cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טקס פרסי לורנס אוליבייה 1980
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
הפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
Disneymania (אלבום)
Disneymania (בעברית: דיסנימאניה) הוא אלבום מוזיקלי מסוגת הפופ, שמכיל בתוכו גרסאות כיסוי בביצוע אומנים שונים לשירים של דיסני, המשמש כאלבום הראשון בסדרת אלבומים בעלת אותו שם. האלבום הופץ לראשונה ב-17 בספטמבר 2002 על ידי חברת התקליטים וולט דיסני רקורדס, כאשר הקלטת השירים החלה בשנת 1998 בהוליווד.
סינגלים שיצאו במסגרת האלבום כוללים את "I Wan'na Be like You" בביצוע להקת Smash Mouth, "Beauty and the Beast" בביצוע להקת Jump5 ו-"Reflection" בביצוע כריסטינה אגילרה, אשר הגיע למקום התשע עשרה ב-Adult Contemporary ובזכות הצלחתו חברת תקליטי RCA מימנה את אלבום הבכורה שלה, "Christina Aguilera". לכל הסינגלים הופקו קליפים, בנוסף לשירים "Colors of the Wind" בביצוע אשנטי ו-Lil' Sis Shi Shi ו-"You'll Be in My Heart" בביצוע אשר.
האלבום נחשב להצלחה מסחרית, והגיע למקום החמישים ושניים בבילבורד 200 ולמקום הראשון במצעד אלבומי הילדים בארצות הברית. ב-21 בפברואר 2003 האלבום הוכר כ-Music recording certification על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, לאחר שנמכרו חמש מאות אלף עותקים שלו.
רקע
בשנת 1998 יצא אלבום האוסף "Stay Awake: Various Interpretations of Music from Vintage Disney Films" על ידי איי אנד אם רקורדס, אשר כלל גרסאות כיסוי לשירים קלאסיים של דיסני. האלבום הביא השראה להפקת אלבום זה, אשר על פי דבריו של לואיג'י-תיאו קלברזה, נשיא חברת התקליטים וולט דיסני רקורדס, הוא נועד להתאים את שירי דיסני לאלף החדש.
כחלק מקידום האלבום, לפני הפצתו, היה אמור להיות ספיישל טלוויזיוני בו השירים היו אמורים להיות מבצועים על ידי האומנים בשידור חיי, כאשר הוא מעולם לא יצא לפועל. כשהאלבום יצא הוא זכה להצלחה מסחרית ולביקורות חיוביות. אלבום זה הביא ליצירת סדרת האלבומים "Disneymania" שכוללת בנוסף אליו עוד שישה אלבומים ושני אלבומי צד.
ויקטוריה צ'מיליטה-נילסן
ויקטוריה צ'מיליטה-נילסן (בליטאית: Viktorija Čmilytė-Nielsen; נולדה ב-6 באוגוסט 1983, שאולאי, ליטא הסובייטית) היא פוליטיקאית ושחמטאית ליטאית בדרגת רב-אמן. היא זכתה במדליית זהב באליפות אירופה לנשים בשחמט בשנת 2011 בטביליסי. בעבר זכתה פעמיים באליפות ליטא לנשים. מכהנת מ-2019 כמנהיגת מפלגת התנועה הליברלית של רפובליקת ליטא ומ-2020 כיושבת ראש הסיימאס, הפרלמנט הליטאי.
ביוני 2017 הגיעה לשיא מד כושרה ולאחר מכן פרשה למשך כמעט שנתיים משחמט תחרותי.
נכון ליוני 2019, מדורגת במקום השני בדירוג הכללי בליטא לפי מד כושר.
דרכה בשחמט
צ'מיליטה-נילסן החלה לשחק שחמט בגיל 6, כשאביה לימד אותה את כללי המשחק. הוא אימן אותה בעשר השנים הבאות, והיא הגיעה להישגים ברמה עולמית, בהם אליפות אירופה לבנות) עד גיל 10 (1993, סומבטהי, הונגריה) ואליפות העולם לבנות עד גיל 12 (1995, סאו לורנסו, מינאס ז'ראיס, ברזיל).
עם הגיעה לגיל 16, זכתה באליפות ליטא לשחמט (ללא הגבלת גיל), בווילנה, וגברה על שלושה רבי אמנים גברים בדרך. היא חזרה על ההישג בשנת 2005, כשגברה על רב אמן שרונאס שולסקיס. בשנת 2000 זכתה בסגנוּת אליפות אירופה לנשים עד גיל 20, שנייה לג'ובנקה האוסקה. בשנת 2001 דורגה בידי פיד"ה במקום הראשון לנשים עד גיל 20.
צ'מיליטה-נילסן זכתה להצלחה באליפות אירופה לנשים, בה זכתה במדליות כסף באיסטנבול (2003), בפלובדיב (2008), וברייקה (2010). היא זכתה באליפות העולם בשחמט בזק בשנת 2007. היא זכתה בדרגת רב אמן בשנת 2010.
באליפות העולם לנשים הגיעה להישג גבוה ב-2004, עת הובסה על ידי אלופת העולם לשעבר מאיה צ'יבורדאנידזה, וב-2006, כשהביסה את אלכסנדרה קוסטניוק ואת צ'יבורדאנידזה, אך הפסידה בחצי הגמר לאליסה גאליאמובה.
באולימפיאדת השחמט, השתתפה בנבחרת ליטא וזכתה במדליית זהב פעמיים: ראשית באולימפיאדת השחמט 2000 באיסטנבול, ושנית באולימפיאדת השחמט 2004 בקלביה. משחקה הראשון בנבחרת היה באולימפיאדת השחמט 1996 בירוואן, והיא התקדמה ללוח ראשון באולימפיאדת השחמט 1998 באליסטה.
ויקטוריה צ'מיליטה-נילסן באולימפיאדת השחמט - גברים
בשנת 2010 השתתפה ויקטוריה צ'מיליטה-נילסן באולימפיאדת שחמט לגברים:
קריירה פוליטית
בשנת 2015 נכנסה לסיימאס מטעם התנועה הליברלית לאחר התפטרותו של חבר הסיימאס רמיגיוס שימשיוס שעבר לכהן כראש העיר של וילנה. בבחירות שהתקיימו ב-2016 היא זכתה במושב, ובמהלך 2019 כיהנה מספר חודשים כיושבת ראש האופוזיציה. בהמשך אותה שנה נבחרה לראשות מפלגתה, ולאחר הבחירות באוקטובר 2020 היא נבחרה לראשות הסיימאס לאחר יצירת קואליציה בין מפלגתה, איחוד המולדת ומפלגת החירות.
חיים אישיים
צ'מיליטה-נילסן הייתה נשואה לרב אמן אלכסיי שירוב מאוגוסט 2001 עד ראשית 2007. ב-28 בדצמבר 2013 נישאה לרב אמן הדני פטר היינה נילסן. היא אם לשלושה בנים: דמיטרי, אלכסנדר, ומאריוס.
סובחי אל-טופיילי
סובחי אל-טופיילי (בערבית: صبحي الطفيلي, נולד ב-1948) הוא איש דת מוסלמי-שיעי שעמד בראש המיליציה הלבנונית חזבאללה בין השנים 1989–1991. בשנת 1998 הודח מארגון חזבאללה.
כביש 959
כביש 959 הוא כביש רוחב אזורי בצפונה של ישראל, המטפס מזרחה אל רמת הגולן מצומת גונן שבעמק החולה הנמצאת על כביש 918. על גב הרמה, הכביש מתיישר וחוצה את חלקה הצפוני של הרמה ממערב למזרח, עד לקצהו בצומת בראון שעל כביש 98. אורכו של כביש 959 הוא 17.5 ק"מ.
יונדאי ix25
פיתוח וייצור
בינואר 2011 הציגה יונדאי בתערוכת הרכב של דטרויט את דגם הקונספט יונדאי קורב. הקורב יועד להתחרות בניסאן ג'וק, שזכה להצלחה רבה ויועד לעבור לייצור במהלך שנת 2013. באפריל 2014 הציגה החברה בתערוכת הרכב בשאנגחאי את דגם הקונספט ix25, דגם המבוסס כמעט כולו על דגם הקורב. ה-IX25 מבוסס על פלטפורמה של קיה סול ויועד למכירה רק ברחבי סין. הייצור הסדרתי החל במהלך חודש אוגוסט באותה שנה וחודשיים לאחר מכן החלה מכירת הרכבים לקהל הלקוחות.
ביולי 2015 הוחל בייצור שיווק הדגם גם בהודו תחת השם כרתה. הדגם ההודי יוצר במפעל בעיר צ'נאי ונבדל בנפח המנוע מהדגם שנמכר בסין (1.4 ו-1.6 ליטר בדגמים המשווקים בהודו לעומת 1.6 ליטר ו-2.0 ליטר לדגמים המשווקים בסין). פחות מחמישה חודשים לאחר תחילת שיווק הכרתה, נמכרו למעלה מ-70,000 יחידות בהודו עצמה ועוד למעלה מ-15 אלף יחידות נמכרו ברחבי העולם.
Fan ID
Fan ID או ״תעודת אוהד״ הוא כינויו של כרטיס זיהוי, שהוצג לראשונה על ידי פיפ"א וממשלת רוסיה בשנת 2017 לקראת אירוח מונדיאל 2018 במדינה. אך למעשה, תעודת אוהד דומה הוצגה עוד קודם במדינות אחרות, בהן איטליה (ב-2010) וטורקיה (2014).
