cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרוליין ווזניאקי
ביקורת
כמו במקרים של דינארה סאפינה וילנה יאנקוביץ', גם על ווזניאקי נמתחה ביקורת, עד ניצחונה באליפות אוסטרליה הפתוחה בינואר 2018, על כך שהיא הגיעה למקום הראשון בדירוג העולמי מבלי לזכות בתואר גראנד סלאם. בתגובה לביקורת זו יצאה להגנתה של ווזניאקי נשיאת ה-WTA, סטייסי אלאסטר. אלאסטר אמרה ש"שיטת הדירוג מתגמלת את הספורטאיות עבור 12 חודשים של עבודה עקבית", ושווזניאקי "ראויה לתהילה ותירשם בספרה כמספר אחת ראויה ביותר." אלאסטר גם התייחסה לתואר הגראנד סלאם שחסר לווזניאקי, ואמרה שהיא משוכנעת שווזניאקי תזכה בתואר גראנד סלאם בקרוב.
סגנון משחקה
סגנון המשחק שלה היה בדרך כלל הגנתי. ווזניאקי השתמשה בהנפה ייחודית שנותנת הרבה ספין לכדור ולכן בכדורים נמוכים, שלא קופצים הרבה, היא הצליחה ברוב המקרים להשיבם בעוד שבכדורים גבוהים היא התקשתה יותר. ישנם הטוענים שסגנון משחקה ההגנתי מנע ממנה להשיג הישגים רבים יותר, ולהתמודד עם שחקניות התקפיות יציבות, כמו סרינה ויליאמס.
חבטת גב היד שלה נחשבת ליציבה, חזקה, ויעילה יותר מחבטת כף היד שלה, שלוקה בעוצמה שלה.
ווזניאקי נחשבה ל 'Pusher'- דחפנית- סגנון משחק הנחשב להגנתי ביותר.
חילי טרופר
יחיאל (חִילִי) משה טְרוֹפֶּר (נולד ב-22 באפריל 1978, ט"ו בניסן ה'תשל"ח) הוא פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת מטעם המחנה הממלכתי, בעבר כיהן כשר התרבות והספורט וכשר המדע והטכנולוגיה. בנוסף היה מנהל אגף החינוך, הרווחה והתרבות בירוחם. ממקימי העמותות "במעגלי צדק", "שכן טוב" ו"קרן פסיפס". כיהן כסמנכ"ל עמותת "אחריי!", ניהל את בית הספר ברנקו וייס רמלה, ושימש כעוזר בכיר לשר החינוך שי פירון.
ביוגרפיה
טרופר נולד בירושלים לפייגי ודניאל טרופר. למד בישיבות התיכוניות ישיבת חורב בירושלים וישיבת נווה שמואל באפרת. אביו, הרב ד"ר דניאל טרופר, הוא הנשיא והמייסד של עמותת "גשר" (מפעלים חינוכיים). טרופר הוא אח לתשעה אחים ואחיות. הוא בוגר מחזור א' של המכינה הקדם צבאית "נחשון". שירת כלוחם וכמפקד ביחידת דובדבן. במסגרת שירות מילואים הוא מפקד על הגיבושים ל"דובדבן".
לאחר שחרורו מצה"ל עבד טרופר במשך שנתיים כמדריך חבורות רחוב בירושלים. הוא נמנה עם מקימיה וראשיה של עמותת "שכן טוב", העוסקת בחלוקת סלי מזון למשפחות נזקקות, הקמת מרכזי למידה לילדים ממשפחות אלו וכן רשת של בתי קפה לנוער בסיכון ולאוכלוסיות חלשות. ממקימי וראשי עמותת "במעגלי צדק", המבקשת לקדם צדק חברתי מתוך זיקה למסורת היהודית. ממקימי קרן "פסיפס" - המסייעת לאנשים להיחלץ מקשיים כלכליים באמצעות מימון אבחונים, סיוע ברכישת מקצוע, מלגות לימודים ועוד. פעולתו בעמותות אלו נעשתה ונעשית בהתנדבות.
טרופר ניהל את בית הספר ברנקו וייס רמלה, המיועד לבני נוער שנשרו מהמערכת ומקבלים הזדמנות נוספת, והתפרסם בסרט התיעודי של בן שני ואילנה דיין - "תיכון ההזדמנות האחרונה".לטרופר תואר ראשון במדעי הרוח ומדעי החברה מהאוניברסיטה הפתוחה, שם למד במקביל לתפקידו בבית הספר ברנקו וייס רמלה, ותואר שני בהיסטוריה ובחינוך יהודי ממכון לנדר (שהפך לקריה האקדמית אונו).
בפברואר 2020 תרם כליה ממניעים אלטרואיסטיים לאדם שלא הכיר קודם לכן.
פעילות פוליטית
בפברואר 2019 נודע כי יתמודד בבחירות לכנסת ה-21 במפלגת "חוסן לישראל" בראשותו של בני גנץ, שהוא אחד ממקימיה. לאחר האיחודים עם תל"ם - תנועה לאומית ממלכתית בראשות משה יעלון ויש עתיד בראשות יאיר לפיד לרשימת כחול לבן הוא מוקם במקום השנים עשר ברשימה ונבחר לכנסת העשרים ואחת. נבחר גם לכנסת העשרים ושתיים ולכנסת העשרים ושלוש. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצב במקום ה-6 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם חוסן לישראל ונבחר לכנסת.
שר התרבות והספורט
ב-17 במאי 2020 מונה במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש לשר התרבות והספורט. עם אישור "החוק הנורווגי" התפטר מהכנסת, וכהונתו בה נפסקה ב-19 ביוני 2020.
בתחילת יוני, הכריזו טרופר ושר האוצר ישראל כץ על חבילת סיוע בסף 200 מיליון שקל שתוענק למוסדות התרבות. זאת עקב ההשפעה של התפרצות נגיף הקורונה בישראל על עולם התרבות.
באוקטובר 2020 אישר טרופר כי יוקם מתחם ספורט חדש בצמוד למתחם וינגייט הקיים, במתחם יוקמו אולמות אימון, מסלול אתלטיקה, בית מלון בדירוג 5 כוכבים, מסעדות, בניין מגורים, משרדים לאיגודי הספורט, מוזיאון שיעסוק בתיעוד תולדות הספורט הישראלי, מסלול ריצה אולימפי, מכוני כושר ואף מעבדות. בנוסף לכך בעקבות הרחבתה של המכללה והמתחמים שמסביבה תוקם כניסה חדשה לאזור ויבנה מחלף חדש שישמש את הבאים והנכנסים למקום. עלות הפרויקט צפויה להסתכם בכ-150 מיליון שקלים.
חודש לאחר מכן, אישרה הממשלה את הצעתו להקמת אקדמיה לשפת הסימנים הישראלית, על פי התכנון האקדמיה תכלול בחקר, תיעוד ופיתוח שפת הסימנים הישראלית ותדאג לקדם את השימוש בשפת הסימנים הישראלית.
במאי 2021 מונה לשר המדע והטכנולוגיה וזאת לאחר מספר חודשים בהם כיהן כממלא מקום, אך כחודש לאחר מכן, עם השבעת הממשלה ה-36, העביר את תפקידו לאורית פרקש-הכהן ממפלגתו, בעוד הוא נותר שר התרבות והספורט לקדנציה נוספת.
ביולי 2021 העביר החלטה לשינוי שיטת התקצוב לענפי הספורט במדינה, כשהמטרה המוצהרת היא הכפלת כמות המדליות הישראליות בענפים האולימפיים, פראלימפיים והענפים הלא אולימפיים תחת התאחדות איל"ת.
בנובמבר 2021, פורסם כי משרדו ואחרים קידמו נוהל עידוד הפקות זרות.
חיים אישיים
טרופר נשוי ואב לארבעה. הוא גר בקהילה משותפת של דתיים וחילוניים במושב נס הרים, שהיה ממקימיה.
קישורים חיצוניים
מכתביו
יחסי ברוניי–תאילנד
יחסי ברוניי–תאילנד הם היחסים הבילטרליים שבין ברוניי לבין תאילנד. לברוניי שגרירות בבנגקוק, ולתאילנד יש שגרירות בבנדר סרי בגוואן. היחסים בין המדינות הוגדרו מאז ומעולם כקרובים.
היסטוריה
היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1984. בשנת 2012, הסולטן של ברוניי חסן אל-בולקיה ערך ביקור ממלכתי בתאילנד. בהמשך, ראש ממשלת תאילנד יינגלאק צ'ינוואט השתתפה בחתונה המלכותית של בתו של בולקיה, הנסיכה הג'ה חפיזה סורול בולקיה באותה שנה.
יחסים כלכליים
שתי המדינות משתפות פעולה בתחומי חקלאות, אנרגיה, חינוך וחלאל. כיום, תאילנד מבקשת להשקיע בענף הנפט והגז בברוניי ולפתח פרויקטים משותפים בתחום האנרגיה המתחדשת. כמו כן, נחתם מזכר הבנות בנושא שיתופי פעולה בחקלאות, עבודה, כפל מס וסחר בבני אדם.
תאילנד הייתה הספקית העיקרית של האורז בברוניי, כשייצאה 95% ממלאי האורז של ברוניי. עקב כך, ברוניי הביעה עניין ללמוד את טכנולוגיית גידול האורז מתאילנד.
בשנת 2011 הייתה ברוניי שותפת הסחר התשיעית בגודלה עבור תאילנד, כשהיקף המסחר הכולל בין שתי המדינות הגיע ל -269 מיליון דולר. עיקר הייצוא מתאילנד כולל אורז, מלט, קרמיקה, מוצרי גומי, נייר ועיסה, ואילו היבוא מברוניי הוא בעיקרו ברזל ופלדה.
