cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיאלקטים יווניים
בתקופת יוון הקלאסית, לפני התפתחותה של שפת הקוֹינֶה כלינגואה פרנקה של התרבות ההלניסטית, השפה היוונית העתיקה נחלקה למספר דיאלקטים (ניבים).
החברה לחקר מצרים
החברה לחקר מצרים (באנגלית:  Egypt Exploration Society , ובקיצור – .E.E.S), היא החברה החשובה ביותר בממלכה המאוחדת העוסקת בקידום וטיפוח המחקר בנושא אגיפטולוגיה.
החברה נוסדה בשנת 1882 והייתה ידועה בתחילה בשם הקרן לחקר מצרים (באנגלית: Egypt Exploration Fund, ובקיצור – .E.E.F). ייסוד הקרן נעשה בעיקר ביוזמתם של האגיפטולוגית החובבת אמליה אדוארדס ואיש המוזיאון הבריטי רג'ינלד סטיוארט פול. השם שונה ל"חברה לחקר מצרים" בסיום מלחמת העולם הראשונה.
החברה עסקה בחפירות ארכאולוגיות רבות של אתרים במצרים כגון סקארה, אל עמארנה, ודיר אל-בחרי, שם נמצאה קבר המלכה חתשפסות. החברה מימנה את חפירותיו הראשונות של פלינדרס פיטרי במצרים בין השנים 1884 – 1886, ושוב בין השנים 1896 – 1904
החברה מוציאה לאור שנתון בשם Journal of Egyptian Archaeology וכן כתב עת דו-שנתי בשם  Egyptian Archaeology. שני הביטאונים מופצים לחברי החברה. בנוסף מפרסמת החברה בנפרד דוחות חפירה של האתרים שהיא יוזמת את חפירתם.
לחברה שני משרדים, בלונדון ובקהיר.
מפרץ קוריו
מפרץ קוריו (Corio) הוא אחד ממספר מפרצים בפינה הדרום מערבית של מפרץ פורט פיליפ, שבמדינת ויקטוריה, אוסטרליה. העיר גילונג שוכנת במפרץ. המפרץ מהווה בית עבור מועדון היאכטות גילונג רויאל.
אזור תעשייה ניצני שלום
אזור התעשייה ניצני שלום (נקרא גם אזור תעשייה מסילה) הוא אזור תעשייה הממוקם בין כביש 6 לעיר טולכרם, בסמוך למחלף ניצני עוז, ובצמידות לגדר ההפרדה. אזור התעשייה הוקם בשנת 1985 ועובדים בו כ-600 פועלים פלסטינים במפעלים ישראלים.
מפרץ קוריו
כאשר המילטון הומי וויליאם הובל הגיעו לראשונה למפרץ בשנת 1824, פגשו את אנשי הוואט'אורונג המקומיים הקוראים למקום "ג'ילונג" ולאדמה המקיפה "קוראיו", אבל עד שהאזור נחקר בסוף 1830, נשכחו השמות האיבורגינים. כמו כן גם השמות "ג'ילונג" ו"קוראיו" שונו ל"קוריו" ו"גילונג".
אזור תעשייה ניצני שלום
אזור התעשייה נמצא ממזרח לגדר ההפרדה ולקו הירוק וגדר נוספת מפרידה בינו לבין העיר טול כרם. למתחם כניסה ממערב המיועדת לישראלים, וכניסה ממזרח המיועדת לפלסטינים.
כבשאר שטחי יהודה ושומרון, חוקי העבודה של ישראל אינם חלים במקום (אלא אם הוסכם אחרת, במפורש או במשתמע). פועלים פלסטינים שעבדו במקום התלוננו על תנאי עבודה גרועים, שכר מתחת לשכר המינימום, רשלנות מצד המעסיקים שמובילה לתאונות עבודה והזנחה של נפגעי תאונות עבודה.
היסטוריה
בתחילת אירועי האינתיפאדה השנייה נשרף כליל אזור התעשייה, אך שוקם לאחר מכן. באוגוסט 2002 נרצח במקום עובד ישראלי ממושב עולש שעבד באזור התעשייה. באפריל 2008 נרצחו קצין הביטחון של אזור התעשייה ומאבטח נוסף בפיגוע ירי.
בראשית העשור השני של המאה ה־21 הועבר שטח אזור התעשייה לתחומה המוניציפלי של מועצה אזורית שומרון בצו אלוף. עם זאת, המועצה אינה מספקת שירותים מוניציפליים במקום ואינה גובה ארנונה.
קלוריק
תאוריית הקלוריק היא תאוריה מדעית ארכאית לפיה חום הוא זורם (כמו נוזל או גז) המכונה קלוריק, הזורם מגופים חמים לגופים קרים. הקלוריק נחשב לגז חסר משקל, המסוגל לנוע מתוך ולתוך נקבוביות במוצקים ובנוזלים. תאוריית הקלוריק נזנחה באמצע המאה ה-19 לטובת תאוריית החום, אך נותרה בספרות המדעית עד סוף המאה ה-19.
היסטוריה מוקדמת
בהיסטוריה של התרמודינמיקה, קיים בלבול רב בין ההסברים הראשונים של חום ושל בעירה. לאחר שיוהאן יואכים בכר וגאורג ארנסט שטאל הציגו את תאוריית הפלוגיסטון באמצע המאה ה-17, פלוגיסטון נחשב ל"מהות החום".
את תאוריית הקלוריק הציע לראשונה אנטואן לבואזיה. לבואזיה הסביר את תופעת הבעירה במונחים של חמצן בשנות ה-70 של המאה ה-18. במאמרו משנת 1783, "Réflexions sur le phlogistique", טען לבואזיה כי תאוריית הפלוגיסטון אינה מתיישבת עם תוצאותיו הניסיוניות, והציע "נוזל מרומז" המכונה "קלוריק", וקרא לו "מהות החום".
לפי התאוריה, הכמות של חומר זה קבועה ברחבי היקום, והוא זורם מגופים חמים לגופים קרים. בשנות ה-80 של המאה ה-18, יש שהאמינו כי הקור הוא נוזל, "פריגוריק". פייר פרבו (Pierre Prévost) טען כי קור הוא פשוט העדר קלוריק.
מכיוון שחום היה חומר ממשי בתאוריית הקלוריק, לא ניתן ליצור או להשמיד אותו, שימור החום היה הנחה מרכזית.
הצלחות
ניתן לנסח מספר הסברים מוצלחים, וכך אכן נעשה, תוך שימוש בהנחות תאוריית הקאלוריק. ניתן להבין מדוע כוס תה מתקררת בטמרפטורת החדר: הקלוריק דוחה את עצמו, ולכן זורם באיטיות מאזורים צפופי-קלוריק (המים החמים) לאזורים דלילים יותר (האוויר הקר יותר שבחדר). ניתן להסביר גם את תופעת ההתפשטות של אוויר חם: קלוריק נספג לתוך מולקולות האוויר, ומגדיל את נפחן. אם ננסח עוד הסברים לגבי מה קורה לקלוריק בתהליך הספיגה הזה, ניתן להסביר את הקרינה התרמית, מעברי פאזה של חומר בטמפרטורות שונות, ולהסיק כמעט את כל חוקי הגזים.
סאדי קרנו פיתח את העיקרון הבסיסי של מנוע קרנו, שעדיין מהווה את הבסיס לתאוריית מנוע החום, בהתבסס על תאוריית הקלוריק בלבד.
אולם, אחד האישושים החשובים ביותר של תאוריית הקלוריק היה התיקון התאורטי שביצע פייר-סימון לפלס למשוואת הפולס של אייזק ניוטון. לפלס, שתמך בתאוריית הקלוריק, הוסיף לקבוע למשוואה של ניוטון, הידוע כיום בתור יחס קיבולי החום של גז. תוספת זו לא רק שתיקנה באופן משמעותי את התחזית התאורטית של מהירות הקול, אלא גם המשיכה לספק תחזיות מדויקות יותר למשך כמעט מאה, כאשר מדידות של היחס הפכו למדויקות יותר.
נימיוקואלה
נימיוקואלה (שם מדעי: Nimiokoala; מילולית: "קואלה עודפת", בשל מבנה השיניים הטוחנות המוזרות שלה) הוא סוג יונק כיס נכחד ממשפחת הקואליים, שהתקיים במשך תקופת המיוקן באוסטרליה לפני 23 עד 16 מיליון שנה בקירוב. היא קרובתה של הליטוקואלה (Litokoala), שחיה לצידה ביערות אוסטרליה ויחדיו הם מהמוקדמים שבקואלות ואולי מאבות הקואלה המודרנית.
סוג זה התגלה לראשונה מממצאי מאובנים באתר ריברסליי שבקווינסלנד ותואר ב-1997 בידי החוקרים בלאק וארצ'ר. הסוג הכיל מין בודד - Nimiokoala greystanesi, הקרוי על שם תיכון גרייסטנס (Greystanes High School). קואלה זו ידועה ממספר גדול של שרידי לסת תחתונה ושיניים טוחנות אך לא נמצא גוף שלם שלה.
קלוריק
הצלחות
חקר גבישים בפיזיקת מצב מוצק מודרנית משקף צל של תאוריית הקלוריק הזנוחה. תנודות סריג של גבישים, הנושאות אנרגיה תרמיות, מקוונטטות ויש להן דואליות גל-חלקיק. הייצוג החלקיקי של ויברציות שריג מכונה פונון, בהקבלה לפוטון.
נימיוקואלה
הקואלה חיה ביערות גשם או סביבות יערות סמוכים למים, אשר שפעו בקווינסלנד הקדומה וכנראה שהיא נכחדה בסוף המיוקן, עם התייבשות מקורות המים והיערות.
