cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מעבר לקיר השינה
עלילה
לאחר מבט חטוף בנופים הנשגבים של אותו עולם מסתורי, עם גבעותיו הרחבות ועמקיו השלווים, נתקל המספר בהילה זוהרת, מעין ישות עשוית אור וגז, ונוכח לגלות שהוא מתקרב אל לא אחר מג'ו סלייטר, נשמה לצד נשמה. השניים מרחפים לאיטם במשך זמן מה, עד שמציאותם החדשה מתחילה לדעוך, והם מתעוררים חזרה בבית המשוגעים.
, אומר קול רם ולא מוכר למספר המבוהל, ומזדהה בתור הישות הזוהרת שהופיעה זה עתה בחלומם. נאסר עליו לדבר על אויבו, כך הוא אומר, אולם הוא מכנה אותו בשם ; עליו לעזוב כעת, הוא מאיץ בו, אך שניהם לבטח יפגשו שוב, אולי ב.
המספר מתוודה על חווייותיו בפני הממונה עליו, דוקטור פנטון, אשר פוטר את המקרה כלא יותר מהתמוטטות עצבים קלה, ומציע לו לצאת לחופשה ארוכה. המעשה תם כאשר כולם משוכנעים שג'ו סלייטר לא היה יותר מרוצח מטורף, אולם המספר מסיים את דבריו עם עדות מפי האסטרונום,.
השראה
לאבקרפט אמר כי ההשראה לסיפור הגיעה ממאמר שקרא בעיתון ה ב-27 באפריל 1919, אשר עסק במשפחת סלייטר או סלת'ר, בתור נציגה מטעם אוכלוסיית הרי קטסקיל. הנובה המוזכרת לקראת סוף הסיפור היא למעשה כוכב אמיתי, הידוע בשם, וציטוט האסטרונום גרט פי. סרביס איתו המספר מסיים את עדותו, נלקח מספרו, אסטרונומיה בעין בלתי מזוינת.
ייתכן כי לאבקרפט קיבל את הרעיון לשמו של הסיפור מיצירתו של אמברוז בירס,, שכן קרא את ספרותו לאורך שנת 1919. כמו כן, ספרו של ג'ק לונדון מ-1906,, הנוגע בנושא , מכיל את הקטע,.
עולמו הספרותי של ה.פ. לאבקרפט
בדומה ליצירות אחרות של לאבקרפט, עיקר הסיפור אינו מתמקד באירועים המתרחשים בעולמנו המוכר והידוע, אלא באלו הלוקחים חלק בעולם החלומות. אולם בניגוד לסיפורים בולטים אחרים כגון משימת החלום של קאדאת' האבודה, מפתח הכסף וסלפאיס, קיר השינה אינו נכלל בקבוצה הספרותית של כתבי לאבקרפט המכונה, ככל הנראה בגלל טבעו החצוי. לאבקרפט נטה לצלול לעומק החלום ברבים מסיפוריו, ואף לבנות עולם עצמאי בתוכם, בעל אוכלוסיות, תרבויות וארצות משלו. בקיר השינה, לעומת זאת, נפרס סיפורן של שתי דמויות שטרם הצליחו לשבור את המחסום המפריד בין שני העולמות, ואחת מהן, זו של המתמחה, מצליחה רק להציץ באופן חטוף לתוך החלום על ידי שימוש במכונה.
דעותיו הגזעניות של לאבקרפט, הבאות לידי ביטוי ברבים מסיפוריו, מופיעות גם בקיר השינה, בדמות תיאורם של סלייטר ושל אנשי ההרים; , שאת טבעו הוא מתאר ככזה ה.
ביקורת
תיאר את יצירתו של לאבקרפט באוטוביוגרפיה שכתב,. ו תיארו את הסיפור כמעניין ביותר, אף על פי שהוא מנוסח בצורה ילדותית ונוקשה.
אדלהייד, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים
אדלהייד, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים (23 בפברואר 1800 - 13 בספטמבר 1820), הייתה בתו של ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואשתו של אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
ביוגרפיה
אדלהייד נולדה ב-23 בפברואר 1800 בטירת שאומבורג לויקטור, נסיך הכתר של אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואמליה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו. אדלהייד התחנכה בקפידה בעיר הוים, יחד עם שלוש אחיותיה. בשנת 1806 מת סבה קרל לודוויג, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ואביה עלה לשלטון במקומו. בשנת 1812 מת אביה ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ודודו פרידריך, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים עלה לשלטון במקומו. זמן קצר לאחר מכן מת גם פרידריך, והנחלה התחלקה בין אחותה הרמינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים שירשה את טירת שאומבורג ורוזנות הולצאפל, לבין אלקסיוס פרידריך כריסטיאן, דוכס אנהלט-ברנבורג שירש את אזור הוים.
ב-24 ביולי 1817 התחתנה אדלהייד עם אוגוסט, נסיך הכתר של אולדנבורג, ממנו נולדו לה שתי בנות. ב-13 בספטמבר 1820 מתה אידה לאחר 3 שנות נישואים, והיא בת 20 שנים בלבד. לאחר מותה התחתן בעלה עם אחותה אידה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, אולם גם היא מתה בגיל צעיר לאחר 3 שנות נישואים.
משפחתה
ב-24 ביולי 1817 התחתנה אדלהייד עם אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ממנו נולדו לה שתי בנות:
מצוות לינה
מצוות לינה היא מצווה מדאורייתא להישאר ללון בירושלים ביום הקרבת קורבן.
מקור
נאמר בתורה. מפסוק זה למדו חז"ל שאדם חייב לשהות בירושלים בלילה שלאחר הקרבת הקרבן שהביא. יש אומרים שברגל החיוב הוא לשהות בירושלים במשך כל ימי הרגל, גם אם לא הביא קרבן באותו יום ויש אומרים שהחיוב הוא רק לילה אחד כבכל קרבן.
טעם המצווה
התורה תמימה טען שההסבר למצווה זה הוא החיוב על כל אדם לצאת לדרכו בבוקר בלבד מפני שבלילה מצוי הזק. לשיטה זו פסוק זה הוא מקור לדין רחב בהרבה.
הרש"ר הירש כתב שסיבת דין זה היא לשהות בקרבת המקדש ולספוג את אווירתו.
קאשה מוש
קטז'ינה מוש (בפולנית: Katarzyna Moś; נולדה ב-3 במרץ 1987), הידועה בכינוי הבמה קאשה מוש (בפולנית: Kasia Moś) היא זמרת פולנייה אשר ייצגה את פולין בתחרות האירוויזיון בשנת 2017 עם השיר "Flashlight".
קורות חייה
מוש נולדה ברודה שלונסקה בפולין למשפחה מוזיקלית. אביה מארק מוש הוא כנר ומנהל התזמורת הקאמרית AUKSO, אמה יואנה כנרת ואחיה מטאוש הגדול ממנה בשנתיים הוא כנר ומלחין אשר הפיק את אלבומה הראשון. בילדותה חונכה בבית ספר למוזיקה בביטום ובמהלך לימודיה למדה לנגן על צ'לו ופסנתר. בגיל חמש עשרה לקחה שיעורים בפיתוח קול והתחילה את דרכה כחברה בלהקות מקומיות. היא התמודדה במוקדמות תחרות האירוויזיון 2005 לייצוג פולין ולא זכתה ובשנת 2016 התמודדה שנית עם השיר "Addiction" וסיימה במקום השישי. בשנת 2009 סיימה את לימודיה באקדמיה למוזיקה בקטוביץ. היא הגיעה לגמר תוכנית השירה Must Be the Music בגרסתה הפולנית. באוקטובר 2015 שחררה את אלבום הבכורה שלה Inspination. בשנת 2017 התמודדה בפעם השלישית במוקדמות לאירוויזיון באותה שנה עם השיר "Flashlight" וזכתה בגמר. ב-9 במאי 2017 ביצעה את שירה בחצי הגמר הראשון במקום האחד עשר בסדר ההשמעה והעפילה לגמר שנערך ב-13 במאי. בגמר סיימה במקום ה-22 מתוך 26 מדינות.
כדורגל באולימפיאדת סיאול (1988)
אולימפיאדת סיאול (1988) נערכה בסיאול, קוריאה הדרומית. תחרויות הכדורגל נערכו בין ה-17 בספטמבר 1988 ל-1 באוקטובר 1988. באולימפיאדה זו לא התקיים טורניר לנשים אלא רק טורניר לגברים. בטורניר הגברים השתתפו 16 נבחרות לאומיות.
גרמופון הזהב
גרמופון הזהב (ברוסית: Золотой граммофон) הוא אחד מטקסי פרסי המוזיקה החשובים ביותר ברוסיה ומצעד להיטים רוסקויה רדיו.
הפרס הוקם על ידי תחנת הרדיו "רוסקויה רדיו" והוא מתקיים מדי שנה מאז 1996. במשיך 15 שנה הנחה את הטקס איוואן אורגנט (משנת 2007 ועד 2022). לאחר מכן הטקס הונחה על ידי ואדים גאליגין ויקטרינה סקולקינה.
מספר הפרסים
מספר פסלוני "גרמופון הזהב" נכון לדצמבר 2021:
פרס מיוחד על תרומה בפיתוח המוזיקה של המולדת:
קפטן בלאד
קפטן בלאד (באנגלית: Captain Blood) הוא סרט הרפתקאות תקופתי אמריקאי משנת 1935 בבימויו של מייקל קורטיז, עם ארול פלין ואוליביה דה הבילנד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "קפטן בלאד" של רפאל סבטיני משנת 1922 ולפיו הופק סרט אילם בשנת 1924.
הסרט הזניק את הקריירה של פלין ודה הבילנד והיה הראשון מבין שמונה סרטים בהם הופיעו ביחד.
