cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mooo!
הרכב
"" כולל בתוכו אזכורים לשיר "לדוד משה הייתה חווה", ולשירי היפ-הופ כמו "Move Bitch" של לודאקריס, "Collard Greens" של סקולבוי קיו, "Milkshake" של קליס, "Slob on My Nob" של Tear Da Club Up Thugs ו-"Cash Rules Everything Around Me" של וו טאנג קלאן.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של דוג'ה קאט ב-31 באוגוסט 2018. הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב שלה ב-10 באוגוסט באותה השנה, לפני שהעלתה את האודיו. בקליפ ניתן לראות את דוג'ה קאט, כשהיא מחופשת לפרה, תוך שהיא שותה חלב.
נכון ליולי 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-89 מיליון צפיות.
גוודלחרה (מקסיקו)
גוודלחרה (ספרדית: Guadalajara) היא עיר במקסיקו, בירת מדינת חליסקו. העיר השנייה בגודלה במדינה לאחר מקסיקו-סיטי. נמצאת בצד המערבי של המדינה במרכז, ליד חוף האוקיינוס השקט. אוכלוסיית העיר מונה 1,495,189 איש, ויחד עם הערים הסמוכות כ-4,424,000 איש, נכון לשנת 2010. נקראת גם בשם חיבה: La Perla del Occidente (פנינת המערב), או Ciudad de las Rosas (עיר הוורדים).
היסטוריה
העיר נוסדה ב־15 בפברואר 1542 לפי פקודתו של קרל ה־5 מלך ספרד וקיסר הקיסרות הרומית הקדושה על ידי מושל החבל נוניו בלטראן דה גוסמאן (Nuño Beltrán de Guzmán) ובאטריס הרננדס בעמק אטמחק. העיר נקראה על שם העיר גוודלחרה בספרד. במקום שהעיר נוסדה עד אז התקיימו 3 כפרים אינדיאניים בשמות: נוכחסטלן, טונלה ולקוטן. מאז ייסודה שימשה כבירת מחוז גליסיה החדשה, שמושלו הראשון היה נוניו בלטראן עצמו, עד למלחמת העצמאות של מקסיקו ב־1810-1821.
ב־22 באפריל 1992 התרחשו בעיר מספר פיצוצים במערכת הביוב עקב דליפת בנזין לתוכה. כ-200 איש נהרגו, 500 נפצעו, 15,000 נשארו ללא קורת גג ורחובות שלמים נמחקו.
בשנים האחרונות הפכה העיר למרכז תעשיית ההייטק במקסיקו הודות לרמה הגבוהה של מוסדות ההשכלה הגבוהה בה ולמאמצי הפיתוח של הממשל המקומי.
תרבות
העיר נחשבת למרכז התרבותי החשוב ביותר במקסיקו. מתקיים בה פסטיבל סרטים בינלאומי, פסטיבל ספרים והיא אירחה את המשחקים הפאן-אמריקאיים בשנת 2011. בגלל אופייה והארכטיקטוריה הקולוניאלית המאפיינת את מרכז העיר מושכת אליה העיר תיירים ומבקרים רבים.
ארצות הברית מקיימת קונסוליה כללית בעיר, בנוסף לשגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי.
ארכיטקטורה
השפעת הארכיטקטורה האירופאית על מבנים בעיר שנבנו בתקופה הקולוניאלית הספרדית ניכרת במרכז ההיסטורי המשלב מבנים נאו-קלאסיים עם סגנונות אחרים שמקורם אירופאי. בתקופות מאוחרות יותר ניכרות השפעה של סגנונות צרפתיים ואיטלקיים, ובעידן המודרני באה לידי ביטוי השפעה סגנונית אמריקנית.
ישמעאל (פירושונים)
ראו גם
}}
אבל פן
אָבֵּל פַּן (במקור אבא פפרמן, בגרמנית: Abel Pann; 1 בינואר 1883, קרסלאבקה, האימפריה הרוסית – דצמבר 1963, ירושלים) היה צייר יהודי שפעל בעיקר בארץ ישראל ובישראל.
ביוגרפיה
נולד בשם אבא פפרמן לנחום ובתיה (בת ירמיהו טיטלמן) בעיירה קרֶסלאבה (Krāslava) שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית, (היום עיר בלטגליה שבלטביה). סבו, אליהו פפרמן, היה רב וראש ישיבה בדבינסק, ופן זכה לחינוך דתי בחדר. את יסודות הרישום והציור קנה בגיל שתים עשרה אצל הצייר יהודה פן מוויטבסק, שהיה גם מורם של מארק שאגאל ואוסיפ זאדקין, והחל סובב בערי רוסיה ופולין כשהוא מתפרנס כשוליה של צייר שלטים. כישרונו משך את תשומת לבו של בעל מפעל גפרורים, שמימן בשנת 1898 את לימודיו בבית הספר לאמנויות יפות באודסה.
פרעות קישינב בפסח 1903 הותירו בו חותם עמוק. הוא הגיש ציור שהכין בעקבות ביקורו בקישינב כעבודת הגמר של לימודיו, ותחושת הכאב שהותירו בו הפרעות נטעה בו נחישות להקדיש את כישרונו לתיעוד הגורל היהודי. עם סיום לימודיו באודסה עבר פן לפריז ועסק שם בעיקר בציורים מהווי חיי היהודים, על–פי זכרונו, ובגישה הומוריסטית-קריקטוריסטית.
בשנת 1912 הוזמן פן על–ידי בוריס שץ, מנהל "בצלאל", להורות בבית הספר הירושלמי. פן הגיע לארץ ישראל שנה מאוחר יותר. באוגוסט 1914, כאשר שב לפריז לאסוף את מטלטליו ולחזור לירושלים, פרצה מלחמת העולם הראשונה ופן, שהיה נתין ארץ אויב (צרפת) מנקודת מבטו של השלטון העות'מאני, לא הורשה לשוב ארצה.
בשנות המלחמה הקדיש פן את מרצו לכרזות וציורים שעודדו ללחימה ותיעדו את מוראות הכיבוש הגרמני. במיוחד בלטה בתקופה זו סדרה של חמישים ציורים שתיארה את פגעי המלחמה בחזית המזרחית, שם ניגפו הרוסים מפני הגרמנים ומאות אלפי יהודים גורשו מזרחה.
פן נסע בשנת 1917 לארצות הברית, שם הציג את סדרת רישומי "נאד הדמעות" וזכה להצלחה ניכרת והוגדר "גדול הציירים היהודים" של התקופה. הסדרה נרכש על–ידי מרקוס פכנהיימר ונתרם לבית הנכות בצלאל, בו הוצג בהיכל שתיעד את סבלות היהודים ("אולם נאד הדמעות").
בשנת 1921 שב פן לירושלים והקדיש את זמנו ומרצו לסדרה ארוכה של ציורים על נושאים תנ"כיים. ציורים אלו הוצגו ב-2003 במסגרת התערוכה "היינו כחולמים" במוזיאון ישראל. בציורי התנ"ך שלו השתמש פן בדמויות מזרחיות שהתבססו על תושבי ירושלים, כשהוא משלב את התפישה האירופית של המזרח כשילוב של ארוטיקה וברבריות, עם הצגת הדמויות התנ"כיות כתושבי המזרח בני זמנו, כשהוא נוסך לתוך השעטנז תכשיטים, עדיים ופריטי לבוש אותנטיים בשילוב עם סממני "אוריינטליות" שליקט ממופעי בלט פריזאיים וסרטי ראינוע. בשנת 1921 נשא לאשה את אסתר למשפחת ניסנבוים.
פן נפטר ב-1963, בגיל 80. הותיר אישה, אסתר, ובן, איתיאל. בנו האחר,, נהרג בהגנת גוש עציון במלחמת העצמאות.
שמו הונצח ברחוב ברמת דניה בירושלים.
איליה לזרסון
איליה איסקוביץ' לזרסון (ברוסית: Илья Исаакович Лазерсон; נולד ב-8 במרץ 1964) הוא שף רוסי-יהודי, מנחה טלוויזיה ורדיו, וידאובלוגר, מחבר ספרי בישול.
ביוגרפיה
איליה לזרסון נולד ב-8 במרץ 1964 בעיר רובנו שבאוקראינה. הוא למד בבית ספר תיכון עם לימוד מעמיק של השפה האנגלית. לאחר כיתה ח' למד מקצועות קולינריים בבית הספר הטכני של רובנו למסחר סובייטי בשנים 1979–1983 (בהצטיינות).
בשנים 1984–1986 שירת בצבא הסובייטי, שם שירת כטבח ביחידה צבאית. בשנת 1991 סיים בהצטיינות את לימודיו במכון הטכנולוגי של לנינגרד לתעשיית הקירור עם תואר בטכנולוגיה של ייצור לחם, פסטה וממתקים.
בתקופה שבין 1994 ל-2003. עבד כשף במלון גרנד אירופה, מסעדות "סנט פטרסבורג" ו"פלורה". בשנת 2007 ערך סמינר קולינרי לילדים הנופשים במחנה ארטק.
ב-13 באוקטובר 2008, פתח בית ספר-סטודיו משלו לקולינריה, שם מתקיימים שיעורים הן למומחים בתחום הקולינריה והן לטבחים חובבים. לזרסון הוא מחברם של ספרים ומאמרים רבים בנושא בישול.
לזרסון בישל להרבה מפורסמים. ערך מספר ארוחות ערב של מטבח רוסי מודרני בארצות הברית, גרמניה, נורווגיה, בריטניה, צרפת ופינלנד. מחברם של למעלה מ-150 ספרי בישול.