אפיון
הכרטיס הוא כרטיס פלסטיק עם תמונה, שם משפחה ושם מחזיק התעודה ונועד להשתתפות במשחקי כדורגל. גרסה מקומית באיטליה ובטורקיה מהווה כרטיס לשימוש ככרטיס אשראי וכרטיס מעבר בתחבורה ציבורית.
שימוש
שימש לראשונה בגביע הקונפדרציות 2017 ובמונדיאל 2018. כדי לקבלו, היה צורך למלא בקשה ולעבור אימות דרך אתר אינטרנט ייעודי. מאוחר יותר, המערכת שימשה גם במשחקי יורו 2020.
בעלי כרטיסים למשחקים באליפות העולם 2018 יכלו להיכנס לרוסיה ללא ויזה מ-4 ביוני עד 15 ביולי 2018 באמצעות כרטיס מותאם אישית (המכונה גם דרכון אוהד או Fan ID) ודרכון בתוקף. צופים שהתקבלו עם תעודת אוהד נאלצו לעזוב את רוסיה לא יאוחר מ-26 ביולי 2018. על פי משמר הגבול של רוסיה למעלה מ-633,000 אזרחים זרים הגיעו לרוסיה באמצעות FanID ולא באמצעות ויזה. מתוכם, 68,000 היו אזרחי סין, 52,000 מארצות הברית, 44,000 ממקסיקו, 31,000 מבריטניה ו-30,000 מגרמניה. רוסיה האריכה מאוחר יותר את השהות ללא ויזה עבור אוהדי כדורגל זרים עד סוף 2018. בעלי כרטיסים למשחקי יורו 2020 בסנקט פטרבורג יכלו להיכנס לרוסיה ללא ויזה במהלך המשחקים ב-2021.
השימוש בתו Fan ID הוכנס גם לקטר לקראת מונדיאל 2022 וכל האוהדים שאינם מתגוררים בקטר צריכים להגיש בקשה לאישור כניסה למדינת קטר באמצעות פלטפורמת Hay'ya Card, שהשיקו הרשויות במדינה.
Tessera del tifoso
באיטליה כרטיס אוהד (Tessera del tifoso) הופיע בסרייה א׳ עוד בעונת 2010/2011, אפילו מבלי שאושרה סופית על ידי הרשויות האיטלקיות. מטבע הדברים, הצעד הזה נתפס בעוינות על ידי רוב האוהדים והוביל ליציעים ריקים. המסמך הוא כרטיס בנק המזוהה עם מועדון מסוים, אך בעלות גבוהה יותר - מ-10 עד 20 יורו, תלוי ברמת הקבוצה.
עם זאת, באיטליה ממליצים לאוהדים לרכוש את הכרטיס, אבל הם לא מתעקשים. ב-2017 ניתנו לאוהדים הקלות והוסרה מהם החובה להנפיקו. ישנם תנאים שבהם היא הכרחית - בעיקר במשחקי חוץ, כמו גם משחקים "בסיכון גבוה" שבהם צפויים עימותים בין אוהדים.
באיטליה התו הפך למעין כרטיס נאמנות למועדון, שבין היתר מספק לאוהדים הנאמנים מספר "הטבות" כמו הנחות על כרטיסים וסחורה, אפשרות לרכישה מוקדמת של כרטיס למשחק ובונוסים אחרים..
Passolig
בטורקיה מונהג חיוב להנפקת תעודת אוהד מקומית לפני רכישת כרטיסים למשחק בכל משחקי ליגת העל הטורקית בכדורגל. בגרסה המקומית הוא מכונה תו Passolig.
התעודה הטורקית משלבת פונקציה של פרטי זיהוי האוהד וכרטיס בנק רגיל, שהוצג לראשונה בעונת 2014/2015 בליגת העל הטורקית כתוצאה מחוק 6222 למניעת אלימות והפרעות במתחמי ספורט. הכרטיס מאפשר לאוהדי כדורגל לרכוש כרטיסים למשחק רק באופן אלקטרוני באמצעות קישור למערכת הכרטוס האלקטרונית ללא שימוש בניירת כלל ויכול לשמש גם בתחבורה ציבורית ולשלם עבור רכישות.
המסמך עצמו אינו מונפק בחינם, העלות משתנה, מכיוון שהכרטיס "מקושר" למועדון ספציפי (במקביל, לאוהד יש אפשרות לבחור באפשרות "אני לא תומך באף מועדון" במהלך ההרשמה). ההיגיון פשוט - ככל שהמועדון יותר פופולרי, הכרטיס יקר יותר. כך, אוהדי בשיקטאש, גלאטסראיי ופנרבחצ'ה משלמים 41.5 לירות לשנה עבור תחזוקת הכרטיסים, בעוד אוהד "נייטרלי" ואוהדי המועדונים החלשים - רק 22.12 לירות. ישנם שבעה פלחי מחיר בסך הכל. הכרטיס נועד לשלוט על תנועת האוהדים כך שעם כרטיס בשיקטאש אי אפשר להגיע למשחקי גלאטסראיי. זה נעשה על מנת למנוע פרובוקציות מצד מחנות האוהדים של הקבוצות היריבות.
Fan ID רוסי
ב-16 בנובמבר 2021, הבית התחתון בפרלמנט הרוסי, הדומא, שקלה הצעת חוק להכנסת התעודה לשימוש קבוע ברוסיה. כבר בשנת 2022 אישרה הדומא שימוש בדרכון כזה לכל משחקי ליגת העל הרוסית החל מעונת 2022/23.
ביקורת
המתנגדים העקרוניים ביותר לרעיון של הכנסת התעודה מתקוממים ומזהירים שכמות הצופים באצטדיון תפחת בחדות אם התעודה תהפוך לחובה. לטענת אוהדי כדורגל והאולטראס, מטרת ה"תעודה" אינה אבטחה באצטדיונים, אלא שליטה נרחבת על חייהם של אנשים.
במדינות בהן נוהג תו אוהד למשחקי הליגה, כלל האוהדי הכדורגל הכריזו על חרם על Fan ID והודיעו כי לא ישתפו פעולה עם הרשויות. כך היה באיטליה בה המחאה סייעה להוריד את חובת הנפקת התעודה.
ברוסיה ובטורקיה, המחאה לא סייעה להורדת החובה. אם כי ברוסיה נשקלו הקלות שלא חייבו הנפקת תעודת אוהד אצל תינוקות וגמלאים.
האסיף
האסיף (בשמו המלא: האסיף לתקופת השנה) היה אלמנך ספרותי שהוציא נחום סוקולוב בוורשה במשך שש שנים, בעשורים האחרונים של המאה ה-19. בכתיבתו השתתפו סופרים עבריים רבים מבני התקופה.
היסטוריה
האסיף נוסד בשנת ה'תרמ"ה-1884, ויצא לאור מדי שנה בשנה בהוצאת יצחק גולדמן עד לשנת ה'תרמ"ט-1889. בשנה זו הפיקה מערכת "האסיף" ספר נספח, אף הוא בעריכת נחום סוקולוב, בשם "ספר זיכרון לסופרי ישראל החיים עמנו היום" – מקבץ ביוגרפי של הסופרים היהודיים בני התקופה.
מהדורתו השישית והאחרונה של "האסיף" התפרסמה בשנת ה'תרנ"ד, 1894.
"ספר השנה", שהוציא סוקולוב בוורשה בין השנים 1899–1902, נחשב לממשיכו של "האסיף".
תוכן
כרכי האסיף כללו דיווחים חדשותיים מסכמים של כל אירועי השנה החולפת, סקירות מיוחדות על מצב העם היהודי בתפוצות ועל מצבה של ארץ ישראל והיישוב המתחדש בה. מדורי ספרות שבהם התפרסמו קטעי פרוזה ושירה, ומדורי היסטוריה וביוגרפיות של אישים מפורסמים, בעיקר יהודים מתחום הספרות. ב"האסיף" התפרסמו גם תמונותיהם של רבים מהאישים שעליהם נכתבה סקירה, לצד תמונות מארץ ישראל.
קישורים חיצוניים
כרכי "האסיף":
ארמיר לניאני
קריירת מועדונים
לניאני נולד בגיילן, קוסובו. בהיותו ילד עבר עם משפחתו לשווייץ ובגיל 16 הצטרף לאקדמיה לכדורגל של וינטרטור. ב-8 במרץ 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בליגה נגד תון, במשחק זה הבקיע את שעריו הראשונים בקבוצה הבוגרת. המשחק נגמר בניצחון 2-4 לטובת וינטרטור. עונה לאחר מכן הוא הבקיע 6 שערים ב-29 הופעות.
בקיץ הושאל לגראסהופרס ציריך על מנת לצבור יותר דקות משחק. ב-17 ביולי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בציריך בתיקו 1-1 נגד נשטל גזמאקס. במדי גראסהופרס בסך הכל 6 משחקים בליגה ועוד אחד בגביע בו הבקיע צמד בניצחון קבוצתו 0-12, ובינואר חזר לווינטרטור.
במהלך חלון העברות של ינואר נקשר שמו של לניאני למועדונים כמו שטוטגרט והלאס ורונה, אך ב-6 בינואר 2015 חתם בסטאד רן הצרפתית. שבוע לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת רבע גמר גביע הליגה הצרפתי נגד בסטיה. במשחק עצמו לניאני הורחק והשאיר את קבוצתו ב-9 שחקנים. ב-7 בפברואר 2015 לניאני ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 1-1 נגד אולימפיק מרסיי. ב-17 באוגוסט 2015 הושאל לנאנט.
