cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'רג' ראנקי (היסטוריון)
עבודתו המדעית
העניין המדעי שלו פנה לראשונה להיסטוריה הכלכלית של הונגריה של המאה ה-20, בעיקר להיסטוריה התעשייתית. זה הוביל להתעניינותו הרחבה יותר בהיסטוריה כלכלית של מזרח אירופה במאות ה-19 וה-20, ושל הפריפריה האירופית בכלל ובסופו של דבר ההיסטוריה הכלכלית של אירופה כולה. בנוסף, הוא עסק רבות בהיסטוריה הפוליטית ובמצבה הבינלאומי של הונגריה במאה ה-20, והרחיב את המחקר על הקשר בין מדינות אירופיות קטנות למעצמות גדולות. לצד זה, גם ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה נחשבה לתחום הדוק של מומחיותו.
יצחק בלפר
יצחק בלפר (6 בפברואר 1923 – 22 בינואר 2021) היה צייר ופסל ישראלי. אחרון יתומי יאנוש קורצ'אק.
ביוגרפיה
בלפר נולד וגדל בוורשה, פולין, בן שלישי מבין ששת אחיו, לאם עקרת בית ולאב סוחר. כשהיה בן 4 התייתם מאביו, ועבר להתגורר בבית סבו יחד עם אמו ואחיו. בין השנים 1930–1938 למד בבית הספר של בית היתומים של יאנוש קורצ'אק. בתום תקופת הלימודים, הגיש בקשה מיוחדת להמשיך ולהתנדב שנה נוספת לעזרה בבית היתומים וכך היה.
ב-1941 עבר להתגורר בטשקנט והתגייס ל. הוא הוצב באחד מגדודי הפרשים של הצבא. עם פירוק הגדוד בו שירת נשלח לעבוד בבית חרושת חיוני, שם עבד עד תום המלחמה.
ב-1946 שב לוורשה, וגילה שכל משפחתו נספתה בשואה. ב-1947 עלה לארץ ישראל במסגרת ההעפלה באניית "אף-על-פי-כן" של ההגנה, והועבר על ידי שלטונות המנדט הבריטי למחנות המעצר בקפריסין. בקפריסין למד רישום ופיסול בהדרכתו של זאב בן-צבי. ב-1949 עלה לישראל. הוא התגייס לשירות בצה"ל ושירת כשנתיים.
לאחר מלחמת סיני, סיים בלפר ארבע שנות לימוד במכון אבני לאמנות, ושנתיים נוספות בלימוד תולדות האמנות. ב-1965 התקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים. שלוש שנים לאחר מכן ייסד וניהל חוגים לציור בעיריית תל אביב-יפו במסגרת ארגון עובדים. הוא מונה ליועץ אמנותי בעיריית תל אביב. ב-1972 החל לשמש כמרצה לציור ב.
ב-2003 הוסר הלוט מעל אנדרטה שייצר לזכרו של יאנוש קורצ'אק והילדים בגינצבורג, גרמניה.
יצירותיו הוצגו בתערוכות רבות בישראל וברחבי העולם.
בשנת 1961 התחתן עם רוזה, ושנה לאחר מכן נולד בנם היחיד חיים.
נפטר ב-22 בינואר 2021.
אנרי פיול
אנרי פיול (אנגלית: Henri Fayol; 1841–1925) הוא מהנדס מכרות ותאורטיקן נאו-קלסי צרפתי אשר ניסח בסוף המאה ה-19 את תורתו הכוללת חמישה יסודות וארבע עשר עקרונות לניהול אפקטיבי, שהם על פי תפיסתו עקרונות אוניברסליים התקפים לכל הארגונים.
להלן העקרונות:
פרשת דווימה
פרשת דווימה (הידועה גם בשם טבח דווימה או קרב דווימה, בהתאם לדעות שונות על האירוע) היא מקרה של הרג נרחב של אזרחים שבוצע במהלך כיבוש הכפר דווימה (الدوايمة, אל-דווימה) על ידי כוח מגדוד 89 של חטיבה 8 של צה"ל ב-29 באוקטובר 1948, במהלך מבצע יואב של מלחמת העצמאות.
ההיסטוריון בני מוריס מונה את האירוע בין ארבעת אירועי הטבח החמורים של המלחמה. הכפר מנה ארבעת אלפים תושבים, ובמהלך כיבושו נהרגו, על פי הערכות שונות, בין כמה עשרות למעל מאה אזרחים שלא היו מעורבים בלחימה.
לפי מספר מקורות, על אירוע זה כתב נתן אלתרמן את שירו "על זאת", העוסק בטוהר הנשק.
כיבוש הכפר
ההיסטוריון בני מוריס מציין כי שלושה ימים לפני ההתקפה על הכפר הזהירה מפקדת חזית הדרום את כל יחידותיה "לא לנגוע לרעה באוכלוסייה", להימנע מביזה ולשמור על "המקומות הקדושים". על הכפר הסתערה משלושה כיוונים פלוגה מוקטנת שנעה בשבעה זחל"מים. אל מול האש שהמטירו על הכפר, נתקלו החיילים הישראלים בהתנגדות קלה, וככל שהזחל"מים התקרבו אל הכפר כוסה המישור ממזרח לו באלפי ערבים נמלטים. הזחל"מים רדפו אחריהם וירו עליהם במקלעים. חיילי הפלוגה הניחו שתושבי הכפר השתתפו בכיבוש גוש עציון. אחר כך עצרו כמה עשרות כפריים והוציאו אותם להורג בשתי קבוצות.
בשנת 1950 הסביר בספרו אחד מיוצאי גדוד 89, אברהם ורד, כי בתי הכפר "היו מלאים בביזה מגוש עציון. הלוחמים היהודים שתקפו את אדאווימה ידעו זאת... דם הנטבחים קורא לנקמה; ואנשי א-דאווימה היו בין אלו שלקחו חלק בטבח". ורד ציין גם את מיקומו של הכפר, בהרי חברון, ממנו יצאו הערבים שביצעו את טבח חברון (תרפ"ט) ב-1929, כמניע נוסף לנקמה. ורד גם ציטט בספרו פסקה מתוך עלון חטיבה 8, שפורסם מספר ימים לאחר הפרשה, בו נכתב: "יראו חורבות יישובינו את נשק העברי הגואל. יחושו כפרי הר-חברון את חרב ישראל הנוקמת".
ההיסטוריון אילן פפה טוען כי הכפר נשמר על ידי 20 אנשים שהיו משותקים מפחד כשראו את הכוחות הישראליים, וכי תנועת המלקחיים בצורת חצי עיגול נועדה לתת ל-6,000 התושבים את האפשרות להימלט מזרחה. הטבח אירע כאשר גל הבריחה הצפוי לא התקיים. הוא מוסיף כי עמוס קינן, שהשתתף בקרב דיר יאסין, לקח חלק בתקיפה.
המכתב של ש. קפלן
גרסה אחת של האירוע נמסרה על ידי חייל ישראלי, שהגיע לדווימה למחרת כיבושו, לש' קפלן, חבר מפ"ם, שהעביר אותה ב-8 בנובמבר 1948 במכתב לאליעזר פרי, עורך "על המשמר". קפלן מספר שהחייל-העד הגיע לכפר עם גל הלוחמים השני, והוא מתאר אותו כ"איש משלנו, אינטלקטואלי, מהימן בכל מאה האחוזים". המכתב המדובר של קפלן פורסם במלואו ב"הארץ" בפברואר 2016. בין השאר נאמר במכתבו של קפלן:
החייל-העד, על-פי קפלן, טען "שמפקדיהם בעלי תרבות ונימוסים הנחשבים כבחורים טובים בחברה, הפכו רוצחים שפלים", ולטענת קפלן, "זה לא בסערת קרב ויצרים, אלא מתוך שיטה של גירוש והשמדה. כל שפחות ערבים יישארו — הרי זה משובח. עיקרון זה הוא המניע הפוליטי בגירושי ומעשי זוועה שאין מתנגד להם לא בפיקוד המבצע ולא בפיקוד העליון".
עדותו של מוח'תאר הכפר
על פי מוח'תאר הכפר, חסן אבו אחדיב, חצי שעה אחרי תפילות הצהריים, שלוש קבוצות של חיילים ניגשו לכפר, ממערב, מצפון ומדרום: 20 רכבים משוריינים על כביש קוביבה-דאווימה, קבוצה שנייה על כביש בית ג'יברין-דאווימה, וקבוצה שלישית על כביש נוסף. לטענת המוח'תאר לא נשמעה קריאה לכניעה ולא הייתה התנגדות. הירי של הכוחות הישראליים החל ממרחק של 1/2 ק"מ כשהכוחות החלו לסגור על הכפר בצורת חצי מעגל. הכוחות הישראליים ירו ללא אבחנה במשך כשעה, שבמהלכה רבים ברחו. שתי קבוצות פלסטיניות תפסו מקלט במסגד ובמערה סמוכה. למחרת חזר המוח'תאר לכפר, ולטענתו מצא כ-60 גופות במסגד, רובן של מבוגרים שהסתתרו בו. גופות רבות של גברים, נשים וילדים, היו זרוקות ברחובות. כ-80 גופות של גברים, נשים וילדים נמצאו בכניסה למערה. במפקד שבוצע באותו יום, התברר כי 455 אנשים היו חסרים – מתוכם 280 גברים, והשאר נשים וילדים. היו גם נפגעים בקרב הפליטים ששהו בכפר, אבל את מספרם המוחת'אר לא ידע להעריך. המוח'תאר טוען באופן עיקש שלא נשמעה קריאה לכניעה ולא הייתה כל התנגדות. המוח'תאר הצהיר בשבועה שההערכה היא שמספר ההרוגים עומד על 145.
ההיסטוריון הפלסטיני סאלח עבד אל-ג'וואד מעריך את סך ההרוגים "בין 100 ל-200".
