cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמא קוראז' וילדיה
סקירה
המחזה מתרחש בתקופת מלחמת שלושים השנים (1618–1648). העלילה עוקבת אחר קורותיה של אנה פִירלינג, המכונה "אמא קוראז'" – אישה ערמומית, מוכרת בקנטינה בצבא שוודיה, הנחושה בדעתה להרוויח את לחמה מהמלחמה. לאורך המחזה, היא מאבדת את כל שלושת ילדיה בשל אותה המלחמה שקיוותה להרוויח ממנה. כמו בחירת התקופה המרוחקת, שנועדה ליצור זרות וניכור, כך גם היחס לדמויות. המחזה נפרס על פני 12 שנים (1624 עד 1636), המיוצגות ב-12 סצנות. חלקן מאפשרות הצצה לפועלה של קוראז', מבלי להותיר זמן מספיק לצופים לפתח רגשות של אמפתיה והזדהות כלפי מי מהדמויות. יצירתו של ברכט היא ניסיון להמחיש את אימי המלחמה ואת הרעיון שבזמנים מושחתים, מידות טובות אינן מזכות את בעליהן בגמול. ברכט עשה שימוש במבנה האפי על מנת להביא את הקהל להתמקד בסוגיות המוצגות במחזה במקום בדמויות וברגשות. התיאטרון האפי של ברכט נבדל מההטרגדיה היוונית: דמותה של אמא קוראז' אינה של אישה אצילה, וסופו של המחזה אינו מעורר בצופים רצון לחקות אותה.
שמה של הדמות הראשית, אמא קוראז', לקוחה מהרומן הפִּיקָרֶסְקי של הסופר הגרמני בן המאה ה-17 הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן (Grimmelshausen), "סיפור חייה של הארכי-רמאית והנוודת קוראז'" (Die Lebensbeschreibung der Erzbetrügerin und Landstörzerin Courasche; 1669), שגם בו הדמות הראשית מפלסת את דרכה במלחמה בעזרת תככים ומזימות; אולם הסיפור הוא בעיקרו יצירה מקורית של ברכט, בשיתוף שטֶפין.
מתרגמי ברכט רלף מנהיים וג'ון וילט (Willett), המחזה, המציג את "תוצאותיה ההרסניות של מלחמה אירופית ואת עיוורונם של כל אלו המקווים להרוויח ממנה, הושלם ככל הידוע בתוך חודש; לאור היעדרם המוחלט כמעט של טיוטות או כל ראיה אחרת למחקר מקדים, הוא ללא ספק היה תוצר של מנה גדושה במיוחד של השראה".
הפקות
המחזה הועלה לראשונה על במת תיאטרון (שאושפילהאוס) ציריך ב-1941, בבימויו של לאופולד לינדטברג. עיצוב הבמה נעשה על ידי תיאו אוטו, ואת המוזיקה חיבר פאול דסאו. התזמורת הוצבה בטווח ראייתם של הצופים – אחת מן הטכניקות של התיאטרון האפי של ברכט. השחקנית הנודעת דאז תרזֶה גיזֶה (Giehse) גילמה את התפקיד הראשי.
יניסיי קרסנויארסק (כדורגל)
היסטוריה
הקבוצה הוקמה לראשונה בשנת 1937 בשם "לוקומוטיב קרסנויארסק" והתמודדה בליגות הנמוכות בברית המועצות ובגביע הסובייטי אך לא הגיעה להישגים משמעותיים רבים. בשנת 1957 הקבוצה החלה להתמודד בליגות המקצועניות. ב-1958 אף העפילה לרבע גמר הגביע הסובייטי אך הודחה על ידי ספרטק מוסקבה שהביסה אותה בתוצאה 1:4. בשנת 1967 הקבוצה שינתה את שמה ל"זריחה" (Рассвет) ולבסוף בשנת 1970 שינתה שמה ל"אוטומוביליסט קרסנויארסק" (Автомобилист) אך הקבוצה לא הצליחה לשמור על מקומה בליגות המקצועניות ומעולם לא העפילה לליגת העל הסובייטית.
אמא קוראז' וילדיה
הפקות
המחזה הועלה בשנית בשנת 1949 בברלין המזרחית, בכיכובה של אשתו (השנייה) של ברכט, הלנֶה וַייגֶל (Weigel). ברכט תיקן את המחזה עבור הפקה זו בעקבות הביקורות על ההצגה בציריך, אשר הדגישו את אימהיותה של קוראז'; וחרף זאת הוא סבר שהקהל בברלין נכשל לראות את פשעיה של קוראז' ואת חלקה במלחמה, ותחת זאת התמקד בסבלה.
ההפקה הבאה (והשנייה בגרמניה) הייתה בקָאמֶרשפִּילֶה של מינכן ב-1950, בבימויו של ברכט ובכיכובה של אמא קוראז' המקורית, תרזֶה גיזֶה.
יניסיי קרסנויארסק (כדורגל)
היסטוריה
לאחר התפרקות ברית המועצות הקבוצה שינתה שמה ל"מטאלורג" ואומצה על ידי מפעל מתכות מקומי, ברם הדבר לא סייע לה להגיע להישגים של ממש בשנות ה-90 של המאה ה-20. הקבוצה העפילה לליגת המשנה הרוסית ובשנת 2001 סיימה במקום התשיעי בליגה, במה שהיווה עד אז להישג שיא עבור הקבוצה. ברם הקבוצה נכשלה לשמור על מקומה בליגה בשנים הבאות והודחה לליגה הרוסית השנייה.
אמא קוראז' וילדיה
הפקות
ב-1955 הייתה הצגת הבכורה של המחזה בלונדון, בכיכובה של ג'ואן ליטלווד.
המחזה עובד לסרט בגרמניה המזרחית בבימוים של במאי התיאטרון מנפרד וֶקוֶורת (Wekwerth) ופטר פאליטש (Palitzsch) ובכיכובה של הלנֶה וַייגֶל, אשר יצא לאקרנים ב-10 בפברואר 1961.
יניסיי קרסנויארסק (כדורגל)
היסטוריה
בפברואר 2010 שינתה את שמה ל"מטאלורג-יניסיי" ולמאמן הקבוצה מונה אלכסנדר אלפרוב, בסיום אותה עונה הקבוצה שבה והבטיחה העפלתה לליגת המשנה הרוסית ואלפרוב הוכתר למאמן העונה בליגה הרוסית השנייה. החל משנת 2011 הקבוצה החלה להתמודד בליגת המשנה הרוסית. בעונת 2011/2012 הליגה הפכה לליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה והשם מטאלורג הושמט משם הקבוצה בעוד יניסיי סיימה את העונה במקום העשירי בליגה.
אמא קוראז' וילדיה
בישראל
המחזה הועלה בישראל לראשונה ב-15 ביולי 1951 בתיאטרון "הבימה", בתרגומו של רפאל אליעז, בבימוי לאופולד לינדטברג, בניצוח פורדהאוס בן ציסי ובכיכובה של חנה רובינא כאמא קוראז'. ב-16 בפברואר 1964 הועלה המחזה בתיאטרון העירוני חיפה בתרגומו החדש של אליעז, בבימוי של יוסף מילוא, בניצוחם של יוסף פרידלנד ואדריאן סאנשיין ובכיכובה של ימימה מילוא
ב-1 בנובמבר 1975 הועלה המחזה שוב ב"הבימה", בתרגום חדש מאת שמעון זנדבנק, בבימוי דוד לוין ובכיכובה של ליא קניג. הפקה זו הביאה את חברת הכנסת גאולה כהן לדרוש משר החינוך להוריד את ההצגה, עקב "פגיעה במוראל הציבור". בשנת 1988 הועלה המחזה ב"תיאטרון הקאמרי", בכיכובה של זהרירה חריפאי (שגילמה בהפקת חיפה 1964 את דמותה של בתה האילמת של אמא קוראז', קתרין). בדצמבר 2002 הועלה המחזה שוב ב"קאמרי", בתרגום חדש מאת ענת גוב, בבימוי עמרי ניצן ובכיכובה של ג'יטה מונטה. באוגוסט 2013 הועלה בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של אודי בן-משה, בתרגומה של ענת גוב ובכיכובה של תיקי דיין בתפקיד הראשי.
יניסיי קרסנויארסק (כדורגל)
היסטוריה
בעונת 2012/2013 הקבוצה העפילה עד לשלב רבע גמר הגביע הרוסי והודחה על ידי צסק"א מוסקבה שהביסה אותה בתוצאה 3:0, בדרך לזכייה בגביע באותה עונה.
בעונת 2014/2015 הקבוצה סיימה במקום השמיני בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה. בעונת 2016/2017 סיימה במקום השלישי בליגה ובכך הגיעה להישג הגדול ביותר בתולדותיה עד אז.
בעונת 2017/2018 הודחה משלב שמינית גמר הגביע הרוסי בכדורגל וסיימה אומנם במקום השלישי בטבלת הליגה, אך בזכות ניצחון 6:4 במשחקי מבחן להעפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל נגד אנז'י מחצ'קלה, הבטיחה את העפלתה לראשונה בתולדותיה לליגת העל הרוסית. ברם בעונת הבכורה שלה בליגה, יניסיי הציגה מאזן עגום של רצף הפסדים וירדה לליגה הלאומית אחרי עונה אחת בליגה הבכירה.
בעונת 2021/2022 הקבוצה העפילה עד לשלב חצי גמר הגביע הרוסי בפעם הראשונה בתולדותיה, אחרי שגברה בשלבים המוקדמים על לוקומוטיב מוסקבה ורובין קאזאן.
בתום עונת 2022/2023 סיימה רביעית וקיבלה את הזכות להתמודד במסגרת טורניר העפלה לליגת העל הרוסית, מול פאקל וורונז'.
