cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שילה עבדוס-סלאם
חייה האישיים
עבדוס-סלאם לקחה את שם המשפחה של בעלה הראשון, והשאירה אותו לאורך הקריירה המקצועית שלה. בעלה השני, ג'יימס האטצ'ר, היה בנו של אנדרו האטצ'ר, שעבד בתור קצין העיתונות של ג'ון פ. קנדי. בעלה השלישי, גרגורי איי. ג'ייקובס, איתו התחתנה ביוני 2016, היה כהן דת נוצרי בבישופות האפיסקופלית של ניוארק.
לחם קארי
לחם קארי (ביפנית: カレーパン; תעתיק: karē pan; באנגלית: Curry Bread) הוא לחם אפוי או מטוגן הממולא בקארי ונפוץ ביפן.
לחם הקארי מורכב מקמח קארי ומים, כאשר אלה הופכים לבצק ממלאים אותו בקארי ולבסוף ניתן לאפות או לטגן בשמן עמוק כך שיראה כמו סופגנייה.
היסטוריה
לחם הקארי הופיע לראשונה בטוקיו בשנת 1927 במסעדה מערבית בשם קאטלאה (Cattlea), כאשר בעלי המסעדה ניסה להכין לחם מערבי בטיגון עמוק.
הלחם נחשב למאכל פופולרי ביפן וניתן למצוא אותו במאפיות, סופרמרקטים וחנויות נוחות.
לחם אינו מאכל יפני מסורתי, אך הפך לנפוץ במאה ה-19.
טווסים
טווסים (שם מדעי: Pavoninae) היא תת-משפחה של עופות קרקע במשפחת הפסיוניים, אשר תוארה ב- בידי החוקר קונסטנטין סמואל רפינסק, כקבוצה בה מינים הדומים לטווס (Pavo), בה רק מינים מעטים נכללו. ב-2021 הוחלט בידי איגוד הצפרים הבינלאומי על סיווג מחודש של קבוצות הפסיוניים, לאחר שמינים רבים שנחשבו לקרובים, הופרדו על פי בדיקות פילוגנטיות ואחרות. בתת-משפחה זו נוספו מינים שנחשבו בעבר לחוגלות או לפסיונים (הרוב הגדול של הקבוצה).
מינים אלה בעלי מוצא אסייתי-אפריקני טרופי, למעט כמה חוגלות כמו השליו שהגיע עד אוסטרליה וניו זילנד. רבים מבני הקבוצה כמו הטווס, טווס קונגו, ארגוס ותרנגול בעלי דו-צורתיות זוויגית גדולה, בה הזכר מצמיח נוצות מפוארות על חלקי גופו כדי למשוך נקבות (תוך שמירה על עקרון ההכבדה). הזכרים ברוב המקרים פוליגמיים ואינם מסייעים בגידול הצאצאים, בעוד הנקבות אפורות ועמומות יותר ומטפלים בקן, בביצים ובאפרוחים.
אילן אור
אילן אור (1941 – אוקטובר 2022) היה מראשוני שייטת הצוללות של חיל הים ומנהל נמל אשדוד ונמל חיפה.
ביוגרפיה
את שירותו הצבאי עשה בצוללת "אח"י רהב". בוגר אוניברסיטת חיפה בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ולמד ניהול נמלים בארצות הברית.
עבד כ-25 שנים ברשות הנמלים. בתקופה זו מילא מגוון תפקידים כולל מנהל נמל אשדוד (בשנים 1983–1988) ומנהל נמל חיפה (בשנים 1988–1992). בין 1992 ל-1995 ניהל חברה ישראלית בארצות הברית העוסקת בתחום הלוגיסטיקה. החל משנת 1995 היה הבעלים והמנכ"ל של חברת "אילן אור פיתוח עסקי ויועצים בע"מ".
הרצה בנושאי נמלי ים ולוגיסטיקה באוניברסיטת חיפה, במכללה האקדמית גליל מערבי, ובהשתלמויות למנהלים מארצות מתפתחות.
נפטר באוקטובר 2022.
יקב טוליפ
היקב הוקם בשנת 2003 ומועסקים בו תושבי הכפר, בעלי צרכים מיוחדים. כרמי היקב מפוזרים ברחבי ישראל, ובעיקר בגליל העליון ובהרי יהודה. בין הכרמים גם כרם אורגני בצבעון. תפוקת היקב כ־300,000 בקבוקים בשנה, ותוצרתו נמכרת בישראל ובעולם.
רקע
בשנת 2003 החליטה משפחת יצחקי להקים יקב בוטיק. בני המשפחה בחרו למקם את היקב בכפר תקווה, הסמוך למקום מגוריהם שבקריית טבעון. כפר תקווה הוא יישוב קהילתי הבנוי על מודל מיוחד, ומבוסס על קהילה שבה גם אנשים עם מגבלות וצרכים מיוחדים יכולים להתפתח ולממש את יכולותיהם. טוליפ הוא יקב חברתי, הראשון מסוגו בעולם, המבוסס על מודל תעסוקתי של שילוב אנשים עם צרכים מיוחדים בתעשיית יין, ובכך משתלב בחזון שהגדיר כפר תקווה: מתן תעסוקה לחברים בכפר הלוקחים חלק פעיל בתעשיית היין.
ב-2011 הפך היקב לכשר וחלה עלייה חדה ביכולות הייצור שלו.
בעבר היה היקב בבעלות מלאה של משפחת יצחקי והחל משנת 2014 הוא בבעלות משותפת של רועי יצחקי ודודי ויסמן. לאחר הצטרפותו של ויסמן ליקב, הוקם גם מותג היין מאיה - שפועל במבנה של יקב טוליפ ומיוצר תחת ידיו של יינן יקב טוליפ דוד בר-אילן, אך עוסק בייצור של יינות שונים מאלו של יקב טוליפ: מבחירת הזנים ועד לסגנון המעודן יותר, שמוביל לייצור יינות קלים לשתייה המותאמים יותר לאקלים הישראלי החם. לצורך שינוי הסגנון לקח היקב שירותי ייעוץ מהיינן היווני יאניס פאראסקוופולוס, שהגיע לישראל בליווי אגרונום. לאחר שינוי זה, גם היינות של טוליפ עברו שינוי סגנון שכלל הפחתה משמעותית בעומס ובמתיקות.
כרמים ויינות
היקב מייצר מספר סדרות, וביניהן: White Tulip - יינות לבנים, Just - מרלו וקברנה, Mostly קברנה פרנק ושירז, Reserve קברנה סוביניון, Syrah ו־Black Tulip.
ליקב מספר כרמים המפוזרים בכל רחבי הארץ והתוצאה היא קבלת יינות מטרוארים שונים ואפשרות ליצירת ממסכים שונים:
זכיות ופרסים
יינות הייקב זכו במספר פרסים, בהם תחרות אשכול הזהב, תחרות Best Value ותחרות Terra Vino בישראל. בשאר העולם זכו יינות הייקב בתחרויות בסן פרנסיסקו, פינגר לייק תחרות Indy International Wine Competition, תחרות The International Wine and Spirit Competition שבאנגליה, Emozioni Dal Mondo שבאיטליה ובתחרות Citadelles du Vin שבצרפת. כמו כן זכו לדירוג מידי מדרג היינות רוברט פרקר.
אייסאקו סאטו
ראשית חייו
סָטוֹ נולד במחוז ימאגוצ'י, ולמד משפט גרמני באוניברסיטת טוקיו. ב-1923 הוא עבר את בחינות השירות הציבורי, ובשנה שלאחר מכן החל לעבוד במשרד הרכבות היפני. הוא שימש מנהל משרד הרכבות של אוסקה מ-1944 עד 1946, וסגן שר התחבורה מ-1947 ועד 1948.
לאחר יסוד המפלגה הליברלית-דמוקרטית עקב מיזוג המפלגה הליברלית עם המפלגה הדמוקרטית, שימש סאטו יושב ראש המפלגה מדצמבר 1957 עד יוני 1958, ולאחר מכן התמנה לשר האוצר בממשלותיהם של נובוסוקה קישי ושל האיאטו איקדה.
סאטו שימש שר הסחר הבינלאומי והתעשייה מיולי 1961 עד יולי 1962, ולאחר מכן היה מנהל הסוכנות למדע ולטכנולוגיה, מנהל הסוכנות לפיתוח הוקאידו ושר האחראי לארגון אולימפיאדת טוקיו, שנערכה בטוקיו ב-1964.
ראש הממשלה
לאחר שאיקדה התפטר מתפקידו בעקבות הידרדרות בבריאותו, מילא סאטו את מקומו. ממשלתו צברה כוח ובשלהי שנות ה-60 הוא שלט בכל ממשלת יפן. כראש ממשלה נהנה סאטו מפופולריות, הודות לכלכלה המשגשגת. עם זאת, מדיניות החוץ שלו, שאיזנה בין האינטרסים של ארצות הברית וסין, נחשבה חלשה. בשל תמיכתו של סאטו בהסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין יפן וארצות הברית ובמלחמת וייטנאם התעוררו ברחבי יפן הפגנות סטודנטים כנגד סאטו, שהתרחבו לכדי הפגנות ענק, ובסופו של דבר אילצו את סאטו לסגור את אוניברסיטת טוקיו לשנה אחת ב-1969.
יחסים עם סין וטייוואן
סאטו הביע תמיכה ברפובליקה הסינית. הוא אישר הלוואה בסך 150 מיליון דולר לטייוואן ב-1965, ואף ביקר במדינה שנתיים לאחר מכן. ב-1969 טען סאטו שההגנה על טייוואן היא חיונית להגנת יפן, והביע התנגדות להצטרפות סין לאומות המאוחדות ב-1971 ולביקור ניקסון בסין שנה לאחר מכן.
