cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זהות (סרט)
עלילת הסרט
רודס, מנסה לקחת את המפתחות של הרכב מפריס ולארי ובסופו של דבר יורה בלארי. אד מגיע ומתפתח קרב יריות בינו לבין רודס שבסופו הם פוגעים אחד בשני. הראשון למות הוא רודס. בזמן שאד שוכב על האדמה פריס מנסה לעזור לו אך אד מת בסופו של דבר.
תוך כדי נסיעתו של ריברס עולה תמונה של פריז שגם היא בנסיעה לעבר עיירת הולדתה בפלורידה, שם היא רוצה למצוא בית עם פרדס בו תוכל לגדל תפוזים. בזמן שהיא עוסקת בחקלאות בגינה שלה היא מגלה באדמה את המפתח האחרון במלון (חדר מס' 1) ומגלה לידה את הרוצח האמיתי: הילד טימי כאשר הוא מחזיק מגרפה בידו.
באמצעות פלאשבק רואים הצופים איך רצח טימי את כל הקורבנות. האישיות של טימי שולטת מעכשיו בריברס. ברגע שטימי הורג את פריס, ריברס חונק למוות את ד"ר מליק. נהג הרכב שיושב לצד ד"ר מליק מאבד שליטה ומתנגש בצידי הדרך.
פרטים
את רוב הסרט צילמו באולפנים של סרטי סוני אך גם מחוץ לאולפנים במחוז לוס אנג'לס ולנקסטר.
הסרט לא זכה להצלחה גדולה מדי וקיבל 7.3 נקודות מתוך 10. זהו גם סרטו היחידי של הבמאי ג'יימס מנגולד אשר לא התמודד בשום קטגוריה לאוסקר במאה ה21.
חיה סנקובסקי-שרון
__ללא_תוכן__ חיה (חיה'לה) סנקובסקי-שרון (1907, האימפריה הרוסית – 1 באפריל 1998, תל אביב) הייתה שחקנית תיאטרון האֹהל מראשיתו ועד לסגירתו ב-1969.
קורות חייה ופועלה
חיה סנקובסקי נולדה בגוֹלטָה (ברוסית: Голта; כיום חלק מהעיר פרבומייסק (מחוז מיקולאייב) באוקראינה), לאהרון ובילה לבית גורביץ. עלתה ארצה ב-1925, למדה במסגרת "הסטודיה הדרמטית" של הבמאי משה הלוי ושיחקה בתיאטרון האֹהל עד לפירוקו ב-1969.
חיה סנקובסקי-שרון השתתפה בהצגות רבות, ובהן: יעקב ורחל (1928), בשפל (1933), ליליאום (1935), יושה עגל (1937), האחים אשכנזי (1938), פישקה החיגר (1939), גם הוא באצילים (1940), שלמה המלך ושלמי הסנדלר (1943), נשי וינדזור העליזות (1946), גיבורים (1946; חייל השוקולדה), שורשים עמוקים (1948), פרוורי ניו יורק (1948), ארבעת הגדולים (1949), עת הזמיר (1950; מאחרוני הגטו), פינה נידחת (1951), אגדת חורף (1952), חבורה על התמזה (1952), ד"ר קנוק (1953), החולה המדומה (1953), דרך הטבק (1953), תה וסימפתיה (1955), דונה גרציה (1956), קערת העץ (הפקת 1957), אסירה מס' 27 (1958), הידועה בציבור (1960; פילומנה), הכתובה (1961), המחרשה והכוכבים (1962), אמדה (1963; כיצד להיפטר מזה?), לילה של טעויות (1964), הצמא והרעב (1966), קומדיה שחורה ושקרים לבנים (1967), חופרי הזהב או אוצרו של נפוליון (1968), החלום האמריקאי (1969).
נישאה בשנת 1931 לאדריכל אריה שרון, ובני הזוג היו הורים לאלדר ולאורי.