אצטדיון הקבוצה
הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון המרכזי, הממוקם על אי המרפא בקרסנויארסק ובעל תכולה של 15,000 איש. האצטדיון משמש לא רק כמגרשה הבייתי של יניסיי אלא גם כאצטדיון הבית של נבחרת רוסיה ברוגבי והקבוצות המקומיות ברוגבי. האצטדיון נחנך באוקטובר 1967 ובאותה עת היה בעל יכולת תכולה של 35,000 איש. בשנת 2010 ובמרץ 2014 ממשלת מחוז קרסנויארסק ביצעה בו שיפוץ מסיבי והוא נפתח מחדש בנובמבר 2015 ואירח משחק במסגרת גביע האתגר האירופי ברוגבי. בשנת 2018 נערכו בו שיפוצים לקראת אוניברסיאדת קרסנויארסק (2019).
ב-2014 נחנך אולם סגור לכדורגל, בשם "יניסיי ארנה", בעל תכולה של 3,000 מושבים ובעונת 2017/2018 הקבוצה אירחה בו את משחקיה.
בעונת 2018/19 בליגת העל הרוסית בכדורגל נאסר על הקבוצה לארח ב"יניסיי ארנה" והוחלט שהקבוצה תארח את משחקיה בחלק הראשון של העונה באצטדיון גאולוג, שבעיר טיומן הסמוכה, המכיל 13,057 מושבים. החל מספטמבר 2018, עם השלמת השיפוצים באצטדיון, הקבוצה חזרה לאצטדיון בקרסנויארסק, שאירח משחק ראשון במסגרת ליגת העל הרוסית בכדורגל, ב-22 בספטמבר 2018 כשיניסיי אירחה את אורל יקטרינבורג.
הדיוויזיה ה-176 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-176 (בגרמנית: 176. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-26 בינואר 1943 כיחידת "אימון ותחלופה". היה לה כוח של כ-7,000 איש, שרובם היו במצב ירוד. החטיבה זכתה לכינוי "דיוויזיית החולים", מכיוון שהיא הורכבה ברובה מגברים שנחשבו לא כשירים לשירות צבאי, כמו נכים פיזית וגברים עם אלרגיות קשות. גדוד אחד כלל גברים עם לקויות שמיעה חמורות, שניים כללו אנשי לופטוואפה (אך עם אימוני חי"ר רבים), בעוד שרבים אחרים היו מחלימים ונכים למחצה. הדיוויזיה נטלה חלק בבקרה על הבליטה, וב-31 באוקטובר 1944 היא הפכה לדיוויזיית חי"ר. בנובמבר ובדצמבר 1944, הדיוויזיה הייתה חלק מקורפוס האס אס ה-12 במסגרת ארמיית הפאנצר החמישית. בין ינואר למרץ 1945 הוקצתה דיוויזיית הרגלים ה-176 לקורפוס אס אס ה-12 במסגרת הארמייה ה-15. הדיוויזיה ה-176 הייתה מערך צבאי 'רגיל' אשר פעל בעיקר בצד ההולנדי של "ראש הגשר רור" במהלך מבצע בלקקוק. במהלך המבצע, המטה שלה היה ממוקם באפלד ליד ולודרופ. הדיוויזיה למעשה עברה חידוש והצטיידות במהלך הקרב על הבליטה ומבצע בלקקוק.
הדיוויזיה הוקצתה לקורפוס ה-74 של הארמייה ה-15 באפריל 1945 וראתה פעילות באזור דיסבורג, שם נכנעה בסופו של דבר.
חוליה קאלבו
חוליה קאלבו (בספרדית: Julia Calvo; נולדה ב-2 במרץ 1961) היא שחקנית וזמרת ארגנטינאית, מורה למשחק ומנהלת תיאטרון.
ביוגרפיה
היא למדה במגמת תיאטרון בבית הספר הלאומי לאמנות דרמטית בבואנוס איירס עד שנת 1985, השנה שבה סיימה כשחקנית ואחר כך כמנהלת תיאטרון, היא נכנסה לעולם הקולנוע בשנות ה-70 אבל היא קיבלה תפקידים קטנים היא החלה את הקריירה שלה בשנת 1970 בסרט Los mochileros.
קריירה בטלוויזיה
בשנת 2000 היא השתתפה בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית ההומוריסטית בה היא מגלמת את דומתה של סטלה.
בשנת 2002 שיחקה בסדרה הארגנטינאית "מרכז 099" בה היא מגלמת את דמותה של כרמלה.
בשנת 2003 שיחקה בטלנובלה Soy Gittano בתפקיד קונפסיון.
בשנת 2004 שיחקה בטלנובלה Padre Corje וגילמה את דומתה של מסינה קורטזה דה טומיני.
בשנת 2005 שיחקה בטלנובלה Una familia especial בה היא מגלמת את דמותה של אלנה. שיחקה בטלנובלה Mojeres Asesinas בה היא מגלמת את דמותה של סילביה. שיחקה בטלנובלה של כריס מורנה "פלוריסיינטה" בה היא מגלמת את מרתה.
בשנת 2006 המשיכה לעבוד עם כריס מורנה ושיחקה בטלנובלה "אלמה פיראטה" בה היא מגלמת את דמותה של קרלוטה צ'רלי.
בשנת 2009 שיחקה בטלנובלה Revelaciones בה היא מגלמת את דמותה של ויולטה. בשנת 2010 חזרה לפרק הסיום של הסדרה "כמעט מלאכים". באותה שנה שיחקה בטלנובלה Alguien que me quiera בה היא מגלמת את דמותה של ריטה.
בשנת 2011 שיחקה בטלנובלה Cuando vos me sonrisa וגילמה את דמותה של רוברטה ריוס.
בשנת 2012 שיחקה בטלנובלה La doena בה היא מגלמת את דמותה של קורה. בשנת 2013 שיחקה בסדרה Historia clínica בה היא מגלמת את פלורה. באותה שנה שיחקה בסדרה הארגנטינאית Combatientes וגילמה את דמותה של אווה ריברו ושיחקה בטלנובלה הארגנטינאית Qitapenas בתפקיד מריכמן באותה שנה שיחקה בטלנובלה "סימנים" בה היא מגלמת את תרזה.
בשנת 2014 שיחקה תפקיד אורח בטלנובלה Junior Express בה היא מגלמת את דמותה של אינס.
בשנת 2016 שיחקה בטלנובלה La Leona בה היא מגלמת את דמותה של בטי.
בשנת 2017 שיחקה בטלנובלה "אגרוף בלב" וגילמה את דמותה של מרת'ה.
בשנת 2019 היא גילמה את הדמות של סרפינה בטלנובלה "ארגנטינה, ארץ של אהבה ונקמה".
רוק דרומי
רוק דרומי הוא תת-ז'אנר מוזיקלי במוזיקת הרוק אשר התפתח בדרום ארצות הברית מסגנונות הבלוז, רוק אנד רול, והקאנטרי והוא מבוסס בעיקר על גיטרה חשמלית ועל שירה.
הסגנון הושפע מאוד מיוצרי הרוק אנד רול בשנות ה-50 של המאה ה-20, עם יוצרים ידועים כמו אלביס פרסלי, בו דידלי, באדי הולי וג'רי לי לואיס. באמצע שנות ה-60, עם הפלישה הבריטית ועליית הרוק, עיקר הז'אנר החדש עבר מהאזור הכפרי לערים הגדולות. להקות בולטות מהעשור היו הבנד וקרידנס קלירווטר רבייבל אשר הושפעו גם מקאנטרי ומבלוז. בשנת 1969 נוסדה והתבססה במייקון שבג'ורג'יה אחת הלהקות הידועות ביותר בז'אנר - להקת האחים אולמן. בשנים שלאחר מכן פעלה גם הלהקה הידועה לנרד סקינרד. להקות אלו נהגו לעיתים רבות להלל ולשבח את הדרום ואת ערכיו.
דוחן פנינה
דוחן פנינה (שם מדעי: Pennisetum glaucum) הוא מין הדוחן הנפוץ ביותר בגידול אנושי. הוא גודל באפריקה ובתת-היבשת ההודית מאז התקופה הפרה-היסטורית. מרכז הגיוון, והאזור המוצע של תרבות, הוא אזור הסאהל של מערב אפריקה. לאחרונה אישר מחקר ארכיאו-בוטני נוכחות דוחן פנינה מתורבת באזור הסאהל של מאלי הצפונית, בין 2500 ל-2000 לפני הספירה. העיבוד החקלאי התפשט בהדרגה מעבר לים אל הודו. התיעוד הארכאולוגי המוקדם ביותר בהודו מתוארך לכ-2000 לפנה״ס, והוא התפשט במהירות בתת-היבשת עד לדרום הודו ב-1500 לפנה״ס, בהתבסס על ראיות מאזור האלור. העיבוד החקלאי התפשט גם דרך מזרח ודרום אפריקה. דוחן פנינה מגודל באופן נרחב בחלק הצפון מזרחי של ניגריה (בעיקר במדינות בורנו ויובה). הוא משמש כמקור מזון עיקרי לכפריים המקומיים באזור זה. דוחן הפנינה צומח בקלות באזור זה בזכות יכולתו לעמוד בתנאי מזג-אוויר קשים כגון בצורות והצפות. תיעודים קיימים לתרבות דוחן פנינה בארצות הברית ב-1850 ולברזיל הגיע ב-1960.
מאפיינים
גרעינים עגלגלים באורך 3-4 מ״מ (הגדולים מבין מיני הדוחן, למעט sorghum), בצבע לבן, צהוב חיוור, חום, אפור, כחלחל או סגול. משקל ל-1000 זרעים יכול לנוע בין 2.5 ל-14 גרם עם ממוצע של 8 גרם. גובה הצמח נע בין 0.5 ל-4 מטרים.
אליפות אירופה באופני כביש
אליפות אירופה באופני כביש היא מרוץ האופניים שבו נקבעים אלופי אירופה לאותה שנה. האליפות מאורגנת על ידי האיגוד האירופאי לאופניים החל משנת 1995. האליפות נערכת על פני מספר ימים במקצים נפרדים לגברים ונשים וכללת מרוץ אופני כביש ומרוץ נגד השעון שהחל בשנת 1997. האליפות החלה לרוכבים זוטרים, צעירים עד גיל 23. בשנת 2005 נוספו מקצים לנוער עד גיל 19 ובשנת 2016 נוספו מקצים לרוכבי עלית.
