cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מספנת חיל הים
ארגון והכשרה מקצועית
(1) בניית הרציפים בבסיס חיפה (2) רכישת והתקנת ממשה הסינכרוליפט החדשני (3) בניית במצ"א חדש (4) הקמת בימ"ל מענ"ש לטיפול במערכת הנשק החדשה של הסטילים (גבריאל ותותחי 40 מ"מ ו 76 מ"מ) (5) הקמת בימ"ל מנועים לטיפול במנועי המיבך של הסטילים (6) הקמת מחלקת הטילים בבמט"מ (לטיפול בטילי הגבריאל) (7) הקמת הפנימיה לאלקטרוניקה והכשרה מסיבית של טכנאים (8) קליטת ענף פיתוח (לימים מענ"ש) במחצ"ד (9) הקמת ענף לחימה אלקטרונית (ל"א) (10) פיתוח ובנית המת"ט, מתקן התרגול הטקטי ובהמשך פיתוח והקמת המאנ"ץ לאימוני לחימה בצוללות עם סונר האלק (11) בניית מערך מחסנים חדש ביחס"ן (לימים בצ"ת) (12) גיוס והכשרת קבוצת מהנדסים גדולה (בוגרי העתודה האקדמאית). ההיבנות המסיבית לקראת קליטת הכילים החדישים, אפשרה בהמשך לקלוט את הכילים ולהתגבר על מחלות הילדות שליוו באופן טבעי את קליטת כלי השיט החדישים בחיל-הים שלא הורגל לרמת מורכבות טכנולוגית דומה בעברו. ההיערכות זו הייתה הבסיס להצלחתו המובהקת של הסטילים לוחמיהם וציודם, בים במלחמת יוה"כ באוקטובר 1973.
את שפי שהיה רמחצ"ד החליף ב 1969 יהושע להב שניידמסר, שקלט את ספינות הטילים משרבורג ואת הדבּוּרים.
התעצמות
היכולת המקצועית של המספנה נמדדה בכמה מישורים
יכולת זו נבנתה בהדרגה החל מאמצע שנות ה-50 בהן הגיעו כלי שיט מלחמתיים תקניים כחלק מתהליך התעצמות חיל הים בראשית ימיו שהייתה מבוססת על רכש כלי שיט ייעודיים כפריגטות, משחתות, ספינות טורפדו (סט"רים) וצוללות, בעיקר מהצי הבריטי אך גם מהצי הצרפתי, שממנו נקלטו ספינות טורפדו. כלי שיט אלו היו מיושנים ומתקופת מלחמת העולם השנייה. אולם נושא הטיפול המקצועי המתודי בכל ההיבטים בכלי שיט היה חדש לחיל הים כשם שהיה חדש גם למספנות ישראל.
טרם מסירתם לחיל הים עברו כלים אלו בפיקוחו של חיל הים שיפוץ והתאמות לצורכי החיל. צוותי מהנדסים לפיקוח בנייה נשלחו לאנגליה לשיפוץ הצוללות. צוותים טכניים נשלחו להבאת המשחתות. רס"ן אדם ענב וינטראוב ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי (לימים סא"ל, ראש ענף ציוד 5 שהיה הענף האחראי על כל האספקה בחיל הים, כולל רכב, תחמושת, ביגוד, דלק, מזון ובינוי השתחרר ב-1968 ועבר לחיפה כימיקלים) היה בצוות הבאת המשחתת אח"י אילת וקצין החשמל של שייטת המשחתות. מספנת חיל הים החלה להתנסות ולצבור ניסיון בשיפוץ כלי שיט מלחמתיים גדולים ותקניים.
בין שאר תפקידי המספנה היו הכנת סירות הדיג המגויסות (סד"ג) לשירות. בראשית הדרך עמלו פועלי המספנה בשחרור חלקים שונים מן הסירה המיועדת לשירות עם ברנרים וכלים שונים. ההוראה שהגיעה הייתה לחתוך את הפריטים הבלתי נדרשים עם ברנר ובסוף השירות יפוצה בעל הסירה בחלקים חדשים. תהליכי הסבה ארוכים שארכו מספר ימים שונו, לוחות המטה שונו וכך קוצר משך העבודה ממספר ימים למספר שעות. עקב כך נוצרה בעיה עם ועדי העובדים במספנה שלפתע איבדו תוספת שעות נוספות שהיו ללא כל צורך. עניין זה בא על פתרונו גם כן ותקציב רב נחסך בתהליך זה. כמו כן בנתה המספנה מטרות לאימוני תותחנות.
בשנות ה-50 וה-60 המוקדמות, עם התגברות תקריות הגבול בחזית הצפון ופגיעה בכלי חיל הים בחזית זו אשר היו מוצבים בים כנרת הוטלו משימות תיקונים על קציני המספנה בכלי חיל הים שם מעבר לביקורת והתחזוקה השוטפת. אחד המבצעים הגדולים של המספנה התרחש בשנת 1957 לאחר מבצע סיני והוא העברת ספינות טורפדו על גבי מובילים מחיפה לאילת.
בשנת 1956 נלכדה המשחתת איברהים אל אוול, ונגררה לנמל חיפה. תחקיר הקרב וניתוח הפגיעות בוצע על ידי אדמונד וילהלם ברילנט כאשר אליו נתלווה צלם צבאי. הדו"ח ניתח את הפגיעות האוויריות במשחתת והגיע למסקנה כי טייסי חיל האוויר לא צללו דיים והרקטות אשר שוגרו לאנייה לא חדרו את הסיפון והחליקו לחדר אוכל קצינים ומשום כך הנזק היה מועט. בנוסף ניתח הדו"ח את הירי הצרפתי של המשחתת קרסנט, בדו"ח הובהר כי הירי הצרפתי לא היה יעיל והיה שימוש בפגזי נ"מ עם מרעום קרבה מגנטי. כמו כן ניתח הדו"ח את ירי חיל הים אשר גרם נזק מועט. המשחתת שוקמה על ידי מספנת חיל הים ושמה היה ק-38 אח"י חיפה.
לאחר מלחמת ששת הימים הוקמה על בסיס מהנדסי המספנה יחידת הנצלה ימית.
כניסת מערכות אלקטרוניות
הזירה הימית החלה להשתנות וכלי השייט שהיו מתאימים למלחמת העולם נדרשו במעטפת הגנה אלקטרונית כנגד איומים חדשים בזירה הימית. ספינות קטנות ומהירות ועליהן טילי ים ים היוו איום שנבדק על ידי ציים רבים בעולם המערבי. בעקבות איומים אלו החלו לבדוק בחיל הים את הנושא של חליפת הגנה אלקטרונית למשחתות ולכלי שיט עתידים. יוזמה זו באה מקצינים בעלי ניסיון מבצעי ומהנדסי החיל. במסגרת מאמץ זה אופיינו אמצעי זיהוי איום והגנה בפני איום טילי. זיהוי האיום היה למעשה מערכת זיהוי מכ"ם אויב ומערכת ההגנה הייתה למעשה חליפת הגנה על ידי רקטות מוץ שמייצרות הטעיה וגנבת מטרה בזיהוי המכמי של ראש הביות של הטיל התוקף. שתי מערכות אלו, האמנון והאבשלום, אשר פותחו על ידי רפא"ל בהנחייתו של המהנדס חרות צמח לפי דרישות ואפיונים מבצעיים שהוגדרו על יד רס"ן שושן לימים מפקד המשחתת אילת. עידן מחקרי זה היה למעשה ראשית ענף הל"א בחיל הים. המערכות הראשונות הותקנו על המשחתות הישנות שעמדו לפני הוצאתן משירות. המשחתות היו גדולות ובעלות שטח חתך מכמי (שח"ם) גדול כך שהיוו מטרה אידיאלית לתקיפת טילים.
במקביל החל פיתוח הטיל לוז ברפא"ל. הטיל היה נהוג בשיטת FLY BY WIRE ובראשית הפיתוח ייעודו היה טיל נ"ט. אולם מחירו הגבוה של טיל כזה לעומת עלות טנק הביא למחשבה נוספת כי טיל זה עשוי להיות טוב כטיל ים ים. אחת הבעיות המרכזיות בטיל זה הייתה הדרישה להיות טיל לוחך ים. הפתרון הגיע ממהנדס צעיר מרפא"ל שעבר למב"ת, אורי אבן טוב, בשעת ניסוי בשדמה (אתר ניסויים של רפא"ל) יחד עם קציני חיל הים. הפתרון שהציע היה מכ"ם גובה אלטימיטר לקביעת הגובה ומכ"ם נעילה ועקיבה על המטרה. טילי אבות טיפוס הורכבו במיתקונים שונים שהכינה מספנת חיל הים על אח"י יפו ק-42.
טכנאים אקדמאים
על מנת לתגבר את מצבת כוח האדם ההנדסי בתחום האלקטרוניקה בחיל הים נשלחו בתחילת שנות ה-60 חמישה טכנאים בדרגות רס"ל/רס"ר ללמוד בטכניון הנדסת חשמל. חוזה זה הבטיח התחייבות לשירות במשך 12 שנה לאחר סיום הלימודים מתוך הבנה כי הציוד בחיל הים נעשה מורכב יותר ויש להשביח את כח האדם ההנדסי מתוך צוות מנוסה בחיל עצמו. בתום הלימודים בטכניון ומסלול קורס קצינים בסיסי והשלמה חילית התייצבו בחיל בשנת 1967 מייד לאחר מלחמת ששת הימים, מהנדסים נוספים אשר להם ניסיון טכני במערכות חיל הים והכרה של חיל הים וצרכיו. מהנדסים אלו הם:
תחזוקת תחנת הקשר לאוניות בחיפה פאל-נורד
מרכז השידור הימי של חיל הים בראשית ימיו היה בבסיס פאל נורד שעל רכס הכרמל (ברחוב איינשטיין בצמוד לרח' בליטנטל 10). את הבסיס ירש חיל הים מן הבריטים. מרכז זה היה חלק מהביצורים שהקימו הבריטים במלחמת העולם השנייה כקו שני נגד רומל שהתקרב אז למצרים ואשר ידוע היה כקו ההגנה על הכרמל. שרידי החפירות ותעלות הקשר נותרו עד היום. המחנה נבנה סביב בונקר מרכזי ענק שהיה בנוי משני אולמות ו-6 חדרים וסביבו היו חפורות תעלות קשר ובסיס לתותח. בשני האולמות היו פרושים כ-30 משדרים ימיים ענקיים (בגודל ארון בגדים כל אחד) מתקופת מלחמת העולם השנייה. בחוץ היו מוצבים שלושה תרנים בגובה 63 מטר כשביניהם פרושות האנטנות חוטיות ועיגולי ענק להפרדה בין תיילי האנטנה.
