cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחלקת הדואר של ארצות הברית
מחלקת הדואר של ארצות הברית (באנגלית: United States Post Office Department, USPOD, נודעה גם כ"משרד הדואר" - Post Office, או "דואר ארצות הברית" - U.S. Mail) הייתה קודמתו של שירות הדואר של ארצות הברית, בצורה של מחלקה בקבינט של ארצות הברית, באופן רשמי מ-1872 ועד 1971. בראש מחלקת הדואר עמד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, שהיה במעמד חבר קבינט.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, בשנים 1861–1865, נוהלו שירותי הדואר בקונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה", מדינות הדרום) על ידי מחלקת הדואר של "קונפדרציית המדינות של אמריקה", שבראשה עמד המנהל הכללי של דואר הקונפדרציה, ג'ון רייגן.
חוק הארגון מחדש של הדואר נחתם ב-12 באוגוסט 1970 על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון. על פי חוק זה הוחלפה ב-1 ביולי 1971 מחלקת הדואר, שכאמור הייתה מחלקה בקבינט, בשירות הדואר של ארצות הברית שהוא סוכנות עצמאית של הממשל. התפקיד הרגולטורי של המחלקה הועבר באותה עת לוועדת פיקוח הדואר.
התקופה הקולוניאלית
בשנים הראשונות לקיומן של שלוש עשרה המושבות נעשו ניסיונות רבים להקים שירות דואר. ניסיונות ראשונים אלו היו בקנה מידה קטן, ובדרך כלל הייתה מעורבת בכך כל אחת מהמושבות באופן עצמאי. למשל, הקימה משרד בבוסטון בו יכול היה כל אדם לשלוח דואר לאנגליה. ניסיונות נוספים התמקדו בשירות דואר בין שתיים מבין המושבות הגדולות ביותר, מסצ'וסטס ווירג'יניה, אך השירותים היו מוגבלים בהיקפם ובמשך שנים רבות הופסקו. לדוגמה, כבר ב-1639 פעלו בבוסטון נתיבי דואר עצמאיים בלתי רשמיים, וב-1672 החל לפעול שירות דואר בין בוסטון לבין ניו יורק.
ב-1691 הוקם ארגון דואר מרכזי במושבות, כאשר קיבל תומאס ניל זיכיון ל-21 שנים מהכתר האנגלי למתן שירות דואר בצפון אמריקה. ב-17 בפברואר אותה שנה הוענק לו מכתב הרשאה בחתימת שני המלכים ויליאם השלישי ומרי השנייה, וייפו את כוחו:
מכתב ההרשאה כלל זכות בלעדית להנהיג ולגבות מס רשמי על מסמכים מסוג זה. המס בוטל שנה לאחר מכן. ניל מינה את מושל ניו ג'רזי, אנדרו המילטון, כסגן המנהל הכללי של הדואר. שירות הדואר הראשון באמריקה החל לפעול בפברואר 1692. תעריפי הדואר נקבעו ואושרו, וננקטו אמצעים להקמת משרד דואר בכל יישוב בווירג'יניה. עד מהרה העבירו גם מסצ'וסטס ומושבות נוספות חוקי דואר ומערך בלתי מושלם של משרדי דואר הוקם. הזיכיון של ניל פקע ב-1710, כאשר הרחיב הפרלמנט של הממלכה המאוחדת את מערכת הדואר הבריטית אל המושבות. המשרד הראשי של מערכת זו שכן בניו יורק, שם הועברו מכתבים בצורה סדירה אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
לאחר המהפכה
מחלקת הדואר של ארצות הברית הוקמה באופן רשמי ב-1792. הקמתה התבססה על הסמכות שניתנה לקונגרס בפרק 1 לחוקת ארצות הברית "להקים סניפי דואר ודרכים למען הדואר". החוק משנת 1792 קבע את הקמתה של רשת דואר בפריסה רחבה, וניתן שירות בעלות נמוכה לבעלי עיתונים. החוק הבטיח את החיסיון של התכתובות האישיות, וסיפק לכל הארץ גישה בעלות נמוכה למידע על עיניני ציבוריים, ומיסד את הזכות לפרטיות.
כדי להתגבר על מרחקים ארוכים, עשה הדואר שימוש במערכת של מרכזי מיון, כשוושינגטון הייתה למרכז המיון הראשי. ב-1869 כבר היו 27,000 משרדי דואר ברחבי ארצות הברית והמיון בוצע בקרונות רכבת מיוחדים במהלך הנסיעה. מערכת של שליחת כספים בדואר החלה ב-1864 ושנה קודם לכן החלה שליחת דואר בתוך הערים הגדולות.
המאה ה-19
מערכת הדואר הייתה בעלת חשיבות מכרעת בהתרחבות הלאומית. היא אפשרה את ההתרחבות מערבה באמצעות יצירת מערכת תקשורת זולה, מהירה ונוחה. מכתבים מהמתיישבים הראשונים סיפקו מידע וסייעו לעודד הגירה הולכת וגוברת אל המערב, סייעו למשפחות המפוצלות לשמור על קשר, סייעו ליזמים במציאת הזדמנויות עסקיות ואיפשרו יחסים מסחריים סדירים בין הסוחרים במערב לבין עמיתיהם ובתי החרושת במזרח. שירות הדואר סייע גם להרחבת השליטה של הצבא ברוב שטחי המערב. ההפצה הנרחבת של העיתונים באמצעות הדואר אפשרה תיאום בין פוליטיקאים ממדינות שונות. שירות הדואר סייע לשלב את האזורים המבוססים עם הספר, ליצור רוח לאומית ולספק תשתיות חיוניות.
במאה ה-19 היה משרד הדואר מקור מרכזי לפטרונות הממשל הפדרלי. קבלת משרת ניהול דואר הייתה גמול לפוליטיקאים מקומיים, לעיתים עורכים של עיתונים מפלגתיים. כשלושה רבעים מבין העובדים האזרחיים של הממשל הפדרלי עבדו במחלקת הדואר. ב-1816 הועסקו בו 3,341 עובדים וב-1841 14,290 עובדים. כמות הדואר גדלה במהירות רבה יותר בהשוואה לגידול באוכלוסייה. ב-1790 טיפל הדואר ב-100 מכתבים ו-200 עיתונים מדי שנה לכל 1,000 תושבים לבנים; ב-1840 טופלו 2,900 מכתבים ו-2,700 עיתונים בשנה לכל 1,000 תושבים לבנים.
בתקופת נשיאותו של אנדרו ג'קסון התרחבה מחלקת הדואר. במקביל נוצרו קשיים בשל המחסור בכוח אדם ובאמצעי תחבורה. עובדי הדואר באותה תקופה היו עדיין כפופים למערכת של פטרונות, שלפיה תומכים נאמנים של הפוליטיקאים מונו למשרות בדואר ובגופים אחרים של הממשלה כגמול לנאמנותם. לאלו שמונו באופן זה היה לעיתים נדירות ניסיון מוקדם בעבודת הדואר. מערכת פטרונות פוליטית זו הופסקה ב-1883 עם העברתו של חוק פנדלטון לרפורמה בשירות האזרחי.
ב-3 במרץ 1847 העביר הקונגרס חוק להנפקת בולי דואר, ומיד חתם המנהל הכללי של הדואר על חוזה עם חברת החריטה "ראודון, רייט, האטץ' ואדסון" מניו יורק. הנפקת הבולים הראשונה בארצות הברית נמכרה ב-1 ביולי 1847 בניו יורק. ביום המחרת התקבלו בבוסטון מכתבים שנשאו את הבולים האלו וכמה ימים לאחר מכן בערים נוספות. בול בעריך של 5 סנט שימש למשלוח מכתב שמשקלו היה פחות מאונקיה אחת (28 גרם) ושהמרחק ליעדו היה פחות מ-300 מילים (483 קילומטרים). בול בעריך של 10 סנט שימש למשלוח מכתב ליעדים שהמרחק אליהם היה יותר מ-300 מיילים, או שמשקלם היה כפול ממשקל המכתבים שנשלחו עבור בול בעריך של 5 סנט.
ב-1847 חתמה חברת ספינות הקיטור של דואר ארצות הברית חוזה שאפשר לה לשאת את דברי הדואר של ארצות הברית בהפלגות שיצאו מניו יורק, ועצרו בניו אורלינס, הוואנה ומצר פנמה, כשיעדם הסופי היה קליפורניה. באותה שנה, החברה הפסיפית של ספינות הקיטור לדואר רכשה את הזכות להעביר דואר על פי חוזה עם ממשלת ארצות הברית ממצר פנמה לקליפורניה. ב-1855 השלים ויליאם הנרי אספינוול את סלילתה של מסילת הברזל של פנמה, וכך קושרו שני צדי המצר. באופן זה קוצר משך הנסיעה לדואר, נוסעים וסחורות לקליפורניה לשלושה שבועות. נתיב זה המשיך להיות חשוב עד להשלמת סלילתה של מסילת הברזל הטרנס-יבשתית ב-1869. חברות הרכבת הרחיבו באופן משמעותי את שירות הדואר לאחר 1862 ובאותה שנה נפתח שרות דואר הרכבות.
עד מהרה עוצבו קרונות רכבת שנועדו למיון וחלוקה של דואר במהלך הנסיעה. עובדי שירות דואר הרכבות היו ממיינים את דואר במהלך הנסיעה והם היו לעובדי הדואר המיומנים ביותר בשירות הדואר. עליהם היה להפריד את הדואר במהירות לתאים שהיו מיועדים ליעדים הסופיים של המכתבים, להספיק לסיים את המלאכה עד להגעת הרכבת לאותו יעד, ולעמוד בקצב של מיון 600 מכתבים בשעה. על העובדים בוצעה בקרה שוטפת לבדיקת דיוק עבודתם ומהירותה.
