cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משאבי טבע בישראל
פצלי שמן
עד לגילוי שדות הגז הטבעי בים ליד חופי ישראל, היו פצלי השמן משאב האנרגיה המאובן המשמעותי ביותר בישראל (כמות השווה תאורטית לכ-60 שנות צריכה לאומית, בהנחה שכל הכמות ניתנת להפקה מהסלעים).
אנרגיה מתחדשת
ישראל נהנית מכמות גדולה של אנרגיית שמש אך היא מנצלת כמות קטנה מאנרגיה זו. אנרגיית שמש בישראל משמשת בעיקר לשם חימום מים בדודי שמש ובשנים האחרונות יש ניסיונות להשתמש בתאים פוטו-וולאטים כדי להגדיל את הפקת החשמל מהשמש.
בין תחנות הכוח הסולאריות בישראל נמצאות - תחנת הכוח באשלים, תחנת כוח פוטו-וולטאית קטורה ותחנת הכוח במשאבי שדה.
בין תחנות הכוח הפועלות על רוח בישראל נמצאות - חוות הרוח בהר בני רסן, חוות הרוח במעלה גלבוע, חוות הרוח עמק הבכא וחוות רוח בראשית.
כבול
בישראל מצוי כבול בכמויות ניכרות בעמק החולה. ישנן גם שכבות כבול דקות במישור החוף. בעמק החולה ישנן ארבע שכבות כבול, כאשר השנייה מתוכן מכילה כבול הראוי לשימוש. קידוחים שנערכו בעמק החולה לצורכי מחקר העלו כי מדובר בכ-1,200 מיליון טונות של כבול לח וכ-470 מיליון טונות של כבול יבש. בשכבה השלישית ישנם כ-1,100 מיליון טונות של כבול יבש ולח. בעבר הועלתה אפשרות לחצוב את הכבול שבעמק החולה לצורכי הפקת חשמל.
מים
משאבי מים בישראל הם משאב שמדינת ישראל מגנה עליו ומפתחת אותו כחלק ממשק המים והשפכים בישראל. זאת, מאחר שחלק גדול משטחה הוא מדברי וכמות המשקעים הממוצעת נמוכה ומספקת רק בקושי את צורכי האוכלוסייה ההולכים וגדלים.
מקווי מים העיקריים הם: ים כנרת (164 קמ"ר), ים המלח (650 קמ"ר), מספר מאגרים של מי תהום (אקוויפר החוף, אקוויפר ההר ועוד), נחלים ומעיינות (עין גדי ועוד) והתפלות מים מלוחים.
אשלג
האשלג בישראל נחשב לאחד מאוצרות הטבע החשובים של מדינת ישראל. האשלג בישראל מצוי בים המלח בשיעור של 7.26 גרם לליטר. כיום, חברת מפעלי ים המלח, השייכת לחברת כימיקלים לישראל, כורה את האשלג מים המלח.
עתודות האשלג של ישראל הן 40 מיליוני טונות נכון לשנת 2010, והיא כורה 2-2.5 מיליוני טונות אשלג בשנה.
מלח בישול
הר סדום שימש לכריית מלח עוד בתקופות פרה היסטוריות, וחפירות ארכאולוגיות חשפו מתקנים להטענת מלח מן התקופה הרומית. בעת המודרנית הוקמו מפעלים להפקת מלח בעתלית, באילת ובעיקר בים המלח. המלח מופק בתהליך של אידוי סולרי בבריכות ובהתפלת מי ים.
פוספטים
בשנת 1951 הוקם מכרה הפוספטים הראשון בנגב - באורון.
מכרה המכתש הקטן, היה פעיל בשנים 1992-1967, והופקו ממנו 15 מיליון טון של פוספט.
בשנת 1977 הוקם מכרה פתוח בבקעת צין. זהו המכרה הגדול ביותר של פוספטים בנגב ויש בו מפעל להעשרת פוספטים.
מתכות
בבקעת תמנע התגלו גם עפרות מנגן בשכבות חרסית, אך בדיקה העלתה כי הפקתו אינה כלכלית.
קיימים בארץ ריכוזים מעטים של עפרות ברזל בגליל, בבקעת בית נטופה, למרגלות הר תבור ובכמה אתרים בנגב, אולם אלה אינם מנוצלים מסיבות כלכליות.
שני מרבצי זהב קיימים צפונית לאילת באזור נחל רודד ובאזור העיר ערד.
אירידיום קיים בהר הנגב.
גלנה - מינרל של מתכת העופרת קיים בהר החרמון.
נחושת
בשנת 1959 החלה כרייה מסחרית של הנחושת, בעשרה מכרות פתוחים ותת-קרקעיים, באמצעות ציוד מכני כבד.
מגנזיום
במסגרת קונצרן כימיקלים לישראל פועל בנגב מפעל "מגנזיום ים המלח" שהוקם בשיתוף פעולה עם חברת פולקסווגן הגרמנית. המפעל מפיק מגנזיום טהור וסגסוגות מגנזיום. חברת פולקסווגן השתתפה בהקמת המפעל למען ייצור חלקים שונים העשויים סגסוגות מגנזיום, בין היתר כתחליף לאלומיניום.
אבני חן
בשנת 1999 הוקמה בישראל חברת "שפע ימים" שקיבלה רישיונות מהממונה על המכרות במשרד האנרגיה והמים לחיפושי יהלומים ואבני חן באזור עמק זבולון, עמק יזרעאל ורכס הכרמל. לפי דיווחיה נמצאו 77 יהלומים וכן מספר רב של אבני ספיר ואודם. כמו כן דווח כי בעזרת חברת דה בירס נמצא סלע המקור של היהלומים - הקימברליט - ברכס הכרמל, עם אלפי מינרלים אינדיקטורים כמו גארנט (פירופ) ספינל ואילמניט, ואף מינרל נדיר בשם מואסניט.
גופרית
בעבר פעלו מחצבות גופרית בארי שהיו מחצבות גופרית והופעלו בזמן המנדט הבריטי על ידי "החברה הארץ-ישראלית למחצבות גופרית בע"מ". המחצבות פעלו מ-1933 עד 1943 והופקו מהם קרוב ל-8 טונות גופרית. לאחר הקמת מדינת ישראל בדקה ממשלת ישראל את כדאיות הפקת הגופרית, הוחלט שההפקה אינה כדאית, והמחצבות ננטשו.
חומרי בניין ותעשייה
כיום בישראל קיימות מחצבות שונות המספקות חומרי בניין ותעשייה כצור, חול, שיש, גבס, חרסית, אבן גיר ואספלט, וכן זכוכית המופקת מחול העשיר בקוורץ.
בין מחצבות אלה נמצאות - מחצבות מגדל צדק ונגב מינרלים תעשייתיים.
אריה ברברי
אריה ברברי או אריה אפריקאי ענק (שם מדעי: Panthera leo leo) הוא תת-המין הגדול ביותר של האריה. האריה הברברי נכחד בטבע ולמעשה שנים רבות האמינו שתת-מין זה נכחד מהעולם, אולם מספר אריות מתת-מין זה זוהו בגני חיות שונים.
תחום התפוצה שלו כלל את מרוקו, תוניסיה, לוב ומצרים.
הכחדה בטבע
בניגוד לשאר תת-המינים האפריקניים של האריה, האריה הברברי היה שוכן הרים. את תחום תפוצתו חלק עם עוד שני טורפי-על, דוב אטלסי (נכחד) ונמר ברבארי (סכנת הכחדה חמורה). התיעוד האחרון של אריה ברברי בטבע היה פרט שניצוד בהרי האטלס בשנת 1922. עד לאחרונה סברו כי תת-מין זה נכחד גם בשביה, אך אותרו כמה אריות ברבריים, או צאצאיהם, המוחזקים בשבי ברחבי העולם. בגן החיות של פורט לימפן יש שנים-עשר פרטים שהתקבלו מידי מלך מרוקו, ובגן החיות של אדיס אבבה יש אוכלוסייה של אחד-עשר פרטים, שככל הנראה שייכת לתת-מין זה.
בית הכנסת הגדול של פלזן
בית הכנסת הגדול בפלזן, צ'כיה (ידוע בשם Velká Synagoga בצ'כית) הוא בית הכנסת השלישי בגודלו בעולם. בית הכנסת נבנה בשנת 1892 כאשר הקהילה בפלזן מנתה כ-2000 יהודים. כיום הקהילה מונה עשרות בודדות של יהודים.
התוכניות המקוריות של בית הכנסת נעשו על ידי אדריכל ונציאני בשם פלטשר שתכנן בית כנסת בסגנון גותי עם צריחים בגובה של 65 מ'. אבן פינה הונחה ב-2 בדצמבר 1888, אבל דבר לא נעשה מעבר לכך עקב התנגדות מועצת העיר שחששה שבית הכנסת יעיב על הכנסייה הסמוכה וכן שיגרם בלבול עקב העיצוב הדומה. בשנת 1890 הונחה הצעה חדשה על ידי עמנואל קלוץ ששמרה על התכנון המקורי אך הנמיכה את הצריחים ב-20 מ' ושינתה את הסגנון לרומנסקי שכללה מגן דוד גדול. ההצעה התקבלה ובית הכנסת נבנה על ידי הקבלן רודולף סטץ במחיר של 162,138 גילדן. התוצאה היא שילוב סגנונות, מהכיפות בצורת בצל בסגנון הרוסי, התקרה בסגנון המוסלמי וארון הקודש בסגנון הודי.
