cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה
תגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה החלה לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933, וראשית רדיפות היהודים המאורגנות בגרמניה הנאצית. ידיעות ראשונות על פגיעה חמורה ביהודי פולין הגיעו ליישוב היהודי בארץ ישראל כבר בשלהי שנת 1939, אך ידיעה מפורטת על ריכוז השמדת היהודים בשואה הגיעה רק בשלהי שנת 1942. בעקבות זאת נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי ארץ ישראל, ועיתוני היישוב הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות. חרף מאמציו, במהלך השואה, היה היישוב היהודי בארץ ישראל חסר אונים ביכולת השפעתו על מלחמת העולם השנייה ורצח היהודים באירופה (רק כמה אלפים ניצלו בזכות מאמצי ההצלה של הממסד היהודי והתנועה הציונית), אך מנגד בני היישוב התגייסו בשיעורים גבוהים לצבא הבריטי שנלחם בגרמניה הנאצית ובבעלות בריתה (כ־38,000 מתנדבים, כ־9% מכלל היישוב היהודי בארץ דאז).
ידיעות ראשונות על השואה
ידיעות רדיפות היהודים בגרמניה הנאצית הגיעו ליישוב באמצעות כלי התקשורת ומעדויותיהם של עולים מגרמניה שהגיעו לארץ ישראל בשנים 1933–1939. השימוש במונח "שואה" ביחס למצבם של היהודים תחת השלטון הנאצי החל כבר בישיבת מרכז מפא"י בדצמבר 1938, בעקבות ליל הבדולח. ברם, בעת ההיא הכוונה הייתה לתאר מצב חריף של רדיפות.
ידיעות ראשונות על שואת יהודי פולין הגיעו ליישוב כבר בשלהי שנת 1939, ובראשית שנת 1940 יצאה לאור בירושלים חוברת בשם "שואת יהודי פולין". אחד מעורכיה, אפולינרי הרטגלס, אשר היה ממנהיגי התנועה הציונית בפולין, כתב בה כדברים האלו: "אם לא יתרחש איזה נס כי אז יישאר על אדמתה של מדינת פולין רק בית עלמין יהודי גדול".
מפגשו הראשון של הישוב בארץ ישראל עם זוועות השואה החל עם הופעתם של החיילים הארצישראליים עם קהילת יהודי בקרינייה בדצמבר 1940.
בפברואר 1941, בעקבות הפוגרומים ברומניה, כתב העסקן והפובליציסט אידוב כהן בעיתון "העובד הציוני" כי יהדות אירופה עומדת בסכנת השמדה.
איגרתו של שר החוץ הסובייטי ויאצ'סלב מולוטוב, אשר פורסמה בראשית 1942, הסבה את תשומת הלב להשמדה במזרח אירופה, אך התקבלה בספקנות בשל החשש מתעמולה סובייטית. במרץ 1942 התפרסם בארץ ישראל דיווחו של ברנד יעקבסון, נציג ה"ג'וינט" בהונגריה, כי חיילים הונגרים שחזרו מהחזית דיווחו על השמדת 250,000 יהודים באוקראינה. באפריל 1942 פורסמו בעיתונות פרטים על רצח 90,000 יהודים במינסק. על ידיעה שפורסמה בעיתון הצבא האדום, "הכוכב האדום", על קבורה של יהודים בחיים, הגיבה העיתונות העברית בארץ ישראל בזהירות רבה.
ב-30 ביוני 1942 הודיע דובר הקונגרס היהודי העולמי בארצות הברית כי לפחות 1,000,000 יהודים נרצחו בידי הנאצים. הודעה זו פורסמה בעיתון "דבר" עוד באותו יום.
חרף הידיעות השונות על השמדת היהודים בשואה, הבנה והפנמה של משמעות הידיעות הגיעה באיחור רב. וכפי שניסח זאת דוד בן-גוריון בדברים שנשא במרכז מפא"י: "ודאי שישנה כאן אינפורמציה על כל אלו, אבל הדבר הזה איננו עובדה מרכזית בחויה של היישוב".
הידיעה הממשית הראשונה המתארת את הפתרון הסופי הגיעה לידיעת ראשי היישוב היהודי באמצעות חיים ברלס, נציג הסוכנות היהודית בז'נבה, באוגוסט 1942. תעשיין גרמני בשם אדוארד שולטה העביר דיווח על ועידת ואנזה והשימוש בציקלון B להשמדה – דיווח שאושר כאמין על ידי תת-שר החוץ האמריקאי סמנר ולס (Welles). הדיווח התקבל בספקנות גדולה על ידי התנועה הציונית. גרהארט ריגנר נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ שקיבל את המידע מידי שולטה, העבירו במברק, שלימים קיבל את הכינוי מברק ריגנר, לידיעת בעלות הברית. למעשה, המפנה הגיע רק לאחר 14 בנובמבר 1942, כאשר לארץ ישראל הגיעה קבוצה בת 69 אנשים, בעלי נתינות ארץ-ישראלית, שרוכזו מ-13 ערים בפולין והוחלפו בנתינים גרמנים שהוחזקו בידי הבריטים. אמנם, אנשי קבוצה זו לא הביאו לראשונה עדויות מהימנות על ההשמדה, אולם הייתה זו הפעם הראשונה שבה יכלה הסוכנות היהודית לקבל מידע מאירופה הכבושה מבלי לסכן את המקורות ודרכי התקשורת. לאחר שעוכלו הידיעות פרסמה הנהלת הסוכנות היהודית, ב-22 בנובמבר 1942, הודעה שלפיה נתקבלו ידיעות "ממקורות מהימנים ומוסמכים" שהנאצים החלו במסע השמדה שיטתי של יהודי פולין. ב-30 בנובמבר וב-1 בדצמבר נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי הארץ, והעיתונים הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות. אחד מחברי הקבוצה, יעקב קורץ, החליט להעלות את עדותו על הכתב, ובשנת 1944 יצא לאור בהוצאת עם עובד ספרו "ספר עדות, רשימותיו של יהודי מוצל מן הגיהנום הנאצי בפולין", שבו העלה בפרטי פרטים את חוויותיו כעד ראייה לשואה ולהשמדה.
הממשל האמריקאי שוכנע לבסוף באמיתות מברק ריגנר, וב-24 בנובמבר 1942 פרסם הרב סטיבן וייז את תוכנו בעיתונות. מידע דומה מסרה גם הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, ומשרד החוץ הבריטי אישר אף הוא את המידע. הידיעות על רצח היהודים החלו להופיע בכותרות ראשיות של עיתונים במדינות השונות.
פרסום דבר ההשמדה הגיע לשיאו כאשר ממשלות בעלות הברית וממשלת צרפת החופשית פרסמו ב-17 בדצמבר 1942 הודעה משותפת, שהתפרסמה בו בזמן במוסקבה, בלונדון ובוושינגטון, על השמדת יהודי אירופה.
תגובות ביישוב על השואה
ימים ספורים לאחר פרסום הצהרת הסוכנות היהודית, פרסם ב-27 בנובמבר 1942 נתן אלתרמן במדורו "רגעים" בעיתון הארץ, את שירו "מכל העמים", המפנים את גודל הזוועה ללא אשליות, ומטיח כתב-אשמה חריף כלפי העולם החופשי המאפשר את ההשמדה. אחר כך חיבר אלתרמן ופרסם ב"טור השביעי" שירים נוספים בנושא ("מכתבו של מנחם מנדל", "הלשון השוודית" ועוד). בסוף השיר מתאר אלתרמן את תחושת הביטחון שהאל ינקום - לא רק ברוצחים אלא גם בשותקים, בעמי העולם שעמדו מנגד ("אתה [אלוהים] תבקשנו [את הדם השפוך] מידי הרוצחים/ ומידי השותקים גם יחד"). ההיסטוריון מרדכי נאור מעלה את השאלה האם בין "השותקים" של אלתרמן מצויים לא רק אומות העולם אלא גם היישוב היהודי בארץ ישראל, שאותו השיר בא לעורר.
בהגיע האישור הוודאי הכריזה הנהגת היישוב על שלושה ימי אבל מ-30 בנובמבר עד 2 בדצמבר 1942. נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי הארץ, בוטלו כל הצגות הקולנוע ברחבי הארץ והעיתונים הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות.
אולם חרף מאמציו, במהלך השואה היישוב היהודי בארץ ישראל היה בעיקר חסר אונים. בתמציתו, סיפורו של היישוב הוא של חוסר ישע, מבוכה והלם: בסופו של דבר הצילו אלפי יהודים, שהיו אחוז זעום בלבד ממיליוני היהודים שנשארו באירופה הכבושה. רק חלק קטן מבין הניצולים ניצלו בזכות מאמצי ההצלה של הממסד והתנועה הציונית. ניתן לומר, כי הנתק הנפשי בין הממסד הציוני באותה תקופה בארץ לבין היהודים בחוץ לארץ היה עמוק ביותר.
בשבועון מפא"י נכתב: "אנחנו (היישוב היהודי) רשאים, כמובן, לקבל עתה פרס בעד ידיעתנו בהיסטוריה, בעד הפירוש הנכון שפירשנו את ההיסטוריה היהודית". דעה מעודנת מעט הביע משה שרת: "אין כוונתם של הציונים לנצל את הטרגדיה האיומה של יהדות אירופה, אבל אין ביכולתם להימנע מהדגשת העובדה שהמאורעות הצדיקו לחלוטין את העמדה הציונית על פתרונה של הבעיה היהודית".
