cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערות מוגאו
גילוי המערות
ב-1910 הגיעו לאזור מספר משלחות אירופאיות בעקבות השמועות על גילוי המערות. בין המשלחות ניתן למנות את הקבוצה הבריטית-הודית של הארכאולוג וחוקר הארצות אורל שטיין (Aurel Stein; 1943-1862), בריטי יליד הונגריה ממוצא יהודי, שלקח מאות עותקים של סוטרת היהלום כיוון שלא ידע לקרוא סינית, ומשלחת צרפתית בראשותו של פול פליו. פליו התעניין בכתבי היד יוצאי הדופן של ואנג, כגון אלו שעסקו בניהול ומימון המנזרים. אחת הסיבות העיקריות שכתבי היד הללו שרדו הייתה שהם היו סוג של פלימפססט שבו הכתבים הבודהיסטיים נכתבו על הצד הנגדי של הנייר. שאר כתבי היד הסיניים נשלחו לספרייה הלאומית של סין בבייג'ינג בהוראתה של הממשלה הסינית, וכתבי היד הטיבטיים נותרו במקום. ואנג החל במסע שיקום וחידוש של המקדשים, שזכה למימון חלקי מהערים השכנות, ולמימון חלקי מטעם שטיין ופליו.
מערכת לדווח ומעקב על עבירות תעבורה
ארגונים שונים החלו באופן וולנטרי ליישם את התקנה כבר בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21. ביולי 2005 הונהג "נוהל 6" של משרד התחבורה על פיו חברות התבקשו להדביקו מדבקת "איך הנהיגה שלי?", ובספטמבר 2012 הופעל הנושא מכוח חוק, שאותו יזם זאב בילסקי מקדימה וחמד עמאר מישראל ביתנו. על פי הערכות ישנן בישראל כ-300 אלף מכוניות המחויבות במדבקת הדיווח ולמשרד התחבורה מגיעים בשנה דיווחים בכמות של מאות בודדות.
מדבקת "איך הנהיגה שלי?"
בעקבות החוק הוגדרה בתקנות המדבקה הנדרשת:
ביקורת
קיימת ביקורת על היבטים שונים של החוק, כולל מטרתו, אופן יישומו, והשימוש בדיווחים המתקבלים בעקבותיו. נטען כי מלכתחילה לא הוצג בסיס מחקרי או מדעי המראה כי שימוש בדיווחים הוא אמצעי מועיל, אלא סקר שהראה אפקטיביות בהפחתת מעורבות בתאונות. נטען כי המדבקות מעודדות שימוש בטלפון נייד במהלך נהיגה שעלול לגרום להיסח דעת, דבר שעלול להיות מסוכן מיוחד במצב בו נדרשת ערנות מול נהג בעייתי. ביקורת נוספת נסובה סביב העובדה כי אין חובה לנקוט באמצעים כלשהם, כולל אמצעים משמעתיים או אמצעי אכיפה כנגד נהגים שעליהם התקבלו דיווחים וכי ארגונים רבים כלל לא מגישים דיווחים למשרד התחבורה. טענות שונות עלו גם לגבי אמיתות הדיווחים שמתקבלים, אל מול העובדה כי ישנם אמצעים טכנולוגיים שיכולים לבצע ניטור נתוני נסיעה, לנטר התנהגויות של נהגים בצורה אמינה ולספק נתונים נרחבים ואמינים יותר לגבי ההתנהגות בכביש. מעורבותם של גורמים מסחריים בעלי אינטרס לקידום מוקדים טלפוניים גם הוא הועלה כביקורת נגד החוק.
דוד בריינין
דוד בּרַיינין (David Brainin; 20 באוגוסט 1905, חארקוב – סתיו 1942, אושוויץ) היה רקדן, כוראוגרף, צייר ומעצב תפאורות יהודי-צרפתי ממוצא אוקראיני. היה ראשון רקדני הבלט בארץ ישראל ולאחר מכן עבר לפעול בצרפת. בתקופת השואה נספה באושוויץ.
תולדות חייו
בריינין נולד בקיץ 1905 לחיה לבית גֶרשמן וזוּסים בריינין, חייט במקצועו, בחארקוב שבדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה), ב-1919, בהיותו נער בן 14, עלה לארץ ישראל. בשנת 1923 עבר להתגורר כדייר משנה אצל משפחת מטלון ברחוב אלחנן 16. באותה שנה החלה האופרה הארצישראלית בפעילותה ובריינין הצטרף אליה כסולן בלט. בשנת 1924, כאשר עלתה רינה ניקובה, היה בן זוגה לריקוד בלט. בעקבות קשיים כלכליים הפסיקה האופרה את פעילותה בקיץ 1927 ובריינין עזב לפריז.
בפריז השתלם בריקוד ובכוריאוגרפיה ולמד ציור. היה חבר בלהקת ריקוד רוסית שפעלה בעיר, נישא לוורה, אחת הרקדניות, ויצא עם הלהקה לסיבוב הופעות בדרום אמריקה ב-1931. לבני הזוג נולד בן אחד.
לאחר ששב ממסע ההופעות למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ("אקול דה בוזאר"; École des Beaux-Arts) ועבד בעיצוב תפאורות לקולנוע, לאופרה, לבלט ולתיאטרון.
בעת מלחמת העולם השנייה נכלא תחילה במחנה הריכוז קומפיין, וב-5 ביוני 1942 נשלח לדראנסי. בעת שהותו במחנות הנציח בציור תמונות מחיי המחנה, השמורות כיום בבית לוחמי הגטאות.
ב-18 בספטמבר 1942 גורש בריינין מדראנסי לאושוויץ, ושם נספה.
בנו של בריינין, גרגואר (Grégoire), היה משורר ופילוסוף, נודע בכינוי "דרור" (Moineau), והתגורר שנים רבות בקנדה. נפטר ב-15 באוגוסט 2016 ונטמן בבית העלמין בעיירה אונפלר בחבל נורמנדי. הותיר אחריו רעייה, בן אחד ונכדות.
מחוז הצפון
מחוז הצפון הוא אחד משבעת המחוזות במדינת ישראל. המחוז משתרע מרמת הגולן והגליל העליון בצפון ועד עמק בית שאן ורמות מנשה בדרום. בירת המחוז היא נצרת, והעיר הגדולה ביותר בו היא נצרת. המחוז גובל ממערב בים התיכון, מצפון בלבנון, ממזרח בסוריה ובירדן ומדרום במרחב התפר של צפון יהודה ושומרון. גודלו של המחוז הצפוני הוא 4,473 קמ"ר. כמה מאתרי הפולחן והנופש המרכזיים בישראל, לרבות אלה שסביב הכנרת והר חרמון, שוכנים בתחומי המחוז הצפוני. המחוז חופף פחות או יותר לאזור הגליל במובנו הרחב המקובל, בנוסף לאזור הגולן.
דמוגרפיה
אוכלוסיית המחוז, נכון לשנת 2018, מונה כ-1,448,100 תושבים.
הצפיפות במחוז הצפון עומדת על כ-261 אנשים לקמ"ר.
נתוני אוכלוסייה ושטח לפי רשות
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2021, היו במחוז כ-1,469,424 תושבים ישראלים ב-419 יישובים.
צרדה
צְרֵדָה הייתה עיר עתיקה, המוזכרת בתנ"ך כעירו של ירבעם בן נבט.
עם שמות קדומים אחרים
"צרדה" בצורתה זאת היא מילה יחידאית בתנ"ך. אולם בספר דברי הימים מופיע הפסוק: "בככר הירדן יצקם המלך בעבי האדמה בין סכות ובין צרדתה". בפסוק המקביל בספר מלכים מופיע השם צרתן במקום "צרדתה" ועל כן יש המזהים את צרדה עם צרתן. אחרים דוחים זיהוי זה וטוענים שמדובר בשתי ערים שונות.
מקום נוסף שיש המזהים אותו עם צרדה הוא "צררה" המופיע בפסוק המתאר את מנוסת מחנה מדין בפני גדעון: "וינס המחנה עד בית השטה צררתה עד שפת אבל מחולה על טבת".
יש המזהים את צרדה עם "צרידה" של תקופת בית שני המוזכרת כעירו של יוסי בן יועזר, נשיא הסנהדרין הראשון בתקופת הזוגות. לטענתם: "רוב המקומות עם אותו שם מתקופת בית ראשון שימרו את מיקומם המדויק בשטח, שכן שבי ציון השבים מגלות בבל שבו לאותם מקומות ושימרו את השם מימי בית ראשון. מנגד, יש השוללים זיהוי זה בטענה שיוסי בן יועזר פעל ערב המרד החשמונאי, בתקופה בה הגבול הצפוני של היישוב היהודי היה באזור בית אל ולא הגיע לתוך נחלת שבט אפרים. חלק מהחוקרים מזהים את צרדה של יוסי בן יועזר עם הכפר סורדא שממערב לבית אל. יישוב זה נמצא בתחום מפת ההתיישבות היהודית בתקופת ראשית הזוגות, ומשמר את השם "צרדה" בהגייה הערבית. במאה ה-19 נהוג היה לזהות את צרידה, ואת קבר יוסי בן יועזר, בכפר חמאם שנקראה גם צרדה, ממזרח למטולה.
זיהוי גאוגרפי
קליין, שגרס שצרדה, היא צררה וצרתן, ביקש לזהות את צרדה בסרטבה. אולם רוב החוקרים דחו זיהוי זה מפני שצרתן אמורה להיות באזור בית שאן ובנוסף, הממצאים הארכאולוגיים מהסרטבה לא כוללים ממצאים מלפני התקופה ההלניסטית.
