cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כוכב
הולדתם, מהלך חייהם ומותם של הכוכבים
הכוכבים נולדים בתוך עננים מולקולריים של מימן, כאשר התפרצות סופרנובה או התנגשות בין שני עננים מולקולריים גורמת לדחיסת חלקים בתוך הענן ומתחיל תהליך בו כל אחד מאזורים אלו נמשך אל מרכז המסה של עצמו ומתכווץ, ובשל הדחיסה מתחממת ליבתו של האזור. שלב זה מכונה קדם-כוכב. הקדם-כוכב ממשיך להתכווץ בהדרגה תחת כבידה עצמית, והטמפרטורה בליבתו ממשיכה לעלות, עד שהיא גבוהה דיה להתחלת תהליכי היתוך גרעיני בליבת הכוכב המפיקים אנרגיה רבה ופועלים כנגד ההתכווצות, וכך נוצר כוכב יציב, ובמקרה של כוכבים גדולים במיוחד - כוכב פועם.
הכוכב מבלה את מרבית חייו כשבליבתו מותך מימן להליום. שלב זה מכונה השלב בו הכוכב נמצא בסדרה הראשית, ויהיה יציב במידה רבה. משך זמן שהותו של הכוכב על הסדרה הראשית נקבע על-פי מסתו, כאשר כוכבים בעלי מסה קטנה, כגון הננסים האדומים, יכולים להישאר על הסדרה במשך עשרות או אף מאות מיליארדי שנים, ואילו כוכבים מאסיביים מאוד מגיעים תוך מיליוני שנים בלבד למצב בו הצטברות ההליום בליבה מגיעה להיתוך ומתחילה את השלב הבא. כוכב ממוצע, הדומה לשמש שלנו יימצא על הסדרה הראשית כ-10 מיליארד שנה.
אחרי שהמימן בליבת הכוכב אוזל, מתחיל היתוך של הליום בליבה. היתוך ההליום מחמם את מעטפת המימן הסמוכה לליבה ומתחיל היתוך מימן מסביב לליבה. ההיתוך במעטפת מנפח מאוד את הכוכב, אך טמפרטורת פני שטחו יורדת – הכוכב הופך לענק אדום שטמפרטורת פני השטח שלו נמוכה. לאחר שלב זה, המשך חייו של הכוכב תלוי במסתו של הכוכב, ובמקרה של מערכת של כוכב כפול - גם במצב התפתחות של בן זוגו. הכוכב, שחדל מהיתוך של מימן בליבה, כבר מוגדר מחוץ לסדרה הראשית.
בכוכבים בעלי מסה קטנה, יתחיל בליבה היתוך הליום, אך תהליך זה יגרום לאי-יציבות הכוכב, ובסופו של דבר השכבות החיצוניות של הכוכב יתפזרו, כאשר הוא משאיר מאחוריו לא יותר מננס לבן. כוכבים קטנים במיוחד, בעלי מסה של פחות מחצי מסת שמש, לאחר סיום היתוך מימן יגוועו לאט. גורלם של כוכבים אלה מעולם לא נצפה על ידי האסטרונומים, מכיוון שאורך החיים של כוכבים נמוכי מסה גדול מגיל היקום הנראה.
בכוכבים מאסיביים, אשר מסתם עולה על גבול צ'נדראסקאר, לאחר סיום תהליכי היתוך ההליום שתוארו לעיל הכוכב יתכווץ בשנית והטמפרטורה בליבה שלו תגדל עוד יותר. עקב הטמפרטורה הגבוהה, יתחילו בליבה תהליכים גרעיניים נוספים, בהם ייווצרו יסודות כמו חמצן, מגנזיום, צורן, עד לברזל. למעשה, הכוכב יהפוך למורכב משכבות-שכבות של יסודות שונים, בדומה לקליפות בצל. מסתה של ליבת הברזל תלך ותגדל, וכאשר היא תעבור על גבול צ'נדראסקאר, תתכווץ הליבה במהירות והשכבות החיצוניות של הכוכב תועפנה לחלל בפיצוץ סופרנובה מסוג II. הכוכב עצמו יקרוס לכוכב נייטרונים, או, אם מסתו תעלה על שלוש מסות שמש (גבול אופנהיימר-וולקוף), הוא יקרוס מעבר לכך, ויהפוך לחור שחור.
מיון ומאפיינים של כוכבים
מדידת מרחקם, מסתם, בהירותם והרכבם הכימי של כוכבים הייתה תהליך רב שלבי. במסגרת התהליך נאספו קודם לכן נתונים עבור כוכבים סמוכים וההרכב הכימי של המעטפת החיצונית. נתונים אלו איפשרו את סיווג הכוכבים על פי הספקטרום שלהם והסקת מסקנות לגבי בהירות ומסה של כוכבים רחוקים יותר.
מדידת מרחק
מרחק אל כוכבים סמוכים ניתן לחישוב ישיר ומדויק בשיטת הפרלקסה. מדידה מדויקת עד כדי 1% אפשרית לכ-100 מיליון כוכבים, ועבור 200 מיליון נוספים בדיוק העולה על 10%.
מדידת מסה
עבור כוכבים כפולים, ידיעת שלושה פרמטרים די בה על מנת לדעת את המסה הכוללת של שניהם (M_1+M_2) בהשוואה למסת השמשM_s. יש לדעת את זמן ההקפה (t), ממוצע המרחק ביניהם (d) והמרחק אליהם (D). שלושה גדלים אלו קלים למדידה עבור מערכות כוכבים כפולים קרובים די הצורך. ישנם כ-50 מיליון מערכות כפולות קרובות די הצורך.
חישוב מסת המערכת - שני הכוכבים - נעשית לפי הנוסחה
כעת ביכולתנו למצוא מה הקשר בין סוגי כוכבים למסה שלהם, וכך להעריך מהי המסה של כוכב שאינו חלק ממערכת כוכב כפול.
סוגים ספקטרליים של כוכבים
מיון הכוכבים לסוגים ושנים עבר התקדמות מרשימה לאחר המצאת המצלמה ויצירת האפשרות לצלם את הספקטרום של כוכבים שונים. על ידי שימוש בחוק וין ועל סמך האור המתקבל מן הכוכבים ניתן לגלות מה טמפרטורת פני השטח (פוטוספרה) שלהם. מהשוואת הקווים הספקטרליים ניתן לגלות אילו חומרים אופפים את הכוכבים ומידע רב נוסף. בשנת 1910 האסטרונומים איינר הרצשפרונג והנרי נוריס ראסל הציעו ופיתחו בנפרד זה מזה את הדיאגרמה בה סיווגו לפי מאפייניהם הספקטרליים.
הטיפוסים הספקטרליים הם: O, B, A, F, G, K, M (ניתן לזכור את הסוגים בעזרת המנמוניקה Oh, Be A Fine Girl, Kiss Me). בנוסף לכך כל טיפוס מחולק ל-10 תת-טיפוסים, כאשר כל תת-טיפוס מסומן בספרה מ-0 עד 9. כך, למשל, הטיפוס הספקטרלי של השמש הוא G2. הסיבה לכך שהכוכבים נראים אדומים או כחולים אך לא ירוקים היא משום שכוכבים אדומים פולטים אנרגיה בתחום תת אדום וחלקה בתחום הצבע האדום הנראה לעין, כוכבים כחולים פולטים אנרגיה בטווח uv וחלקה בתחום הצבע הכחול הנראה לעין, אולם כוכבים אשר פולטים אנרגיה בכל הטווח הנראה, לא יראו ירוקים שזה אורך הגל במרכז הספקטרום כי אם לבנים שמכילים את כל אורכי האור הנראה.
על מנת להבדיל בין כוכבים בעלי סיווג זהה אך בשלב שונה בהתפתחותם חולקה הדיאגרמה ל"ענפים מאוזנים". כך כוכב הנמצא בשלב היתוך המימן כמו השמש נמצא באזור שנקרא הסדרה הראשית - וזהו ענף V. בעוד כ-5 מיליארד שנים השמש תהפוך לענק אדום, ואז היא תעבור לענף III (ענקים).
נוסף על כך ישנם כוכבים המציגים שלבים קצרים בחיי הכוכב (מיליוני שנים ספורות) או כוכבים שמציגים תכונות שלא מיוצגות בדיאגרמה ולכן קיבלו כינויים נוספים כמו כוכבי T בשור ומשתנים קפאידים.
בהלכה היהודית
הפסוק "לא תעשון אִתי" פורש על ידי חז"ל כמקור לאיסור ליצור תבליט של כוכבים. ישנה מחלוקת האם גם ציור או תחריט של כוכבים בכלל האיסור, או רק תבליט.
גביע ווינר בכדורסל 2009/2010
הפועל ירושלים זכתה בגביע ווינר השני ברציפות, לאחר ניצחון בגמר על מכבי תל אביב.
הגמר
הפועל ירושלים זכתה בתואר גביע הווינר השני ברציפות.
אגם עסל
אגם עסל (בערבית: بحيرة عسل - בוחיירה עסל, "אגם הדבש"; בצרפתית: Lac Assal) הוא אגם מלוח במרכז ג'יבוטי, בתוך משולש עפר. בגובה של 155 מ' מתחת לפני הים, חופיו הם הנקודה היבשתית הנמוכה ביותר באפריקה, והאזור הנמוך בעולם אחרי חופי ים המלח, בקעת הירדן, הכנרת ועמק טורפן שבצפון סין.
האגם נמצא בתוך לוע של הר געש. אורכו 19 ק"מ ורוחבו 7 ק"מ, ושטחו הכולל 54 קמ"ר. עומקו הממוצע 7.4 מ', והוא מכיל 400 מיליון מ"ק מים.
