cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיודור דוסטויבסקי
הביקורת על דוסטויבסקי
הסופר ולדימיר נאבוקוב טען בהרצאותיו כי מבחינה אמנותית דוסטויבסקי הוא סופר בינוני ביותר. "אני מודה", הוא כותב, "שחלק מהסצנות שלו (של דוסטויבסקי), חלק משורות הפארסות העצומות שלו הן משעשעות בצורה בלתי רגילה. אבל הרוצחים הרגישים שלו והזונות עם הנשמה הגדולה הם בלתי נסבלים אפילו לרגע אחד – לפחות על ידי הקורא הזה!". ארנסט המינגוויי, שבספרו האוטוביוגרפי חגיגה נודדת מתואר יחסו האמביוולנטי לדוסטויבסקי, מתפלא "איך הוא יכול לכתוב כל כך רע, כל כך רע באופן בלתי יאומן, ועדיין לגרום לך רגשות כל כך אמיתיים?".
השפעתו של דוסטויבסקי
כתיבתו של דוסטויבסקי השפיעה רבות על דורות של סופרים שבאו אחריו. וירג'יניה וולף כתבה עליו במאמרה "נקודת המבט הרוסית" (The Russian Point of View):
יחסו כלפי היהודים
בימי בגרותו המאוחרת החל דוסטויבסקי להתקרב לרעיונות לאומניים רוסיים שהעלו על נס את ההיסטוריה הרוסית הייחודית והדגישו את זיקתה של הלאומיות הרוסית לכנסייה האורתודוקסית. הוא יצא נגד השפעת הקתוליות והסוציאליזם על רוסיה. כחלק מהשקפת עולמו ביטא דוסטויבסקי גם השקפות אנטישמיות כלפי היהודים. בגיליון מרץ 1877 של "יומנו של סופר" תיאר דוסטויבסקי את היהודים ברוסיה כמדכאים ומנצלים את ההמונים הרוסיים, כשולטים בעולם, וכמהווים סכנה רוחנית ותרבותית לעם הרוסי. כך כתב:
יש הרואים בתיאורי דמויות יהודיות אצל דוסטויבסקי סממנים של אנטישמיות סטראוטיפית. כך למשל בתארו בספרו האוטוביוגרפי "רשימות מבית-המוות" את דמותו של איסאי פומיץ' בומשטין, כמי שאין לו בעולמו אלא אלוהים וכסף, והוא מתאר את התנהגותו: כמו כן הוא מגלה בתיאור זה בורות באשר להווי החיים היהודי-דתי, כשהוא מתאר את היהודי מתעטף בטלית ומניח תפילין בליל שבת.
בספרו "שדים" מתואר היהודי ליאמשין כבעל תכונות דומות מאוד לאלו של בומשטין, והוא אף עולה עליו בתכונותיו השליליות: הוא פחדן, חנפן, אכזר כלפי החלשים ממנו, מלווה בריבית, מלשין.
בספרו "האחים קרמזוב", כאשר אליושה, הדמות המרכזית החיובית, נשאל על ידי בת-שיחתו האומנם נכונות הן עלילות הדם, משתמט הנזיר מלהשיב ומניח את העניין בבחינת שתיקה כהודאה.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על יצירתו: יחסו כלפי היהודים:
מיינינגן
מיינינגן נחשבת למרכז הכלכלי והתרבותי של דרום מדינת תורינגיה, וכלכלתה מתבססת בעיקר על תיירות, תעשיות היי-טק וייצור מכונות. העיר היא חלק מאזור פרנקוניה.
היסטוריה
מקום היישוב מוזכר לראשונה בשנת 982 לספירה, ובמהרה הפך לעיר הצפונית ביותר בבישופות ווירצבורג, מחוז באימפריה הרומית הקדושה. מיינינגן מוזכרת לראשונה כעיר בשנת 1230. במהלך המאה ה-16 השליטה בעיר עברה ידיים מספר פעמים.
משנת 1680 ועד 1918, הייתה העיר בירתה של דוכסות סקסה-מיינינגן. בשנת 1858 חוברה העיר לראשונה למסילת ברזל. עד תחילת המאה ה-20 נפתחו בעיר מספר בנקים גדולים, והפכו אותה למרכז כלכלי חשוב בגרמניה.
העיר נפגעה קשות מהפצצת חיל האוויר האמריקני ב- 23 בפברואר 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נכללה העיר בשטח מזרח גרמניה, יחד עם כל מדינת תורינגיה. לאחר איחוד גרמניה ב-1990, הפכה העיר למרכז המחוז שמאלקאלדן-מיינינגן.
תרבות
מיינינגן מכונה לעיתים "עיר התיאטרון", בזכות התיאטרון העירוני המפורסם שבה, שהחל את דרכו בתור תיאטרון חצר, בשנת 1831, ולאחר הריסתו נבנה בשנת 1909 מבנה הקבע הנוכחי של התיאטרון. פרסומו של התיאטרון נבע גם בזכות פועלו הרב של גאורג השני, דוכס זאכסן-מיינינגן, אשר התיאטרון היה מפעל חייו, וזיכה אותו בכינוי "דוכס התיאטרון".
תזמורת החצר של מיינינגן, אשר נוסדה בשנת 1690 על ידי הדוכס ברנהרד הראשון, היא אחת מהתזמורות המצליחות והוותיקות באירופה. המלחינים והנגנים הנס פון בילוב, ריכרד שטראוס ומקס רגר היו אחדים ממנהליה, ויוהנס ברהמס הגיע למיינינגן כדי לנסות את יצירותיו. כיום התזמורת היא חלק מתיאטרון מיינינגן, ומונה 68 חברים.
בעיר מספר רב של מוזיאונים וגלריות.
אירוס ענף
אירוס עָנֵף (שם מדעי: Iris pseudacorus) הוא מין בסוג אירוס בתת-הסוג לומנאירוס (Limniris), בסקציה לומנאירוס (Limniris).
אירוס ענף הוא גאופיט עשבוני רב שנתי ירוק עד, גובהו הכללי עד כ-1.5 מטר. קנה שורשו רחב ומסועף. העלים צומחים במניפות בנות כ-6 עלים ירוקים בהירים ארוכים מאוד. העלים עולים זקופים מתוך המים, והם ירוקים כל השנה. הפרחים צומחים על עמודי תפרחת ארוכים ומסתעפים. צבע הפרחים צהוב בולט, עלי העטיף החיצוניים ארוכים וכפופים אחורנית. במרכז עלי העטיף כתם צהוב כהה מעוטר בקווים שחורים עדינים. עמודי העלי קצרים.
הפריחה באביב ובתחילת הקיץ, בחודשים אפריל ומאי. ההבשלה בתחילת החורף. הפרי הוא הלקט קטן, המכיל מספר זרעים.
הרבייה וגטטיבית בעיקרה - מתבצעת בעיקר על ידי חלוקת קנה השורש, אך הצמח מתרבה גם על ידי הפצה איטית של הזרעים.
בעולם צומח האיריס הענף באירופה ובמרכז אסיה. בארץ ישראל הוא צומח בצפון עמק הירדן, על מורדות הגולן ובנחלי מישור החוף. בית גידולו העיקרי הוא ביצות של מים מתוקים וגדות נחלים איטיים. את האירוס הענף ניתן למצוא בעין תינה על מורדות הגולן ובאגם בית ינאי.
תאר המין המדעי נקרא על שם דמיון עליו לעלי הצמח אקורוס (Acorus) - צמח ביצות ששויך בעבר למשפחת הלופיים. תיאר המין העברי מתייחס להסתעפותו של עמוד הפריחה.
כל חלקי הצמח הירוקים מכילים מיץ רעיל המכיל ריכוזים גבוהים של הרב סוכר הרעיל אירוסין וחומרים טאניניים. בעבר שימש מיץ זה ברפואה העממית. זרעי הצמח שימשו בעבר כתחליף לקפה.
עם העלמות הביצות בארץ ישראל הפך האירוס הענף לנדיר, והוא מוגן בה על פי חוק.
נועם
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
תחרות העל בציריך 2014
תחרות העל בשחמט התקיימה בציריך בין התאריכים 29 בינואר 2014 ל-4 בפברואר 2014. זו התחרות החזקה ביותר מבחינת מד כושר שהתקיימה מעולם. בתחרות התקיימו חמישה עשר סיבובים. התחרות בקטגוריה 23 (מד כושר ממוצע 2801). בתחרות התקיימו חמישה משחקי בזק (4 דקות בתוספת 2 שניות למסע), חמישה משחקים מהירים (15 דקות בתוספת 10 שניות לכל מסע) וחמישה משחקים קלסיים (120 דקות ל-40 המסעים הראשונים, 60 דקות נוספות ל-20 המסעים הבאים, ומהמסע ה-61 ועד לסיום המשחק עוד 15 דקות בתוספת 30 שניות לכל מסע).
זו ההופעה הראשונה של אלוף העולם בן ה-23, מגנוס קרלסן מאז שזכה בכתר בחודש נובמבר 2013. בהתמודדות השתתפו עוד חמישה מבין תשעת השחמטאים הבכירים בעולם.
