cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בוזודויפאלו
היסטוריה
טרם מלחמת העולם השנייה, שימש הכפר כמרכז של שומרי השבת, תנועה דתית של נוצרים אשר שמרו את חוקי ההלכה היהודית. בשנת 1867 רבע מתוך 700 תושבי הכפר היו שייכים לתנועה. בסוף המאה ה-19 התגיירו חלקם על ידי רבנים אורתודוקסים מבודפשט ויששכר דוב קהאן. לאחר הגיור התפצלה הקהילה שומרת ההלכה בכפר לשתי קבוצות, הראשונה יהודית, שנקראה "קהילת גרים, קהל ישורון, בוזודויפאלו", והשנייה של שומרי שבת שלא גוירו כהלכה.
במהלך מלחמת העולם השנייה רבים מחברי הקהילה נרצחו על ידי הנאצים ובשנת 1944 נשלחו רובם לגטו בעיירה טרגו מורש.
בשנת 1989 בתקופת השלטון של ניקולאה צ'אושסקו הוצף הכפר באופן יזום למטרות בניית הסכר שיועד למנוע שיטפונות באזור. ההצפה הייתה חלק מתוכנית רחבה יותר של הצפות כפרים, אולם התוכנית בוטלה לאחר נפילת שלטון צ'אושסקו כחודש לאחר הצפת בזדאויפלו.
כיום נותרו באזור רק שני בתים מהכפר וכן שאריות של בית הקברות היהודי.
קרב אמבה אלגי (1895)
קרב אמבה אלגי התרחש ב-7 בדצמבר 1895 בין איטליה לאתיופיה והוא הקרב הראשון של המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה.
אמבה אלגי הייתה אחת העמדות הקידמיות של הגנרל בראטירי, שהייתה תחת פיקודו של מייג'ור פייטרו טוסלי, כאשר לרשותו 2,000 חיילים אריתראים. ב-7 בדצמבר 1895 תקפו הראסים מקונן, וולה בטול, ומנגשה יוהנס את האמבה והשמידוה כליל, כשבין ההרוגים היה גם מייג'ור טוסלי.
הקבינט של ראש ממשלת איטליה פרנסיסקו כריספי הוכה בהלם מהתבוסה, והסכים לקדם עוד 20 מיליון לירות (£ 80,000) כדי להבטיח שלא יקרה אסון נוסף.
טוני בלייר
סר אנתוני צ'ארלס לינטון "טוני" בלייר (באנגלית: Anthony Charles Lynton "Tony" Blair; נולד ב-6 במאי 1953) הוא פוליטיקאי בריטי, אשר כיהן כראש ממשלת בריטניה ה-51, משנת 1997 ועד לשנת 2007, וכשליח הקוורטט למזרח התיכון משנת 2007 עד 2015. מאז 2016 הוא עומד בראש ארגון שהקים "מכון טוני בלייר לשינוי עולמי". כראש ממשלה, המדיניות שיישם שיקפה ברובה את הפילוסופיה הפוליטית של "הדרך השלישית", עמדה הממוקמת במרכז המפה הפוליטית, המנסה לגשר בין השמאל והימין.
ראשית חייו
בלייר נולד באדינבורו שבסקוטלנד. בסוף 1954 עברה משפחתו לאדלייד, דרום אוסטרליה. שם שימש אביו כמרצה למשפטים באוניברסיטת אדלייד. המשפחה חזרה לממלכה המאוחדת בקיץ 1958. הם גרו זמן מה עם אמה ואביה החורג של הייזל (אמו של בלייר), בביתם שבפאתי צפון מזרח העיר גלאזגו. אביו של בלייר קיבל עבודה כמרצה באוניברסיטת דרהאם ומגיל חמש בלייר התגורר בדרהאם, שבצפון מזרח אנגליה.
בגיל 13, הוא נשלח לבלות את תקופת הלימודים בפנמיית "פטס קולג'" באדינבורו, בה למד מ-1966 עד 1971. לאחר שסיים את לימודיו שם, בגיל 18, בלייר בילה שנת חופש בלונדון בניסיון למצוא תהילה כאמרגן של להקות ​​רוק.
בשנת 1972, בגיל 19, החל ללמוד ב"סנט ג'ון קולג'", שבאוניברסיטת אוקספורד, שם למד משפטים במשך שלוש שנים. כסטודנט, הוא ניגן בגיטרה ושר בלהקת רוק. בהיותו באוקספורד, בלייר סיפר שהיה טרוצקיסט לזמן קצר, לאחר שקרא את הכרך הראשון של הביוגרפיה של אייזק דויטשר על ליאון טרוצקי. הוא סיים את לימודיו באוקספורד בשנת 1975, בגיל 22. באותה שנה, בזמן ששהה באוקספורד, אמו הייזל מתה בגיל 52 מסרטן בלוטת התריס, דבר שהשפיע עליו רבות.
לאחר שעזב את אוקספורד, הוסמך כעורך דין בלונדון והחל לעבוד כבריסטר (טוען בבית משפט), בתקופה זו פגש את אשתו לעתיד, צ'רי בות' (בתו של השחקן טוני בות') שגם עבדה כעורכת דין.
בשנת 1975 הצטרף למפלגת הלייבור הבריטית.
קריירה פוליטית
בשנת 1983 נבחר לנציג סדג'פילד בבית הנבחרים בבחירות הכלליות שנערכו. ב-1984 נעשה לדובר מפלגתו לענייני אוצר ואחר כך לענייני תעשייה ומסחר.
במרוצת הזמן עלה בתפקידיו במפלגה וב-1989 נבחר לשר האנרגיה בממשלת הצללים של הלייבור, כשנה לאחר מכן לשר העבודה ובשנת 1992 נבחר לשר הפנים.
בשנת 1994, בעקבות פטירתו של ג'ון סמית', יושב-ראש מפלגת הלייבור הקודם, נבחר בלייר ברוב קולות לתפקיד היושב-ראש. ב-1995 העביר ברוב קולות בוועידת המפלגה שינוי בסעיף 4 של חוקת המפלגה, שבנוסחו המקורי הייתה התחייבות לבעלות ציבורית על התעשייה והמסחר, התחייבות שבלייר הסיר בנוסח החדש שהעביר.
לקראת הבחירות הציג בלייר מצע פרגמטי בנושאי כלכלה וחברה, הכולל הרחבת שירותי הבריאות, החינוך והרווחה, במקביל להעלאת מס מסוימת. בנוסף הבטיח לקבוע לראשונה שכר מינימום. בנוסף מיתג מחדש את המפלגה כ"ניו לייבור", כמפלגת מרכז פרגמטית. במקביל הצליח בלייר לקבל את תמיכתו של איל התקשרות רופרט מרדוק, ועיתוניו של מרדוק תמכו בבלייר לתפקיד ראש הממשלה.
כהונה ראשונה
במאי 1997 נבחר לעמוד בראש ממשלת בריטניה לאחר שהביס את המפלגה השמרנית, אשר שלטה כ-18 שנים בממשלה. בלייר נבחר לתפקיד זה בגיל 43 והפך לראש הממשלה הצעיר ביותר בבריטניה מאז שנת 1812.
מייד עם היבחרו יזם בלייר שני תהליכים פורצי דרך, תהליך השלום בצפון אירלנד, והעברת סמכויות ממשל לסקוטלנד וויילס. במסגרת התוכנית להעברת סמכויות נערך משאל עם בשתי המדינות בספטמבר 1997, ובשתי המקרים הצביעו התושבים בעד העברת סמכויות לפרלמנט מקומי, והוקמו הפרלמנט הוולשי והפרלמנט הסקוטי ב-1999.
ממשלתו חתמה באפריל 1998 על הסכם יום שישי הטוב, הסכם שלום בצפון אירלנד לאחר שלושים שנות הסכסוך בצפון אירלנד, אשר הפחית את רמת האלימות והוביל את צפון אירלנד למסלול של פיוס בין הצדדים היריבים וצמיחה כלכלית. התהליך סבל מעיכובים סביב טענות להפרתו מצד גורמים שונים, ובמיוחד הטענה כי ה-IRA אינו עומד בהתחייבויותיו להתפרק מנשקו. בהצהרה שניתנה על ידי בלייר ועל ידי ראש ממשלת אירלנד, ברטי אהרן, בבלפסט ב-8 בדצמבר 2004, הסתבר כי מזה חודשים מתקיים משא ומתן חשאי בין הצדדים, הקרוב להביא להסכם בדבר פירוק ה-IRA מנשקו, דבר שעשוי להוביל לשיפור המצב ולהמשך תהליך השלום בצפון אירלנד.
באפריל 1998 ביקר לראשונה בישראל, ומאז היה פעיל בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
במדיניות הפנים הוביל בלייר את הלייבור לאמץ מדיניות מרכזית יותר. בשנים הראשונות של ממשלת הלייבור הביא בלייר ליישום חלק ניכר מהמצע שפרסמה המפלגה ב-1997, בו הביעה המפלגה את כוונתה להביא לקיצוץ מספר התלמידים בכיתות הראשונות של בית הספר היסודי ל-30. כמו כן, הובעה במניפסט שאיפה ליצירת מסלולים לענישה מהירה של צעירים שהפגינו עבריינות מתמשכת, מסלולים אשר יצמצמו במחצית את פרק הזמן שבין המעצר למתן גזר הדין; בנוסף, נעשה ניסיון לקצר את רשימת ההמתנה ל-NHS על ידי מתן טיפול ל-100,000 מטופלים נוספים באמצעות שחרור 100 מיליון לירות שטרלינג שנתקעו בביורוקרטיה של ה-NHS, ולהכניס מאות אלפי צעירים מתחת לגיל 25 למעגל העבודה.