נמל התעופה הבין-לאומי דמשק
נמל התעופה הבינלאומי של דמשק (בערבית: مطار دمشق الدولي) הוא נמל תעופה הממוקם בדמשק, בירת סוריה. הנמל נפתח באופן רשמי באמצע שנות השבעים, והוא נמל התעופה הבינלאומי העמוס ביותר בסוריה. חרף המצב הפוליטי במדינה, קצב הגידול השנתי של כמות הנוסעים העוברים בנמל הוא משמעותי. ההערכה היא שב-2004 עברו בנמל כ-3.2 מיליון נוסעים וב-2010 עברו בו כ-10 מיליון נוסעים. בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, ביטלו כמעט כל חברות התעופה הזרות את השירות מנמל התעופה.
אירועים ותקריות
ב-20 באוגוסט 1975 התרסקה טיסת ČSA 540 בעת שהתקרבה לנמל התעופה הבינלאומי של דמשק. מתוך 128 הנוסעים ואנשי הצוות שהיו על המטוס, היו רק שני ניצולים.
בלילה שבין 2 ל-3 במאי 2013, תקף חיל האוויר הישראלי את שדה התעופה מכיוון שהוחזקו בו טילים מדגם פאתח 110 שנועדו לעבור לארגון החזבאללה. מאז תקף חיל האוויר הישראלי פעמים אחדות את נמל התעופה וסביבתו, לשם פגיעה במשלוחי נשק מאיראן. תקיפה ב-10 ביוני 2022 הביאה להשבתת נמל התעופה לימים אחדים.
קייקוגי
קֵיְקוֹגי (稽古着 או 稽古衣; מיפנית: בגד אימון), או פשוט גי, הוא חליפת לבוש אמנויות לחימה מסורתי המשמש את אמנויות הלחימה היפניות ואלו שהושפעו מהן. הגי מורכב משני חלקים, ג'קט עליון ארוך שרוול הנרכס סביב המותניים בחגורה חסרת אבזם אשר לרוב מסמלת בצבעה את דרגת המתאמן אשר נקרא אוּוַא גי, ומכנס ארוך דומה הנקרא שיטאבַקי. ג'יגורו קאנו, מייסד הג'ודו, החל לפתח לבוש אימונים בסוף המאה ה-19. בשנת 1920 הקייקוגי שאנו מכירים כיום התחיל להילבש לאימונים ולתחרויות על ידי קבוצתו של ג'יגורו.
מסך הברזל
"מסך הברזל" (באנגלית: Iron Curtain) הוא כינוי לקו הגבול האידאולוגי אשר חילק את אירופה לשני גושים: הגוש המזרחי שנשלט על ידי ברית המועצות, והגוש המערבי בהנהגת ארצות הברית. המושג זכה לתפוצה רחבה בעקבות השתלטות ברית המועצות על מדינות מזרח אירופה שהתבטאה בהקמת משטרים קומוניסטיים שכונו "דמוקרטיות עממיות", והוא ביטא את הקרע בין שני הגושים ואת תחילתה של המלחמה הקרה.
מופעים מוקדמים
המונח הופיע בפרסומים שקדמו למלחמה הקרה: בספר משנת 1918 המשיל וסילי רוזאנוב את המהפכה הסובייטית למסך ברזל היורד על ההיסטוריה הרוסית. בשנת 1920 סיכמה אתל סנודן את קבלת הפנים שציפתה לה בפטרוגרד במילים. הביטוי מופיע גם בספרו של ג'ורג' אורוול "חוות החיות" מאוגוסט 1945. במאי 1945 המונח הוצג על ידי לוץ שוורין פון קרוזיק ששאל אותו מנאום אנטי סובייטי של יוזף גבלס.
במלחמה הקרה
המטפורה "מסך הברזל" זכתה לתפוצה רבה בעקבות השימוש שעשה בה וינסטון צ'רצ'יל, אז מנהיג האופוזיציה בבריטניה, בנאום שנשא בנוכחות הנשיא הארי טרומן בקולג' וסטמינסטר בפולטון שבמיזורי, ב-5 במרץ 1946. בנאום זה אמר צ'רצ'יל:
צ'רצ'יל דייק כאשר ציין את וינה כאחת הערים מאחורי מסך הברזל, כיוון שבאותה עת נמצאה באזור הכיבוש הסובייטי, כחלק מכיבוש אוסטריה בידי ארבע המעצמות, בדומה לגרמניה. ב-1955 נסוגו המעצמות ואוסטריה הפכה למדינה עצמאית תוך הכרזת נייטרליות. בשנים הראשונות לאחר הנאום, המונח לא התקבל היטב בקרב הציבור במערב, שעדיין רחש כבוד לברית המועצות כשותפה מרכזית בהבסת הנאצים, אולם הוא צבר פופולריות עם התעצמות המלחמה הקרה.
ברוך מיטרני
<references group="הפרטים אודות ילדיו של מטרני ואשתו השנייה נמסרו מפי נכדתה של שרה, בת הזקונים שלו, ליאורה סוטו" /> הרב ברוך (בן יצחק) מיטרני (מכונה בני"ם; 11 באפריל 1847, כ"ה בניסן ה'תר"ז – 19 באוגוסט 1919, כ"ג באב ה'תרע"ט) היה איש ציבור, מחנך, משורר, מחזאי, סופר פורה, עיתונאי ורפורמיסט, ממבשרי הציונות ואחד מהשלושה שקדמו לאליעזר בן-יהודה בהחייאת השפה העברית. כחלק מפעילותו להחייאת השפה העברית, פיתח שיטה ללימוד השפה לילדים ולמבוגרים, ולימד אותה כשפה ראשית בכל מקצועות הלימוד בבתי הספר שבהם שימש כמורה, בתקופה שבה היה נהוג ללמוד מקצועות בשפות המקור.
ביוגרפיה
נולד בקירקלרלי שבתראקיה לרב יצחק מיטרני. בילדותו קיבל חינוך פרטי מאביו, שהיה מורה לעברית בתלמוד תורה הספרדי המקומי, מפיו למד בין היתר תנ"ך ותלמוד. בהמשך פגש באדירנה את יוסף הלוי, שזיהה בו כישרונות גדולים, השאיל לו ספרי לימוד ושימש כחונכו, (ולימים אף נחשב מיטרני לאחד מבחירי תלמידיו). בנערותו נמשך להשכלה, למד שפות וקרא ספרים רבים. הרב יוסף דאנון, שהיה חבר בית הדין המקומי, התעניין בכישרונתיו של הנער ובהמלצתו קיבל מיטרני מרבני העיר בגיל 13 את התואר "ח"ר" השמור לתלמידי חכמים בוגרים. לאחר בר המצווה המשיך ללמוד בישיבות העיר, והתקדמותו ושאלותיו המפולפלות הביאו את מוריו, שלא תמיד ידעו להשיב, למבוכה.
הוא נמנה עם ראשוני מחדשי החינוך היהודי בארצות הבלקן, ותמך ברפורמות חינוכיות רבות. לאחר שראה תמיכה ציבורית ברעיונותיו בנוגע לשפה העברית, הוציא אותן לפועל בהקמת בית ספר על טהרת העברית בשם "מקוה ישראל" באדירנה, ולצידו אגודה בשם זה, שמנתה כ-200 חברים בשיאה והפעילה את בית הספר על פי שיטותיו, כולל לימוד עברית מדוברת כשפת לימוד ראשית, ושילוב של לימוד מקצועות בתוכנית הלימודים של בית הספר. בחידוש האחרון של שילוב תורה עם מלאכה בבית הספר היה חלוץ ראשון באדירנה, ובהמשך אומץ חידוש זה על ידי כלל בתי הספר של אליאנס. במתחם של "מקוה ישראל" הוקמו גם בית כנסת ואולם קריאה, ואל זה האחרון נמשכו נערי העיר שחפצו בהשכלה. מדי פעם הוצגו בו מחזות שכתב ועיבד מיטרני בעצמו מסיפורי התנ"ך, כדוגמת אדם וחוה, יוסף ואחיו, מלוכת שאול, המן ומרדכי ועוד. מחזות אלו משכו קהל רב מהקהילה היהודית המקומית שבא לצפות בהם.
בין היתר, מיטרני ביקר את אליאנס על המחסור בלימודי היהדות בבתי ספרה ועל ההתמערבות שהיא מעבירה את התלמידים, והאמין כי יש להשתמש בחינוך המודרני כדי לחזק את הזהות היהודית ולא כדי להשתחרר ממנה. הודות לפעילותו זו, שלא הייתה נפוצה ומקובלת בזמנו, הוא נקלע למחלוקות והתנגדות מצד שמרנים מחד ותומכי אסימילציה מאליאנס מאידך. עד מהרה שמו התפרסם לרעה בידי מתנגדיו, ורבני העיר החלו לחשוש מפעילותו, ובעיקר מהוראת השפה הצרפתית מלבד העברית בבית הספר. הורים לתלמידיו החלו לעקוב אחריו בחשש כי בפעילותו הוא חוטא ומחטיא. אך למרות המחלוקות וההתנגדות, תלמידיו, שראו בו סמל של חכמה, נשארו נאמנים לו.
הירחון, שקיבל בהמלצת הרב אלקלעי את השם "כרמי" (כאות הוקרה לפועלו של אדולף כרמיה) החל לצאת לאור בשנת 1871 (ה'תרל"א) בפרשבורג, וחציו היה בעברית וחציו השני בלאדינו. הוא שלח את הירחון לידידיו ולקהילות היהודיות בעולם. מאמציו להחזיק את העיתון היו קשים, וכל פרנסתו המצומצמת מהוראה שימשה לכך.
