cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מייקל ויין
קריירה עסקית
לאחר תום שירותו ועד מאי 1975 שימש ויין כמנהל בחברת Research Analysis and Development (RAD), Inc. ביולי אותה שנה הוא החל קריירה בת 24 שנים בחברת ג'נרל דיינמיקס. בתקופה זו הוא עבר למשך שלוש שנים לחברת לוקהיד מרטין ושב לג'נרל דיינמיקס כדי לכהן כסגן נשיא בכיר. ב-1999 הוא סיים את עבודתו בחברה. בשנים 2000–2001 הוא היה מעורב בקרנות הון סיכון. הוא טיפח חברות טכנולוגיה קטניות בשלב ההזנק שלהן ושימש במשרות ניהוליות בשתי חברות כאלה.
קריירה ממשלתית
ביולי 2001 מונה ויין כסגן ראשי לתת-מזכיר ההגנה לרכש, טכנולוגיה ולוגיסטיקה. במאי 2003 הוא מונה כתת-מזכיר ההגנה בפועל לרכש, טכנולוגיה ולוגיסטיקה.
בתפקידו זה היה ויין איש הצוות הראשי והיועץ של מזכיר ההגנה וסגנו בכל הנושאים הקשורים למערכות הרכש, מחקר ופיתוח, טכנולוגיות מתקדמות, הערכה ובדיקה, ייצור, לוגיסטיקה, ניהול מתקנים, בינוי צבאי, רכש, הגנת הסביבה, ונושאים הקשורים לנשק להשמדה המונית של מחלקת ההגנה.
מזכיר חיל האוויר
בנובמבר 2005 מונה ויין כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית. בתפקיד זה הוא היה אחראי על מחלקת חיל האוויר, כולל על ארגון, אימון, הצטיידות ודאגה לענייני הרווחה של כמעט 370,000 איש ואישה בשירות פעיל, 180,000 אנשי המשמר הלאומי של חיל האוויר ואנשי המילואים, ושל 160,000 עובדים אזרחיים ובני משפחותיהם.
אנרגיות מתחדשות
ויין בלט כתומך באנרגיות מתחדשות וקידם את הנושא בחיל האוויר. בחוברת שהופצה בחיל בנושא הוא כתב: "ההיסמכות על נפט מיובא ממשיכה לאיים על הביטחון הכלכלי, הפיננסי והפיזי של האומה, בעוד שהשימוש בדלק מאובנים תורם לבעיות הזיהום הלאומיות. חיל האוויר מאמין שפיתוח מקורות אנרגיה מתחדשות עבור מתקניו הוא אחד המרכיבים החשובים ביותר של האסטרטגיה הכוללת שלנו". ב-2008 מוקם חיל האוויר של ארצות הברית ברשימת 25 הגופים העושים שימוש בחשמל מאנרגיות מתחדשות בהיקף הרחב ביותר בארצות הברית.
התפטרותו
ב-5 ביוני 2008 הודיע מזכיר ההגנה רוברט גייטס שהוא קיבל את התפטרותו של ויין כמזכיר חיל האוויר על רקע "ירידה בהתמקדות ובביצועים של המשימות של חיל האוויר הקשורות לכלי נשק גרעיני" ו"חוסר בתרבות של הערכה עצמית קריטית". גייטס ציין שתי תקריות בהן חיל האוויר איבד את המעקב שלו על כלי נשק גרעיניים או על חלקים שלהם. בתקרית אחת, מרעומים של כלי נשק גרעיני נשלחו בטעות לטאיוואן במקום סוללות של מסוקים שהוזמנו. בתקרית השנייה, טס מפציץ B-52 לכל אורכה של ארצות הברית כשהוא מחומש בשישה טילי שיוט גרעיניים ללא שאף אחד ידע שהם נמצאים במטוס. ויין יצא נגד הדוח שהוגש בעקבות חקירת שתי התקריות, שנכרכו יחדיו, שנוהלה על ידי האדמירל קירקלנד דונלד, וטען נגד גישתו של דונלד, כאיש הצי. כמו כן הוא טען נגד גישתו של גייטס נגד חיל האוויר.
לאחר פרישתו
ביוני 2020 הודיע הנשיא דונלד טראמפ על מינויו של ויין כחבר במועצת המבקרים של אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
אנגלה מרקל
אנגלה דורותיאה מרקל (בגרמנית: Angela Dorothea Merkel, ; נולדה ב-17 ביולי 1954) היא פוליטיקאית גרמנייה, שכיהנה כקנצלרית גרמניה השמינית בין השנים 2005–2021. בעבר עמדה בראש המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU).
אנגלה מרקל האישה הראשונה בהיסטוריה של גרמניה אשר כיהנה בתפקיד הקנצלר. היא גם הראשונה מבין הקנצלרים שגדלה בגרמניה המזרחית, והראשונה מביניהם שנולדה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
נולדה בשם אנגלה דורותיאה קאזנר (Angela Dorothea Kasner) בהמבורג, להורסט והרלינד קאזנר. יש לה אח ואחות צעירים ממנה.
אביה, הורסט קאזנר (Horst Kasner, 1926–2011), נולד בשכונת הפועלים וודינג בצפון ברלין, ללודוויג קאזנר, מהגר פולני משלזיה, שנולד בעיר פוזנן ומרגרתה, גרמניה מברלין. השניים נפגשו בברלין, נישאו, השתקעו בה וסמוך אחר כך, ב-1930 שינו את שם משפחתם קאז'מירצ'אק (Kaźmierczak), לשם בעל הצליל הגרמני, קאזנר. לודוויג, הסב, עבד בברלין כשוטר עד מותו ב-1959. הורסט, אביה של מרקל גדל בשכונת פנקו, סמוך לשכונת הולדתו, בצפון-מזרח העיר.
אמה של מרקל, הרלינד לבית ינטש (Herlind née Jentzsch), נולדה ב-1928 בדנציג והייתה מורה לאנגלית ולטינית. אביה, סבה של מרקל היה הפוליטיקאי וילי ינטש ואמה, סבתה של מרקל, גרטרוד דראנגה הייתה בתו של אמיל דראנגה, פקיד בעיריית אלבינג (אלבלונג בפולין).
הדת מילאה תפקיד מרכזי במעבר של משפחת קאזנר לגרמניה המזרחית. אביה נולד למשפחה קתולית, אולם זו עברה כולה ללותרניזם כשהיה ילד. מאוחר יותר הוא למד תאולוגיה לותרנית בהידלברג, ולאחר מכן בהמבורג. בשנת 1954, כשמרקל הייתה בת שלושה חודשים, אביה קיבל תפקיד כומר בכנסייה לותרנית בקוויצוב, רובע של פרלברג בברנדנבורג, שהייתה אז חלק מגרמניה המזרחית. עקב כך, המשפחה עברה לטמפלין, ומרקל גדלה באזור הכפרי הזה, כ-90 ק"מ צפונית לברלין המזרחית.
כמו צעירים רבים בגרמניה המזרחית, מרקל הייתה חברה בנוער הגרמני החופשי, תנועת הנוער הרשמית שהייתה בחסותה של מפלגת השלטון - מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. אף על פי שרשמית החברות בתנועה הייתה התנדבותית, אלו שבחרו שלא להצטרף נתקלו בקשיים רבים בהרשמה למוסדות להשכלה גבוהה. היא לא השתתפה בטקס ההגעה לבגרות החילוני "יוגנדווייהה", שהיה נהוג בגרמניה המזרחית באותה תקופה. במקום זה, היא עברה קונפירמציה. בבית הספר, למדה מרקל לדבר רוסית שוטפת, ואף הוענק לה פרס על הצטיינותה ברוסית ובמתמטיקה.
בין השנים 1973–1978 למדה אנגלה מרקל פיזיקה באוניברסיטת לייפציג. בזמן היותה סטודנטית, השתתפה בפרויקט השיקום של המוריצבסטיי, אותו יזמו סטודנטים כדי ליצור לעצמם מועדון ומתקן נופש בקמפוס. יוזמה כזו הייתה חסרת תקדים בגרמניה המזרחית של אותה התקופה, ותחילה נתקלה בהתנגדות מצד אוניברסיטת לייפציג. אולם בעזרת גיבוי מצד ההנהגה המקומית של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, הותר לפרויקט להמשיך. בין 1978 ל-1990 מרקל עבדה ולמדה במכון המרכזי לכימיה פיזיקלית באקדמיה הגרמנית למדעים בברלין. במהלך התקופה הזו הפכה לחברה במזכירות "הנוער הגרמני החופשי" של האקדמיה למדעים. לדברי מרקל, היא הייתה מזכירת התרבות, תפקיד שכלל פעילויות כמו השגת כרטיסים לתיאטרון וארגון שיחות עם סופרים סובייטים שהגיעו לביקור. לאחר שסיימה דוקטורט בכימיה קוונטית ב-1986 עבדה מרקל כחוקרת ופרסמה מאמרים בתחומה.
קריירה פוליטית מוקדמת
מרקל התחילה את דרכה הפוליטית עם התמוטטות המשטר הקומוניסטי בגרמניה המזרחית. כחודש לאחר נפילת חומת ברלין, החלה מרקל להיות מעורבת בתנועה הדמוקרטית הצומחת והצטרפה אל המפלגה החדשה "התעוררות דמוקרטית", שעמדה לבחירות לפולקסקאמר במסגרת "הברית למען גרמניה", רשימה של מפלגות מרכז-ימין שהיוותה את המקבילה המזרח גרמנית של הנוצרים הדמוקרטיים. לאחר ניצחון הרשימה בבחירות הכלליות בגרמניה המזרחית, 1990, שהיו היחידות בתולדותיה שהשתתפו בהן יותר ממפלגה אחת, מרקל מונתה לסגנית הדוברת של הממשלה, תחת לותר דה מזייר. מרקל הרשימה אותו בהתנהלותה מול שאלות התקשורת לגבי תפקידו של וולפגנג שנור (Wolfgang Schnur), אחד ממנהיגי המפלגה, כמודיע סודי של המשטרה. באפריל 1990 "התעוררות דמוקרטית" התמזגה עם האיחוד הדמוקרטי הנוצרי, שלאחר איחוד גרמניה מחדש התמזג עם מקבילו המערבי.
