cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סרגיי אלכסנדרוביץ' לומאקין
עסקיו
בשנת 2008 הצטרף סרגיי לומאקין לדירקטוריון רשת ההנעלה CenterObuv ומונה למנכ"ל ויחד עם חצ'טריאן ניהלו משא ומתן לרכישת מניה ברשת. בשנת 2008, רשת CenterObuv כללה 315 חנויות עצמאיות וזכייניות, הקמעונאית הוערכה ב-228–380 מיליון דולר, הכנסות שנתיות של 350–400 מיליון דולר. בשנת 2009 רכשו לומאקין וחצ'טריאן 33% מהמניות תמורת 40 מיליון דולר, העסקה נקראה הגדולה ביותר בקמעונאות הנעליים.
בשנת 2012 הודיעה הרשת על הנפקה, סרגיי לומאקין הודיע על כוונת בעלי המניות לצמצם באופן יחסי את מניותיהם בחברה ולהעמיד למכירה 5-10% ממניות הקמעונאית תמורת 100–200 מיליון דולר. החברה באותה עת הוערכה על ידי הבעלים בשני מיליארד דולר. מאוחר יותר, ההנפקה בוטלה עקב תנאי שוק שליליים וחוסר יציבות בשווקים הפיננסיים העולמיים. עד 2012 המספר הכולל של חנויות CenterObuv גדל ל-1,168 ובשנת 2014, על פי הערכות שונות, מנתה הרשת בין 1,300 ל-1,500 חנויות.
בשנת 2016 נאמד סך החוב של CenterObuv בכ-30 מיליארד רובל. החוב לנושה הגדול ביותר - גזפרום בנק - הסתכם בכ-8.6 מיליארד רובל. במאי 2016, לבקשת גזפרוםבנק, נפתח תיק פלילי כנגד אנשים לא מזוהים במסגרת חלק 4 לסעיף 159 לחוק הפלילי של הפדרציה הרוסית (הונאה בתחום הפעילות היזמית), סרגיי לומאקין הפך לנאשם והוכנס לרשימת המבוקשים הפדרלית. כדי להציל את המצב הסכים לומאקין לבנות מחדש ולהחזיר חובות. בשנת 2016 נפתחו הליכי פשיטת רגל נגד CenterObuv ובשנת 2017, על פי החלטת בית משפט, הוכרזה החברה כפושטת רגל. בשנת 2017 הצליח גזפרוםבנק לשחזר 4.6 מיליארד רובל מהערבים באמצעות בית משפט. לטענת חלק מבעלי המניות, סכסוך בין הבעלים הוא שהביא לפשיטת רגל של החברה.
בשנת 2018 נדחה התיק הפלילי, ההאשמות נגד סרגיי לומאקין בוטלו והוא המשיך לעשות עסקים ברוסיה.
בשנת 2008 הפך סרגיי לומאקין למייסד משותף של רשת החנויות Fix Price ; לניהול הרשת בשנת 2007, הוקמה חברת Best Price LLC. ארבע חנויות הרשת הראשונות של נפתחו בשנת 2008, אחת במוסקבה ושלוש בדולגופרודני. בעת השקת הרשת, כל הסחורות נמכרו במחיר של 30 רובל.
בדצמבר 2016 התפטר לומאקין מבעלי המניות של החברה. בזמן נסיגתו של לומאקין מבעלי המניות של וודומוסטי, Fix Price נקראה הרשת הגדולה ביותר של חנויות במחירים קבועים, שכללה 2,270 חנויות, הכנסות הרשת לשנת 2016 היו 61 מיליארד רובל ללא מע"מ, ועסקיה של Fix Price נאמדו בכ-10–12 מיליארד רובל.
בשנת 2008 רכשו לומאקין וחצ'טריאן 7% מרשת הבגדים מודיס, ש-40% ממניותיה היו בבעלות "טרויקה דיאלוג". בשנת 2015 הרשת כללה 139 חנויות ב-70 ערים, בשנת 2014 תפסה מודיס את המקום ה-85 ב-100 הקמעונאים הגדולים ביותר ברוסיה ותפסה את המקום העשירי מבחינת הכנסות בדירוג רשתות האופנה. ההכנסות לשנת 2014 הסתכמו ב-13.2 מיליארד רובל, חלקה של מודיס במכירות הבגדים במוסקבה הסתכם ב-22.4%.
בשנת 2015 עזב סרגיי לומאקין את הפרויקט, בשל היעדר זמן פנוי, נתח קטן ברשת והרצון של בעלי המניות מיעוט להגדיל את חלקם בעסק.
בשנת 2012 השיק סרגיי לומאקין פרויקט חדש - חנויות בגדים זולות משפחתית בשם Fashion Family. השותפים של איש העסקים היו קמעונאית הבגדים הגרמנית Takko Fashion וקרן קואדרו קפיטל פרטנר. ההשקעה הראשונית בפרויקט הסתכמה ב-50 מיליון דולר.
בשנת 2015 צמחה רשת החנויות Fashion Family ל-60 חנויות, והמחזור הסתכם בכ-3.6 מיליארד רובל. עם זאת, עד 2017 הרשת לא הצליחה להגיע לסיפוק עצמי, מספר החנויות ירד מ-60 ל-10, לאחר מכן הוכרז כי הרשת תיסגר. סרגיי לומאקין עזב את הפרויקט שנה לפני סגירתו.
כדורגל
לומאקין הוא הבעלים של מועדון הכדורגל רודינה מוסקבה, מספק תמיכה לאקדמיה בה כמאתיים ספורטאים עוברים אימונים. קרן ליגת האלופים העתידיים מקצה מדי שנה 30–35 מיליון רובל לאקדמיה. לומאקין עצמו משחק כחלוץ בקבוצת הוותיקים של מועדון הכדורגל רודינה, שיחק כ-20 משחקים במדי הקבוצה.
משנת 2015 מחזיק במניות בקבוצת הכדורגל ריגה ובשנת 2020 ניהל מגעים לרכישה מידי ממשלת מחוז מוסקבה את מועדון הכדורגל חימקי, אך המגעים כשלו.
משפחתו
נשוי לנטליה לומאקינה. יש להם חמישה ילדים: סאבלי (נולד בשנת 1996), סמיון (נולד ב-1998), סטפן (נולד ב-2004), לוקה (נולד בשנת 2016) והבת ניקול (נולדה בשנת 2019).
ווסטרשייר
ווסטרשייר (באנגלית: Worcestershire) הוא מחוז טקסי והיסטורי הממוקם באזור מערב המידלנדס באנגליה. ייסוד המחוז קדם לכיבוש הנורמני של אנגליה בשנת 1066. הוא גובל בהרפורדשייר ממערב, שרופשייר מצפון-מערב, מעט בסטפורדשייר מצפון, וסט מידלנדס מצפון-מזרח, ווריקשייר ממזרח ובגלוסטרשייר מדרום.
המחוז מחולק לשש נפות: רדיץ', ווסטר, ברומסגרוב, וויקייבן, וויר פורסט ומלברן הילס.
1810 בארצות הברית
1810 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 34 שנה מיום היווסדה.
אדמונדו סירל
אדמונדו "מונדו" סירל (בספרדית: Edmundo "Mundo" Searle; 15 במרץ 1893 – 20 במאי 1982) היה קריקטוריסט צ'יליאני שהתמחה בקריקטורות מצוירות.
ביוגרפיה
סירל נולד בולפראיסו. אביו היה ממוצא בריטי. אדמונדו למד בבית הספר אנגלית סאן לואיס של לימחה. הוא החל את הקריירה שלו כקריקטוריסט בשנת 1909, ועבד במגזין "Sucesos" ובעיתון "La Unión de Valparaíso". כבר בתחילת הדרך הוא חתם על עבודתו כ"מונדו". הוא התחתן עם אספרנסה ארטזה, ונולד לו שני ילדים: אדמונדו ופרלה. בשנת 1917 הוא היגר לארצות הברית, שם עבד ב"ניו יורק הראלד", אך עד מהרה חזר לצ'ילה בשנת 1918.
בין השנים 1928–1931 עבר סירל עם משפחתו ללונדון, שם עבד ב"המתבונן", "סקיצה יומית" ,"חדשות לונדון מאויירות" וטאטלר. בהיותו חובב סוסים הוא נעשה חבר קרוב של אדוארד השמיני, אז הנסיך מויילס.
לאחר שובו לצ'ילה, התרכז בעיקר בציורי סוסים. הרטרוספקטיבה הראשונה של עבודתו התקיימה באוגוסט 1976, באולם המרכזי של האוניברסיטה הקתולית בצ'ילה. סירל נפטר בסנטיאגו בשנת 1982 בגיל 89.
פינחס (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
DF-17
דונגפנג-17 (בסינית: 东风-17; תרגום: 'רוח מזרחית-17'), הוא טיל בליסטי סיני לטווח בינוני מונע בדלק מוצק אשר מכיל את ראש הקרב ההיפר-קולי המתקדם DF-ZF. החימוש העל-קולי של ה-DF-17 נותן לסין יתרון משמעותי לעומת טילי היירוט הקיימים בשל מסלול הגלישה הבלתי צפוי שלו וכן מהירותו העצומה.
מערכת הנשק נחשפה במפגן הצבאי המסורתי ב-1 באוקטובר 2019.
אנטי-ארמניזם
אנטי-ארמניאניזם או אנטי-ארמניזם (באנגלית: Anti-Armenianism, Armenophobia וAnti-Armenian sentiment) מבטא ספקטרום רחב של רגשות שליליים, חוסר חיבה, פחד, שנאה, לעג ודעה קדומה כלפי הארמנים, ארמניה, והתרבות הארמנית. בעת המודרנית אנטי-ארמניאניזם בדרך כלל באה לידי ביטוי בהתנגדות לקיומה או לפעילותה של מדינת ארמניה, הכחשת רצח העם הארמני או אמונה בתאוריית קשר לפיה הארמנים פיברקו את ההיסטוריה למטרות רווח פוליטי דרך מניפולציה והשפעה על דעת הקהל.
