cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גנו (בעל חיים)
הסיבות לנדידה
הנדידה מונעת בעיקר מכמות הגשמים שמגיעה מהמישורים הדרומיים בעלי העשב הנמוך, לאזורי הסוואנה והקרקעות המיוערות עם עשב גבוה בצפון, מרכז ומערב של המערכת האקולוגית.
כמות הגשמים מעמידה אילוץ: בסוף העונה הרטובה, המינים הנודדים עוזבים את המישורים בהם העשב מתייבש והעשב הירוק הופך למוגבל בטווח הצפוני והרטוב יותר של המערכת האקולוגית.
אילוץ זה מחייב את הגנו ומינים נודדים נוספים לנוע צפונה.
הזנים הנודדים
בנגורונגורו, רוב בעלי החיים יושבי קבע, והזכרים מתחזקים רשת טריטוריות במהלך השנה. נקבות וצעירים יוצרים קבוצות של כ-10 אינדיבידואלים, או מצטרפים להתקבצויות גדולות יותר, וזכרים חסרי טריטוריה יוצרים קבוצות רווקים.
השפעת הנדידה על המערכת האקולוגית
שנית, אריות, צ'יטות, צבועים, תנינים וטורפים נוספים מסתמכים עליהם כמזון. אלפי גנו נטרפים מידיי שנה, חלקם על הקרקע, חלקם בזמן חציית נהר על ידי תניני יאור, וחלקם לאחר טביעה בזמן חציית נהר, על ידי עוזניות או תניני יאור.
סכנות ואיומים במהלך הנדידה
אחת הסכנות הגדולות במהלך הנדידה היא חציית נהר המארה, קצת לאחר המעבר מטנזניה לקניה. לא ידועה הסיבה לבחירת העדר את הנקודה בה יחצו את הנהר, נקודה שעשויה להשתנות מחציה לחציה. הם מתגודדים על גדת הנהר, רצים קדימה ואחורה, חסרי מנוחה ולחוצים לקראת המעבר בנהר. מלבד סכנת הטביעה, מחכים לגנו תניני יאור גדולים שמציבים עצמם ליד נקודות החציה ותופסים פריטים מהעדר כשאלה מטלטלים במים.
בנוסף לכך, לאורך השנים 2017–2020, נהר המארה הפך לעמוק בצורה מסוכנת עבור הגנו, באופן חלקי בגלל כריתת היערות בקו פרשת המים.
יתר על כן, בעקבות אוכלוסיית בני האדם ההולכת וגדלה במזרח אפריקה, מדענים הביעו דאגה שלחצים של פיתוח, כריתת יערות, וציד לא חוקי יהוו סכנה עבור הגנו. העדר הגיע לשיא כמעט היסטורי של 1.5 מיליון פריטי לפניי כעשור, וכעת מונה רק כ-1.2 מיליון. ייתכן גם שירידה זו נובעת משינוי אקלים - האוקיינוס ההודי מתחמם ורוחות מעבירות לחות למזרח אפריקה, כתוצאה מכך מתרחשות תקופות של בצורת או מערכות גשם אינטנסיביות יותר, שמעלות את הסיכוי לאיום חדש על הגנו והנדידה שלו.
אוכלוסיית הגנו במדינות אפריקה
דרום אפריקה – על פי הערכות, קיימים כ-40,000 פרטי גנו כחול בדרום אפריקה.
חלקם בחוות פרטיות וחלקם בפארקים לאומיים, כדוגמת פארק קרוגר, שמורות קוואזולו-נטאל, שמורת מדיקווה והפארק הלאומי פילנסברג.
חבלי צרפת
צרפת מחולקת ל-18 חבלים, מתוכם 13 נמצאים בצרפת המטרופוליטנית ו-5 נמצאים מעבר לים. כל חבל כזה מחולק למחוזות, או בצרפתית départements, בין 1 ל-13 מהם בכל חבל.
נתונים כלליים
מספר התושבים הממוצע בחבלי צרפת המטרופוליטנית הוא קרוב ל-5,000,000. הקטן במספר תושביו הוא קורסיקה, עם 320,208 תושבים, והגדול הוא איל-דה-פראנס, בו גרים 11,959,807 תושבים. המספר בשאר החבלים נע בין שנים לשמונה מיליון. בכל אחד מהחבלים שמעבר לים מתגוררים פחות ממיליון תושבים.
תפקיד ומעמד משפטי
לחבלי צרפת אין אוטונומיה חוקתית או משפטית. הם מקבלים חלק מהמיסים הארציים ומנהלים את תקציבם באופן עצמאי במועצות אזוריות. מפעם לפעם עולות בשיח הציבורי שאלות לגבי אוטונומיה חוקתית מסוימת לחבלים, אך הנושא תמיד מאוד שנוי במחלוקת. בנוסף, הוצע להעביר ולהכליל את המועצות המחוזיות במועצות האזוריות של כל חבל, ולשמור על המחוזות כתת-חלוקה אדמיניסטרטיבית בלבד.
האחריות הכספית של החבלים היא בעיקרה להקמה ולמימון של בתי ספר. במרץ 2004 הכריזה ממשלת צרפת על תוכנית שנויה במחלוקת להעביר לאחריות החבלים גם את הניהול והמימון של סגל שלא קשור בבתי הספר. מבקרי התוכנית טוענים כי ספק אם משאבים מספקים יועברו לחבלים, וכי צעדים אלו רק יתרמו לחוסר השוויון בין החבלים.
רשימת החבלים בשנים 1972–2015
חבלי ארץ מעבר לים הנחשבים גם למחוז (היות שהם אינם מורכבים מתתי-מחוז):
<li>גוואדלופ <li>מרטיניק <li>גיאנה הצרפתית <li>ראוניון <li>מיוט </ol>
חבלי צרפת החל משנת 2016
במסגרת רפורמות ביזור סמכויות שהנהיג נשיא צרפת פרנסואה הולנד, עברה צרפת המטרופוליטנית חלוקה מחדש של חבלי הארץ, ובמקום 22 חבלים חולקה צרפת המטרופוליטנית ל-13 חבלים. במסגרת הרפורמה נותרו 6 חבלים ללא שינוי, ונוצרו שבעה חבלים מאיחוד בין 16 החבלים האחרים.
החבלים החדשים הם:
נותרו ללא שינוי:
נדב לוטן
ביוגרפיה
לוטן התגייס ב-1991 לחיל השריון ושירת כלוחם וכקצין בחטיבה 7. בשנים 1996–1997 פיקד על פלוגה ו' של גדוד 77. בינואר 1997 נקרא למלא את מקומו של מפקד פלוגה מ' מגדוד רומח 75 של החטיבה שערק מהקו בלבנון. הוא פיקד על מוצב הבופור ועל הפלוגה במשך כחודש וחצי, כולל באסון המסוקים, שבו התרסקו שני מסוקים שאחד מהם היה מיועד לבופור. פלוגה מ' שבפיקודו איבדה חמישה לוחמים. ובאירוע דלעת שבו נהרג חייל נוסף מפלוגה מ' ושלושה נפצעו. בסוף שנת 1997 התמנה לסגן מפקד גדוד בקורס קציני שריון, שירת כעוזר קצין אג"ם עוצבת געש. לאחר שהועלה לדרגת סא"ל פיקד על גדוד 75 בחטיבה 7 בין השאר במהלך ההתנתקות. בהמשך היה מפקד גדוד 532 בחטיבה 460 עד אמצע שנת 2007. בהמשך שירת כקצין אג"ם של אוגדת אזור יהודה ושומרון ומפקד בקורס מפקדי גדודים. ביולי 2009 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 600, ושימש בתפקיד עד יוני 2013 ובמקביל שירת כראש מחלקת תורת חיל שריון במפקדת קצין שריון ראשי. ביוני 2013 מונה למפקד חטיבה 7 ופיקד עליה במהלך מבצע צוק איתן. תשעה מחיילי החטיבה נהרגו במהלך המבצע. בשנת 2015 מונה לקצין אג"ם פיקוד צפון, ושימש בתפקיד עד מאי 2017. ב-16 במאי 2017 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת המפץ. בשנים 2018-2019 כיהן במקביל כמפקד קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים. באפריל 2019 מונה למפקד מל"י וכיהן בתפקיד עד 24 ביוני 2020. למד ב-NDU בוושינגטון בין יולי 2020 ליולי 2021. באוגוסט 2021 מונה למפקד עוצבת הפלדה.
לוטן בוגר תואר ראשון במשפטים ומִנהל יזמות עסקית בהצטיינות במרכז הבינתחומי הרצליה, בוגר המכללה לביטחון לאומי ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה .לוטן בוגר תואר שני באסטרטגיה באוניברסיטת NDU בוושינגטון.
חיים אישיים
לוטן נשוי ואב לארבעה.
פויו זבלודוביץ'
חיים "פויו" זבלודוביץ' (בפינית: Poju Zabludowicz; נולד ב-6 באפריל 1953) הוא איש עסקים ואיל הון יהודי יליד פינלנד הפועל מלונדון. בעליה של חברת ההחזקות Tamares Group הפועלת מליכטנשטיין.
קורות חיים
זבלודוביץ' למד כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. הוא היה מעורב בעסקי הנשק של אביו אולם לאחר מכירת מפעל סולתם רוב עסקיו הם בתחום הנדל"ן וההשקעות. לאחר מות אביו בשנת 1994 ירש יחד עם אחותו רבקה בלדגרין את עסקיו שהוחזקו בנאמנויות הרשומות מקלטי מס בליכטנשטיין ובגיברלטר. בהמשך התנהל סכסוך ירושה בין השניים וב-2004 הוסכם שזבלודוביץ' יקבל שני שלישים מהירושה.