אגם עסל הוא האגם השני המלוח ביותר בעולם, עם מליחות מים של 34.8%. אחרי אגם ונדה עם מליחות של 35%, ולפני ים המלח, עם מליחות של 34.2% (2011). יש גופי מים קטנים כמו אגם דון חואן, עם מליחות של 44%. לשם השוואה, מליחות מי הים התיכון היא 3.5% עד 3.9%.
איחוד הסחר החופשי
איחוד הסחר החופשי (באנגלית: Free Trade Union; לימים נודע בשם הליגה לסחר חופשי) היה ארגון בריטי שפעל בין השנים 1903–1972 ותמך בסחר חופשי. הארגון נוסד כתגובה למסע פרסום שבו החל יושב ראש לשכת המסחר הבריטית ג'וזף צ'מברלין במאי 1903. תוכניתו של צ'מברלין נועדה לקדם סחר מועדף בין מושבות האימפריה הבריטית, באמצעות הטלת מכסים על טובין שיובאו מחוץ לאזור המועדף. מזכירו הראשון של הארגון היה לאונרד הובהאוס, ששימש בתפקידו עד 1905.
בשנים 1959-1948 שימש אנדרו מקפדיאן (Andrew McFadyean) כמזכיר הארגון. בתקופה זו שיתף הארגון פעולה עם האגף הימני במפלגה הליברלית הבריטית. ב-1959 מנה הארגון כ-2000-1000 חברים וסבל מקשיים כספיים שאיימו על קיומו. ב-1959 השתלטו על הארגון איש העסקים אוליבר סמדלי (Oliver Smedley) והעיתונאי סטנלי וולטר אלכסנדר (Stanley Walter Alexander) שהביאו לפרישה מהארגון של מספר חברים מהמפלגה הליברלית.
ב-1962 שינה הארגון את שמו ל-"ליגה לסחר חופשי" (Free Trade League), במטרה למנוע בלבול עם איגודי העובדים (באנגלית: Trade Unions). הארגון פורק סופית ב-1972, אם כי מספר מחבריו, ובראשם דייוויד ודג'ווד (David Wedgwood) הקימו ארגון חדש בעל שם זהה.
יאיר לב
יאיר לב (נולד ב-1959 בתל אביב) הוא במאי סרטי תעודה, פרופסור חבר במחלקה לאמנויות המסך בבצלאל ומרצה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. הוא חתן פרס שרת החינוך והתרבות לאמנות הקולנוע (1996) ופרס הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט (2018).
ביוגרפיה
יאיר לב הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1987). כסטודנט יצר את הסרט התיעודי הקצר THE MAKING OF ABSOLUTE BEGINNERS שתיעד את מהלך הסרט "התחלות ראשונות (בבימויו של ג'וליאן טמפל ובכיכובו של דייוויד בואי) שצולם באולפני שפרטון, לונדון. עם שובו לארץ, הוא ביים את סרט הגמר שלו, סרט עלילתי קצר בשם "חורים בידיים" (1987), אשר השתתף בפסטיבל מינכן לסרטים קצרים, פסטיבל פראג ופסטיבל באדאלונה.
לב פרץ לתודעה הציבורית בשנת 1989 עם סרטו הראשון באורך מלא – "הוגו" – מהסרטים הראשונים שעסקו בצורה ישירה ונועזת בחוויית השואה מפרספקטיבה של הדור השני. בסרט מגולל הוגו לב את סיפור השרדותו יוצא הדופן הרווי בהומור שחור בשואה כשברקע נמצאת מערכת היחסים הסבוכה בינו לבין בנו הבמאי. הסרט עורר הדים ציבוריים והוצג בפסטיבל ברלין, שיקגו, מונטריאול ופסטיבל הקולנוע ירושלים.
סרטו הבא "יקנטליסה"', פורטרט של המשורר חזי לסקלי (1996) השתתף בתחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים. באותה שנה זכה לב בפרס שרת החינוך והתרבות בתחום הקולנוע. סרטו הבא, "הנדון: אורי אבנרי" (2002), זיכה אותו בפרס "ברוח החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2002. הסרט הוא דיוקן של לוחם השלום, איש השמאל הרדיקלי, העיתונאי החשוב וחבר הכנסת לשעבר. הסרט הוצג בפסטיבלים בינלאומיים רבים (בין השאר בפסטיבל מינכן, ניו יורק, מיאמי. פיפ"א- ביאריץ, אוסנברוק), פסטיבל הקולנוע היהודי – וינה, פסטיבל הקולנוע הישראלי-פלסטיני בפריז), היה מועמד לפרס אופיר והוקרן בהקרנות מסחריות בבתי קולנוע בישראל וגרמניה.
בשנת 2008 השלים את סרטו "הוגו 2", בהפקת דוד דרעי, שהוא סרט המשך לסרט "הוגו". הסרט שצולם לאורך 4 שנים על ידי הבמאי עצמו, שונה מקודמו בכך שהוא מעמיד את מערכת היחסים המורכבת בינו לבין אביו במרכז הבמה ובוחן את שאלת עתיד זיכרון השואה בעולם בו לא יוותרו עוד ניצולי שואה. הסרט השתתף בתחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2008 והוקרן בהקרנות מסחריות בסינמטקים של תל אביב וירושלים.
לב הוא מרצה בדרגת פרופסור בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים (שם הוא מלמד משנת 1992), ובאקדמיה לאומנויות בצלאל (מאז 1999).
בין השנים 2003–2008 הנחה סדנאות לבימוי קולנוע תיעודי ב-ESCAC (בית הספר הגבוה לקולנוע בקטלוניה- ספרד), לודוויגסבורג וקלן-גרמניה וכן בוורשה. בין השנים 2008–2018 תיפקד לב כאחראי תוכן והדרכה ( Head of Studies) בפרויקט "גרינהאוס" לפיתוח קולנוע תיעודי של יוצרים צעירים מאגן הים התיכון. בין הסרטים הבולטים שפותחו ב"גרינהאוס": חמש מצלמות שבורות בבימוי עימאד בורנט וגיא דוידי (שהיה מועמד לפרס האוסקר), שתיקת הארכיון בבימוי יעל חרסונסקי, "אחרייך" בבימוי רנא אבו פריחה, "Midnight Traveller".
בשנת 2017 הוא ביים בשותפות עם אתי ויזלטיר ובהפקתה את "הגעגועים של מאיה גורדון", פורטרט פיוטי של אמנית ישראלית-פולניה אאוטסיידרית בחייה ובעבודותיה. הסרט השתתף פסטיבל דוקאביב של אותה שנה ובפסטיבל ART ברחבי פולין.
החלטת תמיסטוקלס
גילוי הכתובת
האבן עליה חקוקה החלטת תמיסטוקלס ונמצאת כיום במוזיאון לאפיגרפיה באתונה התגלתה על ידי איכר מטרויזן שבפלופונסוס, אשר השתמש בלוח השיש כמפתן לדלת. ב-1959 הוא מסר את האבן למורה בן המקום, שהציג אוסף של חפצי אומנות מטרויזן באחד מבתי הקפה בעיירה. פרופ' מ' ה' ג'יימסון (M.H. Jameson ) מאוניברסיטת פנסילבניה ראה את הכתובת, ושנה אחר כך פרסם את תוכנה בצירוף תרגום ופירושים.
יאיר לב
ביוגרפיה
סרטו הבא "אתה מת רק פעמיים" (2018) שנוצר בשיתוף דוד דרעי שהפיק, צילם והיה שותף לכתיבת התסריט, היה להצלחה ביקורתית וקופתית גדולה. הסרט הוא מותחן בלשי תיעודי במהלכו יוצא לב, כבלש לכל דבר ועניין, לחשוף את זהותו האמיתית של הפלוני שגנב את זהותו של סבו בזמן מלחמת העולם השנייה. הסרט, קופרודוקציה ישראלית-אוסטרית בהפקה משותפת עם חברת NGF, השתתף ביותר מארבעים פסטיבלים בינלאומיים ברחבי העולם (בין השאר בדוק אביב, סלוניקי, דיאגונלה-אוסטריה, שאגרין פולס -אוהיו, קרקוב) וזכה בשלל פרסים ומועמדות לפרס אופיר. ההקרנות המסחריות בישראל, שנמשכו כמעט שנה משכו עשרות אלפי צופים והסרט אף היה ברשימת עשרת הסרטים הרווחיים ביותר בסינמטק תל אביב.
החלטת תמיסטוקלס
תוכן הכתובת
כל יתר האתונאים ואלו מבין הנוכרים שהם בגיל צבא יעלו על 200 האוניות שהוכנו מבעוד מועד ויילחמו בפרסים למען חירותם שלהם ושל שאר היוונים, יחד עם הלקדימונים, הקורינתים, האַיגִינִים והיוונים האחרים הנכונים לחלוק בסכנה.
יאיר לב
ביוגרפיה
לאורך השנים ביים לב כתבות, סרטי הדרכה וחינוך, בין השאר ל"עובדה", לשירות הסרטים הישראלי ועוד.
בשנים 2000- 2008 לב ערך והנחה בסינמטק תל אביב את "מועדון תרבות" של פורום היוצרים הדוקומנטריים, בו הוא שימש כחבר הנהלה באותן שנים.
החלטת תמיסטוקלס
תוכן הכתובת
אחר כך עוסקת ההחלטה באיוש אוניות הצי המלחמתי. היא קובעת, כי הסטרטגוי ימנו, החל ממחר, 200 מפקדי טריארות (trierarchoi) בעלי כישורים מתאימים, אחד לכל אונייה, ויקצו אותם לאוניות על פי גורל. עליהם להיות בעלי קרקע ובית באטיקה, אבות לילדים חוקיים וגילם אינו עולה על חמישים. הסטרטגוי יגייסו גם את חיילי הצי (epibatai), עשרה לכל אונייה, שגילם בין עשרים לשלושים, וארבעה קשתים (toxotai), ויקצו לאוניות על פי גורל גם את החובלים והמלחים (hyperesiai).
