cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איטליה הפשיסטית
היהודים באיטליה הפשיסטית
למעשה, במשך כל שנות ה-20 לא היו יהודי איטליה קורבן לרדיפות, והיחס אליהם היה כאל כל אזרח. מוסוליני הכריז בפומבי כי הוא מתנגד לאנטישמיות ולגזענות, ואף התקין חוקים ותקנות לטובת היהודים, כגון הקמת "איחוד הקהילות היהודיות" ב-1931, שהעניק תמיכה ממלכתית רשמית לגופים יהודיים שעד אז פעלו באופן פרטי. מוסוליני אפשר פעולתם של גופים ציונים באיטליה, ובשנת 1924 התקיים בליבורנו כנס ההקמה של ארגון ציוני איטליה.
יחסם של היהודים למשטר הפשיסטי לא היה שלילי, והיו שראו בו אף דוגמה ומופת. אב"א אחימאיר לא נרתע מלכנות את הטור שלו בעיתונות העברית "מפנקסו של פשיסטן", ולהצהיר על תמיכתו במוסוליני ובתורתו. בתקופה זו היו שראו באיטליה מקור לסיוע במאבק נגד המנדט הבריטי. תנועת בית"ר הקימה בית ספר להכשרה ימית בצ'יוויטווקיה, וכמה מקברניטי הצי הישראלי, ואישים נוספים מחוגי הימין (כצבי קוליץ) קיבלו את הכשרתם בבית ספר זה. המשטר הפשיסטי ראה בברכה חיזורים מסוג זה, שכן ראה את ארץ ישראל כחלק מהאימפריה האיטלקית השלטת בים התיכון, וניסה לערער את שלטונם של הבריטים שם, כשם שניסה לערערו במקומות אחרים.
ככל שגברה השפעת גרמניה הנאצית כך גברה נטייתו של המשטר לאנטישמיות, ובשנת 1938 קיבלה איטליה את חוקי הגזע, שכללו אפליה גזעית בוטה כנגד היהודים, והיו מבוססים על "גזענות מדעית".
חוקי הגזע קבעו כי יש לפטר את עובדי המדינה היהודיים (חוץ מחברי המפלגה הפשיסטית, שגויסו לצבא והמשיכו בעבודתם במדי צבא - בהמשך גם הם פוטרו). תלמידים יהודיים יגורשו מבתי ספר ממלכתיים - בתי ספר יהודיים כמעט לא היו ובתי ספר תיכוניים יהודיים לא היו כלל. עוזרות הבית הלא-יהודיות שראו את בית המעביד כביתן גורשו חזרה לכפריהן. נאסר כל מגע מיני בין יהודים ללא יהודים. ואחרון, היהודים נדרשו לרשום את רכושם כדי למנוע מכירתו והברחת תמורתו לארצות חו"ל.
מוסוליני עצמו קידם את המדיניות האנטי יהודית, בתמיכת אישים משולי ההנהגה הפשיסטית כעיתונאי ג'ובאני פרציוזי. הכנסייה והמלך עמדו מן הצד, ולא התערבו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו באיטליה כ-50,000 יהודים. על אף המדיניות האנטישמית, לא נשלחו היהודים להשמדה. אמנם עם הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם השנייה בשנת 1940 לצידו של היטלר, הוחמרו הגזירות כנגד היהודים, אך המשטר הפשיסטי התעקש לשמור על אזרחי המדינה היהודים, ויהודי איטליה היו אמנם קורבן להשפלות, לגזרות כלכליות וחברתיות, אך היו בטוחים בחייהם. איטליה אף הגנה על היהודים מהשמדה בשטחים שהיו בשליטתה ביוגוסלביה, יוון, צרפת וצפון אפריקה.
עם נפילת מוסוליני בשנת 1943 וכיבוש חלקה הצפוני של איטליה על ידי הגרמנים, החלה רדיפתם הפיזית של היהודים, בסיוע משתפי פעולה איטלקים. הרפובליקה של סאלו, ממשלת הבובות הפשיסטית שהוקמה בצפון איטליה, רדפה את היהודים, והסגירה אותם לידי הגרמנים, להשמדה במחנות הריכוז במזרח. כ-8,000 מיהודי איטליה נרצחו.
מדיניות החוץ
המניע העיקרי במדיניות החוץ האיטלקית היה הרצון להתגבר על האכזבה והתסכול ממלחמת העולם הראשונה מאחר שלמרות קורבנותיה העצומים, היא לא קיבלה את השטחים שהובטחו לה על ידי המעצמות ב-1915. מעבר לכך שרר תסכול כללי מכישלונותיה בהשגת מושבות עוד בעבר. מניע שני היה האידאולוגיה הפשיסטית הדוגלת באימפריאליזם ובמאבק בין מדינות מסיבות של הישרדות החזק, חיזוק הרוח, הכשרת היחיד, הבלטת הפטריוטיזם וחזרה לעבר המפואר - האימפריה הרומית.
מניע שלישי היה הטענה, שאיטליה זקוקה למשאבים ואוצרות-טבע החסרים לה, כדי לפתח כלכלה טובה. כמו כן פיצוץ דמוגרפי "הצדיק" כיבוש מושבות חדשות. המניע האחרון היה שאיטליה ראתה בים-התיכון "אגם איטלקי" - איטליה חייבת לשלוט בו כדי להוות כוח צבאי חזק שלא נתון לחסדי הצי הבריטי או הצרפתי. צ'זארה מריה דה וקי (Cesare Maria De Vecchi), אחד ממנהיגי המפלגה הפשיסטית, הציע להרחיב את ממלכת איטליה כך שתכלול את כל המקומות דוגמת האיים הדודקאנסיים, קורפו ותוניסיה בהם היו קהילות איטלקיות, הצעה אותה כינה איטליה הגדולה.
עוד ב-1923 כשנה לאחר עליית מוסוליני לשלטון, תקפה איטליה את יוון וכבשה את האי קורפו. העילה הרשמית הייתה רצח גנרל איטלקי בשם טליני, שהיה חבר בוועדה ליישוב סכסוך גבולות באי, בין יוון לאלבניה. אך לממשלת יוון לא היה כל קשר לכך. לאחר שהייה של כחודש על אדמת האי, שגבתה מספר הרוגים אזרחיים, נאלץ צבא איטליה לסגת. מדיניות החוץ של איטליה הסיקה את מסקנותיה מהתגרות זו בסדר הבינלאומי, שלא באה עליה כל תגובה הולמת. במהלך העשור שלאחר מכן הייתה איטליה מעורבת באלבניה שם הקימה ממשלת בובות ובלוב, אותה סיפחה, לאחר מעורבות גוברת והולכת מתחילת המאה ה-20. לאחר סיפוח לוב נראה החלום על ייסוד אימפריה אפריקאית ים תיכונית בהישג יד, כאשר המכשלה לייסוד "הטריטוריה האיטלקית של מזרח אפריקה", שנעצה כבר יתד בסומליה ובאריתריאה הייתה אתיופיה העצמאית.
במדיניות תוקפנית זו מצאה לה איטליה בעל ברית נאמן באדולף היטלר. בשנת 1936 חתמה איטליה על הסכם ברית עם גרמניה, שכונה ציר רומא-ברלין. באותה שנה פרצה מלחמת האזרחים בספרד והיא החלה לסייע לכוחות הלאומניים של פרנקו. שיתוף פעולה זה בין אלמנטים פשיסטיים אל מול התגייסות של כוחות השמאל הבינלאומיים, ששלחו אף הם מתנדבים לטובת הרפובליקה הספרדית השוקעת, הסתיים בניצחון כוחות הפשיזם, בפיקודו של פרנסיסקו פרנקו. איטליה נתפסה ככוח עולה, ומוסוליני כמנהיג עולמי רב השפעה. בועידת מינכן השתתף מוסוליני לצידם של היטלר, צ'מברלין ודאלאדייה, כ"מתווך", מנהיג ותיק ורב השפעה. הלקח אותו הפיק העולם ממלחמת האזרחים בספרד, הפלישה לאתיופיה וועידת מינכן הוא כי אל מול התוקפנות הפשיסטית אין ביד מעצמות מערב אלא מחאות חלושות, ורצון ל"פיוס". לקח זה היה עתיד להוביל ישירות אל מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 עמדה בתחילה איטליה מן הצד, והמתינה. באפריל 1939 כבשה איטליה את אלבניה, אך המערכה הקצרה באלבניה חשפה את חוסר מוכנותו של הצבא האיטלקי, ואת חולשת המדינה האיטלקית. ניצחונה המהיר של גרמניה הנאצית על צרפת הביא להחלטה להצטרף אל המלחמה לצידה של גרמניה, וכאשר הצבא הצרפתי עמד מובס, וחיל המשלוח הבריטי כבר פונה אל מעבר לתעלה במבצע דינמו, ב-10 ביוני 1940 הכריזה איטליה מלחמה על צרפת. הצבא האיטלקי התקדם מעט מאוד, ולעומת זאת ספג כ-4,000 הרוגים, גם בקרב כנגד הצבא הצרפתי המובס. אך התקפה זו על צרפת הכריעה את דרכה של איטליה, ושללה ממנה את מעט החשש שעדיין נותר בה בתחום מדיניות החוץ. מוסוליני הכריז כי פניו ליצירת אימפריה ים תיכונית שתשתרע מלוב עד ארץ ישראל וממצרים עד קניה.
ב-3 באוגוסט 1940 תקפו כוחות איטלקיים את סומליה הבריטית משטח סומליה האיטלקית. לאחר הצלחות ראשונות נעצרו הכוחות. ב-10 בספטמבר 1940 פלשה איטליה למצרים, שהייתה בשליטת הבריטים. לאחר שהתקדמו התקדמות מועטה במשך שישה ימים נעצרו הכוחות התוקפים.