בשנת 2006 דורג במקום ה-18 ברשימת העשירים של סאנדיי טיימס הבריטי, והונו הוערך ב-2 מיליארד ליש"ט. חברת ההשקעות תמרס (Tamares Group) אשר בבעלותו, מחזיקה בנכסי נדל"ן בהם בנייני משרדים במנהטן, בניינים בוושינגטון ומספר בתי מלון ובתי קזינו בלאס-וגאס. הקרן פועלת גם בישראל, בין השאר מחזיקה ברשת "מלונות טמרס". הקרן גם השקיעה ברכישת 16% ממניות חברת כנפיים אחזקות (חברת האם של אל על), ב-2019 מכרה את החזקתה בכנפיים. בחברת דורי מדיה גרופ. בעבר החזיקה בנכסי נדל"ן רבים אותם איחד לתוך קבוצת "בריטיש ישראל" ב-2008, שבעצמה נמכרה לחברת מליסרון ב-2012.
בשנת 2010, הקים את חברת טמרס טלקום שפרסה כבל תקשורת תת-ימי, בנתיב מטירת כרמל, ישראל לקפריסין ומשם למרסיי בצרפת. פריסת הכבל הושלמה בינואר 2012.
פויו השאיל בעבר לראש הממשלה נתניהו את הבית שלו בקיסריה לחופשה שנתית עם שרה והילדים. ב-8 באפריל 2017 נחשף על ידי העיתונאי אמנון אברמוביץ' כי זבלודוביץ' העניק לראש הממשלה בנימין נתניהו מתנות בעת כהונתו כשר האוצר וכראש ממשלה, וכי הוא מסר עדות במשטרה במסגרת אחת מחקירותיו הפליליות של נתניהו, תיק 1000. זבלודוביץ' מסר בתגובה כי הוא התבקש והעיד באופן וולנטרי בעניין חקירותיו של בנימין נתניהו, שהוא אינו חשוד בדבר וכי המשטרה הודתה לו בחום על עדותו..
חיים אישיים
למרות פעילותו הרבה וקשריו לישראל, זבלודוביץ' אינו מחזיק באזרחות ישראלית. הוא מתגורר בבריטניה ומחזיק וילה בקיסריה ובאי פרטי בפינלנד.
הוא נשוי לאניטה ואב לארבעה. הוא נחשב מקורב לראש הממשלה בנימין נתניהו ולשמעון פרס ובבריטניה הוא נמנה בין התורמים הגדולים לדייוויד קמרון, ראש ממשלת בריטניה לשעבר מטעם המפלגה השמרנית. הוא דובר פינית, שוודית, אנגלית, גרמנית, יידיש ועברית. זבלודוביץ' נחשב לאספן אמנות משמעותי ובשנת 2010 מגזין האמנות "ARTnews" דירג אותו ואת אשתו ברשימת 200 אספני האמנות המובילים בעולם. הוא ידוע בתמיכתו בישראל ומשמש כיושב ראש Bicom (Britain Israel Communications & Research Centre), ארגון פרו-ישראלי הפועל בבריטניה בין השאר נגד יוזמת החרם האקדמי נגד ישראל בבריטניה.
בנימין זאב (פירושונים)
יהודים רבים נקראים בשם בנימין זאב, על שם ברכת יעקב אבינו לבנו בנימין: במדינות דוברות יידיש, יש גם שנקראו בנימין וולף.
{{פירושונים| אישים:
אחר:
ראו גם
}}
חגורת האסטרואידים
מספרם המדויק של האסטרואידים באזור זה איננו ידוע, אך נתגלו למעלה מ־468,000 עצמים. בשל גודלה העצום של החגורה, המרחק בין האסטרואידים השונים גדול מאוד. גודלם של האסטרואידים באזור זה נע בין גודלו של כדור טניס לבין גודל של מאות קילומטרים. עם זאת, רק לכ־200 אסטרואידים קוטר העולה על 100 ק"מ. לרוב האסטרואידים צורה אמורפית ולא כדורית.
האסטרואיד הגדול ביותר בחגורה הוא קרס, קוטרו כ־975 ק"מ, הוא בעל צורה כמעט־כדורית, והחל משנת 2006 הוא מוגדר ככוכב לכת ננסי. רוב האסטרואידים קטנים במידה משמעותית מקרס (וסטה, האסטרואיד השני בגודלו, קטן ממנו כמעט פי שניים). ארבעת האסטרואידים הגדולים קרס, וסטה, פאלאס והיגיאה אחראים למחצית מהמאסה בחגורה המרכזית. האסטרואידים עשויים מסלעים וממתכות - מכל האסטרואידים שנבדקו, 92.8% עשויים מסלע, ו־5.7% עשויים מתערובת של ברזל וניקל.
בניגוד לעצמים קרובי ארץ, אסטרואידים הנמצאים בחגורת האסטרואידים אינם מסכנים את כדור הארץ.
גילוי
בשנת 1802, קצת יותר משנה אחרי גילוי קרס, מצא היינריך וילהלם אולברס עצם נוסף באותו האזור - פאלאס. בשנים שלאחר מכן נמצאו עצמים רבים נוספים במסלול זה, והם נחשבו ככוכבי לכת. בשנת 1851 רשימת כוכבי הלכת המוכרים גדלה ל־23, ושנה לאחר מכן הוחלט כי רק 8 הגופים הגדולים במערכת השמש יחשבו ככוכבי לכת. כל הגופים שבין מאדים לצדק סווגו מחדש כאסטרואידים. בשנים הבאות, המונח "חגורת האסטרואידים" החל לשמש אסטרונומים, אף על פי שלא ניתן להצביע במדויק מי טבע אותו.
חקר החגורה נמשך בעשורים העוקבים. עד שנת 1921 התגלו 1,000 אסטרואידים, עד 1981 התגלו 10,000 גופים, ועד שנת 2000 מספר הגופים המוכרים הגיע ל־100,000. סקרי שמיים מודרניים אפשרו לגלות עצמים קטנים בהרבה בפרקי זמן קצרים עוד יותר. מעריכים שיש מיליונים בקוטר העולה על קילומטר.
היווצרות
בשנת 1802, זמן קצר אחרי גילוי פאלאס, הציע ויליאם הרשל כי קרס ופאלאס הם שברים של כוכב לכת גדול יותר שהיה בין מאדים לצדק. לפי ההיפותזה, מסיבה בלתי ידועה כוכב הלכת התפוצץ או התפרק, והאסטרואידים הם חלקים שנותרו ממנו ונעים במסלולו. עם הזמן ההיפותזה נפלה, בגלל האנרגיה הגדולה שנדרשה להרוס כוכב לכת ובגלל כמות המסה הקטנה של האסטרואידים שנותרו, כ־4% מהירח. כמו כן, השוני בהרכב הכימי של האסטרואידים מעיד על כך שהם לא הגיעו מאותו המקור.
תאוריה אחרת גורסת כי האסטרואידים הם גרעינים של כוכבי שביט שנלכדו במערכת השמש.
התאוריה המקובלת כיום היא שהאסטרואידים הם "פלנטיסימלים", גופים קטנים שנוצרו מהענן ההתחלתי של מערכת השמש שלא התמזגו לכדי גוף אחד בגלל השפעת כוח הכבידה של צדק.
שמות האסטרואידים
האיגוד האסטרונומי הבינלאומי עוסק גם במתן שמות לאסטרואידים. נכון ל־8 במרץ 2015, 19,112 אסטרואידים זכו לשם. המנהג להעניק שמות לאסטרואידים, מאפשר להנציח באמצעותם אלפי אנשים מתחומים רבים: מלחינים כבאך וג'ובאני פלסטרינה, זמרים כאלביס ופיאף, אנשי מדע כגדל, איינשטיין ופון נוימן, תוכנים כהרשל, אולברס ואילן מנוליס, ציירים כרנואר ופיקאסו, אסטרונאוטים כאילן רמון, ואפילו תלמיד תיכון ישראלי, רון נוימן. ישנם גם אסטרואידים שאינם נקראים על שם אנשים, כגון ASCII, נמיביה, אפריקה, אפופיס ועוד.
רשימת אסטרואידים
נכון ל־29 במרץ 2016 התגלו מעל 468,000 אסטרואידים בחגורה המרכזית. להלן רשימה של האסטרואידים הגדולים והמוכרים יותר:
מחקר רובוטי
הגשושית הרובוטית הראשונה שחצתה את חגורת האסטרואידים הייתה פיוניר 10, שנכנס לאזור ב־16 ביולי 1972. באותו הזמן היה חשש כי פסולת בחגורת האסטרואידים עשויה להוות סכנה לחלליות, אך מאז חצו את האזור 11 חלליות ללא שום תקלה. ידוע שבשל הצפיפות הנמוכה של חומרים בתוך החגורה, הסיכויים שחללית הפועלת באזור תיפגע מאסטרואיד מוערכים בפחות מאחד למיליארד.
פיוניר 10, וויאג'ר 1, וויאג'ר 2 ויוליסס עברו באזור בלי לצלם את האסטרואידים. גלילאו צילמה את האסטרואיד 951 גספרה בשנת 1991 ואת 243 אידה בשנת 1993. NEAR Shoemaker צילמה את 253 מתילדה בשנת 1997. קאסיני צילמה את 2685 מסורסקי בשנת 2000. סטארדאסט צילמה את 5535 אנהפרנק בשנת 2002. ניו הורייזונס צילמה את 132524 APL בשנת 2006. רוזטה צילמה את 2867 טיינס בשנת 2008. השחר הקיפה את וסטה בין יולי 2011 לספטמבר 2012.