טורקיה
למרות שהיה באפשרות הארמנים לשגשג תחת האימפריה העות'מאנית לרוב זכו ליחס של אזרחים סוג ב' וכזרים המנוכרים מהאימפריה המוסלמית. בעקבות המרידה הארמנית בשנת 1895 הורה עבדול חמיד השני על דיכויו דבר שהוביל לטבח חמידיאן בו נהרגו אלפי ארמנים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה האימפריה העות'מאנית הורתה על רצח של כמיליון עד מיליון וחצי ארמנים בתחומה. מאז הממשלה הטורקית מכחישה את הרצח, למרות הביקורת מצד האיגוד הבינלאומי לחוקרי ג'נוסייד על מדיניותו של רג'פ טאיפ ארדואן.
לפי סקר משנת 2011 כ-73.9% מהטורקים מחזיקים בדעות שליליות כלפי הארמנים. לפי MRG הארמנים בטורקיה כיום עדיין זוכים ליחס של אזרחים סוג ב'.
אזרבייג'ן
אנטי-ארמניאניזם קיימת ברמה המוסדית והחברתית באזרבייג'ן. כשהארמנים הם "הקבוצה הפגיעה ביותר באזרבייג'ן בתחום הגזענות והאפליה הגזעית." לאורך המאה ה-20, ארמנים והתושבים המוסלמים באזור הקווקז (אזרבייג'ן נחשב לחלק מהקווקזי או האזור הטטארי לפני 1918) היו מעורבים במספר רב של סכסוכים, הכוללים פוגרומים, מעשי טבח ומלחמות. שהעצימו את "חוסר האמון הדדי" בין שתי הקבוצות והובילו לעימותים לאורך המאה ה-20 ש"היו לגורמים משמעותיים בעיצוב התודעה העצמית הלאומית של שני העמים." [58] מ-1918-1920 הרג מאורגן של הארמנים התרחש באזרבייג'ן, כולל בערי באקו ושושה, המרכזים של חיי תרבות ארמנים בתקופת האימפריה הרוסית.
שנאת הארמנים הקיימת כיום באזרבייג'ן התעצבה בעיקר בשנים האחרונות של ברית המועצות לאחד בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית למחוז האוטונומי של נגורנו קרבאך שיושב בעיקרו על ידי ארמנים. בתגובה לבקשה זו לאומנים אזארים, ובמיוחד מפלגת החזית העממית ביצעו פוגרומים בארמנים שחיו באזורי סומקיית, קירובאבאד ובאקו. כתוצאה כ- 350,000 ארמנים נאלצו לעזוב את אזור מגוריהם בשני גלי אלימות ב-1988 וב-1990.
גאורגיה
בשנת 1989 נשיא גאורגיה, זוויאד גמסחורדיה אמר: "היום אנו עומדים מול בעיה רצינית הטטרים, הארמנים והאוסטים נעמדו על רגליהם. עלינו להגן על קאחתי - אדמתנו הקדומה מזרים. לקראת הבחירות לפרלמנט הגאורגי בשנת 2007 עלו הזהרות שונות מכלי התקשורת לסכנה שבבחירות נשיא או נציג ארמני.
פקיסטן
פקיסטן היא החברה היחידה באומות המאוחדות שטרם הכירה בקיומה של ארמניה, זאת מתוך שלילת החזקה הארמנית על אזור נגורנו קרבאך.
סוציוקרטיה
סוציוקרטיה (באנגלית: Sociocracy), הידועה גם בתור Sociocratic Circle-Organization Method ומחוץ לאירופה בתור Dynamic Self-Governance או Dynamic Governance, היא צורת התארגנות שמשתלבת בתוך מבנה ארגוני היררכי קיים, ומאפשרת לעובדי הארגון להשתתף בקבלת החלטות הקשורות למדיניות הארגון. מודל הסוציוקרטיה פותח בהשראת מתודת קבלת החלטות בקונצנזוס ובהשראת רעיונות מתורת הקיברנטיקה. המודל מגדיר עקרונות להתארגנות במעגלים בעלי קשרים הדדיים, כאשר כל מעגל מהווה יחידה עצמאית לקבלת החלטות, וכל חבר מעגל מקבל קול שווה. מודל הסוציוקרטיה שם את הדגש על שוויוניות, נטילת אחריות, שקיפות, וכן הערכה ומדידה.
המושג הוטבע במאה ה-19 על ידי אוגוסט קונט, שהתכוון להציע חלופה למשטר פוליטי, ובשנות ה-70 של המאה ה-20 קיבל את הגדרתו המודרנית כאשר חרארד אנדנבורג ניסח את ארבעת עקרונות הסוציוקרטיה. בשנות ה-2000 החל המודל לקבל הכרה רבה יותר מחוץ לאירופה, וכיום ניתן למצוא ארגונים המשתמשים במודל ובנגזרותיו השונות במגוון תעשיות ומדינות ברחבי העולם.
מודל הסוציוקרטיה מספק פתרון להתארגנות שכולל הן קבלת החלטות מבוזרת והן היררכיה. ההתארגנות במעגלים מתווספת למבנה ההיררכי של הארגון, כך שהמעגלים רק אחראים לקבלת החלטות מדיניות, בזמן שההתארגנות ההיררכית אחראית להוצאה לפועל של ההחלטות. תהליך ההתארגנות במעגלים מדרבן חשיבה יצירתית ומאיץ חדשנות. עם זאת, הטמעת המודל בארגון דורשת תכנון מוקפד ומחייבת חינוך לתפיסות חדשות.
ארבעת עקרונות הסוציוקרטיה המודרנית
עקרונות הסוציוקרטיה, כפי שנוסחו על ידי אבי הסוציוקרטיה המודרנית חרארד אנדנבורג (בהולנדית: Gerard Endenburg), פותחו מתוך שאיפה מפורשת לשיתוף העובדים בקביעת מדיניות הארגון. ההשראה לעקרונות הגיעה ממתודת קבלת החלטות בקונצנזוס ומעולם המתמטיקה היישומית. אנדנבורג התכוון לנסח עקרונות ליצירת מערכת ארגונית המבצעת ויסות-עצמי, זאת בהשראת רעיון המעגליות של הקיברנטיקה, שלפיו כל תהליך מעגלי אמור לזהות ולתקן גורמים המפריעים לשיווי משקל.
עיקרון 1: קבלת החלטות מדיניות מתנהלת לפי עיקרון ההסכמה
לפי עיקרון זה, החלטות של מדיניות בכל רמות הארגון מתקבלות כשיש הסכמה בין חברי מעגל. הסכמה מוגדרת כ"היעדר התנגדות מנומקת בעלת חשיבות מכרעת". לא כל העובדים נדרשים לתת את הסכמתם על כל החלטות המדיניות של הארגון, אלא רק אלה שאמורים להוציא לפועל את ההחלטה העומדת על הפרק. כפועל יוצא, החלטות המדיניות מבוזרות בכל רמות הארגון. הנימוקים להתנגדות צריכים להסביר מדוע ההצעה תפגע בתפקוד הקבוצה ותפריע לה להגשים את מטרותיה. באמצעות עיקרון ההסכמה, העובדים יכולים לקבל החלטות גם באשר לתהליכי קבלת ההחלטות עצמם, ולעיתים אף להאציל את הטיפול בסוגיה לגורם מקצועי אחר בארגון. ישנם ארגונים סוציוקרטיים שבהם הוחלט כי אם מעגל אינו מצליח להגיע להסכמה תוך שתי ישיבות מדיניות, עם הפסקה של 48 שעות בין שתי הישיבות, האחריות על קבלת ההחלטה עוברת למעגל שנמצא מעליו בהיררכיה. גישה זו מתבססת על ההנחה שמעגלים לא אוהבים התערבות של סמכות עליונה, ולכן ישאפו להגיע למצב של הסכמה בכוחות עצמם. יש המקבילים בין המונח הסכמה לבין המונח "הסכמה מדעת" (באנגלית: Informed Consent) הלקוח מהתחום הרפואי, על מנת להדגיש שמדובר בהסכמה כנה ומכוונת, שנובעת מרצון חופשי ומבוססת על מידע. עיקרון זה מעיד על החשיבות המכרעת שמודל הסוציוקרטיה מייחס להעלאת נימוקים לגבי ההחלטה שעומדת במרכז הדיון. במודל הסוציוקרטיה, הסכמה מידית לא בהכרח נחשבת לתגובה האופטימלית, מאחר שלעיתים, דיון פתוח בהתנגדויות השונות ויישובן, משפרים את טיב ההחלטה שמתקבלת בסופו של דבר.
ההבדל בין החלטות מדיניות להחלטות תפעוליות
לפי מודל הסוציוקרטיה, רק החלטות מדיניות דורשות הסכמה מלאה מצד האנשים שהתבקשו להטמיע אותן. הזכות לקבל החלטות בנושאי מדיניות היא הכרחית עבור התארגנות-עצמית וניהול-עצמי של קבוצה. החלטות מדיניות מצהירות על מטרות הארגון ומספקות הכוונה לקבלת החלטות תפעוליות ויום-יומיות התומכות במטרות אלו. בניגוד להחלטות מדיניות, החלטות תפעוליות מתקבלות על ידי המנהיג של היחידה התפעולית, אך גם לישיבות תפעוליות יש פרוצדורות מפורטות המגדירות את מהלך הישיבה. ישיבה תפעולית נפתחת בסבב של עדכון מצב על ידי כל משתתף במעגל, וממשיכה בהעלאת נתונים הרלוונטיים למעקב אחר התקדמות של פרויקטים ופעילויות מתמשכות אחרות.