כוח אווירי איטלקי נשלח לבלגיה הכבושה בידי הגרמנים על מנת להשתתף בקרב על בריטניה אך הוכה באופן קשה, ושב לאיטליה לאחר שספג אבדות.
ב-1 בנובמבר 1940 התקיף הצי הבריטי את הצי האיטלקי בנמל טאראנטו. התקיפה הייתה הרסנית, ולאחר קרב טאראנטו כמעט ולא היווה עוד הצי האיטלקי גורם במאבקים בים התיכון.
על אף סדרת כישלונות זו, התרחבה השתתפותה של איטליה במלחמה בשנת 1941. בפברואר 1941 הכו הבריטים באיטלקים במבצע מצפן, שהביא לאובדן שטח ניכר בלוב ובצפון אפריקה, ובשבי הבריטים נפלו עשרות אלפי איטלקים. ביוני 1941, בעקבות מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, הכריזה איטליה מלחמה אף על ברית המועצות, ונשלחה ארמייה איטלקית למלחמה שם. בדצמבר 1941, בעקבות המתקפה על פרל הארבור הכריזה מלחמה אף על ארצות הברית.
שנת 1942 הייתה הרת אסון לצבא האיטלקי. בכל מקום בו לחם נתקל בכישלונות. כוחותיו הוכו בצפון אפריקה על ידי הגנרל מונטגומרי בקרב אל-עלמיין השני, וכן בחזית המזרחית, בקרב סטאלינגרד, שם נהרגו ונשבו עשרות אלפי איטלקים. יש המייחסים אחריות של ממש לתבוסת הגרמנים בקרב סטלינגרד, לעובדה כי חלק מן היחידות במקומות בהן פרצו הרוסים על מנת לכתר את הארמייה השישית היו יחידות איטלקיות אשר סבלו מאיכות נמוכה ואימון ירוד.
המלחמה הגלובאלית הייתה מעבר לכוחותיה של איטליה. הצבא סבל ממחסור בתחמושת ובאספקה. ביגוד, דלק וכלי רכב הוקצבו במשורה. בתי החרושת באיטליה סבלו ממחסור בחומרי גלם, בעיה שאך הוחמרה כאשר החלו בעלות הברית להפציץ את בתי החרושת בצפונה של איטליה במרץ 1943.
לאחר התבוסות בצפון אפריקה, ונוכח התקדמות הצבא האדום בחזית המזרח, נראתה עתה לבריטים איטליה, כמקום הבא אליו יש להתקדם. וינסטון צ'רצ'יל סבר כי במקביל, או אף במקום, פלישה רבתי דרך צרפת המבוצרת בה תמכו האמריקנים, יש לנקוט באסטרטגיה של הנחתת כוחות ימיים במקומות בהם האויב הוא חלש, ולהחלישו דרך האגפים. איטליה נראתה כמקום היאות לכך. עוד בפברואר 1943 החל הגנרל דווייט אייזנהאואר בתכנון הפלישה לסיציליה, כאשר ההסכמה בין בעלות הברית הייתה כי ההכנות לפלישה לצרפת בשנת 1944 תימשכנה, אך במקביל תיפתח מערכה באיטליה.
ב-3 ביולי 1943 החלו בעלות הברית במבצע האסקי, פלישה לסיציליה, והנחיתו כוחות דרומית לסיראקוזה ובמפרץ ג'לה. סיציליה לא הייתה שטח כיבוש זר, אלא אדמה איטלקית של ממש, וברור היה כי השלב הבא הוא התקדמות דרך מיצרי מסינה אל אדמתה של איטליה היבשתית עצמה.
המלך ואישים כפייטרו באדוליו תכננו מזה זמן מה את הדחת מוסוליני. אליהם הצטרפה אופוזיציה פנימית במועצה הפשיסטית העליונה שכללה אישים כדינו גראנדי ואמיליו דה בונו. בפגישה מרתונית של המועצה הפשיסטית העליונה, הוחלט, ב-25 ביולי 1943 כי על מוסוליני להתפטר ולהחזיר את סמכויותיו למלך. משהגיע מוסוליני למחרת היום אל המלך, נמסר לו כי המרשל באדוליו מחליף אותו בתפקיד ראש הממשלה, והוא עצמו נעצר ובכך הגיעה לשיא נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה.
ממשלתו של באדוליו לא הצליחה להחזיק מעמד זמן רב. הממשלה, שעדיין הייתה, להלכה, פשיסטית, הייתה נתונה ללחץ מצד גרמניה, שחששה כי לאחר נפילתו של מוסוליני תפרוש איטליה מן המלחמה, או גרוע מכך, תתייצב לצד בעלות הברית. צבא גרמני גדול הוחזק בצפון איטליה, ואילו בבלקנים שהו כ-29 דיוויזיות איטלקיות, שבמקרה של כניעה היו צפויות לעימות עם הגרמנים. בסתר, ניהלה איטליה משא ומתן עם בעלות הברית שעמדו מן הצד השני של מצרי מסינה מוכנים לפלישה אל היבשת האיטלקית.
ב-3 בספטמבר 1943 נחתם בעיירה קאסיבילה שבסיציליה הכבושה בידי בעלות הברית, על ידי הגנרל ג'וזפה קסטלאנו הסכם שביתת נשק, שהיווה למעשה את כניעתה המוחלטת של איטליה. עוד באותו יום חצה צבאו של הגנרל ברנרד מונטגומרי את מצרי מסינה, במבצע בייטאון ופלש לדרום איטליה.
ב-8 בספטמבר 1943 נודע דבר הסכם הכניעה, כאשר הגנרל דווייט אייזנהאואר עשה לו פומבי בשידור רדיו. הגרמנים פלשו לצפונה של איטליה, ולמחרת נחתו בעלות הברית בטאראנטו ובסאלרנו. באדוליו והמלך נמלטו אל ברינדיזי אל שטח שהיה כבוש בידי בעלות הברית. הצי המלכותי האיטלקי יצא את נמליה של איטליה, אל עבר מלטה שם נכנע לבעלות הברית. כעבור מספר שבועות של לחימה התייצב מצב בו מחזיקים הגרמנים בצפון איטליה, וברומא.
הגרמנים סיפחו לשטחם מספר מחוזות באיטליה, ובשטח שנותר הקימו ממשלת בובות בראשות מוסוליני, שמרכזה שכן בעיירה סאלו על שפת אגם גארדה באזור לומברדיה. ממשלת מוסוליני כינתה את עצמה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, אך כונתה "הרפובליקה של סאלו". בתקופה זו לא היה מוסוליני, שכינה עצמו "ראש המדינה ושר החוץ" יותר מעושה דברם של הגרמנים, מעין גאולייטר של לומברדיה. סמכויותיו שאפו לאפס. עם זאת עדיין שמר בידו מספיק כוח על מנת לשפוט את מי שפעל להדיחו, בסדרת משפטים שכונו "משפטי ורונה" ולהוציא להורג את המקורבים לו ביותר בעבר, ביניהם חתנו, גליאצו צ'אנו ומפקד הצבא לשעבר, אמיליו דה בונו. בשטחי הרפובליקה השתוללה מלחמת אזרחים בעת שמיליציות הנאמנות לרפובליקה ניסו לדכא מרידה פרטיזנית רחבת היקף.
בתקופה זו התקדמו בעלות הברית לאיטן, תוך לחימה קשה, דרך קווי הגנה מבוצרים והגנה דינאמית ויעילה של הגרמנים, בפיקודו של גנרל-פלדמרשל אלברט קסלרינג. ההתקדמות הייתה מלווה במעשי זוועה משני הצדדים, דוגמת האונס בלאציו (1944). ממשלתו של באדוליו הייתה חסרת כל השפעה, ובמקומות אותם כבשו הציבו בעלות הברית משטר צבאי. בדצמבר 1944, לאחר כיבוש רומא, הדיחו את באדוליו ומינו במקומו את איוואנואה בונומי, ראש ממשלה בעבר, ומתנגד חריף לפשיזם.
בסוף אפריל 1945 הסתערו כוחות בעלות הברית בפיקודו של הגנרל מארק קלארק על "הקו הגותי", קו ההגנה האחרון של הגרמנים באיטליה. במקביל פתחו הפרטיזנים במתקפה מאחורי הקווים, כנגד הגרמנים הנסוגים, והאיטלקים שבחרו לסייע להם. מוסוליני עצמו נתפס על ידי הפרטיזנים, כשהוא מנסה להימלט בשיירה שבה היו אף פילגשו, קלארה פטאצ'י, וכמה מבכירי שלטונו לשעבר. ב-28 באפריל נורו מוסוליני ופילגשו, וחמישה עשר האנשים שהיו עמם, על ידי שוביהם הפרטיזנים. ב-29 באפריל נלקחו גופותיהם של מוסוליני ופילגשו לתחנת דלק בסמוך למילאנו, וההמון שנקבץ במקום התעלל בהן.
פרידריך שלגל
חייו ועבודתו
קרל פרידריך פון שלגל נולד בהנובר. אביו יוהאן אדולף שלגל היה כומר ומשורר. הוא למד משפטים בגטינגן ולייפציג אבל, בסופו של דבר, הקדיש עצמו למחקרי ספרות. הוא פרסם ב-1797 את הספר היוונים והרומאים (Die Griechen und Römer) ואחריו היסטוריה של שירת היוונים והרומאים (Geschichte der Poesie der Griechen und Römer) (1798). בינה, בהיותו פרופסור שלא מן המניין (Privatdozent), היה יחד עם אחיו בין מייסדי כתב העת "אתנאום" (Athenaeum) 1798–1800). הוא תרם לכתב העת פתגמים ומאמרים שבהם מובעת בצורה הברורה ביותר העמדה של האסכולה הרומנטית. ביֶנה גם כתב את הרומן, אותו לא סיים, לוסינדה (1799) שהוא מעניין כניסיון להעביר לתורת מוסר מעשית את הדרישה הרומנטית לחירות אישית מלאה. כמו כן כתב את אלארקוס (Alarcos) (1802), טרגדיה שבה שילב, בלי הצלחה רבה, יסודות קלאסיים ורומנטיים. הרומן לוסינדה שבו הלל את האיחוד בין אהבה חושנית ורוחנית כאלגוריה של הארוס הקוסמי האלוהי עורר שערורייה גדולה בשל האופי האוטוביוגרפי הברור שלו. דבר זה תרם לכישלון הקריירה האקדמית בינה.
