cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Good Food Guide
אחת מהכותבות של המדריך בראשית דרכו הייתה מרגרט קוסטה שאחרי-כן פתחה מסעדה משלה, Lacy's, במייפייר. המדריך קיבל ביקורות כל-כך רבות בקשר לLacy's שהערך על המסעדה נחלק לטורי "אוהב את לייסי" ו"מתעב את לייסי".
המדריך סוקר כיום 1,200 מסעדות והוא נכתב מחדש כל שנה והוא עצמאי לחלוטין – אין שום פרסומות או חסויות, לא לוקחים כסף על מנת להכליל במדריך, וכל המפקחים הם אנונימיים.
הקוראים מעודדים לקחת חלק פעיל ולהגיש את הביקורות שלהם באתר המדריך ומתחשבים בכך בהחלטה על המסעדות החדשות שייכללו במהדורה החדשה של המדריך. לסוקרים הטובים ביותר מציעים להיות מפקחי המסעדות העתידיים של המדריך. מסעדות מקבלות ציונים של 1 עד 10.
ב-2008 פרסם המדריך מהדורה מיוחדת ללונדון. הצעד ננקט בעקבות הוצאתו לאור של מדריך מישלן האדום ללונדון שנה קודם לכן.
במהדורת 2010 של המדריך נבחרה מסעדה "דה פאט דאק" של הסטון בלומנטל למסעדה הטובה ביותר ואחריה מסעדת "גורדון רמזי" של גורדון רמזי ומסעדת "לה מנואר או קואט סזון" של רימון בלאן. סניף של רשת מסעדות הדרכים הבריטית Little Chef בסמוך לפופהאם נכלל במדריך 2010 אחרי שהתפריט חודש בידי השף הסטון בלומנטל בתוכנית בערוץ 4 הבריטי.
ביקורת על מהדורת 2007
ב-2007 מפקחים ועורכים לשעבר של המדריך מתחו עליו ביקורת אחרי ששורה של מסעדה טובות לא נכללו בו, הם טענו שצורות הביקורת החדשה והחלטות המערכת הובילו להכללתן של שלוש מאות מסעדות המומלצות על ידי הקוראים בין 1,200 הביקורות שלו.
מפקח ועורך לשעבר, ג'ים איינסוורת, תיאר את קו המדיניות החדש כ"קמצנות" ואמר שמדריך 2008 "המילה שעולה בראשי היא רשלנות. נדמה שדברים רבים נעשו בחופזה. בין המסעדות שלא נכללה מסעדה באיי סילי אף על פי שהיא נמנית כערך העיקרי במפת המדריך של האי. כמה מהמסעדות הושמטו בשל העדר ביקורות של קוראים.
פרסים
מדי שנה מציג המדריך את פרס העורך שלו בקטגוריות הבאות: המסעדה החדשה הטובה ביותר, הפאב החדש הטוב ביותר, תפריט היין של השנה, השף הטוב ביותר, השף המבטיח הטוב ביותר, שף הפאב הטוב ביותר, מסעדת הדגים הטובה ביותר, התמורה הטובה ביותר לכסף, השימוש הטוב ביותר במוצרים מקומיים, המסעדה המשפחתית הטובה ביותר.
על מנת לחגוג את יום הולדתו השישים של המדריך ב-2010, הוא העניק פרס על מפעל חיים לשף רימון בלאן ממסעדת "לה מנואר או קואט סזון" ב-Great Milton, מסעדה שנכללה עשרים ושבע שנים במדריך. הפרס ניתן לאות הכרה על "מחויבותו הבלתי מתפשרת לעקביות, איכות ומוצרים עונתיים."
עומר (סדרת טלוויזיה)
פרק הבכורה של הסדרה שודר לראשונה בצרפת בערוץ +Canal ב-8 בינואר 1992, כשפרק הסיום שודר באותה שנה. שידורים חוזרים של הסדרה היו בצרפת בערוץ TF1 ברצועות "Avant l'école" ו-"À tout Spip" בהתאמה. בהמשך הסדרה שודרה בארצות נוספות, ביניהן בריטניה, פולין ורוסיה. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בשנת 1995 ברצועת השידור "בוקר של כיף" בערוץ 2, ולאחר מכן בשידורים חוזרים בערוץ ג'וניור בשנות האלפיים.
לסדרה הופקה עונה בודדה בעלת 26 פרקים באורך 26 דקות.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר עומר, תולעת כתומה קטנה שחיה על כדור הארץ הנמצא בסכנה על ידי שדונים. בשביל להציל את המצב, עומר התולעת מסתובבת עם דן, לוחם אמיץ, בן הכוכב והמושיע של כדור הארץ על פי הנבואה. בהתחלה דן מסורבל מאוד והוא לא יודע הרבה על החיים, אך בהמשך הוא מגלה את הכוחות העיקריים שלו. במהלך הסדרה רואים כיצד עומר ודן ביחד עם חבריהם מצילים את סירנה בת הים, ומשמידים את מורגן הרשע שרוצה להשתלט על העולם.
מדבבים
הפקת הדיבוב העברי נעשתה על ידי שרון מלמד. בנוסף דיבבו בדיבוב העברי מומי לוי ויסמין גמליאל, שגם ביצעו את שיר הפתיחה שנכתב על ידי זיו סידי והולחן על ידי אבנר חודורוב.
הפקה
הדיבוב האנגלי של הסדרה נעשה בישראל באולפני זאונד. הוא בוים על ידי יוחנן הרסון, שגם השתתף בדיבוב הסדרה, יחד עם המדבבים דור צויגנבום, הווארד ריפ, לינדה לוביץ, גיורא קנת ואווה חדד.
יהודה המשתחררת
בשנת 70 לספירה, לאחר סדרת קרבות מרים, כבשו הלגיונות הרומיים את ירושלים והחריבו את בית המקדש. על מנת לפרסם את דבר הניצחון נטבע המטבע Judea Capta (יהודה השבויה). כניגוד למטבע הרומי, נטבעו בארץ ישראל שתי וריאציות. הואריאציה הראשונה, "יהודה המשתחררת", הונפקה בשנת 1918. הואריאציה השנייה, "ישראל המשוחררת", הונפקה בשנת 1958.
יהודה השבויה
בשנת 66 לספירה פרץ המרד הגדול נגד השלטון הרומאי בארץ ישראל. במהלך המרד נחלו המורדים מספר ניצחונות ולאורך זמן קצר היה נדמה שאכן היהודים הצליחו לנער מעליהם את עול השלטון הזר. אולם בשנת 70, לאחר סדרת קרבות מרים, כבש טיטוס את ירושלים והחריב את בית המקדש. לאחר הניצחון חגג טיטוס את ניצחונו בסדרת אירועים פומביים בירושלים וברומא. בנוסף, על מנת לפרסם את דבר הניצחון, טבע את המטבע Judea Capta (יהודה השבויה). מטבע זה נהיה הראשון לסדרת מטבעות שנטבעו במשך 26 שנים. במטבע נראית יהודיה שבויה היושבת אבלה תחת עץ דקל כשמעליה עומד חיל רומאי.
יהודה המשתחררת
במחצית הראשונה של המאה ה-20, עם הגידול המהיר במספר היהודים בארץ ישראל, ולאחר מכן עם חידוש העצמאות המדינית, נעשה שימוש בעיצובו של המטבע הרומי, "יהודה השבויה", משנת 70 לספירה. הואריאציה הראשונה, "יהודה המשתחררת", הונפקה בשנת 1918. הואריאציה השנייה, ישראל המשוחררת, הונפקה בשנת 1958 על ידי ועדת העשור.
בשנת 1918 נכבשה ארץ ישראל על ידי הבריטים ובכך הגיעו לסיום 400 שנות שלטון האימפריה העות'מאנית בארץ. זמן קצר לאחר מכן העניק המנהיג הציוני הצעיר, חיים ויצמן, למשתתפי "המסדר של גדוד ה-40 של קלעי הוד מלכותו", או כפי שמכונה "הגדוד העברי הארץ ישראלי", תליון כסף כאות הוקרה על שירותם. התליון נקרא מדליית "יהודה המשתחררת" או כפי שגם מכונה "מדליית המתנדבים".
לפי הערכות יוצרו כ- 100 יחידות. מדליה זו שעוצבה והופקה ב"בצלאל" בירושלים, שואבת את השראתה מהמטבע הרומי אולם העיצוב מהווה אנטי-תזה למוטיבים במטבע הרומי. אפשר להבחין שהחייל הרומי פונה לנוס כאשר מבטו מופנה לאחור בחשש ואילו יהודה השבויה קמה על רגליה ומנתקת את כבליה. גם הכיתוב נוקט בנימת תקוה - "יהודה המשתחררת". כאמור, המדליה עוצבה והופקה בבית הספר לאמנות ועיצוב ע"ש בצלאל בן אורי - "בצלאל" אולם בשום מקום לא מוזכר שם המעצב של המדליה. ניתן רק להניח שהעיצוב בוצע או אושר על ידי הפרופסור בוריס שץ שהיה מייסד בית הספר והרוח החיה בו בשנותיו הראשונות. גם שמו של זאב רבן עולה בהקשר של מעצב אפשרי בהיותו אחת מהדמויות הבולטות בבצלאל באותה תקופה ומי שהיה אחד ממקורביו של בוריס שץ.
