cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלורידה קיז
צמחייה ובעלי חיים
בשל האקלים הטרופי, והעדר קרה, גדלים בקיז צמחים שאינם מצויים ביתר שטחי ארצות הברית. צמחים רבים האופייניים לקיז הובאו אליהם על ידי מתיישבים, ואינם צמחים מקומיים: דקלי קוקוס, היביסקוס, בוגנוויליות, פאפיה ואף הקי ליים המסמל את האיים הובא אליהם ממקסיקו (לשם הגיע ממלזיה).
באיי הקיז חי אייל הקיז הייחודי לאיים, וכן הקרוקודיל האופייני לאיים.
תרבות, כלכלה ותיירות
תושבי האיים ידועים בשאננותם וברוגעם, תוך התעלמות ממזג האוויר (ומאזהרות ההוריקנים). אופי זה מקורו בהיות התיירות הנופש והשיט הימיים והדיג כמרכיבים המרכזיים בכלכלת האיים, והוביל להכרזת העצמאות של האיים במסגרת רפובליקת קונק.
העיר קי וסט ידועה בסבלנותה לקבוצות מיעוטים, ובאוכלוסייה ההומו-לסבית הגדולה שבה. בעיר ממוקמת לשכת המסחר ההומו-לסבית הראשונה של ארצות הברית.
בתחום הקולינריה, הקיז ידועים בפאי הליים המקומי המוכר בשם פאי קי-ליים, קרוי על שם האיים, ועל שמם גם נקרא הפרי ממנו מופק מאכל זה, הקי ליים. מאז שנת 2002 נחגג בקי וסט פסטיבל קי-ליים בסוף השבוע שלאחר חגיגות יום העצמאות האמריקאי.
שרון ששון
שרון ששון (נולד ב-16 במרץ 1978 בגבעתיים) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
למד בתיכון עירוני ט' תל אביב. בעונת 1996–1997 זכה עם בית ספרו באליפות ליגת העל לתיכונים ונבחר לשחקן המצטיין. את דרכו בכדורסל החל ששון בקבוצת בני יהודה, בשנת 1998 עבר ששון לשחק בהפועל גליל עליון ושיחק שם חמש עונות עד שנת 2002. עד העונה החמישית היה בעיקר שחקן ספסל אולם בעונה האחרונה שיחק כבר יותר מ-30 דקות במשחק. ששון עבר לעירוני נהריה בה שיחק שתי עונות, בממוצע למעלה מעשרים דקות למשחק. נהריה שיחקה בעונה השנייה ביורוקאפ וששון התבלט בקבוצה ובסוף העונה הוצע לו חוזה בקבוצת אוראל גרייט הרוסית ששיחקה ביורוליג.
באוגוסט 2011 פרש מכדורסל.
ששון נשוי למאי, בתו של אבנר קופל.
מועדון החשישאים
מועדון החשישאים (בצרפתית: Club des Hashischins) היה מועדון פריזאי שעסק בחקירת חוויות כתוצאה משימוש בסמים, בעיקר בחשיש. הוא היה פעיל בין השנים 1844–1849 וכלל בין החברים שלו את האליטה הספרותית ואינטלקטואלית של פריז.
רקע לשימוש קנאביס באירופה
העדות הראשונה לשימוש בקנאביס באירופה מגיעה מלאו אפריקנוס, נוצרי מרוקאי משנת 1510, שתיאר את השימוש בסם על ידי פקירים לאפיפיור. כמה שנים לאחר מכן פרנסואה רבלה הקדיש שלושה פרקים בספרו "גרגנטואה ופנטגרואל" לעשב הטוב פנטגרואל, על המאפיינים הפסיכואקטיביים הטובים של העשב, שימושו ליצירת חבלים, מפרשים והמאפיינים הרפואיים שלו, כאשר מדובר במשהו אגדי, אך קשור לקנאביס לפי מאפייניו. ידוע מעט מאוד על שימוש ממשי בקנאביס בתקופת הרנסאנס באירופה, בתקופה הרומנטית ניתן למצוא עדויות לשימוש בסם זה במערב. נמצא כתב יד שמיוחס ליוהאן וולפגנג פון גתה, סופר, שמתאר עישון מקטרת עם קנאביס יחד עם חברו וכמה מתלמידיו ב 1797, כדי לגלות את השפעות הסם. בכתב היד יש תיאור של הרצון העז לאכול לאחר העישון, כנראה האזכור המוקדם ביותר של "מאנצ'יז". אך סביר מאוד שמדובר בזויף מאוחר יותר, עקב כמה עובדות - מדובר בעישון ולא אכילה, כפי שהיה מקובל בתקופה המדוברת, והעישון נעשה יחד עם סטודנטים, מה שגם לא נראה מציאותי. עוד אזכור של קנאביס בא מ- 1803, כאשר תומאס וג'ווד ביקש מסמואל טיילור קולרידג' (משורר ופילוסוף אנגלי) להשיג לו באנג, וב 1807 קולרידג' כותב על חוויותו עם הסם. ההתעניינות הממשית הראשונה בהשפעות הפסיכואקטיביות של קנאביס הייתה בקרב פסיכיאטרים צרפתים בתחילת המאה ה-19. רוב המקורות הצרפתים מקשרים את גילוי הקנאביס למסע של נפוליאון למצריים ב 1800. למרות האיסור, חיילים צרפתיים הביאו איתם חזרה לארץ מולדתם חשיש, ואירופאים שקודם לכן גידלו קנאביס לתעשיית טקסטיל וחבלים, נחשפו לתופעות הפסיכו אקטיביות של החומר. מצבים נפשיים, כמו שיגעון, והזיות שלפני כן קיבלו פירוש דתי או מאגי קיבלו פרוש מדעי והחשיש עם יכולתו לייצר מצבים נפשיים שונים מהרגיל התחיל להיות חומר שנחקר על ידי רופאים. ג'אק-ג'וזף מורו דה טור, אחד הראשונים לחקרו, כתב ב 1845 ספר על שימוש פסיכיאטרי בחשיש. מורו דגל בשימוש עצמי, הוא טען, שבשביל לחקור את החשיש, צריך להתנסות בו. לדעתו שיגעון וחלום היו מצבים זהים וחשיש אפשר לו לחלום מבלי לישון. הוא התמקד ביכולות של חשיש ליצור הזיות והגיע למסקנה שקנאביס יכול לרפא שיגעון, מסקנה זו לא התקבלה על ידי רוב הפסיכיאטרים הצרפתיים. יחד עם זה, סמים כמו חשיש ואופיום מהר מאוד התבססו אצל פסיכיאטרים ככלים לחקר האי רציונלי.
היסטוריית המועדון
מורו היה זה שהציג את החשיש למועדון החשישאים המפורסם שהתקיים בין 1845 ל 1849. מפגשים נערכו כל חודש בחדרו של הצייר פרננד בוייסרד במלון פימודן (שמו העכשווי בצרפתית Hôtel de Lauzun), שם התגוררו לעיתים שארל בודלר ותאופיל גוטייה. מורו דה טור ולואי רמי אובר-רוש עמדו בראש המועדון, ובין האמנים שהשתייכו למועדון היו אונורה דה בלזק, ז'ראר דה נרוואל, אז'ן דלקרואה, שארל בודלר, תאופיל גוטייה ואחרים. ביולי 1843 גוטייה הוסיף לטור הביקורת שלו בעיתון La Presse את ההערה הבאה: "מחמת העדר ההצגות החלטנו לעשות לעצמנו הצגה בלי לצאת מן החדר". בכתבה עצמה הוא דיבר על השפעותיו המופלאות של החשיש, "חומר יקר ערך שידידים אוהבי המזרח הביאו". ערבוב יין עם חשיש שבושל עם חמאה, אגוזים, חלב, שקדים ודבש, כתב גוטייה, הביא לכך ש"אנשים רציניים עושים אלף מעשים יוצאי דופן, מילים מזנקות בלי רצון מפיהם של שתקנים, הרקליטוס צוחק צחוק פרוע ודמוקריטוס בוכה". התיאור של גוטייה דחף את ז'אק-ז'וזף מורו לפרסם את מחקריו ולהקים את מועדון החשישאים שבפעולותיו לקחו חלק כמה מהסופרים הידועים של התקופה. הפגישות נועדו הן למטרות חברותיות והן לניסוי, אותו ערכו מורו ואובר על מנת לחקור את השפעות החשיש. אולי הדוגמה הכי קרובה למסמך היסטורי על המועדון הוא המכתב של מארח המועדון – פרננד בוייסרד לתאופיל גוטייה:
אך את פרסומו וגם שמו המועדון חייב לסיפור בשם "מועדון החשישאים" שפרסם גוטייה בירחון הפריזאי "כתבים משני עולמות" (Revue des deux mondes). הסיפור הוא שילוב בין מציאות ודמיון, ולכן לא יכול לשמש מסמך היסטורי, אך עדיין יש בו פרטים חשובים על דרך שימוש בחשיש, מיקום המפגש והיחס של הסופר למתרחש. גוטייה הלביש את המיתוס של ימי הביניים על זקן מן ההר - חסן-י סבאח ומסדר החשישיון על קבוצת אינטלקטואליים של המאה ה-19 בצרפת, אשר נפגשו במקום מסתור על מנת לחלום ביחד. קבוצת האנשים האלה מדגימה את הפרדוקס של רוב הקבוצות הספרותיות, אם לא של רוב קבוצות מעשני חשיש, לפחות בעולם המודרני: חלומות הפכו למעשה של התבוננות פנימית אינדיבידואלית ולא קבוצתית, כפי שזה היה עבור סופרים. מספר הסיפור, אשר מעביר את סיפורו לקבוצה ומגשר בין הפנימיות של החוויה הסיפרותית לבין הקבוצה הוא זה שעוזר לה לחלוק בחלום המשותף. אולי זאת הסיבה שהרבה מהטקסטים על קנאביס הם אגדות, אגדה מחקה את מעשה החלוקה של חלום בתוך הקבוצה. גוטייה התמודד עם הבעיה הזאת בסיפורו על המועדון, כמעט ואין דיאלוגים שם – החשישאים מהר מאוד נכנסים לתוך עולמות הזיה פרטיים שלהם ורק לעיתים יש מפגש ביניהם. חשיש מאפשר לאומן לצאת מהעולם הרציונלי, האובייקטיבי ולקטלג הרבה מהקומפוננטות של הרומנטיות הסובייקטיבית. משתמשי החשיש מגלים זמן ומרחב כקטגוריות מוחשיות, כמעט כמו צורה, צבע, צליל וטעם. כל החושים יכולים להיות מגורים ולעיתים גם מבלבלים אחד עם השני. גוטייה חזר על התובנה של בודלר, שחשיש יכול לפתח או להגדיל את מה שכבר נמצא במציאות, ולא יכול לתת הזיות.
