cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של המחשב האישי
VisiCalc
VisiCalc היה הגיליון האלקטרוני הראשון, והופעתו שינתה את כללי המשחק: קונים חדשים החלו להופיע בחנויות, אנשים שלא היו מעוניינים ב"מחשב", אלא ב"מכונה שמריצה ויזיקלק". רבים, וביניהם סטיב ווזניאק, מייחסים משקל רב בסיפור הצלחתו של האפל ][, לעובדה שבמשך שנה שלמה, אפל היה המחשב היחיד שהריץ גיליון אלקטרוני. בשנים הבאות נכתבו גיליונות אלקטרוניים לכל המחשבים האישיים. יתרה מזאת: הגיליון האלקטרוני, עם ממשק המשתמש שלו, לא מתאים למחשבים גדולים, שצורת העבודה המועדפת עליהם הוא עיבוד באצווה. בשנים הבאות הופיעו גיליונות אלקטרוניים גם למחשבי מיני, דוגמת VAX. הגיליון האלקטרוני היה הדוגמה הראשונה למה שבשנים הבאות קיבל את הכינוי "Killer application", או בתרגום חופשי, "יישום המחץ". הכוונה ליישום, שמצדיק את קניית המערכת שיכולה להריץ אותו, או להעדפת מחשב או מערכת הפעלה מסוימים: בשנים הבאות הופיעו "יישומי מחץ" נוספים, כמו הגיליון האלקטרוני 1-2-3 עבור ה-PC, מיקרוסופט אקסל ו-Powerpoint עבור המקינטוש, דפדפן נטסקייפ ואחריו אינטרנט אקספלורר, ועוד.
ויזיקלק ידעה לעשות מה ששום מכונה עסקית אחרת לא יודעת לעשות, כולל מחשבי מיני ומיינפריים. ה"משהו" הזה היה, בעיני אנשים רבים, רב ערך, שהצדיק בפני עצמו רכישת מחשב אפל ושימוש בו בסביבה משרדית, ובכך חצה את הסף בין "מחשב ביתי" ל"מחשב עסקי". בשנים הבאות המחשבים האישיים דרכו על קו הגבול הזה ולמעשה מחקו אותו: בתחילת האלף השלישי, לא היה הבדל עקרוני בין מחשב אישי ביתי ומחשב אישי עסקי.
סופרים סיביות: עם האוכל בא התיאבון
כעשור לפני האלטייר, ניסח גורדון מור (לימים ממייסדי אינטל) מחברת פיירצ'יילד, החברה הראשונה שייצרה ומכרה מעגלים משולבים, את הכלל שהוכר אחר כך כ"חוק מור": כל 18 חודשים בערך, כמות הטרנזיסטורים שניתן לייצר על פיסת סיליקון אחת מוכפל. בשנים הבאות ה"חוק" ניבא את ההתקדמות בתהליכי הייצור בהצלחה מפתיעה, גם אם במשך הזמן ה"קבוע" של 18 חודשים ראה עליות ומורדות, הכלל הזה סימן את דרכה של התעשייה בשנים הבאות. לדבר היה השפעה גדולה על התפתחות המחשב האישי: האלטייר סופק עם 256 בתים (רבע קילובייט). התצורה הבסיסית של שלושת המחשבים בשלישיית 77 הייתה 4 קילובייט, וכשיצא אוסבורן 1, ב 1981, התצורה הבסיסית של מחשב אישי "רציני" הייתה 64 קילובייט, ופרט למחשבים שנמכרו במחיר דומה למחיר מחשבון שש שנים לפני כן, 16 קילובייט היה המינימום. לכל מעבדי ה-8 סיביות סביבן נבנה מחשב אישי יש מגבלה, שיכולת המיעון שלהם מוגבלת ל 64 קילובייט, וברור לכולם שתוך זמן לא רב, יהיה זה ישים וכלכלי להתקין כפליים, ואף פי ארבעה או שמונה יותר זיכרון, ושהמגמה הזו לא קרובה לסיומה - אנשים רבים חשבו שחוק מור ימשיך לתאר את ההתקדמות בעשור הבא, ובשנים הבאות יהיה זה מעשי להתקין במחשב אישי מגה בייט זיכרון ויותר.
יצרני השבבים, ובראשם אינטל, מוטורולה וזילוג, ראו את "הכתובת על הקיר" לפני שחלוצי התעשייה זיהו אותה, ופנו במרץ לפתח מיקרו מעבדים של 16 ואפילו 32 סיביות, עם יכולת מיעון רבה יותר. חברות נוספות ניסו להיכנס לשוק: חברת נשיונל סימיקונדקטורס החלה בפיתוח מעבד בארכיטקטורה שכונתה 16/32 סיביות, מעין כלאיים, מעבד שרוב מאפייניו הם של מעבד 32 סיביות, אך לא כולם. קשיים בלתי צפויים גרמו למעבד הזה להגיע שנים אחרי המועד המתוכנן, וגם אז, הוא עדיין לא פעל בצורה אמינה, ונכשל.
חברת אינטל פיתחה מספר פרויקטים: אחד מהם היה מעבד 32 סיביות שאפתני, שאמור היה לשמש ספינת הדגל של מעבדי החברה בשם 432, אך פרויקט זה שבסופו של דבר הוצג ב-1981, נחל כישלון חרוץ. העבודה על הפרויקט החלה ב-1975, אך במהרה התברר שהפרויקט יימשך שנים לא מעטות, והחברה פיתחה מוצר ביניים, לסתום את הפער, כדי שלא תהפוך לא רלוונטית עד שפיתוח ה-432 יסתיים. העבודה על המעבד, החלה ב-1976, והוא הוצג בשוק ב-1978, בשם "8086".
בתחילת שנת 1979, הציגה זילוג, יצרנית מעבד 8 סיביות המוביל בשוק המחשבים האישיים, Z80, מעבד 16 סיביות משלה, בשם Z8000.
חברת מוטורולה, שיצרה מעבדי 8 סיביות מוצלחים, שגם נמכרו היטב, אם כי בדרך כלל לא במחשב אישי אלא במוצרים אחרים, בדרך כלל כחלק ממערכת משובצת מחשב, רצתה מאוד לתפוס עמדה דומיננטית, ויצאה עם מעבד בארכיטקטורה "נקיה", שרבים בתעשייה ראו בה את הארכיטקטורה העדיפה, בשם מוטורולה 68000 (מכונה לעיתים 68K). גם מעבד זה היה בארכיטקטורה 16/32, ובשנים הבאות שימש כמנוע של סדרת מחשבים אישיים ותחנות עבודה, אם כי ברבות הימים איבד את מקומו בשוק, ובמהלך שנות ה-90 של המאה חדל לשמש גורם משמעותי. מעבד זה הוצג בשוק לקראת סוף 1979.
תעשיית המחשבים האישיים לא מיהרה לעשות שימוש במעבדים החדשים: רק לקראת 1980 היה זה כלכלי ומעשי לצייד מחשב אישי ב-64 קילובייט, וחלוצי התעשייה הרגישו שעדיין יש הרבה דלק במיכל של ארכיטקטורת 8 סיביות, ובשנים הבאות, הפרויקטים המלהיבים בתעשייה היו מחשבים 8 סיביות, כמו אפל III (פרויקט שהחל ב-1978, ונחל כישלון, בסופו של דבר) ואוסבורן-1, שהוצג ב-1981 והפך לרב מכר כמעט מיד.
שימוש במחשב אישי כמכונה עסקית, תוכנות מתקדמות, והגיליון האלקטרוני בפרט, יצרו מצב חדש: 64K זיכרון מתחיל להיות צפוף: למשל עבור ויזיקלק, שנכתבה לאפל II, עם 48K זיכרון (באפל, 16K ממרחב הכתובות מוקצה ל-ROM), המפתחים הצליחו, בכישרון רב, לדחוס את כל הפונקציונליות לכ-30K תוכנה, מה שמשאיר 20K בערך לגיליון האלקטרוני עצמו: זה המקור למגבלה של 64 עמודות ו-256 שורות לכל היותר. במבט לאחור, היה ברור שכדי שהמחשב האישי יוכל להיחשב כלי עבודה רציני, הוא זקוק ליותר זיכרון.
מאז הוצג זיכרון הליבה, וביתר שאת מאז הופיעו זיכרונות מצב מוצק ("שבבים"), מחיר הזיכרון הלך וירד בהתמדה. ב-1979 מחיר 64K זיכרון הגיע לכ-$500 (ארבע שנים קודם לכן, כשיצא האלטייר, מחיר כרטיס 4K היה כ-$200), והיה ברור שבמחיר הזה, ובמגמה הזו, הצעד הבא הוא מחשב עם יכולת מיעון גדולה יותר.
רקע
חברת IBM מכרה ציוד משרדי להנהלת חשבונות, ובפרט לאוטומציה של הנהלת חשבונות, החל מהמאה ה-19.
כאשר הופיעו המחשבים הראשונים, החברה מיהרה להבין שתוך זמן קצר מוצריה לא יוכלו להתחרות במחשבים, וביצעה הימור גדול, שהשתלם בגדול: החברה החלה לפתח מחשבים בעצמה, ובמהרה כבשה מעמד של בכורה בשוק הזה, אף על פי שלא הייתה הראשונה: ב-1970 הייתה לה הגמוניה בשוק המחשוב, בארצות הברית ובעולם כולו, עם נתח שוק של קרוב ל-70%.
