cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ינו ברטלי
סיוע להצלת יהודים במלחמת העולם השנייה
בשנים 1943–1945, בזמן מלחמת העולם השנייה, שימש ברטלי כשליח של מחתרת אסיזי שפעלה באזור טוסקנה להסתרת פליטים יהודים במנזרים, והברחתם לדרום איטליה שנשלטה בידי בעלות הברית. במסגרת אימוניו הספורטיביים, רכב ברטלי על אופניו והגיע לכל מקום מבלי לעורר חשד. הוא ניצל את המוניטין שיצא לו וסמך על כך שהמשטרה המקומית לא תעז לעצור אותו.
כאשר נודע על קיום קבוצת פליטים במנזר מסוים, נהג ברטלי לצאת לכיוון המנזר במסגרת אימוניו כשהוא לבוש בחולצה הנושאת את שמו במטרה שהדבר יסייע לזהותו כרוכב הנודע. הוא אסף צילומים של הפליטים מהמנזרים והביא אותם למעבדה באסיזי לשם שילובם בתעודות זהות מזויפות, והעביר באופן דומה את התעודות המוכנות לפליטים שבמנזרים. כל זאת, תחת עיניהן הפקוחות של משמרות המשטרה הפשיסטית הגלויה והסמויה והצבא הגרמני.
המסמכים הוחבאו בשלדת האופניים, באוכף האופניים ובספר התפילות שנשא ברטלי האדוק. החיפושים, שנעשו לעיתים בכליו במחסומי הדרכים, לא העלו דבר. בפעם אחת הוא נקרא לחקירה בווילה, שהייתה ידועה כמפקדה של המשטרה הפשיסטית, בה בוצעו עינויים והוצאות להורג. בחקירתו הוזהר שלא לקיים קשר עם המחתרת. לאחר חקירה זו שלח ברטלי את בני משפחתו למחבוא והמשיך בפעולותיו במחתרת.
הוא אף מסר מידע על היערכות המשמרות הגרמנים לאורך דרך המילוט היחידה שנותרה לדרום, אך בסופו של דבר, נתפסו המבריחים שהשתמשו בה והדרך נסגרה. בעקבות דיווחיו החליטה המחתרת להפסיק את ניסיונות משלוח הפליטים לדרום המדינה.
מעשיו אלה של ברטלי פורסמו רק ב-2003, שלוש שנים לאחר מותו. ב-2008 ערכו מספר רוכבי אופניים איטלקים, בהם פאולו בטיני, מאוריציו פונדריסט וכדורגלן העבר פבריציו רבאנלי, מסע אופניים מפירנצה לאסיזי - הדרך אותה עשה ברטלי על אופניו בזמן המלחמה, לציון פעולתו האמיצה להצלת פליטים.
בסוף 2010 התפרסמה עדותו של ניצול שואה ישראלי, שעל פיה הוסתרה משפחתו במרתף "וילה בנדינו" - ביתו של ברטלי בפירנצה, עד שחרור העיר על ידי בנות הברית.
בזכות מעשיו העניק נשיא איטליה לברטלי את מדליית הזהב עבור גבורה אזרחית. לשון ההכרזה:
הכרה והנצחה
ב-2013 הכיר יד ושם בברטלי כחסיד אומות העולם, בעקבות עדויות שהציל 800 יהודים תוך ניצול מעמדו כרוכב נערץ.
ב-2014 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "הסוד האיטלקי שלי: הגיבורים הנשכחים, שנכתב ובוים על יד אורן ג'קובי. הסרט מספר את סיפור ההצלה של יהודים איטלקים על ידי חסידי אומות עולם איטלקים, בהם ברטלי ורשת ההצלה בפירנצה ואסיזי. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בהמפטונס, ניו יורק, ושודר בישראל ביום השואה ב-2015.
ב-2018 התקיים בשפלת יהודה בשיתוף עם בית העדות להנחלת זיכרון השואה בניר גלים מסע אופניים בשם "Ride To Remember" לזכרו של ברטלי.
קיימת תנועת נוער לזכרו של ברטלי, והיא פועלת במספר כפרי נוער בארץ ועוסקת ברכיבה על אופניים.
ארבלה קיסבאוור
ארבלה קיסבאוור (בגרמנית: Arabella Kiesbauer; נולדה ב-8 באפריל 1969) היא מנחת טלוויזיה, שחקנית וסופרת אוסטרית-גרמנייה.
ביוגרפיה
קיסבאוור נולדה בווינה, אוסטריה; אמה היא שחקנית גרמנייה ואביה מהנדס מגאנה. לאחר שהוריה נפרדו, היא גדלה באוסטריה עם סבתה. היא למדה עיתונאות ומחזאות, ובמהלך לימודיה החלה לעבוד ב-ORF, רשת השידור הציבורית האוסטרית. מ-1994 ועד 2004 הנחתה את תוכנית האירוח הנקראת על שמה "ארבלה" בערוץ הטלוויזיה הגרמני "Pro7".
ב-1995 הופיעה על שער מגזין "פלייבוי" הגרמני.
ב-2015 הנחתה את תחרות האירוויזיון אשר התקיימה בווינה בירת אוסטריה, לאחר ניצחון המדינה באירוויזיון 2014 שנערך בקופנהגן, דנמרק. זו הפעם השנייה שאוסטריה אירחה את התחרות, לאחר אירוח התחרות לשנת 1967.
גסיוס פלורוס
גסיוס פלורוס (לטינית: Gessius Florus) היה נציב יהודה מטעם הרומאים בין השנים 64–66 לספירה, אשר התנהגותו האכזרית והרצחנית הייתה בין הגורמים העיקריים לפרוץ המרד הגדול בשנת 66.
נציב יהודה
פלורוס, יליד העיר היוונית קלזומנאי, מונה לנציב יהודה בשנת 64, לאחר ארבעה נציבים שקדמו לו, שהיו אף הם מושחתים ואכזרים, אולם על פי יוסף בן מתתיהו, במקום בו הצניעו קודמיו את שחיתותם ורשעותם, התפאר פלורוס בשחיתותו. ובלשונו: "אף כי היה אלבינוס איש חמס אשר כזה, בא אחריו גסיוס פלורוס והראה לדעת, כי למולו גם אלבינוס לצדיק גדול ייחשב". פלורוס התיר לשודדים (בהם הסיקריקיים) לעשות בארץ כרצונם, ובלבד שיתנו לו חלק בשלל השוד.
ביקורו של גאלוס ופרוץ המרד
הממונה על פלורוס היה קסטיוס גאלוס, שהיה נציב סוריה. האימה שהטיל פלורוס הגיעה עד כדי כך שאיש לא העז להתלונן עליו בפני גאלוס, אך עם ביקורו של גאלוס בירושלים, על מנת להשתתף בחגיגות קורבן הפסח, צעק אליו ההמון את התלונות והטענות כלפי פלורוס. גאלוס הרגיע את ההמונים כי יגרום לשינוי לטובה בהתנהגותו של פלורוס, אך בפועל לא נקט בכל צעד מעשי.
יוסף בן מתתיהו מייחס לאירוע זה חשיבות רבה, שכן לדעתו, החליט פלורוס להכביד את עולו על העם, על מנת לעורר מרד, ובכך להתחמק מאחריות אישית לפשעיו, כמקובל בנהלים הרומיים, שעם מרדן מנוע מלשטוח את טענותיו לפני הרשויות הרומיות. ניתן לטעון כי דבריו של יוסף בן מתתיהו, שנכתבו רק מספר שנים לאחר האירועים, חסרים את הפרספקטיבה ההיסטורית, ובהיותו מעורב באירועים, נטה לאפולוגטיקה שבאה להטיל את האחריות לפרוץ המרד על כתפי הנציבים הרומים. אולם בהיותו היסטוריון בעל אנליזה היסטורית, הוא פורש בכתביו שורה די ארוכה של גורמים וסיבות להתחוללותו.
באותו הזמן קיבלו הסורים היושבים בקיסריה את זכויות האזרח. מן היהודים נשללו זכויות אלו. הדבר גרם להתמרמרות, אשר אך החמירה כאשר אחד מבעלי המקרקעין הסורים בקיסריה, מנע גישה לבית הכנסת, כאשר בנה מבנים משני צדי השביל המוליך אליו. הדבר גרם למהומות, ופלורוס התבקש להתערב. היהודים הבטיחו לפלורוס שוחד נאה אם יעצור את עבודות הבניה, אך פלורוס, לאחר שקיבל את השוחד, נמנע מלהתערב. סמוך לבית הכנסת פרצה תגרה בין יהודים וסורים, אשר גרמה לכך שהיהודים עזבו את קיסריה, ועברו לעיר נרבתא (למרגלות הרי השומרון), כשספר התורה שלהם עמם. מקרה זה עורר סערת רוחות רבה.
פלורוס לא עשה דבר כדי להרגיע את הרוחות, אלא הוסיף וסכסך בין הצדדים. הוא הגיע לירושלים, ושם דרש מן העם את כספי המקדש. כאשר התעוררה מהומה עקב המעשה הזה, שלח פלורוס את צבאו לירושלים. הוא פיזר באמצעות רוכבים את בני ירושלים שיצאו לקראתו לברכו, ולמחרת קבע את מחנהו בשער העיר, ודרש מנכבדי העיר כי אלה שקיללו אותו בשל מעשיו יוסגרו לידיו. משלא נענה הורה לאנשיו לצאת אל השוק העליון בעיר, לשדוד את כל הנמצא שם, ולהרוג את כל הנקרה בדרכם. חלק מן האזרחים שנתפשו בחיים נצלבו. באותו יום נהרגו שלושת אלפים ושש מאות איש.
