כיהן כרב בקהילה דתית לאומית וראש ישיבה באנטוורפן שבבלגיה. בשנת 1998 ייסד יחד עם הרב יובל שרלו והרב שי פירון את ישיבת אורות שאול, ועמד בראשה לצד הרב שרלו עד 2009. באותה תקופה החל לכהן כרב היישוב שוהם. בשנים 1996–1998 היה רב בית הספר הדתי לקולנוע מעלה, ובתקופה זו פרסם פסיקות רבות בנושאי תקשורת בכתב העת נקודה.
בעקבות רצח רבין, הקים הרב סתיו יחד עם הרב שרלו, הרב רפי פוירשטיין ורבנים נוספים את ארגון צהר, והחל משנת 2009 משמש כיושב ראש הארגון. הוביל קמפיין שנלחם בכוונתו של שר הדתות יעקב מרגי למנוע מהארגון להשיא זוגות.
הרב סתיו הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם שפירא. הרב מוסמך גם לדיינות, ושימש כדיין בבית הדין לגיור של הרב חיים דרוקמן וכדיין בבית דין לממונות במרכז הארץ. בשנת 2008 התמודד בבחירות למועצת הרבנות הראשית, אך לא נבחר.
משנת 2015 משמש כיו"ר עמית במוסדות אור תורה סטון לצידו של הרב שלמה ריסקין.
נשוי לאביבה ואב לתשעה ילדים. בנו הרב אברהם סתיו חיבר עמו ספרים ומאמרים תורניים, בהם הספר "אבוא ביתך - שאלות ותשובות בנושא זוגיות ומשפחה" (שני כרכים).
התמודדותו לרבנות הראשית לישראל
הרב סתיו התמודד לתפקיד הרב הראשי לישראל בבחירות 2013, אך הפסיד לרב דוד לאו. הוא ניהל קמפיין נרחב במשך כשנתיים בעלות של למעלה ממיליון דולר. הוא זכה לתמיכת מספר רבנים מהפלג הליברלי בציונות הדתית ובהם הרב נחום אליעזר רבינוביץ, הרב אהרן ליכטנשטיין והרב יעקב מדן, וכן לתמיכת מפלגות הבית היהודי, יש עתיד, ישראל ביתנו והתנועה, ולתמיכת אישים חילוניים.
רבנים חרדים ורבנים מהאגף השמרני של הציונות הדתית הביעו התנגדות למועמדותו של הרב סתיו, ובהם הרב שמחה קוק, הרב צבי ישראל טאו, הרב זלמן נחמיה גולדברג והרב שלמה אבינר. הרב עובדיה יוסף יצא בחריפות נגד הרב סתיו והתמודדותו לרב הראשי בדרשתו השבועית, הוא כינה אותו "רשע" ואמר ש"הוא מסוכן לרבנות, מסוכן ליהדות, מסוכן לתורה" והצבתו לתפקיד הרב הראשי היא "העמדת צלם בהיכל". בכינוס רבנים בביתו של הרב חיים דרוקמן דרשו מהרב סתיו להסיר את מועמדותו כדי לאפשר את בחירת הרב יעקב אריאל. מנגד, ארגון הרבנים האמריקאים "הסתדרות הרבנים דאמריקה" (RCA) תמך ברב סתיו.
דעותיו ודרכו ההלכתית
הרב סתיו נחשב כבעל גישה ליברלית מבחינה הלכתית. הוא מותח ביקורת על מדיניות הגיור המקובלת בבתי הדין לגיור. לדעתו, הגיור צריך להיות מבוסס על קבלת עול מצוות עקרוני והצטרפות לאומית, ואולפני הגיור צריכים להתמקד בעקרונות אמונה בסיסיים ולא בפרטי המצוות המעשיות. הוא תומך בהסכמי קדם נישואין המיועדים למנוע סרבנות גט ופועל ליצירת הסכמה רבנית על נוסח מקובל להסכמים.