הנרי לבואיס
הנרי ריצ'רדסון לבואיס, הבן (באנגלית: Henry Richardson Labouisse; 11 בפברואר 1904 – 25 במרץ 1987) היה דיפלומט אמריקאי, כיהן כשגריר ארצות הברית ביוון ובצרפת. עמד בראש ארגון יוניצ"ף בין השנים 1965 ל-1979.
ביוגרפיה
לבואיס, בנם של הנרי ריצ'רדסון האב ופרנסס דוברו (הוגר) ריצ'רדסון, נולד בניו אורלינס ב-1904. בשנת 1926 סיים לבואיס תואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון ובשנת 1929 הוכשר לבואיס כעורך דין באוניברסיטת הרווארד. לאחר סיום לימודיו עבד כפקיד בתוכנית מרשל, שם התקדם בסולם הדרגות עד למקום עבודתו הבא כשגריר ארצות הברית בצרפת בין השנים 1951–1954. לאחר כהונתו כשגריר מונה לבואיס לעמוד בראש ארגון אונר"א. לאחר מכן, ב-1961, מונה לבואיס לעמוד בראש המנהלה לשיתוף פעולה בינלאומי האמריקאית, שתפקידה לקבוע את העזרה הכספית הניתנת על ידי ארצות הברית למדינות זרות, עד מינויו לשגריר ארצות הברית ביוון בשנת 1962. הוא החזיק במשרה זו עד 1965, עת מונה ליושב ראש יוניצ"ף. מדיניותו ביוניצ"ף הייתה ש"הדאגה לילדים של היום היא חלק בלתי נפרד מהדאגה לשלום של מחר". לבואיס פעל רבות למען מטרות הומניטריות ברחבי העולם.
לבואיס, חבר בכנסייה האפיסקופלית (הכנסייה האנגליקנית בארצות הברית), נשא ב-29 ביוני 1935 לאישה את אליזבת סקריבן קלארק, שילדה את בתו אן. בשנת 1945 מתה אליזבת. תשע שנים לאחר מותה של אליזבת, בשנת 1954, בזמן כהונתו כשגריר ארצות הברית בצרפת הוא הכיר את אווה קירי, בתם של מארי ופייר קירי, והתחתן איתה. לבואיס מת מסרטן במנהטן ב-1987.
בשנת 1984 ייסדו בתו של לבואיס ובעלה, אן ומרטין פרץ, קרן המעניקה את פרס לבואיס לזכרו, מלגה על סך 25,000 דולר לבוגרי אוניברסיטת פרינסטון, הרוצים לעבוד מחוץ לארצות הברית בעבודות המעבירות את "מורשת לבואיס".
פיטר שאפר
פיטר לווין שאפר (באנגלית: Peter Levin Shaffer; 15 במאי 1926 – 6 ביוני 2016) היה מחזאי יהודי בריטי שכתב מחזות רבים שזכו בפרסים, חלקם אף הפכו לסרטי קולנוע.
ביוגרפיה
נולד למשפחה יהודית בליברפול, והוא אחיו התאום של המחזאי אנתוני שאפר. הוא גדל בשכונת המפסטד בצפון לונדון התחנך בבתי ספר פרטיים "הול", בהמפסטד, ובית הספר "סנט פול", במרכז לונדון. ולאחר מכן קיבל מלגה לטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג', שם למד היסטוריה. במהלך מלחמת העולם השנייה גיוס לעבוד בתור כורה פחם. אחר כך עבד במספר עבודות, כולל מוכר בחנות ספרים, ועוזר בספרייה הציבורית בניו יורק, לפני שגילה את כשרונותיו הדרמטיים.
המחזה הראשון של שכתב, "ארץ המלח" (1955), הוצג בערוץ ITV, ב-8 בנובמבר 1955. מעודד מהצלחתו הזו, המשיך שאפר לכתוב וביסס את המוניטין שלו כמחזאי בשנת 1958, בהפקת תרגיל בחמש אצבעות, שעלה בלונדון בבימוי של ג'ון גילגוד וזכה בפרס הדרמה של השנה. כאשר עברה ההצגה לעיר ניו יורק בשנת 1959, היא התקבלה באותה מידה של הצלחה והעניק, והוא זכה בפרס מעגל מבקרי הדרמה של ניו יורק למחזה הזר הטוב ביותר. המחזה עובד לסרט בשנת 1962.
