cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלפל שחור
אטימולוגיה
כמו הצמח, גם המילה "פלפל" מקורה בהודו - pipali בסנסקריט. באמצעות המסחר עבר השם ללטינית piper (העיצור [l] התחלף בעיצור [r] בתהליך נפוץ של חילופי למנ"ר) ומשם לאנגלית עתיקה (pipor), גרמנית (Pfeffer), צרפתית (poivre), הולנדית (peper) ולשפות נוספות. במקביל עברה המילה מהודו לפרסית וממנה לארמית, וכך הגיעה גם ללשון חז"ל; היא מצויה בעברית המשנאית בצורה "פלפלין" או "פלפלת" ובארמית של התלמוד בצורה "פלפולא" או "פלפלי".
כאשר הגיע קולומבוס במאה ה-15 לאיים הקריביים, מצא בו ירק חריף ונתן לו את שמו של התבלין ההודי אותו נסע למצוא. לכן, במאה השש עשרה התחילו לכנות באירופה במילה פלפל גם את הירק פלפל שגדל ביבשת אמריקה שאך התגלתה. אמנם אין כל קשר בוטני בין הצמחים, אך הפלפל האמריקני היה חריף כמו זה שבא מהודו ולכן כינו אותם באותו שם.
בתחילת המאה השמונה עשרה החל הפלפל לשמש בשפות האירופיות באופן מטפורי לציון "מרץ" או "אנרגיה"; שימוש זה חדר גם לעברית החדשה.
צמח הפלפל
את הפלפל השחור מגדלים בקרקע שאינה יבשה מדי ושאינה רגישה לשיטפונות, ובקרקע לחה, מנוקזת היטב ועשירה בחומרים אורגניים. התפשטות הצמחים נעשית באמצעות ייחורים באורך של 40 עד 50 ס"מ, שנקשרים לעצים או למטפסים שכנים, הנמצאים במרחק של כשני מטרים זה מזה. עצים בעלי קליפה מחוספסת עדיפים על עצים בעלי קליפה חלקה היות שצמחי הפלפל מטפסים טוב יותר על קליפה מחוספסת. צמחים מתחרים מסולקים תוך השארת מספר עצים שיהא באפשרותם לספק צל מצד אחד, ולאפשר אוורור חופשי מצד שני. את השורשים מכסים בגבבת עלים ובדשן, ואת הנבטים גוזמים פעמיים בשנה. בקרקע יבשה יש להשקות את הצמחים הצעירים בתדירות של פעם ביומיים במהלך עונת היובש במשך שלוש השנים הראשונות. הצמחים מניבים פרי החל מהשנה הרביעית או החמישית, וממשיכים להניב במשך שבע שנים. את הייחורים לוקחים בדרך כלל מצמחים מעובדים, הנבחרים הן בשל תנובתם והן בשל איכות פירותיהם.
כל פטוטרת תניב כ-20 עד 30 חודי פירות. הקציר מתחיל מיד עם הבשלתו של גרגר אחד או שניים ההופכים אדומים בבסיס החודים, לאחר שהשלים את גדילתו והוא עדיין קשה, אך לפני שהפרי עצמו בשל. אם מניחים לפירות להבשיל הם מאבדים מטעמם החריף ולבסוף נושרים ואובדים. את החודים אוספים ומפזרים לייבוש בשמש, ולאחר מכן מסירים מהם את הגרגרים.
אופני עיבוד
כתבלין מופיע הפלפל השחור בצבעים שחור, לבן וירוק. אין מדובר במינים בוטניים שונים, וכולם הם תוצריו של פרי צמח הפלפל השחור, אלא באופני עיבוד שונים.
הפלפל השחור מופק מפירות הבוסר הירוקים של צמח הפלפל. את הפרי מבשלים במים חמים במשך זמן קצר הן לשם ניקוי והן כהכנה לייבוש. החום גורם לדפנות התאים בפרי להתבקע, התבקעות זו מזרזת את פעילותם של האנזימים המשחימים בזמן הייבוש. את הפירות מייבשים בשמש או במכונה במשך מספר ימים, שבמהלכם משחיר הפרי סביב הגרעין ומצטמק לכדי שכבה דקה ומקומטת סביב הגרעין. לאחר הייבוש נקרא הפרי "גרגרי פלפל שחור".
לאחר הסרת הפרי מכיל הפלפל הלבן את הגרעין בלבד. תוצאה זו מושגת על פי רוב על ידי השריית הפרי הבשל במים במשך כשבוע, שבמהלכו מתרככת ציפת הפרי ומתפרקת. השפשוף שנעשה לאחר מכן מסיר את שרידי הפרי האחרונים והגרעין העירום עובר תהליך ייבוש. עם זאת, קיימים גם תהליכים חלופיים להסרת הפרי החיצוני מהגרעין, ביניהם הסרת המעטה החיצוני מגרגרי הפלפל השחור המופק מפירות בוסר.
מבין הגוונים השונים הפלפל השחור הוא הנפוץ ביותר, בעוד שהפלפל הלבן משמש במאכלים כדוגמת רטבים בהירי צבע או מחית תפוחי אדמה, שבהם צבעו של הפלפל השחור יהיה בולט מדי לעין. אין הסכמה באשר למידת החריפות של שני סוגי הפלפלים, האחד ביחס לאחר. טעמם שונה בשל נוכחותן של תרכובות הנמצאות במעטה הפרי החיצוני אך נעדרות מהגרעין.
בדומה לפלפל השחור מופקים גם גרגרי הפלפל הירוקים מפירות הבוסר. גרגרי הפלפל הירוקים המיובשים מטופלים באופן שמשמר את הצבע הירוק, דבר שנעשה באמצעות יבוש בהקפאה או באמצעות שימוש בדו-תחמוצת הגופרית. גרגרי פלפל מוחמצים וירוקים הם פירות בוסר משומרים במי מלח או במי חומץ. גרגרי פלפל ירוקים, לא משומרים וטריים, משמשים במטבחים אסייתיים מסוימים, במיוחד לבישול התאילנדי. טעמם מתואר כפיקנטי, רענן וארומטי. בהיעדר פעולות ייבוש או שימור, זמן חיי המדף שלהם קצר והם נרקבים במהירות. הם אינם נפוצים במערב.
על פי רוב נעשה קיטלוג גרגרי הפלפל בהתאמה למחוז או לנמל המקור מהם באו. מקורם של שני הסוגים המוכרים ביותר הוא בחוף מלבר שבדרום הודו, פלפל מלברי ופלפל טליצ'רי. הפלפל הטליצ'רי נחשב למשובח יותר מבין השניים הודות להפקתו מגרגרים גדולים ובשלים יותר. הפלפל 'סאראוואק' מופק בחלקה המלזי של בורנאו, והפלפל 'לאמפונג' מופק באי סומטרה שבאינדונזיה. הפלפל הלבן 'מונטוק' הוא מוצר אינדונזי נוסף, מהאי בנגקה.
טעם
מקורה של חריפות הפלפל בעיקר מתרכובת הפיפרין (piperine) הנמצאת הן בפרי החיצוני והן בגרעין.
פיפרין מזוקק, בהשוואה משקלית, מכיל אחוז אחד בלבד מהחריפות הנמצאת בחומר הקפסאיצין הנמצא בפלפל צ'ילי. מנגנון הפעולה דומה: השפעה על חדירות קרום תאי עצב הרגישים לחום וכאב ליונים. בחלל הפה יופעלו קצוות תחושתיים (תחושה של חוש המישוש ולא של חוש הטעם) של העצב המשולש (trigeminal nerve). שכבת הפרי החיצונית הנותרת בפלפל השחור מכילה גם חומרי ריח כדוגמת pinene, sabinene, limonene, caryophyllene ו-linalool המקנים לו את גוון הארומה ההדרי, העצי והפרחוני. ניחוחות אלה חסרים לרוב בפלפל הלבן, החסר את שכבת הפרי. הפלפל הלבן סופח ריחות שונים (כולל טונים מיושנים) בשל שלב התסיסה הארוך יותר.
הפלפל עצמו מאבד מטעמו ומריחו כתוצאה מתהליך ההתאיידות, ולכן מקובל האחסון בוואקום ששומר את טעמו החריף למשך זמן ארוך יותר. הפלפל יכול לאבד מטעמו גם כאשר הוא חשוף לאור, שהופך את הפיפרין לחומר חסר טעם. לאחר הטחינה נוטים חומרי הריח של הפלפל להתנדף במהירות, ולכן ממליצים רוב המקורות הקולינריים על טחינת גרגרי הפלפל במקום לפני השימוש. לשם כך מקובל להשתמש במטחנות פלפל ידניות, הטוחנות באופן מכני את הגרגרים, במקום בכלים לפלפל טחון. טוחני תבלינים דומים לאלה השולחניים המוכרים כיום היו חלק מכלי המטבח באירופה עוד במאה הארבע עשרה, והעלי והמכתש הקדומים יותר ששימשו לטחינת פלפל נשארו אמצעי מקובל במשך מאות רבות של שנים.
היסטוריה
הפלפל שימש בהודו כתבלין עוד בתקופה הפרהיסטורית, ונראה כי גידולו הראשון החל בחוף מלבר שבהודו, שכיום הוא בתחום מדינת קרלה. גרגרי הפלפל נחשבו לאוצר מסחרי, ולעיתים אף כונו בשם "זהב שחור" ושימשו לסחר חליפין כסוג של כסף לכל דבר. עד היום המושג "שכר גרגרי פלפל" (peppercorn rent) הוא מונח מקובל בחוזי שכירות באנגליה.
