cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקורפוס הראשון (בונדסוור)
הקורפוס הראשון (בגרמנית: I. Korps) היה קורפוס של הבונדסוור אשר התקיים בין השנים 1956–1995.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-2 ביולי 1956 וכלל בתחילה את דיוויזיית הגרנדיר ה-1 ואת דיוויזיית הפאנצר ה-3. בהמשך סופחה אל הקורפוס דיוויזיית הגרנדיר ה-6 ובשנת 1959 דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-11. יחידות הקורפוס הוגדלו בהדרגה ככל שגבר החשש לפרוץ מלחמה עם ברית ורשה, ובשיאו הוא כלל 114,000 חיילים - כרבע מכלל הבונדסוור. בעקבות סיום המלחמה הקרה ואיחוד גרמניה מחדש, עבר הבונדסוור צמצום משמעותי אשר במסגרתו פורק הקורפוס הראשון. על בסיסו הוקם הקורפוס הראשון הגרמני-הולנדי.
The Cancer Empire
The Cancer Empire (בעברית: אימפריית הסרטן) הוא האלבום השני של להקת הדת' מטאל המלודי זונריה. האלבום יצא לאור באוקטובר 2008. שיר 11 הוא גרסת כיסוי לשיר של להקת הפופ רוק Tears for Fears.
רשימת שירים
כל השירים נכתוב והולחנו על ידי זונריה, למעט שיר 11.
מבצעים
זונריה
מרטין היינריך
מרטין טרבור היינריך (באנגלית: Martin Trevor Heinrich; נולד ב-17 באוקטובר 1971) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת ניו מקסיקו מאז 2013.
קורות חיים
היינריך נולד בפאלון שבנבדה, לשירלי לבית בייבי, ולפיטר היינריך. ב-1995 סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות באוניברסיטת מיזורי, ולאחר מכן סיים קורסים באוניברסיטת ניו מקסיקו. בשנים 1996–2001 שירת כמנהל ניהולי של קרן "Cottonwood Gulch", ארגון ללא מטרות רווח מניו מקסיקו, המייעד את עצמו ללמד תלמידים צעירים מדעי הטבע ומדעי הסביבה. הוא גם הקים חברת ייעוץ העוסקת ביחסי ציבור.
משנת 2003 ועד 2007 שירת במועצת העיר אלבקרקי, כאשר בשנת 2006 כיהן כנשיא המועצה. במהלך שירותו במועצה מטרותיו היו, לדבריו, הפחתת הפשע, העלאת שכר המינימום ויצירת מקומות עבודה. הוא גם תומך במקורות אנרגיה חלופיים. בפברואר 2006 מונה על ידי מושל ניו מקסיקו, ביל ריצ'רדסון, לנאמן משאב טבע של המדינה.
בבחירות בנובמבר 2008 גבר על יריבו הרפובליקני בהתמודדות על המושב של המחוז ה-1 מטעם ניו מקסיקו בבית הנבחרים של ארצות הברית, ושירת בבית הנבחרים בשנים 2009–2013. באפריל 2011 הודיע כי יתמודד על מושב הסנאט שמותיר הסנאטור הדמוקרט ג'ף בינגאמן, אשר החזיק במושב מ-1983 ועד 2013. הוא התמודד בבחירות הכלליות מול יריבתו הרפובליקנית הת'ר וילסון, וניצח בפער של 6% ממניין הקולות. במרץ 2015 נמנה עם הסנאטורים הבודדים שלא נכחו בנאום בנימין נתניהו בפני הקונגרס של ארצות הברית כנגד הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית. בנובמבר 2018 ניצח בבחירות לכהונה שנייה בסנאט.
היינריך נשוי לג'ולי ואב לשניים.
פלך גרודנו
פלך גרודנו (ברוסית: Гродненская губерния) היה גוברנייה באימפריה הרוסית, שבירתה הייתה העיר גרודנו (כיום הורדנה שבבלארוס).
הפלך הוקם מספר שנים לאחר חלוקת פולין ב-1801, לפני כן ברובו היה חלק מפלך וילנה. הפלך פורק סופית 1915. כיום רוב השטח של הפלך ההיסטורי נמצא בשטחה של בלארוס, כמו כן חלקיו נמצאים בשטחיהן של פולין, אוקראינה וליטא.
אוכלוסייה
ההרכב הלאומי של אוכלוסיית הפלך ב-1897:
שובו של חייל
שובו של חייל (באנגלית: The Return of the Soldier) הוא סרט דרמה בריטי משנת 1982 בבימויו של אלן ברידג'ס עם אלן בייטס, ג'ולי כריסטי, אן-מרגרט וגלנדה ג'קסון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "שובו של חייל" (1918), מאת הסופרת הבריטית רבקה וסט. וסט היא האישה היחידה שכתבה על מאורעות מלחמת העולם הראשונה באותה תקופה. זה היה רומן הבכורה שלה והראשון שעסק בהלם קרב שנקרא אז "הלם פגזים" (Shell Shock) ולאחר מכן שונה השם מספר פעמים והיום הוא מוכר כחלק מהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1982.
תקציר העלילה
השנה היא 1916, כשג'ני מעירה לקיטי שזה שבועיים לא הגיע מכתב מכריס, היא אינה מודאגת ומפריעה לה יותר עליית מצרכי המזון.
לאחוזה מגיעה אישה שלפי בגדיה ניכר שהיא מרמה חברתית נמוכה יותר. היא מציגה את עצמה בתור מרגרט גריי (גלנדה ג'קסון).
מרגרט מודיעה שהיא קבלה מכתב מכריס שהוא מאושפז בבית חולים בלונדון. קיטי בתחילה לא מאמינה וחושבת שהיא באה לסחוט כסף אך מרגרט מציגה את המכתב ואומרת שהכירה את כריס לפני 20 שנה ואינה מבינה מדוע שלח את המכתב דווקא לה.
קיטי וג'ני מגיעות לבית החולים ופוגשות את כריס. הוא אינו פצוע אך אינו מכיר אותן ומבקש שיפגישו אותו עם מרגרט. קיטי הנעלבת עוזבת את בית החולים.
לבסוף משכנעת ג'ני את קיטי, כי למען החשת ריפויו של כריס, רצוי להחזירו הביתה. כריס מגיע ולא זוכר מאומה מהבית. מסתבר שנמחקו מזכרונו 20 שנה בגלל "הלם הפגזים". כל דרישתו היא להיפגש עם מרגרט. קיטי נענית לו בחוסר ברירה. בעלה של מרגרט, ויליאם, (פרנק פינלי) מבין את חומרת הבעיה ולא אוסר עליה להיפגש עם כריס.
היחסים בין כריס ומרגרט מתהדקים, הוא מתחיל להיות מאושר ומתנהג בצורה ילדותית. קיטי מזמינה לייעוץ את ד"ר אנדרסון (איאן הולם).
למרגרט נודע כי לכריס ולקיטי היה ילד שמת ממחלה והם לא מדברים על זה. כריס השאיר את חדר הילדים עם כל הצעצועים כפי שהיה. כאשר היא מספרת לרופא על הילד הוא מעדיף לא לספר זאת לכריס כי זה עלול להחזיר לו את הזיכרון ואתו את מוראות המלחמה.
לבסוף הן מחליטות לספר לכריס על הילד. קיטי וג'ני מביטות מהחלון על מרגרט שנפגשת בחוץ עם כריס. הם מתחבקים ומרגרט מדברת איתו מוסרת לו בובה מחדרו של הילד. הן רואות כי הוא נראה שמח. הוא מתמתח וחוזר לאחוזה בצעידת חייל, זכרונו חזר אליו.
זכויות להט"ב בסין
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בסין מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית של גברים או נשים הפכה לחוקית בשטחי המדינה מאז 1997, אך משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הגנות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
הומוסקסואליות והומוארוטיות בסין תועדו מאז ימי קדם. על פי מחקרים מאת אוניברסיטת לונדון, הומוסקסואליות נחשבה כפן נורמלי של החיים בסין, לפני ההשפעה המערבית הנוצרית-אירופאית משנת 1840 ואילך. ישנם שיעורים כי מספר קיסרים סינים מוקדמים ניהלו יחסים הומוסקסואלים מלווים בהטרוסקסואלים. ההתנגדות להומוסקסואליות, לפי אותם מחקרים, לא נכחה היטב בסין עד המאות ה-19 וה-20, באמצעות מאמצי ההתמערבות של שושלת צ'ינג המאוחרת והרפובליקה הסינית המוקדמת.
הומוסקסואליות הייתה כמעט בלתי נראית בתקופת מאו. בשנות ה-80, נושא ההומוסקסואליות דווח כי הופיע מחדש, בעוד זהויות וקהילות הומוסקסואליות התרחבו בעין הציבורית מאז. עם זאת, מחקרים ציינו כי השיח הציבורי בסין נראה חסר עניין, ובמקרה הטוב, אמביוולנטי לגבי הומוסקסואליות, ותחושות מסורתיות לגבי חובות משפחתיות ואפליה נותרו גורם משמעותי המרתיע אזרחים בעלי נטייה חד-מינית או זהות מגדרית טרנסג'נדרית "לצאת מהארון".
שושלת שאנג
הרישומים המוקדמים ביותר של הומוסקסואליות ויחסים חד-מיניים בסין הם מתקופת שושלת שאנג מהמאה ה-11 עד ה-16 לפנה"ס בערך. המונח "לואן פנג" שימש לתיאור הומוסקסואליות גברית אם כי אין תיעוד של יחסים בין לסביות. בתקופה זו, הומוסקסואליות נתפסה ברובה באדישות ובדרך כלל יוחסה בפתיחות.