יצירות של חברי מועדון החשישאים
המועדון היווה דוגמה לשיתוף פעולה יוצא מן הכלל בין אומנים למדענים. הוא הפך מפורסם במיוחד לאחר פרסום סיפורו הקצר של גוטייה "מועדון החשישאים" אשר פורסם בראשון לפברואר 1846 ב Revue des Deux Momdes. לאחר שגוטייה הכיר את מורו וניסה בפעם ראשונה מקטרת עם חשיש, הוא כתב מאמר "החשיש" (בצרפתית "le hashish") ב 1843. חברי מועדון אחרים גם הושפעו מהמפגשים האלה וכתבו על חשיש, או רמזו על המיתוסים הסובבים אותו כך או אחרת, ונתנו מראה יותר אוריינטליסטי ליצירות שלהם. העבודות שלהם נחשבות כיום לקלאסיקה של שירה ופרוזה. הם שבחו כבוד וחופש הפרט. את הנרטיב של הזקן על ההר (חסן-י סבאח) ניתן למצוא ב"הרוזן ממונטה כריסטו" של דיומא, כאשר פרנץ, אריסטוקרט צעיר פוגש את הרוזן המסתורי בארמונו על האי, שם הרוזן מזכיר את הסיפור על חסן-י סבאח ונותן לפרנץ "ריבה ירוקה", אחריה הגיבור הראשי חווה אקסטזות חושניות ולאחר מכן מתעורר במערה ולא מצליח למצוא את הארמון המסתורי. הסיפור מזכיר את האגדה על החשישיון, אשר קיבלו את הסם, חשבו שהם בגן עדן ולאחר מכן התעוררו בעולם האמיתי וידעו שכדי לשוב לגן המופלא, עליהם לציית לפקודותיו של חסן.
ב 1868 בודלר פרסם עבודה בה הוא ביקר את הקנאביס, על כך שהאחרון לא יכול לגרום להזיות, אלה רק לשנות או להגביר את המציאות הקיימת. על פיו הסם גרם לעצלנות ובודלר כינה אותו "נשק התאבדות", ותמך באיסורו במצרים בטענה, שחשיש משחית אנשים. בודלר פיתח את גישתו כלפי קנאביס בספרו "גני עדן מלאכותים", שם חשיש מהווה חלק מהאוטופיה המערבית של המאה ה-19. ארתור רמבו, משורר צרפתי אשר לא השתייך למועדון, אך גם הוא ניסה חשיש באמונה שהסם יביא שינוי לטובה בקרב משוררים, ואף כתב שיר "בוקר שיכור", שיר שמעודד את השימוש בסם ונגמר במילים "עכשיו זה זמן של חשישיונים", מה שמקשר אותו יותר מכל לאגדות מסביב לחשיש. לא ידוע הרבה על המקום של חשיש בצרפת במאה ה 19 מחוץ לקבוצת האומנים שהיו חלק ממועדון החשישאים. במסורת זרם הסופיות, השינוי בתודעה שנגרם מקנאביס, הוא זה שנותן הארה פנימית, כאשר בספרות של מאה ה 19 הוא מקושר לרגישות לסמלים וסימנים. הספרות על קנאביס מלאה באוטופיות וסמלים זהים, כמו ארגונים סודיים, לדוגמת חשישיון ומועדון החשישאים, ארגוני כפירה, כמו סופים, בית משוגעים, פרי יצירתו של נרוול, או נגני ג'אז, ואיכרים מקסיקנים של המאה ה-20. כל אלה היו קיימים כחברות צדדיות, מוכחשות על ידי הרוב, או נמצאות מחוץ לחוק, הן בעולם האמיתי והן בדמיונם של אנשים.
חשיש במאה ה 19 באירופה
החשיש מצא את מקומו גם בכתות המיסטיות של המאה ה-19, למשל כתביו של לואי אלפונס כגנייה מ 1850, לפיו החשיש אפשר לו להיכנס לעולם הרוחות, ולראות את האמת הקדושה, מה שהפסיכיאטרים של אותו הזמן קראו הזיות, שנגרמו מהסם. מייסדת האגודה התאוסופית, הלנה בלבצקי גם השתמשה בחשיש לצורך הגברת הכוחות המנטליים שלה, כמו גם חברים אחרים מהאגודה. עישון חשיש נעשה גם על ידי ויליאם בטלר ייטס, המקושר למסדר השחר המוזהב בסוף המאה ה-19. בניסיון לחקות את מועדון החשישאים הצרפתי, ג'ון אדינגטון סימונדס וארנסט דוסון התנסו גם הם עם חשיש באנגליה של אותה התקופה. זה היה במועדון הרימרס, המקום בו אנשי הרוח והמדע של סוף המאה ה-19 באנגליה נפגשו, שתו קפה שחור ועישנו חשיש.
אישים אשר השתייכו למועדון החשישאים
• ז'אק-ז'וזף מורו דה טור מורו היה פסיכיאטר צרפתי וחוקר חומרים פסיכואקטיביים, כמו חשיש ואופיום. הוא היה הרופא הראשון לעשות עבודה שיטתית על ההשפעות של סמים על מערכת העצבים המרכזית, אשר קיטלג, ניתח והקליט את תצפיותיו. ב 1845 הוא כתב ספר, אשר היה מוקדש כולו לשימוש פסיכיאטרי של חשיש. מורו היה אוריינטליסט נלהב. הוא ביקר בסוריה, מצריים ואסיה הקטנה בזמן טיולו עם אחד החולים, שם הוא נחשף לחשיש. בחזרתו לצרפת ב 1840, מורו נהיה רופא בבית משוגעים, שם התחיל את המחקר שלו. הוא תמך בשימוש אישי בהסם, לשם מחקר. מורו גם הציג שתי דוגמאות שימוש, אחת ממקור אנונימי ושני של תאופיל גוטייה. דרך חשיש הרופא קיווה לחקור את השיגעון, אותו הוא הגדיר כזהה לחלום, והחשיש, על פיו, נתן את האפשרות "לחלום ללא שינה". הוא התרכז ביכולת יצירת אשליות על ידי חשיש וניסה להסביר את ההבדל הפרדוקסלי בין תפיסתינו של האשליות כאמיתיות, כאשר אובייקטיבית הן לא קיימות. שיגעון, מצב חלום ושיכרון על ידי חשיש, על פי מורו, תפסו את המקום בין העולם האמיתי לעולם הפנטזיה והסובייקטיביות. מורו הציע לרפא שיגעון בעזרת חשיש, בהחלפת הזיות של שיגעון באלה, הנגרמות על ידי הסם.
• לואי רמי אובר-רוש לואי רמי אובר-רוש היה רופא צרפתי והיה לאחראי על טיפול במחלות מידבקות וקצין רפואה במהלך הבנייה של תעלת סואץ. עבודתו הגדולה התפרסמה ב 1840, בה הוא מתאר תצפיות רפואיות שלו בצפון אפריקה ודרום מערב אסיה. בספר זה הוא מזכיר את האפשרויות של שימוש בחשיש לטיפול במגפה וטיפואיד. אמונה זו התבססה על תצפיותיו אחרי מצרים, אשר השתמשו בחשיש והיו פחות רגישים למחלות שהשפיעו על אירופאים.
• תאופיל גוטייה תאופיל גוטייה היה משורר צרפתי, מחזאי, סופר, עיתונאי, ומבקר אמנות וספרות. בעוד גוטייה היה מעריץ נלהב של הזרם הרומנטי באמנות, היצירות שלו לא מהוות חלק מהמסורת הספרותית הזאת וניתן למצוא בהם גם ההתייחסות לפרנסיאניזם, סמליות, דקדנס ומודרניזם. עוד בחייו הוא התפרסם והתקבל בקרב סופרים גדולים, כמו בלזק, בודלר, האחים גונקור, פלובר, עזרא פאונד, ת"ס אליוט, הנרי ג'יימס, מרסל פרוסט ואוסקר ויילד. החינוך של גוטייה החל במכללה היוקרתית בפריז. בעודו בבית הספר, הוא התיידד עם ז'ראר דה נרוואל והשניים הפכו לחברים לכל החיים. דרך נרוואל גוטייה הוצג לויקטור הוגו. שנות ה-60 של המאה היו שנות התהילה ספרותית לגוטייה. זה בעקבות סיפורו "מועדון החשישאים", המועדון התפרסם ואף זכה לשמו בעקבות הסיפור.
