cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טרור
ייאוש והיעדר תקווה
כדוגמה לטיעון זה, אחד הטיעונים של חלק מהפלסטינים לכך שהם עצמם חברים בארגון טרור, הוא שממילא סביר שהם ימותו בגיל צעיר, בגלל פעילות צה"ל. ולכן, הם טוענים, עדיף כבר למות תוך מאבק, תוך שהם הורגים כמה שיותר אנשים שהם תופסים כאויב, ועל ידי כך לנסות לגרום לשינוי. יש הרואים בטיעון זה טיעון דמגוגי, שכן פלסטיני שאינו מתעמת עם כוחות צה"ל, יכול להגיע לגיל שיבה, ומבחינה סטטיסטית הסיכוי הרבה יותר גדול שימות ממחלה ולא מירי של חיילי צה"ל.
בנוסף ניתן להצביע על כך כי רמת הטרור נגד ישראל עלתה מאוד דווקא לאחר הסכמי אוסלו (בארבעת השנים שלאחר הסכמי אוסלו, 1993–1996 היו יותר הרוגים מאשר בשנים שקדמו להם) עם פתיחת אופק מדיני ותקווה לפלסטינים. קפיצת מדרגה נוספת בטרור, הייתה בשנת 2000 שבה פרצה האינתיפאדה השנייה, והיא החלה דווקא מתוך חופש תנועה, צמיחה כלכלית שהואצה, ורמת חיים הגבוהה ביותר שהפלסטינים הצליחו להגיע אליה אי פעם. ולכן ניתן לטעון כי לעיתים הטרור יכול לנבוע לא בגלל ייאוש והיעדר תקוה לחיים אלא מתוך מצב של התעצמות צבאית ותחושת ביטחון גדולה, שניתן להתעמת עם האויב ולגרום לו לנזקים קשים, מבלי להיפגע יתר על המידה.
אמונה בשימוש בכוח
לעיתים נראה כי עצם האמונה והתקווה שניתן לשנות את צורת השלטון בכוח היא גורם בטרור. במדינות חזקות מאוד אף שהן מדכאות ומביאות על תושביהן עוני ונחשלות, בדרך כלל לא יתעורר טרור, כי לתושבים אין תקווה לבצע שינוי, והמחיר שישלמו יהיה גבוה מדי. לעומת זאת במדינות שלא מדכאות ואף דמוקרטיות עלול להתעורר טרור, כאשר אנשי הטרור מספיק חדורי אמונה ומאמינים שיש להם מספיק עוצמה וכוח לגרום לשינוי פוליטי. ארגוני טרור קומוניסטים שרכבו על הגל הסוציאליסטי, כמו סיעת הצבא האדום בגרמניה, הבריגדות האדומות באיטליה, הצבא האדום היפני, והנתיב הזוהר בפרו, ניסו לשנות בכוח את צורת המשטר לשיטה קומוניסטית, משום שהייתה להם סיבה מספיק טובה להאמין כי הם יכולים להצליח בכך.
ארגוני טרור אסלאמיסטיים שרוכבים על הגל הזה, חשים כי יש להם שעת כושר, וישנה אפשרות לשנות את המשטרים בכוח. לעיתים הצלחה בזירה אחת מעודדת ומהווה מקור השראה לפעילות בזירה אחרת. ישנם גורמים הטוענים כי פריצת האינתיפאדה השנייה ארבעה חודשים לאחר הנסיגה החד צדדית של ישראל מלבנון לא הייתה מקרית, וכי ערפאת שאב עידוד מנסיגת ישראל ושאף לגרום לנסיגה חד צדדית מיש"ע באותו האופן שחזבאללה עשה. לדברי בכירים בחמאס, גם ההתעמתות של הארגון עם פת"ח בעזה, לא הייתה מקרית במועד בה התקיימה, חודשים ספורים לאחר סיום מלחמת לבנון השנייה, בה חזבאללה נתפס כמי שעמד בהצלחה נגד ישראל.
אמונה קיצונית
אמונה קיצונית בצדקת הדרך יכולה להיות מנוע חזק בדחף לטרור. במיוחד הדבר נכון אם אמונה זאת משולבת בחזון שונה מהותית מהמצב החברתי הקיים. היות שיש פער תפיסתי גדול בין הקבוצה לבין החברה או השלטון בו היא חיה, הגיוני שיתקיים דיכוי או רדיפה מצד השלטון או החברה בה חיה הקבוצה (ראו סעיף), ומניעתה מקידום רעיונותיה בדרכים לא אלימות. דבר זה כאמור מגביר את הסיכוי לפניה לטרור. במיוחד, גדול הפיתוי לקיים טרור במצבים בהם נראה שדרכים אחרות אינן יעילות, או שיש פער תקשורתי בין הצדדים. גורם נוסף המחזק את הנטייה לשימוש בטרור הוא כאשר הצורך בשינוי נתפס על ידי הקבוצה כצורך דחוף, שיש להשיגו במהרה, וש"אין זמן" להשיגו בדרכים שלוות יותר.
כבר בתקופת בית שני היו קבוצות קיצוניים בעם היהודי שנקראו סיקריים שהרשו לעצמם לרצוח את מתנגדיהם בדרך לעצמאות יהודית. קבוצות טרור באירופה כדוגמת הבריגדות האדומות ניזונו מהחזון הקומוניסטי וניסו להגשימו. ארגון כמו הצבא האדום היפני שאף להחליף את המשטר היפני. לעיתים האמונה אינה חייבת להיות דתית אלא יכולה להיות לאומית גזענית כמו אירוע הטרור שבוצע באוקלהומה סיטי או קומוניסטית כשל ארגון הטרור בקולומביה או הנתיב הזוהר בפרו.
ועם זאת קשה להגיד מהי אידאולוגיה קיצונית. מנקודת המבט של תרבויות שונות, נקודות מבט אחרות הן קיצוניות ומוזרות. נראה שהלגיטימיות של שימוש באלימות באותה השקפת עולם, היא זאת שמקדמת אלימות, יותר מאשר המרחק בינה לבין השקפת העולם לה היא מתנגדת, ראו פסקה הבאה.
מטרה המקדשת את האמצעים
בקרב קבוצות רבות, רווחת הדעה כי עבור השגת מטרה צודקת, כדאי להפעיל אמצעים קיצוניים. האמירה "המטרה מקדשת את האמצעים" מיוחסת למשנתו של מקיאוולי והיא רווחת למדי בתרבות המערבית, גם אם האמצעים אינם בהכרח אלימות והרג. חברות רבות לא מהססות להפעיל אמצעים אלימים, או איומים באלימות כדי לנסות להשיג את מטרתן הפוליטית, וקבוצות הבוחרות בטרור אינן יוצאות מהכלל, אף שקיים קו תוחם ברור בין אלה שאינם נוקטים בטרור לאלה שנוקטים בו.
כנגד זאת, ניתן להתבונן בחברות המאמינות כי הדרך היא חלק מהמטרה, וכי בחירה באמצעים פסולים תגרום לכך שגם אם תושג המטרה כביכול, היא תתגלה ככלי ריק, ולא כחזון אליו שאפו להגיע התומכים בדרך. בתרבות ההינדית, אמונה זאת רווחת, ואכן, גם תחת המשטרים המדכאים של המוסלמים ושל הבריטים, המגמה הכללית הייתה של התנגדות לא אלימה.
תמיכה עממית
רוב ארגוני הטרור צריכים חסות של קהילה לצורך גיוס אנשים ותרומות לביסוס והרחבת הפעילות. באין אפשרות להיטמע בקהילה המקומית ולהסתייע בעזרתה, המשטר השולט ידביר את הארגונים ויחשוף את אנשיהם. התמיכה הממשית והמורלית שמעניקות אוכלוסיות מקומיות כמו בפעילות ה־IRA והצ'צ'נים, איפשרו קיומם של ארגונים אלה.
לעומת זאת ישנם ארגוני טרור כמו בחבל הבסקים וקבוצות איטלקיות, גרמניות ויפניות שלא זכו לתמיכת אוכלוסייה מקומית. ואולם היעדר תמיכה כזאת מקשה מאוד על הפעילות של ארגון הטרור, ומחייב בדרך כלל גרעין קטן של מתנדבים נחושים, בעלי קשר מועט עם החברה מסביב, שיש להם מקורות מימון משל עצמם, היות שהתארגנויות גדולות יותר ופחות סגורות, יחשפו במהרה.
יש גם מקרים של טרור בינלאומי, לדוגמה, בפיגועי 11 בספטמבר, או בפיגוע בלוקרבי, לא זכו הטרוריסטים בתמיכת האוכלוסייה המקומית. אולם אז האוכלוסייה המקומית אינה במדינה בה בוצע הטרור, אלא במדינה בה מתבצעת רוב עבודת הארגון, הגיוס וההכשרה. הטרוריסטים של ארגוני אל־קאעידה, לדוגמה, מקבלים תמיכה רחבה למדי במדינות איסלאמיות מהן מגויסים מתנדבי ותומכי הארגונים, גם אם הם פועלים בסופו של דבר במדינה אחרת. בנוסף יש ארגוני טרור השולטים בשטחים, למשל חמאס בעזה, הטליבאן באפגניסטן ודאעש בסוריה ועיראק
חסות של מדינה עוינת
יחסית לסיבות האחרות, זהו למעשה יותר גורם מסייע מאשר סיבה עמוקה לקיומו של טרור, ועם זאת זהו גורם חשוב במעלה שכן אילולי ההכוונה, האימונים, הסיוע, ההגנה, ההצטיידות, התמיכה המורלית והדרבון של מדינות, רבים מארגוני הטרור היו נותרים בגדר של כנופיות חמושות, בעלי יכולות פעולה מוגבלת, נגד המנגנונים המקצועיים של משטרים המתמחים במיגור אלימות ופעילות חתרנית.