הזוכים באליפות רשאים ללבוש בתחרויות איגוד האופניים הבינלאומי לאורך השנה חולצת אלוף בעיצוב של גופייה לבנה עם פסים כחולים וכוכבים צהובים, שעוצבה על פי דגל האיחוד האירופי.
ילדי סנטר
ילדי סנטר הוא כינוי סלנג ישראלי אשר נמצא בשימוש מהעשור הראשון של שנות ה-2000, לתת-תרבות של נערים ונערות משלהי דור ה-Y ומדור ה-Z שנוהגים להסתובב בדיזנגוף סנטר בתל אביב.
מאפיינים
ילדי הסנטר נוהגים להסתובב לרוב בקבוצות של בני ובנות עשרה בקניון דיזנגוף סנטר, המשמש להם מקום למפגשים חברתיים, בו הם מתיישבים בפינות שונות ומבקרים בחנויות אופנה אלטרנטיבית הנמצאות בקניון. הם רואים בדיזנגוף סנטר כמקום מפגש ייחודי בו הם יכולים לפגוש ילדים בעלי תחומי עניין משותפים להם, ושמאופיין ברמת פתיחות וקבלת השונה גבוהה יותר.
ילדי הסנטר מחולקים לשלושה סוגים עיקריים:
רבים מילדי הסנטר מזדהים עם קהילת הלהט"ב ולובשים פרטי לבוש בעלי סמלים שונים של קהילה זו.
קבוצות מסוימות של נערי סנטר נהגו בעבר להשחית רכוש בדיזנגוף סנטר, עד שבשנת 2009 הנהלת המקום הגבירה את האבטחה והחלה לנקוט צעדי מנע כנגדם. לאחר צעדים אלו, נערים רבים המזוהים כילדי סנטר התלוננו על כך שההנהלה לא מאפשרת להם להיכנס למקום בגלל לבושם ויוצרת אפליה על רקע אופנתי, דבר שההנהלה הכחישה.
קיים מנהג להיפגש מדי שבוע בימי חמישי בקניון דיזנגוף סנטר. חלקם מגיעים גם לאירועים כמו פסטיבל אייקון וקומיקונים שונים.
ילדי הסנטר נוהגים לקיים פגישות על הגג של הסנטר, ואף נוספה אבטחה על מנת למנוע אירועי התאבדות.
חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים
חטיבה 7 היא חטיבת שריון סדירה, שלחמה ברמת הגולן במהלך מלחמת יום הכיפורים, משעות הלחימה הראשונות ועד להפסקת האש.
במהלך המלחמה נהרגו 103 מחיילי החטיבה.
החטיבה ערב המלחמה
ב-1969 ירדה חטיבה 7 לסיני, אך גדוד 53 נשאר ברמת הגולן ועבר לחטיבה 188. במקומו הוקם בחטיבה גדוד 77. בשנת 1971 הוקם גדוד 75 כגדוד חרמ"ש. חטיבה 7 הייתה חטיבת עתודה של המטה הכללי ומחנה הקבע שלה היה בשדה תימן, ליד באר שבע. בספטמבר 1972 מונה יאנוש בן-גל למפקד החטיבה.
לפני מלחמת יום הכיפורים כללה החטיבה שני גדודי טנקי שוט קל (77 ו-82) וגדוד חרמ"ש (75). גדוד 77, בפיקוד סא"ל אביגדור קהלני, ישב באזור רפידים וכלל ארבע פלוגות טנקים לאחר סיום צמ"פ. גדוד 82, בפיקודו של רס"ן חיים ברק, ישב מדרום לבאר שבע וכלל שתי פלוגות מבצעיות ושתי פלוגות חיילי נח"ל מוסבים, שהיו בתחילת הצמ"פ. גדוד החרמ"ש בפיקוד סא"ל יוס אלדר כלל פלוגת טירונים ופלוגת סיור.
זמן קצר לפני המלחמה עברה החטיבה אימון גדול בסיני, ופלוגתו של אלי גבע מגדוד 82 תורגלה בגרירת גשר הגלילים. באוגוסט 1973 ערכו מפקדי החטיבה סיור ברמת הגולן להכרת השטח.
עליית החטיבה לרמת הגולן
בשגרה הוצבה ברמת הגולן חטיבה 188 בכוח של שני גדודי טנקים סדירים. עם העלאת הכוננות בצה"ל בסוף חודש ספטמבר 1973 הוחלט לתגבר את הגזרה. ב-26 בספטמבר 1973, ערב ראש השנה, הועלו לרמה שתי פלוגות טנקים מגדוד 77 יחד עם מפקדת הגדוד. בהמשך השבוע הצטרפה אליהם יתרת הגדוד. ב-5 באוקטובר, ערב יום הכיפורים, הועלו שני הגדודים הנוספים, יחד עם מפקדת החטיבה, לרמת הגולן. במחנה פילון הצטייד גדוד 82 בטנקים של חטיבת המילואים 179, שערכה תרגיל גיוס וטנקיה זוודו וחומשו במסגרת התרגיל. גדוד 75 עלה לרמת הגולן עם כ-15 נגמ"שים.
החטיבה נערכה במרכז רמת הגולן ככוח עתודה, ופעלה תחת אוגדה 36 ומפקדה, רפאל איתן.
גדוד 71
ב-4 באוקטובר בערב, עם העלאת הכוננות בצה"ל, הוחלט להקים את גדוד 71. הגדוד התקיים כמסגרת לשעת חירום בבית הספר לשריון בג'וליס, על בסיס מפקדים ומדריכים מבית הספר. אליהם צורפו מדריכי שריון ממגמת שוט קל ממתקן 500 (בסיס צאלים) וצוערי שריון מבית הספר לקצינים. סא"ל משולם רטס, מפקד קורס קציני שריון בבית הספר לשריון, מונה למפקד הגדוד, ורס"ן גדעון ויילר, מפקד מדור נט"ר (נהיגה) בבית הספר, מונה לסגנו. הגדוד מעולם לא התאמן ככוח אורגני ורבים מחייליו לא הכירו אחד את השני.
6 באוקטובר
יום שבת 6 באוקטובר נוצל על ידי המח"ט לסיור מפקדים ברמת הגולן. בשעה 10 בבוקר התקבלה ההודעה מפיקוד הצפון כי מלחמה צפויה להיפתח בשעות הערב, והמח"ט קבע תדריך נוסף לשעה 14:00 במחנה נפח. מספר דקות קודם לשעת התדריך נפתחה המלחמה בהרעשה ארטילרית כבדה של הסורים לכל אורך הגזרה. עם פתיחת האש החלה החטיבה, בהוראת יאנוש, לנוע אל עבר הגזרה הצפונית.
הערכת הפיקוד טרם המלחמה הייתה כי מרכז הכובד של המתקפה הסורית יהיה בצפון רמת הגולן, באזור פתחת קוניטרה. לכן הוחלט עם תחילת המלחמה להעביר את עיקר חטיבה 7, שהייתה כוח העתודה העיקרי, כתגבור לצפון הרמה. בשעה 15:00 קיבלה החטיבה, שממילא הייתה בדרך, הוראה לנוע אל עבר פתחת קוניטרה ולסייע לגדוד 74 מחטיבה 188 בבלימת המתקפה של הדיוויזיה השביעית הסורית בגזרה זו. גדוד 82 עבר תחת פיקוד חטיבה 188 ונשלח לתגבר את דרום הרמה. בהמשך קיבלה החטיבה את האחריות על הגזרה הצפונית, ממוצב 110 (תל חזקה) צפונה, וגדוד 74 (מחטיבה 188) עבר תחתיה. יצחק בן-שהם, מח"ט 188, קיבל את האחריות על דרום הרמה.
בסביבות השעה 16:00 התייצבו טנקי חטיבה 7 בעמדות והצטרפו לקרב. גדוד 77 נפרס באזור הבוסטר וניהל אש עם טנקים סורים שניסו לחצות את תעלת הנ"ט במרחק של 2–3 ק"מ. גדוד 75 קיבל פלוגת טנקים מגדוד 77 ונפרס מדרום לחרמונית. שני הכוחות לחמו מול חטיבה 85 הסורית שכללה 41 טנקים. בצפון עמק הבכא, באזור ואדי שבריק, הצליחו הכוחות הסורים לגשר מעל תעלת הנ"ט ולחצות את קו הגבול. במהלך הלחימה נפצע מג"ד 75, יוס אלדר, מהפגזה ארטילרית ופונה.
גדוד 71 תגבר את כוחות חטיבה 188 באזור בוקעתא וסייע בבלימת חטיבה 68 הסורית. כוחות של גדוד 74 שהיו פרוסים לאורך קו המוצבים מתחילת האש בלמו בהצלחה את המאמץ הצפוני ביותר של החטיבה המרוקנית.
ג'ו לואיס ארנה
ג'ו לואיס ארנה (באנגלית: Joe Louis Arena) היה אולם רב-תכליתי שהיה ממוקם בדטרויט, מישיגן. האולם קרוי על שם המתאגרף ג'ו לואיס. בניית האולם הסתיימה בשנת 1979 ועלות הבנייה הסתכמה ב-57 מיליון דולר אמריקאי. רק מדיסון סקוור גארדן שבניו יורק נושא גם הוא שם לא פרסומי בליגת ההוקי קרח.
חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים
6 באוקטובר
בשעה 20:00 הורה אלוף הפיקוד חופי על העברת גדוד 71 לעזרת חטיבה 188 בגזרה הדרומית. יאנוש סירב להעביר את הגדוד בטענה שהוא זקוק לו ללחימה בעמק הבכא (יאנוש אף שינה, לפי טענתו, את תדרי החטיבה למספר שעות כדי שלא יוכלו להשיגו). שתי פלוגות מגדוד 71 יחד עם המג"ד רטס נשלחו לתגבר את גדוד 75 מדרום לחרמונית, ויחד בלמו הכוחות את מעבר הסורים. בשעות הלילה נמשכו הקרבות בגזרה אך בעצימות נמוכה.