העלילה מתבססת על אירוע היסטורי אמיתי - מרד מונמות' נגד ג'יימס השני, מלך אנגליה שדוכא באכזריות ורבים ממשתתפיו הוצאו להורג אך חלק מהם נשלחו לג'מייקה ונמכרו שם לעבדים. מכאן מתפתחת עלילה הרומן שכוללת את קרבות הפירטים עם סיפור אהבה רומנטי.
תקציר העלילה
בשנת 1685 מכריז ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון מרד נגד ג'יימס השני, מלך אנגליה. המרד מדוכא באכזריות ורבים מהמורדים נדנים למוות.
פיטר בלאד (ארול פלין) הוא רופא שנקרא באמצע הלילה על ידי ידידו ג'רמי (רוס אלכסנדר) לטפל בידידו לורד שנפצע בקרב עם חיילי המלך. באמצע הטיפול מגיעים חיילי המלך ואוסרים את בלאד ואת הלורד הפצוע. בלאד נדון למוות למרות טענתו כי הוא רופא ולא השתתף במרד אלא היה נאמן למקצועו לטפל בכל אחד.
בעצת יועציו מחליט המלך להמתיק את גזר דינו של בלאד וחבריו ולהמירו במכירה לעבדות בג'מייקה כדי שיוכל להפיק רווח כספי מכך. בלאד נשלח באנייה לג'מייקה ובמכירה הפומבית בשוק העבדים בפורט רויאל קונה אותו אראבלה בישופ (אוליביה דה הבילנד), בעשרה פאונדס. בלאד מוצא חן בעיניה ומגלה לה שהוא רופא. העבדים עובדים עבודת פרך במטעים ועל כל עבירה קטנה הם נדונים לעונש מלקות.
ארבלה היא אחייניתו של קולונל בישופ (ריצ'רד אטוויל), אדם עשיר ואכזר ומקורב למושל האי.
בליל הבריחה תוקפים הספרדים את פול רויאל ומשתלטים עליה. העבדים תופסים סירה ומגיעים לספינת הספרדים ומשתלטים בקלות על הצוות שנשאר שם. כשהספרדים מנסים לחזור לספינה בסירות, פותח עליהם התותחן הנרי הגת'רופ באש תותחים ומטביע את סירותיהם. גם בישופ מגיע לספינה ומצווה עליהם להיכנע אך מושלך לים.
מעתה הופכת הספינה לספינת פיראטים ובלאד ומלחיו זוכים לכבוד והערצה בקרב אחוות הבוקאנרים. מושל ג'מייקה שאינו מצליח להשתלט עליהם מוחלף על ידי בישוף ששולח את אראבלה ביחד עם המושל ללונדון.
בלאד כורת שותפות עם הקברניט הצרפתי לבאסר (בזיל רת'בון). בינתיים מתחלף השלטון בבריטניה, והמלך החדש, ויליאם השלישי, מלך אנגליה שולח את אראבלה בחזרה לג'מייקה ביחד עם לוד ווילובי (הנרי סטיפנסון). לבסר לוכד את הספינה ולוקח את ארבלה ווילובי כבני ערובה. כאשר הוא מסרב לבקשת בלאד לשחרר אותם, מתעמת איתו בלאד בדו-קרב חרבות ממושך עד שלבסוף הורג אותו.
בלאד פוקד לשוט לפורט רויאל אך המלחיים מסרבים בגלל חשש שיוצאו שם להורג. ווילובי מוסר מכתב מהמלך ויליאם בו הוא מעניק להם חנינה ומצרף אותם לצי המלכותי.
הם מתקרבים לנמל פורט רויאל ורואים שתי ספינות צרפתיות מפגיזות את העיר. מתחולל קרב תותחים ולבסוף הסתערות על הספינות והצרפתים מובסים.
רק אז מגיעות האניות הבריטיות לנמל. בישופ מודח מתפקידו מאחר שהפקיר את העיר ובלאד מתמנה למושל האי. בארמון המושל בלאד ואראבלה מקבלים את בישופ המופתע ושואלים אותו: מה נשמע, דוד?
חוק בריידי
חוק בריידי למניעת אלימות באמצעות אקדחים (או אקדחי-יד), הידוע בעיקר בצורתו המקוצרת כחוק בריידי, הוא חוק שחוקק הקונגרס של ארצות הברית, הקובע קיום של בדיקות רקע פדרליות לכל אדם המבקש לרכוש נשק בארצות הברית. עד להקמת המערכת הלאומית לבדיקה מיידית של רקע עברייני (NICS) בשנת 1998, הוחלה גם תקופת המתנה של עד חמישה ימים כדי לאפשר לרשויות לערוך בדיקות רקע עבור מוכרי הנשק במדינות בהן לא הייתה מערכת בדיקות רקע. החוק נקרא על שמו של דובר הבית הלבן לשעבר, ג'יימס בריידי, שנורה בראשו ונפצע אנושות על ידי המתנקש ג'ון הינקלי ג'וניור במהלך ניסיון התנקשות בנשיא ארצות הברית רונלד רייגן ב-30 במרץ 1981 ומאז היה לפעיל בולט ביחד עם רעייתו שרה במאבק על חקיקת חוקי פיקוח על כלי נשק.
מהלך החקיקה
הצעת "חוק בריידי למניעת אלימות באמצעות אקדחים" הועלתה לראשונה בקונגרס האמריקאי ה-100 ב-4 בפברואר 1987 על ידי חבר הקונגרס אד פייגן והסנאטור הווארד מצנבאום מאוהיו. ההצעה המקורית כללה דרישה להחלת תקופת המתנה של שבעה ימים בין הגשת הבקשה לרכישת האקדח ועד שהוא יימסר לרוכש. ביוני 1988 ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית אישרה את הצעת החוק בהצבעה קולית כתיקון ל-"חוק הכולל למניעת שימוש בסמים" (1988), במה שנודע כ-"תיקון בריידי". על אף זאת, בהצבעה בבית הנבחרים לא עבר התיקון. הצמד פייגן ומצנבאום העלו את החוק בשנית בקונגרס ה-101 ב-4 בינואר 1989. גרסה זו קבעה כבר כי תקופת ההמתנה שהגרסה המקורית דרשה תבוטל ברגע שתצא אל הפועל מערכת לאומית לבדיקה מיידית של רקע עברייני של רוכשי אקדחים פוטנציאליים. בנובמבר 1989 התייצב ג'יימס בריידי בפני ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית וקרא בעדותו לפניה להחלת תקופת המתנה על רוכשי כלי נשק. שם נאמר לו כי תקופה שכזו תיצור חוסר נוחות אצל הרוכשים. בריידי השיב:
ב-24 ביולי 1990 ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית אישרה את החוק פעם נוספת, אך הפעם החוק לא הגיע בכלל להצבעה בבית הנבחרים, בין היתר משום שניסיונות של תומכי החוק לצרפו ל"חוק השליטה בפשע" (1990), שהם היו סבורים שישיג את תמיכת רוב חברי בית הנבחרים, כפי שהיה בסופו של דבר, לא צלחו. בנוסף יושב ראש בית הנבחרים, טום פולי רמז כי חקיקה זו היא מעוררת מחלוקת מידי מכדי שיוכל להעלותה להצבעה, ועם סופו של הקונגרס ה-101, תמה גם האפשרות להעלות את החוק להצבעה. עם התגברות התמיכה הציבורית בחוק, העלו הצמד מצנבאום ופייגן את החוק בקונגרס ה-102. הפעם הצליחו הזוג שרה וג'יימס בריידי להביא לתמיכתו של רונלד רייגן, נשיא ארצות הברית לשעבר, שהיה חבר ב־NRA והיה ידוע כתומך בזכות של כל אמריקאי לשאת נשק בחוק. רייגן התבטא בעד החוק בפומבי בעת קבלת תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ביום השנה העשירי לניסיון ההתנקשות בו:
הוא סבר כי "חוק בריידי" יספק מנגנון אכיפה חיוני שיביא לסיום "מערכת הכבוד" (מדיניות שסומכת על כוונת האזרחים לכבד את החוקים בלי השגחה ופיקוח) שנקבעה ב"חוק הפיקוח על הנשק" (1968). רייגן לא היה היחיד שהביע את תמיכתו ב"חוק בריידי". אליו הצטרפו הנשיאים לשעבר ג'ימי קרטר, ג'רלד פורד וריצ'רד ניקסון ששניים מהם (קרטר ופורד) אף קראו פומבית לקונגרס האמריקאי לאסור את הייצור של כלי נשק באיכות צבאית, שאחר כך נמכרים לידי אזרחים אמריקאים. מנגד, המתנגדים ל"חוק בריידי" טענו כי הוא מנוגד לתיקון השני לחוקת ארצות הברית המגן על הזכות של תושבי ארצות הברית לשאת נשק.
עם כינוסו של הקונגרס ה-103 בשנת 1993 ל"חוק בריידי" היו תומכים רבים מבעבר. ב-22 בפברואר 1993 הוצג החוק בבית הנבחרים, הפעם על ידי חבר בית הנבחרים הדמוקרטי, צ'אק שומר מניו יורק. שבוע לפני כן ב-17 בפברואר 1993, הצהיר הנשיא קלינטון בנאומו בפני שני בתי הקונגרס כי "אם יעבירו את "חוק בריידי", הוא יחתום גם יחתום על החוק". הייתה זו הפעם הראשונה שנשיא מכהן מצהיר כי יחתום על חוק שכזה. בנוסף לראשונה, "חוק בריידי" הועלה לבדו, לא כחלק מחוק כולל אחר כפי שהיה בפעמים הקודמות. ב-4 בנובמבר 1993 אישרה בפעם האחרונה ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית את החוק. ב-10 בנובמבר עבר החוק בבית הנבחרים. ב-20 בנובמבר 1993 אושר החוק בסנאט. ועדת השעה שכונסה הגיעה להסכמות על הנוסח הסופי של החוק ב-22 בנובמבר וב-24 בנובמבר אישר הסנאט את דוח הוועדה פה אחד. החוק נחתם על ידי נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון ב-30 בנובמבר בטקס בנוכחותם של בריידי ומשפחתו בחדר המזרחי בבית הלבן. בטקס הצהיר הנשיא קלינטון: "אלמלא הם לא היינו מעבירים את חוק בריידי." החוק נכנס לתוקפו רשמית ב-28 בפברואר 1994.