ויליאם פוקסוול אולברייט ורולאן דה וו בקשו לזהות את צרדה בדיר ע'סאנה שלידה נמצאים עין צרידה ועמק חלת צרידה המשמרים את שמה של צרדה. בדיר ע'סאנה נמצא אתר ארכאולוגי מתקופת הברזל, המתאים לתקופה של ירבעם בן נבט. אחרים זיהו את צרדה בכפר סורדא או במגוון אתרים באזור נחל שילה.
הזיהוי המקובל ביותר היום לצרדה הוא ב"חורבת בנת בר", דרומית מזרחית ליישוב פדואל, חורבה נישאת מסביבתה הצופה על נחל שילה, הרי גופנה, מישור החוף והרי השומרון. חורבה זאת מבוצרת טבעית בראש מצוק 312 מטרים שיאו מעל פני הים מוקף מדרונות תלולים מעל עיקול הפרסה הידוע של אפיק נחל שילה בנחלת שבט אפרים, בשומרון. זיהוי זה נתמך על ידי הופעת השם צרדה בתנ"ך עם ה"א הידיעה: "הצרדה". מרבית השמות המקבלים את ה"א הידיעה כגון הרמתה, הגבעה, העי, הסלע, מתארים את מקומו של היישוב בנוף סביבתו ואת המבליט והמייחד אותו מיישובים אחרים.
מן הפסוק המקראי ניתן ללמוד שצרדה שכנה בתחומי נחלת אפרים, אפרתי - בן שבט אפרים להבדיל מ'אפרת' היא בית לחם שביהודה. סיוע לזיהוייה של 'צרדה' אפשר למצוא בתרגום השבעים כפי הופעתו בקודקס ותיקנוס ובו 'צרדה' לא הייתה רק עיר הולדתו של ירבעם אלא עיר שביצר ובנה בימים שעוד היה שר פלך בימי שלמה. לצרדה התקהל כל שבט אפרים במרד, ושם התבצר ירבעם. לפיכך, את 'הצרדה' יש לחפש כמקום מבוצר השוכן בלב אתרים מתקופת המלוכה. ואכן, הדרכים היחידות העולות לראש המצוק נשמרו על ידי מצודות שמירה המתוארכות לתקופה הישראלית. הממצא הקרמי שנתגלה בסקר ארכאולוגי שנערך במקום ב-1973 על ידי משה כוכבי מאשש את התיארוך. חרסים מתקופת הממלכה החשמונאית נמצאו בחורבת בלטה, וייתכן שצרידה עירו של יועזר שכנה בחורבת בלטה, החורבה הגדולה למרגלות חורבת בנת נר.
השם 'צרדה' השתמר בערבית בבור המים הנושא את השם 'ביר צרידה' ובואדי, ואדי צרדה, שלמרגלות מצוק חורבת בנת-בר. בהתאם לזיהוי זה נקרא היישוב עלי זהב הסמוך, בשנותיו הראשונות, "יועזר".
בספרות המודרנית
בספרות המודרנית כתבה הסופרת יוכי ברנדס את עלילת הספר מלכים ג' סביב העיר צרדה המקראית.
רשידה דאטי
רשידה דאטי (בצרפתית: Rachida Dati; נולדה ב-27 בנובמבר 1965) היא מדינאית צרפתייה. דאטי מחזיקה באזרחות כפולה, צרפתית ומרוקאית (היא צרפתייה מלידה ומרוקאית על פי זכות הוריה) אף שהיא מכנה עצמה כ"אישה צרפתייה בעלת שורשים צרפתים". במערכת הבחירות לנשיאות צרפת, בשנת 2007, היא שימשה כדוברת המועמד ניקולה סרקוזי. ב-18 במאי 2007, לאחר היבחרו, מינה אותה סרקוזי לשרת המשפטים בממשלתו.
דאטי היא האישה הראשונה ממוצא צפון אפריקני, הממלאת תפקיד מפתח בממשלת צרפת. ב-29 במרץ 2008 היא נבחרה לכהן כראש העיר של הרובע השביעי של פריז. החל מ-14 ביולי 2009 מכהנת כחברה בפרלמנט האירופי.
תולדות חייה
דאטי נולדה בעיירה סן רמי, בחבל בורגון בצרפת. אביה, בנאי במקצועו, היגר לצרפת ממרוקו ואמה היגרה לצרפת מאלג'יריה. רשידה דאטי היא הבת השנייה מתוך 12 ילדים. לאחר שלמדה בבית ספר קתולי, החלה לעבוד בגיל 16 כעוזרת רפואית במרפאה פרטית. לאחר מות אמה, בטרם עת, היא נאלצה לטפל באחיה הצעירים, במקביל עבדה בהנהלת חשבונות בחברת הדלק הצרפתית אלף (Elf) ולמדה משפטים וכלכלה בלימודי ערב.
בשנת 1990 היא החלה לעבוד בקבוצת ביקורת פנים של חברת מטרה נורטל, חברת תעשייה גדולה העוסקת ביצור מוצרים לכלי רכב, מטוסים וכלי נשק. היא עבדה שנה אחת בלונדון בבנק האירופי לשיקום ולפיתוח במחלקת ניהול מסמכים וארכיון. בשנת 1994 עבדה בתפקיד מפקחת ביקורת ומזכירה כללית של לשכת מחקרי הפיתוח העירוני בתאגיד הצרפתי הבינלאומי סואץ, שעיקר עיסוקו בתשתיות. בין השנים 1995–1997 היא שימשה יועצת טכנית בחטיבת הניהול המשפטי של משרד החינוך הצרפתי.
בשנת 1997 התקבלה דאטי ללימודים בבית הספר הלאומי לשפיטה (בצרפתית: École Nationale de la Magistrature), מוסד ממשלתי יוקרתי להשכלה גבוהה שהוא חלק ממערכת הגראן אקול ואשר עוסק בהכשרת שופטים. בשנת 1999, לאחר שסיימה לימודיה, הייתה למבקרת משפטית בבית המשפט העליון בבוביניי (Bobigny). לאחר מכן התמנתה לשופטת בבית המשפט בעיר פרון ולבסוף כעוזרת לתובע הכללי של בית המשפט בעיר אברי.
בשנת 2002 היא התמנתה יועצת של שר הפנים ניקולא סרקוזי ועבדה תחת ניהולו בפרויקט למניעת פשיעת נוער. בשנת 2006 היא הצטרפה למפלגת האיחוד למען תנועה עממית (בצרפתית: Union pour un Mouvement Populaire, ר"ת UMP). ב-14 בינואר 2007, היום שבו סרקוזי נבחר למועמד המפלגה לנשיאות, היא התמנתה לתפקיד הדוברת של המועמד. ב-6 במאי 2007 נבחר סרקוזי לנשיא צרפת וזמן קצר אחר כך הוא מינה אותה לשרת המשפטים. בתחילה היא זכתה לקבלת פנים צוננת מצד הקהילה המשפטית ושינויים שניסתה להכניס בעבודת המשרד עוררו הפגנות ציבוריות. דאטי אף ספגה ביקורת בשבועון הסאטירי "לה קנאר אנשנה" על שיטות עבודתה אשר תוארו כפזיזות וחסרות מעוף, על גישתה אשר תוארה כסמכותית יתר על המידה, וכן על נטייתה להתהדר בבגדים יקרים, רובם מבית האופנה כריסטיאן דיור.
התאמה מושלמת
התאמה מושלמת (באנגלית: The One) היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת המדע בדיוני, שיצר הווארד אוברמן. הסדרה יצאה בנטפליקס ב-12 במרץ 2021.
הפקה
ב-15 בנובמבר 2018 פורסם שנטפליקס תפיק עונה ראשונה של הסדרה שתכלול שמונה פרקים. את הסדרה יצר הווארד אוברמן.
מחוך
מחוך (בלועזית: Corset, "קורסה" או "קורסט" – במקור צורת הקטנה של cors, שפירושו "גוף" בצרפתית עתיקה) הוא פריט הלבשה תחתונה עשוי מחומר קשיח, אשר נקשר סביב הבטן והגב. ישנם שני סוגי מחוכים: מחוך אופנתי ומחוך רפואי.
בעבר המחוך האופנתי שימש כפריט אופנה ודרך לעצב את הגוף בדומה למטרות הדיאטה בימינו. בעזרת לבישה יום יומית של מחוך ניתן להצר את המתניים ולהקטין את הקיבולת של הקיבה בדומה לתוצאות ניתוח הצרת קיבה. בשל היות המחוך האופנתי פריט אופנה, הוא החליף במהלך השנים את צורתו וגזרתו. עם התקדמות הטכניקה, התפתחו גם טכניקות הקשירה של המחוך. המחוכים המודרניים נקראים "מחטבים".
המחוך הרפואי עוצב כדי לסייע בשיקום לקויות יציבה הנובעות מבעיות בעמוד השדרה כגון עקמת.
תולדות המחוך האופנתי
המחוכים הראשונים היו פשוטים והתפתחו במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-16, והיו למעשה גרסה מוקשחת של פרטי לבוש נשיים אחרים. על קיומם של מחוכים לפני שנת 1562 ניתן ללמוד רק מציורים, שבהם החל משנת 1530 לערך מוצגות נשים לבושות שמלות עם חזה שטוח ועם פלג עליון בצורת חרוט, שייתכנו רק בעזרת מחוך. המחוך הממשי העתיק ביותר שהשתמר הוא מקברה של אלאונורה די טולדו (לבית מדיצ'י), שמתה בשנת 1562.
לבוש חצר המלוכה הספרדי, שהיה לאופנתי בכל אירופה בשנת 1600 לערך, חייב שימוש במחוך שעיצב את הגוף בצורת חרוט ושיטח את החזה. בשנת 1640 לערך התפתח ממנו מחוך אחר, גם הוא בצורת חרוט, אלא שבמקום להשטיח את החזה, הוא דחף אותו כלפי מעלה. צורת מחוך זו נשמרה בשינויים קטנים עד לתקופת המהפכה הצרפתית.