ב-1802 הוא נסע לפריז שם היה לו חוג מכרים, ביניהם היינריך כריסטוף קולבה (Heinrich Christoph Kolbe) והוא ערך שם את כתב העת "אירופה" (Europa). הוא הרצה על פילוסופיה והמשיך בלימודי המזרח. תוצאות למחקריו אלה כלולות בספרו על השפה וחכמת ההודים (Über die Sprache und Weisheit der Indier) (1808). באותה שנה המירו הוא ואשתו דורותיאה, בתו של משה מנדלסון, את דתם מפרוטסטנטיות לקתוליות. מאז התנגד יותר ויותר לעקרונות של חירות פוליטית ודתית. הוא עבר לווינה ב-1809 ומונה למזכיר חצר המלכות במטה של הארכידוכס קרל.
בינתיים פרסם את אוסף ההיסטוריות (Geschichte) שלו ושתי סדרות של הרצאות: על ההיסטוריה החדשה (Über die neuere Geschichte) (1811) והיסטוריה של הספרות העתיקה והחדשה (Geschichte der alten und neuen Literatur) (1815). אחרי שחזר לווינה מפרנקפורט הוא ערך כתב עת בשם "קונקורדיה" והתחיל באיסוף כל כתביו (Sämtliche Werke). הוא נשא גם הרצאות שפורסמו מחדש בספרו פילוסופיה של החיים (Philosophie des Lebens) (1829). הוא נפטר ב-12 בינואר 1829 בדרזדן.
ממשלת ישראל העשרים ואחת
__תוכן_עניינים__
הקמת הממשלה
בתום משא ומתן קואליציוני ארוך הורכבה ממשלת אחדות לאומית על בסיס רוטציה, כאשר הוסכם ששמעון פרס ישמש ראשון במשך שנתיים כראש ממשלה, ויצחק שמיר יחזיק בתיק החוץ ויתפקד כממלא מקומו, ולאחר מכן יתחלפו השניים בתפקידיהם. בעת הקמתה נשענה הממשלה על תמיכתם של 97 חברי כנסת.
מדיניות כלכלית
על מנת לייצב את הכלכלה ולעצור את האינפלציה המשתוללת, החל ב-1985 ביצועה של תוכנית הייצוב הכלכלית בניצוחם של ראש הממשלה פרס ושר האוצר מודעי.
סיום כהונת הממשלה
הממשלה סיימה כהונתה בהתפטרותו של שמעון פרס והרכבת ממשלה זהה לקודמתה כשפרס מחליף את שמיר כשר החוץ ושמיר מחליף את פרס כראש הממשלה, וזאת כחלק מממשלת אחדות לאומית הכוללת רוטציה.
הרכב הממשלה
הממשלה מנתה 25 שרים: 10 מהליכוד, 10 מהמערך ושר אחד לכל אחת מהמפלגות: המפד"ל, ש"ס, אומץ, מורשה ושינוי. לקראת תום כהונת הממשלה אולץ יצחק מודעי להתפטר ומספר השרים ירד ל-24.
בין 26 האנשים שכיהנו כשרים בממשלה לתקופה כלשהי, 17 כיהנו בעבר בממשלה (יצחק שמיר, זבולון המר, יוסף בורג, משה ארנס, דוד לוי, יצחק מודעי, משה נסים, אריאל שרון, גדעון פת, חיים קורפו, שמעון פרס, יצחק רבין, גד יעקבי, חיים בר-לב, אברהם שריר, יגאל הורביץ ועזר ויצמן) ו-9 שרים כיהנו לראשונה בממשלה זו (אמנון רובינשטיין, אריה נחמקין, יוסף (יוסקה) שפירא, יעקב צור, יצחק חיים פרץ, יצחק נבון, מרדכי גור, משה קצב ומשה שחל)
האחים
האחים (לטינית: Adelphi) היא יצירה של טרנטיוס, המאומצת בחלקה מהמחזה של מנאנדרוס ושל דופילוס, "המתים יחדיו", ולכן היא שייכת לז'אנר הלטיני המכונה פאבולה פליאטה (Fabula Palliata) (מחזה הלובש מעיל יווני), כלומר קומדיה מתורגמת מיוונית. המחזה דן על הורות והוא הומחז לראשונה בשנת 160 לפנה"ס במשחקי הלוויה (Ludi Funebres) של לוקיוס אמיליוס פאולוס.
דונאטוס אליוס כתב קומנטר על היצירה שנמצא תחת הכותר Danatus commentum terenti. היצירה היוותה השראה לספרו של מולייר, "בית הספר לבעלים". טרנטיוס הוא דוגמה לתקופה בה הקהל הרומי כבר הכיר את התיאטרון והאמצעים המוצגים בו, לכן בניגוד לפלאוטוס, למשל ביצירה החייל הרברבן, טרנטיוס אינו מסביר על מבנה התיאטרון אך יש רמיזות רבות בפרולוג לכך שהמחזאי זקוק לאהדה של הקהל כדי לקבל מימונים כלכלים להמשך הכתיבה.
הקומדיה מתחילה כבר עם Stock characters של שני האבות הזקנים. בעוד שבטרגדיה הזקן מוביל לקטסטרופה מאחר שיכולת הלימוד שלו היא אפסית, כאן, שני האבות למדים ומשתנים במהלך העלילה.
פרולוג
מידע רב על הרקע להתהוות היצירה נשמע בפרולוג. בדרך כלל היה זה המחזאי שתפקד כאיש הפרולוג. כאן טרנטיוס מציין כי המחזה הוא עיבוד של המחזה של דופילוס "המתים יחדיו". פלאוטוס עיבד את היצירה למחזה רומי משל עצמו מבלי לגעת בקטע שמופיע בתחילת המחזה בו מתואר על נער שחוטף יצאנית מסרסור. טרנטיוס עיבד קטע זה לתוך המחזה של האחים. כלומר טרנטיוס מנסה לבסס שהוא עיבד חלק מהיצירה של מנאדרוס שלא הייתה מוכתמת (contamination), נושא שהיה חשוב בתיאטרון הרומי העתיק. בנוסף, טרנטיוס יוצא בפרולוג כנגד הטענות שהיו אלו אחרים אשר כתבו את המחזה, והכוונה היא לסקיפיו האפרקניוס.
על העלילה
המחזה עוסק בחינוך הנכון של ילדים, איזה ההורה, הנוקשה או המפנק, מצליח לחנך טוב יותר את ילדיו. במחזה מסופר על שני אבות. האחד דמאה, האב הנוקשה, העני וחמוץ הפנים, לו נולדו תאומים, קטסיפו ואיסחינוס. האב השני הוא מיקיו אשר אימץ את בנו הבכור של דמאה, איסחינוס. דמאה מאמין כי בנו, קטסיפו, הוא מודל חסר דופי. איסחינוס הוא הבן שבדרך כלל נכנס לצרות אולם הפעם העלילה מסובכת יותר. איסחינוס מצד אחד אונס את פמפליה ומנגד דואג לקנות עבור אחיו יצאנית בה התאהב. סוסטרטה אמה של פמפילה חושבת שאיסחינוס הותיר את בתה ההרה לטובת אישה אחרת ופועלת לנישואים של פמפליה עם איסחינוס. לבסוף איסחינוס מתחתן עם פמפליה וקסטיפו זוכה להחזיק במאהבת שלו וכך נשמר התא המשפחתי. דמאה מחליט לנהוג בנדיבות רוח, בעצת אחיו ודואג לעלות את ההוצאות של מיקיו בשם אותה נדיבות רוח.
האונס והנאהבות
טרנטיוס מציג במחזה שלו קשר בין אונס לנאהבות, הגבר מבטא את האהבה שלו באמצעות אונס, כלומר האהבה שלו כה חזקה לאהובתו שהוא מגיע לרמה של אינוס. הקשר הזה מהווה את התשתית של הקומדיה ובהמשך עם תכנים רומנטיים. מצד אחד, הקומדיה נותנת לנו ולו במקצת את נקודת מבטה של האישה בדיון של סוסטרטה וקנתרה, המיילדת, על מצבה האומלל של פמפליה. מצד שני, במהלך הדיונים במחזה עולה הרקע המשפטי והתרבותי ברומא שקשור לאונס. התופעה מגונה בידי גברים כמו דמאה, גטה והגיו. היה זה מעשה פלילי לאנוס בת חורין בגלל נושא הבתולים ולא בגלל עניין הכפייה. גם הגינויים במחזה נעשים תחת הפרתם של החוקים ולא פגיעה בגופו של אדם אחר. לכן התפיסה היא שיש לטפל בנושא האונס על ידי גרימת הפסד לאונס כדי ליצור יראה בקרב גברים אחרים. באופן פרדוקסלי הסיום הטוב של הקומדיה הוא נישואים של הנאנסת עם האונס.
הריביירה האיטלקית
הריביירה האיטלקית או הריביירה הליגורית (איטלקית: Riviera ligure ; ליגורית: Rivêa ligure), היא רצועת חוף צרה הנמצאת בין הים הליגורי ובין הרי האפנינים של מחוז ליגוריה.