ב-26 ביולי 2017 לניאני חזר לשווייץ וחתם בפ.צ. סיון.
ב-11 בספטמבר 2020, לניאני חתם בגראסהופרס ציריך.
בקיץ לניאני חתם באומרנייספור מליגת העל הטורקית.
קריירה בינלאומית
אף על פי שגדל בשווייץ, לניאני הביע את רצונו לשחק עבור נבחרת אלבניה ובינואר התחיל בתהליך קבלת דרכון אלבני. ב-8 באוקטובר 2013 לניאני קיבל רשמית אזרחות אלבנית. ב-15 בנובמבר 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד שנגמר בתיקו 0-0. ב-11 באוקטובר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016.
משה גורלי
משה גוֹרָלִי (בּרוֹנזַפט) (15 באוקטובר 1910 – 22 בינואר 1996) היה במאי, מחזאי, מוזיקולוג, ביבליוגרף, מורה, מו"ל מוזיקה, עורך, חוקר ומבקר מוזיקה, תיאטרון ואמנות פלסטית ישראלי.
ביוגרפיה
גורלי נולד בשם משה בּרוֹנזַפט בקובל שבחבל ווהלין, דרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של נחמה וברכיהו ברונזפט. בילדותו, בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, עברה משפחתו לפולטאבה, שם למד בבית ספר עממי, וב-1921 שבה המשפחה לעיר קובל, שאז נכללה בתחומי פולין, ושם סיים את לימודיו בגימנסיה העברית של רשת "תרבות". לאחר מכן למד מוזיקה בקונסרבטוריון הממלכתי של צ'כוסלובקיה בפראג וסיים תואר ראשון במוזיקולוגיה באוניברסיטת פראג.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל ועִברת את שמו ל"גורלי". בראשית חייו בארץ עבד בתל אביב בבניין, ואחר עבר לירושלים, שם עסק בחינוך מוזיקלי לילדים ולנוער מגיל הגן ועד התיכון. בסוף שנות ה-30 ייסד אולפן דרמטי, שבו ביים הצגות וערך מנחות תרבות לנוער בהשתתפות סופרים. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, ואחריה לימד בבתי מדרש למורים. ב-1946 נישא לפנינה לבית פינדלינג. ראש עיריית חיפה, אבא חושי, הזמין אותו אל עירו בשנת 1956, וכעבור שנה ייסד גורלי בחיפה את מוזיאון המוזיקה ואת ספריית המוזיקה של חיפה. במוזיאון זה אצר תערוכה רחבת ממדים שבה הוצגו יותר מ-500 כלי נגינה אותנטיים מרחבי העולם. מוזיאון המוזיקה, ששכן בבית הרמן שטרוק, נסגר לפני 15 שנים. האוספים שמורים במרתף הבית הרמן שטרוק, בתקווה לפתיחת מוזיאון המוזיקה בעתיד. ספריית אמלי למוזיקה עברה לניהול מחלקת הספריות בעיריית חיפה.
בשנת 1971 ערך גורלי בחיפה תערוכה בשם "המוזיקה בעולם העתיק". בתערוכה זו הוצגו פסלים ותיאורים ציוריים של כלי נגינה על מטבעות ועל חפצים שונים לצד כינורות כפי שהם מתוארים בתנ"ך, בשמות לירה, נבלים, חלילים, חצוצרות ותופים, חלקם חפצי עתיקות משומרים וחלקם משוחזרים בקפדנות ותוך נאמנות למקור. התערוכה הוצגה ב-19 ארצות והקטלוג שלה תורגם ל-11 שפות.
בשנת תש"ם 1980 זכה גורלי בפרס אנגל על תערוכה זו ועל תערוכה נוספת בשם "התנ"ך במוזיקה העולמית", שארגן בשנת 1976. (לימים, בשנת 1993, התפרסם מחקרו על "התנ"ך במוזיקה" בספר עב-כרס באנגלית.) תערוכה נוספת שארגן, "מאה שנה למוזיקה בישראל", סקרה את חיי המוזיקה ויצירתה בארץ מאז שלהי המאה ה-19 עד המוזיקה הישראלית המודרנית.
במסגרת ספריית המוזיקה של חיפה הוציא וערך גורלי במשך עשרים שנה, עד לפרישתו לגמלאות, כתב עת שנתי בשם "תצליל" ("למחקר המוזיקה ולביבליוגרפיה"). כמו כן שימש במשך שנים כמבקר מוזיקה, תיאטרון ואמנות פלסטית בעיתונים "דבר", "הד ירושלים", "דבר לילדים" ועוד. (על פי רוב חתם בשמו, אך לעיתים כתב בשמות עט, בהם "משה רנני", "ר. אלרואי", "ב. רון", "מ. טלדור".) אחיו התאום, ד"ר אברהם גורלי (1910–1954), היה עורך דין בארץ, שכיהן כראש השירות המשפטי של "ההגנה" וצה"ל (לימים הפרקליטות הצבאית).
גורלי נפטר בשיבה טובה ונטמן בבית הקברות היהודי שדה יהושע. הותיר אישה, שני ילדים: טלי ודורון. בתו, ד"ר טלי גורלי-טוּראֵל, אף היא מוזיקולוגית, חוקרת החוויה המוזיקלית בגיל הרך ומטפלת בצילום.
קווין מולין
קווין מולין (באנגלית: Kevin Mullin; נולד ב-15 ביוני 1970) הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן המכהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מאז ינואר 2023 מטעם המחוז ה-15 של קליפורניה. הוא חבר במפלגה הדמוקרטית, וכיהן כחבר באספת מדינת קליפורניה מהמחוז ה-22, הכולל את רוב אזור חצי האי סן פרנסיסקו, מ-2012 עד 2022.
ביוגרפיה
מולין נולד בדיילי סיטי, קליפורניה, ב-15 ביוני 1970. הוא למד בבתי ספר יסודיים ציבוריים וקתוליים לפני שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון ג'וניפרו סרה ב-1988. הוא קיבל תואר ראשון בתקשורת מאוניברסיטת סן פרנסיסקו ב-1992. תואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת מדינת סן פרנסיסקו בשנת 1998. בנוסף, מולין השלים תוכנית למנהיגות בבית הספר לממשל קנדי ​​באוניברסיטת הרווארד בשנת 2003.
לפני שנכנס לפוליטיקה, היה מולין בעל עסק מקומי ומנהל מחוז של הסנאטורית ג'קי ספיר. הוא גם שימש כמנהל פוליטי של אביו, חבר אספת המדינה דאז, ג'ין מאלין.
כיזם, הקים את KM2 Communications, עסק לייצור מולטימדיה בדרום סן פרנסיסקו. הוא הפיק תוכניות לענייני ציבור בטלוויזיה המקומית והנחה תוכניות שונות בערוץ חצי האי-טלוויזיה 26.
מולין נבחר למועצת העיר דרום סן פרנסיסקו בשנת 2007. הוא כיהן קדנציה אחת במועצה, כולל תפקיד של שנה כראש העיר. בתקופתו במועצה, ייצג מולין גם את הערים של מחוז סן מטאו בוועדת התחבורה המטרופולינית.
מולין נבחר לראשונה לאספה של קליפורניה ב-2012. הוא עזב את תפקידו ב-5 בדצמבר 2022, את מקומו תפסה דיאן פאפן.
לאחר פרישתה של ג'קי ספיר, מולין הכריז על מועמדותו לרשת אותה בבחירות 2022. הוא ניצח את המפקח של מחוז סן מטאו דייוויד קאנפה עם 55.8% מהקולות, והושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2023.
בקונגרס ה-118 הוא חבר בוועדה למשאבי טבע ובוועדה למדע, חלל וטכנולוגיה.
על המהפכה
על המהפכה (באנגלית: On Revolution) הוא ספר משנת 1963 מאת התאורטיקנית הפוליטית חנה ארנדט. הספר משווה בין שתי מהפכות מרכזיות במאה השמונה עשרה, המהפכה האמריקאית והמהפכה הצרפתית.
רקע
12 שנים קודם לפרסום על המפכה פרסמה ארנדט את ספרה הראשון, מקורות הטוטלריזם (The Origins of Totalitarianism), אשר בו סקרה מהפכות שלדעתה היו כושלות, ארנדט הקדישה את זמנה לסקירה אופטימית של תנועות לא אלימות אשר עשויות לשקם משטרים דמוקרטיים ברחבי העולם. התחזיות שלה התבררו כנכונות במידה רבה, והמהפכות הללו מבוססות (אם כי באופן לא מכוון) על העקרונות שהיא קבעה.
סקירה
בעל המהפכה טוענת ארנדט שהמהפכה הצרפתית, על אף שנלמד עליה רבות ואף ניסו לחקות אותה, הייתה אסון ואילו המהפכה האמריקאית אשר לא זכתה לתשומת לב רבה הייתה מוצלחת. טענה זו מנוגדת לדעות מרקסיסטיות ושמאלניות נפוצות. לפי ארנדט נקודת המפנה במהפכה הצרפתית חלה כאשר מנהיגי המהפכה בחרו להתמקד בחמלה להמונים במקום בשאיפה לחירות. באמריקה, לעומת זאת, האבות המייסדים דבקו במטרה של Constitutio Libertatis – תחום ציבורי שבו חופש פוליטי מובטח לכולם. עם זאת, ארנדט מאמינה שהרוח המהפכנית של המייסדים אבדה עם הזמן ומציעה להקים מערכת של "מועצות קטנות" כדי להחזיר אותה.