שושלת ג'ואו
מספר סיפורים על אהבה הומוסקסואלית בתקופת שושלת ג'ואו (ה-1046-256 לפנה"ס) ידועים היטב בחברה הסינית עד היום. מתוכם סיפור מסוג זה מתייחס לדוכס שיאן מג'ין אשר שלט בשנים 676–651 לפנה"ס, אשר הביא צעיר נאה בחצרו של יריבו על מנת "להשפיע על השליט השני בקסמו המיני של הצעיר ולתת לו עצה רעה". דוגמה נעלה יותר תהיה מערכת היחסים של מי זיקסיה (彌 子 瑕) והדוכס לינג מווי (衛靈公). חלוקתו של זיקסיה באפרסק "טעים במיוחד" עם אהובו כונתה על ידי סופרים מאוחרים יותר כ-"שארית האפרסק" (餘 桃). דוגמה נוספת להומוסקסואליות ברמה הגבוהה ביותר של החברה מתקופת המדינות הלוחמות היא סיפורו של המלך אנשי מווי ואהובו לורד לונג יאנג.
הומוסקסואליות זכתה להתייחסות נרחבת בתקופה זו באמצעות ספרות פופולרית, בה מסופר על המשורר קו יואן שהביע את אהבתו למלך השליט, הואאי מצ'ו, באמצעות מספר יצירות אלה, בהן בעיקר "כמיהה ליופי" והשיר "לי סאו" מתוך האנתולוגיה "Chuci".
שושלת האן
בתקופה זו צץ גם אחד האזכורים הראשונים של הומוסקסואליות נשית (לסביות). היסטוריון בשושלת האן המזרחית, יינג שאו, ערך תצפיות לגבי מספר נשים מהארמון הקיסרי היוצרות התקשרויות הומוסקסואליות זו עם זו, במערכת יחסים שכותרתה דושי (對 食, מונח שפורש להתייחס ל-"עורקנות הדדית"), שבה פעלו השתיים כזוג נשוי.
שושלת ליו סונג
כתבים מתקופת שושלת ליו סונג (420-479 לספירה) טוענים שהומוסקסואליות הייתה נפוצה כמו הטרוסקסואליות, בעוד כי "גברים עסקו לעיתים קרובות כל כך בפעילות הומוסקסואלית, עד שנשים לא נשואות הפכו לקנאיות".
שושלת טאנג
בתקופת שושלת טאנג (618–907 לספירה), היו מסורות של יחסים חד-מיניים פדרסטיים, בדרך כלל במקדשים בודהיסטים, בין נערים וגברים. יחסים בין נשים לסביות התרחשו בדרך כלל גם במנזרים בודהיסטיות, שכן נזירות בודהיסטיות רבות חיפשו קשרים זו עם זו. נזירות טאואיסטיות תועדו כי החליפו ביניהן שירי אהבה רבים על גבי שירים רבים.
שושלת סונג
החוק הקדום ביותר נגד זנות הומוסקסואלית בסין הוא מתקופת ג'נגה (政和, 1111–1118) של הקיסר הויסונג מהשיר (趙 佶) בשושלת סונג (960–1279), אשר העניש נאנצ'אנג (男 娼), גברים צעירים הפועלים בתור זונות, עם עונש של 100 מכות במבוק כבד וקנס של 50,000 מזומן. טקסט נוסף משושלת סונג אסר על עבירת בהן, נאן (不 男) 'להיות לא גברי, קרוס-דרסינג. החוקים מעולם לא נאכפו.
שושלת מינג
ההערכה היא כי קיסר ג'נגדה משושלת מינג (1368-1644) ניהל מערכת יחסים הומוסקסואלית עם מנהיג מוסלמי מהאמי, בשם סייד חוסיין. בנוסף לקיום מערכות יחסיו עם גברים, לקיסר ז'נגדה היו גם מערכות יחסים רבות עם נשים, בעודו חיפש את בנותיהם של רבים מפקידיו. ישנם המאמינים כי לקיסר טיאנקי היו שני ארמונות פרטיים, אחד למאהבותיו ואחד למאהבותיו. במהלך עידן זה, שיטות לסביות הפכו לפגישה עם המגמה העולה במהירות של "ספיזם", שנוצרו כולן "בשם ההנאה".
הומוסקסואלים סינים לא חוו רדיפה המשתווה לזו שחוו הומוסקסואלים באירופה הנוצרית במהלך ימי הביניים, ובאזורים מסוימים, במיוחד בקרב מעמדות הסוחרים, אהבה חד-מינית הוערכה במיוחד. היה סטריאוטיפ בשושלת מינג המאוחרת לפיו מחוז פוג'יין היה המקום היחיד שבו הומוסקסואליות בולטת. מיסיונרים ישועים אירופאים כמו מטאו ריצ'י שמו לב למה שהם ראו כ-"סטיות לא טבעיות", במצוקה בגלל אופיין הפתוח והפומבי לעיתים קרובות. ההיסטוריון טימותי ברוק כתב כי "התיעוב מנורמות מיניות הלך לשני הכיוונים, מכיוון שהישועים הפרושים היו מזון עשיר לספקולציות מיניות בקרב הסינים". סופרים סינים בדרך כלל לעגו לגברים אלה, והתעקשו שהסיבה היחידה שהם גינו הומוסקסואליות היא כי הם נאלצו להימנע מהנאה מינית בהיותם צליבטים.
החוק הראשון האוסר באופן ספציפי על יחסים חד מיניים נחקק בעידן ג'יאג'ינג (嘉靖, 1522–1567) של הקיסר ג'ו הוקונג (朱 厚 熜) ב-1546. למרות זאת, הומוסקסואליות עדיין הייתה מקובלת ונהוגה, בתנאי שהגברים ייצרו יורשים ונשים נשואות בהמשך. הומוסקסואליות אפילו נתפסה כ-"יוקרתית" על ידי מעמדות הביניים. טקסי נישואים חד מיניים הוגדרו גם כן כדבר שבשגרה.
שושלת צ'ינג
עד 1655, החלו בתי המשפט של שושלת צ'ינג להתייחס למונח ג'י ג'יאן (雞姦, "מעשי סדום") כדי להחילו על יחסים הומוסקסואלים, בעוד החברה הסינית החלה לשים דגש על ציות קפדני לסדר החברתי, שהתייחס ליחסים בין בעל זכר ואישה נקבה. בשנת 1740, הוכרז צו אנטי-הומוסקסואלי, שהגדיר יחסי מין הומוסקסואלים מרצון בין מבוגרים כבלתי חוקיים. על אף שלא היה תיעוד על יעילותו של צו זה, זו הייתה הפעם הראשונה שהומוסקסואליות הייתה כפופה לאיסור חוקי בסין. העונש, שכלל חודש מאסר ו-100 מכות כבדות בבמבוק כבד, היה למעשה העונש הקל ביותר שהיה קיים במערכת המשפטית של צ'ינג.
הרפובליקה העממית של סין
הומוסקסואליות הייתה כמעט בלתי נראית בתקופת מאו (1949–1976). במהלך מהפכת התרבות הקומוניסטית, הומוסקסואלים נתפסו כ-"מחפירים" ו"בלתי רצויים", ונרדפו קשות.
כל האזכורים להומוסקסואליות בהסכמה בחוק הפלילי הוסרו בשנת 1997, בעוד האגודה הסינית לפסיכיאטריה ביטלה הומוסקסואליות כהפרעה נפשית בשנת 2001, אך עדיין טוענת שאדם עלול להיות מסוכסך או לסבול מבעיות נפשיות בשל מיניותו. עם זאת, שינוי מזוג זה לא בא לידי ביטוי בתקנות של הוועדה הלאומית לבריאות ותכנון משפחה, סניף ממשלתי השולט בכל התקנות של שירותי הבריאות בסין, מה שהביא למוסדות פסיכיאטריים וספרי לימוד פסיכיאטריים ברחבי המדינה עדיין לשקול למעשה הומוסקסואליות כהפרעה נפשית בעודם מדווחים כמציעים "טיפולי המרה" עבור שינוי נטייה חד-מינית לנטייה הטרוסקסואלית. זהות טרנסג'נדרית עדיין מסווגת כהפרעה נפשית גם כן, למרות החוקים המתירים שינויים חוקיים במגדר.
בשנת 2021 אישר בית משפט בג'יאנגסו פסיקה לפיה תיאור של הומוסקסואליות כהפרעה נפשית במהדורה משנת 2013 של ספר לימוד באוניברסיטה היה תוצאה של "הבדלים תפיסתיים" ולא של "טעות עובדתית". על פי "South China Morning Post", ספר הלימוד נמצא בשימוש על ידי מספר אוניברסיטאות סיניות. ביולי 2021 נמחקו מספר חשבונות להט"ב המנוהלים על ידי סטודנטים באוניברסיטאות באפליקציית הניידים "WeChat" עם הודעות לפיהן החשבונות "הפרו את התקנות על ניהול חשבונות המציעים שירות מידע ציבורי באינטרנט הסיני".