עיצובים נוספים
לאחר הופעת המדליה, ב-1918, עם העיצוב שהיווה "תגובה ציונית הולמת" למטבע הרומי, יזם האמן יעקב בן דב הדפסת גלויה עם העיצוב החדש. הגלויה שעוצבה כגלוית דואר שימשה גם ככרטיס ברכה לראש השנה. וברוח הזמן היא הוקדשה לכבוד "הגדוד העברי הארץ ישראלי" ולרגל טקס הנחת אבן הפינה לאוניברסיטה העברית על הר הצופים. בגלויה מופיע גם צילום הכותל המערבי. לפי מספר עדויות הגלויה הייתה זמינה לקניה במשך כ- 10 שנים.
בשנת 1929 גם האמן משה מורו החליט לעשות שימוש בעיצוב של "יהודה המשתחררת" שיצא לא מכבר וגילף משנהב סביבון מעוטר בדימוי יהודה השבויה ויהודה המשוחררת. לאחר מכן ייצר מספר לא ידוע של סביבונים ביציקת ברונזה. על כל סביבון מופיעות החתימות: "בצלאל ירושלם Bezalel Jerusalem" ו"מ. מורו", "M. Murro". בחלק העליון מובלט הכיתוב "נס גדול היה שם". גובה: 6 ס"מ, רוחב: 2.5 ס"מ, אורך: 2.5 ס"מ.
בשנת 1990 החל בישראל השימוש בכרטיסי חיוג – "טלכרט". חברת התקשורת הישראלית "בזק", שהנפיקה את הכרטיסים, השתמשה בפלטפורמה זו, בנוסף לשימוש הייעודי, לצורכי שיווק ופרסום במגוון נושאים. בתמונה להלן מוצג כרטיס שהונפק לזכרו של משה מורו וסביבון "יהודה המשתחררת".
במאי וידאו קליפים
במאי וידאו קליפים הוא האחראי על הפקה ויצירת וידאו קליפ של שיר או סינגל. הבמאי אחראי על ההיבטים האמנותיים והדרמטיים של הקליפים, תוך שהוא אחראי על מהלך הצילומים שלו, הצוות הטכני, השחקניות והשחקנים, הדוגמניות והדוגמנים והרקדניות והרקדנים.
ב-8 בנובמבר 1992 החלו אם טי וי לציין את שם במאי הווידאו קליפים בקרדיטים, וזאת בעקבות תאוריית האוטר. את הקליפ היקר ביותר בכל הזמנים ביים ג'וזף קאהן וזה היה הקליפ של הלהיט "Look What You Made Me Do" של טיילור סוויפט. הקליפ צולם ובוים בשנת 2017, בעלות משוערת של 13 מיליון דולר.
במאים בולטים
הרשימה הבאה לא כוללת אמנים מוזיקליים שהיו שותפים בבימוי הקליפים:
ג'רג' גומבושי
ג'רג' גומבושי (בהונגרית: Gombosi György; בודפשט, 10 במאי 1904 – אושוויץ-גרוס-רוזן, 19 בינואר 1945) היה היסטוריון אמנות יהודי-הונגרי, סופר. אחיו של היסטוריון המוזיקה אוטו גומבושי, בעלה הראשון של הציירת והגרפיקאית יהודית בק. גומבושי היה ממבקרי והיסטוריוני האמנות ההונגריים הבולטים בין שתי מלחמות העולם.
ביוגרפיה
גומבושי היה סמכות בענייני יצירות אומנות.
לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה (מבצע מרגרטה) גורש למחנה הריכוז אושוויץ והפך לקורבן של הפשיזם. בתור חוקר מוכר בינלאומי של אמנות האיטלקית של ימי הביניים והרנסאנס, של הציירים של ברשה כלומר חוקר אמנות הטרצ'נטו (Trecento). הוא היה מהראשונים שהשתמשו בגישה פסיכולוגית בהצגת אמן, שמטרתה הייתה ללכוד את האופי הבסיסי של היצירה ובאמצעותה גם של האמן ושל העידן השלם של תקופת יצירתו. בנוסף למחקרי האמנות של איטליה, יש ערך למאמריו שפורסמו על אמנות הונגרית וואמנות ימי של ארצות השפלה. עבודותיו ומאמריו העצמאיים עסקו בעיקר בתקופות שונות של האמנות האיטלקית. יחד עם לאסלו אבר ערך את לקסיקון האמנות. הוא נספה בשואה.
משפחתו
סבו וסבתו מצד אביו היו מור גומבושי (1846–1906) סוחר בעיר אגר ושל יאנקה רוזנפלד (1850–1935), סבו וסבתו מצד אמו היו שאמו בודיו (במקור שטיינר) (1857–1928) מתמטיקאי, מורה ויוזפה שטרן (1859–1924).
אשתו הראשונה הייתה יהודית בק, אותה נשא לאישה ב-31 בינואר 1934 בבודפשט. הם התגרשו ב-1943. הורי אשתו היו הפסל פילפ אדן בק ולאורה בארדוש. אשתו השנייה הייתה המורה ורה ב. מהש (1919–2013), שטיפלה בעיזבון בעלה עד מותה. בתם היא ד"ר אנה באלאז' (1944).
מסקיט (טקסס)
מסקיט (באנגלית: Mesquite) היא פרוור ממזרח לדאלאס, טקסס, ארצות הברית. נכון לשנת 2013, אוכלוסייתה הוערכה בכ-143,000 נפש, מה שהופך אותה לעיר ה-20 בגודלה בטקסס.
היסטוריה
לפני הקמתה של מסקיט, סביבת העיר שימשה כאם דרך מסחרית ששימשה את האינדיאנים. העיר נוסדה ב-14 במרץ 1878. כלכלת העיר והחקלאות שבה שגשגו מאוד בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הזינוק המהיר ביותר היה בשנים 1950-1970. בשנת 1970 התגוררו בעיר כ-55,000 תושבים, לעומת 1,700 בשנת 1950. בשנת 1959 הוקם קניון בעיר.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בעיר כ-139,824 תושבים בכ-48,390 משקי בית, כאשר הצפיפות היא 1,241.7 נפש לקמ"ר. החלוקה הגזעית היא 59% לבנים, 21.8% אפרו-אמריקאים, 3.24% אסייתים, 0.84% אינדיאנים, 0.07% מגזעים אחרים, 3.12% משני גזעים או יותר.
ווקסהול קרסטה
ווקסהול קרסטה (Vauxhall Cresta) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב ווקסהול מוטורס הבריטית מבית ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1954–1972.
הווקסהול קרסטה יוצרה בבריטניה, ניו זילנד (משנת 1966), ובאוסטרליה.
בבעלותה הפרטית של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת היה ווקסהול קרסטה סטיישן מודל PA, בצבע שחור.
"ווקסהול מוטורס"
"ווקסהול מוטורס" משנת 2017 שייכת כמו החברה האחות אופל, לקבוצת PSA הצרפתית (פג'ו, סיטרואן, DS).
מלחמת החזיר
מלחמת החזיר (באנגלית: Pig War. ידועה אף כ"תקרית הגדולה", "סכסוך הגבול של סן חואן" או "תקרית הגבול הצפון מערבית") הייתה עימות שהתקיים בשנת 1859 בין ארצות הברית והאימפריה הבריטית על מיקום הגבול הימי בין ונקובר (אז מושבת כתר בריטית, כיום חלק מקולומביה הבריטית, קנדה) וצפון וושינגטון (אז טריטוריה של ארצות הברית, והיום אחת ממדינותיה). שמו של הסכסוך נובע מכך שהקורבן היחיד בעימות זה היה חזיר.
רקע
מפות האזור שהיו זמינות באותה תקופה, שעל פיהן נקבע הניסוח לעיל, לא היו מדויקות; במציאות קיימים שני מצרי ים היכולים להיקרא "אמצע התעלה": מצר הארו לאורך הצד המערבי של איי סן חואן, ומצר רוסאריו לאורך צדם המזרחי. בשל עמימות זו טענו ארצות הברית ובריטניה כאחת לריבונות באיי סן חואן.
תקרית החזיר
שלוש עשרה שנים בדיוק לאחר חתימת ההסכם, ב-15 ביוני 1859, הובילה העמימות במיקום הגבול אל סף עימות ישיר. ליימן קאטלר, חוואי אמריקני, ירה בחזיר שאכל את הירקות בגנו שבאיי סן חואן. חזיר זה היה שייך לצ'ארלס גריפין, אזרח בריטי ממוצא אירי שהיה מועסק בחברת מפרץ הדסון. בחילופי הדברים שקדמו לירי אמר קאטלר לגריפין "שמור את חזיריך הרחק מתפוחי האדמה שלי", וגריפין השיב "שמור את תפוחי האדמה שלך הרחק מחזירי". השלטונות הבריטים רצו לאסור את קאטלר, והחוואים האמריקנים קראו להגנה הצבאית של ארצות הברית.
בספטמבר שלח נשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן (אשר כיהן כמזכיר המדינה בממשלו של פולק והוביל את המשא ומתן על הסכם אורגון) את הגנרל וינפילד סקוט למשא ומתן עם המושל הבריטי על מנת לפתור את המשבר. שני הצדדים הסכימו להסיג את צבאותיהם מן האי, ולהשאיר כוח אדם סמלי. "המחנה האנגלי" נוסד על חופו הצפוני של האי סן חואן, ו"המחנה האמריקני" נוסד בדרומו. עד היום מועלה דגל בריטניה על "המחנה האנגלי" מדי יום על ידי שומרי הפארק מטעם ממשלת ארצות הברית, וזהו אחד המקומות המעטים בהם מתירה ארצות הברית לעובדיה להניף דגל זר בתחומה.