למרות הביקורת הממשלתית, המשיך להטיף למען תקומת העם היהודי בארצו:
בשנת 1876 (ה'תרל"ו) נסע שוב לווינה, כדי להדפיס חלק מחיבוריו בלאדינו העוסקים בחינוך ובתנועת התחייה. בווינה הדפיס את ספרו "שמעו בנים", וחלק ראשון של ספרו "חינוכי בנים" שבהקדמתו מודה לגבירים משה צרפתי ואברהם בנבנישתי מווינה שהלוו לו את הסכום הדרוש להוצאת הספר. לאחר סיום הדפסת כתביו חזר לאדירנה, שוב שיקם את בית הספר שלו, ובתקופה זו הרבה לכתוב בעיתונות העברית. בשנת 1880 (ה'תר"ם), בעוד פרסומו בתחום הספרות הגיע לשיאו, מצבו הכלכלי אילצו לעבור לקושטא, במחשבה כי שם ימצא כר נרחב יותר לפעילות ולפרנסה. עם הגיעו לקושטא החל לפעול ולהביע את דעותיו והשקפותיו בפומבי על האדישות בנוגע לתחיית העם היהודי בארצו, וההתבוללות והירידה הרוחנית של יהודי טורקיה. דבריו אלו גרמו לעלילות ולהלשנות לממשל כנגדו מצד גורמים שהתנגדו להשקפותיו. בשל העלילות, הוא חלה במחלת לב ונפל למשכב. להגנתו יצא הגביר משה בר נתן, והוא לקחו תחת חסותו. במשך כחודשיים שהה מיטרני בביתו של הגביר עד שהחלים. בתקופה זו ייסדה משפחת בר נתן בית ספר בחאידר פחה, ומיטרני מונה לשמש בו כמנהל.
מכיוון שפעילות חיבת ציון הייתה אסורה בטורקיה, ורעיון יישוב ארץ ישראל נחשב בעיניו למטרה עליונה, עלה בשנת 1882 (אייר ה'תרמ"ב) עם משפחתו לירושלים בסיוע משפחת בר נתן. בשל עלייתו הוצאת הירחון "כרמי" פסקה.
על עלייתו ואהבתו לארץ ישראל, כתב לידידו:
בירושלים התגורר בשכונת נחלת שבעה, והכיר את הרב זאב יעבץ ואת אליעזר בן-יהודה, ונמנה עם באי ביתם באופן קבוע. כן הכיר את ישראל דוב פרומקין, והחל לכתוב בעיתונו "החבצלת" טור שבועי קבוע בשם "פרזות ירושלים". מקור ההכנסה היחיד מעבודתו במערכת החבצלת לא הספיק לפרנסתו, והוא חי בדוחק רב, בדירת חדר ללא ריהוט ומיטות. במכתביו ששלח מדי שבוע לגביר משה בר נתן, מספר הוא על הדוחק בו חי, ועל הקושי שלו למצוא עבודה ולפרנס את משפחתו. הרב יעקב שאול אלישר, שחפץ לדאוג לפרנסתו, שכר אותו כמורה לעברית עבור בניו, ופעל להכניסו לשמש כמורה בבית היתומים בהנהלת זאב וילהלם הרצברג. גם בפעילותו הספרותית ליישוב ארץ ישראל לא מצא נחמה, לאחר שלטענתו סופרים לאומיים העתיקו את דבריו מבלי להזכירו, והדבר חרה לו.
לאחר שהניסיונות לפרנס את משפחתו עלו בתוהו, חזר בשנת 1887 (ה'תרמ"ז) בצער רב כשהוא מלא באכזבה לקושטא. נאומיו ושיחותיו בקושטא אודות רשמיו מארץ ישראל עוררו שוב את מתנגדיו, ובפקודת החכם באשי נאלץ לעזוב את העיר ולחזור לאדירנה, שם שיקם בשלישית את בית הספר שייסד. בשל כוונתו לחזור ולהדפיס את הירחון "כרמי", נסע לווינה כדי לעשות הכנות שונות לצורך הדפסת הירחון, ובין השנים 1890 - 1891 (ה'תר"ן - ה'תרנ"א) הוציאו מחדש תחת השם "כרמי שלי". הוא חזר לאדירנה ומכר את שטח שירש מאביו, ומסכום הכסף שקיבל מימן את הוצאת ספריו.
אחד מרעיונותיו של הרב יהודה אלקלעי היה ייסוד חברה יישובית גדולה שמרכזה בארץ ישראל, ומיטרני היה מועמד לשמש כמנהלה. אמנם בשנת 1894 (ה'תרנ"ד) הוא עלה לארץ ישראל, לאחר שהחליט להתגורר בה באופן קבוע, אך רעיון החברה לא יצא אל הפועל מחוסר אמצעים כספיים. בירושלים פתח חנות קטנה לממכר ספרי לימוד והשכלה, וייסד שבועון חצי עברי חצי לאדינו בשם "האושר" ("איל פרוספירו"), באמצעותו האמין כי יתבסס מבחינה כלכלית ויוכל לממן פעילויות ציבוריות גדולות. אך בפועל ניסיונו לא צלח, לאחר כשנה סגר את השבועון מחוסר אמצעים להדפסתו, והוא נאלץ לחפש מקור פרנסה יציב יותר. הוא פרסם מספר פעמים והציע עצמו לעבודות שונות ולמסירת שיעורים פרטיים במגוון מקצועות, אך ללא תוצאות. בהשפעת ראש הרבנים בירושלים, מונה לאחר תקופה לשמש כמנהל בתלמוד תורה "תורה אור" של העדה הספרדית ביפו. למוסד לא היו מקורות מימון, והוטלה עליו המשימה להשיג כספים למימונו. הוא קרא מעל דפי העיתונות לקבל עזרה כספית לתלמוד תורה, ופנה לידידיו מטורקיה, מווינה, מפריז ומברלין:
לאחר מספר חודשים בהם החזיק את המוסד בקושי רב, ולאחר שסיוע כספי לא הגיע, הוא עזב מיואש את מפעלו החינוכי, וחזר בשנת 1897 (ה'תרנ"ז) לאדירנה. בדרכו לאדירנה עצר להפסקת ביניים בקושטא למשך מספר שבועות. לאחר שהות קצרה באדירנה, הוא נענה להזמנת בנו הבכור, ועבר להתגורר בעיר הולדתו קירקלרלי. לאחר שנתיים בעיר הולדתו, מכר את כל חפציו ועבר עם משפחתו להתגורר בסופיה שבבולגריה. בבולגריה החל שוב להוציא את הירחון "כרמי שלי" בבית דפוס עברי מקומי, ובסיוע כספי של בני הקהילה. בשל מכשולים שהסבו לו מתנגדיו ורצונו להימנע ממחלוקות, לאחר כחצי שנה עבר להתגורר ברוסה, שם הוציא את ירחונו בשם "השלום", ועבר לאחר תקופה לבלגרד. בבלגרד החל לשמש כמורה ראשי בבית הספר של הקהילה היהודית המקומית, ומדי ערב היה מרצה בנושא ספרות "העם והארץ" בפני אגודות והסתדרויות שונות. לאחר שקודם לתפקיד מנהל בית הספר, הוצעה לו משרת רב העיר, אך סירב.
בחודש אוגוסט 1908 (אלול ה'תרס"ח) התחזקה מחלת הלב שלו, ובעצת רופאיו נסע לווינה לשם ניתוח. לאחר שעבר את הניתוח בהצלחה, שב לאדירנה, שם שכר בית בתמיכת ילדיו, והקדיש את זמנו לקריאה והרחבת ספרייתו האישית. כאות הוקרה על פועלו בעבר, וועד הקהילה המקומית הקציב לו סכום חודשי קטן למחיה. בתקופה זו בשל הכשלונות שנחל, יצא לעיתים רחוקות מביתו לשם מתן הרצאות בנושאי חינוך ותחייה לאומית. למשך תקופה ניסו להוציאו מדי יום לבית מדרש, אך הוא לא השתתף בלימוד כלל. הרב חיים בז'רנו והרב מאיר בכמוהר"ש נהגו לבקרו לעיתים קרובות, ומספר חודשים לפני פטירתו נציגי אגודת אחוה העניקו לו תעודת הוקרה ועידוד על פועלו. תלמידו הקרוב, הרב אברהם בן מנחם, כתב כי בשנים האחרונות לחייו האמין מיטרני כי פעילותו ופרסומיו בעיתונות יולידו בעתיד תהליכי חילון בקרב היהדות הספרדית, וראה בעצמו את האשם העיקרי בכך, לכן קיבל על עצמו לא לעסוק בתחום זה עוד עד למותו.
בתו שרה, שנולדה ב-1899, מתארת את ביתם כבית רוחני שאנשים עלו אליו לרגל, לשמוע, ללמוד ולהתייעץ עם אביה. הבית היה חם אוהב ומסביר פנים.
ברוך מטראני נפטר באדירנה ב-19 באוגוסט 1919 (כ"ג באב ה'תרע"ט), והותיר אחריו שלושה בנים וארבע בנות. היו לו ארבעה ילדים מאשתו הראשונה: יצחק, באה, שלמה ומזל טוב. לאחר שהתאלמן, נישא בשנית לריינה, שהייתה אלמנה ולה היו שני ילדים מנשואיה הראשונים. מריינה נולדו לו שלושה ילדים: חיים, ויקטוריה ושרה.
יצירתו וכתביו
בספרו "שלושה שקדמו לבן יהודה", הגדיר שלמה הרמתי את מיטרני כיוצר רב-צדדי שכתיבת השירה והמכתמים שלו היו ברוח שירת ספרד, והוא הצטיין במיוחד בכתיבת פרוזה שהתאפיינה בסגנון נעים, שבאמצעותה הוא גם הביע את דעותיו. לפי הרמתי, מיטרני הושפע בסגנונו מיהודה אלחריזי, וייתכן שגם אף ממורו, פרופ' יוסף הלוי.
