cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קובה במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת מונטריאול (1976)
האצן אלברטו חואנטורנה היה לאדם הראשון והיחיד עד כה, שזכה במדליית זהב הן בריצת 400 מטר והן בריצת 800 מטר. באחרונה גם קבע שיא עולם חדש, 1:43.50 דקות. אתלט נוסף, אלחנדרו קסניאס, זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות. במדליית זהב נוספת זכה הג'ודוקא הקטור רודריגס, הראשונה בענף זה.
נבחרת הגברים בכדורעף זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לברית המועצות, וגברה על יפן במשחק על המקום השלישי. נבחרת הנשים סיימה במקום החמישי. נבחרות הגברים בכדורסל ובכדורמים סיימו שתיהן במקום השביעי.
שנות ה-80
לאולימפיאדת מוסקבה (1980) שלחה קובה 207 ספורטאים שהתחרו ב-19 ענפים. המשלחת זכתה ב-20 מדליות, מהן 8 מזהב. הישג זה הקנה לה את המקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות, גרמניה המזרחית ובולגריה.
המתאגרפים זכו ב-10 מדליות, וב-6 מתוך 11 מדליות הזהב האפשריות. טאופילו סטיבנסון היה למתאגרף השני בהיסטוריה שזוכה בשלוש מדליות זהב אולימפיות רצופות, ולראשון שעושה זאת במשקל כבד. אנחל הררה שמר אף הוא על תוארו ממונטריאול, וזכה במדליית הזהב השנייה שלו. אנדרס אלדאמה שיפר את הישגו ממונטריאול וזכה אף הוא במדליית זהב, ובמדליות זהב נוספות זכו חואן הרנאנדס, ארמנדו מרטינס וחוסה גומס. היפוליטו ראמוס ואדולפו הורטה זכו במדליות כסף וחוסה אגילאר וריקרדו רוחאס זכו במדליות ארד.
באתלטיקה, זכתה מריה קארידאד קולון במדליית זהב בהטלת כידון. אלחנדרו קסניאס זכה במדליית כסף שנייה ברציפות בריצת 110 מטר משוכות, ובמדליית כסף נוספת זכה סילביו לאונרד, בריצת 100 מטר. לאונרד הגיע בזמן זהה לזוכה במדליית הזהב, הבריטי אלן ולס (10.25 שניות), וניצחונו של ולס נקבע רק לאחר בדיקת פוטו פיניש. אתלט נוסף, לואיס דליס, זכה במדליית ארד בזריקת דיסקוס. מרים המשקולות דניאל נונייס זכה במדליית זהב, הראשונה בענף זה, ואלברטו בלנקו זכה במדליית ארד. שלושה ג'ודאים קובנים זכו במדליות כסף: חוסה רודריגס, חואן פרר ואיסאק אסקוי. הקלע רוברטו קסטריו זכה במדליית ארד בסקיט.
נבחרת הנשים בכדורעף סיימה במקום החמישי, ונבחרת הגברים סיימה במקום השביעי. נבחרות הכדורמים והוקי שדה סיימה במקום החמישי, ונבחרת הכדורסל סיימה במקום השישי. נבחרת הכדורגל, שהגיעה למשחקים במקום נבחרת ארצות הברית, העפילה לשלב רבע הגמר, בו הודחה בידי צ'כוסלובקיה.
קובה הייתה אחת מ-14 ממדינות הגוש המזרחי שהחרימו את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). ב-1988 הצטרפה לבת בריתה קוריאה הצפונית לחרם קטן יותר, על אולימפיאדת סיאול, בו השתתפו, מלבדן, רק אתיופיה וניקרגואה.
אולימפיאדת ברצלונה (1992)
לאחר היעדרות של 12 שנים, שבה קובה והשתתפה באולימפיאדת ברצלונה (1992), בה הגיעה להישג הטוב בתולדותיה: 31 מדליות, מהן 14 מדליות זהב, שהקנו לה את המקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי המשלחת המאוחדת, ארצות הברית, גרמניה וסין.
גם במשחקים אלה היה האיגרוף הענף המוביל, עם 9 מדליות, מהן 7 מדליות זהב (מתוך 12 אפשריות). זוכי מדליות הזהב היו רוחליו מרסלו, חואל קסאמאיור, הקטור ויננט, חואן קרלוס למוס, אריאל הרנאנדס, פליקס סבון ורוברטו בלאדו. ראול גונסאלס וחואן הרנאנדס סיירה זכו במדליות כסף.
באתלטיקה זכו הקובנים ב-7 מדליות. חאבייר סוטומאיור זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה ומריצה מרטן זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס. במרוצי השליחים זכו הקובנים במדליית כסף בריצת 400X4 מטר ובמדליית ארד בריצת 100X4 מטר. במדליות ארד נוספות זכו רוברטו מויה בזריקת דיסקוס, אנה פידליה קירוט בריצת 800 מטר ויואנט קינטרו בקפיצה לגובה.
חמישה מתאבקים קובנים זכו במדליות. אלחנדרו פוארטו והקטור מיליאן זכו במדליות זהב, ולאסרו ריינוסו, וילבר סאנצ'ס וחואן מרן זכו במדליות ארד. בג'ודו זכתה אודאליס רווה במדליית זהב, אסטלה רודריגס זכתה במדליית כסף ואמריליס סבון ודריאוליס גונזאלס זכו במדליות ארד. בטורניר הגברים זכה ישראל הרנאנדס במדליית ארד. סייף הרומח אלוויס גרגורי זכה במדליית ארד בטורניר היחידים ובמדליית כסף עם הנבחרת הקובנית בטורניר הקבוצתי. מרים המשקולות פבלו לארה זכה במדליית כסף.
נבחרת הבייסבול זכתה במדליית הזהב, בטורניר האולימפי הרשמי הראשון בהיסטוריה, לאחר שגברה על ארצות הברית בחצי הגמר ועל טאיוואן בגמר. נבחרת הנשים בכדורעף זכתה אף היא בתואר האולימפי, לאחר שגברה על ארצות הברית בחצי הגמר, ועל המשלחת המאוחדת בגמר. נבחרת הגברים סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת הולנד בחצי הגמר ולארצות הברית במשחק על מדליית הארד. נבחרת הנשים בכדורסל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהובסה בחצי הגמר 109-70 בידי סין והפסידה לנבחרת ארצות הברית 88-74 במשחק על מדליית הארד. נבחרת הכדורמים סיימה במקום השמיני.
אולימפיאדת אטלנטה (1996)
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה קובה ב-25 מדליות בתשעה ענפים שונים, מהן 9 מזהב, שהקנו לה את המקום השמיני בטבלת המדליות.
האיגרוף שוב היה הענף הבולט, עם 7 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. שלושה מתאגרפים קובנים שמרו על תואריהם מברצלונה, הקטור ויננט, אריאל הרנאנדס ופליקס סבון, ואליהם הצטרף מייקרו רומרו. חואן הרנאנדס סיירה זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, וארנלדו מסה ואלפרדו דוברחל זכו אף הם במדליות כסף.
הג'ודאית דריאוליס גונזאלס שיפרה את הישגה מברצלונה וזכתה במדליית זהב. אסטלה רודריגס זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות, ואמריליס סבון זכתה במדליית ארד שנייה ברציפות. לגנה ורדסיה ודיאדניס לונה זכו אף הן במדליות ארד, ובטורניר הגברים זכה ישראל הרנאנדס במדליית ארד שנייה ברציפות. המתאבק פיליברטו אסקוי זכה במדליית זהב, חואן מרן שיפר את הישגו מברצלונה וזכה במדליית כסף, ואלכסיס וילה זכה במדליית ארד. מרים המשקולות פבלו לארה שיפר אף הוא את הישגו מברצלונה וזכה במדליית זהב.
באתלטיקה זכתה אנה פידליה קירוט במדליית כסף בריצת 800 מטר, שהייתה המדליה האולימפית השנייה שלה, ויואלבי קסאדה זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת. שני שחיינים קובנים זכו לראשונה במדליות, במשחה ל-100 מטר גב, בו זכה רודולפו פלקון במדליית כסף, ונייסר בנט במדליית ארד. סייף הדקר איוואן טרווחו זכה במדליית כסף, ונבחרת הרומח זכתה במדליית ארד.
נבחרת הבייסבול שמרה על תוארה, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת ניקרגואה, ובגמר על נבחרת יפן. גם נבחרת הנשים בכדורעף שמרה על תוארה, לאחר ניצחונות על נבחרות ברזיל וסין בחצי הגמר ובגמר. נבחרת הגברים סיימה במקום השישי. גם נבחרת הנשים בכדורסל סיימה במקום השישי.
אולימפיאדת סידני (2000)
לאולימפיאדת סידני (2000) שלחה קובה את המשלחת הגדולה בתולדותיה, שמנתה 229 ספורטאים. ספורטאיה זכו ב-29 מדליות, מהן 11 מזהב, שהקנו לה את המקום התשיעי בטבלת המדליות.
המתאגרפים זכו בשש מדליות. פליקס סבון שוב זכה במדליית זהב, והיה למתאגרף השלישי בהיסטוריה שזוכה בשלוש מדליות זהב אולימפיות. שלושה מתאגרפים נוספים זכו אף הם במדליות זהב, גיירמו ריגונדו, מריו קינדלאן וחורחה גוטיירס. מייקרו רומרו איבד את תוארו וזכה במדליית ארד, ובמדליית ארד נוסף זכה דיוחנס לונה.