רוב צילומי האסטרואידים בוצעו על ידי חלליות שהיו בדרך למשימה אחרת, ובדרך התקרבו למשך תקופה קצרה לגופים שונים בחגורת האסטרואידים. רק שלוש חלליות - השחר, NEAR Shoemaker והיאבוסה הן החלליות היחידות שמטרתם העיקרית לחקור אסטרואידים לתקופה ממושכת במסלול או על פני השטח. השחר חקרה את וסטה בין יולי 2011 לספטמבר 2012. במרץ 2015 היא נכנסה למסלול סביב כוכב הלכת הננסי קרס. אם החללית תהיה עדיין מבצעית לאחר חקר קרס, אולי תתבצע טיסת ההתקרבות ומחקר אל פאלאס.
ווצק
ווצק (Wozzeck) היא אופרה בשלוש מערכות (15 תמונות) מאת אלבן ברג, על פי המחזה הפרגמנטרי הבלתי גמור וויצק שנכתב על ידי גאורג ביכנר. האופרה, המגוללת את סיפור חייו של חייל מטורף למחצה הירא מפני קציניו, הופך "שפן ניסיונות" של רופאו ושאהובתו בוגדת בו, עשתה לראשונה שימוש בא-טונאליות במוזיקה והיא אחת מהאופרות החשובות של המאה העשרים.
נקודות ציון בתולדות האופרה
ברג נכח באביב 1914 בהפקת תיאטרון של מחזהו של ביכנר בווינה. במהלך שירותו כסמל במחנה עורפי במלחמת העולם הראשונה, בעקבותיו כמעט איבד את שפיות דעתו, עיבד ברג את המחזה לליברית. ב-1917 כתב את הגרסה הראשונה לאופרה, אותה עיבד בשנים 1918–1920. לאחר שסיים את האופרה ניסה ברג לחפש מו"ל שיסכים להוציאה לאור, אך לא מצא כזה. לבסוף הוציאה את האופרה לאור אלמה מאהלר, רעיית ידידו ולטר גרופיוס (ואלמנת המלחין גוסטב מאהלר).
ב-1924 נתקל אריך קלייבר בביצוע חלקי בפסנתר של האופרה אותו ניגן אדוארד שטוירמן בווינה. קלייבר החליט להעלות את האופרה בבית האופרה של ברלין. הופעת הבכורה התקיימה ב-14 בדצמבר 1925, לאחר כשנה שלמה של חזרות.
הופעת הבכורה, בה נכח ברג עצמו, הייתה אירוע קיצוני והפכה לקרב אגרופים בין רוב יושבי האולם שהגיבו למוזיקה בהשתוללות, בצעקות ובגידופים ובין קבוצה קטנה של תומכים ומצדדים. למחרת הבכורה כתב מבקר המוזיקה של הדויטשה צייטונג: "... מוסד ציבורי למשוגעים. על הבמה, בתזמורת, בקהל - רק מטורפים... נוכלות מכוונת. קטעים, סחבות, התייפחויות, גיהוקים, התייסרויות, קרקורי פטפוט מכוערים... [ברג] מרעיל בארות של המוזיקה הגרמנית... מהווה סכנה לשלום הציבור". מנגד כתבו אחרים על "השלמות המוזרה והמיוחדת של היצירה הזאת... [ברג] מפגין הוכחה להיותו גאון" וכן "ידענו שם, ובאותו הרגע, שנכחנו באירוע היסטורי".
בשנת 1982 הועלתה האופרה בישראל עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית והאופרה של קלן. האופרה הוצגה באופרה הישראלית החדשה בתל אביב בעונות 2002, 2005 ו-2012.
הסגנון המוזיקלי
המוזיקה, כאמור, היא א-טונלית, בחלקה הקטן היא מבוססת על דודקפוניה מבית מדרשו של מורהו של ברג, שנברג.
חמש-עשרה התמונות בשלוש מערכות האופרה מקושרות באמצעות מבנה-על מוזיקלי על בסיס המספר חמש. המערכה הראשונה מציגה את הדמויות באמצעות חמישה קטעים מוזיקליים: סוויטה, רפסודיה, מרש, פסקליה ורונדו. המערכה השנייה מפתחת את העלילה על ידי מבנה סימפוני בן חמישה פרקים (סונטה-אלגרו, פנטזיה ופוגה, לארגו, סקרצו ורונדו הכולל בסופו את "מקהלת החיילים הנוחרים") ואילו המערכה השלישית בנויה מרצף וריאציות על נושא, תו בודד (סי), קצב, אקורד-משושה, תו בודד (רה מינור) ופרפטואום מובילה ("קוואזי-טוקטה"). השירה כולה היא רצ'יטטיבית ("דקלום קצבי"), ולאחר כל פרק יש מעבר תזמורתי.
התזמור הוא לתזמורת בת 113 כלי נגינה.
בעברית
עם הפקת האופרה בשנת 1982, הוציאה התזמורת הפילהרמונית הישראלית ליברית תלת-לשוני גרמני-אנגלי-עברי בתרגומו של גדעון תמיר.
תות
{{פירושונים|בוטניקה:
גאוגרפיה:
אחר:
ראו גם
}}
מקסין פסברג
מקסין פסברג (נולדה ב־1953) היא מנהלת ישראלית, המכהנת כיו"ר דירקטוריון חברת נתיבי איילון. קודם לכן כיהנה כמנכ"לית חברת אינטל ישראל וסגנית נשיא אינטל העולמית.
ביוגרפיה
פסברג נולדה וגדלה ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, ב-1970 הגיעה לראשונה לישראל במסגרת תנועת הבונים. היא חזרה לדרום אפריקה ולמדה לתואר ראשון בכימיה ובפיזיקה. ב-1975 עלתה ארצה וב-1978 סיימה תואר שני בכימיה שימושית באוניברסיטה העברית בירושלים. בזמן לימודיה החלה לעסוק בתחום ההוראה, תחילה במכללת אורט בגבעת רם ואחר כך בבית הספר רנה קסין בו שימשה גם כרכזת שכבה. ב-1983 ביקשה להתמנות למנהלת בית ספר חדש בירושלים אך נענתה בסירוב, מה שהוביל אותה לעזוב את התחום.
את הקריירה שלה באינטל החלה בעקבות גיוס עובדים של החברה לקראת הקמת מפעל ייצור המוליכים למחצה בירושלים (פאב 8). פסברג עבדה כמהנדסת ליתוגרפיות בצוות ההקמה של המפעל ובהמשך מונתה לאחראית על חינוך וקשרי קהילה. ב-1991 יצאה להכשרה במרכז הפיתוח של אינטל בפורטלנד שבמדינת אורגון בארצות הברית, ובמהלך תקופתה שם פיתחה שיטה לשימוש בפוליאימיד בתעשייה, שנרשמה כפטנט. לאחר חזרתה לישראל שימשה כאשת הקשר עם האקדמיה וכדוברת חברת אינטל ישראל, ב-1995 הצטרפה לצוות ההקמה של מפעל פאב 18 בקריית גת, ולאחר הקמתו ניהלה בו את חטיבת ההנדסה. בשנים 2000 עד 2004 ניהלה את המפעל בקריית גת בשותפות עם אלכס קורנהאוזר. החל משנת 2004 שימשה פסברג כסגנית נשיא אינטל העולמית.
ב-2006 מונתה למנכ"לית מפעל הדגל של החברה, מפעל פאב 28, גם הוא בקריית גת.
ביוני 2007 החליפה פסברג את קורנהאוזר בתפקיד מנכ"לית אינטל ישראל, בתקופתה נמכר מפעל פאב 18, נסגר מפעל פאב 8 והושלמה בנייתו של מפעל פאב 28. ב-2015 מונתה לאחראית לפעולות ולאסטרטגיה של אינטל ישראל במקומו של מולי אדן. היא כיהנה בתפקיד עד מרץ 2017.
ביולי 2009 מונתה לחברה בוועדה המייעצת למועצה הלאומית לכלכלה והחל מ-2010 מכהנת כחברת וועדת הפרס של פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות. ב-2011 זכתה בפרס התעשייה. פסברג נבחרה לאחת ממשיאות המשואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה'תשע"ד (2014).
לאחר סיום תפקידה כמנכ"לית מונתה פסברג להוביל את הליך המיזוג של מובילאיי לתוך אינטל. בתחילת 2020, לאחר 37 שנות עבודה באינטל, פרשה מהחברה.
ביוני 2017 הוענק לה תואר עמית כבוד מהמרכז האקדמי רופין.
בנובמבר 2021 מונתה ליו"ר דירקטוריון חברת נתיבי איילון.
פסברג מתגוררת בהר אדר שבאזור ירושלים, נשואה ליוסף פסברג ואם לבן ובת.
גיזי פליישמן
גיזלה "גיזי" פליישמן לבית פישר (בצ'כית/סלובקית: Gizela Fleischmannová 21 בינואר 1892 – 18 באוקטובר 1944) הייתה פעילה ציונית בסלובקיה ומצילה של אלפי יהודים בשואה.
