cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נמייה ליבראית
מאפיינים
זו נמייה קטנה שהתגלתה ב-1958 במדינת ליבריה שבמערב אפריקה, שם היא נמצאת היום, וייתכן שגם בסיירה לאון ובחוף השנהב ביערות גשם. היא נפוצה בעיקר בפארק הלאומי טאי.
לנמייה גוף באורך של 20 ס"מ ומשקלה עד 2.3 ק"ג. הפרווה בצבע חום כהה יחד עם פס לבן על הצוואר והכתפיים. היא בעלת טפרים ושיניים חדות.
הנמייה נמצאת בסכנה בטבע עקב ציד ועקב תחום מחייתה הצר שפוגע באוכלוסייה.
נמייה דקה אנגולית
נמייה דקה אנגולית (שם מדעי: Galerella flavescens) הוא מין של נמייה ממשפחת הנמייתיים החי בטבע בערבות עשב וסוואנות בדרומה של אפריקה בעיקר באנגולה ונמיביה. הם חיים בעיקר באזורי סוואנות.
מאפיינים
זוהי נמייה רזה וארוכה כשהזכרים גדולים מעט מהנקבות. הם בעלי פרווה חומה ושעירה, זנב מוארך, אוזניים קטנות ושיניים חדות.
הנמיות הן חיות טורפות שאוכלות יצורים קטנים שונים ביניהם: חרקים, זוחלים כמו לטאות ונחשים, יונקים קטנים, עופות וביציהם וגם פירות.
חבייר קלמנטה
קלמנטה, שזכה לכינוי הבלונדיני מברקלדו (בספרדית: El Rubio de Barkaldo), שיחק באתלטיק בילבאו אך פרש בגיל צעיר עקב פציעה. הוא עבר לקריירת אימון ענפה שכללה בין היתר את נבחרות, ו, וכן קבוצות מהליגות הבכירות בספרד ובצרפת.
שיאיו כמאמן היו הזכיות בשתי אליפויות ספרד רצופות עם אתלטיק בילבאו, ואימון נבחרת ספרד בשני טורנירי מונדיאל ובאליפות אירופה.
קריירת משחק
קלמנטה החל את דרכו בקבוצה מקומית בעיר הולדתו ברקלדו, עד שהצטרף ב-1966, כשהיה בן 16, לקבוצת הנוער של אתלטיק בילבאו. הוא החל לשחק במדי הקבוצה הבוגרת בעונת, והיה שותף לזכייתה בגביע הספרדי באותה עונה. הוא פתח בהרכב הקבוצה למשחק הגמר, שהסתיים בניצחון 0–1 על אלצ'ה. עונה אחר כך, ב-23 בנובמבר 1969, במסגרת משחק חוץ מול סבאדל, נפצע קלמנטה באופן קשה ברגלו, ונעדר ארבעה חודשים רצופים מהמגרשים. הוא חזר לפני תום העונה למספר מצומצם של הופעות וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני בטבלה, מרחק נקודה בלבד מהאלופה אתלטיקו מדריד. אמנם, הוא לא הצליח לשוב לכושר משחק מלא. עונה אחר כך הוא רשם 12 הופעות ליגה בלבד, ועבר ארבעה ניתוחים שלא צלחו במלואים. הוא ניסה לחזור לכושר משחק בקבוצת המילואים במהלך עונת, אך לאחר שבע הופעות בלבד פרש מכדורגל, כשהוא רק בן 24. קריירת המשחק של קלמנטה הסתיימה עם 54 הופעות ליגה, מתוכן 47 בליגה הבכירה, בהן כבש שבעה שערים.
השלבים המוקדמים
מיד לאחר פרישתו ממשחק, פנה קלמנטה לקריירת אימון, על אף שהיה בן 25 בלבד. הוא החל לאמן בקבוצת ארנס גצ'ו באזור הולדתו, והעפיל עם הקבוצה מהליגות המחוזיות לליגה הרביעית בעונת הבכורה שלו על הקווים. עונה אחר כך הוביל את קבוצת בסקוניה לעלייה לליגה השלישית, אך לא הצליח לשרוד עימה בליגה עונה אחר כך.
בעונת חזר לקבוצת נעוריו, אתלטיק בילבאו, כמאמן קבוצת המילואים. הוא הוביל אותה לעונה מרשימה בליגה השלישית, שם סיימה הקבוצה במקום השלישי, כשמקדימות אותה רק הקבוצות הבכירות בליגה, עבורן היה זה ביקור נדיר בליגה השלישית, דפורטיבו לה קורוניה וסלטה ויגו.
קדנציה ראשונה בבילבאו ובאספניול
הצלחתו כמאמן קבוצת המילואים הביאה את קלמנטה בן ה-31 בלבד לתפקיד מאמן אתלטיק בילבאו. הקבוצה, שעונה קודם לכן סיימה במקום התשיעי בליגה, נהנתה משילוב מוצלח בין ותיקים, כמו אנדוני גויקוצ'יאה, וצעירים כמו אנדוני זוביזרטה, והתחברה לכדי קבוצה חזקה ואיכותית שתפסה את מקומה בצמרת. קלמנטה הוביל את בילבאו למקום הרביעי בעונת הבכורה שלו, ועונה אחר כך הוביל אותה לזכייה באליפות ספרד לראשונה מאז 1956, בפער של נקודה מריאל מדריד. עונה אחר כך הוביל קלמנטה את בילבאו לאליפות שנייה ברציפות, הפעם בזכות פער שערים עדיף בשער אחד בלבד מריאל מדריד. באותה עונה התפתחה יריבות קשה בין ברצלונה לבין בילבאו. במהלך העונה התפתח סכסוך בין קלמנטה לבין מאמנה של ברצלונה, ססאר לואיס מנוטי הארגנטינאי. מנוטי תקף את סגנון המשחק שהנחיל קלמנטה, וכינה אותו הגנתי והרסני. קלמנטה ביטל את טענותיו של מנוטי, בכך שכינה אותו רודף שמלות מזדקן. האיבה בין הקבוצות באותה עונה צברה תאוצה כבר במחזור הרביעי של העונה, כשהשתיים נפגשו בקאמפ נואו. בדקה ה-59, במצב של 0–2 לברצלונה, נפצע בצורה חמורה כוכבה הארגנטינאי של ברצלונה, דייגו מראדונה, פציעה שגרמה לו להיעדר כשלושה חודשים מהמגרשים. ברצלונה המשיכה לניצחון של 0–4. מראדונה נקם את הפציעה בסיבוב השני, במסגרת המחזור ה-21, כשכבש צמד בניצחונה של ברצלונה 1–2 על בילבאו. הקבוצות נפגשו בפעם האחרונה לעונה במסגרת גמר הגביע הספרדי. בילבאו גברה 0–1 על ברצלונה והשלימה זכייה בדאבל, והעימות בין הקבוצות הגיע לשיאו, במה שהחל בהצהרות פרובוקטיביות לפני המשחק והסתיים בקטטה שהחל מראדונה עם שריקת הסיום וגררה לתוכה את כל שחקני שתי הקבוצות. עונה אחר כך הסתיים רצף האליפויות של קלמנטה ובילבאו, שסיימה במקום השלישי. במהלך עונת נקלע קלמנטה לסכסוך מתמשך עם כוכב הקבוצה מנואל סראביה. לבסוף החליט המאמן לגרוע את השחקן מהסגל. הנהלת הקבוצה דחקה במאמן לחזור בו מהחלטתו, וסירובו הוביל לסיום דרכו בקבוצה ב-25 בינואר 1986. ההחלטה לא התקבלה בעין יפה בקרב שחקני הקבוצה, וחלקם אף מחה בגלוי כנגד ההחלטה.
לקראת עונת התמנה קלמנטה לתפקיד מאמן אספניול. עונת הבכורה שלו בקבוצה הייתה מוצלחת, כשהוביל את אספניול למקום השלישי בטבלה, הגבוה ביותר של המועדון בכל הזמנים. עונה אחר כך, במקביל לירידה משמעותית ביכולתה בליגה שהובילה אותה למקום ה-15 בסיום העונה, הוביל קלמנטה את אספניול לגמר גביע אופ"א לראשונה בתולדותיה. הקבוצה הדיחה, בין היתר, את בורוסיה מנשנגלדבך, מילאן, אינטר מילאנו וקלאב ברוז', והגיעה למפגש גמר כפול מול באייר לברקוזן. אספניול גברה 0–3 על לברקוזן במשחק הראשון שהתקיים בביתה, ושמרה על שוויון 0-0 במחצית משחק הגומלין שקירב אותה לתואר. אמנם, התעוררות של לברקוזן הובילה אותה לניצחון 0–3, ולניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין. קלמנטה לא הצליח למנף את ההצלחה האירופית עונה אחר כך, והקבוצה נקלעה לקרבות תחתית. קלמנטה פוטר מתפקידו במרץ 1989, כחודשיים לסיום העונה, שבסיומה ירדה אספניול לליגת המשנה. פיטוריו הגיעו בעקבות הצהרתו בעיתונות כי הוא מטיל ספק ביכולתם ובתשוקתם של חלק משחקני הקבוצה.
לקראת עונת החל קלמנטה לאמן את אתלטיקו מדריד, אך משלא הצליח לקרוא תיגר על התואר, סיים את דרכו בקבוצה ב-27 בפברואר 1990, לאחר 27 משחקים בלבד. בזמן פיטוריו הייתה אתלטיקו במקום השני בליגה, והיא סיימה את העונה רק במקום הרביעי.
קדנציה שנייה בבילבאו ובאספניול
לקראת עונת, חזר קלמנטה לקדנציה שנייה בבילבאו. במהלך הקדנציה הוא שבר את שיא המשחקים למאמן בקבוצה. אמנם, קלמנטה לא הצליח לשחזר את הישגי הקדנציה הראשונה, והקבוצה נקלעה לחלק התחתון של הטבלה, מה שגרר את פיטוריו לאחר 26 מחזורים בלבד.