נושא הגרעין
סאטו הגה את מדיניות שלושת הלַאווים ב-11 בדצמבר 1967, לפיה יפן לא תייצר, לא תכניס לתחומה ולא תביא לאזור נשק גרעיני. במהלך כהונתו ברשות הממשלה חתמה יפן על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, והדיאט אישר את עקרונות האמנה ב-1971.
עם זאת, על פי מסמכים סודיים מאותה תקופה שפרסמה ממשלת יפן ב-2008 עולה שסאטו דווקא תמך בפעולה גרעינית של ארצות הברית כנגד סין, וכן הסכים להצבת נשק גרעיני באוקינאווה, לאחר שזאת תשוב לריבונות יפנית.
אוקינאווה
בסוף מלחמת העולם השנייה הייתה אוקינאווה נתונה תחת כיבוש אמריקאי. בעת ביקורו בארצות הברית ב-1965, ביקש סאטו מפורשות מהנשיא האמריקאי לינדון ג'ונסון להשיב את אוקינאווה ליפן, ובאוגוסט של אותה שנה היה לראש הממשלה היפני הראשון מאז המלחמה שביקר באי.
סאטו חתם על עסקה עם ריצ'רד ניקסון ב-1969, לפיה תשיב ארצות הברית את הריבונות על אוקינאווה ליפן, לאחר שתפנה את הנשק הגרעיני שהוצב באי, אך עם זאת, שמרה ארצות הברית על מספר בסיסים באזור. הריבונות על אוקינאווה שבה ליפן ב-1972.
לאחר הפרישה
סאטו זכה בפרס נובל לשלום עם שון מקברייד ב-1974, והיה לאסייני הראשון לקבל פרס זה.
חייו הפרטיים
סאטו נישא להירוקו מצואוקה ב-1926, ולזוג היו שני ילדים, ריוטרו ושינג'י. סאטו היה אחיו של ראש הממשלה היפני ה-56 נובוסוקה קישי.
שנות העופרת באיטליה
שנות העופרת (באיטלקית: Anni di piombo) היו תקופה של מהומה חברתית ופוליטית באיטליה שנמשכה מסוף שנות ה-60 ועד סוף שנות ה-80, שאופיינה בהקצנה של השיח הפוליטי ובגל של פעולות טרור מצידם של השמאל הרדיקלי והימין הרדיקלי כאחד.
שם התקופה מגיע מהמספר הרב של אירועי הירי שחלו בה, וכן מהסרט "זמני העופרת" בבימוי מרגרטה פון טרוטה, אשר תורגם לאיטלקית כ"שנות העופרת". הסרט מתאר תקופה דומה של טרור פוליטי רדיקלי, ומציג שתי חברות בסייעת הצבא האדום - ארגון שמאל קיצוני חמוש שפעל בגרמניה המערבית באותן שנים.
נוהגים לסמן את תחילת שנות העופרת בשביתות הסתיו החם משנת 1969 עד שנת 1970; מותו של השוטר אנטוניו אנארומה ב־19 בנובמבר 1969; פיצוץ פיאצה פונטנה בדצמבר של אותה שנה, בה נהרגו 17 ובוצעו על ידי טרוריסטים ימניים במילאנו; והמוות שלאחר מכן באותו חודש של העובד האנרכיסט השמאלני ג'וזפה פינלי בעת שהותו במעצר המשטרה בחשד לפשע שלא ביצע.
שנות העופרת אינן מיוחדות רק לאיטליה. שנות ה-60 וה-70 ידעו פעילות פוליטית רדיקלית גם במדינות כגון גרמניה המערבית, צרפת וטורקיה.
סטיב מורס
סטיבן ג'יי "סטיב" מורס (אנגלית: Steven J. "Steve" Morse; ) הוא גיטריסט ומלחין אמריקאי. ידוע בעיקר כמייסדה של להקת Dixie Dregs, ומשנת 1994 עד שנת 2022, היה הגיטריסט של להקת דיפ פרפל. למורס קריירה מגוונת הכוללת מוזיקת רוק, קאנטרי, פאנק רוק, ג'אז, קלאסי ואיחוי של ז'אנרים מוזיקליים אלה.
ביוגרפיה
סטיב מורס נולד בהמילטון, אוהיו, ארצות הברית. את ילדותו בילה בעיקר באיפסילנטי, מישיגן. במהלך ילדותו למד פסנתר וקלרינט, ובסופו של דבר התעניין בעיקר בגיטרה. מורס היה חלק מלהקה בשם "המגפה", יחד עם אחיו הבכור, עד שהמשפחה עברה לאוגוסטה, ג'ורג'יה. כמו כן, בזמן שהיה בתיכון, ניגן בלהקה בשם טרי יחד עם אחיו הבכור ואת חברו ללימודים בחטיבת הביניים, ויליאם ג'רלד (ג'רי) ווטן, שניגן קלידים. השלושה הופיעו במועדון נוער פסיכדלי מקומי, הבצל הירוק, ובעוד מקומות.
במהלך לימודיו באקדמיה של מחוז ריצ'מונד, מורס נפגש עם הבסיסט אנדי וסט ויחד הם הקימו את להקת Dixie Grit. היו חברים אחיו הגדול של מורס, דייב, כמתופף, פרנק בריטינהם כסולן וכגיטריסט מלווה וג'וני קאר על הקלידים. זמן קצר לאחר שסטיב מורס רשם את עצמו ל"אוניברסיטת מיאמי למוזיקה", חדלה הלהקה מלהתקיים. וסט ומורס הופיעו יחד כדואט, כשהם מכנים את עצמם "Dixie Dregs", והוא חבר בלהקה מאז הקמתה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, אוניברסיטת מיאמי אירחה מספר מוזיקאים שיהיו רבי השפעה מאוחר יותר, ובהם ברוס הורנסבי, פט מתיני, וג'אקו פסטוריוס. בשנת 1975 חבר אנדי וסט יחד עם מורס, המתופף בארט יארנולד, הקלידן פרנק יוסף והכנר אלן סלואן, לשיתוף פעולה בפרויקט שנקרא Rock Ensamble II. הפרויקט הוקלט במסגרת מאמצי קידום מכירות. הקלטה זו בסופו של דבר שוחררה בשנת 1997 בשם The Great Spectacular.
בנוסף לקריירת ה המוצלחת שלו, בין השנים 1986–1991 היה חבר בלהקת קנזס, והשתתף בשני אלבומים.
החל מסוף 1987 ועד לתחילת 1988, מורס עבד בתור טייס בחברת תעופה מסחרית.
בשנת 1994 הצטרף ללהקת דיפ פרפל.
Dixie Dregs
מורס חבר בלהקת הDixie Dregs וכתב חלק ניכר מהמוזיקה שלה. ב-1976 יצא אלבום הבכורה שלה "The Great Spectacular".
בסוף 1976, הוחתמה הלהקה על ידי חברת התקליטים "Capricorn Records", ושנה לאחר מכם הוציאה את אלבומה השני "Free Fall", בו השתתף כנגן קלידים סטיב דוידובסקי. באלבום זה מורס כתב את כל 11 השירים ואלבום זה זכה לתגובות חיוביות ממבקרי מוזיקה. מיד לאחר הוצאת האלבום פרש דוידובסקי מהלהקה, ואת מקומו תפס מארק פאריש. הצלחת "Free Fall" הובילה את הלהקה לכתיבת אלבומם השלישי "What If" שיצא ב-1978, וזכה לביקורות חיוביות ביותר. אלבום זה סימן את פריצתה של הלהקה לתודעה הציבורית, והיה בסגנון הפיוז'ן המשלב רוק, קאונטרי וקצת אלמנטים קלאסיים. על הפקת האלבום היה מופקד המפיק המפורסם קן סקוט. לאחר הוצאת האלבום, ערכה הלהקה לראשונה מסעי הופעות ברחבי ארצות הברית.
באפריל 1979 יצא אלבומם הרביעי "Night of the Living Dregs", שהיה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע הרוק האינסטרומנטלי הטוב ביותר", בו זכתה לבסוף להקת Wings של פול מקרטני. באוקטובר 1979, הכריזה חברת התקליטים "Capricorn Records" על פשיטת רגל, ובינואר 1980 הוחתמה הלהקה על ידי "אריסטה רקורדס" על חוזה של שלושה אלבומים. באותה התקופה, פרש הקלידן מארק פאריש, והוחלף על ידי טי לאביץ. מאוחר יותר באותה שנה, הוציאה הלהקה את אלבומה החמישי "Dregs of the Earth" שזיכתה את הלהקה במועמדות נוספת לפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע הרוק האינסטרומנטלי הטוב ביותר". באלבום השישי "Unsung Heroes" שיצא ב-1981, שינתה הלהקה את שמה ל-The Dregs, במאמץ לזכות בתשומת לב ציבורית. ניסיונותיה הנואשים של הלהקה לזכות בהצלחה מסחרית ותשומת לב תקשורתית וציבורית, כמו שינוי שמם, הכנסת סולן ועריכת מסעי הופעות חיות, כשלו והלהקה התפרקה כשחבריה פונים לפרויקטים אישיים.
דיפ פרפל
ב-1994, מורס הצטרף ללהקת רוק כבד בריטית בשם דיפ פרפל, תוך שהוא מחלף את ריצ'י בלקמור ,(אף על פי שג'ו סטריאני כבר החליף באופן זמני את בלקמור שפרש בעיצומו של מסע ההופעות "...The Battle Rages On" ב-1993 ). מאז מורס ניגן בכל האלבומים שהלהקה הוציאה.
ב-23 ביולי 2022 הודיע על פרישתו מהלהקה כדי לטפל באשתו.
