cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
9 (סרט)
עלילה
הקבוצה עוזבת את המגדל ונסוגה אל הספרייה. 6, 3 ו-4 מנסים להסביר ל-1 על מקורו של הקמע, אך האחרון מגלה להם שהוא שלח את 2 לשממה בכדי שימצא את מותו לאחר שהאחרון הפר את פקודתו. 7 ההמומה תוקפת את 1, אך נסוגה כש-9 מתערב. מכונת השכפול משתלטת על גופתו של 2, מחברת אותה לגופו של רובוט חדש ונעזרת בה כדי לפתות את שאר הבובות אליה. הרובוט תוקף את הקבוצה ולוכד את 7 ו-8. השאר מצליחים להשיג בחזרה את גופתו של 2 ועורכים לו לוויה. הקבוצה עושה דרכה למפעל במטרה לעצור את הרובוטים. 9 נכנס לבדו, הורג את אחד הרובוטים ומצליח לשחרר את 7. אך נשמתו של 8 נספגת על ידי מכונת השכפול. 9 ו-7 נמלטים בזמן שהשאר הורסים את המפעל.
באד אישל
היסטוריה
בתקופת מלחמת העולם השנייה התקיים בעיר מחנה משנה של דכאו.
9 (סרט)
עלילה
מכונת השכפול, ששרדה מתעוררת לחיים וסופגת את נשמתו של 5 ולאחר מכן לוכדת את 6. רגע לפני שנשמתו נספגת על ידי מכונת השכפול, 6 מפציר ב-9 לחזור למעבדה של המדען במטרה למצוא תשובות. 9 חוזר למעבדה ומוצא בה הודעה הולוגרפית מוקלטת בה המדען מסביר את מקורותיו של "מ.ו.ח" ושלכל בובה יש חלק מנשמתו, אותה הוא פיצל ונתן להן בעזרת הקמע בתקווה שאלו יהיו התקווה האחרונה של האנושות. 9 מבין לבסוף מה הקמע עושה וחוזר אל חבריו.
באד אישל
היסטוריה
ב-1948 נפטר בעיר המלחין האוסטרי פרנץ להאר.
9 (סרט)
עלילה
9 מתאחד עם שאר הבובות ומחליט להקריב את עצמו כדי שהשאר יוכלו להשיג מחדש את הקמע. לאחר שהבין את שגיאותיו, 1 מציל את 9 ברגע האחרון ומקריב את עצמו לטובת הקבוצה ונספג על ידי מכונת השכפול. בזכות הקרבתו של 1, 9 מצליח להשיג את הקמע. 9 מפעיל את הקמע ומשחרר את הנשמות שנספגו על ידי מכונת השכפול והמכונה מושמדת באופן סופי. מיד לאחר מכן, 9, 7, 3 ו-4, משחררים את נשמותיהן של 5, 1, 6, 2 ו-8 מהקמע והן עפות לשמיים וגשם מתחיל לרדת.
באד אישל
פוליטיקה
מועצת העיר מונה 9 חברים כשיושב ראש מהווה את ראש העירייה. ראש העירייה הנוכחי הוא הלמוט האאס, מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית. תוצאות הבחירות האחרונות בעיר הניבו את התוצאות הבאות:
9 (סרט)
עלילה
הסצינה האחרונה מציגה את טיפות הגשם המכילות בתוכן בקטריות שמחזירות את החיים לכדור הארץ.
צוות המדבבים
טטסקיור מדבב בנוסף ל-8 גם שדרן רדיו אשר מציג את הקנצלר ואת תוכניתו ליצירת "מכונות של שלום" ובראשם מ.ו.ח, ולפיכך הוא היחיד בסרט שמדבב יותר מדמות אחת.
בנוסף, בסרט ישנה הופעת אורח של מעצבת התפאורה הלן ווילסון בתפקיד מגישת חדשות אשר קוראת למדינה להקשיב לדברי הקנצלר לאחר שהמכונות החלו להחריב את האנושות.
הפקה
הסרט בוים על ידי שיין אקר, שגם ביים ויצר את הסרטון הקצר שעליו מבוסס הסרט. הסרט הופק על ידי טים ברטון וטימור בקממבטוב. תאריך יצאתו של הסרט, 9 בספטמבר 2009, נבחר בשל שם הסרט.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות מעורבות באופן כללי. באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 54% המבוסס על 180 חוות דעת. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון של 60 מתוך 100. רוג'ר איברט נתן לסרט שלושה כוכבים מתוך ארבעה וכתב כי "אנימציה יפה ומסקרנת... שווה לראות". טוד מקארתי ממגזין וראייטי שיבח את הסרט.
הכנסות
בסוף השבוע הראשון להקרנותיו דורג הסרט במקום השני בקופות עם $10,740,446. הכנסות הסרט לא סוכמו מעולם ונכון ל-29 בנובמבר 2009 גרף הסרט $48,428,063.
פסקול
פסקול הסרט נכתב על ידי דבורה לוריא ודני אלפמן.
חטיפת טיסה 8969 של אייר פראנס
טיסת אייר פראנס 8969 מאלג'יר לפריז היא טיסה אשר נחטפה על ידי טרוריסטים מארגון הקבוצה האסלאמית החמושה ב־24 בדצמבר 1994. המשבר נפתר בסופו של דבר עם אבדות מינימליות בידי GIGN, יחידה מיוחדת של הז'נדרמריה הצרפתית. מטרתה הסופית של החטיפה הייתה להתרסק מעל מגדל אייפל בפריז, בדיעבד דומה באופן מצער למה שקרה כמעט 7 שנים לאחר מכן בפיגועי 11 בספטמבר 2001.
הרקע
באותה תקופה הייתה שרויה אלג'יריה במלחמת אזרחים, לכן היה קיים סיכוי לירי טילים על המטוסים הנוחתים בשדה התעופה האלג'ירי. למרות זאת, חברת אייר פראנס התעקשה להמשיך את טיסותיה לאלג'יר.
תיאור החטיפה
טיסת אייר פראנס 8969 נחתה בשלום באלג'יר, אך כמה דקות לפני שהמריאה בחזרה לפריז עצרו את ההמראה ארבעה אנשים, שהתחזו לאנשי ביטחון של חברת התעופה האלג'ירית ודרשו לבדוק את דרכוני הנוסעים. בתוך מספר דקות הם השתלטו על המטוס ופקדו על קברניטו להמריא ולטוס לעבר פריז. האלג'יריים לא אפשרו את המראת המטוס. נשיא צרפת ניסה לדבר עם הממשלה האלג'ירית אך ללא כל הצלחה.
כדי לאלץ את האלג'יריים לאפשר למטוס להמריא, הרגו הטרוריסטים, שהיו חמושים ב-20 מקלות דינמיט, רובי סער, אקדחים ורימונים, שלושה נוסעים: איש משטרה אלג'ירי, דיפלומט וייטנאמי ועובד שגרירות צרפת. הם איימו כי אם לא ימריאו, הם יוציאו להורג נוסעים צרפתים נוספים. נשיא צרפת איים על נשיא אלג'יריה. הלה נתן את הזכות לטיסה להמריא, אך דאג שהדלק במטוס יאפשר להגיע רק עד מרסיי. החוטפים פקדו על הנוסעות לשים כיסוי ראש ולאחר מכן הכריחו שתי דיילות להתאסלם, והן עשו כדבריהם. במהלך הטיסה הודיע הקברניט לחוטפים כי אין במטוס די דלק כדי להמשיך בטיסה עד פריז והוא יוכל לנחות רק במרסיי.
לאחר שהמטוס נחת במרסיי, ראש החוטפים הורה להחנות את המטוס הרחק משאר המטוסים. כמו כן הורה לרשויות שדה התעופה להביא למטוס 27 טון דלק במטרה להפוך אותו לדליק כמה שיותר ולרסקו לתוך מגדל אייפל.
החילוץ
כוחות הצבא הצרפתי התאמנו באיים הבלאריים על חילוץ הנוסעים וצוות המטוס. במבצע חילוץ נועז של ה-GIGN הצרפתי הצליחו הכוחות המיוחדים להרוג את כל החוטפים ולהציל את הנוסעים.
התזמורת הפילהרמונית של פראג
את התזמורת הפילהרמונית של פראג ייסדו בשנת 1995 מוזיקאים צ'כים עם המנצח הגרמני פרידמן ריהלה. הפילהרמונית של פראג התפתחה במהירות לאחת התזמורות המובילות בהקלטת תקליטורים באירופה. התזמורת מנגנת בכ-200 מושבי הקלטה מדי שנה. בין השאר היא עובדת עם החברות דקה, EMI, סוני BNG. בין האמנים שהשתתפו בתקליטורים שהוציאה התזמורת זמר הטנור יונאס קאופמן. הקונצרטים של ראש השנה בניצוחו של ריהלה הם נקודת ציון חשובה בחוגי המוזיקה של פראג. התזמורת הייתה שותפה גם לתקליטור "סינפוניה דל אלמה" של מרקוס ויט בשנת 2007.
דדי בן דיין
דוד (דדי) בן דיין (נולד ב-22 בנובמבר 1978 בחולון) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, וכיום מאמן. לזכותו 28 הופעות במדי נבחרת ישראל.
קריירה
בן דיין החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב ועבר לקבוצת הנוער של היריבה העירונית מכבי תל אביב. בשנת 1997 עלה לקבוצה הבוגרת וזכה עמה בשני גביעי מדינה ובגביע הטוטו. בעונת היה מלך השערים של הקבוצה עם 11 כיבושים. ב-2002 שוחרר מהקבוצה ועבר להפועל פתח תקווה, משם עבר חצי שנה לאחר מכן להפועל כפר סבא. לקראת עונת חתם בן דיין בהפועל באר שבע, ושם שיחק שנתיים.