משתתפי התחרות
1. מגנוס קרלסן מד כושר 2872 אלוף העולם ומקום ראשון בעולם במד הכושר של פיד"ה 2. לבון ארוניאן מד כושר 2812 שני במד הכושר 3. וישוואנתן אנאנד מד כושר 2773, אלוף העולם לשעבר תשיעי במד הכושר 4. פביאנו קרואנה מד כושר 2782 שישי במד הכושר 5. היקארו נקמורה מד כושר 2789 שלישי במד הכושר 6. בוריס גלפנד מד כושר 2777 שמיני במד הכושר
משחקים מהירים
1. פביאנו קרואנה - 4 נקודות 2. היקארו נקמורה - 3.5 נקודות 3. לבון ארוניאן - 3 נקודות 4. מגנוס קרלסן - 2 נקודות 5. בוריס גלפנד - 1.5 נקודות 6. וישוואנתן אנאנד -נקודה אחת
משחקי בזק
1-2. מגנוס קרלסן ולבון ארוניאן - 3 נקודות 3-5 פביאנו קרואנה, וישוואנתן אנאנד והיקארו נקמורה 2.5 נקודות 6. בוריס גלפנד - 1.5 נקודות.
הילדסהיים
הילדסהיים הפכה למקום מושבו של בישוף בשנת 815 ונשלטה משך ארבע מאות שנה על–ידי אנשי דת, עד שנבנה במקום בית עירייה ולתושבים ניתנה השפעה מסוימת. בשנת 1367 הפכה הילדסהיים חברה בברית האנזה. העיר נפגעה קשה בהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה ולב העיר, ששימר בניינים מתקופת ימי הביניים חרב לחלוטין. מרכז העיר נבנה מחדש בסגנון מודרני ובשנות השבעים החל שחזור של הלב ההיסטורי של העיר, כשבתי הבטון שנבנו מוסרו והוחלפו בתעתיקים של בנייניה העתיקים. בתקופה זו נוסדה במקום גם אוניברסיטה.
בעיר נמצאות כנסיית מיכאל הקדוש וקתדרלת מריה הקדושה שזכו בתואר אתר מורשת עולמית.
עם ילידי העיר המפורסמים נמנה הנס אדולף קרבס, ביוכימאי ממוצא יהודי, זוכה פרס נובל על גילוי מעגל קרבס.
יהודי הילדסהיים
בעיר התקיימה לאורך השנים קהילה יהודית גדולה. בין רבניה נמנו רבנים ידועי שם ובהם: רבי צבי הירש אופנהיים; רבי אליקום גץ (נפטר 1705); רבי מנחם מנדל שטיינהארט (1768–1825) ורבי יהודה ליב בודנהיימר (1799–1868).
מוריס פישר
מוריס (משה) פישר (Maurice Fischer; 23 בינואר 1903 – 19 באוגוסט 1965) היה פעיל ב, קצין מודיעין בצבא צרפת החופשית בלבנון וסוריה, איש הקשר של הנהגת היישוב עם המודיעין הצרפתי, דיפלומט ישראלי, ציר (ושגריר) ישראל הראשון בצרפת, ציר באנקרה, סמנכ"ל משרד החוץ ושגריר באיטליה.
חייו
מוריס פישר נולד באנטוורפן, בלגיה, בשנת 1903. בן לסופי לבית לנדי ולז'אן (יונה) פישר, יהלומן בעיסוקו ופעיל ציוני. הוא למד בבלגיה במכללת בריסל ועלה לארץ ישראל בשנת 1930. בתחילה התגורר עם משפחתו בתל אביב. בשנת 1933 עבר לוילה, הממוקמת כיום ברחוב מעלה הצופים 19, רמת גן. את המבנה בן שתי הקומות תכנן האדריכל קרל רובין בסגון באוהאוס והיא נמצאת כיום במעמד של מבנה לשימור.
התיישבות
פישר עסק בהתיישבות וחקלאות, ויחד עם דודו יהושע (אוסקר) פישר, ייסד את היישוב כפר יונה, על שם אביו. היה, ביחד עם יצחק רוקח ושלמה גוטהילף, ממקמי חברה בשם "מטעי השרון", שפעלה בשנות ה-30 ועסקה בגידול חקלאי בעזרת פועלים שכירים על קרקעות שרכשו יהודים מחו"ל בכפר יונה. בשנת 1940 נקלעה החברה לחובות, וכנראה נסגרה.
שיתוף פעולה עם המודיעין הצרפתי
ב-15 במרץ 1942 הצטרף פישר לצבא צרפת החופשית. הוא עבר עם משפחתו להתגורר בצידון ואחר"כ בביירות. שירת כקצין במודיעין הצרפתי בסוריה ולבנון עד יולי 1946 תחת השם Edouard Lavergne. בנוסף, שימש פישר כאיש קשר בין תנועתו של דה גול ובין ראשי היישוב בארץ-ישראל. פישר עמד מאחורי פגישת בן-גוריון עם גנרל פול ביינה, ראש הנציגות הצרפתית בסוריה ולבנון. בפגישה, שנערכה באוקטובר 1944 בביירות, נקבע שיתוף פעולה חשאי ציוני-צרפתי, שהעניק לאליהו ששון, ראש האגף הערבי בסוכנות היהודית ולקבוצה קטנה במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, גישה למקורות מידע צרפתיים - כולל מסמכים חשאיים סוריים ובריטים. שיתוף הפעולה עם המודיעין הצרפתי היה מרכיב מרכזי ביכולתו של בן-גוריון להוליך את היישוב ומדינת ישראל לניצחון אל מול מלחמת המודיעין הבריטי החשאית, 'תוכנית קלייטון', למנוע את יישומה של תוכנית החלוקה והקמת מדינה יהודית. על שירותו קיבל אותות הצטיינות מממשלת צרפת והיה לקצין לגיון הכבוד הצרפתי.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש כמזכיר מדיני של הסוכנות היהודית בפריז תחת משה סנה. בשנת 1948, עם קום המדינה מונה כנציג הממשלה הזמנית בבירת צרפת. באותה עת ייצג את ישראל בדיוני עצרת האו"ם בפריז. במאי 1949 הועלה לדרגת שגריר ישראל בצרפת, עקב הכרתה בישראל. בין פעולותיו באותה עת היו הסדרת מעמדם העצמאי של מוסדות צרפתיים במדינת ישראל, במסגרת הסכם פישר-שובל (Fischer-Chauvel), מסירת דו"ח ממשלת ישראל בעניין רצח פולקה ברנדוט לממשלת שוודיה (1949), שימש כראש המשלחת הישראלית ל"ועדת הפיוס לארץ ישראל" (1951), היה מעורב במגעים הראשונים של הדיונים עם קונראד אדנאואר בעניין "הסכם השילומים", היה חבר במשלחת הישראלית לאונסק"ו ועוד.
במאי 1953 עבר פישר לכהן כציר ישראל באנקרה, בירת טורקיה. הוא שימש בתפקיד עד שנת 1957. לאחר מכן שירת במשרד החוץ בירושלים כמנהל מחלקת אמריקה הלטינית. בהמשך מונה כסגן המנהל הכללי וכמנהל מחלקת מערב-אירופה. בשנת 1960 התמנה לשגריר ישראל ברומא. הוא עסק במקביל גם בקשר עם קריית הוותיקן. בנוסף, היה מעורב בארגון ביקורו של פאולוס השישי בישראל. (1964). מוריס פישר נפטר בשנת 1965 בשווייץ, במהלך כהונתו כשגריר, לאחר מחלה קשה. הוא הובא לקבורה בירושלים.
פישר נישא פעמיים. מרעייתו הראשונה, דינה לבית ריזקין, נולדו לו שני ילדים - אוצר האמנות יונה פישר, ואחיו יוסף, פעיל חברתי במסגרת הקרן לירושלים. מרעייתו השנייה, חיה לבית ריזקין, נולדה לו בת - דפנה.
בשנת 1964 נחנך לכבודו יער, בקרבת כפר יהושע, מטעם הקק"ל. על שמו רחובות בירושלים ובכפר יונה.
אורי וולש
וולש החליף את סגן-אלוף אבנר בר-און בתפקיד הצנזור הצבאי הראשי באוגוסט 1953.
ב-4 בספטמבר 1954 העביר ראש אגף המודיעין אלוף-משנה בנימין גיבלי לצנזור הצבאי הראשי סגן-אלוף אורי וולש את הוראת הרמטכ"ל רב-אלוף משה דיין להטיל איפול מוחלט על שחרורם הצפוי של חיילי הלגיון הירדני שנשבו על ידי צה"ל, כחלק מעסקת חליפין שנועדה להביא לשחרורו של סמל יצחק ג'יבלי שנפל בשבי הירדני חודשיים קודם לכן במבצע ברוך 1. האיפול נדרש בשל חשש כי קציני לגיון קיצונים יחבלו בעסקת החליפין, ואולי אפילו ירצחו את ג'יבלי. גיבלי הסביר לוולש כי יש לאסור גם ציטוט ידיעות בנושא זה ממקורות במזרח ירושלים או בעמאן. השניים שקלו אם להעביר הוראה מפורשת על האיפול למערכות העיתונים – ובכך לגרור את תשומת-לבם לנושא – ולבסוף סוכם שלא להודיע דבר אלא לפסול כל חומר בנידון שיוגש לצנזורה. למחרת הודיע רדיו רמאללה על שחרור חיילי הלגיון. "ידיעות אחרונות" התקשר לצנזורה ושאל אם מותר לצטט את הידיעה ונענה בשלילה. אך ה"דור" פרסם את הידיעה בכותרת ראשית. עקב זאת ביטלה הצנזורה את האיסור לצטט מקורות זרים. ב-9 בספטמבר, הופיעה ב"זמנים" ידיעה תחת הכותרת "מאמצים לשחרורו של יצחק ג'יבלי", אשר קישרה בין שחרור חיילי הלגיון לבין גורלו של חייל צה"ל השבוי. "מעריב" של אותו יום העתיק את הידיעה. בירור שנערך בצנזורה העלה, שהידיעה הוגשה לבסיס הצנזורה בירושלים וראש המשמרת אישר אותה. להצדקתו טען שהידיעה הסתמכה על "חוגי האו"ם" וכי בהוראות הקבע שלו לא היה כל אזכור של הסמל ג'יבלי. ראש המשמרת הודה ששגה בכך שלא התקשר עם הממונים עליו וקבל את הנחיותיהם.
