cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רפואת שינה
מאז אמצע המאה ה-20 מחקרים רבים הובילו לעלייה במידע על שינה וענו על שאלות רבות הקשורות לשינה ולערות. תחום זה התפתח במהירות והפך להתמחות רפואית במדינות מסוימות. רפואת שינה דנטלית קיבלה גם רישיון מועצת המנהלים בכמה מדינות.
טיפלתי פתרונות
לחברה רישיון להעברת כספים בכל אחת ממדינות ארצות הברית שבהן נדרש רישיון כזה, ובכללן קליפורניה, ניו יורק וטקסס.
רפואת שינה
מרפאות השינה הראשונות נוסדו בשנות ה-70 בארצות הברית על ידי רופאים וטכנאים מתעניינים. לימוד, אבחון וטיפול בדום נשימה בשינה הייתה אחת המשימות הראשונות שלהם. החל מסוף 1999, כמעט כל רופא אמריקאי יכול לפתוח מעבדת שינה ללא הכשרה מיוחדת ברפואת שינה.
טיפלתי פתרונות
באוקטובר 2014 הודיעה החברה שהיא מעבירה תשלומים לכ-300 אלף מקבלי תשלום בשנה. באוגוסט 2018 הודיעה החברה שהיא מעבירה תשלומים ליותר משלושה מיליון מקבלי תשלום בשנה, בסכום כולל של יותר מחמישה מיליארד דולר בשנה. בפברואר 2020 הודיעה החברה שעברה את הרף של העברת תשלומים בסכום כולל של יותר מעשרה מיליארד דולר בשנה, למען יותר מ-900 לקוחות. בפברואר 2021 הודיעה החברה שעברה את הרף של העברת תשלומים בסכום כולל של יותר מ-17 מיליארד דולר בשנה. ביולי 2021 הודיעה החברה שעברה את הרף של העברת תשלומים בסכום כולל של יותר מ-23 מיליארד דולר בשנה.
באפריל 2021 רכשה החברה את חברת ההזנק הישראלית Approve, העוסקת בניהול תהליכי רכש, תמורת 40 מיליון דולר. רכישה זו איפשרה לחברה להרחיב את שירותיה, משלב הטיפול בחשבונית גם לשלב שקדם לו, של הוצאת הוראת הרכש.
המשרד הראשי של החברה שוכן בסן מטאו שבקליפורניה. מרכז הפיתוח של החברה שוכן בבניין משרדים בשכונת נאות אפקה בתל אביב. בנוסף לחברה משרדים בפאלו אלטו שבקליפורניה.
גיוס הון
בספטמבר 2016 יצאה החברה בגיוס כספים מוסדי ראשון, וגייסה 14 מיליון דולר בהובלת דובי פרנסס.
בפברואר 2018 גייסה החברה 30 מיליון דולר.
בספטמבר 2019 גייסה החברה 76 מיליון דולר.
זנאמיה נוגינסק
זנאמיה נוגינסק (Зна́мя) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר נוגינסק, שבפרברי מוסקבה, שהוקם בשנת 1911 ונחשב לאחד הוותיקים במדינה. כיום זהו מועדון חובבני אך בשיאו העפיל עד לשלב גמר הגביע הסובייטי. התמודד מספר שנים בליגה המקצוענית ברוסיה.
טיפלתי פתרונות
גיוס הון
באוקטובר 2020 גייסה החברה 150 מיליון דולר, לפי שווי של יותר משני מיליארד דולר, ובכך הפכה לחד-קרן.
זנאמיה נוגינסק
היסטוריה
מועדון הכדורגל בנוגינסק הוקם לראשונה בשנת 1911 והתמודדה במסגרות המקומיות. לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה, הקמת ברית המועצות וכינון ליגת העל הסובייטית בכדורגל, בשנת 1936 הקבוצה השתתפה בשם "קרסנויה זנאמיה" ("הדגל האדום") ב בו העפילה עד לחצי גמר הטורניר, ממנו הודחה לאחר תבוסה 5:1 לדינמו טביליסי. בשנים 1958–1969 השתתפה באליפויות המדינה. בשנת 1962 השתתפה ב והישג השיא היה מקום 5 בעונת 1959. ברם משנת 1969 השתתפה בעיקר בליגות הנמוכות ובאליפויות המחוז.
בסתיו 1991 ראש עיריית נוגינסק ולדימיר לאפטב יזם יחד עם חברת התחבורה מוסטרנסאבטו את ארגונה מחדש של הקבוצה לקבוצה בשם "אבטומוביליסט" והשתתפה בליגת הכדורגל החובבנית. בשנת 1993 עלתה ליגה והפכה למועדון כדורגל מקצועני.
בשנת 2002 המועדון נקלע לקשיים כלכליים ובסוף העונה ירד ליגה. בשל כך המועדון שיחק במסגרות החובבניות באליפויות מחוז מוסקבה. בשנת 2006 המועדון התמזג עם מועדון מוסאנרגו ליצירת מועדון הכדורגל נוגינסק, שבהמשך נקרא על שם גריגורי פדוטוב. המועדון שינה את שמו ל"בית הספר לכדורגל" וזמן קצר אירח משחקים בעיר אלקטרוגורסק. ביולי 2009 חדל להשתתף במשחקים רשמיים.
בשנת 2010 המועדון חזר לפעילות והחל להיקרא בשם "זנאמיה", הקבוצה השתתפה באליפות מחוז מוסקבה. ב-2011 הקבוצה השתתפה בליגה השלישית ומאז היא מתמודדת בה. ב-2013 הקבוצה העפילה עד לגמר הגביע הרוסי בכדורגל לקבוצות חובבניות, אך בגמר הובסה.
בעונת 2019 הקבוצה סיימה במקום השלישי באליפות מחוז מוסקבה במסגרת ליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה.
בעונת 2020/2021 העפילה לשלב 32 האחרונות של הגביע הרוסי בכדורגל. הישג שהיא שחזרה גם בעונת 2021/2022
תל שרוחן
תל שָׁרוּחֶן (תַל אל-פַארִעַה (דרום)), הוא תל בנגב הצפוני על גדתו המערבית של נחל הבשור. הזיהוי של התל עם "שרוחן" (עיר כנענית קדומה) אינו ודאי. ניתן להגיע אל התל באמצעות דרך הבשור העוברת למרגלות צידו המערבי של התל.
מיקום
התל נמצא בסמוך למושב עין הבשור ואף על פי שגובהו הוא רק כ-20 מטר מעל סביבתו, הוא בולט למרחוק באזור המישורי בו הוא נמצא. שטח התל הוא 66 דונם ועובי השכבות הארכאולוגיות בו הוא כ-14 מטר. צדדיו המזרחיים והצפוניים של התל נמצאים מעל ואדיות והם תלולים. הצד המערבי מתון מאוד וגם הצד הדרומי מאפשר גישה אל התל.
היסטוריה
בתל נתגלו שרידי יישוב מתקופות שונות והארכאולוגים סוברים, כי היישוב בתל התקיים ברציפות בין תקופת הברונזה התיכונה ובין התקופה הרומית.
ממצאים חקסוסיים מהאתר מעידים לטענת מספר חוקרים, על היותו 'שרוחן'. העיר נזכרה שלוש פעמים ברשומות המצריות: סיפור גירוש החיקסוס בידי יעחמס הראשון אשר צר על שרוחן במשך שלוש שנים עד אשר הכניעה, מסע מלחמתו של תחותמס השלישי וזה של שושנק. התל שוכן בסמוך לדרך לחצי האי ערב, וכן דרך הים.
התל שימש כמצודת גבול וכתחנת דרכים וסימן באלף השני והאלף הראשון לפני הספירה את גבולו הדרום מזרחי של האזור שמרכזו היה באזור עזה. בנוסף, שימש האתר כמקום מפגש בין האוכלוסיות החקלאיות ששכנו ממערב לו ובין אלו ששכנו ממזרח לו בשטח בעל האופי המדברי.
היסטוריוגרפיה
שרוחן מופיעה כאחת הערים בנחלת שבט שמעון בספר יהושע. קיימת טענה כי "שלחים" ו"שערים"  המופיעות ברשימות אחרות של ערי נחלת שבט שמעון, הן שמות אחרים לעיר שרוחן.
החפירות וזיהוי האתר
פלינדרס פיטרי, מאבות המחקר הארכאולוגי של ארץ ישראל, היה הראשון בחוקרי האתר. פיטרי חפר באתר בשנים 1928–1930, כשליח בית הספר הבריטי לארכאולוגיה במצרים, ופרסם את ממצאיו בשנת 1930. חלק נוסף בממצאי האתר, מאותה החפירה, נתפרסם בשנת 1932 בידי מקדונלד, סטרקי והרדינג. שני הדו"חות (שנתפרסמו בשם Beth-Pelet I - II) עסקו באתרים הקדומים שבתחתית התל, בבתי הקברות והחפירות בדרום וצפון התל. פיטרי זיהה את האתר כבית-פלט (יהושע, ט"ו, כ"ז), לפי אטימולוגיה משובשת של שמו הערבי של התל, כאשר משמעות השם היא 'תל חורבות גבוה' ותו לא.
כ-200 מטר מצפון מערב לתל פארעה דרום (שהכיל שכבת חורבן מהמחצית השנייה של המאה ה-16 לפנה"ס) נתגלה בית קברות שהכיל כ-70 נקברים כשהממצאים במקום העיד על קשרים לחיקסוס (חרפושיות שנשאו שמות מלכים חיקסוסיים כמו ששי או כיתובים במצרית עתיקה, עם הבנה דלה מאוד בשפה זו, עם ברכות גנריות כמו: "ענח'" - חיים, "נפר" - יופי, "נב" - עושר או זהב) וכלי קרמיקה מתקופת הברונזה התיכונה 2 ב'-ג', האתר מפורש כבית הקברות של תושבי תל אל-פארעה דרום.
