cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Spider-Man: Web of Shadows
Windows, Playstation 3, Wii ו-Xbox 360
באפילוג, שמורכב כולו מהבחירות שהשחקנים עשו במהלך המשחק ספיידרמן יכול להתאחד עם מרי ג'יין בניו יורק המשוקמת או להוביל צבא של סימביוטים בזמן שהוא לבוש בעצמו בחליפה השחורה יחד עם החתולה השחורה לצדו. בסוף הרע, הקינגפין, האלמנה השחורה והטינקרר משחררים את וולברין שנדבק בסימביוט במטרה שיצוד את ספיידרמן.
Playstation 2 ו-PSP
לאחר קרב בין ספיידרמן לונום, האחרון לפתע מתפוצץ ואדי ברוק עצמו נעלם. הפיצוץ גורם לחלק מהסימביוט להשתלט על גופו של ספיידרמן ולייצר את החליפה השחורה מחדש. בהמשך, ניק פיורי יוצר קשר עם ספיידרמן ומסביר לו שונום השתלט על מנהטן בעזרת הסימביוט ושסוכנות ש.י.ל.ד אטמה את העיר. בנוסף, הוא מסביר לספיידרמן שמפני שכבר השתמש בחליפה השחורה בעבר, הוא מסוגל כעת לשלוט עליה טוב יותר, אך היא עדיין מסוגלת להפוך אותו לאגרסיבי. ניק פיורי מבקש מספיידרמן לאסוף חלקים עבור גנרטור קולי (בהינתן וגלי קול הם החולשה של הסימביוט). בהמשך, ספיידרמן מתעמת עם שוקר במטרה לקחת ממנו את כפפותיו, המסוגלות לייצר גלי קול. ספיידרמן נפגש עם הקינגפין שמסביר לו שגם הוא רוצה לעצור את הסימביוט וש וסוכנות "A.I.M" עובדים על פרויקט סודי שקשור לוויברניום. ספיידרמן מסתנן לתוך מפקדת A.I.M דרך הביוב ובדרך מנסה להימנע ממלכודות אותן הניח קרייבן הצייד. בתוך המפקדה, ספיידרמן מוצא את ג'יי ג'ונה ג'יימסון הלכוד ששובט על ידי סמית'. ספיידרמן יכול להציג את ג'ונה האמיתי או את השיבוט שלו. לאחר מכן, ספיידרמן נלחם נגד ריינו ששמר על המעבדה ומצליח לברוח ביחד עם הויברניום.
בחזרה במנהטן, ספיידרמן פוגש את לוק קייג' והאחרון מציע לו שיתוף פעולה במטרה להביס את הסימביוט. במהלך עבודתו עם קייג', ספיידרמן מגלה שהטינקרר מתכנן להפיץ את הסימביוט לרחבי העולם. בנוסף, ספיידרמן יכול לשגר אל קייג' רכבת מלאה בסימביוטים וקייג' עצמו יכול להידבק. קייג' יכול לתקוף את ספיידרמן בעודו נגוע בסימביוט או לנסות להוריד מספיידרמן את החליפה השחורה, במחשבה שהיא משחיתה אותו. ספיידרמן מסתנן למעבדה של הטינקרר ונתקל בונום שטוף המוח, שנלכד על ידי הטינקרר ובוצעו עליו ניסויים. ספיידרמן מביס את הטינקרר ועוצר את תוכניתו, אך האחרון נעלם.
בהמשך, ספיידרמן עולה על נושאת מטוסים מלאה ביצורי סימביוט במטרה לבנות את הגנרטור הקולי, אך הוא נאלץ לסייע ליושבי הנושאת להתגונן מפני הסימביוטים. ספיידרמן נתקל ב, שנשכר על ידי ש.י.ל.ד כמוצא אחרון במטרה שיבחן את הסימביוט וימצא דרך להרוס אותו. הג'אקל חושף בפני ספיידרמן שסוכנות ש.י.ל.ד מתכננת להשתמש בסימביוט כנשק ושהוא עצמו עובד ביחד עם ספנסר סמית'. למרות זאת, הג'אקל בגד בסמית' ורוצה את החליפה השחורה של ספיידרמן לעצמו. ספיידרמן מנצח את הג'אקל ובורח מנושאת המטוסים, שמתרסקת בעיר. בהגיעו לאתר ההתרסקות, ספיידרמן נתקל בג'סיקה דרו שגם נדבקה בסימביוט. הוא מביס אותה ולוקח ממנה את התוכניות להרכבת הגנרטור הקולי. פיורי שולח את ספיידרמן למגדלי פיסק במטרה להרכיב שם את הגנרטור. למרות זאת, הגנרטור נגנב על ידי הג'אקל, שמנצל את הקרב בין ספיידרמן לסוכני A.I.M שנשלחו על ידי סמית'. ספיידרמן מתעמת עם סמית' והאחרון חושף שאין לו קשר לגניבת הגנרטור ושולח את החתולה השחורה שטופת המוח להילחם בספיידרמן. ספיידרמן מביס אותה ויכול להרוס את המתקן ששולט במוחה או להמתין שהמתקן יהרוג אותה ולקחת אותו לעצמו.
ספיידרמן מוצא את הגנרטור הגנוב בסנטרל פארק יחד עם הג'אקל והאחרון חושף שהוא שינה את הגנרטור במטרה שיתן לו כוח לשלוט על הסימביוט. לאחר שהביס את הג'אקל, ספיידרמן משיב את הגנרטור ויכול לתכנת אותו להרוס את הסימביוט או לשלוט בו. בזמן שהגנרטור נטען, ספיידרמן נלחם נגד ונום שהפך למפלצת ובעזרת הגנרטור הוא מחליש אותו. ספיידרמן מביס את ונום ויכול לעצור את הפלישה או לשלוט על הסימביוט בעצמו.
Nintendo DS
המשחק מתחיל כשהפלישה כבר בעיצומה. לאחר שנתקל במספר סימביוטים, ספיידרמן נדבק באחד והחליפה שלו משתנה לחליפה השחורה. ספיידרמן מגלה שהוא מסוגל לשלוט בחליפה ולהסירה מעליו בכל רגע נתון, אך שימוש מופרז בה יהפוך אותו לאגרסיבי. ספיידרמן מניח שונום הוא האחראי לפלישה ויוצא לחפש אחריו. בדרכו, ספיידרמן נתקל בחתולה השחורה שמפצירה בו לסייע לנייטקרולר וולגובלין הירוק. נייטקרולר מנסה לסייע לאזרחים להתפנות מהעיר והגובלין הירוק מנסה לייצר פצצות במטרה להשמיד את הסימביוט.
לאחר שסייע לאחד מהם פעמיים או לשניהם פעם אחת, ספיידרמן מגיע לכוורת בתוכה הסימביוט דוגר. בכוורת, ספיידרמן מביס את ונום והאחרון מספר לו שאין לו קשר לפלישה והוא מנסה לעצור אותה בעצמו. ונום עצמו חלש מכדי ללוות את ספיידרמן והאחרון נכנס למעמקי הכוורת ומביס את מנהיג הסימביוטים, לאחר מכן הכוורת קורסת. סוף המשחק תלוי בבחירת השחקנים למי לסייע קודם לכן:
פיתוח
ב-17 באפריל 2008 חברת Activision הכריזה שהמשחק נמצא בפיתוח ושהוא ישוחרר למחשב האישי, פלייסטיישן 2, פלייסטיישן 3, PSP, Wii, Xbox 360 ולנינטנדו DS. הוכרז שהעלילה תתמקד בפלישת חייזרי הסימביוט למנהטן שבניו יורק ושספיידרמן ועוד גיבורים ונבלים יאלצו למנוע אותה. ביוני של אותה השנה, הוכרז שדמותו של ונום תהיה דמות האנטגוניסט המרכזית במשחק. בימוי הדיבוב בוצע על ידי זוג נשוי בשם ולרי וקיט ארם.
סבכי אפור
מאפיינים
הסבכי האפור חסר תווים בולטים ואחיד למדי. אורכו 13-14.5 ס"מ, גופו העליון חום אפור-זית, ולבנבן בצידו התחתון, צידי הגוף בצבע בז וצידי הצוואר אפרפרים, רגליו אפורות. הוא ניזון מחרקים ופירות כמו רוב סוגי הסבכי. זהו מין הנמצא ביערות, מטעים וגנים. הקן נבנה בשיחים נמוכים והנקבה מטילה 3 עד 7 ביצים.
שירת הסבכי האפור נעימה ופטפטנית, וחלקיה ברורים כשל השחרור. שירתו עשויה לבלבל עם שירת הסבכי שחור-כיפה, אולם שירתו של הסבכי האפור מלודית יותר וחסרה את הסיום המסלסל האופייני לסבכי שחור-כיפה. למרות חוסר הדמיון בדפוס הצבעים, שני מינים אלו ככל הנראה בעלי קרבת משפחה יותר מכל יתר הסבכים האחרים.
הסבכי האפור נתן את השם והרבה מן החומר ליצירה La fauvette des jardins של המלחין אוליבייה מסייאן.
פרשת האיש במזוודה
פרשת האיש במזוודה הייתה פרשת ניסיון כושל של שירותי המודיעין המצריים, בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20, להפעיל אזרח ישראלי שחצה את הגבול למצרים כמרגל.
ראשית הפרשה
מרדכי לוק עלה לישראל ממרוקו בשנת 1949. שירת בצה"ל, היה נשוי ואב לילדים, נגר במקצועו שסטה לפשע. היו לו חמש הרשעות בעבירות שונות, החל מזיוף וכלה בהסגת גבול.