עד תחילת המאה ה-20 שימשה עצם לווייתן (חומר המופק ממזיפות לווייתנאים ממשפחת לווייתני המזיפות) כחומר ההקשחה העיקרי של מחוכים, אף שבשלהי המאה התשע עשרה בייצור המחוכים נעשה שימוש גם מתכת וחלקי קרן.
באופנה של תקופת המהפכה הצרפתית והקיסרות הראשונה, ולאחר מכן באופנת הבידרמאייר המוקדמת, לא היו המחוכים פריטי חובה. רק החל משנת 1840 לערך הפכו שוב לצו האופנה. תחת זאת, נהגו דווקא גברים ללבוש מחוכים בשנים 1820–1850 לערך, בהשפעת אופנת הדנדיזם. בשנים אלה גם הונהגו שכלולים טכניים שונים במחוך, כמו סוגר קדמי מבוסס קרס וחלקי חיבור ממתכת.
בשנים 1840 עד 1870 התפתחה צורת "שעון החול" הנחשבת עד היום לצורה הקלאסית למחוכים: היקף רחב יותר של האגן והחזה, והיקף מזערי של המותן. עד לשנים 1870–1875 הלכו המחוכים והתארכו כלפי מטה וכיסו את הבטן התחתונה ואת הירכיים. בשנות התשעים של המאה ה-19 הכתיבה האופנה היקף מותניים צר במיוחד.
עם התעצמות התנועת לשוויון הזכויות לנשים. במחצית המאה ה-19 נעשו ניסיונות ראשונים לעצב אופנה נשית נטולת מחוך ("אופנת אמיליה בלומר"), אבל רק במאה הבאה צברה הרפורמה באופנת הנשים אהדה משמעותית, בהשפעת מעצבים מזרם היוגנדשטיל. ובכל זאת, עד שנת 1910 לערך עוד היו "שמלות הרפורמה" דמויות שק, משל אין דרך לעצב בגדי נשים אלגנטיים ללא מחוך. רק בהשפעתם של אמני האר דקו, ובעיקר פול פווארה (Poiret), נוצרה אופנה אלגנטית לנשים ללא שימוש במחוך.
במפנה המאה העשרים התפתחה צורה חדשה למחוך: צורת ה-S, שדחקה פנימה את הבטן והבליטה את החזה, ובכך גרמה יציבה לא טבעית. בשנת 1910 לערך הוחלפה צורת מחוך זו במחוכים שנלבשו רק עד מתחת לחזה. בשנים 1913–1915, עם התגברות התנועה הפמניסיטית וההשתלבות הגוברת של נשים בשוק העבודה בעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה, יצאו המחוכים כליל מן האופנה. את מקומם תפסו, עד לשנות השישים של המאה העשרים, הביריות.
השלכות בריאותיות של המחוך האופנתי
במשך שנים רבות הייתה ביקורת רפואית רבה על ההשלכות הבריאותיות של המחוך. כבר במאה ה-18 הזהירו רופאים מפני שלל השפעות מזיקות כגון התמכרות, היסטריה, נימפומניה, בעיות פוריות ובעיות עצביות שונות ההביקורת הנפוצה ביותר כנגד המחוך הייתה פגיעה באיברים הפנימיים וגרימת עיוותים בעמוד השדרה שגרמו למחלות כגון עקמת, עם זאת למרות שהמחוך נלבש בתדירות יום יומית בידי רוב נשות המעמד הגבוה של המאה ה-18 וה-19 לא נמצאו עדויות לפגיעות כאלו בשלד..
ההשפעה היחידה שנמצאה בשלדי נשים מהתקופה הם שינויים אסתטיים בצלעות שכנראה נגרמו כתוצאה מלבישת מחוך בגיל צעיר מאוד לפני שהשלד סיים להתעצב. האנתרפולוגית רבקה גיבסון שחקרה את הנושא גילתה שאצל נשים מהתקופה צלעות עגולות יותר מהממוצע בימינו, צורה זו יוצרת מראה של שעון חול בעל מתניים צרים שנחשב רצוי אצל קובעי צו האופנה של התקופה. מלבד השינויים האסתטיים לא נמצאו בעיות בריאותיות והמחקר אף מצביע שתוחלת החיים הממוצעת של נשים אלו הייתה גבוהה יותר מהמוצע לתקופה..
המחקר המקיף ביותר בעת המודרנית על ההשפעות הבריאותיות של המחוך נערך על ידי ואלרי סטיל, היסטוריונית אופנה, שפרסמה את ממצאי בספר "The Corset: A Cultural History" בהוצאת אוניברסיטת ייל, בספר זה הפריכה אמונות על היותו של המחוך פריט לבוש מסוכן לבריאות שמטרתו הייתה דיכוי נשים ומצאה כי בניגוד למוסכמות הישנות למרות שמחוכים המהודקים בחוזקה ומגבילים את תנועת הגוף הם אינם גורמים לנזק גופני. בעזרתם של רופאים, היא הוכיחה כי הטענות בדבר נזקים גופניים הנגרמים מלבישת המחוך היו מבוססות על מיתוסים וידע רפואי מוגבל, המחלות המתוארות היו קרוב לוודאי תוצאה של היגיינה נמוכה ותזונה לקויה. כדי לחשוף את ההשפעה על האיברים הפנימיים ביצעה וואלרי סטיל סריקות CT לקתי ג'ונג, דוגמנית מחוכים שהצרה את היקף המתניים באופן קיצוני ל-38 ס"מ, ומצאה שאף על המחוך הקיצוני דחיקת האיברים הפנימיים לא הייתה דרמטית כמצופה. למעשה האיברים נדחקו פחות מאשר המתרחש בזמן ההיריון. ההשפעות הבריאותיות היחידות שהתגלו כנכונות הן צמצום קיבולת הקיבה, תופעה שנחשבה רצויה, וצמצום קיבולת הריאות ב-10% עד 25% מאחר שהמחוך ההדוק מונע מריאות להתנפח לגודלם המלא. השפעות אלו חולפות ברגע שהמחוך מוסר.
המחוך האופנתי מאז שנות העשרים
משנות העשרים של המאה העשרים ננטש המחוך האופנתי הקשיח שמשנה את צורת הגוף. המחוכים היו עשויים מחומר אלסטי ונועדו לשטח את הבטן ולהסתיר קפלי שומן. מהמאה ה-21 המחוכים מסוג זה שינו את שמם ל"מחטבים". מחוכים קשיחים נלבשו כפריט אופנה סקסי באופנה הגותית או בסצנה הסאדו-מזוכיסטית. בשנות התשעים הופיע שוב המחוך באופנת העלית של מעצבים מסוימים.
שמלות כלה ושמלות ערב מהודרות מעוצבות לעיתים משני חלקים - חצאית נפוחה וחלק עליון בעיצוב דמוי מחוך, הנרכס או נשרך מאחור. עיצוב זה נועד לרוב לשמלות במראה "סטרפלס" - ללא כתפיות או שרוולים. כיום המחטב, הקליל יותר מחליף את המחוך הכבד, בכל הקשור לאמצעי חיצוני לעיצוב הגזרה.
המחוך הרפואי
המחוך הרפואי הוא אמצעי טכנולוגיה שיקומית שעוצב כדי לסייע בשיקום לקויות יציבה הנובעות בעיה בעמוד השידרה כגון עקמת וכאבי גב תחתון. למחוכים שונים יש פעולות שונות. המחוך יכול להקשות על תנועות לא מומלצות, להפעיל לחץ עדין על הגב כדי ליישרו (בדומה לטיפול אורטודנטי ליישור השיניים) או למתוח את הגב כדי להרפות לחצים ולאפשר לחוליות לתפוס את מקומן הטבעי בעזרת לחץ השרירים.
מחוך שתפקידו להקשות על תנועות לא מומלצות של הגב עשוי להינתן כדי לזרז את החלמתן של פציעות מאמץ חוזרני כגון פריצת דיסק. מחוך כזה עשוי להקשות על בעליו הרמה של חפצים תוך כיפוף הגב ולהרגיל את בעליו לכופף את הברכיים במקום את הגב במקרים כאלה.
חלק מהידע הטכנולוגי המאפשר את הכנתם של המחוכים הרפואיים הצטבר בתעשיית המחוכים האופנתיים. אולם, אחד האתגרים בעיצוב המחוך הרפואי הוא יצירת מראה השונה באופן מובהק מזה של המחוך האופנתי, המזוהה עם חובבי המין הפטישי. זאת משום שמחוך רפואי הדומה למחוך אופנתי עלול להרתיע את המטופל או להביך אותו בפני זולתו במקרה שהוא מתגלה.
משוואת האגן-פואזיי
משוואת האגן-פואזיי (Hagen–Poiseuille) או בפשטות "משוואת פואזיי" היא משוואה פיזיקלית-הנדסית במכניקת זורמים, המתארת את ירידת הלחץ בנוזל, הזורם דרך צינור גלילי אופקי. המשוואה התקבלה בנפרד עבור פואזיי בשנת 1838 ועבור האגן בשנת 1839, אך התפרסמה על ידי פואזיי בשנת 1840.
המשוואה שימושית לאומדן הפרשי לחצים בצינורות בעלי קוטר קטן: כלי דם, קש שתייה, מחטי מזרקים וכדומה.
הנחות
ההנחות לקיום המשוואה הן:
במקרים בהם ההנחות לא מתקיימות, למשל: אורך צינור קצר מידי, זרימה טורבולנטית ולא למינארית, וכדומה, ירידת הלחץ תהיה שונה משמעותית מירידת הלחץ המחושבת על ידי המשוואה.