• שארל בודלר בודלר נולד בפריז והיה לאחד מהמפורסמים במשוררים הדקדנטיים, ולמורה דרך לאנשים רבים הסובלים מדיכאון. הוא התמודד עם דיכאונו באמצעות נטילת סמים, ושתיית אלכוהול. רבות מעבודותיו הושפעו מנטייתו לסינסתזיה (באנגלית Synaesthesia) - עירוב של החושים, כלומר האפשרות להריח מראות או לראות קולות, אותה סינתזה, אשר גוטייה ורבים אחרים מייחסים להשפעת קנאביס. הוא כתב מספר שירים על נושא זה עצמו, כשיר "Correspondances", המשתמש בדימויים ובסמליות המבוססים על ניסיונו של בודלר בסינסתזיה. בודלר היה משורר חושני, הוא התנסה בחוויות חושניות והביע אותן בשיריו.
מגפיים על הקרקע
"מגפיים על הקרקע" (במקור באנגלית: "Boots on the ground") הוא ביטוי ומטונימיה לנוכחות של כוחות צבא יבשתיים על קרקע האויב במטרה להכריעו. השימוש בו נפוץ במסגרת האמרה ש"אי-אפשר להכריע מלחמה בלי מגפיים על הקרקע", כלומר: אי-אפשר להכריע מלחמה ללא תמרון קרקעי נרחב בשטח האויב, וזאת בניגוד לדוקטרינת "הלם ומורא" שגורסת שאפשר להכריע מלחמות באמצעות הפצצה אווירית והפגזה ארטילרית מאסיביות בלבד ללא צורך בתמרון קרקעי ושעדיף "לכתוש את האויב מרחוק" מבלי לסכן חיילים בלוחמה קרקעית. במקרה זה הסמל לצבא היבשה הוא לוחמי חיל הרגלים, שנועלים מגפיים צבאיות, וכובשים את השטח ברגליהם.
קרחון טינקר
קרחון טינקר (באנגלית: Tinker Glacier) הוא קרחון באורך 40 ק"מ באנטארקטיקה, המנקז את החלק המרכזי של הרי צלב הדרום וזורם דרום-מזרחה אל מפרץ ווד, על חוף ארץ ויקטוריה.
לשון קרחון טינקר היא חלקו הבולט הימה של קרחון טינקר, הנשלח אל תול הפינה הצפון-מערבית של מפרץ ווד על חוף אדמת ויקטורינה. את השם הציעה הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN).
מקור השם
הקרחון קיבל את שמו מן הקבוצה הצפונית של משלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד (NZGSAE) בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1963–1962.
משלחת הסקר קראה לקרחון על שם אל"ם רון טינקר, מפקד בסיס סקוט באותה עונה.
היער הלאומי אומפקווה
היסטוריה
אבותיהם הקדמונים של בני שבטי האומפקווה (Umpqua), המולאלה (Molalla) הדרומיים, היונקאלה (Yoncalla) ו"חבורת קאו קריק של אינדיאנים משבט אומפקווה" (Cow Creek Band of Umpqua Tribe of Indians) חיו באזור לפני שהר הגעש מזאמה התפרץ תוך יצירת קרייטר לייק לפני כ-7,000 שנים. שבטי האינדיאנים הועברו לשמורות ב-1856. ככל שמתיישבים ממוצא אירופאי רכשו את אדמות השמורות, השבטים התפצלו למשפחות שהפכו לחקלאים וחוואים בעמק אומפקווה. למילה "אומפקווה" קיימים שני תרגומים: "מים רועמים" ו"מעבר למים".
היער הלאומי אומפקווה הוקם בחקיקה של הקונגרס של ארצות הברית ב-2 ביולי 1907. עובדי שירות היערות החלו לסלול שבילים, לבנות גשרים, להילחם בשריפות, לנטר מרעה בקר ולבנות מגדלי צפייה. ב-1925 החלו פעולות של כרייה במכרות וחטיבת עצים. חיל השימור האזרחי היה פעיל ביער הלאומי אומפקווה בבניית כבישים, גשרים ומתקני נופש בשנות ה-30 של המאה ה-20.
גאוגרפיה
חורשות של צוגה מערבית (Tsuga heterophylla), אשוחים, אשוח דאגלס וארזים מתחלפות ביערות מעורבים של מחטניים ועצי רחבי עלים הצומחים בגובה נמוך. עמקים של יער ראשוני של אורן הזפת וחורשות של אלונים מפרידים בין הרים דוגמת הר תיאלסן (Mount Thielsen, גובה 2,799 מטרים) והר ביילי (Mount Bailey, גובה 2,549 מטרים). תוואי נוף גאולוגיים ראויים לציון ביער הם סלעים געשיים מונוליתיים דמויי צריחים מבזלת ומאנדסיט בעלי שמות ציוריים דוגמת "סלע העיט" (Eagle Rock), "סלע העכסן" (Rattlesnake Rock) ו"האיש הזקן" (Old Man).
נופש
פעילויות נופש נפוצות בקיץ ביער הלאומי אומפקווה כוללות: הליכה, קמפינג, שיט, רכיבה על סוסים, אופני הרים, טיפוס מצוקים, ציד, ודיג. פעילויות נופש נפוצות בחורף סקי נורדי וסקי במורד, כמו גם בהליכה בשלג ואופנועי שלג. על פי נתוני 2006 ביקרו ביער 799,000 מבקרים.
ב-1988 קבע חוק הנהרות של אורגון (Oregon Omnibus Wild and Scenic Rivers Act) חלק מנהר צפון אומפקווה (North Umpqua River) כנהר נופי ופראי. 42 קילומטרים של הנהר זורמים דרך היער.
הכביש המכונה "הכביש הצדדי הנופי הלאומי רוג-אומפקווה" (Rogue-Umpqua National Scenic Byway) משתרע לאורך של 279 קילומטרים דרך היער הלאומי הנהר רוג – סיסקיו והיער הלאומי אומפקווה, כמו דרך הנפות של מדפורד ורוזברג בשטחים השייכים ללשכת ניהול הקרקעות ואדמות פרטיות.
עומאר (סרט)
עומאר (בערבית: عمر, תעתיק מדויק: "עמר") הוא סרט קולנוע פלסטיני משנת 2013 שנכתב ובוים על ידי האני אבו אסעד. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2014. זהו הסרט השני שייצג את פלסטין ושנבחר כמועמד לפרס זה; הסרט הראשון, "גן עדן עכשיו", גם הוא סרטו של אבו אסעד.
עלילת הסרט נסובה סביב דמותו של עומאר (אדם בכרי), אופה פלסטיני צעיר המאוהב בנדיה (לים לובאני), אחות חברו הטוב והמיליטנטי טארק (איאד חוראני). בעקבות רצח חייל ישראלי שעומאר משתתף בו, יחד עם צעיר נוסף בשם אמג'ד ובהנהגתו של טארק, הוא נלכד ונעצר על ידי השב"כ. הוא נאלץ להפוך למשת"פ, ובינו לבין מפעילו הישראלי רמי (וואליד זואיטר) מתפתח משחק חתול ועכבר, ועומאר עומד בפני קונפליקט של בגידה בעמו וחבריו לבין אהבתו לנדיה.
אבו אסעד סיפר כי את התסריט לסרט כתב תוך ארבעה ימים, ולאחר שנה של מימון, החלה הפקת הסרט. הסרט צולם בישראל בנצרת ובשטחי הרשות הפלסטינית בשכם ובמחנה הפליטים אל-פארעה. הסרט לא נשען בהפקתו על גופים ישראליים כלשהם, וצוות ההפקה והשחקנים היו רובם פלסטינים.
בית סאחור
בית סאחור (בערבית: بيت ساحور ) היא עיר פלסטינית בהרי יהודה, הסמוכה לבית לחם ממזרח, ומשתייכת לנפת בית לחם של הרשות הפלסטינית. העיר נמצאת בשטח המוגדר כ"שטח A".
עומאר (סרט)
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל קאן, בו זכה בפרס חבר השופטים בקטגוריית "מבט מסוים". בנוגע למועמדותו לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, ראויה לציון העובדה כי בניגוד לסרטו הקודם של אבו אסעד, "גן עדן עכשיו", אשר האקדמיה האמריקאית לקולנוע הציגה אותו כנציג "הרשות הפלסטינית", מועמדות זו הוצגה כמועמדות של "פלסטין".
הסרט הושווה על ידי מבקרים שונים לסרט הישראלי "בית לחם", שעוסק בנושאים דומים והיה נציג ישראל במועמדות לפרס האוסקר לסרט הזר, אך לא נבחר כמועמד לפרס.
בית סאחור
אוכלוסיית בית סאחור מונה 15,565 תושבים (נכון לשנת 2016), שמתוכם 80% נוצרים והשאר מוסלמים. בית סאחור נחשבת לפי המסורת הנוצרית כמקום בו היה שדה הרועים, להם בישר המלאך על לידת ישו. בבית סאחור שתי כנסיות שנבנו לזכר האירוע - הכנסייה היוונית אורתודוקסית וכנסיית שדה הרועים הפרנציסקנית, השייכת לכנסייה הקתולית. כל כנסייה טוענת שהאירוע התרחש בשטחה.