בדצמבר 2000 הצביע חבר הנאמנים של "HCI "Handgun Control Inc) ו"המרכז למניעת אלימות באמצעות אקדחים" בעד שינוי שמם של שני הארגונים לכבודם של ג'יימס ושרה בריידי ל"קמפיין בריידי למניעת אלימות באמצעות נשק" ו"מרכז בריידי למניעת אלימות באמצעות נשק".
החוק
חוק בריידי אוסר על אנשים מסוימים לשלוח או לשנע כלי נשק כלשהם למטרות סחר בין או במדינות ארצות הברית או מדינות העולם, לקבל נשק כלשהו שנשלח או הועבר בעת סחר בין או במדינות ארצות הברית או מדינות העולם. איסורים אלה חלים על כל אדם ש:
לאחר שקונה פוטנציאלי ממלא את הטופס המתאים, בעל רישיון נשק פדרלי (FFL) יוזם את בדיקת הרקע בטלפון או במחשב. מרבית הבדיקות נקבעות תוך מספר דקות. אם לא מתקבלת קביעת בדיקה תוך שלושה ימי עסקים, ייתכן שההעברה של כלי הנשק תושלם באופן חוקי.
העברת כלי נשק על ידי מוכרים פרטיים ללא רישיון שאינם עוסקים בעסקי הנשק חם, אינה כפופה לחוק בריידי, אך עשויה להיות תחת מגבלות פדרליות, מדינתיות או מקומיות אחרות.
חוק בריידי לא חל על פריטי אספנות, או פריטים נדירים ברישיון.
התנגדות מצד איגוד הרובאים הלאומי
לאחר שהוצע במקור חוק בריידי בשנת 1987, התגייס איגוד הרובאים הלאומי (NRA) כדי לבטל את החקיקה והוציא על כך מיליוני דולרים. אף על פי שבסופו של דבר הצעת החוק אכן עברה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית (בית הנבחרים והסנאט), הצליח ה-NRA לזכות בהישג חשוב: בגרסה הסופית של החוק נקבע כי בשנת 1998 תבוטל תקופת ההמתנה של חמשת הימים למכירות אקדחים והיא תוחלף במערכת של בדיקות רקע ממוחשבות ומיידיות שלא יצריכו תקופות המתנה.
ה-NRA מימן אז תביעות באריזונה, לואיזיאנה, מיסיסיפי, מונטנה, ניו מקסיקו, קרוליינה הצפונית, טקסס, ורמונט וויומינג, שביקשו לבטל את חוק בריידי בטענה כי הוא לא חוקתי. תיקים התגלגלו בין בתי המשפט, ובסופו של דבר הגיעו לפתחו של בית המשפט העליון של ארצות הברית שנדרש לסוגיית חוק בריידי במה שנודע כ-"פרינץ נגד ארצות הברית" (Printz v. United States).
בעתירה זו, ה-NRA טען כי חוק בריידי אינו חוקתי מכיוון שהוראותיו המחייבות את קציני אכיפת החוק המקומיים לבצע בדיקות רקע מהוות הפרה של התיקון העשירי לחוקה. על בסיס נימוקים אלה טען ה-NRA כי על בית המשפט "לבטל את החוק".
בהחלטתו ב-1997 בתיק, קבע בית המשפט העליון כי ההוראה בחוק בריידי שאילצה את גורמי אכיפת החוק של המדינה לבצע את בדיקות רקע איננה חוקתית מטעמי התיקון העשירי לחוקה. בית המשפט קבע כי הוראה זו מפרה הן את תפיסת הפדרליזם. עם זאת, החוק הכללי אושר וגורמי אכיפת החוק המקומיים והמדינתיים נותרו חופשיים לבצע בדיקות רקע אם בחרו בכך. הרוב המכריע המשיך בכך. בשנת 1998, בדיקות רקע לרכישת כלי ירייה הפכו בעיקר לפעילות פדרלית כאשר המערכת הלאומית לבדיקה מיידית של רקע עברייני (NICS) נכנסה לפעולה, אם כי מדינות רבות ממשיכות לחייב בדיקות רקע מדינתיות לפני שמוכר נשק רשאי להעביר כלי נשק לקונה.
בדיקות רקע לרכישת נשק פועלות בכיוון אחד בלבד בגלל החוק להגנת בעלי נשק משנת 1986. כלומר, אף על פי שמוכר נשק מקבל מידע אלקטרוני מה-FBI לפיו אדם עומד או לא עומד בדרישות הקיימות על פי החוק לרכישת נשק, ה-FBI הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ (ATF) אינם מקבלים מידע אלקטרוני בתמורה המציין אילו כלי נשק נרכשים.
מאז 1998
מאז הקמת המערכת הלאומית לבדיקה מיידית של רקע עברייני (NICS) בשנת 1998 בעקבות חוק בריידי, ועד 2014, נערכו יותר מ-202 מיליון בדיקות רקע לרוכשים פוטנציאליים של כלי נשק. במהלך תקופה זו כ-1.2 מיליון בקשות לרכישת נשק נדחו בעקבות מערכת בדיקות הרקע, או כ-0.6 אחוזים מכלל הבקשות. הסיבה השכיחה ביותר לדחיית בקשת רכישת הנשק הן הרשעות עבריינות קודמות.
העמדה לדין והרשעה של מפרים על חוק בריידי, לעומת זאת, נדירה ביותר. במהלך 17 החודשים הראשונים לחוק הורשעו רק שבעה אנשים. בשנה הראשונה לחוק הועברו לדין 250 תיקים ו 217 מהם נדחו.
איבט רודי
איבט רודי (נולדה ב-10 באפריל 1929) היא סופרת ופוליטיקאית צרפתייה אשר תמכה בזרם הפמיניסטי הצרפתי. היא הייתה חלק מהמפלגה הסוציאליסטית הצרפתית (1979-1981) שרה לזכויות נשים (1981-1986) וחברת פרלמנט.
ביוגרפיה
רודי נולדה בפסק שבצרפת. בגיל 17 היא התחילה לעבוד וללמוד לימודי ערב בהשפעת אביה. ב-1962 קמה "התנועה הפמיניסטית הדמוקרטית" שהייתה הראשונה מסוגה בצרפת אליה הצטרפה בהמשך איבט רודי. ב-1963 היא מתרגמת את הספר "הפמיניסטית המסתורית" אשר יצא לאור בארצות הברית באותה התקופה, הספר הזה הוא ביטוי של תחושותיה ושל מה שרצתה לעשות בהמשך חייה. ב-1965 הבינה כי עליה להתחיל את דרכה בפוליטיקה על מנת לעורר את השיח הציבורי הפמיניסטי.
ב-1979 מונתה איבט רודי לחברת הפרלמנט האירופי מטעם צרפת. ב-1981 היא נכנסת לממשלה כחלק ממפלגתו של פרנסואה מיטראן והקימה את אגודת הנשים העיתונאיות. ב-1982 היא מעורבת בחקיקת חוקים למען זכויות נשים לגבי הפלה ומנציחה גם את זכרם של קורבנות הלחימה באי שוויון מגדרי. למרות זאת, לא כל פועלה צלח וב-1983, החוק שחוקקה נגד סקסיזם כשל כישלון חרוץ ועורר ביקורת נוקבת וקשה מצד אלו המגנים על זכויות העיתונות.
ב-2017 חשבה להצביע לבנואה המון בבחירות של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, אך שינתה את דעתה בעקבות אמירתו לגבי כיסוי הראש של המוסלמיות הצרפתיות. .
מחלף אכסאל
מחלף אכסאל הוא מחלף המחבר את הכפר אכסאל לכביש 60 המשמש ככניסה לערים נצרת ונוף הגליל.
המחלף נפתח לתנועה בסוף שנת 2008 עם סלילת התוואי החדש של כביש 60 בקטע שבין המחלף לנוף הגליל במקום הדרך המפותלת שהייתה בתוך העיר נצרת.
את כביש 60 חוצה גשר הקרוי על שמו של רפאל איתן כביש הגישה מנצרת לאכסאל, ומהכביש לנצרת ישנם נתיבי השתלבות ויציאה לכביש 60 בתוואי החדש בכיוון נוף הגליל ומנהרת אכסאל.
אוניברסיטת האיטי
אוניברסיטת האיטי (בעבר: האוניברסיטה הממלכתית של האיטי) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בפורט-או-פרנס, בירת האיטי. האוניברסיטה היא אחת מממוסדות ההשכלה הגבוהה היוקרתיים והגדולים ביותר בהאיטי.
לאוניברסיטה יש הוצאת ספרים פרטית שנפתחה בשנת 2006. מטרת ההוצאה היא לקדם את מחקרים אקדמיים שנערכים במקום, באמצעות פרסום והפצת טקסטים מדעיים, גיוון המשאבים התיעודיים לקהילה האקדמית והציבור הרחב ושיפור ההשכלה האוניברסיטאית.
עד שנת 2014 הדפיסה ההוצאה 70 מאמרים מדעיים.
היסטוריה
בשנת 1960 הסמיכה ממשלתו של פרנסואה דובליה את האוניברסיטה לאוניברסיטה ממשלתית, ושינתה את שמה ל"האוניברסיטה הממלכתית של האיטי".