תיאור כללי
מרכז הריביירה הוא בעיר הנמל ג'נובה. על פי התיאורים הנפוצים, היא מחולקת לשני חלקים: הריביירה של השקיעה (Riviera di Ponente) שממשיכה מגנואה עד לגבול הצרפתי. והריביירה של הזריחה (Riviera di Levante) שמשתרעת מגנואה ועד לה ספציה.
הריביירה מאופיינת באקלים ממוזג ודרך חיים רגועה, נופים הררים יפים הכוללים עיירות דיג ונופש. בשל כך, הריביירה מהווה יעד תיירותי שוקק. כפרים רבים בריביירה ידועים בכל העולם, כמו פורטופינו, בורדיגרה, לריצ'י וצ'ינקווה טרה.
עוד שני חלקים קטנים מהריביירה הם בעלי שמות ייחודיים: הריביירה של סבונה נקראת "ריביירת הדקלים" (Riviera delle Palme), ואילו הריביירה של סן רמו נקראת "ריביירת הפרחים" (Riviera dei Fiori).
נפות ויישובים בתחום הריביירה
אימפריה:
חמשת היישובים המכונים צ'ינקווה טרה:
אל-ערב
אֶלְ־עַרַבּ (בערבית: العرب) הוא אתר חדשות ופורטל תכנים, מהבולטים בין אתרי האינטרנט המכוונים לערביי ישראל. האתר נמנה עם קבוצת התקשורת הישראלית כל אל-ערב. אל-ערב הוקם כפורטל המתמקד בחדשות ובתכנים והושק בשנת 2006. האתר עוצב ונבנה מחדש בשנת 2009.
אל-ערב מפיק באופן עצמאי את מרבית החדשות והתכנים המופיעים בו, באמצעות מערכת של כתבים המונה כעשרים איש. כן משולבים בו מאמרים מעיתון "כל אל ערב" ומכתבי עת מהמגזר הערבי בישראל והעולם הערבי. האתר מתמקד במידע חדשותי בתחומי האקטואליה השוטפת (חדשות, כלכלה, ספורט ועוד), תוך שימת דגש על המתרחש במגזר הערבי בישראל. בכל הידיעות באתר מתאפשרת תגובה של הקוראים (טוקבק). הכנסות האתר באות בעיקר מפרסום.
חוט השדרה
חוט השדרה או מוח השדרה (TA: Medulla spinalis) הוא חלק מרכזי במערכת העצבים של בעלי חוליות. חוט השדרה הוא המשכו של המוח, ומרכיב יחד איתו את מערכת העצבים המרכזית. חוט השדרה הוא צבר של תאי עצב, אשר מחבר את המוח למערכת העצבים ההיקפית.
תפקיד
תפקידו של חוט השדרה הוא לקשר בין המוח לבין מערכת העצבים ההיקפית, שמגיעה אל אברי הגוף השונים. בדרך זו המוח מסוגל לקבל מהאיברים מידע על הסביבה הפנימית והחיצונית, ולשלוח לרחבי הגוף פקודות השולטות על תפקודם של האיברים. מסרים עצביים בחוט השדרה זורמים בשני כיוונים: מידע חושי (בעיקר ממערכת המגע) מגיע מקולטני חישה ברחבי הגוף לכיוון המוח, ואילו פקודות מוטוריות שיוצאות מהמוח נשלחות לעבר שרירי הגוף. חוט השדרה מעביר מסרים תחושתיים ומוטוריים בגוף רק מהצוואר ומטה: השרירים וקולטני החישה באזור הראש וחלק מהשרירים בצוואר, בכתפיים ובגרון מקושרים למוח באמצעות עצבי הגולגולת.
מלבד תפקידו כמקשר בין המוח לגוף, חוט השדרה שולט באופן עצמאי על סוגים שונים של רפלקסים, שהם תגובות מוטוריות לא רצוניות לגירויים. מסיבה זו, אורגניזם שחוט השדרה שלו התנתק מהמוח שלו, עדיין יכול להרחיק איבר מגירוי מכאיב ללא הוראות מלמעלה. ההבדל העיקרי הוא שבמקרה כזה המוח לא יקבל הודעה על ביצוע הפעולה, זאת להבדיל ממצב נורמלי שבו חוט השדרה מחובר למוח ויכול לשלוח לו הודעות.
כמו כן, מחוללי תבנית מרכזיים בחוט השדרה מעורבים בשליטה על פעולות מחזוריות כמו הליכה.
מבנה
חוט השדרה הוא צביר ארוך של רקמת עצב. למרות שהוא נקרא "חוט", הרי שרוחבו משתנה מ-13 מ"מ (אזור המותניים) ועד 6.4 מ"מ (אזור בית החזה). בדומה למוח, הרקמה מכילה תאי עצב ותאי גלייה, והיא נחלקת לשני סוגים עיקריים: חומר אפור, שמכיל בעיקר גופי תאים, וחומר לבן שמורכב ברובו מאקסונים. רקמת העצב של חוט השדרה עטופה בשלוש השכבות של קרומי המוח, כאשר בין שתיים מהשכבות נמצא חלל אשר מלא בנוזל מוחי שדרתי.
חוט השדרה כולו מוקף ומוגן על ידי החוליות של עמוד השדרה. החוט נמשך מהמוח המוארך ועד לאזור החוליה המותנית הראשונה או השנייה של עמוד השדרה, כך שהוא תופס כ-2/3 מאורך העמוד. בדומה לחוליות המרכיבות את עמוד השדרה, ניתן לחלק גם את חוט השדרה למקטעים, כאשר כל מקטע של חוט שדרה אחראי על איברי חוש ושרירים בגוף שנמצאים בסמוך אליו. מכל מקטע יוצאים עצבי השדרה, שהם העצבים של מערכת העצבים ההיקפית שתפקידם לקשר בין חוט השדרה לאברי הגוף. העצבים עוברים לתוך או מחוץ לחוט השדרה דרך הנקבים הבין-חולייתיים, אשר קיימים בין כל שתי חוליות. מכיוון שחוט השדרה אינו מגיע עד לתחתית עמוד השדרה, חלק מהעצבים שיוצאים מחוט השדרה יורדים כלפי מטה לפני שהם יוצאים מעמוד השדרה. עצבים אלה יוצרים בתחתית עמוד השדרה את מבנה זנב הסוס.
בחתך רוחבי, חלקו החיצוני יותר של חוט השדרה הוא חומר לבן, והוא מכיל אקסונים עולים המעבירים מידע חושי אל המוח ואקסונים יורדים המעבירים פקודות מוטוריות מהמוח. בחלקו הפנימי של חוט השדרה ישנו מבנה דמוי פרפר של חומר אפור. באזור זה קיים ריכוז של גופי תאי עצב, שהם אלו שמקבלים ומעבירים את המידע השייך לאותו מקטע בגוף. במרכז אזור החומר האפור נמצאת התעלה המרכזית של חוט השדרה, שהיא חלל צר המלא בנוזל מוחי שדרתי.
שלוחות החומר האפור בשני צידי חוט השדרה (ה"כנפיים" של הפרפר) נקראות 'קרניים', והן בעלות חלק גבי וגחוני. האקסונים שנכנסים אל הקרן הגבית מהווים את השורש הגבי (Dorsal root) ומעבירים מידע תחושתי לתוך חוט השדרה, ואילו האקסונים שיוצאים מהקרן הגחונית נקראים השורש הגחוני (Ventral root) והם אלו שמעבירים את הפקודות המוטוריות מחוט השדרה לעבר השרירים. השורש הגבי והגחוני מרכיבים יחד את עצבי השדרה שיוצאים משני צידי חוט השדרה. גנגליוני השדרה, שנקראים גם גנגליוני השורש הגבי (Dorsal root ganglia), הם צבירים של גופי תאי עצב שמהווים תחנת ביניים של המידע התחושתי בדרכו לאקסונים של השורש הגבי.
פגיעה בחוט השדרה
פגיעה בחוט השדרה גורמת להפרעה בחוט השדרה או נזק לחומר הלבן או הפרעה במרחב הסיבים שמעבירים תחושה ואיתותים מוטוריים אל המוח ומתוכו. הפגיעה גם פוגמת בחומר האפור בחלקו המרכזי של חוט השדרה, דבר הגורם לאובדן מקטעים של תאי עצב.
פגיעה בעצבי חוט השדרה עלולה לגרום לשיתוק הרגליים או מרכז הגוף. היקף השיתוק משתנה בהתאם למיקום הפגיעה, כך שפגיעה במיקום גבוה תוביל לשיתוק נרחב יותר, בהשוואה לפגיעה במיקום נמוך.
אזור
אָזוֹר היא מועצה מקומית במחוז תל אביב בישראל, ליד כביש 44. אזור היא המועצה המקומית הקרובה ביותר לתל אביב. הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1951. ב-1968, ולאחר מכן גם ב-2003.
ליד אזור נמצא "פארק אריאל שרון" הפארק הגדול ביותר בארץ ששטחו עומד על מעל ל-8.5 קמ"ר
אטימולוגיה
ייתכן ששם העיירה במקור היה "אדאליה" (Adalia) לפני ששונה שמו לאזור. שם העיירה השתנה לאחר שעל העיירה השתלט מלך, ככל הנראה סנחריב, שכבש אותה בעת מסעו בלבנט, כמצוין במנסרת סנחריב בין ערי צדקא בשם "אזורו".
השם "יאזור" (يازور) תפס תאוצה כנראה בעת השתלטותה של האימפריה העות'מאנית והניב הערבי על האזור. אחד המקומיים הערבים במאה ה-19 טען כי מקורו של השם הוא במשחק מילים שתפס עם הזמן.