ב-1962 כתב שני מחזות קצרים - "האוזן הפרטית" ו"העין הציבורית". ה"עין הציבורית" עובד לסרט קולנוע בכיכובם של חיים טופול ומיה פארו. על תפקידו בסרט זכה טופול ב"פרס צדף הזהב", לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן.
עם הקמת התיאטרון המלכותי הלאומי בשנת 1963, היה שאפר למחזאי הבית שלו. ב-1964 העלה את המחזה "הציד המלכותי של השמש" על כיבוש האינקה בידי הספרדים והשחתת התרבות המקומית. מחזה זה הופק לסרט מצליח ב-1969, בכיכובו של כריסטופר פלאמר. שמוליק קראוס הופיע בו בתפקיד קטן. ב-1965 עלה המחזה "קומדיה שחורה" המביט בהומור על תעלולי קבוצה של דמויות שמרגישות את דרכן סביב חדר שחור-אפור, למרות שהבמה מוצפת למעשה באור.
בשנת 1973 עלה המחזה "אקווס", אשר זכה בפרס המבקרים ועובד לסרט בשנת 1977. המחזה הוצג למעלה מ-1,000 פעמים בתיאטראות ברודוויי. המחזה עלה שוב בשנות ה-2000, שבהפקתו האחרונה כיכב דניאל רדקליף בה הופיע בעירום.
בשנת 1979 עלה המחזה "אמדאוס", שבו הוא טווה עלילה לפיה מלחין החצר אנטוניו סליירי ניסה להרוס את וולפגנג אמדיאוס מוצרט, שבו קינא. המחזה זכה בפרס טוני למחזה הטוב ביותר בשנת 1981, ועובד לסרט, שזכה בשמונה פרסי אוסקר ב-1984 ואף זיכה אותו בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
בשנת 1986 כתב את המחזה "Lettice and Lovage" במיוחד עבור השחקנית מגי סמית', עליה היה מועמד לפרס טוני נוסף ומגי סמית' זכתה בסופו של דבר בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר, לאחר שלוש מועמדויות, בשנת 1990.
מאיר אבוחצירא
רבי מאיר שלום אבוחצירא (בבא מאיר; ה'תרע"ז, 1917 – י"ז בניסן ה'תשמ"ג, 31 במרץ 1983) היה ראש ישיבה ומקובל מרוקאי-ישראלי.
קורות חיים
בתור נער נודע כעילוי ובעל זיכרון, וביום בר המצווה שלו נבחן אצל אביו על כל ספר שב שמעתתא, כשאביו העיד עליו שידעו היטב.
בהיותו צעיר לימים נישא לרעייתו הרבנית שמחה לבית שוקרון מעיר מלייה, אמם של בנותיו ורוב בניו.
בהיותו כבן עשרים הלך לבית הדין הגדול ברבאט - בירת מרוקו, כדי להיבחן לדיינות. למרות קושי המבחנים הוא עמד בהם בהצלחה רבה, עד שאב בית הדין כתב לאביו "בנו הצעיר נ"י בא להיבחן ונמצא בוחן", מכתב זה שמור בין בני המשפחה עד היום.
בשנת ה'תש"ה מונה לרבה של העיר מידלת שבמרוקו ולאחר מכן לראש ישיבת תומכי תמימים של חב"ד בעיר.
בשנת ה'תשי"ג מונה לרבה של העיר ארפוד.
בט' באב ה'תשכ"ה (חל בשבת) נפטרה רעייתו שמחה, ונקברה במקנס. באותה שנה עלה לישראל והתיישב ביבנה, ולאחר מכן באשדוד.