ארתורו פרס-רוורטה
אַרְתוּרוֹ פֶּרֵס־רֶוֶורְטֶה גוּטִיֵירֵס (בספרדית: Arturo Pérez-Reverte Gutiérrez; נולד ב־25 בנובמבר 1951 בקרטחנה) הוא סופר ועיתונאי ספרדי. הוא עבד ככתב מלחמה ברשת RTVE והיה כתב מלחמה במשך 21 שנה (1973–1994). הרומן הראשון שלו, El húsar, שהתרחש במלחמות נפוליאון, יצא לאור בשנת 1986.
הצוללות מסדרת דולפין AIP
הצוללות מסדרה זו משרתות בחיל הים יחד עם שלוש הצוללות מהסדרה הקודמת, הצוללות מסדרת דולפין.
ארתורו פרס-רוורטה
הוא ידוע מחוץ לספרד בזכות סדרת הרומנים "Alatriste" שלו שתורגמה למספר שפות. מאז 2003 הוא חבר באקדמיה הספרדית המלכותית.
הצוללות מסדרת דולפין AIP
מאפיינים
על פי הערכות הצוללות מותאמות לשיגור טילי שיוט שפותחו בישראל (על פי פרסומים שונים מדובר בטילי פופאי), שניתן לחמש אותם גם בראשי קרב גרעיניים לטווח של 1,500 ק"מ, ובכך מעניקות לישראל יכולת "מכה שנייה" גרעינית, למקרה שתותקף בנשק גרעיני. בצוללת קיים תא רטוב/יבש לשיגור צוללים בעת צלילה.
ארתורו פרס-רוורטה
כתיבה
הרומנים של פרס-רוורטה מתמקדים בדרך כלל בדמות אחת מוגדרת היטב, ועלילותיו נעות במהירות, ולעיתים קרובות מציגות דמות מספר. רוב הרומנים שלו מתרחשים בספרד או סביב הים התיכון. לעיתים קרובות הם מסתמכים על התייחסויות רבות להיסטוריה הספרדית, לעבר הקולוניאלי, לאמנות ותרבות, לאוצרות עתיקים ולים. הרומנים עוסקים לעיתים קרובות בכמה מהנושאים העיקריים של ספרד המודרנית, כגון סחר בסמים או יחסי דת ופוליטיקה.
הצוללות מסדרת דולפין AIP
מאפיינים
אחד השיפורים המרכזיים בצוללות מסדרה זו הוא אלמנט טכנולוגי מתקדם שהוצב במרכז הצוללת, הנקרא: Air Independent Propulsion (ר"ת: AIP), שהוא מערכות הנעה לצוללות ללא תלות באוויר חיצון. מערכת זו מבוססת בין היתר על טכנולוגיית תאי דלק, שדרוג זה הצריך את הארכתה של הצוללת בכעשרה מטרים ומטרתו לאפשר שהייה ממושכת יותר בלב ים.
ארתורו פרס-רוורטה
כתיבה
לעיתים קרובות, לרומנים של פרס-רוורטה יש שתי עלילות שרוצפות במקביל למעט קשר ביניהן למעט דמויות משותפות. לדוגמה, במועדון "דיומא", הגיבור מחפש בעולם אחר ספר אבוד וממשיך לפגוש אנשים המקבילים לדמויות מהרומנים של דיומא; בפאנל פלנדריה, רוצח סדרתי עכשווי עומד לצד המסתורין של חיסול בן 500 שנה.
בעמודי העיתון הפולמוסיים לרוב ובדמויות הראשיות של הרומנים שלו, פרס-רוורטה מביע לעיתים קרובות פסימיות לגבי התנהגות אנושית, המעוצבת מחוויותיו בזמן המלחמה במקומות כמו אל סלבדור, קרואטיה או בוסניה. השקפותיו עוצבו גם על ידי מחקריו עבור תוכניות פשע.
הצוללות מסדרת דולפין AIP
מאפיינים
הצוללת השלישית, שנמצאת בבנייה, לפי העיתונאי רביב דרוקר, במהלך בנייתה הוחלט להוסיף לה יכולות חדשות, שייקרו אותה ב-140 מיליון אירו וידחה את מועד מסירתה. שמה יהיה אח"י דרקון. במהלך יולי/אוגוסט 2023 חיל הים שולח צוות ראשוני לקבלת הצוללת - לקראת העברתה לניסויים עם צוות ישראלי בגרמניה.
ארתורו פרס-רוורטה
כתיבה
לאורך הקריירה שלו, ובמיוחד במחצית השנייה שלה, הוא צוין כמי שטיפח את הפרסומת המסחרית שלו. מדי פעם זה היה מקור לסכסוך עם עיתונאים וסופרים אחרים. בתחילה הוא סירב לתרגם את הרומנים שלו מספרדית לשפה אחרת מלבד צרפתית. עם זאת, בסופו של דבר התפרסמו תרגומים לאנגלית לחלק מיצירותיו, ורוב עבודותיו זמינות גם בפורטוגזית ובפולנית.
כנסיית סן קטאלדו
כנסיית סן קטאלדו (באיטלקית: Chiesa di San Cataldo) היא כנסייה קתולית השוכנת בצד הדרומי של פיאצה בליני בפלרמו בירת האי סיציליה באיטליה. הכנסייה, שהוקמה בשנת 1154, היא דוגמה בולטת ל ששגשג בסיציליה תחת השלטון הנורמני על האי. הכנסייה מוקדשת לנזיר האירי, קדוש נוצרי שפעל במאה השביעית בדרום איטליה, וצמודה לכנסיית סנטה מריה דל'אמיראליו. מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 שייכת הכנסייה ל.
ארתורו פרס-רוורטה
כתיבה
הוא נבחר למושב T של האקדמיה המלכותית הספרדית ב־23 בינואר 2003; הוא נכנס למקום מושבו ב-12 ביוני אותה שנה. הוא החל את הקריירה העיתונאית שלו בכתיבה בעיתון " פואבלו" ואחר כך ב"טלוויזיון אספניולה " (גוף השידור הממשלתי), לעיתים קרובות ככתב מלחמה. כשהוא התעייף מהעניינים הפנימיים ב-TVE, הוא התפטר והחליט לעבוד במשרה מלאה כסופר.
כנסיית סן קטאלדו
מ-3 ביולי 2015 הכנסייה היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, חלק מהאתרים הערביים-נורמניים בפלרמו והקתדרלות של צ'פלו ומונריאלה.
הצוללות מסדרת דולפין AIP
הגעת הצוללות
ב-23 בספטמבר 2014 התקבלה אח"י תנין בטקס ממלכתי בבסיס חיל הים בחיפה לאחר הפלגה רצופה (רובה מתחת לפני הים) ממפעל היצרנית HDW בעיר קיל בגרמניה.
ארתורו פרס-רוורטה
כתיבה
אחיינו ארטורו חואן פרס-רוורטה הוא כדורגלן מקצועי המשחק בקבוצת קרטחנה.
כנסיית סן קטאלדו
היסטוריה
נבנתה בשנים 1154–1160 ככנסייתו הפרטית של, "אמיר האמירים" (לטינית: Ammiratus Ammiratorum, תואר שהתגלגל למילה אדמירל), תוארו של השר הראשי תחת המלך גוליילמו הראשון, כאחת הכנסיות האחרונות בסיציליה בסגנון הערבי-נורמני. לאחר מכן הופקד הבניין בידי הבנדיקטינים ממונריאלה, ששמרו עליו עד 1787.
ארתורו פרס-רוורטה
מחלוקות
הסופרת המקסיקנית ורוניקה מורג'יה האשימה את ארתורו בגניבת עבודתה. ב־10 בנובמבר 1997 פרסמה סיפור קצר שכותרתו "היסטוריה דה סמי", בכתב העת El laberinto urbano. חודשים אחר כך, במרץ 1998, פרסם פרס- רוורטה סיפור באל סמנאל, שכותרתו "Un chucho mejicano", הנושא דמיון הדוק בקריינות, כרונולוגיה, ביטויים ואנקדוטה. סיפורו פורסם לאחרונה באוסף מחודש לטקסט Perros e hijos de perra (Alfaguara), ומורגיה הבחינה בפלגיאט באותה תקופה. מורגיה לא המשיכה בתביעה משפטית אלא ביקש התנצלות והסרת הסיפור. בינתיים פרס-רוורטה התנצל וציין כי את הסיפור שפרסם כתב בדיוק כפי שסיפר לו הסופר סילטיאל אלאטריסטה.
כנסיית סן קטאלדו
היסטוריה
בשנת 1882, לאחר תהפוכות שונות שראו את הכנסייה משולבת במבנה נאו-קלאסי על ידי האדריכל אלסנדרו אמנואלה מרווליה (Alessandro Emmanuele Marvuglia), ואף הפכה לסניף דואר, היא שוחזרה כולה על ידי האדריכל וחזרה למבנה האדריכלי המקורי מימי הביניים.
ארתורו פרס-רוורטה
מחלוקות
התסריט של פרס-רוורטה לסרט גיטאנו בסוף שנות התשעים הביא גם נגדו כתב אישום נוסף על פלגיאט. במאי 2011 הורה בית המשפט במחוז אודיאנסיה במדריד על פרס ומנואל פאלסיוס, במאי וכותב שותף של גיטאנו, לשלם 80,000 יורו ליוצר הקולנוע אנטוניו גונזלס-ויגיל, שתבע אותם בגין פלגיאט לכאורה בתסריט הסרט. פרס תיאר החלטה זו כ"מארב ברור" ו"תמרון ברור לסחוט כסף". פסק הדין סתר שתי פסיקות פליליות קודמות, ואחת מפסק דין סוחר שכולם החליטו לטובת פרס ופלאסיוס. ביולי 2013 מחוז אודיאנסיה במדריד הורה לפרס-רוורטה לשלם 200,000 יורו לגונזלס-ויגיל בגין פלגיאט.