קלוריק
התפתחויות מאוחרות
ב-1798, פרסם בנג'מין תומפסון (הרוזן רמפורד) מאמר בשם "חקירה ניסיונית אודות מקור החום המעורר על ידי חיכוך", דיווח אודות מחקרו בעניין החום המופק בעת ייצור תותחים. תומפסון מצא כי קידוח חוזר ונשנה בתותח לא פגע ביכולתו לייצר חום, כלומר לא גרם לאיבוד קלוריק. תוצאה זו הביאה אותו להאמין כי לא ייתכן כי קלוריק הוא "חומר" המציית לחוק שימור, אם כי התעוררו ויכוחים רבים לגבי אי-הוודאות הניסיונית בניסוייו.
מסנן ND
מסנן צפיפות נייטרלי או מסנן ND (באנגלית, קיצור של Natural Density) הוא מסנן מקטב אשר משמש בצילום. הוא מורכב על עדשת המצלמה ומפחית או משנה את עצמת כל אורכי הגל של האור באופן שווה, כך שאין שינוי בגוון או בתירגום הצבעים.
קלוריק
התפתחויות מאוחרות
תוצאותיו לא נראו כאיום לתאוריית הקלוריק באותה עת, כיוון שזו נחשבה לשוות ערך לתאוריה הקינטית של הגזים. למעשה, לפי חלק מבני זמנו, התוצאות דווקא סייעו להבנה של תאוריית הקלוריק.
ניסויו של תומפסון הווה השראה לעבודתו של ג'יימס ג'ול ואחרים לקראת אמצע המאה ה-19. ב-1850 פרסם רודולף קלאוזיוס מאמר בו הראה כי שתי התאוריות אכן תואמות אחת את השנייה, כל עוד חוק שימור החום הוחלף בחוק שימור האנרגיה. בדרך זו נכנסה תאוריית הקלוריק לדברי ימי הפיזיקה, והתפתחה לתרמודינמיקה המודרנית, בה חום הוא בעצם אנרגיה קינטית של מולקולות.
מסנן ND
לדוגמה: ניתן לצלם מפל במהירות תריס נמוכה על מנת ליצור טשטוש של תנועת המים. הצלם יכול להחליט שכדי להשיג אפקט מסוים דרושה מהירות תריס של עשר שניות. ביום בהיר, עלול להיות אור כה רב כך שאפילו בצילום עם מהירות סרט מזערית וגודל צמצם מזערי, אור רב מדי יכנס לעדשה והתמונה תהיה חשופה יתר על המידה. במצב זה, שימוש במסנן ND מתאים, הוא שווה ערך להפחתת כמות האור ב'סטופ' אחד או יותר, כך שמתאפשר לצלם במהירות תריס נמוכה יותר ולהשיג את האפקט המבוקש.
מנגנון
להלן, עבור מסנן ND עם צפיפות אופטית d וכמות של כוח אופטי העובר דרך המסנן, ניתן לחשב לפי הלוגריתם של היחס של העצמה המדידה (I) אחרי השימוש במסנן ND, לבין עצמת האור הטבעית:
עוצמות
קיימים מסננים בעלי דרגות עוצמה שונות, אלו מסומנים בהתאם לטבלה:
מסנן יכול להיות בעל דרגת עוצמה קבועה או משתנה.
בית הלל (מושב)
בֵּית הִלֵּל הוא מושב ואגודת עובדים באצבע הגליל, על הגדה המערבית של נחל שניר (חצבני), כ-5 ק"מ מקריית שמונה. המושב נקרא על-שם ד"ר הלל יפה, רופא מאנשי העלייה הראשונה. שייך למועצה אזורית מבואות החרמון.
היסטוריה
ראשיתו של מושב בית הלל בארגון "משק משותף" שהוקם על ידי ותיקים בארץ ישראל, עולים ממדינות שונות באירופה "מברדיצ'ב עד ברלין". הארגון הוקם ביזמת יהודה סנדלר שראה אנשים רבים עוזבים את הקיבוץ בגלל רצונם לשמור על עצמאותם בחייהם האישיים והחליט להקים יישוב שיתופי באמצעי הייצור, אך עצמאי בניהול משק הבית, מודל שנודע לימים כמושב שיתופי. לאחר פרוץ המרד הערבי הגדול הקימו חברי הארגון קבוצה בחיפה להתמודדות על עבודת הסבלות בנמל חיפה. הם התיישבו ליד קריית בנימין והמתינו להקצאת נקודת קבע.
ב-4 במאי 1939 עלו עם מקימי דן ודפנה להתיישב באצבע הגליל, במסגרת תוכנית מצודות אוסישקין, אשר נועדה להקמת שישה יישובים מכל זרמי התנועה הציונית. במאי 1939 הוקצה להסתדרות הקמת שני יישובים והם העלו למקום שלושה גרעינים מתוך הסכמה שהגרעין השלישי יעבור למקום הבא שיוקצה להסתדרות באזור.
ב-3 בינואר 1940 (כ"א טבת ה'ת"ש) עבר גרעין "משק משותף" לשטח של 1200 דונם בסמוך לכפר לזאזה. על אנשי משק משותף עברו זעזועים רבים והם החליטו להפוך למושב לא שיתופי.
בפברואר 1941 מנו אנשי המקום 75 נפש והתוכנית הייתה לגדול עד ל-60 משפחות. ב-24 בינואר 1941 נהרג יהודה סנדלר בעת שמירה ונקבר במושב, במקום בו נפל. לימים נסלל במקום הכביש המרכזי (כביש 9888) וסביב קברו של סנדלר נקבעה כיכר.
באפריל 1941 הסכימו אנשי משק משותף לקרוא את יישובם על שם הלל יפה, לאחר ששני יישובים קודמים שנתבקשו לשאת את השם, לא הסכימו לכך.
במאי 1942 התגוררו במקום 24 משפחות בצריפים עלובים, ללא בתים וללא כביש גישה סלול. אחד מענפי המשק העיקריים היה גידול בוטנים.
התנאים השתפרו עם הזמן ובספטמבר 1944 כבר נבנו 24 בתי קבע וניתן אישור לסלילת הכביש.
בספטמבר 1945 נחתם חוזה להתקנת טלפונים ביישובי האזור.
באוקטובר 1947 הוקמה במקום מחלבה של תנובה.
במהלך מלחמת העצמאות, 1948, סבל היישוב מהפגזות והיה מחופר כולו.
בשנת 1949 תואר כ"עזוב למחצה ושומם" והמוסדות העבירו אותו תהליך שיקום. נוספו לו אדמות מהכפרים הערביים הנטושים, ויעד המשפחות בו הוכפל ל-120. לקראת סוף 1949 הגיעו למקום 30 משפחות חדשות ונבנו עבורם בתים. שטח המושב הוגדל ל-3,500 דונם.
היום
כיום מתפרנסים תושבי המושב, בין השאר, מחקלאות, רפתנות ומתיירות. המושב נחשב אטרקטיבי במיוחד עבור תיירים הנופשים בצפון הארץ, בעיקר בשל מיקומו האטרקטיבי במרכז הגליל העליון (בין קיבוץ כפר בלום ובין קיבוץ הגושרים) ועל שפת נחל החצבני.
ליד היישוב יושב מחנה הקבע של צמ"ה בית הלל, יחידת ציוד מכני הנדסי של חיל ההנדסה הקרבית האחראית על אזור הצפון, אצבע הגליל, רמת הגולן והחרמון.
אריסטונקטיס
המאובנים שלן התגלו בתצורות "Paso del Sapo Formation" בפטגוניה, ארגנטינה, תצורות "Quiriquina Formation" בצ'ילה ותצורות "Lopez de Bertodano Formation" שבאנטארקטיקה שהייתה חמימה יותר במשך הקרטיקון. הוא התקיים במשך הקרטיקון העליון שלפני 70 עד 66 מיליון שנה מזמננו.
הפליוזאור הגדול היה קרובו של האלסמוזאורוס וכמותו היה גדול ביותר, באורך של מעל 10 מטרים ומשקל אפשרי של 4 טונות אצל המין Aristonectes quiriquinensis ואורך של 11 עד 11.9 מטרים ומשקל מוערך של 10.7 עד 13.5 טונות אצל המין Aristonectes parvidens, כך שהיה זה אחד מהגדולים שבפלסיוזאורודים.
הוא היה בעל צוואר ארוך ביותר, גולגולת קטנה וצרה ובתוכה שורות של שיניים חרוטיות והיה לו חלל צלעות רחב וזרועות ארוכות עטויות סנפירים, איתם נע ביעילות בימים בחיפוש טרף כמו דגים ורכיכות ימיות.
זוחל זה נכחד לפני 66 מיליון שנה מזמננו עם הכחדת הקרטיקון הגדולה.
נפתלי גליקסברג
נפתלי גליקסברג הוא יוצר סרטים ישראלי.
ביוגרפיה
גליקסברג הוא בנם של הרב יוסף ואילה גליקסברג. למד בישיבת באר יעקב ובישיבת פוניבז'. בשנות ה-30 לחייו, לאחר שהשלים לימודי הסמכה לרבנות, עזב את החברה החרדית והחל בלימודי קולנוע באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1989 היה ממקימי בית הספר לקולנוע וטלוויזיה "מעלה" בירושלים, ושימש כמנהלו הראשון. במקביל הקים באותן שנים את המסלול הראשון לקולנוע באולפנה לבנות בנווה דקלים. בשנת 1999 התמנה לראש מסלול וידאו ואנימציה במרכז האקדמי ויצו חיפה, ושימש בתפקיד כשש שנים. בשנים 2004–2008 כיהן כיו"ר פורום היוצרים הדוקומנטריים, במסגרתו יסד את התחרות השנתית לקולנוע דוקומנטרי ישראלי, ואת קטלוג הפורום.