למחרת היום הצליחה ההנהגה הירושלמית להרגיע את העם. פלורוס דרש כי נכבדי העם יצאו לקראתו, ויברכו את חיילי הלגיון החונים מחוץ לעיר לשלום. העם נענה לדרישה זו, ונכבדי העם, הכוהנים, יצאו לקראת הלגיונות הרומים. אלה התנפלו עליהם ורמסו אותם בפרסות סוסיהם. העם, אשר הבין כי פלורוס מתכוון עתה לבוז את בית המקדש מיהר והרס את האולמות שחיברו את מצודת אנטוניה אל בית המקדש, וכך מנע מאנשי פלורוס להגיע אל המקדש גופא. פלורוס זימן את הכוהנים, והבטיח להם לצאת מירושלים. לבקשת הכוהנים הושאר גדוד (קוהורטה) אחד על מנת לשמור על הסדר, ועיקר הצבא יצא מירושלים, אך הנזק שנגרם ביומיים אלו היה בלתי הפיך.
ההיסטוריון צבי גרץ כותב על הרס האולמות שהובילו לבית המקדש כי: "במעשה זה התחילו בני ירושלים את המרד בממלכת רומי, מבלי דעת ומבלי לשער מראש את תוצאותיו הגדולות והנוראות".
בצר לו פנה פלורוס אל גאלוס, ודיווח לו על האירועים בירושלים. אך גאלוס קיבל דיווחים נוספים על האירועים בירושלים, מראשי ירושלים ומברניקי אחותו של המלך אגריפס השני. גאלוס שלח אל העיר את אחד מקציניו, נפוליטנוס, על מנת שיחקור את האירועים. ליד יבנה פגש נפוליטנוס את המלך אגריפס השני, והשנים המשיכו את דרכם לירושלים, שם נשא אגריפס נאום נרגש בו ניסה להניא את העם מלמרוד. אך נאומו של אגריפס כלל הצעה כי העם יסכין עם שלטונו של פלורוס, עד שימונה נציב חדש. לכך לא יכול העם להסכים. מעשי האלימות הפכו לגלויים, ופרץ המרד הגדול. לאחר פרוץ המרד, התיר פלורוס לסורים בקיסריה להתקיף את היהודים. רוב יהודי קיסריה נהרגו, והיתר נלקחו לעבדים.
יוסף בן מתתיהו מספר כי לאחר תבוסת גאלוס, בראשית המרד, נשלחו יהודים שתמכו ברומאים ועזבו את ירושלים המורדת אל הקיסר נירון על מנת להטיל את האשמה למאורעות כולם על ראשו של פלורוס. אין לדעת את שעלה בגורלו לאחר הדברים הללו. על פי סווטוניוס בספרו "חיי שנים-עשר הקיסרים" נרצח פלורוס על ידי היהודים, אך דבר זה אינו מתיישב עם גרסתו של יוסף בן מתתיהו.
ذ
דַ'אל/דַֿאל (בערבית: ذَال) היא האות התשיעית באלפבית הערבי. לפניה באה האות د|דאל ואחריה באה האות ر|רא.
ד'אל מייצגת את העיצור /ð/ (כמו הצירוף th במילה האנגלית brother. זהו גם הצליל הישן של ד|דל"ת רפה בעברית, אם כי כיום רוב הדוברים הוגים אותה כדל"ת רגילה). התעתיק המקובל שלה לעברית הוא "ד'". בערבית לבנטינית ד'אל נהגית כעיצור /z/ (כמו ז|זי"ן), וברוב הניבים המצריים והצפון אפריקאים היא נהגית כעיצור /d/ (כמו דל"ת). יוצאים מן הכלל הם הניבים הפלסטינים הכפריים, התוניסאים, האלג'יראים הכפריים וחלק מהלוביים, שם ד'אל נותרת כהגייתה הסטנדרטית.
ד'אל היא אחת משש האותיות הערביות שאין להן מקבילה באלפבית הפיניקי (האחרות הן ث|ת'א, خ|ח'א, ض|צ'אד, ظ|ט'א וغ|ע'ין). על אף שבאלפביתים פרוטו-שמיים כמו האלפבית הדרום-ערבי מופיעה אות לייצוג פונמה זו, שהשתמרה עד היום בשפות שמיות דרומיות, דוגמת ዘ בכתב האתיופי, הרי שבאלפבית הפיניקי, המקור לשפות אשר עיצבו את הערבית, הצליל הזה לא היה קיים. כנראה שהיווצרות האות הייתה בהשפעה מהעברית ומהארמית אשר בהן כבר קרה תהליך בג"ד כפ"ת, ובה השתמשו כדי לייצג את העיצור /ð/ גם במילים בהם העיצור במקור לא יוצג על ידי האות ד' אך הגייתו נשתמרה (לדוגמה:ذهب "דָֿהַבּ" במשמעות של "זהב", במקור העיצור /ð/  יוצג על ידי האות ז' בנוסף לעיצור /z/, אך כאשר האות הפסיקה לייצג אותו, בעברית חלה הגייתה של המילה כ-"Zahab" ולא כ-"Dhahab" מכיוון שהעברית שימרה את הכתיבה הקדומה של המילה אך הגתה אותה ככתיבתה, לעומת זאת בערבית הגייתה של המילה כ-"Dhahab" השתמרה אך כתיבתה בז' לא השתמרה והחלו לייצג את העיצור /ð/  על ידי האות דל"ת בצורתה הרפה "ذ").
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין אך לא מצד שמאל, כמו בשאר אותיות דוד'ארז.
ספרוס זהוב
סְפָּרוּס זָהוֹב (שם עממי: דניס או צִ'יפּוּרָה; באנגלית: Gilt-head bream; שם מדעי: Sparus aurata) הוא דג קטן ממשפחת הספרוסיים הגדל במימי הים התיכון ובמזרח האוקיינוס האטלנטי. משקלו הממוצע נע סביב 500 גרם ואורכו כ-40 סנטימטר אך הוא עשוי להגיע למשקל של 17 קילוגרם ואורך של 70 סנטימטר. עורו של הדניס כסוף, הוא מתאפיין בפס זהוב בין עיניו ובשרו לבן.
דג הדניס משמש כמאכל לאדם וגידולו נפוץ בישראל, ספרד, טורקיה ויוון. נהוג גם לגדלו בבריכות מים מלוחים. באילת הוא גדל בכלובי דגים נייחים במימי ים סוף עד 2008 ובאשדוד בכלובי דגים ניידים במימי הים התיכון על גבול המים הטריטוריאליים.
השם "דניס" מקורו בשיבוש לשוני של ישראלים למילה הטורקית דניז - deniz (שפירושה ים). את הדג, שנקרא בטורקית צ'יפורה, ניתן לגדל בבריכות, או לדוג בים. לדג שמגיע מהים קוראים בטורקית "צ'יפורה דניז" או בתרגום לעברית: "צ'יפורה מהים". עם הזמן נשכח השם המלא ונשארה רק הסיומת "דניז" שהשתבשה ל"דניס". כיום, רובם המכריע של הדגים המצויים בשוק הישראלי מגיעים אמנם מחקלאות ימית, אך השם "דניס" נשאר כשמו של הדג, ללא קשר למקור גידולו.
הרשות הזמנית של הקואליציה
הרשות הזמנית של הקואליציה (בערבית: سلطة الائتلاف المؤقتة – בתעתיק מדויק: סֻלְטַת אל-אִאְ'תִלָאף אל-מֻאַ'קַתַה; באנגלית: Coalition Provisional Authority, בראשי תיבות CPA) הייתה ממשלת מעבר עיראקית אשר הוקמה על ידי ארצות הברית לאחר הפלתו של משטר הבעת' של נשיא עיראק, סדאם חוסיין בעקבות פלישת הקואליציה בהובלת ארצות הברית לעיראק במלחמת עיראק במרץ 2003.
הרשות הזמנית של הקואליציה קיבלה על עצמה את כל הסמכויות השלטוניות הרלוונטיות לצורך ניהולה השוטף של עיראק, מתאריך הקמתה ב-21 באפריל 2003 ועד פיזורה ב-28 ביוני 2004 (ובסך הכל תקופה של 14 חודשים ושבוע). הרשות הזמנית פעלה ליצירת תנאים של ביטחון ויציבות בעיראק, באופן שיאפשר למנגנון המדינה החדש לכונן בחירות שיאפשרו לציבור העיראקי לעצב באופן דמוקרטי את עתידו. הרשות הזמנית ספגה ביקורת רבה על הניהול הלוקה של כספים שהוקצו לה לצורך שיקום עיראק. המפקח המיוחד של ארצות הברית לשיקום עיראק, סטיוארט בואן, מעריך את הכספים שאבדו על-ידי הרשות הזמנית בכ-8 מיליארד דולר. אחת התגליות המרעישות של בואן התרחשה ב-2010 כאשר מזומן שנגנב מהקרן לפיתוח עיראק בסכום של מעל מיליארד דולר התגלה מוחבא בבונקר בלבנון.
הרקע להקמת הרשות
ג'יי גרנר, גנרל אמריקאי בדימוס, מונה כמנכ"ל המשרד לשיקום, לצד שלושה סגנים. לאחר פיזור המשרד לשיקום והורשת סמכויותיו לרשות הזמנית, מונה גרנר כמנכ"ל הרשות הזמנית. הסיבות לבחירה בגרנר היו ניסיונו הצבאי בעיראק במהלך מלחמת המפרץ (1991) וקשריו האישיים עם מזכיר ההגנה האמריקני דונלד רמספלד. עם זאת, כהונתו ארכה רק כחודש, וב-11 במאי 2003 מונה במקומו פול ברמר. במקביל לכניסתו לתפקיד מנכ"ל הרשות הזמנית, התמנה ברמר גם כשליחו המיוחד של נשיא ארצות הברית לעיראק. ברמר כונה בפי כלי תקשורת שונים ובמסמכים רשמיים של הבית הלבן בתואר שגריר, מכיוון שזה היה התפקיד הממשלתי הבכיר ביותר שהגיע אליו (שגריר בהולנד). עם זאת, ברמר לא היה שגריר ארצות הברית בעיראק כיוון שארצות הברית לא החזיקה באותה תקופה נציגות דיפלומטית רשמית בעיראק. עם כניסתו לתפקיד, החל ברמר ביצירת מנגנון למניעת שחיתויות בכסף שהעבירה ארצות הברית לעיראק.