במהלך שנות הכיבוש הצבאי המשותף, פיתחו הצדדים ידידות לבבית, וחיי חברה ערים. הצדדים ביקרו זה במחנהו של זה, חגגו את הימים הלאומיים של שתי האומות וערכו תחרויות ספורט. שומרי הפארק מספרים למבקרים כי האיום הגדול ביותר על שלומו של האי היה כמויות האלכוהול האדירות שהיו זמינות באירועים אלה.
לאחר שתים-עשרה שנים של כיבוש משותף הביאו שני הצדדים את העניין לבוררות בפני וילהלם הראשון, קיסר גרמניה. באוקטובר 1872 החליטה ועדה מטעם הקיסר למסור את האיים לידי ארצות הברית.
בשנת 1998 החלה מסורת שנתית בה חוגגים אזרחים קנדים ואמריקנים את השלום בין שתי המדינות בשחזור תקופתי של המלחמה, בו הם מתחלקים ל"מחנה האמריקני" ו"המחנה האנגלי" ומשחזרים את אורח החיים בתקופה, לרבות חיי המחנה, המוזיקה, הבישול, אומנויות הנפחות, האריגה והנגרות, וזאת בלבוש בסגנון התקופה ההיא. שיאו של האירוע הוא תחרות בישול בין שני המחנות היריבים, וכן נשף לאור נרות המתקיים עם סיום האירוע במחנה האנגלי.
רוברט ד'אגילו
רוברט ד'אגילו (בקטלאנית: Robert d'Aguiló; בערך 1100 – 1154 או 1157) או רוברט בורדט (Robert Bordet) היה אביר נורמני ששימש כנסיך טרגונה (príncep de Tarragona; לטינית princeps Tarraconensis) בין 1129 ועד מותו.
ד'אגילו היגר לקטלוניה בשנות העשרים של המאה ה-13 ושירת אצל אלפונסו הראשון, מלך אראגון. ב-1124 הוא מונה כמושל טודלה אשר נכבשה זמן קצר לפני כן במסגרת הרקונקיסטה, ושימש בתפקיד זה משך שנתיים. ב-14 במרץ 1129 מינה אותו המלך לנסיך טרגונה והוא קיבל עליו את הסמכויות החילוניות בעיר. אירוע זה סימן את חידושו של היישוב בעיר בידי הנורמנים.
בפיקוחו של הארכיבישוף של טרגונה שעבר לברצלונה הקים ד'אגילו את טירתו במגדל הפרטוריום הרומי בעיר, והחל לקומם את הריסות העיר ולהתאימה שוב למגורים. ב-1146 שב הארכיבישוף לעיר, דבר שסימן את תחילת המאבק בינו לבין ד'אגילו. ב-1149 העניק ד'אגילו לעיר מגילת זכויות ומינה את בנו גיים ד'אגילו (Guillem d'Aguiló) למושלה של העיר. שנתיים לאחר המינוי, ב-1151, מסר הארכיבישוף של טרגונה את זכויותיו בעיר למלך, אך ד'אגילו סירב לקבל זאת. בנוסף, רוזן ברצלונה התערב גם הוא בנעשה בעיר, ועד מהרה התדרדר המצב למאבק מזוין שהסתיים לאחר מותו של ד'אגילו בהתנקשות בארכיבישוף על ידי גיים ד'אגילו ובן נוסף של רוברט ובהגליית הנורמנים למיורקה ב-1171.
ליאור קליין
ליאור קליין (נולד ב-18 במרץ 1959) הוא פיזיקאי ישראלי, המכהן כפרופסור מן המניין במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן. כיהן כראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן בין אוקטובר 2017 ואוקטובר 2022.
ביוגרפיה
קליין הוא בנם של צבי הרמן ורבקה קליין. הוא גדל ולמד ברחובות ובשנת 1977 התגייס ליחידה 8200 בחיל המודיעין שם שרת כקצין. במהלך שרותו בקבע ולאחר שחרור השלים תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת תל אביב ואחר כך תואר שני ושלישי בפיזיקה תאורטית בתחום המצב המוצק בהנחיית פרופסור אמנון אהרוני. לאחר השלמת לימודיו ב-1991 עבר לאוניברסיטת בר-אילן שם עשה כפוסט-דוקטורנט מעבר לפיזיקה ניסויית בתחום העל-מוליכות בטמפרטורות גבוהות תחת הנחייתו של פרופסור יוסף ישורון. ב-1993, לאחר שנתיים של עבודה נסיונית, זכה במלגת רוטשילד ובמלגת וולפסון והוא יצא לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד תחת הנחייתו של פרופסור אהרן קפיטולניק שהיה חלק מקבוצה של 3 חוקרים שכללה מלבדו את מלקולם ביזלי וטד ג'אבל ואשר נודעה בשם KGB Group. ב-1997 הצטרף לסגל המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן כמרצה בכיר ובשנת 2010 התמנה לפרופסור מן המניין.
מתגורר ברמת גן, נשוי לקליה, אב לשלושה.
תחומי עניין
בשנים האחרונות התמקד המחקר של קליין בתחום הספינטרוניקה שהוא ענף משגשג של ננו-אלקטרוניקה השונה מהאלקטרוניקה המסורתית. באלקטרוניקה המסורתית נעשה שימוש במטען החשמלי של האלקטרון, ואילו בספינטרוניקה נעשה שימוש גם בספין – המומנט המגנטי שהאלקטרון נושא. המחקר של קליין בתחום זה עסק בעיקר בפיתוח סוג חדש של זיכרונות מגנטיים ופיתוח חיישנים מגנטיים רגישים.
תרומות עיקריות
קבוצתו של קליין תרמה רבות בתחום הזיכרון המגנטי ובתחום החיישנים המגנטיים. בתחום הזיכרונות המגנטיים תצוין במיוחד העבודה שהצביעה על אפשרות לזיכרון מגנטי רב מצבי. בהתקנים ספינטרוניים המשמשים לזיכרון, מספר המצבים מציב חסם עליון לנפח הזיכרון שניתן לאגור. לתאי זיכרון מגנטיים מסחריים הקיימים היום יש שני מצבים מגנטיים יציבים, אך הגדלת מספר המצבים עשויה להניב יתרונות כמו הגדלת צפיפות הזיכרון וסלילת הדרך לתכנון סוגים חדשים של זיכרון. המחקר בהובלתו של קליין הראה שמבנים מגנטיים פשוטים יחסית עשויים לתמוך במספר אקספוננציאלי (מעריכי, כזה הגדל באחוז גידול קבוע) של מצבים. המבנים שנחקרו עשויים משכבות מגנטיות דקות בצורה של שתיים, שלוש או ארבע אליפסות החותכות זו את זו והודגם שהם יכולים לתמוך ב-22N מצבים מגנטיים דיסקרטיים, כש-N מייצג את מספר האליפסות. כמו כן, הודגמה האפשרות לעבור בין המצבים באמצעות יצירת זרמי ספין. היכולת לייצב ולשלוט על מספר אקספוננציאלי של מצבים מגנטיים דיסקרטיים במבנים פשוטים יחסית היא תרומה משמעותית לספינטרוניקה, שכן היא עשויה לאפשר ייצור זיכרון מגנטי רב-מצבי (לדוגמה, מספיקות 4 אליפסות כדי לייצב 256 מצבים) שיוכל לאגור הרבה יותר אינפורמציה בשטח נתון, לתרום לפיתוח חישוב נוירומורפי, כזה המדמה את פעולת המוח, ועוד.
בתחום החיישנים המגנטים יצוין ההישג בפיתוח חיישנים מגנטיים מבוססי אפקט הול משטחי שהפגינו רגישות שיא במשפחת החיישנים המגנטיים המגנטו-רזוסטיביים הפועלים בטמפרטורת החדר. לחיישנים מפותחים יחד עם קבוצה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב בראשות ד"ר אסף גרוס יש פוטנציאל שימוש בתחומים שונים כולל במערכות מיקרופלואידיות המשמשות ליישומים בתחום הביו-כימיה ובתחום הרפואה. במאמר שפורסם לאחרונה יחד עם קבוצה מ-HZDR בראשות פרופסור דניס מקרוב הופגן זינוק של שני סדרי גודל ברגישות מערכת מיקרופלואידית כתוצאה משילוב חיישנים אלה.
מונעם אל-עאבד
הוא היה התוניסאי הראשון שהשתתף במשחקים הפאראלימפיים, כשב-1988 הוא זכה בשתי מדליות ארד.
אקלים תת-ארקטי
אקלים תת-ארקטי הוא אקלים יבשתי המתאפיין בחורף ארוך ובקיץ קצר וקריר. האקלים נפוץ בתוך שטחי היבשות, הרחק מגורמים ממתנים המגיעים מן האוקיינוסים, באזור קווי הרוחב 50°-70° צפון. על-פי שיטת קפן לסיווג אקלימים, אקלים זה כולל שש גרסאות שונות: Dfc, Dwc, Dfd, Dwd, Dsc, Dsd.
האות הראשונה (D) מציינת כי מדובר באקלים יבשתי, האות השנייה (s, w או f) מציינת את העונה היבשה (חורף, קיץ או ללא - בהתאמה) והאות השלישית מציינת את רמת החום ואורך הקיץ (c עבור קיץ בעל שלשה חודשים או פחות עם טמפרטורה ממוצעת מעל C° 10 ו־d לציון עונת קיץ קצרה וקרה אף יותר).
מתוך שש האפשרויות, הנפוצה מכולם היא Dfc, כלומר ללא עונה יבשה, והקיץ קצר וקר - אך לא במידה קיצונית.