עיקרון 2: התארגנות במעגלים
כל חבר בארגון משתייך למעגל אחד לפחות, כאשר מעגל מוגדר בתור יחידה של אנשים בעלי מטרה משותפת אשר מקבלת החלטות מדיניות לפי עיקרון ההסכמה. כל מעגל אחראי לשלוש פעילויות שונות: הובלה, תפעול, מדידה. על המעגל לתחזק בסיס ידע רלוונטי המסייע ללמידה ולהתפתחות המעגל. ההחלטות שמתקבלות בתוך כל מעגל נוגעות לנושאים שרלוונטיים למטרת המעגל בלבד, ולכל מעגל יש מנהיג תפעולי שאחראי על יישום החלטות המדיניות המתקבלות באותו מעגל. קבלת החלטות לפי עיקרון ההסכמה מתבצעת בישיבות מיוחדות, שלעיתים נקראות "ישיבות שולחן-עגול". ישיבות אלו מתנהלות במתודה של "סבבים" וכוללת ארבעה חלקים שבהם כל חבר מעגל מקבל זכות שווה לדיבור: סבב של פתיחה כדי לאפשר הזדמנות לשינוי האג'נדה היומית; סבב של נושאים מנהליים כמו מתן הסכמה על ההחלטות שנקבעו בישיבה הקודמת וקביעת מועד לישיבה הבאה; סבב ההסכמה מתרכז בדיון וקבלת החלטות לגבי ההצעות שבאג'נדה היומית; וסבב הסגירה נועד לביצוע הערכה של יעילות הישיבה ואפקטיביות המעגל במימוש יעדיו.
עיקרון 3: קישור כפול בין מעגלים
בארגון הגדול מכדי שכל חבריו יהיו שותפים במעגל קבלת החלטות מדיניות יחיד, יש ליצור היררכיה של מעגלים המקושרים זה לזה באופן אנכי. בדומה למודל ה-Linking Pin של לייקרט, המנהיג של כל מעגל משתייך גם לפונקציית התפעול של המעגל שמעליו בהיררכיה. כלומר, המנהיג משתייך לשני המעגלים, ונבחר בידי המעגל העליון לפי עיקרון ההסכמה. גורם מקשר נוסף בין מעגלים, שאינו קיים במודל של לייקרט, הוא נציג שנבחר בידי המעגל התחתון לפי עיקרון ההסכמה, משתתף בישיבות המעגל העליון ומייצג בהן את פונקציות ההובלה, התפעול והמדידה של המעגל התחתון. כלומר, נציג זה מספק משוב לפונקציית המדידה של המעגל העליון, ושני הנציגים יחד מייצרים תהליך מעגלי גם בין שני המעגלים עצמם.
עיקרון 4: מינויים מתבצעים לפי עיקרון ההסכמה ולאחר דיון פתוח
כל מעגל מקצה לחבריו משימות ותפקידים שנגזרים ממטרת המעגל המשותפת, לפי עיקרון ההסכמה ולאחר דיון פתוח. מכיוון שעיקרון זה נגזר מעיקרון ההסכמה, אנדנבורג לא כלל אותו תחילה באפיון מודל הסוציוקרטיה. בעקבות דיונים שערך על העקרונות במסגרת חברת האלקטרוניקה שניהל, הבין אנדנבורג שמינויים של בעלי תפקיד לא נתפסים בהכרח בתור החלטות מדיניות, ולכן הוסיף עיקרון זה על מנת שיהיה מפורש. בארצות הברית ממשיכים לעיתים להתייחס לשלושת העקרונות הראשונים בלבד, תוך הבהרה שמינויים אמורים להתקבל לפי עיקרון ההסכמה מכיוון שהם נחשבים להחלטות מדיניות.
ערכים מרכזיים עליהם מושתת השיטה
הסוציוקרטיה הקלאסית מגדירה 3 ערכים מרכזיים: ערכים ועקרונות נוספים
שלבי הטמעה ראשונית של המודל בתוך ארגון
הטמעת מודל הסוציוקרטיה מסתכמת בעיקר בהכשרה להבנת המשמעות מאחורי ארבעת עקרונות הסוציוקרטיה ואופן היישום שלהם. בשלב הראשון, ההנהלה הבכירה מתחייבת לנסות לעבוד במודל הסוציוקרטיה במשך זמן נתון שנקבע מראש, לבצע הערכה של ההתנסות הראשונה, ולתכנן צעדים להמשך ההטמעה על בסיס הערכה זו. בשלב השני, מייצרים מעגל ראשון המורכב בעיקר ממספר חברי הנהלה בכירים, שלומדים את עקרונות ופרקטיקות הסוציוקרטיה, ומובילים את ההטמעה הראשונית של המודל בארגון. בשלב השלישי יוטמעו מתודות שמארגנות את תהליכי העבודה על בסיס דינמי ומגדירות פעולות הערכה ומדידה, שמאפשרות לארגון לבסוף לקבל תו תקן ממשפחת ISO 9000 של ניהול איכותי. בשלב הסופי, מעגל ההנהלה (באנגלית: Board Circle) קובע נוסחאות שונות לחישוב תשלומים ומשכורות עבור משקיעים ועובדי החברה באופן יחסי לתרומתם לחברה, ועל בסיס הביצועים הכספיים של מחלקה מסוימת ושל החברה בכללותה.
שילוב בין היררכיה להתארגנות-עצמית
ההתארגנות המעגלית של הסוציוקרטיה אינה מחליפה את המבנה ההיררכי של הארגון, אלא מתווספת אליו: המעגלים אחראים לקבלת החלטות מדיניות, ואילו ההתארגנות ההיררכית המקורית אחראית להוצאה לפועל של ההחלטות וטיפול בנושאים מנהליים אחרים. המעגלים פועלים בצורת התארגנות-עצמית, המתבססת על מוכוונות-עצמית, כלומר על היכולת של הפרט לפעול בהתאם לחירותו האישית ועל יכולתם של פרטים לפעול כקבוצה מתוך בחירה חופשית. מוכוונות-עצמית היא חיונית עבור קבוצות קטנות של אנשים המתמודדים עם מצבים של אי-ודאות ושינויים תדירים, בעוד שהתארגנות המבוססת על סמכות והיררכיה עשויה להיות מועילה יותר בקבוצות גדולות של אנשים המתמודדים עם מצבים צפויים ויציבים. בנוסף, שלל מחקרים אמפיריים מראים שמוכוונות-עצמית מייצרת מוטיבציה בעוד ששלילה של מוכוונות-עצמית מובילה לחוסר ביטחון וירידה במוטיבציה וברווחה האישית. לכן, המבנה הסוציוקרטי, המאפשר החלפה מהירה ויעילה בין התארגנות-עצמית (מעגלים) לבין התארגנות היררכית, מסייע לארגון ליהנות מהיתרונות של שתי צורות התארגנות אלו.
למידה ארגונית
עיקרון הקישור הכפול של מודל הסוציוקרטיה מספק מנגנון שמאפשר שילוב למידה צוותית בתוך מבנה ארגוני היררכי. ניתן להגדיר היררכיה כמערכת למידה המתאפיינת בקשרים אנכיים המוגדרים באופן רשמי בארגון, ואילו צוותים הם מערכת למידה המתאפיינת בקשרים אופקיים שאינם מוגדרים באופן רשמי. ישנה הנחה שהקשרים האופקיים בתוך הצוות מעודדים תהליכי למידה יותר מאשר הקשרים האנכיים המוגדרים בהיררכיה. הנחה נוספת היא שמבנה היררכי הוא מכשול המקשה על חברות להפוך לארגונים לומדים. עם זאת, הקשרים האנכיים שמגדירים את תהליך העברת המידע בהיררכיה, מסייעים לשימור ידע בתוך הצוות, ללא תלות בחברי הצוות עצמם. מבנים היררכיים הם עדיין חלק בלתי נפרד מארגונים מודרניים, ובייחוד ארגונים גדולים, וההתארגנות המעגלית של הסוציוקרטיה מאפשרת לקדם למידה ארגונית גם במסגרת ארגונים מסוג זה.
יתרונות וחסרונות
במאמרם של ג'ון באק וחרארד אנדנבורג, Creative Forces of Self-Organizing, מתוארים מספר יתרונות וחסרונות למודל הסוציוקרטי. היתרונות נובעים מכך שתהליך ההתארגנות-העצמית מדרבן חשיבה יצירתית ומאיץ חדשנות במבנים ארגוניים ובדפוסי עבודה: מודל הסוציוקרטיה משפר יצירתיות ופתרון בעיות בארגון, מיטיב עם כל קבוצות העניין (משקיעים, הנהלה ועובדים), מאיץ הסתגלות לשינויים, ממצה את הפוטנציאל של כל חברי הארגון, מעלה את רמת השירותים והמוצרים של הארגון, מגביר את מחויבותם של העובדים לארגון ואת מידת ההזדהות שלהם עמו, מצמצם את מספר הישיבות ומשפר את יעילותן, מפחית את מספר ימי המחלה שעובדים לוקחים, מעלה מודעות כלפי עלויות, מפחית את הסיכוי לשחיקה של העובדים, ומעודד משמעת עצמית ויוזמה. החסרונות שמעלים באק ואנדנבורג הם: מודל הסוציוקרטיה דורש תכנון והטמעה מוקפדים, מחייב להכשיר את העובדים בתפיסות חדשות, עלול לעורר רגשות מורכבים במהלך ההטמעה הראשונית, ועלול להקשות על אנשים שאינם רגילים ללקיחת האחריות הכרוכה בקבלת החלטות קשות.
