cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
GSM
אימות זהויות
כרטיס ה-SIM מכיל בתוכו גם את הצופן A8 המוגדר לפי התקן על מנת לייצר מפתח הצפנה סודי K_c זמני (לצורך הצפנת שיחה אחת) באורך 64 סיביות (או 128 סיביות בגרסאות החדשות), המופק מאותו מספר אקראי RAND שנשלח לנייד על ידי הרשת קודם לכן יחד עם מפתח האימות האישי. החישוב מתבצע בתוך הכרטיס ולעולם אינו נחשף מחוצה לו. כנדבך נוסף של אבטחה GSM מאפשר להחליף את מפתח ההצפנה לפרקים כדי להקשות על ציתות ארוך טווח.
להצפנת השיחה או נתונים משתמש GSM באלגוריתם A5 כאשר הדרישה להצפנה כמו גם סוג האלגוריתם ואורך המפתח מתקבלים מהרשת. הנייד פועל בהתאם לדרישה ומצפין את השיחה באמצעות האלגוריתם A5 יחד עם המפתח K_c ועם קלט נוסף שנלקח ממספר הפריים. העובדה שהרשת קובעת את סוג ההצפנה יכולה להוות נקודת תורפה אם התחזות לתחנה אפשרי כי אז הרשת המתחזה יכולה לדרוש מהנייד לבצע שיחה לא מוצפנת כלל (במכשירים מסוימים תופיע הודעת אזהרה במקרה כזה), או לבחור בהצפנה חלשה מאוד. מסיבה זו בוטל השימוש באלגוריתם A5/2 (להלן).
בטיחות או עמימות
העובדה שתקן GSM פותח באופן סודי הולידה ויכוח ציבורי בשאלה האם הוא אכן בטוח. רוב מומחי האבטחה סבורים שכל מערכת אבטחה תהיה בטוחה רק אם פרטיה עומדים לרשות הציבור לביקורת ובחינה. באפריל 1998 ארגון SDA יחד עם חוקרים מברקלי פיצחו את אלגוריתם COMP128 הממוקם בתוך ה-SIM על ידי הנדסה לאחור. הם הצליחו לחלץ מהכרטיס את המפתח K_i בתוך מספר שעות וכן גילו שהמפתח K_c מכיל רק 54 סיביות חומר סודי, היתר אפסים. למרות שההתקפה בוצעה על SIM פיזי שהיה ברשותם, החשש היה שניתן יהיה לפתח התקפה מקוונת כזו שתפרוץ כל כרטיס גם מרחוק. הם לא יכלו לאמת את חששם משום שפעולה זו מוגדרת לא חוקית בארצות הברית. מצד שני תגובת GSM הייתה שגם אם מישהו יצליח לשכפל כרטיס SIM לא יהיה לכך כל ערך כיוון שהרשת מאפשרת למספר זיהוי להיות פעיל רק עבור מנוי אחד ואם תתבצענה שתי שיחות על אותו מספר הרשת מסוגלת לאתר זאת ולבטל את הכרטיס המזויף או הגנוב.
הצפנת שיחה
ב-1987 פותח A5/1 להצפנת שיחה אלחוטית לפי תקן GSM. בתחילה נשמרו פרטיו בסוד, אך נחשפו חלקית עקב מספר הדלפות. ב-1999 ביצעו ברינקו, גולברג ווגנר הנדסה לאחור של האלגוריתם בשלמותו וכיום ידוע שיש בו חולשות רבות והוא אינו בטוח לשימוש, לפי התקפה אחת שפורסמה די בהאזנה לשתי דקות של שיחה כדי לחשוף את המפתח הסודי. ייעודו המקורי היה לשימוש באירופה וארצות הברית ואילו צופן A5/2 שהוחלש במכוון יועד למדינות אחרות. נכון לשנת 2014 כארבעה מיליארד טלפונים ניידים עשו שימוש ב-A5/1 להגנה על פרטיות שיחות סלולריות. דווח כי במשך שנים התגלעו חילוקי דעות בין חברות נאט"ו לגבי חיזוק הצפנת השיחות הסלולריות, גרמניה תמכה ומדינות אחרות כמו בריטניה התנגדו.
צופן A5/1 הוא צופן זרם שמייצר אחת ל-4.6 מילישניות זרם מפתח באורך 228 סיביות להצפנה בו זמנית של פריימים של שיחת GSM באורך 114 סיביות, אחד עבור פריים נכנס ואחד עבור פריים יוצא. ההצפנה מבוצעת על ידי חיבור ב-XOR של פריים השיחה עם המפתח.
הצופן מיושם בחומרה ומורכב ממעגל משולב המכיל שלושה אוגרי LFSR באורכים שונים; 19, 22 ו-23 סיביות (כמתואר בתרשים משמאל). בתחילת כל שיחה האוגרים מאופסים ואז במשך 64 פעימות שעון, סיביות מפתח השיחה מחוברות ב-XOR עם סיביות ההזנה (feedback) וכל האוגרים מקודמים בהתאם, סיבית אחר סיבית. החל מהפעימה ה-65 עד לפעימה ה-86 נוסף מספר השיחה. לאחר 86 מחזורי שעון קידום האוגר הראשון מתבצע בשיטת stop/go על פי "החלטת הרוב" של שלוש סיביות במיקומים שונים, אחת במיקום 8 באוגר הראשון ושתים במיקום 10 בשני האוגרים האחרים בהתאמה. אם החלטת הרוב היא 1 האוגר הראשון מקודם אחרת לא. לדוגמה אם ערך שלושת המיקומים האמורים הוא (1,0,0) אזי 0 הוא רוב ולכן האוגר הראשון אינו מקודם. פלט הצופן בכל פעימה הוא XOR של שלוש הסיביות הראשונות בשלושת האוגרים בהתאמה. 100 הסיביות הראשונות שמופקות בדרך זו לא משמשות כמפתח הצפנה אלא נפטרים מהן ולאחר מכן הצופן מוכן לשימוש.
הפריצה הראשונה של הצופן פורסמה ב-1994 על ידי רוס אנדרסון. הרעיון הבסיסי היה לנסות לנחש את המצב הפנימי, דהיינו תכולת האוגרים. אם תכולת האוגרים בזמן נתון ידועה למתקיף, קל לחשב את מפתח השיחה. מאז פורסמו התקפות רבות נגד הצופן. בשנת 2009 פרסמו צוות חוקרים התקפת איזון זמן/זיכרון נגד A5/1 בשיטה שנקראת טבלת ריינבו. הטבלאות המכילות שני טרה של מידע הופצו באמצעות ביטורנט.
פיצוח צופן ה-GSM
איגוד GSM, שתיקן את אלגוריתם ההצפנה ומייצג חברות סלולר רבות בעולם, טענו כי פעולותיו של המתכנת בלתי חוקיות, וכי הוא מגזים בהערכתו את איום האבטחה לשיחות סלולר. מומחי אבטחה חולקים על עמדה זו. אף כי החשיפה עצמה אינה מאיימת על אבטחת המידע הקולי העובר בשיחות סלולר, לדברי אנליסטים, חברות וארגונים ממשלתיים צריכים לנקוט צעדים על מנת לאבטח את שיחות הסלולר שלהם – כפי שהם עושים עבור מחשביהם.
A5/2
צופן A5/2 הוא גרסת יצוא של הצפנת שיחת GSM שפותחה ב-1999 ויועדה למדינות מחוץ לארצות הברית ואירופה. באותו חודש שבו פורסם הצופן פורסמה פריצה שלו והוכח שהוא מאוד חלש. כל כך חלש שניתן לפרוץ אותו במצב מקוון במחשב ביתי. בשנת 2006 הוחלט על ידי ETSI לא לתמוך יותר בצופן זה. במילים אחרות אם הטלפון הנייד אינו תומך בגרסת A5/1 אזי השיחה לא מוצפנת כלל.
הצופן מכיל ארבעה אוגרי LFSR, פונקציית שעון לא סדירה ופונקציית שילוב אי-ליניארית. האוגר הרביעי אחראי לסדירות פעימות האוגרים הראשונים בשיטת stop/go. כאשר פלט הצופן נקבע בשיטת "החלטת הרוב" לפי הנוסחה. שיטת ההצפנה זהה לצופן A5/1, כל פריים מכיל 228 סיביות, 114 לכל כיוון. את הפריים מצפינים בחיבור XOR עם פלט הצופן. האתחול מתבצע באמצעות מפתח השיחה שהוא באורך 64 סיביות ומספר השיחה. תחילה מחברים את סיביות המפתח לכל האוגרים ומקדמים באופן סדיר ללא שיטת stop/go ולאחר מכן משולבות הסיביות המייצגות את מספר השיחה ולבסוף נפטרים מ-100 הסיביות הבאות ומתחילים להשתמש בצופן בשיטת stop/go.
A5/3
צופן A5/3 או GEA3 נועד להצפנת שיחות סלולריות מהדור השלישי; GSM/ECSD/GPRS/UMTS. הצופן מספק סודיות תוך שמירה על סטנדרט גבוה של ביטחון וכן הבטחת שלמות. A5/3 מבוסס על צופן הבלוקים KASUMI שפותח במיוחד עבור GSM. רכיב ההצפנה נקרא KGCORE והוא מיושם כצופן זרם בשיטת OFB (כמתואר בתרשים משמאל)
בניסוח רשמי:
ביטחון A5/3 תלוי בצופן KASUMI. מחקרים הראו שהצופן אינו חזק כפי הצהרת המפתחים. חוקרים ישראלים הראו שאפשר לפרוץ את הצופן בסיטואציה מסוימת די בקלות אולם הם הצביעו על כך שבכללות אופן יישום GSM אינו בהכרח לא בטוח עקב כך, אלא רק במצב ספציפי כאשר ההתקפה שלהם אפשרית.