בבחירות הפדרליות בגרמניה, 1990, הראשונות מאז איחוד גרמניה, נבחרה מרקל לבונדסטאג במחוז הבחירה שטראלזונד - נורדפורפומרן - ריגן. היא ניצחה בבחירות במחוז הזה בשש מערכות הבחירות הפדרליות שהתקיימו מאז. לאחר הבחירות הראשונות, היא מונתה לשרת הנשים והנוער תחת הקנצלר הלמוט קוהל, וכך, בגיל 36, הפכה מרקל לשרה הצעירה ביותר בתולדות גרמניה. היא שימשה בתפקיד זה במשך שלוש שנים, וב-1994 קודמה לתפקיד שרה לענייני הסביבה וביטחון גרעיני, שהעניק לה נראות פוליטית גדולה יותר ובמה שסייעו לה לבנות את הקריירה הפוליטית שלה. כבת-חסותו של קוהל וכשרה הצעירה ביותר בממשלתו, נהג קוהל לכנות אותה "נערתי" (mein Mädchen).
מנהיגת האופוזיציה
לאחר תבוסת המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (ה-CDU) של קוהל בבחירות הפדרליות בגרמניה, 1998, התמנתה מרקל ב-7 בנובמבר 1998 למזכירה הכללית של המפלגה. בבחירות 1999 ניהלה מרקל סדרת ניצחונות של המפלגה בשש מתוך שבע מדינות ובכך נשברה שליטתן של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) ומפלגת הירוקים בבונדסראט.
בעקבות שערוריית התרומות למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, שהיו מעורבים בה אישים בכירים רבים במפלגה, כולל קוהל עצמו ויורשו כמנהיג המפלגה, וולפגנג שויבלה, ביקרה מרקל את קוהל בפומבי ותמכה בהתחלה חדשה של המפלגה, בלעדיו. ב-10 באפריל 2000 נבחרה להחליף את שויבלה, ובכך הייתה לאישה הראשונה שנבחרה להנהיג מפלגה בגרמניה. בחירתה הפתיעה רבים, מכיוון שאישיותה היוותה ניגוד לאופי המפלגה שאותה נבחרה להנהיג: מרקל היא פרוטסטנטית צנטריסטית שמוצאה מצפון גרמניה הפרוטסטנטי, ואילו מפלגתה היא שמרנית חברתית  בעלת מעוזים במערב ודרום גרמניה ונשלטת על ידי גברים, ולמפלגת האחות הבווארית שלה, ה-CSU, ישנם שורשים קתוליים עמוקים.
בעקבות בחירתה למנהיגת ה-CDU, נהנתה מרקל מפופולריות משמעותית וסקרים הצביעו על כך שגרמנים רבים רצו לראות אותה הופכת למתמודדת הראשית מול הקנצלר שרדר בבחירות 2002. אולם מאוחר יותר היא תומרנה פוליטית על ידי מנהיג ה-CSU הבווארית, אדמונד שטויבר, שבסופו של דבר מסרה לו את הזכות להתמודד מול שרדר. שטויבר בזבז יתרון גדול בסקרים והפסיד בבחירות בהפרש מזערי. לאחר הפסדו, בנוסף על תפקידה כמנהיגת מפלגתה, הפכה מרקל למנהיגת האופוזיציה בבונדסטאג: פרידריך מרץ, קודמה בתפקיד הזה, הוזז ממנו כדי לפנות את המקום למרקל.
מרקל תמכה ברפורמה משמעותית של המערכת הכלכלית והחברתית של גרמניה, ונחשבה כתומכת בכלכלת שוק יותר ממפלגתה. היא תמכה בשינויים בחוקי העבודה, ובפרט בהסרת חסמים לפיטורי עובדים ובהגדלת מספר שעות העבודה המותרות בשבוע. היא טענה שהחוקים הקיימים הקשו על גרמניה להתחרות בשוק הבינלאומי, משום שחברות לא יכלו לשלוט בקלות בעלויות העבודה כאשר הפעילות העסקית בשפל.
מרקל דגלה בשותפות טרנס-אטלנטית חזקה וידידות גרמנית-אמריקנית. באביב 2003, למרות התנגדות ציבורית חזקה, תמכה מרקל בכניסת ארצות הברית לעיראק. היא תיארה אותה כ"בלתי נמנעת" והאשימה את הקנצלר שרדר באנטי-אמריקניות. היא ביקרה את תמיכת הממשלה בצירוף טורקיה לאיחוד האירופי והעדיפה במקום זאת "שותפוּת עם זכויות". בכך שיקפה את דעת הקהל שהפכה עוינת יותר כלפי חברותה של טורקיה באיחוד האירופי.
קנצלרית גרמניה
ב-30 במאי 2005 זכתה מרקל במועמדות מטעם ה-CDU וה-CSU להתמודדות מול הקנצלר גרהרד שרדר. בבחירות הפדרליות 2005 שנערכו ב-18 בספטמבר, זכתה המפלגה המאוחדת שבראשותה ב-226 מושבים (35.2% אחוזים), לעומת 222 (34.2%) שקיבלה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות שרדר.
ב-22 בנובמבר 2005, נכנסה מרקל ללשכת קנצלר גרמניה בעקבות בחירות שהביאו לקואליציה גדולה (ממשלת אחדות) עם מפלגת SPD. בכך הפכה מרקל לקנצלרית הראשונה בתולדות גרמניה. היא נבחרה ברוב של 397 מול 217 נציגים במליאה החדשה של הבונדסטאג, אולם 51 חברים בקואליציה הצביעו נגדה.
בבחירות 2009 נבחרה מפלגתה מחדש, הפעם עם מספר גדול יותר של מושבים, מה שאפשר לה להקים קואליציה עם המפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP). ב-4 בנובמבר 2009, מיד לאחר הקמת ממשלתה החדשה, נאמה מרקל בפני שני בתי הנבחרים של ארצות הברית. בכך הפכה למנהיגת גרמניה הראשונה שעשתה זאת, לאחר שקונראד אדנאואר עשה זאת אמנם, אך בשני נאומים נפרדים בפני שני הבתים.
בבחירות 2013 שנערכו בספטמבר, שוב ניצחו ה-CDU וה-CSU, אולם בשל כישלונה של ה-FDP לעבור את אחוז החסימה (5%) שמהווה את סף הכניסה לפרלמנט, שוב הוקמה קואליציה גדולה עם ה-SPD. ב-17 בדצמבר הושבעה הממשלה השלישית בראשות הקנצלרית מרקל.
בבחירות 2017 זכתה שוב מפלגתה של מרקל, אך ברוב קטן יותר מהבחירות הקודמות. היא הצליחה להרכיב קואליציה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית רק לאחר 4 חודשי משא ומתן, כאשר חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצביעו במרץ 2018 בעד הכניסה לקואליציה עם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית של מרקל, תוך שהם סוללים את הדרך להשבעת הממשלה הרביעית בראשות מרקל.
ב-29 באוקטובר 2018, לאחר כישלון מפלגתה בבחירות המקומיות בגרמניה, הודיעה מרקל כי לא תתמודד על כהונה נוספת לראשות מפלגתה בבחירות הקרובות.
ב-8 בדצמבר 2021 סיימה את תפקידה לאחר כ-16 שנות כהונה.
כלכלה
מרקל הובילה את גרמניה לשגשוג כלכלי. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, התמודדה גרמניה עם המשבר הכלכלי העולמי (2008). גרמניה הראתה דומיננטיות בטיפול במשבר החוב האירופי. עד סוף כהונתה, סין העממית הפכה לשותפת סחר בולטת.
כאשר נבחרה לראשונה, מרקל התחייבה להחזיר את הגירעון התקציבי של גרמניה לטווח המותר על ידי חוקי האיחוד האירופי. החל משנת 2009, הונהגה מדיניות תקציבית שנועדה לשמור על גרעון נמוך ואף אפסי. בשנת 2019 הודיע שר האוצר אולף שולץ כי הממשלה מוכנה לשקול השקעה ממשלתית (שתהיה כרוכה בגירעון) במקרה של מיתון. במהלך מגפת הקורונה בגרמניה, הממשלה ויתרה על מדיניות זו במטרה להתמודד עם השפעת מגפת הקורונה על הכלכלה ולספק סיוע כלכלי לאזרחיה ואף לחברות האיחוד האירופי.
גרמניה הצליחה לשמור על אבטלה נמוכה בתקופתה למרות המשברים.
הגירה
במהלך כהונתה, חזרה מרקל ואמרה כי על המהגרים להשתלב ולאמץ את תרבותה וערכיה של גרמניה. דבריה הצטרפו לדיון המתרחב בגרמניה על ממדי ההגירה, השפעתה על גרמניה ועל הדרגה שבה מהגרים מוסלמים השתלבו בתוך החברה הגרמנית. בעקבות משבר ההגירה באירופה ב-2015, מספר האנשים שהגיעו מאפריקה, כמו גם מהמזרח התיכון במיוחד מסוריה, עלה באופן משמעותי. מרקל התחייבה להעניק מקלט כללי בגרמניה לסורים שברחו ממלחמת האזרחים, וכתוצאה מכך הפסיקה את אכיפת תקנת דבלין של האיחוד האירופי לגבי מחפשי מקלט.