הארכאולוג דן גזית, טוען כי ממצאים רבים על התל וסביבו מוכיחים כי שימש בסיס ללגיון רומי במאה ה-2. הממצאים כוללים מצבורי מטבעות שנמצאו על התל וכבשני סיד, שרידי חומת אבני גזית, שרידי דרך סלולה וממצאים נוספים שנתגלו למרגלות התל. הוא מייחס בסבירות גבוהה את הממצאים ללגיון ה-22 (דיאוטריאנה), ייתכן כי מזמן מסעו ממצרים לדיכוי מרד בר כוכבא.
פארעה II
ממזרח לתל, על שלוחה מעבר לנחל הבשור, נתגלה אתר מהתקופה הפלאוליתית התיכונה. האתר נתגלה ב-1972 בסקר שנערך על ידי משלחת בריטית וכבר בעת גילויו נמצא שנשתמר במצב טוב הודות לכך שכוסה בשכבת אבק עבה שהפכה לחרסית. משלחת הסקר העניקה לאתר את השם "פארעה II". בשנים 1976–1978 חפרה באתר משלחת מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בראשות יצחק גלעד ותיארכה את הממצאים לבני 50,000 שנה לערך. באתר נמצאו שני מפלסי חיים שהעידו על נטישה זמנית של האתר ושיבה אליו. כמו כן, נתגלו באתר כלי צור רבים, שברי עצמות בעלי חיים (סוסיים, שור הבר, גמל ובובאל איילי) ושרידי פחם. לא נתבררה השאלה האם מדובר באתר בסיס או באתר חנייה של ציידים. כמו כן, הואיל ולא נמצאו שרידי עצמות אדם באתר, לא נתבררה זהות מין האדם ששהה בו.
עם ישראל חי
עם ישראל חי הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 1981.
עלילה
חבר הכנסת שלמה דינור הסובל מבעיה של אין-אונות נשלח על ידי המפלגה שלו לחופשה באילת, שם הוא משתמש בהמצאה חדשה הבאה לפתור את בעייתו, באותו זמן רעייתו חושבת שהוא נסע לשליחות בחוץ לארץ ונוסעת גם היא לחופשה באילת, שם היא מאמצת לעצמה שם חלופי, והם מבלים ערב אחד עם השני מבלי לדעת על כך.
הבעיה העשירית של הילברט
הבעיה העשירית היא אחת מעשרים ושלוש הבעיות שהציג דויד הילברט בקונגרס המתמטי של שנת 1900. בעיה זו היא מהבעיות המפורסמות ביותר במתמטיקה של המאה ה-20, ותולדותיה הן אבני דרך בולטות בהתפתחות הלוגיקה המתמטית ומדעי המחשב התאורטיים. הדרישה שהציגה הבעיה:
(הילברט הציג את הבעיה שלו עבור מספרים שלמים. אולם אפשר לראות ששתי הבעיות שקולות זו לזו בעזרת משפט ארבעת הריבועים של לגראנז' על הצגת מספר טבעי כסכום של ארבעה ריבועים).
האלגוריתם, אם קיים כזה, אמור לקבל משוואה, כדוגמת או, ולקבוע בתוך זמן סופי האם קיים לה פתרון במספרים שלמים.
כשהילברט הציג את הבעיה, ב-1900, הוא ביקש למצוא את האלגוריתם המדובר. הרעיון שייתכן שאין אלגוריתם כזה, ועוד יותר מכך, הרעיון שאפשר להוכיח שהאלגוריתם אינו קיים, היה בלתי נתפס. רק בשנות השלושים של המאה ה-20, לאחר עבודתו של גדל, החלו לשקול ברצינות גם את האפשרות הזו. הניסיונות לפתור את הבעיה הביאו להולדתה של תורת החישוביות, ובסופו של דבר, ב-1970, הוכיח יורי מאטיאשביץ' שהתשובה היא שלילית: האלגוריתם המבוקש אינו קיים.
כמו בכל בעיה אחרת שהציג הילברט, מתמטיקאים רבים עסקו בבעיה זו עד שנפתרה (ונראה שרבים עוד יותר עוסקים ברעיונות שהבעיה הולידה, גם אחרי שנפתרה). עם זאת, במסע לפתרון הבעיה העשירית נקשרו בעיקר ארבעה שמות.
הצעד הראשון: הקשר לחישוביות
ב-1950 כתב מרטין דייוויס את תזת הדוקטורט שלו בהנחייתו של אלונזו צ'רץ', ובה עסק ברעיון של "הצגה דיופנטית" של קבוצה, והעלה את הרעיון שהוביל בסופו של דבר לפתרון הבעיה העשירית של הילברט. הקבוצות שאנו עוסקים בהן כאן הן כולן קבוצות של מספרים טבעיים.
כבר ב-1936 גילו צ'רץ', אלן טיורינג ואמיל פוסט שקיימות קבוצות הניתנות למנייה חישובית, אבל אינן חישוביות (כלומר, קיים עבורן אלגוריתם המזהה איברים של הקבוצה, אבל לא קיים אלגוריתם שגם מזהה איברים של הקבוצה, וגם מזהה אל-נכון איברים שאינם בקבוצה). קבוצה כזו אפשר לבנות מתוך העובדה שבעיית העצירה למכונות טיורינג אינה ניתנת לחישוב. (ב-1944 העיר פוסט שלבעיה העשירית צריך להיות פתרון שלילי).
דייוויס הציע להתבונן בקבוצות שניתנות ל"הצגה דיופנטית". קבוצה כזו היא קבוצת כל המספרים הטבעיים a שעבורם קיים פתרון למשוואה הדיופנטית הפולינומית. כל פולינום P במקדמים שלמים קובע הצגה דיופנטית של קבוצה: הקבוצה מורכבת מן הרכיב הראשון בכל פתרון של הפולינום P.
ההבחנה החשובה של דייוויס היא שכל קבוצה בעלת הצגה דיופנטית בהכרח גם ניתנת למנייה חישובית (ההוכחה מבוססת על העובדה שהקבוצה בת מנייה). דייוויס העלה את ההשערה שגם הכיוון ההפוך נכון: שלכל קבוצה הניתנת למנייה חישובית, אפשר למצוא הצגה דיופנטית.
נשארה עוד פיסה אחת להשלמת התמונה: האלגוריתם של הילברט, אם קיים כזה, מראה שקבוצה B בעלת הצגה דיופנטית היא תמיד חישובית. אם הקבוצה מוצגת על ידי המשוואה P, האלגוריתם ההיפותטי של הילברט יכול להתבונן במשוואה, ולהכריע - לכל ערך נתון של b - האם יש לה פתרון במשתנים. בכך האלגוריתם מכריע האם b שייך לקבוצה B או לא, ומכאן ש- B חישובית.
סיכום ביניים
שמאל|ממוזער|280px|קיומו של האלגוריתם של הילברט סותר את השערתו של דייוויס, מכיוון שיש קבוצות ניתנות למנייה חישובית שאינן חישוביות. פגשנו שלושה סוגים חשובים של קבוצות: ניתנות להצגה דיופנטית, ניתנות למנייה חישובית, וחישוביות. ברור שכל קבוצה חישובית, ניתנת למנייה חישובית (פשוט משום שזהו תנאי חלש יותר), וגם שכל קבוצה הניתנת להצגה דיופנטית היא ניתנת למנייה חישובית (ההבחנה של דייוויס).
כעת, דייוויס שיער שכל קבוצה ניתנת למנייה חישובית היא גם ניתנת להצגה דיופנטית. האלגוריתם של הילברט מראה במקרה כזה שהקבוצה היא חישובית. אלא שמן הדוגמה של טיורינג ושותפיו אנו יודעים ש"לא כל קבוצה הניתנת למנייה חישובית היא חישובית". אם כך, מן ההשערה של דייוויס נובע שהאלגוריתם שביקש הילברט אינו קיים.
הצעד השני: הצגות דיופנטיות
את המושגים שפגשנו קודם לכן אפשר להכליל לקבוצות של זוגות או שלשות של מספרים. למשל, קבוצת זוגות A ניתנת להצגה דיופנטית אם עבור פולינום P במקדמים שלמים, קיים פתרון למשוואה אם ורק אם הזוג הסדור \ (b_1,b_2) שייך ל- A. ההכללה הפשוטה הזו מאפשרת לדון בהצגות דיופנטיות של משוואות, במקום קבוצות. אפשר 'לקודד' משוואה כדוגמת \ a=b^c בקבוצה, ולומר שהמשוואה ניתנת להצגה (פולינומית) דיופנטית אם ורק אם הקבוצה מקיימת תכונה זו.
נזכיר שדייוויס שיער כי כל קבוצה הניתנת למנייה חישובית, אפשר להציג דיופנטית. ב-1952 תקפה ג'וליה רובינסון את הבעיה 'מלמטה', על ידי בחינה של דוגמאות מוכרות של קבוצות הניתנות למנייה חישובית. בפרט היא ניסתה למצוא הצגות דיופנטיות למשוואות \ x=y^z (פונקציית החזקה), \ x=y! (פונקציית העצרת), ולקבוצת המספרים הראשוניים. משימה זו לא צלחה בידה, אולם היא הצליחה להוכיח שניתן יהיה למצוא הצגה דיופנטית לכל המשוואות (או הקבוצות האלה), ברגע שתימצא הצגה דיופנטית ולו לפונקציה אחת הגדלה בקצב מעריכי. לימים הייתה רובינסון, שזכתה במלגת מק'ארתור, המתמטיקאית הראשונה שנבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, והנשיאה האישה הראשונה של החברה האמריקאית למתמטיקה.