A5/4
בעוד שבדור השלישי הוגבל מפתח השיחה ל-64 סיביות. בתקן החדש A5/4 ו-GEA4 מפתח השיחה הורחב ל-128 סיביות. בתקן הדור השלישי נוספה תמיכה בריבוי אלגוריתמים. בשנת 2006 בתקן באלגוריתמים UEA2 להצפנה ו-UIA2 לאימות נוסף הצופן SNOW 3G המבוסס על צופן הזרם SNOW 2.0. וב-2015 נוסף צופן הזרם ZUC.
פרסי המוזיקה האמריקאית 2016
טקס פרסי המוזיקה האמריקאית ה-44 התקיים ב-20 בנובמבר 2016 בתיאטרון מיקרוסופט, לוס אנג'לס, קליפורניה, תוך הכרה באמנים ובאלבומים הפופולריים ביותר בשנת 2016. בסמוך להכרזת המועמדויות בטקס, נודע כי הדוגמנית האמריקאית ג'יג'י חדיד והשחקן האמריקאי ג'יי פרואה ינחו אותו. דרייק היה לאמן עם מרבית המועמדויות בטקס (12), כמו גם היותו האמן שזכה במרבית הפרסים באותו הטקס (4), ביחד עם ג'סטין ביבר שזכה בכמות הפרסים הזו גם כן.
לאחר הטקס, הוכרז כי נתוני הרייטינג שלו עמדו על כ-11.4 מיליון צופים בסך הכול.
אילן בוגר
אילן בוגר (נולד ב-10 בדצמבר 1966) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, כיהן כראש להק כוח האדם בחיל האוויר הישראלי.
חייו
נולד בבסיס תל נוף, שבו שירת אביו, הרצל בודינגר. התחנך בפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב והתגייס לקורס טיס מספר 111 ב-1984 אותו סיים במגמת קרב ב-1986. שירת בטייסת 102 בה טס על מטוסי A-4 סקייהוק וכפיר, עבר הסבה למטוסי F-16 ושובץ בטייסת 110. מילא תפקיד ראש מדור במחלקת אמצעי לחימה של מטה חיל האוויר, וכמדריך ומפקד קורס בבית הספר לטיסה בחצרים.
בשנת 2000 מונה למפקד טייסת 105, טייסת העקרב, בשנים 2003 עד 2005 כיהן כראש ענף לוחמים בלהק כוח האדם ואחר כך שירת כראש מחלקת הדרכה בלהק האוויר. בשנת 2007 מונה למפקד בסיס רמת דוד ופיקד עליו במהלך מבצע עופרת יצוקה. בספטמבר 2009 מונה על ידי מפקד החיל, עידו נחושתן, לעמוד בראש ועדת חקירה לנסיבות התאונה בה נהרג טייס הקרב אסף רמון, בנו של אילן רמון. ביולי 2010 מונה לראש להק כוח האדם בדרגת תת-אלוף, שירת בתפקיד עד נובמבר 2013 והשתחרר משירות הקבע.
בספטמבר 2012 פורסם כי תתי-האלופים אילן בוגר וזיו לוי, מפקד בסיס חצרים, התקרבו בניגוד לנהלים למרחק של 100 מטר בלבד, במהלך תרגול קרב אווירי בדרום.
משנת 2014 מכהן כמנכ"ל חברת הסטארט-אפ Double Cool וחבר בצוות הטייסת - מתחם סימולטורי טיסה שנמצא במבנה סינמה סיטי גלילות.
משה שוובה
משה (מקס) שְוָבֶּה (נכתב לעיתים שוובה, שוואבה; בגרמנית: Moshe (Max) Schwabe; 20 ביולי 1889, האלה, גרמניה – 11 בספטמבר 1956, תל אביב) פילולוג וחוקר כתובות יווניות ורומיות גרמני-ישראלי. ממייסדי החינוך המשלים בארץ ישראל. כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית בראשית שנות החמישים.
ביוגרפיה
שוובה נולד ב-1889 בעיר האלה שבגרמניה למשפחת סוחרים יהודית. לאחר שסיים ב-1908 את לימודיו בגימנסיה בעירו החל לימודיו באוניברסיטה העירונית, ואחר עבר לאוניברסיטת ברלין, שם קיבל ב-1914 את התואר דוקטור בפילולוגיה קלאסית תחת הדרכתו של הפילולוג הדגול אולריך פון וילאמוביץ-מלנדורף (von Wilamowitz-Moellendorff). ב-1910 נשא לאשה את יהודית בת אלפרד שטדט הגן. פעל בתנועה הציונית מנעוריו. ב-1920 הוזמן לליטא ושימש כמנהלה הפדגוגי של הגימנסיה העברית בקובנה, שנקראה אחר כך על שמו (בין תלמידותיו הייתה לאה גולדברג). היה נשיא הסתדרות החלוץ בליטא וחבר מרכז החלוץ העולמי, כמו כן כיהן כיו"ר קרן היסוד בליטא ויו"ר השומר הצעיר שם. ב-1921 היה חבר הנשיאות של כנס היסוד של ההסתדרות העולמית של החלוץ, בקרלסבד.
ב-1925 עלה לארץ ישראל, ועם פתיחת האוניברסיטה העברית באותה שנה, הוזמן מטעם ההנהלה לשמש בה כמרצה. באותה שנה הקים את תנועת הנוער החלוצית הראשונה בארץ ישראל, "לגיון צופי ירושלים". ב-1928 ייסד יחד עם פרופ' אביגדור צ'ריקובר את החוג ללשון וספרות יוונית. השתתף בקונגרס הבינלאומי האפיגרפי הראשון, באמסטרדם, 1938. משנות ה-30 היה כעשרים שנה יו"ר הוועדה הפדגוגית של מפעל גוגנהיימר לנופש עבור ילדים, וחבר בוועדת גוגנהיימר לנופש. בהשראתו הוקמו החל משנת 1925 מגרשי המשחקים הראשונים בישראל, בירושלים, תל אביב, צפת וחיפה על פי מודל שנועד למנוע שוטטות וניצול נכון של שעות הפנאי בעיקר בקרב בני נוער "עזובים" שלא למדו במסגרות מסודרות.
עיקר מחקרו המדעי דן בסוגיית ההתייוונות היהודית בארץ ישראל ומחוצה לה בימי המשנה והתלמוד ועד למאה השמינית, כפי שהיא עולה מתוך הספרות והכתובות היווניות והרומיות. פרסום למעלה ממאה עבודות על נושאים אלה. הם הופיעו ב"תרביץ", ב"ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה", ב"ציון - רבעון לחקר תולדות ישראל" ועוד. פיענח מאות כתובות ארכאולוגיות שהתגלו בבית שערים.
היה חבר ועד החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, חבר נשיאות מועצת הרדיו מטעם מדינת ישראל, ויו"ר הקורטוריום של המוזיאון הלאומי בצלאל בירושלים. בשנים 1950–1952 כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
משה שוובה נפטר ב-11 בספטמבר 1956 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
רפי פרידן
רפי פרידן, קצין במשטרת ישראל, שהפך לחוקר פרטי ועמד במרכזן של כמה פרשיות פליליות שהסעירו את מדינת ישראל.
בראשית שנות התשעים נעצרו פרידן וצור במה שכונה לאחר מכן "פרשת נמרודי א'" (או "פרשת האזנות הסתר"), כמי שצותתו, ללא רשות, למערכות העיתונים "ידיעות אחרונות", ו"מעריב", בשליחותם של משה ורדי ושל עופר נמרודי. בתום משפט סנסציוני, נשלחו נמרודי הבן ופרידן למאסר - נמרודי לשמונה חודשים ופרידן לארבע שנים. כן נדון פרידן לשנתיים מאסר על תנאי בגין עבירות מסוימות ושנה מאסר על תנאי בגין עבירות אחרות. פרידן ערער על הרשעתו ועל חומרת העונש, כשנימוקו העיקרי הוא טענת הגנה מן הצדק, אך ערעורו נדחה. בקשת רשות ערעור שהגיש לבית המשפט העליון נדחתה אף היא.
מתוך מעצרו החל פרידן להעביר חומרים לפרקליטות ולמשטרה, ופתח בכך את "פרשת נמרודי ב'", שבמרכזה טענתו של פרידן (שהופרכה בבית המשפט) כי עופר נמרודי הזמין ממנו את רצח נוני מוזס ועמוס שוקן, בעלי "ידיעות אחרונות" ו"הארץ", בהתאמה. עופר נמרודי נעצר עד תום ההליכים ופרידן הפך, ביחד עם שותפו יגאל תם ועוד כמה קציני משטרה, לעד מדינה.
פרידן עצמו השתחרר לאחר ריצוי מלא של עונשו. מקורות במשטרה קשרו אותו גם לפרשיות אחרות - ציתות לראשי ערים וניסיונות סחיטה (בישראל וגם מעבר לים), כמו גם סיוע שהעניק לנשיא פרו הנמלט, אלברטו פוג'ימורי. בראשית נובמבר 2007, נעצר פרידן על ידי המשטרה, ביחד עם החוקר אביב מור, כחשודים בהפעלת האזנות-סתר כנגד השר אביגדור ליברמן ואיש העסקים מיכאיל צ'רנוי. בספטמבר 2010 הוגש נגד פרידן כתב-אישום בפרשה זו, ובעבירות נוספות. בהגנתו, חשף פרידן את עובדת היותו מודיע וסייען של משטרת ישראל. בנובמבר 2011 נגזרו על פרידן שישה חודשי עבודות-שירות וקנס כספי כבד.