משוואת האגן-פואזיי
ירידת הלחץ מחושבת על ידי הנוסחה:
המשוואה כושלת במדידת הפרש הלחץ בתנאים שבאופן טבעי יוצרים זרימה טורבולונטית. עבור זורם בעל צמיגות נמוכה, צנרת קצרה או רחבה, נדרש שימוש במודלים מורכבים יותר כמו משוואת דרסי-וויסבאך. כמו כן, לא ניתן למדוד את הפרש הלחץ בסמוך לתחילת הצינור, בשל תופעות מעבר הגורמות להפסדי לחץ נוספים.
פיתוח המשוואה
נתייחס לצינור בצורת גליל (תמונה מספר 1) ונסתכל על שכבת זורם קטנה באורך L.
הכוחות הפועלים הם: כוחות לחץ וכוחות גזירה, כמסומן.
לחץ:
על חתך הטבעת בנקודה Z=0:
ועל חתך הטבעת בנקודה Z=L:
גזירה:
כוח הגזירה הפועל על הטבעת הפנימית:
כוח הגזירה שהטבעת החיצונית מפעילה על שכבת הנוזל הבאה איתה במגע:
חיבור הכוחות והשוואה לאפס:
מכאן, נקבל כי:
כלומר:
נבצע אינטגרל ונקבל:
ניתן להזניח את הקבוע (C_1=0), ולקבל:
(*)
עבור זורם ניוטוני (הנחה מספר 2):
הנוסחה עבור מאמץ הגזירה בין שני לוחות:
נשווה למשוואה (*):
נכפול ב- ונקבל:
(**)
כדי למצוא את הקבוע C_2, נשתמש בתנאי השפה: v_{(r=R)}=0 - כלומר, על שפת הגליל, המהירות הזורם זהה לצינור הנייח, משמע- אפס.
נציב את תנאי השפה במשוואה (**) ונחלץ את C_2:
כעת, נציב את C_2 חזרה למשוואה (**) ונקבל:
(***)
קיבלנו ביטוי פרבולי למהירות וניתן לראות כי הוא בהחלט תואם למצופה מזרימת פואזיי (תמונה מספר 2).
ניתן לראות מביטוי (***) כי המהירות המקסימלית מתקבלת במרכז, עבור r=0.
ניתן לוודא כי זוהי המהירות המקסימלית על ידי גזירת המשוואה:
וכאמור, עבור r=0, - הנגזרת מתאפסת- והמשמעות היא שאכן המהירות המקסימלית נמצאת בנקודה זו.
חישוב ספיקה נפחית לנוזל ניוטוני:
כל אחת מטבעות הזורם בצינור נעה במהירות v_r.
שטח של טבעת אינפיניטסימלית:
וכיוון שהביטוי (dr)^2 קטן מאוד- נוכל להזניח אותו, ולקבל:
dA=2\pi rdr
כעת נחשב את הספיקה:
מכאן:
ואם נעביר אגפים, נקבל את "משוואת האגן-פואזיי":
משוואת וושבורן
בפיזיקה, משוואת וושבורן מתארת זרימה קפילרית בצינור. משוואה זו נכתבה על ידי Edward Wight Washburn.
במאמרו משנת 1921, משתמש וושבורן במשוואת פואזיי. שימוש בגורם אינטגרציה הנותן ביטוי לשינוי נפח אינפיניטסימלי כתלות ב-l, אורך הנוזל בצינור,  נקבל:
את הלחץ ניתן לבטא באמצעות:
כאשר \rho מבטא את צפיפות הנוזל ו-\gamma את מתח הפנים שלו. \psi זווית הצינור ביחס לציר האופקי ו-\phi היא זווית המגע בין הנוזל והחומר הקאפילרי. לאחר החלפת משתנים נקבל:
משוואת פואזיי לזורם דחיס
עבור זורם דחיס בצינור, הספיקה הנפחית ומהירות הזורם אינם אחידים לאורך הצינור. הזרימה לרוב, באה לידי ביטוי על ידי הלחץ ביציאה. כאשר הנוזל נדחס או מתרחב, מתבצעת עבודה והנוזל מתחמם או מתקרר בהתאמה. מתקבל מכך כי הספיקה תלויה במעבר החום אל ומתוך הזורם. עבור נקודת מבט איזותרמית של גז אידיאלי, כאשר טמפרטורת הזורם תלויה במאזנה עם הסביבה וכאשר הלחץ בין קצוות הצינור קטן, הספיקה הנפחית ביציאה מהצינור נתונה על ידי:
ניסויי האגן
כאמור, בשנת 1839 פרסם האגן מאמר בנושא זרימת מים בצינורות גליליים. תוצאות הניסויים המוזכרים במאמר דומים לאלו שהציע פואזיי, אך פחות מקיפות ופחות מדויקות מתוצאותיו של פואזיי. תוצאות הניסויים אולם, הכילו הבחנות על אפקטי קצה והבחנות על השוני שבין זרימה למינארית לטורבולנטית. התוצאה שהציע האגן להפרש הלחצים היא: P=ׂ(A*L*Qּּ+B*Q²ׁ)/Dֶ^4 כאשר A,B קבועים. האגן מצא כי הקבוע A תלוי בטמפרטורה והביע אותו באמצעות הנוסחא: A=a-b*T+c*T² כאשר a,b,c קבועים המתקבלים מניסוי. עבור ספיקות קטנות מאוד, הערך Q² ניתן להזנחה, כך שמתקבלת למעשה אותה הנוסחא שהוצעה להפרש הלחצים על ידי פואזיי. Prandtl ו Tietjens המירו את התוצאות שקיבל האגן עבור הקבוע A, על מנת לקבל גרף עבור פקטור חיכוך אל מול מספר ריינולדס. תוצאות אלו ניבאו היטב את תוצאות הקו התאורטי עבור מספרי ריינולדס בטווח 70-1000: f=64/RN כאשר f מייצג את פקטור החיכוך המקובל בצינור.
משוואת דרסי-ויסבך
בדרך כלל משוואת האגן-פואזיי מצביעה לא רק על הפרש הלחצים בזרימה בציור אלא גם על צורתה הפרבולית של הזרימה. למעשה ניתן לפתח את תוצאות הפרש הלחצים גם לזרימה טורבולנטית על ידי קביעת צמיגות טורבולנטית אפקטיבית במקרה של זרימה טורבולנטית, אפילו שצורת הזרימה הטורבולנטית היא לא לגמרי פרבולית. בשני המקרים, הירידה בלחץ בצינור קשורה לעומס על הדפנות, אשר כביכול קובעת את פקטור החיכוך. ניתן לקבוע את ירידת הלחץ בצינור כתוצאה מחיכוך על ידי משוואת דרסי-ויסבך.
שער עצמי
שער עצמי הוא אירוע במשחקי ספורט שונים בו שחקן מכניס את הכדור לשער של קבוצתו, ובכך מעניק ניקוד ליריב. לעיתים קרובות השערים העצמיים מגיעים כתוצאה משגיאה של השחקן המבקיע, אך בענפי ספורט מסוימים הם נעשים מדי פעם מסיבות אסטרטגיות.
כדורגל
בכדורגל, שער עצמי מתרחש כאשר שחקן גורם לכדור להיכנס לשער קבוצתו, וכתוצאה מכך הוא מעניק ניקוד ליריבה. כובש השער העצמי לעיתים קרובות מסתובב מאחורי כדורים מסוכנים לאחר בעיטות עונשין, או כאשר מגיע כדור לרוחב המגרש, מטרתו של המגן היא להעניק קרן במקום לתת לשחקני התקפה הזדמנויות להבקיע, וכתוצאה מכך הכדור חודר לשער קבוצתו, במיוחד אם הוא נמצא תחת לחץ מצד שחקני התקפה שעשויים להבקיע אם לא ירחיק את הכדור בעצמו. בעוד ששחקן ההגנה שכבש את השער העצמי "זוכה" אישית לשער כחלק מהתמצית הסטטיסטית של המשחק (עם ההערה "(og)" כדי לציין את אופיו), שערים עצמיים אינם מתווספים לסטטיסטיקה של השחקן.
השער העצמי הידוע ביותר לשמצה היה זה של אנדרס אסקובר, שחקן נבחרת קולומביה במונדיאל 1994 אשר הפסידו במשחק נגד ארצות הברית דבר אשר הדיח את קולומביה מהטורניר. כעבור שבוע, אסקובר נורה למוות בקולומביה על ידי חבר כנופיית הסמים שהבוס שלו הפסיד בהימור על המשחק.
ההערכה היא כי השער העצמי המהיר ביותר בהיסטוריה הושג על ידי מגן טורקי יונייטד, פאט קרוזה, כשמונה שניות בלבד לאחר שריקת הפתיחה במשחק נגד קיימברידג' יונייטד בינואר 1977.
כדורסל
סל עצמי הוא כאשר קולעים בטעות לסל שאליו הקבוצה היריבה קולעת (המקבילה בכדורסל ל"שער עצמי"). תרחיש טיפוסי של סל עצמי מתרחש כאשר שחקן מנסה לחסום זריקה לסל של שחקן יריב אך בסופו של דבר הוא דוחף את הכדור לסלו הוא.
ג'מאל טינסלי
ג'מאל טינסלי (אנגלית: Jamaal Tinsley; נולד ב-28 בפברואר 1978 בברוקלין, ניו יורק) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בעמדת הרכז.
שנותיו במכללה
בשתי עונותיו במכללה, טינסלי הוביל את אוניברסיטת מדינת איווה לשתי זכיות בטורניר ה-BIG12 (ליגה של מכללות ממרכז ארצות הברית), והגעה עד לשלב רבע הגמר בטורניר אליפות המכללות בכדורסל של ה-NCAA. ב-2001, הוא נבחר לחמישיית כל-אמריקה השנייה במכללות, ושחקן השנה בליגת ה-BIG12.