היסטוריה
נראה כי ההתיישבות במקום החלה לפני כ-6,000 שנים, כאשר הביצה שכסתה את בקעת אונו נסוגה. שרידים ארכאולוגיים המעידים על ההתפתחות ההיסטורית של אזור וסביבתה מוצגים כיום במוזיאון אזור.
השם אזור מופיע בכתובת אשורית במאה ה-8 לפנה"ס.
התקופה הפאטימית והצלבנית
שמו הערבי של היישוב יאזור, מוזכר במקורות מהתקופה הפאטימית (המאה ה-12) בתקופה הצלבנית בארץ ישראל השליטה בכפר החליפה צדדים מספר פעמים בין הצלבנים למוסלמים.
הצלבנים הקימו מבצר צלבני על ראשה של הגבעה הניצבת כיום במרכזה של העיירה. המבצר הוקם בשנת 1099 במהלך מסע הצלב הראשון, וזכה לשם מצודת המישור, שכן חלש על המישור המקיף את הגבעה. בשנת 1187 החריב צלאח א-דין את המצודה, אך ב-1191 שב ריצ'רד לב הארי והקימה מחדש. עם כיבוש ארץ ישראל בידי הממלוכים, הרס ביברס את המצודה באופן סופי, וכיום נותרו ממנה רק שרידים, הניצבים במרכזו של גן.
התקופה העות'מאנית עד הקמת המדינה
הגאוגרף הערבי יאקות אל-חמאווי תיאר את יאזור כעיירה קטנה. ב-1596 חיו בכפר 275 תושבים. החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1863 וכתב: "כפר היושב על גבעה קטנה משמאל לדרך ומספר תושביו 300. הבתים בנוים מחומר ותבן".
ב-1870 הוקם בית הספר מקוה ישראל בצמוד ליאזור ממערב. הממשלה העות'מאנית נתנה למייסד בית הספר, קרל נטר, רישיון לייסוד בית ספר חקלאי, והעניקה לו שטח של 2,600 דונם אדמת מדינה בחכירה ל-99 שנה בתשלום שנתי קטן "מתוך הכרה בערך המוסד הזה בחיי היהודים". קודם להחכרתה עובדה הקרקע על ידי הפלאחים של יאזור. הפלאחים ראו במסירת הקרקע קיפוח ועול והפריעו לעבודה החקלאית במקום, רק לאחר שפוצו ב-1600 דונם אדמה חלופית נרגעו הרוחות.
במפקד האוכלוסין של 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 1,284 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-2,337 מוסלמים אשר שכנו ב-419 בתים.
ב-9 בדצמבר 1947 נזרקה פצצה לבית הקפה ביאזור ממכונית נוסעת נהוגה בידי אנשי אצ"ל. בית הקפה נהרס ושבעה מיושביו נהרגו. בתגובה לכך ב-11 בדצמבר 1947 הותקפה שיירה יהודית סמוך לכפר. נהג משאית מכפר ורבורג נהרג וארבעה נפצעו יום אחר כך הופיעו שוב אנשי אצ"ל וזרקו רימונים לבית הקפה. שישה ערבים נהרגו ורבים נפצעו. בתגובה לכך, ב-21 בדצמבר 1947 פתחו ערביי יאזור באש על שיירה יהודית. במשאית הראשונה נהג חבר קיבוץ כפר מנחם המשאית השנייה הייתה של קיבוץ גת והשלישית של קיבוץ דורות. שתי המשאיות הראשונות הצליחו להיחלץ אבל התוקפים הצליחו להרוג את נהג משאית דורות ועוזרו. את המשאית העמוסה חביות סולר העלו באש. תימרות האש והעשן נראו עד מקוה ישראל. ב-30 בדצמבר נכנסה קבוצת אנשי לח"י לכפר ופוצצה שני בתים. בהתקפה זו נהרג תושב אחד ואחר נפצע.
ב-22 בינואר 1948 עלה באזור טנדר שבו שבעה נוטרים על מוקש, חלקם נהרגו מפיצוץ המוקש והשאר לאחר שהמון הסתער עליהם (ראו נפילת שבעת הנוטרים). בתגובה לכך פגעו כוחות פלמ"ח בתחבורה הערבית ליפו והרגו 20 תושבים ערבים. כמה ימים אחר כך פוצצה אנשי ההגנה שני בתים בכפר. במערבה של העיירה ניצבים תותח מימי מלחמת העצמאות ואנדרטה לזכר שבעה נוטרים שנפלו במלחמת העצמאות, בינואר 1948, בעת שאבטחו שיירה שיצאה ממקוה ישראל לירושלים.
עם סיום "מבצע חמץ" נטשו התושבים את יאזור ורובם ברחו למחנה הפליטים ברפיח. ב-30 באפריל 1948 נכנס ליאזור כוח של חטיבת גבעתי.
לאחר הקמת המדינה
מיד עם קום המדינה החלו ליישב ביאזור עולים חדשים וביוני 1949 נערכו ביישוב לראשונה בחירות מקומיות לוועד הכפר. כ-2000 עולים חדשים ישבו בבתי הכפר הנטושים אך הם סבלו ממחסור במים, ועל השדות החקלאיים של הכפר יאזור הוקם מושב משמר השבעה. בשנת 1954 עדיין לא חובר היישוב לרשת החשמל, כמו כן החלט לשנות את שמו מיאזור לאזור, אך במשך שנים רבות עוד המשיכו רבים לקרוא ליישוב יאזור.
בשנת 1955, השלימה חברת רסקו את בנייתם של בתי דירות ביישוב, ו-ב-1957 החלה סלילת כביש גהה בין אזור לראשון לציון.
אוכלוסייה וחינוך
להלן גרף המציג את התפתחות באוכלוסייה בעיר:
אזור היא המועצה המקומית הקרובה ביותר לעיר תל אביב ומוגדרת במחוז תל אביב.
באזור קיימים שלושה בתי ספר יסודיים: שניים ממלכתיים - "יוספטל" על שם גיורא יוספטל, "השבעה" על שם שבעת הנוטרים שנפלו בהגנה על הדרך לירושלים בינואר 1948 נפילת שבעת הנוטרים, וכן בית ספר ממלכתי דתי אחד: "מימון" על שם הרב יהודה לייב פישמן מימון. בנוסף, קיימת חטיבת הביניים הממלכתית "רבין" על שם יצחק רבין, ועקב היעדר בית ספר תיכון ביישוב, לומדים תלמידי היישוב בתיכונים מחוץ למועצה המקומית, בחולון ובתל אביב, ובישיבות אחרות, כגון ישיבת בני עקיבא גבעת שמואל.
ראשי המועצה
ב-13 באוגוסט 1951 הוכרזה אזור כמועצה מקומית. כיום מנוהלת על ידי אריה פכטר.
כלכלה
ביישוב מתנהלים עסקים רבים, בעיקר בשכונות גני אזור והשיכון החדש. מטי החברות סבון, מנופי אבי ואיתוראן ממקומות באזור. המסעדות המובילות ביישוב הן עזרא ובניו ואלברט, וליישוב יש גם משתלה שמתפרשת על פני כביש 44.
ספורט
הפועל אזור, קבוצת הכדורגל של היישוב, משחקת בליגה ב'.
Caenorhabditis elegans
Caenorhabditis elegans (או בקיצור C. elegans) היא מין של נמטודה (תולעת עגולה) באורך של כ-1 מ"מ, אשר חיה באדמה בטמפרטורות פושרות. תולעת זו היא אחד מיצורי המודל הנחקרים ביותר בגנטיקה ובביולוגיה ההתפתחותית. חקר אורגניזם זה החל ב-1965 במעבדתו של סידני ברנר.
C. elegans היא בעלת סימטריה דו-צדדית עם מעטפת מקוטיקולה, ללא סגמנטציה (חלוקה לפרקים), עם ארבעה מיתרים אפידרמליים. היא מכילה מערכת של מספר איברים: מערכת עיכול, מערכת עצבים, מערכת רבייה ושרירים. C. elegans ניזונה מחיידקים, כגון E. coli.
ה-C. elegans היא הרמאפרודיטית, והיא יכולה להפרות את עצמה ובכך להתרבות. קצב הרבייה שלה מהיר ביותר ואורך חייה הוא כשלושה שבועות בערך.
C. elegans כאורגניזם מודל
אורגניזם זה משמש רבות כמודל בביולוגיה בשל הקלות הרבה והעלות הנמוכה שבהן ניתן להחזיק מספר רב של אורגניזמים בתנאי מעבדה. אורגניזם זה מתאים במיוחד למחקר של התמיינות תאית. C. elegans הוא האורגניזם הרב-תאי הראשון שהגנום שלו רוצף בשלמותו. ריצוף הגן פורסם ברובו ב-1998 והושלם סופית ב-2002. אורכו של הגנום הוא כמאה מיליון זוגות בסיסים (כשלושה אחוז מזה של האדם); והוא בעל 6 כרומוזומים (1 או 2 כרומוזומי מין). ב-2003 רוצף הגנום של תולעת נוספת - C. briggsae. כך נוצרה גם האפשרות לבצע גנומיקה השוואתית בין שני המינים. לתולעת יש כ-20 אלף גנים המקודדים לחלבונים, מספר הדומה למספר הגנים מקודדי החלבון בגנום האדם.
היתרון המדעי המשמעותי של C. elegans הוא בכך שעל אף שזהו אורגניזם רב-תאי, הוא פשוט יחסית לצורכי חקר מעמיק. המקור ההתפתחותי של כל אחד מ-959 התאים שלו עבר מיפוי מלא (במקור ישנם 1,090 תאים, אך 131 מהם מתים בתהליך של אפופטוזה).
אחותי הקטנה
כספי הלחין את השיר ליפה ירקוני עבור פסטיבל שירי הילדים השלישי, שהתקיים בחנוכה ה'תשל"ג (1972). ירקוני הופיעה לראשונה עם השיר, והוא הגיע למקום החמישי בתחרות. מייד לאחר מכן הקליט כספי את השיר בקולו על אותו פלייבק, והוציא אותו כתקליט שדרים.