בשנת 1981 למדו 4,099 סטודנטים באוניברסיטת האיטי, מתוכם 26% בפקולטה למשפטים וכלכלה, 25% בפקולטה לרפואה ולרוקחות, 17% בפקולטה לניהול, ו-11% בפקולטה למדע וטופוגרפיה. למרות התפקיד החשוב של החקלאות במשק של האיטי, רק 5% מתלמידי האוניברסיטה נרשמו לפקולטה לאגרונומיה ולרפואה וטרינרית. באותה השנה היו באוניברסיטת האיטי 559 מרצים, לעומת 207 בשנת 1967. רוב המרצים עבדו במשרה חלקית וקיבלו שכר על בסיס שעתי. האוניברסיטה סבלה אז ממחסור חמור בספרים וחומרים אחרים.
בשנת 1993 חזרה האוניברסיטה להיות מוסד עצמאי.
נכון לשנת 2010 שכר הלימוד השנתי באוניברסיטה היה 15 דולר אמריקאי, שיעור הקבלה ללימודי תואר ראשון עמד על 15% מהמבקשים.
רוב שטחי האוניברסיטה נהרסו במהלך רעידת האדמה העזה שהתרחשה ב-12 בינואר 2010.
סאטע אל-חוסרי
סאטע אל-חוסרי (בערבית: ساطع الحصري, תעתיק מדויק: סאטע אל-חצרי; 1880/1882–24 בדצמבר 1968) היה מחנך, הוגה דעות וסופר ערבי. נמנה עם מקורביו של פייסל הראשון, מלך עיראק. מוכר כאחד הדוברים והמנסחים הבולטים ביותר של הלאומיות הפאן-ערבית והיה מהראשונים לעסוק ברעיונות הלאומיות הערבית והאחדות הערבית המבוססות על קשרים חילוניים של נאמנות והזדהות עם האומה הערבית. בזכות פעילותו הענפה כמנכ"ל משרד החינוך ובתפקידים בכירים נוספים במערכת החינוך העיראקית בין השנים 1921–1941, זכה לכינוי "אדריכל מדיניות החינוך העיראקית".
קורות חייו
אל-חוסרי נולד ב-1880 או 1882 בתימן למשפחה מוסלמית אמידה שמוצאה בעיר חלב. אביו, שקיבל חינוך מוסלמי-מסורתי כיהן כקאדי בכיר מטעם השלטון העות'מאני בתימן. תפקידו הרם של האב גרם לכך שמשפחת אל-חוסרי עברה באופן תכוף בין חלקים שונים של האימפריה עות'מאנית, דבר שהוביל לכך שבצעירותו לא קיבל אל-חוסרי חינוך דתי-מסורתי במדרסה, אלא חינוך אזרחי. טורקית הייתה שפתו הראשונה ורק אחריה למד צרפתית וערבית. עניין זה גרם לכך שאל-חוסרי דיבר ערבית עם מבטא טורקי במשך כל חייו.
בשנת 1900, לאחר שהשלים את לימודיו בבית הספר העות'מאני לפקידים באיסטנבול, החל אל-חוסרי לעבוד כמחנך ופקיד במערכת החינוך העות'מאנית בבלקן. לאחר שמונה שנים הוא כבר הוכר כאחד המחנכים המשפיעים באימפריה. בשנים אלו הוא נחשף ללאומיות הבלקנית ולדגש שששמו מנסחיה על הלשון הלאומית ועל הוראתה. את שנות מלחמת העולם הראשונה אל-חוסרי העביר באיסטנבול, וב-1919 עבר לממלכה ההאשמית של סוריה, ממלכת חסות של הבריטים בראשותו של המלך פייסל. אל-חוסרי הסביר את החלטתו לעבור מאיסטנבול לתחומי הממלכה הערבית ההאשמית בכך שהוא ערבי, ומשהערבים הופרדו מהאימפריה העות'מאנית, לא נותרה לו ברירה אלא להצטרף אליהם.
לאחר מלחמת סוריה-צרפת שהובילה לסיום השלטון ההאשמי בסוריה וגירוש המלך פייסל ב-1920, הבריטים העניקו לפייסל את השליטה על עיראק, ואל-חוסרי עבר איתו גם לשם. ב-1921 נתן פייסל לאל-חוסרי הזדמנות לממש את התיאוריה הלאומית שלו, ומינה אותו למנכ"ל משרד החינוך, תפקיד שהעניק לבעליו יתר יציבות ואוטונומיה ביחס לתפקיד שר החינוך. בתפקיד זה ובתפקידיו הבאים אל-חוסרי יישם את השקפת עולמו- הקניית ערכים פטריוטיים לבני הלאום באמצעות חינוך ובעיקר באמצעות הוראת הלשון וההיסטוריה הערביות. אחד האמצעים המרכזיים להקניית ערכים של פטריוטיזם ואחדות לאומית היה הבאת מורים מסוריה ופלסטין לבתי הספר העיראקיים, במטרה שאלו ילמדו היסטוריה ולשון ערבית. מעבר להקניית ערכים לאומיים, מדיניותו של אל-חוסרי תרמה להגדלה ניכרת במספר בוגרי בתי הספר והמכללות העיראקיים.
בתחילת שנות ה-20, היה המלך פייסל נחוש לשלב את האוכלוסייה השיעית הגדולה בממלכתו בזהות הלאומית העיראקית. כחלק ממגמה זו, שר החינוך העיראקי שהמלך פייסל מינה היה באופן קבוע שיעי, דבר שיצר חיכוכים עם המנכ"ל, אל-חוסרי, שראה בשיעים בוגדים במטרה הערבית לטובת איראן ולטובת שיקולים עדתיים שיעיים. לכן, אל-חוסרי מיאן לשלב שיעים במערכת החינוך הריכוזית והלאומית מאוד שיצר, מה שגרם לחיכוכים רבים עם השיעים בעיראק. דוגמה מובהקת לחיכוך כזה הוא הסכסוך שהתגלע בין אל-חוסרי לבין אחד המשוררים הבולטים של תקופתו, מוחמד מהדי אל-ג'וואהרי, שמונה למורה בבית ספר, שפיאר באחד משיריו את הריה של איראן, למורת רוחו של אל-חוסרי.
בשל האוטונומיה הפנימית ממנה נהנתה הממלכה ההאשמית תחת השלטון הבריטי, הייתה לאל-חוסרי אפשרות להוביל מערכת חינוך ריכוזית מאוד, שמטרתה המרכזית הייתה הענקת חינוך לאומי לתלמידיה, למורת רוחם של הנציגים הבריטיים. בחסות האוטונומיה על ענייניה הפנימיים שניתנה לה בימי המנדט, וביתר שאת לאחר עצמאותה, עיראק הפכה למרכז הפעילות הלאומית-ערבית ומשכה אליה פעילים לאומיים סורים ופלסטינים שהוגלו על-ידי השלטונות המנדטוריים באותן טריטוריות. המאבק האמיתי שניהל אל-חוסרי על שליטה במערכת החינוך היה עם גורמים אחרים במשרד החינוך, שהתנגדו לדרכו. בסופו של דבר המאבקים הכריעו אותו והוא התפטר ממשרת המנכ"ל ב-1927.
לאחר התפטרותו המשיך אל-חוסרי לעמוד בשורה של משרות בכירות ומשפיעות בבגדד במסגרת מערכת החינוך והתרבות העיראקית. בשנים 1927–1937 הוא שימש כמרצה במכללה הגבוהה להכשרת מורים. במקביל, בשנים 1931–1935 הוא כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים, וב-1934–1941 כמנהל אגף העתיקות במדינה. ב-1941, בעקבות הפיכת "הריבוע המוזהב", פלשה בריטניה לעיראק והפילה את השלטון הפרו-גרמני בראשות רשיד עאלי אל-כילאני. אירוע זה גרם לאובדן לגיטימיות לפאן-ערביות ההאשמית, והמענה של בית המלוכה ההאשמי לכך היה בהכרזה על רפורמות בתוכנית הלימודים העיראקית. כחלק מרפורמה זו, אל-חוסרי, שכתביו היו ההשראה להפיכת "הריבוע המוזהב", פוטר ממשרותיו, אזרחותו העיראקית נשללה והוא הוגלה לסוריה. המורים שהביא לעיראק מסוריה ופלסטין גורשו גם הם.
אל-חוסרי המשיך לעבוד כמורה בסוריה, ועם הכרזת העצמאות הסורית ב-1945, הוא כיהן כבכיר במערכת החינוך במדינה, והייתה לו השפעה רבה על תוכנית הלימודים ועל האופי הפטריוטי הבולט שלה. לאחר כשנתיים עבר אל-חוסרי למצרים, שם עבד במחלקה התרבותית של הליגה הערבית במשרה שבמסגרתה דאג לכך שבכל מדינות ערב תופעל מערכת חינוך ריכוזית שתתרכז בהקניית זהות לאומית פאן-ערבית. ב-1953 הקים מוסד ללימודים ערביים מתקדמים בקהיר, שבו בוגרי תארים אקדמיים קיבלו חינוך לאומי, ושימש כדיקן הקבוע שלו. ב-1966 חזר אל-חוסרי לעיראק, כעת כבר מגינה עצמאית תחת שלטון הבעת', ובה בילה את השנתיים האחרונות לחייו. עם מותו הוכרז על אבל לאומי במדינה והוא נקבר בהלוויה מכובדת שהעידה על עוצמת השפעתו וחשיבותו.
הגותו
עקב החינוך שקיבל ועבודתו כפקיד עות'מאני, האמין אל-חוסרי לפני מלחמת העולם הראשונה בנאמנות לאימפריה העות'מאנית. לאחר התבוסה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה הלאומיות הטורקית והערבית נעשו דומיננטיות בטורקיה ובמרחב דובר הערבית בהתאמה, והעות'מאניוּת שבה האמין אל-חוסרי עד כה פסקה להיות אפשרות ריאלית, והוא הפך לאחד הדוברים הבולטים של הלאומיות הערבית למשך שארית חייו.