סמל ג'יבלי שוחרר לבסוף והוחזר בשלום לישראל, אך רב-אלוף דיין זעם על הפרסום ובינואר 1955 הדיח את סגן-אלוף וולש בגינו, אף על פי שוולש נהג כפי שנהג בעקבות סיכום עם הממונה עליו, אלוף-משנה בנימין גיבלי. ב-1 בפברואר 1955 שב סגן-אלוף אבנר בר-און לכהן כצנזור צבאי ראשי.
אייזנשטאדט
אייזנשטאדט (בגרמנית: Eisenstadt; בהונגרית: Kismarton; בקרואטית: Željezno) היא עיר הבירה של מדינת בורגנלנד שבמזרח אוסטריה. העיר שוכנת על מישור קרוב לגבול עם הונגריה. אוכלוסיית העיר מונה 13,664 תושבים (נכון ל-2002). העיר נחשבת לאחד ממחוזות בורגנלנד. עד למלחמת העולם הראשונה השתייכה העיר לממלכת הונגריה.
גאוגרפיה
אייזנשטאדט נמצאת על גבי מישור מעל לנהר וולקה, בקצה הדרומי של רכס הרי לייטה (Leithagebirge), במרחק כ-12 ק"מ מהגבול עם הונגריה.
העיר מתחלקת לארבעה רבעים:
היסטוריה
העיר, שהייתה אז מצודה, נהרסה בידי חייליו של לאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה, וב-1241 נהרסה שוב בידי המונגולים הפולשים. ב-1373 עברה העיר לשלטון משפחת קניז'אי, שבנו מחדש את חומות העיר ואת המצודה. ב-1388 העיר קיבלה זכויות להחזיק שוק על ידי הקיסר זיגמונד.
ב-1648 עברה העיר לשליטת המשפחה ההונגרית אסטרהאזי. נסיכי המשפחה שינו באופן מסיבי את מראה פני העיר בבניות נרחבות שערכו בעיר, שהבולטת מביניהן היא טירת אסטרהאזי.
הקהילה היהודית
הקהילה זכתה בתקופה מסוימת למעין אוטונומיה יהודית והייתה אחת מאיחוד שבע קהילות, רבי מאיר אייזנשטט התמנה בשנת תע"ז לכהן כרב בקהילה ושל "שבע הקהילות", ועל שמה נקרא. גם באייזנשטאדט ייסד ישיבה.
השמש העירומה
השמש העירומה ידוע גם בשם שמש עירומה (באנגלית: The Naked Sun) הוא רומן מדע בדיוני פרי עטו של הסופר היהודי אמריקאי ממוצא רוסי אייזק אסימוב. הספר הוא החלק השני בסדרת ספרים שבמוקדה דמותו של אליה (בהוצאה המאוחרת יותר "לייג'ה") ביילי, בלש במשטרת הכרך של ניו יורק העתידית, ושותפו ר' דאניל אוליבאו, רובוט חללאי דמוי אנוש. בספר זה יוצאים לייג'ה ודאניל לארץ שמש, אחת ממושבות החלל, במטרה לחקור את הירצחו של ריקאין דלמאר, חללאי ומהנדס עוברים.
תקציר העלילה
ביילי נקרא לחקור את מקרה הרצח הראשון שאירע על ארץ שמש (סולריה בתרגומים אחרים), מושבת חלל שאוכלוסייתה מונה כעשרים אלף בני אנוש ומספרם של הרובוטים בה עומד על מאתיים מיליון (עשרת אלפים רובוטים לכל אדם). בספר זה מתגלה כי בעוד בני האדם שעל כדור הארץ סובלים כולם מאגורפוביה כתוצאה מתנאי חייהם בכרכים סגורים בלא גישה לאוויר הפתוח, הרי שגם במושבות החללאים ישנן תופעות של פוביות חברתיות, ובמקרה זה פחד ממגע אנושי ומקרבה לבני אנוש אחרים, הנובע מבידודם של בני האדם זה מזה בכוכב שבני האדם בו התרגלו כי כל המגע עם בני האדם האחרים נעשה באמצעות צפייה הולוגרפית מרחוק.
יחידה 504
יחידה 504 (נודעה בעבר גם בשמות "יחידה 154", "מודיעין 10", "יחידת הקת"ם" ובכינוי "עוצבת המודיעין האנושי") היא יחידה באגף המודיעין של צה"ל, האחראית על הפעלת סוכנים סמויים מחוץ לגבולות מדינת ישראל. זאת, בדומה ליחידות המודיעין האנושי (יומינט) במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ובשירות הביטחון הכללי.
השמש העירומה
תקציר העלילה
הנרצח, ריקאין דלמאר, היה מהנדס עוברים שאחראי לכך שעוברי ארץ שמש ייוולדו בריאים. העוברים גדלים בחווה אליה הם מועברים חודש לאחר ההתעברות, ועוברים אנליזת גנים על מנת לאתר מראש פגמים בצופן הגנטי שלהם. הילדים מחונכים ומגודלים על ידי רובוטים, ולאחר תקופת הילדות בה הם מורשים לשחק זה עם זה, הם לומדים להתרחק זה מזה ולהתבודד, כמקובל בארץ שמש. מרגע הגיעם לבגרות לא יראו עוד אדם, אלא רק את בן זוגם (במטרה להתרבות), או רופא, במקרה שבו יש צורך בניתוח.
בתום החקירה מתברר כי ג'ותן ליביג, רובוטיקאי ושכנו של דלמאר, תמרן רובוטים לסייע ברציחתו של דלמאר, ובהרעלתו של האחראי על הביטחון בארץ שמש. ליביג ניסה לתכנן מלחמה גלקטית באמצעות ספינות חלל רובוטיות שישתמשו במוחות פוזיטרוניים, אך לא יידעו כי הם פועלים בניגוד לחוק הראשון של הרובוטים. מטרתו של ליביג הייתה לשמר את דרכה של ארץ שמש על מנת שלא להכניס השפעות תרבותיות זרות, כגון מפגשים פנים אל פנים עם בני אנוש אחרים. היכרותו של ליביג עם הפסיכולוגיה של הרובוטים אפשרה לו להבין כיצד להשתמש ברובוטים על מנת לסייע ברצח. הוא הורה לרובוט להושיט לאשתו של דלמאר, גלאדיה, את ידו הניתקת כשתהיה מלאת חימה, דבר שהוביל אותה להשתמש ביד ככלי נשק ולהרוג את בעלה, והורה לרובוט אחר לתת לאחראי הביטחון רעל, שלא ביודעין. מוחותיהם של שני הרובוטים נפגעו באופן בלתי הפיך כתוצאה מהמהלך. המניע לרצח היה סירובו של דלמאר לשתף פעולה עם תוכניותיו של ליביג.
יחידה 504
פעילות היחידה
היחידה פועלת בשיתוף פעולה עם שאר גורמי קהילת המודיעין הישראלית ובראשה עומד קצין בדרגת אלוף-משנה. לפי חלוקת תחומי האחריות בינה לבין "המוסד", היחידה מגייסת ומפעילה סוכנים בארצות ערב וכן בשטחי הרשות הפלסטינית.
השמש העירומה
תקציר העלילה
גלאדיה עוקרת לאורורה, וביילי חוזר לכדור הארץ כגיבור. לאור מה שלמד בארץ שמש הוא מבין כי החברה הארצית נידונה לכליה אם לא תצא מכדור הארץ ותיישב את העולמות החיצוניים.
יחידה 504
פעילות היחידה
ביחידה שלושה תפקידים מרכזיים:
השמש העירומה
תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית פעמיים.
יחידה 504
פעילות היחידה
היחידה הייתה מעורבת לאורך השנים בפעילויות מודיעיניות רבות. בין הבולטות בהן שהותרו לפרסום:
השמש העירומה
תרגום לעברית
התרגום הראשון משנת 1975 יצא לאור בהוצאת מסדה בתרגומו של חיים גליקשטיין. לאורך השנים נשמעה ביקורת על תרגומיו של גליקשטיין (שתרגם את שני הספרים הראשונים בסדרה), ובעיקר על האופן המאולץ שבו בחר לעברת את שמות הגיבורים (לייג'ה תורגם לאליה, ג'סי תורגם לאיזה וכן הלאה), ועל מבנה המשפטים התואם יותר תחביר אנגלי.
יחידה 504
הקמת היחידה
היחידה הוקמה ב-30 ביוני 1948 במסגרת המודיעין הקרבי במחלקת המודיעין, וכונתה "המחלקה המיוחדת (מודיעים)". מפקדה הראשון היה רס"ן דוד קרון. במרץ 1949 הוכפפה היחידה ישירות למחלקת המודיעין, ושמה שונה ל"מודיעין 10" (שירות מודיעין/ש.מ 10). במסגרת שינוי זה שונה שם תפקיד קציני היחידה מ"קצין מודיעין מרחבי" ל"קמ"ן (קצין מודיעין) תפקידים מיוחדים" - קת"מ.
השמש העירומה
תרגום לעברית
בשנת 2007 יצא לאור תרגומו של רמי שלהבת בהוצאת ינשוף.