ממשלת בלייר הצליחה להשיג חלק מהיעדים הללו תוך קיצוץ המע"מ על חימום ל-5%, שמירה על שיעורי אינפלציה וריבית נמוכים והימנעות מהעלאת מס הכנסה. בנוסף, קידם בלייר את חקיקת חוק שכר המינימום שאושר ב-1998, וממשלתו חוקקה את חוק זכויות האדם (1998) וחוק חופש המידע.
כהונה שנייה
ביוני 2001 התמודד בבחירות על כהונה שנייה בתפקיד מול מנהיג השמרנים, ויליאם הייג. הבחירות נדחו בחודש, עקב פריצת מגפת מחלת הפה והטלפיים בבריטניה. תוצאות הבחירות חזרו בבסיסן על תוצאות מערכת הבחירות הקודמת: מפלגת הלייבור זכתה לניצחון סוחף שני ברציפות, כשהפסידה 5 מושבים בלבד וכמעט שמרה על כוחה, עם רוב של 167 מושבים בפרלמנט.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר בניו יורק, הצטרף יחד עם ארצות הברית למלחמה בטרור. בוועידה שנערכה באיים הקנריים בהשתתפות ארצות הברית, ספרד ופורטוגל, החליט גם בלייר לצאת למלחמת עיראק. בלייר תמך בצורה פעילה במלחמה העולמית בטרור שקידם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש לאחר פיגועי 11 בספטמבר, בכלל זה שליחת כוחות שהשתתפו במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן (2001-). ההחלטה על הפלישה בעיראק, בפרט, ספגה ביקורת ציבורית נרחבת, בכלל זה התנגדות רחבה ב"ניו לייבור" שהתבטאה, בין היתר, בהצבעתם של 139 מחברי הפרלמנט של המפלגה נגד ההחלטה לפלוש לעיראק.
בעקבות החרפת האינתיפאדה השנייה, נפגש באוקטובר 2001 בלונדון עם יושב ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, והביע תמיכה מלאה בהקמת מדינה פלסטינית וחידוש תהליך השלום.
בינואר 2002, הציג תוכנית לרפורמה בשכר עובדי המגזר הציבורי, שעיקרה הגדלת השכר ומתן גמישות בגובה השכר, במטרה למשוך עובדים למגזר הציבורי, בעיקר לתחום החינוך.
בקיץ 2003 נקלע למשבר פוליטי חמור, לאחר שנחשף כי דו"חות מודיעין בריטיים על תוכניות הנשק להשמדה המונית של סדאם חוסיין שונו בהוראת משרדו, כדי לחזק את הטיעונים התומכים במלחמה בעיראק.
כהונה שלישית
בחירות הכלליות בבריטניה, שנערכו במאי 2005, זכה בכהונה שלישית רצופה, אך תמיכתו בנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש וביציאה למלחמה בעיראק עלתה למפלגתו, מפלגת הלייבור, בירידה ניכרת בכוחה בפרלמנט.
בלייר מינה את מזכיר העיתונות שלו, אלסטייר קמפבל (Alastair Campbell), לתפקיד "הדובר הרשמי של ראש הממשלה". מדי בוקר מסר קמפבל הודעות לתקשורת בענייני דיומא, תפקיד בו קנה לו תדמית מקיאווליסטית בעיני עיתונאים רבים. בלייר נפרד מהתקשורת לקראת סיום כהונתו, בנאום שנשא בפני ועידת רויטרס בלונדון. הוא התלונן על השפעת האינטרנט על השיח הציבורי, וטען כי הדבר גורם לשטחיות והתלהמות.
ב-5 בספטמבר 2006, נקרא בלייר להתפטר במכתב של 17 מחברי מפלגת הלייבור. מאידך גיסא, 49 חברי המפלגה תמכו בבלייר. ביום המחרת פרסם העיתון '"הסאן" כי בלייר צפוי לפרוש ב-31 במאי 2007, ובאותו היום שפורסמו דברים אלו התפטרו 7 חברים מממשלתו של בלייר.
ב-7 בספטמבר 2006 קיים בלייר מסיבת עיתונאים בה הודיע כי ועידת המפלגה הבאה, תהיה הוועידה האחרונה שלו בתפקידו כראש ממשלת בריטניה. בלייר לא נקב בתאריך צפוי לפרישתו, שכן רצה למנוע את המבוכה שעלולה להיגרם לו על ידי מתנגדיו. ב-10 במאי 2007 הודיע בלייר כי יתפטר מתפקידו כראש הממשלה, ואכן הגיש את התפטרותו למלכה אליזבת ב-27 ביוני 2007. שר האוצר גורדון בראון החליף אותו בתפקידו.
ביום פרישתו מראשות הממשלה, התמנה בלייר על ידי הקוורטט לשליח למזרח התיכון ועבר להתגורר בירושלים. בדצמבר 2007 המיר בלייר את דתו לנצרות קתולית, לאחר עשרים וחמש שנים של התקרבות לכנסייה בהשפעת אשתו, שגם היא קתולית. בלייר ערך את הצעד רק לאחר עזיבתו את דאונינג 10, מאחר שחשש משערורייה ציבורית, והקפיד להדגיש שאיננו דוחה את הדוקטרינה האנגליקנית שעליה חונך.
שליח הקוורטט למזרח התיכון
מאידך, מקורות דיפלומטיים מערביים אמרו כי גורמים בקוורטט דחפו את בלייר להתפטר בשל שתי סיבות. הראשונה הייתה שהפך בלתי אפקטיבי בעבודתו ואיבד את האמינות באזור. השנייה נבעה מביקורת בקהילה הבינלאומית על כך שפעילותו כשליח הקוורטט הייתה מנוגדת לאינטרסים העסקיים שלו מול כמה ממשלות במזרח התיכון. גם גורמים בממשל אובמה אמרו בעבר שבלייר הוא כבר לא נכס.
חיים אישיים
בלייר נשוי לשרי ואב לארבעה. בנו הצעיר, ליאו, הוא הילד הראשון שנולד לראש ממשלה בריטי בעת כהונתו מזה 150 שנה.
הונו של בלייר מוערך בכ-60 מיליון ליש"ט. הוא גובה כרבע מיליון דולר להרצאה של 90 דקות, והמקדמה שקיבל על ספרו האוטוביוגרפי שיצא ב-2010, עמדה על כ-6.6 מיליון דולר.
בשנת 2010 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו.
יחסי יוון–מולדובה
יחסי יוון–מולדובה הם יחסי החוץ בין יוון למולדובה.
רקע כללי
קשריה של יוון עם מולדובה מבוססים על קשרים תרבותיים בני מאה שנה בין שני העמים, והם מתאפיינים ברוח של שיתוף פעולה, חברות ואמון הדדי. היחסים הדו צדדיים בין יוון למולדובה הם מצוינים, והם התפתחו ללא הרף מאז הפכה מולדובה למדינה עצמאית בעקבות קריסת ברית המועצות. יוון רוצה לקדם יחסים דו-צדדיים אלו, במיוחד במגזר הכלכלי והסחר.
יש עניין רב במולדובה בשפה והתרבות היוונית. הוראה בשפה היוונית מוצעת על ידי שלושה מכונים להשכלה גבוהה במולדובה. כיום, מספר האזרחים ממוצא יווני המתגורר במולדובה נע בין 3,000 ל-4,000 איש, והם באים בעיקר מברית המועצות לשעבר והם ברובם דוברי רוסית.
נציגויות דיפלומטיות
יוון מחזיקה במולדובה קונסוליה בקישינב בלבד. מאידך, מולדובה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
זמרי קאמרן
מקהלת "זמרי קאמרן" (32-24 זמרים) הוקמה ב-1976 על ידי המנצח אבנר איתי ורות שחר.
ב-1980 השיקו במוזיאון תל אביב את "קול המקהלות" – סדרת מנויים מקהלתית-קאמרית, שכללה גם תוכניות א-קפלה באורך מלא. הסדרה כללה שישה קונצרטים, שבארבעה מהם הופיעו "זמרי קאמרן" עם איתי או מנצחים אורחים, ובנותרים התארחו מקהלות והרכבים קוליים מישראל ומחוצה לה.
בעונה השנייה לקיומה של "קול המקהלות" הוכפלה המקהלה פי שישה והפכה לארצית: שתי סדרות בתל אביב ואחת בחיפה, ירושלים, כפר סבא ובאר שבע. הסדרה התקיימה במתכונת זו עד סמוך לפירוק "זמרי קאמרן" ב-1991. בנוסף לכך השתתפה המקהלה בהפקות תזמורתיות ומקהלתיות שונות עם תזמורות שונות. המנצח והמייסד אבנר איתי שימש כמנצח וכמנהל המוזיקלי של "זמרי קאמרן" במשך 13 שנים.
"זמרי קאמרן" הורכבה ברובה מבוגרי ותלמידי האקדמיות למוזיקה וסמינרים למורים למוזיקה ובשנות קיומה השתתפו בה זמרים חברי קיבוצים ומושבים מכל רחבי ישראל, שהתמחו בשירה מקהלתית וסולנית.