רבים מארגוני הטרור נתמכו ודורבנו בידי מדיניות עוינות והיוו יד ארוכה ולא רשמית של מדינה אחרת. מטריית ההגנה והחסות של מדינות שכללו תמיכה המורלית, מימון, חימוש ואימון איפשרו לארגוני טרור להתקיים. ניתן לציין לדוגמה את השימוש שעשו צפון וייטנאם וברית המועצות בווייטקונג בדרום וייטנאם, תמיכתה של לוב בארגון ה־IRA, סוריה במחתרת הכורדית נגד טורקיה, מדינות ערב באש"ף נגד ישראל, השימוש שעושות איראן וסוריה בחזבאללה ובג'יהאד האסלאמי הפלסטיני נגד ישראל והסיוע של ונצואלה בראשות צ'אבס במחתרת ה־FARC הקולומביאנית..
שיטות לביצוע פעולות טרור
פעולת טרור יכולה להיות פעולה מן המארב, בה המבצע מיידה אבנים, משליך בקבוקי תבערה או יורה מהמארב ונמלט מיד (סוג זה של פעולה נפוץ ביהודה ושומרון), או פעולה גלויה בנשק קר או חם, בה למפגע ברור שייתפס או יהרג תוך כדי פעולתו או סמוך לה.
סוגים שונים של פעולות טרור שהופעלו בעולם כוללים:
ארגונים המבצעים פעילויות טרור
לארגוני הטרור השונים יש בדרך כלל קשרים מסועפים בינם לבין עצמם, ולעיתים הם עוסקים בעסקים בלתי־חוקיים נוספים, כגון סחר בסמים והברחות למיניהן, כדי לממן את פעולתם. כמו כן, לחלק מארגוני הטרור (למשל חמאס והמחתרת האירית) יש גם זרוע פוליטית "לגיטימית", המשתתפת בפעולות הסברה, חינוך ורווחה ואף נוטלת חלק במערכת הפוליטית.
טטיאנה סקונמאקר
טטיאנה סקונמאקר (באפריקאנס ובאנגלית: Tatjana Schoenmaker; נולדה ב-9 ביולי 1997) היא שחיינית דרום אפריקאית, האלופה האולימפית (טוקיו 2020), אלופת העולם (פוקואוקה 2023), סגנית אלופת העולם (קוואנגג'ו 2019) ושיאנית העולם בעבר במשחה ל-200 מטר חזה. סגנית האלופה האולימפית (טוקיו 2020), סגנית אלופת העולם (פוקואוקה 2023) במשחה ל-100 מטר חזה.
טרור
מלחמה בטרור
אחד האתגרים של מדינות העולם במאה ה־21 הוא הלוחמה בטרור. ממשלות הקימו ארגונים ייעודיים ללוחמה בטרור או מרכזי תיאום למאבק בארגוני טרור. בארצות הברית הוקם המשרד לביטחון המולדת שמאגד גופי ביטחון; ברוסיה ניטלו תפקידי חקירת פשיעה חמורה מידי שירות הביטחון הפדרלי והועברו לוועדת החקירות, על מנת למקד את הארגון במאבק בפעילויות טרור וחתרנות (במסגרת זאת מנהל שירות הביטחון הוא גם יושב ראש ועדת התיאום למלחמה בטרור); המטה ללוחמה בטרור בישראל הפך לאגף ללוחמה בטרור ולביטחון פנים ועורף של המטה לביטחון לאומי.
טטיאנה סקונמאקר
ביוגרפיה
סקונמאקר נולדה וגדלה ביוהנסבורג.
טרור
היסטוריה
בעקבות פיגוע התאומים יצאה ארצות הברית (ובעלות בריתה) ללוחמה בינלאומית בטרור, ובין היתר הפילה את משטר הטליבאן באפגניסטן ואת משטרו של סאדם חוסיין בעיראק. בסוף העשור הראשון של המאה ה־21 קיימים עימותים קשים בין כוחות הקואליציה שגיבשה ארצות הברית לבין כוחות גרילה וטרור הפועלים בעיקר באפגניסטן, פקיסטן ועיראק. חזית אסלאמית עיקרית נוספת פועלת במזרח התיכון באמצעות חזבאללה וחמאס המכוונים את עיקר מאמציהן כנגד מדינת ישראל.
טטיאנה סקונמאקר
2017
באוניברסיאדה שנערכה בטאיפיי, טאיוואן באוגוסט 2017 זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:24.61 דקות, אחרי אלופת העולם קנקו וטנבה מיפן (2:24.15 דקות).
טרור
היסטוריה
ישנם מומחים הסוברים כי לחימה של צבאות קונבנציונליים בטרור איננה אפקטיבית וכמעט שאי אפשר לנצח את הטרור, בשל השיטות שהוא פועל, נחישותו הבלתי נדלית, ונכונותו להקרבה עד מוות, ומצד שני בשל חוסר יכולות מצד מדינות דמוקרטיות לשלם בנפגעים בשל דעת קהל רגישה, וחוסר נכונות לשלם ב"מחיר מוסרי" גבוה מדי. לעומתם ישנם מומחים הסוברים כי הדבר אפשרי. לדעתו של יעקב עמידרור לחימה קונבנציונלית בצירוף של פעולות אזרחיות כמו מודיעין וחסימת מקורות מימון יכולה לנצח את הטרור. לטענתו מקור התפיסה כי צבא קונבנציונלי איננו מסוגל למגר טרור נעוץ בדיסאינפורמציה שהפיצה במערב ברית המועצות, כחלק מהניסיון שלה להשלטת הקומוניזם בעולם. כדוגמה לניצחון על הטרור, הוא מביא את דיכוי הטרור הערבי על ידי הבריטים בשנת 1936, דיכוי הטרור בעזה בשנת 1970, ואף דיכוי הטרור ביהודה ושומרון לאחר מרץ 2002, בעקבות מבצע חומת מגן, טרור שירד מרמה של מאות הרוגים בשנה ל־11 בלבד. לעומת ניצחון מוחלט כפי שהיה במלחמת העולם השנייה מצד בנות הברית על יפן וגרמניה, הוא מדבר על "ניצחון מינימלי" שבו המוטיבציה של הטרור והניסיונות ימשיכו להתקיים, אבל יחסמו על ידי המערכות הצבאיות, באופן שהאזרחים יוכלו לתפקד בשגרת חייהם הרגילה.
שיטות
הלחימה בטרור כוללת מאבק במספר מישורים (מלבד המישור הצבאי):
טטיאנה סקונמאקר
סגנית אלופת העולם
באוניברסיאדה שנערכה בנאפולי, איטליה בתחילת יולי 2019 זכתה בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.42 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אפריקה חדש של 1:06.32 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:22.92 דקות. שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם בשחייה שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית בסוף יולי אותה שנה היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:22.52 דקות, אחרי יוליה יפימובה מרוסיה (2:20.17 דקות) ולפני סידני פיקרם מקנדה (2:22.90 דקות), בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אפריקה חדש של 2:21.79 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.60 דקות ובמקום 17 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 31.40 שניות.
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה סקונמאקר בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:18.95 דקות, לפני לילי קינג (2:19.92 דקות) ואנני לזור (2:20.84 דקות), שתיהן מארצות הברית, שיפור לשיא בן 8 השנים של ריקה מילר פדרסן מדנמרק (2:19.11 דקות). כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי ואפריקה חדש של 2:19.16 דקות, 5 מאיות השנייה איטי משיא העולם. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.22 דקות, אחרי לידיה ג'קובי מארצות הברית (1:04.95 דקות) ולפני האלופה האולימפית היוצאת לילי קינג (1:05.54 דקות). בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אפריקה ואולימפי חדש של 1:04.82 דקות ותוך כדי המשחה היא קבעה במשחה ל-50 מטר חזה שיא אפריקה חדש של 30.21 שניות. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:05.07 דקות.
2022
סקונמאקר לא השתתפה באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2022.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:20.80 דקות, לפני קייט דאגלס מארצות הברית (2:21.23 דקות) וטס סכוטן מהולנד (2:21.63 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.84 דקות, אחרי רותה מיילוטיטה מליטא (1:04.62 דקות) ולפני לידיה ג'קובי מארצות הברית (1:05.94 דקות), בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:05.53 דקות.
יהוא אורלנד
יהוא אורלנד (נולד ב-14 בספטמבר 1981) הוא כדורסלן עבר ישראלי, המשמש כמאמנה של מכבי עירוני רעננה מליגה הלאומית. אורלנד היה ידוע כקלע מצטיין, בעיקר מטווח שלוש הנקודות.
קריירה
אורלנד החל לשחק בקבוצת הנוער של הפועל גליל עליון, וזכה עמה בגביע המדינה. בשנת 1999 החל לשחק בקבוצה הבוגרת, אך זכה לדקות משחק מועטות. בשנת 2001 עבר למכבי רעננה, אחר כך לעירוני רמת גן, וב-2003 הגיע לאליצור אשקלון. בקבוצה זו שיחק במשך 3 עונות, והחל מהעונה השנייה בה אף שימש כקפטן.
בעונת 2006/07 שיחק אורלנד בהפועל גלבוע/עפולה שעלתה לליגת העל. הוא היה אחד השחקנים המרכזיים בקבוצה, ובסיום העונה החליטה הפועל ירושלים, נגדה קלע 8 שלשות במשחק שנערך באולם מלחה, לצרפו לשורותיה. עם זאת, בקבוצה זו לא התבלט, ובסיום העונה עבר להפועל חולון. עם שתי הקבוצות זכה בגביע המדינה. בשנת 2009 הצטרף למכבי ראשון לציון בה שיחק עד שנת 2011. בשנת 2011 הצטרף לברק נתניה, במסגרתה שיחק שלוש עונות. במהלך תקופתו בנתניה פרצה שביתת שחקנים ישראליים ואורלנד היה מהבודדים אשר סירבו לשתף עימה פעולה. בחודש יולי 2014 חתם בקבוצת מכבי אשדוד באר טוביה.