משטר סמכותני
משטר סמכותני (גם מִשְׁטָר אוֹטוֹרִיטָרִי או אוֹטוֹרִיטָרִיזְם או סמכותנות) הוא סוג משטר המתאפיין בפיקוח חברתי הדוק וציפייה מצד האוכלוסייה לציות למשטר, תוך שימוש לעיתים קרובות באמצעים מדכאים. במשטרים סמכותניים קיימת בדרך כלל היררכיה שלטונית וחברתית ברורה. הסמכותנות נחשב במדע המדינה לסוג משטר נפרד מן הדמוקרטיה הליברלית אך גם מן הטוטליטריזם. צורתו הדמוקרטית של המשטר האוטוריטרי מכונה לעיתים דמוקטטורה או דמוקרטיה תהליכית.
נראה, כי מקור המונח בשם התואר הצרפתי autoritaire ("סמכותני"). עם זאת, כבר בעת העתיקה נעשה שימוש במונחים דומים. בין היתר, משטרים סמכותניים מייצגים לעיתים קרובות חוסר אמון ביכולתה של הדמוקרטיה לפתור בעיות ולקדם את החברה, והעדפת שלטון של "אליטה מובחרת" על פני הדמוקרטיה. כך, קיימת זיקה בין משטרים סמכותניים לבין אליטיזם מן הסוג שקידמו פילוסופים פוליטיים אנטי-דמוקרטיים מסוגם של רוברט מיכלס וקרל שמיט.
הלימת מילה
הלימת מילה הוא ספר שירה פלינדרומית שכתב הפלינדרומאי והמשורר נעם דובב. זהו ספר השירה הפלינדרומית הראשון בעברית. כל השירים, הכותרות, שמות השערים והפרקים בו הם פלינדרומיים, וכן מספרי הפרקים, העמודים והשירים. הספר כולל את הפלינדרום הארוך ביותר בעברית (נכון לאותה עת), הסיפור הקצר "מות תום", בן 1,111 מילים ו-4,224 אותיות. הספר הושק בתאריך הפלינדרומי 02.02.2020 (2 בפברואר 2020), בשעה 20:02.
"הלימת מילה" נערך ספרותית על ידי ערן הדס, ולשונית על ידי דניאל עוז. הספר יצא לאור בינואר 2020, בהוצאת "ברחש".
אודות
הספר יצא לאור בינואר 2020, והוא עוסק בנושאים הבאים: ארס פואטיקה ("הכתיבה בי תכה"), תחושות אישיות ובין-אישיות ("בלב", "שוב יש בלב שיבוש"), אבהות ("ילד לוּ נולד לי"), מיניות ותשוקה ("פוגש אש גוף"), אמונה ואובדנה ("לא, היה אל"), שואה ("תודעת עדות"), הכיבוש הישראלי ("שוב יכה הכיבוש") וטבע ("זרע בטבע רז", "ליל").
דובב קרא שירים מספרו, בין היתר, בפסטיבל השירה השנתי "מטר על מטר" של מקום לשירה. שירים מהספר הוקראו גם בטלוויזיה וברדיו, ופורסמו ב"הארץ" וב-"ynet", בכתבי עת מודפסים ומקוונים לשירה, ולילדים ונוער ("עיניים" ו"אדם צעיר") וכן באנתולוגיית שירה.
מרכיבים פלינדרומיים בספר וסביבו
הספר הושק בתאריך הפלינדרומי 02.02.2020 (2 בפברואר 2020) (שהוא היום ה-33 בשנה הלועזית ואחריו 333 יום), בשעה 20:02. המחיר הקטלוגי שנקבע לספר אף הוא מספר פלינדרומי.
רשימת השירים
להלן רשימת השירים מחולקים לפי שערים ופרקים:
השיר הפותח
הלימת מילה
"בלב הכתיבה פועמת מילה הלימה מילאה
אלימה מילה הלימת מעופה בי תכה, בלב"
זהו השיר הפותח של הספר, הטומן בחובו כפל משמעות, וממנו נלקח הכותר של הספר. מבקר השירה ד"ר אילן ברקוביץ' כתב עליו ב"הארץ":.
סמל קטר
סמל קטר (בערבית: شعار قطر) מציג שתי חרבות מעוקלות בתוך עיגול צהוב. בין החרבות – אנייה השטה על גלים כחולים ולבנים, על יד אי עם שני עצי דקל. העיגול מוקף על ידי טבעת נוספת החצויה אופקית. על החלק הלבן, העליון – שמה של המדינה – "دولة قطر" – "מדינת קטר" – כתוב בכתב כופי בצבע חום. על החלק החום מופיע לעיתים שם המדינה באנגלית. קו הגבול בין החלק החום והלבן משונן ומזכיר את דגל קטר.
הסמל הוצג לראשונה ב-1976, והחליף סמל אחר, ששימש החל מ-1966, אשר היה מורכב משתי חרבות מעוקלות, צדף ושני ענפי דקלים עם הכותרת "קטר".
דמדומים (ספר)
דמדומים (באנגלית: Twilight) הוא רומן פנטזיה לנוער אשר נכתב בידי הסופרת סטפני מאייר. זהו הספר הראשון בסדרת ספרי "דמדומים", העוסקת באהבתם של בת אנוש וערפד. הסדרה כוללת שלושה ספרים נוספים: "מולד הירח", "ליקוי חמה", ו"שחר מפציע". הספר דמדומים מציג לראשונה את דמותה של איזבלה "בלה" סוואן בת ה-17, שעוברת מהעיר פיניקס אל העיירה פורקס שבמדינת וושינגטון ומוצאת את עצמה בסכנה כשהיא מתאהבת בערפד, אדוארד קאלן.
הספר הפך לרב-מכר מיד עם צאתו לאור בשנת 2005 והגיע למקום החמישי ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס" כחודש לאחר מכן. בהמשך הגיע למקום הראשון. כבר באותה שנה, "דמדומים" זכה בתואר 'ספר הילדים המצליח ביותר של שנת 2005' של המגזין Publisher's Weekly. בנוסף, היה הספר הנמכר ביותר בשנת 2008, והשני הנמכר ביותר בשנת 2009 (ספר ההמשך "מולד הירח" היה הנמכר ביותר). הספר תורגם ל-37 שפות שונות.
עם צאתו לאור זכה "דמדומים" לביקורות חיוביות רבות. המבקרים תיארו אותו כ"רומן אפל שחודר לנשמה" ושיבחו אותו בשל "התפיסה המדויקת של תחושות המתבגרים לגבי מתח מיני וניכור". מצד שני, בביקורות חדשות יותר, מספר מבקרים חשבו שמשיכתה של בלה אל אדוארד הייתה "מבוססת על קסם יותר מאשר על אופי" ושבלה היא דמות נשית חלשה. למרות זאת, כמעט כל המבקרים, בין אם שיבחו את הספר או לא, הסכימו על היותו תופעה ספרותית.
גרסה קולנועית לספר יצאה לאקרנים בשנת 2008. הסרט היה הצלחה מסחרית, עם הכנסות של יותר מ-392 מיליון דולר ברחבי העולם, ו-157 מיליון דולר נוספים ממכירות סרטי DVD בצפון אמריקה, החל מיולי 2009.
פיתוח והשראה
הרעיון הראשוני לכתיבת הסדרה הגיע מחלום שחלמה הסופרת, בו "ילדה ממוצעת" ו"ערפד זוהר ויפהפה" ניהלו שיחה באחו. בחלום, דיברו השניים על הקשיים הרבים בסיפור האהבה שלהם, משום שהערפד נמשך במיוחד לריח הדם שלה ומתקשה למנוע מעצמו להרוג אותה.
בראיון שערכה שאנון הייל עם סטפני מאייר, סיפרה הסופרת על החלום שממנו הכל התחיל. "החלום התרחש בקרחת יער," סיפרה, "והיה שם כל-כך הרבה אור. החלום היה מאוד, מאוד צבעוני... הייתה התמונה היפהפייה הזו, הילד הזה, זוהר כולו באור, ומדבר עם הילדה הרגילה הזו... הילדה הקשיבה, ואני הקשבתי, והוא היה זה שסיפר את הסיפור. הסיפור היה בעיקר על כמה הוא רצה להרוג אותה - ועם זאת, כמה הוא אוהב אותה."
פרק 13 של הספר, החלום עצמו, היה הפרק הראשון שסטפני כתבה. לדבריה, היא הייתה חייבת להמשיך ולגלות אם הילד המנצנץ הרג את הילדה בסופו של דבר. היא החליטה להמשיך את הספר עד סופו, והוסיפה לרעיון המקורי סיפור רקע ועלילות משנה.
עלילה
ביומה הראשון בבית הספר, מופתעת בלה לגלות יחס קריר משותפה למעבדה בשיעורי הביולוגיה, אדוארד קאלן. אדוארד, נער בעל יופי בלתי אנושי, עושה מאמצים להתרחק מבלה, ואף מנסה לשנות את מערכת השעות שלו כדי שלא ילמדו יחד. על פי סימנים שונים כמו מגעו הקר של אדוארד ועיניו שצבען השתנה, ובמיוחד לאחר ששמעה אגדות מקומיות שמספרות על ערפדים בעלי מאפיינים דומים, בלה מגיעה למסקנה שאדוארד ומשפחתו הם ערפדים.
אף על פי שהיא חושבת שהוא רוצח ושותה דם של בני אדם, היא עדיין נמשכת לאדוארד קאלן, ולכן היא שמחה לגלות שבני משפחת קאלן בוחרים לשתות רק דם של חיות. ככל שמתקדם הסיפור, מתאהבים השניים זה בזה ונאלצים להתמודד עם בעייתם העיקרית: בלה היא אנושית ולרוע המזל ריחה מושך את אדוארד וכך גדלה תאוותו לדמה. לאורך כל הספר, נלחם אדוארד בתשוקה שלו להרוג אותה. הוא משתמש בכל שליטתו העצמית כדי להתגבר על המשיכה והם מצליחים להישאר יחד. בדומה לשאר הערפדים שהם בעלי כוחות על, אדוארד מסוגל לקרוא מחשבות, אך מתברר שבלה היא האדם היחיד שאת מחשבותיו הוא לא מסוגל לקרוא.