בחודש אלול ה'תשע"ב פרסם עם הרב יעקב אריאל את "תוכנית ג' אלול לחיזוק הרבנות הראשית וזיקתה לכלל הציבור בדרכו של הראי"ה קוק זצ"ל" (ג' באלול הוא יום פטירתו של הרב קוק). התוכנית מציעה שינויים בפעילות הרבנות הראשית ובהם: חיוב רבנויות מקומיות להכיר בגיורים של בתי הדין הרבניים לגיור ובהיתר המכירה בשנת השמיטה; הפיכת תעודת הכשרות הבסיסית של הרבנות לסטנדרט הלכתי אחיד ללא הידורים; פתיחת אזורי רישום הנישואין; ומינוי דיינים בעלי השקפה הלכתית שמתירה הטלת סנקציות כבדות על גברים סרבני גט. במסגרת ארגון צהר, השתתף בהקמת ארגון כשרות אלטרנטיבי לשנת השמיטה כחלופה לכשרות הרבנות הראשית, לאחר החלטת הרבנות לאפשר לרבני ערים למנוע תעודת כשרות מפירות היתר מכירה שנמכרים בתחום אחריותם.
קורגן (מחוז)
מחוז קורגן (ברוסית: Курганская область; בתעתיק: קורגנסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח המחוז הפדרלי של אורל. המחוז נמצא דרומית להרי אורל ומהווה שער לסיביר. המחוז הוקם ב-6 בפברואר 1943 והוא מחולק ל-24 אזורים מוניציפליים.
דוד סתיו
דעותיו ודרכו ההלכתית
הרב סתיו הביע תמיכה בנשיאה בנטל השירות הצבאי גם בקרב בחורי ישיבות. הוא גינה את פרסומו של הספר תורת המלך, וכתב ש"אסור היה להראות אפילו למראית עין שמותר לרצוח פלסטינים", ושרצח של גוי חמור יותר מרצח של יהודי, משום שיש בו חילול השם. לטעמו יש להיאבק על שמירת אזורים בעלי סיכוי להתיישבות ערבית על ידי יישוב יהודי מוגבר ולא באמצעות פסקי הלכה ש"מזיקים ברמה הציבורית".
קורגן (מחוז)
האוכלוסייה המקורית היא טטרית. הרוסים החלו להתיישב באזור במאה ה-17, כחלק מהתרחבות רוסיה מזרחה לכיוון סיביר.
דוד סתיו
דעותיו ודרכו ההלכתית
בספרו "בין הזמנים - תרבות בילוי ופנאי בהלכה ובמחשבה" הוא מגלה הערכה כלפי תרבות הפנאי ונוקט בגישה מקלה בנושאי צניעות: "כאשר מדובר בסרט בעל ערך חיובי רב, שיש בו סצנות מעטות עם בעיות צניעות קלות, אפשר להתיר את הצפייה בסרט ולהסתפק בעצימת עיניים בסצנות הבעייתיות", "מותר לצפות בהצגת נשים המבוססת בעיקרה על העברת תכנים ולא על הבלטת גוף האישה". לגבי קריאת ספרים: "מותר לקרוא ספרים שמופיעים בהם קטעים לא צנועים שאינם עיקר הסיפור ואפשר לעבור עליהם בזריזות או לדלג עליהם", ולנשים לא קיימת מגבלה זו כלל.
קורגן (מחוז)
כ-62% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה ובירת המחוז - קורגן מתגוררים כ-326 אלף תושבים. רוסים מהווים 92.5% מאוכלוסיית המחוז.
דוד סתיו
דעותיו ודרכו ההלכתית
עוד פסק כי "מותר ואף רצוי לקרוא כל מידע שעשוי לסייע לאדם בהבנת המצב הפוליטי, הביטחוני והכלכלי, הגם שהוא כרוך בלשון הרע על מנהיגים או דמויות אחרות". כמו כן פסק כי איסור הצלת נוכרי בשבת אינו תקף בימינו, שכן "ההלכות שלא חייבו להציל חיי גוי עסקו בגוי שהיה אדם מושחת בהנהגותיו ומידותיו ולא דיברו על גויים השומרים על ערכים מתוקנים כמו בימינו".
קורגן (מחוז)
רוב שטח המחוז מכוסה ביערות. החקלאות מהווה בסיס לכלכלת האזור. בזמן מלחמת העולם השנייה הועברו למחוז מפעלי תעשייה רבים מהחלק המערבי של רוסיה.