שירות דואר החבילות החל לפעול עם פתיחתו באופן סדיר בין ארצות הברית לארצות זרות ב-1887. באותה שנה הקימו דואר ארצות הברית ודואר קנדה שירות חבילות בין שתי הארצות. בדצמבר 1888 נחתם הסכם דואר בין ממלכת הוואי (שהייתה אז עצמאית) לבין ארצות הברית והשירות החל לפעול ב-1889. שירות דואר החבילות בין ארצות הברית לבין ארצות אחרות התרחב עם חתימת אמנות והסכמי דואר. בעוד שהדואר הסכים להעביר חבילות שנשלחו במסגרת ההסכמים עם איגוד הדואר העולמי לתוככי הארץ, עברו 25 שנים נוספות עד שיוקם שירות פנים למשלוחי חבילות.
המאה ה-20
לאחר שהילדה שרלוט מאי פירסטורף נשלחה בדואר על ידי הוריה לסבה וסבתה באיידהו ב-1914, נאסר משלוח בני אדם בדואר. ב-1914 קבע הדואר מגבלה של 200 פאונד (90 קילוגרם) לאדם ליום לשליחת חבילות, לאחר שהיזם העסקי, ו. ה. קולטהרפ, עשה שימוש בתעריפי שליחת החבילות הנמוכים כדי לשלוח יותר מ-80,000 לבנים לאתר בנייה של סניף בנק בוורנל, יוטה. אורך נתיב המשלוח היה 407 מיילים (655 קילומטרים) והלבנים הועברו ברכבת ובעגלות רתומות לסוסים.
פתיחת שירות החבילות הוביל לצמיחת העסקים ששיווקו את מוצריהם בדואר, וכך התרחבה נגישותם של תושבי האזורים הכפריים למוצרים שקודם לכן היו זמינים עבורים רק בחנויות המקומיות.
ב-1924 מנה כוח האדם של מחלקת הדואר של ארצות הברית כמעט 350,000 עובדים, והוא היה אחד הארגונים הגדולים ביותר בארצות הברית.
מערכת החסכונות של דואר ארצות הברית
החל מ-1 בינואר 1911 ועד 1 ביולי 1967 הפעילה מחלקת הדואר של ארצות הברית את "מערכת החסכונות של דואר ארצות הברית". המערכת הוקמה על פי חוק שחוקק הקונגרס ביוני 1910. מטרת החקיקה הייתה להפסיק את נוהג שמירת הכספים בבתים, למשוך את המהגרים לארצות הברית לחסוך את כספיהם כפי שהיו מורגלים בארצות מוצאם, לספק אפשרויות לפיקדונות בטוחים לאנשים שאיבדו את האמון בבנקים, ולספק אפשרויות נוחות יותר לפיקדונות לאנשים ממעמד העובדים.
הריבית על פקדונות בבנקים שהייתה נהוגה הייתה בשיעור של 2.5% ואילו הריבית ששילם הדואר היה בשיעור 2%. ההפרש של מחצית האחוז נועד לכיסוי ההוצאות של המערכת. למפקידים הונפקו תעודות חיסכון להוכחת הפיקדון. בתחילה היו המפקידים מוגבלים להפקיד עד לייתרה של 500 דולר, שהועלתה ל-1,000 ב-1916 ול-2,500 דולר ב-1918. הסכום המינימלי להפקדה היה דולר אחד. כדי לחסוך סכומים קטנים יותר להפקדה, יכלו הלקוחות לרכוש כרטיסי חיסכון בערך של 10 סנט ובולי חיסכון כדי למלא את הכרטיסים. הכרטיסים הללו יכלו לשמש לפתיחת חשבון או להפקדה בו, יחד עם בולים שהוספו להם בסכום של דולר אחד או יותר, או שניתן היה לפדותם במזומן. בשיאה ב-1947, היו מופקדים במערכת כמעט 3.4 מיליארד דולר, ומספר המפקידים הגיע ליותר מ-4 מיליון.
דואר אוויר
ב-12 באוגוסט 1918 החלה מחלקת הדואר להפעיל שירות דואר אוויר באמצעות שירות האוויר של צבא ארצות הברית. עוזר המנהל הכללי של הדואר, אוטו פרגר, מינה את בנג'מין ב. ליפסנר לעמוד בראש שירות דואר האוויר האזרחי. אחת מפעולותיו הראשונות של ליפסנר הייתה לשכור ארבעה טייסים, שלזכות כל אחד מהם עמדו אלף שעות טיסה. השכר ששולם לכל אחד מהם עמד על 4,000 דולר (75,000 דולר ב-2020). מחלקת הדואר עשתה שימוש במטוסים דו-כנפיים Standard JR-1B שהותאמו במיוחד לשאת דואר כשבאותה עת עדיין התנהלה מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה הופעלו בעיקר מטוסים מעודפי המלחמה מדגם דה הבילנד DH.4.
בשנת 1918 שכרה המחלקה 36 טייסים נוספים. בשנה הראשונה לקיומו השלים שירות דואר האוויר 1,208 טיסות שב-90 מתוכן בוצעו נחיתות חירום, שמתוכן 53 אירעו עקב תנאי מזג אוויר קשים ו-37 עקב כשלים במנועי המטוסים. עד 1920 כבר העביר שירות דואר האוורי 49 מיליון מכתבים. דואר האוויר הפנים ארצי כשירות מיוחד בוטל ב-1975 וכשירות דואר בינלאומי הוא בוטל ב-1995, כאשר החל שירות הדואר להעביר דואר אוויר כדבר שבשגרה.
מחלקת הדואר של ארצות הברית הייתה אחת ממחלקות הממשל הראשונות שהחלה לפקח על חומר פורנוגרפי. ב-1873 כאשר העביר הקונגרס חוק בנושא, נאסר לשלוח דרך הדואר כל חומר שנחשב לחומר תועבה או חומר שנחשב לפוגע במוסר, או שקידם הפלות מלאכותיות, או אמצעי מניעה, או צריכת אלכוהול.
משלוחי הזהב לפורט נוקס
דואר ארצות הברית פיקח על העברת זהב ממבדקת הזהב בניו יורק ומהמטבעה בפילדלפיה לבניין אוצר המטילים של ארצות הברית בפורט נוקס. גל המשלוחים הראשון החל בתדירות של פעמיים בשבוע מה-11 בינואר ועד 17 ביוני 1937. הזהב הועבר מניו יורק ומפילדלפיה באמצעות רכבות של הדואר בליווי משטרתי. בקרונות הרכבת המשוריינים התלוו לעובדי הדואר חיילים, סוכני השירות החשאי ושומרי המטבעה. בנוסף הופעלו רכבות דמי לפיתיון לשודדים פוטנציאליים. הזהב הועבר מהרכבות למשאיות של הצבא תחת אבטחה של חיילים חמושים בפגזים חודרי שריון ומקלעים. המשאיות אובטחו על ידי כלי רכב משוריינים של רגימנט הפרשים הראשון עד לפורט נוקס. מחלקת הדואר חייבה את מחלקת האוצר על פי משקל הזהב והתיבות שבו הוא אוחסן בתעריף דואר מדרגה רביעית, בנוסף לדמי ביטוח. במבצע זה הועבר לפורט נוקס זהב במשקל כולל של 157.82 אונקיות טרוי (4,909 טונות). המבצע ארך חמישה חודשים והוא הצריך שימוש ב-39 רכבות שכללו 215 קורונות. ב-5 במרץ 1941 הודיע מזכיר האוצר הנרי מורגנטאו על השלמתו של מבצע משלוחים נוסף בו הועברו 258.74 מיליון אונקיות טרוי נוספים (8,048 טונות) של זהב מניו יורק לפורט נוקס. משלוח זה החל ביולי 1940, נמשך שבעה חודשים והצריך שימוש ב-45 רכבות שכללו 337 קרונות.
שביתת הדואר של 1970
ב-18 במרץ 1970 פתחו עובדי הדואר בניו יורק, שלא היו שבעי רצון משכרם הנמוך ומתנאי העבודה הקשים שלהם, וזכו לעידוד מהתנועה לזכויות האזרח, בשביתה שכוונה נגד ממשלת ארצות הברית. בתחילה היו מעורבים בשביתה רק עובדים מניו יורק, אך בסופו של דבר תמכו בה יותר מ-200,000 עובדי מחלקת הדואר בכל רחבי ארצות הברית. אף על פי שהשביתה הסתיימה ללא ויתורים מצד הממשל הפדרלי, היא אפשרה לאיגודים המקצועיים של הדואר ולממשלה לדון על חוזה שבו קיבלו האיגודים כמעט את כל דרישותיהם, כולל חתימה על חוק הארגון מחדש של הדואר על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון ב-12 באוגוסט 1970. החוק החליף את מחלקת הדואר, שהייתה מחלקה בקבינט, בסוכנות פדרלית חדשה, שירות הדואר של ארצות הברית. החוק נכנס לתוקפו ב-1 ביולי 1971.
קליאמפודי ראדאקרישנה ראו
קליאמפודי ראדאקרישנה ראו, הידוע גם כ-'''ק. ר. ראו, (באנגלית: Calyampudi Radhakrishna Rao'''; נולד ב-10 בספטמבר 1920) הוא סטטיסטיקאי הודי-אמריקאי. נודע בתרומותיו לתחומים של תורת האמידה, הסקה סטטיסטית, מודלים ליניאריים וניתוחים רבי משתנים, תכנון ניסויים, ביוסטטיסטיקה וגנטיקה סטטיסטית.