ההחלטה מוסיפה ומפרטת את אופן הכנת רשימות הצוות לאוניות ופרסומן, ומורה כי לאחר איוש האוניות ומינוי הסטרטגוי, מאה מהן ישוטו אל ארטמיסיון כדי להתנגש באויב, מאה נוספות יצאו אל סלמיס, והנותרות יגנו על חופי אטיקה. הכתובת מסתיימת בקריאה לכל האתונאים להתאחד למען הגנת עירם, ומורה כי כל אלו שהוגלו מן העיר לעשר שנים יצאו אל סלמיס ויישארו שם עד להחלטת אספת העם באשר לגורלם.
יאיר לב
מאפייני יצירה
בסרטיו מבקש יאיר לב לעצב דיוקנאות אנושיים שבאמצעותם הוא בוחן דינמיקות חברתיות ופוליטיות. בנוסף, הוא חוקר את מעמדו ומקומו של הדוקומנטריסט ביחס למציאות המצטלמת, ואת מהותם של השחזור והעדות ביצירה התיעודית. כבר בסרטו התיעודי הראשון, הוגו, מיקם עצמו לב במעמד של עד לעדות שמוסר אביו, ניצול השואה, על חוויותיו במחנות והישרדותו. היה זה סרט חלוצי בהצגתו את הדינמיקה שבין בן הדור השני לשואה והוריו, במקרה זה האב שניצל ובשימוש שהוא עשה בהומור כאמצעי קולנועי וכתמה אנושית בהקשר לשואה. בסרט תוהה לב לגבי משמעות היותו עד לסיפורו של אביו, וכן למעמדו האתי כמתעד-בן המציב את המצלמה אל מול אביו ושאר בני משפחתו. הנכחתו את עצמו ואת צוות הצילום בסרט מעוררת מודעות אתית ואסתטית לסוגיה. מודעות זאת תנכח ביתר שאת בסרט ההמשך הוגו 2, שנעשה כמעט עשרים שנה אחרי הוגו. בסרט חוזר לב אל אביו, עתה זקן וחולה, ומרחיב, באופן חסר סנטימנטים, את הדיון בדינמיקה המשפחתית באמצעות משפחתו-הוא בצל זיכרון השואה והפחד מאובדנו.
החלטת תמיסטוקלס
תוכן הכתובת
מכאן ואילך הולכת הכתובת ומיטשטשת ולא ניתן יותר לקרוא את המשכה.
יאיר לב
מאפייני יצירה
בסרטיו הבאים, יקנטליסה והנדון: אורי אבנרי, בולטת נטייתו של לב לפנות אל מי ששירתם ועמדתם הפוליטית, המשורר חזי לסקלי ואורי אבנרי בהתאמה, מעצבים מבט מפוכח, ביקורתי, על החברה הישראלית. סרטיו לעולם אינם מתמקדים במיינסטרים, אלא במי שמעוררים מחלוקת – אמנותית, פוליטית – מייצרים ומשמרים אותה כחלק מהאידאולוגיה שלהם. היבט זה בולט גם בסרטו הגעגועים של מאיה גורדון, שהגיבורה האמנית שלו חיה בעולם סוריאליסטי של זיכרונות ילדות ותחושת תלישות המסרבת להירגע. סרטיו של לב עוסקים במהותה של הזהות הישראלית, במרכיביה המסוכסכים והשבורים, מתוך ניסיון להגדיר מתוכם גם את מעשה התיעוד עצמו.
היבט זה ניכר במיוחד בסרטו האחרון, אתה מת רק פעמיים, שבו זהותו של לב עצמו, כמתעד, נעה על הגבול שבין דמות ממשית ובדיונית, בניסיון להתחקות אחר זהותו של מי שהתחזה לסבו בתקופת מלחמת העולם השנייה. השואה שבה ונעשית נוכחת בסרט זה, כמו בקודמיו, כחלק מחיפוש אובססיבי של הקולנוען-מתעד אחר זהותו שלו עצמו, ואחר ההיסטוריה המשפחתית בשנות המלחמה.
החלטת תמיסטוקלס
ייחודה של הכתובת
אם התיאור על פינויה של אתונה כמתחוור מהחלטת תמיסטוקלס הוא מדויק, אזי יש לתקן את תיאור הרודוטוס את אירועי שנת 480 לפנה"ס על מנת שישקף את האסטרטגיה היוונית עליה הוסכם בחודש יוני אותה שנה ואשר התמקדה בעצירת ההתקדמות הפרסית בסלמיס ובאיסתמוס הקורינתי. אם אומנם זו הייתה תוכניתם של היוונים, אזי קרבות תרמופילאי וארטמיסיון, אותם מתאר הרודוטוס כניסיונות להדיפת הפולש הפרסי ותו לא, היו למעשה פעולות עיכוב, שנועדו להעניק זמן לפינוי אטיקה ולהכנות להגנת האיסתמוס.
מחלוקת הדעות
מיד עם פרסומה נעשתה הכתובת נושא לוויכוח אקדמי לוהט, משום שהטילה ספק בגרסת הרודוטוס, שהייתה עד אז התיאור המקובל של מלחמות יוון-פרס. המחקר האפיגרפי של הכתובת העלה, כי היא נחקקה במחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס, ועל כן התעוררה השאלה כיצד שרד הטקסט משך מאתיים שנה, ובמיוחד אם מביאים בחשבון שאתונה נבזזה פעמיים על ידי הפרסים, ב-480 לפנה"ס ושוב ב-479 לפנה"ס. האזכור הראשון של החלטה, שניתן לזהותה עם זו שנתגלתה בטרויזן, נמצא אצל דמוסתנס. הוא מספר כי אייסכינס (Aischines) קרא את ההחלטה בפני קהל ב-347 לפנה"ס, כך ששוב נדרש הסבר לפער של מאה שנים ויותר. חוקרים, הסוברים כי ההחלטה אותנטית, מצביעים על שתי השורות האחרונות באורקולום המפורסם שניתן לאתונאים:
זיהויה של סלמיס כמקום השמדת הפולש הפרסי עשוי ללמד, כי האסטרטגיה המצדדת בניהול הקרב במקום זה קיבלה כבר את הסכמת המצביאים היוונים, ועל כן התיאור המובא בהחלטת תמיסטוקלס הוא נכון. ברם, חוקרים המפקפקים בהחלטה מעלים טיעונים אחדים נגד האותנטיות שלה. את הזכרת סלמיס בנוסח ההחלטה ובדבר הנבואה גם יחד הם מסבירים בנוהגם של היוונים לשנות לעיתים ולאחר מעשה את תוכן האוראקולום, ואף מצביעים על ביטויים אנכרוניסטיים אחדים בטקסט; אלה, הסבורים כי הטקסט אותנטי, מציינים כי היוונים נהגו להעתיק מסמכים בגרסה חופשית ולאו דווקא כלשונם, מילה במילה. לבסוף, קיימים עניינים תוכניים חשובים יותר השנויים במחלוקת, כמו פסקאות החשודות מבחינה כרונולוגית, אמרות שאין מקומן לכאורה בהחלטה רשמית ועד סתירות קשות בין הטקסט לבין תאוריו המפורטים של הרודוטוס את היערכות הכוחות. לנוכח השגות אלה טוען ג'ון פיין, כי הדרך הטובה ביותר היא לראות בכתובת מיזוג של כמה הצעות שהוצעו על ידי תמיסטוקלס בשנים 482-480 לפנה"ס.
יעל רום
יעל רום (נולדה בשם  יעל פינקלשטיין, 10 באוקטובר 1932 – 24 במאי 2006) הייתה בוגרת קורס הטיס החמישי של חיל האוויר הישראלי, והטייסת הראשונה שעברה קורס טיס צבאי מלא במסגרת חיל האוויר. היא הוסמכה לקברניטה בחיל האוויר, ושירתה כטייסת דקוטה DC-3. במהלך שירותה השתתפה רום במבצע קדש, והייתה הטייסת הראשונה שטסה בטיסה מבצעית מעבר לקווי האויב. כמו כן, היא הטייסת הראשונה שהטיסה מטוסים בחברת תעופה אזרחית ישראלית (ארקיע).
ביוגרפיה
יעל רום (לבית פינקלשטיין) נולדה ב-1932 בנווה צדק וסיימה את בית הספר התיכון ביולי 1950. בעת שהמתינה לקורס מפקדי פלוגות גדנ"ע ועבדה בחדר האוכל של בסיס הגדנ"ע בשייח מוניס, גילתה מפי שני טייסים שהדריכו בגדנ"ע אוויר כי התנדבות לקורס טיס תבטל ניתובה לקורס מפקדי הגדנ"ע. הם הציעו לה להצטרף לקבוצת הגדנ"עים שיצאו למבדקי טיס בבסיס תל נוף. רום עברה את המבדקים וסופחה לבית הספר לטיסה, יחד עם עוד 29 גדנ"עים שלמדו במעמד של נספחים.
רק שבעה גדנ"עים עברו את השלב המכין, שארך שלושה חודשים, והמשיכו לקורס הראשוני בו טסו במטוסי סטירמן. לאחר טיסת הסולו, נותרו רק שלושה. בתום שלבי הקורס הראשוניים, הוצע לשלושת הגדנ"עים להתנדב לחיל האוויר. בסיום קורס הטיס, שבין מסיימיו דורגה רום שנייה, צורפה לקורס הסבה למטוסים דו-מנועיים, לקראת שיבוץ כטייסת במטוסי קרב-הפצצה מסוג מוסקיטו. בתום קורס ההסבה, הוכשרה רום כמדריכת טיסה. היא נשלחה להדריך בגדנ"ע אוויר, במסגרת התוכנית המקורית לפיה צורפו הגדנ"עים לקורס הטיס.