שולה שפיגל
שולה שפיגל היא מפיקת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
שולה שפיגל נולדה בגבעתיים לשושנה ויוסף שינמן. בוגרת תואר ראשון בחוגים היסטוריה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית ובעלת תעודת הוראה. שפיגל לימדה במשך חמש שנים היסטוריה בחטיבת הביניים "שמואל הנגיד הרצליה", עד שהחליטה, בשנות השלושים לחייה, לעסוק בתקשורת. היא למדה במכללה ללימודי טלוויזיה שהוקמה באולפני הרצליה ועם תום לימודיה המשיכה לעבוד באולפנים, תחילה כתחקירנית ובהמשך כמפיקה. בשנת 90׳, לאחר שעבדה במשך עשור כשכירה באולפנים, פתחה שפיגל יחד עם איש העסקים אברהם בלונדר את "ראבל", משרד עצמאי להפקת פרסומות וסרטי תדמית. לאחר שש שנים קנתה שפיגל את חלקו של בלונדר והמשיכה בניהול החברה לבדה, ובהמשך צירפה אליה כשותפים גם את עמית דקל ונירית ירון. עם הקמת ערוץ 2, "ראבל" הפכה לאחת מן החברות המובילות בישראל בתחום הפקת סרטי פרסומות. במסגרת "ראבל" החלה שפיגל להפיק גם סרטים דוקומנטריים, שהיו רווחיים הרבה פחות מן הפרסומות שהפיקה החברה בתחילת הדרך, ובסופו של דבר פרשה שפיגל מהשותפות.
בשנת 2000 הקימה שפיגל את חברת "שפיגל הפקות", שעסקה גם בהפקת סרטי תדמית ופרסומות, אך בעיקר בהפקת סדרות וסרטים דוקומנטריים. ב-2007 הקימה יחד עם דנה עדן את החברה "שולה ודנה הפקות" - החברה היחידה בישראל שבראשה עומדות שתי נשים. יחד הפיקו השתיים שורה של סדרות דוקו ודרמה מצליחות, ביניהן הסדרה ׳טהרן׳ שזכתה בפרס אמי הבינלאומי בשנת 2021 בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר, הייתה מועמדת לפרס Critics' Choice Movie Awards ונמכרה לשירות הסטרימינג של אפל באחת מהעסקאות הגדולות ביותר בתעשייה הישראלית.
בשנת 2021, זכתה שפיגל בפרס מפעל חיים מטעם פורום היוצרים הדוקומנטריים, ובשנת 2022 נכנסה יחד עם דנה עדן לרשימת "Powerful Women" מטעם מגזין פורבס.
סרטים, סדרות ופרסומות בהפקתה
"1990-2000 – ראבל הפקות:
"אטמוספירה", מגזין הווידאו במטוסי אל על, "אמא באה לעולם ואבא גם" - קלטת הדרכה להורים צעירים, "מלחמות היהודים" עם עופר שלח (ערוץ 8), "תחקירים" עם בילי מוסקונה (ערוץ 8), חדרים (ערוץ 8), תוכניות עבור ערוץ הילדים, סרטי פרסומות עבור: אל-על, שטראוס, בנק לאומי, הבנק הבינלאומי, פלאפון, יפאורה תבורי, מקדונלד׳ס, עלית ועוד.
2000-2007 – שולה שפיגל הפקות:
"העתיד כבר כאן" (סדרה, ערוץ 8), THE ATLANTIC DRIFT (קופרודוקציה ישראלית צרפתית, ערוץ 8), "בית הילדים" (הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו), "אז הרצל אמר" (סדרה, קרן אבי חי, ערוץ 8), "לימוזינה עם גיל ריבה", (סדרה, ערוץ 10), "הסבון בכה מאד" (סרט, ערוץ 8).
חיים אישיים
לשפיגל שני אחים - עורך הדין והסופר דן שינמן, וסגן נשיא בית המשפט המחוזי בדימוס יעקב שינמן. לשפיגל שני ילדים ושבעה נכדים, היא גרושה וחיה מזה חמישה עשורים בהרצליה.
רייצ'ל ניקולס
רייצ'ל ניקולס (באנגלית: Rachel Nichols; נולדה ב-8 בינואר 1980) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית. התפרסמה בשל תפקידיה בסרטים "אימה באמטוויל", "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ", קונאן הברברי" ובסדרות הטלוויזיה "זהות בדויה" בתור רייצ'ל גיבסון, "מחשבות פליליות" בתור אשלי סיבר, ובתפקיד הראשי בסדרה "רצף הזמן" בתור קיירה קמרון.
ביוגרפיה
רייצ'ל ניקולס, בתם של אליסון וג'ים נולדה בעיר אוגוסטה שבמדינת מיין. היא למדה בבית הספר התיכון קוני, שם התחרתה בקפיצה לגובה. ניקולס אמרה בראיון מסוים שבצעירותה היא לקחה שיעורי ריקוד ברמה מובנית במשך מספר שנים כדי שתהיה מסוגלת לשלוט בעצמה. עם סיום לימודיה בשנת 1998, היא נרשמה לאוניברסיטת קולומביה שבעיר ניו יורק שם כיוונה לקריירה בוול סטריט. יום אחד, סוכנת דוגמנות הבחינה בה וניקולס הוזמנה לעבוד בפריז. בסופו של דבר היא שילמה את שכר הלימוד שלה מההכנסות בעבודת הדוגמנות. היא עבדה בקמפיין פרסום עבור חברות הביגוד והקוסמטיקה; אברקרומבי אנד פיץ', לוריאל וGuess. היא גם הנחתה מספר תוכניות ספיישלים בערוץ המוזיקה MTV. ניקולס למדה כלכלה ופסיכולוגיה, בנוסף גם דרמה. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה בשנת 2003 תואר כפול במתמטיקה וכלכלה.
קריירה
בשנת 2011 שיחקה ניקולס לצד ג'ייסון מומואה בסרט מסוגת חרבות וכשפים" בשם "קונאן הברברי".
היא גם הופיעה בסרט "אלכס קרוס" משנת 2012 אשר איכזב בקופות. כיום ניקולס משחקת בתפקיד ראשי בתוכנית הטלוויזיה הקנדית "רצף הזמן", התוכנית מתמקדת בקונפליקט בין קצינת משטרה (ניקולס) לקבוצת מורדים משנת 2077 אשר נסעו בזמן יחד עם השוטרת אל ונקובר, קנדה של שנת 2012. התוכנית עלתה לאוויר ב-27 במאי 2012 בערוץ הקנדי Showcase. העונה הראשונה מכילה 10 פרקים, פרק הבכורה הצליח למשוך 900 אלף צופים והפך לפרק היחיד הכי נצפה ברשת שידור זו. הסדרה המשיכה לעונה שנייה באפריל 2012 ונגמרה באוגוסט של אותה שנה, העונה שלישית עלתה לשידור ב-17 במרץ 2014. התפקיד בסדרה זו הניב לה פרס ראשון בקריירה שלה כשחקנית כשזכתה בפרס קונסטלציה לשחקנית הטובה ביותר לסדרת מדע בדיוני.
חיים אישיים
ניקולס נישאה למפיק הסרטים סקוט סטאבר ב-26 ביולי 2008, באספן. בפברואר 2009 הזוג נפרד עקב מחלוקות ביניהם.
ב-30 בדצמבר 2013 ניקולס הודיעה על אירוסיה למייקל קרשו, יזם נדל"ן. הזוג התחתן בספטמבר 2014.
יהודית מרקה-קראוזה
יהודית מַרקֶה -קרָאוּזֶה (Marquet-Krause; 1906, אילניה, ישראל – 1 ביולי 1936, פריז, צרפת) הייתה ארכאולוגית ארץ-ישראלית, הנחשבת לארכאולוגית הצברית הראשונה.
קורות חיים
קראוזה-מרקה נולדה בסג'רה שבגליל התחתון בשנת 1906 (1904 לפי מקור אחר). אמה, חיה, הייתה בת יהודה ליב חנקין מחובבי ציון ואחותו של יהושע חנקין. אביה, אליהו קראוזה, היה אגרונום וניהל את חוות ההכשרה בסג'רה. חווה זו הייתה מוקד חשוב לאנשי העלייה השנייה, ושם בילתה קראוזה-מרקה את ילדותה עד 1914, עת מונה אביה לנהל את מקוה ישראל על ידי הברון רוטשילד. קראוזה-מרקה למדה בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב.
לאחר סיום לימודיה נסעה לפריז ללמוד בסורבון. היא הוקסמה מהממצאים במוזיאון הלובר, והחליטה להתמחות במזרח הקדום. כדי להכשיר עצמה כארכאולוגית מקראית היא למדה שפות עתיקות וסיירה באתרים ארכאולוגיים ברחבי המזרח התיכון. עם שובה לארץ ישראל היא השתתפה בחפירות תל יריחו של ג'ון גרסטנג. לאחר מכן, במימון הברון רוטשילד (שהיה בעל עניין בארכאולוגיה מקראית ואף רכש שטחים בעיר דוד לצורך חפירה) היא ניהלה חפירה ארכאולוגית באֶ-תֵל, אתר ארכאולוגי ששטחו מאה דונם בקירוב, ועליו ערמות אבנים גדולות, אשר זוהה כהעי מסיפורי הכיבוש של יהושע בן נון עקב קרבתו לבית אל.
קראוזה-מרקה חפרה שם בשנים 1933–1935. הייתה זו אחת החפירות הראשונות בארץ ישראל שנוהלו על ידי יהודים. עונת חפירות ראשונה התקיימה במשך כ-6 שבועות בספטמבר-אוקטובר 1933, יחד עם שמואל ייבין. עונת חפירות שנייה התקיימה ביולי 1934 עם ויליאם פוקסוול אולברייט. עונת חפירות שלישית החלה בספטמבר 1935. ממצאים מהחפירות הוצגו בתערוכה במקווה ישראל שנפתחה בנוכחות הנציב העליון בינואר 1936.
בעת החפירה כבר הייתה חולה בשחפת והיא נפטרה ממנה ביולי 1936 בצרפת. היא נקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
מרקה-קראוזה נישאה למזרחן איב מרקה (Yves Marquet), שהיה ממשפחת אצולה צרפתית והתגייר למענה. מרקה פרסם ממצאים נוספים של אשתו לאחר מותה.