מדיניות חוץ
מדיניות החוץ של מרקל התמקדה בחיזוק שיתוף הפעולה האירופי והסכמי סחר בינלאומיים. בראש סדר העדיפות של מרקל עמד בין השאר חיזוק קשרים כלכליים בין-יבשתיים. ב-30 באפריל 2007 היא חתמה בבית הלבן על ההסכם למועצה הכלכלית הטראנס-אטלנטית. למרקל היו יחסים טובים עם נשיאי ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש וברק אובמה. ב-2016 תיאר אותה אובמה כ"שותפה הבינלאומית הקרובה ביותר" שלו במהלך כהונתו כנשיא.
ב-2006 הביעה מרקל דאגה מהסתמכות היתר על אנרגיה רוסית, אולם זכתה בברלין לתמיכה מועטה בנושא.
ב-25 בספטמבר 2007 נפגשה מרקל עם טנזין גיאטסו, הדלאי לאמה ה-14 לשיחות "פרטיות ולא-רשמיות" במשרד הקנצלר הגרמני בברלין, תוך מחאות מצד סין. לאחר מכן ביטלה סין שיחות נפרדות עם בכירים גרמנים, בהן שיחות עם שרת המשפטים בריגיטה ציפריס.
בהכירה את חשיבותה של סין לכלכלת גרמניה, מאז תחילת כהונתה ב-2005 ועד 2014 הובילה מרקל שבע משלחות סחר לסין. במרץ 2014 ביקר בגרמניה נשיא סין, שי ג'ינפינג.
בשנת 2015 הפכה מרקל למנהיגה היחידה שהשתתפה בכל מפגשי הפסגה של ה-G-20 מאז הראשונה שהתקיימה ב-2008, בהשתתפה במספר שיא של 11 מפגשי-פסגה עד 2016. ב-2017 היא ארחה את המפגש ה-12 בפסגת ה-G-20 בהמבורג 2017.
בתור בת המלחמה הקרה, מרקל הדגישה את החשיבות במניעת מתיחות בין־מעצמתית. היא ניסתה להפריד בין הפרות זכויות האדם בסין וההתפשטות הטריטוריאלית הרוסית ובין סוגיות של מסחר וכלכלה.
משבר בגוש האירו
בעקבות נפילות גדולות בבורסות ברחבי העולם בספטמבר 2008, נרתמה ממשלת גרמניה לעזרת חברת המשכנתאות "Hypo Real Estate", עם חילוץ שהוסכם עליו ב-6 באוקטובר, שבו בנקים גרמניים יתרמו 30 מיליארד יורו והדויטשה בונדסבנק יעניק 20 מיליארד יורו לקו אשראי.
ב-4 באוקטובר 2008, לאחר החלטת ממשלת אירלנד לערוב לכל ההפקדות בחסכונות פרטיים, ביקרה מרקל את הצעד הזה בחריפות ואמרה שלממשלת גרמניה אין תוכניות לעשות דבר דומה. בסופו של דבר, ממשלות אירופיות אחרות העלו את המגבלות או שהבטיחו לערוב לחסכונות במלואם.
מעמדה הבינלאומי
במהלך שנות כהונתה, ובייחוד לאחר פרוץ משבר ההגירה באירופה, הפכה מרקל למנהיגה חשובה ומובילה באיחוד האירופי ובעולם. מדיניותה בנושא קליטת הפליטים ממלחמת האזרחים בסוריה קנתה לה מתנגדים כמו גם תומכים.
חייה האישיים
מרקל נולדה בהמבורג, שבגרמניה המערבית, אך משפחתה עברה לגרמניה המזרחית בילדותה. מרקל מתגוררת גם כיום בחלקה של ברלין שהשתייך למזרח גרמניה.
מרקל דוברת רוסית ואנגלית באופן שוטף. בשנת 1986 אושרה עבודת הדוקטורט שלה בכימיה קוואנטית, ענף בכימיה תאורטית הנושק לפיזיקה. עד שנת 2003 פרסמה עשרות מאמרי מחקר, האחרונים שבהם עוסקים בהתפתחות סרטן - לוקמיה ומלנומה.
בשנת 1974, במהלך לימודיה, הכירה את הפיזיקאי אולריך מרקל, והשניים נישאו ב-3 בספטמבר 1977. הם התגרשו ב-1982.
בסוף דצמבר 1998 נישאה לבן זוגה הנוכחי, פרופסור לכימיה יואכים זאואר. את זאואר הכירה כשכבר היה אב לשני בנים. למרקל אין ילדים.
יחסה לישראל וליהודים
מרקל תומכת בישראל, למרות מחירים פוליטיים שהיא משלמת על כך בגרמניה, בתוך המפלגה שלה וגם באיחוד האירופי. מאז נבחרה, התהדקו יחסי גרמניה וישראל ובין היתר, תרמה לכך החלטתה להפסיק את העברת הכספים לרשות הפלסטינית, לאחר בחירת ממשלת החמאס.
שבועיים לפני הבחירות לבונדסטאג ב-2002, תקפה מרקל את התנגדותו של הקנצלר שרדר למלחמת המפרץ השנייה הקרבה, וכנגד דעת הקהל הגרמנית אמרה לחברי הבונדסטאג: "אם אנחנו מתכוונים ברצינות שלמדנו את לקחי אושוויץ, את לקחי השמדתם של היהודים...אזי אנחנו צריכים לכוון את הלקחים הללו לעתיד באמצעות מדיניות אחראית היום. אני לא רוצה להיות במצב שבו ממשלה גרמנית תיאלץ לענות על השאלה: האם עשיתם מספיק כדי למנוע מהדיקטטור העיראקי להעמיד בסכנה את היהודים בישראל?". בשנת 2003 התייחסה מרקל לנושא האנטישמיות ואופיה האנטי-ישראלי: "אנחנו צריכים להיות ערניים לסוגי אנטישמיות חדשים. לדוגמה, בקרב אזרחים מסוימים, ממוצא ערבי או מוסלמי, הופיע עם הזמן סוג חדש של אנטישמיות. מוצאים תופעה דומה גם בקרב מתנגדי הגלובליזציה מהשמאל". היא התייחסה בראיון גם לעירוב בין אנטישמיות לאנטי-ציונות: "העימות עם ישראל וסוגיית זכות העם הפלסטיני יכולים לגלוש בקלות לאנטישמיות... אבל אסור לשכוח שיש גם אנטי-ציונות. לכן אנחנו צריכים באופן מודע לעמוד לצדה של ישראל. העמידה הזאת לצד ישראל חשובה למאבק באנטישמיות". בדצמבר 2003 נאמה בבית ההוצאה לאור אקסל שפרינגר והתייחסה לעמדתה של גרמניה בסכסוך הישראלי-פלסטיני: "אנחנו חייבים לפעול עקרונית למען ענייניה של ישראל - גם אם אנחנו לא מסכימים בסוגיות פוליטיות מסוימות או אם יש לנו ביקורת עליה... גרמניה צריכה לאמץ מדיניות שבמקרים של ספק תומכת בעמדותיה של ישראל ולא מאפשרת הנחות של נייטרליות. ישראל היא דמוקרטיה. הממשל הפלסטיני לא". בראיון שהעניקה ב-2005, הגדירה את תוכנית ההתנתקות "אמיצה ביותר". באותו ראיון נשאלה אילו פוליטיקאים ישראלים היו עבורה מקור השראה, ובתשובתה לכך ציינה כי מנחם בגין מאוד הרשים אותה.
הביקור הרשמי הראשון שלה בישראל לאחר כניסתה לתפקיד הקנצלרית היה ב-29 בינואר 2006. מרקל נועדה עם ממלא מקום ראש הממשלה, אהוד אולמרט (לאחר שראש הממשלה אריאל שרון שקע בתרדמת), והבהירה שגרמניה לא תקיים כל מגע עם החמאס כל עוד לא יתקיימו שלושה תנאים: הכרה בזכות קיומה של מדינת ישראל, ויתור על המאבק המזוין, וכיבוד ההבנות הדו-צדדיות שהושגו עד אז. במהלך שהייתה בארץ ביקרה שוב במוזיאון יד ושם.
בתחילת מאי 2006 הוזמנה לנאום בכנס לציון מאה שנה לקיומו של הוועד היהודי-אמריקני. זו הייתה הפעם הראשונה שקנצלר גרמני הוזמן להופיע בפני העצרת השנתית שלו. בתחילת ספטמבר 2006 הצהירה בבונדסטאג לראשונה כי קיומה של מדינת ישראל הוא חלק מ"האינטרס הלאומי העליון של גרמניה". במצע מפלגתה, שאומץ ב-2007, עגנה מרקל לראשונה את ההכרה באופייה היהודי של מדינת ישראל: "אנחנו ערבים לזכות קיומה של ישראל כמדינה יהודית בגבולות בטוחים". בראיון ב-2008 אמרה: "לא ניתן לשנות את המדינה הישראלית כך שלקיום היהודי לא תהיה עוד כל משמעות. יכול להיות רק פתרון של שתי מדינות, עם מדינה יהודית ומדינה פלסטינית". בהסכם הקואליציוני של הממשלה שהקימה ב-2009 עם המפלגה הליברלית, הופיעה לראשונה מחויבות זהה לזו שהוכנסה למצע מפלגתה: "אנחנו מכירים באחריותה המיוחדת של גרמניה כלפי ישראל כמדינה יהודית".
הביקור השלישי שלה בישראל נערך בתחילת אפריל 2007. במהלך שני ימי ביקורה, נפגשה עם ראש הממשלה אולמרט שלוש פעמים וקיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בטקס שנערך על הר הצופים. בספטמבר 2007 נאמה לראשונה בפני העצרת הכללית של האו"ם, שם אמרה: "עבורי כקנצלרית גרמניה, ביטחון ישראל אינו נתון לעולם למשא ומתן".