לאחר מכן נישא בשנית לרבנית מזל אשר נודעה כצדקת גדולה, ונולד להם בנו הרב ישועה ורחמים.
בסוף ימיו חלה ונפטר באשדוד בחול המועד פסח - י"ז בניסן ה'תשמ"ג, כשנה לפני פטירת אביו.
נקבר בבית הקברות בהר הזיתים. רעייתו מזל ובנו רבי אלעזר נקברו לצידו.
הנצחתו
בעיר נהריה הוקמה ישיבת 'אור מאיר שמחה' על שמו.
בנו רבי רפאל אבוחצירא הקים את בית המדרש "מאיר עיני ישראל" במושב מירון, על שם רבי מאיר ואביו - בבא סאלי.
בעיר רכסים הקים בנו הרב דוד חי אבוחצירא בית מדרש גדול בשם "קול שמחה" - על שם אמו - הרבנית שמחה, אשת רבי מאיר.
מכון "אור לישרים אור מאיר שמחה" להוצאת כתבי רבני משפחת אבוחצירא קרוי על שמו. בצוותי ההנהלה של ארגונים אלו ונוספים, רבים החברים המשותפים.
שיריו
רבי מאיר כתב וחיבר עשרות שירים, חלקם מוכרים ונפוצים בין קהילות יהודי מרוקו כגון "יחיד רם יערות חושף" ועוד. שיריו קובצו יחד בספר יגל יעקב.
משפחתו
אשתו הראשונה - הרבנית שמחה, אמם של רוב בניו וכל בנותיו, נפטרה במרוקו בט' באב ה'תשכ"ה בגיל מ"ה שנים, ונקברה במקנס.
אשתו השנייה - הרבנית מזל, אמו של הרב ישועה ורחמים, נפטרה בח' באב ה'תשע"ה בגיל 85 ונקברה לצידו בהר הזיתים.
ציד החד-קרן
ציד החד-קרן (באנגלית: The Hunt of the Unicorn) הוא שמה של סדרה של שבעה שטיחי קיר שנארגו בין השנים 1594–1505. שטיחים אלה מציגים תיאור של ציד חד-קרן. השטיחים מוצגים בקלוסטירס - אגף ממוזיאון המטרופוליטן לאמנות שנמצא בפארק פורט טריון, בצפון האי מנהטן בעיר ניו יורק.
היסטוריה
פרטים רבים אינם ידועים על נסיבות יצירת שטחי הקיר ומשמעותם. לא ברור האם שטחי הקיר נועדו להיות מוצגים יחד, באותו חדר, או בנפרד. ככל הנראה שטיחי הקיר נארגו בהזמנת אן מבריטני על מנת לחגוג את נישואיה לשארל השמיני, מלך צרפת.
השטחים היו בבעלות משפחת לה רושפוקו במשך כמה מאות שנים עד שנרכשו על ידי ג'ון ד. רוקפלר, הבן בשנת 1922. רוקפלר תרם את השטיחים למוזיאון המטרופוליטן בשנת 1937.
בשנת 1998 עברו שטיחי הקיר ניקוי ושיקום נרחב.
תיאור השטיחים ומשמעות השטיחים
השטיח הראשון מתאר את הציידים היוצאים לצוד את החד-קרן, ומשחררים את כלבי הציד. הציידים מגלים את החד-קרן בסמוך למעיין מורעל, והחד-קרן משתמש בכוח קרנו על מנת לטהר את המים הרעילים. בעלי החיים שבטבע (טווסים, אריות) ממתינים לטיהור המים. החד-קרן מנסה להימלט מהציידים ואלה זורקים עליו את חניתותיהם, אולם החד-קרן מדלג מעל פלג מים ונמלט מהציידים. בשטיח נוסף רואים את החד-קרן נלחם בציידים ותוקע קרנו באחד הכלבים. באמצעות העלמה, נתפס החד-קרן ומוצא להורג. גופתו מובלת לטירה על ידי הציידים. בשטיח האחרון החד-קרן קם לתחיה, אולם הוא כלוא.
