cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קוד ישן
קוד ישן (באנגלית: oldcode) הוא שיטת קידוד העברית במחשבים שלא תוכננו לעברית מלכתחילה, אלא לאנגלית בלבד. בכל סוגי הקוד הישן מקודדות 27 האותיות של האלפבית העברי (כלומר כולל האותיות הסופיות) במקום אותיות האלפבית הלטיני. בדרך-כלל כשמדברים על הקוד הישן מתכוונים לתקן SI 960, שהוא ASCII חוץ מהתווים (בכתיב הקסדצימלי) 0x60 עד 0x7A, שאותם תופסות האותיות העבריות.
הקוד הישן אינו נוח לשימוש, משום שאי-אפשר לערבב בו אותיות לטיניות קטנות ואותיות עבריות גם יחד, אך הוא היה האפשרות היחידה כאשר כל סביבות המחשוב הוגבלו ל-7 סיביות. עם המעבר ל-8 סיביות הוסרה מגבלה זו, ואפשר היה לקודד את תחום ה-ASCII כמקובל ולהקצות לאותיות העבריות מספרים נפרדים. במחשב האישי הוקצה התחום 0x80 עד 0x9A (עברית של DOS), ובתקן של ISO התחום 0xE0 עד 0xFA. העברית של Windows, מקינטוש ויוניקס מקודדת לפי תקן ISO.
העברית בתקן EBCDIC של חברת IBM, אף שזה היה בן 8 סיביות מלכתחילה, עברה כמה גלגולים. בתקופה שקדמה להופעת המסכים קודדה העברית במקום האותיות הלטיניות הגדולות (תחום המתחיל ב-0xC1 ומסתיים ב-0xE9). קידוד זה, שקיבל את הכינוי "סינית", מנע הדפסה מעורבת של עברית ואנגלית. עם הופעת המסכים הועבר הקידוד של העברית כמו בקוד ישן ASCII אל האותיות הלטיניות הקטנות (תחום המתחיל ב-0x81 ומסתיים ב-0xA9), קוד שקיבל את הכינוי "קוד ישן".
בין הייצוג הגרפי של קוד ישן ASCII לייצוג הגרפי של קוד ישן ב-EBCDIC היה הבדל קטן אחד. האות א ב-EBCDIC קודדה במקום הסימן & (ב-EBCDIC ערכו 0x50), בעוד שבקוד ישן ASCII הייצוג הגרפי של האות א היה ` (גרש שכיוונו הפוך), כך שערכה ההקסדצימלי של האות א היה מיד לפני האות ב (0x60 ו-0x61 בהתאמה).
העברית בקוד הישן היא לעולם עברית חזותית (ויזואלית), כי בעבר הקשיים שעברית חזותית יוצרת לא נמצאו ראויים לפתרון מקיף יותר.
תרומבוציטוזיס
תרומבוציטוזיס (או תרומבוציטומיה, באנגלית: Thrombocytosis) היא מחלה המטולוגית כרונית השייכת לקבוצת המחלות המיילופרוליפרטיביות (Myeloproliferative) (מילוֹ=מח עצם, פרוליפרציה=שגשוג) המתבטאת בריבוי טסיות דם. תרומבוציטוזיס תגובתית, בניגוד לראשונית, שכיחה הרבה יותר ונגרמת כתוצאה ממחלה אחרת.
טסיות הדם (תרומבוציטים)
טסיות הדם (תרומבוציטים) (platelets, thrombocytes) הן מבנים קטנים דמויי תא, הם חלק ממרכיבי הדם ותפקידם הוא חסימת דימום הנגרם כתוצאה מפריצה או קריעה של כלי הדם. חסימת הדימום נעשית על ידי היצמדות טסיות הדם זה לזה כדי ליצור קריש דם שהוא מעין "פקק" שעוצר את שטף הדם. טסיות הדם קטנות בהרבה בגדלן מתאי הדם אדומים ולבנים. בנוסף לפעולת יצירת קריש הדם אשר חוסם את הדימום, הן משחררות חומרים המעודדים הפעלה של גורמי קרישה נוספים.
היווצרותן של טסיות הדם ומותן
כל תאי הדם אשר נוצרים במח העצמות, תאי דם לבנים, תאי דם אדומים או טסיות דם, מקורם בתאים גדולים מסוג אחד בלבד, המכונים תאי נבט או תאי גזע. בהתאם לצורכי הגוף, מבשילים תאים גדולים אלה, מתחלקים, והופכים בתהליך התמיינות לתאים בלתי בשלים מהסוגים שהוזכרו לעיל, אשר מתחלקים בעצמם, מבשילים והופכים לתאים מושלמים בהתאם להתמיינותם. לשם יצירת טסיות הדם (תרומבוציטים), הופכים תאי הנבט בתהליך המכונה טרומבופוייזיס, לתאים המכונים תאים מגקריובלסטים שהופכים בעצמם לתאים ענקיים בשם מגקריוציטים אשר בתורם מתפרקים למקטעי ציטופלזמה רבים שהופכים לטסיות דם. טסיות דם אלה אינן תאי דם שלמים ואין בהן גרעין, אם כי הן עשירות באנזימים וחומרים כימיים נוספים שארוזים בשלפוחיות (גרנולות) מיוחדות.
זמן מחצית החיים של טסיות הדם, בין שבוע לעשרה ימים. בדרך כלל, אצל אדם בריא, נהרסות מרבית הטסיות בכל עשרה ימים בממוצע. בזמן זה הן אמורות לפעול במקרה הצורך, לסייע לקרישה ולמנוע דימומים, עד הריסתן והחלפתן באחרות. למעלה משליש מסך כל טסיות הדם נהרס בסופו של דבר בטחול, כשליש מטסיות הדם נהרס בכבד והשאר במח העצמות, ברקמות הגוף (על ידי תאים בלעניים של מערכת החיסון המכונים מקרופאגים), ובמקומות נוספים.
ריבוי טסיות דם
ככל שמספר הטסיות בדם גבוה יותר, כך מהיר זמן הקרישה ועצירת הדימום. כמות טסיות הדם בדם משתנה בטווחים רחבים ביותר, בהתאם לצרכים המשתנים של הגוף, כגון בעת המחזור החודשי, בגלל דימומים פנימיים, מחמת פציעה, עקב היצרות כלי דם ומסיבות הקשורות בסכנה לסתימת כלי דם. כמות טסיות הדם עשויה להשתנות באופן נורמלי בהפרשים גדולים שבין 130,000 ל-450,000 טסיות למיקרוליטר (מילימטר מעוקב) של דם. מכיוון שליטר דם מכיל מיליון מילימטרים מעוקבים, הרי שכמות טסיות הדם עשויה לנוע בין 130 מיליארד ל-450 מיליארד טסיות בליטר דם.
כמות טסיות הדם משתנה כאמור לפי צורכי הגוף, אולם לעיתים עלולה הכמות לעלות בצורה חדה, למיליון, מיליון וחצי, שני מיליון טסיות למיקרוליטר דם ואף יותר. מה שיבשר על בעיה בריאותית. עליה בכמות טסיות הדם עלולה להוות סיכון של ממש לחיים, עקב העלייה בהסתברות ליצירת קרישי דם במחזור הדם.
תרומבוציטוזיס ראשונית
תופעת ריבוי טסיות דם מכונה "תרומבוציטוזיס", עלולה להתרחש עקב שתי סיבות: "תרומבוציטוזיס ראשונית" שהיא מחלה עצמאית ללא גורם ברור. מחלה שבה עובר לכאורה תא צעיר אחד במח העצם שינוי במבנה הגנטי שלו ומתחיל להתחלק ללא שליטה ובקרה של הגוף. תרומבוציטוזיס ראשונית, עשויה בין היתר, להיות מצב נלווה למחלות ראשוניות של מח העצמות ובעיקר לוקמיה של לשד העצמות המכונה לוקמיה מיילואידית כרונית או לוקמיה מיאלוגנית כרונית (Chronic Myelogenous Leukemia - CML) וכן במצב של פוליציטמיה ורה, מחלה שבה רב במיוחד מספרם של תאי הדם האדומים דווקא עם אפשרות לעליה במספר תאי דם אחרים גם כן ובתוכם גם טסיות הדם. בדרך כלל גבוהה במיוחד כמות טסיות הדם ב"תרומבוציטוזיס ראשונית".
תרומבוציטוזיס תגובתית
מצב של ריבוי טסיות דם עלול להתקיים גם כתגובה למצב בריאותי אחר. כזו היא "תרומבוציטוזיס תגובתית" שעלולה להתרחש כתגובה לחוסר ברזל, כתגובה לניתוח בכלל וניתוח להסרת הטחול בפרט, כתגובה למצבי דלקת, כתגובה למורסות, כתגובה לזיהומים כרוניים או כתגובה למחלה כלשהי כקרוהן או קוליטיס וכדומה, ואפילו כמצב נלווה להיריון.
סווג המחלה
על אף שתרומבוציטוזיס ראשונית עלולה להיות מוגדרת כמחלה ממארת, משום שחלוקה בלתי מבוקרת של תאים היא הבסיס של כל המחלות הממאירות, הנה בניגוד למחלות ממאירות ידועות, מחלה זו איננה פוגעת ברקמות אחרות של הגוף, ואף לא הורסת את מח העצם עצמו. הרוב המכריע של החולים בתרומבוציטוזיס ראשונית מנהלים עם תרופות אורח חיים רגיל ותקין. הסיכון העיקרי של תרומבוציטוזיס ראשונית הוא שינוי המחלה למחלה המטולוגית אחרת, דימומים או לחלופין קרישיות יתר ויצירת קרישי דם בתוך כלי הדם (פַּקֶּקֶת), תופעה שעלולה לסכן את החיים משום הסיכון לשבץ מוחי, או לאוטם שריר הלב. כמו כן עלולות נשים הרות להפיל את וולדותיהן עקב הימצאות קרישי דם בשליה. סיכונים אלה קיימים אמנם גם כן, אולם ברמה נמוכה בהרבה, במצב של תרומבוציטוזיס תגובתית.