סרטו "להיות שמעון פרס" הוא סרט מעקב אחרי נשיאה התשיעי של מדינת ישראל, שמעון פרס. הסרט שודר לראשונה בשידור קשת ערוץ 2 בשנת 2014. עוד טרם להקרנתו עורר הסרט גל שמועות, לאחר שנטען כי הופעלו לחצים מטעם אנשיו של פרס לצנזר את הסרט ואף למנוע את הקרנתו. גליקסברג הוא יוצר, עורך ראשי, ומפיק של הסדרה "צו האופנה" שעלתה לאוויר ב-2011 בערוץ הראשון. הסדרה התיעודית בת החמישה פרקים בהנחייתה של קרן מור בוחנת את הזהות הישראלית דרך מאה שנות אופנה. בשנת 2008 הוקרנה ב-"yes" דוקו-סדרה בשם "חתונה ישראלית", שתיארה את תהליך ההליכה לחופה של שישה זוגות ישראלים. סדרה נוספת שביים ויצר היא הסדרה "סיפורי נתב"ג", ששודרה בקשת ערוץ 2 בשנת 2010.
בשנת 2006 שודר סרט התחקיר שלו "אזעקת אמת", שעסק בהתנהגות הרמטכ"ל דן חלוץ במלחמת לבנון השנייה. בשנת 2005 כתב וביים סדרה תיעודית בת ארבעה פרקים, "אנטישמיות לא מה שחשבת", ששודרה ברשת בערוץ 2. באותה שנה ביים גם את הסרט "תיק לא סגור", שחשף פרטים נוספים אודות רצח רבין, הסרט שודר בשידורי קשת. בסרט חושף גליקסברג לראשונה את הבגדים שלבש רבין בליל הרצח.
ב-2004 ביים את סרט התחקיר "אנחנו נגיע בזמן", שעסק בהתרסקות המעבורת קולומביה, ושודר במסגרת שידורי קשת בערוץ 2. באותה שנה ביים גם את הסרט "מי אתה אלחנן טננבוים", (תסריטאי ומנחה - ד"ר רונן ברגמן) ששודר במסגרת שידורי רשת בערוץ 2.
בשנת 2002 ביים וערך את פינת "המבקרים" במסגרת התוכנית "המוסף" ששודרה בערוץ 8. ב-2003 ביים את הסרט התיעודי "משימה 107", שעקב אחר ההכנות האחרונות של הטייס אילן רמון לטיסתו במעבורת החלל קולומביה. בשנת 2018 יצר את הסדרה התיעודית "השריקה של התנועה" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2021 שודרה הסדרה הדוקומנטרית "שופטים בשר ודם" שיצר גליקסברג ואשר עסקה במעמדו של בית המשפט העליון ושופטיו ובמתח בין בית המשפט לרשות המחוקקת. הסדרה שודרה בכאן 11 של תאגיד השידור הציבורי.
ב-2023 החלה משודרת הסדרה "מדורות השבטים" בכאן 11 שיצר דרור חד עם דוקי דרור, הסוקרת אירועים מכוננים שעברה החברה הישראלית בשלושים השנים האחרונות מנקודות מבט אישיות של אישים ישראלים, שנבחרו כנציגם של השבטים הישראלים השונים.
ג'יין אמט דה גלאן
ג'יין ארין אמט דה גלאן (באנגלית: Jane Emmet de Glehn; 1873–1961) הייתה ציירת פורטרטים אמריקאית.
ראשית חייה
ילידת ניו רושל, ניו יורק, הייתה הבת הצעירה בין עשרה אחים. דודה של סבתא רבתא רוברט אמט היה לאומן אירי שנתלה בשנת 1803 בגין בגידה בבריטים, בגלל תפקידו במרד האירי. סבא רבא של ג'יין אמט, תומאס אדיס אמט, אחיו הגדול של רוברט, היגר לארצות הברית לאחר הוצאתו להורג של רוברט. תומאס אדיס אמט הפך לימים ליועץ המשפטי של מדינת ניו יורק. בתו אליזבת אמט (1794), דודתה של ג'יין, הייתה ציירת דיוקנאות שלמדה אצל מעצב סירות קיטור ואמן פורטרטים בשם תומאס פולטון.
שתי אחיותיה הגדולות רוזינה אמט שרווד (1854–1948) ולידיה פילד אמט (1866–1952) הפכו גם הן לאמניות מצליחות, כמו גם בת דודתה אלן אמט ראנד (1876–1941). גם אחיה האחרים הגיעו לקריירה עשירה.
ראשית הקריירה
הקריירה של ג'יין אמט החלה בזמן שלמדה בליגה לסטודנטים לאמנות בניו יורק. לאחר מכן היא נסעה לאירופה כדי לראות את עבודתם של הציירים הגדולים ולהמשיך בלימודים. היא למדה אצל פרדריק ויליאם מקונוני בפריז.
וילפריד דה גלאן וג'ון סינגר סרג'נט
לאחר שחזרה לאמריקה, היא פגשה והתחתנה עם הצייר האימפרסיוניסטי הבריטי, וילפריד דה גלאן (1870–1951) בשנת 1904 בניו רושל, ניו יורק. בעקבות נישואיהם, הזוג היה בירח דבש בקורנוול, אנגליה, נסעו לפריז וונציה, וקבעו את בית הקבע בצ'לסי, לונדון.
באנגליה המשיכה ג'יין לצייר, והציגה את עבודותיה במועדון האמנות החדש, באקדמיה המלכותית. היא עבדה בעיקר במדיומים של גיר ופחם. , הזוג הצעיר הפך לבני לוויה קבועים של הצייר האמריקני ג'ון סינגר סרג'נט, שג'יין אמט דה גלאן פגשה בהופעת הרקדנית קרמנסיטה בשנת 1890, ובין 1905 ל־1914 השלישייה תיעדה את עצמה בציורים במהלך נסיעות משותפות ברחבי אירופה.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה הצטרפו ג'יין וגם וילפריד לצוות בית חולים בריטי לחיילים צרפתים, בצרפת בינואר 1915. עם שובם לאנגליה בשנה שלאחר מכן, ויפריד הוזמן לגיוס ונשלח לחזית לאיטליה בשנת 1917. לאחר המלחמה הם חזרו לאנגליה, וילפריד ערך תערוכת יחיד בגלריית לסטר ותערוכת יחיד נוספת בניו יורק בשנת 1920. במשך העשור הבא השניים בילו בקיץ בקורנוול ובחורפים בצרפת.
חיים מאוחרים
שלא כמו אחיותיה, או בת דודתה אלן אמט ראנד, או בעלה, ג'יין אמט דה גלאן לא הייתה אמנית פורייה. אחרי 1913 היא בדרך כלל הציגה את עבודותיה לצד אלה של בעלה. בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים, ג'יין החזיקה באולפן בניו יורק. בשנת 1940 היא חלקה תערוכה עם אחותה לידיה פילד אמט. כמו אחיותיה ובת דודתה, היא העדיפה בעיקר לעבוד על פורטרטים.
לאחר מות בעלה בשנת 1951, ג'יין אמט דה גלאן בילתה חלק ניכר מזמנה בציור רישומים של משפחתה המורחבת ובני המעגל החברתי שלה.
לא היו לה ילדים והיא נפטרה ב-20 בפברואר שנת 1961.
מורשת
בסוף אפריל 2007 ערכו גלריית ארדן במנהטן תערוכה משפחתית של חמישה דורות של ציורי הנשים של משפחת אמט. 130 ציורים של 14 אמנים החל בתשעה דיוקנאות של דודה-רבא של ג'יין אמט דהגלאן - אליזבת אמט והסתיימו בתשעה פסלים של סבתא רבתא ג'וליה טאונסנד, בת 22, ושתיים מאת ביולה אמט, בגיל 18.
טירת הלדימאנד
טירת הלדימאנד (בצרפתית: Château Haldimand) הייתה טירה שעמדה על תילה באתר שבו ניצבת היום טירת פרונטנאק בקוויבק סיטי שבקוויבק, קנדה. הטירה נבנתה בין 1784 ל-1786.
דואג האדומי
דֹּאֵג הָאֲדֹמִי (שמו נכתב גם כדויג) הוא דמות מקראית. נודע לשמצה עקב הריגת כהני נוב שהואשמו בסיוע לדוד בהמלטותו מפני שאול.
טירת הלדימאנד
ב-1860 הקימה ממשלת קנדה בטירה משרדים אדמיניסטרטיביים של בית המחוקקים התחתון של קנדה, שפעלו בה עד 1866.
דואג האדומי
משמו של דואג ניתן להסיק שמוצאו ככל הנראה מאדום. יוסף בן מתתיהו מכנה אותו "דואג הסורי" וזאת כנראה בעקבות הגרסה "ארמי" תחת "אדמי" המתועדת בתרגום השבעים.
טירת הלדימאנד
לאחר מכן שימשה הטירה כחלק מקמפוס אוניברסיטת לאוול עד 1892, אז נהרסה כדי להקים במקומה את טירת פרונטנאק.
דואג האדומי
הסיפור התנ"כי
על דואג מסופר בספר שמואל א' פרקים כ"א-כ"ב. כמו כן מזמור נ"ב בתהילים נכתב אודותיו.
מדרש שמו
לדעת משה גרסיאל קיימת זיקה בין שמו לבין מעשהו. ייתכן כי המחבר המקראי יוצר זיקה בין שמו לדאגתו לאחימלך. חז"ל ייחסו את שמו למעשהו בשונה: "כתיב דואג וכתיב דויג - אמר רבי יוחנן: בתחילה יושב הקב"ה ודואג שמא יצא זה לתרבות רעה" (סנהדרין ק"ו, ע"ב).