ההיסטוריה הקדומה של הפלפל השחור משתלבת (ומסתבכת) לעיתים קרובות עם ההיסטוריה של קרובו, הפלפל הארוך (Piper longum). הרומאים הכירו את שניהם וקראו לשניהם באותו שם (piper), אך עם גילויו של "העולם החדש" ושל פלפל הצ'ילי לאחר מכן, ירדה קרנו של הפלפל הארוך. פלפל הצ'ילי, הדומה בצורתו ובטעמו לפלפל הארוך כאשר הוא מיובש, היה קל יותר לגידול במקומות ובאזורים שהיו נגישים יותר לאירופה.
בסוף ימי הביניים כמעט כל הפלפל השחור באירופה, במזרח התיכון ובצפון אפריקה היה במקורו מאזור מלבר שבהודו. החל מהמאה ה-16 החלו לגדל פלפל גם בג'אווה, בסונדה, בסומטרה, במדגסקר, במלזיה ובמקומות נוספים בדרום-מזרח אסיה, אולם אזורים אלו סחרו בעיקר עם סין או עשו בפלפל שימוש מקומי. הנמלים באזור מלבר שימשו בנוסף גם מקום עצירה למסחר בתבלינים נוספים, שמקורם הגאוגרפי היה מזרחה יותר במרחבי האוקיינוס ההודי.
ימי קדם
גרגרי פלפל שחור נמצאו בנחיריו של רעמסס השני, ושימשו כחלק מטקס החניטה סמוך למותו בשנת 1213 לפנה"ס. עם זאת, מעט מאוד ידוע על שימוש נוסף שעשו בפלפל במצרים העתיקה, או על האופן שבו הוא הגיע לנילוס מהודו.
הפלפל הארוך, שגדל בחלקה הצפון-מערבי של הודו, היה נגיש יותר בהשוואה לפלפל השחור שגדל באזורים דרומיים יותר, ויתרון מסחרי זה, יחד עם טעמו החריף יותר של הפלפל הארוך, הפך כנראה את הפלפל השחור לנפוץ פחות באותה תקופה.
בימיה הראשונים של הקיסרות הרומית, ובמיוחד לאחר כיבוש מצרים על ידי רומא בשנת 30 לפנה"ס, הפכה חציית הים הערבי ישירות לחוף מלבר שבהודו לעניין שבשגרה. פרטים על נתיב מסחרי זה באוקיינוס ההודי נמסרו בסיפור ההפלגה בים האריתראי. לפי הגאוגרף הרומי סטרבו שלחה האימפריה החדשה צי שמנה כ-120 אוניות להפלגה שנתית להודו וחזרה ממנה. הצי תזמן את המעבר בים הערבי באופן שתנוצלנה רוחות המונסון החזויות לעריכתו של שיט מהיר יותר. בדרך חזרה מהודו עברו האוניות בים האדום, משם הועברה הסחורה דרך היבשה או דרך תעלת הנילוס לנהר הנילוס, עד לאלכסנדריה, ומשם הועלתה על אוניות בדרכן לאיטליה. המתאר הגאוגרפי הזה של נתיב המסחר שלט בסחר הפלפל לאירופה במשך 1,500 שנים נוספות. בנתיב ישיר זה של האוניות לחוף מלבר ובחזרה החל הפלפל השחור לנוע בנתיב קצר יותר בהשוואה לנתיב שעבר הפלפל הארוך, ומטבע הדברים נתן הדבר את אותותיו גם בתמחור התבלין. בספרו "תולדות הטבע" מספר פליניוס הזקן על המחירים ברומא בשנת 77 לספירת הנוצרים: "הפלפל הארוך עולה 15 דינר לליטרה בעוד שמחירו של הפלפל הלבן הוא 7 ומחירו של הפלפל השחור 4". פליניוס ממשיך בדבריו ומתלונן ש:"אין שנה שבה הודו אינה מרוקנת את האימפריה הרומית מחמישים מיליון מטבעות", וממשיך לספר אודות הפלפל:
ספר הבישול הרומאי מן המאה השלישית De re coquinaria, המתבסס על מרשמים קדומים יותר של אפיקיוס מן המאה הראשונה, כולל את הפלפל כמרכיב בחלק ניכר ממרשמיו. ההיסטוריון חוקר האימפריה הרומית אדוארד גיבון כתב בחיבורו המפורסם "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית" כי הפלפל היה מרכיב מועדף בבישול הרומאי העילי.
אירופה הפוסט קלאסית
ערכו של הפלפל היה כה גבוה עד כי נעשה בו גם שימוש כערבונות, ואף כמטבע עובר לסוחר. המשיכה לפלפל (או לערכו הכספי) עברה גם לאלו שחזו בנפילתה של רומא. עדויות היסטוריות מספרות כי כאשר ערכו אטילה ההוני ואלאריק הראשון הוויזיגותי מצור על רומא במאה החמישית לספירה, הם דרשו כופר נפש בצורת פלפל במשקל של יותר מטון. לאחר נפילתה של רומא החלו גורמים שונים להשתלט על חלק מהמסחר בתבלינים, ביזנטיון תחילה, והערבים לאחריה. עד לסוף ימי הביניים רוכזה מרבית השליטה במסחר בתבלינים תחת שלטון האסלאם, וכאשר הגיע המסחר לים התיכון הוא נשלט בעיקר בידי כוחות איטלקיים - ערי המדינה ונציה וג'נובה, שעלייתן מומנה ברובה על ידי המסחר בתבלינים.
חידון שנכתב במאה השביעית על ידי סנט אלדהלם, הבישוף של שרבורן, מבהיר במידה מסוימת את התפקיד שמילא הפלפל באנגליה באותה תקופה:
אומנם מקובל לטעון שבימי הביניים שימש הפלפל לשיפור טעמו של בשר רקוב למחצה, אך אין כל עדויות התומכות בטענה הזו, והיסטוריונים רבים רואים בה טענה שאינה סבירה בעליל ולו מן הטעם הפשוט שאם הפלפל בימי הביניים אכן היה מוצר מותרות שרק עשירי העם יכלו להשיגו, הרי שלבטח עמד להם הונם לרכוש בשר שאינו מקולקל. זאת ועוד, האמונה שהפלפל שימש לרוב גם כחומר משמר מוטלת בספק גם היא, שכן נכון אומנם שהחומר פיפרין המקנה לפלפל את טעמו החריף מכיל גם תכונות אנטי-מיקרוביאליות, אך בריכוזים שבהם עושים שימוש בפלפל כתבלין השפעתו שולית לחלוטין. המלח, לעומת זאת, הוא חומר משמר יעיל הרבה יותר, וטיפול בבשר באמצעות מלח היה נוהג מקובל ונפוץ מאוד, במיוחד בחודשי החורף. עם זאת, יש מקום להניח שהפלפל, כמו תבלינים אחרים, מילא תפקיד חשוב בשיפור טעמם התפל של בשרים משומרים.
מחירו המופרז של הפלפל בימי הביניים, לרבות מונופול המסחר שהיה בידיהן של ערי איטליה באותה תקופה, היה אחד הגורמים שהניעו את הפורטוגזים לחפש נתיב ימי לתת היבשת הודו. בשנת 1498 היה ואסקו דה גאמה האירופי הראשון שהצליח להגיע להודו דרך הים. כאשר שאלו הערבים בדרום-מערב הודו (אלו מביניהם שדיברו ספרדית או איטלקית) מהן הסיבות לבואו, ענו נציגיו "באנו לחפש נוצרים ותבלינים". אף שהפלגה ראשונה זו להודו דרך כף התקווה הטובה נחלה הצלחה קטנה יחסית, המשיכו הפורטוגזים לערוך מסעות רבים לאזור, תוך שימוש בעליונותם הימית למטרת השתלטות על כל המסחר בים הערבי. אלה היו ימיו הראשונים של האימפריאליזם האירופי באסיה, שקיבל גם לגיטימציה נוספת (לפחות מנקודת המבט האירופית) בחוזה טורדסיאס בשנת 1494, שהקנה לפורטוגל זכויות בלעדיות במחצית העולם בה גדל הפלפל.
ידוע כי עושרה המופלג של דונה גרציה נשיא, בת למשפחת אנוסים פורטוגזית שנחשבה במאה ה-16 לגבירה העשירה בעולם, הגיע ממסחר בפלפל שחור. חשיבות משפחתה של דונה גרציה בפורטוגל כסוחרת פלפל הייתה כה גדולה, עד כי לא אחת ניצלה מאימי האינקוויזיציה הפורטוגזית הודות לכך. עם התפשטות עסקי המסחר שלה העתיקה דונה גרציה את מושבה מליסבון לאנטוורפן, שהתפתחה למרכז הסחר האירופי באותה עת.
אל מול רשתות המסחר העתיקות לא הצליחו הפורטוגזים לשמר את שליטתם במסחר התבלינים לאורך זמן. הערבים והוונציאנים הצליחו להבריח כמויות אדירות של תבלינים דרך המצור הפורטוגזי והפלפל החל לזרום בשנית דרך אלכסנדריה, איטליה ומסביב לאפריקה. במאה השבע עשרה איבדה פורטוגל כמעט את כל נכסיה באוקיינוס ההודי להולנדים ולבריטים, ונמלי הפלפל במלבר נפלו לידיהם של ההולנדים בשנים 1661–1663.
ככל שהתרחבה אספקת הפלפל לאירופה, כך ירד מחירו (אם כי סך ערכו של המסחר בייבוא לא ירד באופן כללי). הפלפל, שבימי הביניים היה כאמור מוצר לעשירים בלבד, הפך לתבלין יומיומי גם עבור מעמד הביניים המתהווה. כיום מהווה הפלפל לא פחות מחמישית מסך הסחר בתבלינים.
סין
במאה השלישית לספירה הופיע הפלפל השחור באופן ברור בטקסטים סיניים בשם 'הוג'יאו' או "פלפל זר". ניתן לשער שהוא לא היה נפוץ במיוחד בתקופה זו, כי שמו לא צוין בספר שיצא לאור במאה הרביעית ותיאר מגוון רחב של תבלינים מחוץ לגבולה הדרומי של סין, לרבות הפלפל הארוך. יחד עם זאת, עד המאה השתים עשרה הפך הפלפל למרכיב מקובל במטבחם של העשירים והאליטות החברתיות, ולפעמים אף תפס את מקומו של הפלפל הסצ'ואני המקומי של סין (שהוא פרי מיובש המרדים את הלשון, שמקורו מצמח שאינו קשור למשפחת הפלפלים).
