cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שהד עבוד
נבחרות ישראל
ב־2010 וב־2011 השתתפה עם הנבחרת בטורנירי אליפות אירופה דרג ב' עד גיל 16 שנערכו במקדוניה וברומניה. כקפטנית בטורניר ברומניה קלעה 7.3 נקודות ולקחה 3.6 ריבואנדים למשחק. ב־2012 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה דרג ב' עד גיל 18 שנערך במקדוניה. בטורניר קלעה 5 נקודות ולקחה 4.4 ריבואנדים למשחק. ב־2013 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה דרג ב' עד גיל 18 שנערך בהונגריה. בטורניר קלעה 9.4 נקודות ולקחה 2.4 ריבואנדים למשחק. ב־2014 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה דרג ב' עד גיל 20 שנערך בבולגריה.
החל משנת 2019 עבוד היא חלק מסגל נבחרת ישראל בכדורסל נשים.
הדיוויזיה ה-347 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-347 (בגרמנית: 347. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה התבססה בתחילה בהולנד, לאחר מכן שירתה בחזית המערבית ולאחר מכן נבנתה מחדש כדיוויזיית פולקסגרנדיר במאי 1945.
היסטוריה
דיוויזיית הרגלים ה-347 הוקמה בספטמבר 1942 כדיוויזיה סטטית של שני רגימנטים של יחידות מבצרים בפיקודו של גנרל-לויטננט פרידריך באייר, בחודש שלאחר מכן היא נשלחה להולנד לקו החוף ליד אמסטרדם ושני הרגימנטים המקוריים שלה קיבלו מאוחר יותר כל אחד גדוד חי"ר של כוחות מתנדבים מטורקסטאן והקווקז. הדיוויזיה נשאר בהולנד מספר חודשים עד לאחר הפלישה לנורמנדי.
לאחר מכן, הדיוויזיה בפיקודו של הגנרל וולף טרירנברג, הועברה לצרפת כדי לתגבר את קבוצת ארמיות B שהייתה מעורבת בלחימה בנורמנדי. היא נסוגה בהדרגה לבלגיה והייתה מעורבת בלחימה לאורך קו זיגפריד. עד ספטמבר היא צומצמה לקבוצת קרב ובחודש שלאחר מכן היא קיבלה תגבורות בדמות גדודי אימון מדיוויזיית התחלופה ה-526. לדיוויזיה צורף גם רגימנט הרגלים ה-880. לאחר מכן היא המשיכה להילחם בחזית המערבית, כולל בקרב יער הירטגן.
לאחר מכן הדיוויזיה הייתה מעורבת בהגנה על זארבריקן. במרץ 1945, מונה מקסימיליאן זירי למפקד הדיוויזיה, אך תקופת הפיקוד שלו הייתה קצרה. ב-10 באפריל הוא נלכד ונכנע לכוחות בעלות הברית. טרירנברג חזר לפקד על הדיוויזיה, שהייתה כעת בתורינגיה. היא הוגדרה כדיוויזיית פולקסגרנדיר ב-7 במאי 1945 ונכנעה לכוחות בעלות הברית למחרת.
ת'ייר סקאדר
ת'ייר סקאדר (באנגלית: Thayer Scudder; נולד ב-4 באוגוסט 1930, ניו הייבן) הוא פרופסור אמריקאי לאנתרופולוגיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
ביוגרפיה
בהיותו בקלטק, סקאדר חקר נושאים שונים והפך למומחה בעל שם עולמי בהקשר להשפעת בניית סכרים על הכלכלה, סביבה והחברה האנושית באזור. הוא היה יועץ למספר פרויקטים גדולים בתחום באפריקה ואסיה. בנוסף לכך הוא עוסק במחקר של חברה בעלת הכנסות נמוכות באפריקה.
בשנת 1975 הוא קיבל מלגת גוגנהיים. בשנת 1999 הוענקה לו מדליית מלינובסקי.
בית גנזיא
בֵּית גִנְזַיָּא (עברית: בית גנזים) הוא שמה הארמי של רשות לאגירת אוצרות ומסמכים של ממלכות, כגון ממלכת פרס בעת העתיקה. בית גנזיא הכיל את אוצרות הממלכה שהיו שייכים על פי החוק למלך; והרשות הייתה כפופה ישירות למלך או למדינאי אשר עמד בראשן. בתי גנזים כללו, בדרך כלל, חפצים סחירים, בצעי מתכת יקרה: זהב, כסף ונחושת, שחלקם הותכו ליחידות משקל נהוגות, אבני חן בעלות ערך, וכן תעודות חשובות.
במגילת אסתר מסופר על הצעתו של המן להביא לגנזי המלך כיכרות כסף (כִּכַּר הייתה יחידת משקל נהוגה באזור הסהר הפורה בעת העתיקה), בתמורה להסכמתו להכחדת היהודים מהממלכה:
בספר עזרא מסופר על "בית גנזיא" בעיר אחמתא, שבו הופקדו תעודות הרישיון שניתן ליהודי שבי ציון לחזור לארץ ישראל ולהקים את בית המקדש השני, והתוכניות והכללים לבנייתו.
אביליאנה
אביליאנה (באיטלקית: Avigliana) היא עיר בעלת 12,480 תושבים (נכון ל-1 בינואר 2017) הנמצאת במחוז פיימונטה, במרחק של כעשרים קילומטרים ממערב לטורינו, איטליה. כבר בימי הביניים הייתה לעיר חשיבות רבה, כאשר מלכים רבים לחמו על השליטה בטירת אביליאנה, החולשת על העיר.
היסטוריה
שרידי היישוב הראשונים שנמצאו באביליאנה הם מהתקופה הנאוליתית, בעקבות חשיפת שרידי מתחם מגורים בסוף המאה התשע עשרה בביצות ליד האגמים הצמודים לעיר כיום.
בשל מיקומה הגאוגרפי האסטרטגי של אביליאנה, במפגש של עמקי הצפון ופיימונטה עם האלפים, ועל אם הדרך בין צרפת לאיטליה, נבנתה בעיר בשנת 574 לספירה טירה על ידי המלך קלף, מלך הלומברדים, שעלה לכס השלטון לאחר המלך אלבוין.
נזירים בנדיקטינים הקימו באביליאנה את מנזר נובלסה, על מנת שישמש בית חולים עבור הצליינים המגיעים מצרפת לאחר חציית האלפים. פשיטות חוזרות ונשנות הובילו לחורבנה של העיר.
בשנת 1187 היינריך השישי הטיל מצור על אביליאנה, שגרם לנזק חמור הן לטירה והן לעיר. בהמשך, לאחר שירש את כתר הקיסרות של האימפריה הרומית הקדושה מאביו, עברו ערי צפון איטליה תחת ריבונותו, החליט לשקם ולבנות מחדש את טירת אביליאנה. ב-1953 כתוצאה מהמלחמות האיטלקיות הותקפה שוב העיר על ידי כוחות צרפתים.
בשנים 1946–1948 פעלה בעיר חוות הכשרה של השומר הצעיר, בשם בית הילדים אביליאנה, מסגרת הכשרה לילדים עקורים משארית הפליטה. בית שהו ילדים ניצולי שואה בדרכם לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
אטרקציות וטבע
כיום, אביליאנה היא יעד תיירותי למרגלות הרי האלפים. בין האטרקציות הטבעיות בעיר, ראוי להזכיר שני אגמים קטנים: גראנדה ופיקולו, ואת ההמורנה. המורנה הוא אזור ביצתי סביב האגמים המהווה פארק הטבעי של העיר מאז 1980 ואת ביתם של מינים רבים של ציפורים כולל אנפות, ברכיות, ותרנגולים אנגליים.
כלכלה ותעשייה
בשנת 1872 הקים אלפרד נובל מפעל גדול לייצור דינמיט באביליאנה. מפעל זה היה הגדול באירופה להפקות דינמיט בשנות הארבעים של המאה העשרים. המפעל המשיך לעבוד ולייצר חומרי נפץ ואבק שרפה גם בזמן מלחמת העולם השנייה עד לשנות השישים, ובמקביל לאחר המלחמה חלקו של המפעל הוסב לייצור צבעים.
נכון להיום, בשטח המפעל ישנן כמה פעילויות תעשייתיות, בפרט בייצור סירות שייט ונופש.
הכלכלה הוא התיירות הנמשכת על ידי הכפר מימי הביניים ואת הנוכחות של האגמים המשמשים כיעד לטיולים.
בית החלונות
בית החלונות הוא בית משותף ברחוב הע"ח שבשכונת מוסררה בירושלים. הבית נבנה בשנת 1911, ככל הנראה, כמו יתר השכונה, בידי ערבים ירושלמים בני המעמד הגבוה. יחודו של הבית בחזיתו האחורית, המאופיינת בפיזור של חלונות רבים במיקומים ובגדלים שונים. הבית מחולק לשני אגפים סימטריים וכלל ארבע דירות שנבנו במתכונת ה"ליוואן" - חדר מרכזי אליו פונים שאר חדרי הבית, שהייתה אופיינית לבנייה הערבית בתקופה העות'מאנית. בחזיתו הקדמית היה הבית דו קומתי ובחלקו האחורי הוא רב מפלסי, מה שהכתיב את סידור החלונות הייחודי.
משנת 1998 פועל בקומת הקרקע של הבניין "בית הספר למוזיקה מן המזרח". בשנת 2002 נוספה לבניין קומה, במתכונת אדריכלית שונה מזו של הקומות התחתונות, אך בנסיגה מקו הבניין, כך שחזיתו הישנה של הבניין נשמרה.
מאחורי הבניין רחבה המכונה "כיכר עצי הזית", בתכנון האדריכל יונתן שילוני.