ג'ו לואיס ארנה
ב-2017 נסגר האולם, והקבוצה הביתית העיקרית שבו, קבוצת ההוקי קרח דטרויט רד וינגס, עברה לשחק בליטל סיזרס ארנה. הריסת האולם החלה באפריל 2019, ונכון לדצמבר 2019 עדיין נמשכת.
חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים
המארב של טייגר
פלוגת ג' הייתה פלוגת טנקים מגדוד 82 בפיקוד סרן מאיר זמיר. כשעבר גדוד 82 לפיקוד חטיבה 188, נותרה פלוגת ג', שכינויה ברשת היה "טייגר", תחת חטיבה 7. בשעות הערב הופנתה הפלוגה דרומה, לאבטחת התפר שבין חטיבות 7 ו-188. כוח מהפלוגה נשלח למוצב 110 שעמד בפני התקפה של כוחות חי"ר סורים, וסייע להם להדוף את ההתקפה.
בסביבות 3:00 בלילה (7 באוקטובר) התקבלו ידיעות על כוח סורי שחדר באזור כודנה ונע צפונה לכיוון קוניטרה. היה זה הגדוד המוביל של חטיבת השריון 43 הסורית. פלוגת טייגר נשלחה לקדם את הכוח הסורי. הפלוגה פרסה מארב על ציר רשת (כביש 98, מצפון ליישוב אלוני הבשן כיום). סמוך לשעה 4:00 נכנסו הטנקים הסורים למארב. מפקד המחלקה הדליק זרקור ושאר הטנקים ירו ופגעו בטנקים הסורים מטווחים קצרים. שמונת הטנקים של הפלוגה השמידו כ-30–40 טנקים ונגמ"שים סורים בתוך מספר שעות, ללא שום אבדות. התקדמות חטיבה 43 נעצרה והחטיבה נסוגה להתארגנות מחדש.
גדוד 82 תחת חטיבה 188
עם עליית החטיבה לרמת הגולן נערך גדוד 82 באזור סינדיאנה, מדרום-מזרח לנפח, ככוח עתודה לגזרה הדרומית. הגדוד, בפיקוד רס"ן חיים ברק, כלל פלוגה מבצעית אחת ושתי פלוגות צמ"פ שהיו באמצע הכשרתן (פלוגה מבצעית נוספת, פלוגת "טייגר" בפיקוד מאיר זמיר, הושארה תחת חטיבה 7).
בבוקר המלחמה סיכמו יאנוש ויצחק בן-שהם, מח"ט 188, על העברת הגדוד לאחריות חטיבה 188 אולם סיכום זה לא הובא לידיעת מג"ד 82, ובשעות הראשונות למלחמה חשב המג"ד שהוא פועל תחת חטיבה 7. רק בסביבות השעה 19:00 הוכפף באופן סופי לחטיבה 188 ועבר לרשת הקשר שלה.
עם פרוץ המלחמה נע הגדוד מסינדיאנה לחושניה. משם נשלח בהוראת בן-שהם במסגרות פלוגתיות כדי לסתום פרצות בגזרת הלחימה בדרום רמת הגולן. בסביבות השעה 16:00 שלח הגדוד שתי פלוגות דרומה על ציר הנפט לג'וחדר (תחילה פלוגה ב' וכעשרים דקות מאוחר יותר פלוגה ד' יחד עם הסמג"ד רס"ן דני פסח). שתי מחלקות טנקים (אחת מכל פלוגה) הושארו בג'וחדר, ופעלו עם כוחות גדוד 53 (שהגן על דרום הרמה) בתיאום חלקי.
פלוגה ד', יחד עם הסמג"ד, נשלחה לסייע למוצב 116. מדרום לג'וחדר עלתה הפלוגה על מארב סורי ו-3–4 טנקים נפגעו. שאר הטנקים נחלצו והגיעו לתל סאקי, שם הצטרפו אליהם מאוחר יותר שני טנקים של חטיבה 188 בהגנה על התל. בלילה ניסו שני טנקים מהפלוגה לחבור למוצב 116 אולם כבר בתחילת התנועה גילו שיירה סורית וחזרו לתל. לקראת הבוקר, במהלך הקרב בתל סאקי, נתקע טנק הסמג"ד פסח. פסח עלה על אחד הטנקים התקינים ונסע לבדו דרומה. באזור הבטיחה חבר לבן-שהם והצטרף לכוחותיו בהגנה על נפח. מ"פ ד', דני לוין, וצוותו נחלצו רגלית מתל סאקי לאחר שהטנק נתקע. באזור רמת מגשימים נתקלו בכוח סורי ונפלו בשבי.
פלוגה ב' נשלחה צפונה למוצב 111 (תל שעף א-סינדיאן) שם סייעה לכוח סמג"ד 53, שמואל אסקרוב בבלימת המאמץ הצפוני של חטיבה 33 הסורית.
פלוגה א' יחד עם המג"ד נפרסה בשעה 17:30 מדרום למוצב 111. עד החשיכה פגעה הפלוגה ב-30 טנקים ונגמ"שים של חטיבה 33 שניסו לפרוץ באזור. עם חשיכה חדרה חטיבת השריון 51 מדרום ל-111, בשטח שלא נצפה על ידי הפלוגה. בשעה 23:00 תפסה חטיבה 51 את אזור חושניה והתבססה בו.
7 באוקטובר
בבוקר יום ראשון כללה החטיבה כ-90 טנקים תקינים. בשעות הבוקר חידשו הסורים את ניסיונות ההתקדמות מערבה והמשיכו להזרים כוחות דרך המעברים שהוקמו על המכשול הצה"לי ביום הקודם. בעוד שבגזרה הדרומית ברמת הגולן התרחשו במהלך היום קרבות קשים בקרבת נפח וכוחות חטיבה 188 נותרו מכותרים במספר מקומות, בגזרה הצפונית היה המצב טוב יותר. כוחות חטיבה 7 הגנו בהצלחה על קו הגבול ומנעו את חדירת הדיוויזיה השביעית הסורית לצפון רמת הגולן.
במהלך היום נותרו טנקי החטיבה בגזרתם והגנו מפני ההתקפה הסורית שהתחדשה בבוקר. גדוד 77 הגן באזור עמק הבכא. גדוד 71 התמקם על החרמונית ומצפון לחרמונית. פלוגת טנקים מגדוד 74 בלמה את ההתקפה הסורית בפתחת קוניטרה הדרומית, ושתי פלוגות נוספות מגדוד 74 נפרסו מצפון לחרמונית ובלמו בהצלחה את ניסיונות החדירה באזור זה. המג"ד, יאיר נפשי, עם שתי מחלקות טנקים התמקם ברכס הבוסטר וסייע מדרום בבלימת המתקפה בפתחת קוניטרה.
אחר הצהריים שככה המתקפה הסורית בגזרה הצפונית. טנקי החטיבה ירדו בקבוצות קטנות לנקודות התארגנות שנפרסו במרחק קצר מקווי העמדות, שם יכלו לתדלק ולמלא תחמושת. בשעות הערב והלילה נשארו טנקי החטיבה בעמדות אך פרט לכמה מטחי ארטילריה, לא נתקלו בטנקים סורים.
גדוד 82
לקראת הבוקר התכנסה פלוגה א' סמוך לתל יוסיפון לצורך חימוש ותדלוק. בשעה 8:00 הייתה הפלוגה ערוכה לקרב עם 13 טנקים בפיקוד המג"ד. בהמשך הבוקר קיבלה פלוגה ב' הוראה להתפנות ממוצב 111 יחד עם חיילי החי"ר של המוצב. הפלוגה נסעה לתל יוסיפון כדי לתדלק ולהתחמש.
עם הידיעות על התקדמות הסורים אל נפח פרש בן-שהם את כוחותיו להגנה מדרום לנפח. כוח המג"ד ברק (עם פלוגה א') היה ממזרח על ציר "פלא", בן-שהם וכוחותיו במרכז על ציר הנפט, וממערב לו הציב בן-שהם את דני פסח, סמג"ד 82, אליו צירף כמה טנקים מחטיבה 679.
כוח ברק נשלח לסינדיאנה, שם צורפו אליו שלושה טנקי מילואים מגדוד 266 (חטיבה 179). עם כ-14 טנקים החלה הפלוגה לנוע דרומה על ציר "פלא", ממזרח לציר הנפט. ב-11:00 נתקלה הפלוגה בריכוז גדול של טנקים סורים באזור רמת'ניה. היו אלה טנקי T-62 של חטיבה 91 מהדיוויזיה הראשונה הסורית שנכנסה לקרב באותו הבוקר. כוח ברק פתח באש על הטנקים הסורים, אולם תוך דקות נפגע טנק המג"ד חיים ברק והוא נפצע ופונה לאחור. קמב"צ הגדוד נהרג. המ"פ אלי גבע לקח את הפיקוד על הכוח, אולם תחת הלחץ הסורי הכבד נאלצה הפלוגה לסגת צפונה, תחת חיפוי של פלוגה ב' מתל יוסיפון.
בעוד כוח בן-שהם בולם את טנקי חטיבה 51 הסורית על ציר הנפט, נע כוח מחטיבה 51 באיגוף ממערב לו. כוח זה נתקל בכוח פסח ופגע בו. דני פסח, סמג"ד 82, נהרג בשעות הצהריים.