המצב היציב לכאורה של מערכת היחסים בין אדוארד ובלה נהרס כשקבוצה של ערפדים זרים מגיעה לפורקס. הקבוצה מונה שלושה ערפדים: לורנט, שהוא מבוגר ומאופק יותר, ג'יימס, שהוא ערפד גשש ואכזרי במיוחד, וויקטוריה, בת זוגו של ג'יימס. הערפדים הזרים פוגשים את משפחת קאלן ומצטרפים אליהם במשחק בייסבול. המשחק משתבש כאשר הרוח נושבת בעורפה של בלה, וג'יימס מריח את דמה ומנסה להרוג אותה. לאחר שבני משפחת קאלן הגנו עליה מפניו, הוא מחליט לצוד אותה בתור אתגר.
כדי להסיח את דעתו של ג'יימס, בלה בורחת לפיניקס עם אליס וג'ספר, בעוד שאר בני המשפחה מפזרים עקבות מוטעים בכיוון ההפוך. בעודה מסתתרת בפיניקס מקבלת בלה שיחת טלפון, שבה היא שומעת את אמה מבוהלת וקוראת לעזרה, וג'יימס אומר שאם לא תבוא אל המקום שבו הוא נמצא - סטודיו ישן לבלט - הוא ירצח את אימה. בלה מחליטה להסגיר את עצמה, אך כשהיא מגיעה לסטודיו ג'יימס מסביר לה שהוא כלל לא חטף את אימה, ולצורך שיחת הטלפון השתמש בהקלטה ישנה שלה. הוא נושך את בלה וכמעט הורג אותה, אך שאר בני משפחת קאלן מגיעים במהירות, מצילים אותה והורגים את ג'יימס. לאחר שהם חוזרים לפורקס, בלה ואדוארד הולכים כזוג לנשף סיום שנת הלימודים שלהם, שם בלה מספרת לאדוארד שהיא רוצה להפוך לערפדית.
איזבלה מארי "בלה" סוואן
בלה היא תלמידת בית ספר תיכון, חיוורת, בעלת שיער חום, ועיניים בצבע שוקולד. מתארת עצמה כחסרת קואורדינציה. הוריה, צ'רלי ורנה, נישאו בתום לימודיהם ולאחר שנה נולדה בלה. לאחר תקופה הוריה התגרשו ובלה עברה לגור עם אמה בפיניקס בזמן שאביה נשאר לבדו בפורקס. בלה הייתה מבלה בכל שנה חודש מחופשת הקיץ ואת חופשת חג המולד אצל אביה אך מגיל 14 היא החליטה שאינה מעוניינת לבוא פעם נוספת לפורקס, וההסדר פסק. בלה שונאת קור ורטיבות ומתקשה להסתגל לתנאים בפורקס, שבה הגשם לא מפסיק לרדת. היא עוברת לגור עם אביה אחרי שאמה נישאת מחדש לפיל, שחקן בייסבול חובב שמרבה לנסוע, ובעקבות המעבר של בלה אמה תוכל להצטרף אליו בנסיעותיו.
בלה מגלה שכול מכריו של אביה בפורקס מודעים לבואה, ובימים הראשונים מגלה שהם מעוניינים בחברתה. בבית הספר שהיא מצטרפת אליו היא מכירה את בני משפחת קאלן, ובהיותה סקרנית כלפיהם, ובמיוחד מעוניינת במידע על אדוארד, היא מנסה לשאוב מידע מכל מקור אפשרי סביבה אודותיהם. ובסופו של דבר מגלה כי שבט האינדיאנים הסמוך-שבט קווילוט-מתאר את משפחת קאלן כערפדים בסיפוריו.
אדוארד אנת'וני מייסן קאלן
אדוארד הוא ערפד בן 117 שנה. הוא נולד בשנת 1901 בשיקגו. כאשר היה בן 17, הוריו מתו ממגפת השפעת הספרדית. קארלייל טיפל בו ובמשפחתו ולאחר בקשתה של אמו של אדוארד שיעשה כל שביכולתו על מנת להציל את בנה, הוא הופך אותו לערפד. זמן קצר לאחר הפיכתו לערפד הבין קארלייל כי לאדוארד יש כישרון לקרוא מחשבות. אדוארד שומר על סגנון דיבור ומנהגים מחייו האנושיים בתחילת המאה ה-20.
משפחתו המאמצת של אדוארד, משפחת קאלן, עברה לפורקס מאלסקה לפני כמה שנים. משפחת קאלן לא שותה דם אדם, אלא דם של חיות, ולכן הם מכנים את עצמם "צמחוניים". אדוארד מרד בעבר בקארלייל וכעס עליו שדיכא את התיאבון שלו ושתה דם של רוצחים ואנסים לעתיד, אך מכיוון שלא רצה להחשב "מפלצת" לפי תיאורו, הפסיק.
אדוארד מתואר בסדרת הספרים כיפה תואר, בדומה לשאר בני משפחתו ולערפדים בכלל, וכמקסים, מנומס, נחוש, ועקשן מאוד. אדוארד מאמין שהוא מפלצת כי נשמתו נלקחה ממנו כשהפך לערפד.
אדוארד פוגש את בלה סוואן, בת אנוש שאת מחשבותיה הוא לא מצליח לקרוא. יש בניהם חיבור ראשוני, אמנם לא בצורה הטובה ביותר אבל היחסים בניהם היו לא רגילים והיה ניצוץ, משהו מיוחד, כשהם התחילו להכיר השנאה של אדוארד כלפי בלה התחלפה באהבה ודאגה והוא מתאהב בה. אדוארד הזהיר את בלה שלא כדאי לה להתיידד עמו אולם היא מתעלמת מכך. הוא מאוד מגונן עליה ונוטה להגזים במצבים בהם ביטחונה בסיכון. יחד עם שאר בני משפחת קאלן, אדוארד מסכן את חייו ומציל אותה מספר פעמים.
ג'ייקוב "ג'ייק" בלאק
ג'ייקוב נולד בלה-פוש - שטח ששיך לשבט אינדיאני עתיק יומין, וצבע עורו מתואר כאדמדם-חום. אמו של ג'ייקוב נפטרה בצעירותו, ויש לו שתי אחיות. ג'ייקוב מתואר בספרים כגבוה מאוד, מתנשא לגובה של מעל ל-2 מטר עם שרירי גוף עבים, כמו של שרירן. ג'ייקוב חובב מכונאות ומכוניות. בילדותו בילה ג'ייקוב עם בלה במהלך חופשות הקיץ השנתיות שלה בפורקס בדיג וטיולים.
ב"דמדומים" לג'ייקוב יש תפקיד שולי יחסית. בלה מפלרטטת איתו כדי לסחוט ממנו מידע, והוא מספר לה אודות אגדות השבט על "היצורים הקרים", על אף שהדבר נאסר בהסכם בין הערפדים לאנשי הזאב. הסיפור בעל התיאורים הרבים מוביל את בלה לתשובה האמיתית לגבי זהותו של אדוארד - הוא ערפד. בילי בלאק, אביו של ג'ייקוב, מתנגד לכך שבלה תתחבר עם הקאלנים ושולח את ג'ייקוב לנשף הסיום כדי להזהיר את בלה.
דמויות משניות
קפצה מצוק בעקבות מות תינוקה. היא גססה כאשר קראלייל שינה אותה. משמשת כדמות האם במשפחת קאלן. הערפדה השנייה שהצטרפה למשפחת קאלן. בת זוגתו של קארלייל.
היא מחבבת את בלה מהרגע הראשון והן הופכות בהמשך לחברות. הפיכתה לערפדה הוא בגדר מסתורין כיוון שאינה יודעת מי או מתי שינו אותה. בסוף הספר, היא מתגלה בעזרתה של בלה, שהוכנסה לבית משוגעים בשל חזיונותיה, והתאהב בה ערפד. ג'יימס רצה לשתות את דמה, והערפד שהתאהב בה נשך אותה לפניי שג'יימס יוכל להרע לה. לאליס יש כישרון - היא יכולה לראות את העתיד של בני אדם וערפדים, אשר משתנה בהתאם להחלטות האינדיבידואליות שמשתנות. הערפדה החמישית שהצטרפה למשפחת קאלן. בת זוגתו של ג'ספר.
הערפד שסובל הכי הרבה משהותה של בלה בחברת הקאלנים, כיוון שהוא האחרון מבניהם שנגמל משתיית דם אנושי לאחר תקופה רבה ששתה את הדם של בני האדם. לג'ספר כוח שליטה ברגשות (הוא מרגיש את האנרגיה סביבו ומסוגל לשנותה). ג'ספר שונה על ידי מריה במשך מלחמת האזרחים ויחד איתה יצר צבא של "טירונים" (ערפדים שרק נוצרו). היה מאוהב במריה וחשב שגם היא בו. לבסוף הוא מבין שהיה בסך הכל כלי שרת בידה. הוא עוזב אותה. הערפד השישי שהצטרף למשפחת קאלן. בן זוגה של אליס.