באזורים גבוהים במיוחד באיראן, טג'יקיסטן, טורקיה וצפון-מערב ארצות הברית (מערב וושינגטון, מערב אורגון ואיידהו) קיים אקלים תת־ארקטי, המסווג כ-Dsc, כלומר הקיץ ללא משקעים והחורף קר במיוחד. קיימים גם מקומות הסמוכים לאוקיינוסים ובכל זאת בשל מיקומם בסמוך לקטבים, האקלים הוא תת־ארקטי, כמו במחוז קמצ'טקה ומחוז סחלין שברוסיה.
האקלים התת־ארקטי מציג את שינוי הטמפרטורות הקיצוניים ביותר במהלך העונות. בחורף הטמפרטורה צונחת עד ל־C° 40-, ובקיץ הטמפרטורה יכולה להגיע עד ל־C° 30. הקיץ קצר, לרוב לא יותר משלשה חודשים (אך לפחות חודש אחד, כדי להיחשב בקטגוריה זו ולא יותר מ־100 ימים).
בשל הטמפרטורות הנמוכות בחורף והקיץ הקצר, האדמה בעומק של מטרים ספורים קפואה באופן תמידי, דבר הקובע את אופי הצמחייה. בנוסף, באקלים התת־ארקטי המשקעים נדירים ובכמויות קטנות יחסית, לרוב לא יותר מ־380 מ"מ בשנה. יוצאי דופן הם האזורים הגבוהים בעלי האקלים התת־ארקטי, שם בשל עננות אורוגרפית כמות המשקעים יכולה להיות עצומה. כך למשל בהר וושינגטון, שם הטמפרטורות מקבילות לאקלים התת־ארקטי, אך כמות המשקעים הממוצעת מגיעה עד ל־246 ס"מ בשנה, כשהשיא הוא 330 ס"מ. תופעה דומה מתרחשת במחוז חברובסק, שם משקעים רבים מגיעים מן הים. גם בחצי האי לברדור, בעל האקלים התת־ארקטי, יורד עד כ־1,300 מ"מ משקעים בשנה (כמות השווה למשקעים ביערות גשם) בשל השקע האיסלנדי.
הצמחייה אינה מגוונת, כאשר רק מעט מיני צמחים מסוגלים לשרוד את חודשי החורף הקרים. יחד עם זאת, בשל העובדה שהימים בעונת הקיץ ארוכים במיוחד (בשל המיקום בקווי הרוחב קרוב לקטבים), ניתן לגדל ירקות במהלך ימי הקיץ למרות מספר הימים הקצר. היערות מורכבים לרוב ממחטניים (טייגה).
בין הערים בעלי אקלים תת־ארקטי ניתן למנות את מורמנסק ברוסיה, ילונייף בטריטוריות הצפון-מערביות של קנדה ופיירבנקס באלסקה (כולן Dfc); הומר באלסקה (Dsc) ומחוז מואה בחיילונגג'יאנג שבסין (Dwc). הערים ורחויאנסק (Dfd) ואוימיאקון (Dwd) הפכו לסמל למגורים למרות מזג אוויר קר וקשה במשך מרבית חודשי השנה.
פגי קרטר
מרגרט אליזבת' קרטר (באנגלית: Margaret Elizabeth Carter) היא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס קפטן אמריקה ביקום מארוול קומיקס. דמותה הופיעה לראשונה ללא שם בחוברת Tales of Suspense #75 ממרץ 1966, ונוצרה בידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי. במקור, הדמות הופיעה כמושא אהבתו של סטיב רוג'רס מימי מלחמת העולם השנייה, ומאוחר יותר כקרובת משפחתה של שרון קרטר, אהובתו של רוג'רס בתקופת העידן המודרני של הקומיקס.
ד"ר פגי קרטר הצטרפה לשורות תנועת ההתנגדות הצרפתית בצעירותה ועד מהרה הפכה ללוחמת מיומנת המשרתת לצידו של קפטן אמריקה במשימותיו הרבות. השניים מתאהבים, אך עקב פיצוץ של פגז מרגמה, היא סובלת מאמנזיה ונשלחת לחיות עם הוריה בוירג'יניה. במהלך קשת סיפור "החטא הקדמון" מתברר שבשנות ה-50 היא עבדה במשותף עם הווארד סטארק - אביו של טוני סטארק - כדי למנוע את נפילתה של ספינה חייזרית לידי ארגון הידרה המרושע. בשנות ה-60 היא הצטרפה לשורות סוכנות הביון S.H.I.E.L.D. למשך זמן ממושך. במהלך הזמן בו קפטן אמריקה צץ מחדש לאחר שהוקפא בקרח, פגי קרטר עברה טיפולים בידי דוקטור פאוסטוס. כשהיא ניצלה בידי קפטן אמריקה, היא שמרה איתו על קשרי הידידות. מאוחר יותר, היא הצטרפה לצוות הגיבוי של האוונג'רס במגדל האוונג'רס. במהלך שנות הפרישה שלה, היא התגוררה בבית אבות והחלה לסבול מדמנציה עד למצב שבו לא זיהתה את אחייניתה שרון. לאחר מותה, סוכנות S.H.I.E.L.D הקימה פסל הנצחה בדמותה מחוץ לאקדמיית S.H.I.E.L.D בניוארק, וסטיב רוג'רס, ניק פיורי ודאם דאם דוגן נכחו בלווייתה.
לאחר אירועי "אימפריה סודית" בחוברות הכרך התשיעי של סדרת קפטן אמריקה, פגי קרטר הוחזרה לחיים בדרכים מסתוריות והצטרפה לאחייניתה שרון בהקמת "בנות החירות" תחת הזהות "דריאד". מלבדה של שרון, היחידים שידעו זאת היו פלקון וחייל החורף.
את דמותה של פגי קרטר בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "קפטן אמריקה" ו"קפטן אמריקה: חייל החורף" מגלמת השחקנית היילי אטוול, ששבה לגלם את הדמות בסדרת הטלוויזיה "הסוכנת קרטר" וכן בהופעת קמע בסרטים "אנטמן", "הנוקמים: עידן אולטרון" ו"הנוקמים: סוף המשחק". אטוול שבה לדבב גרסה חלופית של הדמות - שידועה בתור קפטן קרטר - בסדרת האנימציה "מה אם...?" של שירות הסטרימינג דיסני+ - דמות חלופית אותה גילמה גם ב"דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף".
קוסל
קוסל הוא שם משפחה.
.
אלדו רוסי
אלדו רוסי (3 במאי 1931 – 4 בספטמבר 1997; Aldo Rossi) היה אדריכל ומעצב איטלקי, שזכה להכרה בינלאומית בארבעה תחומים מובחנים: תאוריה אדריכלית, רישום, עיצוב ועיצוב מוצר. הוא היה אחד המובילים והמייצגים של התנועה הפוסט-מודרנית.
רוסי הוא האיטלקי הראשון שהוענק לו פרס פריצקר לאדריכלות.
ראשית חייו
רוסי נולד במילאנו, שבאיטליה. לאחר פרק החינוך היסודי אותו למד במסדר הדתי בסומסקה ואחר כך בתיכון אלסנדרו וולטה בלקו, הוא פנה בשנת 1949 אל לימודי האדריכלות באוניברסיטה הפוליטכנית של מילאנו. מנחה התזה שלו היה פיירו פורטאלופי והוא סיים את לימודיו בשנת 1959.
בשנת 1955 החל רוסי לכתוב עבור כתב העת האדריכלי קסאבלה-קונטינוייטה והחל משנת 1959 התמנה לאחד העורכים, בצד העורך הראשי ארנסטו נתן רוג'רס. רוסי עזב את כתב העת בשנת 1964, כאשר תפקיד העורך הראשי הועבר לידי ג'יאן אנטוניו ברנסקוני. רוסי החל לעבוד עבור מגזין ועבור איל קונטמפוראניו, מה שהפך אותו לאחד המשתתפים הפעילים ביותר בוויכוח התרבותי הלוהט של אותה העת.
מאמריו המוקדמים עסקו באדריכלים כמו אלסנדרו אנטונלי, מריו רידולפי, אוגוסט פרה ואמיל קאופמן, וחלק גדול מחומרים אלו הפכו לחלק בספרו השני, Scritti scelti sull'architettura e la città 1956-1972 (כתבים נבחרים על האדריכלות והעיר, 1956 עד 1972). הוא התחתן עם השחקנית השווייצרית סוניה גסנר, שהכירה לו את עולם הקולנוע והתיאטרון. התרבות ומשפחתו הפכו למרכזיים בחייו. בנו פאוסטו היה יוצר קולנוע פעיל הן מול המצלמה והן מאחוריה, ובתו ורה הייתה מעורבת בתיאטרון.
קריירה
את הקריירה המקצועית שלו החל רוסי בסטודיו של איגנזיו גרדלה בשנת 1956, ומשם עבר לסטודיו של מרקו זנוסו. בשנת 1963 הוא החל גם ללמד, בתחילה כעוזרו של לודוביקו קווארוני (1963) בבית הספר לתכנון עירוני בארצו, ואחר כך כעוזרו של קרלו איימונינו במכון לארכיטקטורה של ונציה. בשנת 1965 מונה למרצה באוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו ובשנה שלאחר מכן פרסם את "ארכיטקטורת העיר" שהפך במהרה לקלאסיקה של ספרות אדריכלית.