אחדים ממנהיגי הסוכנות היהודית סברו כי שאין זה מתפקידה הכלכלי של הסוכנות היהודית להציל את יהודי אירופה. ציטוט חלקי מדבריהם ולעיתים אף מגמתי עשוי להביא למסקנות לא מדויקות בדבר יחסם של המנהיגים הציונים להצלה. למשל, דוד בן-גוריון עצמו נשא דברים באוגוסט 1943 במרכז מפא"י, שבו התריע מפני הטלת האחריות להצלה על הסוכנות היהודית כ"ערבוב מושגים" – "משגה שעושים לה ולעזרה ליהודי אירופה הנאצית". הוא אף הרחיב ואמר שייתכן שלפעמים חשוב יותר להציל ילד אחד מזאגרב, לדוגמה, אבל תפקידה של הסוכנות להציל יהודים באמצעות העלאתם לארץ ישראל. "לזאת היא חייבת לדאוג לזאת תפקידה אבל תפקידי העזרה להציל עוד יהודי אחד זה עניין חשוב מאוד לזאת חייבת להיות אורגניזציה אחרת וכספים אחרים". במקרים רבים הציטוט מדברי בן-גוריון מתייחס לילד מזאגרב בלבד.
ואכן בספטמבר 1943 הופיע בן-גוריון בפני אנשי עסקים, הפציר בהם "שאיש מאתנו לא ינוח ולא ישקוט כל זמן שלא תהיה לו הרגשה שעשה משהו בשביל הצלה זו", וקבע כי הצלת היהודים קודמת להצלת היישוב והציונות אשר ללא עם יהודי אין להם ערך.
המורכבות של תפיסתו של בן-גוריון וההפרדה שערך בין פעולות עלייה, שהן תפקידה וחובתה של הסוכנות היהודית, ובין פעולות הצלה, שהן תפקיד היהודי כולו, הזינה ומזינה את הפולמוס הציבורי בנוגע לתגובת היישוב היהודי לשואה.
לבן-גוריון יוחסה גם התבטאות מעוררת מחלוקת נוספת: "אם אדע שאפשר להציל את כל ילדי גרמניה על ידי העברתם לאנגליה ורק מחציתם על ידי העברתם לארץ ישראל, אני אבחר בדבר השני, כי לפנינו לא רק חשבון הילדים האלה, אלא חשבון היסטורי של עם ישראל". שנתיים קודם לכן יוחסה לבן-גוריון אמרה הפוכה, וסביר להניח שידע שהשאלה היפותטית לחלוטין ואין בידו להציל אפילו ילד אחד, לא בארץ ישראל ולא באנגליה.
בשנת 1943 בן-גוריון ומשה שרת נפגשו עם ראש מודיעין של ארצות הברית באזור ראסל א. אוסמון במטרה לשכנע אותו שארצות הברית תתחיל לפעול להצלת היהודים, אך ללא הצלחה.
ביקורת על היישוב היהודי בארץ ישראל נוכח השואה
העיתונאי וההיסטוריון תום שגב מציג בספרו "המיליון השביעי: הישראלים והשואה" דעה קיצונית על מה שאפשר לפרש כ"ניצוּל יהודי" של השואה. הדעה המרכזית שמוצגת בספר ואף נכתבת מפורשת היא ש"השואה, בסופו של דבר, היוותה נימוק מרכזי להצדקת הקמתה של מדינת ישראל ולהצדקת המלחמות על קיומה".
פובליציסטים חרדים כדוגמת משה שנפלד ואחרים האשימו את התנועה הציונית בשיתוף פעולה עם הנאצים ובהתעלמות מכוונת מגורל יהודי אירופה את הפער בין רוב הטענות המופיעות בספרו "שרופי הכבשנים מאשימים" לתיעוד הדוקומנטרי המלא, תלה שנפלד בשוני שבין עמדתה הרשמית של מדינת ישראל לבין האמור בחוברת ובספרים רבים אחרים. החוברת וכן ספרו של הרב מיכאל דב וייסמנדל (מן המצר. ירושלים 1960) נאסרו להפצה על ידי הצנזורה. גם בהקשר לסיפורה הטרגי של ה"סנט לואיס" נטענו טענות כלפי היישוב: ארגון הג'וינט ביקש מהסוכנות היהודית להקצות לנוסעי האונייה כמה מאות רישיונות מתוך המכסה השוטפת, אך הסוכנות סירבה. יותר מכל, השואה שהתחוללה באירופה הציתה את המאבק האידאולוגי בין שתי תפישות שונות: האם תפקיד הציונות הוא פיתוח הארץ ודאגה קודם כל אל בני היישוב, או שמא עליה לדאוג לכלל היהדות. כמעט כל ראשי הסוכנות הסכימו כי את המעטים את אשר להציל יש לבחור על פי צורכי המפעל הציוני.
עד היום ישנם רבים הטוענים כי הממסד הציוני התנהג באנוכיות מסוימת בכך שגם כשרצה להעלות יהודים ארצה, העדיף את ה"מתאימים" להוויה הציונית ולבניית הבניין הלאומי בארץ ישראל.
כנגד ביקורת זו נטען כי היא מתעלמת מן העובדה שאת הספר הלבן המגביל את העלייה פרסמו הבריטים בלחץ ערבי ולא התנועה הציונית, אשר בררה את מקבלי רישיונות העלייה לפי שיקול דעתה, ולכן גם אם היו ניתנים רישיונות ללא-ציונים כדוגמת נוסעי האוניה "סנט לואיס", לא היה זה משנה את הכמות הכוללת של ניצולים שעלו לארץ ישראל.
עם זאת נראה שישנה הסכמה כי אכן היו ליקויים מסוימים בשיקול דעת על רקע מפלגתי בשיקולי הצלה וחלוקת רישיונות עלייה. עד שנת 1944 לא מולאה המכסה המותרת על פי הספר הלבן של 75,000 רישיונות עלייה. ואף על פי כן היו מקרים של אי מתן רישיונות עלייה ללא-ציונים או במיצוי המפתח המפלגתי של העלייה. הד לכך ניתן לשמוע בדבריו של המנהיג הציוני וההיסטוריון בן-ציון דינור: "אנו שוכחים שגם בדורות הבאים יביטו ויספרו וגם ירשמו כל דבר ומעשה שאנו עושים יום יום בימים האלה... וחושש אני מאוד, שמשפטם של הדורות הקרובים ביותר אלינו, שמשפטם של בנינו עלינו יהיה חמור ביותר".
פעילות ועד ציוני מקומי בהונגריה
בהונגריה פעל "ועד העזרה וההצלה" של תנועת העבודה הציונית, שבראשו עמדו ישראל קסטנר, שמואל שפרינגמן ויואל ברנד. קסטנר יצר קשרים עם הגרמנים, ומ–1944 היה בקשר עם אדולף אייכמן. הוועד הציע לגרמנים לקבל סחורות ו–10,000 משאיות ממדינות נייטרליות תמורת הצלת יהודים. ברנד יצא לאיסטנבול שבטורקיה הנייטרלית לפעול לקידום הרעיון, אך נאסר בידי הבריטים כנתין של מדינת אויב. קסטנר ביקר בגרמניה ובשווייץ, נפגש עם נציגי הג'וינט והסוכנות היהודית, ונענה להצעת הגרמנים להרכיב רשימת מיוחסים של כ-1,700 יהודים מהונגריה ומטרנסילבניה, אשר הועברו למחנה ברגן-בלזן ומשם לשווייץ. יש טוענים כי המשא ומתן עם הגרמנים תרם להצלת 180 אלף יהודים מבודפשט; מאידך קיימת טענה כי במבחן התוצאה קשר השתיקה סביב ההשמדה הקל על ההשמדה המהירה של קרוב לחצי מיליון מיהודי הונגריה תוך שלושה חודשים.
קיירנוז'יה
קיירנוז'יה (בפולנית: Kiernozia) הוא כפר במחוז לוביץ' שבפרובינציית לודז' בפולין, כ-20 ק"מ צפונית ללוביץ', בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1219, ובמשך השנים היה בבעלות משפחות אצולה פולניות. בשל מיקומו על הדרך שבין לוביץ' ופלוצק הפך היישוב למרכז מסחר ומלאכה לסביבתו, ונקבעו בו ימי שוק. בשנת 1567 הוענקו ליישוב זכויות עיר, שניטלו ממנו בהמשך.
יהודי קיירנוז'יה
יהודים ישבו בכפר מהמאה ה-19. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-300 יהודים, קרוב למחצית מתושביו, ופעל בו קן של תנועת בית"ר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצץ הכפר בידי הגרמנים, וכ-20 מיהודיו נפגעו. בימים אלו נמלטו מהכפר יהודים רבים מזרחה. עם כניסת הגרמנים ליישוב ב-18 בספטמבר 1939, גירשו אלו את כל תושביו לז'יכלין, שם הופרדו היהודים, הוחזקו תחת כיפת השמיים, והועסקו בעבודות כפייה. כאשר הורשו היהודים לשוב לקיירנוז'יה, מצאו כי בתיהם נבזזו.
במרץ 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו צפוף ומגודר שהוקם בו, ממנו נלקחו הגברים מגיל 15 לעבודות כפייה יום-יומיות. ב-1 ביולי 1940 הובאו לגטו שבכפר 240 יהודים נוספים מהסביבה, ובדצמבר 1940 נמנו בו כ-650 יהודים. במרץ 1941 גורשו כל יושבי הגטו שביישוב לגטו ורשה, וגורלם שם היה כגורל יתר יושבי המקום.