בספר קודם, המצב האנושי, טענה ארנדט שישנם שלושה מצבי פעילות אנושית: עבודה, עיסוק ופעולה.
"עבודה" היא, בעצם, מצב של קיום - כלומר, לעשות את מה שצריך כדי להישאר בחיים. עבור ארנדט, זו צורת הפעילות האנושית הנמוכה ביותר (כל היצורים החיים מסוגלים לכך). "עיסוק" הוא תהליך יצירה - צייר עשוי ליצור יצירת אמנות גדולה, סופר עשוי ליצור יצירת ספרות גדולה וכו'. עבור ארנדט, "עיסוק" הוא מאמץ שיש בו טעם. בזכות היצירות שלך, אנשים עשויים לזכור אותך; ואם היצירה שלך מספיק גדולה, אתה עשוי להיזכר במשך אלפי שנים. ארנדט מביאה כדוגמה את האיליאדה אשר אנשים עדיין קוראים אותה ובזכותה והומרוס ייזכר כל עוד אנשים ימשיכו לספר את הסיפורים שלו. עם זאת, ארנדט טוענת שהאיליאדה עדיין נקראת רק בזכות הגיבור שלה: אכילס. משום שאכילס מייצג "פעולה". רק על ידי אינטראקציה עם אחרים באיזשהו תחום ציבורי ניתן להעביר את המורשת שלך לדורות הבאים; רק על ידי עשיית משהו בלתי נשכח באמת יכול אדם להשיג אלמוות.
ארנדט האמינה שמנהיגי המהפכה האמריקנית הם "שחקנים" אמיתיים (במובן הארנדטיאני), ושהחוקה שלהם יצרה "ציבורים" פעילים. מנהיגי המהפכה הצרפתית, לעומת זאת, היו מרוכזים מדי בקיום (מה שארנדט כינתה "הדרישות שלהם ללחם"), בניגוד ל"פעולה". כדי שמהפכה תצליח באמת, היא חייבת לאפשר ולעודד יצירת - "ציבורים" כאלה. מנהיגי המהפכה האמריקאית יצרו "ציבור" ופעלו בתוכו; שמותיהם ייזכרו. מנהיגי המהפכה הצרפתית קיבלו את לחמם; שמותיהם נשכחו.
ביקורת
מבקרי On Revolution כוללים את אריק הובסבאום, שארנדט נקטה גישה סלקטיבית בבחירת המקרים שסקרה והראיות שנלקחו מהם. לדוגמה, הוא טען שארנדט אינה מתייחסת למהפכות שלא התרחשו במערב, כמו המהפכה הסינית של 1911, ושתיאורה של המהפכה הרוסית מוטעה. בשל כך, הובסבאום מוצא שהקשר בין המהפכות הארנדטיאניות להיסטוריה הוא "מקרי כמו זה של תאולוגים ואסטרונומים מימי הביניים". יתרה מכך, הוא מוצא פגם נוסף בדרך הנורמטיבית שבה ארנדט רואה מהפכות ומתאר אותה כ"אידיאליזם פילוסופי מיושן ".
נחום דב ברייאר
רבי נַחוּם דֹּב ברייאר (נולד בז' בניסן תשי"ט, 15 באפריל 1959) הוא האדמו"ר הנוכחי מבויאן, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל ונשיא קופת מעות ארץ ישראל.
ביוגרפיה
נולד בארצות הברית לרב מנחם מנדל ברייאר ולמלכה בת האדמו"ר רבי מרדכי שלמה פרידמן מבויאן. נקרא על שם שני סביו רבי נחום מורגנשטרן (חותן סבו רבי יוסף ברייאר) ורבי מרדכי דוב ברייאר (אבי סבו ר' יוסף ברייאר). אביו היה חסיד בויאן, ובמקביל היה איש אקדמיה וניהל אורח חיים אורתודוקסי מודרני.
סבו הנהיג את חסידות בויאן מאיסט סייד שבמנהטן. בשנת תשל"א (1971), כשהיה רבי נחום דב כבן 12 נפטר סבו. שני בניו של האדמו"ר, ישראל שלום יוסף ויצחק, לא רצו למלא את מקומו משום שהכירו בגדלות אביהם ולא ראו את עצמם כמתאימים לכהן תחתיו, כך שהחסידות נותרה ללא אדמו"ר. גם מועמדותו של אחיו הגדול, ישראל אברהם, ירדה מעל הפרק. המועמד הבא היה נחום הצעיר, אך מכיוון שבבויאן לא מקובל למנות ינוקא כרבי, המינוי התעכב עד להגיעו לגיל מבוגר יותר.
למד בישיבת זיכרון משה ברובע הברונקס. כנער עלה לישראל ולמד בישיבת החסידות בירושלים "מתיבתא תפארת ישראל".
בי"ב בסיוון ה'תש"ם (1980) נישא לשושנה בלומה רייזיל, בת משולם זושא השיל בנו של רבי אברהם יהושע השיל, האדמו"ר מקופיטשניץ. לאחר חתונתו נתבקש לכהן כאדמו"ר, אך סירב. למד לקרוא קוויטלאך אצל רבי יצחק פרידמן מבוהוש.
הוכתר לאדמו"ר בשבת חנוכה ה'תשמ"ה.
פעילותו כאדמו"ר
תחת הנהגתו הוקמו קהילות ומוסדות של החסידות בביתר עילית, בית שמש, מודיעין עילית, אלעד, קריית גת, מעלה עמוס ועמנואל בין חסידיו נמנים גם חסידי ענפים נוספים של בית רוז'ין (בעיקר טשורטקוב והוסיאטין) שבהם השושלת נפסקה, וכן דתיים לאומיים.
כן יש לחסידות קהילות ומוסדות במנהטן, בורו פארק, מונסי, ויליאמסבורג, לוס אנג'לס, לונדון, אנטוורפן, וכן קהילה קטנה בצור הדסה. בשנים הראשונות להנהגתו חנך את בית הכנסת הגדול 'תפארת ישראל', שעוצב על פי בית הכנסת'תפארת ישראל' שהיה בעיר העתיקה.
הרב ברייאר עורך טיש מדי שבת מברכים, בימי הילולה של אבותיו ובחגים. נוהג לומר דברי תורה ארוכים בכל טיש. חלק מדברי תורתו יצאו לאור בקבצים ובספרים בשם "אמרי קודש".
מדי שנה, בל"ג בעומר, מדליק את ההדלקה המרכזית בציון רשב"י בהר מירון בהשתתפות רבבות. הוא ירש זכות זו מסבו, שקיבלה בירושה מרבי ישראל מרוז'ין, שקנה אותה מזקני צפת הספרדים.
מתגורר בשכונת מקור ברוך בירושלים. אשתו עוסקת בייעוץ רפואי, בפרט לסובלים מאנורקסיה במגזר החרדי.
ילדיו
לרב ברייאר עשרה ילדים. בהם:
Crying in the Club
Crying in the Club (בעברית: בוכה במועדון) הוא סינגל הבכורה של הזמרת הקובנית-אמריקאית קמילה קביו, שיצא לאור ב-19 במאי 2017. השיר נכתב על ידי קביו, סיה, בני בלנקו והופק על ידי בלנקו, האפי פרז וקשמיר קאט. השיר כולל סימפול מהשיר "Genie in a Bottle" של הזמרת כריסטינה אגילרה. במקור, הסינגל היה עתיד להיות כלול באלבום הבכורה של קביו, שהיה אמור להיקרא,. מאוחר יותר, נגנז השיר מהאלבום ויצא כחלק ממיני-אלבום בפורמט תקליט במהדורה מוגבלת ב-14 ביולי 2017. זהו הסינגל הראשון של הזמרת לאחר עזיבתה את להקת הבנות פיפת' הרמוני.
רקע והוצאה
לפני הוצאת השיר, קביו שיתפה פעולה עם בני בלנקו וקשמיר קאט בשיר "Love Incredible". בזמן פגישת כתיבה בין בלנקו לזמרת סיה, כתבו השניים את השיר והקליטו דמו. לאחר עזיבתה של קביו את פיפת' הרמוני ותקופה בה אספה חומרים לאלבום החדש, הציע לה בלנקו את השיר. קביו כתבה את הגשר של השיר והקליטה אותו.
לאחר שיתופי פעולה שונים של קביו, כולל הדואט "Bad Things" עם הראפר משין גאן קלי, שהגיע למקום הרביעי בארצות הברית, יצא השיר לאור ב-19 במאי 2017, לחנויות מוזיקה דיגיטליות ופלטפורמות הזרמת מוזיקה. לאחר כמה ימים, יצא השיר גם לתחנות הרדיו האמריקאיות. ב-14 ביולי נכלל הסינגל בתקליט, יחד עם השיר "I Have Questions".