במחנה שרתו 6 טכנאים בשירות חובה, רס"ר (טכנאי ותיק) שני שומרים, טבח ומנהל תחנה אזרח. הטכנאים עשו משמרות ובמשמרת הלילה שימשו כמפקדים תורנים של המחנה. התחזוקה וההפעלה המבצעית היומיומית היו באחריות טכנאים אלה שהיו שייכים לבמצ"א. כמו כן הייתה באחריותם גם תחנת האלחוט בסטלה מאריס. תחנת אלחוט זו ישבה בתוך בונקר נוסף של קו ההגנה שנקרא דורצ'סטר. בונקר זה שימש גם כחדר מבצעים בחירום של מטה חיל הים.
תחנת פאל נורד (בימי המנדט פאלסטיין נורט) עברה להיות תחנת גלי צה"ל ובסיס זה עתיד להסגר ובמקומו יבנו בתי מגורים לאחר מאבק מתמשך כנגד קרינה אלקטרומגנטית.
עידן ספינות טילים
ב-1960 יצאה משלחת טכנית שבראשה עמד מהנדס מכונות יהושוע להב שניידמסר מפקד המספנה לצורך איתור ספינה עתידית לחיל הים שתחליף את ספינות הטורפדו. למשלחת זו צוותו גם קצינים ממגמת שיט ומנהלה כרס"ן יצחק שושן ורס"ן אלכס טל מטעם משרד הביטחון. משלחת זו בחנה שתי הצעות האחת של מספנות ווספר הבריטיות והשנייה מספנה נורווגית בואט סרוויס. במהלך הסקר בבריטניה הצטרף גם סא"ל נתן סופר שהיה אז נספח ימי שם. סופר היה במלחמת העולם בבום דיפנס היא יחידת הגנת הנמל בחיפה ומעולם לא הפליג ואילו אלכס טל היה קצין מנהלה כך שבפועל ועדת סקר זו הייתה בנויה מאיש טכני אחד וימאי אחד. המסקנות שנבעו מוועדת סקר זו היו שיש צורך בספינות בעלות יכולות תמרון, ובעלות נשק מונחה, אלו הובילו לתובנה של אפיון ספינות הטילים.
הקונספט של הסטי"ל לא היה כה פשוט. ה"סער" דמה ליגואר רק בקווי גוף ומערכת הנעה. הוא היה שונה בדחי, בבנייה (פלדה ואלומיניום מול עץ) בחלוקה פנימית ומבנים עליונים. הוא נבנה לשאת מערכות לחימה, לתקיפה ולהתגוננות, שנמצאו בייצור או בפיתוח בו זמנית במפעלים שונים ובארצות שונות. האינטגרציה והתאום בין המערכות עצמן, ובינן לבין הספינה, דרשו ריכוז ושליטה בידי גורם מרכזי שמוסמך לקבל החלטות הן בנושאים טכנולוגיים והן בנושאי מבצעים והפעלה. והחלטות נדרשו מדי יום ביומו. כל זה היה חייב להימצא בידי גורם מוסמך אחד. .גורם זה היה שלמה אראל אז רמ"ח ים ומבצעים שריכז פעילות זו של אפיון כלי שיט עתידי.
בתקופה זו של עידן הפיתוח יוחאי בן-נון היה מפקד חיל הים,את הפעילות לאפיון ומימוש ספינות הסער ריכז שלמה אראל. מעמדו כקצין המקצועי הראשי בחיל, ניסיונו רב השנים והכשרתו בישראל ומחוצה לה עשוהו מתאים ביותר לקדם את התוכנית. פעילותו בין השנים 1960 כראש מחלקת ים ועד סיום תפקידו כמפקד חיל הים בספטמבר 1968 נסבה סביב ספינות הסער. שלמה אראל היה ראש מחלקת מבצעים ויעקב שפי היה רמחצ"ד. אראל עסק בנושא ה'לוז', כאשר הוא נעזר במחלקת הנדסה בדברים שהוא רצה שיתוף פעולה. העניין גרר ויכוח בין שפי לבין אראל, בנושא מי צריך להיות אחראי על פיתוח, משום שנושא הפיתוח כולו טכני. לא ייתכן שאנשי מבצעים יעסקו בנושאים של פיתוח טכני. כל זה היה לפני שהפיתוח עבר למפעל מב"ת של התעשייה האווירית. ב-1963, התנהל הוויכוח בין מחלקת הנדסה לרמ"ח ים שלמה אראל בשאלה מי צריך לעסוק בפיתוח אמצאי לחימה מתקדמים. הוחלט על ידי מחלקת הנדסה לקחת את נושא פיתוח ה'לוז' על עצמם. באותה עת יוחאי בן-נון מפקד חיל הים פרש מצה"ל ושלמה אראל מונה למפקד חיל הים. כמפקד החיל היה לו ברור שנושאי הפיתוח צריכים להיות במחלקת הנדסה של חיל הים. לכן צוות הפיתוח בראשות אביה שליף שהיה כפוף לרמ"ח ים שלמה אראל עבר למחלקת הנדסה. אביה שליף עבר עם הענף שלו להנדסה, ומחצ"ד הקימו ענף פיתוח. ענף פיתוח שעסק בפיתוח ה'גבריאל'.
בשנת 1965 נשלחו צוותים ראשונים ממחלקת הנדסה בחיל הים לפיקוח על פרויקט שלכת. בראש הצוות הטכני הראשוני עמד המהנדס סא"ל חיים שחל. הצוות הטכני כלל את המובילים הבאים: רס"ן זאב בר-זאב פרקש (בזמן המבצע, סא"ל מפל"ג אחזקה), עמנואל ינאי (לימים מפקד המספנה) וחלפון (מכונה, גוף, אלקטרוניקה וחשמל).
עידן חדש החל בחיל הים והוא עידן ספינות הטילים. הכלים הראשונים צוידו בציוד איטלקי המכוון, הממריא, הירי בוצע עם תותח האוטומולרה. נציג חיל הים באיטליה היה סאלו אביר מטעם ההנדסה. מי שריכז את מערכת פיתוח הגבריאל כולו היה אביה שליף יוצא פלי"ם שגם הוא למד הנדסת מכונות. בשלב ראשון הוא היה במחלקת מבצעים בצד המבצעי של ה'לוז'.
הידע שנרכש בפיקוח ובבניית הספינות בשרבורג הוטמע על ידי מהנדסי חיל הים ושימש נדבך טכני לבניית ספינות ישראליות במספנות ישראל כאשר הראשונות היו אח"י רשף ואח"י קשת. את בניית הספינות הוביל המהנדס חיים שחל שהשתחרר ועבר לעבוד במספנות ישראל. על כך זכה בפרס ביטחון ישראל.
ענף האלקטרוניקה והל"א החל להיות גורם משמעותי. בראש ענף זה עמד סא"ל חרות צמח. פיתוחי ענף זה בשיתוף עם הרשות לפיתוח אמצעי לחימה ושאר תעשיות הביטחון הולידו מעטפת הגנה לספינות הטילים שזכתה להצלחה מבצעית חסרת תקדים במלחמת יום הכיפורים. על כך זכה סא"ל צמח (לימים אל"ם) בפרס ביטחון ישראל. עוזיה גליל, ממקימי אלביט, יצא מטעם חיל הים להשתלמות ב TRW. כך אט אט תרמו מהנדסי חיל הים לפיתוחה של התעשייה האלקטרונית בארץ.
ביוזמתו של מנהל נמל חיפה, אל"ם (מיל') איזי רהב, ובהסכמתו של מפקד בסיס חיפה תא"ל זאב אלמוג, הועברה מספנת חיל הים ממרכז נמל חיפה מאזור שער 4 ושורש רציף הדלק למערבו, בהחלפת שטחים בין הנמל לבין חיל הים המספנה נחנכה בשנת 1982 כאשר זאב אלמוג היה מפקד חיל הים. הממשה שהיה במקום שודרג לסינכרוליפט היכול למשות את מרבית כלי השיט של חיל הים.
ספינות הטורפדו והמשחתות הוצאו משירות. משחתות חיל הים אח"י יפו ואח"י חיפה שימשו כמטרות לניסויי טילי גבריאל. לאחר מלחמת ששת הימים החל עידן הצטיידות בכלי שיט אמריקאים, הדבורים - סירות משמר קלות - תפסו את מקומן של הטרפדות, ספינות סער 5 הוזמנו מארצות הברית ומספנות ישראל החלו בייצור ספינות טילים מסדרת סער 4 וסער 4.5. צוללות חדשות מסדרת גל הוזמנו ממספנות ויקרס בריטניה אולם כניסתן לשירות הייתה רצופת תקלות ומחדלים. הצוללת הראשונה עלתה על שרטון ואילו השנייה התנגשה חזיתית במזח שובר הגלים של בסיס חיפה בטקס קבלתה בנוכחות ראש הממשלה. הצוללת הוספנה במבדוק הצף הקטן במספנות ישראל ושיפוצה ארך כחצי שנה בפיקוח מספנות חיל הים, צוללות אלו הוחלפו בצוללות דולפין ממספנות קיל שבגרמניה. ספינות סער 6 חדישות מדגם בראון-שוויג מגרמניה עתידות לרשת את מקומן של ספינות סער 5. המספנה שודרגה לתת מענה לכלים חדישים ומתקדמים ביותר כולל טיפול במערכות נשק, ניווט, חשמל ואלקטרוניה מתקדמות.