ביוגרפיה
ק. ר. ראו נולד בעיירה הדגלי (Hadagali) במחוז מאדראס (כיום במדינת קרנאטקה) בדרום הודו. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, למד מתמטיקה באוניברסיטת אדנהרה שם קיבל תואר MSc בשנת 1940. לאחר מכן הצטרף כחוקר למכון הלאומי לסטטיסטיקה של הודו ובמקביל למד באוניברסיטת כלכותה שם קיבל תואר MA בסטטיסטיקה בשנת 1943. הוא נשלח מטעם המכון לאוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה כדי לסייע ביישום שיטות סטטיסטיות חדשניות שפותחו על יד ראש המכון, פ. צ'. מהלנוביס. חלקים מעבודה זו נכללו בעבוד הדוקטורט שלו תחת הדרכתו של רונלד פישר. בשנת 1948 הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה (PhD) מטעם אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1948. בשנת 1965 הוענק לו מטעם אוניברסיטת קיימברידג' גם תואר דוקטור למדעים (DSc).
ראו מונה לפרופסור במכון ההודי לסטטיסטיקה בשנת 1949, שם מילא שורה של תפקידים. לאחר מותו של מייסד המכון, מהלנוביס, בשנת 1972, היה למנהל המכון. בשנת 1979 מונה לפרופסור למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת פיטסבורג בארצות הברית, ובשנת 1988 עבר לאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. ראו פרש לגמלאות בשנת 2001, בגיל 81.
עבודתו המדעית
עבודתו התפרשה על פני תחומים רבים בסטטיסטיקה ובמתמטיקה, ובהם התחומים של ניתוח רב משתני, מודלים ליניאריים, תכנון ניסויים קומבינטוריים, מערכים אורתוגונליים, ביוסטטיסטיקה וסטטיסטיקה גנטית, משוואות פונקציונליות, סטטיסטיקה תעשייתית ובקרת איכות. ראו נודע בעיקר בזכות תרומותיו לתורת האמידה והתאוריה של ההסקה הסטטיסטית. שתי התוצאות הנודעות ביותר אליהן נקשר שמו הן משפט ראו-בלקוול וחסם קרמר-ראו. בלקוול וקרמר, בהתאמה, גילו את שתי התוצאות האלה באופן בלתי תלוי בראו, אך רק מספר שנים לאחר שראו גילה אותן. תוצאה ידועה נוספת היא מטריקת פישר-ראו, שהיוותה מעין הכללה של מרחק מהלנוביס להתפלגויות שאינן נורמליות.
ראו פרסם מעל ל-400 מאמרים מדעיים ו-18 ספרים. הוא היה המדריך לעבודת הדוקטורט של 51 סטודנטים.
הכרה ופרסים
ראו זכה במספר רב של פרסים ואותות כבוד. הוענקו לו 38 תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטאות ב-19 מדינות. הוא חבר החברה המלכותית בבריטניה, וחבר האקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית. הוא עמית במכון הבינלאומי לסטטיסטיקה, בחברה המלכותית לסטטיסטיקה, באיגוד הבינלאומי לביומטריה, וחבר באקדמיה למדעים של הודו. ראו כיהן כנשיא המכון הבינלאומי לסטטיסטיקה, המכון למתמטיקה סטטיסטית והאיגוד הבינלאומי לביומטריה.
עם הפרסים שבהם זכה נמנים מדליית הכסף על שם גאי מטעם החברה המלכותית לסטטיסטיקה בשנת 1965, ומדליית הזהב בה זכה בשנת 2011. ב-1989 זכה בפרס על שם סם וילקס מטעם האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה. ב-1993 הוענקה לו מדליית הזהב על שם מהלנוביס מטעם הקונגרס ההודי למדעים. ב-2002 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים על ידי נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש. בשנת 2003 זכה בפרס על שם סריניוואסה רמנוג'אן מטעם האקדמיה למדעים של הודו. באותה שנה זכה גם בפרס על שם מהלנוביס מטעם המכון הבינלאומי לסטטיסטיקה. בשנת 2013 היה מועמד לקבלת פרס נובל לכלכלה.
אבאויקר
אַבּאַוּיקֵר (בהונגרית: Abaújkér) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון-מזרח הונגריה.
כמו ביישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית אַבּאַוּיקֵר קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-726 תושבים בשנת 1990 עד 555 תושבים בשנת 2021.
עד מלחמת העולם השנייה התקיימה בכפר קהילה יהודית קטנה, שהייתה כפופה לרבה של סאנטוב ולמוסדות הקהילה שלה.
בעיר נותר בית קברות יהודי
כפר ביקרתם
כפר ביקרתם הוא מיזם של משרד התיירות, המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל והרשות לפיתוח הגליל, לעידוד התיירות ביישובי הדרוזים והצ'רקסים בישראל.
במסגרת המיזם נחשפים המבקרים להיסטוריה ולתרבות של הדרוזים והצ'רקסים בישראל.
חומצה גופרתית עם סיליקה
חומצה גופרתית עם סיליקה ( -  ,SSA), היא חומצה מוצקה, אשר מכינים אותה על ידי השריית ג'ל סיליקה עם חומצה גופרתית. SSA משמש כזרז בתהליכי סינתזה אורגניים שונים. חומצה גופרתית עם סיליקה נחשבת כזרז חומצה מוצקה זול, לא מסוכן וקל לטיפול ובעל חומציות גבוהה.
סִינתֶזָה
בתהליך טיפוסי מכינים את ה- SSA על ידי השריית ג'ל סיליקה לחומצה גופרתית בריכוז מתאים, ואז אידוי תכולת הלחות והמים של התערובת על ידי חימום בטמפרטורה גבוהה (120-180 מעלות צלזיוס).
שימוש
חומצה גופרתית עם סיליקה משמשת בעיקר כזרז חומצה מוצקה בהמרה אורגנית.
בירטנגר
בִּירַטְנָגָר (בנפאלית: विराटनगर) היא בירת פרובינציה מס' 1 בנפאל והעיר הגדולה בה. העיר שוכנת במחוז מוראנג שבדרום הפרובינציה כ-240 ק"מ דרום-מזרחית לבירה קטמנדו ובסמוך לגבול עם הודו. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2021 אוכלוסיית העיר מנתה 243,927 תושבים, היא העיר הגדולה ביותר בנפאל ששוכנת ממזרח לבירה קטמנדו והשישית בנפאל כולה (אחרי קטמנדו, פוקהרה,, לליטפור ובירגאנג').
נמל תעופה מקומי משרת את העיר עם טיסות לקטמנדו ולערים אחרות.
כלכלה
בירטנגר היא עיר חשובה מבחינה כלכלית ותעשייתית. מבירטנגר, מיוצאים מוצרי מזון וביגוד להודו. כמו כן מיוצאים מוצרי ביגוד לארצות הברית ולאירופה. העיר מוכרת כעיר הבירה התעשייתית של נפאל.
יורק (פירושונים)
{{פירושונים| באנגליה:
בקנדה:
אישים:
שאגן שחור
שאגן שחור (שם מדעי: Alouatta caraya) הוא מין פרימט מהסוג שאגן החי באמריקה הדרומית.
מאפיינים
השאגן נפוץ בצפון מזרח ארגנטינה, מזרח בוליביה, דרום ומזרח ברזיל ובפרגוואי. הוא שוכן ביערות הגשם וגם בפנטנל ומצוי רוב זמנו בין ענפי העצים.
אורך השאגן 60-65 ס"מ ומשקלו 6-9 ק"ג בזכרים ו3-6 ק"ג בנקבות. למרות השם רק לשאגנים הזכרים הבוגרים ישנה פרווה שחורה. פרוות הנקבות והצעירים אפורה-בלונדינית עם פנים כהות. לכולם זנב ארוך היכול ללפות ענפים אף שהם גדולים יותר מקופי העכביש ואינם יכולים להיתלות כלפי מטה איתו.
השאגנים הם יצורים עצלנים הניזונים מעלים, פירות ופרחים ביער וקרוב ל-70% מזמנם הם נחים. הם חיים בלהקות של עד 19 פרטים ושואגים יחדיו על העץ כדי לשמור על הטריטוריה המשותפת מזרים.
אלעד טנא
אלעד טנא (נולד ב-12 באוקטובר 1972) הוא עיתונאי, איש תקשורת ישראלי, והחל ממאי 2023 עורך העיתון "מקור ראשון", לשעבר ראש מערך ההסברה הלאומי.
ביוגרפיה
טנא נולד בישראל ב-1972, ושירת ביחידת מודיעין שדה (869). במילואים שירת ביחידת דובר צה"ל, ממנה שוחרר בדרגת סרן. בעל תואר ראשון ושני בתקשורת ומדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן. בוגר תוכנית העמיתים של רשת ״מעוז״ ואוניברסיטת הרווארד.
הוא התחיל את הקריירה שלו ב"הצופה", ומשם עבר ל-ynet.
בשנת 2000 היה שותף בהקמת אתר ynet, עסק בתפקידי עריכה שונים באתר ובמשך חמש שנים שימש כראש דסק החדשות הקים באתר את "ערוץ ynet יהדות" ועמד בראשו כארבע שנים.