אנטון ויינו
אנטון אדוארדוביץ' וָייְנוֹ (ברוסית: Анто́н Эдуа́рдович Ва́йно; נולד ב-17 בפברואר 1972, טאלין, הרפובליקה האסטונית, ברית המועצות) הוא מדינאי רוסי ממוצא אסטוני. ראש סגל הקרמלין מאז 12 באוגוסט 2016.
במסגרת תפקידו משמש גם כחבר קבוע במועצה לביטחון לאומי של הפדרציה הרוסית מאז 12 באוגוסט 2016.
מוצא והשכלה
אנטון ויינו נולד ב-17 בפברואר 1972 בטאלין, אסטוניה, ברית המועצות.
מגיע ממשפחה של פעילי מפלגה סובייטים ועובדי משק רוסיים. סבא רבא של אנטון, היינריך (היינריך) ויינו, היה בכיר בוועד המחוזי של המפלגה בעיר טומסק, היה משתתף פעיל במאבק להקמת הכוח הסובייטי בסיביר. בפרט, הוא השתתף בדיכוי מרד הלגיון הצ'כוסלובקי, וכן בדיכוי מרד האיכרים האנטי-סובייטי במחוז טומסק. בנו של היינריך, קרל ויינו (יליד 1923) היה בכיר במפלגה: בשנים 1978–1988 שימש כמזכיר הראשון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית באסטוניה, בפועל היה ראש הרפובליקה האסטונית.
המשפחה עזבה למוסקבה כשהיה אנטון בן 5.
בשנת 1996 סיים אנטון ויינו את לימודיו בפקולטה ליחסים בינלאומיים של המכון הממלכתי למוסקבה ליחסים בינלאומיים של משרד החוץ של רוסיה.
בשירות המדינה
את שנותיו הראשונות בשירות המדינה עשה כדיפלומט, כך בשנים 1996–2001 עבד בשגרירות רוסיה ביפן (טוקיו) ובשנים 2001–2003 עבד במחלקת אסיה במשרד החוץ הרוסי.
בשנים 2003–2004 התקבל לעבודה בסגל הנשיאותי בקרמלין ועבד במחלקת הפרוטוקול של נשיא הפדרציה הרוסית. הוא מילא תפקידים של יועץ וסגן ראש המחלקה. בשנים 2004–2007 היה סגן ראש הפרוטוקול והארגון של נשיא הפדרציה הרוסית והיה אחראי לניהולם התקין של טקסים נשיאותיים. ב-4 באוקטובר 2004 הוענקה לו דרגת יועץ ממלכתי של הפדרציה הרוסית, מדרגה 2.
מ-26 באפריל עד 8 באוקטובר 2007 שימש כממלא מקום ראש מחלקת הפרוטוקול של נשיא הפדרציה הרוסית. לאחר מכן מ-8 באוקטובר 2007 עד 25 באפריל 2008 שימש כסגנו של מזכיר הממשלה ויקטור זובקוב. ב-22 בינואר 2008 הוענקה דרגת יועץ ממלכתי של הפדרציה הרוסית מדרגה ראשונה, כהוקרה על שירותו המצוין וידוע בחוגי הממשל כבעל ארגון וכושר ניהולי טוב.
ב-25 באפריל 2008 מונה לראש מחלקת הפרוטוקול של ראש ממשלת הפדרציה הרוסית וכסגן מזכיר הממשלה. ב-27 בדצמבר 2011 ועד 21 במאי 2012 שימש כמזכיר הממשלה בדרגת שר פדרלי. ב-22 במאי 2012 פוטין בחר בו לשמש כסגן ראש המינהל הנשיאותי של הפדרציה הרוסית, בפועל ממלא מקום ראש סגל הקרמלין. ב-12 באוגוסט 2016 מונה לשמש כראש המינהל הנשיאותי של הפדרציה הרוסית האחראי לניהול הסגל הנשיאותי ובמסגרת התפקיד נכלל כחבר במועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית. ב-7 בנובמבר 2016 הוא נכלל כחבר קבוע גם במועצה הכלכלית שתחת נשיא הפדרציה הרוסית.
פעילות מדעית
העיתונות הרוסית מייחסת לויינו את המצאת ה"נואוסקופ", מכשיר להקלטת שינויים בנואוספירה. אחד ממחבריו לעבודה זו הוא יועצו של נשיא הפדרציה הרוסית אנטון קוביאקוב.
המושג "נואוסקופ" והמאמר המדעי "קפיטליזציה של העתיד", שפורסם בכתב העת "ענייני כלכלה ומשפט" בשנת 2012, הפכו לנושאים הנדונים ביותר הקשורים למינויו של ויינו לתפקיד ממשלתי גבוה. מחקרו של ויינו זכה לסיקור בתקשורת הבינלאומית.
רכוש והכנסה
על פי ההצהרה הרשמית לשנת 2015, אנטון ויינו הרוויח 2 מיליון 157 אלף רובל והוא הבעלים של דירה בשטח 111.7 מ"ר, מגרש בשטח של 2,840 מ"ר, שתי חניות (13.9 מ"ר ו-12.7 מ"ר), וכן בשימושו דירה נוספת בשטח 155.5 מ"ר ומגרש בשטח 6,058 מ"ר.
רעייתו של וויינו, ילנה שולנקובה, הרוויחה באותה תקופה 10 מיליון 111 אלף רובל. בבעלותה דירה (155.5 מ"ר), בניין מגורים (35.3 מ"ר), מקום חניה (13.4 מ"ר) ושטח אדמה (3,200 מ"ר).
ב-14 באפריל 2012, חודש לפני מינויו של אנטון ויינו לסגן ראש הסגל הנשיאותי של הפדרציה הרוסית, טטיאנה אז'בסקה בת ה-64 (לבית גלינסקיה, בנישואיה הראשונים של ויינו), ילידת טאלין, הפכה לבעלת חלקת האדמה ואחוזת אשתו בכפר הקוטג' רצ'נויה. טטיאנה היא אמו של אנטון ויינו, אשתו של ויקטור אז'בסקי, בנו של שר ההנדסה החקלאית לשעבר של ברית המועצות (1980–1988) אלכסנדר אז'בסקי (1915–2017), שישב עם קרל ויינו בסובייט העליון של ברית המועצות במושב ה-11.
על פי הנתונים שפורסמו בהצהרה הרשמית המכילה מידע על הכנסות, הוצאות, רכוש וקבלת חובות של בעלי תפקידים ממשלתיים בפדרציה הרוסית, אנטון ויינו הרוויח 9,649,906 רובל בשנת 2018. הכנסות אשתו באותה תקופה הסתכמו ב-5,003,704 רובל.
חיים אישיים
אישה - אלנה אלכסייבנה שולנקובה (ילידת 1968), ילידת ליוברסי.
לשניים בן - אלכסנדר אנטונוביץ' ויינו, בוגר MGIMO.
דיבור זול
בתורת המשחקים, דיבור זול (באנגלית: Cheap talk) הוא תקשורת בעלות נמוכה (או ללא עלות כלל) בין שחקנים שלא משפיעה ישירות על התועלות (רווחים) במשחק, אך עשויה להשפיע על בחירת האסטרטגיות של השחקנים.
באופן כללי, ניתן להוסיף דיבור זול לכל משחק בו יש אפשרות להגדלת אוסף מצבי שיווי המשקל במשחק. עם זאת, אין הבטחה שהוספה זו אכן תשיג את מטרתה. למשל, כאשר מוסיפים דיבור זול ל"מלחמת המינים" (ראו גם למטה) יש לו השפעה על בחירת האסטרטגיות של השחקנים. מאידך, במשחק דילמת האסיר, היות ששיוויי המשקל הם באסטרטגיות שולטות, כל דיבור זול מוקדם למשחק יזכה להתעלמות מוחלטת, והשחקנים ידבקו באסטרטגיות השולטות שלהם.
מחקרים רבים הוכיחו כי לדיבור זול השפעה רבה על בחירת האסטרטגיות של השחקנים אולם מידת ההשפעה של דיבור זול בתורת המשחקים לא נקבעה עדיין באופן חד משמעי.
קיימים משחקים בהם שליחת מסרים היא בעלת עלות משמעותית לשחקנים.
מודל כללי של משחק
אינטראקציה אסטרטגית והעברת מידע בין סוכן (שולח המידע) שבידו כל המידע לבין מקבל ההחלטות (מקבל ההודעה) מוצג לראשונה במאמר של קרופורד וסובל ב-1982. המודל הבסיסי של המשחק מכיל את השחקן השולח (הסוכן), נסמנו ב-S, ואת השחקן המקבל (מקבל ההחלטות), נסמנו ב-R. שחקן S יודע את ערכו של משתנה כשלהו t \in T ומכונה הטיפוס של S.
ערכו של t מוגדר על ידי הפונקציה (\pi .\pi(t זו ההסתברות שהטיפוס של S יהיה t. כמו כן יש את קבוצת ההודעות M אותן S שולח ל-R ואת הקבוצה A שהיא קבוצת האסטרטגיות. הרווח של שחקן i מוגדר להיות
במשחק דיבור זול U^i אינו תלוי ב-s לכל (t,a). ובמילים מתקיים כי אם יש שימוש בדיבר זול הרווח של השחקנים אינו תלוי בהודעה s שנשלחת לשחקן R אלא רק בטיפוס השחקן S והאסטרטגיות של השחקנים. ולכן הרווח של השחקנים מוגדר להיות.