ביקורה הרביעי בישראל היה במרץ 2008 לציון 60 שנה להקמת המדינה. אל הביקור התלוו שבעה שרים בכירים, כמחצית משרי ממשלתה. כבר בתחילת הביקור, ביקרה מרקל בלוויית נשיא מדינת ישראל שמעון פרס בקיבוץ שדה בוקר, סיירה בביתו של דוד בן-גוריון והניחה פרחים על קברו. חברי שתי הממשלות ביקרו ביד ושם ולאחר מכן קיימו ישיבת ממשלה משותפת. ב-18 במרץ נשאה מרקל נאום בפני מליאת הכנסת. העובדה שנאמה בגרמנית הביאה לכך שמספר חברי כנסת החרימו את נאומה, בהם אריה אלדד ושלי יחימוביץ'. מרקל פתחה את נאומה בעברית ואמרה: "אני מודה לכם, שניתן לי לדבר אליכם כאן בבית מכובד זה. זה כבוד גדול עבורי". לאחר מכן עברה לגרמנית והודתה על כך שניתנה לה האפשרות לדבר בשפת אמה. מרקל חזרה בנאומה על כך שלגרמניה "אחריות היסטורית" לביטחון ישראל ושאחריות זו "היא חלק מהאינטרס הלאומי העליון" של גרמניה, וסיימה את דבריה בעברית: "מזל טוב לחגיגות שישים השנה למדינת ישראל. שלום".
ב-9 בנובמבר 2008 הוזמנה מרקל על ידי ועד הקהילות היהודיות לנאום באירוע האזכרה הראשי לציון 70 שנה לליל הבדולח, בבית הכנסת ריקה שטראסה בברלין. מרקל אמרה בנאומה: "הלהבות הללו של 9 בנובמבר בכל גרמניה - לא היה אפשר שלא לראות אותן. ועדיין, כשהשכן היהודי גורש מדירתו, לא באה סערת מחאה קולנית נגד הנאצים. הרוב שתקו... מאזרחים פשוטים ועד לחלק גדול מהכנסיות... ב-9 בנובמבר ראו הנאצים...שאין כמעט התנגדות. מכאן הם הסיקו: הטרור האנטי-יהודי יכול להימשך... אסור לנו לשתוק כשצצות דעות קדומות ואנטישמיות - כאלו שניתן לזהות בבהירות, ואלה הנפוצות יותר, המוסתרות, למשל כשמשווים את פעולותיה של ישראל נגד הטרור ברצועת עזה ל'מלחמת השמדה'".
ב-18 בינואר 2009, לאחר ההכרזה על הפסקת האש בתום מבצע עופרת יצוקה, הגיעה מרקל לירושלים יחד עם חמישה ראשי מדינות אירופיות נוספות, הישר מפסגת שארם א-שייח', אליה לא הוזמן ראש ממשלת ישראל. היה זה ביקורה החמישי בישראל.
בתחילת מערכת הבחירות של 2009, נכנסה מרקל לעימות עם הכנסייה הקתולית, לאחר שהבישוף מכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון, שנודה בעבר מהכנסייה, הוחזר אליה על ידי האפיפיור הגרמני יוזף רצינגר ושב לטעון שלא היו תאי גזים. לאחר שהאפיפיור נמנע מלהגיב לדברים ולא חזר בו מביטול נידויו של הבישוף, דרשה ממנו מרקל הבהרות וטענה כי החלטת הוותיקן "יוצרת רושם שהכחשת השואה אפשרית". דובר האפיפיור סיפק לבסוף את ההבהרות כפי שדרשה, אולם בשל נזיפתה הפומבית באפיפיור, חלק ניכר מהציבור הקתולי נמנע מלבחור ב"איחוד השמרנים" (המזוהה איתו מאוד) בהנהגת מרקל.
במהלך ביקור ראש הממשלה נתניהו בגרמניה בקיץ 2009, נשאלה מרקל על קווי דמיון בין איומי איראן להשמיד את ישראל לבין השואה, ואמרה: "השואה הייתה אחריות ייחודית של הגרמנים, שתכננו את ההשמדה השיטתית של כל העם היהודי. גרמניה נושאת באחריות נצחית וכתוצאה מכך, חלק מהאינטרס הלאומי העליון שלה הוא הגנה על ביטחונה של ישראל". בנאומה בפני שני בתי הנבחרים של ארצות הברית ב-4 בנובמבר 2009, אמרה: "מי שמאיים על ישראל מאיים גם עלינו". בהמשך הדגישה כי מטרתו של תהליך השלום היא השגת פתרון שתי המדינות: "מדינה יהודית, ישראל, ומדינה פלסטינית". ב-18 בינואר 2010 נערך באנדרטת השואה המרכזית בברלין ביקור משותף של חברי ממשלת ישראל ובראשם נתניהו, עם שרי ממשלת גרמניה ובראשם מרקל. היה זה ביקור משותף ראשון באתר לקנצלר גרמני וראש ממשלה ישראלי.
ב-31 בינואר 2011 ביקרה אנגלה מרקל בפעם השישית בישראל, ובמהלך ביקורה הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב על פועלה להידוק היחסים בין ארצה לבין ישראל. בנאומה בטקס אמרה כי "המטרה צריכה להיות שתי מדינות: מדינת ישראל דמוקרטית ויהודית בצד מדינה פלסטינית בת-קיימא". לאחר הטקס נאמה במכון למחקרי ביטחון לאומי. ב-2011, במלאת עשר שנים לפתיחת המוזיאון היהודי בברלין, קיבלה מרקל מטעמו את פרס הפיוס והסובלנות.
ב-24 בפברואר 2014 היא הגיעה לביקורה השביעי בישראל עם חברי ממשלתה וקיבלה את עיטור נשיא מדינת ישראל מידי נשיא המדינה שמעון פרס. העיטור הוענק לה בגין "מחויבותה הבלתי-מתפשרת לביטחונה של מדינת ישראל, קידום החינוך נגד אנטישמיות וגזענות ומנהיגות מוסרית יוצאת דופן". חברי הוועדה לחלוקת הפרס ציינו כי מרקל היא "מנהיגה יוצאת דופן, בעלת סולם ערכים גבוה ואמות מוסר עמוקות ויוצאות דופן, הבאות לידי ביטוי בין היתר ביחסה החם והידידותי למדינת ישראל ולעם היהודי".
בזמן מבצע צוק איתן בקיץ 2014, פרצו הפגנות אנטישמיות בערי גרמניה. ועד הקהילות היהודיות כינס עצרת הזדהות בשער ברנדנבורג תחת הסיסמה "לא עוד שנאת יהודים". מרקל ורוב שרי ממשלתה התייצבו באירוע, אולם מקרב האוכלוסייה השתתפו כמה מאות בלבד. בנאומה אמרה מרקל: "העובדה שהיום אנשים בגרמניה מקוללים, מאוימים ומותקפים כשמזוהים איכשהו שהם יהודים, או כשמביעים תמיכה בישראל, זו שערורייה איומה... אני דוחה נחרצות את כל הביטויים והתקיפות האנטישמיות, גם את אלה שהיו לאחרונה בהפגנות פרו-פלסטיניות והובעו כביקורת לכאורה על מדיניות ישראל, אך בדיעבד היו ביטוי לשנאת יהודים".
בסוף 2015 הוענק למרקל פרס אברהם גייגר מטעם הקהילה היהודית הרפורמית. ב-14 במרץ 2016 אמרה בכינוסה הראשון בברלין של הוועדה הבין-פרלמנטרית למאבק באנטישמיות: "השנאה כלפי יהודים והשנאה כלפי ישראל יוצרות לעיתים קרובות ברית לא קדושה... אם אנחנו מגנים אנטישמיות בגרמניה ובאירופה, אזי זה תקף לגבי כל סוג של עוינות כלפי יהודים. זה מתייחס לכל ביטויי האנטישמיות, כמו הביקורת לכאורה כלפי מדינת ישראל, שאינה אלא ביטוי לשנאת יהודים". ב-9 בנובמבר 2016, יום השנה ה-78 לליל הבדולח, קיבלה מרקל מידי נשיאת הקהילה היהודית במדינת בוואריה, ידידתה שרלוטה קנובלוך, את מדליית "אוהל יעקב", על שם בית הכנסת הראשי של מינכן.
בשנת 2017 הוציא העיתונאי והסופר אלדד בק את הספר "הקנצלרית - מרקל, ישראל והיהודים", המציג את סיפורה של מרקל, תוך ניתוח הפופולריות הרבה לה זכתה בקרב הציבור הישראלי.
תוארי כבוד
ב-1 באפריל 2007 קיבלה מרקל תואר דוקטור לשם כבוד (בפילוסופיה) מהאוניברסיטה העברית בירושלים. זו הייתה הפעם הראשונה שקיבלה תואר מסוג זה. ב-6 בנובמבר 2007 קיבלה את פרס ליאו בק מטעם ועד הקהילות היהודיות בגרמניה. ב-11 במרץ 2008 קיבלה בברלין את מדליית הזהב של ארגון בני ברית אירופה. ב-2008 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד גם מאוניברסיטת לייפציג. האוניברסיטה הטכנולוגית בוורוצלב (פולין) בספטמבר 2008, ואוניברסיטת באבש-בויאי בקלוז'-נאפוקה ברומניה ב-12 באוקטובר 2010, העניקו לה תארים לשם כבוד עבור תרומתה ההיסטורית לאיחוד האירופי, ותפקידה הגלובלי בחידוש שיתוף פעולה בינלאומי. בסוף ינואר 2011 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב. ב-23 במאי 2013 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ראדבאונד. באוקטובר 2018 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2014 הייתה לפי פורבס, האישה החזקה בעולם. בדצמבר 2015 נבחרה לאשת השנה של המגזין טיים, על תפקודה במשבר הכלכלי באירופה ובמשבר הפליטים באירופה. בשנת 2020 הופיעה ברשימה השנתית של מגזין טיים, טיים 100.