טיפול במחלה
כיום רווחת הדעה כי עד לספירת מיליון טסיות דם למיקרוליטר ובהיעדר נסיבות אחרות אשר מגדילות את הסיכון להיווצרות קרישי דם (טרומבוזות) אין צורך בטיפול כלשהו.
בספירת טסיות גבוהה יותר הטיפול הנפוץ במחלה הוא תרופה אשר פותחה לפני כשלושים שנה ונלקחת על בסיס יומי להורדת קצב ייצור טסיות הדם בשם הידראה (hydroxyurea). לפני שנים אחדות פותחה תרופה נוספת בשם אגרילין (שם מסחרי: anagrelide) (Agrylin). בעוד שהידראה היא טיפול כימותרפי המשפיע על כל המערכות בגוף, אגרילין הוא טיפול ממוקד. היעילות של האגרילין זהה לזו של ההידראה, אולם היות שהיא רשומה כטיפול בקו שני השימוש בה פחות. בנוסף אפשר להשתמש באספירין במינון נמוך אשר מחליש את תכונת ההצמתות של טסיות הדם ובכך מקטין את הסיכון ביצירת קרישי דם. קיימות מספר גישות בקרב הרופאים בעניין מספר הטסיות בדם שמעליו יש לתת את הטיפול התרופתי. בשנים האחרונות רווחת יותר הגישה לפיה אין לתת טיפול תרופתי כלשהו עד לספירה של מעל למיליון ועד למיליון וחצי טסיות למיקרוליטר. מאחר שאין לתזונה או לאורח חיים השפעה על קצב ייצור טסיות הדם (ככל שידוע כיום), אין הטיפול התרופתי מלווה בהמלצות לתזונה או אורח חיים מסוימים.
המרכז למחקר גרעיני שורק
המרכז למחקר גרעיני שׂורק (בראשי תיבות: ממ"ג שורק) הוא אחד משני מכוני המחקר לתחום הגרעין במדינת ישראל. במרכז מתבצע מחקר ופיתוח למטרות אזרחיות.
בניגוד למכון השני, הקריה למחקר גרעיני – נגב, המכון נמצא תחת פיקוח הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
הקמת המרכז
המרכז הוקם ב-1958, סמוך לשפך נחל שורק שממערב לעיר יבנה, על ידי הוועדה לאנרגיה אטומית, לשם קידום בניית התשתית הטכנולוגית לשימוש בשיטות גרעיניות במשק החשמל, בתעשייה, ברפואה ובחקלאות בישראל. הוא נבנה סביב כור גרעיני בהספק של 5 מגה-ואט, אשר נתרם במסגרת התוכנית "אטום למען שלום", על ידי ארצות הברית, בתקופת שלטונו של הנשיא דווייט אייזנהאואר. לצורך הפעלת הכור קיבלה ישראל מארצות הברית 150 מוטות דלק.
מתכנן האתר היה האדריכל משה זרחי. בניין הכור הגרעיני עצמו תוכנן על ידי האדריכל פיליפ ג'ונסון בשיתוף האדריכל הישראלי גדעון זיו ונקרא על שם פרופ' ישראל פלח, מקימו ומנהלו הראשון.
הכור החל לפעול ב-16 ביוני 1960.
מ-1960 עד 1975, סיפקה ארצות הברית 19 ק"ג אורניום מועשר לכור. ב-1977, על רקע אי-הצטרפות ישראל לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, חדלה ארצות הברית מלספק אורניום לישראל, לפי החלטת הקונגרס.
בינואר 2010 הוחזרו לארצות הברית 102 מוטות דלק משומשים מהכור בשורק.
התאונה הרדיולוגית
ב-21 ביוני 1990 התרחשה במרכז הגרעיני שורק תאונה רדיולוגית, במתקן השייך לחברה פרטית העוסקת בעיקור מוצרי מזון על ידי קרינת גמא. תאונה זו הביאה למותו של עובד החברה. מעט אחרי השעה 17:00 נשמעה אזעקה המתריעה על קרינה, אך העובד כיבה את הכריזה, פתח את נעילת הדלת האוטומטית ונכנס לתא שכלל מקור קרינת גמא עשוי קובלט-60. העובד, שלא היה מודע לקרינה, החל לחוש חום עז בעיניו לאחר כדקה ועזב את התא. הוא נלקח לבית החולים ונפטר כעבור 36 ימים מתסמונת קרינה חריפה.
המרכז כיום
בנוסף לכור המחקר, הנמצא תחת פיקוח הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, כולל המרכז גם מאיץ פרוטונים ומעבדות מחקר ופיתוח. המרכז ידוע כמומחה בתחומי האלקטרואופטיקה ובמכשור לגילוי עצמים חשודים.
כיום עוסק המרכז בתחומי מחקר ופיתוח רבים, הכוללים: פיתוח לייזרים, שיטות גרעיניות, על-קוליות ואופטיות לבדיקות לא הורסות, חישה מרחוק של זיהומים באוויר ונתונים מטאורולוגיים ובטכנולוגיות מגנטיות ואלקטרומגנטיות לגילוי עצמים חשודים. בנוסף, בסוף שנת 2018 הוקם במרכז המרכז הישראלי לפוטוניקה מתקדמת (ICAP), בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון. משימתו של ICAP היא לספק לתעשייה ולמוסדות האקדמיים את המתקנים והידע המעודכנים ביותר במדעי הפוטוניקה, על מנת לאפשר התקדמות משמעותית במגוון רחב של טכנולוגיות קריטיות.
במרכז נמצאת ספרייה בנושאי פיזיקה גרעינית וכללית, כימיה, מתמטיקה ועוד.
בזמן ירי רקטות לאזור יבנה או אשדוד, הכור מושבת.
מאיץ החלקיקים שרף
במרץ 2012 הודיעה הוועדה לאנרגיה אטומית כי הכור בשורק יסגר ב-2018. במקומו, יפעל בשורק מאיץ החלקיקים שרף (SARAF - Soreq Applied Research Accelerator Facility), שהוא מאיץ יונים קלים, המסוגל להאיץ גרעיני מימן-1 ודאוטריום לאנרגיות קינטיות של 5 עד 40 מגהאלקטרונוולט. שרף ישמש למגוון רחב של יישומים, לרבות ניסויי פיזיקת חלקיקים, פיזיקה גרעינית והנדסת חומרים, לצד הפקת איזוטופים עבור ישומי רפואה גרעינית.
ארנה בן-נפתלי
ארנה בן-נפתלי (נולדה ב-1956) היא מומחית למשפט בינלאומי, רקטור המסלול האקדמי המכללה למינהל וכן מופקדת הקתדרה לזכויות אדם ע"ש אמיל זולא, בבית הספר למשפטים ע"ש חיים שטריקס, המסלול האקדמי המכללה למינהל. בן-נפתלי שימשה כדקן בית הספר למשפטים ע"ש חיים שטריקס, בין השנים 2008 לבין ספטמבר 2011.
ביוגרפיה
בן-נפתלי היא בתם של דינה ועורך הדין, אברהם בן-נפתלי.
לבן-נפתלי תואר ראשון ותואר שני במשפטים מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת הרווארד ותואר שני ודוקטורט מ- Fletcher School of Law and Diplomacy באוניברסיטת טאפטס. בן-נפתלי שירתה בכוחות השלום של האו"ם בין השנים 1993 ו-1996 ומאז היא מכהנת מדי קיץ כיועצת מיוחדת באו"ם.
החל משנת 2017 משמשת בן-נפתלי כיו"ר ועדת פרס ספיר של מפעל הפיס.
לצד פעילותה האקדמית, פעילה בן-נפתלי בהתנדבות בארגוני החברה האזרחית, ובין היתר היא מכהנת כחברת הנהלה ב"בצלם".
בשנת 2012, ייסדה פרופ' בן-נפתלי את הקתדרה לזכויות אדם ע"ש אמיל זולא, אשר פועלת בבית הספר למשפטים ע"ש חיים שטריקס. הקתדרה עוסקת בזכויות האדם, ותורמת לקידום שיח זכויות האדם בישראל, הן דרך לימודי המשפטים והן באמצעות שיתופי פעולה אינטרדיסציפלינריים אחרים. בין היתר, בן-נפתלי, באמצעות הקתדרה, פתחה תואר שני במשפטים ששמו "תקנה" אשר מתרכז במשפטים ובזכויות אדם. נכון לשנות 2016 נפתחו שני מחזורים של התוכנית, שבמסגרתה נהנים 12 סטודנטים במלגת לימודים מלאה.
חיים אישיים
אחותה, מיכל בן-נפתלי היא סופרת שזכתה בפרס ספיר בשנת 2016.
סיפור ההתגיירות במכתבים הכוזריים
המכתבים הכוזריים או התכתובת הכוזרית (Khazar Correspondence) הם שלושה מכתבים המתארים את התגיירות הכוזרים: מכתב בשמו של חסדאי אבן שפרוטׁ ׁ (915–975), שר בכיר ומנהיג יהודי בקורדובה, אל יוסף מלך כזריה, בו הוא מבקש מידע על ממלכת הכוזרים ועל יהדותם, מכתב בשמו של יוסף מלך הכוזרים האמור להיות תשובה למכתבו של חסדאי ומכתב מכותב המציג עצמו כנתין של המלך הכוזרי, המופנה כנראה אף הוא לחסדאי, כתשובה לשאלות דומות. האותנטיות של המכתבים וסיפור ההתגיירות של הכוזרים המתואר במכתבים אלה, נתונים במחלוקת רבת שנים בין החוקרים.