הוקמה מחלקת אדריכלות ימית מתקדמת אשר בה נעשים חישובים וסימולציות נומריות. מהנדסי מחלקת אדריכלות ימית עוברים השתלמויות מקצועיות נשלחים לפיקוח על בניית כלי השיט המתקדמים של חיל הים כאשר תכנון כלי השיט נעשה בידי מספנות מחוץ לישראל וכן בישראל על בסיס תכן של ספינות קיימות ושדרוגים. בנוסף עוסקים מהנדסי חיל הים במחקר ופיתוח של רובוטיקה ימית.
מספנת חיל הים היוותה את הגרעין לכלל מחלקת ההנדסה והאדריכלות הימית בחיל הים. מעבר לכך אנשי המספנה ומהנדסי המספנה וחיל הים הפרו את התעשייה בארץ. חלקם עברו באופן טבעי לחברת צים להרחבת צי הסוחר בפיקוח בנייה של אניות חדשות וסייעו לחיל הים במבצע נועה, חלקם היו הגרעין של מפעל ב' (מב"ת) של התעשייה האווירית ותרמו לפיתוח הדבורה והגבריאל כאשר המהנדס המוביל של פיתוח הגבריאל היה אורי אבן טוב לשעבר איש רפא"ל. חלקם יזמו והקימו מפעלים ותעשיות שונות כגון RSL בפארק רמת גבריאל שם פותח מכ"ם למדידת מהירות לוע וכדוגמת "אימקו תעשיות בע"מ". חלקם תרם באופן משמעותי לפיתוחי מכ"ם ומערכות ל"א.
מספנת אילת
שלוחת המספנה באילת הוקמה כדי לשרת את כלי השיט בזירת ים סוף. לשם הקמתה נשלח לשם סא"ל חיים שטוייר. היא נמצאת בנמל הישן של אילת ובמקום נבנה ממשה ששודרג לאחר מלחמת ששת הימים לסינכרוליפט בעל יכולת הרמה.
במספנה היה גם בית מלאכה לעבודה תת-ימית בראשותו של לסקוב אחיו הבכור של רב-אלוף חיים לסקוב מראשוני הצוללים המקצועים לעבודה תת-ימית.
ב-24 בינואר 1970 פקד את נמל אילת ומספנת חיל הים אסון שידוע בשם אסון משאית התחמושת לאחר הפשיטה על האי שדואן באסון זה נהרגו 24 חיילים מתוכם 5 אזרחים עובדי המספנה.
ב-1981 שיפצה המספנה את גוף אח"י געש, לאחר החפה לא-רצויה בחוף הסעודי. הפעילות כללה הנצלה והצפה מהחוף הסעודי, גרירה לנמל אילת, הספנה ותיקון למצב מבצעי.
ב-1996, משרד הביטחון ומפקדת חיל הים החליטו לסגור את המספנה באילת, במטרה לצמצם בהוצאות. ההחלטה על הסגירה התקבלה בעקבות בדיקה שקבע כי אין כל הצדקה להמשיך בהחזקת המספנה, וכי היא פועלת בעיקר כדי לספק תעסוקה לעובדיה, שכן חיל הים נוהג להעביר במיוחד למטרה זו ספינות לתיקונים ושיפוצים מנמלי הים התיכון לאילת. אך במאי 1997 שר הביטחון, יצחק מרדכי, החליט שלא לסגור את המספנה. במקום זאת, הוחלט לצמצם כמחצית מ-100 עובדי המספנה, המועסקים כאזרחים עובדי צה"ל. בשטח המספנה כבר הוחל בתכנון להקמת פרויקטים תיירותיים. בין היתר, פרויקט תיירותי ענק של איש העסקים תד אריסון.
ב-2021, נחתם הסכם לפינוי המספנה לטובת הקמת בתי מלון ומבני מגורים.
מספנת שייטת 13
בשנת 1950 החל החמ"ד, שהפך בשנת 1952 לאגף מחקר ותכנון הוא הרשות לפיתוח אמצעי לחימה, בפרויקט שהתבסס על סירות החבלה שיוצרו באיטליה ואשר נעשה בהן שימוש לטיבוע האמיר פארוק. פרויקט זה היה סירת חבלה מונחית מרחוק שסימנה היה ג11. בסירות פותחו מערכות ניהוג אוטומטיות שאיפשרו לנווטן למטרה מרחוק, הפרויקט נוסה על ידי צוות בחינה משותף של חיל הים וחמ"ד, ואף כי עמד בדרישות המוגדרות נתגלו בו כמה ליקויים והם רגישות יתר להכוונה אוטומטית ובעיה של יציבות אלקטרונית וכן משקל. כתוצאה מכך הוחלט על פיתוח דגם משופר יותר ג-2–11. הדגם עבר את הניסויים עד מרץ 1954 באפריל של אותה שנה נוסה בחיל הים והחלו בייצורו. ב 1956 נכנסו הסירות לשימוש מבצעי בחיל הים.
לאחר האינטגרציה של תחזוקת שייטת 13 לתוך חיל הים בתי המלאכה של השייטת הוכפפו למספנת חיל הים. בשנת 1958 פותחו גופים של חזירים על ידי סא"ל חיים שחל. גופים אלו היו מפיברגלס. בשנת 1959 פותחו במספנות השייטת חזירים מנירוסטה. התכנון הועבר במיקור חוץ למפעל אורלייט בנס ציונה ובשנת 1963 הושק דגם פיברגלס שניצוק כגוף אחוד ולא מורכב מחלקים נפרדים.
פרסים וציונים לשבח
המספנה זכתה בשלל פרסים: פרס קפלן, פרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בצה"ל, מגן השר לאיכות הסביבה ועוד.
מפקדי מספנת חיל הים
מפקד המספנה הוא קצין בדרגת אלוף-משנה. תקן דרגת מפקד המספנה בעת הקמתה היה סא"ל באמצע שנות ה-80 הועלה התקן לאל"ם. רשימת המפקדים שמילאו תפקיד זה מופיעה בטבלא להלן
אמברוזיוס
אמברוזיוס (בלטינית: Ambrosius; נולד 337–340 לערך – מת ב-4 באפריל 397) היה ההגמון של מילאנו, פיתח הגות בדבר היחסים הנכונים בין ראשי הכנסייה לשלטון החילוני, זכה למעמד קדוש נוצרי.
אמברוזיוס נולד בטרייר (Trier), בגליה צפונית למץ, בשנת 340 לספירה בערך. אביו היה נציב גליה הדרומית, והוא נשלח לרומא ב-354 לאחר מות אביו, שם למד משפטים. ב-372 התמנה למושל הפרובינציה של צפון איטליה, והוא ישב במילאנו. ב-374, כאשר ביקש הקהל לבחור הגמון, במקום ההגמון האריאני שמת, התפתחו מריבות בין האורתודוקסים לאריאנים, כפשרה הציעו את אמברוזיוס, למרות שלא נטבל לנצרות ולא היה לו ניסיון בכמורה הוא נבחר, הוטבל לנצרות, ותוך ימים ספורים הוקפץ בהיררכיה לדיאקון, כומר ובישוף. אמברוזיוס שילב בחיי הכמורה את העשייה המדינית, אולם הוא עצמו חי בפשטות וחילק את כספו לעניים. מלבד היותו איש דת ומדינאי היה אמברוזיוס גם נואם מוכשר, משורר ושופט.
אמברוזיוס השתתף בחיי הדת והמדינה – הוא נלחם בעוז במתנגדי הדת הקתולית, בעיקר באריאנים. הוא השפיע על הקיסר המזרחי תאודוסיוס הראשון (379–395) מבחינה דתית. כאשר המון נוצרי מוסת עשה פרעות ביהודים והחריב בית כנסת בסוריה, תאודוסיוס ציווה לשקם את בית הכנסת ולהעניש את הפורעים, אך אמברוזיוס כתב לו שקיסר נוצרי שמקים בית כנסת יהודי פוגע בכבוד אלוהים, והקיסר ביטל את החלטתו. במקרה אחר, כשתאודוסיוס הרג 7,000 מתושבי סלוניקי, כתב לו אמברוזיוס כי הוא לא יוכל לחוג את המיסה עם בית המלוכה עד שהוא יכפר על מעשיו בפומבי. תאודוסיוס ניסה להיכנס בכוח לקתדרלה במילאנו, אך אמברוזיוס חסם בגופו את הכניסה. לבסוף נכנע תאודוסיוס וביקש מחילה על מעשיו.
גם על הקיסר המערבי גרטיאנוס (375–383) השפיע אמברוזיוס, והקיסר הכריז ב-380 כי החלטות ועידת ניקיאה שעל סעיפיה הגן אמברוזיוס, מחייבת את כל הנתונים תחת הממשל. ב-381 ניצחו הקתולים את האריאנים בוועידת קונסטנטינופול הראשונה בעקבות מאמציו הרבים של אמברוזיוס וראשי האריאנים הודחו מכהונותיהם. כאשר הקיסר המערבי ולנטיניאנוס השני (383–392) ביקש להחזיר את אנדרטת האלה ויקטוריה ב-391 לפי בקשת הסנט והקונסול סימכוס, אמברוזיוס איים כי יחרים אותו, וולנטיניאנוס ביטל את החלטת הסנט. חלק ממלחמתו של אמברוזיוס באריינים הייתה הזהות שנוצרה באותה תקופה בין אריאניזם לבין הגרמאנים או הגותים. אנשי הצפון היו אריאנים בעוד אנשי איטליה השתייכו לכנסייה הרומית הניקאנית.
יוסטינה, אמו של הקיסר ולנטיניאנוס, הייתה אריאנית והיא שאפה להשיג משרה לכומר אריאני בכנסייה במילאנו עבור האוכלוסייה האריאנית שבעיר. אמברוזיוס שבת בכנסייה עליה הייתה המחלוקת יחד עם קהילתו תוך שהם מזמרים מזמורי דת ללא הפסקה עד שניצח את אם הקיסר.
ב-387 הטביל אמברוזיוס את אוגוסטינוס לנצרות.