מקהלת "זמרי קאמרן" ערכה 2 מסעות קונצרטים אל מחוץ לישראל:
טורפניתיים
טוֹרְפָנִיתִיִּים (שם מדעי: Reduviidae) היא משפחה בעלת תפוצה עולמית גדולה של פשפשים טורפים. בעולם ידועים כ-7,000 מינים, מתוכם כ-90 בישראל. גודל הבוגרים נע בין 4 עד 40 מ"מ, וגופם לרוב סגלגל ומוצק או עדין וארוך. לרוב ניתן לזהות את טורפניתיים על פי החדק המעוקל, יחסית למשפחות פשפשים אחרות. במינים רבים קצה החדק מונח על stridulitrum מחוספס שבעזרתו החרק מסוגל להשמיע קולות צרצור המשמשים לזיהוי או הרתעה. הארס של טורפניים אינו מסוכן לאדם אך מינים אחדים כמו העפרור עלול לגרום לכאב חד. במינים מסוימים נמצא כי לארס תכונות אנטיביוטיות לחיידקים גרם שליליים כגון Escherichia coli ואחרים כמו גם החיידק גרם חיובי Streptococcus pyogenes.
חלק מהפשפשים, מתת-המשפחה Triatominae הם מוצצי דם הגורמים להפצת מחלת צ'אגאס ברחבי אמריקה הדרומית.
אסיקס
אסיקס (ביפנית: アシックス, באנגלית: Asics) היא יצרנית נעלי ספורט וביגוד יפנית.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1949 על ידי קיהצ'ירו אוניצוקה ונקרא תחילה Panmure Co. החברה החלה לייצר נעליים לכדורסל ובהמשך התרחבה לייצור נעליים לענפי ספורט רבים. בשנת 1951 זכה אצן יפני במרתון בוסטון היוקרתי כשהוא נועל את דגם ה-Tiger של אסיקס. השם Asics הוא ראשי תיבות לטיניות של "anima sana in corpore sano" ("נפש בריאה בגוף בריא").
מרכז החברה ממוקם בעיר קובה ביפן, והיא מעסיקה כ-5937 עובדים (נכון לשנת 2013).
בהתאם לנתוני שנת 2008 66% ממכירות החברה מהווה הנעלה, 24% בגדי ספורט והיתר ציוד ספורט שונה. כ-45% מסך המכירות הן ביפן.
הוא הלך בשדות
הוא הלך בשדות הוא רומן מאת משה שמיר, שיצא לאור בשנת 1947; נחשב לאחת היצירות המרכזיות שנכתבו בספרות העברית החדשה ולאחד הטקסטים המכוננים של החברה הישראלית לאחר קום המדינה. הוא זכה להצלחה מסחררת, הומחז והוסרט. עלילת הספר, ובמיוחד דמות הגיבור אורי, תרמה לביסוסו של המיתוס הציוני באשר לדמות "הצבר" וערכי החברה המשתקפים ממנו, הדבר אף מודגש ביתר שאת בעיבודים המאוחרים לתיאטרון ולקולנוע אשר כללו שינויים משמעותיים בעלילה.
הספר זכה בשנת 1948 בפרס אוסישקין. הספר כלול בתוכנית הלימודים לבגרות בספרות ובתיאטרון עיוני של בתי הספר בישראל.
עלילה
הסיפור מתרחש בשנת 1944, ברקע מאבק היישוב בערבים מצד אחד ובבריטים מצד שני. הספר מתאר את חייו של אורי, הפלמ"חניק, ואת אהבתו הגדולה למיקה, נערה עולה, עד למותו בתאונת אימונים.
אורי הוא צבר יליד הארץ, קיבוצניק, הילד הראשון של קיבוץ "גת העמקים", בן 19. הוא בעל ביטחון עצמי, וחש מחויבות עמוקה לארצו, למשפחתו, לחבריו ולמשימות הצבאיות שהוטלו עליו. בניגוד לאורי, יליד הארץ, שבא "מכאן", מיקה, בת זוגו, היא עולה חדשה מפולין, פליטה חסרת כל, באה "משם" - השואה, שאינה נזכרת בספר במפורש, על מנת להיקלט בקיבוץ. הרומן מגולל את סיפור אהבתם של השניים, כאשר ברקע סיפורו של הקיבוץ.
עיבודים ותרגומים
הוצג כמחזה פעמיים על ידי התיאטרון הקאמרי. בהפקה מ-1948 שיחק עמנואל בן-עמוס בתפקיד אורי וחנה מרון בתפקיד מיקה.. פעם אחת הוצג בתיאטרון חיפה בשנת 1966. המחזה הועלה מחדש, בכיכובה של אגם רודברג, על ידי תיאטרון בית ליסין.
הספר הוסרט ב-1967, בבימויו של יוסף מילוא, ובכיכובם של אסי דיין, באחד מתפקידיו הראשונים, ואיריס יוטבת.
הספר תורגם לאנגלית, איטלקית, וספרדית, והמחזה הוצג ברחבי העולם.
ניתוח העלילה
מיקה ואורי מסמלים את האוכלוסיות השונות שמהן הורכב היישוב העברי בתקופה שלפני הקמת המדינה. אורי מסמל את דמות הצבר, בעל השורשים (בית, הורים), בעל הזיקה לאדמה ובעל תחושת שייכות, ואילו מיקה היא ניגודו המוחלט. היא הטיפוס הגלותי, הלא-צברי, התלוש, שאינו מחובר לאדמה, ליישוב, ונעדר שורשים מחד וחזון מאידך. השיחה בין השניים נשמעת כשיח חירשים. היא מדברת על רצונה בפרטיות, בחדר או לפחות בפינה משלה. הוא מדבר על הטרקטור הנכסף, על ההתלבטות אם להפסיק לעבוד בבציר ולעבור לעבודה אחרת. לאורי חשובים הקיבוץ והחזון, והוא מביע זאת במוחצנות ובביטחון עצמי. מיקה לעומתו מושכת כלפי פנים, החדר, הפינה. יחסה לאורי חרד ורכושני כמעט כמו יחסה לחדר שלהם, והיא מתנגדת שילך לפלמ"ח. התנהגותה של מיקה היא זרה, בלתי אהודה בקיבוץ ובלתי מובנת. ההשוואה לאוכלוסיית ניצולי השואה שהגיעו לארץ, ולהתמודדותם עם החברה הצברית המחוספסת, היא בלתי נמנעת. בדומה לאותה אוכלוסייה, גם מיקה נדרשת לוותר על המרכיבים הגלותיים, "לשכוח הכול ולהתחיל מחדש", להסתגל למציאות החדשה תוך ויתור על זהותה הקודמת.
אורי, הבוחר להשתתף במבצע צבאי, מעדיף את חבורת הלוחמים על פני מיקה, וניתן לומר שהוא מעדיף את אהבת המולדת על פני אהבת אישה. מותו של אורי במהלך אימון, ולידת בנו, למיקה, אחרי מותו, עשויים להצביע על המחיר הכבד שמשלמת החברה הישראלית, מתוך הבנה ומוכנות, וחזון לעתיד טוב יותר.
דמותה של מיקה כפרפרזה ליחס החברה לניצולי השואה
בעת פרסום הרומן שיקפו עובדות אלה את המצב הנתון בארץ, את יחס היישוב היהודי לניצולי השואה, ואת השתיקה שנגזרה על הניצולים, במסגרת ציפיית החברה הקולטת לאימוץ הזהות הישראלית ולהסרת הזהויות הקודמות. כיום, בפרספקטיבה של שנים, יכולות עובדות אלה להתפרש גם ככתב האשמה לחברה לא סובלנית ואטומה, שלא ידעה ולא רצתה לדעת כיצד להתמודד עם כאב השואה.
סטולה דימיטרייבסקי
סטולה דימיטרייבסקי (במקדונית: Столе Димитриевски; נולד ב-25 בדצמבר 1993) הוא כדורגלן מקדוני המשחק בראיו ואיקאנו בעמדת השוער.
קריירת מועדונים
דימיטרייבסקי התחיל את הקריירה שלו ברבוטניצ'קי קומטל סקופיה. ב-24 באוקטובר 2010 דימיטרייבסקי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–2 נגד וארדאר סקופיה. בעונת דימיטרייבסקי הפך לשוער הראשון שלו רבוטניצ'קי וערך במדיה 16 הופעות בליגה. ב-23 באוגוסט 2011 סיכם באודינזה מהסרייה א', והיה עתיד להצטרף אליה בחודש דצמבר.
ב-30 בדצמבר 2011 דימיטרייבסקי הושאל לקדיס ב' ובקיץ חתם בגרנאדה והצטרף לקבוצת המילואים. ב-23 בדצמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה בניצחון 1–2 נגד דפורטיבו לה קורוניה.
ב-16 באוגוסט 2016 דימיטרייבסקי חתם לשנתיים בז'ימנסטיק טרגונה מהליגה השנייה. ב-7 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו ב"נסטיק" בהפסד 0–1 לנומנסיה. ב-13 באוגוסט 2017 האריך את חוזהו בקבוצה עד שנת 2020.
ב-31 באוגוסט 2018 דימיטרייבסקי הושאל לראיו ואיקאנו לעונה. בנובמבר דימיטרייבסקי הפך לשוער הראשון של הקבוצה, וב-31 בינואר 2019 חתם לשלוש עונות וחצי בקבוצה.
קריירה בינלאומית
דימיטרייבסקי שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של מקדוניה הצפונית. ב-12 בנובמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של מקדוניה בניצחון 1–4 נגד.