בשנת 2005 עבר לקולורדו ראפידס האמריקאית, שם פתח בהרכב ברוב המשחקים, וכבש 8 שערים במהלך העונה. לאחר שנה בארצות הברית חזר לארץ כדי לשחק במדי מכבי נתניה, כחלק ממסע הרכש של דניאל יאמר - בעלי המועדון, ואייל ברקוביץ' - אז המנג'ר, והפך לאחד מהשחקנים המרכזיים בקבוצה, שיחד עמו שיחקה לראשונה אי פעם בגביע אופ"א.
ב-6 ביולי 2009 חתם בן דיין על חוזה בן שלוש שנים בהפועל תל אביב. את שערו הראשון בקבוצה כבש במחזור השני מול מכבי פתח תקווה וכבר באותה עונה הפך בן דיין לאחד משחקני המפתח של הקבוצה, יחד עם דאגלס דה סילבה, גילי ורמוט ואיתי שכטר. הקבוצה סיימה במקום הראשון בשלב הבתים של הליגה האירופית ובתום העונה זכתה בדאבל. בן דיין השווה את השיא האישי שלו כשכבש 11 שערים באותה עונה, והיה סגן מלך השערים של הקבוצה (בצוותא עם ערן זהבי). בעונה שלאחר מכן חלה ירידה ביכולתו, ועל אף שזכה בגביע שני ברציפות עם הקבוצה, החל לאבד את מקומו בהרכב לגל שיש הצעיר.
בינואר 2012 חתם בקבוצת אומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית, ובתום העונה זכה עמה בגביע. ב-7 בספטמבר 2012 חזר בן דיין לישראל וחתם בהפועל עכו. לאחר עונה אחת בעכו חתם על חוזה לעונה אחת בבני סכנין, במדיה כבש בעונת ארבעה שערי ליגה, והיה שותף להעפלת הקבוצה לפלייאוף העליון.
לקראת עונת חתם בן דיין בקבוצת מכבי פתח תקווה. את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה כבש ב-20 בספטמבר 2014, במשחק שהסתיים בתוצאה 4-4 נגד מכבי נתניה. בסך הכל עד תום העונה כבש שני שערים ב-19 הופעות, וסיים עם הקבוצה במקום השישי בפלייאוף העליון.
ב-18 בנובמבר 2015 חתם בן דיין במכבי שעריים מליגה א', ובעונתו האחרונה בקריירה ערך במדיה 20 הופעות וכבש אחד.
נבחרת ישראל
ב-3 ביוני 2000 ערך בן דיין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת הונגריה. בן דיין שיחק עם הנבחרת גם במוקדמות מונדיאל 2002 ולאחר מכן לא זומן לסגל הנבחרת במשך תקופה ארוכה, עד שזומן על ידי המאמן דרור קשטן בשנת 2007, ומאז שיחק עם הנבחרת במוקדמות יורו 2008, מוקדמות מונדיאל 2010 ומוקדמות יורו 2012. את שערו היחיד במדי הנבחרת הבקיע ב-10 באוקטובר 2009, בניצחון 1-3 על נבחרת מולדובה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, ואת הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-29 בפברואר 2012, במשחק ידידות מול נבחרת אוקראינה.
ניקי דה יאחר
ניקי דה יאחר (בהולנדית: Nikkie de Jager; נולדה ב-2 במרץ 1994), הידועה יותר בשם ערוץ היוטיוב שלה, NikkieTutorials, היא מאפרת יופי, יוטיוברית ומשפיענית הולנדית. היא זכתה לפופולריות ב-2015 לאחר שפרסמה בערוץ היוטיוב שלה את הסרטון "The Power of Makeup", שהעניק השראה לסרטונים רבים אחרים של אנשים המציגים את פניהם עם ובלי איפור. נכון ליוני 2021, לערוץ היוטיוב שלה יש מעל ל-13.8 מיליון מנויים ולמעלה מ-1.47 מיליארד צפיות בסרטונים.
דדי בן דיין
מחוץ למגרש
ב-23 בפברואר 2005 פרסם העיתון "ידיעות אחרונות" שבן דיין "נכנס בצליעה למשרדי הביטוח הלאומי וביקש מהרופאים לקבל אחוזי נכות בשווי 200,000 שקל. ערב לפני כן, וגם במחזורי הליגה שאחרי, הוא רץ על המגרש תשעים דקות כמו נמר". לאחר מכן הוסיף העיתון כי "היחידה לחקירות הונאה של המוסד לביטוח לאומי הגיעה למסקנה שמדובר בהתחזות". בן דיין הגיש תביעת לשון הרע נגד העיתון, אך תביעתו נדחתה מחמת הגנת אמת בפרסום.
ניקי דה יאחר
קריירה
דה יאחר החלה לראשונה להעלות סרטונים ליוטיוב ב-2008, כשהייתה בת 14, לאחר שצפתה בתוכנית "הוליווד הילס" ב-MTV. היא שאבה השראה מהאיפור של השחקנית האמריקאית לורן קונרד. לאחר מכן החלה לחפש ביוטיוב מדריכים לשחזור המראה, ובהמשך, קיבלה השראה להתחיל ליצור מדריך משלה. לאחר שנתיים שבמהלכן העלתה מספר סרטונים ליוטיוב, היא נרשמה למסלול האיפור באקדמיית B באמסטרדם. לאחר מכן, החותמה בסוכנות Colourfool ב-2011, והחלה לעבוד כמאפרת מקצועית.
בסתיו 2013, הייתה דה יאחר המאפרת הראשית של התוכנית I Can Make You a Supermodel ששודרה בערוץ RTL 5. בתחילת 2014 עזבה את סוכנות Colourfool והתחילה לעבוד בתור פרילנסרית של שיער ואיפור.
דדי בן דיין
מחוץ למגרש
ב-2012 השתתף בסדרה קופיקו בתפקיד עצמו.
בן דיין נשוי לדוגמנית דנה פרקש, ולהם שלוש בנות.
ניקי דה יאחר
קריירה
ב-2017, דה יאחר העלתה סרטון הסוקר קרן שהופקה על ידי מותג קוסמטיקה מפראג ובמהלכו הביעה ביקורת על כך שהחברה משתמשת בסרטוניה ללא רשותה (כולל הסרטון הראשון שפרסמה ושזיכה אותה בפרסום, "The Power Of Makeup") כדי לקדם ולמכור את מוצריה ברשתות החברתיות. היא הביעה אכזבה ממעשי החברה וסיפרה כי היא מרגישה שהחברה שיקרה לעוקביה מאחר שדה יאחר מעולם לא השתמשה באף אחד מהמוצרים שנקשרו בשמה.
בינואר 2019, הוכרז כי דה יאחר תשמש כיועצת היופי העולמי של מארק ג'ייקובס ביוטי. המותג הצהיר בהודעה לעיתונות כי: "בתפקיד החדש שנוצר, ניקי תשולב בתהליך פיתוח המוצרים של המותג, וכן תחלוק את הכישרון והמומחיות המדהימים שלה כדי להרחיב תכנים ואומנויות ייחודיים ברחבי העולם הן של מארק ג'ייקובס ביוטי, והן של הערוצים שלה."
ב-12 ביוני 2020, הוכרז כי דה יאחר תשמש כשגריר של רצון טוב של האומות המאוחדות.
שיתופי פעולה בולטים
דה יאחר שיתפה פעולה עם מותגי היופי "אופרה" ו"מייבלין". הקו שלה עם אופרה ב-2017 כלל שפתונים נוזליים ופלטת איפור. בדצמבר 2019 דה יאחר שיתפה פעולה עם ליידי גאגא וקידמה את מותג האיפור שלה, Haus Laboratories.
תחרות האירוויזיון
ב-10 בפברואר 2020, הוכרז כי דה יאחר תהיה המנחה המקוונת של אירוויזיון 2020, שייערך ברוטרדם, הולנד. האירוע בוטל מאוחר יותר בשל מגפת הקורונה. מאוחר יותר, הופיעה דה יאחר כמנחה משותפת בתוכנית המחליפה אירוויזיון: Europe Shine a Light, ששודרה ב-16 במאי 2020, ובמסגרתה דיווחה לציבור על תכניה המקוונים. ב-18 בספטמבר 2020 אושרה חזרתה כמנחה באירוויזיון 2021, לאחר ששודרגה למארחת קבועה מתפקיד המארחת המקוונת בשנה הקודמת.
חיים אישיים
ב-13 בינואר 2020, העלתה דה יאחר סרטון לערוץ היוטיוב שלה בשם "I'm Coming Out" ("אני יוצאת מהארון"), ובו יצאה מהארון כטרנסג'נדרית וסיפרה כי נסחטה על ידי מישהו שאיים להוציאה מהארון בכפייה. לאחר מכן פרסמה סרטון תגובה בשם "Responding To My Coming Out" ("תגובה על יציאתי מהארון").
דה יאחר מאורסת לבן זוגה, דילן, אשר הציע לה נישואים באוגוסט 2019, בזמן שהשניים היו בחופשה באיטליה.
ב-8 באוגוסט 2020, נשדדו דה יאחר ובן זוגה באקדח בביתם באודן. דה יאחר הצהירה כי במהלך האירוע השניים לא הותקפו פיזית אך יצאו ממנו בסערת רגשות; המשטרה דיווחה שאחד מהתושבים סבל מפגיעות שטחיות. במהלך חקירת המשטרה התקיימו מעצרים.
טלוויזיה
בספטמבר 2017, דה יאחר השתתפה בתוכנית המשחקים ההולנדית "The Big Escape" ("הבריחה הגדולה"). בינואר 2019, השתתפה בעונה ה-19 של תוכנית הריאליטי ההולנדית הפופולרית. היא הודחה מהתחרות בפרק השלישי. ב-2019, הופיעה דה יאחר כשופטת אורחת בתוכנית Glow Up: Britain's Next Make-Up Star''. בספטמבר 2020, היא חזרה, ובסופו של דבר, זכתה בעונה ה-20 של.
