cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל איסר איסרלין (שער משפט)
ספריו
ספריו, שחוברו על השולחן ערוך, זכו להצלחה רבה. לצד היותם ספרי פסיקה, הם נחשבים לספרים למדניים, ועוסקים בפלפול בסוגיות התלמוד ודברי הראשונים והאחרונים, עד להלכה למעשה. היו שאמרו שספרו היה נחשב לספר המרכזי על חושן משפט, אילולי פורסם הספר קצות החושן (שני הספרים דומים בסגנונם). המחבר מזכיר את ספר קצות החושן בחלק השני של שער משפט, וכנראה שהגיע לידיו בין הוצאת החלקים. כמו כן הוא מזכיר בחלק השני את ספר שער המלך. את ספר נתיבות המשפט אינו מזכיר, וכפי הנראה בתשובותיו סימן ל"ח לא הכירו. בראשית שו"ת שם אריה ישנה התכתבות עם רבי ישראל איסר הנפרסת על ארבעה סימנים, כשבסימן הרביעי כותב המחבר שעד שנשלחה תשובתו לרבי ישראל איסר, הוא כבר הסתלק מהעולם ספרי שער משפט, שער דעה ושו"ת נחלת אבות יצאו במהדורה חדשה, הכוללת הערות ודיונים בדברי המחבר מספרים שדנו באותם נושאים ומספרים שדנו בדבריו, על ידי שמואל אביטן, ירושלים תשס"ה.
British Overseas Airways Corporation
British Overseas Airways Corporation (מאנגלית: תאגיד התעופה הבריטי מעבר לים, בראשי תיבות: BOAC) הייתה חברת התעופה הבריטית שפעלה בנתיבים שמחוץ לאירופה בין 1939, עת הוקמה מאיחוד בין חברת אימפיריאל איירווייז וחברת ".British Airways Ltd", ועד 1974 עת אוחדה עם חברת "British European Airways", ליצירת חברת בריטיש איירווייז הפועלת כיום.
במהלך מלחמת העולם השנייה חברת התעופה פעלה כפי שהורה מזכיר המדינה לאוויר, בתחילה כשירות התובלה של חיל האוויר המלכותי, ללא כל דרישה לפעול באופן מסחרי. סר ג'ון רית', שהיה יו"ר אימפריאל איירווייס ואז BOAC עד ינואר 1940, קבע את האתוס ששירות לציבור ולא לרווחים ודיבידנדים צריך להיות הכוח המניע את חברת התעופה. במהלך המלחמה BOAC הפעילה שירותים טרנס אטלנטיים בתוספת רשת של נתיבים אפריקאים ומזרח תיכוניים שבמרכזם קהיר. לאחר המלחמה חוותה חברת התעופה התערבות פוליטית מתמשכת על נתיבים להפעלה וכלי טיס לשימוש. היה לה קושי רב לרכוש את המטוסים האמריקניים הדרושים להם כדי לספק שירותים תחרותיים. חברת התעופה הקימה את עדן איירווייס והונג קונג איירווייס, הייתה בעלת אחזקות במניות במזרח התיכון איירליינס, קפריסין איירווייס וגולף אוויאשן, וקבעה חוזי ניהול עם כווית איירווייז ועיראקי איירווייס. במזרח הרחוק BOAC היה מעורב באופן דומה עם Malayan Airways, Borneo Airways ו- Fiji Airways.
טחנת פשתן
טחנת פשתן היא המקום בו מעבדים פשתן. הטחנות המוקדמות ביותר פותחו לטוויית חוטים לתעשיית האריגים.
ג'ון קנדרו (אופטיקאי) ותומאס פורת'וס (שען), שניהם מדרלינגטון  פיתחו את התהליך ממסגרת המים של ריצ'רד ארקרייט, ורשמו עליו פטנט בשנת 1787. המכונה הראשונה הוקמה ב-Low Mill על נהר סקרן בדרלינגטון, אשר קנדרו השתמש בה לטחינת זכוכית. לאחר מכן, הקים כל אחד מהם טחנה משלו, קנדרוו ליד Haughton-le-Skerne ופורטהאוס ליד Coatham Mundeville, שניהם על אותו נהר.
הם גם העניקו היתרים, שאפשרו לאחרים לבנות טחנות דומות, כולל בצפון-מזרח סקוטלנד, שם טחנות מוקדמות כללו את אלה בדאגלסטאון, ברווי ודנדי. אחרות נבנו בלידס. מתיו מוראי עבר מדרלינגטון כדי להקים טחנה באדל ליד לידס, שם בנה מכונת טוויה משופרת עבור ג'ון מרשל. ב-1791 בנה מרשל טחנה נוספת בהולבק ליד לידס. מאוחר יותר הפך מוראי למהנדס טקסטיל ידוע כשותף בפנטון, מוראי וווד.
טחנת פשתן דיתרינגטון בשרוסברי, שנבנתה בשנת 1797, היא הבניין הראשון בעולם שתוכנן נבנה עם קונסטרוקציית מסגרות ברזל, ולפיכך נחשבת לאב-הקדמון של כל גורדי השחקים.
בשנת 1805, נבנתה טחנת מלני בקצה המזרחי של באלרנו כדי לעבד פשתן.
רשתן העוזרר
רִשְׁתָּן הָעֻזְרָר (שם מדעי: Aporia crataegi, שם קודם: לבנין העוזרר) הוא פרפר גדול ממשפחת הלבניניים. תפוצתו משתרעת מצפון מערב אפריקה במערב עד לעבר הקווקז ולרוחב האזור הפלארקטי עד סיביר ויפן במזרח. בדרום הוא מצוי בטורקיה, קפריסין, ישראל, לבנון וסוריה. הוא אינו קיים באיים הבריטיים ובצפון סקנדינביה.
בישראל מין זה נפוץ בעיקר בצפון הארץ מאצבע הגליל עד החרמון ובהרי יהודה עד מודיעין.
תת-מינים
תת המינים כוללים:
תפוצה ובית גידול
מין זה נפוץ בביערות פתוחים, בשטחי מרעה, במטעים, נתיבים, גינות, כרי דשא וסבכי צמחיות. ברחבי רוב אירופה, אסיה, קוריאה ויפן הממוזגת. מין זה נכחד מהאיים הבריטיים.
תיאור
ניתן להבחין בין מין זה למינים נוספים בסוג Pieris על ידי הורידים הבולטים שעל כנפיו.
לאחר ההטלה הביצים צהובות ומתכהות עם ההתקרבות לבקיעה. הזחלים בצבע אפור ירקרק עם פסים רוחביים. הגולם בצבע לבן שמנת, עם כתמים שחורים, מחובר בחגורת משי לענף.
ביולוגיה
תקופת ההתעופפות של רשתן העוזרר היא בין אפריל ליולי. המבוגרים די חברתיים והשפע שלהם משתנה מאוד משנה לשנה. הביצים מוטלות על הצמח הפונדקאי, בדרך כלל ממשפחת הוורדיים ולעיתים קרובות על עצים ושיחים, ביניהם: תפוח, Malus micromalus, Pyrus communis, Pyrus serotina, Sorbus intermedia, Sorbus hybrida, Sorbus aucuparia, עוזרר חד-גלעיני, Crataegus oxyacan ., Crataegus jozana, Prunus spinosa, Prunus padus, Prunus ssiori, שדר, Salix phylicifolia, Chaenomeles lagenaria).
הביצים מוטלות בקבוצות של 30 עד 100. לוקח להם כשלושה שבועות לבקוע. הזחלים נוטים להישאר בקבוצה ולהתגודד לאחר הבקיעה. למין זה יש דור אחד בשנה. הזחלים חורפים באופן קבוצתי באוהל קורים השזור בעלים. הזחלים ניזונים בהתחלה קרוב זה לזה מעלי הצמח הפונדקאי, לפני שהם מתפזרים בשלבי ההתפתחות המאוחרים לחלקים אחרים של העץ.
שלב הגולם נמשך כשלושה שבועות.
סרטן שלפוחית השתן
שלפוחית השתן, הממוקמת בבטן התחתונה היא איבר חלול ושרירי, האוגר שתן. שלפוחית השתן מצופה בשכבת אפיתל המכונה אורותל (Urothelium) ומורכבת מתאי מעבר (Transitional Cells). סרטן שלפוחית השתן, הוא תהליך ממאיר שמקורו בשכבת האפיתל המכסה את חלל שלפוחית השתן, מכאן שמו הרפואי סרטן אפיתל המעבר. מכונה גם סרטן כיס השתן.
אפידמילוגיה
בנוסף, נמצא כי סרטן שלפוחית השתן שכיח יותר אצל גברים לעומת נשים. אחת הסיבות לכך, היא קולטן האנדרוגן. קולטן זה בעל תפקיד משמעותי בהתפתחות סרטן שלפוחית השתן ונמצא פעיל יותר אצל גברים מאשר נשים.
תסמינים קליניים
דימום בשתן (המטוריה) הוא התסמין הנפוץ ביותר ויכול להופיע בשני אופנים, גלוי (הנראה לעין בלתי מזוינת) או סמוי (נראה רק באמצעות מיקרוסקופ). סימנים נוספים אפשריים הם כאב בזמן השתנה, תכיפות ודחיפות בהשתנה. תסמינים אלו, אינם ייחודיים לסרטן שלפוחית השתן ועלולים להיגרם גם ממצבים אחרים כגון הגדלת הערמונית, דלקות.