קייט מקגריגל
קייט מקגריגל (באנגלית: Kate McGarrigle; 6 בפברואר 1946 – 18 בינואר 2010) הייתה זמרת-יוצרת קנדית, אשר כתבה והופיעה כצמד ביחד עם אחותה אנה מקרגריגל.
היא אימם של הזמרים רופוס ויינרייט ומרתה וינרייט מנישואיה לזמר וכותב השירים האמריקאי לודון ויינרייט, אשר הסתיימו בגירושין.
קורות חיים
נולדה במונטריאול, קוויבק לאב אנגלי ואם צרפתייה-קנדית. שלוש האחיות לבית מקגריגל (ג'יין, אנה וקייט) גדלו בכפר הנמצא בצפון מונטריאול. המשפחה הייתה מוזיקלית משני צדיה ואפשרה לבנות לספוג השפעות מוזיקליות שונות ומגוונות. האחיות נחשפו באופן רשמי לתחום המוזיקה באמצעות שיעורי פסנתר שהועברו להן על ידי נזירות הכפר.
מוות
מקגריגל אובחנה במחלת הסרטן בשנת 2006 והקימה את קרן קייט מקגריגל במרכז הבריאות של אוניברסיטת מקגיל בשנת 2008 במטרה להגביר את המודעות לסרקומה.
היא נפטרה ב-18 בינואר 2010 בגיל 63 בביתה במונטריאול.
סת' גרין
סת' בנג'מין גרין (באנגלית: Seth Benjamin Green; נולד ב-8 בפברואר 1974) הוא שחקן, קומיקאי, מדבב, מפיק ותסריטאי טלוויזיה ובמאי קולנוע יהודי-אמריקאי. מוכר בין היתר בשל תפקידו כאוז בסדרה "באפי ציידת הערפדים", סקוט, בנו של ד"ר איוול, בסדרת סרטי "אוסטין פאוורס", כריס גריפין בסדרת האנימציה "איש משפחה", מיץ' מילר בסדרה "מופע שנות ה-70", ולאונרדו בסדרה "צבי הנינג'ה".
ביוגרפיה
נולד בשם סת' בנג'מין גשל-גרין (Seth Benjamin Gesshel-Green) בפילדלפיה, פנסילבניה שבארצות הברית למשפחה יהודית. גרין החל לשחק בגיל שבע. בגיל עשר כבר החל לשחק בסרטים.
קריירה
בשנת 2005 החל לדבב בסיטקום האנימציה "רובוט צ'יקן".
גרין שיחק בסדרה הקומית "הפמליה" של רשת HBO לצד עמנואל שריקי. בנוסף, התארח לפרק אחד בסדרה "גיבורים" ברשת NBC בתור מנהל חנות קומיקס.
בספטמבר 2013 עלתה הסדרה הקומית "אבאל'ה" ברשת Fox, בכיכובו של גרין אשר מגלם את אלי זקס. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2016 התארח בסדרה הקומית של MTV "מרי + ג'יין" בתפקיד של טובי.
ב-2019 כיכב, ביים וכתב את הסרט "Changeland", בו שיחקו גם ברקין מאייר, ברנדה סונג, מקולי קאלקין, ואשתו של גרין, קלייר גראנט.
חיים אישיים
ב-2010 הוא נישא לשחקנית והדוגמנית קלייר גראנט.
רפי אמית
רפי אמית (אמשיקשוילי) (נולד בשנת 1979) הוא שחקן פוקר ישראלי. זכה בשני צמידים באליפות העולם בפוקר.
קריירה
אמית נולד וגדל בעיר חולון. כבר כשהיה בגיל התיכון נחשף לעולם ההימורים. לאחר שחרורו מצה"ל, הוא עבד בעבודות מזדמנות אך לא הצליח להשתלב.
החל משנת 2002 עבר ללאס וגאס, שם שיחק פוקר בבתי קזינו באמצעות אתרי אינטרנט ובטורנירים מאורגנים.
בשנת 2005 רשם אמית הישג יוקרתי, כאשר סיים במקום הראשון בטורניר בסבב אליפות העולם בפוקר, וזכה בסך של 511,835 דולר ובצמיד אליפות העולם.
בשנת 2007 זכה אמית בצמיד השני בסבב אליפות העולם, ובסך של 227,005 דולר. בכך נכנס לרשימה של ארבעה ישראלים בלבד שזכו בשני צמידים ומעלה.
בשנת 2010 סיים במקום החמישי בטורניר Aussie Millions וזכה בסך של 13,386 דולר.
בשנת 2016 היה שותף למשפט מתוקשר עם רשות המיסים, בסופו נקבע כי אמית נדרש לשלם על חלק מרווחיו מס בישראל כהכנסת עבודה. בשנת 2018 נדחה ערעורו בבית המשפט העליון.
סטטיסטיקות
פירוט הזכיות באליפות העולם בפוקר: במהלך הקריירה זכה עמית בסך של 955,545 דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם סך של 942,159 דולר מסבב אליפות העולם.
בסבב אליפות העולם, זכה ב-2 צמידים, הגיע 4 פעמים לשולחן הסופי וסיים 8 פעמים במיקומים שמקנים זכיות כספיות.
גנרל חיל המודיעין האווירי
גנרל חיל המודיעין האווירי היה גנרל חיל של הלופטוואפה בגרמניה הנאצית. עד סוף מלחמת העולם השנייה ב-1945, דרגת גנרל מסוימת זו הייתה ברמת שלושה כוכבים (OF-8), שווה ערך ללוטננט גנרל אמריקאי.
דרגות "גנרל חיל" של הלופטוואפה היו ב-1945:
הדרגה הייתה שווה ערך לגנרל חיל של כוחות היבשה של הוורמאכט כדלקמן:
הדרגה הייתה מקבילה גם לדרגות שלושת הכוכבים הגרמניים:
אדולף גיומא
אדולף גִיוֹמָא (בצרפתית: Adolphe Guillaumat; 4 בינואר 1863 – 18 במאי 1940) היה גנרל צרפתי, מפקד דיוויזיה, קורפוס וארמייה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה וכן כיהן כמפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית.
ילדותו וראשית הקריירה
אדולף גיומא היה בנם של לואי גיומא, קצין חיל רגלים בדרגת קפטן, ומארי פלורי, בת למשפחה בורגנית מיוחסת. ב-1 באוקטובר 1884 סיים גיומא את האקדמיה הצבאית סן-סיר שליד העיר גואר שבחבל ברטאן והוצב בגדוד רגלים. ב-1897 השתתף בדיכוי מרד הבוקסרים בסין, במסגרת לגיון הזרים הצרפתי וב-1903 הוצב לתפקידי הדרכה באקדמיית סן סיר. ב-1913 הועלה לדרגת קולונל, הוצב לתפקיד מטה במשרד המלחמה הצרפתי, ובמסגרת זו הפך שנה מאוחר יותר ליושב ראש קבינט המלחמה שבמשרד.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ הקרבות במלחמת העולם הראשונה מונה גיומא למפקד הדיוויזיה ה-33 של הצבא הצרפתי, והשתתף בקרב הראשון על המארן במסגרת החזית המערבית. ב-25 בפברואר 1915, כשהוא בדרגת בריגדיר גנרל, פיקד גיומא על הקורפוס ה-1, והובילו לקרב שמפאן הראשון. גיומא פיקד על כוחותיו במהלך קרב ורדן, אך בטרם הסתיים הקרב, נשלח עם חייליו לגזרת סום כדי לחזק את אגפו הימני של הצבא הצרפתי בקרב על הסום. בדצמבר 1916 מונה גיומא למפקד ארמייה השנייה בגיזרת ורדן ותוך שימוש בירי ארטילרי מסיבי, שבר את הקיפאון בגזרה והצליח להדוף את הכוחות הגרמנים.
בדצמבר 1917 הועבר מתפקידו הגנרל מוריס סראי, מפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית, וגיומא מונה תחתיו. הוא ניצל את ניסיונו הבינלאומי הרב מלגיון הזרים ומתפקידי המטה שמילא, פעל להידוק הקשרים הצוננים מול הכוחות הבריטיים והיווניים ולארגון מטות הכוחות השונים. פעולותיו של גיומא הובילו לשבירת הקפאון בחזית המקדונית, אשר החלה לנטות לטובת מדינות ההסכמה. ביוני 1918 נקרא גיומא בבהילות לפריז ומונה למושל הצבאי של העיר, אשר הייתה בסכנת כיבוש על ידי הגרמנים. לואי פראנשה ד'אספרה מונה במקומו למפקד החזית המקדונית וקצר את מלוא התהילה עם תבוסת ממלכת בולגריה בספטמבר. ד'אספרה קודם מאוחר יותר לדרגת מרשל וגיומא נותר בדרגת גנרל. לאחר הנסיגה הגרמנית והסרת סכנת הכיבוש מהבירה הצרפתית, מונה גיומא למפקד הארמייה החמישית והשתתף עימה בקרב השני על המארן.
שלהי הקריירה ואחריתו
גיומא מונה למושל הצבאי של אזור הכיבוש בחבל הריין הגרמני, ולהוציא תקופה קצרה, בין ה-23 ביוני ועד ה-19 ביולי 1926, שבה כיהן כשר המלחמה הצרפתי, מילא את התפקיד עד 30 ביוני 1930 מועד בו הוחזר השטח לחזקת רפובליקת ויימאר. בהמשך, היה גיומא חבר במועצת המלחמה הצרפתית העליונה עד פרישתו לגמלאות ב-4 ביוני 1933. גיומא הלך לעולמו בנאנט ב-18 במאי 1940.