ב-2010 ייסד וערך את המגזין מוצש בעיתון "מקור ראשון". בשנת 2013 מונה לעורך האתר nrg, וב-2014 מונה במקביל גם לסגן העורך הראשי של "מקור ראשון". שימש גם כסגן עורך "מעריב". בשנת 2015 הקים את חטיבת הדיגיטל בתאגיד השידור הישראלי, וניהל אותה במשך שש שנים.
באוקטובר 2021 טנא נכנס לתפקידו כראש מערך ההסברה הלאומי, לאחר שהתפקיד לא אויש במשך שש שנים. ב-3 ביולי 2022, לאחר מינויו של יאיר לפיד לראש ממשלת ישראל, סוכם שטנא יסיים את תפקידו.
במאי 2023 מונה לעורך הראשי של העיתון "מקור ראשון", במקומו של חגי סגל.
קיבוץ למטרה
קיבוץ למטרה הוא קיבוץ הכשרה לעלייה לארץ ישראל של בנות דתיות, שהוקם ב-1933 על ידי חברות תנועת ברוריה בעיירה רמברטוב הסמוכה לוורשה. הפעילות המקצועית של חברות הקיבוץ הייתה תפירה וההכשרה הרוחנית הייתה השתלמות בנושאים יהודיים ועבריים.
היסטוריה
קיבוץ למטרה הוקם ב-1933 בעיירה רמברטוב כ-15 ק"מ מזרחית לוורשה. הקיבוץ הוקם על ידי חלוצות מתנועת ברוריה בפולין, תושבות רמברטוב בהובלתה של גיטל רוחל רובין (לימים טובה קוצ'ינסקי), אשר הייתה המדריכה שלהן בתנועה. בעת הקמת הקיבוץ היא הייתה בת 26 והן היו בגילאי 18–20. לרובין היה ניסיון וידע בניהול עסקי וכספי וקשר עם הרשויות מאחר שלמדה בגימנסיה מסחרית, עבדה עם אביה בעסקי המשפחה והייתה פקידה בבנק של הג'וינט. התעסוקה העיקרית של בנות הקיבוץ הייתה תפירת שמלות לנשות העיירה היהודיות ולנשות הקצינים הפולנים שהתגוררו בבית הספר לקצינים בעיירה. הקיבוץ של ברוריה הוקם במסגרת החלוץ הדתי תחת הנהגת תנועת תורה ועבודה. תמכו בו הרב נייעפלד והרב יהודה לייב פישמן מימון ממקימי המזרחי וחותמי מגילת העצמאות שביקר בקיבוץ.
חברות קיבוץ למטרה עלו לארץ ישראל במרץ 1934 (בשנה זו, פחות משליש מחלוצי ההכשרות בפולין שדרשו לעלות קיבלו אשרות עלייה מממשלת המנדט הבריטי). הקיבוץ בארץ המשיך להתקיים כשנתיים בתל אביב במתכונת של קואופרטיב התופרות של ארגון הפועלות של הפועל המזרחי. הפעילות שלהן כקבוצה עירונית, אפשרה חיים מסודרים והן הפכו לאבן שואבת בקרב החלוצים הדתיים בתל אביב. כשהתברר הצורך של הפועלים הדתיים העירוניים במטבח כשר, מנהיגתן טובה רובין יחד עם חברות ארגון הפועלות של הפועל המזרחי יזמו הקמת מטבח כשר לפועלים. בזכות יכולתן להתפרנס הן ענו על הקריטריונים של ממשלת המנדט להעלאת בני משפחה לארץ ישראל, ואכן מחצית מחברות הקבוצה הביאו את בני משפחתן לארץ ישראל. הצורך בקליטת המשפחות הביא לפירוק הקיבוץ ב-1936.
במקביל, המשיכה להתקיים פעילות של קבוצות הכשרה לבנות בפולין עם בנות אחרות.
ההכשרה
הקיבוץ התנהל על פי תוכנית הכשרה קבועה ומסודרת. מהבוקר ועד לשעה 20:00 הן עבדו ובערב הן למדו עברית, פילוסופיה יהודית, היסטוריה של עם ישראל, דינים, תנ"ך ועיתונות כדי להתמצא בענייני העולם. בשבת הן עסקו בלימודי קודש. הקיבוץ היווה מרכז לפעילות תנועת ברוריה ברמברטוב, ונערכו בו פעולות תרבות בהן השתתפו נשות התנועה ותומכותיה.
Rock Bottom (שיר של היילי סטיינפלד)
Rock Bottom הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית, היילי סטיינפלד, בשיתוף להקה הפופ האמריקאית, DNCE. השיר יצא, על ידי חברות התקליטים ריפבליק רקורדס ויוניברסל מיוזיק גרופ, ב-26 בפברואר 2016, כסינגל השני מהמיני-אלבום הראשון שלה, Haiz. השיר נכתב על ידי מאטמן & רובין, ג'וליה מייקלס וג'סטין טרנטר, והופק על ידי מאטמן & רובין.
נכון לינואר 2022, השיר הושמע למעלה מ-243 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ביקורת
תוכנית הטלוויזיה האמריקאית, Access Hollywood, קבעה כי השיר הוא שיר "ג'אם סגנוני ואופטימי, מלא בטירוף ונשמה". ג'ף נלסון, מהמגזין פיפל, אמר כי השיר הוא שיר "ג'אם פופי ומבעבע, 'Rock Bottom' מתאר את השיאים והשפל של אהבה צעירה שגורמים לזוג 'לחזור בשביל עוד'". מייק ואס, מ-Idolator, אמר כי השיר הוא "השיר הטוב ביותר ב-EP [של היילי סטיינפלד]".
קליפ
הווידאו קליפ לשיר, בבימויה של מליה ג'יימס, יצא בערוץ היוטיוב של היילי סטיינפלד ב-25 במרץ 2016. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-153 מיליון פעמים.
טס לבית דרברוויל (סרט, 1913)
טס לבית דרברוויל (באנגלית: Tess of the D'Urbervilles) הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1913 המבוסס על הרומן באותו שם מאת תומאס הרדי. זה היה אחד הסרטים הראשונים שנוצרו. את הסרט ביים ג' סירל דאולי, והוא הופק על ידי בחברת הסרטים Famous Players Film Company. בתפקיד הראשי מככבת מרת פיסק שגילמה את אותה דמות במחזה משנת 1897. ההפקה של אדולף צוקור החלה אחרי שהבטיח את השתתפותה של השחקנית האמריקאית הידועה מרת פיסק.
קטע מהסרט קיים באוסף סרטים פרטי.
קבלה
כמו סרטים אמריקאים רבים מאותה תקופה "טס לבית דרברוויל" היה נתון לפיקוח של ועדות צנזורה של ערים ומדינות שונות בארצות הברית. ב-1917 ועדת הצנזורה של שיקגו סיווגה את הסרט להקרנה למבוגרים בלבד בשל הנושאים הכלולים בו.
סיידקאר
מקור
הקוקטייל נולד בעשור השני של המאה ה-20, בלונדון או בפריז, ככל הנראה אחרי מלחמת העולם הראשונה או במהלכה. יש האומרים כי הוא זכה לפופולריות שלו בארצות הברית ובמהלך תקופת היובש לאור העובדה שמזכיר בצבעו מיץ תפוזים.
סיידקאר נקרא על שם הסירה של אופנוע סירה, שהיה פופולרי באותן שנים.
מקורו המדויק של הקוקטייל אינו ברור: אחת מהטענות היא שהוא נוצר בידי המוזג של מלון ריץ בשנת 1922 ובאחרות - על ידי הארי מקלהון, הברמן המיתולוגי של הארי׳ז ניו יורק בר שבפריז.
הקוקטייל מצריך ניעור נמרץ במיוחד על מנת להעניק לסיידקאר את המרקם והצבע המיוחדים לו.
אגוטי זהוב-ירך
אגוטי זהוב-ירך (שם מדעי: Dasyprocta leporina) הוא מין ממשפחת האגוטיים החי ביערות הגשם של אמריקה הדרומית ובכמה איים בים הקריבי.
מאפיינים
האגוטי הוא יצור דמוי-שרקן בעל רגליים ארוכות ופרווה זהובה סביב אזור השת. אורכו 48–64 ס"מ ומשקלו 3–6 ק"ג בממוצע. הזכרים גדולים מהנקבות. הפנים ורודות וכך גם האוזניים הקטנות. לאגוטי ראייה ושמיעה טובה ושיניים חדות איתם הוא מסוגל לפצח קליפות וזרעים קשים. תזונתו כוללת בעיקר פירות וזרעים קשים כמו אגוז ברזילאי. לעיתים עוקב האגוטי אחרי קופים שאוכלים פירות ביער וממתין שיפילו אותם מטה.
בישראל נמצא האגוטי בגן החיות התנ"כי, במתחם החיות הקטנות, יחד עם חיות נוספות מאמריקה הדרומית.
סופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה
סופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה (גרמנית: Sophia Dorothea von Preußen; 25 בינואר 1719 - 13 בנובמבר 1765), הייתה בתו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, ואשתו של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט.
ביוגרפיה
סופיה דורותיאה נולדה בברלין ב-25 בינואר 1719, לפרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ולסופיה דורותיאה מהנובר, בתו של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
ב-10 בנובמבר 1734 התחתנה סופיה דורותיאה בפוטסדאם עם פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט, ממנו נולדו לה 5 ילדים. נישואי השניים לא היו מוצלחים, בגלל שסופיה דורותיאה הייתה צעירה מבעלה ב-19 שנים, ובנוסף הוא היה אדם גס ונקרא "המרקיז המטורף". בסופו של דבר נפרדו השניים, והתגוררו בבתים נפרדים.