ויקי מיקי
ויקי מיקי (באנגלית: Weki Meki; בקוריאנית: 위키미키; בקיצור WEME או WKMK) היא להקת בנות דרום קוריאנית שהוקמה על ידי Fantagio בשנת 2017. הלהקה מורכבת משמונה חברות: ג'י סו-יון, אלי, צ'וי יו-ג'ונג, קים דו-יון, סיי, לואה, רינה ולוסי.
לפני הקמת הלהקה
חברות הלהקה החלו את דרכן כמתלמדות תחת "Fantagio i-Teen", תוכנית לפיתוח כישרונות מטעם חברת התקליטים Fantagio Entertainment, והיו ידועות בשם "i-Teen Girls".
בשנת 2015, חברות i-Teen Girls, קים דו-יון, צ'וי יו-ג'ונג, לואה, לוסי ואלי (וכן המתלמדות לשעבר צ'ו יה-ג'ין ולי סו-מין) הופיעו הופעת קמע בדרמה המקוונת "To Be Continued" של להקת הבנים אסטרו, השייכת לאותה החברה.
אלי (בשמה המלא, ג'ונג הא-רים), צ'וי יו-ג'ונג, קים דו-יון וסיי (בשמה המלא, לי סאו-ג'ונג) התמודדו בתוכנית הטלוויזיה "Produce 101" של ערוץ Mnet, ששודרה בין ה-22 בינואר ל-1 באפריל 2016. צ'וי יו-ג'ונג וקים דו-יון דורגו ב-11 המתמודדות הראשונות ונכנסו ללהקת הבנות I.O.I.
ב-6 ביולי 2017, חשפה Fantagio כי להקת הבנות החדשה שלהם תיקרא "Weki Meki".
2017–2018: הופעת בכורה עם Weme, Lucky, ו-Kiss, Kicks
ב-8 באוגוסט 2017, פרסמה הלהקה את מיני-אלבום הבכורה שלה, Weme. המיני-אלבום מכיל שש רצועות, בהן הסינגל המוביל ששמו "I Don't Like Your Girlfriend". השירים באלבום נכתבו, בין השאר, על ידי חברת הלהקה צ'וי יו-ג'ונג. חודש לאחר מכן, פורסמה פיזית "גרסה B" מוגבלת של מיני-אלבום הבכורה שלהם. בנובמבר, לפי מצעד המוזיקה של Gaon, נמכרו למעלה מ-47,000 עותקים פיזיים של המיני-אלבום מאז יציאתו, ובכך היה לאלבום הנמכר ביותר של להקת בנות שהוקמה ב-2017.
ב-1 בפברואר 2018, עלתה ליוטיוב תוכנית הריאליטי. התוכנית כללה 60 פרקים בסך הכל, ונמשכה עד ל-1 באפריל 2018. התוכנית עקבה אחרי חברות הלהקה בקמפיין 60 הימים שלהן במטרה להפוך לאיידוליות.
ב-21 בפברואר 2018, הוציאו ויקי מיקי את המיני-אלבום השני שלהן, ששמו Lucky. המיני-אלבום כולל שישה שירים בסך הכל, בהם הסינגל המוביל "La La La", והשיר "Butterfly", שהוא גרסה מחודשת לפסקול מקורי מסרט הספורט "Take Off" משנת 2009, אותו הוציאה הלהקה כתמיכה באולימפיאדת החורף 2018.
ב-11 באוקטובר 2018, פרסמה הלהקה את אלבום הסינגל הראשון שלה, Kiss, Kicks. האלבום כלל שלוש רצועות, בהן הסינגל המוביל "Crush".
2019: Lock End LOL ו-Week End LOL
ב-14 במאי, הוציאה הלהקה את אלבום הסינגל השני שלה, Lock End LOL, הכולל את הסינגל המוביל "Picky Picky".
2020: המשך פריצה עם Hide and Seek ו-New Rules
ב-6 בפברואר, אישרה Fantagio כי הלהקה תפרסם ב-20 בפברואר 2020 את אלבום הסינגל הדיגיטלי "Dazzle Dazzle", וכן כי חברת הלהקה יוג'ונג תחזור לאחר ההפסקה שלה מאוקטובר 2019.
ב-29 במאי, פרסמה Fantagio תמונות טיזר למיני-אלבום השלישי של הלהקה, Hide and Seek, שעתיד לצאת ב-18 ביוני 2020. המיני-אלבום מורכב מחמישה שירים, בהם הסינגל "Oopsy", והסינגל שיצא בעבר, "Dazzle Dazzle".
ב-8 באוקטובר, הוציאו ויקי מיקי את המיני-אלבום הרביעי שלהן, New Rules, הכולל חמישה שירים, בהם הסינגל "Cool", וכן הגרסה האנגלית שלו, "", שהוא השיר הראשון של הלהקה בשפה האנגלית.
2021–הווה:
ב-18 בנובמבר 2021, פרסמה הלהקה את המיני-אלבום החמישי שלה,, הכולל שישה שירים, בהם הסינגל המוביל "Siesta".
רצח משה תמם
רצח משה תמם הוא פיגוע חטיפה ורצח שבו נרצח החייל משה תמם, לאחר שחוליית מחבלים ערבים ישראלים מבאקה אל גרביה שהשתייכו לחזית העממית לשחרור פלסטין כשלה בניסיון לחטוף אותו לסוריה לצורכי מיקוח, והחליטה לרצוח אותו בפרדס ליד מבוא דותן.
החטיפה והרצח
ב-6 באוגוסט 1984, יצא משה לחופשה לביתו, נפגש עם חברתו וליווה אותה אל ביתה בטבריה, בשעות הערב חזר בקו האוטובוס 841 שנסע מטבריה לתל אביב. בתחנת בית ליד ירד מהאוטובוס ותפס טרמפים.
לתמם עצר רכב קורטינה ובו ארבעת המחבלים: איברהים ראוק באדסה, וליד נימר עסעד דקה, ראש החוליה איברהים נאיף אבו מוך ורושדי חמדון אבו מוך; כולם חברי החזית העממית לשחרור פלסטין מבאקה אל גרביה, שהוטל עליהם לחטוף חייל ישראלי ולהעביר אותו לסוריה. הארבעה, גיליהם 24–26, היו חמושים באקדחים ונשאו תרסיס פלפל. הם חיפשו חייל, וכשראו את תמם במחלף נתניה עצרו לו והוא עלה.
בנסיעה שניים מהמחבלים שלפו אקדחים, כפתו את ידיו בחבל וכיסו את עיניו בסמרטוט. בתחילה כלאו אותו בבית ראש החולייה נאיף במשך יומיים, אולם אז החליטו להורגו משום שחששו שייתפסו בדרך לסוריה. הם נסעו אל פרדס הסמוך למבוא דותן שבשומרון והעמידו את תמם בתוך מטע זיתים. איברהים ראוק ירה בו בעזרת אקדח והקליע שרט את מצחו. לאחר שתמם נפל אל הקרקע, ראוק ירה פעם נוספת מטווח קצר מאוד לכיוון חזהו, והרגו. ראוק ונאיף חזרו למכונית שבו חיכה להם רושדי, לאחר שלקחו את מסמכי הזיהוי שלו.
החיפושים אחר תמם ארכו ארבעה ימים. ב-10 באוגוסט 1984, נמצאה גופתו על ידי חקלאי ערבי בפרדס סמוך ליישוב מבוא דותן שצפון השומרון, עם סימני חבלה קשים שהעידו על התעללות בסכין. תמם היה שעון על עץ זית היות שרוצחיו הניחוהו כך על מנת לשוות לו מראה של אדם ישן. בחזהו היה נקב של כדור חודר, ופצע יציאה בשמאל גבו.
ב־9 בספטמבר 1984 נערכה עצרת לזכרו. ב־1985 אביו הקים אנדרטה לזכרו בחבצלת השרון. אנדרטה נוספת הוקמה במקום מציאתו.
הרשעת המחבלים וריצוי העונש
החולייה נתפסה בשנת 1986. ברשות חברי החוליה נמצאו שני אקדחים, בנוסף לרימונים, חומרי נפץ ורובה שהיו בבית ראש החוליה. ב-2 במרץ 1987 הורשעו בבית המשפט הצבאי בלוד בגין עבירות שונות בהן ירי לעבר אנשים, אימונים צבאיים, חבלה גופנית חמורה וחברות בארגון עוין. חברי החולייה נידונו למאסר עולם, ובתוך כך נקבע כי גם וליד דקה היה שותף שווה לרצח שבוצע בפועל בידי חבריו לחוליה. בקשותיו של דקה לקציבת עונשו נדחו על ידי הרמטכ"ל ונשיא המדינה, עד שב-2012, בעקבות המלצת משרד המשפטים, קצב הנשיא שמעון פרס את עונשו לטווח שבין 35 ל־37 שנים.
ב-5 באפריל 2021 שוחרר רושדי אבו מוך מבית כלא קציעות, לאחר שריצה שם 35 שנות מאסר. במרץ 2022 התחתן רושדי.
בקשתו של וליד דקה לשחרור מוקדם
על וליד דקה נגזרו 37 שנות מאסר, אולם בהמשך נגזרו עליו שנתיים נוספות לאחר שנתפס בכלא עם טלפון סלולרי שהבריח לו חבר הכנסת לשעבר מבל"ד באסל גטאס, כך שעונשו עומד על 39 שנים.