הקריירה המקצועית שלו, שהתמקדה בתחילה בתאוריה אדריכלית ובתכנון מבנים קטנים, רשמה זינוק ענק קדימה כאשר איימונינו אפשר לרוסי לתכנן חלק ממתחם המגורים מונטה אמיאטה ברובע גאלארטסה של מילאנו. בשנת 1971 הוא זכה בתחרות התכנון להרחבת בית הקברות סן קטאלדו במודנה, מה שהקנה לו פרסום בינלאומי.
לאחר שהושעה מהוראה באיטליה באותם זמנים פוליטיים בעייתיים, הוא עבר ל- ETH ציריך, שם עמד בראש קתדרת התכנון האדריכלי משנת 1971 עד 1975.
בשנת 1973 היה רוסי מנהל יחידת האדריכלות הבינלאומית בתערוכה התלת שנתית של מילאנו לאמנויות דקורטיביות ואדריכלות מודרנית, שם הציג, בין היתר, את תלמידו ארדואינו קנטפורה. רעיונות העיצוב של רוסי לתערוכה מוצגים בקטלוג האדריכלות הבינלאומית ובסרט התיעודי של 16מ"מ קישוט ופשע בבימויו של לואיג'י דוריסי והופק יחד עם ג'יאני בראגיירי ופרנקו ראג'י. בשנת 1975, רוסי חזר לתחום ההוראה באיטליה ולימד קומפוזיציה אדריכלית בוונציה.
בשנת 1979 הוא מונה לחבר באקדמיה היוקרתית של סנט לוקא. בה בעת החל להתפתח עניין בינלאומי בכישוריו. הוא לימד בכמה אוניברסיטאות בארצות הברית, כולל קופר יוניון בעיר ניו יורק ואוניברסיטת קורנל באיטקה (מדינת ניו יורק). בקורנל הוא נטל חלק במיזם משותף למכון לארכיטקטורה ולימודים עירוניים ולמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, ונסע במסגרת זו לסין והונג קונג והשתתף בכנסים בדרום אמריקה.
בשנת 1981 פרסם רוסי את האוטוביוגרפיה שלו, הנקראת אוטוביוגרפיה מדעית. בעבודה זו מביא המחבר, "בהפרעה דיסקרטית", זיכרונות, חפצים, מקומות, צורות, רשימות ספרותיות, ציטוטים ותובנות ומנסה... לעיין בדברים או רשמים, לתאר או לחפש דרכים לתאר". באותה שנה הוא זכה בפרס ראשון בתחרות הבינלאומית לתכנון מבנה דירות בפינת קוכשטראסה וווילהלם שטראסה במרכז ברלין.
בשנת 1984, בשיתוף עם איגנזיו גרדלה ופאביו ריינהרט, זכה רוסי בתחרות לשיקום תיאטרון קרלו פליצה בגנואה, שלא הושלמה במלואה עד 1991. בשנים 1985 ו- 1986 רוסי ניהל את תערוכת האדריכלות הבינלאומית השלישית (ובהתאמה - הרביעית) בביאנלה בוונציה, כולל חללי תצוגה מרוחקים יותר כמו וילה פרסטי בסנטה מריה די סאלה.
בשנת 1987 הוא זכה בשתי תחרויות בינלאומיות: האחת עבור אתר בפארק דה לה וילט בפריס, והשנייה במוזיאון הגרמני להיסטוריה בברלין, שמעולם לא יצא אל הפועל. בשנת 1989 הוא המשיך בעבודות עיצוב מוצרים עבור יוניפור (כיום חלק מרהיטי מולטני ) ועבור אלסי. מכונת האספרסו שלו לה קופולה, שעוצבה עבור אלסי, יצאה לשוק בשנת 1988.
בשנת 1990 הוענק לו פרס פריצקר. העיר פוקואוקה ביפן העניקה לו אות כבוד בגין עבודתו במתחם מלון הארמון ובשנת 1991 הוענקה לו מדליית תומאס ג'פרסון באדריכלות ציבורית מטעם המכון האמריקני לאדריכלים. בהמשך לפרסים היוקרתיים הללו הגיעו תערוכות במרכז ז'ורז' פומפידו בפריס, בברס ואן ברלאגה באמסטרדם, בגלריה ברלין בברלין ובמוזיאון לאמנות עכשווית בגנט, בלגיה.
בשנת 1996 הוא הפך לחבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות ובשנה שלאחר מכן הוענק לו פרס התרבות המיוחד שלהם בארכיטקטורה ועיצוב. הוא נפטר במילאנו ב־4 בספטמבר 1997, בעקבות תאונת דרכים. לאחר מותו הוענק לו פרס טורה גיניגי על תרומתו ללימודים עירוניים ופרס שפת הים של מכון שפת הים, בפלורידה, בו הקים בית משפחתי נפרד בשנת 1995.
בעקבות ערעור שהוגש, זכו הצעותיו בתחרות משנת 1999 לשיקום תיאטרון לה פניצ'ה, בוונציה, והמבנה נפתח מחדש בשנת 2004. בשנת 1999 נקראה על שמו הפקולטה לארכיטקטורה של אוניברסיטת בולוניה, שבסיסה בצ'זנה.
עבודות
עבודותיו המוקדמות ביותר משנות השישים היו בעיקר תאורטיות והציגו השפעה סימולטנית של המודרניזם האיטלקי של שנות העשרים (ראו ג'וזפה טרגני), השפעות קלאסיציסטיות של האדריכל הווינאי אדולף לוס, והשתקפויות של הצייר ג'ורג'ו דה קיריקו. מסע לימודי שערך רוסי לברית המועצות לחקר האדריכלות הסטליניסטית הותיר בו רושם ניכר.
השפעתו התעצמה בסוף שנות השבעים והשמונים ככל שהיקף יצירתו הבנויה התרחב וכן בשל התיאוריות שלו שקודמו בספריו - "הארכיטקטורה של העיר" (L'architettura della città, 1966) ‎ו"אוטוביוגרפיה מדעית (Autobiografia scienta'', 1981). הגדול בפרויקטים של רוסי מבחינת היקפו היה בית הקברות סן קטאלדו, במודנה, איטליה, שהקמתו החלה בשנת 1971 אך טרם הסתיימה. רוסי התייחס לכך כ"עיר המתים".
העצמאות הייחודית של הבניינים שלו באה לידי ביטוי במיקרו-אדריכלות של המוצרים שתוכננו על ידי רוסי. בשנות השמונים הוא עיצב מכונות קפה מנירוסטה ומוצרים נוספים עבור אלסי, פירלי ואחרים.
תערוכות
עבור הביאנלה בוונציה של שנת 1979 תכנן רוסי מבנה תיאטרון צף - תיאטרון העולם ("תיאטרו דל מונדו") שהכיל 250 מקומות ישיבה. עבור הביאנלה בוונציה של שנת 1984, הוא עיצב קשת ניצחון בכניסה לאתר התערוכה. בשנת 2006 הוצבו שני פילונים מול מוזיאון בונאפאנטן במאסטריכט, הולנד, המבוססים על עיצוב מקורי שלו משנת 1989.
פרסים
אלדו רוסי זכה בפרס פריצקר היוקרתי לאדריכלות בשנת 1990. עדה לואיז הוקסטבל, מבקרת האדריכלות וחברת צוות השופטים של פרס פריצקר, הגדירה את רוסי כ"משורר שבמקרה הוא אדריכל."
עיצוב מוצר
בנוסף לאדריכלות, רוסי יצר עיצובי מוצר, ובהם בין היתר:
שבוע ההתלהבות הרומנטית
שבוע ההתלהבות הרומנטית הוא הכינוי שנתן יון אנטונסקו לבזיזת והכאת היהודים, חילול בתי הכנסת וראשית החרם הכלכלי נגדם בימים הראשונים לאחר כינון השלטון הלגיונרי ברומניה (ספטמבר 1941).
תלונות שהגישו היהודים במשטרה נתקלו במקרה הטוב באדישות, כי גם המשטרה נשלטה על ידי הלגיונרים. בתשובה לתלונה של מנהיג הקהילה היהודית ברומניה, וילהלם פילדרמן, הרגיע אנטונסקו בכותבו שמדובר ב"שבוע של התלהבות רומנטית" וזה יחלוף והכל יחזור לקדמותו. למעשה, הפגיעה ביהודים החריפה ונוספה נגדם חקיקה חדשה.
הרקע
במחצית השנייה של המאה ה-19 רומניה הייתה ידועה לשמצה ביחס הרע והמפלה כלפי היהודים שחיו בשטחה. לפני מלחמת העולם הראשונה היו ברומניה מאות חוקים שנועדו להפלות את היהודים. לאחר המלחמה, קיבלה רומניה שטחים רבים שהיו שייכים לפני כן לאימפריה האוסטרו-הונגרית, לרוסיה ולבולגריה (טרנסילבניה, בסרביה, בוקובינה והקדרילטר). עם הרחבת גבולותיה נדרשה רומניה, על ידי מעצמות המערב, לבטל את כל החקיקה המפלה כלפי המיעוטים ובמיוחד כלפי היהודים. החקיקה המפלה בוטלה באופן רשמי, אך ההפליה נמשכה וגם הייתה התמרמרות מצד חוגים רחבים מאוד על כפיית ביטול חוקי האפליה. כמעט לכל המפלגות ברומניה היה מצע אנטישמי. לדוגמה, דוקטור ז'אן אנצ'ל, מחבר הספר תולדות השואה - רומניה מביא בספרו את הציטוט הבא מתוך עלון תעמולה שהופץ בין איכרי טרנסילבניה בשנת 1930:
"...כאשר נגיע לשלטון נעמיס תוך כמה ימים את כל היהודים בקרונות לבהמות ונשלח אותם לחו"ל, ואת רכושם נחלק בינינו לבין המדינה... שום איכר לא ישלם עוד מיסים, משום שלמדינה יהיה מספיק כסף ממכירת הרכוש המוחרם מהיהודים."