מרקו פולו מעיד על הפופולריות של הפלפל בסין של המאה השלוש עשרה בסיפוריו על צריכתו בעיר קינסיי (ג'ג'יאנג) "מר מרקו שמע מפי אחד מפקידי המכס של החאן הגדול כי הכמות היומית של הפלפל המגיעה לעיר קינסיי למטרות צריכה הגיעה לשיעור של 43 מטענים, כאשר משקלו של כל מטען עמד על 223 ליברות". אומנם מרקו פולו אינו נחשב למקור מהימן במיוחד בכל הנוגע לסין, ואין ספק שהמידע הזה שהגיע ממקור שני מוטל בספק עוד יותר; אך אם הכמות המוערכת הזו בסך 10,000 ליברות (כ-4,500 ק"ג), לעיר אחת בלבד ובמשך יום אחד בלבד, קרובה אך במעט לאמת, הרי שהיקף ייבוא הפלפל לסין עלה בעשרות מונים על היקף הייבוא של התבלין לאירופה.
ברפואה
בדומה לשאר התבלינים שמקורם במזרח, שימש הפלפל גם כתבלין וגם כתרופה. אמנם הפלפל הארוך, החריף יותר, הועדף בדרך כלל כתרופה, אך בשני הסוגים נעשה שימוש.
גרגרי פלפל שחור מופיעים כתרופות של הרפואה האיורוודית, הסידהית והאוונאנית של הודו. ספר התרופות הסיריאק מהמאה החמישית מציין את הפלפל (או אולי את הפלפל הארוך) כתרופה למחלות רבות ושונות: עצירות, שלשול, כאב אוזניים, נמק, מחלות לב, בקע, צרידות, קשיי עיכול, עקיצות חרקים, נדודי שינה, כאבי פרקים, בעיות כבד, מחלות ריאה, כיבי פה, שיזוף יתר, ריקבון שיניים וכאבי שיניים.
מקורות שונים מהמאה החמישית ואילך ממליצים בנוסף גם על הפלפל לטיפול בבעיות עיניים, לעיתים קרובות על ידי משחות או רטיות המכילות פלפל הנמרחות או מונחות על העין. אלא שלמעשה אין כל עדות רפואית לכך שהתרופות הללו משפיעות לטובה ולו מן הטעם הפשוט שפלפל שבא במגע ישיר עם העין אך טבעי הוא שיגרום לחוסר נוחות ואפילו לנזק.
הפלפל ידוע כגורם להתעטשות. יש הטוענים שחומר הפיפרין מגרה את הנחיריים וגורם להתעטשות; יש הטוענים שזוהי תוצאה של האבק העדין של הפלפל הטחון; ויש שטוענים שהפלפל אינו גורם עיטוש מאוד יעיל. לבירור סוגיה זו נערכו מחקרים מדידים מעטים מאוד, אם בכלל. אחד הפרקים בספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" עוסק גם בסוגיה זו, באומרו:
סחר
בערכים כספיים גרגרי פלפל הם התבלין הנסחר ביותר בעולם, ובשנת 2002 לדוגמה הם היוו כ-20 אחוזים מכלל יבוא התבלינים בעולם. מחיר הפלפל משתנה, ובמסחר בו נרשמות תנודות רבות משנה אחת לבאה אחריה. בשנת 1998 היווה הפלפל 39 אחוזים מכלל ייבוא התבלינים. במונחי משקל נסחרים פלפלי הצ'ילי מעט יותר מגרגרי הפלפל השחור. בורסת הפלפל הבינלאומית ממוקמת בעיר קוצ'י שבהודו.
בשנים האחרונות הפכה וייטנאם ליצרנית וליצואנית הגדולה ביותר של הפלפל בעולם. בין היצרנים הגדולים נמנים וייטנאם (שהפיקה 85,000 טון של פלפל ארוך בשנת 2003), אינדונזיה (שהפיקה 67,000 טון), הודו (שהפיקה 65,000 טון), ברזיל (שהפיקה 35,000 טון), מלזיה (שהפיקה 22,000 טון), סרי לנקה (שהפיקה 12,750 טון), תאילנד וסין. וייטנאם היא בעלת השליטה הבולטת ביותר בשוק היצוא, אך למרות זאת היא כמעט ואינה צורכת מייצור זה לצריכה מקומית: בשנת 2003 היא ייצאה 82,000 טון פלפל, בשעה שאינדונזיה יצאה 57,000 טון, ברזיל 37,940 טון, מלזיה 18,500 טון והודו 17,200 טון.
סיסי
{{פירושונים| אישים: עופות:
ליאה שולר
ליאה שולר (בגרמנית: Lea Schüller; נולדה ב-12 בנובמבר 1997) היא כדורגלנית גרמנייה, המשחקת בעמדת החלוצה בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת גרמניה. באוגוסט 2022, לאחר הגעת נבחרת גרמניה לגמר יורו 2022 בו הפסידה לנבחרת אנגליה, נבחרה שולר לכדורגלנית השנה בגרמניה על ידי קיקר.
נוער
שולר נולדה בתוניסוורסט וב-2012 החלה לשחק בקבוצת הנוער Hülser SV. לקראת עונת 13–2012 עברה לקבוצת הנוער של אסן,, שם שיחקה במשך שתי עונות.
באיירן מינכן
ביולי 2020 חתמה שולר בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים. את הופעת הבכורה במועדון ערכה ב-9 באוגוסט במשחק הכנה נגד פרייבורג, תוך שהיא כובשת את צמד השערים הראשונים בניצחון 3:1.
שולר ערכה את הופעת הבכורה שלה בליגת האלופות ב-23 באוגוסט בהפסד 2:1 לאלופה המכהנת אולימפיק ליון. כתוצאה מהפסד זה הודחה באיירן לאחר תוצאה כוללת של 2:2, מה שגרם לליון להתקדם לחצי-הגמר כתוצאה מחוק שערי החוץ.
את עונת 21–2020 פתחה שולר בהרכב הפותח של באיירן, כשהיא כובשת 16 שערים לאורך העונה. בתום העונה זכתה באיירן באליפות הבונדסליגה בפעם השלישית בהיסטוריה, בהפרש של 2 נקודות מיריבתה, וולפסבורג. באותה עונה סיימה שולר במקום השלישי בכמות השערים בבונדסליגה.
שולר המשיכה ביכולתה הטובה גם בעונת 22–2021, כשהיא מסיימת את העונה ככובשת המצטיינת בבונדסליגה בפעם הראשונה בהיסטוריה של באיירן, וכן ככובשת המצטיינת בבאיירן עם 20 שערים בכל המסגרות. בנובמבר 2022 האריכה את חוזה במועדון עד ליוני 2026
נבחרות צעירות
שולר שיחקה לראשונה עבור נבחרת גרמניה עד גיל 17 במרץ 2014, כשהשתתפה יחד עם נבחרתה בגביע העולם לנשים עד גיל עד 17 בקוסטה ריקה. בטורניר שיחקה בכל 3 המשחקים בשלב הבתים.
ביולי 2015, השתתפה יחד עם נבחרת גרמניה עד גיל 19 באליפות אירופה לנשים עד גיל 19 שהתקיימה בישראל. בטורניר שיחקה בכל משחקי שלב הבתים, וכן בהפסד בפנדלים בחצי הגמר נגד נבחרת שוודיה.
בנובמבר 2016 השתתפה יחד עם נבחרת גרמניה עד גיל 20 בגביע העולם לנשים עד גיל 20 שהתקיים בפפואה ניו גיני, בו הודחה על-ידי צרפת ברבע הגמר. שולר נפצעה בברכה במשחק הפתיחה של הטורניר, פציעה שדרשה ניתוח וגרמה לה להיעדר מהמגרשים לתקופה ממושכת.
נבחרות בוגרות
ביוני 2017 נקראה שולר להתאמן יחד עם סגל נבחרת גרמניה הבוגרת, אך לא נכללה בסגל הנבחרת ליורו 2017.
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת ערכה במסגרת מוקדמות גביע העולם לנשים 2019 נגד איסלנד. במשחק עלתה שולר כמחליפה מאוחרת וכבשה את השער האחרון בהפסד 3:2 של נבחרתה. מאוחר יותר בשלב המוקדמות כבשה שולר את כל השערים בניצחון 4:0 על נבחרת צ'כיה.
שולר נכללה בסגל נבחרת גרמניה ליורו 2022, בו הגיעה יחד עם נבחרתה לגמר הטורניר והפסידה בו 2:1 לנבחרת אנגליה אחרי הארכה. שולר שותפה במשחק הראשון בשלב הבתים נגד דנמרק, וכבשה את השער השער השני בניצחון 4:0. למחרת המשחק נבדקה שולר כחיובית לנגיף הקורונה ועל כן נבצרה מלהשתתף ברוב משחקי הטורניר. את מקומה בהרכב תפסה אלכסנדרה פופ, מי שסיימה כמלכת השערים של הטורניר לצידה של בת' מיד. במשחק הגמר, דקות ספורות לפני פתיחת המשחק חשה פופ בכאבים בשרירים, ועקב זאת החליפה אותה שולר בהרכב הפותח.
חיים אישיים
שולר בזוגיות עם השייטת התחרותית לארה ואדלאו. שולר לומדת הנדסת תעשייה באוניברסיטת נידריין למדעים שימושיים.