קלמנטה חזר למגרשים בינואר 1992, לאחר 19 מחזורים בעונת, לקדנציה שנייה באספניול. הקבוצה הייתה שקועה בקרבות תחתית, וצברה עד אז שני ניצחונות ליגה בלבד. קלמנטה הוביל את הקבוצה לשני ניצחונות כבר בשני משחקי הליגה הראשונים שלו בתפקיד, ובסך הכל עד לסיום העונה הוביל אותה לעשרה ניצחונות ושישה הפסדים בלבד ב-20 משחקים על הקווים. אספניול ניצלה מירידה במרחק נוח של חמש נקודות מהקו האדום.
נבחרת ספרד
בקיץ 1992 מונה קלמנטה לתפקיד מאמן נבחרת ספרד, שכשלה קודם לכן להעפיל לטורניר יורו 1992. הבכורה שלו כמאמן ספרד הייתה ב-9 בספטמבר, בניצחון 0–1 משחק ידידות מול. משימתו הראשונה כמאמן הנבחרת הייתה העפלה ממוקדמות מונדיאל 1994. תקופתו הראשונה הייתה מלווה במחוקות רבות. בחודשיים הראשונים לתפקידו סיימה הקבוצה שלוש פעמים בשוויון 0-0 במסגרת מוקדמות המונדיאל, ובמקביל הוא החל בתהליך של שינוי בסגל הנבחרת. עד לקלמנטה היוותה "חמישיית העייט", שחקני הבית של ריאל מדריד וביניהם אמיליו בוטרגניו, רפאל מרטין ואסקס ומיצ'ל, להתבססות על שחקני ברצלונה של יוהאן קרויף. שני ניצחונות רצופים של 0–5 במוקדמות המונדיאל, על נבחרות ו, הורידו את גובה הלהבות, וספרד העפילה מהמקום הראשון לטורניר מונדיאל 1994 בארצות הברית.
בטורניר המונדיאל, צלחה ספרד את שלב הבתים ללא הפסד, ורשמה ניצחון 0–3 מרשים בשמינית הגמר מול. ספרד סיימה את דרכה בטורניר בשלב רבע הגמר מול. רוברטו באג'ו כבש את שער הניצחון שתי דקות לסיום, ובתוספת הזמן מרפק של מאורו טאסוטי לפניו של לואיס אנריקה, שהיה צריך לזכות את ספרד בפנדל, לא נשרק על ידי השופט.
ספרד צלחה את מוקדמות יורו 1996 עם מאזן נקי מהפסדים והעפילה מהמקום הראשון בבית. בטורניר יורו 1996 באנגליה צלחה ספרד את שלב הבתים, שוב ללא הפסד, ושוב הודחה בשלב רבע הגמר, הפעם לאחר הפסד ל המארחת בדו-קרב בעיטות עונשין, שסיים את דרכה בטורניר.
ספרד סיימה טורניר מוקדמות נוסף ללא הפסד, כשהעפילה מהמקום הראשון במאזן של שמונה ניצחונות מעשרה משחקים ממוקדמות מונדיאל 1998. לאחר טורניר המוקדמות, ב-28 בינואר 1998, נוצחה ספרד על ידי במשחק ידידות משער של זינדין זידאן. הפסד זה קטע רצף של 31 משחקים ללא הפסד, שהחל ב-7 בספטמבר 1994 עם ניצחון על במוקדמות היורו ונמשך שלוש וחצי שנים. רצף זה היה הארוך ביותר של ספרד בהיסטוריה עד אז. במונדיאל 1998 בצרפת הופתעה ספרד עם הפסד ל בתוצאה 2–3 במשחק הראשון, וכשלה לנצח את במשחק השני, עם תיקו 0-0 בלבד. ספרד אמנם גברה 1–6 מרשים על במשחק האחרון, אך ניצחון של פרגוואי על ניגריה סיים את דרכה בטורניר באופן מפתיע כבר לאחר שלב הבתים.
קלמנטה אמנם נותר בתפקידו לאחר הטורניר, אך לא החזיק בו מעמד זמן רב. ב-5 בספטמבר 1998, עם פתיחת מוקדמות יורו 2000, נוצחה ספרד 2–3 בקפריסין, ובעקבות ההפסד פוטר קלמנטה מתפקידו. הוא הדריך את נבחרת ספרד במשך 62 משחקים, ורשם מאזן נאה של 36 ניצחונות לעומת שישה הפסדים בלבד.
חזרה לליגה הספרדית
זמן קצר לאחר פיטוריו מהנבחרת, חזר קלמנטה לליגה הספרדית. הוא מונה למאמנה של ריאל בטיס שבעה מחזורים לאחר פתיחת עונת, כשהקבוצה הייתה במקום האחרון בליגה. הוא הוביל אותה בסיום העונה למקום ה-11 במרכז הטבלה והרחק מקרבות הירידה, וסיים את דרכו בקבוצה בסיום העונה. מקרה כמעט זהה קרה לו עונה אחר כך, כשהתמנה למאמנה של ריאל סוסיאדד לאחר תשעה מחזורים מפתיחת העונה, והוביל אותה בסיום העונה למקום ה-13. הפעם חוזהו חודש והוא פתח עם הקבוצה את עונת. קלמנטה פוטר מתפקידו שישה מחזורים לאחר פתיחת העונה, בהם השיג ניצחון אחד בלבד. זמן קצר לאחר פיטוריו התמנה בפעם היחידה בקריירה למאמן קבוצה שאינה ספרדית, כשחל לאמן את אולימפיק מרסיי הצרפתית. הקבוצה הייתה שקועה בחלק התחתון של הטבלה, וקלמנטה פוטר מתפקידו לאחר חמישה חודשים בלבד, עוד בטרם סיום העונה.
לאחר שפתח את עונת ללא קבוצה, נקרא קלמנטה להציל את טנריפה מירידה, 12 מחזורים לסיום העונה. הוא הצליח להשיג ניצחון במשחק הראשון שלו בתפקיד, אך ההמשך היה מוצלח פחות והוא לא הצליח להשאיר את הקבוצה בליגה. בסיום העונה סיים קלמנטה את תפקידו בקבוצה.
קדנציה שלישית בבילבאו ובאספניול
לאחר ששוב פתח את העונה ללא קבוצה, הצטרף קלמנטה לקדנציה שלישית באספניול לאחר 14 מחזורים בעונת. הוא היה המאמן השלישי של הקבוצה באותה עונה, אך הצליח לשנות את מצבה ולהשאיר אותה בליגה הבכירה, מרחק שבע נקודות מהקו האדום. חוזהו חודש לעונה נוספת, אך הוא פוטר עשרה מחזורים מפתיחתה כשהוא מותיר את הקבוצה במקום האחרון. יורשו, לואיס פרננדז, הציל בסופו של דבר את הקבוצה מירידת ליגה.
קלמנטה נותר ללא קבוצה עד לסיום אותה העונה. הוא לא אימן כלל במהלך כל עונת, ועשרה מחזורים לתוך עונת חזר למגרשים כשהתמנה בפעם השלישית לתפקיד מאמן בילבאו. הקבוצה הייתה אז במקום האחרון בליגה, וקלמנטה הוביל אותה עד למקום ה-12 ולהישארות בליגה בפער של שש נקודות מהקו האדום. הצלת הקבוצה זיכתה אותו בחוזה לעונה הבאה, אך הוא פוטר עוד בטרם התחילה מכיוון שהעביר ביקורת על מדיניות הרכש של הבעלים.
נבחרות לאומיות והליגה הספרדית
ב-21 ביולי 2006 התמנה קלמנטה לתפקיד מאמן נבחרת סרביה. מטרתו הראשונה הייתה טורניר מוקדמות יורו 2008, שהחל חודשיים לאחר מינויו. הוא החל את דרכו בנבחרת בניצחון 1–3 על במשחק ידידות, בו החל בתהליך של חילופי דורות בנבחרת. פתיחת דרכו במוקדמות היורו הייתה מוצלחת, וכללה שלושה ניצחונות ביתיים ותיקו אחד בחוץ. אמנם, אז חלה ירידה ביכולתה של הנבחרת. בעשרה המשחקים הנותרים במוקדמות היא צברה שלושה ניצחונות נוספים בלבד, וסיימה במקום השלישי בבית, אחרי ו. בעקבות הכישלון להעפיל, פוטר קלמנטה מתפקידו ב-6 בדצמבר 2007.
ב-6 במרץ 2008 חזר קלמנטה לליגה הספרדית, בניסיון להציל את ריאל מורסיה מירידה. הוא אמנם הצליח לשפר את יכולתה של הקבוצה ב-12 המחזורים שנותרו, אך היא ירדה בפער משמעותי של 13 נקודות מהקו האדום לליגת המשנה. הוא המשיך לאמן את הקבוצה גם בליגת המשנה, ובכך למעשה אימן קבוצה שאינה בליגה הבכירה לראשונה מזה 27 שנים, אז עזב את קבוצת המילואים של בילבאו. קלמנטה פוטר מתפקידו 16 מחזורים מפתיחת העונה, כשהקבוצה בסכנת ירידה לליגה השלישית.
ב-6 באפריל 2010, שמונה מחזורים לסיום עונת, התמנה קלמנטה לתפקיד מאמן ריאל ואיאדוליד, והיה למאמן השלישי של הקבוצה באותה עונה בניסיון להציל אותה מירידה. אמנם, הוא חווה שוב ירידת ליגה, כשקבוצתו סיימה נקודה אחת בלבד מתחת לקו האדום.