בשנת 1961 בגיל 28, חצה את גבול רצועת עזה, שהייתה אז בשלטון מצרי. בחצותו את הגבול לרצועת עזה, מסר ידיעות סודיות למצרים. הוא הועבר לקהיר, שם ישב כשנה בכלא. לאחר מכן שידר שידורי תעמולה בקול הרע"ם מקהיר - רדיו קהיר בעברית, ובהמשך הציע את שירותיו למודיעין המצרי. המצרים קיבלו את ההצעה, אימנו את האיש בקורס לסוכנים בקהיר ושלחו אותו לעיר נאפולי שבאיטליה שאמורה הייתה להיות הבסיס לפעולותיו, כשהיעד הוא מדינת ישראל. כאשר נראה היה למצרים כי האיש אינו עומד בהתחייבויותיו, ואיננו מביא להם מודיעין בעל ערך, חשדו כי הוא סוכן כפול או כי הוא עומד לחדש את קשריו עם ישראל. הם זימנו אותו לפגישה בבית קפה ברומא ב-17 בנובמבר 1964. תוך כדי הפגישה, ארבעה מצרים חטפו אותו ואילצו אותו להיכנס לרכבם תחת איומי אקדח והביאו אותו לשגרירות המצרית ברומא.
האיש במזוודה
בתחומי השגרירות ניסו המצרים להרדים את לוק באמצעות שתיית תה עם סם הרדמה אך הוא הערים עליהם והצליח להקיא את המשקה. לאחר מכן הכניסו אותו למזוודה בצורת ארגז גדול. ב-18 בנובמבר 1964 הובילו המצרים את המזוודה לנמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י ברומא, לשם שליחתה לקהיר בטיסה מס' 784 של חברת התעופה "יונייטד ערב איירליינס", כ"מזוודה דיפלומטית" (Valise Diplomatique - במינוח הבינלאומי), המיועדת למשלוח למשרד החוץ המצרי בקהיר. מחמת חסינותה הדיפלומטית, עברה המזוודה את המכס האיטלקי ללא בדיקה וחיפוש. כאשר הייתה המזוודה בדרכה אל המטוס, שמע לפתע הסבל האיטלקי שהוביל אותה קולות חנוקים הבוקעים מן המזוודה וקוראים באיטלקית: "!Salvatemi! Aiutatemi" ("עזרו לי! הצילו אותי!"). הסבל העיד לאחר מכן: "...לפתע חשבתי, אלוהים, זהו איטלקי והערבים האלה חוטפים אותו - ברנש פוליטי או משהו כזה. מי יודע מה הם יעשו לו שם בקהיר".
כשהחלו הצעקות לבקוע מן הארגז, תפסו אותו שני דיפלומטים מצרים שליוו את הארגז, ודחפו אותו לתוך מכונית מסחרית מסוג פולקסווגן, שבה הובא לנמל התעופה. כשניסו השוטרים ואנשי המכס לעצור את הרכב, הופיע מצרי נוסף וטען כי המזוודה הכילה כלים מוזיקליים והקולות שבקעו מן הארגז היו קולות של אוויר שנפלט ממפוחים של אקורדיונים שהיו במזוודה. המכונית נמלטה מן המקום, אך נעצרה על ידי שוטרים רכובים על אופנועים שדלקו אחריה. השוטרים הובילו את המכונית ושני נוסעיה המצרים לתחנת משטרה.
בתחנה, פתחו השוטרים את המזוודה, וגילו בה את לוק כשהוא קשור לכיסא, ראשו נתון בקסדה שחוברה לדופן המזוודה ורגליו נתונות בנעליים שהודבקו לרצפת המזוודה. חורי אוורור קטנים בדופן המזוודה אפשרו לו לנשום.
לוק טען באוזני השוטרים כי הוא מרוקאי בשם יוסף דהן שבא לרומא מנאפולי לפגוש את המצרים בבית קפה, שם הולעט בסמים והוכנס למזוודה. השפעת הסמים פגה בטרם הועמסה המזוודה על המטוס, מאחר שהמטוס איחר להגיע. שני המצרים, שזוהו כנושאי משרת מזכיר ראשון בשגרירות המצרית, שוחררו מאוחר יותר. שניהם הוכרזו על ידי ממשלת איטליה כ"אישיות בלתי רצויה".
בהמשך החקירה, כאשר נתבררה לשוטרים זהותו האמיתית של לוק, סיפר האיש לחוקריו שהוא עבד עבור המודיעין המצרי תמורת שכר של מאה עד מאה וחמישים דולר לחודש. עוד הוסיף כי הוצב בנאפולי, כדי לרגל אחר מתקני נאט"ו. לדבריו, בא לרומא כדי לדרוש העלאה בשכרו. החוקרים לא השתכנעו מדבריו וסברו כי לו היה האיש דג רקק לא היו המצרים טורחים לחטוף אותו. הם חשדו כי האיש פעל כסוכן כפול בשירות ישראל, או לפחות כי המצרים סברו כך, וחטפו אותו כדי לחקור אותו בחופשיות, בדרכים המקובלות אצלם. לוק, שחרד לחייו, ביקש מהמשטרה להמשיך ולהחזיקו במעצר.
גילויו של האיש במזוודה ברומא, זכה לכותרות ראשיות בעיתוני ישראל. כתב "ידיעות אחרונות", שראה את לוק בידי המשטרה, כתב בעיתונו:
התירוץ הדחוק שהעלתה השגרירות המצרית היה כי המדובר הוא בחילופי מזוודות. נתברר כי המזוודה יוצרה באיטליה כמזוודת-ארגז להובלת מטענים קטנים בטיסות מסחריות. המזוודה והתקני הכבילה והאוורור שהותקנו בה העלו את הסברה כי המצרים כבר השתמשו בה קודם לכן לצורך דומה, לדעת האיטלקים, כדי להחזיר למצרים קולונל מצרי בשם זגלול עבד אל-רחמן, שברח ממצרים ונעלם ברומא בשנת 1962. תושבי רומא נהגו להתבדח ולהתקשר בטלפון לשגרירות המצרית ולשאול מתי יוצאת המזוודה הבאה לקהיר.
המשפט והמאסר
ב-24 בנובמבר 1964 הוסגר מרדכי לוק על ידי שלטונות איטליה לישראל, ולמחרת הובא בפני שופט שלום בתל אביב שפסק לעוצרו. לכתב "מעריב" שנכח בבית המשפט אמר לוק בחיוך: "יש הבדל ברור בין המשטרה המצרית והישראלית. הרבה יותר נוח לשבת כאן".
מרדכי לוק הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בשישה סעיפים, ביניהם:
להגנתו טען לוק כי ברח מישראל עקב סכסוך משפחתי והטרדות מצד המשטרה נגדו. בנוסף, אין ראיות לכך שידע על התועלת בידיעות שמסר וכי לא הייתה לו כוונה לפגוע בביטחון המדינה. כן טען כי הידיעות שמסר למצרים היו בגדר "העמדת פנים", "אחיזת עיניים" ו"הטעיה".
ב-10 בספטמבר 1965 הרשיע בית המשפט המחוזי את לוק בעבירות עליהן הועמד לדין. בפסק הדין נאמר כי לוק ידע על התועלת בידיעות שמסר וכי בין היתר מסר למודיעין המצרי בעזה ידיעה על דרכי הגישה למרכז צבאי חשוב, ואין להעלות על הדעת כי לא ידע שהאויב עלול להפיק תועלת מידיעה זו.
לגבי מימוש הקשר באירופה, הרשיע בית המשפט את לוק מכיוון שמצא כי מיום טיסתו לאירופה ועד ליום שחרורו מן המזוודה בנמל התעופה של רומא, הוא עמד בקשר עם הסוכנים המצרים ולא נתן לכך הסבר סביר.
בהרשיעו את לוק גזר עליו בית המשפט המחוזי שלוש עשרה שנות מאסר.
מרדכי לוק ערער בפני בית המשפט העליון על ההרשעה ועל חומרת העונש. היועץ המשפטי לממשלה, מצדו, ערער על קלות העונש.
ב-26 באפריל 1966 דחה בית המשפט העליון את הערעור על ההרשעה ואת ערעורו של היועץ המשפטי לממשלה על קולת העונש. לעומת זאת, פסק בית המשפט, מפי השופט משה זילברג, כי הוא מקבל חלקית את ערעורו של לוק על חומרת העונש, וסיכם:
לאחר ששוחרר מן הכלא, בתום תקופת מאסרו, פתח מרדכי לוק מסעדה בתחנה המרכזית הישנה בתל אביב.
מרדכי לוק נפטר בל' בסיוון ה'תשס"ו, 26 ביוני 2006.
הפרשה בקולנוע
בטרם נדמו הדי הפרשה חשו מפיקים זריזים להפיק סרט ריגול, בו הוצגה חטיפת אדם במזוודת-ארגז, בדומה לחטיפתו של לוק.
הסרט "מבצע קהיר", שהופץ מחוץ לישראל בשמות "Trunk to Cairo" ו-"Cairo Campaign", נוצר בשנת 1966 כהפקה משותפת ישראלית-גרמנית. הסרט, הדובר אנגלית, בוים על ידי מנחם גולן ורפאל נוסבאום, והשתתפו בו שחקנים ישראלים רבים ובהם יוסף ידין, גילה אלמגור, בומבה צור ושלמה וישינסקי. לצדם שחקו השחקנים הזרים ג'ורג' סנדרס ואודי מרפי, כשמרפי גילם את תפקיד הסוכן החשאי, גיבור הסרט. לעלילת הסרט הוכנס המאבק הישראלי נגד המדענים הגרמנים במצרים שהתחולל באותה עת.