הישגים ותארים
באיירן מינכן
גרמניה
תארים אישיים
בציעת הפת
בציעת הפת היא הלכה בהלכות סעודה שענינה סדר בציעת הלחם בסעודה וחלוקתו לסועדים. למרות שהלכה זו תקפה בכל סעודה שהיא, כיום היא נהוגה בעיקר בסעודת שבת ולכן חלק מהלכותיה קשורות בדווקא לשבת.
מקום הבציעה
על פי הנאמר בגמרא, הבציעה צריכה להיות במקום האפוי היטב ולא במקום הלבן. דין זה לימד המלך מנשה את רב אשי כאשר נגלה אליו בחלום. למעשה נהוג לבצוע את הלחם מן הצד, כך שנחתכים יחדיו הן צדו העליון של הלחם והן צידו התחתון, עקב מחלוקות הלכתיות שהתעוררו בעניין זה.
מי הבוצע
הבוצע בדרך כלל הוא בעל הבית כדי שיבצע למסובים בעין יפה. אם ישנו בסעודה אדם גדול או שזו חתונה, מקובל לכבד בבציעה את הגדול או החתן.
צורת הבציעה וזמנה
לכתחילה היה ראוי לבצוע על הפת שלמה קודם בציעתה מפני כבוד הברכה, אולם מאידך יהיה בכך הפסק רב בין הברכה לאכילה, לכן כפשרה יש לבצוע מעט קודם הברכה (בשיעור שיוכלו להרים את הלחם אם יאחזו בפרוסה) ואת ההמשך לאחריה.
הבציעה בשבת
בשבת שצריך לבצוע בדווקא על כיכר שלמה, יש פוסקים הסוברים שאין לבצוע כלל כי זה יפגום בשלמות הפת, אולם בספר משנה ברורה מביא שהמדקדקים נוהגים לרשום בסכין (כלומר קלות) קודם הברכה.
סדר החלוקה
המחלק צריך להניח את פרוסת הבציעה על השולחן ולא לתתה ביד הסועד, משום שלאבל כן נותנים בידו ואין לגרום לאדם להרגיש כאבל. בגמרא נאמר שעניין זה נרמז בפסוק - רמז שנותנים ביד האבל את פרוסת הלחם.
הבציעה בשבת
בסעודת שבת בוצעים על לחם משנה.
קרולינה, נסיכת הסן-הומבורג (1771–1854)
קרולינה, נסיכת הסן-הומבורג (בגרמנית: Karoline Louise von Hessen-Homburg; 26 באוגוסט 1771 – 20 ביוני 1854) הייתה נסיכה גרמנית מבית הסן ואשתו של לודוויג פרידריך השני, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט.
ביוגרפיה
קרולינה נולדה ב-26 באוגוסט 1771 בטירת הומבורג, והייתה בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט. השכלתה הפורמלית הייתה פשוטה ויסודית, עם דגש על חינוך אדוק. בשנת 1791 היא התחתנה עם לודוויג פרידריך השני, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט. נולדו להם שבעה ילדים יחד.
את הערב לפני קרב זאלפלד, לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה בילה עם משפחת הנסיכה. הנסיכה מדווחת על הערב האחרון שלו ביומנה. עם מותו של בעלה בשנת 1807, היא הפכה לעוצרת עבור בנה הקטן פרידריך גינתר. הנסיכות הצטרפה לקונפדרציה של הריין זמן קצר לפני תחילת שלטונה של קרולינה. לאחר שהתבגר בשנת 1814, בנה גילה תחומי עניין אחרים מלבד ענייני הממשלה. לקרולינה הייתה השפעה חזקה גם על החלטות הממשלה של המדינה בתקופת שלטונו, שקיבלה חוקה ב-1816 והצטרפה לאיחוד המכס הגרמני ב-1835.
אירועים משמעותיים בתקופת שלטונה היו ייסוד מוסד חינוכי על ידי פרידריך פרובל בקילהאו וייסוד גן ילדים על ידו בבלנקנבורג ב-1840. קרולינה הכירה את גתה, שילר ווילהלם פון הומבולדט וניהלה איתם התכתבות ערה. האחרון כינה אותה "אישה שכמעט ולא נמצאת". היא הותירה אחריה אוסף לא מבוטל של רישומים וצבעי מים משלה, בעלי איכות אמנותית גבוהה שמעידים על אהבתה הרומנטית לטבע. צבעי מים רבים מראים את פארק הנוף סביב טירת הומבורג. יש גם סקיצות של מסעותיה וטיוליה. קרולינה מתה ב-20 ביוני 1854.
משפחתה
מנישואיה ללודוויג פרידריך השני, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט נולדו לה שבעה ילדים:
מחלת הלגיונרים
מחלת הלגיונרים (Legionellosis) היא מחלה זיהומית הנגרמת על ידי החיידק ליגיונלה פנאומופילה. התגלתה לראשונה ב-1976 כאשר אנשים רבים לקו במחלה בכינוס של הלגיון האמריקאי בבית מלון בפילדלפיה. בין 8,000 ל-18,000 בני אדם לוקים במחלה מדי שנה בארצות הברית. לחיידק יש יכולת לזהם מערכות מיזוג אוויר ובכך לגרום להדבקה.
אודות החיידק
חיידק הלגיונלה מצוי בסביבה הטבעית בעיקר במים חמים (בחום של ג'קוזי או מעיינות חמים), מגדלי קירור, מערכות צנרת גדולות או במערכות מיזוג אוויר של בניינים גבוהים. החיידק אינו מצוי במערכות מיזוג אוויר של כלי-רכב. המקומות השכיחים ביותר להימצאות החיידק כוללים בתי מלון, אוניות, סאונה, מי ברז ומגדלי קירור. החיידק מומת תוך שתי דקות בטמפרטורת מים של 66° צלזיוס, בטווח 70°-80° צלזיוס החיידק מת מידית.
מותו של החיידק בטמפרטורה זו מובטח רק בתנאי מעבדה. במערכת צנרת המים גם ב80° נרשמה אוכלוסיית חיידקים משמעותית, בשל הימצאותו של החידק ברובד הביופילם – מושבות חיידקים וחד-תאיים המשולבות במשקעי גיר וחלודה – הנצמדות אל פנים הצינורות. הביופילם מסייע לחיידקים בוויסות הטמפ' ובהישרדות גם בתנאים קיצוניים.
חיידק זה גם גורם בשיעורים גבוהים יותר למחלה דמוית שפעת בשם קדחת הפונטיאק. מחלה זו מופיעה בעיקר בקיץ בניגוד לשפעת. למחלה זו אין חיסון יעיל מאחר שהיא עלולה להיגרם על ידי כ-70 וריאנטים שונים של החיידק.
החיידק פוגע בבני אדם דרך הנשימה – כאשר טיפות מים מזוהמים בגודל עד 5 מיקרון חודרות לגוף. על כן מקלחות ואמבטי זרמים (ג'קוזי) הם מקום מועד להדבקות. מה גם שטמפרטורת הריבוי המיטבית של החיידק זה היא 38° – כמו הטמפרטורה המרבית המותרת בג'קוזי (מאחר שב40° הסיכון להתקפי לב גדל פי שלושה).
המחלה ידועה כמחלת תיירים, גם בגלל הימצאות החיידקים במידה מרובה בצנרת בתי מלון, אבל בעיקר מפני שבצנרת הבית של התייר עומדים מים ללא זרימה – מה שמאפשר התפתחות מרובה של מושבות חיידקים, וכאשר פותחים את זרם המים לראשונה לאחר מספר ימים – כמות גדולה של רובד חיידקי מתוספת לזרם המים הראשוני ובכך מגדילה בצורה משמעותית את הסיכון לחלות. הפתרון לכך הוא לפתוח את זרם המים במקלחת במשך דקה וחצי מבלי לנשום את הטיפות, ולאוורר את המקום.
סימפטומים
חום גבוה, שיעול, ליחה, כאבי ראש, כאבי שרירים, עייפות, חוסר תיאבון, שלשול והקאות, בלבול ואיבוד הזיכרון. כמו כן, מערכת הכליות והכבד עלולים להיפגע וגם התפתחות דלקת ריאות. כיוון שהסמפטומים דומים לדלקת ריאות, הדבר גורם לאבחון מוטעה. סימפטומים בדרך כלל מתחילים בין יומיים ל-14 יום מרגע החשיפה לחיידק.
דיאגנוזה
רוב האנשים הנחשפים לחיידק לא מפתחים את המחלה. החיידק מסוגל להדביק בכל גיל, אך מרבית הלוקים במחלה הם מבוגרים, מעשנים, ולעיתים כבר חולים בדלקת ריאות כלשהי. החיידק לא מסוגל לעבור מאדם לאדם. ניתן למצוא את החיידק בגוף על ידי צילומי רנטגן של בית החזה, בדיקת שתן, בדיקת דם או בדיקה של הליחה. ניתן לטפל במחלה בעזרת אנטיביוטיקה אם היא מתגלה בזמן. חמישה עד שלושים אחוזים מהחולים מתים מהמחלה.
דידגורי (הר)
דִידגוֹרִי (בגאורגית: დიდგორი) הוא הר בגאורגיה, הממוקם כ-40 ק"מ מערבית לבירה, טביליסי, בצידו המזרחי של רכס תריאלתי, שהוא חלק מרכס הקווקז המשני שבהרי הקווקז, ומתנשא לגובה 1647 מ'.
במקום זה התרחש "הניצחון המהולל", בו ניצחו הגאורגים בראשות המלך דוד הבנאי, שנלחמו כנגד הסלג'וקים ב-12 באוגוסט 1121, בקרב שנקרא קרב דידגורי. שדה הקרב שהשתרע על פני מספר קילומטרים מכוסה ברובו של אדמת מרעה תת-אלפינית. בתחילת שנות ה-90, הוקמה במקום הקרב אנדרטה ענקית, המורכבת מתריסר חרבות מוצקות הנעוצות בתוך האדמה בתנוחות מוצלבות, ופסלים כבירים של גופות לוחמים מבותרות מפוזרות על פני האחו.