גם באתלטיקה זכו הקובנים בשש מדליות. אנייר גארסיה זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות ואיוואן פדרוסו זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק. חאבייר סוטומאיור, שהשתתפותו בתחרות אושרה חרף בדיקה בה התברר כי השתמש בקוקאין, זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה, והישג דומה רשם יואל גארסיה בקפיצה משולשת. אוסליידיס מננדס זכתה במדליית ארד בהטלת כידון, ובמדליית ארד נוספת זכתה נבחרת השליחים בריצת 100X4 מטר.
הג'ודאיות לגנה ורדסיה וסיבליס וראנס זכו במדליות זהב. דריאוליס גונזאלס איבדה את תוארה וזכתה במדליית כסף, ובמדליית כסף נוספת זכתה דלמה בלטראן. בתחרויות הגברים זכה מנולו פולוט במדליית ארד. המתאבק פיליברטו אסקוי שמר על תוארו מאטלנטה. חואן מרן זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, שהייתה גם המדליה האולימפית השלישית שלו. במדליות כסף נוספות זכו יואל רומרו ולאסרו ריבאס, ואלכסיס רודריגס זכה במדליית ארד. שני לוחמי טאקוונדו קובנים זכו לראשונה במדליות אולימפיות. אנחל מטוס זכה במדליית זהב ואורביה מלנדס זכתה במדליית כסף. גם חותרי קאנו קובנים זכו לראשונה במדליות. לדיס בלסיירו זכה במדליית כסף במקצה היחידים ל-1,000 מטר, ובמקצה המקביל לזוגות זכו גם אברהים רוחאס ולאובלדו פריירה במדליית כסף. בסיף, זכתה נבחרת הגברים בדקר במדליית ארד.
נבחרת הנשים בכדורעף זכתה בתואר האולימפי בפעם השלישית ברציפות, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת ברזיל, וגמר על נבחרת רוסיה, לאחר שכבר פיגרה 2-0 במערכות. אף נבחרת כדורעף עד כה, גברים או נשים, לא הצליחה לזכות שלוש פעמים ברציפות בתואר האולימפי פרט לנבחרת הנשים של קובה. לעומתה, נבחרת הבייסבול, שהגיעה לאולימפיאדה בלתי מנוצחת, הפסידה לראשונה לנבחרת הולנד בשלב המוקדמות, ולנבחרת ארצות הברית במשחק הגמר, וזכתה במדליית הכסף. נבחרת הגברים בכדורעף ונבחרת הסופטבול סיימו שתיהן במקום השביעי.
אולימפיאדת אתונה (2004)
באולימפיאדת אתונה (2004) זכו הספורטאים הקובנים ב-27 מדליות בתשעה ענפים שונים, מהן 9 מזהב, שמיקמו אותה במקום ה-11 בטבלת המדליות.
גם הפעם האיגרוף היה הענף הבולט ביותר, עם 8 מדליות מהן 5 מזהב (מתוך 11 אפשריות). גיירמו ריגונדו ומריו קינדלאן שמרו על תואריהם מסידני, ובמדליות זהב נוספות זכו יאן ברטלמי, יוריוקיס גמבואה ואודלנייר סוליס. יודל ג'ונסון ולורנסו אראגון זכו במדליות כסף, ומיצ'ל לופס נונייס זכה במדליית ארד.
באתלטיקה זכו הקובנים בחמש מדליות. אוסליידיס מננדס קבעה שיא אולימפי בהטלת כידון (71.53 מטר), ויומיליידי קומבה זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל. ביידוי פטיש זכתה ייפסי מורנו במדליית כסף, ויונאיקה קרופורד זכתה במדליית ארד. אנייר גארסיה איבד את תוארו בריצת 110 מטר משוכות, וזכה במדליית ארד.
המתאבק יאנדרו קינטנה זכה במדליית זהב, רוברטו מונסון זכה במדליית כסף ואיוואן פונדורה זכה במדליית ארד. שישה ג'ודאים קובנים זכו במדליות, אך בניגוד לעבר, איש מהם לא זכה במדליית זהב. דאימה בלטראן רשמה את ההישג הגבוה ביותר, כשזכתה במדליית כסף שנייה ברציפות. דריאוליס גונזאלס זכתה במדליית ארד, שהייתה המדליה האולימפית הרביעית ברציפות שלה. אמריליס סבון, שזכתה במדליות ארד בברצלונה ובאטלנטה, זכתה במדליית ארד נוספת. יוריסליידי לופטיי ויוריסל לבורדה זכו אף הן במדליות ארד, ובתחרויות הגברים זכה יורדניס ארנסיביה במדליית ארד. חותרי הקאנו איברהים רוחאס ולדיס בלסיירו זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-500 מטר, ובמדליית כסף נוספת זכתה לוחמת הטאקוונדו יאנליס לברדה. הקלע חואן מיגל רודריגס זכה במדליית ארד בסקיט.
נבחרת הבייסבול שבה וזכתה במדליית הזהב, חרף הפסד לנבחרת יפן בשלב המוקדמות, לאחר שגברה על נבחרת אוסטרליה במשחק הגמר. נבחרת הנשים בכדורעף לא הצליחה לשחזר את הישגיה מהאולימפיאדות הקודמות, והסתפקה במדליית הארד, לאחר שהפסידה לנבחרת סין בחצי הגמר וגברה על נבחרת ברזיל במשחק על המקום השלישי.
אולימפיאדת בייג'ינג (2008)
אולימפיאדת בייג'ינג (2008) הייתה החלשה ביותר מבחינת קובה מאז שבה להשתתף במשחקים. ספורטאיה זכו אמנם ב-24 מדליות (בשמונה ענפים שונים), אך רק שלושה מהם זכו במדליות זהב - האצן דאירון רובלס (בריצת 110 מטר משוכות), המתאבק מיחאיל לופס וייפסי מורנו ביידוי פטיש לאחר פסילתה בעקבות אימרוץ של אוקסנה מיינקובה. הישג זה הקנה לה את המקום ה-29 בטבלת המדליות, הנמוך ביותר מאז אולימפיאדת מקסיקו סיטי (אם כי בדירוג לפי מספר המדליות הכולל, דורגה קובה במקום ה-12).
שמונה מתאגרפים קובנים אמנם זכו במדליות, אך לראשונה מאז אולימפיאדת מקסיקו סיטי, אף אחד מהם לא זכה במדליית זהב. אנדרי לפיטה, ינקיאל לאון, קרלוס בנטו ואמיליו קוראה זכו במדליות כסף, וימפייר הרנאנדס, יורדניס אוגאס, רוניאל איגלסיאס ואוסמאי אקוסטה. גם בג'ודו לא זכו הקובנים במדליות זהב, אך צברו 6 מדליות. בתחרויות הנשים זכו יאנט ברמוי, אנאיסי הרנאנדס ויאלניס קסטיו במדליות כסף ואידיאליס אורטיז זכתה במדליית ארד. בטורניר הגברים זכה יורדניס ארנסיביה במדליית ארד שנייה ברציפות, וגם אוסקר ברייסון זכה במדליית ארד.
לוחם טאקוונדו נוסף, אנחל מטוס, זוכה מדליית הזהב בסידני, היה מעורב בתקרית בלתי ספורטיבית, כאשר בעט בראשו של שופט במהלך הקרב על מדליית הארד מול הקזחי ארמן צ'ילמנוב. הדבר אירע לאחר שהשופט פסק על הפסד טכני לחובתו של מטוס, משום שלא שב לזירה בזמן לאחר שנפצע במהלך הקרב. התאחדות הטאקוונדו העולמית החליטה להשעות את מטוס ואת מאמנו מפעילות ספורטיבית לצמיתות. נשיא קובה לשעבר, פידל קסטרו, התבטא בעניין לטובתו של מטוס, וטען כי הספורטאים הקובנים הופלו לרעה במהלך האולימפיאדה, גם בענף האיגרוף.
נבחרת הבייסבול, בהשתתפות אחרונה באולימפיאדה, העפילה לגמר חמישי ברציפות, זכתה במדליית הכסף לאחר שהפסידה לנבחרת קוריאה הדרומית. נבחרת הנשים בכדורעף סיימה את שלב הבתים ללא הפסד, אך הפסידה בחצי הגמר לנבחרת ארצות הברית, ובקרב על מדליית הארד לנבחרת סין.
אולימפיאדת לונדון (2012)
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הקובנים ב-15 מדליות, המספר הנמוך ביותר מזה 36 שנים. 5 מהמדליות היו מדליות זהב.
ארבעה מתאגרפים קובנים זכו במדליות. רובייסי רמירס ורוניאל איגלסיאס (תוך ניצחון על אלוף העולם המכהן אוורטון לופס) זכו במדליות זהב ולאסארו אלברס ויסניאל טולדו זכו במדליות ארד. הג'ודוקא אידיאליס אורטיז זכתה במדליית זהב, יאנט ברמוי זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות ואסלי גונסאלס זכה אף הוא במדליית כסף. המתאבק מיחאין לופס שמר על תוארו, וליוואן לופס זכה במדליית ארד. שני מתאבקים נוספים, פדרו מויינס ויוניור אסטרדה סיימו במקום החמישי. במדליית הזהב החמישית זכה הקלע לאוריס פופו, בירי מ-25 מטר באקדח אש מהירה. בשלב המוקדמות קבע פופו שיא עולם, 592 נקודות.