שנותיו ב-NBA
טינסלי נבחר בדראפט 2001 על ידי ממפיס גריזליס. טינסלי נבחר במקום ה-21 בסיבוב הראשון של הדראפט ומיד הועבר על ידי ממפיס לאינדיאנה.
טינסלי נכנס מיד לתפקיד הרכז הפותח של אינדיאנה על ידי המאמן אייזיאה תומאס ושיחק מצוין באותה העונה, אותה הוא סיים עם ממוצעים של 9.4 נקודות ו-8.1 אסיסטים למשחק (עונת 2001-2002).
למרות זאת, עונה לאחר מכן, מאמן אינדיאנה אייזאה תומאס הוחלף על ידי ריק קרלייל, ומיד החליף את טינסלי בהרכב הפותח לטובת קני אנדרסון, ובתור המחליף של אנדרסון הוצב אנטוני ג'ונסון. ואז, באופן מפתיע, טינסלי מצא אותו משמש כמחליף של המחליף של הרכז הפותח של אינדיאנה.
למרות זאת, אנדרסון וג'ונסון נפצעו, מה שהביא לכך שטינסלי הפך שוב לפותח בחמישייה של אינדיאנה. למרות המיעוט במשחק, נראה היה שטינסלי מצא אנרגיה וביטחון עצמי במשחק שלו. נראה היה שטינסלי קיבל את הדחתו מההרכב כאתגר, ולא כהעלבה. טינסלי לא איבד את תפקיד הרכז הראשי מאז, והיה מצוין בעונת 2003-2004 כשאינדיאנה הפסידה הגיעה עד לגמר המזרח, והפסידה רק לדטרויט פיסטונס, שאף זכו בתואר האליפות באותה השנה.
בעונת 2004-2005 היה טינסלי פצוע כל העונה, אך הקבוצה עצמה הצליחה להעפיל בקושי לפלייאוף מהמקום השישי במזרח (עם מאזן של 44-38). טינסלי פיספס גם את ארבעת המשחקים הראשונים בפלייאוף נגד בוסטון סלטיקס, אך חזר בצורה מרשימה למשחק מספר 5, והוביל את אינדיאנה לניצחון משכנע.
לפני עונת 2009-2010 עבר טינסלי לממפיס גריזליס לאחר 8 שנים בפייסרס.
חשודים כג'ק המרטש
נכון להיום אין אדם אחד שנחשב לחשוד המרכזי בפרשה, אבל בכל זאת כמה חשודים התבלטו במיוחד עם השנים.
דוח מק'נתן
מק'נתן המשיך וציין שלושה חשודים בולטים שכל אחד מהם, הוא האמין, יכול היה להיות המרטש. מק'נתן כתב את הדוח מזיכרונו בעיקר, ולכן הדוח רצוף בשגיאות בעובדות בסיסיות רבות. אף על פי כן, שלושת החשודים של מק'נתן הביאו לפולמוס נרחב שנמשך עד היום.
ביוגרפיה
ג'ון דרויט מונטגיו (באנגלית: Montague John Druitt) נולד באנגליה ב-15 באוגוסט 1857. ב-1880 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד היוקרתית והחל לעבוד כמורה בפנימייה. בזמנו החופשי נהג ללמוד משפטים ובהמשך אף הוסמך כעורך דין מורשה. עם הזמן דרויט התקדם בסולם החברתי ובמהרה התבסס כלכלית ואף החל לעסוק בענפי ספורט שונים עד שבשנת 1888 חייו השתנו מקצה לקצה. אימו אולצה להתאשפז בבית חולים פסיכיאטרי עקב הזיות פרנואידיות ודיכאון קשה והוא פוטר מעבודתו בפנימייה. דרויט שקע בדיכאון קשה ובתחילת חודש דצמבר אבדו עקבותיו. ב-31 בדצמבר, נמצאה גופתו כשהיא צפה בנהר התמזה. חקירה מהירה של המשטרה מצאה כי הוא התאבד. התאבדויות ומחלות נפש לא היו נדירות במשפחתו של דרויט ומלבד אימו מספר קרובי משפחה נוספים התאבדו או אושפזו בבתי חולים פסיכיאטרים. דרויט השאיר מכתב התאבדות בו כתב שהוא זיהה את אותם התסמינים שהופיעו אצל אימו לפני שאושפזה, והחליט שהמעשה הנכון בשבילו יהיה להתאבד.
הקשר לג'ק המרטש
ברם, מהראיות שניתן להשיג כיום קשה להבין מדוע דרויט נחשב כחשוד על ידי מק'נתן. חוקרים רבים שחקרו את חייו של דרויט לא הצליחו לאשר את הטענה כי משפחתו חשדה בו. לא נמצאו גם ראיות לטענתו לכך שדרויט היה סוטה מין או אפילו אדם אלים. ישנן ראיות כי דרויט פוטר מעבודתו מכיוון שנחשף כי הוא הומוסקסואל דבר שבאותה תקופה אומנם נחשב כסטיה מינית אך לא כך כיום. יש אף חוקרים הטוענים כי אם אכן היה הומוסקסואל הדבר רק מחליש את הסברה שהוא המרטש. מלבד זאת מק'נתן טעה במספר עובדות חשובות. דרויט לא היה רופא אלא עורך דין, וכל הראיות מעידות על כך שהוא התאבד כארבעה שבועות לפני שנמצאה גופתו ולא שבעה כפי שטען. משתמע מכך כי דרויט המשיך בשגרת חיו לפחות שלושה שבועות לאחר הרצח במיל'רס קורט ולא יצא מדעתו מיד אחריו כפי שהאמין מק'נתן. נוסף לכל אלה, דרויט לא גר ברובע המזרחי ואין ראיות לכך שהוא נהג לשהות שם. לדרויט גם היה אליבי בנוגע לרצח של צ'אפמן שהיה מקשה עליו עד לרמה של חוסר סבירות לבצע את הרצח.
עם זאת, מספר חוקרים הצביעו על העובדה שדרויט דומה לתיאור הכללי של המרטש שמסרו מרבית עדי הראיה. כמו כן למק'נתן, מתוקף תפקידו, הייתה גישה לכל חומר החקירה, ויש הטוענים כי ייתכן שהיה בידיו מידע שאבד עם השנים שגרם לו לבסס את חשדו כנגד דרויט.
ביוגרפיה
אהרון קוסמינסקי (באנגלית: Aaron Kosminski), ספר במקצועו, נולד בפולין בשנת 1864 או 1865 למשפחה יהודית. מעט מאוד ידוע על חייו של קוסמינסקי. על פי העדויות הקיימות נראה כי מסיבה שאינה ידועה קוסמינסקי חי את מרבית חייו ללא אביו. בתחילת שנות ה-80 בעקבות הפוגרומים הרבים שהחלו לפקוד את יהודי פולין היגר קוסמינסקי ללונדון ביחד עם אחיותיו הגדולות והשתלב במהרה בקהילה היהודית בעיר. מנקודת זמן זו ועד שנת 1890, אין עדויות מאומתות לגבי מעשיו של קוסמינסקי. ידוע כי ב-12 ביולי 1890 בעקבות הידרדרות במצבו הנפשי, הוא אושפז לראשונה בבית חולים פסיכיאטרי. שלושה ימים לאחר מכן הוא השתחרר לחזקתו של אחיו ששמו אינו ידוע. בפברואר 1891 הוא נמצא חולה בנפשו ונאמר כי אין תקווה שהוא יחלים. קוסמינסקי אולץ להתאשפז פעם נוספת בבית חולים פסיכיאטרי, הפעם לשארית ימיו. הוא נפטר בשנת 1919.
הקשר לג'ק המרטש
כך תואר קוסמינסקי בדוח של מק'נתן. עובדות נוספות המחזקות את טענותיו מגיעות בדמותן של מספר הערות שהתגלו בשוליים של ספר ב-1987. על פי הסברה המקובלת, ההערות נכתבו על ידי דונלד סוואנסון שהיה אחראי על תיאום חקירת רציחות וייטצ'אפל במשך כחודש אחד בין ה-1 בספטמבר ל-6 באוקטובר 1888. סוואנסון טען כי קוסמינסקי נתפס על חם, וזוהה בוודאות על ידי אדם אחד בעת ביצוע אחד ממעשי הרצח המיוחסים למרטש. הסיבה שקוסמינסקי לא נעצר מיד לפי טענתו של סוואנסון, נבעה מכך שעד הראיה שזיהה אותו היה יהודי, והוא סירב להעיד נגד קוסמינסקי שהיה גם כן יהודי שכן ידע שעדותו תחתום את גורלו של קוסמינסקי. סוואנסון טען כי מסיבה זו קוסמינסקי אולץ להתאשפז בסופו של דבר בבית חולים פסיכיאטרי, ושם טען כי הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן.
קיימות סתירות ואי דיוקים היסטוריים רבים לטענותיהם של מק'נתן וסוואנסון. קוסמינסקי אכן אושפז בבית חולים פסיכיאטרי אך הדבר קרה ב-1891 ולא ב-1889 כפי שטען מק'נתן דבר שמשאיר ללא הסבר למה קוסמינסקי, אם אכן היה הרוצח, הפסיק את הרציחות באופן כה פתאומי. אי דיוק נוסף נוגע לתאריך מותו של קוסמינסקי שנפטר ב-1919 למעלה מ-28 שנה לאחר שהתאשפז וזאת בניגוד לטענותיו של סוואנסון בדבר מוות מהיר לכאורה, זמן קצר לאחר האשפוז. במשך כל השנים שבהן היה מאושפז בבית החולים, נרשמו רק שתי תקריות אלימות זניחות, מצידו של קוסמינסקי. על פי עדויות הרופאים שטיפלו בו, שיגעונו של קוסמינסקי התאפיין בשמיעת קולות שלא קיימים, פראנויה, פחד מקבלת אוכל מאנשים אחרים וסירוב להתקלח. הרופאים סיכמו בחוות דעתם כי קוסמינסקי אינו מסוכן ואין לו נטיות אובדניות.
