cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגודת חובבי הפרפרים בישראל
אתר ומאגר תצפיות הפרפרים - התכנית הלאומית לניטור פרפרים בישראל
במטרה לעודד דיווחים תצפיות המבוססים על "מדע אזרחי", אשר מאפשר קליטת מידע מן הציבור הרחב של חובבי הטבע בכלל וחובבי פרפרים בפרט פותחו גם יישומים (אפליקציות ) ייעודיות לטלפונים חכמים המאפשרים לדווח אל האתר אודות תצפיות פרפרים ישירות מן השדה. יישומים מעין זה עושים שימוש בטכנולוגיה מתקדמת, כגון GPS מובנה ויכולת שידור אינטרנטי למאגרי מידע, ומקלים על ציבור המנטרים והחובבים לספק נתונים מדויקים (מיקום, גובה, זמן, תנאי מזג-אוויר) בזמן אמיתי ובקלות יחסית. היישומים מכילים תמונות פרפרים על-פי משפחות המינים של פרפרי ישראל דבר העוזר לצופה לאתר ולזהות את הפרפר הנצפה. תצפיות פרפרים הנקלטות במאגר עוברות בדיקה ואישור על ידי מומחה מטעם האגודה.
מסלולי ניטור קבוע בישראל
בנוסף מקיימים חברי האגודה ביחד ולחוד מסלולי ניטור אקראיים באתרים שונים בארץ:
תצפית על פרפרים וצילום דיגיטלי
הכנסת המצלמות הדיגיטליות לשימוש נרחב במסגרת תצפיות על פרפרים הובילה לשינוי משמעותי בקרב חובבי הפרפרים - אין צורך לתפוס את הפרפר אם ניתן "לתפוס" אותו בצילום. המצלמות הדיגיטליות החדשות מאפשרות לצלם צילומי מאקרו באיכות גבוהה מאוד ובקלות יחסית, וחובבי הטבע יכולים לצור לעצמם גלריות צילומים מרהיבות של הפרפרים, לצלמם ממרחק ומבלי לפגוע בפרפרים בסביבתם הטבעית. הצילום מאפשר תיעוד הפרפר ובמצלמות החדשות גם ניתן לקבל מיקום מדויק על ידי הפעלת GPS והכנסת נקודת הציון לצילום עצמו.
שחאדה שחאדה
בשנת 1975 היה ממייסדי הוועד הארצי להגנה על האדמות שהוקם ביוזמת רק״ח במטרה לפעול נגד החלטת הממשלה לבצע הפקעות קרקע גדולות בגליל להרחבתן של הערים כרמיאל ונצרת עילית. שחאדה שימש כראש הארגון והיה מיוזמי יום האדמה הראשון בשנת 1976.
בשנת 1988 ייסד יחד עם הרב ג'רמי מילגרום את "אנשי דת למען שלום" (Clergy For Peace), ארגון שמטרתו לקדם את השלום בעזרת אנשי דת יהודים, נוצרים ומוסלמים.
עד למותו שימש כסגן יושב ראש החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון ובנוסף הוא שימש ככומר של כנסיית יוחנן הקדוש בחיפה ויושב ראש בית הספר יוחנן הקדוש בחיפה.
דה טומאזו Mangusta
דה טומאזו Mangusta (באיטלקית: De Tomaso Mangusta) היא מכונית-על בתצורת מכונית ספורט, מתוצרת "דה טומאזו" (שם מלא: "De Tomaso Modena SpA") האיטלקית אשר יוצרה בין השנים 1967–1971.
סך הכול יוצרו 401 יחידות.
תאוצת דגם "דה-טומאסו Mangusta" היא בין 0-100 קמ"ש היא 6.0 שניות.
חנן אשל
חנן אשל (ח' באב תשי"ח 25 ביולי 1958 - כ"ד בניסן ה'תש"ע 8 באפריל 2010), היה היסטוריון וארכאולוג בעל שם עולמי בתחום כת ים המלח, המגילות הגנוזות, מצדה ומרד בר כוכבא. אשל שימש כפרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן ובין השנים ה'תשס"ב-ה'תשס"ד, 2004-2002, כיהן כראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל והמכון לארכאולוגיה.
תולדות חייו
אשל נולד ברחובות לשולמית, בת למשפחת ריבלין הירושלמית, ופרופ' יעקב אשל, נכדו של אברהם-חיים שאג ולימים מראשי המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון באריאל והמרכז למחקר ופיתוח בתחום החקלאות.
למד בישיבה התיכונית אור עציון, ואת שירותו הצבאי עשה במסגרת הנח"ל, בגרעין מושב קשת שברמת הגולן, שם גם הכיר את אשתו אסתר אשל. לאחר השירות הצבאי היו השניים ממייסדי ההתנחלות עפרה שבהרי בנימין.
חנן אשל נפטר מסרטן בירושלים בכ"ד בניסן תש"ע בגיל 51, והובא למנוחות בקיבוץ מעלה החמישה.
פעילות אקדמית וארכאולוגית
תחילת עיסוקו של אשל בלימודי ארץ ישראל הייתה כשהדריך בבית ספר שדה עפרה שם הדריך עד ה'תשמ"ח 1988. בשנת ה'תשמ"ב 1982 פנה ללימודי ארכאולוגיה של תקופת בית ראשון ותולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת המוסמך שלו באוניברסיטה העברית עסקה בהקמתם המשוערת של המקדשים לאלוהי ישראל בבית אל ובשומרון לאחר חורבן בית ראשון.
בשנת ה'תשמ"ו, 1986 ניהל חפירה ארכאולוגית, ששינתה את המיקוד המדעי אותו בחר: החפירה התקיימה במערות כתף יריחו - שבצוק מול יריחו, ובמהלכה התגלו במערת אביאור תעודות ומכתבים משלהי התקופה הפרסית ומימי בר כוכבא. התגלית המפתיעה לימדה כי הידוע על ימי בר כוכבא אינו מספק תמונה שלמה, וכי יש עוד מה למצוא ולחקור. בעקבות כך החליט להתמחות בתקופת בית שני, וכתב את עבודת הדוקטורט שלו על השומרונים בתקופה הפרסית ובתקופה ההלניסטית.
במחקרים שפרסם טען שירושלים כלל לא נשלטה בידי מורדי בר כוכבא בעת המרד.
פרשת מגילת ויקרא
בשנת ה'תשס"ה 2005 סיפר תלמידו של אשל, כי הוצגה בפניו מגילה, שכללה קטע מספר ויקרא מימי בר כוכבא. המגילה נמצאה כמה חודשים קודם לכן על ידי בדואים בנחל ערוגות, במערה בה נמצאו גם חרסים ואריגים מתקופת המרד. אשל פעל לרכישתה של המגילה במחיר 3,000 דולר, הנמוך בהרבה משוויה האמיתי, במימון אוניברסיטת בר-אילן. כשהדבר נודע, טענה רשות העתיקות כי אשל עבר על חוק העתיקות, כאשר לא דיווח על רכישת המגילה בתוך שבועיים. כן נטען כי סייע בידי שודדי עתיקות, ושיקר כאשר פרסם מאמר על המגילה בו טען שהמגילה אינה נמצאת ברשותו, בעוד שלמעשה כבר החזיק בה. אשל בתגובה טען כי לולא קנה את המגילה היא הייתה אובדת, ולבסוף העביר את המגילה לרשות העתיקות ללא תמורה. למרות זאת איימה הרשות להגיש תלונה במשטרה, אך הפרשה הסתיימה ללא כתב אישום.
פרסומים
בנוסף פרסם כמאתיים מאמרים בכתבי עת וקבצים שונים.
ונום
ונום גיבשה את המרכיבים של מה שנודע מאוחר יותר בתור ת'ראש מטאל, בלאק מטאל, ודת' מטאל, עם שני האלבומים הראשונים שלה, Welcome to Hell ו-Black Metal, שיצאו בסוף 1981 ו-1982, בהתאמה. הביקורות לאלבומים אלו היו מעורבות, הלהקה שנחשבה למגלומנית ובעלת תדמית שטנית גרמה לקשיים בהתייחסות והיו שקטלגו אותה בתור אחת מלהקות הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי. לאחר עוד אלבום, ונום נקלעה למשבר כשהאלבום Possessed התקשה לשחזר את ההצלחה של האלבומים הראשונים. כתוצאה מכך, מנטאס עזב והאלבום שוונום הקליטה בלעדיו התקשה להרים את הלהקה מהקרשים. קרונוס עזב ולקח את המחליפים של מנטאס איתו, כשמנטאס חזר והקים ונום חדשה עם הסולן טוני דולן, שהוציאה כמה אלבומים שלא הצליחו ולא היה בהם כמעט שום דבר שדומה לוונום המקורית.
לאחר שורה ארוכה של אלבומי אוסף בשנות ה־90, קרונוס ומנטאס החליטו להתאחד והוציאו את Cast In Stone ושלוש שנים מאוחר יותר את מה שנחשב לאלבום הקאמבק שלהם, Ressurection, שנחשב לטוב ביותר של ונום מאז שלושת האלבומים הראשונים.
ב-2005 עבד קרונוס עם הגיטריסט החדש מיקוס על האלבום Metal Black שיצא ב-2006, ומנטאס ששוב נפרד מהלהקה פועל בשם "מנטאס 666".
קרונוס שר בפרויקט המטאל של דייב גרוהל - פרובוט ב־2004.