תקציבה של הרשות הזמנית הגיע ישירות ממשרד ההגנה האמריקני שהרשות הוקמה כמחלקה שלו. כראש הרשות, ברמר דיווח ישירות לשר ההגנה. על אף שלאחר כיבושה, נכחו בעיראק גם כוחות מקרב צבאות אחרים בקואליציה, פיקוד מרכז של הצבא האמריקני (USCENTCOM) הופקד באופן כמעט בלעדי על אספקת תמיכה צבאית לרשות הזמנית.
פעילות הרשות
בימים שלאחר הפלישה האמריקנית והפלת משטרו של סדאם חוסיין, הסתערו המוני עיראקים על ארמונותיו המפוארים ובזזו אותם, אולם מרבית המבנים עצמם נשארו שלמים וללא פגע. הרשות הזמנית התמקמה בתוך הארמונות הללו, שהיו מפוזרים בכל רחבי המדינה, ופעלה מהם. כמה מהארמונות הללו נותרו בחזקתו של הממשל האמריקני אף לאחר החזרת הסמכויות לניהול המדינה לריבון העיראקי ב-2004. המרכז המנהלי הראשי של הרשות הזמנית מוקם במתחם מבני השלטון במרכז שנודע בשם האזור הירוק בבגדאד ושהפך עד מהרה לאזור מוקף חומה ומאובטח היטב.
הרשות הזמנית הייתה אחראית גם על ניהול הקרן לפיתוח עיראק בשנה שלאחר פלישת כוחות הקואליציה למדינה. קרן זו החליפה את תוכנית נפט תמורת מזון של האו"ם ומימנה תוכניות שונות לחיזוק הכלכלה העיראקית בתחומי המזון, החשמל, והנפט, וכן הבטיחה את תשלום משכורותיהם של עובדי המדינה ואת פעילותם השוטפת של משרדי הממשלה השונים.
הצעד הראשון של הרשות הזמנית תחת הנהגתו של ברמר היה פרסום צו מספר 1, מתאריך 16 באפריל 2003, שהורה על פירוק מפלגת הבעת' ועל החלתם של צעדי דה-בעת'יפיקציה בעיראק. צעד זה היה הכרחי לצורך שימור היציבות בעיראק לאור הדאגה הרבה שרווחה בציבור העיראקי מפני אפשרות תקומתה של מפלגתו של סדאם חוסיין והמשך שליטת המפלגה ואנשיה במוקדי השלטון בעיראק. מטרת מדיניות הדה-בעת'יפיקציה הייתה קידום הקמתה של מערכת פוליטית דמוקרטית בעיראק והרשות פרסמה מאה צווים לאורך פעילותה על מנת לממש מדיניות זו. מבקריה של מדיניות הדה-בעת'יפיקציה טענו כי המדיניות הייתה לא דמוקרטית, הדירה את האוכלוסייה הסונית במדינה מתעסוקה במגזר הציבורי, ותרמה משמעותית להידרדרות המצב הביטחוני בעיראק (בעיקר בעקבות פירוק כוחות הביטחון העיראקיים).
ב-14 בדצמבר 2003, כינסה הרשות הזמנית מסיבת עיתונאים כדי לבשר על לכידתו של סדאם חוסיין ולקיחתו למעצר על ידי הצבא האמריקני. במסיבת העיתונאים נכחו הגנרל ריקרדו סנצ'ז מצבא ארצות הברית, ראש הרשות הזמנית ברמר, ומספר חברים ממועצת הממשל העיראקית, וכן אנשי תקשורת מכל רחבי העולם. על מנת להימנע מפעולות טרור מתוכננות ותחת לחץ שהפעיל הנשיא בוש, שרצה לסיים את הכיבוש לפני הבחירות הנשיאותיות של 2004, הרשות הזמנית העבירה את סמכויות השלטון לממשלה העיראקית הזמנית החדשה ב-28 ביוני 2004. העברת השלטון תוכננה במקור ל-30 ביוני 2004 אך בגלל החשש שהאירוע יזמן פעולות טרור הטקס נערך יומיים לפני המועד המתוכנן, ללא הודעה מוקדמת. העברת הסמכויות התרחשה מאחורי דלתיים סגורות וללא אירועים או טקסים פומביים מיוחדים. עם פירוקה של הרשות הזמנית, עזב ברמר את עיראק עוד באותו יום.
מבנה הרשות הזמנית
הרשות הזמנית התחלקה לארבעה מחוזות גאוגרפיים. מטה המחוז הצפוני (CPA North) ישב בעיר ארביל; מטה המחוז המרכזי (CPA Central) ישב בארמון הרפובליקני בבירה בגדאד; מטה מחוז מרכז-דרום (CPA South Central) היה בעיר אל-חלה, הסמוכה להריסות העיר העתיקה בבל; והמחוז הדרומי (CPA South) היה ממוקם בעיר בצרה. כל מחוז פעל בצורה אוטונומית למחצה אך כולם חלקו את אותן המטרות שעיקרן ייצובה ושיקומה של עיראק. המצב הביטחוני ורמת התסיסה האזרחית בעיראק השתנו תכופות לפי המחוזות השונים, ועל כן היו רמות שונות של הצלחה לתוכניות הרשות הזמנית במחוזות השונים בהן פעלה.
דירקטוריון הרשות הזמנית
הדירקטוריון של הרשות הזמנית הורכב מ-11 חברים, 10 מהם אמריקאים, בריטים, או אוסטרלים שהיו בכירים ברשות הזמנית, וחבר אחד ממועצת הממשל העיראקית. יו"ר הדירקטוריון היה גם יועץ בכיר לשר האוצר העיראקי מטעם הרשות הזמנית. בין השאר, היה הדירקטוריון אחראי על מתן המלצות להנהלת הרשות הזמנית בעניין מכרזים ועל פיקוח על טוהר התהליכים. כדי להבטיח שקיפות, נקבע כי כלל הדיונים החשובים בעניין יתרונות וחסרונות של התוכניות שעלו לדיון יהיו גלויים לציבור על-ידי חשיפת הפרוטוקולים לציבור. עם זאת, מרבית מהמפגשים הללו לא תועדו כראוי. בנוסף, ראש הרשות היה אמור לקבל החלטות בעניין מכרזים רק לאחר קבלת המלצות מהדירקטוריון. עם זאת, דיוני הדירקטוריון לא התקיימו על פי כללי השקיפות ההכרחיים. לראייה, מתוך 43 דיונים שהתקיימו ב-2003, החבר היחיד מטעם מועצת הממשל העיראקית נכח רק בשני דיונים.
הפרטת הכלכלה העיראקית
לפני הכיבוש האמריקני, הייתה הכלכלה העיראקית מתוכננת וריכוזית. מאפייניה המרכזיים היו איסור על בעלות זרה על עסקים, התעשיות הגדולות היו בבעלות המדינה והוטלו מכסים גבוהים כדי למנוע כניסת סחורות זרות למדינה. לאחר הפלישה לעיראק, פעלה הרשות הזמנית להפרטת הכלכלה העיראקית ופתיחתה להשקעות זרות באמצעות צווים שונים שפרסמה.
צו מספר 39, תחת הכותרת "השקעות זרות", הכיר בכך שהשקעות זרות יסייעו בפיתוח תשתיות בעיראק, יטפחו צמיחת עסקים עיראקים, ייצרו מקומות עבודה, יביאו להחדרת טכנולוגיה חדשה לעיראק, ויקדמו העברת ידע ומיומנויות לחברה העיראקית. הצו הורה כי "משקיע זר יהיה רשאי לבצע השקעות זרות בעיראק בתנאים נוחים לא פחות מאלה החלים על משקיע עיראקי", וכי "סכום ההשתתפות הזרה בישויות עסקיות חדשות שנוצרו או הקיימות בעיראק לא יוגבל..." בנוסף, המשקיע הזר "יהיה מורשה... להעביר לחו"ל ללא דיחוי את כל הכספים הקשורים להשקעותיו, לרבות מניות או רווחים ודיבידנדים...". מבקרים שונים של פעולת הרשות טענו כי היא שינתה באופן קיצוני את כלכלת עיראק. היא אפשרה השקעות זרות ללא הגבלה ולא הטילה מגבלות על הוצאת רווחים מחוץ למדינה. עם זאת, מדיניות זו תאמה את הסטנדרטים הבינלאומיים העכשוויים להשקעות זרות ישירות שעליהם נשען רוב העולם המפותח. הצו הוסיף כי "כאשר הסכם בינלאומי שעיראק חתומה עליו מעניק תנאים נוחים יותר עבור משקיעים זרים המקיימים פעילות השקעות בעיראק, יחולו התנאים הנוחים יותר תחת ההסכם הבינלאומי". לפי המבקרים, הצו נוסח באופן שאמור היא לייצר סביבה נוחה ככל האפשר למשקיעים זרים, ובכך לאפשר לתאגידים אמריקניים ורב-לאומיים לשלוט בכלכלת עיראק. אחרים טוענים שהרשות הזמנית ראתה ברפורמות השוק החופשי כלי חיוני במטרה לאפשר לעושר הנפט של עיראק לייצר צמיחה ופיתוח בני-קיימא, במקום להשאיר את עיראק במלכודת משאבים על-ידי הותרת חוקים ותקנות שניסח המשטר הטוטליטרי המודח.