בספרות חז"ל
דואג הוא נושאם של מדרשים רבים, אשר רובם ככולם שופטים אותו לחומרה, חלקם שואבים ממזמור נ"ב בתהילים אשר חיבר דוד על דואג.
דואג מתואר כגדול בתורה ("אדומי" - שהיה מאדים פני הכל בהלכה, "אביר הרועים" = אב בית דין), אך גם כאדם אכזר, אשר קינא בדוד, שנא אותו ועשה ככל שניתן להכפיש את שמו.
דואג הוא אחד מבין ארבעה "הדיוטות" אשר אין להן חלק לעולם הבא.
כוח קוסובו
כוח קוסובו (באנגלית: Kosovo Force), הידוע גם בראשי התיבות KFOR, הוא כוח שמירה על השלום של נאט"ו שנועד לטענת נאט"ו לייצב את היחסים הפוליטיים והחברתיים בקוסובו ולהפוך את השטח לבטוח לתושביו. הכוח הוקם ב-12 ביוני 1999 לאחר סוף מלחמת קוסובו ולאחר 78 ימי המבצע הצבאי של נאט"ו כנגד משטר מילושביץ', ומורכב מנציגויות של צבאות שונים תחת פיקוד נאט"ו. הכוח נועד ליישם את החלטה 1244 של מועצת הביטחון של האו"ם שדורשת את השבת הביטחון ואת החזרת הפליטים לקוסובו, ושואב את סמכותו מההסכם הצבאי שבין נאט"ו, הרפובליקה הפדרלית יוגוסלביה וסרביה. מטה KFOR נמצא בפרישטינה, בירת קוסובו.
בזמן קבלת ההחלטה של מועצת הביטחון שהובילה להקמת KFOR, קוסובו עמדה בפני משבר הומניטרי, וכוחות של סרביה ומונטנגרו מחד ושל צבא שחרור קוסובו מאידך עדיין נלחמו בשטח. כמות ההרוגים הייתה גבוהה, והמתיחות הבין-אתנית הובילה לבריחתם של כמעט מיליון מתושבי השטח למדינות אחרות כפליטים. ב-9 ביוני 1999 התקבלה הפסקת אש בין הצדדים, ושלושה ימים לאחר מכן נכנס KFOR לתפקידו.
בתחילת דרכו, היו מיוצגות ב"כוח קוסובו" מעל 40 מדינות ולמעלה מ-50,000 חיילים. באוגוסט 2007 ירד המספר ל-16,000 חיילים מ-37 מדינות. בסוף פברואר 2010 דווח כי מספר חיילי KFOR עומד על 9,900 בלבד.
הכוח תרם להקמת כוח הביטחון של קוסובו.
אמיסטאד (סרט)
עלילת הסרט
השנה היא 1839. בבטן אוניית "לה אמיסטאד" כלואים 44 אפריקאים. האוניה עושה דרכה מקובה והאפריקאים מצליחים להתמרד ולהרוג את כל שוביהם. הם משאירים רק שניים מהם בחיים, כדי שיינווטו את האוניה חזרה לאפריקה. במקום לשוב לאפריקה, הם נוחתים בחופי ארצות הברית, במדינת קונטיקט, שם עדיין מותר להחזיק עבדים.
האפריקאים ממתינים למשפט על רצח, ושני פעילי זכויות אדם מחפשים עורך-דין שייצג אותם במשפט. עורך הדין הצעיר רוג'ר בלדווין (המגולם על ידי מתיו מקונוהיי) מצליח להוכיח שהאפריקאים לא נולדו עבדים ואינם באים מקובה, אלא נולדו באפריקה. בשלב זה מחליט נשיא ארצות הברית, מרטין ואן ביורן להחליף את השופט, כי הוא לא מעוניין לשחרר את האפריקאים. בלדווין פונה לעורך דין ותיק הידוע בהתנגדותו לעבדות, נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ון קווינסי אדמס. אדמס אומר לו כי עליו להבין את סיפורם של האסירים כדי לייצגם. עם זאת, בולדווין לא דובר את שפתם ועד כה ייצג אותם מבלי לדבר איתם. הם מתחילים לחפש מתורגמן. עורך הדין ושני הפעילים (המגולמים על ידי מורגן פרימן וסטלאן סקארסגארד) מסתובבים בעיר ואומרים בקול את המספרים 1 עד 10 בשפת המנדה, עד שמישהו פונה אליהם. כך הם משיגים מתורגמן ומתחילים לשמוע מפי מנהיג המורדים, סינקווה, את הסיפור שלהם. ידע זה מסייע להם לנצח במשפט.
נשיא ארצות הברית החושש ממלחמת האזרחים הנראית באופק מחליט להתערב בשנית ומביא את הנושא לבית המשפט העליון של ארצות הברית. שוב פונה בלדווין לנשיא לשעבר אדמס (המשוחק על ידי אנתוני הופקינס), הפעם הוא נעתר ולוקח את התיק. בשיחה האחרונה עם סינקווה שואל אותו אדמס מה הוא היה עושה, אילו עמד במצב אבוד מראש, וסינקווה (המגולם על ידי דג'ימון הונסו) עונה לו: אתה לא תהיה שם לבד, תהיה שם עם כל אבות אבותיך. נאומו של אדמס, שהוא אחד הנאומים החשובים בתולדות הקולנוע בשנים האחרונות, בנוי על הפניה של אדמס, הנשיא השישי, לחמשת הנשיאים של ארצות הברית שקדמו לו. הוא מסיים את הנאום במילים: ואם המחיר הוא מלחמת אזרחים – שיהיה!
בית המשפט מחליט לזכות ולשחרר לאלתר את המורדים ולהחזירם לאפריקה. בכתוביות בסוף הסרט מסופר: סינקווה חזר לסיירה לאון, שהייתה נתונה למלחמת אזרחים, הכפר שלו נהרס ומשפחתו נעלמה, כנראה נמכרה לעבדות. וון ביורן הפסיד בבחירות ליריבו, והמשפט הארוך והמתוקשר אכן היה אחד הגורמים שהביאו למלחמת האזרחים, ממנה חששו.
הפקה
תקציב הסרט היה כ-36 מיליון דולר, והוא הכניס בארצות בלבד יותר מ-44 מיליון דולר. תפקידו של אדמס הוצע לשון קונרי וזה של סינקווה לדנזל וושינגטון, שוויתרו. הסרט היה מועמד ל4 פרסי אוסקר
ריגן
גאוגרפיה
האי שוכן לחוף מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבצפון-מזרח המדינה, בקרבת גבולה של גרמניה עם פולין. אורכו המרבי הוא 51.4 קילומטרים מצפון לדרום ורוחבו המרבי 42.8 קילומטרים ממזרח למערב. הנקודה הגבוהה ביותר בו נמצאת 161 מטר מעל פני הים.
שטח האדמה המרכיב את מרבית שטח האי נקרא מוטלנד (Muttland). מספר חצאי איים מהווים את יתרת שטחו. הצפוניים שבהם - יסמונד (Jasmund) וויטו (Wittow) - מופרדים מן המוטלנד על ידי גופי מים הנקראים "בודן" (Bodden). חצאי האיים הדרומיים הם צודר (Zudar) ומנכגוט (Mönchgut).
לאי קו חוף באורך של 574 קילומטרים, מהם 56 קילומטרים של חופים חוליים הגובלים בים הבלטי.
האקלים באי ממוזג, והטמפרטורות הממוצעות בו הן אפס מעלות צלזיוס בינואר ו-16.3 מעלות צלזיוס באוגוסט. מדי שנה יורדים באי בממוצע 520–560 מילימטרים של גשם ויש בו כ-1,800 שעות אור שמש.
באי נמצאים שני פארקים לאומיים – פארק אזור הלגונות של מערב פומרניה והפארק הלאומי יסמונד, שבו צוקי גיר ידועים. כמו כן נמצאת באי שמורה ביוספרית – שמורת דרום-מזרח ריגן.
באי קיימות בסך הכל 45 רשויות מקומיות, מהן ארבע במעמד של ערים – ברגן (Bergen), גרץ (Garz), פוטבוס (Putbus) וזסניץ (Sassnitz), בתחומה עובר צינור הנפט של פרויקט נורד סטרים 2.
היסטוריה
האי יושב בראשית האלף הראשון לספירה על ידי שבט הרוגיאנים הגרמאני, שנתן לו את שמו. במאה השביעית התיישב באי שבט הראני (Rani) הסלבי, והאי היה לממלכה סלבית. בשנת 1168 השתלטה דנמרק על האי. בשנת 1325 עבר האי לידי דוכסות פומרניה, ומ-1648 ועד 1815 היה חלק מפומרניה השוודית. אז הפך לשטח משטחה של פרובינציית פומרניה הפרוסית, לימים חלק מגרמניה.
ב-1936 החל ארגון כוח באמצעות שמחה הנאצי להקים בחופו המזרחי של האי את אתר הענק פרורה, שנועד לשמש כאתר נופש עממי המוני. הוא מעולם לא הושלם. באותה שנה נבנה הגשר הראשון שחיבר את האי אל היבשה, והחליף את שירות המעבורות שפעל שם עד אז.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נשלחו אליו ילדי הנוער ההיטלראי כדי לאסוף יבולים ולהגן עליהם מפני הפצצות, כפי שמתואר בספר "משלינג" מאת אילזה קהן.
בשנות קיומה של גרמניה המזרחית, שהאי השתייך לשטחה, הוא היווה אתר נופש מרכזי.