דיווחי הפליטים
בעקבות המאורעות, מאות פליטים תושבי דווימה יצאו לעבר חברון. הלגיון הערבי ניסה לחסום את תנועתם לעבר הר חברון, משום שהאזור כבר היה מוצף בפליטים מבית ג'יברין והכפרים שמצפון לו. כדי לעורר את אהדת חיילי הלגיון וכך לשכנעם להתיר להם להיכנס לתחום שלטונם, סיפרו הפליטים מהכפר סיפורי זוועה על טבח שנעשה בו והשוו אותו לטבח דיר-יאסין. אנשיו של המופתי אמין אל-חוסייני בבית לחם דיווחו על כך בתחילת נובמבר לחברי הוועד הערבי העליון בקהיר ובדמשק: "היהודים עשו חזרה על הפוגרום של דיר יאסין באל-דווימה. נהרגו כאלף נשים, ילדים וגברים, ובקעו את בטנן של הנשים לאחר שחיללו את כבודן. המשוריינים שלהם עברו על הגופות". המופתי שאל את איש-אמונו בבית לחם, מוניר אבו פדל, אם האירוע אכן חמור כל כך, וזה ענה לו תשובה הכוללת מספר שונה: "היהודים הרגו...חמולה בת 27 נפשות בדווימה והם עדיין הורסים בה את הבתים". לדמשק נשלח עד-ראייה, שסיפר לראש משרד הוועד הערבי העליון בסוריה, רפיק אל-תמימי, על האירועים בכפר. בעקבות זאת דיווח תמימי למופתי: "הבינותי היום מפי עד ראייה שהידיעה על שחיטת דווימה היא מוגזמת. לדעתי, רצוי היה לשלוח את כל הידיעות לקהיר, ושם ימיינו מה כדאי לשדר אל התחנות האחרות". מספר ימים לאחר הטבח, הוא פורסם על ידי משרדי הליגה הערבית בפריז על סמך עדויות שנאספו מפליטים שהגיעו להרי חברון.
הידיעות על הטבח הגיעו לקהילות הכפרים במערב הר חברון, ובני מוריס משער שתרמו "להגברת הבריחה". עם זאת, ייתכן והסיבה שבגללה ידוע כל כך מעט על הטבח, היא הפחד של הלגיון הערבי לפיו אם יופצו השמועות תהיה לפרשה השפעה מורלית דומה לזו של דיר יאסין, והיא עלולה לגרום לגל נוסף של נטישת כפרים.
חקירת האירוע בצה"ל
יומיים לאחר כיבוש הכפר הוא הועבר לשליטתה של פלוגה א' של גדוד 151. לאחר הקרבות באזור נפוצו בצה"ל שמועות על טבח שבוצע בכפר. ב-3 בנובמבר שלח מפקד החזית, יגאל אלון, מברק למפקד חטיבה 8, האלוף יצחק שדה, בו הורה לו לבדוק את ה"שמועות" לפיהן גדוד 89 "הרג עשרות רבות של שבויים ביום כיבוש דווימה", ולהודיע לו על תוצאות הבדיקה. ב-4 בנובמבר שלח קצין המודיעין של גדוד 151, אילן ברוך, דיווח לפיו בבתים רבים נמצאו גופות, ובסך הכל כ-120 הרוגים. הוא ציין: "היות אנשינו בסביבה של הגוויות מביא לדמורליזציה הולכת וגוברת". ב-5 בנובמבר, כנראה מודאג מחקירת האו"ם, אלון הורה לשדה להורות ליחידה "שמואשמת ברצח אזרחים ערביים בא-דאווימה ללכת ולקבור במו ידיהם את הגופות של אלו שרצחו". אף על פי שעובדה זו לא הייתה ידועה לאלון, גדוד 89 כבר ניקה את אתר הטבח ב-1 בנובמבר 1948.
בעקבות לחץ מצד שרי מפ"ם נערכו מספר חקירות. ב-5 בנובמבר הורה הרמטכ"ל לאיסר בארי, ראש שירות המודיעין של צה"ל, לחקור את האירועים בכפר, כעבור יומיים נמסר לאלון דו"ח ובו ממצאי חקירה שהוביל התובע הצבאי של חזית ד', שלמה אלקיים, ואלון מסר לבארי את הדו"ח של אלקיים. נחקרו מפקד גדוד 89, דב צסיס, סגנו, יעקב אליאב, מפקד הפלוגה, מפקד המחלקה מאותה פלוגה ושני קצינים מגדוד 151 של מחוז השפלה, שהחליף את גדוד 89 לאחר הכיבוש ונשאר בו כחיל מצב. העדויות העלו כי אמנם היו במקום מעשי זוועה, אולם לא כפי השמועות. צסיס הגיע לכפר רק שלושה ימים לאחר הקרב וטען כי חייליו לא ביצעו שום מעשי זוועה, אולם "ייתכן שיצר הנקמה פעל במידה מופרזת", בכוונתו לכך שהחיילים מצאו בכפר מכתבים ותרמילים מגוש עציון. מפקד הגדוד הכחיש כי היו מעשי אונס ודחה את ייחוס מעשי הזוועה לחיילים יוצאי לח"י, וטען כי התנהגותם אינה שונה מזו של שאר החיילים ילידי הארץ, בניגוד לזו של הפלוגה האנגלו-סקסית. מפקד פלוגה מהגדוד של מחוז השפלה, ששימשה חיל מצב לאחר כיבוש הכפר, סיפר שבהגיעו לקבל את האחריות על הכפר, מצאו בו חייליו כ-70 גופות של ערבים, וגם שבויים שבתוכם גם זקנים, נשים וילדים קטנים. 50 מהגופות נמצאו בתוך בור ונראה היה לו כי הם הוצאו להורג במקום ונקברו שם. חיילי גדוד 89 לקחו איתם, כשעזבו את הכפר, 15 שבויים חיים. הוא סיפר על הריגת שני ערבים על ידי אחד מחייליו, שעשה זאת משום שהבין "שההוראה היא לא להשאיר עדים חיים". המ"פ רמז כי גם 15 השבויים הוצאו להורג, אולם היו עדויות סותרות לגבי קבוצה זו. מספר עדים סיפרו כי השבויים נלקחו לקבור גופות ולאחר מכן נשלחו למחנה שבויים, ועדים אחרים טענו כי לשבויים נאמר ללכת מזרחה, תוך זירוזם בעזרת יריות סביבם ומעל ראשיהם. בארי כתב בדו"ח ביניים כי הכפר נכבש תוך כדי קרב, גילה התנגדות ולא נכנע, וכך ספג אבדות כבדות: 80 הרוגים. מאוחר יותר הודה בחקירתו מ"מ מגדוד חיל המצב כי הוא אחראי להריגת 12 איש שנעלמו יומיים לאחר כיבוש הכפר. בארי המליץ להעמיד אותו בפני בית דין שדה, משום שאין מספיק ראיות למשפט מסודר: "מעדויותיהם של המפקדים... בולטת השאיפה לעזור לו... לא תהיה אפשרות להוכיח כי אמנם הומתו השבויים על ידי עדי ראייה, לאחר שחיילי המחלקה לא יעידו אמת. לדעתי, הודאתו...ועדות מסייעת של המפקדים והחיילים... מספיקות לקבוע את אשמתו של אותו מ"מ".
ב-10 בנובמבר מזכיר ראש הממשלה דוד בן-גוריון ביומן המלחמה שלו את דברי האלוף אלימלך אבנר, מפקד הממשל הצבאי, כי "גדודו של יצחק [שדה] בדווימה לפי השמועה 'שחטו' כ-80-70 איש". ב-11 בנובמבר מסר ישראל גלילי בישיבת הוועדה המדינית של מפ"ם, כי על סמך בדיקה שערך, גדוד 89 אכן ביצע את מעשי הזוועה, אך הסביר כי בגדוד זה "רבים מלח"י, צרפתים, מרוקנים, מועדים להתנהגות חמורה". גם בני מרשק הטיל את האשמה במעשים על חיילים יוצאי לח"י. ב-14 בנובמבר הורה הקבינט לראש הממשלה דוד בן-גוריון על פתיחת חקירה.
חקירת פקחי האו"ם
ב-7 בנובמבר הגיעו פקחי האו"ם לכפר כדי לבחון את ההאשמות לטבח, שהועלו על ידי המצרים ופליטים מהכפר. דוחות ערביים שהגיעו אליהם נקבו במספרים מוגזמים של 500 ואף 1,000 הרוגים. אף על פי שנטו להאמין לסיפורים על מעשי זוועה שסיפרו הפליטים שהגיעו לחברון, לא הצליחו חוקרי האו"ם למצוא הוכחות לטבח. הצוות מצא "מספר בתים הרוסים וגופה אחת, ללא ממצאים פיזיים נוספים שיכולים להעיד על טבח". הצוות כן לקח את עדותו של מוח'תאר הכפר. לוטננט-גנרל ג'ון באגוט גלאב, המפקד הבריטי של הלגיון הערבי, ציטט דו"ח של האו"ם לפיו רק 30 נשים וילדים נהרגו. דו"ח המשך שנמסר לאו"ם על ידי משלחת מקונגרס הפליטים הערבי דיווח כי ללגיון הערבי היה אינטרס להמעיט מחומרת הטבח, אשר היה, לטענתם, גרוע מטבח דיר יאסין, על מנת להימנע מיצירת פאניקה נוספת שתגרום לגל בריחות נוסף.
הקונסול האמריקאי בירושלים, ויליאם ברדט, שקיבל את הדיווחים על הטבח, דיווח ב-16 בנובמבר לוושינגטון: "החקירה על ידי האו"ם מצביעה על טבח שאירע אבל החוקרים לא יכולים לקבוע את מספר האנשים המעורבים."
גבעת אינקלוז'ן
הגבעה היא חרוט געשי, בעל צורה חרוטית, שמורדותיה תלולות.
גובהה של הגבעה 335 מטרים מעל פני הים.
הגבעה ממוקמת בין חוף מקדונלד לבין הר בירד.
בחלקו העליון של החרוט מצוי סלע טרכיט, ואילו דפנות החרוט כוללות אבני בזלת.