ישנן פרשנויות רבות למשמעות המתוארת בשטיחים. ניתן להבין את השטיחים כאלגוריה לאהבה - החד-קרן מסמל את האהבה המושלמת, ורק בקשיים רבים ניתן לתפוס את האהבה או למצוא את האהוב. הפרשנות המקובלת היא שבמקביל לאלגוריה הבסיסית ישנה גם אלגוריה נוצרית דתית, החד-קרן הוא אלגוריה לפסיון של ישו ולקומו לתחייה, והעלמה (היחידה היכולה להגיע אל החד-קרן) היא מרים, אם ישו. על פי האמונה המקובלת בימי הביניים, ניתן ללכוד חד-קרן רק באמצעות עלמה בתולה - אלגוריה לכך שהטבע האלוהי של ישו יכול להפוך לאנושי, על פי האמונה הנוצרית, רק באמצעות מרים הבתולה. הציד מקביל לייסורים של ישו בהולכו בוויה דולורוזה.
בעלי החיים השונים אף הם מהווים משלים. האריה, המתואר כישן בעיניים פקוחות מסמל את השלטון, הצבי, שהאמינו כי הוא הורג את הנחשים, מסמל את הדת המצילה מרוע.
מיצובישי קולט
מיצובישי קולט (ביפנית: 三菱・コルト, באנגלית: Mitsubishi Colt) הן סדרות של מכונית נוסעים, במספר תצורות ובגדלים שונים, כאשר התצורה הנפוצה הראשונה שיוצרה בין השנים 1962–1965 יוצרה בגודל של מכונית מיני ומסוף שנת 1965 בגודל סופרמיני.
דגמי "מיצובישי קולט" מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס היפני מיוצרים משנת 1962 ועד היום.
בין השנים 1994–1971 יוצרה ביפן ה"דודג' קולט" ("Dodge Colt" ) ו"פלימות' קולט" (Plymouth Colt).
ליאת אחירון
ליאת אחירון-איידלמן (נולדה ב-14 במאי 1974) היא זמרת, שחקנית, מדבבת ומנחה ישראלית.
ביוגרפיה
אחירון נולדה וגדלה ברמת גן כבת בכורה מבין שלושה ילדים לזוג הורים שהיו קצינים בצבא קבע.
את תחילת דרכה כזמרת ושחקנית עשתה בשנים 1990–1991 בלהקת "צעירי תל אביב". במסגרת זאת, גם שיחקה בסדרה "לא כולל שירות".
היא התגייסה ללהקה הצבאית של חיל החינוך והנוער, שנקראה אז "להקת חינוך מיוחד", והתפרסמה כאחת מארבעת מבצעי השיר "חורף 73".
לאחר שחרורה מצה"ל, הנחתה את התוכנית "זאפ לראשון" בערוץ הראשון. לאחר מכן, הצטרפה לצוות מנחי ערוץ הילדים ב-1998. אחירון פרשה מערוץ הילדים ב-2005.
במהלך השנים השתתפה במחזות זמר רבים כגון "קטנטנות", "מלך סיאם", "עלי באבא וארבעים השודדים", "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" ו"הלב". היא השתתפה בפסטיגל 1998, 1999 ו-2001, ובקלטות וסרטי הילדים "דגדוגים", "מועדון גן הרקדנים", "דוד פומפה", "הכבש השישה עשר", "כובע קסמים" ו"ורק אני לא". בנוסף, שרה בקלטת הילדים "בוא אלי פרפר נחמד".
אחירון הייתה מדבבת במספר סדרות וסרטים, ביניהן "טים גלאקסי", "דן מדען", "כלבים בחלל", "על מה ולמה", "המופע המוזיקלי של ג'ק" ו"מגפי המשאלות של ווילי". כמו כן היא שרה את שיר הפתיחה של הסדרה "בן 10", לצד אסף אבידן.