אל-חוסרי הלך בדרכם של פילוסופים גרמנים מהזרם הרומנטי, כדוגמת פיכטה והרדר, שהגותם היוותה את התשתית התאורטית ללאומיות הגרמנית. כמותם, אל-חוסרי האמין שהלאום הוא ישות אורגנית שמעוצבת על-ידי הטבע וההיסטוריה. בניגוד להוגים צרפתיים ובריטים, האמינו ההוגים מהזרם הגרמני שהלאום הוא שיוצר את המדינה ולא להפך. שני המרכיבים העיקריים להחייאת הלאום וליצירת זהות לאומית משותפת הם הלשון וההיסטוריה הלאומיות, וחוסרי ייחס חשיבות רבה לשני מרכיבים אלה בהגותו:
כמו ההוגים הגרמניים מהם הושפע, אל-חוסרי לא ראה בזהות לאומית דבר שכפוף לרצון חופשי. לטעמו, הלאומיות והתרבות הן דברים שמוכתבים על-ידי דברים שלפרט אין שליטה עליהם, כמו שפת האם וההיסטוריה. על כן, גם אלה הדוברים ערבית אך מתכחשים להיותם חלק מהלאום הערבי, הם, לשיטתו של אל-חוסרי, חלק מהלאום הערבי. מעבר לכך, על הפרט להקריב את טובתו וחירותו האישית למען הלאום. אל-חוסרי כותב זאת בצורה חד משמעית:
בכתביו, גילה אל-חוסרי יחס עוין לדת, אולי בשל החינוך החילוני שקיבל מגיל צעיר, מה שגרם לו לראות בדת כזהות המתחרה בזהות הלאומית. הוא צפה שהסולידריות הדתית תפסיד ללאומיות התרבותית-חילונית. אחד האמצעים הרטוריים שבאמצעותם ביקש אל-חוסרי להמחיש את החלפת הסולידריות הדתית בזהות לאומית-חילונית הוא השימוש במושג "אל-אומה" (האומה) באופן לאומי-חילוני. אם משמעותו המקורית של המושג "אל-אומה אל-אסלאמיה" (האומה האסלאמית) היא קהילה שחבריה מאמינים בערכי האסלאם ובאים מרקעים תרבותיים, לשוניים ואתניים שונים, אצל אל-חוסרי "אל-אומה אל-ערביה" (האומה הערבית) היא אומה על-פי הדגם הגרמני המאוחדת בלשון ובהיסטוריה שלה. אל-חוסרי הדגיש את ההבדל בין הערביות לבין האסלאם ואת העובדה שהערבים התקיימו הרבה לפני הופעת האסלאם. הישגי האסלאם הם רק עוד ראייה לגאונותם של הערבים. זו גם הסיבה שלתפישתו ערבים נוצרים הם חלק אינטגרלי מן האומה הערבית.
השפעה וביקורת
אולם ההישגים העיקריים של אל-חוסרי היו בתחום החינוך. ראשית, בתקופתו חלה גדילה ניכרת במספר התלמידים בבתי הספר ובמוסדות להשכלה גבוהה בעיראק. שנית, באמצעות המדיניות שהתווה, מי שיהיו בבגרותם לאליטות הפוליטיות והצבאיות של עיראק הפכו מחויבים לחזון של עיראק חזקה ומאוחדת שנועדה להוביל את העולם הערבי כולו.
על אף ההישגים הרבים, הגותו ופועלו של אל-חוסרי ספגו ביקורת רבה. אחת הביקורות הבולטות היא התלישות של אל-חוסרי עצמו והגותו מהעולם הערבי בכלל ומעיראק בפרט. העובדה שאל-חוסרי דיבר ערבית במבטא טורקי, ביחד עם כך שנתפש בעיראק כמערבי מדי, חילוני מדי ומסוגר בעצמו, הובילה לכך שהוא נתפש כנטע זר בנוף העיראקי והערבי. ההשראה שאל-חוסרי שאב מרעיונות אירופאיים הובילה לביקורת רבה על הגותו בשנות ה-50 וה-60. מבקריו הציגו את הלאומיות כרעיון מערבי שאינו מתאים למזרח התיכון. על אף יומרתה לאותנטיות, עם כישלון הלאומיות הפאן-ערבית בשנים אלה היא הוצגה יותר ויותר כייבוא כושל מהמערב ואפילו כניסיון של המערב להכשיל את העולם הערבי ולזרוע בו סכסוכים פנימיים.
ביקורת מסוג אחר התמקדה בפרקטיקה של מדיניות החינוך שהנהיג אל-חוסרי. לטענת המבקרים, תוכנית הלימודים שאל-חוסרי התווה לא סיפקה לתלמידי עיראק חינוך פרקטי, כלומר חינוך לחיי יום-יום טובים יותר. תוכנית הלימודים שלו, שעוצבה בהשראת תוכניות החינוך הלאומית הצרפתית והעות'מאנית בתקופה שלאחר התנזימאת, שמה דגש על שיעורי היסטוריה לאומית ולשון ערבית על חשבון מקצועות מעשיים יותר.
אילנד מצוי
אילנד מצוי (שם מדעי: Taurotragus oryx; מכונה גם קאנה מצויה או בפשטות אילנד, באנגלית: Common eland) הוא מין פרסתן מעלה גרה גדול החי באפריקה. האילנד המצוי מסווג בתת-משפחת הפרים בשבט סלילני הקרניים ובסוג אילנד, והוא תואר לראשונה בשנת 1766 על ידי פיטר סימון פאלאס. האילנד המצוי הוא האנטילופה השנייה בגודלה בעולם, קטן במעט מקרובו האילנד הענק (Taurotragus derbianus) ולו שלושה תת-מינים.
האילנד ניזון בעיקר על עשבים ועלים. הוא אינו טריטוריאלי וחי בעדרים של עד 400 פרטים. בית הגידול המועדף הוא פסיפס של סוואנה, יערות דלילים, וכרי דשא הררים; הוא נוטה להימנע מיערות צפופים. התקשורת בין הפרטים מתבצעת על ידי נביחות ותנועות, באמצעותן הם מזהירים אחרים מסכנות. לנקבת האילנד המצוי חלב עשיר ומזין, ובשל כך בוית המין באזורים רבים.
האילנד נפוץ באתיופיה, דרום סודאן, קניה, טנזניה, אוגנדה, רואנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, זמביה, מלאווי, מוזמביק, זימבבואה, בוצוואנה, נמיביה, סווזילנד, לסוטו ודרום אפריקה; מין זה נכחד בוודאות מבורונדי, ולא ידוע מה מצבו באנגולה. אוכלוסייתו נמצאת בחלק מהמדינות בעלייה ובחלקם בירידה, ומשום כך הוא אינו נחשב קרוב לאיום על ידי ארגון השימור IUCN.
אטימולוגיה
שמו המדעי של האילנד המצוי - "Taurotragus orux" נגזר משלוש מילים: "Tauros" (פר), "tragos" (תיש) ו-"orygos" (ראם). "טאורוס" = "פר" ביוונית, מתייחס לכך שלאילנד ממדי גוף זהים לשור; "טראגוס" = "תיש" ביוונית, מתייחס לקצוות השיער שגדלות באוזני האילנד ומזכירות את זקנו של התיש. "orux" = "ראם" ביוונית ובלטינית, בהתייחסו לקרניים המחודדות של האילנד הצומחות בזווית לאחורה ומזכירות את קרניו של ראם סהרה (Orux dammah).
"אילנד" הוא שמו ההולנדי של האייל הקורא; כאשר המתיישבים ההולנדיים הגיעו למחוז הכף בדרום אפריקה, האנטילופות הגדולות האלו הזכירו להם בממדי הגוף את האייל הגדול מאירופה והם כינו גם אותם באותו שם. בשפה ההולנדית הם קרויים כיום "אנטילופת אילנד", כדי להבדיל מאיילי הקורא. הכינוי "מצוי" מתייחס לכך שתפוצתו גדולה מאוד ברחבי אפריקה - הרבה יותר מהאילנד הענק.
טקסונומיה וגנטיקה
האילנד המצוי תואר לראשונה על ידי הזואולוג והבוטנאי הגרמני פיטר סימון פאלאס, ששייך אותו לשבט סלילני קרניים (Tragelaphini) שבתת-משפחת הפרים (Bovinae). סיווגו המוכר הוא כמין בסוג אילנד יחד עם האילנד הענק, אך בטקסונומיות רבות מחשיבים אותם למין בסוג קודו (Tragelaphus) על בסיס פילוגנטיקה מולקולרי וראיות גנטיות אחרות. עם זאת, האילנדים בניגוד לקודואים דומים יותר למיני הבקר מאשר לאנטילופות. האילנד המצוי והענק מוכרים היום כשני מינים, אך טקסונומים מסוימים בעבר החשיבו אותם למין אחד.
לאילנד המצוי שלושה תת-מינים מוכרים, אם כי התוקף שלהם שנוי במחלוקת.
לאילנד הזכר 31 כרומוזומים, ולנקבה 32, והם דומים מאוד לאלו של הקודו גמלוני (Tragelaphus strepsiceros). כיוון שלאילנד המצוי טרנסלוקציה כרומוזומלית (דמיון כרומוזומים) עם האילנד הענק, בקר הבית ומיני הקודו - הרבייה ביניהם אפשרית. זיווג מקרי של זכר אילנד מצוי מתת-המין המזרחי עם נקבת קודו גמלוני אירע בגן החיות של סן דייגו, ונבע בשל העדר זכרים של קודו בעדר. הצאצא שנולד היה זכר עקר, כשמרבית הכרומוזומים שלו תאמו לאלו של קודו ואילנד וחלקם נבדלו מהקריוטיפ של הוריו. במדינות אחרות דווח כי זכרי אילנד התרבו עם נקבות הזבו (Bos indicus) ובקר הבית (Bos Taurus), ונולדו להם צאצאים עקרים. נקבות האילנד יכולות להתרבות בהצלחה עם זכרי הבונגו (Tragelaphus eurycerus).