התרחבות לארצות הברית
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, הסוציולוג לסטר פרנק וורד היה תומך נלהב של סוציוקרטיה בארצות הברית. וורד הציע מודל שבו גוף של מדענים חברתיים מייעץ לממשלה, בניגוד להצעתו של קונט שבה הגוף המדעי הוא הממשלה.
יישום ראשון בארגון
בשנת 1926, קיז בק ואשתו בטי קאדבורי, אנשי חינוך הולנדיים, הקימו את הארגון הסוציוקרטי הראשון מאחר שילדיהם הזדקקו למסגרת לימודית. בית הספר הוקם בהשראת העקרונות השוויוניים של קהילת הקווייקרים, כאשר החלטות התקבלו לפי קונצנזוס מלא. בית הספר עדיין קיים וממשיך לפעול על פי אותם עקרונות.
סוציוקרטיה מודרנית: פיתוח 4 העקרונות על ידי אנדנבורג
בשנות ה-70 המוקדמות החל גרארד אנדנבורג לפתח את עקרונות ההתארגנות המעגלית של הסוציוקרטיה (באנגלית: Sociocratic Circle-Organization Method), במסגרת ניהול חברת אלקטרוניקה שירש מהוריו. מספר שנים לפני כן, החברה נתקלה בבעיות עם הקמת ועד עובדים, גוף שנדרש לפי חוק חדש שיצא באותו הזמן בהולנד. ועד העובדים לא הצליח לתמוך בעובדים ואף יצר עימותים בין העובדים להנהלה, ולכן אנדנבורג חיפש פתרונות חלופיים לשיתוף העובדים במקום פעילות הוועד. מאחר שלא מצא תשובות בגוף הידע של המדעים החברתיים, אנדנבורג פיתח את ארבעת העקרונות בהשראת קבלת החלטות בקונצנזוס שלמד בצעירותו בבית הספר של קיז בק, ובהשראת רעיונות מתחום הקיברנטיקה שלמד כמהנדס. לאחר הניסוח הראשוני של מודל הסוציוקרטיה, ובמשך שני העשורים שלאחר מכן, החל לערוך ניסויים בתוך חברת האלקטרוניקה שלו על מנת לבחון את העקרונות שניסח ולהכניס שיפורים בהתאם לצורך.
פרסום הספר We the People
במהלך שנות ה-90 ועד תחילת שנות ה-2000 היו רק מעטים מחוץ להולנד שנתקלו במודל הסוציוקרטיה. לאחר פרסום הספר We the People: Consenting to a Deeper Democracy על ידי שרון ויליינס וג'ון באק, המונח נהיה נגיש לדוברי האנגלית ברחבי העולם. בנוסף, בעקבות המחשבה שדוברי אנגלית יתקשו עם המונח סוציוקרטיה, ויליינס טבעה את המונח Dynamic Self-Governance, שהפך בהמשך ל-Dynamic Governance, ועדיין מופיע כך בכתבים רבים על הנושא באנגלית.
סוציוקרטיה 3.0
ב-2014 ג'יימס פריסט וברנהרד בוקלברינק ייסדו את התנועה והמודל של סוציוקרטיה 3.0 (בקצרה: S3). מדובר בתנועה שיתופית, המורכבת מיועצים ומאמנים המתמחים בעקרונות הסוציוקרטיה, שעדכנה את עקרונות הסוציוקרטיה למאה ה-21 ושילבה חשיבה רזה וזמישה (באנגלית: Agile Management). התנועה מנגישה באופן חינמי תבניות לעבודה עם עקרונות S3 המחודשים במצבים ארגוניים שונים, כמו סנכרון יעדים, תיאום תהליכי עבודה, ניהול ישבות אפקטיבי וכדומה.
ארגונים שמיישמים סוציוקרטיה
ניתן למצוא כיום ארגונים ברחבי העולם ובמגוון תחומים שמיישמים את מודל הסוציוקרטיה במלואו או בגרסאות שונות. לדוגמה, ניתן למצוא ארגונים סוציוקרטיים בתחום החינוך, החל בבית ספר יסודי אלטרנטיבי בארצות הברית הנקרא Rainbow Community, וכלה במוסדות להשכלה גבוהה כדוגמת החוג למדיה באוניברסיטת וודברי. כמו כן, ניתן למצוא ארגונים סוציוקרטיים בתחום הפעילות האזרחית, כדוגמת בית האבות Living Well, וכן בתחום העסקי, כמו למשל חברת ייצור פלסטיק האמריקאית Creative Urethanes. בישראל פועל המכון הדמוקרטי בשיטה זו ואף מלמד ארגונים אחרים, ובעיקר רשויות מקומיות ומערכות חינוך, כיצד ליישם את השיטה ומלווה אותם בתהליכים השונים.
השוואה עם הולוקרטיה
בשנת 2007, בריאן רוברטסון פיתח את מודל ההולוקרטיה על בסיס ארבעת עקרונות הסוציוקרטיה. מטרתו של רוברטסון הייתה מציאת מבנה חלופי למבנה היררכי שאינו מאפשר שיתוף של עובדים בקבלת החלטות, ואינו גמיש דיו להסתגל לשינויים. ההבדל המרכזי בין סוציוקרטיה להולוקרטיה הוא שהמודל הסוציוקרטי שם את הדגש על טובת הפרט ואילו ההולוקרטיה שמה את הדגש על טובת הארגון. לדוגמה, מטרת עקרונות הסוציוקרטיה היא להבטיח שוויון בין המשתתפים בתוך מסגרת עבודה ברורה, בעוד שמטרת עקרונות ההולוקרטיה היא יצירת בהירות, ולמעשה אינם מתייחסים מפורשות לערך השוויוניות.
ביקורת
בכתבת ביקורת שפורסמה במגזין Communities בשנת 2014, נכתב שמודל הסוציוקרטיה לא נותן מענה להתמודדות עם רגשות שעשויים לעלות בישיבות המעגליות. עוד בהקשר הרגשי, הועברה ביקורת על תהליך המינויים, הכולל דיון פתוח בפני המועמד; אמנם השאיפה לדיון פתוח ראויה להערכה, אך היא מציבה אתגרים לא פשוטים הן בפני המועמד, הנדרש לקבל ביקורת ישירה, והן בפני חברי המעגל, הנדרשים להביע ביקורת, שעלולה להיות קשה מאוד, באופן בונה. לאור זאת, כותב המאמר מפקפק ביכולתו של התהליך לעודד באמת ובתמים חשיפה כנה של הסתייגויות לגבי המועמד ולאפשר לחברי המעגל לעכל באופן מלא את הנימוקים שהועלו בדיון. ביקורת נוספת שעולה בכתבה היא שמודל הסוציוקרטיה מספק פתרון מבני לבעיות של קבוצות שמעוניינות לפעול באופן שיתופי, אך אינו מתייחס לכך שהתרבות השיתופית מאלצת אנשים להגיב בסקרנות לדעות הסותרות את דעותיהם, במקום להיאבק בהן. בנוסף, הכתבה מעלה ספקות באשר ליישום הטכני של המודל: ראשית, עיקרון הקישור הכפול עלול להכביד על ארגונים שתלויים במידה רבה במתנדבים, מאחר שעלול להיווצר מצב שבו אין מספיק אנשים לאייש את כל התפקידים. שנית, סבבים אינם תמיד הפורמט הטוב ביותר לניהול ישיבה אלא רק אפשרות אחת מתוך רבות.
אסטרבייץ
אַסְטְרַבְיֶיץ (בבלארוסית: Астравец, נהגה: ; בפולנית: Ostrowiec Oszmiański, אוסטרובְיֶיץ אושמיאנסקי; ברוסית: Островец, נהגה: אוסטרובֶץ; בליטאית: Astravas, נהגה: אסטרַבַס) היא עיר במחוז גרודנו בבלארוס, והמרכז המנהלי של מחוז-משנה אסטרבייץ.
במקום התקיימה עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית קטנה שראשיתה בשלהי המאה ה-19. בימי שואת יהודי אירופה שימשה העיר שהייתה תחת הכיבוש הנאצי לעיר-נפה, כמרכז לאיסוף היהודים מעיירות הסביבה, חלקם נורו למוות מיד עם הגיעם ביער הסמוך לאוסטרובייץ, וחלקם רוכזו בגטו שהוקם בעיר ושהפך במהלך המלחמה למחנה עבודה. בסוף 1943 חוסל הגטו ויושביו נרצחו בכפר שומסק הסמוך.
גאוגרפיה
העיר יושבת בשפך תת-היובלים קובלקה וקייגנה  אל נהר הלושה  יובל הניימן. מיקומה הגאוגרפי העניק לה את שמה הנגזר מהמילה הרוסית "אוסטרוב" שמשמעותה אי.
היסטוריה
במסגרת חלוקת פולין השלישית, היה פלך וילנה ואוסטרובייץ בתוכו לחלק מן האימפריה הרוסית. הרוסים עמלו לשוות למקום אופי רוסי ואף בנו בעיר כנסייה פרבוסלבית.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה אוסטרובייץ בידי הגרמנים שהחזיקו בה עד סוף 1918, וב-1922 נכללה בתחומי פולין העצמאית. בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה השתייכה העיר מנהלית לנפת וילנה-טרוקי.
ב-1939 פלשו הסובייטים למזרח פולין וכבשו בין היתר את אוסטרובייץ. ימים אחדים לאחר תחילת מבצע ברברוסה נפלה העיר לידי צבא גרמניה הנאצית. לאחר הכיבוש המחודש של האזור בידי הצבא האדום, חזרה אוסטרובייץ וסופחה עם שאר האזור לתחומי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. ב-1958 קיבלה אסטרבייץ מעמד עיר.