פרדיננד מקסימיליאן, נסיך הכתר של באדן-באדן
פרדיננד מקסימיליאן, נסיך הכתר של באדן-באדן (בגרמנית: Ferdinand Maximilian von Baden-Baden; 23 בספטמבר 1625 - 4 בנובמבר 1669), היה בנו של וילהלם, מרקיז באדן-באדן ואביו של לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן.
ביוגרפיה
פרדיננד מקסימיליאן נולד ב-23 בספטמבר 1625 בבאדן-באדן, לוילהלם, מרקיז באדן-באדן ולקתרינה אורסולה מהוהנצולרן-הכינגן, בתם של יוהאן גאורג, נסיך הוהנצולרן-הכינגן ופרנציסקה מזאלם-נופוויל. ב-15 במרץ 1653 התחתן פרדיננד מקסימיליאן עם לואיזה כריסטינה, נסיכת סבויה, בתם של טומאסו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו ומארי דה בורבון, רוזנת סואסון, ממנה נולד לו בנו היחיד לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן. זמן קצר לאחר לידת בנו, נפרד פרדיננד מקסימיליאן מאשתו וחזר לגרמניה. ב-4 בנובמבר 1669 נהרג פרדיננד מקסימיליאן בתאונת ציד בהיידלברג, בעת שביקר אצל קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ. בשנת 1677 מת אביו, ובנו לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן עלה לשלטון במקומו.
אולג קוז'מיאקו
אולג ניקולאביץ' קוז'מיאקו (רוסית: Оле́г Никола́евич Кожемя́ко ; נולד ב-17 במרץ 1962, צ'רניגובקה, מחוז המשנה צ'רניגוב, פרימוריה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא פוליטיקאי רוסי, המכהן כמושל פרימוריה מ-26 בספטמבר 2018.
קודם לכן כיהן כמושל מחוז סחלין מ-25 במרץ 2015 עד 26 בספטמבר 2018 וכמושל מחוז אמור מ-16 באוקטובר 2008 ועד 25 במרץ 2015. את הקריירה שלו כמושל מחוזי החל בעת שמונה למושל המחוז האוטונומי קוריאסקי ב-9 במרץ 2005 ושימש בתפקיד עד 1 ביולי 2007.
אולג קוז'מיאקו הוא המושל היחיד ברוסיה שעמד בראש למעלה משלוש מחוזות בפדרציה הרוסית.
שלדג העצים
שַׁלְדָּג העצים (שם מדעי: Halcyon senegalensis) הוא מין עוף הנמנה עם משפחת השלדגיים שמסדרת הכחלאים. שלדג זה נפוץ באפריקה שמדרום לסהרה. לשלדג תפוצה רחבה וגודל אוכלוסייה יציבה.
תיאור
גודל של שלדג העצים כ-23 ס"מ. זכרים שוקלים 41–60 גרם ואילו הנקבות שוקלות 55–64 גרם. הגב, הזנה ובחלק התחתון של הכנפיים בצבע כחול בוהק. ראשו, צווארו ופלג גופו התחתון בצבע לבן. החלק העליון של הכנפיים בצבע שחור. מקורו ארוך וחד כאשר החלק העליון של המקור בצבע אדום והתחתון בצבע שחור. רגליו בצבע אפור. לשלדג העצים פס שחור שנמשך מאחורי העין עד לצווארו..
מידע טקסונומי
המין תואר לראשונה ב-1766 על ידי החוקר השוודי קארולוס ליניאוס בשם המדעי Alcedo senegalensis. הסיווג לסוג Halcyon בוצע על ידי החוקר הבריטי ויליאם סואינסון ב-1821, כאשר השם של שלדג העצים מהווה את שם של כל תת-המשפחה שלדגי עצים. מקור השם Halcyon מיוונית, המילה alkuōn - ציפור שמופיעה במיתולוגיה יוונית כשליח שביקש מהאלים להרגיע את הים וכך הפך לסמל למזל טוב, בעיקר בקרב יורדי ים. מקור השם בעברית הוא הלחם בסיסים של "שולה דגים".
תת-מינים
לשלדג זה מוכרים 3 תת-מינים:
התנהגות
שלדג אגרסיבי וטריטוריאלי. נוהג לאכלס אזורים מיוערים וסוואנה. פריטים המאכלסים אזורי סוואנות נוהגים לנדוד לאזורים מיוערים בתחילת נובמבר ולחזור אל אזור הסוואנה באזור אמצע אפריל, הנדידה מתבצעת בשעות הלילה.
תזונה
בניגוד לשמו, שלדג זה לא ניזון מדגים, אלא ממגוון של חסרי חוליות כדוגמת: חגבאים, חיפושיות, צרצריים וחסרי חוליות נוספים, לעיתים גם לטאות קטנות ונחשים קטנים. לעיתים נדירות ניזון גם מגוזלים של ציפורים קטנות כדוגמת שתאי אדום-מקור. שיטת הצייד: השלדג נח על נקודת תצפית גבוהה, לרוב ענף, שממנו הוא תר אחרי טרפו, כאשר הוא מאתר טרף הוא צולל אליו מנקודת התצפית.
רבייה
עונת הרבייה מתרחשת בין נובמבר למרץ. לשלדג העצים התנהגות חיזור מרהיבה שבה הזכר קורא בקול גבוה ובסופו מציג את כנפיו. נוהג לקנן בחורי עצים שלרוב נקדחו על ידי נקריים, הנקבה מטילה 2–4 ביצים שעליהם שומרים 2 בני הזוג למשך כ-5 שבועות.
שד'א חסון
שד'א חסוּן (בערבית: شذى حسون) (נולדה ב-3 במרץ 1981) היא זמרת עיראקית ילידת מרוקו, זוכת העונה הרביעית של תוכנית המציאות הלבנונית "סטאר אקדמי".
ביוגרפיה
שד'א חסון נולדה בשנת 1981 בשם שד'א אמג'ד חסון אלשמרי בעיר קזבלנקה שבמרוקו לאם מרוקאית ולאב עיראקי שמוצאו ממחוז באבל. בתום לימודיה התיכוניים למדה ספרות אנגלית בקזבלנקה ומאוחר יותר עברה ללמוד בעיר טנג'יר שבצפון מרוקו. את תואר המוסמך שלה קיבלה לאחר שסיימה את לימודיה בצרפת.
חסון התפרסמה בזכות השתתפותה בתוכנית המציאות "סטאר אקדמי", המקבילה הלבנונית ל"כוכב נולד" הישראלי ול"אמריקן איידול" האמריקני. בתוכנית, ביצעה חסון שירים במספר רב של סגנונות מוזיקליים ובשפות שונות, בהן: אנגלית, צרפתית, ספרדית, איטלקית וגרמנית וכן במספר ניבים של השפה הערבית. כמו כן, ביצעה דואטים מוצלחים עם אמנים ערביים ומערביים בולטים. במהלך התוכנית, הועמדה חסון להדחה פעם אחת בלבד.
חובה
{{פירושונים| אישים: מקומות:
ראו גם
}}
שד'א חסון
ביוגרפיה
בגמר שנערך ב-31 במרץ 2007, גברה חסון על המתמודד הלבנוני, המתמודד המצרי, והמתמודדת התוניסית כאשר זכתה בלמעלה מ-40 אחוז מקולות המצביעים וגרפה כשבעה מיליון הצבעות מסרונים. חסון, הפכה הן לנציגת עיראק והן לאישה הראשונה והיחידה עד כה שזכתה בתחרות זו. לאחר ניצחונה, יצא המון לרחובות הערים בעיראק וחגגו את ניצחונה של חסון, מוקדי החגיגות היו בעיקר בעיר ארביל בחבל כורדיסטן, בעיר נג'ף השיעית ובבגדאד הבירה. חסון זכתה לשבחים רבים במולדתה ותמונותיה הופצו בכל העיתונים המובילים במדינה. בראיונותיה לכלי התקשורת, אמרה חסון כי מטרתה הייתה לאחד את העם העיראקי הנתון במשברים פנימיים קשים בעקבות מלחמת עיראק. על אף השבחים להם זכתה הזמרת הוטחה בפניה ביקורת על שימושה במצוקת העם העיראקי כגימיק. המבקרים, טענו כי חסון, ילידת מרוקו, אשר אינה מתגוררת בעיראק, אינה ראויה לייצג את עיראק בתוכנית.
נכון לשנת 2008 מתגוררת חסון בפרבר של ביירות, בירת לבנון.
לואיג'י ריבה
לואיג'י ריבה (באיטלקית: Luigi Riva; נולד ב-7 בנובמבר 1944), נודע גם בכינוי "קול הרעם", הוא כדורגלן עבר איטלקי. שחקנה של קבוצת קליארי ומלך שערי נבחרת בכל הזמנים. זכה עם נבחרת איטליה ביורו 1968, ועלה עם נבחרתו לגמר מונדיאל 1970, וזאת לאחר שבאותה עונה הוביל את קבוצתו קליארי לאליפות היחידה בתולדותיה.
הים הקרפאתי
הים הקרפאתי (יוונית: Καρπάθιο πέλαγος) הוא ים שולי בדרום-מזרח הים האגאי (שהוא עצמו ים שולי של הים התיכון). הים נקרא על שם האי קרפאתוס, השוכן בגבולו הדרומי.
הים הקרפאתי משתרע בין החוף המזרחי של כרתים, החוף המערבי של רודוס, והאיים הדודקאנסיים, והוא מתחבר לים כרתים במערב, ולים הלובי בדרום-מזרח. האי אסטיפיליה תוחם אותו מצפון וכרתים, קרפאתוס ורודוס מדרום.
