cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
About Last Night...
רקע והפקה
בפברואר 2021, פרסמה מייבל בעמוד האינסטגרם שלה קטע משיר וצילומי מסך של הודעות מעריצים על אלבום האולפן השני שלה. ביוני 2021, פרסמה מייבל סרטון ברשתות החברתיות שלה המכיל סדרה של צילומים של הקלטה, ביצוע וצילום של שני קליפים, שבסופו של דבר היו אלה של שני הסינגלים הראשונים מהאלבום, "Let Them Know" ו-"Good Luck". שם האלבום נרמז בסוף הקליפ של "Let Them Know" ובתחילת הקליפ של "Good Luck". מייבל הכריזה רשמית על האלבום ב-27 במאי 2022.
מצעד הסינגלים הבריטי
מצעד הסינגלים הבריטי או מצעד הפזמונים הבריטי (באנגלית: UK Singles Chart), הוא מצעד סינגלים אשר מופעל על ידי חברת המצעדים הרשמית. המצעד המלא מכיל את 200 הסינגלים הגדולים בממלכה המאוחדת, אשר מבוססים על הורדות דיגיטליות ומכירות דיסקים. ארבעים הגדולים, משודרים ברדיו מדי יום ראשון.
שידור המצעד
ארבעים הגדולים, משודרים ברדיו BBC באחרי הצהריים של יום ראשון, מהשעה 16:00 עד 19:00 (שעון UTC) וגם בערוץ MTV Hits. רשימת 75 הגדולים מפורסמת בעיתון Music Week ביום שני שלמחרת. את המצעד המלא, מפרסם המגזין האלקטרוני UKChatsPlus, ביום רביעי.
לעומת המצעדים בארצות הברית, אשר מבוססים בחלקם על השמעות ברדיו, מצעד הסינגלים הבריטי, מבוסס אך ורק על מכירת דיסקים ושירים. תוצאות המצעד מפורסמות אחת לשבוע ביום ראשון, מכיוון שרוב הסינגלים מבריטניה, מופצים ביום שני.
מצעדים קודמים
לפני הורדת שירים, המצעד היה מבוסס על ידי מכירת פרטיטורה של שירים, כשהרעיון לבסס מצעד על מכירות, התחיל בארצות הברית, כשמגזין הבילבורד התחיל לבסס את המצעד על מכירות, ובבריטניה, הפעם הראשונה בה המצעד בוסס על מכירות תקליטים הייתה בשנת 1952 כשמגזין NME הצליח לאסוף נתוני מכירות מ-52 חנויות שונות. כתב העיתון אסף את עשרת הגדולים מכמה חנויות, ויצר את מצעד 12 הגולים. המצעד נהיה פופולרי, והורחב לעשרים הגדולים. חברות נוספות החלו להפיק מצעדים משלהם, והמצעד של מלודי מייקר, היה הראשון לכלול את צפון אירלנד במצעד.
המצעד הרשמי
עד לשנת 1969 לא היה מצעד רשמי בבריטנה. העיתון Record Retailer בשיתוף עם BBC, החלו לשתף פעולה עם BMRB לגבי מכירות שירים, והחלו בפרסום המצעד ב-15 בפברואר 1969. ה- BMRB אסף את נתוני המצעד הראשון ממכירות מ-250 חנויות תקליטים. עלות כל דגימה נאמדה בכ-52,000 לירות שטרלינג, וכל פעם נבחרו חנויות שנות באופן אקראי מתוך מאגר של כששת אלפים חנויות. נתוני המכירות הוכנסו לכרטיסים מנוקבים, ולכן היה ניתן לעבד אותם בעזרת מחשב, ובמאי 1978, מצעד הסינגלים הורחב מחמישים הגדולים ל-75 הגדולים.
העידן האלקטרוני
בנובמבר 1990, חדל המגזין Music Week מלפרסם את החלק "25 הבאים" (Next 25) של מצעד הסינגלים הבריטי, כלומר את מקומות 76–100. לאחר מכן, חברת וירג'ין התקינה תוכנות JDA, והחלה לראשונה לספק נתוני מכירות לגאלופ. באפריל 1991 נפסקה הוצאתו לאור של השבועון Record Mirror.
במאי 1991, החל להתפרסם בעיתון החדש Charts+Plus המצעד, שכלל את מצעד הסינגלים עד מקום 200. בספטמבר 1992, עיתון שני בשם Hit Music החל להתפרסם וכלל את מצעד הסינגלים עד מקום 75, ואת "25 הבאים".
בפברואר 1993, חוזה המחקר של המצעד, הוצע למכרז לארבע שנים. במאי 1993, פורסם כי מילוורד בראון קיבל את תפקיד איסוף נתוני המצעד, בחוזה של מיליון לירות שטרלינג בשנה. ב-1 בפברואר 1994, החל מילוורד בראון באיסוף הנתונים למצעד, והגדיל את כמות החנויות מהם אוספים מידע. בסוף פברואר, לכל חנות היה ברקוד, שסרק את נתוני המכירות, שלח אותן למחשב ראשי, שקיבל נתונים מ-2500 חנויות. גאלופ, ניסה לבטל את הצלחת הזכיין החדש, ושלח תלונה למשרד לסחר הוגן, בטענה שהחנויות מספקות מידע רק ל- CIN, אך התלונה נדחתה, וביוני 1995 BARD אפשרה לחנויות להעביר מידע גם למקורות אחרים.
בנובמבר 1994, חדל העיתון Charts+Plus מלהתפרסם, ובתוך כך, Hit Music הרחיב את המצעד שלו ל-200 הסינגלים הגדולים ול-150 האלבומים הגדולים. בנובמבר 1996, מצעד האלבומים הורחב ל-200 הגדולים.
בפברואר 1997, CIN ו-BARD חתמו על חוזה נוסף ל-18 חודשים. ב-1 ביולי 1998, BARD ו-BPI העבירו את תפקיד ניהול המצעד לחברה חדשה, Music Industry Chart Services (Misc), אבל באוגוסט הם החליטו לפרסם את המצעד בשם "CIN".
בנובמבר 2001 CIN שינו את שם המצעד לחברת המצעדים הרשמית (The Official UK Charts Company), ולאחר מכן, במאי, Hit Music הפסיק להתפרסם, והחל להתפרסם השבועון UKCHartsPlus, אשר כלל את 200 השירים הגדולים.
עידן האינטרנט
בינואר 2004, My Coke Music, השיק את "חנות ההורדה הקמעונאית המשמעותית הראשונה". בתקופה זו, הורדת מוזיקה דיגיטלית לא הייתה פופולרית, שכן My Coke מכרה כמאה אלף עותקים בשלושה חודשים. ביוני, נפתחה חנות iTunes ויותר מ-450,000 עותקים נמכרו בשבוע הראשון. בתחילת ספטמבר, התפרסם לראשונה מצעד ההורדות הרשמי של בריטניה, ו-Flying Without Wings של ווסטלייף הגיע למקום הראשון.
בהתחלה, האיגוד הבריטי למכירות תקליטים, חשש מהעובדה שהורדות דיגיטליות יפחיתו את המכירות בחנויות פיזיות. בנוסף, הם טענו שהכללת שירים שאינם נמצאים בחנויות הפיזיות יפגע גם הוא במכירות, אך למרות זאת, הם הסכימו, אך בהתאם לתנאים החדשים שלפיהם מכירות דיגיטליות ייחשבו במצעדים רק אם ישנם תקליטים פיזיים שנמכרים באותו הזמן בחנויות. בחודשים שלאחר מכן, המכירות הפיזיות המשיכו לקטון, ולעומתן המכירות הדיגיטליות המשיכו לגדול, וכך זמרים רבים נכנסו ל-40 הגדולים מוקדם יותר, ואף מספר שירים נכנסו היישר אל המקום הראשון במצעד, בשבוע הראשון ליציאתם.
ב-1 בינואר 2007, כל ההורדות הדיגיטליות, כולל שירים שאינם נמצאים בחנויות נכללו במצעד, ובכך, הפך "מצעד הסינגלים הבריטי" ל"מצעד השירים הבריטי", שכן הוא כלל גם שירים שאינם סינגלים. לאחר זמן מה, הגיע למקום הראשון השיר Run בביצוע ליאונה לואיס, אשר לא יצא כסינגל, ונמכר רק בהורדות דיגיטליות. לאחר זמן מה, הסינגל Killing in the Name של רייג' אגיינסט דה מאשין הגיע למקום הראשון בעקבות קבוצה בפייסבוק אשר קראה להוריד את השיר על מנת להביא אותו אל המקום הראשון. זו הייתה הפעם הראשונה ששיר הגיע למקום הראשון לא בזמן קצר לאחר שחרורו (אלא לאחר 17 שנים).
סטטיסטיקות ושיאים
לפי חברת המצעדים הרשמית, המצעד הבריטי הרשמי הוא מצעד הסינגלים הבריטי משנת 1969 והלאה. לפי סטטיסטיקות חברת מצעדים הרשמית עד התאריך 20 במרץ 2011, הגיעו למקום הראשון במצעד 1159 סינגלים.
The Love Train
The Love Train (בעברית: רכבת האהבה) הוא המיני-אלבום השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית מייגן טריינור. המיני-אלבום יצא לאור ב-8 בפברואר 2019, על ידי חברת התקליטים אפיק רקורדס. מתוך האלבום יצא הסינגל היחיד "All the Ways".