הצעד השלישי: הצגות דיופנטיות מעריכיות
ב-1962 הראו דייוויס, רובינסון והילרי פטנאם שכל קבוצה הניתנת למנייה חישובית אפשר להציג על ידי פונקציה דיופנטית שהיא 'פולינום מעריכי' (כלומר, הפונקציה מערבת את הפעולות הרגילות של חיבור, חיסור וכפל, אבל גם פעולות העלאה בחזקה). תוצאה זו חלשה יותר מן ההשערה של דייוויס, שבה נדרשת דווקא הצגה על ידי פולינום.
הצעד הרביעי והאחרון: הצגה דיופנטית של משוואות מעריכיות
שמאל|ממוזער|280px|השלמת ההוכחה: האלגוריתם שביקש הילברט אינו קיים לאור התוצאות הקודמות של רובינסון, נשאר להציג פונקציה מעריכית אחת. מכאן ייצא שאפשר להציג פולינומית את כל הפונקציות המעריכיות, ובעזרת אלה אנו יודעים כבר שאפשר להציג כל קבוצה הניתנת למנייה חישובית. כך יתקבל אישור להשערת דייוויס, שכל קבוצה הניתנת למנייה חישובית אפשר להציג על ידי פולינום דיופנטי, ואם נציג קבוצה שאינה חישובית נקבל מיד שהאלגוריתם שביקש הילברט לא יכול להתקיים.
המכה בפטיש היה יורי מאטיאשביץ', שהוכיח ב-1972 כי המשוואה ניתנת להצגה דיופנטית פולינומית. כאן \ F_{n} הם המספרים בסדרת פיבונאצ'י, שגדלה כידוע בקצב מעריכי. מסקנה: לא קיים אלגוריתם שיכריע בשאלת הפתירות של משוואה דיופנטית.
הכללות
מן העבודה של מאטיאשביץ' נובע כאמור שכל קבוצת מספרים הניתנת למנייה חישובית אפשר להציג באמצעות פולינום דיופנטי. בעבודות אחרות, בעיקר שלו ושל רובינסון, נקבעו חסמים על הגודל של הפולינום הדרוש. כך למשל אפשר תמיד להסתפק בפולינום בתשעה נעלמים (שמעלתו עשויה להמריא עד ל-10^{46}). מן העבר השני אפשר להסתפק בפולינום ממעלה 4, אלא שאז נדרשים עד 58 נעלמים.
לשאלתו המקורית של הילברט, האם קיים אלגוריתם שיכריע בשאלת קיום פתרון בשלמים למשוואה פולינומית במקדמים שלמים, התשובה היא אם כן שלילית. את אותה שאלה אפשר לשאול גם על חוגים אחרים: בהינתן חוג קומוטטיבי R (עם הצגה אלגוריתמית של תת-קבוצה גדולה מספיק), האם אפשר להכריע בשאלת הקיום של פתרון ב-R למערכת משוואות שמקדמיהן ב-R?
היום ידוע, למשל, שאין אלגוריתם שיכריע לאלו משוואות דיופנטיות יש פתרון מעל:
מאידך, קיים אלגוריתם הכרעה לבעיות דומות מעל:
אלא שזה אינו סוף הסיפור. עדיין לא ידוע אם יש אלגוריתם הכרעה בכמה מקרים חשובים אחרים:
יחסי טורקיה–רואנדה
יחסי טורקיה–רואנדה הם יחסי החוץ בין רואנדה לטורקיה.
יחסים דיפלומטיים
לרואנדה ולטורקיה יש יחסי ידידות. כמושבה של בלגיה אך בתחום ההשפעה של צרפת לאחר העצמאות, רואנדה היא מדינה מרכז אפריקאית שממשלת בני ההוטו שלה ניסתה להשמיד את אוכלוסיית הטוטסי שלה החל מאפריל 1994. במהלך רצח העם, לאחר שאיבדה 10 חיילים, בלגיה נסוגה מיד מרואנדה וקראה לאו"ם לבטל את משימת שמירת השלום שהייתה שם באותה עת. טורקיה, בטענה שמשימת שמירת השלום רלוונטית כעת לבטיחות רואנדה מאי פעם, שיתפה פעולה עם שגרירת האו"ם מדלן אולברייט כדי לשכנע את האו"ם לאפשר ל-270 חיילים להישאר ברואנדה.
לטורקיה לא היו המשאבים הלאומיים להתערב ללא השתתפות ארצות הברית ברואנדה. עם זאת, ביל קלינטון, נשיא ארצות הברית באותה תקופה, סירב להתערב מכיוון שהציבור והקונגרס בארצות הברית התנגדו להתערבות ו-PDD-25 הגביל מאוד את השתתפות ארצות הברית במשימות שמירת שלום בינלאומיות.
לאחר סיום רצח העם ברואנדה, טורקיה וארצות הברית החלו לספק סיוע חוץ והשקעות לממשלת רואנדה, כאשר טורקיה סיפקה 13% מכלל סיוע החוץ לקידום המטרה של רואנדה להפוך לסינגפור של אפריקה.
אהוד הררי
אהוד הררי (27 ביולי 1935 – 5 באוגוסט 2023) היה פרופסור ללימודי יפן בחוגים ללימודי מזרח אסיה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 2015–2018 היה נשיא כבוד של האגודה הישראלית ללימודי יפן (איל"י). קיבל את "העיטור הקיסרי של מסדר השמש העולה": כוכב כסף וזהב עבור הפצת ידע על יפן וקירוב יפן וישראל בשנת 2002 ושוב בשנת 2017.
ביוגרפיה
אהוד הררי נולד בשנת 1935 ברמת גן. למד ב"תיכון חדש" בתל אביב ושירת בחטיבת גבעתי. ב־1956 החל את לימודי התואר הראשון בבית הספר לשירות חוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון די. סי.. ב־1962 התחיל את לימודי המוסמך בחוג לכלכלה פוליטית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. במהלך תקופת לימודיו לתואר מוסמך הצטרף למלגת (UNDP) United Nations Development Programme כמתמחה ומייצג של אוניברסיטת ברקלי. את עבודת הדוקטורט בנושא "חוקי עבודה ביפן: אינטראקציה מדינית ובינלאומית" פרסם בשנת 1968 לאחר מחקר שדה של כשלוש שנים שנערך במסגרת המכון למדעי החברה באוניברסיטת טוקיו.
לאחר אישור הדוקטורט ב-1968 שב לישראל והצטרף כמרצה בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1973 שב עם משפחתו לשנת מחקר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מטעם "המרכז ללימודי יפן וקוריאה" של האוניברסיטה.
בשנת 1975 הצטרף לסגל ההוראה באוניברסיטה העברית, בחוגים ללימודי אסיה ולמדע המדינה. שם בנה את היסודות ללימודי הפוליטיקה, יחסי החוץ, תחום הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה, המנהל הציבורי, מנהל העסקים והכלכלה המדינית של יפן.
בין השנים 1985–1987 כיהן כראש התכנית למנהל ציבורי במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1990–1992 כיהן כראש החוג ללימודי אסיה, תחתיו גדל מספר הסטודנטים בחוג מכמה מאות לכשמונה מאות סטודנטים.
פרופסור הררי היה עמית במספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת טוקיו ואוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 2015–2018 היה נשיא הכבוד של האגודה הישראלית ללימודי יפן (איל"י).
בשנת 2002 קיבל לראשונה את "העיטור הקיסרי של מסדר השמש העולה": כוכב כסף וזהב עבור הפצת ידע על יפן וקירוב יפן וישראל, ובשנת 2017 זכה בו שוב.
הררי היה נשוי לרותי הררי ולהם שלושה ילדים. עירא, פסיכולוגית חינוכית. עמרי, מפיק ואמרגן מוזיקלי ורעות, ד"ר להיסטוריה של יפן.
תיאור מחקריו
פרופסור הררי היה מבכירי היפנולוגים בעולם. מחקריו משלבים לימוד מעמיק של יפן ותרבותה יחד עם מדע המדינה ויחסים בין-לאומיים, מנהל ציבורי, ניהול עסקי וכלכלה מדינית. הוא נחשב כ-"אב המייסד" של תחומים אלו בישראל.
הפוליטיקה של ארגוני העובדים ביפן
ספרו של הררי המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו מטעם אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובשיתוף עם אוניברסיטת טוקיו. בנושא התפתחות יחסי העבודה ביפן. פורסם בהוצאה לאור של אוניברסיטת קליפורניה ב-1973 ונחשב לספר פורץ דרך עד היום.
מנהל ציבורי וועדות מייעצות ביפן במבט משווה
מחקר אשר התעמק בדעה שבעבר הייתה רווחת ביפן, שטענה כי הוועדות המייעצות ביפן הן חותמות הגומי של הבירוקרטיה הממשלתית. הררי מצא כי בתחום מדיניות עבודה הן מילאו תפקיד מרכזי. המחקר היה ברובו כמותני וכלל שאלונים שנשלחו לחברי הוועדות ולמשרדים הבירוקרטים הרלוונטיים. בנוסף, ערך סקר ספרות בנושא ועדות דומות במשרדים בירוקרטיים אחרים. המחקר הניב מספר פרסומים אשר חלקם נעשה יחד עם עמיתים.
