cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבא חושי
הסטטוס קוו הדתי בחיפה
על אף דרישות המפלגות הדתיות בחיפה לשמירת השבת ולהפסקת התחבורה הציבורית בשבת, ועל אף העובדה שחושי הכיר בחשיבות מתן שירותי הדת על ידי העירייה לאוכלוסייה הדתית, הוא התעקש כי אין לפגוע באורח חייהם של תושבי העיר החילונים בגין כפייה דתית. בלחצו של חושי הגיעו המפלגות השונות במועצת העיר לפשרה, לפיה חלק מקווי התחבורה הציבורית (הנוסעים לחופי הרחצה) ימשיכו לפעול בשבתות. בדיון בשאלת פתיחת תחנות דלק בחיפה, הוסכם כי התחנה המצויה בשטח שבו מתגוררת אוכלוסייה דתית תישאר סגורה, ואילו יתרת התחנות יפעלו (ויתופעלו על ידי עובדים לא יהודים). מאבקים רבים בנושאי דת התקיימו בתקופתו. סגנו מטעם מפלגת פא"י ח"כ יעקב כ"ץ קיים הפגנות רבות בעיר למען סגירת הכרמלית לתנועה בשבת. אולם למרות החיכוכים הרבים בינו לבין המפלגות הדתיות דאג תמיד לשמור על קשר עם המיעוט הדתי בחיפה. בשנותיה הראשונות של המדינה ביקשו גורמים בעיריית חיפה להתיר מכירת בשר חזיר בחיפה. משלחת רבנים בראשות הרב יהושע חנן טורצ'ין נפגשה עם אבא חושי שטען שאמנם גם אביו התנזר מבשר דבר אחר, יש לאפשר לתושבים הלא יהודיים לקנות את מה שהם רוצים, ובפרט שחביריו למפלגה דורשים ממנו להתיר זאת. הרב טורצ'ין הצליח לשכנע את אבא חושי כי חובות האדם למקום קודמים לחובותיו לחברה כמאמר הפסוק "והייתם נקיים מה' ומישראל" ובעקבות כך הסיר אבא חושי את ההצעה מסדר היום.
הבאת אנשי רוח, סופרים, משוררים ואמנים לחיפה
אחת ההצעות שהעלה אבא חושי בפני הנהלת העירייה הייתה למשוך אנשי רוח סופרים משוררים ואמנים לבוא ולחיות בחיפה. חושי היה סבור שתפקיד העירייה ותפקידו של העומד בראשה הוא לא רק לדאוג לניקיון הרחובות ולגינון, אלא גם לחיי החברה והתרבות של תושבי העיר.
מקורו של הרעיון בפגישה שערך עם המשורר ש. שלום, שסיפר לו שסופרים ומשוררים מגיעים לעיתים עד פת לחם, ואף מתקשים במציאת מקום מגורים ראוי. ש. שלום עצמו אמר כי יעבור לגור בחיפה אם יעמידו לרשותו דירת חדר. חושי העביר במועצת העירייה תקציב עבור רכישת דירת חדר עבור המשורר, ובהמשך יצר קשר עם אגודות הסופרים, וב-22 ביולי 1953 נערכה הנחת אבן הפינה של "בית הסופרים", שנועד להכיל דירות מגורים עבור סופרים. מאחר שסופרים רבים רצו להתגורר בבית זה, ורבים פנו ו"המליצו" על סופרים (בין היתר נשלחו אליו מכתבים מאשת נשיא המדינה רחל ינאית בן-צבי אשר פנתה אליו בבקשה לשכן את אחד הסופרים), החליט חושי להקים ועדה במסגרת מחלקת התרבות של העירייה, אשר תיקבע מי ישוכן בבית הסופרים ומי ישוכן בדירות אחרות. העיקרון המרכזי שעמד בבסיס חלוקת הדירות היה שסופרים ומשוררים במצב כלכלי קשה, ושאינם בעלי דירה אחרת, יוכלו לקבל דירה. בין הסופרים שקיבלו דירה היו יעקב אורלנד, גרשון שופמן, יהודה בורלא, אברהם קריב, ש. שלום, ושמשון מלצר. בית הסופרים היה ברחוב חנה סנש בחיפה. בשנת 1965 התרשם אבא חושי מיצירתו של הצייר צבי ברגר, יליד העיר, הזמינו לחזור לחיפה והעמיד לרשותו סטודיו רחב ידיים ומואר בקרבת מקום מגוריו.
תזמורת הנוער העירונית
אבא חושי האמין כי עיר בלי תזמורת כלי נשיפה אינה יכולה לקרוא לעצמה עיר – וזאת אולי משום שאף בעיירה בה נולד, טורקה, הייתה תזמורת כלי נשיפה. עם כניסתו לתפקיד יזם את הקמת תזמורת הנוער העירונית. התזמורת הלכה וגדלה, ב-1959 כללה כ-700 בני נוער, והייתה לתזמורת הנוער הגדולה ביותר בארץ – התזמורת העירונית יכלה להפעיל בו זמנית 5 תזמורות מלאות ו-15 הרכבים.
בניית אוניברסיטת חיפה
עם בחירתו לראש עיר החליט אבא חושי להקים בעיר אוניברסיטה. היעדרה של אוניברסיטה בעיר הייתה בעיניו נושא של אפליה על בסיס סוציו-אקונומי – עשירי העיר היו יכולים לממן לבניהם מגורים בירושלים ולימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, ואילו לעניי העיר לא הייתה אפשרות לממן לילדיהם השכלה גבוהה. מועצת העיר התנגדה להקמת אוניברסיטה בעיר משיקולים תקציביים, וסברה שדי באוניברסיטה העברית בירושלים ובקיומו של הטכניון בחיפה. חושי החליט כי מימון הקמת האוניברסיטה יעשה על ידי איסוף תרומות בחו"ל, ופעל לאסוף תרומות אלה. הוא איתר שטח נרחב על הר הכרמל עבור האוניברסיטה, והחליט כי האדריכל שיבנה אותה יהיה אוסקר נימייר, שגלה מברזיל לפריז. נימייר הסכים, ותכנן את המבנה הראשי של האוניברסיטה (על אף מורת רוחם של אדריכלים ישראליים, שהתנגדו לתכנון המבנה על ידי אדריכל זר). ב-21 באוקטובר 1965 נערך טקס הנחת אבן הפינה של האוניברסיטה, וחושי נאם בפני הנוכחים:
התיאטרון העירוני
ההחלטה על הקמת תיאטרון עירוני התקבלה עוד בתקופת המנדט הבריטי, ביוזמת ראש העיר שבתי לוי. אבא חושי התעקש שהתיאטרון העירוני צריך להיות באזור שבו נמצאו מרבית תושבי חיפה באותה עת – אזור הדר הכרמל. הוא התנגד לתוכניות לבנות את מבנה התיאטרון באזור מרכז הכרמל, או באזורים מרוחקים יותר ואמר: "אינני רוצה לבנות אקרופוליס, אני רוצה שאזרח יצא מדירתו וילך לתיאטרון ברגל".
ביוני 1961 החל לפעול התיאטרון העירוני. במסגרת הסטטוס קוו הדתי שבעיר הוסכם כי התיאטרון לא יציג בשבת. המפלגות הדתיות דרשו שלא ימכרו כרטיסים בשבת ואבא חושי הסכים רק שלא ימכרו כרטיסים בבניין התיאטרון עצמו בשבת.
הכרמלית
בשנות ה-50 היו לעיר חיפה שלושה מרכזים: העיר התחתית, ששימשה מרכז העסקים; הדר הכרמל, ששימש אזור התרבות וההשכלה (הטכניון); ומרכז הכרמל, שהיה אזור המגורים העיקרי. הקמת הרכבת התחתית נועדה לקשר בין מרכזים אלה. ב-12 בפברואר 1956 אישרה מועצת העיר את הקמת הרכבת התחתית באמצעות החברה הצרפתית "דונקירקואז". טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-13 ביולי 1956 בכיכר חמרה (בעקבות עבודת הקמת הכרמלית שונה שמה ל"כיכר פריז" לכבוד החברה הצרפתית). בשל קשיים טכניים התעכבו העבודות, אולם לאחר חציבה של 51,000 מטרים מעוקבים הושלמה הקמת הקו, וב-6 באוקטובר 1959 החלה הכרמלית לנסוע, בשעה 5:30 בבוקר, בלא טקס פתיחה רשמי, על מנת לאפשר לפועלים לנסוע לעבודתם כבר ביום ההפעלה הראשון.
מותו
אבא חושי נפטר מהתקף לב ביום שני, ה' בניסן תשכ"ט, 24 במרץ 1969, לאחר כמה ימים שבהם היה מאושפז בבית החולים רוטשילד שבחיפה. בהלווייתו נכחו נשיא המדינה זלמן שזר, ראש הממשלה גולדה מאיר, רוב חברי הממשלה ובהם שר הביטחון משה דיין, הרמטכ"ל וראשי חילות צה"ל וראשי ההסתדרות. אבא חושי נקבר בחוף הכרמל בחיפה. כמו כן נכחו בהלוויה האלמנות מרים אשכול ורחל ינאית בן-צבי, וכן דוד בן-גוריון. בהלווייתו אמרה גולדה מאיר:
בן-גוריון ספד לו ואמר:
עמרם מצנע, ראש עיריית חיפה, כתב על אבא חושי:
אבא חושי השאיר אחריו את אשתו חנה, בתו רות לין (אשתו של אמנון לין, לימים חבר הכנסת) ובנו דן, וכן שישה נכדים: פרופ׳ שי לין, ד״ר רן לין, עו״ד ארנה לין, דפנה חושי-סביר תמר חושי-הדר ובן חושי.