משפחתו
גיומא נישא ב-17 ביולי 1906 ללואיזה בִּיבֶּן, בת למשפחה מיוחסת מהעיר טולוז. בנו בכורו לואי גיומא היה פרופסור לאופתלמולוגיה, ובנו הצעיר פייר גיומא (1909-1991), כיהן בתפקידי שר החינוך ושר ההגנה בממשלתו של שארל דה גול בין השנים 1958–1961.
אינדיו (קליפורניה)
אינדיו (באנגלית: Indio) היא עיר במחוז ריברסייד, במדינת קליפורניה השוכנת בעמק קואצ'לה שהוא חלק ממדבר קולורדו בדרום קליפורניה. היא שוכנת כ-37 קילומטרים מזרחית לפאלם ספרינגס, 124 קילומטרים מזרחית לריברסייד, כ-204 קילומטרים ממזרח ללוס אנג'לס ו-158 קילומטרים צפונית למקסיקלי במדינת באחה קליפורניה במקסיקו. מקור השם בספרדית ופירושו אינדיאני.
האוכלוסייה הייתה 76,036 תושבים במפקד 2010, 55% גידול מ-49,116 התושבים שנמנו במפקד בשנת 2000. העיר הייתה מכונה "הציר המרכזי של העמק", כינוי שהיה סיסמת לשכת המסחר של העיר בשנות ה-70 של המאה ה-20. כיום כינויה הוא "עיר הפסטיבלים" ("City of Festivals") בשל האירועים התרבותיים הרבים הנערכים בעיר.
חג (שיר)
חג הוא שירה של המשוררת רחל. התחבר בשבט תרצ"א 1931.
אינדיו (קליפורניה)
היסטוריה
סלילת מסילת הברזל מזרחה מלוס אנג'לס החלה ב-1873. הרכבות החלו לפעול עד קולטון (Colton) ב-16 ביולי 1875 ולאינדיו (אז אינדיאן ולס (Indian Wells) – "בארות אינדיאנים") ב-29 במאי 1876. סלילת מסילת הברזל נמשכה מזרחה והגיעה לגדה המערבית של נהר הקולורדו מול יומה באריזונה ב-23 במאי 1877. היה עיכוב בקבלת האישור הצבאי להניח את הפסים לרוחב שמורת האינדיאנים של יומה, ובספטמבר של אותה שנה הושלם הגשר שאפשר לרכבת להגיע עד יומה. מסילת הברזל של חברת הרכבות סאותרן פסיפיק (Southern Pacific) הייתה אמורה להתחבר למסילות של חברת טקסס ופסיפיק (Texas & Pacific), אחת מכמה חברות רכבות שביקשו או שקיבלו אישור מהממשל הפדרלי לבנות קווי רכבת ממקומות שונים בארצות הברית מערבה אל חוף האוקיינוס השקט. אבל קצה קו המסילה של טקסס ופסיפיק היה אז תקוע הרחק בטקסס, ולכן חברת הרכבות דרום הפסיפיק המשיכה את סלילת הקו מזרחה.
העיר אינדיו קמה בשל הצורך של חברת הרכבות בנקודת מילוי מים למנועי הקיטור באמצע הדרך בין לוס אנג'לס ליומה. בתחילה היה היישוב קרוי אינדיאן ולס, אבל מכיוון שמקומות רבים אחרים כבר היו קרויים כך נבחר השם אינדיו, הגרסה בספרדית למילה "אינדיאני". לאחר שהרכבת הגיעה לאינדיו היישוב החל להתפתח. הבניין הקבוע הראשון היה המחסנים של חברת הרכבות דרום הפסיפיק והמלון. החברה ניסתה לארגן לעובדיה תנאי חיים נוחים ככל האפשר במטרה לשמור שלא יעזבו אזור שכל כך קשה היה לחיות בו בתקופה היא. המבנה היה במרכז החיים החברתיים במדבר עם חדר אוכל מהודר וריקודים בלילות שישי.
חג (שיר)
נושא השיר הוא עמל היצירה השירית, המניעים להקמתה ולו בייסורים, המושווים לחרישה וזריעה, והבשלתה לתועלת בני האדם, בקציר בחג השבועות. מאז פרסומו, מעט לאחר חיבורו, צורף השיר אל מסכתות, סדרי פסח, הקראות שירה בציבור.
תכנים ואמירות
"חג" הוא שיר ארספואטי בסגנון מחורז. המשוררת, הדוברת בגוף ראשון יחיד, מספרת על חווייתה כיוצרת. בשיר גלומות שאלה ותשובה, מדוע תכתב היצירה? ומה היא תועלתה? באשר היא כרוכה בצער ואף עינוי פנימי: „בְּמַעֲנִית לֵבָב”, שאותם ביטאה המשוררת בשיריה האחרים („צריחות שצרחתי נואשת, כואבת”). בדומה לשיריה האחרים ולתפיסת עולמה, המשילה רחל את היצירה הספרותית שלה, לעבודת כפיים של החקלאי. המשלה זו נעשית בשני מעגלי חוויה וקיום. האחד, מעגל האני: החקלאות הייתה משאת נפשה, אולם נלקחה ממנה כאשר חלתה בשחפת, ונאלצה לעזוב את דגניה א', ולעבור להתגורר בתל אביב. והשנייה, מעגל החברה: על פי תפיסתו של א"ד גורדון, מנהיג בתנועת העבודה בארץ ישראל, אשר חי בדגניה ושעמו התכתבה, עבודת הכפיים ובמיוחד עבודת האדמה היא החשובה והעיקרית.
אינדיו (קליפורניה)
היסטוריה
אנשי עסקים ונשים מצאו שמקום זה, אזור הספר של ארצות הברית הקונטיננטלית, אידיאלי על מנת להתחיל חיים מחדש. ד"ר הארי סמיילי (Harry Smiley) ואשתו נל נמנו עם התושבים הראשונים ונשארו באינדיו לאחר שמכוניתם התקלקלה בדרך ללוס אנג'לס. הם הפכו לזוג שהשפיע על האזור. א. ג. טינגמן (A.G. Tingman) נמנה עם בעלי החנויות הראשונים ושימש כמנהל הדואר הראשון באינדיו, אבל היה ידוע לשמצה כמי שניצל את הכורים בדרכם להרים, ומכר להם מוצרים במחירים מופקעים. שנים אחר-כך התבלטה ד"ר ג'וּן רוברטסון מקקרול (June Robertson McCarroll) בפעילות של נדבנות כמו גם רופאה מצליחה באינדיו. היא הייתה אחראית, יחד עם מועדון נשות אינדיו, להפעלת לחץ על קליפורניה לשרטט פסים לבנים במורד הרחובות לאחר שכמעט נפגעה מכלי רכב חולפים פעמים רבות מדי. אבל, אף שמייסדים המוקדמים נחשבים כחלוצים, הם אמצו את אורח החיים של חבריהם שחיו באזורים כמו לוס אנג'לס. אינדיו התאימה עצמה לכל המגמות כפי שהובאו על ידי הרכבת.
חג (שיר)
תכנים ואמירות
בבית הראשון, מדמה המשוררת את המילים והביטויים - „נִיבִים” - המעוררים אותה להצמיח מהן יצירה חדשה, לזרעים קטנים אשר מוטמנים בקרקע בסתיו; ואשר יצמחו, בלשון הפואטית: „לְשִׁבֳּלֵי זָהָב” - לגבעולים גבוהים הנושאים גרעינים רבים, צהובים, בצמח החיטה ודגנים אחרים, שמהם מכינים דברי מאפה מזינים ומשביעים. הדימויים החקלאיים: החרישה והזריעה, במאמץ וללא וודאות, הם מטפורה לעצם השאלה: מדוע תכתב היצירה?; ומאידך, בדימוי החקלאי תשובה ראשונה עקרונית וערכית, הניתנת להתפרש כך בהקשר הרעיוני ההיסטורי של שירת רחל ותקופתה, לסבל ולהקרבה הנלווים אל מעשה היצירה.
אינדיו (קליפורניה)
היסטוריה
בתחילת המאה ה-20 הייתה אינדיו הרבה יותר מעיירת רכבות ההולכת ודוהה. בתי ספר נבנו, בית החולים לה קסיטה (La Casita hospital) סיפק שירותים רפואיים, והמשפחות השתרשו במקום. בהגיע 1920 כבר התגוררו במקום בין 1,000 ל-2,000 תושבי קבע, כאשר מספרם גדל מ-2,500 ועד 5,000 במהלך חודשי החורף. בהמשך המאה ה-20 העיר התפרסמה כעיירת בריאות לקשישים ולאלו הסובלים ממחלות בדרכי הנשימה.
חג (שיר)
תכנים ואמירות
בבית השני, האני השרה מתארת תשובה מלאה לשאלת סבל היצירה, ומתנבאת שבעתיד, יהיו זרעי-המילים שהפכו לשירים-שיבולים - פורחים בידיו של ילד - ובכך מתקיימת הקבלה בין פריחת השיבולת לבין הילדות; ונקצרים בידיהם של הבוגרים העוברים ושבים בתחילת הקיץ - ב„חַג קָצִיר”, חג השבועות - והתוכן והיופי שבהם הוא כמזון רוחני בפיהם - ובכך מתקיימת הקבלה פואטית נוספת בין בשלות השיבולים לבגרות.
אינדיו (קליפורניה)
היסטוריה
באינדיו הוקמה תחנת המחקר של מחלקת החקלאות של ארצות הברית בתחום התמרים, מקום שבו התבצע המחקר הראשון במעלה על הפרי שעתיד להיות חלק מרכזי בתרבות של אינדיו. התחנה הוקמה ב-1907 וסייעה לחוואים המקומיים להבין טוב יותר מוצר חקלאי ייחודי זה ולהפיכת עמק קואצ'לה כמוביל ביבול התמרים בארצות הברית. עובדה זו יצרה קשרים עם המזרח התיכון שהובילו להענקת גוון מזרח תיכוני ליריד המחוזי.