ההיסטוריה של המכתבים
המקור המוקדם ביותר המזכיר התכתבות בין חסדאי אבן שפרוט לבין המלך הכוזרי הוא ספר העתים של יהודה בן ברזילי הברצלוני או ברגיליוני שנכתב בין 1090 ל-1105.
אלברצלוני מטיל ספק בתוכן הדברים המסופרים במכתב ואף חושד בזיוף מכוון או בהוספה מאוחרת. הוא מוסיף ומפקפק באותנטיות של המכתב אך מביא ציטטה מתוך הנוסח המוכר של המכתב: "ששאלו ר' חסדאי: מאי זה משפחה היה והיאך היה מלך והיאך נכנסו אבותיו תחת כנפי השכינה וכה הוא מלכותו וממשלתו והוא השיבו על הכל וכתב לו כל העניינים באותו כתב". הכותב מספר שראה "מספר נוסחאות" מן המכתב. מכאן ניתן להסיק שהעתקים של המכתב היו נפוצים בספרד בזמנו, יותר ממאה שנה לאחר ימי חסדאי.
סיפור הרקע שבחר רבי יהודה הלוי לספרו הכוזרי (1139) הוא סיפורו של "מֶלֶךְ כּוּזָר הַנִּכְנַס בְּדַת הַיְּהוּדִים הַיּום כְּאַרְבַּע מֵאות שנה". המלך, שרבי יהודה הלוי אינו נוקב בשמו, הגיע אל האמונה באמצעות מלאך שהתגלה אליו בחלום, כמו בסיפור ההתגיירות שבמכתב המלך יוסף. סיפור הוויכוח בין חכם יהודי וחכמי הנצרות והאסלאם שמתואר במכתב יוסף הוא המסד לדיון התאולוגי בספר הכוזרי. רבי יהודה הלוי אינו מזכיר את המכתב אך מציין שהסיפור "נזכר ונודע בספרי דברי הימים", מכאן שהסיפור או המכתב היה ידוע בימיו.
מקור יהודי נוסף שמזכיר את סיפור ההתגיירות ואת ההתכתבות הוא ספר הקבלה שנכתב על ידי הראב"ד, רבי אברהם אבן דאוד (1110–1180). הוא מזכיר את מכתב יוסף המלך ואת הכוזרים כיהודים רבניים (שאינם קראים) ואומר: "שהיו שם עמים כוזריים שהתגיירו ויוסף מלכם שלח ספר לר' חסדאי הנשיא בר' יצחק בר שפרוט והודיעו שהוא על דעת רבנות וכל עמו וראינו בטוליטולה מבני בניהם תלמידי חכמים והודיעונו שאריתם על דעת רבנות" . "ספר הקבלה" חובר כנראה בשנת 1160 בקירוב. כלומר, כ-200 שנה לאחר זמנו של חסדאי.
הנוסח הראשון הידוע של המכתב ששלח חסדאי אבן שפרוט ליוסף מלך הכוזרים ומכתב התשובה של המלך הופיע לראשונה בספרו של יצחק עקריש "קול המבשר" שנדפס בקושטא בשנת 1577. ספרו של עקריש חזר ופורסם מאז כחלק מקבצים שונים. בשנת 1600 צירף המלומד הקלוויניסט יוהאן בוקסטורף את חליפת המכתבים שפרסם עקריש לתרגום ללטינית של ספר "הכוזרי". המכתבים חוזרים ומצורפים מאז כהקדמה במהדורות של ספר הכוזרי בעברית. כתב יד של שני המכתבים בנוסח זהה, כנראה מן המאה ה-16, שמור באוקספורד.
ב-1912 פרסם שניאור זלמן שכטר מסמך שמצא בגניזה הקהירית. שכטר העריך כי המכתב הוא מהמאה ה-12 או מוקדם יותר והסיק מתוכנו כי הכותב האנונימי הוא נתין של המלך הכוזרי יוסף והנמען הוא חסדאי אבן שפרוט. בדומה למכתב יוסף שפרסם עקריש גם הכותב במסמך זה מספר על התגיירות הכוזרים, ומתאר את ארצם. המכתב נתרם על ידי שכטר לספריה באוניברסיטת קיימברידג' יחד עם שאר מסמכי הגניזה. המכתב, הידוע גם כ"מכתב שכטר" או "מסמך קיימברידג'", עורר עניין רב בקרב ההיסטוריונים וחידש ביתר שאת את הדיון על אותנטיות ההתכתבות הכוזרית ומהימנות סיפור ההתגיירות.
סיפור ההתגיירות באיגרת חסדאי אבן שפרוט אל יוסף מלך הכוזרים
באיגרת פונה חסדאי אל מלך כזריה ומבקש פרטים על ממלכתו ועל התגיירות הכוזרים.
חסדאי מספר במכתב שתמיד שאל את שלוחי הארצות המגיעים לספרד על מצבם של בני עמו. סוחרים מח'וראסאן סיפרו לו "כי יש ממלכת ליהודים נקראים על שם אל-כזר", על המרחק בינה ובין ביזנטיון ("אלקושטנטניה") על המלך יוסף ועל קשרי המסחר בין ארצם ובין ממלכת הכוזרים. חסדאי, שנדהם והתמלא שמחה לשמע הדברים, שלח שליח בשם יצחק בר נתן עם איגרת ומתנות למלך הכוזרים ולקיסר ביזנץ. הקיסר עיכב את השליח במשך שישה חדשים ושלחו בחזרה בטענה כי בינו ובין ממלכת הכוזרים יש מלחמות וים סוער. חסדאי שב ושולח שני שליחים ומביע תקווה שאיגרת זו, שנתן בידיהם, תגיע למלך. הוא מבקש מהמלך שיצווה על הסופרים שיכתבו לו תשובה שלמה ומבטיח כי אם השמועות על הממלכה היהודית תתאמתנה, הוא יעזוב את משרתו הרמה ויצא לדרך הארוכה אל ממלכת הכוזרים.
על אף שנדהם לשמוע על הממלכה היהודית, והוא שואל את המלך "איך הייתה נפילת ישראל במקום ההוא", נראה מן המשך כי יש דברים הידועים לו: "ואבותינו ספרו לנו" כי המקום נקרא הר שעיר ובגלל גזרות הגיעו לשם ו"ישישי דור קדמוני" סיפרו על גזירת שמד שבעטיה גנזו במערה ספרי תורה וספרי קודש והיו מתפללים במערה ולמדו את בניהם להתפלל עד שברבות הימים שכחו את המערה ואת התפילות.
בהמשך איגרתו פונה חסדאי אל המלך בשאלות רבות: מאיזה שבט הוא? מי הם מלכי הארץ ומהם נוהגי הורשת המלוכה? מהו שטחה של ארצו ומהם גבולותיה? האם היא גשומה או מושקה? מה גודל צבאה ועל כמה מדינות היא שולטת? עם אילו עמים הוא נלחם? באיזו שפה מדברים בארצו? והאם המלחמה דוחה שבת? ו"אם יש אצלכם זכר לחשבון קץ הפלאות אשר אנו מחכים זה כמה שנים".
נראה שהאגרות היו קיימות כבר במאה ה-11, שכן רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני מתייחס אליהן בספר שמתוארך בין השנים 1090 ו-1105. הוא מפקפק באמינותן וחושש כי הן זיוף, וכותב "לא ידעתי אם אמת היה הדבר שנתגיירו הכוזרים שהם מבני תוגרמה או לא". מקור יהודי נוסף שמזכיר את סיפור ההתגיירות ואת ההתכתבות הוא ספר הקבלה שנכתב על ידי אברהם אבן דאוד.
מכתב חסדאי ותשובת המלך יוסף פורסמו לראשונה רק בדפוס ב-1577 בידי יצחק עקריש בקובץ "קול המבשר". בין החוקרים יש הסבורים שגם איגרת חסדאי וגם תשובת המלך הכוזרי נכתבו בידי מנחם בן סרוק מזכירו של חסדאי. חוקרים אחרים מטילים ספק באותנטיות של המכתבים ומניחים שהם יצירה ספרותית פסבדואפיגרפית.
האיגרת כתובה בסגנון האופייני למכתבים דיפלומטיים בתקופה. ראשיתו בהקדמה של אקרוסטיכון מחורז של 25 השורות הראשונות היוצר את שמו המלא של הכותב: "אני חסדאי בר יצחק בר עזרא שפרוט". החוקרים משערים שהקדמה זו, ונראה שגם המכתב כולו נכתבו על ידי מזכירו של חסדאי, מנחם בן סרוק.
סיפור ההתגיירות במכתב יוסף מלך הכוזרים אל חסדאי אבן שפרוט
שני הנוסחים הידועים של המכתב, הנוסח שפורסם על ידי עקריש ב"קול המבשר" והנוסח של פירקוביץ', כמעט זהים בתוכנם, אך יש ביניהם שינויי סגנון ושפה רבים. נוסח פירקוביץ' ארוך מעט יותר מנוסח עקריש, אך הסיומת בנוסח עקריש, המתייחסת לשאלתו של חסדאי בדבר הציפייה לגאולה והבעת תקווה לפגישה עם חסדאי, חסרה בנוסח פירקוביץ'.