Caenorhabditis elegans
C. elegans כאורגניזם מודל
בנוסף C. elegans הוא אחד מהאורגניזמים הפשוטים ביותר הקיימים בקרב בעלי מערכת עצבים. ל-C. elegans ישנם כ-302 תאי עצב והוא האורגניזם היחיד כיום עבורו קיימת מפת חיבוריות בין נוירונים שונים (קונקטום). לתולעת קיים רפרטואר התנהגויות שונות. הבולטות מביניהן הן כמוטקסיס (תנועה לכיוון חומר כימי מסוים) ותרמוטקסיס (תנועה לכיוון מקור חום). בנוסף, לאחרונה הוכח שלתולעת זו ישנה גם יכולת למידה אסוציאטיבית בסיסית.
אחותי הקטנה
כספי כלל גרסה מחודשת לשיר, בעיבוד אחר, באלבומו "צד נוסף" מ־1980. גרסה מחודשת נוספת נכללה באלבומו "בובה מתי" מ־1992.
רקע
מתי כספי הרבה לעבוד עם הפזמונאי אהוד מנור. מנור אף כינה את כספי "נפש תאומה" לו. בין השירים הרבים שהלחין כספי למילותיו של מנור: "ברית עולם", "ילדותי השנייה", "ימי בנימינה", "הנה הנה", "אחותי הקטנה", "נחליאלי" ועוד. מנור כתב שירים גם לפסטיבלי שירי הילדים. כל ילדיו זכו להנצחה בשיר (וכך גם כלבתו). השיר "אחותי הקטנה" הוא על בתו האמצעית ליבי.
Caenorhabditis elegans
C. elegans כאורגניזם מודל
ב-2002 פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה הוענק לסידני ברנר, רוברט הורביץ וג'ון סלסטון על עבודתם בנושא מנגנון המוות התאי המתוכנן ב-C. elegans.
אחותי הקטנה
ביקורת
יוסי חרסונסקי כתב:.
על שירי הילדים של מתי כספי כתב:.
Caenorhabditis elegans
C. elegans כאורגניזם מודל
ב-2006 פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה הוענק לאנדרו פייר וקרייג מלו על עבודתם בנושא מנגנון ה-RNAi ב-C. elegans.
ב-2008 פרס נובל לכימיה הוענק לאוסאמו שיממורה, מרטין צ'לפי ורוג'ר טסיין על עבודתם בגילוי ופיתוח של GFP. מרטין צ'לפי הדגים את השימוש ב-GFP בבעל חיים חי בעזרת C. elegans.
אחותי הקטנה
הצלחה
"אחותי הקטנה" נכנס למצעד הגל הקל ב־15 בינואר 1973 וצעד 11 שבועות, עד 2 באפריל 1973. שבועיים מתוכם עמד בראש המצעד, ב־26 בפברואר – 5 במרץ. במצעד הפזמונים העברי השנתי (תשל"ג) של התחנה השיר דורג במקום ה־20.
S.H.I.E.L.D.
(בעברית: מגן) היא סוכנות ריגול ואכיפת חוק בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הקבוצה הופיעה לראשונה בחוברת Strange Tales #135 מאוגוסט 1965, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
הסוכנות מטפלת באיומים על-אנושיים הפוקדים את כדור הארץ. ראשי התיבות של היו בתחילה Supreme Headquarters, International Espionage, Law-Enforcement Division ("המחלקה והמטה העליון לאכיפת חוק ולריגול בינלאומי"), אך בשנת 1991 שונו ל-Strategic Hazard Intervention Espionage Logistics Directorate ("דירקטוריון ריגול לוגיסטי אסטרטגי להתערבות בסיכונים"). ביקום הקולנועי של מארוול, ראשי התיבות מייצגים את Strategic Homeland Intervention, Enforcement and Logistics Division ("המחלקה הלוגיסטית האסטרטגית לאכיפת חוק ולהתערבות במולדת").
במשך שנות קיומה של הסוכנות, היא נוהלה בידי ניק פיורי, אם כי בשנים האחרונות התפקיד עבר לשרון קרטר, מריה היל, טוני סטארק ולסטיב רוג'רס. בתקופה שלפני מלחמת האזרחים של מארוול, מעל ל-3,000 סוכנים היו רשומים בסוכנות.
סוכנות אינה היחידה הקיימת ביקום מארוול, ונוספות לה סוכנויות בדיוניות אחרות, כמו סוכנויות הביון A.R.M.O.R ("שריון"), S.T.R.I.K.E ("תקיפה") ו-S.W.O.R.D ("חרב") וכן הארגונים המרושעים H.A.M.M.E.R ("פטיש") של נורמן אוסבורן, הידרה ו-H.A.T.E ("שנאה").
דמותו של ניק פיורי מסוכנות המגן מדורגת במקום ה-33 ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי אתר IGN. ג'וס וידון, במאי הסרט "הנוקמים", הודיע רשמית על פיתוחה של סדרת טלוויזיה המבוססת על סוכנות הביון. הסדרה, "סוכני ", מתמקדת בהרפתקאות חברי הסוכנות ומתרחשת בהמשכיות מארוול שלאחר סרט הקולנוע.
היסטוריה פרסומית
הצגתה של סוכנות במהלך הרצת עלילות "ניק פיורי, סוכן המגן" (יוני 1968) של חוברות Strange Tales, קרתה בעקבות טרנד של סדרות פעולה אודות סוכנויות ביון בינלאומיות סודיות הנושאות שמות בראשי תיבות, כמו "The Man from U.N.C.L.E" וארגון S.P.E.C.T.R.E של ג'יימס בונד. בעלילות אלו, קולונל פיורי - דמות ראשית מסדרת כותרים קודמת של מארוול שהתרחשה במהלך מלחמת העולם השנייה בשם "סמל פיורי והקומנדו המייללים" - שוכתב מחדש כדמות מבוגרת יותר הנושאת רטיית עין מאז ימי המלחמה וכמנהלה של הסוכנות. כמה דמויות מסדרת "סמל פיורי" הופיעו כסוכני המגן, ביניהן נמנה טימותי "דאם דאם" דוגן, עוזרו חובש כובע המגבעת של פיורי.
אויבה העיקרי של הסוכנות הוא הידרה, ארגון פשע שהוקם בידי וולפגנג פון סטרוקר. למרות ששמה נראה כאילו נגזר מראשי תיבות, משמעות השם היא למעשה המפלצת האגדית הידרה, בכך מסמל את טיעונו של הארגון לגדול ולהתעצם ככל שהוא סובל יותר אבדות.
סוכנות המגן תוארה כזרוע קיומית ושורדת בעלת היסטוריה ארגונית מפותלת וסבוכה. סטן לי כתב כל סיפור בעזרת איוריו של ג'ק קירבי מאז חוברת Strange Tales #152 (ינואר 1967), מלבד מספר חוברות תחת כתיבתם של דניס אוניל (#149), רוי תומאס (#153) וג'ים סטרנקו, שהחל לכתוב בסדרת הכותרים החל מחוברת מספר 151 (דצמבר 1966).
סיפורים חדשים של הסוכנות לא הופיעו אלא לאחר שני עשורים מאז סדרת הסולו. מיני סדרה בת שש חוברות בשם "ניק פיורי נגד המגן" (יוני-נובמבר 1988) הובילה לכרך שני בעלילות "ניק פיורי, סוכן המגן", שרץ למשך 47 חוברות (ספטמבר 1989-מאי 1993). קשת הסיפור המשפיעה ביותר באותה תקופה הייתה "פרשיית דלטייט", בה רבים מסוכני המגן הוחלפו בידי כפילים אנדרואידים דמויי אנוש.
שנה לאחר שהסדרה הסתיימה, המהדורה המוגבלת Fury שכתבה מספר אירועים שהתרחשו במהלך שתי הסדרות הקודמות, וארגנה אותם כך שהם היו למעשה אירועים מבוימים שנועדו להסיח את דעתו של ניק פיורי מהחייאתו המחודשת של פון סטרוקר, מנהל ארגון הידרה. במהלך השנה יצאה מיני סדרה בת ארבע חוברות בשם Fury of  (אפריל-יולי 1995), בעוד פרסומים נוספים התמקדו בהרפתקאות הסולו של פיורי, כמו הרומנים הגרפים "וולברין/ניק פיורי: קשר סקורפיו" (1989), "וולברין/ניק פיורי: עלייתו של סקורפיו" (1994), "פיורי/האלמנה השחורה: משמרת מוות" ו"קפטן אמריקה/ניק פיורי: שביתת דמים" (שניהם בפברואר 1995), וכן "קפטן אמריקה/ניק פיורי: מלחמת העולם האחר" (אוקטובר 2001).
היסטוריה בדיונית
סוכנות המגן הוקמה בידי ניקולס ג'וזף פיורי לאחר מלחמת העולם השנייה, אך נטש את הרעיון ושמר את תרשים הארגון לעצמו משום שחשב שממשלת ארצות הברית לא תאשר הקמת ארגון שכזה. אולם, בנקודה מסוימת בזמן זה, קבוצה בינלאומית מטעם האומות המאוחדות ניערה את האבק מעל תוכניותיו של פיורי ללא ידיעתו. גיוסו לתפקיד מנהל בפועל של הסוכנות (השני במספר) גרם לו להכיר בקיומה.