קורות חיים
אביה היה יוליוס (יהודה) פישר, בעלי מסעדה כשרה שם התכנסו אסיפות ציוניות. גיזי הושפעה והפכה לציונית נלהבת. בשנות השלושים עמדה גיזי בראש ארגון ויצו, והייתה נציגת הג'וינט בסלובקיה. במרץ 1939, כבשו הגרמנים את צ'כיה, וסלובקיה זכתה לעצמאות כמדינה גרורה. בראש המדינה עמד מנהיג "מפלגת העם הסלובקית" הלאומנית-קלריקלית והפרו-נאצית, הכומר הקתולי יוזף טיסו. מיד החלה הממשלה להנהיג אפליה ודחיקה של יהודי המדינה (שמנו אז כ־88,000 נפש), והחרמת רכושם. כדי לטפל ביהודים הוקם בספטמבר 1940 גוף מרכזי, ששימש כיודנראט: Ustredna Zidov ("המרכז היהודי"), או בקיצור האו.ז'ה. לאור שיתוף הפעולה וחוסר האונים שהפגינו רבים מהעסקנים במרכז זה, התארגנה בו מעין ממשלת צללים: קבוצה שכונתה בפשטות: "קבוצת העבודה". בקבוצה בלטו הרב האורתודוקסי מיכאל דב וייסמנדל, הרב אברהם אבא פרידר, ד"ר אוסקר נוימן, ד"ר טיבור קובאץ', ד"ר אנדריי שטיינר ואחרים. בראש הקבוצה עמדה גיזי פליישמן, שהייתה בעלת קשרים מצוינים, בעיקר עם גורמים בחו"ל, גילה היה מבוגר מזה של האחרים בקבוצה, אופייה הנוח ושיעור קומתה גרם לה להיות מקובלת על הכל.
במרץ 1942, החלו המשלוחים מסלובקיה לפולין, חלקם כוונו לאושוויץ (היו אלו המשלוחים הראשונים של יהודים מחוץ לפולין למחנה). חברי הקבוצה ניצלו קשרים אישיים עם חלק מאנשי השלטון הסלובקי, ועל ידי השתדלויות ומתן שוחד ניסו לעצור את המשלוחים. במקביל הם עזרו לארגן מחנות עבודה בתחומי סלובקיה: סרד, נובקי וויהנה, בהם יכלו היהודים לעבוד ולהינצל מהגירוש. אנשי הקבוצה הצליחו להעביר שוחד לנציג האס אס בסלובקיה, דיטר ויסליצני, וכן להעביר ידיעות מדאיגות מהמגורשים לפולין למתונים בחברי הממשלה (כגון שר החנוך יוזף סיואק). אלו, בעזרת נציג האפיפיור בסלובקיה (שהייתה מדינה קתולית מובהקת), הפעילו לחץ על הממשלה להפסיק את הגירושים, ואלו אכן דעכו במהלך קיץ 1942, עד להפסקתם המוחלטת באוקטובר.
השוחד שהועבר לויסליצני הביא להפסקת הגירושים, (לטענת מספר חוקרים הגירושים היו מופסקים ממילא אלא שויסליצני הוליך שולל את היהודים וגרם להם לחשוב שהכספים מנעו את הגירושים) מה שהביא את הרב וייסמנדל, להגות תוכנית להצלת כלל יהודי אירופה: הפסקת ההשמדה (עליה כבר נודע לחברי הקבוצה) בתמורה לשני מיליון דולר שייאספו על ידי יהודי אמריקה. תוכנית זו כונתה "תוכנית אירופה". על אף היענות מסוימת מצד אדולף אייכמן, השינוי בחזית וההאצה של הפתרון הסופי הביאו להורדת התוכנית מעל סדר היום. תוכנית דומה עלתה ב-1944 בהקשר של גירוש יהודי הונגריה.
בתקופת הרגיעה בין אוקטובר 1942 ואוקטובר 1944 המשיכו חברי הקבוצה לתמוך ביהודים שנותרו בסלובקיה (כ־25,000), ומצבם של כל יהודי סלובקיה הלך והשתפר, כולל המצב במחנות העבודה. ככל שמצבה של גרמניה הנאצית במלחמה התדרדר, עלתה הנכונות מצד הסלובקים לעזור ליהודים ולהקל עליהם. בספטמבר 1944 פרץ בסלובקיה מרד נגד הגרמנים, דבר שהביא לפלישת הגרמנים לארץ ולכיבושה המהיר.
עם השתלטותם על סלובקיה, חידשו הגרמנים את הגירושים לאושוויץ בקצב מזורז, ובמקביל חיסלו יהודים במקומות שונים בסלובקיה. אלפים מהיהודים שעוד נותרו נרצחו במהלך חודשי המלחמה האחרונים. גיזי פליישמן עצמה סירבה להצעות לעבור לשטחים בשליטת הפרטיזנים או להבריחה לארץ ישראל, שם חיו שתי בנותיה. כשנה לפני כן (ספטמבר 1943) כתבה גיזי לביתה ליצי (עליזה): "הגורל רצה שלא נוכל להיות ביחד... אך אותו גורל גם רצה שבשנות הסבל הקשות ביותר של עמנו ממלאת אימך שליחות להקל על סבל גדול זה. אם אעבור תקופה קשה זו, אני חושבת שאוכל לאמר שלא חייתי את חיי לשווא. ברוח זו את חייבת לסבול את הפרידה, היות שמעל לכל סבל אישי עומד כלל ישראל... בשנים האחרונות ראיתי בעיניי סבל אינסופי... הייתי צריכה לראות איך העבירו את הנוער היפה שלנו, וביניהם כל בני גילך, לפולין ארץ הזוועות... אני מודה לאלוהים שילדיי בארץ ישראל... אם אני מביאה כל זאת בחשבון, אני מקבלת ביתר קלות את כל הזעזועים העוברים עליי, ילדתי, וגם את צריכה להיות כך...". (המכתב מצוטט בתוך מאמר של ד"ר חנה יבלונקה, בספר "מנהיגות בעת מצוקה").
למרות ובגלל מאמציה של גיזי פליישמן למען היהודים שרוכזו במחנה סרד, לצורך שילוחם לאושוויץ, נשלחה לשם אף היא באוקטובר 1944, בטרנספורט האחרון שעוד הופנה לתאי הגזים. היא הוצאה מהרכבת והובאה באופן אישי אל תאי הגזים, כדי לוודא את מותה.
הנצחה בתרבות
ב-2012 העלה התיאטרון הלאומי הסלובקי הצגה של המחזאית אנה גרושקובה (Anna Grusková) בשם "Rabínka" (בסלובקית: הרבנית). ההצגה התבססה על דמותה של גיזי פליישמן.
ב-2014 יצא לאור סרט תיעודי של הבמאית נטשה דודינסקי בהפקה ישראלית, צ'כית, סלובקית ואמריקאית, הסרט מספר אודות פליישמן ואודות ההצגה שהעלה התיאטרון הלאומי הסלובקי אודותיה.
פיסול בקרח
פסלים העשויים מקרח יכולים להיות ריאליסטיים או מופשטים. כמו כן הם יכולים להיות פרטי נוי בלבד או לשמש לצורך מעשי כלשהו.
אורך החיים של פסלי קרח
לפסלי הקרח יש אורך חיים מוגבל, שכן בלחץ של אטמוספירה אחת, המעבר בין קרח לבין המצב הנוזלי של מים מתרחש בטמפרטורה של 0 מעלות צלזיוס. כתוצאה מכך פסל הקרח ישמור על שלמותו רק בסביבה שבה הטמפרטורה קרה מ-0 מעלות. דרך אחת לשמר פסלי קרח היא ניצול של תנאי מזג אוויר קרים במיוחד. במקומות בהן שוררת טמפרטורה נמוכה ניתן לשמר פסלי קרח בחוץ, במיוחד בעונת החורף. במידה והפסל מוצג בתוך בניין יש לקרר את החדר לטמפרטורה המתאימה באמצעות מיזוג אוויר או אמצעים אחרים.
אורך החיים הקצר של פסלי הקרח מקשר אותם לאירועים מיוחדים ויוצאי דופן.
היבטים תרבותיים
ברחבי העולם ישנם פסטיבלים המוקדשים לפיסול בקרח, כמו למשל פסטיבל חרבין הבינלאומי לפיסול בקרח ושלג הנערך בעיר חרבין שבסין.
לפסלי הקרח יש ביטוי קולנועי, כגון בסרט המספריים של אדוארד: לקראת חג המולד מפסל אדוארד, גיבור הסרט, של מלאך בקרח וקים נדהמת מהיופי ורוקדת אל תוך רסיסי הקרח הנופלים.
המופע של מרי טיילר מור
הסדרה נחשבת לאחת הסדרות המוערכות ביותר בתולדות הטלוויזיה האמריקנית והיא זכתה לשבחים מהמבקרים ולפרס אמי לסדרת הקומדיה הטובה ביותר למשך 3 שנים רצופות. בשנת 2013 דירג איגוד התסריטאים האמריקני את הסדרה במקום ה-6 ברשימת "101 הסדרות הטובות בכל הזמנים" ובשנת 2002 מגזין הטלוויזיה TV Guide דירג את הסדרה במקום ה-11 ברשימת "50 תוכניות הטלוויזיה הטובות ביותר".
הצלחת הסדרה הולידה מספר סדרות המשך מצליחות לא פחות לכוכבי הסדרה הראשיים.
עלילה מרכזית
מרי גם שוכרת דירת סטודיו בקומה שלישית של בית ויקטוריאני ומתחילה לבלות תדיר עם שכנתה מלמעלה רודה מורגנשטרן (ואלרי הרפר) ועם שכנתה ובעלת הבניין פיליס לינדסטרום (קלוריס ליצ'מן). היא ורודה נהפכות לחברות קרובות ביותר וכמוה היא מנהלת חיי רווקות ומתחילה לצאת עם מספר רב של גברים אך לעולם לא נישאת. עלילת הסדרה מתמקדת בעבודתה של מרי ובחייה המקצועיים כמו גם במצבה האישי ובחייה הפרטיים.
נושאים נוספים כמו דילמות עיתונאיות וחשיפת מקורות עיתונאיים גם כן זוכים להתייחסות לאורך העונות.