דעותיו בתחום התאולוגי השפיעו על התפתחותה של הנצרות, משום שהוא שילב בהם את הפילוסופיה של פילון וקידוש השם של החשמונאים. הוא שילב בדבריו ניסוחים של הוגי דעות יווניים ורומאים כמו סנקה וקיקרו. אמברוזיוס נחשב לאחד מאבות הכנסייה וזכה להיות אחד מארבע הדוקטורים הראשונים של הכנסייה.
אנדרה קויפרס
אנדרה קויפרס (בהולנדית: André Kuipers; נולד ב-5 באוקטובר 1958, באמסטרדם) הוא אסטרונאוט בשירות סוכנות החלל האירופית ורופא הולנדי. שהה כ-203 ימים בחלל.
השכלה ושירות צבאי
קויפרס השלים את לימודי הרפואה שלו ב-1987 באוניברסיטת אמסטרדם. בין השנים 1987–1988 שירת ביחידת הרפואה של חיל האוויר ההולנדי.
קריירה כאסטרונאוט
נבחר לקבוצת האסטרונאוטים של ESA ב-1998. ב-18 באפריל 2004 הפך להיות ההולנדי השני היוצא לטיסת חלל. הוא טס בחללית רוסית סויוז TMA-4, יחד עם אסטרונאוט אמריקאי ורוסי לתחנת החלל הבינלאומית. במהלך שהות בתחנת החלל הוא ביצע מספר ניסויים. הוא שב לכדור הארץ בתום 10 ימים בחלל בחללית סויוז TMA-3.
לאחר הטיסה בחלל מונה קויפרס למרצה שלא מן המניין באוניברסיטה הפרוטסטנטית של אמסטרדם (Vrije Universiteit) בפקולטות מדעים מדויקים ורפואה.
גליבנקלאמיד
גליבנקלאמיד (בלועזית: Glibenclamide) הוא השם הגנרי הבינלאומי לתרופה ממשפחת הסולפוניל-אוראה הניתנות לטיפול בסוכרת. בארצות הברית היא מכונה גליבורייד (glyburide).
גליבנקלאמיד שייכת לדור השני של התרופה ממשפחת הסולפוניל-אוראה. בדומה לשאר התרופות ממשפחת זאת היא מתאפיינת בזמן פעילות ארוך יותר מאשר זמן מחצית של התרופה.
אנדרה קויפרס
אותות ועיטורים
קויפרס נושא אותות כבוד ומדליות הולנדיים שונים:
גליבנקלאמיד
בשל זמינות גדולה של תרופות אחרות לסוכרת, הולך ופוחת השימוש בגליבנקלאמיד בסוכרת.
מנגנון הפעולה
גליבנקלאמיד פועלת על תאי בטא של הלבלב וגורמת להפרשת אינסולין. העלאת הפרשת אינסולין תורמת לכך שיותר גלוקוז נכנס לתאים ובכך רמות הגלוקוז בדם יורדות.
טווח פעילות
לגליבנקלאמיד יש זמן מחצית חיים קצר של 4 שעות כאשר הוא נלקח במנה בודדת, אבל כאשר הוא נלקח באופן כרוני מדי יום, זמן מחצית החיים של התרופה עולה ל-10–13 שעות. עם זאת ולמרות זמן מחצית חיים קצר יחסית, התרופה פועלת עד 24 שעות וזה בין היתר בשל קיומם של תוצרי פירוק פעילים פרמקולוגית של התרופה.
יעילות ומגבלות
גליבנקלאמיד היא תרופה ישנה שהיתרונות שלה בטיפול בסוכרת הן עלות נמוכה ויעילות גבוהה יחסית באיזון הסוכרת. עם זאת היא עלולה לגרום להיפוגליקמיה שעלולה להיות מסוכנת וכמו כן היא גורמת לעלייה במשקל.
קיימים רופאים שממליצים על מתן התרופה בהריון, אבל לפי מחקרים על התרופה, נראה כי היא פחות יעילה בסוכרת הריונית בהשוואה לאינסולין או מטפורמין ולכן לא מומלץ להשתמש בה בהריון.
התרופה נחקרת בטיפול בשבץ ובאיסכמיה מוחית, וייתכן ותהיה לה יעילות במצבים אלו, מאחר שחדירותה למוח עולה לאחר שבץ וקיימים קולטנים מיוחדים SUR1 שאליהם נצמדת התרופה ויכולה להיות מיטיבה עם החולים.
ישנם דיווחים בספרות כי מתן גליבנקלאמיד קשור בהשפעה לרעה על תפקוד מערכת הלב וכלי הדם, אך המחקרים אינם חד משמעיים ונדרשים מחקרים ארוכי טווח על מנת להוכיח השפעה זאת.
על פי קריטריוני BEERS, התרופה איננה מתאימה לשימוש בקשישים.
ארץ המוצים
ארץ המוצים, "חבל המוצים" המכונה גם ארץ האבן (ברומנית: Țara Moților) היא חבל אתנו-גאוגרפי בהרי הקרפטים המערביים ברומניה. החבל הררי וכולל את האגן העליון של הקריש הלבן ואריאש. תושבי המקום מכונים מוצים או צוׂפּים.
המוצים טוענים ששמם נגזר מכך שעוד מימי קדם נהגו הגברים המוצים לקשור את שערם בצורת ציצה הפונה אל ימין ראשם, אל מאחורי האוזן. המילה ציצה ברומנית היא moț (מוץ) ובגרמנית Zopf (צופ) מכאן הכינוי הנוסף. לפי המסורת של המוצים מוצאם מהדאקים והחיילים הרומאים.
המוצים עוסקים בעיקר בשני ענפים, תעשיית העץ ועבודה במכרות. מסביב לאזור המיושב על ידי המוצים חיים המוקאנים, שדומים מאוד למוצים, אך נבדלים מהם בצורת הבנייה של בתיהם ובעיסוקם, גידול בקר וצאן. המילה "מוקאן" ברומנית משמשת לתיור רועים הרריים, לא רק בקרפטים המערביים. למילה יש משמעות נוספת: אדם גס רוח, איש פשוט וחסר נימוסים.
Enzian
Enzian (שמו הגרמני של המין "גנציאנה") היה טיל קרקע-אוויר גרמני מתוכנן מתקופת מלחמת העולם השנייה שהיה הראשון ששילב בתוכו מנגנון התבייתות על קרינה תת-אדומה. הטיל הכיל ראש ביות (שפותח במסגרת פרויקט "Madrid") שיכול לחפש ולהתכוונן בתנועתו אל מטרות "חמות" באופן אוטומטי לחלוטין וללא כל התערבות מצד המפעיל. בשל המחקר התאורטי החדשני בתחום חישת תת-אדום שנלווה לפיתוחו, רואים בו את האב-טיפוס המובהק ביותר של טיל החום לפני הופעת ה-Aim 9 Sidewinder, טיל האוויר-אוויר מונחה החום הראשון בהיסטוריה.
היסטוריית פיתוח
על פרויקט הפיתוח של הטיל בשלהי המלחמה העיבו בעיות ארגוניות וביורוקרטיות רבות, והוא חודש ונקטע פעמים רבות, עד שלבסוף נתבטל ממש בעת שכבר היה מבצעי.
עוד ב-1943 היה ברור שבמטוסי הסילון המיירטים החדשים מסרשמיט Me-163 יהיה קשה לעשות שימוש בקרב. לאחר שנסקו לגובה המפציצים בערך ב-25,000 עד 30,000 רגל (7,600–9,100 מטר), היו להם רק מספר דקות לעקוב אחריהם לפני שנגמר הדלק. אפילו אם הטייס הצליח למצוא את המפציצים, נותרה לו הבעיה הקשה במידה שווה של התקפת המפציצים בעוד חסר לו נשק המסוגל לטווח את המטרה באופן אפקטיבי בעוד הוא מתקרב למטרה במהירות סגירה של בערך 400 מייל לשעה.
ד"ר וורסטר (Dr. Wurster) מחברת מסרשמיט הציע ב-1943 פתרון לבעיה ברקטת הנעה חדשה בשם Flak Rakete 1 (FR-1). במקום לעקוב אחרי מטוסי האויב מלמעלה, המסרשמיט יטוס מלפנים למטרה ואז יפוצץ ראש קרבי במשקל 500 ק"ג, בתקווה להוריד כמה מפציצים במכה אחת. כאשר אין טייס אנושי על המטוס, לא היה צורך להגביל את התאוצה של המטוס, ולכן הרקטה יכלה להיעזר במאיצים מבוססי דלק מוצק, בעוד שאר הטיפוס לגובה מתבצע בעזרת מנוע הדלק הנוזלי שכעת צריך היה הרבה פחות דלק. לאחר בחינת המבנה החדש של המטוס, הגיעו למסקנה שהמטוס החדש, אפילו עם ראש הקרב הכבד, היה קטן בהרבה - כה קטן שניתן להניח אותו על כן של תותח נ"מ 88.
הטיל, שדמה מאוד למטוס המסרשמיט שממנו נגזר, הונחה באופן ראשוני באמצעות קשר רדיו מהקרקע. המפעיל היה מטיס את הטיל לקרבת המפציצים, לאחר מכן היה מכבה את המנוע ונותן לו לגלוש. אולם ניסויים הדגימו קשיים משמעותיים בשלב הסופי של ההנחיה (Terminal guidance), כלומר בתמרונים של הרגע האחרון שמפעיל הטיל היה צריך לבצע בטיל. ניסויים רבים בטילים מונחי רדיו ומונחי תיל הדגימו קשים מבצעיים חמורים דווקא ממש לקראת הפגיעה במטרה.
התוכניות הראשוניות לפתרון בעיות אלה היו באמצעות שימוש במרעום קרבה - ניסויים בראש הקרבי הדגימו שהיה לו רדיוס פגיעה אפקטיבי של 45 מטר, על כן ניתן היה לא לפגוע במדויק במטוסי האויב, אלא רק לחלוף בקרבתם, והמרעום יאתחל לבדו את הפיצוץ. אולם, בשל קשיים בהבאה לשלמות של מרעום הקרבה, פתרון אחר התבקש. הפתרון שהוצע היה שימוש במערכת הנחיה חדשנית, אוטומטית לחלוטין, שנקראה "Madrid" והייתה מבוססת על ביות תת-אדום (Infrared homing) על מנועי מטוסי האויב. המערכת החדשה הייתה מסוגלת למדוד את שיעור השינוי של קו הראייה למטרה, ולהוציא פקודות בקרה שאפשרו לטיל לטוס ישירות לאורך קו הראייה למטרה (בדפוס הנחיה שנקרא "הנחיית מרדף").