תיירות ותחבורה
האי הוא כיום מיעדי הנופש הפופולריים ביותר בגרמניה. אתר הרחצה הראשון נוסד באי כבר ב-1794. בין אתרי התיירות שבאי כלולים - מלבד אתרי הרחצה - כף ארקונה (Kap Arkona) - הנקודה הצפונית ביותר באי, גבעות שטובנקאמר (Stubbenkammer) המיוערות שביסמונד והיישובים ברגן, רלסוויק (Ralswiek) וגינגסט (Gingst). בין חלק מאתרי התיירות מקשרת מסילת הברזל הצרה ההיסטורית של האי (Rügensche Bäderbahn), שעליה פועל שירות של קטרי קיטור. האי הוא גם יעד לביקורי גולשי רוח וגולשי עפיפונים.
באי יש שירות מעבורות בין מוטלנד לחלקים אחרים של האי. מן האי יוצאים קווי מעבורות לשוודיה, דנמרק, ליטא, ולקלינינגרד ולסנקט פטרבורג שברוסיה.
האי מחובר ליבשת על ידי גשר ריגן, הנמתח לאורך 1.8 קילומטרים על פני מיצר שטרלזונד (Strelasund). גשר זה החליף ב-2007 את הגשר שעמד באותו אתר מאז 1936.
הערות שוליים
צוקי הגיר של הפארק הלאומי יסמונד
אברהם מרדכי וינשטוק
אברהם מרדכי (מוטי) וינשטוק (נולד בט"ו בשבט ה'תשמ"ד, 19 בינואר 1984) הוא איש תקשורת וסופר חרדי. משמש כעורך בעיתון בקהילה.
ביוגרפיה
נולד בירושלים ליאיר וינשטוק למשפחה ותיקה מחסידות לעלוב, (סבו, הרב שלמה מנחם וינשטוק, היה נכדו של רבי דוד צבי שלמה בידרמן מלעלוב) ולזהבה לבית קלירס, נכדתו של הרב אשר פריינד, סבתו היא המשוררת שפרה וינשטוק אשכול.
וינשטוק הוא בוגר ישיבת מיר.
וינשטוק עבד במכון המאור בין השנים 2003 ועד 2009 בכתיבת ועריכת פירוש 'ושננתם' על התלמוד בבלי. עם הקמת עיתון המבשר בשנת 2009 הצטרף וינשטוק אל העיתון כחבר מערכת המוסף התורני.
בשנת 2013 עבר וינשטוק אל עיתון בקהילה והחל לערוך את המוסף התורני 'תבונות' שיצא לאור במשך 3 שנים.
בנובמבר 2016 החל וינשטוק לערוך את המגזין בעיתון בקהילה, לצד טורים וכתבות שהוא מפרסם שם בקביעות. במסגרת הכתיבה בבקהילה הוא עוסק בעיקר בנושאים היסטוריים לצד סיפורי פרוזה.
לצד הכתיבה העיתונאית, הוא עוסק בעריכה תורנית ובין השאר ערך את הספרים 'פניני מהרא"ל צינץ' על ספר התהילים, ואת הספר 'רב פעלים' על הרב נתן צבי קניג ראש כולל ברסלב בבני ברק.
וינשטוק נשוי, מתגורר בבית שמש ואב לשישה ילדים.
The Birthday Party
בשנת 1980 הלהקה עברה ממלבורן ללונדון, שם הם הושמעו רבות על ידי השדרן ג'ון פיל והתפרסמו בהופעותיהם האלימות. ב-1983 עברו לברלין המערבית, ולאחר זמן קצר התפרקו. רוב חברי הלהקה פיתחו קריירות סולו.
שנים ראשונות, 1973-1980
חברי הלהקה למדו ביחד בבית ספר יסודי במלבורן, אוסטרליה, שם גם שרו במקהלת הבנים של בית הספר. בשנת 1973 הקימו להקה שניגנה גרסאות כיסוי לשירים של דייוויד בואי, לו ריד, רוקסי מיוזיק ואליס קופר. חברי הלהקה היו הזמר ניק קייב, הגיטריסט מיק הארווי, המתופף פיל קלברט, וכמה חברים נוספים.
בשנת 1975 צירפו אליהם את הבסיסט טרייסי פו והחליטו לקרוא לעצמם "The Boys Next Door". סגנון הלהקה הפך להיות רועש יותר, ולמגוון שיריהם נוספו שירי פאנק רוק, בהם גרסאות כיסוי לשירי הראמונס ופטי סמית'. לקראת שנת 1977 החלו לכתוב שירים מקוריים, רובם בעלי מילים פרובוקטיביות.
בשנת 1978 צירפו אליהם גיטריסט נוסף, רולנד ס. הווארד, ששינה את הצליל של הלהקה באופן דרמטי. הם הירבו להשתמש בפידבק, לשירים היה גוון תזזיתי ושירתו של קייב נשמעה כאחוזת טירוף.
בשנים 1979–1980 יצאה להקת "The Boys Next Door" לסיבוב הופעות נרחב באוסטרליה. חברת התקליטים האוסטרלית "Missing Link" החתימה אותם והוציאה את תקליטיהם הראשונים, בהפקתו של טוני כהן. השיר הידוע ביותר שלהם, "Shivers" ("צמרמורות"), נכתב על ידי הווארד ובוצע על ידי להקתו הקודמת. השיר נאסר להשמעה בתחנות רדיו באוסטרליה בגלל התייחסותו המרומזת להתאבדות.
המעבר ללונדון, 1980-1982
בפברואר 1980 עברו חברי הלהקה ללונדון, ושינו את שמם ל-"The Birthday Party". לפי רולנד ס. הווארד, הוא וקייב בחרו את השם בגלל "תחושה של חגיגיות ואירוע פולחני".
בלונדון עברה הלהקה תקופה פורייה של יצירתיות, ושיריהם מתקופה זו נחשבו למוזיקה חדשנית ואגרסיבית. שירתו של קייב תוארה כ"יוצאת מהבטן", ולדברי חברי הלהקה הם היו "נחושים לבעוט במוסכמות של מוזיקת הרוק." קייב כתב את רוב מילות השירים. חלקם סיפרו סיפורי אימה ופחד וזרועים בדמויות ביזאריות, אחרים הם על רוצחים או מטורפים, ולעיתים קרובות הכילו אזכורים סוריאליסטיים או דתיים. בשירתו של קייב היה מימד מפחיד עם צרחות חסרות מעצורים ולסירוגין גם קול נכאים דהוי. למרות התשבחות ממבקרי המוזיקה, לא זכתה הלהקה להצלחה מסחרית, דבר שאינו מפתיע לאור השילוב ייחודי של קקפוניה ומוזיקה קודרת שהם רקחו.
הלהקה הופיעה רבות באוסטרליה, אירופה וארצות הברית.
שנים אחרונות, 1982-1983
בשנת 1982 פרש מתופף הלהקה, הגיטריסט טרייסי פו נתפס נוהג בשכרות ונדון לחודשיים מאסר, וגם חלק מחברי הלהקה האחרים פרשו או הוחלפו באופן זמני. חלקם הקליטו אלבום עם הזמרת לידיה לאנץ', שיצא לאור כתקליט רק ב-1987.
באוגוסט 1982 עברו חברי הלהקה מלונדון לברלין המערבית, ובמספר שירים שהוקלטו שם השתתף בליקסה ברגלד, גיטריסט איינשטירצנדה נויבאוטן.
בתקופה זו החלה מתיחות בין חברי הלהקה, שנבעה בחלקה משימוש מופרז בסמים ובאלכוהול. ההופעה האחרונה של The Birthday Party הייתה ב-9 ביוני 1983 במלבורן, ולאחריה נפרדו דרכיהם של חברי הלהקה.
לאחר הפירוק
טרייסי פו ניסה להיגמל מסמים מספר פעמים, ובשנת 1986 מת כתוצאה מפרכוס אפילפטי. רולנד ס. הווארד מת בשנת 2009 משחמת הכבד.
אלבומי הלהקה יצאו מחדש בפורמטים שונים, וכן יצאו לאור מספר אוספים של שירי הלהקה.
באוקטובר 2007 נבחר ניק קייב להיכל התהילה של הרוק אנד רול האוסטרלי, ובנאומו הודה גם לחברי להקת "The Birthday Party" שהיו איתו בתחילת הדרך.
על תולדות הלהקה ועל ניק קייב נכתבו מספר ספרים.
חברי הלהקה
מוזיקאים נוספים הופיעו והקליטו עם הלהקה בתקופות שונות.
דיסקוגרפיה
אלבומי הלהקה תחת השם "The Boys Next Door":
אלבומי הלהקה תחת השם "The Birthday Party":
בנוסף לאלבומים אלה ראו אור מיני-אלבומים, אוספים רבים, הקלטות של הופעות חיות ומארז תקליטורים.
מייקל צ'כוב
מיכאיל אלכסנדרוביץ' "מייקל" צ'כוב (ברוסית: Михаил Александрович Чехов; 29 באוגוסט 1891, מוסקבה, רוסיה – 30 בספטמבר 1955, בוורלי הילס, קליפורניה, ארצות הברית) היה שחקן, במאי תיאטרון וסופר רוסי-אמריקאי-יהודי. מפתח טכניקת משחק. היה אחיינו של הסופר והמחזאי הנודע אנטון צ'כוב.
צ'כוב היה תלמיד בולט ומבריק של קונסטנטין סטניסלבסקי, ובין השאר עבד במהלך השנים עם יבגני וכטנגוב, ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו ולאופולד סולרג'יצקי. צ'כוב, שראה אחרת את עבודת השחקן מסטניסלבסקי מורו, פיתח שיטה לפיה השחקן מסתמך על הדמיון שלו בגילום הדמות ולא על "הזיכרון הרגשי".