רקע והפקה
המיני-אלבום הופק על ידי מייגן טריינור, אנדרו וולס, כריס גלבודה וטיילר ג'ונסון ואת השירים אשר נכללים בו, כתבה טריינור ביחד עם פזמונאים שונים. ב-AllMusic קיבל המיני-אלבום דירוג של שנים וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
בסמוך לצאתו, עלה המיני-אלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
גשר פוניאטובסקי
גשר פוניאטובסקי (בפולנית: Most Poniatowskiego) הוא גשר היסטורי מפורסם בוורשה שבפולין. הגשר נבנה בין 1904 ל-1914, נפגע בכל אחת ממלחמות העולם, ונבנה מחדש אחריהן. הגשר עובר מעל נהר הויסלה ומחבר בין רובע פראגה ופובישלה. הגשר הוא גשר דרכים המתחבר לשדרות ירוזולימסקייה.
היסטוריה
גשר פלדה באורך 506 המורכב משמונה חלקים תוכנן על ידי שטפן שילר. הקמתו החלה ב-1904 ובוצעה על ידי חברת קונסטנטי רודצקי (K. Rudzki i S-ka) בפיקוחם של המהנדסים מייצ'סלב מרשבסקי וואצלב פשקובסקי. מהנדס נוסף שעבד על הגשר היה קז'ימייז' אודקובסקי, שעבר מאוחר יותר לניהול חברת התחמושת לוצניק. הגשר נתפס כרברבני בעיני המתנגדים להקמתו, בהם ראש עיריית ורשה והסופר בולסלאב פרוס. הגשר נפתח ב-6 בינואר 1914 על ידי המושל הכללי הרוסי גאורגי סקלון כגשר השלישי של ורשה, ובהתאם לכך זכה לכינוי העממי "הגשר השלישי" (trzeci most) אף ששמו הרשמי היה "הגשר של מנהיגנו הדגול, הצר ניקולאי השני". לאחר שפולין זכתה לעצמאות מחודשת ב-1918 שונה שמו של הגשר על שמו של הנסיך יוזף פוניאטובסקי וזכה לכינוי Poniatoszczak.
הגשר ספג פגיעות קשות במהלך מלחמות העולם. במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-1915, הצבא הרוסי הנסוג פוצץ ארבעה חלקים מהגשר על מנת להאט את התקדמות הכוחות הגרמניים. הגשר הוקם מחדש במהירות על ידי הגרמנים, אך נפגע בתאונה זמן קצר אחר כך. לאחר המלחמה נבנה הגשר מחדש על ידי הממשלה הפולנית במשך חמש שנים, בין 1921 ל-1926. במהלך הפיכת מאי שימש הגשר כמקום מפגש בין נשיא פולין סטניסלאב ויצ'כובסקי ומנהיג המהפכה מרשל פולין יוזף פילסודסקי. במהלך מלחמת העולם השנייה הושמד הגשר על ידי הגרמנים במהלך מרד ורשה ב-13 בספטמבר 1944. הפעם נהרס הגשר באופן משמעותי, וכל חלקיו התמוטטו, כשרק החלקים התחתונים שרדו.
התוכניות הראשונות לאחר המלחמה של הממשלה הפולנית הקומוניסטית החדשה היו של הקמת מבנה זמני מעץ על החלקים ששרדו, אך העבודה הנמהרת גרמה לגשר להתמוטט. הגשר הוקם מחדש ונחנך ב-22 ביולי 1946 על ידי בולסלאב ביירוט. הגשר החדש שהוקם איבד חלק מהפאר שהיה לגשר בצורתו שלפני המלחמה, ובשל התקציב המוגבל לא שוחזרו מאפייני נאו-רנסאנס דקורטיביים, כדוגמת מעקות עשויים ביד וספסלי אבן. בזמן שפל נמוך ניתן לצפות בחלק מהשרידים בצורתו המוקדמת של הגשר לפני המלחמה.
קורי קרטר
ביוגרפיה
קרטר נולדה וגדלה בקלרמונט, קליפורניה. היא למדה באוניברסיטת סטנפורד.
אלופת ארצות הברית
באליפות ארצות הברית שנערכה בסקרמנטו, קליפורניה בסוף יוני 2014 זכתה קרטר במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.84 שניות, לפני ג'ורג'ין מולין (54.00 שניות) וקסנדרה טייט (54.70 שניות).
2015
במבחנים האמריקאים לאליפות העולם שהיוו את אליפות ארצות הברית שנערכו ביוג'ין, אורגון בסוף יוני 2017 זכתה קרטר במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.41 שניות, אחרי שמיר ליטל (53.83 שניות) וקסנדרה טייט (54.01 שניות). באליפות העולם עצמה שנערכה בבייג'ינג באוגוסט אותה שנה בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 56.22 שניות, אך בשלב חצי הגמר היא לא סיימה את הריצה ולכן דורגה במקום 24.
2016
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה קרטר במקום רביעי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.47 שניות ולא נכללה במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים.
אלופת עולם
במבחנים האמריקאים לאליפות העולם שהיוו את אליפות ארצות הברית שנערכו בסקרמנטו בסוף יוני 2017 זכתה קרטר במדליית ארד בשיא אישי חדש של 52.95 שניות, אחרי דלילה מוחמד שקבעה את תוצאת השנה בעולם והתוצאה השישית בכל הזמנים (52.64 שניות) ושמיר ליטל (52.75 שניות). באליפות העולם עצמה שנערכה בלונדון באוגוסט היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.07 שניות, לפני דלילה מוחמד (53.50 שניות) וריסטננה טרייסי מג'מייקה (53.74 שניות).
יחסי אנטיגואה וברבודה–סין
יחסי אנטיגואה וברבודה–סין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין אנטיגואה וברבודה לבין הרפובליקה העממית של סין.
היסטוריה
היחסים בין הרפובליקה העממית של סין לבין אנטיגואה וברבודה כוננו ב-1 בינואר 1983, פחות משנתיים לאחר עצמאותה של המדינה הקריבית. המהלך נעשה בעת תקופת שלטונם של שליט הרפובליקה העממית של סין בפועל דנג שיאופינג וראש ממשלת אנטיגואה וברבודה ורה בירד. היחסים בין שתי המדינות היו מאז יציבים מאוד, סין תמכה בהצטרפותה של אנטיגואה וברבודה לארגון האומות המאוחדות. בין שתי המדינות מתקיים סחר תקין ששוויו הכולל הוא 5 מיליון דולרים אמריקאים לשנה.
ביוני 2013, במהלך ביקורו של נשיא סין שי ג'ינפינג בטרינידד וטובגו, הוא נפגש לפגישה בילטרלית עם ראש ממשלת אנטיגואה וברבודה בולדווין ספנסר. גם מצד אנטיגואה וברבודה נעשו ביקורים רמי דרג כאשר משלחת של פרלמנטרים מאנטיגואה וברבודה התארחה ברפובליקה העממית של סין במסגרת ועידה.
סין מימנה הקמת טרמינל שלם בנמל התעופה הבין לאומי ורה ס. בירד שמשרת כנמל התעופה הראשי של אנטיגואה וברבודה.
שבת בשבתו (ספר)
שבת בשבתו הוא ספר פופולרי בן שני כרכים על סדר פרשיות השבוע, שליקט וערך אברהם שטאל.
הספר הוא ריכוז של חוברות על פרשת השבוע שיצאו מדי שבוע, בין השנים ה'תשי"ט – ה'תשכ"ב, על ידי אברהם שטאל, שעבד באותה תקופה במחלקה לתרבות תורנית של משרד החינוך. החוברות יצאו על ידי המחלקה לתרבות תורנית ונועדו לשמש את מדריכי הנוער שפעלו ביישובי עולים ובעיירות פיתוח. חלק מן השיחות נכתב בידי כותבים נוספים, ובראשם בן ציון גרשוני.
הספר זכה לאהדה רבה בחוגים רחבים בציבור הדתי והכללי. בעקבות זאת עלתה היוזמה להוציאו מחדש במהדורת דפוס רגילה. הוא נערך מחדש ונוסף לו מפתח עניינים, ובשנת ה'תש"ל - ה'תשל"א יצא לאור בשני כרכים בהוצאת "תרבות וחינוך".
בשנת ה'תשל"ט יצא הספר במהדורה חדשה על ידי הוצאת "מורשת".
בעיר של סילביה
בעיר של סילביה (בספרדית: En la Ciudad de Sylvia) הוא סרט שכתב וביים הבמאי הספרדי חוסה לואיס גוארין. הסרט עלה לאקרנים לראשונה בשנת 2007.
הסרט, שכמעט נטול דיאלוגים, עוקב אחר בחור צעיר שזוכה רק לכינוי 'Él' (בעברית: 'הוא') כשהוא משוטט במרכז שטרסבורג בחיפוש אחר סילביה, אותה פגש שש שנים קודם בבר בעת ביקורו הקודם. הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע 2008 בסינמטק ירושלים.
ביקורת ופרסים
הסרט הופיע ברשימת עשרת הסרטים הטובים של 2008 בכמה רשימות מבקרים. בשבועון הניו-יורקי וילג' ווייס הוא כיכב במקום השמיני. אתר הבידור "מועדון AV" תיאר את הסרט כ"יצירת מופת" ובגארדיאן הוא זכה לכינוי "יוצא מן הכלל"
הסרט היה מועמד פרס אריה הזהב לשנת 2007 בפסטיבל הסרטים של ונציה אך לבסוף לא זכה. הסרט זכה בפרס קרן מבקרי הקולנוע האוסטרלי ל"סרט הטוב ביותר שעוד לא הוקרן" לשנת 2008. גוארין זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר של Premios ACE לשנת 2009 עבור סרט זה.
שיר השיירה
שִׁיר הַשַּׁיָּרָה הוא פזמון עברי בביצוע אריק איינשטיין, שאת מילותיו כתב עלי מוהר ולחנו הוא עממי יווני. נכלל באלבומו של איינשטיין "על גבול האור", והושמע לראשונה בסוף חודש אוגוסט 1987, לקראת הופעת האלבום.