אלפונסו לופס מיקלסן
אלפונסו לופס מיקלסן (בספרדית: Alfonso López Michelsen; 30 ביוני 1913 – 11 ביולי 2007) היה נשיא קולומביה בשנים 1974–1978. הוא היה בנו של אלפונסו לופס פומארחו, שהיה בעבר פעמיים נשיא קולומביה (בשנים 1934–1938 ובשנים 1942–1945). הוא התחנך בבוגוטה, פריז, לונדון ובריסל, בתוספת לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ג'ורג'טאון ובאוניברסיטת צ'ילה.
כשחזר לקולומביה מגלות מרצון במקסיקו בשנת 1958, ארגן מפלגה חדשה של ליברלים מתנגדים, התנועה המהפכנית הליברלית (MRL), שתתנגד לחזית הלאומית. לופס נבחר לנשיאות בבחירות ב-1974 מטעם המפלגה הליברלית לאחר שהביס את יריביו בהפרש גבוה. לאחר סיום כהונתו בשנת 1978, נבחר שוב למנהיג המפלגה הליברלית. הוא התמודד בשנית לנשיאות בבחירות של שנת 1982, אך הפסיד למועמד השמרני בליסריו בטנקור. בשנת 1990 פרש מהחיים הפוליטיים והחל לכתוב טורים בעיתונים במדינה. ב-2006 חזר לחיים הפוליטיים, בעקבות המשבר שפקד את המפלגה הליברלית לאחר הבחירות של אותה שנה. ב-2007 הוא נפטר מהתקף לב בגיל 94.
ג'ו פנטוליאנו
ג'וזף פטר "ג'ו" פנטוליאנו (באנגלית: Joseph Peter "Joe" Pantoliano, נולד ב-12 בספטמבר 1951) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. ידוע בעיקר על תפקידו כראלף סיפראטו בסדרת הטלוויזיה של HBO "הסופרנוס", סייפר ב"מטריקס", וטדי בסרט "ממנטו".
ביוגרפיה
ג'ו פנטוליאנו נולד בהובוקן, ניו ג'רזי, דור ראשון להורים ממוצא איטלקי-אמריקאי. אמו, מארי, סוכנת הימורים ותופרת ואביו, דומיניק, נהג רכב קבורה.
הוא נקרא לעיתים ג'ואי פנטס, עקב הקושי בו נתקלים אנשים בביטוי שמו האיטלקי.
קריירה
בשנת 1996 שיחק בסדרת הפשע "רחובות ללא חוק", שביים פול האגיס לרשת CBS, אך בוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2006 שיחק במותחן "בלתי ידוע" לצד גרג קיניר.
ב-2009 שיחק בסרט העצמאי "הג'וב", לצד רון פרלמן.
ב-2010 שיחק בסרט "פרסי ג'קסון וגנב הברק" בתפקיד גייב.
ב-2011 שיחק בסרט "ג'רמי פינק ומשמעות החיים" לצד מירה סורבינו.
בשנת 2016 שיחק הקומדיה הרומנטית "התאמה מושלמת" לצד פולה פטון.
בשנת 2017 שיחק בקומדיה "מתחילים מחדש" לצד מורגן פרימן.
בשנת 2018 השתתף בסרט "יום שנה שמח" לצד איזידורה גורשטר.
בשנת 2020 שיחק בסרט הפעולה הקומי "בחורים רעים לתמיד".
ג'ון דאגמן
ג'ון דאגמן (באנגלית: John Daugman; נולד ב-17 בפברואר 1954) הוא חוקר בתחום הראייה הממוחשבת באוניברסיטת קיימברידג'.
ביוגרפיה
דאגמן נולד לאם שוודית ולאב לטבי. סיים דוקטורט באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן לימד באוניברסיטה. הצטרף לסגל קיימברידג' שם לימד ראייה ממוחשבת ותורת האינפורמציה.
דאגמן זכה בפרס מטעם הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית.
הכל אגדה
הכל אגדה - המחזמר הוא מחזמר ישראלי לילדים, המבוסס על אגדות האחים גרים: סינדרלה, שלגיה, הנסיכה על העדשה, היפהפייה הנרדמת, וזהבה ושלושת הדובים. המחזמר נכתב על ידי המחזאי אורי פסטר והשתתפו בו מיכל ינאי, יאיר לוטן, בנות פסיה ועוד. את הכוריאוגרפיה יצר קלוד דדיה.
המחזמר עלה לראשונה בחג החנוכה והוצג בסינרמה בתל אביב בשנת 1997. המחזמר זכה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית המחזמר של השנה 1997.
למחזמר הופקו קלטת/דיסק שמע וווידאו לצפייה. בנוסף הופקה גרסה באנגלית של המחזה.
המחזות "הכל אגדה" ועיבודיו של פסטר ל"פיטר פן" ו"הקוסם" אוחדו על ידו ל"ספר מחזות הזמר" בהוצאת כנרת ושיצא ב-1999, ואשר משמש מורים לדרמה בהפקת הצגות סוף שנה בבתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים.
בשנת 2022 עלה פעם נוספת המחזה בכל רחבי הארץ בביצוע של עדי ביטי, רועי ניב, עמית זיתון, טירל יגוני ועוד. באותה שנה עלתה רצועת שירי המחזה בעיבודן המחודש לערוץ היוטיוב.
עלילה
הנסיכה ממי והנסיך מהממי מספרים סיפור באמצעות חמש אגדות מפורסמות.
אסטריזם (גמולוגיה)
בגמולוגיה, אַסטֶריזם היא תופעה אופטית המופיעה בכמה מסוגי אבני האודם, אבני הספיר, וסוגים נוספים של אבני חן, טבעיות וסינתטיות. על שטח הפנים של אבנים אלו יש אזור של החזרת אור בצורת כוכב. צורת הגביש והמערך הקריסטלוגרפי קובעים האם לכוכב יהיו ארבע או שש קרנים. על מנת לראות את התופעה חותכים ומלטשים את האבנים בצורת קבושון. מקור שם התופעה מיוונית, "אסטר" פירושו כוכב. התופעה קיימת באבני האודם והספיר בשל זיהומים של מחטים זעירות של רוטיל (תחמוצת הטיטניום) המצויה בהם.
רוברט ראיין
רוברט ראיין (באנגלית: Robert Bushnell Ryan; 11 בנובמבר 1909 – 11 ביולי 1973) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי אשר גילם בעיקר שוטרים ובריונים מושחתים.
ביוגרפיה
הוא למד משחק בהוליווד והופיע בתפקדים קטנים בסרטים של חברת RKO בתחילת שנות ה-40.
במלחמת העולם השנייה התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית ושירת בתור מדריך טירונים. באותה תקופה הכיר והתיידד עם הסופר והבמאי לעתיד ריצ'רד ברוקס שלפי ספרו The Brick Foxhole, נוצר הסרט אש צולבת בו גילם רוצח אנטישמי. הסרט הזה זיכה אותו בפעם היחידה במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1947.
לאורך 40 שנים הופיע ביותר מ-50 סרטים, בעיקר סרטי פשע, מערבונים וסרטי מלחמה. ובסדרות טלוויזיה.
ראיין היה נשוי לג'סיקה קדולדר משנת 1939 עד למותה ב-1972 והיו להם שני בנים ובת. הוא מת מסרטן ריאות בשנת 1973, בן 63.
עמק הריין המרכזי העילי
עמק הריין המרכזי העילי (בגרמנית Oberes Mittelrheintal) הוא קטע מעמק הריין באורך של 65 ק"מ, בין בינגן בדרום ועד לקובלנץ ולמפגש הריין עם נהר המוזל בצפון, אשר הוכרז בשנת 2002 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
התיישבות אנושית בעמק הריין המרכזי העליון החלה כבר בעידן הקרח האחרון. הרומאים כבשו את האזור במאה ה-1 לפנה"ס והקימו דרך ומחנות צבאיים על הגדה השמאלית של הנהר. כבר בתקופה זו היה הריין לנתיב שיט חשוב אשר קישר בין צפון אירופה לבין ארצות האלפים ולאגן הים התיכון.
לאחר נסיגת הרומאים במאה ה-5, השתלטו המלכים הפרנקים על עריהם, ורוב השטח שבין בינגן וקובלנץ היה לטריטוריית הכתר. מצב זה של בעלות הכתר באדמות נמשך עד אמצע תקופת השושלת הקרולינגית, והחל להשתנות במאה ה-8. חלק גדול מהאדמות נמסר לרשות הכנסייה ולרשותם של מסדרים נזיריים, והתהליך הושלם בתחילת המאה ה-14.
לאחר חוזה ורדן בשנת 843 וחלוקת האימפריה הקארולינגית, ניתנה הגדה השמאלית של הריין לפרנקיה התיכונה בשליטת לותר הראשון, ואילו הגדה הימנית הייתה בתחומה של פרנקיה המזרחית שנשלטה בידי לודוויג הגרמני. עם הכתרתו של קונרד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1138 התפלגה השליטה בריין המרכזי העילי, והתחלקה בין הבישופים של קלן, מיינץ וטריר ורוזני פפאלץ. בתקופה זו הוקמו כ-40 טירות לאורך הנהר בין בינגן לקובלנץ, ואלה היו לסמל של כוח ושימשו כתחנות מכס לאורך הציר המסחרי השוקק.
הריין המרכזי הגיע לשיא שגשוגו בין המאה ה-14 למאה ה-16 ונחשב לליבה של האימפריה הרומית הקדושה. במקום התמזגו האומנות והאדריכלות של אזור הריין העילי (Oberrhein) שמדרום ואלה של הריין התחתי (Niederrhein) שמצפון. גידול כרמים וייצור יין היה ענף כלכלי חשוב בעמק הריין המרכזי כבר בתקופה הרומית. החל במאה ה-10 החלו הכרמים להתפשט ובמאה ה-16 כיסו שטח של 30 קמ"ר, פי חמישה משטחם כיום. אולם לאחר מלחמת שלושים השנים, במחצית הראשונה של המאה ה-17, מלחמה שפגעה בריין המרכזי באורח קשה, הצטמצמו שטחי הכרמים, והוחלפו במטעים וביערות.