תיאור המשחק
במודל של קרופורד-סובל למשחק העושה שימוש בדיבור זול, הסוכן מודע לערך של t. הוא שולח למקבל ההחלטות הודעה ללא מחיר שאינה ניתנת לאימות (קרי, ייתכן שהשולח לא דובר אמת ואין דרך לבדוק את זה). מקבל ההחלטות בוחר באסטרטגיה שעלולה להשפיע על הרווח של השחקנים. נשים לב כי לא ההודעה היא זאת שמשפיעה על הרווחים - אלא ההחלטות של מקבל ההודעה ואלה יכולות להיות מושפעות מההודעה אם השחקן המקבל בוחר בכך. הדיבור מכונה זול כיוון שההודעות אינן עולות (או עולות מעט) ואינן מחייבות. השולח יכול להטעות או לאמר את האמת והמקבל מצידו יכול לבחור בין אם להאמין להודעה או לא.
קרופורד וסובל הראו שאם ההעדפות (המטרה של השחקנים) אינן תואמות לחלוטין, חשיפה מוחלטת של המידע מצד השולח איננה אפשרית. משום שאם יש התנגשויות בהעדפות של שני השחקנים, חשיפת כל המידע על ידי השולח תאפשר למקבל להשתמש בו לטובתו האישית ובכך יפגע ברווח של השולח. לכן, במקרה כזה השולח יעדיף להסתיר חלק מהמידע.
שיווי משקל בדיבור זול
קרופורד וסובל הראו כי בשווי משקל קיים חסם עליון *N לספר הפעולות השונות ששחקן R מבצע בהסתברות חיובית ולכל *N=1,...,N קיים שיווי משקל בו R מבצע N פעולות.
דוגמה לשימוש בדיבור זול
נציג שתי דוגמאות מתחומים שונים ונראה כיצד דיבור זול בא לידי ביטוי בדוגמאות אלו.
בעיית מלחמת המינים
נראה שימוש של דיבור זול בבעיית "מלחמת המינים". בבעיה זו שני שחקנים, בעל ואישה כאשר הבעל רוצה ללכת למשחק ספורט ואילו האישה לאופרה ולשניהם מעדיפים ללכת לאותו מקום מאשר למקומות נפרדים.
המודל של אקרלוף
מודל זה מדבר על "שוק הלימונים" כאשר במילה לימונים יש התייחסות למוצר שהוא פגום או באיכות ירודה. יש שני שחקנים - המוכר והקונה. המוכר יודע מידע על המוצרים שלא נמצא בידי הקונה. כדי שהמוכר יהיה מוכן למכור את המוצר צריך להתקיים שהמחיר המוצע למוכר יהיה גבוה מערכו של המוצר, כי אחרת המוכר מפסיד. מכאן שאם המוכר הסכים לעסקה אז הוא חשף מידע פרטי שעלול לגרום לביטול העסקה ולניסיון הקונה להוריד את המחיר.
סירובו של המוכר הוא דיבור זול – אין תוספת מידע חיוני במקרה זה. הסירוב אינו בהכרח מעיד על כך שהמחיר נמוך מהערך האמיתי של המוצר. מאידך, הסכמה של המוכר היא לא דיבור זול. הסכמה של המוכר מעידה על כך שהמחיר שהוצע גבוה מערך המוצר ולכן זוהי עסקה משתלמת מבחינתו.
התאבדות המונית
התאבדות המונית היא תופעה סוציולוגית שבה קבוצה של אנשים מתאבדים יחד. התופעה נגרמת לרוב ממניעים דתיים, ככלי למחאה פוליטית או כתוצאה מתבוסה צבאית.
לפני הספירה
בשנים שלפני הספירה מתועדים עשרות מקרים של התאבדות המונית בעיקר בקרב הרומאים או אויביהם, לאחר הספירה יש ירידה ניכרת בשיעור התיעוד של התאבדויות המוניות.
מקדש העם (1978)
בשנת 1978, בעקבות ביקור אמריקאי שנועד לבדוק את התנהלות הכת "מקדש העם" שפעלה בקומונת ג'ונסטאון בגיאנה, הורה מנהיג הכת, ג'ים ג'ונס, על התאבדות המונית של חבריה. באירוע התאבדו 909 בני אדם באמצעות שתיית משקה מהול בציאניד. כשליש מהמתאבדים היו ילדים. המתנגדים הומתו בזריקת רעל.
מקדש השמש (1994–1997)
החל משנת 1994 עד שנת 1997, החלו חברי הכת הדתית מקדש השמש בסדרה של התאבדויות המוניות, אשר הובילו לכ-74 מקרי מוות. מכתבי פרידה הושארו על ידי המתאבדים, בהם נכתב כי הם מאמינים שמותם יהווה בריחה מ"הצביעות והדיכוי של העולם הזה". רישומים שנתפסו על ידי משטרת קוויבק הראו שחלק מהחברים תרמו באופן אישי יותר ממיליון דולר למנהיג הקבוצה, ג'וזף די ממברו.
בסוף שנות התשעים נעצר ניסיון התאבדות נוסף של חברי הכת. כל ההתארגנויות של חברי הכת להתאבדות המונית קרו סביב נקודת השוויון ונקודת ההיפוך שכנראה היו בעלי משמעות בתאולוגיה של חברי הכת.
אקנקר (2004)
באוגוסט 2004 התגלו עשר גופות, כולן בתנוחת שינה, בתוך בית בן שתי קומות בעיר ואקואס-פניקס שבאי מאוריציוס. המתאבדים היו נעדרים במשך מספר ימים וחלקם קיבלו הלוואות בסכומים גבוהים זמן קצר לפני מותם. כמה מהמתאבדים היו חברים בכת אקנקר. לפני המעשה הם נעלו את כל דלתות וחלונות הבית, וכשהמשטרה פרצה למקום הוא היה מסודר להפליא.
כת אדם (2007)
ב-2007, בעיר Mymensingh שבבנגלדש, משפחה בת 9 נפשות אשר היו חברים ב"כת אדם" גרמו למותם לאחר שקפצו למסילת רכבת. ביומנים שנמצאו בביתם היה כתוב כי הם שאפו לחיים טהורים כפי שחיו אדם וחווה המקראיים.
המוות של בורארי (2018)
בשנת 2018 התאבדו אחד עשר בני משפחה בבוראי, ניו דלהי שבהודו. עשרה מהם תלו את עצמם בעוד שסב המשפחה מת מחנק. הגופות נמצאו ב-1 ביוני 2018 כמה שעות לאחר ההתאבדות והמשטרה קבעה את המקרה כהתאבדות המונית.
ההתאבדות במצדה (73)
באביב 73, במהלכו של המרד הגדול. עלה וצר, בשמונה מחנות מצור, הלגיון העשירי הרומאי על המבצר מצדה אשר היה מאוכלס ביהודים סיקריים ולאחר קרבות נואשים על חומות המבצר ומשאפסה תקוות המורדים להסיר את המצור הם בחרו להתאבד ולא לסיים את חייהם כעבדים. באירוע התאבדו כ-960 אנשים, נשים וטף. המקורות העיקריים לסיפור הם בספרים "מלחמת היהודים" ו"יוסיפון".
מרכז ההכשרה לשחרור האנרגיה (1998)
מרכז ההכשרה לשחרור האנרגיה האטמה הייתה כת שהייתה ידוע בהפחדה משטרתית ותקשורתית, בשנת 1998 התרחש לכאורה טקס ניסיון התאבדות המוני של הכת בפארק הלאומי טיידה בטנריפה.
התנועה להשבת עשרת הדיברות של אלוהים (2000)
התנועה להשבת עשרת הדיברות של אלוהים הייתה כת נוצרית בהנהגת ג'וזף קיבְּוֶוטֶרֶה אשר חבריה האמינו כי יום הדין צפוי להגיע עם סיום האלף השני, ב-31 בדצמבר 1999, וכי יינצלו אם ישמרו בקפידה על הוראות עשרת הדיברות.
כאשר הנבואות בדבר יום הדין לא התגשמו, החלו רבים מחברי התנועה להטיל ספק באמונתם, ודרשו את השבת רכושם, בתגובה לכך, טען קיבווטרה כי ב-17 במרץ מריה הבתולה תחזור לחיים ואחרית הימים תתחיל. ב-17 במרץ 2000 התכנסו מאמיני התנועה בכנסייה בכפר קָנוּנְגָה שבדרום מערב המדינה, קיבווטה התיז על המאמינים "מים קדושים" שהיו למעשה בנזין, שפך את השאר על רצפת הכנסייה, יצא ממנה והושלכה פנימה מגבת בוערת. הכנסייה הוצתה על יושביה, במה שנראה בתחילה כהתאבדות ההמונית הגדולה ביותר מאז ג'ונסטאון. המשטרה מצאה במקום כ-340 גולגולות, אך ההערכה היא שבמקום נספו כ-530 בני אדם, מהם לפחות 78 ילדים. חקירת המשטרה העלתה כי אין מדובר בהתאבדות, אלא ברצח שתוכנן על ידי מוורינדה וקיבווטרה.
הארי מרטינסון
הארי מרטינסון (בשוודית: Harry Martinson; 6 במאי 1904 – 11 בפברואר 1978) היה סופר ומשורר שוודי. ב-1949 נבחר לאקדמיה השוודית. הוא זכה בפרס נובל לספרות ב-1974 בצוותא עם עמיתו השוודי איווינד יוהנסון. הבחירה באיווינד יוהנסון ובהארי מרטינסון הייתה שנויה במחלוקת מאחר שהם שניהם היו בצוות הבחירה של פרס נובל (האקדמיה השוודית היא זו שבוחרת את הזוכים בפרסי נובל לספרות). הם וגרהם גרין, סול בלו וולדימיר נבוקוב היו המועמדים המועדפים לזכייה באותה השנה.