שם הכפר
הכפר קרוי על שם מבנה מקאם אחמד אל סאחורי. קבר הנמצא מדרום לכפר בח'רבת בית סאחור. המקאם משמש בית קברות לשבט הסואחרה.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. הכפר מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים: בגבעה בחלקה הדרומי של העיירה, בגובה 656 מטר מעל פני הים, שוכנת חירבת בית ביס'ה (נכתב גם כ"בית בצה"). במקום נמצאו שרידי מבנים, מערות בורות ומתקנים וחומת אבנים בצפון האתר. ממצא החרסים מצביע על אתר שהתקיים בתקופות ההלניסטית, הרומית הקדומה, הביזנטית והממלוכית. מסביב לחומה הוקמה מערכת מצור הכוללת דייק ומבנים נוספים. בחפירות שנערכו באתר בשנת 1994 נחשפה מערת קבורה, בתוכה נמצאו גלוסקמאות מעוטרות.
הגאוגרף הערבי מוג'יר א-דין מזכיר שני כפרים בשם בית סאחור, בית סאחור העתיק ובית סאחור הנוצרי, בביוגרפיה של מלומד מוסלמי בשם שבאן בן סלים בן שבאן, שמת בבית סאחור בשנת 1483 בגיל 105. הגאוגרף הצרפתי ויקטור גרן, שנפטר בסוף המאה התשע עשרה, מזכיר את בית סאחור העתיקה כמקום שנמצא 40 דקות מירושלים ומרחק קצר מעמק קידרון.
בית סאחור העתיקה נבנתה מסביב לקברו של השייח' אחמד א-סאחורי. השייח' נחשב לקדוש מוסלמי והשבט המקומי אל-סוואחרה רואה בו את אביו ומשמו נגזר שם משפחתם. סקר ארץ ישראל המערבית מתאר את בית סאחור כשרידי הכפר עם בארות וקבר שייח'. בית סאחור החדשה מתוארת באותו סקר כפרוור של בית לחם הנמצאת על אותו רכס.
בתקופת המנדט הבריטי נבנה בסיס צבאי הצופה על העיר בקרבתה המיידית. הבסיס המשיך לפעול לאורך השנים בשימוש הלגיון הירדני וצה"ל, בתקופתו נקרא הבסיס שדמה. צה"ל נטש את בשנת 2006 והותיר אותו כשטח צבאי סגור, וב-2010 חזר ואייש אותו. ב-2016 אושרה מסירת השטח לפלסטינים לשם הקמת בית חולים.
ב–1988, בזמן האינתיפאדה הראשונה, ארגנו פלסטינים נוצרים ומוסלמים בבית סאחור חרם מיסים בלתי־אלים על ישראל, במחאה על הכיבוש. כדי לציין את ניצחונם, קראו תושבי בית סאחור לתפילה בלתי־אלימה למען השלום בכנסייה הקתולית במקום. בתפילה נכחו המופתי המוסלמי של ירושלים, פטריארכים נוצרים, יהודים ישראלים ומאות מתושבי בית סאחור.
כלכלה
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על תיירת ותעשיות נלוות, כמו גילוף בעץ הזית. חלק מהתושבים מועסקים בחקלאות או עובדים בישראל. לעיר היה תפקיד חשוב בפרויקט "בית לחם 2000", שנועד לשקם את האתרים התיירותיים, בתי מלון ועסקים וגם אתרים היסטוריים לכבוד חגיגות המילניום. המגזר התיירותי והכלכלי נפגעו משמעותית מהאינתיפאדה ב-2000.
חולית (סיני)
היסטוריה
לאחר חתימת הסכם השלום החליטו בקיבוץ לקבל את דין התנועה ולעבור לפתחת שלום, אך לעשות זאת רק ברגע האחרון מתוך תקווה שהפינוי יתבטל. בקיץ 1981 נעקרו עצי המנגו משטחי הקיבוץ והועברו לשטחים בפתחת שלום.
בשנת 1982 פונה הקיבוץ לפתחת שלום, כחלק מהחזרת סיני למצרים במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים. ב-13 באפריל 1982 דווח בדבר: "הקיבוצים חולית וסופה אינם קיימים עוד". כיום, בפתחת שלום קיים הקיבוץ בעל אותו שם.
רודולף הס
רודולף ולטר ריכרד הס (בגרמנית: Rudolf Walter Richard Heß; 26 באפריל 1894, אלכסנדריה – 17 באוגוסט 1987, ברלין) היה מזכירו האישי של אדולף היטלר ולאחר מכן סגנו. היה בדרגת רייכסלייטר ונחשב לאחד הבכירים בהיררכיה של המפלגה הנאצית עד לטיסתו לאנגליה ל"משימת שלום" ושבייתו על ידי הבריטים.
לפני הצטרפותו למפלגה הנאצית
רודולף הס נולד באלכסנדריה שבמצרים ב-26 באפריל 1894, בנו של סוחר ויצואן גרמני מצליח. בשנת 1903 עקרה המשפחה לירושלים והאב מונה לסגן הקונסול הגרמני בעיר. ברטה וסטר-ספפורד, בתם של מקימי המושבה האמריקאית בירושלים, תיארה בספרה "ירושלים שלנו" את הילד רודולף:
כשהיה בן 14 חזרה המשפחה לגרמניה. רודולף התגייס לצבא הגרמני ב-1914, עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, במטרה לברוח מאביו שסירב לשלחו ללימודים באוניברסיטה והעדיף לצרפו לעסק המשפחתי.
במלחמה נפצע פעמיים כחייל בחיל הרגלים, ומאוחר יותר הוכשר כטייס. לאחר המלחמה הצטרף ל"פרייקור", ארגון ימני של חיילים משוחררים שהועסקו בתשלום, ותפקידם היה דיכוי התעוררויות קומוניסטיות בגרמניה.
באוניברסיטת מינכן למד מדעי המדינה, שם השתייך לקבוצה אנטישמית חשאית שהיללה את עליונות הגזע הנורדי. הוא הושפע ביותר מפרופסור קרל האוסהופר, שכתביו היוו בסיס למושג "לבנסראום" - הגדלת אזור המחיה של הגרמנים על חשבון עמים אחרים.
תפקידיו במפלגה הנאצית
ב־1 ביולי 1920, לאחר ששמע את נאומו של אדולף היטלר במרתף הבירה, הצטרף הס למפלגה הנאצית ונעשה לחברה ה־16. הס, שהעריץ את היטלר מלכתחילה, הצטייר כמטיל אימה והשתיק במהרה את כל המתנגדים לדעותיו של המנהיג, בתהלוכות ובאספות השתמש לעיתים בכוח כנגד קומוניסטים ומרקסיסטים.
לאחר שחרורו מהכלא ב-1925, שירת מספר שנים כמזכירו האישי של היטלר, אך ללא דרגה והכרה רשמית בתוך המפלגה. ב־1932 הוענקה לו דרגת גנרל באס אס, ב־1933 נהיה לסגן הפיהרר, תפקיד רם אך טקסי בלבד. מעולם לא ניתנה לו השפעה על ענייני המדינה, מאחר שלא הייתה לו דעה משלו ומחשבה עצמית, והיה כנוע לפיהרר. עם הזמן הוסיף תארים כשר ברייך ללא תיק, חבר בקבינט הסודי וחבר בוועדת הביטחון של הרייך. ב־1939 נהיה לממלא מקומו של היטלר אחר גרינג.
"משימת השלום"
חוסר רצונו להשתתף במאבקים הפנימיים של המפלגה הביא בסופו של דבר להחלפתו על ידי מרטין בורמן. הס, שהיה נחוש בדעתו למצוא חן בעיני היטלר, המריא ב־10 במאי 1941 על דעת עצמו ל"משימת שלום" בסקוטלנד, לפגוש שם את הדוכס מהמילטון, שאותו הכיר באולימפיאדת 1936. מטרתו של הס הייתה לשכנע את הממשל הבריטי שרצונו של היטלר הוא ב"לבנסראום" לעם הגרמני, וכי הוא נמנע ממצב עימות עם בריטניה, שיפגע ב"ברית הנורדית" שבין המעצמות. הס הכיר בתוכניות היטלר בדבר התקפה על ברית המועצות, על כן רצה להימנע ממצב שבו גרמניה תילחם בשתי חזיתות שונות.
הוא טס עד לקרבת מגוריו של הדוכס, אז נטש את מטוסו וצנח לאדמה, שם פגש איכר סקוטי והודיע לו "שברצונו לפגוש את חברו הדוכס". הס נתפס על ידי המשטרה ומשמר המולדת, והחלה חקירה ראשונית כשזהותו עדיין לא ידועה. למחרת בא המילטון לפגוש אותו לבקשתו, אז הזדהה הס לראשונה בשמו האמיתי, אך המילטון התקשה להאמין. הס אמר להמילטון שהפיהרר משוכנע בניצחונה של גרמניה, אך אינו מעוניין להילחם בבריטניה, והציע לו לסייע בתיווך שיחות שלום.
חוקריו של הס תיארוהו בפני וינסטון צ'רצ'יל כמשוגע המייצג בדבריו רק את עצמו. נרגז בשל הצהרותיו המטורפות של הס, החליט צ'רצ'יל לכלאו ולתת לו זכויות של שבוי מלחמה בדרגה בכירה.
היטלר הכריז על הס כמטורף ונידה אותו מהמפלגה. הטיסה המפתיעה גרמה למפלגה הנאצית מפח נפש ובושה גדולה, בעוד הם מנסים להבין את מניעיו של הס. היטלר חשש כי הס יחשוף בפני האנגלים את תוכניות מבצע ברברוסה לפלישה לברית המועצות, שכבר היו בשלב תכנוני מתקדם, והתבססו על מכת פתע בסגנון ה"בליצקריג", אך אף אם חשף אותם הס בפני האנגלים, לא יוחסה לכך החשיבות הנדרשת. צ'רצ'יל אמנם הזהיר את סטלין מפני תוכניות הפלישה שהגיעו לידיעתו ממקורות שונים, אך זה לא ייחס את החשיבות הנדרשת לאזהרות אלו ואחרות, והפלישה לרוסיה נחשבת עד היום לאחת ההפתעות האסטרטגיות הגדולות בהיסטוריה הצבאית.