ב-13 בנובמבר 1765 מתה סופיה דורותיאה בשוודט, כתוצאה מאי-ספיקת לב.
פאסטו (עיר)
פאסטו (בהונגרית: Pásztó) היא עיר במחוז נוגראד, מקום מושבה של נפת פאסטו בהונגריה. במשך מאות שנים התפרסמה בעיקר כעיר שוק העוסקת במסחר. אוכלוסייתה מונה כ־9,000 תושבים.
מיקום
העיר ממוקמת לרגליו המערביות של הרי מאטרה, על גבעה הגובלת עם נהר הזאג'יווה. היא ממוקמת צפונית מערבית לעיר ג'נג'ש. היא שוכנת בגובה 171 מטר מעל פני הים. צלע הגבעה שנוצרה על ידי חרוט אבנים מתנשאת לגובה 10–30 מטר מעל סביבתה. העיר גובלת במערב בעמק נהר הזג'יווה ובמזרח בהרי המאטרה שגובהם 700–800 מטר. כבר בימי הביניים, הנקודה הגבוהה ביותר של אחד מאזורי העיר נתפסה על ידי הכנסייה והמנזר.
עמק זאג'יווה הוא אחד הדרכים המקשרות בין המישור ההונגרי הגדול והרי סלובקיה. בנוסף לתנאים טופוגרפיים טובים, האדמה הוולקנית הפכה במהרה לאחד ממרכזי גידול הגפנים אשר הניחו את הבסיס להתיישבות באזור.
היסטוריה
התנאים הטבעיים והגאוגרפיים הנוחים הפכו עד מהרה את האזור הכפרי למתאים להתיישבות אנושית. פאסטו הייתה מקום מיושב עוד מימי קדם, חפצים מהתקופה הפרהיסטורית ומתקופת ברונזה התגלו באזור, והעיר הייתה יישוב ידוע בתקופת נדידת העמים.
שמה הוזכר בתעודות כפאסטו, פאסטרו, פאסטוך, פאסטוחוב, פאסובוב, פאצהו. את הגרסה האחרונה ניתן למצוא גם על חותם משנת 1686 שמציג גם ראש מזוקן. פשוטי העם קראו לה פאסטוהא עד לאחרונה, ועדיין יכולים לשמוע את הגרסה הזו של שמה לעיתים קרובות למדי מפיהם של תושבי העיר.
בשנת 1910, מתוך 5,792 תושבים, 5,730 היו הונגרים. מתוכם 5,094 היו רומים קתולים, 95 לותרנים ו־529 יהודים. האוכלוסייה היהודית מנתה כמעט 10 אחוזים מהתושבים. אוכלוסייה זו גורשה ונרצחה בשואה.
ליאונל מרטין
ליונל מרטין, (באנגלית: Lionel Martin; 1878–1945) היה איש עסקים בריטי, סוחר וייצרן מכוניות. בשנת 1913 ייסד ביחד עם רוברט במפורד את חברת ייצור מכוניות היוקרה הבריטית אסטון מרטין.
תחילת דרכו
מרטין נולד בעיירה Pentewan אשר בדרום-מערב אנגליה, כבן יחיד לאליזבט ואדוארד מרטין.
ייסוד חברת אסטון מרטין
אסטון מרטין נוסדה בשנת 1913 בידי ליאונל מרטין ורוברט במפורד. מרטין שהיה מומחה למרוצים באסטון היל החליט ביחד עם במפורד להקים חברת מכוניות עצמאית. הרכב הראשון שנקרא "אסטון מרטין" היה שהכניסו מנוע ארבעה צילינדרים ברכב מסוג "איסוטא-פראשיני". מרטין ושותפו במפורד הבטיחו לייצר את הרכב הראשון ביצור מסחרי אך מלחמת העולם הראשונה מנעה בעדם כאשר מרטין ובמפורד התגייסו לשירות הממלכה.
אחרי המלחמה החברה הוקמה שוב ואף הצליחה לייצר רכב שקבע בזמנו שיא עולמי חדש במהירות במרוץ הגראנד פרי הצרפתי, אך למרות ההצלחה החברה כשלה ופשטה רגל. בשנת 1925 החברה הגיעה למצב של - "כונס נכסים". בשנת 1926 קבוצת משקיעים פרטית קנו את החברה ושינו את שמה ל-"אסטון מרטין מוטור" והעבירו את היצור למפעל סיטרואן.
עד מלחמת העולם השנייה החברה העבירה מספר בעלויות ויצרה כ-700 מכוניות.
חייו הפרטיים
בשנת 1909 התחתן מרטין עם כריסטין מוריי, אשר נפטרה בשנת 1913 עם הולדת בנם. בשנת 1917 מרטין נישא בשנית לקתרין קינג.
כדור ספוג
קליע הספוג
כוחות הביטחון בישראל מצוידים בשני דגמים של כדורי ספוג בקוטר 40 מילימטר: הקליע נורה ממטול רימונים. משקל הקליע הכחול כ-28 גרם והשחור כ-60 גרם. הקליע מורכב מגוף עשוי פלסטיק קשיח אליו מחובר ראש ספוג. הקליע מסתובב (לייצוב המעוף) ונדחף באמצעות אבק שרפה נטול עשן. מהירות הלוע של כדור הספוג הכחול (הרך יותר) כ-100 מטר בשנייה ומהירותו במרחק 50 מטר כ-60 מטר לשנייה; הטווח האפקטיבי שלו הוא כ-35 מטר. מהירותו של הקליע השחור (הקשיח יותר) 73–79 מטר לשנייה והטווח האפקטיבי שלו עד 45 מטרים. מחקר שבחן את מאפייני הקליע השחור בטווח של 23 מטר כשהוא נורה בידי קלע מנוסה מצא פיזור של כ-25 סנטימטרים (קוטר המעגל הקטן ביותר המכיל 5 פגיעות במטרה) ותנע מועבר של כ-5.7 ניוטון*שנייה.
כדור הספוג השחור, שפגיעתו קשה יותר, הוכנס לשימוש במשטרת ישראל בשנת 2014 והוא בשימוש בעיקר במזרח ירושלים. בשנת 2013 ירתה המשטרה כ-7,000 כדורי ספוג כחולים. ב-2014 כ-36,000 כדורי ספוג כמחציתם כחולים ומחציתם שחורים. ב-2015 נורו כ-20,500 כדורי ספוג שחורים וכ-1,000 כחולים. מאז המעבר לכדורים השחורים חלה עלייה במספר הפציעות הקשות מכדורי ספוג: כ-30 פצועים מהם 9 ילדים והרוג אחד בשנים 2014–2015.
הנחיות שימוש
השימוש מוגדר לצורכי הרתעה או מעצר מפגין בודד לאחר הזהרה של המפגינים, ממצב נייח ובטווח מינימלי של 5 מטר עבור קליע מדגם 632 (כחול) או 10 מטר עבור דגם 4557 (שחור). על פי ההנחיות מותר להשתמש בכדורי גומי רק בהפרות סדר המלוות באלימות כלפי שוטרים או ציבור, רק במידה סבירה להתמודד עם הפגיעה ורק לאחר שנעשה שימוש באמצעים פחותים בחומרתם. על פי הנחיות היצרן רצוי לכוון את כדור הספוג לקבוצות השרירים הגדולות – ישבן, ירך או ברך כך שייגרם כאב עז אך לא פציעה מסכנת חיים, הטווח היעיל (לדגם 632) הוא כ-35 מטר אך היצרן מציין כי ניתן להשתמש בכדור הספוג גם עד למרחק של כ-50 מטרים.
ביקורת
במזרח ירושלים ובשטחים תועדו מספר פציעות קשות מירי כדורי ספוג. באוגוסט 2014 נפצע נער בן 16 משועפאט אנושות מפגיעת כדור ספוג בראשו שירו בו שוטרים ומת מפצעיו כמה ימים אחר כך. לפי דו"ח הנתיחה שלאחר המוות, הירייה גרמה לשבר בגולגולת ושטף דם במוח, שהביאו למותו. באפריל 2015 איבד נער בן 13 עין בנסיבות דומות. דו"ח של ארגון בצלם מדווח על ירי נגד אנשים שלא היו מעורבים בעימותים, כולל אישה שהייתה בגבה לשוטר, וכן על אדם שעמד מחוץ לחנותו ותיעד נוכחות של שוטרי מג"ב ברחוב; בנוסף, תועד ירי על ילדים ועל אנשים שהתווכחו עם שוטרים, וכן ירי מטווח קרוב ביותר ולעבר פלג הגוף העליון בניגוד להוראות. ביולי 2015, בעקבות פציעה מפגיעת כדור ספוג בפניו של אדם חירש אילם בתוך חנות מכולת, דרשה האגודה לזכויות האזרח לבחון מחדש את השימוש בכדורי ספוג בנימוק ש . בספטמבר 2015 נפגע ילד בן 5 מעיסאוויה שישב בפתח ביתו כשהחלו מהומות ברחוב מכדור ספוג ברגלו. בינואר 2016 נפצע קשה ילד בן 12 באותה שכונה מפגיעה בראשו. בעקבות הפציעה דיווחה האגודה לזכויות האזרח כי בשנה וחצי של שימוש בכדורי ספוג נפצעו קשה 25 פלסטינים ואחד נהרג. אף אחד מהפצועים לא הואשם בהפרת סדר ורובם המכריע אף לא נחקרו. ביולי 2016 דיווח ארגון בצלם כי ילד בן 10 משכונת א-ראם נהרג מפגיעת כדור ספוג שחור בחזהו שנורה מטווח של כ-30 מטרים. בדצמבר 2017 הוכר נער בן 14 מעיסאוויה כנפגע פעולת איבה, שנתיים אחרי שנפצע קשה בראשו מכדור ספוג שחור שנורה בידי שוטרים. ביום שבת ה-15 בפברואר 2020 נפגע הילד מאלכ עיסא בן התשע בפניו מפגיעה ישירה של כדור ספוג ונפצע קשה. מאלכ עיסא פונה לבית החולים כשהוא חסר הכרה וסובל משברים מרובים בפנים. כתוצאה מהפגיעה עיסא איבד את הראייה בעין אחת ועבר מספר ניתוחים. מח"ש סגרה את התיק נגד שני השוטרים המעורבים בתקרית בטענה שייתכן כי עיסא נפגע מאבן, זאת למרות שבחקירה אחד השוטרים הפליל את חברו ואמר שירה כנגד הנהלים, וחרף כך שלמרות שבשעת הירי היו עימותים בעיסאוויה, בצילומי האבטחה לא נראה כל יידוי אבן במקום בו היו השוטרים, למרות טענתם. המשטרה נמנעה מגביית עדויות מעדים מרכזיים, ושניים מאלו שמסרו גרסתם קשרו בין הירי לפגיעה בעיסא.