בנות הריין
בנות הריין (בגרמנית: rheintöcher) הן 3 דמויות אשר מופיעות במחזור האופרות טבעת הניבלונג של המלחין ריכרד וגנר. שמותיהן של בנות הריין הן ווגלינדה (Woglinde), וולגונדה (Wellgunde), ופלוסהילדה (Floßhilde), והן שלוש נערות דמויות ניאדות (נימפות מים) אשר חיות בנהר הריין ושומרות על זהב הריין. בנות הריין פותחות את האופרה הראשונה, זהב הריין וסוגרות את האופרה האחרונה, דמדומי האלים, ובכך נוצר מעין סגירת מעגל במהלך 3 האופרות. בניגוד לדמויות האחרות באופרות, אשר מבוססות על דמויות שונות במיתולוגיה הנורדית מתוך אדה פרוזאית ואדה פואטית, בנות הריין מבוססות על מעשיות שונות ברחבי אירופה ועל בנות הים והנימפות אשר מופיעות בשירת הניבלונג.
שיר השיירה
השיר מספר על הקמת מדינת ישראל לאחר השואה, על העלייה אליה וקיבוץ הגלויות שנוצר בה, ועל תחיית השפה העברית.
בנות הריין
הופעותיהן במהלך האופרות
בנות הריין מופיעות ב-4 סצנות במהלך האופרות, 2 בזהב הריין ו-2 בדמדומי האלים.
שיר השיירה
כותב השיר עלי מוהר כתב בטורו בעיתון העיר כי שיר השיירה הוא "ניסיון לכתוב שיר על המדינה והציונות באותה התלהבות שבה כתב אביו" (יחיאל מוהר). הוא ציפה שהשיר יתקבל ב"הרמת גבה" בישראל של שנות השמונים, אך בפועל השיר הפך לאחד משיריו האהובים והמושמעים של אריק איינשטיין.
במהלך השיר מחקה אריק איינשטיין את דוד בן-גוריון במילים "וגם הנגב עוד יהיה פורח", בהמשך נאמר "ועוד נדאג ש'הזקן' יהיה שמח" כלומר שמשאלתו של בן-גוריון (שכונה "הזקן") להפרחת הנגב תתממש.
הלחן הוא לחנו של השיר היווני "Της Αμύνης τα παιδιά".
השיר מופיע ברשימת השירים בתוכנית הלימודים של משרד החינוך.
קישורים חיצוניים
ביצועים:
ויליאם יו סמית'
ויליאם יו סמית' (באנגלית: William Hugh Smith; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אלבמה ה-21 בשנים 1868–1870, במהלך תקופת השיקום, הראשון מבין חברי מפלגתו שכיהן בתפקיד. כמחזיק עבדים לשעבר, הוא התנגד לפרישת אלבמה מהאיחוד, בטענה שהצעד יוביל לחיסול העבדות.
ראשית חייו
ויליאם יו סמית' נולד במחוז פאייט שבג'ורג'יה, כבנם של ג'פתה וינן וננסי דיקסון סמית'. היו לו שתי אחיות ושישה אחים, שכמה מהם היו לימים לבעלי בריתו הפוליטיים. בנעוריו עבר סמית' עם משפחתו לוודווי שבמחוז רנדולף, אלבמה. לאחר תום לימודיו בבתי ספר ציבוריים, הוא למד משפטים בקריאה עצמית, וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-1856 נשא סמית' לאישה את לוסי וורת'אם, ויחד נולדו להם שלושה בנים וחמש בנות.
ראשית הקריירה הפוליטית
לאחר כמה שנים של עיסוק בעריכת דין, החל סמית' בקריירה פוליטית. בשנים 1855–1859 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של אלבמה כנציג סיעת תומכי זכויות המדינות של המפלגה הדמוקרטית, אך עד מהרה הוא הפך לתומך נלהב באיחוד. ב-1860 הוא היה אלקטור לטובתו של סטיבן דאגלס, ובמשבר שהחל להתחולל, הוא התנגד לפרישה מיידית.
מלחמת האזרחים
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, הביקורת עליו כתומך האיחוד הפכה לאינטנסיבית, עד אשר נודע לו שהוא עלול להיעצר באשמת בגידה. בדצמבר 1862 הוא נמלט אל מעבר לקווי החזית יחד עם אביו ושלושה מאחיו. את שארית המלחמה בילה סמית' בגיוס חיילים לרגימנט הפרשים הראשון של אלבמה, במסגרת צבא האיחוד, ובמהלך הצעדה אל הים של הגנרל ויליאם שרמן הוא ליווה את הרגימנט.
לאחר כניעת הקונפדרציה, היה סמית' למועמד מוביל של "תומכי האיחוד ללא תנאי" למינוי כמושל זמני תחת תוכנית השיקום הנשיאותית. בסופו של דבר מונה לתפקיד לואיס פרסונס הפשרן יותר. פרסונס מינה את סמית' כשופט בבית המשפט הנודד של אלבמה. עד מהרה התפטר סמית' מכס השיפוט על רקע גישתו שאף תומך איחוד לא היה יכול, מטעמי מצפון, לשמש בתפקיד במציאות שלאחר המלחמה באלבמה. בתיאום עם תומכי איחוד נוספים שהושפעו מהמצב כמוהו, הוא ביצע פעולות שדלנות בקונגרס לעקוף את תוכנית השיקום הנשיאותית ולהעניק זכות בחירה לאפרו-אמריקאים. הוא גם הקדיש את זמנו ליזמות עסקית בתחומי הכרייה והרכבות.
מושל אלבמה
עם קבלת תוכנית השיקום של הקונגרס, עלה כוחו של סמית' כדמות פוליטית מובילה באלבמה. הוא היה יושב ראש הוועידה המדינתית הראשונה של המפלגה הרפובליקנית באלבמה, שהתקיימה ב-1867. בתוקף תפקידו כראש משרד ההצבעה של הגנרל וייג'ר סוויין, הוא פעל ליישום חוקי השיקום הצבאיים, וכך הוא הצליח לזכות במועמדות המפלגה למשרת מושל אלבמה בבחירות של פברואר 1868, שבהן גם אושררה חוקת השיקום השנייה.
כאשר נראה היה שעומד להיות מוטל חרם על אשרור החוק, התנגד סמית' למאמצים של הרפובליקנים להכריז על החוקה כתקפה ללא השגת רוב. לפיכך הוא התנגד להשבעתו כמושל, אך הקונגרס קבע שהוא יתחיל לכהן ביולי 1868. בין צעדיו הראשונים בתפקיד היו להבטיח את הסרתם של סעיפי החוקה ששללו את זכויותיהם של פקידי הממשל וקציני הצבא של הקונפדרציה. על אף הטיעונים של הרפובליקנים שאווירת הטרור יצרה מצב של בחירות בלתי הוגנות, הטיל סמית' וטו על ההצעה של המחוקקים הרפובליקנים שיש לאייש את נציגי אלבמה בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1868 ללא עריכת בחירות. הוא גם גינה בפומבי את "הציקלונאים" מהמפלגה, במיוחד הסנאטור ג'ורג' א. ספנסר, ועמדתו זו הקנתה לו שבחים רבים בעיתונות שתמכה במפלגה הדמוקרטית.
היישום המשמעותי ביותר של נטיותיו השמרניות של סמית' היה סירובו לנקוט בפעולה דרסטית כנגד ארגון הקו קלוקס קלאן. תקופת כהונתו כמושל הקבילה לתקופה בה הארגון נקט באלימות באופן הגרוע ביותר, אך סמית' לא יישם את הסעיפים בחוקת אלבמה להפעלת המיליציה המדינתית, שכן הפעלת כוח באופן זה הייתה עלולה לגרום לכך שכוח זה יהיה מורכב ברובו מעבדים משוחררים, ומצב זה עלול היה להוביל למרחץ דמים גזעני. הוא טען שכוח אכיפת חוק מקומי יהיה מסוגל לטפל באופן יעל במצב, והוא התנגד בפומבי לחקיקה פדרלית נגד הקלאן, ואף העמיד פנים שהוא התעלם מקיומו באלבמה בראיון שפורסם. רק ב-1870, לנוכח אלימות גוברת, הפעיל סמית' את סמכותו להעמיד את אנשי הארגון לדין ולפרסם את מעשיהם הזוועתיים. עמדתו הזהירה של סמית' גרמה לשמרנים במדינה לחבב אותו, אך גרמה להתנגדות כלפיו מצד העבדים המשוחררים והרפובליקנים הלבנים, שלהם הוא היה חייב את בחירתו כמושל.
סמית' גם שיתף פעולה עם הדמוקרטים השמרנים בסוגיות רגישות פחות. מטרתו המרכזית הייתה הפיתוח הכלכלי של אלבמה, וקידום מערכת הרכבות הייתה סוגיה פופולרית במיוחד בקרב שתי המפלגות. במחלך תקופת השיקום הנשיאותית, בית המחוקקים שהיה בשליטה דמוקרטית, העביר כבר חוק למתן מימון ממשלתי לסלילת מסילות ברזל ברחבי המדינה. בתמיכתו של סמית', בית המחוקקים שעבר לשליטה רפובליקנית, הרחיב את היקף הנפקת איגרות חוב ממשלתיות לטובת חברות הרכבת מסכום של 12,000 דולר ל-16,000 דולר למייל. חקיקת הסובסידיה הממשלתית הזו עודדה גם מתן מענקים מקומיים לחברות הרכבות, שכתוצאה מהם חלה עלייה משמעותית באורך המסילות ובמחויבות הממשלתית. סמית' לקח חלק באופן אישי בפעילות זו, ושימש כחבר במועצות המנהלים של חברות הרכבות לצד כמה מהמחוקקים בעלי בריתו.