היחידה ממשפחתה שלא מחבבת את בלה כיוון שהיא מקנאה בה בגלל זכות הבחירה שלה אם להישאר אנושית או להפוך לערפדה. קארלייל יצר אותה במטרה שתהא בת זוג לאדוארד אך היא רואה בו רק אח. היא מצאה את אמט כשדוב גריזלי תקף אותו והצילה את חייו. רוזלי היא אחת הערפדות היפות ביותר אך היא מרירה בשל האנושיות שנגזלה ממנה והאונס שעברה. הערפדה השלישית שהצטרפה למשפחת קאלן. בת זוגתו של אמט.
הערפד החזק ביותר, פיזית, במשפחת קאלן. רוזלי הצילה את חייו אחרי שעבר תקיפת דוב גריזלי. הערפד הרביעי שהצטרף למשפחת קאלן. בן זוגה של רוזלי.
אביה של בלה, ומפקד המשטרה של פורקס. דואג ומגונן על בלה. צ'ארלי לא מחבב את אדוארד תחילה וחושב שחברתו של ג'ייקוב עדיפה לה.
אחת מחברותיה של בלה, למרות שבסתר ליבה לא מחבבת אותה. ידועה כפטפטנית ורכלנית. יוצאת עם מייק ניוטון.
אחת מחברותיה של בלה. אנג'לה היא ילדה שקטה וביישנית והיא החברה החביבה על בלה יותר מכל חברותיה. יוצאת עם בן צ'ייני.
אחד מידידיה של בלה. נער חביב ודברן. מאוהב בבלה, אך מאוחר יותר יוצא עם ג'סיקה סטנלי.
אחד מידידיה של בלה בבית הספר. הוא הופך לידיד של בלה לאחר שכמעט דרס אותה עם מכוניתו ואף הזמין אותה לנשף.
ערפד גשש שפוגש את בלה כשהוא חלק מלהקת ערפדים ומחליט לצוד אותה. בסוף הספר הראשון הוא נהרג על ידי משפחת קאלן. בן זוגה של ויקטוריה.
בת זוגו של ג'יימס וחלק מלהקתו. לאחר מותו של ג'יימס מנסה לנקום על ידי הקמת צבא ערפדים. בעלת כישרון מיוחד של הישרדות. נהרגת על ידי אדוארד בספר השלישי.
חלק מלהקת הערפדים של ג'יימס. עזב את הלהקה לאחר שהתחיל המצוד אחרי בלה והצטרף למשפחה של טניה, ידידה של קראלייל מדאנלי. הוא הופך לבן זוגה של אירנה, אחותה של טניה. סיפר למשפחת קאלן על כך שג'יימס ירדוף אחר בלה בכל מקרה, משום שהוא גשש. נהרג בידי אנשי הזאב בספר השני.
כריכה
סטפני מאייר הסבירה, כי התפוח שעל העטיפה מסמל את הפרי האסור מספר בראשית. התפוח מסמל את האהבה האסורה של אדוארד ובלה, כמו הפרי של עץ הדעת. בנוסף, התפוח מסמל גם בחירה - בחירתה של בלה להקריב עצמה למען אהבתה לאדוארד במקום לעזוב אותו.
פרסים ומועמדויות
דמדומים זכה בהכרה ובכבוד רב, לרבות:
גרסת הסרט
דמדומים עובד לסרט על ידי Summit Entertainment ובוים על ידי קתרין הרדוויק. קריסטין סטיוארט משחקת את איזבלה סוון ורוברט פטינסון משחק את אדוארד קאלן. התסריט נכתב על ידי מליסה רוזנברג. הסרט יצא בארצות הברית ב-21 בנובמבר2008 ובישראל ב-18 בדצמבר. כל ספרי הסדרה עובדו לסרטים.
העיבוד הקולנועי, הספר דמדומים, וכן ספרים נוספים בסדרה, זכו למספר פרודיות, כגון Vampires Suck.
ספרים נוספים
מעבר לסדרת "דמדומים", כתבה מאייר שני ספרים נוספים שעוסקים בעולם הערפדים:
Midnight Sun
מאייר תכננה להוציא ספר המציג את אירועי דמדומים מנקודת מבטו של אדוארד קאלן, בניגוד ל"דמדומים" שנכתב מנקודת מבטה של בלה סוואן. מאייר נתנה לבמאית של "דמדומים", קתרין הארדוויק, ולרוברט פטינסון, המגלם את דמותו של אדוארד, לקרוא כמה פרקים מ"שמש חצות", בזמן צילום הסרט. 12 פרקים דלפו לאינטרנט וכתוצאה מכך עצרה מאייר את כתיבת הספר. אחר כך מאייר החליטה להוציא את כל הפרקים לאינטרנט. באתר הרשמי שלה יש אפשרות להוריד את הספר.
החיים השניים הקצרים של ברי טאנר
"החיים השניים הקצרים של ברי טאנר" עוסק בקורותיה של ערפדה שנוצרה במהלך הספר השלישי בסדרת "דמדומים", ליקוי חמה. הספר תוכנן כתוספת למדריך הסדרה, אולם לאור גודלו החליטה מאייר להוציאו כספר נפרד. הספר יצא לאור ביוני 2010 וכיכב ברשימת רבי המכר של העיתון USA Today.
אס (קלף)
האס (אנגלית: Ace) הוא קלף בחפיסת קלפי משחק. בכל חפיסה ארבעה אסים, כשערכם הוא אחד, לפעמים, כתלות במשחק. סמלו של האס הוא האות A.
מקור המילה
מקור השם האנגלי במילה הלטינית אס (as) שמשמעותה יחידה, משמו של המטבע הרומאי הקטן. באנגלית של ימי הביניים, לפני הקלף, המילה אמרה "מזל רע", אבל כיוון שהיום בדרך כלל האס הוא דווקא הקלף הגבוה ביותר, כשאומרים באנגלית אייס מתכוונים "מעולה".
עיצוב
לקלף האס בחפיסת קלפים רגילה יש סמל אחד (עלה, תלתן, יהלום או לב) בדרך כלל קטן אבל לפעמים הוא מוגדל, בעיקר באס עלה, עליו בדרך כלל כתוב שמו של המדפיס.
אס עלה
אס העלה מיוחד בסימן העלה שעליו, שהוא גדול ומקושט במיוחד ולעיתים הוא מכונה קלף המוות (death card). בקסמי קלפים משתמשים לעיתים באס עלה במיוחד בגלל קישוטיו ובידולו משאר הקלפים.
ערך הקלף
ברוב המשחקים כיום, האס נחשב הקלף הגבוה ביותר בחפיסה, אחרי המלך; בחלקם הנמוך ביותר (כאחד); באחדים, כמו בפוקר ובבלאק ג'ק ניתנת הבחירה אם להחשיב אותו כקלף גבוה או נמוך. במשחקים מסוימים, כשהאס גבוה העלה הופך לשובר שוויון, קרי כשיש תיקו, האס העלה מנצח.
היסטורית, האס החל כקלף נמוך, וסימנו היה הספרה 1 ולא האות A. השימוש בספרה 1 עדיין מקובל בחפיסות צרפתיות, ספרדיות, ורבות נוספות.
המהפך של אס לקלף הנחשב הגבוה בחפיסה התרחש באופן הדרגתי. במהלך המאות ה-15 וה-16, במספר משחקים האס קיבל את המקום הגבוה ביותר מבין קלפי המספרים, אבל נמוך יותר מהדיוקנאות - כלומר, בין קלף ה-10 לנסיך. המשחק המוקדם ביותר הידוע בו האס נחשב בתור הקלף הגבוה ביותר בחשיפה הוא טרפולה, משחק קלפים שמקורו בוונציה בראשית המאה ה-16.
זאהי חוואס
זאהי חוואס (בערבית: زاهي حواس; נולד ב-28 במאי 1947 בדמיאט, מצרים) הוא ארכאולוג מצרי, אחד האגיפטולוגים המובילים בעולם. הצטיין בעיקר בחפירותיו בגיזה, בדלתה של הנילוס, במדבר המערבי ובעמק הנילוס העליון.
חוואס הוא דמות ציבורית חשובה בארצו, וכיהן עד יולי 2011 כשר לענייני עתיקות בממשלת מצרים. הוא התפרסם בעולם גם הודות לפעילותו האינטנסיבית של הפצת מידע על תחום האגיפטולוגיה באמצעות ספרי מדע פופולרי ותוכניות טלוויזיה.
פרטים ביוגרפיים
בהתחלת דרכו חוואס עמד להיות משפטן אבל החליט לבסוף ללמוד ארכאולוגיה קלאסית יוונית ורומית באוניברסיטת אלכסנדריה שם סיים את התואר הראשון בשנת 1967. בשנת 1980 סיים לימודי אגיפטולוגיה באוניברסיטת קהיר, שם למד בין השאר תחת עבד אל-מונעם אבו בכר. אחר כך בעזרת מלגת פולברייט המשיך לימודיו לאגיפטולוגיה ולארכאולוגיה סורית – כנענית באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, בארצות הברית. את עבודת הדוקטורט סיים שם בשנת 1987.
פעילותו המקצועית, המנהלית ובהוראה
החל משנת 1969, כשמונה למפקח לעתיקות מצרים התיכונה בטונה אל גבל ובמלאווי, הפך חוואס לאחד מהמומחים הידועים בתחום האגיפטולוגיה.
עד שנת 1975 כיהן כמפקח במספר רב של חפירות ארכאולוגיות ואתרים ארכאולוגיים מצרים, לדוגמה: בחפירות האיטלקיות בסיח עבאדה, מיניה, כמו כן באתר אדפו – אסן, בחפירות שבוצעו על ידי החוקרים מאוניברסיטת פנסילבניה וייל באבידוס, כמו כן באתר דלתא המערבי על יד אלכסנדריה, באתר אמבבה, גיזה, על ידי קהיר, באתר אבו סימבל, בחפירות של חוקרי אוניברסיטת פנסילבניה במלכתה, לוקסור. עבד כמפקח לעתיקות במוזיאון לאמנויות בבוסטון ובמוזיאון הפירמידות של גיזה.