חג (שיר)
תכנים ואמירות
בבית השלישי, המשוררת מפיקה מסקנה כוללת מיצירתה, יצירת הרוח, באשר לפעולות הנכונה של האדם בעולם: עליו לעמול, לזרוע ולחרוש, הגם שיחווה את המאמץ הקשה, הסבל ואי הוודאות, וההקרבה, למען השביע רעבונם של האחרים, קרובים או רחוקים: „זָר וָרֵעַ”. היא קובעת בכך כלל נוסף במערך המניעים ומאוויים בתהליך היצירה - העמל בה והענקתה לכלל אינה תלויה ביחסיה עם הנהנים, העתידיים והצפויים, של יצירתה.
אינדיו (קליפורניה)
היסטוריה
קואצ'לה ותרמל (Thermal) הפכו במהרה לערים גדולות מאינדיו, אבל אינדיו נותרה "הציר המרכזי של העמק" כפי שכונתה. לאחר שתרמל עלתה באש וההידרדרות של קואצ'לה, אינדיו צמחה שוב. בהגיע 1930 הייתה אינדיו אזור משגשג והוכרזה רשמית כעיר. ב-6 בספטמבר 1930 קיבל פרד קולר (Fred Kohler), בעל חנות, את רישוי העסקים העירוני הראשון באינדיו.
במלחמת העולם השנייה הסתייעה הכלכלה של אינדיו בביקורי חיילים ממחנה אימוני המדבר של ג'ורג' פטון בצ'יריאקו סאמט (Chiriaco Summit) השוכנת כ-50 קילומטרים ממזרח לאינדיו. עם זאת, אינדיו חוותה הידרדרות נוספת כשהאוכלוסייה של העמק החלה לעקור מערבה לערים חדשות כמו פאלם דזרט. במאה ה-21 התהפכה המגמה והחלק המזרחי של העמק שב להיות המרכז של עמק קואצ'לה.
העיר סבלה משיעור אבטלה גבוה למדי (במקרים מסוימים מעל 20 אחוז) בשלהי המאה ה-20 ובמיתון שהחל ב-2008. שיעור האבטלה ב-2006 היה מתחת ל-5% לאחר שהכלכלה המקומית התאוששה לאחר השגשוג במכירת בתים, כאשר תושבים אמידים יותר עברו לעיר. קצב גידול האוכלוסייה המהיר הגביר את הצורך העכשווי של העיר במקורות תעסוקה.
גאוגרפיה
כ-5 קילומטרים צפונית ומזרחית לאינדיו עובר העתק סן אנדראס, גבול ראשי בין שני לוחות טקטוניים: הלוח הצפון-אמריקאי והלוח הפסיפי.
באינדיו שוכנים משרדי המנהל של מזרח מחוז ריברסייד. מ-1955 ועד ל-1992 התגוררו בפאלם ספרינגס יותר תושבים מאשר באינדיו. ב-1992 דיווחה לשכת מפקד האוכלוסין שמספר התושבים באינדיו גדול מאשר בפאלם ספרינגס ועובדה זו נשארה כך מאז. הגובה הרשמי של אינדיו הוא מתחת לפני הים. בניין העירייה שוכן בגובה 4 מטרים מתחת לפני הים, כאשר המחצית המזרחית של עמק קואצ'לה צונחת עד 50 מטרים מתחת לפני הים (חוף ימת סלטון נמצא במרחק 24 קילומטרים דרומית לאינדיו).
אקלים
האקלים של עמק קואצ'לה מושפע מהגאוגרפיה סביבו. רכסי הרים גבוהים משלושה צדדים גורמים למזג-אוויר ייחודי חם כל השנה, כשהחורפים הם בין החמימים ביותר מערבית להרי הרוקי. האקלים של אינדיו הוא של קיץ חם/חורף חמים קוד BWh בשיטת קפן. הטמפרטורה השנתית הממוצעת הגבוהה היא 31.9 °C, הטמפרטורה השנתית הממוצעת הנמוכה היא 16.7 °C, אבל טמפרטורות בקיץ מעל 42 °C נפוצות ולעיתים עולות על 49 °C, בעוד שהטמפרטורות הנמוכות בלילה נשארות מעל 28 °C לעיתים קרובות. החורפים חמימים כשהטמפרטורות הגבוהות ביום הן לעיתים קרובות בין 20 °C ל-30 °C. ממוצע המשקעים בשנה הן מתחת ל-100 מילימטרים בשנה, כשלפחות יש 348 ימים בשנה של שמש. הטמפרטורה החמה ביותר שנרשמה בעיר הייתה 52 °C ב-6 ביולי 1905. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 24.3 °C.
דמוגרפיה
חלוקת הגילאים הייתה 22,879 תושבים (30.1%) מתחת לגיל 18, 7,247 תושבים (9.5%) בין 18 ל-24, 20,705 תושבים (27.2%) בין 25 ל-44, 15,793 תושבים (20.8%) בין 45 ל-64, ו-9,412 תושבים (12.4%) בגיל 65 ומעלה. הגיל החציוני היה 32.2 שנים. על כל 100 נקבות היו 97.3 זכרים. מגיל 18 ומעלה היחס הוא 100 נשים ל-94.5 גברים.
בין השנים 2009 ל-2013 הייתה ההכנסה השנתית החציונית של משק בית באינדיו 50,068 דולרים, כש-21.9% מהאוכלוסייה חיו מתחת לקו העוני הפדרלי.
מובלעת היספאנית
נכון ל-2015 68% מהאוכלוסייה היא ממוצא היספאני, אם כי יש גם הערכות שהאחוז גבוה יותר ומגיע ל-75%. במפקד של 1930 דיווחו כ-60% מהתושבים שהם ממוצא ספרדי או מקסיקני, שיעור זה ירד ל-30% בשנות ה-70 של המאה ה-20 ומאז החל לעלות שוב ובמפקד של 1990 דיווחו 58% מהתושבים על מוצא היספאני.
הנוכחות של אמריקאים ממוצא מקסיקני באינדיו החלה לפני למעלה ממאה שנים מאז שעובדי מסילת הברזל (Traqueros בספרדית) שהועסקו על ידי חברת הרכבות סאותרן פסיפיק התיישבו באינדיו ב-1910. הצורך בעובדים בחקלאות, בבנייה, באתרי הגולף ובעבודות הבית באזור פאלם ספרינגס היה גורם ראשי במשיכת המהגרים ממקסיקו לאינדיו.
האזור העיקרי בו התיישבה האוכלוסייה ההיספאנית באינדיו באמצע המאה ה-20 היה העיר העתיקה. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 הפכה האוכלוסייה ההיספאנית לרוב באזור הצפוני, המזרחי ואחר כך הדרומי ובחלקים הישנים של האזור המערבי. הפרדה לאזורי מגורים לאוכלוסיות שונות הייתה נפוצה פעם באינדיו, אבל היספאנים חיים כיום בכל חלקי העיר.
הגידול באוכלוסייה
בין השנים 1984 ל-2008 הוכפלה האוכלוסייה באינדיו כמה פעמים. אינדיו צריכה להתמודד עם גידול חסר תקדים בהיותה אזור מועדף לאלפי דיירים חדשים מדי שנה. על פי ההערכה נוספות לעיר 25 יחידות דיור מדי יום.
מנהיגי העיר ותושבים מקומיים מרחיבים את השירותים הציבוריים בעיר, כולל פעילויות נופש, מרכזי מסחר ומתחמי תעשייה.
במפקד של 2010 נמנו בעיר כ-76,000 תושבים, וב-2014 הוערכה האוכלוסייה ב-85,633 תושבים, אבל מספרים אלו אינם לוקחים בחשבון את התושבים העונתיים המגיעים לעיר בחורף בשל אקלימה הנוח. ההערכה היא שבאינדיו שוהים קרוב ל-100,000 תושבים סביב תחילת השנה האזרחית.
חקלאות
אינדיו הייתה אחד מאזורי החקלאות החשובים ביותר בדרום קליפורניה, ופעם הייתה אחראית למרבית יבול התמרים בארצות הברית. עם זאת, עם הגידול שחל בעיר חלק גדול ממטעי התמרים פינה מקום לבנייני מגורים ולאתרי נופש. מטעי התמרים מוגבלים כיום לדרום ודרום-מזרח אינדיו. אפילו הדקלים באתר היריד ופסטיבל התמרים השנתי (Riverside County Fair and national Date Festival) נכרתו.
תיירים עדיין יכולים לבקר בגני התמרים שילדס (Shields Date Gardens), מגדל תמרים שמחזיק באינדיו חנות גדולה וגן תנכ"י לאורך הכביש המדינתי 111. כמו כן יש מטעי הדרים ושדות ירקות סביב גבולות העיר, אבל הפיתוח המהיר של חלקות מגורים חדשות ומסלולי הגולף ב"איסט ואלי" ("East Valley") בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21 באו על חשבון שטחי החקלאות.
הימורים
שני בתי הימורים השייכים ומופעלים על ידי אמריקאים ילידים בשמורות בסמוך לאינדיו הם "Fantasy Springs Resort Casino", בית מלון וקזינו השייכים לקבוצת קבזון של האינדיאנים של המיסיון (Cabazon Band of Mission Indians), שבט המוכר על ידי הממשל הפדרלי, ו-"Spotlight 29 Casino", קזינו השייך לקבוצת 29 עצי הדקל של האינדיאנים של המיסיון (Twenty-Nine Palms Band of Mission Indians) אף הוא שבט המוכר על ידי הממשל הפדרלי.