יאריסלי סילבה זכתה במדליית כסף בקפיצה במוט ולאונל סוארס זכה במדליית ארד שנייה ברציפות בקרב עשר. יארליס באריוס סיימה במקום הרביעי בזריקת דיסקוס, ואולם מאוחר יותר התברר כי זוכת מדליית הכסף, הרוסייה דריה פישצ'לניקובה, השתמשה בחומרים אסורים. מדליית הכסף ניטלה ממנה, ויתר הספורטאיות קודמו בדירוג, כך שלבאריוס ניתנה בדיעבד מדליית ארד. אתלטים קובנים נוספים רשמו הישגים נאים: אורלנדו אורטגה סיים במקום השישי בריצת 110 מטר משוכות, ייפסי מורנו סיימה במקום השישי ביידוי פטיש, אלקסי קופיו סיים במקום השמיני בקפיצה משולשת ויארגריס סאביניה סיימה במקום התשיעי בקפיצה משולשת.
לוחם הטאקוונדו רובליס דספאניה זכה במדליית ארד, וכך גם מרים המשקולות איוואן קמבר. מרים משקולות נוסף, יואלמיס הרנאנדס, סיים במקום השביעי. ספורטאים קובנים שהשיגו הישגים בענפים אחרים כללו את הקופץ למים חוסה גרה (מקום חמישי בקפיצה מ-10 מטר, ומקום חמישי בקפיצה סינכרונית מ-10 מטר, יחד עם ג'יינקלר אגירה), חותרי הקאנו חוסה קרלוס בולנס וסרגיי טורס (מקום שישי במקצה הזוגות ל-1000 מטר), רוכבת האופניים ליסנדה גרה (מקום שישי במרוץ אופני מסלול), רוכבת האופניים מרלייס מחיאס (מקום שישי באומניום), השחיין אנסר גארסייה (מקום שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי והחותר אנחל פורניה (מקום שביעי).
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ירדו הישגי הקובנים עוד יותר, והסתכמו ב-11 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
6 מהמדליות, למעלה ממחצית, הושגו באיגרוף. רובייסי רמירס שמר על תוארו, ושני מתאגרפים נוספים זכו במדליות זהב, ארלן לופס וחוליו ססאר לה קרוס. לאסארו אלברס זכה במדליית ארד שנייה ברציפות, וגם ג'ואניס ארחילאגוס ואריסלאנדי סאבון זכו במדליות ארד. רוניאל איגלסיאס איבד את תוארו והודח בשלב רבע הגמר, כמו גם שלושה מתאגרפים קובנים נוספים, יוסוואני וייטייה, יסניאל טולדו ולנייר פרו. המתאבק מיחאין לופס זכה בתואר האולימפי בפעם השלישית ברציפות. איסמאל בוררו זכה אף הוא במדליית זהב, ויסמאני לוגו זכה במדליית כסף. יווליס בונה וריינריס סאלאס סיימו במקום החמישי, ואלחנדרו ואלדס סיים במקום השביעי. הג'ודאית אידיאליס אורטיז איבדה את תוארה, אך זכתה במדליית כסף, שהייתה המדליה האולימפית השלישית שלה. שלושה ג'ודאים נוספים סיימו במקום החמישי, אלכס גרסיה מנדוסה, דיאריס מסטרה אלברס ויאלניס קסטיו. באתלטיקה זכתה דניה קבאיירו במדליה היחידה, מדליית ארד בזריקת דיסקוס. לאונל סוארס סיים שישי בקרב עשר, יאריסלי סילבה סיימה שביעית בקפיצה במוט, יורחליס רודריגס סיימה שביעית בקרב שבע, לאסרו מרטינס סיים שמיני בקפיצה משולשת ונבחרת השליחים בריצת 400X4 מטר סיימה במקום השישי.
ספורטאים קובנים נוספים שבלטו בריו: המתעמל מנריקה לרדואט סיים במקום החמישי בתרגיל המקבילים ובמקום השישי במתח, הקלע לאוריס פופו שאיבד את תוארו באקדח אש מהירה סיים במקום החמישי, החותר אנחל פורנייר סיים במקום השישי, חותרי הקאנו חורחה דיין וסרגיי טורס סיימו במקום השישי במקצה הזוגות ל-1000 מטר, רוכבת האופניים מרלייס מחיאס סיימה במקום השביעי באומניום, מרימת המשקולות מרינה רודריגס סיימה במקום השמיני וכדורעפני החופים ניוואלדו דיאס וסרחיו גונסאלס הודחו בשלב רבע הגמר.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
סטטיק-אקס
סטטיק-אקס (באנגלית: Static-X) היא להקת אינדסטריאל מטאל ונו-מטאל אמריקאית שהוקמה בלוס אנג'לס בשנת 1994.
היסטוריה
הלהקה הוקמה על ידי ויין סטטיק, קואיצ'י פוקודה, טוני קאמפוס וקן ג'יי. לאחר מספר שנות פעילות, חתמה הלהקה על חוזה עם חברת התקליטים של וורנר מיוזיק גרופ.
אלבומה הראשון של הלהקה, "Wisconsine Death Trip" יצא ב-1999. האלבום זכה להצלחה בינונית אך בשנת 2001 האלבום קיבל פלטינה.
לקראת הקלטת אלבומם השני "Machine" (מכונה) ב-2001 עזב פוקודה את הלהקה כדי להיות עם משפחתו, את מקומו השלים טריפ אייסן (לשעבר מדופ ומארדר דולז).
לקראת הקלטת אלבומם השלישי "Shadow Zone" (אזור הצללים) ב-2003 עזב קן ג'יי את הלהקה בגלל חילוקי דעות מוזיקליים ופוליטיים, את מקומו החליף ניק אושירו (לשעבר סית'ר).
לקראת הקלטת אלבומם הבא "Start a War" (להתחיל מלחמה) ב-2005 פוטר טריפ אייסן בגלל האשמות בניצול קטינה, פוקודה חזר לשורות הלהקה. ב-3.4.2007 הוציאו את אלבומם החמישי Cannibal (קניבל), שהוא ככל הנראה האלבום הכי כבד של הלהקה מאז Machine, הפעם ללא עזיבה וחזרה של אף חבר. בנוסף הוציאה הלהקה ב-2004 את האוסף Beneath, Between, Beyond (מתחת, בין, מעבר) שכלל בנוסף לשירים דמואים של הלהקה.
ב-2009 הוציאה הלהקה את האלבום "Caulter of Static", האלבום האחרון של הלהקה נכון לשנת 2019.
ב-2010 הודיע ויין כי הלהקה יוצאת לפגרה והוא יעבוד על פרויקט צד, בנוסף עזב טוני קמפוס את הלהקה. בשנת 2012 החזיר ויין את הלהקה מפגרה עם חברי להקה חדשים. לאחר כשנה הלהקה התפרקה באופן רשמי בעקבות מחלוקת בין ויין לקאמפוס על זכויות היוצרים בלהקה.ב-11 בנובמבר 2014 ויין נפטר בגיל 48.
הלהקה התאחדה בשנית בשנת 2018, כאשר חבריה המקוריים שבו לשורותיה, עם סולן חדש בשם Xer0 שהצטרף ללהקה ב-2019.
יישוב סחר הוגן
יישוב סחר הוגן הוא מסע פרסום שנולד מתוך תנועה חברתית עממית שקמה בבריטניה בשנת 2001. כך מוגדר רעיון "יישוב סחר הוגן" במסמך "fairtrade towns action guides"- רעיון ה"סחר הוגן" הוא לקרב בין העובדים בשרשרת הייצור לבין הצרכנים, לשים את האנשים בלב המסחר ולא את הסחורות. הפיכת יישוב ל"יישוב סחר הוגן" שולחת מסר רב עוצמה של הקהילה שלך על הדרך בה היא רוצה שסחר יעבוד כך שישפיע לטובה באופן ישיר על חייהם של החקלאים והעובדים העניים ביותר בעולם. מחקר שמומן על ידי מועצת המחקר הכלכלית חברתית ( ESRC ), מצא כי הקמפיינים היעילים ביותר לעידוד קניות אתיות הם אלו המתרחשים ברמה קולקטיבית (קבוצתית, קהילתית), כמו הרעיון של יישובי "סחר הוגן" ולא אלה המכוונים רק לאנשים יחידים." (תורגם מאנגלית).
הקמפיין מאפשר לאזרחים בכל מקום להתאגד כדי להתחיל פרויקט ביישוב (או אזור גאוגרפי אחר) ולנסות לעמוד במספר קריטריונים כלליים שנקבעו ל"יישוב סחר הוגן" (הקריטריונים יכולים להשתנות ממדינה למדינה אבל צריכים לשמור על המרכיבים המרכזים בהם) וכך לקבל את ההכרה הרשמית בתור "יישוב סחר הוגן". בחלק מהמדינות "יישוב סחר הוגן" הוא תואר רשמי שאפשר לקבל מארגוני "סחר הוגן" שונים שמתאר אזור שמחויב לערכי ה"סחר הוגן" בצריכה שלו ולמוצרים שמסומנים ב"סחר הוגן".
היסטוריה
קמפיין "יישוב סחר הוגן" הראשון יצא לדרך ב-2001 בגרסטאנג, לנקשייר, תחת היוזמה של ברוס קרואטר וקבוצת האוקספם של גרסטאנג. היוזמה שמטרתה קידום מוצרי "סחר הוגן" בעיירה זכתה להצלחה אדירה: תוך כמה חודשים, המודעות לתווית "סחר הוגן" קפצה ללמעלה מ-70% מהאוכלוסייה בעיירה וכמו כן המכירות של מוצרים שמסומנים בתווית "סחר הוגן" צמחו בצורה מדהימה. יותר מכך, במהלך הקמפיין, גרסטאנג פיתחה קשרים עם קהילות של חקלאים שמגדלים קקאו שמסומן ב "סחר הוגן" במערב אפריקה, מה שהוביל לפיתוח יחסים של עיר תאומה עם קופוריואה החדשה, גאנה.