טונר
טונר היא תערובת אבקתית המשמשת להטבעת הטקסט והתמונות על הנייר במכונות צילום ובמדפסות לייזר.
במקורה הייתה האבקה מורכבת מתערובת של פחם ותחמוצת ברזל. כיום מכילה התערובת גם פולימר נמס בחום המשפר את איכות הצמדת האבקה לדף.
במכונות הצילום הראשונות הייתה האבקה ממוקמת במכל בתוך המכונה, אותו ניתן היה למלא מחדש. בשנת 1984 הוציאה חברת היולט פקארד את מדפסת הלייזר הראשונה שהוטענה באמצעות מחסנית טונר. כיום רוב מדפסות הלייזר ומכונות הצילום פועלות בדרך זו.
להדפסות צבעוניות נעשה שימוש באבקות טונר בצבעים ציאן, מג'נטה, צהוב ושחור.
בישראל, את מיכלי הטונר ניתן להשליך למכלי האיסוף של הפסולת האלקטרונית בתום השימוש לצרכי מיחזור. אפשרות אחרת היא מילוי מחדש של הטונר בחנויות שמאפשרות זאת.
חמש אצבעות
חמש אצבעות (באנגלית: 5 Fingers, בישראל הוקרן בשם מבצע ציצרו) הוא סרט ריגול אמריקאי משנת 1952 בבימויו של ג'וזף ל. מנקייביץ' עם ג'יימס מייסון ודניאל דארייה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס בחלקו הגדול על הספר "מבצע ציצרו" מאת לודביג קרל מויזיץ' שהיה נספח כלכלי בשגרירות גרמניה בטורקיה והיה מעורב בפרשיית ריגול שנודעה אז כפרשת ציצרו, שבה עובד בשגרירות הבריטית בשם אילאז באנזה (בסרט הוא נקרא יוליסס דיאלו) שנודע בשם הקוד "ציצרו" העביר לגרמנים מסמכים סודיים, אותם אסף וצילם מכספת השגריר הבריטי.
בסרט מופיעה דמות של רוזנת פולנייה שמשמשת כבת זוגו של "ציצרו". דמות זאת נוספה כדי לשוות גוון רומנטי של אהבה/בגידה לסרט אבל לא הייתה קיימת במציאות.
פרסים
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר ובפרס אדגר לתסריט הטוב ביותר.
תקציר העלילה
הסרט מתחיל בישיבה של הפרלמנט הבריטי ב-18 באוקטובר 1950. חבר פרלמנט שואל את שר החוץ בקשר לפרשת ריגול חמורה בשגרירות בריטניה באנקרה שמתוארת בספר "מבצע ציצרו" שיצא זה עתה. השר משיב כי ננקטו אמצעים למנוע מקרים כאלה וכי באופן כללי היה מקרה כזה שמתואר בספר.
דיאלו (ג'יימס מייסון) הוא משרת בבית השגריר הבריטי. השגריר נוהג להעביר מסמכים סודיים ביותר לכספת בביתו. הוא רוצה להיות עשיר ולשנות את חייו ועושה זאת על ידי צילום מסמכים סודיים ומכירתם לגרמנים.
הוא מציע את המסמכים לנספח הכלכלי מויזיץ' ובאישורו של פאפן נקנים המסמכים המצולמים ונשלחים לברלין. במסמכים החלטות מוועידת טהראן וועידת קזבלנקה, תוכנית הפצצת שדות הנפט בפלוישט ועוד. הגרמנים נותנים לו את שם הקוד "ציצרו" שולחים את קולונל פון ריכטר (הרברט ברגהוף) לנהל את המשך הקשר איתו.
דיאלו נפגש עם הרוזנת אותה הוא מכיר כששימש משרת בביתה לפני המלחמה. הוא מציע לה שיתוף פעולה, מממן לה שכירת וילה בה הוא משתמש לפגישות עם הגרמנים ורוקם איתה תוכנית לברוח לבסוף עם הכסף לריו דה ז'ניירו.
הבריטים שפיצחו את הצופן הגרמני מגלים בתשדורות הגרמניות כי יש סוכן בשגרירות הבריטית שמכונה "ציצרו" שמעביר להם מסמכים סודיים. הם שולחים לחקירה את קולין טראוורס (מייקל רני) כדי לגלות את המדליף.
הרוזנת בוגדת בדיאלו ובורחת לשווייץ עם כל הכסף.
בינתיים מגיע מכתב סודי ביותר ובו פרטים על מבצע אוברלורד. דיאלו מנתק את החשמל פותח את הכספת כדי לצלם את המסמכים. מנקה מפעילה את זרם החשמל ומערכת האזעקה מופעלת. דיאלו רץ ברחובות אנקרה כשהבריטים אחריו. הוא מצליח להתחמק מהם, להגיע לאיסטנבול, להיפגש עם הגרמנים ולמכור להם את המסמכים עבור מאה אלף פאונדס. הבריטים עוקבים אחריו אך הוא מצליח להתחמק מהם, לעלות על אונייה לריו דה ז'ניירו.
הגרמנים קוראים את המסמכים על תוכנית הפלישה לנורמנדיה אך הרוזנת כותבת להם שדיאלו הוא סוכן בריטי והם לא מאמינים למה שכתוב במסמכים. פון ריכטר משוכנע שהמסמך מזויף והוא קורע אותו.
בסוף הסרט רואים את דיאלו אוכל על המרפסת במלון מהודר בריו דה ז'ניירו ומהנה מחייו החדשים. למקום מגיע הבנקאי שלו עם חוקר שמודיע לו שכל כספו הוא מזויף רוצים לעצור אותו. דיאלו נדהם אבל כשהחוקר מודיע לו שגם בחשבון של רוזנת בשווייץ נמצא שכל השטרות מזויפים, הוא פורץ בצחוק רועם.
אדריאנה בהר
אדריאנה ברנדאו בהר (בפורטוגזית: Adriana Brandão Behar; נולדה ב-14 בפברואר 1969 בריו דה ז'ניירו) היא שחקנית כדורעף ברזילאית לשעבר, הנחשבת לאחת משחקניות הכדורעף הטובות בדורה.
ביוגרפיה
בהר נולדה ב-1969 בריו דה ז'ניירו, ברזיל. בהר היא יהודיה ממוצא לבנוני. היא עברה לשחק כדורעף חופים ב-1993 לאחר ששיחקה בנבחרת ברזיל בכדורעף נשים. בשיתוף עם שלדה בדה, היא זכתה ביותר מ-30 טורנירים בינלאומיים של כדורעף חופים וזכתה גם בשתי מדליות אולימפיות.
אדריאנה בהר שיחקה בשיתוף עם שלדה בדה מאז 1995. בהר, שהחלה לשחק בכדורעף כנערה, זכתה מאז 1993 ב-29 מתוך 81 טורנירים בינלאומיים בכדורעף חופים. היא גם סיימה מקום שני או שלישי בעוד 28 טורנירים בינלאומיים.
היא סיימה מקום שלישי בתחרות הגביע העולמית ב-1997 יחד עם בדה וזכתה במדליית הברונזה. בהר ובדה ניצחו בתחרות ה-Goodwill ב-1998, והן זכו גם בתחרות הגביע העולמי בכדורעף חופים ב-1999. הן זכו במדליית זהב במשחקים של התחרות הפאן-אמריקאית שהתקיימה בוויניפג שבקנדה בשנת 1999. הן היו בעקביות מקום ראשון או שני בכל טורניר שהם השתתפו בו.
ב-2001, בהר ובדה ניצחו בתחרות הגביע העולמי, וסיימו גם מקום ראשון בתחרות שנערכה בשווייץ, ובתחרות שנערכה בספרד. ב-2002, הן דורגו מספר 2 בעולם וזכו בתואר אלופות יפן בשנה החמישית ברציפות. בהר ובדה זכו באליפות הפדרציה הבינלאומית לכדורעף במשך 5 פעמים בין השנים 1997–2001 ועוד פעם אחת בשנת 2004.