עלילת הסרט מספרת על סוכן חשאי (אודי מרפי) שקבע פגישה בקהיר עם מדען גרמני (ג'ורג' סנדרס), המפתח טיל המיועד להגיע לירח, אך יכול לשמש ככלי נשק. הגיבור בורח עם בתו של המדען, שבה התאהב באיטליה, שם הוא נלכד בידי סוכנים מצרים, המכניסים אותו למזוודה, אותה הם עומדים לשלוח במטוס לקהיר. האיטלקים תופסים את הסוכנים המצרים, פותחים את המזוודה ומגלים בה את גופתו של סוכן מצרי ולא את גיבור הסרט, שהצליח להיחלץ ממנה, וטס לקהיר להמשיך במשימותיו. הקשר של הסרט עם הפרשה של מרדכי לוק מודגש בזה שלאחר תפיסת המזוודה ולפני פתיחתה מישהו אומר "Look, look inside".
הסרט לא זכה להצלחה אמנותית או קופתית, אך כל הצופים קישרו אותו עם פרשת "האיש במזוודה".
אלי לוק
בשנת 2004 הגיש אלי לוק תביעת דיבה נגד חברת החדשות של הערוץ השני, שסירבה לפרסם את דבר סגירת התיק באותה הבלטה שבה פורסם דבר מעצרו. בית המשפט פסק ב-28 ביוני 2006 כי חברת החדשות אכן לא עמדה בעניין זה בדרישת חוק איסור לשון הרע, וחייב את חברת החדשות לפצות את לוק ב-30,000 ש"ח. תביעה בעילה דומה הגיש אלי לוק בשנת 2006 נגד "חדשות 10" ובית המשפט פסק לו ב-31 בדצמבר 2007 פיצוי בסך 50,000 ש"ח. בתביעה שלישית נגד העיתון "ידיעות אחרונות" נפסק לאלי לוק פיצוי בסך 50,000 ש"ח. לעומת זאת, תביעה דומה שהגיש לוק נגד הערוץ הראשון, נדחתה ב-4 במרץ 2008, לאחר שבית המשפט פסק כי התנצלות ששידר הערוץ הראשון הייתה בגדר "צעד הולם, מספיק ומידתי" וחייב את לוק בתשלום הוצאות המשפט בסך 6,500 ש"ח.
ספיחי הפרשה
מרדכי לוק נפטר מסרטן ב-2006. כלתו סיפרה בתוכנית "פנים אמיתיות" של אמנון לוי ששודרה ב-24 באוגוסט 2015 כי זמן קצר לפני פטירתו, בשכבו על ערש דווי, הוא ביקש ממנה להתקרב למיטתו והתוודה בפניה כי היה סוכן של המוסד.
הנריק היברטסון
הנריק היברטסון (Henrik Hybertsson; ? – 1627) או הנדריק הוברטסן היה חרש-אוניות רב-אומן שוודי ממוצא הולנדי, שניהל יחד עם אחיו ארנדט (Arendt) את מספנת הצי בסטוקהולם בראשית המאה ה-17. הוא נתפרסם במיוחד על היותו אחד מבוניה הראשיים של אוניית המלחמה השוודית "ואסה", שטבעה בהפלגת הבכורה שלה ב-1626, נמשתה ב-1961 ומוצגת כיום במוזיאון ואסה.
בשנים הראשונות של המאה ה-17, בתקופה בה הצי המלכותי השוודי התפתח והתעצם במהירות, נשכר הנריק לעבוד בשירות המלך קרל התשיעי, מלך שוודיה. הוא עבד בסטוקהולם בשנים 1603–1605 ושוב בשנים 1611–1627. בין לבין נשלח למספנות שונות בממלכה. בתקופת עבודתו השנייה במספנות סטוקהולם הופקדה בידיו האחריות על בניית האוניות, תפקיד בו החזיק עד מותו.
בסתיו שנת 1624 הטיל המלך גוסטב השני אדולף על אדמירל קרל קרלסון גילנהילם, תת-אדמירל קלייס פלמינג והנריק היברטסון להכין תוכנית חומש לתחזוקה ולבנייה של הצי השוודי.
עוד בינואר 1625 חתם הנריק על חוזה עם המלך גוסטב השני אדולף לבניית ארבע אוניות, שתיים גדולות ושתיים קטנות יותר, לתחזוקת האוניות הקיימות ולניהול המספנה עד 1629. הראשונה מבין האוניות הגדולות הללו, "טרה קרונור" (Tre Kronor) הושקה בסתיו 1625. באותה תקופה נבנו גם כמה אוניות קטנות יותר, אך בניית אוניות גדולות חדשות הושהתה בשל ההוצאות הגדולות של המלחמה שניהל המלך בפולין. בניית האונייה הגדולה השנייה בה החל הנריק, "ואסה", נשלמה רק לאחר מותו, אך איתרע מזלה והיא טבעה בהפלגת הבכורה שלה, לאחר ששטה פחות ממייל אחד.
קפה וסיגריה
קפה וסיגריה הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר הישראלי נצ'י נצ'. השיר יצא לאור ב-13 באפריל 2014, כסינגל מתוך אלבום האולפן השלישי של נצ'י נצ', "בור ועם הארץ", על ידי חברת התקליטים מאד מאן.
רקע וכתיבה
פזמון השיר לקוח משיר באותו שם בביצוע קוקו מאילת. השיר נכתב והולחן על ידי רביד פלוטניק והופק על ידי ניר דנן וטונה. השיר הוא בסגנון ההיפ-הופ אשר מאפיין שירים נוספים מתוך האלבום.
מילות השיר כוללות אזכור לשירו של ברי סחרוף, "לב שלם".
הצלחה
השיר זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה, ואף הושמע רבות בתחנות הרדיו. במצעד הרשמי של גלגלצ, הגיע השיר בשיאו למקום ה-9. כמו כן, השיר היה מועמד לתואר "שיר השנה" במצעד של התחנה, אך לא הצליח להגיע אליו.
אמורזט
אמורזט היא עיירה ב והמרכז האדמיניסטרטיבי של נפת אוקטיאברסקי. העיירה ממוקמת במרחק 250 קילומטרים מבירת המחוז, בירוביג'ן. העיירה ממוקמת על גדות נהר אמור המהווה גבול טבעי בין רוסיה לרפובליקה העממית של סין.
סקירה כללית
היישוב נוסד בשנת 1928 כיישוב עובדים גדול. לאמורזט היסטוריה של יישוב יהודי - משנת 1929 עד 1939 שכנה ביישוב קהילה יהודית משגשגת וגדולה יחסית לאזור המזרח הרחוק הרוסי הלא מיושב שהיוותה הקהילה השנייה בגודלה במחוז היהודי האוטונומי לאחר הקהילה בעיר הבירה בירוביג'ן.
באמורזט קיימת קהילה יהודית. חברי הקהילה אינם דתיים אך מקיימים יחד טקסי קבלת שבת בהם נוהגים לשיר שירים ביידיש, לאכול מאכלים מן המטבח היהודי המסורתי ולהתדיין על התרבות היהודית. מייסדי הכפר היהודים עזבו אותו אך אחרים נשארו. חברי הקהילה היהודית באמורזט, בייחוד אלה שיש להם קרובי משפחה המתגוררים בישראל משתדלים להתחבר לשורשיהם וללמוד על התרבות והדת.
קומה גבוהה
קומה גבוהה (כונתה בעבר גם ענקיוּת או ענקות; בלועזית: גיגנטיזם, Gigantism) היא מחלה נדירה המתבטאת בהפרשת יתר של הורמוני גדילה במהלך הילדות לפני סיום גדילת העצמות.
אותה תופעה של הפרשה מוגברת של הורמון גדילה, המתבטאת אצל ילדים כקומה גבוהה, מתבטאת אצל מבוגרים כאקרומגליה.
תיאור התופעה
המחלה גורמת להארכת העצמות הארוכות ולמבנה גוף גבוה ביותר. בארצות הברית ובאירופה, מקובל להחשיב אדם לענק, אם גובהו עבר את הרף של 2.13 מטרים.
הסיבה להפרשת יתר של הורמוני גדילה היא לעיתים קרובות גידול בבלוטת יותרת המוח. כמו כן, הגורמים יכולים להיות מצב בריאותי רע, כגון תסמונת מקון אולברייט, נוירופיברומטוזיס, קומפלקס קרני ועוד.
הגדילה האנכית בגובה שמאפיינת ענקיות מלווה גם בגדילת שרירים ואיברים, הגורמת לילד להיראות גדול לגילו. המחלה עלולה לדחות את הבגרות המינית.
תסמיני המחלה: גדילה מואצת בשלב הילדות, לסת בולטת, ירידה פרונטלית, התעבות מבנה הפנים, הזעה מוגברת, עייפות וכאבי ראש.
הטיפול בתופעה
במקרים בהם לא ניתן להסיר את הגידול בבלוטת יותרת המוח באמצעות ניתוח, תרופות הן הטיפול המתאים. התרופות היעילות ביותר שייכות לקבוצת הסומטוסטין - אוקטורוטיד או לנראוטיד, למשל. מדכאי דופמין עוזרים גם להפחתת הפרשת הורמון גדילה, אך יעילותם פחותה.
פגביסומנט, היא תרופה המשמשת לדיכוי הורמון הגדילה, משמשת רק במקרים קיצוניים. טיפול בקרינה, לייצוב כמות ההפרשות, משמש גם את הלוקים בענקיות, אך יכולות לעבור 5–10 שנים עד שתוצאות הטיפול המלאות יבואו לידי ביטוי.
עיצוב אופנה
עיצוב אופנה הוא תחום של אמנות שימושית העוסק בעיצוב ביגוד ועזרי ביגוד. העוסק בעיצוב אופנה נקרא "מעצב אופנה".