במשך חצי שנה ניסתה רום לעבור חזרה לחיל האוויר כטייסת תובלה ונדחתה בתירוצים שונים, עד שעברה. בשנת 1953 הגיעה לטייסת הפילים, טייסת של מטוסי תובלה מסוג דקוטה DC-3 עליהם צברה 1,500 שעות טיסה. לאחר השחרור משירות הקבע, המשיכה רום לטוס בשירות מילואים מלא, גם לאחר שנישאה והפכה לאם.
במבצע קדש (1956), בגיל 24, בהיותה סגן במילואים, הצניחה רום כוחות ממזרח למעבר המיתלה, במסגרת "מבצע מכבש" (29 באוקטובר 1956). היא הייתה טייסת משנה במטוס ה"דקוטה" אשר הוביל את הרביעייה הראשונה, לצדו של יעקב אבישר. בהצנחה זו השתתפו עוד שתי נשים: בתיה אורני - הנווטת הראשונה בחיל האוויר הישראלי ואהליה צמחוני שהייתה אלחוטנית.
מן המטוס שהטיסה צנחו רפול, קצין המודיעין שלו ומפקד הפלוגה. 48 שעות לאחר ההצנחה, חזרה כדי לחלץ פצועים. רום שימשה כטייסת גם בהצנחה בא-טור (3 בנובמבר 1956), בה הטיסה כוח צנחנים בפיקודו של מוטה גור לפעולה מעבר לקווי אויב. כמו כן שימשה רום גם כטייסת משנה של המטוס הראשון שנחת בשדה שארם א-שייח'.
לאחר מבצע סיני, ב-1957, החלה לעבוד כטייסת בארקיע "בתנאי שהנוסעים לא יתלוננו". רום עבדה בחברה כשלוש שנים, שנים רבות לפני שחברות תעופה מערביות החלו להעסיק נשים כטייסות. בשנת 1962 שוחררה משירות המילואים, חרף רצונה, לאחר שצה"ל גילה שהפכה לאם.
על מטוס הדקוטה אמרה רום: "דקוטה זה בית. זה מקום שמרגישים בו הכי נוח והוא נשאר בתוכך גם אם החלפת כתובת. הדקוטה תמיד שירתה אותי בנאמנות והחזרתי לה באותה מידה".
ב-1986, במלאת 30 שנה למבצע קדש, התראיינה רום לעיתון "מעריב" וסיפרה על קורותיה כטייסת במלחמה. ראיון זה עורר פולמוס כאשר, מפקד טייסת התובלה ב-1956, יעקב אבישר, שרום שימשה כטייסת המשנה שלו, כתב מכתב תגובה ל"מעריב". במכתב טען כי כל תפקידה של רום בטיסה היה לחזור על פקודותיו, כי בכל המלחמה לא נגעה כלל בהגאי המטוס וכי צוותה לטוס איתו כיוון שלא חפץ להחליש את צוותי המטוסים האחרים, בשל היות רמתה המבצעית ירודה, מאחר שגויסה במילואים ולא התאמנה עם הצוותים על מתווה המבצע. יעל רום ענתה לו כי כן הטיסה את הרמטכ"ל במשך מספר דקות. אבישר וותיקים נוספים בחיל האוויר ענו לה וטענו כי "אם היא לא הייתה אישה - כלל לא היו זוכרים אותה".
פעילויות אזרחיות
את שנותיה המאוחרות הקדישה רום לקידום נשים בישראל. היא יזמה את פרויקט נעל"ה (נערות ללימודי הנדסה), אשר הפך ברשת אורט לפרויקט בשם "נערות אורט למאה ה-21". במסגרת הפרויקט אותרו נערות בעלות יכולת במדעים בגיל חטיבת הביניים ולימודיהן בתחומים אלה תוגברו במטרה להביאן לבחור במסלול בגרות הכולל לימודי פיזיקה ומתמטיקה בהיקף של חמש יחידות לימוד. שיטת התגבור כללה גם התמודדות עם דימוי עצמי נמוך, בין היתר דרך שינוי סטיגמות שלעיתים קיימות אצל הורים ואצל מורים בקשר ליכולת מתמטית פחותה של נשים. מטרתה של רום לא הייתה רק עידוד נשים לכיוונים טכנולוגיים, כי אם עידוד נשים להובלה ומנהיגות באופן כללי.
חיים אישיים
רום הייתה נשואה ליוסף רום, שהיה פרופסור להנדסת אווירונאוטיקה בטכניון וחבר הכנסת מטעם הליכוד. לזוג שלושה ילדים: בתם, ורד רום-קידר, היא פרופסור למתמטיקה, שהייתה ראש המחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע בין השנים 2014 ל-2016; בתם השנייה, דלית רום שילוני, היא פרופסור לחקר המקרא באוניברסיטת תל אביב; בנם, רמי רום, הוא בעל תואר דוקטור לכימיה ועורך פטנטים.
הנצחה
בשנת 2008 הוחלט בעיר פתח תקווה, שם התגוררה, להנציח את שמה על ידי קריאת רחוב על שמה. ב-26 במאי 2008 נערך בשכונת "אם המושבות החדשה" טקס, בו הוסר הלוט מעל השלט הנושא את שם הרחוב הקרוי על שמה. ברחוב זה נמצא מרכז מסחרי "רום" על שמה. שמה הונצח גם ברחוב על שמה במזכרת בתיה.
בהרצליה קיימת כיכר תנועה המנציחה אותה, וברמת השרון הוקם ב-2017 בית ספר יסודי הנושא את שמה. בעפולה נקרא על שמה גן ילדים ורחוב הסמוך לו. בהוד השרון נקרא בית ספר יסודי צומח בשכונת 1200 על שמה.
אלכסנדר יולין
אלכסנדר יולין (ברוסית: Александр Иолин; 1912 – 24 בדצמבר 1979; נודע גם בכינוי "סשקה פוליטרוק") היה קצין הסברה בצה"ל במלחמת העצמאות. בשנות החמישים הציע שירותיו כמרגל לשירותי מודיעין שונים – של ברית המועצות, של ארצות הברית ושל מצרים שמטעמה יצא לשליחות ריגול בישראל, בה הכשיל את עצמו כשהציע לפעול כמרגל במצרים, נשפט והורשע.
ראשית דרכו
אלכסנדר יולין נולד בעיר בילה צרקווה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה). כשהיה בן שנתיים היגר אביו לארצות הברית. אימו נסעה עם אלכסנדר בעקבותיו, אך נתקעה בלטביה עקב פריצת מלחמת העולם הראשונה. לאחר שהות של מספר שנים בלטביה נאלצה המשפחה לחזור לאוקראינה. הם התיישבו בקייב. היה חבר בארגון הנוער הקומוניסטי הקומסומול. שירת כקצין בצבא האדום, והשתתף במלחמת רוסיה - פינלנד בשנת 1939.
בתפקידו כמושל נתקל בשני צעירים יהודים שניסו לשכנעו להגיע לארץ ישראל ולהילחם על עצמאותה. תשובתו הייתה, לדבריו, כי אינו רוצה לערוק מן הצבא הרוסי והוא מעדיף להגיע לישראל לאחר שישוחרר כחוק. לאחר ששוחרר מן הצבא האדום, יצר יולין קשר עם אנשי ארגון הבריחה בפולין שהעלו אותו לישראל עם קבוצת אנשי גיוס חוץ לארץ (גח"ל) באוגוסט 1948, בימי מלחמת העצמאות.
"פוליטרוק" בצה"ל
יולין גויס לצה"ל והוצב בגדוד שבע של חטיבת הנגב של הפלמ"ח בפיקודו של עוזי נרקיס, גדוד שקלט לשורותיו עולים חדשים. יולין גויס לגדוד כלוחם והשתתף באוקטובר 1948 במבצע יואב ("מבצע עשר המכות"). במבצע זה הוא נפצע ואושפז בבית חולים. לאחר מכן השתתף במספר פעולות נוספות.
יולין לא מונה רשמית לקצין תרבות (במינוח הנוכחי – קצין חינוך), אך בפועל הוכר על ידי חבריו ככזה משום שנהג להלהיב את הלוחמים בזמן הקרב כששאג סיסמאות של הצבא האדום, דוגמת "למען המולדת!" ו"למען סטלין!" באוקטובר 1948, לאחר כישלון ההתקפה של גדוד שבע על עיראק אל-מנשיה (על חורבותיה הוקמה לימים העיר קריית גת), עודד יולין את רוחם של הלוחמים כשחרת על קיר את הכתובת "גדוד 7 – קום יקום", והחל בהוצאת דף קרבי.
יולין השתתף במבצע עובדה, והפעם במינוי בפועל כקצין תרבות בפלוגתו של אברהם אדן. יולין הונצח בתמונה הידועה של הנפת דגל הדיו באום רשרש, היא אילת, ב-10 במרץ 1949 (יולין הוא האיש השמאלי בקבוצת מניפי הדגל והוא מצולם מאחור). מאותו אירוע היסטורי נותר גם תצלום של יולין כשהוא פוסע אל תוך מימי ים סוף כשהוא עירום כביום היוולדו, זולת כובע ה"היטלמאכר" שעל ראשו.
הלוחמים כינו את יולין בכינוי "סשקה פוליטרוק". הכינוי היה מעין כינוי חיבה, אך הייתה בו גם נימה של זלזול כלפי "פוליטרוק" שמעמדו לא היה כמעמדם של קציני התרבות הנודעים של מלחמת העצמאות, דוגמת בני מרשק ואבא קובנר. יולין נודע כמי שמנסה להתרועע עם מפקדים בכירים בצה"ל וניצל הזדמנויות להצטלם בחברת קצינים ואישי שלטון בישראל כיגאל אלון, יצחק שדה ודוד בן-גוריון. סיפורו של יולין שימש השראה לסיפור "דגל הדיו" של הסופר נתן שחם. הסיפור הופיע בקובץ הסיפורים "האלים עצלים" של שחם בשנת-1949.