לאחר שסרטון היציאה מהארון שלה נהיה פופולרי בינואר 2020, דה יאחר התארחה ב"מופע של אלן דג'נרס", שם דיברה על החוויה שלה כטרנסג'נדרית. מאוחר יותר התבטאה דה יאחר על החוויה שלה בתוכנית "המופע של אלן דג'נרס" בזמן שהתראיינה ל-De Wereld Draait Door ("העולם ממשיך להסתובב") וטענה כי התייחסו אליה באופן שונה מאורחים אחרים, וכי המארחת אלן דג'נרס הייתה "קרה ורחוקה" כלפיה.
בתחילת 2021 דה יאחר השתתפה כשופטת אורחת ב"מרוץ הדראג של הולנד", הגרסה ההולנדית של המרוץ לדראג של רו-פול.
28 בדצמבר
28 בדצמבר הוא היום ה־362 בשנה (363 בשנה מעוברת), בשבוע ה־52 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 3 ימים.
קריתמון ימי
קריתמון ימי (שם מדעי: Crithmum maritimum) הוא מין צמח יחיד בסוגו המשתייך למשפחת הסוככיים. הוא מואבק על ידי זבובים או חיפושיות. עלי הקריתמון ירוקים- אפרפרים, בשרניים ועשירים במלח ולכן עמידים לתקופות רבות. הוא יושב על הסלעים הקרובים למי הים ונשטף לעיתים קרובות על ידי הגלים ונותר חשוף למלח ורוחות. הפרחים ירוקים- צהובים. הקריתמון הימי נפוץ בחופי ארץ ישראל, בחופי הים התיכון ובחופי צפון אירופה.
דימיטרה גלני
דימיטרה גלני (, נולדה ב-14 בנובמבר 1952 באתונה) היא זמרת-יוצרת יווניה בסגנונות "לאיקו", "אנטכנו", "הגל החדש" וכו' ומלחינה בתחום המוזיקה הקלה והמוזיקה לסרטים.
ביוגרפיה
גלני הקליטה כ 80 דיסקים ובהם לא מעט שירים שזיכו אותה בהצלחה. הרפרטואר שלה רחב וכולל משירים בהשראה עממית ושירים ביזנטיים ועד מוזיקת פופ. בשנת 2011 הוציאה לאור אלבום עם הקלטות חיות ניסיוניות יחד עם הזמר וסיליקוס, איש להקת הגל החדש היווני Raining Pleasure. ב-2012 יצא לשווקים אלבום עם הקלטה משותפת שלה בתיאטרון פאלאס עם חאריס אלקסיו לכבוד מלאת שלושים שנה למופען של השתיים ב-1981 -Τα τραγούδια της χθεσινής μέρας (שירי היום של אתמול - טא טרגודיה טיס חתסיניס מראס)
בעשורים האחרונים של פעילותה עסקה במידה רבה בהלחנת פסקולים לסדרות טלוויזיה ולסרטים יווניים וזכתה בפרס אריון על השיר "טראוואס סקנדאלי" ובפרס פרוסופה על הפסקול לסרט "תקסים".
דיסקוגרפיה
דימיטרה גלני השתתפה חלקית או באופן מלא באלבומים הבאים:
יחסי בהוטן–דנמרק
יחסי בהוטן–דנמרק הם היחסים הדו-צדדיים בין בהוטן לדנמרק. דנמרק מחזיקה בבהוטן משרד קשר בטהימפהו. יחסים דיפלומטיים כוננו בשנת 1985.
שיתוף פעולה
שיתוף הפעולה הדני בפיתוח עם בהוטן החל בשנת 1978 ובשנת 1989 נבחרה בהוטן לתוכנית הסיוע הדנית. הסיוע התמקד בארבעה תחומי שיתוף פעולה: בריאות, חינוך, סביבה, פיתוח עירוני וממשל טוב. האסטרטגיה הארצית הראשונה נערכה בשנת 1997 על תקופת התכנון 1998–2002. דנמרק הייתה במשך מספר שנים אחת התורמות הגדולות ביותר לסיוע בפיתוח לבהוטן. ראש הממשלה של בהוטן, ג'יגמה תינלי, ביקר אצל מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק בשנת 2010.
דנמרק תומכת במגזר החינוך בבהוטן מאז תחילת שנות ה-90. דנמרק תומכת גם בבהוטן בהפחתת העוני ובחופש העיתונות. 1.1 מיליון קרונה דנית הושקעו במגזר הבריאות, איכות הסביבה ופיתוח עירוני בשנת 2012.
בהוטן ודנמרק חתמו על הסכם על ממשל טוב וסך כולל של 50 מיליון קרונה דנית נמסר על ידי דנמרק.
האסטרטגיה של דנמרק לבהוטן, בתקופה שבין 2008 עד 2013 צפויה להיות התוכנית האחרונה לסיוע שתתקיים.
כנסיית ספינתו הטרופה של פאולוס הקדוש
כנסיית ספינתו הטרופה של פאולוס הקדוש (באנגלית: Church of St Paul's Shipwreck) היא כנסייה קתולית השוכנת ברחוב פאולוס הקדוש (Triq San Pawl) בוולטה, בירת מלטה. הכנסייה מוקדשת לפאולוס הקדוש, אשר הביא את הנצרות למלטה בשנת 60, והיא מנציחה בשמה את ספינתו שנטרפה אל חופי האי ליד איי סנט פול. הכנסייה היא אחת משלוש כנסיות רובע בעיר.
הכנסייה הראשונה שנצבה במקום, הוקמה בשנות ה-70 של המאה ה-16 לפי תוכניתו של האדריכל ג'רולאמו קסאר. היא נבנתה מחדש ב-1606 לפי תוכניותיו של ברתולמאו גרגונה (Bartolomeo Garagona, 1584-1614) אך נהרסה ב-1639. כנסייה חדשה הוקמה במקום בין 1666 ל-1680 לפי תוכניותיו של האדריכל המקומי הנודע, לורנצו גאפה (Lorenzo Gafà), וחזיתה עוצבה שוב ב-1885.
בכנסייה שמורה עצם מידו הימנית של פאולוס הקדוש, וחלק מהעמוד שעליו נערף ראשו ברומא בשנת 67. פסל העץ של השליח השמור בה, גולף על ידי מלכיורה גאפה (Melchiorre Gafà), אחיו של גאפה האדריכל. הפסל נישא ברחובות העיר בעת הפסטה (Festa) המוקדשת לספינתו הטרופה של השליח והמצוינת בכל שנה ב-10 בפברואר.
ליסה בוצ'ר
ביוגרפיה
בוצ'ר נולדה בלונדון, ב-1987 זכתה בתחרות דוגמנות של מגזין Elle הבריטי, לאחר שסיימה את בית הספר עבודתה הראשונה הייתה עבור ראלף לורן בניו יורק. צלם האופנה נורמן פרקינסון כינה אותה "הפנים של שנות התשעים". היא הופיעה על שערי מגזינים כמו הרפרס בזאר וווג. היא הופיעה במספר פרסומות ובין היתר לחברת הקוסמטיקה "מקס פקטור". בנוסף היא גם הוציאה קו תכשיטים משלה.
היא הנחתה את העונה הראשונה של התוכנית "הטופ מודל הבאה של בריטניה". לאחר שצמד הסטייליסטיות טריני וסוזנה עזבו את הגשת תוכנית האופנה "What Not to Wear" היא החליפה אותן בהנחיית שתי עונות נוספות של התוכנית ביחד עם ביחד עם הזמרת והשחקנית מיקה פריס.
היא הייתה נשואה לשף מרקו פייר וייט, אחרי כן התחתנה עם שחקן הפולו גבריאל דונוסו ונולדו להם שתי בנות.
פרספוליס (סרט)
פרספוליס (Persepolis) הוא סרט אנימציה בבימוים של מרג'אן סטראפי ווינסנט פארונו. הסרט מבוסס על סדרת הרומנים הגרפיים האוטוביוגרפיים "פרספוליס", פרי עטה של מרג'אן סטראפי, העוקבים אחר ילדותה ונעוריה של מרג'אן בצל המהפכה האיראנית, על רקע מלחמת איראן–עיראק.
הסרט יצא לאקרנים לראשונה בצרפת ב-23 במאי 2007, הסרט המתורגם לאנגלית הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-25 בדצמבר 2007.
עלילה
מרג'י בת העשר, מתגוררת בטהראן עם הוריה החילונים בעלי השקפות עולם סוציאליסטיות ופמיניסטיות השייכים לשכבת משכילים בני המעמד הבינוני. הוריה התנגדו למשטרו של השאה בו ראו דיקטטורה ואמה אף יצאה להפגין בהפגנות בתקווה לכינון משטר דמוקרטי באיראן.
משטר השאה אמנם הופל, אך במקומו עלה לשלטון האייתולה רוחאללה ח'ומייני אשר שינה קיצונית את החוקה במדינה. ח'ומייני פגע משמעותית במעמד האישה בחברה, קבע את השריעה כדין העליון במדינה ולמעשה כפה את האסלאם על כל אזרחי איראן, מוסלמים ולא מוסלמים.
מרג'י שעד גיל 10 גדלה תחת משטרו החילוני והפרו-מערבי של השאה, מתקשה להסתגל למציאות החדשה. בעקבות החוקים החדשים, נסגר גם בית ספרה הדו לשוני והוחלה הפרדה מגדרית במוסדות ציבוריים במדינה, בהם גם בתי הספר. מרג'י מאזינה למוזיקת פאנק, אשר נחשבת ל"מוזיקה מערבית" ואסורה בחוק וחובבת מסיבות ריקודים, אשר גם הן, כמסיבות מעורבות, אסורות. היא מסרבת לעטות את הרעלה ומתקשה להסתגל לקוד הלבוש החדש. דודה של מרג'י היא מהפכן, והיא הייתה מאוד קשורה אליו. כאשר הוצא להורג, הדבר משפיע עליה מאוד.