כבר בשנת האבל נקרא על שמו רחוב בחיפה.
שורש 122
שורש 122 או ואנג בּוּ (בסינית: 网部, פיניין: Wǎng bù) הוא השורש ה-122 של הכתב הסיני. פירושו "רשת" והוא אחד מתוך 29 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משישה קווים.
במילון קאנגשי יש 163 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
וריאנטים של השורש כוללים את: 罒,罓 ו- ⺳. בנוסף, 网 הוא הוריאנט של הצורה העתיקה 網 בסינית מסורתית ויפנית, והוא משמש בתור הצורה המפושטת של 網, בסינית מפושטת.
פטריק מודיאנו
ז'אן פטריק מוֹדִיאנוֹ (בצרפתית: Jean Patrick Modiano; נולד ב־30 ביולי 1945) הוא סופר צרפתי ממוצא יהודי, חתן פרס גונקור (1978) ופרס נובל לספרות (2014).
קורות חיים
פטריק מודיאנו נולד ב, פרוור של פריז בירת צרפת, ב-1945, לאחר תום מלחמת העולם השנייה. הוא היה בנם של אלברטו מודיאנו, איש עסקים יהודי איטלקי, יליד פריז, בן למשפחת מודיאנו, שמוצאה מאיטליה ושחייתה שנים רבות בסלוניקי, ולואיזה קולפיאן, שחקנית בלגית ממוצא פלמי. ב־1957 מת ממחלה אחיו הצעיר רודי, והוא בן עשר (מודיאנו הקדיש לו כמה מיצירותיו).
ב־1968, בגיל 23, פרסם מודיאנו את הרומן הראשון שלו, "כיכר אֶטואל", ומאז הוא עוסק בכתיבה. הוא כתב רומנים, ספרי ילדים ותסריטים (בהם לסרט "לקומב, לוסיאן" (1974), ביחד עם הבמאי לואי מאל). עבודתו עוסקת בנושאים של זיכרון, שכחה וזהות.
ב־12 בספטמבר 1970 נשא לאישה את דומיניק זרפוס (Dominique Zerhfuss). לשניים נולדו שתי בנות. בתם מארי מודיאנו היא זמרת וסופרת.
בשנת 1978 זכה מודיאנו בפרס גונקור. ב־2012 זכה בפרס אוסטריה לספרות אירופית.
ב־2014 זכה בפרס נובל לספרות. בנימוקי הפרס נכתב שזכייתו היא "אמנות הזיכרון, עמה הוא עורר את הגורל האנושי הבלתי-נתפס, וחשף את עולם החיים של העיסוק".
קישורים חיצוניים
על יצירתו:
קרן נפתלי
קֶרֶן נַפְתָּלִי הוא הר בגובה של 510 מטרים מעל פני הים, השוכן בהרי נפתלי שבגליל העליון המזרחי, בין בקעת קדש מצפון ובקעת יחמור מדרום. מורדותיו המזרחיים של ההר משתפלים בתלילות בתוך כקילומטר מפסגתו עד לעמק החולה, שגובהו למרגלותיו הוא 80 מטרים מעל פני הים; ומההר נשקף מראה אל העמק ואל רמת הגולן והחרמון מעבר לו.
על פסגתו של ההר התגלו שרידיה של מצודה מהתקופה ההלניסטית, מצודת קרן נפתלי. בחפירות במקום נמצאו גם שרידים התיישבות מצומצמת מתקופת המקרא. ושל מקדש הלניסטים-רומי גדול יותר שהוקדש לאלה אתנה. עוד נמצאו במקום כתובת ביוונית אודות פלוני שתרם לתחזוקתו של המקום, בורות מים, חומות אבנים, מערות קבורה ושרידי רצפת פסיפס. ייתכן שראש ההר שימש כמאחז במערך ההגנה של תל קדש שמצפון־מערב לו.
החשמונאים כבשו את המקום, ומציאת אבנים גדולות במשקל של יותר מ־100 ק"ג, אשר ייתכן ודורדרו במורד ההר לעבר חיילי אויב, רומזת לכך שבמקום ניטש קרב קשה. במלחמת העצמאות שכנה על ההר עמדה של ההגנה אשר הגנה על היישוב רמות נפתלי, השוכן כקילומטר צפונית־מערבית לפסגת ההר. העמדה נודעה בשמה הערבי "חירבת אל־הראווי".
על מורדותיו הצפוניים של ההר ניטע יער על שם היישוב הנטוש נבי יושע שבו בעיקר עצי אורן, ומורדותיו המערביים והדרומיים נמצאים בתהליך הכרזה כגן לאומי. שביל ישראל חולף על פסגתו של ההר.
קרל-וילהלם פון שליבן
קרל-וילהלם פון שליבן (בגרמנית: Karl-Wilhelm von Schlieben; 30 באוקטובר 1894 – 18 ביוני 1964), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון שליבן נולד ב-30 באוקטובר 1894 באייזנך, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. ב-11 באוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס פון שליבן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט המשמר ה-3, וב-26 בספטמבר אותה שנה נפצע קשה באחד הקרבות. ב-11 בנובמבר 1914 נהרג אביו, וילהלם פון שליבן, שהיה מפקד רגימנט המילואים ה-83, באחד הקרבות. בשנת 1916 חזר פון שליבן לחזית, ובינואר 1918 אושפז שוב בשל מחלה, ולאחר מכן סופח כקצין מטה בקורפוס ה-60 עד תום המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון שליבן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1929 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר, וב-1 באוקטובר 1935 הוא הועלה לדרגת מיור. ב-12 באוקטובר 1937 הוא מונה לקצין אג"ם בקורפוס ה-13, וב-1 באוגוסט 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
מלחמת העולם השנייה
במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת שימש פון שליבן כקצין אג"ם בקורפוס ה-13, וב-15 באוקטובר 1940 הוא מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-108 בדיוויזיה ה-4 שהוסבה לדיוויזיית הפאנצר ה-14. פון שליבן לחם עם הרגימנט במהלך המערכה בבלקן ובמהלך מבצע ברברוסה, וב-1 באוגוסט 1941 הועלה לדרגת אוברסט. בקיץ 1942 לחם פון שליבן עם יחידתו במהלך מבצע מקרה כחול, וב-2 ביולי הוענק לו על פעולותיו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-20 ביולי 1942 הוא מונה למפקד חטיבת הפאנצרגרנדיר ה-4, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4, ופיקד עליה עד לנובמבר אותה שנה. ב-8 בפברואר 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-208, שהייתה חלק מארמיית הפאנצר השנייה, וב-17 במרץ אותה שנה הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באפריל 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-18, וב-1 במאי 1943 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-12 בדצמבר 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-709, שהייתה מוצבת בנורמנדי, וב-1 במאי 1944 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. ב-6 ביוני 1944 הותקפה הדיוויזיה בפיקודו, על ידי הדיוויזיה האמריקנית ה-4 שנחתה בחוף יוטה, כחלק מהפלישה לנורמנדי. הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות, ונאלצה לסגת לחצי האי קוטנטן. פון שליבן פיקד על הדיוויזיה במהלך הקרב על שרבור, וב-26 ביוני נכנע עם שרידיה לצבא האמריקני.
יוז H-4 הרקולס
היוז H-4 הרקולס (באנגלית: Hughes H-4 Hercules) היה מטוס תובלה ימי כבד, שתוכנן ונבנה על ידי יוז איירקראפט. המטוס ביצע את טיסתו היחידה ב-2 בנובמבר 1947 והפרויקט פסק. המטוס, שנבנה מעץ בגלל הגבלת חומרי הגלם בתקופת מלחמת העולם השנייה שהגבילה את השימוש באלומיניום, קיבל את הכינוי "Spruce Goose" (אווז האשוחית) על ידי מבקריו, אף על פי שנבנה כמעט לחלוטין משדר ולא מאשוחית. ההרקולס הוא "הספינה המעופפת" הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם והוא היה המטוס בעל מוטת הכנפיים הגדולה ביותר בעולם עד 2019, אז הפסיד את התואר ל-Stratolaunch. המטוס מוצג במוזיאון התעופה והחלל אברגרין (Evergreen Aviation & Space Museum) במק'מינוויל אורגון, ארצות הברית.
תכנון ופיתוח
[[קובץ:Giant planes comparison - Updated.svg|ממוזער|225px|השוואת ממדים בין 5 המטוסים הגדולים ביותר שנבנו:
]] ב-1942, משרד המלחמה של ארצות הברית היה צריך להעביר ציוד צבאי ואנשים לבריטניה. כלי השיט של צבאות בעלות הברית באוקיינוס האטלנטי סבלו מאבדות כבדות לטובת הצוללות הגרמניות. האפשרות הנוספת להעביר מטענים אל בריטניה הייתה על ידי בניית מטוס תובלה בעל היכולת לשאת מטען רב ולחצות את האוקיינוס. בשל צורכי המלחמה, המטוס לא יכול היה להיבנות ממתכת.
המטוס היה פרי יצירתו של הנרי ג'. קאיסר - אחד ממתכנני ספינות ליברטי. קאיסר חבר אל מתכנן המטוסים הווארד יוז כדי לבנות את המטוס, שייהפך למטוס הגדול ביותר של אותו זמן ולאחד הגדולים ביותר שנבנו מעולם. המטוס יועד לשאת 750 חיילים חמושים או שני טנקי M4 שרמן. בתכנונו המקורי, קיבל המטוס את הכינוי HK-1.