בתקופה שגודזילה הטיל את חתתו על ארצות הברית, סוכנות המגן הקימה יחידה מיוחדת שנועדה לצוד את המפלצת, בהנהגתו של דאם דאם דוגאן. יחידה זו הפעילה בין היתר רובוט ענק בשם רונין האדום וכן גרסה מוקטנת של נושאת המטוסים המרחפת כבסיס, הבהמות. אחת מהמצאותיה המיוחדות של הסוכנות היא מודל החיקוי האנושי (Life Model Decoy, LMD) - אנדרואיד דמוי אנוש שנועד להחליף אנשים שנשקפת סכנה לחייהם, והמצאה זו היוותה הגורם לשתי מהפכות בתולדות הסוכנות. ראשית, נבל-העל סקורפיו גנב את הטכנולוגיה ויצר קבוצת נבלי-על בשם "הזודיאק". מאוחר יותר, מספר אנדרואידים הידועים בשם דלטייט השיגו בינה מלאכותית והסתננו לשורות הסוכנות, תוך שהם מחליפים את מקומם של סוכנים בשר ודם, עד אשר פיורי הביס אותם. הדבר הוביל לפירוקה של הסוכנות המקורית ולהקמתו של כוח תקיפה הפועל תחת אותן ראשי תיבות.
העברתו של חוק רישום העל-אנושיים ומלחמת האזרחים שפרצה בעקבות כך גרם לחיכוך אתי ופוליטי נוסף בין הסוכנות לקהילת גיבורי-העל, כאשר המגן צוותה להשליט חוק וסדר וכן לגייס את גיבורי-העל הרשומים לשורותיה. לקראת סיומו של הסכסוך, היל הגיעה למסקנה שהיא קודמה לתפקיד כדי שתיכשל בו, ולכן הציעה לטוני סטארק לתפוס את מקומה כמנהל הסוכנות, כאשר היא תשמש כסגניתו. סטארק מסכים להצעה בסוף אירועי מלחמת האזרחים ולוקח על עצמו מספר יוזמות, כשביניהן בנייתה של נושאת מטוסים מרחפת נוספת בצבעי אדום-זהב כצבע שריונו של איירון מן, הפעלתו של מעון יום בנושאת המטוסים המרחפת, וכן תיבת הצעות לעובדי הסוכנות. למרות שסטארק הואשם בכך שהתייחס לסוכנות המגן כמו אל חברת בת של "תעשיות סטארק", הוא ייעל את אופן פעילותה והצליח להעלות את המורל. הסוכנות לחמה בגל טרור על-אנושי בהיקף גלובלי ותומרנה לפעול בשתי תקריות בינלאומיות שכמעט גרמו למאסרו של סטארק, עד אשר התגלה שמנדרין היה אחראי לכך והסוכנות מנעה ממנו לבצע רצח עם בעזרת הפתוגן אקסטרמיס - מעין "וירוס" ביו-אלקטרוני המובנה בתוך ננו-צינורית פחמן ואשר משמש כנוסחת "סופר-חייל" והמשפרת את ביצועיו של האדם אליו מוזרק החומר.
עם תחילתה של הפלישה הסודית בידי גזע הסקרול החייזרי משנה הצורה, נושאת המטוסים המרחפת יוצאת מכלל פעולה בידי וירוס הסקרול וננטשת באזור משולש ברמודה. באותה עת, הסקרול כבר החליפו רבים מסוכני המגן, ביניהם את דאם דאם דוגן. לאחר שהפלישה נמנעת, נשיא ארצות הברית מחליט לפרק את הסוכנות, ומחליף אותה ואת יוזמת חמישים המדינות ואת האוונג'רס ביוזמת ת'נדרבולטס, תחת הנהגתו של נורמן אוסבורן. אוסבורן מנצל הזדמנות זו להפוך את המגן לארגון חדש בשם "H.A.M.M.E.R", שהוקם על ידי סוכני יוזמת ת'נדרבולטס וכן סוכנים לשעבר של ארגון הידרה. קבוצת ת'נדרבולטס מתפרקת תוך כדי, ואוסבורן הופך אותה לכוח תקיפה למבצעים מיוחדים העונה רק לפקודותיו. בינתיים, ארגון H.A.M.M.E.R פועל לצד קבוצת האוונג'רס האפלים החדשה, שפועלת באישור הממשלה.
לאחר הפלישה, ניק פיורי מגלה שסוכנות המגן הייתה נתונה רבות לשליטתו של ארגון הידרה כבר מימי הקמתה.
סוכני S.H.I.E.L.D
למשך קיומה של הסוכנות, היא הונהגה בעיקר בידי ניק פיורי, ששימש כמנהל הסוכנות השני לאחר קולונל ריק סטונר. הסוכנת מריה היל החליפה אותו בסיפורים של אמצע שנות ה-2000. היא ירדה מרצונה מתפקידה בסיפור משנת 2007, והפכה לסגניתו של טוני סטארק. סוכנים נוספים שהוצגו בשנות ה-60 של המאה ה-20 כללו את טימותי "דאם דאם" דוגן וגבריאל "גייב" ג'ונס, שניהם יוצאי מלחמת העולם השנייה ששירתו יחד עם פיורי ביחידת הקומנדו המייללים (אם כי סיבת צעירותם לא הוסברה בהמשכיות מארוול לעומת הזדקנותו של פיורי); קונטסה ולנטינה אלגרה דה לה פונטיין, שהייתה בעברה הנבלה מאדאם הידרה; קליי קווטרמיין (סוכן 9); ג'ייקוב סטרזובסקי (סוכן 10); ג'ספר סיטוול (סוכן 12); שרון קרטר (סוכנת 13) וברברה מורס (סוכנת 19). ג'ימי וו הוצג במקור באמצע שנות ה-50 מעל דפי חוברות דמותו של טופר צהוב, אך הוצג מחדש בשנות ה-60.
לפני מאורעות מלחמת האזרחים של מארוול, קפטן אמריקה העריך כי מעל לשלושת אלפים סוכנים היו רשומים בסוכנות, ביניהם קפטן אמריקה, תור, ספיידרמן, דרדוויל, הוקאיי, הענק הירוק, ארבעת המופלאים, דוקטור סטריינג', גוסט ריידר, גברת מארוול, האלמנות השחורות נטשה רומנוף וילנה בלובה, דדפול, הגולש הכסוף, בלייד, הפנתר השחור, אלקטרה, ספיידרוומן, הענקית הירוקה, לוק קייג', איש הנמלה השלישי, חברי האקס-מן סייקלופס, סטורם, וולברין, אייסמן, שאדוקאט, קולוסוס, המשוכפל ודניאל מונסטאר ונבלי-העל מגנטו, דוקטור דום, ונום, סייברטות', מנדרין, קרמילה בלאק ונורמן אוסבורן, ששימש כמנהל זמני באירועי "הפלישה הסודית" לפני שפירק את סוכנות המגן לטובת ארגון H.A.M.M.E.R החתרני שלו.
A.R.M.O.R
A.R.M.O.R (Altered-Reality Monitoring and Operational Response, "תגובה מבצעית ומנטרת למציאות חלופית") היא סוכנות אחות למגן שמנטרת אחר חדירות אפשריות ממציאויות חלופיות לארץ-616. הוצגה לראשונה במיני סדרה Marvel Zombies 3. סוכנות סודית ביותר שאף אחד לא היה מודע לקיומה. במהלך אירועי "שלטון אפל", הסוכנות פעלה תחת פיקוחו של ארגון H.A.M.M.E.R, ואוסבורן רצה לספוג אותה לתוך ארגונו. הסוכנות הצליחה להישמר מידו המשגת של אוסבורן כאשר אחת מסוכניה הורידה מידע מפליל עליו.
H.A.M.M.E.R
ארגון H.A.M.M.E.R החליף את סוכנות המגן, שפורקה לאחר אירועי הפלישה הסודית, ונורמן אוסבורן הפך למנהלו. פירוש ראשי התיבות לא הובהר עד היום. סוכני המגן והידרה לשעבר נשכרו לשורות הארגון, שמקדם את פעילותה החתרנית של קבוצת האוונג'רס האפלים, המורכבת בעיקר מחברים לשעבר של קבוצת ת'נדרבולטס של אוסבורן ושל האוונג'רס העוצמתיים. אוסבורן מבטל את השפעותיו של סטארק על הארגון ומחליף את כל הסוכנים הנאמנים לניק פיורי, קפטן אמריקה או איירון מן בסוכנים הנאמנים אך ורק לו.
S.T.R.I.K.E
S.T.R.I.K.E (Special Tactical Response for International Key Emergencies, "תגובה טקטית מיוחדת למצבי חירום בינלאומיים") הייתה סוכנות בריטית שאינה קשורה לסוכנות המגן אם כי פעלה במקביל לה. פורקה לאחר שארגון פשע הסתנן לשורותיה והשתלט עליה, כאשר אחת מחבריה הייתה חברת האקס-מן לעתיד פסיילוק. הסוכנות הוצגה לראשונה בחוברת Captain Britain #17 של חותם מארוול UK (פברואר 1977).
S.W.O.R.D
S.W.O.R.D (Sentient World Observation and Response Department, "המחלקה לניטור ולתגובת עולמות בינתיים") עובדת בצמוד לסוכנות המגן, אך מתמחה באיומים חוצניים. הוצגה לראשונה בחוברת Astonishing X-Men Vol.3 #6 (דצמבר 2004), בכתיבתו של ג'וס וידון.
S.A.F.E
S.A.F.E (Strategic Action For Emergencies, "פעולה אסטרטגית עבור מצבי חירום") היא תשובתה של ארצות הברית לסוכנות המגן, ומופקדים עליה מבצעים בתוך גבולות המדינה תחת הנהגתו של קולונל שון מורגן. ארגון זה אינו מהווה חלק מהקאנון הרשמי של יקום מארוול, והוא הופיע לראשונה בחוברת Spider-Man & the Incredible Hulk: Rampage.