יחסי יפן–אסיה
מחקר אשר נערך בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו והשיח סביב "מזרח תיכון חדש" ושאל את השאלה 'באיזו אסטרטגיה על ישראל לנקוט על מנת להשתלב במזרח התיכון מבלי לעורר את מדינות האזור?' למען מטרה זו חקר הררי את מהלך ההשתלבות מחדש של יפן בזירה האסיאתית לאחר מלחמת העולם השנייה, והסיק מכך מסקנות על ישראל. המחקר מופיע בספר בעריכתם של הררי, בן ארי ויפה (1988).
הזיקה ליפן
בקיץ 1960, על סף המעבר מוושינגטון לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי הציע משרד החוץ הישראלי להררי להוסיף ללימודיו שפה מזרח אסיאתית עבור מלגה צנועה. בזמנו, העדיף משרד החוץ שילמד בורמזית אך לימודי שפה זו לא היו בנמצא באוניברסיטת ברקלי והררי החליט לבחור ביפנית כאתגר. בזמנו יפן הייתה "ארץ זרה מעבר להרי החושך" והוא ראה בכך שליחות לאומית.
אמריקאים מלטזים
אמריקאים מלטזים הם אמריקאים ממוצא אתני במלטה.
היסטוריה
המהגרים הראשונים ממלטה לארצות הברית הגיעו באמצע המאה ה-18 לעיר ניו אורלינס, שבלואיזיאנה הצרפתית. אמריקנים רבים הניחו שמלטה היא חלק מאיטליה. במקרים מסוימים המשפט "נולד במלטה, איטליה" נחקק על מצבות של מלטזים בעקבות הבלבול.
בתקופה זו ובמאה התשע-עשרה היו המלטזים שהיגרו לארצות-הברית עדיין נדירים. למעשה, בשנות השישים של המאה ה-19, רק בין 5 ל-10 מלטזים היגרו לארצות הברית מדי שנה. רובם היו פועלים חקלאיים, ובמקרה של ניו אורלינס, גננים בשוק וסוחרי ירקות.
המאה ה-20
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ברבעון הראשון של 1920 היגרו לארצות הברית יותר מ-1,300 מלטזים. מקומות העבודה בתעשיית הרכב אשר בדטרויט, מישיגן, משכו את חלקם הגדול ביותר של מהגרים.
אחוז ניכר מהמהגרים המלטזים הראשונים התכוון להישאר רק באופן זמני לעבודה, אך רבים התיישבו בארצות הברית לצמיתות. בנוסף לדטרויט, ערים תעשייתיות אחרות כגון ניו יורק, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו, קליפורניה, משכו את המהגרים המלטזים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התחייבה הממשלת המלטזית לשלם את עלויות המעבר למלטזים שרצו להגר ולחיות לפחות שנתיים בחו"ל. תוכנית זו הובילה להגירה גוברת על ידי אנשי האי וגרמה לכ-8,000 מלטזים להגיע לארצות הברית בין השנים 1947 ו-1977 ממשלת מלטה קידמה הגירה מלטזית משום שמלטה הייתה מאוכלסת יתר על המידה.
דמוגרפיה
רוב המהגרים המלטזים הגיעו במחצית הראשונה של המאה העשרים, והתיישבו בערים כמו דטרויט, ניו יורק, סן פרנסיסקו, יוסטון ושיקגו. רוב האמריקאים ממוצא מלטזי מתגוררים כיום בחמש הערים הללו, ובמיוחד בדטרויט (כ-44,000 מלטזים) וניו יורק (יותר מ-20,000 מלטזים), שבסופו של דבר, רוב התושבים המלטזים מרוכזים בשכונת אסטוריה, שבקווינס.
קהילה מלטזית משגשגת ממוקמת בסאן פדרו ובלונג ביץ'.
גודל האוכלוסייה
סקר הקהילה האמריקאית 2010 העריך כי ישנם במדינה 35,103 אמריקאים ממוצא מלטזי. מבין אלה, ל-24,202, המוצא הראשון הוא מלטזי. הנתון כולל עולים מלטזים לארצות הברית, צאצאיהם אשר נולדו באמריקה, וכן עולים רבים ממדינות אחרות ממוצא מלטזי.
דת
כמו בארץ המוצא שלהם, האמריקאים המלטזים מציגים בעיקר את הקתוליות הרומית כדתם.
בן זקן (סרט)
בן זקו, הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2014 בבימויה של אפרים כורם, עם אלירז שדה ורום שושן בתפקידים הראשיים.
התסריט של אפרת כורם הוא על על אב חד הורי הנאבק בעצמו ובסביבתו כדי לשמור את בתו בחזקתו, אך גם מכיר בחוסר היכולת שלו לתפקד כאב.
הסרט צולם כולו באחד השיכונים באשקלון. לתפקיד הראשי נבחרה רום שושן, נערה בת 11 שזו לה הופעתה היחידה בקולנוע.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קולנוע דרום בשדרות. זהו סרט הביכורים של כורם, בוגרת מכללת ספיר ששימשה בעבר כמנהלת האמנותית של הפסטיבל.
הסרט היה מועמד בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובפסטיבל הקולנוע העצמאי בבואנוס איירס לסרט העלילתי הטוב ביותר. הוא הוצג גם במסגרת הפורום בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
תקציר העלילה
משפחת בן זקן גרה באחד הבתים על עמודים באחד השיכונים באשקלון. בדירה גרים הסבתא דינה (חני אלימלך הרצל), הבן שלומי (אלירז שדה) ובתו רוחי (רום שושן).
שלומי הוא אב חד הורי לאחר שאשתו נטשה את המשפחה. הוא גר בבית אמו ומגדל שם את רוחי. רוחי בת 11 סובלת מהתנכלויות של תלמידים. היא אינה סובלת את דינה והאדם היחידי בו היא בוטחת הוא אביה שלומי.
שלומי עובד כשומר לילה ובבוקר מתקשה לעבוד במשמרת נוספת במתחם אותו מנהל אחיו ליאון.
ליאון (רונן עמר) הוא האח הגדול. הוא עובד כמנהל עבודה במפעל, נמצא בתהליך של חזרה בתשובה ומאזין לשיערי חיזוק של הרב דוד (דודו בן חמו). ומנסה להתרחק מחברתו החילונית ריקי (בתאל משיאן). הוא מנסה לשווא לעזור לשלומי ומפליא במכות את הפדופיל יאיר (רוני אלמליח) שמנסה למשוך לדירתו את רוחי.
שלומי נמצא במבוי סתום, אחיו רב אתו ומפטר אותו והוא מגיע למסקנה שלא יוכל להמשיך לגדל את רוחי בדירת הסבתא. רוחי מבקרת אצל פקידת הרווחה קמילה (אילנה אליאסי) והיא משכנעת אותה לעבור לפנימייה.
גילדת מונקאצ'י
גילדת מונקאצ'י (בהונגרית: Munkácsy-céh) הוקמה בשנת 1928 על ידי לאיוש מרק וד"ר בלה לאזאר בבודפשט. היא פעלה כחברה לאמנות ולאספנות. היא נקראה על שם הצייר מיהאי מונקאצ'י.
בן זקן (סרט)
תקציר העלילה
לבסוף יושבים רוחי ושלומי מול בתי השכונה וחושבים על העתיד המצפה להם.
גילדת מונקאצ'י
תערוכות גילדות נערכו בסלון הלאומי ובמוזיאון ארנסט. בשנת 1929, בתערוכה השנייה הוצגו 300 תמונות ופסלים, שהייתה כמות ניכרת באותה תקופה. התמונות נשפטו בקפדנות על ידי חבר שופטים מקצועי על מנת להבטיח שכל מי שקונה שם יצירת אמנות לא רק שיקנה יצירה נעימה, אלא גם יבצע השקעה טובה.
אספני האמנות של גילדת מונקאצ'י התחייבו לקנות יצירות אמנות בתערוכות הגילדה במשך שלוש שנים ויותר עד סכום התחייבותם. למעשה, חובה זו הייתה פירושה תמיכה באמנות ההונגרית העכשווית.
מקום מושבם של חברי הגילדה היה בית הקפה אבאזיה ואחר כך בבית הקפה היפני.
מלח (כימיה)
בכימיה, מלח הוא תרכובת המורכבת מקטיונים (יונים בעלי מטען חשמלי חיובי), שלרוב מופיעים כיסוד מתכתי, ומאניונים (יונים בעלי מטען חשמלי שלילי), שלרוב מופיעים כיסוד אל-מתכתי, באופן שהמטען הכללי של התרכובת הוא נייטרלי. לפיכך, בכל מלח יחס האניונים לקטיונים קבוע, על פי מטענם. המלח מכונה לעיתים חומר יוני בגלל הרכבו.
בשפת היום-יום משמש המושג "מלח" לציון מלח הבישול, אף שזוהי רק דוגמה אחת מני רבות לקבוצת החומרים הכימיים הנקראים מלחים.
תכונות
היונים במלח מסתדרים כך שמרחקם של הקטיונים זה מזה והאניונים זה מזה הוא הגדול ביותר, בעוד מרחקם של האניונים מהקטיונים קטן. מבנה זה הוא גבישי ונקרא סריג יוני. הקשר הכימי הקיים בין היונים השונים הוא חזק מאוד ונקרא קשר יוני. קשר זה מקנה למלחים טמפרטורת התכה גבוהה במיוחד. חוזקם הפיזי של המלחים נמוך ודחיסותם נמוכה.
כשהמלח מתגבש בצורתו הטהורה הוא הופך לקובייה שקופה וצלולה
קלי-תמס וקשי-תמס
מלחים מתמוססים במים לרוב בעקבות יון מסוים, ההופך את כל המלחים המורכבים ממנו לקלי-תמס. דוגמאות ליונים כאלו: יונים הנוצרים ממתכות אלקליות, NO3-, NH3+. מלחים מסוימים קלי-תמס או קשי-תמס בעקבות שילוב מסוים של קטיונים ואניונים.