עיצוב אופנה שונה מתחום עיצוב תלבושות (למשל, בתחום הקולנוע או התיאטרון) בכך שתוצרתו מתיישנת בדרך כלל בתוך עונה אחת, או שתיים. "עונה" בתחום האופנה מוגדרת כסתיו/חורף, או אביב/קיץ. מקובל לחשוב כי עיצוב אופנה החל במאה ה-19 כאשר צ'ארלס אנדרו פרדריק סנטו וורת' תפר תווית יצרן על בגדים אותם עיצב ויצר וכך המותג נולד לאט לאט ואז הןא החליט לקרוא לו "וורת' ". המותג שלו "וורת' " הפך למהפכה בגדר עיצוב אופנה והפך למותג האופנה הראשון בעולם. עד שנת 1934, המותג פעל ואחרי שריפה נוראית שקרתה בבוטיק, המותג כמעט נעלם. הוא חזר לפעולה בשנת 2020 עם לוגו שונה וסטייל חדש-ישן. בשנת 2014 מנהל החברה ג'ון דונסון, מחליט לתפור בגדים לסלבס כגון קים קרדשיאן, ליידי גאגא ועוד בנוסף למותגים שונים. היום המותג הפך למותג בית של בית המלוכה הבריטי בנוסף וגם הקים מחדש את הבוטיק הרשמי בליסבון, שם הבוטיק הקודם נבנה.
רבים ממעצבי האופנה מעצבים לבוש ועזרי לבוש לצריכה כללית, חלקם מכונים "מעצבי-עילית" ועושים מלאכתם בהזמנת לקוחות פרטיים. מעצבי-עילית אחרים מוכרים את תוצרתם רק בחנויות אופנה בודדות או במחלקות אופנה עילית. רוב מעצבי האופנה עובדים עבור חברות בתעשיית הביגוד ומעצבים בגדי גברים, נשים וילדים לצורכי שיווק המוני. יצירות הנושאות את תוויות היצרן של מעצבי אופנה מפורסמים, למשל קלווין קליין או ראלף לורן, הן בדרך כלל תוצרת עבודתם של צוותי מעצבים, או מעצבים בודדים העובדים תחת הנחיית המעצב הראשי.
ההתחלתה של האופנה
מעצב האופנה הראשון, אשר לא היה פשוט תופר שמלות, היה צ'ארלס פרדריק וורת' (1826–1895). וורת', אשר היה סוחר בדים בעברו, פתח בפריז בית אופנה (בוטיק) שקרא על שם משפחתו, שבו עיצוב ותפירת השמלות בוצעה בעיקרה על ידי גזרניות ותופרות עלומות שם. הצלחתו של וורת' הייתה כה גדולה עד שהצליח להכתיב ללקוחותיו את הלבוש הנאות לדעתו, במקום ללכת בעקבות האופנה שהוכתבה על ידי אחרים. המונח הצרפתי השגור היום, couturier, המתאר מעצב אופנה, הוטבע לראשונה כדי לתאר את עבודתו של וורת'. בתקופה זו צצו בתי אופנה שונים בפריז אשר החלו מעסיקים אומנים כדי לצייר עיצובי בגדים. הציורים היו מוצגים ללקוחות ובכך נחסך העמל והכסף הדרושים ליצירת דגם הלבוש ואלה היו נוצרים רק לאחר ההזמנה. כך גם החל הנוהג השגור היום של שרטוט דגמי אופנה על ידי אומני עיצוב, בטרם תפירתם. אחריו מיד הוקם המותג "הרמס" אשר היה בפעולה משותפת עם וורת' עד שנת מותו.
המחצית הראשונה של המאה ה-20
בתחילת המאה ה-20 כמעט כל תעשיית עיצוב האופנה הייתה בעיקר בפריז ומיעוטה בלונדון. ירחוני אופנה אשר פורסמו במדינות אחרות היו דואגים לשלוח את עורכיהם לתצוגות האופנה של פריז וכך נהגו גם רשתות של חנויות ביגוד אשר שלחו קניינים לעיר. חלק מרשתות אלה היו מעתיקות את דגמי האופנה האחרונים ומייצרות אותם בייצור זול והמוני למכירה קמעונאית. בתקופה זו לא הייתה הבחנה ברורה בין אופנה-עילית הנתפרת לדרישות הלקוח, לבין ביגוד בייצור המוני.
סמוך לאחר תחילת המאה ה-20 החלו ירחוני אופנה לכלול תצלומים והפכו לבעלי השפעה רבה יותר מבעבר על מגמות האופנה המתפתחות. בערים שונות בעולם צצו ירחוני אופנה ואלה הפכו מקובלים מאוד ובעלי השפעה ניכרת על האופנות בחברה. כמה מן המוכשרים שבמאיירי האופנה איירו בשירותם של ירחוני האופנה והביאו את בשורת ההתפתחויות האחרונות בתחום זה לקהל הרחב. אחד המפורסמים מבין ירחונים אלה היה La Gazette du Bon Ton, אשר נוסד בשנת 1912 בידי לוסיין פוגל ויצא לאור עד לשנת 1925 (להוציא הפסקה בפרסום בעת מלחמת העולם הראשונה).
מלחמת העולם השנייה הביאה לשינויים קיצוניים בתעשיית האופנה. עם תום המלחמה ירדה פריז מגודלה כמרכז האופנה העולמי. תעשיית אופנה חדשה המכוונת לשכבת גיל צעירה יותר עלתה וצמחה ובכך שינתה את מוקד תעשיית האופנה לשארית המאה ואף בתחילת המאה ה-21. ככל שהסקה מרכזית נעשתה נפוצה יותר בארצות אירופה וצפון אמריקה, גברה הנטייה לשימוש בביגוד קל יותר לאחזקה העשוי מבדים קלים יותר. כניסתם של בדים סינתטיים לשוק הגבירה נטייה זו.
אופנת העילית הפריזאית ניסתה להתגונן, אך לשווא, לנוכח האיום הכלכלי מצד תעשיית האופנה, אותה הובילו בתי החרושת לביגוד. עד מהירה נשים רבות העדיפו חיקויים זולים למוצרי אופנת העילית. העובדה כי ההכנות לייצור המוני של ביגוד אופנתי הן ארוכות יותר מאשר הגמישות המאפיינת אופנה עילית (המייצרת בכמויות קטנות לדרישות לקוח בודד), אילצה את מעצבי האופנה בתחום זה לחזות לעיתים שנה מראש את מגמות האופנה בשוק. מחצית המאה ה-20 מתאפיינת במגמה של עליית כוחו של הרחוב בהכתבת מגמות אופנתיות, לעומת כוחם הבלעדי בעבר של מעצבי העילית.
המחצית השנייה של המאה ה-20
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 החלו מגמות אופנה לחצות גבולות במהירות. עיצובים מערביים אופנתיים אומצו במהירות ברחבי תבל כמו איטליה, ספרד ואפילו לאמריקה ומעצבים רבים, שאינם ממוצא מערב אירופאי או צפון אמריקני, רכשו השפעה רבה על מגמות האופנה. חומרי גלם סינתטיים, כגון לייקרה, ספנדקס וויסקוזה זכו לשימוש נרחב ומעצבי האופנה שצפו באופן מסורתי פני עתיד, בקשו לשלב בעיצוביהם אף את אופנות העבר.
סוגי אופנה
ניתן לסווג את עיצוב האופנה לשלוש קטגוריות עיקריות, אף שניתן לחלק גם קטגוריות אלה לקטגוריות-משנה:
אופנה עילית (צרפתית: Haute couture): סוג עיצוב האופנה הבולט ביותר עד לשנות ה-50, היה ביגוד שנתפר לפי הזמנה, או "אופנה עילית" (משמעותו המילולית של המונח הצרפתי היא "תפרנות עילית"). עיצוב אופנה מסוג זה עסק בתכנון ובביצוע ביגוד לפי הזמנה של לקוח מסוים, על פי מידותיו. המונח הצרפתי Haute couture הוא שם מוגן בצרפת וניתן להשתמש בו רק לצורך תיאור מוצרים של מעצבי אופנה העומדים בתנאי לשכת האופנה הצרפתית. למרות זאת, רבים מיצרני הביגוד בייצור המוני, המיוצר במידות רבות לקנייה מיידית, עושים שימוש במונח כדי להקנות למוצריהם יוקרה וכוח משיכה. בגד המתאים להגדרת "אופנה עילית", נתפר באופן מיוחד להזמנת הלקוח ועל פי מידותיו בלבד, עשוי בדרך כלל מחומרי גלם יקרים, נתפר בקפידה רבה על איכות התפר והגימור, לעיתים קרובות נעשה שימוש בשיטות עבודה ידניות ומורכבות הדורשות זמן עבודה ארוך. בעיצוב ובתפירת בגד "אופנה עילית" מושם דגש עליון על מראהו של הבגד והתאמתו לדרישות הלקוח. בגדי "אופנה עילית" יקרים במידה ניכרת מביגוד המיוצר בשיטות ייצור המוני.
ייצור המוני. בתחילת המאה ה-21 רובה של תעשיית האופנה מתבססת על מכירות של בגדים בייצור המוני. בגדים בייצור המוני פונים לשווקים מגוונים של לקוחות. בגדים אלה מוכנים לשימוש ומיוצרים בכמויות גדולות ובגדלים תקניים. בדרך כלל, בגדים אלה עשויים מחומרי גלם זולים, אשר בהם נעשה שימוש יצירתי לצורך יצירת אופנת ביגוד עכשווית. מעצבי אופנה לייצור המוני מאמצים בדרך כלל מגמות אופנה אותן מכתיבים המעצבים המובילים בתחום. בדרך כלל קיים פיגור של כעונה אחת בין התפתחות מגמה אופנתית בתחום "האופנה העילית" ואופנת "בגדים מן הקולב", עד אשר מעצבי אופנת הייצור ההמוני מכירים במגמה החדשה ומאמצים אותה בגרסה זולה יותר. עקב שיקולי עלות כלכלית, בגדים בייצור המוני מיוצרים מחומרי גלם זולים יותר, תוך שימוש בשיטות גזירה ותפירה ממוכנות ולעיתים אוטומטיות. לכן, המוצר הגמור יכול להימכר במחירים השווים לכל נפש. לקראת סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 קיימת מגמה בתחום עיצוב האופנה לפיה מעצבי-עילית פונים יותר ויותר לתחום הייצור ההמוני ומעצבים אף בגדים זולים יותר, זאת כדי להרחיב את בסיס לקוחותיהם.
עיצוב קולקציה
השלב הראשון בעיצוב קולקציה חדשה הוא בתכנון קולקציה. בשלב זה מבצע המעצב מחקר מעמיק ויסודי באשר לכיווני העיצוב, כך שכל פריטי אוסף הלבוש החדש יתאימו וישלימו זה את זה ויבליטו קו אופנתי עקבי עם תדמיתו של המעצב, או של חברת האופנה.
ניבוי מגמות בתחום האופנה היא אחת המיומנויות הקשות ביותר לרכישה בתחום עיצוב האופנה. לצורך ניבוי מוצלח יש לבחון בזהירות עיצובים מוצלחים בעונות מן העבר, יש לחקור מגמות התפתחות בבתי אופנה אחרים וכן ללמוד על המגמות אותן מנבאים ירחוני האופנה. ניבוי מגמות אופנתיות מתבסס אף על הכרות טובה של קהל היעד והתנהגותו ביחס להתפתחויות אופנתיות בעבר. לבסוף, מעצבי אופנה טובים ניכרים בדמיונם המפותח כדי ליצור רעיונות חדשים, לעיתים על פי נושא ייחודי וחדש.
בחירת נושא. נושא של קולקציה חדשה עשוי להיות תקופה היסטורית, מיקום גאוגרפי, קשת מסוימת של צבעים, סוג בד - או כל נושא אחר בעל תוכן ויזואלי משמעותי.
עיצוב בגד
דרכי עבודה
עבודה כשכירים. מעצבי אופנה המועסקים במשרה מלאה על ידי חברה אחת בתעשיית האופנה. עיצוביהם הופכים לרכוש החברה, והמעצב אינו יכול למוכרם לאיש.
חברה עצמאית. מעצבי אופנה רבים מקימים חברה עצמאית משלהם. מעצבים רבים מוצאים סיפוק רב בדרך עבודה זו שבה יצירותיהם נושאות את שמו של המעצב.
תוכניות הכשרה וחינוך
רבים ממעצבי האופנה בתחילת המאה ה-21 רכשו את השכלתם וכן מיומנויות עיצוב בתוכניות הכשרה של בתי ספר לאמנות. ברחבי העולם קיימים בתי ספר מקצועיים רבים בהם תוכניות להכשרת מעצבי אופנה. אחד מבתי הספר הידועים ביותר בתחום תעשיית האופנה הוא בית ספר לעיצוב מרנגוני (Marangoni) שהוקם בשנת 1935 בשלושה קמפוסים בשלוש בירות העיצוב החשובות בעולם-מילנו, פריז ולונדון. בין בוגריו הידועים נמנים: Moschino, דולצ'ה וגבאנה. בית ספר חשוב נוסף הוא Central Saint Martins College of Art and Design הנמצא בלונדון. בין הבוגרים הידועים של בית ספר זה נמנים: ג'ון גליאנו, סטלה מקרטני (בתו של פול מקרטני), אלכסנדר מק'קווין, שרה ברטון וחוסיין צ'אליאן. בלונדון שוכנים מספר בתי ספר נוספים נודעים לעיצוב אופנה, ביניהם: London College of Fashion, The Royal College of Arts, University of Westminster. בתי הספר הבולטים בתחום זה בארצות הברית הם Parsons The New School for Design, Fashion Institute of Technology, שניהם בניו יורק. בשיקגו בולט The School of the Art Institute of Chicago.
בין בתי הספר לעיצוב אופנה בישראל בעלי תוכנית הכשרה אקדמית לתואר ראשון נמצאים: בצלאל, האקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה, שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב. אורכו של התואר הוא ארבע שנים. בחלק מן המוסדות מוענקת תעודת הוראה נוסף על התואר הראשון.
בבתי הספר העל יסודיים יכולים תלמידים ללמוד במגמת עיצוב אופנה (מגמת אמנויות העיצוב בהתמחות אופנה ותלבושות), במסגרת החינוך הטכנולוגי והמקצועי.
העכבר ששאג
העכבר ששאג (באנגלית: The Mouse That Roared) הוא סרט סאטירי, קלאסי בריטי משנת 1959, העוסק במלחמה הקרה בכיכובו של פיטר סלרס.
התסריט לסרט הוא עיבוד קולנועי לסדרת ספרים סאטיריים שנכתבו על ידי הסופר אמריקאי-אירי לאונרד ויברליי בשנת 1955, על קורותיה של דוכסות ארופית זעירה ודמיונית והתמודדותה בזירה הבין-מעצמתית. הספרים והסרט מציגים את הפוליטיקה העולמית, מרוץ חימוש, נשק גרעיני והפוליטיקה האמריקאית באור סאטירי ומגוחך.
בסיפור, הדוכסות מכריזה מלחמה על ארצות הברית על מנת להשיג סיוע כספי, אולם בטעות מנצחת אותה. לכן השם "העכבר ששאג" הפך למושג המבטא את ניצחונם המפתיע של החלשים, ניצחון שגם הם חוששים ממנו.
בסרט מגלם פיטר סלרס שלוש דמויות בו-זמנית: הדוכסית המבוגרת וטובת הלב, ראש הממשלה הממולח והמניפולטיבי ו"ראש הצבא" ה"לא יוצלח" אך המנצח. זאת, בדומה לתפקידיו בסרט הקומי דוקטור סטריינג'לאב משנת 1964, העוסק גם הוא במלחמה הקרה ובמירוץ החימוש הגרעיני.
עלילה
הסרט מספר על דוכסות אירופית זעירה ושלווה בשם "גרנד פינוויק" בהרי האלפים, בה מושלת בנועם הדוכסית גלוריאנה השביעית (פיטר סלרס). הדוכסות נקלעה למשבר כלכלי חמור עקב אובדן מקור הפרנסה היחיד שלה, יצוא היין מתוצרתה לשוק האמריקאי. זאת, בגלל הופעתו של יין אמריקאי מתחרה בעל שם דומה.
ראש הממשלה, הרוזן רופרט מוניג'וי (פיטר סלרס) הציע פתרון מקורי למשבר: הכרזת מלחמה על ארצות הברית. זאת, בהנחה כי אחרי התקפת-דמה והפסד, האמריקאים יהיו סלחנים כהרגלם ויתמכו כלכלית באויביהם לשעבר (כפרודיה על תוכנית מרשל). ההצעה מתקבלת בהתלהבות על ידי הדוכסית, ראש האופוזיציה (ליאו מק'קרן) ושאר חברי הפרלמנט.
כיוון שהדוכסות חייה בשלום מאות בשנים, אין לה צבא. כוח המגן היחיד בה הוא חבורת איכרים נרפים המצוידים בקשתות וחצים, לבושים בבגדי לוחמים מימי הביניים ושריון שרשראות. על כוח זה מפקד טלי בסקומב (פיטר סלרס), יערן שלומיאל.
בעקבות המזימה נשלחת "הכרזת המלחמה" בדואר, ומפקד הצבא נשלח עם כעשרים מאנשיו באוניה, לביים התקפה על ארצות הברית. הכוח נשלח עם הנחיה של הדוכסית: "העיקר שאף אחד לא יפגע".
אולם מימוש המזימה מתפתח באופן בלתי צפוי. "הכרזת המלחמה" נחשבת בעיני פקיד הממשל כבדיחה עיתונאית וזוכה להתעלמות. כוח המשימה נוחת בניו יורק בדיוק בזמן בו העיר מצויה בתרגיל התגוננות אזרחית ותושביה מצויים במקלטים. הכוח מצליח לשבות פיזיקאי בשם ד"ר קוקינץ (דייוויד קוסוף), המפתח פצצה רבת-עוצמה ("Q-Bumb"), וכן את ביתו היפהפייה (ג'ין סיברג). הם לוקחים בשבי גם גנרל אמריקאי וחבורת שוטרים. הפצצה המעוצבת בצורה ובגודל של כדור פוטבול יכולה "להשמיד את כל צפון אמריקה.. וגם חלק מדרומה". הכוח ואיתו החטופים והפצצה, הלא יציבה במיוחד, שב לדוכסות.
בת המדען, בה טלי מאוהב, נשלחת בניגוד לרצונה להשפיע עליו להחזיר את הפצצה לארצות הברית. היא נכשלת במשימתה אך מתאהבת בטלי.
לבסוף, ארצות הברית חותמת הסכם כניעה עם הדוכסות, כאשר הפצצה נשארת כערבון בדוכסות, למניעת מרוץ חימוש בין-מעצמתי.
בניסיון לנטרל את הפצצה, מתגלה למדען ולטלי כי היא איננה פעילה כלל, לאחר שעכבר נראה יוצא ממנה. עובדה זו נשמרת בסוד על מנת לקיים את מאזן האימה. אולם בתמונת הסיום של הסרט נראית הפצצה מתעוררת לחיים, וכותרת הסיום היא "הסוף... אנו מקווים".
עיצוב הדמויות
בניגוד למקור הספרותי, בו הדוכסית היא יורשת צעירה ומושכת בדמותן של המלכה אליזבת השנייה (כפי שהייתה בתקופת צילום הסרט) והנסיכה גרייס ממונקו, בסרט מעוצבת דמותה של הדוכסית כפרודיה של המלכה ויקטוריה. ראש הממשלה מעוצב בדמותו של בנג'מין דיזראלי.
אניית הנוסעים (RMS Queen Elizabeth) מופיעה בשני מפגשים "תוקפניים" בין אוניית ה"לוחמים" בחציית האוקייאנוס הלוך וחזור.
תגובות
תושבי אי המצוי בדרומם של איי הקיז במדינת פלורידה שבארצות הברית אימצו את הרעיון שבסרט. בהמחאתם כנגד השלטון המרכזי בשנת 1982, הכריזו על מרד ועל הקמתה של מדינה עצמאית בשם "רפובליקת קונק". בו בזמן הכריזו על כניעה ודרשו סיוע כספי.
סרט המשך לעלילות הדוכסות הופק בשנת 1963 בשם "העכבר על הירח" (The Mouse on the Moon), כעיבוד קולנועי של ספר בשם זה של אותו הסופר. הסרט מציג בצורה סאטירית את מרוץ המעצמות לכיבוש הירח. בסרט זה לא משתתף פטר סלרס, ואת תפקידי שלוש הדמויות מגלמים שחקנים שונים.
אבא חושי
אַבָּא חוּשִׁי (שְׁנֵלֶר; 23 במאי 1898 – 24 במרץ 1969) היה מנהיג ציוני, פעיל סוציאליסטי ופוליטיקאי, איש עבודה והתיישבות, מנהיג פועלים, איש השומר הצעיר, חבר הכנסת הראשונה וממקימי ההסתדרות. זכור היום בעיקר בזכות כהונתו ארוכת השנים כראש עיריית חיפה (1951–1969), תפקיד שבו הטביע חותמו באופן בולט על העיר, אופייה והתפתחותה. בין היתר הקים את אוניברסיטת חיפה, תיאטרון חיפה, הכרמלית ואת תזמורת הנוער העירונית של חיפה.
ביוגרפיה
אבא שנלר נולד בשנת 1898 בעיירה טוּרְקָה (טורקא) שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (לימים במחוז לבוב באוקראינה). אימו ליבה הייתה עקרת בית שגידלה פירות וירקות בחווה קטנה ליד ביתה. לאחר גירושיה מבעלה הראשון עברה לטורקה ונישאה לזישה שהיה מוכר סדקית בכפרי הסביבה. בגלל החשש מגיוס לצבא הקיסר הסתתר זישה בעליית הגג בביתה של ליבה, שינה את שמו לאלכסנדר ונטל את שם משפחתה של ליבה – שנלר. אבא היה השני מששת ילדיהם של ליבה ואלכסנדר: אטיה, אבא, הינדה, יעקב, רוזה ומלכה. לליבה היה בן נוסף מנישואיה הראשונים.
לאחר תום לימודיו בחדר למד אבא בגימנסיה המקומית והצטיין בלימודיו. הוא דיבר יידיש, גרמנית, עברית, אוקראינית ופולנית, ואף ידע מעט יוונית ולטינית. לאחר תום לימודיו התכוון ללמוד רפואה באוניברסיטה, ואף רכש מחברות שעליהן כתב "שייך לסטודנט למדיצינה אבא שנלר", אולם בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה, והמשפחה ברחה לבוהמיה שבצ'כיה.
חברות ב"שומר הצעיר"
לאחר שובה של המשפחה לטורקה בשנת 1918 עברה העיר לשליטה פולנית, והאנטישמיות בעיר גברה. בעקבות זאת, התארגנה בעיר קבוצה של חברי "השומר הצעיר" והקימה ארגון הגנה עצמית של יהודים, שהצליח להגן על יהודי העיר מפני פוגרום, אולם בערים אחרות בפולין נערכו באותה עת פוגרומים רבים. בימים 4–5 באוגוסט 1918 התקיים בעיר טרנוב כנס של "השומר הצעיר", בו היה אבא אחד מראשי הכנס ובו גם קרא לעלייה לארץ ישראל.
העלייה לארץ
ביולי 1920 עלה אבא שנלר לארץ ישראל עם קבוצה של 130 חלוצים, כולם חברי אגודת "השומר הצעיר", שהגיעו מלבוב, סטניסלבוב, יארוסלב, זלוצ'וב וטורקה. בליל עלייתם לארץ הגיעו העולים למחנה עולים שהוקם במקום בו נמצא לימים רחוב מזא"ה בתל אביב. באותה עת היו במקום כרמי גפנים, והעולים שוכנו בצריפי עץ שהיו בין הגפנים. באותו לילה כינס אבא את הקבוצה והודיע לכל חברי הקבוצה: . אבא השליך את דרכונו הפולני אל המדורה ודרש מחבריו לעשות כמוהו. כמו כן, דרש מחברי הקבוצה לעברת שמותיהם. הוא עצמו שינה שמו מ"שְׁנֶלֶר" ל"חוּשִׁי" – תרגום חופשי של השם "שנלר", שמשמעו בגרמנית וביידיש "מהרו" או "חושו". בקבוצה נכחו גם האחיות מרים וחנה מונטג, והוא דרש מהן לשנות את שמן מ"מונטג" ל"רקעית" מאחר שלדבריו "מונטג" הוא "היום השני" שבו נברא הרקיע. האחיות סירבו לדרישתו, אולם לימים עִברת אחיהן, משה, מפקדה הראשון של חטיבת גולני, את שמו ל"מן".
חלוץ ופעיל בהסתדרות ובאחדות העבודה
לשכת העבודה של תנועת "הפועל הצעיר" דאגה לקבוצות חברי "השומר הצעיר" שהגיעו לארץ למקומות עבודה, והקבוצה שאבא חושי עמד בראשה מצאה עבודה בכבישים שנסללו אז במימון המנדט הבריטי וביוזמת הנציב הבריטי הראשון הרברט סמואל. חושי עבד בסלילת כבישים שהובילו אל המושבה ראש פינה, ובשנים 1920–1921 עמד בראש גדוד שומריה, שסלל את כביש חיפה–ג'דה (לימים רמת ישי), וכך כתב חושי על עבודתו בכביש:
על תנאי החיים של הגדוד כתב חושי:
הקמת ההסתדרות
בדצמבר 1920 שלח "גדוד שומריה" שני צירים, אחד מהם חושי, בשם "השומר הצעיר", לוועידה הכללית הראשונה של פועלי ארץ ישראל. בסיומה של הוועידה הוחלט על הקמתה של הסתדרות כללית של העובדים העבריים בארץ ישראל היא ההסתדרות, וכך כתב חושי:
ייבוש ביצות והקמת בית אלפא
ב-1921 עברו חברי הקבוצה לנהלל, וסללו את כביש הגישה ליישוב וכן עבדו בייבוש וניקוז הביצות סביב נהלל. חושי דרש בשם הקבוצה שיתנו לה אדמה ויאפשרו לה להקים יישוב בעמק יזרעאל, וב-1922 נענתה הדרישה וחושי היה ממקימי קיבוץ בית אלפא.
שליחות בחו"ל
לאחר הקמת קיבוץ בית אלפא יצא חושי עם מאיר יערי לפולין, לגייס כספים עבור הקרן הקיימת לישראל. כמו כן עברו בסניפי השומר הצעיר שבפולין ובמחנות הקיץ של התנועה כדי לעודד את הנוער לעלות לארץ ישראל. ב-1924 הגיעו חושי ויערי לדנציג, שם השתתפו בשתי ועידות עולמיות של הנוער הציוני: ועידת "השומר הצעיר" וועידת "ברית הנוער" (בה נכח גם דוד בן-גוריון). בוועידת השומר הצעיר נבחר חושי להנהגה העליונה של תנועת "השומר הצעיר" העולמית. בוועידת הנוער הוא נבחר לוועד הפועל של ברית הנוער.
בכל משך שליחותו התכתב חושי עם אהובתו, חנה, שנותרה בבית אלפא, וכך כתב לה באחד ממכתביו:
המעבר לחיפה
לאחר שהתיישבה משפחתו של חושי בחיפה, הוא לקח בשנת 1925 חופשה מהקיבוץ על מנת לסייע למשפחה להתאקלם בעיר, ויזם הקמת מסעדה שבה יעבדו בני המשפחה וממנה יתפרנסו. בהיותו בחיפה המשיך בפעילותו הציבורית. ב-19 באפריל 1925 יזם פגישה של נציגי הקיבוצים שהייתה להם זיקה לתנועות הנוער בגולה. באפריל 1926 החל לעבוד בהסתדרות בחיפה וכן הפך לפעיל מרכזי במפלגת אחדות העבודה ומאוחר יותר במפא"י.
שליחות נוספת
בעקבות הצלחתו בשליחותו הקודמת, הציעה לו ההנהלה הציונית לצאת לשליחות נוספת בפולין. הפעם התעקש חושי שחברתו חנה תבוא עמו. חברי הקיבוץ העלו ביקורת נגד הנסיעה שלו ושל חנה. וכך כתב לה:
נישואיו לחנה והולדת ילדיהם
הקשר בין אבא לחנה החל עוד בטורקה (על אף התנגדותו של אביה של חנה). כאשר החליט אבא לעלות לארץ הוא שכנע את חנה בת ה-17 (שהייתה צעירה ממנו בחמש שנים) לעלות עמו. לאחר עליית משפחתו לארץ החליטו להתחתן, ובל"ג בעומר תרפ"ו (1926) השיא אותם רב העיר חיפה – הרב יהושע קניאל. ב-29 במרץ 1927 נולדה בתם, רות. חנה התגוררה עדיין בבית אלפא, ואילו אבא המשיך לסייע למשפחתו בהפעלת המסעדה בחיפה וכן היה פעיל בהסתדרות. ביוני 1927 עברה חנה לגור עמו בחיפה. בספטמבר 1930 נולד לחנה ולאבא חושי בנם הראשון, גדי, אשר נהרג שנה לאחר מכן, ב-12 בינואר 1932, בתאונה. שנה לאחר מכן נולד הבן דן.
טיפול בפועלי נמל חיפה מטעם ההסתדרות
בתפקידו הראשון בהסתדרות החליף חושי את יעקב רזילי, שנכשל בטיפול בעימותים בין הסוורים הוותיקים בנמל לבין העולים החדשים שנשלחו על ידי ההסתדרות לעבוד בנמל. לאחר מאמצים רבים שכנע את ראשי הסוורים לחתום על הסכם עם ההסתדרות.
בסוף שנות ה-20 נקלע מטבח הפועלים שהוקם על ידי ליפקה ליבשיץ לקשיים כספיים בגלל המשבר הכלכלי, ומפני שליבשיץ לא היה יכול לשאת מראה פועל עברי רעב והאכילם ללא תשלום. בתחילת שנות ה-30 פשט רגל. חושי, שהבין את המשמעות הפוליטית של בסיס כוח הנשען על מקום המספק ארוחות לאלפי אנשים ביום (בשיאו הסעיד מטבח הפועלים החיפאי 8,000 איש ליום), והבין במסעדנות, שכנע את ליבשיץ לפנות להסתדרות ולהפוך את מטבח הפועלים לחברת בת של חברת העובדים.
מזכיר מועצת פועלי חיפה
בשנת 1932 נבחר אבא חושי לתפקיד מזכיר מועצת פועלי חיפה (תפקיד שאותו מילא עד שנת 1950). הוא האמין שעל מועצת הפועלים לקיים קשר עם כל פועל ופועלת המתגוררים בתחום השיפוט של המועצה (דהיינו בתחום העיר חיפה), ודאג שבכל מקום עבודה יוקמו ועדי עובדים (במקומות העבודה הקטנים נבחרו "נאמנים"), אשר דאגו לקשר בין פועלי מקום העבודה לבין ההסתדרות. פעולותיו של אבא הביאו לגידול רב במספר הפועלים בארגונים השונים.
מאבקים בענף הבנייה
בשנת 1934 נעשה ניסיון מצד קבלנים עבריים בעיר להעסיק פועלים ערבים שהיו זולים יותר ולא פועלים עבריים. ההסתדרות הגיבה בשביתות פועלים ובמשמרות מחאה. שיא העימותים היה בבית בורובסקי – הקבלן העביר את הבנייה לפועלים ערבים בלבד, ולא "שריין" מקומות עבודה לפועלים יהודיים. בתגובה שלח חושי לבניין משמרות של פועלים, שהפריעו למהלך העבודה. הקבלן התלונן במשטרה והפועלים נאסרו, אולם חושי המשיך לשלוח פועלים שיפגינו. 684 ימים שמרו הפועלים בכניסה לאתר הבנייה, והשובתים השונים ישבו בסך הכול 2259 ימי מאסר. בסופו של המאבק נכנע הקבלן והתחייב להעסיק פועלים עבריים המאוגדים במועצת הפועלים.
דאגה למחוסרי העבודה
בשל המשבר הכלכלי שהיה בארץ ישראל בשנות ה-30 דאג חושי למצבם של הפועלים המובטלים בעירו. כמזכיר מועצת הפועלים שכנע את חברי המועצה לקיים בעיר מנגנון הדואג למובטלים על ידי גיוס ימי עבודה במקומות העבודה וחלוקתם; משמעות הדבר הייתה שפועלים במקומות העבודה הקבועים ויתרו על עבודות מסוימות, והן ניתנו למובטלים. שיטות אלה היו שונות מהמקובל במועצות פועלים אחרות בארץ. בין היתר כפתה המועצה על פועלים צעירים ובעלי סיכויים גבוהים למצוא מקום עבודה חליפי לוותר על מקום עבודתם לטובת פועלים מבוגרים שאיבדו את מקום עבודתם.
ארגון "הפועל"
אחת הפעולות הראשונות שיזם אבא חושי בחיפה הייתה הקמת ארגון הספורט "הפועל" בחיפה. הוא נעזר בחברי ארגון זה, שנקראו פלוגות הסדרן, על מנת לשמור על מוסדות ההסתדרות ועל ציות למוסדות ההסתדרות ולמועצת הפועלים. הוא תמך בקבוצת הכדורגל של הארגון בעיר, הפועל חיפה. חושי לקח חלק ביחסים המתוחים בין הפועל ומכבי בחיפה. הוא ביקר את מכבי על שהיא הולכת במסלול של מעבר לספורט מקצועני במקום להתרכז בספורט עממי בלבד. אולם באוגוסט 1927, כחבר מרכז הפועל, הוא חתם על הסכם שיתוף פעולה בין הפועל ומכבי.
הבאת פועלי הנמל הסלוניקאים לחיפה
עם הקמת נמל חיפה שכנע ברוך עוזיאל, יוצא סלוניקי שהתגורר בחיפה, את מועצת הפועלים להעלות פועלים סלוניקאים לחיפה, במטרה שמרבית פועלי הנמל יהיו פועלים עבריים. בעקבות פנייתו של עוזיאל נסע חושי לסלוניקי שביוון, והצליח לשכנע פועלי נמל יהודיים לעלות עם בני משפחותיהם ארצה. לאחר ביקורו בסלוניקי הוא כתב בדיווחו לוועד הפועל של ההסתדרות:
בעקבות הצלחתו נסע חושי לפולין והצליח להלהיב סבלים יהודיים לעלות לארץ ולעבוד בנמל. עלייתם של פועלי הנמל מסלוניקי הביאה להעברת רוב עבודות הנמל בחיפה לידי היהודים, ואפשרה את הפעלת הנמל והמשך הייצוא של התוצרת היהודית בארץ בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. ב-1 במאי 1936 משהיה חשש שהפועלים הערביים ישביתו את הנמל, הורה חושי שהפועלים יעבדו באחד במאי על אף היותו חג הפועלים, ונמנעה השבתה של הנמל. ב-8 באוגוסט 1936 הפסיקו הפועלים הערביים לבוא לעבודה בנמל, והנמל הופעל על ידי פועלים יהודיים בלבד במשך מספר חודשים.
היחס לאוניות הגרמניות בנמל חיפה
ב-29 בדצמבר 1938, תוך כדי הטענת פרי הדר על האונייה הגרמנית "במברג" בנמל חיפה, אמר הקצין השני באונייה לאחראי על הטענת הפרי כי "ליהודים אין כל מקום בעולם, אפילו לא בקוטב הצפוני, ... הדרך היחידה היא לשלוח את כל היהודים 'לעולם השני'". הפועלים היהודיים ששמעו את דבריו העבירו את הדברים ליתר הפועלים בנמל, ובהמשך הודיעו אלה על האירוע למזכירת מועצת פועלי חיפה והוחלט להשבית את העבודה. נציגי מועצת פועלי חיפה הורו גם לפועלים הערביים בנמל להפסיק לעבוד, ונמל חיפה הושבת. אבא חושי הודיע לדב הוז, ראש המחלקה המדינית בסוכנות, על ההחלטה שלא להמשיך ולטעון אוניות גרמניות בנמל חיפה. דוד הכהן הודיע לו על התנגדותו למהלך, מאחר שלא התקבל על ידי מוסדות היישוב הרשמיים, אולם הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית אישר את המהלך.
על מנת לא לפגוע באינטרסים של היישוב היהודי בארץ, פנה חושי באותו יום ל"מרכז פרי הדר יפו" בבקשה למצוא אוניות חלופיות למשלוח פרי ההדר לאירופה, וכתב להם:
ברית פועלי ארץ ישראל
במהלך פעולותיו קשר חושי קשרי ידידות עם ערבים, דרוזים ובני עדות אחרות המתגוררים בחיפה ובקרבתה.
באוגוסט 1939 התארח לסעודה חגיגית בכפר עראבה (נפת ג'נין) בהזמנת ראשי "חבורות השלום" שלחמו במורדים בזמן המרד הערבי הגדול.
סיוע להגנה
בשל מעמד ההסתדרות בחיפה והכוח הרב שהיה לה בקרב תושבי העיר, אירעו חיכוכים בין פלוגות הפועל לבין "ההגנה". 'פלוגות הסדרן' אבטחו בחיפה את מוסדות ההסתדרות ואת מנהיגיה, בייחוד כאשר היו חיכוכים בין ההסתדרות ומפלגות הפועלים לבין התנועה הרוויזיוניסטית וצעירי בית"ר. תפקיד זה שמילאו פלוגות הסדרן בחיפה חפף למעשה את תפקידי "ההגנה", שנועדה להגן על מוסדות היישוב הציוניים. אבא חושי הציע שפלוגות הסדרן יתקבלו בשלמותן, על מפקדיהן, ל"הגנה", אולם הנהגת "ההגנה" לא אהבה הצעה זו. בעקבות תפיסת אניית המעפילים "אנצו סרני", ועליה 908 מעפילים, והבאתה לנמל חיפה בלילה של 18 בינואר 1946, חששה "ההגנה" כי המעפילים יוחזרו לאיטליה. בהתערבותו של חושי ובעזרת קשריו, הסכימו הבריטים שהמעפילים יועברו לעתלית ושם יישארו במחנה המעפילים עד שיימצאו עבורם רישיונות עלייה. בעקבות אירוע זה גבר שיתוף הפעולה בין אבא חושי ל"הגנה" לזמן קצר, אולם עם מינויו של משה זליצקי למפקד מחוז חיפה של "ההגנה" שוב הורעו היחסים בין ארגון "ההגנה" למועצת פועלי חיפה.
השבת השחורה
בשנת 1946, לאחר ליל הגשרים, בו חיבלו יחידות הפלמ"ח באחד עשר גשרים שחיברו את ארץ ישראל עם מדינות הסביבה, החליטו הבריטים בשבת השחורה (29 ביוני 1946) לאסור את מנהיגי היישוב. אבא חושי, חבר ועדת המצב בחיפה, נכלל ברשימת המועמדים למעצר, אולם מאחר שתכנן לנאום בפני פועלים בנתניה באותו היום, שהה בפנסיון בנתניה והבריטים לא הצליחו למוצאו. מששמע על המעצרים הצליח להתחבא בבית הבראה של קופת חולים, ומאוחר יותר הסתתר במקומות מסתור נוספים ובהם פנסיון בודנהיימר ובתי חברים בחיפה. לאחר שחרור עצורי "השבת השחורה", ב-6 בנובמבר 1946, חזר לפעילותו הציבורית הגלויה.
הקמת המדינה
גם במלחמת העצמאות שמרו כל העת כפרים דרוזים, בהם עספיא ודלית אל-כרמל שליד חיפה, על השקט ועל שיתוף הפעולה עם אבא חושי ו"ההגנה". למרות הקשרים של חושי (ושל אחרים, כמו דב הוז) עם הדרוזים, ובניגוד לעמדתו של מנהיג הדרוזים סולטאן אל אטרש, פעל גדוד דרוזי מסוריה בתחילת מלחמת העצמאות נגד קיבוץ רמת יוחנן; אולם לאחר מכן התפרק הגדוד, והדרוזים (לרבות חלק מקציני הגדוד שמסוריה) הצטרפו כלוחמים לצד "ההגנה".
עד לכיבוש העיר התחתית על ידי "ההגנה" דאגה "ועדת המצב" של חיפה בהשתתפות חושי לשיכון הפליטים היהודיים אשר נטשו את בתיהם בעיר התחתית, ולהקמת חומות מגן ברחובות שגבלו בשכונות הערביות.
ביום הקרב על שחרור חיפה נפצע חושי ברגלו בעת שבא לערוך ביקור בבניין הדואר המרכזי, שבו התכוון לפגוש את הפועלים הערביים ולשכנעם להמשיך לשתף פעולה על מנת לשמור את הקשר הטלפוני בין העיר חיפה לבין שאר חלקי הארץ. הוא אושפז בבית חולים "בתר" בהדר הכרמל.
ביומנו מיום 26 באפריל 1948 כתב דוד בן-גוריון:
ב-1 במאי 1948 הגיע בן-גוריון לחיפה, וביקר אצל אבא חושי בבית החולים. חושי אמנם לא התמנה למושל, אולם המשיך לנהל את ענייני העיר באמצעות מועצת הפועלים כפי שהדבר היה בטרם שחרור העיר, ובפועל בן-גוריון התייחס אליו כמושל העיר. כך היה, לדוגמה, כאשר נדרשה חיפה לסייע בארגון השיירות לירושלים הנצורה, וב-7 במאי 1948 כתב בן-גוריון לחושי:
זאת, אף שחושי לא היה מרכז ועדת המצב.
פרשת ראש הש"י
מקור העוינות של איסר בארי ראש שירותי המודיעין (הש"י) נגד חושי היה אירוע משנת 1947, כאשר החוליה לחבלה ימית רצתה לפוצץ סירות של המשטרה הבריטית שעגנו בנמל חיפה וטמנה מוקשים בבטן המשחתות הבריטיות. חושי שלל את הפעולה, משום שחשש שתגרום נזק למעמד היהודים בחיפה ומשום שהיה לו הסדר עם ראש המשטרה הבריטית, אשר הרשה לו לנהל את העיר היהודית בתמורה לשמירה על שקט. כתוצאה מהמידע נמצא המוקש ופורק.
ב-12 במאי 1948 נעצר ג'ול (יהודה) אמסטר בידי הש"י. אמסטר שעלה מפולין בשנת 1920 והפך עם השנים לבעל חברת מוניות ואיש עסקים חיפני, היה לידיד של אבא חושי. לאחר מעצרו פנו עורכי הדין של משפחתו ללוי אשכול, שהיה עוזרו של דוד בן-גוריון במשרד הביטחון, ואל התובע הכללי של צה"ל, בבקשה לברר היכן אמסטר. בדיקות שערך אשכול העלו שאמסטר נחקר על ידי הש"י בעקבות חשדות שלפיהם קיים חושי קשרים קרובים מדי עם הבריטים, ואף חשדות לפיהם העביר לבריטים תוכניות של נתיבי ספינות מעפילים. כנגד אמסטר עצמו נטען שבזז אוצרות כסף שהשאירו ערביי חיפה שעזבו את העיר במלחמת העצמאות. איסר בארי היה סבור כי יש אמת בהאשמות נגד אמסטר ויש להמשיך ולהחזיק אותו במעצר כדי לבדוק את קשריו של חושי לפרשה. בדיקה שערך התובע הכללי של צה"ל העלתה כי אין כל בסיס להאשמות נגד אמסטר והורה לשחררו ב-30 ביולי 1948. לאחר שחרורו התברר כי אנשי הש"י עינו את אמסטר – עקרו את שיניו ואת ציפורניו, כיבו עליו סיגריות – וכי עיקר העינויים היו בניסיון להכריח אותו לשקר ולטעון שחושי העביר מידע סודי לקצינים בריטיים. בסוף שנת 1964, החליטה ממשלת ישראל, בעקבות פנייה של אמסטר לראש הממשלה לוי אשכול, להעניק לו פיצויים בעד הסבל, העלבון והפגיעות בו בקשר עם מעצרו ומאסרו בחודש מאי 1948.
ביוני 1949 הציג בארי לבן-גוריון שתי האשמות נוספות נגד אבא חושי – האחת, שהסתיר מטען נשק שהיה מיועד להגיע לידי ההגנה, והשנייה, שבשבת השחורה הוזהר חושי מראש על ידי הבריטים ועל כן לא נמצא בחיפה. שתי טענות אלה נבדקו על ידי אפרים רייזנר, שמונה על ידי בן-גוריון למטרה זו, ושתיהן נמצאו שקריות.
בארי התעקש שיש להמשיך לחקור את מעשיו של חושי. הוא הציג בפני הרמטכ"ל, יעקב דורי, שני מברקים אשר לפי תוכנם היה חושי מודיע של הבריטים אשר שלטו בארץ לפני הקמת המדינה. הרמטכ"ל ביקש מראש שירותי המודיעין כי יעדכן בנושא את שר הביטחון וראש הממשלה, דוד בן-גוריון. בן-גוריון מינה את שאול אביגור, אשר כיהן אותה עת בתפקיד סגן שר הביטחון, לבדוק את החשד. הבירור העלה כי המברקים היו מזויפים. הם הוכנו על ידי סרן חיים יערי (ולדנר), מנהל המחלקה הטכנית של המודיעין. הוא עשה זאת לבקשת ראש שירותי המודיעין – בארי. בעקבות גילויים אלה המליץ הפרקליט הצבאי הראשי, אהרון חוטר ישי לרמטכ"ל, לפטר את בארי ולשלול את זכויותיו . בעקבות פרשת טוביאנסקי, בארי נשפט ונמצא אשם, וגזר דינו היה סילוקו מן הצבא.
בדיעבד הודו הן איסר בארי (במכתבו מיום 27 בנובמבר 1949 שנשלח לג'ול אמסטר) והן דוד הכהן כי לא היה כל ממש בחשדות נגד אמסטר ונגד חושי.
הקשר לחיל הים
הקשר בין חיפה לחיל הים היה הדוק מאוד. אבא חושי הוזמן לאירועים שונים בחיל הים, וצוותי הפריגטות שחזרו ממבצע קולומבוס (הפלגה של אוניות השייטת הגדולה של חיל הים לארצות הברית ב-1951) ערכו מסדר בחצר העירייה.
חבר הכנסת
בשנת 1949 נערכו במדינת ישראל הבחירות הראשונות, שנועדו לבחור את האספה המכוננת שתכין עבור המדינה חוקה. בבחירות אלה נבחר אבא חושי מטעם מפא"י לכנסת הראשונה, שבה כיהן עד ראשית 1951, והשתתף בוועדת התקנון, בוועדת הפנים, בוועדת הכלכלה ובוועדת הכספים. ב-14 בינואר 1951 הוא נבחר לראשות עיריית חיפה ועל כן התפטר מתפקידו כחבר הכנסת (על אף שהחוק באותה עת לא חייבו לכך), מאחר שסבור היה שאין זה ראוי לכהן בשני התפקידים גם יחד, וכי עליו להיות פנוי כולו לניהול העיר.
צעדיו הראשונים כראש עיר
צעדו הראשון של חושי כראש העיר, בישיבת העירייה שנערכה ב-22 בינואר 1951, היה לקבוע כי ישיבות מועצת העירייה ייערכו בדלתיים פתוחות, וזאת על מנת שכל הדיונים יהיו פומביים. עד החלטה זו היו כל ישיבות העירייה נערכות בדלתיים סגורות. כמו כן הורה באותה ישיבה כי צבע הרקע של סמל העיר חיפה, שהיה צהוב עד אותה עת, ישונה לכחול. לדבריו, הצבע הצהוב מסמל את הגטאות, ואילו הצבע הכחול מסמל את הקוממיות הישראלית.
יום האם
אגדה אורבנית בחיפה מספרת שיום האם נקבע ביום השני של חנוכה משום שזהו יום הולדת של ליבה, אמו של אבא חושי.