cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלאק פומאס
היסטוריה
ב-21 ביוני 2019, הצמד הוציא את אלבום הבכורה שלו, Black Pumas. באותה השנה, הופיעו בפסטיבל South by Southwest וזכו בגביע הלהקה החדשה הטובה ביותר בטקס פרסי המוזיקה של אוסטין לשנת 2019. ב-20 בנובמבר, הוכרז כי הצמד קיבל מועמדות לפרס גראמי לתגלית השנה בטקס פרסי גראמי ה-62.
האלבום Black Pumas זכה לשבחים ממגזין רולינג סטון, ששיבח את "האנרגיה הבלתי נלאית והכריזמטית של הזמר אריק ברטון", ופיצ'פורק, שם נכתב כי "כשרון הצמד לדרמה כל כך מסעיר, שהם יכולים להיראות קולנועיים בצורה חריפה". גם המגזינים בילבורד, הגרדיאן, The Fader, NPR ו- Essence, בין היתר, העניקו לאלבום שבחים.
בשנת 2019 ערכו את הופעת הבכורה שלהם בטלוויזיה בתוכנית הטלוויזיה של רשת CBS, "CBS This Morning", וביצעו את השיר "Colors" בג'ימי קימל לייב. השיר הופיע גם בעונה ה-45 של סדרת הטלוויזיה "אוסטין סיטי לימיטס". הסינגל "Colors" הגיע מאוחר יותר למקום הראשון ברדיו ה-AAA. הסינגל הושמע יותר מ-60 מיליון פעמים בפלטפורמות המוזיקה, תוך שהווידאו קליפ הרשמי שלו ביוטיוב נצפה למעלה מ-25 מיליון פעמים.
בשנת 2020 הופיעה הלהקה בתוכניות "המופע של אלן דג'נרס", "טונייט שואו עם ג'ימי פאלון", "לייט נייט עם סת' מאיירס" ו"לייט שואו עם סטיבן קולבר", והציגו את הקאבר החי שלהם לשיר "Fast Car" של טרייסי צ'פמן.
Clutter (ערכת כלים)
Clutter היא תוכנת ערכת כלים חופשית מבוססת קוד פתוח, ליצירת ממשק משתמש גרפי התומך בהאצת חומרה. היא מסתמכת על OpenGL ועל OpenGL ES. התוכנה תומכת בהידור בפלטפורמות שונות ובניהן X11, Drawin, ו-Win32. ערכת הכלים כוללת יכולות קישור לשפות אחרות ובהם מונו, פרל פייתון Ruby ו-Vala. בנוסף תומכת התוכנה בהזרמת מדיה מבוססת GStreamer.
התוכנה פותחה על ידי OpenedHand Ltd, שכיום מהווה חלק מאינטל.
גריאז
גריאז (ברוסית: Грязь) הוא כפר הנמצא במחוז משנה אודינצובסקי, במחוז מוסקבה שברוסיה. נכון ל-2016, גרים בכפר 130 איש.
בשנת 1941 נכבש הכפר על ידי הנאצים. קו החזית עבר כאן, בדצמבר 1941 החלה מתקפת הנגד של הכוחות הסובייטים לאורך קו גריאז - לריושינו - ליפקי.
מהכפר גריאז בשנת 1941 יצא לחזית הסופר אלכסנדר טברדובסקי.
מאז 2011, הכפר קיבל פרסום נרחב עקב מקסים גלקין ואלה פוגצ'ובה שעברו לגור בגריאז.
יחסי טונגה–סמואה
יחסי טונגה–סמואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת טונגה לבין מדינת סמואה העצמאית.
היסטוריה
שתי המדינות חולקות תרבות משותפת, גבול ימי משותף והיסטוריה משותפת. לפני כ-2,500 שנים, הגיעו לאזור המדינות אנשי הלאפיטה ופיתחו זהות תרבותית מיוחדת ומיתולוגיה משותפת שמלווה את אנשי שתי המדינות לצד הנצרות עד עצם היום הזה. בתור הזהב של אימפריית טואי טונגה, כל איי מדינת סמואה העצמאית היו תחת שלטון האימפריה, רק האיים שכיום נמצאים בשליטת סמואה האמריקנית היו מחוץ לשטחה. לאחר מספר קרבות, אנשי סמואה קיבלו עצמאות מטונגה וכמה מאות שנים לאחר מכן נכבשו על ידי הקולוניאליזם המערבי (גרמניה וארצות הברית). היחסים בין שתי המדינות כיום הם יחסים חמים, שתי המדינות חברות בפורום איי האוקיינוס השקט, באומות המאוחדות ובחבר העמים הבריטי.
אנט קולודני
אנט קולודני (21 באוגוסט 1941 – 11 בספטמבר 2019) הייתה פמיניסטית, מבקרת ספרות ופעילה חברתית, יהודיה-אמריקאית. הייתה פרופסור לספרות ותרבות אמריקאית באוניברסיטת אריזונה בטוסון. מחקריה התרכזו במיוחד בחוויותיהן של נשים ברצועות הספר בארצות הברית והשלכת הדימויים הנשיים על הנוף האמריקני. בנוסף, כתביה עוסקים בהיבטים של הפמיניזם לאחר שנות השישים; השינוי בנושאים המרכזיים בלימודים אמריקאים; והבעיות שעומדות בפני נשים ומיעוטים באקדמיה האמריקאית.
ביוגרפיה
קולודני נולדה בעיר ניו יורק לאסתר ריפקינד קולודני ודוד קולודני. את התואר הראשון שלה עשתה בברוקלין קולג׳, שם סיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה. בשנת 1962. לאחר סיום לימודיה, היא מצאה משרה כעורכת בשבועון ניוזוויק. בשנת 1964 התפטרה כדי להמשיך בלימודיה. היא הסבירה שרצתה ללמד אנשים לחשוב באופן ביקורתי ורצתה להיות מסוגלת לפרסם את רעיונותיה שלה, ולא רק לדווח על רעיונותיהם של אחרים. היא השלימה את לימודיה הגבוהים באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, וקיבלה את הדוקטורט בשנת 1969. משרת ההוראה הראשונה שלה, באוניברסיטת ייל, נקטעה אחרי שנה כשקולודני נאלצה לעבור לקנדה עם בעלה שעזב את ארה״ב בתקופת מלחמת וייטנאם (כיון שבקשתו להכיר בו סרבן מטעמי מצפון נדחתה). היא קיבלה משרה באוניברסיטת קולומביה הבריטית, והייתה בין אלו שפיתחו את תוכנית הלימודים הבין תחומית המוכרת הראשונה של מערב קנדה בלימודי נשים לפני שחזרה לארצות הברית בשנת 1974 כדי ללמד באוניברסיטת ניו המפשייר.
קולודני לימדה במספר אוניברסיטאות, ביניהן אוניברסיטת מרילנד והמכון הפוליטכני רנסלייר. לאחר מכן מונתה לדיקנית מדעי הרוח באוניברסיטת אריזונה בטוסון. לאחר כהונתה כדיקנית שנמשכה בין השנים 1988–1993, קיבלה קתדרה כפרופסור לספרות ותרבות אמריקאית בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אריזונה.
בשנת 1993 נבחרה כחברה לכל החיים באקדמיה הנורווגית למדעים ומדעי הרוח.
ספריה זכו בפרסים רבים, הן בארצות הברית ומחוצה לה. במהלך הקריירה האקדמית שלה, קולודני קיבלה מענקים ומלגות מטעם העמותה הלאומית למדעי הרוח, קרן פורד, מלגת גוגנהיים, מלגת רוקפלר למדעי הרוח ואחרים. היא יצאה לגמלאות מאוניברסיטת אריזונה ביולי 2007 והמשיכה בחיים מקצועיים פעילים כיועצת בנושאי מדיניות להשכלה גבוהה וכמלומדת ספרות ותרבות אמריקאית. היא נפטרה ב־11 בספטמבר 2019 בטוסון, אריזונה.
מחקריה
שני ספריה הראשונים של קולודני היו (1975 ,The Lay of the Land: Metaphor as Experience and History in American Life and Letters" (University of North Carolina Press" ו-"והארץ שלפניה" (The Land Before Her: Fantasy and Experience of the American Frontiers, 1630-1860 (University of North Carolina Press, 1980)); שני מחקרים אלו עוסקים בנושאים סביבתיים ובהרס ההיסטורי של האדמה. קולודני פרסמה ספר נוסף המבוסס על ניסיונה המנהלי כדיקנית באקדמיה, "לאכזב את העתיד: דיקנית מתבוננת על השכלה גבוהה במאה העשרים ואחת" (Failing the Future: A Dean Looks at Higher Education in the Twenty-First Century, Duke University Press, 1998), המפרט כיצד נשים ולא-לבנות/ים הן עדיין הזר בקמפוסים בארצות הברית. הספר בוחן גם את מעמדם של מדעי הרוח בהשכלה הגבוהה, את ערך הקביעות ואת הצורך שבאקדמיה תהיה מדיניות ידידותית למשפחה. זהו ספר על חדשנות חינוכית הנחוצה במאה העשרים ואחת.
מבין אלה, "לרקוד בשדה המוקשים" הוא הידוע ביותר, והוא נחשב למאמר הנקרא ביותר בביקורת ספרות פמיניסטית אמריקאית". המאמר תורגם לשפות רבות והודפס מחדש ברחבי העולם.