עיגול שחור
עיגול שחור (●) הוא שם עט של מחבר אנונימי שפרסם שני ספרי פרוזה של קטעי חלומות בהוצאת רסלינג: "ספר עלטה" שיצאה לאור ב-2014 ו"צורת עתיד" שיצאה לאור ב-2017.
אודות המחבר
● הוא מחבר מהעולם החרדי.
חלומותיו מתפרסמים בטור סאטירי בשם "חלומות" בעיתון "הארץ" וכן בטור בשם "חיי לילה" במגזין האלטרנטיבי "התדרדרות הארץ".
כמה מחלומותיו של ● הועלו על בימת התיאטרון בעברית, צרפתית וגרמנית, ושודרו כתסכיתי רדיו בישראל ובגרמניה. שם העט הייחודי, בצורת עיגול שחור, מתייחס לסימן המסתיר סיסמה במחשב.
ספר הביכורים שלו, ספר עלטה, זכה בפרס משרד התרבות לספר ביכורים לשנת תשע”ד.
קישורים חיצוניים
טורים שפורסמו ב-"הארץ"
פיגוע ההתאבדות בפתח תקווה (2002)
פיגוע ההתאבדות בפתח תקווה בוצע בידי מחבל מתאבד ב-27 במאי 2002 (ט"ז בסיוון ה'תשס"ב), במרכז המסחרי אם המושבות בפתח תקווה, ישראל. בפיגוע נרצחו רותי פלד ונכדתה סיני קינן בת השנה, ונפצעו כחמישים בני אדם נוספים, ארבעה מהם באורח קשה ורובם באורח קל עד בינוני. זהו הפיגוע הקטלני הראשון שהתרחש בפתח תקווה בזמן האינתיפאדה השנייה.
הרקע לפיגוע
לאחר הפיגוע צוטטו גורמים במערכת הביטחון, לפיהם לא הייתה התרעה ממוקדת על פיגוע אפשרי בפתח תקווה. במקביל דווח כי במערכת הביטחון התקבלה התרעה על שני מחבלים שחדרו באותו יום לתוך ישראל, במטרה לבצע פיגוע.
הפיגוע
ביום שני ה-27 במאי 2002 (ט"ז בסיוון ה'תשס"ב), סמוך לשעה 18:40 לפנות ערב, הגיע ג'יהאד איברהים סעוד טיטי, מחבל פלסטיני איש הפת"ח כבן 18, תושב מחנה הפליטים בלאטה בשכם, אל הגלידרייה "ברוויסימו" במרכז המסחרי אם המושבות בפתח תקווה. סמוך לגלידרייה ישבו בני אדם רבים. חוליית מרצחים הובילה את המחבל המתאבד מאזור שכם אל פאתי ראש העין, משם נסע במונית ישראלית לפתח תקווה. עדי ראייה סיפרו כי לבש חולצה אפורה ומכנסי ג'ינס, ולא נראה חריג.
עם הגיעו סמוך לגלידרייה הפעיל המחבל המרצח חגורת נפץ שנשא על גופו וחולל פיצוץ אדיר, שגרם להדף עז והתפזרות אלפי רסיסי מתכת. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו במקום שתיים ונפצעו כ-50 איש, ארבעה מהם באורח קשה – ביניהם פעוטה כבת 3 – ורובם באורח קל עד בינוני. הפצועים פונו לבתי החולים בילינסון, תל השומר ושניידר לילדים. בפיגוע נפצעו עשרה תינוקות וילדים ששיחקו בגן משחקים סמוך.
לאחר הפיגוע ערכו כוחות הביטחון סריקות במרכז המסחרי מחשש למטענים נוספים. כמו כן, ביציאה מהעיר פתח תקווה הוקמו מחסומים בניסיון ללכוד שותפים אפשריים למחבל, זאת, בשל התרעה על פיגוע כפול. כמו כן נבדקו מכוניות חשודות שנראו באזור. היחידה האווירית של משטרת ישראל חיפשה במשך שעות באמצעות מסוקים סייענים לפיגוע. מרכזיות הטלפון הסלולרי קרסו באזור הפיגוע בפתח תקווה.
הנרצחות בפיגוע
בפיגוע ההתאבדות בפתח תקווה נרצחו רותי פלד ונכדתה סיני קינן בת השנה. רותי פלד, בת 56, נשואה ואם לשלושה, תושבת הרצליה, עבדה במשך שנים כחוקרת בחברת מודיעין אזרחי, כמזכירה רפואית במרכז הרפואי מור, ובשנותיה האחרונות טיפלה בילדיה. השתיים הובאו למנוחות בבית העלמין בקיבוץ שפיים, זו לצד זו.
אחריות הרשות הפלסטינית לפיגוע
גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור פת"ח הפועל תחת אש"ף והרשות הפלסטינית, קיבלה על עצמה האחריות לפיגוע בהודעה רשמית באל-מנאר, רשת הטלוויזיה הרשמית של ארגון הטרור חזבאללה. לפי ההודעה, הפיגוע בוצע כנקמה על חיסול פעילי פת"ח שבוע קודם לכן בשכם.
עוד נמסר כי המחבל המרצח ג'יהאד טיטי הוא בן דודו של מחמוד טיטי, בכיר מפקד מבוקשי התנזים בשומרון, מפקד גדודי אל אקצה באזור שכם וממקורבי מרואן ברגותי, אשר היה אחראי לרצח של 11 ישראלים וחוסל בידי טנק צה"ל כשבוע קודם לפיגוע, בירי מהר גריזים. לפי דיווח, חגורת הנפץ שנשא המחבל הורכבה בין השאר מרסיסים של הפגז שחיסל את בן דודו הטרוריסט.
יום קודם לפיגוע אמר מנהיג הפת"ח ביהודה ושומרון, חוסיין א-שייח, בריאיון לאל-ג'זירה, כי תנועתו תמשיך בפיגועים נגד ישראל וכי הוא גאה בזרוע הצבאית שלה. עוד אמר כי אם יתנער מהזרוע הצבאית של התנועה, יהיה זה כאילו התנער מהמאבק בכיבוש ונכנע ללחץ האמריקני. לשאלה האם יאסר ערפאת, ראש הרשות הפלסטינית, אחראי להמשך הפיגועים, השיב א-שייח כי האחראי להמשך הפיגועים הוא ראש ממשלת ישראל אריאל שרון.
עם זאת, לאחר הפיגוע פרסמה הרשות הפלסטינית הודעת גינוי, בה נטען כי הרשות מגנה פגיעה באזרחים חפים מפשע וכי תעשה כל שביכולתה לאתר את האחראים לו. בתגובה לכך אמרו גורמים מדיניים ישראליים לכתבים, כי בפועל הרשות אינה עושה דבר לסיכול פיגועים.
הריסת ביתו של המחבל המתאבד
בתחילת יוני 2002, מעט יותר מחודש לאחר הפיגוע, במסגרת הריסת בתי מחבלים, הרס צה"ל את ביתו של המחבל ג'יהאד טיטי במחנה הפליטים בלאטה בשכם. הריסת הבית לוותה בעימותים. בין השאר התבצרה בתוך הבית פעילת השמאל הקיצוני נטע גולן, אשר הייתה בעלת קשרים עם יאסר ערפאת, במטרה למנוע את ההריסה. כן התבצרו בו אנדרו מונסי מבריטניה, ואנדריאס קונינק משוודיה, פעילי תנועת הסולידריות הבין-לאומית (ISM), שנעצרו וגורשו מהארץ כשנה לאחר מכן בתום מאבק משפטי.
חוליית הפת"ח האחראית לפיגוע
באוגוסט 2003 גזר בית המשפט הצבאי בשומרון שני מאסרי עולם על וודאח אל-ביזרה (ביזאהי), חבר נוסף בחוליה בן 22 תושב שכם, שבביתו תוכנן הפיגוע, וצולם סרטון ההתאבדות של המחבל המתאבד. ביום הפיגוע הסיע ביזאהי את חגורת הנפץ לכיוון קו התפר, ומשם לקח אותה המחבל המתאבד. ביזאהי הורשע גם בניסיון להוציא פיגועי התאבדות לפועל וכן בפעילות חבלנית, ונידון ל-50 שנות מאסר נוספות. ביזאהי לא היה חבר רשמי בארגוני טרור, עובדה שהקשתה על איתורו מבעוד מועד.
חבר חוליה נוסף, כמאל ח'טיב, שירת כשוטר במשטרה הפלסטינית בשכם.
תמיכת הרשות בחבר החוליה
בספטמבר 2012 ערכה הטלוויזיה הפלסטינית, גוף התקשורת הרשמי של הרשות הפלסטינית, ביקור בביתו של וודאח אל-ביזרה, חבר החוליה שביצעה את הפיגוע, הכלוא בישראל. במסגרת התוכנית בירכה המנחה אל-ביזרה. כן הוצג פוסטר ובו תמונתו לצד תמונת אחיו באסל, הכלוא אף הוא בישראל בשל פעולות טרור, ומתחת לתמונת כל אסיר: "האסיר המפקד הגיבור". לצדם הופיע סמל ארגון הטרור פת"ח.
במאי 2020 פרסם ארגון מבט לתקשורת פלסטינית, כי במסגרת תשלומי הרשות הפלסטינית למחבלים ולמשפחותיהם, ב-18 השנים שחלפו מאז הפיגוע שילמה הרשות הפלסטינית למשלח המחבל המתאבד סכום מצטבר של 756,200 ש"ח, וכן מאות אלפי שקלים למשפחת המחבל המתאבד.