החוזה לבניית HK-1 הונפק ב-1942 כחוזה לפיתוח המטוס ושלושה מטוסים היו אמורים להיבנות בתוך שנתיים, על מנת שיוכלו לשרת את מאמצי המלחמה. שבעה עיצובים שונים לבניית המטוס נבחנו, כולל עיצוב בעל שילדה כפולה, שילדה יחידה ושילובים שונים של 4, 6 ו-8 מנועים. העיצוב שנבחר בסופו של דבר הֶאְֶפִיל בגודלו על כל מטוס אחר שאי פעם נבנה עד אז. המטוס יועד להיבנות ברובו מעץ בגלל ההגבלה על אלומיניום, ולכן קיבל את הכינוי "אווז האשוחית" (על שם עץ האשוחית).
בגלל בעיות ועיכובים בבניית המטוס, קאיסר פרש מהמיזם, בעודו מאשים חלקית את יוז בעיכובים. יוז המשיך את פיתוח המטוס בעצמו, נתן לו את הזיהוי H-4 הרקולס וחתם על חוזה חדש עם הממשלה, שכלל כעת רק בניית אב טיפוס אחד של המטוס. בניית המטוס נמשכה באיטיות, כך שפיתוח ובניית המטוס הושלמו הרבה אחרי תום המלחמה. המטוס נבנה על ידי יוז איירקראפט בשדה התעופה יוז שבקליפורניה. עם השלמת בניית המטוס הוא הועבר בשלושה משלוחים עיקריים (כנף, כנף, גוף המטוס ומשלוח רביעי נוסף שכלל את הכנף האחורית ופריטים קטנים נוספים) אל לונג ביץ' שבקליפורניה. לאחר הרכבת המטוס, נבנה סביבו האנגר גדול עם רמפה, שממנה ניתן יהיה להוריד את המטוס אל המים. בגלל גודלו האדיר של ההאנגר היה צורך במערכת לבקרת אקלים בתוכו, כך שההאנגר נהיה למבנה הראשון מסוגו בארצות הברית.
ב-1947 נקרא יוז להעיד בפני "ועדת הסנאט לחקר המלחמה" על בזבוז כספי ממשל בבניית המטוס. במהלך שימוע בסנאט ב-6 באוגוסט 1947 אמר יוז:
היסטוריה מבצעית
במהלך הפסקה בשימועים בסנאט, חזר יוז לקליפורניה על מנת לבצע מבחני נסיעה למטוס. ב-2 בנובמבר 1947 החלו מבחני הנסיעה, כאשר ההגה בידיו של יוז עצמו. צוותו כלל את דייב גרנט כטייס משנה, שני מהנדסי טיסה, 16 אנשי מכונות ושני אנשי צוות נוספים. בנוסף להם היו במטוס 7 אנשי תקשורת ו-7 אנשי תעשייה. בסך הכול היו על המטוס 32 אנשים.
אחרי שני מבחני הנסיעה הראשונים 4 כתבים עזבו את המטוס, אבל השאר נשארו לנסיעת המבחן האחרונה של המטוס ליום זה. אחרי שהמטוס צבר מהירות, המריא ההרקולס לגובה 70 רגל (21 מטר) וטס במהירות של 217 קמ"ש למרחק של כ-1.6 ק"מ. בגובה זה עדיין הורגש על המטוס אפקט הקרקע. אחרי שהוכיח יוז למבקריו כי יצירת המופת שלו יכלה לטוס, ובכך הצדיק גם את השימוש בכספי הממשלה, המטוס לא טס יותר. יכולת הנשיאה שלו וסייג הרוֹם שלו מעולם לא נבחנו. צוות של 300 עובדים במשרה מלאה, שהושבעו בשבועת סודיות, שמרו על המטוס כשיר לטיסה בהאנגר עם בקרת האקלים. ב-1962 צומצם הצוות ל-50 עובדים, ששוחררו גם הם לאחר מותו של יוז ב-1976.
בתצוגה
ב-1980 נרכש ההרקולס על ידי מועדון הטיס של קליפורניה והוצג בלונג ביץ', קליפורניה. ב-1988, חברת וולט דיסני רכשה את המטוס, ולאחר מכן הודיעה למועדון הטיס של קליפורניה כי אין ברצונה להציג יותר את המטוס בלונג ביץ', אחרי שתכנוניה להקים את המתחם השאפתני "פורט דיסני" ירדו לטמיון. אחרי חיפושים רבים אחר מארח למטוס, העניק המועדון את האחריות על המטוס למוזיאון התעופה והחלל אברגרין. בפיקוח המוזיאון, המטוס פורק והועבר למיקומו הנוכחי במק'מינוויל, אורגון שם הוא מוצג עד היום. המטוס הגיע אל המוזיאון ב-27 בפברואר 1993, אחרי מסע בן 138 יום ו-1,698 ק"מ מלונג ביץ'.
1953 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1953.
Free Lunch Design
החברה הוציאה עד כה כ-16 משחקי מחשב שונים לפלטפורמות MS-DOS, חלונות ואדובי פלאש. המשחק שהעניק לחברה את רוב פרסומה הוא המשחק "אייסי טאוור (Icy tower)" והמשחק Happyland Adventures שהופיעו בכמה מגזיני משחקים וקיבלו ביקורות טובות.
שמה של החברה באנגלית מרמז על התוכנית העסקית לפיה היא פועלת, במסגרתה היא מעניקה את הזכות להשתמש ולשחק בחינם במשחקים שהיא מפתחת, בפרפרזה הפוכה של הביטוי הידוע "אין ארוחות חינם".
בשנת 2008 נרכשה החברה על ידי חברת Muskedunder Interactive השוודית.
קינו (להקה)
קינו  (ברוסית: Кино; בעברית: קולנוע) היא אחת מלהקות רוק סובייטיות הפופולריות ביותר של שנות השמונים. ויקטור צוי נשאר ללא הפסקה המנהיג והמחבר של כמעט כל הטקסטים והמוזיקה. לאחר מותו, הקולקטיב שהוציא בסך הכל יותר ממאה שירים באלבומי אולפן בתשע שנים, כמה אוספים והקלטות קונצרט, כמו גם מספר גדול של יצירות בוטלג לא רשמיות, חדל להתקיים.
מבחינה סגנונית, הלהקה השאירה רבים מהאלמנטים המסורתיים של הרוק הרוסי - בפרט, במקום ערכות התופים הרגילות, נוצרו לרוב מגוון אפקטים הניתנים לתכנות באמצעות מכונת תופים, שלפעמים נתנו לצליל נגיעה של דיסקו או מוזיקת פופ. המרכיב התימטי של המילים בשלב מוקדם של היצירות משקף את השגרה בגיל העשרה ואת הרגשות הדרמטיים כלפי אהבה, שבזכותם הוענק למוזיקאים תואר "רומנטיקים חדשים"; בטקסטים מאוחרים יותר, גבורה ומחאה משולבים בטרגדיה של היחס.
הפופולריות של "קינו" גדלה בהתמדה עם השנים, ואם בתחילה הנגנים ניגנו רק בבנייני דירות ונחשפו לביקורת קשה מצד העיתונות הרשמית והבלתי רשמית, אז בסוף העשור התקליטים של הלהקה הופצו במיליוני עותקים, ואצטדיונים שלמים של מעריצים התכנסו להופעות. הלהקה ילדה את תופעת "קינומאניה", שהתעצמה לאחר מותו הטרגי של ויקטור צוי ונמשכת עד היום - מקום העבודה של המוזיקאי נהיה מושא עלייה לרגל עבור מעריצים רבים מכל רחבי המרחב הפוסט-סובייטי; במרכז מוסקבה הופיע מה שנקרא "חומת צוי", המעריצים רשמו ציטוטים משירים והצהרות אהבה ליצירות הלהקה. לעיתים קרובות "קינו" בא לידי ביטוי בתרבות פופולרית, המורשת שהשאירו קיבלה הערכה גבוהה בעיני המבקרים והמוזיקולוגים של ימינו.
דרך בגין (תל אביב)
דרך מנחם בגין, שנקראה עד לשנת 2001 דרך פתח תקווה, היא דרך ראשית בעיר תל אביב על שם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין. הדרך מהווה רחוב ראשי וגם ציר תנועה חשוב, בעיקר לתחבורה ציבורית.
דרך בגין היא חלק מדרך היסטורית המחברת בין יפו לפתח תקווה (מכאן גם שמה הקודם "דרך פתח תקווה"), דרך שהתפתחה כחלק מדרך יפו-שכם ההיסטורית. הדרך מתחילה מכיכר המושבות, חוצה את רחוב הרכבת מדרום מערב לצפון מזרח, וממשיכה בצומת מעריב ומשם צפונה עד לגשר דוד שיפמן וכניסתה לשטחה המוניציפלי של רמת גן וממשיכה כציר ז'בוטינסקי.
אתרים חשובים לאורך הרחוב מדרום לצפון:
דרך בגין עמוס בקווי אוטובוס עירונים ובינעירוניים רבים. הנובעים בשל היותה דרך המובילה לתחנה המרכזית החדשה (ובעבר לתחנה הישנה, וכיכר המושבות) ובשל מוקדי תעסוקה ובילוי נרחבים הנמצאים בסמוך לרחוב. מסיבה זאת, לקו האדום של הרכבת הקלה יש שלוש תחנות הנבנות לאורך דרך בגין ("קרליבך", "יהודית" ו"שאול המלך").