בשנת 2007 פרסמה קולודני יצירת מופת אבודה של הספרות האמריקאית הילידית, "חייו ומנהגיו של האיש האדום" (The Life and Traditions of the Red Man), מאת ג'וזף ניקולאר, שפורסמה במקור בשנת 1893. ספרו של ניקולאר מתחקה אחר ההיסטוריה של בני עמו שבט הפנובסקוט (the Penobscot Nation) מרגעי הבריאה הראשונים ועד הגעתו של האדם הלבן. ההוצאה המחודשת של יצירה חשובה זו כוללת גם היסטוריה של שבט הפנובסקוט והקדמה אקדמית לטקסט. נקבע כי התמלוגים מהספר יועברו לפנובסקוט.
בשנת 2012 פרסמה קולודני את "בחיפוש אחר קשר ראשון" (In Search of First Contact: The Vikings of Vinland, the Peoples of the Dawnland, and the Anglo-American Anxiety of Discovery (Duke University Press)). ספר זה נחשב לתרומה גדולה לתחום לימודים אמריקניים. באמצעות סיפורים של ילידים אמריקאים ואירו-אמריקאיים, הוא בוחן את הקשרים הראשונים בין עמי העולם החדש והישן. הוא גם מתייחס לתחרות בין לייף אייריקסון וכריסטופר קולומבוס על התואר "המגלה הראשון".
מצב העניינים: מטאפורה כחוויה והיסטוריה בחיים ומכתבים אמריקאים
בספרה הראשון, "מצב העניינים: מטאפורה כחוויה והיסטוריה בחיים ומכתבים אמריקאים" (The Lay of the Land: Metaphor As Experience and History in American Life and Letters), חוקרת קולודני את הקולוניזציה של אמריקה, הן במציאות והן בתחום המטאפורה. היא בוחנת את השימוש החוזר בסמל של הארץ כאשה בחיים ובספרות(Kolodny, ix).
קולודני טוענת בהקדמה שההשלכה של דימויים נשיים על הארץ הייתה חיונית לקולוניזציה שלה. היא תוהה האם היה צורך להתייחס לארץ כמטפחת, ומעניקה חיק אימהי בגלל האיום המנוכר, ואולי אפילו מסרס, של הלא נודע?" (9) על ידי התייחסות לארץ כאשה, המתיישבים יכלו להפיג חלק מהפחד והמסתורין של הארץ הלא מוכרת. כך היא הפכה לדמות אימהית מטפחת, שקיימת כדי לספק מחיה, או לדמות פסיבית בתולית, הקיימת רק כדי שישלטו בה, מינית או בכל צורה אחרת. כאשר מטאפורות אלו קיימות, הייתה לקולוניליסטים מסגרת דרכה יכלו לראות את המרחבים העצומים של צפון אמריקה כפחות מנוכרים ומפחידים. באמצעות ניתוח יצירותיהם של סופרים גברים, כמו פיליפ פרנאו, ג'יימס פנימור קופר וג'ון ג'יימס אודובון, קולודני עוקבת אחרי ההשלכות של המטפורה של הארץ כאשה.
פרקים שונים של הספר מתכתבים עם תקופות כרונולוגיות שונות שלאחר גילוי אמריקה והקולוניזציה שלה ודפוסי חשיבה מטפוריים שונים כפי שבאו לידי ביטוי בספרים שנסקרו. בפרק 2, "סקירת הארץ הבתולה: מסמכי החקירה וההתיישבות, 1500–1740", ישנה השוואת הארץ לגן עדן בתולי, פרק 3, "הרס שדות השפע: המאה השמונה עשרה", דן באידיאלים האגרריים והפסטורליים הרומנטיים שצבעו את נוף אמריקה, במיוחד בהשוואתה לארצות אידיאליות כמו אליסיום וארקדיה, וההשלכות שעלו מאידיאלים אלו. כגון ניצול הארץ ושינויה.
פרק 4: "שרים את עברה ושרים את שבחיה: המאה התשע-עשרה", בוחן את תפקיד הדימוי הכפול: אמא ופילגש בארץ, כמו גם את התסכול מהדחף לחיי כפר לאחר העלמות הספר האמריקאי וניצחון התעוש בצפון בזמן מלחמת האזרחים האמריקאית.
לבסוף, פרק 5, "הגשמה עם גן העדן: המאה העשרים", עוסק בגידול התיעוש והכמיהה לחזור ולשלוט בנשיותה היפה והמופלאה של היבשת החדשה." (139)
ניכרות השפעות פרוידיאניות ופסיכואנליטיות בטקסט במיוחד ב"דינמיקה הפסיכוסקסואלית של גן העדן הבתולי" (קולודני, "הארץ שלפניה", 3). ואפשר גם למצוא בו גוונים של אקופמיניזם.
הארץ שלפניה: פנטזיה וחוויה של הגבולות האמריקאים, 1630-1860
בהקדמה לספר זה (The Land Before Her: Fantasy and Experience of the American Frontiers, 1630-1860), קולודני מסבירה כי מטרת המחקר היא לשרטט את התגובות הפרטיות של נשים לצורות ולזמנים השונים של רצועות הספר האמריקאי, ולהתחקות אחר המסורת של הצהרות פומביות של נשים בנושא המערב." (קולודני, "הארץ שלפניה", xi) לכן גישתה לנושא דומה לזאת שב"מצב העניינים" ("נוף כסמל ... תחום" [xii]), אך מכיוון אחר. בכתבים שבחנה היא הבחינה בתמה שונה מזאת של הכותבים הגברים:"כמו בעליהם ואביהם, גם נשים משתפות במניעים הכלכליים שמאחורי ההגירה; וכמו הגברים, גם נשים חלמו להפריח את השממה. אך הדגשים שונים ... בניגוד להתבטאויות הגבריות על גן העדן החדש, נשים כתבו כי הספר היה בשבילן מקום מפלט שיאפשר חיי משפחה אידיאלים. נראה כי ניצול ושינויים עצומים שהתחוללו ביבשת לא היו חלק מהפנטזיות של הנשים. הן חלמו, בצניעות רבה יותר, על מציאת בית וקהילה משפחתית בתוך הגן המטופח. (xii – xiii)" בטקסטים של הנשים אין כמעט בטוי של הנשים לנוכחות הכובשת של רצועות הספר שקולודני מצאה אצל הסופרים הגברים עליהם דנה ב"מצב העניינים". אין גיבורים מנצחים מהסוג של ס דניאל בון או דייבי קרוקט ; במקום זאת, הנרטיבים של הן התמקדו בניצחון חיי המשפחה והסדר הטוב בארץ פראית.
הספר מאורגן באופן כרונולוגי, בדומה ל"מצב העניינים". החלק הראשון שכותרתו "ספר ראשון: משבי להסתגלות, 1630-1833", ומתחקה אחר כתיבתן של נשים על תולדותיהן כשעברו מהשבי באופן מילולי (בסיפורה של מרי רולנדסון על כיבושם של אינדיאנים) ופיגורטיבי ( התחושה של להיות כלואה בארץ חדשה ומוזרה) להסתגלות הודות לכישורי הישרדות שלהן. דוגמה אחת היא רבקה בון, אשתו של דניאל בון.
ספר שני, "מקידום לספרות, 1833-1850", עוקב אחרי הניסיונות לעודד נשים לעבור מערבה, מכתבים של סופרים גברים ועד לנרטיבים של הנשים עצמן.
החלק השלישי והאחרון, "ספר שלישי: השתלטות מחדש על גן עדן, 1850–1860", מתעד את ניסיונותיהן של נשים ליצור סדר מוכר בארץ שעדיין אינה מוכרת.
אקופמיניזם
שני הספרים הללו מתייחסים לז׳אנר של הפמיניזם הנקרא אקופמיניזם, דוקטרינה חברתית ופוליטית המייצגת קשר בין שעבוד נשים לבין הרס הטבע. אקופמיניסטיות מאמינות כי תרבות המבוססת על שליטה בנשים קשורה ישירות לרעיונות חברתיים המקדמים את ההתעללות הסביבתית בכדור הארץ.
"לרקוד בשדה המוקשים"
ייתכן שהמאמר הידועה ביותר של קולודני הוא "לרקוד בשדה המוקשים" משנת 1980 זהו ניסיון חלוצי לסקור את עשר השנים הראשונות לחקר הספרות הפמיניסטית, וגם לנתח את עיקר הטענות התאורטיות. המאמר היה נתון לביקורת בשנים שחלפו מאז פרסומו הראשוני, אך עדיין ניתן לראות בו מדריך לנושאים החשובים והמתודולוגיות הפמיניסטיות ".
קונסטרוקטיביזם חברתי
אף על פי שהיא לא משתמשת במונח, קולודני מדגישה במאמר קונסטרוקטיביזם חברתי. באמצעות תאוריה זאת, ישויות חברתיות נתפסות תמיד במצב של שינוי כאשר החברה עצמה משתנה, והיחסים בין הישויות משתנים.
ב"לרקוד בשדה מוקשים" מיישמת קולודני תאוריה זאת על הקאנון הספרותי, אותן יצירות ספרות שנחשבות מתאימות למחקר. אבל קאנון כזה נוצר על ידי מבקרים שערכיהם בסוגיות האסתטיקה אינם נייטרליים. הפרשנות הביקורתית נוצרת על ידי האינטראקציה בין שני אובייקטים: הטקסט והקורא. לפי קולודני, יכולתו של הקורא לקרוא כל טקסט נתון מעוצבת על ידי המוסכמות וההנחות החברתיות של זמנן ומקומן; הקריאה הופכת למוצר חברתי. אך גם הטקסט עצמו אינו טהור; גם הוא מעוצב על ידי קשרים חברתיים ומנהגים. לכן כל פרשנות ביקורתית היא בהכרח תוצר של שתי צורות של הבניה חברתית. "הקורא והטקסט נוצרים — ומשיכים להיווצר מחדש." יש לקחת בחשבון את האופי הדינמי של הטקסט ושל הקורא כאחד כאשר בוחנים יצירה כלשהי או את הביקורת הקיימת עליה.