דוד סתיו
דעותיו ודרכו ההלכתית
בריאיון לגבי הומואים דתיים הביע את דעתו שמדובר באיסור חמור, אך ברמת ההתייחסות האנושית אין לדחות הומוסקסואלים או לראות בהם סוטים, ויש לקיים אתם דיאלוג ולנסות להקל על מצוקתם תוך בדיקת הפרמטרים של ההלכה.
אין עם מי לדבר
אין עם מי לדבר הייתה תוכנית טלוויזיה סאטירית ששודרה בערוץ 2 בין השנים 1993–1995. התוכנית שודרה במסגרת שידורי רשת והנחה אותה יאיר גרבוז. בין חברי הצוות הקבוע: דני קרמן, יהונתן גפן, אלדד זיו, דניאלה שמי, אהרון שמי, אודיה קורן, יאיר ניצני ורובי ריבלין, לימים נשיא המדינה. גיל קופטש התארח בתוכנית מספר פעמים.
חברי הצוות היו דנים בענייני השעה באופן הומוריסטי, תוך שילוב משפטי מחץ.
התוכנית היוותה השראה לתוכנית גב האומה.
מיכאיל פופקוב
ידוע בכינוי "איש הזאב" ו"המטורף מאנגרסק" – ותואר כאחד הרוצחים הסדרתיים הפוריים ברוסיה – בשל הטבע האכזרי של פשעיו. פופקוב נעצר ב-23 ביוני 2012 על ידי משטרת רוסיה והורשע ב-22 מקרי רצח בשנת 2015 והודה ב-59 מקרי רצח נוספים שלוש שנים מאוחר יותר. בשל כך, ב-10 בדצמבר 2018 הוא הורשע ב-56 מתוך 59 מקרי רצח נוספים, כאשר על שלוש רציחות, המשטרה התקשתה למצוא הוכחות. בסך הכל הוא הודה ב-81 רציחות שהופכות אותו לרוצח הקטלני ביותר בתולדות רוסיה. פופקוב נידון לשני מאסרי עולם. נכלא במושבת העונשין "טורבייבסקי צנטרל" שבמורדוביה, שמהווה מתקן כליאה לאסירים שנידונו למאסר עולם.
בשנת 2020 הופקה סדרת טלוויזיה בשם "האיש הטוב" בהפקת VGTRK בכיכובם של ניקיטה יפרמוב ויוליה סניגיר, המגוללת את קורות הפרשה.
מינאמוטו נו יוריטומו
מינאמוטו נו יוריטומו (יפנית: 源 頼朝; 9 במאי 1147 - 9 בפברואר 1199) היה המייסד והשוגון הראשון של שוגונות קמקורה. שלט ביפן בין השנים 1192–1199.
שנותיו הראשונות ותקופת הגלות (1180-1147)
מינאמוטו נו יוריטומו היה בנם השלישי של מינאמוטו נו יושיטומו, יורש שבט מינאמוטו (ממשפחת סֵייוה גֵנג'י), ואשתו פוֹג'יווארה נו סנֵאוֹרי, בת לשבט פוג'יווארה הנודע. יוריטומו נולד בהייאן (הידועה כיום כקיוטו), אז בירת יפן. באותו זמן עמד סבו של יוריטומו, מינאמוטו נו טָמֵיושי, בראש שבט מינאמוטו.
לאחר פטירתו של הקיסר הצעיר קונואֶה בשנת 1155, התגלעו חילוקי דעות בחצר הקיסרות סביב שאלת היורש ומידת ההשפעה של משפחת העוצרים פוג'יווארה על הכס. אביו של יוריטומו, ביחד עם טאירה נו קיוֹמוֹרי, מנהיג שבט טאירה, תמכו בגו-שירקאווה. מהעבר השני תמך סבו של יוריטומו בקיסר לשעבר סוּטוֹקוּ. בשנת 1156 הדרדרו חילוקי הדעות בחצר הקיסרות ללוחמה פתוחה בתוך הבירה עצמה. מהומות אלה נודעות בשם "מרד הוגֵן."
המלחמה הסתיימה כשידם של תומכי הקיסר גו-שיראקאווה על העליונה, ובכך הובטח ניצחונו של יושיטומו. הקיסר לשעבר סוטוקו הוכנס למעצר בית, ותומכו טאמיושי הוצא להורג, למרות תחינותיו של בנו. הקיסר גו-שיראקאווה וקיומורי היו אכזרים, אך כעת מצא עצמו יושימוטו כראש שבט מינאמוטו, ובנו יוריטומו הפך ליורש. מכיוון שיוריטומו היה נצר למשפחה הקיסרית מצד אביו, ונצר למשפחת פוג'יווארה מצד אימו, הוא קיבל את תוארו הראשון בחצר הקיסרות, כמנהל.