לאחר שהנפקת איגרות החוב לרכבות הרחיבה את היקף החוב המדינתי הפוטנציאלי, הציע לבסוף סמית' לצמצם מחדש את המחויבות הציבורית. צעדיו אלו היו שנויים במחלוקת, בעיקר בכל מה שנגע לקו אלבמה וצ'טנוגה האסטרטגי, שמנהליו קיוו לחדור לאזור המכרות סביב לאזור שכיום שוכנת בו העיר ברמינגהאם. מנהלים אלו תרמו סכומים משמעותיים לסמית', ועל פי המדווח מימנו את תאגיד הרכבות הנפרד שלו. חברת הרכבות אלבמה וצ'טנוגה הפיקה רווחים ברורים מתשומת הלב המיוחדת של סמית'. הוא חתם על חוק לסיוע ישיר בהיקף של 2 מיליון דולר - שנועדו במיוחד לחברה - זאת על אף שהיה ברור שהיו מחוקקים שקיבלו שוחד מנציגי החברה. יותר מכך, סמית' קידם הנפקת איגרות חוב במאות אלפי דולרים לחברה מעבר לסכום שאושר בחוק, וכך השאיר ליורשיו קשיים פיננסיים שהחמירו את מצב פשיטת הרגל של המדינה. מאוחר יותר הודה סמית' ברשלנותו בעניין זה, ומחקר שנערך לאחרונה על הרכבות בדרום סימן את סמית' מבין מושלי מדינות הדרום כאחד ה"שוטים" הבודדים של התקופה שהיו מעורבים בהתנהלות "רשלנית".
עם התקרב מסע הבחירות של סמית' לתקופת כהונה שנייה, הוא התמודד עם מספר רב של אתגרים. העבדים המשוחררים ורבים מהרפובליקנים הלבנים התמרמרו על חוסר הפעולה שלו כלפי הקלאן ועל חוסר ההתלהבות שלו בנוגע לזכויות האזרח. יותר מכך, המצב הפיננסי הקשה של אלבמה היה למוקש לשאיפות הרפובליקנים להקמת יותר בתי ספר במדינה. סמית' זכה במועמדות לתפקיד מידי מפלגה מפולגת, ואף על פי שלעבדים המשוחררים לא הייתה ברירה אלא לתמוך בו, לגורמים אחרים בקרב הלבנים סביב הסנאטור ספנסר היה חלק בתבוסתו על פי המדווח. התמיכה שלה זכה סמית' בקרב הדמוקרטים הלבנים כמעט ונעלמה עם התקרב מועד הבחירות הכלליות, והיקף הכישלון בסוגיית איגרות החוב לרכבות הפך לברור. בבחירות הכלליות נוצח סמית בהפרש קל, כאשר מועמד הדמוקרטים רוברט לינדזי זכה ב-77,721 קולות מול 76,292 הקולות שניתנו לסמית'. בנובמבר 1870 היה סמית' מופתע מתוצאות הבחירות, וערער עליהן על רקע של מעשי הונאה והפחדה, בציינו את התפרצויות האלימות של הקלן בכמה ממחוזות המדינה. לאחר שהתבצר בלשכתו במשך כמה שבועות כשהוא מוקף ביחידות של צבא ארצות הברית, הודה סמית' בתבוסתו.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל, חשיפת התנהלותו הלקויה כמושל שמה קץ למעשה לקריירה הפוליטית שלו. הוא שב למחוז רנדולף וחידש את עיסוקו בעריכת דין. ב-1873 הוא מונה כשופט נודד על ידי המושל הרפובליקני דייוויד לואיס, ומאוחר יותר שימש כתובע פדרלי מחוזי במינוי הנשיא ג'יימס גרפילד. הוא המשיך להיות פעיל בפעילות הפוליטית במפלגה הרפובליקנית, והמשיך להחזיק בהתנגדותו להשפעת "הציקלונאים" במפלגה במשך עשורים.
תוכנית דקר
ויסה דקר
ויסה דקר נולד באיינדהובן (הולנד) ב-24 באפריל 1924. הוא שימש כמנכ"ל פיליפס בשנים 1986-1982, ולאחר מכן, בשנים 1992-1988 כיהן כיושב הראש של השולחן העגול האירופי. הוא היה אחד מהתומכים הנלהבים של שוק אירופי משותף. לכל אורך שנות עבודתו בפיליפס, אשר רובם היו נתונות לפעילותה של "פיליפס" במזרח הרחוק, דיבר דקר נחרצות על כך כיצד התחרות הגלובאלית וההתפתחות הטכנולוגית מהווים השפעה עצומה על החברה והעולם העסקי של אירופה והעולם כולו. חזונו של דקר גרם לו לקחת עמדת מפתח בקרב התעשיינים אשר תמכו בהכפפתם של האינטרסים הלאומיים לחוקים החדשים אשר הוכתבו על ידי הגלובליזציה.
Whip It
Whip It (בעברית: מצליפה בזה) הוא שיר, שהוקלט על ידי הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז', מתוך אלבום האולפן השני שלה, Pink Friday: Roman Reloaded. השיר יצא לאור ב-2 באפריל 2012, על ידי חברות התקליטים יאנג מאני, קאש מאני וריפבליק.
תוכנית דקר
הבעיות הכלכליות של הקהילה האירופית בשנות השבעים והשמונים
סוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים היו תקופות אשר נקראו בהיסטוריה של הקהילה האירופית כ- "יורופסימיזם" ו"יורוסקלרוזיס", כאשר פוליטיקאים ואקדמאים רבים ברחבי היבשת איבדו את אמונתם במוסדות האירופים. במרץ 1982 "האקונומיסט" אף פרסם את הודעת הפטירה הידועה לשמצה שלו לקהילה האירופית. בעשור האחרון אירופה סבלה מאינפלציה גואה, מאבטלה מרקיעת שחקים וירידה בצמיחה. בין השנים 1974-1984 ממוצע הצמיחה הכלכלית (התמ"ג) של הקהילה האירופית עמד בממוצע על 1.8%, בהשוואה ל-2.7% אצל ארצות הברית ו-4.4% ביפן. באותה תקופת זמן, לפי נתונים רשמיים, האבטלה בקהילה האירופית הגיעה ל-10.8%, בהשוואה ל-9.5% בארצות הברית ו-2.7% ביפן.
Whip It
השיר הגיע למקום ה-23 במצעד השירים מתחת להוט 100.
תוכנית דקר
הבעיות הכלכליות של הקהילה האירופית בשנות השבעים והשמונים
מקור הבעיות הכלכליות מהן סבלה הקהילה האירופית אינו טמון בגורם ספציפי, אלא בתוך מכלול שלם של גורמים ואירועים אשר התרחשו באותן שנים. משברי הנפט של שנות השבעים (1973, 1979) אשר הביאו לעלייה של מאות אחוזים של הנפט, האטה בייצור העולמי של סחורות כתוצאה מירידת כוחו של הצרכן, עלייה בחוסר יציבות פיסקאלית בשנות השמונים וגדילת הגירעונות הממשלתיים. למרות ביטול המכסים ומכסות המגן על סחורות בתוך גוש המדינות החברות בקהילה האירופית בשלב הראשון של האינטגרציה האירופית בשנים 1973-1958, השווקים של הסחורות עדיין לא היו באינטגרציה מלאה. עיוותים התרחשו כתוצאה מהבדלים בחוקי מס, חסמים טכניים, ריבוי של סטנדרטים לאומיים, סובסידיות מקומיות במדינות החברות, שווקים סגורים של רכישות ממשלתיות, פיקוח גבולות, ומספר רב של הגבלות נוספות.
בתעשיות אשר נשלטו על ידי חברות עם עבר של תמיכה ממשלתית ובמקרים מסוימים אף בבעלות של המדינה היו במיוחד נפוצות הגבלות הייבוא. כאשר חסמי הסחר הרשמיים הוסרו, חברות אלו נאלצו להתמודד לראשונה עם תחרות במגרש הביתי שלהם. בתגובה, ממשלות נקטו בצעדים מיוחדים כדי לבודד חברות אלו מלחצים חיצוניים. צעדים של הסרת מכסות אפשרו לחברות אלו לשמור על המכירות המקומיות שלהן ועל מניותיהן. ללא ההתערבות הממשלתית, חלקן היו פשוט פושטות את הרגל או "נאכלות" על ידי חברות אחרות.
Whip It
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ניקי מינאז', ביורן דיופסטרום, רד וואן, אלכס פי, ויין הקטור ובילאל חאג'י והופק על ידי רד וואן ואלכס פי. השיר מכיל בתוכו את סוגת היורודאנס, תוך שהוא משלב בתוכו גם את סוגת היורופופ. מגזין הבילבורד סקר את השיר.