בעקבות המצב הקשה במדינה ופרוץ מלחמת איראן–עיראק מחליטים הוריה של מרג'י לשלוח אותה לאוסטריה על-מנת שתבנה את חייה במדינה דמוקרטית. מרג'י מתקשה להסתגל לגלות. היא מכירה חברים, ואחרי זמן מה שבה להסתגר. היא חשה שונה מכל שאר האנשים. היא אף חווה מספר אהבות, שמסתיימות לא טוב. לבסוף היא נופלת למשכב, וכאשר היא מחלימה היא חוזרת לטהראן. שם היא לומדת באוניברסיטה, מכירה חברים נוספים, ואף מתאהבת בבחור. בגלל חוקי המדינה הנוקשים הם נאלצים להנשא מוקדם מהמתוכנן. לאחר כשנה מרג'י מבינה כי אינה אוהבת את בעלה, ומחליטה לעזוב אותו ואת המדינה בפעם השנייה. הסרט מסתיים כשהיא מגיעה לצרפת ולדרכה החדשה.
פרסום
הסרט, בדומה לסדרת הספרים, זכה להצלחה רבה הן באירופה והן בארצות הברית. הסרט הוקרן בישראל במסגרת פסטיבל הקולנוע בירושלים וזכה בפרס "ברוח החופש" לזכרו של וים ון ליר המוענק לסרטים העוסקים בחופש הביטוי, חופש הדת וזכויות האזרח. בעת הקרנת הסרט, היה האולם מלא וצופים אף ישבו על הרצפה בעת ההקרנה.
ממשלת איראן אסרה בתחילה את פרסום והפצת הסרט באיראן, אך לאחר מכן ועדת הצנזורה האיראנית אישרה הקרנות מוגבלות בסינמטקים בטהראן, וקיצצה 6 סצנות מיניות בסרט. הוא נחשב לאחד הסרטים הפופולריים בשוק הפיראטי באיראן. כמו כן, הצליחה שגרירות איראן בתאילנד למנוע את הקרנת הסרט בפסטיבל הסרטים בבנגקוק. לאחר הקרנת הסרט בפסטיבל קאן, אמר יועצו התקשורתי של נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד כי "פרסופליס" והפניית אור הזרקורים אליו בקאן עולים בקנה אחד עם האיסלאמופוביה ומציגים באופן לא מציאותי את "הישגיה המפוארים של המהפכה האסלאמית".
דה קולינג
דה קולינג (אנגלית: The Calling) היא להקת פופ רוק אמריקנית, אשר קנתה את עיקר פרסומה מהלהיט "Wherever You Will Go".
ראשית דרכה
אהרון קמין היה בן 19 כשיצא לדייט עם אחותו של אלכס בנד בן ה-15. כשקמין שמע את הנער הצעיר מנגן ושר הוא הבין שיש כאן הזדמנות לשיתוף פעולה מוזיקלי בין השניים. קמין ובנד החלו להופיע יחדיו בכל הזדמנות במועדונים ברחבי לוס אנג'לס, והקליטו אין ספור הקלטות דמו. הם פנו לרון פייר, סגן נשיא חברת התקליטים "תקליטי RCA", שהתרשם מהפוטנציאל של השניים והחתים אותם על חוזה הקלטות. מאז חלפו ארבע שנים עד להתחלת ההקלטות. פייר העביר אותם תקופת חניכה ארוכה שבהם לא יכלו בנד וקמין לעשות דבר פרט להופעות במועדונים, שגם מהן לא הרוויחו כסף. בתקופה זו ייסדו את ההרכב "Generation gap" ("פער דורות"), וכשמה כן הייתה: לצד סולן בן 15 וגיטריסט בן 19 היה בהרכב מתופף בן 57 ונגן גיטרה בס בן 40.
הפריצה
בנד וקמין הופיעו בסרט "חופשיות על הבר", משנת 2000, למשך דקה בלבד, שם שר בנד את הלהיט "Wherever You Will Go". שנה אחר כך החלו השניים להקליט את החומרים, והם צרפו שלושה מוזיקאים ובכך נוסדה להקת "The Calling". ביולי 2001 יצא לחנויות התקליטים אלבום הבכורה של הלהקה, הנקרא "Camino Palmero", אשר נמכר עד היום בלמעלה מחמישה מיליון עותקים ברחבי העולם. הלהיט הגדול ממנו היה "Wherever You Will Go", אשר יצא לתחנות הרדיו בארצות הברית בנובמבר 2001, וזכה שם להצלחה רבה, כמו גם בבריטניה (מקום שלישי במצעד הבריטי - יולי 2002). הלהקה זכתה להצלחה גדולה בעיקר בברזיל, שם נמכר אלבומם במעל למיליון עותקים. על כל זה זכתה הלהקה בפרס תגלית השנה בטקס פרסי המוזיקה של M.T.V, בנובמבר 2002.
ההמשך
במהלך שנת 2002 עזבו את הלהקה שלושת חבריה שצורפו על ידי בנד וקמין, וכך הלהקה הפכה להיות למעשה צמד. השניים יצאו לסיבוב הופעות עולמי בן 9 חודשים, אשר זכה להצלחה רבה. בפברואר 2003 הקליטו את שיר הנושא לסרט "דרדוויל", "For You". ביוני 2004 יצא חנויות התקליטים אלבומם השני, הנקרא "Two", אשר כלל את הלהיט "Our Lives". האלבום השני, שנכתב כשהלהקה הייתה כבר בשיא הצלחתה, היה בוגר יותר מבחינת התכנים מאשר אלבום הבכורה, ששיריו נכתבו כשהשניים היו נערים צעירים.
ביוני 2005 הכריזו על הפסקת פעילות הלהקה, עד להודעה חדשה. זאת בשל רצונו של בנד לצאת לקריירת סולו. קמין לעומת זאת עוסק בכתיבה והפקה של שירים למספר להקות רוק מקומיות, ברחבי לוס אנג'לס. בשנת 2007 שיר מוקדם של הלהקה היה לשיר הנושא של הסרט ספיידרמן 3. שם השיר נקרא "When It All Falls Down".
הנוער ההיטלראי
הנוער ההיטלראי או ה"היטלר יוגנד" (בגרמנית: Hitlerjugend) הייתה תנועת נוער שפעלה בגרמניה עם עליית המפלגה הנאצית ועד לכיבושה של גרמניה בידי בעלות הברית. באותה תקופה נאסרה בגרמניה פעילות של כל תנועת נוער אחרת ועל ההורים חלה חובה לשלוח את ילדיהם אל התנועה.
התנועה נוסדה ביוזמתו של אדולף היטלר, במטרה להטמיע בדור הצעיר את האידאולוגיה הנאצית ובכלל זה את תורת הגזע ועליונותו של הגזע הארי. התנועה תרמה לפולחן האישיות סביב דמותו של היטלר והייתה לה השפעה רבה על הלך הרוח בגרמניה ערב מלחמת העולם השנייה.
הילדים גויסו לשורות התנועה מגיל שמונה עד שמונה עשרה. בנות גויסו לארגון המקביל אגודת הנערות הגרמניות.
תנועת הנוער ההיטלראי הייתה תחת ההנהגה של באלדור פון שיראך בין 1931 ל-1940 ואחריו ארתור אקסמן בין 1940 ל-1945.
לפני עליית הנאצים לשלטון
בשנת 1919 הצטרף היטלר ל"מפלגת העובדים הגרמנית". לאחר שהפך לראש המפלגה, שינה את שמה ל"מפלגה הנאציונל-סוציאליסטית". ב-1926 הוקם הנוער ההיטלראי תחת הנהגתו של קורט גרובר כיורשת של תנועת הנוער הנאצית הקודמת "ליגת הנוער הנאציונל-סוציאליסטית" שהוצאה מחוץ לחוק אחרי כישלון הפוטש במינכן. הארגון התרחב משמעותית במקביל להתחזקותה של המפלגה הנאצית והתחיל לקיים קשרים עם ארגוני נוער גרמנים בחבל הסודטים ובמזרח.
ב-1930, בעקבות עצרת של הנוער ההיטלראי בברלין, שכללה נאומי הסתה של גבלס וגרובר, החלו הרשויות הגרמניות להצר את צעדי התנועה: הן אסרו על תלמידים להצטרף לתנועה באיומי סילוק מבית הספר וקנסות, ועל התנועה להפיץ תעמולה ולקיים מצעדים. עם זאת, האיסורים האלו נעקפו על ידי הנוער ההיטלראי בדרך של נתינת שמות חדשים לתאים מקומיים כמו "חברי הטבע". ב-1931, בעקבות ביקורת עליו, פוטר גרובר מתפקידו כמנהיג הנוער ההיטלראי והוחלף בבאלדור פון שיראך, שקיבל את התואר החדש של "רייכסיוגנדפיהרר" (מנהיג הנוער ברייך). חברי הנוער ההיטלראי לקחו חלק מרכזי במסעי הבחירות של המפלגה הנאצית. הנוער ההיטלראי הוצא אל מחוץ לחוק ב-1932, בניסיון לעצור את האלימות הפוליטית, אבל האיסור בוטל אחרי כמה חודשים.
עליית הנאצים לשלטון
ביום עלייתו של היטלר לשלטון ב-1933 מנה הנוער ההיטלראי 107,000 חברים. זמן קצר אחרי עליית היטלר לשלטון, נטמעו ארגוני הנוער השמרנים בנוער ההיטלראי, ואילו ארגוני הנוער של השמאל הוצאו מחוץ לחוק. ב-1939 הפכה החברות בארגון חובה לכל ילד גרמני. הנוער ההיטלראי לקח גם חלק בליל הבדולח. בין המשימות שנטל על עצמו הפגנות אלימות ובוטות כנגד היהודים. הצקות, בצורת דחיפות והפלות, בעיטות ואגרופים, משיכות בזקנים הגכחה והשפלה, כינויי גנאי וזאת במטרה להשניא את האוכלוסיה היהודית לעשות ללעג ולקלס.