יחידה 504
הקמת היחידה
קרון הציע להקים עבור היחידה חמישה בסיסים ברחבי הארץ, בנוסף על שלושה סניפים שיפעילו את רשתות הסוכנים מעבר לגבול. בראש כל בסיס אמור היה לעמוד קת"ם ולידו שני עוזרים ומנהל משרד. קרון ביקש שבסיסי הקת"ם ישכנו במתקנים אזרחיים, וכי לא תתאפשר גישה של סוכנים או קציני מודיעין של יחידות צה"ל אליהם. התוכנית הוגשה על ­ידי בנימין גיבלי ראש מחלקת המודיעין בצה"ל ליגאל ידין, שאישר את הגדרתה ואת המבנה מחדש במסגרת שירותי המודיעין. מפקדת היחידה ישבה ב"בית הירוק" ביפו, יחד עם מפקדת מחלקת המודיעין של צה"ל, ובסיסי היחידה מוקמו באזור מגורי הקמ"נים המרחביים.
בעת הקמת היחידה גייס דוד קרון לשורותיה את אנשי ש"י הערבי, ומינה אותם למפקדי חזיתות. דוברי ערבית נוספים מונו כעוזרים למפקדי החזיתות. מרבית קציני המודיעין המרחביים היו לפני קום המדינה "מוח'תארים" של היישובים בהם התגוררו, או אלה שמילאו בהם תפקיד "שומרי שדות".
מבנה היחידה ונושאי התפקידים במהלך מלחמת העצמאות
מפקדת היחידה חזית הצפון - א
חזית המזרח - ב
חזית המרכז - ג
חזית הדרום - ד
לאחר מלחמת העצמאות
בספטמבר 1949 הקימה היחידה בסיס בטהראן שבאיראן. הבסיס פעל מספר שנים עד להעברתו לאחריות המוסד. הבסיס כונה "הבסיס האחד". הקמת הבסיס הייתה יוזמה של אורי בבאי-שפר, שהיה קת"מ בבסיס חיפה תחת פיקודו של בנימין וינטר (ממענית), וקיבל את אישורם של מפקד מודיעין 10 דוד קרון ושל בנימין גיבלי. אורי בבאי-שפר יצא לטהראן, וגייס מספר סוכנים עיראקים אשר הביאו מודיעין רב. בבאי-שפר הצליח להשיג, באמצעות אחד ממקורותיו בעיראק, דו"ח של ועדה פרלמנטרית עיראקית על המלחמה בישראל. הדו"ח, שהועבר להדפסה בבית המדפיס הממשלתי העיראקי, הוצא ללילה אחד, ומספר צעירים יהודים העתיקו את המסמך בשלמותו. הדו"ח תורגם לעברית על ידי סרן שמואל שגב (סבאג), ויצא לאור בשם "מאחורי הפרגוד" בהוצאת מערכות. במבוא לספר כתב אל"ם בנימין גיבלי, ראש אגף המודיעין:.
בסוף 1949 נשלח בנימין וינטר לטהראן והיה עם בבאי-שפר שלושה חודשים. בסוף 1950 הוחלף אורי בבאי-שפר באהוד רפפורט. בבאי-שפר עבר למוסד, שם עבד עד שנת 1992.
לאחר שחלק מהדור הראשון של הקצינים התחיל להשתחרר, הצטרפו ליחידה 15 מאנשי המחלקה הסורית והמחלקה הערבית של הפלמ"ח ("השחר") והוצבו בבסיסים שונים של היחידה, ובהם: יצחק שושן, חבקוק כהן, שמעון חורש, אליהו ריקה, יעקב נמרודי, חיים לבקוב, יעקב (ז'ק) צביה, עקיבא פיינשטיין, רחמים (רמי) קוסטיקה, יהודה כהן, גליל אלישיב.
רבים מהמשרתים ב"מודיעין 10" בעשור הראשון עברו בהמשך למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ושירתו שם שנים רבות.
בדצמבר 1951, במהלך פגישה עם סוכן בעין חוסוב (עין חצבה), רצחה חוליית בדואים שהגיעה מצאפי בירדן את הקת"מ חבקוק כהן, את אחד ממאבטחיו ואת הסוכן עצמו. חבקוק כהן היה החלל הראשון של היחידה. בספטמבר 1954 רצחו שני סוכנים סורים שהגיעו לפגישה באזור שער הגולן את הקת"מ יעקב אלישע.
אחד הגיוסים הבולטים והמוצלחים בעשור הראשון של מודיעין 10 היה בתחילת 1952 של מפקד בסיס ד' (דרום) יעקב נמרודי - קצין מצרי בדרגת סרן שהיה בוועדת שביתת הנשק הישראלית-מצרית בעוג'ה אל חפיר (ניצנה). הקצין שכינויו היה "ונוס" (כונה גם "דפנה"), סיפק מסמכים מקוריים באיכות גבוהה. כשנתיים לאחר גיוסו הועבר לשרת במדבר המערבי והקשר איתו נותק חלקית.
במבצע קדש
בין הפעולות הבולטות של יחידה 504 בתקופה שקדמה לפרוץ הקרבות בסיני, ניתן למנות את מבצע סריס - חיסולם של ראשי הפדאיון מוסטפא חאפז וצלאח מוסטפא ביולי 1956. בהקשר זה יצוין, כי בנאום שנשא נשיא מצרים נאצר ב-26 ביולי 1956 ובו הודיע על הלאמת תעלת סואץ (צעד שהיה אחת הסיבות המרכזיות למבצע קדש), הוא פתח את נאומו בהאשמת ישראל בהריגת שני הקצינים.
מלחמת ששת הימים ואחריה
פרשת תותחי הלונג טום - מיקום תותחי ה-155 מ"מ ארוכי טווח האלה של הצבא הירדני, היה צי"ח חשוב בפיקוד מרכז, בתקופת הזמן שלפני פרוץ המלחמה. סוכן מרחב מרכז, שהוזעק לפגישה יזומה במיוחד בליל 03.06.1967, מסר למפעילו רפי סיטון, את מערך פריסתם מחדש, של התותחים. טיסת סיור אווירי ערב המלחמה, אישרה שהמידע מהסוכן היה מדויק. ב-6 ביוני 1967, ביום השני למלחמת ששת הימים, נורה מטח בן 13 פגזים מסוללת תותחי לונג טום מח'רבת צופין (שליד קלקיליה) לכיוון תל אביב ושניים מהם פגעו בבניין ברחוב רייך 5 ליד כיכר מסריק, והביאו לנזקים חיצוניים בשתי דירות. לאחר ההפגזה ועל בסיס המידע מהסוכן, הותקפו התותחים ומרביתם הושמדו. בסיום המלחמה, נתפס תותח שלל לונג טום, הוצג בשדרות רוטשילד בעיר, ואחר כך עבר למוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל.
איתור והשגת מגילת המקדש הקדומה - במהלך מלחמת ששת הימים הוטלה על יחידה 154 משימה לאומית יוצאת דופן – איתור מגילת המקדש והבאתה לרשות ישראל. קציני היחידה, בראשות מפקד היחידה שמואל גורן, מפקד בסיס ירושלים רפי סיטון, סמי נחמיאס ויגאל סימון, פעלו בדרכים מתוחכמות, כולל גיוס והפעלת מקור ייעודי למשימה זו, שבאמצעותן נמצאה המגילה אצל סוחר עתיקות בבית לחם בשם קנדו, שהחזיק בה למעלה מ-20 שנה. המגילה מוצגת כיום במוזיאון ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים התמזגה יחידה 560 שעסקה בחקירת שבויים, לתוך יחידה 154. בתחילת שנות ה-70 שונה שם היחידה ל"יחידה 7019", ובאמצע שנות השבעים שונה שוב השם ל"יחידה 504", השם בו היא מוכרת כיום.
מלחמת יום הכיפורים
טרם מלחמת יום הכיפורים, מרחבי היחידה סיפקו מידע צבאי ומידע בסיסי שוטף על מדינות וצבאות ערב שגבלו בישראל. בלטו הידיעות הבאות:
יוסי גרשון, חוקר שבויים מטעם היחידה, פעל במהלך מבצע קינוח, בשלהי המלחמה, כחוקר שבויים קרבי. הוא הצטרף למבצע ואסף מידע משבויים סורים שנתפסו, בהם מפקד הכוח הסורי בשטח, אחמד ריפעי אל ג'וג'ו.
ב-1976 יזמה היחידה את הקמת הגדר הטובה בין ישראל ללבנון.
בשנת 2001 רצח סוכן פלסטיני את מפעילו, קצין היחידה סא"ל.
צל"שים יחידתיים
בשנת 2009 קיבל המערך הקרבי במילואים של היחידה הצטיינות על פועלו במבצע עופרת יצוקה בשל הישגים מבצעיים יוצאי דופן.
בנובמבר 2013 הוענק ליחידה ציון לשבח מטעם ראש אמ"ן על פעולה שהוגדרה כ"ראשונית מסוגה, יוצאת דופן, אשר מבטאת יצירתיות, נועזות וחציית גבולות הדמיון".
במרץ 2018 העניק ראש אמ"ן, האלוף הרצי הלוי ציון לשבח ליחידה, על רצף מבצעים בשנים 2016–2017, מבצעים ש"הביאו להישגים משמעותיים המאפשרים לאמ"ן ולצה"ל להתמודד מול איומים מתהווים... ובכך תורמים לעליונות צה"ל ולביטחון מדינת ישראל", כלשון הצל"ש.
בדצמבר 2019 קיבלו במשותף יחידה 504 ועמותת "מודיעין 10" של בוגריה תעודת הערכה מיוחדת על תרומה ייחודית בתחום שימור והנחלה של המורשת המודיעינית, בשילוב יוצא דופן עם ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
בינואר 2021 זכתה יחידה 504 בפרס הרמטכ"ל כאחת היחידות המצטיינות בשנת 2020.