ב-13 בפברואר 2012 חזר קלמנטה לליגה הספרדית, כשקיבל את תפקיד מאמן ספורטינג חיחון. פעם נוספת, מטרתו הייתה להציל את הקבוצה מירידה, אך פעם נוספת הוא לא הצליח לשרוד בליגה עם חיחון, והקבוצה נשרה לליגת המשנה. בעקבות הירידה סיים קלמנטה את תפקידו בקבוצה. במהלך הקדנציה הקצרה, רשם קלמנטה את משחקו ה-500 כמאמן בליגה הספרדית הבכירה, במשחק בו הפסידה חיחון 1–2 בחוץ לגרנדה.
ב-25 בספטמבר 2013 מונה קלנטה לתפקיד מאמן נבחרת לוב, לאחר שלא עברה את השלב הראשון במוקדמות מונדיאל 2014. בפברואר 2014 הוא הוביל את נבחרתו לזכייה בטורניר אליפות אפריקה לאומות.
אוגוסטינוס
אורליוס אוגוסטינוס (בלטינית: Aurelius Augustinus; 13 בנובמבר 354 – 28 באוגוסט 430) היה פילוסוף ותאולוג נוצרי, מאבות הכנסייה הלטיניים ואחד האישים המשפיעים ביותר על הנצרות המערבית לדורותיה. אוגוסטינוס הוכרז כקדוש וכדוקטור של הכנסייה הקתולית.
קורות חייו
אוגוסטינוס נולד בעיר תאגסטה בפרובינקיה הרומית נומידיה, בצפון אפריקה (סוק אחרס באלג'יריה). אביו, פטריקיוס, היה עובד אלילים, ואמו, מוניקה, נוצרייה. בגיל 17 הלך ללמוד בקרתגו לטינית, מתמטיקה, מוזיקה, פילוסופיה ורטוריקה.
כשהגיע לגיל 29 נסע לרומא, ואחר כך הצטרף לאוניברסיטה של מילאנו כפרופסור לרטוריקה. אט-אט החל אוגוסטינוס לשוב ולהתקרב אל הנצרות, כפי שייחלה אמו מאז ומתמיד. תחילה מצא עניין רב בפילוסופיה, ובמיוחד בכתבי קיקרו והורטנסיוס ובאנאדות מאת פלוטינוס. למעשה, אוגוסטינוס הושפע מן הפילוסופיה הנאו-אפלטונית עד יומו האחרון. אבל כתבי הקודש נראו לאוגוטינוס גסים ועממיים ביחס לספרות הלטינית הגבוהה, והוא מיאן להתעמק בהם. כל זה השתנה כאשר הכיר אוגוסטינוס את אמברוזיוס, בישוף מילאנו, ושמע את דרשותיו. אמברוזיוס היה בעל השכלה רחבה, ואוגוסטינוס התרשם מן הפירושים האלגוריים שנתן לסיפורים בכתבי הקודש. בהשראתו, הלך אוגוסטינוס והתמסר לנצרות. אוגוסטינוס הושפע גם מדמותו של פאולוס השליח, שהפך בבת אחת, בהשפעת החסד האלוהי, מרודף הכנסייה לאחד ממנהיגיה. אוגוסטינוס העריץ את הנצרות וייחל למהפך דומה, אולם התקשה להתחייב לחיי פרישות. יום אחד, ביושבו בגן במילאנו, סיפר ששמע קול ילדותי שציווה עליו: "טול וקרא, טול וקרא". אוגוסטינוס פתח את כתבי השליח וקרא מתוכם את פסוקים י"ג-י"ד באיגרת אל הרומים פרק י"ג: "לֹא בְזוֹלֲלוּת וּבְשִׁכָּרוֹן וְלֹא בְּגִילּוּי עֲרָיוֹת וַעֲשׂוֹת זִמָּה וְלֹא בִמְרִיבָה וְקִנְאָה׃ כִּי אִם־לִבְשׁוּ אֶת־הָאָדוֹן יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ וְדַאֲגוּ לִבְשַׂרְכֶם אַךְ־לֹא לְהַגְבִּיר הַתַּאֲוֹת". סיפורו האישי הוא אחד התיאורים המפורסמים של המרה לנצרות.
בעקבות זאת הטביל אמברוזיוס ב-387 את אוגוסטינוס. הצעיר עזב את האוניברסיטה וחזר לעיר מולדתו באפריקה, מכר את רכושו, חילק את הכסף לעניים, הקים מנזר וכתב עבורו תקנון.
אוגוסטינוס החל את דרכו בכמורה כממלא מקומו של ולריוס, בישוף היפו רגיוס (כיום העיר ענאבה באלג'יריה). הקהל אהב את דרשותיו משום שהיה נואם מוכשר. כאשר מת ולריוס ב-391, בחרו בו לבישוף, תפקיד שמילא עד מותו, ובשלו נודע כ"אוגוסטינוס מהיפו". ממקום כהונתו נטל אוגוסטינוס חלק מכריע בהתפתחותה ובעיצוב דמותה של הכנסייה, מבחינה תאולוגית ואתית כאחד. לא ניתן להפריז בחשיבות השפעתו על הנצרות המערבית עד עצם היום הזה.
אוגוסטינוס התנגד לפולחן הקדושים, שהועתק מפולחן האלילים, ונאבק נגד המינים והפלגנים ובעיקר נגד הדונאטיזם שנפוץ באפריקה הרומית. הדברים הגיעו לכדי כך שהקיסר הונוריוס נאלץ לזמן מועצה כנסייתית ב-411, על מנת לפתור את הסכסוכים. המועצה תמכה באוגוסטינוס ופקדה לסגור את הכנסיות הדונטיסטיות, והדונטיסטים הגיבו באלימות וברצח. אוגוסטינוס, שאמר בעבר ש"אין לכפות איש לתוך אחדות המשיח... עלינו ללחום אך ורק בעזרת טענותינו ולגבור אך ורק בכוח השכל", שינה את טעמו. הוא ביקש מהשלטונות לאכוף בכח את החוק על הדונטיסטים.
סופו של אוגוסטינוס בא כאשר גאיזריק, מנהיג הואנדלים, כבש את אפריקה ב-429. אוגוסטינוס נותר בהיפו הנצורה ודרש בפני התושבים. בחודש השלישי למצור, בשנת 430, מת בגיל 76.
חיבוריו
אוגוסטינוס היה בעל כישרון כתיבה יוצא מן הכלל, הוא כתב למעלה מ-230 חיבורים. הכתבים הרבים שהותיר אחריו עולים במספרם על כל מה שהותיר מחבר קדום אחר. בעיקר ידוע ספרו האוטוביוגרפי 'וידויים', אותו כתב ב-397 ובו הוא מפרט את חטאיו ותשובתו.
בין השנים 413–426 כתב אוגוסטינוס את עיר האלוהים – De Civitate Dei, שעוסק בפילוסופיה היסטורית. את החיבור, המשווה בין הקיסרות הרומית לכנסייה שהיא מלכות השמים, כתב אוגוסטינוס בעקבות בזיזת רומא על ידי אלאריך מנהיג הוויזיגותים ב-410. בספר נטל גם את המילה saeculum, "הזמן הזה", והפכה למשל לעידן שלפני הביאה השנייה, שבו נגזר על הנוצרים לחיות בעולם החומר ולהתפשר איתו ועם שוכניו – משימוש זה נגזרו, בתאולוגיה הנוצרית ובעולם המערבי, המונח "חילוני" (סקולארי) על כל נגזרותיו.
עובדי האלילים באימפריה המתפוררת האשימו את הנצרות בביזה וטענו שזהו גמולה של העיר שהרסה את מקדשיהם וניתצה את פסיליהם. אוגוסטינוס נאלץ להגן על הנצרות בטענה שלא האמונה הנוצרית החדשה הביאה לה זאת, אלא שנות האלילות הרבות קודם לכן.
בנוסף, כתב תקנון למנזר שייסד, מחולק ל-Praeceptum, Ordo Monasterii ומכתב 211 שמהווה התאמת כלליו למנזר נשים.
השקפתו והפולמוסים
אוגוסטינוס נחשב להוגה הנוצרי הראשון שהעניק לגיטימציה מפורשת להשתתפות נוצרים בפעולות לוחמה מסוימות וכתב כי: עמדה זו התבססה על השקפתו של אוגוסטינוס לפיה המוסר דורש "לשמור עליו [על הזולת] מלחטוא, או להעניש אותו על חטאו, על מנת שהאדם הנענש יפיק תועלת מניסיונו או שאחרים יראו וייראו".
אוגוסטינוס נלחם בעוז נגד המינויות השונות שנולדו באותה תקופה בנצרות, הוא יצא נגד המינות הדונטיסטית, ובסוף ימיו נלחם בכל כוחו במינות הפלגיאנית. הרקע למלחמתו האחרונה נעוץ בפרסום חיבוריו על השקפתו בנוגע לחטא הקדמון והבחירה החופשית:
כיוון שבמהלך חייו שינה אוגוסטינוס את חשיבתו התאולוגית לכאן ולכאן, ניתן למצוא סתירות רבות בין חיבוריו המוקדמים לאלו המאוחרים. בימי נעוריו כתב מסה שנקראה 'על הבחירה החופשית' – De Libere Arbitrio, בה הציע, על פי התורה המניכאית, שהרוע הוא תוצאת הבחירה החופשית: האל רצה שתהיה לאדם בחירה חופשית ולכן נתן לו את הטוב והרע.
אולם ב'עיר האלוהים' שינה אוגוסטינוס את השקפותיו: הוא טען, בעקבות פאולוס, שהעולם והאדם נבראו טובים, אבל החטא הקדמון שהוא יצר הגאווה, הסית את האדם לחשוב שהוא האדון וכך הוא נהיה משועבד לתאוותו ואין אפשרות לשנות את המצב הזה, אף ללא קיום מצוות ומעשים טובים. מאידך, לאדם יש אפשרות בחירה בין הטוב ובין הרע ואלוהים רק צופה ברוח קודשו בבחירה של האדם.