כשהפעילות בגרסטאנג קיבלה תשומת לב רחבה, ארגון fairtrade foundation השיק את המטרות הכלליות של "יישוב סחר הוגן" ומדריך פעולה מפורט כדי לעודד אחרים ללכת בעקבות ההצלחה בגרסטאנג. בין 2001 ל-2006 יותר מ-209 יישובים בבריטניה זכו בתואר "יישוב סחר הוגן" בידי fairtrade foundation. באוקטובר 2009, 448 יישובים בבריטניה ו-312 יישובים בעולם קיבלו את התואר "יישובי סחר הוגן". בנובמבר 2012, יש יותר מ-1200 בכל העולם. כיום יש מעל 2000 יישובים בכל העולם כולל ערים מרכזיות כמו לונדון ומדריד.
בניסיון להגביר את ההצלחה של קמפיין "יישובי סחר הוגן", תוכנית אירופאית רחבה שנקראת "יישובי סחר הוגן באירופה", ממומנת בחלקה בידי 'הנציבות האירופאית', הושקה בשיתוף של מספר ארגונים שעוסקים ב"סחר הוגן". בנובמבר 2006, כנס "ערי הסחר הוגן האירופי" הראשונה התכנס באוניברסיטת "סאותבנק" בלונדון. מטרות הכנס היו:
בעקבות ההצלחה של הכנס הראשון, כנס שני נערך בבריסל בינואר 2008. הכנס השישי בפוזנן, פולין והכנסים של 2013, 2014 נערכו באוסלו ובקומאמטו (יפן). יש כרגע ערי סחר הוגן באוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, ברזיל, קנדה, דנמרק, פינלנד, צרפת, אירלנד, איטליה, נורווגיה, ניו זילנד, ספרד, שוודיה, הולנד, גרמניה, בריטניה, לבנון וארצות הברית.
קריטריונים
מטרות:
יוזמות נוספת
ווילס הראשונה שקיבלה את מעמד "מדינת סחר הוגן" ביוני 2008.
בישראל
לאחרונה קמו מספר יוזמים להפיכת חיפה ל"עיר סחר הוגן" הראשונה בישראל.
ניקולס קייג'
ניקולס קים קופולה (באנגלית: Nicolas Kim Coppola; נולד ב-7 בינואר 1964), או בשם הבמה שלו ניקולס קייג' (Nicolas Cage), הוא שחקן קולנוע ומפיק אמריקאי. זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "לעזוב את לאס וגאס".
ביוגרפיה
נולד בשם ניקולס קים קופולה בלונג ביץ', קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה קתולית. הוא בנו של חוקר הספרות אוגוסט קופולה. מצד אביו הוא דודנה של הבמאית סופיה קופולה ושל השחקן ג'ייסון שוורצמן. קייג' הוא אחיינם של במאי הקולנוע פרנסיס פורד קופולה ושל השחקנית טליה שייר. הורי סבו מצד אביו נולדו בעיר ברנלדה שבחבל בזיליקטה בדרום איטליה. אבי סבו, אוגוסט קופולה, היה פסנתרן שליווה את אנריקו קארוזו והגיע לאמריקה במהלך מסע הופעות של קארוזו. פרנצ'סקו פנינו, אבי סבו מצד האם, היה אף הוא מוזיקאי. סבו, קרמיין קופולה היה נגן חליל בתזמורות רדיו, וסבתו, איטליה קופולה, הייתה שחקנית.
קייג' בחר בקריירה של משחק לאחר שצפה בג'יימס דין בסרטו "קדמת עדן". כבר בשלב מוקדם בקריירה שינה את שם משפחתו "קופולה" ל־"קייג'", כמחווה על שם גיבור הקומיקס לוק קייג', וכל זאת על מנת להימנע מאישומי פרוטקציות משפחתיות.
ניהל רומנים עם שרה ג'סיקה פרקר, אומה תורמן וכריסטינה פולטון (שממנה נולד ב-1990 בנו ווסטון). בין 1995 ל-2001 היה נשוי לשחקנית פטרישה ארקט. ב-2002–2004 היה נשוי לליסה מארי פרסלי, בתו של אלביס פרסלי, ובשנים 2005–2015 היה נשוי לאליס קים, ויש להם בן שנולד באוקטובר 2005. במחיצת העשור השני של המאה ה-21 קייג' נקלע לחובות והיה משתתף בסרטים רבים כדי לצאת ממצבו. בין היתר הצטלם בסרט על זיבלונים.
במרץ 2019 נישא לאריקה קויקה בלאס וגאס. כעבור 4 ימים בלבד הגיש קייג' בקשה לגירושים. ביוני 2019 התגרשו השניים באופן רשמי. בפברואר 2021 נישא לריקו שיבאטה.
קריירה
ב-1976, כאשר היה בן 12, התגרשו הוריו, והוא עבר לסן פרנסיסקו עם אביו, שם בילה ולמד רבות על עולם הקולנוע מדודו פרנסיס פורד קופולה. תפקידו הראשון היה ב-1983 בסרט של דודו. תפקידו המשמעותי הראשון היה בסרט "בירדי". בשנת 1987 התפרסם בסרטים "בייבי אריזונה" ו"מוכת ירח". ב-1996 זכה בפרס האוסקר על תפקידו בסרט "לעזוב את לאס וגאס".
קייג' ידוע בהכנות המדוקדקות שהוא עושה לפני כל תפקיד וביכולת המשחק הרב-גונית ורבת העוצמה שלו. הוא עבד עם מיטב הבמאים בהם, סקורסזה, דייוויד לינץ' וקופולה.
כיכר מדיסון
כיכר מדיסון (באנגלית: Madison Square) היא כיכר הממוקמת בלב מנהטן בין הרחובות 26, 23, השדרה החמישית, שדרת מדיסון וברודוויי. הכיכר נושאת את שמו של נשיא ארצות הברית הרביעי, ג'יימס מדיסון, וסמוכה לאחד מגורדי השחקים המפורסמים ביותר במנהטן, בניין פלאטאיירון שבשכונת פלאטאיירון. מדיסון סקוור גארדן שכן בסמוך לכיכר בשני גלגוליו הראשונים.
פארק מדיסון סקוור הוא שוב אחד הפארקים מהנה ביותר במנהטן. בפארק פזורים בעיקר פסלים מהמאה התשע-עשרה. בפינה הדרומית-מזרחית של הפארק נמצא פסל של הסנטור רוסקו קונקלינג, שקפא למוות במהלך סופה הגדולה של 1888. פוליטיקאי אחר, ויליאם ה סווארד, זכה לפסל הממוקם סמוך לגבול הדרום-מזרחי של הפארק. בקצה הצפוני של מדיסון סקוור פארק עומד עוד פסל, שתוכנן על ידי אוגוסטוס סנט גודנס והוקדש בשנת 1880 לאדמירל מלחמת האזרחים דוד פרגוט.
כיכר מדיסון היוותה מאז היווסדה מקום מפגש לאסיפות ציבוריות שונות, וכך למשל בין השנים 1876–1882 הוצגה בכיכר הזרוע האוחזת בלפיד של פסל החירות על מנת לגייס תרומות לצורך מימון הקמתה.
מונקו באירוויזיון
מונקו נטלה חלק באירוויזיון כ-24 פעמים בין השנים 1959-2006.
היסטוריה
מונקו ניצחה בתחרות פעם אחת בתולדותיה ב-1971 עם השיר "Un banc, un arbre, une rue" אשר ביצעה סברין. ניצחונה של מונקו הוא שונה בנוף התחרות משום שהן כותב השיר, הבמאי והאמנית המבצעת היו צרפתים ולא מהמדינה אשר עבורה ניצחו. לאחר ניצחונה בתחרות, סברין הצהירה בפני העיתונאים כי היא מעולם לא ביקרה במונקו, אם כי היא שכחה שהוידאו קליפ של השיר עצמו צולם במונקו. המפיק של סברין רימה אותה וגנב את הפרס שלה, ולכן היא מעולם לא קיבלה תשלום עבור ניצחונה בתחרות גם לאחר שתבעה אותו. עם זאת, סברין הצהירה כי היא אוהדת גדולה של התחרות.
מונקו התמקמה פעם אחת בתחרות במקום השני ב-1962, שלוש פעמים במקום השלישי ב-1960, 1964 ו-1976 ופעמיים סיימה במקום האחרון ב-1959 ו-1966. מונקו היא אחת משמונה המדינות היחידות שהתמקמו במקום האחרון בתחרות כבר בפעם הראשונה בה הן נטלו בה חלק, יחד עם אוסטריה, פורטוגל, מלטה, טורקיה, ליטא, צ'כיה וסן מרינו.