יהודי אוסטרובייץ
רק בעשורים האחרונים של המאה ה-19 התיישבו יהודים אחדים באוסטרובייץ. האיסור הרשמי על התיישבות יהודים בעיר בוטל רק ב-1903, ומאז התפתחה בה קהילה יהודית קטנה בקצב מהיר. ב-1913 כבר היו בה מאה יהודים, ומוסדות דת וחינוך הוקמו בזה אחר זה.
תחת הכיבוש הנאצי שימשה אוסטרובייץ עיר-נפה, בשל תחנת הרכבת שבה. היער הסמוך לעיר שימש את הנאצים להוצאות להורג המוניות של יהודים מרחבי הסביבה. בעיר עצמה הוקם לקראת סוף 1941 גטו שבו נכלאו יהודי המקום עם פליטים רבים, זמן קצר אחר כך "חוסל" הגטו ורוב ככל תושביו נרצחו. במהלך אקציית החיסול של הגטו, בודדו הנאצים מתוך האוכלוסייה את בעלי המלאכה, אותם החזירו לאחר הרצח ההמוני לשטח הגטו שצומצם והיה למחנה עבודה. מחנה זה כלל את ניצולי הגטאות בוורניאני, קיימיילישקי, שחוסלו אף הם, ופליטים ממקומות נוספים. ב-7 באפריל 1943 הוציאו הנאצים להורג את כל יושבי המחנה, בכפר הסמוך שומסק. רק אחדים, שתוכנית החיסול גונבה לאוזניהם ימים אחדים קודם לכן, נמלטו ליערות וחלקם שרדו.
הנופלים בשירות החוץ
הנופלים בשירות החוץ הם מי שנהרגו או נרצחו בעת מילוי תפקידם בשירות החוץ הישראלי. ביניהם כלולים גם מי שנהרגו בפיגועי טרור או על ידי מרצחים, או בהקשר ביטחוני אחר במהלך שירותם. שמותיהם חקוקים על קיר הזיכרון לנופלים בשירות החוץ, הנמצא ברחבת הטקסים במשרד החוץ בירושלים.
לאורך השנים, וביתר שאת מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, החלו הדיפלומטים הישראלים להיות חשופים לאיומים גוברים והולכים על חייהם. ארגוני טרור שונים -שזכו לעיתים לתמיכה וסיוע מצד מדינות עוינות לישראל - שמו לעצמם מטרה לפגוע בנציגים הישראלים ברחבי העולם, המסמלים את הריבונות הישראלית ואת הלגיטימציה הבינ"ל שלה. פיגועים שבוצעו כנגד נציגויות ישראליות ברחבי העולם וכן התנקשויות ומעשי רצח שונים, גבו משירות החוץ קורבנות בנפש.
הנופלים בשירות החוץ נקברים בבתי הקברות הצבאיים, ובני משפחותיהם זכאים לאותן זכויות של אלמנות צה"ל, יתומי צה"ל והורים שכולים לחיילי צה"ל.
טקס הזיכרון לנופלים בשירות החוץ
טקס הזיכרון לנופלים בשירות החוץ מתקיים בכל שנה בערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל במשרד החוץ בירושלים. הטקס מתקיים במעמד שר החוץ, משפחות הנופלים, עובדי משרד החוץ ונציגי הסגל הדיפלומטי המוצבים בישראל.
רשימת הנופלים
שישה עשר מאנשי שירות החוץ הישראלי נפלו מאז קום המדינה:
רודזיה הצפונית
רודזיה הצפונית (באנגלית: Northern Rhodesia) הייתה פרוטקטורט בריטי בצפונה של רודזיה, המצויה בדרומה של יבשת אפריקה. רודזיה הצפונית שכנה בתחומי זמביה של ימינו. היא הוקמה על בסיס שטחי הזיכיון של חברת דרום אפריקה הבריטית במקום בשנת 1924, והתקיימה עד לאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. במשך עשור, בין השנים 1953 ו-1963, היא הייתה חלק מהפדרציה של רודזיה וניאסלנד. בשנת 1964 הגיע קיום הפרוטקטורט לקיצו, עת הוקמה על חורבותיו הרפובליקה של זמביה. עד שנת 1935 עיר הבירה של רודזיה הצפונית הייתה העיר ליווינגסטון שלגדת מפלי ויקטוריה, ולאחר מכן העיר לוסקה שבמרכז הארץ.
השם "רודזיה" נגזר משמו של ססיל ג'ון רודס, הקפיטליסט הבריטי ובונה האימפריה שהיה דמות מנחה בהתפשטות הכבישה הבריטית מצפון לנהר הלימפופו לדרום מרכז אפריקה.
המונח הגאוגרפי, בניגוד לפוליטי, "רודזיה" התייחס לאזור הכולל בדרך כלל את האזורים שהם היום זמביה, מלאווי וזימבבואה. משנת 1964, הוא התייחס רק לדרום רודזיה לשעבר.
היסטוריה
ססיל רודס קידם את ההשפעה הבריטית באזור בו שלט על ידי השגת זכויות מינרלים (זכויות לניצול שטח עבור המחצבים שהוא כולל) מראשי השבטים המקומיים במסגרת הסכמים מפוקפקים (עקב הסכמתם בעל פה).
לאחר שהרוויח הון עצום בכרייה בדרום אפריקה, שאיפתו הבאה הייתה להרחיב את האימפריה הבריטית צפונה עד לקהיר, אם כי דבר זה היה הרבה מעבר למשאבים של כל חברה מסחרית להשיג.
המוקד העיקרי של רודס היה דרומית לזמבזי, במשונלנד ובאזורי החוף שממזרח לו. כשהעושר הצפוי של משונלנד לא התממש, נותר מעט כסף לפיתוח משמעותי באזור שמצפון לזמבזי, שאותו רצה רודס.
פיגוע הירי בצ'ארלסטון (2015)
פיגוע הירי בכנסייה האפריקנית מתודיסטית אפיסקופלית עמנואל בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, ארצות הברית התרחש ב-17 ביוני 2015 בשעות הערב, במהלך שיעור תנ"ך. בפיגוע נהרגו תשעה בני אדם, ובהם הכומר הראשי בכנסייה. הרוצח זוהה על ידי הרשויות כדילן סטורם רוף (Dylann Storm Roof), ונתפס יום לאחר האירוע בשלבי, קרוליינה הצפונית. בינואר 2017 נגזר על רוף עונש מוות בגין פשע שנאה הכולל רצח.
רודזיה הצפונית
היסטוריה
בשנת 1895 נערכו חיפושים על ידי נציג של חברת דרום אפריקה הבריטית, פרדריק ראסל ברנהאם, שהוביל ופיקח על משלחת מסיבית אשר חיפשה בשטחים הצפוניים. משלחת זו קבעה לראשונה עבור תושבי המערב כי קיימים מרבצי נחושת גדולים במרכז אפריקה. לאורך נהר "קאפווה" שבצפון רודזיה דאז, ראה ברנהאם קווי דמיון רבים למרבצי נחושת שעבד בהם בארצות הברית, והוא נתקל בילידי המקום אשר לבשו צמידי נחושת. מאוחר יותר, חברת דרום אפריקה הבריטית בנתה עיירות לאורך הנהר ומסילת רכבת כדי להעביר את הנחושת דרך מוזמביק.
פיגוע הירי בצ'ארלסטון (2015)
האירוע
בעת שיעור תנ"ך שנערך בכנסייה האפריקנית המתודיסטית-אפיסקופלית "עמנואל" במרכז העיר צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, נפתחה אש לעבר הלומדים, ותשעה בני אדם נהרגו. מיד לאחר המעשה נמסר כי המשטרה המקומית מחפשת אחרי גבר לבן, שחשוד כמי שביצע את הרצח. עדת ראייה מסרה למשטרה כי הרוצח אמר לה שהוא משאיר אותה בחיים, כדי שתוכל לספר את אשר התרחש.
בין ההרוגים בתקרית, היה הכומר הראשי של הכנסייה, קלמנטה פינקני, חבר המפלגה הדמוקרטית ששימש כחבר הסנאט של קרוליינה הדרומית מטעם המחוז ה-45 של המדינה במשך 15 שנים (2000–2015), ובעברו היה חבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית.
רודזיה הצפונית
היסטוריה
BSAC דרשה בעלות על זכויות מינרלים על כל צפון רודזיה תחת זיכיונות שניתנו בין השנים 1890–1910 על ידי לווניקה (שהיה מלך בארוצלנד דאז), המכסים אזורים מוגדרים של צפון-מערב רודזיה. האזורים נוהלו על ידי ג'וזף תומסון ואלפרד שארפ בשנים 1890 ו-1891 עם צ'יפים מקומיים באזורים שנויים במחלוקות השייכים לצפון-מזרח רודזיה. דרישה זו התקבלה על ידי ממשלת בריטניה.
לאחר סיום האמנה, BSAC הצטרפה לקבוצה של תשע חברות דרום אפריקאיות ובריטיות שמימנו את הפיתוח של מכרות באזור, כדי למנוע מהם ליפול לשליטת ארצות הברית. עם זאת, דאגתה העיקרית הייתה קבלת תמלוגים.
המצב הקולוניאלי בצפון רודזיה
המושבה הוקמה בפועל בשנת 1911 כשהחברה הבריטית הדרום-אפריקאית BSCA החליטה לאחד את מושבותיה "צפון-מערב רודזיה" ו"צפון-מזרח רודזיה" למושבה אחת שקיבלה מעמד של פרוטקטורט בחסות החברה, בניגוד להסכמים קודמים. היא נוהלה בתחילה על ידי ה- BSAC, שהייתה חברה פרטית קולוניאלית, אשר פעלה בחסות האימפריה הבריטית בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. מטרת החברה הייתה לנצל את עושרם של חבלי הארץ הריקים משלטון ממשי אשר השתרעו במרכז אפריקה הדרומית, (חבלי הארץ אשר היום מכונים רודזיה).