ב-1915 נישא לאולגה צ'כובה, שמאוחר יותר פיתחה קריירה קולנועית יוצאת דופן בגרמניה הנאצית ונולדה לשניים בת.
בסוף שנות ה-20 היגר צ'כוב לגרמניה, עבר לצ'כוסלובקיה, צרפת ובשנת 1939 עבר לארצות הברית ופתח בית-ספר לדרמה באנגליה שהוסב בהמשך ל"תיאטרון צ'כוב", שם יכול היה לעשות ניסויים בשיטה החדשה שפיתח.
ב-1952 פרסם את הספר "To The Actor" ובו הוא פורס את ממצאיו. הטכניקות שהוא פיתח לצד תרגילים פרקטיים ליישמן. בעוד סטניסלבסקי דיבר על "זיכרון חושים" כמפתח לגילום דמות, דוגל צ'כוב בפיתוח ושכלול דמיונו של השחקן.
קורות חיים
נולד בסנט פטרסבורג לאלכסנדר צ'כוב (אחיו הגדול של אנטון צ'כוב) שהגיע ממשפחה נוצרית ולאשתו השנייה נטליה צ'כוב שהגיעה ממשפחה יהודית-רוסית, והייתה קודם האומנת של ילדיו של אלכסנדר מנישואיו הראשונים. הוא גדל עמם במשפחה ממעמד הביניים.
אשתו הראשונה של צ'כוב הייתה אולגה צ'כובה. בתם שהוטבלה כנוצרייה, אולגה, הפכה לשחקנית גרמנייה תחת השם עדה צ'כובה. דודתה שהיא נקראת על-שמה היא אולגה קניפר. בהמשך חייהם, הזוג התגרש ואשתו לשעבר אולגה החלה לפתח קריירת קולנועית בשירות הנאצים.
טכניקת משחק
צ'כוב מדבר, בין השאר, על הבעיה ביצירת הדמות עבור השחקן. לטענתו, השתרשה בקרב השחקנים תפיסה מוטעית לפיה השחקן מגלם את עצמו בסיטואציה (כנראה השפעה של הבנת סטניסלבסקי) ומציג את התפקיד כאילו הוא לקוח מחייו הפרטיים. צ'כוב טוען שהתיאטרון לא יוכל להתפתח אם בכל הצגה אותו שחקן ישחק את עצמו בסיטואציה, ולא יטרח לבטא את "הטיפוס" שעולה מהדמות אותה הוא מגלם. הוא משווה זאת למחזאי שיציג רק את עצמו כדמות הראשית בכל מחזותיו. כל תפקיד בכל מחזה שונה, כשם שכל בני האדם שונים זה מזה.
את ההבדל בין הטיפוסים צ'כוב מגדיר כ"אופי". השחקן צריך למצוא את ההבדל בינו לבין הדמות וזהו האופי שייצור את הקלסתר הפסיכולוגי שהשחקן צריך ליצור. לצ'כוב היו רעיונות שונים לתרגילים שיאפשרו לשחקן לפרוץ מעבר להרגליו והלך חשיבתו ולקיים תהליך של "עיבור" של דמות אחרת - שיש לה טיקים, מאפיינים, מחוות ומרכז כובד אחר בגוף.
צ'כוב ממליץ לדמיין גוף שנוצר מקווי אופי כלליים שניתן למצוא כמאפיינים את הדמות. על שטחו של גוף השחקן, הוא ידמיין שם את הגוף הזר, המשני, הקיים כגוף שני שהשחקן יצר. על פי צ'כוב, השחקן יתחיל לפעול כהרף עין בתוך גופו החדש. הוא משווה זאת להחלפת בגדים או תלבושת ולהשפעה הפסיכולוגית שיש לאלו על התנהגות האדם. החזקת הגוף והתזוזה החדשה ישפיעו על הדיבור ועל ההתנהלות ומכאן על המשחק, הדמות והתפקיד. דרך נוספת היא להרפות את הגוף והמחשבה, לדמיין את הדמות אותה אני אמור לגלם, לשוחח איתה ולשאול אותה שאלות ולאט לאט לדמיין שהיא נכנסת אלינו לגוף. צ'כוב ממליץ לשנות ולנסות דברים עם הגוף החדש עד שזה מוצא חן בעיני השחקן. הכול בפשטות ובטבעיות, מבלי להפריז במשחק חיצוני. בשלב הבא יתווסף הטקסט של הדמות ל"גוף החדש".
אחד העניינים הבולטים שצ'כוב עסק בהם הוא האלתור. תרגילים רבים שמטרתם לגרום לשחקן לסמוך על עצמו ועל התת-מודע שלו, כך שיפעל גם בין השורות הכתובות, וייתן מענה טבעי לבעיות מיזנסצנה שונות רק על ידי חיבור אמיתי לעצמו. הוא עסק באלתור היחיד לבדו ובאלתור היחיד בקבוצה.
בשנת 2019 יצא לאור תרגום לעברית של ספרו לשחקן, המציג את גישתו למשחק.
דניאל הווארד
ראשית חייו
דניאל הווארד נולד בצ'טנוגה, טנסי. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית ושירת ביפן בין השנים 1961–1965. לאחר שחרורו הוא החל ללמוד באוניברסיטת צ'טנוגה וב-1969 קיבל תואר ראשון. לאחר סיום לימודיו הוא עבר לדנוור כדי לעבוד כנציג שטח של הצלב האדום האמריקאי. בהמשך הוא שב ללימודים וב-1972 סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת טנסי. עם סיום לימודיו הוא עבר לוושינגטון די. סי. כדי להתחיל הכשרה כצוער בשירות החוץ.
בשירות החוץ
הצבתו הראשונה של הווארד במסגרת שירות החוץ הייתה ביפן, שם הוא עבר הכשרה בשפה היפנית ביוקוהמה בין השנים 1974–1975 ולאחר מכן ועד 1977 הוא שירת כמנהל המרכז האמריקאי בסאפורו. מסיום תפקידו זה ועד 1980 הוא שירת כנספח העיתונות בשגרירות ארצות הברית בטוקיו. בשנים 1981–1982 הוא היה קצין לענייני תרבות בשגרירות ארצות הברית בוורשה. במהלך תקופה זו הוכרז בפולין משטר צבאי. הווארד נעצר על ידי הרשויות בפולין שלוש פעמים ובסופו של דבר הוכרז כאישיות בלתי רצויה ובמאי 1982 הוא גורש. לאחר מכן הוא נשלח לקפריסין, שם הוא היה קצין יחסי ציבור בשגרירות ארצות הברית בניקוסיה. הוא היה מעורב בפינוי של האמריקאים מביירות הסמוכה לאחר הפיצוץ בשגרירות ארצות הברית ב-1983, הפיצוץ בבניין המשנה של השגרירות ב-1984 והפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות ב-1983. השבועיים האחרונים של הווארד בניקוסיה עברו עליו בניסיון לפתור את חטיפת טיסה 847 של TWA. ב-1985 שב האוורד לארצות הברית ושימש כיועץ ליחסי ציבור למשרד למזרח אסיה והאוקיינוס השקט במחלקת המדינה. על פועלו במסגרת המהפכה בפיליפינים ב-1986 הוא קיבל את פרס הכבוד הגבוה (Superior Honor Award) של מחלקת המדינה.
ב-1986 מינה נשיא ארצות הברית רונלד רייגן את הווארד כעוזר מיוחד לנשיא וכסגן מזכיר העיתונות של הבית הלבן ליחסי חוץ, שם הוא עבד יחד עם היועץ לביטחון לאומי פרנק צ. קרלוצ'י ועם סגנו, הגנרל קולין פאוול. הווארד התמקד בסוגיות בקרת הנשק והמשיך לשמש בתפקידו בתקופה בה נחתם הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני בינואר 1988. הוא גם עסק בסוגיות רבות הקשורות לפרשת איראן-קונטראס.
סגן מזכיר ההגנה ליחסי ציבור
בדצמבר 1987 מינה הנשיא רייגן את הווארד כסגן מזכיר ההגנה ליחסי ציבור, תפקיד בו הוא שימש מפברואר 1988 ועד מאי 1989. הוא עבד עבור מזכיר ההגנה פרנק קרלוצ'י וטיפל בתוצאות הפלתה של טיסה 655 של איראן אייר על ידי הסיירת האמריקאית "וינסנס" ושל הפיצוץ בצריח אוניית המערכה איווה. בהמשך הוא סייע למזכיר ההגנה קרלוצ'י בדיונים הישירים להורדת המתיחות עם ברית המועצות, כולל הביקור ההיסטורי הראשון של מזכיר ההגנה במוסקבה ובסבסטופול ב-1988. הוא קיבל את "פרס השירות האזרחי המצטיין" של מחלקת ההגנה.
מנואל דה פדרולו
היה ידוע בעיקר ככותב רומנים, אבל כתב גם מחזות, שירים ומאמרי הגות בסגנונות שונים – ריאליזם, מדע בדיוני, תיאטרון האבסורד ואחרים. כתב בשפה הקטלאנית למרות המגבלות שהוטלו על השפה בתקופת הדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו והביע הזדהות עם תנועות השמאל שתמכו בעצמאות קטלוניה.
דניאל הווארד
תת-מזכיר הצי
ביולי 1989 מינה הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש את הווארד כתת-מזכיר הצי. לאחר אישור המינוי על ידי הסנאט, החל הווארד לשמש בתפקיד זה באוגוסט. תקופת כהונתו בתפקיד זה עמדה בעיקר בסימן התפרקות ברית המועצות והצמצום המשמעותי של תקציב ההגנה שאירע כתוצאה ממנה, מלחמת המפרץ ב-1991 והאירועים שבאו אחריה ושערוריית טיילהוק.