אירוח התחרות
מונקו בחרה שלא לארח את התחרות על אף ניצחונה בתחרות. בתחילה, מונקו כן החליטה לארגן את התחרות אך לדחות את מועד קיומה לחודש יוני. בהיעדר מציאת מקור מימון וציוד הולם, רשות השידור המונגאסקית ביקשה מרשות השידור הצרפתית לסייע במציאת מקור מימון. רשות השידור הצרפתית הסכימה בתנאי שהתחרות תהיה בצרפת, אך רשות השידור המונגאסקית התעקשה כי התחרות תהיה במונקו, ולכן ביקשה סיוע מספרד וגרמניה שסיימו במקום השני והשלישי בתחרות אשתקד. שתי המדינות לא הסכימו לסייע למונקו ורשות השידור הבריטית, שסיימה במקום הרביעי בתחרות, היא זאת שהסכימה לסייע במציאת מקור מימון ואירחה את התחרות באדינבורו, סקוטלנד. לאחר שמונקו לא אירחה את התחרות, היא נותרה המדינה היחידה שניצחה אך לא אירחה את התחרות בשטחה.
נציגי מונקו בתחרות
כל המתחרים בתחרות עבור מונקו לא היו מונגאסקים, לרוב, בשל קוטנה של הנסיכות. המתחרים עבור מונקו היו לרוב צרפתים, אולם הנציגה ב-1966 הייתה מיוגוסלביה והנציגה ב-1976 הייתה מאיטליה. לוקסמבורג, בדומה למונקו, גם שלחה מספר רב של אמנים צרפתים לתחרות וכמעט ולא שלחה אמנים לוקסמבורגים. כמו כן, בין השנים 1959-1979 כל המנצחים מטעם מונקו לתחרות היו צרפתים.
היעדרות מהתחרות
מונקו נעדרה מהתחרות בין השנים 1980-2003 טרם שובה לתחרות לשלוש שנים בין 2004-2006, אך שלוש הנציגות המונגאסקיות האחרונות כשלו להעפיל לגמר משלב חצי-הגמר ומונקו בתגובה החליטה לפרוש מהתחרות. רשות השידור המונגאסקית החליטה לשדר את התחרות בשנה שאחריה על מנת שתוכל ליטול בה שוב חלק ב-2008, אולם מונקו החליטה לבסוף לא לשוב לתחרות באותה שנה.
רשות השידור המונגאסקית הודיעה כי לאחר שיחות עם איגוד השידור האירופי ונקיטת צעדי הצבעה חדשים בתחרות, אפשרי כי מונקו תשוב לתחרות ב-2009 לאחר היעדרות של שנתיים, אולם מונקו לא שבה לתחרות. ב-2010, איגוד השידור האירופי הודיע כי הם יעבדו קשה יותר על מנת להשיב לתחרות מדינות שפרשו, ביניהן מונקו, איטליה ואוסטריה.
גורמים רשמיים ברשות השידור המונגאסקית גינו את הצבעת התחרות הגושית והגאופוליטית בין המדינות הנורדיות ומדינות ברית המועצות לשעבר וטענו כי לנסיכות מונקו אין סיכוי להעפיל לגמר התחרות משלב חצי-הגמר. בנוסף, הם טענו כי התחרות מתמקדת יותר בהופעה ובנראות מאשר בשירה עצמה. יתר על כן, למונקו אין רשות שידור ציבורית יותר ורשות השידור הציבורית היא כעת חלק מקבוצת TF1, השדרן הפרטי המוביל ביותר בצרפת אשר אפשרי לצפייה בכל מקום בצרפת, ותוכניות רשות השידור המונגאסקית כבר לא משודרות בנסיכות מונקו. קבוצת TF1 היא הקבוצה המתחרה הגדולה ביותר של רשות השידור הצרפתית ומאוד לא סביר כי רשות השידור המונגאסקית תשדר את התחרות. בין השנים 2004-2006, כאשר מונקו שבה לתחרות, נתוני הצפייה של התחרות ברשות השידור המונגאסקית היו נמוכים בהרבה מנתוני הצפייה בערוץ הצרפתי. באותן שנים, עיריית נסיכות מונקו היא זאת שבחרה בנציגות ומימנה את המשלחת לתחרות, בעוד שלרוב הדבר נמצא באחריות השדרן הציבורי במדינה.
בין השנים 2010-2021, מונקו הודיעה כי היא לא תשוב לתחרות.
אלן ג'יי
אלן לואיס נוויל ג'יי, חבר (באנגלית: Allan Louis Neville Jay, MBE) (30 ביוני 1931 - 5 במרץ 2023) היה סייף בריטי-יהודי. היה פעמיים סגן אלוף אולימפי (רומא 1960), אלוף עולם (בודפשט 1959) ברומח אישי וסגן אלוף העולם (בודפשט 1959) בדקר אישי ובכך היה לבריטי הראשון שזכה בתואר העולמי ברומח והסייף האחרון שזכה בשתי מדליות אישיות באליפות עולם אחת. הוא ייצג את בריטניה ב-5 אולימפיאדות (הלסינקי 1952 - מקסיקו סיטי 1968), זכה ב-7 תארים במשחקי חבר העמים הבריטי וב-6 מדליות זהב מהמכביות.
ביוגרפיה
ג'יי נולד בלונדון, אבא שלו נהרג בשנת 1943 בקרבות במלחמת העולם השנייה. את מרבית שנות ילדותו עבר באוסטרליה. הוא חזר לאנגליה בשנת 1950 על מנת ללמוד משפטים באוקספורד. בחייו עבד כעורך דין בעת שהשתתף בתחרויות סייף. הוא התחתן ונולדו לו שני ילדים.
אלוף חבר העמים
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באוקלנד בפברואר 1950 הוא זכה במדליית זהב בטורניר בדקר קבוצתי כחבר במשלחת האוסטרלית.
אלוף המכביה
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים ג'יי במקום שמיני ברומח קבוצתי, במקום תשיעי בדקר קבוצתי ובמקום 12 בדקר אישי.
בתחרויות הסייף של המכביה הרביעית שנערכו בספטמבר 1953 זכה ג'יי במדליית כסף ברומח אישי, אחרי אלן קורטלר מארצות הברית ולפני רלף קופרמן  מבריטניה.
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים ג'יי במקום רביעי ברומח אישי, במקום רביעי בדקר קבוצתי, במקום חמישי ברומח קבוצתי, במקום שביעי בחרב קבוצתי ובמקום 23 בדקר אישי.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת ב-1957 הוא זכה במדליית ארד בטורניר רומח אישי.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-1959 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בטורניר ברומח אישי ומדליית כסף בטורניר בדקר אישי ובכך היה לבריטי הראשון שזכה בתואר העולמי ברומח.
סגן אלוף אולימפי
באולימפיאדת רומא (1960) זכה ג'יי בשתי מדליות כסף, בטורניר בדקר אישי אחרי ג'וזפה דלפינו מאיטליה ולפני ברונו אברובס מברית המועצות ובטורניר בדקר קבוצתי אחרי נבחרת איטליה ולפני נבחרת ברית המועצות. בטורניר דקר אישי, איב דרייפוס וארמנד מויאל, יהודים מצרפת, סיימו במקומות שישי ושביעי בהתאמה. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי ברומח קבוצתי ובמקום 20 ברומח אישי.
באולימפיאדת טוקיו (1964) הוא סיים במקום תשיעי בדקר קבוצתי, במקום עשירי ברומח קבוצתי, במקום 17 ברומח אישי ובמקום 23 בדקר אישי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הוא סיים במקום תשיעי ברומח קבוצתי.
הנצחה
ב-1985 הונצח ג'יי ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
Lamb of God
Lamb of God (בעברית: שה האלוהים) היא להקת גרוב מטאל אמריקאית שהוקמה בשנת 1994 בעיר ריצ'מונד שבוירג'יניה.
הלהקה הוקמה רשמית בשנת 1994 בשם Burn The Priest ("שרוף את הכומר"), ונחשבת לאחת הבולטות בגל החדש של הגרוב מטאל האמריקאי. בשנת 2007 הלהקה הייתה מועמדת לפרס גראמי בקטגוריית ביצוע המטאל הטוב ביותר, על השיר Redneck מתוך האלבום "Sacrament" ("סקרמנט"), שיצא בשנת 2006, אבל הזוכה הייתה להקת סלייר.
היסטוריה
בשנת 1994 הקימו הגיטריסט מארק מורטון (Mark Morton), המתופף כריס אדלר (Chris Adler) והבסיסט ג'ון קאמפבל (John Campbell) להקה בשם "Burn the Priest". חברי הלהקה הכירו כבר מהקולג', ומורטון עזב את הלהקה אחרי שהחל ללמוד לתואר השני. לאחר מכן, אדלר וקאמפבל החליפו אותו באייב ספיר (Abe Spear). במשך חמש שנים, הלהקה התאמנה בביתו של אדלר בווירג'יניה.
בשנת 1995 הוציאה להקת "Burn the Priest" את הדמו הראשון שלה. אחרי שהלהקה הוציאה שלושה דמואים, הצטרף אליה גם רנדי בליית (Randall Blythe). בשנת 1997 חזר מורטון ללהקה. שנה לאחר מכן, הוציאה הלהקה את האלבום הראשון שלה, ששמו "Burn The Priest", דרך חברת ההקלטות "Today is the Day". מספר שבועות לאחר מכן, עזב ספיר את הלהקה והשאיר מקום פנוי לגיטריסט נוסף. אחיו של כריס אדלר, וילי (Willie), הצטרף והיה לגיטריסט השני בלהקה. שנה מאוחר יותר, נחתם חוזה עם חברת ההקלטות "Prosthetic Records". אחרי שהלהקה הוחרמה על ידי מועדונים שונים בטענה שללהקה יש "שם מרושע", הם שינו את שמה ל-"Lamb of God".