השיר כולל סימפול של השיר "Genie in a Bottle", של הזמרת כריסטינה אגילרה שנכתב במקור על ידי דייוויד פרנק, ניית'ן פרז, פמלה שיין וסטיב קיפנר. הזמרת סיה מבצעת קולות רקע בשיר.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ בוים על ידי אמיל נאוה ויצא לאור גם הוא ב-19 במאי 2017. הקליפ נפתח בשחור-לבן ומראה את קביו מבצעת את השיר "I Have Questions" בעודה עומדת בגבה אל קיר לבנים, רוקדת בערפל וטובלת באמבטיה. לאחר מכן מתחיל השיר להתנגן וקביו מתועדת במועדון לילה צבעוני.
נכון למאי 2020 צבר הקליפ כ-186 מיליון צפיות.
גרסאות כיסוי
הזמר נייל הורן ביצע את השיר בהופעה באירלנד כחלק מסיבוב ההופעות שלו, "Flicker World Tour". קביו פרסמה את הביצוע שלו בחשבון הטוויטר שלה. הביצוע היה מועמד מאוחר יותר בקטגוריית "גרסת הכיסוי הטובה ביותר" בטקס פרסי המוזיקה של iHeartRadio לשנת 2019.
קויט טומה
קויט טומה (באסטונית: Koit Toome; נולד ב-3 בינואר 1979) הוא זמר ושחקן אסטוני. ייצג את אסטוניה פעמיים באירוויזיון - ב-1998, שם סיים מקום 12 וב-2017, שם לא העפיל מחצי הגמר.
ביוגרפיה
טומה נולד בטאלין והוא אחיינו של ראש ממשלת אסטוניה לשעבר אינדרק טומה.
ב-1994 התגלה על ידי מפיק בעת שלמד בבית ספר למוזיקה, הוא תכנן בתחילה שטומה ייפתח בקריירת סולו אך לאחר מכן החליט כי הוא משתלב באופן הרמוני ביחד עם סירלי היוס הלמד איתו באותו בית ספר, והם התמזגו ביחד כצמד "Code One", הם זכו להצלחה אך התפרקו לאחר שנה.
ב-1998 ייצג את אסטוניה באירוויזיון עם השיר "Mere lapsed" אשר הגיע למקום ה-12, באותה שנה גם הוציא את אלבומו הראשון.
ב-2007 זכה בתוכנית הריאליטי "Tantsud tähtedega", הגרסה האסטונית של לרקוד עם כוכבים.
הוא דיבב בהפקת הדיבוב האסטונית של הסרט מכוניות.
הוא שיחק גם במספר מחזות זמר בתיאטרון וביניהם מיס סייגון וסיפור הפרברים.
לילית סלופוטו
זוהי לילית גדולה יחסית באורך 44 עד 47 סנטימטרים. היא בעלת נוצות חומות-אדמדמות עם בטן וחזה מסורטטים בפסים ארוכים על רקע בהיר. הכנפיים והגב חומים ומעט סגולים. הראש גדול עם פרצוף שמע זהוב מנוצה בכבדות והמקור אפור ומופנה מטה. העיניים שחורות וגדולות. לעיתים מבלבלים בין לילית ממין זה ללילית עצים חומה.
מין זה פעיל בעיקר ביערות גשם ובמטעים, יערות הרריים ובין סבכים לאורך תפוצתו. הוא מתרחק מאזורים קרים או משטחי חופים ולעיתים יימצא בביצות ובין מנגרובים ואף בפארקים עירוניים, אך הוא פעיל בעיקר בין הערביים והערב.
הליליות הן עופות מונוגמיים והן צדות בערב עופות קטנים יותר, מכרסמים, זוחלים וחרקים גדולים. הלילית משתמשת בשמיעתה המצוינת כדי לאתר את טרפה בחשיכה ועטה עליו עם טפריה הגדולים.
הליליות לא בונות קן אלא מטילות עד 3 ביצים בחללי עצים, נקרות סלעים או בקינים נטושים של עופות.
תת-מינים
ללילית זו 3 תת-מינים:
נורמן בושנל וילי
נורמן בושנל וילי (באנגלית: Norman Bushnell Willey; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו השני בשנים 1890–1893.
ראשית חייו
נורמן בושנל וילי נולד בעיירה גילפורד שבמדינת ניו יורק, כבנם של היירם וקרוליין (לבית צ'רץ') וילי. הוא התחנך במכון הספרותי דלאוור שבכפר פרנקלין הסמוך. בגיל 20 הוא עבר לקליפורניה, שם הוא עסק בכריית זהב. ב-1864 הוא עבר לוורן, איידהו, שם הוא המשיך לעסוק בכרייה והיה לפעיל בפוליטיקה המקומית, כולל חברות במועצת המחוז, גזבר המחוז והמפקח הראשי על בתי הספר של המחוז. וילי גם היה מעורב בעסקים נוספים, כולל בעלות על מנסרה והפעלתה. בהמשך הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין, ועסק במקצוע במחוז איידהו.
סגן מושל ומושל איידהו
ב-1890 זכה וילי להזדמנות חדשה בפוליטיקה כאשר איידהו הייתה למדינה בארצות הברית. ג'ורג' ליירד שופ נבחר כמושל איידהו הראשון. עם זאת, הוא הסכים להתמנות לתפקיד רק כשהיה בטוח ששירותו יסתיים בסוף אותה שנה ושהוא ייבחר לסנאט של ארצות הברית. שופ הסדיר עם וילי שהוא ייבחר כסגן המושל, כך שהוא יירש אותו בתפקידו כאשר שופ יתפטר מתפקידו כמושל כדי לכהן בסנאט.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, דאג וילי להעברת הממשל של איידהו מזה של טריטוריה לזה של מדינה, החל מהקמת סוכנויות מדינתיות ועד לעיצוב סמל המדינה. הוא גם עסק בניהול סכסוכי עבודה בין כורים לבין בעלי המכרות באזור קור ד'אלן, ובסופו של דבר הכריז על משטר צבאי, ושלח לשם הן את המיליציה המדינתית והן כוחות פדרליים. וילי כיהן כמושל עד 1893, לאחר שב-1892 הוא נוצח בבחירות המקדימות של הרפובליקנים על ידי ויליאם מקונל, שהמשיך וניצח בבחירות הכלליות.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו קיבל וילי משרה כמפקח על מכרה בבלו קניון, קליפורניה. הוא מעולם לא נישא ולא הוליד ילדים, ולאחר כמה תהפוכות עסקיות הוא עבר לטופיקה, קנזס, שם חי עם קרובי משפחתו.
בשנותיו האחרונות חי וילי במעון לנזקקים במחוז שוואני שבקנזס, ובסופו של דבר הקצתה מדינת איידהו סכום של 1,200 דולר כפנסיה בלתי רשמית כדי לסייע לו בזקנתו. נורמן בושנל וילי נפטר בטופיקה ב-22 באוקטובר 1921. הוא נטמן בבית הקבורת של אוברן, קנזס.
מאיר אנטין
קורות חייו
מאיר אנטין נולד בשנת 1882 בקובל שבפלך ווהלין שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), בנם של מרים לבית אידלזון ויהושע-השל אנטין. אביו היה בנם של נחמה ושל יעקב-אהרון (1814-1898) שהיה חסיד חב"ד נלהב ועשיר מופלג שקיבל זיכיון מהצאר וסלל את מסילת הברזל בקובל וסביבתה – מסילה שהייתה אז השנייה בגודלה ברוסיה וחיברה בין קייב, ורשה, לבוב ומינסק. הסב ובנו יהושע גם עסקו בבנייה רבת היקף בקובל, ובמסגרתה העסיקו מאות בעלי מלאכה יהודיים. דאגו לנזקקים, הקימו בית תפילה ומוסדות יהודיים בעיר. בנוסף תרמו כספים רבים למוסדות צדקה בארץ ישראל.
בנעוריו בקובל היה אנטין מוזיקאי כישרוני שניבאו לו גדולות. ספג בעירו את רוח הציונות והיה מחסידיו הנלהבים של הרצל. בעקבות ההסתה האנטישמיות, פרעות קישינב והתנקשותו של תושב העיר פנחס דשבסקי בעורך העיתון האנטישמי פאוול קרושבאן (Krushevan), החליט לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1903 עלה אנטין לארץ ישראל עם דב וינשטיין, שני העולים הציוניים הראשונים מקובל. לפני נסיעתם נפגשו עם לילינבלום ודרויאנוב לקבלת מידע ראשוני. הם התיישבו במושבה רחובות על פי המלצת משה סמילנסקי ועבדו ב"מנוחה ונחלה". אנטין רכש בכספו שטחי אדמה נרחבים ברחובות ופיתח משק חקלאי. היה הרוח החיה במושבה בקרב הנוער ומטובי המשתתפים בפעולות ובהצגות של להקת החובבים המקומית וביתר ענפי החיים החברתיים והתרבותיים. ב-1909 נשא אנטין לאשה את מינה בת צבי הורביץ.
אלמנתו מינה נפטרה בשנת 1965. לאנטין ורעייתו נולדו שלוש בנות: אביבה, צפורה (לימים נישאה לאפרים אילין) ומרים (מירצ'ה).
פיליפ אוארבך
פיליפ אוארבך (בגרמנית: Philipp Auerbach; כ"א בכסלו ה'תרס"ז, 8 בדצמבר 1906, המבורג – כ"ח באב ה'תשי"ב, 16 באוגוסט 1952, מינכן) היה פוליטיקאי בווארי, יהודי-גרמני, שמונה לאחר מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי אירופה בידי ממשלת בוואריה לעמוד בראש "הקומיסריון לנרדפים מטעמי גזע, דת ומדיניות" ואחר חיסולו של הקומיסריון, בראש המשרד לפיצויים לקרבנות הנאציזם.