באולימפיאדת סידני 2000, בהר הייתה חברה בנבחרת הבנות של ברזיל בכדורעף חופים והן זכו במדליית כסף. באולימפיאדת אתונה 2004, בהר שיחקה בשיתוף עם בדה בתחרות הכדורעף חופים. צמד הברזילאיות הביס את המשתתפות של נבחרת דרום אפריקה, ליי-אן ניידו וג'וליה ווילנד, בתוצאה 17–21 במערכה הראשונה, 21-10 במערכה השנייה, וסכום של 17–42 לאחר שתי מערכות. לאחר מכן, הן הביסו את לוצ'ילה פרוֹטה ודניאלה גאטלי מנבחרת איטליה בתוצאה 34–42, לאחר שתי מערכות קשות וממושכות. בהר ובדה המשיכו את הניצחונות הרצופים שלהן במערכות נגד לריאה פרצה ופרננדז גרסט מנבחרת קובה, כשניצחו 33–42. הן דורגו בשלב המקדים של התחרות pool B בלי להפסיד בשום מערכה. בהר ושלדה לבסוף הפסידו במערכה בסיבוב ה-16 במשחק נגד לינה ינצ'ולובה ופטיה לנצ'ולובה מנבחרת בולגריה, שניצחו אותן 48–54 (מערכה ראשונה 18–21, מערכה שנייה 16–21, מערכה שלישית 11–15). הצמד שיחק נגד בנות ארצן, אנה פאולה וסנדרה פיירס, ברבע הגמר וניצחו אותן 47–51 (מערכה ראשונה 15–21, מערכה שנייה 13–21, מערכה שלישית 13–15). בהר ושלדה קיבלו מדליה כאשר ניצחו את האוסטרליות נטלי קוק וניקול סנדרסון בחצי הגמר 33–42 (מערכה ראשונה 17–21, מערכה שנייה 16–21). צמד הברזילאיות הפסיד בקרב על מדליית הזהב לצמד האמריקאיות קארי וולש ומיסטי מאי בתוצאה 28–42 (מערכה ראשונה 17–21, מערכה שנייה 11–21). הן קיבלו מדליית כסף, שהייתה מדליית הכסף השנייה שלהם (את הראשונה הם קיבלו באולימפיאדה של שנת 2000 שהתקיימה באוסטרליה).
תחנת אבא הלל
תחנת אבא הלל היא תחנת רכבת קלה תת-קרקעית מתחת לצומת עלית ברמת גן במפגש של ציר ז'בוטינסקי, רחוב ארלוזורוב (ברמת גן) ורחוב אבא הלל (כביש 482). התחנה נבנתה כחלק מהקו האדום של הדנקל.
מבנה התחנה
התחנה נבנתה בעומק של 29 מטר ומשתרעת לאורך של כ-150 מטר מתחת לציר ז'בוטינסקי, מצומת עלית מערבה. רוחב רציפי התחנה יהיה 10 מטר. הכניסה הראשית לתחנה ממוקמת ברחבה שלפני בית אבגד במתחם בורסת היהלומים ברמת גן. לצורך הקמת התחנה החלו הסדרי תנועה חדשים באזור העבודות.
היסטוריה
במאי 2015 זכו ביחד חברת סולל בונה וחברת CRTG הסינית במכרז לבניית המנהרות והתחנות בחלק המערבי של הקו האדום הכולל גם את תחנת אבא הלל.
ב-27 באוגוסט 2015 החלו העבודות.
הולנד באירוויזיון 2021
הולנד השתתפה באירוויזיון 2021 עם השיר "Birth of a New Age", שבוצע על ידי הזמר הסורינאמי ז'אנגו מקרוי.
באירוויזיון
ב-17 בנובמבר 2020, הוכרז כי הולנד תופיע במקום ה-23 בגמר התחרות, כפי שנקבע בשנה שעברה. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיע השיר למקום ה-23 עם 11 נקודות. השיר קיבל 0 נקודות מהקהל.
ניסים שקופים (סיבוב הופעות)
ניסים שקופים הוא סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, אשר נתמך על אלבומה ניסים שקופים והתקיים ברחבי ישראל. המופע עלה ב-10 בנובמבר 2017 והסתיים ב-6 באפריל 2019 וכלל 25 הופעות. סיבוב ההופעות כלל שירים מהאלבום החדש וכן מגוון שירים מכל שנות הקריירה שלה.
רקע
ב-7 באוגוסט 2017 יצא לאור האלבום "ניסים שקופים" שעליו נתמך סיבוב ההופעות ובאותו זמן נודע גם על סיבוב ההופעות הנלווה לאלבום. יום קודם לכן ב-6 באוגוסט 2017 התקיים מופע טרום השקה של האלבום.
מכירת הכרטיסים להופעות החלה ב-13 באוגוסט 2017.
וידאו קליפ
לאחר צאת הסינגל הרביעי "לא מוותרת" מתוך האלבום "ניסים שקופים" יצא וידאו קליפ לשיר, שכולו צולם במהלך ההופעה, שהתקיימה בהיכל התרבות תל אביב-יפו בנובמבר 2017. הקליפ צולם על ידי גדי ימפל, תום רייכרט, מאור גולדנברג ושי פלנר. נערך על ידי שי אשרי ובוים על ידי שחר בארי ושי אשרי.
האלימה סולטאן
כולידה סולטאן, היא הייתה השליטה דה פקטו מ-22 בנובמבר 1617 עד 26 בפברואר 1618 ומ-19 במאי 1622 עד 10 בספטמבר 1623. האלימה הייתה גם אחת מהדמויות הבולטות בתקופה שנודעה כ"סולטנות הנשים".
האלימה חיה בחצר העות'מאנית במהלך תקופת מלכותם של חמישה סולטאנים: מוראט השלישי, מהמט השלישי, אהמט הראשון, מוסטפא הראשון, ועות'מאן השני.
ראשית חייה
ממוצא אבחזי, האלימה סולטאן התחתנה עם מהמט, כשעוד היה נסיך ומושל סנג'ק מניסה. בעקבות פטירתו של הסולטאן מוראט השלישי ב-1595, היא הגיעה לאיסטנבול יחד עם מהמט. באיסטנבול, בנה מהמוט היה מאוד אהוד על היניצ'רים. למרות זאת, האלימה לא התחבבה על חמותה ספייה סולטאן.
תומכיו של מהמוט שהיו מעורבים בנידון הושלכו לים. היו שמועות כי האלימה גם הוצאה להורג, אך הן התגלו כשקריות. האלימה נשלחה ל"ארמון הישן" שהיה ממוקם בכיכר באיזיט בסוף יוני. מהמט נפטר לאחר שישה חודשים מפטירתו של מהמוט. ביום שישי, 9 בינואר, ספייה סולטאן יחד עם שהזאדה מוסטפא, נשלחו ל"ארמון הישן". בין פטירותו של מהמט והמלכתו של מוסטפא קצבתה הייתה 100 אקצ'ה ביום.
כהונה ראשונה
כשמוסטפא הומלך בשנת 1617 היא הפכה לולידה סולטאן וגם לעוצרת והייתה עוצמתית מאוד. גם היא, כבת זוגו של מהמט, סבלה מאותה אלמוניות כמו האנדאן סולטאן, אך היא הייתה מסוגלת בבירור לשמור על מעמד גבוה יותר כולידה סולטאן מהאנדאן. זה היה ככל הנראה משום שהיא הפעילה כוח באופן ישיר יותר, ופעלה כעוצרת לבנה חסר הכשירות, כיוון שמצבו הנפשי לא השתפר. איש לא ציפה שמוסטפא, שסבל מבעיות רגשיות קשות, יהפוך לסולטאן, ולכן היא לא נהנתה מעמדה בעלת מעמד רב בהרמון הקיסרי. היא קיבלה 3,000 אקצ'ה, אף על פי שחמותה ספייה סולטאן הייתה עדיין בחיים. האנדאן סולטאן קיבלה רק 1,000 אקצ'ה כולידה סולטאן. קסם סולטאן, ההאסקי סולטאן של אהמט הראשון, בת זוגו ואשתו האהובה, איבדה את תפקידה בארמון טופקאפי ונשלחה ל"ארמון הישן" לאחר המלכתו של מוסטפא.
קארה דאווד פאשה היה עבורה בעל ברית פוטנציאלי, אך בתקופת שלטונו הראשון של מוסטפא שנמשך שלושה חודשים בלבד, היא לא הצליחה לנצל את קשריה על ידי מינויו של דאווד פאשה לווזיר. אחת מהבריתות הפוליטיות הבודדות שהולידה הצליח לכרות הייתה עם נושא החרב של בנה, מוסטפא אגא, קצין ארמון בכיר, שנשלח מהארמון וזכה בתפקיד היוקרתי והחיוני מבחינה אסטרטגית של מושל מצרים בתנאי שיתחתן עם המינקת של הסולטאן. תוך מספר חודשים הוחזר הפאשה לאיסטנבול כווזיר הגדול.
מלכותו של עות'מאן
מאוחר יותר הודח מוסטפא, ואחיינו עות'מאן השני הומלך בגלל מצבו הנפשי של מוסטפא. מוסטפא נשלח בחזרה לקפס והאלימה ל"ארמון הישן" עם זאת, היא קיבלה רק 2,000 אקצ'ה במהלך שהותה ב"ארמון הישן" בין שתי תקופות שלטון בנה; במהלך חודשיה הראשונים בארמון, ספיה עדיין הייתה בחיים וגרה גם ב"ארמון הישן", וקיבלה 3,000 אקצ'ה ביום. כמו כן קסם סולטאן קיבלה 1,000 אקצ'ה ביום במהלך שהותה ב"ארמון הישן". בהיותה ב"ארמון הישן", היא הייתה דמות מפתח בהדחתו ובחיסולו של עות'מאן השני. החולשה הבסיסית והחריגה ממנה סבל עות'מאן השני הייתה היעדרו הבולט של בסיס כוח נשי בהרמון. משנת 1620 ועד למותו של עות'מאן, מינקת מונתה לולידה מחליפה, וזו לא הצליחה להפריע למזימותיה של האלימה.