בשנת 1940, ארתור אקסמן נכנס לתפקיד ראש הנוער ההיטלראי כדי להפוך את הארגון לכוח עזר שימושי בהקשר של מלחמה. הנוער ההיטלראי מסייע לכבאים ולמאמץ לבנות מחדש ערים במהלך הפצצות בעלות הברית. הם מבצעים משימות בשירות הדואר, מסילות הברזל, שירות השידורים ומשרתים בצוותי הגנה נגד מטוסים.
בסביבות שנת 1943 הפכו מנהיגי הנאצים את הנוער ההיטלראי למילואים צבאיים שממנו שאבו חיילים בעקבות אבדות המלחמה הגדולות והגוברת. לפיכך דיוויזיית הפאנצר ה-SS 12 היטלריוגנד בפיקודו של פריץ וויט מורכבת כולה מנערים צעירים בני שש-עשרה עד שמונה-עשרה שגוייסו מהנוער ההיטלראי. דיוויזיה זו נפרסה במהלך קרב נורמנדי נגד כוחות קנדיים ובריטים מצפון לקאאן. במהלך החודשים שלאחר מכן צברה האוגדה מוניטין של אכזריות וקנאות. כאשר פריץ וויט נהרג על ידי ארטילריה של בעלות הברית, מפקד ה-SS-Brigadeführer קורט מאייר לקח את הפיקוד והפך למפקד הדיוויזיה הצעיר ביותר כשהוא בגיל 33.
הנוער ההיטלראי היה חלק חשוב מהכוחות הגרמניים במהלך קרב ברלין, ונלחם בקנאות (אלפרד צ'כי אף היה החייל הצעיר ביותר שעוטר על ידי אדולף היטלר). מפקד העיר, הגנרל הלמוט וידלינג, פוקד על ארתור אקסמן לפרק את היחידות הלוחמות של הנוער ההיטלראי, פקודה זו לעולם אינה מתבצעת בגלל הבלבול של קרב ברלין.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הנוער ההיטלראי לקח על עצמו לסייע במאמץ המלחמתי. חברי הארגון חילקו תלושי מזון, עברו מדלת לדלת ואספו גרוטאות מתכת ועוד חומרים הנחוצים לתעשיית המלחמה.
בשנת 1940 פון שיראך התגייס לצבא והוחלף על ידי ארתור אקסמן כמנהיג הנוער ההיטלראי. חברי הארגון גם איישו עמדות נ"מ וככל שמצבה של גרמניה התדרדר, כך גויסו יותר ויותר חברים לכוחות המזוינים וגיל המגויסים ירד. ב-1944 הוקמה דיוויזיית וואפן אס אס בשם "היטלריוגנד" שהייתה מורכבת ממתנדבי הנוער ההיטלראי. יחידות של הנוער ההיטלראי גם מילאו תפקיד חשוב בקרב על ברלין.
אחרי מלחמת העולם השנייה
ב-1945, אחרי הכניעה הגרמנית, בעלות הברית הוציאו את הנוער ההיטלראי מחוץ לחוק. חשדות נגד חבריו בפשעי מלחמה מעולם לא נבדקו יסודית בגלל גילם הצעיר של החברים. הסגל הבוגר של הנוער ההיטלראי, ובראשם באלדור פון שיראך, הועמד לדין באשמת פשעים נגד השלום.
אחרי המלחמה הושם דגש על חינוכם של הילדים שהיו חברים בנוער ההיטלראי. כל תנועות הנוער במערב הפכו לחוקיות שוב ובמזרח חברים לשעבר של הנוער ההיטלראי הצטרפו לתנועת הנוער הקומוניסטית הנוער הגרמני החופשי.
מבנה התנועה
הנוער ההיטלראי הוציא לאור עיתון מפורסם שיצא בכל רחבי גרמניה ושמו "עיתון הנוער הגרמני" (Die deutsche Jugendzeitung) שהכיל תכנים גזעניים ואנטישמיים. תהליך ההשתלטות על הנוער היה מהיר ומחוכם. דוגמה לסכנה של תנועה מסוג "הנוער ההיטלראי" במציאות של ימינו הודגמה בניסוי חברתי שנעשה בתיכון אמריקאי ועלילת הסרט "הנחשול" (The Wave) מבוססת עליו.
מקרן קול
מקרן קול הוא סוג של רמקול המקרין צליל ממתחם רחב. הוא רחב ונמוך מאוד, מסיבות אקוסטיות, וכך שניתן להרכיבו מעל או מתחת להתקן תצוגה (למשל מעל צג מחשב או מתחת למסך טלוויזיה). במקרן הקול מספר רמקולים ממוקמים במארז אחד, מה שעוזר ליצור צליל סטריאו או צליל היקפי. רמקול סאב וופר נפרד בדרך כלל כלול עם מקרן הקול.
היסטוריה
מקרני הקול הראשונים היו למעשה רמקולי צד ימין, מרכז וצד שמאל שהורכבו למארז אחד, שנקרא בהתאם "LCR". בשנת 1998, חברת "Altec Lansing", הציגה מקרן רב-ערוצי, בעל מערכת רמקולים עוצמתית, בעל סאונד היקפי בטכנולוגיות Dolby Pro-Logic ו-AC3, וסאב וופר נפרד. במקרן נכללו ארבע יחידות הגברה ("דרייברים") המשדרות צלילים בכל טווח הקול הנשמע, 2 טוויטרים, וסאב וופר. אלגוריתמים מיוחדים אפשרו לחסוך חיווט נפרד לכל רמקול ואת המקום הנדרש לכך.
אופן הפעולה
מקרן הקול משתמש בהחזרת גלי קול ממשטחים רפלקטיביים, כדי ליצור "רמקולי רפאים" בחלל. היתרון בשיטה הוא שאין צורך למקם מספר רמקולים אמיתיים בחלל החדר.
פרנסואה מוריאק
פרנסואה מוריאק (בצרפתית: François Mauriac; 11 באוקטובר 1885 - 1 בספטמבר 1970) עיתונאי, עורך עיתון, משורר וסופר צרפתי זוכה פרס נובל לספרות.
מקרן קול
אופן הפעולה
מקרני הקול מתחלקים למספר סוגים ובכדי לנצל את מירב היתרונות ממקרן קול וממערכת סאונד היקפית, חלק מהיצרנים מייצרים מקרני קול המייצגים רמקולים ימין, מרכז ושמאל, כולל סאבוופר ורמקולים ימין ושמאל מרוחקים אלחוטיים.
פרנסואה מוריאק
חייו
מוריאק נולד בעיר בורדו בחבל אקוויטניה שבצרפת. הוא למד ספרות באוניברסיטה של בורדו וב-1905 עבר לפריז כדי להמשיך בלימודיו, אך מקץ מספר חודשים החליט להקדיש את עצמו לכתיבה. קובץ שיריו הראשון "ידיים שלובות" פורסם ב-1909. כתיבתו של מוריאק הופרעה בעת מלחמת העולם הראשונה, כאשר שירת בבלקן בבית חולים של "הצלב האדום". ב-1922 פרסם את הרומן "נשיקה למצורע" שזכה להצלחה בציבור. ב-1933 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית. במשך מלחמת העולם השנייה המשיך בכתיבה ופרסם את "היומן השחור". פרנסואה מוריאק כתב למעלה משלושים נובלות, ומחזות אחדים שהוצגו על ידי "קומדי פרנסז" בפריז. הוא היה גם עיתונאי ושימש כעורך של העיתון "לה פיגרו". ב-1960 הגיע לישראל לסקר את משפט אייכמן. הרומן המפורסם ביותר שלו, “תרז דסקרו”, עובד פעמיים לסרט קולנוע. ב-1962 בבימוי של ז'ורז' פראנז'ו, וב-2012 בבימוי של קלוד מילר ובכיכובה של אודרה טוטו.
בשנות החמישים תמך פרנסואה מוריאק בעצמאות אלג'יריה, וגינה את עינויי השבויים שנפלו בידי הצבא הצרפתי. הוא פרסם את זיכרונותיו האישיים, וביוגרפיה של שארל דה גול. ב-1952 זכה בפרס נובל לספרות, וב-1958 זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי. כל יצירותיו של פרנסואה מוריאק הופיעו ב-12 כרכים ב-1950–1956. הוא עודד את אלי ויזל לכתוב על חווייתו האישית את השואה לאחר מלחמת העולם השנייה.
מקרן קול
אופן הפעולה
מקרן קול כולל חיבורים של אחד או יותר מהאפשרויות הבאות: חיבור אנלוגי (RCA), דיגיטלי (אופטי או COAX), ובחלק ניתן למצוא חיבור HDMI אחד או יותר. ברוב מקרני הקול, קיימים בנוסף חיבורי בלוטות', חיבור Aux, Wifi או כבל רשת המאפשרים השמעת מוזיקה ממקורות שונים, כגון סמארטפון וחיבור לאינטרנט. למרות זאת, החיבור הנפוץ ביותר, הוא חיבור לטלוויזיה של כלל מקורות הקול כגון DVD וממיר וחיבור יציאת שמע מהטלוויזיה למקרן הקול. חיבור זה מאפשר חסכון בכבלים.
פרנסואה מוריאק
חייו
פרנסואה מוריאק נפטר בפריז ב-1970, ונקבר בבית העלמין דה וֶמַר שמצפון לעיר.