עד לשנת 1979 כיהן כמפקח ראשי לעתיקות במתחם הפירמידות בגיזה, באמבבה ובנווה המדבר בחרייה. בשנת 1980 הפך למפקח ראשי של הפירמידות בגיזה. בין השנים 1987–1997 שירת בתפקיד של מנהל כללי של הפירמידות בגיזה, סקארה ובחרייה.
בשנים 1998–2002 מילא את התפקיד של תת-מזכיר המדינה למונומנטים בגיזה. בין השנים 2002–2011 כיהן כמזכיר כללי של המועצה העליונה לעתיקות של מצרים. לאחר תחילת ההפיכה במצרים הנשיא מובארכ ערך שינויים בממשלה, המועצה העליונה לעתיקות הפכה למיניסטריון, וחוואס לשר העתיקות. במרץ 2011, פרש, אך הושב לתפקידו. ביולי 2011 פוטר, ביחד עם מספר שרים בממשלת עיסאם שאראף.
חוואס מנהל כמה פרויקטים חשובים בתחום הארכאולוגיה במצרים – באתר פירמידת מנכאורע בגיזה, "מקדש העמק" של חאפרו בגיזה, "קברות המשגיחים" הנמצאים דרומית-מזרחית מהספינקס בגיזה, הפירמידה של טטי השני בסקארה, נאזלת אל בטראן ובאני יוסף.
פעילותו הממסדית ודעותיו
חוואס מייצג תכופות בעמדותיו את גישת הממסד המצרי. על רקע זה הוא מוביל כיום תנועה הקוראת להחזיר פריטים עתיקים מצריים חשובים, ששמורים באוספים שונים בעולם, בחזרה למצרים. פריט בולט כזה הוא אבן רוזטה, המוצגת במוזיאון הבריטי. ביולי 2003 דרשו המצרים שהאבן תוחזר למצרים, וחוואס אמר כי "אם הבריטים רוצים להיזכר, אם הם רוצים להשיב את שמם הטוב, עליהם להחזיר מרצונם את האבן כי היא סמל לזהותנו המצרית."
כאיש מדע, חוואס מתנגד נמרצות לתאוריות של סופרי מדע בדיוני אחדים ושל חסידי הפירמידולוגיה אודות חוצנים עתיקים או ציוויליזציה כלל עולמית מפותחת שהתקיימה לפני ההיסטוריה המוכרת, הנפוצות כהסבר לקושי העצום בבניית הפירמידות במצרים באמצעים הטכנולוגיים שעמדו בפני המצרים הקדמונים. הוא הופיע בתוכנית של ערוץ ההיסטוריה מבית A&E במטרה למגר את התאוריות הללו, והראה ראיות התומכות בטענה שהמצרים בנו אותן.
בדומה ללא מעט מבני האליטה האינטלקטואלית במצרים בתקופתו, לחוואס היו התבטאויות אנטישמיות בוטות. בראיון בטלוויזיה המצרית ששודר ב-11 בפברואר 2009, הוא טען כי "היהודים שולטים בעולם", עוד הוא כתב בעיתון "א-שרק אל אווסט" (ב-22 בינואר 2009) כי "יהודי פלסטין" (הכוונה לישראלים) הם רצחניים מטיבם, כי "הרעיון של רצח ילדים, זקנים ונשים נמצא בדמם", וכי "הם זייפו את הדת והכניסו לתוכה את כל הרעלים שלהם, המכוון כנגד כל האנושות... הדבר היחיד שהם למדו מההיסטוריה הוא רודנות ושיטות עינוי".
ביקורת
לאורך הקריירה שלו חוואס היה נתון לביקורת מסוימת. הקשר השוטף שהוא מנהל עם המערב, בהשתתפות בהרצאות, תערוכות ותוכניות טלוויזיה ורדיו בארצות הברית ואירופה, הביאו לביטויי בוז מצד קבוצות שמרניות ודתיות במצרים. במערב, לעומת זאת הוא הואשם בשליטה במחקר האגיפטולוגי על ידי מניעה, מתוקף סמכותו, מחוקרים בלתי תלויים לחקור אתרים במצרים, בטענה שהם אינם מספיק מקצועיים. גורמים נוספים טוענים שהוא מכתיב את עמדותיו לתקשורת או מונע מרצון להתפרסם בה אישית. אחרים טוענים שחוקרים אחרים הקדימו את מחקריו של חוואס, ובאלה אין למעשה חידוש לאגיפטולוגיה, גם אם מסקנותיהם נכונות. תגובותיו של חוואס נעות בין התעלמות לבין הסבר שהוא פועל לטובת מצרים ועתיקותיה.
דה-נאציפיקציה
סקירה כללית
למרות שהיוזמה התקבלה על דעת כל כוחות הכיבוש בגרמניה, השיטות שבהן השתמשו לדה-נאציפיקציה, והחומרה שבה נאכפו, היו שונות בין אזורי הכיבוש של המעצמות השונות.
האזור האמריקני
ארצות הברית ניסתה תחילה לפעול לדה-נאציפיקציה באופן שהראה על מחויבות, אך בצורה ביורוקרטית. בממשל הכיבוש הצבאי שהוקם דנו 545 בתי דין ב-900,000 מקרים. עם זאת, בשנת 1948, עם תחילתה של המלחמה הקרה, הופנתה תשומת לבם של האמריקנים לאיום מן הגוש המזרחי. הליכי הדה-נאציפיקציה הואצו, וההליך המקוצר לא הותיר זמן לבחינה יסודית של כל מקרה ומקרה, ופסקי הדין מתקופה זו הם בעלי ערך שנוי במחלוקת.
כך, למשל, בשנת 1952 הוכרזו חברי האס אס כאוטו סקורצני (איש הקומנדו הנערץ על היטלר, אשר ביצע פעולות כחטיפתו של בניטו מוסוליני מידי שוביו) כמי שעברו דה-נאציפיקציה בהיעדרם על ידי ועדה של ממשלת גרמניה ללא כל הוכחה של ממש כי הדבר נכון.
האמריקנים השתמשו במדענים גרמנים כוורנר פון בראון לצורכי קידום מחקריהם. פון בראון ואנשיו הובאו עוד בשנת 1945 לארצות הברית, ושירתו שם בצבאה, כשם ששירתו בצבאו של היטלר, ועל אף העובדה כי כלי הנשק שפיתחו (ובמיוחד הרקטות V-1 וV-2) שימשו להרג אזרחים חפים מפשע בלונדון, ובפיתוחם נעשה שימוש בעובדי כפייה שהועסקו בתנאים בלתי אנושיים.
האזור הסובייטי
ההליכים המהירים והרדיקליים ביותר אירעו בשטח הכיבוש של ברית המועצות, אשר הייתה מחויבת מבחינה אידאולוגית לשינוי יסודי בחברה הגרמנית. חברים במפלגה הנאצית ובארגונים המסונפים אליה הוסרו מכל משרותיהם ללא זכות לערעור, וכמה מהם נשלחו למחנות, על פי שיקול הדעת של סוכנויות הביטחון והמודיעין הסובייטיות. השלטון הצבאי הכריז על תום הדה-נאציפיקציה ב-26 בפברואר 1948, לאחר שסטלין הורה אישית להתחיל בשילוב-מחדש לתוך החברה של הנאצים-לשעבר. במהרה הוקמה המפלגה הלאומית-דמוקרטית של גרמניה, שנועדה לייצג שמרנים וימנים בפרלמנט חסר-ההשפעה של גרמניה המזרחית.
ההשפעה על המדינות הגרמניות בעתיד
תרבות הדה-נאציפיקציה השפיעה בחוזקה על המועצה הפרלמנטרית שלה ניתנה האחריות לנסח את החוקה לאזורי הכיבוש. ניסוחה של חוקה זו, שנקראה "Grundgesetz" (חוק יסוד), הסתיים ב-8 במאי 1949 והיא אושרה ב-23 במאי 1949, ולמחרת היום נכנסה לתוקף. תאריך זה, 24 במאי 1949, הוא למעשה תאריך ייסודה של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית, אשר נקראה אז "גרמניה המערבית".
השמאל הרדיקלי בגרמניה בשנות השבעים
בשל העובדה כי המלחמה הקרה העיבה על תהליך הדה-נאציפיקציה במערב, בסוף שנות השישים והשבעים, השמאל הרדיקלי אשר השתמש באלימות נגד החברה המערב-גרמנית, באמצעות ארגוני הטרור האורבני כגון כנופיית באדר מיינהוף ואחרים, השתמש בטיעון כי בממסד אותו הוא תוקף משמשים עדיין נאצים רבים בתפקידי מפתח. הם טענו כי השאלה "מה עשית במלחמה, אבא?" לא נשאלה לגבי רבים מאנשי הממסד, אשר לחמו במלחמה, ושגשגו בתנאי ה-"Wirtschaftswunder" ("הנס הכלכלי") שבעקבותיה. כך, למשל, שימש טיעון זה כצידוק לרציחתו של הנס מרטין שלאייר בידי אחד מארגונים אלו, בשנת 1977. שלייר היה יושב ראש התאחדות המעסיקים הגרמנית, והיווה אויב טבעי לאנשי השמאל הרדיקלי, בהיותו אחד התעשיינים העשירים בגרמניה. שלייר היה איש אס אס בעברו. נטען כלפיו כי הוא ראשה של רשת נאצים לשעבר אשר עדיין החזיקו בעמדות כוח והשפעה בתעשייה ובפוליטיקה הגרמנית.