לאחר זמן מה התגלעו חילוקי דעות נוספים בין קיומורי ויושיטומו. יושיטומו כעס על כך ששבט טאירה הפך לשבט המועדף על החצר הקיסרית, על אף ההקרבה ששבט מינאמוטו הקריב במרד הוגן, וניסה לחולל הפיכה, בתמיכתו של פוג'יווארה נו נוֹבוּיוֹרי. קיומורי נהנה מתמיכתו של הקיסר גו-שיראקאווה ובנו ניג'ו. ניסיון הפיכה זה נודע כ"מרד הֵייג'י", ובמהלכו נשרף ארמונו של הקיסר לשעבר גו-שיראקאווה עד היסוד. לבסוף הובס שבט מינאמוטו, שלא היה מוכן למלחמה, ושבט טאירה תפס את השליטה על קיוטו.
כתוצאה מהתבוסה הוטלו הגבלות קשות על שבט מינאמוטו ובעלי בריתם. יושיטומו נמלט מקיוטו עם כניסת צבא טאירה לעיר בשנת 1160, אך נבגד על ידי אחד מנושאי כליו והוצא להורג באווארי. יוריטומו, שמצא עצמו כעת בראש שבט מינאמוטו, הוגלה להירוֹגשימה, אי בפרובינציית איזוּ אשר בחבל קאנטו, שהיה בשליטת שבט הוג'ו. קיומורי ושבט טאירה היו כעת השליטים הבלתי מעורערים של יפן. יוריטומו לא הוצא להורג עקב תחינות אימו של קיומורי, הגברת איקֵנוֹזֵני. אחיו למחצה של יוריטומו, מינאטומו נו נוריורי, הוגלה אף הוא, בעוד שמינאמוטו נו יושיצוּנֵה, עוד אח למחצה, הוכרח לגלח את ראשו ולהצטרף למנזר. כל שאר אחיו של יוריטומו הוצאו להורג.
גיוס שבט מינאמוטו ומלחמת גֶנפֵּיי (1185-1180)
בשנת 1180, הנסיך מוצ'יהיטו, בנו של הקיסר לשעבר גו-שיראקאווה, שהושפל על ידי הטאירה עקב מינויו לקיסר של אחיינו, הקיסר אנטוֹקוּ (חצי טאירה בעצמו), קרא בהכרזה לאומית בכל יפן לבני שבט מינאמוטו למרוד בשבט טאירה. יוריטומו החליט לקחת חלק במרד, בעיקר בשל הידרדרות היחסים בין טאירה למינאמוטו לאחר מותם של מינאמוטו נו יורימאסה ומוצ'יהיטו עצמו. יוריטומו מיקם עצמו בתור היורש החוקי של שבט מינאמוטו, ובעזרת סיוע כלכלי משבט ההוג'ו, משפחת אשתו, הקים לעצמו בירה בעיר המזרחית קמקורה. לא כל אנשי מינאמוטו ראו ביוריטומו יורש חוקי. דודו, מינאמוטו נו יוקיה, ובן דודו, מינאמוטו נו יושינאקה, קשרו נגדו קשר.
בשנת 1180, הובס יוריטומו באישיבאשיאמה, הקרב הגדול הראשון שלו, אך את שנותיו הראשונות כמצביא מורד בילה יוריטומו בחיזוק ממעמדו אצל הלוחמים האצילים בחבל קאנטו, אשר קיבלו את סמכותו בשלווה.