המכללה הטכנולוגית באר שבע
המכללה הטכנולוגית באר שבע היא מכללה בבאר שבע אשר מכשירה הנדסאים בתחום הטכנולוגי משנת 1954. במכללה לומדים כ-2,000 סטודנטים לתואר הנדסאי. משנת 2000 פועלת המכללה כעמותה רשומה.
היסטוריה
המכללה הטכנולוגית באר שבע נוסדה ב-31 בדצמבר 1954 על ידי שרת העבודה גולדה מאיר, כמרכז ראשון להכשרה מקצועית במדינת ישראל. בראשית דרכה קלטה עולים צעירים והכשירה אותם לתעשייה ולמלאכה, ולימים נקלטו הבוגרים בקריה למחקר גרעיני ובתעשייה האווירית עם היווסדם.
בתחילת שנות השישים, העביר משרד העבודה את הפעילות לאחריות הטכניון והוחל בהכשרת טכנאים בעיקר במגמות מכונות ובניין. בית הספר שינה את שמו לבית הספר להנדסאים וטכנאים באר שבע, והחל גם בהכשרת הנדסאים. בשנת 1970 נחתם הסכם בין משרד העבודה לאוניברסיטת הנגב (כיום אוניברסיטת בן-גוריון בנגב), ולאחר מספר שנים שונה שם המוסד ל"מכללה הטכנולוגית באר שבע".
במשך שנים ארוכות היה במכללה מועדון סיף מפואר אשר הגיע להישגים מרשימים כולל אליפויות הארץ ונבחרת היאבקות שלה אלופי ישראל.
גולת הכותרת הייתה בית הספר למלונאות בערד, אשר הוקם בשנת 1992 בשיתוף הסוכנות היהודית והתאחדות בתי המלון בים המלח.
בשנת 1991 הקימה המכללה הטכנולוגית באר שבע את בית הספר התיכון העירוני השש שנתי (ניסוי) מקיף ח', יחד עם עיריית באר שבע ומשרד החינוך. בית הספר פעל עד לשנת 2014 וזכה בשנת 2007 בפרס החינוך הארצי.
בשנת 1995 ייסדה המכללה הטכנולוגית באר שבע את בית הספר להנדסה להכשרת מהנדסים לתואר B.Tech, המוסד פועל עד היום במימון הות"ת והמועצה להשכלה גבוהה ומכשיר מהנדסים לתואר B.Sc. בית הספר להנדסה שינה שמו למכללה האקדמית להנדסה בנגב וכיום נקרא על שמו של הנדבן סמי שמעון. המכללה האקדמית פועלת משנת 1997 כעמותה רשומה נפרדת מהמכללה הטכנולוגית באר שבע.
בשנת 2000, הקימה המכללה הטכנולוגית באר שבע עמותה רשומה, מלכ"ר ובשנת 2003 העניקה עיריית באר שבע למכללה הטכנולוגית את פרס מצוינות בחינוך, כהערכה להישגיה.
ייעודה העיקרי של המכללה הוא הכשרת הנדסאים. למכללה מעל 55,000 בוגרים, מחציתם הנדסאים וטכנאים. כ-98% מן הסטודנטים הם תושבי מטרופולין באר שבע, 40% מתוכם הן נשים. 15% מהחברה הבדואית.
בשנת 2015, ארגון World ORT-קדימה מדע, באמצעות סניף טורונטו קנדה, חתם על הסכם לפיתוח המכללה בציוד, שדרוג ההוראה והשתלמויות.
משנת 2021, מנכ"ל המכללה הוא יעקב דור, קדם לו דב פ' תמיר.
מסלולי לימוד לתואר הנדסאי
לימודי יום – שנתיים לימודים משולבים – שלוש שנים
אפרים מירוויס
הרב סר אפרים יצחק מירוויס KBE (באנגלית: Sir Ephraim Mirvis; נולד ב-ב' בתשרי ה'תשי"ז, 7 בספטמבר 1956) הוא הרב הראשי של בריטניה.
ביוגרפיה
מירוויס נולד ביוהנסבורג, דרום אפריקה לרב ד"ר ליונל מירוויס ופרידה מירוויס. אביו היה רב הקהילה של הקלרמונט והוויינברג קהילות עבריות בקייפטאון וגם שימש כרב בעיר באנוני במשך תקופה. הבן אפרים למד בבתי ספר מקומיים ב-1973 עלה לישראל, בה למד בשנים 1973–1976 בישיבת כרם ביבנה ובשנים 1976–1978 בישיבת הר עציון. בין 1978 ל-1980 למד במכון אריאל, שם גם הוסמך לרבנות. במקביל ללימודיו התורניים למד לתואר ראשון בחינוך ובעברית מקראית מטעם אוניברסיטת דרום אפריקה. קיבל תעודת הוראה ממכללת יעקב הרצוג, וכן הוסמך כשוחט וכמוהל. מקום מושבו הנוכחי הוא בשכונת פינצ'לי שברובע בארנט, לונדון.
קריירה
ב־1982 מונה לרב אחת מקהילות דבלין וב־1985 החל לשמש כרב הראשי של אירלנד. בשנים 1985–1992 שימש גם כנשיא מועצת הנוצרים והיהודים באירלנד (Council of Christians and Jews). ב-1986 היה מהפועלים נגד ניסיונו הכושל של פושע המלחמה הנאצי-הולנדי פיטר מנטן להתיישב באירלנד. כרב הראשי של אירלנד, בטרם נפתחה שגרירות ישראל במדינה, נהג לייצג אינטרסים ישראלים בפני התקשורת והממשל.
בתום כהונתו באירלנד עבר לשמש כרב בכיר בבית הכנסת של פינצ'לי שבצפון לונדון, שם יזם שיתוף פעולה עם המסגד המקומי, במסגרתו נערכו ביקורים הדדיים והוחלט על קיום יום פעילות משותף למען הציבור.
ב-1990 הוענק לו פרס ירושלים לחינוך בתפוצות מטעם בתי-הספר היהודיים של סטרטפורד.
ב-1999 הוביל משלחת רבנים בריטים לישראל, לאות סולידריות עימה.
בדצמבר 2012 הכריזה ק"ק כנסת ישראל על מינויו הצפוי לתפקיד רבה הראשי של בריטניה, לאחר 22 שנות כהונה של הרב יונתן זקס. המינוי זכה לתגובות אוהדות בבריטניה ובתפוצה, אולם הזרמים הליברליים ביהדות בריטניה שהתנגדו לבחירתו טענו שאינם מכירים בו כמייצגם. בספטמבר 2013 נכנס לתפקידו בטקס שהתקיים בבית כנסת סנט ג'ונס ווד בלונדון, בהשתתפות כ-1400 אישים בהם הנסיך צ'ארלס, מנהיג האופוזיציה אד מיליבנד והארכיבישופ של וסטמינסטר וינסנט ניקולס.
במרץ 2018 מתח ביקורת חריפה על דבריו של הראשון לציון יצחק יוסף, שבשיעורו השבועי השווה בין "כושי" לבין קוף, ואמר בין היתר: "לא כל כושי מברכים... צריך שיהיה כושי שאבא שלו ואמא שלו לבנים... אם אתה יודע, יצא להם בן קוף, יצא להם בן ככה". הרב מירוויס פנה לרבנות הראשית לישראל ואמר: "הטרמינולוגיה שבה השתמש הרב הראשי היא פוגענית ביותר ולחלוטין בלתי מתקבלת על הדעת".
ביוני 2018 ליווה את הנסיך ויליאם, דוכס קיימברידג' בעת ביקורו הרשמי כבן המלוכה הבריטי הראשון בישראל. בשנת 2019 חרג ממנהג הרבנים שלא להתערב בפוליטיקה ותקף את מנהיג הלייבור ג'רמי קורבין על היותו אנטישמי וביקש שהציבור לא יבחר בלייבור, מחשש לסכנה ליהודי בריטניה אם ייבחר.
במהלך מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת, ביקר בחריפות את הקהילה החרדית בסטמפורד היל שבצפון לונדון, על כך שערכה חתונה המונית למרות הסגר שהוכרז במדינה.
מירוויס לקח חלק בטקס ההכתרה של צ'ארלס השלישי וקמילה כנציג יהדות בריטניה. על מנת לא לחלל שבת, מירוויס לן בלילה שלפני ההכתרה בבית קלרנס.
תפקידן של נשים ביהדות האורתודוקסית
הרב מירוויס תומך בהרחבת תפקידן של נשים ביהדות האורתודוקסית. בשנת 2012, הוא מינה את לורן לוין ליועצת ההלכתית האורתודוקסית הראשונה של בריטניה, בבית הכנסת בפינצ'לי בלונדון. כמו כן, הוא תומך בקבוצות תפילה לשבת לנשים אורתודוקסיות, באומרו: "בחלק מהקהילות שלנו יש קבוצות תפילה לנשים לליל שישי, חלק בשבתות בבוקר. זאת מבלי שנשים יקראו בתורה. אבל כדי שנשים יתכנסו כקבוצה להתפלל, זה דבר טוב". הוא תמך גם במתן אפשרות לנשים להפוך לנאמנות של בית הכנסת המאוחד, ובנשים אורתודוקסיות שאומרות קדיש. בשנת 2016 השיק הרב מירוויס הסמכה חדשה לנשים כיועצות למשפט העברי בתחום טהרת המשפחה, וכמחנכות בוגרות בבתי ספר אורתודוקסים. קורס ההכשרה, המכונה תוכנית מעיין, הוא בן 18 חודשים והוא הקורס הראשון מסוג זה בבריטניה.