ניתן לחלק את המלחים לשתי קבוצות על פי מידת התמוססותם במים ( אם כי, החלוקה לשתי קבוצות מסיסות היא גסה מעיקרה, ולא תמיד שימושית כשמדובר בחומרים שמסיסותם בינונית):
תגובות בהן נוצרים מלחים
מלחים הם לרוב תוצרים של הפעילויות הכימיות בין החומרים הבאים:
תגובת שיקוע
מלחים קשי-תמס יכולים להיווצר כאשר מערבבים מלחים קלי-תמס שונים באותה תמיסה. היונים השונים מתערבבים ואם שילוב מסוים של אניונים וקטיונים יוצר מלח קשה-תמס, הוא ישקע.
מינוח
מלחים נקראים על שם היונים המרכיבים אותם (למשל ליתיום פלואורי). בדומה לכתיב הכימי, החלק הראשון בשם המלח הוא הקטיון (לרוב יון המתכת או יון אמוֹניוּם), ואחריו האניון. קבוצת מלחים המכילים יון מסוים יכולה להיקרא בשם היון.
לדוגמה:
ראדמילה שקרינסקה
ראדמילה שקרינסקה ינקובסקה (במקדונית: Радмила Шекеринска Јанковска; נולדה ב-10 ביוני 1972) היא פוליטיקאית מקדונית, אשר כיהנה בין היתר כראש ממשלת מקדוניה הצפונית וכשרת ההגנה.
ביוגרפיה
ראדמילה שקרינסקה היא בעלת תואר שני מבית הספר פלטשר למשפט ודיפלומטיה של אוניברסיטת טאפטס ב-2007. שקרינסקה סיימה את לימודיה בפקולטת הנדסת החשמל באוניברסיטת סקופיה ב-1995. במהלך 1996, עבדה כעוזרת ליחסי ציבור במכון האגודה הפתוחה במקדוניה הצפונית. ב-1997–2002, עבדה כעוזרת בפקולטת הנדסת החשמל באוניברסיטת סקופיה.
היא מדברת באנגלית ובצרפתית. היא חיברה מספר מאמרים מדעיים ומקצועיים בתחומה. היא זכתה בפרס Leaders of Tomorrow העולמי שהוענק על ידי הפורום הכלכלי העולמי.
קריירה פוליטית
מאז 1993, נבחרה שקרינסקה כחבר הוועדה המרכזית של SDSM למספר קדנציות. מאז 1995, היא הייתה חברה בנשיאות הוועדה המרכזית של SDSM, וב-1999 נבחר לסגנית נשיא ועדת המפלגה והמזכירה הבין-לאומית של המפלגה. ב-1995–1999, היא כיהנה כנשיאת המפלגה, ובשנים 1997–1998 כיהנה גם כדוברת המפלגה. בהמשך היא נבחרה לסגנית נשיא המפלגה, וב-5 בנובמבר 2006 היא נבחרה לנשיאת המפלגה.
ב-1996–1998, שקרינסקה הייתה חברה במועצת העיר סקופיה. ב-1998, היא נבחרה כחברת בית הנבחרים של מקדוניה הצפונית. בתקופה זו היא ביצעה את התפקידים הבאים: סגנית רכז הקבוצה הפרלמנטרית של SDSM, חברת הוועדה למדיניות חוץ, חברת הוועדה לחינוך ומדע, חברת הוועדה לאיכות הסביבה, נוער וספורט, חברת המשלחת לאיחוד הבין-פרלמנטרי (UPI) וחברה בקבוצה הפרלמנטרית לשיתוף פעולה עם הפרלמנט האירופי.
ב-2002, היא נבחרה מחדש לבית הנבחרים של מקדוניה הצפונית, וב-1 בנובמבר 2002 עד ל-2006 כיהנה כסגנית ראש ממשלת מקדוניה הצפונית, האחראית על שילוב אירופאי ותיאום סיוע חוץ.
ב-1 במאי 2018, שקרינסקה ומזכיר ההגנה של ארצות הברית, ג'יימס מאטיס נפגשו בפנטגון כדי לדון ביחסי החוץ בין מקדוניה הצפונית לארצות הברית. בנוסף, השניים דנו במחלוקת השמות בין מקדוניה ליוון שמונעת את הצטרפותו של מקדוניה הצפונית לאיחוד האירופי ולנאט"ו, כמו כן גם את המחויבות של מקדוניה הצפונית להשיג הוצאות של 2% מהתמ"ג להגנה.
ירון אביטוב
ביוגרפיה
אביטוב נולד בשכונת הדר הכרמל, שאותה תיאר לימים ברומן "פתק מאמא" ("עם עובד"). ב-1980 עבר לירושלים, ובהמשך עקר לתל אביב וכיום הוא נע על הציר שבין ישראל לדרום אמריקה.
ב-1983 פרסם מסיפוריו הראשונים במוסף הספרותי של על המשמר. חזר לכתיבת פרוזה באמצע שנות ה-90, ומאז החל לפרסם בצורה סדירה ספרי פרוזה ותיעוד, תריסר בסך הכול עד כה. במקביל פרסם סיפורים קצרים במוספים הספרותיים של ידיעות אחרונות ומעריב, ובכתבי העת הספרותיים מאזניים, עמדה, גג, עיתון 77, מטען, מסמרים, הדור, הכיוון מזרח ואלמנך. ב"מאזניים" פורסמו גם חלק משיריו.
סיפוריו פורסמו גם באנתולוגיות ספרותיות, כגון "תה עם לימון" בעריכת נורית גוברין ("גוונים", 1997), "מאה שנים, מאה יוצרים" בעריכת סמי שלום שיטרית (בימת קדם לספרות", 1998), "אלה החיים שרציתי לחיות" בעריכת משה גלעד ("עם עובד", 2003) ובאנתולוגיות נוספות שראו אור בהוצאת "כרמל".
במסגרת עיסוקו כעורך, פרסם אביטוב מספר אנתולוגיות תמאטיות של ספרות עברית במשותף עם הסופר רן יגיל. מ-2007 הוא מפרסם סדרה של אנתולוגיות של ספרות עברית המופיעה בספרדית בהוצאות לאור באמריקה הלטינית. בסדרה זו פורסמו עד כה ארבע אנתולוגיות של ספרות עברית ואנתולוגיה נוספת של יוצרים לטיניים הכותבים על ישראל. סדרת האנתולוגיות זכתה להד ניכר באמריקה הלטינית, ועל יוזמה זו זכה בפרס מטעם שגרירות ישראל באקוודור ואגף קשתו"ם של משרד החוץ. כמו כן יזם וערך סדרה של ספרות אקוודורית שראתה אור בהוצאת "כרמל". אביטוב עבד כעורך ספרותית בהוצאות: "כרמל", עמדה", "מטר", "ביתן", "גוונים", "גלורי" וכעורך מלווה לכתבי יד אחרים שראו אור בהוצאות נוספות.
במשך שנים הדריך מטיילים בכמה מארצות אמריקה הלטינית והחל משנת 2009 הוא עוסק בבימוי ובהפקה של סרטי תעודה המוקדשים בעיקר לתולדות האנוסים בארצות מרכז ודרום אמריקה וחיי צאצאיהם בהווה. סרטיו הוצגו בהקרנות פומביות בארצות הברית ובאמריקה הלטינית, בפסטיבלי קולנוע, בין השאר פסטיבל הקולנוע הבינלאומי היהודי במיאמי, ארצות הברית (2012), באולמות קולנוע, בירידי ספרות, ב"שבוע ישראל" במספר ארצות ובאוניברסיטאות ובבמות נוספות. שניים מסרטיו תורגמו לאנגלית ולגרמנית. כמו כן, הוא מרצה על נושאים הקשורים לישראל ולדרום אמריקה והשתתף כסופר בירידי ספרות שונים.
על יצירתו
לדברי נורית גוברין: "סיפוריו של אביטוב מתרחשים בין ה"כאן" (ישראל) וה"שם" (אמריקה הלטינית). סגנון כתיבתו משלב ריאליזם גרוטסקי, ריאליזם מועצם, פנטסיה וסוריאליזם. מתוך ריאיון לעיתונות: "את סגנון כתיבתי אני אוהב להחליף מסיפור לסיפור ומספר לספר, מהריאליזם ועד לכתיבת סיפורים פנטסטיים ואלגוריים, אבל לא את התכנים והנושאים העוסקים בדרך כלל בשולי החברה. אני מציב את האדם לפני הכול, ומרבה לכתוב על הנידחים החיים בהוויה מעיקה: על הומלסים וחולי נפש, נוודים ומשוטטים, באסטיונרים ועבריינים, מחפשי דרך ותועי דרך. באמצעות ספריי, אפשר להכיר את החצר האחורית של ישראל, אבל גם את החצר האחורית של אמריקה הלטינית, שלה הקדשתי חלק מכתיבתי".
לראקי
לראקי (באנגלית: Laraki Automobiles SA) היא חברה ליבוא מכוניות מאירופה ואסיה למרוקו, משנת 1973. בשנת 1999 הקימה מחלקה לייצור מכוניות-על ומכוניות ספורט.
מבין דגמי החברה ניתן למנות את לראקי פולגורה, לראקי בוראק ולראקי אפיטומה.
מרכז קרילוב הממלכתי למחקר מדעי
מרכז קרילוב הממלכתי למחקר מדעי (Крыловский государственный научный центр) הוא מפעל פדרלי ממשלתי רוסי, המהווה מכון מחקר העוסק במחקר ימי יסודי לבניית ספינות ופעילויות נלוות, כמו פיתוח אמצעי לחימה ימיים.