מקרן קול
יתרונות וחסרונות
מקרני הקול קטנים באופן יחסית וניתן למקמם בקלות מתחת לתצוגה, למשל מסך טלוויזיה. בנוסף, הם קלים מאוד לחיבור והרכבה, ולרוב זולים יותר מאשר אפשרויות אחרות להפקת סאונד. למרות זאת, בשל קוטן המכשיר, הוא אינו יכול להרחיב את מלוא הטכנולוגיה הנמצאת ברמקולים נפרדים ואת אפקט הסאונד המתקבל מרמקולים הממוקמים בנפרד. בנוסף, קיימת הגבלה באפשרות למקם את המכשיר באזורים שונים.
פרנסואה מוריאק
משפחתו
בנו קלוד מוריאק גם היה סופר. נכדתו הייתה השחקנית אן ויאז'מסקי שנישאה לבמאי הצרפתי ז'אן-לוק גודאר.
קישורים חיצוניים
לאחר מותו:
טלילה לוי בן-זכאי
ביוגרפיה
טלילה בן-זכאי נולדה ב-1930 בירושלים, בת לשרה לבית טנצמן ויוחנן בן-זכאי לבית גלוברמן מסטולין שברוסיה הלבנה. גרה במעונות עובדים א' ולמדה בגימנסיה העברית רחביה בירושלים ובסמינר "אשכולי" לגננות. במקביל הייתה חברה בתנועת הצופים. בגיל 16 גויסה ל"הגנה" והוצבה בקורס קשר. יום לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה (1947) נשלחה לפתוח את תחנת הקשר בשכונת ימין משה, נוכח העיר העתיקה.
ב-26 בדצמבר 1954 נישאה בן-זכאי לשחקן אורי לוי, שאותו הכירה בתיאטרון "האהל". לזוג נולדה בת אחת. ב-1955 עברה ביחד עם לוי לתיאטרון הקאמרי והשתתפה בהצגות "ירמה", "אגדות לוד", "תק על תק" ועוד.
ב-1962 הוזמנה לערוך את מדור התרבות של העיתון "מעריב", ונשארה בעיתון עד צאתה לגמלאות. במסגרת עבודתה ב"מעריב" הגישה במשך מספר שנים מדי שבת בבוקר על בימת התיאטרון הקאמרי את "שבתרבות", לצדו של אבי בטלהיים.
בן-זכאי פרסמה שני ספרים: האחד לנוער – "אחרי הצלצול השלישי" – עם איורים של זאב (עם עובד, 1979), והאחר לתינוקות – "יומומן" לתיעוד שנת החיים הראשונה (עיצוב ואיורים: ציפי אלסטר, דגנית סלנט, ספרית מעריב, תשמ"ט 1988).
בן-זכאי כתבה תסריטים לקולנוע ("השכונה שלנו", "התרוממות") ולטלוויזיה ("אליק בליק בום" לילדים, והדרמות: "דודי ורעי" ו"מקרה גבול"), וכן תסכיתים לרדיו.
משנת 1996 ועד למותה בן-זכאי הייתה חברה בעמותת ליל"ך – לחיות ולמות כבוד, ובמסגרת התנדבותה בעמותה היא ריכזה את הוצאת הביטאון "חיים בכבוד", היוצא לאור פעמיים בשנה.
בן-זכאי התגוררה בתל אביב. הייתה אם לבת וסבתא לשניים.
פורד Thames 307E
Ford Thames 307E (באנגלית: Ford Thames 307E) היא מכונית מסחרית תוצרת Ford of Britain (שם רשמי: Ford Motor Company Limited), חברת בת של קונצרן הרכב פורד אשר יוצרה בין השנים 1961–1967.
דגם ה"פורד Thames 307E" התבסס על דגם פורד אנגליה 105E.
שטח ההטענה של דגם "פורד Thames 307E" עומד על 2.1 מ"ר.
שלם (אל)
שָׁלֶם (באוגריתית 𐎌𐎍𐎎) הוא אל השקיעה במיתולוגיה הכנענית, ותאומו של שחר אל הזריחה. שניהם נולדו כתוצאה מיחסי מין בין ראש הפנתיאון הכנעני אל לבין "אתֿרת ורחמי", כלומר האלה אשרה והאלה ענת או שם כפול של האלה אשרה. סיפורם מוזכר בשירה האוגריתית ב"שיר האלים הנעימים והיפים".
מניחים כי מקור השם "ירושלים", או במקור "ירושלם", הוא: 'ירה-שלם' כלומר: "[העיר ש]יסד שלם", או "העיר שהורתה (נולדה מזרעו של) שלם". בספר בראשית מתואר מלכיצדק כמלך העיר שלם וככהן לאל עליון.
באכדית, šúl-mu היא שקיעה.
הולדינג
{{פירושונים| אישים
ראו גם
}}
אמנת גריניץ'
אמנת גריניץ' (באנגלית: Treaty of Greenwich) הייתה המשכם של שני הסכמים אשר נחתמו ב-1 ביולי 1543 בכפר גריניץ' בין נציגי ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד. האמנה הובילה ליצירתה של תוכנית לאיחוד בין שתי הממלכות (קרי: איחוד הכתרים) אשר נהגתה על ידי הנרי השמיני, מלך אנגליה.
על אף העובדה כי הרוזן מארן חתם על האמנה ב-1 ביולי ואשררה ב-25 באוגוסט 1543, נדחתה אמנת גריניץ' לבסוף בידי הפרלמנט הסקוטי ב-11 בדצמבר 1543.
Late Night Talking
רקע
ב-1 באפריל 2022, סטיילס הוציא את הסינגל המוביל "As It Was", שזכה לשבחים מהמבקרים ולהצלחה מסחרית. השיר הוצג לראשונה במהלך הופעתו של סטיילס בפסטיבל קואצ'לה. הוא הופיע גם עם "Boyfriends", שיר נוסף מתוך Harry's House.
הרכב
"Late Night Talking" תואר כלהיט R&B "מבריק" הממלא "כל חלל פנוי עם חלק נע כלשהו, עד לחלקים ווקאליים המחקים פליז".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ, שבוים על ידי ברדלי ופאבלו ויצא לאור ב-13 ביולי 2022, מוצא את סטיילס עוקב אחר פורטל במיטתו שמוביל אותו למערך של מיטות אחרות – אחת בגלריה לאמנות, אחת במסעדה, בתיאטרון, ואחת ברחובות לונדון בארמון בקינגהאם. הקליפ מסתיים עם קרב כריות ובסטיילס מקיים חתונה במיטה.
הופעה חיה
סטיילס הופיע עם השיר בתוכנית הבוקר Today ב-19 במאי, ובנוסף כלל את השיר בסט שביצע עבור BBC Radio 1, לצד "As It Was", "Boyfriends" וקאבר ל-"Wet Dream" של וט לג ב-24 במאי 2022.
זריצ'נה
זריצ'נה (באוקראינית: Зарічне, בפולנית: Pohost Zarzeczny) היא עיירה במחוז רובנה במערב אוקראינה, סמוך לגבול עם בלארוס. עיירה זו מהווה מרכז של ראיון זריצ'נה שגובל עם ראיון דוברוביצקי וראיון ולדימירץ של מחוז רובנו.
היסטוריה
במפקד אוכלוסין שהתקיים בשנת 1897 נמנו ביישוב 647 תושבים. הם התפרנסו מחקלאות, מלאכה ומסחר. כמו כן היו ביישוב כנסייה אורתודוקסית, בית כנסת ומזקקה.
בינואר 1918 כבשו כוחות סובייטיים את היישוב וביישוב הוקמה מועצת איכרים, אך כוחות אוסטריים וגרמנים כבשו את היישוב מהסובייטים. מתחילת 1919 השתייך היישוב לרפובליקה העממית של אוקראינה אך בשנת 1921 כבשו אותו כוחות של הרפובליקה הפולנית השנייה. בתקופה זו שרר ביישוב מחסור במצרכי מזון בסיסיים, ואת היישוב פקדו רעב ומגפות.
בספטמבר 1939 כבשה ברית המועצות את העיירה, בהתאם לנספח הסודי להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ביוני 1941 נסוגו הסובייטים מהעיירה ומקומיים אוקראינים השתלטו עליה והנהיגו בה שלטון אוקראיני. באוגוסט 1941, עם כיבוש העיירה על ידי גרמניה הנאצית במסגרת מבצע ברברוסה, הוקם שלטון של רשות גרמנית בעיירה. כ-260 היהודים שחיו בעיירה לפני מלחמת העולם השנייה נרצחו בספטמבר 1942 מחוץ לעיירה על ידי יחידות מזוינות גרמניות, ככל הנראה האיינזצגרופן. האזור שוחרר על ידי הצבא האדום באביב 1944.
משנת 1991 מהווה זריצ'נה חלק מאוקראינה העצמאית.
לורנצו גאפה
לורנצו גאפה (Lorenzo Gafà, 1638–1703 או 1704) היה אדריכל בן מלטה, אשר פעל בה ויצר בסגנון אדריכלות הבארוק.
גאפה נולד בעיר בירגו והתגורר בה משך כל חייו. הוא החל את דרכו כפסל, ועסק בעיקר ביצירות דתיות לכנסיותיה של מלטה, דוגמת בתי מקהלה, איקונוסטאזיסים ומזבחים. באמצע המאה ה-16 הוא נשלח על ידי האבירים ההוספיטלרים לרומא כדי לפקח על בנייתו של מזבח השיש עבור קון-קתדרלת יוחנן הקדוש בוולטה, אך יש חוקרים החולקים על כך, וטוענים כי מעולם לא עזב את מלטה.