הרב מירוויס גם עשה צעדים כדי לעודד נשים להשתתף בלימוד יהדות מתקדמת, ויצר סדרה של אירועים כדי לעודד אותן לעשות זאת תחת בשם "נשמה".
להט"ב
בספטמבר 2018, הוציא הרב מירוויס מדריך לרווחתם של תלמידי להט"ב בבתי ספר יהודים אורתודוקסים. המדריך היה הראשון מסוגו בכל מקום בעולם. הוא שמר על האיסורים המסורתיים נגד מעשה הומוסקסואליות, אך הבהיר כי התורה עדיין דורשת "רגישות לרגשות של כולם, כולל להט"ב", וכי "צריכה להיות גישה של אפס סובלנות לבריונות הומופובית או טרנספובית או התעלמות ממנה". הוא גם הצהיר ש"צעירי להט"ב בקהילה היהודית מביעים לעיתים קרובות תחושות של בידוד עמוק, בדידות ותחושה שהם לעולם לא יוכלו להיות עצמם. רבים חיים עם הפחד שאם ישתפו מישהו במאבקיהם הם יגורשו, וילעגו להם. הם אפילו נדחים על ידי בני משפחה וחברים. לעיתים הם אפילו נאבקים עם אובדן אמונה באלוהים ופחד לאבד את הקבלה והשייכות לקהילה היהודית".
יחד עם זאת, מירוויס תומך בעמדות היהודיות האורתודוקסיות הנורמטיביות, לפיהן אסור לרבנות לבצע נישואין חד מיניים.
המתת חסד
באוקטובר 2021, בעקבות הצעה שעלתה בבית הלורדים הבריטי, כך שהחוק הקיים בממלכה המאוחדת ישונה ותינתן אפשרות להמתת חסד, לחולים סופניים אשר נותרו להם פחות משישה חודשים לחיות, ובכפוף לאישור של שני רופאים ושופט בכיר. הרב מירוויס יזם מכתב פומבי כנגד ההצעה להתיר המתות חסד. במכתב שיתפו פעולה בכירי הנצרות בממלכה המאוחדת, שגם חתמו עליו.
מיזם יום השבת ארצי בבריטניה
בהתבסס על מיזם השבת בעיר ילדותו קייפטאון, יזם הרב מירוויס מיזם דומה בשם 'שבת בבריטניה'. המיזם מעודד את כל היהודים בבריטניה, ללא קשר להשתייכות דתית או לרמת שמירת המצוות, לציין בדרך כלשהי את השבת, במאכלים ותבשילים חגיגיים, או במנוחה ממלאכה ומאמץ, כאות הזדהות עם יום השבת ומנוחת הנפש השבועית. במיזם השתתפו עשרות אלפי יהודים בממלכה המאוחדת.
חיים אישיים
בת דודו היא הסופרת האמריקנית טובה מירוויס. אשתו של בן אחיו הרב שלמה מירוויס היא הרבנית שירה מרילי מירוויס, הרבנית האורתודוקסית הראשונה בישראל שמשמשת כרבנית קהילה.
משה בכרך
ביוגרפיה
נולד בפרנקפורט לרב מנחם מנדלן בכרך. אביו נפטר בב' באלול ה'שנ"ט, 23 באוגוסט 1599 ונקבר בפרנקפורט.
הוא נעשה פרנס ומנהיג בקהילה היהודית בעיר הולדתו, ושימש כדיין בבית דינו של רבי ישעיה בן אברהם סגל אב"ד פרנקפורט. עיקר עיסוקו הייתה ישיבתו הגדולה בעיר שאת תלמידיה הרבים פרנס מכספו הפרטי.
נותרו מפרי עטו רק הסכמות שנתן לספרים רבים. הוא נפטר בי"א באלול ה'ש"ף, 9 בספטמבר 1620 ונקבר בפרנקפורט.
בנו היה הרב יששכר בער בכרך המכונה "החסיד כהר"ר בער גנז בכרך", נפטר בו' באלול ה'תל"ח. הוא היה מחותנו של ר' שמואל קאיידנובר. בנו של ר' בער, ר' נפתלי הירץ גנז בכרך, היה גם הוא פרנס ומנהיג בקהילת פרנקפורט, והוא אחד מכותבי ההסכמות לספר "חות יאיר".
שמירת הלשון
מבנה הספר
הספר מחולק לשני חלקים.
לימוד הספר
ספר זה מהווה השלמה לספרו הראשון של המחבר, "חפץ חיים" שעסק בהלכות לשון הרע ורכילות. בהקדמה מוסבר שאין די בלימוד ספר זה העוסק במוסר ובעידוד לשמירת הלשון ללא ידיעת ההלכות המפורטות בספר הראשון.
נושא שמירת לשון הרע מטרתו ליצור חברה מוסרית יותר ואנושית יותר, אשר מתחשבת בזולת. החפץ חיים סבר כי השמירה על לשון נקייה, הימנעות מדברי רכילות ולשון הרע קשים מאוד לאדם, אך ראה בשמירת הלשון ובאיסורי לשון הרע ורכילות לא רק ציווי מוסרי, אלא בראש ובראשונה הלכה. לכן הוא קרא ללמוד את אותן הלכות ודברי מוסר ולהקפיד עליהן מכל משמר כשם שמקפידים על הלכות כשרות ושבת.
רונלד ויין
רונלד ג'רלד ויין (באנגלית: Ronald Gerald Wayne; נולד ב-17 במאי 1934) הוא מהנדס אמריקאי, ממקימי חברת המחשבים "אפל" (עם סטיב ג'ובס וסטיב ווזניאק). 12 יום לאחר הקמת החברה ב-1976, הוא פרש וויתר על חלקו בחברה החדשה.
ביוגרפיה
ויין נולד בקליבלנד, אוהיו. הוא עבד כשרטט בכיר לצד ג'ובס בחברת משחקי המחשב "אטארי". ב-1 באפריל 1976 ייסדו שניהם יחד עם ווזניאק את חברת "אפל". ויין אייר את הסמל הראשון של אפל, הוא כתב את הסכם השותפות בין השלושה, וכן כתב את מדריך השימוש במחשב Apple I אותו ייצרו ווזניאק וג'ובס.
עם זאת, 12 ימים לאחר ייסוד החברה, מכר ויין את חלקו בחברה (10%) תמורת 800 דולר; בתוספת ל-1,500 דולרים נוספים שקיבל בהמשך לאותה שנה תמורת הימנעות מכל תביעה כספית כלפי החברה - קיבל ויין בסך הכול 2,300 דולר על חלקו בחברה. ויין העדיף לפרוש במהירות מהחברה, בשל זהירות רבה בה נקט מאז שנכשל בעסק אחר שהקים מספר שנים לפני כן. זאת במיוחד משום שכמבוגר מבין שלושת השותפים (הוא היה בן 42 והם בתחילת שנות ה-20 לחייהם), היו לו יותר נכסים שמהם יכלו נושים אפשריים לגבות חובות. לאחר פרישתו החברה צמחה בהדרגה, ונכון ל-2020 היא חברת המחשבים הגדולה בעולם, עם שווי שוק המוערך ביותר משני טריליון דולר.
לאחר שעזב את אפל ולא נענה לבקשות שותפיו לשעבר לחזור, הוא שב לתפקידו בחברת "אטארי", וב-1978 הצטרף למעבדה הלאומית לורנס ליברמור. שנתיים לאחר מכן הצטרף לחברת "Thor Electronics" בסלינאס, קליפורניה כמהנדס בכיר, ו-16 שנה לאחר מכן פרש לגמלאות.
ב-2011 הוציא את ספר זכרונותיו, בשם "Adventures of an Apple Founder".
בבעלותו עשרות פטנטים שהמציא, אך בשל חוסר במשאבים הוא לא הצליח להוציא אף אחד מהם לפועל.
ב-1994 מכר ויין את החוזה המקורי של ייסוד "אפל", אותו הוא הדפיס במכונת כתיבה, תמורת 500 דולר. ב-2011 נמכר המסמך במכירה פומבית במחיר של מיליון לירות שטרלינג. בראיון מ-2013 אמר ויין שזה הדבר היחיד עליו הוא מתחרט בכל מה שקשור לאפל.
Everything (תוכנה)
Everything היא תוכנה חופשית, המאפשרת חיפוש מהיר יותר של קבצים ותיקיות במערכת ההפעלה Windows, ביחס לאפשרות החיפוש הסטנדרטית. Everything משיגה את יתרון המהירות, בכך שהיא יוצרת, עם התקנתה, אינדקס של שמות התיקיות והקבצים במערכות הקבצים NTFS ו-ReFS ומעדכנת אותו כל העת, אך לא שומרת ומחפשת את תוכן הקבצים עצמן.