בסביבות השעה 14:45, בעוד המאמץ הסורי נמצא כבר על גדרות נפח, נותרו שתי הפלוגות של גדוד 82 לבדן באזור סינדיאנה, עם מעט תחמושת, לאחר שלא הצליחו ליצור קשר עם מפקדת חטיבה 188. הכוח יצר קשר עם מח"ט 7, מפקדם המקורי, וזה הורה להם לנוע לצומת וואסט, מבלי שידע את תמונת הקרב שמתחולל בנפח. 17 הטנקים האחרונים של גדוד 82 עזבו את ציר "פלא" והותירו אותו פתוח לתנועת הטנקים הסורים. לאחר תדלוק וחימוש בוואסט, הצטרפו שרידי גדוד 82 לכוחות חטיבה 7 בעמק הבכא. פלוגה ב' בפיקוד המ"פ צ'סנר נשלחה ב-8 באוקטובר לתגבר את חטיבה 679 ולחמה איתה עד סוף המלחמה.
8 באוקטובר
עם בוקר החליט רפאל איתן, מפקד אוגדה 36, לנצל את ההפוגה בהתקפה הסורית כדי לבצע התקפת נגד. איתן הורה לחטיבה 7 לתקוף בגזרת עמק הבכא ולתפוס מחדש את אזור תעלת הנ"ט. המשימה הוטלה על גדוד 77, שירד בסביבות השעה 7 בבוקר מעמדותיו אל השטח הנחות. תוך זמן קצר החלו הטנקים לחטוף מטח טילי נ"ט וארטילריה, ומספר כלים נפגעו. הגדוד נסוג חזרה לעמדות השולטות.
המשך היום היה שקט יחסית בצפון רמת הגולן, למעט מספר התקפות קטנות באזור המוצבים 107 ו-109. אחר הצהריים תקפה פלוגה של טנקי T-62 את אזור מוצב 107 אולם היא נהדפה. החטיבה כללה בשלב זה כ-70–75 טנקים. יוס אלדר, מג"ד 75 שנפצע בלילה הראשון, חזר לשדה הקרב לאחר שברח מבית החולים. אלדר קיבל 7–8 טנקים משרידי גדוד 82 ופלוגה נוספת מגדוד 77, עלה לעמדות בעמק הבכא, ואיפשר לגדוד 77 לרדת לאחור לצורך מנוחה והתארגנות.
בשעות הלילה תקפה חטיבה 121 הסורית. גדוד 75 תוגבר בפלוגה נוספת מגדוד 77 ועם כוח של 19 טנקים בלם את ההתקפה. גדוד 71 שהיה מצפון לחרמונית השתתף גם הוא בבלימת המתקפה.
ליל הבזוקות
במהלך הלילה שבין 8–9 בחודש התקבלו התרעות על חדירת כוחות חי"ר סורים אל שטח ישראל. ללא אמצעי ראיית לילה לא היו מסוגלים הטנקים הישראלים לזהות כוח רגלי קטן המתקרב אליהם בחשכה. בסביבות 2:00 בלילה הותקף חניון הלילה של פלוגה ב' מחטיבה 188 שחנתה סמוך למוצב 105. הטנקים הותקפו באש טילי נ"ט והפלוגה נסוגה לאחור תוך ירי, אולם שני טנקים נפגעו והקשר עימם נותק. מפקד הפלוגה, אבנר לנדאו, דיווח למשולם רטס שהיה מפקד הגזרה על ההיתקלות. רטס הורה ללנדאו לחלץ את הטנקים שנפגעו, אולם לנדאו סירב בטענה שהשטח מוצף בכוחות קומנדו וכל כוח שישלח יפגע תוך זמן קצר. לנדאו ביקש לחכות לבוקר, אולם רטס התעקש ושלח שני טנקים מגדוד 71. שני הטנקים נפגעו גם כן והקשר עמם נותר. רטס שלח את סגנו, גדעון ויילר, עם שני טנקים נוספים. שלושת הטנקים של גדוד 71 הגיעו לאזור ההיתקלות, ממזרח להר כרמים, והותקפו מיד מן המארב. הטנקים נפגעו ומספר אנשי צוות נהרגו, ביניהם הסמג"ד גדעון ויילר.
באור ראשון הגיע לנדאו, מפקד פלוגה ב', לאזור לחלץ את הנפגעים. התברר כי בשני הטנקים של פלוגתו שאיתם ניתק הקשר נהרג אחד ממפקדי הטנקים, ושאר אנשי הצוות נחלצו באופן עצמאי לאזור בוקעתא.
באזור הבוסטר אירעה חדירה דומה של חיילי חי"ר עם טילי נ"ט. שני טנקים מגדוד 74 נפגעו ומרבית אנשי צוותם נהרגו.
קרב עמק הבכא
לקראת 9 באוקטובר ריכזו הסורים כוח שריון גדול במאמץ להבקיע באזור פתחת קוניטרה (עמק הבכא). בשלב זה כבר איבדו הסורים את מרבית השטחים במרכז ודרום רמת הגולן אותם כבשו בפתיחת המלחמה, והקרב בעמק הבכא היה ניסיון אחרון להפוך את פני המערכה. אל מול כ-50–55 טנקים של חטיבה 7 ריכזו הסורים כ-150 טנקים, מאה מתוכם היו טנקי T-62 של חטיבה 81 מהדיוויזיה השלישית, שטרם השתתפו בקרבות. אליהם נוספו טנקים משרידי דיוויזיה 7, שהייתה שחוקה לאחר שלושה ימי קרב עקרים בהם לא הצליחה לפרוץ את קו ההגנה הישראלי.
המתקפה החלה בסביבות השעה 8 בבוקר, עם הרעשה ארטילרית כבדה לכל אורך הגזרה הצפונית. למעשה היה זה מסך אש מתגלגל שנע ממזרח למערב, ובחסותו התקדמו הטנקים הסורים עד לקו הגבול. ב-9 בבוקר נפסקה הארטילריה ואז זיהו כוחות חטיבה 7 את טורי הטנקים הסורים בטווחים קרובים של 800-1,000 מטרים. גדוד 75 שהחזיק את עמדות ההגנה בעמק הבכא מהלילה הקודם, פתח בירי, אך טנקים רבים היו כמעט ריקים מתחמושת לאחר הלחימה במהלך הלילה. בשעה 8:30 נשלח גדוד 77 בפיקוד אביגדור קהלני לתגבר את הגזרה. בשעה 9:00 נשלח לאזור גם גדוד 71 שכלל כ-12–13 טנקים (כולל פלוגתו של לנדאו מחטיבה 188), ונפרס בצפון הפתחה, מול ואדי שבריק.
הטנקים הסורים הצליחו לעבור את תעלת הנ"ט וחלקם הגיע ממש עד קו העמדות של הטנקים הישראלים. במקום התפתח קרב שב"ש (שריון בשריון) בטווחים קצרים, וטנקים סורים רבים נפגעו. מפקד החטיבה, יאנוש, שלח את כל עתודות החטיבה לקרב והעביר את כל הכוחות בעמק הבכא לפיקודו של קהלני, מג"ד 77.
כוח בן-חנן
סא"ל יוסי בן-חנן היה מג"ד 53 עד שלושה חודשים לפני המלחמה. במהלך יום הכיפורים שהה בן-חנן בנפאל בירח דבש עם אשתו הטרייה. כאשר שמע על המתרחש בישראל, מיהר לחזור ארצה. בלילה שבין ה-8 ל-9 באוקטובר עלה לפיקוד הצפון ונשלח לארגן מחדש את חטיבה 188.
במחנה ירדן שהו לוחמים מגדוד 53 שירדו מדרום רמת הגולן יומיים קודם, במסגרת "שיירת הרפאים". הסמג"ד שמואל אסקרוב ארגן את החיילים שנותרו במחנה כדי להקים מהם כוח לוחם. יחד עם בן-חנן, שהגיע למחנה ירדן, הצליחו לארגן כוח של 11 טנקים. כוח בן-חנן, אשר זכה לכינוי "התעמלות בוקר" כשם תוכנית הרדיו של אביו של בן-חנן, עלה לרמת הגולן בבוקר 9 באוקטובר ונשלח לסייע לחטיבה 7.
בסביבות 10:30 בבוקר הגיע כוח בן-חנן לגזרת הלחימה והופנה על ידי יאנוש לחסום את הפרצה בדרום הפתחה. הכוח הצטרף לקרב והיווה סיוע משמעותי לכוחות השחוקים של חטיבה 7. בן-חנן עצמו נפצע במהלך הקרב אך המשיך לפקד על הכוח. הסמג"ד אסקרוב, שכבר היה פצוע אך בכל זאת הצטרף לכוח, נפצע שוב, הפעם באורח קשה יותר בראשו ופונה לאחור.
בשעה 11:00 קיבלה החטיבה תגבור נוסף בדמות פלוגת טנקי סופר שרמן מגש"פ 181. גם טנקי הגש"פ השתלבו בלחימה בדרום פתחת קוניטרה.
סמוך לשעה 12:00 החלו הסורים לסגת, לאחר שלא הצליחו לפרוץ את קו ההגנה הישראלי. בסיום הקרב נמנו בשטח עשרות טנקים סורים פגועים. לכל אורך הקרב קיבלה החטיבה סיוע ארטילרי משמעותי. מפקד הסיוע החטיבתי, רס"ן אריה מזרחי, ריכז אש ארטילרית של 21 סוללות על הכוחות הסורים המתקדמים. להפגזה הכבדה הייתה השפעה של ממש על שבירת ההתקפה הסורית. מעט דרומה משם, בפתחת קוניטרה דרום בקרבת מוצב 109, ערכו הסורים מאמץ משני. חטיבה 43 הסורית ניסתה לפרוץ אך כמו בימים הקודמים, נבלמה על ידי טנקי פלוגה א' מחטיבה 188 שניצבו באזור.
המארב לפלס"ר 7
במקביל לקרב עמק הבכא, התרחשו בגזרה הצפונית שני קרבות עם כוחות חי"ר סורים המצוידים בטילי נ"ט. ייתכן והיו אלה כוחות החי"ר שחדרו בלילה הקודם ופגעו במספר טנקים, וייתכן כי היו אלה כוחות קומנדו שהונחתו במסוקים באותו בוקר באזור צומת וואסט, ומשם המשיכו מזרחה לאזור בוקעתא.