קיימות עובדות נוספות המחלישות את החשד כי קוסמינסקי היה המרטש. אף על פי שקוסמינסקי דמה באופן כללי לתיאורו של המרטש והוא אכן, ככל הנראה, התגורר בווייטצ'אפל, אין עדויות לכך שהיה לו ידע כלשהו ברפואה, ולמרות מאמצים שנעשו במהלך השנים, לא נודעה זהותו של האדם שלטענת סוואנסון זיהה את קוסמינסקי. חוקרים גם לא הצליחו למצוא ביסוס לטענותיו של מק'נתן בדבר נסיבות מרשיעות לכאורה שנקשרו בשמו של קוסמינסקי.
למרות זאת מספר חוקרים העלו מספר השערות שלדעתם מחזקות את הסברה כי קוסמינסקי היה המרטש. לטענתם ייתכן שמצבו הנפשי של קוסמינסקי הידרדר בעקבות זוועות הפוגרומים להם נחשף בצעירותו וגרמו לו להפוך לאדם אלים. אם קוסמינסקי אכן היה המרטש הדבר נותן פרשנות מעניינת לגרפיטי ברחוב גולסטון שיכולה להתפרש כסוג של תחינה שלא יאשימו את היהודים הנובעת מהפחד שהיה לו מהישנותן של זוועות הפוגרומים. קיימת סברה כי אם ילדותו אכן עברה עליו ללא דמות סמכותית של אב ובחברתן של נשים מבוגרות ממנו, הדבר עלול היה לפתח אצל קוסמינסקי רגשות שנאה כלפי המין הנשי. משפטו של מק'נתן בדבר עיסוקו של קוסמינסקי במידות רעות מפורש לרוב כאוננות בלתי נשלטת, דבר שיכול להצביע לכך שקוסמינסקי, היה נוסף לכל גם חולה מין, עובדה שמיוחסת למרטש. מספר חוקרי FBI מודרניים ציינו כי אם תוכח נכונות השערות אלה, קוסמינסקי ימצא מתאים מאוד לפרופיל של רוצח סדרתי.
בשנת 2014 טען חוקר בריטי בשם ראסל אדוארדס כי עלה בידו להוכיח, באמצעות צעיף שהשתייך לדבריו לנרצחת קתרין אדווס, כי המרטש היה קוסמינסקי. אדוארס טען כי הצעיף, שהיה ספוג בדמה של אדוארדס, הכיל גם עקבות זרע שזוהו בבדיקת דנ"א כשייכים לקוסמינסקי. חוקרים אחרים ביקרו את הממצא והעלו תהיות לגבי אמיתותו של הבגד ואם אכן היה אחד מפרטי הלבוש של אדווס. בנוסף נטען כי בדיקת ה-DNA שבוצעה כביכול, פורסמה בצהובון ועל כן לא עברה ביקורת עמיתים כמקובל במקרים מסוג זה, ומומחי בדיקות דנ"א הביעו ספק באמיתות הקביעה שכן הצעיף עבר ידיים רבות וסביר להניח ש"זוהם" בשרידי DNA של אנשים רבים ובהם גם קרוביה של אדווס. כמו כן, מסע הפרסום למכירת ספרו של אדוארדס המציג כביכול את פתרון התעלומה, אינו מוסיף לאמינותו.
ביוגרפיה
מייקל אוסטרוג (באנגלית: Michael Ostrog) נולד ברוסיה בשנת 1833. בצעירותו היגר לאנגליה. עם השנים נודע אוסטרוג כעבריין והורשע מספר רב של פעמים בעבירות מסוג הונאה וגנבה, ובילה חלק נכבד מחייו מאחורי סורג ובריח. ב-1874, לאחר שנתפס והורשע פעם נוספת בגנבה הוא נשלח לתקופת מאסר של עשר שנים. ב-1883 הוא שוחרר, אך מספר שנים לאחר מכן הוא הורשע בגנבה פעם נוספת והוחזר למאסר. ב-10 במרץ 1888 שוחרר אוסטרוג מהכלא, אך המשיך לבצע עבירות פעוטות בגינן נעצר פעם נוספת. בדיונים רבים בבית המשפט, נהג אוסטרוג להפגין התנהגות חריגה, וקיימת סברה כי עשה זאת על מנת לשכנע את הסובבים אותו כי אינו שפוי. ב-1891 הועבר אוסטרוג מהכלא לבית חולים פסיכיאטרי שם החל לראשונה להתחזות לרופא יהודי. ב-1904 הוא שוחרר ממאסר בפעם האחרונה ועל פי העדויות הקיימות הצטרף למיסיון נוצרי. זו העדות ההיסטורית האחרונה הקיימת על אוסטרוג, תאריך מותו ומעשיו אחרי שנה זו אינם ידועים.
הקשר לג'ק המרטש
אוסטרוג הוא האחרון מבין שלושת החשודים שהוזכרו במזכרו של מק'נתן ועל פי המקובל החשוד הכי פחות סביר מכולם.
טענות אלה של מק'נתן עומדת בסתירה למחקר ההיסטורי על חייו, ושעל פיו מתקבל הרושם כי אוסטרוג היה עבריין פעוט. מרבית החוקרים לא מתייחסים ברצינות לטענותיו של אוסטרוג בדבר היותו רופא וטוענים כי הוא היה איש בעל שמות ופרצופים רבים שבעבר הציג עצמו, בין היתר, כאציל פולני מרושש. אין שום עדות היסטורית לכך שאוסטרוג אי פעם תקף אישה או נהג להסתובב עם סכין מנתחים כפי שטען מק'נתן. גם מראהו של אוסטרוג שהיה אדם גבוה (1.80 מטר) ובן 55 בזמן הרציחות לא תואם את התיאור שנמסר על ידי מרבית עדי הראיה. אולם העדויות החשובות ביותר כנגד הטענה שאוסטרוג היה המרטש מצביעות על כך שהוא שהה במעצר, בצרפת, בעת שבוצעו מעשי הרצח שמיוחסים למרטש. אם עובדה זו נכונה הדבר היה חייב להיות ידוע למק'נתן, ולכן העובדה שאוסטרוג הוזכר בכל זאת כאחד החשודים היא תעלומה בעיני מרבית החוקרים.
ביוגרפיה
ג'ורג' צ'אפמן (באנגלית: George Chapman) נולד ב-14 בדצמבר 1865 בעיירה קטנה בפולין בשם סברין אנטוניוביץ' קלוסווסקי. בנעוריו רכש ידע רפואי כאשר נרשם לקורס קצר בן שלושה חודשים בכירורגיה מעשית בבית חולים בוורשה ואף עבד כעוזר מנתח במשך מספר שנים. עדויות שנמצאו מתקופה זו מתארות את קלוסווסקי כאדם שקדן שלמד את מדע הכירורגיה בהתלהבות רבה. ב-1887 או 1888 עזב קלוסווסקי את פולין והיגר לאנגליה מסיבות שאינן ידועות. הוא השתקע בלונדון ופצח בקריירה חדשה כספר. הוא פתח מספרה בווייטצ'אפל וב-1889 נשא לאישה את לוסי בדרסקי. שנה לאחר מכן היגרו בני הזוג לארצות הברית, אך נפרדו זה מזה בחלוף תקופה מסוימת, לאחר שנחשף אופיו האלים של קלוסווסקי, שנהג להכות קשות את בת זוגו.
קלוסווסקי מצא את דרכו חזרה לאנגליה שם המשיך לעבוד כספר ופגש במי שהייתה לאשתו השנייה, אנני צ'אפמן (אין קשר לקורבנו השני של המרטש). גם קשר זה לא החזיק מעמד והזוג נפרד כשנה לאחר מכן, אך לא לפני שקלוסווסקי שינה את שמו לג'ורג' צ'אפמן ובכך בחר לאמץ את שם משפחתה של זוגתו. זמן קצר לאחר מכן, הכיר צ'אפמן את מרי ספינק, שהפכה לבת זוגו השלישית. בדומה למערכות היחסים הקודמות בחייו, צ'אפמן החל להכות ולהתעלל בספינק על בסיס קבוע. ספינק החלה לסבול מכאבי בטן קשים מהם נפטרה ב-1897. אשתו הבאה, בסי טיילור, סבלה גם היא מהתעללות פיזית קשה מידיו של צ'אפמן. בדומה לספינק גם היא החלה לסבול מכאבי בטן ונפטרה בשנת 1901. גורלה של אשתו הבאה של צ'אפמן, מוד מארש, היה זהה אך הפעם עלה לראשונה חשד מצד רשויות החוק למעשים פלילים. לאחר שמארש מתה ב-1902, גופתה נבדקה ונמצא בה כמות קטלנית של אנטימון. מדובר בחומר רעיל שכאשר ניתן בכמויות קטנות לאורך זמן הוא גורם למוות איטי ומלא ייסורים. גופות נשותיו האחרות של צ'אפמן הוצאו מקברן ונבדקו גם הן. הממצאים היו זהים. צ'אפמן הואשם ברצח על ידי הרעלת שלוש מנשותיו ונמצא אשם. הוא נידון למוות והוצא להורג בתלייה בכלאו ב-7 באפריל 1903.