רקע והפקה
עם עלייתה לשידור בשנת 1970, תקופה קצרה לאחר הגל השני של הפמיניזם בשנות ה-60, הפכה הסדרה לפורצת דרך בנוף הטלוויזיוני האמריקני כאשר דמותה של מרי הייתה לאשת הקריירה הראשונה בתפקיד ראשי שניהלה חיי רווקות ולא הייתה עקרת בית נשואה. טרם עליית הסדרה התכוונו יוצרי הסדרה להציג אותה דווקא כאישה גרושה שמתחילה חיים חדשים, אך דמותה שונתה לרווקה בהוראת רשת CBS מתוך חשש לתגובות הקהל כלפי דמות גרושה וגם מתוך החשד שקהל הצופים יסיק מכך שדמותה של מור למעשה התגרשה מבעלה בסדרה הקודמת בה השתתפה, "המופע של דיק ואן דייק".
מרי טיילר מור כבר הייתה כוכבת פופולרית טרם היא לוהקה לגילום דמותה של מרי ריצ'רדס כאשר בין 1960 ל-1966 היא כיכבה בקומדיה פורצת דרך אחרת, "המופע של דיק ואן דייק", שם היא גילמה את דמותה של לורה פטרי, רעייתו של רוב פטרי בגילומו של דיק ואן דייק. באותה הסדרה גילמה מור דמות של עקרת בית אך עם אופי מודרני וחוש אופנתי. הכימיה ביניהם הפכה את הסדרה לפופולרית ביותר באותו העשור ואת השניים לכוכבים. הסדרה ההיא סללה את דרכה של מור אל הסדרה החדשה שנתפרה למידותיה, וכדי להפריד בין שני העולמות דיק ואן דייק במכוון לא התארח מעולם בסדרה החדשה של מור.
יתר כוכבי "המופע של מרי טיילר מור" כוואלרי הרפר ואדוארד אסנר הגיעו אל הסדרה לאחר ניסיון בימתי או ניסיון טלוויזיוני קצר ולרובם היה זה התפקיד המרכזי הראשון על המסך הקטן. חלק ניכר מהם הפכו מזוהים לאורך השנים עם הדמות אותה הם ביצעו בסדרה המקורית ובסדרות המשך שעלו לשידור לאחר מכן והופקו בידי אותה חברת הפקה.
הסדרה הופקה על ידי חברת הפקות עצמאית בשם "MTM Enterprises" שהייתה בבעלותה של מרי טיילר מור ובעלה גרנט טינקר. עובדה זו הקנתה לסדרה חופש יצירתי משמעותי לאורך שידורה. מיקומה של העלילה דווקא במיניאפוליס ודווקא בתחנת טלוויזיה לא היה מכוון. עם זאת, באותה התקופה מקצוע העיתונות הטלוויזיונית וההפקה העיתונאית נשלטו בעיקר בידי גברים.
פתיח הסדרה
פתיח הסדרה היה לאחד מהפתיחים המפורסמים בטלוויזיה האמריקנית בזמן שידורו ובשנים שלאחר מכן. בפתיח הוצגה דמותה של מרי נוהגת ברכב לעבר העיר מיניאפוליס לצד צילומים נוספים של מרי מסתובבת ומבלה במקומות שונים בעיר. בשיא הפתיח, בעת סיומו, חגה מרי סביב עצמה בצומת מרכזי וזורקת באושר את הכובע שלראשה אל האוויר, אז קופא הצילום כאשר הכובע מתעופף מידיה. אקט זה של זריקת הכובע הפך לאחד הזכורים בתולדות הטלוויזיה האמריקנית ובסופו של דבר גם לסמל של שחרור.
פסל בדמותה של מרי ריצ'רדס זורקת את כובעה לאוויר נחנך במיניאפוליס בשנת 2002 בהשתתפות מרי טיילר מור וניצב עד יום זה במרכז העיר.
הפתיח כולו שודר לצלילי השיר "Love Is All Around" שבוצע בקולו של הזמר סאני קרטיס והכיל משפטים בסגנון "את מסוגלת לעשות זאת ככלות הכול" ו"את יכולה לשנות את העולם עם חיוכך". מילות השיר ואקט זריקת הכובע באוויר הופיעו בפרודיות רבות בטלוויזיה האמריקנית. בסדרת ההמשך "רודה" נשמט הכובע מידיה של רודה מורגנשטרן טרם היא מצליחה לזרוק אותו לאוויר כיאות, באחד מהפרקים של "משפחת סימפסון" הומר רוקד ומזמר "אני יכול לעשות זאת ככלות הכול" תוך כדי שהוא זורק כדור באולינג שמיד נופל לרצפה, פיטר גריפין מ"איש משפחה" מנצח בתחרות נגינה עם השיר ובשלב מחיאות הכפיים אחת הדמויות בקהל זורקת את כובעה לאוויר וקופאת, גם בסדרה "סקראבס" מבצעת שרה צ'וק פרודיה לאקט זריקת הכובע לשמע שיר הפתיח. פארודיות לסדרה כולה שודרו במהלך השנים גם בתוכניות המערכונים "סאטרדיי נייט לייב" ו"מד טי.וי".
אחוזי צפייה
בתקופת שידורה זכתה הסדרה לאהדת הקהל ולהצלחה מרובה ובחלק מהזמן היא ניצבה בין עשר הסדרות הנצפות ביותר על המסך. לכך תרמה העבודה שלכל אורכה שודרה הסדרה בשעות צפיית השיא של לילות שבת בתקופה בה היה זה ליל השידור הנצפה ביותר של רשת CBS והמצליח ביותר בארצות הברית במהלך שנות ה-70.
באותה הרצועה, ובסמיכות ל"המופע של מרי טיילר מור", שודרו סדרות הקומדיה המצליחות והפופולריות "הכל נשאר במשפחה" (שברוב שנותיה דורגה במקום הראשון ונהנתה מכ-20 מיליון צופים), "מ.א.ש" (מבין הסדרות הפופולריות ביותר באותו העשור), "המופע של בוב ניוהארט" ותוכנית הבידור המוצלחת של קרול ברנט שחתמה את ליל השידורים.
בכל עונה שודרו 24 פרקים שברבות הימים הופצו גם במארזי DVD. הסדרה מעולם לא שודרה או הופצה בישראל.
פרסים והוכרה
גם לאהדת המבקרים זכתה הסדרה ושנים רבות לאחר שידורה היא עדיין נחשבת לאחת הסדרות הקומיות האיכותיות ביותר ששודרו על מרקע הטלוויזיה בארצות הברית. איגוד התסריטאים האמריקני דירג את הסדרה במקום השישי ברשימת הסדרות הטובות בכל הזמנים לצד קומדיות נוספות כ"סיינפלד", "הכל נשאר במשפחה" ו"מ.א.ש".
הסדרה גם החזיקה למשך תקופה ארוכה בכמות שיא של 29 פסלוני אמי - שיא שנשבר רק בשנת 2002 על ידי הסדרה "פרייז'ר" שכיום מחזיקה ב-37 פסלונים. בין השנים 1975–1977 זכתה הסדרה בפרס אמי 3 פעמים ברציפות בתור "הסדרה הקומית הטובה ביותר". מרי טיילר מור זכתה אף היא בפרס עבור תפקידה כ"שחקנית ראשית בסדרה קומית" בשנים 1973, 1974 ו-1976 ויתר השחקנים בסדרה זכו גם הם בפסלונים כמו אדוארד אסנר (3 פעמים), ואלרי הרפר (3 פעמים), קלוריס ליצ'מן (פעמיים), טד נייט (פעמיים) ובטי וייט (פעמיים).
בנוסף לעיטורי האמי, מור זכתה בפרס גלובוס הזהב בתור השחקנית הטובה ביותר לשנת 1971 בסדרת קומדיה. בשנת 1977 זכתה הסדרה עם סיום שידורה בפרס פיבודי.
סדרות המשך
רודה הפופולריות לה זכתה דמותה של רודה מורגנשטרן בגילומה של ואלרי הרפר הביאה את רשת CBS להציע לה לככב בסדרה משלה, ספין אוף, שלבסוף עלתה על המסך בשנת 1974 ונמשכה 5 עונות תחת השם "רודה". במסגרת הסדרה עזבה רודה את מיניאפוליס ושבה לעיר הולדתה, ניו יורק סיטי, להתגורר בצמידות למשפחתה. הסדרה שודרה מדי יום שני וזכתה לפופולריות רבה יותר מסדרת האם.
הפרק השמיני בעונה הראשונה יוחד לחתונתה של רודה עם בן זוגה בסדרה ג'ו ג'רארד (בגילום דייוויד גרו) בפרק מיוחד בן שעה ששבר שיאי צפייה וזכה לכמות צופים של 52 מיליון איש, כמחצית מסך צופי הטלוויזיה בארצות הברית באותה העת. באותו פרק, שהפך לאחד הזכורים בתולדות הטלוויזיה האמריקנית, התאחד כל צוות השחקנים של "המופע של מרי טיילר מור" עם צוות השחקנים של "רודה".
הזוגיות והכימיה שהפגינו דמויותיהם של רודה וג'ו הפכו את הסדרה לאהודה במיוחד ולנצפית ביותר. בשתי עונותיה הראשונות הסדרה דורגה במקום ה-6 וה-7 בטבלת הרייטינג השנתית. עם תחילת העונה השלישית, ולאחר שהתסריטאים החלו להאמין שהסדרה נקלעת למבוי סתום, הוחלט להפריד בין רודה וג'ו כדי לקדם את העלילה ודמויותיהם של השניים התגרשו. צופים רבים זעמו על ההחלטה והקהל ההמום התחיל לנטוש את הסדרה בהמוניו החל מהעונה הרביעית. באמצע העונה החמישית הסדרה הורדה מהאוויר מבלי שיתר הפרקים שודרו.
הצלחתה הראשונית של הסדרה הביאה לשידורה גם בישראל בתחילת שנות ה-80 במסגרת הטלוויזיה הכללית.