דני בולר
דני בולר (נולד ב-1988) הוא מתכנת לשעבר, מורה בבית הספר "הגימנסיה העברית הרצליה" שבתל אביב ויוצר תוכן בהווה, ערוץ הטיקטוק שלו הוא הערוץ החינוכי בעל מספר העוקבים מהגבוהים בישראל. (ידוע בתור ask dani; בתעתיק לעברית: אַסק דני)
מינאמוטו נו יוריטומו
גיוס שבט מינאמוטו ומלחמת גֶנפֵּיי (1185-1180)
בין השנים 1183-1181, העניקה ליוריטומו הפסקת אש עם חצר המלכות הקיסרי, שהיה טאירה ברובו, מספיק זמן על מנת לבנות בסיס אזורי חזק בחבל קאנטו, על ידי הפיכת כל מפקדי הצבא הדומיננטיים באזור לפקודיו. בנוסף הקים מנהלה בקאמקורה. בשנת 1181, נפטר קיומורי, והשבט הונהג כעת על ידי טאירה נו מוּנמוֹרי. מונומורי נקט בגישה תוקפנית בהרבה כלפי שבט מינאמוטו, ותקף את בסיסם מקיוטו. אף על פי כן, היה יוריטומו מוגן היטב בקאמקורה. ב-1183, בן דודו של יוריטומו, יושינאקה, אשר בסיסו היה קרוב יותר לבירה, עלה על קיוטו ודחק משם את צבא טאירה, ובכך הצית מחדש את האופוזיציה, אשר הייתה רדומה במשך שלוש שנים. יוריטומו הגיב לכך בהוצאתו להורג של בנו של יושינאקה, שהיה אז בן ערובה בקאמקורה, ושליחת חיילים נגדו ונגד צבא טאירה. יוריטומו לא ניהל את המהלך הזה בעצמו, אלא מינה את אֶחיו למחצה, יושיצונה ונוריורי. כוחותיהם כבשו מחדש את קיוטו, הביסו את צבא טאירה במספר קרבות מפתח, ודחקו אותו מחוץ לקיוטו. בעת נסיגתם, לקח איתו צבא טאירה את הקיסר הצעיר אנטוקו, ובמקומו הוכתר אחיו למחצה גו-טובה כקיסר חדש העומד בראש חצר קיסרות חדשה.
בסופו של דבר גבר יוריטומו על בני דודיו אשר ניסו לקחת ממנו את השליטה על השבט, ובשנת 1185 חיסל את שבט טאירה בקרב דן נו אורה. בכך סיים יוריטומו את מלחמת גֶנפֵיי בין מינאמוטו לטאירה. יוריטומו הצליח למסד את עליונות מעמד הסמוראים הלוחמים והקים את הבאקוּפוּ (שוגונות) הראשון בקמקורה. בשנת 1192 קיבל יוריטומו את התואר סֵאי טַאי שוגון ("הגנרל הגדול מכניע הברברים"), ובכך החל העידן הפיאודלי ושלטון השוגונים ביפן, אשר נמשך עד אמצע המאה ה-19. יוריטומו כיהן בתפקיד השוגון עד שנת 1199, אז נהרג בתאונת רכיבה. בשנת 1202 הועבר תוארו לבנו הבכור יוריי.
דני בולר
ביוגרפיה
בשנת 2018 הוציא בולר תעודת הוראה והחל ללמד מתמטיקה ולאחר מכן גם לימודי חשיבה יצירתית בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
קריירה במדיה החברתית
עם התפרצות מגפת הקורונה בישראל ב-2020, ולאחר שהחל לערוך מצגות לתלמידיו במתמטיקה, החליט בולר להעלות כמה מהמצגות לרשת החברתית טיקטוק, לאחר מכן החל גם לפרסם בה סרטונים שלו שבמהרה צברו תאוצה ועם הזמן החל בולר לפרסם בערוץ תכנים בשלל נושאים כגון אבולוציה, דת ומדע, גאולוגיה, פוליטיקה ישראלית ועוד. נכון לנובמבר 2022 מונה ערוץ הטיקטוק של בולר המוכר כ"אסק דני" (ask dani) כ-170 אלף עוקבים ומעל לכ-7.5 מיליון לייקים והוא מהערוצים הישראלים המובילים בפלטפורמה.
בולר מפרסם דרך קבע, חמישה סרטונים מדי שבוע, ולגבי מטרתו ביצירת התוכן התבטא בריאיון:
לאחר תקופה במהלכה צבר פופולריות בטיקטוק, החל בולר לפרסם סרטונים ממומנים על ידי חברות מסחריות, בנוסף לסרטונים השגרתיים שלו. הוא הצהיר כי הסרטונים הממומנים משמשים כיום בתור הכנסתו העיקרית.