משמעותיים ככל שיהיו, לא ניתן היה לנצל את מרבצי הנחושת הללו באופן מסחרי עד שבניית מסילת הרכבת הדרומית של רודזיה לא תסתיים. בניית מסילת הרכבת התפרשה על פני נהר זמבזי (נהר בדרום-מזרח אפריקה, הוא הנהר הרביעי באורכו ביבשת) והמשיכה צפונה, כדי להגיע לגבול קונגו הבלגית. הבנייה הסתיימה בשנת 1909. עד סוף בניית מסילת הרכבת החלה כרייה בקטנגה, אשר שם היו עפרות תחמוצת נחושת רבות על פני השטח. בצפון רודזיה, עפרות פני השטח היו באיכות ירודה יותר, ונחושת עובדה רק לסירוגין עד שבשנת 1924 התגלו עפרות נחושת גופרתית עשירות כ-100 רגל מתחת לפני השטח. לפני 1924, לא היה ניצול משמעותי של המשאבים המינרלים של צפון רודזיה: היה גידול בקר בבארוצלנד, אבל אזור צפון רודזיה משך מעט התיישבות לבנה, זאת בניגוד לדרום רודזיה, שבה ההתיישבות הלבנה הייתה גדולה יותר.
בשונה מדרום רודזיה, שראתה מבול של בעלי הון שביקשו להקים מכרות עצמאיים, מדיניות הכרייה של צפון רודזיה הייתה להסכים על עסקאות בקנה מידה גדול עם חברות כרייה מסחריות גדולות.
בשנת 1924 הוקם משרד המושל של צפון רודזיה והוקמו מועצות מבצעות ומחוקקות.
משנת 1924 היא נוהלה על ידי ממשלת בריטניה כמדינת חסות, בתנאים דומים לאלו של מדינות חסות אחרות בניהול בריטי, וההוראות המיוחדות שהתקיימו בעת ניהול רודזיה על ידי BSAC בוטלו.
בשנת 1927 העניק מזכיר המושבות השמרני, ליאו אמרי, למתנחלי דרום רודזיה את הרושם שהוא תומך בתביעתם לרכוש את החלקים היצרניים יותר של צפון רודזיה.
בתום מלחמת העולם הראשונה, אוכלוסיית האירופים שבצפון רודזיה הייתה זעירה, כ-3,000 נפשות לעומת פי עשרה בדרום רודזיה, אך היא גדלה במהירות לאחר גילוי חגורת הנחושת בשנות ה-20.
ה-BSAC הפעילה שליטה מנהלית וחקיקתית מלאה על השטח עד לשנת 1923 כאשר היא ויתרה על בנייניה, נכסיה וכל קרקעותיה וזכויות מונופוליסטיות אחרות, מלבד זכויות מינרלים, בתמורה לתשלום מזומן מהממשלה הבריטית.
בשנת 1927 מינתה ממשלת בריטניה את ועדת הילטון הצעירה על האיחוד האפשרי של השטחים הבריטיים במזרח ובמרכז אפריקה. רוב הוועדה חשב שצפון רודזיה וניאסלנד צריכים להדק את קשריהם עם מזרח אפריקה, אך דו"ח המיעוט העדיף קישור בין שני הטריטוריות הללו עם דרום רודזיה בעקבות סיבות כלכליות.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה, יחידות צבאיות של צפון רודזיה לחמו לצד בריטניה. כוחות צפון רודזיה היו מעורבים במערכה במזרח אפריקה, בבורמה ובקרב על מדגסקר. מאוחר יותר במלחמה, משרד האספקה ​​של ממשלת בריטניה קבע הסכם עם מכרות הנחושת של צפון רודזיה וקנדה, שיספקו את כל הנחושת הדרושה לבריטניה תמורת מחירים קבועים. הסכם זה גרם לכך שלא תהיה תחרות חופשית ולכן הוריד את המחירים.
הפדרציה של רודזיה וניאסלנד
כבר ב-1915, BSAC הציעה למזג את דרום רודזיה וצפון רודזיה, אך הדבר נדחה על ידי בית המחוקקים של דרום רודזיה ב-1917, מכיוון שהיה עשוי למנוע מדרום רודזיה לקבל שלטון עצמי. אפשרות זו נדחתה שוב ב-1921, מאותה סיבה. לאחר שציבור הבוחרים של דרום רודזיה הצביע בעד הגדרה עצמית ב-1922, התנגדות זו פסקה.
עוד לפני פרסום דו"ח הוועדה, התקיימו דיונים בין מתיישבי צפון רודזיה לממשלת דרום רודזיה על תנאי האיחוד הכולל של כל רודזיה כמושבה אחת. מתיישבי צפון רודזיה היו מוכנים להצטרף לדרום רודזיה רק כאופציה האחרונה, במקרה זה - רק ​​אם לא הייתה דרך אחרת להשיג שלטון מיעוט. כאשר תעשיית הכרייה של צפון רודזיה סבלה ממיתון משמעותי בשנות ה-30, נציגיה דחפו למיזוג בינואר 1936, אך ממשלת בריטניה התנגדה לכך שמדיניות דרום רודזיה של שמירת עבודה והפרדה תהיה מיושמת גם בצפון.
המושבה משכה יחסית מעט מתיישבים אירופים, אולם אחרי שהם קיבלו ייצוג פוליטי, התפתחה בקרבם תנועה למען השכנת שלטון המיעוט הלבן, או במסגרת יחידה נפרדת או תוך כדי איחוד עם רודזיה הדרומית ואולי גם עם ניאסלנד.
תרבות
השפה הרשמית של צפון רודזיה הייתה אנגלית אך גם השפות במבה, ניאנג'ה, טונגה ולוזי היו נפוצות מאוד.
ממשלת בריטניה הנפיקה בולי דואר רשמיים עבור צפון רודזיה בין השנים 1925 עד 1963.
אולימפיאדת 1964
זמביה הפכה למדינה הראשונה אי פעם ששינתה את שמה ודגלה בין טקס הפתיחה והסיום של המשחקים האולימפיים. המדינה נכנסה לאולימפיאדת הקיץ 1964 כצפון רודזיה, ועזבה בטקס הנעילה כזמביה ב-24 באוקטובר, היום בו הוכרזה רשמית על העצמאות.
Till the World Ends
Till The World Ends (בעברית: עד סוף העולם) הוא הסינגל השני מתוך האלבום השביעי, Femme Fatale, של זמרת הפופ האמריקנית, בריטני ספירס. בשל הדלפה לאינטרנט הוקדמה הוצאת הסינגל מה-11 במרץ ל-4 במרץ 2011. בריטני ציינה בראיון שזהו השיר האהוב עליה מאלבומה החדש. שיר זה הוא השיר השני המצליח ביותר של ספירס ברדיו ארצות הברית, עם כמות השמעות כוללת של 98.2 מילון השמעות, כאשר השיר המצליח ביותר הוא הסינגל הבא אחריו, I Wanna Go.
השיר הפך לאחד מן הלהיטים הבולטים של התקופה ולאחד מן השירים המזוהים ביותר עם ספירס. השיר נכנס למספר אלבומי להיטים ולרוב המצעדים של שנת 2011.
רקע וכתיבה
מילות השיר נכתבו בסוף שנת 2010 בידי הזמרת קשה.
עם צאת הסינגל הראשון Hold It Against Me, פורסמה הודעה שהסינגל השני מהאלבום צפוי להיות השיר "I Wanna Go". בשל מספר הדלפות של קטעים שונים מהאלבום שבדרך זהות הסינגל השני נותרה בפועל עלומה, כשרק יומיים לאחר פרסום שמות כל שירי האלבום, נבחר לבסוף Till The World Ends כסינגל שני מתוך האלבום. ב-3 במרץ 2011 הודלפה גרסה מלאה של אחת מהקלטות השיר לאינטרנט, כשבוע לפני מועד יציאתו הרשמי. שעתיים לאחר הדלפתו, הודיעה בריטני באמצעות חשבון הטוויטר שלה כי תתארח למחרת בתוכנית הבוקר של תחנת הרדיו 1027KIISFM, ותשמיע את הגרסה הסופית של השיר. הגרסה שהושמעה למחרת הייתה קצבית יותר מקודמתה. בתוכנית לא התייחסה בריטני למאורע ההדלפה. מיד לאחר מכן הוצג השיר להורדה בiTunes, זכה לפופולריות רבה, ול-117,200 הורדות כבר בשלושה ימים הראשונים. במקביל השיר יצא לאור להשמעה כסינגל בכל תחנת הרדיו, דבר הגרם לו להיכנס למצעד הבילבורד הוט 100 היישר למקום ה20 מהשמעות ברדיו והורדות דיגיטליות בלבד. ב-25 באפריל יצא להורדות רשמיות בiTunes הרמיקס הרשמי לשיר. ברמיקס אירחה בריטני את השותפה העתידית שלה לטור ניקי מינאז' ואת כותבת השיר קשה, הרמיקס הודלף ב-22 באפריל 2011. ב-25 באפריל הגיע הרימקס של בריטני בiTunes למקום 10 תוך פחות מ-24 שעות.
ספירס הופיעה עם השיר במספר מקומות; בRain Night Club שבו צולמה תוכנית דוקמנטרית על ספירס עבור הערוץ MTV בשם "I am the Femme Fatale", בתוכנית הבוקר Good Morning America, בתוכנית הערב של ג'ימי קימל ובטקס פרסי הבילבורד בשנת 2011 יחד עם ניקי מינאז'. בנוסף השיר הוא שיר הסגירה של סיבוב ההופעות של ספירס Femme Fatale Tour. זהו אחד מן הסינגלים המקודמים ביותר בידי ספירס מזה שנים, מבחינת הופעות ויחסי ציבור.
וידאו קליפ
עם שחרורו של השיר נפוצו שמועות לגבי צילומי הקליפ, חלקן טענו שהקליפ יצולם בברזיל. בתאריך ה-16 במרץ 2011, הודיעה בריטני שהיא בתהליכי צילומי הקליפ בין החזרות להופעות שונות לקידום האלבום. ספירס הודיעה כי הקליפ יצולם בלוס אנג'לס ובמאי הקליפ נבחר להיות ריי-קיי. ב-5 באפריל איפשרה בריטני דרך חשבון הפייסבוק שלה הצצה לקליפ שאורכה 33 שניות, בנוסף ציינה שבכורת השיר תהיה ביום למחרת, 6 באפריל, באתר יוטיוב, בחשבון ה-VEVO הרשמי שלה. לשיר שני קליפים; גרסה אחת עלילתית והשנייה לא ערוכה וכוללת רק ריקודים.
מטרת השיר, והקליפ בעיקר, ללמד לאופטימיות, ולא לגזור את דינך לפני הזמן המתאים לכך. השיר שואף להראות שאפילו במצבים כה קיצוניים כמו סוף העולם, אסור לאבד תקווה, ויש להמשיך להיות שמחים ואופטימיים.
תוך יממה אחת בלבד לאחר יציאתו זכה הקליפ של השיר ליותר מ-2 וחצי מיליון צפיות באתר יוטיוב. כשבועיים לאחר מכן יצאה גרסה חדשה לקליפ, פחות אפוקליפטית שמהווה גרסת ריקודים נקיה, ללא מטאורים והריסת העולם. גרסה זו נקראה "DANCE Till The World Ends" (לרקוד עד סוף העולם).
נכון לנובמבר 2017 הווידאו קליפ לשיר עומד על כ-175,000,000 צפיות באתר ה-vevo הרשמי שלה.
מיקומי שיא
כשבוע לאחר יציאתו נכנס השיר הישר למקום ה20 בבילבורד הוט 100. בשבוע לאחר מכן החל השיר לצבור תאוצה וקפץ למקום התשיעי במצעד, למקום השביעי במצעד הפופ של בילבורד, ולמקום החמישי בדירוג ההורדות הדיגיטליות של בילבורד. השיר הגיע בסופו של דבר למיקום שיא במקום השלישי בבילבורד הוט 100 וזאת בשל הרמיקס לשיר עם הזמרות ניקי מינאז' וקישה ובנוסף השמעותיו הרבות ברדיו גרמו לעלייתו במצעדים.
כדורגלנים שכבשו 500 שערים בקריירה
נכון ל-2023 עשרים ושלושה כדורגלנים כבשו 500 ומעלה שערים במשחקי כדורגל בין-לאומיים ובכדורגל המועדונים, כך לפי מחקר של הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS), שפורסם לראשונה ב־2007. בהתחשב בשערים שהובקעו במסגרות בכל הרמות, 63 כדורגלנים הגיעו לאבן דרך זו, כך לפי מחקר של RSSSF. לפי IFFHS, אימרה שלוסר ההונגרי היה הכדורגלן הראשון שהגיע להישג זה, לאחר שכבש את שערו ה־500 בקריירה ב־1927, זמן קצר לפני פרישתו. שמונה שחקנים כבשו 500 שערים במועדון בודד: ג'ימי מקגרורי (סלטיק), יוזף ביצאן (סלביה פראג), פרננדו פיירוטאו (ספורטינג ליסבון), ג'ימי ג'ונס  (גלנאבון ), אווה זלר (המבורג), פלה (סנטוס), גרד מילר (באיירן מינכן) וליונל מסי (ברצלונה). מבין שמונה אלו, מסי הוא הכובש הפורה ביותר עבור מועדון בודד, עם 672 שערים שהובקעו בשנים 2004–2021.
פיפ"א, הגוף המנהל של הכדורגל העולמי, לא פרסמה מעולם רשימה של כובשי השערים המצטיינים בכל הזמנים ואינה שומרת תיעוד רשמי כלשהו בנושא. אף על פי כן, בשנת 2020, היא הכירה ביוזף ביצאן, כדורגלן אוסטרי-צ'כוסלובקי ששיחק בשנים 1931–1955, ככובש הפורה ביותר בכל הזמנים, עם מספר מוערך של 805 שערים שהבקיע בכל הקריירה, למרות שקרוב לוודאי שמספר זה כולל בתוכו שערים שהובקעו בקבוצות מילואים ומשחקים בינלאומיים לא רשמיים.   אופ"א, הגוף המנהל של הכדורגל האירופי, מכיר בביצאן ככובש הפורה ביותר בכל הזמנים בליגות הראשונות של אירופה, עם 518 שערים, מעט יותר מפרנץ פושקש ההונגרי. הספירה של RSSSF מעניקה לביצאן 948 שערים (כולל טורנירי חורף וליגות עירוניות ואזוריות), ואילו התאחדות הכדורגל הצ'כית טוענת כי ביצאן כבש 821 שערים בסך הכול. לפי העיתונים הספרדיים מארקה וספורט, ביצאן כבש 762 שערים בלבד, מספר שערים זהה לפלה. ספירת השערים היא משימה קשה ומעוררת מחלוקת, ביצאן נטש את הגאלה שערך לכבודו IFFHS לאחר שהארגון לא הכיר את השערים שכבש בתקופת מלחמת העולם השנייה, אם כי מאוחר יותר הוסיף הארגון למאזנו 229 שערים שנכבשו בתקופה זו.
כלי תקשורת רבים, כמו סקיי ספורט ו־ESPN, טוענים שעבור החלוץ הברזילאי פלה ובני דורו, משחקי ידידות היו בעלי משמעות רבה ועל כן יש לכלול שערים שנכבשו במשחקים אלו בספירה הכוללת. אחרים דוחים טענה זו, ומצהירים כי היו אלו משחקים חסרי משמעות בהם נכבשו שערים רבים, ומתארים אותם כ"טיולים למטרות רווח". כאשר החלוץ הארגנטינאי ליונל מסי שבר את שיאו של פלה ככובש הגדול ביותר עבור מועדון בודד (644, עבור המועדון הספרדי ברצלונה), המועדון סנטוס, בו שיחק פלה, דחה שבירת השיא, קבל על כך ש־448 משעריו של פלה לא נספרו משום שהובקעו במשחקי ידידות, והצהיר כי רבים משעריו של פלה הובקעו נגד "הקבוצות הטובות ביותר בכל הזמנים". פלה הגיב אף הוא לשבירת השיא, כאשר שינה באופן פומבי בחשבון האינסטגרם שלו את מספר השערים שכבש מ־757 ל־1,283.
לפי IFFHS
לפי IFFHS וכלי תקשורת נוספים, 23 שחקנים כבשו 500 שערים או יותר בתחרויות הכדורגל ברמה הגבוהה ביותר.
לפי RSSSF
לפי RSSSF, 72 שחקנים כבשו 500 שערים או יותר בתחרויות כדורגל מכל הרמות האפשריות.
כדורגלנים שכבשו 1000 שערים
לפי RSSSF, 21 כדורגלנים כבשו 1000 שערים או יותר, כולל משחקים לא רשמיים.
שובנה גולטי
שובנה גולטי (באנגלית: Shobna Gulati; נולדה ב-7 באוגוסט 1966) היא שחקנית, סופרת ורקדנית בריטית. גולטי שכיכבה באופרות סבון ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד אניטה בסדרה "נשות המזנון" של ויקטוריה ווד, ובדמות סוניטה אלהאן באופרת הסבון הוותיקה "קורוניישן סטריט". היא שיחקה ב"קורוניישן סטריט" בין השנים 2001 עד 2006, וחזרה להופיע באותו תפקיד מסוף 2009 עד שנת 2013. בין 13 במרץ 2013 עד 30 במאי 2014 השתתפה גולטי בתוכנית האירוח "Loose Women" כחברת פאנל.
גולטי היא אחת השחקניות הבודדות שהופיעו בשתי אופרות הסבון הפופולריות "קורוניישן סטריט" ו"איסטאנדרס".
ביוגרפיה
גולטי נולדה באולדהאם שבלנקשייר להורים ממוצא הודי-הינדי. יש לה תואר בערבית ופוליטיקה מזרח תיכונית מאוניברסיטת מנצ'סטר.
קריירה
גולטי הופיעה בשעשועוני הטלוויזיה "Call My Bluff", "החוליה החלשה", "Have I Got News for You", "רולטה רוסית", ובדמות דיאנה רוס הופיעה בתוכנית הכישרונות לידוענים בשם "Stars in Their Eyes". ב-2006 השתתפה בתוכנית המציאות "Soapstar Superstar".
אחרי שגולטי עזבה את "ו"קורוניישן סטריט" ב-2006, שיחקה בתפקיד נישה קלייטון בעונה האחרונה של הסדרה "מקום בו נמצא הלב" והופיעה בסדרה המשפטית "New Street Law", וכן בדרמה "מגנוליה" שכתב דייב ספייקי עבור סדרת "Comedy Playhouse" של ה-BBC.