H.A.T.E
H.A.T.E (Highest Anti-Terrorism Effort, "המאמץ העליון לאנטי-טרוריזם") הוא ארגון פרודי לסוכנות המגן, שנוצר בידי וורן אליס לסדרת נקסטווייב בת 12 החוברות. מנהיג הארגון, דירק אנגר (כעס), מהווה פרודיה לניק פיורי (זעם). הסדרה מגוללת את סיפורו של הארגון הסודי, שמובל בידי אנגר בעל בעיות שליטה עצמית ומינית.
דינה קניג
דינה קניג (ביידיש: דינה קעניג, ברומנית: Dina König; 6 באוגוסט 1907 לודז' – 17 במאי 1964 בוקרשט) הייתה שחקנית תיאטרון יהודיה פולנית ורומנית, ששיחקה בשפת היידיש. היא החלה לשחק ב - 1920 על במות התיאטראות. התיישבה בשנת 1946 ברומניה. בשני העשורים האחרונים לחייה הצטיינה כחברה בלהקת התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט. בשנת 1956 הוענק לה התואר "אמנית מצטיינת של רומניה". היא הייתה נשואה לשחקן התיאטרון יוסף קאמיין (קאמיען), שפעל ב"להקה הווילנאית" המפורסמת. לזוג נולדה בת יחידה, ליא קניג, לימים שחקנית ישראלית חשובה בשפות עברית ויידיש.
ילדותה וצעירותה. "ילדת פלא"
דינה קניג נולדה בשנת 1907 בלודז' שבפולין, אז חלק מהאימפריה הרוסית, כבת לחייטים יהודים, מעצבי תלבושות בתיאטרון יידי בעיר. היא גדלה בסביבה תיאטרונית ומגיל 4 שיחקה תפקידי ילדים, שרה ורקדה על הבמה. המופע הראשון שבה הופיעה הייתה ההצגה "גברוכענע הארצער" (לבבות שבורים) מאת זלמן ליבין. שנה לאחר מכן, הסופר י"ל פרץ שהתרשם ממשחקה ושירתה בתיאטרון היהודי סקאלה בלודז' במחזה שלו "די שוועסטער" (האחות), ניבא לה הצלחה באמנות המשחק. גם באולם סקאלה שיחקה קניג בשנת 1914 בתפקיד ידעלע בעיבוד לתיאטרון של הרומן "שרעקליכע סודות" (סודות איומים) מאת ל. שרייבער (שם העט של אברהם אריה עקביא או אברהם לייב יעקבוביץ'). בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1914–1915 שרה בקולנוע ארקדיה קולפטים ביידיש, גרמנית ופולנית, תחת הדרכתם של מיכל מיכלסקו, של מנהל הלהקה, ברנשטיין, ושל כורגרף פולני בשם נוביצקי. בשנים 1916–1920 הופיעה ברחבי פולין בתפקיד פיסטול במחזה "קין" מאת אלכסנדר דיומא האב, בתפקיד אומשולד במחזה "יעדע פרוי" וכ"לופט בוי" באופרטה "די רויז פון איסטנבול", גרסה ביידיש של היצירה של לאו פאל, "הוורד מאיסטנבול".
המשך קריירת המשחק שלה בפולין וברומניה
אחרי הופעות נוספות במופעי רוויו בתחילת שנות ה-1920, בשנת 1923 התקבלה דינה קניג על ידי דוד צלמייסטר בלהקה שהופיעה בגן "תיאטרון נואו" (ברומנית - התיאטרון החדש) בבוקרשט, ברובע היהודי וקרשט.
היא שיחקה גם בלהקה המקומית קאנאפוף במופע רוויו "בוקרשט-ניו יורק" של בן אלי ודוד צלמייסטר, על מוזיקה מאת בוריס סגל. בגן הקיץ של התיאטרון החדש בבוקרשט השתתפה קניג באותה שנה גם במופע הרוויו "הוקוס פוקוס" של יון פריבאגו וצלמייסטר, בשפות יידיש ורומנית. התפרסם במיוחד הלהיט שלה "פרפומול" (הבושם) אותו הכניסה לרפרטואר שלה הקבוע, לפעמים במסגרת תפקידים שלא היו קשורים לכך.
איתם הופיעה בין היתר בהצגה "בערל בסיאק". ברגע מסוים הצטרכה קניג בעת הופעה בעיירה פלטיצ'ן למלא את מקומה של הדיווה ורה קנייבסקה בתפקיד הראשי באופרטה "שרה'קה א דוקטור". מאז התחילה לקבל תפקידים חשובים יותר - בדרך כלל של סוברטות. בקיץ שנת 1924 שיחקה ב"בית הגרמני" בצ'רנוביץ. בחורף אותה שנה לוהקה ברוויו "חצי שלי, חצי שלך" מאת בן אלי על מילותיו של שטרנברג-בוטושאנסקי, באולם "טומיס" בבוקרשט. בבוקרשט השתתפה קניג גם במופע המבוסס על הרפרטואר של הדיוות של התיאטרון היהודי - מולי פיקון וקלרה יונג ("ציפקע פאייר" מאת יעקב קאליץ', "ינקעלע " מאת ויליאם סגל, "פופכען", חונטשע אין אמריקע, וכו'). ב-1925 נסע עם להקה לסיור הופעות בארץ ישראל המנדטורית.
בשנת 1927 התחתנה קניג עם השחקן יוסף קאמן (או קאמיען, במקור שטיין, 1900–1942), יליד וילנה שהיה חבר בלהקה הווילנאית המפורסמת, שהתארחה בשנים 1924–1927 ברומניה. קניג הייתה אשתו השנייה של קאמן. היא עצמה, שנודעה באותה תקופה כדינה קאמן, שיחקה למשך זמן קצר בלהקה של מושקוביץ' בלבוב ואלר כך בלהקה הווילנאית והופיעה על במות יהודיות בפולין, בצ'כוסלובקיה, בווינה וברומניה, במחזות כמו "אלצ'קה", "יאשקה מוזיקנט" מאת אוסיפ דימוב, "שדים צוג" (רכבת השדים) או "פריפריה" מאת פרנטישק לנגר. בבימוים של דוד הרמן, יעקב שטרנברג, אליהו שטיין, השתתפה בהצגות עם "הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר (בתפקיד ג'סיקה) ו"הדיבוק מאת אנ-סקי (התפקיד לאה) וב"דער עיקר" (העיקר) מאת נ. אבראינוב. בשנת 1929 בעת סיור הופעות בלודז', ילדה קניג את בתה היחידה, ליא, לימים שחקנית ישראלית חשובה בשפות עברית ויידיש.
אחרי התפרקות הלהקה הווילנאית, בשנית 1932 ו-1931, היו קניג ובעלה, קאמן, חברים בלהקה חדשה, שיחקה, בין השאר, ב"תיאטרול ליבר" (התיאטרון החופשי) בבוקרשט בקומדיה "הרשל'ה אוסטרופולר" מאת מ' ליפשיץ ואחר כך, ב"די ברויט מיל" (טחנת הקמח) מאת דוד ברגלסון, בה זכתה לדברי הערכה ממבקר העיתון "דימיניאצה" ("דינה קניג בתפקידה הדרמטי הייתה מכובדת וללא צרימות"). ב-1938 הקימה בעצמה להקה בשם "טליה" איתה ביצעה באולם ברשאום בבוקרשט, רפרטואר של מלדורמות: "נשים בלילה", "ליידי מלווין", "זוג האושר", "הילדה המתוקה", "הילדה האהובה של סבא", "ואס, וער, וען" (מה, מי, מתי?) וכו'.
שנות מלחמת העולם השנייה
מערכת היחסים עם יוסף קאמן דעכה, בעוד הוא חלה בסיבוכים בכלי הדם של הסוכרת והעישון, נאלץ לוותר על המשחק לטובת הבימוי והקים קשר זוגי חדש עם אישה בשם נדיה קרעני. פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 מצא את דינה קניג ואת בתה בסיור הופעות בצ'רנוביץ, אז ברומניה. הן נשארו בעיר עד שנת 1940, כולל אחרי סיפוחה של העיר לברית המועצות. תחת השלטון הסובייטי הוקם בקישינב ברפובליקה הסובייטית של מולדובה תיאטרון יהודי ממלכתי חדש שפעל בשפה יידיש תחת ניהולו האמנותי של יעקב שטרנברג. דינה קניג התקבלה שם כחברה בלהקה. היא שיחקה בתיאטרון זה במופע הרוויו "רויטה פומראנצען" (תפוזים אדומים) מאת שטרנברג, גילמה את תפקיד הבת ב"כל נדרי" מאת פרץ מרקיש, בבימויו של שטרנברג, את מירלה ב"די כישוף מאכערין" (המכשפה) מאת אברהם גולדפדן בימוי אבא לב, את צייטעל בטעוויע דער מילכיקער (טוביה החולב) לפי שלום עליכם בבימוי אלברט סגאלסקו.
ביוני 1941 בזמן שעל במת התיאטרון בקישינב הועלה מחזה מאת מארק דניאל, הלהקה פונתה מהר על ידי השלטונות הסובייטיים רחוק למרכז אסיה, בעקבות פלישת הכוחות הרומניים והגרמנית לבסרביה. דינה קניג ובתה הגיעו עם חברי הלהקה לאוזבקיסטן, לטשקנט ואחר כך לסמרקנד. קניג שיחקה זמן קצר בתיאטרון מוזיקלי בטשקנט, אחר עשתה סיורי הופעות עם קרון אמנים בבתי חרושת, בתי חולים ויחידות צבאיות רחבי ברית המועצות, כולל בנובוסיבירסק, ארכנגלסק וכו'. בעלה, קאמן, שנכרתה לו רגל אחת, מת באוראלסק בשנת 1942. קניג התחתנה אז שנית עם שחקן יידי מבסרביה, יצחק חוויס.