בשנות ה-60 של המאה ה-17 החל לגלות עניין באדריכלות, ובין היתר תכנן את קתדרלת פאולוס הקדוש במדינה (1697–1703), את כנסיית ספינתו הטרופה של פאולוס הקדוש בוולטה (1666–1680), את כנסיית הסריה בפלוריאנה (1676) ואת קתדרלת עליית הבתולה בוויקטוריה שבאי גוזו (1697). בנוסף מיוחס לו תכנונם של כנסיות ומבני ציבור רבים נוספים באיים, לבדו או עם אחרים. למרות כישרונו, הניסיונות שערך בבניית כיפות הוכחו כלא מוצלחים, ורבות מהכיפות שתכנן חייבו בנייה מחדש או שיפוצים מקיפים.
מלחמת האזרחים
מלחמת אזרחים היא מלחמה שבה הצדדים היריבים משתייכים לאותה מדינה או לאותה ישות מדינית (כגון אימפריה, פדרציה או קונפדרציה).
וילהלם קייטל
וילהלם בודווין יוהאן גוסטב קייטל (בגרמנית: Wilhelm Bodewin Johann Gustav Keitel; 22 בספטמבר 1882 – 16 באוקטובר 1946) היה גנרל-פלדמרשל ופושע מלחמה גרמני, ומשנת 1938 ראש הפיקוד העליון של הוורמאכט (OKW). נידון למוות במשפטי נירנברג על חלקו בפשעי המלחמה של הוורמאכט והוצא להורג.
חיים וקריירה מוקדמת
קייטל נולד בעיירה ליד הנובר לבעל אחוזה גרמני מן המעמד הבינוני. לאחר חינוך בבית הספר לקצינים בגטינגן, התגייס לצבא האימפריה הגרמנית בשנת 1901, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-46 (סקסוניה התחתית). בשנת 1909 הוא נישא לליזה פונטיין.
במלחמת העולם הראשונה שירת קייטל ברגימנט ארטילריה ה-46, ובספטמבר 1914 נפצע באופן חמור בידו מרסיס של פגז. לאחר החלמתו הצטרף למטכ"ל הגרמני ב-1915, ובשנת 1916 מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-19. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר התבוסה במלחמה נותר קייטל בצבא, שנקרא באותה עת "רייכסווהר". היה לו חלק בארגון ה"פרייקור" (מיליציות ימניות קיצוניות המורכבות מיוצאי צבא, אשר דיכאו באלימות מרידות של גורמי שמאל קיצוני בגרמניה, כגון מרד הספרטקיסטים) באזור הגבול עם פולין, ולאחר מכן שירת כמדריך בבית הספר לפרשים בהנובר במשך שנתיים.
ב-1 באפריל 1923 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1924 הועבר למשרד ההגנה, ושירת במסגרת "משרד הכוחות המזוינים" שהיה הסוואה למטכ"ל הגרמני שהסכם ורסאי אסר על פעילותו. ב-1 בנובמבר 1927 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי), ב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וזמן קצר לאחר מכן חזר למטה הכללי. ב-1 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד אגד הרגלים ה-3. ב-1 באפריל 1934 הועלה קייטל לדרגת גנרל מיור, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הדיוויזיה ה-22. ב-1 באוקטובר 1935 עם יצירת "משרד הכוחות המזוינים", מונה קייטל לראש המשרד. ב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
בשנה זו התגלתה שערורייה שהיו מעורבים בה הגנרלים ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש (פון בלומברג נשא לאישה פרוצה לשעבר ופון פריטש הואשם בקיום יחסים הומוסקסואליים עם זונה ממין זכר). מחשש לפגיעה ביוקרתו וכדי להימנע מלהסביר את הפרשה המביכה לעם הגרמני (אף על פי שקיימת סברה שהיטלר תכנן את כל הפרשה כדי לשבור את כוחו של מעמד הקצינים הפרוסי), החליט היטלר לשנות את מבנה הפיקוד הצבאי על ידי הקמת ה-OKW, מפקדת הכוחות המזוינים, והעמיד בראשה את קייטל. בראש מחלקת המבצעים של הגוף החדש הועמד הגנרל אלפרד יודל. ב-1 בנובמבר 1938 הועלה קייטל לדרגת גנרל-אוברסט. בסוף אוגוסט 1939, לקראת פתיחת מלחמת העולם השנייה, מונה קייטל ל"מועצת המיניסטרים להגנת המדינה" שהקים היטלר, וב-19 ביולי 1940, לאחר כניעת צרפת, קיבל קייטל דרגת גנרלפלדמרשל.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה נראה כי קייטל הוא מפקד זהיר וחלש אופי. הוא יעץ להיטלר נגד פתיחת מלחמת העולם השנייה, נגד הפלישה לצרפת ונגד הפלישה לרוסיה. בשני המקרים דחה היטלר את דעתו, בשני המקרים התפטר אך התפטרותו נדחתה. הפעם האחרונה שבה יצא נגד היטלר הייתה בשנת 1942, עת הדיח היטלר את פילדמרשל וילהלם ליסט, מפקד הכוחות הגרמנים בקווקז. גם הפעם לא התקבלה דעתו. היו אלו חילוקי הדעות היחידים שהיו לו עם היטלר, ופרט להם נטה לקבל את דעתו של היטלר בכל נושא. הוא תמך בהיטלר גם בוויכוח על הפקרת הארמייה השישית למצור הרוסי בקרב סטאלינגרד. עת הובא, ועמו הרמטכ"ל גנרל קורט צייטצלר וראש מחלקת המבצעים אלפרד יודל, ונשאל לדעתו על החלטת היטלר שלא לפרוץ את המצור, קרא לעבר היטלר: "פיהרר שלי, עמוד על הוולגה!".
בצייתנותו זו ציית גם לפקודות נפשעות בנוגע ליחס ליהודים ולשבויי מלחמה. הוא נתן להיינריך הימלר יד חופשית להשמדת העם היהודי בשטחים שבהם שלט הוורמאכט במזרח, ועודד את "פקודת הקומיסר" בה ניתנה הוראה לירות בכל פעיל קומוניסטי. תחת אחריותו הורעבו למוות מאות אלפי שבויים ששרדו את הניפוי ההתחלתי של "פקודת הקומיסר".
לאחר קשר העשרים ביולי, בו קשרו אנשי צבא בדרג גבוה קשר לרציחתו של היטלר ולהפלת המשטר הנאצי, מילא קייטל חלק בדיכוי המרידה, ושימש חלק מ"בית הדין הצבאי של כבוד", שנדרש על מנת להקנות ל"בית הדין העממי", שבראשו ישב ה"משפטן" רולנד פרייזלר, סמכות לשפוט את הקצינים הבכירים שהשתתפו בקשר. "בית הדין העממי" שלידיו העביר קייטל את הסמכות לדון בעניין הקצינים כלל הליכים בלתי הוגנים ומשפילים, וגזר הדין היה לרוב מוות משפיל בתלייה ממיתרי פסנתרים המחוברים לאנקול קצבים. ההוצאות להורג צולמו, והוקרנו למספר נבחרים הסמוכים לחוגו הפנימי של הפיהרר, ובהם קייטל.
עם ההתקדמות הסובייטית לעבר ברלין, הפציר קייטל בהיטלר לעזוב את העיר לפני תחילת הקרב על ברלין. לאחר שהיטלר סירב, שקל קייטל לחטוף אותו, אך ויתר על התוכנית כשהתברר לו שלא יוכל לגבור על שומרי ראשו של היטלר.
קייטל עזב את ברלין והעמיד את עצמו לשירותו של מנהיג גרמניה החדש, קרל דניץ.
אחרי המלחמה
לאחר תבוסת גרמניה חתם קייטל ב-8 במאי 1945 על מסמך הכניעה (השני, לפי דרישת הסובייטים) בברלין, בשם צבא גרמניה. ב-13 במאי נעצר והובא למשפט בפני הטריבונל הבינלאומי במשפטי נירנברג. הוא הואשם בקשירת קשר לביצוע פשעים כנגד השלום, תכנון ייזום וביצוע מלחמה תוקפנית, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. להגנתו טען כי הוא "מילא את פקודות הממונים עליו". הגנה זו לא התקבלה, והוא נמצא אשם בכל סעיפי האישום ונידון למוות בתלייה. בקשתו להיות מוצא להורג על ידי כיתת יורים נדחתה והוא נתלה בנירנברג ב-16 באוקטובר 1946. מילותיו האחרונות היו "אני קורא לאלוהים האדיר לרחם על העם הגרמני. יותר משני מיליון חיילים גרמנים הלכו למותם בשביל ארץ האבות לפניי, אני הולך עכשיו בעקבות בניי - הכול למען גרמניה". הוצאתו להורג, שבוצעה בידי התליין ג'ון וודס, נמשכה 24 דקות.
רמזן קדירוב
רמזן אחמדוביץ' קדירוב (בצ'צ'נית: Къадар АхIмат-кIант Ръамазан, ברוסית: Рамзан Ахмадович Кадыров; נולד ב-8 באוקטובר 1976, בכפר צנטורוי, בצ'צ'ניה) הוא נשיא הממשלה הפדרלית בצ'צ'ניה, ובעברו מורד נגד השלטון הרוסי בצ'צ'ניה.
רמזן הוא בנו של נשיא צ'צ'ניה לשעבר, אחמד קדירוב, שנרצח במאי 2004. על אף שבמהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה ובתקופת העצמאות הצ'צ'נית שלאחריה תמכו קדירוב ואביו בבדלנים הצ'צ'נים ובעצמאותה של צ'צ'ניה, הם שינו את טעמם בתחילת מלחמת צ'צ'ניה השנייה, וחברו אל כוחות הפדרציה הרוסית. בפברואר 2007 החליף קדירוב את אלו אלחנוב כנשיא צ'צ'ניה, בצו של נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין.
לאורך השנים נאשם קדירוב על ידי מספר ארגוני זכויות אדם בחיסולים פוליטיים, חטיפות, עינויים ופשעים כנגד האנושות כגון רציחה המונית של להט"בים וכפייה דתית קיצונית.