מוטיבציה לפיתוח המערכת
לאחר שזיהו את יתרונותיה של מערכת ביות תת-אדום, קבוצת המחקר החלה במספר מחקרים תאורטיים על ההיתכנות של מערכת כזאת, והתחילה לבחון את הפליטה של קרינה ממטרות. מחקר זה הוביל לתוצאה הפרקטית שעיקר הקרינה התת-אדומה הנפלטת ממנוע הבוכנה של מטוסים נע בטווח אורכי הגל שבין 3 ל-4.5 מיקרומטרים. הסילון הנפלט מצינורות הפליטה פלט גם קרינה חזקה, אך הוא התקרר במהירות באוויר כך שהוא לא הציג מטרה שגויה למערכת. מחקרים נעשו גם על בליעה אטמוספירית, אשר הדגימו שהאוויר באופן כללי יותר שקוף לקרינה תת-אדומה מאשר לאור נראה, אף על פי שהנוכחות של אדי מים ופחמן דו-חמצני גרמו למספר ירידות חדות בשקיפות בתדרים מסוימים (האזורים הספקטרליים בהם השפעת הגזים הללו הייתה אפסית כונו "חלונות אטמוספיריים"). הם גם עסקו בבעיה של מקורות רקע של קרינה תת-אדומה, למשל ההחזרות מעננים ואפקטים דומים, והסיקו שהבעיה ראויה לבחינה רצינית בגלל האופן החזק שבו מקורות הרקע השתנו לרוחב השמיים. המחקר הוביל למסקנה שראש ביות תת-אדום יוכל להתביית על מפציץ תלת-מנועי ממרחק 5 קילומטרים (3.1 מייל) ובדיוק של 1⁄10 מעלה, מה שהפך את ראש הביות הזה למערכת רצויה מאוד.
מחקרים נעשו גם על האופטיקה של המערכת "Madrid" המתוכננת, אשר הובילו למסקנה שלמערכת הזאת יהיה שדה ראייה רגעי של 1.8 מעלות ויכולת סריקה בתבנית של 20 מעלות. יחד עם התנועה של ראש הביות כולו בתוך הטיל, המערכת יכלה לסרוק בזוויות של עד 100 מעלות. החברות Rheinmetall-Borsig ו-AEG פיתחו גרסאות שונות למערכת הדיסק המסתובב (ה-reticle).
אף על פי ש-"Madrid" ומערכות דומות לה היו מבחינה מהותית שלמות, העבודה על התאמתם לטיל לא נעשתה לפני שהמלחמה נסתיימה.
פוטוקונדוקטיביות
בשנות ה-20 נתגלה כי חשיפת חומרים מסוימים ובהם סולפיד לקרינה תרמית תת-אדומה מפחיתה באופן משמעותי את ההתנגדות החשמלית של החומר. זוהי דוגמה של תכונה הנקראת "פוטוקונדוקטיביות" (Photoconductivity). תכונה זו מאפשרת להעביר אותות חשמליים בחומר בתגובה לחשיפה קצרה לאור בתדר מתאים. באמצעות תכונה זו ניתן למדוד את הזרם הנוצר ולקשר בין תוצאת המדידה לפעולה מסוימת המחוללת אותה. התגלית הצמיחה מגוון המצאות ויישומים צבאיים, מהנחיית טילים מבוססת תת-אדום למערכות ראיית לילה.
המצאת ה-Reticle
המדענים שפיתחו את ראש הביות של טיל ה-Enzian זיהו את חשיבותו של מרכיב מסוים שהוא חיוני ליכולת זיהוי מיקום המטרה על ידי הטיל. זהו ה-reticle, ומעתה והלאה כל טילי החום המוקדמים נעזרו ברכיב חיוני זה.
ה-reticle הוא במהותו דיסקת מיסוך המסתובבת לפני החיישן (גלאי IR), ושממלאת שני תפקידים מרכזיים ביכולת תפקוד הטיל:
ה-reticle, כמוראה בתמונה, הוא דיסקה שמחציתה מורכבת מסדרה של פסים שקופים ואטומים לסירוגין למעבר קרינה תת אדומה, ומחציתה עשויה חומר בעל שקיפות של 50% (החלק האפור באיור). מקורות קרינה נקודתיים בקירוב "יקלטו" על ידי ראש הביות כסדרה של פולסים, ולאחריה פולס יציב, בעוד מקורות קרינה "מורחבים" ייקלטו על ידיו כפולס אחיד, שכן שטף האור שחולף דרך החלק השקוף למחצה מהווה ממוצע של החלק השקוף ואטום לסירוגין (על כן שקיפותו תוכננה להיות 50%). כך מתאפשר, באמצעות אלקטרוניקה מתאימה בראש הביות, להבחין בין מקורות נקודתיים ומקורות רקע.
היכולת לדלות מידע זוויתי על מיקום המטרה, כלומר אזימוט והגבהה ביחס לציר הטיל, מתבססת על ניתוח האמפליטודה והפאזה של האות הלא אחיד שמתפתח במקלט. העיתוי המדויק שבו הוא מתחיל (סדרת הפולסים מתחילה) מאפשר לדעת את האזימוט הרגעי למטרה. קביעת ההגבהה מתבססת על ניתוח האמפליטודה של האות - הדיסקה קטנה מספיק כך שגם כאשר פס שקוף חולף על פני דמות המטרה רק חלק מהדמות יהיה גלוי לחיישן. במילים אחרות, האמפליטודה של האות, הנקבעת על פי שטף האור החולף דרך הפס השקוף, עומדת ביחס ישר למרחק הדמות ממרכז הדיסקה, כלומר לזווית בין קו הראייה הישיר למטרה וציר הטיל. עם זאת, כיוון שהספק הקרינה התת-אדומה הפוגע בחיישן משתנה גם הוא בתלות במרחק בין המטרה וראש הביות, נדרשת התערבות כלשהי של בקרת שבח אוטומטית (automatic gain control) כדי לשמור על קשר מתמטי זהה בין מרחק הדמות ממרכז הדיסק המסתובב והפלט של ראש הביות. מערכת כזאת פועלת ברציפות כדי להתאים את השבח של המגבר האלקטרוני להספק התאורה הנקלט במרחקים שונים.
מר Trenkelford מחברת ריינמטאל-בורזיש הציע פתרון אחר לבעיית איתור המטרה. בפתרון שלו, המידע הזוויתי הושג באמצעות שתי דיסקות מיסוך; האחת הכילה חריץ רדיאלי מלבני צר ואילו האחרת הכילה חריץ ספירלי היוצא ממרכזה (הספירלה שנבחרה הייתה ספירלת ארכימדס). שתי הדיסקות הסתובבו בקצבי סיבוב שונים משמעותית וכך מתקבל שברגע שמתרחש הבזק תת-אדום החיתוך של שני החריצים הוא מיקום דמות המטרה. מיקום החריץ הרדיאלי נותן את אזימוט המטרה, וכיוון שהחריץ הספירלי הוא ספירלת ארכימדס האזימוט וההגבהה קשורים זה לזה בקשר מתמטי פשוט.
יחזקאל משה פישמן
הרב יחזקאל משה פישמן-ליפשיץ (ראש חודש אדר ה'תקנ"ו, 1796 - ד' בטבת ה'תרל"ה, 12 בדצמבר 1874) היה רב יליד בוהמיה, כיהן כאב"ד מישקולץ ורוזנות בורשוד במשך ארבעים שנה.
ביוגרפיה
נולד בבוהמיה לרב אברהם ליפשיץ, תלמיד הנודע ביהודה שכיהן כרב המחוזות טאבור ובודויס והתגורר בעיירה נויהויז בה ניהל את ישיבתו. הוא היה בן זקונים לאביו, ולמעשה לאחר פטירת אחיו הגדול נתן דוד בצעירותו, נותר בן יחיד לאביו. בשל כך השאיר אותו אביו לצדו והוא למד מפיו, לימודי קודש והשכלה כללית בדגש על הנהלת חשבונות כדי שיוכל לפרנס את עצמו בעתיד. לאחר שנישא בגיל 17 לחנה בתו של סוחר צמר בשם פייש ברגר, החל ללמוד בישיבתו של רבי אלעזר לעוו מחבר "שמן רוקח", ובמקביל החל לעסוק במסחר זעיר. הוא נסמך לרבנות בידי בית הדין הגדול של קהילת פראג.
המלחמות הנפוליאוניות באירופה, זמן קצר לאחר נישואיו, גרמו לפיחות בערך הכסף ולירידת כסף הנדוניה שלו לטמיון. במקביל פקד אותו אסון נוסף: אביו הרב התעוור לעת זקנה, ויתר על משרתו הרבנית ולא הסכים להצעת הקהילה להמשיך לכהן בה במצבו או להעביר את משרתו בירושה לבנו. הוא הצהיר כי לתפיסתו הרבנות אינה מקור פרנסה ולכן אין להעבירה בירושה, כשלמועמד אין את הניסיון הדרוש לנהל את ענייני הרבנות במחוזות גדולים. לדעתו, על כל רב לעבור את מסלול הרבנות המקובל באותם ימים לפי הסדר: מרבנות עיירה קטנה והלאה. בהתאם לתפיסותיו אלו הרשה לבנו לקבל רבנות רק בעיירה קטנה בשם מיסקביץ, הוא עצמו עבר להתגורר בבית בנו בשל מצבו הרפואי וכדי לפקח על החלטותיו ההלכתיות במסגרת תפקידו הרבני.