כנסיית סן קטאלדו
תיאור
לכנסייה יש תוכנית מלבנית עם קשתות עיוורות (קשתות שנועדו לקישוט בלבד), שבחלקן יש חלונות. בגג יש שלוש כיפות תפוחות אדומות אופייניות ושינות בסגנון ערבי. הכנסייה מהווה דוגמה אופיינית לארכיטקטורה הערבית-נורמנית, הייחודית לסיציליה. תוכנית הכנסייה מראה את נטייתם של הנורמנים לצורות פשוטות וחמורות, הנגזרות מצורתם הצבאית. יתרה מזאת, הבניין מראה עד כמה השפה הבינלאומית של האדריכלות הנורמנית הייתה בינלאומית, שכן ניתן למצוא את אוצר המלים המסמן חלקים מהכנסייה, כמו מגדל הפעמונים, למבנים בני אותו תקופה כמו הקתדרלה של לאן וב, שניהם בצפון צרפת, או בקתדרלת דרהאם באנגליה. במקביל יש לכנסייה תכונות המשותפות לאדריכלות האסלאמית והביזנטית, כמו העדפה לצורות קובייתיות, הקשתות העיוורות המקשטות את הקירות החיצוניים של הכנסייה ואת הכיפות האדומות הכדוריות על הגג.
הצוללות מסדרת דולפין AIP
הגעת הצוללות
ב-12 בינואר 2016 התקבלה אח"י רהב בטקס ממלכתי בבסיס חיל הים בחיפה, לאחר הפלגה רצופה (רובה מתחת לפני הים) ממפעל היצרנית HDW בעיר קיל בגרמניה.
כנסיית סן קטאלדו
תיאור
בחלק הפנימי יש ספינה מרכזית עם שתי ספינות צדדיות, המופרדים על ידי ארקדות בסגנון ביזנטי המונחים על עמודים של שימוש משני עם כותרות קורינתיות. הקירות בנויים מאבנים חשופות. הריצוף הוא מקורי וכולל קישוט פסיפס מפואר. גם המזבח הראשי הוא מקורי. אלמנטים האופייניים לסגנון הערבי-נורמני כוללים העמודים המוטבעים בפינות הקיר והמעברים אל מגדלי הכיפה בצורת מוקרנס פשוטים עם קשתות מחודדות מדורגות.
הצוללות מסדרת דולפין AIP
רכש שלוש צוללות נוספות
בשנת 2016 החלו מגעים לחתימת הסכם מסגרת לבניית שלוש צוללות נוספות במספנה "הוואלדטסוורקה-דויטשה ורפט", (שנרכשו בינתיים על ידי "טיסנקרופ"). אישור עסקה זו היה שנוי במחלוקת בין ראש הממשלה, בנימין נתניהו, שתמך בעסקה, לשר הביטחון משה יעלון, שהתנגד לה.
כנסיית סן קטאלדו
תיאור
על הדלת ובחלון האפסיס המרכזי ניצב סמל מסדר האחים של הקבר הקדוש, אליו שייכת הכנסייה כיום.
הצוללות מסדרת דולפין AIP
רכש שלוש צוללות נוספות
חשדות לשחיתות בתהליך הרכש של צוללות אלה נחקרו על ידי משטרת ישראל בתיק "פרשת הצוללות". ב-8 בנובמבר 2018 הודיעה המשטרה על סיום חקירתה בפרשה, ופרסמה את עמדתה כי נמצאו ראיות להעמדה לדין של שישה מהנחקרים על עבירות שוחד, מרמה והלבנת הון.
כנסיית סן קטאלדו
תיאור
ניתן לראות את חומת העיר העתיקה מתמשכת מתחת לכנסייה.
הצוללות מסדרת דולפין AIP
רכש שלוש צוללות נוספות
ב-10 במאי 2021 הוגשו כתבי אישום בגין שוחד נגד מיקי גנור ואבריאל בר יוסף. מנגד הודיעה הפרקליטות על סגירת התיקים נגד אלי מרום, ונגד עו"ד דוד שמרון, ובהמשך נסגר גם התיק נגד עו"ד דב הירש.
כנסיית סן קטאלדו
תיאור
כנסיית סן קטאלדו היא כנסייה פופולרית לעריכת טקסי נישואים.
יחסי ערב הסעודית–פינלנד
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 ביוני 1969, ובשנת 2019 ציינו 50 שנה לכינון היחסים ביניהן. ערב הסעודית פתחה שגרירות בהלסינקי בסביבות 2008.
ימי שיקגו העליזים
ימי שיקגו העליזים (באנגלית: Robin and the 7 Hoods) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1964 בבימויו של רוברט דאגלס, עם פרנק סינטרה, דין מרטין, סמי דייוויס ג'וניור ופיטר פאלק בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בשנות ה-20 בשיקגו עם מלחמות גנגסטרים על אזורי שליטה. העלילה מנסה להידמות לעלילות רובין הוד - רובו (רובין הוד) ושותפו ג'ון הקטן נלחמים עם שבעת הגנגסטרים שלהם (Hoods = גנגסטרים) בגאי גינסבורן האיש הרע ומחלקים כסף לעניים ויתומים. כן מיוצגים בסרט "העלמה מריאן" ואלן א. דייל.
השירים בסרט חוברו על ידי סאמי קאהן (מילים) וג'ימי ון הוייזן (מנגינה).
השיר "My Kind of Town" המושר על ידי פרנק סינטרה היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
תקציר העלילה
הגנגסטרים של שיקגו מתכנסים לחגוג את יום ההולדת של מפקדם "ג'ים הגדול" (אדוארד ג'י רובינסון). למקום מוסעת עוגה גדולה אבל במקום שתקפוץ ממנה בחורה, פותחים הגנגסטרים ביריות לעבר ג'ים והורגים אותו. סגנו, גאי גינסבורן (פיטר פאלק) ממנה את עצמו למפקד ודורש מכולם לשלם לו דמי חסות כדי להוכיח שכולם מאוחדים. כולם מסכימים פרט לרובו (פרנק סינטרה) ואז פורצת מלחמה.
רובו מגייס לצידו את ג'ון הקטן (דין מרטין) לאחר הוכיח את כישוריו במשחק ביליארד וכן את האקדוחן ווילי (סמי דייוויס ג'וניור) שמיומן בשליפות אקדח.
לרובו וגינסבורן יש מועדוני הימורים מצליחם. כשרובו נוסע עם אנשיו להרוס את המועדון של גינסברו הם נפגשים בדרך וכל אחד תוהה להיכן נוסע השני.
וויל סטארק הורס באקדח ותת מקלע את המועדון של גינסברן תוך כדי שהוא שר "באנג, באנג".
מריאן סטיבנס (ברברה ראש) בתו של ג'ים מציעה לרובו 50.000 דולר כדי שיגלה לה מי רצח את אביה. הוא מסרב אך היא שולחת לו את הכסף. רובו תורם את הכסף לבית יתומים בניהולו של אלן דייל (בינג קרוסבי). דייל מעביר את הידיעה לתקשורת ורובו הופך לידוען ופילנתרופ. הוא פותח גם מטבחי מרק לעניים.
דייל מגיע אליו ויועץ לו להקים קרן על שמו. רובו וג'ון הקטן מסכימים אך אומרים לו כי עליו להתלבש ב"סטייל" ושלושתם שרים ורוקדים.
כעת המועדן שלהם משגשג וזה של גינסבורן ריק. גינסבורן מחסל את השריף שמסרב לשתף פעולה ובמקומו מתמנה סגנו המושחת פוטס (ויקטור בונו).
פוטס מארגן פשיטה על המועדון של רובו בו נמכרים משקאות חריפים בניגוד לחוק היובש. רובו תכנן את המועדון על פני במה מסתובבת וזמן קצר לפני בפשיטה המקום הופך לכנסייה קטנה בו שרים גוספל נגד שתיית אלכוהול ("Mr. Booze"). השוטרים מצטרפים לשירה ונסוגים.
בשובו הוא מוצא שג'ון הקטן ומריאן השתלטו על המועדון ופתחו מאחור מפעל לזיוף שטרות. הוא מורה להרוס את המפעל ופוקד על מריאן לעזוב את העיר. היא מנסה לגייס נגדו את השריף פוטס ואת גינסבורן אך הוא מסל אותם.
כעת פותחת מריאן במסע של ליגת הנשים לחיסול מועדון החטא שלו. עשרות נשים מתפרצות והורסות את המועדון. רובו ואנשיו יורדים מנכסיהם ולבסוף מתחפשים לסנטה קלאוס. דייל עובר לידם עם מריאן ונותן לכל אחד דולר אחד.
BS.Player
BS.Player (בי אס פלייר) הוא נגן מדיה עבור מערכת ההפעלה "חלונות". הנגן, המאפשר הפעלת קובצי אודיו ווידאו, מיוצר על ידי חברה סלובנית, ושמו המלא הוא "Boris Software player", על שם יוצרו.
הנגן נחשב פופולרי (כ-70 מיליון משתמשים ברחבי העולם, לדברי החברה), ומתחרה בנגנים הידועים Windows Media Player, iTunes, Winamp ו-VLC media player.
גרסתו העדכנית – 2.71. תכונותיו הן צריכת משאבים נמוכה, הפעלה מהירה ונוחה, וכן תצורות ועיצובים מגוונים. בניגוד לרוב הנגנים, הנגן נפתח בחלון קטן, ובעת שמיעת מוזיקה אין אפשרות להגדיל את המסך.
הגרסה האחרונה של הנגן יצאה בנובמבר 2015, החברה הודיעה שהיא מפתחת את גרסה 3.0 באוקטובר 2012, אך מאז לא פורסם מידע על תאריך יציאה רשמי.