צו מספר 17 של הרשות הזמנית העניק לכל הקבלנים הזרים שפעלו בעיראק חסינות מכל הליך משפטי מקומי בעיראק ולמעשה העניק חסינות משפטית מכל סוג של תביעה, אזרחית או פלילית, בגין פעולות שביצעו קבלנים אלה בתוך עיראק. צו מספר 49 דאג להפחתת מס לתאגידים הפועלים בתוך עיראק. הוא הפחית את תעריף המס המקסימלי מ-40% ל-15% מההכנסות.
מבקרי הרשות הזמנית טוענים כי מדיניותה הכלכלית השנויה במחלוקת הייתה אנטי-דמוקרטית ביסודה, או אף בלתי חוקית על פי החוק הבינלאומי, משום שרפורמה כלכלית דרסטית כמו זו שהועברה על-ידי הרשות הזמנית היא לגיטימית רק אם הועברה תחילה על-ידי ממשלה עיראקית נבחרת שלא נמצאת תחת שליטה זרה, וכי לכוח כובש אסור לשכתב את חוקי המדינה הכבושה.
קולון (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אידה ק. מרים
אידה קרייבן מרים (באנגלית: Ida Craven Merrian; 1904 - 1997) הייתה כלכלנית וסטטיסטיקאית אמריקנית.
ביוגרפיה
לאחר שסיימה את לימודי התואר הראשון באנגלית ובהיסטוריה (מכללת וולסלי, 1925), למדה כלכלה באוניברסיטת שיקגו. תואר דוקטור הוענק לה ב-1928, מטעם בית הספר הגבוה ברוקינגס לכלכלה וממשל שבוושינגטון. בסיום לימודיה קיבלה משרת מרצה במכללת קונטיקט.
ב-1936 עברה לנהל את מחלקת המחקר והסטטיסטיקה של המוסד לביטוח לאומי (social security), שנוסד רק שנה קודם לכן. ב-1955 קודמה לתפקיד בכיר במוסד. במסגרת תפקיד זה פרסמה מחקרים רבים שעסקו בנושאי רווחה, ביטוחי בריאות, נכות, תחזיות לגיל פרישה, ועוד. כמו כן, קבעה לראשונה את שיטת חישוב קו העוני בארצות הברית. היא עבדה במוסד לביטוח לאומי עד לפרישתה ב-1972.
הכרה
מרים נבחרה לעמיתה באיגוד האמריקני לסטטיסטיקה בשנת 1965. ב-1966 זכתה ב-Federal Woman's Award. כן זכתה בפרס השירות המצוין של משרד החינוך, הבריאות והרווחה.
אוטונומיה לאומית פרסונלית
אוטונומיה לאומית פרסונלית היא סוג תאורטי של אוטונומיה מדינית שיכולה להינתן למיעוטים לאומיים ללא קשר למסגרת טריטוריאלית אלא על יסוד השתייכות אישית של פרט לאותו מיעוט. הצעה לאוטונומיה מסוג זה הופיעה לראשונה בסוף המאה ה-19 בדבריו של קרל רנר שפרינגר, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית. הוא שאף לפתור את בעיית הקיסרות האוסטרו-הונגרית רבת הלאומים על ידי כך שטען שלאומים אלו אינם קשורי טריטוריה אלא קבוצות אישיות אוטונומיות, אתניות. על כן, ניתן לספק אוטונומיה למיעוטים אלו מבלי לפרק את הקיסרות. תורה זו פורסמה על ידו בשנת 1899 במאמר בשם "Staat und Nation".
אוטונומיה מסוג זה הוקמה באוקראינה ב-1918 שבה מונה גם שר לענייני היהודים אך זה לא מנע את הפרעות הקשות ביהודים והיא בוטלה כעבור כשנה וחצי. ב-1924 הוקמה אוטונומיה דומה בליטא, עם שר לענייני יהודים ומועצה לאומית יהודית (נאציונלראט). היא בוטלה בשנת 1924.
לאחר פירוק ברית המועצות התייחסות למיעוט לאומי במדינות שהוקמו מבוססת על עקרונות אוטונומיה פרסונלית. בסיס חוקתי לכך אושר בליטא בשנת 1989, בלטביה בשנת 1991, באוקראינה בשנת 1992, באסטוניה והונגריה בשנת 1993 וברוסיה בשנת 1996.
Ain't No Other Man
Ain't No Other Man (בעברית: לא אדם אחר) הוא סינגל של הזמרת האמריקאית, כריסטינה אגילרה. השיר משמש כסינגל מוביל של אלבומה החמישי של אגילרה, Back to Basics. הסינגל הוא זוכה גראמי 2007 בקטגוריה "שיר הפופ של השנה לזמרת".
מידע על השיר
השיר הופק על ידי דיג'יי פרימר וצ'ארלס רואן, דיג'יי פרימר הסביר שהרעיון המרכזי בשיר הוא: "זה פחות או יותר איך בעלה של אגילרה שבה אותה בקיסמו עוד מההתחלה". השיר נחשב לסינגל הקאמבק של אגילרה, בהתחשב למיקומו הגבוה והחזק במצעדים בעולם ובנוסף להפסקת פעילותה מאז אלבומה הקודם "Stripped" משנת 2002. הסינגל פורסם כשיר מוביל וראשון מהאלבום Back to Basics. השיר, בניגוד לפופולריות הרבה שלו, לא מכיל מוזיקת רקע מקורית. מוזיקת הרקע היא סימפולים של להיט פאנק לטיני משנות ה-70, "Happy Soul", שבוצעה בידי דייב קורטז והמונס פיפול. מוזיקת הרקע עובדה הרבה מחדש, והפכה להישמע הרבה יותר גבוהה, אבל המבנה המרכזי שחוזר במוזיקת הרקע בשיר עדיין שלם.
הסינגל היה אמור להשתחרר ב-13 ביוני אבל הופץ בחנות האינטרנט iTunes ב-3 ביוני. השיר החל להתנגן בתחנות הרדיו ברחבי העולם באותו יום שהופץ באינטרנט, עוד לפני ששוחרר. חברת התקליטים Sony-BMG הנפיקה הצהרה נגד שחרור הסינגל, שטוענת חקירה מלאה תעלה כדי לבדוק איך השיר דלף לתחנות הרדיו והאינטרנט במלואו עוד לפני שחרור הסינגל, מה שמנוגד כי השיר מקבל חשיפה גדולה יותר בצורה זו. חברת התקליטים של אגילרה לא התכוונה לשחרר את הסינגל רק לאחר הופעת הבכורה של אגילרה בטקס פרסי הקולנוע של MTV ב-3 ביוני. בגלל הדליפה לרשת האינטרנט, חברת התקליטים של אגילרה, RCA, שחררה רשמית את הסינגל לכל תחנות הרדיו בארצות הברית.
ביג בוי, חבר בהרכב אאוטקסט, תוכנן לתרום בית ראפ ברמיקס של הסינגל. שמועות טוענות כי חברת התקליטים שלו לחצה עליו להסיר עצמו מהשיר למנוע מהרמיקס להתחרות עם הסינגל של אאוטקסט "The Mighty O.". כתוצאה מכך, חברת התקליטים של אגילרה, RCA, החליפה את ביג בוי בראפר צ'אמיליונר. אף על פי כן, צירוף בית הראפ של צ'אמיליונר לשיר הוכיח עצמו להיות לא פופולרי בקרב המעריצים והתקשה להתנגן בשידורי תחנות הרדיו. שבועיים לאחר שחרור הסינגל בבריטניה, הסינגל נמנע מלהיכנס למקום הראשון על ידי הסינגל של הזמרת שאקירה עם להיטה "Hips Dont Lie", והסתפק במקום השני. הסינגל זיכה את אגילרה בפרס בטקס פרסי הגראמי לשנת 2007 בקטגוריה: "שיר מסוג פופ לזמרת". זו הפעם הרביעית של אגילרה מועמדת בקטגוריה זו, והפעם השנייה שהיא זוכה בה.
הקליפ
הקליפ לשיר, הופק על ידי בריאן בארבר, צולם מ-1 במאי עד ל-3 במאי בלוס אנג'לס. בריאיון ל-MTV, אגילרה מציינת בתגובה לסרט הקולנוע שהפיק, Idlewild: "הוא סיקרן אותי הבן אדם הזה, בריאן בארבר, שהיה נורא אטום ומושבע עם כל תקופת העולם בשנות ה-20 ושנות ה-30". הסינגל הופץ ב-iTunes ב-20 ביוני והכה בבכורה את המקום הראשון במצעד האתר ישר לאחר מכן. יום לאחר מכן, שודר בבכורה הקליפ בתוספת התוכנית "איך עושים את הקליפ".
הקליפ אמור להיות בתוך תקופת שנות ה-20 ושנות ה-30, שם כריסטינה אגילרה משחקת את תפקיד זמרת מועדון-לילה, הדיווה בעלת האגו, בדומה לג'ודי גארלנד. שמה בקליפ הוא בייבי ג'יין (Baby Jane), שנראה בלוחית הזיהוי של המכונית איתה היא מגיעה למועדון. לאחר מכן נראית אגילרה מתארגנת למופע מאחורי הקלעים של הבמה כשהיא מזמרת את השיר. בין היתר נראות סצינות שבה אגילרה מבצעת את השיר בשמלות בצבעי כסף וזהב, בהן צלמים מצלמים אותה. בקליפ נראית אגילרה במראות שונים, ביניהן היא מרכיבה אוזניות עתיקות במראה מודרני.
