cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1928
מועמדים ממפלגת האיסור
מפלגת האיסור ערכה את הוועידה שלה בשיקגו מ-10 ביולי עד ל-12 ביולי. סמית' התנגד לחוק היובש, ולכן כמה חברי מפלגה רצו לתמוך בהובר כדי למנוע פילוג שיטה את הבחירות לטובת סמית'. המפלגה בחרה בוויליאם וורני ולא בהובר.
מסע הבחירות בסתיו
ההתנגדות לקתוליות הייתה בעיה חמורה עבור סמית'. הכמרים הפרוטסטנטים הזהירו שיקבל פקודות מהאפיפיור, ואף נפוצה שמועה שהאפיפיור עמד לעבור לארצות הברית ולשלוט בה ממבצר בוושינגטון, אם סמית' ינצח. למרות שהמסע האנטי-קתולי של הקו קלוקס קלאן פחת במהלך אותה התקופה, מועמדותו של סמית' החייתה אותו מחדש. רבים שהתנגדו לקלאן טענו שהכנסייה הקתולית הייתה "אנטי-אמריקאית" ו"תרבות זרה" שהתנגדה לחירות ולדמוקרטיה.
עיתונות שהייתה מזוהה עם זרמים לא-קתוליים התנגדה לסמית' במיוחד, וטענו שיהיה נאמן לריבון זר. בנוסף, הם טענו שהכנסייה הקתולית מתנגדת לערכים אמריקאיים כגון הפרדת דת ממדינה וסובלנות דתית. נטען שאם הכנסייה תפקוד על הקתולים לחסל פרוטסטנטים באלימות, הם יעשו זאת. התנגדותו של סמית' לחוק היובש, שהיה חשוב לפרוטסטנטים (המהגרים הקתוליים זוהו עם שתיית אלכוהול) גם עלתה לו בקולות, וכך גם קשריו עם הטמאני הול. סמית' התקשה לגנות את השנאה לקתוליות בגלל שרבים ממתנגדיו הסוו אותה בתור תמיכה בחוק היובש או בהתנגדות לשחיתות.
לכן כמה מדינות דרומיות תמכו ברפובליקנים בפעם הראשונה מאז תקופת השיקום. במדינות עם אוכלוסייה שחורה גדולה (שלא יכלה להצביע), רבים האמינו שהובר תמך בשילוב גזעי, ודבר זה עלה על התנגדותם לסמית'. במהלך מסע הבחירות נפוצה שמועה שהובר נפגש עם חברה שחורה בוועידה הרפובליקנית ורקד איתה.
דתו של סמית' עזרה לו בקרב המהגרים הקתוליים מניו אינגלנד, בעיקר בקרב האירים והאיטלקים. דבר זה מסביר את ניצחונותיו הדחוקים ברוד איילנד ומסצ'וסטס הרפובליקניות בדרך כלל, וגם את העובדה שהפסיד בניו יורק בהפרש של שני אחוזים בלבד (מועמדים דמוקרטיים בדרך כלל הפסידו שם בהפרשים דו-ספרתיים).
תוצאות
עוד שמונה מיליון בוחרים הגיעו אל הקלפיות בהשוואה ל-1924. האזורים המאוכלסים בצפון מזרח המדינה חוו עלייה גבוהה בשיעור ההצבעה.
הובר ניצח ניצחון סוחף כשהוא מבטיח להמשיך את השגשוג של שנות קולידג'. הוא השיג יותר מכל המועמדים הרפובליקניים עד אז, והשיג יותר קולות מקולידג'. הרפובליקנים זכו לניצחונות בדרום. זאת הייתה הפעם הראשונה בה טקסס בחרה במועמד רפובליקני. בנוסף, זכה הובר בקולות קרוליינה הצפונית ווירג'יניה (שתמכו בדמוקרטים מאז 1872) ופלורידה (שתמכה בדמוקרטים מאז 1876). ג'ורג'יה נותרה המדינה הדמוקרטית היחידה, עד 1964. סמית' זכה בשש מדינות בלבד מתוך אחת-עשרה מדינות הקונפדרציה לשעבר, המספר הנמוך ביותר עבור כל מועמד דמוקרטי מאז סוף תקופת השיקום.
סמית' עצמו הצליח להשיג יותר קולות ממועמדים דמוקרטים אחרים ב-30 מתוך 48 מדינות. מספר הקולות שלו השתווה לזה של קולידג' ב-1924. דבר זה הפגין את כוחו וחולשתו של סמית'. למרות שהצליח להשיג יותר קולות, תבוסתו התרחשה בגלל שזכה רק במדינות הדרום העמוק הדמוקרטי (ובאלבמה) ומשתי מדינות בניו אינגלנד (מסצ'וסטס ורוד איילנד). הובר אפילו ניצח את סמית' בניו יורק בהפרש זעום.
המפלגות השלישיות איבדו מכוחן, ועד הפילוג ב-1948 בין הדמוקרטים הצפוניים לדרומיים, לא הופיעו מפלגות שלישיות גדולות.
זאת הייתה מערכת הבחירות האחרונה עד 1968 שבה הרפובליקנים ניצחו בקרוליינה הצפונית, האחרונה עד 1956 בה ניצחו בקנטקי ובמערב וירג'יניה, האחרונה בה ניצחו באריזונה, קליפורניה, פלורידה, איידהו, אילינוי, מינסוטה, מיזורי, מונטנה, נבאדה, ניו מקסיקו, אוקלהומה, טנסי, טקסס, יוטה, וירג'יניה ובוושינגטון עד 1952, האחרונה בה ניצחו במרילנד, ניו ג'רזי, ניו יורק ואורגון עד 1948, האחרונה בה ניצחו באוהיו, ויסקונסין ובוויומינג עד 1944, והאחרונה בה ניצחו בקולורדו, אינדיאנה, איווה, קנזס, מישיגן, נברסקה, דקוטה הצפונית ודקוטה הדרומית עד 1940.
בנוסף, זאת הייתה מערכת הבחירות האחרונה עד 1952 בה זכו הרפובליקנים.
7 בפברואר
7 בפברואר הוא היום ה-38 בשבוע ה-5 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 327 ימים (328 בשנה מעוברת).
יוסף אלבו
רבי יוסף אַלְבּוֹ (קודם ה'ק"ם (1380) – ה'ר"ד (1444) בקירוב) היה רב ופילוסוף יהודי שהתגורר בספרד. מחשובי הפילוסופים היהודים, מחבר "ספר העיקרים".
קורות חיים
תלמידו של רבי חסדאי קרשקש, כיהן ברבנות בערים שונות באראגון ובקסטיליה.
יצירתו של רבי יוסף אלבו נולדה על רקע הצורך לזקק את עיקרי היהדות למבנה בסיסי ופשוט, כדי לחזק את השורות ולמנוע התבוללות. השפעתו של רבו רבי חסדאי קרשקש עליו גדולה מאוד.
התקופה שבה פעל רבי יוסף אלבו הייתה זמן משבר ביהדות בעקבות גזירות קנ"א ורבים המירו את דתם. רבי יוסף אלבו נאלץ להשתתף בוויכוח טורטוסה ולהסביר מול קהל עוין את עקרונות אמונתו. זה היה הרקע לחיבור "ספר העיקרים", שבו העמיד רבי יוסף אלבו את עיקרי הדת היהודית על שלושה: מציאות האלוהים, מתן תורה בהתגלות בהר סיני וקיומם של שכר ועונש, שהכופר בהם מוציא את עצמו מן הכלל ואין לו חלק לעולם הבא. הימנעות רבי יוסף אלבו מלכלול את האמונה במשיח כעיקר עוררה עליו ביקורת.
ספרו ודעותיו
ספרו הגדול של רבי יוסף אלבו הוא 'ספר העיקרים', בספר זה מתפלמס רבי יוסף אלבו עם הרמב"ם הקובע כי יש י"ג עיקרים ליהדות. רבי יוסף אלבו לא חולק על אמיתות אף אחד מהעיקרים של הרמב"ם אלא רק על היותם עיקרים. הוא מצמצם את העיקרים לשלושה - מציאות ה', תורה מן השמים ושכר ועונש. על חלק מהעיקרים חולק רבי יוסף אלבו משום שהם אינם עיקרים, כלומר ניתן להיקרא יהודי מאמין אף ללא האמונה בהם, ועל חלקם משום שלדעתו הם רק הרחבות של אותם שלושה עיקרים (כך למשל אמונה בתורה מן השמים מחייבת את האמונה בנבואה ושליחות משה ולכן אין למנותם כעיקרים נפרדים).
הספר בנוי מארבע חלקים, החלק הראשון עוסק בבירור המושג 'עיקרים', ובו דן רבי יוסף אלבו במבנה הדתות השונות (דת אלהית, דת טבעית וכו') ובעיקרים המתחייבים מכל אחת מהם וכן בעיקרים המיוחדים ליהדות. לאחר מכן באים שלושה חלקים שכל חלק עוסק בבירור עיקר אחד מבין שלושת עיקרי היהדות, כאשר החלק השני עוסק במציאות ה', החלק השלישי בתורה מן השמים והחלק הרביעי בשכר ועונש.
בנוסף סבר רבי יוסף אלבו כי מי שהגיע מתוך לימודו להבנה מוטעית של העיקרים, כגון מי שחושב שלקב"ה יש גוף, אינו נחשב לחוטא.
רבי יוסף אלבו הזכיר בספרו את ספר הזוהר והמליץ לא לקרוא בו ובשאר ספרי המקובלים כי אם מפי חכם מקובל כי חכמת הקבלה כשמה, רק על ידי קבלה.