ב-30 ביוני 2016 הודיע על פרישה מכדורסל.
אורלנד שיחק בנבחרות הקדטים והעתודה של ישראל, אך מעולם לא שיחק בנבחרת הבוגרת.
לקראת עונת 2017/18, התמנה אורלנד למנהל המקצועי של מועדון הפועל עמק חפר, שמחזיקה באחת ממחלקות הנוער המובילות בארץ כיום. בעונתו הראשונה במועדון, שימש במקביל לתפקידו כמנהל המקצועי גם כמאמן קבוצת הנערים לאומית של הפועל עמק חפר, שהגיעה לשלב הראשון של אליפות המדינה לנערים, בו הפסידה להפועל כפר סבא. לקראת סוף עונת 2017/18, כשהוא עדיין מחזיק בתפקידו כמאמן קבוצת הנערים לאומית של המועדון, החליף אורלנד את מאמן קבוצת הנוער על של הפועל עמק חפר, רמון וולפסון, וכך אימן במקביל את שתי קבוצות הנוער הבכירות של המועדון. בעונת 2018/19, ויתר אורלנד על תפקידו כמאמן קבוצת הנערים לאומית של עמק חפר ועבר לשמש כמאמן קבוצת הנוער על בלבד, במקביל לתפקידו כמנהל המקצועי של המועדון. בעונת 2019/20 התמנה אורלנד למאמן שותף יחד עם רמון וולפסון (שחזר למועדון כשנה אחרי שפוטר והוחלף על ידי אורלנד בקבוצת הנוער) בקבוצת הבוגרים של עמק חפר המשחקת בליגה הארצית מחוז צפון ובקבוצת הנוער שמשחקת בליגת העל מחוז צפון. בקבוצה הבוגרת הוחתמו שישה שחקנים בוגרים בלבד, ושאר השחקנים הם שחקני נוער. שתי הקבוצות מתאמנות יחד תחת וולפסון ואורלנד, וחלק משחקני הנוער משחקים באופן קבוע בשתי המסגרות.
ביולי 2021 מונה למאמנה של הפועל חבל מודיעין במקומו של נתי כהן, עונתו הראשונה בקבוצה הייתה מוצלחת והקבוצה סיימה במקום ה-2 והעפילה לראשונה לפלייאוף, ובהמשך לשלב חצי הגמר בו הודחה. את עונתו השנייה במועדון פתחה הקבוצה במאזן של 10 הפסדים רצופים ללא ניצחון, עקב כך הוחלט על סיום העסקתו של אורלנד.
במרץ 2023 מונה למאמנה של מכבי רעננה במקומו של ניר קפלן.
חייו האישיים
אורלנד הוא בוגר תואר ראשון בניהול מהאוניברסיטה הפתוחה, נשוי לאלונה, ביתו של שחקן העבר בארי לייבוביץ', לזוג יש בן ובת.
אחד על אחד (משחק וידאו)
"אחד על אחד" הוא שמו המקורי של משחק וידאו נפוץ בכדורסל שבו מתמודדים ביניהם במשחק אחד על אחד דמויותיהם של לארי בירד וד"ר ג'יי שהיו מכוכבי הכדורסל הגדולים ביותר בשנות השמונים של המאה העשרים.
המשחק מכונה גם "אחד על אחד: ד"ר ג'יי נגד לארי בירד" (One on One: Dr. J vs. Larry Bird), "אחד על אחד: ג'וליוס ארווינג ולארי בירד" (One On One: Julius Erving and Larry Bird) או 'ד"ר ג'יי ולארי בירד מתמודדים אחד על אחד" (Dr. J and Larry Bird Go One on One).
המשחק יצא עבור המחשבים האישיים מתוצרת אפל: Apple II ב-1983 ומקינטוש ב-1985; עבור המחשבים בייצור קומודור: קומודור 64 וקומודור 128 ב-1984 ואמיגה ב-85'; עבור קונסולת המשחק ColecoVision ב-84', עבור המחשבים האישיים TRS-80/Tandy Color Computer (הנקרא גם TRS-80/Tandy CoCo) של חברת RadioShack וספקטרום סינקלייר מתוצרת חברת סינקלייר הבריטית ב-85'; עבור המחשב אטארי ST ועבור קונסולות המשחקים של אטארי: אטארי 8 ביט ב-83' ואטארי 7800 ב-1987.
המשחק פותח על ידי חברת משחקי המחשב והווידאו Electronic Arts. ב-1988 יצא משחק ההמשך ג'ורדן נגד בירד: אחד על אחד שפותח על ידי אותה חברה.
יוהנס אנדראס גריב פיביגר
פיביגר מצא נמטודות מזן מסוים שלטענתו, היוו גורם לגידול סרטני בקיבת עכברים וחולדות ועל כך, קיבל את פרס נובל.
קורות חייו
פיביגר נולד בסילקבורג דנמרק. אמו אלפרידה מולר, הייתה סופרת, ואביו כריסטיאן עמנואל אוגוסט פיביגר, היה רופא מקומי.
בשנת 1883, סיים יוהנס את לימודי התואר הראשון ובשנת 1890 הוסמך כרופא.
בשנת 1894, נישא לבת דודתו מתילדה פיביגר.
קריירה
עם הסמכתו כרופא, החל התמחות בבית החולים, בהנחייתם של הפרופסורים רוברט קוך ואמיל פון ברינג. בתום ההתמחות סייע לפרופסור C.J.Salomenson במחלקת הבקטריולוגיה באוניברסיטת קופנהגן.
במהלך השנים, עסק בתפקידים שונים במוסדות המתמחים בפתולוגיה ובקטריולוגיה.
בין התפקידים, נמנים 3 שנים בהן שירת כרופא צבאי בבית החולים למחלות זיהומיות בקופנהגן (במקביל, השלים את תזת הדוקטורט שלו), כהונה כפרוסקטור (מבתר גוויות לשם הדגמה) במכון לאנטומיה פתולוגית של האוניברסיטה וניהול המעבדה לבקטלריולוגיה קלינית של הצבא(1890-1905).
מחקרו
בשנת 1907, בעת שניתח חולדות נגועות בשחפת, מצא גידולים סרטניים בבטן שלוש מהן. לאחר מחקר מעמיק, גילה שגידולים אלו ממאירים, לאחר זיהום רקמת בטן שנגרם על ידי זחל של תולעת נימית, נמטודה. התולעים זיהמו מקקים אשר נאכלים על ידי החולדות.
בשנת 1913 קיבל רשות להחדיר בעקביות גידולים קיבתיים בחולדות ועכברים על ידי הזנתם במקקים המזוהמים. בהופעת גרורות שנשלחו על ידי הגידולים הסרטניים, התווסף למחקרו הממצא שהסרטן נגרם על ידי רקמות גירוי.
עבודתו של פיביגר הובילה באופן מידי את הפתולוג היפני יאמגיווה קצוסבורו (Yamagiwa Katsusaburō) לייצר סרטן בחיות מעבדה על ידי צביעת גופם בזפת-פחם, הליך שאימץ אליו פיביגר.
מחקר מאוחר יותר שנעשה, הציג שקיימת טעות בממצאי פיביגר והתולעים הנימיות אינן אחראיות על הגידול, אלא מחסור בוויטמין A הוא זה שגרם לסרטן בחולדות.
כיום, התולעים המיקרוסקופיות שגילה פיביגר נקראות בשפה מקצועית Gongylonema neoplasticum  והן ידועות כמדמות התהוות של תאי גידולים סרטניים אך הן אינן סיבה לגידולים, כיוון שהן לא בעלות השפעה על תאים בריאים.
ממצאיו של פיביגר היו נחוצים להפקה של קרצינוגן כימי (גורם כימי מסרטן)-צעד משמעותי בפיתוח מחקרי הסרטן המודרניים.
ניסויו של פיביגר פרץ דרך לבאים אחריו בשימוש בחיות מעבדה לצורך השתלת תאים סרטניים, והוביל מדענים רבים ליצור קרצינוגן כימי לשימוש במחקרי הסרטן.
קבלת הפרס המאוחרת
פיביגר הוא חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 1926, אך קיבל את פרסו בשנת 1927.
צבי הרץ צם
צבי הרץ צַם (ברוסית: Герцель Янкелевич Цам, גֶרְצֶל יַענקֶלֶבִיץ' צם; 1843 בערך, גורינגרד, ווהלין, רוסיה – 1915, טומסק) היה קנטוניסט ואחד הקצינים היהודים הבודדים בצבא הרוסי במאה ה-19. היה פעיל ציבור בקהילה היהודית בטומסק. היה גבאי בבית כנסת מקומי.
קורות חייו
הוא נולד במשפחה ענייה. בגיל 9, בשנת 1852 גויס בכפייה לצבא הצארי, ונשלח לבית הספר לקנטוניסטים בטומסק שבסיביר. בשנת 1876 קצינים בחטיבתו של צם הצביעו בעד קבלת צם לשורותיהם, הצאר אלכסנדר השני חתם על צו להענקת דרגת קצונה לצם. צם מקבל דרגת פרפורצ'יק (סגן משנה). בשנת 1887 הוא קיבל דרגת שטבס-קפיטן. בשנת 1893, אחרי 41 שנים של שרות פעיל, החליט להשתחרר מהצבא. בזמן השחרור הועלה לדרגת קפיטן (סרן). לאחר שיחרורו מהצבא קבל פנסיה קבועה והיה פעיל מאוד בקהילה היהודית של טומסק.
