cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משלחת פורטולה
מסן דייגו לסן פרנסיסקו
לאחר כשבועיים של התארגנות, חידש פורטולה את מסעו לכיוון צפון במטרה לגלות מחדש את מפרץ מונטריי עליו דיווח ויסקאינו. המשלחת מנתה 74 איש וכללה את הקצינים פאז'ס בראש המתנדבים הקטלאניים, ריברה כמפקד חיילים ספרדים נוספים, הקרטוגרף קוסטאנסו, אינדיאנים שהתנצרו מבאחה קליפורניה והנזירים חואן קרספי ופרנציסקו גומס. ב-14 ביולי 1769, לאחר מיסה שנערכה לכבוד יוסף הקדוש, פטרונה של המשלחת, יצאה משלחתו של פורטולה מסן דייגו. סרה ומפקד הסן קרלוס ויסנטה וייה נותרו מאחור, כאשר הראשון ייסד את מיסיון סן דייגו בתוך שני מבנים צנועים יומיים לאחר עזיבת המשלחת. בזמן מסעו של פורטולה צפונה, המשיכו אנשיו למות בסן דייגו: שמונה חיילים, ארבעה מלחים, שמונה אינדיאנים ומשרת אחד איבדו את חייהם עד חזרתו שישה חודשים מאוחר יותר.
רעידת האדמה באזור לוס אנג'לס
ב-28 ביולי הגיעה המשלחת לגדת נהר גדול בדרום קליפורניה שקיבל את השם סנטה אנה. בשעות אחר הצהריים של אותו היום הורגשה רעידת אדמה חזקה, שלוותה ברעידות משנה במשך מספר ימים לאחר מכן. ב-2 באוגוסט התקדמה המשלחת מערבה מעמק סן גבריאל אל נהר לוס אנג'לס שם נוסדה ב-1781 הפואבלו של לוס אנג'לס (לימים העיר לוס אנג'לס). המשלחת המשיכה בכיוון צפון מערב לאורך נתיב שמאוחר יותר כונה "אל קאמינו ריאל" (El Camino Real; "הדרך המלכותית") באלטה קליפורניה.
הכישלון בזיהוי מפרץ מונטריי
ב-30 בספטמבר חנתה המשלחת בסמוך לנהר דרומית לעיר סאלינאס של ימינו וסיירים נשלחו מערבה לכיוון החוף. הסיירים הגיעו למפרץ מונטריי אך נכשלו בזיהויו כמקום אותו תיאר ויסקאינו 167 שנים קודם לכן. המשלחת כולה הגיעה למקום ב-1 באוקטובר, אך עדיין נכשלה בזיהוי המקום כיעדה הסופי, מכיוון שלא תאם את סדר הגודל בתיאור של ויסקאינו. בנוסף, ציפו פורטולה ואנשיו הרעבים למצוא במקום את הסן חוסה, שעל פי התוכנית הייתה צריכה לעגון במקום עם אספקה עבורם, אך הספינה לא נמצאה. עם מורל ירוד, המשיכה המשלחת במסעה ב-7 באוקטובר. עד אז כבר נישאו לפחות עשרה מאנשי המשלחת על אלונקות בשל צפדינה.
המסע סביב מפרץ סן פרנסיסקו
פורטולה ואנשיו המשיכו במסעם צפונה לאורך החוף, בתקווה למצוא את המפרץ הגדול שלמעשה השאירו מאחור. ב-30 באוקטובר הגיעו לכף בו שוכנת בימינו מוס ביץ' (Moss Beach). כאשר הביטו לתוך האוקיינוס בכיוון מערב הבחינו באיי פאראלון (Farallon Islands) ובכיוון צפון מערב - במפרץ דרייקס ובכף של פוינט רייס, במרחק של כ-65 ק"מ של אוקיינוס מנקודת התצפית. הם חשבו בטעות את מפרץ דרייקס כמפרץ אותו תיארו חוקרים מוקדמים יותר כ"נמל סן פרנסיסקו". ממצא זה שכנע חלק מאנשי המשלחת שהם עקפו למעשה את מפרץ מונטריי בדרכם.
הסיירים של פורטולה פגשו בדרכם אינדיאנים, וחשבו שניסו לספר להם על ספינה העוגנת צפונה משם; במשך שבועות חיפשו אנשי המשלחת באופן נואש אחר ספינת האספקה שעל פי התוכנית הייתה אמורה לעגון באחד המפרצים בדרכם. לאחר שהעפילו להר מונטארה (Montara Mountain), וחצו את רכס סוויני (Sweeney Ridge) הגיעו הסיירים לשפת מצוק תלול הידוע בימינו כ"מדרון השטן" (Devil's Slide), ומצאו כי הדרך צפונה חסומה על ידי מפרץ נרחב אותו לא הצליחו לזהות - מפרץ סן פרנסיסקו, כפי שנקרא מאוחר יותר. הסיירים המשיכו בדרכם דרומה לאורך חופו המערבי של המפרץ, הקיפו את אותו מדרום ואז עלו שוב צפונה לצידו המזרחי, אך לא המשיכו בדרכם היות ששלושת הימים שהוקצבו לסיור הסתיימו. כאשר חזרו הסיירים לפורטולה ודיווחו על מה שראו, יצאה המשלחת כולה והגיעו לנקודה ממנה ניתן היה לראות את המפרץ כולו. רק קרספי הבין את חשיבותו של המפרץ ותיאר אותו ביומנו כ"נמל טוב וגדול מאוד, המסוגל לתת מחסה לא רק לספינות הוד מלכותו הקתולי, אלא גם לשאר ציי מדינות אירופה".
החזרה לסן דייגו
ב-11 בנובמבר כינס פורטולה את קציניו לישיבה, וכולם הסכימו כי עקפו את מפרץ מונטריי בדרכם, שהגיע הזמן לשוב לסן דייגו וכי לא יושאר איש מאחור בהמתנה לספינת אספקה. המשלחת כולה החלה לחזור דרומה. ב-10 בדצמבר, בעודם חוצים את חצי האי מונטריי של ימינו, הורה פורטולה לאנשיו להכין צלב עץ גדול ולהציבו במקום בולט שיוכל להיראות מספינות חולפות, כאשר למרגלותיו הוטמן באדמה מכתב המפרט את קורות המשלחת.
אנשי המשלחת, המתוסכלים מכישלונם להשיג מזון מדיג או מציד, כדי להתקיים, נאלצו לאכול שחפים ושקנאיים ואף הרגו פרד. מזג האוויר התקרר ושלג החל לרדת ולכסות את הגבעות. אנשי המשלחת המותשים חזרו לסן דייגו ב-24 בינואר 1770 והתקבלו בברכה על ידי חבריהם החיילים והנזירים. מלבד חמישה אנשים שככל הנראה ערקו, הצליחו כל חברי המשלחת לשרוד את ששת חודשי המסע. אנשי המשלחת סיפרו על ריכוזים גדולים של תושבים אינדיאנים ידידותיים החיים לאורך החוף ומוכנים לקבל על עצמם את הנצרות. סך הכול עברה המשלחת כ-1,900 ק"מ (1,200 מייל) ואנשיה הפכו לאירופאים הראשונים שחקרו את אזור מפרץ סן פרנסיסקו ואתרים נוספים בעלי חשיבות אסטרטגית. הנזיר סרה, אשר קיבל את פני המשלחת בסן דייגו היה מאוכזב מהכישלון במציאת מפרץ מונטריי, והדגיש בפני פורטולה שהדבר משול ל"הגעה לוותיקן מבלי לראות את האפיפיור".
1770 - ניסיון שני להגיע מסן דייגו למונטריי
משלחת חדשה למציאת מפרץ מונטריי ולהקמת מיסיון אורגנה על ידי פורטולה ב-1770 בסן דייגו והכילה פחות ממחצית האנשים בהשוואה למשלחת הראשונה. המשלחת החדשה כללה את פדרו פאז'ס ועמו תריסר חיילים מהמתנדבים הקטלאניים, שבעה חיילים ספרדיים, שני נהגי פרדות, חמישה אינדיאנים, המשרת של פורטולה והנזיר קרספי. ריברה שב לבאחה קליפורניה כדי לארגן שליחת אספקה לסן דייגו. ב-17 באפריל עזבה משלחת פורטולה את סן דייגו, נעה צפונה באותו נתיב בו עברה המשלחת הקודמת ולאחר חמישה שבועות של צעידה ויומיים בלבד למנוחה הגיעו למפרץ מונטריי ב-24 במאי. אף אחד מאנשי המשלחת לא מת או סבל ממחלה כלשהי, למעט קרספי ופאז'ס, שכל אחד מהם לקה בזיהום באחת מעיניו.
בשעות אחר הצהריים של ב-24 במאי, יצאו פורטולה וקרספי בליווי שומר אל הקצה הצפוני של חצי האי מונטריי שכונה פויינט פינוס ואז דרומה לעבר הגבעה במקום בו הוצב הצלב על ידי המשלחת הקודמת בדצמבר האחרון. הם מצאו שם נוצות וחצים שבורים שננעצו באדמה, וסרדינים ובשר שהונחו לפני הצלב, אך לא נראו אינדיאנים בסביבה. במי המפרץ נראו מאות כלבי ים ולוטרות ששחו או התחממו בשמש וקרספי ציין מאוחר יותר ביומנו כי "זהו הנמל של מונטריי, ללא שום ספק". שלושת האנשים הוסיפו ללכת דרומה לאורך החוף הסלעי עד למפרץ כרמל, מספר אינדיאנים קרבו אליהם ושני הצדדים החליפו ביניהם מתנות.