מלבד שירים ומכתמים, כתב מיטרני חרוזים, פתגמים ומאמרים רבים, ונושאי כתיבתו נחלקו למספר תחומים: החייאת השפה העברית, שיפור החינוך העברי ויישוב ארץ ישראל. בכל כתביו ניכרת אידיאה אחת המשקפת את שיבת ציון ויישוב הארץ. במאמריו אלו, שבהם הטיף לנקיטת צעדים מעשיים כדי ליישב את ארץ ישראל, תרם מיטרני תרומה חשובה לתנועת שיבת ציון בכלל, ולבני ארצו בפרט, ואף הקדים הוגים אחרים במספר רעיונות יסוד שכתב, ובעצם כך נמנה עם מבשרי הציונות.
לחוד מעיתוניו שהוציא לאור, מיטרני היה עיתונאי פורה שפרסם מאות מאמרים בעיתונים היהודים-ספרדיים והעבריים שהתפרסמו באימפריה העות'מאנית ובעולם, לרוב תחת שם העט "בני"ם", ולא היה עיתון עברי במחצית השנייה של ה-19 שבו לא כתב. מהעיתונים הידועים שבהם כתב היו: "החבצלת", "הלבנון", "העברי", "עברי אנכי", "היהודי", "המליץ", "המגיד", "המצפה", הצפירה, "אור ישראל", ובלאדינו: "אל טיימפו", "אל פריגונירו", "לה איספירנסה", "לה בואנה איספירנסה", "אל אמיגו דיל פואיבלו", "השופר", "לה בוז די לה ביראד" ועוד. המאמרים שכתב בעיתוניו ובשאר האחרים כללו מאמרים הגותיים וכן שירה וכתבי ספרות.
לאורך חייו חיבר מיטרני גם מספר רב של ספרים, אך עלה בידו להוציא לאור ולהביא לדפוס רק את חלקם, כשחלקם האחר אבד במהלך נסיעותיו.
פעילותו כמחנך
בתחילת דרכו כמחנך פורמלי התמסר לשיפור וחידוש מוסדות החינוך בבתי הספר בעירו, ותחילה סייע בכך לאביו. הוא חפץ לשפר ולהמשיך את מה שהתחיל מורו, יוסף הלוי, ובבית הספר "מקוה ישראל" שהקים באדירנה הכניס שינויים חינוכיים חשובים כמו הקביעה שההוראה בבית הספר תהיה על טהרת העברית. הוא לא הסתפק בקביעה רק על בבית ספרו, ושלח מכתבים להנהלת חברת כל ישראל חברים בבקשה להפיץ בבתי הספר שלה ספרי עברית מלבד ספרי צרפתית. בשל הבנתו כי השפה העברית עדיין לא הייתה בשלה ונגישה מספיק עבור כך בתקופתו, הציע מיטרני לכי"ח פתרון בדמות חיבור מילון עברי חדש, ואף המליץ על יוסף הלוי כאדם הראוי והמתאים לחיבורו.
אחת מפעולותיו שבהן קדם לאליעזר בן-יהודה בתחום החייאת השפה העברית התבטאה בהוראת השפה כשפת דיבור ושיחה, מעבר לכתיבה וקריאה, בשל כך שהוא ראה בהחייאת השפה לא רק יתרון דידקטי, אלא שלב ממשי לקראת גאולת עם ישראל, ואף סבר שלימוד השפה הוא חובה על כל תלמיד יהודי.
מיטרני עסק רבות בחקר משמעות המילים העבריות, ואת מסקנות מחקריו פרסם בכתבי עת שונים, ולבסוף קיבצן לספרו "חקרי בנים". כן חיבר עשרות ספרי לימוד והוראה לנוער, אך רק חלקם הובאו לדפוס. אלה שזכה להביא לדפוס שימשו כספרי לימוד בבתי הספר היהודים בטורקיה, בבולגריה, ביוון ובסרביה.
פעילותו ליישוב ארץ ישראל
פעילותו העיקרית התרכזה בתחום הלאומי, וכל פעילויותיו האחרות כוונו גם הן למטרה זו. בתחום הלאומי-רוחני הוא הדגיש את היהדות כאפיון מהותי של עם ישראל, ולפיו, שמירת הדת היא צו התחייה הלאומית. שמירת הדת בעיניו הייתה חשובה מההשכלה החילונית. אף על פי שהעריץ את זו האחרונה, כשהתכתב עם מנהיגים ציוניים אחרים שהתנגדו לדת, דחה את גישתם זו, ואף יצא כנגד חברת כל ישראל חברים שהחזיקה במוסדותיה מורים שאינם שומרי מסורת. מלבד ההיבט הרוחני שבאידאולוגיה הלאומית שלו, היה בה גם היבט מעשי של יישוב הארץ, וכבר בתחילת פעילותו הספרותית הבהיר את עמדתו בפתרון מצוקת העם היהודי על ידי יישובם בארץ ישראל. בתקופה זו יהודי רומניה סבלו רבות, ובעיתונות העברית התעורר ויכוח על פתרון בעייתם. מיטרני ניהל ויכוח עיקש וממושך עם אהרון יהודה הורוביץ, שקרא להעביר את יהודי רומניה לארצות הברית, בטענה שארץ ישראל עדיין לא בשלה לקליטת יהודים. מיטרני התנגד לדעה זו, וקרא להפנות את יהודי רומניה ואחרים דווקא אל ארץ ישראל.
דבריו אודות יישוב הארץ השפיעו רבות על סופרים, עסקנים ויהודים רבים, והביאו להד רב. הודות לפעילותו, בעירו אדירנה הסכימו משפחות רבות לעלות ארצה ולשמש כעובדי אדמה.
באחד מכתביו הרבים בנושא יישוב הארץ, קרא להקים מושבה ספרדית בארץ ישראל: הוא אף הגה תוכנית יישובית-מדינית המתחילה בסעיף יסודי ומכריע: עלייה לארץ ישראל, ורכישת עמדות כלכליות:
צבי הנינג'ה (סרט, 2007)
צבי הנינג'ה (באנגלית: TMNT, ראשי התיבות של Teenage Mutant Ninja Turtles) הוא סרט הנפשה ממוחשבת מז'אנר הפנטזיה ופעולה שנכתב ובוים על ידי קווין מונרו. הסרט מבוסס על סדרת הקומיקס צבי הנינג'ה, כוכבי הסרט היו כריס אוונס, שרה מישל גלר, "מאקו", קווין סמית', פטריק סטיוארט וג'אנג דזה יי. מאקו מת ביולי 2006, מה שהופך את צבי הנינג'ה לסרט האחרון שלו והסרט מוקדש לו.
זה היה סרט צבי הנינג'ה הראשון עם גרפיקה ממוחשבת (CGI) ונוצר על ידי אולפן האנימציה, Imagi, כמו גם הסרט העלילתי הראשון בזיכיון המותג הזה ב-14 שנים. הסרט מציג את ארבעת הצבים (רפאל, לאונרדו, דונטלו, מיכאלאנג'לו) גדלים בנפרד לאחר הניצחון שלהם על אויבם המושבע, שרדר, כאשר דברים מוזרים מתרחשים בניו יורק, ויצורים עתיקים מאיימים על העולם, הצבים חייבים להתאחד כדי להציל אותו.
הסרט הוקרן בבכורה תיאטרלית ב-23 במרץ 2007 ונחשב הצלחה מסחרית, כשגרף 95 מיליון דולרים ברחבי העולם ביחס לתקציב הפקתו שהיה 34 מיליון דולר, אך זכה לביקורות מעורבות ממבקרי הקולנוע. השקתו לוותה במוצרים שונים כגון: צעצועים, קומיקס ומשחקי וידאו. הסרט שווק בארצות אנגלוסכסיות על ידי האחים וורנר ובשאר העולם על ידי חברת וויינשטיין.
עלילה
לפני 3,000 שנה, מצביא בשם יאוטי נכנס דרך שער לתוך יקום מקביל, והופך להיות בן אלמוות, אבל ארבעת הגנרלים שלו נהפכו לאבן. הפורטל גם משחרר 13 מפלצות עם חיי אלמוות שהורסות את צבאו ואת צבא אויביו.
בהווה, צבי הנינג'ה גדלו בנפרד. לאחר שהביס את שרדר, מאסטר ספלינטר שלח את לאונרדו למרכז אמריקה לאימון מיוחד, שבו הוא מגן על הכפר מפני שודדים. דונטלו עובד כמהנדס טכנולוגיית מידע מומחה, מיכלאנג'לו עובד כבדרן במסיבות יום הולדת בניו יורק בשם "קוואבנגה קארל", רפאל עובד בלילה כגיבור על ושומר סדר בשם "שומר הלילה" שלוקח את החוק לידיים. אפריל אוניל מפעילה חברה שמאתרת ורוכשת שרידי אמנות עתיקה בעבור אספנים, בסיוע של בן הזוג שלה, קייסי ג'ונס.
אפריל נוסעת למרכז אמריקה כחלק מעבודתה, ומוצאת שם את לאונרדו, ומיידעת אותו שאחיו הצבים התפזרו. אפריל חוזרת לעיר ניו יורק עם פסל עבור הטייקון, מקס וינטרס. לאונרדו גם חוזר, אפריל וקייסי מספקים את הפסל לווינטרס. וינטרס שוכר את קראי (בתו של שרדר) ואת שבט הרגל כדי לחפש את 13 המפלצות שמטילות אימה על העיר לפני שהשער לפורטל ממנו יצאו ייפתח שוב. רפאל נפגש עם קייסי, שחושף כי הוא יודע על "זהותו הכפולה" של רפאל, ומצטרף אליו בציד פושעים.
הגנרלים מצליחים לתפוס את לאונרדו המעולף, מתוך כוונה להחליף אותו בעבור המפלצת ה-13, ורפאל החליט לכפר על ידי הצלת לאונרדו. כשהשער נפתח, יאוטי מגלה את הבגידה של הגנרלים, בזמן שספלינטר והצבים, שמלווים בקייסי ובאפריל, מפלסים בקרב מול שבט הרגל את דרכם לראש המגדל. יאוטי מגלה את האמת לגיבורים: הוא רוצה להיות חופשי מהקללה של חיי האלמוות. הגנרלים מגלים כי הם רוצים לשמר את חיי הנצח שלהם, וגם להשתמש בפורטל להביא יותר מפלצות לכיבוש העולם.