אירועים שנתיים
בשל המספר הרב של הפסטיבלים והאירועים המיוחדים הנערכים מדי שנה באינדיו החליטה לשכת המסחר שהכינוי הרשמי של אינדיו יהיה "עיר הפסטיבלים" ("The City of Festivals"). אתר הירידים של המחוז/פסטיבל התמרים (Date Festival/County Fairgrounds) הוא מתקן המארח אירועים שונים במהלך השנה כדוגמת מופעי מוזיקה, תחרויות monster truck (טנדרים בעלי גלגלי ענק), תחרויות רודיאו או אירועים מיוחדים.
שני פסטיבלים שנתיים עיקריים הם פסטיבל התמר הלאומי (Riverside County Fair and National Date Festival) ופסטיבל הטמלה הבינלאומי של אינדיו (Indio International Tamale Festival). פסטיבל התמר נערך בכל פברואר באתר היריד השוכן בלב אינדיו על כביש מדינתי 111. מאז 1947 חוגג פסטיבל זה את יבול התמרים של עמק קואצ'לה. פסטיבל טמלה נערך בכל דצמבר ברחובות של העיר העתיקה של אינדיו ואוחז בשיא גינס כפסטיבל הטמלה הגדול ביותר בעולם (120,000 מבקרים בין 2 ל-3 בדצמבר 2000) ואחז פעם בשיא העולמי לטמלה הגדולה ביותר בקוטר 30 סנטימטרים ואורך 12 מטרים, אבל שיא זה נשבר מאז.
ב-1993 ארגן פאול טולט (Paul Tollett), נשיא גולדנוויס (Goldenvoice) קונצרט של להקת הרוק פרל ג'אם במועדון הפולו של אינדיו (Empire Polo Club) ושש שנים אחר-כך נולד פסטיבל המוזיקה והאמנות של עמק קואצ'לה (Coachella Valley Music and Arts Festival), המתנהל מאז במועדון הפולו של אינדיו. מאז 2001 הפך הפסטיבל לאירוע שנתי שבמסגרתו הופיעו אמנים ידועים כולל: פרינס, פול מקרטני, לאונרד כהן, קניה וסט, רדיוהד, ד"ר דרה, סנופ דוג, פיקסיז, הקיור, הווייט סטרייפס, ג'יי זי, טול, ביסטי בויז, רד הוט צ'ילי פפרז, ג'יינז אדיקשן, רוג'ר ווטרס ואחרים. ב-2007 וב-2010 הרחיבו המארגנים את הפסטיבל לשלושה ימים. הפסטיבל מושך אליו קהל גדול, ומגזין המוזיקה "רולינג סטון" שיבח אותו כ"יופי שופע... שגרם למדבר להיראות רחוק מאוד".
במאי 2007 החלה גולדנוויס לערוך פסטיבל בן יומיים של מוזיקת קאנטרי שנערך בסוף השבוע לאחר פסטיבל קואצ'לה. ביו האמנים שהשתתפו: ג'ורג' סטרייט, קני צ'זני, האיגלס, שוגרלנד, טיילור סוויפט, קארי אנדרווד וקיד רוק.
פסטיבלים שנתיים נוספים שנערכים באינדיו: פסטיבל האמנות של דרום מערב (Southwest Arts Festival), פסטיבל הפולקלור של האינדיאנים מקבוצת קבזון (Cabazon Indian National Pow Wow), תצוגת כלבים (Palm Springs Kennel Club's Annual Dog Show and Rhythm), פסטיבל היין והבירה (Wine and Brews Festival) במועדון הפולו, פסטיבל המורשת (Heritage Festival) במוזיאון ההיסטוריה של עמק קואצ'לה ותצוגת קראוונים (Annual Western Region RV Rally) באתר הירידים.
חינוך
באינדיו יש שתי נפות של חינוך ציבורי: Desert Sands Unified School District, ובפינה הדרום-מזרחית של העיר Coachella Valley Unified School District. במסגרתן פועלים קרוב ל-20 בתי ספר יסודיים, 8 חטיבות ביניים ו-8 תיכונים. בנוסף פועלים בעיר עוד שישה בתי ספר פרטיים. בקרבה לעיר פועל קולג' קהילתי (College of the Desert). כמו כן מוקם בעיר בית ספר למשפטים (California Desert Trial Academy School of Law).
תחבורה
שדה תעופה קטן (Bermuda Dunes Airport מציין FAA: UDD) פועל בגבול הצפון-מערבי של אינדיו לאורך כביש בין-מדינתי 10. מסלול בן 1,500 מטרים משרת מטוסים פרטיים קטנים, מטוסי מטען ומטוסי סילון קטנים. שדה תעופה נוסף (Jacqueline Cochran Regional Airport), שוכן בתרמל במרחק קצר מדרום לאינדיו ונועד למטוסי מטען המטיסים תוצרת חקלאית. תוצרת חקלאית נשלחת גם דרך הכביש המדינתי 86S המהיר של קליפורניה המכונה "כביש מהיר נפטא" (בהתייחס להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה בראשי תיבות NFTA) לתעבורה בינלאומית. שדה התעופה הקרוב ביותר שבו יש שירות נוסעים מסחרי סדיר הוא שדה התעופה הבינלאומי פאלם ספרינגס (Palm Springs International Airport), כ-30 קילומטרים מאינדיו.
שני כבישים חשובים משרתים את אינדיו, כביש בין-מדינתי 10 וכביש מדינתי 111 של קליפורניה המחבר בין כביש בין-מדינתי 10 לגבול עם מקסיקו. שירותי האוטובוסים של קווי גרייהאונד ואמטרק פועלים בתחנה במרכז אינדיו, שבה אוטובוסים עוצרים בתדירות גבוהה בדרכם לדרום קליפורניה, אריזונה והגבול עם מקסיקו. חברת אוטובוסים מקומית (SunLine Transit Agency) מפעילה קווים ליעדים בעיר ובעמק קואצ'לה.
שירותי בריאות
בית חולים על שם ג'ון קנדי (John F. Kennedy Memorial Hospital) הוא בית חולים כללי באינדיו, אחד משלושה בתי חולים בעמק קואצ'לה. בית החולים נוסד במקומו הנוכחי ב-1983 על אדמה שנתרמה על ידי אחד מהמייסדים ד"ר ריינלדו קארון (Reynaldo J. Carreon). מחלקת היולדות בבית החולים שהורחבה ב-2005 היא אחת העמוסות במדינת קליפורניה.
פארקים ונופש
בעיר אינדיו יש 18 פארקים ציבוריים (כולם מופעלים על ידי עיריית אינדיו), פארק שהעיר מפעילה בסמוך למסלול הגולף העירוני, מרכז נופש קהילתי, מרכז חדש לקשיש השוכן בקרבה למרכז נוער השוכן מול התיכון של אינדיו ושמורת חיות-בר "דזרט פארק" (Desert Park).
יובל דרור (סוציולוג)
יובל דרור (נולד ב-1971 בגבעתיים) הוא סוציולוג, חוקר, פרשן וסופר ישראלי, המסקר גם את טכנולוגיות האינטרנט והמחשבים.
ד"ר דרור, ששימש כדקאן בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל, מרצה כיום בנושאי חדשנות, אינטליגנציה מלאכותית והשפעות הטכנולוגיה הדיגיטלית והמדיה החברתית בבמות רבות בארץ ובעולם. בדצמבר 2022 מונה לתפקיד העורך הראשי של רשת הפודקאסטים "עושים היסטוריה".
ביוגרפיה
בצעירותו עבד כאיש תמיכה למשחקים במרכז לטכנולוגיה חינוכית והעביר הדרכות על מחשבים. למד לתואר ראשון ולתואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וסיים את לימודיו בשנת 2001 לאחר שכתב עבודת גמר בנושא "קהילות בעידן הווירטואלי". בשנת 2008 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן על עבודתו בנושא "הגבלה חברתית של טכנולוגיה: ניתוח וביקורת על פי SCOT", בהנחיית ד"ר נח עפרון.
את דרכו העיתונאית-ספרותית החל בעריכת ספרי מחשבים בהוצאת "אופוס", שם חיבר את ספרו הראשון, ספר הדרכה בשם "מי מפחד ממחשבים". בסוף שנות ה-90 מונה דרור לסגן עורך המגזין "אינטרנט וורלד", וכן שימש כעורך "עדכנט" - יומון הדואר האלקטרוני הישראלי הראשון. בשנת 2000 החל לעבוד ככתב המחשבים של העיתון "הארץ", ובהמשך הפך לעורך בתחומי המדע, הטכנולוגיה והכלכלה בעיתון. בשנת 2003 החל לכתוב טורי דעה לעמוד המאמרים של העיתון ונחשב באותה התקופה לכותב הקבוע הצעיר ביותר בתולדות העיתון שהוזמן לכתוב באופן קבוע בעמוד זה.
בשנת 2004 עזב את עיתון "הארץ", ולאחר מספר חדשים מונה לכתב טכנולוגיה בחברת החדשות של ערוץ 2 וב"ידיעות אחרונות". במקביל החל ללמד בשורה של מוסדות להשכלה גבוהה, ובכללם: בבית הספר לתקשורת של המסלול האקדמי המכללה למינהל, במחלקה לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון, בתוכנית ל"מדע, טכנולוגיה וחברה" באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת תל אביב ובבית הספר לתקשורת של מכללת נתניה. באוקטובר 2010 מונה לעמוד בראש המסלול לתקשורת דיגיטלית בבית הספר לתקשורת של המכללה למינהל.