עם תום מלחמת העצמאות בשנת 1949 שוחרר יולין מצה"ל. הוא לא מצא את מקומו בחיים האזרחיים, חזר לצבא והתגייס לשירות קבע. באפריל 1952 סיים יולין קורס קצינים ונשלח לגוש רמלה של ההגנה המרחבית כסגן מפקד הגוש. שירותו בצה"ל היה קצר ימים. במרץ 1953 הואשם בתקיפת אישה צעירה, עובדת אזרחית. הוא הועמד לדין צבאי, דרגתו נשללה על תנאי, והוא הודח מצה"ל.
מרגל בהתנדבות של מספר אדונים
בחיים האזרחיים לא עשה יולין חיל. הוא הקים עם קצין משוחרר חוות חזירים סמוך לרמלה, אך העסק כשל והשותפות פורקה. לאחר מכן, ניסה לעסוק ללא הצלחה במקצועות אחרים, בין השאר כעיתונאי. אשתו, אותה נשא בשנת 1950, עזבה אותו ולקחה עמה את בתם. במרץ 1956 יצא יולין לאירופה למצוא את מזלו בה. הוא נהג כהרפתקן. ראשית פנה לקונסוליה הסובייטית בציריך וביקש אשרת כניסה לברית המועצות, בנימוק שהוא מחפש את בתו מנישואיו הראשונים שנעלמה במלחמה, בעת שאשתו הראשונה ובנו נהרגו בהפצצה. משנענה בסירוב פנה לקהילה היהודית וביקש סיוע בהציגו עצמו שוב כפליט מברית המועצות. ועד הקהילה לא נתן בו אמון ומסר אותו לידי משטרת הזרים השווייצרית, ויולין נאלץ לעזוב את שווייץ ויצא לווינה. בווינה פנה לקונסוליה הסובייטית והציג עצמו כמי שהתפתה על ידי הציונים לעזוב את רוסיה ועתה "חזר בתשובה" אחרי שהתאכזב מישראל וסולק, לדבריו, מן הצבא בשל היותו יוצא הצבא האדום, והוא מבקש לחזור אליה.
הרוסים הציעו לו לשמש עבורם כמרגל בתחנת "רדיו אירופה החופשית" ואצל המוסדות היהודיים בווינה תמורת תשלום של 20,000 שילינג. לאחר שמסר לרוסים דו"ח על הקהילה היהודית בווינה, שלדבריו כלל מידע השאוב ממקורות גלויים, יצא למינכן. במינכן הציע את שירותיו לאמריקאים. הוא הועמד למבחן בפוליגרף ונדחה באדיבות. יולין נסע לפריז והציע את שירותיו לנציגי מצרים. המצרים שמחו כמוצאי שלל רב על כך שאדם בעל רקע צבאי בישראל מוכן לפעול למענם, ושלחו אותו דרך אתונה לקהיר. בקהיר שהה יולין מספר שבועות באוגוסט 1956 ומסר למצרים את המידע שהיה ברשותו על אודות צה"ל, ושם הודרך כיצד לפעול כסוכן בישראל. השב"כ לא חשף את יולין, אלא הרפתקנותו היא שהכשילה אותו. כשבועיים לאחר הגיעו לישראל התייצב ביוזמתו בפני מפקדו לשעבר, עוזי נרקיס, שהיה אז עוזר ראש אג"ם במטכ"ל, הודיע לו כי חזר ממצרים "כמרגל מצרי" והציע לשמש כסוכן כפול. עוזי נרקיס הזעיק מיד את אנשי ביטחון שדה, ויולין נעצר.
משפט ומאסר
אלכסנדר יולין הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב על עבירת ריגול, לפי פקודת הסודות הרשמיים (שקדמה לחוק העונשין, תשל"ז-1977). ב-20 בדצמבר 1956 נידון לחמש שנות מאסר. ככל הנראה נגזר עליו עונש קל יחסית, משום שנחשב על ידי בית המשפט להרפתקן פזיז, אשר לדברי בית המשפט ניתן לייחס את מעשיו "לרצונו העז לחזור למעמדו הקודם שהביא לו גם כבוד וגם ביטחון כלכלי", יותר מאשר למרגל רציני.
יולין ערער לבית המשפט העליון על עצם הרשעתו וניסה לשכנע את בית המשפט "שמעשיו הונעו כולם על ידי רצון עז להיטיב עם המדינה ועם צבא ההגנה לישראל". הוא הסתמך על הודאתו המפורטת וטען (כלשון בית המשפט העליון), כי יש "בעובדה זאת כדי להראות שכל מעשיו נעשו לשם שמיים, שאם לא כן מה טעם היה מכניס ראשו בגוב האריות ומגלה דברים שאין בהם אלא להזיק לו....הרי אילו למטרת ריגול המדינה בא, היה מסתיר את כל העובדות שגילה". היועץ המשפטי לממשלה הגיש ערעור על קוּלת העונש.
ב-31 ביולי 1957 נתן בית המשפט את פסק דינו בערעור. השופט דוד גויטיין דחה את טענות המערער וקבע כי התרשמותו של בית המשפט העליון שונה מזו של בית המשפט המחוזי, שהקל בחומרת מעשיו של המערער וייחס אותם למניעים של רדיפת כבוד ובצע, אך מצא לנכון שלא לשנות את גזר דינו של בית המשפט המחוזי.
חיים פרטיים ומשפחה
יולין נישא מספר פעמים בחייו והיו לו ילדים מנישואים שונים. התחתן עם אשתו הראשונה בתחילת שנות ה-30, ובשנת 1935 נולדה בתו הראשונה, רוזה. הנישואים לא צלחו ורוזה חיה במשפחת אימה. אשתו הראשונה נפטרה ב-1942 מסיבות רפואיות ואלכסנדר יולין לקח את רוזה מחזקת סבתה. באותה השנה נישא פעם נוספת ונולדה בתו השנייה, יבגניה. גם נישואים אלו התפרקו בהמשך. רוזה נמסרה לאימוץ למשפחת סיסטר, בה הכירה את יוליה סיסטר (כימאית ישראלית מוכרת בהמשך חייה), שהייתה בת גילה. ב-1945 אלכסנדר מסר את רוזה לבית יתומים, משם נלקחה בהמשך על ידי סבתה.
לאחר עלייתו לישראל, ב-1950 התחתן יולין בפעם השלישית ונולדה לו בת נוספת בשם אירית. גם נישואים אלו לא נמשכו זמן רב. בתו הראשונה רוזה עלתה לישראל ב-1993, שנים רבות לאחר מות אביה. בישראל היא נפגשה לראשונה עם אחותה למחצה אירית, ונפגשה שוב לאחר שנים רבות עם יוליה סיסטר.
אחריתו
יולין נתקבל לאחר שחרורו מהמאסר לעבודה שיקומית כמחסנאי במכון הווטרינרי ע"ש קמרון בבית דגן, ועבד בו משנת 1962 ועד פרישתו לגמלאות בגיל 65 (1977). הוא היה אדם מוחצן, חברתי, שלט בכמה שפות ובלט בכוח זיכרון צילומי חריג שסייע בעבודתו כמחסנאי. יולין היה משתתף מתמיד בקבוצת עובדי המכון הווטרינרי בצעדות שלושת הימים.
וורונוב
וורונוב (בבלארוסית: Воранава, וורנבה; בפולנית: Woronów, וורונוב, Werenów, ורנוב, או Werenowo, ורנובו; ברוסית: Вороново, וורונובו) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
וורונוב נזכרת לראשונה בשנת 1536. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית (פלך וילנה), ובשנת 1921 נכללה במחוז וילנה שבתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי וורונוב
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים שהיוו את רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ושל ארגון הבונד. כמו כן, פעלו בעיירה מוסדות תרבות יהודיים ובית ספר עברי.
ב-23 ביוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה. כעבור זמן קצר רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו בוצעו מעת לעת הוצאות להורג של קבוצות יהודים. כ-250 פליטים יהודים שהגיעו לגטו מווילנה נרצחו ביער סמוך לעיירה. עד ינואר 1942 הובאו לגטו שבעיירה יהודים נוספים, ומספר יושביו הגיע לכ-3,000 איש.
ב-11 במאי 1942 ערכו גרמנים וליטאים אקציה בגטו, בה ירו למוות ב-1,834 יהודים מהגטו מחוץ לעיירה, תוך רצח יהודים נוספים בדרך לאתר ההרג. יתר יהודי הגטו הועברו כעבור 12 יום לגטו לידא, ומשם שולחו בספטמבר 1943 למיידנק.
דוב שפתני
דוב שפתני (שם מדעי: Melursus ursinus) הוא מין יחיד בסוגו של יונק גדול ממשפחת הדוביים. מצוי בתת-היבשת ההודית ותזונתו מתבססת על אכילת טרמיטים.
הופעה
הדוב השפתני הוא דוב קטן בעל פרווה ארוכה וסבוכה בעיקר באזור הכתפיים. צבע הפרווה הוא בדרך כלל שחור, אך נצפו פרטים עם אניצי פרווה חומה, אפורה, אדמדמה ובצבע קינמון. סימן ההיכר הבולט הוא כתם לבן/צהבהב גדול בצורת U או Y על החזה. החוטם בהיר ומסוגל לתזוזה; הנחיריים ניתנים לסגירה בעת הצורך. יש סברה שדילדול השיער בחרטום הפה, מסייע לו כנגד הפרשות הטרמיטים שהם עיקר מזונו.
בוגרים מגיעים לאורך 150–190 ס"מ, הזכרים שוקלים 80–140 ק"ג ואילו הנקבות 55–95 ק"ג.