בהמשך שנותיו בכלא הבריטי, המשיך מצבו הנפשי להידרדר והוא היה בטוח שמזונו מורעל ותאו הוא מלכודת מוות.
משפטי נירנברג, מאסרו, ואחריתו
ב־1945 הוחזר הס לגרמניה לעמוד בפני בית המשפט לפושעי מלחמה נאצים בנירנברג. בבית המשפט סבל מחוסר התמצאות וטען כי לקה באמנזיה. ברגעים של צלילות דעת, המשיך בתמיכתו בהיטלר ובמניעיו, בפני השופטים לא הביע סלידה מהפתרון הסופי. על אף מצבו הנפשי נשלח למאסר עולם בכלא שפנדאו בברלין.
שלטונות ברית המועצות מנעו כל אפשרות לשחרור מוקדם. ב-17 באוגוסט 1987, בגיל 93, נמצא הס מת בתאו כשהוא תלוי מצווארו. ב-2013 צוטט ב"אינדפנדנט" דו"ח מיוחד של הסקוטלנד יארד שחשף שבשנת 1989, טען רופא בריטי בשם יו תומאס כי הס חוסל על ידי שני סוכנים בריטים שהתחפשו לחיילים אמריקנים, זאת כדי למנוע ממנו לחשוף תוכנית שנועדה להפיל מהשלטון את וינסטון צ'רצ'יל, שנודעה לו בעת ביקורו בממלכה בשנת 1941. עם זאת, הסקוטלנד יארד לא מצא מספיק ראיות להוכיח את הדבר.
ביולי 2011 הרסו הרשויות בגרמניה את קברו, בכפר וונזיידל שבדרום המדינה, בהסכמת נכדתו, לאחר שמתחם הקבר הפך מוקד עלייה לרגל לנאו-נאצים. עצמותיו של הס, שהוצאו מקברו, נשרפו ופוזרו בים. בכל שנה מתקיימת בערים שונות ברחבי גרמניה סביב תאריך התאבדותו, ה-17.8, צעדות של קבוצות נאו-נאציות הנקראות "צעדות הזיכרון לרודולף הס".
יוסף אליהו שלוש
קורות חיים
יוסף אליהו שלוש נולד ביפו בשנת 1870. אביו, אהרן שלוש, מראשי העדה הספרדית בעיר, היה צורף, חלפן כספים וסוחר קרקעות. בילדותו התחנך בתלמוד תורה ובבית הספר תפארת ישראל בביירות. נישואיו בגיל 17 קטעו את לימודיו, והוא פנה לעיסוק במסחר. בתחילת שנות התשעים של המאה התשע-עשרה הקים יחד עם אחיו הבכור, אברהם חיים שלוש, את בית העסק של "האחים שלוש" לחומרי בניין, ובהמשך גם בית חרושת למוצרי בניין טרומיים תחת אותו שם.
עסקיו בתחום הבניין ועסקי הקרקעות של אביו דחפו את יוסף אליהו שלוש לעיסוק מעשי בבנייה. הוא החל לפעול גם כקבלן, ובמסגרת זו בנה בניינים שונים בצפונה של יפו ובתל אביב, בראשם בתי פיינגולד בשכונת יפה נוף אשר במנשייה, בית הספר לבנות ובית הספר של "כל ישראל חברים" בנווה צדק, שלושים ושניים מבתיה הראשונים של אחוזת בית ובניין הגימנסיה העברית הרצליה. במקביל המשיך לבדו ובשותפות עם אחרים בגאולת אדמות, בסביבות תל אביב וברחבי הארץ כולה. בשנת 1910 הוא השלים בניית בית יוסף אליהו שלוש בו התגורר.
מעבר לעסקיו הפרטיים הקדיש יוסף אליהו שלוש חלק ניכר מזמנו לענייני ציבור, ובראשם הדאגה לפיתוח שתי הערים בהן חי – יפו ותל אביב – ולרווחת תושביהן. יחד עם אשתו, פרחה שמחה לבית מויאל, היה בין המייסדים של תל אביב. לאחר מלחמת העולם הראשונה היה חבר מועצת העירייה הראשונה. בפעילותו בתחום זה יזם והגה רעיונות רבים לשיפור ולשכלול העיר, רעיונות שהוצאו לא פעם אל הפועל בידי אחרים.
הערבית, שהייתה שגורה בפיו, שימשה אותו פעמים רבות כדי לתווך ולקרב בין התושבים היהודים והערבים של תל אביב ויפו. בזכות יחסי הידידות שקשר עם ראשי הציבור הערבים יכול היה למצוא אצלם אוזן-קשבת בעתות שלום כמו גם בזמנים של פרעות ומתיחויות. במסגרת אגודת "המגן" פעל עוד לפני מלחמת העולם הראשונה כדי לשכנע מעל דפי העיתונות הערבית ובמפגשים עם אישים ערבים כי אין ניגוד אינטרסים עקרוני בין ההתיישבות היהודית בארץ ישראל לבין השאיפות הערביות באותו מרחב. לא פעם נשלח על ידי ועד עיריית תל אביב לדבר על לבם של ערביי יפו ולהגיע איתם לכדי פשרה בנושאים שקשרו בין שתי הערים. למשל, הצליח לשכנע את חברי עיריית יפו לבטל את התנגדותם הנחרצת לחיבור יפו לרשת החשמל שהקים פנחס רוטנברג. המשימה הייתה לא קלה בשל היחסים העכורים בין התושבים המוסלמים והתושבים היהודיים של האזור בימים שלאחר הצהרת בלפור ופרעות תרפ"א ותרפ"ט.
כאחד מפרנסי תל אביב עשה יוסף אליהו שלוש רבות במהלך מלחמת העולם הראשונה כדי להתמודד עם הגזרות השונות שהטיל השלטון העות'מאני, ובראשן – גזרת הגירוש מן העיר. דאגתו הראשית הייתה אספקת הצרכים החיוניים של הגולים, אשר נותקו מבתיהם וממקורות פרנסתם. בטלטלותיהם הגיעו הוא ומשפחתו, ואיתם עשרות גולים נוספים, לפתח תקווה, ומשם לקלקיליה ולכפר ג'מאל. בכפר התפתחה קהילה גדולה של גולים, שמנו 152 בני-אדם, והתגוררה שם כחצי שנה. בתקופה זו אימו נפטרה, והוא רכש עבורה חלקת קבר בכפר, קבר אותה שם והציב עליה מצבה.
בשנותיו האחרונות הלך והתרחק מעסקנות ציבורית, על-אף שהיה פעיל באגודות שונות, דוגמת התאחדות הספרדים העולמית בתל אביב. באותן שנים כתב ופרסם מאמרים בעיתונות העברית והערבית ובהם ניסה להשמיע קול שונה, לא מפלגתי במובהק, בשאלות היום.
ליוסף אליהו ופרחה שמחה שלוש נולדו שבעה ילדים – משה, מאיר, אבנר, צדוק, הלל, יהודית ויורם.
יוסף אליהו שלוש נפטר בתל אביב בקיץ 1934, כשלושה חודשים לאחר מות אשתו.
אני מאשים...!
אני מאשים...! (בצרפתית: ), הוא מאמר דעה מפורסם של אמיל זולא שהתפרסם בעיתון הצרפתי ל'אורור ב־13 בינואר 1898, ובו תקף בחריפות יוצאת דופן את התנהגות השלטון והצבא הצרפתיים כלפי אלפרד דרייפוס. המאמר הוא למעשה מכתב פומבי הממוען אל נשיא צרפת פליקס פוֹר, ומאשים את המעורבים במשפט בזיופי מסמכים, בחקירה מוטה ובעיוות דין. למאמר היו השפעות חזקות על דעת הקהל בצרפת, והוא היה מהגורמים למשפט חוזר שבסופו דרייפוס קיבל עונש מקל של 10 שנות מאסר בצרפת, ולאחר מכן חנינה. ב-12 ביולי 1906 ביטל בית המשפט העליון את אשמתו של דרייפוס והוא זוכה סופית.
תוכן המאמר
למאמר הייתה השפעה עצומה על דעת הקהל. אמיל זולא הועמד לדין ונגזר עליו עונש של שנת מאסר וקנס, אך התעוררות הפרשה הביאה לקביעת משפט חוזר לדרייפוס, שבסופו זוכה. הוא נפטר בגיל 62 שנה, ארבע שנים לאחר שהתעוררה הפרשה עם פרסום מאמרו "אני מאשים" וככל הנראה הורעל.
שימושים נוספים בביטוי
הביטוי אני מאשים... הפך למטבע לשון של מחאה כלפי רדיפה משפטית. שימוש מעין זה נעשה בפרשת דרעי בשמו של הסרט אני מאשים שהאשים את מערכת המשפט ברדיפה מגמתית של אריה דרעי על רקע דתי וגזעני. גם נאומיו של משה קצב בעניין פרשת החקירה וכתב האישום נגדו, בהם השווה עצמו לדרייפוס, כונו בתקשורת "נאומֵי אני מאשים".
עפיפונים
עפיפונים (בצרפתית: Les Cerfs-volants) הוא ספר מאת הסופר היהודי-צרפתי רומן גארי, שנכתב בשנת 1980. הספר הוא רומן היסטורי שכל עלילתו מתרחשת בימי מלחמת העולם השנייה והמערכה על צרפת. הספר תורגם לעברית על ידי אביטל ענבר, ויצא בהוצאת עם עובד ב-1983.
עלילה
העלילה מספרת את סיפור אהבתו האובססיבית של נער צרפתי מכפר קטן בנורמנדי בשם לודו (לודוביק) ללילה - נערה פולנייה בת למשפחת אצילים עתיקה שמתגוררת באחוזה בנורמנדי המשמשת למשפחתה של לילה כמעון קיץ. האחוזה נקראת "אחוזת האווזים" והיא בנויה בסגנון טורקי. לילה שוכנת בה יחד עם הוריה, אחיה טאד ובן המשרת ברונו, שמחונן בכישרון מוזיקלי יוצא דופן ומנגן בפסנתר. משפחתה של לילה באה לנורמנדי בקיצים, ולודו, שחונן בזיכרון מופלא, ממונה למנהל החשבונות של סטאס ברוניצקי, אביה של לילה. לפני מלחמת העולם השנייה מתפצלות דרכיהם כשהיא נשארת בפולין והוא בצרפת. לודו נוסע באביב 1939 לגרודק שבפולין, שם הוא מתאחד עם אהובתו. בעקבות ריב עם הנס, בן דודה הגרמני של לילה, הוא חוזר לצרפת זמן מועט לפני פרוץ המלחמה.
לודו מאבד את הקשר עם לילה, ואינו יודע מה עלה בגורלה. הוא מצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית אליה הוא מוזמן על ידי מאדאם ז'ולי אשפינוזה, יהודייה בעלת בית בושת שעם כניסת הגרמנים לצרפת מתחזה לרוזנת אסטרהאזי - בת אצולה פריזאית שנישאה לאחד מאחייניו של אדמירל הורטי, ופעילה בסתר בתנועת ההתנגדות. תפקידו העיקרי של לודו במחתרת הוא החבאת טייסים של בעלות הברית שהופלו מעל לנורמנדי. בנוסף הוא משמש כאיש קשר, מאחר שהשיג אישורים רפואיים מזויפים להיותו משוגע וכך אינו מעורר את חשד הגרמנים. בנוסף העלילה מספרת על דודו שוחר השלום של לודו, אמברואז פלרי, בונה עפיפונים מדופלם, (מכאן שם הספר) שלאחר ולודרום החורף מעיף לאות מחאה עפיפונים בצורת טלאי צהוב, נעצר, וכאשר הוא משתחרר הוא מחליט לנסוע לכפר לה שמבון-סור-ליניון עליו שמע בעת היותו במעצר על מנת לתמוך בבני הכפר, שהסתירו יהודים רבים מפני הנאצים. אמברואז נעצר, נשלח לבוכנוואלד, ומשם לאושוויץ, שם אובדים עקבותיו.
במהלך המלחמה, פוגש לודו בלילה, שחזרה יחד עם הנס, בן דודה שנעשה לקצין בוורמאכט, לנורמנדי. לילה מספרת ללודו על מה שקרה לה מאז פרידתם. לילה, שלה השפעה רבה על הנס ועל הגנרל פון טילה, מפקד הכוחות הגרמניים באזור, משכנעת אותם לנסות ולסייע לניסיון התנקשות בהיטלר, שנכשל. פון טילה מתאבד לאחר שהוא נתפס על ידי הגסטאפו, ולודו מסתיר את הנס, שנאלץ אף הוא להתאבד בעקבות דרישתו של מנהיג המחתרת באזור. לילה בורחת בעקבות הזהרתו של לודו, המקבל מידע על הסכנה האורבת לה ממאדאם ז'ולי, אך עקבותיה נעלמים, ורק כעבור זמן מה היא מצליחה לחזור ללודו, שמנסה לעזור לה להשתקם לאחר כל הטלטלות שחוותה.
בזמן הנחיתה של בעלות הברית בנורמנדי, לודו הולך לעזור לחבריו למחתרת בפעולות החבלה בעורף, ומשאיר את לילה בכפר, תחת השגחתו של מארסלן דופרה. כאשר לודו חוזר הוא מתחתן עם לילה, וכעבור זמן מה דודו של לודו, אמברואז פלרי, שהצליח לשרוד את אושוויץ, חוזר גם הוא לקלרי.
עלילת משנה נוספת מתארת את מאבקו של השף מארסלן דופרה, בעליה של מסעדת "קלו ז'ולי", לשמור על כבוד המטבח הצרפתי. דופרה אמנם משרת את הקצונה הנאצית שבאה לסעוד אצלו, אך הוא רואה את עצמו כ"שומר על הגחלת" של גדולתה של תרבות צרפת.
העלילה רצופה באנקדוטות על אירועים אמיתיים שהתרחשו במהלך המלחמה, כגון הפרק בו נוסע אמברואז פלרי לכפר לה שמבון-סור-ליניון ועוזר לתושבי הכפר ולמגדה ואנדרה טרוקמה להציל יהודים.
העלילה שואלת גם מהי שפיות ומהו טירוף כאשר אמברואז פלרי ולודו נחשבים בתחילת המלחמה למשוגעים כאשר הם מצטרפים למחתרת ונחשבים לפניה למשוגעים זה בגלל תחביב העפיפונים וזה בגלל עודף הצלחה בחישובים. היחיד שלומד להעריך את שגעונותיהם בזמן ההוא הוא המורה למתמטיקה של לודו שהפך למנהיג במחתרת ולפני המלחמה ראה בלודו המחונן צרה. כשלודו מתרחק מלילה הוא עצמו חש שהוא משתגע ומצליח להוציא אישורים רפואיים לשגעונו שמאפשרים לו להלך בשדות ולהעביר ידיעות עבור המחתרת באין מפריע. אביה של לילה מאבד את שפיותו עם פרוץ המלחמה וזו חוזרת לו, כבדרך נס עם סופה. לודו בטוח שהאיש פשוט לא יכל לשאת בדאגות או בחובות המלחמה.
נבחרת קנדה בהוקי קרח
נבחרת קנדה בהוקי קרח היא נבחרת ההוקי קרח, המייצגת את קנדה באליפויות בינלאומיות, מאז כניסתה של קנדה לזירה הבינלאומית ב-1920. הנבחרת מנוהלת על ידי הוקי קנדה, התאחדות ההוקי קרח הקנדית השייכת לפדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF). למעשה, בין 1920 ל-1963 שלחה קנדה לטורנירים בינלאומיים קבוצה מאחד המועדונים שלה ששיחקה תחת המדים הלאומיים. רק ב-1963 הוקמה בקנדה נבחרת לאומית ייעודית.
עפיפונים
פרשנות משמעות ותובנות
אחת התובנות העולות מספרו של רומן גארי היא הקשר שבין היזכרות לתקווה. תקווה היא יצר החיים טעם החיים, החירות להרגיש, כמיהה לחופש, כמיהה לאהבה.
כדי להחיות את הזיכרון, כדי לממש את האהבה שלנו או להחזיר את האהוב לחיינו, עלינו לזכור היטב מה אהבנו, לזכור מה נכון לנו.
נבחרת קנדה בהוקי קרח
ב-1972 השתתפו לראשונה שחקנים מקצוענים מליגת ה-NHL במדי נבחרת קנדה שהוקמה במיוחד עבור סדרת הפסגה מול נבחרת ברית המועצות. ב-1977 החלו לשחק שחקני NHL במדי נבחרת קנדה (כמו גם בנבחרות האחרות) באליפויות העולם הרשמיות של פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית, ומ-1998 ועד 2014 - גם באולימפיאדת החורף.
עפיפונים
פרשנות משמעות ותובנות
לצורך מימוש שאיפתנו ואהבתנו, ראשית- עלינו להזכר, שנית- עלינו להתנגד להווה ולהיאבק בו, שלישית- עלינו לממש את התקווה או האהבה.
הזיכרון או ההיזכרות הם תנאי בסיסי וחיוני למאבק בהווה ויצירת תקווה, התקווה שלנו מורכבת תמיד מהחייאת זיכרון או משאיפה להחזיר אדם או ערך מוכר ואהוב לחיינו.
נבחרת קנדה בהוקי קרח
נבחרת קנדה היא אלופת העולם המכהנת (2023) ומחזיקה בשיא הזכיות באליפות העולם עם 28 זכיות.
עפיפונים
פרשנות משמעות ותובנות
על פי רומן גארי, הזיכרון המשפחתי של משפחת פלרי ומרסלן דופרה הוא המפתח ליצירת תקווה לעם הצרפתי הכבוש בידי הנאצים, ההזכרות בצרפת של פעם בערכים האהובים ובאנשים האהובים היא הבסיס לתקווה ולשאיפה לעתיד טוב יותר. לצורך הגשמת התקווה נאבקים הצרפתים בכיבוש הנאצי כל אחד בדרכו הוא. פלרי בונה עפיפונים, מרסלן דופרה מבשל אוכל צרפתי, המורה הכפרי ובעלת בית הבושת מצטרפים למחתרת, ולודו חולם על אהובתו לילה. כל הדמויות של רומן גארי משתמשות בהיזכרות לצורך מאבקן בהווה ובכיבוש הגרמני, ורובן ממשות את תקוותם ואהבתם.
נבחרת קנדה בהוקי קרח
1920 - 1954: שליטה בהוקי קרח העולמי
קנדה החלה להשתתף במפעלים הבינלאומיים הרשמיים הכלל-עולמיים של ה-IIHF מייד עם ייסודם, בטורניר הרשמי הראשון שהפגיש את הנבחרות באירופה עם הנבחרות מצפון אמריקה - טורניר ההוקי קרח של אולימפיאדת אנטוורפן (1920). כבר בטורניר הזה החלה קנדה במנהג שילווה אותה עד 1963 - היא לא הקימה נבחרת לאומית אמיתית, אלא שלחה לטורניר את אחת הקבוצות החובבניות החזקות במדינה. הקבוצה ששיחקה בשם קנדה באולימפיאדת אנטוורפן הייתה ויניפג פאלקונס, שהראתה עליונות מוחלטת על שאר הנבחרות וזכתה במדליית הזהב עם ניצחונות בשלושת משחקיה ויחס שערים כולל של 1:29.