המרכז כולל את:
בשנת 2008 כללה ממשלת הפדרציה הרוסית את המרכז ברשימת הארגונים האסטרטגיים של רוסיה.
הכחשת שינוי האקלים
הכחשת שינוי האקלים או הכחשת ההתחממות הגלובלית, היא חלק מהפולמוס הציבורי בקשר ל, לשינוי האקלים ולמשבר האקלים. מדובר בהכחשה, התעלמות או הבעת ספקות, העומדים בניגוד לעמדת הקונצנזוס המדעי סביב שינוי האקלים, בנושאים כמו המידה שבה בני האדם מעורבים ביצירת שינוי האקלים, ההשפעות שלו על הטבע ועל האנושות, או הפוטנציאל להסתגלות לשינוי האקלים. ישנם מכחישים שתומכים במונח, בעוד שאחרים מעדיפים את המונח "ספקנות". מספר מדענים ציינו ש"ספקנות" הוא תיאור לא מדויק לאלו שמכחישים התחממות גלובלית אנתרופוגנית (שמקורה באדם). למעשה, שני המונחים יוצרים מרחב של דעות שיש להם באופן כללי את אותם המאפיינים: דחייה, במידה רבה או מועטה, של הקונצנזוס המדעי סביב שינוי האקלים. הכחשת שינוי האקלים יכולה להיות גם מרומזת, כאשר אנשים יחידים או קבוצות חברתיות מקבלות את העובדות המדעיות אבל מתקשים להשלים איתן או לתרגם את הידע לפעילות. מספר פרסומים במדעי החברה הגדירו את העמדות האלה כצורות של התכחשות או פסאודו-מדע.
הקמפיין לערעורו של אמון הציבור במדע האקלים תואר פעם כ"מכונת הכחשה" שמטרתה לייצר חוסר-ודאות ציבורי על שינוי האקלים, שאורגנה על ידי בעלי אינטרסים תעשייתיים, פוליטיים ואידאולוגיים, וקיבלה תמיכה מהמדיה השמרנית ומבלוגרים ספקניים. בשיח הציבורי, הביטוי "ספקנות אקלים" משמש לעיתים קרובות במקום הביטוי "הכחשת אקלים". המונחים שנויים במחלוקת: אלו שמאתגרים את מדע האקלים מכנים את עצמם לרוב "ספקנים", אבל רובם לא עונים על הסטנדרטים לספקנות מדעית ודוחים בהתמדה את תקפותה של הטענה לפיה בני האדם גורמים להתחממות הגלובלית, ללא קשר לעדויות המדעיות בנושא.
על אף שעמדת הקונצנזוס המדעי על שינוי האקלים היא שסביר מאוד (ודאות של 95%–100%) שהפעילות האנושית היא הגורם העיקרי לשינוי האקלים, הכחשת שינוי אקלים השפיעה על קביעת המדיניות בקשר להתחממות הגלובלית ועיכבה מאמצים למניעה של שינוי האקלים או הסתגלות אליו. אלו שמקדמים הכחשה משתמשים לעיתים קרובות בתכסיסים רטוריים כדי ליצור את הרושם שיש מחלוקת מדעית בנושא, בשעה שאין כזו.
מבין מדינות העולם, תעשיית הכחשת האקלים העוצמתית ביותר נמצאת בארצות הברית. למשל, יושב הראש של ועדת הסנאט של ארצות הברית לענייני סביבה ועבודות ציבור בשנים 2015–2017 היה לוביסט הדלק ג'ים אינהוף (וזאת לאחר ששירת במשרה זו בשנים 2003–2007) שזכה בין היתר לתמיכה מצד תאגיד הנפט אקסון מובייל. אינהוף קרא לשינוי האקלים "המתיחה הגדולה ביותר שבוצעה אי פעם נגד העם האמריקאי", וטען, בפברואר 2015, שחשף את המתיחה לכאורה בכך שהביא כדור שלג לחדר הסנאט וזרק אותו על הרצפה. ב-2017 החליף אותו ג'ון באראסו, שאמר, באופן דומה: "האקלים משתנה באופן תמידי. התפקיד שמשחקת הפעילות האנושית איננו ידוע". קמפיינים מאורגנים לערעור אמונו של הציבור בשינוי האקלים קשורים למדיניות כלכלית שמרנית ומגובים על ידי בעלי אינטרסים שמנוגדים לרגולציה של פליטות הפחמן הדו-חמצני. הכחשת שינוי האקלים קושרה ללובי של דלקי המאובנים, לאחים קוק , לתומכי תעשייה ולצוותי חשיבה שמרניים, בדרך כלל מארצות הברית. מקורם של יותר מ-90% מהמאמרים הספקניים על שינוי האקלים הוא בצוותי חשיבה ימניים. ההכנסה הכוללת השנתית של אותם ארגונים המנוגדים לשינוי האקלים הוא בערך 900 מיליון דולרים. בין השנים 2002 ל-2010, כמעט 120 מיליון דולר נתרמו דרך הקרנות Donors Trust ו-Donors Capital Fund ליותר מ-100 ארגונים שמבקשים לערער את התפיסה הציבורית של הידע המדעי על שינוי האקלים. ב-2013, "המרכז למדיה ודמוקרטיה" דיווח שארגון גג של 64 צוותי חשיבה בארצות הברית, ה-State Policy Network, פעל כלובי לטובת תאגידים גדולים ותורמים שמרנים כדי להתנגד לרגולציה שנועדה להתמודד עם שינוי האקלים.
מאז שנות ה-70 המאוחרות, חברות נפט פרסמו מחקרים שבאופן כללי עלו בקנה אחד עם ההשקפה הסטנדרטית על ההתחממות הגלובלית. למרות זאת, חברות הנפט ארגנו קמפיין להכחשת אקלים כדי להפיץ מידע כוזב בציבור במשך עשורים. מאורע זה הושווה להכחשת נזקי העישון, שאורגנה על ידי תעשיית הטבק.
מינוח
"ספקנות בקשר לשינוי האקלים" ו"הכחשת שינוי האקלים" פירושם הכחשת חלק או כל הקונצנזוס המדעי, התעלמות ממנו או ספק בלתי מוצדק כלפיו, הנוגעים לקצב ולהיקף של ההתחממות הגלובלית, המשמעות שלה, או הקשר שלה לפעילות האנושית. אף על פי שישנו הבדל בין ספקנות, שפירושה פקפוק באמיתותה של טענה, לבין הכחשה מוחלטת שלה, בשיח הציבורי שימשו תדיר ביטויים כמו "ספקנות אקלים" במשמעות "הכחשת אקלים".
מונחים אלו הופיעו לראשונה בשנות התשעים. על אף שכל המדענים תומכים בספקנות מדעית כחלק מתהליך החקר המדעי, באמצע נובמבר 1995, בוצע שימוש ספציפי בתואר "ספקן" לתיאור המיעוט שפרסם דעות שהיו מנוגדות לקונצנזוס המדעי בנושא שינוי האקלים. במקום להציג את דעותיהם לקהילה המדעית, קבוצה קטנה זו של מדענים הציגה את השקפתם לציבור, בהצהרות ציבוריות ובמדיה. השימוש במונח המשיך. במאמר מ-1995, כתב רוס גלבספן, סופר ופעיל סביבה, שגורמים בתעשייה מעסיקים "אגודה קטנה של ספקנים" כדי לבלבל את דעת הציבור ב"קמפיין של הכחשה בלתי פוסק ומתוקצב היטב". בספרו מ-1997 היה הראשון להתמקד בנושא זה באופן ספציפי, שם דן ב"הכחשה המתרחבת של ההתחממות הגלובלית", ב"קמפיין תמידי של הכחשה והדחקה" שכולל "מימון סמוי של 'ספקני גזי החממה' האלו", כאשר "ספקני האקלים" מבלבלים את הציבור ומשפיעים על קובעי ההחלטות.
בנובמבר 2006 רשת CBC שידרה סרט דוקומנטרי על קמפיין ההכחשה שנשא את השם "מכונת ההכחשה". ב-2007, העיתונאית שרון בגלי דיווחה על "מכונת ההכחשה", ביטוי שלאחר מכן התחילו להשתמש בו אנשי אקדמיה.
מלבד "הכחשה מפורשת", קבוצות בחברה מפגינות "הכחשה מרומזת" כשהן מקבלות את הקונצנזוס המדעי, אבל לא מצליחות להשלים עם ההשלכות שלו או לנקוט בפעולה כדי להקטין את הבעיה. "הכחשה מרומזת" הודגמה במחקרה של קארי נורגאארד. נורגאארד חקרה כפר בנורווגיה שהושפע משינוי האקלים, והראתה שאף על פי כן, תושביו הפנו את תשומת ליבם לנושאים אחרים.
המינוח נתון בוויכוח: רוב אלו שדוחים באופן פעיל את הקונצנזוס המדעי סביב שינוי האקלים מעדיפים את המונחים "ספקנים" ו"ספקנות אקלים", ורק מעטים מהם מעדיפים שיתארו אותם בתור מכחישים. על כל פנים, השימוש במונח "ספקנות" איננו נכון, משום שהוא משמש בעיקר לתיאור ספקנות מדעית, שהוא חלק פנימי ומהותי לתהליך החקירה המדעית. המונח "לעומתיות" (קונטרריות – דחייה או התנגדות לדעה המקובלת) יותר ממוקד, אבל השימוש בו פחות נפוץ. בספרות המדעית ובעיתונות, השימוש במונחים "הכחשת אקלים" ו"מכחישי אקלים" התבסס היטב כאופן לתאר את מכחישי האקלים, וזאת בלא כוונה לזלזל בהם. המרכז הלאומי לחינוך מדעי, וההיסטוריון ספנסר ר. וירט מכירים בכך ששני המונחים בעייתיים, ובכל אופן החליטו להשתמש במונח "מכחישי אקלים".