בפברואר 2021 קיבלה יחידה 504 תעודת הערכה מטעם ראש אמ"ן על פרויקט מסווג שבוצע בשנת 2020.
בדצמבר 2021 הוענק ליחידה אות הערכה מטעם הרמטכ"ל על חלקה בפעילות מבצעית מיוחדת.
ביוני 2022 נמנה מערך החקירות ביחידה עם היחידות אשר קיבלו תעודת הצטיינות מנשיא המדינה על הצטיינות בשגרה ובחירום.
בנובמבר 2022 הוענקה ליחידה תעודת הערכה מטעם הרמטכ"ל על פעילות מבצעית.
במרץ 2023 הוענק ליחידה צל"ש מטעם ראש אמ"ן על ביצועו של מבצע בזירה הצפונית.
צל"שים אישיים
שישה מקציני היחידה קיבלו צל"ש במהלך מלחמות ישראל:
מיון
המיון ליחידה מתבצע בשני שלבים. את המיון הראשוני ניתן לעשות בשתי דרכים:
המיון השני מתחלק לשניים:
הכשרת הקת"מ
הכשרת הקת"מ כוללת שני שלבים:
הנצחה
בתל צפית, ליד כפר מנחם, הוקם מצפור המנציח את סא"ל דוד קרון, איש קיבוץ כפר מנחם ומייסדה של יחידת "מודיעין 10". האתר משמש אתר הנצחה ל-28 חללי יחידה 504.
ביקורת
במהלך השנים נשמעו בקהילת המודיעין הישראלית קולות שהטילו ספק בנחיצות היחידה, והציעו לחלק את סמכויותיה ואת סוכניה בין המוסד לבין השב"כ.
בשנת 2020 ננקטו צעדים פיקודיים חמורים נגד בכירים ביחידה, בעקבות שליחת אחד מסוכניה ביהודה ושומרון להביא צנצנות טחינה לקצין מודיעין ראשי במסגרת "מבצע טחינה", הכינוי שהוצמד ביחידה לאירוע זה.
"עמותת יחידה 504 – מודיעין 10"
עמותת "מודיעין 10" הוקמה בשנת 1998 בידי קבוצת בוגרי היחידה. שם העמותה נגזר משמה של היחידה בראשית ימיה. בתאריך 24 פברואר 2022, שונה שם העמותה לשם: "עמותת יחידה 504 – מודיעין 10" ולקלוט בשורותיה, את כל מי ששרתו ביחידה 504 בתפקיד כלשהו. מתחילת דרכה, הציבה העמותה כמה יעדים לפעילותה: העמותה מקיימת קשרים עם יחידה 504 במכלול המשימות שנטלה על עצמה, ובאופן מיוחד בנושאי המורשת וההנצחה.
העמותה הקימה אתר אינטרנט ובו מידע כללי אודות היחידה, העמותה, סיפורי מורשת, הנצחת החללים. נכון לשנת 2022, האתר נמצא בעריכה.
שלמה מולה
שלמה נגוסה מולה (נולד ב-21 בנובמבר 1965) הוא פוליטיקאי ישראלי, לשעבר סגן יושב ראש הכנסת וחבר הכנסת מטעם מפלגת קדימה ומפלגת התנועה.
ביוגרפיה
למד בבית הספר ליאו בק בחיפה, ולאחר מכן למד עבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן. בעל תואר ראשון במשפטים מטעם הקריה האקדמית אונו. שימש יושב ראש ארגון הסטודנטים יוצאי אתיופיה וכמתאם האוכלוסייה במצוקה בארגון הסטודנטים העולמי.
בשנת 1991 מונה להיות מנהל מרכז הקליטה בטבריה. בהמשך, מונה מולה להיות מפקח על העלייה מאתיופיה ופיקח על מרכזי הקליטה והאולפנים בקיבוצים בצפון הארץ. במסגרת תפקידו היה אחראי על קליטתם של עולים רבים שהגיעו במסגרת מבצע שלמה. בשנת 1998 מונה לממונה על קליטת עולי אתיופיה במשרד הקליטה.
בשנת 1999 החל את פעילותו הפוליטית, עת שהוצב במקום השמיני ברשימת מועמדי מפלגת ישראל בעלייה לכנסת ה-15, אך המפלגה זכתה בשישה מושבים בלבד.
בין השנים 1999–2005 היה מנהל האגף לעולי אתיופיה במחלקה לעלייה וקליטה בסוכנות היהודית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17, היה מולה מראשוני המצטרפים למפלגת קדימה. מולה הוצב במקום ה-33 ברשימת קדימה אך לא נבחר לכנסת.
בשנת 2006 נבחר לעמוד בראש המחלקה למוסדות ציוניים בהסתדרות הציונית העולמית וכחבר בהנהלות ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית.
לאחר התפטרותו של ח"כ אביגדור יצחקי, ב-7 בפברואר 2008, הושבע מולה לכנסת ה-17.
לקראת הבחירות המקדימות שערכה מפלגת קדימה לקראת הבחירות לכנסת ה-18, סירב מולה להתמודד על מקום ברשימה ששוריין לעולים חדשים והתמודד על מקום מן המניין, הוצב במקום ה-19 ברשימת המפלגה ונבחר שוב לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה בעשרים ושמונה מנדטים.
מולה שימש כחבר בוועדת הכנסת, בוועדת חוק, חוקה ומשפט, בוועדה לקידום מעמד האשה, בוועדה המיוחדת לפניות הציבור ובוועדת משנה למאבק בסחר בנשים. כמו כן היה ממלא-מקום בוועדת הכספים בכנסת. משמש יושב ראש השדולה לשוויון אזרחי ופלורליזם והשדולה למאבק בגזענות, ויושב ראש אגודת הידידות ישראל-אתיופיה.
בשנת 2011 מונה לתפקיד סגן יושב ראש הכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הודיע מולה על כוונתו להקים מפלגה סקטוריאלית שתאחד את יוצאי אתיופיה יחד עם דרוזים ונוצרים, אך הרעיון לא יצא לפועל. בנובמבר 2012 פרש מקדימה והצטרף לסיעת התנועה. הוא הוצב במקום השמיני ברשימת התנועה לכנסת ולא נבחר לכנסת ה-19. בינואר 2019 הודיע על הצטרפותו למפלגת מרצ.
חיים אישיים
מולה הוא תושב ראשון לציון, נשוי ואב לארבעה ילדים.
גימלי
גימלי (באנגלית: Gimli) הוא דמות בדיונית, המופיעה בספר שר הטבעות מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין. גימלי הוא גמד וחבר באחוות הטבעת, חבורה של בני הארץ התיכונה שמלווים את פרודו בגינס במסעו להשמיד את הטבעת האחת של שר האופל סאורון.
גימלי בעולמו של טולקין
גימלי, בנו של גלוין, הוא גמד מעמו של דורין. גימלי נולד בהרים הכחולים שבחוף המערבי של הארץ התיכונה. הוא בנו של גלוין, שהיה חבר בחבורה של תורין צינת-אלון ובילבו בגינס שיצאה לכבוש את ארבור ההר הבודד. גימלי הוא לוחם ללא חת והנשק המועדף עליו הוא גרזן קרב או קרדום. הוא התנדב ללוות את ההוביט פרודו בגינס במסעו להשמיד את הטבעת האחת. יחד איתו מלווים את פרודו ההוביטים סאם גמג'י, מרי ופיפין, הקוסם גנדלף, בני האדם אראגורן ובורומיר והעלף לגולס. בהתחלה, לגולאס וגימלי חשדנים ועוינים אחד כלפי השני עקב יריבות עתיקת-שנים בין גמדים לעלפים, אך במהלך המסע הם שוברים את מסכת העוינות והדעות הקדומות ונהיים ידידים בנפש. יש הטוענים שגימלי נסע ביחד עם לגולס לארץ הברוכה, אמן, משכנם של רוב העלפים בארדה. יש אומרים כי גימלי קיבל אישור כניסה לוולינור בהשפעת גלדריאל (אותה הרשים בעדינותו ואצילותו) והיה הגמד הראשון שהגיע לשם.
בידי מעריציו הוא נקרא לעיתים גימלי בן גלוין (Gimli Gloinson - גימלי גלוינסון) או גימלי רע-העלף (Gimli Elfriend - גימלי עֶלפְרֶנְד).
אחוות הטבעת
גימלי מגיע ביחד עם אביו גלוין אל המועצה הגדולה שזימן אלרונד אדון ריבנדל. בריבנדל הוא לומד על הטבעת האחת ועל כך שמחליטים להשמידה על ידי זריקתה ללב הר האבדון (הר הגעש בו היא חושלה) שנמצא בלב מורדור – ממלכת הצללים של סאורון. בסופה של האספה, ההוביט פרודו בגינס מתנדב לקחת את הטבעת בעצמו למורדור. גימלי מתנדב, יחד עם אראגורן ובורומיר בני האדם, לגולס העלף, גנדלף הקוסם וההוביטים סאם גמג'י, מרי ופיפין ללוות את פרודו בבטחה עד ליעדו. כך נוצרת "אחוות הטבעת".
במהלך המסע להשמדת הטבעת חל תהליך של התקרבות והתיידדות בין גימלי הגמד ללגולס העלף. בין הגמדים והעלפים שררה איבה בת אלפי שנים. העלפים ראו בגמדים יצורים גסים, חמדנים וחסרי חן ואילו הגמדים ראו בעלפים סנובים מתנשאים שלעולם לא יוכלו להעריך גמדים ולהבין לליבם. תהליך זה מתבטא ביצירת ידידות ובשבירת דעות קדומות - כאשר גימלי מראה ללגולס שהוא לא מה שהוא חשב בנוגע לגמדים ואילו לגולס מראה לגימלי שהעלפים יכולים להעריך את התכונות האציליות של הגמדים.