תאוריה
למאמר של קולודני מתווה תאורטי ברור. לאור התפיסה הקונסטרוקטיביסטית החברתית כי ערכים אסתטיים, הנבחרים כחלק מהקאנון הספרותי, הם למעשה תוצרים של מוסכמות וערכים חברתיים, קולודני טוענת כי ביקורת פמיניסטית צריכה לגלות כיצד ערך אסתטי נבחר מלכתחילה (קולודני 2147) ואז להעריך את דפוסי הקריאה שנבנו מבחינה חברתית המובילים לאותו שיפוט ערכי. "לאחר שמתחבטים עם חילוקי דעות ערכיים, על הפמיניזם לשקול את התהליכים העומדים בבסיס השיפוט הערכי." "לרקוד בשדה המוקשים" מתוה גרעין בן שלושה חלקים המוסכמים על ידי מרבית החוקרות הפמיניסטיות בנות זמננו כחיוניים. ראשית, כל הבניה של קאנון ספרותי היא קונסטרוקציה חברתית; שנית, באופן תת-מודע קוראים מתייחסים לטקסטים מנקודת מבט מסוימת; ושלישית, יש לבחון מחדש בצורה מודעת ובביקורתיות את ההטיה הלא-מודעת הזו הקיימת אצל כל הקוראים.
ראשית, קולודני כותבת, "היסטוריה ספרותית ... היא בדיונית." (קולודני 2153) הכוונה לגיבוש המסורתי של הקאנון הספרותי וההיסטוריה הספרותית כמבנה חברתי. היסטוריות ספרותיות מגדירות את הטקסטים העיקריים, והמשניים ומתעלמות מטקסטים אחרים בגלל הערכים והמוסכמות החברתיים שלהם, ולא מתוך שום ערך אסתטי של הטקסט עצמו. לדוגמה, הקאנון הספרותי המערבי נוצר ברובו על ידי גברים לבנים ומשכילים, ולכן המיקוד של הקאנון הוא על יצירות של גברים לבנים משכילים. הקאנון מגלם ומנציח את האידאולוגיה הדומיננטית של התקופה ויש לזה השלכות מעבר לערכים אסתטיים. לתת עדיפות לטקסטים של קבוצה מסוימת משמעותה להתעלם מטקסטים שנוצרו על ידי קבוצות חברתיות אחרות. בשנים האחרונות יש קריאת תגר על האופי המונוליטי של הקאנון, ויצירות של חלקים מעולם הספרות שהתעלמו בעבר (נשים, להט״בים, ומיעוטים אתניים) זוכות לדריסת רגל מסוימת בקאנון.
שנית, קוראי הטקסטים "עוסקים ... לא בטקסטים אלא בפרדיגמות ." (2155) כשם שטקסטים וקאנונים הם הבניות חברתיות, כך גם נקודות התצפית של הקוראים בכל טקסט נתון. מבקר הספרות סטנלי פיש, כינה את נקודות התצפית הללו קהילות פרשניות. קולודני טוענת כי אנו מנכסים משמעות מתוך טקסט ... על פי ההנחות והאמונות שלנו (מודעות או לא) שאנו מביאים אליו." (2155)
המאמר מדגיש את המצב האמיתי של נשים בנות זמננו. קולודני סבורה כי אין להגביל פמיניזם ומחקרי נשים לספרים או קורסים מסוימים. "רעיונות הם חשובים כיוון שהם קובעים את הדרכים בהן אנו חיות, או רוצות לחיות, בעולם" (Kolodny 2164); לכן רעיונות אינם אמורים להתקיים בוואקום, אלא יש לקחת אותם לעולם באמצעות אקטיביזם.
ביקורת
חוקרות מסוימות מתחו ביקורת על "לרקוד בשדה מוקשים". הידועה מהן הופיעה במאמר שקולודני כתבה ביחד עם ג'ודית גרדינר, אלי בולקין, ורנה פטרסון שנקרא "מחלף לביקורת פמיניסטית: על 'לרקוד בשדה מוקשים'", שפורסם בכתב העת Feminist Studies בשנת 1983.
גם בולקין וגם פטרסון מאמינות שקולודני אמנם מתייחסת לנשים במאמרה, אך זאת רק קבוצה מסוימת של נשים — לבנות, מעמד בינוני והטרוסקסואלי. פטרסון כי "למרות השפה והכוונה של המאמר הוא מייצג עמדות קלאסיות, לבנות והטרוסקסיסטיות הנפוצות בביקורת הספרות הפמיניסטית והנוגדות את המיטב של המחשבה הפמיניסטית ואת מטרות תנועת הנשים" (פטרסון, 654 ). זאת ביקורת נפוצה על הגל השני של הפמיניזם שנטה להתעלם מבעיותיהן של נשים לא לבנות ולא-הטרוסקסואליות לטובת תרבות פמיניסטית הטרוסקסואלית לבנה והומוגנית. עם זאת, תמיכתה של קולודני במושג הפלורליזם יש בה כדי לקזז טענה זאת. היא אמנם לא אומרת בפירוש שגישות ביקורתיות אלטרנטיביות צריכות להגיע ממוצא אתני או מיניות שונות, אך אין סיבה לא להכליל אותן, להפך ההכלה רק תגדיל את היקף "המודעות הביקורתית הרחבה" שהוזכר לעיל.
גרדינר, לעומת זאת, לא מסכימה עם קולודני לגבי הפלורליזם. אף על פי שאין אידאולוגיה אחת שאליה שייכות כל התאוריות הפמיניסטיות, טוענת גרדינר, ישנם כמה מושגים אידאולוגיים חזקים המגדירים תחומי פמיניזם. דוגמאות לכך יכללו פמיניזם ליברלי, פמיניזם סוציאליסטי ואקופמיניזם. לדעתה של גרדינר, האמונות האידאולוגיות החזקות המשותפות לקבוצות אלה מגבילים את רגישותן לפלורליזם. (גרדינר 634)
לאכזב את העתיד: דיקנית מתבוננת על ההשכלה הגבוהה במאה העשרים ואחת
ספרה של קולודני משנת 1998, "לאכזב את העתיד: דיקנית מתבוננת על ההשכלה הגבוהה במאה העשרים ואחת" (Failing the Future: A Dean Looks at Higher Education in the Twenty-First Century), אינו יצירת ביקורת ספרותית, אלא ספר ביקורת מוסדי. לאחר שכיהנה כדיקנית למדעי הרוח במשך חמש שנים באוניברסיטת אריזונה, כתבה קולודני את הספר הזה כדי לתאר כמה מהבעיות העומדות בפני מוסדות אקדמיים. אלה כוללים את היכולת של המחוקקים והמנהלנים לקבל החלטות לא מושכלות לגבי קיצוצים בתקציב מבלי להבין את ההשפעה של קיצוצים כאלה על חינוך איכותי; שלל בעיות הקשורות לתהליכי קביעות וקידום, שלדעת קולודני, עדיין משקפים גישה אנטגוניסטית לנשים או למיעוטים אתניים; בעיה עם הטרדה אנטי-פמיניסטית ואנטי- אינטלקטואלית; חוסר תמיכה זמינה לסטודנטים הורים לילדים; העובדה שנשים ואלו שאינם לבנים עדיין נחשבים לזרים ברחבי הקמפוס ובמוסדות האוניברסיטאיים; והשפעתה של תוכנית לימודים מיושנת מול מגוון דמוגרפי גדל וצרכי למידה משתנים של הסטודנטים. קולודני מפרטת מספר שינויים שניתן לבצע לשיפור התנאים, תוך הבנה שכל שינוי מהותי יחייב סכום כספי משמעותי לא פחות, ויצריך השקעה מחודשת של הממשלה בהשכלה גבוהה.
דון ברג
דונלד "דון" ג'ורג' ברג (באנגלית: Donald "Don" George Bragg; 15 במאי 1935 – 16 בפברואר 2019) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (רומא 1960), שיאן עולם, אלוף המשחקים הפאן אמריקאיים (שיקגו 1959), אלוף ארצות הברית (1959), 5 פעמים ברציפות אלוף ארצות הברית באולם (1957 - 1961) ואלוף המכללות (1955) בקפיצה במוט.
ביוגרפיה
ברג נולד בפנס גרוב, ניו ג'רזי.
שיאן עולם באולם
בתחרות שנערכה באולם בפילדלפיה, פנסילבניה ב-13 בפברואר 1959 קבע ברג שיא עולם בקפיצה במוט בתוצאה של 4.81 מטר, שיפור לשיא העולם הוותיק בן ה-16 שנים של קורנליוס וורמרדאם (4.79 מטר). שיא זה נשבר לאחר כ-3 שנים על ידי ג'ון אולסס מארצות הברית (4.83 מטר).
אלוף המשחקים הפאן אמריקאיים
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בשיקגו, אילינוי בשנת 1959 זכה ברג במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.62 מטר.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בפאלו אלטו, קליפורניה ב-2 ביולי 1960 קבע ברג בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 4.80 מטר, שיפור לשיא העולם בן ה-3 שנים של בוב גוטובסקי מארצות הברית (4.78 מטר). שיאו זה נשבר לאחר כשנה על ידי ג'ורג' דייוויס (4.83 מטר).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת רומא (1960) זכה ברג במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אולימפי חדש של 4.70 מטר, לפני רון מוריס מארצות הברית (4.60 מטר) ואלס לנדסטרם מפינלנד (4.55 מטר).