פטריק מקהנרי
פטריק טימותי מקהנרי (באנגלית: Patrick Timothy McHenry; נולד ב-22 באוקטובר 1975) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של מדינת קרוליינה הצפונית, ברציפות מאז 2005. מקהנרי, חבר המפלגה הרפובליקנית, מייצג מחוז בחירה ובו שוכנות בין היתר הערים גרינסבורו, מורסוויל והייקורי. טרם היבחרו לקונגרס היה חבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית למשך תקופת כהונה בודדת. בשנים 2014–2019 שירת כסגן הראשי של מצליף הסיעה הרפובליקנית, ומאז התכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית ב-2019 מכהן כחבר הבכיר בוועדת השירותים הפיננסיים של בית הנבחרים.
ביוגרפיה
מקהנרי נולד בגסטוניה (Gastonia) שבקרוליינה הצפונית. הוא גדל בגסטוניה הפרוורית, ואביו היה בעלים של "חברת דיקסטי לטיפוח מדשאות". מקהנרי למד בבית הספר התיכון אשברוּק, שם השתתף בתוכנית החינוך האזרחי של הקרן "Close Up Foundation", המעודדת התערבות אזרחית בממשלה בקרב צעירים. מקהנרי גדל על ברכי הנצרות הרומית-קתולית והיה הצעיר מבין חמשת ילדי הוריו. בשיא לימודיו באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, עבר מקהנרי למכללת בלמונט אבי (Belmont Abbey College). בבלמונט ייסד מקהנרי תא הסטונדטים של המפלגה הרפובליקנית במכללה, ולאחר מכן התמנה ליו"ר "פדרציית קרוליינה הצפונית של הרפובליקנים במכללות".
ההתמודדות הראשונה שלו לתפקיד ציבורי הייתה אל בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית ב-1998, בעודו סטודנט. הוא זכה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית אך הפסיד ביום הבחירות הכלליות. המנצח הדמוקרטי היה אביו של חברו לספסל הלימודים מהתיכון. לאחר שהשלים ב-1999 לימודי תואר ראשון בהיסטוריה, מקהנרי עבד בחברת הייעוץ התקשורתי "DCI/New Media" שבוושינגטון הבירה. בשנת 2000 היה מעורב במסע הבחירות של ריק לאציו בבחירות לסנאט של ארצות הברית בניו יורק, כשעיקר עיסוקו היה הפעלת אתר האינטרנט "NotHillary.com", שניהל תעמולה נגד הילרי קלינטון.
באמצע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000, שכר קארל רוב את מקהנרי להיות "מנהל הקואליציה הלאומית" במטה הבחירות הנשיאותי של מושל טקסס ג'ורג' ווקר בוש. בשלהי שנת 2000 ובראשית 2001 היה מקהנרי רכז מתנדבים בוועדת ההשבעה של בוש. לאחר שעבד במשך שישה חודשים בשנת 2001 כעוזר מיוחד עבור מזכירת העבודה של ארצות הברית איליין צ'או, שב מקהנרי לקרוליינה הצפונית והתמודד שוב אל בית המחוקקים המדינתי, וניצח בבחירות 2002. כתושב דנוור שבקרוליינה הצפונית, ייצג מקהנרי את מחוז הבחירה ה-109 שכולל בתוכו את מחוז גסטון בו גדל ונולד.
בבחירות 2004, אחרי קדנציה אחת בלבד בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, התמודד מקהנרי אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס העשירי כאשר קאס באלנג'ר המכהן פרש מהחיים הפוליטיים. מקהנרי התמודד בבחירות מקדימות בהן התקיימה תחרות כבדה אך לבסוף גבר על יריבו, שריף מחוז קטאוובה דייוויד האפמן, בפער בן 85 קולות בלבד. בבחירות הכלליות גרף מקהנרי 64% מקולות הבוחרים, ניצח את מועמדת המפלגה הדמוקרטית אן פישר. ניצחונו של מקהרי בבחירות המקדימות היה שקול לניצחון בבחירות הכלליות בנובמבר שכן מחוז הקונגרס העשירי נחשב למעוז הרפובליקני המובהק ביותר בקרוליינה הצפונית, ומאז 1963 רק רפובליקנים מייצגים אותו בבית הנבחרים. בקונגרס ה-110, בגיל 33, היה מקהנרי הצעיר ביותר מבין חברי בית הנבחרים האמריקאי.
החורש (בצלאל)
"החורש" או "החורש בשדה" הוא מוטיב עיטורי שכיח ביצירות בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות מן השנים 1911–1929.
תיאור
דמות "החורש" היא דמותו של יהודי-תימני, בעל חזות תנכי"ת, החורש במחרשה הרתומה לזוג שוורים. הוא מוצג בזווית אלכסונית, המעניקה לתיאור עומק. התיאור עוצב בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות באזור השנים 1911–1913. מעצבו איננו ידוע, אך ייחסו אותו בעבר לזאב רבן או לאריך גולדברג. מוטיב חקלאי זה שימש כביטוי ציוני לקשר שבין העם היהודי לאדמת ארץ-ישראל. ברוב המקומות, מוצג החורש בתוך פורמט מעוגל של מעין מדליון בקוטר של כ-13–14 ס"מ.
בצלחת עם מוטיב זה הנמצאת באוסף מוזיאון ישראל (1912–1929), לדוגמה, מופיע החורש בתוך מדליון במרכזה של צלחת נוי שסביבה דגם עיטורי של חיטה. תחת המדליון מופיעה הכתובת "עבד אדמתו ישבע לחם", הלקוחה ממשלי (יב: יא) והכתובת "הזורעים בדמעה ברנה יקצורו", הלקוחה מתהילים (קכו: ה). בשנת 1913 הופיע "החורש" גם במרכז כריכתו של "ספר הזהב השני של הקרן הקיימת לישראל, שנוצר בבית-הספר. סביב לוח מרכזי זו שובצו תבליטים נוספים, ובהם דמויות נוספות של חקלאים ופועלים.
במשך השנים הפך החורש לדימוי רווח בעבודות של ממשיכי "בצלאל". האומן שמואל קרצ'מר, עשה שימוש בדגם זה בסיכות שנוצרו עבור "החלוץ". השימוש במוטיב זה נמשך עד לשנות ה-50–60 של המאה ה-20, אז נעשה שימוש בעיצוב זה בהטבעה על לוחות נחושת ששימשו לעיטור אלבומי תמונות. בעבודות אלו לא נשמר הפורמט העגול, וגם איכות ההטבעה הייתה ירודה. לצד עיצוב זה נוצרו עוד כמה דגמים של דמות החורש. בין היתר יצר ידוע תיאור של חורש עם גמל לרגלי מגדל דוד.
אריק גרין
אריק אובראיין גרין (באנגלית: Erick O'Brien Green; נולד ב-9 במאי 1991) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והרכז בהפועל חולון.
קריירה
גרין נולד באינגלווד, קליפורניה, אך גדל בווינצ'סטר, וירג'יניה. הוא בחר לשחק כדורסל עבור קבוצת הכדורסל של וירג'יניה טק, ובדראפט 2013 ב-NBA נבחר בבחירה ה-46 על ידי יוטה ג'אז, אך הועבר מיד בטרייד לדנוור נאגטס. הוא הצטרף לסגל הקבוצה לקראת טורניר ליגת הקיץ של ה-NBA, שם העמיד ממוצעים של 9.3 נקודות, 2.2 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים בשישה משחקים.
ב-26 באוגוסט 2013 חתם במונטפסקי סיינה מהסרייה א', והעמיד ממוצעים של 10.8 נקודות, 1.5 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק בליגה, וממוצעים של 11.1 נקודות, 1.7 ריבאונדים ואסיסט למשחק, ב-10 משחקים ששיחק ביורוליג.
ב-1 באוגוסט 2014 חתם על חוזה לשלוש שנים בשכר של 2.3 מיליון דולר עם דנוור נאגטס, לאחר שהעמיד ממוצע של 16.6 נקודות למשחק בטורניר ליגת הקיץ. ב-20 בינואר 2015 נשלח לפורט ויין מאד אנטס, שלוחתהּ של הנאגטס בליגת הפיתוח של ה-NBA, אך שב לנאגטס חמישה ימים לאחר מכן. ב-15 באפריל 2015 רשם 17 נקודות, 7 אסיסטים, 4 ריבאונדים וחטיפה אחת בהפסד לגולדן סטייט ווריורס. בסך הכל במהלך עונת 2014/2015 ב-NBA רשם גרין ממוצעים של 3.4 נקודות, 0.9 אסיסטים ו-0.7 ריבאונדים ב-9.5 דקות למשחק ב-43 משחקים בהם שיחק. בקיץ 2015 שיחק שוב עם הנאגטס בליגת הקיץ, והעמיד ממוצעים של 14.8 נקודות, 1.4 ריבאונדים, 4.0 אסיסטים ו-1.8 חטיפות בחמישה משחקים. למרות שהרשים בטורניר, ב-5 בנובמבר 2015 הוא שוחרר על ידי הנאגטס.
ב-21 בנובמבר 2015 חתם ברינו ביגהורנס מליגת הפיתוח. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הביגהורנס באותו לילה, וקלע 23 נקודות ב-35 דקות מול לוס אנג'לס די-פנדרס. ב-29 בינואר 2016 נבחר לקבוצת האולסטאר המערבית למשחק האולסטאר בליגת הפיתוח. ב-26 בינואר 2016 חתם על חוזה ל-10 ימים עם יוטה ג'אז. למחרת, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בג'אז בניצחון 102–73 על שארלוט הורנטס, ורשם ארבע נקודות ואסיסט אחד בארבע דקות משחק. ב-5 בפברואר חתם על חוזה נוסף ל-10 ימים עם הג'אז. ב-19 בפברואר, לאחר שחוזהו בג'אז לא הוארך, הוא הצטרף מחדש לביגהורן. בסיום העונה הוא נבחר לקבוצת העונה בליגת הפיתוח.