הברית הפסיפית
הברית הפסיפית (בספרדית: Alianza del Pacífico) היא התאגדות סחר בין מספר מדינות באמריקה הלטינית. המדינות החברות בברית הן צ'ילה, מקסיקו, פרו, קולומביה וקוסטה ריקה. התוצר המשותף של מדינות הברית הפסיפית הוא כ-3 טריליון דולר ומהווה כ-40% מהתמ"ג של יבשת אמריקה הלטינית. בכך הן יוצרות את הכלכלה השישית בגודלה בעולם, המרכזת 50% מהסחר של היבשת ו-26% מההשקעות הזרות ביבשת (מעל ל-70 מיליארד דולר). הנשיא המכהן של הברית הוא (נכון ל-2014) נשיא קולומביה חואן מנואל סנטוס. מטרת הארגון היא קידום סחר חופשי בין המדינות החברות בברית, כמו כן הקלת התנאים ליצירת מסחר כגון ביטול הצורך בוויזה במעבר בין המדינות ועוד. ב-2013 הצטרפה ישראל כמשקיפה לברית.
QZSS
QZSS (ראשי תיבות של: Quasi-Zenith Satellite System, ביפנית: 日本語) הוא השם שניתן למערכת בפיתוח של שלושה לוויינים, המשמשים כתמסורת זמן מדויק וכמערכת אוגמנטציה עבור GPS לטובת קליטה לוויינית ברחבי יפן. הלוויין הראשון "מישיביקי", שוגר בהצלחה ב-11 בספטמבר 2010. בתחילה, סטטוס מבצעי תוכנן ל 2013. במרץ 2013 משרד הקבינט של יפן הודיע על הרחבה של QZSS משלושה לארבעה לוויינים. החוזה בסך 526 מיליוני דולרים עם מיצובישי אלקטריק לבניית שלוש הלוויינים צפוי להיות מושלם עד סוף 2017. המערכת השלמה, יחד עם הלווין הרביעי צפויה הייתה להגיע למבצעיות במהלך 2018.
לחיות כדי לספר
לחיות כדי לספר (בספרדית: Vivir para contarla), ספרו האוטוביוגרפי של גבריאל גארסיה מארקס, שבו הוא מספר על תחילת תולדות חייו. הספר יצא לאור בספרדית בשנת 2002 ותורגם למספר שפות. כרך זה הוא הראשון מבין שלושת ספרי האוטוביוגרפיה אותם תכנן מארקס להוציא לפני שנפטר, אך נשאר היחידי. הספר מתאר את ילדותו, יחסיו עם הוריו ובחירתו בדרכו כסופר. בדומה לשאר ספריו, גם בספר זה משתמש מארקס פעמים רבות בלשון תיאורית שמפיחה חיים בדמויות. את הספר החל מארקס לכתוב בשנת 1999, לאחר שנודע לו כי לקה בסרטן.
הספר ראה אור בהוצאת עם עובד, בשנת 2003, בתרגום טל ניצן.
ביירות
בֵּיירוּת (בערבית: بيروت; בצרפתית: Beyrouth; בסורית: ܒܝܪܘܬ) היא בירת לבנון והגדולה שבעריה. מספר תושבי העיר רבתי, כולל הפרברים, עומד על כשני מיליון נפש ושטחה כ-20 קמ"ר, ובצירוף הפרברים - כ-67 קמ"ר.
העיר שוכנת לחופי הים התיכון על חצי אי, וממזרח לה הרי הלבנון. בעבר הייתה עיר נמל מפורסמת ועד שנות ה-70 מרכז תרבותי ופיננסי של המזרח התיכון. ביירות ספגה נזק קשה במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, אולם במהלך שנות ה-90 חל שיפור הדרגתי במצבה הכלכלי והיא שבה להיות מרכז כלכלי ותיירותי. שיפור זה נעצר במלחמת לבנון השנייה שבה נגרם נזק ניכר לעיר עצמה ולמעמדה כאתר תיירות, ובקיץ 2007 לא הגיעו לעיר אלא תיירים מועטים.
שמה של העיר הוא גלגול של השם הפיניקי הקדום בְּאֵרוֹת, ממנה הגיעה לבאר העברי. זה היה שמה של העיר הכנענית העתיקה שנבנתה במקום שבו נמצאת ביירות. ביירות שימשה בירת התרבות הערבית לשנת 1999 ובין היתר הוכרזה על ידיי תאגיד שווייצרי כאחת משבע הערים המופלאות של העולם ב-2014.
העת העתיקה
העיר נוסדה על ידי הפיניקים. מועד ייסודה אינו ברור, אך יש עדויות ברשימות תחותמס השלישי, כי "בְּאֵרוֹת", היא ביירות, הייתה קיימת כבר בשנת 1500 לפני הספירה. כמו כן מופיע שמו של שליט "בארות" במכתבי אל עמרנה. באותה העת נודעה העיר כמרכז מסחר ובו נמל.
בתקופה ההלניסטית נקראה העיר "בריטוס" (ביוונית: Βηρυτός). בתקופה הרומאית היא הפכה לעיר חשובה וזכתה למעמד של קולוניה. במקביל נמשך הסחר ביין ובפשתן מנמל ביירות. הורדוס, מלך יהודה, בנה בעיר מבנים רבים. בביירות אף נערך משפטו של הורדוס כנגד שני בניו ממרים החשמונאית שהאשימם בבגידה ובניסיון לרצוח אותו. גם יורשיו של הורדוס אגריפס הראשון ואגריפס השני בנו בעיר מבני ציבור רבים כגון תיאטרון ואמפיתיאטרון. לאחר חורבן הבית השני הורה טיטוס לערוך קרבות בין לודרים מקרב שבויי המלחמה היהודים שהשתתפו במרד.
במאה השלישית לספירה שכן בעיר בית ספר מפורסם וחשוב ללימודי משפטים. בבית הספר לימדו המלומדים אנטוליוס ודורותיאוס אשר השתתפו בכתיבת החלק השלישי של קוד יוסטיניאנוס. רעידת אדמה שאירעה בעיר בשנת 529 הביאה לסגירת בית הספר והעברתו לצידון. בשנת 551 אירעה בעיר רעידת אדמה אשר גרמה לירידתה של העיר מגדולתה.
ימי הביניים
בשנת 625 כבשו הערבים את העיר. במאי 1100 נכבשה העיר על ידי הצלבנים. העיר הייתה רוזנות ("סניורה") עצמאית במסגרת ממלכת ירושלים הצלבנית עד לשנת 1291. העיר אמנם נפלה לאחר מצור שהוטל עליה על ידי צלאח א-דין בשנת 1187 אך שבה ונכבשה על ידי הצלבנים בשנת 1196. בתקופה הצלבנית חזרה ביירות ושימשה עיר מסחר עם אירופה אך לא השתוותה בחשיבותה לעכו, יפו, צור, צידון וטריפולי. בשנת 1291 נכבשה העיר על ידי הממלוכים. במאה ה-14 חזרה הנוכחות הנוצרית לביירות שכן התחדש המסחר בין סוריה לקפריסין. קפריסין הייתה באותה העת ממלכה נוצרית. בביירות התמקמו סוחרים שהיו אזרחים של ממלכת קפריסין, וניתנו להם זכויות שונות אשר הבטיחו את רכושם וחופש הדת שלהם. בשנת 1517 נכבשה העיר על ידי האימפריה העות'מאנית. מאותה העת ואילך שלטו בעיר לפרקים אמירים דרוזים. בשלוש מאות השנים הראשונות לשלטונה של האימפריה העות'מאנית על ביירות ירדה העיר ממעמדה ואילו כוחן של טריפולי וצידון עלה.
העת החדשה
בשנת 1830 כבש את העיר בנו של מוחמד עלי, אבראהים פאשא. בשנות ה-30 של המאה ה-19 הייתה ביירות בסיס לצבאו של מוחמד עלי במלחמתו נגד הצבא העות'מאני. בשנת 1840 גורש צבאו של עלי מהעיר על ידי חיל משלוח בריטי-צרפתי והעיר הועמדה תחת שלטון עות'מאני ישיר. באוגוסט 1860 חזר לעיר הצבא הצרפתי על מנת למנוע את התמשכות הטבח של הדרוזים בנוצרים בהר הלבנון.
בשנת 1866 ייסדו מיסיונרים אמריקאים את האוניברסיטה האמריקנית של ביירות. בתחילה נקראה האוניברסיטה 'הקולג' הסורי פרוטסטנטי' ועסקה בהקניית השכלה גבוהה לתלמידים בני הלבנט. בכך הפכה ביירות למרכז אקדמי בולט במזרח התיכון כולו. בשנת 1888 הקימה האימפריה העות'מאנית את וילאייט ביירות אשר בירתה הייתה ביירות. עד לאותה העת הייתה ביירות חלק מווילאייט דמשק. וילאייט ביירות חלשה אף על שטחים בצפונה של ארץ ישראל. בכך הפכה ביירות גם למרכז שלטוני חשוב.
המאה ה-20
מלחמת האזרחים פגעה קשות בתשתית הפיזית והכלכלית של העיר. מלונות הפאר שהיו בעיר נהרסו ונזנחו, ורובעי המסחר והבילוי של ביירות בימי טרום-המלחמה נהרסו גם הם.
לאחר המלחמה החל פרויקט שיקום נרחב של מרכז העיר ביירות, במימון סעודי ובהנהגתו של הפוליטיקאי הלבנוני רפיק אל-חרירי, שגם כיהן בתקופות מסוימות כראש ממשלת לבנון. תעשיית המלונאות בביירות השתקמה ובעיר הוקמו מלונות מפוארים, במיוחד באזור הצפון-מערבי של העיר. ביירות חזרה להיות יעד תיירותי מועדף על רבים מעשירי מדינות הנפט במפרץ הפרסי ואף על תיירים ממערב אירופה.
