cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליירה (דנמרק)
היסטוריה
ליירה שימשה כבירת ממלכה מתקופת הברזל הנורדית, אשר מכונה לעיתים "ממלכת ליירה". על פי אגדות וסיפורי עם, נשלטה ממלכה זו על ידי שושלת סקילדינג (Skjöldung), אשר יורשיה ייסדו את ממלכת דנמרק בתקופת ימי הביניים. האגדות אודות מלכי ליירה נלקחו ממספר מקורות ימי-ביניימים, ובכלל זה ה"גסטה דנורום", מאת סקסו גרמטיקוס, ו"הכרוניקות של ליירה" (Chronicon Lethrense), שזהות מחברו אינה ידועה, מהמאה ה-12. כביתם של בני שושלת סקילדינג המוזכרת בפואמה האפית "ביאוולף", נחשבה ליירה כמקומו של ההיכל המלכותי האורוט (Heorot), בו מתרחש חלקה הראשון של הפואמה. בין העבודות הספרותיות מתקופת ימי הביניים המתארות הרפתקאות דמיוניות בליירה, הידועה ביותר היא הסאגה האיסלנדית מהמאה ה-14, "הסאגה של המלך הרולף קראקי" (Hrólfs saga kraka).
חפירות ארכאולוגיות שהתבצעו במקום החל משנות ה-80, אישרו כי לאגדות ימי הביניים אודות ליירה, על אף ההגזמות הרבות שבהן, היה בסיס היסטורי. צוותי מחקר בראשות טום כריסטנסן (Tom Christensen) ממוזיאון רוסקילדה חשפו שרידים נרחבים של מבנים מתקופת הברזל ומהתקופה הוויקינגית מחוץ לכפר גאמל ליירה ("ליירה הישנה"). במקום נתגלו יסודות למבנים מלבניים שאורכם הגיע לבין 50 ל-60 מטרים ויותר. ככל הנראה שימשו מבנים אלה כהיכלים עבור אצילים רבי עוצמה או מלכים. שרידי מבנים נוספים שנחשפו סביבם העידו כי ליירה שימשה גם כמרכז מלאכה, מסחר ודת. החיסרון היחסי של ממצאי כלי נשק מצביע שככל הנראה שימש האתר כמרכז כלכלי וחברתי ולא כבסיס צבאי. ממצא בולט שנתגלה ב-2009, באמצעות שימוש בגלאי מתכות, הוא צלמית עשויה מכסף מהתקופה הוויקינגית המכונה "אודין מליירה". הצלמית מתארת אציל בעל מעמד בכיר בלבוש טקסי, היושב על כס גבוה ולצידו שתי ציפורים. הסברה היא כי הצלמית מהווה הקבלה לאל הנורדי אודין, היושב על כסו הְלידְשְקַלְף, כאשר משני צדדיו העורבים הוּגין ומוּנין המדווחים לאדונם על המתרחש.
אתרים נוספים המצויים באזור הם בית קברות מהתקופה הוויקינגית, תל גדול אשר שימש לקבורה בשריפה מתקופת הברזל, מספר רוגמים המתוארכים לתקופת הברונזה וכמה אתרי קבורה מהתקופה הנאוליתית. האתר ובו היישוב מתקופת הברזל, שהחפירות בו החלו בשנות ה-80, מתוארך לתקופה שבין השנים 550 לספירה ל-1000 לספירה, דבר המאשר את חשיבותה של "ארץ האגדות" לאורך תקופה של כחמש מאות שנה, עד לזמן בו קיבלה ממלכת דנמרק על עצמה את הנצרות והבירה החדשה הועברה למקום בו שוכנת בימינו קתדרלת רוסקילדה.
בשל האתרים שבו ובסביבתו הפך הכפר של גאמל ליירה למוקד לאספני עתיקות, מקור של גאווה לאומית דנית ולנקודת משיכה עבור חובבי פרה-היסטוריה סקנדינבית. ההשערות לגבי הפרה-היסטוריה של האזור התגברו בעקבות הכרוניקה של תיטמר ממרסבורג מהמאה ה-12 בה נטען כי טקסים פגניים של הקרבת קורבנות התקיימו בעבר בליירה בכל שנה תשיעית. נתיב מיוער ואגם המצויים במרחק קצר ממערב לליירה זוהו גם כן כמקומות בהם נערכו טקסים לכבודה של האלה נרטוס, אשר תוארו גם בעבודתו של ההיסטוריון הרומאי טקיטוס, "גרמניה". טענות ודיווחים מעין אלה נחשבים כחלק מ"המיתוס של ליירה", להם אין קשר ליישוב שנתגלה מתקופת הברזל. עם זאת, אפשר להניח כי לשילוב בין מציאות ופנטזיה יש חלק גדול בפופולריות של האזור.
מוקדי עניין נוספים
בליירה שוכן ה-"Sagnlandet Lejre" ("ארץ האגדות של ליירה"), מרכז לארכאולוגיה ניסויית ולחינוך, הכולל יצירות ושחזורים מתקופות שונות בהיסטוריה של דנמרק, מהתקופה הפרה-היסטורית ועד לתקופה הוויקינגית. במוקד המתחם נבנה שחזור של כפר מתקופת הברזל. המרכז פתוח לציבור.
ברסלב (בלארוס)
בְּרֶסְלֶב (בייִדיש: ברעסלעוו, בבלארוסית: Браслаў, מבוטא "בְּרַסלַאו"; ברוסית: Браслав, בפולנית: Brasław) היא עיר בבלארוס, במחוז ויטבסק, המשמשת כמרכזה של נפת ברסלב.
ליירה (דנמרק)
מוקדי עניין נוספים
לדרבורג (Ledreborg), אחוזה מפוארת בסגנון אדריכלות הבארוק, שוכנת גם כן באזור.
ברסלב (בלארוס)
היסטוריה
ברסלב נזכרת לראשונה בשנת 1065 כטירה באזור הגבול עם השבטים הליטאיים. במהלך המאה ה-14 ברסלב נכללה בדוכסות הגדולה של ליטא, ואף נודעה חשיבות למבצרה, בשל הסמיכות לאזור השליטה של המסדר הליבוני במהלך המאות ה-14 וה-15.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 צורפה ברסלב לאימפריה הרוסית, וזאת עד 1919, אז נכללה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה על פי הסכם ריגה. בשנת 1939 צורפה העיר אל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
יהודי ברסלב
היהודים נזכרים בברסלב כבר במאה ה-16, אך הקהילה אז הייתה קטנה יחסית. בין מלחמות העולם הייתה התפתחות ניכרת בקהילה, ומספר אנשיה הגיע לכ-1,900, כשלושה רבעים מסך תושבי העיר.
בעיר פעלה ישיבה של כ-60 תלמידים, שבראשה עמד הרב חיים תרשיש מהכפר יאיסי הסמוך. משך שנים רבות כיהנו בעיר שני רבנים - רבי הירשל וַלין, רבם של ה"מתנגדים", ורבי אבא זהורייה, ששימש כרב עדת החסידים.
לאחר כיבוש העיר בידי הגרמנים, ב-27 ביוני 1941, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, וב-18 באפריל 1942 הועברו יחד עם יהודים נוספים מהסביבה לגטו שהוקם בעיר.
ב-3 ביוני 1942 כ-2,000 מיהודי הגטו נרצחו בבורות ירי. בסתיו 1942 הועברו לגטו בעיר יהודי אופסה וכפרי הסביבה, וב-12 במרץ 1943 נרצחו כל יושביו באקציה שבה חלק מהיהודים גילו התנגדות.
ארנסט ג'ון אוביינה
ארנסט ג'ון אוי אוביינה (בפיליפינית: Ernest John Uy Obiena; נולד ב-17 בנובמבר 1995) הוא אתלט פיליפיני, זוכה מדליית ארד באליפות העולם (יוג'ין 2022) ואלוף אסיה (דוחה 2019) בקפיצה במוט. הוא שיאן אסיה באצטדיון (6.00 מטר).
ביוגרפיה
אוביינה נולד וגדל במנילה שבפיליפינים.
מדליית ארד באליפות אסיה
באליפות אסיה שנערכה בחודש יולי בבובנשוואר שבהודו זכה אוביינה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 5.50 מטר.
אלוף אסיה
באליפות אסיה שנערכה בחודש אפריל בדוחה שבקטר זכה אוביינה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אליפות ושיא לאומי חדש של 5.71 מטר.
באליפות העולם שנערכה בחודשים ספטמבר-אוקטובר בדוחה שבקטר סיים אוביינה במקום 15 במקצה מוקדמות קפיצה במוט בתוצאה של 5.60 מטר, ולא העפיל לגמר.
2021
באולימפיאדת טוקיו שנערכה בחודשים יולי-אוגוסט בטוקיו שביפן סיים אוביינה במקום 11 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.70 מטר.
מדליית ארד באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בחודש יולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית זכה אוביינה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 5.94 מטר, אחרי ארמנד דופלנטיס משוודיה (6.21 מטר) וכריס נילסן מארצות הברית (5.94 מטר).
אוטיס אלן גלייזברוק
אוטיס אלן גלייזברוק (באנגלית: Otis Allan Glazebrook; 13 באוקטובר 1839 - 26 באפריל 1931) היה מיסיונר ודיפלומט אמריקאי אשר שירת בתור הקונסול האמריקאי בארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
חייו
גלייזברוק נולד במדינת וירג'יניה, והתחנך במכללת רנדולף במייקון, ולאחר מכן במכון הצבאי של וירג'יניה. כאשר בשנת 1861 פרשה מדינת וירג'יניה מארצות הברית והצטרפה לקונפדרציה (כחלק ממלחמת האזרחים האמריקנית) הוא נשלח לאמן טירונים, וכאשר אלו נקראו לחזית הוא הצטרף אליהם ולקח חלק בקרב ניו-מרקט (Battle of New Market), שבו שימש כתותחן. לאחר כניעתו של הגנרל לי, שב לביתו שבריצ'מונד וירג'יניה.
את לימודיו במכון הצבאי של וירג'יניה סיים בהצטיינות, והוצעה לו משרת הוראה במכון, שאותה הוא דחה בשל רצונו להתחתן עם וירג'יניה סמית, ביתו של הגנרל סמית, המפקח הכללי של המכון. השניים נישאו ועד למותה של אשתו בשנת 1906 נולדו להם 12 ילדים אך רבים מהם מתו בגיל צעיר (רק 5 מהם נותרו בחיים בשנת 1905). לאחר נישואיו והולדת בנו הראשון, הוא השתלם בסמינר התאולוגי של וירג'יניה (למרות שבילדותו שאיפתו הייתה להיות עורך דין), ולאחר שנתיים הוסמך לכמורה, במסגרת הכנסייה האפיסקופלית. לאחר הסמכתו הוצב במחוז ברונסויק (Brunswick County) בווירג'יניה, שם ניהל שתי כנסיות במשך שבע השנים הבאות. לאחר מכן כיהן כרקטור במשך ארבע שנים בבולטימור. בשהותו שם ייסד את כנסיית השילוש הקדוש בעיר. כהונתו הבאה הייתה בעיר מייקון שם הוא נפצע באורח קשה בתאונת רכבת. לאחר חצי שנת הבראה באירופה, חזר לארצות הברית והתמנה בשנת 1883 ככומר של אוניברסיטת וירג'יניה. בין השנים 1885 ו-1912 שימש כרקטור כנסיית סט. ג'ון הפרוסטנטנית והאפיסקופלית בעיר אליזבת שבניו ג'רזי. בתקופה זאת שימש שמונה פעמים כנציג מדינת ניו ג'רזי בכנס המרכזי של הכנסייה האפיסקופלית בארצות הברית. הוא שימש בתור כומר הרגימנט השלישי של ניו ג'רזי במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד. הוא גם הצטרף לתנועת הבונים החופשיים ושימש כשפלין (Chaplin) של סניף מרכזי בניו ג'רזי. בין מכריו וידידיו הקרובים בתקופה זאת היה וודרו וילסון (לימים נשיא ארצות הברית וזוכה פרס נובל לשלום על יוזמתו ליצירת חבר הלאומים) ששימש אז כנשיא אוניברסיטת פרינסטון. כמו גלייזברוק גם וילסון היה יליד מדינת וירג'יניה, וחבר באחוות אלפא תאו אומגה. גלייזברוק היה מהראשונים להמליץ על וודרו כמושל מדינת ניו ג'רזי, תפקיד אליו התמנה וילסון בשנת 1911.
כאשר נבחר וילסון כנשיאה ה-34 של ארצות הברית ב-1913, הוא מילא את משאלת ליבו של גלייזברוק שרצה להתגורר בארץ הקודש. ב-10 בפברואר 1914 מונה גלייזברוק כקונסול האמריקני בירושלים מטעם מדינת ניו ג'רזי, כשהוא בן 75 שנה. באפריל אותה שנה הגיע לירושלים. בספטמבר 1914 נישא בשנית לאמלין מונפרוד, אשר שימשה כאחות מטפלת לביתו של גלייזברוק, וירג'יניה, בזמן שזו לקתה במחלה קשה, ומאוחר יותר ליוותה את האב וביתו בהגיעם לישראל.
תפקידו כקונסול הפך למרכזי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, ועם הצטרפות טורקיה למלחמה בנובמבר אותה שנה. בעקבות הצטרפות טורקיה למלחמה נאלצו הקונסולים של מדינות ההסכמה: אנגליה צרפת ורוסיה לעזוב את ארץ ישראל, ואלו השאירו בידיו של גלייזברוק את השמירה על האינטרסים שלהם. בסך הכל שימש גלייזברוק בתקופת המלחמה כשומר על האינטרסים של שמונה מדינות בארץ ישראל שכללו את רוסיה, צרפת, אנגליה, איטליה, סרביה, מונטנגרו ויפן. בנוסף גלייזברוק ניהל את חלוקת הסיוע האמריקני שהגיע לארץ ישראל במהלך המלחמה וסייע לתושבים בהתמודדות עם השלטונות. עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917 נאלץ גלייזברוק לעזוב את ישראל, והוצב במחלקת המדינה האמריקנית. עם תום המלחמה, בדצמבר 1918, שב לכהן כקונסול בירושלים והמשיך בכהונה זאת עד לדצמבר 1920. לאחר מכן שירת כקונסול האמריקני בניצה, ולאחר מכן במונקו עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1929. גלייזברוק הלך לעולמו בשנת 1933, על סיפונה של אוניית שיט, יומיים לפני סיום הקפה של כדור הארץ.
פועלו בתקופת מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה השליטה על התעבורה בים התיכון הייתה בידי אנגליה וצרפת אויבותיה של טורקיה. בעקבות כך נותקו הקשרים של ארץ ישראל עם אירופה, בכללם נפסקה הגעתם של תיירים לישראל, הפסקת הסיוע כספי ו'כספי החלוקה' עבור היישוב היהודי הישן והאפשרות לייצא לאירופה את תוצרת הארץ. בעקבות כך הצטרפותה של טורקיה למלחמת העולם ייצרה באופן מיידי משבר כלכלי בישראל. הקשר הימי היחיד שהמשיך להתקיים עם ארץ ישראל היה באמצעות ספינות של מדינות נייטרליות, שכללו ספינות איטלקיות (עד הצטרפותה של איטליה למלחמה במאי 1915) וספינות מלחמה אמריקניות (עד להצטרפותה של ארצות הברית למלחמה באפריל 1917). בעקבות פניותיהם של גלייזברוק וכן של הנרי מורגנטאו, אז שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית (שישב בקושטא), התגייסו יהודי ארצות הברית להצלת היישוב היהודי בישראל, והקימו את ארגון הג'וינט אשר שלח סיוע כספי לישראל לכל אורך המלחמה, באמצעות הספינות האמריקניות. גלייזברוק לקח חלק חשוב בארגון הסיוע וחלוקתו - דבר שהיה כרוך במאמצים דיפלומטיים רבים. לטובת חלוקת הסיוע הוקמו ועדים רבים: 'ועד הסיוע היהודי אמריקני', 'ועד המאוחד לחלוקה' ו'ועד הציוני הזמני' - ובקרב קהילות היהודים היו חילוקי דעות רבים על הרכב הוועדים ועל אופן חלוקת הסיוע. ורטהיים, נציג של הקונסול האמריקני באיסטנבול הנרי מורגנטאו, ציין בנושא זה ש"יותר קל לגייס מיליון דולר בארצות הברית מאשר לחלק אלף דולר בארץ ישראל". גלייזברוק גם דרש שחלק מהסיוע, אף שגויס על ידי הקהילה היהודית, יועבר גם ללא יהודים. כך לדוגמה, עם הגעת הספינה 'וולקן' לישראל שעל גביה כ-1,000 טון מזון, קבע גלייזברק שרק 55% מהסיוע יגיע ליהודים, 26% יופנה למוסלמים ו19% אחוז יועבר לנוצרים. צד חשוב נוסף בפעילותו היה הגנה על כספי הסיוע מפני החרמות של הטורקים.
פעילות חשובה נוספת של הקונסול גלייזברוק הייתה בהגנה על היישוב בישראל מפני רדיפות של המשטר העות'מאני. במהלך המלחמה בוצעו מעצרים רבים של חשודים בריגול ובפעילות ציונית, וחלק גדול מראשי היישוב (שכללו אישים כמו דוד ילין, אלברט ענתבי, ישראל שוחט, דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי) נעצרו על ידי השלטון הטורקי והוגלו מישראל. גלייזברוק פעל רבות בהשתדלות אצל ג'מאל פאשה לטובת אישי ציבור שנעצרו והביא לשחרורם או הקלת מאסרם של רבים מהם.
באפריל 1917 הוציא ג'מאל פאשה פקודה לפנות את העיר תל אביב, אשר רבים ראו אותה כצעד ראשון בדרך להשמדת היישוב היהודי בארץ ישראל באופן דומה לשיטה שננקטה כנגד העם הארמני. ואומנם קול הצעקה הגדולה שקמה כנגד מעשה זה ברחבי העולם אך בעיקר בארצות הברית ובגרמניה הביאו לכך שלא נערכו גרושים נוספים בארץ ישראל עד תום המלחמה, והשלטונות הטורקיים אף העניקו סיוע למגורשים. פעולותיו של הקונסול גלייזברוק בנושא זה היו מהגורמים לשינוי בעמדה הטורקית.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמה במרץ 1917 נאלץ גלייזברוק לעזוב את ארץ ישראל, ועם עזיבתו העביר את הטיפול בסיוע ליישוב היהודי לידי הקונסול הספרדי דון אנטוניו דה ביובר, כמו גם את הפיקוח על האינטרסים של המעצמות האירופיות שהופקדו בידו.
בזכות פעילותו בתקופת מלחמת העולם הראשונה זכה גלייזברוק להערכה רבה בקרב היישוב היהודי, והמנהיגות הציונית. דוד ילין כתב עליו שהוא "קונסול חסיד במלוא מובן המילה". לעומת זאת גד פרומקין מציין בספרו שהקונסול 'לא שומר חינם היה' (רמז לכך שהוא עשה שימוש עצמי בכסף שעליו הוא הופקד).
אברהם יהושע השיל (מז'יבוז', השני)
רבי אברהם יהושע העשיל (ה'תרנ"ב - ד' בניסן ה'תש"ג) היה אדמו"ר חסידי במז'יבוז', השישי בשושלת אפטא-זינקוב.
ביוגרפיה
נולד בגליציה בשנת ה'תרנ"ב לרבי ישראל שלום יוסף השיל ולבת שבע טריינא, בתו של רבי יעקב שמשון מחודורוב אב"ד בוהופולי. לאחר פטירת אביו בכ"ט באב ה'תרע"א, הוכתר לכהן כממלא מקומו עוד קודם נישואיו. באדר ה'תרע"ב נישא למרים בת דודו רבי יצחק מאיר השיל. בשנת ה'תרפ"ה נמלט רבי אברהם יהושע מפני הרוסים לטרנופול, בעמקי גליציה, לשם העביר את חצרו.
נרצח בשואה יחד עם אמו, אשתו, בתו - ברכה דינה וחסידיו בד' בניסן ה'תש"ג, לאחר ששטחי פולין הסובייטיים נכבשו על ידי גרמניה הנאצית. מקובל כי בעת הלקחם לבור המוות דיבר לפני חסידיו דברי נחמה על כך שהם זוכים להיות קרבן לכפר על עם ישראל ואל להם לחשוב מחשבת פיגול כדי לא לפסול הקרבן ואז שר את הניגון "אל תירא עבדי יעקב".עדות על כך מניצול מגיא ההריגה שניצל כיוון שהיה ילד קטין והתחבא בין המתים וסיפר את המעשה לאחיו רבי יצחק מאיר השיל.
ספר השטוזים של דתיה
ספר השְׁטוּזים של דתיה הוא ספר לילדים מאת דתיה בן דור.
פרסום הספר
סוגת ה"שטוּז" נוצרה תחילה על ידי דתיה בן דור כמשחק מילולי בעל-פה, אותו נהגה לשחק עם הילדים לשם שעשוע. השטוזים פורסמו לראשונה בדפוס בספר "ככה זה בעברית", שכלל שירים נוספים, בהוצאת עם עובד, 1990. חיבתם הרבה של הילדים לשטוזים אלה דרבנה אותה לכתוב את "ספר השטוזים של דתיה", המיוחד כולו לשטוזים בלבד, בו השטוזים כתובים ואף מצוירים, בהוצאת מודן, 2000.
תבנית השטוז
המילה "שטוז" היא הלחם של "שטות" ו"חרוז", והיא מגדירה את צורתו של משפט השטוז ואת אפיון תכנו: דבר שטות מחורז. יצירת שטוז מציבה אתגר כפול: המצאת שטות וחריזה.המבנה התחבירי של השטוז: המילה הראשונה - "פעם", ולאחריה - נושא, נשוא ומושא המתחרז עם הנושא. תוכנו של השטוז מתאפיין באי-הלימה בלתי צפויה בין הנושא לנשוא, המחוללת היגד בלתי הגיוני או בלתי אפשרי, ברוח האיגיון (באנגלית: nonsense). לדוגמה:. בין השטוזים מופיע בספר הפזמון.
שטוזים ביצירות נוספות
השטוזים נלמדים בגני הילדים ובבתי הספר, ומניעים את הילדים ליצור בעצמם שטוזים מילוליים ושטוזים מצוירים ומפוסלים, ואף ליצור ספרי שטוזים כיתתיים או פרטיים.
קארי מאצ'ט
קארי מאצ'ט (באנגלית: Kari Matchett; נולדה ב-25 במרץ 1970) היא שחקנית קנדית. היא ידועה בתפקידיה בתור ד"ר מריאל אנדרליי בסדרה "פלישה" (2005–2006), בתור ג'ואן קמפבל בסדרה "פרשיות סמויות" (2010–2014) ובשל הופעתה בתור נשיאת ארה"ב מישל טרוורס בסדרה "סוכן הלילה" (2023). היא גם הופיעה בסרטים כמו "עיני מלאך" (2001), "גברים עם מטאטא" (2002), "איש חברה" (2002) , בסרט המדע הבדיוני "קיוב 2: היפרקיוב" (2002) בסרטו של טרנס מאליק "עץ החיים" (2011) ובסרט הדרמה הביוגרפי "מודי" (2017).
ביוגרפיה
מאצ'ט נולדה בכפר ספלדינג (אנ') שבססקצ'ואן, קנדה וגדלה בעיר לת'ברידג', אלברטה שם למדה בבית הספר התיכון המכון הקולגיאלי של לת'ברידג' (אנ').
ב-1992 סיימה בהצלחה את לימודיה מבית הספר הלאומי לתיאטרון של קנדה (אנ') במונטריאול, קוויבק. לאחר מכן למדה תקופה קצרה בבית הספר לתיאטרון במוסקבה. מאצ'ט הופיעה על הבמה במשך שלוש שנים בפסטיבל סטרטפורד (אנ') באונטריו.
קריירה
בשנת 1996, מאצ'ט החלה את דרכה בסדרות הטלוויזיה הקנדיות "הרז", "מוכן או לא" ו"כוח משחק", עליו הייתה מועמדת לפרס ג'יני.
בשנת 2001 הייתה מאצ'ט מועמדת לפרס הג'יני על הופעת אורח שביצעה בסדרת הפשע "רצח כחול" בתפקיד הבלשית איליין בנדר. באותה שנה השתתפה לראשונה בהפקה הוליוודית, "עיני מלאך" בתפקיד קטן לצידם של ג'ניפר0 לופז וג'יימס קאביזל. היא זכתה לביקורות טובות על הופעותייה הראשונות בטלוויזיה האמריקאית בסדרת הפשע שהפיק טימותי האטון "מסתורין נרו וולף".
ב-2002 התפרסמה לראשונה בעולם בזכות בתפקיד הראשי שלה בתור הפסיכותרפית קייט פילמור בסרט ההמשך למותחן האימה המצליח "קיוב".
ב-2004 הופיעה במיני סדרת המדע בדיוני "5 ימים לחצות" בתור קלאודיה וויטי חברתו של הפרופסור לפיזיקה ג'י. טי נאומייר (טימותי האטון) ובסדרה "Wonderfalls".
לקראת סוף 2005 זכתה מאצ'ט להכרה ברחבי ארצות הברית בזכות תפקידה בסדרת המתח הבדיונית "פלישה", בה שיחקה בתור הרופאה ד"ר מריאל אנדרליי.
ב-2006 הצטרפה אל העונה השישית של סדרת הפעולה "24" בתפקיד ליסה מילר, המאהבת של סגן הנשיא נוח דניאלס. באותה השנה הופיעה גם בתפקיד עורכת הדין מרי טייט בסדרה הקומית המצליחה שיצר אהרן סורקין "סטודיו 60".
ב-2007 שיחקה בעונה הארבע עשרה של סדרת הדרמה "ER" בתור ד"ר סקיי ווקסלר, המנהלת הזמנית של רפואת החירום.
ב-2009 הצטרפה אל סדרת הדרמה "העוקץ" בתפקיד מגי קולינס אשתו לשעבר של הכומר נת'ן פורד (טימותי האטון).
בשנת 2011 השתתפה בסרטו המצליח של טרנס מאליק "עץ החיים" בתפקיד האקסית של ג'ק או'בריין (שון פן).
בשנת 2017 שיחקה בסרט הדרמה הבריטי "מודי" לצד אית'ן הוק וסאלי הוקינס.
בשנת 2023 החלה להופיע בתור נשיאת ארצות הברית - מישל טרוורס בסדרת המותחן של נטפליקס "סוכן הלילה".
חיים אישיים
באמצע שנות ה-90 היא החלה לצאת עם הבמאי הקנדי טי.וו פיקוק (אנ') והשניים נישאו ב-1998, והתגרשו ב-2006.
אלכסנדר קליין
אלכסנדר קליין (בלועזית: Alexander Klein; 17 ביוני 1879 (ח' בתמוז תרל"ט) באודסה, רוסיה – 15 בנובמבר 1961 בניו יורק, ארצות הברית) היה מחשובי מתכנני הערים בישראל ומחוצה לה. היה פרופסור לאדריכלות בטכניון ומתכנן ערים שסייע לקרן הקיימת ותכנן ביישובים רבים בארץ. חיבר כשמונים פרסומים ובהם ספרים, חוברות, מאמרים ומחקרים בעיתונות המקצועית בשפות שונות משנות פעילותו ברוסיה, בגרמניה ובישראל.
קורות חיים
בשנת 1898 סיים את הגימנסיה באודסה. בשנת 1904 סיים את המכון למהנדסים אזרחיים בסנקט פטרבורג והוסמך כמהנדס אדריכל.
פעילות ברוסיה
בשנת 1904 החל בעבודה פרטית במקצועו בסנקט פטרבורג. בשנת 1906 זכה בפרס הראשון בתחרות לתכנון בית-חולים בן 2,000 מיטות בסנקט פטרבורג ומונה כאדריכל הביצוע הראשי. ב-1910 וב-1912 סייר באיטליה כדי ללמוד את אדריכלות הרנסאנס, ששימשה לו כמקור-השראה באחדים מהבניינים הראשונים שתכנן. ב־1913 הוזמן לשמש אדריכל-יועץ למפעלי תעשייה גדולים ברוסיה להם תכנן שיכוני-פועלים, בתי-חולים, מועדונים ומרכזי צבור. באותה תקופה השתתף בהצלחה בתחרויות ארציות ובינלאומית. בזמן מלחמת העולם הראשונה עמד בראש המחלקה לאדריכלות בבית-הספר הטכני הגבוה בפטרסבורג בין השנים 1915–1917. כמו כן כיהן כחבר הוועד המנהל של האיגוד למלחמה במצוקת הדיור ברוסיה. עם פרוץ המהפכה לא התאפשר לו להמשיך בעבודתו.
פעילות בגרמניה
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 נאלץ להפסיק את עבודתו הפרטית, לסגור את מכון-המחקר ולהפסיק את פרסום סדרת מחקרי השיכון. רק הכרך הראשון של הסדרה הספיק לצאת שם לאור ("הבית החד-משפחתי - הטיפוס הדרומי", הוצאת יוליוס הופמן, שטוטגרט, 1934). מהחשובים שהתפרסמו בגרמניה בתחום זה.
פעילות בישראל
ב-1935, בגיל 56, הוזמן לעלות לארץ ישראל על ידי המוסדות הלאומיים והתחיל לעבוד כיועץ לתכנון ערים של הקרן הקיימת לישראל. מעט אחר כך מונה לפרופסור לבניין ערים ושיכון בטכניון בחיפה. בשנת 1943 יסד ועמד בראש המכון למחקר בנין עיר ושיכון שליד הטכניון. בשנת 1945 הועלה לדרגת פרופסור מחקר. בשנות הארבעים הוא שימש גם כחבר ועדת התיכון, שהייתה ועדת משנה של ועדת התכנון הארצית של הסוכנות היהודית בתקופת המנדט הבריטי. בשנת 1951 נוסד המדור לבינוי ערים בפקולטה לאדריכלות בטכניון ופרופסור אלכסנדר קליין מונה לעמוד בראשו. הוא גם כיהן כחבר הסנאט של הטכניון עד פרישתו בשנת 1956. במקביל עסק בעבודה מעשית באדריכלות ובבינוי ערים. ערך כ-70 תוכניות בינוי ושיכון לפרברי חיפה, המפרץ והר הכרמל, ובהן תוכניות הפיתוח של קרית-הטכניון החדשה על הכרמל. תוכניות בטבריה, באר שבע, ים המלח, נתניה, ירושלים ואזורים אחרים בארץ, בתי דירות, בניינים ציבוריים, בתי עסק ועוד. הוא קיבל את תואר אזרח-כבוד של טבעון כאות הוקרה על עריכת תוכנית הראשונה של היישוב, ששנחשבה בשעתו למוצלחת בערי הגנים בארץ.
פרופסור אלכסנדר קליין ייצג את ישראל בכינוסים ובקונגרסים של אדריכלים ובוני-ערים בחוץ לארץ: בשנת 1948 היה נציג מדינת ישראל בהופעתה בפעם הראשונה בקונגרס האיגוד הבינלאומי של האדריכלים בלוזאן; בשנת 1953 ייצג את ממשלת ישראל ואגודת המהנדסים והאדריכלים בקונגרס העולמי של האיגוד בליסבון ונבחר בו לסגן יושב ראש הוועדה לבינוי ערים. באותו קונגרס הניח את היסוד לארגון ארצות מזרח הים התיכון לחקר בעיות בינוי ערים והדרישות הארכיטקטוניות לפי תנאי ארצות אלו וייצג את ישראל בכינוסו הראשון של ארגון זה במאי 1954. הוא הוזמן כמרצה-אורח בבתי-ספר גבוהים ובארגונים מקצועיים בארצות הברית ובארצות אחרות, ותערוכות עבודותיו הוצגו באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק. ב-1949 וב-1953 קיבל תואר דוקטור-כבוד למהנדסים.
אוליבר הדסון
ביוגרפיה
הדסון נולד בלוס אנג'לס, לשחקנית זוכת פרס האוסקר גולדי הון והמוזיקאי ביל הדסון. לאחר שהוריו התגרשו בשנת 1980, הוא ואחותו, השחקנית קייט הדסון, גדלו בקולורדו ידי אמם ובן זוגה, השחקן קורט ראסל. יש לו ארבעה אחים למחצה: אמילי וזאכרי, מנישואי אביו הביולוגי לשחקנית סינדי ויליאמס; ללניה, ממערכת יחסים אחרת של אביו בשנת 2006; והשחקן ואייט ראסל, ממערכת היחסים של אמו עם קורט ראסל.
הדסון הוא ממוצא איטלקי, אנגלי, גרמני והונגרי-יהודי (מסבתו מצד אמו). הוא גדל כיהודי.
קריירה ופילמוגרפיה נבחרת
הדסון הופיע מול אמו בשנת 1999, בסרט הקומדיה "אבודים בניו יורק", ובהמשך כיכב בכמה סרטי נוער, כמו "The Smokers", ו-"Going Greek".
בשנת 2002 שיחק בתפקיד הראשי של הסדרה הקומית "My Guide to Becoming a Rock Star". הדסון הופיע גם בתפקיד חוזר מול קייטי הולמס כמושא אהבתה, אדי דולינג, בשישה עשר פרקים של "דוסון קריק" בין השנים 2002–2003.
הוא כיכב בסדרת הטלוויזיה "ההר" בין השנים 2004–2005. התוכנית בוטלה לאחר 13 פרקים.
בשנת 2006 שיחק בסרטי אימה "הגזע" וחג המולד השחור. הוא גם כיכב עם קלייר פורלני בסרט "קרוליינה מון" בשנת 2007. בין השנים 2007–2013, הדסון כיכב בתפקיד אדם רודס בסיטקום של רשת CBS חוקי המשחק.
בשנת 2013 לוהק הדסון לתפקיד החוזר של ג'ף פורדהאם לעונות השנייה והשלישית בסדרת הדרמה נאשוויל.
בשנת 2015 לוהק הדסון לקומדיית האימה מלכות הצעקה כווס גרדנר. כמו כן בשנת 2015, הדסון ואחותו, קייט הדסון, השיקו את FL2, קו בגדי גברים וחברת בת של פבלטיקס.
בשנת 2017 לוהק הדסון לתפקיד הראשי של מרטין בסיטקום "ביחד ולחוד" שהוקרנה לראשונה בשנת 2018. הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות. בשנת 2020, הדסון שיחק בתפקיד הראשי של וויל בפיילוט הקומי של CBS "שלושתנו" אשר נוצר על ידי פרנק פינס.
חיים אישיים
הדסון התחתן עם השחקנית ארין ברטלט ב-9 ביוני 2006 בקאבו סן לוקאס, מקסיקו. לבני הזוג שלושה ילדים: שני בנים, ווילדר ברוקס (נולד ב-23 באוגוסט 2007) ובודהי הון (נולד ב-19 במרץ 2010), ובתו, ריו לורה (נולדה ב-18 ביולי 2013).
רפאל יוזפי
ביוגרפיה
רפאל יוזפי נולד בהונפאלו, כיום הונקובצה, במחוז ספש (כיום סלובקיה) ב-1852. נעוריו עברו עליו במישקולץ, ושם החל את לימודיו הפסנתר בגיל שמונה. הוא למד בבודפשט אצל פרידריך בראואר, מורו של סטפן הלר. בשנת 1866 יצא ללייפציג, שם למד אצל איגנץ מושלס וארנסט פרדיננד ונצל. ב-1868 היה לתלמידו של קארל טאוסיג בברלין, עמו נשאר למשך שנתיים. לאחר מכן עשה שתי עונות קיץ עם פרנץ ליסט בוויימאר.
הופעת הבכורה שלו הייתה בברלין בשנת 1872 והתקבלה בהתלהבות.
בביקורת משנת 1874 התפעל אדוארד הנסליק מן הטכניקה המבריקה שלו, אבל מצא שנגינתו קרה. הוא עבר לארצות הברית בשנת 1879, שם חי בניו יורק. הופעת הבכורה שלו באמריקה הייתה בניו יורק ב-1879, עם תזמורת בניצוח לאופולד דאמרוש. זמן קצר אחר כך ניגן עם הפילהרמונית של ניו יורק ולאחר זאת הופיע רבות בניו יורק ובכרכים אחרים של אמריקה עם המנצח תיאודור תומאס ותזמורתו. יוזפי היה הסולן בקונצרטי הפתיחה של התזמורת הסימפונית של שיקגו ב-16 וב-17 באוקטובר 1891, בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי בניצוח תומאס, בתיאטרון האודיטוריום בשיקגו. סגנונו של יוזפי היה רחב-יריעה ומקיף. הוא הלחין מספר רב של יצירות פופולריות לפסנתר וערך יצירות של שופן ואחרים להוצאת המוזיקה שירמר. בשלב מאוחר בחייו פרש למעשה מבימת הקונצרטים והקדיש את עתותיו להוראה, שלה ייחס חשיבות עליונה. יוזפי היה אדם מסוגר מאוד. לדברי הנרי וולפסון, הוא הציע לו סכומי כסף גדולים בתמורה לסיורי קונצרטים, אך הפסנתרן דחה את ההצעה, משום שמצא שחיי הנדודים מקונצרט לקונצרט מטילים עומס רב מדי על עצביו. הוא העדיף את ההכנסה הקטנה יותר של מורה על פני זוהר אורות הבמה. הוא לא ייחס כל חשיבות לתהילה או תשואות. מבחינתו, האמנות הייתה מעל לכל וכל השאר היה חסר-חשיבות.
בתקופת חייו בניו יורק, בילה את עונות הקיץ בטאריטאון, ניו יורק. הוא מת בניו יורק ב-1915, בן 62.
אברהם יהושע השיל (מז'יבוז')
רבי אברהם יהושע השיל (ה'תקצ"ב - י"ט בתשרי ה'תרמ"א). היה אדמו"ר חסידי במז'יבוז', הרביעי בשושלת אפטא זינקוב.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תקצ"ב לרבי משולם זוסיא השיל, האדמו"ר השלישי מאפטא-ז'ינקוב, ולסימה בתו רבי ישראל (חתן רבי משה צבי מסאווראן). לאחר נישואיו בו' באדר ה'תר"ט ללאה רחל בתו של רבי שלום יוסף פרידמן האדמו"ר מסדיגורה התגורר בסדיגורה בסמיכות לחותנו עד לפטירתו בי"א באלול ה'תרי"א. לאחר פטירת חותנו החל לנהוג באדמו"רות בז'ינקוב עיר אבותיו. לאחר פטירת אביו בג' באלול ה'תרכ"ד מונה למלא את מקומו במז'יבוז' שבאוקראינה.
רבי אברהם יהושע נפטר בקאמינקא בי"ט בתשרי התרמ"א ובה נטמן, בנו רבי ישראל שלום יוסף מילא את מקומו באדמו"רות.
דיוקן אתניאום
דיוקן אתינאום (באנגלית: The Athenaeum Portrait; מוכר גם בשם: האתנאום; באנגלית: The Athenaeum), הוא דיוקן לא גמור של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' וושינגטון מאת גילברט סטיוארט. הוא נוצר בשנת 1796, ונחשב ליצירה הבולטת ביותר של סטיוארט. הציור מתאר את וושינגטון בגיל 65 (כשלוש שנים לפני מותו) על רקע חום. דיוקן זה שימש כמודל לדיוקן שמופיע בשטר דולר אמריקאי אחד.
דיוקן מקביל של מרתה וושינגטון ידוע גם כ"דיוקן אתניאום", והוא מוצג בסמוך לציור של בעלה ב (MFA Boston).
לטענת מקורות שונים, הונצח בתמונה סבלו של וושינגטון שהרכיב שיניים תותבות וסבל מכאבי שיניים רבים: פניו נראות קפוצות ושפתיו הדוקות.
הציור
הציור מכונה "אתניאום" כשם ספריית אליה נשלח אחרי מותו של סטיוארט, שם הוא שימש כמקור לחריטה שתשמש בשטר של דולר אחד בארצות הברית. האתנה נחשב ליצירה המפורסמת ביותר של סטיוארט, אותה החל לצייר בשנת 1796 ב בפילדלפיה. זהו ציור שמן על בד, ומתאר רק את ראשו וצווארו של וושינגטון כשהיה בן 65 (כשלוש שנים לפני מותו בשנת 1799) על רקע חום כששאר הציור אינו גמור. המסגרת יוצרה בידי יצרן מסגרות, סוחר תמונות ויזם בשם ג'ון דוגט.
השימוש כמודל ליצירות אחרות
הציור מעולם לא הועבר לוושינגטון. במקום זאת, סטיוארט השתמש בה כמודל לשכפולים רבים, תוך ניצול פרסומו של וושינגטון. לאחר מותו של וושינגטון הוא השתמש בו כדי לצייר 130 עותקים אותם מכר ב־100 דולר כל אחד. יותר מ־60 מעותקים אלה עדיין קיימים. לפי הדיווחים, סטיוארט התייחס לציור כ"שטר מאה הדולר שלו" בשל הסכום שגבה בגין העותקים.
דיוקן אתניאום שימש גם לייצור מספר בולי דואר אמריקאיים של המאה ה־19 ותחילת המאה העשרים.
השימוש הבולט והמפורסם ביותר בדיוקן הוא כמודל לחריטה שתשמש (בתמונת מראה) עבור שטר דולר אמריקאי אחד.
רשימות על המקדש היהודי
רשימות על המקדש היהודי (באנגלית: Notes on the Jewish Temple) הוא כתב יד מאת אייזק ניוטון הכתוב בלטינית, עברית, ארמית ויוונית, אשר מכיל רשימות אודות המקדש היהודי ומנהגי הפולחן בו. כתב היד מצוי באוספי הספרייה הלאומית בירושלים.
תיאור
כתב היד כולל ביטויים בעברית ובארמית אשר הועתקו באותיות עבריות על ידי ניוטון, ביניהם משפטים דוגמת "ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד".
לצד הביטויים בעברית ובארמית, מופיע בכתב היד תרגומם ללטינית ומופיעים הסברים נוספים אשר מובאים מתוך "אודות הקיצורים העבריים" של ההבראיסט הנוצרי יוהאן בוקסטורף.
כתב היד מכיל הפניות למגוון מקורות ובהם המקרא, המדרשים (דברי התנאים הלל ושמאי), התלמוד, ספר הזוהר, תרגום יונתן.
גודל כתב היד 31 על 20 סנטימטרים.
היסטוריה
ניוטון מבסס את כתביו על נבואת ספר יחזקאל בה מופיע תיאור בית המקדש.
כמו כן, ניוטון מתבסס על הפירוש שנכתב על ידי הנזיר הישועי הספרדי חואן בטיסטה וילאלפאנדוס, ועל הביקורת שנכתבה על פירוש זה על ידי לואיס קאפלוס. ביקורת זו הופיעה במהדורת התנ"ך הרב-לשוני של בריאן וולטון, אשר הייתה ברשותו של ניוטון.
כתב יד זה מתוארך לאחר שנת 1675 ולפני שנת 1685.
Nightingale (שיר של דמי לובאטו)
Nightingale הוא שיר של הזמר/ת האמריקאי/ת, דמי לובאטו, שנמצא באלבום האולפן הרביעי שלו/שלה, Demi. השיר יצא, על ידי חברת התקליטים הוליווד רקורדס, ב-10 במאי 2013. השיר נכתב על ידי דמי לובאטו, אן פרבן, מאט ראד ופלישיה ברטון, והופק על ידי אן פרבן ומאט ראד.
נכון לאפריל 2022, השיר הושמע למעלה מ-62 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ, שצולם בשחור-לבן, בבימויו של בלאק קופי, יצא בערוץ היוטיוב של לובאטו ב-24 בדצמבר 2014. נכון לאפריל 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-47 מיליון פעמים.
הופעות חיות
לובאטו ביצע/ה לראשונה את השיר בריאיון ל-GRAMMY.com באוקטובר 2013. ב-6 ביוני 2014, לובאטו ביצע/ה את השיר בתוכנית בוקר טוב אמריקה. לובאטו ביצע/ה את השיר בסיבובי ההופעות The Neon Lights Tour, Demi World Tour ו-Future Now Tour.
מריה בתניה
עם קול הקונטראלטו העשיר והעמוק שלה, היא הייתה בין ראשוני האמנים בברזיל אשר שילבו בהופעותיהם זמרה יחד עם דרמה ושירה. שילוב זה, לצד אימוץ מאפיינים מובהקים של מסורת ברזילאית, מקנה לביצועיה אופי לירי, ומושך אליה קהל נאמנים רחב.
בקרב הקהל הישראלי היא אינה זוכה להכרה ולפופולריות לה זוכה גל קוסטה, וזאת על אף שהקריירות שלהן הצטלבו לא פעם ולמרות שהן זוכות לרמות דומות של הערכה וכבוד בקרב הקהל הברזילאי.
קריירה
מריה בתניה החלה את דרכה בהשתתפות בהצגות חובבים עם אחיה קייטנו ועוד שלושה אמנים ילידי באהיה - גל קוסטה, ז'ילברטו ז'יל וטוֹם זֶה, תחילה בסלבדור ומאוחר יותר בריו דה ז'ניירו וסאו פאולו. חבורה זו היוותה אחד מגרעיני תנועת הטרופיקליה, אשר מרדה במוסכמות (ברקע הסוער של שנות ה-60 ובצל המשטר הדיקטטורי) והטיפה לחזרה לתרבות ברזילאית שורשית (קרבה לטבע וחיי שלווה ופשטות). להיטה הראשון היה "קארקרה" (Carcará - סוג של בז), שיר מחאה. בהמשך הוציאה תקליט בו שרה משיריו של נואל רוזה, אחד המלחינים החשובים בברזיל של ראשית המאה ה-20. בעקבות סיבובי הופעות מצליחים זכתה להכרה ולהערכה רבה.
בראשית שנות ה-70, בחלוף עשר שנות קריירה, חברה לתקופה קצרה לשותפיה הוותיקים מבאהיה (קייטנו, גל וז'יל, ללא טום זה) בלהקה בשם "דוֹסֶס בָרְבָרוֹס" (Doces Bárbaros - ברברים מתוקים). חיבור זה, שניחן באופי היפי מובהק, הוליד הופעה ותקליט (אשר הוקלט בעת הופעה) הנחשב בעיני רבים ליצירת מופת.
בשלהי שנות ה-70 הגיעה בתניה לשלב בשלות בקריירה, וסיגלה לעצמה סגנון מסורתי יותר. איכותה המוזיקלית וחבירתה למיטב האמנים הברזילאים המשיכו להקנות לה הצלחה רבה. בשנת 1978 הייתה לזמרת הברזילאית הראשונה שמכרה יותר ממיליון עותקים של אלבום אחד - "אליבי" (Álibi).
בשנות ה-80, תקליטים נוספים - "מֶל" (Mel - דבש) ו"טָלִיזמַן" (Talismã - קמיע) - זכו למידה דומה של הצלחה. באותה התקופה, עבדה בתניה אף על פרויקטים נוספים, כגון תקליטה "סיקלו" (Ciclo - מחזור), אשר גם בהם הפגינה חדשנות ומקוריות, אך אלה זכו למידה פחותה יותר של הכרה.
בשנות ה-90 חגגה בתניה 25 שנות קריירה עם אלבום שבו אירחה רבים מאמני ה-MPB הנודעים. אלבום נוסף, "השירים שחיברת עבורי" (As canções que você fez pra mim. בתעתיק עברי "אָס קָנְסוֹאֶס קֶה ווֹסֶה פֶז פְרָה מִין"), נמכר אף הוא ביותר ממיליון עותקים ותורגם לשפה הספרדית.
איזאיה הרטנשטיין
איזאיה הרטנשטיין (בגרמנית: Isaiah Hartenstein; נולד ב-5 במאי 1998) הוא כדורסלן גרמני-אמריקאי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת ניו יורק ניקס מליגת ה-NBA.
מריה בתניה
קריירה
בראשית שנות ה-2000 התנתקה בתניה מחברות התקליטים הגדולות ועברה לעבוד עם חברה עצמאית בשם "בִיסְקוֹאִיטוּ פִינוּ", ובאמצעותה החלה גם לשלוח ידה בעבודות בהיקפים מסחריים פחות. באותה התקופה עסקה גם בעבודות הפקה וכן בבימוי מוזיקלי עבור מספר זמרים (בהם אחיה קייטנו וכן הזמרת אלסיונה). בשנת 2005 הופק סרט דוקומנטרי על הקריירה של בתניה - "מוזיקה היא בושם" (Música é Perfume - "מוזיקה אֶה פֶרפוּמֶה").
איזאיה הרטנשטיין
קריירת משחק
נולד ביוג'ין שבאורגון לפלוריאן הרטנשטיין, מאמן כדורסל ושחקן כדורסל בעברו. אמו של הרטנשטיין היא אמריקאית. ההורים שלו נפגשו בארצות הברית, כאשר אביו למד באוניברסיטת אורגון.
מריה בתניה
קריירה
בתניה זכתה במספר פרסים הן בברזיל והן מחוצה לה. בשנת 2006 זכתה בפרס טִים למוזיקה (Prêmio TIM de Música, פרס חשוב בברזיל עבור אמני MPB) בקטגוריות של הזמרת, האלבום, וה-DVD הטובים. היא זכתה שוב בפרס בשנת 2007 (הפעם יחד עם מריזה מונטה) בקטגוריות של הזמרת, האלבום, השיר והפרויקט הגרפי הטובים.
איזאיה הרטנשטיין
גרמניה
הרטנשטיין החל לשחק כדורסל בארצות הברית. בשנת 2008 עבר עם משפחתו לגרמניה, שם שיחק אביו כדורסל בקבוצת כדורסל מקצוענית. בתחילה הגיעה המשפחה לגיסן, שם הצטרף הרטנשטיין לקבוצת הנוער של גיסן, והמשיך את קריירת הנוער שלו במחלקת הנוער של ארטלנד דראגונס, שם שימש אביו כמאמנו.
בעונת הוביל הרטנשטיין את מחלקת הנוער של ארטלנד דראגונס לזכייה באליפות גרמניה בבונדסליגה מתחת לגיל 16 (JBBL), ונבחר ל-MVP. הוא רשם בממוצע 20.9 נקודות, 12.1 ריבאונדים, 3.4 אסיסטים, 2.9 חטיפות ו-1.9 חסימות באותה עונה. אביו פלוריאן, ששימש כמאמן הראשי של הקבוצה, נבחר למאמן העונה ב-JBBL.
הרטנשטיין נבחר לשחק במשחק האולסטאר הבינלאומי ג'ורדן ברנד קלאסיק בשנת 2014; הוא סיים את המשחק עם ארבע נקודות וחמישה ריבאונדים ב-18 דקות.
ב-1 בפברואר 2015 הופיע לראשונה בליגה הבכירה בכדורסל בגרמניה, הבונדסליגה; הוא שיחק 1:12 דקות במדי הדראגונס נגד אייסברן ברמרהאפן.
ז'לגיריס קובנה
בינואר 2016 החליט לעזוב את הדראגונס לעבור לז'לגיריס קובנה. מוקדם יותר באותו החודש עזר הרטנשטיין לקבוצה מתחת לגיל 18 של ז'לגיריס קובנה לזכות בטורניר המוקדמות לטורניר "יורוליג - הדור הבא", ונבחר ל-MVP שלו.
בפברואר 2016 השתתף במחנה הבינלאומי של כדורסל ללא גבולות במהלך סוף-שבוע האולסטאר של ה-NBA בטורונטו שבקנדה. הרטנשטיין ערך את הופעת הבכורה שלו בז'לגיריס בליגת העל הליטאית ב-28 בספטמבר 2016 נגד שאולאי ואת הופעת הבכורה שלו ביורוליג נגד פנרבחצ'ה, ב-26 באוקטובר.
ב-7 באפריל 2017 קלע 10 נקודות ולקח שלושה ריבאונדים ב-19:13 דקות משחק בנייקי הופ סאמיט, בו מתמודדים שחקני נבחרת ארצות הברית הצעירה מול שחקני תיכון מצטיינים מרחבי העולם. במשחק זה ייצג את "נבחרת העולם". לאחר מכן הודיע שיתמודד בדראפט 2017. הוא נבחר להשתתף בדראפט קומביין, אבל בסופו של דבר סירב להשתתף בו. בהמשך העונה, הוא עזר לז'לגיריס לזכות בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע המלך מינדאוגאס.
ריו גראנדה
בדראפט ה-NBA נבחר במקום ה-43 על ידי יוסטון רוקטס (הבחירה הועברה ליוסטון מדנבר נאגטס). הוא שיחק במדי הרוקטס בליגת הקיץ של ה-NBA. במהלך העונה שיחק בקבוצת ליגת הפיתוח של הרוקטס, ריו גראנדה ואלי וייפרס.
דנוור נאגטס
לקראת עונת חתם הרטנשטיין על חוזה בדנוור נאגטס.
קליבלנד קאבלירס
ב-25 במרץ 2021, הרטנשטיין ושתי בחירות סיבוב שני הועברו לקליבלנד קאבלירס בתמורה לג'בייל מקגי
לוס אנג'לס קליפרס
בספטמבר 2021 חתם על חוזה בלוס אנג'לס קליפרס.
קריירה בינלאומית
הרטנשטיין ייצג את גרמניה באליפות אירופה מתחת לגיל 16 (בשנת 2014) ובאליפות אירופה מתחת לגיל 18 (בשנת 2015). בדצמבר 2016 עזר לנבחרת גרמניה מתחת לגיל 18 להגיע למקום הרביעי באליפות אירופה בכדורסל מתחת לגיל 18 של פיב"א, וממוצעיו היו הגבוהים בקבוצה: 14.7 נקודות למשחק, 9.5 ריבאונדים למשחק, 1.7 חסימות למשחק ו-1.7 חטיפות למשחק, מה שהקנה לו מקום ב"חמישיית הכוכבים" של התחרות.
באוגוסט 2017 שיחק לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת של גרמניה. הרטנשטיין שיחק במדי גרמניה ביורובאסקט 2017, ורשם בממוצע 4.3 נקודות ו-2.5 ריבאונדים.
אנתוני דורנפורד
תחילת דרכו
דורנפורד נולד ב-24 ביוני 1830, במחוז ליטרים שבאירלנד שהשתייכה אז לאימפריה הבריטית. משפחתו הייתה בעלת רקע צבאי עשיר, אביו אדוארד ויליאם דורנפורד היה גנרל בחיל ההנדסה המלכותי, אחיו אדוארד היה לוטננט קולונל בחיל הנחתים המלכותי.
בשנת 1864 הועלה לדרגת קפטן והועבר לסין. מטעמי בריאות, הוא חזר לבריטניה, אולם חטף שבץ במהלך החזרה, ולקחו מספר שנים להחלים באופן סופי. בשנת 1871 הועבר למושבת הכף באזור דרום אפריקה כיום.
מושבת הכף
ב-5 ביולי 1872 הועלה לדרגת מייג'ור, וב-11 בדצמבר 1873 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. הוא הצטרף למסעו של סר תיאופילוס שפסטון לממלכת הזולו, והשתתף בהכתרתו של קטשאויו קמפנדה כמלך הזולו. הוא השתתף במספר קרבות נגד המקומיים, ובמהלך אחד מהם נדקר פעמיים וזרועו השמאלית שותקה לשארית חייו.
בשנת 1878 הוא היה בין הנציגים הבריטיים בוועדה שבדקה את סכסוך הגבולות בין ממלכת הזולו לבין הרפובליקה הדרום-אפריקאית. כמו כן הוא היה בין המתכננים של כוח ילידים שלחם בשירות הצבא הבריטי, ותודות לאימונו המסור, הגיעו החיילים האפריקאים שתחת פיקדו לרמת יעילות גבוהה מאוד. ההיסטוריון בראיין פרט מתאר אותו כך:
מלחמת הזולו
עם פרוץ מלחמת הזולו, הוא מונה בידי המפקד העליון של הצבא הבריטי באזור, לורד צ'למספורד, למפקד "שדרת הפלישה מס' 2". הכוח של דורנפורד הוצב באזור המיסיון "רורק'ס דריפט", והוא כלל בעיקר חיילים מקומיים שביניהם נמנו 300 פרשים מעולים מבני הבסוטו. בהמשך נתן צ'למספורד לדורנפורד פקודה לנוע עם כוחותיו למחנה באזור איסאנדלוואנה. לא ידוע הטיב המדויק של הפקודה. לוטננט קולונל ג'ון קרילוק, המזכיר הצבאי של צ'למספורד, שניסה לתלות את קולר האשמה על האירועים שקרו מאוחר יותר בדורנפורד, טען שהפקודה הייתה: "נוע מיד למחנה איסאנדלוואנה עם כל אנשיך... קח את הפיקוד". עם זאת מאוחר יותר נמצא באזור העתק של הפקודה המקורית שבה נאמר: "עליך לצאת מיד למחנה הזה עם כל הכוח העומד לרשותך". ניתן לראות שמדובר בניסוח מרושל ומסורבל, שכן לא נאמר בפקודה מה על דורנפורד לעשות עם הגיעו למחנה. עם זאת, ניתן אולי לשער שמובן מאליו היה שדורנפורד יתפוס את הפיקוד על המחנה, שכן דרגתו הייתה גבוהה מדרגתו של הנרי פוליין, שהיה מפקד המחנה אז.
דורנפורד הגיע לאיסאנדלוואנה בשעות הבוקר של ה-22 בינואר 1879. פוליין עדכן אותו שיש חשש להתקפת זולו על המחנה, ודורנפורד שלח חלק מאנשיו לסיור באזור. הסיירים דיווחו שאכן כוח גדול של צבא הזולו נראה נע ממזרח למחנה, ודורנפורד החליט לצאת עם חלק מאנשיו לכיוון זה במטרה להגן על המחנה. עם זאת, עוד באותו היום פתחו 20,000 בני הזולו בהתקפה על איסאנדלוואנה, ואנשיו של דורנפורד כמעט נרמסו למוות פשוטו כמשמעו בידי לוחמי הקרן השמאלית של צבא הזולו שהסתערו על המחנה מכיוון מזרח. אנשיו של דורנפורד ירו על האויב אש צפופה ומדויקת, שהאטה אותו לזמן מה, אולם הזולו התקדמו בנחישות כשהם מנצלים היטב את יתרונם המספרי.
גם בגזרה של פוליין המצב לא היה טוב, והזולו החלו לזרום אל המחנה. דורנפורד ואנשיו, שתחמושתם אזלה, המשיכו להיאבק כשהם בולמים את הקרן השמאלית של הזולו באמצעות קתות רובים וסכיני ציד. תודות להקרבתם, הצליחו חלק מהחיילים הבריטים להימלט מהטבח. גופתו של דורנפורד נמצאה מאוחר יותר שוכבת לצד עגלה, מוקפת בגופות אנשיו.
אנצ'יזאוריה
אנצ'יזאוריה (שם מדעי: Anchisauria) היא קבוצת דינוזאורים בעלי אגן דמוי לטאה, מהקבוצה דמויי זאורופודים שהתקיימו בין הטריאס העליון שלפני 228 מיליון שנה עד סוף הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה מזמננו. זוהי קבוצת הפרוזאורופודים הקרובים ביותר לזאורופודים, אשר כלולים בקבוצה.
קבוצה זו שגשגה במהלך היורה, אז הופיעו ראשוני הזאורופודים האמיתיים, ביניהם מיני ענק כמו האפטוזאורוס והברכיוזאורוס.
רפלקס בבינסקי
רֶפְלֶקְס בָּבִּינְסְקִי (באנגלית: Babinski reflex) הוא תופעה נוירולוגית השכיחה בעיקר אצל תינוקות שבה כף הרגל מגיבה לליטוף במתיחת הבוהן כלפי מעלה.
תיאור ופירוט
רֶפְלֶקְס בָּבִּינְסְקִי מתאר תופעה תקינה אצל תינוקות בני שנה שבה גירוי כף הרגל גורם לתנועה בלתי רצונית שבה האצבעות (ובפרט הבוהן) נמתחות כלפי מעלה. אצל בוגרים מצב תקין אמור לגרום לתופעה הפוכה בדיוק: גירוי כף הרגל יגרום לפלקסיה (כיפוף - Flexion) של אצבעות כלפי פנים כף הרגל. שינוי מהמצבים התקינים והנורמליים השייכים לחתכי הגילים הנ"ל עלול להעיד על בעיה פתולוגית (מחלתית). רפלקס בבינסקי משמש כסימפטום להפרעות אורגניות אצל מבוגרים.
אטימולוגיה
רפלקס זה קרוי על שם ד"ר ז'וזף בבינסקי (Joseph Francois Felix Babinski), נוירולוג צרפתי ידוע מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, משום שהוא מהראשונים שתיארו רפלקס זה ועסקו בו בהרחבה. המאמר הראשון והמקיף בעניין זה נכתב על ידו ב-22 בפברואר 1896.
רומילה ת'אפר
רומילה ת'אפר (בהינדי: रोमिला थापर ; נולדה ב־30 בנובמבר 1931) היא היסטוריונית הודית. תחום המחקר העיקרי שלה הוא ההיסטוריה המוקדמת של הודו (משנת 1000 לפנה"ס ועד שנת 1000 לספירה), במסגרתו התמקדה בעיקר בחברה ובתרבות של זמנים אלו. כיום ת'אפר מכהנת כפרופסורית אמירטוס להיסטוריה באוניברסיטת ג'ווהרלל נהרו (Jawaharlal Nehru University) בניו דלהי. ת'אפר זכתה בפרסים ותארים רבים, בין היתר: פרס קלוג ללימודי האנושות, יחד עם פיטר בראון (2008), אקדמיה האמריקאית לאומנות ומדע (2009), ופרסים רבים נוספים. בין פרסומיה הבולטים ניתן למצוא כתבים כמו: Ancient India, Indian Social History: Some Interpretations, The Past Before Us: Historical Traditions of Early North India 1
חיים אישיים
רומילה ת'אפר נולדה ב-1931 בהודו. אביה דאיה ראם ת'אפר הוא רופא צבאי, ואחיה הוא העיתונאי רומש ת'אפר. ת'אפר קיבלה את התואר הראשון שלה בספרות אנגלית מאוניברסיטת פנג'אב, וקיבלה תואר שני ודוקטורט בהיסטוריה הודית באוניברסיטה ללימודי המזרח ואפריקה בלונדון. בנוסף למחקריה ת'אפר כיהנה גם בתפקידים שונים בעולם האקדמי (בעיקר בהודו). במהלך חייה כיהנה כמומחית להיסטוריה הודית עתיקה באוניברסיטת קורוקשטרה (1961–1962) ובאוניברסיטת דלהי (1963–1970), בנוסף כיהנה כפרופסורית להיסטוריה הודית עתיקה באוניברסיטת ג'ווהרלל נהרו בניו דלהי (1970–1991), וכיום היא מכהנת כפרופסורית אמירטוס באותה האוניברסיטה (החל משנת 1993)
תחומי המחקר
מחקרה של ת'אפר התמקד בעיקר בשני תחומים עיקריים. הראשון מביניהם הוא ההיסטוריה החברתית והתרבותית של הודו המוקדמת. המחקר כלל בתוכו שאלות חדשות על התקופה ומחקר מעמיק יותר על ממצאים ארכאולוגים, במטרה להבין את הקשר וההשפעה שהיו לדת, כלכלה וחברה אחת על השנייה. תחום מחקרה השני היה היסטוגרפיה. בין אם במובן העתיק, כלומר כיצד תועדה ההיסטוריה של הודו בשנים המוקדמות, ובין אם במובן העכשווי יותר של תיעוד ההיסטוריה ההודית המוקדמת, משמע כיצד מתעדים כיום את ההיסטוריה העתיקה של הודו. מחקרה פרץ דרך בחקר ההיסטוריה ההודית, ותרם למעבר של ההיסטוריה ההודית מתחומי האינדולוגיה (indology) אל תחומי מדעי החברה. הטקסטים והספרים שכתבה נהפכו חלק מתוכניות הלימודים בבתי ספר ובמוסדות אקדמיים רבים.
חילוקי הדעות עם אנשי הדת
במהלך עבודותיה ת'אפר אתגרה את התפיסה הרווחת בהודו, ובין היתר גם את התפיסה הדתית בהודו. במהלך מחקרה אנשי הדת גינו אותה על כך שלא התייחסה למנהיגים ולמנהגים הדתיים כראוי, ועל כך שהטילה ספק ושאלה שאלות על הדת, ומנהיגי הדת ראו זאת בעין לא יפה. בשנת 2002 חלק ממאמריה של ת'אפר צונזרו והוסרו מספרי הלימוד, בטענה שהם פגעו באנשי הדת. לדוגמה - קטעים המתארים אכילת בשר (שאסורה בדת ההינדית) בתקופה המוקדמת של הודו.
המשחתות מסדרה 45
סדרת המשחתות סוג 45 (באנגלית: Type 45 Destroyer, מכונה גם מחלקת Daring או D) היא סדרה של שש משחתות שנבנו עבור הצי המלכותי הבריטי.
סדרת המשחתות מיועדת בעיקר ללוחמה נגד מטוסים וטילים, ונועדה להחליף את המשחתות מסדרה 42 המיושנת. עלות כל משחתת כמיליארד וחמישים מיליון לירות שטרלינג והיא כוללת כיום שש משחתות המשרתות בצי פני הים של הצי המלכותי בתור כוח המשחתות של הצי המלכותי ומרכיב חשוב ביכולת התקיפה הימית העיקריים של הצי.
מבנה
המשחתות פותחו והורכבו על ידי חברת BAE סיסטמס מ"בלוקים" טרומיים שנבנו במספנות שונות. הסוג 45 עוצב באופן שמקטין מאוד את חתימת המכ"ם של המשחתות, כאשר מעט מאוד ציוד נמצא חשוף מחוץ למבנה האוניות. משחתות אלו יוצאות דופן בצי המלכותי גם בכך שעוצבו כדי לאפשר יותר גמישות בשירות של נשים וגברים יחד.
בירכתי הספינות ישנו מנחת למסוק ימי עם תא פנימי לאחסון כלי הטיס, הן מסוגלות לשאת מסוק אחד מסוג AW101 "מרלין" (מסוק רב-תכליתי\לוחמה נגד צוללות), או זוג מסוקי AW159 "ויילדקט" (סיור\לוחמה ימית\חילוץ והצלה). מסוקים אלו מגבירים משמעותית את הגמישות של המשחתות לביצוע מגוון משימות, בנוסף הם מגבירים את יכולות התקיפה והסיור הימי של המשחתות באופן ניכר. המנחת עצמו מסוגל לשמש גם מסוק בואינג CH-47 צ'ינוק לפי הצורך.