פתולוגיה
Ta– הגידול הסרטני מצוי רק בציפוי שלפוחית השתן, מכונה גם קרצינומה in situ. T1- הגידול הסרטני חדר אל השכבה הרירית הנמצאת בין ציפוי שלפוחית השתן ושכבת השריר.שלבים אלה מכונים סרטן שלפוחית השתן שטחי או מוקדם. T2- הגידול הסרטני חדר לחלק משריר דופן שלפוחית השתן.T3a- הגידול הסרטני חדר לתוך כל שכבת השריר של שלפוחית השתן.T3b- הגידול הסרטני התפשט אל מעבר לשכבת השריר של השלפוחית וחדר לשכבת השומן העוטפת אותה. שלבים אלה מכונים סרטן שלפוחית השתן חודרני.T4- הגידול הסרטני התפשט אל מחוץ לשלפוחית השתן, לאיברים ורקמות בסביבתו. שלב זה מכונה סרטן שלפוחית השתן מקומי מתקדם.
כאשר התאים הסרטניים מתפשטים לבלוטות הלימפה, הן מוגדרות כחיוביות. N0– לא קיימים תאים סרטניים בבלוטות הלימפה. N1- קיימים תאים סרטניים בבלוטה אחת, הקטנה מ-2 ס"מ. N2- קיימים תאים סרטניים בבלוטות הלימפה, אולם היקפם קטן מ5 ס"מ. N3- קיימים תאים סרטניים בבלוטת לימפה אחת לפחות, שהיקפם עולה על 5 ס"מ.
M0- התאים הסרטניים לא התפשטו מעבר לכיס השתן M1- התאים הסרטניים התפשטו לאזורים אחרים בגוף. סרטן פתולוגית מתפשט לרוב לעצמות, לריאות ולכבד.
טיפול
לאחר הכריתה הראשונית דרך השופכה, המשך הטיפול תלוי בהערכה הפתולוגית. לעיתים, כדי למנוע הישנות של הגידול והפיכתו מגידול שטחי לחודרני, יש להשלים את הטיפול באמצעות שטיפות של כיס השתן עם כימותרפיה או אימונותרפיה. שטיפות אלו יתבצעו, כאשר מדובר בגידול העולה בקוטרו על שלושה ס"מ, בגידולים מרובים או בגידול שטחי שנמצא כי חדר אל השכבה התת-רירית. בגידול חודרני, נדרשת לרוב כריתה כירורגית מלאה של כל שלפוחית השתן, זאת בתנאי שבדיקות ההדמיה, אינן מראות גרורות מרוחקות. כאשר מודגמות גרורות מרוחקות, מומלץ טיפול כימותרפי כללי.
רונן איציק
רונן איציק (נולד ב-2 בספטמבר 1970) הוא סופר, איש מחקר, ומרצה בתחום ביטחון לאומי - צבא, חברה וחינוך. בעברו שירת כקצין צה"ל בסדיר ובמילואים בדרגת אלוף-משנה. שימש מפקד חטיבת הראל.
ביוגרפיה
גדל בקריות. בפברואר 1989 התגייס לצה"ל ועשה את שירותו הצבאי בחיל השריון. שירת כלוחם וכמפקד טנק בחטיבה 7. ב-1991 סיים קורס קצינים ושירת כמפקד מחלקה בגדוד 82 של חטיבה 7. בהמשך שירותו שימש קצין מבצעים ומפקד פלוגה מבצעית, אותה הוביל בלחימה בדרום לבנון בסיום תפקידו כמ"פ הוענקה לו תעודת הערכה מטעם מפקד פיקוד הצפון על הישגי היחידה בפעילות מבצעית. שימש מפקד פלוגה בקורס מפקדי טנקים ולאחר מכן יצא ללימודי כלכלה. ב-1999 מונה לסגן מפקד גדוד 82. בתפקידו הבא שירת כראש לשכת מפקד זרוע היבשה, אך עזב לאחר תקופה קצרה.
בתום לימודים בפו"ם מונה ב-2001 לקצין אג"ם של חטיבה 7. בסמוך לסיום מבצע ״חומת מגן״ קיבל את הפיקוד על גדוד 77 בחטיבה 7 ובמלחמת לבנון השנייה שימש סגן מפקד החטיבה. לאחר מכן שימש קצין אג"ם בעוצבת אדום. בשנים 2008 עד 2012 פיקד על חטיבת הראל, חטיבת שריון במילואים. בתקופתו זכתה החטיבה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מילואים, וכן בפרס ראש אט"ל. במקביל שימש מפקד צוות ומדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בתקופה זו עסק לעומק בהיבטי פיקוד ושליטה בשדה הקרב היבשתי.
באזרחות
ביצע מחקר על מערכת היחסים שבין צה"ל והחברה הישראלית, בנושא שירות המילואים בעידן הפוסט-מודרני, והגיש עבודת הדוקטורט המתמקדת בהשפעת שירות החובה על תפיסתו החברתית-תרבותית של הפרט.
במהלך שנת 2017 יצא לאור ספרו "האדם שבטנק", העוסק במסלול השירות בחיל-השריון בעידן המלחמה בטרור.
בשנת 2019 יצאו לאור שני ספריו - "Behind The Armor" שהוא תרגום "האדם שבטנק" לשפה האנגלית, וכן "פרישה - מעבר הכרחי", רומן העוסק בתהליך היציאה מקריירה ביטחונית לחיים אזרחיים. ובהמשך, בשנת 2020, הוציא לאור ביחד עם אמנון אשל-אסולין את הספר "כיוון ברור", הועסק בלחימת חטיבה 7 במלחמת לבנון השנייה.
באפריל 2023 יצא ספרו "פרישה - דרך חדשה", רומן המתאר את המשך דרכו האזרחית של קצין צה"ל בכיר לשעבר.
לצבי יש בעיה
לצבי יש בעיה היא סדרת טלוויזיה ישראלית, קומית מוקומנטרית בכיכובם של צביקה הדר, שיפי אלוני וגל תורן. הסדרה משודרת החל מ-14 בדצמבר 2016 במסגרת שידורי הזכיינית רשת, בעבר בערוץ 2. העונה השנייה עלתה בערוץ 13.
נרי הורוביץ
נרי הורוביץ (נולד בשנת 1978) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש קצין תותחנים ראשי. קודם לכן שימש מפקד חטיבת האש 282 ומפקד עוצבת אדירים.
שירות צבאי
הורוביץ התגייס לצה"ל בשנת 1996, והחל את שירותו הצבאי בגדוד 55 בחיל התותחנים. בשנת 2009 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 402 באגד ארטילרי 215. בשנת 2011 מונה לקצין אג"ם של חיל התותחנים, ולאחר מכן שימש מפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי, בה היה חניך במחזור הראשון. בשנת 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת אדירים ומפקד סיוע האש של עוצבת הגליל, ושימש בתפקידיו עד שנת 2016. בספטמבר 2016 מונה למפקד עוצבת גולן (אגד 282) ושירת בתפקיד עד מאי 2019. בתפקיד זה הוביל את השינוי והמעבר מאגד ארטילרי לחטיבת האש 282 - מהלך שלימים יושם בכל צה"ל. ב-6 ביולי 2020 הועלה לדרגת תא"ל וב-14 ביולי נכנס לתפקידו כקצין תותחנים ראשי.
ביוגרפיה
הורוביץ נולד וגדל בעיר פתח תקווה, וכיום מתגורר בגדרה. נשוי ואב לארבעה ילדים.
השכלה
הורוביץ בעל תואר ראשון בהיסטוריה מטעם האוניברסיטה העברית במסגרת לימודיו במחזור הראשון של המכללה לפיקוד טקטי, תואר שני במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת בן-גוריון, ותואר שני נוסף בניהול משאבים אסטרטגיים במסגרת לימודיו באוניברסיטה לביטחון לאומי (National Defense University) שבוושינגטון הבירה.
הטלת שתן לילית
הפתופיזיולוגיה של הטלת שתן לילית היא רבת פנים ומורכבת. לכן, ייתכן שהגורם שלה לא יהיה ברור במספר משמעותי של חולים. אפשר לטפל ולהקל על התופעה כשמקפידים לבצע בירור והערכה. כאשר מטפלים בתסמין, חשוב להבין את משמעותו, את הסיבות שגורמות לו ואת דרכי הטיפול. בנוסף לכך חשוב להבחין בין השתנת לילה להפרעות הערמונית, שמאפיינות גברים מבוגרים בלבד.
אפידמיולוגיה
שכיחות התופעה עולה עם הגיל. מעל 50% מהגברים והנשים מעל גיל 60 סובלים מהתופעה. השיעור עולה עם הגיל, ובגיל 80 מרבית האוכלוסייה תקום פעם אחת בלילה להטיל שתן. בטבלה הזו מתוארים שיעורי האנשים הסובלים מהשתנה לילית לפי הגיל.
אבחנה
הטלת שתן לילית נובעת מגורמים שונים המאותרים על ידי בירור פשוט יחסית. אנמנזה רפואית מפורטת תקבע מה תקני עבור המטופל ובמקרים רבים תרמוז על מקור התופעה. כשלב ראשון, צריך לברר את הרגלי היום-יום, במיוחד שתייה ואכילה ומועדן. לדוגמה, ניתן למצוא אנשים שנוהגים לשתות הרבה סמוך לשינה, עם נטילת התרופות הקבועות. כמו כן, חשוב לסקור את התרופות שהמטופל נוטל, במיוחד אלו המשפיעות על תפוקת השתן. רישום מדויק של סוגי התרופות הניטלות ומועדן חשוב. בדיקה גופנית ממוקדת בלחץ דם, קוצר נשימה, השמנה, מישוש שלפוחית מלאה או גושים באגן, בדיקה נרתיקית לסימני דלדול או צניחת אברי האגן, בדיקת החלחולת למתח הסוגר, תוכן צואתי, מרקם וגודל הערמונית, בצקות בגפיים תחתונות, בדיקה עצבית ממוקדת לדרמטומים (Dermatomes) המותניים והעציים (Sacral).