תוכנית דקר
הבעיות הכלכליות של הקהילה האירופית בשנות השבעים והשמונים
עם חלוקת השווקים הלאומיים, חברות אשר רצו להרחיב את המכירות האירופאיות שלהן לא יכלו להגיע לסטנדרט אחיד ולהגדיל את הייצור כדי לשרת את האזור האירופי כולו. חברות רבות הקימו מפעלים מחוץ למדינות האם שלהן כתוצאה מהגבלות ייבוא אשר נתנו העדפה לייצור סחורות בשווקים בהם מתבצעת המכירה הסופית. חברת האלקטרוניקה ההולנדית "פיליפס" למשל, הקימה מפעלי ייצור בכל מדינות הקהילה האירופית – כ-250 סך הכל. החברה וסניפיה ייצרו שבעה סוגים של מקלטי טלוויזיה מצוידים בטיונרים (כווננים) שונים; כל דגם צריך היה לעבור תהליך שונה של ייצור. בניסיון להתפתח בתוך ההגבלות של שווקים מחולקים, חברות רבות גיוונו והכפילו את קווי הייצור שלהם, מה שהוביל לפיזור יותר דק של המפעלים ומקורות המחקר ופיתוח. לכל אורכה של הקהילה האירופית, חברות אירופאיות רב לאומיות היו בעלות אוריינטציה לאומית יותר ופחות מעורבים באינטגרציה מסביב לגבולות בהשוואה לסניפים של חברות לא אירופאיות באזור.
Whip It
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-25 מיליון השמעות.
תוכנית דקר
הבעיות הכלכליות של הקהילה האירופית בשנות השבעים והשמונים
הפיזור של ההגבלות ברמה הלאומית איים על יכולת הקיום של שוק משותף. חברות אשר רצו להרוויח יותר מאשר בשוק המקומי לא יכלו ליהנות מהיתרונות של האינטגרציה האירופית: כל עוד המשיכו להתקיים חסמי סחר ומספר רב של סטנדרטים טכניים וחוקים רגולטוריים, החברות לא יכלו לחדור לשוקים המקומיים, לא להתמחות בייצור מחוץ לגבולות כדי ליהנות מיתרון של הבדל מחירים, ולא לנהל את תהליך הייצור, השיווק וההפצה של סחורותיהן על בסיס קונטיננטלי.
הבעיות אשר נוצרו גרמו לקריאות להסיר את ההגבלות הקיימות על תנועה של סחורות, שירותים, הון ועובדים. אחרי "היורוסקלרוסיס" של שנות השבעים וצמיחתה של התחרות הגלובאלית בשנות השמונים, פקידים בכירים בקהילה ובמדינות החברות נהיו מודעים לצורך לטפל בחולשות הכלכליות של אירופה ולהימנע ממדיניות אשר יכולה להרתיע מתעשיינים להשקיע ולהרחיב את הייצור שלהם ברחבי אירופה. לכן, בתחילת שנות השמונים החלו להתייחס ברצינות גדולה יותר לדאגות התעשיינים. במקביל, החברות עצמן הבינו בצורך ליזום ולקדם פתרון מעשי לבעיות הכלכלה האירופית.
תוכו רצוף אהבה (אלבום)
תוכו רצוף אהבה הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר ישי ריבו, האלבום יצא לאור ב-2014 על ידי חברת התקליטים NMC. מתוך האלבום יצאו הסינגלים: "תוכו רצוף אהבה", "קול דודי, "השבעתי" ו-"הניסיון הזה".
תוכנית דקר
הקמת השולחן העגול האירופי
בתחילת שנות השמונים הקהילה האירופית הכלכלית (ה- EEC) לא יכלה להגיב ביעילות לסטגפלציה בה הייתה שרויה מערב אירופה בעשור האחרון. באותה תקופה הייתה תנועה מאוד איטית לעבר המשך האינטגרציה ב-EEC. למרות זאת, פייר גילינהאמאר (Pehr Gyllenhammar), מנכ"ל וולוו, החל בתהליך לעבר תכנון תוכנית אשר "תביא לצמיחה, ולבניית תעשייה ותשתיות" במערב אירופה. תוך כדי עבודה צמודה עם מנכ"ל פיאט אומברטו אניילי (Umberto Agnelli) ועם מנכ"ל פיליפס ויסה דקר ונציב התעשייה של הקהילה האירופית אטיין דוינון (Etienne Davignon), אסף גילניהאמאר קבוצה של מנכ"לים אירופאים מובילים לתוך השולחן העגול האירופי במטרה "להתניע את אירופה". הוא הכריז כי "אירופה באמת לא עושה דבר. הגיע הזמן כי המנהיגים העסקיים ימלאו את החלל הזה ויפעילו יוזמה", בזמן שדקר טען כי "אם נמשיך לצפות לפעולה מצד ממשלתנו, נצטרך להמשיך לחכות עוד הרבה זמן. אי אפשר לקשור הכל בפוליטיקה. התעשייה חייבת לקחת את היוזמה. אין דרך אחרת". באפריל 1983 התקיימה הפגישה הראשונה של השולחן העגול האירופי.
תוכו רצוף אהבה (אלבום)
האלבום הועלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי בסמוך לצאתו.
תוכנית דקר
הקמת השולחן העגול האירופי
עבור התעשיינים, השוק האחיד אמור היה לתרום לרווחת הציבור. היו דרושות יוזמות על מנת לעודד השקעות בפיתוח טכנולוגי ובפיתוח תעשייתי, ולגרום לחברות לבצע שינויים משמעותיים במבנה שלהם. היה צורך ברשתות טרנס-אירופאיות על מנת להבטיח את הזרימה החופשית של סחורות, שירותים, אנשים ורעיונות. במילים אחרות, צעדים פוליטיים היו נחוצים על מנת לקדם באופן פעיל אירופה תחרותית יותר. הייתה נחוצה מסגרת סוציו-פוליטית אשר תפתח סביבה עסקית חיובית יותר באירופה. למעשה, האסטרטגיה של השולחן העגול האירופי הייתה להציע "אירופה חדשה" – כזו אשר תוכל ביעילות לפתח ולשווק טכנולוגיות גבוהות, ליצור מקומות עבודה דרך יצירת עושר, ולהתחרות בהצלחה עם שוקי העולם.
תוכו רצוף אהבה (אלבום)
ב-17 בינואר 2015 הוכרז שהאלבום זכה במעמד "אלבום זהב" על מכירת 15,000 עותקים.
תוכנית דקר
הקמת השולחן העגול האירופי
מן ההתחלה, השולחן העגול נהנה מתמיכה נלהבת של הנציבות. בתוך זמן קצר, הוא הצליח לפתח כמה פרויקטים חשובים אשר אמורים היו לתרום לפריחתה הכלכלית המחודשת של אירופה, כמו למשל Euroventures B.V, חברת הון סיכון אשר השקיעה בחברות שירותים בעלי פוטנציאל גבוה ובחברות טכנולוגיה מתקדמות ברחבי אירופה.
תוכנית דקר
ב-11 בינואר 1985, כאשר מנהיגי הקהילה האירופית לא הצליחו לגבש תוכנית ברורה עבור שוק אירופי אחיד, ויסה דקר, מנכ"ל פיליפס, חשף את תוכניתו, "אירופה 1990" בפני קהל רב של מוזמנים בבריסל. דקר הציע את הצעדים והתנאים הדרושים על מנת להגיע לשוק אירופי אחיד תוך חמש שנים, בארבעה תחומים עיקריים:
הנאום לא השאיר שום ספק בנוגע לחשיבות הרבה שיש לשוק האירופי המשותף. כפי שדקר ציין בהקדמה של נאומו: "הישרדותה של אירופה עומדת על הכף". בנוסף, שלח דקר את תוכניתו "אירופה 1990" לראשי כל המדינות והממשלות של הקהילה האירופית.
"תוכנית דקר" הייתה מהפכנית, לא רק מפני שהוצעה על ידי חברה רב-לאומית מובילה, אלא משום שהיא הציעה מה שמבצעי מדיניות אירופאים במדינות שונות לא השכילו לעשות – תוכנית פשוטה לשוק אחיד. בנוסף לכך שהיא הציעה אג'נדה ברורה, המסמך העניק מושג ברור כיצד שוק אחיד אמור להיראות. בתחום הקלות בסחר לדוגמה המטרה האולטימטיבית של התוכנית הייתה ליצור 'גבולות ללא פורמליות' עבור מעבר סחורות והחלפת נייר המסמכים על ידי העברת נתונים באמצעות רשת תקשורת בה משתמשים סוחרים, מובילים, בנקים, רשויות מס ולשכות סטטיסטיות. בשביל להוציא אל הפועל אסטרטגיה זו המדינות החברות יהיו צריכות לפתח רשת תקשורת טרנס-אירופית.
התוכנית, אשר הייתה למעשה יוזמה פנימית של "פיליפס", אומצה במהרה על ידי השולחן העגול האירופי. אחרי הכל, רוב הסעיפים החשובים של התוכנית הושמעו לראשונה בקרב אנשי השולחן העגול – הידוע ביותר ביניהם היה יצירתה של תשתית תקשורת טרנס-אירופית ופיתוחה של רשת נתונים אלקטרונית ברחבי אירופה.
התוכנית הציעה צעדים קונקרטיים בנקודות זמן ספיציפיות. היא יוצאת מנקודת ההנחה הבסיסית כי פשטות פרגמטית יכולה להביא לפתרון רוב הבעיות. המטרה המרכזית של התוכנית חייבת להיות מושלמת עד שנת 1990. המכנה המשותף הפגרמטי לכל סעיפי התוכנית, הוא הרמוניזציה של החוקים המקומיים אשר דרושה, לדעת דקר, בכל תחום ספציפי ומקצועי. ביטול ו/או דרגולציה של חוקים יוכיחו במקרים רבים ככאלו אשר הכי יעילים בהשגת ההרמוניזציה.