תורת החטא הקדמון הייתה ידועה קודם לכן מפי פאולוס וממשיכי דרכו (טרטוליאנוס, קיפריאנוס ואמברוזיוס), אך פותחה עוד יותר על ידי אוגוסטינוס – לדעת אוגוסטינוס, אדם וחוה שחטאו בחטא התאווה, גרמו לכך שגם צאצאיהם בני האדם נהיו שותפים לאשמתם; עצם קיומו של האדם תלוי בפריה ורבייה, אך זוהי גם קללתו של האדם, שכן דבר זה תלוי בתאווה. לפיכך רק מעטים יינצלו מיום הדין ולא יהיו אלו שיעשו מעשים טובים בהכרח, אלא אותם אלה שהאל, בנה של מרים, ריחם עליהם וגאל אותם ברחמיו בחסדו – "אשה הוליכתנו לאבדון ואשה תחזירנו אל הישועה". ישו שמת כעבד, החזיר לאנושות את מידת הענווה והכשיר את בני האדם לקבלת החסד והישועה.
פלגיוס, נזיר שהגיע מרומא לארץ ישראל ב-409, יצא נגד תפיסתו של אוגוסטינוס. הוא ביקש להגן על הבחירה והגאולה באמצעות מעשים טובים. פלגיוס כתב כי חוקי האל והסקרמנטים מטהרים את האדם; הוא כפר בחטא הקדמון וטען בדומה ליחזקאל הנביא כי "האוכל בוסר תקהינה שיניו, אך לא שיני בניו" ובכך שמטילים על האל את חטאות האדם גורמים להתנוונות הטבע הפנימי של האדם.
ב-415 הזהיר אוגוסטינוס את הירונימוס מפני פלגיוס, ובעקבות הוויכוחים הרבים נערכה מועצה מזרחית שבו זוכה פלגיוס, אולם במועצה באפריקה שנערכה לאחר מכן בהשפעת אוגוסטינוס, הוכרזה דעתו של פלגיוס כמינות והאפיפיור אינוקנטיוס תמך בה. לאחר מכן מת האפיפיור ואת מקומו תפס זוסימוס, שזיכה את פלגיוס, אולם הקיסר הונוריוס נזף באפיפיור וזה חזר בו.
יחסו ליהודים
אוגוסטינוס הוסיף ושכלל את תאולוגיית החילופין: הכנסייה היא היורשת היחידה והבלעדית של בחירת עם ישראל, ומהווה את המשכם הישיר של העברים טרם ישו. היהודים שלא קיבלו אותו איבדו את מעמדם ונושלו מן העם. גלותם ופיזורם ברחבי האימפריה הרומית מהווים עדות נוספת לאמיתות משיחיותו של ישו בעיני עובדי האלילים, שהרי כך רואים הפגנים שגם אויבי הנצרות מחזיקים בנבואות הברית הישנה אודותיו; כמו כן, מעמדם המושפל הוא אות אזהרה מתמיד לנוצרים שלא להתכחש לו. לשיטתו יש להגן על היהודים ואף אסור לנצרם בכפייה, אך מעמדם נחות בהכרח; לבסוף יקבלו את ישו. השקפתו הייתה קו מנחה ביחס הכנסייה ליהודים לאורך ימי הביניים.
מוזכר שמו גם בספר היוחסין: "ספר יוחסין מאמר שישי
ומהמבול עד שנולד אברהם זמן שני והם רצ"ב שנים כפי היהודים, וכפי האחרים תתקמ"ב, ויש בין אלו הסברות תרנ"ב, וזה כפי איזידארו שם רשעים ירקב וכפי אוגושתין שם רשעים ירקב אלף וע"ב שנים... ודע כפי התורה וע' זקנים שהעתיקו התורה לתלמי, וכן דעת גירונימו ימח שמו כי הוא העתיק התורה ללטין כי מהיצירה למבול אלף תרנ"ו שנה. ואישידרו אומר ב' אלפים ורמ"ב, ואגושתיו ומח שמו ב' אלף ורס"ב" (ספר יוחסין מאמר שישי).
כמו כן הוזכר בכתביו של רבי דוד ניטו כהוכחה לאמיתות ספרי הקודש שביד היהודים וציטט משמו:"בשום אופן אין להאמין שהיהודים זייפו הספרים הקדושים, מפני שנראה שבלתי אפשרי שהסכימו כולם להרע ברצון אחד".
חיל שריון
חיל השריון (בראשי תיבות: חש"ן) הוא אחד מארבעת חילות השדה העיקריים בחילות העולם, יחד עם חיל הרגלים, חיל ההנדסה וחיל התותחנים (בצה"ל קיים חיל שדה חמישי - חיל האיסוף הקרבי). עיקר תפקידו של חיל השריון הוא הפעלת טנקים - כלי רכב קרביים משוריינים זחליים החמושים בתותח טנק ומקלעים, ומשלבים בין יסוד התמרון (ניידות), כוח אש ושרידות (הגנה).
היחידה הלוחמת הבסיסית בחיל השריון היא הטנק (על צוותו). יחידה בסיסית זו פועלת בשדה הקרב במסגרות גדולות יותר: מחלקה, פלוגה, גדוד, חטיבה ואוגדה. גודל היחידה הלוחמת נגזר מקלות השליטה בה ומהשטח אותו היא מסוגלת לכסות. במבצע קדש, למשל, כשלא לכל הטנקים היו עדיין מכשירי קשר, פלוגה הורכבה מארבע מחלקות של ארבעה טנקים כל-אחד. במלחמת יום הכיפורים, הגודל התקני של פלוגת טנקים בצה"ל היה כבר אחד-עשר טנקים. חיל השריון נחשב לחיל בעל חשיבות מכרעת בשדה הקרב.
חיל השריון הופיע לראשונה במלחמת העולם הראשונה בה השתמשו הבריטים בכמה עשרות טנקים כדי לפרוץ את מערכי החי"ר המחופרים בשוחות. חיל השריון דחק בהדרגה את חילות הפרשים החוצה מהזירה. עד מלחמת העולם השנייה התפתחו הטנקים בעיקר ללוחמה נגד חי"ר (הדגש היה על שריון וריבוי מקלעים, כאשר התותח הראשי היה קטן יחסית) ומטרת חיל השריון הייתה פריצת מערכי האויב והכרעת הקרב.
ברם, כאשר אדולף היטלר עלה לשלטון בגרמניה, הוא החל בבנייה מסיבית של טנקים (בעיקר מסוג פנצר) ומשחיתי-טנקים כדי לכבוש בקלות את אירופה ולהכניע את חילות השריון האירופאים. מהפכת השריון התאפשרה הודות לפיתוחים טכנולוגיים כדוגמת טבעות צידוד, שאפשרו מיקום התותח על-גבי צריח מצטודד, מטען חלול, שאפשר לטנק יכולת לחדור ביצורי בטון (וטנקים אחרים), תותח 88 מ"מ, ועוד.
צבא ההגנה לישראל הדגים באופן מוחץ את חשיבות חיל השריון להכרעת המערכה כאשר ניצח את צבאות ערב (שהיו בעלי יתרון מספרי, ולעיתים גם בעלי יתרון בחימוש) בסדרה של מלחמות, ובהן מבצע קדש שבו הובקעו מערכי חי"ר בשטח פתוח, מלחמת ששת הימים שבה הובקעו מערכי חי"ר ושריון מחופרים ומלחמת יום כיפור שבה התרחשו קרבות שריון-בשריון הגדולים בעולם מאז מלחמת העולם השנייה.
מצביאי שריון ישראלים זכו להערכה רבה על תמרוניהם המזהירים בסיני וברמת הגולן. האלופים ישראל טל ("טליק") ומשה ("מוסה") פלד אף זכו להנצחה בקיר "מצביאי השריון הטובים בהיסטוריה" במוזיאון השריון בוושינגטון.
מעמדו של חיל השריון דעך במקצת בעקבות הופעת הנשק האנטי-טנקי המתקדם, בעיקר טילי נ"ט אישיים ומסוקי קרב שהתמחו בציד טנקים מהאוויר. מאז תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, הדוקטרינה השלטת בצבאות מערביים היא הקרב המשולב בו פועל חש"ן לצד חי"ר, הנדסה קרבית, ארטילריה ועוד גורמים מסייעים.
כיום חיל השריון בצה"ל עוסק בעיקר בבניין הכוח, הכשרת צוותי ומפקדי טנקים ושריון, אימונם והחזקת הטנקים. בעבר הייתה בצה"ל מפקדת גייסות השריון שהייתה אחראית על לוחמת הטנקים ומאוחר יותר פורקה וסמכות הפעלת הטנקים בשדה הקרב והפיקוד עליהם עברו לחטיבות והאוגדות השונות של צה"ל.
הרימאיליב
הרימאיליב (באוקראינית: Гримайлiв; בפולנית: Grzymałów; ביידיש: רימאלאוו) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
תחילתה של הרימאליב כיישוב מבוצר שהוקם במאה ה-16. במאה ה-17 סבל היישוב מפשיטות הטטרים. בראשית המאה ה-18 קיבל היישוב זכויות עיר, ובשנת 1879 הוקמה בעיירה טחנת קמח מונעת בקיטור.
יהודי הרימאיליב
יהודים ישבו בהרימאיליב מעת שהוקמה, ועד אמצע המאה ה-18 היו יהודי המקום כפופים לקהילת טרמבובלה. לקראת סוף המאה ה-19 היוו היהודים כ-60% מהאוכלוסייה המקומית.
מרבני העיר המפורסמים היה הרב יעקב ווידנפלד. בנו הרב דב בעריש ווידנפלד עמד בראש ישיבה בעיר שנקראה "אביר יעקב" על שם אביו, ונתקיימה עד השואה.