משפחה
אחותו הצעירה, דיאן ברג קבעה שיא עולם בקפיצה במוט בשנת 1952 בתוצאה של 2.59 מטר, בתקופה שקפיצה במוט לנשים עדיין לא נכלל בתוכנית של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF), נכנס רק בשנת 1992. שיא זה שהחזיק מעמד כ-25 שנים.
ברג נפטר ב-16 בפברואר 2019.
אילן ישועה
אילן ישועה (נולד ב־19 באוקטובר 1956) הוא מנהל ישראלי, מנכ"ל חברת "אנציקלופדיה בריטניקה בע"מ" בשנים 2001–2006 ומנכ"ל חברת "וואלה! תקשורת" בשנים 2006–2019. הוא עד תביעה מרכזי בתיק 4000.
סיטון לויד
סיטון הווארד פרדריק לויד (באנגלית:  Seton Howard Frederick Lloyd; 30 במאי 1902–7 בינואר 1996) היה ארכאולוג אנגלי, נשיא בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק, מנהל המכון לארכאולוגיה של אנקרה, ופרופסור לארכאולוגיה אסייתית מערבית במכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת לונדון (1962–1969). הוא היה בעל אות מסדר האימפריה הבריטית.
אילן ישועה
ביוגרפיה
ישועה נולד בשנת 1956. את שירותו הצבאי החל בחיל השריון שממנו יצא לקורס חובשים וקורס קצינים.
במשך חמש שנים למד רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה, והוא בעל תואר ראשון ברפואה. הוא בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
סיטון לויד
ביוגרפיה
לויד נולד בשנת 1902 בברמינגהאם באנגליה למשפחה קווייקרית, והיה הבן השני במשפחה של שמונה ילדים. לאחר לימודים בבית ספר אפינגהאם (Uppingham School), החל ב-1920 ללמוד בלונדון ארכיטקטורה בבית הספר לאדריכלות של האגודה האדריכלית (Architectural Association School of Architecture). במקביל לקח שיעורים באמנות. ב-1923 עבר ללונדון ובשנת 1926 השלים את הכשרתו כאדריכל. הוא השלים את התמחותו במשך שנתיים אצל סר אדווין לוטיינס (Edwin Lutyens). בשנת 1928 הקים משרד קטן לאדריכלות עם שני שותפים נוספים.
אילן ישועה
ביוגרפיה
בשנת 1979 החל לעבוד במרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח) ככותב ספרי הדרכה, בשנת 1991 התקדם למגוון תפקידים ניהוליים בחברה כשהאחרון ביניהם סמנכ"ל מט"ח עד שנת 1999. בשנת 1987 כתב את הספר "עזרה ראשונה במצבי חירום" אשר שימש כספר הרשמי של חיל הרפואה, פיקוד העורף ומד"א. בשנת 1989 כתב את הספר "החייאה לכל". בשנת 1990 כתב את המדריך "מיגון המשפחה מפני לוחמה כימית". כשנה לאחר מכן כתב גם את המדריך "מצוקה וחירום" אשר הוצאו לאור על ידי מט"ח.
במאי 2001 מונה למנכ"ל חברת "אנציקלופדיה בריטניקה בע"מ" המוציאה לאור את "אנציקלופדיה בריטניקה".
סיטון לויד
ביוגרפיה
הניסיון הראשון שלו בארכאולוגיה היה ב-1929, באתר הארכאולוגי אל-עמארנה במצרים, שנחפר באותה עת על ידי משלחת בראשותו של הנרי פרנקפורט עבור החברה לחקר מצרים. הוא הגיע למשלחת בתפקיד אדריכל יועץ, בהחליפו את חברו שהיה מיועד להצטרף למשלחת, אבל התארס. בחפירה זאת צבר ניסיון רב בחפירה ארכאולוגית, שיחודה היה בהיותה אתר חד שכבתי.
אילן ישועה
ביוגרפיה
באוקטובר 2006 מונה למנכ"ל חברת וואלה! תקשורת. באפריל 2008 דירקטוריון החברה אישר לתת לישועה אופציות בחברה בשווי 1.5 מיליון ש"ח.
במאי 2011 הוביל את החברה לרכוש את אתר "טיפו" מקבוצת אינטרנט גולד - קווי זהב. במאי 2014 הוביל את מכירת אתר הלוחות "יד2" לחברת אקסל שפרינגר הגרמנית תמורת 806 מיליון ש"ח וקיבל על כך בונוס בסך כ-15 מיליון ש"ח (כ-1.8% מסכום העסקה). בדצמבר 2014 החליט לסגור, משיקולים כלכליים, את אתר הילדים והנוער "טיפו", שכלל את אתר "העיר שלנו".
סיטון לויד
ביוגרפיה
ב-1930 הוא הוזמן על ידי פרנקפורט להצטרף כאדריכל יועץ למשלחת החפירות של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, שיצאה לסדרה של חפירות ארכאולוגיות באזור עמק נהר דיאלא בעיראק. המשלחת הייתה יוזמה של הארכאולוג ג'יימס הנרי ברסטד וג'ון ד. רוקפלר, שהגיעו לאל-עמארנה לביקור. סטון הגיע לעיראק בסתיו 1929, וניצל את הזמן עד להתחלת החפירות לביקור באתרים שונים בעיראק שנחפרו באותה עת, כמו אור, כיש ואורוכ. החפירות התקיימו במשך 6 עונות חפירה, בין השנים 1930–1937. בתקופה זו הוא קיבל הכשרה כארכאולוג, והיא ביססה אותו במיוחד כמומחה בנושא סטרטיגרפיה וחפירות אתרים הבנויים מלבני בוץ. במשלחת זאת הוא חפר בתל אסמר, חפג'ה יחד עם הארכאולוג היהודי פנחס דלוגץ ותל אגרב, כולם באזור בו שכנה בתקופה הבבלית הקדומה ממלכת אשנונה. החפירות התקיימו בחודשי החורף בין נובמבר- דצמבר למרץ. בסיום החפירות נהג לויד בדרכו חזרה לאנגליה, לסייר בין אתרים ארכאולוגים שונים במזרח התיכון וביוון, במטרה להכיר את החפירות המתקיימות וליצור קשרים עם ארכאולוגים שונים. בשנים 1933 ו-1934, לויד ביחד עם הארכאולוג הדני טורקילד יקובסן, שגם השתתף במשלחת, חפרו תקופה קצרה בדור שרוכין, שהייתה בירת ממלכת אשור, וחקרו את מערכת אספקת המים של סנחריב בג'רוואן (Jerwan) בצפון עיראק של היום.
אילן ישועה
תיק 4000
בתקופת כהונתו של ישועה כמנכ"ל "וואלה! תקשורת" התרחשו בחברה אירועים שהם חלק מחקירת המשטרה ב"תיק 4000". בעקבות חקירה זו הוגש כתב אישום נגד נתניהו בעבירות של לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים ונגד בני הזוג שאול ואיריס אלוביץ', בעלי השליטה ב"וואלה! תקשורת", בעבירות של מתן שוחד, שיבוש מהלכי משפט והדחה בחקירה. על פי החשד, העבירו ראש הממשלה ורעייתו בקשות לשינוי אופי וטיב הפרסומים החדשותיים באתר "וואלה" כך שישרת אותם ואת מטרותיהם הפוליטיות ויפגע ביריביהם. נתניהו הסתיר את מערכת היחסים בינו לבין בני הזוג אלוביץ' מפני גורמים רשמיים, ובני הזוג אלוביץ' פעלו על מנת להשמיד ראיות ואף הורו לאילן ישועה, מנכ"ל האתר, למסור גרסאות כוזבות. לאורך החקירה בתיק 4000 ישועה לא נחקר כחשוד, והוא מוגדר כעד מרכזי בלבד.
במאי 2014 ישועה פעל מול שאול אלוביץ, בעל השליטה בחברת וואלה! תקשורת, על מנת שישיג אישור לביצוע עסקת מכירת פורטל "יד2" לתאגיד התקשורת הגרמני "אקסל שפרינגר". לבסוף האישור ניתן על ידי בנימין נתניהו.
סיטון לויד
ביוגרפיה
בשנת 1939 הוא מונה להיות ארכאולוג יועץ למחלקת העתיקות של עיראק. הוא שהה בבגדאד לכל אורך מלחמת העולם השנייה. בתפקידו זה הוא סייע למוזיאון הלאומי של עיראק, שהוקם על ידי גרטרוד בל. הוא אימן ולימד ארכאולוגים עיראקים והיה קשור במספר חפירות ארכאולוגיות, שהידועות בהן הן בתל אוקייר (Tell Uqair) בשנים 1940–1941, תל חסונה (Tell Hassuna) בשנים 1943–1944 וארידו בשנים 1947–1948. הוא עבד בצמוד לארכאולוג פואד ספאר, והדריך את הארכאולוג טהא באקר בחפירותיו בדור-כוריגלזו ותל חרמל. באביב 1940 הוא נשלח לשנה אחת לירושלים. בתקופה זאת הוא עבד על ספרו "The Twin Rivers" על ההיסטוריה של עיראק. את תפקיד יועץ למחלקת העתיקות של עיראק הוא מילא עד 1949.
אילן ישועה
תיק 4000
בדצמבר 2017 ישועה נקרא למתן עדות ברשות ניירות ערך ומסר ראיות. בינואר 2018 החל לשמש כמודיע של רשות ניירות ערך.