אזורי מחיה ותפוצה עולמית
תיעוד המאובנים של הדוב מגיע לתקופת המיוקן לפני 5 מיליון שנים, אז נראה כי הגיע לתת-היבשת ההודית. הדובים השפתניים שוכנים בדרך כלל באזורים מיוערים ובאדמות מרעה, בעיקר בגבהים נמוכים, והם מעדיפים יערות יבשים ואזורים בעלי סלעים חשופים. מרבית האוכלוסייה שוכנת בהודו ובסרי לנקה, אך נצפו פריטים גם בבנגלדש, נפאל ובהוטן.
רבייה
ההזדווגות מתרחשת בחודשי הקיץ: מאי, יוני ויולי. בשבי תהליך החיזור וההזדווגות נמשך יום-יומיים בלבד, בזמן זה הדובים אלימים וצעקניים ביותר. תקופת העיבור אורכת 6–7 חודשים, ברוב ההריונות נולד גור יחיד או שניים אך תועדו מקרים של לידת שלישייה. הגורים נולדים במאורות שבאדמה, ונשארים בהן עד גיל 3 חודשים. הגורים צמודים לגב אמם, ייחודי למין זה במשפחת הדובים. הם נשארים בקרבתה עד להיותם בוגרים, בגיל שנתיים לפחות, לכן הנקבות מתעברות רק פעם בשלוש שנים. בטבע הם חיים כ-25 שנה ובשבי 40 שנה.
ארגון חברתי והתנהגות
דוב שפתני הוא יונק לילי. מן התצפיות המעטות שנעשו בטבע מסיקים שהדובים חיים ביחידות, למעט נקבות עם גורים. לדעת החוקרים שטח המחיה קטן, והדובים אינם טריטוריאליים ולעיתים חולקים אותו שטח עם פריטים נוספים. הדובים טפסנים מצוינים. הם מתקשרים עם פריטים אחרים במגוון קולות והבעות פנים, שטיבם עדיין לא מובן לחוקרים.
תזונה
עיקר התזונה הם הטרמיטים, ואנטומיית המין מתואמת לכך: שפות הפה חסרות שיער ובולטות. מספר שיניים חותכות חסרות, כך שישנו מרווח בפה דרכו יכול הדוב למצוץ את הטרמיטים. קולות המציצה נשמעים ממרחק 100 מטרים. מזונם כולל גם ביצים, חרקים שונים, חלות דבש, נבלות ושאר דברים. באזור נפאל אוכל המין פירות רבים בין מרץ ליוני. בשל מזונו הנמצא תמיד, לא סובל המין מרעב וממחסור בניגוד לדובים אחרים. מבנה גופו הקטן אינו צורך אנרגיה רבה, ולכן מזונו מספק אותו. הוא גם אינו זקוק לשנת חורף כדי לשמר את כוחו.
המפגש עם האדם
הדוב חולק את מקום מחייתו עם האדם. הוא נחשב לדוב אלים וחם מזג, לעיתים קרובות פוגע ביבולים ועל כן צדו אותו החקלאים במשך שנים רבות. כיס המרה ושאר חלקים בגופו משמשים מרכיבים ברפואה הסינית. בשנות ה-70 נמכרו חלקי גוף השייכים ל-1,500 פריטים. הדוב השפתני היה בין הראשונים ממשפחת הדובים שאולף, והוא היה הדוב הרוקד הראשון. כיום נותרו רק 10,000 פריטים והמין נחשב כפגיע ביותר. מקור השם הלועזי (Sloth Bear) בחוקרים הראשונים שהגיעו למקום חיותו של המין, בשנת 1700 לערך. הם ראו אותו מרחוק נתלה על ענף (התנהגות שטרם נצפתה), ובתחילה נראה להם כסוג של החיה הקרויה עצלן דווקא. רק ב-1810 כאשר הביאו את הדובים לאנגליה, התברר שיוכו האמיתי. למרות השם, המין אינו איטי והוא מגיע למהירות אדם, אך הליכתו מסורבלת קמעה.
הטבח המשטרתי באתיופיה (2006)
הטבח המשטרתי באתיופיה מתייחס להרג 193 מפגינים ב-18 באוקטובר 2006, רובם בבירה אדיס אבבה. המהומות האלימות שבהן נהרגו המפגינים התחוללו בחודשים יוני ונובמבר בעקבות הבחירות של מאי 2005 באתיופיה.
פרטים
ב-18 באוקטובר 2006 מקור עצמאי פרסם שהמשטרה האתיופית ירתה למוות ב-193 מפגינים, רובם באדיס אבבה, במהומות יוני ונובמבר בעקבות הבחירות של 2005. המידע הודלף לפני שהגופים הרשמיים העצמאיים הודיעו לפרלמנט. ההדלפה נעשתה על ידי השופט האתיופי וולדה-מיכאל מאשאשה שגילה שהממשלה הסתירה את האמת מאחורי המוות של המפגינים על ידי המשטרה.
גאמאצ'ו מאגארסה, חבר בוועדת החקירה העצמאית, שהשופט וולדה-מיכאל מאשאשה עבד איתו בעבר טען שהשופט הוציא מכל הקשר מטעמים פוליטיים.
האסירים
כיום, חלק ממנהיגי מפלגת האופוזיציה העיקרית, ה-CUD, כלואים לכאורה באשמת הפיכה ובגרימת המהומות. כל סעיפי האישום בוטלו עקב הלחץ של האיחוד האירופאי וגורמים מדיניים נוספים. לאחר משפט קצר שוחררו מנהיגי האופוזיציה.
כמה מנבחרי ה-CUD עדיין נרדפים באתיופיה. כתוצאה מהמהומות נעצרו אלפים ונכלאו. עד סוף שנת 2005 שוחררו כ-8,000 מהכלא.
שחרור (סרט)
"שחרור" (באנגלית: "Emancipation") הוא סרט פעולה היסטורי אמריקאי משנת 2022 בבימויו של אנטואן פוקואה. הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של אדם בשם גורדון, ששמו בסרט הוא "פיטר", עבד לשעבר, ותצלומי גבו החשוף, לאחר שהולקה בכבדות, אשר פורסמו ברחבי העולם ב-1863, מה ששימש כהוכחה לתנועה לביטול העבדות לגבי אכזריותה של העבדות האמריקאית. בסרט מככבים ויל סמית', בן פוסטר ושרמיין בינגווה.
הסרט הוקרן לראשונה בוושינגטון די. סי. ב-1 באוקטובר 2022, ויצא לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים ב-2 בדצמבר 2022, לפני יציאתו בשירות הסטרימינג ב-9 בדצמבר 2022 על ידי אפל TV פלוס.
עלילה
לאחר שהולקה כמעט למוות, עבד בשם פיטר בורח ממטע בלואיזיאנה ועושה את דרכו צפונה, שם הוא מצטרף לצבא האיחוד.
הפקה
ב-15 ביוני 2020 דווח, כי אנטואן פוקואה יביים את הסרט בכיכובו של ויל סמית'. המפיק ג'ואי מקפרלנד, שהחל לחקור ולפתח את הסרט ב-2018, גייס את וויליאם קולאז' לכתוב את התסריט. על יצירת הסרט אמר פוקווה:
האחים וורנר, MGM, ליונסגייט וסרטי יוניברסל הגישו הצעות על הסרט לפני שאפל זכתה בסופו של דבר בזכויות הפצה עבור יותר מ-130 מיליון דולר. באוגוסט 2021 הצטרפו לצוות השחקנים בן פוסטר, שרמיין בינגווה, גילברט אוואור ומוסטפא שאקיר. סמית' הרוויח 35 מיליון דולר על חלקו בסרט.
שלב הצילומים היה צפוי להתחיל ב-3 במאי 2021, בלוס אנג'לס. מאוחר יותר הוא היה אמור להתחיל ב-21 ביוני 2021, בג'ורג'יה, אך ב-12 באפריל, הוכרז שהסרט יצולם במקום אחר עקב חוק יושר הבחירות של 2021. סמית' ופוקווה אמרו בהצהרה משותפת: "איננו יכולים במצפון טוב לספק תמיכה כלכלית לממשלה שחוקקה חוקי הצבעה רגרסיביים שנועדו להגביל את הגישה לבוחרים". דווח כי שינוי המיקום עלה כ-15 מיליון דולר. הצילומים התקיימו בניו אורלינס מ-12 ביולי עד 21 באוגוסט 2021. ב-2 באוגוסט, הצילומים נעצרו למשך חמישה ימים כתוצאה ממספר בדיקות חיוביות למחלת נגיף קורונה. ליהוקים נוספים לסרט הוכרזו בנובמבר ובדצמבר.
במאי 2022 יציאת הסרט נדחתה לשנת 2023, כשהסיבות לכך היו עיכובים רבים בהפקה, התקרית שבה היה מעורב ויל סמית' בטקס פרסי אוסקר ה-94, ולוח זמנים צפוף של סרטים מחברת אפל. לאחר מכן הסרט הועבר לתאריך שלו בדצמבר 2022.
הפצה
הקרנה של הסרט נערכה בוועידת החקיקה השנתית ה-51 של הקרן השחורה של הקונגרס בוושינגטון די. סי., ב-1 באוקטובר 2022, כשסמית' ופוקווה נכחו כדי לקיים דיון שאלות ותשובות לאחר מכן. הוא גם הוקרן בלוס אנג'לס, ב-24 באוקטובר 2022. הסרט צפוי לצאת לאקרנים בבתי הקולנוע ב-2 בדצמבר 2022, ולאחר מכן ב-9 בדצמבר באפל TV פלוס.