סקירה כללית
Everything נוצרה לראשונה בשנת 2004 על ידי דייוויד קרפנטר. צורת העבודה של התוכנה היא יצירת אינדקס של שמות הקבצים והתיקיות במערכות NTFS ו-ReFS (מערכות הקבצים של Windows) מיד עם התקנתה. לאחר מכן, ממשיכה Everything ומתעדכנת כל העת על שינויים במערכת הקבצים (בכל פתיחה מחדש של התוכנה). בעקבות העובדה כי Everything לא שומרת את תוכן הקבצים עצמן, אלא רק את שמות הקבצים והתיקיות ועל-פיהן מבצעת את החיפוש, נחשב החיפוש ב-Everything למהיר הרבה יותר מפעולת חיפוש סטנדרטית ב-Windows. להמחשה, זמן יצירת האינדקס של כלל הקבצים במערכת ההפעלה בעזרת Everything יערוך שנייה אחת בלבד בהתקנות Windows חדשות (כ-120,000 קבצים) וכדקה אחת בלבד במערכות עם כ-1,000,000,000 קבצים (וממילא, בהתאם לכך גם זמן החיפוש). גם ביחס לצריכת משאבים וזיכרון, נחשב Everything לכלי ידידותי ונוח, כאשר על כ-1,000,000,000 קבצים צורכת התוכנה רק כ-75MB RAM ו-45MB מתוך שטח הכונן.
Everything מציעה גם אפשרות חיפוש של קבצים מסוג ספציפי בלבד (לדוגמה, רק קובצי וידאו או מסמכים / רק קובצי וידאו מסוג MP4).
Ark: Survival Evolved
Ark: Survival Evolved הוא משחק וידאו שיצא לראשונה ב-29 באוגוסט 2017 לראשונה מסוג סימולציות אקשן והישרדות שיצאה בידי החברה Studio Wildcard. המשחק פותח לשימוש בפלטפורמות הבאות: Linux, Microsoft Windows, macOS, PlayStation 4, Xbox One, Android, iOS ו-Nintendo Switch.
זהו משחקי עולם פתוח בעל מציאות מדומה, בו שחקן אחד מנסה לשרוד באי גדול ועוין בו ג'ונגלים מרהיבים בהם מגוון מפלצות וחיות טורפות ואפילו דינוזאורים. בתוך הג'ונגל ישנם ערים ואתרי תרבות בהם השחקן יכול לנוח ואפילו לאלף דינוזאורים טורפים לציד וכדי להילחם בשבטים יריבים באזור. השחקן יכול לאסוף נשק טבעי או מאולתר בשביל להילחם. בחלק מהגרסאות של המשחק ניתן לשחק עם שחקן נוסף כששניהם באותו השבט.
המשחק פותח תחילה ב-2014 כדי לצאת ביוני 2015, לקראת צאת הסרט עולם היורה, בו עולם של דינוזאורים דומים. המשחק עוכב בגלל בעיות פיתוחי גרסה ויצא רק לאחר שנתיים מאותו מועד. גרסה לאנדרואיד יצאה ביוני 2018, עם צאת הסרט עולם היורה: נפילת הממלכה.
המשחק
במשחק זה השחקן מפעיל דמות הנאלצת בלית ברירה להילחם ביצורים רבים, תוך שוטטות בעזרת העכבר לאורך האי שגודלו 48 ק"מ שמסביבו אוקיינוס ולשם כך נאלץ לשתף פעולה עם בני השבט, להקים מחנה, למצוא אוכל, מים ואש ולהתגונן בעזרת נשק אמיתי או מאולתר מחיות שונות. כמו כן הוא צריך לאלף דינוזאורים טורפים כדי להילחם ביריביו.
Ugly Kid Joe
Ugly Kid Joe היא להקת רוק אמריקאית מהעיר איסלה ויסטה שבקליפורניה. המוזיקה של הלהקה משלבת סגנונות רבים, ביניהם הבי מטאל, רוק כבד, פאנק מטאל, רוק אלטרנטיבי ומטאל אלטרנטיבי.
Ark: Survival Evolved
המשחק
לאורך הזמן השחקן צובר ניסיון ונקודות ועולה ברמה, אז רמת הקושי גם עולה והוא מגלה יצורים שונים מסוכנים יותר. במשחק זה למעלה מ-130 יצורים, רובם קיימים או יצורים פרהיסטוריים לרבות דינוזאורים, מגאנוירה, ממותות וסמילודונים.
Ugly Kid Joe
הלהקה הוקמה על ידי שני חברי ילדות, וויטפילד קריין וקלאוס איקסטאד, בשנת 1989 גילה אותם המפיק המוזיקלי אריק ולנטין ולאחר צירוף מספר חברים נוספים יצא בשנת 1991 המיני אלבום As Ugly As They Wanna Be, בעזרת מילים הומוריסטיות וסאטיריות הלהקה זכתה להצלחה רבה בתחילת שנות ה-90 ואלבומם הבא America's Least Wanted הגיע למעמד של פלטינה כפולה, עם זאת שני האלבומים הבאים של הלהקה Menace to Sobriety ו-Motel California זכו להצלחה פחותה הרבה יותר והלהקה הודיעה של פירוק בשנת 1997.
בשנת 2010 הכריזה הלהקה על איחוד מחדש, הלהקה חיממה את להקת Guns N' Roses בעת הופעתה בתל אביב ב-3 ביולי 2012. באותה שנה הוציאה מיני אלבום בשם Stairway To Hell (הלחם של שם שמות השירים Stairway to Heaven של להקת לד זפלין ו-Highway To Hell של להקת AC/DC).
בשנת 2013 הופיעה הלהקה במספר הופעות באירופה יחד עם להקת Skid Row.
יחסי ונצואלה–פולין
יחסי ונצואלה–פולין הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של פולין לרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
היסטוריה
בשנות ה-30 של המאה ה-17, הוצעו רעיונות בין הדוכס יקוב קטלר לבין מלך האיחוד הפולני-ליטאי, יאן השני קז'ימייז' לקולוניזציה הפולנית של ונצואלה. ספינות פולניות חקרו התנחלויות באיים הקריביים וניסו בארבע הזדמנויות להקים מושבה באי הסמוך טובגו, אולם הניסיון של הקמת מושבה נכשל וכל התוכניות להקים מושבה בוונצואלה התערערו. בשנת 1787, המלך הפולני סטניסלב אוגוסט פוניאטובסקי אירח את המנהיג הצבאי והמהפכן של ונצואלה לעתיד, פרנסיסקו דה מירנדה, לכמה ימים בקניב (באוקראינה של היום) בזמן שמירנדה סייר באירופה. במהלך מלחמת העצמאות של ונצואלה שירתו ונלחמו כמה קצינים פולנים למען עצמאות ונצואלה נגד חיילים ספרדים. קצין פולני אחד, איזידור בורובסקי לחם למען עצמאות ונצואלה והועלה לדרגת גנרל על ידי סימון בוליבר. זמן קצר לאחר שקיבלה וונצואלה עצמאות, מספר קטן של פולנים היגרו לוונצואלה, רבים מהם מדענים, אנשי דת, אדריכלים ומהנדסים.
בשנת 1918, פולין קיבלה מחדש את עצמאותה לאחר מלחמת העולם הראשונה. באותה שנה הודיע ראש המדינה הפולני יוזף פילסודסקי לכל המדינות העצמאיות, כולל ונצואלה, על עצמאותה של פולין. בשנת 1933, פולין וונצואלה כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים. בתחילה, פולין הסמיכה שגריר בוונצואלה מהנציגות הדיפלומטית שלה במקסיקו סיטי, מקסיקו בין השנים 1933–1942 ולאחר מכן מבוגוטה, קולומביה בין השנים 1942–1944. במקביל, ונצואלה הסמיכה את השגריר שלה בברלין, גרמניה גם לפולין. במהלך מלחמת העולם השנייה שתי המדינות היו חלק מבעלות הברית, אולם ונצואלה לא השתתפה צבאית במלחמה וממשלת ונצואלה שמרה על יחסים דיפלומטיים עם ממשלת פולין הגולה ששכנה בלונדון. זמן קצר לאחר תום המלחמה, ממשלת ונצואלה כוננה יחסים עם הממשלה הזמנית של האחדות הפולנית ב-1945.
בין 1947 ל-1949 הגיעו לוונצואלה כ-4,000 פולנים, רבים מהם היו ממחנות פליטים בגרמניה ומספר רב של חיילים לשעבר של הכוחות המזוינים הפולניים. ב-1948 הוקם בקראקס הארגון הפולני הראשון, איגוד הפולנים בוונצואלה. בשנת 1952 השעתה ונצואלה את היחסים הדיפלומטיים עם פולין כאשר ממשלת פולין הכריזה על מערכת קומוניסטית בתוך המדינה. היחסים נוסדו מחדש בשנת 1960. בשנת 1980, כראש האיגוד המקצועי הפולני (סולידריות), ביקר לך ולנסה בוונצואלה. בשנת 1989 ביקר לך ולנסה ביקור שני בוונצואלה, שם הוענק לו עיטור מסדר פרנסיסקו דה מירנדה על ידי הנשיא קרלוס אנדרס פרס.
ביוני 2000, משלחת ונצואלית ערכה ביקור רשמי בפולין ונפגשה עם חברי פרלמנט פולנים וסנאטורים לוועידות דו-צדדיות על היחסים בין שתי המדינות. בשנת 2003 ביקרה משלחת פולנית בוונצואלה. בינואר 2013, במהלך הפסגה הראשונה בין הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות לבין האיחוד האירופי שהתקיימה בסנטיאגו, צ'ילה; שרי החוץ, אליאס ג'אוה ורדוסלב סיקורסקי נפגשו וחתמו על מספר הסכמי שיתוף פעולה דו-צדדיים.
במהלך המשבר הנשיאותי בוונצואלה, פולין הכירה רשמית בחואן גואידו כנשיא הזמני של ונצואלה בפברואר 2019.