מנואל דה פדרולו
ביוגרפיה
בשנת 1943 התחתן והשתקע בברצלונה. עסק בעבודות שונות, בין היתר בחנות פירות, סוכנות ביטוח וסוכנות ידיעות, אבל כבר אז החל לכתוב.
דניאל הווארד
תת-מזכיר הצי
ביוני 1992 הוא שימש כמזכיר הצי בפועל, כאשר מזכיר הצי הנרי גארט אולץ על ידי הנשיא בוש להתפטר כתוצאה משערוריית טיילהוק שבה ביצעו יותר ממאה אנשי הצי וחיל הנחתים תקיפה מינית ב-83 נשים ובשבעה גברים במלון הילטון בלאס וגאס. מיד עם כניסתו לתפקיד הורה הווארד על עצירת אימונים מוחלטת בצי ובחיל הנחתים למטרת מניעת אלימות מינית. חודש לאחר מכן החליף אותו בתפקיד המבקר של מחלקת ההגנה, שון או'קיף. בספטמבר אותה שנה הוציא המפקח הכללי של מחלקת ההגנה דוח בו הוא סיכם שתת-מזכיר הצי הווארד, המפקח הכללי של הצי, התובע הכללי של הצי ומנהל שירות החקירות הפליליות של הצי (NCIS), כשלו בניהול חקירה נאותה בנוגע להאשמות בהתנהלות הבלתי ראויה שבוצעו במסגרת הפרשה. בדוח נאמר שהווארד התמקד יתר על המידה בדרגי הפיקוד הנמוכים ושהוא עסק יותר בהגנה על שמו הטוב של הצי מאשר בירידה לפרטי ההאשמות. הועלתה השערה שאו'קיף יאלץ את הווארד להתפטר ברגע שהתובע הכללי של הצי, אדמירל משנה ג'ון גורדון וראש ה-NCIS, אדמירל משנה דובאל מ. ויליאמס, הודחו בשל ניסיונותיהם לטייח את חקירת הפרשה, אך בצעד מפתיע, הודיע או'קיף שהוא ממשיך לתת "אמון מוחלט" בהווארד. הווארד המשיך לשמש בתפקידו עד תום נשיאותו של בוש וסיים את כהונתו ב-20 בינואר 1993. ביוני אותה שנה פרש הווארד משירות החוץ בדרגת ציר-יועץ וקיבל את "פרס הכבוד הראוי לשבח" (Meritorious Honor Award) על הישגיו בקריירה שלו.
מנואל דה פדרולו
ביוגרפיה
לקראת סוף שנות הדיקטטורה הגביר את קצב כתיבתו. ספרו הידוע ביותר - "כתב-מכונה של המקור השני" (Mecanoscrit del segon origen) יצא לאור לראשונה ב-1974. זהו רומן מדע בדיוני, על נערה ונער ששורדים מתקפה של חייזרים על כדור הארץ. הספר נכלל בתוכנית הלימודים של בתי ספר תיכוניים בקטלוניה וזוכה לפופולריות בקרב קוראים צעירים ומבוגרים. הספר זכה למהדורות רבות, תורגם למספר שפות ועובד לסדרת טלוויזיה.
דניאל הווארד
הרשעה בעבירות מין
ב-15 בינואר 2013 נעצר הווארד על החזקת פורנוגרפיית ילדים. הוא הורשע וריצה 7 חודשי מאסר.
מנואל דה פדרולו
ביוגרפיה
פדרולו תרגם לקטלאנית יצירות של ז'אן-פול סארטר, ויליאם פוקנר וג'ון דוס פסוס.
בשנת 1979 הוא זכה בפרס הכבוד של הספרות הקטלאנית
סקוט מוריסון
סקוט ג'ון מוריסון (באנגלית: Scott John Morrison; נולד ב-13 במאי 1968) הוא פוליטיקאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה, וכמנהיג המפלגה הליברלית בשנים 2018–2022. חבר בית הנבחרים האוסטרלי מאז 2007, כנציג מחוז הבחירה קוק שבניו סאות' ויילס.
מוריסון למד גאוגרפיה כלכלית באוניברסיטת ניו סאות' ויילס. לאחר שסיים את לימודיו עבד כמנהל משרד תיירות וספורט בניו זילנד בשנים 1998–2000, ובסופו של דבר היה למנהל הכללי של הסוכנות הפדרלית "תיירות אוסטרליה" בשנים 2004–2006. מוריסון כיהן גם כמנהל הארצי של המפלגה הליברלית של ניו סאות' ויילס בשנים 2000–2004.
בבחירות הפדרליות באוסטרליה שנערכו ב-2007 נבחר לראשונה לבית הנבחרים, ובבחירות שנערכו ב-2010 היה לאחד מיושבי הספסלים הקדמיים. עם עלייתה לשלטון של המפלגה הליברלית בבחירות הפדרליות ב-2013, מונה על ידי טוני אבוט לקבינט ממשלת אוסטרליה כשר להגירה והגנה על הגבולות. בתפקידו זה היה אחראי על ביצוע מבצע "גבולות ריבוניים", מה שהיה הצעת מדיניות משמעותית של הליברלים עת שהיוו את האופוזיציה. מאוחר יותר מונה לשר השירותים חברתיים בשלהי 2014. לאחר מכן, כאשר מלקולם טרנבול החליף את אבוט כראש הממשלה בספטמבר 2015, מונה מוריסון לשר האוצר של אוסטרליה.
באוגוסט 2018, שר הפנים פיטר דאטון קרא תיגר על ראש הממשלה טרנבול בהתמודדותו על הנהגת המפלגה הליברלית, בשל אי שביעות רצון בקרב האגף השמרני של המפלגה. טרנבול הביס את דאטון בסבב הראשון, אך המתחים הלכו וגברו. המפלגה הצביעה בעד קיום סבב שני, וטרנבול בחר שלא להתמודד בסבב זה. בהצבעה השנייה היה מוריסון מועמד פשרה, והביס את דאטון ואת ג'ולי בישופ. מיד לאחר מכן הושבע כראש ממשלת אוסטרליה עד לקיום הבחירות הפדרליות לפרלמנט ב-2019. בבחירות מאי 2019 ניצח שוב סקוט מוריסון את ביל שורטן ממפלגת הלייבור האוסטרלית נגד כל התחזיות והסקרים. בבחירות מאי 2022 הפסיד לאנתוני אלבניזי ממפלגת הלייבור והודיע על התפטרות מראשות מפלגתו.
ראשית חייו
מוריסון נולד בוייברלי, פרוור של סידני שבמדינת ניו סאות' ויילס. הוא הצעיר מבין שני בניהם של מריון (לבית סמית') וג'ון מוריסון. אביו היה שוטר ששירת במועצה העירונית של וייברלי במשך 16 שנים, ובמשך תקופה קצרה אף כיהן כראש עיריית הפרוור. סבו מצד אמו של מוריסון נולד בניו זילנד.
מוריסון גדל בפרוור ברונטי. בילדותו הייתה לו קריירה קצרת-ימים כשחקן, לאחר שהופיע בכמה פרסומות טלוויזיה. לא פעם דווח כי מוריסון הוא הילד האייקוני ששימש היצגן של חברת המשחות "ויקס", אם כי לא ניתן לאמת זאת מאחר שסרט הפרסומת אבד ולא קיים עוד. מוריסון למד בתיכון הבנים של סידני, ולאחר מכן השלים תואר ראשון בגאוגרפיה כלכלית באוניברסיטת ניו סאות' ויילס. נוסף על כך למד תאולוגיה במכללת ריג'נט שבונקובר, קנדה.
קריירה מקצועית
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, עבד כמנהל מחקר ומדיניות לאומית במועצת הקניין של אוסטרליה מ-1989 עד 1995. לאחר מכן החל להתמקצע בתחום התיירות, כיהן כסגן נשיא בכוח המשימה של סוכנות תיירות אוסטרליה ולאחר מכן כמנהל הכללי של מועצת התיירות האוסטרלית; המועצה נוהלה בידי ברוס בירד, שעזב את המועצה לאחר נבחר לפרלמנט. ב-1998, עבר מוריסון לניו זילנד על-מנת לשמש כמנהל משרד התרבות והספורט של סוכנות "תיירות אוסטרליה". הוא פיתח מערכת יחסים קרובה עם שר התיירות מארי מקלי, והיה מעורב ביצירת מסע הפרסום "ניו זילנד 100% טהורה". בחודש אפריל 2000, שב מוריסון לאוסטרליה למען ניהול המפלגה הליברלית בניו סאות' ויילס. הוא פיקח על מסע הבחירות של המפלגה בבחירות הפדרליות ב-2001 וב-2003. ב-2004, מוריסון עזב את התפקיד על מנת לכהן כמנהל סוכנות "תיירות אוסטרליה". הוא פוטר ב-2006, כנראה בעקבות עימות עם שרת התיירות פרן ביילי על כוונות הממשלה להמשיך ולשלב את הסוכנות בשירות הציבורי האוסטרלי.
שנותיו באופוזיציה (2007–2013)
מוריסון התמודד על ייצוג מחוז הבחירה קוק (Division of Cook), הכולל בתוכו את הפרוורים הדרומיים של סידני ובהם קרונולה, קרינג'בה ומירנדה. בבחירות הפדרליות שנערכו ב-2007, מחוז הבחירה נותר ללא ייצוג בבית הנבחרים האוסטרלי בעקבות פרישתו של ברוס ביירד, שהיה חבר בית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה מאז 1998. עם זאת, הוא הפסיד בהצבעה שנערכה בדבר בחירתו למועמדות לבית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה קוק למייקל טווקה, מהנדס מערכות תקשורת ואיש הפלג הימני של הליברלים. עם זאת, לאחר בחירתו של טווקה נטען כי הוא זייף את קורות חייו וביצע עבירות בחירות. המנהל הארצי של המפלגה הליברלית משך את מועמדותו של טווקה והעמיד את המועמדות לבחירה מחדש, בה זכה מוריסון. ההאשמות נגד טווקה הוכחו לאחר מכן ככוזבות, ועיתון הדיילי טלגרף בסידני נאלץ לשלם סכום בלתי ידוע על-מנת ליישב תביעת לשון הרע שהוגשה על ידי טווקה.