דניס אוונס
דניס ג'וזף אוונס (באנגלית: Dennis Joseph Evans; 18 במאי 1930 - 23 בפברואר 2000) היה כדורגלן אנגלי.
קריירה
אוונס נולד באלסמר פורט שבצ'שייר, והחל את קריירת הנוער שלו במועדון המקומי. הוא נבחן בלא הצלחה בוולבס, ובינואר 1951 חתם בארסנל. לאחר שנתיים בקבוצת המילואים ובקבוצת הנוער של המועדון ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול האדרספילד טאון ב-22 באוגוסט 1953. בעונתו הראשונה הוא שיחק רק בחלק מהמשחקים, אך בעונתו השנייה בארסנל הצליח לזכות במקום קבוע בהרכב בעמדת המגן השמאלי, במקום וולי ברנס.
אוונס היה שחקן הרכב קבוע עד סוף העשור. בתקופה זו הוא הבקיע את אחד מהשערים הידועים ביותר בהיסטוריה של ארסנל; לקראת סוף המשחק מול בלקפול ב-17 בדצמבר 1955 התוצאה הייתה 4 - 0, כאשר לפתע נשמעה שריקה מכיוון הקהל. אוונס חשב ששופט המשחק שרק לכיוונו, ובעט בכדור בשמחת ניצחון. כתוצאה מהבעיטה הכדור חלף על פני שוער ארסנל קון סאליבן, וחדר לרשת. המשחק הסתיים בתוצאה 4 - 1.
ב-1956 הפך אוונס לבועט הפנדלים הקבוע של ארסנל; הוא הבקיע 12 שערים ב-207 משחקיו במדי ארסנל, כולל שבעה בעונת 1958/1959. הוא גם החליף את השוער ג'ק קלסי הפצוע בגמר גביע ה-FA של 1959. במשך תקופה קצרה זכה לענוד את סרט הקפטן של ארסנל, ואף השתתף במדי נבחרת לונדון בחצי גמר גביע ערי הירידים של עונת 1955/1958. אולם, המועדון לא שיחק היטב בתקופתו של אוונס, והוא לא זכה בתואר משמעותי כלשהו.
הוא היה המגן השמאלי הבכיר של ארסנל עד המשחק מול וולבס ב-29 באוגוסט 1959, שבו שבר את קרסולו. אף על פי שהתאושש הוא לא הצליח לשחזר את יכולתו הקודמת. לאחר שבילי מק'קולו הובא על מנת למלא את מקומו הוא השתתף בשישה משחקים נוספים (האחרון מול טוטנהאם הוטספר ב-16 בינואר 1960), ולאחר מכן עבר לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. הוא היה שחקן ארסנל עד 1963, וסייע לאמן את קבוצות המילואים והנוער. לאחר מכן הוא עבד בלוטון טאון באותם תפקידים. לאחר מכן הוא פרש מתחום הכדורגל.
דנה פאולה
דנה פאולה ריברה מונגייה (בספרדית: Danna Paola Rivera Munguia; נולדה ב-23 ביוני 1995) היא שחקנית, זמרת, מעצבת אופנה ודוגמנית מקסיקנית.
ביוגרפיה
הוריה התגרשו כשהייתה בת 7. בגיל צעיר נכנסה לתחום הבידור בזכות אחותה הגדולה, ואניה ריברה מונגויה, שהייתה שחקנית.
תפקידה הראשון היה ב"רחוב סומסום" בגיל 4, שם שיחקה לצד ואניה אחותה, ולא היה לה טקסט. התפקיד שפרסם אותה היה דמותה של מריה בלן, בסדרה "מריה בלן", כאשר הייתה בת 6. באותה שנה אף הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה. בעודה בת 7 פתחה פאולה מועדון לילדים שעד היום נמצא בבעלותה, בשם "העולם הקסום של דנה פאולה".
תפקידה הבולט היה בסדרה "אמי - הילדה עם הילקוט הכחול", בה כיכבה בתפקיד הראשי, בעודה בת תשע. היא נודעה בעקבות תפקידיה במספר סדרות טלוויזיה וטלנובלות נוספות בשפה הספרדית. היא גם הופיעה כדוגמנית בקטלוג אופנת ילדים מקסיקני.
פאולה הנחתה את טקס פרסי ניקלודיאון במקסיקו, ואף הייתה מועמדת בכמה מהשנים. בנוסף, היא משתתפת מדי שנה באירוע ההתרמה הגדול בטלטון שבמקסיקו, בו תורמים לילדים עניים וחולים.
בשנת 2018 החלה לגלם את לו בסדרת הדרמה והפשע הספרדית "אליטה", שיצאה באוקטובר 2018 ברשת נטפליקס. בספטמבר 2019 חזרה עם תפקידה לעונה השנייה.
בשנת 2019 פורסם אלבומה החמישי SIE7E, ובאותה שנה הצטרפה לצוות השופטים בתוכנית המציאות המוזיקלית "האקדמיה", שעונתה ה-12 במספר עלתה לשידור בנובמבר 2019. בשנת 2020, הוציאה את הלהיט הלטיני "Sodio".
לאיושמיז'ה
לאיושמיז'ה (בהונגרית: Lajosmizse) היא עיר בנפת קצ'קמט שבמחוז באץ'-קישקון בדרום מזרח הונגריה. עד ל הייתה בה קהילה יהודית.
האזור מיושב מאות שנים ככל הנראה מאז תקופת הברונזה. היישוב הפך לעיר רשמית משנת 1993.
יהודי לאיושמיז'ה
יהודים התיישבו בעיירה במחצית השנייה של המאה ה-19. רוב היהודים עסקו במסחר זעיר ובמלאכה והקהילה התארגנה רשמית בשנת 1898 והצטרפה לזרם האורתודוקסי. בית כנסת נבנה בעיר בשנת 1925.
בקיץ 1941 נשלחו עובדי כפייה יהודים מלאיושמיז'ה לחזית אוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים, אחדים מהם נפלו בשבי הרוסי. לעיירה הובאו עובדי כפייה ממקומות אחרים והועסקו בעבודות בניין וחפירת תעלות.
בסוף אפריל 1944, לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, רוכזו יהודי לאיושמיז'ה בגטו שנתחם בכמה בתים. בסוף יוני הועברו עם יהודי היישובים הסמוכים לגטו שהוקם בבית חרושת במונור (Monor), וכעבור זמן קצר שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
יהודים מעטים חזרו לעיר אחרי המלחמה וחיי הקהילה לא התחדשו.
סלים ג'ובראן
סלים ג'ובראן (בערבית: سليم جبران; נולד ב-4 באוגוסט 1947) הוא שופט בית המשפט העליון לשעבר ויושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-20, והאזרח הערבי הראשון בישראל שכיהן במשרות אלו במינוי קבע (קדם לו במינוי זמני, בבית המשפט העליון, השופט עבד א-רחמן זועבי). החל מיוני 2017 ועד לפרישתו לגמלאות באוגוסט 2017 כיהן כמשנה לנשיאת בית המשפט העליון.
ביוגרפיה
השופט ג'ובראן הוא נוצרי מרוני יליד חיפה. בשנת 1963 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר טרה סנטה בעכו. בשנת 1968 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1970, עם תום תקופת התמחותו, קיבל רישיון לעריכת דין. בשנים 1970–1982 עבד כעורך דין עצמאי.
בחודש יוני 1982 מונה לכהונת שופט בית משפט השלום בחיפה. בחודש מרץ 1993 נבחר לכהונת שופט בית המשפט המחוזי בחיפה. בתקופת כהונתו כשופט מחוזי הרבה לעסוק בתיקים פליליים וישב בראש הרכב פלילי בבית המשפט.
בעת כהונתו כשופט מחוזי שימש גם כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. בעבר כיהן כנגיד ארגון רוטרי ישראל והוא חבר במסדר הבונים החופשיים.
בחודש אפריל 2003 התמנה לכהונת שופט בפועל בבית המשפט העליון בירושלים, לתקופה של שנה, וב-24 במאי 2004 מונה לכהונת קבע כשופט בית המשפט העליון. הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 2017 כאשר פרש וג'ורג' קרא מונה במקומו.
ב-2 באפריל 2013 מונה ליושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים.
בשנת 2012 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה. קיבל אות אביר איכות השלטון 2017 בקטגוריית הרשות השופטת מטעם התנועה לאיכות השלטון. ב-2018 קיבל את אות יקיר העיר חיפה.
הוא פעיל בקרן ליברה ומכהן כיושב ראש וועדת ההשקעות של הקרן.
עמדות
ג'ובראן נחשב לשופט ליברלי.
בעת השבעת נשיא בית המשפט העליון אשר גרוניס, נמנע ג'ובראן מלהצטרף לשירת ההמנון. הדבר גרר ביקורת, אך עמיתו לבית המשפט העליון, השופט אליקים רובינשטיין יצא להגנתו, ואף כתב עליו: "מחברות יומיומית במשך קרוב לשמונה שנים, בעבודתנו המשותפת, אוכל להעיד על יושרתו כשופט ועל היותו אזרח נאמן של מדינת ישראל המייצג את המדינה בכבוד ובהצלחה בחו"ל, וירבו כמותו".
באחד מפסקי הדין כתב:
בנאום שנשא בהשתלמות של פרקליטות המדינה קבע שערביי ישראל מופלים לרעה, ופירט.
משפט אזרחי
באחד מפסקי הדין שלו המתייחס לפסק דין אפרופים היה בדעת הרוב שיש לפרש כתב ערבות על פי אומד דעת הצדדים שהערבות כוונה רק לעסקאות מסוימות, אף על פי שלשון כתב הערבות לא כלל מגבלה כזאת.