היחסים בין שתי המדינות
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים, כגון הסכם על שיתוף פעולה תרבותי (1973); הסכם על שיתוף פעולה מדעי וטכני (1988); הסכם לביטול אשרות לבעלי דרכון דיפלומטי ושירותי (1996) והסכמים על שיתוף פעולה כלכלי, אנרגיה, תשתיות, חקלאי, תיירותי וסביבתי (2013).
יחסי סחר
בשנת 2014, הסחר בין פולין לוונצואלה הסתכם ב-117 מיליון דולר, אולם עקב המשבר הנוכחי בוונצואלה, הסחר בין שתי המדינות הצטמצם באופן משמעותי. בשנת 2017, הסחר בין פולין לוונצואלה הסתכם ב-40.4 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של פולין לוונצואלה כולל: ציוד אלקטרוני, ציוד פלדה, רהיטים ומזון (גבינה ואבקת חלב). הייצוא העיקרי של ונצואלה לפולין כולל: חומרי גלם, אלומיניום ומוצרים מבוססי כימיקלים. במהלך השנים, ממשלת ונצואלה רכשה מספר מטוסי Skytruck מפולין עבור צבא ונצואלה.
לולהפלוזה
לוֹלָהפָּלוּזָה (באנגלית: Lollapalooza) הוא פסטיבל מוזיקה שנתי, שאורכו ארבעה ימים המתקיים בפארק גרנט שבשיקגו, אילינוי. הפסטיבל החל כאירוע נודד בשנת 1991. הופעות בפסטיבל כוללות מוזיקה מז'אנרים רבים, ביניהם רוק אלטרנטיבי, הבי מטאל, פאנק רוק, היפ-הופ ומוזיקה אלקטרונית. בפסטיבל מופיעים גם אמנים ויזואליים, ארגונים ללא כוונת רווח, וקבוצות פוליטיות. לולהפלוזה מארח כ-400,000 איש כל שנה, ומדי שנה נמכרים כל הכרטיסים. הפסטיבל נחשב לאחד מפסטיבלי המוזיקה הגדולים, והאייקונים ביותר בעולם, ואחד הוותיקים ביותר בארצות הברית.
אטימולוגיה
מקור המילה – שלעיתים מאויתת ומבוטאת כ-לולהפָּלוּצָה (lollapalootza), ללהפלוסה (lalapaloosa) או לאלהפלוסה (lallapaloosa, בספרו של פ.ג'. וודהאוס, "Heart of a Goof") – בביטוי אמריקאי מסוף המאה ה-19/ תחילת המאה ה-20 שמשמעותו "דבר, אדם או אירוע שהוא יוצא דופן, בלתי רגיל; דוגמה או מופע יוצאי דופן". השימוש הידוע המוקדם ביותר של המילה הוא משנת 1896. עם הזמן, המונח התייחס גם לסוכריה על מקל גדולה. פרי פארל, הוגה הפסטיבל, אהב את הצליל של המונח המיושן כששמע אותו בסרט הקצר שלושת המוקיונים. בלוגו המקורי של הפסטיבל מופיעה דמות המחזיקה סוכריה על מקל, כמחווה למשמעות הכפולה של המונח.
היסטוריה
זמר להקת ג'יינז אדיקשן פרי פארל הגה את הרעיון לפסטיבל לולהפלוזה ב-1991 כסבב הופעות פרידה לפני פירוק הלהקה. סבב ההופעות הראשון של לולהפלוזה כלל אוסף רחב של להקות והצליח מסחרית. הפסטיבל הגיע ליותר מעשרים ערים בצפון אמריקה. בשנת 2020, הפסטיבל הראשון דורג במגזין Spin כהופעה הטובה ביותר ברשימת "35 ההופעות הטובות ביותר ב-35 השנים האחרונות". פסטיבל לולהפלוזה התקיים בכל שנה עד שנת 1997 ובשנת 2003 חזר לפעולה. מאז הקמתו ועד שנת 1997 ובחזרתו בשנת 2003, החל סבב הופעות של הפסטיבל בצפון אמריקה.
ב-2004, מארגני הפסטיבל האריכו את תאריכי ההופעות ליומיים בכל עיר, אך מכירת כרטיסים דלה אילצה אותם לבטל את סבב ההופעות ב-2004.
בשנת 2005, פארל וסוכנות ויליאם מוריס שיתפו פעולה עם חברת Capital Sports Entertainment (כיום, C3 Presents), הממוקמת באוסטין, טקסס ועיצבו מחדש את האירוע לפורמט הנוכחי שלו כפסטיבל סוף שבוע בפארק גרנט שבשיקגו. בשנת 2014, חברת לייב ניישן אנטרטיינמנט רכשה את השליטה בחברת C3 Presents.
ב-2010, הוכרז כי פסטיבל לולהפלוזה יישאר בשיקגו, ובו זמנית ייפתח מחוץ לארצות הברית, ביעד נוסף של הפסטיבל בסנטיאגו, בירת צ'ילה. ב-2011, אושרה הגרסה הברזילאית של האירוע, שנערכה במועדון ה-Jockey שבסאו פאולו. הגרסה הארגנטינאית החלה באפריל 2014 בבואנוס איירס, ובנובמבר 2014 הוכרז לראשונה פסטיבל לולהפלוזה האירופאי שנערך בנמל התעופה ברלין-טמפלהוף.
כרטיסים לפסטיבל ותמחור
כרטיסים לאירוע הדגל ולגרסה המקורית של לולהפלוזה בשיקגו בדרך כלל אוזלים במהירות רבה. באירוע בשנת 2016, שאורכו ארבעה ימים, כרטיסים כלליים אזלו ביום שלמחרת התחלת המכירה שלהם. כרטיסים ליום אחד אוזלים אף מהר יותר. הכרטיסים אזלו בפחות משלוש שעות לאחר שמארגני הפסטיבל הכריזו על רשימת האומנים העולים לפסטיבל. כתוצאה מתופעה זו, אנשים שאינם מצליחים לרכוש את הכרטיסים מנסים להשיגם דרך מקורות חלופיים כמו קרייגסליסט ו-StubHub. זוהי שיטה נפוצה, למרות מחירי הכרטיסים הגבוהים באתרים אלה. ב-2018, התקיימו מכירות איטיות מהרגיל ולכן המארגנים פרסמו את רשימת האומנים העולים כשמונה שעות מוקדם יותר מבדרך כלל.
מבצע מרבד קסמים
מבצע מרבד קסמים (באנגלית: Operation Magic Carpet) היה מבצע שנערך לאחר סיום מלחמת העולם השנייה לשם החזרתם לארצם של למעלה משמונה מיליון אנשי הצבא והצי של ארצות הברית, ששירתו בחזיתות המלחמה ברחבי העולם. למבצע שימשו מאות אוניות צבאיות ואזרחיות, החל מחודש יוני 1945. החלק האירופי של המבצע הסתיים באפריל 1946, ואילו חלקו בזירת האוקיינוס השקט נמשך עד ספטמבר 1946.
תכנון המבצע
כבר במחצית שנת 1943 הבינו בכירי צבא ארצות הברית שכאשר יושג הניצחון במלחמה תהיה החזרת החיילים לארצם משימה בעלת דרגת עדיפות גבוהה: 16 מיליון אמריקנים גויסו לשירות צבאי במהלך המלחמה, ושמונה מיליון מהם היו פזורים בסיומה בחזיתות המלחמה ברחבי העולם. ראש מטה הצבא, הגנרל ג'ורג' מרשל, הקים ועדה שתבחן את ההיבט הלוגיסטי של הנושא. בסופו של דבר הוחלט להטיל את ארגון המבצע על מנהל הספנות המלחמתית (War Shipping Administration).
החזרת החיילים מאירופה
בשלב הראשון של החזרת החיילים מאירופה לארצות הברית, מאביב 1945, השתתפו הצבא וצי הסוחר האמריקניים, אך לא הצי, מאחר שאז טרם הסתיימה המלחמה נגד יפן. מנהל הספנות המלחמתית הורה להסב באופן מיידי 300 אוניות ליברטי ואוניות ויקטורי לשימוש של תובלת גייסות. בעיות נוספות שעמן היה עליו להתמודד היו הצורך במתקני נמל מתאימים לטיפול באוניות שיובילו את החיילים וכן הובלת החיילים שיגיעו חזרה לארצות הברית אל מחנות שבהם ייערך שחרורם מהשירות הצבאי.
מבצע החזרת החיילים מאירופה החל ביוני 1945 ועד חודש נובמבר באותה שנה הוא הגיע לשיאו. בממוצע הפליגו מדי חודש מאירופה 435 אלף חיילים במשך 14 חדשים (להשוואה, בעת הובלת הכוחות האמריקניים לאירופה במהלך המלחמה הפליגו לשם בממוצע מדי חודש 148 אלף חיילים).
באמצע אוקטובר העמיד הצי לרשות המבצע נושאת מטוסים חדשה (Lake Champlain), שבה הותקנו מקומות משכב ל-3,300 איש. באותה עת השתתפו בהשטת החיילים מאירופה 400 אוניות. הן השיטו מ-300 איש האחת ועד ל-15 אלף באוניות הגדולות ביותר. 29 אוניות תובלה צבאיות הוסבו לצורך השטת כלות מלחמה מאירופה לארצות הברית. כמו כן הובילו 48 אוניות לארצות הברית יותר מחצי מיליון פצועים וחולים.
במהלך המבצע גם הוחזרו מארצות הברית לאירופה למעלה מ-450 אלף שבויי מלחמה גרמנים ו-53 אלף שבויים איטלקים.