על פי דקר, שוק פנימי ברמה האירופית המבוסס על תנועה חפשית של סחורות ושירותים בתוך אירופה יהווה השפעה עצומה על התחרותיות בתוך אירופה ומחוצה לה: ראשית, כלכלה ברמה העל-לאומית דרושה כדי לכסות את ההוצאות העצומות של המחקר והפיתוח, אשר אופייניות לטכנולוגיות מודרניות וחורגות מעבר ליכולת של השווקים הלאומיים. ושנית, הרחבת השוק הכרחית כדי להגיע למחירים תחרותיים באירופה, מכיוון שכלכלות גדולות ומהירות הן האסטרטגיות בהן משתמשים המתחרים של האירופים, כמו יפן וארצות הברית. בנוסף, תשתית הומוגנית המבוססת על סטנדרטים אירופים אחידים יהוו זרז חשוב ליישום מהיר של מוצרים ומערכות חדשניות ושל טכנולוגיות חדשות באירופה.
דקר טען כי השילוב של מעבר חופשי של סחורות וסטנדרטים אחידים ברמה האירופית יביא לצמצום דרסטי במלאי של החברות, יוריד את מחירי העלות, וישפר את עמדות המתחרים.
הנייר הלבן
ב-14 בינואר 1985, שלושה ימים לאחר נאומו של דקר, הופיע נשיא הנציבות החדש ז'אק דלור (Jacques Delors) בפני הפרלמנט האירופי והודיע על כוונתה של הנציבות החדשה לבקש מהמועצה האירופית להתחייב להשלמה מלאה של השוק האחיד עד שנת 1992, אשר תושג באמצעות תוכנית בה יוצע לוח זמנים ברור ומוגדר. הוא קרא ל "אירופה ללא גבולות". דלור גם הדגיש את הצורך לחזק את תפקוד המוסדות ותהליכי קבלת ההחלטות האירופים, בכך שהציע "להסתכל מעבר לאמנת רומא".
השולחן העגול האירופי המשיך את הקשרים שלו עם הנציבות האירופית ועם בכירים בממשלות המדינות החברות. ההחלטה על יצירתו של השוק המשותף אומצה על ידי המועצה האירופית במרץ 1985 ובמקביל, פרסם ה-Financial Times על איומים נסתרים מכיוונם של דקר ומנכ"לים אחרים כי אם אירופה לא תפעל מיידית למען יצירתה של אירופה מאוחדת, החברות הרב-לאומיות יעבירו את חברותיהם מעבר לים.
תוכנית אירופה אחת, אשר נחתמה על ידי ראשי המדינות החברות בטקס חגיגי בלוקסמבורג ב-17 בפברואר 1986, במטרה להביא לליבריזציית השוק האירופי, הייתה תוצאה ישירה של נאומם של דקר ודלור ואימוץ המועצה האירופית את "הנייר הלבן" של הלורד קוקפילד. מסמך זה, אשר שמו הרשמי היה "השלמת השוק הפנימי", פירט את היתרונות של הסרת החסמים וההגבלות השונות וציין 289 סעיפים אשר על המדינות החברות יש לנקוט כדי להסירם. ההצעה התכוונה לארבעה סוגים של חסמים: חסמים פיסקאליים (כמו מיסוי), מכסות לאומיות כנגד מדינות לא חברות, הגבלות גישה לשווקים (לדוגמה רכש ממשלתי ורגולציות על בנקים, ביטוחים ותחבורה), וחסמי גבולות (כמו: סטנדרטים טכניים, כללים אדמיניסטרטיביים ופיקוח גבולות).
ביבליוגרפיה
https://web.archive.org/web/20121229012407/http://www.spectrezine.org/europe/currid.htm
עונת 1971/1972 ב-NBA
עונת 1971/1972 היא העונה ה-26 של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה עם זכייתה השישית של לוס אנג'לס לייקרס בתואר האליפות, לאחר שבסדרת הגמר ניצחה את ניו יורק ניקס בתוצאה 4–1. וילט צ'מברלין זכה לראשונה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר, לאחר שהעמיד בסדרה ממוצעים של 19.4 נקודות ו-23.2 ריבאונדים למשחק. בשנת 1996 נבחרו הלייקרס של עונה זו לאחת מ-10 הקבוצות הגדולות בתולדות ה-NBA. בתואר ה-MVP של העונה הסדירה זכה שחקן המילווקי באקס כרים עבדול-ג'באר, שקלע 34.8 נקודות למשחק לאורך העונה והוביל את קבוצתו למאזן השני בטיבו בליגה (63–19).
כחלק מחגיגות 25 השנה לייסוד ליגת ה-NBA (שנקראה אז ליגת ה-BAA), הציגה הליגה לוגו חדש, שעוצב בהשראת הלוגו של ליגת הבייסבול האמריקאית. הלוגו מציג צללית לבנה של שחקן כדורסל, כאשר שחקן הלייקרס ג'רי וסט משמש כמודל ללוגו. כמו כן, נבחרה "קבוצת השנה ה-25 של ה-NBA", אשר כללה את עשרת השחקנים הבולטים ב-NBA ב-25 השנים הראשונות לקיומה.
בתחילת העונה עברה קבוצת "סן דייגו רוקטס" ליוסטון, טקסס, ושינתה את שמה ליוסטון רוקטס. כמו כן עברה "סן פרנסיסקו ווריורס" לאוקלנד, קליפורניה, ושינתה את שמה לגולדן סטייט ווריורס. כשבועיים לאחר תחילת העונה הודיע שחקן הלייקרס אלג'ין ביילור על פרישה ממשחק פעיל, והחל מאותו יום ניצחה הקבוצה 33 משחקים ברציפות. נכון לשנת 2015, זהו שיא הניצחונות הרצופים באחת מליגות הספורט האמריקאיות הבכירות (NBA, NFL, MLB ו-NHL). עד סיום העונה, הובילו צ'מברלין, וסט וגייל גודריץ' את הלייקרס למאזן העונה הסדירה הטוב בתולדות הליגה (69–13), שיא שהחזיק עד עונת 1995/96, אז קבעה שיקגו בולס שיא NBA חדש של 72 ניצחונות בעונה הסדירה.
דראפט 1971
הדראפט בעונה זו התקיים ב-29 במרץ 1971 בעיר ניו יורק. במקום הראשון בחרה קליבלנד קאבלירס את הקלע אוסטין קאר מאוניברסיטת נוטרדאם.
בדראפט זה נוסף סיבוב בחירות מיוחד, שנערך ב-10 בספטמבר, במסגרת "סעיף המצוקה" (Hardship Case) שהוכנס לחוקת ה-NBA. סעיף המצוקה מאפשר לשחקני מכללות לעזוב ל-NBA לפני שסיימו את לימודיהם, בתנאי שיוכיחו כי הם נמצאים במצב כלכלי קשה שמחייב אותם להתפרנס באופן מיידי. במסגרת "דראפט המצוקה" (Hardship draft) ניתנה לקבוצות ה-NBA האפשרות לבחור שחקן מכללות שטרם סיים את לימודיו האקדמיים, ובתמורה לוותר על בחירת דראפט עתידית בדראפט 1972. מתוך 17 קבוצות הליגה, חמש בלבד ניצלו את בחירתן בדראפט המצוקה, ושלושה בלבד מבין הנבחרים הוחתמו בקבוצתם ושיחקו בליגת ה-NBA.
בדראפט 1971 נבחרו בסך הכול שמונה שחקני אולסטאר: אוסטין קאר, סידני ויקס (בחירה שנייה), פרד בראון (6), קרטיס רואו (11), ספנסר הייווד (30), רנדי סמית' (104), ארטיס גילמור (117) ופיל צ'ניר (דראפט המצוקה). הייווד וגילמור נבחרו לאחר פרישתם להיכל התהילה של הכדורסל.
להלן רשימת נבחרי הסיבוב הראשון (מתוך 19 סיבובים):
אולסטאר
משחק האולסטאר בעונה זו נערך ב-8 בינואר 1972 באולם הפורום שבאינגלווד, קליפורניה. המאמנים במשחק היו טום היינסון מבוסטון סלטיקס וביל שרמן מלוס אנג'לס לייקרס. חמישיית המזרח כללה את וולט פרייזר, לו הדסון, ג'ון האבליצ'ק, בילי קנינגהם ודייב קאונס, וחמישיית המערב כללה את ג'רי וסט, גייל גודריץ', בוב לאב, ספנסר הייווד וכרים עבדול-ג'באר. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המערב בתוצאה 112-110 ובתואר ה-MVP של משחק האולסטאר זכה ג'רי וסט שקלע 13 נקודות, כולל סל הניצחון במשחק.
פלייאוף 1972
סגל האלופה, לוס אנג'לס לייקרס: וילט צ'מברלין, ג'רי וסט, גייל גודריץ', האפי היירסטון, ג'ים מקמיליאן, פט ריילי, פלין רובינסון, לירוי אליס, ג'ון טראפ וג'ים קלמונס.מאמן ראשי: ביל שרמן.
דיבמיים
דיבמיים או לטאות עיוורות (שם מדעי: Dibamidae) היא משפחה של לטאות חסרות רגליים, החיות בטבע באזורים טרופיים בדרום-מזרח אסיה וגינאה החדשה ומין אחד חי במקסיקו. כולם חסרי רגליים, ורודי עור וריריים והם חסרי עיניים ולמעשה עיוורים.
הגולגולת של בני קבוצה זו נוקשה וראשם מעובה, הם חרי אוזניים חיצוניות והם חסרי כל זכר לרגליים. עם זאת לזכרים ישנם עצמות קטנות ליד איברי הרבייה, העוזרים להם ברבייה. כל המינים מטילי ביצים. הם חיים על הקרקע ביערות הגשם וצדים יצורים קטנים.