קורות חיים
נולד בהמבורג במשפחה נאו-אורתודוקסית, לאהרן אוירבך, סוחר מתכות ובנו של רבי אביעזרי זליג אוירבך, ולהלנה (לבית פוזן). לאחר לימודיו בבית הספר היהודי בהמבורג, למד במכללה לכימאים, והשתלב בעסקי אביו. בין השנים 1929–1931 ניהל מכרה בספרד שהיה שייך לאביו. ב-1931, כחלק מהשפל הגדול פשט אביו את הרגל וגם פיליפ איבד את כספו. אוארבך שב להמבורג, למד לתואר דוקטור במדעי המדינה, השתלב במוסדות הקהילה היהודית בהמבורג, והיה פעיל במפלגה הדמוקרטית הגרמנית. עסק במסחר בהמבורג ובאנטוורפן. בשנות מלחמת העולם השנייה היה במחנה ריכוז. לאחר תום המלחמה השתלב בממשל הצבאי בשטח הכיבוש הבריטי בגרמניה.
שמו התפרסם במה שכונה "פרשת אוארבך" או "מקרה אוארבך": ב-1952 נאסר ביוזמת יריבו הפוליטי, שר המשפטים הקתולי יוזף מילר, פוטר מתפקידו, נשפט והורשע באשמות כלכליות שונות, על אף טענותיו שהמשפט מבוים ושבהוראת שר המשפטים שפטו אותו שופטים בעלי רקע נאצי. בסיום המשפט נקבע כי אוארבך לא מעל בכספים אך הורשע במספר עבירות ונידון לשנתיים וחצי מאסר. בעוד סנגוריו מתכוונים לערער על תוצאות המשפט התאבד אוארבך. ב-1954 טיהרה ועדת חקירה מטעם הפרלמנט הבווארי את שמו של אוארבך, ויריבו יוזף מילר שהואשם ברדיפתו נאלץ להתפטר מתפקידו.
תומאס מולקייר
תוֹמאס מוּלְקֵייר (באנגלית: Thomas Mulcair; נולד ב-24 באוקטובר 1954 באוטווה) הוא פוליטיקאי קנדי, חבר מועצת המלוכה של קנדה ובית הנבחרים של קנדה. משנת 2012 ועד ל-2017 הוא היה מנהיג את המפלגה הדמוקרטית החדשה (NPD) שהיא השלישית בגודלה בקנדה. עורך דין במקצועו.
תולדות חייו
נולד בשנת 1954 בעיר הבירה אוטווה לאם מורה ואב שעסק בביטוח, כשני מתוך עשרה ילדים. עוד מילדות ידע גם צרפתית וגם אנגלית. החל ללמוד משפטים בגיל 18 באוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, וסיים בשנת 1977 תואר ראשון במשפט אזרחי ומשפט מקובל. בשנת 1976 החל להיות פעיל באגודת הסטודנטים המקומית. באותה השנה התחתן עם יהודייה. בנוסף על אזרחותו הקנדית, הוא בעל אזרחות צרפתית.
בשנת 1994 התמודד במסגרת המפלגה הליברלית לאספה הלאומית של קוויבק ונבחר פעמיים נוספות בשנים 1998 ו-2003. בפברואר 2007 הכריז כי לא יתמודד לאספה עוד פעם במסגרת מפלגה זו.
לאחר עזיבתו את הפוליטיקה המחוזית, הוא התלבט באיזו מפלגה כדאי לו להיכנס לפוליטיקה הארצית. הוא ניהל מגעים עם שתי המפלגות הגדולות האחרות בקנדה - המפלגה השמרנית והמפלגה הדמוקרטית החדשה. לבסוף, הוא בחר להתמודד עם זו השנייה, לאחר שהמגעים עם המפלגה השמרנית כשלו סביב הסוגיה של פרוטוקול קיוטו. מספר חודשים לאחר מכן הפך לסגן מנהיג המפלגה. בשנת 2011 הפכה המפלגה בפעם הראשונה בהיסטוריה למובילת האופוזיציה, ומולקייר הפך לאחר כמספר חודשים לראש האופוזיציה.
בבחירות הפדרליות שנערכו בשנת 2015 המפלגה איבדה מכוחה וקיבלה כ-44 מושבים, ובכך חזרה להיות השלישית בגודלה בקנדה. לאחר הכישלון בבחירות, נמתחה על מולקייר ביקורת רבה והתקבלה החלטת אי אמון במולקייר ועל קיום בחירות על ראשות המפלגה עד שנת 2018.
אקסל פרסון-ברמסטורפ
ראשית חייו
אקסל פרסון היה בן למשפחת חוואים מהכפר אויה (Öja, כיום בתחומי העיר יסטד שבנפת יסטד) שבמחוז סקונה. מותו בטרם עת של אביו גרם לו לנשור מלימודיו בבית הספר ולאחר שמלאו לו 14 שנים הוא השלים את השכלתו במסגרת חינוך מבוגרים בבית חינוך עממי. החווה של משפחתו הייתה גדולה יחסית. עם נישואיו הוא רכש את חוות ברמסטורפ הסמוכה ומאוחר יותר הוא קיבל את הבעלות המלאה על החווה המשפחתית ורכש כמה חוות נוספות.
קריירה פוליטית
פרסון היה פעיל בפוליטיקה המקומית והאזורית וב-1918 הוא נבחר להיות חבר הבית התחתון של הריקסדאג מטעם המפלגה הליברלית, אך ב-1921 הוא לא נבחר מחדש. הוא עבר אל מפלגת "ליגת החוואים" (Bondeförbundet) וב-1929 הוא נבחר שוב לבית התחתון מטעמה. מאז הוא כיהן כחבר הפרלמנט ברציפות עד 1949, כשהחל משנת 1934 הוא שימש כיושב ראש המפלגה.
לאחר שממשלת הסוציאל-דמוקרטים בראשותו של פר אלבין הנסון הופלה על ידי רוב בפרלמנט באביב 1936 קיבל פרסון מנדט מהמלך גוסטב החמישי להקים ממשלת קואליציה לא-סוציאליסטית. משימה זו התגלתה כבלתי אפשרית ולזמן קצר כיהן פרסון כראש ממשלה של מפלגה אחת מיוני ועד ספטמבר 1936. מאחר שממשלה זו כיהנה רק במהלך הקיץ, היא זכתה לכינוי "ממשלת החופשה" (semesterregeringen). פרסון לקח על עצמו את תפקיד שר החקלאות. לאחר הבחירות לבית התחתון שנערכו בספטמבר הוא התפטר מתפקידו כראש הממשלה והמשיך לשמש כשר החקלאות בממשלה החדשה בראשותו של הנסון, שהתבססה על קואליציה של הסוציאל-דמוקרטים עם מפלגת החוואים. באותו תפקיד הוא שימש גם בממשלת הקואליציה הלאומית שהוקמה ב-1939 בראשותו של הנסון עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיהנה עד לתום המלחמה ב-1945.
שנותיו האחרונות
לאחר התפטרותו מממשלת הקואליציה הלאומית שימש פרסון-ברמסטורפ במספר תפקידים בארגונים חקלאיים שונים והמשיך לכהן כיושב ראש מפלגתו וכחבר הריקסדאג, עד שב-1949 הוא נאלץ לפרוש מסיבות בריאות. באותה שנה הוענק לו תואר אבירות מטעם "המסדר המלכותי של הסרפים" והוא חי את שארית חייו בחוותו.
It All Comes Out in the Wash
It All Comes Out in the Wash (בעברית: הכל יוצא בכביסה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מירנדה למברט, מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, Wildcard. השיר יצא לאור ב-18 ביולי 2019, על ידי חברת התקליטים RCA נאשוויל, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-70 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מירנדה למברט, הילרי לינדזי, לורי מק'קנה וליז רוז והופק על ידי ג'יי ג'ויס, שהפיק עבורה גם את הסינגל הבא שלה "Bluebird". כותבי השיר תיארו אותו כ"מיוחד", באומרם ש"יש בו תקווה וגם חושך. החיים נותנים לך לימונים, וצריך לעשות מהם לימונדה. ללא הבעיות, לא היינו לומדים להסתדר ולהמשיך הלאה".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-23 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר בוים על ידי טריי פנג'וי, אשר ביימה עבורה בעבר קליפים לשירים כמו "Me and Charlie Talking", "New Strings" ו-"Famous in a Small Town". הוא הופץ לראשונה ב-29 באוגוסט 2019, חודש לפני יציאתו כסינגל מתוך Wildcard. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את למברט בתוך ג'יפ.
נכון למרץ 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-9 מיליון צפיות.
הקרב על טבריה
הקרב על טבריה במלחמת העצמאות נערך בין 8 באפריל ל-18 באפריל 1948 בין כוחות ההגנה לכוחות ערביים מקומיים. הקרב הסתיים בניצחון ה"הגנה" ובעקבותיו פונתה כל האוכלוסייה הערבית מהעיר.