מרקוס טוליוס קיקרו
מַרְקוּס טוּלִיוּס קִיקֶרוֹ (קרוי בעברית גם "ציצרו" או "ציצרון", בלטינית: Marcus Tullius Cicero; 3 בינואר 106 לפנה"ס – 7 בדצמבר 43 לפנה"ס) היה נואם, מדינאי, סופר ופילוסוף ברפובליקה הרומית המאוחרת. הוא נחשב לאמן הפרוזה בשפה הלטינית.
קיקרו נולד בעיר ארפינום (כיום ארפינו, איטליה), ונהרג מחוץ לרומא כאשר נמלט מאויביו הפוליטיים. בין לידתו ומותו התרחשו האירועים הסוערים ביותר בתולדות הרפובליקה הרומית, אשר הביאו לבסוף למותה של הרפובליקה (שקיקרו היה בין גדולי מגיניה), ולעלייתה של צורת השלטון החדשה - הקיסרות הרומית.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת
ברומא, לא לפני שנת 81 לפנה"ס, למד רטוריקה אצל הנואם המפורסם אפולוניוס מולון ובשנת 78 לפנה"ס, בזמן מסעו ליוון (77-79 לפנה"ס), הגיע קיקרו לרודוס ללמוד אצל מולון פעם נוספת בבית הספר לרטוריקה שלו. פלוטרכוס מביא סיפור, על פיו מולון לא הבין רומית ולכן ביקש מקיקרו לנאום ביוונית. לאחר שסיים, אמר לו מולון: "אני מצר על רוע מזלה של יוון: פאר זה בלבד נשאר לנו, חינוך ודיבור, עד שבאת ונטלת גם אלה לרומי".
קיקרו שירת כקוואיסטור במערב סיציליה בשנת 75 לפנה"ס. הוא כתב שבסיציליה גילה את מצבתו של ארכימדס איש סירקוסאי, עליה הייתה חקוקה ההוכחה לכך שהיחס בין נפח הכדור לבין נפח הגליל הקטן ביותר היכול להכילו הוא 2:3.
לאחר שסיים מילוי תפקיד זה, החל בקריירה מצליחה ביותר כעורך דין והשיג הישגים בכך שהביא, בשנת 70 לפנה"ס לתביעה באשמת שחיתות כנגד מושל סיציליה לשעבר גאיוס ורס. המושל היה אדם מקושר היטב, וסמך על כך שבחבר השופטים יושבים ידידיו, אך לאחר נאום הפתיחה של קיקרו הבין כי לא יוכל לצאת זכאי, ונמלט לגלות. על אף הצלחתו הגדולה כעורך דין, התעכבה הקריירה של קיקרו, אשר שאף לקבל את תפקיד הקונסול, בשל מוצאו. במשפחתו עדיין לא היה אדם ששירת כקונסול לפניו ולפיכך הוא לא נחשב לחלק מן הנוביליטאס, שהיו האצולה הגבוה ברפובליקה שראו את הקונסולאט כקניינם האישי וניסו לחסום כניסה של אנשים מן המוניקיפיות, כמו קיקרו, למשרה הרמה. אף על פי כן, הוא זכה לבסוף במשרה בפעם הראשונה שהתמודד, כשהיה בן 42, הגיל המינימלי להגשת מועמדות.
קונסול
בשנת 63 לפנה"ס הפך קיקרו ל"נובוס הומו" (Novus Homo), דהיינו האדם הראשון ממשפחתו שנבחר לקונסול. הוא היה הראשון מזה כשלושים שנים שקיבל מעמד זה. הייתה זו שנה קשה לרפובליקה הרומית ובעודו משמש במשרתו גילה קיקרו קשר להפלת הרפובליקה ולהשתלטות על מוסדותיה של חבורת אצילים בראשות לוקיוס סרגיוס קטילינה, אציל שהתאכזב מכך שלא הצליח בבחירות למשרת הקונסול. קיקרו הכריז על משטר צבאי, וגירש את קטילינה אל מחוץ לעיר בנאום סוחף, שהחל בפסקה הבאה:
הנאום, שהיה פסגת הרטוריקה של קיקרו, הצליח להביא להימלטותו של קטילינה אל מחוץ לרומא, אך הוא הותיר מאחוריו כמה מאנשיו, שהיה חשש כי יחברו לצבאות שגויסו על ידי ותיקי צבאותיו של הדיקטטור לשעבר לוקיוס קורנליוס סולה באטרוריה. קיקרו הצליח לחשוף אף מזימה זו, לאחר שנתפש שליח של הקושרים אל שבטי הגאלים, והעמיד את הקושרים בפני הסנאט, שם התוודו על קשרם.
בדיון שנערך קרא קיקרו להוציא את הקושרים להורג ללא משפט. הסנאט לא היה גוף שיפוטי, כי אם גוף מייעץ, והחלטה להוציא את הקושרים להורג שתתקבל על ידי הסנאט, לא הייתה החלטה שיפוטית. קיקרו טען כי מעצר או הגליה של הקושרים יחמירו את הסכנה, וכי הדרך היחידה למנוע את הקשר היא להרוג את הקושרים. בתחילה רבים בסנאט תמכו ב"עונש המקסימלי". אך נאום מבריק של יוליוס קיסר שכנע אותם כי אין להוציא להורג אצילים ללא משפט, וכי ראוי לעצור את הקושרים עד לחלוף הסכנה. מרקוס פורקיוס קאטו ("קאטו הצעיר"), מיריביו הגדולים של קיסר, הצליח לבסוף לשכנע את הסנאט כי עונש המוות ראוי לקושרים, ולבסוף הוסכם להמיתם. קיקרו, הקונסול, הורה על תלייתם. על פעולותיו אלו קיבל את תואר "אבי המולדת" (Pater Patriae), אך חי את שארית ימיו בפחד כי עוד יגיע יומו להישפט על כך שהוציא להורג אזרחים רומאים ללא משפט.
גלות ושיבה
לאחר קשר קטילינה הלך המצב הפוליטי ברומא והידרדר. כוחו של הסנאט הלך ונחלש בעוד שלמעשה נשלטה המדינה על ידי שלושה - יוליוס קיסר, מרקוס ליקיניוס קראסוס ושר הצבא הפופולרי גנאוס פומפיוס מגנוס. שלושת אישים אלו כרתו ברית שכונתה הטריומווירט הראשון. סווטוניוס כותב כי לא ייעשה ברומא דבר מבלי ששלושתם יסכימו לו, אם כי זאת כנראה הגזמה. אל מול ברית זו עמדו הסנאטורים השמרנים, האופטימאטים, אשר נציגם המובהק היה קיקרו.
בשנת 58 לפנה"ס נבחר פובליוס קלודיוס פולכר בסיוע הטריומווירט לתפקיד טריבון הפלבס. פולכר היה בין הפרועים שבאנשי התקופה. מספר שנים לפני כן חולל מהומה כאשר הסתנן אל טקס "האלה הטובה" שנועד לנשים בלבד, כשהוא בלבוש אישה. עדותו של קיקרו בעניין זה סייעה להפריך את האליבי שלו אף על פי שהוא יצא זכאי בסופו של דבר הודות לעזרתו של קראסוס, בעדות הזאת קיקרו קנה לו אויב מסוכן. אחד ממעשיו הראשונים של פולכר כטריבון היה להתקין תקנה המצווה על הגליית כל אדם שהרג אזרח רומאי ללא משפט. על אף שקיקרו טען כי החלטת הסנאט הקנתה לו את הסמכות החוקית להוציא להורג את תומכי קטילינה, וכי תפקידו כקונסול הקנה לו חסינות, עזב את רומא למשך שנה, ובילה אותה בכפר כשהוא עורך את כתביו, ומעלה את הגדולים שבנאומיו על הכתב. בשנת 58 הוזמן על ידי יוליוס קיסר להצטרף אליו למלחמת גאליה, אך העדיף להישאר בבית ולא לצאת למלחמה.
הטריומווירט הראשון לא החזיק מעמד. מותו של קראסוס במלחמה נגד הפרתים במזרח הותיר את שני שותפיו פומפיוס וקיסר. הברית ביניהם נחלשה לאחר מות בתו של קיסר, שהייתה נשואה לפומפיוס. פומפיוס החל לגלות תמיכה באנשי הסנאט, על מנת לשמש כמשקל נגד לקיסר הפופולרי. בשנת 50 לפנה"ס הפך המאבק לגלוי. קיקרו, אשר היסס בתחילה, הביע לבסוף תמיכה בפומפיוס, וכאשר קיסר פתח במלחמת אזרחים ב-49 לפנה"ס נאלץ קיקרו לעזוב את העיר שוב. לאחר שהייה קצרה בעיר סלוניקי שב קיקרו לרומא, וקיבל על עצמו את שלטונו של קיסר.
במכתב לידיד בשם וארו, מ-46 לפנה"ס חשף קיקרו את דעתו באשר לתפקידו תחת הדיקטטורה של קיסר: "אני יועץ לך לעשות את אשר אני עושה בעצמי. אל תיראה בציבור, אף אם אין ביכולתך למנוע את השיחות אודותיך... אם קולותינו לא יישמעו שוב בסנאט ובפורום, נלך בעקבות הקדמונים ונשרת את מולדתנו בכתבינו, שיידונו בשאלות של אתיקה ומשפט חוקתי...".