תגובות
באתר Rotten Tomatoes, כ-61% מתוך 23 ביקורות הן חיוביות, עם דירוג ממוצע של 6.2/10. Metacritic הקצה לסרט ציון ממוצע משוקלל של 59 מתוך 100 על סמך 11 ביקורות של מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
מיכאל לוי רודקינסון (פרומקין)
מיכאל לוי פְרוּמקין, ובהמשך חייו מיכאל לוי רוֹדְקינסוֹן (ברוסית: Михаил Леви Родкинсон; באנגלית: Michael Levi Rodkinson (Frumkin); 1845, דוברובנה – 6 בינואר 1904, י"ח בטבת תרס"ד, ניו יורק) היה מו"ל עיתונות ומתרגם יהודי, מחבר פורה מאוד, ודמות שנויה במחלוקת. מחלוצי ז'אנר הסיפור החסידי.
ביוגרפיה
מיכאל לוי פרומקין נולד ב-1845 בדוברובנה (Dubroŭna) שבפלך מוהילב שבמערב רוסיה (רוסיה הלבנה; כיום בבלארוס). אביו, אלכסנדר סנדר פרומקין, היה חסיד חב"ד, ואמו, ראדה חסיה (כונתה: רודקה), הייתה בתו של ר' אהרן מסטרשלה, מגדולי תלמידיו של רבי שניאור זלמן מלאדי, שהיה לאחד מממלאי מקומו. השם "רודקינסון" (בן רודקה), שאימץ לו בהמשך חייו כשם קבוע, מבוסס על שם אמו. אחיו מאב, היה ישראל דוב פרומקין, מחלוצי העיתונות העברית בארץ ישראל ומתרגם.
פרומקין כתב ספרים על חסידות וספרים במסורת חב"ד בפרט. בהמשך התקרב לחוג תנועת ההשכלה היהודית, והוציא לאור את העיתונים העבריים "הקול" "הסנגור" ו"אספת חכמים". כמו כן, היה הראשון שהוציא תרגום ומבוא היסטורי לתלמוד הבבלי באנגלית.
בשנת ה'תרל"ט (1879) היה מעורב בפולמוס בעיר קובנה עם מו"ל "המליץ"; אחדים מבעלי ריבו, ובהם אפרים דיינארד, מקורבו של מו"ל "המליץ", הלשינו עליו לשלטונות, ולאחר משפט מתוקשר הוא נמצא אשם. בניסיון אחרון לחמוק מהשלטונות שינה פרומקין את שמו, אך נתפס. דיינארד היה לאויבו של רודקינסון, והוא מרבה לתקוף אותו בכתביו הרבים, הוא מאשים אותו בפשעים פליליים ואף טוען כי השתמד.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 ערך עבור מוריץ לצרוס את המחקר עבור ספרו "מוסר היהדות" (Die Ethik des Judenthums). שפ"ר מתח ביקורת על משכילי רוסיה, על שלא הסבו את תשומת לבו של לצרוס לעובדה שספר כזה כבר נכתב ברוסית בידי חיים לייב קצנלנבוגן, ודי במסירתו לתרגום במקום למסור.
בשנת 1889 היגר לארצות הברית. נפטר בניו יורק ב-6 בינואר 1904, בגיל 58.
ברהמן
בְּרָהְמַן (מסנסקריט: ब्रह्म) הוא מושג הלקוח מכתבי הדת ההינדואיים המתאר אלוהות אינסופית, "נשמת היקום" וכן "השלם האחד הנצחי".
על פי התפיסה המתוארת באופנישדות, הברהמן הוא הגורם, המטרה וההוויה של היקום. בשל טבעו האינסופי של הברהמן, הגדרותיו הן לרוב על דרך השלילה או על דרך הפרדוקס.
בוודות הברהמן מתואר כמקורם של האלים, כלומר כל האלים בפנתיאון ההינדואי הם התגלמויות של הברהמן. כתבי הוודות מתארים שני סוגים של ברהמן: הברהמן הנחות והברהמן העליון. הברהמן העליון הוא המקור והברהמן הנחות, או הברהמג'יותי, הוא התרחבות שלו. "הזוהר של אלוהים". הברהמן הנחות איננו אל מונותאיסטי אלא מהות מוניסטית, מופשטת וחובקת כל. לעומתו, הברהמן העליון (פראברהמן), הקרוי לעיתים בוודות גם בכינוי בהגוואן, מתואר לא כדבר מופשט ומשולל תכונות אלא כישות על, אלוהים מונותאיסטי לכל דבר. לברהמן העליון התגלויות שונות אשר המרכזית ביניהן קרויה וישנו.
בפרשנויות מאוחרות לוודות אשר הושפעו מההגות הבודהיסטית, כגון פרשנות האדויתה ודנתה, רואים את ההוויה המופשטת כעליונה ואילו את הבהגוואן, ישות העל, כהתגלות נחותה שלה.
דרך המשי
דרך המשי (בסינית מסורתית: 絲綢之路; בסינית פשוטה: 丝绸之路; בפרסית: راه ابریشم) היא סדרה של דרכים יבשתיות וימיות אשר קישרו בין צ'אנג-אן בסין (שִׂי-אָן של ימינו) לבין אתרים רבים אחרים, שבהם עברו נתיבי המסחר העיקריים בין המזרח הרחוק, הודו, המזרח התיכון, צפון אפריקה ואירופה.
דרך המשי תרמה רבות להתפתחות האימפריה הפרסית, סין והודו.
רקע היסטורי
עם ביות בהמות המשא, עוד בתקופה הפרהיסטורית, התאפשר לאדם הקדמון לשאת משקל יותר ויותר גדול של חפצים מאתר לאתר, וכך התפתח המסחר. ביות הסוסים בערך בשנת 4000 לפנה"ס וביות הגמל בסביבות המאה ה-12 לפנה"ס, אפשרו את המסחר על פני אזורים נרחבים באסיה, מזרח התיכון, צפון אפריקה ואירופה.
הערבות הנרחבות ומכוסות הדשא המשתרעות בין מזרח אסיה לאפריקה ולאירופה, והיותן של ערבות אלה רצועה מפרידה בין השטחים החקלאיים לבין שטחי המדבר, היוו תנאי שטח ראויים לתנועתן של שיירות סוחרים בשטחים פתוחים שאינם חקלאיים, מבלי שיתפתחו סכסוכים עם יושבי השטחים החקלאיים.
דרכי המסחר הראשונות נוצרו כבר במאה ה-35 לפנה"ס. למשל, לאפיס לאזולי יובא למצרים מאפגניסטן כבר באלף הרביעי לפנה"ס. במהרה נוצר הקישור בין שתי דרכי מסחר אלה. במצרים התגלה משי סיני משנת 1070 לפנה"ס, עדות למסחר באמצעות דרכים ארוכות. כך קיימות גם בתנ"ך בו מסופר על סוחרים בין כנען למצרים, בסיפור יוסף ואחיו. מאוחר יותר קיימים אזכורים של סחר בעץ לבנוני עם חירם, מלך צור, וסחר בתבלינים ואבנים יקרות עם תרשיש ועם שבא.
בתקופת ההיסטוריון היווני הרודוטוס הוקמה דרך המלך הפרסית, שאורכה היה 2,857 ק"מ: בין העיר שושן (סוסה) לאיזמיר שבטורקיה. במסלול הדרך הוקמו תחנות התרעננות אשר שירתו את הסוחרים ואיפשרו להם להחליף סוסים, וכן הוקמו שירותים שאיפשרו לשליחים מלכותיים לעבור את כל אורכה של הדרך ב-9 ימים, באמצעות תחנות סוסים ומסחר (לסוחרים ארכה הדרך בדרך כלל כשלושה חודשים).
האימפריה הרומית
לאחר כיבוש מצרים על ידי האימפריה הרומית, בשנת 30 לפנה"ס, החל להתפתח סחר בין רומא לבין הודו, דרום מזרח אסיה וסין. ברומא התעורר ביקוש רב למשי הסיני (אף שהרומאים האמינו שמקורו של המשי בעלי עצים) - כפי שכתב המלומד הרומאי פליניוס הזקן (23 - 79 לספירה): הסנאט הרומי אסר במספר צווים הליכה בפומבי במשי, בעיקר מטעמי מוסר, אולם איסורים אלה היו גזירה שהציבור לא עמד בה. סנקה הצעיר כתב:
מסחר עם מרכז אסיה
בעקבות המסחר בדרך המשי חלה גם השפעה הדדית בין התרבויות השונות הסוחרות לאורך הדרך. הן השפעה של תרבות המזרח על התרבות היוונית-רומית, והן השפעה של התרבות היוונית-רומית על התרבות הבודהיסטית במרכז אסיה, והשפעה של שתיהן על התרבות הסינית.
אימפריית קושאן בצפון הודו הייתה המרכז של השפעות הדדיות אלה, שהחלו במאה ה-2 לספירה, והסתיימו עם נפילת האימפריה הביזנטית.
דרכי המסחר תרמו להיווצרות מדינות חזקות מבחינה צבאית לאורך הדרך. במדינות אלה שלטו שבטים נודדים שמקורם במדבריות צפון סין. הגדולה במדינות אלה שצמחו על דרך המשי הייתה האימפריה המונגולית.
הסחר היבשתי לאורך דרך המשי נפסק בפועל עם נפילת האימפריה הרומית, שהיוותה אבן שואבת של ביקוש למוצרים אסייתים ו"הניעה" את כל המסחר על דרך המשי, במאה ה-5 לספירה, וכן עם עליית האסלאם במרכז אסיה, במאה ה-7 לספירה, אירוע שהביא להפסקת ההתפשטות הסינית מערבה.
האימפריה המונגולית
התקדמות המונגולים ושליטתם במרכז אסיה החל משנת 1215 הביאו להקמת רשת של דרכי מסחר יבשתיות, ויצרו מחדש את דרך המשי.
רק מעטים עברו את דרך המשי לכל אורכה, מקצה לקצה, בהם מרקו פולו וויליאם מרוברוק. לרוב עברו הסחורות מיד ליד לאורך הדרך, והמתווכים הרבים היו הסיבה למחירן הגבוה מאוד של סחורות סיניות באירופה.