ב־2023, בהיותו בן 62, הוא אושפז תחת אבטחה בבית החולים אסף הרופא בצריפין, והיות שלפי גורמים בשב"ס מצבו הוגדר סופני, הוא ביקש למות בקרב בני משפחתו מחוץ לכלא. על אף שהחוק אוסר זאת, קבע שב"ס את הדיון בשחרור המוקדם בוועדת שחרורים רגילה, דבר שעורר מחאה ציבורית והפגנות, וכן התנגדות של פרקליטות המדינה. ב-31 במאי דחתה ועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר את בקשתו של דקה להשתחרר מהכלא.
רומן גירשמן
רומן גירשמן (ברוסית: Роман Михайлович Гиршман, בצרפתית: Roman Ghirshman; 3 באוקטובר 1895, חרקוב - 5 בספטמבר 1979, בודפשט) היה ארכאולוג צרפתי ממוצא יהודי. שהה 30 שנים באיראן, שם עסק בחפירות ובמחקר ארכאולוגי. פרסם כ-20 ספרים ולמעלה מ-300 מאמרים. אחד מהישגיו החשובים הוא שחזור ההיסטוריה של העיר שושן מראשיתה ועד תקופת הברונזה הקדומה (המאה ה-13 לפנה"ס).
היה ממשפחה יהודית עמידה מחרקוב. בגיל 22 עבר לפריז, שם למד ארכאולוגיה ושפות זרות. הוא התעניין בחורבות העתיקות של טפה גיאן (Teppe Gian), טפה סיאלק (Tepe Sialk), בישאפור (Bishapur), שושן שבאיראן, ובגראם שבאפגניסטן. בשנות ה-30 הוא ניהל את המשלחת הארכאולוגית בטפה סיאלק מטעם מוזיאון הלובר.
לוחמים אפריקאים בצבא צרפת במלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה גויסו כ-200 אלף לוחמים אפריקאים שחורים לצבא צרפת, לטובת המאבק המלחמתי בגרמניה הנאצית. לוחמים אפריקאים רבים התגייסו מסיבות כלכליות והטבות שהובטחו להם כמלגות, אך במקביל התגייסו רבים מהם מסיבות אידאולוגיות ועקב תחושת שייכות למאבק שטופחה בהם. הלוחמים נתקלו בקשיים רבים במהלך הלחימה באירופה ולאחריה, אך תרומתם למלחמה הייתה משמעותית.
רקע
גיוס חיילים אפריקאים לצבא הצרפתי החל עוד בשנת 1857.
במלחמת העולם הראשונה כ-175,000 לוחמים אפריקאים שירתו בצבא הצרפתי, והיוו 3% מחייליו. כ-17% מהם (כ-30,000 חיילים) נמנו בין החללים.
הגיוס לצבא
ב-1939 יצאה צרפת בקריאה למושבות האפריקאיות שהיו תחת שליטתה, להתגייס ולהיאבק לצד צרפת בשעת המשבר שהייתה נתונה בו. הגנרל דה גול הגיע לברזוויל שבקונגו ופנה לציבור ברדיו להתגייס למאמץ המלחמתי, בתמורה להטבות ולקידום עצמאותם. אפריקאים רבים נענו לבקשה זו. מעל 120,000 גברים התגייסו, בעיקר משטחי אפריקה המערבית והמרכזית בכלל ומסנגל בפרט. במלחמת העולם השנייה הגיוס היה בהיקפים רחבים יותר מזו הראשונה: 9% מהחיילים בצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה היו אפריקאים. גם ההשפעות של מלחמת העולם השנייה על האפריקאים הייתה משמעותית יותר מזו הראשונה, לפחות מההיבט הפוליטי.
הלקחים ממלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה, התבסס הגיוס האפריקאי לצבא הצרפתי בעיקר על הבטחות להטבות חומריות או על גיוס חובה ולא נעשה ניסיון להחדיר אידאולוגיה בחיילים. במלחמת העולם השנייה לעומת זאת, נעשו יותר מאמצים להכנת החיילים מבחינה אידאולוגית. ביטוי בולט לכך במגזין שהתפרסם בין ינואר ליוני 1940 בדקר, שנקרא "La Gazette du Tirailleur". המגזין הופץ בקרב גורמי ואנשי צבא, והכיל חדשות מנקודת מבט צרפתית, בדיחות אנטי נאציות וסיפורים אודות מטרות הלחימה הצרפתית ומטרותיו של היטלר לגבי אפריקה.
במלחמה השנייה התקיימה אינטגרציה גזעית בין האפריקאים לצרפתים. כמחצית מהכוחות האפריקאים עורבבו עם אלו הצרפתים ויצרו את הכוחות הנקראים RICMS. הצרפתים העריכו כי אינטגרציה זו נוהלה בצורה טובה. עם זאת, מדיווחי כוחות המודיעין, שעסקו בצנזור מכתביהם האישיים של החיילים, נמצא כי חיילים צרפתים רבים התלוננו על כניסת לוחמים אפריקאים ליחידותיהם. אך אלו כוונו יותר כלפי צרפת, מאשר אל החיילים עצמם.
הלוחמים האפריקאים במהלך המלחמה
ההערכות הגסות מדברות על למעלה מ-100,000 לוחמים אפריקאים שלחמו כחלק מאפריקה המערבית הצרפתית בין ספטמבר 1939 ליוני 1940. כשני שלישים מתוכם היו מוצבים עוד לפני כן באירופה. במאי 1940 הוצבו באייסן וארוגן האוגדות הראשונה והשישית, ובשורותיהן אפריקנים רבים. אלו ספגו מכה קשה מהתקפות טנקים גרמניים. האוגדות הרביעית והחמישית ספגו את מרב ההתקפות הגרמניות החל ממאי אותה שנה.
אירוע שבלט באכזריותו התרחש 20 קילומטר צפונית לליון. כוחות סנגלים (RTS) הוצבו לשמור על דרך המובילה לעיירה מקומית, צ'סלי מונטלוזין. ב-17 ביוני התפתח במקום קרב מול הגרמנים, שרובו לחימה של חמש שעות במנזר מקומי. כאשר הקרב הסתיים, בתבוסת הכוחות הצרפתים, 212 הלוחמים הפצועים ששרדו, נלקחו על ידי הגרמנים ובוצע בהם טבח. אירוע ידוע נוסף הוא הוצאתו להורג של קפטן שרל נ'טורר, קצין אפריקאי מגבון. הוצאתו להורג התרחשה באותו יום בו בנו נהרג בקרב בסום. במכתב שכתב לבנו, באה לידי ביטוי מחויבותו ונאמנותו לצרפת. נ'טורר נלקח בשבי ביחד עם קצינים צרפתים נוספים. קצין גרמני הורה לו לעמוד ביחד עם שאר הלוחמים האפריקאים. כאשר סירב, בהתעקשו על קבלת יחס שווה לשאר הקצינים הצרפתים, נורה במקום. הלוחמים האפריקאים תוארו הן על ידי הגרמנים והן על ידי הצרפתים כלוחמים עיקשים. ככל הנראה בעקבות הפחד שהוחדר בהם על ידי צרפת כי במידה ויילקחו כשבויים, הגרמנים יהיו אכזרים איתם במיוחד, כפי שאכן קרה לעיתים רבות.
לאחר שביתת הנשק ביוני 1940 כ-24,270 מתוך 100,000 לוחמי אפריקה המערבית הצרפתית הוכרזו כנעדרים. ההערכה היא שכ-15,000 מתוכם היו שבויי מלחמה. רבים מהלוחמים ששרדו נכלאו במחנות עבודה גרמניים שבצפון-מזרח צרפת, לתקופות שונות של עד ארבע שנים. בשל היותם אפריקאים, לרוב הם זכו ליחס אכזרי יותר מצד הגרמנים. רבים מאותם שבויים נלקחו למחנות עבודה בצרפת, שם ביצעו עבודות פיזיות קשות לטובת התעשייה המלחמתית הגרמנית.
באותו הזמן צרפת של וישי השתמשה בלוחמים ששרדו כדי לשמור על הקולוניה הצרפתית באפריקה מפני פלישה בריטית.
בין השנים 1943-1945 נעשה גיוס של אפריקאים נוספים לצבא צרפת החופשית, שעליו פיקד שארל דה גול. בשנים אלו נשלחו שוב כ-100,000 לוחמים לחזית. בסה"כ ניתן להעריך כי צרפת גייסה כ-200,000 לוחמים אפריקאים, שלחמו בחזית המלחמה באירופה. הלוחמים ב-FWA הגיעו ביחד עם כוחות הצבא הצרפתי החופשי לפרובאנס ב-1944, ולחמו כחלק מהפלישה לדרום צרפת.
קשה להעריך את מספר הנספים מתוך לוחמים אלו במלחמה, אך ההערכות מדברות על כ-17,500 הרוגים מהלוחמים עד 1940. בתוספת ההרוגים במערכות נוספות: בצפון אפריקה ב-1943, באיטליה בין השנים 1943-1944 ובדרום צרפת ב-1944, מספר ההרוגים מגיע עד ל-25,000 חללים - 12% מכלל הלוחמים.
הקשיים בהם נתקלו הלוחמים האפריקאים באירופה
על אף שהלוחמים נהנו מהטבות ופריבילגיות מסוימות, כגון ביקור במוקדי תיירות צרפתים ונסיעות ברכבות ללא תשלום, הם נתקלו בקשיים רבים. תקופת הלחימה באירופה, ובייחוד תקופת השהות במחנות העבודה, הייתה קשה עבור אותם לוחמים, שלא היו מורגלים לחורפים קרים. תנאי מזג אוויר קשים, ביחד עם מזון דל ביותר במחנות וביגוד דל, גרמה להיחלשותם הרבה, ורבים מהם חלו ומתו ממחלות ריאות. קשיים נוספים נבעו מפערים תרבותיים בינם לבין הלוחמים הצרפתים ביחידות בהם התקיימה אינטגרציה, שהובילו במקרים מסוימים לעימותים. בנוסף, זכו ליחס גזעני פעמים רבות מצד הגרמנים, הן בלחימה עצמה והן במחנות השבויים והעבודה אליהם נלקחו מאוחר יותר.