תביעת פיצויים
בנובמבר 2003 הגישו אמה, בעלה וילדיה של רותי פלד, שנרצחה בפיגוע, וכן ליאור קינן אביה של הפעוטה סיני קינן, שנרצחה בפיגוע, תביעת נזיקין בפני בית המשפט המחוזי בתל אביב בסכום של 230 מיליון שקלים נגד הרשות הפלסטינית כמי שהייתה אחראית לפיגוע.
באפריל 2004, משלא הגישה הרשות הפלסטינית כתב הגנה אף שהומצא לה, חייב השופט ד"ר עדי אזר את הרשות לשלם פיצויים בסך של 72 מיליון שקלים לבני המשפחה, 12 מיליון שקלים לכל תובע ו-2 מיליון שקלים הוצאות משפט. בפסק דינו ציין השופט את הסבל העז של בני המשפחה, ואת הרמה הנפשעת והגבוהה ביותר של מעשה הטרור, אולם הדגיש כי סכומי פיצויים בסכומים שנתבקשו אומנם מקובלים בארצות הברית, אך לא במדינת ישראל. ערעורים מאוחרים יותר על פסק הדין נדחו בידי בית המשפט העליון.
התגובות לפיגוע
הקבינט המדיני-הביטחוני בראשות ראש הממשלה אריאל שרון לא כונס לאחר הפיגוע, ומקורות מדיניים בירושלים אמרו כי התגובה הישראלית לפיגוע תיעשה בהתאם לפרמטרים שאושרו בעבר על ידיו.
שר הביטחון בנימין בן אליעזר אמר בעקבות הפיגוע כי "כמו שצה"ל ידע לשים את ידו על החוליה שהכינה וביצעה את הפיגוע בראשון לציון, כך הוא ידע להניח את ידו על כל חוליות המחבלים". השר לביטחון פנים עוזי לנדאו הגיעו למקום הפיגוע ואמר כי יש להתכונן למבצע "חומת מגן" 2 ולהיכנס לכל שטחי הרשות הפלסטינית, כולל רצועת עזה. עוד קרא לפרק את הרשות הפלסטינית מנשקה. שר החוץ שמעון פרס אמר כי "המערכה טרם תמה והיא בעיצומה. יש לאחוז בכל האמצעים הצבאיים והמדיניים כדי להביא לסיום המערכה".
מאוחר יותר
חן וליאור קינן, הוריה של סיני, נפצעו בפיגוע, ובהמשך היגרו לארצות הברית.
הגלידרייה "ברוויסימו" שבפתחה התפוצץ המרצח, וכן בית קפה ומשחקיה הסמוכים לו נסגרו ברבות השנים. במקום הפיגוע ישנה אנדרטה בולטת ממתכת, ובה שמות הנרצחות בעברית ובאנגלית.
אלפית
אלפית היא יחידת מידה למדידת גודל של זווית, השווה בקירוב לאלפית הרדיאן.
חלוקת המעגל לאלפיות
כיוון שבמעגל ישנם 2π רדיאנים, הרי שצריכות היו להיות בו כ-6,283 אלפיות. בפועל, מכיוון שרוב שימושיה של האלפית הם צבאיים, מעדיפים הצבאות המשתמשים ביחידת מידה זו להשתמש בחלוקה מעוגלת יותר:
האלפיות וכיווני השמיים
החלוקה ל-6,400 אלפיות מסייעת מאוד בתרגום אזימוט שניתן באלפיות לכיוון במפה, שכן מספר זה מתחלק בקלות ל-4, 8 ואף 16. כך, למשל, אזימוט של 1,600 אלפיות הוא כיוון מזרח, ואזימוט של 2,400 אלפיות הוא דרום מזרח.
צ פ ו ן 0                צפון מזרח           |          צפון מערב 800            |           5,600                                   |                                  |                        מזרח            |           מערב 1,600 -- -- 4,800                                 |                                  |                                     |                                        |                                  |               דרום מזרח           דרום       דרום מערב 2,400          3,200       4,000
חוק האלפית
האלפית משמשת לרוב בחישובים הנוגעים לטיווח. "חוק האלפית" קובע כי אלפית לקילומטר = מטר, דהיינו אורכו של המיתר בקשת שקצותיה מסומנים על ידי שתי הנקודות שבהן נחתכת זווית מרכזית, שגודלה אלפית, על פני מעגל שהרדיוס שלו הוא קילומטר, שווה למטר. במילים אחרות, מדובר באלפית הרדיאן.
חוק האלפית קושר בין אורכו של עצם במטרים ובאלפיות ובין מרחקו של העצם מהצופה.
דוגמאות:
הערכה זו שימושית ביותר בטיווח, ובמיוחד כאשר מדובר בתנאי שדה, ובמכשירים שאינם מאוד מדויקים, כגון משקפת שדה.
השנתות בכוונות טלסקופיות של כלי נשק דוגמת רובי צלפים ומערכת הירי של טנקים מצוירות לרוב בגדלים ומרחקים המוגדרים במספר ידוע של אלפיות (ציור פני עדשה). סימון האלפיות משמש לשתי מטרות - הערכת טווח ותיקוני מסלול. בקביעה על פני כמה אלפיות משתרע אובייקט שגודלו ידוע, ניתן להעריך את המרחק אל האובייקט ברמה סבירה של דיוק. צלף מיומן יכול להשתמש בסימוני האלפיות המאונכים והמאוזנים על מנת לחשב טווח, ולהסתייע בכך לתיקונים הנוגעים למסלול הבליסטי של הכדור, ולסטייה הנובעת ממהירות הרוח.
המנון קניה
השיר אלוהי כל היצורים הוא ההמנון הלאומי של קניה.
DMT
Discrete Multitone Transmission (ראשי תיבות: DMT) שיטת אפנון המדמה מספר רב של משדרי ומקלטי QAM. בניגוד ל-OFDM בה כל משדר מקבל את אותה כמות תעבורה, ב-DMT כל משדר מקבל כמות תעבורה ביחס לאיכות הערוץ עליו עובד משדר זה. לשם יצירה של מספר רב של מקלטים/משדרים, משתמשים במקלט בהתמרת פורייה על ידי FFT ובמשדר בהתמרת פורייה הפוכה (IFFT).
התקן מחלק את האות על קו התקשורת באופן הבא:
תקן ה-DMT משמש את חברת בזק ב-ADSL ישראל, והוא מחלק את קו הטלפון ל-256 ערוצים, כשכל ערוץ בגודל של 4.312KHz. בעזרת התקן הנ"ל, מתאפשר ביצוע מספר פעולות בו זמנית על קו הטלפון, כגון ביצוע שיחות רגילות ושימוש באינטרנט. התקן מובנה בתוך המודם הביתי שניתן על ידי בזק.
קהילת יהודי דווינסק
דווינסק הנקראת גם דאוגבפילס DAUGAVPILS בלטבית (בליטאית: DAUGPILIS, ברוסית: DVINSK, בגרמנית: DUENABURG), היא עיר נפה במחוז לטלגיה אשר בלטביה השוכנת על גדות נהר הדווינה, ומכאן שמה. הקהילה היהודית בעיר הוקמה באמצע המאה ה־18, האוכלוסייה היהודית גדלה מאוד ומסוף המאה ה־18 ועד מלחמת העולם הראשונה היוותה הקהילה היהודית כמחצית מהאוכלוסייה הכללית. דווינסק איבדה בימי השלטון הלטבי אחרי מלחמת העולם הראשונה את מעמדה הכלכלי ואת רוב תושביה, וגם מספר היהודים בה הלך ופחת עד שעמד ב־1935 על כרבע מתושביה. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיר פליטים מפולין ומספר תושבי העיר, ובהם היהודים, גדל. ביוני 1940 סופחה דווינסק לברית-המועצות והשלטון הסובייטי החדש נתן את רישומיו על הקהילה - בחינוך, בתעסוקה, ובמוסדות הקהילתיים ואף בוצעו גירושים של יהודים לסיביר. ביוני 1941 נכבשה דווינסק בידי הגרמנים וב־17 במאי 1942 חוסל הגטו היהודי וכל יושביו נטבחו. אחרי המלחמה שבו יהודים לחיות בדווינסק, וכיום הקהילה היהודית מונה כ־600 איש.
מראשית הקהילה עד מלחמת העולם הראשונה
במאה ה־17 החלו להגיע יהודים לעיר מפולין ומליטא. באמצע המאה ה־18, בסוף תקופת השלטון הפולני, הוקמה הקהילה היהודית. הקהילה גדלה במהרה, ולקראת סוף המאה ה־18 היוו היהודים 44% מכלל התושבים (1,540 מתוך 3,473).
אוכלוסיית העיר דווינסק, והיהודים בתוכה, גדלה מאוד במאה ה־19 ובראשית המאה ה־20, עד מלחמת העולם הראשונה, עד שב־1914 הגיע מספר התושבים ל־113,000. ב־1914 מנתה האוכלוסייה היהודית 55,680 איש. במשך התקופה הזו היהודים נעו בין 41% ל־57% מכלל האוכלוסייה, כלומר בערך מחצית האוכלוסייה. הסיבה לעלייתה המהירה של אוכלוסיית העיר היא העובדה שבשנות ה־60 של המאה ה־19 היא הפכה לצומת רכבות חשוב. הדבר תרם להתפתחותה הכלכלית של העיר, והיהודים מילאו בכך תפקיד חשוב.
סוחרים יהודיים עסקו בסחר עצים ובמפעלי תעשייה שונים. המשפחות הידועות בתחום הכלכלי היו משפחות פרידלנד, ויטנברג, זק"ש והורוויץ. יאמר לזכותן שהן דאגו לא רק לעצמן אלא נתנו את דעתן למצוקותיה של דלת העם ולצורכי הקהילה. רוב היהודים התפרנסו ממסחר זעיר וממלאכה ונעזרו באיגודי סוחרים ובעלי מלאכה ובשלוש אגודות אשראי. כמה עשרות יהודים היו רופאים ורוקחים.
צורכי הקהילה היו רבים, היהודים שעבדו בעבודות כפיים לא הצליחו לפרנס את משפחותיהם בכבוד והיו תלויים במוסדות הסעד של הקהילה. כיאה לקהילה יהודית שדואגת לאנשיה, היו מוסדות קהילה שונים - בית חולים יהודי, ארגון "ביקור חולים", מושב זקנים, בית הכנסת אורחים, בית תמחוי, קופת צדקה וגמילות חסד.
אולם, עם כל חשיבות התמונה הדמוגרפית והכלכלית, פרסומה של דווינסק בעולם היהודי בא לה בזכות שני ענקי התורה ששימשו בה כרבנים במאה ה־20.
ר' מאיר שמחה הכהן (כ"ץ) ור' יוסף רוזין, הידוע יותר בכינוי "הגאון הרוגצ'ובי", על שם מקום הולדתו. ר' מאיר שמחה הכהן שימש כרב קהילת המתנגדים בעיר, והגאון הרוגצ'ובי כרב קהילת החסידים.
השקפות עולם ורוחות בקהילה
כראוי לקהילה יהודית חשובה היו בדווינסק מוסדות לימוד תורה ותפילה רבים - יותר מ־40 בתי תפילה, ביניהם שלושה בתי כנסת מרכזיים, שתי ישיבות, שלושה מוסדות תלמוד תורה - "חדרים" וביניהם "חדר מתוקן" אחד. כמו כן היה בית ספר דתי לבנות אשר הוקם בסוף המאה ה־19, בשם "תורה ודרך ארץ".
אולם, רוח התורה והתפילה לא הייתה הרוח היחידה שנשבה בדווינסק. בתי ספר יהודיים חילוניים (בעיקר פרטיים) פעלו בעיר משנות השישים למאה ה־19, "חדר מתוקן", הוקם ב־1900, בית הספר היהודי למלאכה (לנגרות ולמסגרות) פעל בעיר מ־1887 והיה מן הגדולים בסוגו בקרב קהילות רוסיה, ב־1901 הפעילה העירייה שלושה בתי ספר יהודיים ובשניים מהם החלו ללמד עברית, ב־1902 נפתחו בית ספר מקצועי לבנות ושתי ספריות. בתקופה זו רק כ־24% מילדי היהודים התחנכו במוסדות חינוך חילוניים. רובם למדו ב"חדרים", ב"תלמוד תורה" ובישיבות. כמו כן למדו תלמידים יהודיים בגימנסיה הריאלית המקומית, בין אלה נמנו אליעזר בן יהודה וההיסטוריון שמעון דובנוב.
רוחות אלה של תנועות ההשכלה, הציונות והסוציאליזם השתקפו לא רק בבתי הספר השונים אלא גם באגודות שנוסדו בסוף המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20. בסוף המאה ה־19 נוסדו אגודות ציוניות שונות על ידי יהודים שומרי תורה ומצוות, כגון "אהבת ציון", "אוהב ציון" ועוד. כמו כן עלו לארץ ישראל כמה משפחות מדווינסק. במקביל לפעולות אלה, התחילה בראשית המאה ה־20 התארגנות של ציונים בעלי השקפת עולם חילונית-סוציאליסטית. כגון תנועת "פועלי ציון" ו"הציונים הסוציאליסטים" ומאות חלוצים עלו לארץ ישראל.
אך דווינסק הייתה מרכז לא רק לעולם התורה והחסידות, ואף לא רק לעולם הציונות על גווניו, כעיר של תעשייה ופרולטריון יהודי הייתה קיימת בדווינסק תשתית לתסיסה סוציאליסטית יהודית ולמאבק פוליטי נגד הצאר. העיר הייתה מהמרכזים הבולטים של ה"בונד" והתנועה המהפכנית הכללית ברוסיה שבסופה הוקמה ברית המועצות. כבר בשנות ה־90 של המאה ה־19 היה ה"בונד" פעיל בעיר בשביתות לשיפור תנאי העבודה של הפועלים. מגמה זו התחזקה בתחילת המאה ה־20. ב־1905, התקיימה בדווינסק הפגנה שבה השתתפו 20,000 איש, רובם הגדול יהודים, ארגון ה"בונד" היה פעיל בארגונה.
בדווינסק הייתה גם תנועה להגנה עצמית של יהודים נגד פורעים לא יהודיים. הארגון נוסד לאחר הפוגרום בקישינב (1903) כדי להיות מוכנים לאיום דומה בדווינסק. ואכן, היו ניסיונות ביזה של חנויות של יהודים במרכז העיר, ואנשי "ההגנה העצמית" הדפו את הבוזזים.
הקהילה במלחמת העולם הראשונה
ערב מלחמת העולם הראשונה חיו כ־55,680 יהודים בדווינסק.
בשנים 1916–1918 הרוב המכריע של תושבי העיר, והיהודים בתוכם, ברחו מן העיר בעקבות ההפצצות שנחתו עליה ובגלל החשש מפני כיבושה בידי הגרמנים. המספרים מדברים בעד עצמם - ב־1914 היו בדווינסק 113,000 תושבים, למול 29,000 ב־1920. באשר ליהודים - המספרים ירדו מ־55,680 ב־1914 ל־11,838 ב־1920. במשך חודשים מספר הייתה העיר בידי הגרמנים, ובסוף השנה נפלה בידי הבולשביקים, המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בתחילה הם התקבלו בהתלהבות מצד דלת העם היהודית (שהיו עיקר הנותרים בעיר בתקופת המלחמה), אך עד מהרה נשתנה המצב - הייתה אבטלה ואווירת טרור. בתוך כל התמונה העגומה הזאת נעצר הרב שמחה מאיר הכהן, מנהיג הקהילה, אשר סירב בכל תוקף לנטוש את עדתו במשך כל התקופה הקשה ההיא. הוא היה צפוי להיות מוצא להורג בתור נציג "הקלריקלים היהודיים" (בהתאם למדיניות האנטי-דתית של הקומוניסטים), אך בסוף שוחרר הרב מן המעצר. התקופה הסוערת באה לידי סיומה בשנת 1920, כשצבא לטבי נכנס לעיר והחל להתייצב שלטונה של לטביה הריבונית.
הקהילה בין שתי מלחמות העולם
בהתאם לחוזה ורסאי שנחתם ב־1919 זכתה לטביה בעצמאות ובתנאי שתיתן זכויות אוטונומיות למיעוטים השונים, ובתוכם היהודים. המשימה שעמדה לפני מנהיגי הקהילה היהודית הייתה קשה ביותר. דווינסק, שהייתה עיר מסחר תוססת לפני המלחמה הייתה עתה עיר הרוסה ומספר תושביה פחת בהרבה. הדבר נכון לגבי כלל האוכלוסייה, אך התופעה הייתה קשה יותר לגבי היהודים. קודם כל, בגלל שמתוך מספר היהודים שהיגרו מן העיר היה אחוז גבוה של בעלי האמצעים, וגם בגלל המדיניות הכלכלית של ממשלת לטביה כשניגשה לשקם את העיר. כך קרה שרוב החנויות ובתי העסק הקטנים נשארו בבעלות יהודית, אך מפעלי החרושת הגדולים (ענף שנשלט פעם על ידי יהודים) עברו לידי לטביים. כמו כן נחקק חוק לסגירת חנויות ביום א', שפגע מאוד בבעלי החנויות היהודיים.
הקהילה היהודית נרתמה לאתגר הקשה שעמד בפניה לאור המצב. מועצת העירייה הכירה בזכות הבעלות החוקית של הקהילה על כל הבניינים והנכסים שהיו בבעלותם הציבורית של היהודים בתקופת הצאר, ובכך התאפשר לראשי הקהילה לארגנה מחדש. דוגמאות לפעילותה הן בית החולים היהודי, בית היתומים, מושב הזקנים, קופות גמ"ח, "מעות חיטים" ודאגה כללית לנצרכים השונים. נושאים אלו טופלו בידי מוסדות הקהילה גם לפני מלחמת העולם הראשונה, אך דרשו פעילות יתר בתקופה שלאחר המלחמה.
הזכויות למיעוטים התבטאו גם בשדה החינוך. בתי הספר היהודיים היו כפופים לאוטונומיה היהודית. נפתחו בתי ספר יהודיים אשר שפת ההוראה בהם הייתה עברית, יידיש או רוסית - בהתאם לבקשת ההורים. כמו כן היה בית ספר תיכון יהודי אחד, ובית ספר מקצועי שנוסד עוד ב־1887 והיה קיים עד 1937. במקביל לבתי ספר אלה פעלו בעיר שתי ישיבות - האחת שהייתה חלק מרשת הישיבות "בית יוסף" והשנייה "ישיבת נובוהרדוק" שלמדו בה, בין היתר, בחורי ישיבה שהגיעו לדווינסק מפולין ומרוסיה. כמו כן המשיכו לפעול בעיר כ־40 בתי כנסת, חלקם בתי כנסת גדולים ואחרים בתי תפילה קטנים יותר, שרובם היו במרכז העיר ומיעוטם בפרוורים.
מעקב אחרי התמונה הדמוגרפית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם מגלה שמספר היהודים נשאר דומה לאורך התקופה (11,838 ב־1920; 12,675 ב־1925; 11,636 ב־1930; 11,116 ב־1935), אך חלקם באחוזים באוכלוסייה הכללית ירד בהדרגה (41% ב־1920; 31% ב־1925; 27% ב־1930 ו-25% ב־1935).
במקביל לתמונה הדמוגרפית שתוארה השתנו גם יחסי הכוחות הפנימיים בקרב הקהילה היהודית. בבחירות למועצת הקהילה שנערכו בשנות ה־20, ה"בונד" צעד בראש, אחריו "אגודת ישראל" ואחריה הציונים. בשנות ה־30 ירדה השפעת ה"בונד" והייתה עלייה בכוחן של המפלגות הציוניות.
היהודים היו מיוצגים גם בפוליטיקה הכללית. מתוך 60 חברי מועצת העירייה שנבחרו בשנות ה-20, 20 היו יהודים. וברמה הארצית, איש "אגודת ישראל" ראובן ויטנברג נבחר לסיים (גוף המחוקקים הארצי) הלאטבי. לקראת סוף שנות ה־20, מגמת הלטביזציה שהוזכרה לעיל בתחום הכלכלה השפיעה גם על הפוליטיקה. כדי להעלות באופן מלאכותי את נציגות התושבים הלטביים (שהיו מיעוט בעיר) שונו כללי הבחירות לטובת הלטביים ולרעת המיעוטים, וביניהם היהודים.
זאת הייתה התמונה מראשית תקופת העצמאות הלטבית (1920) עד 1934. באותה שנה התחוללה הפיכה ימנית שהונהגה בידי קרליס אולמאניס. בניגוד לפשיסטים הקלאסיים של אירופה הוא עלה לשלטון ללא שפיכות דמים ולא היה אנטישמי מוצהר. אך למעשה פעלו שיטותיו לרעת המיעוטים, והיהודים בתוכם. הוא פיזר מפלגות פוליטיות וסגר את כל העיתונים, פרט לאלה שתמכו בו. הפקוח על מוסדות החינוך היהודיים עבר לידי אגודת ישראל ושפת ההוראה הייתה יידיש בלבד, נאסרה פעילות הארגונים הציוניים והסוציאליסטים.
שיטותיו בכלכלה כמו - אנטי קפיטליזם, הלאמת עסקים, עידוד הלאטביזציה וכדומה פעלו לרעת היהודים. הפיכתו נתנה לגיטימציה לרוח לאומנית-אנטישמית שהחלה מנשבת כבר בשנות ה־20.
ערב מלחמת העולם השנייה
עוד לפני הכיבוש הנאצי נכבשה דווינסק על ידי ברית המועצות (17.6.40). נסתם הגולל על החיים האוטונומיים של יהודי לאטביה בכלל, ושל דווינסק בפרט. בתי הספר היהודיים ומוסדות הקהילה נסגרו, ובנייניהם הולאמו. יהודים פעילים בתחום המדיני והסוציאלי חוסלו או הוגלו לסיביר. בתי הספר העבריים נסגרו ונשאר רק בית ספר יידיש אחד.
כיבוש העיר על ידי הגרמנים
בשנת 1940, בהתאם לפרוטוקולים הסודיים של הסכם ריבנטרופ מולוטוב, שנחתם ב-23 באוגוסט 1939 בין גרמניה הנאצית לבין ברית המועצות, כבשה וסיפחה ברית המועצות את המדינות הבלטיות ובתוכן את לטביה.
ביוני 1941 החלה החזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה. ב־22 ביוני 1941 פלשו כארבעה מיליון חיילים של מדינות הציר לשטח ברית המועצות, במבצע שכונה על ידי הגרמנים מבצע ברברוסה. ההתקפה הגרמנית הפתיעה לחלוטין את ההנהגה הסובייטית ואת פיקוד הצבא האדום, קבוצת הארמיות הצפונית הגרמנית נעה דרך המדינות הבלטיות: ליטא, לטביה ואסטוניה והערים הסובייטיות פסקוב ונובגורוד אל עבר מטרתה - העיר לנינגרד.
עם התקרבות הצבא הגרמני לעיר ניסו רבים מיהודי דווינסק להימלט לתוך ברית המועצות אבל רק מעטים מאוד הצליחו, רבים מהם נהרגו בדרך בהפצצות הגרמנים או נרצחו בידי אנשי ה"איזסארגי" (ארגון פאשיסטי לאטבי). ב־26 ביוני 1941 כבש הצבא הגרמני את דווינסק, ב־28 ביוני 1941, יומיים לאחר כיבוש דווינסק, הנאצים אספו יהודים בבית הכנסת ולאחר מכן הוציאו אותם וירו בהם. יהודים אחרים נרצחו באופן אקראי כשהתהלכו ברחוב. למחרת, הצבא הגרמני החל לרכז את הגברים היהודים של דווינסק ולהכפיף אותם לטרור, השפלה וכליאה בתנאים אכזריים וצפופים.
גטו דווינסק (דאוגאוופילס)
האס דה, סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית, ניסה לעורר רגשות אנטישמיים אצל המקומיים הלטבים. זה היה חלק מתוכנית כוללת שלהם לשייך את היהודים עם הקומוניזם והרוסים, שלא היו פופולריים בלטביה. האשמת היהודים החלה לחלחל והיהודים החלו להיות מוגבלים יותר ויותר. הם נצטוו ללבוש את הטלאי הצהוב, נאסר עליהם להשתמש במדרכות אלא היו צריכים לרוץ באמצע הכביש, נאסר עליהם לדבר עם מי שאינו יהודי, וכן לקרוא עיתונים.
ב־7 ביולי 1941 משטרת לטביה עצרה 1,250 אנשים, בהם 1,125 יהודים, והחזיקה בהם בבית הסוהר המרכזי בדווינסק.
מעשי הטבח שהתרחשו בדווינסק - שניים התרחשו בפארק מסילת הרכבת, אחד בשטח האימונים הצבאי ואחד ליד בית הקברות מצפון לעיר. הגרמנים מילאו את כל התעלות שנחפרו בגופות של האנשים שנרצחו ב־9 ביולי, אבל עדיין היו הרבה אנשים שהם התכוונו להרוג. בסופו של ההרג, הניצולים הועסקו בחפירת קברים חדשים ובכיסוי האדמה על הגופות בחפירות הקודמות. למחרת, ב־10 ביולי 1941 ההרג התחדש.
עד 16 ביולי דיווחו הגרמנים על 1,150 יהודים שנרצחו, ובאותה עת הוצתו גם בתי הכנסת בעיר. . הגרמנים הפרידו מאוחר יותר את אלה שזיהו את עצמם כבעלי מלאכה, כגון נגרים, מאנשי המקצוע. כמה מבעלי המלאכה הוחזקו בחיים במשך זמן מה, אבל אנשי המקצוע נרצחו מיד.
ב־26 ביולי נקבע גטו במבנים של מחנה צבאי ואורוות מעבר לנהר. בגטו נדחסו ללא תנאים כ־15,000 יהודים מהעיר ומעיירות סמוכות. מונו ועד יהודי ומשטרה יהודית והקהילה הקימה מוסדות קהילתיים במבנים מאולתרים. נערכה "סלקציה"- אלה שלא היו כשירים לעבודה נלקחו ליערות ושם נרצחו, וכן יהודי העיירות הסמוכות נרצחו באקציה נוספת. ניתנו תעודות עבודה לעובדים שעבדו מחוץ לגטו.
הגטו בדווינסק לא דמה לגטאות אחרים במובן של אזור בתוך עיר המותאם אישית ליהודים, אלא היה זה בית כלא מאולתר ליהודים, כדי להחזיקם בהם עד שיוכלו לחסלם. היהודים הקימו מועצה משלהם של כ־12 אסירים, מעין יודנראט שהורכב ברובו מאנשי מקצוע ואנשים ידועים, על מנת לנהל את ענייניו הפנימיים של הגטו. בגטו הופרדו גברים ונשים. פועלים מיומנים שוכנו בנפרד וקיבלו טיפול טוב יותר, כולל מנות טובות יותר של מזון. הנאצים ניצלו את האסירים בגטו לעבודה.
השמדת יהודי דווינסק
השמדת יהודי דווינסק עצמם החלה בשתי אקציות גדולות, בשבוע השני והשלישי באוגוסט 1941, ביער פוגוליאנקה. לפי מקורות גרמניים נרצחו בחודשיים הראשונים לכיבוש 10,162 יהודים מדווינסק וסביבתה. אחרי אקציה נוספת, ב־9 בנובמבר נותרו בדווינסק רק אלו שעסקו בעבודות חיוניות ומשפחותיהם, שאר היהודים הובלו ליער פוגוליאנקה ונרצחו.