לאחר שסירבו לבגוד ביאוטי בתמורה לשרת את הגנרלים, אפריל, קייסי ושבט הרגל יוצאים לעבוד יחד, לחפש את המפלצת האחרונה, מפלצת הים, בעוד הצבים נלחמים בגנרלים. ספלינטר ויאוטי מצליחים להדוף מפלצות רבות היוצאות מתוך הפורטל. אפריל וקייסי וקראי מגיעים למגדל עם מפלצת הים. מפלצת הים מתרסקת על הגנרלים, וגוררת אותם לתוך השער לפני שהוא נסגר. קראי מזהירה אותם ליהנות מן הניצחון שלהם כל עוד הוא נמשך, בטענה שהם בקרוב ילחמו עם פרצופים מהעבר שלהם, מה שגורם לצבים לחשוד שהיא מתכוונת לשרדר. היא וכל שאר שבט הרגל עוזבים את זירת הקרב. יאוטי, שעכשיו חזר להיות אנושי, מכבד את הצבים וספלינטר, ומודה להם על הגשמת משאלתו לפני שגופו מתפורר. ספלינטר ממקם את הקסדה של יאוטי בין הגביעים שלו, כמו גם את קסדתו של רפאל מחליפת "שומר הלילה" וגם את המסיכה של מיכלאנג'לו מחליפת "קוואבנגה קארל".
הצבים חוזרים לתפקידם כשומרים המסתוריים של העיר ניו-יורק, רפאל אומר כי הצבים תמיד יהיו אחים. והוא מסיים את הסרט עם המשפט המוכר: "הו, אני אוהב להיות צב."
מקס בוקוס
מקס סִיבֵּן בּוֹקוּס (באנגלית: Max Sieben Baucus; נולד ב-11 בדצמבר 1941) הוא פוליטיקאי אמריקאי ודיפלומט לשעבר, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מונטנה בשנים 1978–2014. חבר המפלגה הדמוקרטית, בוקוס כיהן כסנאטור במשך 35 שנה, ומה שהופך אותו לסנאטור שכיהן את תקופת הכהונה הארוכה ביותר בהיסטוריה של מונטנה. ב-26 בדצמבר 2013 מינה אותו הנשיא ברק אובמה להחליף את גארי לוק כשגרירה ה-11 של ארצות הברית ברפובליקה העממית של סין. בתפקיד זה כיהן בשנים 2014–2017, עד שהנשיא דונלד טראמפ פיטר חלק ניכר משגרירי ארצות הברית שמונו בידי קודמו אובמה.
כיושב ראש ועדת הכספים של הסנאט, בוקוס מילא תפקיד משפיע בדיונים על הרפורמה בשירותי הבריאות בארצות הברית. הוא היה גם יו"ר הוועדה המשותפת למיסוי, חבר ועדת החקלאות, התזונה והיערנות, ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות, ויו"ר ועדת המשנה לתחבורה ותשתיות. לפני היבחרו לסנאט, היה בוקוס חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1975–1978, כנציג מחוז הקונגרס הראשון של מונטנה. בעברו הפוליטי הרחוק כיהן בבית הנבחרים של מונטנה בשנים 1973–1974.
ביוגרפיה
בוקוס נולד ב-11 בדצמבר 1941 בשם מקס אנקה (Enke) בהלנה שבמונטנה, להיסטוריונית ג'ין שריף (בת למשפחת חוואים אמידה) וסטפן אנקה, דמוגרף וכלכלן. אביו, יליד פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה, היה ממוצא גרמני וסקוטי, בעוד אמו ממוצא אנגלי וגרמני גם כן. בוקוס חי בקליפורניה עד שהיה בן שנתיים, כשאמו עזבה את אביו ושבה להלנה. מאוחר יותר היא נישאה ג'ון ג'. בוקוס, ושם משפחתו שונה לבוקוס. בוגוס סיים את לימודיו התיכוניים בית הספר התיכון של הלנה ב-1959.
לאחר שלמד בבתי ספר ציבוריים מקומיים בעיר הולדתו הלנה, הוא למד במכללת קרלטון במינסוטה במשך שנה לפני שעבר ללמוד באוניברסיטת סטנפורד, שם היה בוגר בכלכלה ב-1964, והיה חבר באחוות סיגמא אלפא אפסילון. לאחר שסיים את לימודיו, למד בוקוס בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד והשלים את לימודי הדוקטורט שלו ב-1967. לאחר שסיים את לימודי המשפטים, בוקוס התמחה שלוש שנים כעורך דין בוועדה לניירות ערך ולבורסות שבוושינגטון הבירה. הוא שב למונטנה ב-1971 על מנת לכהן כראש וועידת החוקה של המדינה, והקים משרד עורכי דין במיזולה. בנובמבר 1972 נבחר בוקוס לבית הנבחרים של מונטנה כנציג מחוז מיזולה. בנובמבר 1974 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, ונבחר מחדש ב-1976.
בוקוס נבחר לסנאט של ארצות הברית ב-7 בנובמבר 1978 לתקופת כהונה שעתידה הייתה להתחיל ב-3 בינואר 1979, אך באופן פתאומי מונה לסנאט בידי מושל מונטנה תומאס לי ג'אדג', לפני שהחלה תקופת כהונתו להלכה, ב-15 בדצמבר 1978 על מנת למלא את מקומה הריק של מונטנה שנותר פנוי על ידי הסנאטור פול האטפילד התפטר. ביוני 2008, משאישר הסנאט סנקציות בינלאומיות נוספות על איראן בגין תוכניתה הגרעינית, אמר כי "הסנקציות הקשות שאושרו ירתיעו את הממשל האיראני מייצור נשק גרעיני". בראשית דצמבר 2009 הודה כי המליץ על מאהבתו מלודי היינס לתפקיד במטהו. במהלך כהונתו כראש ועדת הכספים של הסנאט, נמנה בוקוס בין מעצבי חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, רפורמת הבריאות של הנשיא אובמה. ב-23 באפריל 2013, נודע כי בוקוס לא יתמודד לתקופת כהונה שביעית.
ב-26 בדצמבר 2013 הודיע הנשיא אובמה על כוונתו למנות את בוקוס לשגרירהּ של ארצות הברית ברפובליקה העממית של סין. ב-7 בינואר 2014 הגיש אובמה את מועמדותו של בוקוס לסנאט, שאישר את מינויו. דיון במועמדותו התקיים בוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית ב -28 בינואר 2014. בוקוס הושבע לתפקידו בידי סגן הנשיא ג'ו ביידן ב-21 בפברואר 2014, עם סיום כהונתו של השגריר הקודם גארי לוק. באוקטובר 2015 ננזף בוקוס בידי סגן שר החוץ של סין, ז'אנג יסוי, בעקבות הגעת משחתת אמריקאית לאזור האיים המלאכותיים שהקימה ממשלת סין העממית בים סין הדרומי. בוקוס עזב את בייג'ינג בינואר 2017, כאשר הנשיא דונלד טראמפ מינה את מושל איווה טרי ברנסטאד לשגריר הבא בסין העממית.
יבלוצ'קובה (מכתש פגיעה)
מכתש יבלוצ'קובה הוא מכתש פגיעה הנמצא על נוגה אשר קרוי על שמה של שחקנית התיאטרון הרוסית ששיחקה בתיאטרון מאלי, אלכסנדרה יבלוצ'קובה. האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-1985.
יחסי בנגלדש–לאוס
יחסי בנגלדש–לאוס הם היחסים הדו צדדיים הפוליטיים והמדיניים בין הרפובליקה העממית של בנגלדש לרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו באופן רשמי בשנת 1988.
מפגשים נשיאותיים
ראש הממשלה הבנגלדשית שק הסינה הגיעה לביקור רשמי בוויינטיאן בשנת 2012.
שיתוף הפעולה הבינלאומי על הבמה
לבנגלדש ולאוס ישנה תמיכה וסיוע אחת לשנייה במגוון פורומים בינלאומיים. ב-2012, תמכה לאוס בהכללת בנגלדש במפגשי אסיה-אירופה.
שיתוף פעולה כלכלי
תרופות בנגלדשיות, מלט, קרמיקה, מוצרי עור, פלדה ואחרים נוספים מזוהים כמוצרים עם ביקוש עצום בלאוס. היעדר קשרי התחבורה הייתה אחת הבעיות המרכזיות של הרחבת הסחר הבילטרלי בין שתי המדינות. שתי המדינות פועלות לפתור את בעיית התחבורה וכן נמצאות בתהליך להצטרף לרשת כבישי אסיה אשר עשויה לפתור את הבעיות.
גדרון מצוי
גדרון מצוי/גדרון מובהק המכונה לעיתים רק גדרון (שם מדעי: Troglodytes troglodytes) היא ציפור שיר קטנה ממשפחת הגדרוניים. צבעו של הגדרון המצוי חום בהיר ועל גבו פסים חומים כהים יותר, זנבו קצר ומזדקר, כנפיו קצרות, וגופו פחוס. הזכר והנקבה דומים. למרות גודלו (כ-10 ס"מ אורך, וכ-10 גרם משקל) שירתו של הגדרון המצוי חזקה ומורכבת.
הזכר בונה כמה קינים בצורה כדורית עם פתח בצד. הנקבה נכנסת לתוך קן אחד, ומטילה 4–5 ביצים בצבע ורוד-מנומר. הנקבה דוגרת לבדה. מתוך הביצים בוקעים גוזלים כשהם בעלי פלומה אפורה ועיוורים. הזכר והנקבה מטפלים יחד בגוזלים עד לעזיבת הקן.