מתום המלחמה ועד סיום העידן הקולוניאלי
על אף שלאחר המלחמה ב-1944 דה גול הכריז כי יש למצוא פתרונות חדשים עבור האפריקאים בשטחי הקולוניה הצרפתית, בעקבות תרומתם, הלוחמים קיבלו מלגות בסכומים נמוכים במונחים אירופאים. תלונות רבות התקבלו מלוחמים אפריקאים כלפי צרפת על אי תשלום או איחור בתשלום משכורתם והטבות שחרור נוספות. בנוסף, התנגדות רבה התעוררה על רקע אי הסכמת צרפת לאפשר ללוחמים לשמור את כספם, פרנקים שצברו במהלך המלחמה. אך האכזבה האפריקאית הרבה ביותר נבעה מתוך תחושת אי הכרה בתרומתם ושירותם הרב לצרפת במאמצי מלחמתה, ונכונותם לקריאות גיוסה.
במחאה שפרצה ב-1944 על ידי לוחמים, בעקבות אי קבלת כספי פיצויים שהיו אמורים לקבל, נורו 35 אפריקאים למוות ו-35 נוספים נפצעו על ידי כוחות צרפתים בעת ניסיון לפזר את המחאה. אירוע זה לא זכה לתודעה רבה. מנגד, הייתה הכרה והעדה כלשהי מצד הציבור הצרפתי בתרומתם, וב-1950 צרפת הכירה רשמית בצורך להעניק זכויות שוות ללוחמים האפריקאים והצרפתים. בעקבות זאת, הוענקו פיצויים מסוימים לאותם לוחמים. כתוצאה מכך, האמון והנאמנות של הלוחמים האפריקאים לצרפת, החל להשתקם.
ההכרה בתרומת הלוחמים האפריקאים
עד לאחרונה, תרומת הלוחמים האפריקאים למלחמה כמעט ולא זכתה להכרה. ההתעלמות והזנחת המעורבות האפריקאית במלחמה על ידי העולם ועל ידי צרפת נובעת מסיבות שונות: צרפת העדיפה ומעדיפה לטשטש ולא להבליט את כישלונותיה והפסדיה במלחמה, ואת השתתפותה במלחמה, בשלב מאוחר יותר, כשחקנית משנה. בנוסף, קיים מחסור במקורות תיעודיים בנושא עד לאחרונה.
עם זאת, לאחרונה חלה בצרפת התעניינות מחודשת בעברה הקולוניאלי, בעקבות פרסום ביוגרפיות של קצינים צרפתים (שמטרתם להצדיק את השימוש בעינויים באלג'יר). ב-2004 הנשיא שיראק ציין והכיר בתרומת הכוחות האפריקאים לשחרור צרפת בטקס ממלכתי. בנוסף, שני סרטים שפורסמו ב-2006 העלו את התודעה הציבורית בנושא: Les enfants du pays ו-Indigenes, שמגוללים את סיפורם של לוחמים אפריקאים הנלחמים לשחרור צרפת. לדעת רבים, ניתן לראות שינוי והתפתחות איטית בהכרה העולמית בתרומת אפריקה למלחמה, בין השאר בזכות מאבקו של נשיא סנגל, עבדוליי ווייד, לקידום הנושא.
עמי רדיאן
עמי רדיאן (14 בנובמבר 1934 – 7 באפריל 2021) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף. פיקד על חטיבה 14. מעוטר עיטור העוז.
ביוגרפיה
רדיאן נולד וגדל במשמר השרון, התגייס לצה"ל בשנת 1953 ושובץ בנח"ל. הוא עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים וקורס קציני חי"ר והוצב ביחידת סיור של הנח"ל, שאבטחה שיירות לאילת. בשנת 1954 הותקף הרכב בו נסע יחד עם נהג ושני אזרחים בידי פעילי פדאיון, נהג הרכב נפצע מאש המחבלים. רדיאן בלם את המחבלים לבדו עד אשר הגיעה תגבורת. בשל כך עוטר בצל"ש הרמטכ"ל שהומר לעיטור העוז.
לאחר שחרורו שירת במילואים ביחידת סיור ובהמשך עבר לחיל השריון ושב לשירות קבע. הוא שימש כמפקד פלוגה, סמג"ד וכמפקד גדוד 89 - גדוד שריון במילואים, שהשתייך לחטיבה 8. רדיאן פיקד על גדודו במלחמת ששת הימים בחזית הדרום. לאחר מכן מונה למפקד קורס קציני שריון, אך באוקטובר 1968 נפצע באורח קשה לאחר שרכבו עלה על מוקש בקרבת בארותיים.
בהמשך שימש כראש תורת חיל השריון בגייסות השריון ובמלחמת יום הכיפורים שימש כראש מטה עוצבת הפלדה. בשנים 1974–1975 פיקד על חטיבה 14. רדיאן נשפט והורשע בעקבות תלונה על "שימוש בציוד צבאי לצרכים פרטיים" שהגיש נגדו קצין האג"ם שלו, רמי מתן.
נפטר ב-7 באפריל 2021.
חתונה בעיירה (סרט)
"חתונה בעיירה" (1952) הוא סרט מחול אמנותי ישראלי קצר בכיכובה של דבורה ברטונוב.
תיאור
הסרט "חתונה בעיירה" בן 8.5 דקות, מבוסס על סדרה של ריקודים שיצרה הרקדנית דבורה ברטונוב, ומתארים דמויות מן ההווי של העיירה היהודית. כל סצנה נפתחה ברישום שיצר אבא פניכל. סרט זה הוא הראשון בסוגת הסרט האמנותי בישראל.
למרות שהסרט לא נשמר בשלמותו, על פי תיאורים, התפאורה לסרט נוצרה על ידי ג'ניה ברגר והוא לווה בקריינות של יהושע ברטונוב בגרסה בעברית או ביידיש. בנוסף, שולבו בו בובות שנוצרו על ידי חברת ויצו.
הסרט נשלח להקרנה בפסטיבל קאן בשנת 1952. בשנת 1953 הוצג במשך כחדש בקולנוע אסתר בתל אביב-יפו, כסרט קצר נלווה לסרט "דון קמיליו", וכן בשני בתי קולנוע נוספים בחיפה - "אורה" ו-"הדר".
חלק מצילומי הסרט נמצאים בארכיון הסרטים הישראלי.
מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות
מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות הוא מוזיאון המוקדש לתרבות הירמוכית אשר שוכן בקיבוץ שער הגולן. המוזיאון נקרא על שם מייסדו יהודה רות, שהיה גם הראשון שגילה בשנת 1941 ממצאים השייכים לתרבות הזאת בזמן שביצע עבודות עפר להקמת בריכות דגים של הקיבוץ, ובכך חשף אתר ארכאולוגי מהגדולים בישראל השייך להתקופה הנאוליתית.
הקמת המוזיאון
המתיישבים הראשונים בקיבוץ מצאו בשטחו ממצאים ארכאולוגיים שונים אותם נהגו לשמור בארגזים מתחת למיטותיהם. בעת מלחמת העצמאות נכבש היישוב והאוסף נשאר במקום בארגזים, המקום נכבש על ידי צבא סוריה, ותכולת הארגזים עם הממצאים הארכאולוגיים הושלכה על רצפת החדר אבל לא נשדדה. לאחר שתושבי הקיבוץ חזרו אליו הם ארגנו מחדש את הממצאים. אחת הצלמיות הקרויה "צלמית ונוס" נשרפה ומאז צבעה שחור. בשנת 1950 נפתח מוזיאון באחד ממקלטי הקיבוץ שריכז את כל הממצאים שנאספו במשך השנים על ידי חברי הקיבוץ, ובכך היה למוזיאון הראשון לפרהיסטוריה בארץ ישראל. בשנות ה-70 של המאה ה-20 עבר המוזיאון למקומו הנוכחי בצדו המזרחי של הקיבוץ במקום המשקיף על האתר הארכאולוגי ועל הירמוך שעל שמו נקראת התרבות שנמצאה. המבנה נבנה מכספי השילומים מגרמניה שקיבלו חברי הקיבוץ. האנתרופולוג רוברט ארדרי (Robert Ardrey ) תיאר את אוסף המוזיאון בספריו "הציווי הטריטוריאלי" ו-"ציידים כבני אדם".
בחזית המוזיאון הוצבו שלושה פסלים ממתכת בגובה של 3 מטר. הפסלים, שפוסלו על ידי תמרה ריקמן, עוצבו בהשפעת "צלמיות החלוקים" שנמצאו באתר.
התצוגה
הממצאים במוזיאון מוצגים באולם אחד המחולק לפי ממצאים שונים שרובם מוצגים בחלונות תצוגה. בכניסה לאולם תצלום אווירי גדול של הקיבוץ, שדותיו אזור האתר הארכאולוגי והירמוך.
התצוגה במוזיאון מוצגת במעגלים, במעגל החיצוני בצמוד לקירות האולם מוצגים ממצאים הקשורים בחיי היום יום של התושבים. מרכז האולם מוקדש לממצאים הקשורים באמנות פרהיסטורית.