גודפרי בינייסה
קריירה נשיאותית
לאחר הדחתו של אידי אמין ב-1979, בינייסה חזר להתגורר באוגנדה. ב-20 ביוני 1979, לאחר הדחתו של יוסוף לול אשר כיהן כנשיא 68 ימים, "ועדת הייעוץ העממית" בחרה בבינייסה לנשיא. באותה תקופה, "ועדת הייעוץ העממית" הייתה הגוף החזק והקובע ב"חזית הליברלית העממית" - קואליציה של גולים אוגנדים לשעבר אשר תרמו להדחת אידי אמין. ב-12 במאי 1980, לאחר שבינייסה פיטר את אחד מבכירי צבא אוגנדה, הוא הודח מהנשיאות בידי "הוועידה הצבאית", אחד מן הגופים החזקים בחזית הליברלית אשר בראשו עמד פאולו מוואנגה (סגנו של מוואנגה, יוורי מוסבני, היה מנהיג "התנועה הפטריוטית של אוגנדה"). לאחר ההדחה, אוגנדה נשלטה בידי "הוועידה הנשיאותית של אוגנדה" (אשר הוקמה מספר ימים לאחר ההפיכה) אשר הונהגה בידי פאולו מוואנגה, יוורי מוסבני וטיטו אוקולו. "הוועידה הנשיאותית" שלטה באוגנדה עד הבחירות הכלליות בדצמבר 1980. בינייסה הצטרף ל"תנועה הפטריוטית של אוגנדה ומונה להיות סגן הנשיא שלה. בבחירות ניצחה מפלגת "הוועידה של אנשי אוגנדה", בראשות מילטון אובוטה, אך תוצאות הבחירות עורערו ונחשדו כמזויפות. עובדה זו גרמה למוסבני לפתוח במלחמת גרילה כנד השלטון - דבר אשר קידם אותו, בסופו של דבר, לנשיאות ב-1986. צורת הממשל של "התנועה הפטריוטית" מיוחסת פעמים רבות להשקפותיו של בינייסה. בינייסה השתמש בצורת ממשל זו (בזמן כהונתו כנשיא) כדי לבסס את מעמדו ולאחד את כל תושבי אוגנדה תחת השקפה פוליטית אחת. קשה לומר אם מעשיו של בינייסה נבעו משיקולים אישיים בלבד או שמא באמת היה בכוונתו לרסן את המחלוקות בחברה האוגנדית. במהלך שנות ה-80 וה-90 בינייסה גר בניו-יורק ועבד כמשפטן. לאחר מכן, חזר לאוגנדה וזכה להגנה ממשלתית בהתאם לחוקה שנכתבה ב-1995.
מת ב-2010.
מרקוס טוליוס קיקרו
התנגדותו למרקוס אנטוניוס ומותו
קיקרו הופתע מרציחתו של קיסר באידו של מארס 44 לפנה"ס, אף על פי שהוא הרעיף תשבחות על הרוצחים הוא ביקר את חוסר המעש שלהם אחרי הרצח ואת העובדה שהם נעדרו כל תוכנית להשתלט על המדינה. הרצח החזיר את קיקרו לעמדת הנהגה פוטנציאלית, כבכיר אנשי הסנאט, כאשר מולו עמד מרקוס אנטוניוס סגנו של קיסר שכיהן ביחד איתו כקונסול והיה המוציא לפועל של צוואתו. שני האישים מעולם לא היו מיודדים, ויחסיהם החריפו כאשר קיקרו הבהיר כי הוא חש שאנטוניוס מפרש את רצונותיו של קיסר בחופשיות רבה מדי. כאשר אוקטוויאנוס, יורשו של קיסר ובנו המאומץ, שב לאיטליה באפריל, קיקרו ניסה לסכסך בינו ובין אנטוניוס. בספטמבר החל לתקוף את אנטוניוס בסדרת נאומים המכונים הנאומים הפיליפיים, על שם נאומי הנואם היווני הנערץ על קיקרו - דמוסתנס.
קיקרו הבהיר את עמדתו במכתב לגאיוס קסיוס לונגינוס, אחד מן המתנקשים בקיסר: "אני מרוצה על כי אהבת את הצעתי לסנאט ואת הנאום שליווה אותה... אנטוניוס הוא מטורף, מושחת וגרוע בהרבה מקיסר - אשר עליו הכרזת כי הוא האדם הגרוע מכל הרשעים, כאשר הרגת אותו. אנטוניוס מתכוון לפתוח במרחץ דמים...".
ברכה חבס
ברכה חַבָּס-הכהן (20 בינואר 1900, כ' בשבט תר"ס – 31 ביולי 1968, ו' באב תשכ"ט) הייתה עיתונאית, עורכת, סופרת ואשת חינוך ישראלית. חברת מערכת דבר, ממייסדי עיתון הילדים דבר לילדים, מראשוני הוצאת הספרים עם עובד. מחברת הביוגרפיה הראשונה של דוד בן-גוריון. עיתונאית השטח הראשונה בתקופת היישוב היהודי בארץ ישראל.
מרקוס טוליוס קיקרו
התנגדותו למרקוס אנטוניוס ומותו
כאשר אנטוניוס פעל להשתלט על הפרובינקיות בגאליה והטיל מצור על דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס בגאליה קיסאלפינה, שלח הסנאט את הקונסולים להילחם באנטוניוס. לאוקטוויאנוס שהיה אזרח פרטי שבינתיים הצליח לגייס כוח צבאי משמעותי באיטליה, ניתנה על ידי קיקרו חברות בסנאט, מינוי לפרופראיטור ופטור מן ההגבלות שהיו קיימות על המינויים למגיסטראטורות. קיקרו קיווה שהוא יוכל להנחות את אוקטוויאנוס הצעיר, שהסנאט לא ראה בו איום, בדרכו הפוליטית וכך לעשות בו שימוש כדי להשמיד את כוחו של אנטוניוס.
ברכה חבס
ילדות ונעורים
ברכה חבס נולדה בכ' בשבט תר"ס, 20 בינואר 1900, בעיירה אליטא שעל גדות נהר הניימן, בפלך סובאלק שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (כיום בליטא), השישית משבעת ילדיהם של נחמה דבורה לבית שלזינגר וישראל חבס, נצר למשפחת לומדים, בעל עסק למכירת עורות ומעסקני הציונות הדתית בארץ ישראל. אחיה הצעיר נחמן היה לימים מחלוצי תעשיית העורות בארץ. המשפחה הגיעה לארץ ישראל בשנת 1907, בימי העלייה השנייה. ההורים התכוונו להעניק לילדים חינוך חרדי בשילוב עבודת האדמה, אך התקשו למצוא מסגרת מתאימה. האב הקים שבועון חרדי בשם "עיתון היסוד", שאותו כתב וערך עד מותו, ונהג ללמד את בנות המשפחה שיעורים בפרקי אבות, בספר הכוזרי ובחובות הלבבות, אך הן בחרו להתרחק מאורח החיים החרדי. המשפחה התגוררה במושבה פתח תקווה ובחיפה, שם למדה בבית הספר אליאנס ואחר כך עברו לתל אביב, בה למדה בבית הספר העממי לבנות בנווה צדק. כשאחותה הבכורה רצתה ללמוד במחזור הראשון בבית המדרש למורות התנגד האב, אך לבסוף השתכנע. הכרעה זו סללה גם את דרכה ללמוד הוראה והיא למדה בסמינר לוינסקי שבנווה צדק, שם למדה עד 1921. עם מוריה נמנה יוסף חיים ברנר, אותו העריצה. בשנת 1919, במהלך לימודיה, הצטרפה לתנועת אחדות העבודה. שנה לאחר סיום לימודיה בסמינר נסעה ללייפציג שבגרמניה ולמדה חינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטה שלה. ב-1933 נסעה לווינה בירת אוסטריה להשתלמות פדגוגית.
פעילות חינוכית
בשנת הלימודים האחרונה בסמינר לוינסקי החלה ללמד נערים עובדים במועדון נווה שלום, שהיה כבית לילדי השכונה. עם הסמכתה להוראה (1921) לימדה ילדות ונערות מטעם ועדת התרבות של תנועת העבודה. בעבודתה החינוכית התרכזה בשכבות החלשות של יפו ותל אביב, אוכלוסייה שהעסיקה אותה גם בכתיבתה. הסיפור הראשון שכתבה תיאר את פעילותו של בית הילדים ביפו, מוסד שבו עבדה שהיה בית למשפחות נזקקות וסייע לילדיהן בלימודים, ופורסם בחוברת "התחלה" (1921) בהוצאת ועדת התרבות של אחדות העבודה. היא נמנתה עם הצוות המייסד של בית הספר הראשון של הנוער העובד והלומד בתל אביב. כמו כן כתבה ופיתחה תוכניות לימודים. בשנת 1924 לימדה בבית הספר בכנרת ועבדה כלולנית במשק פועלות בנחלת יהודה. הקימה עם ברל כצנלסון את מרכז הנוער של ההסתדרות והייתה אחראית על כתיבת החומרים ההסברתיים והספרותיים והוצאתם לאור. מספר חודשים לאחר שנסעה ללמוד בווינה נקראה לוורשה בירת פולין לסייע בהוצאה לאור של חוברות קריאה לנוער ועיתונים מטעם תנועת החלוץ.
מרקוס טוליוס קיקרו
התנגדותו למרקוס אנטוניוס ומותו
אולם בסופו של דבר היה מדובר בשגיאה פוליטית גסה של קיקרו, אוקטוויאנוס לעולם לא היה יכול להתפשר עם רוצחיו של קיסר כפי שקיקרו רצה ולאחר שאנטוניוס הובס בקרב מוטינה אוקטוויאנוס העדיף להשיג באיומים את משרת הקונסול מידי הסנאט מאשר לרדוף אחרי צבאו המובס של אנטוניוס שנסוג לגאליה נארבוננסיס. בסופו של דבר אוקטוויאנוס השלים עם אנטוניוס וביחד עם מרקוס אמיליוס לפידוס הם הקימו את הטריאומווירט השני.