על פי עדותו בפרשת בזק-וואלה (תיק 4000), ביקש ממנו אלוביץ' לפטר את עורך אתר וואלה! בעקבות פניית בני הזוג נתניהו. כמו כן סיפק למשטרה הקלטת שיחות בהן אלוביץ לוחץ עליו להעניק סיקור מפרגן לראש הממשלה נתניהו ולמשפחתו, וסיפר שרצה להדיחו ב-2017 בכסות של תוכנית עסקית, בגלל מחלוקתם בעניין נתניהו. ב-2019 פרסם היועץ המשפטי לממשלה את כתב החשדות נגד נתניהו, ובו דוגמאות רבות של מסרונים בהם מנחה אלוביץ' את ישועה לקדם ידיעות מסוימות, ו"לדרדר" אחרות, על פי הוראות שהגיעו מראש הממשלה וסביבתו. במקביל לחקירת ישועה, נחקר במשטרה גם ינון מגל שטען בחקירתו כי היו עליו לחצים מצד ישועה להכנסת והורדת ידיעות בנושא נתניהו.
חיים אישיים
נשוי ואב לשלושה ילדים. מתגורר ברמת אביב.
אדולף גרונבאום
אדולף גרונבאום (גרמנית: Adolf Grünbaum; 15 במאי 1923 – 17 בנובמבר 2018) היה פילוסוף והיסטוריון של המדע האמריקאי ממוצא יהודי-גרמני.
קורות חיים
גרונבאום נולד ב-15 במאי 1923 בקלן. בפברואר 1938 ברח עם משפחתו לארצות הברית. במלחמת העולם השנייה שירת במודיעין של צבא ארצות הברית ונשלח לברלין ובשנת 1944 התאזרח בארצות הברית. הוא סיים את לימודי התואר הראשון בפילוסופיה ומתמטיקה מאוניברסיטת וסליין בקונטיקנט בשנת 1943. הוא סיים תואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת ייל בשנת 1948 ודוקטורט בייל בשנת 1951 בפילוסופיה של המדע. נושא עבודתו היה "The philosophy of Continuity". החל משנת 1960 לימד פילוסופיה באוניברסיטת פיטסבורג. הוא הקים באוניברסיטה את המרכז לפילוסופיה של המדע.
שלושת תחומי מחקר העיקריים שלו הם החלל וזמן, הרציונלניות מדעית וקריטריונים להפרכת תאוריה מדעית, והתאוריה הפסיכואנליטית.
נפטר ב-17 בנובמבר 2018.
יחסי קוסובו–קטר
יחסי קוסובו–קטר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קוסובו לבין מדינת קטר. שתי המדינות נהנות מיחסים ידידותיים.
היסטוריה
סוגיית קוסובו נידונה בוועידה של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי שהתרחשה בקטר בשנת 1998. ב-7 בינואר 2011 הפכה קטר למדינה ה-73 שמכירה בקוסובו. זמן לא רב אחר כך, היא הצביעה בעד חברות קוסובו בבנק העולמי. בחודש מאי 2015 ביקר שר החוץ הקוסוברי בקטר, הוא שוחח עם מספר בכירים קטרים על האפשרות לשיתופי פעולה בין שתי המדינות בתחומי החינוך והכלכלה. ישנם עובדים צעירים קוסוברים המועסקים בקטר, בעיקר בתחום השירותים.
זלמן גרדובסקי
זלמן גרָדוֹבסקי (Zalman Gradowski; 1910 בקירוב – 7 באוקטובר 1944) היה אסיר יהודי במחנה בירקנאו ואחד מחברי הזונדרקומנדו, שכתב יומנים על קורותיו ביחידה, אותם הוא הסתיר במימיות ברחבי המחנה, ומהם רק חלק נמצאו. בנוסף, גרדובסקי היה ממובילי המרד היהודי במחנה, שבו נרצח.
לאחר הכיבוש הנאצי
גרדובסקי נשלח בחודש נובמבר 1942 עם שאר בני משפחתו למחנה המעבר קיילבסין שליד גרודנו. משם הם נשלחו בתחילת דצמבר 1942 לאושוויץ, והגיעו בלילה שבין 7 ל-8 בדצמבר. לאחר הסלקציה נותר גרדובסקי לבדו. הוא עצמו נבחר לזונדרקומנדו כמה ימים מאוחר יותר; בגלל חיסול אנשי ה"זונדרקומנדו" הישן ב-9 בדצמבר, היה צורך באנשים חדשים בקבוצה זו, וגרדובסקי נבחר להיות חלק מקבוצת האסירים החדשה, בהיותו בן 32. משפחתו נרצחה כנראה כבר ב-8 בדצמבר, זאת הבין משיחה עם אסיר ותיק ביחידה.
הזונדרקומנדו
אף על פי שמרבית מהאסירים ביחידה זו נאלצו להשליך את גופות יקיריהם לכבשנים כבר ביום עבודתם הראשון, מגרדובסקי נחסכה עוגמת נפש זאת, משום שהגיע יחסית באיחור. בתחילה נבחר גרדובסקי לשמש כ"קומנדו שרייבר" ("קומנדו" - יחידה, "שרייבר" - רשם) במחנה-האם אושוויץ, בקרמטוריום מס' 1. בהמשך, עבר גרדובסקי למחנה בירקנאו, ועבד לרוב בקרמטוריום מס' 4. האנשים שהכירוהו העידו עליו פעמים מספר כעל אדם חם ואוהב, אכפתי ותומך. בריאיון עם אחד מאנשי הקאפו שגרדובסקי היה תחת פיקודו, הלה העיד עליו: "אדם חביב, שכולם אהבו. הוא ניצל כל רגע פנוי לכתיבה". עוד מסופר, שלאחר כל משלוח נהג גרדובסקי להתעטף בטלית ובתפילין ולומר את תפילת ה"קדיש" לעילוי נשמותיהם של הנספים. גרדובסקי היה ממובילי המרד של פלוגת הזונדרקומנדו ב-7 באוקטובר 1944, ונרצח במהלכו.
כתביו
על פי עדויות, זלמן גרדובסקי כתב החל בקיץ 1943 ועד שנרצח; אולם נמצאו יותר משתי מגילות של כתביו. הסיבה העיקרית לכך היא משום שאנשים אשר מצאו מגילות נוספות השאירו אותן בבעלות פרטית ולא פרסמו את הימצאותן. סיבה נוספת לכך היא שבעת מציאת המגילות היו שחשבו שאין ערך רב במגילות מסוג זה, והשאירום בבירקנאו או השליכום לאשפה. את כתביו החביא זלמן גרדובסקי בתוך ערימות אפר, מתחת להריסות מבנים או הטמינם באדמה ברחבי המחנה.
תוכן כתביו
כתביו של גרדובסקי נכתבו ביידיש, ואינם כתבי עדות היסטורית. גרדובסקי כתב בלשון לירית וספרותית המתארת את חוויותיו ואת חוויות האסירים אשר נפגש עימם. פעמים רבות מספר גרדובסקי סיפור חיים של אחת מהדמויות שראו עיניו. בכך ניתן להבין את מורת רוחם של האסירים והקורבנות. בכתביו של גרדובסקי יש הקדמה הכתובה לרוב בנוסח דומה, שבה הוא מבקש מה"קורא האהוב" לעשות ככל יכולתו כדי לפרסם את הכתבים, כדי שיוכלו, לפי לשונו: "שלפחות מינימום מהמציאות יגיע לעולם, ואז אתה, עולם, תיקח נקמה, נקמה על הכול". בנוסף מתחנן גרדובסקי שהמוצא יבצע עבורו את הדבר שחפץ היה לעשות יותר מכול, ולא יכול היה: "...משאלתי היחידה, שאם אני איני יכול לבכות אותם, שעין זרה תניח לדמעה ליפול על אהוביי.." את כל הכתבים הוא הקדיש לקרובי משפחתו, תוך כדי הוספת תאריך נפילתם, 8.12.1942: אשתו סוניה-שרה, אִמו שרה, אחותו אסתר רחל, אחותו ליבה, חמיו רפאל וגיסו וולף. בסוף כל הקדמה של פרק ביומנו, מבקש גרדובסקי מהמוצא, שבעת פרסום כתביו, יפנה הקורא לקרובי משפחתו אשר מתגוררים באמריקה, ויברר יותר על חייו של המחבר, מעשיו ופועליו. בנוסף, גרדובסקי מבקש שבעת פרסום הכתבים תופיע תמונה שלו עם אשתו, ולפי לשונו: "שלפחות העיניים שיסתכלו עליהן, ישחררו דמעה או אנחה". גרדובסקי נהג להוסיף את הכתובת של אחד מדודיו, י' יפה, כתובת שחזרה על עצמה בכל מסמך שנמצא עד כה, שממנו ישאב המוצא כל שיוכל על אודות המחבר: J.Joffe, 27 East Broadway, N.Y, America.
בנוסף, גרדובסקי מבקש מהמוצא להמשיך לחפש בכל אזורי המשרפות אחר מגילות ומסמכים נוספים שלו ושל חבריו. לעיתים הוא גם נותן פרטים מדויקים יותר על המחברות שכתב בעצמו ועל השיקולים ששקל בעת החבאת המסמכים.
גרדובסקי היה מודע לאיכות החומרים ולמידע הרשום בכתביו, ולכן כתב באחת ההקדמות לאחד הפרקים: "התעניינו במסמך זה, הכולל חומר עשיר להיסטוריון". כיוון שגרדובסקי ידע כי אנשים שונים עשויים למצוא מסמכים אלו, כתב את המשפט הנ"ל בשפות הבאות: פולנית, רוסית, צרפתית וגרמנית.