בנובמבר 2022 הוציאו שרוטונים סרטון פרודיה המציג את דמותו המצוירת של דני מסבירה בדיחות של משחקי מילים גסות, ובמרץ 2023 צבר הערוץ של דני 200 אלף עוקבים. ב-18 ביוני 2023 השתתף בפרק 19 בעונה 7 של שעשועון הטלוויזיה "המרדף" בכאן 11.
פוליטיקה
בולר דוגל במדיניות שוק חופשי, הפחתת הרגולציה והמגזר הציבורי וצמצום ההתערבות הממשלתית. כמו כן, הוא דוגל בשקיפות, הפרדת הדת מהמדינה וצמצום הכוח של ועדי העובדים. החל מספטמבר 2022, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, פרסם בולר סדרת סרטונים בהם הוא סוקר את המצעים של המפלגות השונות. בבחירות אלו בולר הצהיר כי הוא עצמו בחר במפלגת חופש כלכלי בראשות אביר קארה. את המפלגות החרדיות, ש"ס ויהדות התורה, תיאר ככאלו שמסכנות באופן ממשי את עתידה הכלכלי של מדינת ישראל בעקבות מדיניות הקצבאות בהן הן דוגלות.
הסתדרות המורים
ידוע כמי שמתנגד למהלכי ארגון הסתדרות המורים, ומרבה לבקר את התנהלותה של יפה בן דוד, מנכ"לית ההסתדרות, יצא נגד שביתת המורים בקיץ 2022  ונגד מודל שכר המורים בישראל, בין אם זה בועדת החינוך בכנסת ישראל ובין אם בריאיונות לכלי התקשורת.
הרבנות הראשית
בולר הביע את התנגדותו למונופול הרבנות הראשית לישראל ואף ערך את חתונתו עם רב שלא מטעם הרבנות.
חיים אישיים
בולר משחק כדורסל עוד מכיתה א' וניגן בלהקה בחברת נטורל אינטליג'נס. בשנת 2022 התחתן עם אשתו יעלה, השניים מתגוררים בתל אביב ולהם בן שנולד לפני הנישואים בשם אדם. בולר נוהג לעיתים לצרף את אדם בנו ואת מקס החתול שלו לסרטונים שהוא מעלה.
קאואיי
קאואיי (באנגלית: Kauai) הוא אי במחוז קאואיי שבמדינת הוואי שבארצות הברית. האי הוא העתיק ביותר מאיי הוואי ונקרא גם "אי הגן". מקור שמו, קאואיי אינו ידוע ויש על כך פרשנויות רבות. שטחו של האי הוא כ-1,435 קמ"ר והוא הרביעי בגודלו באיי הוואי וה-21 בגודלו בכל האיים שברשות ארצות הברית. הנקודה הגבוהה ביותר באי מגיעה לגובה של כ-1,598 מטר והשנייה בגובהה היא ההר ואיאלהאלה שגובהו 1,569 מטר והנחשב למקום הגשום בעולם. במפקד האוכלוסין של שנת 2010 נמצא כי באי כ-67,000 איש. סמלי האי הם הצבע הסגול והפרח מוקיהאנה.
בחלקו הצפוני של האי, באזור המכונה "הנליי ביי", ישנה תצפית לעבר העמק שתוחם את נהר "הנליי". תצפית זו נחשבת לאחת היפות בעולם, לעבר סוג כזה של נוף. האזור משמש בית גידול עיקרי של איי הוואי לצמח המכונה "אוזן פיל".
הסרטים דרום פסיפיק, פארק היורה וקינג קונג צולמו באי.
שדה הניסוי לשיגור טילים
בחלקו המערבי של האי, באזור המכונה "החולות הנובחים", ממוקם אחד משדות הניסוי הגדולים והמתקדמים בעולם לירי טילים (PMRF - Pacific Missile Range Facility). זה הוא אחד השדות הבודדים שבהם ניתן לנהל ניסויים מבוקרים המשלבים בו-זמנית, צוללות, ספינות שטח, מטוסים, טילים "רגילים" וטילים בליסטיים. הוא משמש בין השאר את תוכניות ה-THAAD של צבא היבשה האמריקאי וה-Aegis Ballistic Missile Defense System של הצי האמריקאי. אלו תוכניות לפיתוח והצטיידות ביכולת הגנה מטילים בליסטיים על ידי יירוטם במנגנון של "פגיעת גוף בגוף".