גולטי הייתה אחת ממספרות הסיפורים בתוכנית "Jackanory" של ערוץ CBBC. היא הופיעה בסיבוב הופעות בבריטניה במחזה הלהיט "Girls Night" מאת לואיז רואץ'. עוד שיחקה בערוץ 4 בתוכנית הספיישל "Empire's Children" בה עקבה אחרי ההיסטוריה המשפחתית שלה בזמן החלוקה של הודו. בקיץ 2007 הופיעה במחזה "Pretend You Have Big Buildings" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר.
ב-11 ביוני 2009 הופיעה גולטי בתוכנית "Celebrity MasterChef" בערוץ BBC1. עוד ב-2009 שיחקה בעיבוד הבימתי של "נשות המזנון" בסיבוב הופעות, וכן הופיעה כמספרת סיפורים בתוכנית "Bedtime Stories". בנובמבר 2010 השתתפה גולטי כחברת פאנל בתוכנית האירוח "Loose Women". לציון 50 שנה ל"קורוניישן סטריט" ולציון "שבוע אופרות הסבון" השתתפה גולטי בתוכנית "Countdown". ב-2016 שיחקה גולטי בסדרה "Paranoid" של רשתות ITV ונטפליקס. באוקטובר 2016 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "חדר מיון".
ב-2017 שיחקה גולטי בסרט הקומדיה הרומנטית הבריטית "Finding Fatimah" בתפקיד סאבה.
הופעת הבכורה של גולטי בתוכנית "Loose Women" הייתה ב-18 בנובמבר 2010 בתוכנית לציון חמישים שנה לסדרה "קורוניישן סטריט" לצדן של המגישות הקבועות קייט תורנטון, שרי יוסון וקרול מקגיפין. היא חזרה והופיעה בתוכנית ב-11 באפריל 2012 לצדן של אנדראה מקלין, ג'יין מקדונלד וג'נט סטריט-פורטר במסגרת שבוע אופרות הסבון. ב-13 במרץ 2013 החלה להשתתף בתוכנית כמגישה קבועה כמחליפה של סאלי לינדזי, שלקחה פסק זמן כדי להשתתף בצילומי הסדרה "משפחה וצרות אחרות". היא המשיכה להופיע מדי פעם בתוכנית עד 30 במאי 2014.
חיים אישיים
גולטי היא בתו של ד"ר ק' א' גולטי שהגיע לאולדהאם ממומבאי בהודו בשנת 1960. יש לה אח צעיר ממנה ושתי אחיות מבוגרות ממנה.
ב-10 בנובמבר התחתנה גולטי עם הארכיטקט אנשו סריווסטאבה בטקס הינדי. בני הזוג התגרשו ב-1994. כשחיה בנפרד מבעלה נכנסה להריון, ובאותה שנה ילדה את בנה אקשאי.
לגולטי יש ידע בשש שפות, והיא תומכת בזכויות הנשים האסיאתיות ובקמפיינים שונים נגד גזענות.
משפחת אבו לטיף
משפחת אבו לטיף היא משפחת פשע ישראלית, המנהלת ארגון שהוא חלק מהפשע המאורגן בישראל ונחשבת ארגון הפשיעה השני בגודלו במגזר הערבי. עיקר פעילות המשפחה היא בתחום הברחות סמים.
המשפחה מתגוררת בכפר ראמה ומונה חמישה אחים המזוהים כראשי הפעילות העבריינית.
הארגון
בראש ארגון הפשע עומד לטיף אבו לטיף, בן דודו של ראש מועצת ראמה, שאוקי לטיף. בדצמבר 2018 עתר ראש המועצה לבג"ץ על מנת שיורה למשטרה לחדול מפעולות שיטור ביישוב. בתשובתה פירטה המדינה שורת מעשי פשע חמורים שאירעו ביישוב במהלך 2018, ובהם רצח כפול, ירי אל ניידת משטרה, ומספר מקרים של השלכת מטעני חבלה. העתירה נדחתה על הסף בינואר 2019.
שניים מהאחים הדרוזים המנהלים את ארגון הפשיעה - יחד עם אח נוסף ישבו במאסר על עבירות ביטחוניות. הם ביצעו הברחות של מטעני חבלה ונשק עבור חזבאללה בגבול לבנון בתמורה לאישור מהארגון להמשיך את הפעילות הפלילית של הברחת הסמים לאחר נסיגת צה"ל מדרום לבנון.
לפי דו"ח המשטרה, חברי הארגון מייבאים סמים מגבולות לבנון, סוריה וירדן באמצעות בלדרים. כמו כן נכתב כי לחברי הארגון יש גישה לאמצעי לחימה רבים שנמצאים בשימוש בצה"ל, כמו רובי M-16, רימוני רסס, רימוני הלם ומטעני חבלה. הארגון עוסק גם בהלבנת הון, במספר דרכים, בהם צ'יינג'ים, הפצת דלק וסחר ברכבי יוקרה. לפי הדו"ח לארגון יש יכולת חדירה למוסדות השלטון. הארגון עוסק גם בהשתלטות על מכרזי בנייה.
בפבואר 2023 המשטרה עצרה עשרות חשודים בהם קבלנים, עורכי דין, בעלי חברות, עובדים ומשרתים באגף ההנדסה והבינוי במשרד הביטחון, בחשד לקרטל בנייה עבור משפחת אבו לטיף. בעקבות הפרשה, נדחה הקמת מבנה עבור מכללת חיל האוויר לאחר שהתברר כי משפחת אבו לטיף איימה על שתי קבלנים לפרוש מהמכרז, וכך זכתה בו והעמידה קבלן מטעמה. בין המכרזים בהם זכתה משפחת אבו לטיף לאחר שאיימה על קבלנים, היו פרויקטים להקמת גדר הגבול של ישראל עם לבנון.
ג'יימס וולף
מייג'ור גנרל ג'יימס וולף (באנגלית: James Wolfe; נולד ב-2 בינואר 1727 ואסטרם, ממלכת בריטניה הגדולה - מת ב-13 בספטמבר 1759 קוויבק סיטי, צרפת החדשה) היה מצביא בריטי אשר התבלט במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. וולף הוביל את הצבא הבריטי לניצחונות מזהירים בצרפת החדשה, ששיאן היה בקרב מישורי אברהם שבו מת. וולף זכה בתהילת נצח, והפך לסמל של הניצחון הבריטי במלחמה.
קריירה צבאית מוקדמת
וולף נולד ב-2 בינואר 1727 בבית הכומר המקומי בעיר ואסטרם שבמחוז קנט בממלכת בריטניה הגדולה. הוא היה המבוגר מבין שני בניו של קולונל (מאוחר יותר לוטננט גנרל) אדוארד וולף ואשתו הנרייטה תומפסון. בילדותו היה מיודד מאוד עם ג'ורג' ורדה, שהתפרסם לימים כמדכא המרד האירי של 1798. בשנת 1740, כשהיה בן 13, הוא התגייס לצבא, ושרת ברגימנט הימי הראשון. למזלו, הוא חלה זמן קצר לאחר מכן, ולפיכך לא השתתף במשלחת הצבאית הבריטית לקרטחנה בשנת 1741, שהסתיימה באסון.
בשנת 1742 הועלה לדרגת לוטננט שני, ולאחר מכן הועבר לפלנדריה כדי להשתתף במלחמת הירושה האוסטרית. הוא לקח חלק בקרב דטינגן, במהלכו פיקד על גדוד והתבלט באומץ לבו כאשר המשיך להילחם למרות שסוסו נורה תחתיו. בשנת 1746 הגדוד שלו נקרא חזרה לבריטניה בדחיפות, עקב פריצת המרד היעקוביטי. הגדוד שלו נשלח בתחילה לניוקאסל, ובהמשך הועבר לסקוטלנד ולקח חלק בקרב פלקריק וקרב קלודן. לאחר קרב קלודן התבלט כאשר סירב לקחת חלק בטבח הבריטי ביעקוביטים בהוראתו של הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד. בינואר 1747 הוחזר ליבשת לקחת חלק בבלימת הצבא הצרפתי בפלנדריה, ולקח חלק בקרב לאופלד שבמהלכו נפצע קשה וקיבל ציון לשבח.
בשנת 1748 נחתמה אמנת אקס-לה-שפל שסיימה את המלחמה. וולף הוחזר לבריטניה, והיה כעת בן 21 בלבד, אולם כבר הספיק לקחת חלק בשבעה קרבות. בשנת 1749 הועלה לדרגת מייג'ור, ובשנת 1750 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. במשך מספר שנים הוא שרת בסקוטלנד, ובמהל הזמן הזה הרחיב את השכלתו, הפך בין היתר לבקי בצרפתית ופרסם מספר חוברות צבאיות.
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים
בשנת 1754 פרצה מלחמת שבע השנים, ועם פריצתה הועלה וולף לדרגת קולונל. הוא הועבר לקנטרברי, כדי להגן על האזור מפני פלישה צרפתית אפשרית. בשנת 1757 השתתף במתקפה הבריטית על נמל רושפור בצרפת, שנועדה להקל מעל הלחץ על פרוסיה ביבשת אירופה. בפשיטה זו, שימש וולף מלבד תפקידיו הגדודיים גם כקצין אפסנאות ראשי. למרות שהפשיטה נכשלה, ויוזמה ג'ון מורדאונט נשפט על רשלנות, הרי שוולף היה אחד מהקצינים המעטים שזכו לתשבחות על תפקודם. במהלך הפשיטה, טען וולף בפני מורדאונט שאם זה האחרון יביא לו 5,000 חיילים, הוא יוכל ללכוד את רושפור בעצמו. מורדאונט סרב, אולם הצהרתו האמיצה של וולף הגיעה לאוזנו של ראש ממשלת בריטניה ויליאם פיט האב, וזה האחרון סבר שוולף הוא האדם המתאים כדי להגן על מושבותיה של בריטניה בצפון אמריקה מפני הצרפתים.