המאה ה-21
ב-4 באוגוסט 2020 אירע בנמל ביירות שבדרום העיר פיצוץ אדיר שגרם למותם של כ-150 בני אדם ואלפי פצועים. כתוצאה מהפיצוץ בנמל ביירות הנמל וסביבתו הקרובה נחרבו, והנזק לרכוש בכל רחבי הבירה הלבנונית נאמד ב-10–15 מיליארד דולרים אמריקניים.
בשנת 2021 התרחשו בעיר עימותים צבאיים.
מאפיינים טבעיים
ביירות היא עיר חוף השוכנת על חצי אי באמצעה של רצועת החוף של לבנון. הים התיכון תוחם את העיר מצפונה וממערבה, וגבולה המזרחי של העיר הוא נהר ביירות שממזרח לו נישא רכס הר הלבנון. לעיר אין גבול דרומי טבעי והיא נתחמת מדרום על ידי הפרבר הדרומי הצמוד אליה.
מבחינה טופוגרפית העיר בנויה על שתי גבעות: אל-אשרפייה ואל-מציטבה. חופיה של העיר הם מגוונים ויש בהם סלעים, חול וצוקים.
שטחה של ביירות הוא 18 קמ"ר. יחד עם פרבריה, שטחה המטרופוליני של העיר הוא 67 קמ"ר.
חלוקה מנהלית
העיר ביירות מחולקת ל-13 רבעים המחולקים לכ-50 שכונות. פרט לרבעים אלה, לביירות יש פרברים רבים הצמודים לה ממזרח ומדרום אשר נחשבים במקרים רבים כחלק מהעיר, אף על פי שמנהלית הם אינם שייכים לעיר ביירות או למחוז ביירות (שמורכב מהעיר בלבד). על כן, הגדרת תחומי העיר נזילה ותלויה בנקודת מבט. בנוסף, מטרופולין ביירות כוללת גם ארבעה מחנות פליטים פלסטיניים.
אוכלוסייה
ביירות רבתי מגוונת מאוד באוכלוסייתה ומתגוררים בה נוצרים, מוסלמים (סונים ושיעים), מיעוט דרוזי ואף מיעוט ארמני גדול, המתגורר בשכונת בורג' חמוד במזרח העיר.
אוכלוסיית המטרופולין מתגוררת ברבעים ופרברים המתאפיינים במוצא האתני-דתי של תושביהם. זאת, כתוצאה ממלחמת האזרחים השנייה שבה כל עדה התרכזה בשטחים שבשליטתה. הנוצרים גרים במזרח ביירות ובפרברים המזרחיים, האוכלוסייה המוסלמית הסונית מתרכזת במערב העיר והאוכלוסייה המוסלמית השיעית גרה בדרומה של העיר, במיוחד בפרבר הדרומי.
נוצרים
הנוצרים בביירות משתייכים לעדות נוצריות שונות. העדה הגדולה ביותר היא הנוצרית המרונית, ובנוסף לה ישנם גם יוונים אורתודוקסים, מלכיתים, ארמנים קתולים, ארמנים אורתודוקסים ופרוטסטנטים
נוצרים רבים בביירות הם מהמעמד הכלכלי הגבוה, ושכונות בעלות אופי נוצרי בולטות ביוקרתן וכן במיעוט נשים עם רעלות. מספר משפחות נוצריות עשירות שלטו בעבר על חיי העיר: משפחת פיאד, פרנייני, בוסטרוס, סורסוק, טראד, תוויני ואראמאן. משפחות אלו, בנות העדה היוונית-אורתודוקסית, היו האליטה של ביירות במשך מאות שנים.
מוסלמים שיעים
השיעים בביירות, אשר במקור התגוררו דרך קבע בדרום לבנון ובבקאע, החלו להגר לאזור ביירות עם פרוץ מלחמת האזרחים השנייה בלבנון וכניסת כוחות צה"ל במבצע שלום הגליל. אוכלוסייה זו התיישבה בשכונות עוני ומחנות פליטים פלסטיניים דרומית לביירות, שם תנאי חייהם הקשים חשפו אותם להשפעת אש"ף. קצב הריבוי הטבעי הגבוה של השיעים גרם להרחבה משמעותית השכונות בהם התיישבו השיעים, אשר לימים הפכו לפרבר הדרומי של ביירות.
העוני והצניעות מאפיינים את השכונות השיעיות בפרבר הדרומי. הגברים לבושים בבגדים פשוטים ורובם מגדלים זקן, ואילו הנשים עוטות רעלות שחורות המכסות את גופן.
יהודים
בשנות ה-30 של המאה ה-19 ישבו בביירות יהודים שמוצאם מאלג'יריה.
בעבר התגוררה בעיר קהילה יהודית בת אלפי תושבים. חלק ניכר מן היהודים התגוררו בשכונת ואדי אבו ג'מיל וקיימו חיי קהילה ענפים. בין מוסדות הקהילה היו בית הכנסת מגן אברהם, בית מדרש, ואף בתי ספר, יסודי ותיכון, של רשת אליאנס. בשנת 1975, כשהחלה מלחמת האזרחים, עזבו רוב יהודי ביירות את העיר והיגרו ברובם לארצות הברית. רובם המכריע חי בברוקלין שבניו יורק וחלק מהם עלה לישראל והתרכז בשכונת רמת הנשיא בבת ים ובשכונת קריית שרת בחולון.
בית הכנסת המרכזי בעיר היה "מגן אברהם" בשכונת ואדי אבו ג'מיל, שנבנה בשנת 1925 ונקרא על שמו של אברהם ששון, אביו של תורם הכסף עבור בית הכנסת. בית הכנסת כלל מקהלה של נערים ונהג להזמין את ראשי הקהילות בלבנון בפסח וסוכות. בשנות ה-40 של המאה ה-20 שימש בית הכנסת מרכז לפעילות ציונית כאשר עזר לעולים בלתי חוקיים להגיע לישראל. בית כנסת נוסף בוואדי אבו ג'מיל היה 'קהל ראובן עדי'. באזור אחר בביירות, ברחוב דמשק אשר שכן על הגבול בין מזרח למערב ביירות שכן בית הקברות של הקהילה היהודית. בגלל מיקומו בגבול בין השכונות המוסלמיות לנוצריות של ביירות בימי מלחמת האזרחים הלבנונית השנייה הפך בית הקברות לזירת קרבות בין הצדדים השונים במלחמה.
במהלך מבצע שלום הגליל הנציח הצלם מיכה בר-עם במצלמתו את מוסדות הקהילה היהודית בביירות ואחרוני היהודים בה. באותה העת היה סלים ג'מוס ראש הקהילה היהודית הקטנה שנותרה בעיר.
תרבות
תרבותה של לבנון בכלל, וביירות בפרט, הושפעה רבות משלטון הצרפתי במדינה בתחילת המאה ה-20. רבים כינו את ביירות שלפני מלחמת האזרחים השנייה וחלקם גם לאחריה בתואר "פריז של המזרח התיכון". כיום עדיין ניתן לראות את ההשפעה הצרפתית בעיר, במיוחד בקרב האוכלוסייה הנוצרית.
מוזיאונים
המוזיאון הגדול ביותר בביירות הוא המוזיאון הלאומי של ביירות. המוזיאון נמצא בדרום מזרחה של העיר על הכביש הראשי לדמשק. במוזיאון אוספים שכוללים 100,000 פריטים, אך כיום מוצגים מעל ל-1,300 פריטים בתערוכות השונות, רובם מהתקופה הפרה-היסטורית ועד לימי הביניים.
עיתונות
מכיוון שאוכלוסייתה של לבנון מפולגת, הן מבחינה עדתית והן מבחינה פוליטית, יש בלבנון מספר רב של עיתונים ותחנות תקשורת השייכים לכל אחד מהזרמים הפוליטיים והעדות. בניגוד למדינות רבות בעולם הערבי, שבהן התקשורת מגויסת לטובת תעמולת השלטון או לפחות נוקטת זהירות בביקורת על הממשל, בלבנון כל אמצעי תקשורת נאמן לזרם שלו הוא משתייך וניתן לראות מגוון של דעות בעיתונות.
מרכזיהם של רוב אמצעי התקשורת הלבנוניים נמצאים בביירות, החל מעיתון אל-מוסתקבל ותחנת הטלוויזיה Future TV השייכים למשפחת אל-חרירי ועד לתחנת אל-מנאר השייכת לחזבאללה ומרכזה נמצא בפרבר הדרומי של ביירות.
אתרים מפורסמים
להלן רשימה של אתרים מפורסמים בביירות:
תחבורה
שדה התעופה בעיר, הממוקם בפרבריה הדרומיים, היה ידוע בעבר בשם נמל התעופה הבינלאומי ביירות. ב-2005 שונה שמו לנמל התעופה הבינלאומי רפיק אל-חרירי לזכר ראש ממשלת לבנון לשעבר רפיק אל-חרירי, שנרצח בהתנקשות בביירות ב-14 בפברואר 2005. לעיר יש גם קווי אוטובוס לערים אחרות בלבנון ולערים עיקריות בסוריה, אליה יש גם שירותי מוניות. אוטובוסים ליעדים צפוניים ולסוריה יוצאים מתחנת שארל חילו בצפון העיר, סמוך לנמל. האוטובוסים לדרום ולבקעת הלבנון יוצאים מצומת קולה בדרום מרכז העיר.
התחבורה בתוך העיר כוללת מספר קווי אוטובוס ומוניות, שבדרך-כלל פועלות כמוניות שירות אך ניתן גם להזמין נסיעות מיוחדות. העיר סובלת מפקקי תנועה קשים בשעות העומס.
קיימות שתי חברות תחבורה ציבוריות בביירות, האחת בבעלות הממשלה, Office des Chemins de Fer et des Transports en Commun (OCFTC), והשנייה בבעלות חברה פרטית, ליבאניז קומיוטינג קומפני (LCC).