הקשר לג'ק המרטש
צ'אפמן היה אחד החשודים המרכזים והמועדפים ביותר על פרדריק אברליין, אחד החוקרים הראשיים בפרשה. אברליין שטח את חשדותיו בנוגע לצ'אפמן בראיון שנתן לעיתון מקומי ב-1903:
המקרה שאליו מתייחס אברליין נחשף לראשונה בעדות שמסרה אשתו הראשונה של צ'אפמן, לוסי בדרסקי, במשפטו. היא טענה כי יום אחד בעת שהייתם בחנות שלהם בארצות הברית התפתח ויכוח עז בינה לבין צ'פאמן. במהלך הוויכוח, היא טענה, צ'אפמן תפס אותה בפתאומיות, זרק אותה למיטה, והצמיד את פניו לפניה כדי למנוע ממנה לצעוק והחל לחנוק אותה. בדיוק באותו הרגע נכנס לקוח לחנות וצ'אפמן עזב אותה מיד, ופנה לתת לו שירות. לאחר שצ'אפמן עזב אותה, בדרסקי טענה כי היא מצאה סכין משוננת וארוכה מתחת לכרית. מאוחר יותר, היא טענה, צ'אפמן הודה כי תכנן להרוג אותה, ואף הצביע למקום שבו התכוון לקבור את גופתה, והסביר איך היה מתרץ לשכנים את היעלמותה.
פרט נוסף שאליו התייחס אברליין בראיון היה רצח של יצאנית בארצות הברית שהיה בעל מאפיינים דומים לאלה של המרטש. הרוצח לא נתפס מעולם ויש רבים, שבדומה לאברליין תולים את חשדם בצ'אפמן שייתכן שהגיע לארצות הברית זמן קצר לפני הרצח. מלבד זאת לצ'אפמן היו מאפיינים שרבים מאמינים שהיו למרטש. הוא היה רווק בזמן הרציחות, הייתה לו עבודה קבועה דבר שהשאיר לו זמן חופשי להסתובב ברחובות רק בסופי שבוע, הוא היה ידוע במזגו החם, היה אלים כלפי נשים, וכפי שהתברר הוא היה מסוגל לרצח.
המתנגדים לעומת זאת טוענים כי הסקוטלנד יארד מעולם לא חשד, ולא חקר את צ'אפמן במעורבות ברציחות המרטש למרות שנחקרו מאות חשודים אחרים. גם גילו של צ'אפמן שהיה בן 23 בתקופת הרציחות לא תואם לגיל שמסרו מרבית עדי הראיה שעמד על בין 30 ל-40. אולם הטענה המרכזית של המתנגדים מתייחסת למודוס אופרנדי של צ'אפמן שהוא שונה מאוד מזו של המרטש. צ'פמן הרעיל נשים שהוא הכיר באיטיות ולאורך זמן, בעוד שהמרטש רצח נשים שלא הכיר במהירות ובאלימות אכזרית. מומחים בתחום טוענים כי שינוי קיצוני כל כך במודוס אופרנדי של רוצחים סדרתיים הוא נדיר ביותר.
ביוגרפיה
פרנסיס ג'יי טומבלטי (באנגלית: Francis Tumblety), ידוע גם בכינוי ד"ר טי, נולד בשנת 1830 בקנדה או אירלנד. למרות שקיימת מחלוקת בנוגע למקום הולדתו, ידוע כי את ילדותו כמו גם את מרבית חייו הוא העביר בארצות הברית. בנעוריו עבד בבית מרקחת מקומי. לאחר שהגיע לבגרות, החל טומבלטי לנסוע בכל רחבי ארצות הברית וקנדה, ולמכור תרופות מעשה ידיו, תוך שהוא מתחזה לרופא. קריירה זו כרופא אליל נחלה הצלחה וטומבלטי צבר הון לא מבוטל. מזלו החל להשתנות לאחר שהחלו התנגשויותיו הראשונות עם רשויות החוק וזאת לאחר שהתברר שחלק מחוליו מתו לאחר נטילת תרופות שנרשמו על ידו. לא ניתן לדעת אם דבר זה נעשה בכוונה שכן טומבלטי, החל במנוסה ובסופו של דבר הצליח להתחמק מחקירה, והמשיך בעסקיו במקום אחר.
בתקופה זו החלה לעלות על פני השטח שנאתו העזה כלפי המין הנשי. טומבלטי נהג לנאום ארוכות על שנאתו העזה כלפי הנשים, ובמיוחד כלפי יצאניות. הוא אף החזיק אוסף של איברי נשים, אותו נהג להציג לראווה בהזדמנויות רבות. על פי המסופר באחת הפעמים טומבלטי הסביר לאחד ממכריו כי העוינות שלו כלפי נשים החלה לקנן אצלו לאחר שגילה כי אשתו בוגדת בו. לא ידוע הרבה על חייו הפרטיים של טומבלטי אך נראה כי את מרבית חייו הוא בילה בגפו, וקיימות עדויות רבות המעידות על כך שייתכן שהיה הומוסקסואל. ביוני 1888, הגיע טומבלטי לאנגליה שם נעצר ב-7 בנובמבר בחשד לפעילות הומוסקסואלית אסורה ובחשד למעורבות ברציחות וייטצ'אפל. הוא שוחרר בערבות והצליח לברוח בחזרה לארצות הברית. הוא לא נעצר בשנית ולא הוסגר בחזרה לאנגליה שכן לא נמצאו ראיות מוצקות כנגדו שקשרו אותו לפשעים בהם הואשם. הוא נפטר בשנת 1903 כאדם אמיד, ונקבר בעיר רוצ'סטר שבמדינת ניו יורק.
הקשר לג'ק המרטש
טומבלטי נודע לשמצה בזמנו בארצות הברית ומעלליו שכללו רומנים עם גברים צעירים, שערוריות שנגעו לעיסוקו כרופא אליל, חשדות בדבר אחריותו לרציחות וייטצ'אפל ואף האשמת שווא במעורבות ברצח הנשיא לינקולן, פורסמו ברבים בעיתונים של אותה תקופה. למרות זאת, מסיבה שאינה ידועה, התקשורת באנגליה התעלמה כמעט לחלוטין מקיומו בדיווחיה על חשודים ברציחות וייטצ'אפל. שמו של טומבלטי כחשוד משמעותי בפרשה עלה לראשונה בשנת 1993 לאחר שסטיוארט אוונס, אחד המומחים המודרניים הבולטים בתחום, מצא מכתב שנכתב ב-1913 על ידי ג'ון ליטלצ'ילד, חוקר בסקוטלנד יארד בתקופת הרציחות. במכתב נכתב:
בשנים האחרונות, טומבלטי הפך לאחד החשודים הבולטים ברציחות הבלתי פתורות. אוונס ותומכיו מצביעים על מספר עובדות שמחזקות את הסברה כי הוא היה המרטש. שנאתו כלפי המין הנשי ואוסף איברי הנשים שכביכול החזיק ברשותו תואמות לפרופיל של רוצח סדרתי של נשים, הם טוענים. נוסף לכל הוא היה בלונדון בזמן מעשי הרצח, ואף נעצר בחשד למעורבות בהם. אם מתייחסים רק לחמש הרציחות הקנוניות העובדות מצביעות על כך שלאחר שנמלט מאנגליה הרציחות פסקו. מלבד זאת, קיימות ראיות המצביעות על כך כי מספר חוקרים בולטים בסקוטלנד יארד, מלבד ליטלצ'ילד, חשדו כי הוא המרטש ומספר מכריו בארצות הברית חלקו גם הם חשד זהה. נטען גם כי טומבלטי שהיה אדם אמיד היה גם ככל הנראה ערמומי וחמקן, שכן הצליח להתחמק מחקירת רשויות החוק באנגליה ובארצות הברית במשך מרבית חייו.
המתנגדים טוענים לעומת זאת כי בדומה למרבית החשודים האחרים לא קיימות שום ראיות מוצקות הקושרות אותו לרציחות. מעבר לכך קיימות מספר עובדות הפוגעות בתשתית הראייתית נגד טומבלטי. הוא היה בן 55, מבוגר בהרבה מהגיל שאותו ציינו מרבית עדי הראיה שדיווחו כי ראו את המרטש, אין עדויות המצביעות על כך שהיה לו ידע רפואי כלשהו, אף על פי שנהג להציג עצמו כרופא, ולמרות שנאתו המוצהרת כלפי נשים, אין ראיות המצביעות על כך שהוא היה אלים כלפיהן. נוסף לכך, אין ראיות לכך שהוא היה סוטה מין על פי הסטנדרטים של היום, וחשוב יותר, מחקרים מצביעים על כך שרוצחים סדרתיים הומוסקסואלים נוהגים לבחור לרוב את קורבנותיהם לפי נטיות מינם, ולא מביעים עניין ביצאניות מהמין השני. טומבלטי, אם אכן היה הומוסקסואל, היה צריך לסטות בצורה יוצאת דופן מהסברה המקובלת אם אכן היה המרטש.
ביוגרפיה
ג'וזף בארנט (באנגלית: Joseph Barnett) נולד באנגליה בשנת 1858. בארנט גדל בלונדון ובמשך מרבית חייו התגורר לא הרחק משכונת וייטצ'אפל. לאחר מות אביו ונטישת אמו את הבית הוא גודל על ידי אחיו הבוגרים. בארנט פגש לראשונה את מרי ג'יין קלי, קורבנו החמישי והאחרון של המרטש, ב-8 באפריל 1887. השניים התאהבו במהרה ועברו לגור ביחד. בתקופת הרציחות הזוג גר יחדיו במילר'ס קורט. ב-30 באוקטובר 1888 התגלו חילוקי דעות קשים בין בני הזוג, ככל הנראה עקב הסכמתה של קלי לאפשר ליצאנית חסרת בית לחלוק איתם את החדר. על פי העדויות לשניים הייתה מריבה שבמהלכה עזב בארנט את החדר בכעס. בימים שלאחר מכן הוא עשה ניסיונות להתפייס עם קלי. ב-9 בנובמבר נמצא גופתה של קלי כשהיא מרוטשת קשות. בארנט נחקר ומסר עדות מפורטת במשטרה שבה פירט את כל הידוע לו על קלי. מרבית העובדות הידועות על חייה של קלי מקורם בעיקר בעדות זו. בארנט נפטר בשנת 1926.