בשנת 2003 ראה אור ספרה "דניאלה, פתיתים וצמה" בהוצאת כתר.
בשנת 2016 יצא לאור אלבומה הראשון שנקרא "פיסות", ובו מכלול שירים בביצועה אותם היא כתבה והלחינה.
לאחר שנים של הפסקה מעולם המשחק, בשנת 2023 החלה לשחק בסדרת הנוער "דרימארס".
חיים אישיים
אחירון נשואה לדן איידלמן ואם לארבעה ילדים. מתגוררת בקיבוץ מצר.
תכונת הפה-אחד
הגדרה פורמלית
פונקציית רווחה חברתית F מקיימת את תכונת הפה-אחד אם לכל שתי אפשרויות a,b\in A ולכל פרופיל העדפות חזקות \ P^N מתקיים: אם לכל פרט, אזי .
פונקציית בחירה חברתית G מקיימת את תכונת הפה-אחד אם לכל שתי אפשרויות a,b\in A ולכל פרופיל העדפות חזקות \ P^N מתקיים: אם לכל פרט  אזי.
דוגמאות
תכונה זו "סבירה" לדרישה מפונקציית רווחה חברתית וכן מפונקציית בחירה חברתית מכיוון שכאשר כל פרט בחברה מעדיף את אפשרות a על b לא ייתכן שהחברה תעדיף את אפשרות b לפני a. המשמעות של תכונה זו היא שכאשר יש העדפה פה -אחד של כל פרט בחברה לגבי אפשרות מסוימת, פרט זה יועדף על ידי החברה כולה. ועל כן רוב חוקי הבחירות השימושיים מקיימים אותה.
פלמנגו (כדורגל)
מועדון הפלגות פלמנגו (בפורטוגזית: Clube de Regatas do Flamengo) הוא מועדון ספורט בריו דה ז'ניירו שבברזיל. קבוצת הכדורגל של פלמנגו היא הקבוצה עם מספר האוהדים הגדול ביותר בברזיל, ובשנת 2000, דורגה במקום התשיעי בדירוג "קבוצת המאה של פיפ"א".
פלמנגו היא אחת מארבע קבוצות הכדורגל הגדולות של ריו דה ז'ניירו ביחד עם קבוצות פלומיננסה, בוטפוגו וואסקו דה גאמה.
מקורו של המועדון הוא שכונת פלמנגו שבריו דה ז'ניירו, אך הוא הועתק לשכונת גבאה ב-1938. מגרשה הביתי של פלמנגו הוא אצטדיון המרקנה. עד 1997 היווה גם אצטדיון הגבאה מגרש ביתי עבור חלק קטן ממשחקיה, אך מאז הוא משמש את הקבוצה לאימונים בלבד.
בין-לאומי
רשמי אחר
גרה (הונגריה)
גרה (בהונגרית: Gara) הוא כפר בנפת באיה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. עד לשואת יהודי הונגריה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בגרה אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה מתמדת. כך, בשנת 1930 חיו בכפר 4,124 תושבים, בשנת 1990 חיו בכפר 2,893 תושבים ובשנת 2022 חיו בו רק 2,196 תושבים.
שמו של הכפר גרה הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1290.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חלק נכבד מתושבי הכפר דוברי הגרמנית גורשו לברית המועצות, או התיישבו מחדש בגרמניה, במקומם הגיעו הונגרים שגורשו מיוגוסלביה, מבוקובינה ומשפחות הונגריות נוספות.
הלכות מלחמה
הלכות מלחמה הוא התחום ההלכתי שעוסק בהתנהגות הראויה בשעת מלחמה, בהלכות ייחודיות לצבא, החל במי מחויב לצאת למלחמה, איך להתנהג עם העיר הנכבשת, וכלה בדינים מיוחדים לחיילי הצבא והתנהגותם במלחמה.