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
ב-5 בינואר 2016, בית משפט בצ'אנגשה, בדרום מחוז חונאן, הסכים לדון בתביעה שהוגשה בדצמבר 2015 נגד הלשכה לעניינים אזרחיים של מחוז פורונג. התביעה הוגשה על ידי סון וונלין בן ה-26, שביוני 2015 סירבה לו הלשכה אישור להתחתן עם בן זוגו בן ה-36, הו מינגליאנג. ב-13 באפריל 2016, עם מאות מפגינים התומכים בנישואים חד מיניים מחוץ לבית המשפט, בית המשפט בצ'אנגשה פסק נגד סאן, שהצהיר כי יערער על פסק הדין. ב-17 במאי 2016, סון והו נישאו בטקס פרטי בצ'אנגשה, והביעו את כוונתם "לארגן עוד 99 חתונות חד מיניות ברחבי המדינה על מנת לנרמל נישואים חד מיניים בסין". באוקטובר 2017, הקונגרס הלאומי העממי תיקן את החוק הסיני כך "שכל המבוגרים בעלי היכולת המלאה ניתנת לחופש למנות אפוטרופוסים משלהם בהסכמה הדדית" אשר כלל זוגות חד מיניים. המערכת, המכונה באופן שונה "אפוטרופסות משפטית" או "הסכם אפוטרופסות", מאפשרת לשותפים חד מיניים לקבל החלטות לגבי טיפול רפואי ואישי, מוות והלוויה, ניהול רכוש ושמירה על זכויות ואינטרסים. במקרה של אם אחד מבני הזוג מאבד את היכולת לקבל החלטות מכריעות (כלומר מחלה נפשית או פיזית או תאונה), האפוטרופוס שלו עשוי להחליט עבורו לטובתו. מערכת היחסים המשפטית ביניהם יכולה לכלול גם עושר וירושה, או פנסיה, תלוי על אילו מסמכים משפטיים נוספים יחליטו בני הזוג לחתום, כגון צוואה.
ב-12 באפריל 2021, בית המשפט העממי של שניאנג במחוז ליאונינג קבע כי אישה לסבית בת 79 לא תוכל לתבוע את בת זוגה מזה 50 שנה, שאותה האשימה בגניבת 294,000 יואן מחשבון הבנק שלה, מכיוון שמערכת היחסים החד מינית ביניהן אינה מוכרת כחוק כנישואים בסין.
בייג'ינג
בייג'ינג מספקת בהווה מעמד של תושבות תלויה לשותפים חד מיניים של תושבים חוקיים. בשנת 2008 הוקם המרכז הגאה בבייג'ינג.
הונג קונג
ביוני 2009, ממשלת הונג קונג (אזור מנהלי מיוחד של סין) הרחיבה הכרה והגנה מוגבלת לזוגות חד מיניים המתגוררים יחדיו בפקודת "אלימות במשפחה". סקר משנת 2014 מצא כי 74% מתושבי הונג קונג תמכו בהענקת לזוגות חד מיניים את כל ההטבות הקשורות לנישואים או חלקן.
באפריל וספטמבר 2017, בתי משפט בהונג קונג קבעו כי שותפים חד מיניים של עובדי ממשלה חייבים לקבל את אותן הטבות של בני זוג כגון שותפים הטרוסקסואלים בעוד כי לשותפים חד מיניים של תושבי הונג קונג ישנה זכות לחיות בשטחים תלויים, בהתאמה. שתי פסיקות אלו הוגשו על ידי ממשלת הונג קונג. ביולי 2018, בית המשפט לערעורים הסופי אישר את פסיקת ספטמבר, וקבע כי לשותפים חד מיניים ישנה הזכות לקבל אשרות תלויות, וככאלה יכולים להתגורר באופן חוקי בהונג קונג. כמו כן, ב-6 ביוני 2019 אישר בית המשפט לערעורים הסופי את פסק הדין של אפריל, לאחר שבוטל תחילה על ידי בית המשפט לערעורים. ביוני 2018, אישה לסבית מהונג קונג המכונה "חברת כנסת" הגישה תביעה נגד ממשלת הונג קונג בשל שלילת זכותה להיכנס לשותפות אזרחית עם בת זוגה, בטענה שזכויותיה לפרטיות ושוויון הופרו, המהווה הפרה של חוק היסוד של הונג קונג ופקודת מגילת הזכויות של הונג קונג. בג"ץ דן בתיק בדיון מקדמי קצר בן 30 דקות באוגוסט 2018.  דיון מלא התקיים ב-28 במאי 2019, אם כי בית המשפט דחה את התיק לאחר מכן באוקטובר 2019.
בנובמבר 2018, המחוקק ההומוסקסואל הגלוי ריימונד צ'אן צ'י-צ'ואן הגישה הצעה לחקור איחוד אזרחי עבור זוגות חד-מיניים, אם כי הודחה ב-27 מתנגדים מול 24 בעד.
בינואר 2019, שני גברים הומוסקסואלים פתחו באתגרים משפטיים נגד האיסור על נישואים חד-מיניים בהונג קונג, בטענה שהסירוב להכיר ולבצע נישואים חד-מיניים מהווה הפרה של חוק היסוד. בית המשפט העליון של הונג קונג נתן אישור להמשך תביעת התיקים.
הגנה מפני אפליה
סעיף 33 של חוקת הרפובליקה העממית של סין קובע "שוויון לכל האזרחים על פי החוק", אם כי לא מזכיר במפורש נושאי נטייה מינית או זהות מגדרית.
אין הוראה נגד אפליה לגבי נטייה מינית או זהות מגדרית על פי חוק התעסוקה הסיני, בעוד דיני העבודה מגנים באופן ספציפי על עובדים רק מפני "אפליה על רקע אתני, מגדר או דתו של אדם".
בשנת 2018, גנן הומוסקסואל מהעיר צ'ינגדאו תבע את גנו הקודם בו עבד לאחר שפוטר בעקבות פוסט שפרסם ברשת חברתית על השתתפותו באירוע גאווה. בית המשפט העממי המחוזי בלאושן פסק כי על הגן לפצות את הגנן בגין שישה חודשי שכר בתשלום. בית המשפט הגיש ערעור בדצמבר אותה שנה על פסק הדין.
בנובמבר 2018 ומרץ 2019, סין קיבלה מספר המלצות הנוגעות לזכויות להט"ב במהלך הסקירה התקופתית האוניברסלית שלה מטעם האו"ם. ההמלצות אשר תוארו כ-"ציוני הדרך", הובאו מארגנטינה, צ'ילה, צרפת, אירלנד, מקסיקו, הולנד ושוודיה, בעודן דחקו בסין להעביר חוקים נגד אפליה המכסים נטייה מינית ולחוקק אמצעים נגד אלימות וביטוח לאומי. בפעם הראשונה, המשלחת הסינית הגיבה בחיוב להמלצות. במרץ 2019, נחשף באו"ם כי סין שואפת לאמץ חוק נגד אפליית קהילת הלהט"ב בשטחה תוך שנה. פעילי להט"ב סינים תיארו את ההמלצות כ-"אבן דרך". עם זאת, חדשות אלה צונזרו במהרה בכל פלטפורמות החדשות והמדיה החברתית הסינית.
הונג קונג
פקודת מגילת הזכויות של הונג קונג משנת 1991 אוסרת אפליה ממגוון נושאים, כולל "אחרים". במקרה של פסק הדין לאונג טיסי ויליאם רוי נגד שר המשפטים משנת 2005, בנושא הגנה שווה על רקע נטייה מינית וחוק העמידה בהונג קונג, בית המשפט קבע פסד קין תקדימי האוסר על יחס שונה לא מוצדק על בסיס נטייתו המינית של אדם.
מקאו
סעיף 25 לחוק היסוד של מקאו (אזור מנהלי מיוחד שני של סין) מציין שתושבי מקאו חופשיים מאפליה על סמך רשימה לא ממצה של גורמים אסורים. נטייה מינית אינה נכללת ברשימה האמורה של עילות אפליה אסורות. עם זאת, קיימות הגנות נגד אפליה על רקע נטייה מינית בתחומי יחסי העבודה, הגנה על נתונים אישיים ונציב תלונות הציבור.
זהות מגדרית
בשנת 2009, ממשלת סין הפכה הכרה בשינוי מגדר עבור קטינים לבלתי חוקי, וקבעה כי ניתוח להתאמה מגדרית, הזמין רק לאזרחים מעל גיל עשרים, נדרש על מנת להגיש בקשה לתיקון תעודת הזהות ורישום מקום מגוריהם. על פי שבועון החדשות האקונומיסט, אלו המבקשים שינוי מגדרי חוקי נדרשים גם להיות לא נשואים, הטרוסקסואלים (בהתייחס לזהותם המגדרית) וחייבים לקבל אישור לשם כך ממשפחתם. נכון לספטמבר 2019, הסיווג הסיני של הפרעות נפשיות עדיין מסווג זהות טרנסג'נדרית כהפרעה נפשית. בשנת 2014, מחוז שאנשי החל לאפשר לקטינים להגיש בקשה לשינוי מגדרם עם המידע הנוסף של תעודת הזיהוי של האפוטרופוס שלהם. שינוי מדיניות זה מאפשר לעוברים את השינוי המגדרי להיות מוכרים בנישואים חוקיים כהטרוסקסואלים.
הונג קונג
החוק בהונג קונג מתיר שינוי מגדרי במסמכים משפטיים כגון תעודות זהות ודרכונים לאחר שאדם עבר ניתוח להתאמה מגדרית, אך אינו מאפשר לשנות תעודות לידה.