ממאי ועד ספטמבר 1945 הוחזרו מאירופה לארצות הברית 1,417,850 איש. מאוקטובר 1945 ועד אפריל 1946 הוחזרו עוד 3,323,395. עד לסוף פברואר 1946 הסתיים למעשה השלב האירופי של המבצע.
החזרת החיילים מזירת האוקיינוס השקט
עם כניעת יפן החלה השבת החיילים מזירת האוקיינוס השקט לארצות הברית. כוח משימה 11 של הצי הפליג מטוקיו לארצות הברית בספטמבר 1945 ובו ארבע אוניות מערכה, שתי נושאות מטוסים וקבוצה של משחתות, שכולן הותקנו להובלת חיילים. שייטת זו עגנה בדרכה באוקינאווה, שם עלו על סיפוניה חיילים נוספים מן הארמייה האמריקנית העשירית.
הצי הסב בחופזה רבות מאוניות הסער שלו לשימוש של תובלת גייסות. בין השאר הותקנו במוסכי המטוסים של נושאות מטוסים ערסלים לשם הובלת אלפי חיילים. בסך הכל העמיד הצי לרשות המבצע 369 כלי שיט, ובהם שש אוניות מערכה, 57 נושאות מטוסים, 18 סיירות ו-12 אוניות בית חולים.
דצמבר 1945 היה חודש השיא של השיבה מהאוקיינוס השקט לארצות הברית, ובו הוחזרו אליה 700 אלף חיילים. באפריל הסתיים עיקרו של המבצע עם הגעתם לארצות הברית של 200 אלף חיילים מחזית סין-בורמה-הודו (CBI). המבצע הסתיים סופית בספטמבר 1946. עד אז חזרו לארצות הברית 127,300 חיילים נוספים.
תובלה אווירית
יחידות התובלה האווירית של הצבא והצי השתתפו בהשבת החיילים לארצות הברית ומטוסיהן טסו במסגרת המבצע מיליוני שעות. בכל זאת היה מספר החיילים שהוחזרו לארצות הברית בדרך האוויר זעיר ביחס למספרם של אלו שהוחזרו לארצם בדרך הים.
לקריאה נוספת
Owen Gault, Operation Magic Carpet באתר Findarticles.com
מרוקו במשחקים האולימפיים לנוער
מרוקו משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער המרוקאים עשרה מדליות, מהן שתי מדליית זהב. במשחקי הקיץ מרוקו מדורגת במקום ה-64 עם תשעה מדליות, מהן מדליית זהב יחידה. מרוקו השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק (2012) בה היא זכתה במדליית זהב בסקי אלפיני. זוהי הזכייה הראשונה של מדינה מאפריקה במדליית זהב במסגרת של משחקי חורף אולימפיים, הן לנוער והן הרגילים.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של מרוקו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה 7 ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית ארד בענף האתלטיקה בריצת 3 קילומטר בנים והגיעה להישג נאה כשהעפילה לתחרות הגמר בריצת 1000 מטר בנים. בענפים קאנו/קיאק ושחייה לא הגיעה המשלחת להישגים וההשתתפות הייתה סמלית בעיקרה.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה הגדולה ביותר ששלחת מרוקו עד כה. המשלחת מנתה 15 ספורטאים שהתחרו בשישה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית ארד בענף האתלטיקה בריצת 2,000 מטר מכשולים בנים. כמו כן, סיימה במקום הרביעי בריצת 800 מטר ו1500 מטר בנים, ובמקום השביעי בריצת 3 קילומטר בנים. המשלחת השתתפה לראשונה במשחקי הנוער בענפים אופניים, הרמת משקולות, התעמלות (התעמלות אמנותית והתעמלות מכשירים), טאקוונדו ורכיבה. אולם, לא הגיעה להישגים משמעותיים.
אולימפיאדת הנוער אינסברוק (2012)
מרוקו השתתפה באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת שמנתה גולש אלפיני אחד. אדם אלמחמדי התחרה בענף סקי אלפיני. הוא זכה במדליית זהב, שהיא מדליית הזהב הראשונה בה מדינה מאפריקה זוכה במסגרת כלשהי של המשחקים האולימפיים, במסלול סופר G. אלמחמדי לא סיים את יתר המסלולים בהם התחרה.
מדליות לפי משחקים
משחקי הקיץ width="20px"|
משחקי החורף
מדליות לפי ענף
משחקי הקיץ width="20px"|
דורסט
דורסט (באנגלית: Dorset, כתיב ארכאי: Dorsetshire) הוא מחוז בדרום-מערב אנגליה, על גדות תעלת למאנש. עיירת המחוז מאז 1305 לערך היא דורצ'סטר, השוכנת בדרום המחוז. מידות המחוז בין הנקודות המרוחקות ביותר הן 80 קילומטרים ממזרח למערב, ו-64 קילומטרים מצפון לדרום. בסך הכל משתרע המחוז על פני 2,653 קילומטרים רבועים. דורסט גובל בדבון במערב, בסאמרסט בצפון-מערב, בווילטשייר בצפון-מזרח, ובהמפשייר במזרח. כמחצית מאוכלוסיית המחוז מתגוררת באגד הערים של דרום-מזרח דורסט. שאר האוכלוסייה מתגוררת בצפיפות אוכלוסין נמוכה בכפרים.
דורסט ידוע בזכות אתר המורשת העולמית "חוף היורה" השוכן בשטחו, ובו ניתן לצפות בתצורות נוף. כמו כן, בדורסט יש מספר מקומות נופש בבורנמות', פול, ויימות' וליים רג'יס. המחוז ידוע גם כמקום התרחשותם של רבים מרומניו של תומאס הרדי, שנולד ליד דורצ'סטר. לדורסט היסטוריה ארוכה של התיישבות אנושית, ועם אתריו הארכאולוגיים הבולטים נמנות גבעות המבצרים של טירת מיידן וטירת הוד.
גאוגרפיה וגאולוגיה
מרבית הנוף של דורסט מתחלק לשתי קטגוריות, הנקבעות לפי הגאולוגיה שלהן. ישנם מספר רכסים גדולים של גבעות אבן גיר, שרובן בוראו מהיערות הטבעיים שגדלו עליהן ומאופיינות כיום בכרי דשא נמוכים וקרקע ראויה לעיבוד חקלאי. אזורי אבן הגיר כוללים רצועת קירטון החוצה את המחוז מכיוון דרום-מערב לצפון-מזרח, והיא מורכבת מקרנבורן צ'ייס, מדורסט דאונס ומפרבק הילס. בין אזורי מורדות הגבעות יש עמקי חרסית עם מישורי הצפה. העמקים משמשים בעיקר למחלבות חקלאיות, אך יש בהם גם כפרים קטנים, חוות וחורשות. עם העמקים הללו נמנים עמק בלקמור ועמק פרום.
בדרום-מזרח דורסט, ליד פול ובורנמות', נמצאים מרבצי חרסית איאוקנית לא חדירה, חולות וחצץ. הקרקעות הדקות הללו הן בית גידול עבור כל מיני הזוחלים הטבעיים של בריטניה. שפך הנהר פרום זורם דרך הסלעים החלשים הללו, ויובליו הרבים חצבו שפכים רבים. בתחילת שפך הנהר קיימים מרבצי חול שהפכו אותו לנמל פול, הנחשב לאחד המפרצים הגדולים ביותר בכדור הארץ. המפרץ רדוד מאוד במקומות אחדים, ויש בו מספר איים קטנים. המפרץ וגבעות הקירטון ואבן הגיר שוכנים מעל אחד משדות הנפט היבשתיים הגדולים ביותר באירופה. השדה, המופעל על ידי בריטיש פטרוליום, כולל את באר השאיבה הוותיקה ביותר בעולם מבחינת רצף פעילות (קימרידג', מאז שנות ה-60) והקידוח האנכי הארוך ביותר (8 קילומטרים). רוב קו החוף של דורסט הוכרז ב-2001 כאתר מורשת עולמית בזכות התצורות הגאולוגיות שלו. בחוף יש תיעוד לכל תרבות המזוזואיקון, בין הטריאס לקרטיקון, והוא הניב מאובנים חשובים כגון האיכתיוזאוריה הראשון ומאובני עצים מהיורה. בחוף יש דוגמאות לתצורות קרקע חופיות, כגון מפרץ קטן (לולוורת' קוב) וקשת טבעית (דרדל דור). פורטלנד הוא אי אבן גיר הבולט לתוך תעלת למאנש, והוא מחובר לחלק העיקרי של דורסט באזור חוף צ'סיל.
בחלק המערבי של המחוז יש פחות קירטון וחרסית המאפיינים את דרום-מזרח אנגליה, ובמקומם ניתן למצוא חוואר וגרניט שמקורם בדבון. במשך שנים מקובל היה לחשוב כי פילסדון פן (277 מטרים) היא הגבעה הגבוהה ביותר בדורסט, אך בסקרים שנערכו בשנים האחרונות התברר כי הגבעה הגבוהה ביותר היא לואסדון היל, המתנשאת ל-279 מטרים.
בדורסט יש את האחוז הגבוה ביותר של אזורי שימור באנגליה, הכוללים את האזור של יופי טבעי יוצא דופן (44% משטח המחוז), אתר מורשת עולמית (155 קילומטרים), שני חופי מורשת (92 קילומטרים רבועים), ואתרים בעלי עניין מדעי מיוחד (199.45 קילומטרים רבועים). נתיב החוף הדרום מערבי, שהוא שביל לאומי, משתרע לאורך חוף דורסט בין הגבול עם דבון לקרבת פול.