בינתיים, הפליגה ב-16 באפריל הסן אנטוניו מסן דייגו לעבר מונטריי בפיקודו של חואן פרס. על הספינה היו גם חוניפרו סרה, מיגל קוסטאנסו ואספקה וחומרי בנייה עבור הקמת המיסיון החדש במונטריי. בשל רוחות נגד עזות הוסטה הספינה עד לאזור באחה קליפורניה, ורק משם הפליגה צפונה עד איי פאראלון, כ-160 ק"מ צפונית-מערבית למונטריי. במהלך ההפלגה חלו מספר מלחים בצפדינה והסן אנטוניו נכנסה לבסוף למפרץ מונטריי ב-31 במאי והתקבלה על ידי אנשי משלחת פורטולה שהגיעו למקום שבוע לפני כן.
אנשי המשלחת שבו אל הגבעה עליה הציבו את צלב העץ בשנה שעברה והפעם (אולי בזכות ראות טובה יותר באותו יום) הבינו כי האתר אכן צפה לעבר המקום אותו תיאר ויסקאינו. על גבעה זו יסד פורטולה את הפרסידיו של מונטריי וסרה יסד את מיסיון סן קרלוס בורומרו (שהועבר בשנה שלאחר מכן מעט דרומה לכרמל). ב-9 ביולי 1770 עלו פורטולה וקוסטאנסו על הסן אנטוניו והפליגו בחזרה למקסיקו.
היחס לאינדיאנים
במרבית המפגשים בין הספרדים לאינדיאנים לא נרשמו עימותים חריגים והמגעים ביניהם התנהלו בדרכי שלום. הדיווחים תיארו את האינדיאנים כמכניסי אורחים ונכונים לעזור כאשר הציעו הדרכה ומזון לחוקרים הספרדים בדרכם. שמירה על יחסי שלום עם האוכלוסייה המקומית הייתה מטרה חשובה מתחילתה של המשלחת, והספרדים נשאו עימם חפצי נוי קטנים ותכשיטים זולים רבים במטרה לסחור עם האינדיאנים בתמורה למזון, וחשוב מכך, כדי ליצור קשרים ידידותיים. העובדה כי המשלחת נשאה עמה כמות גדולה של חרוזי זכוכית וחפצים דומים אחרים במקום מזון או אספקה מועילה אחרת, מלמדת עד כמה היו הספרדים מחויבים לרצון לשמור על יחסי שלום. המטרות ארוכות הטווח של המשלחת היו יצירת מקומות יישוב, הכנסת חקלאות לאזור והמרת האוכלוסייה המקומית לנצרות, כך שהייתה חשיבות רבה לשמירה על דו-קיום במהלך מסע ראשוני זה.
1893 בארצות הברית
1893 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 117 שנה מיום היווסדה.
משלחת פורטולה
מורשת
משלחת פורטולה הייתה המשלחת האירופית הראשונה שחקרה את אזור קליפורניה בדרך היבשה. תגליתה החשובה ביותר של המשלחת הייתה מפרץ סן פרנסיסקו, אך כמעט כל אתר בו חנתה המשלחת היה גילוי ראשון. הישג נוסף למשלחת היה חניכתו של נתיב שהגיע לסן פרנסיסקו ונודע מאוחר יותר כ"אל קאמינו ריאל", שהיה חיוני לתחילת ההתיישבות הספרדית ואפשר את הקמתם של 21 המיסיונים שהיוו את הגרעין ליישובי הקבע בקליפורניה, שפיתחו את ענף חוות הבקר והמירו את דתם של אלפי אינדיאנים.
שלושה יומנים שנכתבו על ידי חברים במשלחת שרדו עד ימינו, ונותנים תמונה שלמה ובלתי רגילה לגבי תנועותיה היומיות של המשלחת והניסיון שרכשה בדרכה: היומן שכתב פורטולה, היומן שכתב מיגל קוסטאנסו והיומן של חואן קרספי, (השלם והמפורט ביותר מבין השלושה).
כאשר עזב פורטולה את אלטה קליפורניה ושב למקסיקו ב-1770 קודם לוטננט פדרו פאז'ס לדרגת קפטן ומונה כמושל האזור, כאשר מפקדתו שכנה בפרסידיו של מונטריי. פאז'ס הוביל משלחות נוספות לחקר צידו המזרחי של מזרח מפרץ סן פרנסיסקו והותיר אחריו יומני מסע משלו.
ג'יימס או'קלי
ג'יימס או'קלי (באנגלית: James Joseph O'Kelly; 1 במאי 1842 - 22 בדצמבר 1916) היה עיתונאי ופוליטיקאי אירי.
ביוגרפיה
ג'יימס נולד לג'ון ולברידגיט או'קלי בדבלין בשנת 1845. הוא היה בכור מארבעה בנים ובת אחת. משפחת או'קלי יחד עם בני דודיו של ג'יימס, הקימו רשת של אמנים ופעילים פוליטיים בתולדות התרבות האירית של המאה ה-19. סבו וסבתו מצד אביו היו ילידי מחוז רוסקומון ואביו ניהל עבודות נפחות וביצוע עבודות בדבלין. דודו מצד אמו היה ג'ון לורל (John Lawlor) פסל מצליח, ובן דודו, מייקל לורל, היה גם פסל שהועסק בלונדון. גם אחיו של ג'יימס, צ'ארלס וסטיבן, הפכו לאמנים.
בשנת 1861 נפטר אביו. דודו ג'ון לורל (1820–1901) כבר היה פסל מבוסס בלונדון, לכן עברה המשפחה ללונדון. לורל הפך לדמות אב לילדיה, במיוחד לבניה. לורל לקח על עצמו את גידול הנערים.
ג'יימס או'קלי התגייס ללגיון הזרים הצרפתי ונשלח למקסיקו. בסביבות 1865 הוא נמלט מהלגיון, הגיע לבולטימור ומשם חזרה ללונדון. בלונדון הוא התחיל לעבוד עעיתונאי.
בשנת 1871 ג'יימס או'קלי חזר לארצות הברית והחל לעבוד ב"ניו יורק הראלד". בנוסף לקריירה מוצלחת בעיתון, או'קלי עסק בציור. הוא חזר לבריטניה מספר פעמים לתקופות קצרות. ייתכן וקשרים שהוא רכש באותה תקופה עזרו כאשר אחיו אלויסיוס או'קלי הגיע לארצות הברית.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 ג'יימד או'קלי חזר ללונדון והחל בקריירה פוליטית. לאחר הבחירות הכלליות בבריטניה 1880 הוא נבחר לבית הנבחרים כנציג של מחוז רוסקומון מטעם המפלגה האירית. באוקטובר 1881 צ'ארלס סטיוארט פרנל ראש מפלגתו נעצר ויומיים ארך כך נעצר גם או'קלי. הוא שוחרר רק במאי 1882.
בדצמבר 1883 ביחד עם אחיו אלויסיוס או'קלי הם נסעו לסודאן ומשם דיווחו על אירועי המלחמה המהדית.
לאחר הבחירות הכלליות בבריטניה 1885 או'קלי חזר לבית הנבחרים. לאחר פטירת צ'ארלס סטיוארט פרנל או'קלי המשיך לתמוך בקו הפוליטי שלו ובעקבות כך הפסיד בבחירות שנערכו בשנת 1892. אומנם הוא נבחר בבבחירות שנערכו בשנת 1895 ובהמשך בכל מערכת בחירות עד שנפטר בשנת 1916.
פרבומייסק (מחוז מיקולאייב)
פרבומייסק (אוקראינית: Первомайськ) היא עיר במחוז מיקולאייב, אוקראינה.
היסטוריה
היישוב הוקם בסוף המאה ה-17 על ידי הקוזאקים, הם חיפשו מקום ליד הגבול עם הפולנים והטורקים, כדי להקים מבצר לצורכי הגנת גבולות. שמו הראשון של היישוב היה אורליק. לאחר זמן קצר החלו להתיישב במקום איכרים שנמלטו מפולין.
שמה הנוכחי של העיר ניתן לה ב-1919, היא איחדה לתוכה העיר אולביאופול, העיירה בוגופול (או בוהופול) והכפר גולטה (או הולטה). העיירה בוגופול, ששאבה את שמה משם הנהר בוג, התקיימה קהילה יהודית חשובה (בכתיב יידי: באהפאל) והיא הבסיס לקהילת יהודי העיר המאוחדת שהתקיימה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
ב-1939 התגוררו בעיר 33,000 תושבים. ב-9 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, והיא שוחררה על ידי הצבא האדום ב-22 במרץ 1944.
יהודי פרבומייסק
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים, הטילו אלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה וחובת ענידת סרט זרוע. עד אמצע ספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, בו רצחו ביום 17 בספטמבר 1941 מאות יהודים. כ-120 יהודים נוספים מהגטו נרצחו בבית חרושת מקומי באוקטובר שלאחר מכן. ב-15 בדצמבר 1941 בוצעה בגטו שבעיר אקציה נוספת, וב-9 בינואר 1942 נרצחו כל יתר יושבי הגטו.