בדיקות מעבדה
הבדיקה המשמעותית ביותר היא בדיקת השתן הכללית. המטרה של בדיקה זו היא שלילת תהליך זיהומי, אשר עלול לגרום לתלונות של תכיפות בהטלת השתן, בעוד התכונות הפיזיקליות של השתן הן בעלות משמעות גדולה: המשקל הסגולי של השתן הוא בעל חשיבות רבה. נוכחות סוכר בשתן מעידה על סוכרת לא מאוזנת. מדידת אוסמולריות של השתן (Urine osmolality) מספקת מידע רב במקרים של היעדר יכולת לרכז את השתן במחלות כגון תפלת השתן (Diabetes insipidus) ואי ספיקה של יותרת הכליה. בדיקות הדם קשורות במקרים של תפוקת שתן מוגזמת בכל היממה.
יומן תכיפות ונפחי הטלת השתן
למרות שברוב המקרים האנמנזה משקפת את הרגלי המטופל, כלי האבחנה העיקרי לאבחון הוא יומן תכיפות ונפחי הטלת השתן במשך שלוש יממות רצופות לפחות. ביום זה המטופל מתבקש לרשום, תוך רישום מדויק, את השעה שבה הטיל שתן, וציין בעזרת כלי מדידה את נפח ההשתנה ולשפוך את השתן. כלי אבחון פשוט זה מאפשר לקבל מידע מדויק על הרגלי השתייה והאכילה לפי תפוקת השתן במשך 24 שעות, מספר הטלות השתן במשך יממה, מספר היקיצות במשך שעות השינה להטלת שתן, תפוקת שתן כוללת ביממה ובשעות הלילה (מחושב לפי נפחי ההשתנה מתוך שינה נוסף על נפח הטלת השתן הראשונה בבוקר). כמו כן, ניתן ללמוד על נפחי ההשתנה במשך היום והנפחים בלילה.
אבחנה והטיפול נגזרים מתרשים זרימה פשוט, שעיקרו מבוסס על ניהול יומן לרישום תכיפות ונפח הטלת השתן. לפי יומן הרגלי תכיפות ונפחי הטלת שתן ניתן לאבחן אחד מן המצבים הבאים: תפוקת שתן לילית מוגברת, הפרעה באחסון השתן בשלפוחית, הפרעות שינה או שילוב חלקי או מלא של החלקים האלה.
דימות
כאשר השתנה לילית קשורה בהפרעה בתפקוד שלפוחית השתן, נדרשות בדיקות דימות של דרכי השתן.
אורח חיים
יש הרבה צעדים שאנשים יכולים לנקוט כדי להקל את התסמינים של התופעה. איסור של קפאין ואלכוהול סייע לכמה אנשים עם המחלה. אם המטופל לא סובל מאי ספיקת לב, ניתן ללבוש גרבי דחיסה לאורך היום כדי למנוע צבירת נוזל ברגליים, מה שגורם לייצור מופחת של שתן.
ניתוח רפואי
אם הסיבה קשורה לחסימה של הערמונית או בשלפוחית השתן, ייתכן שיהיה צורך בפעולות כירורגיות. כריתת ערמונית או חתך דרך השופכה של הערמונית ותיקון ניתוחי באגן הם שתי אפשרויות לטיפול ויכולות להקל את התסמינים של הטלת שתן לילית.
השפעה
למרות שהשתנה לילית אינה ידועה כמחלה בקרב האוכלוסייה, יותר מ-60% מאנשים דיווחו שזה משפיע על חייהם באופן שלילי. לתופעה זו יכולה להיות השפעה רבה על איכות חייהם של אנשים רבים, במיוחד אצל שכבות גיל גבוהות שחווים את התסמינים בצורה ניכרת. היא קשורה לחוסר והפרעת שינה, אשר יכולה לגרום לבעיות רבות אחרות כגון עייפות, שינויים במצב רוח, פריון לקוי, חוסר אנרגיה, עלייה בתאונות, וחוסר תפקוד קוגניטיבי. עשרים וחמישה אחוזים של נפילות אצל אנשים מבוגרים מתרחשות במהלך הלילה, ו-25% מהנפילות האלה מתרחשות בגלל צורך להטיל שתן. מחקר שנערך לאחרונה בשוודיה חקר אנשים שסובלים מהטלת שתן לילית לעומת אנשים ללא התסמין. המחקר הראה יותר הפרעות בקרב האנשים הסובלים מהתסמין.
בנוסף, התסמין יכול בין היתר לגרום לסיכון מוגבר לתמותה ותחלואה. קיים מבחן לבדיקת איכות חיים של אנשים הסובלים מהטלת שתן לילית. לפני בדיקה זו, לא הייתה שום דרך למדוד את מידת ההפרעה השונה אצל אנשים שונים. עד כה, המבחן הצליח להפריד בין גברים שחווים מספר שונה של הטלות שתן ללילה. עם זאת, המבחן לא הניף הצלחה דומה בקרב נשים.
שערות שולמית מצויות
שַׂעֲרוֹת שׁוּלַמִית מְצוּיוֹת (שם מדעי: Adiantum capillus-veneris) הוא שרך רב-שנתי ממשפחת האברתיים.
השרך נפוץ בישראל במקומות לחים ומוצלים, במעיינות ניקבה, במצוקים, במערות ובסדקי סלעים. לצמח קנה-שורש זוחל, מכוסה קשקשים, וממנו יוצאים עלים מנוצים ומחולקים שלוש פעמים. ציר העלה חום-שחור, ועליו יושבים עלעלים דמויי מניפה. המנבגים יושבים בצברים בצד התחתון, קרוב לקצות העלעלים. בישראל מכנים אותו שערות שולמית על שמה של הדמות הראשית במגילת שיר השירים, השולמית.
הערות שוליים
Adiant Venushaar
קומודוס
קומודוס יועד מגיל צעיר על ידי אביו הקיסר מרקוס אורליוס להיות השליט של האימפריה הרומית והוא הוכשר לתפקיד במהלך שלטונו של אביו. הוא זכה להתמנות בגיל צעיר במיוחד לתפקידים רמי מעלה והחל משנת 177 ועד לשנת 180 שלט באימפריה ביחד עם מרקוס אורליוס.
שלטונו של קומודוס היה שלטון של עריצות. הוא נטל לעצמו מעמד של אל והרשה לעצמו להתנהל ללא ריסון ובפראות חסרת תקדים גם מול דוגמאות העבר של נירון קיסר וקליגולה. הוא נקט בצעדי דיכוי אכזריים כלפי אויבים אמיתיים ובעיקר מדומים, והכוח הבלתי מוגבל שניתן בידיו עם התפקיד הביא אותו לכדי טירוף. מעשיו הקיצוניים ערערו את יסודות המשטר וסיכנו את יציבותה של האימפריה. ההיסטוריונים הרומאיים מנסים להסביר בנימוקים שונים את דמותו של קומודוס. ההיסטוריה אוגוסטה המאוחר טוען שקומודוס היה אדם עצלן ואכזרי, וקסיוס דיו והרודיאנוס טוענים שקומודוס היה אדם חלש אופי ומושחת שהושפע מאנשים חסרי מצפון שהקיפו אותו ועודדו את הדחפים האפלים שלו.
במהלך שלטונו נרקמו מספר מזימות להדחתו אך הוא הצליח להיאחז בכסאו בזכות הנאמנות של המשמר הפרטוריאני. מפקדי יחידה מיוחדת זו ניצלו את הכאוס שיצר קומודוס על מנת לצבור כוח פוליטי רב ולא בחלו בשימוש בכוחם ובהשפעתם לצבור רכוש ונכסים ומעמד מיוחד בכל זרועות השלטון של האימפריה. קומודוס מצידו הרעיף עליהם מתנות ושכר גבוה על מנת לקנות את נאמנותם ולהבטיח את שלומו ושלטונו. בתקופת שלטונו של קומודוס נטו כפות המאזניים של ההיסטוריה כנגד האימפריה הרומית ועם מותו נפלה האימפריה לתקופת משבר המאה ה-3 שבמהלכה כמעט קרסה תחת שילוב של לחצים, בהם פלישה, מלחמת אזרחים, מגפה ומשבר כלכלי.
ילדותו
קומודוס נולד ביום 31 באוגוסט 161 לאביו הקיסר מרקוס אורליוס ולאמו הקיסרית פאוסטינה. אחיו התאום של קומודוס טיטוס אורליוס פלביוס אנטונינוס מת בילדותו בשנת 165.
חילופי השלטון באימפריה עוררו מחדש את אויבי האימפריה. מלך האימפריה הפרתית וולוגסס השלישי ניצל את ההזדמנות שמרקוס אורליוס טרם התמודד עם פלישה ושלח צבא לארמניה. כשהתברר כי מערך ההגנה של הגבולות המזרחיים עומד בסכנה ממשית פעל מרקוס אורליוס, באישור הסנאט, להזרים תגבורות של לגיונות מפרובינקיות הריין והדנובה, מצרים ואפריקה אל סוריה. במקביל נשלח לוקיוס וארוס למזרח לעמוד בראש הצבא. לאחר הישגים משמעותיים במלחמה, והדיפת הפולשים הפרתים, החל הצבא הרומאי בנסיגה מסודרת ממסופוטמיה חזרה אל שטחי האימפריה הרומית. הסיבה להתקפלות הרומאית קשורה ככל הנראה במגפה שפשתה בשורות הצבא והחלה להפיל חללים רבים. מדובר ככל הנראה במחלת הדבר. התפרצות מחלה זו מוזכרת בהיסטוריה אוגוסטה רק לאחר הגעת ורוס לרומא ומציין שהמגפה החלה בבבל ושחיילי הצבא הרומאי, שליוו את ורוס לרומא הפיצו את המחלה בכל הפרובינציות שעברו בהם בדרכם. בסתיו של שנת 166 ערכו שני הקיסרים תהלוכת ניצחון ברומא, ובה השתתפו גם בניו של מרקוס אורליוס, והבכור - קומודוס שהיה בן 5 ואחיו בן ה-3 אניוס ורוס קיבלו את התואר "קיסר" ובכך סומנו כמי שמיועדים להיות יורשים לשלטון.