לאורך השנים פרסם דרור כתבות ומאמרים רבים בעיתונות הפופולרית, וכן בכתבי עת ייעודיים ובהם "גליליאו", "אודיסאה" ו"פנים". מאז שנת 2005 הוא מפעיל בלוג פופולרי בשם "מאבד תמלילים - הגלוב", העוסק בין היתר בתקשורת, טכנולוגיה, פוליטיקה, אקדמיה וחברה. בנוסף, מאז שנת 2008 הוא משמש כמבקר תקשורת באתר "העין השביעית", ומראשית 2010 היה אורח קבוע בתוכנית "לונדון וקירשנבאום" בערוץ 10 לעיסוק בנושאי אינטרנט וטכנולוגיה. לאורך השנים דרור השמיע ביקורת על הכוח הפוליטי, הכלכלי והחברתי של חברות הטכנולוגיה הגדולות.
דרור חיבר ספרי עיון אחדים על הטכנולוגיה והשפעותיה על החברה. בשנת 2005 הוציא את ספרו "הפוליטיקה של הטכנולוגיה", הסוקר את הגישות השונות של החברה לטכנולוגיה בעבר ובהווה. בשנת 2011 יצא ספרו "עיתונות מקוונת", העוסק בסיכוייה של התקשורת המסורתית לשרוד בעידן העיתונות המקוונת, ובגורמים שהובילו לדעיכתה. בשנת 2019 פרסם את ספרו הרביעי, "קוד סמוי", העוסק בהשפעת המדיה החדשה - האלגוריתמים, פלטפורמות המדיה החברתית ושירותים דיגיטליים נוספים - על החברה, הפוליטיקה, התקשורת, המשפחה, עולם העסקים ועוד.
בספטמבר 2014 מונה לדקאן בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל, תפקיד בו כיהן עד לספטמבר 2018. ביוני 2022 פרש מעבודה במכללה למנהל.
בשנים 2019 וב-2020 הוא זכה בתואר "פודקאסט השנה" בתחום הטכנולוגיה בתחרות השנתית שמארגן אתר גיקטיים.
חיים אישיים
דרור נשוי ואב לשלוש בנות.
ספריו
עריכה מדעית והקדמה:
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
רוז'ה בלבאו
קורות חיים
בלבאו היה בנו של ז'וזף בלבאו, לימים אף הוא לוחם מחתרת צרפתי במלחמת העולם השנייה, שנפל ב-25 באוגוסט 1944 בקרבות על שחרור ז'ואנויל-לה-פו.
בלבאו היה חבר בברית הסטודנטים הקומוניסטים והיה פעיל נגד הפגנות הימין הקיצוני נגד הדמוקרטיה בצרפת בשנת 1934, אירועים שנודעו בשם "משבר ה-6 בפברואר 1934" (Crise du 6 février 1934). לפרנסתו היה בלבאו עובד דואר.
פעילותו בתקופת השואה
במלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, ניסה בלבאו לעבור לבריטניה, אך לשווא. ידידיו, בהם רובר דלוש (Robert Deloche), הציעו לו לנסות להתקבל למשטרה כדי לפעול במסגרתה לטובת תנועת ההתנגדות הצרפתית.
בשנת 1941 התקבל בלבאו למשרת שוטר ברובע השנים-עשר של פריז. במקביל היה פעיל בתא מחתרת של תנועת ההתנגדות הצרפתית. הוא הפיץ עלוני מחתרת באזור שהיה תחת פיקוח מחמיר של המשטרה הצרפתית ובלילות היה מבצע משימות מודיעיניות עבור תנועת ההתנגדות הצרפתית. הוא זייף מסמכי זהות שאותם נתן בעיקר ליהודים שנרדפו על ידי השלטונות הגרמניים ושלטונות משטר וישי ששיתף פעולה עם הגרמנים.
במקרה אחד נעצרה גברת הרמוזה (Hermoza), אשתו היהודיה של ז'וזף מזאן (Mezan), ידיד נוצרי של בלבאו, עקב כך שלא ענדה את הטלאי הצהוב. היא הובאה לתחנת המשטרה, אך בלבאו שחרר אותה מיד כדי שלא תיעצר על ידי הגסטפו. מאוחר יותר נעצר גם מזאן, מכיוון שהגן על אשתו, אך בלבאו דאג לשחררו. בלבאו סיפק מסמכי זהות מזויפים להרמוזה ולשני ילדיה כדי שזו תוכל לברוח מפריז. בעזרת המסמכים שסיפק בלבאו ברחה הרמוזה לאזור משטר וישי, בדרום צרפת.
בלבאו הוסגר על ידי שוטרים אחרים לידי כוח משטרה שפעל בפיקוח הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים. הוא עונה קשות כדי שימסור את מקור המסמכים המזויפים שהיו ברשותו, אך לא הסגיר את המקור. לפני שהוסגר לגסטפו שוחרר על ידי חבריו במחתרת הצרפתית. הוא הושב לשירות במשטרה אך הוצב בנוז'אן-סור-מארן, כ-10 קילומטרים ממקום שירותו הקודם, ושם המשיך בפעילותו המחתרתית ובסיוע לפליטים יהודים ולנרדפי המשטר הנאצי, יהודים ונוצרים.
ארוסתו היהודיה של בלבאו, קלודין קאופמן (Claudine Kaufmann), נתפסה ביולי 1942, בעת גירוש היהודים מפריז, גורשה למזרח אירופה ונספתה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה עוטר בלבאו במספר עיטורי גבורה ומופת, לציון תפקידו כלוחם מחתרת. הוא היה שוטר מצטיין, ובתור צלף מומחה היה חבר היחידה לטיפול במשברי בני ערובה. ב-1977 נבחר בתור חבר מועצת העיר ז'ואנויל-לה-פו וב-1978 היה סגן ראש העיר של ז'ואנויל-לה-פו, עד 1983.
הנצחה
בשנת 1985 הוכר בלבאו על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
בלבאו מונצח גם ב"ממוריאל" (Mémorial de la Shoah), המוסד להנצחת השואה בפריז.
בשנת 2000 הוענק לבלבאו אות לגיון הכבוד.
בשנת 2013 נקראה על שמו כיכר בנוז'אן-סור-מארן, באזור שבעבר הייתה בו תחנת משטרה בה שרת.
ז'אן-דומיניק קאסיני
ז'אן-דומיניק קאסיני (בצרפתית: Jean-Dominique Cassini; 30 ביוני 1748 – 18 באוקטובר 1845), המכונה "קאסיני הרביעי" (Cassini IV) היה אסטרונום וקרטוגרף צרפתי שהיה בנו של סזאר-פרנסואה קאסיני דה תירי ונינו של האסטרונום האיטלקי הידוע ג'ובאני דומניקו קאסיני.
ביוגרפיה
קאסיני נולד ב. הוא ירש את אביו כמנהל המצפה ב-1784; אך תוכניותיו לשיקומו וציודו מחדש השתבשו לחלוטין בשנת 1793 על ידי איבה כלפיו מהאספה הלאומית. לאחר שהתפקיד שלו הפך לבלתי נסבל, הוא התפטר ב-6 בספטמבר והושלך לכלא ב-1794, אך שוחרר לאחר שבעה חודשים. לאחר מכן הוא עבר ל במחוז אואז שם נפטר ב-1845.
ב-1770 הוא פרסם דיווח על מסע לאמריקה ב-1768, שבוצע כנציג האקדמיה הצרפתית למדעים במטרה לבדוק את השעונים של בים. בשנת 1783, הוא שלח תזכיר לחברה המלכותית שבו הציע סקר טריגונומטרי המחבר בין מצפי הכוכבים של פריז וגריניץ' במטרה לקבוע טוב יותר את קו הרוחב והאורך של השני. הצעתו התקבלה, וכתוצאה מכך בוצע.
תוצאות הסקר פורסמו בשנת 1791. הוא ביקר באנגליה למטרות העבודה עם פייר משן ואדריאן-מארי לז'נדר, והשלושה פגשו את ויליאם הרשל ב. הוא השלים את מפת צרפת של אביו, אשר פורסמה על ידי האקדמיה הצרפתית למדעים בשנת 1793. היא שימשה כבסיס לאטלס הלאומי (Atlas National; 1791), המראה את חלוקת צרפת למחוזות. הוא נבחר כחבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1788.
ספרו של קאסיני "זיכרון השירות וההיסטוריה של מצפה הכוכבים בפריז" (Mémoires pour servir à l’histoire de l’observatoire de Paris; 1810) גילמו חלקים מיצירה נרחבת, שאת התשקיף שלה הגיש לאקדמיה למדעים ב-1774. הכרך כלל את "השבחים" (Eloges) שלו של כמה אקדמאים, ואת הביוגרפיה של סבא רבא שלו, ג'ובאני דומניקו קאסיני.
אשתו הייתה קלוד מארי לואיז דה לאמיר-מורי הרוזנת דה נויוויל (Claude Marie Louise de Lamyre-Mory Comtesse de Neuville; 1754–1791) ובנם הצעיר היה בוטנאי מוערך.
מגן רקיע
מגן רקיע היא מערכת הגנה אקטיבית מסוג DIRCM, להגנת כלי טיס אזרחיים מפני טילים, שפותחה על ידי אל-אופ (שייכת לאלביט מערכות). המערכת משלבת לייזר-סיב מתקדם עם טכנולוגיית דימות תרמי מתוצרת אלביט ומייצרת אות שיבוש חזק במספר אורכי גל, הגורם לטילי כתף מתבייתי אינפרא אדום לסטות ממסלולם ומהמטרה אליה שוגרו.