רוב המוצגים נמצאים מאחורי חלונות. התצוגה כוללת כלי חרס, בעיקר שברים שנמצאו באתר, וכן מספר כלים שעברו רפאות. בנוסף מוצגים גם כלים משוחזרים המסומנים בנקודה אדומה. הכלים כוללים קנקנים, סירי בישול, קנקני ממגורה לאחסון תבואה שנמצאו במקום, רבים מהם נמצאו משוקעים ברצפה. בנוסף מושם דגש בתצוגה גם על דוגמאות עיטור של כלי חרס במיוחד דגם אידרת הדג המאפיין את התרבות. התצוגה כוללת גם כלים מבזלת ואבן גיר כגון מכתשים, לוחות שחיקה ועוד.
התצוגה כוללת גם כלי עבודה גרזנים ולהבי מגל, משקולות, תעשיית כלי צור הכוללת מגרדים, ראשי חיצים, נקרים ומקדחים. חלון תצוגה אחד מוקדש לתליונים מנוקבים ומחורצים.
המעגל הפנימי המוקדש לאמנות הקדומה באתר שער הגולן. חלון תצוגה אחד מוקדש לצלמיות חלוקים. בתצוגה כעשרים צלמיות שעוצבו ברמות פירוט שונות: צלמיות עיניים, צלמיות פרצוף וצלמיות עם פרצוף אנושי וגוף. תצוגה נוספת מוקדשת לחלוקים מחורצים בדגמים גאומטריים. החלוקים עשויים מבזלת וגיר. במרכז המעגל הפנימי חלון תצוגה עגול המוקדש לצלמיות טין צרוף והכוללים שמונה פריטים. בנוסף מוצגת במוזיאון הצלמית שנשרפה במלחמת העצמאות.
קרלוטה ריצטו
קורות חייה עד השואה באיטליה
ריצטו נולדה בעיירה פוסלטה די פיאבה (Fossalta di Piave), הנמצאת במחוז ונטו (Veneto) למשפחה קתולית אדוקה ענייה בת שבעה ילדים. לקרלוטה היו שתי אחיות וארבעה אחים. הוריה התפרנסו מעבודות מזדמנות, וחלומה היה להצטרף למנזר, ולהיות לנזירה. אך עקב המצב הכלכלי הרע של המשפחה, נשלחה קרלוטה לעבוד כשהייתה בת 12, כמשרתת בביתה של משפחה ונציאנית עשירה. כך עברה בין מספר משפחות עד שבשנת 1941, כשהייתה בת 36 נקלטה לעבודה במשפחתו של מאוריציו ויטלה, שהיה ראש הקהילה היהודית בביאלה, שבמחוז פיימונטה, ליד טורינו. בעיירה ביאלה חיו היו יהודים משלוש משפחות: Jona, Olivetti, Vitale. במשפחת מאוריציו ויטלה, היו שלושה ילדים ברונו, ריקרדו ואלדו. ריצטו הייתה המטפלת של שני הילדים הצעירים במשפחה, ריקרדו ואלדו (לימים, ראובן ואלדד).
רקע
היחס אל יהודי איטליה החל להתדרדר בשנת 1938, בעקבות ההתקרבות בין מוסוליני לבין היטלר, וחקיקתם של חוקי גזע באיטליה. ב-25 ביולי 1943, הודח מוסוליני מתפקידו על ידי המועצה הפשיסטית העליונה ונשלח לכלא, ואיטליה נכנעה לבעלות הברית. כתוצאה מכך, כוחותיו של היטלר פלשו לאיטליה וחילצו את מוסוליני מהכלא. הם העמידו שלטון בובות שנקרא הרפובליקה הסוציאליסטית האיטלקית, או בשמה השני "רפובליקת סאלו". בזמן שלטונה של "רפובליקת סאלו" החלה רדיפה של יהודי איטליה על ידי הכוחות הגרמניים, בדצמבר 1943, כחודשיים לאחר הקמת רפובליקת סאלו, החלה רדיפתם של יהודי צפון איטליה. באיטליה נבנו מספר מחנות ריכוז אליהם נשלחו יהודי איטליה, ו-8,000 יהודים נרצחו.
שווייץ, בדומה למלחמת העולם הראשונה, הקפידה לשמור על נייטרליות גם במהלך מלחמת העולם השנייה, זאת על אף שמצאה עצמה מוקפת מכל הכיוונים במדינות הציר והמדינות הכפופות להן, כאי של נייטרליות באירופה הכבושה. במהלך המלחמה עברו בשווייץ כ-300,000 פליטים, ביניהם כ-30,000 פליטים יהודים. מסתיו 1940 ועד אביב 1942, קיבלו רק 420 פליטים יהודים איטלקים מקלט בשווייץ. ממשלת שווייץ העניקה אישורי כניסה לפליטים מ"טעמים פוליטיים" בלבד, אך מכיוון שיהודים איטלקים לא נחשבו כפליטים, נמנעה כניסתם לשווייץ של רוב היהודים שהגישו בקשות מקלט. היו יהודים שהצליחו להיכנס מאיטליה לשווייץ באופן בלתי לגאלי. ב-13 באוגוסט 1942 הוציאה ממשלת שווייץ צו שהורה למשטרת הגבולות לגרש כל פליט שינסה להיכנס לשווייץ באופן לא חוקי. יהודים עדיין לא נחשבו "פליטים פוליטיים", ולכן לא זכו למקלט בשווייץ. כתוצאה מכך, החל בשווייץ מאבק פוליטי בדרישה להחשיב את היהודים כפליטים פוליטיים. ב-22 בספטמבר של 1942, התקיים בפרלמנט השווייצרי דיון ציבורי בשאלה האם להגדיר הגדרת היהודים כפליטים פוליטיים. שתי מפלגות האופוזיציה מחו על מדיניות השלטון כנגד היהודים ועל טענתם כי "הספינה מלאה" ואין מקום עוד לפליטים בשווייץ. לבסוף, לאחר לחץ ציבורי ממושך, צומצמו ממדיו של צו גירוש משווייץ שהוצא ליהודים שנכנסו אליה באופן בלתי חוקי.
לאחר פלישת גרמניה לצפון איטליה ונפילת השלטון הפשיסטי של מוסליני בספטמבר 1943, ריככה ממשלת שווייץ את חומרת הצו, ואיפשרה לפליטים רבים להיכנס אליה, 20,000 פליטים, ובהם 10,000 פרטיזנים עברו דרך גבולות שווייץ מספטמבר 1943, ועד לסיום המלחמה במאי 1945.
הצלת ילדי המשפחה
משפחת ויטלה המשיכה להתגורר בביאלה גם לאחר עליית מוסוליני לשלטון ועד לפלישה הגרמנית והקמת "רפובליקת סאלו". לאחר תחילת רדיפת היהודים, החליטה משפחת ויטלה לברוח מאיטליה לשווייץ. הבחירה בשווייץ נבעה מהעובדה מהקרבה של ביאלה לגבול השווייצרי והיותה מדינת נייטרלית בזמן מלחמת העולם השנייה. ריצטו הצטרפה למשפחה בנתיבי הבריחה לשווייץ. ממשלת שווייץ אפשרה לכל הורה להיכנס עם ילד אחד בלבד, אך למשפחת ויטלה היו שלושה ילדים, לכן ריצטו וברונו, הבן הבכור, נשארו מאחור באיטליה. ריצטו החליטה להתחזות ליהודיה ולשנות את שמה מקרלוטה לנעמי, שם יהודי. הדוד של המשפחה זייף את המסמכים, כדי להוכיח לשלטונות שווייץ שהיא בעצם יהודיה, ולא איטלקייה קתולית. היא התחזתה לדודה במשפחת ויטלה, שרוצה לעבור עם האחיין שלה לשווייץ.
ריצטו וברונו הלכו כ-12 שעות לאורך הגבול בין איטליה לשווייץ, ובסופו של דבר הצליחו להיכנס לשווייץ, שם פגשו בשוטר, הציגו את עצמם וביקשו עזרה. בתגובה נעצרו ריצטו וברונו והועמדו למשפט, משום שהשוטר לא האמין לריצטו שהיא יהודיה ושהמסמכים שלה אמיתיים. ריצטו הצליחה לשכנע את השופט, שלא להפריד בינה לבין ברונו. לאחר מכן, ברונו נשלחו לבית ספר בבלינצונה, הסמוכה לגבול האיטלקי. לאחר מכן, נשלח ברונו לבית יתומים, במקביל, משפחת ויטלה, ההורים והילדים ריקרדו ואלדו, שהתה בשווייץ במחנה פליטים בלוגאנו. הפליטים שוכנו במספר בתי מלון ישנים. לאחר מכן, התגוררה המשפחה בביתה של משפחה שווייצרית מקומית, שהייתה בקשר עם המבריחים שעזרו להם להגיע לשווייץ. לאחר חיפושים רבים, הצליחו בני המשפחה לאתר את ברונו והמשפחה התאחדה.
לאחר סיום המלחמה
באוגוסט 1945, המשפחה שוחררה על ידי ארגון הג'וינט, שהעביר אותם משווייץ לאיטליה. ריצטו המשיכה לעבוד בשביל המשפחה, חזרה איתם לביאלה וטיפלה בילדים ובסבתא. הם חיו ביחד באיטליה עד 1950. בשנת 1950, עלתה המשפחה למדינת ישראל. קרלוטה עלתה יחד עם המשפחה, והמשיכה בתפקידה כמטפלת עד שנת 1952. משנת 1953 ועד שנת 1964 ריצטו טיפלה בסבתא של המשפחה, אמו של מאוריציו, והיא אף הוזמנה לחתונתם של אלדו וריקרדו (אלדד וראובן). בשנת 1965 ריצטו נשארה כמה חודשים נוספים בארץ בשביל לטפל בבת של ברונו שנולדה באותה שנה. במשך כל השנים שהתגוררה עם המשפחה בישראל, נסעה לבקר את משפחה באיטליה, עד שחזרה סופית לאיטליה.