הקליפ משך המון תשומת לב מהצופים והקהל בציבור. בעיקר מצופי התוכנית מעריצים בערוץ MTV שנקראת TRL. הוא הצליח להגיע למקום הראשון בתוכנית 22 פעמים, כשהוא הופך להיות בתוכנית הקליפ הכי מצליח של אגילרה, והקליפ הכי מצליח בתוכנית לשנת 2006. "Ain't No Other Man" הוא הקליפ השני המצליח ביותר בכל הזמנים בתולדות התוכנית של זמרת, כשבמקום הראשון נמצאת קלי קלארקסון עם הקליפ "Behind These Hazel Eyes". הקליפ זכה לארבע מועמדויות בטקס פרסי MTV אמריקה לשנת 2006, בקטגוריות "קליפ השנה", "הקליפ הנשי הטוב ביותר", "קליפ מסוג פופ השנה", "כוריאוגרפיה בקליפ השנה".
ההצלחה בעולם
ב-15 ביוני 2006, נכנס בבכורה למצעד הוט100 בבילבורד בארצות הברית למקום ה-19, כתוצאה מעלייה בכמות ההורדות מהאינטרנט. היה זה הסינגל בעל כניסת הבכורה הגבוהה ביותר של אגילרה, כשלפני כן הסינגל "I Turn to You" משנת 2000 החזיק בתואר. שבוע לאחר מכן, הסינגל זינק למקום השישי במצעד. הסינגל הוכיח עצמו כסינגל בעל אריכות ימים כשבילה 22 שבועות בתוך ארבעים המקומות הראשונים במצעד. ומכר למעלה ממיליון הורדות חוקיות בארצות הברית בלבד, כשהוא מגיע למעמד פלטינה. "Ain't No Other Man" הוכיח עצמו גם כסינגל דאנס מצליח כשהוא מגיע למקום הראשון במצעד הדאנס בבילבורד, וגם במקום הראשון במצעד המועדונים בבילבורד. שבועיים לאחר שחרור הסינגל בבריטניה, הוא מגיע למקום השני במצעד, כשהוא הופך בו זמנית ללהיט בינלאומי ענקי ברחבי העולם ובארץ, כשהוא מגיע למקום השני בתחנת הרדיו הפופולרית ביותר בארץ, גלגלצ.
שנת 2008
בנובמבר של שנת 2008, הוציאה כריסטינה אלבום להיטים Keeps Gettin' Better - A Decade of Hits, באלבום זה מבחר להיטים מתוך שלושת האלבומים של כריסטינה ("כריסטינה אגילרה", "חשופה", "בחזרה לשורשים"). אלבום זה כולל בין השאר את השיר Aint No Other Man.
ארתור אילש
ארתור אילש (בשמות עט בדויים: "סקורפיו" (עקרב), "ארתור", בשם קודם עד 1903 בראון, (בהונגרית: Illés Artúr; בודפשט, 27 בינואר 1878 – פריז, 1960) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי. חבר בקואופרטיב הצרכנים הכללי בהונגריה. הוא היה חבר מייסד של התאחדות הלאומית של הפקידים.
ביוגרפיה
ארתור אילש נולד במשפחה יהודית. הוא למד בצרפת לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. חזר להונגריה בסתיו 1918 והיה מעורב בהקמת ובעבודת מפלגת הקומוניסטים בהונגריה ה-KMP. במועצת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית (ממשלה) מונה תחילה לסגן קומיסר העם ואחר כך קומיסר העם (שר) לאספקה ציבורית. לאחר נפילת הרפובליקה היגר לצרפת והפך לאחד ממנהיגי ההגירה ההונגרית שם. ב-1924 וב-1927 הוא היה העורך הראשי "העובד של פריז". הוא הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של צרפת. כתביו הופיעו בעיתונים הצרפתיים בפריז תחת שם בדוי "סקורפיו". כתוצאה מפעילותו גורש מצרפת, אולם בסופו של דבר חזר לפריז בשנת 1933. בתום מלחמת העולם השנייה בסוף שנת 1945 בקר בהונגריה למשך זמן קצר. הוא נפטר בצרפת.
משה ולין
משה ולין (נכתב גם ואלין) (7 במאי 1906 - 25 באוגוסט 1979) היה אמרגן, מפיק ואיש תיאטרון ישראלי. מראשוני האמרגנים העבריים בארץ.
ביוגרפיה
משה ולין נולד בי"ב באייר תרס"ו לרב צבי הירש וואלון ולשרה לבית וילקומירסקי בעיירה שווינציאן שליד וילנה, ליטא, אז חלק מן האימפריה הרוסית. היה מנעוריו חבר בתנועת הנוער החלוץ. עלה לישראל בשנת 1926, כחלוץ צעיר, והצטרף לפלוגת הכובש, שהקימה לימים את קיבוץ רמת הכובש.
בהמשך עזב ולין את הקיבוץ ולמד בסטודיו לדרמה של מנחם גנסין. הוא הצטרף לתקופה קצרה כשחקן תיאטרון ללהקת התיאטרון הסאטירי "הקומקום".
בשנת 1929 שינה כיוון בחייו והפך לאמרגן (מקצוע שכונה אז בשם "אימפרסריו"). הוא החל את עבודתו כמלווה להקות עבריות במסעותיהן לחוץ לארץ, ליווה וארגן מסעות ומופעים גם לאמנים בודדים.
בשנת 1943 הקים משה ולין את תיאטרון "לי-לה-לו", תיאטרון קברט סאטירי, שהתקיים כעשור שנים בארץ. בין השחקנים-זמרים שגילה בתקופה זו הייתה גם שושנה דמארי. ולין שימש גם כמנהל התיאטרון.
משה ולין כתב על חייו כאמרגן בספר זיכרונותיו "מיומנו של אימפרסריו".
משה ולין נפטר בתל אביב בב' באלול תשל"ט ונטמן בבית העלמין הדרום. הוא היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה שושנה לבית אוקראינץ. אשתו השנייה הייתה הזמרת שרה-אסנת הלוי. בשלישית נישא לזמרת חנה אהרוני. לוולין היו שני בנים - יאיר שנפטר בשנות העשרים לחייו ודני ואלין, במאי טלוויזיה במקצועו.
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו בשכונת ניר אביב בדרום העיר.
לב ויידמן
לב ויידמן (נולד ב-4 בספטמבר 1955) הוא פיזיקאי ישראלי ופרופסור באוניברסיטת תל אביב העוסק בחקר יסודות מכניקת הקוונטים ואינפורמציה קוונטית.מבין הפיזיקאים הבולטים התומכים בפירוש העולמות המרובים המנסה לפתור את בעיית המדידה וקריסת פונקציית הגל האקראית. כיום ויידמן חוקר, ביחד עם יקיר אהרונוב, ניסוח סימטרי בזמן של מכניקת הקוונטים המשלב התפתחות של מצב קוונטי מהעבר להווה בו זמנית עם התפתחותו מהעתיד אל ההווה.
ביוגרפיה
לב ויידמן נולד ב-1955 בסנקט פטרבורג לשמואל ופולינה ויידמן. אביו היה מהנדס בניין ואמו הייתה מהנדסת מכונות. לויידמן שתי אחיות, נלה ויידמן, וורה ויידמן שהיא כנרת.
ויידמן בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בתחום פיזיקה-מתמטיקה (1976), בעל תואר שני לפיזיקה ממכון ויצמן למדע (1982) ובעל תואר שלישי בפיזיקה מאוניברסיטת תל אביב (1987). חוקר את יסודותיה של התורה הקוונטית. ביחד עם פרופסור יקיר אהרונוב פיתח את הפורמליזם הדו-וקטורי לתיאור המלא של המערכות הקוונטיות.
ויידמן זכה בפרס ראשון באולימפיאדיה לפיזיקה בברית המועצות בשנת 1971, בפרס שני בשנת 1972, באותה שנה סיים מקום רביעי באולימפיאדה הבינלאומית לפיזיקה בבוקרשט. הזכייה במקום הראשון אפשרה לויידמן ללכת לכל אוניברסיטה והוא בחר ללכת לאוניברסיטה בלנינגרד (כיום אוניברסיטת סנקט פטרבורג), שם במשך שנה למד בפקולטה לפיזיקה. בגיל 18 עלה לישראל (1973) והמשיך את לימודיו באוניברסיטת בן-גוריון. לאחר שעבר לאוניברסיטה העברית בירושלים קיבל את התואר הראשון בפיזיקה ומתמטיקה. לאחר מכן שירת בצבא הגנה לישראל שלוש שנים וחצי כקצין חיל האוויר והתקבל למכון ויצמן למדע ברחובות, ולמד פיזיקה והתמחה בכרומודינמיקה קוונטית. בעבודת הדוקטורט חקר מכניקת הקוונטים בשיתוף פעולה עם פרופסור יקיר אהרונוב באוניברסיטת תל אביב.
בית הספר לשפות אקור
בית הספר לשפות "אָקוֹר" (בצרפתית: Accord École de Langues) הוא מכון גבוה ללימודי צרפתית כשפה זרה אשר הוקם בפריז בשנת 1988. הוא מארח מדי שנה יותר מ-5,000 תלמידים מ-50 לאומים שונים וזכה לתווית "השפה הצרפתית הזרה האיכותית", עם מספר הכוכבים המרבי בחמש הקטגוריות שנבדקו (אירוח, מיקום, הוראה, הכשרה, ניהול).
היסטוריה
בית הספר ממוקם בבניין פריזאי טיפוסי על בשדרות הגדולים שבאזור העתיק של העיר, באזור מצוקה לשעבר, אשר כולל היום תיאטראות, פאבים ובתי מרזח, לאחר שעברה שינוי במאה התשע עשרה על ידי עבודתו של הברון אוסמן אשר שינה את פניה של פריז.