בסוף שנת 165 או בתחילת 166, שבטים "ברבריים" - ברית של שבטים גרמאנים ובהם השבטים המרקומנים (Marcomanni) ניצלו את המשבר בצבא הרומי והעדר כוחות צבאיים רומאיים לאורך הדנובה, ובהתקפה שככל הנראה תואמה ותוכננה מראש ערכו סדרת התקפות מהירות ויעילות לכל אורך הגבול. בשנת 169 חזרו מרקוס אורליוס ולוקיוס ורוס לרומא ממלחמתם על גבול הדנובה. בדרך מת לוקיוס ורוס, ככל הנראה משבץ. גופתו הובאה לרומא שם נערכה לו הלוויה מפוארת ואפרו נקבר במאוזולאום של הדריאנוס. בתום תקופת האבל על לוקיוס ורוס מצא מרקוס אורליוס חתן חדש לבתו האלמנה לוסילה, החתן היה פומפיאנוס, מושל פאנוניה, מי שעתיד להיות היועץ הצבאי הבכיר של מרקוס אורליוס ומבוגר בהרבה מלוסילה. זמן קצר לאחר מכן נפטר אניוס ורוס קיסר מסיבוך שלאחר ניתוח להסרת גידול וקומודוס נותר כצאצא היחיד שיכול להיות יורש העצר מאחר שלוקיוס ורוס הותיר אחריו בת בלבד.
מרקוס אורליוס לא פסח על שני הסעיפים ונקט מספר פעולות על מנת לקדם את פני הרעה. הוא קרא להביא את בנו קומודוס מרומא ועם הגעתו ביולי 175 הוא הולבש בגלימה של בוגרים (Toga virilis) ומונה לפקד על אחד הצבאות - מהלך שנועד להצהיר קבל עם ועדה כי קומודוס הוא היורש היחיד וניסיון להבטיח את מעבר השלטון לידיו בעת שיקבע. בסוף יולי הגיע הידיעה כי קסיוס נרצח על ידי אחד מקציניו וכי רוב המורדים חזרו בהם והביעו תמיכה ללא סייג במרקוס אורליוס. אף על פי שהידיעות על התפוררות המרד הגיעו למרקוס אורליוס טרם היציאה המתוכננת למזרח הוא המשיך על פי תוכניתו המקורית - ככל הנראה כדי להבטיח את ייצוב ושימור התמיכה בו ובקומודוס. בדרך חזרה, (או על פי המחקר של אוניברסיטת קימברידג, בדרך אל סוריה) בעת שהפמליה הייתה במחנה בקפדוקיה במרחק של כ-20 ק"מ מהעיר טיאנה בקפדוקיה, מתה הקיסרית פאוסטיה, ככל הנראה ממחלה. על פי בקשתו של מרקוס אורליוס הכריז הסנאט עליה כאלה. קסיוס דיו כותב על סיבת מוות אחרת. לדבריו האוגוסטה פאוסטינה התאבדה על מנת שלא לעמוד מול התוצאות של חשיפת חלקה בעידוד המרד של קסיוס. המחקר של אוניברסיטת קיימברידג' מציין סיבה אחרת למותה של האוגוסטה, פאוסטינה הייתה אישה בת 45 שעברה 14 לידות לכל הפחות וייתכן והייתה בשלבים מוקדמים של הריון נוסף. בנוסף לכך ייתכן והיא סבלה ממחלות רקע - שיגדון, כמוזכר בכתבי קסיוס דיו.
שליט שותף עם מרקוס אורליוס
לאחר חזרתם של מרקוס אורליוס וקומודוס לרומא הם השתתפו במצעד ניצחון. בדצמבר 176 מונה קומודוס לטריבון. בינואר 177, בגיל 15 הוא התמנה לתפקיד קונסול והפך לקונסול הצעיר ביותר בתולדות רומא. הוא קיבל את התואר אוגוסטוס ולכל דבר ועניין הוא היה שליט של האימפריה ביחד עם אביו.
בקיץ של 178 נישא קומודוס לבורטיה קריספינה, בת למשפחת אצולה רומאית מבוססת ועשירה. לאחר הנישואים היא קיבלה את התואר "אוגוסטה".
במהלך החורף של 179, בעת הפסקה בקרבות קרא מרקוס אורליוס לקומודוס וציווה עליו להמשיך בלחימה עד להשגת ניצחון מלא וללא פשרות. במרץ 180 מת מרקוס אורליוס במחנה בווינדובונה. יועציו הקרובים מילאו את צוואתו והציגו את קומודוס כאוגוסטוס והשליט של האימפריה הרומית. קסיוס דיו, שחי בתקופתו של מרקוס אורליוס ויורשיו היה בטוח שמותו של מרקוס אורליוס מסמן את המעבר מעידן הזהב לעידן הברזל והחלודה.
שליט יחיד של האימפריה הרומית
כך עמד בראש המערכת האזרחית והצבאית של האימפריה הרומית אדם שהאמין שהאלים הציבו אותו בעמדת השלטון והיה בטוח כי כל רצונותיו הם ביטוי לרצון האלים. הנעשה בפרובינציות וחלקי האימפריה המרוחקים מרומא לא עניין אותו כלל והוא השאיר את הניהול של האימפריה על כל צדדיו לבעלי התפקידים שרובם מונו על ידי אביו. הוא הקיף את עצמו בחבורה של אנשי חצר שאיפשרה לו לנהל את אורח החיים שלוח הרסן וחסר הדאגות והוא יכול היה להתמסר לסיפוק תאוותיו.
מצד שני הגבולות היו שקטים יחסית, ייתכן ופעילותו הנמרצת של מרקוס אורליוס כנגד השבטים הגרמאניים שללה מהם את הרצון או היכולת לסכן את גבולות האימפריה, וחיל המצב ומושלי הפרובינציות הצליחו לשמור על הביטחון ללא עזרה מהשלטון המרכזי ברוב המקרים. פרופסור עמית כותב: "לכאורה הייתה הפרדה בין המאורעות שהתרחשו ברומא העיר ששם הנהיג הקיסר משטר שהיו בו סממנים של קרקס ובין העולם הרומי הרחב שהמשיך להתנהל כמו בשנים הקודמות"
חוזה שלום עם השבטים הגרמאניים
בטרם מותו הצליח הקיסר מרקוס אורליוס להביס את אויבי האימפריה הרומית. משנת 177 הוא ערך סדרה של מסעות מלחמה כנגד השבטים שאיימו על גבול הדנובה, הוא התכוון לסיים את הלחימה בהקמת 2 פרובינקיות חדשות "מרקומניה" ו"סרמטיה" במטרה להרחיק את הגבול מהדנובה צפונה ולסגור את הבליטה בין פנוניה לדקיה. אך השינוי לא יצא לפועל מאחר שקומודוס, בניגוד למצוות אביו ובניגוד לעצת יועצו וגיסו קלאודיוס פומפיאנוס החליט להפסיק את הלחימה על הגבול ולהציע לברברים חוזה שלום. הצדדים הגיעו להסכם עם השבטים הגרמאניים והסרמטים בתנאים שדומים להסכם של שנת 175 וכלל החזרת שבויים, הסגרת עריקים, פירוז של אזור הגבול, גיוס של צעירים לצבא הרומאי ותשלום של מס שנתי, חלקו בתוצרת חקלאית. בתמורה נסוגו הרומאים מהגדה הצפונית של נהר הדנובה.
המשא ומתן ויישומו ארכו כחצי שנה ועם סיומו הכריז הסנאט על קומודוס כאימפרטור בפעם הרביעית ועם הגיעו לרומא הוא ערך תהלוכת ניצחון מפוארת ביותר בה השתתף גם משרתו האישי סאוטרוס איתו הוא התנשק לעיני כל.
עם קבלת שרביט השלטון היחיד של האימפריה נטל קומודוס את התואר פונטיפקס מקסימוס - הכוהן העליון של הדת ברומא העתיקה. הפונטיפקס מקסימוס עמד בראש קולגיום הפונטיפקס (בלטינית: Pontifex או Pontifices), שהיה אחד מארבעת הקוֹלֵּגיא (collegia) הגדולים של הכהונה ברומא, והופקד על ניהול חיי הפולחן והדת של המדינה שהיה בידי אביו עד למותו. הוא הוסיף לשמו את שמותיו העיקריים של אביו והוסיף לעצמו את התואר "בנו של האל מרקוס".
הקשר של שנת 182
עם חזרתו של קומודוס לרומא התברר כי סאוטרוס שנשא רשמית בתואר חדרן  (לטינית: Cubicularius) היה למעשה היועץ הראשי של קומודוס ולקח חלק פעיל בניהול האימפריה, בכך היה סאוטרוס הראשון בסדרה של עבדים משוחררים שהועלו לדרגות בכירות ומונו לתפקידים בכירים. קומודוס מינה את טיגדוס פרניס למפקד המשמר הפרטוריאני לצידו של טרוטניוס פטרונוס - מפקד המשמר של מרקוס אורליוס ולמשך תקופה קצרה ניהלו מפקדי המשמר וסאוטרוס את האימפריה.
בתהליך איטי וללא דרמות קומודוס דחף מחוץ לעמדות השפעה את בעלי התפקידים שמונו על ידי מרקוס אורליוס. חלק מבעלי התפקידים גילו כי הסמכויות ניטלו מהם וחלקם גילו שהתפקיד נמסר לאדם אחר. הסנאט נדחק לעמדה חסרת השפעה ומקורבי מרקוס אורליוס פרשו ויצאו מחוץ לרומא.