מ-1968 עד 1980 ריצטו הייתה המטפלת של משפחת ויטלה המורחבת באיטליה, היא עבדה בשביל בני הדודים של ראובן, אלדד וברונו, שהמשיכו להתגורר בביאלה, וגם עבור משפחות נוספות באזור. ב-1983 היא עזבה את דירתה ועברה לגור בבית אבות עד פטירתה בשנת 1991. במצבתה רשום השם נעמי, בנוסף לשמה. כאות תודה והוקרה על מעשיה למשפחת ויטלה, המשפחה דאגה לה למגורים בביאלה ומימנה את שהותה בבית האבות.
הנצחה והכרה
ב-1 בדצמבר 2009 הכיר יד ושם בקרלוטה ריצטו כחסידת אומות עולם. קרובי משפחתה קיבלו אות הוקרה ותעודת כבוד. שמה מונצח על לוח כבוד בחורשת חסידי אומות העולם ביד ושם, תעודת ההוקרה שניתנה לקרלוטה חתומה על ידי אבנר שלו, יו"ר יד ושם ועל ידי יעקב טירקל, יו"ר הוועדה לציון חסידי אומות העולם של יד ושם.
בנובמבר 2010 נערך טקס לכבוד קרלוטה בעיר ביאלה. בטקס נכחו קונסול ישראל ברומא גדעון מאיר, רוברטו דל פיאנו האחיין שלה, שלושת ילדי משפחת ויטלה ברונו ריקרדו ואלדו, סגן נשיא הקהילה היהודית של טורינו, אדוארדו סגרה, הרב של טורינו, אברהם דה וולף, ונשיא הקהילה היהודית בורסלי, רוסלה בוטיני טרבס. האחיין של ריצטו, רוברטו דל פיאנו הוסיף: "זהו תענוג גדול להיות פה ולזכור את ליבה הגדול של דודתי. הילדים שלה היו משפחת ויטלה, ומשפחתה הייתה משפחת ויטלה".
ישיבת עטרת נחמיה
ישיבת עטרת נחמיה היא ישיבה גבוהה ציונית דתית, הממוקמת בשכונת נחלת יצחק בתל אביב, בראשה עומד הרב מיכה הלוי, רבה של פתח תקווה. נשיא הישיבה הוא הרב חיים שטיינר.
היסטוריה
הישיבה הוקמה בשנת תש"ס בשכונת נחלת יצחק בתל אביב, כאשר הרב מיכה הלוי כיהן כרבה. הישיבה נקראת על שם ר' נחמיה זלביץ' (שמה זה ניתן לה בתמוז תשס"ח).
כיום לומדים בישיבה למעלה מ-50 תלמידים ואברכים. תלמידי הישיבה מתגייסים לצבא במגוון מסלולים, כאשר שיעור ניכר מתגייס למסלול הסדר מרכז.
האברכים גרים בשכונה, וסביב הישיבה מתקיים מעין גרעין תורני המקיים פעילות יהודית לתושבי האזור. כמו כן, פועלים מכוחה כולל רבנות לבני העדה האתיופית ביפו בראשות הרב יהודה סהלה (רב יהודי אתיופיה בתל אביב–יפו), תלמוד תורה, רשת מעונות ועוד.
הישיבה הוציאה כתב עת בשם "עיטורי אביב", ובו מאמרים מפרי עטם של רבני הישיבה ותלמידיה.
צוות הישיבה
בראשות הישיבה עומד הרב מיכה הלוי, רבה הראשי של פתח תקווה. בעבר כיהן לצדו בראשות הישיבה הרב דניאל מילר.
הרב חיים שטיינר, ראש רבני מפלגת תקומה ור"מ בישיבת מרכז הרב מכהן כנשיא הישיבה ומעביר בה שיעור שבועי. הרב מרדכי שטרנברג, ראש ישיבת הר המור העביר שיעור שבועי בעיון.
מצוות הר"מים: הרב אלי פרידמן, הרב צוריאל זון, הרב יהושע גואלמן, הרב בועז בארי והרב שלמה באואר.
רב שילא
רב שילא חי בתקופת המעבר בין התנאים לאמוראים ונחשב לאמורא. כנראה שאת רוב תורתו למד בארץ ישראל ולאחר מכן עבר לבבל, בבבל עמד בראש ישיבת סידרא (שנקראה בהמשך ישיבת נהרדעא).
רב חסדא מביא בגמרא מאמר בשם רב שילא ומכנה אותו "גברא רבה" ב.
מסופר בגמרא שפעם טעה רב שילא בפסק הלכה, ובעקבות זאת רב רצה לנדותו אך שמואל מנע זאת ובירר עם רב שילא את העניין. רב שילא הודה בטעותו ולא נודה.
לדעת הרב אהרן היימן יש להבחין בין האמורא רב שילא לבין התנא רבי שילא, שעליו מסופר ב שקיבל מהמלכות רשות לדון ולהעניש, ולבסוף הרג אדם שהיה לו דין רודף.
סוכנות ADD
סוכנות ADD (לשעבר לוק) היא סוכנות שחקנים ישראלית המייצגת שחקנים, מגישים, כותבים, במאים ויצרני תוכן בישראל בעולם. בנוסף, משמשת הסוכנות כיצרנית תוכן בעצמה, בהשראת המודל העסקי של סוכנות "William Morris Endeavor" האמריקאית.
הסוכנות נמצאת בבעלותם של הדס מוזס, בעלה ירון ליכטנשטיין, מנכ"ל החברה, ויוני דותן, משנה למנכ"ל.
היסטוריה
לוק (LOOK) הייתה סוכנות דוגמנות ישראלית, שנוסדה בשנת 1988.
בשנת 2010 הוקמה סוכנות ADD על ידי הדס מוזס וירון ליכטנשטיין, אשר שימש קודם לכן כמנכ"ל סוכנות "לוק" של ידיעות אחרונות, אשר על בסיסה הוקמה הסוכנות.
הסוכנות נבנתה לפי המודל של סוכנות השחקנים האמריקאית "William Morris Endeavor" אשר מעניקה מענה רוחבי וכולל להפקות טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע – החל משלב פיתוח היצירה ועד לשלב הסופי של שיווק ומכירת התוכן בישראל ומחוצה לה.
בפברואר 2012, דווח כי המפיק ההוליוודי ארנון מילצ'ן הקים עם הסוכנות "חממת תוכן" המיועדת לקידום תכנים ישראליים בארצות הברית. במסגרת ההסכם בין הצדדים, נקבע כי חברת "ניו ריג'נסי הפקות", השייכת למילצ'ן, תשקיע בפיתוח רעיונות שיוצרים ישראלים יציעו לסוכנות. בהסכם נקבע גם שהסוכנות תהפוך לנציגה הבלעדית של מילצ'ן בישראל.
רובן המכריע של הפקות הסוכנות מגיע מחברת HOT, בה היה ארנון מוזס שותף בעבר, אך הסוכנות מפיקה תכנים גם לחברת yes. במקביל, עוסקת הסוכנות גם בפיתוח פורמטים ובהפצתם בחו״ל.
בין הסדרות שהופקו על ידי הסוכנות ניתן למצוא את השעשועון "מי יפיל את המאסטר" ששודר בערוץ 2 בשנת 2012, סדרת הדוקו-ריאליטי "גולסטאר", אשר שודרה בהוט באותה השנה, והסדרה העלילתית "פצועים בראש", בכיכובם של גיא עמיר וחנן סביון, שמשמשים גם כשותפים במחלקת התוכן של הסוכנות.
במסגרת כתבה של העיתונאי אורן פרסיקו על הסוכנות באתר "העין השביעית", נטען כי קיימת מגמה של חדירה מסיבית של מיוצגי הסוכנות לתכנים המערכתיים בכלי תקשורת בבעלות משפחת מוזס, בהם "פנאי פלוס", "לאישה", מוספי "ידיעות אחרונות" וכו'. לשם ביסוס טענתו מציין פריסקו, בין היתר, כי בשנת 2015, מתוך 84 תצלומים שהופיעו בדף הפייסבוק הרשמי של הסוכנות, 56 מהם הופיעו בשערי מגזינים ובכתבות בכיכוב טאלנטים שהסוכנות מייצגת, ומבין אותם 56 צילומי שערים וכתבות, 46 הופיעו בכלי תקשורת השייכים לקבוצת "ידיעות אחרונות". טענה דומה הועלתה בכתבה נוספת באתר "העין השביעית" מספטמבר 2016, בה נטען כי כתבת שער במוסף "7 לילות" אשר עסקה בריאיון עם השחקן ליאור אשכנזי, נועדה לקדם את הסדרה "עקרון ההחלפה" בה הוא מככב ושני שחקנים נוספים שמיוצגים על ידי הסוכנות ומשחקים בה.
באוגוסט 2015, רכשה חברת "יונייטד קינג", שבבעלות משה ולאון אדרי 25% ממניות הסוכנות בסכום של 10 מיליון שקלים.
נאום הדגל
נאום הדגל הוא נאום שנשא משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ב-3 באפריל 1945, בפני לוחמי הבריגדה היהודית בחזית באיטליה בסופה של מלחמת העולם השנייה.