ניתן גם לראות את רבי יוסף אלבו כחוליה מקשרת בין הפילוסופיה לקבלה, בספרו ישנם פרקים רבים על דרך הפילוסופיה של הרמב"ם אך גם מובאות קבליות רבות. כך באחד מפרקי ספרו מזהה רבי יוסף אלבו את עשרת השכלים הנבדלים המוכרים מהפילוסופיה האריסטוטלית עם עשרת הספירות הקבליות ואת השכל הפועל עם ספירת המלכות. יש מן המקובלים שדחו את דבריו.
סגנונו של רבי יוסף אלבו פשוט ובהיר. בולט רצונו להתפלמס עם הנצרות, אשר לדעתו סותרת את השכל, בניגוד ליהדות. מגמות פולמוסיות אלו הביאו לצנזורים מסוימים שנעשו בספר בידי הרשויות.
כפילוסופים אחרים תומך רבי יוסף אלבו בחקירה פילוסופית. חידוש יש בדעתו על הצמחונות – חידוש שהיווה יסוד ל"חזון הצמחונות והשלום" של הרב קוק. לדבריו, אף שהתורה התירה אכילת בשר, זהו היתר בדיעבד, שאינו מציאות אידיאלית.
הליגה האזורית (גרמניה)
הליגה האזורית (בגרמנית: Fußball-Regionalliga) היא ליגת הכדורגל הרביעית במבנה ליגות הכדורגל בגרמניה והליגה החצי מקצוענית הבכירה במדינה.
היסטוריה
עד שנת 1963 התקיימה הליגה בגרמניה בשיטת ליגות מחוזיות כאשר הראשונות בכל ליגה מעפילות לטורניר אליפות גרמניה.
1963-1974
הליגה הוקמה ב-1963 עם הקמת הבונדסליגה ונחשבה לליגה השנייה בחשיבותה כאשר היא מחולקת ל-5 מחזות:רגיונל-ליגה צפון, רגיונל-ליגה מערב, רגיונל-ליגה ברלין, רגיונל-ליגה דרום-מערב ורגיונל-ליגה דרום. שתי הראשונות בכל ליגה אזורית העפילו לשלב בית הפלייאוף מלבד ליגת ברלין בה רק הראשונה העפילה לשלב הפלייאוף, כאשר שתי הקבוצות שסיימו במקום השני בליגה המערבית והדרום מערבית משחקות משחק מוקדמות נוסף. בשלב הפלייאוף התמודדו 8 קבוצות במבנה של שני בתים בעלי 4 קבוצות המשחקות בתי סבבים ובסיומן עולות הראשונות מכל בית.
שתי האחרונות בכל אזור ירדו ללגיה השלישית מלבד ברלין בה הייתה יורדת אחת ורגיונל-ליגה דרום בה היו שלוש יורדות
2000-2008
בשנת 2000 שונה מבנה הליגות וורגיונל-ליגה צומצמה לליגה בעלת שני מחזות: צפון ודרום עם 18 קבוצות בכל מחוז כאשר 2 הראשונות מעפילות לבונדסליגה השנייה ו-4 האחרונות יורדות לליגה הרביעית בנוסף נקבע כי קבוצות מילואים אינן יכולת להעפיל לבונדסליגה השנייה ובמקרה שסיימו במקום 1–2 הקובצה במקום ה-3 תעפיל לליגה השנייה.
2008-2012
עם הקמת הליגה ה-3 בגרמניה הפכה הרגיונל-ליגה לליגה הרביעית בחשיבותה והליגה פוצלה ל-3 מחוזות: דרום, צפון ומערב כאשר בכל מחוז מורכב מ-18 קבוצות ובסיום כל עונה עולה הראשונה לליגה ה-3 ו-2 האחרונות יורדות לליגה החמישית.
2012-2018
ב-2012 שונה מבנה הליגה והיא חולקה לחמישה מחוזות: צפון, צפון-מזרח, מערב, דרום-מערב ובוואריה.
הליגות האזוריות מורכבות ממספר משתנה של קבוצות בין 16–20 בכל ליגה כאשר כל הקבוצות המסיימות ראשונות אחת בכל בית מעפילות לשלב הפלייאוף על משחקי העלייה לליגה השלישית, אם כי לעיתים קבוצה נוספת בליגה מעפילה למשחקי הפלייאוף באופן משתנה, הפלייאוף מתקיים בשיטת שני משחקים בית וחוץ נגד יריבה אחת מליגה מקבילה והמנצחת מעפילה לליגה השלישית.
שלוש או ארבע האחרונות בכל מחוז יורדות לליגה החמישית באופן אוטומטי, ובחלק מהליגות קבוצה נוספת התמודדה בפלאיוף ירידה נגד אחת מהקבוצות שסיימו ראשונות בליגה החמישית.
2019-היום
החל מעונת 2019/20 מחולקת הליגה לחמש מחוזות הראשונה בכל מחוז מעפילה באופן אוטומטי לסיבוב השני של קבוצות הליגה ה-3 בגביע הגרמני במחוזות צפון, דרום-מערב ובוואריה מעפילה הראשונה לליגה ה-3 בעוד שבמחוזות מערב וצפון מזרח מעפילות לשלב פלייאוף בו מתקיים צמד מפגשים בין המנצחות בכל מחוז והמנצחת מעפילה לליגה השלישית.
ירידה לליגה החמישית
במחוז בוואריה שתי האחרונות 17–18 יורדות לליגה החמישית והקבוצות שסיימו במקומות 15–16 מתמודדות בפליאוף ירידה נגד הראשונות במחוזות בליגה החמישית.
Turn Back Time
בניגוד לסגנון הבאבלגאם דאנס, שאפיין את הסינגלים הקודמים של הלהקה, התאפיין Turn Back Time כשיר מיינסטרים מלודי ואיטי, והתקבל בהערכה בקרב מבקרי המוזיקה. בשיר מתבטא הטווח הקולי הרחב של הסולנית לינה ניסטרום. הסינגל מושפע ודוגם צלילים מתוך השיר "Heart" של פט שופ בויז (1988).
השיר זכה להשמעות רבות ברדיו והצליח במצעדים ברחבי העולם. זהו הסינגל השלישי של הלהקה שהגיע ישירות למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי. בנוסף הגיע הסינגל למקום ה-18 במצעד "בילבורד טופ 40" בארצות הברית.
הקליפ שליווה את יציאת הסינגל כלל קטעים מתוך הסרט "דלתות מסתובבות", ובכך היה שונה מהקליפים הקודמים של הלהקה, שסגנונם היה קומי. רבים מהקטעים מהסרט שמופיעים בקליפ צולמו ברציף 5 הנטוש בתחנת הטיוב של השכונה הלונדונית הולבורן.
דלתואידה
דלתואידה היא צורה גאומטרית המתארת את מסלולה של נקודה קבועה על גבי מעגל המתגלגל (ללא החלקה) בתוך מעגל אחר בעל רדיוס גדול פי 3. בהגדרה אחרת, דלתואידה היא היפוציקלואיד בעל k=3. אורך העקום הוא פי 16 מרדיוס המעגל שיצר אותה, והשטח הכלוא מתחתיה הוא פי 2 משטח המעגל המסתובב.
בקואורדינטות קרטזיות ניתן להציג את הדלתואידה כעקומה פרמטרית:
פלסטין 194
הקמפיין הדיפלומטי הפלסטיני להכרה במדינה פלסטינית באו"ם (אשר זכה גם לכינויים "פלסטין: חברה מס' 194" ו"פלסטין 194") הוא קמפיין דיפלומטי שמובילה הרשות הפלסטינית במטרה להביא להכרה ברשות הפלסטינית כמדינה (החברה ה-194 באו"ם) במהלך העצרת הכללית ה-66 של האו"ם בספטמבר 2011. הרשות הפלסטינית מבקשת בכך לקבל הכרה חוקית להקמת מדינה פלסטינית, המבוססת על הגבולות שלפני מלחמת ששת הימים, כלומר מדינה שתתקיים ברצועת עזה ובגדה המערבית, שמזרח ירושלים היא בירתה, ללא הסכמה של ישראל, השולטת בחלק ניכר משטחים אלה.
לטענת ההנהגה הפלסטינית, הניסיון להכרה במדינה פלסטינית בקמפיין זה, בא בעקבות המבוי הסתום במשא ומתן עם ישראל, ובעקבות סירובה של ישראל לדרישות הפלסטיניות להמשיך ולהקפיא את כלל הבנייה בהתנחלויות ביהודה ושומרון כתנאי לחידוש המשא ומתן. ההתייחסות הראשונה לקמפיין באמצעי התקשורת הייתה בסוף 2009, והוא זכה לסיקור רב, לקראת הדיון בעצרת הכללית בספטמבר 2011. ב-23 בספטמבר 2011, במהלך הפתיחה של העצרת הכללית ה-66 של האו"ם, הגיש יושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס את הבקשה להכרה במדינה פלסטינית, למזכ"ל האו"ם באן קי מון. מועצת הביטחון של האו"ם טרם קיימה הצבעה בנוגע לבקשה.
הקמפיין הדיפלומטי זכה לעידוד ולגיבוי מצד הליגה הערבית, ואושר ב-26 ביוני על ידי אש"ף. הקמפיין גונה על ידי ממשלת ישראל, שראתה בו צעד חד-צדדי. מספר מדינות אחרות, בהן גרמניה וקנדה, גינו אף הן את הקמפיין, וקראו לפלסטינים לחזור לאלתר למשא ומתן עם ישראל. מדינות אחרות, בהן נורווגיה ורוסיה, אימצו את התוכנית, והמזכיר הכללי של האו"ם הצהיר ש"חברי האו"ם זכאים להצביע בעד או נגד הכרה במדינה פלסטינית באו"ם".