במכרות מוריה, גימלי מגלה רגשנות לא צפויה, לנוכח קאזאד-דום, ממלכת הגמדים המפוארת של באלין שנחרבה בידי הבאלרוג, ואף מסתכן בחייו כדי להביט במימיו הצלולים של קאלאד-זרם.
כאשר הם מגיעים לממלכת לות'לוריין, משכנם של העלפים קלבורן וגלדריאל, גימלי זוכה לטיפול גרוע מהשומרים מכיוון שהוא גמד. השומרים דורשים ממנו ללכת בעיניים קשורות וגימלי מסרב. אראגורן ולגולס, כדי למנוע אלימות, מסכימים אף הם ללכת בעיניים עצומות למרות מעמדם הגבוה בקרב העלפים. כאשר הם ניצבים בפני האדון והגבירה, קלבורן נוזף בחבורה על מעברם דרך מכרות מוריה ואובדנו של גנדלף ומטיח ביקורת בגמדים ששחררו את השד הנורא הזה מרבצו. להפתעתו הרבה של גימלי, הגבירה גלדריאל זהובת-השיער מפייסת אותו במילים חמות ומביעה הבנה לכאבו הגדול, תוך שזירת שמות בשפת הגמדים (קאזאד-דום, קאלאד-זרם). גימלי מתרשם ומתרגש עמוקות מחביבותה של הגבירה ומחזיר לה מחמאות במילים חמות לא פחות ואומר לה שהיא יפה יותר מכל אבני החן שבמעמקי ארץ (מחמאה אדירה כאשר היא באה מפיו של גמד). בערך בזמן זה, גימלי ולגולס נהיים לידידים טובים.
כאשר החבורה עוזבת את מעונה, גלדריאל מצווה על כל אחד מבני החבורה לבקש מתנה ומעניקה להם חפצי קסם. גימלי לא מבקש שום אוצר ושום חפץ קסם. בהתחלה הוא איננו רוצה כלום ורק מברך את גלדריאל על יופייה וחביבותה, אך אחרי שהיא מתעקשת הוא מבקש שלושה תלתלים משערה הזהוב. גלדריאל מתרגשת מהמחווה האבירית של הגמד ונעתרת לבקשתו.
שני הצריחים
חוש הכבוד הגבוה של גימלי מסבך אותו בצרות גם כאשר החבורה נקלעת למפגש עם פרשי רוהאן. אחרי מרדף ממושך בעקבות האורוק-האי שחטפו את מרי ופיפין, פוגשים אראגורן, לגולס וגימלי את איאומר, שמוביל 105 פרשים אחרי שרדף אחרי גדוד האורקים, והשמיד אותו. גימלי כועס כאשר איאומר מדבר סרה בגלדריאל וגימלי אומר לו שילמדו לקח. בסופו של דבר אראגורן מצליח לנטרל את הפוטנציאל המסוכן לאלימות ומפייס בין שני הצדדים.
בקרב על נקרת הלם גימלי מוכיח את ערכו הרב כלוחם ללא חת. הוא מציל את חייו של איאומר ונלחם אחוז תזזית בהמוני האורוק-האי שמסתערים על המבצר. גימלי ולגולס פוצחים בתחרות שחיטת-אורקים, בה גימלי וגרזנו הבלתי-נלאה מנצחים את לגולס וקשתו בתוצאה 43–42. לגולס לא מצטער על הפסדו, אלא שמח לראות שידידו נשאר בחיים, שכן בזמן שלגולס ואראגורן התבצרו עם תיאודן המלך במבצרו, גימלי נותר למטה עם החיילים להילחם בהמוני האורקים ולהגן על המערות הנוצצות בהן התחבאו נשות וילדי רוהאן.
אחרי הקרב, גימלי פוצח בפני לגולס בשיר על המערות הנוצצות ומתאר בפיוטיות את יופיין הרב. דבר זה מפתיע ביותר את לגולס, שכן מעולם לא חשב שהגמדים הגסים והפשוטים יוכלו לעלות על העלפים העדינים ביופי שירתם, זה היה הרגע בו לגולס הבין בצורה חד-משמעית כי גזע הגמדים אינו כמו שחשב תחילה. גימלי מנצל את ההפתעה כדי לסחוט מלגולס הבטחה לבקר ביחד במערות, כאשר המשימה תושלם. בתמורה, לגולס סוחט מגימלי הבטחה לבקר ביחד ביער פאנגורן.
שיבת המלך
גימלי ולגולס ממשיכים ללוות את אראגורן בנאמנות, ואף נכנסים איתו לדרך המתים של דימהולט שבתוך ההר. גימלי מעריך את לגולס בעקבות חוסר הפחד שלו מלהיכנס למערה החשוכה, אף על פי שהוא עצמו מפחד.
בקרב האחרון נגד צבאותיו של סאורון מול השער השחור של מורדור, גימלי מציל את חייו של פיפין כאשר הוא מגלה את רגלו מתחת לגופת טרול ומונע ממנו להימחץ למוות.
אחרי שארגורן מוכתר למלך גונדור, גימלי מגייס בנאים מבני עמו ומסייע לו לשקם את מינאס טירית, שנפגעה קשות במלחמה נגד צבאות מורדור. חרשי הגמדים בונים למינאס טירית שער חדש, העשוי פלדה ומיתריל, ומסייעים לה בשיפוץ החומות והמבנים השונים.
אחרי שהגיע זמנו של גימלי, מספרים שלגולס בנה ספינה אפורה ושט כשגימלי עמו אל ארצות האלמוות שבמערב. אם נכונה השמועה הרי הוא הגמד הראשון והאחרון שהולאר התירו לו לעשות זאת.
בסרטים של פיטר ג'קסון
בסרט גימלי חמוש בגרזן קרב דו-להבי דו-ידני, בצמד קרדומים חד-ידניים (אחד מהם הוא "גרזן הליכה") ובפגיונות הטלה. הוא עוטה שריון שרשראות וחובש קסדת פלדה (בניגוד לשאר בני החבורה שלבושים רק בשריון עור). בספר לעומת זאת, הוא חמוש רק בקרדום אחד.
בסרט, האישיות של גימלי היא הגזמה של סטריאוטיפ הגמד הגס, הקשוח, ה"קוטר" ואוהב הקרבות, ובעצם ההפך הגמור מהדמות שגימלי מייצג בספר המקורי. גימלי משמש בסרט בעיקר כאתנחתא קומית והידידות שלו עם לגולס לא מפותחת בסרט (אם כי לא מעט בדיחות ורגעים קומיים מבוססים על היריבות ביניהם).
ג' בשבט
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בג' שבט היא, ברוב השנים, פרשת בא. אבל אם בר המצוה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחא או זחג) פרשת בר המצוה היא פרשת וארא.
עונת 2021/2022 ביורוליג
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הוחלט על השעיית שלוש הקבוצות הרוסיות מהמפעל (אוניקס קאזאן, צסק"א מוסקבה וזניט סנקט פטרבורג). תוצאות המשחקים מול הקבוצות הרוסיות נמחקו והטבלה שונתה בהתאם.
מתכונת התחרות
בתחרות משתתפות 18 קבוצות, שיתחרו בפורמט של ליגה בעלת שני סיבובים – כל קבוצה משחקת משחק בית ומשחק חוץ נגד כל הקבוצות, כאשר בסיום העונה הסדירה שמונה הקבוצות המדורגות ראשונות יעפילו לפלייאוף, בו ישחקו המדורגת בשיטת הצלבה של הראשונה נגד המדורגת שמינית, שנייה נגד שביעית, שלישית-שישית ורביעית-חמישית. הפלייאוף יתקיים בפורמט של סדרות "הטוב מחמישה", כאשר בסיומו המנצחות יעפילו לפיינל פור.
פלייאוף
8 הקבוצות שהעפילו משלב העונה הסדירה התמודדו בסדרות לפי דירוגן בסיום העונה הסדירה (מקום ראשון נגד מקום שמיני, מקום שני נגד מקום שביעי, מקום שלישי נגד מקום שישי ומקום רביעי נגד מקום חמישי). המדורגת גבוה יותר אירחה את המשחק הראשון, השני והחמישי (במידת הצורך). המדורגת נמוך יותר אירחה את המשחק השלישי והרביעי (במידת הצורך). ארבע קבוצות העפילו לשלב חצי הגמר, ושתי המנצחות בחצאי הגמר התמודדו בגמר על תואר אליפות אירופה בכדורסל.
ישראל בתחרות
מכבי תל אביב העפילה לרבע הגמר לראשונה מאז עונת 2014/2015 ברבע הגמר היא הובסה 0:3 על ידי ריאל מדריד וסיימה את העונה.
הערות שוליים
<references group="WC"/> <references group="EC"/>
יחסי יוון–שווייץ
יחסי יוון-שווייץ הם יחסי החוץ בין יוון לבין שווייץ. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1830. שווייץ פתחה את הקונסוליה שלה ביוון ב-1865.