פדגוגיה
מטרתו העיקרית של בית הספר לחשוף את התלמידים לתנאים ולמגבלות של הסיטואציות המתעוררות בתחומים שונים של החיים החברתיים ולפתח אצלם אסטרטגיות למידה המאפשרות לבטא בצרפתית את היכולות התקשורתיות הקיימות אצלם בשפת האם שלהם.
נושא הדקדוק מתורגל באמצעות משחקים לשוניים, סימולציות, תרגילים אינטראקטיביים ופעילויות מגוונות במהלך סיטואציות תקשורת שונות.
מנכ"ל בית הספר הוא פרנסואה פייפר (François Pfeiffer).
סמיכה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אובודה
אוֹבּוּדָה (בהונגרית: Óbuda, מילולית: בוּדָה העתיקה, בגרמנית: Alt-Ofen, בסרבו-קרואטית: Stari Budim, ביידיש: אלט אופען, בעברית רבנית: אויבן יָשָן או בודא ישן) היא אחת משלוש הערים היוצרות את בודפשט, בירת הונגריה (יחד עם בודה ופשט) והעתיקה שבהן. עד 1 בינואר 1873 הייתה אובודה עיר עצמאית. היא ממוקמת ממערב לדנובה, צפונית לבודה.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות התקיים יישוב באזור אובודה כבר מתקופת האבן. בעת ההתיישבות הקלטית התקיים במקום מרכז התיישבותי גדול יחסית. בתקופה הרומית בהונגריה היה אתר זה אקווינקום (בלטינית: "עיר המים"), בירת הפרובינקיה הרומית פאנוניה. עד היום ניתן לראות בשטח עתיקות מן התקופה הרומית, בהן שרידי אמפיתיאטרון ווילה רומית. מאותה עת (שנת 106 לספירה) הייתה אובודה מיושבת ברציפות כעיר. אדמות המקום היו נחלתה של משפחת האצולה זיצ'י שבנתה במקום טירה, הקיימת עד היום ומאכסנת מוזיאון המוקדש ליצירות האמן ויקטור וסרלי. עם איחוד בודפשט נכללה אובודה ברובע השלישי של העיר, הכולל גם את אי הדנובה Óbudai-sziget ושטחי תעשייה ומגורים.
מעמדה של אובודה ירד לאחר איחוד בודפשט, והיא קיבלה צביון של פרבר תעשייתי ובו בתי חרושת ומשכנות פועלים. בעת השלטון הקומוניסטי נבנו בה שיכונים סובייטיים ותחנת כוח שארובתה נראית למרחוק.
הכיכר המרכזית (Fő tér) משמרת אווירה כפרית מהמאה ה-17 ו-ה-18. לא רחוק ממנה נמצאים המבנה בן המאה ה-18 ששימש כבית העירייה ומוזיאון אובודה.
בשנת 1950 חוברה אובודה ישירות לפשט על ידי גשר ארפאד (שנקרא אז "גשר סטלין").
קהילה יהודית
התיישבות יהודית החלה באובודה ב-1712, לפי הזמנת הדוכסית זיצ'י. אף על פי שהתיישבות יהודית נאסרה בבודה זכו יהודי אובודה, בהתאם להסכם החסות, לחופש דת, התיישבות ומסחר. בשנת 1737 הוקם בית כנסת והקהילה באובודה הייתה לקהילה היהודית הגדולה בהונגריה. רב הקהילה היה משה מינץ, שהקים במקום בית דין צדק וישיבה גדולה, ומת ב-1831. ב-1820 הוקם בית הכנסת הנוכחי באתר בית הכנסת הראשון. בעת הקרע ביהדות הונגריה בחרה הקהילה להצטרף לזרם הנאולוגי, אף כי רבה מרדכי עמרם הירש היה אורתודוקסי שתמך בעצמו בגישת הסטטוס קוו.
הקהילה חרבה בשואת יהודי הונגריה יחד עם שאר קהילות בודפשט, במקום היה גם בית קברות יהודי שנחרש ובמקומו קיים היום מגרש ספורט. בראשית שנות ה-2000 הוקמה מחדש קהילה יהודית באזור, המתבססת על אנשי עסקים ישראלים ואנשי בית חב"ד.
בית הכנסת של אובודה
בית הכנסת של אובודה, הבנוי במתאר של מקדש יווני, מצטיין בסגנון אדריכלי ייחודי, המשופע ממבני הסגנון האימפריאלי של ראשית המאה ה-19. בחזיתו שישה עמודים קורינתיים. על הארכיטרב (הקורה הראשית) נכתב בעברית: "כל תפלה וכל תחינה שתהיה לכל האדם ופרש כפיו אל הבית הזה". בראש הגמלון - שני לוחות הברית.
פנים המבנה נחשב בעת הקמתו למפואר באירופה. אלמנט ייחודי נוסף הוא ארבעה אובליסקים בארבע פינות הבימה.
37 (מספר)
37 (במילים בלשון זכר: שלושים ושבעה; בלשון נקבה: שלושים ושבע) הוא מספר טבעי העוקב ל-36 וקודם ל-38.
במתמטיקה
37 הוא המספר הראשוני ה-12 והראשון שאינו רגולרי. 37 הוא הפתרון של בעיית וארינג לחזקות חמישיות – כל מספר טבעי ניתן לכתוב כסכום של עד 37 מספרים שהם חזקה חמישית של טבעי (ויש מספרים שאינם סכום של 36 חזקות חמישיות בלבד).
בתרבות
לדוד המלך היו 37 גיבורי חיל, אלו הם גיבורי דוד.
צ'רניהיב (מחוז)
שטח המחוז הוא כ-32 אלף קמ"ר ובשנת 2001 התגוררו בו 1,245,260 תושבים. מערבית למחוז נמצאת המדינה בלארוס והמחוז קייב (באוקראינה), מזרחית אליו נמצא מחוז סומי ומחוז פולטבה בדרום.
במשך מאות השנים שעברו מאז הקמת העיר צ'רניהיב האזור ידע מושלים רבים: בתחילה נסיכים מקומיים ולאחר מכן - רוס של קייב, טטרים של קרים, ליטא, פולין, ומשנת 1667 - האימפריה הרוסית.
המחוז בגבולותיו הנוכחיים הוקם בשנת 1932 במסגרת הארגון בגבולות הפנימיים של ברית המועצות שנערך בתקופת סטלין. בחלוקה זו הוא שויך לרפובליקה הסובייטית של אוקראינה, מכיוון שאוקראינים היוו יותר ממחצית מתושביו.
דרך המחוז עוברות מסילות רכבת, אשר מקשרות את בירת אוקראינה קייב ובירותיהן של רוסיה ובלארוס - מוסקבה ומינסק. עקב כך המחוז הוא מרכז תעשייתי חשוב. נמצאים בו מפעלי נפט וגז טבעי וכן מפעל טבק בפרילוקי.
עיקור כפוי
עיקור כפוי הוא עיקור שהיה נהוג במדינות רבות בתחילת המאה ה-20, בדרך כלל כחלק מתוכנית אאוגנית שמטרתה למנוע מ"חברים בלתי רצויים בחברה" להתרבות.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 נעשה שימוש מסיבי בעיקור במדינות מסוימות באירופה ובצפון אמריקה. תומכי העיקור הציגו זאת כניסיון לפטור את החברה ממחלות גנטיות ובהן מחלות נפש מסוימות או הפרעות התנהגותיות מסוימות. היסטוריונים של המדע טוענים שמחלות כאלו שיש להן רקע גנטי הן נדירות יחסית ועל כן עיקור המוני אינו נחוץ לשם מניעתן ואינו אפקטיבי, והעיקור לא היה אלא ניסיון לעצב את החברה באופן שיסלק ממנה יסודות שהוגדרו כא-סוציאליים, כדי לשמור על סדר חברתי ספציפי או לעצב סדר חברתי רצוי.
לרוב הוסמך מוסד רפואי או גוף חוקי אחר להורות שאדם ינותח למטרת מניעת התרבותו, לרוב כנגד רצונו, ולעיתים ללא ידיעתו.
תוכניות מסוג זה עודדו עיקור באמצעות חיתוך צינור הזרע ("וסקטומיה") בגברים וקשירת חצוצרות בנשים. ניתוחים אלו לא פגעו ביצר המין, או באישיותו של המנותח (להבדיל מניתוח סירוס). עובדה זו לא התקבלה כהסבר ראוי על ידי חלק מהקבוצות והאנשים אשר תומכים בזכויות אדם.
ארצות הברית
המדינה הראשונה החשובה בה החלה תוכנית של עיקור כפוי למטרה אאוגנית היא ארצות הברית. העיקור הכפוי נועד למנוע את התרבות המפגרים בשכלם וחולי הנפש. לעיתים עוקרו שוכני בתי כלא ומוסדות ענישה אחרים, בהנחה כי הנטייה לפשיעה עוברת בתורשה, אך מקרים אלו היו נדירים יחסית.
המדינה הראשונה שקיבלה חקיקה המאפשרת עיקור כפוי הייתה פנסילבניה בשנת 1905, אך מושל המדינה השתמש בזכותו והטיל וטו על החקיקה. אינדיאנה הייתה המדינה הראשונה בה נחקק חוק פעיל של עיקור כפוי בשנת 1907, ומיד לאחריה באו וושינגטון וקליפורניה בשנת 1909. תוך מספר שנים היו בארצות הברית כשלושים מדינות בהן התקבל חוק המאפשר עיקור כפוי.