הלהקה הופיעה פעמיים בישראל: במאי 2010 במועדון האנגר 11 בת"א ובמאי 2012.
רחל שלון
ביוגרפיה
שלון נולדה בקאליש שבפולין למשפחת הניך זנמירובסקי, משפחה חסידית. את לימודיה התיכוניים סיימה בוורשה, לאחריהם למדה הנדסה כימית בפוליטכניון העירוני. בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל ולמדה הנדסת בניין בטכניון. היא הייתה חברת ההגנה ומפקדת הבנות בה, ולימים שירתה בחיל נשים של צה"ל, כקצינה בדרגת רב-סרן. הייתה מפקדת גדוד 202 בחטיבת כרמלי.
בין השנים 1931–1973 הייתה חברת סגל בפקולטה להנדסה אזרחית של הטכניון. במהלך עשורים אלו, שימשה משנה לנשיא הטכניון לענייני מחקר, משנה לנשיא לעניינים אקדמיים, ודיקן בית הספר ללימודי מוסמך. בשנת 1952 מונתה לפרופסור חבר ובכך הייתה לאישה הראשונה שמונתה לפרופסור בטכניון. בשנת 1956 הוענקה לה דרגת פרופסור מן המניין.
עם קום המדינה מונתה ליו"ר ועדת המומחים לבנייה במסגרת המועצה המדעית שליד משרד ראש הממשלה. בשנת 1956 הגישה את התפטרות הוועדה במחאה על העדר תקצוב לחקר הבנייה. באותה תקופה, הוקמה על ידה התחנה לחקר הבנייה, אשר נועדה למלא תפקיד זה של חקר משק הבנייה בישראל ופעלה בראשות שלון לאורך עשרים שנה.
בפעילותה הציבורית הייתה מראשוני החברים במועצה להשכלה גבוהה ובועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה. בשנת 1954 ייסדה את הסניף הישראלי של ארגון סורופטימיסט לנשים עובדות ובעלות מקצוע ובארגון הבינלאומי נבחרה לנשיאת הפדרציה האירופית. בשנת 1959 נבחרה לנשיאת הארגון הבינלאומי של מעבדות מחקר של חומרים וקונסטרוקציות (RILEM) ובשנת 1962 לחברת הוועד המנהל של המועצה הבינלאומית לחקר הבנייה. בשנת 1960 מונתה לחברת המועצה הלאומית למחקר מדע ופיתוח טכני במשרד ראש הממשלה, ולחברת המחלקה לעובד האקדמאי בהסתדרות העובדים הכללית.
בשנת 1980 נמנתה עם מדליקי המשואות בטקס יום העצמאות. בשנת 1988 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד בטכניון. שלון זכתה אף בתואר אזרחית כבוד של העיר חיפה.
בשנת 1929 נישאה שלון למהנדס אוריאל שלון (פרידלנד), מנהל בית החרושת "שמן", יו"ר אגודת המהנדסים והארכיטקטים בישראל ויו"ר ועד הדר הכרמל. יחד עמו ייסדה קרן למימון הקמת מעונות לסטודנטים בעיר חיפה.
הטיית לב
הטיית לב (באנגלית: Persuasion) הוא הספר האחרון שכתבה הסופרת ג'יין אוסטן. היא החלה לכתוב אותו מיד לאחר שסיימה לכתוב את "אמה", וסיימה באוגוסט 1816. היא נפטרה בגיל 41 בשנת 1817 אבל "הטיית לב" לא פורסם עד לשנת 1818.
כמו מנזר נורתאנגר כך גם הטיית הלב מתרחש בחלקו בבאת', אזור שאוסטן הכירה היטב מכיוון שחייתה שם בין השנים 1801-1805.
הקדמה לספר
שמונה שנים לפני האירועים המתרחשים ברומן, אן אליוט התאהבה בימאי עני ושאפתן בשם פרדריק וונטוורת. משפחת אליוט ובייחוד אביה של אן, סר אליוט, לא היו מרוצים מבחירתה של אן מכיוון שהרגישו שוונטוורת לא מספיק מכובד בשביל המשפחה האריסטוקרטית. היועצת, והחברה המבוגרת של אן, ליידי ראסל, אשר לוקחת את מקומה של אמה המתה של אן, משכנעת אותה לבטל את האירוסים. כעת אן בת 27 ונחשבת לרווקה זקנה, היא נפגשת שוב עם ארוסה לשעבר אשר יוצר קשרים עם משפחת מאסגרוב.
וונטוורת כעת הוא קפטן עשיר, אך הוא שומר טינה לאן משום שהיא דחתה אותו. בינתיים התככים של אביה האנוכי של אן, אחותה הבוגרת אליזבת, חברתה של אליזבת מרת קליי, וויליאם אליוט, בן דודה של אן ויורשו של אביה, מרכיבים עלילות משנה חשובות.
עלילת הספר
אן אליוט היא בתו האמצעית של סר וולטר אליוט היהיר, ברונט, אשר מודע רק למראהו הטוב ומעמדו, ונוהג לבזבז את כספו. סר וולטר אליוט מתעלם מבתו האמצעית ומקדיש תשומת לב רק לבתו הבכורה, אליזבת. אמה של אן, אשה רגישה וטובה, מתה כשאן הייתה בת ארבע- עשרה, ואחותה הבכורה, אליזבת, דומה לאביה במזגה והיא נהנת מהמחשבה כי היא יכולה לתפוס את מקומה של אמה. אחותה הצעירה של אן, מרי, היא אישה עצבנית ונצמדת אשר נישאה לצ'ארלס מאסגרוב מאפרקרוס הול, יורש לאדון כפרי אך מכובד. לאן האינטליגנטית אין אף אחד במשפחה אשר יוכל להציע לה חברה הולמת, היא בת 27 ונראה כי נועדה להישאר רווקה זקנה.
שמונה שנים קודם לכן, אן שוכנעה בידי חברתה הטובה של אמה והאישה היחידה עליה היא סומכת, האלמנה ליידי ראסל, לבטל את אירוסיה עם הימאי העני פרדריק וונטוורת, אשר אותו היא אהבה עמוקות, למרות היכרותם הקצרה. ליידי ראסל לא חשבה שזה נבון שאן תינשא לימאי שאין לו נכסים או קשרים ועתידו לוט בערפל.
קפטן וונטוורת אמור לבקר את חברו, קפטן הארוויל, בליים. הביקור הופך לטיול מאורגן כאשר האחיות מביעות את רצונן לבקר בליים. בליים, וונטוורת עד למבט הערצה שגבר מסתורי שולח לעבר אן והוא שם לב לכך שמראיה השתפר. בזמן שהם מטיילים לואיזה מאסגרוב מקבלת זעזוע מוח בעקבות נפילה לאחר שהתנהגה בפזיזות. המקרה הזה מאיר את ההבדלים בין לואיזה העקשנית לאן הרגישה והנבונה. בזמן שהצופים הנדהמים טוענים שלואיזה מתה, אן מסייעת ללואיזה ומציעה לקרוא לעזרה. בעקבות זה ההערצה של וונטוורת מתעוררת שוב.
ההחלמה של לואיזה איטית וביטחונה העצמי מתערער. הביישנות החדשה שלה מעוררת את חיבתו של קפטן בנוויק, חברו של וונטוורת, אשר מתאבל על מות ארוסתו. הזוג מוצא שאישיותם דומה יותר כעת והם מתארסים.
בינתיים סר וולטר, אליזבת, וחברתה חורשת המזימות של אליזבת, בתו האלמנה של הסוכן של סר וולטר, עברו להתגורר בבאת'. שם הם מקווים לחיות ברמה המתאימה למעמדו של ברונט, אך בהוצאות קטנות, עד שמצבם הכספי יחזור לקדמותו. בן דודו ויורשו של סר אליוט, ויליאם אליוט, אשר לפני זמן רב זלזל בברונט, כעת רוצה להשלים עמו. אליזבת משערת כי הוא רוצה לחזר אחריה, אך כאשר אן עוברת לבאת' ומתברר כי מר אליוט הוא הגבר המסתורי אשר היא ראתה בליים, ליידי ראסל חושדת כי הוא מעריץ את אן. למרות שוויליאם אליוט עושה רושם של ג'נטלמן מושלם, אן חושדת בו במניעים סמויים. היא מוצאת את אופיו אטום באופן מדאיג.
בסופו של דבר משפחת מאסגרוב מגיעה לבאת' על מנת לרכוש את בגדי החתונה של הנרייטה ולואיזה. קפטן וונטוורת וחברו, קפטן הארוויל, מלווים אותם. וונטוורת נחוש בדעתו לזכות באהבתה של אן שוב, אך כאשר הוא רואה שמר אליוט מחזר אחריה הוא מקנא וחושב שאן מעדיפה את מר אליוט. אן מאושרת כאשר היא מבינה שוונטוורת עדיין אוהב אותה אך היא חוששת שמשום שוונטוורת חושב שהיא מעדיפה את חברתו של מר אליוט, הוא יוותר עליה. היא מנסה להבהיר לו שהיא אינה אוהבת את מר אליוט אך וונטוורת לא מבין והוא מרגיש שמאוחר מדי, ואן אבדה לו.