לאחר הסכם מינכן ופירוק צ'כוסלובקיה, הבינו ברומניה שאנגליה וצרפת אינן קובעות עוד את סדר היום והכוח עבר לידי גרמניה והשכנה המאיימת, שמעולם לא השלימה עם הוויתור על בסרביה, ברית המועצות. בתקופה שקדמה ל"שבוע ההתלהבות הרומנטית" אולצה רומניה, על ידי גרמניה ואיטליה למסור להונגריה ולבולגריה חלקים גדולים משטחה וברית המועצות אילצה אותה לסגת מבסרביה, שעברה לידי הצבא האדום ללא קרב. במהלך משבר קיומי זה, קרסה המערכת הפוליטית, המפלגות סירבו להקים ממשלה והמלך הפקיד את השלטון, ביום 4 בספטמבר 1940, בידי גנרל יון אנטונסקו. אנטונסקו שהדיח את קרול השני, מלך רומניה והמליך במקומו את בנו, המלך מיכאי הראשון, מלך רומניה (אך שלט בעצמו ללא עוררין), פנה במהלך מפתיע לראשי התנועה הלגיונרית, בראשות הוריה סימה, והזמין אותם לקחת חלק בשלטון.
תנועת הלגיונרים הייתה תנועה שואפת נקם, לאחר רצח מנהיגה, קורנליו זליה קודריאנו, בפקודת המלך קרול השני ורדיפת המנהיגים האחרים. התנועה גם חרתה על דגלה סילוק היהודים מרומניה והחרמת רכושם. הם האשימו את היהודים בכל הצרות שפקדו את רומניה, כולל רצח מנהיגם בפקודת המלך (הם טענו שזו השפעת פילגש המלך, שהייתה יהודייה מצד אביה) וגם באובדן השטחים שנלקחו מרומניה.
הצו המלכותי
ביום 14 בספטמבר 1940 פורסם בעיתוני רומניה צו מלכותי שקבע את גורל היהודים ואלה סעיפי הצו:
בביאורים שפרסם אנטונסקו מיד לאחר מכן, הבטיח ליהודים ש: "רכושכם יכובד, חירויותיכם יובטחו, עבודתכם תפוצה והצדק ישלוט".
הפעולות נגד היהודים
שרי הממשלה הלגיונרים מיהרו ליישם את התורה האנטישמית שבשמה פעלו והשתמשו לשם כך בחוקים להגדרת היהודים ברומניה 1940–1944 שחקיקתם החלה עוד בתקופת קרול השני, מלך רומניה. לעזרת השרים הלגיונרים התייצבו ארגונים אנטישמיים רבים וגם בעלי אינטרסים שהרוויחו מעושק היהודים.
משרד הדתות אסר על היהודים למכור חפצי פולחן דתי נוצרים. משרד החינוך אסר על התלמידים לקנות ספרי לימוד מחנויות של יהודים וקבוצות של לגיונרים אילצו את בעלי החנויות היהודים, לקראת פתיחת שנת הלימודים, לשים בחלונות שלטים בהם היה כתוב "חנות יהודונית". עורכי הדין היהודים סולקו משורות לשכת עורכי הדין. נאסר על היהודים להוציא סחורות מבתי המכס. ביריד שנערך בעיר "אורזיצ'ני" סולקו הסוחרים היהודים בכוח הזרוע ומנעו מהאיכרים לעשות איתם עסקים וכל זאת במצוות הלגיונרים. בערים מסוימות נאסר על הרומנים להיכנס למסבאות של יהודים. קבוצה של יהודים מגאלאץ, שישים במספר, הוכרזו כבני ערובה להבטחת שמירת הסדר על ידי היהודים. בעיירות קטנות נסגרו עסקי היהודים בכוח. ביאשי היהודים הוכו, עונו (גם כדי למסור את רכושם) ונשדדו. ראש הקהילה של רומאן הוכה קשות. בערי השדה הופעלו נגד היהודים כל מיני אמצעים שכללו האשמות בפעילות קומוניסטית, מאסרים ועינוים. בעיר בוז'או נאסרו עשרים צעירים שהיו חברי תנועות נוער ציוניות ועונו כדי להודות בהיותם קומוניסטים. בעיר ארד נאסרו 40 מראשי היהודים, עונו ונשדדו בהיותם במעצר. משמרות של לגיונרים אילצו נשים יהודיות להתפשט לקראת חיפוש של שוטרים. הלגיונרים, שביטחונם העצמי הלך וגבר, החלו לאלץ את הסוחרים היהודים לשים בחנויותיהם שלטים עם טקסטים בסגנון של: "אל תקנו מיהודים", "חנות יהודונית, הכניסה לנוצרים אסורה", "מי שיקנה מיהודונים - בוגד ותמונתו תפורסם".
Free (שיר)
Free (בעברית: חופשייה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן, מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, Harem. השיר יצא לאור ב-10 ביוני 2003, כסינגל השני מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים אנג'ל רקורדס.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד שירי הדאנס קלאב.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שרה ברייטמן, סופי ב. הוקינס, מתיאס מייזנר ותומס שוורץ והופק על ידי פרנק פיטרסון, אשר הפיק את Harem, גם כן. הגרסה המקורית של השיר אותה הוציאה ברייטמן כסינגל, היא בלדת פופ שקטה, בעוד גרסת הרמיקס של השיר משלבת בתוכה את סגנון הדאנס.
בסמוך לצאתו של הסינגל, יצא מיני-אלבום אשר הכיל בתוכו רמיקסים שונים שנעשו עבורו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה ליוטיוב ב-19 בפברואר 2013. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את ברייטמן בתוך בריכה, מוקפת בנשים. הקליפ צולם בתוך הרמון, כשם האלבום, ובהמשך ניתן לראות את ברייטמן אוחזת ביונה לבנה, אותה היא משחררת לאוויר הפתוח.
האודיו הרשמי של השיר, הועלה ליוטיוב לאחר ארבע עשרה שנים מצאתו המקורית.
מודינת א-סליה
מודינת א-סליה (באנגלית: Mudayna as-Saliya) הוא שמו של אתר ארכאולוגי במרכז ממלכת ירדן ובו שרידי מבצר גדול מהתקופה ההלניסטית המאוחרת והרומית. האתר נמצא כ-25 ק"מ דרום מזרחית לדיבון ו-60 ק"מ דרומית לעמאן, בין הנחלים ואדי-סליה וואדי-סיידה, הנשפכים אל נחל ארנון. האתר הוא חלק ממכלול אתרים המכונה "חורבת אל-מודינה" הכולל 6 אתרים ארכאולוגים. באתר, הנמצא על ראש הר מבודד התגלה שרידי ביצור, שזמן בנייתו מתוארך על ידי החוקרים לתקופת החשמונאים.
תולדות המחקר
באתר ביקר לראשונה החוקר האוסטרי אלואיס מוסיל, שפרסם את רשמיו בשנת 1908. נלסון גליק ביקר באתר בשנת 1934, ובסקר שערך באתר דיווח על אתר נבטי עם חומות רחבות ומגדלים, הוא זיהה גם מספר חרסים המתוארכים לתקופה הנבטית.
האב הדומיניקני פליקס-מארי אבל ביקר באתר בשנת 1938. חוקר התנ"ך ג'יימס מקסוול מילר חקר את האתר במסגרת מחקריו על נחל ארנון, וכך גם חיים בן-דוד ממכללת כנרת.
בשנות ה-90 החלו סקרים ארכאולוגיים על ידי חוקרים מאוניברסיטת לה-סיירה בארצות הברית.
חפירות ארכאולוגיות
האתר המבוצר במודינת א-סליה מזכיר מאוד את מבצרי המדבר החשמונאים, ובייחוד את מכוור: המאפיינים הטופוגרפיים של הגבעה הנישאת והתלולה דומה לזו של מכוור, כאשר על הפסגה נבנה מבצר המקיף את כולה, ונמצאה גם מערכת אספקת המים הכוללת אמת מים ובורות לאגירת מי נגר עילי וכן שרידי דייק המזכירים את מערכת המצור הרומי סביב מכוור. באתר נמצאו חרסים מהתקופה הרומית הקדומה, הנראים זהים לאלו האופייניים לירושלים מימי הבית השני.
תולדות האתר
ככל הנראה, ההתיישבות הראשונה באתר הייתה בתקופת הברזל, ולאחריה בסמוך להקמת המבצר במכוור הוקם גם המבצר במודינת-א-סליה. בניגוד ליתר מבצרי החשמונאים שהוקמו לשימושים שונים, המבצר הוקם מטעמים אסטרטגיים וביטחוניים בלבד כדי לשלוט על גבול המדבר הערבי ועל דרך-המדבר, נתיב סחר נבטי חשוב ששימש גם את הצבא הנבטי, ובכך החשמונאים השיגו שליטה על המרחב כנגד התקפות הנבטים.
לקריאה נוספת
Ji C.C. "A Late Hellenistic-Early Roman Fortress at Khirbat Mudayna as-Saliya, Centeal Jordan", PEQ ,152, 2020 pp. 207-233.
מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ (ברוסית: Михаил Николаевич; 13 באוקטובר 1832 – 18 בדצמבר 1908), היה בנו הרביעי מבין שבעת ילדיו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ואשתו שרלוטה, נסיכת פרוסיה (אלכסנדרה פיודורובנה).