פיליס
דמות נוספת שעזבה את הסדרה באמצע שידורה הייתה דמותה של פיליס לינדסטרום בגילומה של קלוריס ליצ'מן שהחל משנת 1975 התחילה לככב בסדרה הנושאת את השם "פיליס". הסדרה התמקדה בחייה של פיליס שעברה להתגורר יחד עם בתה בס בסן פרנסיסקו לאחר מותו של בעלה (דמותו של בעלה מעולם לא נראתה בסדרת האם, גם כאשר התייחסו לקיומו). במהלך הסדרה נאלצה פיליס, הסנובית המפונקת שהתרגלה לחיות על עושרו של בעלה הרופא, להסתדר בחייה החדשים ולהשתלב בשוק העבודה ולהתמודד עם חיי היום-יום.
הסדרה הצליחה בעונתה הראשונה להשתבץ במקום ה-6 בטבלת הרייטינג השנתית, תוך כדי שהיא עוקפת את סדרת האם שלה ואת הסדרה "רודה", אך במהלך שידורה היא לא ידעה יציבות בצוות השחקנים ובקווי העלילה. את העונה השנייה סיימה התוכנית במקום ה-40, אף על פי שבאחד הפרקים התארחה מרי טיילר מור, ולבסוף הסדרה בוטלה על ידי רשת CBS.
עם סיום שידורה של "המופע של מרי טיילר מור" קיבל אדוארד אסנר תפקיד ראשי בסדרה חדשה שנשאה את שם דמותו "לו גרנט", אף היא ברשת CBS. בסדרה זו המשיך לגלם את דמותו של גרנט שכעת עבר מתפקיד מפיק חדשות בטלוויזיה לתפקיד עורך עיתון בדיוני בשם "לוס אנג'לס טריביון". הסדרה שודרה למשך 5 עונות החל משנת 1977 ובניגוד גמור לסדרה הקודמת הסדרה החדשה בכיכובו הייתה דרמה רצינית בת 60 דקות על עיתונאות. על הופעותיו עוטר אסנר בשני פסלוני אמי ובכך הפך לשחקן היחיד עד כה שזכה בפרסי אמי על גילום אותה דמות בדרמה ובקומדיה.
איחודים
ברבות השנים התאחד צוות השחקנים של הסדרה מספר פעמים.
השראה
בהיותה סדרה פורצת דרך הצליחה "המופע של מרי טיילר מור" להשפיע על סדרות רבות נוספות לאורך השנים:
יעל חרסונסקי
יעל חֶרסוֹנסקי (נולדה ב-19 ביולי 1976) היא במאית ועורכת ישראלית. סרטה "שתיקת הארכיון" זכה בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2010.
ביוגרפיה
חרסונסקי היא בתם של מרגלית, מורה לספרות, ושל העיתונאי ומבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי. את שירותה הצבאי עשתה ככתבת העיתון "במחנה".
בשנת 2000 החלה את לימודיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ובשנת 2003 סיימה בהצטיינות יתרה. בשנת 2003 יזמה והפיקה את "פרויקט גבול 2003" יחד עם בן מחזורה קובי גל-רדאי, שבו חמישה במאים, סטודנטים לקולנוע, יצרו סרטים קצרים סביב המושג "גבול". הפרויקט השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל קאן 2004.
בשנים 2004–2005 שימשה כעורכת התוכן של תוכנית התעודה "דין וחשבון" של רינו צרור בערוץ 10. בשנת 2006 הייתה עורכת של הסדרה הדוקומנטרית "עשרת הדיברות" בערוץ 2. ערכה את הפרקים של העונה השנייה של סדרת הדרמה "בטיפול" ושל הסדרה "מסכים".
בשנת 2010 זכה סרטה הדוקומנטרי "שתיקת הארכיון" בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט מציג בעזרת שימוש בחומרי ארכיון שנחשפו לראשונה, את מאחורי הקלעים של הפקת סרט התעמולה הנאצי על גטו ורשה במאי 1942. הסרט הוקרן בפסטיבל ברלין, בפסטיבל סאנדנס, בו זכה בפרס העריכה בתחרות הבינלאומית.
ב-2016 ערכה את הסרט "לב שקט מאוד" בבימויו של איתן ענר.
ערכה את סדרת הטלוויזיה "מיגל" בכיכובו של רן דנקר שעלתה לשידור בשנת 2018 ב-HOT.
יעל חרסונסקי נשואה לבמאי והעורך דרור רשף.
הפוטש של קאפ
הפוּטש של קאפ (בגרמנית: Kapp-Putsch) היה ניסיון הפיכה (פוטש) כושל בגרמניה, בראשות וולפגנג קאפ, במטרה להפיל את משטר רפובליקת ויימאר ב-1920.
הרקע
עם תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה הוקמה רפובליקת ויימאר, שהייתה בעלת צביון דמוקרטי וליברלי. כוחות קומוניסטיים איימו על יציבות השלטון משמאל וכוחות ימניים לאומניים איימו עליה מימין.
נשיאה הסוציאל-דמוקרטי של הרפובליקה פרידריך אברט וממשלתה נאלצו להתמודד עם הקיצונים מימין ומשמאל ולעיתים לתמרן את הצד האחד כנגד השני. כך הוקמו בסוף 1918, על מנת לדכא מרידות קומוניסטיות, מיליציות הפרייקור. הן הורכבו ממשוחררי הצבא ופעלו במזרח אירופה ובארצות הבלטיות.
חוזה ורסאי, אשר נחתם ב-1919, חייב את גרמניה לצמצם את צבאה ל-100,000 לוחמים, בעוד שהכוחות הקיימים היו כ-350,000 חיילי הצבא הסדיר (רייכסווהר) וכ-250,000 אנשי הפרייקור. במצב זה לא היה מנוס מפיזור הפרייקור על מנת לעמוד בתנאי ורסאי.
במרץ 1920 ניתנה ההוראה לפרק את בריגדת ארהארדט, אחת ממרכיבי הפרייקור שלחמה בארצות הבלטיות. אנשיה פנו לבן בריתם הגנרל ולטר פון ליטוויץ, מפקד הרייכסווהר בברלין. ליטוויץ פנה לשר ההגנה גוסטב נוסקה ולנשיא הרפובליקה אברט על מנת שיעצרו את הפירוק אך נענה בשלילה. לנוכח הפירוק של המיליציות ניתן האות לניסיון ההפיכה.
הפיכה בברלין
בריגדת ארהארדט העמידה בראשה את ד"ר וולפגנג קאפ, מנהיג לאומני בולט ממזרח פרוסיה אשר תכנן להשתלט על השלטון בחודשים שקדמו לפוטש, והחלה לצעוד לעבר ברלין. בבוקר ה-13 במרץ השתלטו כוחות אלה בשילוב עם כוחות רייכסווהר בפיקודו של לוטוויץ על הבירה ללא התנגדות ממשית.
שביתה כללית
כשם שהשתמשו שנה קודם לכן בכוחות הימין כנגד השמאל, כן פנו עתה אברט, באואר ונוסקה לכוחות השמאל לעזרה כנגד הימין. השלושה פרסמו מיד קריאה לעם לפתוח בשביתה כללית על מנת להציל את הרפובליקה ולמנוע את חזרתו של וילהלם השני לקיסרות.
ההיענות לקריאתם הייתה מלאה והשביתה שפרצה שיתקה את המשק כולו, פרט למזרח פרוסיה. כמעט כל חלקי המדינה התייצבו מאחורי אברט. גם ברלין שותקה על ידי השובתים ומהר מאוד התברר שמשטרו של קאפ לא יוכל להתקיים נוכח התגובה הפופולרית הזו.
התפטרות קאפ וחזרת הממשלה
ב-17 במרץ התפטר קאפ מתפקידו בתואנה שהשיג את מטרותיו כאשר הכריזה הממשלה הגולה על עריכת בחירות כלליות. אולם ברור היה לכל כי השביתה היא שהביאה להתפטרותו ולכישלון הפוטש. למחרת שבה הממשלה לברלין וקאפ נמלט לשוודיה.
הטבח בשער ברנדנבורג
בעודם עוזבים את העיר ב-18 במרץ, נתקלו הכוחות הבלטיים בהמון רב המלווה אותם בקריאות בוז ולועג לכשלונם. הכוחות האחרונים שיצאו משער ברנדנבורג הסתובבו אל הקהל וירו אל עבר האזרחים. היריות גרמו למהומה רבה, כמו גם לאבדות בנפש ופציעות.
השלכות
הפוטש והקשיים של הממשלה להשיב את הסדר על כנו לאחריו האירו את נקודות החולשה של הרפובליקה, הנקרעת בין קיצונים מימין ומשמאל. עם זאת, רפובליקת ווימאר שרדה באירועי מרץ-אפריל 1920 הודות להיענות העממית לקריאה לשבות, אך גם הודות לכך שרבים מכוחות הימין כולל מפקדי פרייקור, סירבו להצטרף למרד בטענה, שהוכחה כנכונה, שהוא היה מוקדם מדי ולא מתוכנן די הצורך. הפסקת פעילות המשק בעת שביתת הפועלים לא סייעה לכלכלה הגרמנית החלשה ממילא, האינפלציה הוחרפה והמשיכה לשבור שיאים עד שנת 1923, ראשית תור הזהב של רפובליקה ויימאר.
סימור הרש
סימור "סיי" מיירון הרש (באנגלית: Seymour (Sy) Myron Hersh; נולד ב-8 באפריל 1937) הוא עיתונאי חוקר וסופר יהודי-אמריקאי תושב וושינגטון די. סי., זוכה פרס פוליצר.