משפט פלילי
ג'ובראן נחשב כשופט הנוטה לזכות במקרים גבוליים מבחינת ראיות, בהשוואה לחבריו בספספל בית המשפט העליון. כך, במקרה אחד היה בעמדת הרוב המזכה בניגוד לדעת המיעוט המרשיעה של השופט יצחק עמית, שטען שעל סמך ראיות נסיבתיות והעדר הסבר חלופי יש להרשיע את הנאשם. במקרה אחר הצטרף לדעתו של השופט מני מזוז שיש לזכות נאשם שזוכה מהריגה אף מגרימת מוות ברשלנות, בניגוד לעמדתו החולקת של השופט נעם סולברג.
חיים אישיים
לשופט ג'ובראן ארבעה ילדים, שלושה מהם עורכי דין. בתו ראניה, עורכת דין, הייתה הערבייה הישראלית הראשונה שהשלימה קורס צוערים במשרד החוץ הישראלי ושימשה כדיפלומטית מטעם ישראל עד שנת 2009. בנו שרבל עורך דין בתחום הספורט ומייצג שחקני כדורגל בישראל ומחוצה לה.
לב קוגן
חייו
קוגן נולד בבאקו שבברית המועצות. בשנים 1946–1952 למד בקונסרבטוריון הלאומי של מוסקבה נגינה בפסנתר וקומפוזיציה אצל המלחין אראם חאצ'טוריאן.
הוא הקדיש זמן רב למחקר, יצירה ונגינה של מוזיקה יהודית. הוא זכה בתואר "אמן הכבוד" מממשלת ברית המועצות.
לב קוגן עלה לישראל בנובמבר 1972. לאחר שעלה הוטל בברית המועצות חרם על יצירותיו.
קוגן היה נשוי לשחקנית התיאטרון אתל (לבית קובנסקי), אב לשתיים: מרינה צנציפר ולינה זמלמן, וסב לאיתי וערן צנציפר, דייוויד ומייקל זמלמן.
נפטר בתל אביב ב-2007, בגיל 80. נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
יצירתו
לב קוגן הלחין בעיקר לבלט, מחזות, אופרות, סרטים וטלוויזיה. כמו כן הלחין כ-250 יצירות המאופיינות בגוון ישראלי ויהודי.
קוגן שימש שנים רבות כמורה לתאוריה וקומפוזיציה בקונסרבטוריון קריית אונו ובקונסרבטוריון העירוני פתח תקווה, עד פרישתו. בקונסרבטוריון בפתח תקווה הוא היה גם מלחין הבית.
בין יצירותיו המפורסמות: "תפילה" לקרן יער ותזמורת כלי קשת, "רפסודיה חסידית" לקרן יער ותזמורת, קונצ'רטו לחצוצרה, "ואלס" בסגנון ניגון, "פנטזיה על נושאים מכנר על הגג", קפריצ'יו חסידי, תפילת שבת, ניגון לשבת, פרליך וחבד.
ברגי
בראגי (בנורדית עתיקה: Bragi) הוא אל הספרות והשירה במיתולוגיה הנורדית. בעלה של אידון.
אטימולוגיה
מקור שמו מקושר עם בראג, בנורדית עתיקה שירה.
מקורות
סנורי סטורלוסון כותב ב"הטעיה של גילבי" (Gylfaginning) לאחר שתיאר את אודין, ת'ור ובלדר:
העובדה שבראגי הוא בנו של אודין מוזכרת רק כאן ובכמה גרסאות של רשימת בני אודין. אבל הכינוי "משאלת בן" בבית 16 של היצירה לוקסנה יכול להיות "בנו של אודין" והוא תורגם על ידי הולנדר כקרוב משפחה של אודין. אמו של בראגי היא אולי הענקית גונלוד. אם אמו של בראגי היא פריג, אז פריג קצת מזלזלת בבראגי בלוקסנה בבית 27 כאשר פריג מתלוננת שאם היה לה בן באולם של איסייר אמיץ כמו בלדר אז לוקי יצטרך להילחם על חייו.
באותו יצירה בראגי אוסר תחילה ללוקי להיכנס לאולם אבל זה נדחה על ידי אודין. לוקי אז נותן ברכה לכל האלים והאלות שנמצאים באולם חוץ מבראגי. בראגי מציע בנדיבות את חרבו, סוסו וזרועו כמתנת שלום, אבל לוקי מגיב רק על ידי האשמת בראגי בפחדנות, על היותו פחדן להילחם בכל אחד מן האלים והאלפים שבאולם. בראגי משיב כי אם הם היו מחוץ לאולם, היה לו הראש של לוקי, אבל לוקי רק חוזר על ההאשמה. כאשר אשתו של ברגי, אידון, מנסה להרגיע את בראגי, לוקי מאשים אותה בתאווה מוגזמת ובכך ש"כרכה זרועותיה סביב רוצח אחיה". ייתכן שברגי הרג את אחיה של אידון.
אדיב שפרינצק
ד"ר אדיב שפרינצק (נולד ב-1938) הוא מדען ואיש מנהל ישראלי, מומחה בתחום איכות הסביבה.
ברגי
מקורות
קטע בשירה הפואטית של אדה סיגרדיפומאל מתאר רונות הנמצאות על השמש, על אוזנו של אחד מסוסי השמש ועל פרסותיו של האחר, על שיניו של סליפניר, על כפות הדוב, על מקור הנשר, על טופר הזאב, ועל כמה דברים אחרים, כולל על לשונו של בראגי. ואז הרונות מגולחות והשבבים מתערבבים ונשלחים לרחבי העולם כך שהרונות מתחלקות בין האייסיר, האלפים, הונייר, והאנשים. אלה רוני אשור, רוני לידה, רוני אייל (בירה) ורוני קסם. המשמעות של מעשה זה מעורפל.
אדיב שפרינצק
ביוגרפיה
נולד בישראל לשלומית וליאיר שפרינצק. הוא בעל תואר שלישי בפיזיקה גרעינית ניסיונית ממכון ויצמן. לימד קבוצת מחקר באוניברסיטת פרדו בארצות הברית.
ברגי
מקורות
החלק הראשון של "שפת השירה" הוא דיאלוג בין אגיר לבראגי על אופי השירה, במיוחד שירה סקאלדית. בראגי מספר על מקור השירה שהוא מתמד השירה, שנוצר על ידי גמדים שהשתמשו בדמו של האל קבסיר עם דבש ואיך אודין השיג את התמד. לאחר מכן הוא ממשיך לדון על מטאפורות פואטיות שונות המכונות קאנינג.
אדיב שפרינצק
ביוגרפיה
שפרינצק מילא תפקידים שונים בתעשייה ובניהול. בשנות ה-80 היה מנהל מחקר ופיתוח בחברת תדיראן. בין השנים 1990–1994 שימש סמנכ"ל החברה הממשלתית לשירותי איכות הסביבה. בתפקידו הקים וניהל את פעילות הדיגום והאנליזה של מזהמי אוויר, קרקע ומי תהום. בשנת 1994 התמנה למנהל חברת אקו-טק, המתמחה בביצוע מדידות של ריכוזי מזהמים בסביבה.
נשוי לרבקה שפרינצק, ואב לשלושה. מתגורר ברחובות.
רבקה מקינון
רבקה מקינון (Rebecca MacKinnon), חברת המועצה המייעצת של קרן ויקימדיה. מקינון היא עיתונאית לשעבר מה-CNN שעמדה בראש לשכות ה-CNN בסין ומאוחר יותר בטוקיו, לפני שעזבה את הטלוויזיה והפכה לבלוגרית וממייסדי הבלוג Global Voices Online. כיום היא פרופסור במרכז ללימודי תקשורת ועיתונאות של אוניברסיטת הונג קונג בה היא מתגוררת. החל מיוני 2004 היא עמיתה במרכז ברקמן לאינטרנט וחברה בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
נעוריה
היא נולדה בברקלי שבקליפורניה בשנת 1969. כשהייתה בת שלוש, עברה משפחתה של מקינון לטמפה שבאריזונה בה אביה סטיבן ר. מקינון התקבל למשרת פרופסור להיסטוריה של סין באוניברסיטת מדינת אריזונה. בשל מחקרם האקדמי של הוריה, עברו עליה מרבית שנות בית הספר היסודי בדלהי, הונג-קונג ובייג'ינג, לפני שהיא שבה לאריזונה לשנות הלימודים בחטיבת הביניים והתיכון. בשנת 1987 היא השלימה את חוק לימודיה בתיכון Tempe High וב-1991 סיימה לימודי תואר ראשון בממשל באוניברסיטת הרווארד בהצטיינות יתרה.
עם השלמת התואר, היא נסעה ללימודים בטייואן מטעם תוכנית ההשתלמויות של קרן פולברייט, שם היא גם עבדה ככותבת בעבור הניוזוויק.
באחרונה
באביב 2004, מקינון שימשה כעמיתת-מחקר במרכז שורנשטיין בבית הספר לממשל ע"ש קנדי. באותו הקיץ, היא הצטרפה כעמיתת מחקר למרכז ברקמן לאינטרנט וחברה שבבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד, שם היא נשארה עד דצמבר 2006. עם הפרויקטים שלה במרכז ברקמן נמנה יסוד Global Voices Online בשיתוף פעולה עם אית'ן צוקרמן. בינואר 2007 היא הצטרפה למרכז ללימודי תקשורת ועיתונאות באוניברסיטת הונג-קונג.
בינואר 2007, היא הצטרפה למועצה המייעצת של קרן ויקימדיה שקמה באותה העת.
מרטין סובימנדי
מרטין סובימנדי איבנייס (בספרדית: Martín Zubimendi Ibáñez; נולד ב-2 בפברואר 1999 בסן סבסטיאן שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ריאל סוסיאדד מלה ליגה.