ביוגרפיה
מיכאיל ניקולאייביץ' נולד ב-13 באוקטובר 1832 בארמון פטרהוף, לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ולשרלוטה, נסיכת פרוסיה (אלכסנדרה פיודורובנה), בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ. בצעירותו למד מיכאיל באקדמיה הצבאית ביחד עם אחיו הבכור ניקולאי ניקולאייביץ' האב. ב-1848 כשהוא בדרגת סרן צורף לחטיבת ארטילריה. בהמשך, הועלה לדרגת מיור גנרל ונטל חלק במלחמת קרים. לאחר גילוי גבורה בקרב אינקרמן שהתחולל בתחילת נובמבר 1854, עוטר בעיטור מסדר ג'ורג' הקדוש-דרגה 4. ב-9 בפברואר 1860 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד האקדמיה הצבאית ושנה אחר כך למפקד כוחות הארטילריה של הצבא הרוסי.
בין 1862 ל-1881 כיהן מיכאיל ניקולאייביץ' כנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, תחת ארבעה צארים שונים ובתוקף תפקידו זה, כיהן גם כמפקד הגיס הרוסי בעת המערכה הקווקזית של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), כאשר מפקדתו שכנה בטביליסי. בתום המלחמה הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
ב-28 באוגוסט 1857 נישא הדוכס מיכאיל ניקולאייביץ' לנסיכה אולגה פיודורובנה מבאדן ולזוג נולדו שבעה ילדים. בנו בכורו ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה נלחם אף הוא במלחמה העות'מאנית רוסית כקצין צעיר בגזרת הבלקן.
ב-13 במרץ 1881 דקות מספר לאחר ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני, בעיר סנקט פטרבורג, הגיע לזירה, נטל פיקוד על החיילים, ייצב והרגיע את האנדרלמוסיה שהייתה בשטח.
בין 1881 ל-1905, כיהן כיושב ראש המועצה המדינית של האימפריה הרוסית. בשל בריאותו הלקויה עבר לקאן שבצרפת, שם הלך לעולמו משבץ מוחי ב-18 בדצמבר 1909. ב-5 בינואר 1910 הוא נקבר בקתדרלה על שם פיטר ופול הקדושים במבצר פטרופבלובסקיה.
משפחתו
ב-28 באוגוסט 1857 התחתן מיכאיל עם צציליה, נסיכת באדן, בתם של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן וסופיה, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
זיהוי מקום המקדש
זיהוי מקום המקדש הוא ענף עיקרי בחקר בית המקדש, העוסק בזיהוי המקום המדויק שבו הוא עמד בתוך הר המוריה, הוא 'הר הבית'.
מסורת מיקומו של הר הבית רציפה במהלך הדורות, ואיננה מוטלת בספק. כך נקרא המתחם כיום, כך הוא נקרא בכתביהם של תיירים ועולי רגל יהודים, נוצרים ומוסלמים מאז ימי הביניים המוקדמים. מיקומו היה ידוע אף בתקופה הביזנטית, כאשר הוסר מקדש יופיטר שנבנה בראש ההר, וכן על ידי הרומאים, שהחריבו את בית המקדש וחנכו מקדש זה.
אף אם יזוהה אזור המתחם המקודש, דבר זה אינו פותר לחלוטין את הבעיה, שהרי במקורות ישנה עמימות לגבי מיקומו של בית המקדש בתוך הר הבית. אמנם, ניתן לעקוף בעיה זאת על ידי מציאת נקודת התייחסות על ההר המשתייכת לבית המקדש עצמו, כפי שאכן נעשה בחלק מהמחקרים. בעיית המיקום מוחרפת עקב העובדה שקיימת מחלוקת על אורכה של יחידת האמה. מספר שיטות לפתרון חידות אלו הוצעו על ידי העוסקים בנושא, בהסתמך על ניתוח דברי המקורות, מסורות, עדויות היסטוריות וארכאולוגיות ואף ניתוח המבנה הטופוגרפי של ההר עצמו. עם זאת, המחקר בתחום זיהוי מקום המקדש לוקה בחסר, משום שמעולם לא נערכה חפירה ארכאולוגית של ממש במקום.
בחירת מיקום המקדש
המחקר ההיסטורי אינו יודע להצביע על סיבה ספציפית לבחירתו של הר הבית. ישנה סברה, שגרנו של ארונה היבוסי שימש מקום פולחן, או שאבן השתייה הייתה מקודשת על המקומיים, מסורת שעברה לעם ישראל. על פי המקרא, בהר המוריה שעליו נבנה בית המקדש, עקד אברהם את יצחק בנו בבואו להקריבו על המזבח שבנה שם על פי הצו האלוהי שקיבל. מאורע זה היה הרקע לקביעת הר המוריה כמקום הקרבת הקרבנות לפני האלוהים, היינו מקום בית המקדש.
ישנה השערה נוספת שהר הבית נבחר מפני סמיכותו לעיר דוד, שכן הקמת מרכזי פולחן בנקודות גבוהות הייתה עניין רגיל בעת העתיקה. אמנם, הר הזיתים והגבעה הנקראת מאז ימי הביניים הר ציון (בניגוד להר ציון המקראי שהוא הר המוריה), נישאים מעל הר המוריה, אך המעבר אליהם כרוך בחציית נחל קדרון מחד, והגיא המרכזי מאידך. יש לזכור שקרקע העמק הייתה נמוכה בכשנים-עשר מטרים מגובהה כיום. המעבר להר המוריה, לעומת זאת, לא הצריך חציית נחל, אלא אוכף, עליה שנעשתה קלה אף יותר עם בניית המילוא על ידי שלמה המלך. הסבר זה לא נותן תשובה לשאלת חשיבותה של ירושלים ומדוע נבחרה דווקא היא להיות בירת הממלכה.
המסורת היהודית גורסת כי מקומו של המקדש בירושלים אמנם לא הוזכר מפורשות בתורה, אך כבר היה קבוע מקדמת דנא. בתלמוד הבבלי מובא הסברו של רבא מה היו התלבטויותיהם של דוד ושמואל, בבואם למצוא את המיקום הראוי לבנות בו את בית המקדש. רבא, אינו טוען כי שמע במסורת איש מפי איש שכך אכן היה, אך ניתן לראות כאן את גישתו - מיקום הבית היה צריך להיחשף על ידי דרישת פסוקי התורה וספר יהושע.
לעומת זאת, בעת דיונה של הגמרא בבעיות שעמדו בפני בוני בית המקדש השני, לא הזדקקו לאמצעים דרשניים אלה, אלא לכלים שונים בתכלית - לגבי צורת הבית הכללית, מניחה הגמרא בפשטות כי ניתן היה לזהות את צורתו מתוך המצאי בשטח - מעין דוגמה עתיקה לניתוח ארכאולוגי, לאחר איתור יסודות החומות. לדברי ר' שמואל בר נחמני גם לצורך זיהוי מקום המזבח, נעזרו העולים בממצא דומה: "מכל הבית כולו הריחו ריח קטרת, משם הריחו ריח איברים". אמוראים אחרים טענו שבזיהוי מקום המזבח, הסתייעו העולים בדברי נבואה או בגילויים שמימיים אחרים.
את מזבח הנחושת לקח נבוזראדן לבבל ולא נשאר סימן במקומו. אבל המזבח שבנה זרובבל נגנזו אבניו בתקופה הסלאוקית בלשכת בית המוקד, וחודש שוב בימי הורדוס, ולכן סביר להניח שיהיה קל לאתר את יסודותיו.
המקורות לזיהוי מקום המקדש
בבוא החוקרים לקבוע את מיקום המקדש, עליהם להתייחס לשלוש סוגיות:
הר הבית כיום
מתחם הר הבית הוא מתחם עצום שארבעת קירותיו, באורך של 275, 466, 310 ו-488 מטרים, מקיפים שטח גדול בהרבה מהמתחם ששטחו 500 אמה רבועות המתואר במסכת מידות ואף מהסטדיון המרובע שמתואר על ידי יוסף בן מתתיהו.
רחבת הר הבית כיום היא טרפז, הנראה במבט ראשון כמלבני, אך למעשה צלעותיו אינן מקבילות ואינן שוות ואף אינן תמיד מורכבות מקווים ישרים. הן אינן מכוונות באופן מוחלט לאף אחת מרוחות השמיים.
שטחו הכולל של מתחם הר הבית (כולל עובי הכתלים) כיום הוא כ-141,000 מטר רבוע.
חלקים מהכתלים נהרסו, נבנו, הורחבו ושופצו במהלך הדורות. בעוד שעל רבים משינויים אלו ניתן ללמוד רק מתוך מקורות היסטוריים, ישנם מספר מאפיינים המאפשרים להבחין בשינויים על פני השטח. המאפיין העיקרי, והבולט ביותר, הוא הימצאותן של אבנים בעלות סיתות הרודיאני.
הר הבית בתקופת בתי המקדש
נתונים רבים ומפורטים ניתנו לגבי מבנה בית המקדש, על יד יוסף בן מתתיהו, על ידי חז"ל במסכת מידות ובשאר ספריהם, וכן על ידי תיאורים שונים בספרי התנ"ך.