בשל אובדן העצמאות היהודית לאחר חורבן בית שני, התמעט העיסוק בהלכות הצבא, ובשל כך היקף הדיונים ההלכתיים בשאלות הצבא הוא מצומצם ביותר, ואף אין מסכת על כך במשנה. גם בתלמוד הדיונים מצומצמים, ומפוזרים במקומות שונים. כך, למשל, לומדת הגמרא בחולין שהותר לבני ישראל בשעת כיבוש הארץ לאכול אפילו קדלי חזיר.
ההלכה הקדומה ביותר הידועה לנו בספרות בית שני היא האיסור או ההיתר למלחמה בשבת. בשל העניין שעורר הנושא, אנו מוצאים מקורות רבים שדנים בו – הן מקורות יהודיים והן מקורות חוץ-יהודיים.
הקדמה
בתורה מנויות מספר מצוות ייחודיות לתחום הצבאי. רובן מרוכזות בפרשות שופטים וכי תצא, כחלק מנאום המצוות לקראת הכניסה לארץ:
מלחמות הנביאים
בחלק ממלחמות נביאי ישראל מתוארת הקפדה על קיום מצוות התורה. על יהושע מסופר שהקפיד על איסור הלנת תלוי:.
חלק מדיני המלחמה נלמדים ממלחמות המקרא. על דוד מסופר שנזף באנשים שהציעו לחלק את השלל באופן בלתי שוויוני בין החיילים בחזית לבין הנשארים מאחור:.
מלחמת מצווה
מלחמת מצווה היא מלחמה שהסיבה שקדמה ליציאתה אינה מחמת ממון וכדומה.
הרמב"ם פוסק שמלך יכול להחליט לצאת למלחמת מצווה ואינו צריך לבקש אישור מבית הדין הגדול בניגוד למלחמת רשות. במלחמת מצווה אין פטור לאף אחד אלא כולם מחויבים.
בניגוד למלחמת הרשות שפטרו 'מי שבנה בית ולא חנכו', 'נטע כרם ולא חיללו', או 'אירש אישה ולא נשאה' וכן מי שהוא 'ירא ורך הלבב'. הדבר נלמד מהמשנה והתוספתא: "הכל יוצאין אפילו חתן מחדרו וכלה מחופתה". ואף נשים מחויבות במלחמת מצווה, ואפילו כלה מחופתה. לעניין חיוב תלמידי חכמים במלחמת מצווה נחלקו בפוסקים.
מלחמת רשות
מלחמת רשות, היא מלחמה שמטרתה הרחבת תחומה של המדינה מעבר לגבולות ארץ ישראל, מטעמים פוליטיים-תדמיתיים או כלכליים. התורה מצווה לחוס על חייו של כל אדם במלחמת רשות המוכן להיכנע ולחיות תחת כיבוש ישראל. בניגוד למלחמת מצווה, במלחמת רשות חייבים ראשי העם לקבל מהסנהדרין את הרשות לצאת למלחמה. מלחמות דוד המלך מובאות בתלמוד כאבטיפוס למלחמות רשות.
קריאה לשלום
לפני כל מצור ותחילת מלחמה בין במלחמת רשות ובין במלחמת מצווה, יש חובה לקרוא לשלום לאויב, ורק במקרה שהוא מסרב להשלים יוצאים למלחמה. במלחמת רשות צריך להתחיל את המצור לפחות שלשה ימים לפני שבת בעוד שבמלחמת מצווה מותר להתחיל מצור אפילו בשבת.
מצור על העיר
בספרי מובאת מחלוקת לגבי ההיתר להקיף עיר מכל צדדיה ללא אפשרות מילוט, דיון שנדרש על מלחמת מדין. תנא קמא מתיר לעשות זאת, ואילו רבי נתן אוסר. בין הרמב"ן לרמב"ם קיימת מחלוקת לטעם האיסור: האם מדובר במצווה מטעמים מוסריים, או שמדובר בטקטיקה צבאית שנועדה להביא לניצחון.