קרניים
לאילנד המצוי זוג קרניים ספירליות וגדולות בצורת "V", אך בהשוואה לקרני האילנד הענק הן די בנוניות. מיקום הקרן הוא מעל העין וסמוך לאוזן, כשבסיס - כל קרן סמוכה לחברתה, וככל שהיא צומחת זה עשוי להשתנות: לעיתים הקרניים יתרחקו אחת מהשנייה לכדי מרחק של חצי מטר, לעיתים יישארו באותו מרחק ואף עשויות להתקרב. הקרן של האילנד נראית אמנם כבורג אך אינה דומה כלל לאלו של הקודו או יעל בורג; בעוד שלאחרונים הקרן מסתלסלת ממש, לאילנד הן רק צומחות בסיבוב כאשר בתחילה צומח לעגל החוד ולאחר כשנתיים מתחילים הסיבובים.
הקרניים צומחות באלכסון לאחורה, וצורתם עלולה להשתנות בין הזכרים לנקבות: צמיחה ישרה לכיוון מעלה עם עיקול אחרונית כקרני הראמים - נפוץ מאוד אצל שני המינים (בעיקר אצל הנקבות) ווזהו מקור שמו המדעי. צמיחה ישרה לכיוון הצדדים\ישרה לכיוון מעלה ולאחר מכן עיקול חד לצד ולמעלה\ישרה לכיוון מעלה עם עיקול מועט קדימה - נפוץ בעיקר אצל זכרים בוגרים ומבוגרים. אצל הנקבות מלבד צמיחה כקרני הראם נפוצה גם צמיחה ישרה לגמרי. בעזרת הקרניים ניתן להבדיל בקלות בין זכר לנקבה - בעוד שלנקבה הקרניים דקות וארוכות, לזכר הן נוטות להיות קצרות ועבות יותר.
בדומה לאילנד הענק, גם לאילנד המצוי טבעות גדולות לאורך הקרן הנוצרות על ידי הצמיחה הסיבובית, אך לאחרון יש בדרך כלל רק 2–3 טבעות, ואצל הנקבות הן נוטות להיעדר. על פי רוב יש כשתי טבעות בסמיכות לבסיס, ואחת שקרובה יותר לחוד. מלבד הטבעות הקרניים מחורצות למרבית אורכן, ובאזור החוד הקרן נוטה להיות חלקה לגמרי. צבע הקרניים של הזכרים כהה יותר משל הנקבות - בדרך כלל חום\אפור כהה או שחור כחלחל; ושל הנקבות - אפרפר או חום בהיר ולעיתים כהה. באזור החוד הקרן מתכהה אצל שני המינים.
כסות ומראה חיצוני
הפרווה של האילנד המצוי מורכבת משערות קצרות ודלילות, והן נמצאות בתהליך נשירה בעיקר אצל הזכרים ככל שהם מתבגרים. צבע הפרווה נע בין חום צהבהב\כתמתם בהיר, לאפרפר בהיר, חולי, או כתום כהה אדמדם - לפי תת-המין. בעוד שהאזורים העליונים נוטים לצהבהב וכתמתם, אזורים כדוגמת הרגליים, המותניים והצוואר נוטים לאפרפר בהיר עד לבן.
זכרים בוגרים נוטים לאבד את שערם בעיקר בצדדי הגוף והצוואר, וכתוצאה מכך צבעם הכללי הופך לאפור-כחלחל בשל השתקפות של העור דרך הפרווה; בשילוב עם ההתכהות המתמשכת של הפרווה ונשירת השערות, צבעם של זכרים מבוגרים ייהפך בהדרגה לשחור-כחלחל כהה. אצל הנקבות נשירת השערות נפוצה בעיקר בצוואר, בלחיים ובפרקים, כך שצבעם של האזורים האלו יהיה בדרך כלל אפרפר כהה או בהיר ושאר הגוף צהבהב\ כתמתם\אפרפר\אדמדם - תלוי בתת-המין.
בפלג הגוף העליון יש לאילנדים המצויים 6–12 פסים לבנים דהויים, היורדים במאונך מהגב לבטן; הפסים משתרעים מתחילת הכתפיים עד אמצע הגב, ופסים נוספים שמעבר לזה נראים בקושי. הפסים משתנים במספרם בין תת-המינים, ולאחד מהם אין פסים כלל. הפסים בולטים יותר אצל הנקבות, ואצל הזכרים נעלמים על פי רוב בגיל מבוגר בשל נשירת השיער. כמו כן אין זה נדיר לצפות גם בנקבות ללא פסים.
לאורך שדרתו של האילנד מתחילת הזנב ועד האוזניים, ישנה רעמה קצרה בצבע שחור-חום כהה; הרעמה בולטת בעיקר אצל הנקבות, ואצל הזכרים מסתכמת לעיתים בפס שחור בלבד. הרעמה בולטת במיוחד בכתפיים ובעורף, והשערות שבה סומרות בדרך כלל.
בדומה לאילנד הענק, גם לאילנד המצוי דלדול עור גדול היורד מהלוע עד לחזה - דבר שיוצא דופן בקרב האנטילופות ומזכיר מאוד את מיני הבקר; ייתכן כי הוא משמש לאיבוד חום. עם זאת בניגוד לאילנד הענק אין לו כלל שערות על הדלדול, מלבד רעמה קצרצרה באמצעו בצבע שחור או צהבהב. תחתית הצוואר וכפלי עור בצבע אפרפר בהיר (לנקבות) עד שחור כחלחל (לזכרים), כיוון שלשניהם השערות נושרות באזור זה.
גם לאילנד המצוי סימונים רבים בפנים, אך בהשוואה לקרובו הענק או למיני הקודו הוא חדגוני למדי. מאפיין ייחודי לזכרים שבו הוא משטח רחב כהה של שיער סבוך ומתולתל מהמצח ועד החוטם, בצבע חום כהה-שוקולד או אדום ערמוני, ומכונה בחיבה על ידי ציידים "שטיח". מתחת ל"שטיח" באזור העיניים ישנם מעין "גבות" אדמדמות או צהבהבות בהירות, ולעיתים גם שם השערות נושרות. לאורך החוטם - מתחילת ה"שטיח" ועד לאף - ישנו כתם גדול או פס שחור, שגדול יותר אצל הזכרים ונעדר לפעמים אצל הנקבות. לעומתו הלחי בצבע אפרפר בהיר בשל נשירת השערות, ומסביב לשפתיים - לבן. חצאי הפסים הלבנים בין העיניים שבולטים אצל האילנד הענק, קטנים מאוד אצל המין המצוי והם מצויים רק אצל תת-מין אחד. בקצוות האוזניים ישנם שערות לבנות בינוניות, ובצד האחורי של האוזן השיער נוטה לנשור.
בטנם של האילנדים לבנה ולאורכה פס שחור עבה, ואצל הזכרים אינו נראה בשל נשירת השערות. לזכרים הרגליים בדרך כלל לבנות לגמרי, ואילו לנקבות צידם החיצוני חום, וצידם הפנימי לבן. על כל קרסול קדמי יש כתם או פס שחור עבה הבולט בעת ההליכה ויש אותו רק לתת-מין אחד. צידו החיצוני של הזנב חום, צידו הפנימי לבן, והוא מסתיים בציצת שערות שחורה וגדולה כשל הבקר.
הסימונים וצבע הפרווה משתנים אצל תת-המינים כדלהלן:
צאצאים מרבייה בין אילנד הכף לאילנד ליווינגסטון יהיו עם פרווה צהבהבה אפרפרה ויהיה להם 1–5 פסים; מרבייה בין אילנד הכף לאילנד פטרסון יתאפיינו בפרווה אדמונית, ואילו הפסים שלהם ייעדרו; ומרבייה בין אילנד ליווינגסטון לאילנד פטרסון הם יהיו אדמדמים או כתמתמים בהירים עם מספר פסים שנע בין 6 ל-12.
פיזיולוגיה ומידות גוף
גופו של האילנד ארוך ורחב, צווארו קצר ועבה, וראשו ארוך וקטן יחסית. אוזניו ארוכות וצרות למדי, שלא כמו מיני הקודו; פיו צר ומחודד, עיניו ואפו גדולים, וצבעם שחור-כחלחל. זנבו ארוך, ורגליו דקות יחסית לגופו, אך בהשוואה לאנטילופות אחרות הן די עבות. פרסותיו גדולות ורחבות בצבע אפור או שחור.
לאילנד המצוי דו-צורתיות זוויגית מובהקת במגוון דברים: הזכרים גדולים, ארוכים וכבדים ביותר מ-30% מהנקבות; קרניי הזכרים עבות וקצרות יותר משל הנקבות; צבע הפרווה של הזכרים כהה ביותר בגיל מבוגר בניגוד מוחלט לנקבות; לזכרים "שטיח" של שיער סבוך על המצח, ולנקבות הוא נעדר; כפלי העור של הזכר גדולים וכהים יותר משל הנקבות; הפסים וסימוני הפנים דהויים יותר אצל הזכרים או נעדרים לחלוטין.