ב-15 ביולי 2016 חתם לשנתיים באולימפיאקוס. ב-2 בפברואר 2017 גרין רשם שיא עונתי של 25 נקודות, והוסיף שלושה ריבאונדים ושני אסיסטים בניצחון 90–75 על אוניקס קאזאן. גרין עזר לאולימפיאקוס להגיע לגמר היורוליג 2017, שם הפסידה לפנרבחצ'ה.
ב-21 ביולי 2017 חתם בוולנסיה, סייע לה לזכות בסופרקאפ הספרדי 2017 ונבחר ל-MVP של הטורניר לאחר שהעמיד ממוצעים של 15.5 נקודות בשני משחקים.
בעונות העוקבות שיחק בפוג'יין סטורג'נס הסינית, ריאל בטיס הספרדית, בשאקשהיר קולג'י הטורקית, א.א.ק אתונה היוונית וג'ג'יאנג גולדן בולס הסינית, וב-28 בספטמבר 2022 חתם בהפועל חולון.
יחסי ונצואלה–פינלנד
היסטוריה
פינלנד הייתה בין 28 מדינות האיחוד האירופי שהתעלמו מתוצאות הבחירות לאספה המכוננת הלאומית בוונצואלה 2017. פינלנד התעלמה גם מתוצאות הבחירות לנשיאות בוונצואלה 2018, בהם הוכרז ניקולאס מדורו כמנצח. בשנת 2019, במהלך המשבר הנשיאותי בוונצואלה, הכירה פינלנד בחואן גואידו כנשיא ונצואלה.
סרגיי ריבלקה
סרגיי אולכסנדרוביץ' ריבלקה (באוקראינית: Сергій Олександрович Рибалка; נולד ב-1 באפריל 1990 בכפר ימנה שבמחוז סומי) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדות הקשר בקבוצת אולקסנדריה מהליגת העל האוקראינית. בעבר שיחק בנבחרת אוקראינה.
קריירה
ריבלקה החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל ארסנל חרקוב. הוא גדל במחלקת הנוער שלה וב-2006 קודם לקבוצה הבוגרת. בשנת 2008 עבר לקבוצת הצמרת האוקראינית דינמו קייב. הוא שיחק תחילה במסגרת קבוצת המילואים של דינמו. להרכב הקבוע של הקבוצה שובץ בעונת 2010/2011. בעונה של 2013/2014 הושאל לקבוצת סלובן ליברץ מהליגה הצ'כית. בתום העונה חזר לשחק בדינמו קייב. בעונת 2017/2018 הושאל לקבוצת סיוואספור הטורקית. בתום העונה - חתם על חוזה קבוע בסיוואספור
נבחרת
ריבלקה שיחק במשך שנה וחצי בנבחרת הנוער של אוקראינה. ב-2009 השתתף עם הנבחרת באליפות אירופה בכדורגל לנבחרות עד גיל 19 וזכה עמה במקום הראשון. במהלך האליפות הבקיע שער אחד במהלך אחד המשחקים בשלב הבתים.
מנבחרת הנוער המשיך ריבלקה לנבחרת הצעירה. הוא שיחק 12 משחקים, הבקיע 6 שערים. בשנת 2011 היה בסגל הנבחרת באליפות אירופה לנבחרות צעירות.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה משחק ריבלקה מאז מרץ 2015. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול. הוא היה בסגל נבחרת אוקראינה ליורו 2016, אך לא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת בתחרות.
אה"מ אפריקה (1781)
אוניית הוד־מלכותו "אפריקה" (באנגלית: HMS Africa) הייתה אוניית קו מדרגה שלישית של הצי המלכותי הבריטי, בעלת 64 תותחים. היא נבנתה במספנת דפפורד והושקה ב-11 באפריל 1781.
מלחמת העצמאות האמריקנית
בראשית 1782, במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, נשלחה האונייה אל הודו, כחלק משייטת בת חמש אוניות בפיקוד קומודור ריצ'רד ביקרטון. בשל הגעתה המאוחרת לא הספיקה ליטול חלק בקרבות של אותה שנה. ברם, היא השתתפה בקרב הימי האחרון של המלחמה, קרב קוּדאלוֹר, ביוני 1783. כשהגיעו הידיעות על סיומה של המלחמה וחתימת השלום, שבה "אפריקה" לאנגליה.
המלחמות הנפוליאוניות
"אפריקה" לקחה חלק בקרב טרפלגר ב-1805 תחת פיקודו של קפטן הנרי דיגבי. לאחר שהופרדה מעיקר הצי הבריטי קודם הקרב, הגיעה האונייה אל זירת ההתנגשות מכיוון אחר ומבלי לדעת מהי תוכניתו של נלסון. בעוד שאר אוניות הצי מתנגשות ללא סדר קרבי באוניות הצי הצרפתי-ספרדי, שטה "אפריקה" במקביל למערך האויב וירתה לעברו מטחי דופן מתותחיה.
מלחמת ספינות התותחים
במלחמת ספינות התותחים (1807-1814) הייתה "אפריקה" תחת פיקודו של קפטן ג'ון בארט. ב־15 באוקטובר 1808 ליוותה "אפריקה" שיירה של 137 אוניות סוחר בים הבלטי יחד עם ספינת ההרעשה (bomb vessel) "ת'אנדר" ושני בריגים חמושים בתותחים. הם יצאו מקרלסקרונה באותו יום, וב־20 באוקטובר הטילו עוגן בארסונד ליד מאלמה. בצהרי אותו יום נראתה שייטת של ספינות תותחים דניות נעה לעבר אוניות השיירה, ו"אפריקה" מיהרה להרים עוגן ולסכל את ההתקפה.
השייטת מנתה 25 ספינות תותחים ושבע ספינות (launches) חמושות, שנשאו יחד כ־70 תותחים כבדים וצוותן מנה למעלה מ־1600 איש. הפיקוד על השייטת הדנית היה בידיו של קומודור יוהאן קורנליוס קריגר.
ב־1:30 נדמה הרוח ו"אפריקה" נותרה חסרת תנועה. ב־2:50 נערכו ספינות התותחים מול ירכתיה של "אפריקה", שם הוצבו תותחים מועטים בלבד, ופתחו באש. הקרב נמשך עד השעה 6:45 בערב, וכשירדה החשיכה נאלצו להפסיק את הירי. לו התארך היום מעט יותר, אפשר ש"אפריקה" הייתה נכנעת ונופלת בשבי. 9 מאנשיה נהרגו ו־51 נפצעו ובהם קפטן בארט עצמו. הנזקים שהסבו לה ספינות התותחים הדניות היו כה חמורים, עד כי נאלצה לשוב אל קרלסקרונה לתיקונים. השיירה, מכל מקום, הצליחה להגיע אל בריטניה.
מלחמת 1812
"אפריקה" הייתה חלק מהשייטת בפיקוד סר פיליפ בְּרוֹק, שרדפה - אם כי בסופו של דבר ללא הצלחה - אחר הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן" בתחילת מלחמת 1812.
אחריתה
במאי 1814 הוצאה האונייה מן השירות ונגרטה בנמל פורטסמות'.
1090-1099 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1099 - 1090 לפני הספירה
ג'יזלה קאהן גרסר
ג'יזלה קאהן גרסר (באנגלית: Gisela Kahn Gresser; 8 בפברואר 1906 – 4 בדצמבר 2000) הייתה שחמטאית יהודייה-אמריקאית.
קאהן נולדה בדטרויט, מדינת מישיגן, בארצות הברית ונישאה ב-1927 לוויליאם גרסר שהיה משפטן ומוזיקולוג. ג'יזלה למדה שחמט בגיל שלושים, גיל מבוגר למדי עבור לימודי שחמט.
קאהן גרסר זכתה עשר פעמים באליפות ארצות הברית בשחמט לנשים, בשנים 1944, 1948 (יחד עם מונה מיי קארף), 1954, 1955 (יחד עם ננסי רוס), 1957 (יחד עם סוניה גראף), 1962, 1965, 1966 (יחד עם ליסה ליין), 1967 ו-1969.
הפארק הלאומי צ'ילנטו וואלו די דיאנו
הפארק הלאומי צ'ילנטו וואלו די דיאנו (באיטלקית Parco nazionale del Cilento e Vallo di Diano, ידוע בשם ואלדיאנו) הוא עמק איטלקי הממוקם בצדה הדרום-מזרחי של קמפניה בנפת סלרנו.
הפארק ממוקם בין הרי אלבורני לבין גבולותיה של העיר קמפניה עם מחוז בזיליקטה, ונכלל בשטחו הגאוגרפי של מחוז צ'ילנטו. הוא מוכר כשמורה ביוספרית מאז שנת 1997 וכאתר מורשת עולמית מאז שנת 1998.
האזור מתחלק בין 17 רשויות מקומיות, שהגדולה בהן היא סאלה קונסילינה. האחרות הן אתנה לוקאנה, אאולטה, בואנביטאקולו, קאג'נו, קאסלבואנו, מונטה סאן ג'אקומו, מונטסאנו סולה מרצ'לנה, פאדולה, פרטוסה, סאן פייטרו אל טנארו, סאנטארסנו, סאן רופו, סנצה, סזנו וטג'אנו.