בשנת 2009 נפרסו בשדה סוללות THAAD מבצעיות, כנגד האיום של טילים בליסטיים מצפון קוריאה.
איליה גרקוס
איליה לאונידוביץ' גרקוס (ברוסית: Илья Леонидович Геркус; נולד ב-30 ביולי 1972, לנינגרד) הוא איש עסקים ועסקן ספורט רוסי. כיהן כמנכ"ל מועדון הכדורגל לוקומוטיב מוסקבה מקיץ 2016 עד דצמבר 2018.
ביוגרפיה
משנת 2008 עבד במועדון הכדורגל "זניט": תחילה כסגן המנהל הכללי לכלכלה וכספים ומשנת 2011 — כסגן הפיתוח אסטרטגי.
במקביל עבד כיועץ לנשיא ליגת העל הרוסית בכדורגל סרגיי פריאדקין והיה זה שחתם בשם הליגה על חוזה החסות עם חברת MTS. גרקוס עבד בערוץ "ליגה TV" והשיק את ערוץ "הכדורגל שלנו" בפורמט HD. במשך שמונה חודשים הערוץ גייס 300 אלף מנויים.
בקיץ 2016, היושב ראש החדש של חברת הרכבות הרוסית אולג בלוזרוב הזמין את גרקוס לתפקיד מנכ"ל קבוצת הכדורגל "לוקומוטיב מוסקבה". התקשורת טענה שתפקיד מכריע במינויו שיחקו המלצותיהם של פריאדקין ואלכסנדר דיוקוב. בעת עבודתו בקבוצה מינה את אריק שטופלסהאוס למנהל ספורטיבי בקבוצה. במקביל לעבודתו בלוקומוטיב הוא הרצה גם בבית הספר RMA לעסקים במוסקבה.
בדצמבר 2018 נודע כי מונה לתפקיד ניהולי בהתאחדות הכדורגל הרוסית.
הזדהות ארגונית
הזדהות ארגונית (באנגלית: Organizational Identification - OID) היא מונח מתחום ההתנהגות הארגונית ופסיכולוגיה תעשייתית - ארגונית.
במהלך השנים הוצעו הגדרות שונות למונח, אשר ברובן מתייחסות לשייכות הפרט לארגון. השייכות יכולה להתבטא בתפיסת העצמי כחלק בלתי נפרד מהארגון; או, כחיבור קוגניטיבי בין ה"אני" לארגון.
פראט ( Pratt, 1998) מציע כי הזדהות ארגונית מתרחשת כאשר האמונות של הפרט אודות הארגון אליו הוא משתייך הופכות לחלק מההגדרה העצמית.
מהגדרות אלו משתמע כי הפרט לא צריך להיות חלק מהארגון על מנת להזדהות איתו. כמו כן, מתוארות בהגדרות ההשלכות הקוגניטיביות שיוצרת הזדהות ארגונית. כיום, דנים גם על ההשלכות הרגשיות וההתנהגותיות הנובעות מהזדהות זו.
פראט מגדיר שני נתיבים להזדהות: האחד, באמצעות ההכרה כי ערכי הארגון דומים לערכי הפרט ("הזדהות" במובן של זיהוי); השני, שינוי ואדפטציות ב"עצמי" כדי להתאים לארגון ולהטמיע את ערכיו ("הזדהות" במובן של הטמעה).
כדי להבהיר מהי הזדהות ארגונית חשוב להבחין אותה מתופעות ארגוניות אחרות. ראשית, הפנמה (Internalization) של ערכי הארגון, אשר כמו הזדהות ארגונית, כוללת הטמעה של ערכים ואמונות של הארגון. עם זאת, הטמעה זו נובעת מצרכים ומניעים שונים. הפנמה נובעת מהרצון להיות צודק בעוד הזדהות עם ערכי הארגון במובן ההזדהות הארגונית נובעת ממשיכה לארגון. בנוסף, הפנמה גוררת שינוי מהותי בעצמי משום שהיא מצריכה הטמעה מעמיקה יותר של ערכי הארגון. כמו כן, הגדרתו של פראט באשר לשני הנתיבים המובילים להזדהות, מבחינה בין הזדהות והפנמה כך שההפנמה היא שלב מקדים והכרחי ליצירת הזדהות בנתיב השני המתואר (שינוי ואדפטציה ב"עצמי" על מנת להתאים לארגון). שנית, לעיתים קיימת עמימות בהבחנה בין הזדהות לבין המונח "מחויבות ארגונית" (Organizational Commitment). מחויבות ארגונית, כמו הזדהות, מתארת את הקשר והחיבור לארגון. בניגוד להזדהות, המחויבות הארגונית אינה מסבירה את הקשר באמצעות מונחים מעולם ה"עצמי" (self). מחויבות ארגונית דנה במידת שביעות הרצון של העובד מהארגון ולא בצורה בה העובד רואה עצמו ביחס לארגון ומגדיר עצמו ביחס אליו. כמו כן, מחויבות ארגונית מתייחסת ומדגישה את מידת הקבלה של ערכי הארגון בעוד הזדהות מדגישה את הטמעת ושיתוף הערכים.