מידות הגוף של האילנד המצוי:
תפוצה ובית גידול
האילנד המצוי נפוץ בדרום, מרכז, ומזרח אפריקה. תפוצתו מתחילה במרבית חלקי דרום אפריקה (מלבד האזור המערבי המדברי), סווזילנד (נכחד והוחזר), לסוטו, מוזמביק, זימבבואה (נכחד והוחזר), בוצוואנה, צפון ודרום מזרח נמיביה (כולל רצועת קפריבי), מרכז, מזרח, ודרום אנגולה (לא ברור האם עדיין קיים שם), זמביה, מלאווי, דרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מרבית טנזניה, מזרח רואנדה ובורונדי (נכחד), דרום קניה, ודרום אוגנדה; אוכלוסייה קטנה מבודדת מצויה במרכז אוגנדה, ואוכלוסייה נוספת משתרעת על צפון קניה ואוגנדה, דרום מזרח דרום סודאן, ומערב אתיופיה. התפוצה מחולקת בין תת-המינים כדלהלן:
בית גידולו של האילנד המצוי מגוון למדי בשל אזורי אקלים טרופיים, סוב-טרופיים וים-תיכוני לאורך רמת אפריקה המזרחית והדרומית, הכוללים סוואנות צחיחות עם פסיפס של שיחים ועצים בטנזניה, קניה, זמביה, זימבבואה ומלאווי; סוואנות חורש גשומות בקונגו, רואנדה, ומוזמביק; סוואנות שיחים דוקרניות באנגולה, צפון בוצוואנה ונמיביה; ערבות מדבריות במזרח בוצוואנה וצפונה של דרום אפריקה; וכרי דשא הרריים בגבהים של 4,600-300 מטר מעל פני הים בסווזילנד, לסוטו, מזרח ומרכז דרום אפריקה, טנזניה ועוד. הם נמנעים בדרך כלל מיערות טרופיים, סוואנות פתוחות ואזורים מדבריים לגמרי, אך למרות זאת מצויים באופן נרחב בסוואנות הסרנגטי ובמדבר קלהרי שלמעשה אינו "מדבר אמיתי". הם נפוצים גם בקרבת ביצות, אגמים וימות כדוגמת ביצות מקריקרי, אוקבנגו, בנגוואולו, ימת ויקטוריה, מורו, טנגניקה, מלאווי, נקורו, טורקאנה, ונהרות הנילוס הלבן, זמבזי, אורנג, קובנגו, לובוה, לונגוה, לימפופו ועוד.
הטמפרטורות באזורי תפוצתו נעות בין 10 ל-30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת בהם היא 3,000-100 מילימטר לשנה.
התנהגות ופעילות
האילנד המצוי פעיל הן ביום והן בלילה, אך מרכז את שעות הפעילות לערב, הלילה והבוקר שאז מזג האוויר נעים יותר. בשעות החמות של היום הם נחים באזורים מוצלים, ובזמנים שבהם קר הם נחים תחת השמש. האילנדים המצויים חיים בדרך כלל בקבוצות של 15–70 פרטים, המתחלקים לעדרי נקבות ועגלים, ועדרי זכרים מתבגרים. אמהות וצאצאיהן חיים בעדרים גדולים יותר מאשר זכרים מתבגרים, בעוד שזכרים מבוגרים ודומיננטיים נוטים לחיות רוב הזמן בגפם. לעיתים מצרפים לעדרי הנקבות מספר זכרים בוגרים. בעונות הנדידה והגשמים האילנדים מתקבצים לעדרים ענקיים של 1,000-400 פרטים, בניגוד לפרסתנים אחרים שבתקופות של שפע מזון מתחלקים לקבוצות קטנות. מבנה העדרים הוא די גמיש, כאשר אילנדים רבים עשויים להחליף קבוצה מדי פעם, ואחרים ישוטטו חלק מהיום בגפם. בתוך העדרים קיימת היררכיה נוקשה, הקובעת את הגישה לנקבות אצל הזכרים או לאזורי ההאכלה אצל הנקבות. באזורים רבים האילנדים רועים יחד עם עדרי זברה, גנו כחול, צבי תומסון, אנטילופה סוסית קצרת קרן, דלגן, דאמאליסק הסהר, בובאל הכף, ראם הצבי, אימפלה ועוד.
תחומי המחייה של האילנדים משתנים מאוד ביחס למין ולעונה. בעונה היבשה, הזכרים נמצאים באזור של 11.7 קמ"ר ובעונת הגשמים עד 41.1 קמ"ר. לעומת זאת תחומי המחייה של הנקבות גדולים הרבה יותר: 26.1 קמ"ר בעונה היבשה, ועד 222 קמ"ר בעונת הגשמים. הם אינם מצויים במקומות שבהם כמות המשקעים נמוכה מ-100 מילימטר, ומסיבה זאת נעדרים ממערב דרום אפריקה, נמיביה, והאגן המערבי של מדבר קלהארי. בעונת הגשמים הם מעדיפים מישורי עשב, ובעונה היבשה אזורים סבוכים ועשירים בשיחים ועצים כדוגמת שיטה, הדסאים, סבוננאים, אברשאים, חלמיתיים, אוגים ואשחריים - שחלקם משמשים להם גם למאכל.
תזונה
התזונה של האילנד המצוי מבוססת בעיקר על עשבי תיבול, עלים, ופירות (ממשפחות גנציינאים ומלפיגאים), וכן עשבים, דגניים, זרעים, צמחים חד פסיגיים ודו-פסיגיים, ושורשים ופקעות, שאליהם הוא מגיע על ידי חפירה בקרקע עם קרניו. הוא גם יכול להשתמש בקרניו על מנת לשבור ענפים לאכילה. האילנדים משנים את הרגלי האכילה בהתאם לעונות, כך שבחורף יאכלו בעיקר דשא טרי, ובקיץ ישרדו גם על ידי אכילת עשבים גסים ויבשים באיכות נמוכה. את מרבית המים הנדרשים להם הם מקבלים מהצמחים, אך ישתו כאשר יהיה להם מקור מים זמין. יש להם יכולת לחסוך במים על ידי העלאת הטמפרטורה של גופם במהלך היום - מה שמקטין את הצורך בלהזיע, והחום שמצטבר ייפלט מהגוף בלילה הקריר. הם מותאמים במיוחד לאזורים צחיחים בחלקים רבים של אפריקה, בשל צריכת המים הנמוכה שלהם כל עוד הם ניזונים מכמות מספקת של צמחייה עשירה בלחות. מסיבה זאת הם לרוב אוכלים בשעות הלילה שאז הצמחייה ספגה לחות רבה מהאוויר.
תקשורת והתמודדות עם טורפים
האילנד מתקשר באמצעות קולות, ריח ותנודות גוף. זכרים מבוגרים דומיננטיים משמיעים קול "קליק" מהרגל, שהחוקרים מסופקים האם הוא נגרם על ידי הפרסות, הפרקים, או הגידים ברגליים הקדמיות, בשל התמיכה שלהם במשקלו הרב של האילנד. ה"קליקים" נשמעים עד למרחק של קילומטר וחצי, ומשמשים להכרזת דומיננטיות; כאשר זכרים צעירים שומעים את קול הנקישה הם מתרחקים מהאזור, וכך חוסכים לעצמם עימות עם הזכר המבוגר. במקרה והאילנדים יבחינו בטורפים, הם יתנו קול הדומה לנביחה, וינסו למשוך את תשומת לב העדר על ידי ריצה הלוך ושוב. הטורפים העיקרים של האילנדים הבוגרים הם אריות וצבועים מנומרים, בעוד שברדלסים וזאבים טלואים יטרפו עגלים. האילנד המצוי הוא האנטילופה האיטית ביותר - מהירות ריצתו היא כ-40 ק"מ לשעה. עם זאת הוא יכול לרוץ במהירות של 22 קמ"ש ללא הגבלה של זמן. למרות מבנה גופו הגדול והכבד, הוא מסוגל לקפוץ לגבהים של 2.5-1.5 מטר ממצב עמידה, וצעירים עד 3 מטר. על מנת לחפות על מהירותו האיטית הוא מגן על עצמו בעזרת קרניו החזקות, כאשר הנקבות הן אלו שמשתמשות בעיקר בקרניהן כדי להגן על העגלים.
יוסף טלושקין
ג'וזף טלושקין (נולד ב-1948) הוא רב אמריקאי, מרצה, ומחברם של למעלה מ-15 ספרים בנושאי אתיקה יהודית, ספרות יהודית. חיבר את רב המכר "רבי" .
ביוגרפיה
טלושקין גדל בברוקלין, ולמד בישיבה דפלטבוש. הוא הוסמך לרבנות ב"ישיבה יוניברסיטי", ולמד היסטוריה יהודית באוניברסיטת קולומביה. סבו היה הרב ניסן טלושקין.
אילנד מצוי
רבייה ומחזור חיים
עונת הרבייה והלידה יכולות להתרחש לאורך כל השנה, אך בדרך כלל עונת הרבייה היא בתקופת הגשמים, וכתוצאה מכך יש שיא של לידות תשעה חודשים לאחר מכן בסוף העונה היבשה. במהלך עונת הרבייה ישנה היררכיה ברורה בין הזכרים הקובעת את הגישה לנקבות. על פי רוב הקרבות יהיו בין זכרים עם יחסי כוח שווים. הלחימה ביניהם מתחילה עם נגיעה בקרניים, ועוברת לדחיפות בכל הכוח ולעיתים גם ניסיון לסובב את צוואר היריב כדי להתישו. הזכרים המבוגרים והחזקים מתרבים עם נקבות רבות, ביחס של זכר אחד ל-12 נקבות. הזכר שומר על קשר הדוק עם הנקבות לעיתים קרובות, עד תום עונת הרבייה.
יוסף טלושקין
קריירה מקצועית
בישיבה של פלאטבוש, למד עם דניס פרגר, איתו כתב לימים שני ספרים. בזמן הלימודים בקולומביה, הם חיברו יחד את הספרים תשע שאלות אנשים שואלים על היהדות ולמה היהודים?: הסיבה לאנטישמיות.