החל במאה ה-17 היה האזור לזירת מאבקים בין גרמניה וצרפת וסבל מהם באורח קשה. בסוף המאה ה-18 הייתה הגדה השמאלית של הריין המרכזי לחלק מהרפובליקה הצרפתית ולאחר מכן מהקיסרות הראשונה של צרפת. חלוקה זו בין הגדות הסתיימה ב-1814 עם השתלטות פרוסיה על הגדה השמאלית, ובאזור הוקמו ביצורים רחבי היקף. המסחר שגשג כתוצאה מסלילת דרך מסחרית בין בינגן לקובלנץ, הרחבת חלקו הניתן לשיט של הנהר, הופעת ספינות הקיטור וביטול מכסים. באמצע המאה ה-19 נסללו מסילות רכבת לאורך שתי הגדות גם יחד. במאה ה-20 חלו באזור תמורות רבות, ובהן ירידת קרנם של עיסוקים מסורתיים כמו ייצור יין, כרייה וחציבה. תעבורת המטענים הוגבלה למספר נמלים עיקריים לאורך הנהר, ואת מקומם של אלה תפסה התיירות שהייתה לענף הכלכלי המרכזי.
על אופיו של העמק
שכבת סלעי הצפחה באזור הונחה בתור הדבון בעידן הפלאוזואיקון והיא אוצרת בקרבה מאובנים. שכבות הסלע עברו תהליכי קימוט במהלך תור הקרבון, ועמק הנהר עצמו שהתחפר עד לעומק של 200 מטר בין גדותיו עוצב בשלב מאוחר בהרבה. בעמק הריין המרכזי שורר מיקרו-אקלים והוא משמש כפרוזדור בו גדלים מיני צמחים שאינם נפוצים באזורים המקיפים אותו. במדרונות העמק נחצבו טרסות ויחד עם גדותיו הם היו לשטח חקלאי כבר בשלב מוקדם בהיסטוריה, ואשר שימש בעיקר לגידול כרמים.
נתוניו הגאוגרפיים של העמק, על מורדותיו התלולים, ההתערבות האנושית בדרך של חקלאות, יעור, והקמת טירות ויישובים היסטוריים, תדמיתו התיירותית הרומנטית ומקומו המיוחד בפולקלור הגרמני, השתלבו כדי ליצור את חזותו הייחודית של האזור; כקביעת ארגון אונסק"ו בחלק מנימוקי ההכרזה:
עמוס לביא
עמוס לביא (1 בינואר 1953 – 9 בנובמבר 2010) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי. לביא זכה בשלושה פרסי אופיר למשחק, על תפקידיו בסרטים "שחור", "נשים" ו"קרקס פלשתינה".
קורות חיים
לביא נולד בטריפולי שבלוב לאליהו ומיסה. בגיל שלוש עלה עם משפחתו לישראל. גדל והתחנך בקריית גת. אביו, שעבד כמוהל וכשוחט, נפטר כשלביא היה בן שבע בלבד.
בשנת 1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים בה שירת לביא במילואים, הוא לקה בתגובת קרב. במהלך השיקום הוצע ללביא ללמוד משחק. בראשית שנות השמונים סיים לימודי משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה
ב-1980 שיחק בסרט "מעגלים של שישבת" שכתבה וביימה עידית שחורי. ב-1981 גילם את חבר של נילי בסרט "אסקימו לימון 3: שפשוף נעים". ב-1982 שיחק בסרט "אות קין" שכתב ערן פרייס וביים אורי ברבש, וגילם את רחמו - תפקיד מרכזי בסדרה "מישל עזרא ספרא ובניו" שכתב וביים נסים דיין על פי ספר בעל אותו שם מאת אמנון שמוש. ב-1983 שיחק בסרט "גרין" שכתב וביים גדעון קולירין, ובסרט "אני והמאהב של אשתי" שכתב וביים עוזי פרס. ב-1985 גילם את משה בסרט "בנות" שכתב אסי דיין וביים נדב לויתן; שיחק בסרט "מניו יורק באהבה" שכתב וביים עמוס קולק; שיחק בסרט "עד כלות" שביים אבי המי, וגילם את גדעון בסרט "עד סוף הלילה" שכתב וביים איתן גרין. בשנת 1986 שיחק בסרט "פלאש" שכתב רזי לוינס וביים דורון ערן. ב-1987 גילם את מרקו בסרט "חימו מלך ירושלים" שכתבה עדנה מזי"א (על פי ספרו של יורם קניוק) וביים עמוס גוטמן; וגילם את מוחמד בסרט "החולמים" שכתב ערן פרייס וביים אורי ברבש.
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים שיחק לביא במספר סרטים אמריקאיים־ישראלים: ב-1987 גילם את יאסין אבו ריאד בסרט "דד־ליין" שכתב חנן פלד וביים נתניאל גוטמן. ב-1992 שיחק בסרט "מצמוץ עין" שכתב אדוארד קובץ' וביים בוב מיסיורובסקי. ב-1993 גילם את שומר המוזיאון בסרט "המומיה חיה" שביים גרי או'הרה.
בשנת 1993 שיחק בסרטים "זרים בלילה" שכתב רזי לוינס וביים סרג' אנקרי ובסרט "מנת יתר" שכתבו אסי דיין ופיני עדן וביים שמואל אימברמן. ב-1994 גילם מפקד פלוגה בסרט "האח של דריקס" שכתבו אמנון דנקנר ומשה זונדר וביימו אורי ענבר ודורון צברי. באותה שנה גילם את אליהו בן-שושן, אבא של רחלי (חנה אזולאי הספרי) בסרט הקולנוע "שחור" שכתבה חנה אזולאי הספרי וביים שמואל הספרי, ועל משחקו בסרט זה זכה בפרס אופיר. ב-1995 גילם את שמי בסדרת הטלוויזיה "סיטון" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש, וגילם את דני, התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה שכתב וביים יקי יושע "המונה דופק" (בשנת 1997 יצא הסרט "שבזי" שנערך מתוך הסדרה). באותה שנה הופיע בסדרת הטלוויזיה "תמונות יפואיות" שכתבו (לצד אביב טלמור) וביימו אריק לובצקי ומתי הררי, על פי ספריו של מנחם תלמי.
ב-1996 שיחק בסרט "שאכטה" שכתב וביים יקי יושע; גילם את עצמו בסרט הטלוויזיה "משחק חייו" (המבוסס על סיפור חייו של לביא עצמו) שכתבו יקי יושע ונדב בן-יהודה וביים יקי יושע; כיכב בסרט "קשר דם" שכתב וביים יקי יושע, וגילם את יעקב בסרט "נשים" שכתב (על פי סיפור של יהודה בורלא) וביים משה מזרחי. על משחקו בסרט "נשים" זכה בפרס אופיר לשחקן הטוב ביותר. ב-1997 שיחק בסדרה "קו 300" שכתב מוטי לרנר (על פי ספרו של יחיאל גוטמן) וביים אורי ברבש.ב-1998 גילם את אריק בסרט "מסוכנת" שכתב וביים שמי זרחין; שיחק בסרט "אביב" שכתב וביים נדב לויתן, וגילם את עוז בסרט "קרקס פלשתינה" שכתב וביים אייל חלפון. על משחקו בסרט "קרקס פלשתינה" זכה בפרס אופיר לשחקן משנה הטוב ביותר. ב-1999 גילם את אלי חדד במיני סדרה "אישה באפור" שכתב עירא דביר וביים יוחנן ולר, ושיחק בסרט "פרנק סינטרה מת" שכתב וביים נדב לויתן.
ב-2000 גילם את אילן בסרט "איש השלג" שביים עמרי לוי. ב-2001 שיחק בסדרה "המכון" שכתב מוטי לרנר וביים אורי ברבש. ב-2002 גילם את יוסי תורג'מן בסדרת הדרמה "תיק סגור" שכתבו שי כנות ורשף לוי וביימו שי כנות ונתי אדלר. באותה שנה גילם את אבו אחמד בסרט "טאהרה" שביים דורון ערן, ושיחק בסדרה "טיפול נמרץ" ובסרט "בחודש התשיעי".
ב-2006 גילם את פייבוש בסרט "מלך של קבצנים" שכתב וביים אורי פסטר, וגילם את אבא של עינת (דניאלה וירצר) בסדרה "אגדת דשא" שביים עופר ויצמן. בשנים 2006 ו-2007 גילם את אריה וייס בעונה השלישית והרביעית של סדרת הדרמה היומית המוזיקלית "השיר שלנו"; גילם את צביקה שיננבויים בסדרה "אולי הפעם" שביים עופר ויצמן, וגילם את מר דוידי בסרט "ריקוד מסוכן" שכתב וביים מנחם גולן. ב-2008 גילם את ראובן בסרט "מפטיר" שכתב וביים דויד בן ארי, וגילם את קפטן יעקב בסרט "עץ לימון" שכתבו ערן ריקליס וסוהא עראף שביים ערן ריקליס.