אן מאושרת כאשר היא שומעת שחברה ישנה, מרת סמית', מתגוררת בבאת'. מרת סמית' ובעלה המנוח היו פעם חברים טובים של מר אליוט אך הוא עודד את בני הזוג לחיות בפזרנות ונטש אותם כאשר התרוששו. אן לומדת שמר אליוט הוא רמאי ואנוכי. בנוסף, חברתה משערת כי מר אליוט מעוניין לחדש את קשריו עם משפחתה בעיקר על מנת להבטיח לעצמו את ירושת תואר האצולה של אביה, מה שלא יוכל לקרות אם סר וולטר ומרת קליי יינשאו וייוולד להם בן. כל זה עוזר לאן להבין עוד יותר את הסכנה שבשכנוע - מכיוון שליידי ראסל לוחצת עליה לקבל את הצעת הנישואין האפשרית של מר אליוט - והיא מתחילה לבטוח יותר בשיקול דעתה שלה.
אן וקפטן הארוויל משוחחים ביניהם על קשרים בין גבר לאישה בזמן שקפטן וונטוורת יושב בצד, כותב מכתב, ומקשיב לדבריהם. השיחה גורמת לו לכתוב לאן מכתב שבו הוא מודה ברגשותיו כלפיה. בקטע מרגש בספר, וונטוורת ואן משלימים ומחדשים את אירוסיהם. כעת השידוך נראה מתאים למשפחתה של אן, מכיוון שקפטן וונטוורת עשיר ובנוסף, סר אליוט אשר תמיד העריץ מראה טוב, מתרשם ממראהו של חתנו. ליידי ראסל מודה כי היא טעתה לגמרי בקשר לקפטן וונטוורת ומר אליוט, והיא ואן נשארות חברות טובות.
סרטים ועיבודים לטלוויזיה
הבי בי סי עיבד את הספר פעמיים לטלוויזיה, פעם אחת ב-1960, ופעם שנייה בשנת 1971 למיני-סדרה בכיכובה של אן פירבנק בתפקיד אן אליוט. ב-1995 הספר עובד שוב, הפעם כסרט טלוויזיה, בכיכובם של קירן הינדס ואמנדה רוט. בישראל שודר הסרט בשם "אהבה כמוסה". ITV1 עיבד את הספר לסרט טלוויזיה בשנת 2007 בכיכובם של סאלי הוקינס ורופרט פנרי ג'ונס. עיבוד נוסף של נטפליקס (בישראל בשם: "השפעה") יצא ב-2022 בכיכובם של דקוטה ג'ונסון, הנרי גולדינג וקוסמו ג'רוויס.
תרגומים לעברית
הספר תורגם לעברית על ידי נעמי כרמל ויצא לאור בשנת 1983 בהוצאת כתר. תורגם נוסף לעברית של מיכל אלפון בשם "השפעה" יצא לאור בשנת 2012 בהוצאת כתר.
רכב סיור משוריין רב"י
רכב הסיור המשוריין רב"י הוא רק"ם בעל הנעת 4X4 מתוצרת רמתא בתעשייה האווירית. הרכב פותח בשנת 1975 כרכב רב תכליתי בעיקר לצורכי סיור, עם דגש על מיגון כנגד מוקשים ומטענים. הרב"י נמצא בשירות במספר מדינות בעולם.
הרב"י (ראשי תיבות: רכב בן יעקב, על שם מפתחו, איציק בן יעקב) פותח כרכב סיור ממוגן, קל משקל ובעל מבנה ומיגון כנגד מוקשים ומטענים. המשקל הנמוך איפשר הטסה, הסקה או אף הצנחה של הכלי במטוסי ומסוקי התובלה של חיל האוויר ביניהם היסעור וההרקולס.
ראם 2000
הראם 2000 או ראם סימן 3 הוא הדגם החדיש ביותר בפרויקט רכבי הראם. הרכב מכיל את אותו רעיון עיצובי כמו קודמיו המעניק לו מבנה ומיגון כנגד מוקשים ומטענים. הראם 2000 בדומה לדגמים הקודמים פתוח כלפי מעלה כדי לשרת כרכב סיור בו ללוחמים תצפית של 360 מעלות סביב שדה הקרב, לדגם הוסף גם פתח בצד הכלי לכניסה לתא הלוחמים במקום כניסה מלמעלה, כמו גם תא הנהג והמפקד שסגור ובעל שימשה וחלונות צד.
הכלי שוקל כ-4.5 טון, בעל מנוע סולר 166 כ"ס והנעת 4X4. הראם פותח באופן גמיש כך שניתן להכיל בו מספר שדרוגים לדרישות ותפקידים שונים, הוא פותח בכ-14 גרסאות שונות החל מרכב סיור עד רכבי שיטור ורכבים משמידי טנקים.
הראם 2000 הוא הדגם המשווק באופן אקטיבי על ידי חברת רמתא של התעשייה האווירית, שלא כמו הדגמים הקודמים שפיתוחם, ייצורם ושיווקם הופסק.
קולנוע עדן
קולנוע עדן (בעבר: ראינוע עדן) הוא הראינוע הראשון של תל אביב, שבסוף שנות העשרים, עם התפתחות הטכנולוגיה, הפך לקולנוע. זהו אחד ממוסדות התרבות החשובים של תל אביב הקטנה. בניין הקולנוע מצוי בתחילת רחוב ליליינבלום 2 בנווה צדק, ועיצובו הייחודי אופייני לשכונה זו. הקולנוע כלל שני אולמות: תחילה נבנה אולם עם גג (אולם החורף) וכעבור שנים אחדות נוסף אולם הקיץ (חסר גג, שבו הוקרנו הסרטים תחת כיפת השמים). בכל אולם היו 800 מקומות ישיבה. בהיותו אחד מאולמות ההצגה היחידים בתל אביב הקטנה של ראשית המאה, הוא שימש לא פעם גם למופעי אופרה ותיאטרון.
היסטוריה
ראינוע "עדן" נחנך ב-22 באוגוסט 1914. הוא נבנה בפינת הרחובות ליליינבלום ופינס שבשכונת נווה צדק על ידי עקיבא אריה ויס, ממייסדה של שכונת אחוזת בית. את השם "עדן" נתן לו הסופר ש. בן-ציון. הראינוע נחנך בהקרנת הסרט "ימי פומפיי האחרונים", ובתחילת דרכו הוקרנו בו בעיקר סרטים רוסיים אילמים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה החרימו השלטונות הטורקים את מכונת ההקרנה.
מיקשה הוואש
מיקשה הוואש, (במקור הלר, בהונגרית: Havas Miksa; סקשפהרוואר, 12 בינואר 1861 – ?, 15 ביולי 1944) היה כלכלן יהודי-הונגרי, פרופסור באקדמיה ההונגרית למסחר, עיתונאי כלכלי וסופר מומחה בתחום הכלכלה, שניספה בשואת יהודי הונגריה.
קולנוע עדן
היסטוריה
ב-1921 הוקם בו אולם הקיץ, וב-1923 נערכה בו הופעת האופרה הראשונה.
בשנות ה-20 הוצגו בו גדולי הסרטים האילמים מתוצרת הוליווד ארצות הברית ואולפני UFA גרמניה, בליווי תזמורת קאמרית קבועה. על מלאכת הכנת כתוביות התרגום והפעלתן באמצעות פנס קסם היה אמון ירושלים סגל, חלוץ מתרגמי הסרטים בארץ.
מיקשה הוואש
ביוגרפיה
לאחר פרישתו, הוא הפך למזכ"ל ולאחר מכן למנכ"ל של "חברת הביטוח הכללית הלאומית". הוא היה לאחר מכן יועץ חשבונאי למוסדות פיננסיים ומבקר מטעם לשכת החשבונאים. הוא היה מנהל "איגוד קובדן ההונגרי" (Magyar Cobden Szövetség) שהיה ארגון של הסוחרים שנלחם למען סחר חופשי. הוא נלקח משם בכוח וגורש ב-1944. מקום מותו לא ידוע. בית המשפט המחוזי המרכזי של בודפשט הכריז על מותו ב-1947 כ-15 ביולי 1944. אשתו הייתה רגינה זינגר. ספרי הלימוד שלו זכו לתפוצה גדולה ורחבה.
קולנוע עדן
היסטוריה
בשנות ה-30 הוצג בו לראשונה הסרט המדבר הראשון "זמר הג'אז" עם אל ג'ולסון.
בשנות ה-60 התמקד קולנוע עדן בהצגת סרטים הודיים, בין השאר הוצגו בו לראשונה הסרטים הקלאסיים "הנודד" ו"סאנגם" עם ראג' קאפור.
הקולנוע היה פעיל עד יולי 1974. לאחר מכן, נקנה המבנה על ידי בנק לאומי מתוך מטרה לשמרו ולהנציח את הקולנוע הישראלי, והוא שימש בשנות ה-80 את יחידת המחשב של הבנק, ובסוף ננטש. כיום הוא עומד אטום ומוזנח, אך השלט של הקולנוע עדיין עומד על מקומו וגם מקום הקופות ניתן לזיהוי.
ביוני 2012 במסגרת אירועי לילה לבן בתל אביב התקיימה בבניין הקולנוע תערוכת וידאו-ארט.
בשנת 2016 פורסם על מהלכים להוספת קומות נוספות על גבי מבנה הקולנוע והפיכתו למלון יוקרה.
Angels Cry
Angels Cry (בעברית: מלאכים בוכים) הוא שיר של הזמרת מריה קארי מתוך אלבומה Memoirs of an Imperfect Angel. השיר יצא כסינגל החמישי והאחרון מהאלבום ב-26 בינואר 2010 על ידי דאף ג'אם.
השיר הגיע למקום ה-89 במצעד השירים שביפן.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קארי עצמה, טריקי סטיוארט, ג'יימס "ביג ג'ים" וויט וקריסטל ג'ונסון והופק על ידי השלושה הראשונים.