הר הבית בתיאור חז"ל
אם כי מחלוקות רבות קיימות לגבי פרטי המבנה, בין על ידי חז"ל עצמם ובין על ידי פרשניהם, הרי שקווי המתאר הכלליים מוסכמים לרוב:
הר הבית הוא מתחם ריבועי, בעל צלעות בנות 500 אמה (מידת אורך). מרבית השטח הפנוי בהר הוא בדרום החיל, שני לו מן המזרח, שלישי לו מן הצפון, ומיעוטו מן המערב. להר הבית היו חמישה שערים: זוג שערי חולדה בדרום, שער שושן במזרח, שער טדי בצפון ושער קיפונוס במערב. בתוך מתחם ההר היה מתחם מוגבה ומוקף סורג שכונה "חיל". מטרתו לכאורה היא לפלס את גובה ההר. מעל מתחם זה התנשא המקדש, שאורכו הכולל, עם חצרותיו, היה 322 אמות, ורוחבו 135 אמות. מתחם המקדש נחלק לשלושה מתחמים עיקריים:
הר הבית בתיאורו של יוסף בן מתתיהו
יוסף בן מתתיהו מרחיב את היריעה בנוגע לתיאור בית המקדש והר הבית בכמה מקומות - חלקם כרקע לתיאור הלוחמה והחורבן שהתנהלו בם ובסביבתם כחלק מהמרד הגדול, וחלקם בתור תיאור היסטורי של הבניין החשוב ביותר בתולדות היהודים.
בתיאורו של יוסף ישנה התייחסות לפרטים, ודבר זה חשוב בעיקר בתיאור המבנים החיצוניים של הר הבית, עניין בו חז"ל עסקו באופן מצומצם ביותר. עם זאת, יוסף, למרות היכרותו עם הבית, והעובדה שהוא אף כנראה שימש בו בעצמו ככהן, אינו נבדל משאר ההיסטוריונים בני תקופתו, ואינו מדייק במספרים. תיאורו הוא כללי ומלא התפעלות. ניתן להוסיף לכך את העובדה שהתיאור נכתב לקהל רומאי, אחרי חורבן הבית. כך שלא היה צריך לחשוש להשגות על פרטים שגויים שאולי חדרו לכתביו. ככלל, נחשב התיאור שבמשנה, למרות החלקים בו השנויים במחלוקת, כנאמן יותר, וכתבי פלביוס משמשים כמידע משלים על גביהם
הר הבית בימי הביניים
בית המקדש אמנם חרב, אך הוא לא חלף מהתודעה היהודית, ואף מזו הנוכרית. מסורות שונות לגבי מיקום שלל חלקים מהמקדש שרדו במדרשים, וכן בעדויותיהם של נוסעים ועולי רגל. עם כל הבעייתיות של הסתמכות על מסורות, במיוחד כאלו שנכתבו לעיתים מאות שנים לאחר המאורע, הן עדיין בעלות משקל ניכר בדרך לקביעת מיקום בית המקדש.
מסורות המזהות את כותלי הר הבית
נראה כי מאמרו של רבי אחא במדרש תנחומא שהוסיף על דברי רבי אלעזר בן פדת שהשכינה נמצאת במקום המקדש, נועד לצמצם ולא להרחיב את מקום השכינה. כאשר אמר "אין השכינה זזה מכותל מערבי של בית המקדש" לא הייתה כוונתו לכותל המערבי של הר הבית, ולא לחומת העזרה המקודשת ממנו שאורכה קל"ה אמה, ולא לכותל החיצון של ההיכל שאורכו 70 אמה, אלא לכותל המערבי של קודש הקדשים שאורכו 20 אמה, הסמוך לאבן השתייה.
הדעות בדבר מיקום המקדש
ישנן כתריסר שיטות לגבי מיקומו המדויק של בית המקדש. על אף שהשיטות השונות חולקות זו על זו לגבי המיקום המדויק של קודש הקודשים, מידת האמה, והכיוון אליו היה מכוון בית המקדש, הרי שרב הדומה על השונה.
נהוג לחלק את השיטות לפי המקום בו הן ממקמות את בית המקדש ביחס לכיפת הסלע:
השיטות המרכזיות
כפי שצוין לעיל, מסורות יהודיות, נוצריות ואסלאמיות רבות שנים זיהו את הסלע שתחת כיפת הסלע כמקום קדוש. המסורת היהודית, כפי שהביאהּ הרדב"ז, מיחסת את הסלע כאבן השתייה המוזכרת בחז"ל שעליה עמד קודש הקודשים, שיטה דומה לזאת, בעיקר של הרב שלמה גורן, מזיזה את מקום המקדש בכ-50 מטר מערבה, כיוון שלשיטתו הסלע הוא חלק ממזבח העולה.
העדויות והמסורות הקדומות
שיטה זו היא העתיקה והרווחת מבין השיטות, ונתמכת על ידי מרבית החוקרים ואנשי ההלכה עד היום. המקור הקדום ביותר המסייע לקביעת מקום אבן השתייה כמקומו של קודש הקודשים הוא עדותו של הנוסע מבורדו, שכתב בשנת 333: "יש כאן שני פסלים של הדריאנוס ולא הרחק מהם אבן מנוקבת שאליה היהודים באים כל שנה ומושחים אותה בשמן, מתאבלים, קורעים את בגדיהם ומפליגים לדרכם". תיאור זה, של אבן מנוקבת, מתאים לסלע אשר כיפת הסלע בנויה על גביו, אשר בו חור עגול ותחתיו מערה.
ההיסטוריון הנוצרי Eutychius מתאר בשנת 876 כיצד סופרוניוס, בישוף ירושלים, הראה לעומאר בן אל-ח'טאב את הסלע במקום בו היה קדש הקדשים, עליו בנו אחר כך את הכיפה המפורסמת. במקורות ערביים ישנו סיפור כיצד יהודי מומר בשם כעב אבו יצחק יעץ לעומאר לבנות מסגד מצפון לצ'חרה (לסלע אין שם מיוחד בערבית, ומשמעות שמו היא 'סלע') כדי שיתפללו למקום שאליו פונים היהודים וגם אל מכה. ההיסטוריון הארמני Sebeos כתב במאה השביעית בספרו שעם כיבוש ירושלים על ידי הערבים, תכננו היהודים לבנות מחדש את בית המקדש. הם מצאו את מקום קדש הקדשים ובנו בניין עם במה כדי להתפלל שם. אבל הישמעאלים, שקינאו בהם, גרשו את היהודים משם ועשו אותו מקום תפילה לעצמם.
רבי בנימין מטודלה שביקר בירושלים בערך בשנת 1170, כותב שעומאר בן אל-ח'טאב בנה כיפה גדולה על מקום המקדש. כן מעיד גם ר' פתחיה מרגנשבורג כחמש שנים לאחריו. בראשית המאה ה-14 ביקר בירושלים תלמידו של הרמב"ן. בין השאר הוא כתב "על אבן שתייה בנו מלכי ישמעאל בנין מפואר מאד".
יש המוצאים אף בדברי המדרש ראיה למיקומו של קודש הקודשים במקום כיפת הסלע:
בפסיקה ההלכתית
המקור הראשון בו נושא מיקום המקדש וגבולותיו נידון בצורה הלכתית מסודרת הוא שו"ת הרדב"ז, שהיה רבה של צפת במחצית השנייה של המאה ה-16:
בתשובתו, מתחיל הרדב"ז בקביעה ש, ולבסוף פוסק . זאת על אף תמיהתו שהתיאור המופיע במשנה שאבן השתייה גבוהה מן הארץ שלוש אצבעות, אינו תואם לכאורה את המציאות בזמנו, שכן המוסלמים מדווחים שהיא גבוהה מהקרקע שלוש קומות. הוא מעלה השערה שקרקעית המקדש הושחתה והונמכה במהלך החורבן ואף מספר כי שמע שהמלכים שעברו חפרו למצוא את יסוד האבן ולא מצאו, ולכן עתה היא גלויה. מכאן ממשיך הרדב"ז ועורך סקירה של הר הבית, תוך חישוב המרחק של כל חומה, עליותיה ופתחיה, ממקום קודש הקדשים, ודן בשאלה האם הם נמצאים בתוך התחום המקודש ואסורים בכניסה, או מחוץ לתחום המקודש ומותרים.
רבים עסקו בדברים התמוהים בתשובת הרדב"ז, והתשובות נעות במרחבי הקשת - היו שכתבו כי תשובה זו נכתבה מתוך צפייה מרחוק במתחם, וללא אפשרות בדיקת מרחקים בשטח, היו, שעל סמך תמיהות אלו דחו את דבריו מכל וכל, והיו שניסו לתרץ את דבריו על ידי הענקת פרשנויות למילותיו – חלקן דחוקות יותר וחלקן פחות.
למרות כל התמיהות, רוב העוסקים בנושא נוטים לקבל את המסורת אותה מביא הרדב"ז, ומזהים את אבן השתייה בתור קרקע קודש הקדשים. כדברי הרדב"ז פסקו החיד"א, החת"ם סופר, החפץ חיים והחזון איש. אל פסיקתו של הרדב"ז מצטרפת גם פסיקתו של הב"ח:.
ראייתו הטופוגרפית של הרב זלמן מנחם קורן
לעדויות ולמסורות הקדומות, ולפסיקתו של הרדב"ז, נוספת ראייה טופוגרפית של הרב זלמן מנחם קורן אותה פרסם בספרו "חצרות בית ה'". הרב קורן מוכיח כי טופוגרפית מיקומו של קודש הקודשים חייב להיות במקומה של כיפת הסלע, זאת על פי התיאוריים מהמשנה כי קודש הקודשים הוא הנקודה הגבוהה ביותר טופוגרפית בהר, ובבחינת מבנה ההר אין אפשרות למקם את מקום קודש הקודשים שלא במקום כיפת הסלע.