כשנתיים לאחר חזרתו לרומא, בסוף שנת 182 נעשה ניסיון ראשון להרוג את קומודוס. הרקע להתנקשות הייתה ככל הנראה חוסר שביעות הרצון מצד הסנטורים הבכירים, בני משפחתו של קומודוס ומקורבים לשעבר למרקוס אורליוס ממעמדו של סאוטרוס ומדחיקתם מעמדות כוח. היוזמה באה, ככל הנראה מצד לוסילה, אחותו הבוגרת, אלמנתו של הקיסר לוקיוס ורוס ואשתו של פומפיאנוס מי שהיה יד ימינו של מרקוס אורליוס, ללוסילה היה ככל הנראה מניע אישי - אובדן המעמד של האוגוסטה וכל הפריבילגיות הקשורות לכך לטובת קריספינה, אשתו הצעירה של קומודוס. הניסיון עצמו דמה - ככל הנראה בכוונה, להתנקשות בקיסר קליגולה. בנה החורג של לוסילה קלאודיוס פומפיאנוס ארב לקומודוס במעבר צר בכניסה לתיאטרון וצעק "הסנאט שלח לך את הפגיון הזה" לפני שניסה לדקור את קומודוס. ההשתהות התיאטרלית נתנה הזדמנות לשומרי הראש להגיב והמתנקש נתפס מבלי שהצליח לפגוע בקומודוס.
קומודוס פעל במהירות לנקום במורדים, האצבע המאשימה והחרב המתהפכת הופנו כלפי הקושרים וכלפי הסנאט. בני המשפחה הקיסרית שהשתתפו בקשר, ובני משפחתם הוצאו להורג וכן סנטורים המקורבים אליהם. לוסילה הוגלתה לאי קאפרי ושם הוצאה להורג. באופן תמוה, בעלה שהיה אביו של המתנקש לא נענש, פרופסור משה עמית מעלה את ההשערה שהקבוצה של רמי המעלה, המקורבים למרקוס אורליוס היו עדיין בעלי כוח והשפעה שקומודוס או מי מיועציו העדיף שלא לפנות כנגדו. לפי חלק מהמקורות גם אחד ממפקדי המשמר הפרטוריאני - פטרונוס היה חלק מהקשר אך הוא הצליח להתחמק מעונש מיידי.
עלייתו ונפילתו של פרניס
ההתנקשות הציתה גל של רציחות חלקם מידם של בעלי עניין שונים שניצלו את התוהו. המשמר הפרטוריאני, ככל הנראה ביוזמת שני מפקדיו פתח בגל טיהורים מקיף שכלל גם את סאוטרוס, שהפרטוריאנים האשימו בירידת קרנו של קומודוס בקרב הרומאים - הם פיתו אותו לצאת מהארמון וחיילי המשמר רצחו אותו. זמן מה לאחר מכן פרניס שכנע את קומודוס לסלק את שותפו לפיקוד פטרונוס מתפקידו, זמן קצר לאחר מכן הופצו שמועות מכוונות שפטרונוס היה שותף לקשר לוסילה. פרניס המשיך ויצא בהאשמות של בגידה כנגד פטרונוס וכתוצאה מכך הורה קומודוס על גל טיהורים חדש שכלל את פטרונוס, בני משפחתו וסנטורים רבים והשלטון על האימפריה עבר לשלוש השנים הבאות לידי פרניס. קומודוס שסבל מפראנויה מקושרים ומתנקשים הותיר את מושכות השלטון בידי מפקד המשמר בעוד הוא מתמסר לתענוגות, חגיגות ומסיבות חשק שאורגנו כטקסים דתיים. על פי ההיסטוריונים הרומאיים הוא הסתגר בארמונו ברומא בחברת 300 פילגשים ו-300 נערים יפי תואר וערך מסיבות פרועות בווילה מחוץ לעיר שם ערך משחקי תפקידים בהם הופיע כגלדיאטור הנלחם נגד משרתים.
קסיוס דיו מגלה בכתביו יחס חיובי יותר כלפי פרניס וטוען שהוא ניסה ככל יכולתו לשמור על הסדר והחוק באימפריה. הרודיאנוס וההיסטוריה אוגוסטה מתארים אותו כאדם אכזר שהרג באויביו האישיים וגזל את רכושם, קידם את בנו ששירת כמפקד בצבא הרומאי באזור הדנובה מתוך כוונה להעלות אותו לשלטון בשעת הכושר. ההיסטוריונים הרומאיים בני התקופה חלוקים בדעותיהם לגבי פרניס ומעשיו, קסיוס דיו מתאר אותו כאדם מסור שניסה לנהל כיאות ולהבטיח את הסדר באימפריה לעומת זאת הרודיאנוס מתאר את פרניס באופן השלילי ביותר, אדם תאב בצע וחסר מעצורים שהשתמש בכוחו לחסל יריבים ולצבור רכוש רב על ידי גזל וגניבה. לדברי הרודיאנוס פרניס תכנן לתפוס את כיסא הקיסר וקידם לצורך זה את בניו לתפקידי פיקוד על לגיונות באזור הדנובה. פרניס לא שרד זמן רב, הטעות הראשונה שעשה הייתה למנות קצינים מבין מעמד הפרשים למפקדי לגיונות - תפקיד שהיה שמור לבני משפחות הסנטורים. שלושה חברו כנגד פרניס - קלנדרוס משרתו האישי החדש של קומודוס שקרבתו לקיסר הגבירה את תאבונו לכוח. כ-1,500 חיילים וקצינים מבריטניה שהגיעו לרומא ודרשו את הדחתו של פרניס ומספר קצינים באיליריה ששלחו שליחים לרומא עם פרטים על תוכניתו של פרניס לתפוס את השלטון. קלנדרוס שיכנע את קומודוס שפרניס קשר כנגדו והסנאט שמח לשפוט אותו למוות.
במקביל ערכו שבטים גרמאניים פשיטות מעבר לדנובה. על מנת להתמודד עם הסכנה נשלחו לחזיתות קלודיוס אלבינוס, ופסקניוס ניגר שהצלחתם בקרבות הפכה אותם לאהודים בצבא ולמתמודדים על כתר הקיסרות עם מותו של קומודוס. הניצחונות על הדנובה ובבריטניה איפשרו לקומודוס לקבל את התואר "אימפרטור" בפעם החמישית והשישית.
עלייתו ונפילתו של קלנדרוס
למרות הבדלי הגרסאות בין המקורות הרומאיים ברור כי המשרת האישי של קומודוס, קלנדרוס שהיה עבד משוחרר שהגיע לרומא מהפרובינציות המזרחיות היה הכוח המניע מאחרי נפילתו של פרניס והוא החליף את מקומו כשליט בפועל של האימפריה הרומית ועשה זאת במשך 4 שנים מ-185 ל-189. בשנה הראשונה הוא הסתתר מאחרי הקלעים בעוד הוא ממנה ומפטר מפקדים למשמר הפרטוריאני בתדירות גבוהה ובשנת 186 הוא הרשה לעצמו לתפוס את משרות הכוח ומינה את עצמו למפקד המשמר הפרטוריאני. קומודוס נמנע לחלוטין מכל פעילות של ניהול האימפריה והקדיש את כל זמנו למלחמות עם גלדיאטורים בזירה.
לקלנדרוס הוצמד השם "על הפגיון" (לטינית: pugione) על ידי אויביו, רוצה לומר "רב טבחים" ולפי חוקרים אחרים מדובר בשם הרשמי של תפקידו, וההשערה היא שתחתיו שירתו שני מפקדים זוטרים וה"דרגה החדשה" הצביעה על היותו מפקד-על של המשמר הפרטוריאני. קלנדרוס, שיכור מכוח פרק כל עול ועסק במכירה סיטונית של משרות ציבוריות לכל המרבה במחיר, חלק מהכספים הלכו למימון ההוצאות על גחמות הקיסר שלא ידע שובע. בנוסף לכך נאספו כספים מהאצולה על ידי רציחתם של סנטורים עשירים והחרמת כספם. באביב 190 סבלה רומא ממחסור במזון, מושל העיר - יריבו של קלנדרוס הצליח להסיט את האשמה ממנו ולהצביע על קלנדרוס כמי שאחראי למצוקה. באפריל 190, במהלך אירוע ציבורי החל ההמון לקרוא בגנות קלנדרוס שפקד על חיילי המשמר הפרטוריאני לדכא את המחאות. תחילה נהדפו האזרחים אל תוך העיר אך שם התארגנה התנגדות שהצליחה לפגוע בפרשים בירי קלעים מהחלונות והגגות. החיילים הרגלים של המשמר שהיו עוינים ליחידת הפרשים על רקע מתיחות בתוך שורות המשמר החליטו שלא לפעול כנגד האזרחים. המהומות התפשטו בעיר והפכו לקרבות פנים אל פנים בין האזרחים לחיילי המשמר שסבלו מנחיתות מספרית ונאלצו לסגת תחת הלחץ. המוני האזרחים החלו לצבוא על דלתות הארמון. קומודוס החליט להציל את עורו ומסר את קלנדרוס לידי ההמון שעשה בו שפטים.