ויליאם לורנס בראג
סר וִילְיִאם לוֹרֶנְס בְּרַאג FRS, CH (באנגלית: Sir William Lawrence Bragg; 31 במרץ 1890 – 1 ביולי 1971) היה פיזיקאי אנגלי יליד אוסטרליה, שזכה יחד עם אביו, ויליאם הנרי בראג, בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1915, על המחקר שערכו על המבנה הגבישי של החומר באמצעות עקיפה של קרני רנטגן. ויליאם לורנס בראג היה מנהל מעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג' בתקופה שבה גילו ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק שעבדו בה את התגלית ההיסטורית של מבנה ה-DNA.
נעורים ולימודים
ויליאם לורנס בראג, בנם של גוונדולין וויליאם הנרי בראג, נולד בשנת 1890 בשכונת נורת' אדלייד שבעיר אדלייד באוסטרליה הדרומית. האב, יליד אנגליה, היה פרופסור למתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת אדלייד. הוא עסק בעיקר בחקר הרדיואקטיביות, אם כי כשלמד על תגליתו של וילהלם רנטגן - קרני רנטגן - בנה בעצמו שפופרת ריק, והצליח לייצר בעצמו קרינה זו. זמן קצר לאחר שהחל ללמוד בבית הספר נפל הבן, ויליאם לורנס, אז בן שש, מתלת-אופן ושבר את מרפקו. בראג האב השתמש בקרני רנטגן לצילום השבר על מנת לבחון את המרפק השבור. אירוע זה הוא השימוש הרפואי המתועד הראשון בקרני רנטגן באוסטרליה.
"בילי" תואר כילד שקט וחולמני שהעדיף להתבודד ולאסוף צדפים, תחביב שבו עסק בחופשות כשמשפחתו נהגה לנפוש ליד חוף הים. באחד מטיולים אלה מצא סוג חדש של דיונון הרוקחים הקרוי על שמו - Sepia Braggi (באנגלית: slender cuttlefish).
ויליאם לורנס בראג הראה עניין מוקדם במדע ובמתמטיקה והיה תלמיד מצטיין, אבל מסוגר מבחינה חברתית. בגיל 11 החל את לימודיו בקולג' סנט פיטר באדלייד בכיתה של נערים מבוגרים ממנו שהתייחסו אליו כאל ילד חריג ומשעשע. הוא עבר ב-1904, בגיל 14 בלבד, ללמוד מתמטיקה, כימיה ופיזיקה באוניברסיטת אדלייד וסיים את לימודיו בהצטיינות ב-1908 בגיל 18. באותה שנה קיבל אביו משרה באוניברסיטת לידס, והעביר את משפחתו בחזרה לאנגליה. בראג הצטרף לטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג' בסתיו 1909, וקיבל מלגה ללימודי מתמטיקה, על אף שאת הבחינה ערך במיטתו כשהוא חולה בדלקת ריאות. הוא סיים בהצטיינות את החלק הראשון במסלול מתמטיקה. בהמלצת אביו עבר בראג למסלול פיזיקה חלק שני, וסיים ב-1911 בהצטיינות יתרה במבחנים במדעי הטבע, המכונים בטרמינולוגיה הייחודית לקיימברידג' "טְרִיפּוֹס" (Tripos). על פי הצעתו של ג'יי ג'יי תומסון, מגלה האלקטרון וחתן פרס נובל לפיזיקה, החל בראג לעבוד במעבדת קוונדיש שבאוניברסיטת קיימברידג' במחקר על מהירותם של יונים בגזים שונים.
כשהגיע לורנס בראג לאוניברסיטת קיימברידג' הוא חיפש דרך ליצור קשרים חברתיים עם בני גילו, ולכן התגייס בנובמבר 1909 ליחידת הפרשים הקרויה "סוסו של המלך אדוארד" (King Edward’s Horse). הייתה זו יחידת מילואים המורכבת מגברים שהגיעו כמוהו מהמושבות של בריטניה, שהתאמנה בזמן החופשות באוניברסיטה ברכיבה על סוסים ובירי. בסופו של דבר, רכש לורנס בראג חברים רבים דווקא באוניברסיטה, שהחשוב מביניהם היה ססיל הופקינסון (Cecil Hopkinson) שהצליח לעניין את בראג בסקי ובשיט. עם זאת, מצא לורנס בראג את השירות ביחידה מעניין דיו כדי להמליץ עליה לאחיו הצעיר ממנו בשנה, רוברט ("בוב") צ'ארלס, שהגיע ללמוד בטריניטי קולג' ב-1912, ואף הוא התגייס ליחידה. לורנס בראג סיים את שירותו ביחידה והשתחרר בנובמבר 1913.
גילוי חוק בראג
בשנה שבה החל ויליאם לורנס בראג לעבוד במעבדת קוונדיש שבקיימברידג', הצליחו שני אסיסטנטים מאוניברסיטת מינכן, ולטר פרידריך (Walter Friedrich) ופאול קְניפּינג (Paul Knipping), להדגים עקיפה של קרני רנטגן במעברם דרך גבישים של נחושת גופרתית, שמאחוריהם הונחו לוחות צילום. על הרעיון לניסוי, ועל ניסוחו המתמטי היה אחראי פרופסור מקס פון לאואה שזכה שנתיים אחר כך בפרס נובל לפיזיקה על תגלית זו. התגלית הראתה בצורה ברורה כי קרינת רנטגן היא סוג של קרינה אלקטרומגנטית.
לורנס בראג סיפר אחר כך כי חשב רבות בקיץ 1912 על ניסוי העקיפה של פון לאואה, ובשעה ששוטט על גדות הנהר קיים (cam), נחה עליו ההשראה. הוא הגיע למסקנה כי החזרת קרני הרנטגן ממישורי הגביש חייבת להיות דומה להחזרת אור ממראה. על סמך רעיון זה פיתח בראג תאוריה אותה אימת בעזרת ניסיונות. בתאוריה קשר בראג בין אורך הגל של קרינת הרנטגן, למרחק שבין מישורי האטומים בגביש ולזווית שבין הכיוון המקורי של הקרניים המוקרנות לכיוונן של הקרניים המוחזרות, באמצעות נוסחה הקרויה כיום על שמו - חוק בראג. המשמעות של חוק זה הייתה שניתן להשתמש בתבניות העקיפה על מנת לאתר את מקומם של האטומים בגביש, ואת מרחקם זה מזה. תגלית זו פתחה תחום חדש לחלוטין במחקר המבנה הפנימי של החומר, הקרוי קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן. התגלית הבולטת ביותר שנעזרה בשיטה זו אירעה ארבעים שנה אחר כך - גילוי המבנה הפנימי של ה-DNA. לורנס בראג היה קשור גם לתגלית זו.
בראג סיפר על הרעיון לאביו וחשף את תגליתו בהרצאה ב-11 בנובמבר 1912 בכנס פנימי של החברה הפילוסופית של קיימברידג' (Cambridge Philosophical Society), והיא מופיעה בסיכומי הכנס. העולם המדעי שמחוץ לקיימברידג' שמע על כך לראשונה דווקא מאביו, ויליאם הנרי בראג, שכתב בתחילת דצמבר באותה שנה מכתב לכתב העת Nature, ובו התייחס לתגלית שגילה "בני" (My son) מבלי לציין את שמו המלא. מאוחר יותר פרסם לורנס בראג עצמו מאמר בנושא באותו כתב עת.
בראג שוחח על רעיונותיו עם אביו, שבאותה תקופה המציא את הספקטרומטר של קרני רנטגן, שאיפשר מדידות מדויקות יותר של קרני הרנטגן. מכשיר זה איפשר לנתח סוגים שונים של גבישים, והוכיח כי לכל יסוד יש ספקטרום קרני רנטגן אופייני. בשנים 1912–1913 עבדו השניים יחד והצליחו למצוא את סידור האטומים במלח בישול (NaCl) ובאשלגן כלורי (KCl). השניים נחשבים כיום כמייסדי המדע החדש של ניתוח מבנה גבישים באמצעות קרני רנטגן. יחד סיכמו השניים את תוצאות מחקריהם בספר שיצא בפברואר 1915 "קרני רנטגן ומבנה הגביש" (W. H. Bragg and W.L. Bragg, X-rays and crystal structure, הוצאת G. Bell & Sons Ltd, לונדון 1915). עם זאת, שיתוף הפעולה בין האב לבנו הוביל רבים להאמין כי המחקר היה ביוזמת האב. אף על פי שבראג האב דאג לתת קרדיט לבנו בכנסים או במאמרים שכתב, נראה הדבר לרבים כנדיבות לב אבהית. שנים לאחר מכן סיפר לורנס בראג כי "הוא עדיין זוכר בכאב 60 שנה אחרי" את המכתב שכתב אביו ל-Nature שבו סיפר על התגלית של "בני", ואת העובדה שהפיזיקאים הידועים מאותה תקופה, שכללו את אלברט איינשטיין, ארנסט רתרפורד ומקס פון לאואה, שמעו על תגליתו של לורנס בראג לראשונה דווקא מאביו בכנס סולווה לפיזיקה שנערך בהרלם שבהולנד ב-1913. הענקת קרדיט מלא ואישי לאנשים היה עיקרון שבו דבק בשנים שבהן כבר לא עסק במחקר אלא ניהל צוות חוקרים.
ב-1914 התמנה בראג לעמית ולמרצה במדעי הטבע בטריניטי קולג' שבקיימברידג', אבל באוגוסט של אותה שנה פרצה מלחמת העולם הראשונה, ולורנס בראג נאלץ להפסיק את מחקריו בתחום הקריסטלוגרפיה, ולעסוק במשך ארבע השנים הבאות בתחום שונה לחלוטין.