אוניות הסדרה
הסדרה כוללת כיום שש משחתות שהורכבו בין השנים 2003–2010 והוכנסו לשירות בהדרגה החל מיולי 2009 ועד קליטת האחרונה שבהן בספטמבר 2013.
איתמר בן ברק
איתמר בן ברק (אוקטובר 1916 – 5 בפברואר 2008) היה מראשוני ומקימי קיבוץ חניתה ובוניה, מלוחמי ומפקדי חטיבת כרמלי במלחמת העצמאות, מפקד הנח"ל ומחברם של שני ספרים.
שנותיו המוקדמות
איתמר נולד בבית הרצל שביער חולדה בשנת 1916, בן בכור להוריו שושנה (לבית פקר) ואהרן בן ברק, מאנשי העלייה השנייה. כעבור כשלוש שנים חלתה שושנה ב ונפטרה. האב אהרן, ממייסדי נהלל, ושני בניו - איתמר וביניה, נמנו עם ראשוני נהלל, בקיץ 1921. השניים גדלו ללא אם בתנאים פיזיים קשים, בעוד האב נאבק על קיום משק חקלאי במושב הצעיר, ונלחם במלריה ובקשיי התקופה. כבר כילדים צעירים נדרשו לעבוד, לסייע בפרנסה ובגידול אחיהם הצעירים. איתמר וביניה נאלצו להפסיק לימודיהם בגיל 16 לצאת לעבודה על מנת לסייע כלכלית לאב, חלק מסיפור זה מתואר בספרו של בן אחותו של איתמר, מאיר שלו – הדבר היה ככה.
בימי המרד הערבי הגדול (1939-1936) בלילות עסקו באימוני נשק בשמירה ובהגנה, עם משה דיין ובני דורם. בשנת 1936 היו איתמר ובניה ממייסדי גרעין "שמרון" של בני נהלל. חברי שמרון עבדו בעיקר בייעור ובחקלאות. בעקבות אהבתה לאיתמר הצטרפה לגרעין גם מכבית גולני, בוגרת בית הספר החקלאי לבנות בנהלל, ולימים נישאו והקימו משפחה. אחרי לבטים ומאבקים רעיוניים ממושכים, החליטו רוב חברי שמרון "למרוד" ברעיון המושב והעדיפו להפוך לגרעין קיבוצי, שיעלה להתיישבות במקום חדש.
בשנת 1938 החליטו המוסדות המיישבים בארץ, כי ב-1 בנובמבר 1938 יקבל גרעין שמרון את האחריות לחניתה, על הר נישא בגבול הלבנון.
חניתה – שנים ראשונות
איתמר היה איש אדמה ורצה להקים משק חקלאי על אדמות ההר. חבורת הראשונים שעמה נמנה עיבדה בצורה סיזיפית כל חלקה אפשרית באדמה הטרשית והקשה של ההר כדי להוציא ממנה פרנסה ליישוב החדש.
ביוני 1941 פיקד על אחת החוליות של ההגנה, שהשתתפו בפלישת הצבא הבריטי לסוריה ולבנון באותו מבצע נפצע משה דיין ואיבד את עינו.
קיבוץ חניתה סבל מהתקפות חוזרות ונשנות של הכנופיות של אל קאוקג'י וחברי המשק והנוטרים המגנים סבלו ממחסור בנשק, כתוצאה ממדיניות הבריטים. כתוצאה מכך ניסו להתארגן ולהשיג נשק דרך לבנון. ב-1942 נתפס איתמר בשטח לבנון, יחד עם אחיו ביניה, במהלך הברחת נשק מהלבנונים לארגון ההגנה. השניים ריצו תקופת מאסר בכלא בביירות. את פרק הזמן הזה הם ניצלו כדי לשפר את כישורי הלשון הערבית.
בצבא ההגנה לישראל
במלחמת העצמאות היה הגליל המערבי במצור. בימי המצור על חניתה שימש איתמר איש קשר בין המפקדה בחיפה ליישובים הנצורים בגליל, והשתתף בפעילות צבאית להתמודדות עם המצור הערבי. בין היתר השליך שקי אספקה ליישובים מהמטוס הקל, שטייסו נפצע. בנוסף לחם בקרבות באזור משמר העמק מול צבא ההצלה של קאוקג'י.
במאי 1948 פינו את ילדי חניתה לחיפה בדרך הים מנהריה. איתמר כבר היה מגויס כמפקד פלוגה בחטיבת כרמלי וקיבל בנמל חיפה את הילדים המפונים, ובהם שני ילדיו, צור ויואב. איתמר ופלוגתו לחמו בגליל המזרחי, בקרבות עקובים מדם מול הסורים, באזור משמר הירדן, דרדרה וירדה. אלו כללו שני קרבות מכריעים, האחד על קיבוץ דרדרה, שבו נבלמה התקפה מסיבית של הסורים על הקיבוץ הקטן שעל שפת אגם החולה. הקרב הסתיים בעשרות הרוגים סוריים ובשלושה הרוגים לכוחות צה"ל. הקרב שני היה הכיבוש האחרון של חרבת ירדה, ששימשה כעמדה בקו החזית ועברה מספר פעמים מיד ליד, עד שנכבשה לבסוף על ידי פלוגתו של איתמר. בנקודה זו נקבע קו הגבול הזמני, ובכך נמנע ניתוק אצבע הגליל על ידי הסורים ששאפו להגיע לראש פינה. בגבול לבנון הוא השתתף בקרבות ליד מנרה, שהסתיימו במבצע חירם. בנוסף לחם בקרבות באזור משמר העמק מול צבא ההצלה של קאוקג'י.
בסיום הלחימה איתמר השתתף במשלחת לשביתת הנשק מול הסורים. בשנת 1949 פיקד על גדוד באזור אילת, הנגב והערבה.
בשנת 1956 חזר איתמר לשירות קבע כמפקד הנח"ל. אולם בסוף 1958 הוא נאלץ לפרוש מתפקידו לפני המועד בעקבות מותה של רעייתו מכבית ממחלת האפילפסיה לה עדיין לא היה בארץ טיפול נאות בתקופה ההיא. היא נפטרה בגיל 40 והותירה אחריה שלושה בנים: צור (18), יואב (12) ואסף (6).
חניתה – לאחר השחרור מצה"ל
איתמר חזר לעבודות השדה והיה מחלוצי גידול הכותנה בגליל המערבי. הוא למד את המקצוע, תוך שילוב עבודת כפיים וניהול. במקביל הקים את משפחתו בשנית: הגר מורבין עלתה מארצות הברית עם בתה אברה, והן הצטרפו לאיתמר ובניו בחניתה. מאוחר יותר נישאו השניים ונולדה להם בת, גמר.
איתמר מילא תפקידים מרכזיים בחניתה, ובהם מרכז ענף הכותנה, מרכז משק. בנוסף גם מילא תפקידים מחוץ לקיבוץ וכיהן כיו"ר ארגון עובדי הפלחה, וכן במועצת הכותנה ובחברת כים-אוויר. הוא היה ממקימי המנפטה האזורית בקבוצת מפעלי מילואות ומנכ"ל המנפטה, ובהמשך כיהן כמזכ"ל הארגון. בשנת 1970 היה איתמר חלק ממשלחת של מדריכי גידול כותנה שנסעה מטעם משרד החקלאות להדריך מגדלים באתיופיה. בשעות הפנאי גם ריכז את ועדת התרבות והחגים בחניתה.
בנו הבכור של איתמר, צור בן ברק, היה טייס קרב בחיל האוויר ובנו השני יואב שירת כצוער בקורס טיס. בשנת 1967 נפצע יואב בתאונת אימונים ועשרה ימים מאוחר יותר נהרג צור בתאונה בפעילות מבצעית בגבול מצרים.
בשנות ה-70 השלים השכלה בלימודי ניהול במסגרת לה"ב באוניברסיטת ת"א. באותה תקופה עמל איתמר לילות כימים, באיסוף חומר לכתיבת שני ספרים: "קשים כצורי ההר" על ימיה הראשונים של חניתה; ו"כך נפרשו הכנפיים", סיפור קורס הטיס של בנו צור.
בשנות ה-70 לחייו השתתף כשומע חופשי בקורס לתכנון גנים בפקולטה לאדריכלות בטכניון. את הרעיונות שקיבל שם הוא יישם בחניתה ביצירת פינות חמד שבהן שילב את הצמחייה הטבעית מהחורש של חניתה. איתמר הושפע רבות מחברו יצחק קוטנר שחי בעבר בחניתה והיה אדריכל גנים. כאחד מראשוני תחום אדריכלות בנוף בארץ עיצב קוטנר את תפיסת הנוף הייחודית של חניתה. איתמר השתייך לצוות העובדים בגן הנוי של חניתה. במקביל גם עסק בניהול מוזיאון חומה ומגדל שבקיבוץ.
בשנות ה-80 הוביל איתמר את הצוות שכתב וערך את ספר היובל שהוצא לקראת חגיגות היובל של קיבוץ חניתה.
בגיל 81 עבר אירוע שגרם למצבו הבריאותי להידרדר. ב-5 בפברואר 2008 נפטר ונקבר בחניתה, ועל קברו חרותות מילותיו: "לו הייתי צריך לבחור שוב את הדרך, לא הייתי מהסס לשנייה: חניתה זה פסגה, חניתה זה אופקים, חניתה זה מסירות, נאמנות. חניתה זה אדמה".
מלנורוזאוריים
מלנורוזאוריים (שם מדעי: Melanorosauridae) היא משפחה של דינוזאורים פרימיטיביים מקבוצת הפרוזאורופודה שהיו קרובים מאוד לזאורופודים. המאובנים של בני המשפחה התגלו בדרום אפריקה ובארגנטינה לאורך הטריאס העליון עד לתחילת היורה, לפני 228 עד 189.6 מיליון שנה מזמננו.