הרש זכה לראשונה בפרסום עולמי לאחר שחשף בשנת 1969 את טבח מי ליי אשר התבצע במסגרת מלחמת וייטנאם, ואת ניסיונות הטיוח של אירוע זה. בשנת 1970 הוא זכה על תחקירו זה בפרס פוליצר. בשנת 2004 זכה תחקירו על התנהגות חיילי צבא ארצות הברית כלפי אסירים בכלא אבו גרייב לתשומת לב עולמית.
תולדות חייו
הרש נולד בשיקגו למשפחה יהודית. הוריו היגרו לארצות הברית מליטא ומפולין. למשפחתו הייתה מכבסה לניקוי יבש באחד הרבעים האלימים והעניים בעיר. לאחר שסיים לימודיו באוניברסיטת שיקגו הוא החל בשנת 1959 לעבוד כעיתונאי בסוכנות הידיעות של שיקגו, למדור הפלילים המקומי. לאחר מכן הפך לכתב בדרום דקוטה של סוכנות הידיעות UPI. בשנת 1963 החל לעבוד ככתב סוכנות Associated Press בשיקגו ובוושינגטון הבירה. הוא שימש כמזכיר עיתונות של מסע הבחירות לנשיאות של הסנטור יוג'ין מקארתי בשנת 1968. בסוף אותה שנה החל לעבוד ככתב "הניו יורק טיימס" בבירה וושינגטון ושימש בתפקיד זה בין השנים 1972–1975 ובשנת 1979. בתקופה זו פרסם סימור הרש תחקיר לפיו סוכנות ה-CIA מבצעת מעקב אחר אזרחים, שהיה לאחד הגורמים להקמת ועדת צ'רץ' שחקרה את מבצע מוקינגברד.
בשנת 1983 פרסם את ספרו "מחיר הכוח: קיסינג'ר בבית הלבן של ניקסון" (באנגלית: The Price of Power: Kissinger in the Nixon White House) אשר זיכהו בפרס חוג מבקרי הספרים הלאומי ובפרס עיתון "לוס אנג'לס טיימס" לביוגרפיה. בשנת 1991 ראה אור ספרו "ברירת שמשון" על יכולתה הגרעינית של ישראל ועל מדיניות החוץ של ארצות הברית.
עולמי
עולמי היה ירחון לילדים מבית National Geographic שהגיע כמוסף אל מגזין האב. במרץ 2014 העיתון נסגר והוחלף בגרסה הישראלית של National Geographic Kids באותו שם.
תוכן
הכתבות והפעילויות המופיעות בירחון היו:
National Geographic Kids
המגזין עולמי הוא בעצם היה הגרסה העברית של המגזין האנגלי (והמקורי)  National Geographic Kids. המגזין יצא לאור לראשונה בספטמבר 1975 תחת השם National Geographic World. העיתון נשאר עם שמו כ- 26 שנים, עד שבאוקטובר 2001 שונה שמו לשמו הנוכחי כיום. העיתון, בדומה לעולמי, מיועד לילדים.
כיום יוצא לאור על ידי חברת גוניור מדיה בע"מ ומופץ ליותר מ-70,000 בתי-אב בישראל
הירחון מתפרסם גם בארצות: בולגריה, קרואטיה, מצרים, גרמניה, יוון, הונגריה, אינדונזיה, ארצות הברית (National Geographic Kids), אמריקה הלטינית, בלגיה, הולנד, רומניה, רוסיה, סרביה, סלובניה, דרום אפריקה (שתי המהדורות), טורקיה ובריטניה.
ציר זמן
ציר זמן הוא תצוגה של רשימת אירועים בסדר כרונולוגי. הציר הוא בדרך כלל עיצוב גרפי, המציג סרגל ארוך המסומן בתאריכים המקבילים לו, ובדרך כלל גם אירועים באותם הזמנים מצורפים בסרגל זה.
צירי זמן מעוצבים בשלל צורות. רוב צירי הזמן מעוצבים כסרגל או כסולם ליניארי, שבהם יחידת מרחק שווה לפרק זמן מסוים. ציר זמן של אבולוציה לדוגמה יכול להשתרע על פני מיליוני שנים, בעוד שציר זמן על פיגועי 11 בספטמבר יכולים להשתרע על פני דקות אחדות, ואף יש צירי זמן שיכולים להשתרע על פני אלפיות השנייה, דבר הנפוץ בעיקר בתחום המדע.
זמן בדיד וזמן רציף
במתמטיקה, זמן בדיד וזמן רציף הן שתי גישות בהן ניתן למדל משתנים התלויים בזמן. גישות דומות יכולות להנקט גם עבור משתנים התלויים בגדלים אחרים במקום בזמן - לדוגמה, ממדי המישור (למשל, דגימת תמונות רציפות לפיקסלים).
ציר זמן
במצבים שבהם רשימת האירועים בציר הזמן כל כך רחוקים כרונולוגית אחד מהשנייה, שלא ניתן לרשום אותם על פני ציר כרונולוגי מדויק, משתמשים בציר זמן לוגריתמי, ציר זמן אשר משתמש בסקאלה הלוגריתמית.
זמן בדיד וזמן רציף
זמן בדיד
אות בדיד או אותות זמן בדידים הוא סדרה של ערכים המייצגים ערכי אות בנקודות זמן מסוימות. בגישת הזמן הבדיד, ערכם של משתנים מוגדר אך ורק בנקודות זמן מסוימות, או לחלופין, נותר קבוע לאורך פרק זמן מסוים שאינו אפס, כלומר, הזמן נתפס כמשתנה בדיד (דיסקרטי). דוגמה לגישה זו היא שעון דיגיטלי המראה קריאה קבועה של, למשל, השעה 10:37 למשך דקה, ולאחר מכן מראה את השעה 10:38, ללא מעבר בערכי הביניים בין ערכים אלו. בגישה זו, כל משתנה נמדד פעם אחת בכל פרק זמן (השווה לדקה אחת, בדוגמת השעון). מספר המדידות במהלך כל פרק זמן הוא סופי.
לאותות בדידים שונים יש מספר מקורות, אך ניתן בדרך כלל לסווגם לאחת משתי קבוצות:
ציר זמן
היסטוריה
הדבר היה נפוץ גם ביוון העתיקה, ברשימות של קונסולים וניצחונות של היוונים על פני תבליטים.
זמן בדיד וזמן רציף
זמן רציף
זמן רציף רואה משתנים כבעלי ערך מסוים רק בפרק זמן רגעי, או אינפיניטסימלי. הזמן נתפס כמשתנה רציף היות שבין כל שתי נקודות בזמן יש מספר אינסופי של נקודות אחרות בזמן. המשתנה "זמן" נע על פני כל קו המספרים הממשי, או חלק סופי או אינסופי ממנו, כגון המספרים החיוביים.
ציר זמן
היסטוריה
באירופה, מהמאה ה-4, עשו שימוש רב בטבלות כרונולוגיות ובצירי זמן שונים. אב הכנסייה אוסביוס מקיסריה, חיבר את הכרוניקון, שכולל כרונולוגיה של העולם מאברהם ועד הוויסנאליה של קונסטנטינוס בשנת 325 לספירה (לציון 20 שנה לשלטונו). מאז כתיבת החיבור, נוצרו עוד חיבורים כרונולוגים המהווים מעין צירי זמן עתיקים. צירי זמן על פני תבליות היו קלות לייצור ולקריאה, ולכן, נעשה בהן שימוש רב הן בתקופת הרנסאנס בספרים וחיבורים והן על פני קירות של מבנים דתיים דומיננטיים באירופה.
זמן בדיד וזמן רציף
זמן רציף
אות רציף או אות רציף בזמן הוא פונקציה (אות) אשר תחום ההגדרה שלה הוא רצף (למשל, קטע על פני המספרים הממשיים), ולכן אינו קבוצה בת מנייה. התחום עשוי להיות סופי (למשל, 10 שניות של מדידה) או אינסופי. הפונקציה עצמה לא צריכה להיות רציפה. לעומת זאת, תחום של פונקציה של אות זמן בדיד הוא קבוצה בת מנייה, למשל, המספרים הטבעיים.
ציר זמן
היסטוריה
במהלך המאה ה-17, היסטוריונים רבים טענו כי גאוגרפיה וכרונולוגיה הם הכלים אשר מדייקים את ההיסטוריה שלנו ומביאים סדר בכאוס של ההיסטוריה. בגאוגרפיה, עדכנו את המפות ושילבו בהן מונרכים ואירועים כרונולוגיים, בתקווה ליצור מפה שתייצג גם ציר זמן מסוים. עם זאת, צירי הזמן המודרניים החלו להתפתח רק אחרי המאה ה-17.
זמן בדיד וזמן רציף
זמן רציף
לאות זמן רציף יהיה ערך כלשהו בכל רגע של זמן המצוי בתחום המדידה. האותות החשמליים מייצגים פעמים רבות כמויות פיזיות בעלות אופי רציף, כגון טמפרטורה, לחץ, צליל ועוד. דוגמאות אחרות לאות רציף הן גל סינוס, גל הקוסינוס, וגל משולש.
דוגמה טיפוסית של אות בעל משך זמן אינסופי היא:
עבור מטרות מסוימות, ערך אינסופי מקובל כל עוד האות הוא אינטגרבילי (בר סכימה) על כל מרווח סופי.
אות רציף או בדיד מול אות אנלוגי או ספרתי
קוונטיזציה של אות בדיד מאפשרת את אחסונו ועיבודו במערכות ספרתיות, למשל, מחשבים. עם זאת, קיימים אותות בדידים שלא עברו קוונטיזציה ולהפך, ופעולת הקוונטיזציה, ההופכת אות אנלוגי (תקבילי) לאות דיגיטלי (ספרתי), שונה במהותה מפעולת הדגימה, ההופכת אות רציף לאות בדיד.