בתחילה היה השימוש בעיקור הכפוי נדיר, אך בשנת 1927 ניתנה פסיקתו של בית המשפט העליון של ארצות הברית בעניין באק נגד בל. קארי באק הייתה אישה צעירה, אשר אמה אושפזה במוסד, והיא עצמה נאנסה וילדה בת מחוץ לנישואים. על פי החוק שהתקבל בווירג'יניה היה די בכך כדי להורות על עיקורה הכפוי. באק לא קיבלה את הדין וערערה לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בית המשפט דחה את ערעורה ברוב של שמונה מול אחד. השופט אוליבר ונדל הולמס כתב בפסק הדין:
בדיעבד התברר כי למעשה אף אחד משלושת הדורות לא היה אימבציל. אמא של בק הושמה במוסד עקב "התנהגות מינית מופקרת". בק, שעוקרה, ששוחררה מהמוסד זמן קצר מאוד לאחר עיקורה, וחייתה שנים רבות אחר-כך, הייתה בעלת אינטֶליגנציה ממוצעת, כמו גם בתה.
פסק הדין הביא לעליה חדה במספר העיקורים הכפויים, עד שפסק דין אחר "סקינר נגד אוקלהומה" סיבך את המצב החוקי כשפסק, בשנת 1942 שאין להשתמש בעיקור כעונש.
לאחר מלחמת העולם השנייה דעת הקהל נטתה כנגד העיקור הכפוי, והרעיונות האאוגניים נראו כרעיונות שהביאו לאסון הנורא של המלחמה והשואה. העיקור הכפוי המשיך עדיין במספר מדינות עד שנות ה-70. כמה מדינות לא ביטלו את חוקי העיקור שלהן למשך זמן רב. מעריכים כי 64,000 אנשים עוקרו בכפייה בארצות הברית בזמן שבו החוקים היו בתוקף; כשליש מהם עוקרו בקליפורניה. בשנים האחרונות התנצלו מושלי מדינות רבות באופן פומבי על תוכניות העיקור הכפוי שלהן. אף מדינה לא יצרה תוכנית לפיצוי הנפגעים, בטענות שרובם עוד אינם בחיים, ומהגדרתם אין להם צאצאים, וכן כי הרשומות הנוגעות לתוכניות העיקור הכפוי הן פגומות וחלקיות.
גרמניה הנאצית
תוכנית העיקור הכפוי הגדולה ביותר התנהלה בגרמניה הנאצית, בימי משטרו של אדולף היטלר. אחד מהחוקים הראשונים שהתקבלו לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון, היה "החוק למניעת צאצאים החולים במחלות תורשתיות" (Gesetz zur Verhütung erbkranken Nachwuchses), שנוסחו התבסס על חוקים שהוצעו או כבר נחקקו בארצות הברית. החוק הקים 200 "בתי דין לתורשה" להם הגישו רופאים מרחבי המדינה מסמכים הנוגעים לחוליהם שהיו לקויים בשכלם, חולי נפש, אפילפטים, חרשים, או שסבלו מעיוותים גופניים כלשהם. רופאים שלא דיווחו על חולים אלו היו צפויים לעונשים קשים. אלכוהוליסטים וחולי מחלת הנטינגטון היו צפויים אף הם לעיקור כפוי. מסמכי החולה הוצגו בפני בית הדין, אשר החליט אם לעקרו.
עד סוף מלחמת העולם השנייה עוקרו בכפייה בגרמניה כארבע מאות אלף איש (רובם במהלך ארבע השנים הראשונות להפעלת התוכנית). אמנם הקריטריון לעיקור לא היה גזעי, אך בין המעוקרים היו גם צאצאים מעורבים מבחינה גזעית של חיילים אפריקנים בצבא הצרפתי ששהה בחבל הריין (צאצאים אלו לאפריקנים ולגרמניות כונו "ממזרי הריין" וכמה מאות מתוכם עוקרו בכפייה). כן עוקר מספר רב של צוענים, אך זאת לא על רקע "נחיתות גזעית" אלא בשל סיווגם כ"א-סוציאליים".
תוכנית העיקור הייתה אך הקדמה לתוכנית מרחיקת לכת יותר לחיסולם הפיזי של כל אלו שפגעו ב"היגיינה הגזעית". תוכנית זו המכונה "תוכנית T4 - אותנסיה" החלה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, והיא קשורה בקשר הדוק לשואה שכן הצוות שביצע את התוכנית, והשיטות ודרכי הפעולה ששימשו בה, שימשו לאחר מכן להשמדת היהודים, במיוחד במבצע ריינהרד.
גיזלה בוק הקדישה לנושא מחקר מעמיק שפורסם בשנת 1986.
מדינות אחרות
מדינות רבות ברחבי העולם (ובמיוחד באירופה) ביצעו תוכניות של עיקור כפוי. אמנם אלו לא הגיעו לשיעורי עיקור כבגרמניה ובארצות הברית. בשנים האחרונות נתגלה כי בשוודיה פעלה תוכנית במסגרתה עוקרו כ-62,000 איש במשך כארבעים שנה. כן פעלו תוכניות דומות בקנדה, באוסטרליה, בנורווגיה, בפינלנד, באסטוניה, בשווייץ, באיסלנד ובכמה מדינות באמריקה הלטינית ובהן פנמה ופוארטו ריקו.
כיכר טיין-אן-מן
כיכר טיין-אן-מן (סינית: 天安門廣場) היא הכיכר העירונית המרכזית בבייג'ינג, בירת סין והכיכר הגדולה בעולם. שמה פירושו "שער השלום השמיימי", והיא קרויה כך על שמו של שער טיין-אן-מן המצוי בצפונה ומפריד בינה ובין העיר האסורה.
השער נבנה בשנת 1417 והכיכר שלידו נבנתה ב-1651 והורחבה ב-1958 פי ארבעה מגודלה המקורי. כיכר טיין-אן-מן היא כיכר רחבת ידיים, אורכה 880 מטר מצפון לדרום ו-500 מטר ממזרח למערב, כלומר שטחה הוא כ-440 דונם.
ההיכל הגדול של העם (משכן הקונגרס הלאומי העממי) נמצא ממערב לכיכר. במזרחה של הכיכר נמצאים מוזיאון ההיסטוריה הסינית ומוזיאון המהפכה הסינית. במרכז הכיכר ניצבת האנדרטה לזכר גיבורי העם, שבנייתה הסתיימה עם גמר השיפוץ של 1958. גובה האנדרטה הוא 38 מטר, כגובהו של הארמון הקיסרי. בדרום הכיכר נמצא המאוזוליאום של מאו שנבנה ב-1977, בו מוצגת גופתו החנוטה של מאו דזה-דונג, המהווה מוקד עלייה לרגל עד היום. שדרת צ'אנג-אן, המשמשת למצעדים וכתוואי לרכבת התחתית מפרידה בין הכיכר לשער לעיר הקיסרית. ברצפת כיכר טיין-אן-מן, בצד הדרומי של שער זן-יאנג, מוצב תבליט פליז בצורת שושנת הרוחות, המהווה את קילומטר האפס של סין. הכנת התבליט הושלמה בשנת 2006.
שער סין
עד שנת 1954 עמד במרכז הכיכר "שער סין (בייג'ינג)" ששימש בתור שער כניסה ראשי עבור העיר האסורה עד שנהרס לצורך הקמת הכיכר.
הפגנות
עיקר פרסומה מחוץ לסין בא לכיכר עקב הטבח שביצע המשטר בכעשרת אלפים סטודנטים שהפגינו באופן לא אלים למען יישום רפורמות דמוקרטיות.
להלן מספר הפגנות שנערכו בכיכר:
מיג-29
מיקויאן מיג-29 (ברוסית: МиГ-29, קוד דיווח נאט"ו: פולקרום) הוא מטוס קרב סובייטי שייעודו העיקרי הוא השגת עליונות אווירית.
המטוס, שתוכנן בראשית שנות השבעים על ידי משרד התכנון מיקויאן גורביץ, נכנס לשירות מבצעי בחיל האוויר הסובייטי בשנת 1983 ועודו בשימוש בחיל האוויר הרוסי כמו גם במדינות רבות שרכשו אותו באסיה, המזרח התיכון דרום אמריקה וברית המועצות לשעבר.
פיתוח
פיתוחו של המיג-29, בדומה לסוחוי 27 ("פלנקר") הגדול ממנו, החל בשנת 1969 כאשר מידע בדבר תוכנית ה-FX של חיל האוויר האמריקני - תוכנית שבסופה יוצר מטוס ה-F-15 - הגיע לידי קברניטי ברית המועצות. עוד לפני פיתוחו של המטוס הבינה ההנהגה הסובייטית כי מטוס הקרב האמריקני החדש יעניק לארצות הברית יתרון טכנולוגי משמעותי על פני יתר האווירייה הסובייטית. המיג 21 ("פישבד") נחשב למהיר ויעיל יחסית לזמנו, אולם מידותיו הקטנות הגבילו את פוטנציאל החימוש וטווח הטיסה שלו. המיג 23 ("פלוגר"), אשר פותח כתגובה ל-F-4 פנטום, היה מהיר ובעל קיבולות דלק וחימוש גדולות יותר, אולם יכולות התמרון והקרב שלו היו מוגבלות. הסובייטים היו זקוקים בדחיפות למטוס קרב מאוזן יותר, מהיר ומתוחכם כאחד.
בתגובה פרסם המטה הכללי הסובייטי הודעה בדבר צורך במטוס קרב טקטי מתקדם. היה זה מיזם שאפתני במיוחד, הקורא למטוס בעל טווח ארוך, יכולת המראה ממסלולים קצרים ומאולתרים, כושר תמרון מעולה, מהירות מרבית של יותר מ-2 מאך וכושר נשיאת חימוש כבד. המאפיינים האווירודינמיים הוגדרו על ידי המכון המרכזי לאווירודינמיקה (TsAGI) בשיתוף סוחוי.