לאחר ארבע וחצי שנות רבנות במיסקביץ, עבר בחודש אלול ה'תקפ"א (1821) לכהן כרבה של קהילת שאפה במוראביה, לצורך קבלת המשרה נבחן ונסמך שוב לרבנות בידי רבי מרדכי בנט מניקלשבורג. בשאפה נהנה הרב פישמן משלווה יחסית, הקהילה המקומית הייתה אמידה ותמכה בו בנדיבות ואף אפשרה לו החזקת ישיבה גדולה ותלמוד תורה. אביו שהתגורר אצלו גם בשאפה, דחק בו לחפש משרת רבנות בהונגריה, שהתנאים הפרימיטיביים בה אפשרו ניהול אורח חיים מסורתי ביתר קלות, אך שאיפתו לא התממשה בחייו. האב נפטר בסוף תשרי ה'תק"ץ (סתיו 1829), ובנו המשיך בכהונתו עוד חמש שנים. בסך הכל התגורר הרב פישמן בעיירה חמש עשרה שנים, בהם נולדו לו חמישה בנים וחמש בנות. במקביל לעבודתו הרבנית, שימש גם כמוהל ופנקס המוהל שלו הכולל גם מזכרונותיו בתקופת כתיבתו (תקפ"ב-תרכ"ו) השתמר ונמצא בספריית ספריית אוניברסיטת בר-אילן.
בסוף שנת ה'תקצ"ה נקרתה לו ההזדמנות לעבור להונגריה. הקהילות שם העדיפו רבנים ממוראביה על פני יוצאי פולין, וכשהתפנתה רבנות מישקולץ שחלשה על רוזנות בורשוד, נשלח אליו "כתב רבנות" לפי המלצת החת"ם סופר. הוא נטה לקבל את ההצעה, ולאחר שהסדיר את ענייניו במוראביה, יצא לאחר פורים ה'תקצ"ו להונגריה. הוא התקבל במישקולץ בטקס חגיגי בכ"ח באדר ב' תקצ"ו, 17 במרץ 1836, וכיהן בה קרוב לארבעים שנים עד פטירתו. אשתו נפטרה בכ"ה בשבט תרט"ז, זמן קצר לאחר שהשיאו את אחרון ילדיהם.
בניו היו הרבנים שמעון צבי ושרגא פייש פישמן, וחתניו היו הרבנים אויסטרליץ ומרדכי עמרם הירש.
עזה
עזה היתה עיר גדולה וחשובה עוד מתקופת הברונזה, והמשיכה להתקיים אלפי שנים על לימינו. במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר ונכללה בשטחי המנדט הבריטי על ארץ ישראל. בעקבות מלחמת העצמאות עברה לשלטון מצרים. במלחמת ששת הימים נכבשה העיר על ידי ישראל, אך הועברה בשנת 1994 לידי הרשות הפלסטינית. בעקבות בחירות 2006, פרץ ברצועת עזה עימות בין חמאס לפת"ח, ובסופו השתלט ארגון חמאס על העיר וקרע פוליטי נוצר בין רצועת עזה לרשות הפלסטינית.
מאז השתלטות חמאס על העיר, מפקחות ישראל ומצרים על מעבר סחורות ובני אדם לרצועת עזה. המטרה המוצהרת של ישראל היא מניעת מעבר חומרים אשר יכולים לשמש לייצור אמצעי לחימה.
בעת העתיקה
עזה היא אחת הערים העתיקות ביותר באזור והייתה מיושבת לפני כ-3,500 שנה ואולי אף מוקדם יותר. עקב מיקומה על דרך הים, בין אסיה ואפריקה, אדמתה הפוריה, וערכה בתור עיר נמל נחשבה עזה כנקודה אסטרטגית וניטשו סביבה קרבות ומערכות לאורך ההיסטוריה.
העיר עזה נזכרת בפרשת נח בדור שאחר המבול:
תחת שלטון מצרים
האזכור ההיסטורי המוקדם ביותר לעזה נמצא בהקשר לפרעה תחותמס השלישי במאה ה-15 לפנה"ס. תחותמס השלישי כבש ב-1468 לפנה"ס את העיר המכונה בשם "גצת" במסעו לדיכוי המרידה שהונהגה על ידי מלכי מגידו וקדש. העיר גם נזכרה במכתבי אחתאתן (אל-עמארנה) בשם az-za-ti במכתב ששלח מלך העיר ia[ḫ]tiri למלך מצרים, בו הוא מביע נאמנות למלך, מזכיר מקרה בו הובא למצרים והבטיח למלך לשמור על שערי עזה ויפו, ומספר שמאז הלך עם חיל מלך מצרים; ובשם ḫa-za-ti במכתב מעבדיחבה  ובמכתב ממושל תענך שנקרא להתייצב בה בפני אמנחותפ השלישי. על־פי תעודות אלה ואחרות עולה כי עזה הייתה המרכז הצבאי והאדמיניסטרטיבי בשלטון המצרי בכנען שנמשך 300 שנים.
עזה הפלישתית
במאה ה־13 לפנה"ס (במשבר תקופת הברונזה המאוחרת) השתלטו גויי הים – שחלקם נעשו בהמשך לפלשתים – על חוף כנען וכבשו גם את עזה. עזה היתה אחת מערי הפלשתים הגדולות. עיר הפלשתים נבנתה על גבעה בגובה של 45 מטרים מעל פני הים, כ-2.4 קילומטרים מהים התיכון.
תחת שלטון אשור, בבל ופרס
ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס) מזכיר את עזה בשם "קאדיטיס". נראה שהיגוי זה לשמה של העיר הוא מצרי. לדברי הרודוטוס: "מן העיר קאדיטיס, שלדעתי אינה קטנה בהרבה מסארדיס, מרכזי המסחר שעל חוף הים ועד לעיר יניסוס, הם בידי הערבים" (סארדיס הייתה עיר גדולה באסיה הקטנה ויניסוס היא כנראה אל-עריש). לעזה הייתה חשיבות בשל היותה נמל-מוצא לסחר הבשמים, שהגיע אליה מחצי האי ערב באמצעות סוחרים ערבים ושווק ממנה אל הארצות שלחופי הים התיכון. עובדה זאת העניקה לעיר חשיבות עבור הערבים, והשפעתם בה הייתה ניכרת. ישנו שפע של מטבעות העיר מהתקופה הפרסית, מה שמלמד על חשיבותה הכלכלית.
התקופה ההלניסטית
בשנת 332 לפנה"ס הטיל אלכסנדר מוקדון מצור על עזה. המצור נמשך כ-9 שָבועות, ואחריהם טבח צבאו של אלכסנדר בכל הגברים הלוחמים. הנשים והילדים נמכרו לעבדות.
התקופה הרומית והביזנטית
מבחינה גאוגרפית ראו הרומאים את עזה, שעל רצועת החוף בין ארוד לפלוסיום, כחלק מפיניקיה. עם כיבוש האזור על ידי פומפיוס, בשנת 63 לפנה"ס, עברה העיר להיות תחת שלטון רומי באזור שקיבל מאוחר יותר את השם פרובינקיית פלשתינה ולאחר פיצול הקיסרות במאה הרביעית הפך השלטון המרכזי לביזנטי. בתהליך ניצור הקיסרות הביזנטית, בלטה עזה הביזנטית כעיר שהתנגדה בצורה המשמעותית ביותר לוויתור על התרבות והדת הפגאנית ורק בכוח הזרוע של השלטון המרכזי בביזנטיון הצליחה הנצרות להתבסס כדת השלטת בעיר.
בימי הביניים
עזה נכבשה על ידי הערבים בשנת 635. הם החלו ליישב בה תושבים מוסלמים, לצד התושבים הנוצרים והיהודים ששכנו בה לפָנים. עזה הייתה הנמל החשוב והגדול ביותר באזור, ובה הסתיימה דרך הבשמים שדרכה הובלו סחורות יקרות מאסיה. דרך נמל עזה שווקו סחורות אלה לאירופה.
העיר נכבשה על ידי הצלבנים במאה ה-12, אולם לאחר מכן נכבשה שוב על ידי המוסלמים, בשנת 1187. בשנות השלטון הממלוכי 1250-1516 עזה הייתה בירת מחוז ארץ ישראל. חלק מן התקופה היא חלקה את הראשות עם צפת. היישוב היהודי בעזה בשלהי התקופה הממלוכית ובראשית התקופה העות'מאנית היה השלישי בגדלו בארץ ישראל (אחרי צפת וירושלים).
בעת החדשה
האימפריה העות'מאנית נטלה את השליטה על עזה לאחר כיבוש הסולטנות הממלוכית בשנים 7–1516 ובתחילה מינתה מושלים עות'מאנים, לעיתים משותפים למחוז ירושלים. במחצית השנייה של המאה ה-16 מונו מושלים מבית רד'ואן (בערבית: رضوان) שהיה קשור למושלי ירושלים מבית פרוח' ולשבט טורבאי. בשנת 1662 בקירוב הודחו בני שושלת בית רד'ואן בעקבות כישלונם לאבטח את שיירות החג' שעברו בתחומן והשלטון על עזה עבר לפקידים עות'מאנים. מחשובי יהודי עזה הוא רבי ישראל נג'ארה, פייטן ומשורר, שכיהן כפוסק בעזה, וכרבה הראשי. מנגד נודע גם נתן העזתי, מפיץ דבריו של משיח השקר שבתי צבי שפעל בשנות השישים של המאה ה-17. במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל כבש נפוליאון את העיר לאחר קרב קצר ב-24 בפברואר 1799.
בתחילת המאה ה-20 מנתה העיר כ-16,000 תושבים ומצבה הכלכלי היה טוב. אחת הסיבות למצב זה הייתה יצוא שעורה שגודלה בשטחים החקלאיים בסביבתה. בשנים 1897–1899 עמדה הכמות הממוצעת של יצוא השעורה לבריטניה על כ-30,000 טון בשנה. עזה נודעה גם בבד המשי הארוג בקלילות, ששווק באירופה כבד גאזה (כשם העיר באירופה) ושימש בעיקר לחבישה. ענף חקלאי חשוב אותו הובילו יהודי עזה היה המסחר באבטיח הפקועה לתעשיית התרופות באירופה.