מראשית המאה ה-20 התקיימה בעיירה פעילות ציונית, לרבות של תנועות נוער ציוניות, ובשנת 1933 הוקם בכפר הסמוך לעיירה קיבוץ הכשרה. כמו כן, פעל בעיירה בית ספר עברי. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,550 יהודים, רוב תושביה.
בשואה
ב-6 ביולי 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכנסו הגרמנים לעיירה. באותה עת הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים מיישובי הסביבה, ומספר תושביה היהודים עלה לכ-2,200.
ביומיים הראשונים לכיבוש ערכו הגרמנים ואוקראינים מקומיים פוגרום ביהודי העיירה, וכ-350 עד 500 מהם, לרבות נשים וילדים, נרצחו על גדת נהר גנילה. בהמשך, מונה בעיירה יודנרט, בראשות אברהם רוס, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה. בד בבד, החלו להילקח מהעיירה יהודים למחנות עבודה שונים בסביבתה. בהרימאיליב עצמה הוקם מחנה עבודה בן שלושה בניינים, בו שוכנו כ-3,500 מיהודי הסביבה.
באוקטובר 1942 חוסל היישוב היהודי בהרימאיליב, ויהודיו הועברו לגטו סקלט. מחנה העבודה שנותר בעיירה חוסל בינואר 1943, כאשר הגרמנים הציתו אותו על יושביו.
הרימאיליב שוחררה מידי הגרמנים ב-23 במרץ 1944. מתושביה היהודים שרדו את השואה כ-30 איש בלבד.
רפואה גרעינית
רפואה גרעינית היא ענף ברפואה שעושה שימוש באטומים רדיואקטיביים ובקרינה מייננת לשם מחקר ואבחון מחלות וכדי ללמוד על שינויים פתולוגיים. כמו כן, הרפואה הגרעינית מנצלת את התנאים הביופיזיקליים של התא כדי לטפל ולהרוס בצורה מבוקרת גידול סרטני, מבלי לפגוע ברקמת התאים הבריאה, באמצעות שיטה הנקראת רדיותרפיה.
שימוש
הרפואה הגרעינית עושה שימוש בחומרים רדיואקטיביים במינון נמוך כדי לבדוק תפקוד של רקמות, כגון המוח, בלוטות וכלי דם. לצורך האבחון מוזרם חומר רדיואקטיבי לדם, ולאחר הספיגה ברקמה נעשה צילום באמצעות גלאים של הקרינה הנפלטת מן הגוף. הרדיואקטיביות של החומר המוזרק לגוף מאפשר לעקוב אחרי המסלול שלו בגוף ביתר קלות. התמונה המתקבלת באמצעות החדרת האיזוטופ, בין אם היא דו-ממדית או תלת-ממדית, מאפשרת לאבחן את תפקוד הרקמה, ובכך ענף רפואה זה נכלל בתחום הדימות הרפואי התפקודי. מכשירי הדימות ברפואה הגרעינית קולטים קרינת גמא (סקינטיגרפיה וטומוגרפיית פליטת פוטון בודד) הנפלטת מן החומר הרדיואקטיבי או פוזיטרונים (PET). קרינת בטא משמשת לצורך הטיפולי בהרס תאים סרטניים. היתרון בטיפול מסוג זה הוא שהטיפול איננו פולשני, כיוון שאין צורך בניתוח לשם חקירת האיבר.
החומר הרדיואקטיבי המוזרק הוא מולקולה המורכבת משני חלקים: האחד רדיואקטיבי והשני בעל אופי ביוכימי המכוון את החומר אל איבר מסוים, שם הוא נספח לרקמה ולתהליכים אשר יש עניין לבדוק אותם. הפיזור של החומר בגוף הוא שמקנה את יכולת הבדיקה. על החומר הרדיואקטיבי להיות בעל עוצמה וזמן מחצית חיים המאפשרים פענוח אך לא גורמים לנזק. איזוטופ שזמן מחצית החיים שלו קצר דיו עשוי לפלוט יותר קרינה כשהוא עדיין פעיל, ולפיכך קל יותר לזהות את החומרים בתוך הגוף וליצור תמונה של האיבר. נוסף על כך, הקרינה של איזוטופ שזמן מחצית החיים שלו קצר יותר תדעך במהירות רבה יותר, ולפיכך הוא יסכן פחות את הגוף.
היסוד הרדיואקטיבי השכיח ביותר בשימוש הרפואה הגרעינית הוא האיזוטופ טכנציום-99m, שלו זמן מחצית חיים של 6 שעות והוא משולב לרוב בתרכובת עם זרחן. איזוטופ זה משמש בעיקר לבדיקת פגיעות בעצמות, והשימוש בו נעשה באמצעות ספיגת התרכובת על העצם. נעשה שימוש אף ביסודות אחרים: כך, למשל, בבדיקת כלי דם האיזוטופ הנפוץ הוא תליום-201. השימוש בו נעשה באמצעות הזרקתו לאחד הוורידים, והוא מועבר לאזור שריר הלב בהדרגה, בהתאם לקצב זרימת הדם. בבדיקת הריאות נהוג להשתמש באיזוטופ קסנון-133. האיזוטופ מועבר לחולה בנשימה, וניתן לאתר באמצעותו מחלות ריאה, כגון סרטן הריאה או נפחת.
קרינה רדיואקטיבית משמשת גם להשמדת תאים סרטניים ממאירים. האנרגיה הרבה שאצורה ביונים הנוצרים באמצעות קרינה מייננת עלולה לפגוע במולקולות ביולוגיות ולחולל שינויים בתהליכים הכימיים המתרחשים בתא. האינטראקציה של הקרינה המייננת עם נוזלי התא יוצרת אלקטרונים חופשיים וחלקיקים אחרים שמסוגלים להזיק ל-DNA, מה שעלול לשנות את תפקוד התא ובמקרים קיצוניים להביא למותו. ניתן לנצל מנגנון זה לטיפול בסרטן; איבר הנגוע במחלה מכיל הן תאים בריאים והן תאים ממאירים, אך התאים הממאירים רגישים יותר להשפעת הקרינה משום שהם מתחלקים לעיתים תכופות יותר. חשיפת האזור הנגוע למינונים מדויקים של קרינת גמא מחומרים עתירי אנרגיה כגון קובלט-60. תמית תאים סרטניים רבים יותר מאשר תאים בריאים, וכך תביא להשמדת הגידול אך תותיר כמות מספקת של תאים בריאים שישמרו על תפקוד האיבר החולה.
בישראל
בין מייסדי תחום הרפואה הגרעינית בישראל היו פרופ' פנחס צ'רניאק, שייסד ב-1954 את המכון לרפואה גרעינית בתל-השומר ופרופסור ארנסטו לובין, שהקים מכון לרפואה גרעינית בבית החולים בלינסון ב-1963.
גראבוב
גראבוב (בפולנית: Grabów) הוא כפר במחוז לנצ'יצה שבפרובינציית לודז' בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
קוסימן מצוי
קוסימן מצוי (שם מדעי: Crossarchus obscurus) הוא מין של נמייה קטנה החי באזורי סוואנה ויערות במערב אפריקה.
גראבוב
היישוב גראבוב נזכר לראשונה בשנת 1232, עת היה בבעלות אצולה. בשנת 1372 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בידי הרוסים בשנת 1870.
יהודי גראבוב
תיעוד לישיבת יהודים ביישוב קיים מהמאה ה-18, ומסוף המאה ה-19 התקיימה במקום קהילה עצמאית. בין מלחמות העולם התקיימה בכפר פעילות ציונית, וכן פעל בה הבונד. בשנת 1921 נמנו בכפר 915 יהודים, רוב תושביו.
קוסימן מצוי
הפרווה של הקוסימן סמורה וגסה בצבע חום כהה או אדמדם ובעל שרירי גב מוקשחים מעט. הקוסימן ידוע בחוטמו הארוך. יש לו עיניים ואוזניים קטנות וכהות וכן זנב קצר יחסית לנמייה שנגמר בקצה חד. הרגליים קצרות ובעלות טפרים ארוכים המשמשים לחפירה. אורכו הממוצע עד 30 ס"מ ומשקלו עד 1 קילו.
גראבוב
יהודי גראבוב
בסוף שנות השלושים סבלו יהודי הכפר מהחרם הפולני על עסקי יהודים, וכן ממקרים רבים של ניפוץ שמשות בבתיהם.
בשלהי המאה ה-19 כיהן כרב בגראבוב הרב נחמן קובלסקי, שעבר לכהן כרבה של קובאל ובמקומו התמנה בנו הרב יהודה ליב קובלסקי, שגם ניהל ישיבה בגראבוב. הרב האחרון של הקהילה לפני מלחמת העולם השנייה היה אלימלך הולשטוק, בנו של האדמו"ר יחזקאל הולשטוק (שניהם נספו בשואה).
בשואה
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים בספטמבר 1939 הגיעו אליו מאות פליטים יהודים, בעיקר מלנצ'יצה הסמוכה. יהודי המקום הועסקו בידי הגרמנים בעבודות כפייה במסגרת סדנאות שונות.
קוסימן מצוי
אלו הם טורפים קטנים הצדים באמצעות חוש הראייה והריח. הם אוכלים יצורי קטנים כמו חרקים, צפרדעים, סרטני מים מתוקים, מכרסמים קטנים, זוחלים קטנים כולל נחשים ומגוון בפירות יער שהוא מוצא. הטרף נהרג על ידי נשיכה בצוואר בעזרת שיניהם החדות.
הם חיים בחבורות קטנות הנעות ביחד בצורה היררכית בה רק הזוגות החזקים יכולים להתרבות והם מתרבים בכל ימות השנה.
גראבוב
בשואה
בפברואר 1942 הוטל על יהודי הכפר לשלם סכום כופר לגרמנים, ובאפריל 1942 שולחו כ-1,240 היהודים שנותרו ביישוב לחלמנו.