הטורנירים הרשמיים הבאים בהם השתתפה קנדה היו שתי אולימפיאדות החורף הראשונות, אולימפיאדת שאמוני (1924) ואולימפיאדת סנט מוריץ (1928). גם אליהן שלחה קנדה את אחת מקבוצותיה כנבחרת לאומית, וגם בשתי האולימפיאדות האלה זכתה נציגת קנדה בקלות עם ניצחונות גבוהים, חלקם בהפרשים דו-ספרתיים של שערים. באולימפיאדת סנט מוריץ ייצגה את קנדה נבחרת אוניברסיטת טורונטו, עימה נסע לאולימפיאדה גם המאמן שלה, קון סמיית' - הבעלים והמאמן של קבוצת ה-NHL טורונטו מייפל ליפס.
עפיפונים
פרשנות משמעות ותובנות
למרות האופטימיות השופעת מספרו, עם סיום כתיבתו ביום 2 בדצמבר 1980, נטל הסופר רומן גארי את חייו.
נבחרת קנדה בהוקי קרח
1920 - 1954: שליטה בהוקי קרח העולמי
באליפות הבאה ב-1931 ניכר היה שהעליונות הקנדית נשחקה. ניצחונותיה היו בפערים קטנים, ובפעם הראשונה סיימה את אחד ממשחקיה ללא ניצחון - תיקו 0:0 מול נבחרת שוודיה. למרות זאת זכתה קנדה שוב באליפות עם ניצחון במשחק המכריע מול ארצות הברית.
אולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) שימשה גם כאליפות העולם לאותה שנה, כנהוג בשנה אולימפית באותה תקופה. המגמה של שחיקת העליונות הקנדית נמשכה, כאשר שני המשחקים מול ארצות הברית נגררו להארכות והסתיימו בניצחון ובתיקו, שהספיקו לקנדה כדי לזכות בקושי במדליית הזהב.
באליפות העולם ב-1933 הושלמה המגמה כאשר קנדה, שיוצגה על ידי אלופת קנדה לקבוצות חובבות ואומנה על ידי הרולד באלרד - לימים יורשו של קון סמיית' כבעלים של טורונטו מייפל ליפס - נוצחה קנדה לראשונה במסגרת בינלאומית רשמית, 1:2 לאחר הארכה על ידי נבחרת ארצות הברית במשחק הגמר, והפסידה לראשונה את התואר העולמי.
קנדה המשיכה, עם זאת, לשלוט בהוקי קרח העולמי באמצעות המועדונים שייצגו אותה, וזכתה שנה אחר שנה בכל אליפויות העולם עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. עם זאת, באולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (1936) הופתעה קנדה הפתעה מרעישה כאשר נוצחה על ידי נבחרת בריטניה בשלב המוקדם, ומאחר והתוצאה בין השתיים נגררה איתן לשלב הגמר החלה אותו קנדה בנחיתות עליה לא יכלה להתגבר, והפסידה לראשונה את התואר האולימפי.
מלחמת העולם השנייה עצרה את הפעילות הבינלאומית בענף. קנדה ויתרה לראשונה על ההשתתפות באליפות העולם עם חידושה ב-1947, וחזרה לזירה הבינלאומית, מיוצגת על ידי קבוצה של חיל האוויר המלכותי הקנדי באוטווה, רק באולימפיאדת סנט מוריץ (1948), שם החזירה לעצמה את התואר האולימפי.
קנדה המשיכה לשלוט במפעלים הבינלאומיים כמעט ללא עוררין, אך לאחר שויתרה על אליפות העולם ב-1953 בעקבות מחלוקת כספית עם המארגנים, הגיעה קנדה לאליפות העולם ב-1954 ומצאה שם יריבה חדשה וראויה - ברית המועצות, שזו הייתה לה האליפות הראשונה.
1954 - 1963: מאבק מול ברית המועצות
באליפות העולם ב-1954 השתתפה לראשונה ברית המועצות, ומשחק הגמר הפגיש לראשונה בין קנדה וברית המועצות במה שהפך ליריבות הגדולה ביותר בעולם ההוקי קרח למשך שנים רבות. במשחק הגמר ספגה קנדה את התבוסה הגדולה ביותר שלה במסגרת בינלאומית עד אז, 2:7, וגילתה שלפחות במסגרת הבינלאומית החובבנית צמחה לה יריבה ראויה.
בשנתיים שלאחר מכן התבסס המאבק בין השתיים כמאבק העיקרי בצמרת העולמית. קנדה ניצחה את ברית המועצות בגמר אליפות העולם ב-1955, אולם באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) ניצחה שוב ברית המועצות את קנדה, שיוצגה על ידי קבוצה מקיצ'נר שבאונטריו. קנדה הידרדרה לראשונה בתולדותיה באולימפיאדה למקום השלישי ולמדליית הארד לאחר שנוצחה גם על ידי ארצות הברית.
היריבות בין השתיים נקטעה לשנה אחת ב-1957, כאשר קנדה, יחד עם מדינות מערביות נוספות, החרימה את אליפות העולם שנערכה בברית המועצות כמחאה על פלישת הצבא האדום להונגריה.
הקבוצות שייצגו את קנדה המשיכו להצליח בזירה הבינלאומית המשתנה, וזכו באליפויות העולם ב-1958 ו-1959. גם באולימפיאדת סקוו ואלי (1960) הצליחה קנדה לנצח את ברית המועצות - אולם הופתעה על ידי נבחרת ארצות הברית. ארצות הברית זכתה במדליית הזהב, וקנדה נאלצה להסתפק במדליית הכסף. הנציגה הקנדית שנכשלה בהשגת מדליית הזהב הייתה הקבוצה מקיצ'נר, אונטריו, שכשלה גם באולימפיאדה ב-1956.
ב-1961 הופיעה בשם נבחרת קנדה באליפות העולם קבוצה מהעיירה טרייל שבקולומביה הבריטית. היא זכתה באליפות, והפכה לקבוצה האחרונה שזוכה בשם קנדה באליפות העולם.
הקבוצה מטרייל הופיעה כנבחרת קנדה גם באליפות העולם ב-1963, וסיימה במקום הרביעי - המקום הנמוך ביותר של קנדה עד אז באליפות בינלאומית רשמית, והפעם הראשונה בה סיימה קנדה אליפות בינלאומית רשמית ללא מדליה. זו הייתה האליפות האחרונה שבה ייצג מועדון את קנדה כנבחרת לאומית.
1963 - 1970: נבחרת לאומית ייעודית
ב-1962 הוקמה לראשונה בקנדה נבחרת לאומית ייעודית, שתכליתה הוא ייצוגה של קנדה במסגרות הבינלאומיות. הנבחרת קמה ביוזמתו של האב דייוויד באוור - כומר שהיה בעברו שחקן הוקי קרח מצטיין, אחיו הצעיר של בובי באוור שכיכב במדי בוסטון ברואינס בשנות ה-40.
באוור שאף להקים נבחרת שתקבץ את מיטב השחקנים החובבנים של קנדה, מתוך הבנה שקבוצות המועדונים התקשו יותר ויותר מול הנבחרות האירופיות. הרעיון התגבש סופית לאחר אליפות העולם של 1962, כאשר הקבוצה שייצגה את קנדה לא הצליחה לזכות באליפות, אף על פי שנבחרות ברית המועצות וצ'כוסלובקיה נעדרו ממנה. הוא הגיע למסקנה כי נבחרת לאומית קנדית, שתורכב בעיקר משחקנים צעירים, תוכל לייצג את קנדה טוב יותר משחקנים בוגרים של מועדון כלשהו. בנוסף, כמי שוויתר על קריירת הוקי קרח מקצוענית על מנת ללמוד, ייחס באוור חשיבות רבה לחינוך, ושאף לתת לשחקנים צעירים אלטרנטיבה טובה יותר, לדעתו, על פני קריירה במסגרת מקצוענית.
הצעתו התקבלה על ידי איגוד ההוקי החובבני של קנדה, ותוכנית הנבחרת הלאומית הפכה למציאות. באוור ריכז את שחקניו באוניברסיטת קולומביה הבריטית שבונקובר, והשחקנים התאמנו במקביל ללימודיהם.
באולימפיאדת אינסברוק (1964) יצגה לראשונה את קנדה נבחרת לאומית ייעודית, כאשר באוור שימש כמנהל המקצועי שלה. היא סיימה בשוויון נקודות עם הזוכות במדליות הכסף והארד, אולם יחס שערים נחות דחק אותה למקום הרביעי ואל מחוץ לזוכות במדליות. כוכבי הנבחרת היה בראיין קונאקר, חלוץ שהפך מאוחר יותר למקצוען ב-NHL, וזכה בגביע סטנלי במדי טורונטו מייפל ליפס ב-1967, והשוער סת' מרטין, שכבר היה מוכר בזירה הבינלאומית ממשחקו בקבוצת "טרייל סמוק איטרס" שזכתה עבור קנדה באליפות העולם ב-1961, וייצגה אותה גם ב-1963.
ב-1968, בעקבות עלייתו לשלטון של פייר טרודו במקומו של לסטר פירסון, הושם דגש יתר על יכולותיה של קנדה בספורט הבינלאומי, ובהוקי קרח בפרט. טרודו הקים כוח משימה כדי להעצים את הצלחתה של קנדה בספורט הבינלאומי, ואחת מתוצאותיו - למעשה, עוד לפני פרסומן הסופי של מסקנותיו - היה הקמת איגוד ההוקי הקנדי, "הוקי קנדה", ב-1969. "הוקי קנדה" כללה נציגים של איגוד ההוקי החובבני של קנדה, שייצג את קנדה במוסדות פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית, אך גם נציגים של ממשלת קנדה ושל ה-NHL. ל"הוקי קנדה" היו משאבים גדולים יותר מאיגוד ההוקי החובבני, ומנדט ממשלתי להעמיק את תשתית ההוקי קרח ולפקח על ייצוגה של קנדה בטורנירים בינלאומיים.
אחת ממשימותיו הראשונות של "הוקי קנדה" הייתה להעלות בפני פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית את טענתה של קנדה, כי בעוד קנדה מסתמכת על שחקנים חובבנים - הרי שהנבחרות האירופיות, בעיקר ממזרח אירופה, הפכו למורכבות משחקנים מקצוענים הלכה למעשה על אף שהם חובבנים באופן רשמי. טענה זו הייתה בסיס לדרישתה של קנדה מפדרציית ההוקי קרח הבינלאומית לפתוח את אליפות העולם לשחקנים מקצוענים, מה-NHL ומליגות מקצועניות משניות. נבחרת קנדה, מחוזקת לראשונה בשחקנים מקצוענים, יצאה לקראת סוף 1969 למסע משחקי ידידות בברית המועצות והרשימה ביכולתה.
לאחר הסכמה ראשונית על שיתוף שחקנים מקצוענים מליגות משניות למשך שנה אחת, על מנת לבחון את הנושא, חזרה בה הפדרציה הבינלאומית מהסכמתה, וסירבה קטגורית לפתיחת המפעלים הבינלאומיים לשחקנים מקצוענים. הפדרציה נימקה את החלטתה בחשש - בלתי מבוסס כפי הנראה - ששחקנים שישחקו נגד נבחרת מקצוענית האליפות העולם ייפסלו מהשתתפות באולימפיאדת החורף, שם הייתה עדיין נשמרת ההקפדה הרשמית על חובבנות. בתגובה קיבלה קנדה החלטה דרמטית, וב-4 בינואר 1970 הודיעה על פרישתה מהמפעלים הבינלאומיים. אליפות העולם של 1970 שנועדה להיערך בויניפג - אליפות ראשונה אי פעם בקנדה - בוטלה על ידי "הוקי קנדה", והפדרציה הבינלאומית העבירה אותה בבהילות לסטוקהולם.
1970 - 1976: הפרישה מהמפעלים הבינלאומיים וסדרת הפסגה
עם ההודעה על פרישתה של קנדה מהמפעלים הבינלאומיים לא נותר עוד טעם בקיומה של נבחרת לאומית ייעודית בקנדה, והנבחרת שהגה דייוויד באוור פורקה. חלק מהשחקנים בחרו להמשיך את לימודיהם האקדמיים במימון "הוקי קנדה", וחלקם פנו לקריירה מקצוענית. קנדה לא השתתפה באליפויות העולם עד 1977, וגם לא בטורנירי ההוקי קרח בשתי האולימפיאדות שהתקיימו באותה תקופה - אולימפיאדת סאפורו (1972) ואולימפיאדת אינסברוק (1976).
בצל המחלוקת על שיתופם של שחקנים מקצוענים במפעלים הבינלאומיים, התעוררה גם השאלה מי נחשבת למדינה החזקה ביותר בהוקי קרח העולמי. ברית המועצות טענה לבכורה מתוקף הצלחותיה בזירה הבינלאומית, ואילו קנדה טענה שטובי שחקניה הם מקצוענים שלא רשאים לשחק במפעלים הבינלאומיים, ומולם התוצאות היו ודאי אחרות.
בהתבססו על המחלוקת הזו, יזם אלן איגלסון, יו"ר איגוד שחקני ה-NHL, את קיומה של סדרת הפסגה - סדרה של שמונה משחקים בין נבחרות קנדה וברית המועצות, כאשר נבחרת קנדה תורכב, לראשונה אי פעם, על טהרת שחקנים מקצוענים מליגת ה-NHL.
ההוקי קרח המקצועני בצפון אמריקה באותה התקופה היה מפוצל בין שתי ליגות עיקריות, כאשר באותו הקיץ החלה לפעול ליגת ה-WHA שניסתה להתחרות ב-NHL. ה-NHL לא איפשר לשחקנים שערקו לליגה המתחרה לשחק בנבחרת בסדרת הפסגה, ונבחרת קנדה נאלצה לוותר עליהם, כולל כוכבי על כבובי האל וגורדי האו. בובי אור, כוכבה של בוסטון ברואינס ומי שנחשב לכוכב ה-NHL הגדול ביותר של תקופתו, נכלל בסגל הנבחרת אך בפועל נעדר מהסדרה בשל פציעות ברכיים כרוניות מהן סבל. אף על פי כן, קנדה הציבה לראשונה בתולדותיה נבחרת על טהרת כוכבי NHL מהשורה הראשונה - גם אם לא במפעל בינלאומי רשמי.
בעוד בקנדה צפו בתחילה שהנבחרת המורכבת ממקצועני ה-NHL תביס את הסובייטים, בפועל התפתחה הסדרה בצורה אחרת לגמרי. הסובייטים גילו עליונות על הקנדים לאורך מרבית הסדרה, ונבחרת קנדה נזקקה למהפך דרמטי בשלושת המשחקים האחרונים שלה - כולל שער ניצחון בדקה האחרונה של המשחק השמיני והאחרון - כדי לנצח בסדרה בקושי רב.
הסדרה, שהחלה כסדרת משחקי ידידות על סף הגימיק, התפתחה עוד במהלכה לסדרה של משחקים קשים שחלקם הגיע לאלימות פיזית ולאירועים יוצאי דופן. השער שהכריע אותה, של החלוץ פול הנדרסון, 34 שניות לסיום המשחק השמיני והאחרון - הפך לאבן דרך בתרבות הקנדית, והסדרה מעוררת עד היום עניין הן בקנדה והן ברוסיה ושאר מדינות ברית המועצות.
בנוסף, הביאה הסדרה להכרה בסדר החדש של יחסי הכוחות בהוקי קרח העולמי. בקנדה נוכחו לדעת שבהוקי קרח הבינלאומי ישנם כוחות המסוגלים להתמודד בהצלחה גם עם שחקניהם הטובים ביותר, המקצוענים מה-NHL. גם ההוקי הבינלאומי, לאחר שמדד את כוחו מול שחקני ה-NHL, החל להתייחס בצורה שונה לאפשרות של שילוב שחקני ה-NHL במסגרותיו.
סדרת הפסגה פתחה גם מסורת של מפגשים ישירים בין ההוקי הבינלאומי וה-NHL במסגרות בלתי רשמיות. במפגש הבא של נבחרת קנדה במסגרת כזו הורכבה הנבחרת משחקני ליגת ה-WHA, הליגה המתחרה ל-NHL באותה תקופה, ב"סדרת פסגה" משלה מול נבחרת ברית המועצות ב-1974. הפעם הפסידה נבחרת קנדה בסדרה.
שתי סדרות הפסגה, ובמיוחד הראשונה שבהן, סללו לבסוף את הדרך לשובה של קנדה למסגרות הרשמיות של ההוקי קרח הבינלאומי, ולתחילת העידן המקצועני בנבחרת קנדה ובהוקי קרח הבינלאומי כולו.
1976 - 1996: תחילת העידן המקצועני בנבחרת
ב-1975 הוחלף נשיא פדרציית ההוקי קרח הבינלאומי, הבריטי ג'ון אהרני, בנשיא חדש, הגרמני גונתר סבצקי. בעוד אהרני נקט בעמדה נוקשה כלפי דרישותיה של קנדה, שם לעצמו סבצקי כמטרה ראשונה את החזרתה של קנדה, מולדת הענף, לזירה הבינלאומית.
כשנה לאחר כניסתו לתפקיד הוכתרו מאמציו של סבצקי בהצלחה, כאשר הושג הסכם שאיפשר את שובה של קנדה, והביא למהפכה בהוקי קרח הבינלאומי. לשחקני NHL הותר, בפעם הראשונה, להשתתף באליפות העולם השנתית של הפדרציה הבינלאומית. האליפות, שהתקיימה עד אז בחודשים פברואר-מרץ, נדחתה לאפריל-מאי - אחרי סיום העונה הרגילה ב-NHL. כך יכלו שחקנים מקבוצות שלא עלו לפלייאוף ה-NHL להגיע לאליפות העולם ולהצטרף לנבחרותיהם.
עם זאת, לשחקני NHL לא הותר להשתתף באולימפיאדה - הן בשל חוקי הוועד האולימפי הבינלאומי והן בשל חוסר נכונותה של ה-NHL להפסיק את הליגה בזמן קיומה של האולימפיאדה, בינואר-פברואר, אמצע עונת ה-NHL.
בנוסף, הוחלט על ייסודו של מפעל רשמי ראשון שינוהל במשותף על ידי ה-NHL והפדרציה הבינלאומית - גביע קנדה, שנועד להיערך פעם ב-4 שנים. גביע קנדה נועד להיערך בקיץ, אחרי סיום פלייאוף ה-NHL, כך שכל שחקני ה-NHL יכלו להשתתף בו במדי נבחרותיהם.
באולימפיאדת החורף ובטורנירים בלתי רשמיים ייצגו את קנדה שחקנים חובבים.