במלחמת העולם הראשונה ובתקופת המנדט הבריטי
כוחותיו של צ'ארלס דובל, מפקד הכוח הבריטי, נעו בחסות החשכה והערפל ב-26 במרץ לעמדות התקיפה שלהם. דיוויזיית רגלים מתוגברת תקפה את רכס עלי מונטר הסמוך לעזה ואילו יחידות הפרשים תקפו את העיר ממזרח ומצפון. לאחר קרב קשה, הצליחו הרגלים הבריטיים לכבוש את אתר עלי מונטר והפרשים האוסטרלים כיתרו את העיר מכל עבריה. דובל, אשר לא היה בטוח בהצלחת כוחותיו, נתן עם ערב פקודת נסיגה ובכך מסר בעצם את הניצחון בקרב לכוחות הטורקים. הבריטים, אשר היו מעודדים מהגעת מסילת הברזל וקו המים שסללו בסיני עד למפקדתם בדיר אל בלח, החליטו לתקוף את עזה בשנית. אלא שבמשך שלושת השבועות שחלפו מהקרב הראשון, חיזק קרס פון קרסנשטיין את עמדותיו בציר עזה-באר שבע והכוח שבפיקודו הצליח להדוף את התקפת הכוח הבריטי תוך שהוא גורם לו אבדות קשות. רק לאחר נפילת באר שבע בסוף אוקטובר 1917, נפלה גם עזה בידי הכוחות הבריטים ב-7 בנובמבר.
בעזה נמצא בית קברות צבאי, הגדול ביותר לחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. בבית הקברות קבורים 3,215 חללים. מתוכם: 2,049 בריטיים, 120 מאנזא"ק ו-40 מהודו. מתוך 3,217 או 3,215 חללים, 781 חללים לא זוהו. בבית הקברות הצבאי קבורים עוד 210 חללים ממלחמת העולם השנייה, 30 חללים מהתקופה שאחריה ו-234 חללים מאומות אחרות בעת מלחמת העולם השנייה היו בעזה בתי חולים של יחידות אוסטרליות ובריטיות וכן שדה תעופה של חיל האוויר הבריטי.
תחת השלטון המצרי
עוד לפני עזיבת כוחות המנדט הבריטי במאי 1948, נכנסו יחידות של חיל המשלוח המצרי לרצועת עזה ואף נטלו חלק בהתקפות על כפר דרום. במהלך קרבות מלחמת העצמאות ברחו פליטים ערבים רבים, מאזור השפלה הדרומית ומאזור הנגב לאזור העיר עזה ולערים האחרות ברצועת עזה. בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, שויכה רצועת עזה לשטח מצרים, אולם האחרונה החילה בה ממשל צבאי ולא ראתה בה טריטוריה מצרית.
לאחר כיבוש רצועת עזה על ידי מצרים, היה ניסיון לכונן בה מעין ישות של ממשל עצמי פלסטיני; ביולי 1948 הוקמה בעיר עזה "מועצה מנהלית לפלסטין", בספטמבר אותה שנה הקים הוועד הערבי העליון במקום מועצה זאת את "ממשלת כל פלסטין". בזאת התיימר הוועד הערבי העליון כי לממשלה זאת תהיה סמכות גם בגדה המערבית שנכבשה על ידי ממלכת ירדן. בראש ממשלה זאת הועמד אחמד חילמי, שר החוץ שלה היה ג'מאל חוסייני והממונה על ביטחון הציבור היה פאיז ביי אידריסי. הוקמה גם אספה מכוננת שבראשה הועמד המופתי חג' אמין אל-חוסייני. הניסיון להקים בעזה ממשלה כל-פלסטינית נכשל מחמת התנגדותה של ממשלת ירדן, שעמדה לספח את הגדה המערבית וראתה עצמה כנציגה הבלעדית של הפלסטינים. גם המצרים לא מסרו לממשלה זאת סמכויות של ממש ובספטמבר 1952 הצהירה מועצת הליגה הערבית כי ממשלה זאת חדלה מלפעול.
במבצע קדש ב-1956, נכבשה עזה ב-2 בנובמבר על ידי כוח ישראלי שכלל את חטיבת החי"ר 11, בפיקוד אהרון דורון, שתוגברה בצוות גדודי משוריין מחטיבה 37. כוח זה החל בפעולתו בשעות הבוקר המוקדמות ובצהרי אותו יום נכנעה העיר. אותו כוח השתלט גם על צפון רצועת עזה ואז נע דרומה לכיוון ח'אן יונס. את מקומה של חטיבה 11 תפסה חטיבה 12 שעסקה בהחזקת רצועת עזה ובהשלטת סדר בה. על החטיבה פיקד דוד אלעזר שאף קיבל את כתב הכניעה לעיר מהגנרל המצרי פואד דיגווי שהיה מושל רצועת עזה. כוחות צה"ל נסוגו מהעיר בעת הנסיגה מסיני בתחילת 1957.
במלחמת ששת הימים ב-1967, כבשה ישראל שנית את רצועת עזה מידי המצרים. על מבואותיה הדרומיים של עזה נערך ב-5 ביוני קרב קשה בין מגני העיר שנמנו על הדיוויזיה ה-20 "הפלסטינית" של הצבא המצרי ובין חטיבה 11 וגדוד 202 של חטיבת הצנחנים. בשעות בוקר 6 ביוני, לאחר שחיל האוויר הישראלי הפציץ מטרות בעיר, תקפו הכוחות מחטיבה 11 ומגדוד 202 ממזרח. במקביל, לאחר שנתקל בהתנגדות קשה באזור ח'אן יונס, נע צפונה גדוד צנחנים נוסף בפיקוד מפקד החטיבה רפאל איתן, מתוגבר בפלוגת טנקים. כוח הצנחנים הרכוב נע במהירות, שטף מצפון לדרום וחזרה את רחוב צלאח א-דין לכל אורכו, תוך ירי בלתי פוסק ונע חזרה דרומה לאזור ח'אן יונס. בעיר עצמה החלו להופיע דגלים לבנים מונפים ונערכו קרבות מועטים בלבד. בצהרי היום הושלם כיבוש העיר ומושלה הצבאי המצרי חתם על כניעת העיר בטקס שנערך בבית החולים שיפא.
לאחר מלחמת ששת הימים
עזה שימשה כמפקדה הראשית עבור כוחות צה"ל שהחזיקו את רצועת עזה בין השנים 1967 ל-1994. בשנת 1969 חוברה העיר לרשת החשמל של ישראל על בסיס הזיכיון ההיסטורי של חברת החשמל. ביולי 1969 חתם המושל הצבאי של עזה, מוטה גור, על צווי גירוש לפייסל חוסייני, אברהים אבו סיטה וחיידר עבדול שאפי.
בשנת 1971 החליטה ממשלת ישראל לפעול לשיקום מחנות הפליטים שברצועת עזה, מתוך מחשבה שמהלך זה יעזור להרגעת המתיחות הביטחונית ושינוי דעת הקהל לטובת ישראל, לאחר שתחת השלטון המצרי לא נעשה מאמץ לשקם את הרצועה. כחלק מהתוכנית הוקמה שכונות חדשות לפליטים בעזה, כשמע"ץ מבצעת את עבודת התשתית. בין השאר הוקמה בדרך זאת שכונת קנדה ברפיח שנמצאת כיום בצידו המצרי של הגבול. מתחילת שנות ה-70 החלו עימותים תכופים בין כוחות הביטחון הישראלים לבין הפלסטינים. ב-1971, בעת שאריאל שרון היה אלוף פיקוד הדרום פעל צה"ל בצורה נרחבת למיגור הטרור ברצועת עזה, והביא לשקט יחסי שנמשך מספר שנים. בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה והעיר עזה הייתה אחד ממוקדי העימות. בעקבות האינתיפאדה והגבלת חופש התנועה של עובדים עזתיים אל מעבר לקו הירוק התדרדר המצב הכלכלי בעזה.
ב-1994, כתוצאה מהסכמי אוסלו, נסוג צה"ל מהעיר עזה והשליטה בעיר עברה לידי הרשות הפלסטינית. מנהיג הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, קבע את מפקדתו בעזה וישיבתה הראשונה של המועצה הלאומית הפלסטינית נערכה בעזה במרץ 1996. בשנת 2005 פונו היושבים היהודיים ברצועת עזה, בנסיגה חד צדדית. לאחר יציאת צה"ל מעזה, התגבר ירי רקטות קסאם משטח רצועת עזה, כאשר הירי מהעיר עזה והעיירות הסמוכות אליה כוון בעיקר אל העיר שדרות וליישובים סביבה.
תחת שלטון החמאס
לאחר ניצחון החמאס בבחירות שנערכו ברצועת עזה ב-2006 ועימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה בו הורחקו פעילי הפת"ח, החמיר המצב הביטחוני בעיר. ישראל הפעילה סגר על רצועת עזה ומנגד התגבר ירי הרקטות ופצצות המרגמה על יישובי עוטף עזה, שהפכו את העיר ליעד עיקרי של הפצצות חיל האוויר הישראלי. בדצמבר 2008 פתח צה"ל במבצע עופרת יצוקה שבו פעלו כוחות יבשה, אוויר וים כנגד מטרות פלסטיניות ברצועת עזה. עיקר המאמץ הישראלי היה סביב העיר עזה: בעיר ג'באליה, במחנה הפליטים שאטי ובשכונות המזרחיות והדרומיות של העיר עצמה. הכוחות הישראלים נסוגו לאחר כשלושה שבועות. במהלך המבצע נגרם הרס רב בעיר, כתוצאה מתקיפות של צה"ל ונהרגו מאות מתושבי העיר, חלקם חמושים וחלקם אזרחים.