רקע היסטורי
ערב מלחמת העצמאות מנתה אוכלוסיית טבריה כ-11,000 נפש. מהם כ-6,300 יהודים (שמנו כ-57% מתושבי העיר) ו-4,700 ערבים - רובם מוסלמים ומיעוטם נוצרים. במהלך תקופת המנדט הבריטי החלה יציאה מהעיר העתיקה ומרבית האוכלוסייה היהודית עברה להתגורר מחוץ לחומות. חלק גרו בשכונת אחווה ומימוניה (בימינו שכונת הרמב"ם בעיר התחתית) ובשכונת קריית שמואל על ההר. גם הערבים החלו לצאת מהעיר העתיקה והתיישבו בשכונת ג'יב אלבאן מצפון לעיר העתיקה ובשכונת ההר הערבית (בימינו שכונת קריית משה).
היחסים בין היהודים לערבים בטבריה היו טובים. בראש הערבים היו מנהיגים ממשפחת טברי שהיו ידועים במתינותם, עובדה שהותירה את טבריה מחוץ למעגל הדמים במאורעות 1921 ומאורעות 1929. במאורעות 1936 - 1939 גברה ידם של המנהיגים הקיצונים ומדי פעם התחוללו התנגשויות דמים בין שני הצדדים.
נקודת המפנה הייתה בליל ה-2 באוקטובר 1938, כאשר במבצע מתוכנן היטב הצליחה יחידה של פורעים ערבים לחדור לשכונת קריית שמואל ולבצע שם טבח בתושבים. 19 יהודים נרצחו, ביניהם 11 ילדים. לאחר זאת הגיעה לטבריה ועדת חקירה מטעם מפקדת ההגנה בראשות יוסף אבידר שמצאה כשלים קשים במפקדת ההגנה המקומית. מפקד ההגנה בטבריה הודח ונקבעה תוכנית מקיפה לביצור העיר וגיוס אנשים להגנה. הכספים הוקצו בחלקם מכופר היישוב ומגיוס מאנשי העיר.
ב-27 באוקטובר 1938 נרצח ראש העיר היהודי זאכי אלחדיף על ידי ערבי בלכתו ברחוב בטבריה. לאחר אירועים אלה דיכאו השלטונות הבריטים באמצעות פלגות הלילה המיוחדות של אורד וינגייט את הכנופיות הערביות ולאחר 1939 היה אזור טבריה ידוע כאחד המקומות השקטים בארץ ישראל.
מהחלטת החלוקה עד תחילת הקרב
בהחלטת החלוקה מ-29 בנובמבר 1947 נכללו טבריה וסביבתה בתחומי המדינה היהודית. בניגוד לשאר הערים המעורבות בהן הגיבו הערבים על ההחלטה בפגיעה ביהודים לא נרשמו בטבריה אירועים חריגים. בפגישה של נציגי היישוב היהודי בטבריה עם המנהיגים הערבים של העיר ממשפחת טברי, הוסכם לקיים את השלום בעיר. הסכם שלום זה לא מנע משני הצדדים לצבור כוח ונשק. מפקדת ההגנה המקומית שבראשה עמד אליעזר דב אטינגר דאגה לאייש את עמדות בשכונות היהודיות, וגם הערבים צברו נשק רב וקבלו תגבורות של אנשי כנופיות מלוביה ואנשי צבא ומשטרה לשעבר.
מערך כוח האדם שעמד לרשות ההגנה בסוף פברואר 1948 מנה כ-400 איש רובם תושבי השכונות שהופקדו לשמור על התושבים והרכוש היהודי מתוך עמדות שכונתיות ומחלקת חי"ש של 60 לוחמים מיומנים היטב שנועדו לפעולות בעיר. עם הקמת גדוד 12 ("ברק") בחטיבת גולני השתייכה מחלקה זו ארגונית לגדוד.
מול מערך ההגנה התייצבו כ-500 ערבים אוחזי נשק, מהם אנשי כנופיות, אנשי צבא ומשטרה לשעבר וכן 30 חיילים סורים על ציודם. באזור עילבון וטורען נמצאו עוד כ-800 חיילי צבא ההצלה של קאוקג'י שהמתינו לפקודה לתקוף את טבריה. בעיירה צמח חנו חיילים מחיל הספר העבר-ירדני של הלגיון הערבי, שאיימו להתערב במערכה על טבריה. לערביי טבריה בעיר העתיקה היה ציוד לחימה שהספיק לכל 500 אוחזי הנשק, שכלל רובים רבים, מקלעים, מרגמות, אקדחים וכמות רבה של תחמושת.
כוח משמעותי נוסף היה האנגלים. בטבריה חנה גדוד צנחנים על מלוא ציודו ומפקדו, קולונל אנדרסון, נטה לא פעם לצד הערבים. המפקדה השתכנה בבניין המשטרה הגדול והחיילים היו במחנה ליד קריית שמואל והפריעו בפעולות נגד הערבים.
ב-24 בפברואר 1948 הותקף אוטובוס אגד משוריין בין לוביה לקרני חיטין יחד עם טנדר נוטרים שליווה אותו, ואחד הנוטרים נהרג. יחידת חי"ש מטבריה הוחשה למקום ובקרב נהרג אחד מאנשיה. הקרב התפתח והערבים החלו להתקרב ללוחמים ולנוסעי האוטובוס על מנת לחסלם. ברגע האחרון הגיע כוח בריטי שהדף את התוקפים. מאז פסקה התנועה לטבריה בציר זה ועברה לכביש כפר תבור-פוריה (כביש 767 וכביש 768 של ימינו).
השקט בעיר נשמר יחסית עד 10 במרץ 1948. ביום זה נפוצו שמועות בין הערבים כאילו המנהיג היהודי בעיר, משה וייס (צחר), נהרג על ידי ערבים וכי היהודים עומדים להתקיף את הערבים כנקמה. הערבים פתחו ביריות ואנשי ההגנה השיבו אש. בחילופי האש שנמשכו מספר ימים נהרגו שישה עשר ערבים וארבעה יהודים. ב-13 במרץ 1948 נפגשו שוב נציגי הערבים והיהודים בתיווך הבריטים והוסכם שוב על הפסקת אש.
בעקבות המאורעות האלה החלו היהודים לנטוש את בתיהם בעיר העתיקה ולעבור לשכונות היהודיות ובאותו הזמן נטשו הערבים את השכונות המעורבות ועברו לעיר העתיקה או עזבו את העיר. בעיר העתיקה נותרו 25 לוחמי ההגנה על פי החלטת מפקד ההגנה המקומי ומפקד גדוד ברק. נטישת העיר העתיקה הקנתה לערבים ניצחון פסיכולוגי שהעלה את מורל אנשיהם.
השקט נשמר עד 5 באפריל 1948, אז פתחו הערבים באש על קונים יהודים בשוק, הרגו חמישה יהודים קשישים ושבו עשר נשים יהודיות מבוגרות. ההגנה הגיבה במהירות והניסה את הערבים מהשוק. 12 ערבים נשבו. האש התפשטה בכל העיר. בחסות הבריטים הוסכם על הפסקת אש וחילופי שבויים. הטקס נערך בתחנת אגד ברחוב הגליל ולאחריו צעדו המנהיגים משני הצדדים לאורך רחוב הגליל כדי להמחיש את רצונם בשלום.
בינתיים התערב המופתי חאג' אמין אל-חוסייני ביריבות בין המנהיגים הערבים המתונים ממשפחת טברי ובין המנהיג הקיצוני סובחי שהין, ומינה את האחרון לראש המפקדה הערבית בטבריה.
התחלת הקרב על טבריה
הפסקת האש הייתה קצרה וב-8 באפריל 1948 פתחו שוב הערבים באש על עמדות ההגנה ועל אזרחים בשוק. הם השתלטו על מלון טיבריאס ובית החולים הסקוטי וחסמו את הדרך לגליל העליון. הבריטים הזמינו את נציגי הצדדים לדון שוב על הפסקת אש. הערבים דרשו פינוי אנשי ההגנה מהעיר העתיקה. דרישתם נדחתה. הערבים הטילו מצור על הרובע היהודי בעיר העתיקה. ב-9 באפריל 1948 הצליח אוטובוס משוריין לפרוץ לעיר העתיקה ולהעביר מזון ותחמושת. אנשי התגבורת פינו מהרובע יהודייה זקנה שנותרה במקום. הערבים שאפשרו את כניסת הרכב המשוריין הספיקו בינתיים להטמין מוקש בדרכו. האוטובוס המשוריין עלה על המוקש והחל להתלקח. בעזרת לוחמי ההגנה בעיר הצליחו הלוחמים להימלט מהאוטובוס הבוער. הקשישה סירבה בעקשנות לעזוב את האוטובוס ונשרפה בתוכו. הערבים המשיכו באש רובים ומרגמות לעבר השכונות היהודיות וגרמו להרוגים ופצועים מהאוכלוסייה היהודית.
ב-10 באפריל 1948 הכריזו הבריטים שוב על הפסקת אש וזימנו את הנציגים. סוכם רק על החלפת שבויים.
ב-11 באפריל 1948 הגיע בשחייה לוחם ההגנה מהעיר העתיקה למלון "גלי כנרת" ודיווח על המצב הקשה של הלוחמים שם הסובלים מתשישות וחוסר בתחמושת ומזון.
תוכנית הקרב
כתוצאה מההתפתחויות החמורות בטבריה הוחלט במטה חטיבת גולני לתכנן ולבצע מיד את התוכנית שתביא להכרעה סופית במערכה על העיר. נקבעו ארבעה שלבים לסיום המערכה:
על כוחות ההגנה בעיר הוטל לרתק באש את הערבים במשך כל הקרב.