בספטמבר 2008 מונה מוריסון לקואליציה בראשותו של מלקולם טרנבול בספסלים הקדמיים כשר בממשלת צללים לענייני דיור וממשלה מקומית. בדצמבר 2009 מונה לשר ההגירה והאזרחות בממשלת הצללים, ולראשונה היה חבר בקבינט הצללים בראשותו של טוני אבוט זמן קצר לאחר שזה האחרון זכה בהנהגת המפלגה הליברלית. הוא שירת בוועדת הגנת הגבולות של קבינט הצללים. אבוט תיאר את מוריסון כ"כישרון גדול אשר היה אחד הכוכבים החדשים והמבריקים בדור החדש של חברי פרלמנט".
בדצמבר 2010 קיפחו את חייהם ארבעים ושמונה מבקשי מקלט סמוך לאי חג המולד כשהפליגו אל האי האוסטרלי. בחודש פברואר 2011, נתן מוריסון פומבי לספקותיו ולפקפוקו בהחלטת ממשלת הלייבור של ג'וליה גילארד לכסות עבור קרובי המשפחה של הקורבנות את עלויות הנסיעה להלוויות בסידני, בטענה כי אותה פריבילגיה לא הורחבה לאזרחי אוסטרליה. לאחר שג'ו הוקאיי, עמיתו למפלגה הליברלית ושר האוצר בממשלת הצללים חלק על דעותיו והערותיו של מוריסון, אמר האחרון כי עיתוי הערותיו היה חסר רגישות, אם כי לא הסתייג מההערות עצמן.
בחודש פברואר 2013 אמר מוריסון כי יש להודיע למשטרת אוסטרליה היכן מתגוררים מבקשי מקלט בקהילה אם הפגינו התנהגות אנטי-חברתית, וכי יש לקבוע קווים מנחים קפדניים להתנהגותם של אלה הנמצאים באוסטרליה באמצעות אשרות מעבר בשעה שהם ממתינים להכרעת מעמדם. קוד ההתנהגות החדש למבקשי מקלט שוחרר על ידי שר ההגירה ליותר מ-20,000 מסתננים בלתי-חוקיים שנכנסו לשטחי אוסטרליה דרך חופיה המתגוררים בקהילה באמצעות אשרות מעבר.
ממשלת אבוט (2013–2015)
ב-18 בספטמבר 2013 השיק מוריסון את מבצע "גבולות ריבוניים"; האסטרטגיה החדשה של ממשלת טוני אבוט שנבחרה באותם ימים, שמטרתה הייתה לעצור הסתננות סירות בלתי-חוקיות המפליגות לאוסטרליה. להלכה נוהל המבצע בידי שירות המכס והגנת הגבולות של משרד ההגירה, אך בפועל נוהל בידי הצי המלכותי האוסטרלי, מה שהפך את המבצע למעיין מבצע צבאי. בדומה למבצעים צבאיים, על התהליך הוטל איפול תקשורתי על כל פרטיו מפאת הגנה על הקצינים, ובמטרה למנוע ממבריחים מידע חיוני על שיטות ותזמון של מבצעי תפיסה. הוצאת המבצע לפועל הייתה כרוכה בהשקעה של כ-3.2 מיליארד דולר אוסטרלי בשנה. בראשית המבצע הצהיר שר ההגירה מוריסון לעיתונות:
בנובמבר 2014 הגישה הוועדה האוסטרלית לזכויות האדם דין וחשבון לממשלת אבוט, שבו מצאה הוועדה כי מוריסון נכשל באחריותו לפעול לטובת הילדים שנעצרו על ידי הצי האוסטרלי בהגיעם לאוסטרליה דרך ספינות בלתי-חוקיות בתקופת כהונתו כשר ההגירה. הממצא המקיף של החקירה היה, "כי המעצרים האובליגטוריים והממושכים של ילדי מבקשי המקלט הסבו להם מחלות נפשיות וגופניות משמעותיות ועיכובים התפתחותיים, תוך הפרה של התחייבויותיה הבינלאומיות של אוסטרליה". ראש הממשלה אבוט מתח ביקורת על הדו"ח בתואנה כי הוא בעל מוטיבציה פוליטית, וציין את בעייתיות עיתוי פרסום הדו"ח. ממשלתו פרסמה את הדו"ח באופן פומבי בפברואר 2015. העיתון הדיילי טלגרף דיווח כי מומחים למשפט בינלאומי פומבי חלוקים בדעותיהם לגבי חוקיות המבצע שהגה מוריסון.
בשלהי דצמבר 2014 נערך בממשלתו של אבוט סבב תיקים. מוריסון הועבר אל המשרד לשירותים חברתיים וחדל לכהן כשר ההגירה וההגנה על הגבולות. במרץ 2015 חתמו שלוש מאות מבוגרי בית ספר תיכון הבנים של סידני על מכתב המביע את מורת רוחם ואת מחאתם מנוכחותו של מוריסון באירוע גיוס כספים לבוגרים. מכתב המחאה הביע את דעתם כי בית הספר לא יחגוג עם אדם "אשר התעלם מזכויות אדם", במחאה על מבצע "גבולות ריבוניים" שהנהיג בעת כהונתו כשר ההגירה.
ממשלת טרנבול (2015–2018)
ב-9 בפברואר 2017 נאם מוריסון בפני מליאת בית הנבחרים האוסטרלי כשהוא מחזיק חתיכת פחם ואמר: "זהו פחם. אל תפחדו, אל תחששו. הוא לא יזיק לכם". בנאום האשים את המודאגים מהשפעת תעשיית הפחם על הסביבה ב"פחד אידאולוגי ופתולוגי מפחם". במאי 2017, ביוזמת משרד האוצר, החליטה ממשלת אוסטרליה לאמץ את קריאת הבנק המרכזי להענקת תמריצים כלכליים בתקציב המדינה השנתי. ממשלת טרנבול השקיעה השקעה בת 75 מיליארד דולר אוסטרלי בתשתיות במדינה, הכוללת סלילת כבישים, מסילות רכבת ובניית מסלולי נחיתה בשדות תעופה. מוריסון התנגד לעגינת נישואים חד מיניים בחוק, וביוני 2016 הצהיר כי הותקף על התנגדותו בגין אמונתו.
בחירתו לתפקיד
ב-21 באוגוסט 2018 קרא ראש הממשלה מלקולם טרנבול לבחינת מנהיגות במטרה לאמוד את אמון המפלגה הליברלית בהנהגתו. הוא ניצח את שר הפנים פיטר דאטון ברוב של 48 קולות מול 35. במהלך הימים הבאים, רווחו השערות חוזרות ונשנות בדבר סיבוב שני של בחינת מנהיגות, ללא אישורו של טרנבול. טרנבול הודיע ​​יומיים לאחר מכן כי הוא יתפטר מהמנהיגות אם אכן יתקיים סיבוב שני. דאטון, מוריסון וג'ולי בישופ הודיעו כי במידה וטרנבול אכן יתפטר, יתמודדו על מנהיגות המפלגה הליברלית. הסיבוב השני של בחינת המנהיגות התקיים ב-24 באוגוסט וטרנבול בחר שלא להתמודד כמועמד בסיבוב זה. בהצבעה הראשונה, דאטון קיבל 38 קולות, מוריסון 36 קולות, ובישופ ל-11 קולות בלבד. בהצבעה השנייה, מוריסון גבר על דאטון וזכה ל-45 קולות, כשלדאטון 40 קולות מנגד. הוא נבחר למנהיג המפלגה הליברלית ולראש ממשלת אוסטרליה המיועד. ג'וש פריידנברג היהודי נבחר לסגן מנהיג המפלגה, במקומה של בישופ. מוריסון נתפס באופן רחב כמועמד פשרה, מועמד פרגמטי וכגשר מחבר בין השמרנים לליברלים במפלגה.
קדנציה ראשונה
נסיעות הראשונה של מוריסון כראש ממשלת אוסטרליה יצאה לפועל פחות משבוע אחרי כניסתו לתפקיד. הוא ביקר בג'קרטה בפורום העסקים האוסטרלי-אינדונזי ונועד עם נשיא אינדונזיה ג'וקו וידודו, שהכריז על עסקת סחר חופשי בין שתי המדינות אשר נדונו במסגרת ממשלת טרנבול הקודמת.
ב-15 באוקטובר 2018 פורסם כי מוריסון שוקל ברצינות להעביר את שגרירות אוסטרליה בתל אביב-יפו אל ירושלים, ובכך להכיר בירושלים כבירת מדינת ישראל. לאחר שראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו נתן פומבי ברשתות החברתיות לרצונו זה של מוריסון, החלו השערות כי ההחלטה נובעת משיקולים פוליטיים פנימיים ובין היתר בעקבות רצונו של מוריסון לזכות בקולות יהודי אוסטרליה בבחירות הקרובות. שלושה ימים אחר כך פרסמה סוכנות הביון האוסטרלית כי העברת שגרירות אוסטרליה מתל אביב-יפו לירושלים עלולה להצית גל מחאה אלים ברצועת עזה וביהודה ושומרון, מה שמעיב את ההעברה הפוטנציאלית. כעבור חודשיים, החליט להכיר במערב ירושלים כבירתה של ישראל.