בשנת 1971 נתבהר כי המטוס שיענה על כל הדרישות הללו יהיה יקר ומסובך מדי ליצור המוני (בדומה ללקח שהביא את האמריקאים לייצור ה-F-16) ולכן פוצל הפרויקט לשני מטוסים: האחד למטוס קרב מתקדם טקטי כבד והשני למטוס קל יותר. פיתוח המטוס הכבד נשאר בידי סוחוי (והפיק את הסוחוי Su-27), ואילו פיתוח המטוס הקל ניתן למשרד מיג.
פרויקט הפיתוח של מיג, שצוין בסימול MiG-29A, החל בשנת 1974. הטיסה הראשונה הייתה ב-6 באוקטובר 1977 והמטוס נראה לראשונה על ידי לוייני ריגול אמריקאיים בנובמבר אותה שנה. באותה עת הוא כונה על ידי האמריקאים "Ram-L", כיוון שכל שהיה ידוע עליו הוא שהוא נבנה במרכז הניסויים ז'וקובסקי, ליד העיר רמנסקויה.
למרות עיכובים שנגרמו בשל התרסקות שני אבות טיפוס עם בעיות מנוע, דגם הייצור MiG-29B החל להיכנס לשירות ביוני 1983. גרסאות פשוטות יותר של דגם זה, עם אוויוניקה פחות מתקדמת וללא כושר נשיאת נשק גרעיני יוצאו למדינות ברית ורשה ולמדינות אחרות. סה"כ יוצרו כ-840 מטוסים מדגם זה.
המטוס נראה לראשונה במערב ביולי 1986, בעת ביקור ידידותי בפינלנד. שני מטוסים הוצגו ביריד האווירי בפרנבורו שבבריטניה בספטמבר 1988. המשקיפים המערביים התרשמו מיכולות המטוס הגבוהות וכושר התמרון יוצא הדופן שלו.
תוכניות לפיתוחים מתקדמים של המטוס, כולל גרסה רב משימתית להפעלה מנושאות מטוסים הופסקו בשל נפילת ברית המועצות. בעידן שלאחר הנפילה התמרמרו ראשי מיקויאן על כך שחברת סוחוי מקבלת עדיפות גבוהה יותר מממשלת רוסיה, ורמזו להעדפה פוליטית. עם זאת, גרסאות מתקדמות (MiG-29SMT ו-MiG-29M2) עדיין מפותחות למטרות יצוא ושדרוג המטוסים הקיימים ברוסיה. גרסת MiG-29K מפותחת עבור הצי ההודי להפעלה מנושאת המטוסים "ויקראמאדיטיה" (אדמירל גורשקוב הרוסית לשעבר).
שירות מבצעי
המטוס יוצא למדינות הבאות: איראן, אלג'יריה, אתיופיה, אריתריאה, בנגלדש, בולגריה, גרמניה המזרחית, הונגריה, הודו, מיאנמר, מלזיה, סרביה, סלובקיה, סוריה, עיראק, פולין, פרו, צ'כיה, קוריאה הצפונית, קובה, רומניה ותימן.
ברשות הרפובליקות הסובייטיות לשעבר של אוקראינה, אוזבקיסטן, בלארוס, קזחסטן, מולדובה וטורקמניסטן נותרו מספרים נכבדים של מטוסי מיג 29, חלקם משרתים שירות מבצעי ואחרים (כמו 34 מטוסיה של מולדובה) נמכרו או הועברו לאחסנה.
בנובמבר 1993 התנסו ארבעה מטייסי חיל האוויר הישראלי באימון על מטוסי מיג 29, במהלך ביקור במדינה מזרח אירופאית. בשנת 1997 נחתו בישראל שלושה מטוסי מיג-29 ממדינה ידידותית לאימונים. במהלך התקופה ששהו המיגים בארץ, טסו מולם טייסי קרב של חיל האוויר הישראלי. בכל יום התקיימו מספר טיסות, שבמהלכן נבחנו ביצועי מערכת הנשק של המיגים. כל טיסה נפתחה בתדריך משותף, ולאחר כל גיחה התקיים תחקיר מקיף, משותף לטייסי הניסוי הישראלים שהטיסו את המיגים, ולטייסי הקרב שטסו מולם. בסוף סדרת האימונים, הוחזרו המיגים לאותה המדינה שתרמה אותם.
ארצות הברית רכשה 21 מטוסים ממולדובה לשימוש באימונים ומחקר, אך רובם סיימו שירותם והועברו למוזאונים שונים של חיל האוויר האמריקאי ברחבי ארצות הברית.
מטוסי מיג-29 השתתפו בעימותים מזוינים שונים: עיראק השתמשה בהם מול כוחות הקואליציה במלחמת המפרץ, סרביה כנגד נאט"ו, הודו כליווי למפציצי מיראז' 2000 בקשמיר ואריתריאה כנגד מטוסי סוחוי 27 אתיופיים. במרבית העימותים המטוס לא נחל הצלחה, אך עובדה זו מיוחסת לרוב לחוסר אימונם הנאות של טייסיו, למצב תחזוקתי רעוע ולא לנחיתות טכנית של המטוס עצמו.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–טורקיה
יחסי איחוד האמירויות הערביות–טורקיה (בערבית: العلاقات الإماراتية التركية, בטורקית: Birleşik Arap Emirlikleri-Türkiye ilişkileri) הם היחסים הבילטרליים בין איחוד האמירויות הערביות ובין הרפובליקה הטורקית. בין המדינות מתקיימים יחסים נרחבים שכוללים שיתוף פעולה תרבותי, צבאי וכלכלי הדוק.
יחסים כלכליים
טורקיה היא אחת משותפות הסחר הגדולות ביותר של איחוד האמירויות עם סחר גומלין של 9 מיליארד דולר (עלייה של 800% בשנים 2002-2009); בניסיון לשפר את התיירות, איחוד האמירויות הערביות השיקו ב-2009 קו טיסות לאיסטנבול של איחיחאד איירווייז הפועל ארבע פעמים בשבוע.
ישנה נוכחות טורקית גבוהה יחסית באיחוד האמירויות הערביות כולל חברות בנייה אשר נתנו את חותמן על התפתחויות רבות באזור. בנוסף, ישנה קהילה של הטורקים באיחוד האמירויות הערביות. על פי שגרירות טורקיה, מספר החברות הטורקיות שהוקמו באיחוד האמירויות היא מעל 400, כ-75 מהן פועלות באזור אבו דאבי.
תמיכה בארגונים מיליטנטיים אסלאמיים
בין שתי המדינות מחלוקת קשה בנושא תמיכה בארגונים מיליטנטיים אסלאמיים המשפיעים באזור ובעולם כולו. באביב הערבי התגלעה מחלוקת בנושא מצרים, כאשר טורקיה תומכת באחים המוסלמים וניסיון ההפיכה שלהם, ואילו איחוד האמירויות תומכת במשטרו של עבד אלפתאח אלסיסי, כתוצאה מכך, איחוד האמירויות הערביות נחשבת למדינה העוינת ביותר את טורקיה במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
איחוד האמירויות הביעה פעמים רבות רצון לצמצם פעילויות אסלאם קיצוני וג'יהאד מחשש שארגונים אלו יפגעו בסופו של דבר במשטרים הערביים עצמם. טורקיה לעומתם תומכת בפעולות האחים המוסלמים, ובמידה מסוימת בפעילות אל שבאב, אל קאעידה וארגונים דומים ככלי להפצת האסלאם בעולם כולו.
ניסיון ההפיכה בטורקיה
טורקיה האשימה את איחוד האמירויות הערביות בתמיכה בניסיון ההפיכה הצבאית בטורקיה שאירע בשנת 2016.
כינון יחסים דיפלומטיים בין איחוד האמירויות לישראל
טורקיה ביקרה את הסכם נרמול היחסים בין איחוד האמירויות לבין ישראל, ואמרה כי זו בגידה בפלסטינים ואף שקלה להחזיר את שגרירה מאבו דאבי.
ג'ון דימאג'יו
ג'ון ויליאם דימאג'יו (באנגלית: John William DiMaggio; נולד ב-4 בספטמבר 1968) הוא שחקן, קומיקאי ומדבב אמריקאי. מוכר בעיקר בזכות תפקידו כבנדר מ"פיוצ'רמה" וג'ייק הכלב מ"הרפתקאות פין וג'ייק".
טרם החל לדבב, ניסה את כוחו כסטנדאפיסט תחת שם הבמה "ג'וני האדום והבחור העגול" (Red Johnny and the Round guy).
משחקי וידאו
לאורך השנים דימאג'יו דיבב במשחקי וידאו רבים, ביניהם: סופרמן חוזר, פיוצ'רמה, הארטסטון וסדרת משחקי GEARS OF WAR, סדרת משחקי Final Fantasy, ספיידרמן 2, ספיידרמן ללא גבולות, ספיידרמן 3 והאלו 3.
מגושליגט
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מהמאה ה-15.
ספרו של ז'יגמונד מוריץ A boldog ember (בעברית: "האדם המאושר) משנת 1935 מספר את סיפור חייו של איכר ממגוסליגט בשם ג'יורי ג'ו.
Kites
עפיפונים (באנגלית: Kites) הוא שיר מאת האל האקאדיי ולי פוקריס בביצוע להקת סימון דופרה והצליל הגדול מסוג בלדה פסיכדלית שהיה להיט בשנת 1967. חברי הלהקה, האחים שולמן, שלא אהבו את עיבוד השיר, פרשו ממנה לאחר זמן מה על מנת להקים את להקת ג'נטל ג'ייאנט. הגרסה המקורית של השיר הוקלטה על ידי שלישיית ה Rooftop Singers ב-1967.