ב-3 באפריל 1945, שביעי של פסח, ביקרו משה שרת, שהיה ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, והשחקנית חנה רובינא את חיילי הבריגדה היהודית באיטליה. שרת נשא נאום בפני חיילי הבריגדה, המוכר כיום כ"נאום הדגל". המפגש התקיים במחנה העקורים בריזיגלה, צפון איטליה, בחזית האיטלקית, הלוחמים היו בעמדות הקרב, עמדו על המשמר. שרת הגיע למפגש מלווה בדגל עברי, דגל יהודי, דגל שמייצג את ההתיישבות היהודית בארץ ישראל ומסמל את החיילים הארץ ישראלים (דגל שהפך לדגל ישראל) והוא סיים את הביקור בהנפת הדגל ונשיאת נאום, שהדגיש את יצר הנקמה בגרמנים ואת הזיקה לארץ ישראל, ובא לתת ללוחמים את התחושה כי ניצב מאחוריהם עורף המודע להימצאם בחזית ושואב מכך סיפוק וגאווה.
ארבע שנים לאחר מכן, ב-1949, נסע משה שרת, שהיה שר החוץ של ממשלת ישראל הראשונה, לניו-יורק לרגל קבלת מדינת ישראל כחברה באו"ם. ברחבת מטה האומות המאוחדות נשא שרת, ב-12 במאי 1949, "נאום דגל" נוסף, המבוסס על נאום הדגל הראשון שנשא בפני לוחמי הבריגדה.
נאום זה זכה להנצחה על שטר 20 ש"ח של מדינת ישראל, סדרות א ו-ב של השקל החדש מהנפקתו ב-1985 ועד היום.
נאום הדגל הראשון
שרת, שלא חדל מדאגתו לחיילים הארצישראליים בצבא הבריטי, יזם בתוקף תפקידו כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, "משרד החוץ של הסוכנות היהודית", מסע לאיטליה ויוון באפריל 1945, מטרת המסע: עידוד אנשי החטיבה היהודית הלוחמת. שרת ביקר בכל העמדות ולא חסך עמל ומאמצים לבוא במגע עם כל היחידות בבריגדה.
הוא סיפר לחיילים על הנעשה ביישוב, ענה על שאלותיהם וטענותיהם ומסר דרישות שלום ממשפחותיהם בארץ. את רוב מאמציו ופעולותיו השקיע שרת בהשתדלות להעברת גופות חללי הבריגדה לארץ ישראל משום שחברי הבריגדה רצו להיות בטוחים שאם נופלים במערכה ינוחו בארץ שלמענה לחמו.
מהקמתה של הבריגדה שאפו הלוחמים להניף דגל לאומי אשר יילחמו עבורו. גם לאחר קבלת האישור מהבריטים לדגל, לא התבצע הדבר, עד יום שישי של פסח, 3 באפריל 1945, במטה הבריגדה, מכל יחידה נשלחו שני נציגים. תחת כיפת השמים נתכנסו לחגיגה כ-500 קצינים וחיילים, עזבו את קווי האש והגיעו. השמועה על טקס שיכלול הנפת דגל התפשטה, אין חייל בכל החטיבה שלא היה עושה הכל על מנת להשתתף בשמחת הנפת דגלו.
האורחים הסתדרו בצורת חי"ת, במרכז עמד שרת, אשר נאם במילים מועטות וקלות למאורע הגדול, נאום ציוני, המדגיש את יצר הנקמה בגרמנים, הזיקה לארץ ישראל, כדי לתת ללוחמים את התחושה כי ניצב מאחוריהם עורף המודע להימצאם בחזית ושואב מכך סיפוק וגאווה. במהלך הנאום והטקס כולו, הונף הדגל, הדגל העברי, שהיה בעל ערך מדיני לאומי וחינוכי עממי אשר איחד את החטיבה תחת לאום עם הכרה רשמית - מקור גאוות יחידה.
הקמת הבריגדה
משה שרת היה מבכירי מפא"י. לאחר הירצחו של חיים ארלוזורוב, ב-1933, מונה שרת לראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, עם פרוץ המלחמה הציע נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, חיים ויצמן, לממשלת בריטניה שיתוף-פעולה מלא מצד היישוב היהודי בארץ ישראל במאמצי המלחמה, והחל במשא-ומתן על הקמת כוח יהודי לוחם במסגרת הצבא הבריטי. אחד מיוזמי הקמתו היה שרת.  המחלקה המדינית ומחלקת העלייה של הסוכנות היהודית ביצעו מאמצים דיפלומטיים בלתי נלאים, במטרה להקים את הכוח היהודי הלוחם, זו תהיה חטיבה אשר כל חייליה ומפקדיה יהיו אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל, עם רוח עברית וסמלים ציוניים, אשר תלחם נגד גרמניה הנאצית. תחילה לא נטו הבריטים להיענות להצעה, משיקולים רבים, אחד השיקולים היה חשש מחוסר נאמנות מצד חיילים שאינם בריטיים, בנוסף ליהודים אין כישורים מיוחדים ומספקים בלחימה, יתרה מזו הבריטים רצו לשמור על המצב בארץ ישראל, שהייתה בשליטתם בתוקף המנדט הבריטי. תחילה לא גייסו יהודים מארץ ישראל כדי לא להרגיז את ערביי ארץ ישראל, אך בקיץ 1940 החלו לשנות את דעתם.
ניתן להסיק כי שינויים שונים במצב המלחמתי גרמו לתפנית, בקיץ 1940 החל הבליץ על לונדון. הבריטים קיוו שהקמת כוח יהודי תגדיל את התמיכה והסיוע שקיבלו מהאמריקאים בני בריתם. במהלך ההפצצות על ערי בריטניה, באוקטובר 1940 החליט קבינט המלחמה הבריטי להקים כוח לוחם המורכב מדיוויזיה אחת בלבד. תחילה גויסו היהודים הארצישראליים לפלוגות עזר צבאיות - ושימשו כתומכי לחימה - חפרים, מובילי מים, ממלאי דלק - לא תפקידי לוחמה, אם כי יהודים אחדים שירתו כלוחמים ביחידות השונות. כל שנה גויסו יהודים נוספים מארץ ישראל על מנת להחליף את הלוחמים שנפלו בעת שירותם ולהחזיק את הכוח מתפקד. ביולי 1942 הגיעה לשיאה מערכת הגיוס, זאת בעת שכוחות גרמניים הגיעו למצרים ונראה היה כי הבריטים במזרח התיכון עומדים להתמוטט. ב-6 באוגוסט 1942 הכריזו הבריטים על הקמת רגימנט ארץ-ישראלי ובו שלושה גדודים יהודיים ואחד ערבי, הכרזה זו נעשתה תחת הלחץ האמריקאי ודעת הקהל המקומית. הוקמה רק דיוויזיה ורגימנט ארץ ישראלי אחד אך ב-3 ביולי 1944 החליט קבינט המלחמה הבריטי שעל אף שהקמת דיוויזיה יהודית אינה בת ביצוע נוכח סיבות מעשיות, הקמת חטיבה תיבחן מיד בחיוב. שלושת גדודי הרגלים של הבריגדה היהודית רוכזו ואומנו בקרבת אלכסנדריה ובראשית נובמבר הפליגו לאיטליה.
השתלבות במאמץ המלחמתי
הבריגדה נטלה חלק בשלבים הראשונים של המתקפה האחרונה של בעלות-הברית באיטליה באפריל 1945, ואחרי-כן הועבר לעורף לשם התארגנות מחודשת.
בעלות הברית החלו בפלישה לאירופה הכבושה. מטרת בעלות הברית הייתה להתקדם מ"הבוהן של איטליה" (סיציליה) עד ברלין ולסיים את המלחמה, מנגד (מהצפון) פלש הצבא הגרמני, ונפתחה הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה, המערכה בין בעלות הברית לנאצים באזור המכונה - "הקו הגותי". במערכה נלחמו גם חיילים יהודים מארץ ישראל, לחמו כחטיבה יהודית לוחמת - הבריגדה היהודית. הבריגדה נטלה חלק בשלבים הראשונים של המתקפה האחרונה של בעלות הברית באיטליה באפריל 1945. 57 מחיילי הבריגדה נפלו בחזית וכ-200 נפצעו. הבריגדה הייתה הכוח היחיד והראשון שלחם במלחמת העולם השנייה בדגל יהודי שהוכר כמייצג את העם היהודי.
מתחילת הפעילות המבצעית של הבריגדה קיוו החיילים להניף דגל לאומי אשר יילחמו עבורו אך הבריטיים אסרו עליהם והדבר לא נעשה, אך גם לאחר שאושר להם הדבר לא נעשה עד ביקורו של שרת (שרתוק) לקווי החזית והביא איתו מארץ ישראל דגל.
תוכן נאום הדגל הראשון
הנאום הוא נאום ציוני, מטרתו היא לעלות את המורל ולתת מוטיבציה ללוחמים, הנאום הדגיש את יצר הנקמה בגרמנים, הזיקה לארץ ישראל, המטרה היא לתת ללוחמים את התחושה כי ניצב מאחוריהם עורף המודע להימצאם בחזית ושואב מכך סיפוק וגאווה.
נאום הדגל השני
משה שרת, שר החוץ הראשון של מדינת ישראל, נשלח לראשונה לנאום באו"ם לאחר הצטרפותה של ישראל בשנת 1949. למחרת היום הגדול שבו נתקבלה ישראל כחברה מן המניין באו"ם, זכו חברי המשלחת הישראלית לחזות בהנפת דגל מדינתם, דגל ציון. אותה שעה ביקשו מהנציג הישראלי שהשתתף באירוע, משה שרת, להשמיע פסוקים אחדים לכבוד המאורע. הדברים נאמרו ללא הכנה והם ניתרגמו לעברית כאמירתם, האירוע התרחש ב-12 במאי 1949, כ-4 שנים לאחר נאום הדגל.