מלחמת העולם הראשונה
ב-26 באוגוסט 1914, כשלושה שבועות אחרי שפרצה מלחמת העולם הראשונה, גויס לורנס בראג לצבא הבריטי. על סמך ניסיונו ביחידה "סוסו של המלך אדוארד", הוא הוצב ביחידת התותחנים הקרויה "ארטילריית הפרשים המלכותית של לסטרשייר" (Leicestershire Royal Horse Artillery) בדרגת לוטננט שני. בראג לא מצא את מקומו בין קציני היחידה, שעניינם העיקרי בחיים היה סוסים וציד, והאימונים החוזרים ונשנים של גרירת התותחים וירי באמצעות כוונות הטילו עליו שעמום. היחידה לא נקראה להילחם בחזית, ובראג התענה בה קרוב לשנה.
ביולי 1915 נקרא בראג במפתיע לראיון במפקדת הצבא בלונדון. קולונל הדלי, ראש חטיבת הגאוגרפיה במפקדה הכללית, סיפר לו כי הבריטים גילו שבני בריתם הצרפתים מצליחים לאכן את מקומם של תותחי האויב הגרמני באמצעות הקול שמפיק התותח בעת הירי. השיטה שבה השתמשו הצרפתים הייתה מבוססת על פיזור של כמה מיקרופונים וחיבורם לגלוונומטר. במפקדת הצבא הבריטי בפלנדריה שבבלגיה הוחלט להקים יחידה שתשתמש בשיטה זו, אבל הם היו זקוקים לקצין המבין בקול ובחשמל. הסיבה לבחירה בבראג אינה ידועה. במאי 1915 קיבלו בראג ואביו את מדליית ברנארד, פרס יוקרתי שחילקה אוניברסיטת קולומביה שבניו יורק עבור תגליתם בתחום פענוח מבנה הגבישים באמצעי קרני רנטגן. ייתכן כי הפרסום על כך, בעיתון הטיימס של לונדון, שיחק תפקיד בהחלטה לפנות אל בראג.
בראג גייס קצין נוסף ליחידה המוקמת, הרולד רובינסון (Harold Roper Robinson), שהיה חבר בצוות החוקרים של ארנסט רתרפורד באוניברסיטת מנצ'סטר. היחידה, שכללה קשר ונהגים עבור הקצינים ועבור המשאית שנועדה להסיע את מתקן הגלוונומטר המסיבי, סופחה לחטיבה הטופוגרפית במפקדת הצבא הבריטי בפלנדריה המכונה "Maps GHQ". חטיבה זו עסקה בעיקר בהכנת מפות לצבא הבריטי, אבל הוטל עליה גם לאתר תותחי אויב. השיטה שבה השתמשו הייתה איתור באמצעות הרשף שנפלט מלוע התותח בעת הירי. עם הגעתו של בראג, נוספה הטכניקה של איכון באמצעות קול המכונה באנגלית "sound-ranging".
בספטמבר 1915 קיבל בראג את הידיעה המרה על מות אחיו הצעיר, רוברט צ'ארלס בראג, קצין ארטילריה מהדיוויזיה ה-11 שנהרג במפרץ סובלה, אחת החזיתות של קרב גליפולי. מאוחר יותר הגיעה אליו הידיעה על פציעתו הקשה של חברו הקרוב ססיל הופקינסון (הופקינסון מת מפצעיו שנתיים אחר כך). לאחר מכן הגיעה ידיעה משמחת: ב-15 בנובמבר 1915 החליטה ועדת פרס נובל להעניק לו ולאביו במשותף את פרס נובל לפיזיקה, "עבור שירותיהם באנליזה של מבנה הגביש על ידי קרני רנטגן". בזכייה זו נקבעו שני תקדימים: זהו המקרה היחיד שבו זכו אב ובנו במשותף בפרס נובל כלשהו, וכמו כן ויליאם לורנס בראג, שהיה אז בן 25 שנים, הוא המדען הצעיר ביותר אי-פעם שזכה בפרס נובל. ספרם המשותף "קרני רנטגן ומבנה הגביש" (X-Rays and Crystal Structure), שיצא לאור באותה שנה, הודפס בחמש מהדורות תוך עשר שנים.
כל מחלקה כללה 18 איש (מתוכם שלושה קצינים) שבראג אימן תחילה באופן אישי ואחר כך הוא הקים בסיס אימונים לשיטה בעיירה מרלימון (Merlimont-Plage), 30 קילומטרים דרומית לבולון במחוז פה-דה-קאלה. המחלקות שאימן שולבו בפלוגות סקרי השדה שהיו צמודות לכל ארמייה, ועסקו בשרטוט מפות, ובאיתור תותחי אויב באמצעות זיהוי מקור רשף הירי, ובאיכון בעזרת קול. בסוף המלחמה היו בפלוגות אלו כ-5,000 איש, והן פעלו בחזיתות צרפת, איטליה, סלוניקי וארץ ישראל. ב-20 ביוני 1916 קודם בראג לדרגת לוטננט וב-3 בספטמבר אותה שנה לדרגת קפטן.
את בעיית המיקרופונים הרגישים פתר רב-טוראי מהיחידה של בראג בשם טאקר (W. S. Tucker). הוא הציע לבנות סוג חדש של מיקרופון שהיה רגיש לרוח שנוצרה מירי התותח. היה עדיין צורך להתגבר על בעיות טכניות שונות, אבל לקראת סוף המלחמה היו הקצינים המנוסים ביותר ביחידות שהקים בראג מסוגלים לאתר בעזרת המיקרופונים לא רק את מיקום התותח בדיוק של מטרים בודדים, אלא גם את קוטר הקנה. במקרים שבהם הצליח הצבא הבריטי להשתלט על אזור גרמני התברר שהמאכנים באמצעות קול איתרו 95% מהתותחים. ב-14 ביוני 1918 קודם בראג לדרגת מייג'ור. ב-8 באוגוסט אותה שנה קצרו הבריטים בקרב אמיין את ההצלחה הגדולה ביותר המבוססת על איכון באמצעות קול. הבריטים תקפו לאחר שבוע של ערפל שבו לא ניתן היה לערוך סיורים אוויריים, ושבמהלכו הזיזו הגרמנים את תותחיהם מבלי לדעת שמאכני הקול איתרו אותם בקלות מחדש. סוללות התותחים הבריטיות השמידו את הסוללות הגרמניות, ולגרמנים לא נותרה תשובה מול הנשק החדש שהעמידו הבריטים מולם - הטנק. אריך לודנדורף שהיה אז ראש המטה של פאול פון הינדנבורג (מפקד הצבא הגרמני), ושליט גרמניה בפועל, כינה מתקפה זו "היום השחור של הצבא הגרמני".
את המלחמה סיים בראג בדרגת מייג'ור. בשל שירותיו בזמן המלחמה זכה לעיטור הצלב הצבאי (Military Cross) וצורף כחבר בדרגת קצין למסדר האימפריה הבריטית (המוכר בראשי התיבות OBE).
אוניברסיטת מנצ'סטר (1919 – 1937)
בתחילת שנת 1919 חזר בראג לטריניטי קולג' לזמן קצר על מנת להשלים את חובותיו. בתקופה זו פגש והתאהב באליס גרייס ג'ני הופקינסון (Alice Grace Jenny Hopkinson), בת דודו של ססיל הופקינסון, חברו הטוב של בראג שנהרג במלחמה, שלמדה היסטוריה בקיימברידג'. אז נעתר להחליף את ארנסט רתרפורד כפרופסור לפיזיקה על שם לנגוורת'י באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר (כיום אוניברסיטת מנצ'סטר).
התקופה הראשונה במנצ'סטר הייתה לא קלה. לבראג לא היה כל ניסיון קודם בהדרכת סטודנטים, הידע שלו בפיזיקה היה מוגבל יחסית, והסטודנטים, שרובם חזרו משירות בצבא בזמן המלחמה, חשו בחולשות אלו והרבו להפריע. הוא גם לא הסתדר עם צוות המרצים הבכירים האחרים שהיו מבוגרים, והיו רגילים לתהילה שסיפקה מחלקת הפיזיקה בתקופת רתרפורד. מנצ'סטר באותה תקופה הייתה עיר תעשייתית שסבלה מזיהום אוויר קשה, ובראג זכר ימים שבהם הערפל היה כה כבד שהוא לא ראה מהקתדרה את השורות האחרונות באולם.
ב-21 במאי 1921 התקבל בראג כעמית בחברה המלכותית. בין מכתבי הברכה שקיבל היה מכתב מאליס הופקינסון, שאותה לא ראה מאז עבר למנצ'סטר. המכתב גרם לחידוש הקשר בין השניים והם נישאו בדצמבר של אותה שנה. אליס בראג, אז בת 22, הייתה ילידת מנצ'סטר, והיא עזרה לבראג ליצור קשרים חברתיים עם תושבי העיר ועם חברי האוניברסיטה. בסתיו 1922 נסעו לורנס ואליס בראג לסטוקהולם על מנת לקבל את פרס נובל, שנבצר מבראג לקבלו במועד המקורי עקב המלחמה, ובמעמד קבלת הפרס נשא בראג את נאום חתן הפרס המסורתי. נישואיו עם אליס היו מאושרים ונולדו להם ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות. הבכור, סטיבן לורנס (נולד ב-1923), המשיך את המסורת לבית בראג ולמד מתמטיקה בקיימברידג' ואחר כך התמנה למדען הראשי של חברת רולס-רויס. אחריו באו דייוויד ויליאם (נולד ב-1926), מרגרט אליס (נולדה ב-1931) ופאשיינס מרי (נולדה ב-1935).