במחצית השנייה של שנות השישים הופיע זן חדש של מחשבים: מחשבי מיני. IBM לא מיהרה להיכנס לשוק הזה, ובמהלך שנות ה-70 הצטמצם נתח השוק שלה לפחות מ-40%. החברה הייתה רווחית, המשיכה לגדול, אבל לא הדביקה את קצב הגידול של שוק המחשבים כולו. החברה עשתה כמה ניסיונות לפתח מחשב קטן וזול יותר, ואפילו ייצרה ומכרה מחשב בשם IBM 5100 שהוצג ב-1973, והקדים את המחשבים האישיים. מחשב זה יכול היה להיחשב "מחשב אישי", אך מחירו הגבוה (בין $9000 ל-$20,000) הציב אותו בעמדה של "מחשב משרדי", ומחוץ להישג ידם של החובבים שיצרו את שוק המחשבים האישיים יש מאין, שנתיים לאחר מכן. בשנים הבאות הוציאה IBM גרסאות חדשות, 5110, 5120, ולבסוף DataMaster, כשבדורות הבאים, היו למערכות ביצועים דומים פחות או יותר למה שהציעו המחשבים האישיים, אך במחיר גבוה יותר: המפרט של ה-DataMaster דומה למדי למפרט של מחשב Kaypro מבוסס CP/M מאותו הזמן, אך המחשב של IBM עלה כ-$9000, לעומת $1800 למכונת CP/M (כלומר פי חמישה), ובנוסף, לא זו בלבד שלמחשב ה-CP/M היה שוק ענף ועשיר של תוכנה, אלא שהמחשב אפילו הגיע עם חבילת תוכנה כלולה במחיר, שהכילה את מעבד התמלילים, הגיליון האלקטרוני, ותוכנת בסיס נתונים המובילים, ומאמצי IBM לחדור לשוק הזה לא צלחו.
לקראת סוף שנות ה-70, וליתר דיוק, מאז הופעת ויזיקלק, החלו אנשי IBM לפגוש מחשבי אפל אצל לקוחותיהם, והיו גם עובדים שרכשו מחשבים אישיים מדגמים שונים לשימושם האישי. הנהלת החברה הייתה נחושה בדעתה לא להפסיד את שוק המחשבים האישיים, אחרי שבמידה רבה הפסידה את שוק ה"מיני" לחברות קטנות ו"רעבות" יותר. ההנהלה החליטה להעמיד כניסה לשוק המחשבים האישיים, בעדיפות גבוהה.
מחלקות החברה השונות התבקשו להציע הערכות מחיר למרכיבים הדרושים לבניית מחשב אישי חדש, שיהיה תחרותי בשוק, והיה ברור שבנוהלים על פי הם פעלה IBM, היא פשוט לא יכולה לייצר מחשב אישי תחרותי בעצמה - מבנה העלויות שלה לא התאים למשימה. היו ב-IBM אנשים שחשבו שלא כדאי לחברה להיכנס לשוק הזה, אך נשיא החברה, ג'והן אופל, והמנכ"ל פרנק קרי, לא נמנו עמם: השניים כבר הקימו מספר פרויקטים שנוהלו כמעין "חברת הזנק פנימית" (גישה שאומצה על ידי חברות נוספות בשנים הבאות), וקיבלו החלטה נועזת, להקים עוד פרויקט כזה, עם המשימה לפתח מחשב אישי שישיג שליטה בשוק.
.
PC - תיאור והיסטוריה
נפתח מרכז פיתוח חדש ומבודד בבוקה רטון, פלורידה, ובפרויקט בזק, שנמשך פחות משנה (בזמן שפרויקט אופייני בחברה נמשך באותה תקופה בין שלוש לחמש שנים), פותח מחשב שהיה מבוסס כולו על רכיבים של יצרנים אחרים. המחלקה היחידה בחברה שהצליחה לזכות ב"מכרז" של מרכז הפיתוח, הייתה המחלקה שפיתחה את המקלדת של DataMaster וקיבלה את ה"חוזה" לפתח ולייצר את מקלדת המחשב החדש. פרט למקלדת, ה-PC של IBM לא מכיל כל רכיב שמיוצר בחברה, מספק הכוח ועד גוף המחשב. החברה נקטה בגישה דומה גם עבור תכנה - מערכת ההפעלה ומפרש הבייסיק סופקו על ידי מיקרוסופט, עם מערכת הפעלה שנייה (CP/M-86) של חברת דיגיטל ריסרץ'.
מחשב IBM PC, שהוכרז בשם זה, וגם כ "5150", הוכרז והחל להימכר בחודש אוגוסט 1981. כמו האלטייר והאפל (ובשונה מ-TRS, PET ומקינטוש), המחשב "פתוח": בלוח האם יש חריצי הרחבה שמיועדים לכרטיסים של יצרנים אחרים להוספת פונקציונליות, ו-IBM סיפקה למפתחים תיעוד מלא, כולל שרטוטים סכמטיים ו-listing של קוד המקור של ה-BIOS. פתיחות זו היא שבירה חדה מהאופן בו החברה פעלה עד אז. IBM לא עודדה חברות אחרות לייצר ולמכור ציוד היקפי עבור מחשביה הגדולים, ועד אז, מעולם לא מכרה מחשב עם מערכת הפעלה שלא פיתחה בעצמה.
המחשב בנוי על לוח אם יחיד, שמכיל את המעבד, זיכרון, קושחה, בקר למקלדת ולרשמקול קלטות (בפועל, כמעט ולא היה שימוש בכונן קלטות עבור ה-PC, ובדגמים הבאים הוא נעלם). בלוח האם 8 חריצי הרחבה לכרטיסים שונים. בפועל, לפחות שני כרטיסים הותקנו בכל מחשב - כרטיס מסך, ובקר לכונני הדיסקטים. להלן פירוט חלקי:
בשנים הבאות, ה-PC הפך דומיננטי יותר ויותר. קמו חברות הזנק, עם מימון של קרנות הון סיכון לייצור ושיווק חומרה, ציוד היקפי, ובעיקר תוכנה, המיועדים ל-PC. כש-IBM הכריזה על ה-PC, חברת אפל יצאה במודעת עמוד שלם בעיתון "ברוכה הבאה, IBM", אבל תוך זמן לא רב פסקו מכירות אפל במגזר העסקי: מכירות ויזיקלק נמחקו למעשה, ומחשבי אפל נעלמו מסביבה עסקית.
יציאת ה-PC הייתה קטליזטור להתקדמות דרמטית בתחום הציוד ההיקפי: מדפסות, כונני דיסקטים, ומאוחר יותר כוננים קשיחים, מודמים, סורקים, וכן הלאה. הארכיטקטורה הפתוחה שלו, והתיעוד המעולה (והמלא - עד כדי קוד המקור של ה-BIOS, ושרטוטים סכמטיים של לוח האם) הקלו על יצרנים אחרים להציע שפע של כרטיסים שהרחיבו את יכולות המחשב. בשנים הבאות IBM ניסתה לסגת מהפתיחות הזו, אחרי שהחלה להפסיד חלק הולך וגדל מהשוק ליצרני התואמים, אבל זה היה מאוחר מדי: למעשה השוק הלך עם הסטנדרטים שקבעו התואמים, והתעלם מהדגמים החדשים של IBM, ובהדרגה זו נפלטה מהשוק, בתחילה כיצרן, תוך שהיא ממשיכה למכור מחשבים שיוצרו עבורה על ידי יצרנים אחרים, ובראשם לנובו, ולבסוף פרשה גם מפעילות זו.
הצלחת ה-PC הייתה כמעט מידית. המכירות התאימו לתחזיות הוורודות ביותר של IBM, ואף עלו עליהן. איש השנה של המגזין "טיים" ב-1982 היה "המחשב", כשברור שמדובר במחשב אישי. טיים לא ציין במפורש על איזה מחשב מדובר, אבל תוך שנים ספורות המעמד של ה-PC נראה דומה למעמד של מחשבי המיינפריים של IBM בסוף שנות ה-60.
IBM הציגה דגמים חדשים: ב-1983 את ה-XT, שהגדיל את הזיכרון עד 640KB, והוסיף אפשרות לכונן קשיח, ובשנה הבאה AT, עם מעבד אינטל 80286 בקצב שעון 6MHZ. בשנים הבאות, הופיעו מחשבים תואמים, של חברות אחרות, ולקראת סוף שנות ה-80, "תואמי PC" תפסו את הבכורה, כשחלקה של IBM עצמה בשוק מצטמצם והולך, עד שנפלטה ממנו לגמרי.
תואמים
עם הצלחת ה-PC, מחשבים תואמים החלו להופיע. מחשב "תואם" נחשב למחשב שיכול להריץ כל תוכנה שנכתבה עבור ה-PC, ומאפשר להשתמש בכל כרטיס הרחבה שנוצר עבור ה-PC. אחד התואמים הראשונים היה ה-Compaq Portable, שיצא ב-1982, קצת יותר משנה אחרי הופעת ה-PC. החוזה של מיקרוסופט עם IBM איפשר למיקרוסופט למכור את מערכת ההפעלה DOS ישירות, לצרכנים ולחברות אחרות, ובעזרת הארכיטקטורה הפתוחה (והמתועדת) של ה-PC, היה קל למדי ליצור תואם מושלם. אחד האתגרים היחידים שנותרו הייתה הקושחה (BIOS), ומספר יצרני תואמים זולים העתיקו בפשטות את ה-BIOS של ה-PC. בעקבות תקדים מפסק דין שניתן בתביעה של חברת אפל נגד חברת פרנקלין, שייצרה ומכרה מחשבים תואמי אפל II, החלה IBM לתבוע יצרני תואמים שהעתיקו את ה-BIOS.
ב-1984 פיתחה חברת פניקס טכנולוגיות (Phoenix Technologies) ערכת BIOS "נקייה", תוך שימוש בטכנולוגית הנדסה הפוכה שמכונה לעיתים "חדר נקי": קבוצה אחת של מהנדסים כתבו בקפדנות את מפרט התוכנה של ה-BIOS, תוך שימוש בתיעוד ובקוד המקור ש-IBM פרסמה, וקבוצה שנייה (למעשה מהנדס יחיד, שמעולם לא ראה את הקוד של ה-BIOS, ולמעשה מעולם לא כתב תוכנה עבור מעבדי אינטל), פיתחה את ה-BIOS על סמך המפרט שהקבוצה הראשונה יצרה. זמינות הקושחה הנקייה פתחה את הדלת לתואמים זולים, ותוך זמן לא רב ה-PC הפך לאחת המכונות המשרדיות הנפוצות ביותר.