מסביב לתמונתו של קדירוב כיום ישנה פולחן אישיות המראה תמונה מאצ'ואיסטית שבה הוא מרבה להצטלם עם רובים ולבוש צבאי, כמו גם להציג את עושרו המפואר. משפחת קדירוב העשירה את עצמה במידה ניכרת במהלך שלטונה ברפובליקה הצ'צ'נית. הפדרציה הרוסית מחלקת מימון נרחב לממשלת צ'צ'ניה. ההבחנה בין ממשלת צ'צ'ניה לקדירוב מטושטשת.
ביוגרפיה
קדירוב נולד בכפר צנטורוי בצ'צ'ניה, לאביו אחמד קדירוב, ששימש כאימאם. בתחילת שנות ה-90, עת נאבקה צ'צ'ניה על עצמאותה, תמכה משפחת קדירוב בבדלנים, ורמזן נלחם, בעודו בן 16, כנגד כוחות הפדרציה הרוסית במלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
עם תחילת מלחמת צ'צ'ניה השנייה בשנת 1999 עברה משפחת קדירוב לתמיכה בכוחות הפדרציה הרוסית. רמזן הוביל את אנשי המיליציה שלו בקרבות כנגד הבדלנים, לצד הכוחות הרוסים.
עם חידוש השליטה הרוסית הישירה בצ'צ'ניה, מונה אחמד קדירוב לנשיא צ'צ'ניה. לאחר שאביו נרצח, ב-9 במאי 2004 מונה רמזן לסגן ראש ממשלת צ'צ'ניה. בתפקידו זה המשיך במאבקי כוח לשליטה בצ'צ'ניה כנגד ראשי מיליציות יריבות וכנגד הנשיא המכהן אלו אלחנוב. כן הכריז באוגוסט 2005 כי בגרוזני החרבה ייבנה מסגד שיהיה הגדול ביותר באירופה. המסגד, על שם אחמד קדירוב, נבנה מזה מספר שנים, ובשנת 2007 טרם הושלמה בנייתו. הוא הכריז כי צ'צ'ניה היא המקום השלו ביותר ברוסיה, ובתוך כמה שנים יהיה גם המקום השלו והעשיר בעולם, וכי מלחמת צ'צ'ניה השנייה תמה למעשה, ורק 150 מורדים עדיין פעילים, הודות לפעילותו של אביו. יש לציין כי הכרזות אלו מנוגדות להערכות רשמיות לפיהן בין 700 ל-2000 מורדים עדיין פעילים.
בדצמבר 2005 נפצע ראש ממשלת צ'צ'ניה סרגיי אברמוב בתאונת דרכים, וקדירוב מונה לראש הממשלה בפועל. בתפקידו זה החל ליישם אלמנטים מן החוק האסלאמי, השריעה, כאיסור על הימורים וייצור אלכוהול, וכן דיבר בשבחה של הפוליגמיה. בפברואר 2006 התייחס לפרשת קריקטורות מוחמד והאשים את הדנים כי הם מרגלים ופרו טרוריסטים. הוא אסר על אזרחי דנמרק להיכנס לצ'צ'ניה, על אף שצ'צ'ניה נעזרה מאוד בשירותי "מועצת הפליטים הדנית" שהיה ארגון הסיוע הגדול ביותר שפעל בשטח. בהתערבותה של מוסקבה בוטל האיסור. מאמציו ליצור תדמית של מוסלמי אדוק סוכלו ב-12 במרץ 2006 עת פרסם אתר אינטרנט בדלני צ'צ'ני סרט וידאו המראה אדם הדומה לקדירוב רוקד עם אישה ערומה למחצה ומנסה להוריד את חזייתה, בעוד אדם אחר מאונן למולם. עם זאת, קדירוב ממשיך להוביל את התהליך בו עובר האסלאם הסופי, הנחשב למתון, תחייה בצ'צ'ניה לאחר שנאסר בתקופת ברית המועצות, וזאת כתגובת נגד לוהאביה, הזרם המוביל בקרב המורדים האסלאמיים בקווקז.
ב-1 במרץ 2006 התפטר אברמוב מתפקיד ראש הממשלה, וקדירוב תפס את מקומו באופן רשמי. הוא ציווה על נשים ללבוש את החיג'אב, כיסוי הראש האסלאמי, התנגד להתערבות הפדרלית בתקציב הרפובליקה, וקרא לנסיגת כל כוחות הצבא הרוסים מצ'צ'ניה, פרט למשמר הגבול. מאמציו לשקם את גרוזני החרבה נמשכו, לרבות בניית ארמון נשיאותי, שיכלול גם מלון 5 כוכבים ומתקני נופש, בשווי של 1.5 מיליארד דולר. קדירוב קרא לסגירת מחנות הפליטים הפזורים ברחבי צ'צ'ניה, וקרא לפליטים "מרגלים בינלאומיים החפצים ביצירת עימות בין צ'צ'ניה לרוסיה". ב-6 בדצמבר 2006 הודיע קדירוב כי יעמיד לדין את מפקדי יחידות הצבא הפדרלי האחראים למותם והיעלמותם של אזרחים צ'צ'נים, ובמיוחד מיור גנרל אלכסנדר סטודניקין, והאשים את ממשלת הפדרציה הרוסית בייזום המלחמות בצ'צ'ניה. יש שייחסו אמירות אלו למאבקי כוח בינו ובין אלחנוב, שכל אחד מהם ביקש סיוע מגורמים בממשלת הפדרציה הרוסית.
ב-15 בפברואר 2007 חתם ולדימיר פוטין על צו המורה על סיום כהונת אלחנוב, ומינויו של קדירוב כנשיא צ'צ'ניה. ב-2 במרץ 2007 אישר הפרלמנט הצ'צ'ני את המינוי. קדירוב מינה את בן דודו אודס באיסולטאנוב לכהונת ראש הממשלה. ב-14 במרץ 2007 הודיע קדירוב כי הפרת זכויות האדם בצ'צ'ניה היא נחלת העבר, ודחה האשמות של מועצת אירופה על הפרת זכויות האדם. יומיים לאחר מכן האשים את הממשל הפדרלי הרוסי בעינוי עצירים. ב-5 באפריל 2007 הושבע רשמית לכהונת הנשיא.
במהלך השנים הועלו כלפי קדירוב וכלפי המיליציה שהנהיג טענות רבות בדבר הפרת זכויות האדם. על פי חלק מהטענות היה קדירוב מעורב אישית במספר מקרים של רצח ועינויים. כן נטען כי צבר הון אישי עצום, כתוצאה משליטתו במסחר בלתי חוקי בנפט צ'צ'ני, וכי הוא מקדם את פולחן האישיות שלו ושל אביו. העיתונאית אנה פוליטקובסקיה, שחקרה את מעשי המשטר בצ'צ'ניה, והייתה אחת ממבקריו החריפים של קדירוב, נרצחה ביריות בביתה בשנת 2006. קדירוב הכחיש כל קשר למעשה. שמם של גורמים רבים ושונים נקשר ברצח, ואין כל הוכחה כי קדירוב קשור אליו בכל צורה שהיא. קדירוב עוטר על ידי פוטין באות "גיבור רוסיה", העיטור הגבוה ביותר הנהוג בפדרציה הרוסית, וכן הוא חבר כבוד של האקדמיה הרוסית למדעי הטבע.
בפברואר 2017 הקים קדירוב שלושה מתקני מעצר כדי לכלוא אנשים מקהילת הלהט"ב. כמאה הומוסקסואלים וביסקסואלים נכלאו ועונו למוות על ידי הממשל הצ'צ'ני. קדירוב עצמו הכחיש את המאורעות בטענה כי "אין הומוסקסואלים בצ'צ'ניה".
במאי 2020 אובחן כחולה בנגיף הקורונה ואושפז באחד מבתי החולים במוסקבה.
קדירוב נהג לכנות את עצמו "חייל של ולדימיר פוטין", ובראשית מלחמת אוקראינה - רוסיה הוא שלח לאוקראינה חיילים צ'צ'נים כדי לתגבר את הצבא הרוסי. לאור תמיכתו בפלישה הרוסית לאוקראינה בהוראת קדירוב יחידות לוחמים צ'צ'נים הועברו לאזורי הלחימה. אדם דלימחנוב ממפקדיו הבולטים קיבל תואר גיבור הפדרציה הרוסית, במרץ 2022 פורסם שפוטין קידם את קדירוב לדרגת לוטננט גנרל - המקבילה לרב-אלוף.
יחסו לישראל
בשנת 2012 קדירוב הזמין את קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים למשחק ראווה נגד הקבוצה המקומית טרק גרוזני בעיר הבירה גרוזני. המשחק נגמר בתוצאת תיקו 0-0.
בחודש מרץ 2014 ביקר בישראל וחנך באבו גוש מסגד מפואר על שם אביו. המסגד נחשב לאחד המסגדים הגדולים בישראל, וצ'צ'ניה תרמה 6 מיליון דולר לבנייתו. קדירוב גם בחר לתרום מיליון וחצי דולר לקרן ירושלים לטובת הקמת הסקייטפארק בירושלים. במהלך צוק איתן תקף קדירוב בחריפות את ישראל וכינה את פעולותיה "טרור מדינתי".
חייו הפרטיים
קדירוב נשוי ואב לשנים עשר ילדים, מתוכם ארבעה בנים. הוא חובב איגרוף (ואף נפגש עם מייק טייסון) וכדורגל. הוא משמש כיו"ר קבוצת הכדורגל אחמט גרוזני (בעבר טרק גרוזני), שזכתה בהנהגתו בגביע הרוסי בשנת 2004, על אף ששיחקה בליגת המשנה. בשנת 2008 עלתה הקבוצה לליגה הבכירה.
בשנת 2013 הוזמנה קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים למשחק נגד טרק גרוזני. קדירוב נכח בקהל ואף התראיין לתקשורת הישראלית.