הקמפיין הדיפלומטי והגשת הבקשה לאו"ם
המאמצים הדיפלומטיים הפלסטיניים להשגת תמיכה להכרה במדינה פלסטינית באו"ם, תפסו תאוצה בתחילת שנת 2011, לאחר שמספר רב של מדינות בדרום אמריקה הביעו תמיכה מפורשת בכך. במקביל, החלו הפלסטינים לקיים משלחות דיפלומטיות, שערכו ביקורים במדינות רבות. בראשות המשלחות הדיפלומטיות עמדו בין היתר מחמוד עבאס, יאסר עבד רבו, ריאד אל מאליכי, סאיב עריקאת, נביל שעת' וריאד מנצור. השגרירים הפלסטינים, בסיוע שגרירי מדינות ערביות אחרות, החלו לגייס תמיכה בקרב ממשלות שונות. לקראת ספטמבר הצהירו רוסיה, ספרד והרפובליקה העממית של סין בפומבי, כי הן תומכות בהכרה במדינה פלסטינית באו"ם.
ב-16 בספטמבר הכריז עבאס כי בכוונתו להגיש בקשה לחברות מלאה באו"ם. ב-23 בספטמבר הגיש את הבקשה למזכ"ל האו"ם באן קי מון, מיד לפני שנשא את נאומו בפני העצרת הכללית של האו"ם. הבסיס הטריטוריאלי למדינה הפלסטינית, כפי שפירט עבאס בבקשה שהוגשה למזכ"ל האו"ם, הוא הגבולות שקדמו ל-4 ביוני 1967, כאשר "אל קודס אל שריף" (מזרח ירושלים) תהיה בירת המדינה.
הבקשה הופנתה למועצת הביטחון של האו"ם ב-28 בספטמבר.
השפעה
במהלך הפגישה ה-187 של מועצת ארגון אונסק"ו של האו"ם, שהתקיימה בספטמבר 2011, הוצגה בקשה מטעם 24 מדינות, המבקשות להעניק למדינת פלסטין חברות בארגון. לאחר התייעצויות בין נציגי 58 החברים במועצת המנהלים של הארגון, הועלתה ההצעה להצבעה ב-5 באוקטובר. ב-5 באוקטובר 2011 החליט ארגון אונסק"ו ברוב קולות לצרף אליו את פלסטין כחברה מלאה, החברה ה-195 באונסק"ו. מתוך 185 חברי הארגון בעלי זכות ההצבעה, היו 107 בעד, 14 נגד, 52 נמנעים ו-12 נעדרו. קבלתה של הרשות הפלסטינית לאונסק"ו הפכה אותה לחברה השלישית בארגון שאיננה מוכרת כמדינה חברה באו"ם. בתגובה הודיעה ארצות הברית על הפסקת העברת כספים לארגון, ולאחר מכן הכריזה קנדה אף היא על הפסקת העברת כספים לאונסק"ו.
ב-31 באוקטובר 2011, בעקבות קבלת הרשות הפלסטינית לאונסק"ו, הודיע שר הבריאות הפלסטיני פתחי אבו מוגלי, כי הרשות הפלסטינית תנסה כעת להתקבל כחברה בארגון הבריאות העולמי.
התייחסות פלסטינית
בתחילת ספטמבר הביע ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין תמיכה בקבלתה לאו"ם של מדינה פלסטינית. דובר מטעם הארגון ציין: "אנו תומכים בתוכנית של ההנהגה הפלסטינית לפנות לאו"ם, משום שזו הזכות הטבעית של הפלסטינים כחלק ממאבק פוליטי נגד הכיבוש הישראלי". יו"ר מפלגת היוזמה הלאומית הפלסטינית מוסטפא ברגותי תמך בקמפיין וציין כי הוא "האופציה האחרונה עבור שתי המדינות". כמו כן, טען ברגותי כי "הגיע הזמן לאלטרנטיבה. אין יותר מקום לקיום שיחות", והוסיף כי הקמפיין הדיפלומטי הוא "קול צעקה אשר מופנה כלפי הקהילה הבינלאומית בבקשה למציאת פתרון של שתי מדינות". ארגון החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין הביע אף הוא תמיכה בקמפיין הדיפלומטי, עוד ביולי 2011, וארגן עצרת תמיכה בקמפיין במטה האו"ם בעזה. דובר מטעם הארגון עודד את הציבור לתמוך בקמפיין, וציין כי יש להפעיל לחץ בינלאומי על ישראל.
על אף הסכם הפיוס בין חמאס לפת"ח, שהושג באפריל 2011, הביע ארגון חמאס ביקורת רבה כלפי הקמפיין הדיפלומטי הפלסטיני. גורמים רשמיים בארגון חמאס ציינו כי הקמפיין הוא מהלך סמלי בלבד, שלא יביא לכל תוצאות. דובר הארגון סאמי אבו זוהרי ציין כי "גם אם המהלך הזה יתבצע, הוא לא יחייב את כוחות הכיבוש לסגת מאדמות פלסטין". הוא אף האשים את פת"ח שכך פעל באופן חד-צדדי, וציין שחששות הארגון חמאס לא נלקחו בחשבון. ימים מספר לפני הגשת הבקשה למועצת הביטחון של האו"ם, דחה ראש הממשלה בפועל ברצועת עזה אסמאעיל הנייה באופן פומבי את הבקשה, אך הדגיש כי חמאס לא יעמוד בדרכה של הקמת מדינה פלסטינית. כמו כן, אמר הנייה כי "לאף מנהיג פלסטיני אין זכות לפגוע בזכויות הלאומיות הפלסטיניות, וכן לכל גורם רשמי פלסטיני אין זכות לבצע ויתורים היסטוריים על אדמות פלסטיניות או על זכויותיהם של הפלסטינים, ובראשן זכות השיבה".
התייחסות בישראל
במקום זאת, ממשלת ישראל התמקדה בהשגת "רוב מוסרי" של המעצמות הדמוקרטיות הגדולות, בניסיון להפחית את משקל ההצבעה. משקל רב הושם על עמדת האיחוד האירופי, אשר טרם הודיעה על עמדתה הרשמית בנושא.
שר החוץ אביגדור ליברמן הזהיר כי אם הפלסטינים יפנו באופן חד צדדי לאו"ם, הם יפרו את הסכמי אוסלו ובעקבות כך ישראל כבר לא תראה עצמה כמחויבת להסכמי אוסלו. כמו כן, ליברמן המליץ גם להפסיק את הקשרים של ישראל עם הרשות הפלסטינית.
התייחסות בארצות הברית
בארצות הברית, הקונגרס העביר הצעת חוק המגנה את היוזמה הפלסטינית וקראה לממשל אובמה הממשל להטיל וטו על כל החלטה חד צדדית להכרה במדינה פלסטינית שתתקבל מחוץ להסדר מוסכם על ידי שני הצדדים. הצעת חוק דומה עברה בסנאט אשר גם איים להפסיק את הסיוע הכספי לגדה המערבית. בסוף אוגוסט הועלתה הצעת חוק נוספת בקונגרס אשר הציעה לחסום מימון ממשלתי אמריקני לכל מדינה החברה באו"ם אשר תומכת בהכרה חד צדדית במדינה פלסטינית. גורמים רשמיים בארצות הברית בהם שגרירת ארצות הברית באו"ם סוזן רייס והקונסול הכללי בירושלים דניאל רובינשטיין, הביעו עמדות דומות.
התייחסות בינלאומית
נכון לספטמבר 2011, 127 מהמדינות החברות באו"ם הכירו במדינת פלסטין. על מנת שהמדינה הפלסטינית תהפוך לחברה בעצרת הכללית, בקשתה חייבת לזכות באישור בהצבעת מועצת הביטחון של האו"ם ולאחר מכן בתמיכת שני שלישים (129) מן המדינות החברות באו"ם. מהלך זה יצליח רק במידה ואף אחת מחמש החברות הקבועות של מועצת הביטחון לא ישתמשו בזכות הווטו שלהן. בשל כוונתה המוצהרת של ארצות הברית להשתמש בזכות הווטו שלה, ההנהגה הפלסטינית העלתה את האפשרות כי תנסה בשלב זה להשיג מעמד של מדינה שאינה חברה (non member state) בעצרת הכללית של האו"ם - מהלך שמועצת הביטחון אינה מעורבת בו.
פיוטר ירמאקוב
פיוטר זכארוביץ' ירמאקוב (ברוסית: Пётр Заха́рович Ермако́в; 13 בדצמבר 1884 – 22 במאי 1952) היה מהפכן רוסי בולשביקי, שבלט כאחד האחראים להוצאתם להורג של משפחת רומנוב, כולל הצאר ניקולאי השני המודח, אשתו, ילדיהם ומלוויהם.
ביוגרפיה
פיוטר זכארוביץ' ירמאקוב נולד בדצמבר 1884 וגדל ביקטרינבורג, האימפריה הרוסית. ירמאקוב סיים את לימודיו בבית הספר המקומי, עבד לאחר מכן כבעל מלאכה בבית חרושת למתכות, ובין 1909 ל-1912 היה רשום כמתגורר במחוז וולוגדה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, חזר ליקטרינבורג ועם נפילת האימפריה הרוסית בשנת 1917 בעקבות המהפכה הרוסית, הצטרף לסיעה הבולשביקית הקומוניסטית. הוא הפך לחבר בארגוני המשמר והשתתף באבטחת ישיבות חשאיות, הפקעת רכוש פרטי ורצח מתנגדים למשטר.
ההוצאה להורג של המשפחה הקיסרית
עד תחילת 1918, לשעבר המשפחה הקיסרית הרוסית הייתה במעצר הבולשביקים, והועברה במקור לעיר טובולסק. המשפחה הקיסרית הועברה שוב ליקטרינבורג כתוצאה מהתקרבות כוחות הצבא הלבן לפרברי טובולסק. באמצע 1918, כאשר כוחות הצבא הלבן כבר הגיעו כעת לפרברי יקטרינבורג, הונחו השלטונות הבולשביקים המקומיים על ידי יעקב סברדלוב, בהסכמת לנין באמצעות מברק, להוציא להורג את המשפחה הקיסרית. בהרגישם כי ייתכן שהשומרים ששמרו על המשפחה הפכו לאוהדים מדי כלפיה, הוחלט להחליפם בבולשביקים קנאים, ביניהם היה פיוטר ירמאקוב, על מנת שהביצוע יושלם ללא כישלון.