קוסימן מצוי
הם חיים רחוק מיישובים אך הם ניתנים לאילוף וקל לגדל אותם בשבי, בגני חיות ולפעמים גם כחיות מחמד. תוחלת חייהם בשבי יכולה להגיע עד ל-10 שנה.
אלכסנדרוס קוריזיס
אלכסנדרוס קוריזיס (Ἀλέξανδρος Κορυζής) (1885 - 18 באפריל 1941) היה פוליטיקאי וכלכלן יווני, שכיהן כראש ממשלת יוון במשך תקופה קצרה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
קוריזיס נולד באי פורוס. בשנים 1901–1905 למד משפטים באוניברסיטת אתונה. הוא החל לעבוד בבנק המרכזי של יוון והתקדם בתפקידים בבנק. השתתף כקצין במלחמת הבלקן הראשונה וזכה לעיטור על שירותו. לקוריזיס ולאשתו נולדו ארבעה ילדים.
ב-1936, לאחר כינון משטר 4 באוגוסט הדיקטטורי, מינה ראש הממשלה יואניס מטאקסס את קוריזיס לשר הרווחה בממשלתו. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1939.
במלחמת העולם השנייה
לאחר מותו של מטאקסס, בעיצומה של מלחמת איטליה–יוון, בחר המלך גאורגיוס השני כמחליפו בקוריזיס, ששימש באותה עת כנגיד הבנק המרכזי של יוון. הוא החל בתפקידו ב-29 בינואר 1941 ושימש גם כשר החוץ וכשר המלחמה, אך בפועל היה הכוח הפוליטי במדינה נתון בידי המלך.
מוזיאון המוקדש לקוריזיס מצוי באי הולדתו פורוס.
סמאט סמאקוב
סמאט סמאקוב (בקזחית: Самат Смақов; נולד ב-8 בדצמבר 1978) הוא כדורגלן עבר קזחי ששיחק בעמדת המגן הימני ולעיתים כבלם.
קריירה
סמאקוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אלימיי. בעונת הפך לשחקן הרכב במועדון וזכה עמו באליפות קזחסטן.
בתום העונה חתם באירטיש עמו זכה באליפות שנייה ברציפות.
לקראת עונת חתם ברוסטוב ההרוסית בה שיחק במשך שתי עונות.
לאחר שמעמדו התערער בעונת, הוא חזר לקזחסטן כאשר חתם באסטנה (1964). לאחר עונה אחת חזר לאלימיי.
לפני עונת חתם בקאיראט אלמטי עימה זכה באליפות המדינה בעונתו הראשונה.
בשנת חתם באקטובה בה הוא שבר את שיא ההופעות בליגה במדי המועדון עם 171 הופעות.
במהלך עונת עזב את קזחסטן בפעם השנייה כאשר חתם בריזספור הטורקית.
באוגוסט חתם באורדבסי.
קריירה בינלאומית
ב-31 במרץ 2000 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קזחסטן במסגרת מוקדמות גביע אסיה בכדורגל נגד כאשר הוא רק בן 18. ב-12 בספטמבר 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד. היה קפטן הנבחרת.
נמיית מרש
נמיית מרש הקרויה גם נמיית ביצות או נמייה מיימית וגם אטליקס הביצות (שם מדעי: Atilax paludinosus) היא מין של נמייה גדולה החיה באפריקה הטרופית ומהווה מין יחידי בסוגו. כפי שמשתמע משמה היא חיה בעיקר באזורי ביצות ואזורים מוצפים והיא מותאמת לחיי מים.
מאפיינים
זוהי נמייה גדולה שאורכה 44–62 ס"מ ומשקלה 2-5.5 ק"ג. היא בעלת פרווה גסה חומה-שחורה וזנב עבה. כפות רגליה מכוסות בקרומי שחייה והציפרוניים שטוחות מעט. יש לה שיניים חזקות מהרגיל כדי לפצח שריונות של יצורי מים כמו סרטנים וחלזונות.
הנמייה חיה בטבע בערבות אפריקה ובביצות והשטחים המוצפים לידם ולעיתים גם בצמחייה צפופה כמו בשטחי גומא. היא טורפת ואוכלת דגים, סרטנים, זחלי חרקים, חלזונות ויונקים קטנים.
היא נפוצה בטבע ואינה בסכנת הכחדה ולעיתים כמה שבטים מקומיים מאלפים אותה. היא יכולה לחיות עד 17 שנים בטבע.
נמיית סלווס
נמיית סלווס (שם מדעי: Paracynictis selousi) היא מין יחידי בסוגו השייך למשפחת הנמייתיים. נמייה זו חיה בטבע בעיקר בדרומה של אפריקה.
תיאור
זוהי נמייה בינונית שאורכה של הנמייה 63-90 ס"מ ומשקלה 1.4-2 ק"ג. היא בעלת פרווה אפורה בהירה או צהבהבה והרגליים והזנב חומים או שחורים. הזנב לבן בקצה, הטפרים חדים והיא בעלת ראש בינוני עם אף ואוזניים גדולים וכן לסתות עם שיניים חדות.
הנמייה חיה בערבות בדרום אפריקה ומתחבאת במשך היום במאורתה. היא יוצאת בעיקר בלילות וצדה יצורים קטנים כמו עכברים, חרקים ועופות או ביצים והיא מסוגלת לצוד אפילו נחשים ארסיים.
היא חיה בעיקר לבדה אף שנקבות עם צאצאים יכולים לחיות בקבוצות קטנות העוזרות לטפל בקטנים.
ישנם 4 תת-מינים של הנמייה:
ייסוד הרפובליקה הרומית
ייסוד הרפובליקה הרומית הוא אירוע מכונן בתולדות הרפובליקה הרומית שהתרחש בשנת 509 לפנה"ס, בו הוחלף המשטר המלוכני בשלטון רפובליקני. השלטון החדש הושתת על שיתוף פעולה בין מעמדי, בין הפטריקים, אצילי רומא בני המעמד השלט, והפלבס, אזרחי רומא פשוטי העם.
רקע
העיר רומא נוסדה לפי המסורת הרומית בשנת 753 לפנה"ס ולפי הסברה המדעית הרווחת במהלך המאה ה-8 לפנה"ס. התגבש בה משטר מלוכני, שבראשו עמדו ככל כנראה אטרוסקים. בצד המלוכה פעלו הסנאט הרומי, גוף מייעץ של זקני העם ואספת העם הרומית, שתפקידה היה לאשר את שלטונו של המלך.
האוכלוסייה הרומית הורכבה משבטים שונים שהעיקריים בהם היו ממוצא לאטיני וסביני. החברה הרומית התגבשה בשני מעמדות שונים:
משתי שכבות אלה התפתחו מאוחר יותר שני המעמדות, הפטריקים והפלבס.
ההפיכה לפי המסורת הרומית
המקור הרומי המפורט ביותר על מהלכה של ההפיכה והאירועים שהובילו אליה, ששרד עד היום, הם כתביו של טיטוס ליוויוס. פרטים משלימים ואף חוזרים על עצמם נמצאים בכתבי דיוניסיוס מהליקרנסוס היווני והיסטוריונים רומים אחרים (כגון טקיטוס).
הגורם להפיכה, לפי ליוויוס, היה שלטונו העריץ של מלכה האחרון של רומא, לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, שזכה לתואר "היהיר" עקב התנהגותו ומעשיו. כבר בתחילת שלטונו התגלה טארקוויניוס כשליט אכזר וכוחני. המלך הקודם וחמו, סרוויוס טוליוס, הודח ונרצח בפקודתו ופעולותיו הראשונות של המלך החדש היו הוצאתם להורג של ראשי הסנאט שחשד בהם בתמיכה בקודמו. ליוויוס ממשיך ומתאר ששלטונו של טארקוויניוס התבסס על כוח הזרוע בלבד, ללא אישור או תמיכה של הסנאט הרומי ואספת העם הרומית.
טארקוויניוס גייס לעצמו שומרי ראש מזוינים, פסק עונשי מוות, גלות והחרמת רכוש ללא התייעצות עם הסנאט. בנוסף לכך הוא יצא למלחמות וחתם על הסכמי שלום על דעת עצמו, תוך כדי התעלמות גמורה מאספת העם והסנאט. שנאת הרומים אליו גברה בשל ניסיונותיו להתקרב לשבטים הלטינים מחוץ לרומא ולגייס מתוכם חיילים.
המעמדות הנמוכים חשו על בשרם שורה של מסי עבודה קשים, שבהם הוכרחו לבנות מקדשים, כיסאות אבן לקרקס והמשפיל ביותר בשבילם, תעלת ביוב מקורה לעיר (תעלה שבנייתה על פי עדויות ארכאולוגיות מתוארכת בסוף המאה השישית לפנה"ס) רגשי ההתמרמרות והשנאה כלפי המלך העריץ הלכו וגברו, עד שהתפרצו במרד גלוי בעקבות מעשה עוולה של בנו השלישי.
לוקרטיה התאבדה ולפני מותה השביעה את בעלה, אביה ורעה לוקיוס יוניוס ברוטוס לנקום את כבודה. ברוטוס וקרוביה של לוקרטיה נשאו את גופתה לפורום, שם הצליח ברוטוס להמריד את העם הרומי נגד עריצות המלך, כשהוא מנצל את רגשי הזעם והתמרמרות ואת הפגיעה במסורת האבות של טראקוויניס ובניו. הוא גייס צבא מקרב העם וצעד לעבר מחנה הצבא שצר על העיר הרטולית ארדאה.