שנות שלטון אחרונות
שנות שלטונו האחרונות של קומודוס סימנו את הצלילה של הקיסר לתהומות הטירוף ושיאי האכזריות. אחיזתו במציאות התרופפה והוא אימץ לעצמו 12 שמות חדשים ושמות אלו הפכו לשמות חודשי השנה. על מנת לציין את העידן החדש בהיסטוריה של רומא הוא הכריז על "ייסודה מחדש" של העיר תחת השם "הקולוניה של קומודוס" (Colonia Commodiana). העם הרומי הפך להיות "העם של קומודוס" (Commodianus populus) והסנאט הציע כי בעקבות השינויים המבורכים ישונה שמו ל"הסנאט של קומודוס". הוא אימץ לעצמו פרסונה חדשה: גיבור, גואל המין האנושי ובטירופו ראה עצמו כהתגלמותו עלי אדמות של הרקולס. כדוגמת הגיבור האגדתי הוא ניהל קרבות מול חיות טרף ומפלצות, בתיאטרון מיוחד שנבנה לצורך אירועים אלו, נערכו מסעות צייד מבוימים וקומודוס הופיע בהם מחופש להרקולס, עטוף בפרוות אריה ואוחז באלה והרג בפני ההמון מאות בעלי חיים שהובאו למטרה זו מרחבי האימפריה. אבל יותר מכל אהב קומודוס את הקרבות בזירת הגלדיאטורים, על פי תפיסתו היה הגלדיאטור המנצח התגלמות האלוהים עלי אדמות והוא נהג להיכנס לזירה ולערוך קרבות מול אויבים שההתמודדות נכפתה עליהם, בתנאים שהבטיחו את ניצחונו של קומודוס. הקרבות נערכו תחילה מול קהל מקורבים ולאחר מכן לקהל רחב, לעיתים הקרבות היו עד למות יריבי הקיסר. בשנותיו האחרונות קומודוס התלבש כגלדיאטור גם מחוץ לזירה ולן לעיתים קרובות במגורי הגלדיאטורים.
מותו של קלאנדרוס טרף את קלפי ההנהגה של רומא. את מקומו תפסו מרקיה – פילגשו של קומודוס, אקלקטוס (Eclectus) מחליפו של קלנדרוס ומשרתו האישי של קומודוס. הם שיתפו פעולה בינם לבין עצמם הן בשלטון והן בסיפוק צרכיו של קומודוס. ממפקדי המשמר הפרטוריאני ששירתו תחת קלנדרוס נותר איליוס אילאנוס (Iulius Iulianus) שהיה אדם עם עבר מפואר כפקיד בכיר ומפקד צבאי תחת שלטונו של מרקוס אורליוס. בפומבי קומודוס נהג לחבק אותו ולקרוא לו "אבא" אבל בד' אמות הוא נאלץ לעבור השפלות מידי קומודוס, הוא נדחף לבריכה בנוכחות פקודיו ונאלץ לרקוד עירום בנוכחות פילגשיו של קומודוס שמשאיבד בו עניין הוציא אותו להורג. כך הוצאו להורג בני משפחה קרובים ורחוקים, פקידים רמי מעלה, מפקדי צבא ואזרחים ואיתם בני משפחתם. ברקע אירועים אלו של רצח ללא הבחנה, חזרה המגפה להשתולל ברומא ולפי קסיוס דיו אלפים מתו ברחובות רומא כל יום.
בשנת 191 התמנה איימיליוס לייטוס למפקד המשמר הפרטוריאני ואיחד כוחות עם מרקיה ואלקטוס בניהול האימפריה. הם נסמכו ונתמכו על ידי הפראיפקטוס של העיר רומא פרטינקס. המקורות הרומאיים חלוקים בשאלה לגבי חלקו של פרטינקס באירועים שהביאו לרציחתו של קומודוס. קסיוס דיו טוען כי הוא לא ידע כלל על המזימה אלא לאחר מעשה הרצח. ידוע שהקושרים חששו שבמוקדם או במאוחר קומודוס יפנה את חמת טירופו כלפיהם ויוציא אותם להורג והחליטו להכות קודם. המחקר של אוניברסיטת קיימברידג' טוען כי מרקיה ולייטוס פנו לפרטינקס בהצעה להדיח את קומודוס וכי לייטוס ופרטינקס תכננו את מהלכיהם בדקדוק ולאורך פרק זמן ממושך. כך מונו מפקדים שהיו בקשרי ידידות ועם מינויים בקשרי חובה לתפקידים של מושלים ומפקדי לגיונות בפרובינציות על מנת להבטיח תמיכה רחבת בסיס למורדים בעת שהם יכו בקומודוס ויחזיקו במושכות השלטון ברומא.
מותו של קומודוס
לפי קסיוס דיו הקשר לרצוח את קומודוס "הבשיל במהירות" לאחר ששלושת הקושרים פנו אליו בניסיון לרסן את התנהגותו המטורפת - קומודוס ככל הנראה תכנן לרצוח את 2 הקונסולים שעתידים היו להתמנות ביחד איתו לתפקיד ותכנן לבצע את הרצח כגלדיאטור. כשהתברר לקומודוס כי לייטוס ואלקטוס מתנגדים לתוכנית הוא איים על חייהם, איום שמשמעותו הייתה אחת - יום מותם קרוב. על פי קסיוס דיו, לייטוס ואלקטוס שכנעו את מרקיה להשתתף ברצח ולהרעיל את ארוחתו של קומודוס. הרודיאנוס מספר שבעת שנת צהריים אחד מהנערים בארמון מצא מסמך בכתב ידו של קומודוס ועליו שמות של מי שבדעתו להוציא להורג. שמותיהם של מרקיה, לייטוס ואלקטוס היו בראש הרשימה ואחריהם שמות רבים של סנטורים. מרקיה הרעילה את כוס היין של קומודוס, הוא נרדם והתעורר כשהוא מקיא, הקושרים קראו למתאבק בשם נרקיסוס שאיתו נהג הקיסר להתאמן והוא חנק את קומודוס, בתוך האמבטיה שלו על פי דיו קסיוס, עד שנפח את נשמתו. על פי דיו והרודיאנוס לפרטינקס לא היה כל זיקה למעשה הרצח.
קולנוע וטלוויזיה
שלטונו של קומודוס תואר מראשיתו בסרט "נפילת האימפריה הרומית" (The Fall of the Roman Empire") משנת 1964, אותו גילם השחקן כריסטופר פלאמר.
תקופת שלטונו של קומודוס הייתה גם ההשראה לסרטו של רידלי סקוט "גלדיאטור", אף על פי שסרט זה אינו מתאר נאמנה את האירועים ההיסטוריים.
דמותו עובדה לסדרת טלוויזיה מבית נטפליקס: "האימפריה הרומית: שלטון הדמים", בקיריונו של שון בין ובכיכובם של ארון ג'קובנקו, אדווין רייט, מייק אדוורד, ג'ארד טרנר וליסה צ'אפל.
ספרות
ספר העושה שימוש בדמותו של קומודוס הוא "הנבואה האפלה" מסדרת "גורלו של אפולו" מאת ריק ריירדן.
אפונסו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שלומי בינדר
שלומי בינדר (נולד בפברואר 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש ראש חטיבת המבצעים באמ"ץ. קודם לכן שימש מפקד עוצבת הגליל, מפקד חטיבת גולני, מפקד סיירת מטכ"ל ומפקד יחידת אגוז.
ביוגרפיה
ב-21 במאי 2013 מונה למפקד סיירת מטכ"ל וב-23 במאי הועלה לדרגת אל"ם. הוא הוביל את היחידה בין היתר במבצע צוק איתן. על האופן בו פעלה הסיירת בפיקודו במבצע הוענק לה צל"ש הרמטכ"ל. בתפקיד זה שירת עד 16 במרץ 2016. בסיום תפקידו הוענק לסיירת צל"ש רמטכ"ל נוסף על המבצעים שנעשו בתקופת פיקודו. ב-4 בספטמבר 2016 מונה למפקד חטיבת גולני, ושימש בתפקיד עד 24 במאי 2018. בסיום תפקידו יצא לשנת לימודים בוושינגטון שבארצות הברית.
ב-5 באוגוסט 2019 הועלה לדרגת תא"ל וב-12 באוגוסט נכנס לתפקידו כמפקד עוצבת הגליל, בתפקיד זה שירת עד 26 באפריל 2022. ב-3 באוקטובר 2022 מונה לראש חטיבת המבצעים באמ"ץ.
חיים אישיים
בינדר נשוי ליעל ואב לשלושה. מתגורר במושב מעלה גמלא שברמת הגולן. בעל תואר ראשון באגרונומיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובעל תואר שני באסטרטגיה מהאוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון שבארצות הברית.
תאוריות הקשר על הכוזרים והיהודים
תאוריית המוצא הכוזרי של יהדות מזרח אירופה או "המיתוס הכוזרי" על פי מבקריה, היא תאוריה היסטורית במהותה הנוגעת למוצאם ההיסטורי של היהודים-האשכנזים, אך היא שימשה לעיתים בתאוריות קונספירציה אנטישמיות ולחלופין בגישות אנטי-ציוניות שונות. התאוריה גורסת כי גידולה הפתאומי של האוכלוסייה היהודית במזרח אירופה, קשה להסבירו רק עקב הגירה מריכוזים יהודיים אחרים, והוא נבע מגיור המוני של העם הכוזרי שמוצאו מטורקיה, שקיים תיעוד מועט אודותיו. תאוריה זו איננה מקובלת על פי רוב החוקרים ובפרט בתחום מדעי הגנאלוגיה, אך מנגד חלק מההיסטוריונים סבורים כי מרבית יהודי מזרח אירופה מוצאם אכן בכוזרים.
ממלכת הכוזרים
היום מקובל להאמין כי רוב העם הכוזרי הורכב מעמים טורקיים מהמזרח, כמו ממספר שבטים דוברי פרסית, אנשים מצפון הקווקז וסלאבים. במהלך המאות ה-7–9 מספר קבוצות יהודיות נמלטו מהמזרח התיכון לקווקז הצפוני לאור כוונת האימפריה הביזנטית להמירם בכפייה לנצרות. הכוזרים הפכו לעניין מיוחד ברוסיה ונטען כי מספר יהודים שחיו בכוזר והגיעו ממערב אירופה עסקו בסחר בעבדים, פרוות, רקמות וחרבות למזרח ותבלינים למערב. כשלאחר שהפרנקים אסרו על הסחר בעבדים האזור הסלאבי כנראה הפך למקור העיקרי בסחר בעבדים. עוד נטען כי במהלך המאה השביעית נלחמו הכוזרים במלחמת הגנה מול הפרסים, ובמאה השמינית הצליחו לעמוד מול הפלישה האסלאמית, חוקרים מסוימים שיבחו אותם על שבזכותם נמנעה האיסלאמיזציה של אירופה.