שלום בן-חורין
חייו
בן-חורין נולד למשפחת סוחרים יהודים משכילה במינכן בתור פריץ רוזנטל (Fritz Rosenthal). לאחר שסיים את לימודי התיכון בעיר, בין השנים 1931–1934 למד שפה וספרות גרמנית ולימודי דתות השוואתיים באוניברסיטת מינכן. ב-1935 עלה לארץ ישראל עם רעייתו, גבריאלה. מ-1935 עד 1970 עבד בן-חורין כעיתונאי, בין השאר בעיתון "ידיעות חדשות". בשנת 1937 הגיע לשכונת רוממה בירושלים, שבה התגורר עד מותו.
ב-1958 ייסד בירושלים עם בנו, טוביה, את הקהילה הרפורמית הוותיקה ביותר הקיימת כיום בישראל (קהילת הר-אל), וב-1961 היה מייסד-שותף של העמותה "יהודים ונוצרים" (Juden und Christen) יחד עם מועצת הכנסייה האוונגלית (פרוטסטנטית) הגרמנית (Evangelische Kirche Deutschlands). מ-1970 ועד 1987 היה מרצה ופרופסור אורח בירושלים, בטובינגן ובמינכן. כאשר נוסדה בשנת 1975 אגודת הסופרים בשפה הגרמנית בישראל (Verband deutschsprachiger Schriftsteller Israels), היה בן-חורין אחד מחמישה עשר חברי הוועדה המייסדת. היה פעיל במפלגת ליברלים עצמאיים.
בן-חורין היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה, גבריאלה לבית רוזנטל, צלמת וציירת, ילידת מינכן אף היא, נולד הבן טוביה. בני הזוג נישאו ב-1935 והתגרשו ב-1943. שלום בן-חורין הכיר במהלך לימודים בסמינר למורים בירושלים את אריקה פאקנהיים (Erika Fackenheim), ילידת אייזנך בגרמניה, שברחה מן הנאצים ועלתה ב-1936 במסגרת "עליית הנוער" לארץ ישראל. השניים נישאו ב-1943 ונולדה להם הבת אריאלה.
בנו, טוביה בן-חורין (1936-2022), היה רב רפורמי. בין השנים 2009–2015 היה רב קהילה בברלין, ורבה של סנט גאלן שבשווייץ. כן היה רב בציריך. שלום בן-חורין נפטר בירושלים בשנת 1999 ונקבר שם.
פרסים ואותות כבוד
על פעילותו הספרותית והתאולוגית הוא קיבל אותות כבוד רבים, בהם:
עזבון והנצחה
עיזבונו הכתוב של בן-חורין, הכולל כתבי יד ותכתובות, נמצא בארכיון הספרותי במארבאך על הנקר. חדר העבודה של שלום בן-חורין נלקח בשלמותו מירושלים למינכן והוא מוצג מאז 2009 בארכיון העירוני של מינכן.
עדנה או'בריאן
עדנה או'בריאן (אנגלית: Edna O'Brien; נולדה ב-15 בדצמבר 1930) היא סופרת אירית הכותבת רומנים וסיפורים קצרים.
או'בריאן נולדה בטומגרני, מחוז קלייר, אירלנד, ב-1930. אמה היגרה לתקופת מה לארצות הברית אך חזרה לאירלנד והקימה משפחה. ב-1950 סיימה או'בריאן לימודי רוקחות, וב-1954 נישאה לסופר ארנסט גבלר, ועברה עמו להתגורר בלונדון. לזוג נולדו שני ילדים והם התגרשו כעבור עשר שנים. ב-2006 קיבלה מינוי של פרופסור נלווה לספרות אנגלית בקולג' אוניברסיטת דבלין.
כתביה
עדנה או'בריאן כותבת רבות על אירלנד, למרות ששנים אינה חיה שם, ונוגעת בנושאים חברתיים שנויים במחלוקת כמו הפלות וה-IRA.
ספרה הראשון, "נערות הכפר", פורסם ב-1960. הספר הפך בהמשך לטרילוגיה. בכתיבתה מתמקדת או'בריאן בתיאור רגשותיהן של נשים בודדות, ומשתמשת בחומרים מחייה האישיים. יחסה אל אירלנד מריר וביקורתי. היחס אל נערות ונשים מצד החברה, בעיקר הכפרית, והכנסייה הקתולית כפי שהוא משתקף בכתיבתה כובל, משפיל ומבזה. אחת הבעיות שהיא מרבה לעסוק בה היא השתיינות, התורמת לאלימות הגברים כלפי נשותיהם וילדיהם ועם זאת מתקבלת בסובלנות, או לפחות בעצימת עין, מצד הכנסייה. למעשה, בטרילוגיה "נערות הכפר" קשה למצוא התייחסות חיובית למישהו מן הנפשות הפועלות, ביוצא מן הכלל אחד - הווטרינר, אבי חברתה הטובה של הגיבורה הראשית, המתחלפת איתה בסיפור המעשה בגוף ראשון. הנשים בספריה של או'בריאן בודדות גם כשהן נשואות (לכאורה בבחירה חופשית שלהן) ואמהות. אין להן קשר ממשי ובונה עם שום אדם אחר, שיוכל להוות בשבילן מקור ייעוץ ומודל התנהגות - לא הוריהן, לא בני משפחה אחרים, לא מורות (נזירות קתוליות מחמירות) ולא כמרים. גם אהבתה של קייתלין לקריאה איננה מרחיבה את אופקיה ואיננה פותחת לפניה אפשרויות לשינוי חייה. היא נשארת נערת כפר נפחדת, נכלמת ונבערת מדעת עד יומה האחרון. מבחינה זו ברור שאו'בריאן היא האנטיתזה לדמויותיה - זו שנחלצה והתקדמה.
בצעירותה קראה או'בריאן את ספרו של ת"ס אליוט על ג'יימס ג'ויס, שספרו דיוקן האמן כאיש צעיר השפיע עליה עמוקות. הערצתה לסופר הביאה אותה ב-1999 לפרסום הספר "ג'יימס ג'ויס", ביוגרפיה של הסופר הכתובה בסגנון ייחודי, יותר כמחווה לסופר מאשר כביוגרפיה טיפוסית. או'בריאן הודתה כי ג'ויס השפיע לעומק על כתיבתה. ב-2009 פרסמה ביוגרפיה נוספת, של המשורר לורד ביירון, "Byron in Love".
שמורת החי דג'ה
שמורת החי דג'ה (בצרפתית: Réserve de faune du Dja) בגבול שבין מחוז הדרום ומחוז המזרח בקמרון היא שמורת טבע בשטח של 5,260 קמ"ר המוקפת מצפון, ממערב ומדרום על ידי נהר דג'ה, אחד מיובליו המשניים של נהר קונגו. השמורה שוכנת במרחק של כ-240 ק"מ דרומית-מזרחית לבירה יאונדה, והיא הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1987.
המקום הוכר כשמורת צייד ב-25 באפריל 1950, כשמורת חי ב-22 במאי 1973 וכשמורה ביוספרית ב-1981. שטח השמורה שטוח עד גבעי ומשתרע בגבהים שבין 400 ל-800 מטר. קו שבר בדרומה של השמורה יצר עמק עמוק בדרום-מזרחו של האזור שבו מצוקים לאורך כ-60 ק"מ. נהר דג'ה זורם לאורכו של קו שבר זה דרך מערכת של מפלים.
האקלים בשמורה הוא משווני עם שתי עונות גשומות במאי ובספטמבר. כמות המשקעים השנתית עומדת על 1,570 מ"מ בממוצע, והטמפרטורה הממוצעת נעה בין 18°C ל-30°C ועומדת על ממוצע שנתי של 23.3°C.
בשמורה אוכלוסייה נרחבת של יונקים מ-107 מינים, ביניהם פרימטים שונים פילים, סיטטונגה, בונגו, תאו אפריקני, נמרים. הזוחלים כוללים לטאות, פיתונים ושני מינים של אליגטורים הנחשבים כנתונים בסכנת הכחדה. למעלה מ-320 מיני ציפורים מיוצגים גם הם באזור.
בשמורה מתגוררת אוכלוסייה של פיגמים המנהלים אורח חיים מסורתי, והם חופשיים לצוד ברחבי בשמורה בשיטות מסורתיות.
גבריאל מרטירוסיאנאייטה
גבריאל מרטירוסיאנאייט (בליטאית: Gabrielė Martirosianaitė; נולדה ב-23 בפברואר 1991) היא דוגמנית ליטאית.
ביוגרפיה
מרטירוסיאנאייט נולדה בקובנה.
היא נבחרה למיס ליטא לשנת 2008 (שנה אחרי יורגיטה יורקוטה) וייצגה את ליטא בתחרות מיס עולם 2008, לאחר מכן עבדה כדוגמנית למספר חברות אופנה.
ב-2009 שנבחרה וילנה לבירת התרבות של אירופה היא נבחרה לשמש כשגרירה של העיר.
ב-2013 השתתפה בקמפיין הבא לעודד אימוץ חיות מחמד.
היא הנחתה מספר פעמים את תחרות המוזיקה הליטאית של LRT שבאמצעותה נבחר נציג ליטא לאירוויזיון, בנוסף היא לקחה חלק בהנחיית ערב התרמה למעוטי יכולת ובמספר פרויקטים נוספים לטלוויזיה.
דייוויד הנד
דייוויד דוֹד הנד (באנגלית: David Dodd Hand; 23 בינואר 1900 – 11 באוקטובר 1986) היה אנימטור ויוצר סרטי הנפשה אמריקאי הידוע בעבודתו בוולט דיסני הפקות. הוא עבד על מספר סרטי דיסני קצרים במהלך שנות ה-30 ובסופו של דבר הפך לבמאי מפקח בסרטים "שלגיה ושבעת הגמדים" ו"במבי". לאחר מותו, בשנת 1994, הוא הוכרז כאגדת דיסני.