קריירת מועדונים
סובימנדי גדל במחלקת הנוער של ריאל סוסיאדד. בשנת 2016 החל לשחק בקבוצות המילואים של המועדון. ב-28 באפריל 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1–2 על חטאפה במסגרת המחזור ה-35 בליגה לעונת 2018/2019. בעונת זכה עם המועדון בגביע המלך הספרדי.
קריירה בינלאומית
ב-8 ביוני 2021 ערך סובימנדי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד, בניצחון 0–4 על נבחרת ליטא במשחק ידידות.
עמיהוד גלעד
עמיהוד גלעד (נולד בינואר 1947) הוא פילוסוף ישראלי ופרופסור מן המניין (אמריטוס) בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
נולד לברכה לבית קרסני ולמרדכי סיגלר (לימים גלעד) וגדל בשכונת קריית משה בירושלים. למד בבית הספר העממי בית הכרם ובבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה במגמה הביולוגית. שירת בצבא כספרן במכללה לביטחון לאומי. החל ללמוד פילוסופיה וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, המשיך בלימודי פילוסופיה והיה לתלמידו של נתן רוטנשטרייך. את התואר הראשון והשני סיים בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים וגם את הדוקטורט, אותו סיים בשנת 1980 בנושא תורת שפינוזה. בין השנים 1988 ל-1993 כיהן כראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה. בשנת 2003 מונה לפרופסור מן המניין.
בתחילת דרכו האקדמית חקר את הפילוסופיה החדשה המוקדמת ופרסם מחקרים על תורותיהם של אפלטון, שפינוזה וקאנט (באנגלית ובעברית). ולאחר מכן המשיך לחקור את הדיאלוגים של אפלטון ופרסם ספר באנגלית על משמעותה הפילוסופית של כתיבתו הספרותית של אפלטון.
את התורה הציג ופיתח בכמה ספרים ומאמרים שפרסם באנגלית, וכן מבוא עברי לפאננמנטליזם שנקרא "אהבה ואפשרויות טהורות אחרות" (בהוצאת נהר ספרים).
פרסם שתי נובלות וסיפורים קצרים אחדים.
היה נשוי לרות לבית בנדל במשך שלושים ושש שנים (נפטרה ביום 24 במאי 2018), אב לבן, לבת וסב לארבע נכדות ושני נכדים.
קישורים חיצוניים
https://www.youtube.com/watch?v=guSMR7GNYMw&list=PLtX8ZCcA-Vapy7GZX9lSUWUtZPJDUwR_i
ארמס דה פונסקה
ארמס דה פונסקה היה אחיינו של דאודורו דה פונסקה ובן למשפחת אנשי צבא בעלי עבר מפואר בשורות הכוחות המזוינים של ברזיל. הוא החל דרכו הצבאית בשירות המרשל גאסטון, רוזן אה, בתקופת האימפריה הברזילאית. בימיו בשירות הצבא הברזילאי הפיל פונסקה שתי מרידות שאיימו על יציבות הרפובליקה הברזילאית הראשונה. פונסקה הגיע לדרגת מרשל ברזיל (מקביל לדרגת פילדמרשל) והיה אחד משלושת אנשי הצבא היחידים (השני היה גספאר דוטרה והשלישי הוא ז'איר בולסונארו) שנבחר באופן דמוקרטי לנשיא ברזיל. ימיו של פונסקה בנשיאות סימנו קרע במדיניות המאוחדת של המפלגות הרפובליקניות של מדינות סאו פאולו ומינאס ז'ראיס, אשר הריצו יחדיו כמעט את כל הנשיאים שקדמו לפונסקה מאז פרודנטה דה מוראיס, הנשיא השלישי של הרפובליקה הברזילאית.
לאחר סיום כהונתו בתור נשיא נבחר ונססלאו בראז מטעם המפלגה הרפובליקנית של מינאס ז'ראיס לרשת אותו בבחירות 1914, מה שהשיב את ההנהגה הפוליטית לידי מינאס ז'ראיס וסאו פאולו. פונסקה כיהן מספר שנים בתור נשיא (כיום תפקיד אשר הומר למושל) מדינת ריו גראנדה דו סול. גם לאחר שיצא לגמלאות נותר מעורב באופן משני בפוליטיקה הלאומית באופן שהוביל למאבקים פנימיים.
שנותיו הראשונות וקריירה צבאית
ארמס דה פונסקה נולד בעיר סאו גבריאל במחוז (כיום המדינה) ריו גראנדה דו סול, האימפריה הברזילאית, בשנת 1855. הוא היה אחיינו של דאודורו דה פונסקה (הנשיא הראשון של ברזיל) ובנו של מרשל של הצבא הברזילאי ארמס ארנסטו דה פונסקה. אביו היגר במהלך חייו מאלגואס לריו גראנדה דו סול. מורו בבית הספר הצבאי של ריו דה ז'ניירו (בירת האימפריה הברזילאית באותה העת) היה בנג'מין קונסטנט, מפקד בצבא הברזילאי שנהג להטיף על האסטרטגיה הצבאית של מפקדים דוגמת לואיש אלבש דה לימה אה סילבה, דוכס קשיאס. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הצבאי של ריו דה ז'ניירו, עבד ארמס דה פונסקה כעוזרו האישי של גאסטון, רוזן אֶה, בעלה של איזבל, הנסיכה הקיסרית של ברזיל, בתו ויורשתו המיועדת של פדרו השני, קיסר ברזיל (מלך בין השנים 1831–1889).
ארמס תמך בכינונה של הרפובליקה בשנת 1889 על ידי הפיכה צבאית שארגן דודו, המרשל דאודורו דה פונסקה, והוזמן על ידו למלא תפקיד של מזכיר צבאי בממשלה הצבאית הזמנית שהפכה את המדינה לפדרציה. בשנת 1890 קיבל דרגת לויטננט קולונל. בשנת 1893 התמרד חלק מהצי הברזילאי במפרץ גואנברה נגד ממשלתו של פלוריאנו פיישוטו (אשר החליף את דאודורו דה פונסקה דרך קשריו הפוליטיים בתוך דרגות הכת הצבאית אשר שלטה בברזיל מאז כינונה של הרפובליקה ועד לשנת 1894), הכוחות המורדים פעלו להשיב את המוסד הקיסרי לברזיל ולהכתיר את איזבל, הנסיכה הקיסרית שגורשה לגלות קודם לכן, לקיסרית ברזיל.
ארמס דה פונסקה, מפקד בריגדת החי"ר שהוצבה בבירה ריו דה ז'ניירו, הצטיין כמפקד בהגנה על הממשלה הצבאית של פלוריאנו פיישוטו . ההנהגה של המשטר הצבאי החריזה תחילה על סגירת הקונגרס הלאומי של ברזיל בהיענות לדרישות המורדים בשורות הצי. המורדים לא הסתפקו בכך ואיימו להפציץ את הבירה דה ז'ניירו בעזרת ארטילריה. ארמס דה פונסקה החל בפעולה ללא קבלת הסמכה מהממשלה הפדרלית שהיוותה באותה העת גם את ההנהגה הצבאית. הוא הורה לכוחות הבריגדה לתקוף את המורדים שחנו על אוניות מלחמה לחופי הבירה ובכך הפילו את המרד בכוח צבאי. בשנת 1894 קודם לדרגת קולונל. בין 1899–1904 היה מפקד משטרת ריו דה ז'ניירו.
בשנת 1904 התמנה למפקד בית הספר לקצינים היוקרתי בריאלנגו והיה מפתח בדיכוי "מרד החיסון" באותה השנה. "מרד החיסון" היה מרד עממי, בתמיכת תלמידי קורס הקצינים, נגד מדיניות העיור בריו דה ז'ניירו, אשר מצד אחד נועדה להפחית בצורה משמעותית את המגפות ומחלות אשר פקדו את תושבי העיר, אך מצד שני הכריחה אלפי תושבים מהשכבות הסוציו-אקונומיות הנמוכות לעבור מקום מגורים לאזורים יותר רחוקים מהמרכז. הממשלה תמכה בפיתוחם של ארגוני בריאות ציבוריים והוציאה לפועל תשתיות שנועדו לשמור על האוכלוסייה כגון בנייה והשגחה על ביובים הנפרדים מצינורות שהעבירו את מי השתייה הציבוריים.
על כן היה על הממשלה לנהל תהליך של עיור ברחבי מרכזי האוכלוסין, בראש ובראשונה ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו, שהיו הערים הגדולות ביותר בברזיל באותה העת. בין השנים 1890 עד 1920, חוותה עיר הבירה ריו דה ז'ניירו צמיחת אוכלוסין מהירה, כאשר אוכלוסיית המחוז הפדרלי המדיני שלה הוכפלה מ-500,000 למעל 1,000,000. גדילת הערים הכריחו חקלאים בפריפריה העירונית, רובם בני המעמדות הכלכליים-חברתיים החלשים, לאבד את בתיהם ואת עבודתם ולהתמג עם החברה העירונית הכוללת. בני המעמדות החלשים הללו פיתחו שנאה ואי-אמון אל הממשלה וסירבו לקבל תרופות וחיסונים שפיתוחיהם מומנו בידי הממשלה, מה שהוביל לכינוי המרד בתואר "מרד החיסון".
המרד לא נבע רק מפחד מטיפול רפואי, אלא מהתנגדות אידאולוגית להיבט המחייב של תוכנית החיסון אשר רבים החשיבו כפגיעה בזכויות הפרט. התגובה העממית נגד קמפיין החיסונים נבעה משכיחותם של ערכים עממיים שאינם תאמו לתוכניות ממשלתיות בעידן זה, במיוחד סטנדרטים של מוסר משפחתי. ביקורים של רופאים בהיעדרו של ראש משק הבית, כמו גם האפשרות של אדם זר לקיים אינטראקציה פיזית עם נשים ובנות, היוו פגיעה בתחושת הכבוד של הבעל וחדירה רצינית לתחום הביתי. אף על פי שניסיון ההפיכה שהנהיג המרד נכשלה, ההתפרעות הייתה הרסנית.