הופגורדן
הופגורדן (שוודית: Hovgården, הגייה בשפת המקור: הוֹבְגוֹרְדֶן) הוא אתר ארכאולוגי השוכן על האי אדלסה (Adelsö) שבאגם מלארן במזרח שוודיה. הופגורדן שימש ככל הנראה כמקום המגורים של המלכים והמנהיגים ששלטו באזור זה של שוודיה המודרנית. במהלך התקופה הוויקינגית האזור העיקרי המשגשג בעמק מלארן היה היישוב בירקה, שהוקם באמצע המאה ה-8 וננטש בשלהי המאה ה-10, ושכן דרומית לאדלסה, על האי ביירקה (Björkö). בשנת 1993 הכריז אונסק"ו על הופגורדן ועל בירקה כאתר מורשת עולמית.
מיקום
האתר נמצא כ-30 ק"מ מערבית לסטוקהולם.
האתר שוכן באזור מישורי הנמצא צפונית-מערבית לכנסיית אדלסה הרומנסקית, המוגדר על ידי עמק שבר צר המשתרע צפונה לכיוון המורנות המיוערות. אזורי המרעה הללו עובדו לצורך חקלאות במהלך המאה ה-19 וכמעט לא השתנו מאז, כפי שניתן לראות במספר חוות הנמצאות באזור.
היסטוריה
השרידים הארכאולוגיים העתיקים ביותר באדלסה, שנמצאו צפונית להופגורדן, הם שדות ותילי קבורה מתקופת הברונזה, ומתוארכים בקירוב לפרק הזמן שבין 1500 ל-500 לפנה"ס. תרבות זו התקיימה ככל הנראה גם בשלהי תקופת הברזל (500–800) כיוון שבאזור יש מספר מקומות שבהם התגלו קברים המתוארכים לחלק הראשון של התקופה. בהופגורדן התגלו כ-124 קברים; העתיק ביותר הוא מתקופת הברזל הרומית (1–400), והחדש ביותר מתוארך לראשית ימי הביניים, דבר המצביע על כך שהאזור היה מיושב ללא הפרעה לאורך תקופה זו. צפונית לכנסייה המקומית התגלו חמישה תילי קבורה ששלושה מתוכם מכונים "תילי המלכים" (kungshögar). לפי ממצאים אלה נטען כי הופגורדן היה המקום של אחוזה מלכותית החל מהתקופה הוויקינגית. בחפירות שנערכו ב-1917 באחד התילים נחשפו השרידים של אדם עשיר שהתגורר באזור בערך בשנת 900. הוא נשרף כאשר הוא שוכב בתוך סירה ולבוש בביגוד יקר אך ללא כלי נשק, ונלוו אליו סוסים, פרות וכלבים.
בירקה, העיירה העתיקה ביותר בשוודיה, הייתה בעבר נקודת מסחר בינלאומית. ההשערה היא כי ההתיישבות המלכותית בהופגורדן הוקמה כדי להיות אמצעי השליטה של המלך בבירקה. אולם, בניגוד לבירקה שננטשה באמצע המאה ה-10, האחוזה לא ננטשה כיוון שבסמוך לתילים המלכותיים הוקמה אבן רונות עבור המלך, והיא מתוארכת לשנת 1070 בקירוב. הופגורדן היה בעבר חלק מאופסלה אד - רשת של אחוזות מלכותיות שבהן התגוררו מלכי שוודיה, וישנם תיעודים היסטוריים שלפיהם היה קשר בין הופגורדן לבין המלך האקון מגנוסון מנורווגיה.
יתר על כן, המלך מגנוס השלישי הורה בשלהי המאה ה-13 להחליף את הטירה הישנה בארמון לבנים שנקרא אלסן האס (Alsnö hus - בית אלסן), והיה אחד ממקומות המפגש המועדפים של המלך ויועציו. מגנוס ייסד בארמון את המערכת הפאודלית השוודית, לאחר שב-1279 הוא נתן את ההוראה הידוע כצו אלסן (Alsnö stadga). אולם, הארמון נחרב לפני סוף המאה, ובמקביל להזנחת השרידים הופגורדן איבד מחשיבותו.
לקריאה נוספת
Bratt, Peter (1988). Mälaröarna - kulturhistoriska miljöer (in Swedish). Stiftelsen Stockholms Läns Museum, 86-88. ISBN 91-87006-06-5.
Pushin P
Pushin P הוא שיר של הראפרים האמריקאים גאנה ופיוצ'ר בהשתתפות הראפר האמריקאי יאנג ת'אג. השיר יצא לאור ב-7 בינואר 2022, כרצועה השנייה באלבום האולפן השלישי של גאנה, DS4Ever.
השיר זכה הצלחה מסחרית וויראלית, ונכנס לעשירייה הפותחת של הבילבורד הוט 100, במקום השביעי. בטקס פרסי גראמי ה-65, הועמד השיר לקטגוריית "שיר הראפ הטוב ביותר".
רקע
יחד עם צאתו של השיר, הביטוי "pushin P" הפך לטרנד באינטרנט, כשמשתמשי הרשתות החברתיות פרסמו רגשונים כחולים, וההקשר הוא שמשהו הוא "P", או שהוא לא. הוא החל בעקבות פוסטים של גאנה על הביטוי "pushin P" ברשתות החברתיות, קודם לצאתו של השיר, בו אמר כי "P" מייצג את המילה "player" ומשמעותו של הביטוי היא לדחוף חיוביות ו"לשמור על זה אמיתי". שבוע לאחר צאתו של DS4Ever, גאנה שמר על המומנטום של מגמת הפופולריות של הטרנד, ושינה את שם השיר "Pussy Power" בהשתתפות דרייק ל-"P Power". לדברי אריק סקלטון מקומפלקס, אף על פי שהביטוי זכה לפופולריות במיינסטרים בזכות גאנה, הוא היה קיים קודם לכן באזורים אמריקאים כאזור מפרץ סן פרנסיסקו וטקסס במשך שנים. לאחר שכמה מילידי אזור מפרץ סן פרנסיסקו האשימו את גאנה ב"גניבת" המונח, הוא הגיב וטען שאביו הכיר לו את הביטוי.
הצלחה מסחרית
בשבוע של 22 בינואר 2022, "Pushin P" נכנס למקום השביעי במצעד הבילבורד הוט 100, צבר 22.5 מיליון הזרמות ונכנס למקום השני במצעד שירי הסטרימינג. זה שירו הראשון של גאנה שנכנס היישר לעשירייה הפותחת, והשלישי שלו בעשירייה הפותחת במצטבר, לאחר "Drip Too Hard" עם ליל בייבי ו-"Lemonade" עם אינטרנט מאני. בנוסף, זה שירו החמישי של פיוצ'ר והשישי של יאנג ת'אג בעשירייה הפותחת של הבילבורד הוט 100, והשני שלהם ביחד, לאחר "Way 2 Sexy" עם דרייק שהגיע לצמרת המצעד.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר יצא לאור ב-12 בינואר 2022 ובוים על ידי קאלב ג'רמייל. בקליפ הראפרים נותנים דוגמאות למשמעות של הביטוי "pushin P", שכן הם נמצאים בתוך מועדון, חנויות יוקרה ואחוזה, כשהם עולים על מטוסים פרטיים ומפילים כמויות גדולות של מזומן במועדון חשפנות. מייקל ספונרה מ-HipHopDX קרא לקליפ "מפואר", וציין כיצד הוא עוקב אחרי השלישייה כשהיא "משתלטת על מסיבת סאות' ביץ', עושה קניות ברובע חנויות המעצבים של מיאמי עם סוכריות על המותן ושופכת קצת לין בלי לדאוג בעולם". בקליפ הופעת קמע של השחקן דמטריוס "ליל מיץ'" פלנורי ג'וניור.
דרישת שלום (שיר)
דרישת שלום הוא שיר השירותרום 1985 ושיר הנושא מתוך אלבומה הרביעי של הזמרת ירדנה ארזי. לצורך ביצוע השיר חברה הזמרת אל להקת הנח"ל, 13 שנה לאחר שפיקדה על אותה להקה.
כתיבת השיר
השיר הוזמן על ידי גלי צה"ל כשיר השירותרום 1985 והיה השיר השישי במסורת שירי השירותרום. את מילותיו כתבה רחל שפירא ללחן של יאיר קלינגר. לביצוע השיר חברה ארזי אל להקת הנח"ל מחזור 1985, אשר חבריה היו דפנה דקל, אילן לייבוביץ', ראובן לביא, פזית נוני, רינת עמנואל, ורד כהן, אבי מאיר וענונו, אמיר פייס (ממקימי להקת שבע), עידן זילברשטיין (לימים מחזאי ומלחין), בנצי עטר, עירית וינהפל ושי רוזן.
השיר הוצג ב-18 ביוני 1985, ושהה במצעדי הפזמונים 9 שבועות. בשיאו הגיע למקום השני במצעד השבועי ברשת ג', ולאחר מכן, במצעד הפזמונים העברי השנתי באותה השנה, הגיע השיר למקום ה-12 וארזי הוכתרה בפעם השנייה כזמרת השנה.
בשנת 2005, לקראת חגיגות יום העצמאות, כתבה המשוררת רחל שפירא בית חדש לשיר:
הבית החדש בוצע על ידי ארזי במופע המרכזי של ערוץ 2, אך בהופעותיה היא הוסיפה לבצע את השיר בגרסתו המקורית ולא הקליטה את הבית הנוסף.
בנטפילד צ'ארלס האקס
בנטפילד צ'ארלס האקס (באנגלית: Bentfield Charles Hucks; 25 באוקטובר 1884 - 7 בנובמבר 1918) היה טייס קרב וטייס ניסוי, היה הטייס הבריטי הראשון שביצע "לולאה" ("לופ") במטוס מסוג "Blériot" בספטמבר 1913, המציא את מתקן האקס סטרטר.
ביוגרפיה
האקס, בנם של ויליאם וקייט האקס, נולד בכפר "Stansted Mountfitchet" באזור "Uttlesford", במחוז אסקס.