בים הקרפאתי ישנם כמה איים קטנים. היחידים בהם שמיושבים הם האיים קאסוס (Κάσος) וקרפאתוס. עם זאת, האיים הלא-מיושבים הם בעלי חשיבות כאתרי רבייה למספר מינים של ציפורים אשר בסכנת הכחדה.
אליפות ליכטנשטיין בכדורגל
אליפות ליכטנשטיין בכדורגל הייתה טורניר האליפות השנתי בנסיכות ליכטנשטיין בו השתתפו כל מועדוני הכדורגל של ליכטנשטיין כמו גם מועדונים משווייץ ומסנט גאלן.
אלופת ליכטנשטיין בשנת 1937 הוכתרה ללא שנערך כל משחק כדורגל לאחר שמועדון טריזן היה המשתתף היחיד באותה שנה. האליפות נערכה במשך 5 שנים בלבד (אם כי טורניר הגביע החל להתקיים לאחר מלחמת העולם השנייה).
יואן יאקוב הראקליד
יאקוב יואן הראקליד (ברומנית: Ioan Iacob Eraclid), הידוע גם כיאקוב הראקלידיס (ביוונית: Ιάκωβος Ηρακλείδης), דספוט וודה או יואן השני (1511–1563) היה שליט ("דוֹמְן" או נסיך) של נסיכות מולדובה בין 18 בנובמבר 1561 – 5 בנובמבר 1563. הרפתקן ממוצא יווני, לחם לפני כן כשכיר חרב בשרות צבאות שונים באירופה ועבר לדת הלותרנית. נחשב כשליט הפרוטסטנטי הראשון במזרח אירופה.
רקע משפחתי וצעירותו
שמו המקורי אינו ידוע בוודאות, ייתכן כי היה יאקובוס ווסיליקוס.
נולד בשנת 1511 כבן של ימאי יווני באי סאמוס (או לפי גרסאות אחרות באי כרתים). כנער שרת אציל יווני בשם יאקובוס הראקלידיס, שנשא את התואר של דספוט של האיים סאמוס ופארוס. התחנך על ידי המלומד יואניס לסקריס (לא ברור אם מדובר ביאנוס לסקריס הידוע, שפעל באיטליה ובצרפת) בתחום בספרות והפילוסופיה.
מאוחר יותר, על ערש דווי, הכריז הדספוט על הצעיר כיורשו. אחרי מות אדונו, השתלט על מסמכי המשפחה והתחזה לבנו הלגיטימי של האציל המנוח ואימץ לעצמו את זכויותיו ותאריו כולל את זה של נסיך.
הרפתקאותיו בצרפת וגרמניה
בשנת 1547 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת מונפלייה בשם "יעקוב דה מרקטי". ההיסטוריון הגרמני יוהנס לאונקלביוס (לבנקלאו) מתאר אותו כ"גבר יפה-תואר, לא גבוה, חסון ואחוז שדים בגופו".
במונפלייה הכיר את הבוטנאי הצרפתי שארל דה ל'אקליז (קלוזיוס) שסיפר עליו כי התחתן עם אלמנה בשם ז'ילט ד'אנדרה, אם לילד בן 2–3. ביום מן הימים קרתה תאונה מוזרה וארון נפל על הילד והמיתו. רשויות העיר מונפלייה חיפשו את יאקוב כחשוד ברציחת הילד, אך לא מצאו אותו עוד.
הופיע שוב, הפעם בחצר המלך אנרי השני, מלך צרפת כלוחם בצבא הצרפתי שהשתתף בקרב לכיבוש מחדש של העיר מץ מידי חייליו של קרל החמישי. לדברי אותו קלוזיוס, בשנת 1553 פגש הראקליד חבר ללימודים ממונפלייה ורצח אותו מתוך חשש שידע יותר מדי פרטים על עברו.
אחרי הרצח עזב הראקליד את צרפת ועבר למחנה היריב: נכנס לשירותו של הרוזן גינטר פון שוורצבורג בצבאו של קרול החמישי ונלחם הפעם נגד הצרפתים בקרב רנטי (Renty) ב-1554 ובמצור על המצודות תרואן Therouanne ואדן Hesdin.
פצוע בקרבות, נח בעיר אנטוורפן בה כתב בלטינית מעין כרוניקה על המבצעים הצבאיים שהשתתף בהם. הספר נקרא "De Marini quod Teronovam vacant atque Hedini expugnatione" (הוא תורגם מאוחר יותר לצרפתית, והתרגום לרומנית נעשה על ידי פ. רשקאנו בשנת 1865).
ב-22 באוקטובר 1555 זכה הראקליד להתקבל על ידי קרול החמישי בעצמו שהעניק לו את תוארי אביר ורוזן פלטין. אילן היוחסין שלו נרשם כחוקי בקנצלריה האאולית. בתוקף מעמדו החדש כרוזן פלאטין נהנה מזכויות של נוטריון, זכות לקדם מעמדם של רופאים ואפילו לחלק תוארי "משורר מצטיין".
בשנת 1556 נדד בדנמרק, שוודיה, פרוסיה ופולין.
טוען לכתר הנסיכות מולדובה
בפולין התיידד עם שניים מהאצילים הפולנים הפרוטסטנטים, אולברכט לאסקי ומיקולאי רדזיוויל, שמילא את התפקיד של קנצלר של ליטא.
לאחר מכן התייצב תחת השם יאקוב דספוט בחצר שליט מולדובה, אלכסנדרו לפושניאנו. שם הציג עצמו כקרוב משפחה של אשת השליט, רוּקסנדרה (דרך שושלת נסיכי בסרביה) והתיידד עם יון מוצוק, ראש האופוזיציה נגד השליט.
משנתגלו מזימותיו הרבות - כולל ניסיון להרעיל את השליט בעזרת הרופא האיטלקי המפורסם ג'ורג'ו ביאנדרטה שהיה פרוטסטנטי ועבד בחצרם של מלך פולין ושל נסיכי טרנסילבניה - ברח יאקוב דספוט לעיר ברשוב בטרנסילבניה.
עלייתו על כס מולדובה
הניסיון השני הצליח בעזרתם של הקיסר פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושל דון יוסף נשיא, הדוכס של נקסוס היהודי, שפעל בטורקיה בחסות הסולטאן וניהל קשרים מסחריים מסועפים עם מולדובה. באמצעות הצבא הפרטי של אולבריך לאסקי, גבר יאקוב הראקליד על אלכסנדרו לפושניאנו בקרב בוֶרביה (Verbia), בעמק הז'יז'יה (Jijia), ב-17-18 בנובמבר 1561. אומרים שהניצחון קרה במידה רבה הודות לבגידה מסיבית של האצולה שלא התגייסה להגן על השליט ואף חלק ממנה בגד בעת הקרב. הראקליד קיבל קודם בסוצ'אבה את הצהרת האמונים של צפון מולדובה אחר כך מיהר לעיירה חוש בה השיג ניצחון נוסף על אלכסנדר לפושניאנו. השליט המובס ברח לקיליה שם חיכתה לו אשתו רוקסנדרה עם אוצרות המלוכה. הם ברחו לאיסטנבול, ומשם במרץ 1562 הוגלה לאי רודוס.
בעקבות ניצחונותיו, במידה רבה בעזרת שיתוף הפעולה של האצולה המקומית שמאסה באלכסנדר וודה, עלה הראקליד על כס מולדובה המיוחל. ביאשי הוכר על ידי גדולי המדינה כולל ראשי הכמורה, כשליט הנסיכות תחת השם יון וודה דספוט (Ion Vodă Despot). ("וודה" הוא צורה מקוצרת של התואר "וויווד" voievod).
ימי מלכותו במולדובה
יואן וודה דספוט הבטיח לעצמו את אישור הסולטאן הטורקי להכתרתו כנסיך תמורת העלאת המס המשולם לאימפריה העות'מאנית לסכום של 50,000 אסקודים. קנה לעצמו גם תמיכה מהשגריר הצרפתי בקושטא. בעל כישורים לשפות (יוונית, לטינית, איטלקית, צרפתית וספרדית), הצליח להשתלט די מהר על השפה הרומנית המדוברת במולדובה. אומרים שבסתר ליבו תוכניותיו היו גרנדיוזיות ושאפתניות ביותר - חשב להקים במולדובה מעין ראש גשר למסע עתידי לשחרור המצודות שבגבול, קיליה וצ'טאטיה אלבה, לאיחוד תחת שרביטו של הנסיכויות הרומניות ובשלב הסופי שחרור קושטא מהטורקים ולהקמה מחדש של אימפריית אבותיו היוונים.
אולם במהרה נקלע השליט החדש לתסבוכת. לחוסר פופולריות בקרב העם התווספו מריבה וניתוק ביחסים עם אולבריכט לאסקי. דספוט לא רק שלא החזיר ללאסקי את הכספים שהיה חייב לו, אלא גם לקח בחזרה את מצודת חוטין שנתן לו כערבון. דספוט הצליח להכעיס גם את נסיך טרנסילבניה, יאנוש ז'יגמונד, לאחר שדרש ממנו בחזרה את הערים המבוצרות צ'יצ'או וצ'טאטיה דה בלטה שהיו שייכות בעבר למולדובה. כתגובה, הנסיך יאנוש ז'יגומנד האשים את דספוט בפני הסולטאן בקנוניה מחודשת יחד עם הקיסר האוסטרי פרדיננד. לסקי, שהפך בעיני דספוט לבוגד, קשר קשר נגדו יחד עם הפלאטין מפודוליה, ווישנוויצקי, מתוך כוונה להדיחו.