הכתבים שנמצאו עד כה
כתביו נמצאו בשני מועדים. חלק אחד מכתביו נמצא בידי שלמה דראגון, אסיר זונדרקומנדו שניצל, ועל-כן ידע את מקומות המסתור שבהם הטמין גרדובסקי את כתביו. הכתבים נמצאו בתוך מימיית אלומיניום גרמנית. הכתבים הועברו לוועדה הממלכתית הסובייטית המיוחדת לחקר הרציחות הנאציות ב-5 במרץ 1945. הכתבים פורסמו בשפות היידיש והפולנית, ולאחר מכן בתרגום לעברית, על ידי פרופ' בער מארק בספרו "מגילת אושוויץ".
דפים מהיומן מוצגים כיום בישיבת עתניאל, במיצג לזכר מורדי הזונדרקומנדו.
שר הפנים של רוסיה
שר הפנים של רוסיה (ברוסית: Министр внутренних дел Российской Федерации) הוא ראש המשרד לענייני פנים, גוף העוסק בענייני ביטחון פנים, הגנה על הסדר הציבורי ואכיפת החוק ברוסיה ועל ביטחונם של אזרחי הפדרציה הרוסית. שר הפנים הרוסי הוא ראש המשטרה הרוסית ומהווה במקביל הן כשר ממשלתי לענייני פנים והן כמפכ"ל ומפקד המשטרה הרוסית.
תפקיד השר נוצר בעקבות הרפורמה הממשלתית של קיסר רוסיה אלכסנדר הראשון מספטמבר 1802 עם הקמת משרד הפנים ולאחריו משרד המשטרה של האימפריה הרוסית. סמכויות המשרד כוללות תפקידים ולהם זיקה לביטחון לאומי ולאכיפת חוק.
שר הפנים אחראי על ענייניה הפנימיים של רוסיה, על ענייני הגירה ואזרחות, ענייני השיטור אך לא כולל את ענייני הביטחון הלאומי (אלה חלק מתפקידי פס"ב והמשמר הלאומי של רוסיה). בעבר שר הפנים היה גם השר האחראי על שירותי בתי הסוהר; ברם, ב-2004 תפקידים אלה הועברו לאחריות משרד המשפטים ושירות בתי הסוהר הפדרלי שאך זה הוקם.
החל מ־21 במאי 2012 ולדימיר קולוקולצב מכהן בתפקיד שר הפנים לאחר שמונה לתפקיד על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בהמלצת ראש הממשלה דמיטרי מדבדב. קודם לכן כיהן קולוקולצב כמפקד משטרת מוסקבה בשנים 2009 - 2012.
ספ קוס
ספ קוס (באנגלית: Sepp Kuss; נולד ב-13 בספטמבר 1994) הוא רוכב אופני כביש בקבוצת יומבו–ויסמה. קוס ניצח קטע בוואלטה אספניה 2019.
קריירה
קוס החל את קריירת הרכיבה שלו בשטח, כרוכב אופני הרים בתור נער. הוא עשה את המעבר לכביש והתחרה בעיקר במרוצים מקומיים בארצות הברית, ב-2016 עבר לקבוצה החובבנית "ראלי", מקנדה. קוס התחרה ב-Tour de Beauce תחת ראלי, וניצח את הקטע השני במרוץ, כשבדירוג הכללי סיים שישי. ב-2017 התחרה לראשונה במרוץ מדרג הוורלד טור, הטור של קליפורניה, וסיים במקום ה-28 הכללי. בהמשך העונה בלט בארצות הברית, כשסיים תשיעי ב, שישי בקולורדו קלאסיק, ושני בטור של אלבטרה, 18 שניות מבן קבוצתו אוואן הופמן.
יומבו–ויסמה (2018–2020)
ב-2018, הפך קוס למקצוען עם חתימתו ביומבו–ויסמה. באוגוסט, התחרה קוס ב, בקטע השני השיג קוס את הניצחון הראשון שלו בתור מקצוען לאחר בריחת סולו, שבסופו עלה למקום הראשון הכללי במרוץ. קוס שלט בדומיננטיות במרוץ וניצח גם את שני הקטעים האחרונים, כשבדירוג הכללי השלים גם כן ניצחון ראשון במרוץ קטעים, מקדים את בן הרמנס (Israel Cycling Academy) ב-2:01 דקות ואת ג'ק הייג (מיצ'לטון - סקוט), גם את קטגוריית ההרים ניצח קוס. לאחר מכן התחרה לראשונה בגרנד טור כשנבחר לסגל קבוצתו לוואלטה אספניה. התוצאה הטובה ביותר של קוס במרוץ הייתה מקום 10 בקטע ה-7, והוא סיים את הוואלטה במרוץ ה-65, כשהוא מסייע לבן קבוצתו סטייבן קראוסווייק לסיים רביעי.
עונת 2020 נפתחה אצל קוס בטור דה לה פרובאנס, הוא סיים את המרוץ במקום ה-8, 2:26 דקות מנאירו קינטנה המנצח. המרוץ הבא בו התחרה קוס התרחש כמעט יותר מחמישה חודשים אחרי, הוואלטה אה בורגוס, בשל פגרת הקורונה שנכפתה על הרוכבים. קוס סיים את המרוץ במקום ה-20. משם המשיך לקריטריום דו דופינה. בקטע ה-5 היה בקדמת המרוץ עם דניאל פליפה מרטינס, טאדיי פוגאצ'אר ופאבל סיבאקוב. קוס התקיף את השלושה כ-8.8 קילומטרים לסיום הקטע והמשיך בבריחת סולו עד לניצחון, מקדים ב-27 שניות את מרטינס וב-30 את פוגאצ'אר. קוס סיים את הדופינה במקום העשירי הכללי, 2:55 דקות ממרטינס המנצח. קוס ערך הופעת בכורה בטור דה פראנס והתבלט כשימש כפועל של פרימוש רוגליץ', וסייע לו להוביל את המרוץ בשלושת השבועות של המרוץ, כשקוס עצמו גם הספיק לסיים רביעי בקטע ה-17 ושישי בקטע ה-15, כשבשני הקטעים הקדים מועמדי דירוג כללי. למרות העבודה של קוס ושאר קבוצת יומבו–ויסמה, רוגליץ' איבד את ההובלה בקטע הלפני האחרון שהיה נגד השעון לטאדיי פוגאצ'אר וסיים שני את המרוץ, כשקוס סיים במקום ה-15 הכללי, 42:20 מפוגאצ'אר. רוגליץ' וקוס המשיכו את שיתוף הפעולה ביניהם גם בוואלטה אספניה, בו ערך קוס הופעה שלישית ברציפות. קוס התבלט בשלושת הקטעים הראשונים של המרוץ כשבשלושתם סיים בתוך העשירייה הראשונה, גם בקטע ה-12, שהסתיים בעלייה לקול דו אנגלירו, סיים קוס שישי. קוס סיים את המרוץ במקום ה-16 הכללי, שבמקום הראשון השלים פרימוש רוגליץ' ניצחון שני ברציפות.
ב-2021, קוס צפוי לשמש כמוביל לראשונה בגרנד טור, בוואלטה אספניה.
הר מקינטוש (האי רוס)
הר מקינטוש (באנגלית: Mount McIntosh) הוא הר נישא בחלק המערבי של רכס ההרים גבעות קייל, באי רוס, שבאנטארקטיקה.
הר מקינטוש הוא הגבוה בהרי רכס גבעות קייל - גובהו של הר מקינטוש 2,600 מטרים מעל פני הים; הר מקינטוש הוא ההר ה-632 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם בקצה הצפון - מערבי של קרחון טיילת לופטי; 3 קילומטרים ממזרח לפסגת הר הטרור.
ההר בולט למרחוק מאחר שעל המדרון הצפוני שלו יש רצועות אלכסוניות של סלעים ושל קרח.
מקור השם
הוועדה התבססה בבחירת השם על הצעתו של פיליפ ר. קייל (Philip R. Kyle).
קייל הציע לקרוא להר על שמו של הגאולוג ויליאם סי. מקינטוש (William C. McIntosh), מהמכון לכרייה וטכנולוגיה של ניו מקסיקו. מקינטוש עבד רבות באנטארקטיקה במסגרת התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית. מקינטוש תמך במחקרים של קייל שנערכו בהר ארבוס. מקינטוש ביקר בהר ארבוס בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1977–1978, ו-15 פעמים לאחר מכן, עד שנת 1999.
הבחירות לכנסת העשרים וארבע
הבחירות לכנסת העשרים וארבע התקיימו ב-23 במרץ 2021, י' בניסן ה'תשפ"א. תוצאות הבחירות קבעו את הרכב הכנסת העשרים וארבע. הבחירות התקיימו מאחר שהכנסת ה-23 התפזרה לאחר שלא הוגש לאישורה, עד 22 בדצמבר 2020, חוק התקציב לשנת 2020.
המצב הפוליטי
שנת 2020 החלה בעיצומה של מערכת בחירות, ובשל כך לא גובש תקציב מדינה. עם הרכבת הממשלה ב-17 במאי 2020 נקבע לבקשת הליכוד בהסכם הקואליציוני בין הליכוד לכחול לבן, שנחתם טרם הקמת הממשלה, כי יועבר תקציב מדינה דו-שנתי לשנים 2020–2021, בתוך שלושה חודשים.
לקראת מועד העברת התקציב דרשו בליכוד להעביר תקציב חד-שנתי, בטענה כי לא ניתן לחזות את השפעות המגפה. המהלך נחשב בעיני כחול לבן כהפרה בוטה של ההסכם הקואליציוני, שכן בכך התאפשר פיזור הכנסת ללא קיום הסכם הרוטציה בין ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לראש ממשלת ישראל החלופי בני גנץ. בחודש אוגוסט המשבר נפתר באופן זמני, באמצעות "פשרת האוזר". חוק יסוד: הכנסת תוקן בהוראת שעה, כך שנדחה המועד הקבוע בחוק להגשת תקציב המדינה ב-120 יום.