פורעים שרפו תחנות רכבות וחתכו את זרמי המים והגז הציבוריים, מה ששלל מהעיר את השירותים הבסיסיים שלה. תריסר פורעים נהרגו ומעל 60 נפצעו בשלושת הימים הראשונים של המרד. בבוקר 16 בנובמבר, כל התחבורה העירונית ממרכז העיר ריו דה ז'ניירו לאזורים המרוחקים נעצרה עקב התקפות חוזרות ונשנות על מכוניות ונהגים. למחרת הודיעה הממשלה על תוכניתה לבטל את חובת החיסון נגד אבעבועות שחורות, מה שהשיב במהרה את השקט והחזיר את הסדר בעיר. במהלך המרד, כוחותיו של פונסקה הגנו בעיקר על מבנים ציבוריים ופעלו למזער את הפגיעה בתשתיות. הנשיא רודריגס אלווס קידם את פונסקה לדרגת מרשל ברזיל (מקביל לפילדמרשל) על פועלו לעצור את התפשטותו של המרד.
שר המלחמה
ב-24 בדצמבר 1904 הועלה לתפקיד המפקד העליון של אזור אחד (ריו דה ז'ניירו), תפקיד שהפך אותו למפקד כל כוחות הצבא הברזילאי באזור הצבאי הראשי של ריו דה ז'ניירו. לאחר מכן הועלה פונסקה למפקד העליון של כל כוחות היבשה של הכוחות המזוינים של ברזיל. לאחר מרד החיסונים החל ארמס דה פונסקה לעלות בדרג הממשל הפוליטי דרך מעמדו הצבאי. הוא עבר בכמה משרות משניות עד אשר מונה בידי הנשיא אפונסו פנה לשר המלחמה של ברזיל במהלך שנת 1906. פונסקה היה נתון להשראה ממיומנותו של צבא הקיסרות הגרמנית ובעצתו של חוסה מריה דה סילבה, הברון בראנקו (שהיה בתפקיד שר החוץ נכון לאותה העת), הורה לשלוח צוערים צעירים להכשרה בקיסרות הגרמנית. הצוערים שהוכשרו בגרמניה קיבלו את הכינוי "הטורקים הצעירים" (להבדיל מהטורקים הצעירים באימפריה העות'מאנית, שהיו קבוצה פוליטית). רעיון ההכשרה של צוערים בגרמניה נבע תחילה מהצעה של וילהלם השני, קיסר גרמניה להכשיר צוערים ברזילאים בארצו במטרה לחזק את יחסי ברזיל–גרמניה.
נכון לתקופת הרפובליקה הברזילאית הראשונה, מגעים בהנהגה הפוליטית והמדינית לרוב היו מבוססים על מדיניות רפובליקת הקפה בחלב, לפיה נשיאי ברזיל מאז פרודנטה דה מוראיס (כיהן בשנים 1894 - 1898) נבחרו מבין האוליגרכיות של מדינת סאו פאולו (יצרנית הקפה המרכזית של ברזיל) או של מדינת מינאס ז'ראיס (יצרנית החלב המרכזית של ברזיל). מערכת זאת התפרקה לראשונה בשנת 1908, כאשר התפרץ משבר פוליטי חריף בין הנמפלגות הרפובליקניות של סאו פאולו ומינאס ז'ראיס, שקודם לכן היו חברות באותה קואליציה ממשלתית. הנשיא באותה העת, אפונסו פנה, היה במקורו ממינאס ז'ראיס ולנוכח המשבר קבע את פונסקה להיות לו ליורשו הפוליטי בבחירות של 1910. המפלגה הרפובליקנית של סאו פאולו הדגישה את תמיכתה במועמד האזרחי רוי ברבוזה. בשנת 1909 נפטר הנשיא אפונסו פנה בעת מילוי כהונתו וסגנו, נילו פסניה, ירש אותו בתור נשיא עד לסיום הקדנציה בשנת 1910.
בחירות 1910 לנשיאות
האוליגרכיות ששלטו במפלגות הרפובליקניות של סאו פאולו ומינאס ז'ראיס לא הגיעו להסכמה בנוגע לבחירת מועמד משותף לרשת את הנשיא המכהן נילו פסניה. לכן, סאו פאולו הייתה לבעלת ברית עם המועמד הרפובליקני האזרחי של באהיה, רוי ברבוזה, ואילו מינאס ז'ראיס חבר עם פונסקה מריו גראנדה דו סול. בפעם הראשונה בתולדות הרפובליקה הברזילאית (הראשונה והיחידה עד הבחירות הכלליות של 1922), הביאו הבחירות הכלליות של 1910 את תעמולת הבחירות. במהלך הבחירות התמודדו ה"ארמיסטים" (תומכי ארמס דה פונסקה) נגד ה"סיביליסטים" (תומכי המועמד האזרחי רוי ברבוזה). נוסף עליהם היו עוד מתמודדים חלשים יותר שזכו בסופו של דבר בסך הכל ל-11.4 אחוזים מכלל קולות הבוחרים. מדינות הרפובליקה היו חלוקות בתמיכתן; באהיה, סאו פאולו, פרנמבוקו, ריו דה ז'ניירו וחלק ממינאס ז'ראיס תמכו בברבוזה, ואילו שאר המדינות תמכו בפונסקה. ארמס דה פונסקה נבחר ב-1 במרץ 1910 עם 402,867 קולות (שהיוו 57.1 אחוזים מכלל הקולות) נגד 222,822 (שהיוו 31.5 אחוזים מכלל הקולות). מכיוון שהיה ארמס גאוצ'ו במוצאו (בוקרים ורועי צאן מחבל הפמפס אשר בברזיל התגוררו במדינת ריו גראנדה דו סול ), בחירתו של ארמס דה פונסקה קטעה באופן זמני את מדיניות רפובליקת הקפה בחלב. עם בחירתו לנשיאות היה ארמס דה פונסקה נשיאה השמיני של הרפובליקה הברזילאית הראשונה מאז הקמתה.
מרידות ושערוריות
ארמס דה פונסקה הנהיג במהלך שלטונו את "מדיניות ההצלות" (Política das Salvações), לפיה החליף, בניגוד לעקרונות הרפובליקניים, את המושל של מספר מדינות ברזיל באנשים מטעמו. התירוץ הרשמי היה "ניקיון" מדינות אלו משחיתות ומעשי מרמה אחרים, אך למעשה הייתה מדיניות ההצלות התערבות פוליטית שמטרתה להשתלט על האוליגרכיות המקומיות. פונסקה החליף את המושלים של פרנמבוקו, סיארה ואלגואס, וניסה גם להחליף את מושל סאו פאולו ללא הצלחה. מדיניות ההצלות, למרות הצלחתה ההתחלתית, ערער את הבסיס הפוליטי במדיניות בהן פעלה וגרמה בסופו של דבר להחלשת התמיכה בנשיא, התנגדות עממית ומרידות. במדינת סיארה הוביל את ההתנגדות הכומר סיסרו רומאו בטיסטה, אשר הוסיף למאבק פן דתי.
מרוץ חימוש
עקב מרוץ החימוש בין הקיסרות הגרמנית והאימפריה הבריטית נוצרו לראשונה אוניות מערכה מסוג דרדנוט שעקפו בכוחם הצבאי כל אוניית מלחמה או מערכה שקדמה להם. מרוץ החימוש הגיע עד ליבשת אמריקה הדרומית, איפה שמרוץ החמוש בין הרפובליקה הברזילאית הראשונה, צ'ילה וארגנטינה היה מבוסס גם על ייצור עצמאי של תעשיות המלחמה באותן המדינות וגם על קניית דרדנוטים ממעצמות, בעיקר ארצות הברית. עוד בהיותו שר המלחמה, פונסקה העביר חלק נכבד מהתקציב הצבאי של הממשלה הברזילאית לפיתוח שלוש אוניות מערכה מסוג דרדנוט בידי צוותי פועלים מטעם הצי המלכותי הבריטי בפעולה שהוסיפה בעקיפין לחזק את יחסי ברזיל–הממלכה המאוחדת. שתי אוניות הדרדנוט הראשונות נקראו מינאס ז'ראיס וסאו פאולו על שמן של המדינות. חיילים בשורות חיל הים הברזילאי ששירתו בשתי האוניות היו מעורבים ב"מרידת ההצלפות" ומדיניות הפיתוח הצבאי ספגה התנגדות עממית נרחבת לנוכח משבר כלכלי שחל משנת 1910. עם עלייתו לנשיאות רצה פונסקה להמשיך בפיתוח הצי ולהזמין אוניות מערכה הנושאות תותחים באורך 14 אינצ'ים אך נעצר לנוכח התנגדות מהאופוזיציה, חוגים שונים בחברה הכוללת, משבר כלכלי, "מרידות ההצלפות" וגורמים מתנגדים מתוך הקואליציה ומתוך המפלגה השמרנית עצמה אותה הוא הנהיג. במסגרת שיתוף הפעולה עם בריטניה ארמס תמך במדיניות של הסדרת יחסים בין המדינות בכל הנוגע לתקריות ימיות אפשריות שעלולות לפגוע ביחסי המדינות.