המכתב נפתח בדברי שבח מקובלים בכבודו של חסדאי ובהבעת שמחה על המכתב ששלח. הכותב מציין כי "כבר היו בין אבותינו דרישת שלום והדבר הזה שמור בספרינו ידוע לכל זקני ארצינו" הוא מזכיר את השאלות המופיעות במכתב חסדאי ועונה עליהן. לשאלה על מוצאם של הכוזרים עונה הכותב כי עמו הוא מצאצאי כזר, בנו השביעי של תוגרמה, בנו של יפת. אבות אבותיו נלחמו בתושבי הארץ הקודמים וגרשו אותם. אחרי דורות, לפי נוסח עקריש קם מלך חכם וירא אלוהים בשם בולאן מלאך ה' נראה אליו בחלום פעמיים והמלך וכל "שריו ועבדיו קיבלו את הדין ונכנסו תחת כנפי השכינה". הסיפור על מלך שמלאך מופיע בחלומו מופיע גם ב"ספר הכוזרי". המלאך שב וביקש מהמלך שיבנה לאלוהים משכן. המלך טען שאינו יכול כי אין לו כסף וזהב. המלאך הורה לו לצאת למלחמה והבטיח שינצח בה וימצא "שני אוצרות, אחד של כסף ואחד של זהב", וכך היה. בעזרת הממון הזה בנה המלך "אוהל וארון ומנורה ושולחן ומזבחות וכלי הקודש", ואלה קיימים עד היום. גם בספר הכוזרי נזכרים מטמונים שכנראה באמצעותם בנו הכוזרים "בֵּית הַמִּקְדָּשׁ עַד שֶׁהֵקִימוּ תַבְנִית הַמִּשְׁכָּן אֲשֶׁר עָשָׂה משֶׁה".
אחרי התגיירות המלך ועמו ניסו מלכי הנוצרים והמוסלמים לשכנע את הכוזרים לחזור בהם. הם שלחו את חכמיהם ובוויכוח שהתקיים ביניהם ובין חכם יהודי ניצח החכם היהודי. בעקבות הניצחון נימולו המלך ועבדיו והמלך קרא לחכמים שיבואו ויפרשו לו את התורה והמצוות. אחד מבני בניו של בולאן, מלך בשם עובדיה, "חידש את המלוכה וחזק את הדין כראוי וכהלכה. והוא בנה את בתי כנסיות ובתי מדרשות. והוא קבץ את חכמי ישראל ונתן להם כסף וזהב ופרשו כ"ד ספרים ומשנה ותלמוד ומחזורות של חזנים"... אחרי המלך הזה קמה לכזריה שושלת מלכים מזרעו ולכולם שמות עבריים: חזקיה, מנשה, חנוכה, יצחק, זבולון, משה, נסי, אהרון, מנחם ובנימין . כותב המכתב, יוסף בן אהרון המלך, הוא "מלך בן מלך בן מבני מלכים ולא יוכל זר לשבת על כיסא אבותי".
סיפור ההתגיירות במכתב מהגניזה
כתב היד שמצא סלומון שכטר בגניזה הקהירית, הידוע גם כמכתב שכטר או מסמך קיימברידג', מכיל אף הוא את סיפור התגיירות הכוזרים. בגלל מצבו הגרוע של המסמך חסרים בו חלקים, מספר קטעים אינם ברורים ונתונים לפרשנות וחסרים הפתיחה והסיום. שכטר העריך שהמסמך הוא מהמאה ה-12 או ה-11, אך יש חוקרים המקדימים אותו למאה ה-10. רוב החוקרים מניחים שהוא העתק של מכתב שנשלח מנתין של ממלכת כזריה אל חסדאי אבן שפרוט. הכותב מזכיר לנמען את "שלוחיך לקוסטנטינא", שעשויים להיות השליחים שחסדאי מזכיר במכתבו ליוסף. תוכן המכתב מתייחס לרוב השאלות שהציג חסדאי במכתבו: מוצא הכוזרים וההתגיירות, מקום ארצם, ויחסי ממלכתם עם העמים והמדינות השכנות. תיאור הארץ במסמך הגניזה מצומצם מאוד בהשוואה למכתב יוסף, אך תיאור היחסים עם השכנים והמלחמות עימם נרחב ומפורט יותר, וגם שונה בפרטים רבים.
אחד ההבדלים הבולטים בין תעודה זו לבין מכתבי חסדאי ויוסף הוא בכתיב של שם הארץ והעם: "קזריה" ו"קזר" בק', ולא "אל-כזר", "כזר", "כזריים", או "כזריה" ו"כוזרים" בכ', כפי שמופיע גם במקורות היהודיים האחרים. אך עיקר ההבדלים בין המכתבים הוא בתיאור מוצא הכוזרים ובסיפור ההתגיירות. מאחר שתחילת המכתב חסרה, הטקסט מתחיל באמצע משפט: "ויברחו מפניהם אבותי...לשאת עול עובדי אלילים ויקבלום... קזריא היו תחילה בלא תורה ויישאר... בלא תורה ומכתב ויתחתנו ליושבי הארץ...וילמדי מעשיהם ויצאו עמם תמיד ב... ויהיו לעם אחר רק בברית מילה נסמכו ומק... שומרים את השבת". אבותיו מתוארים כיהודים שברחו מחמת רדיפות דת ומצאו מקלט בכזריה, שם התערבבו בעם הארץ אך המשיכו לשמור על ברית המילה והשבת. בהמשך מנסה הכותב לחזק את המקור היהודי של אבותיו ומוסיף: "ואומרים בארצנו כי אבותינו משבט שמעון היו אבל איננו עומדים על אמתם".
מכאן שיותר מסיפור על התגיירות הסיפור הוא על חזרה בתשובה. כמו במכתב המלך יוסף גם כאן מתואר תהליך הדרגתי. אך בעוד שבמכתב יוסף החל בו מלך בשם בולאן בהשפעת חלום שבו הופיע מלאך אלוהים, במכתב זה החל בו שר צבא אנונימי בהשפעת אשתו ששמה היה סרח, ואביה שהיה איש צדיק ש"הורהו דרך החיים". לא מפורט במה התבטאה אותה תשובה, אך מסופר שהיא עוררה את זעמם של שליטי הנוצרים והמוסלמים. גם כאן מתואר ויכוח בין חכמי הדת של הנוצרים, המוסלמים והיהודים. הכותב אינו מביא את פרטי הוויכוח (החסר אולי גם בגלל מצב המסמך), אך הוא מסתיים בצורה שונה: אנשי קזריא נזכרו שבמערה בבקעת תיזור טמונים ספרים מתורת משה. הם מוציאים את הספרים וחכמי ישראל מפרשים אותם, ואז חוזרים "ישראל עם אנשי קזריא בתשובה שלמה". מערה שהוטמנו בה ספרי תורה נזכרת גם במכתבו של חסדאי אבן שפרוט. גם בספר הכוזרי מסופר על מערה, אך לא ספרים מוסתרים בה, אלא יהודים השובתים בה בכל שבת. גם בספר הכוזרי מעורב שר צבא בסיפור. המלך מספר לו על התגלות המלאך והוא נלווה אל המלך בלכתו אל המערה.
מכתב הגניזה מספר שלאחר החזרה בתשובה וההתגיירות של שאר הכוזרים, היגרו לכזריה יהודים מארצות שכנות: בגדאד, קונסטנטינופול וכורסם, וכי אנשי הארץ מינו את אחד החכמים לשופט, ושמו הוסב לסבריאל. הוא הוכתר למלך. המכתב ממשיך בתיאור יחסי כזריה עם המדינות השכנות והמלחמות עם הרוסים והביזנטים בתקופת המלכים בנימין ואהרון ועד מלכותו של יוסף המלך, שכותב המכתב מכנה "אדוני". הוא מדגיש את הברית שכרתה כזריה עם מלך אלן, כי האלאנים מקצתם היו שומרים תורת היהודים" עד כי מלך אלן השיא את בתו למלך יוסף. אחד מגיבורי המלחמות נגד הרוסים הוא שר צבא ששמו פסח. המשפטים האחרונים שניתן לקרוא במסמך מתארים את מיקומה הגאוגרפי של ממלכת כזריה אך סופו של המכתב חסר.
המחלוקת על האותנטיות של המכתבים
פרסום המכתב מן הגניזה על ידי שכטר ב-1912 עורר עניין רב בקרב המלומדים. לטענת שכטר מסמך זה גם הוא תשובה לאיגרת חסדאי ועונה על רוב שאלותיו. אך הכותב הוא אדם אחר מאחר שהוא שונה הן בפרטי תוכן רבים והן בסגנון ובשפה. אולם באין מקורות נוספים, אין דרך לדעת מי כתב אותו. לא סביר לדעתו שמלך הכוזרים ביקש משני אנשים שונים לנסח מכתב תשובה לחסדאי הנחה מקובלת היא שהטקסטים של המכתבים הידועים לנו, שנמצאו בתוך קבצים של כתבי יד, הם העתקים של המכתבים האותנטיים.
המידע הרב שנכלל במכתב שכטר על יחסי ממלכת הכוזרים עם קונסטנטינופול ועם הרוסים ועל המלחמות ביניהם, תואם למידע שמספקים מקורות רוסיים וביזנטיים מהתקופה. למרות קושי לא מבוטל בהתאמה של שמות ותאריכים למאורעות ספציפיים. במכתב יש אי בהירות רבה בפרטים הגאוגרפיים של כזריה, שקשה מאוד לתרצם באם הכותב הוא אכן כוזרי או אפילו יהודי מקונסטנטינופול. למרות זאת חקר המקורות המוסלמיים והמקורות הרוסיים והביזנטיים ביסס את תמונת ההקשר ההיסטורי של ממלכת הכוזרים וחיזק מאוד את התמיכה באותנטיות של המכתבים ובמהימנות של סיפור ההתגיירות.