בגלל חוסר אפשרות לגדוד ברק למלא את כל המטרות, צורפה לכוחות פלוגה מהגדוד השלישי של הפלמ"ח, שתפקידה היה לכבוש את מלון טיבריאס החולש על העיר העתיקה ולפתוח את הדרך לצפון.
הקרב על טבריה
בליל 12 באפריל 1948 כבש כוח של גדוד ברק את הכפר נאסר א-דין ואת גבעת שייח' קדומי על הרכס המערבי השולט על טבריה. בכפר נאסר א-דין הסתתרו לוחמים וצלפים ערבים בין בתי ואוהלי הכפר. בהסתערות נהרגו גם אזרחים. התושבים נסו להרים וחלק הגיע למשטרת טבריה וסיפרו על ההרג שעשו היהודים באנשי הכפר.
האולטימטום הבריטי
השמועה על הטבח בנאסר א-דין הביאה לדמורליזציה באוכלוסייה הערבית והחלה עזיבת משפחות. הערבים פנו לבריטים ודרשו להוציא את לוחמי ההגנה מהעיר העתיקה בטענה שאין שם אזרחים יהודים.
מפקד החטיבה הבריטית בצפון זימן את נציגי היהודים ונתן להם אולטימטום להוצאת אנשי ההגנה מהעיר העתיקה אחרת יפגיז הצבא את עמדות ההגנה. היהודים סירבו והעניין הגיע עד לנציב העליון אלן קנינגהם שהורה לבטל את האולטימטום ולהניח ליהודים במלחמתם על טבריה. נציג היהודים, משה צחר, אמר למושל המחוז הבריטי: "אתם חוזרים לאנגליה וכאן מתנהלת מלחמה בינינו לבין הערבים על גורל הארץ, מוטב שלא תתערבו ואנו נגמור את העניין בטבריה בשלושה ימים". לאחר שהבריטים הבטיחו לא להתערב הוחל בשלב השני של הקרב.
המשך הקרב
בלילה שבין 16 ל-17 באפריל תקף כוח מגדוד ברק את "בית מחפוזה" שממנו צלפו על השכונות היהודית ובו הייתה גם המפקדה הצבאית הערבית. מחלקה מהגדוד הצליחה להתקרב לבית. באותה שעה שהו במקום מפקדים ומנהיגים ערבים ודנו במצבם הקשה. הבית פוצץ על יושביו.
בלילה שבין 17 ל-18 באפריל השתלטה פלוגה של הגדוד השלישי של הפלמ"ח (גדוד הגליל) לאחר קרב קשה, על מלון טיבריאס. למחרת בשעות הבוקר ניסו כארבעים אנשי כנופיות מהכפרים הערבים בסביבה להתקדם דרך כביש נצרת. הם עלו על מארב ובקרב נהרגו עשרה ונלקחו בשבי ארבעה. השאר ברחו.
בבוקר 18 באפריל 1948 החלו הכוחות להתכונן לשלב הרביעי של הקרב אך הערבים הפסיקו אש.
הכניעה ונטישת העיר
בבוקר ה-18 באפריל 1948 הגיעו נציגי הערבים למשטרת טבריה והודיעו למפקד הבריטי כי הם מבקשים לעזוב את העיר עם נשקם.
שלוש סיבות הביאו לכניעת הערבים בטבריה:
נציגי היהודים, משה צחר ויצחק תג'ר הזמנו למשטרת טבריה ושם אמר להם קולונל אנדרסון: "נוכחנו לדעת כי אתם חזקים יותר מהערבים אבל אנחנו אחראים לשלומם של תושבי העיר ולכן נוציא את כל הערבים מטבריה כדי למנוע טבח המוני. נשאר בעיר עוד עשרה ימים אך נמסור לכם את השלטון האזרחי ולא נתערב".
נציגי היהודים השיבו כי הם מקבלים את השלטון ברצון אך מבקשים שהערבים ימסרו את הנשק ומתנגדים שיעזבו את העיר.
בסיום הפגישה סוכם כי יוכרז עוצר כללי בעיר והיהודים יחויבו לא לפתוח באש בעת פינוי הערבים מהעיר.
בשעות הצהרים הגיעו מנצרת עשרות כלי רכב, אוטובוסים, משאיות ורכבים פרטיים, להסיע את ההמונים ההמומים שנצטוו על ידי מנהיגיהם לנטוש את ביתם. חלק מהשיירה עלה צפונה דרך קריית שמואל, לנצרת וחלק נסע דרומה דרך רחוב הגליל לכוון צמח.
ב-19 באפריל הוציא מפקד ההגנה בטבריה, מנשר: "אל תושבי טבריה! התושבים הערבים עזבו את העיר. טבריה כולה עברה לידינו. הנני מכריז על משטר עברי עצמאי בעיר".
טבריה הייתה העיר המעורבת הראשונה בארץ ישראל שהייתה תחת שלטון עברי עצמאי.
ב-28 באפריל פינו הבריטים את כוחותיהם מבניין המשטרה והסביבה.
תוצאות הקרב
לכיבוש טבריה היו תוצאות חשובות:
לאחר המלחמה נהרסו כל הבתים בעיר העתיקה, פרט למבני דת.
קו 7 של הרכבת התחתית של ניו יורק
קו 7, או בשמו המלא קו מאסף/מהיר פלאשינג (באנגלית: 7 Flushing Local and <7> Flushing Express) הוא קו רכבת תחתית באגף A במערכת הרכבת התחתית של ניו יורק, צבע המסלול של הקו הוא בצבע סגול והוא עוצר ב־22 תחנות בסך הכל. הקו מתחלק לשתיים, קו 7 וקו <7> (בצורת יהלום). החלוקה בשמות נובעת מכך שקו 7 הוא קו מאסף לכל אורכו וקו <7> הוא קו מהיר והוא עוצר ב-8 תחנות בלבד. הקו חוצה את מנהטן ממערב למזרח ומגיע עד לפלאשינג שבצפון קווינס.
היסטוריה
ב-13 ביוני 1915, רכבת המבחן הראשונה של הקו פעלה בין תחנת גרנד סנטרל לבין שדרות ורנון - ג'קסון אווניו, ללא תשלום. קו הפלאשינג הורחב בתחנה אחת משדרות ורנון-ג'קסון אל שדרות פוינט אווניו ב-15 בפברואר 1916 והשירות החל להיות בתשלום. ב-5 בנובמבר 1916 הורחב הקו עוד שתי תחנות מזרחה לתחנת קווינסבורו פלאזה.
ההרחבה המשמעותית של הקו ארעה במאי 1927 אז החלו העבודות להרחבתו, ראשית הורחב הקו בתחנה נוספת ובזמני נסיעות נוספים, ובסוף ינואר 1928 הסתיימה הרחבת הקו מזרחה עד לתחנת פלושינג מיין.
השירות על קו הפלאשינג ממזרח לקווינסבורו פלאזה היה משותף על ידי 2 חברות, הראשונה הייתה חברת "Interbough Rapid Transit" והשנייה הייתה חברת ברוקלין-מנהטן טרנזיט תאגיד מ-1912 עד 1949; רכבות ה-BMT היו נקראות קו 9, בעוד ששירותי IRT הוגדרו בשם 7 על גבי מפות בלבד. המספר 7 הוקצה רכבות מאז כניסתה של הקדמי על מסילת R12 בשנת 1948.
רכבות אקספרס החלו לפעול ב-24 באפריל 1939 כדי לשרת את היריד העולמי בניו יורק ב-1939. הרכבת הראשונה עזבה את הרחוב הראשי בשעה 6:30 בבוקר. IRT הפעילה נסיעות כל תשע דקות בין הרחוב ראשי ותחנת כיכר טיימס בעוד BMT הפעילו נסיעות כל כמה דקות בין הרחוב ראשי לקווינסבורו פלאזה. זמן הנסיעה בין רחוב ראשי לקווינסבורו פלאזה היה 15 דקות, וזמן הנסיעה בין הרחוב ראשי לכיכר טיימס היה 27 דקות.
ב-17 באוקטובר 1949 הסתיימה פעולת ה-BMT / IRT המשותפת על קו הפלאשינג, וקו הפלאשינג הפך לאחריות בלעדית של חברת ה-IRT לאחר סיום שירות ה-BMT / IRT, הודיעה מועצת התחבורה של ניו יורק, כי הרציפים בתחנות הקו יוארכו לאורכם של 11 קרונות של IRT, ואילו הרציפים של קווי החברה השנייה ימשכו עד 10 אורכי קרונות BMT. הפרויקט, שהתחיל ב-1950, עלה 3.85 מיליון דולר. עד אז הרציפים היו באורך של 9 קרונות IRT באורך כולל של 51 מטרים, או שבעה קרונות BMT באורך כולל של 60 מטר.
ב-12 במרץ 1953 החלו שתי רכבות סופר אקספרס של תשעה קרונות לפעול מרחוב פלושינג-מיין לכיכר טיימס בשעת העומס. הרכבות המהירות עצרו רק ברחוב הראשי, ודילגו על רוב התחנות, השירות המהיר גרם לקיצור זמן הנסיעה ביותר מעשרה אחוזים. החל מ-12 באוגוסט 1955, השירות המהיר פעל באופן קבוע במהלך שעת העומס. ב-10 בספטמבר 1953 נוספו 2 רכבות מהירות מתחנת כיכר טיימס לרכבות המהירות בשעות העומס. אך השירות המהיר כולו, נפסק בשנת 1964.