תוכניות לשיחזור קווי הרכבת בעיר, כולל פתיחת קו הרכבת בין ביירות לדמשק, לא יצאו אל הפועל לעת עתה.
הנמל ממוקם בצפונה של העיר וקרויים על שמו רבעים ושכונות. לבנון שואפת להפוך את נמל ביירות לנמל העיקרי באזור להעברת סחורות לסוריה, ירדן, עיראק, ומדינות המפרץ. הנמל נפגע קשות בפיצוץ בנמל ביירות שאירע באוגוסט 2020.
היפופוטם (תוכנית רדיו)
היפופוטם היא חבורת יוצרים קומיים שהפיקו יחד תוכנית רדיו היתולית ששודרה בתחנת הרדיו "רדיו תל אביב" (102FM) בשנים 1999–2001. תוכנית מערכונים בווידאו לאינטרנט בשנים 2007–2009. סרט לקולנוע, מופע בימתי ועוד.
רדיו תל אביב
החל בשנת 1999 שודרה תוכנית לילית ברדיו תל אביב, והיא כללה מערכוני נונסנס רבים. בין מערכוניה המפורסמים: קולנועפון, תדריך יציאה לחיילים, חנות מתנות לגבר, פרפר נחמד הפרק האבוד, היפומחזמר, ורבים נוספים.
במהלך קיץ 2000 שודרה התוכנית בשידור יומי לפני שחזרה למתכונתה השבועית. כל תוכנית כללה גם משימה הומוריסטית למאזינים ופינות כמו "הפינה בחרוזים", "חמשיר האמצע", "משחק החורף הקטן שהקדים את זמנו". הפינה "שיר בשקל" כללה שירים הזויים וראיונות עם יוצריהם, שיא הפינה היה ספיישל שיר בשקל. כמו כן, כללה התוכנית ג'ינגלים, פרסומות פיקטיביות, אורחים באולפן ועוד. אורחים מיוחדים: ארז טל, דודו זר, ירמי קפלן ומיכל ניב. מערכון נבחר מהיפופוטם שודר בתוכנית הרדיו "היפות והאמיצות" מדי שבוע.
בין הפינות הקבועות שהיו בתוכנית:
מחאת המעריצים על ירידת התוכנית
בשנת 2000, עת ירדה התוכנית מהשידור ברדיו, הועלה לאתר "היפופוטם", אשר כלל הקלטות אודיו של כמחצית מהמערכונים ששודרו בתוכנית. עם זאת, האתר כלל אך ורק קטעים ישנים, ולא הוקלטו עוד מערכונים חדשים. מעריצי התוכנית הביעו את מחאתם על כך שהתוכנית אינה חוזרת להיות משודרת, ושיא המחאה בא לידי ביטוי בעצומה מקוונת שפורסמה באינטרנט.
גרסת הווידאו
בשנת 2008 עלתה העונה השנייה של הסדרה המצולמת באתר נענע10.
סרטים
ב-2007 יצא סרטם הראשון של היפופוטם הפקות יוקרה בבימוי של אלון גור אריה, המוסד הסגור.
ב-2019 יצא אתחול לסרט בשם "המוסד".
קונגרס היפופוטם
בסוכות תשס"ז נערך אירוע מעריצים בשם קונגרס היפופוטם בו הוקרנו מערכוני וידאו נבחרים של החבורה, מערכוני וידאו שצולמו בעבר ונחשפו בפעם הראשונה, סרט דוקומנטרי על ימי תוכנית הרדיו ומערכונים שבוצעו בהופעה חיה על הבמה ביניהם פרק חדש של "המועדון של שועלי", "הברנף", ו"קולנועפון". באירוע שנערך במסגרת פסטיבל אייקון נכחו כ-400 ממעריצי היפופוטם, חלקם הגיעו עם אביזרים (מתקן-סיכות, חרב ענקית) ותלבושות מתוך מערכונים מפורסמים.
מופע היפופוטם
בשנת 2010 עלה מופע היפופוטם. אירוע בימתי שמשלב מערכוני נונסנס והפעלות לקהל משולבות בווידאו. מידי מופע משתנה תוכן המערכונים ונוספים חומרים חדשים. המופע התקיים לסירוגין בסינמטק תל אביב ובסינמה סיטי גלילות וראשון לציון, כשתוכן כל אירוע שונה מקודמו. חלק גדול מן הקהל מגיע שוב ושוב למופע, וידוע לפחות על אדם אחד שהגיע יותר משמונים פעם למופע. באופן מסורתי, מתארחים במופעים אומנים כמו תומר שרון, לנה אטינגר, נעם יעקובסון ועוד.
שועלי לראשות הממשלה
במקביל ל נערך קמפיין סאטירי למען בחירת דמותו של שועלי לראשות הממשלה. המבצע לווה בסדרת מערכונים חדשים, כינוסי בחירות ומופעים שהופקו לקדם את המטרה הפיקטיבית.
איחודים רדיופוניים
הצוות התארח בתוכניתו של דודו ארז "שלושה שיודעים" ב-25 ביולי 2019 בכאן תרבות.
בתאריך 4.10.19 שודרה בגלי צה"ל התכנית "היפופוטמי לילה" בה אלון גור אריה התארח אצל עידו קינן, השמיע מערכונים וסיפר על מאחורי הקלעים של היפופופטם, המוסד הסגור ו"המוסד". אותם ביים.
צ'ט ברשת
עם סיום התכנית היפופוטם המשיכו יוצאי התכנית לשדר את "צ'ט ברשת" ברדיו תל אביב. במסגרתה הוקרן על מסך הטלוויזיה של ערוץ 2 צ'ט בהשתתפות הצופים. הפסקול שודר מרדיו תל אביב וכלל דיאלוגים מצחיקים ומשחקי רדיו עם המאזינים. המשחק גורו - בו שני אנשים זרים מנסים למצוא מכר משותף. המשחק "מי רוצה שקל" - פרודיה על מי רוצה להיות מיליונר.
ברנלף
הנדריק יאן מארסמן (בהולנדית: Hendrik Jan Marsman; 14 בינואר 1937 – 29 באוקטובר 2012), המוכר בשמות העט '''י. בֶּרְנְלֶף (J. Bernlef) או ברנלף''' היה סופר, מתרגם ופזמונאי הולנדי.
במהלך חייו זכה ברנלף במספר רב של פרסים ואותות ספרותיים בהולנד מולדתו. ספרו הידוע חזיונות שווא משנת 1984 (בהולנדית: Hersenschimmen), העוסק בהתמודדות עם דמנציה, תורגם לעברית על ידי רן הכהן בשנת 2013 ויצא לאור במסגרת סדרת ספריה לעם בהוצאת עם עובד.
ברנלף נפטר בגיל 75, בביתו שבאמסטרדם, לאחר מחלה קצרה.
עיצור ענבלי, מסודק
עיצור ענבלי מסודק הוא צליל עיצורי המצוי בחלק מהשפות המדוברות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /qʼ/
עין קיניא
עין קיניא (ערבית:عين قينيا) הוא כפר פלסטיני בהרי בנימין, הנמצא 7 ק"מ מצפון-מערב לרמאללה, על כביש 463 והוא משתייך לנפת רמאללה ואל-בירה. בני אדם חיו באזור עין קיניא עוד מאז תקופת השלטון הרומי בארץ ישראל.
בשנת 1917 פינו חיילי המנדט הבריטי את תושביו לכפרים בסביבה לאחר שחשדו באחד התושבים בהרג קצין בריטי. בשנת 1984 היגרו פלסטינים רבים לעין קיניה.
כיום, הכפר קטן מאוד, ללא מבנים ציבוריים או מוסדות והוא נשלט על ידי ועדת פיתוח מקומית.
היסטוריה
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בעין קיניא 26 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 83 תושבים, כולם מוסלמים.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עבר עין קיניא לשליטה ירדנית, ולאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 עבר עין קיניא לשליטה ישראלית. ב-1983 הופקעו אדמות של תושבי הכפר לשם צרכים צבאיים לשם הקמת היאחזות נח"ל, שאוזרחה כהתנחלות דולב ממזרח לכפר. אחר כך שטחים נוספים סביבה הוכרזו על ידי הצבא "אדמת מדינה".
בשנת 1982 מנתה האוכלוסייה 101 תושבים, ולאחר מכן, לאחר הגירה המונית של פלסטינים נוספים לעין קיניא, עלתה האוכלוסייה ל-464 בשנת 1984. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2006 היו בכפר 807 תושבים. במפקד של הלמ"ס בשנת 2016 התגוררו בכפר 1,039 תושבים. ב־4 במרץ מתקיים טיול שנתי לרגל האביב, מרמאללה ועד עין קיניא.
קבר שייח' אבו אל עינין
במדרון מעל הכפר ממוקם קבר שייח' אבו אל עינין וקבר בנו אבו אל אדהם, הממוקם בפסגת ההר, בגובה 749 מטר מעל פני הים. נקודה זו נקראת שג'רת אבו אל אדהם (כלומר חורשתו של אבו אל אדהם, על שם העצים העתיקים שבסביבה). בקבר שייח' אבו אל עינין צומח עץ קטלב גדול ועתיק. לידו גדלים עצי אלון מצוי, אלה ארצישראלית ואשחר. זהו קבר שייח' צנוע מהתקופה העות'מאנית, המוקדש לשייח' אבו אל עינין (הזקן בעל העיניים). בסמוך למבנה הקבר נמצא מעיין קטן הנקרא עין אבו אל עינין ולידו צומח אלון מצוי רחב נוף.