הקשר לג'ק המרטש
בארנט הוצג לראשונה כחשוד ברציחות המרטש בשנות ה-70 של המאה ה-20. במהלך השנים בוצע מחקר מקיף על ידי מספר חוקרים על מנת לבסס טענה זו. על פי התאוריה שפותחה, בארנט היה מאוהב נואשות בקלי, והעובדה כי הייתה יצאנית לא הייתה לרוחו. בארנט נשבע לפרנס את קלי לבדו ולהוציא אותה מחיי הזנות, אך ביוני 1888 הוא איבד את מקום עבודתו, וכך גם חלומו לפרנס את קלי הגיע לקיצו. לאחר שראה כי קלי ממשיכה לעסוק בזנות הוא החל לרצוח יצאניות במטרה לגרום לה לפחד לצאת לרחובות ולזנוח את עיסוקה. מזימתו ככל הנראה לא הצליחה וקלי המשיכה בעבודתה כיצאנית למרות הכל. המתח הגיע לשיאו במריבה של הזוג ב-30 באוקטובר וייתכן כי בארנט החל להאמין כי אהבתו לקלי היא חד צדדית. בזעמו הוא הגיע למילר'ס קורט, מספר ימים לאחר מכן, ורצח אותה באכזריות רבה.
למרות שמדובר בתאוריה חסרת כל ביסוס עובדתי, קיימות מספר נסיבות וראיות עקיפות שנראה כי תומכות בתאוריה זו. אם נכונה התאוריה, היא עונה על השאלה למה המרטש הפסיק את מעשי הרצח לאחר מותה של קלי. הדבר מסביר גם למה דלת חדרה של קלי הייתה נעולה כאשר השוטרים הגיעו למקום. ייתכן שלבארנט היה מפתח לחדר והוא נעל את הדלת עם יציאתו מהחדר. נוסף לכל בארנט התאים לתיאור שמסרו עדי הראיה והוא גם מתאים לפרופיל הכללי שיצר ה-FBI על ג'ק המרטש.
אף על פי שהתאוריה זכתה לפופולריות בשנים האחרונות, היא ממשיכה להישען בעיקר על ראיות נסיבתיות. אין עדויות לכך שהסקוטלנד יארד חשד אי פעם בבארנט במעורבות ברציחות, וזאת למרות שהוא נחקר מספר שעות על ידם. ייתכן שבארנט שיקר בהצלחה בעדותו ומסר פרטים כוזבים על חייה של קלי ועל מעשיו ביום הרצח, ובכך הצליח להתל בחוקריו ולהסיר ממנו את החשד. ללא ראיות מוצקות כלשהן לא ניתן לאשר או להפריך טענה זו כמו גם טענות אחרות.
ביוגרפיה
ג'יימס מייבריק (באנגלית: James Maybrick) נולד ב-25 באוקטובר 1838 בעיר ליברפול שבבריטניה. הוא החל לעבוד בעסקי הכותנה והקים חברה שעסקה במכירות כותנה. עבודה זו דרשה ממנו נסיעות תכופות לארצות הברית. ב-1871 החליט מייבריק להתיישב בווירג'יניה שבארצות הברית במטרה לפתוח סניף של חברתו במדינה. בזמן שהותו שם, הוא נדבק במחלת המלריה, ועבר טיפולים בתרופות שהכילו ארסן שהיו מקובלות באותה תקופה, אך הביאו להתמכרותו של מייבריק לתרופה לשארית ימיו. ב-1880 חזר מייבריק לבריטניה. במסעו חזרה על סיפונה של אוניה הוא פגש בפלורנס אליזבת' צ'אנדלר בת ה-18. למרות פער הגילאים הגדול, השניים התאהבו, התחתנו לאחר שנה, ונולדו להם שני ילדים. מייבריק המשיך לחלק את זמנו בין ארצות הברית לבריטניה דבר שככל הנראה הביא למתיחות עם אשתו. השניים החלו לבגוד אחד בשני, מייבריק ניהל רומנים עם מספר פילגשים ואשתו החזירה לו באותה המטבע. בריאותו של מייבריק החלה להתרופף בפתאומיות ב-27 באפריל 1889, והוא מת ב-15 ימים לאחר מכן ב-11 במאי. נסיבות מותו העלו חשד מצד קרובי משפחתו ורשויות החוק פתחו בחקירה שבסופה נקבע כי מייבריק מת מהרעלת ארסן. אשתו, פלורנס, הואשמה ברצח, ולאחר משפט סנסציוני שהגינותו הייתה נתונה במחלוקת כבדה היא הורשעה ונידונה למוות. עונשה הומתק בסופו של דבר למאסר עולם, והיא שוחררה מהכלא ב-1904 לאחר בחינה מחודשת של המקרה על ידי הרשויות.
הקשר לג'ק המרטש
בשנת 1992, התפרסם בציבור מסמך שנטען כי הוא יומנו האישי של מייבריק שבו הוא מודה כביכול בכך שהוא המרטש. היומן פורסם על ידי מייקל בארנט, מובטל המתגורר בליברפול שטען כי הוא קיבל אותו מחברו, טוני דברו (Tony Devereux), בעת שהשניים ישבו בפאב. למרות שביומן לא מוזכר במפורש שמו של מייבריק, מקריאת העובדות ביומן והצלבתן עם הפרטים הידועים על חייו של מייבריק לא נשאר מקום לספק כי אכן מדובר בו. ביומן מתוארים מעשיו של מייבריק במשך תקופה של מספר חודשים, הכוללות גם את תקופת הרציחות, עד למותו. מייבריק מתוודה ביומנו כביכול כי הוא הרוצח האחראי לחמש הרציחות הקנוניות, ובאחריות לרצח שתי נשים אחרות שנכון להיום זהותן אינה ידועה.
הדעה המקובלת בקרב מרבית החוקרים כיום היא שהיומן הוא זיוף מודרני. מסקנה זו התקבלה לאחר שנמצא כי ביומן כתובות עובדות שגויות רבות בקשר למרטש ולרציחות שהתרחשו רק במאה ה-20. ביומן נרשמו גם מקומות וציוני דרך רבים שלא היו קיימים בימיי חייו של מייבריק. היומן עצמו יוצר אומנם בתקופה הוויקטוריאנית, אך מסיבה לא מובנת חסרים בו 20 הדפים הראשונים, ומבדיקה מהירה שבוצעה התברר כי ניתן לקנות יומן דומה אצל סוחרי עתיקות רבים. בדיקות מדעיות שבוצעו על הדיו ביומן הצביעו על כך שייתכן כי הוא נכתב בפרק זמן של מספר ימים ולא חודשים, וכי הדבר נעשה לא במאה ה-19, אלא רק שנים ספורות לפני פרסומו. מומחים שבדקו את כתב היד ציינו כי הוא מתאים יותר לזה המקובל בתקופה המודרנית מאשר בתקופה הוויקטוריאנית. מלבד היומן הוצג גם שעון כיס שעליו הופיעו ראשי התיבות של מייבריק, ג'.מ. וחרוט שעליו נרשם "אני ג'ק", ולידו ראשי התיבות של כל חמשת הקורבנות הקנוניות. בדיקות שבוצעו בשעון מצאו כי החריטות ישנות מאוד אך קיימת מחלוקת באשר לטיבן של בדיקות אלה.
בינואר 1995, בארנט הושבע על שני תצהירים נפרדים שבהם הוא מודה כביכול כי הוא מחברו של היומן, וכי היומן עצמו נכתב על ידי אשתו בהנחייתו ובהכתבתו. למרות זאת זמן קצר לאחר מכן, בארנט חזר בו מהודאתו וחזר לטעון כי היומן אותנטי. טוני דברו, חברו של בארנט שממנו הוא כביכול קיבל את היומן, לא הסביר כיצד הגיע היומן לרשותו, והוא נפטר לפני שניתן היה לחוקרו. למשפחתו של דברו לא הייתה כל ידיעה על קיומו של היומן, והם לא יכלו לספק תשובות בנושא. למרות זאת קיים עדיין מיעוט של חוקרים מכובדים שטוענים כי היומן אמיתי. לטענתם הסימפטומים של התמכרות לארסן שממנה סבל מייבריק כתובים בצורה מפורטת ביותר, ברמה שידועה רק לאנשים מעטים. כמו כן הם טוענים כי חלק מהפרטים על הרציחות שנכתבו ביומן היו חסויים, ולא ידועים לציבור הרחב לפני שפורסם היומן. נטען עוד כי באחת התמונות המקוריות מזירת אחת הרציחות נראו כתובים ראשי התיבות פ.מ. על אחד הקירות. לטענתם, ראשי תיבות אלה שייכים לאשתו של ג'יימס מייבריק, פלורנס, וכי ייתכן שהיא הייתה המניע הראשוני לרציחות.
מייבריק חלה ומת זמן קצר לאחר תום הרציחות, עובדה המסבירה, אם אכן היה המרטש, למה פסקו הרציחות בפתאומיות. למרות זאת מניעו של מייבריק לביצוע הרציחות לא ברור. לא נמצאו עדויות לכך שמייבריק היה אדם אלים או חם מזג, וגילו בעת הרציחות שעמד על 50, הוא גבוה מהגיל שאותו מייחסים למרטש.