מחירה של מערכת אחת הוא כמיליון דולר. במקביל מפתחת אלביט מערכת "מיני מיוזיק", שמבוססת על מערכת C-MUSIC, שמיועדת להגן על מטוסי מנהלים ומסוקים מפני טילי כתף.
פיתוח
ההחלטה לפתח מערכת להגנה על כלי טיס אזרחיים נתקבלה לאחר ירי שני טילי כתף מדגם SA-7 אל עבר טיסה 582 של ארקיע, במומבסה בשנת 2002. בשנת 2009 הודיע שר התחבורה ישראל כץ, כי חברת "אלביט מערכות" תספק למשרד התחבורה מערכות הגנה מפני טילי כתף עבור התעופה האזרחית בעלות של יותר מ-76 מיליון דולר, ובתוך שלוש שנים יוחל בהתקנת המערכת בכל המטוסים של חברות התעופה הישראליות.
במשך תקופה ארוכה הייתה מחלוקת בין אל על לאגף התקציבים במשרד האוצר, בנוגע למימון ההוצאות השוטפות של המערכת, דבר שגרם לעיכוב בפיתוח וההצטיידות במערכת.
בקיץ 2013 נערך ניסוי מוצלח בהפעלת המערכת. בניסוי נורו טילים חיים לעבר כלי טיס עליו הותקנה המערכת, והמערכת זיהתה את השיגור ובאמצעות קרן לייזר הסיטה את הטיל ממסלולו. בפברואר 2014 הודיעו חברת "אלביט מערכות" ומשרד הביטחון כי השלימו בהצלחה סדרת ניסויים במערכת..
המערכת שזוכה לביקוש רב גם בקרב חברות תעופה זרות, הוצגה בקיץ 2013 בסלון האווירי בפריז. המערכת הוצגה שם לראשונה בשנת 2011.
תפעול
בישראל החליט משרד התחבורה בשנת 2013, בהתייעצות עם אנשי שב"כ והמטה ללוחמה בטרור, להתחיל לצייד מיד את מטוסי החברות הישראליות במערכת לטיסות חוץ ולטיסות פנים.
מאז תום שלב הניסויים נמצאת המערכת בשימוש במטוסי אל על, ועל מטוסים אחרים בהם מטוסו של נשיא צרפת ומטוס ראש הממשלה.
המערכת מותקנת בתחתית זנב המטוס. המערכת מגדילה את צריכת הדלק ומגבילה את כושר הנשיאה של המטוס, ולכן היא מותקנת במטוסי "אל על" רק בהתאם להערכת גורמי ביטחון, לפי יעד הטיסה.
סוזוקי קיי
סוזוקי קיי (באנגלית: Suzuki Kei) היא מכונית סופרמיני מתוצרת יצרנית הרכב היפנית, סוזוקי מוטור, אשר יוצרה בין השנים 1998–2004.
Leave the Door Open
Leave the Door Open הוא סינגל הבכורה של הצמד סילק סוניק, המורכב מהזמרים האמריקאים ברונו מארס ואנדרסון פאאק. השיר יצא לאור ב-5 במרץ 2021, לצד הרצועה "Silk Sonic Intro" מתוך אלבום הבכורה של הצמד, An Evening with Silk Sonic.
השיר קיבל מועמדויות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריות הקלטת השנה, שיר השנה, ביצוע ה-R&B הטוב ביותר ושיר ה-R&B הטוב ביותר.
רקע והוצאה
בראיון שנערך עם די ג'יי הרדיו הניו זילנדי זיין לואו עבור הפודקאסט שלו באפל מיוזיק Beats 1, אמר אנדרסון פאאק כי השיר דרש הרבה "סבלנות ועדינות" כדי ליצור אותו. הוא הוסיף, "הרבה בשר נכנס לשיר הזה".
בסוף פברואר 2021, ברונו מארס ופאאק הודיעו בפלטפורמות המדיה החברתית על הקמת הלהקה החדשה שלהם סילק סוניק ואלבום הבכורה של הצמד, An Evening with Silk Sonic, שיוצא לאחר אלבומיהם של מארס ופאאק, 24K Magic משנת 2017 ו-Ventura משנת 2019 בהתאמה, שהגיעו לחמישייה הפותחת במצעד הבילבורד 200. ב-5 במרץ 2021, זמן קצר לאחר ההכרזה על האלבום, יצא "Leave the Door Open" כסינגל המוביל מתוך האלבום, לצד "Silk Sonic Intro".
הרכב
"Leave the Door Open" הוא שיר R&B ונשמה, שהוגדר כ"ג'אם R&B סלינקי הגורם לנקישה באצבעות".
ביקורות
בחודש יוני 2021 דירג בילבורד את השיר במקום השני ברשימת "50 השירים הטובים ביותר בשנת 2021 עד כה", ובמקום הראשון במגזין Complex. מגזין המוזיקה והתרבות BBC סיקר את השירים והאלבומים שיצאו לאור בשנת 2021, וכלל את השיר ברשימתם "21 האלבומים/השירים הטובים ביותר של 2021 ׁ (דירוג של אלבומים ושירים) " במקום השלישי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של "Leave the Door Open" הוקרן לראשונה לצד צאת השיר ב-5 במרץ 2021. את הקליפ ביימו מארס ופלורנט דיצ'ארד. הוא מציג את מארס ופאאק מבצעים את השיר יחד עם להקה באולפן וינטג', כאשר כמה נשים רוקדות לצלילי השיר.
הצלחה מסחרית
השיר הצליח להגיע היישר אל צמרת המצעד השבועי של מדיה פורסט ישראל, עם 57 השמעות בתחנות הרדיו סך הכל. בארצות הברית, השיר הגיע היישר אל המקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100, והיה להופעת הבכורה הגבוהה ביותר של מארס ופאאק באותה תקופה במצעד. בשבוע של 16 באפריל 2021, הגיע השיר בשיאו למקום הראשון, ובכך הפך לשירו השמיני של מארס, וכן לשירו הראשון של פאאק במקום הראשון במצעד.
הופעות חיות
ב-14 במרץ 2021, ביצעו הצמד את השיר בטקס פרסי גראמי ה-63.
אלכסנדר טיכונוב
אלכסנדר טיכונוב (ברוסית: Александр Тихонов; נולד ב-2 בינואר 1947) הוא ספורטאי סובייטי בעבר, בביאתלון. הוא אלוף אולימפי, בעל 5 מדליות, מהן 4 זהב ואלוף עולם בעל 11 מדליות זהב.
טיכונוב זכה 15 פעמים בתואר אלוף ברית המועצות בתחרויות אישיות ומרוצי שליחים. היה נשיא איגוד הביאתלון הרוסי בשנים 1996–2008 וסגן נשיא איגוד הביאתלון הבינלאומי בשנים 2002–2009. על הישגיו בספורט קיבל מספר עיטורים. בשנת 2007 הואשם טיכונוב בקשירת קשר לרצח, נשפט ל-3 שנות מאסר אך קיבל חנינה ולא ריצה מאסר בפועל.
ביוגרפיה
בשנת 1958 זכה לראשונה בתחרות ספורטיבית, בענף סקי למרחקים. לאחר סיום בית הספר, טיכונוב עבד במפעל לייצור פלדה בצ'ליאבינסק. לאחר סיום שירותו הצבאי עבר לנובוסיבירסק. בהיותו בנובוסיבירסק המשיך להשתתף בתחרויות, ובשנת 1966 אף נכלל בנבחרת ברית המועצות. בקיץ 1966 הוא נפצע ולכן לא היה להמשיך להתאמן. במקרה הוא נפגש עם מאמן ראשי של נבחרת ברית המועצות בביאתלון והוצע לו להתאמן בירי. התברר שטיכונוב צלף, וניתן היה לשלב אותו בענף בו היו חסרים ספורטאים בעלי יכולת ריצה מהירה.
טיכונוב היה משתתף באליפויות העולם החל משנת 1967 ועד לשנת 1979 בתקופה זו הוא זכה ב-11 מדליות זהב אישיות ובמרוץ שליחים.
בשנת 1980 לאחר ההופעה האולימפית האחרונה, טיכונוב חדל להשתתף בתחרויות. תקופה מסוימת הוא היה מאמן ועסקן בהתאגדות.
לאחר התפרקות ברית המועצות, החל בפעילות עסקית בתחומים שונים אך ללא הצלחה יתרה.
בשנת 1996 נבחר טיכונוב ליושב ראש איגוד הביאתלון הרוסי. השנים האחרונות בתפקיד זה התאפיינו במספר אירועים חריגים - סכסוכים עם ספורטאים ומאמנים, בעיות חוזיות עם נותני חסות, בשנת 2008 שלושה ספורטאים מובילים הואשמו בשימוש בתמריצים אסורים. בשנת 2008 טיכונוב קידם את מיכאיל פרוחורוב לתפקיד יו"ר הארגון ובמשך שנתיים היה סגנו.
אישום פלילי
באוגוסט 2000 טיכונוב ואחיו הואשמו בארגון התנקשות במושל מחוז קמרובו אמן טולייב. ב-10 באוגוסט טיכונוב נעצר אך סירב להכיר בקשר לנושא. אחיו נעצר למחרת והודה באשמה.
ב-24 בספטמבר 2000 טיכונוב שוחרר בערבות. בפברואר 2001 הוא פנה לוולדימיר פוטין עם בקשה להתערב בנושא תוך ציון שלא מרשים לו לטוס למוסקבה לביצוע ניתוח. ב-5 במרץ 2001 טיכונוב קיבל אישור לטוס למוסקבה ממנה הוא נמלט מחוץ לגבולות רוסיה.
ב-2 באוגוסט 2002 נשפט אחיו של טיכונוב, נמצא אשם, וקיבל 4 שנות מאסר.