ב-2008 גילם את סם ברודי בעונה השנייה של סדרת הילדים "האי" שביים עופר ויצמן; גילם את מרשמלו בסדרה "האמת העירומה" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש; גילם את ג'נגו בסרט "עוד אני הולך" שכתב וביים יקי יושע; גילם את אנטואן טואטי בעונה השנייה של הסדרה "המקום" שכתבו שלמה משיח ושני מלמד וביים יצחק שאולי, ושיחק בסרט "הריצה האחרונה" שכתב וביים דניאל חסין, לזכרו של הנופל בני יונסי שנהרג מפגיעת קטיושה בנהריה.
קריירה בתיאטרון
בתיאטרון החאן: ב-1980 שיחק בהצגה "אגממנון" מאת אייסכילוס שביים סטיבן ברקוף. ב-1987 שיחק לצד איילת מרגלית בהצגה "ציד עכברושים" מאת פיטר טוריני שביימה דורית ירושלמי. ב-1988 שיחק בהצגה "מי תהום" מאת הלל מיטלפונקט שביים עמית גזית.
במרכז התיאטרוני בנווה צדק: ב-1981 שיחק בהצגה "מחלקה 3 כיתה 1" מאת דליק ווליניץ שביים איציק ויינגרטן.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער: ב-1982 שיחק בהצגה "דקלים וחלומות" שכתב וביים יצחק גורמזאנו גורן ע"פ סיפורי סמי מיכאל.
בתיאטרון הבימה: ב-1983 גילם את שבתאי בהצגה "סנג'ר" מאת מוטי בהרב שביים מיכאל גורביץ'. ב-1984 גילם את מקרקא בהצגה "מאחורי הגדר" מאת חיים נחמן ביאליק שביים אורי פסטר. ב-1985 שיחק בהצגה "המשפט" מאת פרנץ קפקא שביים סטיבן ברקוף; שיחק בהצגה "טירונות" מאת ניל סיימון שביים עמית גזית ושיחק בהצגה "עוולה" מאת יוסף חיים ברנר שביים עמית גזית.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1983 שיחק בהצגה "טרדפורד טנזי" מאת קלייר לקהאם שביים דוני ענבר. ב-1986 שיחק בהצגה "יצרים" מאת ויליאם מסטרוסימון שביים עמית גזית. ב-1992 שיחק בהצגה "המלך" שכתב וביים שמואל הספרי. ב-2006 שיחק בהצגה "תפוחים מן המדבר" מאת סביון ליברכט שביים עודד קוטלר.
בתיאטרון באר שבע: ב-1994 שיחק בהצגה "המתחזה" מאת ויליאם ריילי שביים רוברט וודרופ. ב-1995 שיחק בהצגה "החטא ועונשו" שביים גל זייד ובהצגה "אשת האופה" מאת מרסל פניול שביים גדי רול. ב-1996 שיחק בהצגה "המלאך הכחול" מאת פם ג'יימס שביים פיטר ג'יימס. ב-1998 שיחק בהצגה "ירח שחור" מאת מוטי אברבוך שביים רזי אמיתי; בהצגה "הוא הלך בשדות" שביים גדי ענבר, ובהצגה "איך למדתי לנהוג" מאת פאולה ווגל שביים איצ'ו אביטל. ב-1999 שיחק בהצגה "גשם שוטף" שכתב וביים גדי ענבר, ובהצגה "רישיון לחיות" מאת יצחק גורמזאנו גורן (מבוסס על הרומן של גורן "מקלט בבבלי") שביים סיני פתר. ב-2000 שיחק בהצגה "אצבע אלוהים" שעיבד וביים רמי דנון ע"פ דן בניה סרי. ב-2003 שיחק בהצגה "פוטו בגדאד" מאת אלי דור חיים שביים רזי אמיתי. ב-2005 שיחק בהצגה "בית הקפה" מאת קרלו גולדוני שביים מיטקו בוזקוב. ב-2006 גילם את מנהל הכלא בהמצגה "לא על זמירים" מאת טנסי ויליאמס שביים רועי הורוביץ.
בפסטיבל עכו: ב-1996 שיחק לצד חגית דסברג בהצגה "בן חור והרבנית" מאת נדב בן יהודה שביים יורם פאלק. על הצגה זו זכו השניים בפרס השחקן והשחקנית הטובים ביותר. הצגה זו הועלתה לאחר מכן בתיאטרון בית ליסין.
בפסטיבל תיאטרונטו: ב-2010 שיחק בהצגה "הזר" מאת אלבר קאמי שעיבד וביים יעקב אמסלם.
בתיאטרון צוותא שיחק בהצגת היחיד "נגמל - סיפור חיים" ובהצגה "שדות החיטה הנצחיים" מאת יוני להב שביים זכריה טובי.
חיים אישיים
לביא היה אב לארבעה ילדים מארבע בנות זוג, אם כי היה נשוי רק לאחת מהן. האחרונה שבהן היא השחקנית אוולין הגואל, איתה היה בזוגיות למשך שבע שנים. בתם המשותפת של הגואל ולביא, אלה לביא, התמודדה בתוכנית הכוכב הבא 2021.
נפטר ב-9 בנובמבר 2010 בבית החולים איכילוב, בגיל 57, לאחר שהתמודד עם מחלת סרטן הריאות. נטמן בבית העלמין ירקון.
המזכיר הצבאי של ראש הממשלה
המזכיר הצבאי של ראש הממשלה הוא יועצו של ראש ממשלת ישראל לענייני צבא וביטחון.
מאפייני התפקיד והיסטוריה
המזכיר הצבאי הוא קצין בדרגת אלוף. המזכיר הראשון אף היה בדרגת סגן-אלוף ולאחריו בדרגת אלוף-משנה. באמצע שנות ה-90 ובשנים 2001–2015 כיהנו בתפקיד קצינים בדרגת אלוף. יש הסבורים שהעלאת מעמדו של המזכיר הצבאי הביאה לכך שמשקלם של השיקולים הצבאיים בהליכי קבלת ההחלטות התחזק על חשבונם של שיקולים אחרים, ועל כן הציעו לקבוע כי דרגתו של המזכיר הצבאי תהיה נמוכה יותר. בשנת 2015, עם מינויו של אליעזר טולדנו לתפקיד המזכיר הצבאי, הוחלט להחזיר את דרגת התפקיד לתת-אלוף. בשנת 2021, עם מינויו של אבי גיל לתפקיד זה, הוחלט להחזיר את דרגת המזכיר לדרגת אלוף.
המזכיר הצבאי הוא חלק מסגל ראש הממשלה וחבר במטה הכללי של צה"ל.
המזכיר צבאי מוביל את סדר-היום המבצעי עבור ראש הממשלה בשיח רל"שים מול גופי קהיליית המודיעין ומול המטה הכללי.
תפקידים וסמכויות
למזכיר הצבאי אין סמכויות רבות, אך הוא למעשה אחד האנשים המשפיעים ביותר על המדיניות הביטחונית של ישראל. לפי דיווחי התקשורת, זהו האדם היחיד בישראל החשוף לכל המידע המודיעיני שמספקת קהילת המודיעין הישראלית ללא הגבלות כלשהן ("המזכיר הצבאי לראש הממשלה הוא איש הסוד מספר אחת של מדינת ישראל" אמר איתן הבר).
התפקידים העיקריים של המזכ"ץ:
מטה
למזכיר הצבאי כפופים שלושה קצינים כאשר :
2 קציני מודיעין משמשים כעוזרים לענייני מודיעין האחראים על הנגשת כלל המידע המודיעיני השוטף לראש הממשלה.
בנוסף במזכירות הצבאית משרתות חיילות בשירות סדיר כחלק מיחידת ימ"ל 1024 וסגלים מיוחדים המסייעות לקצינים בעבודתם השוטפת.
פיל הארטמן
פיליפ אדוארד "פיל" הארטמן (באנגלית: Philip Edward Hartmann; 24 בספטמבר 1948 – 28 במאי 1998) היה שחקן, קומיקאי, תסריטאי, וגרפיקאי קנדי.
ביוגרפיה
הארטמן נולד בעיר בראנטפורד, דרום אונטריו שבקנדה למשפחה נוצרית-קתולית. הארטמן ומשפחתו עברו לארצות הברית כאשר היה בן 10. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה עם תואר באמנויות גרפיות, החל לעצב עטיפות לאלבומים של להקות כמו פוקו ואמריקה.
בשנת 1975 הצטרף הארטמן לקבוצת הקומיקאים "The Groundlings", ושם הוא סייע לקומיקאי פול רובנס לפתח את הדמות הנודעת פיווי הרמן. הארטמן לקח בהמשך חלק בכתיבת התסריט לסרט הקולנוע "ההרפתקה הגדולה של פיווי", וביצע מספר הופעות אורח בתוכנית של רובנס "Pee-wee's Playhouse".
הארטמן התגרש פעמיים בחייו לפני שהתחתן עם ברין אומדאל בשנת 1987. לזוג נולדו בהמשך שני ילדים. לבסוף הזוג נפרד, בין היתר בעקבות התמכרותה של ברין לסמים.
הארטמן היה מיועד לדבב את דמותו של זאפ בראניגן בסדרת הטלוויזיה "פיוצ'רמה" אך בעקבות הירצחו הוא הוחלף במדובב בילי וסט. לזכרו נקראה הדמות בראשית בסדרה על שמו- פיליפ ג'יי פרי.
ב-28 במאי 1998 ברין ירתה למוות בהארטמן בעת שהוא ישן בביתו במחוז אנסינו שבלוס אנג'לס ומספר שעות לאחר מכן היא התאבדה.
דניאל הרשקוביץ
הרב דניאל הרשקוביץ (נולד ב-2 בינואר 1953, ט"ו בטבת ה'תשי"ג) הוא מתמטיקאי ופוליטיקאי ישראלי, מכהן כנציב שירות המדינה וכרב שכונת אחוזה בחיפה. הוא פרופסור אמריטוס למתמטיקה וכיהן כיו"ר המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח (המולמו"פ), כנשיא אוניברסיטת בר-אילן, כשר המדע והטכנולוגיה, כיושב ראש מפלגת "הבית היהודי" וחבר הכנסת מטעמה בכנסת ה-18, וכדיקן הפקולטה למתמטיקה בטכניון.
ביוגרפיה
דניאל הרשקוביץ נולד בחיפה לדוד אהרן הרשקוביץ ושרה נעמי לבית שלזינגר, ניצולי השואה מהונגריה. האב, ניצול אושוויץ, נפצע במלחמת העצמאות ועבד במשרד המסחר והתעשייה. האם, נצר למשפחת רבנים (אביה היה צאצא דור 11, בן אחר בן, מרבי מרדכי יפה "בעל הלבושים"), ניצלה בילדותה בבודפשט ברכבת קסטנר, ובישראל לימדה במכללת שאנן. הרשקוביץ סיים בגיל 16.5 את לימודיו התיכוניים בתיכון הדתי לבנים "יבנה" בחיפה ולאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב בירושלים, אך לדבריו "לא הפכתי להיות קוקניק". שירת למעלה מחמש שנים בחיל המודיעין והגיע לדרגת רב-סרן. את השכלתו האקדמית רכש בטכניון – תואר ראשון, תואר שני ותואר דוקטור – כולם במתמטיקה. במשך כשלוש שנים כיהן כפרופסור באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בארצות הברית. החל משנת 1996 מכהן כפרופסור מן המניין בפקולטה למתמטיקה שבטכניון (כיום הוא פרופסור אמריטוס). בין השנים 1996–1999 שימש כראש היחידה ללימודי המשך ולימודי חוץ של הטכניון, בין השנים 2000–2004 כיהן כדיקן הפקולטה למתמטיקה, ובשנים 2005- 2009 כיהן כיו"ר ארגון הסגל האקדמי בטכניון. הוא מחזיק בקתדרה ע"ש יוג'ין ומרלין שפירו.
הרשקוביץ פרסם כ-90 מאמרים מדעיים. שימש חבר בוועדות המארגנות של כינוסים מדעיים בינלאומיים רבים, ובחלק מן המקרים אף עמד בראש הוועדה המארגנת. היה העורך הראשי של כתב העת המדעי "The Electronic Journal of Linear Algebra" ועורך בכיר של כתב העת המדעי "Linear Algebra and its Applications". בין 2002 ל-2008 כיהן כנשיא האגודה הבינלאומית לאלגברה ליניארית. שימש כנשיא אוניברסיטת בר-אילן מאוקטובר 2013 עד אוקטובר 2017. בתחילת מרץ 2018 מונה ליו"ר המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח (המולמו"פ). שר המדע והטכנולוגיה, אופיר אקוניס, אמר כי "פרופ' דניאל הרשקוביץ מביא לתפקיד שילוב ייחודי של עולם האקדמיה והמחקר עם היכרות מעמיקה מבפנים של עולם הממשל והמדיניות. שילוב זה עושה אותו ראוי ומתאים במיוחד לתפקיד."
לצד עיסוקיו האקדמיים, מכהן הרשקוביץ כרבה של שכונת אחוזה בחיפה. הוא הוסמך לרבנות על ידי הרב שאר ישוב כהן, הרב שלמה שלוש והרב נחמיה ראטה (תשנ"ה), ובעל כושר לרבנות שכונה מהרבנות הראשית לישראל (תשס"א). לפי בקשת הרב בנימין זאב בנדיקט והקהילה הדתית בשכונת אחוזה, החל למלא מניסן תשנ"ז (1997) את מקומו של הרב בנדיקט בפעילויות השונות באחוזה (העברת שיעורי תורה, תשובות לשאלות הלכתיות, מכירת חמץ, סידור חופה וקידושין ועוד). בניסן תשס"ג (2003) הוכתר רשמית כרב השכונה. הרב הרשקוביץ מעביר שיעורים ביהדות בקהילות שונות בחיפה וברחבי הארץ.
בין הפעילויות הציבורית שלו בעבר ובהווה: נשיא בית הדין המשמעתי של הטכניון, יו"ר חבר הנאמנים של מכללת שאנן, חבר בחבר הנאמנים של בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים - מכון לב, חבר במועצה האקדמית של המכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל - חיפה, חבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית נתניה, חבר מועצת ההסמכה של לשכת המבקרים הפנימיים בישראל, חבר ועדת החינוך של עיריית חיפה, חבר בפורום לאחריות לאומית, חבר במועצת החוקה - חיפה והצפון של "חוקה בהסכמה" מטעם המכון הישראלי לדמוקרטיה, חבר בוועדת ההיגוי העליונה ללימודי מדע וטכנולוגיה של מערכת החינוך, יו"ר הוועד המנהל של המרכז להשתלמות מורים במדעים וטכנולוגיה, חבר הוועד המנהל של המרכז לחינוך יהודי באוניברסיטת חיפה, עמית במכון לאסטרטגיה ציונית, חבר ועדת האתיקה וועדת החולה הנוטה למות של בית החולים כרמל, וחבר בארגון הרבנים "בית הלל" שפועל ליצור מנהיגות תורנית מחוברת לחברה הישראלית. נמנה עם חבר השופטים להענקת פרס ישראל לשנת תשע"ה.
על פועלו, זכה הרשקוביץ להוקרה רבה, בישראל ומחוצה לה. בין היתר, קיבל בשנת 1982 את פרס לנדאו למחקר. בשנת 2008 קיבל את מגן נגיד רוטרי לסובלנות. בשנת 2011 קיבל את התואר עמית כבוד של בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים, בשנת 2013 קיבל את עיטור הכבוד "Marin Drinov "with ribbon של האקדמיה הבולגרית למדעים, בשנת 2014 קיבל תואר כבוד של המכללה האקדמית נתניה, בשנת 2015 קיבל את התואר עמית כבוד של מכללת שאנן, ובשנת 2017 קיבל את עיטור הכבוד Order of Merit של ממשלת הונגריה. הרשקוביץ קיבל גם את אות יקיר העיר חיפה לשנת 2021.
פעילותו הפוליטית והציבורית
הרשקוביץ נמנה עם מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים ציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') ואף חתם עליה יחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין ומהשמאל.
ב-8 בדצמבר 2008, נבחר ליו"ר מפלגת "הבית היהודי", התארגנות פוליטית חדשה שהורכבה מהמפד"ל, מולדת ותקומה. הבחירה נעשתה על ידי מועצה ציבורית עצמאית, מבין שלושה מועמדים אחרים והוצב בראש הרשימה. זמן קצר לאחר מכן, עוד בטרם הוגשו הרשימות, פרשו מולדת ותקומה מהבית היהודי והתמודדו במסגרת האיחוד הלאומי שהוקם מחדש. הרשקוביץ נבחר לכנסת ה-18 לאחר ש"הבית היהודי" זכו ב-3 מנדטים בכנסת ה-18. עם הצטרפות המפלגה לממשלת ישראל ה-32 הוא מונה לשר המדע והטכנולוגיה, משרד שנולד מפיצול משרד המדע, התרבות והספורט למשרד המדע והטכנולוגיה ומשרד התרבות והספורט.
ב-2009 הביא למינויו של שר-שלום ג'רבי, למנכ"ל משרד המדע והטכנולוגיה. המינוי זכה לתמיכת היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, חרף קביעתה של ועדת מינויים, בראשות נציב שירות המדינה, שג'רבי אינו מתאים לתפקיד. בעקבות עתירה של התנועה לאיכות השלטון, ביטל בג"ץ את המינוי וקבע כי ההחלטה חורגת ממתחם הסבירות המינהלית.
מאז בחירתו פעל הרשקוביץ ליצירת שילוב בין תורה למדע, ובמסגרת זו הוציא קול קורא לתמיכה ממשלתית ביוזמות מסוג זה. הרשקוביץ עמד בראש ועדת השרים לשיקום מפוני גוש קטיף וצפון השומרון, והיה אחראי על מנהלת השירות הלאומי, שנכנסה תחת חסות משרד המדע והטכנולוגיה.
באוקטובר 2013, לקראת הבחירות לכנסת ה-19 והפריימריז למפלגת הבית היהודי, הודיע הרשקוביץ על פרישתו מהמירוץ על ראשות המפלגה ועל תמיכתו בחה"כ זבולון אורלב. לאחר שאורלב נוצח בהפרש ניכר על ידי נפתלי בנט, פרש מהחיים הפוליטיים, ושב לתפקידו בטכניון, אך לא הספיק להרצות בטרם נבחר לשמש כנשיא אוניברסיטת בר-אילן.
ב-12 בספטמבר 2018 אישרה הממשלה את מינויו לנציב שירות המדינה.
הוא ביקש להאציל סמכויות ניהול שוטפות בגזרת ההון האנושי למנכ"לים של משרדי הממשלה ויחידות הסמך. לגישתו, הנציבות תתמקד בגיוסים, הכשרות ובניית עתודות ניהוליות. גם ביקשו להרחיב את העבודה מהבית.
בתקופת כהונתו היה עיכוב ניכר במינוי בכירים, בהם מנכ"לים של משרדי ממשלה, פרקליט המדינה, מפכ"ל המשטרה, נציב בתי הסוהר, החשב הכללי, מנהל אגף התקציבים ומנהלי רשויות ממשלתיות. זאת בעקבות המשבר הפוליטי.
כחלק מהרפורמה שהעבירה הנציבות בהמשך לפיילוט משנת 2017 (לפני תחילת כהונתו של הרשקוביץ), שהעבירה סמכויות קביעת תקנים של כוח אדם בשירות המדינה ממנה לגופים הממשלתיים: משרדי הממשלה, יחידות הסמך ובתי החולים יוכלו לקבוע בעצמם משרות, תקנים, דרגות ומסלולי קידום. אישר הרשקוביץ מינוי של בעלי תפקידים ללא מכרז.
הגופים חולקו ל-3 קבוצות מבחינת העברת הסמכויות: תקינה מלאה (כל הסמכויות עוברות), חלקית (רק חלק מהסמכויות עוברות) וקבוצה שתיוותר מחוץ לאצילת הסמכויות.
בתפקידו כנציב שירות המדינה קבע כי אדם פסול לשרת בתפקיד ציבורי, אפילו אם החוק מתיר לו, במידה והוא כשל מוסרית. הרשקוביץ פסל מינוי של רופא, שזכה במכרז של שירות המדינה, כי בעברו הורשע בפדופיליה. אותו רופא תבע את הנציבות בבית הדין לעבודה - וזכה בתביעה. הרשקוביץ, בשם הנציבות, עתר לבג"ץ, שהפך את פסיקת בית הדין לעבודה והצדיק את העיקרון שקבע הנציב הרשקוביץ.
עמדותיו
בריאיון לערוץ 7 הצהיר הרשקוביץ על מחויבתו לעקרון של "ארץ ישראל לעם ישראל לפי תורת ישראל" ולערכי הציונות הדתית.
על ההתנתקות אמר: "כעיקרון הייתי נגד ההתנתקות, אבל חלק גדול מההתנגדות שלי לא נבע מטעמים הלכתיים. חשבתי שלפינוי יישובים יש היבט ערכי חמור, ושעצם הנסיגה מסוכנת כי היא מעודדת טרור, ושבכל מקרה אסור לוותר באופן חד צדדי על קלפי מיקוח."
ערב פגישת ראש הממשלה בנימין נתניהו עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה בחודש מאי 2009, ובעת שגורמי שמאל מחו על פרסומה של תוכנית ממשלה להרחבת יישוב בבקעה, אמר הרשקוביץ: "שוב מסתבר שהבעיה של מדינת ישראל אינה אובמה. מדובר בניסיון ציני של גורמי שמאל לחנוק את ההתיישבות בכל מחיר וליצור תקרית מדינית מדומה, על רקע סיור קבלנים בבקעת הירדן".
חיים אישיים
דניאל הרשקוביץ מתגורר בחיפה ברחוב איינשטיין בשכונת אחוזה. הוא נשוי לשמעונה, לשעבר מנהלת בית הספר "אבן גבירול" שהוא חטיבת ביניים ותיכון חינוך מיוחד. לזוג שלושה בנים ושתי בנות. בתו הבכורה היא ד"ר פנינה נויבירט - שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים, שהייתה נשואה לרב רונן נויבירט, ממייסדי ארגון הרבנים "בית הלל". ילדו השני הוא הרב ד"ר צחי הרשקוביץ - מרצה בכיר במחלקה לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן, ובעבר רב קהילת "נצח שלמה" בפתח תקווה ור"מ בישיבת אורות שאול.
ירוחם פישל יהושע ברנשטיין
רבי ירוחם פישל יהושע ברנשטיין (מכונה ר' פישל דיין) (ה'תר"ם 1880 לערך - כ"ט בחשוון תש"ט, 1948) היה רב עדת החסידים בירושלים, וראש ישיבת חיי עולם, חבר ועד הישיבות בארץ ישראל. היה ממקימי הרבנות הראשית. בהמשך פרש לאגודת ישראל ובסוף ימיו היה חבר העדה החרדית.
תולדות חייו
נולד לרבי משה ישראל בירושלים בנו של רבי בנימין יהודה לייב ברנשטיין. צאצא של אדמו"רי לעלוב, קרלין ושל היהודי הקדוש מפשיסחה. היה מקורב לאדמו"ר רבי אברהם אלימלך מקרלין ולמד עמו בחברותא. לאחר הגעת רבי אברהם מרדכי אלתר מגור לישראל התקשר גם אליו. נישא לדינה, בתו של רבי יהושע אשר רבינוביץ.
היה ממייסדי הרבנות הראשית. בכ"ו בטבת תרפ"ח (1928) פרש באופן רשמי יחד עם הרב צבי פסח פרנק מכנסת ישראל, הארגון הכללי של יהודי ארץ ישראל. השניים לא הצטרפו לאגודת ישראל אלא עמדו בראש ארגון חדש: "עדת ישראל החרדית". עם זאת, המשיכו שני הרבנים לשמש כחברים במועצת הרבנות הראשית. מצב זה גרם לתרעומת בציבור והיו שקראו להם להתפטר מתפקידם. עם זאת, הרב קוק סירב לגנותם ומנע ניסיונות להדיחם מן התפקיד. בשל קרבתו לרבי מגור פרש הרב ברנשטיין בתרצ"ה משותפותו עם הרב פרנק והצטרף למעשה לאגודת ישראל. בטבת תרצ"ז, לאחר שנבחרה מועצה חדשה לרבנות הראשית (ובין חבריה הרב פרנק), הצטרף הרב ברנשטיין באופן רשמי לבית הדין של העדה החרדית.
כיהן כראב"ד בד"ץ כוללות החסידים בירושלים, שהיה בית הדין של הציבור החסידי בירושלים. בנוסף לכך כיהן כראש ישיבת חיי עולם וכיהן בתפקיד לאחר פטירת סבו רבי בנימין יהודה לייב, ראש הישיבה הראשון. לאחר פטירתו ירש את מקומו בראשות ישיבת חיי עולם הרב דב בריש ווידנפלד. הוא כיהן גם כחבר ועד הישיבות בנשיאות הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ובראשות הרב איסר זלמן מלצר.
כחודשיים לפני פטירתו, בי"ג באב תש"ח, כאשר כיהן כרב בעדה החרדית, חתם יחד עם רבנים נוספים מהעדה על כרוז המביע התנגדות חריפה לגיוס נשים לצה"ל.
נקבר בבית העלמין הקטן ליד מבנה שערי צדק הישן.
חידושיו נקבצו ונדפסו לאור בה'תשנ"ו בספר תורת ירוחם, שנדפס יחד עם הספר "פרי אהרון" שבו נקבצו שיעורי בנו רבי אהרון ברנשטיין. היה ברשותו אוסף של כתבי יד נדירים. כך למשל היו בידו כ"ח תשובות הלכתיות מהרב דוד שלמה אייבשיץ הלבושי שרד, שנדפסו על ידי בניו וחתניו בשנת תשכ"ב בספר "מי מנוחות". כתביו של היהודי הקדוש ששכנו אצלו, נדפסו בספר "כתר היהודי".
משפחתו
לרב ברנשטיין היו שלושה בנים ושתי בנות. בנו יעקב חנניה היה מנהל ישיבת חיי עולם. בתו ברכה נישאה לרב משה אדלר, רב שיכון הרבנים. בנם הוא הרב בנימין אדלר, ממלא מקום אביו ברבנות, חבר בד"צ אגודת ישראל. בנו הרב אהרן היה חבר בד"ץ אגודת ישראל וראש ישיבת חיי עולם.
עקרון האנונימיות
בתורת המשחקים, במשחק מיקוח בו ישנם יותר משני שחקנים, פתרון מקיים את עקרון האנונימיות אם כאשר משנים את שמות השחקנים הפתרון המוצע על ידי בורר משתנה בהתאם לשינוי השמות. כלומר, הפתרון אינו מפלה שחקן בגלל שמו.
ניסוח פורמלי
נסמן משחק מיקוח ב- כאשר יש \ n שחקנים במשחק (יותר משניים). פתרון היא פונקציה המתאימה לכל משחק מיקוח נקודה. נקודה זו היא תוצאת המשא ומתן רק כאשר כל השחקנים החליטו לשתף פעולה. לא נלקחת בחשבון האפשרות שקואליציה של שחקנים תשתף פעולה ותשיג לעצמה תוצאה שעדיפה לה על פני \ d - נקודת אי-הסכמה.
הגדרה
פתרון \ \phi מקיים את עקרון האנונימיות אם לכל משחק מיקוח ולכל פרמוטציה \pi \,\! על השחקנים,
הערה
כל פתרון המקיים את עקרון האנונימיות מקיים את עקרון הסימטריה. על עקרון הסימטריה מדברים כאשר במשחק מיקוח יש שני שחקנים.
Celtic Frost
Celtic Frost (קלטיק פרוסט, מילולית "כפור קלטי") הייתה להקת מטאל קיצוני שווייצרית משפיעה אשר הוקמה בידי הסולן טום ווריור שלא היה מרוצה מלהקתו הקודמת, הלהאמר, ורצה להרחיב את גבולותיו המוזיקליים. הלהקה נחשבת כאחת מהמשפיעות על סגנון הבלאק מטאל.
היסטוריה
האלבום Vanity/Nemesis המאוחר יותר, הצליח לשחזר את הצליל המקורי של קלטיק פרוסט, לנסות כיוונים חדשים, וגם להחזיר חלק מהפופולריות של הלהקה. אלבום זה שילב בין ת'ראש מטאל מהיר לבין מטאל גותי מלנכולי ומהורהר יותר.
ב-2003 קלטיק פרוסט התאחדה והתחילה לעבוד על אלבום הקאמבק Monotheist שיצא ב־2006 וזכה לביקורות משבחות. אלבום זה היה מושפע מאוד מדום מטאל, ושילב השפעות ממטאל גותי ומבלאק מטאל.
אפשר לשמוע את טום ווריור גם בפרויקט המטאל של דייב גרוהל פרובוט מ־2004.
היסטוריה של מיאנמר
ההיסטוריה של מיאנמר היא ארוכה ומפותלת. מספר קבוצות אתניות התגוררו באזור.
פרה-היסטוריה
קיים מעט מחקר מוצק בנושא הפרה-היסטוריה של בורמה. כמעט ולא התקיימו חפירות באתרים פרה-היסטוריים. ממצאים מעטים מעידים כי קיים פוטנציאל אדיר באזור. בחפירות בשנת 2001 נמצאו ממצאים מתקופת האבן החדשה. בשכבות העמוקות יותר התגלו כלי אבן, ובשכבות גבוהות יותר כלי ברונזה. בכפר ניאונגן (Nyaunggan) התגלה בית עלמין מתקופת הברונזה וההתיישבות תוארכה לשנים 3000 - 1500 לפנה"ס.
ממלכה מוקדמת
קיימות הנחות כי העם העתיק ביותר שהתגורר באזור בורמה של ימינו הוא המון או הפיו. עדויות לפעילות המון קיימות רק מן המאה ה-10, עדויות מוקדמות בהרבה קיימות לפעילות ממלכות הפיו. תושבי הממלכות הושפעו רבות מן התרבות ההודית. תיאורים סיניים של ממלכות הפיו מציגות אותן כערים שלוות, אשר כמעט ולא נלחמו ביניהן; ושבהן לא היו בתי כלא (הענישה התנהלה באמצעות הצלפות ועונש מוות). התושבים לבשו כותנה, ולא משי, על מנת שלא לפגוע בטוואי המשי. אורז היה הגידול החקלאי העיקרי. מכל מקום, קיימים ממצאים של מטבעות של ערי הפיו וממצאים המעידים על כך שהן היו מוקפות חומה. העיר העתיקה ביותר בממלכות הפיו הייתה בייקתאנו, אך זו איבדה בסביבות המאה החמישית את הבכורה לטובת סרי קסטרה. החל מן המאות החמישית-שישית נדחקה חשיבותו של ההינדואיזם לטובת הבודהיזם, מכל שלושת זרמי הבודהיזם העיקריים, הטהרוואדה (הִינַיַאנָה), מהאיאנה, והוג'ריאנה. תושבי הערים השתייכו לזרם הטהרוואדה בבודהיזם וכל הילדים שירתו במקדש בין גיל שבע ל-20. נסיכויות הפיו החלו לשקוע בסביבות שנת 800, עם עליית.
המאה ה-9 עד ה-18
במהלך המאה ה-9 התרחשה הגירה המונית של קבוצת הבמר (בורמזים) מגבול סין-טיבט לעמק ה. הם הפכו לרוב השולט והקימו באזור ממלכה בודהיסטית. בשנת 1287 נפלה הממלכה בידי קיסרות שושלת יואן הסינית שהייתה בשליטת האימפריה המונגולית.
לאחר נפילת בידי האימפריה המונגולית, היא התפוררה לסדרה של ממלכות קטנות. בתחילת המאה ה-15 בורמה הייתה מחולקת לארבעה מרכזי כוח: בורמה עילית, בורמה תחתית, מדינות השאן וארקאן. רבים ממרכזי הכוח הללו היו מורכבים בעצמם ממדינות קטנות או מנסיכויות. בתקופה זו התקיימו מלחמות פנימיות והממלכות הקטנות כרתו והפרו בריתות ביניהן ולעיתים ממלכות קטנות כרתו בריתות עם מספר מדינות גדולות במקביל.
במהלך המאה ה-16 אוחדה בורמה מחדש תחת שלטון אחד. ב-1752 הפך המלך אלאונגפאיה את אזור מנדליי למרכז השליטה בו נבנו חמש ערי בירה שונות.
המאה ה-19 והמאה ה-20
בורמה נכבשה בהדרגה על ידי האימפריה הבריטית במלחמות האנגלו-בורמזיות בין 1824–1886. לבסוף נפלה הממלכה בידי הבריטים בעקבות סכסוך בין בורמה לחברה בריטית בנוגע לתשלום מסים על ייצוא עץ טיק. הבריטים סיפחו את הממלכה לאימפריה הבריטית, והמלך ומשפחתו הוגלו להודו. בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל מאבק אנטי-קולוניאלי לעצמאות בורמה. ב-1937 הפכה בורמה לשטח במשטר עצמי בתוך האימפריה הבריטית.
במלחמת העולם השנייה, בקרבות שכונו בשם המערכה על בורמה, פלש צבא יפן הקיסרית לבורמה תוך שימוש במשתפי פעולה מקומיים, ובראשם אונג סן. לקראת סוף המלחמה, כאשר הבריטים פלשו וכבשו מחדש את בורמה, הפך אונג סן למנהיג התנועה לבורמה העצמאית, אך ב-1947 נרצחו הוא ואנשיו בראנגון. ב-4 בינואר 1948 קיבלה בורמה את עצמאותה.
המשטר הבורמזי לאחר קבלת העצמאות היה ניסיון לחקות את הדמוקרטיה הבריטית. השליט, טאקין נו (המכונה בכבוד או נו), ניסה להנהיג בה משטר סוציאליסטי וזכה בכל מערכות הבחירות בין 1948 ו-1962. ב-1961 מונה או טאנט הבורמזי לתפקיד מזכ"ל האו"ם. עם זאת, משטר זה כשל בהרגעת המתחים האתניים והמעמדיים במדינה וב-1962 השתלט הצבא על המדינה.
ב-1962 השתלט הגנרל נֵי וִין על המדינה. או נו פרש למנזר בודהיסטי ואו טאנט המשיך לכהן במשרתו, אך הפך למעשה לדיפלומט גולה, שאינו רצוי עוד במולדתו המסתגרת. הכת ביטלה את המשטר הדמוקרטי ודיכאה פעילות פוליטית, בהכריזה על בורמה כעל "סוציאליזם בודהיסטי", למעשה שלטון מבודד מן העולם שהפך את בורמה לאחת המדינות הנחשלות בעולם. בשנת 1988 החלו התקוממויות נגד הכת הצבאית, שכונו בשם "התקוממות 8888" (כיוון ששיאם היה בתאריך ה-8 באוגוסט 1988). ההפגנות דוכאו באלימות רבה, ומוערך כי יותר מ-10,000 בורמזים נהרגו (כולל אזרחים וחיילים). עם זאת, ב-1988 עלתה לשלטון כת צבאית חדשה, שהבטיחה כינון משטר דמוקרטי בבורמה. בחירות נקבעו ל-1990.
קציני הצבא הבורמזי לא עמדו בהבטחתם לכונן משטר דמוקרטי, וביטלו את תוצאות בחירות 1990. ב-1989 שינו את שם המדינה ל"מיאנמר" וחיזקו את אחיזת הברזל שלהם בשלטון. מנהיגת הרוב שזכתה בבחירות, אונג סן סו צ'י (בתו של אונג סן), הושמה במעצר בית. ב-1991, עדיין תחת מעצר בית, בהצהרה פוליטית מערבית, ניתן לה פרס נובל לשלום; מאז 1995 שוחררה ונעצרה מספר פעמים, ושוחררה רק בשנת 2010.
המאה ה-21
ב-15 באוגוסט 2007 החליטה ממשלת מיאנמר בפתאומיות להעלות את מחירי הדלק, דבר שגרר זעם בקרב הציבור ומחאות נגד הממשל מצד תנועות פרו-דמוקרטיות. נזירים בורמזים רבים נעשו מעורבים גם הם במחאות לאחר שכוחות מזוינים פיזרו בכוח אספה ב-5 בספטמבר ופצעו שלושה נזירים. ב-19 בספטמבר ערכו כ-2,000 נזירים צעדת מחאה בעיר סיטווה. מספר ימים לאחר מכן התקיימו צעדות נוספות בעיר יאנגון ובמקומות נוספים. מחאות אלו נעשו יותר ויותר המוניות; הצבא פיזר את ההפגנות בתקיפות, בין השאר תוך שימוש בנשק חם, דבר שגרם להרוגים ופצועים. ב-28 בספטמבר נותקה מיאנמר מהאינטרנט ועיתונאים הוזהרו שלא לדווח על המחאות.
בשנת 2012 הודיעה החונטה הצבאית השולטת במיאנמר על ביטול מוחלט של חוקי הצנזורה למעט הפיקוח על סרטים.
בנובמבר 2015 נערכו הבחירות החופשיות הראשונות במדינה מאז 1990. בבחירות התמודדו למעלה מ-90 מפלגות, אך המאבק העיקרי היה בין מפלגתה של סו צ'י "הליגה הלאומית לדמוקרטיה" (NLD) לבין מפלגת השלטון המקורבת לצבא ה-USDP. לאחר עיכוב של מספר ימים בתוצאות הבחירות הרשמיות, הודיעה ועדת הבחירות המרכזית כי מפלגת האופוזיציה זכתה ביותר משני שלישים מהמושבים בפרלמנט (348), מה שמאפשר לה לשלוט בבית הנבחרים ולבחור את הנשיא. עם זאת בשל סעיף בחוקה שאוסר לה להיבחר בעצמה לנשיאה, בחרה סו צ'י בחבר מפלגתה ובעל בריתה, טין צ'ו, לכהן כנשיא המדינה. סו צ'י עצמה כיהנה כיועצת המדינה - ראש הממשלה בפועל - ושרת החוץ. אחרי תנועת מחאה במרץ 2018 התפטר הנשיא טין צ'ו מסיבות בריאות ובמקומו נבחר בן ברית אחר של סו צ'ו, וין מיין.
באוקטובר 2016 החלה רדיפת הרוהינגיה במיאנמר - דיכוי צבאי מתמשך של בני הרוהינגיה במחוז ראקין שבמערב מיאנמר, על ידי הצבא והמשטרה במיאנמר. בעוד רובם של בני הרוהינגיה הם מוסלמים. הדיכוי החל כתגובה למתקפות על חיילי גבול מיאנמריים בידי מורדים רוהינגיים באוקטובר 2016. הצבא המיאנמרי מואשם בהפרות בוטות של זכויות אדם, הכוללות גירוש, רצח, אונס המוני, הצתות ומניעת ילודה. המשטר משיב כי טענות אלו "מוגזמות". עד כה נהרגו למעלה מ-2,000 בני אדם כתוצאה מהאירועים, ומאות אלפים נעקרו מבתיהם.
בחודש נובמבר 2020, בתגובה לתוצאות הבחירות במדינה, הוביל צבא מיאנמר מחאת ענק נגד התוצאות בהן ניצחה מפלגתה של מנהיגת המדינה אונג סן סו צ'י ובהן זכתה המפלגה המזוהה עם הצבא רק ל-33 מושבים בפרלמנט. ב-1 בפברואר 2021 עצר צבא מיאנמר, הטטמדאו, את יועצת המדינה אונג סן סו צ'י, חברי ממשלה אחרים ופעילי זכויות אדם. הצבא העביר את השלטון למפקד הצבא מין אונג הלינג ומצב חירום הוכרז למשך שנה. המהלך זכה לגינוי מיידי של ארצות הברית, האו"ם וארגוני זכויות אדם. בהפגנות נגד ההפיכה הצבאית נורו למוות מפגינים רבים. המהומות נגד ההפיכה הסלימו לכדי מלחמת אזרחים מתמשכת, בה המפלגה המודחת הקימה ממשלת צללים בשם ממשלת האחדות הלאומית, שאיגדה תחתיה מיליציות שונות המתנגדות לשלטון.
אספנות ספרים
אספנות ספרים (באנגלית: Book collecting) היא תחום אספנות נפוץ אם כתחביב קריאה ואם כספריית מחקר עצמאית. תחת ההגדרה "אספנות ספרים" כוללים את כל פריטי הדפוס (אפמרה, מפות, חוברות וכדומה).
אספני ספרים ממקדים בדרך כלל את אוסף הספרים שלהם לפי תחומי עניין (תקופות, ז'אנרים, סופרים, ישנם אספנים הנוהגים לאסוף מהדורות ראשונות בלבד וכדומה).
ספרים עתיקים
על פי חוק העתיקות "עתיקה" היא כל יצירה אנושית שנוצרה לפני שנת 1700. משכך, ולפי לשון החוק, ספר משנת 1701 לא יוגדר כעתיקה (ולכן לא יהיה חייב ברישום ודיווח לרשות העתיקות) ולעומתו ספר משנת 1699 הוא עתיקה. עם זאת המונח המקובל לתיאור "ספר עתיק" מתייחס על פי רוב לספרים שפורסמו או הודפסו כבר במאה ה-19 ואחורה. על פי רוב לא ניתן יהיה למצוא באוספים פרטיים פריטים שהודפסו לפני מהפכת הדפוס במאה ה-15 כאשר אלו נכתבו או הועתקו בכתב יד ונחשבים לנדירים ביותר וכמעט שלא ניתן למצוא פריטים מסוג זה בידיים פרטיות.
ספרים שהודפסו ב-50 השנים הראשונות של הדפוס (המאה ה-15) נקראים אינקונבולה ולהם ערך עצמאי רב רק בשל כך. על פי רוב, קשה למצוא באוספים פרטיים כרכים מלאים של אינקונבולה אבל לעיתים רחוקות ניתן למצוא דפים או איורים מתקופה זו.
מחירם של ספרים עתיקים יכול לנוע מעשרות ומאות דולרים לספרים בלתי ידועים ועד מיליוני דולרים לפריטים מבוקשים. מחירם של אינקונבולה מתחיל, על פי רוב, במאות דולרים לעמוד בודד ועד אלפי דולר לעמוד בעל תוכן או איור חשובים או מבוקשים.
היקפו של אוסף פרטי
אוספים פרטיים יכולים להשתנות בהיקפם המספרי והאיכותי באופן משמעותי.
ההערכה היא כי בבית ממוצע בישראל ניתן למצוא עד 100 ספרים ואצל אנשים חובבי קריאה כ-200–300 ספרים (כולל ספרי קריאה, עיון, דת, לימוד, טיולים, בישול וכדומה).
אספן ספרים יחזיק בדרך כלל בין 500–1000 ספרים ומעבר לזה יהיה מדובר באוסף נרחב ומשמעותי.
בין אספני הספרים המפורסמים בישראל ניתן למנות את דוד בן-גוריון, חיים נחמן ביאליק, יצחק בן-צבי, רחבעם זאבי (גנדי), יגאל אלון, משה שרת, הרב עובדיה יוסף ועוד.
היחס שבין אוספים פרטיים ולאומיים
אוספים פרטיים מייצגים את טעמו האישי של האספן ובדרך כלל לא נשארים בידי משפחת האספן ליותר מדור או שניים. משכך פעמים רבות אספני ספרים מורישים את אוספיהם, בחייהם או לאחר מותם, למוסדות או ספריות ומהווים שם את הבסיס לאוסף המחקרי.
כך נהג לדוגמה ערן לאור כאשר תרם, עוד בחייו, את אוסף הספרים והמפות שלו לספרייה הלאומית ואוספו מהווה את הבסיס לאוסף המפות של הספרייה הלאומית וקרוי על שמו.
בשנים האחרונות החלה קריאה ויוזמה ל"פתיחתם" של אוספים פרטיים לעיון הציבור הרחב. לאור התפתחות אפשרויות הדיגיטציה השונות נשמעת קריאה לאספנים פרטיים לפרסם, או לאפשר פרסום, של תכנים מאוספיהם הפרטיים ברשת האינטרנט. באמצעות פרסום האוספים הפרטיים מתאפשרת גישה זמינה לידע לציבור הרחב שאינו נגיש כיום, שאינו מצוי בסיפריות ציבוריות ומוסדיות או שטרם עבר דיגיטציה והמרה לטקסט. אחד המיזמים הראשונים בתחום זה בישראל הוא 'אתר ארץ ישראל'.
סטריאו ומונו
סטריאו ומונו הוא אתר דיסקוגרפיה ישראלי המתעד את תקליטי המוזיקה הישראלית. ייחודו של האתר בהיותו מחויב להצגת התמונה ההיסטורית השלמה של המוזיקה הישראלית, העברית והיהודית מכל הסגנונות, התקופות, ומדינות העולם. הנתונים באתר נאספים ומעודכנים על ידי צוות אספני תקליטים בסיוע חובבים המסייעים בהוספת מידע חסר, עטיפות של התקליטים המקוריים, ועוד. המידע הדיסקוגרפי באתר מובא ללא המגבלות המסחריות של יצרני התקליטים וחנויות המוזיקה הנוהגים להציג דיסקוגרפיה מצומצמת שבה רק פריטים הזמינים למכירה באותה עת.
מסד הנתונים של סטריאו ומונו תוכנן במיוחד על ידי יוצרי האתר לתיעוד דיסקוגרפי של מוזיקה ישראלית, והוא מכיל בתחילת שנת 2015 רשומות של כ-30,000 יוצרים ומבצעים, 20,000 תקליטים, 120,000 שירים ו-150,000 הקלטות. כל שלבי סריקת הנתונים וקטלוגם נעשים על ידי צוות מקצועי מיומן ולא שיפוטי המחויב אך ורק לנאמנות בתיעוד. כיום מציע האתר חיפוש דיסקוגרפי, אוסף יחיד במינו של צילומי עטיפות תקליטים (אם כי בהפרדה נמוכה) החל משנות השלושים של המאה שעברה ועד היום, ואפשרויות חיפוש מתקדם לפי מספר רב של פרמטרים, כמו מבצע תקליט, שם תקליט, מבצע שיר, שם שיר, שם משתתף (מעבד, נגן אורח), שם לייבל ומספר קטלוגי, שנת הדפסה, ועוד. כמו כן מרכז האתר קישורים להקלטות הזמינות להאזנה באתרי האמנים ובאתרים אחרים באינטרנט. בתחילת שנת 2015 עבר האתר שנויים בעיצוב, ונוספו לו ביוגרפיות, אפשרויות חיפוש ויכולת להעלאת רשימות בנושאים רלוונטיים עם קישוריות למסד הנתונים של האתר.
יוצר האתר והעורך הראשי הוא יהודה אור.
קדמוניות המקרא
הספר שייך לסוגה המכונה מקרא משוכתב. הספר נמצא בידינו בלטינית בלבד, ב-18 כתבי יד שלמים ושני כתבי יד חלקיים אך כנראה הוא תורגם אליה מיוונית, שאליה תורגם מעברית במאה ה-11 או ה-12. חוקרי הספר נעזרים בכתב יד עברי מהמאה ה-14 בשם "דברי הימים" שהוא עיבוד של אלעזר בן אשר הלוי של ספרו של ירחמיאל בן שלמה, שהוא כנראה תרגום חוזר לעברית של הגרסה הלטינית של "קדמוניות המקרא". השם "קדמוניות המקרא" הוא תרגום השם המופיע בכתבי היד הלטיניים של החיבור, והוא משקף את תוכנו.