צום תשעה בטבת
צום תשעה בטבת הוא תענית ביום ט' בטבת המופיעה ב"מגילת תענית בתרא", רשימת צומות עתיקה המופיעה בספר הלכות גדולות. יחד עם שאר הרשימה, יום ט' בטבת נזכר כיום שראוי להתענות בו גם ב. אולם, בניגוד לשאר התעניות ברשימה, שניתן להן טעם על שם אירוע היסטורי מעציב שהתרחש בהן או על שם פטירת דמות חשובה בתולדות עם ישראל, על תענית זו נאמר "לא כתבו רבותינו מה היא הצרה שאירעה בו".
עובדה זו הביאה חכמים וחוקרים לאורך הדורות להעלות השערות שונות על מה תוקנה תענית זו.
רקע
ט' בטבת מוזכר כיום צום ברשימה של כ-20 ימי צרה המופיעה בספר הלכות גדולות, והועתקה ממנו לארבעה טורים ולשולחן ערוך.
רשימת התעניות צורפה למגילת תענית, ומופיעה במהדורות רבות כפרק האחרון של מגילת תענית. תוספת זו הביאה כמה אחרונים לטעון שהתענית הוזכרה בחז"ל, אך היעב"ץ בהגהותיו למגילת תענית הוכיח שרשימת הצומות אינה חלק מקורי של המגילה אלא תוספת שהוכנסה למגילה מדברי בה"ג. כך גם מקובל במחקר. אולם, בשל הופעתה בסוף מגילת תענית בכמה כתבי יד ובדפוסים רבים, מקובל במחקר לכנות אותה "מגילת תענית בתרא".
בהלכה
בעל הלכות גדולות כתב בתחילת הרשימה שבתעניות אלו מתענים "מן התורה". כותבים רבים השמיטו מילים אלו. בעל מנורת המאור כתב שמקצת חסידים מתענים בו, ורבי מנחם בן זרח בספרו צידה לדרך כתב שבעלי נפש מתענים בו. לעומתם, רבי יעקב חזן מלונדון כתב שרשימת התעניות בוטלה לגמרי, ובספר התדיר כתב שלא גוזרים גזירה שהציבור לא מסוגל לעמוד בה ועל כן לא צריך לצום. בעל ספר האשכול התייחס לרשימה זו בביטול מפני שלא ידוע מי מחברה. רבי יוסף קארו בשולחן ערוך סיכם שראוי להתענות בימים אלו, ובעקבותיו כתבו כך פוסקים רבים, אך רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין כתב שלא גוזרים תעניות לאחר חתימת התלמוד.
סיבות לצום
בניגוד לשאר הימים ברשימה לא מובאת בה סיבה לצום זה, אלא מצוין:. היו שהסבירו שזה נובע מכך שחז"ל לא ידעו את סיבת הצום, ואחרים כתבו שחז"ל ידעו את סיבת הצום אך הסתירו אותו.
הקביעה ש"לא כתבו רבותינו על מה הוא" נראית כמסתירה אחריה סוד, מה שסקרן רבים והביא להשערות רבות.
מות עזרא הסופר
רבי אברהם זכות כתב שעזרא נפטר בי' בטבת וכך מופיע גם בסליחות בנוסח הספרדים. רבי יוסף דוד מציע ליישב את הסתירה בכך שנפטר בי' בטבת אך מכיוון שכבר יש צום בי' בטבת הקדימו את הצום על מותו לט' בטבת.
מות ר' יהוסף הנגיד ופרעות בגרנדה
מותו של רבי יהוסף הנגיד ופרעות גרנדה בשנת ד'תתכ"ז - 30 בדצמבר 1066. בספר הקבלה של הרב אברהם אבן דאוד נכתב על כך: "ועמד על כנו ר' יהוסף הלוי בנו (של רבי שמואל הנגיד) ...ויקנאו בו סרני פלשתים עד שנהרג ביום השבת בתשעה בטבת שנת ד'תתכ"ז הוא וקהל גרנאטה וכל הבאים מארצות הרחוקות לראות תורתו וגדולתו ואבלו היה הולך בכל מדינה ומדינה ובכל עיר ועיר. ומימי רבותי' ז"ל הקדמונים שכתבו מגילת תענית וגזרו תענית בט' בטבת ולא ידעו על מה הוא ומכאן ידענו שכוונו ברוח הקדש ליום זה."
רבים תמהו על דברים אלו, שכן לא סביר שייקבע צום ברוח הקודש על מקרה שייתרחש בעתיד.
לקיחת אסתר לבית אחשוורוש או מותה
רמ"א בספרו מחיר יין העלה סיבה אפשרית לצום, אלו דבריו: דבריו לא ברורים, היו שכתבו שהוא מתכוון לומר שסיבת הצום היא מפני שאז נלקחה אסתר המלכה אל המלך אחשוורוש, הרב יאיר חיים בכרך הבין שסיבת הצום היא מיתת אסתר.
במדרש לקח טוב מובא שאסתר נלקחה בה' בטבת, אותו תאריך שבו הגיעה בשורת חורבן בית ראשון ליהודים שגלו עם יהויכין לבבל.
יום לידת ישו
יום לידת ישו, והדבר הוסתר מפחד הנוצרים, המקור לכך הוא התאריך המקובל בנצרות - 25 בדצמבר שנת 1 לפני הספירה - שמקבילו בלוח העברי הקבוע הוא ט' בטבת ג'תשס"א. פרופסור שאול ליברמן הביא ראיה ממקורות קדומים שכבר במאה השישית הייתה מסורת על ט' בטבת כתאריך לידתו.
מות שמעון כיפא
הרב ברוך תאומים-פרנקל כתב: "מצאתי בכתב יד שבט' טבת נפטר שמעון הקלפוס שהושיע את ישראל בצרה גדולה בזמן הפריצים נקבע יום מיתתו לתענית עולם בירושלים". כוונתו היא למותו של פטרוס, בהתאם לנאמר בספר תולדות ישו שרווח אצל היהודים בימי הביניים שפטרוס היה למעשה מרגל פרושי שתול בקרב הנוצרים הראשונים.
רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם כותב "ביום זה מת בו שמעון הפריץ". הלברשטאם הבין שמילת פריץ מדברת על הסיקריקים המתוארים ביוסיפון וכתב שהוא היה אחד מהם, ייתכן שכוונתו לשמעון בר גיורא המכונה שמעון הפריץ ביוסיפון.
מות בר כוכבא
הרב מרדכי הכהן העלה השערה שיום זה הוא יום מותו של שמעון בר כוכבא.
קישורים חיצוניים
Sid Z. Leiman, "The Scroll of Fasts: The Ninth of Tebeth", JQR 74 [2] (october 1983), pp. 174-195.
שאה אסמאעיל הראשון
שאה אסמאעיל הראשון (1487–1524) היה מייסד השושלת הספווית ומי שהפך את איראן למדינה שיעית. פעילותו הצבאית, המדינית והדתית השפיעה ומוסיפה להשפיע באופן מכריע על ההיסטוריה של איראן עד היום.
רקע לעלייתו
השושלת הספווית החלה כמסדר סופי שדגל באסלאם רוחני פנימי. בתקופת הקמת השושלת (המחצית השנייה של המאה ה-13) החלוקה שבין סונה לשיעה עוד לא הייתה ברורה, ואף כי הסופיות במהותה איננה אסלאם פוליטי, מסדרים סופיים רבים העריצו את עלי והספווים עתידים היו לטלטל את האמונה בו לכיוון שיעי דרסטי. אבי השושלת היה ספי אל-דין, הידוע גם בשמו שייח' ספי, וממנו נגזר שם השושלת כולה.
עת היווצרות השושלת נחלק מרכז אסיה בין כמה ממשלים קטנים, בעיקר מונגוליים וטורקיים. נוכחות בולטת הייתה לשניים מן השבטים הטורקמניים שהיגרו לאיראן עם שלטון האימפריה המונגולית: שבט "הכבשים הלבנות" (אק קויונלו) ושבט "הכבשים השחורות" (קארה קויונלו), שמרכזם היה בעיר האיראנית תבריז.
שלטונו של אסמאעיל
אסמאעיל היה אחד השליטים החשובים ביותר בתולדות איראן (פרס הקדומה). מאז שנכבשה על ידי הערבים כ-850 שנים קודם לכן, לא נחשבה איראן לישות מדינית נפרדת והיא נשלטה על ידי ח'ליפים ערביים, סולטאנים טורקיים וחאנים מונגוליים לסירוגין. אסמאעיל שאף להקים אימפריה באזורי השבטים הטורקמניים ששלטו לפניו (צבאו היה טורקמני ברובו, ועירו המרכזית תבריז זכתה לחשיבות בקרב הטורקמנים). הוא שאף לכבוש את מזרח אנטוליה, אזרבייג'ן, מערב איראן ועיראק.
השאה קידם את רעיון מלכותו בכמה דרכים: ראשית, הוא המשיך לעמוד בראש המסדר הספווי הסופי. בכך מיתג עצמו כבעל עבר משפחתי ראוי וכן כמי שנשען על הרעיונות הסופיים, הפונים לקהל גדול ברחבי איראן. שנית, הוא התייחס אל עצמו כאל "הצל עלי אדמות" – אמרה שנמצאה בחיבורים מימי הביניים אודות מלכות פרסית (בתרבות הסאסאנית הטרום-אסלאמית נתפש המלך כמייצג של האל בארץ), ושהתפרשה גם כייצוג של האמאם הנעלם – שגם אותו ייחס אסמאעיל לעצמו. הצהרות אלו אכן זיכו אותו בקהל מאמינים נרחב.