לשון חז"ל
לשון חז"ל או עברית משנאית (נקראת גם לשון חכמים) הוא ניב של השפה העברית, שהגיע לשיא תפוצתו בקרב יהודים שחיו בין המאה הראשונה למאה החמישית לספירה. לשון חז"ל נחלקת לשני רבדים עיקריים: "לשון חכמים א'", שבה נכתבו המשנה והתוספתא, ו"לשון חכמים ב'", שבה נכתבו חלקים מן התלמוד הבבלי והירושלמי ומדרשי ההלכה והאגדה.
ההבדל בין העברית של התנ"ך, המכונה "לשון המקרא", לבין לשון חז"ל ניכר מיד לעין, ושימש נושא למחקר של הבלשנים לאורך הדורות. ההבדל הזה היה ידוע גם לדוברי הלשון עצמם, שאמרו:.
התפתחות לשון חז"ל ואופייה
רוב העדויות מן המקרא ומספרות חז"ל מורות על כך שלשון חז"ל היא התפתחות הדרגתית מאוחרת ללשון המקרא, אך יש גם עדויות לקיום מקביל ועתיק של ניב ובו יסודות קדומים של לשון חז"ל, שהתקיימו או השתמרו בניב המקביל מהשפה הקדומה, בעוד שבעברית המקראית המוקדמת אבדה או השתנתה. המעבר בין שני הכרונולקטים – עברית מקראית ולשון חז"ל – היה הדרגתי. תחילתו של מעבר זה ניכר כבר בספרי המקרא המאוחרים, שללשונם קווי דמיון מסוימים ללשון חז"ל, כמו בספר עזרא, דברי-הימים ואסתר. כך גם לגבי הטקסטים שיש בידינו מהתקופה שבין חתימת התנ"ך לכתיבת המשנה, כמו מגילות מדבר יהודה והספרים החיצונים.
היחס המשתנה ללשון חז"ל בתקופות שלאחריו
רוב מדקדקי העברית בימי הביניים ובראשית העת החדשה, סברו שלשון חז"ל היא התפתחות מאוחרת של לשון המקרא. כלומר, השפה העברית המקורית השתנתה בהשפעת לשונות זרות (בעיקר ארמית).
לשון משובשת - מנחם בן סרוק
חלק מן המדקדקים, כגון מנחם בן סרוק, החשיבו את השינויים ששינתה לשון חז"ל מלשון המקרא כשיבושים של השפה, והתייחסו ללשון חז"ל כאל שפה מקולקלת ומשובשת. יחס זה נמשך גם אצל הכותבים בתקופת ההשכלה, שהקפידו לכתוב את ספריהם אך ורק במילים שישנן כבר במקרא ולא במילים שהתחדשו בפי חז"ל, מתוך רצונם להיבדל מהאוחזים במסורת הרבנית.
לשון ראויה
כנגד הדעה שזלזלה בלשון חז"ל קמו הסוברים שיש ללשון חז"ל מעמד ראוי. דוגמה מפורסמת לנושא שהיה שנוי במחלוקת הוא השורש תר"ם. במקרא המילה "תרומה" היא משורש רו"ם (כמו המילים הֵרים, הרמה). חז"ל יצרו את השורש התנייני תר"ם, וחידשו את הפעלים תרם ויתרום. בן סרוק וסיעתו סברו שהפועל הזה משובש ולא תקני. החולקים עליהם (למשל יונה אבן ג'נאח) טענו שיצירת שורשים תנייניים היא תופעה לשונית אותנטית ולגיטימית, ולכן השורש תר"ם מותר בשימוש. בין הסוברים כך היה הרמב"ם, שכתב בפירוש המשניות שלו:
בתקופת ההשכלה
בתנועת ההשכלה: בין חוקריה המודרניים הראשונים של הלשון העברית, דוגמת שלמה לויזון, שמאמרו על דקדוק לשון המשנה נדפס בתחילה מהדורת המשניות הגדולה של דפוס ראם, ואברהם גייגר, רווחה הדעה כי לשון חז"ל היא עברית מעורבת בארמית. לויזון היה כה איתן בדעתו זו, שכתב:
התפתחות מניב עתיק מקביל למקראית
עם השנים הוכיחו חוקרי לשון חז"ל שיש בה מאפיינים לשוניים מקבילים ואף קודמים ללשון המקרא. דעה אחת גורסת, כי לשון חז"ל מייצגת ניב מקביל ללשון המקרא, שהיה קיים בעברית מראשיתה (חיים רבין, יחזקאל קוטשר). משערים שהניב היה קיים כשפה מדוברת, ולכן אין לו ביטוי במקרא; ורק בתקופת חז"ל הוא נכנס ללשון הספרות והיה לשפה שבה נכתבו המשנה, התלמודים והמדרשים. ניתן למצוא מאפיינים של לשון חז"ל אף בכתובות מתקופת המקרא. כך למשל, נפוצות בכתובות חילופי ב-פ, צורת העבר הנסתרת "הָיָת" (קיימת מעט במקרא ונפוצה מאוד בחז"ל), ואחרות. דעות אחרות (משה צבי סגל) גורסות, כי מדובר בהתפתחות טבעית של השפה העברית, שיש בה השפעות ניכרות של שפות שבאו במגע עם העברית בתקופות מאוחרות, כגון ארמית ויוונית.
לשון חז"ל כשפה מדוברת
שאלה שיש לה זיקה לאותו נושא היא האם לשון חז"ל הייתה שפה מדוברת או שהייתה רק שפת כתב וספר, בשעה שהשפה המדוברת הייתה ארמית. הדעה שהייתה שלטת במחקר לאורך המאה ה-19 היא שלשון חז"ל היא שפה מלאכותית שלא שימשה לדיבור אלא רק לכתיבה, כמו הלטינית באירופה של ימי הביניים המאוחרים. אברהם גייגר היה אחד המחזיקים בדעה זו. בתחילת המאה ה-20 פרסם משה צבי סגל מאמר ארוך ובו ניסה להוכיח שלשון חז"ל הייתה שפה מדוברת וחיה, לפחות בתקופת התנאים. אליעזר בן-יהודה פרסם בכרך המאמרים של מילונו מאמר, שבו הוא מראה שלשון חז"ל הייתה מדוברת עד סוף תקופת המשנה. ייתכן שהמחלוקת לגבי השימוש בעברית בתקופת חז"ל לא נבעה רק מניתוח בלשני, אלא גם מהתנגדותם של חוקרים שהיו שייכים לתנועת ההשכלה, לתפיסת עולמם של חז"ל, ומאידך לתמיכתם של חוקרים ציוניים, בתחיית הלשון העברית. בשנות ה-60 נתגלו במערת האיגרות מכתביו של בר כוכבא מהמאה השנייה לספירה. במכתבים אלה פונה בר כוכבא אל חייליו בעברית ובארמית, ויש ללשונו מאפיינים מובהקים של לשון חז"ל. למרות זאת, לשימוש בעברית בהקשר זה יש מניע לאומי, והמחלוקת על היקף השימוש הרגיל בעברית לא תמה. היום מוסכם שהדיבור בלשון חז"ל נמשך לפחות במאה הראשונה, וכנראה גם במאה השנייה לספירה, אך פסק בהדרגה. בתקופת התלמוד אכן הייתה לשון חז"ל בעיקר שפה כתובה, אולם בכמה כפרים קטנים בארץ ישראל נמשך הדיבור בעברית אפילו עד הכיבוש הערבי במאה השביעית.
חנוך ילון שיער שבתקופת הדעיכה של לשון חז"ל, הייתה העברית מדוברת בעיקר בפי פשוטי העם והילדים, ואילו המעמד הגבוה והמשכיל דיבר בלשון בינלאומית – ארמית (בבבל) או יוונית. במספר סיפורים בתלמוד מתואר כיצד הילדים או המשרתים מדברים עברית, ואילו החכמים משיבים להם בארמית. בסיפור אחד מבארת שפחתו של רבי יהודה הנשיא מילים עבריות שהתלמידים שלו לא הכירו.
השפעת שפות זרות על לשון חז"ל
לשון חז"ל הושפעה רבות משפות זרות שהיו מדוברות ביחד איתה. ההשפעה החזקה ביותר הייתה של הארמית; יש מי שחושב שדוברי לשון חכמים היו דו־לשוניים, ובארץ־ישראל דיברו ארמית ועברית כאחת. לעומתם, יש הסבורים שהיו אזורים שלא דיברו בהם אלא אחת משתי הלשונות, אבל הדוברים היו חשופים גם ללשון האחרת (ובאזורים מסוימים היה גם ציבור שדיבר יוונית). המגע הזה בין העברית לארמית ניכר היטב בלשון חז"ל הכתובה. יש חוקרים הנוטים להפריז בהשפעת הארמית על לשון חכמים, ויש המצמצמים אותה ביותר. הארמית השפיעה בעיקר באוצר המילים, אבל גם בתחום הדקדוק: ביצירת צורות חדשות (כמו משקל קָטוֹל – פעוט, לקוח; בניין נִתַּפְעַל) בשטח ההגייה ובשטח התחביר. דרך הארמית הגיעו ללשון חז"ל גם מילים מן האכדית ומן הפרסית, למשל המילה אתרוג, שאינה קיימת במקרא ומוצאה פרסי.
שפות נוספות שהשפיעו על לשון חז"ל, בעיקר בתחום אוצר המילים, הן היוונית והלטינית, בהשפעת השלטון ההלניסטי ואחריו הרומי בארץ. לשון חז"ל משופעת במילים יווניות – סנדל, בסיס, סנהדרין, פנקס ועוד, וגם בכמה מילים לטיניות, למשל ספסל (subsellium), לבלר (libellarius).
גבולות וחלוקה פנימית
אחרי חתימת התלמוד מתחילה תקופת הביניים של העברית, שבה נכתבו בעיקר פיוטים, מדרשים, ספרי הלכה, פרשנות המקרא ופרשנות התלמוד הבבלי, וספרי אמונה ומחשבת ישראל.
בתוך לשון חז"ל מבחינים בשלוש תקופות משנה: