cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דאלאס מאבריקס
1990–1998: בנייה מחדש
ההתקדמות של הקבוצה נעצרה בעונת 1995/96. טארפלי הושעה שוב מהליגה עקב שימוש בסמים, הפעם הושעה לצמיתות. משבורן הספיק לקחת חלק ב-18 משחקים בלבד בטרם נפצע בברכו, פציעה שהשביתה אותו עד לסיום העונה. קיד נבחר לחמישייה הפותחת במשחק האולסטאר, השחקן הראשון בתולדות הקבוצה שנבחר לחמישייה וסיים את העונה במקום השני בממוצע האסיסטים למשחק. למרות הישגים אלו הצליחה הקבוצה לנצח רק 26 משחקים. בסיום העונה הוחלף מונה ג'ים קלמונס למאמן במקום דיק מוטה. במקביל, דון קרטר, הבעלים של הקבוצה מיום הקמתה, מכר אותה לקבוצת משקיעים בראשות רוס פרוט.
עונה לאחר המכירה עברה הקבוצה שינוי גדול – לא פחות מ-27 שחקנים שונים שיחקו במדי הקבוצה במהלך העונה. הרוקי סמאקי ווקר היה השחקן היחיד שפתח וסיים את העונה בקבוצה. המהלך הראשון היה טרייד בו הועברו קיד, טוני דומאס ולורן מאייר לפיניקס סאנס תמורת מייקל פינלי, סם קאסל ואיי. סי. גרין. במהלך חודש פברואר מונה דון נלסון לתפקיד הג'נרל מנג'ר של הקבוצה. שבוע לאחר המינוי שחררה הקבוצה את פרד רוברטס ואוליבר מילר ושלחה את משבורן בטרייד למיאמי היט תמורת סשה דנילוביץ', מרטין מורספ וקורט תומאס. בהמשך העונה ביצעה הקבוצה טרייד נרחב עם ניו ג'רזי נטס במסגרתו העבירה הקבוצה את ג'קסון, קאסל, כריס גאטלינג, ג'ורג' מקלאוד ואריק מונטרוז תמורת שון בראדלי, אד אובנון, חאליד ריבס ורוברט פק שהצטרפו לקבוצה. השינויים התכופים בסגל הקבוצה הקשו על בניית סגל יציב ואת העונה סיימה הקבוצה עם 24 ניצחונות בלבד. עונה לאחר מכן ירד המאזן עוד ועמד על 20 ניצחונות בלבד.
1998–2018: עידן דירק נוביצקי
הדראפט של 1998 היווה נקודת מפנה עבור הקבוצה – עסקה משולשת שכללה דאלאס, מילווקי באקס ופיניקס סאנס הובילה להחתמתם של סטיב נאש והרוקי דירק נוביצקי. העונה הראשונה, שהייתה קצרה בשל שביתת השחקנים הסתיימה במאזן 31:19, אך לראשונה מזה עשור הקבוצה סיימה את משחקי הבית במאזן חיובי (10–15). בינואר 2000 הועברה הבעלות על הקבוצה למיליונר מארק קיובן תמורת 285 מיליון דולר. אישיותו הצבעונית והתנהגותו, שלעיתים הייתה שנויה במחלוקת, משכו תשומת לב גדולה מצד התקשורת וסייעו להגדיל את החשיפה והפופולריות של הקבוצה.
בעונת 2000/01 סיימה הקבוצה במאזן 29:53 ואחרי עשור של היעדרות, חזרה להשתתף בפלייאוף. ברגע האחרון של חלון ההעברות ביצעה הקבוצה טרייד גדול עם וושינגטון ויזארדס – המאבריקס העבירו את כריסטיאן לייטנר, יוברט דייוויס, קורטני אלכסנדר ואית'ן תומאס שנבחר בדראפט תמורת ג'וואן הווארד, קלווין בות' ואובינה אקיזי. בנוסף צירפה הקבוצה את ואנג ג'ג'ה הסיני. בסיבוב הראשון של הפלייאוף גברה הקבוצה 2:3 על יוטה ג'אז, אך הודחה סיבוב לאחר מכן על ידי סן אנטוניו ספרס בחמישה משחקים. אחרי ההפסד למיאמי היט בסדרת הגמר של עונת, בה הובילה דאלאס 2:0, קיוו בקבוצה לשחזר את ההישג. המאבריקס החלו את עונה עם ארבעה הפסדים רצופים, אך לאחר מכן השיגה הקבוצה 52 ניצחונות מתוך 57 המשחקים הבאים, וסיימה את העונה במאזן 67:15 (השישי בטיבו בהיסטוריית הליגה), שהיה גם המאזן הטוב ביותר בליגה באותה שנה. דירק נוביצקי היה השחקן המצטיין בדאלאס וזכה בתואר MVP של העונה הסדירה, והפורוורד ג'וש הווארד הצטיין וזכה להיבחר למשחק האולסטאר של ה-NBA. ברבע גמר הפלייאוף התמודדה דאלאס מול גולדן סטייט ווריורס, שסיימה במקום השמיני במערב והודרכה על ידי דון נלסון. הווריורס הציבו שמירה הדוקה על נוביצקי, ובזכות כך הצליחו להפתיע ולנצח בסדרה בתוצאה 4:2.
בעונת סיימו דאלאס במאזן 36:30 ובמקום השביעי במערב. בפלייאוף נפגשו המאבריקס נגד אוקלהומה סיטי ת'אנדר בהנהגת קווין דוראנט וראסל וסטברוק. המאבריקס הפסידו לת'אנדר בסוויפ. שבמשחק הראשון קולע דוראנט סל ניצחון על שחקן המאבריקס שון מריון.
בעונת סיימה הקבוצה המקום ה-7 במערב עם מאזן 50:32 ועלתה לפלייאוף שם הפסידה בסיבוב הראשון בתוצאה 4:1 ליריבתה הטקסנית, יוסטון רוקטס. בעונת סיימה הקבוצה במקום ה-6 במערב עם מאזן 42:40. גם בעונה זו הפסידה הקבוצה בסיבוב הפלייאוף הראשון בתוצאה 4:1, הפעם לאוקלהומה סיטי ת'אנדר.
לאחר שגם בעונת 2016/2017 דאלאס לא הגיעה לפלייאוף, בקיץ 2017 היא צירפה מספר שחקנים בהם סת' קרי, הריסון בארנס ונרלנס נואל. על אף ההחתמות החדשות, דאלאס סיימה את העונה במאזן שלילי, ולא העפילה לפלייאוף.
בפברואר 2018 חשפו כתבי ספורטס אילוסטרייטד כי במשך שנים שררה במועדון תרבות ארגונית קלוקלת אותה הוביל טרדמה אוסרי שכיהן כמנכ"ל הקבוצה בשנים 1997–2015. במהלך אותן שנים ביצעו אנשי הנהלה בקבוצה שורה ארוכה של הטרדות ותקיפות מיניות כלפי לפחות שש נשים.
2018–הווה: בהובלת לוקה דונצ'יץ'
בקיץ 2022, העבירה דאלאס בטרייד את הבחירה ה22 בדראפט, ביחד עם בובאן מאריאנוביץ', מרקיז כריס, טריי בורק וסטרלינג בראון ליוסטון רוקטס, בתמורה לסנטר כריסטיאן ווד.
מאמני הקבוצה
הנתונים מעודכנים לסוף עונת :
שיאים למשחק בודד
נקודות: 60, לוקה דונצ'יץ' מול ניו יורק ניקס, 27 בדצמבר 2022.
ריבאונדים: 28, פופאי ג'ונס מול אינדיאנה פייסרס, 9 בינואר 1996.
חטיפות: 10, מייקל פינלי מול פילדלפיה 76', 23 בינואר 2001.
חסימות: 13, שון בראדלי מול פורטלנד טרייל בלייזרס, 7 באפריל 1998.
אשלג בישראל
האשלג נחשב לאחד מאוצרות הטבע העיקריים של מדינת ישראל. שיעור האשלג בים המלח מגיע ל-7.26 גרם לליטר. בשנת 1902 חזה בנימין זאב הרצל את הפקת המחצבים מים המלח "...מי המינרלים העשירים בברום, גופרית ותרכובות זרחניות...". הצעדים המעשיים הראשונים נעשו על ידי זלמן דוד ליבונטין אשר עמד להסדיר כי היישוב היהודי בארץ ישראל יקבל את הזיכיון לניצול אוצרות הימה ובקעת הירדן כבר בשנת 1905. בשנת 1911 משה נובומייסקי בדק את מי ים המלח ותכנן, בין השאר, להפריד את המלחים השונים ולהפיק אשלגן וברום.
ברם, את הצעד המעשי הראשון להפקת האשלג עשה מייג'ור תומאס גרגורי טאלוק. תוך כדי עבודתו בתעשייה הצבאית הבריטית נודע לו כי מחיר האשלגן בעולם הרקיע שחקים. בשנת 1918 נודע לו, לגמרי במקרה, מפי ידידו, שים המלח מכיל כמויות ניכרות של החומר הגולמי ממנו מופק האשלגן. הוא פנה לשר המלחמה הבריטי ובקש כי בתום המלחמה יינתן לו הזיכיון. ואכן הובטח לו שכך יהיה.
משה נובומייסקי אף הוא פנה בבקשה לקבלת הזיכיון, ולאחר שהמנדט על ארץ ישראל ניתן לבריטניה הוחלט במשרד המושבות הבריטי להעניק את הזיכיון לשניהם. הם הקימו את חברת אשלג ארץ-ישראלית, החלו בהפקה בשנת 1930. החברה פעלה עד מלחמת העצמאות. בשנת 1952 זכויות ההפקה נמסרו למפעלי ים המלח. בשנת 2007 מפעלי ים המלח הפיקו יותר מ-2.5 מיליון טונות אשלג.
חכירת בקעת הירדן וים המלח
זלמן דוד ליבונטין, לאחר פתיחת סניף בנק אנגלו-פלשתינה, לימים בנק לאומי לישראל בירושלים, בשנת 1905, בא במשא ומתן עם הפחה העות'מאני בירושלים, רשיד ביי, וגיבש עמו הצעה לקבלת זיכיון בתנאים הבאים:
ליבונטין שילם 1,000 לירות טורקיות עובר הטיפול לשלטונות באיסטנבול אחרי שלושה חודשים הוא קבל מכתב מההסתדרות הציונית לפיו "אנחנו כולנו פה חושבים, שיותר טוב שלא יצא עניין זה לפועל. על ידי השתדלויות בעניין זה רק נזיק לעבודתנו בעניינים אחרים שם, כלומר באיסטנבול. ואל נא ידאג אם מעניין זה לא יצא כלום".
חברת האשלג הארץ ישראלית
חברת אשלג ארץ-ישראלית (Palestine Potash Limited), נרשמה באנגליה ב-31 באוקטובר 1929 במטרה העיקרית לנצל את המינרלים של ים המלח. החברה הוקמה על סמך זיכיון שניתן לה על ידי ממשלת המנדט וממלכת ירדן, ב-31 בינואר 1931. מנהליה של החברה היו: משה נובומייסקי ותומאס גרגורי טולוק.
בשנת 1930 הוקם המפעל בצפון ים המלח ושנה אחרי זה היא החלה לשווק אשלג וברומין. בשנת 1934 היא יזמה את הקמת המפעל בדרום לאחר שהתברר כי בצפון ים המלח אין ברשותה די קרקעות לבניית הבריכות הדרושות לשם הפקת האשלג. וכן יוחסה חשיבות לעובדה כי המפעל בדרום קרוב למקור מים מהעיירה א-צאפי שמדרום-מזרח לים המלח, בתחום ממלכת ירדן. לאחר שלוש שנים המפעל בדרום ייצר 80,000טון אשלג בשנה.
בשנות מלחמת העולם השנייה גדלה התוצרת משנה לשנה באופן ניכר. תחזית סוכני המכירות של החברה קבעה כי "יש יסוד להניח שיעלה ביד החברה להוסיף ולהחזיק בימי שלום ברוב השווקים שהיא מצאה". בשנת 1945 מכרה החברה 90,040 טון אשלג ו-347 טונות ברומין.
ב-19 וב-20 במאי 1948 פונה האתר הצפוני בצי של כלי שיט קטנים אל אתר החברה בסדום. ב-22 במאי המפעל נהרס כליל בידי אנשי הלגיון הערבי. היה זה לאחר שנכשל משא ומתן שנוהל מאז תחילת מלחמת העצמאות עם המלך עבדאללה על יצירת אזור נייטרלי שיבטיח את הגנת המפעלים,
בנובמבר 1948 מינתה הממשלה הזמנית ועדה כדי לבדוק את פעולת חברת האשלג. הוועדה שמונתה פעלה לסילוק ההשפעה הבריטית על החברה ולשינוי תנאי הזיכיון שהיה בידי חברת האשלג. בחודש דצמבר 1951 החליטה ממשלת ישראל להקים חברה חדשה, חברת מפעלי ים המלח בע"מ. החברה החדשה רכשה ביולי 1952 את כל הנכסים של חברת האשלג.
מפעלי ים המלח
לאחר שיתוק המפעל, בדרום ים המלח, במשך חמש שנים, בשנת 1952 - מפעלי ים המלח החלו בהפקת אשלג ומינרלים אחרים מים המלח. בשנת 1958, לאחר ביצוע סקרים הנדסיים נרחבים ביוזמת מנהל המפעל מרדכי מקלף והמדען מ. כהנר נקבעו מגמות פיתוח אוצרות ים המלח.
בשנת 1966 - שטח בריכות האידוי מגיע ל-135 קמ"ר. בשנת 1975 - ייצור אשלג עולה על 1 מיליון טון בשנה. בשנת 1980 - מפעלי ים המלח החלו בבניית מתקנים המיישמים את תהליך הגיבוש הקר של האשלגן. בשנת 1986 - ייצור אשלג עולה על 2 מיליון טון בשנה ובשנת 2007 מפעלי ים המלח הפיקו יותר מ-2.5 מיליון טונות אשלג.
עתודות אשלג ופוספט
עתודות האשלג של ישראל עמדו על 40 מיליוני טונות נכון לשנת 2010, והיא כורה 2-2.5 מיליוני טונות אשלג בשנה, כך שגמר עתודות האשלג של ישראל, ללא גידול בתפוקה, יתרחש עד שנת 2030.
לישראל יש עתודות פוספטים של 1.5-2 מיליארד טונות, שמהוות 1% מעתודות הפוספט בעולם. בכל שנה כורה ישראל כמות של 7 מיליון טונות סלע פוספט ומופקים מהם 3.5 מיליון טונות של פוספט מועשר. התפוקה העולמית השנתית עמדה על 145 מיליון טונות פוספט בשנת 2005 וישראל מפיקה 2% מהתפוקה העולמית. על פי מגמות אלה, ישראל תחסל כמעט לגמרי את עתודות הפוספט שלה בתוך 25 שנה, עד 2037. קיימים שדות נוספים כמו שדה בריר ליד ערד שיכולים להמשיך את הכרייה למשך עוד מספר שנים עד 10 שנים, כלומר ישראל תכלה את עתודות הפוספט שלה עד 2047.
גיורא מנור
גיורא מנור (23 ביוני 1926, י"א תמוז ה'תרפ"ו, פראג, צ'כוסלובקיה - 28 במרץ 2005, י"ז באדר ב' ה'תשס"ה, משמר העמק, ישראל) היה במאי תיאטרון, מבקר אמנות, חוקר ועורך ישראלי. ממקימי להקת הנח"ל.
ביוגרפיה
מנור נולד ב-23 ביוני 1926 בפראג, צ'כוסלובקיה, בשם אלכס קרפלס, ליוסף ולהילדה קרפלס, יהודים אמידים דוברי גרמנית. אביו עסק בטקסטיל והיה פעיל פוליטית במסגרת המפלגה הקומוניסטית והתנועה הציונית. בילדותו למד בבית הספר היהודי ברובע יוספוב. לאחר שהחליטו הוריו לעלות לישראל ורכשו קרקע ביקנעם, עבר מנור ללמוד בבית הספר האנגלי בפראג. בשנת 1939, לאחר כיבוש צ'כוסולובקיה על ידי גרמניה, זייף דודו, שהיה אזרח בריטי, תעודה לפיה מנור הוא בנו. יחד ברחו מצ'כוסלובקיה, ומנור עלה לארץ. עם עלייתו הצטרף מנור לקיבוץ משמר העמק בו היה חבר עד מותו. הוריו ואחותו, שנותרו בפראג על מנת לחסל את עסקיהם לפני העלייה ארצה, נשלחו למחנה הריכוז טרזיינשטט וניספו בשואה.
במשמר העמק גידלוהו דודו גדעון ואשתו רחל, והוא אימץ את שם המשפחה של דודו, מנור. בין השנים 1939–1945 למד במוסד החינוכי, בקבוצת "אורן". בעת התחנכותו במוסד החל להתעניין בבימוי תיאטרון ועסק בענייני תיאטרון ותרבות. בשנת 1947 לקח מנור שנת חופש מהקיבוץ, התגורר בתל אביב ועבד בתיאטרון הקאמרי כעוזרו של יוסף פסובסקי. בין השאר היה עוזרו בעת העלאת ההצגה הוא הלך בשדות שכתב בן קיבוצו, משה שמיר.
בשנת 1952 השתחרר מצה"ל, וחזר למשמר העמק שם עבד ברפת ובלול, ובמקביל ביים הצגות בקיבוצים.
בשנים 1955–1957 יצא לשליחות בת שנתיים בלונדון מטעם השומר הצעיר. במהלך תקופה זו למד תיאטרון וסיים את לימודיו בהצטיינות. בשנת 1957, עם שובו לארץ, הזמינה אותו לאה פורת לביים תסכיתים בקול ישראל, ובתחילת 1958 החל לשמש מבקר תיאטרון בתחנה. בשנת 1960 החל לביים מחזות בעבור תיאטרון זווית בתל אביב. בשנת 1963 היה ממובילי הקמת בימת הקיבוץ, ומשנת 1966 שימש כבמאי וכמנהל האמנותי של התיאטרון. בשנת 1967 היה בין חברי הצוות המקים של הטלוויזיה הישראלית.
בשנת 1970 החליט לפרוש מעולם הבימוי, ובהזמנת בצלאל לב החל לכתוב כתבות בנושא מחול ב"חותם", המוסף של על המשמר. בשנת 1975 נמנה עם מקימי הספרייה הישראלית למחול בספריית בית אריאלה. באותה שנה החל לשמש כעורך השנתון "מחול בישראל", תפקיד בו שימש עד שנת 1989. בשנת 1993 הפך השנתון לרבעון, ומנור שב לתפקיד העורך יחד עם רות אשל, בו שימש עד שנת 1998.
מנור חלה בסרטן, ואושפז במרכז רפואי העמק בעפולה. ב-28 במרץ 2005 נפטר מנור בביתו שבקיבוץ משמר העמק, ונקבר בבית הקברות של הקיבוץ.
חייו האישיים
עברות שם משפחתו נעשה על ידי אימוץ שם המשפחה של דודו. שמו הפרטי העברי, גיורא, ניתן לו על ידי בת דודו.
בראיון שנערך ביוני 1996 לשבועון הדף הירוק, לקראת יום הולדתו השבעים, יצא מהארון כהומוסקסואל. באותו ראיון הביע ביקורת על הומוסקסואלים המתחתנים עם נשים תוך הסתרת והדחקת נטיותיהם המיניות.
ספריו
מנור פרסם שבעה ספרים, רובם ביוגרפיות של רקדנים ואנשי תחום המחול, וכן אוטוביוגרפיה.
Annabelle (פסקול)
Annabelle: Original Motion Picture Soundtrack הוא פסקול סרט האימה העל-טבעי האמריקאי "אנאבל" (2014), שהולחן על ידי המלחין ומפיק הסרטים האמריקאי ג'וסף בישארה. הפסקול יצא לאור ב-30 בספטמבר 2014, תחת חסותה של חברת התקליטים ווטר-טאוור מיוזיק.
רקע והלחנה
ב-Annabelle בדומה ל-The Conjuring, נכללים שירים מסוגת המוזיקה האלקטרונית ומסוגת המוזיקה הקלאסית. כל שירי הפסקול הולחנו על ידי המלחין ומפיק הסרטים האמריקאי ג'וסף בישארה. השיר "Annabelle Opening", הוא השיר הפותח את הפסקול ואת הסרט "אנאבל" (2014), והשיר "New Beginnings", סוגר אותם.
ראשית כל, הועלה הפסקול לרשתות הזרמת המדיה כגון ספוטיפיי ואפל מיוזיק, ולאחר מכן יצא גם על גבי תקליטור.
מצודת קאיתבאי
מצודת קאיתבאי (או מבצר קאיתבאי בערבית: قلعة قايتباي) הוא מבצר שנבנה למטרות הגנה מהמאה ה-15 הממוקם על חוף הים התיכון, באלכסנדריה, מצרים. הוא נבנה בין השנים 1477 עד 1479 לספירה (882–884 לספירה האסלאמית) על ידי הסולטן אל-אשרף סייף אל-דין קאיתבאי. המצודה ממוקמת בצד המזרחי של הקצה הצפוני של האי פארוס בפתחו של הנמל המזרחי.
היסטוריה
מצודת קאיתבאי באלכסנדריה נחשבת לאחד ממעוזי ההגנה החשובים ביותר, לא רק במצרים, אלא גם לאורך חופי הים התיכון. היא גיבשה חלק חשוב ממערכת הביצורים של אלכסנדריה במאה ה-15 לספירה.
המגדלור של אלכסנדריה
המצודה ממוקמת בכניסה של הנמל המזרחי בנקודה המזרחית של האי פארוס. היא הוקמה במקום המדויק של המגדלור המפורסם של אלכסנדריה, שהיה אחד משבעת פלאי העולם העתיק. המגדלור המשיך לתפקד עד למועד הכיבוש הערבי, אז אירעו כמה אסונות וצורתו של המגדלור שונתה במידה מסוימת, אך הוא עדיין המשיך לתפקד. שיקומו החל בתקופת אחמד אבן טולון (בערך 880 לספירה). אולם במהלך המאה ה-11 התרחשה רעידת אדמה שגרמה נזק לחלק המתומן של המגדלור. התחתית שרדה, אבל היא יכלה לשמש רק כמגדל שמירה, ומעליה נבנה מסגד קטן. במאה ה-14 הייתה רעידת אדמה הרסנית מאוד וכל הבניין נהרס כליל.
ביצורים מהמאה ה-15
בערך בשנת 1480 לספירה, הסולטן הממלוכי הצ'רקסי אל-אשרף קאיתבאי ביצר את המקום כחלק ממבני הגנת החופים נגד הטורקים, שאיימו על מצרים באותה התקופה. הוא בנה את המצודה והציב בתוכה מסגד. המצודה המשיכה לתפקד במהלך רוב התקופה הממלוכית, התקופה העות'מאנית והתקופה המודרנית, אך לאחר ההפצצה הבריטית על אלכסנדריה ב-1882, היא הורחקה מאור הזרקורים. היא הפכה למוזנחת עד המאה ה-20, אז שוחזרה מספר פעמים על ידי מועצת העתיקות המצרית העליונה.
מייסד מצודת קאיתבאי הוא סולטן צ'רקסי בשם אל-אשרף אבו אנאסר סייף אל-דין קאיתבאי אל-ג'רקסי אלזהירי (1468–1496 לספירה) שנולד בערך בשנת 1423 לספירה (826 לספירה האסלאמית). הוא היה ממלוכי שהגיע למצרים בצעירותו, לפני גיל 20. הוא נקנה על ידי אל-אשרף ברסבאי, ונשאר בין מלוויו עד מותו של ברסבאי. לאחר מכן הסולטן ג'אקמק קנה את קאיתבאי, ומאוחר יותר העניק לו את חירותו. קאיתבאי השיך לכבוש תפקידים שונים. הוא הפך למפקד הצבא (אטבק אל-אסכר) בתקופת שלטונו של הסולטן טימור בוגה. כאשר הסולטאן הודח, קאיתבאי מונה לסולטן תחת התואר אלמאלק אל-אשרף ביום שני ה-26 ברגב, 872 לספירה האסלאמית (1468 לספירה). הוא היה אחד מהסולטנים הממלוכים החשובים והבולטים, ששלט במשך כ-29 שנים. הוא היה מלך אמיץ, שניסה ליזום עידן חדש ביחסים עם העות'מאנים על ידי החלפת שגרירויות ומתנות. הוא אהב טיולים וערך מסעות בולטים רבים.
הבנאי של הבניין
קאיתבאי אהב אמנות ואדריכלות. הוא יצר תפקיד חשוב בקרב המערכת המנהלית של המדינה, זה היה בנאי הבניינים (שאדי אל-אמא'ר). הוא בנה מבנים מועילים רבים במכה, מדינה וירושלים. במצרים כ-70 בניינים משופצים מיוחסים לו, ביניהם מסגדים, מדרסות, סוכנויות, בתי מזרקות (סבילס), כותאבים, בתים, מבנים צבאיים כגון המצודות באלכסנדריה וברוזטה (כיום העיר רשיד). המצודות הללו נבנו כדי להגן על צפון מצרים, בעיקר מפני העות'מאנים, שכוחם התחזק בים התיכון.
קגמאס אל-אשאקי, בנאי הבניינים, היה האדריכל של המצודה. לפני הגעתו למצרים הוא היה ממלוכי מג'קמק בסוריה. במהלך שלטונו של קאיתבאי הוא הפך לבנאי הבניינים, ולאחר מכן למשנה למלך של אלכסנדריה. הוא מונה למושל סוריה (דמשק), בנה מסגד מחוץ לשער רשיד (באב רשיד) וכן אנדרטה וחאן. הוא גם שיפץ את מסגד אל-סווארי שמחוץ לשער סדרה (באב סדרה).
קגמאס היה אינטליגנטי וצנוע, הוא היה המשגיח של מבצעי בניה רבים בתקופת קאיתבאי. בשנת 882 לספירה האסלאמית (1477 לספירה) ביקר קאיתבאי באתר המגדלור הישן באלכסנדריה והורה לבנות מבצר על יסודותיו. הבנייה נמשכה כשנתיים, ומספרים שקאיתבאי השקיע יותר ממאה אלף דינרי זהב עבור עבודה זו.
הבניה
הזכיר שבניית המבצר החלה בחודש רבי עלוואל בשנת 882 לספירה האסלאמית. לדבריו, הסולטן קאיתבאי נסע לאלכסנדריה, מלווה בכמה נסיכים ממלוכים אחרים, כדי לבקר באתר המגדלור הישן ובמהלך ביקור זה הורה על בניין המצודה.
בחודש שבן, שנת 884 ספירה האסלאמית, נסע הסולטאן קאיתבאי שוב לאלכסנדריה עם סיום הבנייה. הוא שיכן במבצר לגיון אמיץ של חיילים וכלי נשק שונים. הוא, כפי שהזכיר אבן עיאס, הקדיש כמה ווקפים שמהם מימן את עבודות הבנייה וכן את משכורות החיילים.
לאורך כל התקופה הממלוכית, ובשל מיקומה האסטרטגי, הייתה המצודה מתוחזקת היטב על ידי כל השליטים שבאו אחרי קאיתבאי.
חיזוק חיל המצב
הסולטאן קנסו אל-גורי העניק למצודה תשומת לב מיוחדת. הוא ביקר בה מספר פעמים והגדיל את כוחו של חיל המצב, וסיפק לו כלי נשק וציוד שונים. הוא כלל בית כלא גדול שנבנה עבור הנסיכים ואנשי המדינה שהסולטאן הרחיק מעצמו מסיבה כלשהי. במשך אירועי שנת 960 לספירה האסלאמית נסע קנסו אל-גורי לאלכסנדריה עם נסיכים נוספים.
התקרבות של האיום העות'מאני
אל-גורי צפה ממצודת קאיתבאי בכמה תמרונים ואימונים צבאיים עם כלי הנשק ההגנתיים של המצודה מאותה תקופה. כשהרגיש את התקרבות האיום העות'מאני, הוציא צו צבאי ואסר להוציא נשק מהמצודה, הוא אף הודיע שמי שמנסה לגנוב דבר מהמצודה ייענש בעונש מוות. הוא הורה לרשום גזירה זו על צפחת שיש קבועה מעל הדלת המובילה אל בית המשפט: " بِسْمِ اللهِ الرَّحْمٰنِ الرَّحِيْمِ, ביסמיללה רחמני רחימי", ובתרגום, "בשם אלוהים, החסוד ביותר, הרחום ביותר". צו בפקודת אדוננו, בעל הדרגה האצילית, המלך אל-אשרף אבו אל-נאסר קנסוה אל-ע'ורי, שאלוהים ינציח את מלכותו, ששום גוף לא ייקח נשק מכאהל, אבקת שריפה, כלים, או כל דבר אחר מהמגדל האצילי באלכסנדריה: וכל אחד מקבוצת המגדל, בין אם ממלוכי, עבד או זראד קאשיה, שמפר את זה (צו) ועוזב את המגדל עם משהו ייתלה בשער המגדל, ראויים לקללת אלוהים".
מתוארך ראביי אלוואל 907 לספירה האיסלמית. לאחר שהטורקים העות'מאנים כבשו את מצרים, גם הם דאגו למצודה הייחודית הזו. הם השתמשו בו כמחסה, כפי שעשו עם מצודת צלאח א-דין בקהיר ומצודות דמיאטה, רוזטה, אל-בורולוס ואל-עריש. הם שמרו עליו במצב טוב וציידו אותו עם חי"ר, ארטילריה, פלוגת מתופפים וחצוצרות, בנאים ונגרים.
נסיגת האיום העות'מאני
כשהצבא העות'מאני נחלש, החלה המצודה לאבד את חשיבותה הצבאית. בשנת 1798 לספירה, במהלך המשלחת הצרפתית למצרים, היא נפלה לידי הכוחות הצרפתיים, בעיקר בגלל חולשתו של חיל המצב המצודה, וכוחו של הנשק המודרני הצרפתי באותה תקופה. בפנים, הצרפתים מצאו כמה כלי נשק צלבניים, שמקורם במערכה של לואי התשיעי. ייתכן שמדובר בשלל מקרב אל מנסורה.
שיפוץ מהמאה ה-19
כאשר הפך מוחמד עלי פאשה לשליט מצרים ב-1805, הוא שיפץ את המצודה הישנה, שיקם ותיקן את חומותיה החיצוניות, והוא סיפק למבצר את כלי הנשק המודרניים ביותר של התקופה, במיוחד את התותחים החוף. ניתן להתייחס לתקופת שלטונו של מוחמד עלי כעוד עידן זהב עבור המצודה.
שיפוץ מהמאה ה-20
לאחר המהפכה של 1952 הפכו חיילי הצי המצרי את המבנה למוזיאון ימי. עבודת השיקום הגדולה ביותר מתוארכת לשנת 1984, כאשר ארגון העתיקות המצרי תכנן תוכניות שאפתניות לשיקום המבצר.
אלן האדום
אלן האדום, ידוע גם כאלן רופוס ולורד ריצ'מונד הראשון, (בברטונית: LaAlan ar Rouztin או Alan ar Rouz, בצרפתית: Alain le Roux, באנגלית: Alan the Red, בלטינית: Alanus Rufus לערך 1040–1093) היה אציל ברטוני משושלת רן, מקורב ובן ברית של ויליאם הראשון בעת הכיבוש הנורמני של אנגליה. ב-1071 גמל לו ויליאם על ידי הענקת אחוזה חשובה בריצ'מונד (Honour of Richmond) בה נבנתה טירה מפורסמת. הוא הגיע לשלוט על נכסים אדירים ונהפך לאחד האנשים העשירים באנגליה בכל הזמנים. הוא כונה "אלן האדום" בגלל צבע שיערו הג'ינג'י וכדי להבדילו מאחיו, "אלן השחור".
הכיבוש הנורמני של אנגליה
שמו תועד לראשונה במסמך 677 (DCLXXVII) של הקרטולריום של המנזר סנט אובן באנז'ר, כרך ב, שנערך בשנים 1056–1060 ומתייחס לתרומה של אביו, אודו לבית רן או אאון, רוזן ברטאן, למנזר, כשאלן האדום הוא יד וחתם לצד אביו, אמו, אורגן ואחיו - גופרד (גאוספרידוס), ויליאם (ויללמוס), רוברט רוטברטוס) וריצ'רד (ריקרדוס).
ככל הנראה גויס אלן לשרותו של ויליאם הכובש עוד לפני שנת 1066. לפי Genealogia Comitum Richemundiæ post conquestum Angliæ היה אלן האדום הראשון מבני הלווייה של ויליאם הכובש במסע לאנגליה.
לעיתים קרובות היה אלן האדום עד להחלטות החשובות של המלך ויליאם כאחד מיועציו הקרובים ביותר, לצד באחים למחצה של המלך, דיצ'רד דה ביינפט, רוג'ר השני מונטגומרי וויליאם מווארן. חשיבותו בנסיבות אלה לא זכה תמיד להדים, ייתכן בגלל נאמנותו הבלתי מעורערת למלך והוא מוזכר מעט בכרוניקות בנות התקופה. ויליאם הכובש גמל לו על ידי מתן אדמות רבות ביורקשייר שהיו קודם בבעלות הרוזן אדווין ממרסי (מת ב-1071). בשנת 1086 עת עריכת ה"ספר יום הדין" היו הרשות אלן 440 אחוזות מפוזרות ב-11 מחוזות. רוב רובן של אחוזותיו התרכזו ביורקשייר, בלינקולנשייר, במזרח אנגליה ובדרום-מערב. ייתכן כי האדמות הראשונות שקיבל היו אלה בקיימברידג'שייר.
נכסי ריצ'מונד (Honor of Richmond)
ביורקשייר אדמותיו הרכיבו שטח גדול מאוד ורצוף, דבר לא רגיל באותה תקופה. בדרך כלל דאג ויליאם הכובש להעניק לבני חסותו אדמות מפוזרות ללא רצף בשטח, על מנת שמקרה של מרידה במלך, לא יהיה קל להגן עליהן. נכסי ריצ'מונד (Honour of Richmond) היוו אחד משלושה מכלולים פאודליים שיצר המלך ויליאם. הוא כלל כאמור 199 אחוזות ועוד 43 נכסים, ואיפשר לאלן האדום להקים בו כוח צבאי חזק בצפון-מערבה של יורקשייר, בצומת הדרכים הראשיות מכיוון סקוטלנד אל עבר עמק יורק. התחום ריצ'מונד מהווה בימינו לבדו את ריצ'מונדייר. אלן כונה לפעמים "רוזן ריצ'מונד" אף-על-פי שתואר זה לא ניתן אף פעם מידי המלך ויליאם. אדמות מסוימות מתוך המכלול של ריצ'מונד השתייכו לראול הראשון מגאל, רוזן מזרח אנגליה, שאיבד אותן בעת התקוממות הרוזנים משנת 1075. אדמות אלה הפכו את אלן האדום לברון העשיר ביותר באנגליה אחרי שני מגנטים אחרים, ולפני ויליאם מווארן. חישבו שאחוזות אלה הפיקו רווח שנתי של 1200 ליברות כסף. 770 מתוכן הוא החזיק עבור עצמו והשאר הוחכרו לבני חסותו. נכסי ריצ'מונד הוחזקו על ידי משפחתו למשך זמן ארוך. בשנת 1104 הנכסים הטריטוריאליים של שניים מיריביו לא היו קיימים יותר במתכונת הידועה במאה ה-11.את אלו של רוברט דה מורטן איבד הבן בשם ויליאם דה מורטן בשנת 1104 ואת אלו של ויליאם פיץ אוסבורן איבד בן בשם רוג'ר דה ברטיי. נכסי ריצ'מונד עברו בשנת 1075 בירושה לצאצאי אחיו של אלן רופוס, סטיבן דה פנטייוור שהיו דוכסי ברטניה עד שנת 1399.
סוף חייו
אלן רופוס בנה בשנת 1071 את טירת ריצ'מונד, השולטת על הנהר סוויל. טירה זו הייתה למרכז אחוזותיו שנקראו "נכסי ריצ'מונד" או Richmond Honor לפי שמה. בסוף שנות שלטונו של ויליאם הכובש, פיקד אלן האדום על הצבא המלכותי שהטיל מצור על הוברט דה בומון-או-מן, המשנה לרוזן מן, שהתבצר בטירת סנט סוזן במאיין. המצור נמשך שלוש שנים וברגע מסוים הוחלף אלן בפיקוד המצור על ידי ברטוני אחר.
כשמת ויליאם הכובש, נשאר אלן רופוס נאמן לבנו, ויליאם השני "האדום". הוא עזר לו לשמור על הכתר בעת המרד משנת 1088 ומילא תפקיד חשוב במשפט שהתקיים אחר כך נגד הבישוף מדרהאם, ויליאם דה סן-קאלה. לפי השערות אחדות, בקיץ 1093 התכוון מלך סקוטלנד, מלקולם השלישי להשיא לו את בתו, מטילדה או אדית' (1118-1080) לאישה. מספרים שיחד עם אלן ביקר אצל בתו שנמצא במנזר וילטון וגילה להפתעתו שהיא כבר חובשת רעלה של נזירה. הוא משך את הרעלה מעל פניה והכריז בפניה שהיה מעדיף לראות אותה נשואה לרוזן הברטוני מאשר שתהיה נזירה. על אף שהערתו נראתה עוקצנית ייתכן כי אכן התכוון לנישואים כאלה. אולם החתונה לא התקיימה. לעומת זאת חטף אלן רופוס נזירה אחרת, בשם גונהילדה, בת בלתי חוקית של המלך הרולד השני, מאותו המנזר בווילטון והפך אותה לפלגשו. הוא אירח אותה על אחוזה שלמעשה השתייכה בעבר לאמה. אחרי מות אלן, היא הייתה לפלגשו של אחיו היורש, אלן השחור. את ידה של מתילדה-אדית ביקש ויליאם השני דה וארן אבל אחר כך היא התחתנה בסופו של דבר עם הנרי הראשון, מלך אנגליה, זמן קצר אחרי עלייתו לכס המלכות. אלן האדום הקים בעצמו מנזר בנדיקטיני בשם סנט מרי מיורק ובנה עבורו כנסייה גדולה בסגנון רומנסקי. כמו כן הוא הקים מנזר נוסף מסוג "פריוריה" בסווייסי בקיימברידג'שייר.
אלן האדום נפטר ב-4 באוגוסט 1093 והובא לקבורה במנזר (אבאציה) ברי סנט אדוורדס, שאותו טיפח בחייו. מאוחר יותר שאריות גופתו הועברו למנזר סנט מרי, לפי בקשת נזירי המקום. לא השאיר ילדים ולכן אחיו, אלן השחור, ירש את נכסיו והפך גם הוא לבן זוג של גונהילדה, אולם מת זמן קצור לאחר מכן ב-1098. נכסי ריצ'מונד עברו אז לאחיהם האחרון סטיבן הראשון, רוזן פנטייוור, שהצליח לאחד תחת שליטתו את האחוזות בבריטניה ובאנגליה של המשפחה.
דמותו בספרות ובמדיה האמנותית
אלן האדום מתואר בו כאדם הפרטי העשיר ביותר בכל תולדות אנגליה בכל הזמנים. אצל כל המקרים שנחקרו על ידי המחברים חושבו נכסיהם לפי תרומתם לתוצר הגולמי הלאומישל המדינה ביום מותו. אחוז זה הוכפל עם התוצר הגולמי הלאומי בשנת 1999. האחוז במקרה של אלן האדום הוערך כ-7%. כלומר לפי הערך העכשווי רכושו היה שווה ל 81 מיליארד פאונד או 117 מיליארד אירו. במחקר זה במקום השני עמד ויליאם הראשון דה וארן. החישובים הם בעיתיים אך מכל מקום מראים שנכסיו של אלן האדום היו מופלגים.
NHL
ליגת ההוקי הלאומית (באנגלית: National Hockey League, בראשי תיבות: NHL; בצרפתית: Ligue Nationale de Hockey, בראשי תיבות: LNH) היא ליגה מקצוענית בהוקי קרח הפועלת בארצות הברית ובקנדה, ואחת הליגות העיקריות בספורט המקצועני של צפון אמריקה. היא נחשבת לליגת ההוקי קרח הטובה והפופולרית בעולם.
הליגה הוקמה ב-1917 במונטריאול, והתפתחה לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר השתתפו בה שש קבוצות קבועות לאורך תקופה ארוכה. התקופה מכונה "עידן שש המקוריות" ונחשבת לבסיס שעליו נבנתה ה-NHL המודרנית.
מטה הליגה שוכן בניו יורק. הנציב (קומישנר) הנוכחי של הליגה הוא גארי בטמן, שמכהן בתפקידו מאז 1993.
כל קבוצה משחקת 82 משחקים בעונה הרגילה. 8 קבוצות מכל חטיבה עולות לפלייאוף, שמורכב מסדרות משחקים בשיטת "הטוב מ-7" כאשר קבוצה מעפילה לסיבוב הבא לאחר שניצחה את יריבתה בסיבוב הקודם 4 פעמים. אלופות שתי החטיבות נפגשות בסדרת הגמר על הזכייה בגביע סטנלי (Stanley Cup Finals), ועל תואר אלופת ה-NHL.
האלופה הנוכחית של הליגה (2022/23) היא וגאס גולדן נייטס.
השנים הראשונות (1917 - 1942)
ה-NHL קמה ב-1917 כליגה קנדית בלבד, כאשר בליגה שהייתה קיימת לפניה - ה-National Hockey Association או ה-NHA, שהייתה הליגה המקצוענית הכלל-ארצית הראשונה בקנדה - התגלעו חילוקי דעות בין בעלי הקבוצות, ורובם - בהנהגת בעלי שתי הקבוצות של מונטריאול, הוונדררס והקנדיאנס - פרשו והקימו את ה-NHL. ב-26 בנובמבר באותה שנה חתמו בעלי הקבוצות שפרשו מה-NHA בבית מלון במונטריאול על ההסכם שסגר את ליגת ה-NHA והקים את הליגה החדשה. פרנק קאלדר, שהיה המזכיר הכללי של ה-NHA, היה לנשיא הראשון של ה-NHL (לימים יהפוך התפקיד לנציב (קומישנר).
עם הקמתה של הליגה היו בה חמש קבוצות, מתוכן ארבע היו יוצאות ה-NHA: הוונדררס והקנדיאנס ממונטריאול, אוטווה סנאטורס, וקוויבק בולדוגס שהשתתפה בפגישת ייסוד הליגה, אך הצטרפה רק לעונתה השנייה. קבוצה חדשה בטורונטו, טורונטו ארינאס, הוקמה במקום הקבוצה שהייתה ב-NHA ושהייתה עיקר סלע המחלוקת, והפכה לקבוצה החמישית בליגה (הרביעית בעונה הראשונה).
המשחקים הראשונים בליגה החדשה שוחקו ב-19 בדצמבר במונטריאול ובאוטווה. דייב ריצ'י, שחקן המונטריאול וונדררס, כבש את השער הראשון בתולדות הליגה כדקה אחת מפתיחת המשחק מול הקבוצה החדשה של טורונטו. זה היה גם משחק ה-NHL היחיד של הוונדררס, שהתפרקה לאחר ששרפה כילתה עד היסוד את אולמה הביתי וחלק משחקניה גויסו ללחום במלחמת העולם הראשונה.
בתחילת דרכה התחרתה ה-NHL בשתי ליגות נוספות שפעלו במערב קנדה; גביע סטנלי, שנתרם על ידי הלורד פרדריק סטנלי שהיה המושל הכללי של קנדה, יועד להיות גביע עבור אלופת קנדה כולה, ולכן נפגשו אלופות שלוש הליגות לפלייאוף הכרעה על הגביע. טורונטו ארינאס הייתה נציגת ה-NHL הראשונה שזכתה בגביע סטנלי ב-1918. מכאן והלאה הפסידו קבוצות ה-NHL רק פעם אחת את גביע סטנלי לקבוצה מליגה מתחרה. הארינאס שינו את שמם לטורונטו סנט-פטריקס שנה לאחר מכן.
הליגה הצטמצמה לארבע קבוצות ב-1920, אולם ב-1924 התרחבה לשש קבוצות עם צירוף קבוצה נוספת ממונטריאול (המארונס) והקבוצה הראשונה מארצות הברית, בוסטון ברואינס. המונטריאול פורום נבנה באותה שנה כאולם ביתי למארונס, אם כי לימים הוא יזוהה יותר מכל דווקא עם הקנדיאנס שהפכו אותו למגרשם הביתי שנתיים לאחר מכן. שנות ה-20 המשיכו להיות שנים של תנופה ב-NHL, כאשר ב-1925 הצטרפו לליגה שתי קבוצות אמריקאיות נוספות - פיטסבורג פיירטס וניו יורק אמריקנס, שקיימה את משחקיה הביתיים במדיסון סקוור גארדן (במיקומו המקורי בכיכר מדיסון). האמריקנס היו פופולריים מאוד בניו יורק, ובעלי האולם החליטו שיש מקום בעיר לקבוצה נוספת. עונה לאחר מכן הצטרפה ניו יורק ריינג'רס לליגה.
באותה עונה התפרקו סופית שתי הליגות שהתחרו ב-NHL, וגביע סטנלי מוענק מאז ועד היום לאלופת ה-NHL.
הליגה המשיכה להתרחב באמצעות נכסים ושחקנים של קבוצות מהליגות שהתפרקו, ושתי קבוצות נוספות הצטרפו לליגה - האחת הייתה דטרויט קוגרס, והשנייה שיקגו בלאק הוקס. בעונה זו עמד מספר הקבוצות בליגה על 10. עם התרחבותה של הליגה בארצות הברית חולקה הליגה לראשונה לשני בתים - בית קנדי ובית אמריקאי.
עוד באותה עונה נמכרה קבוצה טורונטו סנט-פטריקס למשקיעים חדשים, בראשותו של איש העסקים קון סמיית', והפכה לטורונטו מייפל ליפס. סמיית' התגלה כאיש בעל חזון, כאשר החליט ב-1930 - דווקא בשיא תקופת השפל הגדול - להקים לקבוצתו אולם ביתי מודרני. האולם הוקם בתוך 5 חודשים בלבד מתחילת בנייתו, ומייפל ליף גארדנס נפתח לקהל לקראת סוף 1931.
גם לאחר השפל הגדול לא הצליחה הליגה להתאושש. מונטריאול מארונס התפרקה ב-1938. בליגה המצומצמת לא היה עוד טעם בחלוקה לבתים, והיא בוטלה באותה שנה.
מלחמת העולם השנייה החמירה את הפגיעה בליגה, כאשר חלק ניכר מהשחקנים גויס למלחמה, וניו יורק אמריקנס התפרקה אף היא ב-1942. בכך הצטמצם מספר הקבוצות בליגה לשש: טורונטו מייפל ליפס, שיקגו בלאק הוקס (כיום בלאקהוקס, במילה אחת), ניו יורק ריינג'רס, דטרויט רד וינגס (דטרויט קוגארס לשעבר), בוסטון ברואינס ומונטריאול קנדיאנס. שש הקבוצות האלה מסמלות את העידן הבא של הליגה, ומכונות "שש המקוריות" (The Original Six).
עידן "שש המקוריות" (1942 - 1967)
25 השנים של עידן "שש המקוריות" התאפיינו ביציבות בהרכב הקבוצות, כאשר אותן שש קבוצות הרכיבו את הליגה משך כל אותה תקופה; הליגה התפתחה רבות בעידן הזה מבחינות המשפיעות על הליגה ועל הענף בכללותו עד היום, והתקופה מוסכמת על רבים כאחד מתורות הזהב של הליגה. היציבות בליגה איפשרה התפתחות של יריבויות מיתולוגיות, שושלות של קבוצות גדולות, וכוכבים גדולים שהותירו את חותמם על הליגה עד היום. עם זאת, עידן שש המקוריות לא היה חף מבעיות, ובראשן בעלויות צולבות בין הקבוצות, מקרי ספסרות בכרטיסים שיזמו הקבוצות עצמן, ויחס לא נאות לשחקנים תוך ניצול העובדה שמספר המקומות בסגלי הקבוצות היה מצומצם - דבר שהביא לבסוף להקמתו של איגוד שחקני ה-NHL ב-1967.
ב-1943 התמוטט נשיא הליגה, פרנק קאלדר, ומת בפתאומיות; הוא הוחלף על ידי רד דאטון, שחקן עבר במונטריאול מארונס ובניו יורק אמריקנס, שלאחר קריירת המשחק שלו ניהל את ניו יורק אמריקנס עד פירוקה. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ניסה לחדש את הקבוצה, כפי שהובטח לו על ידי קאלדר בזמנו, אולם נתקל בהתנגדות עזה של היריבה העירונית, ניו יורק ריינג'רס. דאטון הזועם התפטר מנשיאות הליגה ב-1946, תוך שהוא נשבע שהריינג'רס לא יזכו עוד בגביע סטנלי במשך שארית חייו (וכך אכן היה - בקרב אוהדי הענף בארצות הברית האימרה הזו ידועה כ"קללת דאטון").
דאטון הוחלף על ידי קלארנס קמפבל, שחקן עבר שהפך לשופט ב-NHL. קמפבל שירת כנשיא הליגה עד פרישתו ב-1977, כך שגם בגזרת הניהול הושגה יציבות בליגה שתרמה להתפתחותה.
ב-1943 החל ה-NHL, בשיתוף ארגון ההוקי החובבני של קנדה, בהקמת היכל התהילה של ההוקי בקינגסטון, אונטריו. ההיכל החל לקבל שחקני ופעילי עבר כחברים בו ב-1945. ב-1961, בניצוחו של קון סמיית', עבר ההיכל למיקומו הנוכחי בטורונטו.
עוד ביוזמתו של סמיית', התקיים ב-1947 משחק ה"אול-סטאר" הראשון של הליגה, כאשר טורונטו מייפל ליפס ניצחה נבחרת של כוכבי שאר הקבוצות במייפל ליף גארדנס.
במהלך סוף שנות ה-40 ובמשך שנות ה-50 עלו השושלות הראשונות שהטביעו את חותמן כקבוצות הגדולות הראשונות של הליגה. מונטריאול קנדיאנס וטורונטו מייפל ליפס פיתחו את היריבות המיתולוגית, בהשראת היריבות בין הערים בתחומים נוספים, יריבות הנמשכת עד היום; דטרויט רד וינגס השיגה ארבעה גביעי סטנלי במעבר בין העשורים.
גם כוכבים גדולים צמחו באותה עת, הגדולים שבהם היו החלוצים מוריס רישאר, חלוץ הקנדיאנס שכונה "רוקט" (Rocket - "רקטה"), ושהיה לראשון שכבש ממוצע של יותר משער למשחק בעונה, וגורדי האו שהיה הרוח החיה מאחורי הישגיה של דטרויט. השניים נחשבים עד היום לשניים מהשחקנים הטובים ביותר שהליגה הציגה עד הגעתו של וויין גרצקי.
ב-1951 החלה לראשונה רשות השידור הקנדית בשידור משחקי NHL בטלוויזיה.
בעלויות צולבות, ספסרות והיחס לשחקנים
מיעוט הקבוצות בליגה והיותה מועדון סגור של קבוצות הובילו גם לבעיות שונות. הראשונה בהן הייתה בעלויות צולבות, כאשר המקרה הבולט היה ג'יימס נוריס, בעלי דטרויט רד וינגס. בשלב מסוים נוריס היה גם בעל רוב המניות בניו יורק ריינג'רס ובשיקגו בלאק הוקס. השנייה הייתה התנהלות שגבלה בשחיתות בנושא כרטיסים למשחקים, כאשר במספר מקרים התגלה כי הקבוצות עצמן ספסרו בכרטיסים למשחקי הבית שלהן. הבעיה השלישית הייתה כמות גדולה של שחקנים מוכשרים שנאבקו על מעט מקומות בליגה, דבר שהוביל לניצול על ידי בעלי הקבוצות ותנאי עבודה גרועים, כגון כיסוי מאוחר של הוצאות רפואיות או הענשת שחקנים שניסו להתאגד מקצועית.
התפתחויות נוספות בליגה
השוער של מונטריאול, ז'אק פלאנט, היה הראשון בליגה ששיחק עם מסכה להגנה על פניו מפגיעת הדיסקית ב-1959.
ב-1963 התקיים לראשונה דראפט שבו בחרו הקבוצות שחקנים חובבים, כדי לאזן את חלוקת הכישרון ברחבי הליגה.
ב-1967, למרות מאמצי בעלי הקבוצות לבלום את הקמתו, הוקם איגוד שחקני ה-NHL - איגוד מקצועי המייצג את השחקנים בענייני עבודה מול הליגה עד היום.
ההחלטה על ההתרחבות
ב-1963 החליטה הליגה על התרחבותה, כאשר הכוונה הייתה בעיקר להתפשט אל אזור החוף המערבי של ארצות הברית, אזור אותו לא כיסתה ה-NHL שחששה שליגות משניות שפעלו באזור תשאפנה לגדול ולהתחרות בה. 14 בקשות לזיכיון התקבלו בליגה, ובסופו של דבר החליטה הליגה ב-1966 להעניק זיכיונות ללוס אנג'לס, מיניאפוליס - סיינט פול, פילדלפיה, סנט לואיס, סן פרנסיסקו ופיטסבורג. בכך החליטה הליגה בעצם על הכפלת גודלה מ-6 ל-12 קבוצות.
עידן ההתרחבות (1967 - 1992)
העידן שבין 1967 ו-1992 אופיין בכמה נקודות עיקריות:
התרחבות ראשונה - 12 קבוצות
צירופן של שש הקבוצות החדשות - לוס אנג'לס קינגס, סנט לואיס בלוז, קליפורניה סילס (שפעלה בסן פרנסיסקו), מינסוטה נורת'סטארס, פיטסבורג פינגווינס ופילדלפיה פליירס - הכפיל את מספר קבוצות הליגה ל-12 לפני עונת 1968. לראשונה חולקה הליגה לשני בתים, כאשר הקבוצות החדשות קובצו יחד בבית המערבי, והקיימות בבית המזרחי.
הקבוצות הוותיקות של הבית המזרחי המשיכו לשלוט בליגה באותן שנים, כאשר ששת גביעי סטנלי הראשונים אחרי ההתרחבות התחלקו בין מונטריאול (4) ובוסטון (2). קבוצת ההתרחבות הראשונה שזכתה בגביע הייתה פילדלפיה פליירס, עם שני גביעים רצופים ב-1974 ו-1975.
תקופת ההתרחבות הראשונה הטביעה את חותמה בדמות כוכב נוסף שנזכר כאחד השחקנים הטובים בהיסטוריה של הענף - בובי אור, מגן ששיחק בבוסטון. אור זכה 8 פעמים רצופות בתואר מגן העונה בליגה, ונחשב בעיני רבים למגן הטוב ביותר בהיסטוריה של המשחק. אור היה גם מבקיע מצטיין והיה פעמיים מלך הנקודות (שערים + אסיסטים) של הליגה, המגן היחיד אי פעם שהגיע להישג זה, ובכך שינה את צורת המשחק של המגן בהוקי קרח מאז ועד היום, כאשר המגינים מעורבים יותר ויותר גם במשחק ההתקפה.
התרחבות שנייה - 14 קבוצות
הכעס הגדול בקנדה על כך שבהתרחבות לא נכללו קבוצות קנדיות, ובפרט קבוצה בוונקובר, הביא את ה-NHL לפתוח שוב את החלטת ההתרחבות, ולקבל לשורותיה ב-1971 שתי קבוצות נוספות - ונקובר קנאקס שהגיעה מליגה משנית, ובאפלו סייברס. בכך גדל מספר הקבוצות בליגה ל-14.
סדרת הפסגה והמעורבות בהוקי הבינלאומי
במהלך ספטמבר 1972 החל עידן חדש ב-NHL, עידן שיתוף הפעולה בין ה-NHL וההוקי הבינלאומי. סדרת הפסגה הפגישה בפעם הראשונה את נבחרת ברית המועצות, שנחשבה לטובה ביותר בהוקי קרח הבינלאומי, עם נבחרת קנדה שהורכבה לראשונה משחקני NHL.
הסדרה, שבקנדה היו בטוחים שתסתיים בניצחון מכריע לטובתם, הסתיימה לבסוף בניצחון דחוק ודרמטי של קנדה שנזקקה לשער מכריע בדקה האחרונה של המשחק האחרון כדי להכריע אותה. אחרי סיום הסדרה פגשה הנבחרת הקנדית עם שחקני ה-NHL בפראג את נבחרת צ'כוסלובקיה, שנחשבה שנייה רק לברית המועצות בהוקי הבינלאומי, ונזקקה לשער 4 שניות לסיום כדי לחלץ תיקו 3:3. הסדרה והמשחק מול צ'כוסלובקיה היוו צלצול השכמה עבור הליגה, שנוכחה לדעת שבהוקי קרח הבינלאומי יש כוחות שהגיעו לרמה מקבילה אליה. מכאן והלאה החלה סדרה של מפעלים ומשחקי ראווה בין נבחרות וקבוצות בהוקי הבינלאומי לאלה של ה-NHL. המפעלים הגדולים שהחלו בעקבות סדרת הפסגה היו גביע קנדה שבו נפגשו נבחרות לאומיות כאשר נבחרת קנדה מורכבת משחקני NHL, ו"סדרת העל" שבו נפגשו קבוצות NHL עם מועדונים בכירים בהוקי הבינלאומי לסדרות של משחקי ראווה.
תוצאה נוספת של סדרת הפסגה הייתה פתיחות גדולה יותר של קבוצות ה-NHL לכישרונות אירופיים. קבוצות ה-NHL החלו לבחור שחקנים בינלאומיים בדראפט, אם כי בשל המלחמה הקרה התאפשר להן באותה תקופה לקלוט שחקנים בעיקר מפינלנד ושוודיה.
התחרות עם ה-WHA וההתרחבות השלישית - 18 קבוצות וחלוקה ראשונה לחטיבות
ב-1972, לפני סדרת הפסגה, הייתה ה-NHL טרודה בתחרות שהגיעה מכוון ליגה חדשה - ה-World Hockey Association, או WHA. הליגה החדשה החלה לנגוס במאגר השחקנים של ה-NHL, וכבר אחרי העונה הראשונה ערקו 67 שחקנים אל הליגה החדשה ובראשם בובי האל, כוכבה של שיקגו בלאקהוקס ואחד השחקנים המשמעותיים בליגה. ה-WHA רשמה הצלחה נוספת בכך ששכנעה את גורדי האו, הכוכב הגדול של שנות ה-60, לחזור מפרישה ולשחק בה.
התחרות עם ה-WHA התבטאה לא רק במאבק על שחקנים. שחקני שערקו ל-WHA לא הורשו לשחק בסדרת הפסגה של 1972, וה-WHA קיים בתגובה סדרת פסגה משלו נגד נבחרת ברית המועצות ב-1974. כמו כן, החלה תחרות על שווקים. אולמות חדשים שהוקמו בלונג איילנד ואטלנטה שכנעו את ה-NHL להתרחב לשם על מנת לתפוס את האולמות לפני ה-WHA, וכך הצטרפו לליגה ניו יורק איילנדרס ואטלנטה פליימס. בקיץ 1974, לקראת עונת 1975, המשיכה ה-NHL להתרחב, וצירפה את קנזס סיטי סקאוטס ואת וושינגטון קפיטלס. בכך הגיע מספר הקבוצות בליגה ל-18.
המיזוג עם ה-WHA והתרחבות רביעית - 21 קבוצות
ב-1976 נקלעו שתי הליגות לקשיים כלכליים, והיה ברור שהתחרות ביניהן גובה משתיהן מחיר כבד ושאיחוד הוא בלתי נמנע. שיחות איחוד החלו, וצברו תנופה כאשר נשיא הליגה, קלרנס קמפבל, פרש והוחלף על ידי ג'ון ציגלר ב-1977. ב-1979, לאחר שהשיחות הגיעו לידי סיכום, הפסיקה ה-WHA את פעילותה, וה-NHL קיבל לשורותיו ארבע קבוצות מה-WHA: ניו אינגלנד ויילרס, קוויבק נורדיקס, וויניפג ג'טס ואדמונטון אוילרס, שהביאה אל הליגה את כוכבה בן ה-17 וויין גרצקי.
במקביל, התפרקה קבוצת קליבלנד בארונס - הגלגול המאוחר של קליפורניה סילס, שלא הצליחה להיקלט בליגה הן מבחינת הישגים מקצועיים והן מבחינת התעניינות קהל מאז שצורפה לליגה. את שנות ה-80 החלה ה-NHL עם 21 קבוצות.
1980 - 1988: עידן האיילנדרס והאוילרס
שנות ה-80 היו בעיקרן מאבק בין שתי קבוצות - ניו יורק איילנדרס, שזכתה ב-4 גביעי סטנלי רצופים בתחילת העשור, ואדמונטון אוילרס שזכתה ב-5 גביעים מתוך 7 העונות הבאות. אדמונטון אוילרס של המחצית השנייה של שנות ה-80 הציגה לדעת רבים את אחת הקבוצות הטובות בתולדות הליגה. שישה משחקני אותה קבוצה התקבלו כחברים בהיכל התהילה של ההוקי, ומעל כולם עמד וויין גרצקי ששבר עשרות שיאי NHL שחלקם מחזיק מעמד עד היום. גרצקי נחשב לדעת רבים לשחקן ההוקי קרח הגדול בכל הזמנים.
ב-1981 חולקו חטיבות הליגה מחדש, ולראשונה מאז החלוקה לבית אמריקאי ובית קנדי בשנות ה-20 של המאה ה-20 הציגה הליגה חלוקה על בסיס גאוגרפי - "חטיבת נסיך ויילס" כיסתה את החלק המזרחי של היבשת, ו"חטיבת קלרנס קמפבל" את החלק המערבי.
1988 - 1992: התרחבות דרומה ונפילת מסך הברזל
בקיץ 1988, באחת ההעברות המתוקשרות והמשמעותיות ביותר בתולדות הספורט בצפון אמריקה, עזב וויין גרצקי את אדמונטון ועבר לשחק בלוס אנג'לס קינגס - קבוצה חסרת תארים שהתחרתה בשוק ספורט עמוס מול לוס אנג'לס לייקרס באחת מתקופות השיא שלה, מול לוס אנג'לס דודג'רס שנאבקה על אליפות ה-MLB, ומול לוס אנג'לס ריידרס מצמרת ה-NFL. המעבר של גרצקי הוכיח את עצמו מעל ומעבר לליגה. הקינגס תפסו מקום של כבוד בשוק הספורט של לוס אנג'לס, ואולמם הביתי היה מלא מדי משחק בעיקר בזכות נוכחותו של גרצקי. העלייה המטאורית בפופולריות של הקינגס סחפה אחריה את כל שוק צופי הספורט בארצות הברית, והפופולריות של הוקי קרח בארצות הברית בכלל, ובמערב ובדרום בפרט, עלתה בצורה דרמטית. במדי הקינגס גם שבר גרצקי ב-1989 את שיאי ההבקעה של גורדי האו, ומכאן המשיך ושיפר אותם עד פרישתו ב-1999.
התפתחות נוספת שהשפיעה לחיוב על הליגה הייתה נפילת מסך הברזל, ושטף השחקנים ממזרח אירופה (בעיקר מברית המועצות לשעבר ומצ'כוסלובקיה) שהציף את ה-NHL. בעוד שבליגה שיחקו כבר שחקנים משוודיה ופינלנד, כמו גם מספר מועט של שחקנים שערקו ממזרח אירופה, הרוב המכריע של הכוכבים המזרח אירופים לא הורשה לצאת ל-NHL עד אז, למרות רצון עז מצד קבוצות ה-NHL לגייסם לשורותיהם.
ההצלחה של לוס אנג'לס קינגס עם מעברו של גרצקי והמאגר החדש של כוכבים ברמה גבוהה שכנעו את ה-NHL לכבוש שווקים חדשים. קבוצה חדשה נוסדה באוטווה ולקחה את שמה של הקבוצה הישנה שהייתה ממייסדות הליגה - אוטווה סנטורס; שני זיכיונות נוספים שאפו לנצל את הפופולריות הגואה של המשחק בדרום ארצות הברית בעקבות מעברו של גרצקי, וכך קמו טמפה ביי לייטנינג וסן חוזה שארקס.
התפתחויות נוספות בליגה
גם בעידן ההתרחבות הציגה הליגה מספר שינויים חשובים בציוד ובחוקה.
ב-1980 התקבלה בליגה תקנה המחייבת שחקנים לחבוש קסדות. תחילתו של המהלך הייתה ב-1968 במקרה מוות של שחקן בזירה בעקבות תיקול שהפך אותו באוויר על ראשו - עד היום זהו מקרה המוות היחיד ב-NHL של שחקן תוך כדי משחק. כתוצאה מהמקרה החל מספר גובר והולך של שחקנים לחבוש קסדה באופן וולונטרי.
ב-1981 חולקו 21 הקבוצות שהיו ב-NHL באותו זמן ל-4 בתים בחלוקה גאוגרפית, ולראשונה נקבע שהעולות לפלייאוף תיקבענה על פי הדירוג בכל בית בנפרד.
ב-1984 החזירה הליגה, לאחר הפסקה של למעלה מ-40 שנה, את ההארכה למשחקים המסתיימים בתיקו בעונה הרגילה; ההארכה החדשה התקיימה בשיטת "שער הזהב" - הקבוצה שהבקיעה ראשונה מוכרזת כמנצחת והמשחק מסתיים.
העידן העכשווי (1992 - ההווה)
העידן העכשווי ב-NHL אופיין במספר נקודות בולטות.
1992 - 2004: סכסוכי עבודה ראשונים והמשך הנדידה דרומה
עונת 1992 סימנה עידן חדש ב-NHL וביחסי העבודה בין הקבוצות ושחקניהן. בקיץ 1991 התמנה בוב גודנו, עורך דין שהיה שחקן לתקופה קצרה ב-NHL, ליושב ראש איגוד שחקני ה-NHL במקום מייסדו, אלן איגלסון. תחת גודנו נעשה איגוד השחקנים לארגון לוחמני לעומת עידן איגלסון, ובאפריל 1992 השבית איגוד השחקנים את הליגה למשך 10 ימים. השביתה הקצרה הספיקה כדי להשיג הישגים כמו מענקים גדולים יותר על הצלחה בפלייאוף, ותשלום גדול יותר לשחקנים על שימוש מסחרי בדמויותיהם. בעלי הקבוצות הדיחו בתגובה את נשיא הליגה ג'ון ציגלר, ומינו באופן זמני את גיל סטיין, אחד ממנהלי הפילדלפיה פליירס, לנשיא הליגה.
עונת 1993, העונה הראשונה עם 24 קבוצות, הייתה עונה חגיגית בליגה - 100 שנה לגביע סטנלי, כולל התקופה בה חולק לקבוצות חובבניות. העונה הייתה היסטורית גם במובן המקצועי, כאשר לסדרת הגמר הגיעו הקבוצה המעוטרת ביותר בליגה, מונטריאול קנדיאנס, ולוס אנג'לס קינגס של וויין גרצקי - הפעם הראשונה שלוס אנג'לס הגיעה לגמר. סדרת הגמר עוררה התעניינות שיא. הקנדיאנס ניצחו בסדרה וזכו בגביע. זו הייתה הפעם האחרונה, נכון ל-2022, בה קבוצה קנדית זכתה בגביע סטנלי. עוד באותה עונה התמנה גארי בטמן לעמוד בראש הליגה במקומו של גיל סטיין. הוא ביטל את משרת נשיא הליגה ויצר במקומה משרת נציב (קומישנר).
עונת 1994 עמדה בסימן חשיפת שיא לליגה בזכות זכייתה של ניו יורק ריינג'רס בגביע סטנלי, לראשונה מזה 54 שנים, בהנהגתו של מרק מסיה שהיה אחד מכוכבי אדמונטון אוילרס המצליחה בשנות ה-80. בשל הפופולריות הגדולה של הקבוצה צפו במשחקי הפלייאוף מספר שיא של צופי טלוויזיה בעולם, ובין השאר ברוסיה ובמדינות סובייטיות-לשעבר אחרות. בריינג'רס שיחקו ארבעה שחקנים רוסים, וזו הייתה הפעם הראשונה ששחקנים רוסים זכו בגביע סטנלי. התרחבות הליגה דרומה המשיכה עם צירוף שתי קבוצות חדשות, מייטי דאקס אוף אנהיים ופלורידה פנתרס. מספר קבוצות הליגה הגיע ל-26. קבוצה קיימת בליגה חיזקה את מגמת ההתפשטות דרומה, כאשר מינסוטה נורת'סטארס עברה לדאלאס תחת השם דאלאס סטארס.
אולם התנופה של הליגה נעצרה בעונת 1995 בשל סכסוך עבודה נוסף, חריף בהרבה מקודמו. לאחר שפג ההסכם הקיבוצי בין ה-NHL לאיגוד השחקנים, סירב איגוד השחקנים לחתום על הסכם חדש, בשל דרישת בעלי הקבוצות לקבוע בליגה תקרת שכר נוקשה. בתגובה הכריזו בעלי הקבוצות על השבתת מגן ששיתקה את הליגה למשך ארבעה חודשים, ועונת 1995 עמדה בסכנת ביטול מוחלט. בסופו של דבר הושג הסכם שעיקרו תקרת שכר רכה שניתן לחרוג ממנה בתשלום קנס, בדומה לזו המונהגת בליגת ה-NBA, והתקיימה עונה מקוצרת בת 48 משחקים בלבד.
עונת 1996 עמדה בסימן המשך נדידת קבוצות קיימות דרומה, בעיקר מקנדה. השפעת העונה המקוצרת של 1995 הצטרפו לירידה בערכו של הדולר הקנדי ולמסים גבוהים יותר ששילמו הקבוצות הקנדיות לעומת אלה האמריקאיות. שתי קבוצות קנדיות שסבלו משוק קטן יותר מהאחרות, ויניפג ג'טס וקוויבק נורדיקס, חצו את הגבול דרומה לארצות הברית - הנורדיקס עברו לדנוור כקולורדו אוולאנש, והג'טס עברו לפיניקס כפיניקס קויוטיס. גם בתוך ארצות הברית המשיכה מגמת הנדידה דרומה, והארטפורד ויילרס - הגלגול המאוחר של ניו אינגלנד ויילרס - עברה לראלי, צפון קרוליינה, שינתה את צבעי מדיה ואת שמה לקרוליינה הוריקנס. הנדידה דרומה הוכיחה את עצמה כאשר כבר בעונתה הראשונה בדנבר זכתה קולורדו אוולאנש בגביע סטנלי. מאז, חלק גדול מהקבוצות שנוסדו בדרום או עברו דרומה זכו בגביע סטנלי - דאלאס סטארס ב-1999, האוולאנש בפעם השנייה ב-2001, טמפה ביי לייטנינג ב-2004 ופעמיים נוספות ברצף ב-2020 ו-2021, קרוליינה הוריקנס ב-2006, אנהיים דאקס ב-2007 ולוס אנג'לס קינגס ב-2012 ו-2014.
ב-1998, לראשונה אי פעם, השתתפו שחקני NHL באולימפיאדת החורף, כאשר בעקבות הסכם בין ה-NHL לבין הוועד האולימפי הבינלאומי ופדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF) יצאה ה-NHL לפגרה בת שבועיים באמצע העונה ושחררה את שחקניה לשחק בנבחרותיהם הלאומיות באולימפיאדת נאגנו. עשרות מכוכבי ה-NHL ובראשם וויין גרצקי שיחקו באותו טורניר, כאשר בעקבות הגיוון שחל ב-NHL מאז שנות ה-70 יכלו שש נבחרות - קנדה, רוסיה, צ'כיה, שוודיה, פינלנד וארצות הברית - להציג הרכבים בהם כל השחקנים או רובם המכריע היו שחקני NHL מהשורה הראשונה. ה-NHL השתתפה בכל אולימפיאדות החורף מאז ועד אולימפיאדת סוצ'י (2014).
בסיום אותה עונה זכתה דטרויט רד וינגס בגביע סטנלי בפעם השנייה ברציפות, הישג שלא שוחזר עד 2017.
קשיים כלכליים
גם מצבן של מרבית הקבוצות הקנדיות היה קשה מאוד, בעיקר מצבן של אוטווה סנאטורס ושל ונקובר קנאקס שנקלעו אף הן למצב של סכנה לקיומן או בדיקת אפשרות לעבור לעיר אחרת.
המאבק בירידה בכמות השערים
מאז השבתת המגן של 1995 נאבקת ה-NHL במגמה של ירידה בממוצע השערים למשחק. הממוצע שעמד בשנות ה-80 על 7.6 שערים למשחק ירד בהדרגה בקצב מהיר והגיע ל-5.2 בעונת 1999. הסברה היא שטקטיקות הגנתיות חדשות, בתוספת פיזור הכישרון על פני כמות גדולה מדי של קבוצות בעקבות התרחבות הליגה, היו התורמים העיקריים לירידה.
ה-NHL ניסתה להיאבק בתופעה, בעיקר על ידי שינויי חוקה שנועדו לזרז את קצב המשחק ולהיטיב עם ההתקפה על פני ההגנה.
תשומת לב מיוחדת ניתנה לחוקים בנודע להארכה בעונה הרגילה. כדי לעודד קבוצות לצאת ולתקוף בהארכה ולנסות לנצח במשחק, החליטה ה-NHL שהפסד בהארכה יהיה שווה נקודה אחת בטבלה, ממש כמו תיקו, כך שלקבוצות לא יהיה דבר להפסיד מניסיון לתקוף ולכבוש שער ניצחון. בנוסף, הופחת מספר השחקנים על הקרח מכל קבוצה לארבעה מחליקים ושוער. למרות זאת, ממוצע השערים למשחק נשאר ברמתו הנמוכה, והגיע לשיא שלילי של 5.14 שערים למשחק בעונת 2004.
שינויי חוקה נוספים, כגון צמצום מספר השחקנים בהארכה לשלושה מחליקים ושוער בלבד לקבוצה והנהגת דו-קרב חבטות עונשין כדי להכריע משחקים המסתיימים בשווייון גם בתום הארכה, שיפרו במעט את המצב. בעונת 2020/21 עמד ממוצע השערים על 5.88 למשחק.
סכסוך העבודה ב-2005 וביטול העונה
ביטול העונה זיעזע את איגוד השחקנים. מנהלים אחרים באיגוד נטלו את ניהול המשא ומתן מידיו של היו"ר בוב גודנו, והגיעו להסכם עם הליגה שבה הונהגה לראשונה תקרת שכר נוקשה, שגובהה נקבע לפי גודל ההכנסות שהליגה מייצרת. כתוצאה מכך חודשה הליגה בעונת 2006.
הליגה לאחר משבר 2005
לאחר העונה המבוטלת של 2005 התייצבה הליגה יחסית לתקופה שלפניה. תקרת השכר שנכנסה לתוקף עצרה את מערבולת ההוצאות הגדלות והולכות של הקבוצות, והמצב הכלכלי במרבית הקבוצות השתפר. עם זאת, המשבר הכספי בליגה לא נעלם לחלוטין. נאשוויל פרדטורס סבלה מירידה בכמות הקהל שלה ועתידה עמד בספק, בטרם נמכרה ב-2008 לקבוצת משקיעים חדשה שחילצה אותה ממצבה והשאירה אותה בנאשוויל. אטלנטה ת'ראשרס צברה הפסדים כבדים שהלכו ותפחו, הן בשל סכסוך בהנהלתה והן בגלל כישלון בבניית בסיס אוהדים יציב ורחב.
המצב הקשה ביותר התגלה בפיניקס קויוטיס, שהכריזה ב-2009 על פשיטת רגל והועברה לבעלות וניהול ישירים של ה-NHL. רק ב-2013 הצליחה ה-NHL למצוא קונה לקבוצה.
הליגה המשיכה במגמה התחרותית שאפיינה אותה עוד מתחילת המאה ה-21, כאשר הזכיות בגביע סטנלי מתפזרות בין קבוצות שונות. למעשה, מאז דטרויט רד וינגס ב-1998 ועד פיטסבורג פינגווינס ב-2017 לא הצליחה אף אלופה להגן על תוארה בעונה שלאחר מכן.
ב-2006 הגיעו לליגה שני כוכבים צעירים חדשים, שנכנסו לחלל הגדול שהותירו אחריהם הכוכבים הוותיקים שפרשו ובראשם מריו למיה, ונחשבים עד עתה לכוכבים הגדולים של תחילת המאה ה-21. סידני קרוסבי החל לשחק בפיטסבורג פינגווינס, ואלכסנדר אובצ'קין הגיע לוושינגטון קפיטלס.
המשך המאבק בירידה בכמות השערים
ה-NHL המשיכה להיאבק בירידה המתמשכת בממוצע השערים למשחק. חוקי העבירות הוחמרו, בפרט חוקים נגד אחיזה של שחקנים ביריביהם. בנוסף, התקבל שינוי משמעותי נוסף בחוקי ההארכה בעונה הרגילה, וב-2006 נכנס דו-קרב חבטות העונשין לראשונה בהיסטוריה למשחקי ה-NHL עבור משחקים שמסתיימים בתיקו גם בתום ההארכה.
שינויי החוקה הביאו לעלייה חדה בכמות השערים בעונת 2006, והממוצע קפץ מ-5.14 שערים למשחק ל-6.17 באותה עונה. עם זאת, לאחר מכן התמתנה העלייה, והממוצע התייצב סביב 5.6 שערים למשחק.