טיפולי המרה
בדצמבר 2014, בית משפט בבייג'ינג פסק לטובת יאנג טנג, גבר הומוסקסואל, בתיק נגד מרפאת "טיפולי המרה". בית המשפט פסק נגד המרפאה, מאחר שהטיפולים לא עמדו בהבטחת המרפאה בפרסומות שלה, וחייב את המרפאה לשלם פיצוי כספי ליאנג, וכן להוריד את הפרסומות שלהם על קיומם של טיפולי המרה במתחמם.
ביוני 2016, יו הו, גבר הומוסקסואלי ממחוז חנאן, תבע בית חולים בעיר ז'ומדיאן בשל כך שאילץ אותו לעבור טיפולי המרה. הוא זכה להתנצלות פומבית ופיצוי כספי ביולי 2017. עם זאת, בית המשפט לא קבע את הנוהג כבלתי חוקי בהחלטתו.
בעקבות שתי פסיקות מוצלחות אלו, קבוצות להט"ב סיניות קוראות כעת למשרד הבריאות הסיני לאסור על קיומם של טיפולי המרה. עם זאת, נכון לדצמבר 2019, לא ננקטו צעדים יעילים על ידי ממשלת סין כדי לאסור טיפולי המרה בשטחי המדינה, בעוד טיפולים אלה למעשה מקודמים באופן פעיל ברחבי סין.
חופש הביטוי וצנזורה
בשנת 2015, יוצר הקולנוע פאן פופו תבע את הצנזורים הממשלתיים על כך שמחקו את סרטו התיעודי "Mama Rainbow" בעל תוכן להט"ב מאתרים מקוונים. תביעתו הסתיימה בדצמבר 2015 עם קביעה של בית המשפט העממי מספר 1 של בייג'ינג לפיה מינהל המדינה לעיתונות, פרסום, רדיו, קולנוע וטלוויזיה (SAPPRFT) לא ביקש מאתרי אירוח למחוק את הסרט התיעודי. למרות פסק דין זה, שלדעת מעריצו של פופו היה לניצחון מכיוון שהוא הגביל למעשה את מעורבות המדינה, "הסרט עדיין לא זמין לצפייה מקוונת באתרי אירוח סיניים" אמר.
ב-31 בדצמבר 2015 פרסם איגוד תעשיית הפקות הדרמה בטלוויזיה של סין קווים מנחים חדשים אשר כללו איסור על הצגת מערכות יחסים חד מיניות בטלוויזיה. התקנון קבע כי "אף דרמה בטלוויזיה לא תציג מערכות יחסים מיניות חריגות והתנהגויות כגון גילוי עריות, יחסים חד מיניים, סטייה מינית, תקיפה מינית, התעללות מינית, אלימות מינית וכן הלאה" אשר החל להשפיע בנוסף על הצגת אנשי להט"ב בדרמות אינטרנטיות.  בפברואר 2016 נאסר על שידור סדרת הטלוויזיה הסינית, Addicted, לשידור מקוון של 12 פרקים לעונה בת 15 פרקים בשל הצגתה מערכות יחסים הומוסקסואליות. יוצרי הסדרה העלו בתגובה את שאר הפרקים לאתר יוטיוב.
תחרות היופי, "מיסטר גיי סין" (Mr Gay China), נערכה בשנת 2016 ללא תקריות. בשנת 2018, מארח האירוע ביטל באופן פסיבי את התקשרותו בכך שלא הגיב לשום תקשורת. לקרת ציון מהדורת התחרות לשנת 2019 הודיע מארח האירוע על ביטולה. לא פורסמה הודעת צנזורה רשמית לאירוע, אם כי מספר מאמרים האשימו את ממשלת סין בביטולה. באותה שנה, סופרת סינית אשר כתבה רומן בנושא מערכת יחסים חד מינית בין זוג גברים, נידונה ל-10 שנים ו-6 חודשי מאסר בפועל על "הפרת חוקי גסויות".
בשנת 2017, היה אמור להתקיים כנס להט"ב בשיאן. דיווחים מערביים, תוך שימוש בבלוג המארגנים כמקור שלהם, טענו שהמשטרה עיכבה את המארגנים ואיימה עליהם.
באפריל 2018 החליטה "Sina Weibo", אחת מפלטפורמות המדיה החברתית הפופולרית ביותר במדינה, לאסור על הצגת כל הנושאים הקשורים לקהילת הלהט"ב. הדבר עורר במהירות ביקורת חריפה מצד הציבור ויומון העם, העיתון הרשמי של מפלגת השלטון, המפלגה הקומוניסטית הסינית. הביקורות כללו שימוש בהאשטאג "#IamGay" (אני הומוסקסואל) להפגנת סולידריות עם קהילת הלהט"ב הסינית אשר נצפה יותר מ-240 מיליון פעמים בפלטפורמה. מספר ימים לאחר מכן "Sina Weibo" ביטלה את האיסור. סינים רבים פירשו את תגובת יומון העם כאות לכך שהממשלה עשויה לרכך את יחסה לזכויות להט"ב. עם זאת, קמפיין לציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה בקמפוסים בבתי הספר נאסר על ידי פקידים ממשלתיים כעבור חודש בלבד.
במאי 2018, איגוד השידור האירופי חסם את "Mango TV", אחד הערוצים הנצפים ביותר בסין, כתוצאה מחששות שלילים של השלטון מלשדר את גמר אירוויזיון 2018 לאחר שכלל את הופעתו של הזמר האירי ראיין או'שונסי, שתיאר שני רקדנים גברים ורקע של דגלי גאווה במהלך הופעתו במסגרת ייצוגה של שווייץ.
בשנת 2021, לי ינג (כדורגלנית, ילידת 1993) הפכה לספורטאית הסינית הלסבית המוצהרת הראשונה בגלוי, בעודה פרסמה בחשבונה ברשת "Weibo" תמונה שלה יחד עם בת זוגה. הפוסט זכה לתמיכה מסחררת מקהל האינטרנט. עם זאת, לאחר מכן מחקה ינג את תמונת הפוסט בחשונה, בעוד גולשים רבים ברשת שיערו שייתכן כי הופעל לחץ מהרשויות הסיניות על ינג למחיקתה בעקבות הצהרתה. מאוחר יותר באותה שנה, סון וונג'ינג, שחקנית כדורעף מקצוענית סינית, הודיעה גם כן באמצעות חשבונתיה במדיה חברתית שהיא לסבית על ידי פרסום תמונות חתונה שלה ושל בת זוגה.
בלתי נשכחים 2
בלתי נשכחים 2 (באנגלית: The Expendables 2) הוא סרט פעולה אמריקאי אשר יצא ב-17 באוגוסט 2012 ובוים על ידי סיימון וסט. זהו סרט המשך ל"בלתי נשכחים" אשר יצא בשנת 2010.
עלילה
הסרט מספר על עלילות חבורת שכירי חרב בהנהגת ברני רוס (סילבסטר סטאלון), יוצא הכוחות המיוחדים והאגף לפעולות מיוחדות. לאחר שרוס ואנשיו חילצו מן הכלא הנפאלי את חברם, טרנט "טרנץ'" מאוזר (ארנולד שוורצנגר), יצא הצוות למשימה מיוחדת מטעם מר צ'ארץ', איש סוכנות הביון המרכזית לאתר פריט מסווג באלבניה. הצוות איתר את הפריט אולם נאלץ למוסרו לקבוצת שכירי חרב בראשות ז'אן וילאן (ז'אן-קלוד ואן דאם), סוחר נשק ושכיר חרב חסר רחמים. וילאן רצח את בילי "הילד" טימונס (ליאם המסוורת'), הצלף של החבורה בטרם נמלט. על ברני ואנשיו מוטל להשיב את הפריט ולחסל את וילאן.
הפקה
הסרט הופק על ידי מספר מפיקים ובראשם המפיק הישראלי אבי לרנר. צילומי הסרט נעשו בבולגריה ובארצות הברית.
חנקן סבך אפור-ראש
חנקן סבך אפור-ראש (שם מדעי: Malaconotus blanchoti) היא מין של ציפור ממשפחת המלקונוטוסים, החיה ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה אף על פי שהיא נדירה יחסית בדרום ובמרכז אפריקה. לרוב היא חיה באזורי סוואנה ושיחיות שונות או ביערות פתוחים טרופיים.
חנקן הסבך הוא ציפור באורך 23 עד 26 סנטימטרים בממוצע ומשקל של 65 עד 84 גרם. הראש והעורך אפורים עם מקור שחור ובליטה לבנה בבסיס המקור. לחנקן עיניים צהובות, גרון וחזה צהובים, כשאזור החזה צהוב-כתום, ושאר הגוף לרבות הכנפיים והזנב הארוך ירוקים. ציפור זו מפיקה קול ייחודי צייצני וחד ומסתיים במהירות. קול זה מקשה לאתר את הציפור במדויק בין הסבכים בהם היא נמצאת.
החנקן מעופף בקבוצות קטנות או בזוגות וצד חרקים, חסרי חוליות שונים אך גם חולייתנים כמו לטאות או עכברים קטנים וכן גוזלים וביצים שהוא מוצא. בעזרת מקורו הגדול והמעוקל מעט הוא הורג את הטרף.
לא נבדקה האוכלוסייה הכללית אך החנקנים אינם נדירים ונמצאים בקבוצות גדולות ברחבי אפריקה. מצב שימורם הוא "ללא חשש".
אלבר פר
אלבר פר (בצרפתית: Albert Fert; נולד ב-7 במרץ 1938) הוא פיזיקאי צרפתי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2007 (יחד עם פטר גרינברג).