לאחר פיתוח שתי האוניות ברזיל הסדירה את מעמדה בתור בעלת הצי החזק ביותר ביבשת. מעמד זה לא נותר יציב זמן רב ובשנים שלאחר מכן הצי הארגנטינאי וחיל הים של צ'ילה קנו אוניות מערכה מסוג דרדנוט גם כן שאיימו על מעמדה של ברזיל מקודם לכן והובילו את ממשלו של פונסקה להתחיל בפיתוח מחודש לאחר שהאחרון נעצר בעיקר עקב קשיים כלכליים שהפיתוח גבה מהכלכלה הברזילאית. בשנת 1913, לאחר שנים של פיתוח ממושך, יוצרה בבריטניה אוניית המערכה אה"מ (ראשי תיבות של אוניית הוד מעלתו) אז'נקור, אשר במקורה הייתה מפיתוח משותף בין הרפובליקה הברזילאית, הצי המלכותי הבריטי וצי האימפריה העות'מאנית. אשר נמכרה לצי הברזילאי בשווי מוערך של 14,500,000 דולר אמריקני והועברה לשרת בשם ריו דה ז'ניירו. לאחר קניית אז'נקור, הממשלה הברזילאית תמכה בפיתוח אוניית מערכה נוספת בשיתוף עם חברת ארמסטרונג. לבסוף אוניית המערכה שנוצרה נקראה ראיצ'האלו (על שם קרב ימי מכריע שאירע במהלך מלחמת הברית המשולשת) אשר הייתה הרביעית והאחרונה מתוך אוניות הדרדנוט שהוכנסו לשירות הצי הברזילאי ואשר דמתה במאפייניה התכניים את אוניות מערכה מסדרת המלכה אליזבת (אנ') הבריטיות . עם פריצתה של מלחמת העולם הראשונה, ממשל פונסקה הכריז על הנייטרליות של ברזיל. למרות זאת, מערכת הצוללות במלחמה פגעה בסחר ייצוא הקפה הברזילאי ולבסוף הביאה להצטרפותה של ברזיל לתוך המלחמה לצד מדינות ההסכמה בשנת 1917, שלוש שנים לאחר סיום כהונתו של פונסקה.
מדיניות פנים
פונסקה הקים שכונות פועלים, כולל שכונת מרשל ארמס שבריו דה ז'ניירו הקרויה על שמו, הרחיב את מערכת הרכבות באופן משמעותי, קידם את גידול התירס בברזיל וייסד את בית הספר הברזילאי לתעופה ב-1913. בתקופת נשיאותו של ארמס דה פונסקה, ההתפתחות הכלכלית במדינה סבלה מהשפעות של חוסר יציבות פוליטית. אזור הצפון סבל מחוסר יכולת לעמוד בפני תחרות עם תעשיית ייצור הגומי האסייתית, שהמתחרה המובילה בה הייתה האימפריה היפנית. עקב הקשיים הכלכליים שנוצרו לנוכח העברת חלק נרחב מהתקציב לצבא, הפיתוח של ההתיישבויות באגן יער האמזונאס שנעשה קודם לכן בתמיכת הממשלה הפדרלית נעצר. הלוואה חדשה ממעצמות מרכזיות פגעה עוד יותר במצב הכלכלי של המדינה. מצב שני, הפיתוח התעשייתי והטכנולוגי בתקופתו של פונסקה הוביל לטיסות הראשונות של מטוסים מעל שמי ברזיל ולפיתוח קווי טלגרף עם מדינות נוספות כגון איחוד דרום אפריקה.
ארנס דה פונסקה התקשה להעביר חקיקות רבות עקב האופוזיציה הנרחבת שספג גם מהמפלגות האזרחיות הליברליות וגם מהמפלגות הרפובליקניות של מינאס ז'ראיס וסאו פאולו לאורך תקופת כהונתו. הנשיא ארמס דה פונסקה גם העביר חוק שקבע כי מהגרים המעורבים בסוגיות שביתה יסולקו מברזיל במטרה למנוע גרימה נוספת להתפרעויות שעלולות לאתגר את היציבות השלטונית. מכל הסיבות הללו העביר ארמס דה פונסקה את רוב תקופת כהונתו תחת הגנה צבאית נרחבת יותר מזאת של קודמיו. אך למרות כל המשברים והתהפוכות ארמס דה פונסקה הצליח גם לקדם יוזמות חלוציות והישגים מנהליים. לקראת בחירות 1914 תמך פונסקה במועמד פיניירו משדו, אף הוא מריו גראנדה דו סול, אולם שוב התאחדו מדינות סאו פאולו ומינאס ז'ראיס בתמיכתן המשותפת במועמד מטעמן והחזירו את מדיניות הקפה בחלב. משדו הפסיד בבחירות לונססלאו בראז מטעם המפלגה הרפובליקנית של מינאס ז'ראיס. תקופת השלטון של פונסקה הסתיים ב-15 בנובמבר 1914.
לאחר תום הנשיאות
עם תום המנדט שלו כנשיא ברזיל, רץ ארמס דה פונסקה לתפקיד מושל ריו גראנדה דו סול. הוא ניצח בבחירות, אולם ויתר על התפקיד במחאה על רציחתו של פיניירו משדו. הוא עבר לשווייץ, שם התגורר עד לשנת 1920. עם שובו אל ברזיל פונסקה התיישב לפטרופוליס, העיר הקיסרית בתוך הבירה ריו דה ז'ניירו. הוא קיבל את נשיאותו של המועדון הצבאי הלאומי בשנת 1921. בשנה שלאחר מכן הוא היה מעורב במערכה לשת את הנשיאות מידי אפיטסיו פסואה, כאשר תמך במועמדותו של נילו פסניה אל מול המועמד ארתור ברנרדס שנתמך בידי האוליגרכיות מסאו פאולו ומינאס ז'ראיס שפעלו להשיב את מערכת הקפה בחלב. הקמפיין היה בעיצומו כאשר העיתון קורייו דה מאנה, מריו דה ז'ניירו, פרסם שני מכתבים שנכתבו כביכול על ידי ברנרדס ובהם התייחס ללא כבוד למרשל ארמס דה פונסקה. "מכתבי השווא", כפי שנודעו לאחר שהתגלה כי זויפו, גרמו לברנרדס לפקפק באמון הכוחות המזוינים בממשלו.
לאחר קיום הבחירות במרץ 1922 נבחר ברנרדס לנשיאות ברזיל. בתחילת יולי, ארמס דה פונסקה יצר קשר עם המפקד העליון של כוחות האזור הצבאי השני, שבסיסו ברסיפה, והמליץ ​​לו לא להתערב בפוליטיקה הפנימית של מדינת פרנמבוקו, שכן הדבר ישמש כתירוץ שרצתה הממשלה הפדרלית להאשים את הנהגת הצבא על אי מחויבותו אליה ואל מוסדות הרפובליקה. מסיבה זו ננזף פונסקה על ידי שר המלחמה לשעבר ממשלתו של אפיטסיו, ז'ואאו פנדיא קלוגרס (João Pandiá Calógeras). לאחר מכן הממשלה הורתה על סגירת המועדון הצבאי ויצאה הוראה לעצור את פונסקה. בתגובה למעשי תגמול אלה נגד הנשיא לשעבר, קצינים צעירים שהתנגדו לברנרדס קידמו התקוממות בריו דה ז'ניירו בניסיון להימנע מהשבעתו. בהנהגתו של אוקלידס ארמס דה פונסקה, בנו של ארמס דה פונסקה, התקוממות זו הולידה את מעגל המרידות הצבאיות שערערו את היציבות השלטונית בברזיל לאורך שנות ה-20 של המאה ה-20.
פונסקה נותר בפטרופוליס עד מותו ב-9 בספטמבר 1923 ממחלת לב.
מדריך של"ח צעיר
מדריך של"ח צעיר (בראשי תיבות: מש"צ; לעיתים נקרא מוביל של"ח צעיר) הוא תואר לבני נוער המשתתפים במסגרת "תוכנית מדריכי של"ח צעירים" של משרד החינוך, באמצעות אגף של"ח וידיעת הארץ במינהל חברה ונוער. בני נוער בתפקיד זה מובילים את פעילות השל"ח בבית הספר לצד צוות מורי השל"ח.
במסגרת המחוז המש"צים מובילים ויוזמים פעולות התנדבות בקהילה. במסגרת פעילות השל"ח בבית הספר, מצטרף המש"צ לכיתות משכבות נמוכות יותר בימי שדה משימתיים (יש"מ), במסעות ובטיולים (גיחות).
הכשרה
הכשרת המש"צ מתחילה עם הצטרפותו לקבוצת פרחי המש"צים (פש״צ). מרבית ההכשרה בכל השלבים נעשית על ידי צוות משותף של מורים ומש"צים. עיקר ההכשרה בהתנסות חווייתית בפעילות השל"ח, תכנונה וניהולה. קורס ההכשרה הבסיסי של המש"צ נמשך לאורך כל שנת הלימודים בכיתה ח' או בכיתה ט'. הקורס מתקיים במסגרת בית הספר ומדריכים אותו מש"צים מצוות בית הספר בהנחיית מורי השל"ח. בתום השנה הפש"צ (פרח שלח צעיר) יוצא לקורס הסמכה בסיסי במסגרת המחוז, שנמשך תשעה ימים ומתנהל כמחנה נודד. במהלך ההכשרה לומדים החניכים על מנהיגות, תרבות חיי שדה, למידת מאפייניה של ארץ ישראל, והדרכה נכונה במסגרות הפעילות השונות בשל"ח. הם חווים גיחה בת שלושה ימים ומסע כוכב בן שלושה ימים. במהלך השנה הזו, בה הנערים עדיין לא הוכשרו לתפקיד, הם מכונים "פרחי מש"צ" (בראשי תיבות: פש"צ). בנוסף לפגישות השבועיות, הפש"צ גם יוצא למספר מפגשים מחוזיים וארציים, האורכים מספר ימים, במהלך החופשות מבית הספר. בתום הקורס, המש"צים מקבלים תעודת סיום קורס. בסוף חופשת הקיץ המש"צים החדשים צועדים במהלך לילה לבן על שביל של"ח הסובב דרך בורמה ויד לשריון שבלטרון. עם שחר מוענקים להם כובע וסיכת מש"צ בטקס בו הם מתחייבים לתפקיד והופכים מפש"צים למש"צים.