לבסוף, עמימות קיימת גם בהבחנה בין הזדהות לבין התאמה בין עובד לארגון (Person-Organization Fit). מונח זה מתייחס גם הוא לקשר בין עובד וארגון, אך מנקודת מבט אינסטרומנטלית. כלומר, הקשר נבחן במונחים של עלות–תועלת, יתרונות ורווחים שהאחד מפיק מהשני (הארגון מהעובד, וההפך). מאידך, הזדהות ארגונית בוחנת את הקשר בין העובד לארגון מנקודת מבט של תאוריות זהות.
דן מרינו
דניאל קונסטנטין "דן" מרינו ג'וניור (באנגלית: ; נולד ב-15 בספטמבר 1961) הוא שחקן עבר בפוטבול אמריקאי ששיחק בתפקיד הקוורטרבק. מרינו הוא אחד השחקנים הבולטים בתולדות ליגת ה-NFL, הוא זכה בתואר ה-MVP של הליגה לעונת 1984 ונבחר לחבר בהיכל התהילה של הפוטבול המקצועני ובהיכל התהילה של פוטבול המכללות.
ביוגרפיה
מרינו נולד בפיטסבורג, פנסילבניה שבארצות הברית, למשפחה קתולית. בנם הבכור של ורוניקה ושל דניאל מרינו, ולו שתי אחיות צעירות. בתקופת לימודיו בתיכון סנטרל קתוליק בעיר הצטיין כקוורטרבק בפוטבול וכמגיש בבייסבול. הוא אף נבחר במקום ה-99 בסיבוב הרביעי בדראפט ליגת הבייסבול, ה-MLB, על ידי קנזס סיטי רויאלס אך בחר בקריירה של פוטבול.
ליגת ה-NFL
מרינו נבחר על ידי מיאמי דולפינס במקום ה-27 בסיבוב הראשון של דראפט ה-NFL ב-1983. הוא שיחק בליגה במשך 17 עונות עד פרישתו לאחר עונת 1999. סך הכל שיחק ב-242 משחקים בהם רשם 61,361 יארדים במסירה (מדורג שלישי בכל הזמנים) ו-420 טאצ'דאונים (מדורג שלישי בכל הזמנים). הוא נבחר תשע פעמים לפרו בול ושלוש פעמים לנבחרת העונה (אול פרו). כמו כן זכה בתואר ה-MVP של ה-NFL ושחקן ההתקפה של הליגה ב-1984. ב-2005 נבחר להיכל התהילה של הפוטבול המקצועני.
מרינו רשם את הופעת הבכורה שלו ב-NFL במחזור השלישי של עונת 1983, כשנכנס כמחליף במשחק מול לוס אנג'לס ריידרס. במחזור השישי פתח לראשונה בהרכב הראשון במשחק מול באפלו בילס שהסתיים בהפסד 35–38 בהארכה. הוא השיג במשחק 3 טאצ'דאונים, 322 יארד במסירה ונחטף פעמיים. הוא הוביל את הדולפינס למאזן 12–4 אך בפלייאוף הפסידו לסיאטל סיהוקס. בעונה זו השיג 20 טאצ'דאונים ו-2,210 יארד במסירה, עם 6 חטיפות. הוא היה לקוורטרבק הראשון שנבחר לפרו בול כבר בעונתו הראשונה, ושבר את שיא ה-NFL למדד יעילות לקוורטרבק רוקי עם 96.0.