פר נולד בקרקסון שבמחוז אוד בצרפת. הוא סיים את לימודיו באקול נורמל סופרייר בשנת 1962. שנה לאחר מכן קיבל תואר דוקטור של המעגל השלישי ואת הדוקטורט שלו במדעים. שני תארים אלה הוענקו לו מטעם אוניברסיטת פריז.
בשנת 2004 נבחר לשמש כחבר האקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-2006 הוענק לפר פרס וולף הישראלי, בתחום הפיזיקה.
בשנת 2007 זכה יחד עם פטר גרינברג, ממכון המחקר יוליך, בפרס נובל לפיזיקה, על גילוי תופעת ההתנגדות המגנטית העצומה. באותה השנה זכה גם בפרס יפן.
לירה סן מרינזית
לירה סן מרינזית הייתה ההילך החוקי של מדינת סן מרינו עד מעברה לשימוש באירו בשנת 2002. סימנה היה SML.
היסטוריה
הלירה הסן מרינזית נכנסה לשימוש בשנות השישים של המאה ה-19. המטבע הראשון שלה שנכנס לשימוש היה של חמישה סנטים (5/100 של לירה) מנחושת, בשנת 1864. ב-1875 נכנס לשימוש מטבע של עשרה סנט מנחושת. מטבעות של 50 סנט ושל לירה, שתי לירות וחמש לירות נכנסו לשימוש ב-1898. בשנות השלושים של המאה ה-20 הוטבעו מחדש מטבעות של חמש, עשר ועשרים לירות. לאחר מלחמת העולם השנייה הופסק השימוש במטבעות הסנט השונים.
בשנת 1972 החלה סן מרינו להכניס לשימוש מטבעות בעיצוב חדש, בערכים של 1, 2, 5, 10, 20, 50, 100 ו-500 לירות. כולם עוצבו בהתאם לעיצוב והממדים של מטבעות הלירה האיטלקית המקבילים. ב-1978 הונפק מטבע חדש של 200 לירות ומטבעות של 500 ו-1,000 לירות הונפקו ב-1982 וב-1997 בהתאמה. ב-1992 הוקטהו ממדיהם של מטבעות ה-50 וה-100 לירות.
לאחר הכנסת האירו לשימוש פסק השימוש במטבעות הלירה. לסן מרינו ניתן רישיון להטביע ולהשתמש במטבעות אירו בעיצוב משלה, והיא עושה זאת מעת לעת.
נאוטו קאן
נאוטו קאן (ביפנית: 菅 直人; נולד ב-10 באוקטובר 1946) הוא פוליטיקאי יפני, כיהן כראש ממשלת יפן בשנים 2010–2011 וכמנהיג המפלגה הדמוקרטית של יפן.
ביוגרפיה
קאן סיים ב-1970 תואר בפיזיקה יישומית במכון הטכנולוגי של טוקיו ועבד מספר שנים במשרד פטנטים. לאחר מספר כישלונות בניסיונותיו להיבחר לבית הנבחרים היפני, נבחר קאן לראשונה ב-1980 למושב המחוז ה-7 (כיום ה-18) של טוקיו בבית הנבחרים, כנציג מפלגת הפדרציה הסוציאל-דמוקרטית. מאז ועד 2010 נבחר תשע פעמים נוספות ברציפות. קאן כיהן כשר הבריאות והרווחה בקבינט של ריוטארו האשימוטו בתקופת כהונתו הראשונה של האשימוטו כראש ממשלה, בין ינואר לנובמבר 1996, בתקופה זו זכה להערכת הציבור לאחר שחשף והודה באחריות המשרד להפצת מנות דם נגועות ב-HIV והתנצל באופן פומבי בפני הקורבנות.
בספטמבר 2000 נבחר למזכיר הכללי של המפלגה הדמוקרטית, ב-2004 התפטר לאחר שערורייה כספית בה היה מעורב, באקט מוחצן של הבעת חרטה, גילח את ראשו, עטה בגדי נזיר בודהיסטי ועלה לרגל למקדש באי שיקוקו. ב-2006 מונה קאן לסגן יו"ר המפלגה, לאחר ניצחון המפלגה הדמוקרטית בבחירות ב-2009, מונה לקבינט של יוקיו הטויאמה כשר למדע (הוחלף בתחילת 2010 על ידי טצואו קוובאטה), השר האחראי על המדיניות הפיסקלית וכסגן ראש הממשלה. בינואר 2010 מונה לתפקיד שר האוצר. לאחר התפטרותו של יוקיו הטויאמה נבחר להנהיג את המפלגה הדמוקרטית, הוא זכה לאמון שני בתי הנבחרים של יפן וב-8 ביוני הושבע על ידי הקיסר אקיהיטו לראש הממשלה.
במהלך תקופת כהונתו נאלצה יפן להתמודד עם רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) שגרמה לנפגעים רבים והרס רב ופגעה קשות בתחנות הכוח הגרעיניות במחוז פוקושימה. באוגוסט 2011 הורידה סוכנות הדירוג מודי'ס את דירוג האשראי של יפן לרמה של Aa3, לראשונה מאז 2002. באותו החודש הודיע קאן על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה.
מרשל פינלנד (סרט)
מרשל פינלנד הוא סרט פיני-קנייתי המבוסס על חייו של המרשל קרל גוסטף אמיל מנרהיים. הסרט מופק על ידי Yleisradio בשיתוף עם Savane Productions ו-Filmistuudio Kalevipojad. הוא מבוים על ידי גילברט לוקאליה הקנייתי. הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי לאהבה ואנרכיה של הלסינקי ב-28 בספטמבר 2012.
עלילה
הסרט מתמקד בחייו הפרטיים של מנרהיים בשנים 1905–1918. הוא מספר על נישואיו הכושלים עם אנסטסיה אראפובה, ורומן האהבה עם קיטי לינדר לאחר מלחמת האזרחים הפינית. לדברי הבמאי גילברט לוקאליה, "זהו סיפור אוניברסלי על גבר המתקשה ליישב את חיי המשפחה והקריירה".
הפקה
בחורף 2012 דיווחה רשת Yle על סרט מנרהיים, שיהיה הפקה בינלאומית. מידע על הסרט המצולם במדינה זרה הפך לציבורי, לפני שהרשת הספיקה לארגן מסיבת עיתונאים ב-16 באוגוסט 2012.
הסרט צולם ברחבי ניירובי בחודשים מאי ויוני. גילברט לוקאליה נבחר להיות במאי הסרט 12 שעות בלבד לפני תחילת הצילומים. הופק גם סרט תיעודי בן שישה חלקים על הכנת הסרט בשם מבצע מנרהיים, שעלותו הייתה כ-100,000–150,000 €, אף על פי שהסרט עצמו עלה רק 20,000 €.
הסרט עורר ויכוח עוד לפני צאתו. התקשורת הפינית סערה על כך ששחקן שחור הופיע במנרהיים. המפיק מרקוס סלין אמר שהסרט הוא "זיוף" והבמאי מתי קסילה תהה מדוע ניתן אישור להפקה שכזו. יורן דונר האמין שהסרט הוא "בלוף", ואמר כי Yle מנסה להרוויח על חשבון של המרשל המנוח.
ג'וזפה מרקאלי
ג'וזפה מרקאלי (באיטלקית: Giuseppe Mercalli; 21 במאי 1850 – 19 במרץ 1914) היה וולקנולוג איטלקי ושימש גם ככומר קתולי. הוא ידוע בעיקר בזכות הסולם להערכת העוצמה הסייסמית ברעידת אדמה שפיתח וקרוי על שמו.
כמוּרָה וווּלקנולוגיה
מרקאלי נולד במילאנו, איטליה בשנת 1850. בצעירותו הוסמך לכמורה בכנסייה הקתולית. בשנת 1874 קיבל תואר במדעי הטבע ולאחר מכן מונה לפרופסור למדעי הטבע בסמינר מילאנו. הוא התמנה על ידי ממשלת איטליה לפרופסור באוניברסיטת דומוסולה. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הוא התמנה להיות פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת קטניה – העתיקה ביותר בסיציליה וב-1892 עבר לאוניברסיטת נאפולי, שם שימש במקביל, משנת 1911, ועד יום מותו כמנהל תחנת התצפית לפעילות הר הוזוב. הוא הירבה בתצפיות על התפרצויות וולקניות גם במקומות אחרים באיטליה כמו של הסטרומבולי ובאיים האאוליים שמצפון לסיציליה, בים הטירני. תיאוריו את ההתפרצויות הללו, היוו בסיס ליצירת הסולם למדידת עוצמת 2 סוגים של התפרצות געשית: התפרצות סטרומבוליתית והתפרצות וולקנית. לתיאורי ההתפרצויות הגעשיות הספיק להוסיף צילום שצילם בעת התפרצות הווזוב, בשנת 1906.
חקר רעידות אדמה
סולם זה שופר בשנת 1902 על ידי מרקאלי שהוסיף לכותרות של רוסי-פורל תיאורים מפורטים יותר של אפקטים סייסמיים.