אילנד מצוי
רבייה ומחזור חיים
ההריון נמשך כתשעה חודשים (279-271 ימים) לאחריהם נולד עגל אחד בלבד; בעת הלידה משקל הזכר 35-28 ק"ג, ומשקל הנקבה 31-23 ק"ג. בשעות הראשונות העגל שוכב מוסתר בצמחייה, ונשאר שם בין יממה למספר שבועות. בעונת ההמלטות הנקבות מקימות מעין "פעוטון", וכל אחת מביאה לשם את הצאצא שלה. מספר נקבות אחראיות על ה"פעוטון", והם מגינות על כל העגלים מטורפים. כל אם מגיעה מספר פעמים ביום כדי להניק, אך העגלים אינם מצטרפים איתם והם נשארים תמיד ב"פעוטון". במהלך תקופה זאת העגלים גדלים במהירות הודות לחלב המזין של האם. כיוון שהם נמצאים כל הזמן בחברת עגלים נוספים, הם מתיידדים אחד עם השני, ולעיתים הקשרים ביניהם חזקים יותר מאשר עם אימהותיהם. לאחר שישה חודשים העגלים נגמלים, אך נשארים לפחות כשנתיים ב"פעוטון", ומצרפים לאחר מכן לעדרי זכרים צעירים\נקבות. הנקבות מגיעות לבגרות בסביבות 15 חודשים עד 3 שנים; והזכרים 4–5 שנים.
יוסף טלושקין
קריירה מקצועית
באוניברסיטה, טלושקין הנהיג את הפעילות למען היהודים תחת השלטון הסובייטי. כחלק מתפקידו, טלושקין ביקר בברית המועצות, שם הוא נפגש עם מתנגדי המשטר כגון אנדריי סחרוב. בסופו של דבר סומן על ידי הק.ג.ב. כסוכן אנטי-סובייטי.
טלושקין מרבה להרצות בכל רחבי ארצות הברית בנושאים יהודיים, והוא הוכתר כאחד מחמישים הנואמים הטובים ביותר בארצות הברית.
אילנד מצוי
רבייה ומחזור חיים
תוחלת החיים של האילנד המצוי: בטבע 15–20 שנה; בשבי עד 25 שנה.
איומים ושימור
האילנד המצוי מסווג במצב השימור ללא חשש על ידי IUCN בשל מספרים גדולים ויציבים, והוא אינו מתקרב אפילו לקטגורית קרוב לסיכון (NT). מגמת האוכלוסייה יציבה, כיוון שבחלק מהאזורים אוכלוסייתו בעלייה ובחלק בירידה, ומסיבה זאת מצב השימור שלו לא ישתנה בשנים הקרובות. עם זאת הוא איבד כמעט חצי מתחומי מחייתו ההיסטוריים, ומספריו פחתו בהרבה ברואנדה, אוגנדה, ומוזמביק החל מ-1970 כתוצאה מציד, אובדן בית גידול ומלחמות אזרחים. בתקופה זאת הוא נכחד לחלוטין מבורונדי, והוכחד והוחזר מחדש לזימבבואה, וסווזילנד. לא ברור מה מצבו כיום באנגולה וייתכן כי נכחד אף שם. בניגוד למדינות אלה, האוכלוסייה שלו נמצאת בעלייה מתמדת בטנזניה, מלאווי, נמיביה, בוצוואנה ודרום אפריקה, כיוון שהפופולריות שלו בציד גורמת לאנשים לגדלו לשם כך, וישנם עשרות חוות ציד פרטיות כאלה באפריקה הדרומית. כך לדוגמה בנמיביה תחום המחייה ההיסטורי שלו היה רק בצפון מזרח המדינה, וכיום הוא מצוי גם בחלקים הדרומיים והמרכזיים. ארגון השימור IUCN מעריך כי 50% מאוכלוסייתו מצויה באזורים מוגנים, ו-30% נוספים בחוות פרטיות.
האילנד המצוי נמצא באזורים מוגנים רבים כגון: "הפארק הלאומי אומו" (אתיופיה), "שמורת צאבו", ומסאי מארה (קניה), הפארק הלאומי סרנגטי, שמורת הציד סלוס, "הפארק הלאומי טרנגירה", הפארק הלאומי קילימנג'רו, הפארק הלאומי ארושה, "הפארק הלאומי רואה", אזור השימור נגורונגורו (טנזניה), "הפארק הלאומי אקגרה" (רואנדה), "הפארק הלאומי קאפו" ו"עמק לואנגווה" (זמביה), "הפארק הלאומי ניקיאה" (מלאווי), "הפארק הלאומי הוואנג" והפארק הלאומי מאטובו (זימבבואה), "הפארק הלאומי אטושה" (נמיביה), "הפארק הלאומי קגאלאגדי" (בוצוואנה), "הפארק הלאומי טראנספרונטיר" והפארק הלאומי קרוגר (דרום אפריקה), ועוד.
סך אוכלסייתו של האילנד המצוי מוערכת ב-136,000 פרטים.
האילנד והאדם
יחד עם האילנד הענק, הקודו הגמלוני והבונגו, האילנד המצוי הוא אנטילופה פופולרית מאוד בקרב ציידים-חובבנים וילידים אפריקנים, והוא ניצוד למטרות פוחלצים, בשר, עור וכדומה. במדינות אפריקה הדרומית ישנם עשרות חוות ציד פרטיות שבהם מגדלים את האילנד, כך שלמעשה הפופולריות שלו בציד - גורמת דווקא לאוכלוסייתו לגדול. האילנד המצוי מופיע על סמלה של פרובינציית הכף המזרחי בדרום אפריקה ולצד הקודו הגמלוני על סמלו של מחוז גרוטפונטיין בנמיביה, והוא בעל החיים המתואר ביותר בציורי מערות קדומים באפריקה כדוגמת טסודילו בבוצוואנה, ודראקנסברג בדרום אפריקה.
ביות ושימושים נוספים
כבר בשלהי מלחמת העולם השנייה חוקרים רבים בחנו את האפשרויות של ביות האילנד, בשל גודלו, קצב רבייה הגבוה שלו, יכולת העמידה שלו בבצורות, והתאמה לאקלים החם של אפריקה. בשל מזגו העדין של האיילנד והיכולת לאלפו בקלות, הוא האנטילופה היחידה שנעשו ניסיונות רבים לבייתה באפריקה. האילנד המצוי מספק כמויות גדולות של בשר רך ועורות ברמה גבוהה גם במקרים שיקבל תזונה באיכות נמוכה. לעומת בשר הבקר, בשרו של האילנד מכיל אחוזים גבוהים יותר של חלבון ואחוזים נמוכים של שומן. החלב של נקבת האילנד עשיר יותר בחלבונים ושומן מחלב פרה (17-8%), ויש לו אחוזים גבוהים מאוד של סידן. בנוסף, ניתן לאחסנו לתקופה של עד שמונה חודשים אם הוכן כראוי, לעומת כמה ימים לחלב פרה. האילנדים יכולים לאכול עשבים גסים, ואפילו צמחים רעילים שקטלניים עבור הבקר. הם גם חסינים למחלות מסוימות שפורצות בקרב הבקר (אם כי באותה מידה רגישים מאוד למחלות אחרות כדלקמן).
יתרונו הגדול של האילנד הוא צריכת המים הנמוכה שלו, כשאת המים הנחוצים לקיומו הוא מקבל כאמור מצמחים - מה שמסביר את העובדה שחקלאיים רבים בדרום אפריקה, זימבבואה, וקניה מגדלים עדרי אילנד במקום הבקר המקומי.
עם כל המעלות של גידול אילנדים על פני הבקר, יש להם חסרונות לא מבוטלים: ראשית, יש רק מקרים בודדים בהם הצליחו לביית אילנדים לגמרי, ובדרך כלל נשאר בהם הטבע הפראי. בשל יכולתם לקפוץ בקלות מעל גדרות בגובה של שני מטרים או פשוט לפרוץ באמצעות המסה המשמעותית שלהם, צריך להשיג גדרות גבוהות וחזקות; גם אילנדים זכרים מהבר עשויים לפרוץ את הגדרות ולהתערבב עם אלו שמבויתים. האילנד רגיש מאוד לווירוסים וטפילים הגורמים למחלת הפה והטלפיים, שחפת בקר, ברוצלוזיס, "Rinderpest", דלקת ריאות, או מחלות שנישאות על ידי זבובי בקר וקרציות. אף על פי שהוא מתרבה היטב בשבי, ההישרדות של העגל נמוכה, ובמקרים רבים צריך להפרידו מאימו על מנת שיהיה בריא ותנתן לו תזונה נכונה. האילנדים נבהלים בקלות, ומשום כך זקוקים למקום שקט, וכמו כן הם אינם יכולים לחיות באזור קטן ונדרשים להם מרחבים ושטחי מרעה משמעותיים. על מנת שיגדלו בצורה טובה צריך לתת להם מינרלים כדוגמת מלח, וגם כמויות גדולות של מזונות משלימים כמו תירס, דורה (סורגום), מלונים ושעועית - שגורם לאחזקתם להיות יקרה. גם ההיררכיה החברתית שלהם גורמת לפעמים לבעיות בגידול עדרים. הם לא יכולים לעבור ישירות מאזורי סוואנות וחורשים יבשים לכמות משקעים גבוהים או לבית גידול הררי; על כן בעת העברת אילנדים בסוגים שונים של בתי גידול, ניתן להימנע מתמותה גבוהה רק על ידי יישום נוהלי הסגר והתאקלמות מיוחדת. האילנדים מיוצאים לרוסיה, אוקראינה, בריטניה וארצות הברית, שם מגדלים אותם בצורה מסחרית לבשר וחלב. בישראל, צה"ל משתמש באילנדים על מנת לסלק צמחייה סביב בסיסים צבאיים ובאזור הגבול הלבנוני.