בסביבות 10:00 בבוקר התקבלו ידיעות על חדירת כוח חי"ר סורי באזור בוקעתא. גדוד 12 של גולני בפיקוד המג"ד יעקב שחר נשלח לאזור על זחל"מים עם מחלקת טנקי סופר שרמן מגש"פ 181. ממזרח לבוקעתא נקלע הגדוד למארב של כוח קומנדו סורי שירה פצצות RPG על הזחל"מים. שבעה נהרגו, ביניהם המג"ד יעקב שחר, ו-13 נפצעו. פלוגת הסיור של חטיבה 7, מצוידת בנגמ"שים, נשלחה לסייע לכוח, ותקפה את הכוח הרגלי הסורי באש הנגמ"שים. פלוגת הסיור הדפה את המתקפה ולאחר מכן סייעה בחילוץ הפצועים של גולני. בקרב זה נפגע אחד מנגמ"שי הפלס"ר, חייל אחד נהרג וכמה נפצעו.
לאחר סיום הקרב נשארו חמישה נגמ"שים של הפלס"ר לפנות את הנפגעים, ומפקד הסיירת, אורי כר-שני, נע בכוח של שלושה נגמ"שים דרומה (על כביש 98 של ימינו). מדרום לבוקעתא נורה על הנגמ"ש טיל נ"ט. כר-שני החליט שלא לחכות לכוחות נוספים מפלוגתו, ובשעה 12:40 חזרו שלושת הנגמ"שים צפונה על מנת לטהר את הציר. סמוך לצומת אל-רום פנו הנגמ"שים מזרחה ונעו בשטח הקשה ובין הטרסות. כוח חי"ר סורי המתין לנגמ"שים ופתח עליהם בירי טילים. שני נגמ"שים נפגעו וכר-שני נהרג.
חמשת הנגמ"שים הנותרים הפסיקו את פינו הפצועים והגיעו לאזור תחת פיקוד הסמ"פ, איציק מבורך. הכוח תקף את החי"ר הסורי, אולם שוב נפגעו מספר נגמ"שים, ביניהם נגמ"ש הסמ"פ, וכל יושביו נהרגו. בסך הכל נהרגו 24 מלוחמי פלוגת הסיור.
ההכנות להבקעה לסוריה
במקביל לסיום קרב עמק הבכא נשלמה הדיפת הכוחות הסורים ממרכז ומדרום רמת הגולן והכוחות נערכו שוב משני צידי הקו הסגול. בצה"ל התקבלה החלטה להמשיך את תנופת המתקפה ולהמשיך במתקפה לתוך שטח סוריה, בכיוון דמשק. לאור עייפות כוחות צה"ל מחמשת ימי הבלימה הוחלט לאפשר לכוחות להתארגן ולנוח ב-10 באוקטובר, ולהתחיל את המתקפה ב-11 לחודש.
בצהרי 9 באוקטובר, לאחר קרב עמק הבכא, היו לחטיבה 7 כ-35 טנקים כשירים. לרשות החטיבה עמדו כמעט 48 שעות כדי להתכונן להבקעה, והחטיבה ניצלה זמן זה לצורך ארגון המסגרות הפלוגתיות והגדודיות, קליטת אנשי צוות ומפקדים ותיקון הטנקים. טנקים רבים תוקנו בשטח, ואחרים שנזקקו לתיקונים גדולים יותר תוקנו בסדנאות החימוש במחנה ירדן ובנפח.
חטיבה 7 הייתה חטיבת השריון היחידה של אוגדה 36, והיא כללה גם את שארית הכוחות מחטיבה 188. בסיום ההכנות מנתה החטיבה 100–118 טנקי שוט קל בחמישה גדודים:
כוח עמוס כץ
הכוח החל להתארגן ב-8 באוקטובר בבית הספר לשריון בג'וליס על ידי סא"ל אורי בן-ארי. הכוח היה כוח מאולתר שכלל חיילים חסרי שיבוץ, חיילי מילואים שחזרו מחו"ל, וחיילי סדיר שנפצעו בימי המלחמה הראשונים וחזרו ללחימה. הגדוד קיבל טנקים שנותרו בסדנאות החימוש ובימ"חים. בסך הכל מנה הגדוד כ-36 טנקי שוט קל, שתי פלוגות חרמ"ש ופלוגת סיור מוקטנת.
ב-9 באוקטובר עלה הגדוד על מובילים למחנה ירדן והמשיך בהתארגנות. ב-10 באוקטובר קיבל סא"ל עמוס כץ, ששהה בארצות הברית בלימודים וחזר עם פרוץ המלחמה לישראל, את הפיקוד על הגדוד. בלילה שלפני ההבקעה השתתפו מפקדי הגדוד בתדריכים של חטיבה 7 לקראת ההבקעה, ובבוקר 11 באוקטובר יצאו לסיור בגזרת ההבקעה. במסגרת החטיבה קיבל הגדוד את המספר 71, אף שלא היה קשר בינו לבין גדוד 71 המקורי של משולם רטס.
תוכנית ההבקעה
בפיקוד הצפון תוכננה הבקעה דו-אוגדתית של אוגדות 36 ו-210 לתוך סוריה. אוגדה 36 יועדה לתקוף ראשונה באזור הצפוני ביותר, כך ששיפולי החרמון יספקו הגנה לאגפה השמאלי. תוכנית ההבקעה כללה אש מארטילריה ומטוסים שתונחת במשך שלוש שעות על הגנות הסורים מעבר לגבול, ובסיומם יחלו כוחות חטיבה 7 להתקדם. מסך ארטילריה מתגלגל כ-500 מטרים לפני הכוחות הפורצים נועד לספק הגנה.
תוכנית החטיבה כללה פריצה בשני צירים: בציר הצפוני לכיוון חד'ר ומזרעת בית ג'ן יפרוץ גדוד 77, כשמאחוריו גדוד 71 ופלגת לוחמים מסיירת מטכ"ל, ובמאמץ הדרומי יוביל כוח בן-חנן, יחד עם גדוד 75 וחטיבת גולני, באזור שמצפון לג'ובתא אל חשב לכיוון מחנות חלס. גדוד 74 נותר בחיפוי להבקעה.
הכוחות הסורים בגזרה הצפונית הורכבו משרידי הדיוויזיה השביעית, אשר לפי ההערכות נותרו לה כ-30–40 טנקים במערכי הגנה שהוכנו מראש, כמו גם כוחות ארטילריה רבים, תותחי נ"ט וחי"ר.
11 באוקטובר
לאחר ריכוך ארטילרי בן שלוש שעות, החל מאמץ ההבקעה לתוך סוריה, כאשר חטיבה 7 תקפה ראשונה בגזרה הצפונית. בשעה 11 בבוקר יצאה החטיבה להתקפה בשני צירים, וחצתה את שדות המוקשים באזור גדר הגבול.
גדוד 77 בפיקוד קהלני חצה את הגבול ממזרח להר רם (ציר "צין") ותפס כמעט ללא התנגדות את צומת חדר. טנקי הגדוד המשיכו מזרחה על הציר כשהם יורים לנקודות חשודות אך לא נתקלים בהתנגדות משמעותית. לקראת הערב הגיעו הטנקים למזרעת בית ג'ן ונפרסו בפאתי הכפר. גדוד 71 שיועד לכבוש את הכפר נע בעקבות גדוד 77 והגיע גם הוא לאזור. הכוחות זיהו ארבעה מסוקים סורים שהנחיתו חיילי קומנדו בכפר, ובעקבות החשכה הוחלט לדחות את כיבוש הכפר ליום המחרת.
כוח בן-חנן פתח נתיב בשדות המוקשים, התקדם לשטח שמדרום לג'ובתא אל חשב, וכבש את תל דהור וכפר טרנג'ה. משם המשיך דרומה לכיבוש תל אחמר כדי לסייע לאוגדה 210 שנתקלה בהתנגדות חזקה בחאן ארנבה. במהלך כיבוש תל אחמר נהרג המ"פ שרגא איבלר. לאחר כיבוש התל המשיך כוח בן-חנן מזרחה ועד חשיכה הגיע למחנות חלס, מרחק של כ-10 ק"מ מקו הגבול, שם נערך לחניון לילה. גדוד 75 נע תחילה בעקבות כוח בן-חנן, ובהמשך היום התפצל, נע צפונה, ותפס את כפר חרפא ללא התנגדות.
12 באוקטובר
עם שחר המשיכו שני המאמצים החטיבתיים להתקדם מזרחה. חפ"ק החטיבה התמקם בכפר חלס ומשם פיקד על התקדמות כוח בן-חנן אל תל א-שמס.
קרב תל א-שמס
כוח בן-חנן (עם כ-20 טנקים) חידש את התקדמותו מזרחה מחלס, על ציר "אמריקה", לכיוון תל א-שמס. אחריו נע גדוד 75 עם כ-20 טנקים, וגדוד 74 (כ-12 טנקים) ששימש ככוח עתודה. תחילה נתקלו הכוחות בירי ממטוסים סורים, וכ-4 קילומטרים מדרום-מערב לתל א-שמס, החלו לספוג ירי טנקים וטילי נ"ט מכיוון התל. פלוגת טנקים מכוח בן-חנן הגיעה לגשרון באזור הכפר שוכתילה, על ציר "אמריקה", וגילתה שהגשר וסביבתו ממוקשים. כיוון שלא נלוו לחטיבה כוחות הנדסה לא יכול היה הכוח להמשיך. בינתיים התגברה האש על הגדוד שהיה בשטח נחות ושני טנקים נפגעו. שני הגדודים האחרים (75 ו-74) תפסו עמדות חיפוי והחלו לירות לכיוון התל מטווחים רחוקים, בזמן שכוח בן-חנן נחלץ לאחור.