האקדמיה בקוטנאר
חוסר הפופולריות של דספוט בתוך העם ניזון לא מעט גם מהשינויים שהחיל בתחום החינוך והדת. מיוזמתו קם ביישוב קוטנאר במחוז יאשי בית ספר גבוה לותרני בשפה הלטינית ברוח הרנסאנס בניהולו של המלומד הגרמני יוהאן זומר. לימדו בו ככל הנראה גם מורים מפורסמים אחרים כמו המתמטיקאים גאורג יואכים רטיקוס (1514-1574) מחסידי קופרניקוס וגספר פויקר, חתן של פיליפ מלנכתון ורקטור לשעבר של אוניברסיטת ויטנברג.
היישוב קוטנאר נבחר מפני ששם היה כבר קיים מיעוט גרמני של סקוסנים טרנסילבנים לותרנים. הקמת ה"אקדמיה" של דספוט אליה גויסו במימון השליט תלמידים רבים, נתפסה כהתגרות בשליטת הממסד הנוצרי אורתודוקסי במדינה. יתרה מזו דספוט החליט לבחור לעצמו בת זוג פולניה ולא מבנות המקום, ולהטביע מטבעות בעזרת הזהב והכסף שהפקיע מנכסי הכנסיות. כך הוטבע על ידו הטלר המולדובי הראשון, לפי הדוגמה המערבית. ידוע גם כן שהחזיק ספרית חצר בסוצ'אבה, אולי הראשונה מסוגה במולדובה.
המרד נגד השליט ה"כופר"
ניסיונותיו לשנות את מנהגי הארץ, הבאת יועצים זרים והטלת מיסים חדשים הרחיקו את העם וזירזו את נפילתו. בראש המורדים עמד ההטמן שטפאן טומשה. מאוים מכל הצדדים דספוט ברח לסוצ'אבה. אחרי מצור בן 3 חדשים, ב-5 בנובמבר 1563, נאלץ דספוט לפתוח את שערי העיר ולהסגיר את עצמו. יצא בפני אויביו לבוש בהדר וקיווה להרשים את הנוכחים בהופעתו המלכותית. אולם טומשה הטיח בוז בו, שלף את אלתו הכבדה ("בוזדוגן") מסוג "כוכב השחר" והכה בראשו למוות. ראשו נערף ולאחר פחלוץ נשלח לסולטאן בקושטא. שארית גופתו נקברה בטקס לותרני בכנסייה הגרמנית בסוצ'אבה.
שטפאן טומשה עלה על כס מולדובה במקומו אך לא להרבה זמן, כי הווייבוד המודח, אלכסנדרו לפושניאנו, התכונן לחזור לכס המלכות.
אחרי נפילתו של דספוט הראקלידס נחרבה האקדמיה בקוטנאר ויוהאן זומר הצליח לברוח משם לטרנסילבניה מחופש לאיכר רומני. התחילו רדיפות נגד הגרמנים ונגד הארמנים, שני מיעוטים נוצרים שנחשבו "כופרים". הלותרנים גורשו מהארץ כעבור כ-25 שנה.
סיפורו של דספוט היווה מקור השראה לדרמה "דספוט וודֶה" (1879)(Despot Vodă) של המשורר המחזאי וסילה אלכסנדרי
מטבעותיו של יואן יאקוב דספוט הראקליד
יואן יאקוב דספוט הקים בשנים 1562–1563 מטבעה בבירה סוצ'אבה בעזרת בעל מלאכה גרמני בשם וולפגנג. הוטבעו בה טלרים מזהב, דוקאטים, דינרים ואורטים מכסף, ומנגירים (אובולים) מנחושת. משערים כי הוטבעו בזמנו כ-50000 טלרים אבל בימינו הפכו מטבעות אלה לנדירים מאוד. חלקם שימשו את דספוט הראקליד בתשלום המס לסולטאן הטורקי, חלק גדול נלקחו על ידי שכירי חבר לגרמניה וחלק אחר נוצקו על ידי השליטים שבאו לשלטון אחר כך.
על טלר עם תמונתו של דספוט הראקליד רואים כתובות בלטינית כדוגמת מטבעות בארצות מרכז ומערב אירופה :HERACLIDIS DESPOTE PATRIS PATRIIE VINDEX ET DEFENSOR LIBERTATIS PATRIE,(הראקלידיס הדספוט אב המולדת, הנוקם והמגן של חרות המולדת). המלים "נוקם ומשחרר חרות המולדת" התייחסו ל"שחרור" המדינה מידי השליט הקודם, אלכסנדרו לפושנינאנו.
קישורים חיצוניים
Cristian Luca - Influssi occidentali sull'atteggiamento politico di alcuni principi dei paesi romeni nei secoli XVI e XVII,
אזימוט
מציאת אזימוט לפי קואורדינטות
בגאוגרפיה, קואורדינטה היא מיקומה המדויק של נקודה על מפה שמורכבת מקווי אורך ומקווי רוחב. קווי האורך והרוחב יוצרים רשת שהיא שתי וערב (מערכת אורתוגונלית).
קואורדינטה במפה מורכבת משתי אורדינטות:
אזימוט, כיוון נתיב ותכווין
בניווט ימי ישנן הגדרות שימושיות ספציפיות הקשורות לאזימוט
היכל התהילה של פיב"א
היכל התהילה של פיב"א (באנגלית: FIBA Hall of Fame) הוא המנציח שחקנים, מאמנים, שופטים ומנהלים שתרמו באופן בולט לכדורסל הבין-לאומי. הפרויקט נוסד בשנת 1991 על ידי פיב"א. ההיכל כולל את "ספריית סמארנש" שהיא ספריית הכדורסל הגדולה בעולם, ונכון לשנת 2007 מכילה למעלה מ-10,000 ספרים בנושאי כדורסל ו-950 כתבי עת מלמעלה מ-65 ארצות. היכל התהילה מצוי במוזיאון באלוקבנדס שב קהילה האוטונומית מדריד, ספרד, שנבנה על ידי קרן פדרו פראנדיס. מאז 2007 נערכים טקסי הנצחה מדי שנתיים לאנשים הנבחרים להיכל התהילה, מלבד נבחרי שנת 2011 שהונצחו כבר ב-2010.
תורמים
שמונה הפדרציות שייסדו את פיב"א הן ארגנטינה, צ'כוסלובקיה, יוון, איטליה, לטביה, פורטוגל, רומניה ושווייץ.
רוסטאן
רוסטום ראסמאדזה (בארמנית: Ռուստամ Ռազա, בסביבות 1782–1845), או בכינוייו רוסטאן (Roustan) וכן רוסטאם ראזה (Roustam Raza), היה שומר הראש הממלוכי האישי המפורסם של נפוליאון בונפרטה. נחשב אתנית לגאורגי ו-ארמני.
רוסטאן היה ממלוכי מצרי שנולד בטביליסי, כבן השישי, לסוחר ארמני, רוסטום אוּנאן, ואם גאורגית. כשהיה בן שנתיים חזר אביו לעיר הולדתו אפרחאן שבארמניה, ושם גדל עד הגיעו לגיל 13. במהלך המלחמה הפרסית-ארמנית התפצלה משפחותו, והוא נמכר לעבדות, מאז נמכר שוב שבע פעמים. בפעם האחרונה הוא נרכש על ידי סאלא-ביי, אחד מ-24 מושלי מצרים, והועבר לקונסטנטינופול, מתוך מטרה להפוך אותו לחייל במיליציה הממלוכית של נפוליאון בונפרטה. בשנת 1798 נתן אל-בקרי שייק, השייח של קהיר, סוס ערבי כמתנה לקיסר חברו. באותה הזדמנות הציג את העבד הצעיר בפני נפוליאון בונפרטה. הקיסר התרשם מרוסטאן ולכן כשעזב נפוליאון לצרפת נתן לו אותו ואת איברהים, ממלוכי אחר, במתנה. לימים הפך איברהים להיות שומר ראשה של מאדאם בונפרטה, תחת השם עלי, ורוסטאן הפך לשומר ראשו של הקיסר. רוסטום שינה את שמו לרוסטאן בשפה הצרפתית.
רוסטאן הפך לבן לוויה הכרחי בכל מסעותיו של נפוליאון בציבור; הוא ליווה אותו בכל המשלחות, בכל התהלוכות והמצעדים ובכל הקרבות. אומץ ליבו ונאמנותו לקיסר הייתה ידועה ברבים. רוסטאן המשיך לתפקד כשומר ראשו של נפוליאון עד לשנת 1814, שבה נשא את מדמואזל דואוויל, שהייתה משרתת של ג'וספין, לאישה וסירב להתלוות לנפוליאון לאי אלבה, בנימוק שמשפחתו קושרת את ידיו מלעזוב את צרפת ושהוא לא יכול לעזוב את משק הבית שלו.
לאחר יציאתו לגמלאות, רוסטאן ורעייתו עברו לעיר דורדאן (Dourdan) שבחבל אסון (Essonne) בצרפת, שם נקבר לאחר פטירתו ב-1845.
ספוריוס קסיוס
ספוריוס קסיוס ווקלינוס היה קונסול רומי. כקונסול הוביל את הצבא הרומי לניצחונות על השבטים מסביב לעיר רומא וכרת עמם בריתות. כיהן כמגיסטר אקוויטום תחת הדיקטטור טיטוס לארגיוס. הגה את הרפורמה האגררית הראשונה ברפובליקה הרומית, דבר שהוביל להוצאתו להורג באשמת קשירת קשר למלוכה.
חייו
בשנת 502לפנה"ס כיהן לראשונה כקונסול ונחל ניצחון צבאי.
בשנת 501או בשנת 498 לפנה"ס כיהן כמגיסטר אקוויטום תחת הדיקטטור, טיטוס לארגיוס.
בשנת 493 לפנה"ס כיהן בפעם השנייה כקונסול וחתם על ברית עם הלאטינים.