שתי בעיות משמעותיות ניצבו בפניו של אסמאעיל: האחת – כוחו של המסדר הסופי שהעלה אותו לשלטון היווה כעת איום פוטנציאלי על סמכותו. אסמאעיל החליט לשלוח את הלוחמים כנגד האויבת ממערב, האימפריה העות'מאנית, ולבצע פשיטות בשטחה. פשיטות אלו, בין השאר, הובילו לפלישת העות'מאנים לשטחה של איראן מאוחר יותר. הבעיה השנייה – הצורך לגשר על הפער שנוצר בין הקבוצות האתניות השונות במדינה הספווית: הטורקמנים הלוחמים והאיראנים המקומיים (שמילאו את תפקידי הדת והבירוקרטיה). מסדר הקיזילבאש לא נטמע בתרבות הפרסית וחיכוך בין הקבוצות היה בלתי נמנע. אסמאעיל החליט להקים משרד שיסייע לו לבסס את סמכויותיו הדתיות והמדיניות, ולהתמודד עם השפעות הפערים על הצבא והאדמיניסטרציה. תחילה מינה בראשו קצין מתוך הקיזילבאש, אך כאשר הלה צבר כוח רב סילק אותו מן התפקיד. לאחר מכן מינה בו רק פרסים.
כיבושים ומלחמות
העות'מאנים היו האויב המסוכן ביותר עבור שאה אסמאעיל. טורקמניים רבים תחת שלטון האימפריה העות'מאנית היו ממורמרים ממדיניותה הבירוקרטית, והם נמשכו אחר אסמאעיל הן מבחינה דתית והן מבחינה חברתית-פוליטית. הצבא העות'מאני חשש מעריקה מאסיבית – ואמנם רבים הצטרפו לצבא אסמאעיל – וכן מאיבוד מזרח אנטוליה לטובת הספווים. קרב צ'לדיראן היה התוצאה של חשש עות'מאני זה.
שאה אסמאעיל אולי הצליח למנוע כיבושים נוספים של העות'מאנים, אך לקרב צ'לדיראן היו השלכות קשות עבורו. ממקורות תקופתיים עולה כי הוא נכנס לדיכאון עמוק, וכי הוא חיפש מזור בשתייה ובאופיום.הוא פסק מלפקד על הצבא עד מותו.
עם זאת, בעקבות קרב צ'לדיראן החליט שאה אסמאעיל לערוך שינויים בצבאו: הוא הבין את נחיתותו בנוגע לשימוש בנשק חם, וביקש סיוע מוונציה באספקת תותחים ובידע צבאי. הוא ייסד בצבא הספווי חיל תותחנים וחיל מוסקטרים (למעשה אסמאעיל לא היה השליט האיראני הראשון שהשתמש בנשק חם, וככל הנראה נעשה בו שימוש לא ממוסד על ידי שבטים טורקמניים טרם שלטונו).
שיעיזציה (השלטת השיעה כדת רשמית במדינה)
איראן המודרנית של סוף המאה העשרים מוכרת לכול כמדינה שיעית (כתשעים אחוזים ממנה הם שיעים), ולכך אחראית באופן ישיר מדיניותו של שאה אסמאעיל. בשנת 1501 רובו הגדול של הציבור הפרסי היה מוסלמי סוני. הספווים, ובראשם שאה אסמאעיל, חייבו את הציבור להמיר את דתו לשיעה תרי-עשרית, כלומר לאמונה בשנים-עשר האמאמים שחיו והנהיגו לאחר מות הנביא מוחמד. אסמאעיל טען כי השאה אחראי להפצת השיעה ולחיזוק חוקי הנביא.
אסמאעיל הפך את השיעה לרשמית ומחייבת, ואיים בעונש מוות על המתנגדים לו. זו כנראה הסיבה למהירותו של תהליך השיעיזציה: רבים קיבלו את השיעה מתוך יצר הישרדותי וביקשו להשתלב במסגרת הדתית החדשה. רבים גם הלכו אחרי הצהרותיו של אסמאעיל, אשר העיד כי הוא המשיח וממשיך דרכם של האמאמים. ישנן אגדות המקשרות בינו לבין דמויות היסטוריות מסוימות, כגון זו של אבו מוסלים: מנהיג הצבאות הערביים בח'וראסאן אשר הביס את האומיים בשנת 765, במטרה לייסד מדינה עבאסית פרו-שיעית, ושעל פי האמונה נעלם ועתיד לשוב לכונן צדק בעולם. אסמאעיל נחשב בעיני רבים למוסלמי קדוש ולשייח', והגדרות אלו – לצד הזהויות השונות שדבקו בו – תרמו להצלחתו.
אבל על מנת לבסס אורח חיים שיעי, דתי וחוקי נזקק אסמעיל לעזרה חיצונית, שכן באיראן עצמה לא הייתה זו בנמצא. הוא הזמין מספר גדול של חכמי דת שיעיים משטחי ערב כדי לסייע בהפצה פומבית של אמונותיו ומנהגיו, ובשביל לעודד את תפישתו כמי שמגן על האמונה.
שירתו
שאה אסמאעיל כתב שירה פואטית וביטא בה את תפישותיו הדתיות: תחת שם העט "החוטא" כתב על השיעה, תיאר את אלוהותו וזיהה עצמו כהתגלות של נביאי עבר כמו אברהם, ישו ומוחמד, וכן כמלכים פרסיים טרום אסלאמיים. בשירתו באה לידי ביטוי גם המשיחיות שזיהה בעצמו, כדמות גואלת שתשליט את השיעה עלי אדמות. השם "החוטא" מובלט לנוכח תפישתו את עצמו כדמות נעלית. נראה כי תיאר עצמו הן כעבד והן כמנהיג. הוא גילם בדמותו את כל המסורות המקומיות, כאילו התקיימו סביבו באופן מציאותי. תומכיו ראו בו דמות קדושה והיו נחושים להקריב עבורו את חייהם. הקול הפואטי של אסמאעיל באחד משיריו משקף את אותה נאמנות אובדנית: "הבאנו לשאה את החיים הללו כקורבן, מילת השאה היא אמונתנו".
שירה פואטית אפיינה מנהיגים נוספים באזור, אבל שירתו של אסמאעיל הצליחה להתבלט. ולדימיר מינורסקי השווה בין שירת הסולטאן סלים הראשון לבין זו של אסמאעיל. סלים בחר לכתוב בפרסית, שנחשבה לשפה יוקרתית יותר מזו הטורקית. דווקא אסמאעיל, דובר הפרסית, הוא שכתב בטורקית. הוא ראה לנגד עיניו קהל פוטנציאלי גדול שניתן היה להשפיע עליו באמצעות שירה. הדיאלקט הטורקי לא השתווה כלל לשפה הפרסית המלודית והזורמת, ואף שהיה ככל הנראה דו-לשוני מלידתו, בחר אסמאעיל בטורקית הטורקמנית כדי לפנות לחסידיו בשפה בהירה. יש אמנם עדויות כי כתב מעט גם בפרסית, אך הן יוצאות דופן. העותקים הקיימים של אוסף שיריו הם בטורקית, וחלק ניכר מהם בניב דרום-טורקי (השפה האזרית המודרנית).
דמותו בתרבות
בתרבות הטורקית, בעיקר בספרות הפופולרית המסופרת בעל-פה, הפך שאה אסמאעיל לגיבור עממי. בעוד שהסולטאן שניצח אותו כינה אותו "סופי מרושע, טמא, חוטא וצמא-דם" – תבוסתו ההיסטורית נדחקה הצידה, ונשמרה לו נאמנות רוחנית בקרב צאצאיהם של אנשי הקיזילבאש. סיפורו במסורת הטורקית העניק לו תכונות כמו נאמנות רומנטית ורגישות. הוא הופשט מבגדי המלחמה ואת חרבו החליף קנה סוף – הנשק הנבחר עבור גיבורים בסיפורים טורקיים.
מותו
שאה אסמאעיל מת בפתאומיות בשנת 1524, בשנות ה-30 לחייו. לזכותו נזקפו הישגים מרשימים: ייסוד שושלת שהמשיכה לשלוט כמאתיים שנים נוספות ויותר מכל שושלת פרסית בתקופה האסלאמית; כיבוש ושמירה על גבולות גאוגרפיים שנותרו, בקירוב, גבולותיה של איראן עד המאה התשע-עשרה; אימוץ דת חדשה שמוסיפה לשלוט גם היום. את דרכו המשיך בנו תהמאספ.
טופאק: תחיית המתים
טופאק: תחיית המתים (באנגלית: Tupac: Resurrection) הוא סרט דוקומנטרי על חייו ומותו של הראפר האמריקאי טופאק שאקור. הסרט בוים על ידי לאורן לאזין ומדובב בידי שאקור בעצמו. הסרט יצא לבתי הקולנוע ב-16 בנובמבר 2003 והרוויח למעלה מ-7.9 מיליון דולרים, מה שהפך אותו לאחד הסרטים התיעודים הרווחיים ביותר בארצות הברית (במקום ה-23, נכון ל-2014) הסרט קיבל מספר מועמדויות לפרס אוסקר.
פסקול
פסקול הסרט כולל שירים שהוציא טופאק שאקור בעבר, לצד קטעים חדשים שהורכבו מהקלטות שונות שלא יצאו לאור, בהם השירים "Ghost", "One Day at a Time" ו-"The Realest Killaz".
האלבום הופק בחלקו על ידי אמינם. בשבוע הראשון ליציאתו נמכרו למעלה מ-420,000 עותקים מהאלבום, ועל פי Nielsen Soundscan מכר האלבום בסך הכול 1,587,000 עותקים. האלבום דורג במקום ה-2 במצעד הבילבורד 200.
הערות שוליים
קטגוירה:פסקולים באנגלית
איגור קונובאלוב
איגור אולגוביץ' קונובאלוב (ברוסית: Игорь Олегович Коновалов; יליד 8 ביולי 1996) הוא כדורגלן רוסי, קשר במועדון רובין קאזאן.