טארקויניוס, שהדיווחים על המרי בעיר הגיעו לאוזניו, החל לצעוד לעבר רומא בראש כוחותיו. כאשר הגיע לעיר מצא את שעריה סגורים לפניו. המלך ובניו נאלצו לגלות לקרה, רכושם הוחרם ואדמותיהם הולאמו. לוקיוס יוניוס ברוטוס חזר לרומא מאראדה והקים את שלטון הקונסולאט. הוא ולוקיוס טארקוויניוס קולאנטיוס, אלמנה של לוקרטיה, נבחרו לקונסולים הראשונים של הרפובליקה החדשה. פעולתם הראשונה בשלטון הייתה להשביע בנדר את העם הרומי לעולם לא להסכים שימלוך עליו מלך.
הטראקווינים לא ויתרו וניסו להחזיר לעצמם את השליטה בעיר בעזרת שליטים אטרוסקים אחרים בלאטיום, ביניהם לארס פורסנה. ברוטוס נהרג במהלך הקרבות, אך הטראקווינים ובני ברית האטרוסקים נהדפו ושלטון הרפובליקה ברומא הפך לעובדה קיימת.
ההפיכה לפי ניתוחים מודרניים
בהיסטוריוגרפיה המודרנית קיימות תאוריות רבות השוללות את מהלך המאורעות כפי שמתוארים במקורות העתיקים. הספקות של ההיסטוריונים נובעים מריבוי חלקים דרמטיים שנראים מועתקים מסיפורי התבנית הקלאסיים של ההיסטוריוגרפיה היוונית. חוקרים אלה מצביעים על כך שממצאים ארכאולוגיים שבנייתם מיוחסת לתקופת המלכים במקורות הם מתקופה מאוחרת יותר. חלק מהמתנגדים התבססו על תאוריות היסטוריות העוסקות בהתפתחות שלטונית וטענו שהמתואר במקורות העתיקים סותר תאוריות אלה.
ישנם חוקרים מודרניים שטוענים שלא ייתכן שהרפובליקה נוסדה כתגובה לאירוע פתאומי ואומרים שמשטר זה התפתח בצורה טבעית והדרגתית: הסמכות השלטונית של משרת המלך נחלשה לאט לאט והכוח עבר בהדרגה לידי פקידים נבחרים, עד שלבסוף נשאר רק תפקידו הדתי של המלך, מלך הקורבנות, שהיה חסר כוח פוליטי. לפי סברה זו התהליך הסתיים בסביבות 450 לפנה"ס.
חוקרים נוספים מנסים להראות שהייתה קיימת השפעה אטרוסקית רחבה על התרבות הרומית במחצית הראשונה של המאה החמישית לפנה"ס, דבר הסותר את התנתקותה של רומא מהשלטון האטרוסקי, כפי שמשתקף מהתיאור המסורתי.
יש חוקרים שטוענים ששנת 509 היא שנת ייסודו של מקדש חדש ברומא, ולא של הרפובליקה.
אף על פי כן, רוב החוקרים המודרניים נוטים להסכים עם קווי המתאר הכללים של המסורות הרומית: הפיכה אלימה (אם כי ללא שפיכות דמים רצינית), שהתרחשה בסוף המאה השישית לפנה"ס ושנושאי הדגל שלה היו בני המעמד האריסטוקרטי המתגבש. בסופה של ההפיכה התגבש משטר חדש המבוסס על שני עקרונות: עיקרון השנתיות ועיקרון הקולגיאליות. חוקרים אלה מתבססים במסקנותיהם על אחידותם הכמעט מושלמת של המקורות העתיקים, עדויות ארכאולוגיות מסוימות, סדר כרונולוגי בדיווחים היסטוריים ויחס התיעוב של הרומים בתקופות מאוחרות יותר למושג המלוכה.
תאודור מומזן, בספרו דברי ימי רומא, סבור שקווי היסוד של המסורות הרומיות המשתקפים בתיאורו של ליוויוס נכונים. נראה למומזן שהמלך האחרון ובני משפחתו גורשו עקב פעולות שחרגו מהמסורות והמנהגים השונים של המלוכה הרומית: המלך הפסיק לבקש את עצת הסנאט הרומי ולא מילא את שורותיו מחדש, פסק דיני מוות והחרמות ללא התייעצות, אגר באסמיו כמויות גדולות של תבואה והטיל על העם גיוסים ומסי עבודות מעבר למידת החובה הרגילה שלהם.
ההיסטוריון הישראלי, ישראל שצמן, חושב שאף על פי שישנם שיבוצים רבים של "דרמה ונופך סיפורי" בגרסאות של המקורות העתיקים הנקודות העיקריות נכונות. כסימוכין הוא מביא את ההסכמה של מקורות אלו לכך שהתרחשה הפיכה ברומא בשנת 509 לפנה"ס. בנוסף הוא מביא כתימוכין לכך את הסלידה המוטבעת של העם הרומי ממלכים, סלידה שמתועדת עד לימי הקיסרות הרומית.
קארי רואה גם הוא את קווי המתאר העיקרים של הסיפור כנכונים היסטורית. יחד עם זו הוא מדגיש את הניפוח הספרותי שנעשה למאורע ההיסטורי:
"על הסיפור המתאר את גירושו של טארקינוס סופרבוס הוסיפו כותבי הרשומות הרומיים, במרוצת הזמן, שכבה עליונה של פרטים דמיוניים אשר בחלק מהם ניכר בבירור שהושאלו מן הסיפורים היוונים הקלאסיים המתארים עריצים מרושעים."
תוצאות
במקום המלוכה נוסד משטר חדש, שהושתת על עקרון השותפות (הקולאגיות) והבחירות השנתיות. בראש הרפובליקה עמדו שני מלכי שנה, שליטים שנבחרו לתקופה של שנה, שסמכויותיהם היו שוות וחופפות. שליטים אלה נקראו פורטרים ("אלה שהולכים בקדמת המחנה"), אידיקוס ("שופטים"), או בשמם המאוחר יותר והמקובל ביותר, קונסולים ("חברים"). לצידם של הקונסולים הועמדו שני מוסדות ותיקים-חדשים:
במקביל להשתרשות מוסדות פוליטיים אלה החל לתסוס הקרע הבין מעמדי בחברה הרומית. כשמעמד המלוכה נעלם החלו לחוש ביתר שאת את ההבדלים בין המעמדות השונים של רומא. היעלמותו של מוסד המלוכה שחסם את התחזקותו של מעמד האצולה הביאה להתחזקותם של האחרונים. אלו החלו לנצל את יתרונם כדי להשיג יתרונות הולכים וגדלים על חשבון שאר העם הרומי. החיכוך המתמשך בין הפטריקים והפלבס, הגיע לאחד משיאיו 10 שנים לאחר ההפיכה נגד המלוכה. הצבא שהורכב רובו מבני מעמד הפלבס איים בפרישה ובהקמת עיר חדשה אם לא יינתנו לו זכויות.
רומא שהייתה העיר החזקה בלאטיום איבדה את מעמדה זה בעקבות ההפיכה. לפי מקורות מסוימים העיר אף נכבשה על ידי השליט האטרוסקי לארס פורסנה לתקופה קצרה. אף על פי ששלטונו של לארס נשבר במהרה, כבר בשנת 506 לפנה"ס החלו ערים לטיניות רבות למרוד בהגמוניה של רומא בברית הלטינית. המרידה הגיעה לקרע סופי בשנת 496 לפנה"ס בקרב רגילוס שבו לא הושג ניצחון מכריע לאף אחד משני הצדדים, והסדר חדש נקבע בין המדינה הרומית לברית הלטינית.
מרדכי ואנונו
מרדכי ואנונו ( שינה את שמו לג'ון קרוסמן; נולד ב-14 באוקטובר 1954) הוא טכנאי ישראלי שעבד בקריה למחקר גרעיני בדימונה. לאחר שפוטר מעבודתו מסר לעיתונאים זרים תצלומים מתוך מתקני הקריה ומודיעין טכנולוגי על יכולתה הגרעינית של ישראל, מידע שממנו עלה שלמדינת ישראל מספר רב של פצצות גרעיניות. בעקבות כך נחטף ואנונו לישראל, הורשע בבגידה ובריגול חמור וריצה בכלא את מלוא עונשו, 18 שנים. לאחר מכן שוחרר בתנאים מגבילים ולאחר שהפר אותם נאסר שוב לשלושה חודשים. ואנונו מכונה באמצעי התקשורת בישראל "מרגל האטום" ועל ידי תומכיו "המתריע הגרעיני של ישראל".
ביוגרפיה
ואנונו נולד למשפחה יהודית דתית במרקש שבמרוקו שהייתה אז תחת שלטון צרפת, כילד השני מבין 11 ילדים לסלומון ומזל. עלה לישראל בגיל תשע עם משפחתו והם התגוררו בשכונה ד' בבאר שבע, שם למד בישיבת בני עקיבא אהל שלמה, למשך תקופה קצרה. אביו התפרנס מדוכן תשמישי קדושה בשוק העירוני. לאחר סיום שירותו הצבאי בחיל ההנדסה למד לתואר ראשון בפיזיקה. בשנת 1976 החל לעבוד כטכנאי בקריה למחקר גרעיני בדימונה, שם שימש כמפקח קרינה עד 1985. בתקופת עבודתו הבריח מצלמה לכור וצילם חלק מהמתקנים.
במקביל, למד פילוסופיה וגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים אלו התקרב לסטודנטים הערבים שהיו קשורים לתא רק"ח. בתקופת מלחמת לבנון הפכו השקפותיו המדיניות שמאליות-רדיקליות והוא הצטרף לפעילויות פוליטיות ברוח זו. כשנודע למעסיקיו על פעילותו, פוטר מעבודתו. לאחר שפוטר יצא למסע בעולם שנמשך יותר משנתיים. בתחילה נסע למזרח, שם ניסה להמיר את דתו לבודהיזם, לבסוף התיישב בסידני שבאוסטרליה ועבד בה כנהג מונית. שם התקרב לכנסייה אנגליקנית, וסיפר לחברי הכנסייה על עבודתו בכור הגרעיני. ביולי 1986 התנצר ועבר לגור באחד החדרים בכנסייה במשך ארבעה חודשים.