כהונה שנייה
בניסיון להחליש את השפעת היניצ'רים, עות'מאן השני סגר את בתי הקפה שלהם והחל לתכנן הקמת צבא חדש ונאמן יותר המורכב משכירי חרב אנטוליים. התוצאה הייתה הפיכת חצר על ידי היניצ'רים שנתמכה על ידי האלימה סולטאן שרצתה לשחרר את בנה מהמעצר בארמון ולהפוך לולידה סולטאן. מאוחר יותר ב-18 במאי 1622, עות'מאן הודח בפעם השנייה והמורדים, בינתיים, פרצו לארמון הקיסרי ושחררו את מוסטפא ממעצרו והכריזו עליו כאדונם. היא חזרה שוב מ"הארמון הישן" והפכה לולידה סולטאן. חלק מהיניצ'רים התייעצו איתה בנוגע למינויים שצריכים להיעשות ובעצם זה היה חתנה דאווד פאשה שהפך לווזיר הגדול. בכירי הממשל היו מחויבים למוסטפא והיא לא יכלה להרגיש בטוחה כל עוד עות'מאן השני היה בחיים. דאגתם הייתה מבוססת היטב מכיוון שחלק מהמורדים רצו לחוס על חייו בתקווה ללא ספק שלא ישתמשו בו למטרותיהם במועד עתידי כלשהו. דאווד פאשה נקט במידה קיצונית אחרונה ב-26 במאי 1622, עות'מאן השני נחנק למוות בכלא של ידיקולה באיסטנבול.
המלכתו של מוראט
לאחר מותו של עות'מאן, המושל הכללי של ארזורום, עבאזה מהמט פאשה, החליט להתקדם לאיסטנבול כדי לנקום ברוצחיו של עות'מאן השני. דאווד פאשה נבחר לשעיר לעזאזל והוצא להורג כדי למתן את חוסר שביעות הרצון ולהשתיק את רוח המרד המתגברת ברחבי האימפריה, אך לשווא; מהמט פאשה, על אף הצעות השליחים מהבירה, המשיך בהתקדמותו. מול המשברים המחריפים, אנשי הדת והווזיר הגדול החדש קמאנקש קארא עלי פאשה דרשו ממנה להסכים להדחת בנה לטובת שהזאדה מוראט בן ה-11, בנו הבכור של אהמט הראשון ששרד. היא הסכימה אך בתנאי שיחוס על חייו של בנה. בעקבות זאת, מוסטפא הודח ונכלא שוב בקפס.
מותה
כשהיא נפטרה, היא נקברה במאוזוליאום של בנה במסגד איה סופיה, איסטנבול.
בתרבות הפופולרית
בסדרת הטלוויזיה "המאה המפוארת - קסם" של 2015, האלימה סולטאן מגולמת על ידי שחקנית הטורקייה אסליהאן גורבוז.
מקורות
הערך תורגם מוויקיפדיה האנגלית.
סטיב איוקי
סטיבן הירויוקי "סטיב" איוקי (באנגלית: Steven Hiroyuki "Steve" Aoki, Aoki נהגה אֵיוקי; נולד ב-30 בנובמבר 1977) הוא תקליטן, מפיק מוזיקלי בסגנון אלקטרו-האוס, מועמד לפרס גראמי בעבר ומייסד חברת ההקלטות Dim Mak Records. איוקי ידוע היטב בהופעות הייחודיות שלו והפעלולים שהוא מבצע על הבמה כגון זריקת עוגות על הקהל, "רכיבה" על רפסודות גומי שנמצאות על הקהל, השפרצת בקבוקי שמפניה, "צלילת במה" (Stage Dive) וכדומה.
ביוגרפיה
איוקי נולד במיאמי, פלורידה, וגדל בניופורט ביץ', קליפורניה. ב-1995, סיים את לימודיו בתיכון Newport Harbor High School ככוכב בנבחרת הבדמינטון של בית הספר. הוא הבן השלישי של המתאבק רוקי איוקי ושל אשתו הראשונה, צ'יזורו קובאיאשי, שניהם ממוצא יפני.
קריירה מוזיקלית
בשנת 1996, הקים איוקי את חברת ההקלטות Dim Mak Records שבה פורסמו בעיקר טרקים בסגנון האלקטרו-האוס של אמנים כגון MSTRKRFT, פליקס קרטל (Felix Cartal) ועוד. איוקי חבר ל-DJ בלייק מילר על מנת להפיק רמיקסים ויחד הם נקראו Weird Science.
בינואר 2012, פרסם איוקי את אלבום הסולו הראשון שלו Wonderland תחת חברת ההקלטות Ultra ו-Dim Mak. באלבום נכללו שיתופי פעולה עם הדיג'יים ליידבאק לוק, אפרוג'ק, ארמנד ואן האלדן וסידני סמסון. כמו כן, האלבום כלל הופעות ווקאליות של LMFAO, קיד קאדי, will.i.am (תחת השם Zuper Blahq), מיס פלמר, וינטר גורדון, ליל ג'ון, Chiddy Bang וריברס קואמו. האלבום הועמד לפרס גראמי עבור אלבום הדאנס הטוב ביותר אך לא זכה.
5 חודשים לאחר מכן, ביוני 2012, איוקי פרסם את אלבום הרמיקסים של Wonderland שכלל רמיקסים של אלווין ריסק, ליידבאק לוק, טומי טראש, דילון פרנסיס, Moguai ו-Clockwork. במרץ 2010, איוקי הוציא לאור את השיר "I'm in the House" יחד עם Zuper Blahq (כינוי נוסף של will.i.am). בשבוע הראשון ליציאת השיר, הוא דורג במקום ה-29 במצעד הסינגלים הבריטי.
איוקי פרסם את המיני אלבום (EP) הראשון שלו, It's the End of the World As We Know It, ב-11 בדצמבר 2012 ובו 3 טרקים - Singularity, Omega ו-Transcend.
ב-11 באוקטובר 2013, איוקי פרסם סינגל יחד עם להקת הרוק לינקין פארק שנקרא "A Light That Never Comes". הסינגל גם נכלל באלבום הרמיקסים "Recharged" שיצא 18 ימים מאוחר יותר. בינואר 2014, איוקי הוציא לאור מיני אלבום (EP) שכלל רמיקסים שונים של הסינגל כגון הרמיקסים של Vicetone (רמיקס רגיל ורמיקס דאב), אנגר דימאס ו-twoloud בסגנון האלקטרו-האוס, הרמיקס של קון בסגנון ההארדסטייל, הרמיקס של בריאן ייטס בסגנון הדאבסטפ ועריכה של ריק רובין בסגנון הפופ.
ב-2021, איוקי הופיע בהופעה וירטואלית של זיכיון משחקי הווידאו סוניק הקיפוד במסגרת חגיגות ה-30 לזיכיון.
ב-18 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "Locked Up" של יחד עם ההרכב Trinix בהשתתפות אייקון.
חנקיים
חַנָּקִיִּים (שם מדעי: Boidae) הם משפחת נחשים לא-ארסיים, הקרובים לפיתוניים והורגים את טרפם באמצעות חניקה. במשפחה 11 סוגים. הגדול במשפחה זו הוא הנחש הכבד בעולם - אנקונדה כהה (Eunectes murinus) שאורכו עשוי להגיע ל-6.6 מטר ומשקלו ל-200 ק"ג.
בישראל מצוי מין אחד מהמשפחה, חנק משריץ.
טס לבית דרברוויל (סרט, 1924)
טס לבית דרברוויל (באנגלית: Tess of the D'Urbervilles) הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1924 בכיכובם של בלאנש סוויט וקונרד נייגל. זהו הסרט השני המבוסס על הרומן באותו שם מאת תומאס הרדי. הרומן עובד למחזה מצליח בכיכובה של מרת פיסק שהוצג ב-1897. ב-1913 שכנע המפיק אדולף צוקור את מרת פיסק להופיע בגרסה הקולנועית של הרומן. הסרט משנת 1913 נחשב אבוד. גם הגרסה של 1924 נחשבת לאבודה.
תקציר עלילה
הסיפור מתרחש בתקופה הוויקטוריאנית באנגליה. גבר ממעמד בינוני מפתה ואונס משרתת צעירה שעובדת בביתו. אחרי זמן מה שהיא ממשיכה בדרכה, היא מתחתנת. הכל תקין עד שבעלה מגלה מה קרה בעברה. בעקבות זאת היא נגררת לחיי נדודים, רצח והוצאה להורג.
הבדלים בין הסרט והרומן
אחרי השלמת הסרט, לואי ב. מאייר שינה את הסוף הטרגי של הרומן לסוף שמח, למגינת לבם של ניילאן והרדי.
Freedom Fields
Freedom Fields (בתרגום: מגרשי החופש) הוא סרט תיעודי משנת 2018 בבמויה של נזיהה ארבי. הסרט עוסק בכדורגל, פמיניזם, ובמהפכה שהפילה את משטרו של מועמר קדאפי בלוב ב-2011.
אגוטי (סוג)
האגוטי הוא יצור קטן באורך הקרוב לשרקן ולקפיבארה ומזכיר במראו אייל יער קטן. הוא בעל כפות גדולות, שיניים חדות ואוזניים קטנות וצורתו עגלגלה. הוא ניזון מפירות ומזרעים שנפלו ביער ומפצח אותם בעזרת שיניו החדות.