לשיר ישנן שתי גרסאות כאשר גרסה אחת היא הגרסה המקורית של השיר שמופיעה באלבום ואילו הגרסה השנייה היא גרסת רמיקס בשיתוף הזמר ני-יו אשר הייתה צריכה להיכלל באלבום רמיקסים בשם "Angels Advocate" אך לבסוף האלבום נגנז והשיר יצא כסינגל רשמי מהאלבום בתאריך ה-23 בפברואר 2010. לפני שהשיר עצמו מתנגן באלבום קדם לו קטע מעבר תחת השם "(Angel (The Prelude" בו מריה משתמשת בקול "המשרוקית" שלה בלבד.
מבחינה לירית השיר מדבר על ניסיון לתקן מערכת יחסים שבורה וכי אהבה אמיתית מתרחשת פעם אחת אם כי יש כאלה שמרפשים את המילים גם כאהבה לאלוהים.
הצלחה
במצעד ההיפ-הופ וה-R&B השיר הגיע למקום ה-90 אך במצעד שירי ה-R&B הבריטי הגיע למקום ה-28. באופן כללי השיר לא זכה להצלחה בעולם, בין המדינות הבודדות בהם השיר הצליח היה דרום קוריאה בו השיג השיר קצת הצלחה כאשר הגיע למקום ה-4 במצעד השירים הדיגיטליים. הקליפ לשיר בוים על ידי בעלה לשעבר של קארי ניק קאנון. הקליפ מתחיל בו רואים את קארי הולכת בגשם ופוגשת את ני-יו באולפן ההקלטות ולאחר מכן הם שרים את השיר יחד באולפן ההקלטות.
נפת גורי
נפת גורי (בגאורגית: გორის მუნიციპალიტეტი, גוֹריס מוניציפליטטי) היא נפה במחוז כארתלי הפנימית שבגאורגיה. בשנים 1846–1917 נכללה בפלך טביליסי ונקראה אוייזד גורי או בגאורגית המזרה של גורי. בשנים 1917-1930, נכלל באזור גורי. ומשנת 1930 נפה נפרדת.
לאחר ביטול הפרובינציה לשעבר של דרום אוסטיה, כללה נפת גורי את נפת צחינוואלי לשעבר. כעת, יחד עם שני תת-מחוזות נוספים, נמצא חלק ממנה בדרום אוסטיה. בתחילת 2014 מנתה אוכלוסיית הנפה 125,692 איש.
מסכת דמאי
מסכת דְּמַאי היא המסכת השלישית בסדר זרעים, שהוא הסדר הראשון בשישה סדרי משנה. כמרבית המסכתות בסדר זה, היא מופיעה במשנה ולא נכתב עליה בתלמוד הבבלי, מכיין שהיא מצווה השייכת לא"י. אלא רק בתלמוד הירושלמי ובתוספתא.
המסכת מפרטת את הלכות דמאי - הן ההלכות הקשורות להפרשת תרומות ומעשרות מגידולי הארץ, במקרים שבהם הפירות התקבלו מעם הארץ, אשר אין ביטחון שהקפיד להפריש מעשר מפירותיו.
הביטוי 'דמאי' מקורו בארמית, ופירושו: "של מה היא". פירושו המילולי של הביטוי "דמאי " הוא דא = זה ,מאי = מהו. זה הכוונה לפרות שהתקבלו מעם הארץ מאי, מה הוא מה דינם של הפרות שהתקבלו מעם הארץ. תבואה שלא הופרשו ממנה תרומות ומעשרות מכונה בלשון חכמים טבל, ותבואה שכבר הופרשו ממנה מכונה תבואה מתוקנת. כאשר קונים או מקבלים פירות ותבואה מעם הארץ, שאינו בר-סמכא בעניין המעשרות - התבואה מכונה 'דמאי', כיוון שאין אנו יודעים 'של מה היא', אם אלו פירות של טבל או שהם מתוקנים.
תוכן המסכת
פרטי ההלכות במסכת עונים באופן מדוקדק על השאלה - עד כמה ניתן לסמוך על מי שהוא עם-הארץ בעניין תרומות ומעשרות.
הרקע החברתי לשאלה זו הוא הריבוד החברתי אצל היהודים בתקופת חז"ל. חכמי ההלכה בידלו את עצמם ממי שאינו שומר על הכללים עד תומם, והגדירו זאת בגדרים חברתיים. מי שהיה שומר את כללי ההלכה לפרטיהם, כולל ההקפדה על אכילת תבואה בטהרה - היה נקרא 'חבר' . אלו שלא הקפידו על הלכות הטהרה והלכות המעשרות כונו 'עם-הארץ'. עם זאת, עם הארץ היה נאמן על הפרשת "תרומה גדולה". מעמד ביניים היה לאלו שהיו נאמנים בעניין תרומות ומעשרות, אך לא הקפידו על טהרה, וכל אחד מהם נקרא 'נאמן'.
על אף הבידול החברתי, היו בין הקבוצות קשרים מסחריים ואף קשרי משפחה. מסכת 'דמאי' מכוונת את תלמידי החכמים, כיצד להתנהג באותן סיטואציות, שבהן הם באים במגע עם עם-הארץ. מבחינה זו, כשם שמסכת דמאי עוסקת ביחסים אלו בענייני תרומות ומעשרות, כך גם עיסוקה של מסכת זבים - בענייני טומאה וטהרה, שכן עם הארץ נחשב כטמא בטומאת זב.
עם כל זאת, המגמה הכללית של חכמים במסכת היא להקל במקרה של דמאי. המסכת פותחת במילים 'הקלין שבדמאי', ומפרטת את המינים שבהם אין חשש תרומות ומעשרות, גם כשלוקחים מעם-הארץ. בכלל, הפרק הראשון כולו עוסק בעניינים שבהם ניתן להקל בדמאי. למשל, מובאת ההלכה שבשבת ניתן לשאול את עם-הארץ לגבי התבואה שלו, והוא הופך לנאמן ליום אחד.
עניינים נוספים הנידונים במסכת: נאמנותם של בעלי חנויות, הפקדת תבואה אצל מי שאינו נאמן (פרק ג'), שליח שאינו נאמן (פרק ד'), שותפות עסקית עם עם-הארץ (פרק ו) והתנאים להפוך להיות נאמן וחבר (פרק ב')
במשנה מופיע לראשונה המושג מונופול:.
מיקומה של המסכת בסדר זרעים
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הסיבה לכך שמסכת זו סודרה לאחר מסכת פאה היא משום הזכות שיש לעניים להשתמש בדמאי, כמו שאמרו: "מאכילים את העניים דמאי".
פרקי המסכת
בסה"כ במסכת 53 משניות.
דדלי רנדל
דדלי רנדל (אנגלית: Dudley Randall; 1914–2000) היה משורר ומסאי, עורך ומו"ל אמריקני ממוצא אפריקני. שמו המלא היה דדלי פלקר רנדל והוא התגורר בדטרויט, מישיגן - ארצות הברית.
ביוגרפיה
דדלי רנדל נולד ב-14 בינואר 1914 בוושינגטון הבירה, לארתור ג'ורג' קלייד, שהיה ציר בקונגרס האמריקני, ולעדה ויולה, שעבדה בהוראה. ב-1920 עקרה המשפחה לדטרויט. רנדל התחתן לראשונה ב-1935 עם רובי הדסון. ב-1942 התחתן שנית. אשתו השנייה הייתה מילדרד פינקני. נישואין אלו החזיקו מעמד כמה שנים, אך גם הם באו אל קיצם. ב-1957 נישא רנדל בשלישית, הפעם לוויוויאן ספנסר.
רנדל החל לעבוד ב-1932 בבית היציקה של מפעל המכוניות של פורד בדירבורן, מישיגן. ב-1937 התפטר, ושנה לאחר מכן עבר לשמש כפקיד דואר בדטרויט. בעת מלחמת העולם השנייה שירת בצבא, ולאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת המדינה וויין בדטרויט, שם עבד במקביל בסוכנות הדואר. ב-1949 קיבל תואר ראשון בשפה האנגלית. ב-1951 קיבל תואר שני במדעי הספרנות, מאוניברסיטת מישיגן. כשהשלים את השכלתו החל לעבוד כספרן, תחילה באוניברסיטת לינקולן בג'פרסון סיטי, מיזורי, ואחר כך בקולג' המדינתי מורגן בבולטימור, מרילנד. ב-1956 חזר לדטרויט והתקבל לעבודה כספרן במערכת הספריות הפדרלית של מחוז וויין. בשנים שלאחר מכן החל לעבוד בכתיבה והוצאה לאור (ראו להלן).
דדלי רנדל נפטר ב-5 באוגוסט 2000, בסאותפילד, מישיגן.
יצירתו
כבר בשנות לימודיו בבית הספר החל רנדל למצוא עניין בשירה. בגיל 15 הוא פרסם לראשונה שירה מפרי עטו, בעיתון חינמי בדטרויט. במשך השנים הוא המשיך לעסוק בשירה, כאשר המאפיינים של שיריו הם פשטות וריאליות. עיסוקו בשירה הביאו לייסד הוצאה לאור שתעסוק בנושא זה, וב-1965 הוא הקים את הוצאת "ברודסייד פרס" (Broadside Press), שעסקה בפרסום שירים וספרים של סופרים ומשוררים שחורים. פעילותו הרבה זכתה להכרה ציבורית, ובשנת 1981 הוכתר דדלי לחתן השירה של דטרויט.