התברר שהסורים הספיקו להיערך על התל בעמדות הגנתיות ולהציב עליו כוחות גדולים יחסית. בצהרי היום החלה מפקדת חטיבה 7 בחיפוש תוכנית חלופית שתאפשר התקדמות לתל א-שמס. בתצלומי אוויר אותר שביל בשטח הלג'ה הקטנה (אזור בזלתי טרשי מאוד שנחשב לבלתי עביר לרק"ם), שיאפשר איגוף של תל א-שמס מצפון-מערב. הציר שאותר היה צר וחייב נסיעה איטית וניווט זהיר. יוסי בן-חנן, שלאחר חילוץ גדודו הגיע לחפ"ק החטיבתי, טען שיוכל לעבור בנתיב הצר ושכנע את המח"ט יאנוש לאשר את הפעולה.
התוכנית הייתה כי בן-חנן, בכוח של שמונה טנקים, יתקדם בנתיב שאותר בלג'ה. שמונה טנקים נוספים יישארו מאחור ויצטרפו לכוח לאחר שיתברר שהציר אכן עביר. הטנקים של הגדודים 75 ו-74 יישארו בשלב ראשון בחיפוי על ציר אמריקה, ויחד עם סיוע ארטילרי, יעסיקו את הכוחות הסורים על התל. לכשיאגף כוח בן-חנן את התל תוכנן בן-חנן להישאר בעמדות חיפוי לעבר עורפו של התל, בזמן ששני הגדודים האחרים יפרצו על ציר אמריקה ויכבשו את התל.
ת'יאו ראטליף
ת'יאופאלוס קרטיס "ת'יאו" ראטליף (באנגלית: Theophalus Curtis "Theo" Ratliff; נולד ב-17 באפריל 1973) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 16 עונות בליגת ה-NBA, לרוב בעמדת הסנטר. ממוצעיו לאורך קריירת ה-NBA עומדים על 7.2 נקודות, 5.7 ריבאונדים ו-2.4 חסימות למשחק. בשיאו היה אחד החוסמים הטובים בליגה, והוביל את ה-NBA בממוצע חסימות בעונות, ו-. בעת פרישתו בשנת 2011 דורג במקום ה-13 בתולדות ה-NBA בממוצע חסימות למשחק בקריירה.
חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים
קרב תל א-שמס
בשעה 14:30 החלו שמונת טנקי בן-חנן לנוע בשדרה בנתיב שאותר בלג'ה הקטנה. התנועה התנהלה באיטיות אך ללא תקלות. הטנקים עברו מרחק של כ-6 קילומטרים בשטח הקשה, ולאחר כשעה הגיעו למרחק של כמה מאות מטרים מצפון-מערב לתל, מבלי שהסורים איתרו את תנועתם בלג'ה. שמונת הטנקים תפסו עמדות בלג'ה כשרכסוני הבזלת מספקים להם הגנה חלקית, והחלו לירות על רק"ם וכלי רכב סורים שזיהו על התל. לאחר כחצי שעה נראה היה שמרבית הכוחות הסורים על התל הושמדו, ובן-חנן ביקש להסתער על התל. יאנוש התלבט ולבסוף אישר את ההסתערות. שני טנקים הושארו בחיפוי, ושישה טנקים עלו על התל מכיוון צפון-מערב בפריסה רחבה.
משהגיעו לשליש העליון של התל נפתחה עליהם אש נ"ט עזה, כנראה מעמדות מצפון. תוך דקות בודדות נפגעו ארבעה טנקים, כולל הטנק של בן-חנן. בן-חנן נפצע קשה ברגלו וחולץ מהטנק על ידי נהגו, צביקה רוזנצוויג. השניים הסתתרו בשוחה קטנה ודיווחו על מצבם באמצעות מכשיר קשר נייד. שני טנקים שלא נפגעו אספו את שאר הפצועים וירדו במהירות מהתל. טנק נוסף שנפגע הצליח להיחלץ מהתל ונתקע בשטח הלג'ה. ארבעה חיילים נהרגו בהתקפה על תל א-שמס, שלושה מהם נותרו על התל.
ת'יאו ראטליף
ביוגרפיה
ראטליף נולד וגדל בעיר דמופוליס שבאלבמה, ושיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת ויומינג בין 1991 ל-1995. לאורך תקופתו באוניברסיטה חסם ראטליף שיא מועדון של 425 פעמים.
חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים
קרב תל א-שמס
ההנחה במפקדת חטיבה 7 הייתה כי בן-חנן הוא היחיד שנותר על התל וכל החיילים האחרים שנפגעו פונו. משימת החילוץ של בן-חנן הוטלה על כוח סיירת מטכ"ל בפיקודו של יוני נתניהו, אשר צורף לחטיבה מספר ימים קודם לכן. בכסות החשכה יצא כוח החילוץ אל התל בשני נגמ"שים, כשהוא נוסע בלג'ה בנתיב בו נסעו הטנקים מוקדם יותר. כמה מאות מטרים מהתל המשיכו החיילים ברגל, כשהם עוקבים אחרי הקוליסים שהשאירו הטנקים. הכוח איתר את בן-חנן ורוזנצוויג ופינה אותם, אך לא איתר את שלושת ההרוגים. כוח הסיירת פינה את בן-חנן לכפר חלס, שם פונה בן-חנן במסוק.
לכל אורך החילוץ הנחית צה"ל ארטילריה כבדה על דרכי הגישה לתל כדי למנוע מהסורים להגיע אל הפצועים. הסורים ירו אש נגד סוללות (נ"ס) ופגז שנחת בתוך סוללה של בה"ד 9 גרם למותם של שישה חיילים מהסוללה.
לאחר סיום החילוץ חזרו הסורים לתל. גופות שלושת ההרוגים נלקחו על ידי הסורים, יחד עם שני טנקים שנותרו שלמים. רק שבועיים לאחר הקרב התברר למפקדת חטיבה 7 על החיילים שנהרגו בתל א-שמס ועל שלושת הנעדרים. גופותיהם הוחזרו בחילופי השבויים לאחר המלחמה. לאחר הקרב נמתחה ביקורת על אי-חילוצם של ההרוגים, כמו גם על התנהלותו של בן-חנן בקרב.
ת'יאו ראטליף
ביוגרפיה
בעונת חזר לכשירות והמשיך לשמש כשחקן חמישייה, לצד כוכבי הקבוצה ג'ייסון טרי, גלן רובינסון ושריף עבדור-רחים. במהלך עונת נשלח בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, יחד עם עבדור-רחים, בתמורה לראשיד וולאס ווסלי פרסון. באותה עונה היה "מלך החסימות של ה-NBA" בפעם השלישית והאחרונה בקריירה, כשחסם 3.6 פעמים בממוצע למשחק, ונבחר בפעם השנייה לחמישיית ההגנה השנייה של העונה. בסיום העונה חתם על הארכת חוזה בפורטלנד ל-3 עונות נוספות, עבור כ-11.7 מיליון דולר לעונה.
בעונות הבאות איבד ראטליף את מקומו בחמישייה הפותחת, והועבר בסוף עונת לבוסטון סלטיקס. פציעה נוספת הגבילה את ראטליף לקחת חלק ב-2 משחקים בלבד במדי הסלטיקס, ובסיום העונה הוא נשלח בטרייד למינסוטה טימברוולבס, יד עם אל ג'פרסון, ראיין גומס, ג'רלד גרין, סבסטיאן טלפייר ושתי בחירות דראפט עתידיות, בתמורה לכוכב הקבוצה קווין גארנט. לאחר 10 משחקים עם הטימברוולבס נופה ראטליף מהקבוצה וחתם בדטרויט פיסטונס עד סיום העונה. בפיסטונס תפקד כמחליפו מהספסל של ראשיד וולאס, והעפיל עם הקבוצה לשלב גמר המזרח בו הפסידו לבוסטון בתוצאה 2–4. בשלוש העונות הבאות שיחק עבור פילדלפיה 76', סן אנטוניו ספרס, שארלוט בובקאטס ולוס אנג'לס לייקרס, ובדצמבר 2011 הודיע על פרישה ממשחק, בגיל 37.
חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים
קרב מזרעת בית-ג'ן
על המאמץ הצפוני של החטיבה (גדודים 77 ו-71) הוטל לכבוש את הכפר מזרעת בית ג'ן. יאנוש הטיל את המשימה על גדוד 71 (כוח עמוס כץ), שהיה גדוד שאך הוקם וטרם השתתף בלחימה משמעותית, בעוד גדוד 77 יחפה לפריצה מדרום לכפר. לכוח הפורץ נלוותה פלגה מסיירת מטכ"ל.
מבצר קומבלגר
מבצר קומבלגר (בהינדית: कुम्भलगढ़ दुर्ग) הוא מבצר של אזור, ב בדרום-מערב מדינת ראג'סטאן שבצפון-מערב הודו. המבצר נבנה במהלך המאה ה-15 על ידי המלך ה רנה קומבה. המבצר שימש עד סוף המאה ה-19, וכיום הוא פתוח לקהל הרחב והוא מואר באופן מרהיב במשך כמה דקות בכל ערב. קומבלגר ממוקם 82 קילומטרים צפונית-מערבית לאודאיפור. זה היה המבצר החשוב ביותר במאוור לאחר מבצר צ'יטורגר.
בשנת 2013, במושב ה-37 בוועדת המורשת העולמית שהתקיימה בפנום פן בקמבודיה, הוכרז מבצר קומבלגר, יחד עם חמישה מבצרים נוספים של ראג'סטאן, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כקבוצת מונומנטים הקרויה מבצרי הגבעות בראג'סטאן.
חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים
קרב מזרעת בית-ג'ן
בשעה 6:00 בבוקר החלה הפגזה ארטילרית מכינה על הכפר, וכשעה מאוחר יותר החל גדוד 71 בכניסה לכפר. עם כניסתם ספגו הטנקים ארטילריה סורית, ובהמשך גם הפצצה של רביעיית מטוסים סורים. טנקים וחי"ר סורים שהסתתרו בין בתי הכפר החלו יורים על הכוח הפורץ, בנוסף לירי מטנקים שהסתתרו בחורשה מדרום לכפר, ואש ממוצב החי"ר על הגבעה מצפון. הטנקים הישראלים התקשו לזהות את מקורות הירי השונים. חמישה טנקים מהפלוגה הראשונה שנכנסה לתוך הכפר נפגעו והפלוגה נעצרה. פלוגה נוספת שנכנסה לחורשה מדרום התקשתה לעבור בשטח הקשה, מספר טנקים פרסו זחל וכמה נפגעו מאש סורית. פיצוץ תחמושת בטנק סורי פגוע בסמוך לטנק המג"ד הביא לפגיעת רסיס בראשו של עמוס כץ המג"ד. כץ התקשה להמשיך לפקד על הגדוד והוא העביר את הפיקוד לקמב"ץ, עמוס לוריא. במקביל לפציעת עמוס כץ פגעה פצצה ממטוס בין הטנקים של גדוד 77 שהיה בעמדות חיפוי. הקש"א נהרג, וטנק המג"ד קהלני נפגע והושבת למספר שעות.
לוריא התמקם במרכז הכפר, סמוך למסגד, ומשם השיג שליטה על כוחות הגדוד. כוח סיירת מטכ"ל נשלח לכבוש את מוצב החי"ר מצפון, ושיתק אותו. במהלך הקרב נפגע אחד הזחל"מים של הסיירת ושני לוחמים נהרגו.
שתי פלוגות נוספות מהגדוד שיועדו לפעול ממערב למזרעת בית ג'ן נקראו לסייע למאמצי כיבוש הכפר. אחת הפלוגות נתקלה בשיירה של 8 טנקים וכ-20 כלי רכב נוספים שהיו בשטח נחות והשמידה אותם. אט אט הצליח הגדוד, בסיוע שתי הפלוגות שהצטרפו לקרב, לפגוע בטנקים הסורים המוסתרים. בצהריי היום הצליחו להשמיד 10–12 טנקים נוספים, וסמוך לשעה 13:00 בצהריים השלימו את כיבוש הכפר.
מבצר קומבלגר
היסטוריה
קומבלגר בצורתו הנוכחית נבנה על ידי שהיה הרנה (המלך) של מאוור מחמולת  הראג'פוטית. רנה קומבה נעזר באדריכל המפורסם של התקופה, "מנדאן". ממלכת מאוור של רנה קומבה השתרעה מרנתמבור עד גוואליור וכללה קטעים גדולים ממדינות מאדהיה פרדש וראג'סטאן של ימינו. מתוך 84 המבצרים בשליטתו נאמר כי רנה קומבה בנה 32 מהם, מתוכם קומבלגר הוא הגדול והמשוכלל ביותר.
מבצר קומבלגר גם הפריד בין אזור מאוור לאזור ושימש כמקום מפלט עבור שליטי מאוור בעת סכנה. מקרה בולט היה במקרה של הנסיך אודאי, המלך התינוק של מאוור שהוברח לכאן בשנת 1535, כשמבצר צ'יטורגר היה תחת מצור. הנסיך אודאי הצליח מאוחר יותר על כס המלוכה. המבצר נותר בלתי חדיר לתקיפה ישירה.
מרי אלן וילסון
מרי אלן וילסון (באנגלית: Mary Ellen Wilson; מרץ 1864 – 30 באוקטובר 1956), הידועה גם בשם מרי אלן מקורמק, הייתה אמריקאית אשר מקרה ההתעללות שעברה כילדה הוביל לייסודה של העמותה למניעת אכזריות כלפי ילדים בניו יורק, ותרם להתפתחות התנועה לזכויות הילד בארצות הברית. בגיל שמונה עברה מרי אלן התעללות קשה בידי הוריה האומנים, פרנסיס ומרי קונולי. המקרה שלה היה האירוע הראשון שנרשם בארצות הברית כמקרה התעללות בילדים.
מבצר קומבלגר
היסטוריה
, סולטן גוג'ראט תקף את המבצר בשנת 1457, אך לא הצליח לפרוץ לתוכו. הייתה אז אמונה מקומית כי אל מקומי בשם בנמאטה מגן על המבצר ולכן הוא הרס את המקדש שלו. היו ניסיונות נוספים בשנים 1458–59 ובשנת 1467 על ידי, אך גם הם נכשלו. שבאבז חאן, המצביא של אכבר, קיסר האימפריה המוגולית המוסלמית השתלט על המבצר בשנת 1576 בהוראת לאחר הניצחון המוגולי ב. אבל הוא נכבש מחדש על ידי המלך הראג'פוטי בשנת 1585 באמצעות לוחמת גרילה כאשר אכבר היה הרחק בלאהור. בשנת 1818, הקימה קבוצה חמושה של (סגפנים בהינדואיזם) חיל מצב להגנה על המבצר, אך שוכנעה על ידי  והבריטים השתלטו על המצודה ולאחר מכן השיבו אותה למדינת אודאיפור. היו תוספות שנעשו על ידי המהארנות של מאוור, אך המבנה המקורי שנבנה על ידי מהארנה קומבה נשאר. בנייני המגורים והמקדשים שמורים היטב. המבצר ידוע גם כמקום הולדתו של מהארנה פראטאפ.
חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים
קרב מזרעת בית-ג'ן
בקרב לכיבוש מזרעת בית ג'ן נהרגו 16 לוחמים.
מרי אלן וילסון
ילדות מוקדמת
מרי אלן נולדה במרץ 1864 לפרנסיס ותומאס וילסון, בשכונת העוני "הלז קיצ'ן" בניו יורק. לאחר פטירתו של תומאס, נאלצה פרנסיס לצאת מביתה כדי להתפרנס, ולכן, היא הפקידה את בתה הפעוטה בידי שכנה בשם מרי סקור, כדי שתטפל בה—מנהג נפוץ בזמנו. כאשר מצבה הכלכלי של פרנסיס וילסון החמיר, היא החלה להחמיץ ביקורים אצל בתה, וחדלה לשלם לסקור עבור הטיפול במרי אלן. סקור, בתורה, הפקידה את הילדה בת השנתיים בידי מחלקת הצדקות הציבוריות של העיר ניו יורק.
חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים
המשך הלחימה במובלעת
ב-12 באוקטובר אחר הצהריים נתקלו כוחות צה"ל לראשונה בכוחות מחיל המשלוח העיראקי. באותו הלילה נתבקשה החטיבה לשלוח גדוד לתגבר את אוגדה 210 שבלמה את העיראקים וגדוד 75 נשלח דרומה. הגדוד הועבר תחת פיקוד חטיבה 205 והתמקם באזור כפר ג'בע. בבוקר 13 באוקטובר, עם הדיפת המתקפה העיראקית, המשיכה אוגדה 210 דרומה כדי לתפוס מחדש את השטחים מהם נסוגה במהלך הלילה, וגדוד 75 כבש את תל מסחרה. ב-14 באוקטובר חזר הגדוד לחטיבה 7.
מבצר קומבלגר
היסטוריה
בקומבלגר מתגוררים כיום כ-300 איש, בחמישה מבנים כפריים ליד מקדשי גולרה ויישוב קהילתי מוסלמי התפתח סביב הכניסה הראשית למבצר.
חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים
המשך הלחימה במובלעת
הטנקים שנותרו מכוח בן-חנן נקלטו בגדוד 74 שכלל עתה 20–22 טנקים. תל א-שמס נכבש בליל 13–14 באוקטובר בהתקפת חי"ר שבוצעה על ידי חטיבת הצנחנים 317, כשפלוגה מגדוד 74 מחפה להתקפה. בבוקר לאחר כיבוש התל נשלח גדוד 74 להגן עליו.
מרי אלן וילסון
ילדות מוקדמת
המחלקה העבירה את מרי אלן לטיפולם של תומאס ומרי מקורמק. הם עשו זאת ללא המסמכים המשפטיים הנדרשים, וללא רישום נאות בספריהם. על פי עדותה של מרי קונולי במשפט שנערך מאוחר יותר, טען תומאס, שהוא אביה הביולוגי של מרי אלן, אך הזוג לא דיווח על הקשרים הקיימים בינם לבין הילדה. מחלקת הסעד העבירה את מרי אלן לידיו של מקורמק על פי חוזה התקשרות משעבד לתקופה מוגדרת. הזוג מקורמק נדרשו לדווח למחלקה על מצבה של הילדה מדי שנה, אך על פי העדות בבית המשפט, דיווח כזה התרחש רק פעם או פעמיים במשך השנים שמרי אלן הייתה תחת השגחתם.
חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים
המשך הלחימה במובלעת
בבוקר 14 באוקטובר תקפו הסורים את מזרעת בית ג'ן. בכפר ניצבו פלוגת טנקים מגדוד 71 וגדוד מחטיבת גולני, אשר פגעו ב-6 טנקי T-62 סורים והדפו את ההתקפה.
מבצר קומבלגר
אדריכלות
מבצר קומבלגר, שנבנה על ראש גבעה בגובה 1,100 מטרים מעל גובה פני הים על רכס אראוולי, כולל חומות היקפיות המשתרעים על 36 קילומטרים, חומת המבצר הארוכה ביותר בעולם. עובי הקירות הקדמיים יותר מ-5 מטרים. כמו בצ'יטוגר יש בעלייה לקומבלגר שבעה שערים מבוצרים: שישה משערים אלה ממוקמים בתוך גבולות אתר המורשת העולמית; ואחד באזור החיץ. ישנם מעל 360 מקדשים בתוך המבצר, 300 מהם ג'ייניים עתיקים והשאר הינדים. ממרומי הארמון אפשר לראות קילומטרים לתוך רכס אראוולי. ניתן לראות את דיונות החול של מדבר טהאר מחומות המבצר. על פי הפולקלור הפופולרי, נהג מהארנה קומבה להדליק מנורות מאסיביות שצרכו חמישים קילוגרם גהי ומאה קילוגרם כותנה כדי לספק אור לחקלאים שעבדו בלילות בעמק.