בנובמבר 2012 פתח צה"ל במבצע עמוד ענן ברצועת עזה, בתגובה לירי המתמשך על יישובי דרום בשבועות שקדמו לו. ביולי 2014 פתח צה"ל במבצע צוק איתן ברצועת עזה, בתגובה לירי המתמשך על יישובי הדרום בשבועות שקדמו לו, במבצע שכלל גם כוחות אוויר וים, וב-17 ביולי 2014 נכנס צה"ל קרקעית לרצועת עזה בעקבות חדירה תת-קרקעית לשטח ישראל. במהלך המבצע הושמדו אלפי רקטות מסוגים שונים, נגרם הרס רב בעיר ונהרגו 2,203 פלסטינים במהלך המבצע. מתוכם, בין 1,068 ל-1,408 פעילי טרור ובין 805–1473 אזרחים הרוגים, ומעל ל-11,000 פלסטינים פצועים, מעל ל-200 פעילי טרור נשבו בידי ישראל.
התקופה הביזנטית
סמוך לנמל עזה התגלו שרידי בית הכנסת העתיק בעזה הימית שנבנה בסביבות שנת 508 לספירה, בתקופה הביזנטית. על רצפת הפסיפס של בית הכנסת ניתן להבחין בבעלי חיים אפריקאים שונים עדויי מדליונים ובכניסה מתוארת דמות פורטת בנבל המקסימה את החיות, ומעליה מופיע השם "דויד". בכתובת המרכזית של הפסיפס מופיעות המילים הבאות ביוונית: "אנחנו מנחם וישוע בני ישי המנוח סוחרי עצים כאות הערצה לאתר הקדוש ביותר תרמנו את הפסיפס הזה בחודש לואוס שנת 569" (ספירת יהודי עזה החלה מהגירוש של גביניוס). קהילת עזה מוזכרת גם בכתבי גניזת קהיר.
התקופה הערבית הקדומה
ישנן עדויות על יישוב יהודי בעזה הן בסמוך לכיבוש הערבי המוקדם של ארץ ישראל והן במהלכו. כגון בעדותו של הקראי סהל בן מצליח הכהן: "עת עדיין נאסר רשמית על יהודים לעלות לרגל לירושלים היו נוהגים יהודי הפזורה להתקבץ בשלוש הרגלים מארבע כנפות שמיים, מדרום לצוער, ממזרח לטבריה וממערב לעזה, לשוח את שיחם בפני הבורא תחת לבוא אל עיר הקודש". אישוש נוסף לקיומו של יישוב יהודי בעזה במהלך הכיבוש הערבי המוקדם ולאחריו הוא אזכורם של אישים כמשה הנקדן העזתי שחי בעזה סביב שנת ד´תק"ס, (800 לספירת הנוצרים). וכן של אפרים בן שמריה, מנהיגם של יהודי פוסטאט במחצית הראשונה של המאה האחת-עשרה, שהיה בן עזה והוא היה נוהג לחתום על מכתביו כך: "אפרים... בן שמריה המלמד בן יחיה העזתי". נראה שאביו או סבו הגיעו למצרים מעזה. בגניזה הקהירית ישנם כתבים רבים המזכירים את היישוב היהודי בעזה באותן שנים. יישוב יהודי בעזה עולה גם על פי הוויכוח שנתגלע בין דוד בן דניאל מזרע ראשי הגולה בבבל ובין משפחת הגאונים לבית הכוהנים אודות השאלה האם עזה ואשקלון נכללות בגבולות ארץ ישראל או מחוץ לה.
התקופה הממלוכית והעות'מאנית
ייתכן שהיישוב היהודי במקום חרב שוב, אולם עם הכיבוש הממלוכי הגיעו אליה יהודים ובעיר קמה קהילה יהודית שוקקת. נוסעים נוצרים דיווחו על קיומה של קהילה יהודית בעיר כבר בסוף המאה ה-14. היהודים התגוררו באותו רחוב, וברחוב סמוך התגוררו השומרונים. בני העדות השונות חבשו כיסויי-ראש בצבעים שונים: המוסלמים במטפחת לבנה, הנוצרים במטפחת בצבע כחלחל, השומרונים במטפחת לבנה בגוון אדום בהיר ואילו היהודים במטפחת צהובה.
משולם מוולטרה מתאר במסעו לארץ ישראל בשנת 1481 את העיר עזה: "ארץ טובה ושמנה ופרותיה משובחים מאד. יש שם לחם ויין, שרק היהודים מכינים. היא בעלת אוכלוסייה גדולה. יש בה כ-70 משפחות יהודיות וכן ארבע משפחות של שומרונים. הוא מספר כי היהודים יושבים בחלק העליון של העיר - "בראש (נמצאת) הייודיקה ובה הבית של דלילה (הפלישתית), והיה דר בתוכה שמשון הגיבור". כמו כן הוא ראה את "החצר הגדול אשר הפיל בחוזקתו ובתוקפו" והוא מוצא כי הבתים ההם עדיין חרבות ושוממות "כי יראה כי החצר ההוא היה דבר גדול לפי מה שיראה עד היום הזה". על קהילת היהודים הוא מספר כי יש בית כנסת יפה וקטן. יש להם שדות וכרמים. הנוסע הזכיר שמות של שני יהודים מעזה: ר' משה ב"ר יהודה ספרדי וחותנו ר' מאיר ספרדי צורף.
בתחילת המאה ה-17 כיהן המקובל והפייטן ר' ישראל נג'ארה כרבה של הקהילה עד לפטירתו ב-1628 וקבורתו בבית העלמין היהודי שבה לאחריו כיהן בנו ר' משה בן ישראל נג'ארה.
בתקופת האימפריה העות'מאנית יצא מעזה נתן העזתי שהכריז על שבתי צבי כעל משיח בליל חג השבועות בשנת 1660.
בשנת 1674 דיווח כומר ישועי שהגיע אל העיר, שליהודים יש רובע משלהם. כומר נוצרי אחר שהגיע לעזה בשנת 1726 דיווח על קהילה יהודית בעיר, שבניה עוסקים במסחר ומשמשים כמתורגמנים. בפברואר 1799 עם כיבוש הכוחות הצרפתיים בראשות נפוליאון את העיר, פרצה בה מגפת דבר והיהודים נטשו את העיר.
העת החדשה
בשנת 1885 קרא זאב קלונימוס ויסוצקי, מראשי חובבי ציון, להקים התיישבויות יהודיות בלב ערים ערביות (עזה, לוד ושכם) כדי לתת מענה נוסף, מלבד המושבות שקמו אז, לפרנסת העולים. בשנת 1886 כבר גרו 30 משפחות יהודיות בעזה, אם כי קודם לכן, בשנת תר"ל 1869, התגוררו בה שתי משפחות מיוצאי מרוקו שהיו הגרעין המייסד להתיישבות היהודית החדשה. החל מ-1907 כיהן הרב ניסים אוחנה כרב קהילת עזה, ייסד בה בית ספר ללימוד תנ"ך ותלמוד בשפה העברית, ואליעזר בן-יהודה נכח בפתיחה שלו. בנוסף, הוא התקין שם מקווה טהרה לנשים, ויזם הקמה של בית עלמין.
ואולם, במלחמת העולם הראשונה גורשו יהודי עזה, וחלקם אף הוגלו מן הארץ. בגל התיישבות זה, ידוע כי חלק גדול מיהודי עזה עסקו במסחר וכי בין היתר החזיקו במונופול על יצוא אבטיח הפקועה ("חנדל") דרך הים מנמל עזה לנמל המבורג. את הירק גידלו הבדווים שבנגב בחולות, והוא שימש גם תרופה פופולרית לעצירות. ענף חקלאי אחר, גידול דגן שעורה שהייתה מבוקשת לתעשיית הבירה, משך הרבה משפחות יהודיות נוספות עד לשנת 1916, השנה שבה פינו צבאות הטורקים והגרמנים את כל תושבי האזור לקראת ההתמודדות מול צבאות בריטניה ובני בריתה. לאחר המלחמה חזרו יהודים לעזה (במפקד 1922 נרשמו בה כ-50 יהודים), אך הם הוכרחו שוב לעזוב בעקבות מאורעות תרפ"ט.
שיקום העיר
בעקבות הקרבות שנערכו על כיבוש עזה במלחמת העולם הראשונה, כתוצאה מהירי הארטילרי של הכוחות הבריטיים והרס פנימי של הבתים על ידי המגנים הטורקים, חרבה העיר ותושביה נטשוה. רק ביולי 1920, לאחר שנסתיים השלטון הצבאי הבריטי בעיר, החלו התושבים לחזור אל העיר. המנדט הבריטי מינה ב-1937 את הנרי קנדל (שתכנן את תוכנית האב של ירושלים ב-1944) לתכנן את תוכנית האב לעיר, הקצה כספים והחל לבנות את עזה מחדש. בבנייה התמקד קנדל בשיקום חלק קטן ממרכז העיר, כולל הפיכת רחוב עומאר אל-מוכתאר לרחוב המרכזי בעיר, ובמקביל, שם את הדגש על הקמת שכונות מתוכננות בפרברי העיר הישנה.
מבנה מוניציפלי
בשנות שלטונו הראשונות של השלטון הישראלי בעיר חולקה עזה ל-8 שכונות:
נכון ל-2014 מחולקת עזה ל-18 רבעים:
יישובים סמוכים
במשך השנים התפתחה עזה והתפשטה לכל הכיוונים, והיא גובלת ביישובים עצמאיים אחרים הסמוכים אליה כגון:
אאיצ'י (מחוז)
מְחוֹז אָאִיצִ'י (ביפנית: 愛知県) הוא מחוז בחבל צ'ובו שבאי הונשו שביפן. בירת המחוז היא העיר נגויה, והיא חלק ממטרופולין צ'וקיו, שהיא המטרופולין השלישית בגודלה ביפן, וה-34 בגודלה בעולם.
גאוגרפיה
מחוז אאיצ'י שוכן בלב האי הונשו, וגובל במחוזות הבאים: שיזואוקה במזרח, נאגנו בצפון מזרח, גיפו בצפון, ומיאה במערב. כמו כן, בדרומו פונה המחוז למפרץ איסה ולמפרץ מיקאווה. 17% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.
במערב המחוז שוכנת העיר נגויה, העיר השלישית בגודלה ביפן, ובסביבתה מתגוררת מרבית מאוכלוסיית המחוז, אם כי גם במזרח המחוז שוכנות מספר ערים ואזורי תעשייה גדולים.