שנותיו הראשונות
הנד, שנולד ב-23 בינואר 1900 בפליינפילד, ניו ג'רזי, למד במכון לאמנות בשיקגו. עם תום הלימודים, הוא קיבל עבודה בסטודיו ג'יי. ר. בריי בניו יורק; שם הוא פגש את מקס פליישר והחל את קריירת ההנפשה שלו בעבודה על סדרת סרטי ההנפשה של פליישר, "מחוץ לקסת הדיו"  במהלך שנות ה-20.
הנד התעניין באולפני וולט דיסני, שזה עתה הפיקו את "ספינת הקיטור וילי" - הסרט המצויר הראשון עם שמע מסונכרן. על פי ההשערה, הוא החליט לבקר בקליפורניה ולהגיש מועמדות לעבודה בסטודיו.
קריירה בדיסני
בשנת 1930, הנד הצטרף לאולפני וולט דיסני בתור האנימטור ה-21 הצעיר והשאפתני ביותר, במהלך מסע גדול של דיסני לגייס ממיטב כישרונות ההנפשה. לא לקח זמן רב עד שוולט דיסני הבחין בכישרונו של דייוויד להוציא דברים לפועל, ולכן הוא העביר את דייב (כפי שכונה על ידי חבריו) לביים סרטי הנפשה קצרים, כמו "יום הדין של פלוטו", "מטפסי הרים" ו"היאוואטה הקטן". עד שנת 1932 הוא נחשב לאחד האנימטורים המובילים של האולפן (למרות כמה תלונות על כך שעבודתו הייתה "מכנית מדי") והפך לחבר קרוב של דיסני עצמו. הכישורים הארגוניים של הנד גרמו לדיסני לבחור בו להיות הבמאי השלישי של האולפן אחרי ברט גילט ווילפרד ג'קסון. מאוחר יותר, ב-1933, קידם אותו וולט למנהל ההפקה של הסטודיו, ובסביבות אותו זמן, הפקיד את הנד בבימוי הסרט המצויר הראשון באורך מלא, "שלגיה ושבעת הגמדים".
הנד "היה אציל בהפיכת חלומותיו של וולט להנפשה", מציינים האנימטורים ואגדות דיסני פרנק תומאס ואולי ג'ונסטון בספרם "Disney Animation: The Illusion of Life". הם הוסיפו: "דייב ידע מספיק כדי לזהות איכות, ואם וולט היה אומר, 'בוא נכניס את זה לסרט, דייב היה מוודא שזה נכנס ובדיוק באותו האופן. אם וולט אמר, 'אנחנו יכולים לחסוך כאן כסף; בואו נשמור על העלות', דייב היה משתמש בכל קיצורי הדרך שבספר. הוא מעולם לא בלבל את דעותיו או שאיפותיו שלו עם דעותיו של וולט".
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבימוי עבור החברה עם הסרט הקצר של מיקי מאוס "בונים בניין" והמשיך לביים גם סרטים קצרים הן של "סימפוניות טיפשיות" והן של "מיקי מאוס". עד סוף שנות ה-30 כישורי הניהול של הנד אפשרו לו לעלות בהיררכיה של הסטודיו ולתפקד כיד ימינו של דיסני. אבל כפי שמציין ההיסטוריון מייקל ברייר "משרתו של הנד הייתה מופרכת ביסודה – הוא היה שני בפיקוד בארגון שמנהיגו, צעיר מהנד עצמו, לא התכוון לזוז אי פעם הצדה או לחלוק כוח אמיתי".
במהלך 14 שנותיו בחברה, דייב עבד על כ-70 סרטים קצרים ושלושה באורך מלא. הוא שימש כאנימטור בסרט המצויר הראשון בשיטת טכניקולור, "פרחים ועצים", שזכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר הראשון בשנת 1932. מאוחר יותר הוא ביים את "מי הרג את קוק רובין?" (שהיה מועמד לפרס האוסקר) ו"שלושה חתלתולים יתומים" (שזכה באוסקר), שניהם בשנת 1935. בנוסף הוא ביים את "העכבר המעופף" ו"מבעד למראה", שימש כבמאי מפקח בסרט "במבי" ומנהל הנפשה בסרט התעמולה "ניצחון באמצעות כוח אווירי", שהיה הפרויקט האחרון שלו בדיסני.
לאחר דיסני
לאחר שעזב את דיסני ב-1944, הנד נסע לאנגליה, ובגיבויו של התעשיין ג'יי. ארתור ראנק, הקים את Gaumont British Animation ב-1946 כדי להפיק סדרה בשם "Animaland" ועוד אחת בשם "Musical Paintbox", תוך שהוא משפיע על דור של אנימטורים בריטיים. בשנת 1948, הוא הפיק כמה פרסומות מונפשות תיאטרליות בשם "Ye Old English Car-Tunes" עבור Esso, השם המסחרי לאקסון מוביל. אלה לא הצליחו להגיע להפצה בארצות הברית, והאולפן נסגר ב-1950, והכריע את התוכניות להפיק שני סרטי הנפשה באורך מלא שעובדו מתוך "האנשים הראשונים על הירח" של הרברט ג'ורג' ולס ו"ציד הסנרק" של לואיס קרול. בשנת 1951 הנד חזר לארצות הברית והשתקע בקולורדו שם עבד במשך 18 השנים הבאות בחברת הסרטים אלכסנדר, יצרנית פרסומות וסרטים תעשייתיים.
דייוויד הנד נפטר ב-11 באוקטובר 1986 בסן לואיס אוביספו, קליפורניה, בגיל 86.
בנו של הנד, דייוויד הייל הנד, הקים את "דייוויד הנד הפקות" המחזיקה בזכויות על 19 סרטי ההנפשה הקצרים של Gaumont British Animation – תשע סרטים של "Animaland" ועשר של "Musical Paintbox" – ומקווה להפיק סרטים חדשים בכיכובם של כמה מהדמויות מהסרטים.
המטבח ביוון העתיקה
המטבח ביוון העתיקה הוא מונח המתאר את התרבות הקולנרית בתקופת יוון העתיקה.
המטבח התאפיין בעיקר בסגפנותו שהתפתחה על רקע הקשיים בהפקת המזון. קשיים אלה נבעו ממבנה השטח ומשיטות החקלאות של יוון העתיקה. המטבח התבסס על מה שמכונה "השלישייה הים תיכונית": קמח, שמן זית ויין.
הארוחות היומיות
היוונים נהגו לאכול שלוש ארוחות ביום:
החל מהמאה הרביעית לפנה"ס נעשה שימוש גם בשולחנות עגולים, להם רגליים בדמות רגלי בעלי חיים. רהיטים מיניאטוריים עשויים טרקוטה שנמצאו בקברים של ילדים איפשרו לארכאולוגים ולהיסטוריונים של ימינו ללמוד על צורות הריהוט ביוון העתיקה.
ליוונים היו צלחות עשויות טרקוטה או מתכת, אולם הם נהגו "לנגב" את האוכל בפיתות. עם השנים הפכו הכלים מפוארים יותר, והחל מהתקופה הרומית נעשה שימוש בכלי זכוכית.
ביוון העתיקה לא היו מזלגות. האכילה נעשתה בידיים. כלי האוכל היחידים היו הסכין ששימש לחיתוך הבשר, וכף ששימשה לאכילת מרק.
לחם
הדגנים (סיטוס - σῖτος) העיקריים בהם נעשה שימוש הם החיטה והשעורה. את הגרעינים נהגו להשרות במים על מנת לרככם וליצור דייסה או לטחון אותם לקמח (אליאטה -ἀλείατα). מהבצק יצרו פיתות שנקרא ארטוס (ἄρτος). לעיתים נאפו פיתות עשירות הממולאות בגבינה או דבש.
תפיחה של לחם הייתה ידועה, אולם לחם מבצק שתפח היה יקר ביותר מאחר שתנורי אפייה לא היו מקובלים עד התקופה הרומית (האפייה נעשתה על קירות של התנור או על גבי כלי מתכת - בדומה לאפיית פיתות בימינו), והלחם נאפה רק על ידי מאפיות מתמחות. המחוקק האתונאי סולון מהמאה השישית לפנה"ס הורה כי לחם תפוח יאכל רק בימי חג.
לחם (פיתות) משעורה היה מקובל באתונה בשל הקלות היחסית בגידולה. כדי למנוע מלחם השעורים להיות קשה ביותר, השעורה נקלתה באש (פעולה המכונה בתנ"ך: "קלי") ונוצר קמח המכונה אלפיטה (ἄλφιτα), ממנה נעשתה מנה שנקראה מאזה (μᾶζα) שהייתה קמח טחון שממנו נעשו כופתאות, מרק סמיך או הקלי נאכל כמות שהוא בתוספת דבש, מזון שהיה מקובל מאוד גם בארץ ישראל בסוף תקופת בית ראשון.
פירות וירקות
התוספת ללחם שהיווה את מרכז הארוחות נקראה אופסון (ὄψον) - כינוי זה שימש לכנות כל תוספת. תוספת זו הייתה בדרך כלל תבשיל שהוכן על האש. באיליאדה הכינוי משמש רק תבשילי בשר. באודיסאה הכינוי משמש גם תבשילי דגים. בתקופה הקלאסית הורחבה משמעות הביטוי לכנות כל תבשיל - ובין היתר גם תבשילי ירקות (כרוב, בצל, שעועית, אפונה). תבשיל זה היה נזיד שעועית שנקרא אטנוס (ἔτνος) ותובל לרוב בשמן זית, חומץ ורוטב דגים שנקרא גרון (γάρον). על פי אריסטופאנס במחזה "הצפרדעים", מרק שעועית זה היה האוכל האהוב על הרקולס. לצד התבשיל והלחם הוגשו זיתים.