יהודי ניו יורק ציפו לדבריו של שרת, ובאותו אירוע ספונטני זכו לשמוע "נאום דגל שני" בתולדותיו. בנאום הקצר והנרגש אמר שרת : " דגל זה, אליו נזעקו כל הכוחות העם היהודי שנאבקו על גאולתו בארץ אבות, מבטא היום הזה את קוממיותנו השלמה בהיותו מתנופף בגאון כדגל החמישים ותשעה במעגל הגדול הזה, המסמל את אחדותה ואת מיטב שאיפותיה של האנושות כולה", שני הנאומים דומים מאוד בתוכנם, וניתן להסיק כי הנאום אשר נשא משה שרת ברחבת האו"ם, הנאום הלא מתוכנן, הוא בעצם חזרה על נאום הדגל - על הרעיון המרכזי שלו. שרת, בשני נאומיו  תיאר בדבריו את סמליותו ההיסטורית של הדגל תכלת-לבן על המגן-דוד שבו, את הכמיהה התמידית של העם היהודי מראשיתו לדגל לאום אשר ייצג אותם. ובכל הזדמנות גם הזכיר את הרגעים הדרמטיים ביותר, שרת בשני נאומיו התייחס לשואה ולגבורה, ציון הקורבנות בנאום הראשון וציון מרד גטו ורשה בנאום השני.
הרקע לנאום
ב-14 במאי 1948 התקיימה הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, ומדינת ישראל החלה לתפקד כמדינה ריבונית. האו"ם פעל רבות להשגת הסכמי הפסקת אש כדי להפסיק את מלחמת העצמאות, ובמקביל להגיע להסדר הולם בקשר לירושלים. לאחר שקיבלה הממשלה את הדו"ח של מועצת הביטחון בנוגע לניסיונות ההסדר בקשר למלחמת העצמאות, ציינה מועצת הביטחון שבקשר לבקשת ישראל להצטרף לאו"ם, הרי שלפי דעתה, ישראל היא מדינה שוחרת ־ שלום, מסוגלת ונכונה למלא את ההתחייבויות הכלולות במגילת האו"ם. מועצת הביטחון המליצה לפני האספה הכללית לקבל את ישראל כחברה באו"ם, וכמו כן גם את ההצהרה שנמסרה על ידי מדינת ישראל שבה היא ״מקבלת, ללא הסתייגויות, את ההתחייבויות הנובעות ממגילת האו"ם ומקבלת על עצמה לכבדן מן היום, שבו תהיה לחברה באו"ם״. בהצהרה מוזכרות החלטות האו"ם מ־29 בנובמבר 1947 (תוכנית החלוקה), ומ־11 בדצמבר 1948 - החלטה 194 שמשמעותה המעשית היה הכרה במדינת ישראל. ישראל התקבלה לאו"ם כחברה ה-59 בהחלטה 273 ב־11 במאי 1949, ולמחרת הניפו שר החוץ משה שרת והשגריר הראשון באו"ם אבא אבן את דגל ישראל שההחלטה הסופית לגביו התקבלה ב-28 באוקטובר 1948 בפתח הבניין, במעמד זה נשא שרת את נאום הדגל השני.
=== תוכן נאום הדגל השני ===
הנצחת נאומי הדגל
על גבי שטר ה-20 החדש שיצא לאור בשנת 1999 מופיע נאומו השני של משה שרת, השטר שייך לסדרת ב' של השקל החדש. בחזית השטר מופיע דיוקנו של שרת. ברקע ניתן לראות את טקס הנפת דגל ישראל בחזיתו של מטה האומות המאוחדות בניו-יורק. במהלך טקס ההנפה של הדגל הישראלי, נשא שרת נאום היסטורי, שקטע ממנו מופיע על שטר "עשרים שקלים חדשים", משמאל לדיוקן משה שרת, באותיות קטנות.
לאירוע - הנאום, מוקדשת פינת הנצחה במוזיאון בית הגדודים, ויתרה מזו הנאום זכה לייצוג ואזכור בתערוכה "נאום תשובה לרב חובל איטלקי", במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
לנצ'יה מונטה קרלו
לנצ'יה מונטה קרלו (באיטלקית: Lancia Montecarlo) היא מכונית ספורט, בעלת מנוע מרכזי, 2 מושבים, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה בין השנים 1975–1978 ו-1980–1981.
יוצרו 7,798 יחידות: 3,203 בדגמי קופה, ו-4,375 בדגמי ספיידר (הגג נפתח בחלקו הקדמי בלבד).
לנצ'יה היא חטיבה בתאגיד פיאט, מאז שנת 1969.
הנך יפה
הנָך יפה הוא פזמון עברי אשר נכתב, הולחן ובוצע על ידי עידן רייכל ועובד על ידי רייכל בשיתוף עם גלעד שמואלי ומשה קופ. השיר יצא לאור בשנת 2002 כסינגל הרביעי מתוך אלבום הבכורה של הפרויקט של עידן רייכל, "הפרויקט של עידן רייכל".
מילות השיר מעובדות על פי פרק ג' ופרק ד' בספר שיר השירים. זהו אחד משני שירים באלבום שרייכל שר בעצמו, לצד השיר "שושנים עצובות". את רייכל מלווה בשיר זנה אדחנני, מנהל התיאטרון האמהרי "נטלה" בירושלים, שאותו פגש רייכל כאשר עבד על פסקול להצגה בתיאטרון. נגינת התופים בשיר היא למעשה אותה נגינה של השיר "מדברים בשקט".
השיר זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום ה-15 במצעד הפזמונים העברי של רשת ג' ולמקום ה-16 במצעד הפזמונים העברי של גלגלצ לשנת 2003. כמו כן, הגיע למקום החמישי במצעד שירי עידן רייכל שנערך ב-ynet.
השיר הפך לאחד השירים הפופולריים ביותר בחופות ולאחד משירי האהבה המושמעים ביותר ברדיו הישראלי.
פסטיבל הצבעונים הקנדי
פסטיבל הצבעונים הקנדי הוא פסטיבל צבעונים המתקיים מדי שנה בכל חודש מאי באוטווה, אונטריו, קנדה. מארגני הפסטיבל טוענים שזהו פסטיבל הצבעונים הגדול בעולם, המציג למעלה ממיליון צבעונים, עם למעלה מ-650,000 מבקרים מדי שנה.
הפסטיבל הוא היבט תרבותי והיסטורי של יחסי הולנד–קנדה, שמקורו בתרומות של צבעונים לקנדה מהולנד עבור פעולות קנדיות במהלך מלחמת העולם השנייה. הולנד ממשיכה לשלוח 20,000 פקעות צבעוני לקנדה בכל שנה (10,000 ממשפחת המלוכה ו-10,000 מאגודת מגדלי הפקעות ההולנדית).
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה, סימור קובלי מהאגודה המלכותית לגננות תרם 83,000 צבעונים לקנדה בין השנים 1941–1943 כדי לכבד את המעורבות הקנדית במלחמת העולם השנייה. עם זאת, לא ידוע שתרומתו הביאה לאירועים או פסטיבלים גדולים כלשהם.
בשנת 1945, משפחת המלוכה ההולנדית שלחה 100,000 פקעות צבעוני לאוטווה כהכרת תודה על כך שהקנדים אירחו את המלכה לעתיד יוליאנה ומשפחתה במשך שלוש השנים הקודמות במהלך הכיבוש הנאצי של הולנד. האירוע במהלך שהותם בקנדה היה לידתה של הנסיכה מרגריט בשנת 1943, בבית החולים האזרחי של אוטווה. מחלקת היולדות הוכרזה זמנית כאקסטרטריטוריאלית על ידי ממשלת קנדה, ובכך נשמרה אזרחותה ההולנדית של הנסיכה (בלי אזרחות זאת לא הייתה יכולה הנסיכה להיכלל בסדר ירושת הכתר). ב-1946 שלחה המלכה יוליאנה עוד 20,500 פקעות בבקשה ליצור תצוגה בבית החולים האזרחי, והבטיחה לשלוח 10,000 פקעות נוספות בכל שנה. עד 1963 הפסטיבל הציג יותר מ-2 מיליון צבעונים, והגיע לכמעט 3 מיליון עד 1995. בשנים שלאחר התרומה המקורית של המלכה ג'וליאנה, אוטווה התפרסמה בזכות הצבעונים שלה ובשנת 1953 ארגנו מועצת המסחר של אוטווה והצלם מאלאק קארש את "פסטיבל הצבעונים הקנדי" הראשון. המלכה יוליאנה חזרה לחגוג את הפסטיבל ב-1967, והנסיכה מרגריט חזרה ב-2002 כדי לחגוג את שנת היובל של הפסטיבל.
במשך שנים רבות הופיעו בפסטיבל גם קונצרטים בנוסף לצבעונים. בפסטיבל 1972 הופיעה ליברצ'ה, ובפסטיבל 1987 הזמרת הקנדית אלאניס מוריסט הופיעה לראשונה בגיל 12.
רצף של שנים גשומות בתחילת שנות ה-2000 גרם למכירת הכרטיסים להופעות לרדת, שכן ההופעות, שהיו אז במרכז הפסטיבל, לא יכלו להתקיים. הפסטיבל הפסיד המון כסף, ובשנים העוקבות נבחרו להופיע בו אמנים פחות מוכרים, מה שגרם למכירת הכרטיסים לרדת עוד יותר. בשנת 2006 הכריז הפסטיבל על פשיטת רגל, והוחזר לפעילות בעזרת מימון מהעירף, ורכישת הפסטיבל על ידי חברה מקומית.
בשנת 2007, הפסטיבל אורגן מחדש תחת הנהלה חדשה. דמי הכניסה לפארק בוטלו והוצגו רעיונות נוספים לפסטיבל, ששיפרו את תדמיתו.