ברכה חבס
כעיתונאית ועורכת בעיתון דבר
רשימותיה הראשונות של חבס התפרסמו בכתב העת הספרותי "הדים" שבעריכת יעקב רבינוביץ ואשר ברש. עם היווסדו של "דבר", ביטאון ההסתדרות הכללית, ביוני 1925, הייתה חבס חברת המערכת שלו. בתיווכו של מייסד העיתון ועורכו ברל כצנלסון יצרה קשר עם ראשי היישוב, בהם דוד בן-גוריון, משה שרתוק, זלמן שזר, רחל כצנלסון-שזר, גולדה מאיר, דוד רמז, משה בילינסון ואברהם הרצפלד. בשנת 1935 ערכה את המוסף "דבר לעולה". פרסמה כתבות רבות בנושאים שונים, בהם השוליים החברתיים ביישוב העברי, כיבוש העבודה, הקמת יישובים יהודיים חדשים, הקונגרסים הציוניים, ההעפלה, הבריגדה, הפלמ"ח וההגנה. ב-1931 חברה ליצחק יציב, ויחד עם הצייר נחום גוטמן נמנתה עם מייסדי העיתון "דבר לילדים", שבו כתבה טורים וסיפורים קצרים. לאחר מותה סיפר אוריאל אופק:.
מרקוס טוליוס קיקרו
התנגדותו למרקוס אנטוניוס ומותו
לאוקטוויאנוס לא הייתה כל בעיה להקריב את בן בריתו, וכך, כשאנטוניוס דרש שקיקרו יהיה בין רשימת הנידונים למוות, לאוקטוויאנוס לא הייתה כל התנגדות. קיקרו נמלט, אך נתפס. יש אומרים כי התאבד, אחרים כטיטוס ליוויוס טוענים כי לא התנגד לבאים להורגו וכשנפגש עם גורלו רק אמר "אני לא אתקרב יותר: גש אליי, חייל ותיק, ואם אתה יכול לפחות לעשות משהו אחד כמו שצריך, חתוך את הצוואר הזה.." ידיו וראשו הוצגו לראווה בפורום, כאשר לשונו מנוקבת בסיכת זהב מתסרוקתה של פולוויה אנטוניה אשתו של אנטוניוס.
ברכה חבס
כעיתונאית שטח
סיקור המרד הערבי הגדול לעיתון "דבר" קידם משמעותית את הקריירה העיתונאית שלה, והיא הייתה לכתבת הצבאית הראשונה של העיתונות העברית בארץ. סיקרה את הקמת יישובי חומה ומגדל וגדר הצפון ושלחה דיווחים מגבולות לבנון וסוריה. אלה תועדו בספרה "מאורעות תרצ"ו". במהלך מלחמת העולם השנייה סיירה בארץ ובשכנותיה, ראיינה ניצולי השואה ופרסמה את רשימותיה גם בספרים. במקביל המשיכה לכתוב ל"דבר לילדים" והשתתפה בהכנת מוספים חדשים של העיתון, בהם "דבר השבוע" ו"דבר לגולה". בשנת 1946 סיקרה את הקונגרס הציוני בבזל ומשם המשיכה כדי לדווח על המתרחש במחנות העקורים באיטליה.
סופרת, עורכת וביוגרפית
ספריה הרבים מתארים את תולדות ההתיישבות העובדת, פועלם של מנהיגי היישוב, החלוצים, מפעל ההעפלה, ימי המדינה שבדרך ודמות היהודי החדש. במקביל לתפקידיה העיתונאיים השתלבה בהוצאת הספרים עם עובד כעורכת ספרי הילדים והנוער. מתוך ארבע ה"ספריות" בהוצאה, הייתה חבס אחראית ל"שחרות" (לנוער) ול"לילד".
מרקוס טוליוס קיקרו
מורשתו של קיקרו
כתביו של קיקרו, הכוללים את אוסף נאומיו, כתביו, אמרותיו והגותו הפילוסופית הם אוצר בלום להיסטוריונים החוקרים את התקופה הסוערת של רומא בה הוא חי. יתרון גדול נודע לכתביו, כיוון שרבים מהם נשתמרו, דבר יוצא דופן בהתחשב בתקופה. הוא ניחן בחדות לשון, תחכום וחריפות. עובדת היותו "אבי הרטוריקה" באה לביטוי בכתביו השונים. בספרו "על הנבואה" (de divinatione) הוא מתעמת עם אחיו, ומביע את עמדתו לפיה חלומות אינם יכולים להיות נבואיים בשום אופן, שכן כל בני האדם חולמים והאלים ודאי לא טורחים להתוודע לאדם בעת השינה.
בדיאלוג "על טבע האלים" קיקרו התווכח עם הפילוסופים, ובהם אפיקורוס, שגרסו כי היקום (בניגוד למחשבת האסכולה הסטואית) איננו קוסמוס שבו קיים סדר, אלא מהווה תוהו ובוהו. הנה מה שהשיב לדבריו של אפיקורוס בשמם של הפילוסופים הסטואיים: "ילגלג אפיקורוס ככל שירצה... אין זה מפחית כהוא זה מן העובדה שאין בנמצא דבר מושלם יותר מן היקום... היקום הוא ישות חיה המצוידת בהכרה, בדעת ובתבונה."
ברכה חבס
סופרת, עורכת וביוגרפית
כעולה בעלייה השנייה וכעיתונאית, זכתה להערכה מצד דוד בן-גוריון, שנהג לזמנה לדיונים שעסקו בעיצוב הזהות הישראלית ובתקשורת. הצליחה לקבל את הסכמתו של בן-גוריון לכתיבת הביוגרפיה שלו. בתום שעות של ראיונות פרסמה קובץ מאמרים שהפך לביוגרפיה בשם "האחד בדורו".
חיי משפחה ופעילות ציבורית נוספת
בשנות ה-30 נישאה חבס ליוסף בֶּרְצֶ'נְקוֹ, אחיו של ישראל גלילי, והשניים התגרשו כעבור מספר שנים. בשנת 1945 נישאה לדוד הכהן, ממנהיגי היישוב ולימים חבר הכנסת, מדינאי ודיפלומט, לאחר שהתאלמן מחברתה הטובה רות הכהן, והתקבלה בברכה על ידי שלושת ילדיו. זמן לא רב אחרי שנישאו נעצר דוד הכהן בשבת השחורה למשך ארבעה חודשים, והיא טיפלה בילדיו.
מרקוס טוליוס קיקרו
מורשתו של קיקרו
קיקרו כתב על מחשבתם של אנשי האסכולה הסטואית בספרו "על תכליות הטוב והרע": "מי שרוצה לחיות בהתאם לטבע חייב להתחיל מנקודת המוצא של היקום בכללו ושל ההשגחה העליונה. אין בכוחנו לחרוץ משפט על הטוב ועל הרע מבלי להכיר את טבעם ואת חייהם של האלים, ובלי לדעת כי הטבע האנושי הוא חלק מן הסדר שביקום. ללא הפיזיקה אין אנו יכולים להבין עד כמה חשובות האמרות הבאות של חכמי העולם העתיק: "ציית לנסיבות" "לך בדרכם של האלים" "דע את עצמך" "היה מתון בכל דבר" וכן הלאה. מדע זה בלבד יש בכוחו ללמדנו את השפעתו של הטבע על הצדק, על הידידות ועל קשרינו עם זולתנו... הטבע הוא הממשלה הטובה ביותר."
קיקרו על היהודים
היהודים ודתם נעדרים באופן בולט ממגוון חיבוריו הפילוסופיים של קיקרו. בכך הוא נבדל מבן תקופתו וארו, שהייתה לו הערכה רבה לאופיה הלא-חומרי של האלוהות היהודית. מאחר שקיקרו אינו מזכיר את היהודים אפילו בהתכתבותו הענפה, יש להסיק שהיהודים לא היו בתחום התעניינותו. התייחסות עקיפה ליהודים בהתכתבות זו נרמזת בכינויו את פומפיוס "ירושלמי" (Hierosolymarius, הרומז לכיבושו את ירושלים בשנת 63 לפנה"ס), במכתב משנת 59 לפנה"ס, בזמן הטריומויראט הראשון.
ברכה חבס
חיי משפחה ופעילות ציבורית נוספת
עם קבלתה של מדינת ישראל כחברה באומות המאוחדות, נסעה עם הכהן לארצות הברית והמשיכה משם את עבודתה העיתונאית. בשנת 1951 סיקרה את ישיבת האו"ם בפריז. בשנת 1953, כשמונה הכהן לתפקיד שגריר ישראל בבורמה, יצאו לשליחות בת שנתיים, שבמהלכה, לצד עבודתה העיתונאית ומעמדה כאשת השגריר, הקימה מסגרת ללימוד עברית בעבור מאה משפחות יהודיות מקומיות. במסגרת השהייה בבורמה נמנו עם המשלחת הישראלית הראשונה לסין העממית וביקרו ביפן. לאחר ביקוריה בתאילנד והונג קונג שלחה כתבות בנושא לדבר השבוע.
מרקוס טוליוס קיקרו
קיקרו על היהודים
היהודים מופיעים אצל קיקרו רק בנאומים "בעד פלאקוס" (Pro Flacco, 59 לפנה"ס) ו"על הפרובינקיות הקונסולריות" (De Provinciis Consularibus, 56 לפנה"ס) ובשני המקרים היה זה טבעו של המצב שכפה את הערותיו המזלזלות של הנואם על היהודים. בנאום השני, התייחסותו הקצרה ליהודים שירתה את מטרתו – להטיל דופי בגביניוס, אויב קבלני גביית המיסים הרומאים – מאחר שהיה מאוד מקושר אליהם. קיקרו טען בנאום שגביניוס "מסר אותם כמו עבדים ליהודים ולסורים, הם עצמם עמים שנולדו להיות עבדים". ייתכן והדגש על כך שהיהודים נולדו לעבדות הופיע אצל קיקרו בשל המספר הרב של עבדים יהודים שהובאו לרומא לאחר כיבוש ירושלים על ידי פומפיוס.
ברכה חבס
חיי משפחה ופעילות ציבורית נוספת
כיהנה כחברה במועצה הציבורית של קול ישראל, במועצת בית ברל, במועצה הציבורית של קרן התרבות אמריקה-ישראל, במזכירות בית הדין העליון של מפא"י ובמועצה הציבורית לתרבות ואמנות. בנוסף, עזרה לעולים חדשים להשתלב בשוק העבודה, ביניהם לסופרת והעיתונאית רות בונדי ולמחזאי היידי דוד פינסקי.