הועלתה ביקורת על שימוש במינוחים הקשורים להכחשה. הביקורת נוגעת לצליל המוסרי של מונחים אלו, ולרמיזה פוטנציאלית לקשר בין הכחשת אקלים להכחשת השואה. היו שטענו שהקישור להכחשת השואה הוא מכוון, ואילו אנשי האקדמיה התנגדו לטענות אלו בתוקף. אולם השימוש במונח "הכחשה" היה בשימוש עוד לפני השואה, ונעשה בו שימוש גם בתחומים אחרים כמו הכחשת איידס. הטענה שמונח זה קשור להכחשת שואה תואר על ידי ג'ון טימר מ"ארס טכניקה" כסוג של הכחשת ההכחשה.
בדצמבר 2014, הוועדה לחקירה ספקנית קראה למדיה להפסיק להשתמש במונח "ספקנות" כשהיא מתייחסת להכחשת אקלים. במכתבם, הם הנגידו בין ספקנות מדעית, "שעומדת ביסוד השיטה המדעית", לבין הכחשה, שהיא "דחייה א-פריורית של רעיונות ללא שיקול דעת אובייקטיבי", ולבין ההתנהגות של המעורבים במאמצים הפוליטיים לערעור האמון במדעי האקלים. הם אמרו כי "לא כל האנשים שקוראים לעצמם ספקני אקלים הם מכחישים. אבל כמעט כל המכחישים תייגו את עצמם באופן שגוי כספקנים. שיתוף הפעולה של עיתונאים עם השם המטעה הזה מעניק אמינות לא רצויה לאנשים שדוחים את המדע ואת החקירה המדעית". ביוני 2015 סיפר העורך הציבורי של הניו יורק טיימס שהעיתון נוטה יותר ויותר להשתמש בתואר "מכחיש" כאשר "מישהו מאתגר מדע מבוסס היטב", אך ציין שדבריו מבוססים על חווייתו האישית ולא על מדיניות קבועה, ושלא ישתמש בתואר זה כאשר "מישהו לא ממש בטוח על מה הוא מדבר או שהוא איפשהו באמצע". המנהלת בפועל של עמותת העיתונאים הסביבתיים אמרה שבעוד שיש ספקנות מתקבלת על הדעת לגבי מספר נושאים ספציפיים, היא מרגישה ש"מכחיש" הוא "המונח המדויק ביותר להשתמש בו כאשר מישהו טוען שאין כזה דבר התחממות גלובלית, או מסכים שיש כזה דבר אבל מכחיש שיש לזה איזושהי סיבה שאנחנו יכולים להבין או איזו השפעה שניתן למדוד".
היסטוריה
מחקר על השפעת הפחמן הדו-חמצני על האקלים החל ב־1824, כאשר ז'אן-בטיסט ז'וזף פורייה הסיק את קיומו של "אפקט חממה" אטמוספירי. בשנת 1860, ג'ון טינדל כימת את ההשפעה של גזי חממה על בליעה של גלי אינפרא-אדום. סוונטה ארהניוס הראה ב־1896 ששריפת פחם יכולה לגרום להתחממות גלובלית, וב־1938 גאי סטיוארט קלנדר מצא שזה כבר קורה במידה מסוימת. המחקר התקדם במהירות אחרי 1940; משנת 1957, רוג'ר רבל הזהיר את הציבור ששריפת דלקי מאובנים היא "ניסוי מדעי גרנדיוזי" על האקלים. נאס"א ו־NOAA (מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי של ארצות הברית) החלו לחקור, ו"דו"ח צ'ארני" משנת 1979 הסיק שהתחממות ניכרת כבר נמצאת בדרך, וש"משמעותה של מדיניות 'נחכה ונראה' היא כנראה לחכות עד שיהיה מאוחר מדי."
בתגובה למודעות הציבור העולה בקשר לאפקט החממה בשנות השבעים, נוצרה תגובה שמרנית, שהכחישה חששות סביבתיות שיכולות להוביל לרגולציות ממשלתיות. עם תקופת נשיאותו של רונלד רייגן ב־1981, ההתחממות הגלובלית הפכה לסוגיה פוליטית, עם תוכניות מיידיות לקיצוץ תקציבים ממחקרים סביבתיים, במיוחד כאלה שקשורים לאקלים, והפסקת מימון לניטור CO2. רייגן מינה את ג'יימס ב. אדוורדס לשר האנרגיה, שאמר שאין שום בעיית התחממות גלובלית אמיתית. חבר הקונגרס אל גור למד אצל רוג'ר רבל, והיה מודע למדע המתפתח: הוא הצטרף לאחרים בארגון שימועים בקונגרס משנת 1981 ואילך, עם עדויות של מדענים כולל רבל, סטיבן שניידר וואלאס סמית' ברואקר. השימועים יצרו מספיק תשומת לב ציבורית כדי להקטין את הקיצוץ במימון חקר האטמוספירה. התפתח ויכוח פוליטי-מפלגתי מקוטב. ב־1982, פרסם שרווד ב. אידסו את ספרו "פחמן דו-חמצני: חבר או אויב?" שאומר שגידול בכמות ה-CO2 לא יחמם את כדור הארץ, אלא ידשן יבולים והוא "משהו שצריך לעודד ולא לדכא", תוך כדי תלונות על כך שהתאוריות שלו נדחו על ידי "הממסד המדעי". דו"ח של הסוכנות להגנת הסביבה (EPA) מ־1983 אמר שהתחממות גלובלית "היא לא בעיה תאורטית אלא איום שהשפעותיו יורגשו בתוך מספר שנים", עם אפשרות לתוצאות "קטסטרופליות". ממשלת רייגן הגיבה בכך שקראה למסמך "זורע בהלה", והפולמוס קיבל סיקור תקשורתי נרחב. תשומת לב הציבור נדדה לבעיות אחרות, ולאחר מכן מציאת החור באוזון בשנת 1985 הביאה לתגובה בינלאומית מהירה. עבור הציבור, העניין היה קשור לשינוי אקלים והאפשרות לתגובה אפקטיבית אליו, אבל העניין התקשורתי נמוג.
עניין הציבור התחדש בינות לבצורות קיץ וגלי חום כשג'יימס הנסן העיד בשימוע קונגרס ב־23 ביוני 1988, וקבע ברמת ביטחון גבוהה שהתחממות לטווח ארוך נמצאת בעיצומה יחד עם התחממות חמורה סביר להניח בחמישים השנה הבאות, ואזהרה מסערות ושיטפונות שסביר שיבואו איתה. תשומת הלב שהקדישה לכך התקשורת עלתה: הקהילה המדעית הגיעה להסכמה רחבה שהאקלים מתחמם, ושסביר שהפעילות האנושית היא הסיבה העיקרית, ושתהיינה תוצאות משמעותיות אם מגמת ההתחממות לא תרוסן. העובדות הנ"ל עודדו דיון על אודות חוקים חדשים הקשורים לרגולציה סביבתית, שגררו התנגדות מתעשיית דלקי המאובנים.
משנת 1989 והלאה, מספר ארגונים ממומנים על ידי התעשייה הכוללים את קואליציית האקלים הגלובלית (GCC) ואת מכון ג'ורג ק. מארשל (GMI) ניסו לזרוע ספק בציבור, על ידי שימוש באסטרטגיה שכבר פותחה על ידי תעשיית הטבק. קבוצה קטנה של מדענים שהתנגדו לקונצנזוס סביב ההתחממות הגלובלית הפכו למעורבים פוליטית, ובתמיכתם של גורמים פוליטיים שמרניים, החלו לפרסם ספרים וכתבות בתקשורת, יותר מאשר בכתבי עת מדעיים. קבוצת המדענים הקטנה כללה חלק מאותם האנשים שהיו חלק מהאסטרטגיה שכבר נוסתה על ידי תעשיית הטבק. ספנסר ווירט מזהה את התקופה הזאת בתור הנקודה בה ספקנות לגיטימית לגבי היבטים בסיסיים של מדע האקלים כבר לא הייתה מוצדקת, ואלו שהפיצו חוסר אמון בסוגיות אלו הפכו למכחישים. אחרי שהטיעונים שלהם הוכחשו בקצב הולך וגובר על ידי הקהילה המדעית ונתונים חדשים, המכחישים עברו להשתמש בטיעונים פוליטיים, החלו לבצע התקפות אישיות על המוניטין של מדענים, ולקדם רעיונות כמו תאוריות קונספירציה על ההתחממות הגלובלית.
עם נפילת הקומוניזם ב־1989 וההישגים הבינלאומיים של התנועה לאיכות הסביבה ב"פסגת כדור הארץ" בריו ב־1992, מאמציהן של קבוצות הדיון השמרניות בארצות הברית פנו מקידום הפחד מהסוציאליזם לקידום הפחד מתנועות סביבתיות קיצוניות. קבוצות דיון אלו הוקמו בשנות השבעים בתור תנועת נגד אינטלקטואלית לסוציאליזם, ופנו לעסוק בתנועות סביבתיות משום שהם ראו בהן איום למטרותיהם, שהן שימור נכסים פרטיים, סחר חופשי וקפיטליזם גלובלי. כתנועת נגד, הם השתמשו בספקנות סביבתית כדי לקדם את הכחשת הימצאותן של בעיות סביבתיות כמו אובדן המגוון הביולוגי ושינוי אקלים.