ניסיון של הקואליציה לדחות שוב את המועד האחרון לאישור תקציב המדינה ללא פיזור הכנסת כשל, בשל הצטרפותם של חברי הכנסת מיכל שיר, אסף זמיר, רם שפע ומיקי חיימוביץ' להצבעת האופוזיציה כנגד הצעת החוק ואי הנוכחות של שרן השכל בהצבעה השמית. האירוע כונה "ליל החניונים" עקב שהייתו של חבר הכנסת רם שפע בחניון הכנסת ממש עד רגע ההצבעה עצמו. כתוצאה מכך, הכנסת התפזרה, לראשונה בתולדותיה, משום שתקציב המדינה לא אושר עד למועד האחרון הנקוב ב לחוק יסוד: הכנסת.
משפט נתניהו
ב-21 בנובמבר 2019 הוגש כתב אישום נגד בנימין נתניהו, בגין שלושה סעיפי אישום, הכוללים עבירה של שוחד ושלוש עברות של מרמה והפרת אמונים. האישומים עסקו בקשרי נתניהו עם בעלי הון שלכאורה כללו מעשים פליליים. המשפט נפתח ב-24 במאי 2020. נתניהו כפר בכל האישומים וטען שמדובר ברדיפה פוליטית. כמה מפלגות שונות פסלו ישיבה בממשלה בראשות נתניהו, בשל מצבו המשפטי ואחרות בשל סיבות נוספות. כשנשאל על השפעה על המשפט באמצעות חקיקה אמר נתניהו שהוא לא עוסק בזה.
מגפת הקורונה
מגפת הקורונה היא מגפה עולמית של מחלת נגיף קורונה 2019. החלה בדצמבר 2019 והנדבק הראשון בישראל נרשם בפברואר 2020. במהלכה, הוגדרו צעדים שונים והנחיות לטיפול במגפה ובהשלכותיה, כגון סגירת מקומות, צמצום מפגשים, סיוע כלכלי, איתור בידוד וטיפול בנדבקים ובסביבתם, עטית מסכות, שמירת על ריחוק וכו'. ממשלת ישראל השלושים וחמש הוקמה על רקע המגפה.
אחרי דיכוי גל התחלואה הראשון, ומימוש אסטרטגיית היציאה החלה עלייה מחודשת בתחלואה, שהובילה למספר נדבקים גבוה ממוצע של 2000 במהלך יולי-אוגוסט 2020. עליה חדה בספטמבר הובילה לסגר שני בחגי תשרי. במקביל התקיימו מחאות נגד נתניהו וממשלתו על רקע ניהול המשבר ובשל המשך כהונתו של נתניהו הנאשם. בעקבות עלייה נוספת בתחלואה, החליטה הממשלה על סגר שלישי בסוף דצמבר. במקביל החל מבצע חיסון של האוכלוסייה שנמשך במהלך מערכת הבחירות. בתחילתה התמודדה המדינה עם שיאים במדדי התחלואה היומיים שונים, כמו תמותה יומית. השפעת החיסון תלויה בדברים כמו כמות המתחסנים, השפעת מוטציות, ומענה על שאלות כמו האם החיסון מונע הדבקות או רק תחלואה קשה. ב-7 בפברואר הוסרו חלק מהמגבלות, ביניהן מגבלת המרחק. היה עומס בבתי החולים וממדי התחלואה היו גבוהים.
גורמים שהשפיעו על הטיפול במגפה היו אופן קבלת ההחלטות, התשתית במערכת הבריאות, אופן הסיוע ועיתויו, ניהול, אכיפה, הסברה, שיתוף פעולה ציבורי, רכש, איתור ובידוד הנדבקים, התמודדות עם קבוצות לחץ, הטיפול בנכנסים לגבולות המדינה, מאפיינים דמוגרפיים, מאפיני הנגיף והחל מדצמבר 2020 גם נתוני ההתחסנות בישראל.
נכון ל-, מספר המקרים המאומתים הוא. נפטרו, במצב קשה, ו- החלימו. חלקם התמודדו עם השפעות ארוכות טווח של הקורונה. במקביל, נכון ל-8 במרץ מספר מתחסנים במנה ראשונה עומד על 4,995,253 ומספר המתחסנים במנה שנייה עומד על 3,859,111.
שלושה שבועות לפני הבחירות, אושר לקיים כינוסי בחירות בהשתתפות עד 300 איש בחלל סגור ו-500 איש בחלל פתוח, בכפוף לכללי התו הירוק.
בנוסף לכך, שבועיים לפני הבחירות פורסם כי יוסבו כ-50 אוטובוס של חברת אגד לעמדות קלפי, מטרת האוטובוסים היא להקל על העומסים בקלפיות הרגילות.
הסכמי עודפים
חוק הבחירות לכנסת מאפשר חתימה על הסכם עודפים בין שתי רשימות, כאשר המועד האחרון להגישם הוא 12 במרץ 2021.
הסכמי עודפים נחתמו בין:
הליכוד
בראשות המפלגה עומד בנימין נתניהו. ועדת החוקה של הליכוד אישרה כי לא יתקיימו בחירות מקדימות והרשימה שתוגש מטעם המפלגה תהיה זהה לרשימה שהוגשה בבחירות הקודמות, מלבד פורשים ושישה מועמדים מטעמו של יו"ר המפלגה שישוריינו במקומות: 10, 26, 28, 36, 39, 40. בנימוקיו בבקשת השריונים אמר כי ירידה בתחלואת הקורונה תגדיל את כוח המפלגה ל-40 מנדטים, כפי שכוחה גדל בסקרים בתום הגל הראשון. פרשנים ציינו שהוצנעו המתקפות והטענות על מערכות החוק שהיו מעורבות בחקירותיו, ובעוד חברי מפלגה אחדים הובלטו – בייחוד אמיר אוחנה וישראל כ"ץ, אחרים הוצנעו כמעט לחלוטין – בהם שלמה קרעי, מיקי זוהר ודודי אמסלם. במערכת בחירות זו נתניהו פועל לגיוס קולות מקרב ערביי ישראל, והוא אף שריין מועמד ערבי מטעמו ברשימת הליכוד והיו פניות לרשות הפלסטינית בניסיון להתערב בבחירות ולהשיג תמיכה שקטה ממנה. במהלך קמפיין הליכוד לקהל הערבי, נתניהו שיווק את עצמו בכוניה "אבו יאיר".
במסגרת השריונים שהוקצו לנתניהו, במיקום ה-10 שוריינה העיתונאית גלית דיסטל-אטבריאן. במקום ה-26 שוריינה חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס. במקום ה-28 שוריין אופיר סופר, נציג מפלגת הציונות הדתית, כחלק מעסקת החבילה שבה התאחדו עוצמה יהודית, מפלגת נעם והאיחוד הלאומי – תקומה. במקום ה-36 שוריין יאיר גבאי. במקום ה-39 שוריין נאיל זועבי ובמקום ה-40 שוריין בוריס אפלצ'יק.
יש עתיד
יאיר לפיד, יו"ר יש עתיד, בוחר את נציגיו ברשימה. השרה לשעבר מירב כהן מכחול לבן וחברת הכנסת לשעבר מטעם כולנו, מירב בן ארי, הודיעו על הצטרפותן למפלגה. עפר שלח, שהיה שותף בכיר במפלגה פרש והקים את מפלגת "תנופה", לאחר שביקש לקיים פריימריז לראשות יש עתיד אך דרישתו לא נענתה. מפלגת תל"ם בראשות משה יעלון שכיהנה בכנסת החולפת בסיעה משותפת עם יש עתיד, יש עתיד – תל"ם, ורצה עימה בבחירות יחד עם רשימת חוסן לישראל בשם כחול לבן, הודיעה על היפרדות מלפיד והתמודדות עצמאית אך פרשה ימים ספורים לפני מועד הגשת הרשימות. עם הגשת הרשימות פורסם כי אורנה ברביבאי שובצה במקום השני, ומאיר כהן במקום השלישי.
ש"ס
בראשות ש"ס עומד אריה דרעי. מועצת חכמי התורה קבעה את הרשימה. חבר הכנסת יצחק כהן הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים, וחבר הכנסת משולם נהרי לא שובץ ברשימת המפלגה.
כחול לבן
בני גנץ עומד בראשות המפלגה. ב-27 בדצמבר 2020 עדכן את אסף זמיר ומיקי חיימוביץ' כי הם לא ייכללו ברשימת המפלגה בבחירות, לאור הצבעתם כנגד הצעת החוק שביקשה לדחות בשנית את המועד האחרון לאישור תקציב המדינה ללא פיזור הכנסת. בהמשך פרשו גבי אשכנזי ומיכל קוטלר-וונש. אבי ניסנקורן ועינב קאבלה הצטרפו למפלגת הישראלים, מירב כהן הצטרפה למפלגת יש עתיד, יזהר שי הצטרף למפלגת תל"ם, רם שפע הצטרף למפלגת העבודה, והילה שי-וזאן הצטרפה לתקווה חדשה. עומר ינקלביץ' סירבה להצעתו של גנץ להיות מוצבת במקום ה-4, והחליטה שלא להתמודד בבחירות.
ימינה
מפלגת האיחוד הלאומי – תקומה בראשות בצלאל סמוטריץ' שהייתה שותפה להימין החדש ברשימת ימינה בכנסת ה-23, החליטה להיפרד ולרוץ באופן עצמאי. יו"ר המפלגה, נפתלי בנט, הודיע כי הוא מתמודד לראשות הממשלה, ולא הודיע על תמיכה או התנגדות לישיבה בממשלה בראשות בנימין נתניהו. לפיכך בסקרים ימינה נספרת בנפרד משני הגושים.