בפברואר ובמרץ 1942 נרצחו בסמוך לעיר כ-1,600 יהודים שגורשו אליה מאזור הכיבוש הרומני הסמוך. בפרבר גולטה, שסופח לטרנסניסטריה הרומנית, הוקם גטו מוקף גדר תיל, אליו הובאו מאות יהודים שגורשו מבוקובינה, מבסרביה ומבוקרשט. יושבי גטו זה הועסקו בעבודות כפייה, ומי שנמצאו לא כשירים לעבודה נרצחו.
אוכלוסייה
אוכלוסיית פרבומייסק לפי שנים:
המתקפה הכימית בע'וטה
המתקפה הכימית בע'וטה היא סדרה של תקיפות שבוצעו באמצעות נשק כימי ביום רביעי, 21 באוגוסט 2013, באזור ע'וטה, במחוז ריף דמשק שבסוריה. על מספר ההרוגים בתקיפות ניתנו הערכות שונות, החל מ-322 וכלה ב-1,729 בני אדם. התקיפות נערכו כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה באזורים שבשליטת כוחות המורדים, כאשר לטענת הנהגת כוחות המורדים ולטענת הניצולים ששרדו את התקיפות, הממשל הסורי הוא האחראי לתקיפות. הממשל הסורי הכחיש בתוקף את ההאשמות לפיהן ביצע תקיפות באמצעות נשק כימי.
רקע
המתקפה בוצעה כמעט שנה לאחר שבאוגוסט 2012 נשיא ארצות הברית ברק אובמה ציין ששימוש בנשק כימי במלחמת האזרחים בסוריה, אותו תיאר כ"קו אדום", יביא להתערבות צבאית אמריקאית בסוריה.
המתקפה
לפי הדיווחים בתקשורת המתקפה החלה ביום רביעי, 21 באוגוסט 2013 בסביבות השעה 03:00 בבוקר באזורים כפריים בע'וטה שבשליטה כוחות המורדים הנמצאים ממזרח לדמשק. האזור שהותקף היה תחת מצור של הצבא הסורי וכוחות של ארגון חזבאללה במשך חודשים. הערים שהותקפו היו: האמורייה, אירבין, כאפר בתנא, מודמייה, הראסטה, זאמלקה ועין תרמה. בנוסף לכך בוצעה תקיפה בג'ובאר - פרבר של דמשק שהיה תחת שליטה של כוחות המורדים. חלק ניכר מקורבנות המתקפה כללו נשים וילדים, שנרצחו במתקפה בעת שישנו.
לטענת ארגון ועדות התיאום המקומיות של סוריה המתקפה גבתה 1,338 קורבנות כאשר בערך 1,000 מאותם הקורבנות נהרגו בכפר זאמלקה. לאחר המתקפה כ-600 מגופות הקורבנות בזמאלקה הועברו למרכזי רפואה בערים אחרות בעוד שכ-400 מהגופות נותרו במרכז הרפואי של זמאלקה. לפחות 6 חובשים מתו בעת שהעניקו טיפול רפואי לנפגעי המתקפה.
לטענת הארגון רופאים ללא גבולות שלושה בתי חולים מקומיים הממוקמים בחלק המזרחי של דמשק דיווחו כי לאחר המתקפה הגיעו אליהם כ-3,600 פציינטים עם "סימפטומים נוירוטוקסים". מתוכם 355 מתו.
ב-22 באוגוסט, במהלך היממה שלאחר המתקפה הכימית, השכונות בהן בוצעה המתקפה הכימית הופצצו על ידי הצבא הסורי.
ראיות ויזואליות
לאחר המתקפה החלו להתפרסם באמצעי התקשורת ובאינטרנט קטעי וידאו רבים בהם נראו נפגעים רבים שסבלו מתסמינים מוכרים הידועים כנגרמים כתוצאה מחשיפה לנשק כימי. בין התסמינים שנראו: קשיי נשימה, התכווצויות חזה, פרכוסים, הפרשה מוגברת של נזלת ורוק ומיוזיס. בחלק מהסרטונים והתמונות שפורסמו נראה מספר גדול של גופות לצד הפצועים או בנפרד. באחד הסרטונים נראתה אף אחת הפצצות שנמצאה על ידי המורדים.
למעלה מ-100 סרטונים וקטעי וידאו הוצגו בפני ועדת המודיעין של הקונגרס של ארצות הברית.
הפולמוס סביב מהות המתקפה
לאחר המתקפה הופצו תצלומים של נספים במתקפה, אך הייתה אי-בהירות בשאלה האם נהרגו כתוצאה מנשק כימי, ואם כן - מי אחראי להפעלתו של נשק זה.
בתגובה הראשונה של הממשל הסורי בשידורי הטלוויזיה הממלכתית הסורית דובר הממשל הסורי הכחיש בתוקף את הטענות בדבר שימוש שעשה לכאורה בנשק כימי במתקפה נגד אוכלוסייה האזרחית בע'וטה, אותן כינה "חסרות בסיס". לטענת דובר הממשל המתקפה הכימית הייתה תכסיס תעמולה של כוחות המורדים אשר אורגן במיוחד לאחר הגעתם של פקחי האו"ם לסוריה.
בעקבות המתקפה התכנסה ישיבת חירום של מועצת הביטחון של האו"ם. מזכ"ל האו"ם באן קי מון ציין בהמשך כי יש לחקור בהקדם אם נעשה שימוש בחומר כימי במתקפה בע'וטה.
לטענת ארצות הברית, צרפת, ישראל, בריטניה, ושוודיה הממשל הסורי אכן ביצע את התקיפות והשתמש במסגרתן בנשק כימי. אף על פי כן, לטענת רוסיה, שהיא בעלת ברית של הממשל הסורי, מבצעי התקיפות היו למעשה כוחות המורדים, במה שכינתה "פרובוקציה מתוכננת מראש". אם מספר הנרצחים בתקיפות יאושר באופן רשמי, מתקפה זו תחשב למתקפת הנשק הכימי הקטלנית ביותר מאז המתקפה שביצע משטרו של סדאם חוסיין בחלבג'ה שבעיראק ב-16 במרץ 1988.
ב-24 אוגוסט 2013 שר ההגנה האמריקני צ'אק הייגל ציין כי בעקבות המתקפה הכימית בע'וטה צבא ארצות הברית ערוך לאפשרות של תקיפה בסוריה, על אף שהחלטה זו תתבסס על הערכות מודיעיניות, בחינה משפטית והערכת התמיכה הבינלאומית.
בראיון בלעדי שהעניק ב-26 אוגוסט 2013 לעיתון הרוסי "איזווסטיה", בשאר אל-אסד דחה את ההאשמות בדבר השימוש בנשק כימי במתקפה של 21 באוגוסט, ובנוסף הזהיר את ארצות הברית מהתערבות צבאית בסוריה כאשר הוא הדגיש כי כל מלחמה בה פתחה ארצות הברית מאז וייטנאם הסתיימה בכישלון.
ב-24 באוגוסט 2013 דיווח הממשל הסורי בשידורי הטלוויזיה הממלכתית הסורית כי כוחות הצבא הסורי איתרו מנהרות בשכונת ג'ובאר שבפרברי דמשק בהן לטענת הממשל הסורי כוחות המורדים החזיקו נשק כימי.
מזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון קרי, קבע ב-30 באוגוסט כי במתקפה שיזם משטר אסד נהרגו לפחות 1,429 בני אדם, בהם 426 ילדים.
בתחילה מנע הממשל הסורי מצוות חוקרים של האו"ם מלהגיע לאתרים בהם בוצעו התקיפות, על אף שהצוות היה ממוקם באזור במרחק של קילומטרים ספורים. ב-25 באוגוסט הממשל הסורי הסכים לאפשר לצוות החוקרים של האו"ם לבקר באתרי התקיפות. עם זאת, לטענת גורמים רשמיים בארצות הברית בשלב זה ייתכן מאוד שהעדויות לשימוש בנשק הכימי במתקפה "נפגמו במידה ניכרת", ככל הנראה ממתקפת הארטילריה של כוחות הממשל הסורי אשר הפגיזו מאז באופן ניכר את השכונות בהן בוצעו התקיפות.
ב-16 בספטמבר פרסם צוות פקחי האו"ם את מסקנותיו, ולפיהן יש ראיות חותכות לשימוש נרחב בנשק כימי בתקיפה. הפקחים לא קבעו מי ירה נשק זה, אך מתוך הפרטים שמסרו (כגון שהירי בוצע בטילי קרקע-קרקע) קבעו מדינות המערב שברור שהיורים הם מצבא סוריה. רוסיה המשיכה להתייצב לצד סוריה, וטענה שהדו"ח מעוות וחד-צדדי.
תגובות למתקפה הכימית
רוסיה הביעה התנגדות לתוכנית התקיפה, אך מאוחר יותר אמר נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, שיתמוך בתקיפה צבאית בסוריה, באישור האו"ם, אם יוכח שמשטר אסד השתמש בנשק כימי. איראן איימה שתקיפה תוביל לחורבן ישראל.
לנוכח איומיה של ארצות הברית לתקוף בסוריה, העלה פוטין הצעת פשרה, לפיה יסכים אסד למסור את הנשק הכימי שברשותו לפיקוח בינלאומי, שיוביל לפירוק נשק זה. אסד הכחיש שכוחותיו ערכו את התקיפה, אך הבהיר שהוא מחויב לקיום חלקו בהסכם הפשרה. ב-28 בספטמבר 2013 אישרה מועצת הביטחון פה אחד את ההצעה לפירוק הנשק הכימי בסוריה. עם זאת, אסד לא התפרק לחלוטין מכל הנשק הכימי וגם בשנים שלאחר מכן ביצע בו שימוש במלחמת האזרחים בסוריה.
חלוקה מנהלית של סנקט פטרבורג
בגבולות הנפות והאזורים ישנם 111 תת-מחוזות מוניציפליים: 81 מהם מחוזות (אוקרוגים) מוניציפליים, 9 ערים (הנמצאים במחוז לנינגרד) ו-21 כפרים.
נפת האדמירליות
הוקמה ב-11 במרץ 1994 עם איחודם של נפת לנין ונפת אוקטובר. חרף איחודן בשטחי אותן נפות פועלים בית דין לנין המחוזי ובית דין אוקטובר המחוזי.
אוכלוסייה: 162,887 איש ↘.
בתחומיה קיימים המחוזות המוניציפליים הבאים: מחוז מוניציפלי קולומנה, מחוז מוניציפלי של סנוי, מחוז מוניציפלי של האדמירליות, מחוז מוניציפלי סמיונובסקי, מחוז מוניציפלי איזמאילובסקי, מחוז מוניציפלי יקטרינהוף.
האי וסילי
הוקמה בפברואר 1917 ממחוז השיטור של האי וסילי.
בתחומיה קיימים המחוזות המוניציפליים הבאים: המחוז המוניציפלי השביעי, מחוז מוניציפלי של האי ואסילי, מחוז מוניציפלי גוואן, מחוז מוניציפלי ימי, מחוז מוניציפלי של אי הדקבריסטים.
נפת ויבורג
הוקמה בפברואר 1917 מתוך יחידת השיטור של ויבורג.
אוכלוסייה: 493,051 איש ↘.
בתחומיה קיימים המחוזות המוניציפליים הבאים: המחוז המוניציפלי סמפסונייבסקויה, המחוז המוניציפלי סבטלנובסקויה, המחוז המוניציפלי סוסנובסקויה, המחוז המוניציפלי החמישה-עשר, המחוז המוניציפלי פרנאס, המחוז המוניציפלי שובאלובו-אוזרקי, הכפר לבאשובו, הכפר פארגולובו.
נפת קלינין
הוקמה ב-1936 מתוך נפת ויבורג. תחילה נקרא נפת המשמר האדום. את שמה הנוכחי קיבלה באוגוסט 1946.
אוכלוסייה: 530,163 איש ↘.
בתחומיה קיימים המחוזות המוניציפליים הבאים: המחוז המוניציפלי גראז'דנקה, המחוז המוניציפלי האקדמי, המחוז המוניציפלי הפיני, המחוז המוניציפלי העשרים-ואחד, המחוז המוניציפלי פיסקאריובקה, המחוז המוניציפלי הצפוני, המחוז המוניציפלי פרומתאוס
נפת קירוב
הוקמה בפברואר 1917 מתוך יחידת השיטור נארווה. את שמה הנוכחי קיבלה בדצמבר 1934.
אוכלוסייה: 339,724 איש ↘.
בתחומיה קיימים המחוזות המוניציפליים הבאים: המחוז המוניציפלי קניאז'בו, המחוז המוניציפלי דצ'נוי, המחוז המוניציפלי אבטובו, מחוז נארווה, המחוז המוניציפלי של שפך קראסננקה, המחוז המוניציפלי שערי ים
נפת קולפינו
הוקמה ב-1936 מפירוק מחוז המשנה הפרברי במחוז לנינגרד.
אוכלוסייה: 186,353 איש ↘.
בתחומיה קיימים היישובים הבאים: העיר קולפינו, הכפר מטאלוסטרוי, הכפר פטרו-סלביאנקה, הכפר פונטוני, הכפר סאפיורני, הכפר אוסט-איז'ורה.
נפת המשמר האדום (קראסנוגווארדייסקי)
הוקמה ב-1973 מתוך נפת קלינין.
אוכלוסייה: 348,202 איש ↘.
בתחומיה קיימים המחוזות הבאים: המחוז המוניציפלי פולוסטרובו, המחוז המוניציפלי אוחטה הגדולה, המחוז המוניציפלי אוחטה הקטנה, המחוז המוניציפלי פורוחוביי, המחוז המוניציפלי רז'בקה
נפת קראסנוסלסקי
הוקמה ב-13 באפריל 1973.
אוכלוסייה: 366,442 איש ↗.
בתחומיה קיימים המחוזות הבאים: המחוז המוניציפלי הדרום מערבי, המחוז המוניציפלי הסמוך לים-הדרומי, המחוז המוניציפלי מדשאות האורן (סוסנובאיה פוליאנה), המחוז המוניציפלי אוריצק, המחוז המוניציפלי קונסטנטין, המחוז המוניציפלי גורלובו, העיר קראסנויה-סלו.
קרונשטאדט
קרונשטאדט הוקמה על ידי פיוטר הגדול באוקטובר 1723.
אוכלוסייה: 44,374 איש ↗.
נפת הנופש (קורורטני)
הוקמה כאזור נופש עיקרי בשנת 1946. הגבולות המודרניים הוגדרו בשנת 1994.
אוכלוסייה: 75,121 איש ↗.
בתחומיה שוכנים היישובים הבאים: הערים זלנוגורסק וססטרורצק והכפרים האי הלבן, קומארובו, הכפר מולודוז'נויה, פסוצ'ני, רפינו, סרובו, סמוליאצ'קובו, סולנצ'נויה, אושקובו.
נפת מוסקבה
הוקמה בשנת 1919.
אוכלוסייה: 337,153 איש ↗.
בתחומיה קיימים המחוזות הבאים: המחוז המוניציפלי מאחז מוסקבה, המחוז המוניציפלי גגארין, המחוז המוניציפלי נובו-איזמאילובו, המחוז המוניציפלי מרידיאן פולקובו, המחוז המוניציפלי זבזדנוי.
נפת נבסקי
הוקמה בפברואר 1917.
בתחומיה קיימים המחוזות הבאים: המחוז המוניציפלי מאחז נבסקי, המחוז המוניציפלי איבנובסקי, המחוז המוניציפלי אובוחובסקי, המחוז המוניציפלי ריבאצקויה, המחוז המוניציפלי העממי, המחוז המוניציפלי החמישים וארבע, המחוז המוניציפלי נבסקי, המחוז המוניציפלי אוקרוויל, המחוז המוניציפלי של הגדה הימנית.
נפת פטרוגרד
אוכלוסייה: 136,613 איש ↘.
בתחומיה קיימים המחוזות הבאים: המחוז המוניציפלי וודנסקי, המחוז המוניציפלי קראסנוברסקויה, המחוז המוניציפלי פוסאדסקי, המחוז המוניציפלי האי אפטקרסקי, המחוז המוניציפלי פטרובסקי, המחוז המוניציפלי צ'קאלובסקויה
נפת ארמונות פיוטר הגדול (פטרודבורץ)
הוקם ב-5 ביוני 1938 עקב ארגון מחודש של המועצה העירונית בעיר פטרהוף.
אוכלוסייה: 135,565 איש ↗.
בתחומיה שוכנים הכפר סטרלנה והערים פטרהוף ולומונוסוב.
הנפה הסמוכה לים (פרימורסקי)
הוקם בשנת 1936.
בתחומי הנפה קיימים המחוזות הבאים: המחוז המוניציפלי לאחטה-אולגינו, המחוז המוניציפלי צ'ורנאיה רצ'קה, המחוז המוניציפלי הששים וחמש, המחוז המוניציפלי של נמל התעופה הצבאי, המחוז המוניציפלי אגם דולגויה, המחוז המוניציפלי יונטולובו, המחוז המוניציפלי קולומיאגי, כפר חוטם השועל (ליסי-נוס).
נפת פושקין
הוקמה ב-5 ביוני 1938 עקב ארגון מחודש של המועצה העירונית בעיר פושקין.
אוכלוסייה: 178,584 איש ↗.
בתחומיה שוכנים היישובים הבאים: הערים פאבלובסק ופושקין והכפרים אלכסנדרובסקיה, טיארלבו ושושארי.
נפת פרונזה
הוקמה ב-9 באפריל 1936 מחלקי הנפות סמולני והנפה המרכזית שפורקו.
אוכלוסייה: 405,308 איש ↘.
בתחומיה שוכנים: המחוז המוניציפלי וולקובסקויה, המחוז המוניציפלי השבעים ושתיים, המחוז המוניציפלי קופצ'ינו, המחוז המוניציפלי השבעים וחמש, המחוז המוניציפלי הבלקני.
הנפה המרכזית
הוקמה ב-11 במרץ 1994 מחלקי הנפות דזרז'ינסקי, קויבישב וסמולני שפורקו.
אוכלוסייה: 221,441 איש ↘.
בתחומיה שוכנים: המחוז המוניציפלי של הארמון, המחוז המוניציפלי השבעים ושמונה, המחוז המוניציפלי ליטייני, המחוז המוניציפלי סמולני, המחוז המוניציפלי ליגובקה-יאמסקאיה, המחוז המוניציפלי ולדימיר.
גופי השלטון
השלטון בעיר מעוגן בספר החוקים העירוני (Устав Санкт-Петербурга) שהתקבל על ידי האספה המחוקקת של העיר ב-14 בינואר 1998.
המשרה הבכירה ביותר בעיר היא מושל סנקט פטרבורג הנבחר על ידי תושבי העיר בבחירות ישירות לתקופת כהונה בת 5 שנים.
הרשות המבצעת של העיר היא מינהל העיר סנקט פטרבורג המתפקדת כעירייה ואחראית לניהול ענייני העיר.
הרשות המחוקקת בעיר היא האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג ובה 50 חברים הנבחרים לתקופת כהונה של 5 שנים.
נוסף לגופים אלה, פועלים גם הלשכה לפיקוח חשבונות (Контрольно-счётная палата Санкт-Петербурга) האחראית לפקח על ניהולו התקין של תקציב העיר.
הרשות השופטת היא בית הדין לענייני חקיקה (Уставный суд Санкт-Петербурга) ובתי משפט השלום הפזורים בעיר.
בעיר ישנם גם מועצות נבחרות של תתי-המחוזות המוניציפליים.
תקציב העיר
מאז שנת 2000 גודל התקציב העירוני צומח במהירות, בעיקר הודות למדיניות מס מחמירה כנגד חברות גדולות הפועלות בעיר, כדוגמת גזפרום נפט, "סובקומפלוט", "פולימטאל" ואחרות.
יחסי חוץ
העיר מתחזקת יחסי חוץ ענפים מתוקף מעמדה כבירתה ההיסטורית של רוסיה. בעיר מתקיימים אירועי תרבות בינלאומיים באופן קבוע.
נכון ל-2016, לעיר יש הסכם ערים תאומות עם 79 ערים בעולם.
בעיר ישנן קונסוליות של 34 מדינות ונציגויות של ארגונים בינלאומיים. העיר מהווה למושב האספה הבין-פרלמנטרית של חבר המדינות, יש סה נציגות של הבנק האירופי לשיקום ופיתוח, סניף הבנק האירו-אסייתי לפיתוח, האספה הפרלמנטרית של הקהילה האירו-אסייתית הכלכלית, נציגות של 28 מתוך הסובייקטים הפדרליים של רוסיה.
סמלי העיר
סמל סנקט פטרבורג ההיסטורי אומץ בשנת 1730 לראשונה ואומץ מחדש בשנת 1991 לאחר התפרקות ברית המועצות.
דגל סנקט פטרבורג המודרני אומץ ב-8 ביוני 1992 ונרשם ברשם הסמלים הממלכתי של רוסיה כדגל העיר הרשמי.
המנון העיר הרשמי (מוזיקת הרקע הוא ההמנון לעיר הגדולה, Гимн Великому городу, מתוך הבלט "פרש הברונזה" מאת גלייר ריינהולד בעריכתו של גריגורי קורצ'מר). את מילות ההמנון כתב אולג צ'ופרוב. ההמנון אומץ רשמית ב-13 במאי 2003.
על פי חוק עירוני, סמלי העיר ההיסטוריים הם סמל הספינה בראש בניין האדמירליות בעיר, פסל פרש הברונזה והמלאך בראש המבצר הפטרופאבלי. בהתאם לזה, המסורת ההיסטורית של ירי תותחים במחצית היום, שמתבצע מתוך מתחם המבצר הפטרופאבלי מהווה אף הוא סמל בלתי נפרד מהעיר.
חגים וימים מיוחדים
נוסף לחגים הלאומיים הנחוגים בכל רחבי רוסיה, העיר עצמה מציינת ימי חג משלה:
CMC Leadca
CMC Leadca - היא דגם של משאית קלה מתוצרת China Motor Corporation, אשר מיוצרת משנת 2013 בטאיוואן ובסין
ער
מותו של ער
המקרא מספר כי אין המחבר המקראי מוסר מידע מדוע המית ה' את ער. היות שער מת, ניתנה תמר אשתו לאונן כדי שזה ייבם אותה. שמו מופיע ב כחלק משושלת לבית יהודה עם ציון המחבר כי עשה את הרע בעיני ה'.
בתלמוד הבבלי קיימת מסורת המספרת כי ער כמו אחיו אונן, נמנע מלעבר את תמר ולכן נענש. רש"י בעקבות חז"ל מפרש כי חטאו של ער זהה לחטאו של אונן ולכן הומת : "כרעתו של אונן משחית זרעו שנאמר באונן וימת גם אותו כמיתתו של ער מיתתו של אונן ולמה היה ער משחית זרעו כדי שלא תתעבר ויכחיש יפיה".
לשיטתו של רמב"ן ער הומת בשל מעורבות אביו יהודה במכירת יוסף:
מדרש שמו
ילקוט שמעוני דורש את שמו של ער כך: "ויקרא את שמו ער -בן שהוער (הורק) מן העולם." יש הטוענים כי הסבר לשמו של ער בא במהופך בסיפור: " עֵר בְּכוֹר יְהוּדָה- רַע, בְּעֵינֵי ה'" תרגום יונתן לתורה מתרגם את שמו כערירי "ואתעברת וילידת וקראת ית שמיה ער ארום בלא וולד עתיד לממת".
לואיז ג'ופלינג
לואיז ג'יין ג'ופלינג (באנגלית: Louise Jane Jopling; 16 בנובמבר 1843 – 19 בנובמבר 1933) הייתה ציירת אנגלית מהתקופה הוויקטוריאנית, ואחת האמניות הבולטות בדורה.
ביוגרפיה
לואיז ג'יין גוד נולדה במנצ'סטר, החמישית מתשעת ילדיו של קבלן הרכבות תומאס סמית גוד ואשתו פרנסס. היא נישאה בגיל שבע עשרה לעובד המדינה פרנסיס פרנק רומר. הברונית דה רוטשילד, קרובת משפחה של רומר, עודדה את לואיז להמשיך ולפתח את כשרון האמנות שלה. בשלהי שנות השישים המאוחרות למדה בפריז אצל צ'ארלס ג'ושוע צ'פלין ואלפרד סטיבנס, והציגה לראשונה את עבודתה בסלון הפריסאי. היא הכניסה עבודות לתערוכות האקדמיה המלכותית, 1870–73 (בתור לואיז רומר). לאחר מותו של רומר בשנת 1872, היא נישאה לאמן פייר ג'וזף מידלטון ג'ופלינג בשנת 1874, שבשנת 1888 היה הסנדק בחתונתו של ג'יימס מקניל ויסלר לביטריקס גודווין. מבין הילדים מנישואיה הראשונים רק בן אחד, פרסי רומר, שרד את הילדות. היה לה בן נוסף, לינדזי מילאיס ג'ופלינג, מנישואיה השניים. הילד נקרא על שם שני אבותיו סר קוטס לינדזי, מייסד גלריית גרוסוונור וג'ון אוורט מילאי.
היא השיגה הצלחה בקריירה שלה. הציור שלה "שעת התה" נמכר ב-400 גינאה בשנת 1874. "חמש האחיות" שלה הוצגו בתערוכת פילדלפיה בשנת 1876, וה"סינדרלה המודרנית" שלה בתערוכת פריז בשנת 1878. עם זאת, היא לא הייתה חסינה מפני האפליה המגדרית בתקופתה.
בשנת 1883 ביקשה עבור ציור דיוקן סך 150 גינאה, אך הפסידה את העבודה לסר ג'ון אוורט מילאיי, ששולמו לו 1000 גינאה עבור אותו פרויקט.ג'ופלינג הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
היא הצטרפה לחברה האמניות (1880) ולחברה המלכותית של ציירי פורטרטים (1891). היא הפכה לאישה הראשונה שהתקבלה בחברה המלכותית לאמנים בריטים (1901). במהלך שנות נישואיה עם ג'ופלינג היא הפכה למפרנסת העיקרית של המשפחה. נאמר כי "היא מצאה את האחריות הזו כבדת משקל ולחוצה, המחייבת ייצור מתמיד, מכירות סדירות וחיפוש מתמיד אחר עבודה ולקוחות. בשנת 1879, למרות מחלתה ושל בנה פרסי, היא ייצרה שמונה עשר יצירות."
חיי חברה
ג'ופלינג ציירה דיוקנאות של אנשים מפורסמים, בעלי ממון ושחקניות עשירות, וכדי לפעול בסביבה חברתית זו, היא שמרה על אורח חיים אופנתי, עם סטודיו באזור צ'לסי שתוכנן על ידי ויליאם בורגס. היא השתייכה למעגל חברתי שכלל את ג'יימס מקניל ויסלר, אוסקר ויילד, קייט פרוגיני (בן דיקנס) ואלן טרי. אוגוסטוס דובורג הקדיש לה את המחזה אנג'ליקה משנת 1892. בשנת 1887 מגזין החברה The Lady's World תיאר את המעגל החברתי שלה.
כציירות נשים אחרות (כקייט פרוגיני ומארי סטילמן, ג'ופלינג שימשה דוגמנית עבור אמניות אחרות. גם ג'ון מילאיי וגם ג'יימס אבוט מקניל ויסלר ציירו דיוקנאות שלה. וויסלר שיבח את תמונתו של מילאיי כ"יצירה נהדרת ודיוקן מעולה".
חיים מאוחרים
בעלה ג'וזף ג'ופלינג נפטר בשנת 1884 ולואיז התחתנה עם עורך הדין ג'ורג רו בשנת 1887 והמשיכה להשתמש בשמו של ג'ופלינג באופן מקצועי. היא הקימה בית ספר משלה לציור לנשים, ובנוסף, בשנת 1887, כתבה מספר יצירות בנושא הוראת האמנות. היא דגלה בזכותן של סטודנטיות לאמנות לעבוד ישירות מדגמים חיים שכן האקדמיה המלכותית רק אפשרה לסטודנטים גברים לצפות במודלים עירומים של גברים.
לואיז ג'ופלינג הייתה תומכת ארוכת שנים ב"האיחוד הלאומי לזכויות נשים", ופעילה למטרות פמיניסטיות. היא כיהנה כסגנית נשיא התאחדות הלבוש הבריא והאמנות, ארגון קצר ימים שקידם רפורמה בלבוש בשנות ה-90 ותחילת המאה העשרים.
היא פרסמה ספר הדרכה לאמנות, ואוטוביוגרפיה "עשרים שנה בחיי". היא גם כתבה קצת שירה ומאמרים לעיתונאות.
טרוי נהלס
ביוגרפיה
נהלס נולד בביבר דאם שבויסקונסין. אביו, אדווין נהלס, לחם במלחמת קוריאה והיה השריף של מחוז דודג' שבויסקונסין. בשנת 1988 התגייס נהלס לכוחות המילואים של צבא ארצות הברית, והשתתף בסבבי לחימה אחדים בבוסניה, בעיראק ובאפגניסטן. על חימתו אף עוטר בכוכב הארד. באוניברסיטת ליברטי השלים לימודי תואר ראשון, ובאוניברסיטת יוסטון – דאונטאון קיבל תואר שני במשפט פלילי.
ב-1994 עבר נהלס לטקסס והצטרף למחלקת המשטרה בריצ'מונד / בנובמבר 2012 נבחר נלס לשריף של מחוז פורט בנד שבטקסס ונכנס לתפקידו בינואר 2013 ונבחר מחדש בנובמבר 2016.
לקראת בחירות אמצע הקדנציה שנערכו ב-2018, הקים נהלס ועדת גישוש במטרה לבדוק את תהמיכה הציבורית אם יתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-22 של טקסס, נגד נציג המחוז המכהן פיט אולסון הרפובליקני. עם זאת, התמודדות זו לא קרמה עור וגידים והוא בחר שלא להתמודד מול אולסון.
ביולי 2019 הודיע כי לא יבקש להיבחר מחדש לתפקיד השריף ב-2020. כחצי שנה לאחר מכן, בדצמבר 2019, הכריז נהלס כי יתמודד על מושבו של אולסון בבית הנבחרים האמריקאי. הכרזה זו הייתה חלק מממסע הבחירות בפריימריז הרפובליקנים לבחירות שנערכו ב-2020.
נהלס עתיד להישבע לתפקידו בינואר 2021, מיד עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
שלושה אמיגוס
שלושה אמיגוס (באנגלית: !Three Amigos¡) הוא סרט קומדיה משנת 1986 בבימויו של ג'ון לנדיס שנכתב על ידי לורן מייקלס, סטיב מרטין ורנדי ניומן. העלילה מבוססת באופן רופף על "שבעת הסמוראים", סרטו של אקירה קורוסאווה משנת 1954, ועל האדפטציה של סרט זה למערבון "שבעת המופלאים". סטיב מרטין, צ'בי צ'ייס ומרטין שורט מככבים כשלושה כוכבי הקולנוע האילם, אשר תושבי כפר מקסיקני קטן טועים וסבורים כי הם גיבורים אמיתיים.
הפקת הסרט
התסריט נכתב על ידי מרטין, מייקלס ורנדי ניומן. כמו כן, ניומן חיבר עבור הסרט שלושה שירים מקוריים: "The Ballad of the Three Amigos", "My Little Buttercup", ו-"Blue Shadows", בעוד מוזיקת הרקע לסרט הולחנה על ידי אלמר ברנשטיין. הסרט צולם בסימי ואלי, קליפורניה, היער הלאומי קורונדו שבאריזונה וניו מקסיקו, אולפני טוסון ובהוליווד.
מוזיקה
אלמר ברנשטיין הלחין את המוזיקה עבור הסרט, בעוד רנדי ניומן כתב את השירים.
ביקורות ותגובות
רוב הביקורות שהסרט קיבל היו שליליות, והסרט קיבל ציון 44% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, על פי 34 ביקורות.
לבאן חמאלדזה
לבאן חמאלדזה (בגאורגית: ლევან ხმალაძე; נולד ב-6 באפריל 1985 הוא כדורגלן גאורגי, המשחק בעמדת הקשר בשוקורה כובולתי.
קריירת מועדונים
חמאלדזה התחיל את הקריירה שלו בדינמו טביליסי. במהלך עונת, חמאלדזה הושאל לדינמו בטומי ועונה לאחר מכן הושאל לסיוני בולניסי, עמה זכה באליפות באותה עונה ובסיום העונה חזר לדינמו טביליסי.
ב-18 בינואר 2010, חמאלדזה חתם בהפועל חיפה מליגת העל. בהפועל חיפה, רשם שתי הופעות בלבד ובסיום העונה שוחרר מהמועדון וחזר לטביליסי.
בקיץ, חתם באותלוס אתיינו מליגת העל הקפריסאית, ממנה עבר לפאפוס ובקיץ , חתם אתוני לקאטימה.
בינואר, חמאלדזה חזר לגאורגיה וחתם לקדנציה שנייה בסיוני בולניסי.
לפני עונת, חמאלדזה חתם בשוקורה כובולתי.
בפברואר הצטרף לסמטרדיה.
קריירה בינלאומית
ב-20 באוגוסט 2008, חמאלדזה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאורגיה בניצחון 1-2 נגד. חמאלדזה שיחק בנבחרת עד שנת ורשם 12 הופעות במדיה ללא שערים.
קוצנית מקור צהובת-שת
קוצנית מקור צהובת-שת (שם מדעי: Acanthiza chrysorrhoa) היא מין של ציפור שיר אוסטרלית ממשפחת אכנתיזיים.
מאפיינים
זוהי ציפור קטנה שאורכה 9.5–12 ס"מ ומשקלה עד 9 גרם. בעלת נוצות חומות בהירות עם בטן צהובה, זנב בהיר ובקצהו אזור צהוב. הראש לבן והכיפה שחורה ומנוקדת בלבן. המקור קטן ומותאם לתפיסת עצמים קטנים.
ציפור זו מצויה מדרום מזרח אוסטרליה ועד טסמניה. היא מצויה ביערות פתוחים, שדות, סוואנות, מישורים פתוחים, ביצות ויערות אך לא במדבר. היא ניזונה מפרוקי רגליים שונים כמו חיפושיות, זחלים או עכבישים אותם היא תופסת בין העלים והענפים או על הקרקע.
הציפור בונה קן על הענפים של האקליפטוס ושל עצים נוספים ומכינה קן נוסף מעליו ואת הקן האמיתי מסתירה. הקן הנוסף נבדק על ידי שודדי ביצים כמו עורבים, עורבני הפעמון ועורבני אוסטרלי, מינים של דבשניים ועופות נוספים וכן נחשים ופוסומים. היא מופרעת גם על ידי קוקיות המנסות להטיל ביצים בקינה.
סביליה אתלטיקו
סביליה אתלטיקו קלוב (בספרדית: Sevilla Atlético Club) היא קבוצת המילואים של מועדון הכדורגל סביליה, המשחקת בליגה הספרדית השלישית ומקיימת את משחקי הבית שלה באצטדיון וייחו נרביון, המכיל 6,000 מקומות ישיבה.
קבוצות המילואים בספרד משחקות באותו מבנה הליגות כמו כל שאר הקבוצות, ולא במבנה מיוחד לקבוצות מילואים. עם זאת, קבוצות מילואים לא יכולות לשחק באותה ליגה שבה משחקת קבוצת האם שלה. לכן, סביליה אתלטיקו אינה יכולה לעלות ללה ליגה, שבה קבוצת האם, סביליה משחקת. קבוצות המילואים גם אינן משתתפות בגביע המלך.
היסטוריה
סביליה אתלטיקו נוסדה בשנת 1958, והתקדמה במהירות עד שהגיעה לטרסה דיוויסן, שאז הייתה הליגה השלישית בחשיבותה, וזכתה בה שנתיים רצופות ב-1961 ו-1962, וגם שיחקה בעונת בסגונדה. אחרי שלוש שנים בליגות האזוריות בתחילת שנות השבעים, חזרה הקבוצה לליגה השלישית בשנת 1976.
בשנת 1977 הוקמה הסגונדה ב' כליגה השלישית החדשה, וסביליה אתלטיקו בילתה בה ובליגה הרביעית את השנים הבאות. בשנת 1991, המועדון שינה את שמו לסביליה ב'. בשנת 1999 סביליה ב' העפילה לשלב המינויים בפלייאוף העלייה לאחר שסיימה במקום השני בבית 4, אך היא לא עברה את השלב, ולא העפילה לשלב הנוקאאוט. בעשור הבא, השתתפה הקבוצה שלוש פעמים בפלייאוף העלייה, אך בכל שלושת הפעמים היא לא עלתה ליגה. עם זאת, בעונת, לאחר ניצחון בגמר פלייאוף העלייה 1-0 בסיכום שני המשחקים נגד בורגוס, חזרה הקבוצה לליגה השנייה לאחר יותר מ-40 שנות היעדרות. בשנת 2006, שונה שם הקבוצה בחזרה לסביליה אתלטיקו.
אחרי שתי עונות בליגה השנייה, וסיום במקום תשיעי בעונה הראשונה, ועונה שבא המאמן מנואל חימנס עבר לאמן את קבוצת האם בלה ליגה, סביליה אתלטיקו ירדה בחזרה לליגה השלישית. סביליה אתלטיקו סיימה את עונת במקום השלישי בבית 4 והעפילה לפלייאוף העלייה, בו היא ניצחה את ליידה 5-4 בפנדלים, וחזרה לסגונדה לאחר 7 שנים בליגה השלישית.
פיטר טומס
פיטר טומס (באנגלית: Peter Toms; 1748 – 1 בינואר 1777) היה צייר אנגלי, שהתמחה בתיאור בגדים ליצירותיהם של אמנים אחרים. הוא היה חבר מייסד באקדמיה המלכותית.
ביוגרפיה
טומס היה בנו של חרט, ויליאם הנרי טומס, מווסטמינסטר. הוא למד אצל תומאס הדסון, הוא הפך לצייר שהתמחה בציור תלבושות, ועבד אצל פרנסיס קוטס במשך מספר שנים. לאחר מותו של קוטס, הועסק בין היתר על ידי סר ג'ושוע ריינולדס, בנג'מין וסט וג'ון זופני.
לדברי אדוארד אדוארדס:
בייקרספילד
בייקרספילד (באנגלית: Bakersfield) היא עיר במדינת קליפורניה שבארצות הברית, בירת מחוז קרן, 180 קילומטר צפונית ללוס אנג'לס. העיר, המונה 347,483 תושבים על שטח של 372 קמ"ר, היא התשיעית בגודלה בקליפורניה, השלישית בגודלה בשטח שאינו על שפת הים והעיר ה-48 בגודלה בארצות הברית. כלכלת העיר מבוססת על הפקה של נפט וגז טבעי ומינרלים כמו זהב ובוראט והפקת חשמל בתחנות כוח הידרואלקטריות וטורבינות רוח.
היסטוריה
ההתיישבות האירופאית הראשונה במקום הייתה במסגרת הבהלה לזהב על ידי מספר מתיישבים שהגיעו למקום והקימו תחנת טלגרף ב-1858. ב-1869 כבר הייתה במקום עיר וב-1873 היא הפכה לעיר המחוז. במהלך קערת האבק והשפל הכלכלי הגדול של שנות ה-30 של המאה ה-20 נדדו לאזור זה מהגרים רבים מדרום ארצות הברית.
ביוני 1948 הושלם בבייקרספילד קורס טיס מזורז. הקורס נמשך 4 חודשים ונערך בחשאיות כדי שלא יתגלה לFBI. הקורס נועד להכשרת טייסים יהודים, רובם בני היישוב, למלחמת העצמאות. מארגן הקורס היה טדי קולק ובין בוגריו הידועים נמנים, אמנון (זיסט) ברמן שפיקד על הקורס, זהרה לביטוב, שלמה להט עמנואל רוטשטיין, ופלטיאל מקלף.
ב-21 ביולי 1952 הרעידה את העיר רעידת אדמה בעוצמה של 7.3 בסולם ריכטר כאשר מוקד הרעש נמצא 37 ק"מ דרומית לבייקרספילד. הרעידה גרמה לעיר נזקים ברכוש ובנפש.
"הצליל של בייקרספילד"
סגנון מוזיקת קאנטרי שצמח בעיר בהשפעתם של מי שבאותה התקופה התגוררו בחוף המערבי, בוב ויליס ולפטי פריזל ועד לשנת 1966 הוא כבר נודע כצליל של בייקרספילד. הסגנון הכולל אלמנטים של ווסטרן סווינג ונשען על שימוש בכלים חשמליים ומערכות הגברה, ובמיוחד הגיטרה החשמלית פנדר טלקסטר. ניתן לתאר את הצליל כברור, קשוח, סוחף, ללא "סלסולים", בעל טעם חד. אומנים מובילים בסגנון זה היו באק אואנס, מרל הגארד, טומי קולינס, דוויט יוקם, וויין סטיוארט.
פיטר טומס
ביוגרפיה
ג'יימס נורת'קוט, אף על פי שראה בטומס "צייר לבוש טוב מאוד", הרגיש כי סגנונו הכבד למדי היה מתוך הזדהות עם סגנונו של ריינולדס.
למרות הצלחתו כצייר לבוש, שתייתו הכבדה וחוסר זהירות במובנים אחרים, השאירו אותו אדם עני ומנעו את התקדמותו. הוא ניסה להתאבד, אך הפציעה לא הייתה קטלנית והוא שרד במשך מספר שנים, ומת בעוני בביתו בלונדון, ב-1 בינואר 1777.
הוא התחתן עם מרי, בתו של רוברט הוג. היא נפטרה כשלוש שנים לפניו, ונקברה במרילבון, הקהילה בה התגורר שנים רבות.
מייקל נביל סנד
מייקל נביל סנד (באנגלית: Maikel Nabil Sanad; בערבית: مايكل نبيل سند; נולד בשנת 1985 באסיוט, מצרים) הוא פעיל פוליטי ובלוגר.
סנד קיבל תואר ראשון בוטרינריה מאוניברסיטת אסיוט בשנת 2009, ובשנת 2013 למד לקראת תואר מאסטר בבית הספר ע"ש וילי ברנדט באוניברסיטת ארפורט, גרמניה. סנד ידוע בעקבות קידום ערכים דמוקרטיים ליברליים במצרים וניהול קמפיינים למען יחסי השלום בין מצרים וישראל.
בבלוג שלו סנד מגדיר את עצמו כ”ליברל, חילוני, קפיטליסט, פמיניסט, פרו-מערבי, תומך שלום, אתאיסט, מטריאליסט, ריאליסט, פרו-גלובליסט, פעיל פסיבי, אנטי-מיליטריסט, פציפיסט”. הוא תומך בזכויות הלהט"ב.
סנד ידוע גם בזכות קידום יחסי השלום בין מצרים וישראל. בהצהרתו על סירוב שירות צבאי באוקטובר 2010 ציין: “אינני מוכן לשאת נשק נגד חייל ישראלי, שגויס על פי גיוס חובה, אשר מגן על זכות הקיום של מדינתו.” מאוחר יותר, בדצמבר 2010, הוא חיבר כתבה ”מדוע אני פרו-ישראלי”, אשר פורסמה בהמשך באתר הרשמי של משרד החוץ הישראלי בשפה הערבית.
כאשר התחילה המהפכה במצרים בשנת 2011, סנד שידר מסר לישראלים דרך ערוץ היו-טיוב שלו, בו קרא לישראלים לתמוך במהפכה בטענה שמצרים דמוקרטית תהיה ידידתה של ישראל. ב-28 במרץ 2011 נעצר וב-10 באפריל גזר עליו בית דין צבאי שלוש שנות מאסר בשל פוסט שפרסם. ב-23 באוגוסט פתח בשביתת רעב במחאה על תנאי מאסרו. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכיר בו כאסיר מצפון. ב-23 בינואר 2012 קיבל חנינה ושוחרר.
באפריל 2012 סנד נסע לגרמניה כדי ללמוד בבית הספר ע"ש וילי ברנדט למדיניות ציבורית באוניברסיטת ארפורט. בדצמבר 2012 הוא ביקר בישראל וברשות הפלסטינית, וכתב כתבה שנקראת ”יהי שלום”, נתן הרצאות פומביות באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, וגם ביקר במטה אש"ף בראמאללה.
יום הולדתו של הדוכס הגדול
יום הולדתו של הדוכס הגדול (בצרפתית: Célébration publique de l'anniversaire du souverain) הוא יום חג לאומי, המצוין בלוקסמבורג מדי שנה. הוא מצוין ב-23 ביוני, למרות שיום זה איננו יום ההולדת של מי מדוכסי לוקסמבורג בעבר או בהווה. כאשר בראש המדינה עומדת אשה, נקרא החג יום הולדתה של הדוכסית הגדולה.
לאחר פיצול בתי המלוכה של הולנד ולוקסמבורג ב-1890 (מאז שולט בלוקסמבורג בית נסאו-ויילבורג) נחוג החג בימי הולדתם בפועל של דוכסי לוקסמבורג. ב-1947 הוכרז היום כחג לאומי. ב-1961 הוחלט לקבוע את יום החג במועדו הנוכחי. הטעם לכך היה שימי ההולדת של הדוכסית הגדולה דאז, שרלוט, ושל יורש העצר ז'אן חלו שניהם בינואר, והיה רצון למנוע את האפשרות שמזג אוויר גרוע ישבש את יום החג. השינוי נעשה בצו של הדוכסית שניתן ב-23 בדצמבר באותה שנה.
אנדרו וילר
'''אנדרו ר. וילר (באנגלית: Andrew R. Wheeler'''; נולד ב-23 בדצמבר 1964) הוא משפטן אמריקאי שכיהן כמנהל הסוכנות להגנת הסביבה בין השנים 2019–2021. לפני כן כיהן כיועץ הראשי של ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט של ארצות הברית.
ביוגרפיה
וילר נולד בעיר המילטון שבדרום-מערב מדינת אוהיו, ב-23 בדצמבר 1964. ב-1987 השלים לימודי תואר ראשון בחוגי הביולוגיה והאנגלית באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, השוכנת בעיר קליבלנד. כמו כן, ב-1990 השלים לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. בשנים 1995–1997 עבד וילר כיועצו ראשי של הסנאטור ג'ים אינהוף ממדינת אוקלהומה. במרוצת השנים מילא וילר שורה של תפקידים בסנאט של ארצות הברית, ובשנת 2005 נמנה וילר על ידי המגזין "National Journal" בין ראשי הסגל הבולטים ביותר בקונגרס של ארצות הברית.
ב-5 ביולי 2018 הודיע מנהל הסוכנות סקוט פרויט על כווונתו להתפטר ביום למחרת, ו-וילר נעשה מנהל הסוכנות בפועל. ב-16 בנובמבר אותה שנה הוכרזה מועמדותו למנהל הסוכנות, אחרי שכיהן כמנהל הסוכנות דה פקטו לאורך חמישה חודשים. ב-28 בפברואר 2019 אושר מינויו, והחל לכהן כמנהלה ה-15 של הסוכנות להגנת הסביבה.
עמרם (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טחורי
טֵחוּרי (בגאורגית: ტეხური) או טֵחוּרָה (ტეხურა) הוא נהר בחבל סמגרלו שבמערב גאורגיה; הוא אחד מיובליו של הנהר ריוני. טחורי נובע במדרון הדרומי של רכס אגריסי שבקווקז הגדול, בגובה 2,400 מטרים, 602 מטרים מתחת לפסגת טחורישדודי. לאחר הירידה מרכס אגריסי, טחורי זורם במישור קולכתי, שבו נשפך לריוני מצפון.
אורכו של טחורי 108 ק"מ והוא מנקז שטח של 1,040 קמ"ר. ספיקתו הממוצעת של טחורי ליד הכפר נוכלכווי (סמוך לנקודת השפיכה לריוני) היא 30.2 מ"ק לשנייה.
טחורי ניזון ממי הפשרת שלגים, ממי גשמים וממי תהום. באביב, עם הפשרת השלגים בהרים, טחורי עולה על גדותיו וגורם לשיטפונות. בכל עונות השנה, מפלס המים בטחורי נוטה לעלות בפתאומיות עם כמויות גדולות של גשם, מה שגורם להצפות.
בחלק הזרימה העליון, מימיו של טחורי מנוצלים להפעלת טחנות מים כפריות ולהשטת עצים כרותים במורד הזרם (ללא סירות).
בעמק של טחורי ברכס אגריסי, בגובה 1,600 מטרים, נמצא אתר הנופש לברדה, שבו מעיינות של מים מינרליים.
יובלו העיקרי של טחורי הוא הנהר אבאשה.
תפקודי כליות
הערכת תפקודי כליות היא שמה של מספר בדיקות שתן, דם, והדמיות רפואיות המבוצעות לצורך מעקב תפקודן של הכליות, כאשר עולה חשד שהמטופל סובל ממחלת כליות, לפני ואחרי ניתוח לתרומת כליה, או בעת שימוש בתרופות שעלולות לפגוע בכליות.
משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים
משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים הוקם בשנת 1918, והורכב מרבנים אשכנזים וספרדים בני היישוב הישן בירושלים. מטרתו הייתה לייצג את יהודי ירושלים בנושאים דתיים. המשרד מומן על ידי התנועה הציונית. הוא פסק מלפעול בשנת 1921, בעת הקמת הרבנות הראשית לישראל.
תולדותיו
בשנת 1918 נערכו בחירות בירושלים, ונבחר ועד העיר ליהודי ירושלים על מנת שייצג את התושבים היהודים בעיר בפני השלטון הבריטי. אנשי היישוב הישן לא השתתפו בבחירות אלו אלא הקימו ארגונים משלהם, וביניהם ועד הרבנים המאוחד בירושלים שהוקם ב-2 באפריל 1918, ומטרתו הייתה לשמש הנהגה רוחנית לתושבי העיר. הוא הורכב ברובו מרבנים החברים בבתי הדין האשכנזים והספרדים, ובראשו עמדו הרב יצחק ירוחם דיסקין וסגנו הרב חיים משה אלישר.
לקראת הדיון של ועד הרבנים המאוחד בירושלים שהתקיים ב-4 באוגוסט 1918 ובו עלה לדיון עניין שיתוף הפעולה עם ועד הצירים, פרשו הרב דיסקין והרב זוננפלד מוועד הרבנים. התנגדותם למגעים עם ועד הצירים נבעה מחשש להשפעה של התנועה הציונית החילונית על העולם התורני. בדיון הוחלט כי הרב צבי פסח פרנק והרב יונה ראם, חברי בית הדין הפרושי, יחד עם הרב חיים משה אלישר חבר בית הדין הספרדי, יקיימו דיונים עם ועד הצירים. ב-12 בדצמבר 1918 נחתם הסכם בין ועד הרבנים ובין ועד הצירים להקמת משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים, שכלל גם בית דין לערעורים. ועד הצירים באמצעות ועד העיר ליהודי ירושלים קיבל על עצמו לממן את אחזקת משרד רבנות זה.
חברי משרד הרבנות מטעם העדה ספרדית היו הרבנים: חיים משה אלישר, אליהו פאניז'ל, דוד פאפו, בנימין אלקוצר; מטעם העדה האשכנזית היו הרבנים: צבי פסח פרנק, יונה ראם, דוד ליפמאן, פישל ברנשטיין.
משרד הרבנות הגדיר את תפקידיו: "א. משה"ר הוא הגוף המייצג את כל יהודי ירושלים בעייני דת. ב. משה"ר ישמש כבית דין לערעורים." אולם, משרד הרבנות לא החליף את בתי הדין העדתיים הקיימים. הכרזת משרד הרבנות גם כבית דין לערעורים נעשתה, כיון שהשלטון הבריטי לא היה מוכן להעביר סמכויות לגבי ענייני ממון לידי בתי הדין היהודיים הדתיים כל עוד לא היה קיים בית דין לערעורים על החלטות בתי דין אלו.
הרב זוננפלד ראה את הקמת משרד הרבנות כ"תריז הראשון והמסוכן שהוכנס בחומת היהדות החרדית אשר פילג את היישוב הישן". לדעתו, הקמת בית דין לערעורים נגדה את ההלכה.
פעולותיו
השלטון הבריטי לא הכיר במשרד הרבנות באורח רשמי, ולא אפשר לו גבית מס שירותים עבור שירותיו. בדרך זו נמנעה ממנו היכולת להגיע לעצמאות תקציבית, והיה עליו להמשיך להסתמך על סיוע של ועד הצירים.
רבני תנועת המזרחי והרב עוזיאל תמכו במשרד הרבנות וסייעו לו לכנס אספה ראשונה בהשתתפות 50 מרבני ארץ ישראל בתחילת חודש מאי 1919. משרד הרבנות פעל בענייני ציבור בתחומים שונים. בשנת תרע"ט הוא לקח חלק במינויים של ארבעה רבנים למושבות: זכרון יעקב, יבנאל, רחובות וראש פינה. משרד הרבנות שלח שליחים לקבוצות חקלאיות ביהודה ושומרון כדי שיתקנו את יבולם בתרומות ומעשרות. בעקבות מאורעות תר"פ קרא משרד הרבנות לצום כללי. המשרד שמר על קדושת הכותל המערבי בעת שהוקף המוסלמי עשה בו תיקונים בחודש אייר תרפ"א. שמירת השבת תפסה מקום מיוחד בעבודתם. בעקבות פגישתם עם הרברט סמואל, הוצאה פקודה רשמית המאפשרת לכל פקיד יהודי בממשלת המנדט לשבות ממלאכה ביום השבת. נעשו פניות להקדמת שעת הפסקת עבודה במשרדים הממשלתיים בערבי שבתות וחגים. משרד הרבנות היה מעורב גם בענייני שמירת השבת, המועדים והכשרות בגדודים העבריים.
בשנתו הראשונה של משרד הרבנות הוא קיים 122 ישיבות, קיבל 895 פניות, ועסק ב־393 עניינים שהובאו לטיפולו. הרב קוק, שתמך בהקמת משרד הרבנות, השתתף בעצמו בכמה מישיבותיו וראה בו גוף המאחד בין חכמי אשכנז לחכמי ספרד.
משרד הרבנות שהחל לפעול ב-12 בדצמבר 1918 התקיים עד ליום 24 בפברואר 1921, יום בו נבחרה הרבנות הראשית לישראל.
הרנאדסורדוק
הרנאדסורדוק (בהונגרית: Hernádszurdok) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית הרנאדסורדוק קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-248 תושבים בשנת 1990 עד 157 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-36%).
בהרנאדסורדוק חיו מעט יהודים ובמקום יש שאריות של בית קברות יהודי.