לאחר נפילת האימפריה המונגולית השתלטו הטורקמנים על דרכי המסחר המערביות יותר (לאחר נפילתה של האימפריה הביזנטית). בשל כך, וכן בשל השפעתה של המגפה השחורה באירופה, פסק המסחר בין סין לאירופה.
קשרים בין אירופה לאסיה
בעקבות נפילת המונגולים נותק הקשר היבשתי בין סין לאירופה. היעדר הקשר המסחרי הוביל לניסיונות אירופיים להגיע לסין דרך הים. בשנת 1492 הפליג כריסטופר קולומבוס מערבה, בניסיון להגיע לסין ממערב וליצור דרך משי חדשה, אך אף על פי שחשב כי הגיע להודו, למעשה הוא גילה את אמריקה.
ניסיונות לשלוט בדרכי המסחר לסין הביאו לכיבושים פורטוגליים באפריקה, ולאחר מכן להתפתחות המושבות של הולנד ובריטניה החל מהמאה ה-15 ועד המאה ה-17.
נסים קרליץ
הרב שמריהו יוסף נסים קרליץ (י"ח באב ה'תרפ"ו, 29 ביולי 1926 – כ"ג בתשרי ה'תש"ף, 21 באוקטובר 2019) היה מבכירי פוסקי ההלכה החרדים ליטאים, מייסד וראש בית דין צדק בני ברק (כונה "גאב"ד" בית הדין), חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה, ראש כולל חזון איש ורב שכונת רמת אהרן.
ביוגרפיה
נולד בקוסובה שבבלארוס, לרב נחום מאיר קרליץ ולבתיה, אחותו של החזון איש. עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת ה'תרצ"ו, לאחר שהוריו הבינו כי יחויבו לשולחו לבית הספר הפולני. למד בישיבת תפארת ציון ובישיבת לומז'ה. תקופה קצרה לאחר פתיחת ישיבת פוניבז' בבית הכנסת "הליגמן", עבר ללמוד בה בהמלצת דודו החזון איש. בה'תשי"א נישא ללאה, בתו של הרב צבי קופשיץ מירושלים, נינתו של הרב חיים זוננפלד. בה'תשט"ו מונה לר"מ בישיבת חוג חתם סופר, ובה'תשי"ח עבר לישיבת ויז'ניץ בבני ברק, שם לימד עד שנת ה'תשכ"ב.
בשנת ה'תשע"ה נפטרה אשתו.
במוצאי שמחת תורה, כ"ג בתשרי ה'תש"ף, 21 באוקטובר 2019, נפטר בגיל 93 בבית החולים מעייני הישועה לאחר סיבוך של דלקת ריאות. הלווייתו התקיימה למחרת בבני ברק. מסע ההלוויה נע מרחוב רבי עקיבא לבית העלמין ברחוב חזון איש בעיר, והשתתפו בו על פי ההערכות כ-100,000 אנשים.
פעילות ציבורית
בשנת ה'תשי"ט עם פטירת אביו מונה תחתיו כראש כולל חזון איש וכרב בית הכנסת הליגמן. הרב קרליץ היה חבר ועדת הרבנים של המרכז הרפואי מעיני הישועה. בשנת ה'תשל"ב מונה לחבר ב ובמשך שנים היה נשיא הוועד לצידו של הרב וואזנר. בשנת ה'תשל"ו מונה לרב שכונת רמת אהרון בבני ברק. בשנת ה'תשל"ז מונה לחבר במועצת גדולי התורה. עם הקמת מועצת גדולי התורה של דגל התורה בה'תשמ"ט עבר אליה. היה שותף בגיבוש הסכם האיחוד מחדש בין דגל התורה ואגודת ישראל בשנת 1992.
בה'תשכ"ח הקים את בית דין צדק בני ברק בעידודו של הרב יעקב ישראל קניבסקי. זהו בית הדין הפרטי הגדול בעולם והוא מונה עשרות דיינים בכמה הרכבים. מתקיימים בו מספר דיני תורה ביום בנושאי אישות וממונות. בית הדין עוסק גם בגיורים, בענייני כשרות ובעניינים ציבוריים. הרב קרליץ עמד בראשות בית הדין עד אייר ה'תשע"ב (2012), אז פרש ותחתיו מונה חתנו לשעבר, הרב שריאל רוזנברג.
בשבט ה'תשל"ג נאם בכנס כנגד היתר האח והאחות של הרב שלמה גורן. בשנת ה'תש"ם חתם עם הרב שך והרב יעקב ישראל קניבסקי על מכתב נגד השבועון החרדי "צופר". בסיוון ה'תשע"ג כתב מכתב כנגד שילוב לימודי חול בכולל אברכים.
בוויכוח על השליטה בישיבת פוניבז' הוא מונה כבורר מוסכם ובבית דינו התקיימו מספר דיונים. בעקבות טענות מצידו של הרב מרקוביץ פסקו הדיונים והוא פרסם פסק ביניים שעליו חתמו הרב הרב שטינמן והרב אלישיב. בהמשך, תמך במהלכיו של הרב אליעזר כהנמן.
הרב קרליץ עסק ביהדותה של קהילת הצ'ואטה, קהילה הטוענת להיות קהילה של אנוסים וקבע שבתנאים מסוימים נתן להכיר ביהדות בחלק מחברי הקהילה. פסק זה אינו מתייחס לבעיות ממזרות ובעיות אחרות שיכולות להתעורר ללא עריכת קדושין וגיטין כהלכה.
משפחתו
לרב נסים וללאה קרליץ היו אחד עשר ילדים. מבניו: מחתניו:
קישורים חיצוניים
ספר חוט שני
משתת
משתת היא כלי עיבוד חקלאי רתום לטרקטור, שנועד לשבור את התשתית הקשה שנוצרה בקרקע לאחר עיבוד חוזר על עצמו לאותו עומק, או בעקבות דריכה של אופני הטרקטור על קרקע לחה שנוטה להתהדק.
במשתת יכול להיות מספר שונה של רגליים, רגליים אלו מוחדרות בצורה אלכסונית לתוך האדמה ושוברות את הרגבים בעומק האדמה מבלי לפזרם על פני השטח.
פעולת המישתות מסייעת במצבים בהם האדמה מיועדת לגידולים שיעמיקו שורש בתוכה, כדי שהשורשים לא יתקשו להתפתח בשל אדמה קשה וצפופה.
את המשתת ניתן להחדיר מעומק שטחי ועד עומק של מטר לתוך האדמה, אך לרוב אין צורך להעמיק יותר מ-40 עד 45 ס"מ. המשתת יכולה להכיל שלוש רגליים או יותר, כל עוד הטרקטור מסוגל למשוך אותו. הרגליים מסודרות בצורך ראש חץ, או בשתים או יותר שורות, כשכל רגל פועלת במרווח שבין שתי הרגלים שלפניה. סידור זה נועד כדי להקטין עד כמה שאפשר את מאמץ המשיכה שעל הטרקטור לספק, וגם להגיע לשבירה מרבית של התשתית. ככל שיש יותר רגליים והחדירה יותר עמוקה, כך נדרש טרקטור חזק וכבד יותר כדי להפעילו.
לאחר פעולת המשתת, פני הקרקע נראים די חלקים, אולם הקרקע מרוסקת בעומקה.
ישנם כמה סוגים של משתתים: פרפלאו, ישר, אלכסוני, וקשתי.
במקום בו יש שאריות יבול רבות או עשבים שוטים, מוחלפת פעולת המשתת בחריש על מנת להצניע את שאריות הצמחייה בקרקע. באדמות שלא עובדו זמן רב מבצעים מעבר משתת ואחריו מעבר מחרשה ובצורה זו פותחים את הקרקע לעיבוד.
פארק באטרי
פארק באטרי (באנגלית: Battery Park; "פארק הסוללה") הוא פארק ציבורי הממוקם בשכונה הנקראת על שמו "הבאטרי" בקצה הדרומי של רובע מנהטן בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. הפארק נקרא על שם סוללת תותחים שהייתה ממוקמת בו בתקופת השליטה ההולנדית והבריטית בעיר, במטרה להגן על נמל ניו יורק.
בפארק מצויות אנדרטאות רבות ובהן:
היסטוריה
סוללת התותחים הוצבה באתר בו נמצא כיום הפארק כבר בראשית המאה ה-17, וככל הנראה מאז נודע הפארק בשם זה. כבר בתקופה זו, היה אזור הפארק אתר פופולרי למטיילים מבין תושבי העיר אשר באו לנפוש בסמוך לגדת הנהר, והלכו לאורך חומות העיר. באתר נערכו חגיגות יום הפינוי לרגל עזיבת אחרוני חיילי הממלכה המאוחדת לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הפארק הקיים כיום, הוקם במהלך המאה ה-19, באמצעות ישוב הנהר בחזית האי מנהטן, שהיה כבר באותה עת בנוי בצפיפות. בשטח הפארק הייתה ממוקמת טירת קלינטון - מצודה שהוקמה בסמוך על אי שיובש מהים לפני מלחמת 1812 במטרה להגן על העיר, וקרויה על שם ראש עיריית ניו יורק באותה עת דוויט קלינטון. בהמשך יובש מצר הים שבין המצודה לפארק וכיום היא חלק מהפארק.
לאחר המלחמה הועברה הטירה לרשות העיר ניו יורק, והפכה לחלק מהפארק הציבורי. באמצע המאה ה-19 כוסתה רחבת המצודה בגג והפכה לתיאטרון ציבורי (אחד התיאטראות הראשונים בעיר ניו יורק).
כחצי שנה לאחר פיגועי 11 בספטמבר הוצב בפארק פסלו של פריץ קוניג "הספרה" כאנדרטה לזכר ההרוגים בפיגוע.