החשיפה והתפיסה
עיתונאי קולומביאני שפגש את ואנונו באוסטרליה שכנע אותו למכור את התמונות שצילם ועזר לו ליצור קשר עם העיתונאי פיטר הונאם מהעיתון הבריטי סאנדיי טיימס, שחשף בסופו של דבר את הסיפור. בשנת 1986 פגש ואנונו בסידני את הונאם, מסר לו את המידע שברשותו ואת התצלומים שצילם בחשאי. כאשר הגיעו הונאם וואנונו ללונדון, בספטמבר 1986, ניסו עורכי העיתון לברר האם ואנונו אמין ולצורך כך העבירו את התצלומים למומחים לנשק גרעיני, שקבעו כי המידע מדויק מבחינה מדעית ומראה בבירור שישראל מחזיקה ארסנל גרעיני מתקדם של בין 100 ל-200 ראשי נפץ שאותם ייצרה. המידע עדכן הערכות קודמות שגרסו כי לישראל כ-20 ראשי נפץ, והציב את ישראל במקום השישי בעולם בין המעצמות הגרעיניות.
ניסיונות העיתון לאימות המידע הגיעו לידיעת רשויות הביטחון הישראליות והשב"כ פתח בחקירה. המוסד שלח צוותים, בפיקודו של בני זאבי, לאוסטרליה ולבריטניה, שניסו לאתרו במבצע שכונה מבצע קניוק. ואנונו אותר לבסוף בלונדון, על ידי סוכנת מיחידת העוקבים בשם שריל בנטוב, אשר כונתה "סינדי". לאחר מספר פגישות פיתתה אותו סינדי לבוא עימה לרומא, ב-30 בספטמבר 1986. המוסד רצה להביאו לרומא, משום שראשיו לא רצו לקלקל את מערכת היחסים הרגישה עם הממסד והמודיעין הבריטי. עם הגיעו לרומא, נחטף ואנונו על ידי חוליית לוחמי המוסד בפיקודו של גיורא צחור והובא בחשאי לישראל באונייה אח"י נגה שהתחזתה לאוניית משא.
ב-5 באוקטובר 1986 פרסם העיתון את המידע והצילומים, כולל שרטוט של מבנה הכור שנעשה על-פי תיאורו של ואנונו. לטענת העיתון, פרסום זה היווה הוכחה ראשונה לכך שבידי ישראל יש נשק גרעיני. למחרת פרסם העיתון חדשות בישראל את הכתבה המקורית ותרגום שלה לעברית.
לאחר שהובא לישראל, מונתה ועדת בדיקה כדי לברר את הסיבות לכשל הביטחוני בראשה עמד בכיר שב"כ אבנר ברנע. הוועדה בה היה חבר גם יחיאל חורב ממלמ"ב, הצביעה על כשלים משמעותיים בפעילות שב"כ ומלמ"ב שלא זיהו בזמן את הסיכון הביטחוני כאשר ואנונו עבד בקמ"ג וגם לאחר שפוטר מקמ"ג ועזב את הארץ, בכך שלא מנעו את יציאתו כדי למנוע חשיפת סודות לגורמים זרים.
המשפט והמאסר
ב-9 בנובמבר 1986 פרסמה ממשלת ישראל הודעה רשמית בה נאמר:.
כתב האישום נגד ואנונו הוגש לבית המשפט המחוזי בירושלים ב-28 בנובמבר 1986 וכלל בקשה למעצר עד תום ההליכים. בתחילה יוצג ואנונו על ידי עו"ד אמנון זכרוני, אולם במרץ 1987 פוטר זכרוני על ידי אחיו של ואנונו ובמקומו נשכר אביגדור פלדמן לייצגו.
ב-28 במרץ 1988 הורשע ואנונו בבגידה ובריגול חמור, ונגזרו עליו 18 שנות מאסר, ש-11 הראשונות מתוכן שהה בבידוד "מנהלי", שאינו מוגדר בחוק העונשין.
לאחר המאסר
לאחר שחרורו מהכלא, בתום מלוא תקופת מאסרו, ב-21 באפריל 2004, הוטלו על ואנונו מגבלות מכוח תקנות שעת חירום, בנימוק שהוא ממשיך להוות איום על ביטחון המדינה. נאסר עליו לצאת מישראל, לדבר עם אזרחים לא ישראלים. ואנונו דבק בטענה כי פעל ממניעים אידאולוגיים, כדי למנוע הפצה ושימוש בנשק גרעיני. עם שחרורו עמד ואנונו לעבור להתגורר במתחם אנדרומדה שביפו, בדירה ששכרו עבורו בני משפחתו אך בעקבות פרסום הכתובת בתקשורת עבר להתגורר בקתדרלת סנט ג'ורג' שבמזרח ירושלים. גם אחרי שחרורו המשיך ואנונו להתראיין לתקשורת, בניגוד להגבלות, בחלק מהן העיר הערות בגנות הדת היהודית, כגון שהיא פרימיטיבית וגזענית.
ב-22 במאי 2004 ערכה העיתונאית יעל לוטן ריאיון עם ואנונו עבור ה"סאנדיי טיימס" וה-BBC, כדי לעקוף את המגבלות שהוטלו על ואנונו, שאסרו עליו לדבר עם עיתונאים זרים. השב"כ עצר כמה ימים אחר כך את העיתונאי הבריטי, פיטר הונאם, כתב "סאנדיי טיימס" ועיכב בנמל התעופה בן-גוריון כתב של רשת בי-בי-סי, כריס מיטשל, שהכין את הסרט על ואנונו והחרים ממנו קלטות מהריאיון.
ואנונו נחקר מספר פעמים על הפרת תנאי השחרור, ואף נעצר פעם אחת בשל כניסתו לשטחי הרשות הפלסטינית. בעקבות זאת הוגש נגד ואנונו כתב אישום, המייחס לו 22 הפרות של צו אלוף פיקוד המרכז. ב-30 באפריל 2007 הרשיע בית משפט השלום בירושלים את ואנונו ב-15 הפרות. ואנונו אמר בתגובה שישראל היא מדינה דיקטטורית ואין בה זכויות למי שאינם יהודים. בהמשך גזר בית המשפט את עונשו של ואנונו לשישה חודשי מאסר בפועל ועוד שישה חודשי מאסר על תנאי. בערעור לביהמ"ש המחוזי קוצר מאסרו לשלושה חודשים, ואילו בית המשפט העליון הורה שיבצע במקום זאת עבודות שירות, בשל החשש שייפגע על ידי אסירים יהודים, אולם ואנונו סירב לבצע עבודות שירות ולכן נכלא במאי 2010. וריצה בפועל מאסר של חודשיים וחצי.
מיד עם שחרורו עתר לבג"ץ בדרישה להסרת המגבלות שהוטלו עליו, בהמשך עתר פעמים נוספות אך עתירותיו נדחו. השופטים כתבו כי שוכנעו שהמגבלות המוטלות על ואנונו נובעות מחשש ממשי לפגיעה קשה בביטחון המדינה, משום שעדיין יש בידו מידע סודי שטרם פורסם.
ביולי 2011 עתר ואנונו לבג"ץ בדרישה לחייב את שר הפנים לשלול את אזרחותו הישראלית. לפי "ידיעות אחרונות" ואנונו התגורר בשנת 2011 בתל אביב ועמד בקשר זוגי עם התאולוגית הנורווגית ד"ר כריסטין יואחימסן, וזאת באישור השב"כ. במאי 2016, הוגש כנגד ואנונו כתב אישום לאחר שהפר שוב את תנאי שחרורו. הוא הואשם בין היתר על אי דיווח על מעבר דירה, מסירת מידע מסווג במסגרת ריאיון לערוץ 2 ומפגש עם אזרחים זרים. הוא נידון ל-120 שעות לתועלת הציבור בגין הפרות אלו.
פרסים, תארים והוקרות
ואנונו נתפס בעיני ישראלים רבים כבוגד. עם זאת, ארגון אמנסטי אינטרנשיונל ואחרים בישראל ובעולם רואים בו אסיר מצפון הנאבק לפירוק נשק גרעיני ויצאו במחאה על החטיפה ועל שהותו הארוכה בכלא. ואנונו הוצע כמועמד לקבלת פרס נובל לשלום, אך הוא דחה את ההצעות בנימוק שהוא לא מעוניין לקבל פרס שהוענק לשמעון פרס, שהקים את הכור בדימונה.
הפרלמנט האירופי גינה את ממשלת ישראל על חטיפתו ועל אופן הטיפול בו.
הצגת תיאטרון
בשנת 1997 כחלק מתהליך הקמת התיאטרון הערבי-עברי ביפו, הועלתה ההצגה "אדון V" (המתארת את חייו וסיפורו של מרדכי ואנונו), בבימויו של יגאל עזרתי ובכיכובו של יונתן צ'רצ'י.
דולוגל הסוואנה
דולוגל הסוואנה (שם מדעי: Dologale dybowskii) היא מין של טורף ממשפחת הנמייתיים, החיה בערבות מרכז אפריקה ומהווה מין יחידי בסוגו.
מאפיינים
תפוצתה בטבע היא במדינות: צפון קונגו, מערב אוגנדה, דרום סודאן והרפובליקה המרכז-אפריקאית בסוואנות.
אורכה של הנמייה 25–33 ס"מ ומשקלה 300–400 גרם.
היא חיה במאורות וחיה ביחידות נשמרת מטורפים גדולים יותר כמו עופות דורסים, נמרים ונחשים. היא טורפת שניזונה מיצורים קטנים כמו עכברים וחרקים שונים וגם מפירות.