ציר זמן
שימוש
בדרך כלל עושים שימוש רב בצירי זמן במוסדות חינוך על מנת לעזור לסטודנטים, לתלמידים או לאנשים אחרים ללמוד על אירועים היסטוריים ומתי הם התרחשו.
תוכנה
כיום, עם המהפכה הדיגיטלית, ישנם צירי זמן גם בתוך תוכנות מחשב וטלפון, כדוגמת אנכרטא, אנציקלופדיה ממוחשבת שיצאה בשנת 1993, והיוותה את אחד מצירי הזמן הדיגיטליים הראשוניים ביותר. אך ישנן כיום תוכנות ואתרי אינטרנט אשר מוקדשים לנושא צירי הזמן, לדוגמה, ChronoZoom, HyperHistory ועוד.
זמן בדיד וזמן רציף
שימושים
זמן בדיד הוא כלי נוח לעיבוד ומחקר, גם כאשר המשתנה הנחקר הוא רציף מטבעו. לדוגמה, בעוד שהפעילות הכלכלית מתרחשת ברציפות ואין רגע שבו המשק נמצא בהפסקה, נוח יותר למדוד את הפעילות הכלכלית באופן בדיד. מסיבה זו, נתונים המפורסמים על תוצר מקומי גולמי לדוגמה, יציגו סדרה של ערכים תקופתיים, למשל, דו"חות רבעוניים, ולא רצף של ערכים לכל רגע נתון.
כאשר חוקר מנסה לפתח תאוריה שתסביר תצפיות בזמן בדיד, תוצג לעיתים התאוריה בזמן בדיד, על מנת להקל על פיתוחה. מאידך גיסא, לעיתים קל או נכון יותר מתמטית לבנות מודלים תאורטיים בזמן רציף.
כלי שימושי בניתוח זמן בדיד הוא משוואות הפרש. עבור זמן רציף הכלי המקביל הוא משוואות דיפרנציאליות.
יום השנה
ביהדות, יום השנה של אדם שנפטר הוא תאריך פטירתו, המצוין על ידי משפחתו ומכריו מדי שנה בשנה. מקובל גם להשתמש בביטוי היידישאי יארצייט, ויש מהספרדים הקוראים ליום זה הרסייא"ט (מגורשי ספרד ופורטוגל) נחלה או סאל (מפרסית). ביום השנה למותו של אדם לפי התאריך העברי נהוג לערוך טקס אזכרה.
השם "יארצייט"
השם "יאָרצײַט" (מיידיש, נהגה "יוֹרצַיְיט" או "יוּרצאַט"; לעיתים נכתב יאהרצייט), התקבל ברוב תפוצות ישראל לסימון יום השנה, בעיקר משום שיום זה התפתח במקורו באשכנז. משהגיע השם לארצות המזרח ותימן, שבהן לא ידעו יידיש, היו שחשבו שמדובר בראשי תיבות. כך, לדוגמה, פתרו זאת בתימן כנוטריקון: יום אסיפת רגלי צדיקים יבית טוות (=ביום היפטרות הצדיקים ילון בתענית). גם ר' יוסף חיים מבגדאד, בעל ה"בן איש חי", כתב להוציא מלב ההמונים כי במילה זו יש רמז, ומסביר שמדובר ב"יום השנה" ביידיש.
יום השנה הראשון
לאחר שנים עשר חודשים מהפטירה מסיימים בניו ובנותיו של הנפטר את מנהגי האבלות (שאר אבלים דהיינו אח, אחות, אב, אם, אשה/בעל אבלותם רק 30 יום). מתאריך זה מותר לילדיו של הנפטר לבוא לשמחות כגון חתונות ושאר מסיבות וכן מותר להם לחדש בגדים. קיימים מנהגים שונים שהאבלים נוהגים לקיים ביום זה.
אחד המנהגים הבולטים והרווחים במגזרים דתיים, הוא קיום חגיגת סיום של מסכת מהמשנה או מהתלמוד, ופעמים אף של כל ששת סדרי המשנה או כל הש"ס הבבלי, שנלמדו במהלך השנה הראשונה לעילוי נשמת הנפטר, כאשר לאחר הסיום נהוג לערוך סעודת מצווה.
יום השנה בכל שנה
ביום השנה המנהג הוא שהאבל לשעבר צם ומתענה כדי לסייע לעילוי נשמה של מתו, ונוהגים להרבות בלימוד. כיום היטשטש מנהג זה ומרבית האבלים נוהגים לאכול ולשתות כרגיל, ויש ממשיכים במנהג המקורי. ביום זה חוזרים בני הנפטר ואומרים קדיש יתום כפי שנהגו בשנת האבלות הראשונה (ואף נהוג להעלותם כשליחי ציבור). יש המשתדלים לערוך לימוד בעשרה ואז הבן יכול לומר עוד קדיש (חוץ מאלו שאמר בתפילה) לעילוי נשמת אביו. נהוג לערוך ביום זה אזכרה למת.
למי שחל יארצייט יש עניין לעלות לתורה אם חל ביום שקוראים בתורה, ואם לא חל ביום קריאת התורה, נוהגים להעלותו ביום הקרוב לפניו שקוראים בתורה. בקהילות הספרדים, נוהגים שבעל הקורא אומר תפילת השכבה (לאיש אומרים "מנוחה נכונה", ולאישה - "אשת חיל"), ובקהילות נוסח אשכנז המזרחי נוהגים לומר תפילת אל מלא רחמים. בשבת לפני היארצייט, נוהגים להעלות את בעל היארצייט למפטיר. בקהילות הספרדים, כאשר ישנם יותר משני בעלי יארצייט בבית הכנסת נהוג למכור את העלייה (המפסיד מקבל עליית משלים). יש נוהגים שבעל היארצייט עובר לפני התיבה בתפילת מוסף בשבת שקודם היארצייט ובערבית במוצאי שבת.
בקהילות מסוימות נהוג שהאבל תורם "קידוש" לעילוי נשמת הנפטר בשבת שלפני יום השנה. בדרך כלל הקידוש נעשה בבית הכנסת לאחר תפילת שחרית של שבת. הברכות שהציבור בבית הכנסת מברך הן לעילוי נשמת הנפטר. נהוג להביא לקידוש גם משקה (במלעיל). ישנם בתי כנסת בהם הגבאי נוהג להודיע על הקידוש שנתרם לפני תום התפילה, תוך שהוא נוקב בשמו של התורם כדי לכבדו.
יש שכתבו שיש לנהוג את מנהגי יום השנה עד חמישים שנה (יובל). אך אחרים כתבו שאין גבול ליום השנה, ונוהג לעולם. יש שכתבו כפשרה שאם התחיל קודם שנת החמישים יכול להמשיך, אך אם עברו יותר מחמישים שנה, לא יאמר קדיש כלל.
יש הנוהגים לנחם בברכת: "עד ביאת הגואל", כי עם ביאת הגואל ותחיית המתים ייבטלו ימי-אבל אלה, והמתברך משיב: "במהרה בימינו", וחוזר המברך ואומר: "אמן".
סדר הטקס הדתי
האזכרה כוללת בדרך כלל עלייה לקבר וקריאת פסוקי תהילים ותפילות מיוחדות, ולמנהג עדות המזרח אמירת נוסח המרחם על כל בריותיו וכו'. סדר הקריאה ונוסח התפילות משתנה מעדה לעדה. לאמירת הקדיש דרוש מניין.
הטקס כולל בדרך כלל מתחיל על ידי אמירת פרקי תהילים:
לאחר מכן:
טקס חילוני
עלייה לקברו של אדם נהוגה גם בקרב חילונים. מהם שמאמצים את הטקס הדתי או חלקים ממנו, ומהם שמסתפקים באמירת דברים לזכרו של המנוח. מקובל להביא לאזכרה פרחים ולהניחם על הקבר.
האזכרות בציבור החילוני נבדלות בין היתר בכך שהם לא יקפידו על עריכתה ביום השנה לפטירה אלא בסמיכותה כדי שתהיה נוחה למשתתפים (כמו ביום שישי בשבוע שבו חל יום השנה). ככל שעוברות השנים ההשתתפות בה מצטמצמת ובסופו של דבר משתתפת בה רק המשפחה הגרעינית.
בישראל נהוגה אזכרה ממלכתית לנשיאים וראשי ממשלה.
הילולת צדיקים
ביום השנה לפטירת צדיק נוהגים מקובלים וחסידים לקיים חגיגה הנקראת הילולה. בזמן ההילולה לעיתים מספרים על חייו של אותו הצדיק או מקיימים מנהגים האופייניים לו. ההילולה המוכרת ביותר היא החג ל"ג בעומר שהוא ההילולה של רבי שמעון בר יוחאי, כמו כן ידועה גם ההילולה של משה רבנו בתאריך ז' באדר. בתנועת החסידות חשיבות מיוחדת להילולות, כאשר כל חצר חסידית חוגגת את ההילולות של האדמו"רים שלה.
ראש השנה האזרחית
ראש השנה האזרחית או יום השנה החדשה הוא היום הראשון של השנה בלוח הגרגוריאני ובלוח היוליאני אשר מתקיים ב-1 בינואר. ראש השנה האזרחית נחוג בחגיגות, שתחילתן ב-31 בדצמבר והמשכן ב-1 בינואר. בלילה זה נהוגות חגיגות במדינות רבות בעולם.
בישראל, כמו במספר מדינות נוספות, השתרש הכינוי "ליל סילבסטר" לציון ראש השנה האזרחית. כינוי זה הוא על שמו של סילבסטר הראשון, הקדוש הנוצרי שיום ה-31 בדצמבר מוקדש לו (האפיפיור ה-31) - מצב אירוני, שכן בימיו של סילבסטר הראשון עדיין התנגדה הכנסייה מאוד לחגיגות לציון השנה הגרגוריאנית/יוליאנית.