במאי 1911 הוסמך כטייס על ידי "Royal Aero Club" (רישיון טיס מספר 91).
האקס הצטרף לגיס התעופה המלכותי (RFC) עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, ונשלח לחזית המערבית. קורקע לאחר שסבל מדלקות בקרום הריאה. השתחרר בדרגה קפיטן (סרן).
לאחר שחרורו מהצבא, האקס עבד כטייס ניסוי ב-Hendon, בצפון מערב לונדון.
האקס נפטר ב-7 בנובמבר 1918, ימים ספורים לפני תום מלחמת העולם הראשונה, כתוצאה מדלקת ריאות כפולה. נטמן בבית הקברות הייגייט בלונדון.
"האקס סטרטר" - המצאתו של ב.צ. האקס
האקס סטרטר היא יחידת כוח עזר, ממקור כוח חיצוני, בדרך כלל מרכב מוטורי המספק כוח ראשוני להתנעת מנועי מטוסי בוכנה, אשר היה נפוץ בשנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה העשרים. ה"האקס סטרטר" מוגדר כתחליף מכני עבור צוותי הקרקע.
נבחרת קלדוניה החדשה בכדורגל
נבחרת קלדוניה החדשה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של קלדוניה החדשה.
משפט המודולריות
משפט המודולריות, המוכר גם בשם משפט טניאמה-שימורה, מאחד עקומים אליפטיים עם תבניות מודולריות, ובכך מצביע על קשר עמוק בין שני תחומים מתמטיים שלכאורה נראים נפרדים. משפט טניאמה-שימורה עומד במרכז התורה האריתמטית של עקומים אליפטיים.
היסטוריה
המשפט נוצר תחילה כהשערה שנוסחה על ידי המתמטיקאי היפני הצעיר יוטאקה טניאמה בספטמבר 1955 ובוססה לאחר מכן על ידי עמיתו גורו שימורה, ועל שמם נקרא המשפט. ההשערה נודעה במערב לאחר שאנדרה וייל הקדיש לה מאמר, שבו הציג ראיות התומכות בה.
ההשערה קובעת שכל עקום אליפטי המוגדר מעל הרציונליים הוא "מודולרי" (כלומר, פונקציית L של העקום מתלכדת עם פונקציית L של תבנית מודולרית). כבר לפני שנמצאה להשערה זו הוכחה, נכתבו מאמרים על התוצאות שאפשר יהיה להסיק ממנה, כאשר תוכח.
בשנת 1996 ניתן פרס וולף לאנדרו ויילס ולרוברט לנגלנדס על התקדמותם המזהירה לקראת הוכחת המשפט.
ההוכחה למשפט טניאמה-שימורה במלואה ניתנה בשנת 1999 על ידי קבוצה של ארבעה מתמטיקאים, ובהם ויילס ותלמידו לשעבר ריצ'רד טיילור. טיילור נעזר ברעיונות של ויילס כדי לפתור את השערת ארטין עבור הצגות גלואה שבהן המסלול של הנקודה 1/2 תחת פעולת חבורת המטריצות מתאים לחבורת התמורות הזוגיות \ A_5.
משפט טניאמה-שימורה מהווה מקרה פרטי של סדרה מרחיקת לכת של השערות הקרויה תוכנית לנגלנדס.
פרזידנט
פרזידנט (President) היא מילה באנגלית שפירושה נשיא. {{פירושונים|
לואיזיאני לינס
לואיזיאני דֶה אוליביירה לינס (בפורטוגזית: Luizianne de Oliveira Lins, נולדה ב-18 בנובמבר 1968), המכונה לורה, היא עתונאית ופוליטיקאית ברזילאית. בשנים 2005–2012 כיהנה כראש עיריית פורטלזה, העיר החמישית בגודלה בברזיל. היא סיימה לימודי עיתונאות באוניברסיטה הפדרלית של סירה (UFC), שם החלה את פעילות ההפוליטית האקטיביסטית כיו"ר אגודת הסטודנטים המרכזית. היא הצטרפה למפלגת הפועלים בשנת 1989, וארבע שנים לאחר מכן, קיבלה את ניהול דירקטוריון האיגוד הלאומי של הסטודנטים (UNE). לאחר שעבדה בחברת הניקיון והעיור העירוני בפורטלזה והייתה סגנית רכזת של מכון המחקר Datafolha do Ceará, היא הפכה לפרופסור לתקשורת חברתית באוניברסיטת UFC.
חברה במפלגת הפועלים, מאז 1989. בעלת תואר בעיתונאות מהאוניברסיטה הפדרלית של פורטלזה. סוציאליסטית ופמיניסטית.
בשנת 2004 נבחרה לראשות עיריית פורטלזה. מנהיגות המפלגה תמכה במועמד מטעם המפלגה הקומוניסטית, אך למרות זאת לואיזיאני הצליחה לגשת לסבב השני, והביסה את מורוני טורגן ממפלגת החזית הליברלית.
חיה עם סרג'יו נובאיס וילדיהם המשותפים.
קרב ג'וליס
קרב ג'וליס במלחמת העצמאות נערך ב-10 ביולי 1948 בכפר ג'וליס בדרום, בין כוחות הגדוד השישי של צבא מצרים ובין כוחות גדוד 53 של חטיבת גבעתי. הקרב הסתיים בתבוסת המצרים.
רקע היסטורי
הכפר הערבי ג'וליס שכן צפונית-מערבית לקיבוץ נגבה, על צומת דרכים אסטרטגית (כיום - צומת הודיה). בשנת 1948 היו בו 1,195 תושבים.
כדי לייצב את הצד המערבי של החזית באזור נגבה נכבש מחנה ג'וליס הגדול בערפה של נגבה בליל 28 במאי 1948 על ידי גדוד 51 של חטיבת גבעתי. לקראת ההפוגה הראשונה כבש גדוד 51 של חטיבת גבעתי את ג'וליס בליל 10 - 11 ביוני 1948. בכפר היו כוחות מקומיים בלבד והוא נכבש על נקלה ותושביו נמלטו. הכוחות התבצרו בכפר ונבנו מספר מוצבים מחלקתיים מסביב.
עם פתיחת קרבות עשרת הימים החלו המצרים בתוכניתם לסגור על נגבה בתנועת מלקחיים גדולה ואחר כך לכבשה. ממזרח - כיבוש בית עפה ועיבדיס וממערב - כיבוש בית דראס וג'וליס. לאחר שנכשלו בעיבדיס ובית דראס החליטו לתקוף את ג'וליס.
בנגאזי-ברגן־בלזן
בנגאזי-ברגן־בלזן הוא רומן מאת יוסי סוכרי, שיצא לאור בשנת 2013 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת "עם עובד". זהו הרומן הרביעי של יוסי סוכרי והרומן הראשון בעולם על שואת יהודי לוב. עם צאתו לאור באוקטובר 2013 עורר הספר הדים רבים וזכה להתייחסויות רבות בתקשורת.
קרב ג'וליס
קרב ג'וליס
בשעות אחר הצהרים המוקדמות חזרו המצרים בכוחות רבים יותר. אנשי סוללת תותחי הנ"ט הניחו לנושאי הברן המצרים להגיע לטווח של 200 מטר ואז פתחו באש מדויקת. תוך זמן קצר הם פגעו בחמישה כלי רכב ובמשאית נושאת תחמושת שהתפוצצה ופגעה במצרים סביבה. החלה נסיגה מבוהלת של המצרים. שתי כיתות של לוחמי גבעתי ביצעו איגוף של המצרים מכיוון דרום-מזרח וזינבו בנסוגים. תבוסת המצרים הייתה מושלמת. לאחר הסתלקותם נצפו במקום 30–40 הרוגים. שני נושאי ברן ראויים לשימוש, מרגמות, רובים ותחמושת רבה. מלוחמי גבעתי לא נפגע איש.
בקרב זה השתתף גמאל עבד אל נאצר כקצין שלישות של הגדוד השישי. בזכרונותיו הוא כותב על קרב זה כי באמצע ארוחה במטה הגדוד קיבלו הקצינים הודעה ממטה החטיבה כי "הגדוד השישי יכבוש מחר, 10 ביולי את ג'וליס". הקצינים היו המומים כי לא ניתנו להם כל פרטים על כוחו וביצוריו של האויב כמו שהיה בהתקפה על דנגור (נירים). בעת ההתקפה היה נאצר צמוד למפקד הגדוד והתווכח איתו על אופן ניהול הקרב. בתום ההתקפה חש נאצר שהצבא המצרי מפסיד במערכה.
בנגאזי-ברגן־בלזן
הרומן "בנגאזי-ברגן־בלזן" עובד למחזה והוצג בתיאטרון לה מאמא בניו יורק במרץ 2017. הרומן עובד בידי הבמאית והמפיקה מיכל ג'מילי והמחזאי והבמאי להב תימור. מעצב הסאונד הוא אבי בללי.
קרב ג'וליס
קרב ג'וליס
לאחר המלחמה הוקם על אדמות ג'וליס מושב הודיה. בתי ג'וליס פוצצו ובמקומם הקימה הקרן הקיימת לישראל, חניון פיקניק (חניון הודיה). במקום - שלט הסבר על קרבות ג'וליס ושרידי בית הבאר של הכפר.
בנגאזי-ברגן־בלזן
עלילה
בני משפחת חג'ג', מהנכבדות והחשובות בקהילת יהדות בנגאזי, נעקרים מאורח חייהם וממולדתם האהובה. עם עוד יהודים לובים הם נלקחים אל הלא-נודע. את דרכם הם עושים בספינה עד לחופי איטליה ומשם נלקחים למחנה מעצר. לאחר מכן הם נשלחים ברכבות לגרמניה להיכלא ולמות במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
הספר מעמיד במרכזו דמות אוניברסלית של אישה, סילבנה, היכולה למוראותיה של האכזריות בהתגלמותה. סילבנה, בחורה צעירה, מבריקה ויפת תואר, מביעה התנגדות לערכים הפטריארכליים של החברה שהיא נולדה לתוכה. היא מגלה כושר מנהיגות יוצא דופן בשעה שהגברים קורסים במהלך התופת, שהיא המסע בין בנגאזי לברגן-בלזן.