לדברי ההיסטוריונים גרג קינג ופני וילסון, ירמאקוב מילא תפקיד מרכזי בהוצאות להורג, ונחשב לאיש ימינו של התליין הראשי יעקב יורובסקי. בליל ההוצאות להורג, ירמאקוב היה שתוי ולפי הדיווח של קינג וילסון, היה צמא להוצאות להורג. על פי דיווחים שונים, ירמאקוב היה בין הגברים הרבים בכיתת הירי שירתה בצאר לשעבר. היעד הבא שלו הייתה הקיסרית אלכסנדרה, שלא הצליחה לסיים את טקס ההצטלבות לפני שנורתה למוות. לאחר שהפסיקו לרגע את הירי בשל הכמויות הגדולות של עשן הרובה, הוטל על התליינים להוציא להורג גם את בנות הצאר, הדוכסית אולגה, מריה ואנסטסיה, ואת משרתן אנה דמידובה. על פי הדיווחים ירמאקוב ירה באולגה ופצע קשה את מריה ואנסטסיה. על פי דיווח של פיטר וויקוב, שהיה מפקד האספקה לסובייט של אורל, במהלך ההוצאה להורג צעק ירמאקוב כי המשרתת, דמידובה, והבת הצעירה, אנסטסיה, עדיין בחיים. אחד מהלטבים של הצ'קה דקר בכידון את פניה של אנסטסיה. יורובסקי תיאר כיצד ירמאקוב ניסה להרוג את הדוכסות עם הכידון שלו, וכי אנשיו של ירמאקוב ניסו לבזוז את התכשיטים שנמצאו בבגדיהן.
לפני ההרג, ירמאקוב הבטיח לחבריו באיסצק עילית כי הם יגיעו לאנוס את הנשים ולהרוג את הזכרים, והורה להם להמתין ביער עם עגלות קלות להובלת הגופות. עם זאת, כאשר היחידה המיוחדת של יורובסקי הגיעה, אנשיו של ירמאקוב זעמו לגלות שהם כבר מתים. יורובסקי שמר על השליטה במצב בקושי רב, ובסופו של דבר גרם לאנשיו של ירמאקוב להעביר חלק מהגופות מהמשאית לעגלות. בזמן שיורובסקי ואנשיו היו עסוקים בחילוץ המשאית מהבוץ, אנשיו של ירמאקוב טפחו על גופות הנשים על חפצי ערך שהוחבאו בתחתוניהן, שניים מהם הרימו את חצאיתה של אלכסנדרה ונגעו באברי מינה. יורובסקי הורה להם באיומי אקדח לסגת, והדיח את השניים שמיששו את גופת הצארינה וכל האחרים שתפס בעת ביזה. עם זאת, אחד הגברים סינן כי הוא יכול "למות בשלום", לאחר שנגע ב"נרתיק המלכותי". למעט ירמאקוב, אנשיו לא הורשו להשתתף בתהליך בהפשטה, השחתת הגופות וההיפטרות מהם; הם הצטוו לנסוע בחזרה לעיר מכיוון שיורובסקי לא סמך עליהם ולא היה מרוצה ממידת השיכרות שלהם. הוא זעם גם על ירמאקוב על כך שהביא רק את חפירה אחת.
חייו המאוחרים
לימים השתתף ירמאקוב ישירות במלחמת האזרחים ברוסיה, ואחרי המלחמה מצא עבודה בארגוני אכיפת החוק באומסק, יקטרינבורג וצ'ליאבינסק. עד שנת 1927 הועסק כמפקח בבתי הכלא באזור אורל ובשנת 1934 קיבל קצבת פנסיה.
שלא כמו הרוצחים האחרים, ירמאקוב לא קיבל פרסים או קידום על חלקו ברציחות, שלגביהם התמרר. למשך שארית חייו, הוא נלחם ללא רחם להשיג משרה בכירה יותר והכרה על תפקידו ברצח המשפחה הקיסרית ונהג לנפח את תפקידו ברציחות כמו גם במהפכה. בשנת 1935 העביר ירמאקוב ריאיון לעיתונאית האמריקאית ריצ'רד הליברטון, ובו תיאר את שריפת גופותיהם של המשפחה הקיסרית ומשרתיהם. מאוחר יותר התגלה כי "הווידוי על ערש דווי " הועלה על ידי הנ.ק.ו.ד.; הסיפור שונה בכוונה וכדי להסתיר את אופן התרחשות האירועים בפועל.
מוות
ירמאקוב מת בסברדלובסק ב-22 במאי 1952 ממחלת הסרטן בגיל 67 ונקבר בבית העלמין איוואנובסקאיה. לאחר מותו שיתנה המפלגה הקומוניסטית המקומית את שם אחד הרחובות בסברדלובסק לירמאקובה. לאחר 1991, שמו של הרחוב שונה חזרה לשמו ההיסטורי קליוצ'בסקאיה. מאז נפילת ברית המועצות, חברי המפלגה הקומוניסטית הרוסית מדי שנה עולים לקברו בכל יום שנה לרציחות, אם כי במקרים ספורים מצבתו הושחתה ונצבעה בצבע אדום, המסמל את דמם של הנרצחים.
לס גרינברג
לסלי סמואל גרינברג (באנגלית: Leslie Samuel Greenberg; נולד ב-30 בספטמבר 1945) הוא פסיכולוג קנדי יליד יוהנסבורג, דרום אפריקה, ואחד ממפתחי הטיפול ממוקד הרגש. הוא פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת יורק בטורונטו, וגם מנהל המרפאה לטיפול ממוקד רגש בטורונטו. מחקריו מתייחסים לשאלות הנוגעות לאמפתיה, תהליך פסיכותרפיה, הברית הטיפולית ורגש בתפקוד האדם.
חייו
גרינברג למד הנדסה ועבד כמהנדס לפני שעשה את הדוקטורט שלו בפסיכולוגיה באוניברסיטת יורק בשנת 1975. עם המנחה שלו לורה נורת 'רייס, שלמדה אצל קרל רוג'רס באוניברסיטת שיקגו, הוא החל לבצע מחקר בפסיכותרפיה, בניסיון ליצור מודל מתמטי של אינטראקציות בין מטפל למטופל בשימוש בטכניקות של ניתוח משימות. הוא הושפע גם בתחילת הקריירה שלו מהמודל הקונסטרוקטיביסטי של חואן פסקואל-לאון.
תפקידו האקדמי הראשון היה באוניברסיטת קולומביה הבריטית בפסיכולוגיית הייעוץ, והוא סיים לימודי חינוך במכון לחקר הנפש בקליפורניה בשנת 1981. בתחילה הוכשר בגישת טיפול מרוכזת לקוח, לאחר מכן הוא אימן בטיפול בגשטאלט ובמשך השנים נחשף לגישות רבות אחרות הכוללות טיפול מערכתי- אינטראקטיבי, פסיכודינאמי וקוגניטיבי. הוא שב לאוניברסיטת יורק בשנת 1986 כפרופסור לפסיכולוגיה. מתוך הכרות עם שיטות אלה ובשיתוף תפיסות מתאוריית ההתקשרות ייסד יחד עם סו ג'ונסון את הטיפול הזוגי ממוקד הרגש.
גרינברג פרסם מאמרים רבים והיה שותף לכתיבת הספרים העיקריים בנושא גישות ממוקדות רגש לפסיכותרפיה. הוא חבר מייסד של החברה לחקר שילוב פסיכותרפיה (SEPI) ונשיא עבר של החברה למחקר פסיכולוגי (SPR), ממנו קיבל את פרס הקריירה למחקר מכובד בשנת 2004. האיגוד הפסיכולוגי הקנדי העניק לו את הפרס המקצועי לתרומות מכובדות לפסיכולוגיה כמקצוע, והאגודה הפסיכולוגית האמריקאית העניקה לו את פרס ה- APA על תרומות מקצועיות מכובדות למחקר יישומי ואת פרס קרל רוג'רס. הוא שימש כחבר מערכת של כתבי עת רבים בתחום הפסיכותרפיה, כולל Journal of Clinical Psychology, Journal of Consulting and Clinical Psychology, Journal of Family Psychology, Journal of Marital & Family Therapy, Journal of Psychotherapy Integration and Psychotherapy Research.
אן בוני
אן בוני (באנגלית: Anne Bonny; 8 במרץ 1697 – אפריל 1720) הייתה שודדת ים אירית מפורסמת מהמאה ה-18, שהייתה פעילה בעיקר באזור האיים הקאריביים.
עברה אינו ברור, והמקור המקיף ביותר על אודותיה הוא ספרו של צ'ארלס ג'ונסון: "A General History of the Pyrates", המתאר את חייהם של שודדי ים מפורסמים באותה תקופה. מפרטים ביוגרפיים הידועים עליה ניתן לומר שהייתה אישה נבונה ומושכת, אך בעלת מזג חם.
ראשית חייה
בוני נולדה באירלנד לזוג מהמעמד הגבוה, ויליאם מק'ורמאק, עורך דין מצליח, ומרי ברנאן. מרי הייתה המשרתת של אשת ויליאם, ולכן, עם הידיעה על הולדת הממזרה, עזב ויליאם יחד עם מרי ובתו את קינסל שבאירלנד ונסע ללונדון, שם הלביש את בתו בבגדי ילד וקרא לה "אנדי". משנתגלתה התרמית, עקר ביחד עם מרי והילדה לצ'ארלסטאון שבדרום קרולינה, שם הרוויח ממון רב ממטעים חקלאיים. לאחר פטירת אמה, הפכה אן למנהלת משק האחוזה של אביה.
בגיל 16 היא התאהבה בג'יימס בוני, מלח ושודד ים זוטר, והשניים נישאו. אביה של אן התכחש לנישואיה, ולכן התנקמה בו על ידי הצתת מטעיו. אביה המאוכזב, שרצה שתנשא לאציל ותהפוך לגברת בעלת מעמד, סילק אותה מאחוזתו.
אן ובעלה ג'יימס עברו לאי ניו פרובידנס שבבהאמה, ששימש כמושבת שודדי ים. ג'יימס התקשה לפרנסה, ולכן, בגד בחבריו שודדי הים והלשין עליהם למושל ג'מייקה, וודס רוג'רס. כשאן שמעה על כך, היא החלה לשנוא את בעלה ולבלות באזורי השתייה יחד עם אדם בשם פייר (Pierre), שהיה הומוסקסואל פופולרי, ונודע בתכנון הברחת גבירות. באמצעותו הצליחה להתקרב אל הגברים המועדפים בחברה, וכן לרכוש חברים רבים מקרב הפיראטים.
באיארד צ'ידלי
תחילה משכה בוני את תשומת לבו של באיארד צ'ידלי (Chidley Bayard), אחד מהגברים העשירים ביותר בקאריביים. היא נאלצה לצאת לדו-קרב "לחיים או למוות" מול אהובתו מריה, שהייתה ספרדייה יפהפייה; לאחר מכן, נהנתה מבזבוז כספו ומטיולים עמו.
באחד מהנשפים שלוותה אותו, היא פגשה באחותו האכזרית של מושל ג'מייקה. אחותו של המושל לעגה ליחסים של בוני עם צ'ידלי. זו ענתה בעליצות, הסבירה כי היא דואגת לשמור מצ'ידלי מרחק ומיד הכתה בפייה של האישה, תוך שהיא שוברת שתיים משיניה.
בוני נכנסה לכלא אך לא לזמן רב, כיוון שצ'ידלי שחרר אותה באמצעות קשריו, עם זאת הוא כבר לא היה מוכן לקחת אותה עמו.
ג'ון רקהאם
כשאהובה רחוק ממנה, היא החלה לאבד עניין בו, ובמהרה עיניה נתפסו בנוכל נאה ושמו ג'ון רקהאם, המכונה גם ג'ון "הבד" רקהאם (בשל גנדרנותו ובגדיו הצבעוניים והמבריקים) ו"קליקו ג'ק", שהיה בעל מוניטין טוב. המשיכה בין השניים הייתה הדדית.
שודדת ים
בוני סירבה לחכות לשיבת ג'ון ממסעותיו, לכן הצטרפה אל ספינתו. בוני חצתה גבולות חברתיים רבים. ראשית, כאשר החליטה להצטרף לספינה, בתקופה בה נשים על סיפון נחשבו למביאות מזל רע. שנית, בלבוש ובהתנהגות; מיום הצטרפותה, החלה בוני ללבוש בגדי גבר.
בוני לחמה לצד הגברים, הצוות ידע שהיא "אשתו של הקפטן". היא זכתה לכבוד בקרב המלחים והשתתפה במבצעים ובשלל. על פי שמועות היא דקרה גבר בלבו לאחר שגילה את זהותה כאישה במהלך הקרב.
בוני וג'ון זכו במהלך החודשים הבאים בהצלחות רבות, וכן בשלל שכלל ספינות, אוצרות ועוד. אף על פי שבוני מוזכרת כאחת משודדות הים המפורסמות ביותר, היא מעולם לא לקחה לבעלותה ספינה משלה.
כשרקהאם גילה כי בוני בהריון הוא השאיר אותה בקובה ללדת שם. ישנן מספר תאוריות לגבי סופה של התינוקת. יש כאלה הטוענים כי ג'ון הכיר משפחה של חבר טוב בקובה שלקחו חסות על הילדה, אחרים טוענים כי אן נטשה אותה ועוד. גרסה אחרת, מהמקובלות יותר, טוענת כי הילדה נולדה חודשים לפני הזמן ומתה כשעה לאחר הלידה. אן הייתה הרוסה, בכתה והאשימה עצמה על מות בתה. כשרקהאם חזר לבת זוגו, הוא היה המום ממצבה, והחזיר אותה לתקופת התאוששות בניו פרובידנס.
הבריחה עם ג'ון רקהאם
בניו פרובידנס חשפה בוני באמצעות פייר מזימה נגד המושל, וכך הצילה את חייו. המושל היה מאושר מאוד, אך לא כמו בעלה החוקי, ג'יימס. באותה תקופה עדיין התעקש ג'יימס להוכיח את הרומן שהשניים ניהלו תחת אפו. באחד הלילות, הוא תפס אותם וגרר את הזוג החצי לבוש אל בית המשפט, לפני שמלחי הספינה שמו לב. רקהאם הציע לקנותה, אך ג'יימס הכיר את מזגה של אשתו וסירב בטענה: "!She'll kill me if she's set free" (היא תהרוג אותי אם היא תשוחרר!). לכן שאל המושל: "?Then she'll hang for murder. Are you so afraid of her, then" (אז היא תיתלה בעוון רצח, האם אתה כל כך מפחד ממנה?). התשובה הייתה ברורה.
הפגישה עם מרק/מרי ריד
לאחר כמה חודשים חזרה בוני לספינה. ביוני 1719 תקפה ספינת הפיראטים שלה ספינה מסחרית הולנדית. חייל אחד מצוות הספינה סירב להיכנע, ובמקום זאת הצטרף לצוות הספינה (ישנם כאלה הטוענים כי מרק היה על הספינה כשאן חזרה לספינה). לאחר הצטרפותו של החייל, מרק ריד, לספינת השודדים, הוא הפך לאחד מאנשי הצוות האכזריים ביותר והפופולריות שלו בקרב השודדים עלתה. למעשה, למרק היה אישה, מרי, שכמו בוני התחזתה גם היא לגבר. בוני, שלא עלתה בשלב זה על סוד זהותה המגדרית, ומרי הפכו עם הזמן לידידות קרובות.
יום אחד, בעוד ריד מתלבשת, גילתה אותה בוני וסודה נחשף. בספר הביוגרפיות של צ'ארלס ג'ונסון מסופר כי תחילה היה הקשר ביניהן רומנטי, וייתכן כי בוני התאהבה בריד ולכן היו שמועות בין הספנים. רוב החוקרים מאמינים ששמועות אלו רחוקות מהמציאות.
ריד ובוני בילו רבות בחדר לבדן, דבר שעורר את חמתו של רקהאם, ויום אחד התפרץ לחדר ובין הזוג החלה מריבה סוערת בה התעקשה ריד כי היא אישה וכהוכחה חשפה לפניו את שדיה. ג'ק ההמום אפשר לריד להישאר על הסיפון מבלי לחשוף את זהותה. לאחר זמן מה, חשף רקהאם את זהותה של ריד (הסיבות לא ידועות, אך ניתן לשער כי היו שמועות על הקשר בין ריד לבוני שהעלו את חמתו של רקאהם). עם זאת, לא היה לגילוי השפעה על מילוי תפקידה ויחס הקבוצה כלפיה.
סוף הפיראטיות
באוקטובר 1720 עגנה הספינה בנמל "דריי הרבור" בג'מייקה והגברים השתכרו לחלוטין בעוד רק הנשים נשארו פיכחות. יום לאחר מכן נתגלו על ידי ספינת שיטור בריטית בפיקוד קפטן ברנט יונתן, ומשסירבו להיכנע, ירתה עליהם ופגעה במוט המפרש המרכזי. הם נעצרו והובאו למשפט בספאניש טאון, ג'מייקה. כולם נידונו למוות בתלייה. מילותיה האחרונות של בוני אל רקהאם (שביקש לראותה בפעם אחת אחרונה לפני תלייתו) היו:
"!I am sorry to see you here Jack, but if you had fought like a man, you need not be hanged like a dog. Do straighten yourself up"
"אני מצטערת לראות אותך כאן ג'ק, אבל אם לחמת כמו גבר, אתה לא צריך להתלות כמו כלב. סדר את עצמך!"
ב-19 בנובמבר הוצאו ג'ק וצוותו להורג בתלייה.
ריד ובוני דחו את המשפטן בטענה שהן בהריון ואין להעניש את עובריהן. לא ברור אם אכן היו בהריון או המציאו זאת, אך על פי מסמכים שונים, רבים מאמינים כי השתיים אכן היו בהריון. מאמינים כי ריד הייתה בהריון מרקהם או משודד ים לא ידוע מהצוות, ואילו בוני הייתה בהריון מרקאהם או מד"ר מיכאל רדקליף (Doctor Michael Radcliff) שהיה קורבן לאחת מפשיטות הצוות וניצל הודות לה.
ב-28 באפריל 1721 מתה ריד מקדחת או במהלך הלידה בכלא, ואילו כל רישום על עברה של אן נמחק. משערים כי אביה חילץ אותה מהכלא ומחק כל זכר אודות עברה המפוקפק.
דמותה שמשה השראה למנגקה אייצ'ירו אודה ליצור במנגה והאנימה "וואן פיס" את הפיראטית ג'וברלי בוני המבוססת עליה.
הנרי ארנולד
הנרי הארלי ארנולד (באנגלית: Henry Harley Arnold; 25 ביוני 1886 - 15 בינואר 1950) היה גנרל הצבא וגנרל חיל האוויר בצבא ארצות הברית. מראשוני הטייסים הצבאיים ומפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
תחילת הקריירה הצבאית והצטרפות לחיל האוויר
ארנולד התקבל לאקדמיית ווסט פוינט ב-1903, וסיים אותה ב-1907 בדרגת לוטננט שני.
במלחמת העולם הראשונה שימש ארנולד עוזר במחלקת המודיעין. בנובמבר 1918 הגיע לצרפת כדי לחקור את הפעולות האוויריות במלחמה. לאחר מכן התרכז בבניית חיל האוויר. התקדמותו בחיל האוויר נעצרה ב-1925 לאחר שהעיד לטובת חברו בילי מיטשל במשפט צבאי שנערך לו. הוא הועבר לתפקידי פיקוד בחיל הרגלים, וב-1929 סיים קורס לפיקוד ומטה בפורט לוונוורת'. בפברואר 1931 חזר לחיל האוויר כקצין המבצעים של החטיבה האווירית. ב-9 במרץ 1935 מונה למפקד הכנף הראשונה שמפקדתה במרץ' פילד, קליפורניה. בדצמבר 1935 מונה לעוזר מפקד גיס האוויר בוושינגטון. ב-29 בספטמבר 1938 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הגיס האווירי של צבא ארצות הברית.
מלחמת העולם השנייה
ב-20 ביוני 1941 הפך הגיס האווירי לחילות האוויר של צבא ארצות הברית בפיקודו של ארנולד. הוא היה אחראי על כל הפעולות האוויריות במלחמה בחזית אירופה ובחזית האוקיינוס השקט. ב-מרץ 1942 הורה משרד המלחמה על אוטונומיה של חיל האוויר וארנולד היה חבר בפורום המטה הכללי של הצבא ובפורום המטות המשולבים אף על פי שמבחינה רשמית היה כפוף לגנרל ג'ורג' מרשל.
הוא הקים את חיל האוויר השמיני ומינה את גנרל קרל ספאץ למפקדו. הוא הגדיל את חיל האוויר מ-22.000 קצינים וחיילים ל-2,500,000 ואת מספר המטוסים מ-3,900 ל-75,000. הוא הגדיל את כוח המפציצים הכבדים והקים את חיל האוויר העשרים בפיקודו של גנרל קרטיס לה מיי שהיה אחראי להפצצות הכבדות על יפן.
ב-21 בדצמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל הצבא (5 כוכבים), דרגה שהוענקה לארבעה מפקדים אמריקאים נוספים בלבד, לפי סדר קבלתה: ג'ורג' מרשל, דגלס מקארתור, דוויט אייזנהאואר, ועומר ברדלי.
לאחר המלחמה
ארנולד סבל ממחלת לב ועבר מספר התקפי לב שגרמו להחלטתו לפרוש בסיום המלחמה. ב-28 בפברואר 1946 פרש ארנולד מחיל האוויר ובמקומו מונה גנרל קרל ספאץ. הוא פרש לחוותו וכתב את זכרונותיו. ב-7 במאי 1949 הוענקה לו דרגת גנרל חיל האוויר (5 כוכבים) והוא היחיד שקבל דרגה זו. הוא גם היחיד שהייתה לו דרגת גנרל 5 כוכבים של שתי זרועות: צבא ארצות הברית וחיל האוויר של ארצות הברית.
נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
נדב תמיר
נדב תמיר (נולד ב-27 באוגוסט 1961) הוא דיפלומט, יועץ מדיני ומומחה ליחסים בינלאומיים, ובפרט ליחסי ארצות הברית–ישראל. תמיר מכהן כמנכ"ל ארגון ג'יי סטריט ישראל; במקביל, תמיר ממשיך לכהן בתפקידו הקודם כמנהל התחום הבינלאומי במרכז פרס לשלום ולחדשנות ובחברת פרס ושות', חברה מסחרית לקידום פרויקטים למען השלום ולחיזוק המעמד הכלכלי והבינלאומי של ישראל.
תמיר שימש בעבר כיועצו המדיני של הנשיא שמעון פרס, וכיועץ מדיני לשרי החוץ פרס, ברק ולוי.
ביוגרפיה
נדב תמיר נולד וגדל בקיבוץ מנרה שבגליל העליון. כבני קיבוצים רבים התנדב לשנת שירות, אותה עשה בקריית חיים, שם היה קומונר בקן של הנוער העובד והלומד. תמיר הוא רס"ן במילואים בחיל השריון, שם עבר מסלול של איש צוות, קורס מפקדי טנקים, וקורס קציני שריון (קק"ש). לחם במלחמת לבנון הראשונה כצוער בקק"ש, והשתתף בקרבות לכיבוש ג'זין ועין א-תינה. לאחר מכן שרת כמדריך בקק"ש ("גנן"), והיה מפקד פלוגת טנקים מבצעית בחטיבה 188. הוצע לו להאריך את שירותו ולהתקדם בשרשרת הפיקוד, אך תמיר העדיף להשתחרר ולהצטרף לשירות המדינה האזרחי. הוא המשיך לשרת במילואים כמפקד פלוגה וכסמג"ד בשריון.
תמיר הצטרף למשרד החוץ ב-1993. בשנת 1994 החל לשמש כעוזר המדיני של שר החוץ, תחת השרים שמעון פרס (בממשלת רבין השנייה), אהוד ברק, ודוד לוי, וזכה מכולם לשבחים רבים על עבודתו. בשנת 1997 מונה ליועץ המדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון, בירת ארצות הברית. בשנת 2001 חזר תמיר לישראל כדי לשמש היועץ של מנכ"ל משרד החוץ.
קונסול כללי
בשנת 2006 מונה לקונסול הכללי של ישראל למדינות ניו אינגלנד, בקונסוליה הכללית של ישראל בבוסטון, ארצות הברית. הוא שרת בתפקיד זה מיד לאחרי מלחמת לבנון השנייה ופעולות צה"ל ברצועת עזה, ובזמן שבו התנהל מאוחר יותר מבצע עופרת יצוקה. בתקופה זו התחדדו אי ההסכמות בין ממשלת ישראל ומשרד החוץ לבין הממשל האמריקני בראשות הנשיא ברק אובמה, באשר לעצירת תהליך השלום ולמדיניות ההתנחלויות. תמיר פעל להסביר בציבור האמריקני ובממשל את עמדתה של ישראל, גם כשפעמים רבות סבר שעמדת הממשלה בנושאים שבהם עסק היא שגויה ומזיקה לאינטרס הישראלי. על דרך הצגתו את עמדת הממשלה זכה לשבחים רבים מפי ראשי הקהילה היהודית, מפי חוקרים מובילים באקדמיה המתמחים בישראל, ואף מפי אנשי ממשל בכירים. בין היתר, יצר תמיר קשרים טובים בקרב חברי קונגרס, ועל פי עדותם סייע להם באופן משמעותי בקידום חקיקה בקונגרס בעניינים חיוניים לביטחון ישראל, כמו למשל בעיית תוכנית הגרעין האיראנית.
פרשת מסמך הביקורת
נדב תמיר התפרסם כשכתב מסמך, המבקר את ניהול היחסים של ישראל עם הממשל האמריקני. לימים התברר, שהיה זה מכתב חלוץ שאחריו באו פרסומים דומים נוספים, מאת שגרירים של ישראל במדינות מרכזיות. את המסמך כתב תמיר בסוף השנה השלישית לשירותו כקונסול, ושלח אותו בתפוצה פנימית במשרד החוץ. היה זה לאחר שנוכח באווירה שלילית כלפי ישראל, השוררת בחוגי הממשל האמריקני, שנבעה לדעתו מניהול שגוי ולא דיפלומטי של היחסים בין ממשלת ישראל לבין הממשל. תמיר טען שמחובתו כנציג הממשלה לדווח על תופעות הפוגעות ביחסי החוץ של המדינה, כדי שהדרג הביצועי יקבל את החלטותיו מתוך מודעות להשפעות שלהן. כפי שקורה פעמים רבות, המסמך דלף ופורסם על ידי ערוץ 10 של הטלוויזיה הישראלית באוגוסט 2009. פרסום המסמך עורר ביקורת עזה, ונשמעו דרישות לקרוא את הכותב לסדר ואף לפטרו משירות החוץ. בהוראת שר החוץ, אביגדור ליברמן, נקרא תמיר להגיע לישראל לשיחת הבהרה עם מנכ"ל המשרד, יוסי גל. בשיחה טען תמיר, שהמסמך נועד להיות ייעוץ טקטי באשר לדרך ניהול היחסים עם הממשל, ולא ייעוץ פוליטי באשר למדיניות עצמה. הוא הבהיר שהמסמך נועד להצביע על בעיה ביחסים עם הממשל, כתוצאה מהתנהלות בלתי מקובלת בדיפלומטיה, ולהציע דרכים לשיפורם; ושלא הייתה כל כוונה לפרסם אותו בתקשורת. תמיר טען, שהאופן בו מתנהלת הממשלה מול ממשל אובמה יפגע באינטימיות של היחסים, שנבנו בעמל רב של שנים; ושייפגע העיקרון של השארת ישראל מעל הפוליטיקה האמריקאית, וכתוצאה מכך תיפגע גם ההזדהות של יהדות ארצות הברית עם ישראל. לדעתם של גורמים אחדים, התהליכים האלה אכן התרחשו.
לשכת ראש הממשלה הודיעה באופן רשמי ש"המסמך אינו ראוי לתגובה"; אך שלא לציטוט התייחס לכך גורם בכיר במשרד ראש הממשלה, וטען שהמסמך מנוסח ברשלנות ומבטא דעה פוליטית של הכותב, שהוא ניסה להזיק לישראל בכוונה, וחבל שפורסם ברבים. ראשי הקהילה היהודית באזור ניו אינגלנד פרסמו הודעות תמיכה בתמיר, וביקשו להשאירו בתפקידו. תמיר זכה לתמיכה גם מאנשי ממשל; ואכן, בסופו של דבר השלים תמיר את כהונתו כקונסול הכללי.
יחסים עם הקהילה היהודית
תמיר פעל רבות לחיזוק הקשרים בין ישראל לקהילה היהודית המקומית. הוא יזם וקידם גישה חדשה של חיבור בין מדינת ישראל לבין יהדות ארצות הברית שלא דרך הפוליטיקה, אלא סביב מה שכינה עמיות יהודית, ודימוי האוהל הגדול המכיל את כל חברי הקהילה, כולל כאלה המבקרים את ממשלת ישראל. אחדים מראשי הקהילה ציינו, שתמיר הפך את הקונסוליה לגורם מרכזי בקידום פעילות כלכלית בין ישראל לבין המדינות המרכיבות את ניו אינגלנד, הנחשבות בין המובילות בתחומי מדעי החיים והיי-טק.
בסיום תפקידו בבוסטון הצטרף ליחידה לתכנון מדיניות במשרד החוץ בירושלים. תמיר נחשב כיום לאחד המומחים שצמחו במשרד החוץ בתחום של יחסי ישראל עם ארצות הברית.
שירות כיועץ הנשיא
בתפקידו כיועץ לנשיא מדינת ישראל, היה תמיר אחראי על פגישותיו הדיפלומטיות של הנשיא בישראל ובביקוריו בחו"ל, ובייעוץ לנשיא בנושאים הקשורים למדיניות חוץ, וליחסים בין ישראל לבין תפוצות העם היהודי. במסגרת תפקידו כיועץ המדיני לנשיא, תמיר הפיק ניירות עמדה בנושאים של מדיניות חוץ. תמיר ניצל את היכרותו עם הזירה המדינית בחו"ל, ובעיקר את מומחיותו ליחסים עם הממשל האמריקני ועם הקהילה היהודי בארצות הברית, כדי לסייע לגיבוש הפעילות המדינית של הנשיא, במסגרת סמכותו.
במרכז פרס ובחברת פרס ושות'
כיום תמיר מנהל את התחום הבינלאומי ואת הקשרים עם ממשלות, במרכז פרס לשלום ולחדשנות ובחברת פרס ושות' (Peres & Associates), בראשותו של חמי פרס, בנו של שמעון פרס. זוהי חברה מסחרית, שמטרתה להסתייע במעמדו של שמעון פרס כמדינאי מוכר בעולם, לקידום השלום ולביצור ולקידום מעמדה של ישראל באזור ובעולם. רווחי החברה מיועדים להשקעה במרכז פרס לשלום.
לתמיר תואר ראשון בפילוסופיה ובמדע המדינה, בהצטיינות יתרה, מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2003 נשלח על ידי קרן וקסנר בישראל ללימודי תואר שני במינהל ציבורי, בבית הספר לממשל ע"ש קנדי שבאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית (HKS). תמיר קיבל שם את התואר ב-2004. בשנת 2015 החל לשמש כיו"ר מועצת הבוגרים של תוכנית קרן וקסנר.
נדב תמיר נשוי לרונית, ד"ר בהוראה באמצעות מחול, ואב לשתי בנות ולבן.
תפקידים ציבוריים
תמיר משמש בהתנדבות, במספר תפקידים ציבוריים:
דיולה (תואר)
דְיוּלה או גיוּלה (בהונגרית: Gyula, במקורות פוגשים גם את הצורות Yula, Gula, Gila) היה, לפי כרוניקות מוסלמיות וביזנטיות, תואר של מנהיגים צבאיים של שבטי המדיארים (הונגרים) במאה ה-9–10. ה"דיולה" היה השני מבחינת המעמד הרשמי אחרי הדוכס הגדול לעומת ה"קֶנְדֶה" (Kende), המנהיג הרוחני. השלישי בחשיבותו היה ההרקה.
מקור המילה אינו ידוע. יש סבורים כי השתמשו במלה דומה בשפות טורקיות.
ה"דיולה" במאה ה-9
האזכור הראשון של התואר "דיולה" קיים אצל הכרוניקונים הפרסים אחמד אבן רוסתה וגרדיזי בסביבות שנת 870. לפי עדויות אלה, בראש שבטי ההונגרים עמדו זוג של מנהיגים: הקנדה או קינדה (kende או künde), המנהיג הרשמי והרוחני, בעוד שבפועל הפיקוד נמצא בידי המנהיג הצבאי בקרוי "דיולה". ייתכן כי מנהיגות דו-ראשית מסוג זה (דיארכיה) הייתה קיימת בחאנות של הכוזרים (החאזארים).
לדברי הכרוניקון הערבי, "המג'ארים (כלומר ההונגרים) הם גזע של טורקים ומנהיגם רוכב יחד עם פרשים 20,000 במספר. מנהיגם נקרא קינדה (קנדה), אבל זהו רק תואר סמלי, מפני ששם האדם הממלא בפועל את תפקיד המלך נקרא ג'ילה (ג'ולה) וכל המג'ארים מצייתים לג'ולה שלהם בעל ענייני מלחמה והגנה."
גרדיזי כתב: "המג'ארים האלה הם סוג של טורקים. מנהיגם רוכב יחד עם 20,000 פרשים. מנהיגם זה נקרא קינדה. זהו התואר של הגדול שבמלכיהם. ולאותו מנהיג הממנה את הפקידים הם קוראים לו ג'ולה. מה שהג'ולה אומר לעשות, המג'ארים מבצעים."
ה"דיולה" במאה ה-10–11
אחרי פלישת ההונגרים לאגן הקרפטים בסביבות 896, התואר "דיולה" מצוין בספר "על ניהול האימפריה" (בלטינית: De administrando imperio) מאת הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס, שמאשר כי בסביבות שנת 950 ה"גילה" היה אחד משני הקצינים שעזרו למנהיג של שבטי ההונגרים. לכל שבט גם כן היה מנהיג משלו. לדבריו, '"להונגרים יש מנהיג ראשון שהוא הנסיך היורש מבית ארפאד, בעוד לשניים האחרים, ה"גילה" וה"קרחאס" (ככל הנראה: קארא-חאן) יש מעמד של שופטים. ולכל שבט יש נסיך." ואחר כן, הוא מוסיף: "הקרחאס בולצוס הוא בן של הקרחאס קאליס, וקרחאס הוא שם פרטי, אבל קרחאס הוא תואר כמו גילה, שהוא מעל הקרחאס".
חוק וסטמינסטר
חוק וסטמינסטר משנת 1931 (באנגלית: Statute of Westminster 1931) הוא חוק של הפרלמנט הבריטי שנחקק ב-11 בדצמבר 1931, וקבע את עצמאותם של הדומיניונים של האימפריה הבריטית, תוך הקמת ממלכות עצמאיות בכל אחד מהדומיניונים, בהן שולט בית מלוכה המקביל למעשה לבית המלוכה הבריטית. חוק זה מהווה חלק מהמשפט החוקתי של מדינות אלה עד ימינו.
תחולת החוק
החוק התייחס לכל הדומיניונים של האימפריה הבריטית בשנת 1931: חבר העמים של אוסטרליה, הדומיניון של קנדה, מדינת אירלנד החופשית, ניופאונדלנד, דומיניון ניו זילנד והאיחוד של דרום אפריקה.
החוק קבע כי לא יכנס לתוקף באוסטרליה, בניו זילנד ובניופאונדלנד עד לאחר אשרור על ידי הפרלמנטים המקומיים. אוסטרליה אשררה את החוק בשנת 1942, ואימצה אותו רטרואקטיבית ל-3 בספטמבר 1939 (יום כניסתן למלחמת העולם השנייה). ניו זילנד אשררה את החוק ב-25 בנובמבר 1947. ניופאונדלנד מעולם לא אשררה את החוק, ולבקשתה שבה הממלכה המאוחדת לשלוט בדומיניון שליטה מלאה עד שניופאונדלנד הפכה לפרובינציה של קנדה בשנת 1949.
משמעות החוק
החוק נתן תוקף להסכמות שהושגו בוועידות הקיסריות של 1926 ו-1930 ובייחוד להצהרת בלפור משנת 1926, אשר נתנה עצמאות לדומיניונים השונים. בהתאם לחוק לא יכול עוד הפרלמנט הבריטי לחוקק חוקים הנוגעים למשפט הפנימי של הדומיניונים. הפרלמנט הבריטי יכול להמשיך ולחוקק חוקים הנוגעים למשפט החוקתי של הדומיניונים - אך זאת לבקשת הפרלמנטים של הדומיניונים.
הסמכות החקיקתית של הפרלמנט הבריטי בוטלה לבסוף בשנות ה-80 (במסגרת חוק קנדה 1982, חוק אוסטרליה 1986 וחוק חוקת ניו זילנד 1986).
משמעות החוק על סדר ההורשה של המלוכה הבריטית
כך, למשל, התיקון לחוק ההסדר 1701 שאיפשר למי שנישא לקתולי לרשת וכן ביטל את העדפת הבנים כיורשים שהוסכם עליו בשנת 2011 על ידי הממשלות של ממלכות חבר העמים נכנס לתוקף רק ב-2015 לאחר שחוקק בכל הפרלמנטים של ממלכות חבר העמים, אף שבחלקן התקבל כבר שנים לפני כן.
יחד עם זאת, החוק לא קובע סנקציות למקרה של הפרה של כלל זה (וכל ממלכה ריבונית בהחלטותיה, ויכולה לפרוש מההסדר, אולם מאחר שבממלכות השונות נדרשת הסכמת בית המלוכה לכל דבר חקיקה, ספק אם בית המלוכה יסכים לשנות את ההסדר).
פרישתו של המלך אדוארד השמיני
קודם לפרישתו של המלך אדוארד השמיני בשנת 1936 התייעץ ראש ממשלת בריטניה סטנלי בולדווין, לבקשת המלך, עם שרי הממלכות השונות. אדוארד השמיני רצה לשאת לאישה את ווליס סימפסון. ממשלת הממלכה המאוחדת התנגדה לנישואים בשל היותה של סימפסון גרושה.
ארבעת ראשי הממשלות של הדומיניונים הגיעו להסכמה בדבר אי הסכמתם לנישואים. בעקבות הסירוב, החליט המלך לוותר על כיסאו. ויתור זה, לאור חוק וסטמינסטר, דרש שכל אחת מממשלות הדומיניונים תאשר את הפרישה.
הפרלמנט הדרום אפריקאי אף קיים הצבעה מיוחדת על מנת לאשר את הפרישה (ובכך להפגין את עצמאותו מהממלכה המאוחדת).
קולנו נוה
קולנו נוה היא רשימה מוניציפלית במועצת העיר יהוד-מונוסון ובועד רובע עירוני נוה מונוסון (מנהלה מקומית).
מטרת הרשימה ואימוץ מדיניותה על ידי משרד הפנים
מטרתה המרכזית של קולנו נוה היא ניסוי מוניציפלי חסר תקדים בישראל, של איחוד רשויות בין עיר (במעמד עירייה), לבין יישוב קהילתי (במעמד מועצה מקומית), באמצעות העברת הפונקציות העירוניות הבסיסיות לעירייה משותפת חדשה והקמת מנהלה מקומית במעמד סטטוטורי של ועד רובע עירוני ביישוב הקהילתי, אשר ממשיכה לבצע את כל הפונקציות הקהילתיות-חברתיות, לצורך הבטחת המשך האוטונומיה הקהילתית-חברתית של היישוב הקהילתי ואופיו הכפרי במרחב עירוני. משרד הפנים הצהיר בהודעות רשמיות ובעיתונות כי בכוונתו לאמץ את דגם השלטון המוניציפלי שהגתה רשימת קולנו נוה, לצורך איחוד רשויות בין יישובים קהילתיים וערים שכנות במקומות אחרים בישראל. אימוץ מדיניות זו של שלטון מקומי דו-רובדי, בדומה למועצות האזוריות דהיום המכילות מספר ועדים מקומיים, ואשר אומץ על ידי משרד הפנים גם ביישוב מכבים-רעות, קיבל ביטוי מוחשי בהצעת-חוק העיריות, התשס"ו-2005 במסגרתה הוצע להקים "עיריות אזוריות" המכילות ועדים מקומיים או ועדי רובע עירוני, תוך שמירת אופיו העצמאי של כל יישוב ויישוב.
רקע פוליטי
רשימת קולנו נוה הוקמה בשנת 1993, על ידי ראש המועצה המקומית נוה אפרים דאז, יוסף (יוסק'ה) קסטל, ונציגיה עמדו בראש המועצה המקומית בשנים 1993 - 2003. בשנים 2003 - 2013, לאחר איחוד נוה אפרים עם העיר יהוד, עמדו בראשה אילן שביט (לשעבר, יועץ ראש העיר יהוד-מונוסון למינהל קהילתי וחבר מועצת העיר), איתן פולק (לשעבר, ראש ועד הרובע נוה מונוסון), פנינה דנה ומשה מגן (לשעבר, חברי מועצת העיר), הדס מנדל (לשעבר ראש שבט צופי נוה מונוסון וחבר מועצת העיר) ויהודה צירקל. בשיא כוחה החזיקה הרשימה שבעה מתוך תשעה מושבים במועצה המקומית נוה אפרים (1998) ושני מושבים במועצת העיר (2008, 2013, 2018). מאז 2008 מהווים נציגי הרשימה את כל תשעת חברי וועד הרובע העירוני נוה מונוסון, בהיעדר רשימה מתחרה.
מעמד נוכחי
לאחר איחוד הרשויות בין עיריית יהוד והמועצה המקומית נוה אפריים, התמודדה הרשימה בבחירות למועצת עיריית יהוד-מונוסון ולמִנְהֶלֶת נוה מונוסון. עו"ד אילן שביט, לאחר בחירתו למועצת העיר המאוחדת, מונה לתפקיד מחזיק תיק מנהלת נוה מונוסון במועצת העיר. איתן פולק נבחר לתפקיד ראש המנהלה המקומית. המנהלה המקומית קיבלה מעמד סטטוטורי של ועד רובע עירוני משר הפנים אופיר פינס-פז בחודש דצמבר 2005. בסוף שנת 2006 מונה עו"ד אילן שביט לתפקיד יועץ ראש עיריית יהוד-מונוסון למינהל הקהילתי בנוה מונוסון (ללא שכר). בבחירות שהתקיימו ב-2008, נבחרו פנינה דנה ומשה מגן כחברי מועצת העיר מטעם קולנו נוה ומשרד הפנים הכריז על הרשימה בראשות איתן פולק, כזוכה בכל תשעת המקומות במנהלה המקומית (ועד רובע עירוני). לראש המנהלה נבחר שוב איתן פולק, המכהן בתפקיד מאז 2003.
מצע
מצע הרשימה הוא, בין השאר, שמירת האוטונומיה הקהילתית-חברתית של נוה מונוסון, יישוב קהילתי שנוסד בשנת 1953, ואופיו הכפרי של היישוב בתוך הסביבה העירונית של בקעת אונו.
מתוקף מצעה, הרשימה פעלה להקמת ועד הרובע העירוני הראשון במדינת ישראל, ולאחר מאבק של למעלה משנתיים וחצי, תקנות ועד הרובע העירוני פורסמו ברשומות, ב-30 בינואר 2006.
שרה אלכסנדר
שרה אלכסנדר (באנגלית: Sarah Alexander; שם נעורים: סמית'; נולדה ב-3 בינואר 1971) היא שחקנית אנגלייה. היא מוכרת בעיקר מתפקידיה בסדרות טלוויזיה בריטיות כמו "ארמסטרונג ומילר", "Smack the Pony", "זיווגים", "The Worst Week of My Life", "מחלקה אלטרנטיבית" ו"ג'ונתן קריק".
קורות חייה
אלכסנדר נולדה בהמרסמית' שבלונדון. אביה, פרנק סמית', היה מפיק ובמאי טלוויזיה של תוכניות אינפורמטיביות כמו התוכנית "פנורמה". היא למדה בבית הספר "גודולפין ולטימר סקול" בהמרסמית'. בגיל 19 אחרי שסיימה את בחינות הבגרות (A-levels) נסעה לפסטיבל הפרינג' באדינבורו כדי להתחיל לשחק. הוריה רצו שתמשיך ללמוד באוניברסיטה, אבל היא ויתרה על מקום באוניברסיטת מנצ'סטר וקיבלה עבודה ראשונה כשחקנית.
קריירה
ב-1993 שיחקה אלכסנדר בתפקיד מיוריאל בדרמה הקומית של ה-BBC "לאבג'וי". ב-1994 השתתפה בסדרה הקומית "Drop the Dead Donkey" בתפקיד ניקי, חברתו של דמיאן הכתב המכור לסיכונים. ב-1996 שיחקה בתפקיד ביאטריס בהפקת הבכורה הבריטית של המחזה "Rappaccini's Daughter" מאת אוקטביו פס, בתיאטרון "גייט תיאטר סטודיו". עוד בתיאטרון הופיעה אלכסנדר במחזות "מונולוגים מהווגינה", "Hand in Hand", "The Secretary Bird", "מנזר נורת'אנגר" ובתפקיד ליידי מקבת' במחזה "מקבת'". באמצע שנות התשעים של המאה העשרים פגשה את השחקן והבמאי בן מילר, כשעבדו יחד על פרסומת למצלמות חד פעמיות. דרכו הכירה גם את השחקן אלכסנדר ארמסטרונג. מילר וארמסטרונג הפכו לחברים ושותפים, ואלכסנדר עצמה החלה להופיע בתוכנית המערכונים שלהם "ארמסטרונג ומילר" (1997–2001) ששודרה בערוץ 4, לרוב בקטעים העוסקים בעירום.
אלכסנדר הופיעה בתפקיד אליס פלטשר בסיטקום "חדר מורים", הגרסה של NBC לסיטקום הבריטי באותו שם. אחר כך ב-2007 השתתפה בסרטי הקולנוע "אף פעם לא אהיה שלך" ו"אבק כוכבים". סרטים נוספים בהשתתפותה היו "Seaview Knights" (מ-1994) ו-"Going Off Big Time" (משנת 2000). ב-2008 כיכבה בדרמה הקומית של ה-BBC "חברים משותפים", וב-2009 גילמה את ליילה ברטון בסדרת הדרמה "All The Small Things".
ברדיו שיחקה אלכסנדר בתפקיד מימי בסדרה הקומית "The Gobetweenies" ששודרה ברדיו 4 של ה-BBC. הסדרה הראשונה שודרה ב-2011 ועונות נוספות שודרו ב-2012 וב-2013. ב-2012 כיכבה בסדרה הקומית של ה-BBC "אני וגברת ג'ונס". ב-2013 החלה להשתתף בסדרת המתח של BBC One "ג'ונתן קריק" בתפקיד פולי קריק, אשתו של הדמות הראשית ג'ונתן. הופעת הבכורה שלה בסדרה הייתה בפרק "הרמז של האגודל של סבנט". היא כיכבה בסדרה הקומית "Undercover" בתפקיד סמלת בילוש זואי קלר.
בשנת 2019 שיחקה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "פניוורת'" ברשת Epix, את דמותה של אנדין טאווית'.
אלכסנדר השתתפה בתוכנית הצדקה של ה-BBC "קומיק ריליף". בשנת 2001 שיחקה כשופטת בדמות המנחה ניקי צ'פמן בפרודיה "Popstars", בשנת 2003 בדמות השחקנית ליזה גודארד בשעשועון "Blankety Blank", וב-2005 בשעשועון "University Challenge" שנועדה לסלבריטאים.
חיים אישיים
אלכסנדר נשואה לסופר והשחקן פיטר סרפינוביץ', לבני הזוג יש בן ובת.
היא הופיעה בסדרת הטלוויזיה "Look Around You" שכתב סרפינוביץ' ובכיכובו וכן שיחקה ב-""O!News", פרודיה אינטרנטית על.
יואל גמזו
יואל גמזו (נולד ב-1987) הוא מנצח ישראלי.