פעולות ירי המוני המשיכו ברציפות באזור דווינסק עד סמוך לסוף אוגוסט. ב־1 באוגוסט הודיעו כי הוכן מחנה חדש לא הרחק מהגטו ועל היהודים שלא היו תושבי דווינסק לאסוף את חפציהם ולעבור לשם. אנשים רבים היו להוטים לעזוב. טור של 2,000 אנשים יצא תחת שמירה של משטרת העזר הלטבית. כמה ימים לאחר מכן, אולי ב־6 באוגוסט 1941, הוצעה הצעה דומה לכל ההורים עם ילדים קטנים. במקום ללכת למחנה חדש, האסירים הוצעדו לקבוצה של קברים שהוכנו בשטח אימונים של הצבא הלטבי לשעבר ביער פוגליאנקה. גרמנים ולטבים דחפו אותם לבורות ירי שנחפרו בעבר וירו בהם. תינוקות לא נורו אלא פשוט נזרקו לבור ונקברו חיים. בשבועות הראשונים של אוגוסט 1941, האס דה ערך "בחירות" נוספות בגטו - מי יחיה ומי ימות. היו גם פעולות גדולות ב־18 וב־19 באוגוסט. מרבית האמהות, הילדים, הקשישים והחולים נאספו ונורו. התבצע גם טבח של 400 ילדים מבית היתומים.
לאחר האקציות נותרו בגטו רק כ־7,000 יהודים.
בסתיו 1941 הנפיקה הסיפ"ו, סוכנות לחקירות בגרמניה הנאצית, תעודות עבודה ("שיינים") חדשות אדומות שניתנו רק למקצת העובדים היהודים. באותה העת נפוצו שמועות על בורות חדשים בפוגולנקה. היהודים למודי הניסיון ניסו להכין מקומות מסתור בגטו ומחוצה לו, הורים מסרו את ילדיהם לאיכרים ולמנזרים עד יעבור זעם. ב־7–9 בנובמבר 1941 שוב נעשתה אקציה בגטו. בתחילה נלקחו קשישים, חולים ויתומים וכן יהודים שלא היה להם מקום עבודה, הם ובני משפחותיהם אִתם. אחר כך נלקחו גם ילדיהם של יהודים עובדים, לרבות ילדיהם של בעלי התעודות האדומות, וילדים שנתפסו אצל איכרים ובמנזרים. בסך הכל נרצחו 3,000 עד 5,000 בני אדם, ובהם כאלף ילדים.
במרץ ובאפריל 1942 הורו הגרמנים להקיף את אתר הירי בפוגולינקה בחוטי תיל, ותלויים שלטים המזהירים מפני כניסה לאתר. הקברים עצמם כוסו בברזנט, להבות נצפו בלילה ועשן כהה בשעות היום. במשך שבועיים נשרפו גופות הקורבנות. לאחר מכן נורו כל התושבים המקומיים שהשתתפו בשריפה.
חיסול הגטו
ב־1 במאי 1942 רודולף לנגה, מפקד האס-דה בלטביה, נתן הוראה לחסל את הגטו. הנאצים ואנשי קומנדו ארייס (יחידה שהשתייכה למשטרת המתנדבים הלטבית אשר הייתה כפופה לאס דה הנאצי), נכנסו לגטו בשעות הבוקר אחרי שהיהודים כבר צעדו החוצה לאתרי העבודה. הנאצים ערכו "סלקציה" נוספת באותו יום, והרגו את מרבית יהודי הגטו. חולים ותינוקות נרצחו במיטותיהם, ושאר יושביו, לרבות חברי שירות הסדר היהודי והיודנרט על ועדותיו ועובדיו, נלקחו לפוגולנקה ונרצחו שם.
מחוץ לגטו נותרו בחיים 350–450 צעירים וצעירות שלא היו בעלי משפחות, שעבדו בעבור הצבא והמשטרה הגרמניים במקומות שונים בעיר. ב־28 באוקטובר 1943 העבירו הגרמנים את שרידי היהודים למחנה הריכוז קייזרוולד (Kaiserwald), סמוך לריגה. אחדים שהצטיידו בכלי נשק והתנגדו למעצרם נורו במקום. בעיר השאירו הגרמנים כמה עשרות בעלי מלאכה שעבדו בשביל הסיפ"ו, אך ערב נסיגתם של הגרמנים שולחו גם הם למחנות.
השתתפות לטבים מקומיים במעשי ההרג בדווינסק הייתה נרחבת. יחידת אס-דה לטבית הוקמה בדווינסק, כמו גם יחידה של משטרת העזר הלטבית. ארגונים אלה רדפו, הגבילו ובסופו של דבר הרגו את יהודי גטו דווינסק. אם כי לצורך ההרג הגדול, הובא מריגה קומנדו ארייס.
הערכת הקרבנות
על-פי הערכות נרצחו בדאוגאוופילס כ־7,700 (כ־70 אחוזים) מהיהודים שחיו בה לפני המלחמה, ועם הפליטים מעיירות בסביבה ומליטא נרצחו בה כ־13,000 יהודים בסך הכל.
הקהילה לאחר השואה
אחרי המלחמה שבו יהודים לחיות בדווינסק, התארגנה מחדש קהילה יהודית אשר מנתה בשנת 1946 כ־2,000 איש. הקהילה הקימה מחדש בית כנסת, בו הגבאי שימש גם שוחט ומוהל, ונוסד בית עלמין יהודי בעיר. עם הזמן פתחו חוגים לדרמה ולתרבות יהודית בשפת היידיש אך בשנות ה־60 נסגרו החוגים בפקודת השלטונות, וכן ב־1972 נסגר בית העלמין היהודי ונותר רק בית הכנסת. יתר על כן, גם על האנדרטה שהקימו השלטונות בדווינסק לזכר קרבנות הנאצים אין כל זכר לעובדה שהנספים היו ברובם הגדול יהודים. מספר היהודים בעיר הצטמצם ל־492 בשנת 2006.
כיום בדאוגאוופילס, הקהילה היהודית מונה כ־600 איש, בעיר בית כנסת אחד ובו מתקיימת רק תפילה אחת בשבוע, בערב שבת. נשארו במדינה עשרות בתי עלמין יהודים, כמעט כולם מוזנחים והרוסים, חלקם אפילו חוללו והם נשארו כעדות לאלפי יהודים שחיו שם בעבר.
הקהילה היהודית בדאוגאוופילס משתייכת למועצת הקהילות בלטביה שהוקמה בשנת 2003. מטרת המועצה היא השגת מטרות משותפות - פיתוח חיי דת, חברה וקהילה של יהודים, תמיכה בפיתוח חינוך, תרבות וספורט, מתן סיוע מרכזי לעניים, שימור המורשת התרבותית וההיסטורית, הנצחת זכרם של קרבנות השואה, החזרת וניהול הנדל"ן שהיה שייך לארגונים יהודיים בלטביה, קידום שילוב ופיתוח של החברה האזרחית וכן ייצוג האינטרסים של יהודי לטביה ברמה המדינית והבינלאומית.
הנצחת הקהילה
האנדרטה הראשונה לקרבנות היהודים של דאוגאוופילס הוקמה ביער פוגולינקה ב־27 ביוני 1960. הקומפוזיציה כללה מספר דמויות, עם כתובת נייטרלית מבחינה אתנית ברוסית ולטבית על מצבת הגרניט: "זיכרון נצחי לקרבנות מהפשיזם, 1941–1944. "
מאוחר יותר, במהלך השנים הראשונות של עצמאות לטביה, הוסרה אנדרטה זו שתוכננה בסגנון הסובייטי הרשמי, ונותר רק בסיסה. הרכב זיכרון משותף חדש נבנה ב־10 בנובמבר 1991. במרכז ההרכב יש כוכב שש מחודד (מגן דוד) וכתובת יידיש: "לזכר בני ישראל." לצדו יש מצבה עם כתובת ובה נכתב כי 30,000 יהודים נספו בדאוגאוופילס. סביב הכוכב שש המחודד יש שש עשרה אבני זיכרון, המתייחסות למספר המדינות שנכבשו על ידי הנאצים, כל אבן נושאת את מספר היהודים שנהרגו בכל מדינה.
אנדרטה נוספת הוקמה בשנת 1963 מעבר לכלא המקומי, בגבעת הזהב - מקום הרצח ההמוני של היהודים בגן הציבורי לשעבר של הרכבת. האנדרטה נושאת את הכתובת הבאה: "כאן שוכבים חיילים וקצינים של הצבא הסובייטי שעונו למוות על ידי הפולשים הגרמנים-פשיסטים בשנים 1941–1945, זיכרון נצחי לקרבנות." בשנות התשעים נוספה כתובת נוספת: "כאן שוכבים קרבנות הפשיזם."
בשנת 1967 הוקם אובליסק נוסף באתר הרצח ההמוני ליד תחנת הרכבת מזצ'ים, לא הרחק מהאנדרטה הראשונה. בשנת 1974 הוקמה אבן זיכרון עם כתובת ברוסית: "במקום זה ב 8–9 בנובמבר 1941 ירו הפשיסטים הגרמנים ב־2,000 אזרחים - ילדים ומבוגרים."
בבית הקברות היהודי הוקמה אנדרטה קטנה לזכר יהדות דאוגאוופילס. על האנדרטה נכתב: "כאן שוכנות עשר משפחות יהודיות שנרצחו בידי הפולשים הגרמנים-פשיסטים בשנים 1944–1941." על מצבה שחורה נפרדת בבית הקברות היהודי יש גם כתובת ביידיש וברוסית: "כאן שוכנים שרידיהם ואפרם של 2,000 ילדים יהודים, שנהרגו ונשרפו על ידי הרוצחים בהיטלריסט בשנים 1941–1943." בשנת 1975, כאשר בית הקברות היהודי דאוגאוופילס נהרס על ידי הרשויות המקומיות הובאה האנדרטה הראשונה לבית העלמין של העיר, שם קבורים בני דתות שונות.
בשנת 1988 שרידי קרבנות השואה בבית הקברות היהודי נקברו מחדש ליד האנדרטה לקרבנות הפשיזם בפוגולינקה.