בראש המבנה הפוליטי של הממלכה הכוזרית עמד הכגן – ישות קדושה ונעלה שגרה בארמון, לרוב היה נרצח בעתות משברים פוליטיים. הכח האדמיניסטרטיבי ניתן לכגן בק שהיה אחראי על האדמיניסטרציה, דיפלומטיה והעניינים הצבאיים. הממלכה הכוזרית אימצה גישה של כיבוד והענקת סטטוס זהה לכל הדתות, תוך מתן אפשרות למינוי שופטים ובתי משפט עצמאיים לכל בני הדתות השונות בממלכה, ובכלל זה יהודים, נוצרים, מוסלמים ופגאנים.
במאה השמינית קיבלו האליטות הכוזריות ובראשם המלכים את הדת היהודית, אך זו נותרה כנראה זרה לרובו של העם. עם זאת הממלכה הפכה למוקד עליה ליהודים רבים מרחבי העולם כולו. במאה העשירית נחלש כוחה של הממלכה הכוזרית לאור תקיפה מצד רוס של קייב, שנבנתה על אדמה שבעבר הייתה בשליטה כוזרית והרחיבה את חזקתה בהדרגה על כלל אדמות ממלכת כוזר.
רקע ושימושים
היסטורית האנטישמיות בברית המועצות מוכרת, עם קנוניית הקוסמופוליטיזם היהודי ב-1940 ועלילת הרופאים ב-1950. גם ידוע כי האנטישמיות הרוסית הומרה ב-1960 לאנטי-ציונות והתמקדה במאבק נגד "הציונות העולמית", שהואשמה בניסיון השתלטות על העולם. תוך טיעון תעמולנים סובייטיים רשמיים כי "הרשע הזה" מונחה על ידי ארצות הברית וישראל וכי רק ברית המועצות תוכל להנהיג התנגדות ולהוביל את העולם לעתיד טוב. שנירלמן טוען כי לאנטישמיות היה חלק מהותי בגיבוש זהותה של ברית המועצות בתקופה הפוסט-סובייטית, ובמיוחד בגיבוש האידאולוגיה הלאומית של רוסיה. זאת דרך גיבוש "ביקורת מדעית נגד הציונות" ותחיית "הרעיון הרוסי".
תאוריות הכוזרים הומצאה בהיסטוריה הלאומית הרוסית בשילוב אלמנטים היסטוריים של אנטישמית הכוללים את הפרוטוקולים של זקני ציון, יחד עם אלמנטים חדשים. זאת על מנת לקבוע למיתוס בסיס היסטורי וכן על מנת לקבוע את תפקידה ההיסטורי והמנהיגותי של רוסיה במאבק העולמי נגד הציונות היהודית כוזרית. ב-1950 נעשה מחקר מעמיק בניסיון לקבוע את מיתוס הממלכה הכוזרית כ"ממלכה פרזיטית", וכבר בשנות השבעים נעשה שימוש רחב במיתוס הכוזרים בקרב אקטיביסטים של התנועה הלאומנית רוסית במאבקם נגד "הציונות העולמית". התרחבות המחקרים אודות הכוזרים בעת בה נעשה ניסיון לגיבוש הלאומיות הרוסית על רקע התפרקות ברית המועצות, הובילו לשילוב הכוזרים במיוחד לאור המרתם ליהדות, בגיבוש תאוריות אנטישמיות שנועדו להמציא היסטוריה ואחידות לאומית רוסית חדשה. כשלפי תאוריות הקונספירציה לכוזרים היהודים מהמוצא האירופי היה חלק בגיבוש האימפריה הרוסית, והם ניסו להשתלט על רוסיה ועל העולם כולו עוד מראשית התהוותה של רוסיה. לפי פיתוחי התאוריה הכוזרים ניצלו את הסלאבים וסחרו בהם כעבדים וגרמו לרוסים להמיר לדת הנוצרית המדכאת. כך הכוזרים כביכול שיעבדו את העם הרוסי וגזרו את דינם ל-1,300 שנות פיגור תרבותי. בסוף תקופה זו על מנת להשמיד את התרבות הרוסית, ארגנו אלו כביכול את המהפכה הבולשביקית ב-1917 והקימו דיקטטורה סודית, שהשתמשה בסטלין כממשלת בובות ומינתה את לזר קגנוביץ' למושל האמיתי. המיתוס הומצא על ידי מספר לאומנים רוסים בסביבות שנות ה-70–80 של המאה העשרים, והתבסס על הפרוטוקולים של זקני ציון, ספרו של ארתור קסטלר "השבט ה-13" ומחקרים נוספים; וזכה לתפוצה רחבה עד שנת ה-90, עת בה היהודים-הכוזרים הואשמו בפירוק ברית המועצות. רעיון הכוזרים הניח את היסודות לשילוב ה"אנטישמיות מדעית" ברוסיה העכשווית ולעליית הנאו-נאציזם. כשלתאוריה זו הייתה השפעה גם על התפתחות הלאומיות האוקראינית.
מחקרים שונים משנות התשעים מעידים כי הקמפיין נגד "הציונות" ו"היהודים" שהשיקה רוסיה בתחילת המאה העשרים הועלו לאחר שהקמפיין נגד ה"קוסמופוליזטים" הוגדר כמתוחכם ומורכב מידי להבנת פשוטי העם. לפיכך, כי הדבר היה פשוט יותר, הוחלט להגדיר את היהודים כאויבי רוסיה, כנבל מוכר. שכן ליהודים הכוזרים כבר הייתה תדמית מתאימה לקמפיין הזה וכונו כ"מדינה פרזיטית", וכן היה ניתן להתבסס על תדמיתם ההיסטורית מרדנית כביכול, שקשרה בין המאה העשרים לעבר הרחוק.
הרעיון תפס תאוצה עוד יותר על רקע התפרקות ברית המועצות ועליית התחושות השליליות נגד הרוסים בעולם. לאור זאת רוסים רבים שחיו מחוץ לרוסיה עשו שימוש ברעיון הקנוניה הכוזרית ובהאשמת "הציונות הבינלאומית" במה שקרה ועשתה רוסיה במהלך התקופה הסובייטית, זאת על מנת להוריד מעצמם ועמם מהאשמה תוך השלכת האשמה על גורם חיצוני. בסוף המאה העשרים נעשה שימוש בתאוריית הכוזרים על מנת לבטא את ההתנגשות בין הארים ליהודים, שיוחסו כבעלי "התרבות הפטריארכית יהודית-נוצרית מערבית", שהם מכוחות הרשע. שכביכול באה לידי ביטוי בתרבות הדמוקרטיה המבקשת לבטל תרבויות וליצור אחידות תרבותית. בנוסף דרך הצגת הכוזרים בספרות כאויבי האסלאם והערבים, הדבר פתח פרצה לאימוץ "תאוריית האויב הכוזרי-ציוני" גם בקרב האחרונים. בנוסף לשותפות רוסית-ערבית נגד הציונות.
תאוריית הכוזרים הפכה לפופולרית בקרב לאומנים רוסים ובשיח האנטישמי רק החל משנת השבעים של המאה ה-20, עת בה הוחלט על שינוי הדת שאומץ על ידי הכוזרים מקראיות לתלמודיות. זאת מאחר שממלכת הכוזרים הייתה הממלכה העוצמתית הראשונה בהיסטוריה הרוסית, ולאור האופי היהודי שלה תאוריה זו יכלה לשחק תפקיד משמעותי בגיבוש ואיחוד רוסיה דרך ההיסטוריה ואויב משותף. כמו כן רעיון סטלין כשליט בובות של לזר קגנוביץ' הכוזרי אפשר את ניקיונו של סטלין כמנהיג פטריוט. בנוסף לכך רעיון הכוזרים שימוש להטלת אשמת חרחור מלחמת צ'צ'ניה, על גורם חיצוני, והוא היהודים האשכנזים.