לפני הגשת הרשימות הצטרפו לרשימה: אביר קארה, מראשי השולמנים, ששובץ במקום השביעי ברשימה. אלון דוידי, ראש עיריית שדרות מטעם הליכוד, ששובץ במקום השלישי ברשימה, וסטלה ויינשטיין, חברת מועצת העיר אשדוד מטעם ישראל ביתנו, ששובצה במקום ה-12 ברשימה.
ב-3 בפברואר פורסם כי איש החינוך עמיחי שיקלי שובץ במקום החמישי ברשימה, ובעת הגשת הרשימות התפרסם כי ניר אורבך שובץ במקום השישי. אורבך שימש כמזכ"ל מפלגת הבית היהודי, והתמודד בבחירות המקדימות לראשות המפלגה והפסיד לחגית משה, עבר לימינה ושובץ במקום השישי ברשימה.
בסמוך לסיום הגשת הרשימות הבית היהודי הודיעה שלא תתמודד בבחירות, ותתמוך בימינה שתשתמש באות שלה על פתק ההצבעה - ב (קודם לכן בקשה המפלגה את האות י), בתמורה לכך יו"ר המפלגה חגית משה או נציג מפלגת הבית היהודי ימונה לשר האמון על נושאי הליבה של מגזר הציונות הדתית באם תוקם ממשלה בה חברה ימינה.
יהדות התורה
ההסכם הפנימי בין שני מרכיבי רשימת יהדות התורה – אגודת ישראל ודגל התורה, נחתם טרם הבחירות לכנסת העשרים ואחת. על פי ההסכם, בראש הרשימה יעמוד יעקב ליצמן, המקומות האי זוגיים ברשימה יהיו בידי אגודת ישראל והזוגיים יהיו בידי דגל התורה. כאשר מידי מערכת בחירות, יתחלפו ראשי המפלגה והמיקומים ברשימה, הזכות הראשונה לבחירת תפקיד בידי מי שאינו עומד בראש הרשימה. בבחירות לכנסת ה-22 וה-23, נטען כי לא נבחרה ממשלה ולכן לא השתנתה הרשימה.
יעקב ליצמן דרש את מימוש ההסכם בבחירות הללו. ליצמן שחשש כי לא יוכל לכהן כשר עקב כתב אישום שהיה צפוי להיות מוגש נגדו בפרשת מלכה לייפר, חשק בתפקיד יו"ר ועדת הכספים. משה גפני שהעדיף להישאר בתפקידו, התנגד למהלך בטענה כי הכנסת לא השלימה את כהונתה. יענקי קנייבסקי, נכדו של הרב קניבסקי, ומוטי פלאי נכדו של הרב אדלשטיין איימו בריצה נפרדת בבחירות. ב-1 בפברואר 2021, הוחלט כי בראש הרשימה יעמוד יו"ר דגל התורה משה גפני, ואף בחירת התפקיד הראשון תהיה בידי ועדת הכספים תישאר בידי גפני.
מאיר פרוש וישראל אייכלר פעלו בחזית משותפת, והציגו 3 דרישות: נציג חסידות בעלזא יוצב ברשימה לפני נציג חסידות ויז'ניץ; הקמת ועדת כספים פנימית; הצבת נציג מחסידות אחרת במקום החמישי במקום נציג חסידות גור. באופן חריג הדרישות הוצגו מעל גבי היומון החרדי המבשר. ב-3 בפברואר העבירה גור את המקום החמישי ברשימת אגודת ישראל (והעשירי ברשימה המאוחדת), לידי צאנז – החסידות הרביעית בגודלה, והאדמו"ר מצאנז החליט כי במקום ישובץ עורך הדין משה שמעון רוט מבני ברק.
ישראל ביתנו
בראשות המפלגה עומד אביגדור ליברמן והוא קובע את הרשימה לכנסת. למפלגה הצטרף יוסי שיין ששובץ במקום ה-8 ברשימה לכנסת.
העבודה
עמיר פרץ הודיע על פרישתו מראשות המפלגה ומהחיים הפוליטיים. בתחילה ניסה פרץ להציע את ראשות המפלגה לראש עיריית תל אביב רון חולדאי, לרמטכ"ל לשעבר גדי איזנקוט ולשר המשפטים, אבי ניסנקורן, אך כולם סירבו להצעה. לבסוף, ב-24 בינואר נבחרה מרב מיכאלי לעמוד בראשות המפלגה. אחוז ההצבעה בבחירות המקדימות עמד על 26%. הבחירות להרכב הרשימה התקיימו ב-1 בפברואר, ושיעור ההצבעה בהן היה 40%.
קודם לכן, בחודש נובמבר העביר פרץ החלטה כי הרשימה לכנסת תורכב על ידי ועידת המפלגה ולא באמצעות בחירות מקדימות בקרב חברי המפלגה כפי שהיה נהוג עד כה. בחודש ינואר, שופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב, רחל ברקאי, קיבלה את עתירתה של מרב מיכאלי כנגד החלטה זו, וביטלה אותה. לקראת הפריימריז איציק שמולי הודיע כי לא יתמודד במפלגה וכי הוא מחפש מסגרת פוליטית חדשה. מיד לאחר הפריימריז החליטה מיכאלי על פרישת המפלגה מממשלה. בתגובה עמיר פרץ התפטר מהכנסת ופרש מחברותו במפלגה, ושמולי הודיע על עזיבתו את המפלגה, אך לא התפטר מהכנסת ומהממשלה. לאחר בחירתה של מיכאלי, לראשונה מאז הבחירות, החלה המפלגה לעלות בסקרים ולעבור את אחוז החסימה.
מרצ
ניצן הורוביץ ממשיך לעמוד בראשות מרצ, כחלק מסיכום על ביטול הבחירות המקדימות, וללא התנגדות. הסיכום כלל שריון של נציג נוסף לחברה הערבית בחמישייה הראשונה. ג'ידא רינאווי זועבי, מנכ"לית אגודת הידידים של בית החולים פוריה, שובצה במקום ה-4 במקומו של אילן גילאון שהודיע על פרישתו. במקום החמישי ישובץ חבר הכנסת לשעבר, עיסאווי פריג'. מהרטה ברוך-רון ששובצה במקום ה-10 פרשה מהרשימה במחאה על הליך בחירתה.
הציונות הדתית
ב-3 בפברואר 2021 חתמה המפלגה על הסכם ריצה משותפת עם מפלגות עוצמה יהודית ונעם, כאשר יו"ר עוצמה יהודית איתמר בן גביר מוצב במקום השלישי ויו"ר נעם במקום השישי.
בין המצטרפים מטעם האיחוד הלאומי לרשימה החדשה נמנים עו"ד שמחה רוטמן, מראשי התנועה למשילות ודמוקרטיה, ועו"ד מיכל וולדיגר, יו"ר עמותת בת עמי. מגעי ריצה משותפת התנהלו עם הבית היהודי. המגעים כשלו, והסתיימו בהטחת האשמות הדדיות.
תקווה חדשה
ב-8 בדצמבר 2020, פרש גדעון סער מהליכוד והתפטר מהכנסת על מנת להקים מפלגה חדשה בשם "תקווה חדשה". טרם פיזור הכנסת חברו לסער יפעת שאשא-ביטון, יו"ר כולנו, וחברי סיעת דרך ארץ, יועז הנדל וצבי האוזר. לאחר פיזורה של הכנסת הודיעו חברי הליכוד זאב אלקין, מיכל שיר ושרן השכל, על הצטרפותם למפלגתו של סער והתפטרו מהכנסת ומהממשלה. לאחר מכן עזב את הליכוד גם ראש עיריית אילת מאיר יצחק-הלוי, ושובץ במקום השביעי. יו"ר מועצת יש"ע דוד אלחייני תמך במפלגה. זאב בנימין בגין שובץ במקום השישי, וחברת הכנסת הילה שי-וזאן שובצה במקום ה-10.
הרשימה המשותפת
חד"ש: מועצת חד"ש השאירה את רשימת המועמדים כפי שהיא מאז הבחירות לכנסת ה-21: איימן עודה, עאידה תומא-סלימאן, עופר כסיף, יוסף ג'בארין וג'אבר עסאקלה.
תע"ל: המועצה המרכזית של תע"ל בחרה בשלושת חברי הכנסת אחמד טיבי למקום ראשון, אוסאמה סעדי מקום שני, וסונדוס סאלח למקום 3. גסאן עבדאללה מהכפר מוקייבלה נבחר למקום 4 והייתם זחאלקה סגן ראש העיר כפר קרע למקום 5.
בל"ד:ב-23 בינואר ניצח סאמי אבו שחאדה את היו"ר המכהן, מטאנס שחאדה, ונבחר לראשות המפלגה. למקומות השני והשלישי נבחרו, בהתאמה, היבה יזבק וג'ומעה אזבארקה.
ב-3 בפברואר הודיעו חד"ש תע"ל ובל"ד כי הגיעו להסכמות על ריצה משותפת ללא רשימת רע"מ.
רע"מ
ב-27 בינואר הודיעה רע"מ כי תרוץ בנפרד מהרשימה המשותפת ואף ביקשה להתפצל מהסיעה בכנסת. בראש המפלגה עומד חבר הכנסת מנסור עבאס. עבאס הוא המועמד הערבי היחיד לכנסת אשר אינו פוסל ישיבה תחת בנימין נתניהו.
פסילת רשימות ומועמדים
לוועדת הבחירות המרכזית הוגשו 4 בקשות לפסילת רשימה ושתי בקשות לפסילת מועמדים: