cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם יצחק הכהן קוק
תקופת יפו
באותה תקופה תמך באופן מסויג בבית ספר "תחכמוני" ששילב בין לימודי קודש ("לחינוך האדם להיות ישר וטוב") ולימודי חול ("למלחמת החיים"), בשל התפיסה שיש לקדש את החומר במיוחד בארץ ישראל, דבר שעורר התנגדות מצד חלקם של רבני ירושלים. במקביל שימש כמנהל הרוחני של תלמוד תורה שערי תורה. הוא יצר קשרים עם מנהיגי הפועלים ותמך בהתיישבות החקלאית. במסגרת זאת תמך בהיתרים על פי ההלכה לצורך קיום ההתיישבות, כגון בפולמוס השמיטה ובהיתר המכירה, שרבנים בולטים תמכו בו גם לפניו. הוא ביסס היתר זה מבחינה הלכתית בספר שבת הארץ. כמו כן התיר את השימוש בפסח בשמן שומשום שנכבש בכבישה קרה ללא מגע מים, אף שהשומשום הוא ממשפחת הקטניות שאסורה בפסח באכילה לאשכנזים.
בשנת ה'תרס"ט (1909) הקים הרב קוק ביפו ישיבה משלו שבה למדו כעשרים תלמידים מירושלים ומיפו, בהם הרב יהושע קניאל והלל פרלמן. הישיבה שכנה בבית המדרש "ברכות" בקומה העליונה בבניין של תלמוד תורה "שערי תורה". הרב קוק מסר לתלמידים שיעור יומי, ועל סגל המורים נמנו בין השאר הרבנים שלמה זלמן שך ושם טוב גפן. למעשה היה זה מבנה של שני אגפים שבאגף שבקומה השנייה שכנה דירתו, ובאגף השני היה מקום לימודו וישיבת בית דינו. שם הייתה הישיבה. הבית שבו התגורר הרב שוכן ברחוב אחווה 21 בשכונת נווה צדק הכלולה בתל אביב־יפו דהיום.
בחורף ה'תרע"ד (1913) יצא הרב קוק, כרבן של המושבות, בראש משלחת רבנים למסע המושבות הראשון . המסע נמשך כחודש. במסעות אלו ניסה הרב קוק לחזק את הקשר בין החלוצים לתורה ומצוות. במסגרת תפקיד זה הוא גם עסק בגישור סכסוכים במושבות.
תקופת מלחמת העולם הראשונה 1914–1918
בתמוז ה'תרע"ד (1914) יצא לכנס העולמי של אגודת ישראל בגרמניה בשל רצונו לקרבם למפעל הציוני, ובשל טיפול רפואי שנזקקו לו הוא ואשתו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ריחפה עליו סכנת מאסר כנתין של רוסיה, מעצמת אויב. הוא נסע עם אשתו לשווייץ הנייטרלית, ונאלץ להישאר בסנט גלן, שם פעל כדי לסייע ליישוב שבארץ. בשנת ה'תרע"ו (1916) הציעה לו קהילת מחזיקי הדת שבלונדון להיות רבה, והוא ניאות בתנאי שיחזור ליפו בהזדמנות הראשונה שיוכל. בהיותו בלונדון הקים מספר ישיבות. בקהילת המהגרים המזרח-אירופאים העניים שלו, גינה את האליטה של אנגלים בני דת משה שטענו כנגד התנועה הציונית, וניסו להשפיע על הממשל הבריטי להימנע מהצהרת בלפור. בעקבות גילוי דעת של הרב קוק בבתי הכנסת, נשלחו תזכירים רבים לחוגי השלטון מהקהילות היהודיות, שבהם הודגש כי דת ישראל קשורה בלאומיות הישראלית ובארץ ישראל.
בשנת 1918 הוזמן הרב קוק על ידי הרב ד"ר דב (ברנרד) רבל (רעוועל) לבקר בארצות הברית. זו הייתה הצעה נדיבה מטעמו של הרב רעוועל וגיסיו, האחים טרוויס, לממש את חזונו של הרב קוק ולממן את ההקמה של הישיבה המרכזית העולמית בירושלים.
תקופת ירושלים
בתום המלחמה, לאחר תקופה של כשלוש שנים בלונדון, חזר קוק לארץ ישראל. מתקופה זו ועד למותו מיעט בכתיבת דברי מחשבה ועסק בכתיבת "הלכה ברורה" על הש"ס, ובפעילות בשדה הציבורי.
תנועת דגל ירושלים
אף שהרב קוק חיבב את תנועת המזרחי, וראה באנשיה שותפים לדרכו, הוא חלק לעיתים על דרכה. על פי השקפתו, תנועת המזרחי הייתה פשרנית מדי, שכן היא לא החמירה מספיק בענייני הלכה־הנהגה, והתבטלה בפני ההסתדרות הכללית. במיוחד חרתה לו הקביעה של אנשי ההסתדרות הציונית כי, והוא ניסה לדרבן מספר פעמים את אנשי תנועת המזרחי למחות כנגדה ולהתנער ממנה.
ב־1918, לאחר 15 שנה של פעילות פוליטית, ביקש לייסד הסתדרות, דגל ירושלים שמה, אשר תאגד בתוכה את כל היהודים שומרי התורה אשר מעודדים את יישוב ארץ ישראל. רצונו היה שתנועה זו תבטא, ושאל תנועה זו יוכלו להתכנס גם אנשי תנועת אגודת ישראל וגם אנשי המזרחי, ובמקביל לשמור על השתייכותם הקודמת. בעזרת תלמידיו הקרובים - הרב יעקב משה חרל"פ, הרב דוד כהן ובנו הרב צבי יהודה קוק, הוקמו סניפים בארץ ישראל, שווייץ, הולנד, אנגליה וארצות הברית. התנועה לא הצליחה להתרומם ונעלמה מהר מאוד מהנוף הפוליטי הציוני. התנועה התבססה בעיקר על אישיותו הכריזמטית של הרב קוק, כך שלמען הצלחתה היה על הרב קוק להישאר במערב אירופה. רצונו של הרב קוק לחזור ולפעול בארץ ישראל, חוסר יכולת או רצון להתמודד עם מיסודה של תנועה פוליטית, התנגדות המפלגות הדתיות האחרות, וגם עצירת פעילותה למען לא תפגע בתנועת המזרחי היו בעוכרי התנועה החדשה.
רב ראשי
בשנת 1919 נענה להזמנתם של ראשי המוסדות והישיבות ורוב רבני ירושלים להתמנות לרבה של העיר. לאחר שביוזמת הרב צבי פסח פרנק נשלח אליו כתב הכתרה בחתימתם. בכך אייש משרה שהייתה מיותמת מספר שנים, מאז פטירת הרב חיים ברלין. בהמשך כונן את מוסד הרבנות הראשית, שבה ראה שלב ראשון לייסוד הסנהדרין, ונהיה הרב הראשי האשכנזי הראשון של ארץ ישראל (1921). את הרבנות הראשית ראה כהנהגה רוחנית כלל עולמית ולא כמנגנון ביורוקרטי. בבחירות לאספת הנבחרים הראשונה שהתקיימה ב־1920, התנגד מלכתחילה למתן זכות בחירה לנשים - לבחור ולהיבחר. בעמדה זו אחזו רוב הרבנים, בניגוד לדעת רבים מחברי המזרחי. עם זאת, הוא אמר גם שהדבר אינו אסור, ובכל אופן "אין הדבר כדאי לעשות ממנו עיקר גדול".
סמוך להתמנותו לרבה של ירושלים נהרגה בתו הצעירה אסתר־יעל בעת שנפלה ממדרגות הבית הזמני ברחוב הנביאים שבו התגוררו.
ייסוד ישיבת מרכז הרב
פעילותה המעשית של הישיבה החלה בקיץ תרפ"ג בעת שהחלו ללמוד בה תלמידים בודדים. קבוצה גדולה יותר הגיעה ללמוד בתרפ"ד (1924). השם שהעניק הרב קוק לישיבתו הוא "הישיבה המרכזית העולמית" אך היא התפרסמה בשם "מרכז הרב". הישיבה התאפיינה בשפה העברית שהייתה מדוברת בה, ובלימודי הגות ומחשבה. שאיפתה נוסחה: את ניסוח תוכנית הלימודים של הישיבה הטיל על תלמידו הרב דוד כהן. בתוכנית הלימודים, היו בנוסף ללימודים הישיבתיים המקובלים, לימודי תנ"ך, פילוסופיה, היסטוריה ולימודי מדעים (בוטניקה וביולוגיה), אולם לימודי החול לא יושמו בפועל. הרב יעקב משה חרל"פ שימש כראש הישיבה בפועל, עד לפטירתו בשנת תשי"ב.
בחיי הרב קוק הגיע מספר התלמידים בישיבה לכשמונים. הישיבה נוהלה על ידי הרב קוק באופן אבהי. לעיתים דאג הרב קוק לתלמידיו מבחינה חומרית בסיועה של אשתו, שלקחה על עצמה את הטיפול בחורים שבגרבי תלמידיו. הרב קוק עודד את בוגרי הישיבה לשמש כרבנים, כמורים וכאנשי ציבור, ואכן רבים מהם שימשו כרבנים בארץ ישראל ומחוצה לה.
פעילות מעשית למען הישיבות
הרב קוק ראה בישיבות את הבסיס הרוחני של עם ישראל, ופעל ליסוד מוסדות חינוך תורניים ולמען החזקתן של ישיבות. בחורף 1924 יצא לארצות הברית בראש משלחת רבנים שבה השתתפו רבה של קובנה, הרב אברהם דוב כהנא שפירא, והרב משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבת סלובודקה, במטרה להשיג מימון למוסדות תורניים. הרב קוק התקבל בכבוד רב, ובין היתר קיבל אזרחות כבוד של העיר ניו יורק. הוא נפגש גם עם נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' בבית הלבן.
בפרעות תרפ"ט (1929) ובשאלת מעמדו של הכותל המערבי
כאיש ציבור הגיב הרב קוק למעשיהם והחלטותיהם של הבריטים, ונודע בעמידתו האיתנה מול ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. ב-15 באוגוסט 1929, תשעה באב, נערכה תהלוכה גדולה של נוער בית"ר ליד הכותל המערבי, שנועדה למחות נגד שגרת ההתנכלויות של מוסלמים למתפללים היהודים ולהפגין ריבונות יהודית במקום. במוצאי הצום, התראיין הרב קוק לעיתון דואר היום. בראיון הביע את תודתו לנוער המפגין וקרא לפנות את שכונת המוגרבים שלמרגלות הכותל: . גם בהזדמנויות נוספות הדגיש הרב שהדרישה היהודית היא להרחיב את רחבת התפילה שליד הכותל, וציפה שהמהלך יבוצע על ידי ממשלת המנדט תוך פיצוי התושבים.
בזמן מאורעות ה'תרפ"ט שהו רוב מנהיגי היישוב בקונגרס הציוני ה־16 שנערך בציריך. הרב קוק טלפן בשבת לממלא מקום הנציב העליון, הארי לוק, וכאשר הלה הציב עמדה מהססת בקשר לדיכוי הפורעים, ציווה עליו לירות ברוצחים בשם המצפון האנושי. במהלך הפוגרום שלח הרב טלגרף לראשי קהילות יהודיות ברחבי העולם והזהיר כי . זמן קצר לאחר המאורעות בירושלים, מחה הרב באוזני המושל הצבאי לואי ג'ין בולס אשר נתן הסכמה למופתי לבצע עבודות בכותל המערבי ללא צורך ברשות מן היהודים. הוא הזהירו: מאז ניהל חלופת מכתבים ושיחות עם גורמים ביישוב ובשלטון בדבר מעמדו של המקום וקדושתו. כאשר באה אליו משלחת של ראשי המוסדות הציוניים כדי לשכנעו לוותר על הבעלות על הכותל ולהסתפק בזכות להתפלל במקום, אמר:  בוועדת החקירה הבריטית אמר:
באותה תקופה הוצע לו להיות אדמו"ר של בית אברהם אך הוא סירב.
רצח ארלוזורוב 1933
לאחר רצח חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שהיה מבאי ביתו, ולאחר שניתן פסק דין מוות כנגד אברהם סטבסקי יצא הרב קוק להגנת הנאשמים, ובראשם אב"א אחימאיר, ראש תנועת ברית הבריונים. הרב קוק טען שאין ראיות ממשיות לכך שהם ביצעו את הרצח, ואסור להוציא להורג את סטבסקי על סמך חשדות בלתי מבוססים. ועד פעולה להצלת הנאשם הוקם בביתו. הרב קוק ניצח על קמפיין ציבורי שנועד להציל את סטבסקי מהגרדום, ובו פרסם כרוזים, דרבן אישים שונים, ואף גייס את מנהיגי הגולה לתת יד להצלתו של סטבסקי. בתגובה לסופר ר' בנימין שתהה על כך שהרב קוק מסנגר על סטבסקי, כתב הרב קוק: "רק האמת בטהרתה היא המאירה את עיני ותומכת את לבבי, שאתן את כחי הדל להציל את הלקוח למות בלא שום יסוד לאשמתו, ואשר הנני חדור כולי בהכרה ברורה מטהרת המצפון שלי שהנאשם הוא נקי וצדיק וחף לגמרי מכל פשע וחשד של רצח".
התנגדותו הנחרצת לאווירת הלינץ' הציבורי עלתה לו בפופולריות שלו בקרב אנשי היישוב, וגרמה לחצי ביקורת רבים להשלח כנגדו, ואף לתייגו כשייך למחנה הימני. היו אף שכתבו כתובות נאצה על חומת ביתו בסגנון "אוי לדור שכהניו מחפים על רוצחיו". חיים נחמן ביאליק תיארו באותה תקופה כנידון למוות בצל הגרדום. מקורביו העריכו כי גלי ההתנגדות והביקורת, והשסע שנפער אל ציבור שכה אהב, קיצרו את ימיו. מספר חודשים לאחר שניתן פסק הדין המזכה את סטבסקי, בעת שהרב קוק חזר לירושלים מטקס שבו קיבל אזרחות כבוד של העיר תל אביב חש הרב קוק כאבים בבטנו, ומחלת הסרטן החלה לתת בו את אותותיה.
צאצאיו
הרב קוק שכל את בנותיו רוחמה טויבא ואסתר יעל בצעירותן. השאיר אחריו בן: הרב צבי יהודה קוק, יורשו הרוחני וממשיך דרכו הבולט, ושתי בנות: פרידה חנה (מנישואיו הראשונים) - אשת גיסו ישראל שמעון רבינוביץ' תאומים, ובתיה מרים - אשת הרב שלום נתן רענן.
פטירתו ומסע ההלוויה
בסוף ימיו נאבק הרב קוק במחלת הסרטן. עצרות תפילה נערכו בקיץ תרצ"ה בירושלים והוכרז יום תפילה כלל־עולמי בכ"ד בתמוז. לשמו של הרב נוסף השם "יחזקיהו". הרב קוק נפטר בגיל 69, ביום ג' באלול ה'תרצ"ה (1 בספטמבר 1935).
באותם ימים התקיים בשווייץ הקונגרס הציוני הי"ט, אליו הגיע מברק עם פטירת הרב: יושב הראש בן-ציון מוסינזון הודיע מיד:. דיוני הקונגרס נעצרו לשלוש שעות לאות אבל, ובערב נפתחה ישיבה מיוחדת לדברי הספד. ראשון המספידים היה נשיא הקונגרס חיים ויצמן, לאחריו הספידו הרב מאיר בר-אילן ומנחם אוסישקין, שגם הודיע שבקרוב תוקם נקודת יישוב בארץ ישראל על שמו.
בארץ ישראל הכריזו המוסדות הלאומיים וראשי מוסדות הקהילה העדתיות על אבל לאומי, ובכל הארץ הוכרזה הפסקת מלאכה באופן מלא מיום שני בחצות היום, זמן התחלת ההלוויה, ועד שעה חמש בערב. דגל ציון (ישראל) שעל בניין הסוכנות היהודית הורד לחצי התורן. בין חמישים למאה אלף איש מהיישוב העברי הקטן דאז השתתפו במסע הלוויה, שהייתה הגדולה ביותר שידע היישוב באותה תקופה ולמשך זמן רב. כרבע מכלל תושבי הארץ היהודים השתתפו בה. בין המספידים בטרם מסע ההלוויה היו הרב יעקב משה חרל"פ והרב איסר זלמן מלצר. בין המשתתפים בהלוויה היו גם נציגים של הנציב העליון, מוסדות הממשלה, עיריית ירושלים, קונסולים, ראשי עדות זרות, ונציגי מוסדות הציבור. בשל הדוחק הרב נעשה שימוש הן בסדרנים והן בשוטרים בריטים וארצישראלים. בשולי הדרכים נעשה אף שימוש משטרתי בסוסים. שוטרים בריטים יצרו שרשרת סביב התקדמות הארון. מסע ההלוויה יצא מבית הרב ומישיבת מרכז הרב, עבר ברחוב יפו, משם לרחוב הנסיכה מרי ורחוב ממילא עד שער יפו, ומשם אפשרו רק לחלק מהקהל להמשיך אל עבר הר ציון מטעמי זהירות עקב הדוחק הרב. הראי"ה נקבר בחלקת הנביאים שבבית הקברות בהר הזיתים בירושלים. לאחר מכן נערכו הספדים בכל רחבי העולם היהודי.
יצירתו והגותו
אף שמבחינה הלכתית נחשב לשמרן, מבחינה מחשבתית הוא נחשב להוגה דעות מקורי והוא ינק את השקפותיו מספרות ישראל לדורותיה ומעולם המחשבה הכללי, ומיזג את התנ"ך, התלמוד, מחשבת ישראל והקבלה (במיוחד של האר"י, הרמח"ל ובעל הלשם), עם התפיסות החדשניות של העולם הפילוסופי והמדעי של תקופתו, לכלל תורה רוחנית אחת. במידה מסוימת הלך לאור שיטתו ותורתו של המהר"ל מפראג, ממנו ידע לצטט פרקים שלמים בעל פה. בעיני רבים נחשבת אישיותו לסמלו של המעבר מהגולה לארץ ישראל.
לימים סיפר עליו הרב שלמה זלמן אוירבך שהרב ידע לצטט בעל פה את כל ספר הזוהר, ונאמר עליו שלמד כל יום שישים דפי גמרא ופעם לחודש את כל התנ"ך.
רבים ממי שפגשו בו מתארים אישיות קורנת ואצילית. תלמידו הרב יעקב משה חרל"פ תיאר את פגישתו הראשונה:
תלמיד אחר, הרב דוד כהן, "הנזיר", שלימים ערך את ספרי "אורות הקודש", מתאר גם הוא את מפגשו הראשון עם הרב:
הגותו של הראי"ה קוק, נחשבת בעיני מספר חוקרים, דיאלקטית, ולעיתים מתפרשת באופנים מנוגדים. כתיבתו עוסקת בין היתר באלוהות, בריאה, טבע האדם, מהלך ההיסטוריה, התחדשות הנבואה, ציונות, משיחיות ופוליטיקה.
יחסו לציונות ולמודרנה
בהתייחס לאמירתו המפורסמת של החת"ם סופר ביחס למודרנה "חדש אסור מן התורה", טבע הרב קוק את הביטוי "הישן יתחדש, והחדש יתקדש". כך למשל לא ראה כל בעיה בקבלת תורת האבולוציה, ואף הכריז שהיא עולה בקנה אחד עם מושגים קדומים המופיעים בתורת הקבלה. רוב כתביו לא נכתבו באופן מאורגן ושיטתי, אלא בכתיבה ספונטנית ושוטפת. בנו הרב צבי יהודה ותלמידו הרב דוד כהן סידרו פסקאות מכתביו בספרים לפי נושאים.
הרב קוק היה למעשה האידאולוג הדתי והתאולוג של הציונות. הוא ראה בה שלב התחלתי של הגאולה. הוא ראה במשיכתם של הציונים לארץ ישראל ולערכים לאומיים ביטוי של 'סגולת ישראל' שאיננה תלויה בהכרה ובבחירה שלהם: "החלק של הסגולה הוא הרבה, באין ערוך כלל, יותר גדול וקדוש מהחלק התלוי בבחירה".
אף שחרד מנטייתם של צעירי הציונות לחילוניות ולעזיבת הדת, ביטא אהבה רבה כלפיהם. בספריו ציין שיש יתרונות במעמד הנפשי של בני הציבור החילוני העוסקים בבניין הארץ ובתחיית הלאום היהודי, על פני הציבור הדתי.
בתקופות שונות של חייו, יזם מספר מסעות של רבנים למושבות ולקיבוצים בעמק יזרעאל, בגליל ובשפלת החוף, וצירף אליהם רבנים מהיישוב הישן שהתנגדו לציונות, כדי לגשר על הפערים ולהדק את הקשר עם החלוצים, הן במטרה להקשיב להלך רוחם ולשמוע על מצבם, והן במטרה לחזקם מורלית ורוחנית ולהשפיע עליהם יהדות.
בעקבות השתדלות תלמידו, הרב משה צבי נריה, ניאות הרב קוק לתמוך ולעודד את תנועת הנוער הדתי לאומי בני עקיבא, ונחשב כמורה דרכה הרוחני. הוא כתב איגרות לכינוסיה השונים של התנועה ואף אירח מפגשי מדריכים בביתו.
היחס לטבע ולעולם
עניין מרכזי בהגותו הוא היחס החיובי כלפי הטבע והעולם. הוא סבר כי יש לאהוב את היופי של הטבע ולהכיר בחידושי המדע ובתהפוכות ההיסטוריה, כחלק ממכלול הבריאה. מאחורי כל הפרטים במציאות עומד כוח מאחד, שהוא האלוהות. גם "אהבת ישראל" נובעת מתוך אמונה שעם ישראל חשוב לאנושות ולעולם כולו. הוא קרא ל"אהבת כל המעשים":
הוא ראה את מצוות התשובה כשיבת העולם כולו אל מקורו האלהי שממנו נפרד, ובכלל כך כחזרה לחיים טבעיים והרמוניים עם העולם כולו, ובכך כלל הן את הבריאות הגופנית והתעמלות הגוף, והן את הבניין הלאומי, ובמסגרתו את החזרה לארץ ישראל, בניין מוסדות ממלכתיים ופיתוח התעשייה והחקלאות. הוא ראה בחיוב גם את פיתוח המדע מתוך התאמה עם התורה, קרא ליחס מכבד לאוכלוסייה הערבית, וגם את הכפירה ראה כתחילתה של מהפכה דתית נדרשת.
בנושא היחס ההדדי בין התורה לבין "הרגשות הגשמיים" כתב הרב קוק:.
חיבור ההלכה והאגדה
כפי שמציין הרב שלמה יוסף זוין בספרו אישים ושיטות: ועוד כותב הרב זוין:
דברים אלה לצד חשיבות השילוב בין מחשבה והגות לבין הלכה מופיעים בכתבי הרב קוק; כגון בספרו משפט כהן (סימן ס"ג), ובאורות הקודש (חלק א' עמוד כ"ד). כמו כן שילב לעיתים את המושג "נבואה" במחשבה.
גישתו הכלכלית-חברתית
הרב קוק חי בעת המהפכה הקומוניסטית. הוא חלק על קביעתו של קרל מרקס שהמציאות הממשית היא חומרית, אולם הזדהה עם הביקורת המרקסיסטית על ניצול הפועלים. מסיבה זו הוא סבר שעבדות, שבה הפועל הוא קניינו של הבעלים, עדיפה על פני העסקת פועלים ללא זכויות סוציאליות או אחריות על נזקיהם: הוא חלק על טענתו של מרקס שהפתרון לבעיה הוא ביטול הקניין הפרטי בעזרת מהפכה. לדבריו, מהפכות ייצרו מעמד שליט חדש שידכא גם הוא אחרים. בעיניו, הפתרון לבעיות החברתיות הוא הגבלת הקניין הפרטי, חיזוק הרוחניות בחברה ויצירת שיתוף פעולה בין המעמדות.
מציאת החיוב והכוח המאחד
הרב קוק מעלה על נס את המאבק על דרך החיוב. במקום לשלול ולחפש ליקויים ופגמים יש לנקוט עשייה חיובית ומועילה. במקום לחבוט בסוטים מדרך הישר, יש למצוא מסילות ללבם בדברי כיבושין. כך יתרצו, וכבודם לא יינזק, כי כבודם חביב עליהם כפי שחביב על האחרים כבודם שלהם. האדם והציבור נתבעים לעשייה, ולא לשלילה של האדם או הציבור האחר.
אמנם לשיטת הרב קוק ישנה אמת אבסולוטית, אבל בכל דעה כמעט יש גם משהו אמיתי. על מנת להגיע לאמת המוחלטת יש לאחד את כל השיטות ולתת לכל אחת מהן את מקומה. גם בכפירה ישנו חיוב, משום שהיא שוללת את התפיסה האלילית המוטעית את האל; וגם באלילות יש גרעין של אמת שהוא הרצון לקרבה לאל, אלא שהיא מעוותת ומגשימה את האל.
בספר אורות הוא מונה שלושה כוחות מרכזיים בימינו: ההומניזם (אנושיות בלשונו), הלאומיות והדת (או הקודש). שלושתם נאבקים זה בזה, וגם בכך יש משהו מן החיוב, משום שבאופן זה הם מונעים התפשטות יתר של אחת השיטות ללא בקרה, מצב שעלול להביא לקיצוניות ולהרס. על כל אחת מהשיטות ללמוד להבין שגם לשתי האחרות ישנה חשיבות. לשיטה האידיאלית שמאחדת את כל השלוש הוא קורא "הקודש העליון". בכל מתח הגותי יש למצוא את החיוב שבצדדים המתעמתים ולגרום להם להבין שהם זקוקים זה לזה ונבנים זה מזה.
הדברים באים לידי ביטוי בציטוט מפורסם מדבריו:
על אף תפיסה זו, לא נמנע הרב קוק לבקר בתוקף אישים וגופים ציבוריים בעניינים כמו חילולי שבת ובעיות כשרות.
הרב קוק קרא שלא להפריז ב"דבקות" בצדיק שהוא מושג בסיסי בתורת החסידות, והציע להחליפה בדבקות בעם ישראל ובנשמתו, שלו לדבריו אין מגרעות כלל:
הלכה
חלק ניכר בכתביו תופס הפן ההלכתי. עוד בחייו הוציא הרב קוק כמה מספריו ההלכתיים: הספר חבש פאר על ענייני תפילין, עץ הדר בעניין פסול אתרוגים מורכבים והספר שבת הארץ על ענייני שביעית והיתר מכירה. לאחר מותו הוציא בנו הרצי"ה קוק את ספרי השו"ת שלו אורח משפט, משפט כהן, דעת כהן ועזרת כהן שבו מקובצות מרבית תשובותיו ההלכתיות.
אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא
בדרכו הלימודית וההלכתית נטה הרב קוק ללימוד "אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא", כך בערוב ימיו השקיע הרב קוק שעות רבות במפעל שיזם לסיכום של פסק ההלכה היוצא מסוגיות הגמרא, כפי שהוא מופיע ברמב"ם ובשולחן ערוך. זאת במטרה לגשר על הפער שנוצר בין הדיון בסוגיות הגמרא לדיון בהלכה על ידי זה שחלק מהלימוד של הגמרא יהיה פסיקת ההלכה היוצאת מהלימוד. אזכור ההלכות על הדף כונה "הלכה ברורה" וביאור הסוגיות בשיטות הראשונים והאחרונים הופיע בשם "בירור הלכה". בהמשך הוקם מכון שיטפל בהמשך המפעל הזה והוצאתו מן הכוח אל הפועל, שנמצא במתחם ישיבת מרכז הרב.
תורת ארץ ישראל
הרב קוק פיתח בהרחבה את הנושא של ייחודיותה של תורת ארץ ישראל, וקרא לשוב אל שיטת הלימוד הארץ־ישראלית המקורית. חידושו העיקרי בנושא הוא שהייחודיות של תורת ארץ ישראל היא בכך שבארץ ההלכה מושפעת מתחומים שונים שהם חוץ־הלכתיים, ובפרט מן הנבואה, האגדה ותורת הקבלה, וכתוצאה מכך בלימוד התורה בארץ ישראל ניתן להגיע לחקר האמת בלא צורך בפלפול מרובה.
הרב קוק גם קבע שיישוב ארץ ישראל בפועל, הוא יעד שיש לשאוף אליו. קניית אדמות, עליה מהגלות, חקלאות, וקיום המצוות התלויות בארץ: לקט שכחה ופאה, תרומות ומעשרות, דיני כלאיים ושמירת השמיטה. במקרים שבהם הייתה התנגשות בין יישוב הארץ ובין קיום המצווה, חיפש דרכים הלכתיות על פיהן ניתן להקל, כך תמך בחידוש "היתר המכירה" של חובבי ציון, משתי שמיטות קודמות לו.
יחס קבלה והלכה ואופי פסיקתו
הרב קוק, לבד שהיה איש הגות, שמש גם כפוסק וכתב מאות תשובות הלכתיות. מרבית תשובותיו ההלכתיות פורסמו בספרי השו"ת אורח משפט, משפט כהן, דעת כהן ועזרת כהן. חלק מהחוקרים סוברים שעל אף שהגותו חדשנית ביותר, הרב קוק לא שילב אותה בפסיקותיו.
לעומתם, אבינועם רוזנק סבור ששורש החומרות הרבות המצויות בפסיקותיו הוא ברעיונות החדשניים שבהגותו. חגי בן ארצי סבור שיש להבחין בפסיקות הרב קוק בין תקופת יפו לתקופת ירושלים: בראשונה הרב פוסק באופן חדשני ביותר (למשל בהקלתו בפולמוס שמן השומשומין, בהיתר המכירה בשנת השמיטה ובפולמוס האתרוגים המורכבים) ובשנייה, הרב עובר לפסיקה שמרנית בהרבה (בהחמרתו באיסור הצבעת נשים, בנושא חליבה בשבת, ובהחמרתו בהלכות גיור ואיסורו לנתוחי גופות יהודים במסגרת לימודי רפואה). פרופ' נריה גוטל אמר שהרב קוק מנמק את פסיקותיו גם בדברי קבלה ואגדה, דבר שאינו מקובל ברוב ספרי השו"ת האשכנזיים הקלאסיים, אך מצוי בפסיקות חכמי אשכנז הקדמונים וחכמי עדות המזרח. כך למשל הזכיר את פסיקת הרב קוק שיש להשתמש בגופות גויים לצורך לימוד רפואה, שאותה נימק גם בכך שהגוף היהודי הוא קדוש. הרב קוק למד ספרי קבלה וחסידות וכתב בשבחם, אבל בישיבתו לא לימד כתבים אלה.
פלפול
הרב שלמה יוסף זוין הסביר את גישתו ההלכתית של הרב קוק בספריו ובכתביו. הוא מציין שהרב קוק נמנע מלבסס הסברים על שיטת ה"לשיטתו", כשהוא רואה בה פן של פלפול שאינו הכרחי; אולם לא נמנע, לאחר שהסביר שיטה, לציין שהסבר זה תואם את שיטתו של אומרה במקום אחר.
עם זאת ניכר בהרבה מקורות בכתביו, כי הרב קוק התייחס בחיוב ובסנגוריה לצורת לימוד זו. הוא מנתח את הסיבה להתנגדות שצורת לימוד זו עוררה בעבר, ואת הנימוקים ללגיטימיות שיש לה כיום. הרב קוק טוען שללימוד זה יש צד אסתטי, והוא עשוי לעורר לאהבת תורה. אמנם הוא מגביל ותוחם אותו בתנאים אחדים, כמו לא לערבב הלכה ואגדה, ולאפשרו לאנשים שכבר יש להם ידיעות מעמיקות בלימוד.
מנהג
באופן כללי גישתו של הרב קוק למנהגים מהווה שיטה קלאסית בקרב האורתודוקסיה המודרנית. גישתו כללה התייחסות בכובד ראש למנהגים, כשלעיתים הוא רואה חשיבות עצומה בקיים המנהגים ממש כדין תורה. גישתו המעניינת היא ביחס לדין המנהג ועניין "לא תתגודדו".
פילוסופיה וקבלה בהגותו
היו חוקרים (כגון בנימין איש שלום) שטענו שאף שלקבלה מקום מרכזי בתפיסת עולמו של הרב קוק, הוא אינו צמוד לעולם המושגים שלה, אלא משתמש בה לצורכי הגותו־הוא באמצעות נתינת משמעות מחודשת לסמליה. כנגדם יצאו חוקרי קבלה, ובראשם יוסף אביב"י, שטענו כי עולמו הרוחני של הרב קוק נטוע עמוק בחיק הקבלה, וכי ניתן להראות במקומות רבים שבהם נראה שהוא כותב הגות בלבד, שאין זה אלא תרגום לשפה מודרנית של תכנים קבליים, על פי פרשנותו הייחודית של הרב קוק.
הרב קוק בחר שלא לציין את מקורותיו בפירוש, אולם ציין שהרבה להסתמך על כתבי האר"י. מעבר לכך, מקורותיו מגוונים, ובהם הזוהר, עץ חיים, ספרי החסידות, רבי יהודה הלוי, רמב"ם, ספרי מהר"ל מפראג, ספרי רמח"ל, הגאון מווילנה, רבי יצחק אייזיק חבר, וכן פילוסופיה יוונית ומודרנית.
בהגותו ניכרת גם השפעתם של פילוסופים מודרניים של העת החדשה. באחד ממכתביו של בנו הרב צבי יהודה, כותב הבן שמאמרו של אביו, "דעת אלוקים", מבוסס לדעתו על גישתו של הפילוסוף הרמן כהן. למעשה, רבים ממושגיו של שפינוזה מצויים הן במאמר זה והן במקומות רבים נוספים בהגות הרב קוק. השפעה מיוחדת ישנה להגותו של הגל (אולי בתיווכה של משנת ר' נחמן קרוכמל) על מחשבת הרב קוק. הדבר ניכר במאמרו "למהלך האידיאות בישראל" (בספרו "אורות"), שבו הוא משתמש במושגי האידאות במובנן ההגלייני, לשם הסברת ההיסטוריה היהודית. עוד ניכרת, במיוחד, הגותו של שלינג, בייחוד בכל הקשור לשילוב אחדות וריבוי. מלבד זאת ישנה זיקה הגותית, הן בדרך של השפעה והן ביקורתית, לכתביהם של קאנט, שופנהאואר, ניטשה, אנרי ברגסון, כמו גם ביחס לבודהיזם, וכן לתגליות מדעיות בעלות משמעות פילוסופית (דוגמת האבולוציה וגיל העולם).
הרב קוק הסתייג מתורת ההשכלה, אך לא התנגד לשימוש בכלים מדעיים־ביקורתיים בלימוד התורה, כאשר הדבר נעשה בידי בני תורה המתאימים לכך, ולא כעיקר הלימוד.
תשובה וגאולה
התשובה במשנת הרב קוק תופסת מקום מרכזי. אחד הכתבים הבודדים שיצאו לאור בחייו הוא הספר "אורות התשובה". בספר זה הוא מברר את מהותה של התשובה, והתהליכים הגורמים ומניעים אליה, ומחדש את רעיון התשובה לאו דווקא כשיבה מחטא מסוים וכחזרה בתשובה פשוטה, אלא כאידאה כללית של חירות ממגבלות וחולשות ותהליך התקדמות כללית של המציאות כולה, זאת בהתבסס על ספרות הסוד של היהדות.
התשובה במשנתו אף חורגת מתחומי המוסר והאתיקה הפרטיים, וכוללת תהליכים מדיניים, חברתיים, מדעיים ובריאותיים, ובעיקר שיבת עם ישראל לארצו וגאולתו הלאומית. הגאולה המצופה אינה נוגעת רק בעם ישראל ושיבתו לארצו, אלא כוללת גם הטבת מעמדה של כלל האנושות ועלייתה למדרגה מוסרית גבוהה יותר. את רעיון התשובה הפרטי קשר באותנטיות אישית שבה האדם נאמן לעצמיותו "ושב אל שורש נשמתו". רעיון התשובה קשור במשנתו בשיבה של האדם, העמים והאנושות בכללותה אל האלוהות, שהיא מקור חכמה, אמת, יופי, יושר וטוב הקיים בעולם.
התפתחות והתקדמות העולם
לפי תפיסתו, תורת האבולוציה הדרוויניסטית איננה סותרת את התורה, אלא אדרבה מתאימה לרוח התורה, ומורה על כך שהעולם מתקדם ומתפתח. לדעתו תהליכי ההתפתחות מתרחשים לא רק בתחום החומרי אלא גם בתחום המוסרי והרוחני, בהתקדמות ההיסטורית של העולם לקראת הגאולה.
הרב קוק הבין על פי הקבלה, שעם בוא הגאולה המלאה, תהיה התקדמות של כל החיים. ב'חזון הצמחונות והשלום' הוא מתאר את התקדמות הטבע כולו, כאשר כל רמת חיים עולה ומתקדמת. האדם יהיה ליותר מאשר הוא כיום, וכך הצמחים והבהמות, ומתוך כך, תיאסר אכילת הבשר. הוא ראה גם התפתחות של המדעים להבנה מלאה של היקום, המתיישרת עם המוסר, מתוך ידיעה והשתתפות, ולא מתוך התנשאות וכוחנות. הוא כלל בכך את מדעי הנפש, הטבע והחיים, וכן את היצירה האנושית והאמנות.
תומכיו
אישיותו של הרב קוק וידיעותיו בתורה זכו להערכה רבה אצל הרבנים מרוב הזרמים השונים, חובבי ציון וחרדים. חליפת האיגרות והמכתבים בינו לבין רבנים גדולי ישראל, וכן התבטאויות של רבנים שונים, מבטאות כבוד רב כלפי הרב קוק, הגם שפעמים רבות לא הסכימו עם דרכו ושיטתו.
בין מחליפי המכתבים עמו (מהם גם כאלו שהתנגדו לשיטתו והשקפתו ואף בחריפות אך ראו בו אחד מהגדולים): הרב ישראל מאיר הכהן מראדין - החפץ חיים, הרב אברהם ישעיה קרליץ (ה"חזון איש"), הרב חיים עוזר גרודזינסקי, הרב נפתלי צבי יהודה ברלין, הרב חיים סולובייצ'יק, בנו הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלטר, הרב איסר זלמן מלצר, הרב שמשון אהרון פולנסקי, הרב יוסף חיים זוננפלד, האדמו"ר מליובאוויטש הרב יוסף יצחק שניאורסון, הרב אהרון קוטלר, הרב נתן צבי פינקל, הרב ירוחם ליבוביץ, הרב ברוך בר ליבוביץ, הרב יהודה מאיר שפירא מלובלין ועוד רבים.
החפץ חיים שמע בזמן הכנסייה הגדולה הראשונה שהתקיימה בווינה בשנת תרפ"ג דברי פגיעה ברב קוק, ואז הגיב החפץ חיים: (תרגום מיידיש: לשמע דברים כאלו יש לקרוע קריעה!). כמו כן סירב ללחוץ את ידיהם של בני המשלחת הירושלמית ואמר להם:  והוסיף:
הרב מלצר אמר לרב גרודז'ינסקי בביקור אצלו בהתייחסו לרב קוק: ובהספד על הרב קוק אמר:  וקרא בבכי:.
הרב שלמה אליעזר אלפנדרי, על אף התנגדותו החריפה לציונות, חלק כבוד לרב קוק והעריכו כאחד מגדולי הדור. כשביקר הרב קוק בצפת בכסלו תרפ"ד שלח לו הרב אלפנדרי מכתב ברכה ואירחו בביתו "בכבוד גדול ובחביבות מרובה". במכתב מו' בשבט תרפ"ד לרב יעקב משה חרל"פ, מגדולי תלמידי הרב קוק, הביע הרב אלפנדרי את מחאתו החריפה נגד מי שפגע בכבודו של הרב קוק: הרב אלפנדרי ביקש את הערותיו של הרב קוק על חיבור שחיבר וקיבל את השגותיו.
הרב שלמה אלישיב אמר לרב אריה לוין על הרב קוק שהוא.
הרב יצחק הוטנר, שהיה תלמידו, אמר עליו: והוסיף:. עוד סיפר הרב הוטנר שרבו, "הסבא מסלבודקה", אמר לו על הרב קוק:
גם חלק מהרבנים מתנגדי הציונות הכתירוהו בתוארי כבוד במכתביהם אליו. הרב זליג ראובן בנגיס כתב לרב קוק, אותו הכיר מישיבת וולוז'ין: הרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק כתב:  ובמכתב אחר מכנה את הרב קוק "פאר הדור". הרב ירוחם ליבוביץ כתב: הרב ברוך בר ליבוביץ כתב:  הרב אהרן קוטלר כתב:  הרב יהודה מאיר שפירא מלובלין כתב:, וביקש מהרב קוק להאציל מברכתו על הישיבה שפותח. הרב מרדכי מביילגוריא שלח כספים אל הראי"ה כדי שיחלקם וכתב:.
הרב שלמה זלמן אוירבך שהכיר את הרב קוק בצעירותו אמר עליו לרב משה צבי נריה שהיה מתלמידי הרב קוק: "הרב היה גאון מופלא וקדוש עליון". בהזדמנות אחרת אמר לרב נריה: ועוד אמר על הרב קוק:  הרב קוק היה הרב שערך את חופתו של הרב אוירבך בחתונתו. כמו כן סיפר בנו, כשהיה אומר אביו "הרב" ללא הוספת שם, כוונתו הייתה לרב קוק. גם הרב יעקב רקובסקי העיד על כך, וסיפר שכך אמר לו רבי שלמה זלמן: הוא אמר:
בדין תורה שנערך בפני הרב יוסף שלום אלישיב בין הרב יוסף בוקסבוים, ראש מכון ירושלים, לבין אדם שלא רצה להכניס ל"אוצר מפרשי התלמוד" שבהוצאת המכון דברים של הרב קוק ובגלל זה פוטר על ידי הרב בוקסבוים, הצדיק הרב אלישיב את הפיטורים ותמה מדוע לא להכניס דברי תורה של הרב קוק לקובץ, הרי במקרה אחר אמר הרב אלישיב על הרב קוק  (מיידיש: "הגדול מכולם")
הרב יוסף משאש מחשובי רבני מרוקו, מכנה אותו "תפארת ישראל", מצדד בהקמת ישיבת מרכז הרב, וכותב כי הוא גער במתנגדיו באופן חריף.
הרב עובדיה יוסף, בצטטו את הרב יהודה צדקה, אמר:.
גם רבני יהדות תימן ראו בו את גדול הרבנים בארץ ישראל. הם ביקשו את הסכמתו על הספר "אמונת ה'", תוך שהם מתארים אותו בתוארי כבוד מרשימים יותר משאר הרבנים שם: "רבנו הכהן הגדול, נר ישראל וקדושו, גדול הדור ונזרו מרן אברהם יצחק הכהן קוק זצוק"ל וכו'". הרב הראשי ליהדות תימן, הרב שלום יצחק הלוי כינה אותו "רבינו מריה דארעא דישראל". גם הרב מרדכי שרעבי סבר שדרכו של הרב קוק עדיפה על פני דרכו של הרב זוננפלד.
רבים מראשי היישוב ואנשי רוח והגות כברל כצנלסון, ברנר, ובמיוחד א"ד גורדון, אז"ר, ביאליק ועגנון כיבדוהו ושמרו על קשר אתו. הצייר נחום גוטמן מספר כי ברנר פסע אחר הרב קוק ביפו כשהוא מהלך בדיוק בתוך עקבותיו של הרב קוק באומרו לגוטמן אני פוסע בעקבותיו אולי משהו ממנו יידבק גם בי. סיפור זה מופיע גם אצל עגנון.
מתנגדיו
רבנים במחנה החרדי, ובהם החזון איש והרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק, התנגדו לשיטתו הציונית של הרב קוק, אך העריכו את אישיותו וגדלותו בתורה.
במחנה "העדה החרדית" היו שהתנגדו לו בחריפות בשל דעותיו והתחברותו, לדעתם, לרשעים. חוגים אלו החרימו אותו ואת כתביו והוציאו נגדו קונטרסים ופשקווילים ובהם גידופים ושמות גנאי. הרב גלזר, רבה לשעבר של רמלה, סיפר כי היו בשכונת מאה שערים שצעקו לו "אפיקורס" מאחורי תריסים מוגפים, כאשר הלך ברחוב. קבוצה של קיצונים מהיישוב הישן עשו בל"ג בעומר באחת השנים, בובה בדמותו והעלוה באש. יעקב ישראל דה האן שהיה מהעסקנים הבולטים בעדה החרדית ארגן תביעה משפטית כנגד הרב קוק בראשית ימי המנדט הבריטי.
הרב אלחנן וסרמן, שנמנה עם הפלג הקנאי באגודת ישראל, כתב: (קובץ מאמרים ח"א עמוד קנ"ג)
אמנם, לאחרונה נטען שאם אכן כוונת הרב וסרמן לרב קוק (ולא לעומד הנוסף בראש הרבנות הראשית, הרב יעקב מאיר), הרי שהוא הוטעה עובדתית; שכן אף שהרב קוק תמך פומבית בקק"ל פעמים רבות, מ"מ סירב לחתום על קול קורא לתמוך בקרן היסוד, וכעדות בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק.
רבנים בהונגריה רבתי מלפני השואה יצאו נגדו בקיצוניות. הרב שאול בראך כתב עליו: (צבי חמד עא). לאחר המלחמה המשיך בכך האדמו"ר יואל טייטלבוים ממסאטמר, שקרא לו
יש שטענו כי הרב יעקב חיים סופר, בעל כף החיים, חתם עם כמה חכמים מעדות המזרח שלא לקרוא בספר אורות; אמנם יצאו על אמינותם עוררין. בנוסף לכך, מקור הסמכות לאסור זאת אינו ברור.
אחת השיטות שמתנגדיו נוקטים במלחמתם נגדו היא התנכלות לספריו ולכל ספר תורני אחר ששמו ותורתו מוזכרים בהם. בגין כך מצנזרים חלק מהמחברים והמו"לים את אזכוריו, ולעיתים גם צאצאי תלמידיו מסתירים את הקשר של אבותיהם לרב קוק.
מנהיגי תנועת המזרחי העריכו אותו הערכה רבה, אולם במספר מקרים התנגדו לפעולותיו או להשקפת עולמו האקטיביסטית מדי לטעמם. הרב קוק לא הצטרף רשמית למזרחי וטען שהמזרחי צריך להילחם על כך שהציונות תאמץ קו דתי־מסורתי יותר. בכמה מקרים הציב הרב קוק מועמדים למשרות נגד מועמדים של המזרחי. לאחר פטירתו של הרב קוק ניסה חוגו להעמיד במקומו את הרב יעקב משה חרל"פ כרב ראשי אשכנזי (בתמיכת חלק מן החרדים), בעוד אנשי המזרחי (בתמיכת גורמים חרדיים אחרים) ניסו לקדם, ואף הצליחו, את מועמדותו של הרב ד"ר יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
ראו גם יחסם של תומכים ומתנגדים לספרו של הרב קוק אורות.
ספריו
הרב קוק כתב ספרים רבים, חלקם פרסם בעצמו; אולם רובם התפרסמו לאחר מותו. את כתביו ההגותיים כתב בפנקסים כדוגמת שמונה קבצים לפי שטף המחשבה הספונטני שלו, ומהם נלקטו ונערכו הספרים שיצאו על שמו, בעיקר על ידי בנו הרב צבי יהודה קוק ועל ידי תלמידו הרב דוד כהן. כתביו הנפוצים והנלמדים ביותר, הם: שבת הארץ, מאמרי הראי"ה, אגרות הראי"ה, עולת ראיה, עין איה, אורות, אורות הקודש, אורות התורה ואורות התשובה.
הנצחתו
ארגונים ויישובים אחדים נקראו על שמו:
בכנסת הועלתה הצעת חוק להנצחתו מספר פעמים, בשנת ה'תשס"ו (2006) על ידי ח"כ ניסן סלומינסקי, בשנת ה'תש"ע (2010) על ידי ח"כ אורי אריאל, בשנת ה'תשע"ח (2018) ובשנת ה'תשע"ט (2019), שניהם ביוזמת ח"כ מוטי יוגב ובשנת 2022 על ידי ח"כ ניר אורבך.
לקריאה נוספת
בקטלוג הספרייה הלאומית ישנם מאות ספרים העוסקים בחייו ובמשנתו של הרב קוק.
על משנתו והגותו - כללי
ספרים נוספים העוסקים במשנתו, ובפרט ספרי ביאורים לספריו ולמאמריו ראו בערך כתבי הראי"ה.
קישורים חיצוניים
לקישורים חיצוניים הקשורים לכתביו ראו: כתבי הראי"ה
תמונות, וידאו ומסמכים
תולדותיו שיעורים במשנתו
אודותיו
ז'וזף ד'אקן
ז'וזף ד'אקן (בצרפתית: Joseph D'Aquin, 14 בינואר 1732 שאמברי - 11 ביולי 1815) היה רופא צרפתי, מחלוצי הפסיכיאטריה (בזמנו - "הרפואה האלייניסטית"), חוקר של התברואה, המטאורולוגיה והגאוגרפיה, מורה וספרן. הוא היה חבר בחברה המלכותית לרפואה בפריז, שהפכה לימים לאקדמיה הלאומית לרפואה של צרפת. ספרו, "הפילוסופיה של השגעון" (1791), לצד הספר של ז'אן קולומבייה "הוראה (Instruction) על האופן בו יש לנהוג במשוגעים" (1785) וזה של הכירורג ז'אק טנון "דיווחים על בתי החולים של פריז" (Mémoires) עודדו גישה רציונלית והומנית כלפי החולים בהפרעות פסיכיאטריות קשות.
ילדות וצעירות
ז'וזף ד'אקן (או דאקן) נולד בשנת 1732 במשפחה של משפטנים משאמברי, בדוכסות סבויה (סבואה), שהשתייכה לפיימונטה, חלק מממלכת סרדיניה. האזור סופח לצרפת בשנת 1792 והיווה את המחוז מון-בלאן. הוא למד רפואה באוניברסיטת טורינו עד שנת 1757. המשיך אחר כך את לימודיו באוניברסיטאות מונפלייה ופריז.
פעילותו הרב-תחומית
ד'אקן היה פעיל בקרב הבונים החופשיים באזור הולדתו:חבר בלשכה La Grande Maîtresse de la Loge Saint Jean-des-Tres-Mortiers ואחר כך בלשכה la Loge Rectifiée de la Sincérité, שתיהן משתייכות ללשכת המזרח Orient. ד'אקן עבד כרופא אזרחי וצבאי והיה חוקר נלהב של סוגיות התברואה ומעיינות המרפא, עליהן כתב מספר ספרים וחוברות. נמנה עם חסידיו הנלהבים של החיסון שגילה אדוארד ג'נר נגד האבעבועות השחורות ופעל להפצתו. הוא היה מזכיר של הוועד שעסק בכך, בשנת 1801 כתב איגרת על הנושא ובשנת 1811 תרגם ספר לימוד של זאקו מוקדש לחיסון. כרופא ניהל ד'אקן פרקטיקה ציבורית ופרטית. אחרי הקמת המחוז מון בלאן התמנה דאקן למורה ל"היסטוריה טבעית" (כלומר מדעי הטבע) ופיזיקה בבית הספר המרכזי של המחוז. ד'אקן כיהן גם כספרן העיר שאמברי. לבקשת הממשלה הצרפתית עסק זמן מה בתצפיות מטאורולוגיות
רופא ראשי בבית החולים בשאמברי
בשנת 1788 הוא הפך לרופא ראשי של בית החולים "אוטל-דייה" (L'Hôtel-Dieu de Chambéry) בעירו שאמברי ושל ההוספיס - "בית חשוכי המרפא" שליד מנזר "מרים הקדושה המצרית", שכלל גם אגף או בית חולים ל"משוגעים" ( L'Hôpital des Fous). בשנת 1791 אחרי שלוש שנות עבודה במקומות אלה פרסם את "הפילוסופיה של השגעון" שהתפרסמה בעיקר אחר מותו. דרך ספר זה בישר ד'אקן, עוד לפני פינל, את ה"טיפול על ידי מוסר" ואת "הרפואה האלייניסטית". הוא נחשב על ידי אחדים לספר הפסיכיאטריה הראשון. פיליפ פינל לא ציטט ספר זה בכתבו המפורסם - "טרקטאט רפואי-פילוסופי על האליינציה הנפשית או המאניה" שהופיע בשנת 1801, בעוד שדאקן הקדיש את מהדורתו השנייה לפינל. דאקן, שלא היה לו קודם ניסיון עם "משוגעים", נזף את קודמיו על הטיפולים המיותרים לדעתו שנתנו להם. הוא קיווה להשתמש בטיפול בחולי נפש באותן השיטות ששימשו לו ברפואה הפנימית. באגף של בית החולים שניהל שהו 40 חולים פסיכיאטריים. הוא סבר שהימצאותם של יותר חולים במקום אחד יאפשר את חקר חוליים באופן מדעי. הוא השתדל להפטר מדעות קדומות מן העבר לגבי חולים אלה וביקר אצלם ללא פחד. לדבריו אפילו האלימים ביותר לא נגעו בו. הוא בדק להם את הדופק, את הנשים שאל על המחזור, השתדל להביא להם גם טבק ופירות ולשוחח איתם, גם עם אלו שדיברו לא לעניין. גישתו הטיפולית דגלה "יותר בטיפול מורלי מאשר בטיפול פיזי" ("מורלי" במובן "אנושי", "בינאישי"). "טיפול מורלי" (traitement moral) כלל לדידו "דיאטה, פעילות גופנית, חופש, מציאת עיסוק, ובמיוחד רכות בדיבור ובהתנהגות איתם". סבר שיש למחלות הנפש גורמים סביבתיים, כמו למשל השפעת מופעי הירח. הוא גינה את החזקת חולי הנפש בצינוקים מוזנחים גם הסיר שלשלאות בדומה לפיליפ פינל בפריז ולויליאם טיוק באנגליה. הוא איפשר לחולים רבים להסתובב חופשית בחצר בית החולים ודאג שרק אותם אנשי צוות שהיו האנושיים ביותר ונוחים לבריות יעסקו בטיפולם.
"פילוסופיית השגעון"
הספר "פילוסופיית השגעון" פורסם במהדורה הראשונה בשנת 1792. בראשית הדבר - בת 27 עמודים - דן ד'אקן בטרגדיית מחלת הנפש, האדישות הכללית הקיימת כלפיה, בניסיונו להבחין בין בריאות נפשית ושגעון, סיווגן של צורות שגעון - כמו עם רוממות רוח או נפילת רוח, צורות חריפות או ממושכות, סוערות או מוזרות, מלנכוליות או אוויליות. ד'אקן מזכיר שיפורים שהונהגו לטובת החולים בבית החולים בת'לם בלונדון או הגישה ההומנית של בית החולים של מסדר אבירי מלטה. גופו של הספר כולל הצגות מקרים (observations) של חולים חשוכי מרפא או שהיו ניתנים לריפוי, דוגמאות של הצלחות וכשלונות טיפוליים. ד'אקן מזכיר את האפשרות לנטייה תורשתית לפתח את המחלות ואת ההשפעה ההדדית בין גוף לנפש. ד'אקן שיבושים נפשיים שהופיעו בעקבות מחלות גופניות (כמו אבעבועות שחורות, דלקת פרקים), הריון, לידה, הפסקת הנקה ואחרים בעקבות גורמים נפשיים כמו מנות יתר של חיבה, ידידות, לימודים או דת. הטיפולים כללו אמצעים מסורתיים ומגוונים כמו הנחת עלוקות וחומרים משלשלים אמטיים, אופיום, קמפור, מקלחות קרות או חמות, המותאמים אישית לכל מטופל, או לחליפין -לפי מקרה - מתוך גישה הומנית - אמצעי הלבשה, תזונה ואחרים, תוך תשומת לב עקבית. הדגיש תשומת לב מיוחדת לתזונה ולטיפול במרחצאות. ד'אקן תיאר מקרים ללא תקווה, אך גם כאלה שהחלימו אחרי פרצי חום גבוה. בסך הכל ב-16 שנות פעילותו בבית החולים רשם פרטים על 800 מקרים.
"הטיפול המורלי" שהוא ממליץ כולל שיחות, שגרה יומית, פעילות גופנית, חופש מהגבלה, מטלות קלות, פעילויות מהנות שונות. ד'אקן גינה את הכליאה הממושכת, או החזקת האדם בתנוחה אופקית, התבטא נגד השימוש בכתונת הכפייה מיסודו של ויליאם קאלן. הזכיר את השימוש בחשמל ודן בשימוש במי מעיינות מינרליים. כמו כן הקדיש פרק להשפעה האפשרית של מופעי הירח, בעקבות ספרו של האב ג'וזפה טואלדו ויצ'נטינו מ-1784, שהוא עצמו תרגם מאיטלקית. חקר זאת על 5 ברים ו5 נשים, וחקר קורלציות בין ממצאי הראיונות איתם ומופעי הירח. מצא ששיא השגעון מתרחש בירח חדש או בירח מלא. השפעת הירח היא כי חזקה לדבריו בנקודת היפוך ובנקודת השוויון ד'אקן סבר שהתאבדויות אינן נובעות משגעון והייתה לו גישה בקורתית מאוד כלפי התנהגות זו. הוטרד גם מסוגיית התרופות וסבר שצריך להיזהר מתרופות מיותרות ומזיקות ושהטיפול המורלי הוא חשוב יותר מהטיפול בתרופות. הזהיר גם מפני שלרטנים ומפני רופאים מושחתים. בסוף ספרו הדגיש את חשיבות לימוד האנטומיה והפיזיולוגיה של גוף האדם בבתי הספר ואת חשיבות חקר הגולגולת ברוחו של פרנץ יוזף גאל.
כממשיך של היפוקרטס, ראה ד'אקן בהפרעות הנפשיות הקשות צורות של חולי ובחולים בני אדם הזקוקים לשיפור הידע על מחלותיהם ולעזרה. הוא דגל בעיסוק במדע, היה קפדן בתצפיותיו, היה בעד חקר האנטומיה והפיזיולוגיה, לרבות על ידי נתיחות גופות.
ספריו
(המים התרמיים של אקס במחוז מון-בלאן:מידותיהם הרפואיות)
לקריאה נוספת
Constantin Gorgos - Dicționar enciclopedic de psihiatrie vol.A-D, Editura Medicală, București 1987
קישורים חיצוניים
Le plan du journal sur les fous (תוכנית היומן על המשוגעים) D.Vanni, B.Salomone, D.Pomini,P.Vanni and R.Ottaviani - Joseph Daquin, Piedmontese savoyard Physician, "a not well known Chiarugi, "Vesalius", V, 1, 30 - 40,1999"
אירוויזיון 1969
תחרות הזמר של האירוויזיון לשנת 1969 היא ההפקה ה-14 של התחרות מטעם איגוד השידור האירופי. התחרות התקיימה במדריד שבספרד בתאריך 29 במרץ 1969, בהשתתפות 16 מדינות ובהנחיית לאוריטה ולנסואלה. בהשוואה ל-1968 רק אוסטריה לא השתתפה בתחרות.
התחרות הסתיימה בשוויון מרובע בין סלומה מספרד עם השיר "Vivo cantando", לולו מהממלכה המאוחדת עם השיר "Boom Bang a Bang", לני קור מהולנד עם השיר "De troubadour" ופרידה בוקארה מצרפת עם השיר "Un jour, un enfant".
זאת הפעם היחידה בתולדותיה בה אירחה ספרד את התחרות.
רקע
זה היה האירוויזיון הראשון שנגמר בשוויון במקום הראשון, עם ארבע מתמודדות שקיבלו 18 נקודות כל אחת. באותה תקופה לא היה חוק לגבי מצב של שוויון במקום הראשון, ולכן כל הארבע נקבעו כמנצחות על-פי החלטת המפקח מטעם איגוד השידור האירופי, קליפורד בראון. בשל מספר המנצחים הרב לא היו די מדליות לכולם, ועל כן רק הזמרות קיבלו מדליות, וכותבי השירים קיבלו אותן מאוחר יותר. לאחר חלוקת המדליות עלתה כל אחת מהזמרות בתורה לשיר את השיר המנצח.
הכרזת ארבעה שירים כזוכים עוררה מבוכה, וחלק מהמדינות שהשתתפו ב-1969 החליטו בעקבות זאת להחרים את אירוויזיון 1970. ב-1970 נקבע כלל שובר-שוויון, אולם בשנים שאחר-כך הוחלפה שיטת הניקוד לגמרי אחרי התייעצות עם המדינות המשתתפות.
אוסטריה החרימה את תחרות האירוויזיון הזאת כיוון שבאותה תקופה שלט בספרד הרודן פרנסיסקו פרנקו.
את כרזת האירוויזיון עיצב האמן הספרדי סלבדור דאלי, והוא גם עיצב חלק מהתפאורה.
בעיה נוספת שצצה לאחר התחרות הייתה איזו מדינה תזכה לארח את התחרות בשנה שלאחר מכן. עד כה המדינה המנצחת הייתה מארחת את האירוויזיון, אך בשנה זו היו ארבע מנצחות. בסופו של דבר הוחלט שהולנד תארח את תחרות האירוויזיון של 1970.
אירוויזיון 1969 היה השני שצולם ושודר בצבע. אירוויזיון 1968 הופק על ידי רשת BBC הבריטית שכבר שידרה את כל שידוריה בצבע, אולם רשת הטלוויזיה הספרדית צילמה ושידרה בשחור-לבן עד שנת 1975. לפיכך שכרה הטלוויזיה הספרדית מצלמות צבעוניות מרשת השידור הגרמנית ARD. השידור הופץ בצבע דרך רשת השידור של איגוד השידור האירופי, וגם דרך רשת השידור של מדינות מזרח אירופה "אינטרוויזיון". כמו כן הופץ השידור בצבע דרך לוויין לצ'ילה, לפוארטו ריקו ולברזיל. בספרד עצמה נקלט השידור בשחור-לבן, שכן המשדרים המקומיים של הטלוויזיה הספרדית לא היו מתאימים להעברת שידור צבעוני.
הר פינאפור
הר פינאפור (באנגלית: Mount Pinafore) הוא פסגה בולטת בחלקו הצפוני של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,100 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-3,856 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם בין קרחון בארטוק (שמצפון מערב לפסגה) וקרחון סאליבן; 6.27 קילומטרים דרומית-מזרחית מנונאטאקי ליובימץ; 9.26 קילומטרים דרום - דרום-מזרחית מפסגת קוז'וך.
מקור השם
ההר נקרא על שמה של האופרה אה"מ פינאפור מאת גילברט וסאליבן (שם הקרחון ניתן בו בעת שניתן שם לקרחון סאליבן - על שמו של המלחין האנגלי סר ארתור סאליבן - וקרחון גילברט - על שמו של הליבריתן (מחבר האופרות) האנגלי ויליאם שוונק גילברט שותפו של סאליבן); וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
לקריאה נוספת
• M. J. Hambrey, W. B. Harland, Earth's Pre-Pleistocene Glacial Record, P 201
• Mary G. Chapman, Laszlo P. Keszthelyi, Preservation of Random Megascale Events on Mars and Earth: Influence on Geologic History, PP 57, 64
• Bösken, Janina. (2016), Current state of art in research about tuyas in Antarctica, British Columbia and Iceland - A literature review about the differences and similarities of tuyas, DOI: 10.13140/RG.2.2.33225.13926
דורסודורו
דורסודורו (באיטלקית: Dorsoduro) היא אחד מששת רובעי העיר ונציה שבאיטליה.
היסטוריה
הרובע החל להתפתח במאה השישית משני צדי תעלת ג'ודקה הנמצאת במרכז הרובע. במהלך המאה ה-11 התפשטה העיר צפונה לעבר התעלה הגדולה ובהמשך לעברה השני של התעלה, וברבע נבנתה בזיליקת סנטה מריה דלה סאלוטה ורציף דזאטרה.
במהלך המאה ה-19 נבנתה ברובע זה האקדמיה של ונציה המקושרת כיום בגשר האקדמיה לרובע סן מרקו.
מבנים עיקריים
ברובע ממוקמים המוזיאונים אוסף פגי גוגנהיים וקה רצוניקו המבנים פאלאצו דאריו, פאלאצו אריאני, פאלאצו דזנוביו, קה פוזקארי וכן הכנסיות סן טרובאסו, סן פנטאלון, סן ניקולו דה טולנטינו, כנסיית סן סבסטיאנו וכנסיית סנטה מריה דל קארמלו.
שכר הצלה
שכר הצלה או חוק ההצלה הוא מונח הלקוח מהמשפט הימי.
שכר הצלה הם השילומים שניתנים עבור שירותים שהביאו להצלתם המלאה או החלקית של כלי שיט, מטענו או אנשיו, מסכנה בלב ים. לא ניתן שכר הצלה למי שחייב על פי דין או על פי חוזה, לתת את השירותים שמנעו את הסכנה.
בקביעת גובה השילומים, נלקחים בחשבון מידת הסיכון, ההוצאות ושווי שנכסים שהוצלו. מקובל לתת למצילים שעבוד על הנכסים המוצלים להבטחת השילומים.
במדינות מסוימות הורחבה תחולת שכר ההצלה גם על כלי טיס הטסים מעל לים או מעל למי החופים.
דיני שכר ההצלה לא חלים על היבשה.
דיאגרמת ון
דיאגרמת ון (באנגלית: Venn diagram) היא תרשים המבטא קשרים בין קבוצות.
המצאת דיאגרמת ון מיוחסת לג'ון ון, מתמטיקאי ופילוסוף בריטי בן המאה ה-19, אם כי נעשה שימוש בשיטה זו הרבה לפני כן.
כלל בסיסי לשימוש בדיאגרמת ון הוא שחיתוך מבוטא באמצעות השטח המשותף לשתיים או יותר מהקבוצות ואיחוד מיוצג על ידי כל השטח השייך לפחות לאחת הקבוצות. בדרך כלל אין קשר בין גודל העיגול (או כל שטח אחר) לבין גודל הקבוצה המיוצגת.
שימוש נפוץ לדיאגרמת ון הוא פישוט של ביטויים לוגיים ארוכים. ניתן לעשות זאת בקלות באמצעות התייחסות גרפית לקשרים הנתונים ותיאור מחדש של אותו חלק בגרף בצורה פשוטה.
במסגרת הלוגיקה האריסטוטלית, ניתן לוודא תקפות של טיעונים וסילוגיזם באמצעות מעגלי ון בדרך הבאה: מסמנים על המעגלים את כל ההנחות של הטיעון (טענה כוללת על ידי מחיקת שטח, וטענה ישית על ידי סימון X בשטח המתאים) - אם תוכן המסקנה, מצויר כבר, אחרי סימון ההנחות, הרי שהטיעון תקף.
דוגמה
A - ג'ינג'ים
B - בעלי עיניים כחולות
C - בעלי שפם
בדוגמה זו, קבוצת הג'ינג'ים בעלי שפם שאינם בעלי עיניים כחולות מיוצגת בצבע ירוק. קבוצת בעלי העיניים הלא כחולות שאינם בעלי שפם ובעלי שיער לא ג'ינג'י, מיוצגת באמצעות השטח הלבן שמסביב.
קיימן ממושקף
קיימן ממושקף הקרוי גם קיימן תניני (שם מדעי: Caiman crocodilus) הוא מין קיימן ממשפחת האליגטוריים, הנפוץ באזורים נרחבים במרכז אמריקה ובדרום אמריקה.
מאפיינים
הקיימן הממושקף נפוץ באזורים נרחבים בדרום אמריקה. הוא גמיש בנוגע לבבתי הגידול בהם הוא חי, וכך הוא יכול לחיות באגמים, נהרות, ביצות ואפילו במקורות מים מלאכותיים שיצר האדם, כמו מקווי מים מלאכותיים ותעלות בצדי דרכים.
הקיימן הממושקף בונה את הקן מאדמה ומצמחייה, ובה הוא מטיל עד 40 ביצים. הקנים ממוקמים לרוב בין צמחים הקרובים לחוף, אולם לפעמים הם נמצאים בסבכי עשב או באזורים פתוחים. לנקבה חוש אימהי מגונן במיוחד. הן מגדלות את התנינים הצעירים ביחד, כאשר נקבה אחת מטפלת בצאצאיה ובצאצאי תנינים אחרים.
הקיימנים הממושקפים הצעירים ניזונים בעצמם מחסרי חוליות כמו חרקים ושבלולים, שמהווים חלק גדול גם בהמשך התפתחותם. תנינים גדולים יותר ניזונים מדגים, דו-חיים, זוחלים ועופות מים. התנינים הבוגרים מסוגלים לטרוף יונקים כמו חזירי בר וכדומה. הקיימן הממושקף הוא טורף סתגלני, דבר שתרם לשגשוגו באזורים נרחבים. הוא אינו מזיק לבני-אדם אך עלול לנשוך אם מטרידים אותו.
בקעת מחמל
היסטוריה
בעבר הייתה בקעת מחמל רכס וכתוצאה מבלייה ותהליך של "היפוך תבליט" העמק הסמוך אליו שנקרא עמק ארדון נהפך לגבוה מרכס מחמל כתוצאה מהבלייה והעמק הזה העמק נהפך להר ("הר ארדון") והרכס נהפך לבקעה ("בקעת מחמל"),(בגלל היותו הר ארדון גבוה יותר הוא הפך להר ומחמל לבקעה).
גובה הבקעות הוא 600 מטרים מעל פני הים, ואילו פסגות ההרים סביב מגיעות עד לרום של 1035 מטרים בהר רמון.
גאוגרפיה
בקעת מחמל בצפון משתרעת מהר ארדון בדרום ועד מעלה נוח במזרח.
בקעת מחמל הייתה בעבר הר ועברה תהליך של "היפוך תבליט".
בתהליך זה הר ארדון נותר בשלמותו כיוון שהקימוט של קמר הרמון וקמרי המשנה לא פגעו בו. בנוסף, בתהליך זה הפך עמק ארדון ל"הר ארדון" ושני ההרים הסמוכים אליו – לבקעות.
Rarities (אלבום של הביטלס)
Rarities הוא אלבום אוסף של להקת הביטלס שהופק על ידי פרלופון. באלבום ישנם מספר שירים שאין באלבום Rarities המקביל שיצא בארצות הברית. שירי האלבום הוקלטו בין השנים 1962 ל-1970 ויצא ב-2 בדצמבר 1978 בבריטניה וב-12 באוקטובר 1979 בארצות הברית. האלבום מעולם לא יצא על תקליטור.
רשימת רצועות
כל השירים נכתבו על ג'ון לנון ופול מקרטני, למעט אם צוין אחרת.
צד ראשון
צד שני
אלבום אמריקאי משנת 1980
Rarities הוא אלבום אוסף של להקת הביטלס שהופק על ידי קפיטול רקורדס ויצא רק בארצות הברית ב-1980. האלבום מכיל מספר שירים שאין באלבום Rarities המקביל שיצא בבריטניה. האלבום מעולם לא יצא על תקליטור.
יחסי אינדונזיה–טנזניה
יחסי אינדונזיה–טנזניה הם היחסים הבילטרליים  בין אינדונזיה לטנזניה. היחסים בין שתי המדינות הם בעיקר בתחום החקלאות, שבהם אינדונזיה מספקת הדרכה ועזרה לחקלאים טנזנים. בשנת 2011 שתי המדינות הקימו את ועדת שיתוף הפעולה החקלאי האינדונזית-טנזנית (JACC), הנועד לשפר את שיתוף הפעולה בתחום החקלאות בין שתי המדינות, שיפור המיומנויות החקלאיות של שתי המדינות, מחקר משותף, והרחבת גישת השווקים למוצרים חקלאיים. לאינדונזיה יש שגרירות בדאר א-סלאם. לטנזניה יש שגריר שאינו תושב בקואלה לומפור, מלזיה. שתי המדינות הן חברות בארגונים רב-צדדיים, כגון ארגון הסחר העולמי (WTO), G77 והמדינות הבלתי-מזדהות.
היסטוריה
היחסים הבילטרליים בין אינדונזיה וטנזניה נוסדו ב-1964. באפריל 2005, סגן נשיא טנזניה, ד"ר עלי מוחמד שיין (Ali Mohammed Shein) ביקר באינדונזיה כדי לציין 50 שנים לוועידת באנדונג. באפריל 2007, שר החקלאות האינדונזי, אנטון אפריאנטונו, ביקר בטנזניה ובמסגרת ביקורו חתם על הסכם הקמת ועדת שיתוף הפעולה החקלאי האינדונזית-טנזנית (JACC).
שיתוף פעולה חקלאי
היחסים בין שתי המדינות מתבססים בעיקר בתחום החקלאות. בשנת 1996, הקימה אינדונזיה את מרכז ההכשרה החקלאי והכפרי לחקלאי (FARTC), במקינדו, מורוגורו, טנזניה, היכן שמומחי חקלאות אינדונזים מספקים הדרכה לחקלאים טנזנים. עם זאת, בגלל בעקבות צעדי צנע התוכנית הופסקה בשנת 2004. בשנת 2007 שר החקלאות של טנזניה ביקר את שר החקלאות באינדונזיה, וביקש את חידוש תוכנית ההכשרה החקלאית. במרץ 2011, הממשלה האינדונזית חידשה את התוכנית. בשביל אינדונזיה, סיוע זה בחקלאות לטנזניה היה מונע על ידי הסכם דרום-דרום וסולידריות המדינות הבלתי-מזדהות, אשר קידם את הסתמכותה העצמית של טנזניה, בעיקר בתחום הביטחון התזונתי.
האקספלויטד
הלהקה הוקמה בשנת 1980 באדינבורו שבסקוטלנד ואת אלבומה הראשון Punk's Not Dead הוציאה שנה לאחר מכן. האלבום הפך במהרה לאחד האלבומים המצליחים בהיסטוריה של הפאנק ועד היום משמשת הסיסמה Punk's Not Dead כסיסמת דגל לאוהבי הפאנק בעולם.
את אלבומה השני Troops of Tomorrow הוציאה הלהקה בשנת 1982. האלבום כלל בתוכו את השיר Sid Vicious Was Innocent שדיבר לזכותו של סיד וישס אשר הואשם בדקירתה למוות של חברתו לחיים ננסי ספאנג'ן.
עם השנים הוציאה הלהקה עוד מספר אלבומי אולפן ואלבומי הופעה חייה שזכו להצלחה גדולה בקרב חובבי מוזיקת הפאנק והפכו את הלהקה לאחת הלהקות המזוהות ביותר עם תנועת הפאנק.
בשנת 1993 ערכה הלהקה שתי הופעות בישראל.
דוסיאט
השם "דוסיאט" מתועד מהמאה ה-13. בשנת 1686 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בעיירה, השוכנת על גדת אגם סראטי (Sartai), הוקם פארק.
יהודי דוסיאט
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-700 יהודים, רוב תושביה, ופעלו בה חוגים ציוניים ובית ספר עברית מרשת תרבות.
בתקופה הסובייטית נסגרו המוסדות היהודיים בעיירה, והולאמו בה עסקים פרטיים.