חייו
מרטינסון נולד בג'מסונג, במחוז השוודי בלקינג' שבדרום-מזרח שוודיה. הוא שכל את שני הוריו בגיל צעיר, אחרי כן הוא נמסר למשפחה אומנת שדרה באזור הכפר השוודי. בגיל 16 ברח, והחל לעבוד על אונייה, שם הוא שהה בשנותיו הבאות בהפליגו מסביב לעולם, וביקר בארצות שונות כגון ברזיל והודו.
מספר שנים לאחר מכן, חלה במחלת ריאות שכפתה עליו לנטוש את הים והוא התיישב בשוודיה. את שנותיו הבאות הוא העביר בטיולים ברחבי שוודיה ללא תעסוקה קבועה וחי כנווד בדרכי הכפר. הוא נעצר בעוון שוטטות בהגיעו לעיר מאלמה, בגיל 21.
בגיל 29 ראה אור פרסומו הראשון. ביחד עם ארתור לונדסקביסט, גוסטב סנדגרן, אריק אסקלון הוא הוציא לאור אנתולוגיה בשם Fem unga (חמישה בני תשחורת), שהשיק את גל המודרניזם השוודי. שירתו ניכרת בחדות עין ובאהבת הטבע בצד תפישה הומניסטית עמוקה. הצלחתו הפופולרית כסופר הגיעה עם פרסום ספרו האוטוביוגרפי למחצה Nässlorna blomma (סרפד מלבלב), ב-1935, שעוסק בהתאקלמותו מלאת התלאות של נער באזור הכפר. הספר תורגם מאז ל-30 שפות.
אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר היא מחזור השירים אניארה (Aniara : en revy om människan i tid och rum), המגולל את סיפורה של החללית אניארה, במהלך מסעה לחלל החיצון שם היא מאבדת את דרכה, ולבסוף משייטת ללא מטרה ברחבי החלל, בלי יעד מוגדר. הספר פורסם ב-1956 ועובד לאופרה ב-1959, הלחין אותו המלחין קרל-בירגר בלומדאהל. מחזור השירים תואר כ"סיפור אפי אודות שבריריותו ואיוולתו של האדם".
מ-1929 עד 1940 הוא היה נשוי לסופרת השוודית מואה מרטינסון. הארי מרטינסון הרגיש התקשה להתמודד עם הביקורת שנמתחה עליו לאחר שזכה בפרס נובל לספרות. הוא התאבד בעזרת זוג מספריים בבית החולים קרולינסקה שבסטוקהולם ב-1978.
תסכיתי רדיו
Gringo
פייז'ואדה
הפֵייז'וֹאדה (בפורטוגזית: Feijoada) היא המאכל הלאומי הנפוץ בברזיל.
זהו תבשיל קדרה המורכב בעיקרו משעועית שחורה, בשר חזיר ושורשי קסאווה טחונים. הפייז'ואדה נפוצה מאוד בברזיל, בפורטוגל ובמדינות אחרות, כמו אנגולה, שהיו בעבר מושבות פורטוגזיות. מקור השם "פייז'ואדה" מגיע מהמילה הפורטוגזית "פייז'או" (feijão), שמשמעותה "שעועית".
קיימים חילוקי דעות בקשר למקור הפייז'ואדה, אולם כיום הדעה הרווחת היא שהיא החלה את דרכה כמזון עבור העבדים האפריקנים שהובאו לברזיל, בשל המחיר הזול של מרכיביה (מרכיבים כגון שעועית, אורז, קסאווה ושאריות בשר חזיר), ועם הזמן היא התפשטה בין המעמדות הנמוכים, עד שלבסוף הפכה למאכל לאומי, אותו ניתן להשיג גם במסעדות היקרות ביותר. לפי השערה אחרת, מקורה של הפייז'ואדה הוא בקסולה הצרפתית או במנות השעועית והחזיר שהיו נפוצות בעבר במרכז פורטוגל.
קלאו כסוף-קרן
קלאו כסוף קרן (שם מדעי: Bycanistes brevis) הוא מין של עוף טרופי אפריקני במשפחת הקלאוניים, משפחה טקסונומית של עופות טרופיים בעלי מקור ענק ואיבר מיוחד הנקרא "קסדה" מעל המקור. ניזון בעיקר מפירות, כמו כל הקלאוניים, (מרבה באכילת תאנים) אך התזונה כוללת גם חרקים, חסרי חוליות, ביצים, זוחלים קטנים וגוזלים. כיוון שמקורם ארוך ולשונם קצרה הקלאוניים מטים את ראשם לאחור ובולעים את המזון. הם חברתיים מאוד ולעיתים נצפות קבוצות של כ-200 פרטים. קולות כל בני המשפחה נשמעים למרחקים גדולים מאוד. הקלאו כסוף הלחיים פגיע מאוד בזמביה, בגלל הרס בתי גידול. אך בשאר אזורי המחיה שלו הוא דווקא נפוץ מאוד, במיוחד בצפון ובמרכז אזור המחיה שלו. הקלאויים כסופי הקרן חיים באתיופיה, טנזניה, קניה, זמביה, מלאווי ומוזמביק. תוחלת החיים הממוצעת מגיעה לכ-50 שנים.
פייז'ואדה
הפייז'ואדה בצורתה הסופית מורכבת מחתיכות שונות של בשר ושעועית שחורה ומעליהן מרק בשר חום-סגול המקנה לתבשיל את יחודו. טעם הפייז'ואדה ידוע כחזק ומלוח, אולם איננו נחשב חריף.
קלאו כסוף-קרן
תיאור ומבנה גוף
הקלאו כסוף הקרן גדול-בינוני, אורך גופו כ-75-80 ס"מ ומשקלו בין 2 ל-3 קילוגרם. הקסדה בצבע כסוף-חום וגדולה במיוחד: היא מתמשכת כמעט עד סוף המקור. היא משמשת לפילוס דרך ביער וכתיבת תהודה, וקולות הקלאויים יכולים להגיע למרחוק. כשאר עופות הקלאו, המקור והקסדה חלולים. המקור אפור, הגוף שחור. קשתית העין בצבע שחור. אזור הגב התחתון לבן. הזנב שחור. אצל נקבות יש עור אדום מסביב לעיניים וקסדה קטנה יותר. הקלאו הוא אחד מהעופות היחידים בעלי ריסים למניעת כניסת חול ואבק לעיניהם.
פייז'ואדה
בברזיל, הפייז'ואדה מוגשת בדרך כלל בתוספת מנות צדדיות. מנות אלו יכולות להשתנות בהתחשב באווירה, והן כוללות: אורז, חזיר בשום, כרוב עלים, קמח קסאווה קלוי ("פארופה" - aforaf), נתחי שורש קסאווה בטיגון עמוק, בננות בטיגון עמוק ופלחי תפוזים. בנוסף, נהוג להגיש את המנה בתוספת רוטב מפלפל חריף, וכמשקה, כוס קאיפיריניה.
קלאו כסוף-קרן
רבייה
אצל כל מיני הקלאונאים מתרחשת רבייה ייחודית: הנקבה כולאת את עצמה בקן, בעזרת הזכר. הקן מכוסה כולו, ואין בו חורים מלבד חור קטן שבו יכול הזכר להביא לנקבה אוכל. הרבייה מתרחשת בחודשים ספטמבר-אוקטובר. אחרי כיסוי הקן הנקבה מטילה 1-3 ביצים לבנות, ודוגרת עליהם במשך כ-40 יום. הגוזלים נשארים בקן במשך כשלושה חודשים, הזמן שלוקח לנוצות לצמוח בעוד שהזכר מביא להם אוכל. אחרי שלושת החודשים, הגוזלים יוצאים מהקן.
פייז'ואדה
להכנת פייז'ואדה נדרשות מספר שעות, לכן נהוג לאכול אותה רק לעיתים רחוקות, ורק בארוחת הצהריים.
הילרי סקולטן
הילרי ג'ין סקולטן (באנגלית: Hillary Jeanne Scholten; נולדה ב-22 בפברואר 1982) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת מישיגן. סקולטן, חברת המפלגה הדמוקרטית, היא האישה הראשונה המייצגת את מחוז הקונגרס השלישי של מישיגן בקונגרס האמריקאי.
ביוגרפיה
בבחירות 2022 התמודדה סקולטן בשנית לבית הנבחרים האמריקאי. גם בבחירות אלה נבחרה ללא התנגדות בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית; תחילה נערכה להתמודדות חוזרת מול מאייר, אך מאייר הפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לבן חסותו של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ, ג'ון גיבס.
סקולטן התמודדה במחוז שהפך לתחרותי בצורה משמעותית לאחר החלוקה מחדש בבחירות 2022. גבולותיו נדחקו מערבה כדי לכסות חלק גדול מקו החוף של ימת מישיגן והעיר מַסְקִיגֶן (Muskegon). לו היה קיים בבחירות לנשיאות ב-2020, ג'ו ביידן היה זוכה בו עם 53% מהקולות, אך בפועל זכה בו דונלד טראמפ עם עם 51%. בבחירות הכלליות גברה סקולטן (54.9%) על גיבס (42%) ונבחרה אל הקונגרס ה-118 של ארצות הברית. היא הדמוקרטית השנייה בלבד שמייצגת את גרנד ראפידס בקונגרס מאז 1913.
פורט מינור
פורט מינור (באנגלית: Fort Minor) הוא פרויקט מוזיקלי צדדי של מייק שינודה, חבר להקת "לינקין פארק". בנובמבר 2005 יצא האלבום הראשון של הפרויקט, הנקרא "The Rising Tied".