הפירות (הן טריים והן יבשים) וכן אגוזים נאכלו כקינוח הארוחה. הפירות הנפוצים היו תאנים, צימוקים ורימונים. לעיתים נהגו לאכול דבלים ביין כמנה ראשונה (מתאבן). בבתי העשירים הגישו כמתאבן דבלים עם אגוזים קלויים, פירות האשור ואפונה.
בשר ודגים
אכילת בשר ודגים השתנתה בהתאם לרווחה הכלכלית ומיקום המגורים ביוון. במרכזה של יוון צייד של ציפורים וארנבות היווה מקור הבשר העיקרי שנאכל. באזורים הכפריים נהגו החקלאים לגדל תרנגולות ואווזים. בעלי האמצעים גידלו עיזים, חזירים וכבשים לבשר. בערים, למעט בשר החזיר, היה הבשר נדיר ונאכל על ידי השכבות האמידות ביותר. בתקופת אריסטופאנס חזיר קטן עלה שלוש דרכמאות - משכורת של שלושה ימי עבודה של עובד ציבור.
המזון העיקרי בספרטה, לעומת זאת, היה צלי של בשר חזיר שנקרא מלאס זומוס (μέλας ζωμός). דיכאארכוס (המצוטט על ידי אתנאיוס) מתאר נזיד שחור זה כמכיל: חזיר, מלח, חומץ ודם. מנה זו הוגשה עם תאנים ועם גבינה.
קלאודיוס אאליאנוס שחי במאה השלישית מספר כי על טבחים ספרטנים נאסר לבשל כל מנה שאין בה בשר.
באיים היווניים ובאזור החוף היוו הדגים (בעיקר סרדינים ואנשובי) ומאכלי הים (בעיקר רכיכות ותמנון) מרכיב עיקרי של המזון. דגים גדולים יותר (טונה וצלופח מאגם קופאיס שבאזור בויאוטיה) היו יקרים ביותר.
משקאות
המשקה המקובל והנפוץ ביותר ביוון העתיקה היה מים. הבאת המים הייתה מטלה יומית שהוטלה על הנשים. אף שהיו בערים ובכפרים בארות רבות, העדיפו היוונים לשתות מי מעיינות - שלפי סברתם הם מזינים יותר (מאחר שהם גרמו לצמחים ולעצים לגדול). פינדארוס כתב כי מי מעיינות "טובים לגוף כמו דבש".
היוונים סיווגו את המים ששתו בתארים כגון: כבדים, יבשים, חומציים, מתוקים, חמוצים, דמויי יין וכו'. באחת הקומדיות של אנטיפאנס טוענת אחת הדמויות כי היא מסוגלת לזהות את הטעם של כל מימי המעיינות באטיקה. צמחונים נהגו לשתות רק מים. משקה נפוץ נוסף היה חלב עיזים. כלי השתייה העיקרי היה הסקיפוס, שהיה עשוי עץ, טרקוטה או מתכת. קותון היה כלי שתייה ששימש את החיילים הספרטנים. כלי שתייה נוסף היה הקיליקס - קערה נמוכה. במשתאות נהגו לשתות עם קנתרוס - כלי חרס עמוק ולו שתי ידיות או רייטון - קרן שתייה.
יין
ההיסטוריונים סבורים כי היוונים ייצרו הן יינות אדומים והן לבנים וכן יינות רוזה. היינות הטובים ביותר יוצרו באזורים תאסוס, לסבוס וכיאוס. בתקופות מאוחרות יותר הפך היין מכרתים ליין מבוקש.
יינות מאיכות נמוכה הופקו מערבוב מים ופומס (גפת, שאריות הענבים שנותרו אחרי דריכתם). היוונים נהגו לעיתים להמתיק את היין עם דבש, וכן ליצור יינות לשימושים רפואיים על ידי הוספת טימין ועשבי מרפא אחרים. במאה הראשונה לספירה החל ייצור היין בטעם תמצית אורנים - רטסינה. אתנאיוס מציין כי נהגו בתאסוס לייצר יין מבושל מתוק (בדומה ליין פורט).
היין נשתה גם כתרופה. אאליאן מציין כי יין מהראיה שבארקאדיה נחשב למביא פוריות אצל נשים, והופך גברים לטיפשים. יין מאכאנה נחשב לגורם של הפלות אצל נשים.
יין לשימוש ביתי הוחזק בנאדות עור. יין למכירה הוחזק כדי טרקוטה גדולים שנקראו פיתוי (πίθοι). מכדים אלה נמזג היין לאמפורות ונאטם. כדים של יינות איכותיים סומנו וצוין שם היצרן, אזור הייצור ואישור של רשויות העיר של אזור הייצור שהבטיחו את מקור היין - ולמעשה מדובר בנוהג הידוע הראשון של אישור איכות או מקור על ידי רשות ציבורית.
קיקאון
היוונים שתו משקה שנקרא קיקאון (ביוונית: κυκεών) - מהמילה קיקאו (κυκάω) שמשמעה "לערבב" או "לנער". משקה זה העשוי מרסק של שעורים בתוספת מים ותבלינים שימש למעשה ארוחה בפני עצמה. באיליאדה מוזכר משקה זה ומצוין כי הוא כלל גם גבינת עיזים. באודיסיאה מוזכר המשקה ומצוין כי הוסיפו לו דבש.
מסיבות ומשתאות
בדומה למסיבות הנערכות בתקופה המודרנית, גם ביוון העתיקה נערכו מסיבות חברתיות בהם הזמין עורך המסיבה את חבריו למשתה. שני סוגים של משתים נערכו ביוון העתיקה - "סימפזיום" ו"סיסיטיה".
סימפוזיום/סימפוזיון
סימפוזיון (ביוונית: συμπόσιον), או בלטינית סימפוזיום (משתה) היה אחד מצורות הבילוי האהובות ביותר ביוון העתיקה. לסימפוזיון היו שני שלבים: הראשון - שלב האכילה, והשני - שלב השתייה. בפועל, גם בשלב האכילה שתו יין, וגם בשלב השתייה אכלו מתאבנים וחטיפים (ביוונית: טארגמאטה - τραγήματα, ובלשון התלמוד: מיני תרגימה) שכללו: אגוזים, חיטה קלויה ("קלי"), עוגות דבש, שעועית ומחמצים - מאכלים שמקילים על שתיית אלכוהול שכן הם עוזרים לפירוקו בגוף ומונעים שכרות מהירה.
החלק השני של המשתה כלל טקס של נסיכת יין - בדרך כלל לכבוד האל דיוניסוס, ולאחר מכן נערך דיון או נערכו משחקים כגון קוטאבוס. האורחים שכבו על כורסאות (למעשה - דרגשים מרופדים) לאורך קירות המבנה - שכונו "קלינאי" (κλίναι). בין הכורסאות היו שולחנות נמוכים עליהם הונח המזון, ובמרכז החדר נערכו מופעים על ידי רקדנים, אקרובטים או מוזיקאים. הכורסאות סודרו לרוב סביב שלוש מקירות החדר - שנקרא על שם סידור זה "טרקלינאום" (בתלמוד: טרקלין), היינו שלושה קלינאי - שלוש כורסאות.
האורחים בסימפוזיון היו גברים בלבד, ולמעט רקדניות, אקרובטיות או הטיארות, אשר בידרו את האורחים, הכניסה לנשים הייתה אסורה.
המשתה שימש כרקע למספר רב של יצירות ספרותיות כגון המשתה של אפלטון, המשתה של קסנופון, שיחות שולחן של פלוטרכוס ומשתה המלומדים של אתנאיוס.
סיסיטיאה
"סיסיטיאה" או "טה סיסטיאה" (τὰ συσσίτια), הייתה ארוחה משותפת שנערכה בנוכחות גברים וילדים זכרים של קבוצה דתית או חברתית מסוימת, בייחוד בכרתים וספרטה. כל הגברים היו מחויבים להיות נוכחים בארוחה זו שהייתה מכונה "אנדריאה" (ביוונית: "שייכת לגברים") או "פידיטיה", והיא נחשבה אירוע בעל חשיבות חברתית רבה. בניגוד לסימפוזיון, ארוחות אלה היו רציניות וצנועות, ולא נערכו בהן פעולות בידוריות.
מאכלי יוקרה ומטבח עילי
עד המאה השלישית לפנה"ס הייתה הצניעות, שנבעה מהקושי לגדל גידולים חקלאיים בשל התנאים הגאוגרפיים והאקלימיים, לערך בעיני היוונים. היוונים אמנם העריכו את ההנאה הגלומה באוכל טוב, אך העדיפו מזונות פשוטים על מאכלים מורכבים ומסובכים.
היוונים ראו בגסטרונומיה ובמטבח המורכב של האימפריה הפרסית סימן לשחיתות מוסרית וחברתית, והתגאו במטבחם הצנוע. בחיבורו "סטרטגמס" מספר פוליאינוס כי כאשר ראה אלכסנדר מוקדון את חדר האוכל בארמון המלוכה הפרסי, אמר שהשחיתות הפרסית היא שהביאה לתבוסתם.
המטבח בעולם היווני היה נחלתן של נשים בלבד. רק באמצע התקופה הקלאסית החלו גברים להתמחות בבישול, אולם לרוב נתפס מקצוע זה באור שלילי. קלאודיו אאליאנוס ואתנאיוס מציינים לשלילה את אלף הטבחים שליוו את סמינדירייד מסיבאריס במסעו לאתונה בימי קלייסתנס.