מרקוס טוליוס קיקרו
קיקרו על היהודים
פלוטרכוס מצטט אמירות שנונות מפיו של קיקרו, שנאמרו במהלך התביעה כנגד גאיוס ורס, ובהן גם התייחסות ליהודים: "המלה 'ורס' פירושה בלאטינית חזיר מסורס; כשעבד משוחרר...שהיה חשוד על אמונת היהודים, חפץ...לקטרג בעצמו על ורס, אמר קיקרון: 'מה ליהודי ולחזיר?'". אולם חוקרים מטילים ספק בכך שאותו עבד משוחרר היה רשאי לקטרג בעצמו ושאכן היה יהודי.
ברכה חבס
חיי משפחה ופעילות ציבורית נוספת
נפטרה בישראל ב-31 ביולי 1968 בעקבות מחלה קשה. היא נטמנה בבנימינה, באחוזת משפחת הכהן. בשנת 1972 נקרא רחוב על שמה בעיר חיפה. על שמה רחוב בבאר שבע.
פורוד
פוּרוּד (מערבית أفراد - "אפוּראד" - בודדים) או ζ בכלב גדול, הוא כוכב בולט בקבוצת הכוכבים כלב גדול עם בהירות נראית מדרגה 3.0, שנמצא במרחק של כ-360 שנות אור ממערכת השמש. שמו בערבית דומה לשמו של הכוכב אלפארד - הבודד, ייתכן בשל מרחקו משאר הכוכבים הבהירים של הקבוצה.
מרקוס טוליוס קיקרו
בעד פלאקוס
היהודים שימשו כלי-עזר יעיל בתביעה נגד לוקיוס ולריוס פלאקוס, שקיקרו שימש כפרקליט הגנה שלו יחד עם קווינטוס הורטנסיוס. פלאקוס היה הנציב (פרופראיטור) לשעבר של הפרובינקיה הרומית אסיה. הוא הואשם בשחיתות ונתבע על עושק ומעשים בלתי חוקיים כלפי אוכלוסיית המקום על ידי לייליוס, שפעל בשם ערי הפרובינקיה. אחת מאשמות התביעה הייתה שבזמן שהותו באסיה, החרים את "הזהב" שנאסף על ידי יהודי הפרובינקיה שלו למען בית המקדש בירושלים, ככל הנראה המס השנתי של מחצית השקל (didrachmon). קיקרו מתעכב גם על ההאשמה הזו ומנסה להראות שלא היה דבר בלתי חוקי בפעולותיו של פלאקוס ובנוסף על כך מטיל השמצות על היהודים.
הוא פותח את נאומו ברמיזה, כאילו התובע "קנה" בשוחד את המקום בו נערך המשפט (בקרבת "המדרגות של אאורליוס") וגם את "הקהל ההוא" של היהודים, ביודעו "איזה המון עצום זה, כמה מלוכד הוא ואיזו השפעה יכולה להיות לו בהתכנסויות ציבוריות". לפיכך מציע קיקרו, "לדבר בלחש ככה – רק מספיק חזק כדי שחבר המושבעים יוכל לשמוע; שכן לא חסרים אנשים שיסיתו את הקהל הזה נגדי ונגד כל מיטב האנשים". בהתחשב בעובדה שהאופטימאטים התנגדו בעקביות לחדירת פולחנים זרים לתוך העיר רומא, בזמן שהפופולרים ראו אותם בעין יפה, ניתן להניח שהמוני היהודים באספות הציבוריות גויסו לצד הפופולרים, אויביו של קיקרו ב-59 לפנה"ס.
פורוד
תכונות
פורוד הוא כוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B2.5 V, מסתו מוערכת בכ-7.6 מסות שמש, רדיוסו 5.5-5 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-21,000 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 665 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פניו הגבוהה רוב קרינתו היא בתחום העל-סגול, כך שעוצמת הארתו הכוללת היא לפחות פי 4,000 מעוצמת ההארה של השמש. בעבר הכוכב נחשד כמשתנה β בקפאוס, אך החשד לא אומת. מהירותו הרדיאלית של פורוד משתנה באופן מחזורי, מה שמראה על קיומו של בן זוג עמום שמקיף את פורוד במסלול אליפטי למדי ובזמן הקפה של 675 ימים. לא ידוע דבר על תכונותיו של בן הזוג. מהירות ההסיבוב של הכוכב על צירו היא כ-25 קילומטר לשנייה, בעוד שלכוכבים מסוגו יש בדרך כלל מהירות סיבוב גדולה בהרבה. ייתכן שקו הראייה אל הכוכב קרוב לציר הסיבוב ולכן רק נראה שמהירות הסיבוב נמוכה בעוד שלמעשה היא גבוהה בהרבה.
מרקוס טוליוס קיקרו
בעד פלאקוס
קיקרו מאשים את יריבו שדבריו כלל אינם מופנים אל השופטים, אלא מכוונים לקהל הנוכח וההמון, ואז פונה אליו: "לכל מדינה, לייליוס, חוק דתי משלה, ולנו יש חוק משלנו. גם כאשר ירושלים עוד עמדה על תלה והיהודים חיו עמנו בשלום, קיום הפולחנים הקדושים להם לא עלה בקנה אחד עם תפארת האימפריה שלנו, גדולת שמנו, ומוסדות אבותינו; ועתה שהאומה היהודית הראתה במרד חמוש את דעתה על שלטוננו, על אחת כמה וכמה שכך הדבר; עד כמה הייתה האומה הזאת יקרה לאלים האלמותיים מלמדת העובדה שהיא נכבשה, נמסרה לגובי המיסים ושועבדה".
קולו של קיקרו הוא הקול הראשון שנחשב ל"אנטישמיות" רומית. מתקפתו מכוונת נגד היהודים כקבוצת לחץ פוליטית מוכרת ומעוררת פחד. קיקרו מוטרד מכך ש"קהל היהודים" צבר השפעה כה רבה באסיפות ציבוריות, שקשה להתנגד לו. הטיעון שלו מגלה שנאה כלפי היהודים, המהולה בפחד מהם. אולם בהתחשב בהקשר המשפטי ובמנהגו של קיקרו להשמיץ עדים נגדיים על ידי האשמת אופיים הלאומי, לא נשאר הרבה מה"אנטישמיות" שלו. כך הוא נהג גם בגאלים (בנאום Pro Fonteio) והסרדינים (ב-Pro Scauro). אפילו בנאום "בעד פלאקוס" עצמו, העדים האסיאתים-יוונים לא מוצגים באור חיובי יותר מאשר היהודים. בנאום אחר קיקרו בעצמו מדגיש את ההבדל בין דעותיו האישיות לבין אלו המובעות על ידו כטוען, וניתן אף למצוא דעות מנוגדות באופן קיצוני לגבי אותם אנשים בנאומיו. יש לציין גם שלמרות ביקורו הקצר ברודוס וקשריו עם אפולוניוס מולון, קיקרו לא פנה לאף אחד מהטיעונים של האנטישמיות ההלניסטית. נאומו של קיקרו נכתב אמנם לצורכי רטוריקה משפטית, אבל הוא מלמד עד כמה רחוק קיקרו האמין כי יוכל למתוח את טיעוניו מבלי לאבד תמיכה, ולכן הוא משקף היטב את הדעות הרומיות הקדומות נגד היהודים.
בתרבות
רוברט האריס פרסם טרילוגיה העוסקת בקיקרו ומעורבותו בתככים הפוליטיים של רומא
מצר לומבוק
מצר לומבוק (באינדונזית: Selat Lombok) הוא מצר ים באינדונזיה (בארכיפלג המלאי) בין האי באלי ממערב לאי לומבוק ממזרח. המצר מקשר בין האוקיינוס ההודי שמדרום לו לבין ים באלי (שבאוקיינוס השקט) שמצפונו.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר, בדרום, הוא 18 קילומטר – בין קצהו המזרחי של האי נוסה פנידה לקצהו הדרום-מערבי של האי לומבוק. האי נוסה פנידה למעשה מחלק את המצר לשני נתיבי שיט: הנתיב המערבי או מצר באדונג שמפריד את נוסה פנידה מבאלי, והנתיב המזרחי – ואילו בצפון המצר מתרחב ונפתח לכדי רוחב של 40 קילומטר.
דרך המצר שאורכו 60 קילומטר עובר קו וולאס המפריד בין הפאונה האסייתית לפאונה האוסטרלית (בהמשך וצפונה יותר עובר הקו בין האי בורנאו לאי סולאווסי – דהיינו דרך מצר מקאסאר). הקו קרוי על שמו של חוקר טבע בריטי וידידו של צ'ארלס דרווין, אלפרד ראסל וולאס שחקר את איי אינדונזיה במחצית השנייה של המאה ה-19.
בשל עומקו, נחשב המצר לנתיב תחבורה נוח עבור צוללות גרעיניות העוברות בו בדרכן מהאוקיינוס ההודי לאוקיינוס השקט.
פופר (מטבע)
פופר (בספרדית: Popper) הוא כינוי מקובל בנומיסמטיקה עבור מטבעות זהב שנטבעו על ידי יוליוס פופר בתקופת הבהלה לזהב בארץ האש.
יוליוס פופר גילה חולות עשירים בזהב באי הגדול, בארכיפלג ארץ האש, המציא מכשיר להפקה יעילה של זהב מהחולות והפיק כמויות משמעותיות של זהב. פופר השתמש בחלק מהזהב שהפיק להטבעת מטבעות זהב ששימשו אותו לתשלום בטריטוריה שנשלטה על ידו בארץ האש.