מוזיקה
שינודה הקים את פורט מינור על מנת להתנסות בתחומים מוזיקליים שונים מאלו של לינקין פארק. הפרויקט הוא במסורת ה"מאשאפ" משנות ה-2000 ומשתתפים בו אמנים רבים, רובם מז'אנר ההיפ הופ. בין האמנים הנוטלים חלק באלבום ניתן למנות ג'יי זי (המפיק בפועל של האלבום שבעבר עבד ביחד עם לינקין פארק בדיסק המאשאפ Collision Course). אמנים נוספים הם הרכב הראפ Styles of Beyond מהלייבל של לינקין פארק, הזמרת וכותבת השיר הולי ברוק, אריק בובו מסייפרס היל, גוסטפיי מוו-טאנג קלאן, וג'ו האן (הדי ג'יי של לינקין פארק).
מיקסים
במקביל ליציאת האלבום הראשון יצא אלבום מיקסים וחידושים של האלבום על ידי הדי.ג'יי. גרין לנטרן. האלבום, ששמו הוא "We Major", מציג שיתוף פעולה בין גרין לנטרן ופורט מינור בשירי האלבום המקורי ועוד שירים חדשים. האלבום ניתן לרכישה רק באמצעות האינטרנט.
באוגוסט 2006 זכה פורט מינור בקטגוריית הרינגטון הטוב ביותר לשיר "Where'd You Go".
אילקס בלר
אילֶקס בֶּלֶר (בפולנית: Ilex Beller; 6 במרץ 1914 – 2005) היה צייר יהודי צרפתי יליד פולין, שהנציח בסגנון האמנות הנאיבית את הווי החיים בעיירה היהודית במזרח אירופה בטרם השואה.
חייו
אילקס (חיים) בלר נולד בשנת 1914 בעיירה גרודז'יסק דולנה שבדרום-מזרח פולין. התחנך בחדר, כרגיל, ולאחר מכן למד בבית ספר עממי פולני. בהיותו בן 12 יצא לעיר פשמישל, ובה למד בגימנסיה עברית. בשנת 1926, בהיותו נער בן 14, עבר להתגורר אצל קרובי משפחתו בעיר אנטוורפן בבלגיה.
בבלגיה עבד בלר כמלטש יהלומים. כשפרץ השפל הגדול בשנת 1929 ורבים מצאו את עצמם מחוסרי עבודה, נאלץ בלר לעבוד למחייתו בעבודות שונות; בבית חרושת לזכוכית, במפעל פלדה ובמכרה פחם.
בשנת 1934 הגיע אילקס בלר לפריז ומאז, לסירוגין עד סוף ימיו, חי בצרפת. עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, בשנת 1936, התנדב בלר לבריגדות הבינלאומיות, שלחמו לצד הרפובליקנים נגד הפשיסטים. בלר נפצע בקרב ובשנת 1937 חזר לפריז ומצא פרנסתו מעיסוק במקצוע הפרוונות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 התנדב בלר לצבא הצרפתי. עם פלישת גרמניה לצרפת ולארצות השפלה במאי 1940 נלחם בלר בחזית הסום ונפצע קשה בקרב. על חלקו במערכה זכה לאותות הצטיינות. לאחר כניעת צרפת והחתימה על הסכם שביתת הנשק ב-22 ביוני 1940 הוא עבר לעיר קרקסון בדרום צרפת, בה התגורר עם אשתו ועסק בפרוונות.
בנובמבר 1942, כאשר השתלטו הגרמנים על החלק הבלתי כבוש של צרפת, הצליח בלר לברוח לשווייץ, שם נכלא במחנה עבודה.
ב-1944, לאחר שחרור פריז, חזר בלר לעיר ופתח בה עסק של פרוונות, בו עבד עד לפרישתו בשנת 1970.
בלר היה פעיל ב-UEVACJ (איגוד המתנדבים והלוחמים היהודים). כיהן כנשיא האיגוד בין השנים 1986–2004, ולאחריהן כיהן כנשיא כבוד של האיגוד עד למותו.
בנו הוא השחקן ז'ורז' בלר.
יצירתו
כגמלאי, שעיתותיו בידיו, החליט בלר להנציח את עיירת הולדתו בפולין. בשנת 1973, בהיותו בן 59 שנים, החל לראשונה לעסוק בציור. ציוריו הם בסגנון אמנות נאיבית – סגנונם של ציירים חובבים שלא למדו באקדמיות לאמנות, אך זוכים להכרה אמנותית, ומוערכים בשל כישרונם הטבעי, הצבעוניות שבציוריהם וערכם האתנולוגי. יצירותיו הוצגו בתערוכות בצרפת, בלגיה וגרמניה ואף במוזיאון יד ושם בירושלים.
בלר הוציא שני ספרים ובהם לקט מיצירותיו: "הם הרגו את הכפר שלי" (Ils ont tué mon village: main schtetl; 1981) ו-"החיים בעיירה" (La vie du shtetl: la bourgade juive de Pologne en 80 tableaux; 1986).
לציוריו של אילקס בלר חשיבות כפולה: הן כדוגמה אופיינית לאמנות הנאיבית, והן כהנצחה לעולם העיירה היהודית שנכחד בשואה ואיננו עוד.
אילקס בלר נפטר בשנת 2005 והוא בן 91 שנים.
עיט נחשים אפריקני
מאפייינים
אורכו של העיט 54–60 ס"מ ומוטת כנפיו 94–106 ס"מ. הוא בעל נוצות חומות-אדמדמות עם כנפיים מעוגלות העוזרות לו לנווט ביער וזנב ארוך. הראש בעל "כתר" חום-שחור וכך גם החלק העליון של הכנפיים. הבטן לבנה ומנוקדת מעט. המקור קצר, מעוקל ושחור. זהו עוף קולני מאוד ומזכיר מעט פרה גועה.
הוא נפוץ ביערות הגשם של אפריקה המערבית מניגריה עד הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הוא יצור די נחבא אל הכלים ולא ידוע עליו הרבה. הוא ניזון כפי שמשתמע משמו מנחשים וזוחלים קטנים הנפוצים ביערות אפריקה. הוא תופס אותם בטפריו הגדולות ומחדיר את טפריו לאחורי הגולגולת של הטרף. אם הוא לא מצליח להרוג את הטרף הוא יטיח אותו בענף שוב ושוב עד למותו. הוא תופס מזון הן מהקרקע והן מעלים או ענפים. לעיתים רחוקות הוא יצוד יונקים קטנים או עופות. הוא מתבודד בעיקרו אם כי לעיתים ייצפה בזוגות.
העיט אינו בסכנת הכחדה בטבע.
אוויאן (כדורגל)
אוויאן טונון גאייאר (בצרפתית: Évian Thonon Gaillard Football Club) הוא מועדון כדורגל צרפתי ממחוז סבואה עילית אשר מארח את משחקיו הביתיים בפארק דה ספור שבעיר אנסי. המועדון קרוי על שם הערים אוויאן ותונון שלחוף אגם ז'נבה וגאייאר שליד ז'נבה. המועדון הוקם בשנת 2007.
בעונת 2010/2011 העפילה הקבוצה לראשונה לליגת העל הצרפתית. בעונת 2012/2013 העפילה לגמר הגביע הצרפתי והפסידה לקבוצת בורדו.
נכון לעונת 2021/2022 הקבוצה משחקת בליגה הלאומית השלישית שהיא הליגה החמישית בחשיבותה במבנה ליגות הכדורגל בצרפת.
מפלגת הירוקים (גרמניה)
מפלגת הירוקים (בגרמנית: Bündnis 90/Die Grünen) היא מפלגה גרמנית אשר חרתה על דגלה את נושא איכות הסביבה, ומזוהה בנוסף עם מספר עקרונות הנתמכים על ידי גורמי שמאל, כגון: שיפור מעמד העובדים והפועלים, שיפור זכויות האזרח והמהגרים, מניעת התערבות של גרמניה בסכסוכים אלימים בעולם (למעט למטרות הומניטריות), קידום מעמד האישה ועוד.
המפלגה זוכה לתמיכה רבה בעיקר בערים הגדולות (ברלין, קלן, המבורג) וכן בערי אוניברסיטה קטנות (טיבינגן, היידלברג וכו'). בהשוואה למפלגות "ירוקים" אחרות בעולם זוהי אחת הוותיקות והמצליחות ביותר: מאז היווסדה בשנת 1980 זוכה המפלגה בקביעות בלמעלה מ-5% מקולות המצביעים. לאחר איחוד גרמניה ב-1990 התאחדה מפלגת הירוקים של גרמניה המערבית עם מפלגה דומה בגרמניה המזרחית, Bündnis 90. ב-1998 נכנסה המפלגה המאוחדת לראשונה לממשלה, והיא קיימה מאז ועד סוף 2005 קואליציה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. בבחירות הכלליות ב-2005 נחלו הירוקים מפלה יחסית, כוחם נחלש והם הפכו, עם 8.1% מקולות הבוחרים, למפלגה הקטנה ביותר בבונדסטאג. בראש המפלגה עמד, עד להתפטרותו בסוף 2005, שר החוץ של גרמניה, יושקה פישר, אשר היה הפוליטיקאי הירוק שהגיע לתפקיד הבכיר ביותר בתולדות המפלגה.