עם הזמן, אפיק ה-PC התפתח, מהאפיק המקורי, שעם הזמן קיבל את הכינוי Industry Standard Architecture, או (כינוי שמציין גם את האפיק המורחב של ה-AT), דרך ניסיון כושל של IBM להגדיר מחדש את הסטנדרט, בשם מיקרו-צ'נל, סטנדרט מתחרה של מספר יצרניות תואמים בשם EISA, ובהמשך התייצבות על אפיק נתונים שהוגדר על ידי אינטל, בשם PCI.
דגמים חדשים עשו שימוש במעבדים חדשים, דרך 80286, 80386, 80486, פנטיום, Core 2, וכן הלאה. ציוד היקפי כמו מדפסות המשיך להשתפר, תוך ירידה מתמשכת במחיר.
מערכות הפעלה נוספות הופיעו, חלקן נכתבו ל-PC, וחלקן הותאמו אליו, ביניהן OS/2, חלונות, לינוקס, ועוד. לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, ה-PC הוא המחשב הנפוץ ביותר הן במשרד, הן בבית, והן בחוות שרתים. למעשה, כמעט כל תשתית מחשוב הענן בעולם עושה שימוש במחשבים המבוססים על ארכיטקטורת ה-PC, עם מעבדים של אינטל או תואמיהם.
תחנות עבודה
תחנות עבודה הן מחשבים המיועדים למשתמש יחיד, דומות בגודלן למחשב אישי, אבל במחיר שאינו מתאים לצריכה פרטית, וביצועיהן עולים על הביצועים של מחשב אישי מאותו זמן. בדרך כלל, תוך שנים ספורות מהופעת תחנת עבודה, הביצועים של מחשב אישי סטנדרטי משתווים לביצועיה.
תחנות העבודה היו נפוצות בשני העשורים האחרונים של המאה ה-20, אך במאה ה-21 הן נעלמו בהדרגה, וכיום אין למעשה שוק פעיל של תחנות עבודה. רוב תחנות העבודה הציעו מסכים גדולים (יחסית למחשבים אישיים מתקופתן) עם רזולוציה גבוהה, ולכן מוכרות גם כ"תחנת עבודה גרפיות". פרט למספר קטן של יוצאי דופן, תחנות עבודה מריצות גרסה זו או אחרת של מערכת ההפעלה יוניקס.
מספר תחנות עבודה מפורטות להלן. הרשימה חלקית: חברות נוספות הציעו תחנות עבודה, ביניהן NEC, Fujitsu, NeXT, דאטה ג'נראל (Aviion), ו-AT&T. בדרך כלל תחנת עבודה לא נחשבות ל"מחשב אישי", אף על פי שההבדל נעוץ בעיקר במחיר ובמיצוב בשוק, כשהמכונות עצמן לא שונות מהותית ממחשבים אישיים. יש מקרים גבוליים, למשל הליזה של חברת אפל, מתאימה יותר להגדרה של "תחנת עבודה", אך אפל בחרה לשווק אותה כ"מחשב אישי", ובדרך כלל אינה נחשבת תחנת עבודה.
מקינטוש
כמו ליזה, המקינטוש הציג ממשק משתמש גרפי, ובכך היה למחשב האישי השני, אחרי ליזה, עם ממשק כזה. בהשקת המקינטוש השקיעה אפל בפרסום ויצירת עניין בציבור - למשל, הפעם הראשונה בה הוצגה פרסומת למחשב במשחק הסופרבול (משבצת הפרסומת היקרה ביותר בטלוויזיה האמריקאית) הייתה בקליפ הפרסומת "1984" עבור המק, ששודר בסופרבול 1984. ההשקעה הגדולה הייתה משתלמת ביותר: הקליפ שודר שוב ושוב ברשתות הטלוויזיה השונות (שידורים שלא עלו לאפל דבר), ונחשב אבן דרך בתולדות הפרסום.
המקינטוש, בגרסתו המקורית, ייצג הבטחה גדולה, בזכות ממשק המשתמש הגרפי, שהפך שימוש בתוכנה לאינטואיטיבי וקל, לעומת התוכנות הקיימות שדרשו לימוד ממושך לפני שהמשתמש יכול להפיק מהן תועלת.
ההבטחה מומשה באופן חלקי בלבד במק המקורי, וייצגה שבירה חדה מהמחשב שהפך את אפל לחברת המחשבים האישיים הגדולה והחשובה בעולם לפני ה-PC: כמה מהגורמים הקריטיים להצלחת האפל ][ היו הצבע, והפתיחות, בעיקר אפשרויות ההרחבה שייצגו 8 חריצי ההרחבה באפל. המקינטוש, לעומתו, היה מחשב מונוכרום (רק ב-1987, שלוש שנים אחרי המק המקורי, הושק מקינטוש II, המחשב הראשון במשפחת המק שתמך בצבע), סגור לחלוטין, ללא כל אפשרות למשתמש להרחיבו מעבר למה שיצא מהקופסה. המק המקורי סופק עם 128K זיכרון (שלוש שנים אחרי השקת ה-PC, שתמך ב-640K, כלומר פי 5 יותר זיכרון), ובמהרה התברר למשתמשים ש-128K למעשה לא מספיקים כדי לבצע כל משימה מועילה. ההתלהבות בשוק עם הצגת המק הייתה גדולה, ובחודשים הראשונים אפל מכרה כמה עשרות אלפי מחשבים, בהתאמה לציפיות. תוך זמן קצר המגבלות של המחשב התבררו לציבור, והמכירות צנחו, מה שהביא למעשה לפיטורי מוביל הפרויקט ומייסד אפל, סטיב ג'ובס, בתחילת 1985.
לקראת סוף 1984 השיקה אפל דגם שפתר באופן חלקי את הפגם הבולט ביותר של המק - מיעוט הזיכרון ("מקינטוש 512"). אחרי פיטורי ג'ובס המשיכה אפל להוציא דגמים שפתרו בהדרגה את פגמי המק. ב-1986, כשנתיים אחרי המק המקורי, הוצג "מקינטוש פלוס", שהכפיל את הזיכרון ל-1MB, והוסיף ממשק SCSI, ובכך אפשר לראשונה שימוש בכונן קשיח במחשב. ב-1987 נוספו צבע ופתיחות עם "מקינטוש II", ובמהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 המשיכו להופיע דגמים נוספים, חזקים יותר.
מחשבי מקינטוש עדיין מפותחים ונמכרים על ידי חברת אפל כיום (2018), כשבמהלך השנים עברו שינויים רבים. כמה מהבולטים בהם היו: החלפת מעבדי מוטורולה מסדרת 68000 (לפני כן הוצגו דגמים שהשתמשו במעבדים 62020, 68030, ו-68040), במעבד PowerPC המבוסס על טכנולוגיית POWER של חברת IBM באמצע שנות ה-90, והחלפה שנייה, במעבדים מסדרת x86 של אינטל, באמצע שנות ה-2000.
מערכת ההפעלה עברה שדרוגים רבים, מדגם לדגם, וב-2001 הוחלפה במערכת הפעלה חדשה, OSX, שמבוססת על מערכת ההפעלה NeXTSTEP, של מחשב NeXT. החל ב-1997, מחשבי מקינטוש נמכרים גם כמחשבים ניידים, ונתח השוק של מקינטוש בתצורה הניידת (תחת שמות שונים, כמו PowerBook ו-MacBook), הולך ועולה בהתמדה, הן מול מקים שולחניים, והן מול ניידים תואמי PC.
המקינטוש הוא למעשה המחשב האישי היחיד שקיים בשוק באופן משמעותי מלבד ה-PC, אך אף על פי שמחשבי מקינטוש כבשו מספר שוקי נישה, כמו הוצאה לאור שולחנית, ולתקופה מסוימת השוק החינוכי, הרי שלעומת תפוצת המחשבים תואמי PC, נתח השוק של המק מעולם לא עלה מעל 17%.
אלו ואחרים
זו רשימה לא ממצה של המחשבים האישיים שהוזכרו עד כה, ואחרים. הרשימה לא ממשיכה אחרי 1990 - פחות או יותר מאז השוק שייך, כמעט בלעדית, לתואמי PC ומחשבי מקינטוש. מחשבים מתקדמים חדשים יותר לא נקראים בדרך כלל "מחשב אישי" אלא מחשב לוח, טלפון חכם, ושמות נוספים.
המשחק משתנה שוב: חלונות
ב-1982, חברת VisiCorp (משווקת VisiCalc, מוצר התוכנה הנמכר ביותר בעולם עד אז), הדגימה מוצר תוכנה מהפכני, שהבטיח לממש ממשק משתמש גרפי ל-PC, בשם Visi-On. המוצר יצא לשוק בסופו של דבר בתחילת 1984, כשהחברה כבר הייתה בשלבי התפרקות, ולמוצר עצמו הייתה השפעה מועטה. לעומת זאת, להדגמה שנערכה ב-1982 הייתה השפיעה חשובה. הנהלת חברת מיקרוסופט, החליטה להתחיל לפתח מוצר דומה. כשמחשב המקינטוש היה בשלב הפיתוח בחברת אפל, פנתה זו לחברת התכנה המובילה אז, מיקרוסופט, לפתח יישומים עבור המחשב. מיקרוסופט אכן פיתחה מספר יישומים, ביניהם מעבד התמלילים WORD (למיקרוסופט היה מעבד תמלילים בשם זה עבור DOS, אבל מדובר במוצר שונה לגמרי), והגיליון האלקטרוני אקסל (בשנים הבאות הסבה מיקרוסופט את שני המוצרים לחלונות, וגרסת חלונות שלהם דומיננטית כך שכמעט אין מוצרים מסחריים מתחרים בסביבה זו). למעשה, בשנה הראשונה אחרי יציאת המק, מיקרוסופט הייתה כמעט החברה היחידה פרט לאפל עצמה שהציעה מוצרי תוכנה למק, והיא המשיכה להיות יצרן התוכנה הגדול ביותר למק למספר שנים נוספות.