היסטוריה
ליוון ושווייץ יש מסורת ארוכה של יחסים. במהלך קונגרס וינה ב-1815, יואניס קפודיסטריאס, יליד קורפו בשירות אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, הבטיח את האחדות, העצמאות והנייטרליות של השווייצרים, בערבותן הרשמית של המעצמות הגדולות, והיה שותף פעיל לניסוח ולאישור חוקה חדשה עבור 19 הקנטונים שהרכיבו את שווייץ. בשנת 1816, הוא הפך לאזרח הכבוד הראשון של העיר לוזאן וב-1827 מונה למושל הראשון של הרפובליקה ההלנית הראשונה. שווייץ הייתה אחת מהמדינות שתמכו בהקמת המדינה היוונית בשנת 1830. שני שווייצרים ילידי ז'נבה מילאו תפקידים חשובים בממלכת יוון: ז'אן-גבריאל איינארד בתור אחד המייסדים של הבנק הלאומי של יוון (1842) ולואי-אנדרה גוס היה מעורב במאבק במגפה של 1827, והיה מפקד הצי היווני.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שווייץ ייצגה את האינטרסים של מדינות רבות ביוון הכבושה ותמכה באוכלוסייה האזרחית. במהלך שלטון החונטה הצבאית ביוון, מצאו אנשי אופוזיציה רבים מקלט בשווייץ. הוועדה השווייצרית להשבת הדמוקרטיה ביוון הוקמה בברן בשנת 1967.
ליוון ושווייץ יש מספר הסכמים בין שתי המדינות, בעיקר בהתמודדות עם מסחר. חלק עיקרי בהסכמים בין המדינות מתמודד עם ביטוח לאומי, הימנעות של כפל מס בגין מס הכנסה.
יחסי סחר
מאזן הסחר בין יוון לשווייץ הוא בדרך כלל לטובת שווייץ, כאשר ליוון יש גירעון סחר מתמיד. בין 2006 ו-2007, שווייצרי היצוא ליוון עלה 12.9%, בעוד היצוא היווני לשווייץ עלה ב-26.4%. המוצרים השווייצריים העיקריים המיובאים ליוון הם תרופות וציוד רפואי, שעונים ושאר מוצרי יוקרה, מכונות, טכנולוגיות, מוצרים, ציוד אלקטרוני, וגם סוגים מסוימים של מזון. המוצרים היוונים העיקריים המיובאים לשווייץ הם מזון ומשקאות, כימיקלים, חומרי בנייה, וטקסטיל. ישנם כ-48 חברות שווייצריות ביוון אשר מעסיקות כ-10,000 אנשים ביוון. בערך 300,000 שווייצרים נופשים ביוון בכל שנה.
אוכלוסייה זרה
כ-11,000 יוונים חיים בשווייץ, כאשר כ-7,000 מהם חיים בציריך. ברוב הערים הגדולות בשווייץ קיימות אגודה או קהילה יוונית. בשנת 2008 חיו 2,921 שווייצרים ביוון.
נציגויות דיפלומטיות
יוון מחזיקה בשווייץ שגרירות בברן, ו-3 קונסוליות בז'נבה, לוגאנו וציריך. מאידך, שווייץ מחזיקה ביוון שגרירות באתונה, ו-4 קונסוליות בקורפו, פטראס, רודוס וסלוניקי.
מערת יהושפט
מערת יהושפט היא מערת קבורה משלהי התקופה ההלניסטית בארץ ישראל, השוכנת באפיק נחל קדרון למרגלות הר הזיתים, ומהווה יחידה תכנונית אחת עם מצבת יד אבשלום.
תיאור המבנה
במערה תשעה חדרים, היא מכילה כוכי קבורה, קברי מקמרים (ארקוסוליה) וחדרים ללא כל מתקני קבורה, שבהם הקבורה הייתה כנראה בסרקופאגים. המערה תוכננה ונחצבה כיחידה אחת יחד עם מצבת יד אבשלום. בפינה הצפון-מזרחית של המעבר החצוב המקיף את יד אבשלום נחצבה חזית מפוארת ומעוטרת בגמלון מגולף המובילה למערה.
בשנות ה-40 חקר נחמן אביגד את מצבות נחל קדרון, ובכללן את יד אבשלום, ובשנת 1954 פרסם את ספרו "מצבות קדומות בנחל קדרון" שהיה ונותר העבודה המקיפה ביותר שנעשתה על יד אבשלום. הניתוח הארכיטקטוני-סגנוני המעמיק של אביגד, הביא למסקנה שיש לתארך את המערה לתחילת המאה ה-1 לפנה"ס. עמוס קלונר ובועז זיסו העלו בחיבורם על הנקרופוליס של ירושלים בימי הבית השני, כי ניתוח הפרטים הארכיטקטוניים של המצבה משייך אותה לסגנון הפרובינציאלי האקלקטי של התקופה הרומית הקדומה. סגנון זה מתוארך לימיו של הקיסר אוגוסטוס ולימי הקיסרים מן השושלת היוליו-קלאודית (31 לפסה"נ ועד 68 לסה"נ).
החדר הראשון במערה נושא טיח המעיד כי נעשה בו שימוש לכנסייה בימי הביניים.
אם כי מערת יהושפט ויד אבשלום הם בני תוכנית אחת, ונבנו שניהם במאה ה-1, אין להשוות ביניהם ובין קבר בני חזיר וקבר זכריה. הראשונים הם שני מבני קבורה עצמאיים, אם כי סמוכים, ואילו המבנה הנקרא "קבר זכריה" למעשה הוא מבנה אטום, שאינו מכיל קברים ומשמש כ"נפש" לקבר שלצידו.
מסורות
במקרא מסופר על קבורתו של יהושפט, מלך יהודה:, כלומר את קברו יש לחפש בעיר דוד, יחד עם שאר קברי מלכי יהודה. בנוסף, מאחר שכל הידוע המלך יהושפט מלך כ-700 שנים לפני הקמת מתחם יד אבשלום, כך שברור שהמערה לא שימשה כקבר יהושפט.
ייתכן והמערה קיבלה את שמה מ"עמק יהושפט" - שמו של קטע זה של נחל קדרון. בימי הביניים, החלו להראות את קברו של יהושפט במערה, כנראה בעקבות הנוסע הנוצרי ארקולף, הקורא למבנה יד אבשלום הסמוך "מגדל יהושפט".
יוסף סמט
הרב יוסף סמט (נכתב גם סאמעט) (נולד ב-תשי"ט) הוא עורך תורני ומייסד מכון ירושלים ומשמש כעורך הראשי של התלמוד בבלי ופרויקטים נוספים במכון. במשך תקופה ארוכה עמד בראש מספר מכוני מחקר תורניים, וניצח על ההדרת ה"ארבעה טורים" מהדורת מכון "שירת דבורה" ומכון ירושלים.
תולדותיו
סמט הוא אחיו של הרב אהרן סמט ונשוי לבתו של הרב מאיר ברנדסדורפר, ונמנה עם חסידי תולדות אברהם יצחק.
את תחילת דרכו בעריכה החל במכון שירת דבורה בשנות השמונים כשהוציאו את הארבעה טורים. בסביבות שנת תשמ"ט החל להוציא באופן עצמאי כרכי גמרא בודדים תחת השם עוז והדר, אשר לימים נקנה על ידי הרב יהושע לייפר. כן, ערך והוציא לאור את הספר שיטה מקובצת וספרים נוספים.
בנו שמעון דב נפטר בחייו ב-2012 מדום לב.
דוקטור ז'יוואגו (סרט)
דוקטור ז'יוואגו (באנגלית: Doctor Zhivago) הוא סרט קולנוע משנת 1965 בבימוי דייוויד לין המבוסס באופן כללי על רומן הנושא את אותו השם מאת בוריס פסטרנק. הספר מבוסס על יסודות ביוגרפיים. הסרט המשיך להצליח עשרות שנים לאחר שנוצר, ונכון לשנת 2019 הוא הסרט התשיעי ברשימת הסרטים המצליחים ביותר קופתית בכל הזמנים לאחר תיקון הנתונים לאור האינפלציה.
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת ברובה בתקופה הסוערת שבין 1912–1923 ברוסיה/ברית המועצות, תקופה שכללה את מלחמת העולם הראשונה, המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים ברוסיה, תקופה שבה תם שלטונו של הצאר ניקולאי השני ונוסדה ברית המועצות. המספר בסרט המלווה את העלילה, מתייחס לסיפור מנקודת מבט של שנות ה-50, אף שאינו מציין תאריך מדויק.
מסגרת העלילה מציגה את גנרל הקג"ב יבגרף אנדרייביץ' ז'יוואגו (השחקן אלק גינס), המחפש אחר ילד מחוץ לנישואין של אחיו-למחצה, המשורר והרופא יורי אנדרייביץ' ז'יוואגו (השחקן עומר שריף), ומאהבתו לריסה ("לארה") אנטיפובה (השחקנית ג'ולי כריסטי). יבגרף מאמין שאשה צעירה בשם טוניה קומרובסקיה (ריטה טאשינגהם), העובדת בסכר הידרואלקטרי, עשויה להיות אחייניתו. בשנת 1956 לערך, יבגרף נפגש עם טוניה הצעירה ומספר לה על אחיו למחצה יורי.
אביו של יורי נטש את משפחתו ואימו מתה עוד בילדותו, כשהיא מותירה לו רק בללייקה. יורי נלקח אל ידידיה של האם, משפחת גרומקו, אלכסנדר "סאשה" (רלף ריצ'רדסון), אנה ובתם טוניה (ג'רלדין צ'פלין). גרומקו הוא מרצה לרפואה בגמלאות המתגורר במוסקבה. בזכותו, ז'יוואגו מתקבל לבית ספר לרפואה, שם הוא לומר בהנחיית בוריס קורט. אף שכבר נודע כמשורר, יורי אינו חושב שיוכל לפרנס משפחה מכתיבת שירה ומחליט להיות רופא. לארה מתגוררת אותה עת עם אמה, תופרת המקבלת "עצות" מוויקטור איפוליטוביץ' קומרובסקי (רוד שטייגר), עורך דין מושחת, אשר היה ידיד ושותף עסקי לאביו של ז'יוואגו. לארה מתארסת עם פאבל פבלוביץ' ("פאשה") אנטיפוב (טום קורטני), המתחיל דרכו כסוציאל-דמוקרט אידיאליסטי ונסחף לשמאל הרדיקלי לאחר שנפצע בחרב מקוזאקים בעת הפגנה שקטה. הוא נותר לשארית חייו עם צלקת בולטת על לחיו. באותו ערב קומרובסקי לוקח את לארה למסעדה יקרה ומפתה אותה.