בשנת 1904 הציע איטלקי אחר בשם אדולפו קָנכַּני סולם בן 12 דרגות, זאת מכיוון שהתברר, שכשמדובר ברעידות אדמה חזקות, 10 דרגות אינן מספיקות לתאר האפקטים החזקים ביותר ברזולוציה הנדרשת, והדבר תוקן על ידי הוספת 2 דרגות בקצה העליון של הסקאלה: דרגה 11 (XI) ודרגה 12 (XII). בסולם זה דרגה 1 (I) סימנה מצב שרעידת האדמה כלל לא הורגשה באתר הנתון, בעוד שדרגה XII סימנה מצב של הרס טוטלי בו. גם לסולם זה הייתה מגבלה גדולה, מכיוון שקנכני ויתר על תיאור מפורט בכל דרגה של עוצמה סייסמית, והסתפק רק בכותרות כמו: "הרס, "פחד" וכיוצא בזה, וכן הערכה של מידת תאוצת הקרקע שגרמה לאפקטים הללו.
רק בשנת 1912 התפרסם סולם בן 12, דרגות עם תיאורים מפורטים, על ידי הגאופיזיקאי הגרמני אוגוסט היינריך זיברג. סולם זה, היווה את הבסיס לכל סולמות הערכת העוצמה הסייסמית בעלי 12 הדרגות שנעשה בהם שימוש עד היום. סולם זה, בתיקונים קלים, נקרא אז סולם מרקאלי-קנקני-זיברג. בשנת 1931 הסולם הזה תורגם לאנגלית, על ידי הארי ווד ופרנק ניומן, ומסיבה בלתי ידועה הם קראו לו סולם מרקאלי המתוקן שזהו שמו עד היום. לא ידוע מדוע שמותיהם של זיברג וקנכני הודרו משם הסולם הזה.
אחריתו
כאמור לעיל, ב-1892 עבר לאוניברסיטת נאפולי, שם שימש במקביל, משנת 1911, ועד יום מותו כמנהל תחנת התצפית לפעילות הר הוזוב. מותו היה אפוף מסתורין ובנסיבות חשודות. לכאורה, בליל 19 מרץ 1914 הוא הפיל בשוגג את מנורת הפרפין שלאורה עבד בחדרו עד שעה מאוחרת מאוד, וכך נגרמה שרפה עזה בביתו. גופתו החרוכה נמצאה ליד מיטתו. הרשויות קבעו שייתכן שנרצח וכספו נשדד, והדליקה בוצעה על ידי רוצחו כדי להעלים ראיות.
אירקליה
בתקופה העות'מאנית נקרא מוסטפאביי (Μουσταφάμπεη), על שם של בעל אדמות עות'מאני מקומי. השם הוחלף 4 ביולי 1915 לאירקליה תרציניאיס (Ηράκλεια Τραχινίας), על שם העיר העתיקה הסמוכה אירקליה בטראכיס. השם הנוכחי ניתן ב־16 באוקטובר 1940.
ב־2011 מנתה האוכלוסייה 469.
ניסיונות ספרדים לכבוש מחדש את מקסיקו
הניסיונות הספרדיים לכבוש מחדש את מקסיקו היו מאמץ של ממשלת ספרד להחזיר לעצמה את החזקה על המושבה הקודמת שלה, ספרד החדשה, וכתוצאה מכך פרקי מלחמה שכללו עימותים בין האומה המקסיקנית שזה עתה נולדה לבין ספרד. המאמץ מכסה בעיקר שתי תקופות: הניסיונות הראשונים התרחשו מ-1821 עד 1825 וכללו הגנה על המים הטריטוריאליים של מקסיקו, בעוד שלתקופה השנייה היו שני שלבים, כולל תוכנית ההתרחבות המקסיקנית להשתלט על האי קובה שבידי ספרד בין השנים 1826–1828 ומשלחת 1829 של הגנרל הספרדי איסידרו בראדאס, שנחתה על אדמת מקסיקו במטרה לכבוש מחדש את הטריטוריה המקסיקנית. למרות שהספרדים מעולם לא השיבו את השליטה במדינה, הם פגעו בכלכלה המקסיקנית הטרייה.
רקע כללי
העצמאות המקסיקנית הושגה רשמית ב-27 בספטמבר 1821, במסגרת הסכם קורדובה. ספרד לא הכירה באמנות, בטענה שלמשנה למלך חואן או'דונוחו אין סמכות להכיר בעצמאות של כל מחוז מעבר לים. מצב זה היה מסוכן למעמד העצמאי החדש של האומה, שעדיין לא הוכרה על ידי אף אחת מהמעצמות האירופיות שיכלו לתמוך בה, והאיום בכיבוש הספרדי מחדש היה דאגה מתמדת למנהיגי המשטר המתהווה. ב-13 במאי 1822 הוצאו גזירות על ידי הממשלה לכלוא כל מי שקשר קשר נגד עצמאותה של מקסיקו.
בנוסף לבעיות האחרות שלה, נמל הכניסה הראשי למדינה, סן חואן דה אולואה, נותר תחת שליטה ספרדית.
סן חואן דה אולואה
הגנרל חוסה גרסיה דאווילה, המושל המייצג את הכתר הספרדי ב-וראקרוס, והגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה קיבלו הוראה למסור את הנמל למקסיקנים; אולם, בלילה שלפני היום המיועד ל-26 באוקטובר 1821, הגנרל דאווילה העביר את כל הארטילריה והתחמושת מהנמל, כמו גם 200 חיילי רגלים, ולמעלה מ-90 אלף פזו השייכים לממשלת ספרד, אל מבצר סן חואן דה אולואה. עד מהרה גדל מספר החיילים ל-2,000 עם חיילים שנשלחו על ידי ספרד מקובה כדי לפתוח בכיבוש מחדש של מקסיקו. מכיוון שלכוחות המקסיקנים לא היו הנשק והספינות להתמודד עם התגבורות הללו, הקיסר של מקסיקו, אגוסטין דה איטורבידה, בחר במשא ומתן עם הספרדים. למרות שלא הושג הסכם, נמשך שלום לא פשוט בין שני הצדדים.
הגעתו של בריגדיר גנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה לממשלת העיר ב-10 בספטמבר 1822, מסמנת פרק נוסף של משא ומתן בין השלטונות המקסיקניים של וראקרוס והכוחות הספרדים בסן חואן דה אולואה; אלה הפכו קריטיים, אפילו יותר כאשר ממשלת ספרד העבירה מתפקידו את הגנרל דאווילה אשר היה מפקד הכוחות והחליפה אותו בבריגדיר גנרל פרנסיסקו למאור. ממשלת מקסיקו, מודעת למחסור בסירות, החליטה להקים כוח ימי כדי להביס את חיל המצב הספרדי הכובש את אולואה, בעיקר באמצעות מצור. בשנת 1822 היא רכשה מארצות הברית ומבריטניה את הספינות הראשונות של הצי המקסיקני.
למרות בעיות פוליטיות פנימיות במקסיקו שנבעו מהמפלה האחרונה של האימפריה המקסיקנית קצרת הימים והקמת הממשלה הזמנית, עיני המקסיקנים נותרו צופות על אולואה. השיחות הופסקו כאשר ב-25 בספטמבר 1823 הפגיזו הספרדים את נמל וראקרוס, וגרמו לעקירתם של יותר מ-6,000 אזרחים שעזבו את העיר.
כניעה
לאחר ההפגזה הספרדית על הנמל, החליטה ממשלת מקסיקו להפסיק את ההתקפות הספרדיות. למרות שלמקסיקו היה חסר צי הולם, ב-8 באוקטובר 1823 תוכנן מצור על סן חואן דה אולואה. שר המלחמה והצי, חוסה חואקין דה הררה, נשא נאום בפני הקונגרס הראשון של מקסיקו והביע את הדחיפות של רכישת ספינות מלחמה נוספות כדי לחסום ולתקוף את החיילים הספרדים שכבשו את המצודה.
ב-28 בינואר 1825, גנרל פרנסיסקו למאור שוחרר מהפיקוד על סן חואן דה אולואה על ידי חוסה קופינגר. ב-27 ביולי 1825 מונה קפטן הפריגטה פדרו סאנס דה ברנדה למפקד חיל הים בנמל וראקרוס; הוא החל מיד בארגון מחדש של השייטת שהוזמנה לחסום את סן חואן דה אולואה.
הגנה על הימים והשאיפות בקובה
למרות הניצחון של מקסיקו על המעוז הספרדי האחרון באולואה, ספרד סירבה להכיר בחוזה קורדובה ומכאן בעצמאותה של מקסיקו.
ממשלת מקסיקו, בראשות גוואדלופה ויקטוריה, הגיעה למסקנה שספרד, בסירובה להכיר באמנות, עדיין מהווה איום, ויכולה להשתמש בקובה כפלטפורמה לפתיחת קמפיין להשבת מקסיקו. לוקאס אלאמן, שהיה אז שר החוץ המקסיקני, העריך את האיום הנשקף מהכוחות הצבאיים המוצבים בקובה למקסיקו. מאז 1824, אלמאן החזיק באמונה שמקסיקו צריכה לכבוש את קובה, בטענה ש"קובה ללא מקסיקו מכוונת לעול אימפריאליסטי; מקסיקו ללא קובה היא שבויה של מפרץ מקסיקו". הוא האמין שהכוחות המקסיקנים, בתמיכת מעצמות זרות כמו צרפת או אנגליה (שהייתה המעצמה האירופית הראשונה שהכירה בעצמאותה של מקסיקו ב-16 ביולי 1836), יוכלו להתגבר על הספרדים בקובה.
ארצות הברית התעקשה לשמור את קובה בידי ממשלת ספרד. כדי לקדם את שאיפותיה לשלוט באי ולמנוע כיבוש ספרדי מחדש של היבשת, העסיקה ממשלת מקסיקו את קומודור דייוויד פורטר מארצות הברית כדי לפקד על הצי המקסיקני בהתקפה על הקווים הימיים של ספרד המסיירת באי קובה. זה היה מאמץ להגן על הים הטריטוריאלי המקסיקני ולהבטיח את המשך הצלחתה של תנועת העצמאות שלו בכל החזיתות. כך החלו סיורים של השייטת המקסיקנית במימי ספרד, שהגיעו לשיאם בקרב מריאל הלא מוצלח ב-10 בפברואר 1828, שבו פיקד פורטר על הבריג גררו, שכלל 22 תותחים, ועל אחד מכלי השיט הטובים ביותר בצי הקטן של מקסיקו. בנו של פורטר, דייוויד דיקסון פורטר, לימים גיבור האיחוד של מלחמת האזרחים האמריקאית, נפצע קל. הוא היה בין הניצולים שנכנעו ונכלאו בהוואנה עד שניתן היה להחליפם. קומודור פורטר בחר שלא לסכן את בנו שוב, ושלח אותו בחזרה לארצות הברית דרך ניו אורלינס.
קרב טמפיקו
שנה לאחר קרב מריאל, נערך ניסיון כיבוש מחדש על ידי ספרד, מקובה, מה שאישר את חשדות השלטונות המקסיקניים. ספרד מינתה את הגנרל איסידרו בראדאס, שיצא מהנמל עם 3,586 חיילים עם השם "דיוויזיית חוד החנית" וב-5 ביולי, הפליג למקסיקו. הצי הורכב מספינת דגל, בשם Sovereign, שתי פריגטות, שתי אוניות קרב ו-15 אוניות תובלה, כולם בפיקודו של אדמירל לבורדה.
ב-26 ביולי 1829 הגיע הצי לקאבו רוג'ו, ליד טמפיקו (מדינת Tamaulipas), ומשם החל את פעילותו ב-27 בניסיון להנחית 750 חיילים ו-25 סירות. המשלחת החלה את התקדמותם לכיוון טמפיקו בזמן שהסירות עגנו בנהר פאנוקו. קרב פואבלו וייחו, שהתרחש ב-10–11 בספטמבר, סימן את סיומם של ניסיונות הכיבוש הספרדיים במקסיקו. הגנרל איסידרו בראדאס חתם על הכניעה של פואבלו וייחו, בנוכחות הגנרלים אנטוניו לופס דה סנטה אנה, מנואל דה מייר אי טרן ופליפה דה לה גארסה.
ב-28 בדצמבר 1836 הכירה ספרד בעצמאותה של מקסיקו במסגרת הסכם סנטה מריה-קלטראווה, שנחתם במדריד על ידי הנציב המקסיקני מיגל סנטה מריה ושר המדינה הספרדי, חוסה מריה קלטראווה. מקסיקו הייתה המושבה לשעבר הראשונה שעצמאותה הוכרה על ידי ספרד; השנייה הייתה אקוודור ב-16 בפברואר 1840.
מספרי RSA
במתמטיקה, מספרי RSA הם קבוצה של סמי- ראשוניים גדולים (מספרים עם שני גורמים ראשוניים בדיוק) שהיו חלק מאתגר RSA Factoring. האתגר היה למצוא את הגורמים הראשוניים של כל מספר. הוא נוצר על ידי RSA Laboratories במרץ 1991 כדי לעודד מחקר של תורת המספרים החישובית והקושי המעשי של עיבוד מספרים שלמים גדולים. האתגר הסתיים בשנת 2007.
RSA Laboratories (שהם ראשי תיבות של יוצרי הטכניקה; Rivest, שמיר ואדלמן) פרסמו מספר סמי-פריים עם 100 עד 617 ספרות עשרוניות. פרסים כספיים בגדלים שונים, עד 200,000 דולר ארצות הברית (ופרסים של עד 20,000 דולר), הוצעו לפירוק חלק מהם. מספר ה-RSA הקטן ביותר הוערך תוך מספר ימים. רוב המספרים עדיין לא הובאו בחשבון ורבים מהם צפויים להישאר ללא גורמים במשך שנים רבות. נכון לפברואר 2020, 23 מספרי הRSA הקטנים ביותר מתוך 54 המספרים המפורטים פורקו לגורמים.
בעוד שאתגר ה-RSA הסתיים רשמית ב-2007, אנשים עדיין מנסים למצוא את הפירוק לגורמים. לפי RSA Laboratories, "כעת, כאשר לתעשייה יש הבנה מתקדמת משמעותית של החוזק הקריפאנליטי של אלגוריתמים נפוצים של מפתח סימטרי ושל מפתח ציבורי, האתגרים הללו אינם פעילים עוד." כמה מהפרסים הקטנים יותר הוענקו אז. שאר הפרסים בוטלו.
מספרי ה-RSA הראשונים שנוצרו, מ-RSA-100 עד RSA-500, סומנו לפי מספר הספרות העשרוניות שלהם. מאוחר יותר, החל מ-RSA-576, ספרות בינאריות נספרות במקום זאת. חריג לכך הוא RSA-617, שנוצר לפני השינוי בסכימת המספור. המספרים מפורטים בסדר עולה למטה.
RSA-100
ל-RSA-100 יש 100 ספרות עשרוניות (330 סיביות). המספר פורק לגורמים ב 1 באפריל 1991 על ידי Arjen K. Lenstra. לפי הדיווחים, הפירוק לגורמים נמשך כמה ימים באמצעות אלגוריתם המסננת הריבועית המרובה-פולינומית במחשב מקביל של MasPar.
הערך והפירוק לגורמים של RSA-100 הם כדלקמן: RSA-100 = 1522605027922533360535618378132637429718068114961380688657908494580122963258952897654000350692006139
RSA-100 = 37975227936943673922808872755445627854565536638199 × 40094690950920881030683735292761468389214899724061 לוקח ארבע שעות לחזור על הפירוק הזה באמצעות התוכנית Msieve ב-2200 מעבד Athlon 64 MHz.
ניתן לחלק את המספר לגורמים תוך 72 דקות ב-Overclock ל-3.5 GHz Intel Core 2 Quad q9300, באמצעות GGNFS ו Msieve הבינאריים פועל באמצעות גרסה מבוזרת של התסריט פרל factmsieve.
RSA-110
ל-RSA-110 יש 110 ספרות עשרוניות (364 סיביות), והוא הופעל באפריל 1992 על ידי לנסטרה. כחודש אחד. ניתן לחלק את המספר בפחות מארבע שעות ב-overclocked ל-3.5 GHz Intel Core 2 Quad q9300, באמצעות GGNFS ו Msieve הבינאריים פועל באמצעות גרסה מבוזרת של התסריט פרל factmsieve. RSA-110 = 35794234179725868774991807832568455403003778024228226193532908190484670252364677411513516111204504060317568667
RSA-110 = 6122421090493547576937037317561418841225758554253106999 × 5846418214406154678836553182979162384198610505601062333
RSA-232
ל-RSA-232 יש 232 ספרות עשרוניות (768 סיביות), והוא הופעל ב-17 בפברואר 2020 על ידי NL Zamarashkin, DA Zheltkov ו-SA Matveev. RSA-232 = 1009881397871923546909564894309468582818233821955573955141120516205831021338 5285453743661097571543636649133800849170651699217015247332943892702802343809 6090980497644054071120196541074755382494867277137407501157718230539834060616 2079
RSA-232 = 2966909333208360660361779924242630634742946262521852394401857157419437019472 3262390744910112571804274494074452751891 × 3403816175197563438006609498491521420547121760734723172735163413276050706174 8526506443144325148088881115083863017669
RSA-480
ל-RSA-480 יש 480 ספרות עשרוניות (1,593 סיביות), והוא לא פורק לגורמים עד כה. RSA-480 = 3026570752950908697397302503155918035891122835769398583955296326343059761445 71441696598170401251852159138533345598217234371231338324773210726853524776378 4105186549246199888070331088462855743520880671299302895546822695492968577380 7067958428022008294111984222973260208233693152589211629901686973933487362360 8129660418514569063995282978176790149760521395548532814196534676974259747930 6858645849268328985687423881853632604706175564461719396117318298679820785491 875674946700413680932103
מסדר אולף הקדוש
המסדר הנורווגי המלכותי של אולף הקדוש (בנורווגית: Den Kongelige Norske Sankt Olavs Orden; או Sanct Olafs Orden, השם הנורווגי הישן) הוא מסדר אבירות נורווגי שהנהיג אוסקר הראשון, מלך שוודיה ב-21 באוגוסט 1847. הוא נקרא על שמו של אולף השני, מלך נורווגיה, המכונה בשם "אולף הקדוש" (Olav den hellige).
רגע לפני שפורק האיחוד עם שוודיה בשנת 1905, הוקם מסדר האריה הנורווגי (Den Norske Løve orden) בשנת 1904 על ידי אוסקר השני, מלך שוודיה, אך יורשו, הוקון השביעי, מלך נורווגיה לא העניק שום תואר במסגרת מסדר זה. מסדר אולף הקדוש הפך לפיכך למסדר האבירות היחיד של הממלכה במשך 80 השנים הבאות. המפקד הגדול של המסדר הוא המלך המכהן של נורווגיה. הוא משמש לתגמל אנשים על הישגים יוצאי דופן למען המדינה והאנושות. מאז 1985 הוענקו תארים למסדר רק לאזרחי נורווגיה, אם כי ראשי מדינות זרים ומלכים עשויים לקבל תואר לשם כבוד.
דרגות ומחלקות
המלך המכהן של נורווגיה הוא המפקד הגדול של המסדר. המסדר מורכב משלוש דרגות, מתוכן שתיים מחולקות לשתי מחלקות, וניתן להעניק אותן עבור תרומות אזרחיות או צבאיות, לפי סדר הצטיינות יורד. הצווארון מוענק כמחלקה נפרדת של הצלב הגדול לאותם מקבלי תואר הנחשבים ראויים במיוחד.
סימני דרגה
בנסיבות יוצאות דופן מאוד ניתן להעניק את אות המסדר "עם יהלומים", ובמקרה כזה טבעת יהלומים מחליפה את טבעת האמייל לבן-כחול-לבן המקיפה את הדיסק המרכזי בקדמת התג.
התגים אמורים להיות מוחזרים למסדר במקרה שהעונד מקודם לדרגה גבוהה יותר של המסדר או עם מותו. סימני הדרגה מיוצרים בנורווגיה על ידי אומנים.
זכאות וחלוקת התארים
המלך מחלק תארים בהמלצת ועדה בת שישה חברים, שאף אחד מהם אינו יכול להיות חבר בממשלה, המורכבת מקנצלר, סגן קנצלר, הלורד צ'מברלין של נורווגיה (הפועל כגזבר) ושלושה נציגים אחרים. הלורד צ'מברלין ממנה את חברי הוועדה, והמלך מאשר אותם. הצעות למועמדות למסדר מופנות לוועדה באמצעות מושל המחוז.
נסיכים ונסיכות במעמד של יורש עצר ממונים לדרגה הגבוהה ביותר עם הגיעם לגיל בגירות.
דירוג
בסדר הקדימות הנהוג בחצר המלוכה בנורווגיה במעמדים רשמיים ובארוחות רשמיות, נושאי תג המסדר המלכותי הנורווגי של אולף הקדוש עם הצווארון מדורגים במקום ה-15 בסדר הקדימות, מיד אחרי הגבירה אשר על הגלימות והגנרלים, וממש לפני מקבלי צלב המלחמה עם חרב. נושאי הצלב הגדול של המסדר הנורווגי המלכותי של אולף מדורגים במקום ה-16.
נונאטאק פוקנר
נונאטאק פוקנר (באנגלית: Faulkner Nunatak) הוא נונאטאק בולט, בהרי לאסוס בצפון-מערב האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של הנונאטאק 200 מטרים מעל פני הים.
הנונאטאק ממוקם בסמוך ממערב לפסגת ביגל; ו-9.5 קילומטרים מערבית - דרומית להר דבול.
מקור השם
שמו של הנונאטאק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הנונאטאק נקרא על שמו של הרולד ט. פוקנר (Harold T. Faulkner), מצי ארצות הברית, שהיה מפקד מחלקת הצילום של טייסת VXE-6 במהלך מבצע דיפ פריז, בשנת 1969.
ויטורה קרפצ'ו
עבודותיו של קרפצ'ו נעו בין יצירות בודדות שצוירו על קנבס ועד ל ומחזורים ציוריים גדולים. כמה מקישוטי המזבח, כולל "תומאס אקווינס הקדוש מוכתר" (1507), "הצגת ישו במקדש" (1510) ו"מות הקדושים של עשרת האלפים" (1515), הוזמנו על ידי כנסיות בוונציה, בעוד שהיצירות שלאחר שנת 1510 הוזמנו בעיקר על ידי פטרונים בודדים בוונציה. אחת מסדרות הציור הגדולות שלו, "", החלה ב-1490.
הוא אולי ידוע בעיקר בזכות הסצנות האורבניות הגדולות שלו, כמו. יצירה זו מציגה כמה מהרשמים הטובים ביותר של ונציה בשיא כוחה ועושרה, וממחישה את תחושת הגאווה האזרחית החזקה בקרב אזרחיה. בציורים אחרים הוא מפגין תחושה של פנטזיה שנראית כמסתכלת אחורה לרומנטיקה של ימי הביניים, במקום להיות שותפה לחזון הפסטורלי של הדור הבא.
תחילת חייו ועבודתו
קרפצ'ו נולד בוונציה (בין 1460 ל-1465), בנו של פייטרו סקרפצה (Pietro Scarpaza), פרוון ונציאני בקהילה של ארקאנג'לו רפאלה. אף על פי שתאריך הלידה המדויק של קרפצ'ו עדיין לא ידוע, מסמכים שונים מספקים רמזים על מנת לצמצם אותו לתחום מסוים של שנים. בצוואה משנת 1472 רשם אותו דודו פרה אילריו כיורש. לפי המנהגים הוונציאניים, זה היה מעיד על כך שהוא היה לפחות בן 15 בזמן הזה, מה שמרמז על שנת לידה לפני 1457. עם זאת, בחינה מדוקדקת יותר של החוק הוונציאני על ידי חוקרים הובילה לגילוי שניתן לראות בילדים כיורשים עתידיים, ובכך הועלה תחום שנת הלידה של קרפצ'ו החל מ-1460 ועד 1465. מסמך אחר חשף שקרפצ'ו המשיך לחיות עם אביו עד 1486, מה שמסמל התבגרות המאוחרת ומאשר את תחום שנות הלידה המאוחרות יותר. פיטר האמפרי מציג את פיסות הראיות השונות בהן השתמשו חוקרים על מנת לקבוע את שנות הלידה של קרפצ'ו, כמו גם את תאריכי יצירותיו המוקדמות ביותר, ובאיזו סדנה הוא הוכשר בוונציה. בסופו של דבר, המחקר העדכני ביותר טוען לתאריך לידה בין 1460 ל-1465; הוא מת בסביבות 1525 או 1526.
קרפצ'ו (או סקרפצה, או סקרפנצה או סקרפנצו, כפי שהשם נרשם בבכמה צורות בניב הוונציאני) הגיע ממשפחה שמקורה במצורבו, אי בדיוקסיה של טורצ'לו. מסמכים ארכיוניים אודות המשפחה קיימים לפחות מהמאה השלוש-עשרה, וחבריה התפזרו והתבססו ברחבי ונציה. קרפצ'ו חתם על שתי יצירות מוקדמות עם הצורה הוונציאנית של שם משפחתו: תחילה בתור VETOR[E] SCHARPAÇO ב"בתולה והילד" שלו (בערך 1488) במוזיאון קורר (Fondazione Musei Civici di Venezia) ולאחר מכן בתור VETOR SCARPAZO על המעקה בציור "סלבטור מונדי עם ארבעה קדושים" (בערך 1490) בבעלות "קרן לוצ'אנו סורליני" (Fondazione Luciano Sorlini) בקרצגו די קלווג'זה (Carzago di Calvagese) בברשה. עד שנת 1490, עם הציור "הגעה לקלן" (חלק ממחזור חיי הקדושה אורסולה; ראו להלן), הוא החל להשתמש בגרסאות מהלטינית של "קרפטיו" ו"קרפתיוס". רק בפרסום משנת 1648, אחד מהביוגרפים שלו, קרלו רידוליפו (Carlo Ridolifu), התייחס לאמן כ"קרפצ'ו" השם שבזכותו הוא ידוע היום.
החוקרים של תחילת המאה העשרים מולמנטו ולודוויג טענו כי המורה הראשון של קרפצ'ו, אשר, כמו האחים בליני ו, עמד בראש אטלייה גדול בוונציה. בסופו של דבר, נותרו פרטים מעטים על ראשית חייו, מה שמאלץ את החוקרים לחבר יחד את הכשרתו האמנותית המוקדמת והיווצרות סגנונו. בקטלוג raisonné של 2022, מציג האמפרי את הטיעונים השונים מדוע קרפצ'ו אולי למד בסטודיו הוונציאני של משפחת בליני, ופיתח את האומנות שלו בהדרכתם של ג'נטילה בליני או ג'ובאני בליני.
היצירות המוקדמות ביותר של קרפצ'ו הן "הבתולה והילד" (בערך 1488 או 1489) במוזיאון קורר בוונציה ו"סלבטור מונדי עם ארבעה קדושים" (בערך 1490) בבעלות "קרן לוצ'אנו סורליני" (Fondazione Luciano Sorlini) בברשה. "הבתולה והילד" משקפת את השפעתן של יצירות מסדנת בליני (ג'ובאני בליני וג'נטילה בליני) – במיוחד ידיה וכיסוי ראשה של הבתולה, יחד עם דמותו של ישו הילד. ייתכן שקרפצ'ו הושפע גם מיצירותיהם של ו, ציירים ונציאנים מדור ישן יותר. הרקע השחור של "סלבטור מונדי" (מושיע העולם) הושפע ככל הנראה מה"סלבטור מונדי" של אנטונלו דה מסינה (1475–76). יתר על כן, השימוש של אנטונלו בצורות מעוגלות, יחד עם שלושת-רבעי המבטים של ארבעת הקדושים הסובבים כנראה השפיעו על הסגנון השאפתני, אם כי הבוסרי, של קרפצ'ו.
היצירה "המדונה והילד עם שני קדושים" של קרפצ'ו (1485–1510 לערך) הושמדה במהלך מלחמת העולם השנייה. היא אוחסנה במגדל נ"מ בברלין לשמירה בטוחה, אך במאי 1945 הוצת המגדל ורוב החפצים שבתוכו הושמדו.
עבודות עיקריות (1490–1520)
יצירותיו העיקריות של קרפצ'ו צוירו בין 1490 ל-1519, והציבו אותו בין רבי-האומנים הראשונים של הציור הוונציאני בתקופת הרנסאנס.