ייסוד המפלגה
המפלגה נוסדה ב-13 בינואר 1980 על ידי קבוצה של פעילי איכות סביבה ופעילי שלום על מנת לספק בסיס פרלמנטרי למאות תנועות חוץ-פרלמנטריות שונות שפעלו בנושאים אלה בגרמניה. מצע המפלגה הראשוני התגבש סביב התנגדות לזיהום סביבה, לשימוש באנרגיה גרעינית, למיליטריזם של נאט"ו (בעיקר הצבת טילי שיוט גרעיניים וטילים בליסטיים מסוג פרשינג על אדמת מערב גרמניה) ולהיבטים סביבתיים וחברתיים של תיעוש מוגבר. בין האישים שפעלו בה בראשיתה היו יושקה פישר, רודי דוצ'קה ודניאל כהן-בנדיט (ממנהיגי מרד הסטודנטים ב-1968) ואחרים. בוועידת המפלגה הראשונה הוצהרו ארבעה עקרונות אשר זכו לשם ארבעת העמודים של מפלגת הירוקים ומהווים בסיס אידאולוגי למפלגות ירוקות רבות שנוסדו מאז.
ארבעת העמודים
"ארבעת העמודים" סייעו להפיכת אוסף תנועות מחאה שפעלו בעיקר נגד מגמות וגופים למפלגה פוליטית בעלת תוכנית פעולה המבוססת על עקרונות קונסטרוקטיביים.
שנות ה-80
בראשית שנות השמונים גיבשה המפלגה קו שכלל, בנוסף ל"ארבעת העמודים", גם פציפיזם, תמיכה נרחבת בזכויות הגירה, לגליזציה של סמים קלים ותמיכה במרי אזרחי נגד נשק גרעיני ואנרגיה גרעינית. גורמים שמרניים יותר פרשו מהמפלגה והקימו את "המפלגה האקולוגית הדמוקרטית" (Ökologisch-Demokratische Partei, ÖDP), שלא זכתה להצלחה ולא עברה מעולם את אחוז החסימה. לאחר הצלחה ברמה המדינתית, זכתה מפלגת הירוקים בבחירות 1983 לבונדסטאג ב-5.7% מקולות הבוחרים, שהקנו לה 27 מושבים בפרלמנט הלאומי. עובדה זו הביאה לקיצו של המצב הדו-גושי שהתקיים בבונדסטאג מאז 1961 (שכלל את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מול המפלגה הנוצרית-דמוקרטית עם המפלגה הדמוקרטית החופשית כלשון מאזניים).
התנגדות המפלגה לאנרגיה גרעינית נפלה על אזניים קשובות במיוחד לאחר אסון צ'רנוביל (אפריל 1986) והייתה בין הגורמים המרכזיים שתרמו לנסיקתה בבחירות ינואר 1987 לבונדסטאג בלמעלה מ-50% ל-8.3% מהבוחרים ו-42 מושבים. צמיחה זו ביססה את מעמדה של המפלגה כגוף בר-קיימא שאיננו תופעה אופנתית או חולפת. באותה עת החל יושקה פישר להתבלט כמנהיג המפלגה.
Bündnis 90 והאיחוד
בבחירות הראשונות לבונדסטאג לאחר איחוד גרמניה הצליחה Bündnis 90, שנרשמה לבחירות תחת רשימה מאוחדת עם מפלגת הירוקים בשם Bündnis 90/Grüne – BürgerInnenbewegung ("ברית 90/הירוקים - תנועת האזרחים"), להשיג 6.1% מהקולות במדינות המזרח לשעבר. זאת בעוד שהרשימה במערב גרמניה לא הצליחה לעבור את 5% הנדרשים כאחוז חסימה. עקב העובדה שבבחירות אלה חושב אחוז החסימה בנפרד, הצליחה המפלגה המאוחדת להכניס לבונדסטאג 8 חברים, כולם מהמפלגה המזרח-גרמנית. חוסר ההצלחה של המפלגה הוסבר באירוניה בכרזה של המפלגה מאותה עת בלשון: "כולם מדברים על גרמניה, אנחנו מדברים על מזג האוויר", כלומר בעת רוגשת מבחינה לאומית, נתפסה התמקדות המפלגה בהתחממות הגלובלית כבלתי רלוונטית.
כבר בבחירות ספטמבר 1991 ללנדטאג של סקסוניה רצה המפלגה כמפלגה מאוחדת בשם Bündnis 90/Die Grünen, וב-14 במאי 1993 נוסדה רשמית המפלגה הגרמנית המאוחדת בשם זה, בניגוד לדעת נציגי ברנדנבורג ב-Bündnis 90, שהתנגדו לאיחוד.
בבחירות הפדרליות של 1994 התאוששה המפלגה וזכתה ל-7.3% מקולות הבוחרים ו-49 מושבים.
חברות בממשלה
על אף שיתופי פעולה רבים עם מפלגת השלטון, בעיקר בנושאים חברתיים, היו בקואליציה חיכוכים במספר נושאים. ב-1999 נדרשה המפלגה לתמוך בהשתתפות כוחות גרמניה בנאט"ו במלחמת קוסובו ("מבצע כוח מאוחד"), דבר שגרם להתפטרותם של כמה מחברי המפלגה הפציפיסטים. מרמור נוסף בקרב מצביעי המפלגה נגרם בשל אי-סגירתן של תחנות כוח גרעיניות, בניגוד להצהרתה בבחירות. ב-2001 שוב נדרשה המפלגה לתמוך בשיגור חיילים גרמניים לחו"ל במסגרת השתתפות כוחות גרמניים במלחמת אפגניסטן. במסגרת הצבעת האמון שדרש הקנצלר גרהרד שרדר לגבי נושא זה הצביעו ארבעה מחברי מפלגת הירוקים נגד הממשלה. פעילים רדיקליים במפלגה תקפו חברי פרלמנט ירוקים שהצביעו בעד המעורבות הצבאית והטיחו בהם באירועים שונים רוטב עגבניות, ביצים ויוגורט.
עם זאת, זכתה המפלגה להישגים, כאשר בשנת 2000 חתם השר לאיכות הסביבה (בשמו הרשמי: השר לאיכות הסביבה, שמירת הטבע והבטיחות הגרעינית) מטעמה, ירגן טריטין, על הסכם עם חברות החשמל על תוכנית לנסיגה הדרגתית משימוש באנרגיה גרעינית וסגירת כל 19 תחנות הכוח הגרעיניות בגרמניה עד 2020. כן הייתה המפלגה פעילה לכינון חוק לאיחוד אזרחי של זוגות חד מיניים שנחקק ב-2001.
בבחירות 2002 זכו הירוקים ב-8.6% מקולות המצביעים ושבו לקואליציית ה"אדום-ירוק" שנתמכה בעיקר על ידי המתנגדים למלחמת עיראק. פישר וטריטין שבו לתפקידיהם כשר החוץ והשר לאיכות הסביבה בהתאמה, והמפלגה קיבלה גם את תיק הגנת הצרכן, התזונה והחקלאות בממשלה.
ב-2003 השיגה המפלגה שיא של 13 מתוך 99 המושבים המוקצים לגרמניה בבחירות לפרלמנט האירופי.
אף על פי שהמפלגה שמרה על כוחה בבחירות 2005 וזכתה ב-8.1% מהקולות, חוותה SPD מפלה ואת הממשלה לאחר הבחירות הרכיבה המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
המפלגה חברה בממשלת שולץ הראשונה וזאת לאחר שנים בהן המפלגה ישבה בספסלי האופוזיציה.
מפלגה באופוזיציה
אף על פי שהמפלגה נמצאת באופוזיציה מ-2005 ועד 2021, היא הייתה שותפה במספר קואליציות עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בלנדטאגים (פרלמנטים מדינתיים) במספר מדינות גרמניה, כגון המבורג, ברמן, נורדריין-וסטפאליה, הסן, סקסוניה התחתונה וריינלנד-פפאלץ. בבאדן-וירטמברג נבחר בעקבות בחירות 2011 נציג המפלגה, לראשונה בתולדותיה, לראש הממשלה והמפלגה הפכה למרכיב עיקרי בקואליציה.
ארנסט אטצ'י
ארנסט אטצ'י-אובן (נולד ב-4 ביוני 1975 בבואאה) הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת הבלם.
אטצ'י גדל בקבוצת הפאר המקומית קוטון ספורט. במהלך הקריירה האירופית שיחק בלאנס ובשאטורו הצרפתיות וכן שיחק שלוש עונות בליגת העל הבלגית, ולאחר מכן הגיע לליגת העל, שם שיחק במדיהן של בני סכנין (כולל זכייה בגביע המדינה), מ.ס. אשדוד, בני יהודה והפועל בני לוד.
קריירת משחק
סונג החל את הקריירה בקבוצת הנוער של קוטון ספורט, קבוצת הפאר הקמרונית. בעונת החל לשחק במדיה של הקבוצה הבוגרת, והיה שותף לשתי אליפויות קמרון שבהן זכתה הקבוצה, ב- וב-.
לקראת עונת, החל אטצ'י את הקריירה האירופית, כאשר הצטרף ללאנס של המאמן דניאל לקלרק. את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית ערך ב-10 בספטמבר 1998, בהפסד קבוצתו 0–2 למונקו, ובסך הכול ערך חמש הופעות ליגה, מתוכן ארבע בהרכב, ורשם בישול אחד. במקביל, ייצג את הקבוצה בשלב הבתים של ליגת האלופות, וערך שתי הופעות בהרכב, כאשר קבוצתו הפתיעה וסיימה במקום השני בבית, לפני ארסנל, אך לא צברה מספיק נקודות כדי להמשיך לשלב הבא. אטצ'י שיחק לסירוגין גם בקבוצת המילואים של המועדון, במדיה ערך 13 הופעות. לאחר עונה אחת במדי לאנס, הושאל אטצ'י לשאטורו מליגת המשנה. אטצ'י זכה לדקות משחק רבות יותר, וסיים את עונת עם 24 הופעות ליגה.