יחסיה של לארה עם קומרובסקי מתהדקים עד אשר אמה מגלה את הרומן. לאחר הגילוי, אמה של לארה מנסה להתאבד בשתיית יוד. קומרובסקי מגלה אותה ומזעיק לעזרה את קורט ועוזרו ז'יוואגו, אשר פוגש בהזדמנות זו בלארה בפעם הראשונה. כאשר פאשה, שהפך בולשביק אדוק, מספר לקומרובסקי על כוונתו לשאת את לארה לאשה, קומרובסקי נרעש. הוא מנסה לשכנע את לארה שלא להינשא לפאשה ואונס אותה. בנקמה, לארה נוטלת אקדח שהחביאה עבור פאשה, עוקבת אחר קומרובסקי למסיבת חג המולד ויורה בו בזרועו. אף שהסועדים מבקשים לדווח למשטרה, קומרובסקי מתעקש שלא לנקוט בצעדים נגד לארה, שאותה מלווה פאשה החוצה. אף שהוא רוגז והרוס בגלל בגידתה של לארה, פאשה אינו יכול להביא עצמו להכותה. הם מתחתנים ונולדת להם ילדה, קטיה אנטיפובה.
לאחר המלחמה יורי שב למוסקבה ולומד כי החותנת שלו מתה וכי בית גרומקו חולק לדיירים שונים על ידי המשטר הסובייטי. יורי פוגש את בנו סאשה בפעם הראשונה מאז שהילד היה עדיין תינוק, ושב לעבודתו בבית החולים המקומי. לאחר שנוכח כי למשפחתו חסר עץ להסקה, הוא גונב לילה אחד קרשים מגדר סמוכה, לעיני אחיו-למחצה יבגרף, העובד עבור הצ'ה קה העוקב אחריו לביתו. יגרף מזהה את עצמו, ומגלה ליורי כי שיריו הוחרמו על ידי הסובייטים כמנוגדים לרוח הקומוניזם. יגרף מסביר ליורי כי הדבר מעמיד בסיכון את כל המשפחה לענישה קולקטיבית, מסדר לכולם רישיון מעבר ברכבת להעברתם לאחוזת משפחת גרומקו בואריקינו, שבהרי אורל.
ז'יוואגו, טוניה, סאשה ואלכסנדר עולם על רכבת משא, שמורה היטב, שבה קבוצה הנשלחת לעבודות כפייה בגולאג - כולל מתנגד למשטר אינטלקטואלי חמום-מוח, קוסטוייד אמורסקי וכן קבוצה גדולה של שומרים. בנקודה מסוימת הרכבת עוברת דרך הכפר מינק, אשר הופגז על ידי כוחות הצבא האדום בפיקוד הקומיסר סטרלניקוב. בעוד שהרכבת נעצרת, ז'יוואגו משוטט ומתרחק מן הרכבת, מאזין לקולות מפל, ונתקל ברכבת המשוריינת של סטרלניקוב העומדת במסילה צדדית מוסתרת. שומרי הצבא האדום עוצרים את יורי, בחשד שניסה להתנקש בקומיסר ומביאים אותו לפני סטרלניקוב. לתדהמתו, יורי מיד מזהה את הקומיסר כפאשה אנטיפוב. לאחר שיחה מתוחה סטרלניקוב מספר ליורי כי לארה בחיים בעיר יוריאטין - אשר נתפסה אותה עת על ידי כוחות אנטי-קומוניסטים. לאחר מכן הוא מרשה לז'יוואגו לשוב למשפחתו. הערת אגב של השומר הלוקח אותו בחזרה לרכבת מגלה כי רוב האנשים שנחקרו על ידי סטרלניקוב מסיימים את חייהם ביריה.
משפחת ז'יוואגו מגיעה לואריקינו, אולם מוצאים כי הבית אליו נסעו הוחרם על ידי המדינה. מפחד שמא יוצאו להורג כמתנגדים למשטר, הם אינם פורצים לביתם המוגף ומחליטים להיכנס לבית האורחים. המשפחה חיה חיים שקטים עד לבוא האביב, אז ז'יוואגו מגיע ליוריאטין הסמוכה ומגלה כי לארה עדיין חיה שם עם קטיה, ועובדת כספרנית. השניים נפגשים שוב, מתוודעים לאהבתם ההדדית, ופותחים ברומן מחוץ לנישואים. ז'יוואגו שטוף רגשות אשם, קרוע בין טוניה ולארה, עד שטוניה נכנסת להריון. מסיבה זו יורי נוסע ליוריאטין כדי לסיים את יחסיו עם לארה, אולם הוא נחטף ומגויס לשירות על ידי פרטיזנים קומוניסטים בפיקוד ליבריוס בעודו רוכב בדרכו חזרה לוואריקינו. לאחר ששירת עם הפרטיזנים במשך כמעט שנתיים, ז'יוואגו עורק, והולך בשלג ליוריאטין בניסיון להגיע לואריקינו, אולם שומע שטוניה ואביה "הסתלקו ואין איש בוואריקינו". הוא עושה דרכו לדירתה של לארה, שם השניים מחדשים את אהבתם ויחסיהם, היא מספרת לו שטוניה ואביה סאשה היגרו לפריז. מאוחר יותר היא נותנת לו מכתב מטוניה, בו טוניה מספרת לו כי היא ילדה בת, ומודה לסיום כי לארה אנטיפובה היא אדם טוב.
אולם, קומרובסקי מגיע לילה אחד ומספר להם שהצ'ה קה עוקב אחריהם, בגלל נישואיה של לארה לקומיסר סטרלניקוב (אשר בינתיים סר חינו בעיני המשטר) ובגלל השירה של יורי. קומרובסקי מציע ליורי ולארה את עזרתו לעזוב את רוסיה, אולם הם מסרבים. במקום זאת הם הולכים עם בתה של לארה, קטיה, לואריקינו, שם הבית נמצא נטוש. יורי מתחיל בכתיבת שירי "לארה", שבזכותם יזכה מאוחר יותר לתהילה. קומרובסקי מופיע שוב כדי לספר ליורי כי סטרלניקוב נאסר והתאבד בטרם הוצא להורג. לכן לארה נמצאת בסכנה מיידית, כיוון שהצ'ה קה הותיר אותה חופשייה רק כדי לפתות אליה את סטרלניקוב. ז'יוואגו מבטל את הדברים, אולם קומרובסקי מספר לו כי סטרלניקוב נעצר רק מרחק קצר מואריקינו. יורי מסכים לשלוח את לארה עם קומרובסקי, אשר מונה לשר המשפטים בממשלתו האנטי-קומוניסטית של הברון רומן פון אונגרן-שטרנברג במונגוליה. יורי מסרב לנסוע עם האדם שהוא מתעב ונותר מאחור.
שנים אחר כך, יורי שב חסר-כל למוסקבה, שם יבגרף מוצא לו עבודה בבית חולים וקונה לו בגדים. בעודו נוסע בטראם ליומו הראשון בעבודה, יורי רואה אשה שהוא מזהה כלארה. הוא יורד אחריה מן הטראם, רץ אחריה, אבל סובל מהתקף לב קטלני בטרם היא מבחינה בו. אף שאינו זוכה להלוויה רשמית במדינה הסובייטית, שירתו של יורי כבר מתפרסמת באופן חופשי בגלל שינויים במשטר ורבים באים להלוויה. בין המשתתפים גם לארה, אשר מופתעת ונעצבת על מות אהובה. היא ניגשת ליבגרף ומספרת לו שילדה ליורי בת, אבל הופרדה ממנה בעת התמוטטות משטרו של הברון במונגוליה. לאחר שהיא סוקרת לשווא מאות יתומים בעזרתו של יבגרף, היא מועלמת מן הרחוב בעת הטיהורים הגדולים של משטר יוסיף סטלין. "היא מתה או נעלמה לאן שהוא, באחד ממחנות העבודה," נזכר יבגרף, "מספר חסר שם, על רשימה שנזנחה אחר כך."
בתחילת הסרט מתה אמו של ז'יוואגו ומותירה לו בללייקה. אביו המאמץ מספר לו שלאמו היה כישרון. נושא זה של כישרון אומנותי מופיע לאורך העלילה, כאשר ז'יוואגו הופך משורר מפורסם. בסיום, ליד הסכר באמצע שנות ה-50, יבגרף נעשה משוכנע יותר ויותר כי טוניה קומרובסקיה הצעירה היא בתם של יורי ולארה, אולם היא מסרבת להאמין: "אינני יכול לסייע להם עוד," אומר יבגרף, "קיוויתי שאוכל לסייע לך בדרך כלשהי." הנערה מסיימת את הפגישה באמירה שתחשוב על כך, ועוזבת עם החבר שלה, עובד בסכר. בעודה צועדת משם הנערה מכתיפה בללייקה. יבגרף קורא לה, "טוניה, האם את יכולה לנגן בבללייקה?" והחבר עונה, "האם היא יכולה לנגן, היא אומנית!" "מי לימד אותך?" שואל יבגרף. "אף אחד לא לימד אותה." יבגרף מחייך ומעיר, "אה, אם כך, זה כישרון."