ב-1992, דו"ח של הסוכנות להגנת הסביבה (ה-EPA) קישר בין עישון פסיבי לסרטן הריאה. תעשיית הטבק שכרה את חברת יחסי הציבור APCO Worldwide, שהציעה את האסטרטגיה לקדם קמפיין אסטרוטרפינג (יצירת רושם של תנועת שורשים רחבה שתומכת ברעיון, אדם או מוצר מסוים) לזריעת חוסר אמון במדע על ידי קישור בין החרדה מעישון לנושאים נוספים, כמו ההתחממות הגלובלית, כדי להפנות את דעת הציבור נגד התערבות ממשלתית. הקמפיין תיאר את חששות הציבור כ"פחדים בלתי מבוססים" שכביכול מבוססים על "מדע זבל" בלבד, בניגוד ל"מדע הנכון" שלהם. הקמפיין בוצע דרך חברות קש, בעיקר על ידי "המרכז לקידום המדע הנכון"  (TASSC) והאתר שלהם, "מדע זבל", שהפעיל סטיבן מילוי . מזכר של חברת טבק העיר "ספק הוא המוצר שלנו היות שזו הדרך הטובה ביותר להתחרות ב'גוף העובדות' הקיים בתודעתו של כלל הציבור. זהו גם אמצעי ליצירת מחלוקת". במהלך שנות התשעים, קמפיין הטבק נפסק, ו־TASSC החלה לקבל מימון מחברות דלק כולל אקסון מוביל. האתר שלהם הפך לאתר מרכזי להפצת "כמעט כל סוג של הכחשת אקלים שמצא את דרכו לעיתונות הפופולרית".
בשנות התשעים, מכון מרשל התחיל בקמפיין נגד הרגולציות המתרבות על סוגיות סביבתיות כמו גשם חומצי, הידלדלות שכבת האוזון, עישון פסיבי וסכנות הדי-די-טי. בכל אחד מהמקרים טענתם הייתה שהמדע לא מספיק ברור כדי להצדיק התערבות ממשלתית כלשהי, אסטרטגיה שהמכון שאל ממאמצים קודמים להפחית בחשיבותן של השפעות הטבק על הבריאות בשנות השמונים. קמפיין זה יימשך גם בעשרים השנים הבאות.
מאמצים אלו הצליחו להשפיע על האופן בו הציבור תופס את מדעי האקלים. בין 1988 לשנות התשעים, השיח הציבורי עבר מלדון במדע ובנתונים על שינוי האקלים לדיון בפוליטיקה ובפולמוס הציבורי סביבו.
ב-1998, רוס גלבספן הבחין בכך שעמיתיו העיתונאים מסכימים שקיימת התחממות גלובלית, אבל מעידים על עצמם שהם נמצאים ב"'שלב שתיים' של הכחשת משבר האקלים", וחושבים שמתן מענה לבעיה אינו כדאִי. ספר שיצא לאור לאחר מכן באותה שנה בשם "הפוליטיקה של ההכחשה" תיאר "לחצים כלכליים ופסיכולוגיים" שגורמים להכחשת הקונצנזוס המדעי במספר סוגיות בהתחממות הגלובלית.
המאמצים שביצעו קבוצות הכחשת האקלים הוכרו כקמפיין מאורגן בתחילת שנות האלפיים. הסוציולוגים ריילי דנלאפ ואהרון מקרייט מילאו תפקיד מרכזי במהלך זה כאשר הם פרסמו בשנת 2000 מאמר שחושף את הקשר בין קבוצות חשיבה שמרניות להכחשת אקלים. מחקר מאוחר יותר המשיך את הטענה שקבוצות ספציפיות יוצרות ספקנות נגד שינוי האקלים – מחקר מ-2008 מאוניברסיטת מרכז פלורידה ניתח את מקורותיה של ספרות "הספקנות הסביבתית" שפורסמה בארצות הברית. הניתוח הראה ש-92 אחוזים מהספרות הזו מזוהה בחלקה או במלואה עם צוותי חשיבה שמגדירים עצמם כשמרנים. מחקר מאוחר יותר מ-2015 זיהה 4,556 אנשים ברשת חופפת עם 164 ארגונים שאחראים לרובו של המאמץ לגרום להמעטה בחשיבותו של שינוי האקלים בארצות הברית.
ספרו של גלבספן, "נקודת רתיחה", תיאר בפירוט את הקמפיין של תעשיית הדלקים להכחשת שינוי האקלים ולערעור אמון הציבור במדעי האקלים. בכתבת שער של השבועון ניוזוויק מאוגוסט 2007, "האמת לגבי ההכחשה", דיווחה שרון בגלי ש"מכונת ההכחשה פועלת בכל הכוח", ואמרה שהיא "קמפיין מתואם היטב וממומן היטב", על ידי מדענים לעומתיים, צוותי חשיבה שמקדמים את רעיון השוק החופשי, והתעשייה ש"יצרו ערפל משתק של ספק סביב שינוי האקלים".
הניו יורק טיימס ועיתונים נוספים דיווחו ב־2015 שחברות הדלק ידעו ששריפת דלק וגז יכולה לגרום לשינוי אקלים ולהתחממות גלובלית כבר בשנות השבעים, ואף על פי כן מימנו מכחישים במשך שנים. דנה נוצ'יטלי כתבה ב"גרדיאן" שבוועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים ב-2015, הסכימו שצריך להפסיק להתמהמה ולהתחיל להתייחס ברצינות למניעת משבר האקלים, וקבוצה שולית וקטנה של מכחישי אקלים כבר לא זכתה להתייחסות רצינית. ובכל זאת, הניו יורק טיימס כתב שיישום ההסכם הוא וולונטרי ויהיה תלוי במנהיגים העתידיים של העולם – וכל מועמד רפובליקני ב-2016 פקפק במדע שינוי האקלים או הכחיש אותו.
ארנסטו אראוז'ו, שר החוץ החדש שמונה על ידי הנשיא הנבחר של ברזיל ז'איר בולסונארו, קרא להתחממות הגלובלית מזימה של "מרקסיסטים תרבותיים", וביטל את מחלקת שינוי האקלים של הממשל.
בארצות הברית
סקר שביצע מגזין הניו יורק טיימס ב-2006 מצא שרק 56% מהאמריקאים מאמינים שהטמפרטורה הגלובלית הממוצעת עלתה, אף על פי שהמדענים חושבים שהיא עלתה. בנוסף, רוב האמריקאים מאמינים שהמדענים עדיין חלוקים בדעותיהם בנושא.
מחקר שנועד לבחון האם אמריקאים לבנים שמרנים נוטים יותר להכחיש את שינוי האקלים, מצא שלא רק שהנטייה להכחשה נפוצה יותר בקרב קהל זה, אלא שהיא גם נפוצה יותר בקרב אלו שדיווחו על עצמם שהם מבינים בהתחממות הגלובלית. חוקרים מקולג' לימן בריגס שבאוניברסיטת מישיגן דגמו השקפות שונות על ההתחממות הגלובלית ממדגם של גברים לבנים שמרנים שהיו מחולקים לשלוש קטגוריות: קטגוריה של גברים לבנים שמרנים שטוענים שהם מבינים בהתחממות הגלובלית, קטגוריה של גברים לבנים שמרנים שטוענים שהם לא מבינים בהתחממות הגלובלית, וכל השאר. מסקנת החוקרים הייתה שרוב הגברים הלבנים השמרנים שדיווחו על עצמם כמבינים מאמינים שהמדיה מפריזה בהשפעות שיש להתחממות הגלובלית ולשינוי האקלים ושהשפעות כאלה אף פעם לא קרו בפועל. 48.4% מהגברים הלבנים השמרנים שדיווחו שהם מבינים בהתחממות הגלובלית בצורה טובה מאוד אמרו שההשפעות של ההתחממות הגלובלית לא יקרו אף פעם, בהשוואה ל-19% מאלו שדיווחו על עצמם שהם לא מבינים בנושא טוב כל כך, ו7.4% של כל השאר. אף שהמחקר העלה שהרבה אנשים מבולבלים כתוצאה משינוי האקלים, המחקר הראה גם שדווקא האנשים שדיווחו על עצמם כמבינים בהתחממות הגלובלית נטו יותר להכחשה.
מחקר אחר על ארצות הברית מאוניברסיטת המדינה של יוטה דן בהבדלים גאוגרפיים ברמה המדינתית והאזורית בין דעות שונות על שינוי האקלים. צוין שם שמחקר קודם בנושא מצא שהתמיכה הציבורית במדיניות שינוי האקלים וההיבטים ההתנהגותיים של המודעות לשינוי האקלים מושפעים באופן משמעותי מהאמונות והגישות הפומביות של האדם ומהאופן בו הוא תופס סיכונים. בנוסף, הם מושפעים מידע, רגש, אידאולוגיה, רקע דמוגרפי וחוויה אישית. מקום המגורים של אדם יכול לגרום להבדל משמעותי, היות שישנם אנשים שחיים באזורים שבהם תדירים יותר אירועי מזג אוויר קיצוני, והחשיפה לאירועים כאלו עלולה לגרום להם לאדישות לגבי שינוי האקלים באופן כללי. הסקרים שבוצעו במהלך המחקר הראו ש־63% מהאמריקאים מאמינים שההתחממות הגלובלית מתרחשת, 47% מאמינים שהיא נגרמת כתוצאה מהפעילות האנושית, ו־42% מהם מאמינים שרוב המדענים חושבים שהיא מתרחשת. כחלק מהמחקר נבנה מודל שנועד לבחון את דעת הציבור בקשר לשינוי האקלים לאורך ארצות הברית.