בזמן ששהה באוניברסיטת מנצ'סטר המשיך בראג את מחקריו בקריסטלוגרפיה. בראג ואביו הסכימו לחלק ביניהם את התחום - ויליאם הנרי בראג יחקור את המבנה הפנימי של תרכובות אורגניות, בעוד שלורנס בראג יחקור את המבנה הפנימי של תרכובות אי-אורגניות. בראג, שהתקשה לערוך בעצמו ניסויים במעבדה, השתמש בשירותי המעבדה הגדולה של האוניברסיטה, ובאסיסטנטים שהועמדו לרשותו כדי לחקור את המבנה הפנימי של המינרלים הסיליקטיים והמתכות. בין השאר חקר את המבנה הפנימי של הארגוניט, האוליבין, הבריל והדיופסיד. הוא גם חקר את השפעת המבנה הפנימי של גבישים על תכונותיהם הפיזיקליות. בעקיפין סייע בראג לפתח את התחום של חקר המבנה הפנימי באמצעות עקיפה של קרני רנטגן המוקרנים על אבקה (בניגוד לעקיפה של גביש), כששימש כזרז לעבודתם של אחרים, בייחוד א. ג' ברדלי (A. J. Bradley).
במקביל המשיך בראג את קשריו עם הפיזיקאים הנודעים של התקופה באמצעות מכתבים ומפגשים. בראג נכח בכנס סולווה (Conseil Solvay) החמישי ב-1927 שבו נידונה לראשונה תורת הקוונטים. הוא היה חבר ב"חברה הספרותית והפילוסופית של מנצ'סטר" (Manchester Literary and Philosophical Society), נשיא החברה בשנים 1927–1928 וקיבל ממנה ב-1941 את "מדליית דלטון". בשנים 1928–1932 עבד במקביל לעבודתו באוניברסיטה עבור חברת המתכות "מטרופוליטן ויקרס", במטרה לפתור בעיות בסגסוגות שהחברה ייצרה.
ב-1930 סבל מהתמוטטות עצבים שנבעה כנראה משילוב בין הלחץ בעבודה, מות אמו, וחרטה על סירובו להצעה לעבור לעבוד בלונדון. בראג התאושש לאחר חופשה ארוכה והולדת בתו הראשונה.
ב-1931 קיבל את מדליית יוז מהחברה המלכותית "על עבודתו החלוצית בהבהרת מבנה הגביש באמצעות אנליזה של קרני רנטגן". בין השנים 1931 ל-1934 שירת כחבר במועצה של החברה המלכותית.
בתקופה זו המשיך לכתוב ספרים בצוותא עם אביו. ב-1934 יצא לאור ספרם "המצב הגבישי" (The Crystalline State), ב-1936 הספר "חשמל" (Electricity), וב-1937 "המבנה האטומי של המינרלים" (Atomic Structure of Minerals).
מעבדת קוונדיש, קיימברידג' (1938 – 1953)
בראג עבר עם משפחתו לקיימברידג' באוקטובר 1938. בתקופה הראשונה לשהותו במעבדת קוונדיש היה עליו להתמודד עם העזיבה ההמונית של חוקרים שהעדיפו משרות באוניברסיטאות שונות על פני השירות תחת מנהל חדש. בראג הביא למעבדת קוונדיש קבוצת חוקרים שחלקם ליוו אותו החל מתקופת אוניברסיטת מנצ'סטר, והצליח לשכנע אחרים להצטרף אל המחלקות השונות במעבדה. בראג החל שוב לבצע מחקרים בקריסטלוגרפיה, כשהפעם תחום העניין העיקרי היו החלבונים. את עניינו המחודש בנושא עורר מקס פרוץ, ביולוג יליד אוסטריה, שחקר את מבנה ההמוגלובין בעזרת עקיפה של קרני רנטגן. בתקופת מלחמת העולם השנייה הושבת המחקר במעבדת קוונדיש, לאחר שחלק מהחוקרים גויסו וחלק התנדבו לעזור במחקר עבור המאמץ המלחמתי. בתחילת המלחמה עבד בראג שוב על איכון תותחים בעזרת קול ועל שיפור סוג של סונאר. בתחילת 1941 קיבל בראג תואר אבירות והתואר "סר" נוסף לשמו. על מנת שלא לטעות בינו לבין אביו סר ויליאם בראג, נקרא תוארו "סר לורנס בראג". באותה שנה שימש למשך שישה חודשים כקצין קישור לענייני מדע בקנדה.
בראג המשיך לבצע מחקרים בקריסטלוגרפיה. הוא עזר לפתח מכשור המסתמך על מבנה הגביש שלו קרא "מיקרוסקופ של קרני רנטגן" ובמכשיר זה עשה שימוש צ'. ו. באן (C. w. Bunn) כדי לפענח את מבנה הפניצילין. באפריל 1942, כשמלחמת העולם בעיצומה, הוחלט לקיים בקיימברידג' כנס בנושא שעל פניו תרם למלחמה - "אנליזה בעזרת קרני רנטגן בתעשייה". הכנס היה הצלחה גדולה והמשתתפים החליטו להקים ארגון שיהיה אחראי על ארגון הכנס באופן שנתי, ועל שיתוף פעולה בנושא בין האוניברסיטאות השונות. הארגון, "קבוצת האנליזה של קרני רנטגן" המוכרת בראשי התיבות של שמה באנגלית XRAG (ראשי התיבות של X-Ray Analysis Group), הוקם ביולי 1943 ובראג מונה ליושב ראש שלו (הכנסים שלו מתקיימים עד היום). ב-1947 עבר בראג להיות סגן היושב ראש, מינוי שנשאר עד מותו.
בכנס XRAG שנערך במרץ 1944 הציע הפיזיקאי והקריסטלוגרף הגרמני פאול פטר אוואלד, שגלה מגרמניה הנאצית מרצונו והרצה אז באוניברסיטת בלפסט, להקים איגוד בינלאומי לקריסטלוגרפיה כאמצעי להוצאה לאור של ביטאון בינלאומי לקריסטלוגרפיה. ויליאם לורנס בראג קיבל את הרעיון בהתלהבות. ב-11 ביולי 1946 התקיים בחסות XRAG כנס בינלאומי מיוחד בנושא "אנליזה של קרני רנטגן בשנות המלחמה". לכנס זה זומנו קריסטלוגרפים מרחבי העולם, ובהם גם מקס פון לאואה. בראג העלה בכנס זה את ההצעה להקים ארגון בינלאומי שיאגד את כל הקריסטלוגרפים ומחקר הקריסטלוגרפיה בעולם, ויהיה אחראי על הוצאה לאור של מאמרים מקצועיים בנושא קריסטלוגרפיה. באי הכנס קיבלו החלטה להקים ועדה זמנית שתבחן הוצאת ביטאון בנושא הקריסטלוגרפיה, וזו קבעה גם את קווי היסוד של הארגון. כנס הייסוד של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה נערך ב-1948 באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג' שבמסצ'וסטס. בראג אומנם לא נכח בכנס, אבל נבחר בהיעדרו ליושב ראש הארגון. בראג היה גם בצוות העורכים של הביטאון של הארגון, "אקטה קריסטלוגרפיקה", ודאג להשיג את עיקר המימון להשקתו.
אחרי מלחמת העולם השנייה החליט בראג לפצל את מעבדת קוונדיש לקבוצות מחקר אוטונומיות. הוא האמין ש"יחידת המחקר האידיאלית היא בת שישה עד שנים עשר מדענים בתוספת כמה אסיסטנטים, כמה טכנאים מעולים, ומקום בו אפשר לבנות את המכשור המתאים". הוא שאף למנוע את המצב שקבוצת מחקר אחת תקבל את עיקר המימון ותשומת הלב כפי שהיה בעבר במחקר גרעין האטום. קבוצות המחקר היו: חקר האטום (הקבוצה הגדולה ביותר), גלי רדיו ופיזיקה של טמפרטורות נמוכות, קריסטלוגרפיה, מתכות ומתמטיקה פיזיקלית. אישית התעניין בראג בעיקר בקבוצת המחקר של הקריסטלוגרפיה ובקבוצת המחקר של גלי הרדיו.
אחת הקבוצות מומנה על ידי מועצת המחקר הרפואי. בקבוצה זו החל פענוח מבנה ההמוגלובין על ידי מקס פרוץ והמיוגלובין על ידי ג'ון קנדרו, ופוענח מבנה ה-DNA בשנת 1953. לבראג לא היה קשר ישיר לפענוח מבנה ה-DNA. להפך, בהתחלה הוא ניסה למנוע את המחקר של פרנסיס קריק וג'יימס ווטסון משום שרצה למנוע תחרות בינם לבין יחידת המחקר בקינגס קולג' שבאוניברסיטת לונדון, שעסקה באותו נושא (שם קיבל ווטסון את תצלום 51 שעשתה רוזלינד פרנקלין שסייע בפענוח המבנה). השניים שכנעו אותו כי הם קרובים לפתרון, ובראג נרתם לסייע להם ופנה לפרופסור טוד, המומחה לחומצות גרעין, לאימות המבנה שהציעו. לאחר קבלת אישורו דאג בראג לפרסום מיידי של התוצאה. בין הגורמים שדרבנו אותו היו התחרות מול לינוס פאולינג, כימאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה, שהקדים את בראג בעבר כשגילה באפריל 1951 את המוטיבים המבניים המרכזיים במבנה השניוני של חלבונים - סליל אלפא ומשטח בטא. בפברואר 1953 פורסם בכתב העת PNAS מבנה שהציע פאולינג למבנה ה-DNA ובו מספר שגיאות מהותיות. גם העובדה שהאנליזה באמצעות קרני רנטגן שפיתח בראג ארבעים שנה קודם לכן הביאה לגילוי חשוב זה של טבע החיים שיחקה תפקיד בשיקוליו.