מאידך, המקורות הלא יהודיים אינם מסבירים את הבדלי הגרסאות במכתבים בתיאור מוצא הכוזרים ובפרטי הסיפורים על ההתגיירות וגם אין בהם שום אישוש לסיפורים אלה. פולק מתייחס לשאלת האותנטיות של המכתבים ולדעתו מכתבי חסדאי ויוסף חוברו בידי אדם אחד שחי בספרד בשנים 1070–1080 בקירוב, כדי שהידיעות על הממלכה היהודית בכזריה יעודדו את היהודים החיים בגלות. כותב המכתב התבסס בעיקר על מקורות ספרותיים שנכתבו בזמנים שונים ולפעמים סתרו זה את זה. הוא לא הכריע ביניהם והביא אותם כפי שהם, מה שמסביר חזרות וסתירות במכתבים. הכותב השתמש בנוסח הנמלץ שהיה מקובל בהתכתבות דיפלומטית ואת התיאור הגאוגרפי של מדינת הכוזרים שאב מכתבי נוסע שביקר באזור.
שטמפפר מגיע למסקנה שהמכתבים אמנם מוקדמים, ועשויים להיות מהמאה ה-10 או ה-11, אך יש להתייחס אליהם כאל פסבדואפיגרפיה. הז'אנר של כתיבה פסבדואפיגרפית היה נפוץ ובמקרים רבים בצורת מכתבים. יצירות פסבדואפיגרפיות רווחו בימי הביניים גם בקרב היהודים. סיפורים על הכוזרים, עם רחוק ומוזר היושב אי שם בערבות המזרח, וממלכתם האדירה שמלכיה היהודים נלחמים בשכניהם וגוברים עליהם, נפוצו כנראה בקהילות יהודיות כמו הסיפורים על עשרת השבטים האבודים ועל היהודים החיים מעבר לסמבטיון. סיפורים דומים נפוצו באירופה על ממלכה נוצרית של מלך-כומר, המכונה פרסטר ג'והן הנמצאת אי-שם בהודו או באפריקה. ואכן במכתבים יש ניסיון לקשור את הכוזרים לשבט שמעון או לשבט דן. בסיפור ההתגיירות במכתבים מופיעים מוטיבים בעלי אופי אגדי מובהק, כמו התגלות מלאך אלוהים בחלום, ספרי תורה הגנוזים במערה וגילוי אוצרות כסף וזהב. הסיפור על הוויכוח בין חכמי דת של יהודים, נוצרים ומוסלמים אינו מפתיע בתקופה זו שבה ויכוחים דתיים היו מקובלים ומפורסמים. ידועים היו גם סיפורים על ויכוחים דתיים על רקע הניסיון של ביזנץ והח'ליפות להמיר את דתם של השבטים ממרכז אסיה לנצרות או לאסלאם. אל-בכרי, היסטוריון וגאוגרף מהמאה ה-11שחי באנדלוסיה ומסתמך על כתבים קודמים לו מספר שלהתגיירות הכוזרים קדם ויכוח בין נציגי שלוש הדתות המונותאיסטיות. היהודי ניצח בו לאחר שהרעיל את החכם המוסלמי.
שטמפפר מצביע על סתירות ושגגות היסטוריות וגאוגרפיות רבות במכתבים, שמקורם לדעתו במקורות משניים שונים שמהם שאבו המחברים ידיעות על ממלכת הכוזרים ומלחמותיה ולהם הוסיפו פרטים כיד הדמיון.
המחלוקת על יהדותם של הכוזרים
הדעה שהכוזרים אכן התגיירו והנהגתם או גם חלק מעמם היו יהודים, התקבלה בקרב רוב החוקרים במחצית השנייה של המאה ה-20. פיטר גולדן בוחן את התגיירות הכוזרים על רקע תהליכי המרת דת של עמים ושבטים נומדיים באירואסיה. מסורות שונות על המרות דת מכילות אלמנטים פלאיים. במקרים רבים השליטים והאליטה השבטית מובילים תהליכי המרה בקרב פשוטי העם ולעיתים נתקלים באי הסכמה. המרת הדת של עמים פגאניים לדתות מונותאיסטיות הייתה בדרך כלל תהליך איטי והדרגתי, כאשר אמונות ומנהגים פגאניים ממשיכים להיות נוכחים במשך זמן רב לאחר אקט ההמרה הפורמלי של השבט או הממלכה. החוקרים הסבורים שהכוזרים אכן התגיירו מסתמכים בעיקר על עדויות גאוגרפים והיסטוריונים מוסלמים מהמאות התשיעית עד האחת עשרה. פיטר גולדן מביא כאסמכתא מוצקה את אבן פדלאן, שהיה אולי היחיד מביניהם שבאמת ביקר בכזריה (921–922). מקור משמעותי אחר בעיניו הוא אל-מסעודי מהמאה ה-10, המספר שההתגיירות אירעה בימי הח'ליף הארון א-רשיד (786–809) ושבימי רומאנוס ליקאפינוס (920–944) קיסר ביזנץ היגרו יהודים רבים לכזריה כתוצאה מרדיפות. גם החכם הקראי יעקב הקרקסאני שחי בעיראק מזכיר את הכוזרים כמי שהתגיירו ליהדות, בפירושו לספר בראשית. ממה שכתבו יהודה אלברצלוני ורבי אברהם אבן דאוד (הנזכרים לעיל) נראה בבירור ששמועות על התגיירות הכוזרים היו ידועות ואולי אף נפוצות בספרד הראב"ד גם מוסיף שפגש בעצמו בטוליטולה (טולדו) תלמידי חכמים שטענו שהם מבני בניהם של אותם עמים כוזרים שהתגיירו.
עם זאת ספקות בדבר מהימנות סיפור ההתגיירות לא פסקו. לאחרונה התפרסמו מחקרים המאתגרים דעה זו. משה גיל במאמרו "הח'זרים לא התגיירו" ב-2010, ושאול שטמפפר במאמר ""Did the Khazars Convert to Judaism?" . טוענים שרוב ההיסטוריונים והגאוגרפים המוסלמים שהזכירו את הכוזרים כיהודים לא ביקרו כלל בכזריה ועדותם היא עדות שמיעה בלבד. כך גם ביחס לכתבי המוקדמים שבהם, מהמאה העשירית, כאשר ממלכת הכוזרים הייתה עדיין ישות פוליטית חזקה ומשפיעה. עדויות מוסלמיות מאוחרות יותר הן בעצם חזרה על מה שמצאו בכתבי קודמיהם. לטענתו של גיל הערבים התייחסו לכוזרים, כמו גם לעמים ולשבטים האחרים שהגיעו ממרכז אסיה ושכנו מצפון לח'ליפות העבאסית, כאל ברברים חסרי תרבות, בעלי מנהגים פראיים ומוזרים. הם מפרטים את מנהגי הקבורה, החתונה, הענישה, מעמד המלך ונוהלי הורשת השלטון, אך אינם מזכירים כלל מנהגים יהודיים או חיים על פי חוקי התורה וההלכה, גם כשהם מציגים את המלך או את הכוזרים כיהודים. לדעתו של גיל, מאחר שהיהודים דחו את מוחמד ושליחותו, הם מתוארים במסורת המוסלמית בדרך שלילית, ותיוג מישהו כיהודי כמוהו כדברי נאצה ועלבון. הכוזרים היו אויבי המוסלמים וניהלו נגדם מלחמות רבות, ולכן בתיאורם כיהודים הייתה כוונה להציגם באור שלילי.
גם שטמפפר מפקפק במהימנות המידע על יהדות הכוזרים במקורות המוסלמיים. אמנם כמה מהם מגדירים את הכוזרים כיהודים, אך אינם מסבירים כיצד ולמה הפכו הכוזרים ליהודים ואינם מפרטים במה מתבטאת יהדותם. ומאידך יש מקורות מוסלמיים המתארים את הכוזרים אך לאו דווקא כיהודים. ובעיקר, יש מקורות אחרים, ובעיקר מסמכים אדמיניסטרטיביים של הח'ליפות או של ביזנץ המתייחסים ליהודים החיים בארצם או בארצות שכנות, שאינם מתייחסים לכוזרים כלל כיהודים. מקורות רוסיים מוקדמים מזכירים יהודים ומזכירים יהודים מכזריה, אך אינם מזכירים מלך יהודי או התגיירות של הכוזרים. בתיאור המרת הדת של הנסיך ולדימיר הראשון לנצרות מסופר על יהודים כוזריים שניסו לשכנע אותו לקבל את הדת היהודית אך הוא דחה אותם. לדעתו של שטמפפר סיפור זה משקף תבנית טיפולוגית ואין להתייחס אליו כאל תיאור היסטורי.
יותר מדלות הידיעות על יהדותם של הכוזרים במקורות הלא יהודיים, או אף חסרונן המוחלט, מדגישים גיל ושטמפפר את מיעוטו של מידע כזה במקורות היהודיים הרבים מהתקופה. אם אמנם הייתה קיימת ממלכה יהודית שמילאה תפקיד משמעותי בתולדות האימפריה הביזנטית והח'ליפות המוסלמית במשך מאות שנים, מדוע היא מוזכרת רק בתכתובת הכוזרית, בספר הכוזרי ובהערות שוליות במקורות אחרים, כפי שצוין לעיל. מפתיע במיוחד הוא העדר התייחסות לכזריה יהודית ולכוזרים יהודים בספרות הגאונים הענפה, בשעה שהמרכז היהודי הגדול בבבל שכן כה קרוב לכזריה (מצדדי תאוריית ההתגיירות טוענים כי מיעוט ההתייחסות לכוזרים כיהודים נובע מכך שזו הייתה עובדה ידועה שאין צורך להתייחס אליה).
אך יותר מחסרונן של עדויות בכתב,יש קושי בהיעדר עדויות ארכאולוגיות משכנעות. באמצע המאה ה-20 נערכו חפירות רבות בשטחים שהיו בתחום הממלכה הכוזרית. היסטוריונים וארכאולוגים סובייטיים גילו עניין רב בתולדות הכוזרים שממלאים תפקיד חשוב בשחר ההיסטוריה הרוסית. בחפירות נתגלו קברים ועדויות שונות לפולחן פגאני, אך לא נמצאו עדויות לחיים יהודיים כלשהם. בקבריהם של לוחמים ואנשי מעלה נמצאו כלי נשק, שלדי סוסים ועצמות של נשים, גברים וילדים – שנועדו כנראה ללוות את המת לעולם הבא, מה שבוודאי אינו מקובל על פי הדת וההלכה היהודית. לדעת שטמפפר גם סימנים גרפיים שנמצאו בשטחה של כזריה, שיש שמצאו בהם דמיון לסמלים יהודיים יכולים להיות גם כל דבר אחר. מטבע כוזרית משנת 837 שנמצאה באתר ארכאולוגי בשוודיה ועליה הכיתוב בערבית :"משה שליח האל, הדומה למטבעות ערביות שעליהן כתוב "מוחמד שליח האל", ייתכן שהוטבעה על ידי יהודים אך לא בהכרח על ידי כוזרים יהודים. חוקרים נוטים להטיל ספק באמינות המחקר הארכאולוגי שנעשה בתקופת השלטון הסובייטי וכי המחקר הארכאולוגי באזור נמשך. התומכים באמיתות התייהדות הכוזרים מסבירים שהימצאותם של עדויות לפולחנים פגאניים בכזריה מעיד על כך שתהליך הגיור היה הדרגתי, וכמו במקרים אחרים של המרות דת בעולם, אמונות ומנהגים של הדת הישנה ממשיכים להתקיים עוד שנים רבות בצד הדת החדשה.
קבלת היהדות כדת המדינה על ידי ישות מדינית חשובה ומשפיעה, או לפחות על ידי העלית השלטת בה, היא תופעה יוצאת דופן ומעוררת תמיהות לאור מעמד היהודים והיהדות בתקופה המדוברת. אלה הסבורים שההתגיירות אמנם קרתה, נוטים להסבירה בכך שהכוזרים ראו צורך בקבלת אחת הדתות המונותיאיסטיות ההגמוניות, וכי הבחירה ביהדות איפשרה להם להימנע ממצב שיאלץ אותם להיות כפופים לביזנץ הנוצרית או לח'ליפות המוסלמית. הכופרים בסיפור ההתגיירות טוענים שלא הייתה כל תועלת ולכן לא הייתה סיבה לבחור בדת שמעמדה היה שפל ונחות לעומת הנצרות והאסלאם שהיו בשיא כוחן.
הערות שוליים
<references group='שמות עשרת בניו של תוגרמה ובהם כזר, המוזכרים כאן, אינם מופיעים בתנ"ך או במקורות אחרים.' responsive='0' /> <references group="לדעת צוקרמן הם ברחו מארמניה" />
מונאדירה
מונאדירה (בגאורגית: მონადირე, מילולית: "צייד") הייתה יחידה חצי-צבאית חמושה שפעלה בעמק קודורי שבאבחזיה. היחידה נוסדה בשנת 1992, במהלך מלחמת אבחזיה, בהנהגתו של אמזר קוויציאני, לוחם ממוצא סוואני. המיליציה הנהיגה את ההגנה הגאורגית על עמק קודורי כנגד כוחות הבדלנים האבחזים עד שפורקה מנשקה בכוח ביולי 2006.
לאחר מלחמת אבחזיה, בשנים 1992–1993, נותר עמק קודורי החלק היחיד מאבחזיה שהיה בשליטת גאורגיה. אולם השליטה על העמק בפועל הייתה בידי המיליציה של קוויציאני. לממשלת טביליסי לא הייתה שליטה אמיתית על האזור.
המיליציה של קוויציאני, מיליציית מונאדירה, הוגדרה כגדוד ומנתה מאות אחדות של לוחמים. ב-25 ביולי 1998 הוכפף הגדוד למשרד ההגנה של גאורגיה. ממשלת גאורגיה תקצבה את הגדוד ותמיכה סוציאלית לתושבי האזור. באפריל 2005, תחת הנהגתו של מיכאיל סאקשווילי, החליט משרד ההגנה של גאורגיה, להפסיק לממן את המיליציה ולפרק אותה. סירובו של קוויציאני לפרק את המיליציה מנשקה הייתה העילה למבצע הגאורגי בקודורי עילית, באוגוסט 2006. המבצע הגאורגי כלל, על פי הצהרת ממשלת גאורגיה, כוחות שיטור בלבד, אולם מקורות רוסיים ואבחזיים טוענים כי היו גם כוחות צבאיים, שהשימוש בהם הפר את הפסקת האש והפרדת האש מה-14 במאי 1994, ופרוטוקול מאי 1998.
השלטונות הגאורגיים אמרו כי מעבר לעובדה שאין שליטה בפועל על העמק הרי שמדובר בחבורת פושעים. שר ההגנה הגאורגי באותם ימים, איראקלי אוכרואשווילי, הצהיר כבר באפריל 2005, כי. נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, הגדיל ואמר כי מדובר ב.
מינואט
במוזיקה, מינואט הוא מחול ממקור צרפתי שמשקלו משולש (3/4) ומהירותו בינונית. שמו נגזר מן המילים minuetto באיטלקית ו-menuet ,menu בצרפתית (קטן, זעיר) ומתייחס לאופי הצעדים הזעירים והמדודים (pas menus) הנדרשים לביצועו.
היסטוריה
ראשיתו במחצית השנייה של המאה ה-17 כריקוד כפרי בצרפת משם הוא הובא לחצרו של המלך לואי ה-14 ושל האריסטוקרטים האחרים. מצרפת התפשט לחצרותיהם של האצילים בכל רחבי אירופה. מכיוון שכך, המינואט, כריקוד, הפך לסמל של טעם איכותי והוכנס לתוך רשימת הריקודים המובחרים המהווים את הסוויטה. לבסוף, המינואט הוכנס לפתיחות, לסונאטה ואף לסימפוניה. כעבור כמאה שנה, בסוף המאה ה-18, ירדה קרנו של המינואט ובטהובן החליף אותו בסקרצו בעל האופי הסוער והמסובך יותר. מלחינים החלו כותבים מינואטים עצמאיים שהושמעו בהפסקות בין קונצרטים או בין קטעים של סולנים.(אחד ממלחיני העולם המפורסמים שכתב מנואט הוא באך).
מבנה
ריקוד המנואט כתוב בקצב 3/4.
בתחילה, נכתב המינואט בצורה שניונית (בינארית), כלומר מורכב משני חלקים כאשר כל חלק מושמע פעמיים וגודלו, בדרך כלל, 8 תיבות. הצורה הסכמטית היא א-א ב-ב. אך עם הזמן החלק השני גדל והתרחב בצורת פיתוח של החלק הראשון והשני ונוסף לו חלק שלישי הזהה לחלק הראשון וכך התפתח המינואט לצורה שלישונית. הסכמה הפכה ל- א-א אב-אב א-א. החלק השני (האמצעי), נכתב בדרך כלל בניגודיות לחלק הראשון מבחינת סולם ותזמור. מתקופתו של מלחין הבארוק הצרפתי ז'אן-בטיסט לולי, נהוג היה להוסיף למינואט, מינואט שני, בעל חומר מוזיקלי חדש, במבנה הדו-חלקי או התלת חלקי. לרוב, המינואט השני שימש כקונטראסט למינואט הראשון מבחינת סולם או טמפו. מינואט שני זה נכתב בהתחלה לשלושה כלי נשיפה - שני אבובים ובסון - ועל כן נקרא שמו טריו. השם נשאר גם כאשר, לאחר מכן, ניגנו אותו כלים אחרים או אפילו יותר משלושה כלים. לאחר הטריו (המינואט השני) נהוג לנגן את המינואט הראשון אך הפעם ללא חזרות.
בתקופה הקלאסית, הפכו המינואט והטריו לפרק סטנדרטי בסימפוניה בת ארבעה פרקים, ומאוחר יותר התפתח המינואט בסימפוניה לסקרצו, שינוי שהכניס לראשונה לודוויג ואן בטהובן.
מוצרט משתמש במחול המינואט כדי לייצג את מעמד האצילים באופרות שלו (למשל: בתמונת הנשף בדון ג'ובאני ובאריה של פיגארו "אם תרצה לרקוד" מתוך נישואי פיגארו), ובעקבותיו עושה זאת גם ורדי, בתמונת הנשף מתוך ריגולטו. לשם הדגמה של מינואטים "מושלמים" יש להאזין ל-מינואט מסימפוניה "הפנר" של מוצרט ולמינואט וטריו מתוך "מוזיקת לילה זעירה" של אותו מלחין.
זאגרב
זאגרב (בקרואטית: Zagreb, "מאחורי הצוק") היא עיר הבירה של קרואטיה והעיר הגדולה ביותר בה. זהו המרכז התרבותי, המדעי, הכלכלי והממשלתי במדינה, עם כ-790,017 תושבים, נכון לשנת 2011, וכ-1,107,623 תושבים במטרופולין זאגרב, הכולל את הערים סאמובור, וליקה גוריצה וזאפרשיץ'. העיר שוכנת בין מדרונותיו הדרומיים של הר מדבדניצה וגדתו הצפונית של נהר סאווה.
העיר נמצאת בחלקו הדרום-מערבי של האגן הפאנוני, שמתרחב עד לאלפים הדינריים, הים האדריאטי והמישור הפאנוני ומקשר היטב בין מרכז אירופה לים האדריאטי מבחינה תחבורתית.
זאגרב המוקדמת
זאגרב הוקמה ככל הנראה בשנת 1094, כאשר המלך ההונגרי לדיסלאוס הקים את בישופות זאגרב, אולם לפני כן הייתה במקום עיר רומית בשם אנדאטוניה. ההתיישבות קאפטול, שכיום היא רובע בזאגרב, התפתחה סביב קתדרלת זאגרב, כמו גם היישוב המבוצר הסמוך גראדץ, שגם הוא כיום רובע בזאגרב. כיום גורני גראד, העיר העילית שבלב זאגרב, היא אחד הגרעינים העירוניים השמורים בקרואטיה. ב-1242 ההתיישבויות הללו הותקפו בידי הטטרים.
המאות ה-17 וה-18
ב-1621 בחר הבאן של קרואטיה, ניקולה פרנקופן, בזאגרב כמקום מושבו. בהזמנתו של הפרלמנט הקרואטי הגיעו הישועים לזאגרב ובנו את בית הספר היסודי הראשון ואת הכנסייה והמנזר של סנט קתרין. ב-1669 הקימו הישועים גם אקדמיה שבה לימדו פילוסופיה ותאולוגיה, וכיום זוהי האוניברסיטה של זאגרב.
במהלך המאות ה-17 וה-18 ניזוקה זאגרב קשות מאש וממגפות. ב-1756 הועברה בירת קרואטיה לוואראז'דין, אך בעקבות אש שפרצה בעיר ב-1776, הוחזרה הבירה לעיר זאגרב.
המאות ה-19 וה-20
במאה ה-19 הפכה זאגרב למרכזה של ההתנועה האילירית, וב-1850 נבחר ינקו קמאוף להיות ראש העיר הראשון.
ב-1862 נחנכה מסילת ברזל שחיברה את זאגרב עם סיסאק. שנה לאחר מכן נפתח מפעל הגז הראשון בזאגרב, וב-1878 נפתח בעיר גם מפעל מים. לאחר רעידת האדמה ב-1880 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה פרחה העיר וקיבלה את המאפיינים שיש לה היום. ב-1891 נפתחה בעיר החשמלית הראשונה שרתומה לסוסים. העיר זאגרב הסואנת הזמינה מבנים מפוארים רבים, פארקים ומונומנטים, וגם תיאטראות, בתי קולנוע ומוזיאונים רבים, ובשנת 1907 נבנתה בעיר גם תחנת כוח.
לפני מלחמת העולם הראשונה הורחבה העיר באופן משמעותי ונבנו בה שכונות. בשנות ה-20 של המאה ה-20 גדלה אוכלוסיית זאגרב בשיעור של 70%. ב-1926 החלה תחנת הרדיו הראשונה בזאגרב לשדר, וב-1947 נפתח היריד של זאגרב. במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה העיר לבירת המדינה העצמאית של קרואטיה ובסופה השתלטו עליה הפרטיזנים של צבא השחרור העממי של יוגוסלביה.
זאגרב המודרנית
האזור שבין הכביש המהיר ונהר סאווה שוקם במהירות לאחר מלחמת העולם השנייה. באמצע שנות ה-50 נבנו אזורי מגורים חדשים בדרום העיר ליד הנהר, באזור שנקרא "נובי זאגרב" (זאגרב החדשה), והעיר הורחבה גם במזרחה ובמערבה. מדרום לנהר נבנה נמל התעופה הבינלאומי זאגרב. העיר אירחה בשנת 1987 את האוניברסיאדה.
ב-1991 הפכה זאגרב לבירת המדינה שהתפצלה באותה שנה מיוגוסלביה. במאי 1995, במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה, הותקפה העיר בידי ארטילריה רקטית וכתוצאה מכך נהרגו שבעה אנשים.
שכונות העיר
שכונות העיר (אוכלוסייה):
דמוגרפיה
זאגרב היא העיר הגדולה ביותר בקרואטיה והיחידה שבאזור המטרופוליני שלה יש כ-1.2 מיליון תושבים. ב-2001 נמנו במפקד 804,200 תושבים. 91.94% מאוכלוסיית העיר הם קרואטים (2001). באותו מפקד נמנו 40,066 בני מיעוטים אתניים כמו: סרבים (18,811), בוסנים (6,204), מוסלמים (4,030), אלבנים (3,389), סלובנים (3,225), בני רומה (1946) ומונטנגרים (1,131).
הקהילה היהודית
יהודים התגוררו בזאגרב מהמחצית השנייה של המאה ה-14 ועד לגירושם מהעיר ב-1526 על ידי פרדיננד הראשון מלך הונגריה, בוהמיה וקרואטיה. בראשית המאה ה-18 שבו סוחרים ורוכלים יהודים לאזור וייסדו קהילות קטנות בכפרים ובעיירות שסבבו את זאגרב. כתב הסובלנות שהוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הוביל לראשית ההתיישבות היהודית בעיר. ב-1806 נוסדה רשמית הקהילה היהודית בזאגרב. לאחר הקרע ביהדות הונגריה התפצלו יהודי זאגרב לשתי קהילות קהילה נאולוגית גדולה וקהילה אורתודוקסית קטנה. לאחר כינון האימפריה האוסטרו-הונגרית זכו יהודי זאגרב לשוויון זכויות. ב-1867 הוקם בית הכנסת בזאגרב. ב-1910 מנתה הקהילה 4,233 נפשות וב-1931 נמנו בזאגרב 8,702 יהודים שנחלקו לשלושה קהלים: קהל נאולוגי, קהל ספרדי שמנה 625 נפשות וקהל אורתודוקסי שמנה 160 נפשות.
לאחר האנשלוס וחלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיר מאות פליטים יהודים. ב-1940 הגיעה הקהילה לשיא גודלה, מנתה 12,000 נפשות והייתה השנייה בגודלה בקרב קהילות יהדות יוגוסלביה לאחר קהילת בלגרד. במהלך מלחמת העולם השנייה נכלל אזור זאגרב בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית תחת ממשלת הבובות של האוסטאשה. החל מיוני 1941 ביצעו שלטונות האוסטאשה אקציות בעיר, עצרו אלפים מיהודי העיר וגירשו אותם למחנות מעצר זמניים ולמחנות ריכוז שונים בהם טבחו באלפים מהם. הנותרים גורשו למחנה ההשמדה יאסנובאץ. באוגוסט 1942 ובמרץ 1943 בוצעו שתי האקציות המרכזיות האחרונות בזאגרב בפיקוד ישיר של הגסטאפו. העצורים באקציות אלו שולחו בטרנספורטים ישירות לאושוויץ ולדכאו.
לאחר סיום המלחמה וכינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה שבה שארית הפליטה לעיר וחידשה את הפעילות הקהילתית. ב-1947 התגוררו בזאגרב 2,214 יהודים וכמחצית מהם עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה או היגרו לארצות הברית. לאחר הקמת קרואטיה מונה שוב רב ראשי, והוקמו מוסדות חינוך ותרבות עם צביון יהודי מובלט. ב-2008 חל פילוג בקרב יהודי העיר, והם נחלקו לשתי קהילות: קהילת "בית ישראל", והקהילה היהודית המרכזית. ב-2022 התגוררו בזאגרב 1,400 יהודים. כמו כן פועל בעיר בית חב"ד.
שלטון מקומי
לעיר ראש עיר ומועצת עיר נבחרת בה 41 נציגים.
מוזיאונים
בעיר זאגרב כ-30 מוזיאונים וגלריות.
כבישים מהירים
בזאגרב עוברים ארבעה כבישים מהירים חשובים במדינה. הראשון הוא הכביש המהיר A6 מזאגרב לרייקה שאורכו 146.5 ק"מ. הכביש המהיר השני שקצהו בזאגרב הוא כביש A4, שמוביל מזאגרב לגבול ההונגרי ועובר מעל נהר מורה דרך ואראז'דין, ומעבר לגבול הופך לכביש ההונגרי M7 שמוביל לבודפשט הבירה ומסמל את הכביש הראשון שמוביל מרייקה לבודפשט. הכביש המהיר A3 הוא הכביש המהיר הישן ביותר בקרואטיה, שמתחיל במעבר הגבול ברגנה עם סלובניה, עוקף את זאגרב, ממשיך לאורך נהר סאווה, עובר בסלאבוניה ומסתיים במעבר הגבול בייקובו. הכביש הזה הוא גם אחד הכבישים העמוסים ביותר במדינה. כביש A1 הוא הכביש הישיר מזאגרב לספליט שעובר דרך קרלובץ, שיבניק וזאדאר ולאחר מכן ממשיך לדוברובניק.
תחבורה ציבורית
בזאגרב רוב התחבורה הציבורית היא חשמליות ואוטובוסים. לחשמליות יש 15 קווים ביום ו-4 קווים בלילה. בחלק העתיק של העיר יש גם פוניקולר.
השכלה גבוהה
אוניברסיטת זאגרב נוסדה בשנת 1669, ובנייניה פזורים על פני כל העיר. האוניברסיטה הוגדרה כאחת מ-500 האוניברסיטאות הטובות בעולם.
ספורט
מועדוני הכדורגל הפופולריים ביותר בזאגרב הם מועדון דינמו זאגרב, שאצטדיון הבית שלו, אצטדיון מקסימיר, נמצא בשכונת מקסימיר, ומועדון HNK זאגרב, שאצטדיון הבית שלו נמצא בסילביה סטרהימיר.
קבוצת הכדורסל ציבונה זאגרב היא קבוצה מובילה בקרואטיה ובאירופה, ומשורותיה צמח השחקן הנודע דראז'ן פטרוביץ', שהגיע עד ליגת ה-NBA וזכה להערצה אדירה בקרואטיה.
קבוצת הכדוריד זאגרב זכתה 24 פעמים ברציפות באליפות קרואטיה.
ביוני 2007 נערכה בה תחרות אליפות אירופה בג'ודו.
שחור-ראש
שחור-ראש (שם מדעי: Rhynchocalamus melanocephalus) הוא נחש קטן, לא ארסי הנפוץ מאוד בישראל, מהצפון עד למצפה רמון, וכן בירדן סוריה ולבנון.
מאפיינים
הנחש מתחבא בדרך כלל מתחת לעצמים המונחים על הקרקע כגון אבנים ופעיל בעיקר בשעות הלילה. מתגונן מהתקפה על ידי בריחה למקום מסתור והפרשת ריח רע מפתח הביב אם נתפס.
אורכו של שחור-ראש מגיע לכ-50 ס"מ. צבעו חום צהבהב כתום בהיר או חום כתום. הראש שחור, קצר ורחב אך מעט מהצוואר. ממבט מלמעלה רואים את העיניים השחורות שלו בולטות מצידי הראש.
ניזון בעיקר מחרקים, ולעיתים לטאות קטנות.
מחלת כבד כרונית חסימתית
מחלת כבד כרונית חסימתית (באנגלית: Primary sclerosing cholangitis) היא מחלה כרונית של הכבד, הנגרמת על ידי דלקת והצטלקויות של דרכי המרה בכבד. הדלקת חוסמת את מעבר המרה למעיים, ועלולה לגרום בסופו של דבר לשחמת הכבד ולאי-ספיקה של הכבד. הסיבה למחלה זו היא ככל הנראה אוטואימונית, והטיפול בסופו של דבר עלול להיות השתלת כבד.
מחלה זו, יחד עם שחמת ראשונית של המרה, מהווה מחלה של דרכי המרה בכבד. שתי מחלות אלו הן מחלות כולסטאטיות (חסימתיות) הכוללות היפרבילירובינמיה (יתר בילירובין בדם), LDL גבוה, ואלקלין פוספטאז גבוה. בשונה משחמת ראשונית של המרה, מחלה זו נפוצה יותר בגברים ופחות בנשים, ולא ניתן למצוא נוגדנים ייחודיים (כגון הנוגדן AMA שאותו כן ניתן למצוא בשחמת ראשונית של המרה) אלא יותר נוגדנים בלתי ספציפיים כגון pANCA אשר יכול להיות רלוונטי גם למחלות אוטואימוניות אחרות.
תסמינים קליניים
צהבת, גרד עז, תת תזונה, בעיקר של שומנים, צואה שומנית כתוצאה מהיעדר מלחי מרה אשר אמורים לעזור בספיגת השומן, סימנים לשחמת הכבד, זיהום של דרכי המרה, שתן כהה כתוצאה מעודף בבילירובין מצומד.
הסיבה למחלה
הסיבות להיווצרות המחלה אינן ידועות, ומניחים שהן קשורות לבעיה אוטואימונית. מחלה זו לרוב מתרחשת יחד עם מחלות מעי דלקתיות (IBD), ובעיקר קוליטיס כיבית. אצל חולים רבים ניתן למצוא הפרעות אלו יחדיו. הסיבה יכולה להיות גם משימוש לא נכון בסטרואידים אנבולים
תמונה היסטולוגית
מסביב לתעלות המרה בכבד יש הסננה לימפוציטרית, יש הרס של ה-billiary ducts, פיברוזיס והיצרות סגמנטלית של תעלות המרה. כלומר, ישנם אזורים תקינים ואזורים מוצרים. בצילום רנטגן ניתן לראות זאת בצורה אופיינית, על ידי ERCP. ישנם אזורים רחבים וצרים, חוץ ותוך כבדיים.
הפיברוזיס יוצר מראה דמוי Onion skin (קליפות בצל העוטפות וסוגרות לאט את תעלות המרה) ובסופו של דבר תיווצר שחמת הכבד. מחלה זו היא בסיכון מוגבר ל-cholangiocarcinoma, גידול אפיתליאלי מלא של דרכי מרה.
טיפול
הטיפול הסטנדרטי כולל Ursodiol, חומצת מרה אשר מיוצרת בכבד, ואשר מקטינה את רמות אנזימי הכבד במחלה זו, אולם טרם הוכחה כתרופה אשר יכולה להאריך את חיי החולה.
טיפול מקל נוסף הוא טיפול כנגד הגרד ממנו סובלים החולים, טיפול אנטיביוטי למניעת התפתחות של דלקת כתוצאה מהעימדון (סטאזיס) של דרכי המרה, וכן תוספת של ויטמינים. לעיתים ניתן לשקול תומכנים כדרך לפתוח חסימות גדולות בדרכי המרה התוך כבדיות.
השתלת כבד היא הפתרון המוכח היחיד אשר מעלה את תוחלת החיים במחלה זו.
משורר נודד
משורר נודד או זמר נודד (בולשית: Bardd; באירית: Bardos; בברטונית: Barzh), היה מעמד של משוררים ומלומדים בתרבות הקלטית בימי הביניים ובראשית העת החדשה, ובייחוד באירלנד, סקוטלנד, ויילס וקורנוול. המשורר הנודד הוא בעל תפקיד טקסי ודתי, שכן הוא החדיר בשירתו מיתוסים חברתיים וסיפורים דתיים בתקופה שבה עדיין לא הייתה נפוצה התרבות הכתובה. מבחינה זו, הוא משתייך לאותו מעמד כמו הדרואידים והנביאים.
ההתייחסות ההיסטורית הראשונה למשוררים קלטיים מסוג זה היא של דיודורוס סיקולוס ושל סטראבון, המתארים את המשוררים כחלק מן המעמד הדתי הקלטי.
בתרבות הפופולרית מוכרים "חמשיריקס" מסדרת הקומיקס אסטריקס כמשורר נודד; ואוסיאן, מן הפואמה באותו שם של ג'יימס מקפרסון.
סן אנטוניו
סן אנטוניו (באנגלית: San Antonio) היא העיר השנייה בגודלה במדינת טקסס, והשביעית בגודלה בארצות הברית. העיר שוכנת בדרום טקסס, והיא שער הכניסה התרבותי אל דרום-מערב ארצות הברית. העיר היא מושב מחוז בקסאר. בהערכה לשנת 2019 מתגוררים בעיר 1,547,253 תושבים. קצב גידול האוכלוסייה בסן אנטוניו הוא בין הגבוהים בארצות הברית (רביעית בקצב הגידול בין השנים 2000–2006). במטרופולין סן אנטוניו מתגוררים כ-2 מיליון תושבים, והיא המטרופולין ה-28 בגודלה בארצות הברית.
משורר נודד
בהשאלה, קיימת התייחסות לזמרי האופוזיציה הסובייטיים כ"משוררים נודדים".
סן אנטוניו
בעיר ישנה נוכחות צבאית גדולה - היא ביתם של מבצר סם יוסטון, בסיס חיל האוויר לקלנד, בסיס חיל האוויר רנדולף והבסיס העירוני ברוקס. העיר היא ביתו של מרכז הרפואה של דרום טקסס, המרכז המחקרי והטיפולי היחיד באזור דרום טקסס.
משורר נודד
"בארדים" בברית המועצות
ברוסיה הסובייטית ציין המונח "בארד" (ברוסית: Бард) משוררים שהיו מבצעים את שיריהם ומלווים את שירתם בניגון גיטרה. בזִמרת המשוררים האלה הייתה נסתרת מחאה סוציאלית, והיא נחשבת לז'אנר דיסידנטי-מחתרתי. ה"בארדים" הידועים ביותר הם בולט אוקודז'בה (רוסית: Бул'ат Ш'алвович Окудж'ава), אלכסנדר גאליץ' (רוסית: Александр Г'алич), אלכסנדר דולסקי (רוסית: Александр Д'ольский).
סן אנטוניו
בעיר מבקרים כ-20 מיליון תיירים מדי שנה. אתרי התיירות העיקריים בעיר הם מבצר אלמו בו נערך קרב אלמו, מדרכת נהר מפורסמת, תרבויות האלמו והטקסאנו, עולם המים של סן אנטוניו, ופארק השעשועים סיקס פלאגס פיאסטה טקסס. העיר היא גם ביתו של מוזיאון האמנות המודרנית הראשון בטקסס, מוזיאון מריון קוגלר מקניי. בסמיכות לעיר מצוי הפארק הלאומי אתרי המיסיון בסן אנטוניו, הכולל ארבעה מיסיונים, שהוכר כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
אינדיאנים התגוררו בסביבה בזמן שלפני הגעת האירופים. המתיישבים האירופים הראשונים היו חוקרים ומיסיונרים קתולים ספרדים שהגיעו לאזור בשנת 1691. הם ביקרו במקום בתאריך 13 ביוני, יום החג של אנטוניוס מפדובה, ולכן הם קראו למקום על שמו. ספרד החליטה להקים התיישבות במקום, והבנייה החלה בשנת 1718. סנט אנטוניו הפכה לעיר הספרדית הגדולה ביותר בטקסס.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הייתה חלק מרפובליקת טקסס, שהפכה בשנת 1845 למדינה ה-28 בארצות הברית. לאחר מכן האזור הפך לחזית במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שפגעה רבות בעיר, וגרמה לירידה של כשני שלישים באוכלוסייתה.