מידת השימושיות של הגרסאות הראשונות של המוצר הייתה מפוקפקת, אך שלא כמו המתחרים, חברת מיקרוסופט הוציאה גרסאות חדשות, יותר ויותר שימושיות. ב-1988 יצאה גרסה בשם windows-386, שכמו ששמה מרמז, דורשת מעבד אינטל 80386. הגרסה הזו ידעה לנצל את המעבד בצורה שמערכת ההפעלה DOS, שנכתבה כדי לרוץ על מעבדים פשוטים יותר, לא יכלה לנצל, ולדעת מבקרים רבים, גרסה זו של "חלונות" היא הראשונה המועילה באמת. בעקבותיה יצאו חלונות 3.0 ב-1990) ו-3.1 ב-1992, ובשלב זה המערכת הגיעה לתפוצה נרחבת: עד אז, הרוב המכריע של מחשבים שנמכרו היו מצוידים בחומרה מתאימה לשימוש במערכת (מעבד 386 או חדש יותר, מסך צבעוני ברזולוציה מספיקה, ובדיסק קשיח), הופיעו תכנות שלמעשה דרשו מערכת "חלונות" כדי לפעול, וקהל המשתמשים החל לצפות למערכת הפעלה עם ממשק משתמש גרפי. בשנים הבאות יצאה מיקרוסופט עם גרסאות חדשות: חלונות 95 ב-1995 (לפירוט מלא, כולל גרסאות חדשות יותר, ראו בערך המורחב).
אחרי יציאת 95, למעשה כל יצרני המחשבים האישיים תואמי PC הציעו את מוצריהם עם מערכת הפעלה "חלונות" מותקנת, כשבדרך כלל, אם יש ללקוח בחירה, היא תמיד בין מספר גרסאות של חלונות.
עד סיום המילניום, למעשה כל מערכת הפעלה של מחשב לשימוש כללי כללה ממשק משתמש גרפי, כאופציה או כאפשרות היחידה. כל התכנות לשימוש במחשב אישי עושות שימוש בממשק המשתמש הגרפי של מערכת ההפעלה.
1990 – 2000 - אינטרנט, זינוק במפרט
בתחום המעבדים, התחרות המשמעותית היחידה לאינטל כשמדובר במחשבים אישיים היו יצרנים שייצרו מעבדים בארכיטקטורה של אינטל (המכונה גם x86). אמנם בתקופה זו יוצרו מעבדים בכחצי תריסר ארכיטקטורות מתחרות (כמו SPARC,, PowerPC, MIPS, ARM  אלפא ועוד, לאף אחד מהם לא הייתה נוכחות משמעותית בשוק המחשבים האישיים.
רשת האינטרנט החלה לקראת סוף שנות ה-60 כפרויקט של משרד ההגנה האמריקאי, ובמקביל להתבססות שוק המחשבים האישיים, הועברה על ידי ממשלה ועל ידי גופים אוניברסיטאיים שונים שהחזיקו זכויות על חלקים שונים, לרשות הציבור, ובראשית שנות ה-90 התווסף לרשת כלי רב עוצמה, שהתברר כ"קלף המכריע" (או killer-app בז'רגון של עיתונאי המיחשוב האישי): הכלי בו מדובר הוא הצירוף של פרוטוקול תקשורת בשם HTTP, שפת תגיות בשם HTML, ויישום, שלימים קיבל את השם "דפדפן". צירוף זה מכונה World Wide Web, ואף על פי שבתחילת העשור עדיין לא התקיים, עד סוף העשור הפך דומיננטי עד כדי כך שנדיר היה למצוא מחשב אישי שדפדפן אינטרנט לא מותקן עליו, ועל רבים מהמחשבים הללו, הדפדפן היה אחד היישומים העיקריים בו השתמש בעל המחשב. בערים רבות בעולם קמו אינטרנט קפה - מקום עסק בו מותקנים מספר מחשבים אישיים המחוברים לרשת האינטרנט, אותם אפשר לשכור לפרק זמן כדי להשתמש באינטרנט, כך שגם כאשר המשתמש רחוק מביתו ומהמחשב האישי שלו, הוא עדיין יכול להשתמש במחשב אישי אחר, כדי לגשת לאינטרנט. במידה רבה, האינטרנט הגדיר מה "מספיק" כדי לשמש מחשב אישי: מכשיר בעזרתו ניתן להשתמש בדפדפן אינטרנט.
במקביל לשינויים המערכתיים הללו, בעשור זה חומרת המחשבים האישיים המשיכה להתפתח - בעשור זה היה מקובל שתוחלת החיים הסבירה למחשב אישי היא בין שנתיים לארבע שנים, לא בגלל כשל כלשהו, אלא משום שתוך ארבע שנים המחשב הפך למיושן ללא תקנה: במהלך העשור עלה נפח האחסון האופייני במחשב אישי מכמה מאות מגה-בייט לכמה מאות גיגה בייט, נפח הזיכרון האופייני עלה מכמה מגה בייט לכמה עשרות או מאות מגה בייט, ולפעמים אף יותר. קצב השעון האופייני עלה מכמה עשרות מגה-הרץ עד גיגה-הרץ ויותר. מסכים שטוחים בטכנולוגיות שונות החלו להחליף את המסכים מבוססי שפופרת קרן קתודית (CRT), מחשבי ירך בעלי יכולת גדולה יותר ויותר הופיעו, ובמקרים מסוימים החלו להחליף מחשבים שולחניים.
לקראת סוף העשור (1997), חזר מייסד אפל סטיב ג'ובס לחברה ממנה פוטר בשנה שאחרי יציאת המקינטוש, 1985, וחזרתו סימנה שינוי כיוון לחברה שהייתה בשקיעה ממושכת במהלך שנות ה-90. בשנה הבאה, 1998 יצאה החברה עם המוצר הראשון אחרי חזרת ג'ובס, ה-IMac, ובעשורים הבאים החברה שבה וכבשה לה מעמד מכובד בשוק המחשבים האישיים, בין השאר בזכות סדרת מחשבי ירך, שהגדירו את הסטנדרט לאיכות מחשבי ירך.
ציוד היקפי
יחד עם התפתחות המחשבים האישיים, התפתחו גם רכיבים נוספים, שמתחברים למחשב בצורה זו או אחרת, ומכונים באופן כללי "ציוד היקפי". יש רכיבים שנחשבו בתחילה לציוד היקפי, ובהמשך נכללו כחלק מובנה מהמחשב.
טלטייפ
המחשבים האישיים הראשונים, אלטייר, אימסאי, ואחרים, לא כללו מקלדת, או מסך, והמשתמשים שלא הסתפקו במפסקים המותקנים בפנל הקדמי השתמשו במסוף מחשב, שהתחבר למחשב דרך תקשורת טורית (לשם כך היה נחוץ להוסיף בקר תקשורת טורית, שגם הוא לא נכלל במחשב הבסיסי). המסוף המקובל היה למעשה טרמינל טלטייפ, בדרך כלל מסוג ASR 33. מסופים אלו בדרך כלל נמכרו לחברות, ולא נחשבו מוצרי צריכה, והחובבים מצאו דרכים מדרכים שונות לשים ידם על מסוף כזה - בדרך כלל עודפי ציוד וציוד משומש, כשחברות שהשתמשו במסופים כאלו חידשו ציוד. מאוחר יותר, חברת MITS הוסיפה לקטלוג שלה מסוף ASR 33 כדי להנגיש את האפשרות לחובבים (רק מי שקנה בחברה מחשב אלטייר היה יכול להזמין בה את המסוף).
הטלטייפ כולל מקלדת ומדפסת, שמאפשרים תקשורת עם המחשב: המשתמש שולח הוראות למחשב דרך המקלדת, והמחשב "עונה" דרך המדפסת. נוסף לשני אלו, הטלטייפ מצויד גם בקורא/מנקב סרטי נייר מנוקבים, ובכך מספק גם מערכת אחסון, ובעיקר דרך לטעון תוכנה. מצד אחד, הטלטייפ סיפק פתרון "מן המוכן" לשלוש פונקציות חשובות - קלט, פלט, ואחסון. פתרונות טובים יותר הגיעו בהמשך, ותוך פחות משלוש שנים מהופעת האלטייר, שימוש בטלטייפ בצמוד למחשב אישי למעשה נעלם.
בעד הופעת אמצעי אחסון טובים יותר, סרטי נייר היו הדרך הסטנדרטית להפצת תוכנה. האלטרנטיבה היחידה הייתה פרסום תוכנה, בשפת סף בצורה מודפסת, במגזין או כדומה, בלי דרך מעשית לטעון את התוכנה בלי שגיאות לזיכרון המחשב.
מקלדת
בשלב הבא הופיעה חלופה למסוף: מסך ומקלדת. היצע המקלדות היה מוגבל, וגם כאן, החובבים בדרך כלל מצאו אותן בשוק העודפים והציוד המשומש. מקלדות אלו בדרך כלל התחברו, כמו המסופים, דרך קו תקשורת טורי.
ב-1976 הופיעו שני מחשבים שבישרו את השינוי: מחשב אפל I אמנם לא כלל את המקלדת עצמה, אבל הוא כבר הכיל את בקר המקלדת על הכרטיס (המחשב כולו היה "הכרטיס"), וחברת אפל עזרה למשתמשים לקנות מקלדת מתאימה. למחשב זה לא הייתה השפעה ממשית, ומאות ספורות בלבד יוצרו, וחשיבותו הוא בהיותו מעין אבטיפוס מוקדם של אפל ][, שהופיע בשנה הבאה. בערך באותו הזמן, קיץ 1976, הופיע מחשב נוסף, בשם SOL-20, של חברת פרוססור טכנולוגי, הסול היה המחשב האישי הראשון בתצורה שבמהרה הפכה סטנדרטית: המחשב הכיל בנוסף למקלדת (לא רק "בקר מקלדת" כמו האפל, אלא גם את המקלדת עצמה), גם בקר וידאו, מספר יציאות טוריות ומקביליות, וממשק לכונן קלטות שמע, שמאפשר לטעון תוכנה ולשמור נתונים. בשנה הבאה הופיעה "שלישיית 1977", קומודור פט, רדיו שק TRS-80, ואפל ][, שכל אחד מהם כלל מקלדת כחלק בלתי נפרד מהמחשב, ומאז ועד הופעת מחשבי כף היד, כמעט כל מחשב אישי כולל מקלדת, וכיום בדרך כלל מקלדת לא נחשבת "ציוד היקפי".
כשיצא ה-PC ב-1981, נקבע סטנדרט חדש למקלדת: מאז ה-SOL ב-1976 עד אז, מקלדות במחשבים אישיים היו בדרך כלל מחוברות באופן קשיח למחשב עצמו. מקלדת ה-PC, נפרדת מהמחשב, ומחוברת אליו בעזרת כבל, שהתחבר למחבר מסוג "דין". המקלדת כללה מקשים ל,, ו, לוח מקשים למספרים, ועשרה "מקשי פונקציות" F1 עד F10. פרט לתצורה, המקלדת קבעה סטנדרט חדש לאיכות, מעבר לכל מה שהיה מוכר עד אז בעולם המחשבים האישיים (מקלדות באיכות דומה היו מקובלות במסופי מחשב). תצורה זו הפכה סטנדרטית, בשינויים קלים: בדגמים הבאים מקשי הפונקציות עברו מצד שמאל של המקלדת לחלקה העליון, ומספרם גדל מ-10 ל-12, נוספו מקשי חיצים, שבדגם המקורי היו משותפים ללוח המקשים המספרי. בשנים הבאות, המחבר הוחלף ל"מיני דין", שמוכר יותר כ"מחבר PS/2", ובהמשך הופיעו מקלדות המחוברות ל-USB, שהפך בהמשך לסטנדרט, לצד מקלדות אלחוטיות, שאינן מחוברות למחשב בחיבור פיזי כלשהו.
וידאו
כשם שהמחשבים האישיים הראשונים לא כללו מקלדת, הם גם לא כללו התקן וידאו. בראשית 1976, כשנה אחרי הצגת האלטייר, הופיעו שני כרטיסי וידאו לאפיק S-100: הראשון נקרא Dazzler, בתרגום חופשי "מהמם", שייחודו היה תמיכה בצבע. הרזולוציה של הדאזלר למעשה לא אפשרה להציג טקסט - מודי התצוגה של הכרטיס היו 32X32 ו-64X64 בצבע, או 128X128 שחור-לבן. השימוש העיקרי בו היה למשחקים, ומספר לא גדול של כרטיסים נמכרו. זה היה המוצר הראשון של חברת קרוממקו, שבהמשך הייתה יצרן חשוב במחשבים וציוד היקפי סביב אפיק S-100. הכרטיס השני, היה מבוסס באופן רופף על פרויקט TV-Typewriter, ונקרא VDM-1. הכרטיס הציג טקסט בשחור לבן, 16 שורות של 64 תווים, עם מערכת תווים מלאה, כולל אותיות גדולות וקטנות (כלומר A-Z וגם a-z. אמצעי הפלט שהיה עד אז, הטלטייפ, מוגבל לאותיות גדולות בלבד, וכמוהו גם מחשבים שהופיעו אחר כך, כמו אפל ][ ורדיו שק TRS-80). כרטיס זה זכה להצלחה, ולמשך זמן מה היה מעין סטנדרט עבור מחשבי אלטייר ואימסאי, ואפילו נבנו עבורו "תואמים". שני הכרטיסים היו גדולים: הכרטיס של קרוממקו היה למעשה זוג כרטיסים, מחוברים ביניהם בכבל. ה-VDM-1 אמנם היה כרטיס בודד, אבל רוחב חלק מהרכיבים עליו גרם למעשה לכך שהכרטיס תפס שני חריצי הרחבה, כי מפאת רוחבו, לא היה ניתן להשתמש בחריץ שמשמאלו.
ה-SOL-20 ב-1976, בישר את הסטנדרט החדש: מחשב שלם כולל בקר וידאו (אם כי לא תמיד את המסך עצמו). "שלישיית 1977" קבעה את הסטנדרט סופית, ומאז לא הוצג שום מחשב משמעותי שלא כלל בקר וידאו, ומבחינה זו אפשר לחשוב על בקר וידאו כחלק מובנה מהמחשב, ולאו דווקא "ציוד היקפי".
אחסון
ללא אמצעי אחסון, השימושיות של מחשב מוגבלת מאוד. כשהופיעו האלטייר, ואחריו IMSAI ואחרים, אמצעי האחסון הזמין היחיד היה קורא ומנקב סרטי נייר, המובנה במסוף טלטייפ.
קלטות שמע
תוך זמן קצר הופיעו תחליפים טובים יותר ומתאימים יותר למחשב אישי. הראשון בהם היה כרטיס בקר לכונן קלטות שמע. בעזרת כרטיס כזה, ניתן לשמור תוכנה ונתונים על גבי קלטת שמע, ולטעון אותם מאוחר יותר למחשב. גם כאן, ה-SOL-20, ואחריו "שלישיית 1977" קיבעו את הסטנדרט: מתאם לכונן שמע מגיע כחלק מהמחשב הסטנדרטי. אפילו ה-PC, כשהוצג ב-1981, כלל מתאם לכונן קלטות שמע, אף על פי שאז הסטנדרט היה כבר כונן דיסקטים, ומעטים מאוד, אם בכלל, השתמשו באפשרות הזו.
יצרנים שונים השתמשו בשיטות שונות לאפנן את המידע לצורך שמירה וטעינה, וכתוצאה מכך, לא ניתן להשתמש בקלטת שהוקלטה באחד מהם, במחשב אחר, אלא אם כן המחשב השני מצויד בדיוק באותו בקר. עובדה זו יצרה בעיה הן לחובבים עצמם, והן ליזמים שמצאו בקלטות אמצעי זמין ונוח להפצת תוכנה. בחסות מגזין BYTE, התכנסו מספר חובבים ויצרנים בנובמבר 1975 בקנזס סיטי לוועידה שקבעה סטנדרט שכונה "סטנדרט קנזס סיטי" לאחסון נתונים על קלטות שמע. בפועל, התמיכה בסטנדרט הייתה מוגבלת, אבל כיוון שבמהרה מחשבים סיפקו בקר מובנה, ומכיוון שבדרך כלל ממילא לא הייתה תאימות תוכנה בין המחשבים השונים, הבעיה נפתרה בדרך אחרת. חשיבותו של הסטנדרט הזה היא בעצם קיומו, יותר מאשר הסטנדרט עצמו: יצרני מחשבים אישיים המשיכו להתכנס ולקבוע סטנדרטים, מהם עם השפעה ממשית חשובה.
תקליטונים
התקליטון הומצא בחברת IBM ב-1969. בזמן שהופיעו המחשבים האישיים הראשונים, כונני תקליטונים כבר היו זמינים, ממספר יצרנים שונים. התקליטונים היו בקוטר 8 אינץ' (כ-20 סנטימטר), ובאותו זמן שהופיעו המחשבים האישיים הראשונים, יצאה חברת שוגרט עם כונן התקליטונים הראשון בקוטר 5.25 אינץ' (כ-13 סנטימטר). ההתאמה של כונן התקליטונים כאמצעי אחסון למחשב אישי הייתה ברורה מיד, אבל כמה מכשולים נותרו בדרך: כדי להתממשק עם כונן תקליטונים נחוץ בקר תקליטונים, כלומר כרטיס הרחבה, וגם כשהופיעו כאלו, הם עדיין סבלו מבעיות של גודל, מחיר, צריכת הספק ואמינות. למרות בעיות אלו, מספר יצרנים ייצרו ומכרו כרטיסי הרחבה כאלו, יחד עם התוכנה הנחוצה לשימוש בהם. אחת החברות הראשונות שזכו בהצלחה מסחרית עם בקרי כונני תקליטונים, הייתה חברת North Star, שיצרה ומכרה בקר עבור כונן AS-400, הכונן הראשון של שוגרט בגודל 5.25. יצרנים אחרים הציעו בקרים, כולל לתקליטונים 8 אינץ'. בקרים אלו היו גדולים (כמה מהם תפסו שני חריצי הרחבה, וכולם הורכבו מעשרות רבות של שבבים), חלקם סבלו מבעיות אמינות, ומחירם גבוה (הבקר של North Star עלה כ-$700, והכונן עצמו עלה לפחות כמחיר הזה, אם לא יותר). הפריצה המשמעותית הייתה ב-1978, כשנה לאחר השקת אפל ][, כשחברת אפל הציגה עבורו את כונן הדיסקטים "דיסק II". מייסד החברה, סטיב ווזניאק, המציא דרך להעביר את מירב העול למעבד של המחשב, ובנה בקר בעזרת שמונה רכיבים פשוטים בלבד - החשוב בהם הוא רכיב זיכרון לקריאה בלבד, שהכיל את תוכנת הבקרה וטבלת התמרה שהתוכנה השתמשה בה, והשבבים הנוספים זולים ופשוטים. הכונן עצמו היה מבוסס על שוגרט AS-400, אבל בזכות הבקר של ווזניאק, כמעט כל חומרת הבקרה הוסרה ממנו, והמחיר שאפל שילמה לשוגרט היה נמוך בהרבה מהמחיר של AS-400 מלא. המוצר זכה להצלחה רבה - יש המייחסים את הצלחת המחשב במידה רבה לזמינות כונן הדיסקטים האמין והזול יחסית.
עד הופעת ה-PC ב-1981, היה כבר כונן התקליטונים לציוד סטנדרטי, שהיה חלק מהחבילה כמעט בכל מחשב אישי. המקינטוש, שהופיע ב-1984, הציג חידוש גם בתחום זה - כונן 3.5 אינץ' (של חברת סוני), ואחריו מחשבים אחרים עברו לגודל זה, כולל דגמים חדשים של PC, ופורמט זה הפך לסטנדרט החדש. עם התפשטות רשת המחשבים, וכונני תקליטורים, חשיבות כונן הדיסקטים הלכה וירדה. מחשב NeXT שהוצג ב-1988 הציע חידוש נועז, ולא כלל כונן דיסקטים. בשנים הבאות כונני דיסקטים נעלמו בהדרגה, בתחילה ממחשבי ירך (לפטופ), ובהמשך גם ממחשבים שולחניים. בעשור השני של המאה ה-21, כונני דיסקטים קיימים במחשבים ישנים, או במחשבים שמסיבה זו או אחרת נדרשים לקרוא דיסקטים ישנים, ביישומים ארכיוניים.
דיסק קשיח
כמו כונן התקליטונים, גם הדיסק הקשיח הומצא בחברת IBM, עבור מחשבים גדולים. כמעט מהרגע הראשון, היו שהתאימו דיסקים קשיחים למחשבים אישיים. אחד המכשולים בהתאמת דיסק קשיח למחשב אישי, היא העובדה שללא מערכת הפעלה שבנויה לתמוך בדיסק קשיח, השימושיות של דיסק כזה מוגבלת ביותר, ויחד עם זה, הדיסקים, שנבנו למחשבי מיני או מיינפריים, היו מחוץ לתחום המחירים של רוב הלקוחות. הדגמים הבאים של חברת IBM, אחרי ה-PC המקורי, מחשבים שנקראו XT ו-AT, הוסיפו תמיכה בדיסק קשיח, בחומרה ובתוכנה. תוך זמן קצר יצרנים נוספים הציעו דיסקים ובקרים ל-PC, והמחירים ירדו בהדרגה: למשל, ב-1980 חברת North Star מכרה דיסק בנפח 18 מגהבייט ב-$4,200, ב-1987 מחירו של דיסק בנפח דומה ירד מתחת $1,000, וב-1995 אפשר כבר היה לרכוש דיסק בנפח גדול פי עשרה, בפחות מעשירית המחיר - כ-$380.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הפך דיסק קשיח לרכיב סטנדרטי, שמותקן כמעט בכל מחשב. במאה ה-21 החלו דיסקים של מצב מוצק להופיע במחשבים אישיים, לצד הדיסק הקשיח, ולעיתים קרובות במקומו.
תקליטור
תקליטורים החלו להופיע במחשבים אישיים במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, והפכו לאמצעי הסטנדרטי להפצת תוכנה.
הדפסה
מדפסות אלו איטיות, ופעולתן מייצרת רמת רעש גבוהה - מהירות ההדפסה, שנמדדת במספר תווים לשנייה (cps), היא בין כ-30 תווים בשנייה בדור הראשון, לכ-60 במדפסות חדשות יותר. חסרון נוסף הוא שמדפסות אלו לא יכולות להדפיס גרפיקה.
לקראת 1980 הופיעו מדפסות מסוג חדש - מדפסת סיכות. אף על פי שאיכות ההדפסה נמוכה יותר ממדפסות daisy wheel, יש להן מספר יתרונות שתוך זמן קצר העניקה להן שליטה. הן מהירות יותר, רועשות פחות, אם כי עדיין רועשות מאוד, יכולות להשתמש בגופנים שונים, בלי צורך בהתערבות ידנית (החלפת הגלגל ב-daisy wheel), ותומכות בהדפסת גרפיקה, אם כי לא באיכות גבוהה. במהלך שנות ה-80, עם התפשטות השימוש והתגברות התחרות, איכות ההדפסה, המהירות והאמינות השתפרו, תוך ירידה מתמדת במחיר: הופיעו מדפסות עם ראשי הדפסה עם 18 ו-24 סיכות, לעומת 7 ו-9 סיכות בדור הראשון, שכלולים טכנולוגיים בראש ההדפסה הגדילה את מהירות ההדפסה למאות תווים בשנייה (cps), והמחיר ירד מכ-$1000 בדגמים הראשונים למאות ואפילו עשרות דולרים. מדפסות אלו דחקו את רגלי מדפסות הגלגל כמעט לחלוטין, ותפוצתן גדלה - לא רק במקומות עבודה, אלא גם בבתים פרטיים רבים מדפסת סיכות הייתה פריט ציוד שכיח, ועשרות חברות מארצות הברית, יפן, ואירופה התחרו לספק את הביקוש.
במהלך שנות ה-90 של המאה העשרים החלה להתפשט טכנולוגיה חדשה, מדפסת הזרקת דיו. טכנולוגיה זו, שפיתוחה החל בשנות ה-50, זכתה לגידול חד בתפוצה מכמה סיבות, ביניהן פקיעת מספר פטנטים חשובים של חברות היולט פקארד וקנון. מדפסות אלו פועלות במהירות שעולה על מדפסת סיכות, ברמת רעש נמוכה בהרבה, באיכות גבוהה יותר, ובעיקר, הן יכולות להדפיס בצבע. תוך זמן לא רב מדפסות הסיכות נעלמו מהנוף כמעט לחלוטין, והשימוש בהן הוגבל לשימושים שדורשים הדפסה במספר עותקים בעזרת נייר פחם, שלא מתאימה למדפסת הזרקת דיו. מדפסות הזרקת דיו נפוצות בעשור השני של המאה ה-21, הן להדפסת טקסט, והן להדפסת תמונות. בשימוש בנייר מיוחד, מדפסת הזרקת דיו ביתית באיכות טובה יכולה להדפיס תמונות באיכות שמתחרה באיכות תמונות צבע שמודפסות בתהליך פוטוכימי.
מדפסת נוספת בשימוש נרחב במחשבים אישיים היא מדפסת לייזר. הטכנולוגיה פותחה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 בחברות יבמ וזירוקס. ב-1981 פיתחה חברת קנון מנוע הדפסת לייזר קטן וזול, ופנתה למספר חברות אמריקאיות כדי שיפתחו וייצרו מדפסות המבוססות על המנוע. ב-1984 הציגה חברת היולט פקארד מדפסת לייזר בשם לייזרג'ט (HP LaserJet) המבוססת על המנוע של קנון, ומיועדת ל-PC, במחיר של כ-$3500, פחות מרבע ממחירה של כל מדפסת לייזר עד אז, ובכך פתחה את האפשרות להשתמש במדפסת לייזר למחשב אישי. שנה אחר כך הציגה חברת אפל מדפסת לייזר בשם LaserWriter, גם היא מבוססת על המנוע של קנון, שיחד עם מחשב מקינטוש אפשרה הדפסת טקסט וגרפיקה באיכות שעד אז הייתה זמינה רק דרך דפוס מקצועי. מדפסת זו סייעה לאפל ולמקינטוש להשיג שליטה בתחום הוצאה לאור שולחנית, זמן רב ללא תחרות כלל, וגם אחרי שהשליטה המוחלטת התערערה, עדיין יש למקינטוש הגמוניה בתחום. מדפסות הלייזר מהירות יותר מכל הטכנולוגיות שתוארו לעיל - מהירות ההדפסה נמדדת בדפים לדקה, לעומת תווים בשנייה. הדור הראשון של המדפסות פעל במהירות של 8 דפים בדקה, ובשנים הבאות הופיעו מדפסות מהירות יותר ויותר, תוך ירידה מתמדת במחיר, ועלייה מסוימת באיכות ההדפסה. מדפסת לייזר לא משתמשת בדיו, אלא ב"טונר" - אבקה פלסטית שהמדפסת "אופה" לדף בעזרת חימום האבקה עד להמסת הפלסטיק, שנשאר דבוק לדף אחרי ההתקררות. בדורות הראשונים מדפסות הלייזר היו מוגבלות להדפסה בשחור, ובהמשך הופיעו מדפסות לייזר צבעוניות. בעשור השני של המאה ה-21 ניתן לרכוש מדפסת לייזר צבעונית, שמדפיסה עשרות דפים בדקה, במחיר מאות דולרים, ומדפסת לייזר שמדפיסה בשחור בלבד, בפחות מ-$100.
תקשורת
עוד לפני הופעת המחשב האישי, נוצר צורך להתחבר למחשב מרכזי ממסוף מרוחק (בדרך כלל מסוג טלטייפ). צורת התקשורת הזמינה ביותר למרחקים ארוכים היא רשת הטלפונים הציבורית, ומכשיר שמאפשר תקשורת נתונים תוך שימוש ברשת זו נקרא מודם. מכשיר זה מתרגם את זרם המידע הספרתי שנשלח מהמחשב למידע אקוסטי, או קולי, שנשלח דרך רשת הטלפון, כשהמודם מעברו השני של קו הטלפון מתרגם את המידע האקוסטי חזרה למידע ספרתי, ושולח אותו למחשב המרוחק. ב-1976 פרסם לי פלזנשטיין (אותו מהנדס שבנה את כרטיס הווידאו VDM-1, ואת המחשבים SOL-20, ואוסבורן-1), בירחון Popular Electronics, תוכנית לבניית מודם שפלזנשטיין תכנן ובנה כבר ב-1973, אותו כינה "Pennywhistle modem" (פני וויסל היא משרוקית פח זולה). מודם זה התחבר למחשב דרך היציאה הטורית, והשתמש במתקן שנקרא "מצמד אקוסטי" (Acoustic coupler) כדי להתחבר לרשת הטלפונים: המודם אינו מחובר בעצמו לקו הטלפון, אלא משתמש בטלפון רגיל, באופן שאחרי שהמשתמש מחייג ונוצר קשר, שפופרת הטלפון מונחת על עריסה ייעודית במודם, שמכילה מיקרופון מול אוזניית הטלפון, ורמקול מול הפומית. הקוראים יכלו לבנות את המודם לפי התוכנית, מרכיבים שרכשו בעצמם, לרכוש קיט ב-$130, או לרכוש מודם מורכב ב-$225. בשנים הבאות הופיעו מודמים שמתחברים ישירות לקו הטלפון, בלי צורך במצמד אקוסטי, ומאוחר יותר מודמים פנימיים, שמותקנים במחשב עצמו.
חברת המודמים המובילה Hayes, יצרה ממשק פקודה לשליטה של המחשב במודם דרך קו התקשורת הטורי, שכונה "ממשק Hayes" או "ממשק AT", שהופיע לראשונה ב-1981, והפך במהרה לסטנדרט התעשייה. תוך זמן לא רב, כמעט כל המודמים של כל היצרנים תמכו בסטנדרט הזה, כשיצרנים שונים מוסיפים הרחבות לתמיכה בתכונות ייחודיות של המודמים שלהן. מאוחר יותר איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי פרסם תקן בשם V.25 שנתן גושפנקה רשמית לסט הפקודות, אם כי בפועל התקן זה לא שינה את המצב, ויצרנים שונים המשיכו להציע את הרחבותיהם.
במהלך שנות ה-80 של המאה העשרים הופיעו שירותים שונים, אליהם מתחבר המשתמש דרך מודם. אחד הראשונים הייתה רשת הBBS "פידונט, שחיברה מערכות רבות כאלו שהופעלו על ידי חובבים לרשת עולמית, שבאמצע שנות ה-90 הקיפה כ-40,000 מערכות, עם מיליוני משתמשים. רשתות מסחריות כמו CompuServe, Prodigy,  GEnie ואחרים סיפקו שירותים שונים, בנוסף ל-BBS, ובתחילת עד אמצע שנות ה-90, היו מיליוני מנויים בכל הרשתות השונות, מעל 600,000 ל-CompuServe לבדה. עם הזמן, מהירותם של המודמים שופרה בהדרגה: ה-Pennywhistle פעל בקצב של 300 סיביות לשנייה (סל"ש, או bps), בסוף שנות ה-80 מודמים פעלו ב-1200 ו-2400 סל"ש, ובשנות ה-90 הקצבים עלו, דרך 9,600, ועד 56,000 סל"ש.
עם הופעת ה-World Wide Web בתחילת שנות ה-90, רשתות אלו, ובראשן אמריקה אונליין הפכו לספקיות שירותי אינטרנט, כשלצידן הופיעו ספקים רבים נוספים, והדרך הסטנדרטית להתחבר לאינטרנט הייתה בעזרת מודם, דרך רשת הטלפונים הציבורית. תוך זמן קצר מודם הפך ציוד סטנדרטי, וכמעט כל מחשב ביתי ומחשב ירך חדש, הגיע מצויד במודם מובנה, אם על גבי לוח האם או בכרטיס הרחבה. עם התפשטות רשתות תקשורת נתונים, כמו ISDN, חיבור נתונים דרך רשתות טלוויזיה בכבלים, ושיטות תקשורת רחבת פס אחרות כמו DSL ו-ADSL, פחות ופחות אנשים משתמשים במודם, והוא פסק להיות פריט סטנדרטי.
אחרים
בנוסף לציוד ההיקפי שתואר, הופיעו עשרות סוגים שונים של ציוד היקפי. להלן רשימה חלקית (לאו דווקא בסדר כרונולוגי):
USB
אחרי התבססות תקן ה-USB, פחות ופחות ציוד היקפי מופיע ככרטיסי הרחבה לנעיצה באפיק הפנימי של המחשב עצמו, ויותר ויותר ציוד משתמש באפיק USB כדרך סטנדרטית להתממשק עם מחשב אישי.
ווה
וֵוֵה (בצרפתית: Vevey) היא עיר בת למעלה מ-18,000 תושבים, בירת מחוז ריביירה פי-ד'אנאו בקנטון וו השוכנת על גדות אגם ז'נבה באזור דובר הצרפתית בשווייץ.
בעיר ישנם ארבעה עשר מבנים, המקוטלגים כאתרי מורשת לאומית שווייצרית. ביניהם ארבעה מוזיאונים: מוזיאון האוכל, מוזיאון יהודי, מוזיאון לצילום יישומי ומוזיאון אחוות הייננים (יצרני היין). בעיר ישנו גם מוזיאון הצעצועים, שאינו ברשימה.
העיר היא מקום מושבה של חברת המזון הבינלאומית נסטלה שהוקמה בעיר בשנת 1866 על ידי אנרי נסטלה. מחסני החברה נכללים ברשימת אתרי המורשת הלאומית השווייצרית.
היסטוריה
יישוב קטן היה במקום זה כבר באלף ה -2 לפנה"ס, בתקופה הרומית, היה נקרא היישוב בשם ויויסקוס (Viviscus ) או ויביסקום (Vibiscum), והיה אחת התחנות המרכזיות בדרך הראשית שעברה ממעבר סן ברנאר הגדול לאוונטיקום (Aventicum), כיום אוואנש (Avenches), שהייתה בזמנו הבירה הרומית של האזור.
לאחר התקופה הרומית עברה השליטה באזור להגמון של לוזאן ולאחר מכן למשפחת בלוניי (Blonay).
במלחמת העולם השנייה, הגיעו לאזור פליטים יהודים מהולנד, ששוכנו במלונות ופנסיונים סגורים, שהיו על תקן של 'Hotel Camp' העיקריים היו במונט פלארין [Mont Pelerin] וביו סייט [Beau Site].
בין הפליטים שהגיעו לשווייץ היה גם הזמר יהודי המפורסם יוזף שמידט, שנפטר שם ממחלה.
עד שנת 2008 הייתה העיר בירת מחוז ווה, אז הוחלף המחוז והיום נקרא ריביירה פי ד'אנאו.
גאוגרפיה
ווה שוכנת על גדות אגם ז'נבה בין הערים מונטרה ובירת הקנטון לוזאן.
תחבורה
הדרך הראשית לעיר היא מהכביש הראשי מס' 9 וכן מהכביש האזורי מס' 9.
בעיר ישנה תחנה של הרכבת השווייצרית ויוצאות ממנה רכבות מערבה לערים לוזאן וז'נבה ומזרחה לערים מונטרה, וילנב ואגל.
ישנם קווים קבועים של אניות נוסעים בין העיר ווה לערים השווייצריות לוזאן, מונטרה ולה-בוברה וכן לעיר הצרפתית אויאן-לה-ביין.
תושבים מפורסמים
מפורסמים רבים חיו תקופות מסוימות בווה, ביניהם:
נאסר אליי
נאסר אלִיִי (באלבנית: Naser Aliji; נולד ב-27 בדצמבר 1993) הוא כדורגלן אלבני המשחק בעמדת הבלם בוולונטר.
קריירה
ב-17 בינואר 2015 הושאל לואדוץ לשנה וחצי על מנת לצבור דקות משחק. ב-15 בפברואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק החוץ מול אראו. ב-13 במאי 2015 זכה עם ואדוץ בגביע ליכטנשטיין. את עונת התחיל בוואדוץ, אך זמן קצת לאחר תחילת העונה נפצע אדאמה טראורה שחקנה של בזל ולכן אלִיִי חזר לסגל הקבוצה.
ב-1 ביולי 2016 חתם לשלוש שנים בפ.צ. קייזרסלאוטרן מהבונדסליגה השנייה.
ב-25 בינואר 2018 חתם בוירטוס אנטלה מהסרייה ב'.
את עונת אלִיִי התחיל ללא קבוצה, וב-2 בנובמבר 2018 אלִיִי חתם בדינמו בוקרשט.
ב-29 באוגוסט 2019, אלִיִי חתם בבודפשט הונבד מליגת העל ההונגרית.
ב-4 ביולי 2022 אליי חתם בוולונטר מליגת העל הרומנית.
קריירה בינלאומית
אלִיִי שיחק בנבחרת הנוער של שווייץ, אך ב-17 בדצמבר 2014 החליט להוציא דרכון אלבני ולייצג את נבחרת אלבניה. דבר זה התאפשר מאחר שאלִיִי לא שיחק מעולם בנבחרת הבוגרת של שווייץ. במרץ זומן לראשונה לסגל הנבחרת לקראת המשחק נגד, אך הוא לא נכלל בסגל הנבחרת מאחר שלא את האישור מפיפ"א לייצג את אלבניה. ב-13 ביוני 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד.
סוזן ווייציצקי
סוזן דיאן ווייציצקי (באנגלית Susan Diane Wojcicki; נולדה ב-5 ביולי 1968) היא אשת עסקים אמריקאית יהודיה שהייתה מנכ"לית יוטיוב מ-2014 עד ל-2023. ההון האישי שלה, נכון ל-2022, שווה 765 מיליון דולר.
קורות חיים
ווייציצקי היא בתם של אסתר ווייציצקי, מחנכת יהודייה ממוצא רוסי, וסטנלי ווייציצקי, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת סטנפורד ממוצא פולני אמריקאי.
ווייציצקי גדלה בקמפוס של אוניברסיטת סטנפורד ולמדה בבית הספר גאן בפאלו אלטו שבקליפורניה, בו הייתה כותבת בעיתון בית הספר.
קריירה
ווייציצקי עבדה כמשווקת בחברת אינטל.
עם הקמת חברת גוגל בספטמבר 1998, שכרו מייסדי החברה, לארי פייג' וסרגיי ברין משרד במוסך של משפחת ווייציצקי במנלו פארק, ובשנת 1999 הפכה ווייציצקי למנהלת השיווק הראשונה של חברת גוגל, שם עבדה על תוכניות השיווק הראשונות של החברה וכן על שרבוטי גוגל דודל הראשונים.
חיים אישיים
יש לה שתי אחיות, ז'נט ווייציצקי, ואן ווייציצקי מייסדת חברת 23andMe.
בן זוגה הוא דניס טרופר, ויש להם חמישה ילדים.
יצחק פינצי
יצחק (איצקו) פינצי, (בבולגרית: Ицхак (Ицко) Финци, נולד ב-25 באפריל 1933, סופיה, ממלכת בולגריה), הוא שחקן תיאטרון וקולנוע בולגרי ממוצא יהודי, אשר שיחק בלמעלה מ-60 סרטי קולנוע וטלוויזיה ובמקביל הופיע במספר רב של הצגות תיאטרון ברחבי בולגריה.
חייו
פינצי נולד בסופיה בירת בולגריה, ב-1955 סיים את האקדמיה הלאומית לאמניות הבמה והקולנוע והחל לשחק בתיאטרון, בתחילה בדימיטרובגראד ובהמשך בבורגס. ב-1959 ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בסרט המזרח גרמני "Sterne" והמשיך בקריירה עשירה בעיקר בבולגריה ובגוש המזרחי, אשר זיכתה אותו בפופולריות רבה. ב-1993 זכה בפרס האקדמיה הבולגרית על מפעל חיים בתחום התיאטרון.
בראשית המאה ה-21 הופיע בהצגות תיאטרון מחוץ לבולגריה ובכלל זה בציריך שבשווייץ. הוא נחשב לאחד מהשחקנים הבולטים בבולגריה במחצית השנייה של המאה ה-20. בנו, סמואל פינצי גדל להיות שחקן מוערך בבולגריה ומופיע גם בגרמניה.
ארבר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טנאקה גיאיצ'י
טנאקה גיאיצ'י (ביפנית: 田中 義一; 22 ביוני 1864 - 29 בספטמבר 1929) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-26.
ראשית חייו
אינוקאי נולד למשפחת סמוראים בעיר האגי שבנחלת נאגטו (כיום מחוז ימאגוצ'י). הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית ובמכללת הלוחמה ב-1892, ושירת בצבא יפן במלחמת סין–יפן הראשונה.
לאחר סוף המלחמה שימש טנאקה נספח צבאי במוסקבה ובפטרוגרד, ואף דיבר רוסית באופן שוטף, אותה למד מהשתתפותו במיסה מדי יום ראשון בכנסייה. במלחמת רוסיה–יפן שימש טנאקה עוזרו האישי של גנרל קודמה גנטארו במנצ'וריה. טנאקה סייע בכתיבת תוכניות הגנה עבור הצבא היפני הקיסרי, ותוכניות אלה זכו להערכת המטה כללי של הצבא הקיסרי והגנרל יאמגאטה אריטומו, עד שנעשה בהם שימוש במהלך מלחמת העולם הראשונה. באפריל 1906 קיבל טנאקה את עיטור מסדר דיית הזהב.
טנאקה קיבל קידום לדרגת מייג'ור-גנרל ב-1911, והתמנה למנהל האגף לענייני צבא במשרד המלחמה, שם תמך בהרחבת הצבא ובחיזוקו. בספטמבר 1918 קיבל את עיטור מסדר האוצר הקדוש. ב-1920 הפך טנאקה לגנרל, וכיהן כשר המלחמה בממשלותיהם של הארה טקאשי ושל ימאמוטו גונבאה, במהלכן תמך בהתערבות בסיביר. בספטמבר 1920 קיבל את עיטור מסדר השמש העולה.
לאחר פרישתו מהצבא, קיבל טנאקה הזמנה להיות נשיא מפלגת ריקן סייוקאי, וקיבל מושב בבית האצילים של הדיאט של יפן. לאחר מכן אף קיבל קידום בתואר הקזוקו שלו, כשהפך לדאנשוקו (ברון). לאחר פרישתו מהצבא אמור היה טנאקה לקבל את דרגת הפילדמרשל, אך לאחר שהתברר במשרד המלחמה שטנאקה קיבל 3 מיליון ין עבור הצטרפותו לריקן סייוקאי, נדחה הקידום.
ראש הממשלה
בנושאי פנים, ניסה טנאקה לדכא את תנועות השמאל, את הקומוניסטים ואת תומכיהם על ידי מעצרים המוניים. בנושאי מדיניות החוץ, המשיך טנאקה בקו התוקפני בו החל כקצין בסין, במנצ'וריה ובמונגוליה. בשלושה מקרים שונים הוא שלח כוחות כנגד כוחות הקוומינטנג של צ'יאנג קאי שק, שניסו לאחד את סין.
על אף תמיכתו בהתפשטות צבאית, לא הצליח טנאקה לשלוט בצבא קוואנטונג היפני ששהה בסין. ב-1928 התנקשו חיילים יפנים בחייו של הגנרל הסיני ג'אנג דזוו-לין, וטנאקה קרא להעמידם למשפט צבאי על רצח. הממסד הצבאי, שעתה הפנה עורף לטנאקה בשל הביקורת שהשמיע, סירב להעמידם לדין וניסה להסתיר את פרטי המקרה. לאחר שכרע תחת ביקורת מצד הממסד הצבאי, מפלגות אחרות בדיאט של יפן, ואף מצד הקיסר הירוהיטו, נאלצו טנאקה וממשלתו להתפטר ב-2 ביולי 1929.
המאגוצ'י אוסאצ'י החליף את טנאקה בראשות הממשלה, והאחרון נפטר מספר חודשים לאחר התפטרותו. לאחר מותו הוענק לו עיטור מסדר פרחי הפאולוניה.
דר נחמיאס
ביוגרפיה
ב-1991 שיתף דר פעולה עם עוד שני יוצרים נוספים, יגאל ליבדינסקי ועופר ענו, שכל אחד כתב מספר קטעים לאלבום בשם "מג'נטה".
בשנת 2004 יצא אלבומו השני של דר "Desert Heat" האלבום הוא בסיווג רוק מתקדם עם נגיעות פסיכדליות. למרות שהאלבום נכתב באנגלית, זכה להשמעות ברדיו בארץ ובחול.
בשנת 2006 הלחין ביחד עם אחיו מוסה נחמיאס את האלבום לונה פארק שגם זכה להופעות מרובות.
ב-2008 שיתף פעולה עם ניצן רימון ועופר הררי בקאבר לשיר "אינקובטור" של להקת הקליק לסרטו של ארי פולמן, "ואלס עם באשיר", שהיה מועמד לאוסקר וזכה בפרסים רבים.
בשנת 2013 יצא אלבום הסולו השלישי של דר; "Desire" המכיל את השיר "Beware" שקודם להיות שיר השבוע ב88FM אצל גדי ליבנה.
בשנת 2014 שיתף פעולה עם דורון "שולץ" אייל, הוקלטו מספר שירים ונעטפו להופעה חד פעמית במוזיאון תל אביב.
ב-2018 הוציא דר את אלבום הסולו הרביעי שלו, "Euphoria".
ב-2020 הוציא דר את אלבום הEP שלו, "Blaring Silence".
ב-2020 יצא אלבום הבכורה של FuzzBuzz שנושא את שם הלהקה
שינטרו אישיהארה
שינטרו אישיהארה (ביפנית: 石原 慎太郎; 30 בספטמבר 1932 – 1 בפברואר 2022) היה סופר, שחקן, פוליטיקאי יפני ומושל טוקיו מ-1999 עד 2012.
מלידתו ועד 1967
אישיהארה נולד בקובה למנהל חברת שילוח, וגדל במחוז קנאגאווה. הוא החל את לימודיו באוניברסיטת היטוצובאשי ב-1952 וסיים אותם כעבור ארבע שנים. חודשיים לפני סיום הלימודים זכה אישיהארה בפרס אקוטגאווה עבור הרומן שכתב "עונת השמש" (太陽の季節). אחיו, יוג'ירו, שיחק בתפקיד משנה בסרט קולנוע שנעשה בעקבות הרומן.
בראשית שנות ה-60 התרכז אישיהארה בכתיבת רומנים, מחזות ומחזות זמר, ניהל תיאטרון, ונסע מסביב לעולם.
ב-1966–1967 כיסה אישיהארה את מלחמת וייטנאם עבור העיתון היפני יומיורי שימבון.
קריירה כמחוקק
אישיהארה התמודד על מושב בבית היועצים של יפן מטעם המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-1968, וסיים ראשון ברשימת המפלגה. לאחר ארבע שנים בבית העליון, התמודד אישיהארה על מושב בבית הנבחרים של יפן כנציג המחוז השני של טוקיו, וזכה. ב-1973 הצטרף אישיהארה לקבוצה של חברי המפלגה הליברלית-דמוקרטית שהקימו קבוצה אנטי-קומוניסטית. הקבוצה התפרסמה בשל העובדה שחבריה חתמו על הצטרפותם לקבוצה באמצעות דמם.
אישיהארה התמודד על משרת מושל טוקיו ב-1975, אך הפסיד למתמודד הסוציאליסטי ריוקיצ'י מינובה. הוא שב לבית הנבחרים, שם טיפס בסולם הדרגות המפלגתי, ושימש המזכיר הכללי של הסוכנות לאיכות הסביבה תחת ראש הממשלה טקאו פוקודה ושר התחבורה תחת ראש הממשלה נובורו טקשיטה.
לאחר שהפסיד במרוץ לראשות המפלגה ב-1989, התפרסם אישיהארה בעולם המערבי בזכות ספרו "יפן: ראשונה בין שווים", בו קרא אישיהארה לבני עמו להתקומם כנגד ארצות הברית.