בשנת 486 לפנה"ס כיהן בפעם השלישית כקונסול. במהלך כהונתו קידם, לראשונה בתולדות הרפובליקה הרומית, רפורמה אגררית.
בשל קידום הרפורמה האגררית הוא נשפט והוצא להורג באשמת קשירת קשר למלוכה בשנת 485 לפנה"ס.
מותו
המסורות הנוגעות לרפורמה ולכישלונה וכן להוצאתו להרוג של קסיוס מרובות גרסאות ואנכרוניזם – ישנם חוקרים הסבורים כי הסיפור עוצב מחדש בעקבות אירועים ברפובליקה המאוחרת. בפרט לגבי תיאורו של דיונסיוס, לגביו ישנם חוקרים הסבורים כי כולו מבוסס על סיפורם של האחים גרקכוס. למרות זאת יש הסוברים כי אין להניח שהסיפור בדוי הן ליוויוס ודיונסיוס מציינים כי הרפורמה האגררית שהציע עוררה התנגדות רבה. המתנגדים לרפורמה פעלו ממספר מניעים: שנאת ההרניקים – שגם להם קסיוס תכנן להעניק אדמות ודאגה לרכושם. אולם מעל לכל, וכך האשימו אותו בפומבי, חשדו שבעזרת הרפורמה קסיוס חותר למלוכהכאשר ורגיניוס, שהיה הקונסול הנוסף ששירת עם קסיוס הציע רפורמה חלופית וטען כי קסיוס חותר למלוכה – קסיוס החל לאבד את תמיכתו. כדי לנסות ולזכות בתמיכת העם בחזרה הציע קסיוס לחלק רווחים ממכירת התבואה לעם. הצעה זו רק חיזקה בלב העם את החשד כי קסיוס שואף למלוכה. שנה לאחר שסיים את כהונתו כקונסול הוא נשפט והוצא להורג. ליוויוס מוסר גרסה שאומרת כי היה זה אביו שהרגו. הוא שפטו בביתו ואז הוציאו להורג. לאחר מכן הקדיש את כל נכסיו לאלה קרס ויצר פסל של האלה שעליה נחרט "ניתן מנכסיו של קסיוס". הפסל שנבנה הוא כנראה הפסל הראשון של אלוהות מברונזה ברומא. מסורת נוספת שליוויוס מביא היא שקסיוס נאשם בבגידה על ידי הקוואיסטור והוא הורשע במשפט העם. לאחר מכן ביתו הוחרב בטקס פומבי.
מדיניות חוץ
במהלך כהונתו הראשונה כקונסול, קסיוס נלחם וניצח שבטים מסביב לרומא. לפי ליוויוס הוא נלחם מול שבט האברונקים. ניצחונו לא היה מזהיר מבחינה צבאית, אך שנאת הרומאים לאברונקים זיכתה את קסיוס במצעד ניצחון. לעומת זאת דיונסיוס מספר כי בכהונתו הראשונה ניצח את שבט הסאבינים ובכהונתו השלישית ניצח את הוולסקים וההרניקים. דיונסיוס ועוד מספר מקורות מציינים כי קסיוס זכה לשני מצעדי ניצחון. כמו כן שירת כמגיסטר אקוויטום תחת הדיקטטור טיטוס לארגיוס בין כהונתו הראשונה לשנייה. דיונסיוס מספר כי לאחר הניצחון על שבט הלאטינים בקרב אגם רגיליוס, שלשיטתו נערך בשנת 496 לפנה"ס, קסיוס דרש בפני הסנאט להציב תנאים קשים ללאטינים בהסכם הכניעה. תיאור זה תמוה במיוחד לאור ההסכם שיחתום במהלך כהונתו השנייה עם הלאטינים. בכהונתו השנייה כקונסול כרת ברית עם הלאטינים. ברית זאת נקראה פודוס קאסיאנום על שמו, והיא מפורטת אצל דיונסיוס אך תוכנה שנוי במחלוקת. קיקרו מעיד כי בימיו ההסכם הוצג בפורום – זאת בשונה מהסכמים אחרים. בכהונתו השלישית חתם על ההסכם עם שבט ההרניקים.
מדיניות פנים
יש המיחסים לקסיוס את יסוד הטריבונוס פלביס בכהונתו השנייה. דיונסיוס מציין כי במהלך כהונתו השנייה הוא מימש התחייבות של הדיקטטור אבלוס פוסטומיוס ובנה מקדשים לאלות קרס, ליבר וליברה. לאחר שחתם על הסכם עם ההרניקים בכהונתו השלישית, הציע רפורמה אגררית – לראשונה בתולדות הרפובליקה הרומית. במסגרת הרפורמה הציע קסיוס להעניק אדמות לפלבאים ואף לבעלי בריתה של רומא. חוקרים מסוימים מציעים כי המניע לרפורמה היה רעב ששרר ברומא באותו זמן.
דמותו לאורך הדורות
לאחר התקופה הרומית דמותו של קסיוס מוזכרת אצל מאקיאוולי. טענתו של מאקיאוולי היא כי קסיוס לא יכול היה להגיע למלוכה, והוא מניח שזו הייתה שאיפתו, בשל המעמד המוסרי החזק של העם. בקרב ההיסטוריונים המודרניים, יש הסוברים כי קסיוס פעל מתוך רצון להיטיב עם העם ולשנות את המצב הפוליטי.
שלום לופס
הרב שלום אהרון לופס (י"ז בכסלו תרס"ה, 25 בנובמבר 1904 - כ"ו בחשוון תשנ"ה, 31 באוקטובר 1994) היה רב העיר עכו במשך ארבעים וחמש שנה.
תולדותיו
נולד בשנת תרס"ה (1905) בחלב שבסוריה לרב יעקב וחנה לופס, ממשפחת רבנים בת שלוש מאות שנה. בשנת תרס"ט (1909), בהיותו בן ארבע, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והיא התיישבה בירושלים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה נאלצה המשפחה לעזוב את הארץ והיא שהתה בטורקיה, ולאחר מספר שנים שבה לארץ. למד בישיבת פורת יוסף, שבה שימש אחיו הרב אליהו לופס כר"מ. באותה תקופה התגורר בשכונת בית ישראל בירושלים.
בשנת תרצ"א (1931) הוסמך להוראה על ידי רבני ירושלים הספרדים אברהם פילוסוף, בן ציון קואינקה ויעקב מאיר. בשנת תרצ"ו (1936) הקים יחד עם הרב יהודה צדקה את אגודת "מקבציאל", שמטרתה הייתה ליצור מסגרת תורנית לצעירי ירושלים הספרדים שחלק ניכר מהם לא מצאו את מקומם בישיבות הממוסדות. בשנת תרצ"ח (1938) התמנה לספרא דדיינא של בית הדין הספרדי בירושלים.
לאחר קום המדינה עזב את שכונת בית ישראל ועבר להתגורר בשכונת מוסררה בירושלים והקים בחצר שטרויס שבתחומה בית ספר חרדי לילדי השכונה. הוא היה מקורב לרבני ירושלים ובהם הרב מבריסק, הרב צבי פסח פרנק והרב עמרם בלוי, ופעל בשליחותם. בין השאר פעל בקרב ילדי המעברות, וכן במאבק נגד גיוס בנות לצה"ל. כמו כן הקים אגודת "מזהירי שבת" שפעלה לסגירת חנויות ובתי עסק בירושלים לפני כניסת השבת.
בשנת ה'תש"י (1950) התבקש על ידי הראשון לציון והרב הראשי לישראל דאז בן-ציון מאיר חי עוזיאל לקבל על עצמו את תפקיד הרב הראשי בעיר עכו. בכ' באב תש"י נבחר לתפקיד, ונשא בו כיובל שנים. פעל רבות בתחום הפצת תורה ויהדות וכינון שירותי הדת בעיר.
עיריית עכו קראה על שמו רחוב בעיר (רחוב 'שדליץ' בעבר).
משפחתו
בתו אסתר הייתה נשואה לראשון לציון והרב הראשי לישראל לשעבר אליהו בקשי דורון (נפטרה בניסן ה'תשס"ה). בנו הרב מרדכי לופס היה חבר בית הדין הרבני הגדול (נפטר בכ"ד טבת ה'תשמ"ה).
נכדתו נאוה נשואה לרב דוד אברהם ראש ישיבת בנין אב בירושלים. נכדתו גילה נשואה לרב ארי אברהם סמג'ה רב שכונת רמת שלמה בירושלים.
ירגזי פלסקה
ירגזי פלסקה (שם מדעי: Cyanistes × pleskei או Cyanistes caeruleus × Cyanistes cyanus) הוא צאצא רביית הכלאיים של ירגזי כחול (Cyanistes caeruleus) וירגזי תכול (Cyanistes cyanus), אשר מזדווגים בטבע במזרח ומרכז אירופה.
מראה ירגזי פלסקה נע בין פרטים שכמעט בלתי ניתן להבחין ביניהם לירגזי כחול, ועד לכאלו שנראים כירגזים תכולים טהורים. ירגזי פלסקה מאופיינים בכיפה כהה משל ירגזי תכול, שצבעה נע מלבנדר אפרפר ועד כחול ואף שחור; גב אפרפר עד ירקרק; זנב בקושי לבן בשולי האברות הקיצוניות (יותר לבן משל ירגזי כחול); כנף כהה משל ירגזי תכול (פס כנף בעובי 3–5 מ"מ, בהשוואה לפס הכנף של ירגזי כחול שעוביו 2–3.5 מ"מ, ולזה של ירגזי תכול, שעוביו 12–13 מ"מ); וגחון במגוון צבעים שונים, החל מסימנים שחורים של צווארון, דרך כתם חזה שחור ועד חזה צהבהב. חלק מצאצאי הכלאיים פוריים.