הגדרת זהות הכוזרים
תחילה זוהו יהודי רוסיה כצאצאי הכוזרים ולאחר מכן זוהו כלל יהודי מזרח אירופה ככאלו. כיום ישנם כאלו המקשרים את תאוריית הכוזרים לרעיון "הקונספירציה היהודית" לשליטה עולמית, תוך קשירת רעיון מקורם הכוזרי של יהודי מזרח אירופה לכלל היהודים – שמזוהים בתורם לבונים החופשיים ולעובדי השטן, זאת במטרה להאשימם בשאיפה להשתלטות עולמית. תאוריה זו אנטישמית שכן היא שוללת את זהותם ההיסטורית של היהודים וטוענת כי לכוזרים לא היה "דם יהודי". בנוסף טוענת התאוריה כי הכוזרים ניסו תחילה להרוס את האימפריה הרוסית, לאחר מכן את האימפריה הנוצרית וכעת שואפים להוביל למהפכה שתאפשר להם שליטה עולמית, וכי כעת הכוזרים (היהודים), שבסופו של דבר אין להם שום קשר למזרח התיכון, מעוניינים להרוס ולתבוע בעלות על האדמה הפלסטינית, ללא שיש להם זכות תביעה או שום קשר אליה. דגלאס רייד מעלה קו זה בספר 'קובאן' שהוציא בשנת 1986 ומנתח את ההיסטוריה כמובלת על ידי יהודי אשכנז ממזרח אירופה, הכוזרים כביכול, על רקע ירידת מספר יהודי ספרד המערביים. הוא מאשים את "צאצאי הכוזרים", האשכנזים, באחריות לכל המהפכות האירופאיות ב-500 השנים האחרונות תחת "הנהגה יהודית תלמודית" – הכוללות את המהפכה האנגלית, המהפכה הצרפתית והמהפכה הרוסית. תוך אמונה באמיתות הפרוטוקולים של זקני ציון ובאמונה כי קיימת "עליונות יהודית" שמקורה כביכול מהתורה והקבלה. הוא עוד טוען כי ההנהגה הרבנית הכוזרית שהתייהדה, מובילה כעת את הרוסים הכוזרים שהתייהדו נגד יהודי המערב והמערב. מאחר שהספר פורסם על רקע התפרקות ברית המועצות ועליית התחושות השליליות נגד הרוסים, רוסים רבים שחיו מחוץ לרוסיה עשו שימוש ברעיון זה ובהאשמת "הציונות הבינלאומית" במה שקרה ועשתה רוסיה במהלך התקופה הסובייטית, זאת על מנת להוריד מאשמתם תוך העברת האשמה לגורם חיצוני. לספר נוספו קטעים שהוצאו מהקשרם מהתורה, בו נטען כי היהדות כביכול דורשת להשמיד את כל יתר אומות העולם, בנוסף לקטעים מעדותו של אדולף היטלר והיהודי הבינלאומי לאשמת היהודים ב"קונספירציה" לשליטה עולמית. בתחילת שנות ה-90 תאוריה זו החלה להיות מאוד נפוצה בקרב הימין הקיצוני ברוסיה והחלו להתווסף אליה טיעונים בדבר פנאטיות יתר דתית-יהודית של הכוזרים המתייהדים, לאור הצורך בהוכחות יהדותם, וכזו שלא הייתה קיימת בקרב היהודים "בדם". כמו האשמות בדבר שימוש בקרבנות אדם על ידי הכוזרים. בקרב הנאו-נאצים ברוסיה "הכוזרים האשכנזים הציונים" מזוהים גם ביהדות האתאיסטית סוציאליסטית.
בסוף המאה העשרים נעשה שימוש בטיעון כי כמו שברית המועצות הייתה ממשלת בובות בידי הכוזרים, כלומר היהודים האשכנזים, גם בתקופה שלאחר התפרקות ברית המועצות רוסיה משמשת כממשלת בובות בידי הכוזרים. באותו הזמן גם החל להתפתח הרעיון כי כמעט ולא נותרו בעולם כיום יהודים אמיתיים וכי רוב אלו הקוראים לעצמם ככאלו הם ממקור כוזרי שהתייהד ולכן "כיום, אין כמעט יהודים בכלל ושטח פלשתינה כבוש (לאחר שנכבשה) בידי כוזרים, שהומרו על ידי יהודים בין המאה השמינית לעשירית, וכעת מוציאים לפועל תוכנית לכיבוש הכוכב הלכת." כשאף על פי ש"עם פרזיטי" זה הובס על ידי הנסיך סוויאטוסלב הם מצאו מקלט במערב ומרכז אירופה. כשבזמן האחרון הם חזרו לרוסיה במטרה לארגן הפיכה ולשלוט על אדמתם, תוך שליטה בעם הרוסי וזאת כחלק ממטרת "הציונות העולמית". כש"הכוזרים ומספר צאצאי יהודים.. מחזיקים בידיהם בכל רשתות התקשורת הרוסיות".
א. נ. איגנטייב האנטישמי טען כי המאה העשרים הייתה "המאה של מאבק יהודי העולם בנצרות" והזהיר כי "היהודים נשבעו להשתלט על העולם עד סוף המאה" תוך קריאה להגן על התרבויות האתניות מהמזימה היהודית. הסופר כינה את היהודים כ"איום תמידי למדינה ולאומות" וזיהה את הדמוקרטיה עם שלטון יהודי. זאת תוך שילוב וטיעון לקונספירציה משותפת של היהודים עם הבונים החופשיים לכוזרים. כשהכוזרים הם ממשיכי דרכם של הראשונים ובדמות הציונים. כשעל מנת להתנער מהאשמות לאנטישמיות טען כי הדבר מוכח ואמת בהתאם לפרוטוקולים של זקני ציון לפיהם הציונים מבקשים שליטה עולמית, וכי "לא כל יהודי הוא ציוני, אך כל ציוני הוא יהודי" וכעת יש לפעול למניעת הישנות האסון שנגרם לרוסיה ולפלשתינה על ידי ה"יהודו-נאצים הציונים" בשנית.
תפוצה בעולם
רעיון מוצאם הכוזרי-טורקי של יהודי מזרח אירופה הגיע גם לגרמניה בסוף המאה ה-19 על ידי ארנסט רנן, כשמאוחר יותר פורסם והופץ, בין השנים 1909–1910, בשני מהדורות הספר "תמותו כוזרים" של הוגו פרייהר האוסטרי. מעט לאחר מכן אומץ הרעיון על ידי הוגי דעות אנטישמים ומעט מאוחר יותר הגיע אף לארצות הברית שם פותח, ונטען כי "התנהגותם הרעה" של יהודי רוסיה נובעת ממקורותיהם הכוזריים, לעומת היהודים הגרמנים והספרדים בעלי "ההתנהגות הטובה" הנובעת ממקורם משושלת גזעית אחרת. תפיסה זו גם הופיעה בעיתון האנטישמי "דירבורן אינדיפנדנט" של הנרי פורד ב-1920, והפכה לפופולרית בקרב אנטישמים אמריקאים ובריטים במהלך שנות ה-20–30 של המאה ה-20. מאוחר יותר פותחה שוב ברוסיה בטענה כי המקור הכוזרי "תלמודי בעלי החוקים האנטי-נוצריים" של יהודי מזרח אירופה השפיעו על "האינסטינקטים ההרסניים" שלהם, והמקור החיובי של יהודי מערב אירופה השפיעו על "הווירטואוזיות והנאמנות" של יהודי מערב אירופה. ג'ון באגוט גלאב השמרני, שהיה למפקד העליון הבריטי של הלגיון הערבי הירדני שלחם נגד ישראל בשנת 1948 טען כי יצירתה של ישראל נחשב לפשע בלתי נסלח וכי סיבת רדיפת היהודים לאורך ההיסטוריה היה "אופיים הדוחה". בנוסף כי רוב היהודים הרוסים והמזרח אירופאים הם למעשה טורקים-כוזרים ללא שום קשר לאדמת ישראל המובטחת.
בשנות הארבעים תאוריית הכוזרים אומצה על ידי אברהם פולק מהאסכולה הכנענית בפלשתינה. תאורית הכוזרים הפכה למוכרת על ידי ארתור קסטלר שניסה להוכיח כי מוצאם של יהודי מזרח אירופה הוא מהיהודים הכוזרים שהוגלו לאחר תבוסתם על ידי הנסיך סוויאטוסלב והניחו את יסודות התפוצה היהודית במזרח אירופה, שלא היו קשורים בשום דרך ליהודי המערב. תאוריה זו אומצה על ידי חלק מיהודי ברית המועצות לשעבר וכן על ידי מספר סופרים המבקשים לתמוך בטיעון "יהודי רוסיה כילדי לרוסיה". מאוחר יותר לאומנים אורתודוקסים רוסים וגם המדיה הציבורית החלו לחשוש מתאוריה זו ולהכחיש את קיומה של ממלכת כוזר, שבסיסה יכולה להעמיד תביעה יהודית לחלקיה הדרומיים של רוסיה. אחרים ובהם מספר רבנים חסידים מתייחסים להיסטוריה הכוזרית כתקדים לברית ישראלית-רוסית עתידית שתעמוד מול "הסדר העולמי החדש".
בסוף המאה העשרים הוחדרה התאוריה הכוזרית לספר הלימוד בבתי הספר הרוסים בהם הוצגו היהודים באור שלילי והכוזרים הוצגו ככאלו שלא הביאו על הסלאבים דבר פרט להרס ועבדות: היהודים פתחו את שערי הערים הביזנטיות לערבים, היהודים היו סוחרי עבדים אכזריים, האצולה הבדילה עצמה בהתייהדותה מהעם הילידי כוזרי-נוצרי, הצגת החלטת התייהדות האצולה הכוזרית ליהדות כשגויה לאור המוסר הכפול והפגמים הנוספים שביהדות, הצגת הרוסים כ"עם הנבחר", טיעונים לעידוד מצד היהודים ליציאה למלחמה נגד הפולנים שוחרי השלום וזאת למטרות פיתוח נתיב הסחר בעבדים. כשבספרות הכוזרים אף הפכו לאויבי האסלאם והערבים.
מבחינת המחקר האקדמי, התאוריה שמלכתחילה הייתה לא יותר מהיפותזה, הפסיקה מלהיות בשימוש החל מסוף שנות ה-50; ודגלס מורטון דאנלופ, מחלוצי חקר תולדות הממלכה קבע כבר ב-1954 כי מעט הראיות הקיימות על הממלכה לא מאפשרות אפילו לשער קיומו של קשר זה. לאותה המסקנה הגיע גם החוקר בן זמננו קווין אלן ברוק, שעל אף שמחקריו מצוטטים על ידי חוגים פוליטיים התומכים בתאוריה, הביע את הסתייגותו המוחלטת ממנה. עיקר המחלוקת בין החוקרים נעה סביב אמיתות סיפור הגיור עצמו של מעמד האליטה (שבקיומו תומכים חוקרים כגון דאנלופ וברוק, ומתנגדים חוקרים כגון שטמפרר), ולא סביב מוצא יהודי אשכנז.
אולם במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20, החוקר הישראלי אבא אבן והיסטוריונים כמו פיטר גולדן, לויד גרטנר, ונורמן גולב ואומליאן פריצק חשבו שייתכן שכמה יהודים כוזרים נישאו נישואים עם יהודים אחרים באירופה וייצגו כמה מאבותיהם של יהודי אשכנז.