בשנת 1889 הטביע פופר מטבעות באי הגדול של ארץ האש וגם בבואנוס איירס. בארץ האש ההטבעה הייתה של חמשת אלפים מטבעות בערך נקוב של גרם אחד ואלף מטבעות בערך נקוב של חמישה גרמים. הטבעה זו הייתה גסה למדי. בבואנוס איירס הטביע מטבעות מתוך 175 קילוגרמים של זהב.
כמה מהתבניות, ששימשו להטבעת המטבעות, שמורות ב-Museo del Fin del Mundo (מוזיאון סוף העולם) באושואיה וב-Museo Numismatico del Banco de la Nacion (מוזיאון הנומיסמטי של הבנק הלאומי) בבואנוס איירס. התאחדות HANIS (התאחדות למען היסטוריה, אנתרופולוגיה, והתחום הטבעי של איי הדרום ואנטארקטיקה) בשיתוף פעולה עם מוזיאון סוף העולם שחזרו ב-1994 את התבניות והטביעו סדרת מטבעות מוגבלת של גרם אחד. מטבעות מסדרה זו נמכרות באופן שוטף במוזיאון בצירוף תעודה המעידה על מקורן.
סיינט פול
סיינט פול (באנגלית: Saint Paul) היא עיר הבירה של מדינת מינסוטה שבארצות הברית, והעיר השנייה מבחינת מספר תושביה במדינה אחרי מיניאפוליס. בעיר מתגוררים 308,096 תושבים (הערכה ל-2019 ). העיר היא עיר הבירה של מחוז רמזי. העיר סמוכה לעיר מיניאפוליס, ושתי הערים מהוות למעשה מטרופולין אחת, הידועה בכינויה "הערים התאומות" (Twin Cities).
היסטוריה
באזור בו ממוקמת העיר סיינט פול, התגוררו במאה הראשונה שבטי אינדיאנים. שרידי תילי הקבורה של שבטים אלה מצויים כיום בפארק אינדיאן מאונדס. מאוחר יותר אינדיאנים משבט הדקוטה, שהתגוררו באזור בין השנים 1600 לערך, ועד שנת 1837, השתמשו באותם תילי קבורה לקבור את מתיהם. בראשית המאה ה-19 הגיעו לאזור סוחרי פרווה, מגלי ארצות ומיסיונרים מארצות הברית, והקימו במקום את פורט שנלינג. כמו כן הגיעו לאזור מתיישבים ממוצא צרפתי, מקנדה. מרבית המתיישבים באזור התגוררו בסמוך לנהר המיסיסיפי ונהר מינסוטה שאיפשרו מסחר במורד הנהר.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 פרח המסחר באזור, וחוזה משנת 1837 בין הנרי סקולקראפט ושבט הדקוטה הביא לגירושם של האינדיאנים מהאזור. בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19 כונה היישוב "Pig's Eye" ("עין החזיר") על שם פונדק מקומי. בשנת 1841 הוקמה בעיירה כנסייה שנקראה סיינט פול, ושם העיירה שונה לשם הכנסייה. בשנת 1847 הוקם בית הספר הראשון בעיירה, ובשנת 1856 הוקם בית הכנסת הראשון בעיירה.
טריטוריית מינסוטה הוקמה בשנת 1849 והעיירה סיינט פול נקבעה כבירתה. הצעה משנת 1850 להעביר את הבירה לעיר סיינט פיטר נדחתה ברוב קטן ביותר בבית המחוקקים של הטריטוריה (הנציג ג'ון רולט נעדר ברגע ההצבעה והכריע את הכף).
גאוגרפיה
העיר סיינט פול ממוקמת במזרח מרכזה של מדינת מינסוטה. שטחה של העיר 145.5 קמ"ר מהם 136.7 קמ"ר שטחי יבשה ו-8.8 קמ"ר (6.07%) שטחי מים. נהר המיסיסיפי גובל בשטחה של העיר מדרום-מזרח, מדרום-מערב וממערב.
שכונות העיר העיקריות הן:
שכונת ה"ווסט סייד" על אף שמה ("הצד המערבי") ממוקמת למעשה בדרום העיר, ומקור שמה לא בהיותה במערב העיר, אלא ממערב לנהר המיסיסיפי.
אוכלוסין
על פי הערכה בשנת 2018, בעיר מתגוררים כ־307,695 תושבים ב-112,109 נכון למפקד משנת 2010 ישנם בעיר 111,001 משקי בית ו- 59,689 משפחות. צפיפות האוכלוסייה היה 5,484.2 תושבים לקילומטר רבוע (2,117.5 / ק"מ 2 ). היו 120,795 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 2,323.9 לקילומטר מרובע (897.3 / ק"מ). הנתון הגזעי של העיר היה 60.1% לבן, 15.7% אפריקאים אמריקאים, 1.1% אמריקאים ילידים, 15.0% אסייתים, 0.1 % תושב האי השקט, 3.9% מגזעים אחרים ו -4.2% משני גזעים או יותר. אנשים היספנים או לטיניים מכל גזע הם 9.6% מהאוכלוסייה.
כאמור, נכון למפקד זה היו 111,001 משקי בית מתוכם 30.4% ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 34.1% היו זוגות נשואים שגרים יחד, 14.8% היו בעלי בית נשים ללא בעל נוכח, 4.9% היו בעלי בית גברים ללא אשה נוכחת, ו- 46.2% היו לא משפחות. 35.8% ממשקי הבית היו מורכבים מאנשים פרטיים ו 8.5% - אנשים גרו לבד בגיל 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.47 וגודל המשפחה הממוצע היה 3.33.
במפקד זה הגיל הממוצע בעיר היה 30.9 שנים. 25.1% מהתושבים היו מתחת לגיל 18; 13.9% היו בין הגילאים 18-24; 29.6% היו בין 25 ל -44; 22.6% היו בין 45 ל 64; ו -9% היו בני 65 ומעלה. הנתון המגדרי של העיר היה 48.9% גברים ו 51.1% נשים.
דת
מרבית תושבי העיר הם נוצרים, מחציתם קתוליים ומחציתם משתייכים לכתות פרוטסטנטיות שונות. בעיר מספר קטן של בתי כנסת, מסגדים ומקדשים בודהיסטים.
ממשל מקומי
בראשות העיר עומד כיום מלווין קרטר. ראש העיר נבחר בבחירות כלליות הנערכות ברחבי העיר (אזור בחירה אחד לצורך בחירת ראש העיר). חברי מועצת העיר נבחרים מתוך 7 אזורי בחירה ברחבי העיר. חברי המועצה נבחרים לכהונה של ארבע שנים.
בנוסף למועצה הכלל עירונית, מחולקת העיר סיינט פול מאז שנת 1975 ל-17 רבעים, שכל אחד מהם מנוהל על ידי מועצת הרובע. המועצות מקבלות תקציבים ממועצת העיר אולם ביכולתם להשיג תקציבים עצמאיים. למועצות סמכויות רבות בקביעת שימושי הקרקע ברובע.
סיינט פול לא בחרה ראש עיר רפובליקני מאז 1952.
ממשל מדינתי
בהיות סיינט פול בירת מדינת מינסוטה, בעיר ממוקמים מבני השלטון של המדינה ובהם קפיטול מדינת מינסוטה שנבנה על ידי האדריכל קאס גילברט. כמו כן נמצא בעיר בית מושל מינסוטה. העיר היא בירת מחוז רמזי.
ממשל פדרלי
העיר סיינט פול שייכת לרובע הקונגרס הרביעי של מינסוטה.
כלכלה
בעיר ממוקמת הנהלת חברות הביטוח הגדולות טרוולרז ומינסוטה לייף, הנהלת יצרנית המיכשור הרפואי סיינט ג'וד מדיקל וכן החברות אקולב ופאטרסון דנטל.
תקשורת
בסיינט פול רבתי פועלות 10 תחנות טלוויזיה, מהן חמש תחנות הפועלות בעיר עצמה. היומון "סיינט פול פיוניר פרס" הוא היומון היחיד היוצא לאור בעיר. כמו כן יוצאים לאור בעיר השבועון המקומי "איסט סייד רוויו" ומספר ירחונים.
תחבורה
מרבית תושבי העיר משתמשים ברכבם הפרטי על מנת לנוע ברחבי העיר, אף שבעיר מערכת אוטובוסים המנוהלת על ידי חברת מטרו טרנזיט. מערכת האוטובוסים מגיעה אל תחנות מערכת הרכבת הקלה המקשרת את מרכז העיר מיניאפוליס עם המול אוף אמריקה.
במרכז העיר מצויים 8 ק"מ של גשרים להולכי רגל, המקשרים במעברים סגורים 25 גושי בניינים במרכז העיר.
תכנון רחובות העיר מבוסס על הגבעות שבאזור מרכז העיר ועל עיקול נהר המיסיסיפי. במרכז העיר לרחובות שמות, ואילו באזורים החדשים של העיר, שפותחו על פי תוכניות מתאר מודרניות, בהם, כמקובל בארצות הברית, הרחובות סדורים בצורת שתי וערב, הרחובות העוברים ממזרח למערב ממוספרים, והרחובות העוברים מצפון לדרום בעלי שמות של אותיות.
בעיר עוברות הדרך הבינמדינתית 35E, הדרך הבינמדינתית 94, וכן הכביש המהיר US 52, הכביש המדינתי המהיר מינסוטה 280, והכביש המדינתי המהיר מינסוטה 5.
רכבות אמטרק בדרכן משיקגו לסיאטל עוברות דרך העיר.
שדות תעופה
בעיר ממוקם שדה התעופה הבינלאומי מיניאפוליס-סיינט פול, אליו מגיעות שלוש חברות תעופה בינלאומיות, 12 חברות תעופה הפועלות בארצות הברית, וארבע חברות תעופה מדינתיות. שדה התעופה משמש כבסיס פעולה מרכזי של החברות מסאבה איירליינס, סן קאונטרי איירליינס וצ'מפיון אייר.