אבאביל (כטב"ם)
אַבַּאבִּיל (בפרסית: ابابیل – סיס), המכונה גם מִרְסַאד (בערבית: مرصاد – תצפית, מארב), הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) מתוצרת משרד ההגנה האיראני.
ה"אבאביל" קרוי על שמן של ציפורי הסיס שהופיעו בסורת אל-פיל בקוראן.
אבאביל הוא בעצם אבי משפחה של כטב"מים. רובם של הכלים הם חימוש משוטט ישנן גם גרסאות לתצפית, ריגול ולאימוני נ"מ.
תיאור
אורכו כ-2.9 מטר ומוטת כנפיו כ-3.5 מטר. הוא מונע על ידי מנוע סיבובי יחיד בעל מדחף. את ה"אבאביל" ניתן לשגר באמצעות מעוט או בעזרת רקטה. בתום המשימה ה"אבאביל" נוחת על הקרקע בעזרת מצנח או באמצעות מחלקיים. במקור שימש כחימוש משוטט נגד קרינה ללא מצלמה שפושט היה מסתובב בתא שטח מוגדר עד אשר יהיה מזהה שידור מכ"ם וצלל לעברו. ובהמשך עבר הסבה לטיסן מטרה לאימוני נ"מ, לסיור וצילום.
מוכרות שתי גרסאות עיקריות של כטב"ם זה:
בשירות איראן
הוא נכנס לשירות מבצעי ב-1993 בתור חימוש משוטט מתביית קרינה. עם הזמן הוכנסו בו שדרוגים כך שאפשר לתת לו מספר נקודות ציון והוא יטוס ביניהם.
ב-16 במרץ 2009 דווח כי חודש קודם לכן יירט מטוס F-16 אמריקאי ששירת בעיראק כטב"ם איראני מסוג אבאביל 3. הכטב"ם טס במרחב האווירי של עיראק כשעה ו-10 דקות לפני שיורט והתרסק כ-100 ק"מ מצפון לבגדד וכ-20 ק"מ מהגבול העיראקי. גורמים עיראקיים שיערו שמטרת הכטב"ם הייתה לאתר נתיבי הברחת נשק איראני לתוך עיראק, ואילו גורם אחר ממשרד ההגנה העיראקי טען שייתכן שהחדירה התבצעה בטעות בשל הקרבה לגבול העיראקי, שם התרסק. הניו יורק טיימס טען שייתכן שאסף מודיעין, בשל העובדה שהתרסק בסמוך למחנה מתנגדי המשטר האיראני בשטח עיראק.
בשירות חזבאללה
מספר כטב"מים מסוג "אבאביל" נמסרו לחזבאללה והופעלו על ידיו לצורכי תעמולה במסגרת הלוחמה הפסיכולוגית שהוא מנהל נגד ישראל.
בסביבות השעה 10:30 בבוקר של יום 7 בנובמבר 2004 חדר כטב"ם "אבאביל" של חזבאללה למרחב האווירי של ישראל, ביצע סדרת צילומים של יישובי הצפון ונהריה בכללם, שב למרחב האווירי של לבנון ואז התרסק בים התיכון, כנראה עקב תקלה טכנית. הכטב"ם טס בסך הכול כרבע שעה בגובה של כ-1,000 רגל, מבלי שהתגלה על ידי מערכות הגילוי וההתראה של צה"ל, דבר שגרם למבוכה רבה בצה"ל. לדברי חזבאללה, הפעולה בוצעה בעקבות גיחות הצילום שביצע חיל האוויר הישראלי מעל לשטח לבנון, ובהודעה שפרסם נאמר: "בתגובה לחריגות האויב בשמי לבנון, חג מזל"ט של חזבאללה בשמי צפון פלסטין". חזבאללה טען כי הכטב"ם שב בשלום לבסיסו, חרף העובדה שהוא התרסק בים. ב-11 באפריל 2005 שיגר חזבאללה כטב"ם "אבאביל" שעבר בין עכו לנהריה ונחת בהצלחה בדרום לבנון.
ב-7 באוגוסט 2006, היום ה-27 למלחמת לבנון השנייה, בשעות הערב, שיגר חזבאללה כטב"ם "אבאביל-T", שככל הנראה לא נשא חומר נפץ, לעבר ישראל. הכטב"ם זוהה על ידי יחידת הבקרה הצפונית עוד כשהיה בשטח לבנון, ומטוסי קרב נשלחו לעברו. תוך פחות מ-10 דקות הופל הכטב"ם, בעת שטס בגובה נמוך מעל הים התיכון, במרחק כ-10 ק"מ מחופי עכו, על ידי מטוס F-16C ("ברק"). בסרטון הפלת הכטב"ם שפרסם צה"ל נראה טיל משוגר לעבר הכטב"ם, מבצע סיבוב של כ-180 מעלות ופוגע בו. שברי הכטב"ם נמשו מהים על ידי כלי שיט של חיל הים. על זנבותיו היו מצוירים סמל חזבאללה עם כיתוב באנגלית: "Islamic Resistance" ("ההתנגדות האיסלאמית"). ב-13 באוגוסט 2006, היום ה-33 למלחמת לבנון השנייה, בשעות הערב, שוגר כטב"ם נוסף על ידי חזבאללה אך הוא הופל.
בשירות החמאס
ב-14 ביולי 2014, היום השישי למבצע צוק איתן, בשעות הבוקר, שוגר כטב"ם מסוג אבאביל 1 לעבר ישראל. הכטב"ם יורט על ידי סוללת טילי נ"מ "פטריוט".
חמאס טוענים מנגד ששוגרו שלושה מטוסים כאלה לעבר ישראל, אחד יורט ושניים נוספים חזרו בשלום לשטחם ואף צילמו את הקריה בתל אביב. לדיווח שהכטב"ם הגיע עד ת"א לא היה אישור מישראל, אולם אזרח תושב יפו טען כי דיווח למשטרה בזמן אמת על שהבחין בכטב"ם. בדצמבר 2014 שיגר ארגון החמאס את הכטב"ם אבאביל במהלך תהלוכה צבאית של הארגון ופרסם תמונות של תהלוכה זו שצולמו באמצעות הכטב"ם.
בהמשך (כנראה בסוף 2019) נכנס לשירות החמאס גם הכלי אבאביל 2 שבעזה מכונה שיהאב במהלך מבצע שומר החומות (מאי 2021) דווח על 7 יירוטים של כטבמי"ם מסוג זה (לראשונה) על ידי מערכת כיפת ברזל
בשירות סודאן
דווח כי האבאביל נמצא בשירות פעיל בסודאן. ב-18 במרץ 2012 טענו מורדים סודאנים כי יירטו באמצעות נשק קל אבאביל המופעל בשירות הממשלה. הממשלה הסודאנית הודתה שהקשר שלה עם הכטב"ם אבד, אולם טענה שהכטב"ם התרסק בשל כשל מכני ולא בגלל ירי מהקרקע.
בשירות המורדים החות'ים בתימן
המורדים החות'ים בתימן משתמשים באבאביל -R לאיסוף מודיעין. ב-10 בינואר 2019 התפוצץ כטב"ם מתאבד מסוג אבאביל -T (מכונה על ידי החות'ים Qaesf 1) מעל מצעד צבאי של הצבא התימני. לפחות שישה נהרגו וכעשרים וחמישה נפצעו. מטרת ההתקפה היו קצינים בכירים מצבא איחוד האמירויות הערביות שצפו במצעד.
עגילי דמאר
עגילי דמאר הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי שנכתב כמחווה לזמרת שושנה דמארי לאחר שזכתה בפרס ישראל לזמר עברי בשנת 1988.
כתיבת השיר
השיר "עגילי דמאר" נכתב כמחווה לשושנה דמארי לאחר פרסום דבר זכייתה בפרס ישראל לזמר עברי בשנת 1988. הזמרת ירדנה ארזי הייתה אז בשיא פופולריותה בישראל ונבחרה שוב ושוב כזמרת השנה. באותם ימים הייתה בעיצומן של הקלטות לאלבומה התשיעי "עוד יום אחד" ובעצת יועצה האמנותי גברי מזור פנתה אל מחברי השיר דודו ברק ויאיר קלינגר והזמינה אותו במיוחד.
השיר בוצע במעמד הטקס בתיאטרון ירושלים, בליווי המוזיקאי יאיר רוזנבלום. הייתה זו הפעם הראשונה בה נערך חלק אמנותי במהלך הטקס.
דמארי קיבלה את השיר בהתרגשות רבה והשתיים אף נפגשו ביוזמת ידיעות אחרונות. לימים, ביצעה ארזי את השיר לכבוד דמארי בתוכנית מחווה של הערוץ הראשון לכל זוכי פרס ישראל לזמר עברי. השיר אף בוצע במהלך טקס האשכבה לדמארי שנערך בתיאטרון הקאמרי ב-17 בפברואר 2006, שלושה ימים אחרי פטירתה ובטרם יצא מסע הלוויה. בהמשך בוצע השיר בשורה של ערבים לזכרה ובהם גם בפארק הירקון בתל אביב ובמופע יום העצמאות ה-59 ששודר בערוץ הראשון.
14 שבועות שהה השיר במצעדי הפזמונים השבועיים מהם שלושה שבועות בפסגה. במצעד הפזמונים העברי השנתי 1988 הגיע השיר למקום ה-3 וארזי נבחרה בפעם הרביעית כזמרת השנה. ארבעה משירי האלבום "עוד יום אחד" הגיעו לעשרת המקומות הראשונים במצעד ו"עגילי דמאר" היה הגבוה מביניהם.