לקראת עונת, בתום שתי עונות בצרפת, עבר אטצ'י לאנדרכט אלסט מליגת העל הבלגית. המועדון סבל מבעיות כלכליות קשות, אך ברמה המקצועית הצליח לשרוד עונה נוספת בליגה הבכירה, כאשר סיים במקום ה-16, מקום אחד ונקודת ליגה אחת מעל המקום המוביל לליגת המשנה. אטצ'י תרם שער ליגה בודד ב-21 הופעות להישארותה של הקבוצה, ובתום עונה אחת הצטרף לשרלרואה, בעונת הבכורה של אנזו שיפו כמאמן לאחר שפרש במדיה של הקבוצה. תחת שיפו ערך אטצ'י 22 הופעות ליגה. לאחר עונה אחת במרכז הטבלה, וחילופי המאמנים בתום העונה, שוב מצא עצמו אטצ'י במאבק נגד הירידה, ובמקביל סבל מירידה בדקות המשחק, אך הצליח לסייע לקבוצה לשמור על מקומה בליגה הבכירה.
לקראת עונת 2003/2004, חתם אטצ'י בבני סכנין מליגת העל, תחת המאמן אייל לחמן. אטצ'י סייע לקבוצתו לזכות בעונה זו בגביע המדינה, כאשר פתח בהרכב במשחק הגמר בו ניצחה סכנין 1–4 את הפועל חיפה. אטצ'י המשיך בסכנין לעונה נוספת, בה לא הצליח להרשים ולהזכיר את יכולתו מעונת הזכייה בגביע. הוא שוחרר בתום העונה, ובסך הכול סיים את דרכו בסכנין עם שלושה שערי ליגה ב-52 הופעות.
בתום שתי עונות בסכנין, ולקראת עונת 2005/2006, חתם אטצ'י בשורות מ.ס. אשדוד. אטצ'י לא הצליח להפגין יכולת גבוהה ולזכות באמונו של המאמן יוסי מזרחי, ועל אף שרשם 14 הופעות ליגה במדי הקבוצה, עבר כבר לאחר חצי עונה לבני יהודה תל אביב. אטצ'י החליף בקבוצה את אדריאן גמאן, בין היתר בעקבות רצונו של המאמן ניצן שירזי להחתים שחקן מתוך הליגה. את הופעת הבכורה שלו במועדון רשם כבר לאחר שבוע, במשחק ביתי מול סכנין. אטצ'י היה שותף לחצי עונה מוצלחת של המועדון, בסיומה התייצבה הקבוצה במקום הרביעי בטבלה ואף העפילה לגמר גביע המדינה, שם נוצחה 0–1 על ידי הפועל תל אביב. אטצ'י שיחק במשחקי חצי הגמר מול מכבי חיפה והגמר מול הפועל תל אביב, ובליגה ערך 11 הופעות במדי הקבוצה.
לקראת 2006/2007 ירד אטצ'י לליגה הלאומית וחתם במדיה של הפועל בני לוד. בעונת הבכורה שלו הספיק לערוך שבע הופעות ליגה בלבד, לאחר שנעדר כחצי שנה מהמגרשים, וקבוצתו הצליחה לשרוד בליגת המשנה. עונה לאחר מכן, חזר אטצ'י לכושר והיה שותף לעונה מוצלחת עם 23 הופעות ליגה. על עונה זו האפילה תקרית במהלך משחק הליגה מול הפועל באר שבע בנובמבר 2007. אטצ'י הורחק בכרטיס צהוב שני, ובעת ירידתו מהמגרש תפס בחולצתו של יניב אלול וגרר אותו על הדשא באגרסיביות. המאמן מישל דיין הודיע בתום המשחק כי אטצ'י ייענש על התנהגותו. בסופו של דבר סייע אטצ'י לקבוצתו לסיים את העונה במקום החמישי, מרחק חמש נקודות בלבד מהמקום החמישי המוביל לליגת העל.
בתום העונה פרש אטצ'י ממשחק פעיל בגיל 33.
נבחרת קמרון
אטצ'י החל את דרכו במדי נבחרת קמרון במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 1998, בניצחונה של קמרון 0–4 על ב-26 בינואר 1997. בסך הכול ערך ארבע הופעות במדי הנבחרת בטורניר המוקדמות, וסייע לה להעפיל מהמקום הראשון בבית.
לאחר ששיחק בשורת משחקי ידידות וכן ערך הופעה בודדת במוקדמות מונדיאל 1998, זומן אטצ'י לסגל קמרון לקראת גביע אפריקה 1998. הוא שיחק בכל ארבעת משחקיה של קמרון בטורניר, שהסתיימו בהדחה ברבע הגמר על ידי.
קלונימוס בן קלונימוס
רבי קָלוֹנִימוּס בן קָלוֹנִימוּס (1286 או 1287, ארל - אחרי 1328) היה חכם ומשורר צרפתי-איטלקי. נשא, כאביו, את התואר "נשיא". חיבר את הספר "אבן בחן" ו"מסכת פורים", וכן עסק רבות בתרגום ספרי פילוסופיה ורפואה מערבית לעברית.
ביוגרפיה
קלונימוס נולד בארל שבפרובאנס, ובצעירותו החל ללמוד מקרא, רבנות ושפות, והחל לתרגם ספרות. ככל הנראה החל לנדוד בשנת 1306, ונסע ללמוד בברצלונה. משם הוא כתב אגרת למשפחתו בצרפת בה תיאר את החכמים עמם נפגש, ואת מצבם הירוד מבחינה תורנית של תושבי פרובאנס. ב-1308 חזר לעיר הולדתו, ובמשך שנתיים תרגם ספרי מתמטיקה ורפואה מערבית לעברית. ב-1314 הוא היה באוויניון, וב-1318, מהעיירה סלון שבקרבת ארל, שבה למד מפי המלומד אבא מרי בן אליגדור, כתב "תשובה" נגד הספר "ספר הסוד" של יוסף אבן כספי. בין השנים 1318-1323 הוא התגורר בקטלוניה, שם גם כתב את ספרו העוסק בענייני מוסר "אבן בחן".
בעקבות ספרו הוא התפרסם בקטלוניה וספרו הפך נפוץ, עד כדי כך שב-1324 מלך נאפולי, רובר (החכם) לבית אנז'ו, הזמינו לשבת אצלו ולתרגם ספרות מערבית ללטינית. קלונימוס נעתר להזמנה, אך העדיף להתגורר ברומא מפני ששם התגוררו יותר יהודים. בזמן ישיבתו ברומא כתב לבנו את "אגרת המוסר". אחיו של קלונימוס, שמואל, התכתב עם עמנואל הרומי בנוגע לשובו של קלונימוס לעירו, ועמנואל הרומי באחת מאגרותיו מפליג בשבחו של קלונימוס: "אמרנו בצלו נחיה... משך ביפיו הלבבות, נפלא בעיני המחשבות". בסופו של דבר שב קלונימוס לעירו. אין בידינו ידיעות אודות פעולותיו לאחר 1328.
חיבוריו ועבודתו
חיבורו המפורסם של קלונימוס הוא "אבן בחן" העוסק בענייני מוסר, שאותו, כאמור, כתב בקטלוניה. בחיבור מותח קלונימוס בן קלונימוס ביקורת תקיפה ביותר על החברה היהודית של התקופה, מהדורה מחודשת של הספר על פי כתבי יד ודפוסים ראשונים יצאה לאור בשנת 1956 על ידי אברהם מאיר הברמן בצירוף הערות ושינויי נוסחאות. עוד הוא עסק רבות בתרגום, ובין השאר תרגם את "איגרת בעלי חיים" מערבית, ושפורסמה מאוחר יותר במהדורות שונות בעברית. במהלך עבודתו אודות האיגרת הוא נאלץ למצוא שמות עבריים רבים לבעלי חיים, ובתוך הדברים הוא מזכיר ש"הזמיר בעל הלשונות ובעל הנגינות הוא זה העומד על ענף האילן". יעקב עציון כותב כי השימוש במונח "זמיר" אינו משמש לתיאור ציפור במקורות הקדומים, וייתכן כי זהו המקור הראשון לקרוא כך לציפור השיר. כשישב ברומא כתב פרודיה לפורים על התלמוד בשם "מסכת פורים", שעוררה התנגדות רבנית.
כן התפרסם חיבורו "מגלת ההתנצלות הקטן". באיגרת זו מתנצל קלונימוס בפני אחיו על שהרחיק נדוד מביתו בארל, נטש את משפחתו, וגלה למקום תורה בברצלונה. כדי להצדיק את המעשה, קלונימוס משרטט תיאור מעניין וחי של בתי המדרש הסמוכים לארל, על מעלותיהם ובעיקר חסרונותיהם.
חיבור אחר שלו התפרסם ללא ציון מלא של שם המחבר. זהו ספרו "משרת משה" העוסק בהגנה על הרמב"ם ועל ספרו מורה נבוכים כנגד מתקיפיו. שיטת ההגנה של ר' קלונימוס היא להציג פרשנות שמרנית (יחסית) לעמדותיו של הרמב"ם.
זהות מגדרית
באחד מהקטעים בחיבורו "אבן בוחן", הדובר מקלל את היותו גבר ומביע את רצונו להפוך לאישה