רנה ז'נל
רנה ז'נל (בצרפתית: René Jeannel; 23 במרץ 1879 – 20 בפברואר 1965) היה אנטומולוג וחוקר טבע צרפתי. בשנים 1945–1951 הוא היה מנהל המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז. עבודתו החשובה ביותר נעשתה על פאונת החרקים של מערות הרי הפירנאים בצרפת והרי הקרפטים ברומניה. עבודותיו עסקו לרוב בחיפושיות אך התמחותו הייתה בחיפושיות מהמשפחה Leiodidae.
גבעת אינקלוז'ן
גילוי ומיפוי הגבעה
הגבעה נחקרה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1958–1959).
רנה ז'נל
ביוגרפיה
רנה ז'נל נולד למשפחת קצין רפואה, והיה צפוי שגם לו יהיה קריירה בצבא. כבר בהיותו בחור צעיר, גילה התעניינות מיוחדת בחקר מערות. הדבר קיבל חיזוק לאחר שמצא חיפושיות ממין לא מוכר, שתוארו מאוחר יותר בידי אלזאר אביי דה פראן ונקראו על שמו Bathyscia jeanneli ו-Aphaenops jeanneli.
גבעת אינקלוז'ן
גילוי ומיפוי הגבעה
הגאולוגים של משלחת חקר כף בירד, מטעם משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, הקימו בראש הגבעה גל אבנים.
מקור השם
שמה של הגבעה ניתן לה על ידי הגאולוגים של משלחת חקר כף בירד, מטעם משלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד.
רנה ז'נל
ביוגרפיה
בשנת 1905 הכיר את המדען הרומני אמיל רקוביצה והחלה הידידות רבת שנים. במהלך 17 שנים הם ביקרו בכ-1400 מערות באירופה וצפון אפריקה ופרסמו תיאור המערות ועולם החיי בהם. כאשר רקוביצה הקים את המכון לחקר המערות בקלוז', רנה ז'נל מונה לסגן מנהל המכון וכיהן בתפקיד זה עד שחזר לצרפת.
גבעת אינקלוז'ן
מקור השם
שמה של הגבעה תיאורי.
רנה ז'נל
ביוגרפיה
אף על פי שהוא כיהן בתפקידי ניהול, רנה ז'נל המשיך בחקר המדע. הוא פרסם כ-500 מאמרים וספרים. התרומה העיקרית שלו הייתה באנטומולוגיה.
חברת החלל הלאומית
חברת החלל הלאומית (רוסית: Национальная космическая компания) היא חברת חלל רוסית פרטית העוסקת בייצור רכבי שיגור קלים, לוויינים ולוויינים זעירים ופיתוח מנועים לכלי שיגור וחלליות. מטה החברה והמפעל ממוקמים בעיר קרסנויארסק.
היסטוריה
בספטמבר 2019 השתתפה החברה בתערוכת התעופה והחלל הבינלאומית בז'וקובסקי, כאשר הציגה את טיל השיגור "סיביר" (במסגרת הצגת הפרויקט נקרא "אדלר"). הוצג טיל שני שלבים המיועד לשיגור מטענים שמשקלם עד 1,000 קילוגרמים למסלול לווייני נמוך מסונכרן-שמש. הטיל נועד לשגר לווייני חישה מרחוק, לווייני תקשורת, לוויינים מטאורולוגיים והתקנים אחרים, רצוי בגודל מיקרו וננו. בשלב הראשון נעשה שימוש במנוע סדרתי RD-108A (המשמש גם ביחידה המרכזית של רכב השיגור "סויוז") ובשלב השני מנוע המבוסס על תא ההיגוי RD-108 עם סיבי פחמן. כדי לחסוך כסף, הטיל פותח במפעל תעשייתי אזרחי.
ביוני 2020 בוצע שיגור לדגם אב טיפוס של טילים מדגם "ויאטקה" באתר הניסויים במחוז קירוב. הטיל המריא לגובה של 15 ק"מ, מהירות של 2,500 קמ"ש. במהלך הניסוי נבדקה מערכת הטלמטריה ומערכת החילוץ.
באוגוסט 2020 הושלמו בדיקות של מנוע הטיל לשלב השני של רכב השיגור "סיביר". המנוע הוא מוצר מונוליטי, שנוצר במדפסת תלת מימד תוך שימוש באיתור נקודתי שכבה אחר שכבה של אבקת מתכת INCONEL 718. מעיל הקירור בעל עיצוב סגור עם אספקת נוזל קירור במחזור ומתאן שמהווה מרכיב של הגז הדליק.
החברה הפסיקה להתקיים בשנת 2022 בעקבות מעצר הנהלה.
מימון
החברה ממומנת על ידי משקיעים רוסים פרטיים. תקציב הפיתוח לשנים 2020–2024 הסתכם במאה מיליון דולר.
עלות פרויקט רכבי השיגור מדגם "סיביר" נאמדת בכ-60 מיליון דולר, אותם מתכננת החברה ליישם באמצעות השקעה פרטית. על פי הבטחות הנהלת החברה, עלות שיגור אחד היא 5.83 מיליון דולר, והחזר הפרויקט של רכב השיגור יהיה 2.5 שנים. הפרויקט מיושם במשותף עם חברת Lin Industrial (ברוסית: «Лин Индастриал»), שמשרדיה ממוקמים בעיר החדשנות סקולקובו.
אצטדיון אלפרדו די סטפנו
אצטדיון אלפרדו די סטפנו (בספרדית: Estadio Alfredo Di Stéfano) הוא אצטדיון רב-תכליתי השוכן באזור ולדבבאס שבעיר מדריד, בירת ספרד. האצטדיון נקרא על שם אלפרדו די סטפנו, כדורגלן ריאל מדריד בשנות ה-50 וה-60 הנחשב לאחד מהכדורגלנים הטובים בהיסטוריה. האצטדיון משמש לאירוח משחקי הבית של ריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של המועדון. כמו כן הקבוצה הבוגרת וגם קבוצת המילואים משתמשות באצטדיון בזמן אימוניהן.
החל מבמהלך עונת 2020, עם פרוץ מגפת הקורונה, העתיקה ריאל מדריד הבכירה את משחקיה הביתים לאצטדיון, זה לאור העובדה שהמשחקים נערכים ללא קהל, והיות ובמגרשה אצטדיון הסנטיאגו ברנביאו נערכים שיפוצים, עד להודעה חדשה.
האצטדיון הוא חלק מסיאודד ריאל מדריד (Ciudad Real Madrid), מתחם האימונים החדש (נבנה בשנת 2005) של המועדון הנמצא באזור ולדבבאס מחוץ למדריד, בסמוך לנמל התעופה מדריד-בראחס.
קיבולת היציע הראשי במערב היא 4,000 מושבים, ביחד עם 2,000 מושבים נוספים ביציע המזרחי, מה שמקנה לאצטדיון קיבולת כוללת של 6,000 מושבים. כמו כן, קיבולת האצטדיון יכולה להתרחב עד ל-25,000 אם יבנו שאר היציעים.
בכניסה לאצטדיון ישנו פסל בדמות אלפרדו די סטפנו, שגובהו יותר מ-2 מטרים ומשקלו יותר מ-400 קילוגרמים. הפסל הוצג ב-17 בפברואר 2007 ונעשה על ידי פדרו מונטס.
היסטוריה
ביום שלישי ה-9 במאי 2006 נחנך אצטדיון אלפרדו די סטפנו בעיר מדריד בה מתאמנת ריאל מדריד בדרך כלל. משחק חנוכת האצטדיון היה בין ריאל מדריד לסטאד ריימס, לזכר גמר גביע אירופה בשנת 1956 בו ניצחה ריאל מדריד. ריאל מדריד ניצחה במשחק החנוכה 6–1 עם שערים של סרחיו ראמוס (שכבש את השער הראשון בתולדות האצטדיון), אנטוניו קסאנו (2), חוסה מנואל חוראדו ורוברטו סולדדו (2).
הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה
הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה (טורקית Anadolu Beylikleri; טורקית עות'מאנית Tevâif-i mülûk) היו נסיכויות טורקיות שהוקמו באסיה הקטנה החל מסוף המאה ה-11 וביתר שאת לאחר שקיעתה של סולטנות רום הסלג'וקית במחצית השנייה של המאה ה-13. "בייליק" (Beylik) היא ישות פוליטית הנשלטת על ידי ביי (Bey), והיחס בין שתי המילים הוא כיחס שבין "נסיך" ל"נסיכות" בעברית. המושג התייחס גם ליחידות השלטוניות של האימפריה העות'מאנית בתוניסיה ובאלג'יריה החל מהמאה ה-16.
היסטוריה
ב-26 באוגוסט 1071 ניצחו הסלג'וקים את האימפריה הביזנטית בקרב מלאזגירט (Malazgirt Savaşı) סמוך לעיר בשם זה (כיום בנפת מוש במזרח טורקיה). קרב זה מסמל את תחילת שקיעתה של האימפריה הביזנטית, ולאחריו המשיכו הסלג'וקים בכיבוש אסיה הקטנה, ושבטים אוע'וזים החלו מתיישבים בה. השלטון המרכזי של סולטנות רום בקוניה יישב שבטים אלה באזורי הספר כדי להגן עליהם מפני הביזנטים. על שבטים אלה הושמו שליטים שכונו אוצ' בֵיים (יחיד: אוצ' בֵיי) ומקור המושג במילה הטורקית העתיקה "uç" שמשמעה "סְפר" (בטורקית מודרנית "קצה" "סוף"). השבטים תוגמלו כספית וזכו לסיוע צבאי, ובתמורה חבו אמונים לסולטנות רום. עם זאת, עם פלישת המונגולים מהמזרח, נחלש כוחם של הסלג'וקים, והבֵיים אזרו אומץ להכריז על עצמאותם בפומבי. יתר על כן, כאשר השלטון הסלג'וקי המרכזי בקוניה התפורר, הצטרפו בֵיים רבים למנהיגים האצילים הסלג'וקים ("אטאביי" - Atabey או Atabeg, מ"אטא" - "אב", ו"ביי" - "אדון") אשר יחד עם אנשי דת מוסלמים ולוחמים, נסו מפני המונגולים לכיוון השטחים שבשליטת הביזנטים, ושם הקימו את נסיכויותיהם. על מנת לשלוט בנסיכויות אלה, נסמכו הבֵיים על לוחמים מוסלמים דתיים שנמלטו אף הם מפרס ומטורקסטן, והרחיבו את תחום ההשפעה של אדוניהם באופן הדרגתי. הערים הביזנטיות הנחלשות לא הצליחו להתמודד עוד עם הכוחות שקמו עליהן, ונסיכויות נוספות קמו במערב אסיה הקטנה, אגב מאבקי כוח עם הביזנטים, ההוספיטלרים ועם חיילים מג'נובה. כמו כן רווחו מאבקי כוח בין הנסיכויות לבין עצמן.
הנסיכויות הבייליקיות באסיה הקטנה במאות ה-11 וה-12 התרכזו במרכזה ובמזרחה, למעט נסיכות צ'קה ביי, שהשתרעה באזור איזמיר למשך שני עשורים בסוף המאה ה-11: עד סופה של המאה ה-13 השתלטו הטורקים עד כל חופיו המערביים של הים האגאי. בתחילה היו נסיכות קרמנאואולו (Karamanoğlu) שבירתה בקאראמאן ונסיכות גרמיינאואולו (Germiyanoğulu) שבירתה בקיטהייה - שתיהן במרכז אסיה הקטנה - החזקות מבין כעשרים הנסיכויות, אולם לאחר מכן החלה להתבלט נסיכות אוסמנאואולו (Osmanoğlu) שבצפון מערבה. עות'מאן הראשון (1258–1326) שהעניק לנסיכות זו את שמה השתלט על חופיו המערביים של ים השיש בתחילת המאה ה-14. לקראת סופה של המאה התפשטו העות'מאנים מזרחה לעבר אסיה הקטנה באמצעות קשרי נישואין או רכש כספי. נסיכות קרמנאואולו ניסתה להגן על מעמדה האזורי באמצעות מאבקים חוזרים ונשנים, ותוך גיוס כוחות זרים לצדה (ממלוכים, ביזנטים, הונגרים ועוד), אך בכל פעם הפסידה לעות'מאנים ואיבדה מכוחה. נסיגה של ממש בהתקדמותם של העות'מאנים חלה בשנת 1402, כאשר הפסידו לטימור לנג בקרב אנקרה, אולם הם התאוששו תחת הנהגתם של מהמט הראשון ובנו מורט השני, אשר השיבו את המצב לקדמותו בתוך 25 שנה לערך. המאבק בין הנסיכויות הוכרע על ידי מהמט השני, אשר כבש את שטחיה של נסיכות קרמנאואולו והרחיב את שלטונו על רובה של אסיה הקטנה. סולימאן הראשון ("המפואר") המשיך את מסע הכיבושים והאימפריה העות'מאנית השתרעה על כל שטחיה של טורקיה כיום ומעבר להם. נסיכויות רבות היו הבסיס לחלוקה המנהלית הפנימית באימפריה.
הנסיכויות הלא-מוסלמיות
במשך תקופה זו שרדו שלוש נסיכויות לא-מוסלמיות ברחבי אסיה הקטנה:
ג'רי סנט ג'וסטה
ג'רמיה ישראל סנט ג'וסטה (בהולנדית: Jeremiah Israël St. Juste; נולד ב-19 באוקטובר 1996 בחרונינגן שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ספורטינג ליסבון.
קריירה
בקיץ 2019, לאחר שנתיים בפיינורד, חתם סנט ג'וסטה במיינץ 05 מהבונדסליגה. בניצחון 1–2 על הרטה ברלין במחזור הרביעי של עונת 2019/20, הבקיע סנט ג'וסטה את שער הניצחון בדקה ה-88, שהיה שער הבכורה שלו בקבוצה.
חיים אישיים
סנט ג'וסטה נולד בחרונינגן שבהולנד לאם הולנדית ואב מסנט קיטס ונוויס. הוא גדל עם שלושה אחים. אחיו בנימין שיחק במחלקות הנוער של מועדוני הכדורגל הירנפיין וחרונינגן, וכיום משחק קטרגל בקבוצת VV פליקאן. אחיו השני, יושוע, משחק קטרגל בנבחרת הולנד. אחותו נעמי היא דוגמנית ושחקנית טלוויזיה בהולנד.
העיר החופשית בזאנסון
לאחר שאיבדה את מעמדה כעיר קיסרית חופשית בתוך האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1654, עיריית בזאנסון סירבה להכיר בריבונותו של מגן חדש, בין מלך צרפת ובין מלך ספרד, עד שלואי הארבעה עשר, מלך צרפת פיזר את השלטון המוניציפלי ב-1676. הממשלה כללה רק אזור זעיר מסביב לעיר בזאנסון בפראנש-קונטה, מה שאומר שהייתה לה עצמאות מוגבלת למרות שהייתה לה אוטונומיה פנימית ניכרת ועדיין ניסתה לטעון לנייטרליות.
בתוך האימפריה הרומית הקדושה
כאשר פראנש-קונטה עברה לפליפה השני, מלך ספרד בשנת 1555, בזאנסון נותרה עיר קיסרית חופשית.
אובדן המעמד הקיסרי
העיר איבדה את מעמדה כעיר קיסרית חופשית בשנת 1651 כפיצוי על אבידות אחרות שספגו הספרדים במלחמת שלושים השנים. לאחר התנגדות מסוימת, זה אושר לבסוף על ידי בזאנסון ב-1654, למרות שהעיר שמרה על רמה גבוהה של אוטונומיה פנימית.
מחלוקות עם צרפת
בשנת 1667 לואי ה-14 תבע את פראנש-קונטה כתוצאה מנישואיו למריה תרסה, נסיכת ספרד. כחלק ממלחמת השחרור, הגיעו חיילים צרפתים לאזור ב-1688. שלטונות העיירה ניסו לטעון שהיא נייטרלית בכל פעולות איבה שכן היא עיר קיסרית, דבר שהמפקד הצרפתי, הנסיך דה קונדה, דחה כארכאי. הצרפתים הסכימו לתנאי כניעה נדיבים מאוד עם שלטונות העיירה, שכללו העברת האוניברסיטה מדול הסוררת אז. היו גם שמועות כי ייתכן שהפרלמנט האזורי יועבר מדול. העירייה גם קבעה שהיא תמשיך להחזיק שריד של שבר של תכריכי טורינו, ושלפרוטסטנטים לא תהיה חירות מצפון באותו אופן כמו שהיה להם אז בשאר צרפת.
בזמן שהעיר הייתה בידי צרפת, המהנדס הצבאי המפורסם סבסטיאן לה פרסטר דה וובאן ביקר בבזאנסון ותכנן תוכניות לביצורה. הסכם אקס לה שאפל החזיר את העיר לספרד תוך מספר חודשים, בתמורה לעיר פרנקנטל.
מזמן זה ואילך, צמח פלג פרו-צרפתי גדול בקרב חלק מהעיר.
כניעה לצרפתים
העיר איבדה סופית את האוטונומיה שלה כתוצאה ממלחמת הולנד–צרפת שהחלה ב-1672, שבה עמדו ההבסבורגים לצד ההולנדים וכך איבדו את השליטה בפראנש-קונטה ובבזאנסון. לאחר מצור על העיר, כוחות צרפתים כבשו את העיר ב-1674, למרות שהסכימו לאפשר לבזאנסון לשמור על זכויות היתר שלה.
בשנת 1676 השלטונות הצרפתיים פיטרו את השלטון, צורת הממשל הדמוקרטית של בזאנסון, בהוראת לואי ה-14. במקומו הוקם בית משפט למשפטים. כפיצוי על אובדן השלטון העצמי שלה, העיר הפכה למרכז המנהלי של פראנש-קונטה, כאשר הפרלמנט של בזאנסון מנהל את האזור, והחליף את הפרלמנט של דול. השליטה הצרפתית אושרה ב-1678 על ידי הסכמי ניימכן.
מוסדות
בניגוד לרוב הערים הקיסריות החופשיות שהפכו בהדרגה לאוליגרכיות, לבזאנסון הייתה צורת ממשל ומוסדות עירוניים מאוד דמוקרטיים. הממשלה כללה 28 חברי מועצה שנבחרו מדי שנה על ידי שבע הקהילות. אלה, בתורם, בחרו 14 נגידים, שעסקו בעסקים השוטפים. עיקר העסקים טופלו על ידי חברי מועצה וגם נגידים שישבו יחד. הייתה גם הוראה לאספה כללית של אזרחים במקרים חשובים מאוד.
למגן – תחילה הדוכסים מבורגונדי ולאחר מכן ההבסבורגים האוסטריים והספרדים, ובמשך שנתיים למלך צרפת – הייתה הזכות למנות נשיא למושלים ולמפקד החיילים ששמרו על הסוללות. המגן מעולם לא הוכר כריבון.
תרבות ארגונית
תרבות ארגונית הוא מונח כולל המגדיר את הערכים, החשיבות, התמורה, האמונה, הנורמות והמנהגים הקיימים בארגונים. התרבות הארגונית כוללת הן את הרובד הגלוי של ערכי הארגון, חפצים המייצגים את הערכים והתפיסות של הארגון, דברים חיצוניים ומוחשיים כגון לבוש, שפה, סמלים ומיתוסים (אלו הם הדברים הראשונים בהם נתקלים אנשים חדשים המגיעים לארגון, וכך מבינים איך להתנהג בו); והן את הרובד הסמוי, התשתית הנורמטיבית שעליה בנויים הרבדים הגלויים, שכולל את הנחות היסוד, הערכים החברתיים ונורמות ההתנהגות הנהוגים בארגון.
התרבות הארגונית מהווה מערכת ספציפית של הנחות יסוד ואמונות יסוד שפועלות באופן בלתי מודע ונלקחות כמובנות מאליהן המהווה התשתית הערכית שעליה נשען הארגון. היא זו שקובעת את הציפיות של חברי הארגון ואת דפוסי ההתנהגות הנאותים במצבים שונים והיא זו שמעניקה משמעות לאירועים ארגוניים. התרבות הארגונית מכוונת את היעדים של הארגון, משפיעה על בחירת כיווני פעולה ומנחה את חברי הארגון בקבלת החלטות. על בסיסה מקבלים החברים בארגון זהות ארגונית – תחושה של הזדהות ומחויבות לאמונות ולערכים המשותפים. הבנה של התרבות הארגונית מאפשרת לחברי הארגון להשיג את מטרותיהם ביעילות רבה יותר, וגם מאפשרת לאלו שאינם נמנים עליו, את הבנת הארגון בצורה טובה יותר. בעוד שאת מבנה הארגון ניתן לתאר ולשרטט במדויק, הרי שתרבות הארגון נחשבת למוחשית פחות ולבלתי ניתנת לאמידה ברורה.
מקור הצורך בתרבות ארגונית
כאשר חברי הארגון הם הנכס המרכזי של החברה הנמצאים בליבה של המודל העסקי שלו נושא התרבות הארגונית מקבלת חשיבות מרכזית. הנהלות מחפשות כל העת דרכים חדשות לשלוט בקונפליקטים, להפחית את הסיכון של התנגדות עובדים לפעולות ההנהלה לעורר ולתעל את המרץ ואת היצירתיות העובדים ולהטמיע דפוסי פעולה רצויים. מטרת תרבות ארגונית היא מחד ליצור בסיס ערכי ונורמטיבי משותף לעובדים והנהלה המגבש אותם ומשרה לשיתוף פעולה ומאידך לספק מנגנון שליטה מתוחכם המשמש את הנהלת הארגון. תרבות ארגונית מספקת מעין "מרשם" עבור חברי הארגון להתמודדות עם מצבים מורכבים בתנאי אי ודאות או טעוני קונפליקט פוטנציאלי בין דרישות מקום העבודה לדרישות חיצוניות, העובד בעצמו מאמץ דרך חשיבה או, במילים אחרות, כלי "תרגום" של סוגיות, רעיונות ומסרים למתכוני פעילות יומיומית המיישרים קו עם אינטרס ארגוני.
בעזרת התרבות הארגונית, הנהלה מבקשת להנחיל דרכי חשיבה והתנהגות מסוימים לעובדיה. על פי עציוני, מתקיים ניסיון להפיק את המאמצים הנדרשים מן העובדים ולכוונם באמצעות שליטה בתשתית החוויות, המחשבות והתחושות המדריכה את פעולותיהם. שליטה נורמטיבית נשענת על גישת יחסי האנוש (מאיו). שליטה תרבותית או נורמטיבית מאפשרת למנהלים להפעיל שליטה על ידי "תכנות" מראש של עובדים לקבלת החלטות ארגוניות (מהנדסים תרבות, קונדה). עובדים אידיאליים הם אלה שהפנימו את המטרות והערכים (התרבות) של הארגון במערכת הקוגניטיבית והרגשית שלהם, ואינם מצריכים עוד שליטה חיצונית מחמירה ונוקשה.
מחקריו של ג'ון קוטר
מחקרים אלו נועדו לאמוד את התרבות הארגונית. כך לדוגמה, ממחקרם של ג'ון קוטר וג'יימס הסקט (ובספרם "Corporate Culture and Performance") עולה כי תרבות ארגונית חזקה מבטיחה אפקטיביות גבוהה והצלחה עסקית בתנאי שהיא מעודדת הסתגלות לסביבה החיצונית.
קיימים מספר מאפיינים על פיהם נמדדת התרבות הארגונית:
מרכיבי התרבות הארגונית ע"פ סמואל
התרבות הארגונית, בדומה לתרבויות אחרות, בנויה מרובד גלוי ורובד סמוי.
מישור התרבות הסמוי
המישור הסמוי כולל את התשתית הנורמטיבית שעליה בנויים המרכיבים הגלויים. למישור הסמוי 3 מרכיבים:
מישור התרבות הגלוי
מישור זה כולל את הביטויים הגלויים לכל במתכונת של טקסים ופולחנים, ביטויי לשון, אופני לבוש וכדומה. למישור הגלוי 3 מרכיבים:
כיצד תרבות ארגונית מוטמעת? או : כיצד "אלמנט תרבותי" מוטמע?
זהו למעשה תהליך למידה של הארגון, אך שאינו חייב להיות מפורש: כאשר מוצע פתרון כלשהו לבעיה שהקבוצה/ארגון ניצב בפניו, ורק כאשר חברי הקבוצה אוחזים בתפיסה כי הפתרון עובד, אז אותו אלמנט תרבותי יאומץ, ורק במידה ופתרון זה ימשיך להביא לתוצאות לאורך זמן, הוא יילקח כמובן מאליו, ויילמד על ידי חברי ארגון חדשים. הלכה למעשה ברמה הפרקטית מדובר על כך שתהליך למידה מסוג זה מונע על ידי ההנהלה, או מייסדי- בעלי הארגון/חברה. למנהלים בחברה ולמניעי התהליך ישנם מספר דרכים להנחיל את אלמנט תרבותי, כאשר טכניקות הלמידה יכולות להיות מועברים בצורת מסרים מפורשים מאוד עד למסרים שאינם מפורשים (מרומזים), כביכול לא מודעים, (ישנם מצבים בהם אפילו המנהל אינו מודע ששלח אותם). לעיתים המסרים יכולים להיות גם דו משמעיים. המנגנונים המופיעים להלן נעים מהמפורש, לכוון הפחות מפורש:
סוגי תרבויות ארגוניות שונות
ישנם ארבעה סוגי תרבויות ארגוניות דומיננטיות: היררכית (Hierarchy), מכירתית (Market), שבטית (Clan) ו"מכוונת המטרה" (Adhocracy).
תרבות ארגונית חזקה וחלשה
קיימת בארגונים שבהם קיימת זיקה חזקה בין ערכי הליבה לבין התרבות. אנשים שמאמינים בערכי הליבה מרגישים שייכות לארגון) שלוחת אוניברסיטה דרבי בישראל "תרבות ארגונית) ניתן לראות זאת באופן מובהק בארגונים כמו צבא, ארגונים דתיים, כתות וחברות יפניות הן דוגמאות לארגונים שיש להם תרבות חזקה אלו הם ארגונים שבהם קיימת הסכמה חזקה לגבי ערכי היסוד, כמעצבי התנהגות, מחויבות ושייכות ארגונית. תוצאה ספציפית של תרבות חזקה תהיה ברמת תחלופה נמוכה של עובדים.
דוגמאות לתרבויות ארגוניות בחברה ישראלית
דוגמה קלאסית לתרבות ארגונית ישראלית הוא הצבא, ערכים הצבאיים כמו אחווה, משפחתיות, סולידריות, הליכה משותפת למען מטרה משותפת, 'אחד למען כולם, כולם למען אחד' הם כור ההיתוך של ההוויה בארגון הישראלי. מצד שני ישנם בארץ ארגונים עם תרבות אינדיבידואליסטית, כגון חברות ההייטק. אלו הם תרבויות ארגוניות אשר דומות לתרבות האמריקאית אשר בתרבויות מסוג זה אחד הערכים החשובים הוא "להרוויח כסף" והתקדמות אישית.
דני מט
דניאל (דני) מט (10 בדצמבר 1927 - 5 בדצמבר 2013) היה קצין בדרגת אלוף, ממפקדי חטיבת הצנחנים, נשיא בית הדין הצבאי לערעורים, מתאם הפעולות בשטחים, נציב קבילות החיילים ויושב ראש קרן לב"י.
ילדות ונעורים
דני מט נולד ב-1927 למשפחה חרדית בקלן שבגרמניה. אביו, מנחם, בן למשפחת רבנים מפולין, שירת בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה, לאחר מכן גויס לצבא הפולני, ערק ממנו וברח לגרמניה. בגרמניה הכיר אביו של מט את אשתו, ציפורה, גם היא ילידת פולין. ב-1933, עם עליית היטלר והנאצים לשלטון בגרמניה, נסע האב לארץ ישראל על מנת להכשיר את הקרקע לעליית משפחתו. בזמן זה עבד האב כטפסן בניין ברחובות. ב-1934 הצטרפו מט ומשפחתו לאב בארץ ישראל.
לאחר עליית המשפחה נודע לאב על מושב דתי העומד לקום בעמק חפר. המושב היה כפר הרא"ה. הוא הצטרף למושב והיה החבר החמישי בו, כאשר מט היה לבן הבכור של המושב.
פרנסת המשפחה הייתה דחוקה, ומכיוון שלא הייתה עבודה בחקלאות, עבד האב בסלילת כבישים ובפרדסים בסביבת המושב. כאשר היה בכיתה ז' עזר מט למשפחה ועבד אחרי הלימודים במחסן התבואות. כשהחל המשק להתבסס עזר לאביו ברפת ובלול.
שירות בהגנה ומשמר החופים
ב-1943 לאחר שסיים בית ספר יסודי ושנתיים בתיכון, החליט מט לעזוב את הבית ולהתגייס. באופן רשמי התגייס למשטרת החופים המנדטורית אולם לא היה זה אלא כיסוי לשירות בפלי"ם.
בשנת 1942 היה המצב בחזית הים התיכון קריטי; ביוון ובלוב נחלו בעלות הברית תבוסות ומעצמות הציר שלטו בים וצי הצוללות איים על הצי הבריטי. מצב זה הוביל את הבריטים להחלטה שיש לעבות את מערך ההגנה על חופי הארץ, זאת על מנת למנוע פלישה או נחיתה גרמנית-איטלקית. לשם כך הקימו הבריטים יחידה אשר נקראה בפי היישוב "משמר החופים", ובפי האנגלים "Coastal Watch", וזאת במסגרת משטרת המנדט.
היחידה אשר הוקמה הייתה כפופה לחיל הנוטרים העברי שהיה הצבא ה"לגאלי" של היישוב בארץ ישראל. כך התאפשר אימון חברי ההגנה בנשק ובשדאות, וכך הם רכשו ניסיון בבניית יחידות, בפיקוד ובהפעלה מבצעית שלהן.
כאשר התגייס למשמר החופים זייף מט את גילו במסמכים, גויס והוצב בבסיס בת גלים (NH13A-17), באזור חיפה. את רוב זמנו העביר באימונים ה"בלתי לגאלים" של הפלי"ם, בעיקר בהורדת מעפילים אל החוף.
שירות בבריגדה
לאחר מספר חודשי שירות חש מט כי מיצה את פעילותו במשמר החופים ופנה למוסדות שהציעו גיוס לצבא הבריטי במסגרת הבריגדה היהודית. למרות שירותו ותעודה של משמר החופים לא יכול היה להתגייס מפאת גילו הצעיר. הצבא הבריטי הסכים לגייסו אם יביא אישור מאביו שמצהיר כי אכן הגיע לגיל שמונה עשרה. לאחר לחץ כבד הסכים אביו לחתום על הצהרה שכזאת ומט גויס לרגימנט הארץ ישראלי. תחילה שהה זמן מה במצרים ולאחר מכן נשלח לאיטליה. לאחר שהייה בת שבועיים באיטליה נכנעה גרמניה הנאצית והמלחמה באירופה תמה.
בגרמניה עברה היחידה עם נשקה ודגליה בין היהודים הניצולים. הפגישה עם ניצולי המחנות זעזעה אותו ואת שאר החיילים היהודים. מט חילק את זמנו בין תפקידו הצבאי, שכלל בין היתר שמירה על שבויים גרמנים שעסקו בפירוק מוקשים בהולנד, ובין טיפול בניצולים. בשנת 1946 עזב את הצבא הבריטי וחזר לארץ ישראל.
חזרה להגנה
עם חזרתו לארץ שב מט להגנה והתנדב לפלמ"ח. לאחר שכל חברי מחלקת הפלמ"ח אשר ישבה בביריה נאסרו ופונו על ידי הבריטים, הגיע מט למקום עם אלו אשר באו להחליפה. לאחר מכן הצטרף לגרעין אשר התיישב וייסד את היישוב עין צורים אשר בגוש עציון.
מלחמת העצמאות
מלחמת העצמאות החלה למעשה כבר עם ההכרזה על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947. במהלך החודשים הראשונים ללחימה תקפו כוחות ערביים, בקנה מידה קטן, את גוש עציון שבו שהה מט. מרבית הכוחות נהדפו על ידי מגני הגוש. במרץ ובעיקר במאי 1948 התגברו ההתקפות על הגוש וכללו גם כוחות מהלגיון הערבי, שבאופן תאורטי היה תחת פיקוד בריטי. הכוחות בגוש נותרו מנותקים וסבלו ממחסור בכוח אדם ובאמצעי לחימה. ביום האחרון להתקפות הערבים על הגוש נשאר מט עם ארבעה לוחמים נוספים שנותרו ממחלקת הפלמ"ח, שבה שימש כמקלען.
הערבים נסוגו, כאשר הם מותירים מאחוריהם כמאה הרוגים. מאוחר יותר שיערו כי בכך הציל מט את חייהם של כשלוש מאות יהודים ממתיישבי ולוחמי גוש עציון. מאוחר יותר באותו יום, מט גילח את זקנו כדי שלא יזוהה בעת הנפילה בשבי. גוש עציון נפל לידי כוחות הלגיון הערבי ב-14 במאי 1948, יום הכרזת העצמאות של מדינת ישראל. מט ומחלקתו נלקחו על ידי חיילי הלגיון הערבי כשבויי מלחמה.
פעולות התגמול
מט התנדב לצנחנים והפך במהרה למפקד פלוגה א', אשר שימשה כסיירת של גדוד 890. מאז שהצטרף לצנחנים הפכה הכומתה האדומה למזוהה עמו מאוד, וכמעט תמיד התהלך וכומתה לראשו. כאשר לאורך מספר התקפות מסתננים הגיעו מים עד נפש, הן אצל הציבור הישראלי והן אצל מקבלי ההחלטות בצבא ובממשלה, היה הדרג המדיני פונה אל צה"ל ומאשר ביצוע פעולת תגמול. רבות מפעולות אלו הוטלו על הצנחנים. בפברואר 1955 השתתף מט בפעולת התגמול הראשונה שלו – מבצע חץ שחור. במבצע פיקד על כוח החסימה שנועד לעצור תגבורות מצריות מלפגוע בכוח הצנחנים המרכזי. כוח החסימה גרם למצרים את מירב האבדות: כעשרים ושניים הרוגים וארבעה עשר פצועים. לאחר הפעולה נטל מט חלק פעיל בכל פעולות התגמול שבוצעו עד מלחמת סיני.
ב-1955 מונה מט על ידי שרון למפקד הראשון של בית הספר לצניחה, בנוסף להיותו מפקד קורס הקומנדו הראשון בצה"ל.
מלחמת סיני
במלחמת סיני היה מט סגן מפקד גדוד 88, גדוד הנח"ל המוצנח, בפיקודו של מוטה גור והשתתף בקרב המיתלה. הקרב התחולל במיצר חיטן, המיצר המזרחי במתלה. כוח סיור מגדוד 88 של מוטה גור ודני מט נכנס למיצר ב-31 באוקטובר בשעה 12:30. לאחר כמה מאות מטרים נכנס הכוח למארב מצרי חמוש בנשק נ"ט שהמטיר עליהם אש כבדה מכל הכיוונים. מהאש נפגע מט בכתפו ובצווארו. מערכת סיני הסתיימה עבורו יומיים לאחר שהחלה.
בין המלחמות
כשהחלים חזר מט לצבא וקיבל את הפיקוד על גדוד צנחנים. ב-1957 יצא למכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וכעבור שנה נתמנה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח. ב-1959 היה למפקד גוש באר שבע ויחידת המיעוטים שהייתה בו. ב-1961 התמנה למפקד קורס מפקדי פלוגות בבית הספר לחי"ר, שבראשו עמד אריק שרון, וב-1962 לסמח"ט חטיבת הצנחנים הסדירה. ב-1963 נשלח ללמוד ב"בית הספר הגבוה למלחמה" בצרפת (École supérieure de guerre) וסיימו בהצטיינות. עם חזרתו בשנת 1965 עסק בתפקידי הדרכה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. ב-1966 קיבל את הפיקוד על חטיבת המילואים של הצנחנים, חטיבה 80.
אום כתף
בקרב אום-כתף, משימת חטיבתו של מט, חטיבה 80, הייתה נחיתה ממסוקים בעורף מתחם אום-כתף ושיתוק סוללות הארטילריה הרבות בו. בנוסף כוח חי"ר, שריון, הנדסה וארטילריה בפיקודו של אריאל שרון תוכנן לתקוף את חזית המתחם. ב-18:50, 5 ביוני המריא המסוק הראשון וכשעה לאחר מכן נחת הכוח במרחק של ארבעה קילומטרים מן המתחם. זמן קצר לאחר הנחיתה התפוצצו מעל הצנחנים פגזי תאורה ונשמעו קולות נפץ. מט הורה להרחיק את המסוקים מחשש שיפגעו. בשעה 23:30 כאשר הגיעו הצנחנים למתחם כבר החלה מתקפת כוחותיו של שרון. כשהתקרבו לסוללות הארטילריה נפלו לתוך מארב מצרי. לאחר שחוסלה היחידה המצרית המשיכו הצנחנים אל סוללות הארטילריה.
המצרים לא היו מאורגנים להתקפה משולבת שכזאת ורבים מהם נפגעו או נמלטו. כוח הצנחנים של מט עמד במשימתו וסוללות הארטילריה שותקו.
רמת הגולן
ב-9 ביוני, חטיבתו של מט הועברה צפונה והוטל עליה לכבוש את דרום רמת הגולן. כאלף צנחנים ועשרים כלי רכב נחתו בעומק המערך הסורי בפיק ובצומת בוטמיה. מט סיפר על הנחיתה:
ההחלטה התבררה כנכונה. רבים מהלוחמים הסורים נהרגו, נשבו או ברחו.
מלחמת ההתשה
בתקופת מלחמת ההתשה לאחר מלחמת ששת הימים, קיבל מט את הפיקוד על חטיבת הצנחנים הסדירה, חטיבה 35. אחת הפעולות הראשונות של החטיבה עליה פיקד הייתה פעולת כראמה, בה ספגה החטיבה אבדות קשות, שמונה צנחנים נהרגו ועשרים ושניים נפצעו. בנוסף, פיקד מט על החטיבה בפשיטת העומק לנגע חמאדי, בעמק הנילוס, להשמדת תחנת כוח מצרית, שתי פשיטות ופגיעה בקו המתח המרכזי מאסואן לקהיר; פשיטה על גשרי הרכבת בין מען לעקבה והריסתם ופעילות שוטפת נגד המחבלים ב"ארץ המרדפים" באזור הירדן.
תקופת לימודים
ב-1969 קיבל את הפיקוד על חטיבה 247 (כיום חטיבה 55) אשר כבשה את ירושלים במלחמת ששת הימים. ב-1970 פיקד על בית הספר לחי"ר. בזמן זה השלים את בחינות הבגרות האקסטרניות. ב-1971 יצא לחופשת לימודים. במשך שנתיים הצליח לסיים תואר ראשון במדעי המזרח באוניברסיטת תל אביב, תוך שהוא לומד ברציפות גם בחודשי הקיץ. לימודיו התרכזו בשני נושאים: מהפכת הקצינים החופשיים במצרים ב-1952 ובמשפחות הערביות והמנהיגות הערבית בארץ ישראל בתקופת המנדט. לימודיו ובייחוד נושא התמחותו השני, סייעו לו רבות בתפקידו המאוחר יותר כמתאם הפעולות בשטחים.
ב-1973, ערב מלחמת יום הכיפורים, סיים את לימודיו בהצטיינות וחזר לפקד על החטיבה.
מלחמת יום הכיפורים
חטיבת המילואים של הצנחנים 247, עליה פיקד מט, נשארה במרכז הארץ בשלושת ימי הלחימה הראשונים ושימשה כעתודה מטכ"לית. רק ב-9 באוקטובר החלה החטיבה לנוע לחזית; החטיבה, למעט גדוד אחד שהוקצה לפיקוד דרום, הוטסה בלילה שבין ה-9 ל-10 באוקטובר לרפידים, שם הייתה לעתודת פיקוד הדרום. יחידות של החטיבה הוצבו במקומות שונים בסיני על מנת לחסום צירי התקדמות אפשריים של המצרים ולהגן על בסיסים מפני התקפות קומנדו.
ב-15 באוקטובר הובילה החטיבה את צליחת תעלת סואץ במבצע אבירי לב. מט סיפר על הצליחה:
כשנכנסה לתוקפה הפסקת האש קיבלה החטיבה את הגזרה הצפונית מול אסמאעיליה, והיא יצאה אחרונה ב-21 בפברואר 1974 את ראש הגשר במצרים (שכונה בפי החיילים "אפריקה" או "ארץ גושן"), כאשר מט עמד על כך כי יהיה, פיזית, האדם האחרון שיעזוב.
תפקידים צבאיים נוספים
לאחר המלחמה פיקד על אוגדת שריון מילואים, אוגדה 90. ב-1974 מונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים, קודם לדרגת אלוף בדצמבר 1978. ב-1979 התמנה למתאם הפעולות בשטחים. תפקידו היה לשמור על הסדר הציבורי, על המנהל התקין ולדאוג לרווחתם של התושבים. במסגרת תפקידו הציע מדיניות חדשה המבוססת על עקרונות של "מותר" ו"אסור", כאשר מדובר באישי ציבור. עיקרה של המדיניות שהציע הייתה ניתוק היחסים בין אנשי ציבור לבין אש"ף, איסור הכנסת כספים לחיזוק "העמידה האיתנה" ומאבק נגד ארגונים פוליטיים. מטרת המדיניות הייתה לנתק את אישי הציבור הפלסטינים מאש"ף והבאתם לשיתוף פעולה עם השלטונות הישראליים.
לאחר השחרור מצה"ל
ב-1982 פרש מט מצה"ל ומונה לנציב קבילות החיילים. מט כיהן בתפקיד בתקופה בה מספר קבילות החיילים היה בעלייה מתמדת. בתקופתו התרחשה מלחמת לבנון הראשונה ותקופת האינתיפאדה, אשר הביאו לעליית מספר הקבילות. בתפקיד זה כיהן מט כעשר שנים, עד ל-1992.
עמותת "אמיתי" – אזרחים למען מנהל תקין וטוהר המידות – העניקה לו את אות העמותה לשנת 1992, על פועלו למען מנהל תקין בצה"ל. במאי 1993 זכה לאות מופת ואיש השנה של ארגון הליונס בישראל על מפעל חייו כאיש התיישבות, כמחנך, כלוחם ומפקד. באותה השנה התמנה כחבר המועצה הבינלאומית המייעצת של מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים.
ביולי 1993 התמנה מט, על ידי ראש הממשלה, יצחק רבין, ליושב ראש קרן לב"י, תפקיד אותו ביצע בהתנדבות. בתפקיד זה כיהן כ-15 שנים עד למאי 2008.
מט נפטר בגיל 86.
הנצחה
עיריית רמת גן בנתה כיכר בצומת הרחובות פרץ ברנשטיין ושדרות בן צבי - בכניסה לשיכון הצנחנים וקראה אותה על שם דני מט שהתגורר בשיכון הצנחנים.
משפחה
מט היה נשוי לנדיבה לבית פסטר (נצר למשפחת וילדר - ממייסדי זכרון יעקב), אב לארבעה וסב לשבעה. בנו הבכור ירון מט שירת בשריון והגיע לתפקיד מג"ד טנקים. במלחמת יום הכיפורים, שבה לקח חלק (בעת שהיה צוער) בקרבות הבלימה באזור קנטרה ודרומה, נפצע ויחידתו ספגה אבדות, אך פציעתו לא הייתה קשה והוא חזר לשרת ואף זכה בעיטור המופת. בתו, תמר, שירתה כסמלת בצנחנים, בתו שרית, שירתה כקצינה בצנחנים, והבן עציון סיים את שירותו כקצין ביחידה מובחרת. חתנו, סגן דניאל פינטו, הורשע ברצח ארבעה אזרחים בכפר הלבנוני עין-בעל במהלך מבצע ליטני
התגורר בשיכון הצנחנים ברמת גן. יקיר רמת גן לשנת 1998.
קאייטנו רה
ראשית הקריירה
רה החל את הקריירה שלו במדינת הולדתו, בקבוצה סרו פורטניו. בזכות יכולתו הטובה גם ייצג את מדינתו במדי נבחרת פרגוואי. הוא השתתף עמה במונדיאל 1958 ואף כבש שער בניצחון נבחרתו 3-2 על. נבחרתו סיימה את שלב הבתים במקום ה-3 וסיימה את דרכה בטורניר. בסך הכול שיחק ב-25 משחקים במדי הנבחרת, אך לא ידועה כמות השערים שהבקיע.
ב-1959 עבר רה לספרד, והוא הצטרף לאלצ'ה שמהליגה הראשונה. רה השתלב במהרה במדינה החדשה, ובעונתו הראשונה בקבוצה, תחת המאמן ססאר רודריגס אלברס, היה המבקיע המוביל של הקבוצה עם 12 שערי ליגה ב-29 משחקים, לצד 3 שערים ב-9 משחקים בגביע הספרדי. לקראת העונה הבאה הובא חלוץ פרגוואי נוסף לקבוצה, חואן אנחל רומרו, ואנטוניו בריוס מונה לתפקיד מאמן הקבוצה. רה המשיך לשחק בעקביות אך הוא שימש בעיקר כינור שני לרומרו, ובשל כך כבש פחות - 5 שערים ב-27 משחקים בליגה. אלצ'ה הייתה מועמדת לירידה לליגה השנייה והייתה במקום האחרון באמצע העונה, אך יכולת טובה לקראת סופה העלתה אותה למקום ה-14 והיא השתתפה בפלייאוף על מקום בליגה הראשונה מול סאוטה. במשחק הראשון הפסידה אלצ'ה 1-0, ובגומלין הבקיע רה שניים מארבעת שערי קבוצתו, שניצחה 4-0 ונשארה בליגה הראשונה. בעונת 1961/1962 המשיך לשמש שחקן תומך לרומרו, וב-23 משחקי ליגה הבקיע 8 פעמים, מתוכם 3 צמדים.
ברצלונה
באפריל 1962 עבר רה מאלצ'ה לברצלונה, מהבכירות בכדורגל בספרד. משחק הבכורה הרשמי שלו במדי ברצלונה היה בגמר גביע ערי הירידים מול ולנסיה, שהביסה את ברצלונה 6-2 וזכתה בתואר לאחר תיקו 1-1 בגומלין. במשחקו השני במדי הקבוצה, ב-7 באוקטובר 1962, גם הבקיע שערים ראשונים - צמד בניצחון 5-2 על דפורטיבו לה קורוניה. במשחק הבא, בגביע ערי הירידים מול בלננסש, הבקיע שער בכורה בטורניר זה, ולאחר שכבש גם נגד מאלגה, השלים רצף של 3 משחקים בהם הוא כובש, בפרק זמן של שבוע. ב-27 בינואר 1963, בקלאסיקו הראשון שלו מול ריאל מדריד, הבקיע את השער היחיד לזכות ברצלונה, שהובסה 5-1. בסך הכול בעונתו הראשונה בברצלונה הבקיע 8 שערי ליגה ב-18 משחקים. ברצלונה זכתה בסוף העונה בגביע הספרדי, אך רה שותף רק במשחק אחד, בשמינית הגמר מול קבוצתו לשעבר, אלצ'ה.
בעונת 1963/1964 שב לשתף פעולה עם המאמן ססאר, שמונה לתפקיד המאמן בברצלונה, ורה הגביר את קצב הבקעת השערים שלו. ב-15 באוקטובר 1963 הבקיע את שערו היחיד בגביע מחזיקות הגביע, בניצחון 3-1 על שלבורן. ב-10 בנובמבר הבקיע שלושער ראשון בספרד, בניצחון 5-4 על לבאנטה בביתה. שבוע לאחר מכן כבש שער ניצחון במשחק מול ריאל אוביידו. ב-1 במרץ 1964 כבש צמד לרשתה של לבאנטה וב-19 באפריל הבקיע רה שלושער שני לעונה זו, במשחק בו הביסה ברצלונה את יריבתה העירונית אספניול. במחזור הבא והאחרון בליגה, בניצחון 3-2 על ריאל בטיס, כבש שער נוסף וקבע את מאזנו על 17 שערי ליגה. הוא עזר לברצלונה להגיע למקום ה-2. במשחקי הגביע שנערכו לאחר סיום הליגה כבש 6 שערים -8, עד שקבוצתו הודחה על ידי ריאל סרגוסה בחצי הגמר.
עונת 1964/1965 הייתה עונת שיא עבור רה, שהבקיע 26 שערי ליגה, יותר מכל שחקן אחר, ובזכות כך זכה בתואר ה"פיצ'יצ'י", מלך שערי הליגה הספרדית. העונה החלה עם 5 שערים ב-4 המשחקים הראשונים של הליגה. ב-18 באוקטובר 1964 הבקיע צמד בניצחון 4-0 על אתלטיק בילבאו. ב-8 בנובמבר הבקיע שער בקלאסיקו בו הפסידה ברצלונה 4-1 לריאל מדריד. הוא הבקיע צמדים במשחקים מול ריאל אוביידו ולבאנטה, וב-14 בפברואר 1965, במשחק בו ניצחה ברצלונה את סביליה הבקיע שלושער. גם בקלאסיקו השני לעונה זו, ב-28 בפברואר, הבקיע שער, וברצלונה הפסידה 2-1. ב-4 באפריל כבש בפעם האחרונה בליגה לעונה זו, צמד בניצחון 2-0 על ולנסיה. למרות הצלחתו האישית של רה, ברצלונה כשלה בליגה, החליפה את ססאר בפתיחת העונה, והיא סיימה במקום ה-6 בלבד. בגביע ערי הירידים לא הצליח להבקיע באף אחד מהמשחקים בהם שותף, וברצלונה הודחה על ידי שטרסבורג ברבע הגמר. בגביע כבש 3 שערים, ופעם נוספת הדיחה ריאל סרגוסה את ברצלונה.
המעבר לאספניול וסוף הקריירה
עונת 1965/1966 החלה כרגיל עבור רה, שכבש שערים בודדים במשחקים מול סבדל וולנסיה וכן שלושער מול ריאל בטיס. אולם, התגלע סכסוך בינו לבין הנהלת המועדון בנוגע לחידוש חוזהו, ומשום כך הוסר מסגל הקבוצה החל מסוף נובמבר 1965. בפברואר 1966 עבר מברצלונה ליריבתה העירונית, אספניול, אם כי הוא לא הורשה לשחק במשחקי הליגה שכן המעבר בוצע מחוץ לחלון ההעברות של הליגה הספרדית, ולכן הוא שותף רק במשחקי הגביע הספרדי וגביע ערי הירידים. בבכורה הרשמית שלו במועדון, במשחק גביע ערי הירידים מול בראשוב, גם כבש שער ראשון בקבוצתו החדשה, שניצחה 1-0. בהמשך כבש שני שערים בגביע הספרדי, אך אספניול הודחה בשלב מוקדם על ידי ריאל בטיס.
בעונת 1966/1967 החל רה לשחק באופן שגרתי באספניול, אך הוא לא זכה להצלחה אישית או קבוצתית כבימיו בברצלונה. בעונה זו הבקיע 6 שערים ב-28 משחקי ליגה, והוא סייע לאספניול להגיע למקום ה-3, הגבוה ביותר בתולדות המועדון. בעונה הבאה הידרדרה אספניול למקום ה-9 בלבד, ורה כבש 9 פעמים ב-30 משחקי הליגה בהם פתח. אחד מהשערים היה השער היחיד בניצחון 1-0 על קבוצתו לשעבר, ברצלונה, ב-21 בינואר 1968. בנוסף, ב-7 באפריל כבש שער ניצחון במשחק מול ולנסיה, שהסתיים בתוצאה 3-2. בעונת 1968/1969 הציגה אספניול יכולת דלה, ורה כבש 5 שערי ליגה בלבד. הוא לא הצליח לכבוש אף שער ב-9 המשחקים האחרונים לעונה, בהם ניצחה אספניול רק פעם אחת, והיא סיימה את העונה במקום ה-15, בעקבותיו ירדה לליגה השנייה.
קריירה כמאמן
מיד לאחר פרישתו החל רה לעבוד כמאמן והוא אימן קבוצות מהליגות הנמוכות בספרד - אלדנסה, אלמריה ואונטיניינט. ב-1980 החל לאמן את קורדובה, והוא העלה אותה מהליגה השלישית לליגה השנייה, אך לאחר שבתחילת עונת 1981/1982 ניצחה משחק אחד מתוך 10, פוטר מתפקידו. לקראת סוף עונת 1982/1983, במרץ 1983, החליף את קרייגה (לואיס סיד) באימון אלצ'ה, קבוצתו הראשונה בספרד, שהייתה אז בליגה השנייה. הוא נשאר בתפקיד עד אמצע עונת 1983/1984, כשהקבוצה במקום ה-9, אז הוחלף על ידי רוקה אולסן, שהצליח להדריך את הקבוצה לליגה הראשונה.
לאחר מכן שב רה למדינת הולדתו, פרגוואי, והוא אימן לפרקים קצרים את גוארני ואת סרו פורטניו. ב-1985 החל לאמן את נבחרת פרגוואי והקמפיין הראשון שלו עמה היה מוקדמות מונדיאל 1986. פרגוואי שיחקה בבית עם נבחרות ו, והודות לניצחון ביתי על בוליביה ותוצאות תיקו במשחקי החוץ מולה ומול ברזיל, היא סיימה במקום השני שמוביל לפלייאוף. בפלייאוף פגשה פרגוואי את, ניצחה אותה 3-0 במשחק הראשון וסיימה בתיקו 2-2 במשחק השני, ובזכות כך העפילה למונדיאל, שנערך במקסיקו. בשלב הבתים של המונדיאל, ניצחה פרגוואי את וסיימה בתיקו עם הנבחרות  ו, והיא העפילה לשמינית הגמר מהמקום השני בביתה. הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות נבחרת פרגוואי שהיא מגיעה לשלב זה במונדיאל. בשמינית הגמר הובסה על ידי 3-0 והודחה מהטורניר. רה סיים את תפקידו ב-1987, לפני הקופה אמריקה.
המשך דרכו של רה הייתה מגוונת יותר. הוא אימן את נקקסה המקסיקנית בשנה שלאחר מכן. בדצמבר 1988, באמצע עונת 1988/1989, שב לספרד כדי לאמן את ריאל בטיס, שהייתה בקשיים בליגה הספרדית וניצחה רק פעמיים ב-15 מחזורים. רה לא הצליח להרים את הקבוצה, הוא עזב אותה עוד לפני סיום העונה, ובטיס ירדה לליגה השנייה. ב-1992 אימן את טמוקו בנדרה הצ'ילאנית. ב-1996 שב לפרגוואי, לקדנציה שנייה וקצרה בגוארני. בפברואר 1999 חזר לספרד ומונה לתפקיד המאמן של סאוטה שמהליגה השלישית. הוא עזר לה לעלות מהמקום ה-11 למקום ה-7, ובסוף העונה סיים את תפקידו. ב-2000 אימן לפרקים קצרים את גוארני ואת סרו פורטניו, פעם נוספת.
חאמיד כרזאי
חאמיד כרזאי (בפשטו: حامد کرزي; תעתיק מדויק: חאמִד כרזַי; נולד ב-24 בדצמבר 1957 בקנדהר) הוא פוליטיקאי אפגני, נשיא אפגניסטן בשנים 2001–2014. בשנת 2004 היה מנהיג אפגניסטן הראשון שנבחר בבחירות נשיאותיות דמוקרטיות.
ביוגרפיה
כרזאי נולד למשפחה פתאנית שנמנתה עם תומכיו של מוחמד זאהיר שאה, מלכה האחרון של אפגניסטן. בשנים 1979–1983 למד מדע המדינה באוניברסיטת הימאצ'ל בהימאצ'ל פרדש שבהודו, ואחר כך עבר לפקיסטן; שם עסק בגיוס כספים למוג'אהידין, שנלחמו נגד הפלישה הסובייטית.
בשנת 1992, לאחר נפילת השלטון הפרו-סובייטי, התמנה כרזאי לסגן שר החוץ בממשלתו של בורהנודין רבאני.
בתחילת דרכו של הטליבאן, בשנות ה-90 של המאה ה-20, נמנה כרזאי עם תומכיו, אך מאוחר יותר חזר בו. לאחר הדחתו של רבאני ב-1996 הציעו לו ראשי הטליבאן לשמש שגריר אפגניסטן באו"ם. כרזאי סירב ויצא לגלות בפקיסטן; שם עסק בניסיונות להחזיר את המשטר המלוכני לאפגניסטן. בהיותו בפקיסטן נישא לזינאט, גינקולוגית במקצועה. ב-14 ביולי 1999 נרצח אביו של כרזאי, כנראה בידי אנשי טליבאן, והוא נשבע לנקום ולהביא להפלת משטרם.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר חברו נאמני כרזאי לאנשי מוג'אהידין, ובעידודה הפעיל של ארצות הברית החלו לפעול להפלת משטר הטליבאן. ב-5 בדצמבר 2001 הם חתמו על הסכם בון, המסדיר הקמת ממשל זמני בראשות כרזאי. ב-19 ביוני 2002 הוא הושבע כ"נשיא הממשל האפגני הזמני".
ב-9 באוקטובר 2004 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בתולדות אפגניסטן. כרזאי גבר על 22 מועמדים, וניצח ב-21 מתוך 34 מחוזות. היותו נשיא מכהן בפועל, המוכר בציבור הרחב, הקנתה לו יתרון בבחירות אלו, כמו גם התמיכה שקיבל מממשל בוש, שכללה גם שימוש באמצעי התחבורה של הצבא האמריקאי במהלך הקמפיין. הוא הושבע לנשיאות ב-7 בדצמבר אותה שנה, בטקס שנערך בקאבול בנוכחות זאהיר שאה ודיק צ'ייני.
כנשיא אפגניסטן
כרזאי נהג בזהירות מאז נבחר לנשיא, ולא ערך רפורמות מרחיקות לכת. הוא החל בשיקום הצבא, והכלכלה האפגנית החלה להתאושש במהירות, אם כי היא עדיין נסמכת על סיוע חיצוני. יחד עם זאת, שליטתו האפקטיבית של השלטון המרכזי נשארה בעיקר באזור קאבול, ובמחוזות הרחוקים הוא הורגש פחות. ארגוני זכויות אדם טענו כי במחוזות מסוימים ממשיכים לנהוג בנשים באותו האופן בו נהג בהן הטליבאן. החולשה בפריפריה היא גם אחד הגורמים לכך שממשלו של כרזאי לא נהג ביד תקיפה כנגד מגדלי האופיום, ובשנת 2004 הוא אף דחה הצעה אמריקאית לרסס את שדות הפרג במדינה.