בל תשחית
התורה אסרה לקצוץ את האילנות שסביב לעיר הנצורה, אף שעל ידי זה יקל עליהם לכובשה, איסור זה יידוע בשם איסור בל תשחית, כלשון הפסוק "לא תשחית את עצה". העובר וקוצץ עץ פרי עובר על איסור לא תעשה ולוקה עליו. איסור זה אינו רק במצור, אלא כל המשחית אילן עובר באיסור זה.
אמנם אילנות סרק מותר להשחיתם אפילו אם אינו צריך לו, וכן אילנות מאכל שהזקינו ומגדלים פירות מועטים, מותר לקוצצם.
דרך המצור
חז"ל בתלמוד קיבלו שכאשר צרים על עיר, אין להקיפה מארבע רוחותיה, רק יש להשאיר צד אחד פתוח, שכל מי שרוצה לברוח יוכל לברוח. הלכה זו נסמכת על מה שנאמר "ויצבאו על מדין כאשר צוה ה' את משה" מפי השמועה למדו שאת הדבר הזה ה' צווה את משה.
הלכות שהקלו בשעת מלחמה
במסכת עירובין מובא רצף של הלכות הבאות להקל על היוצאים למלחמה. בתלמודים מבואר שהלכות אלו נקבעו בשעה ש"חנו על הבאר", וככל הנראה מדובר במצור על החקרא במהלך מרד החשמונאים:
מצוות מיוחדות
בתורה נאמרו שתי מצוות עשה ייחודיות הנוגעות למחנה אנשי הצבא בשעת המלחמה:
אשת יפת תואר
אשת יפת תואר היא דין מדיני המלחמה המתיר לישא אישה מקרב האויב שנלקחה בשבי ישראל, כאשר השובה חושק בה וחפץ לקחתה לאישה, כפי שהיה נהוג בתקופה הקדומה. התורה קבעה מגבלות למעשה זה, שנועדו בין היתר להגן על האישה, ולעדן את יחסם של הלוחמים לנשות האויבים.
שלוש המגבלות של התורה הן: האישה צריכה לגלח את ראשה, לעשות את ציפורניה ולהסיר את שמלת שבייה מעליה. לדעת מפרשים, פעולות אלה נועדו לפגוע ביופיה, ובכך להרתיע את החייל מכל קשר איתה. בנוסף עליה להתאבל על הוריה במשך חודש ימים.
ההיתר שניתן לחייל לשאת אישה שבויה עומד בסתירה לפסוק 'לא תחמוד אשת רעך'. התורה, לפי רש"י, מודעת למצבים שבהם אדם לא יכול לעמוד בפני היצר הרע. במקרה זה ובניגוד למצווה לעיל היא מאפשרת לחייל לקחת לו אישה 'יפת תואר'. לפי הרמב"ם, על החייל להמתין כחודש ימים עד שיישא אותה לאישה. אם במהלך זמן זה ימאס בה וירצה להשתחרר ממנה, יהא עליו להוציא אותה לחופשי ולא למכור אותה לעבדות. אם עדיין ירצה בה, יוכל לשאתה, בתנאי שתתגייר. אם היא לא תרצה להתגייר ולהינשא לו, מחובתו להמתין שנים עשר חודשים, פרק זמן שבו אולי תשנה את דעתה. אם גם לאחר מכן לא תתרצה, ישחרר אותה והיא תקבל מעמד של 'גר תושב', כלומר מותר לה לגור בארץ, אך אסור לאיש מישראל לשאתה אלא אם כן התגיירה.
כהן משיח
קודם היציאה למלחמה, מלחמת מצווה או רשות, היו ממנים כהן שתפקידו היה לדבר אל העם שיצאו למלחמה. פעמיים היה הכהן מדבר על העם, פעם ראשונה קדום שיצאו, והיה מכריז שאותן שבנו כרם חדש או אירס אישה, שלא יצא למלחמה, אך אמירה זו הייתה נעשית רק במלחמת הרשות, וכך נאמר בתורה:
בפעם השנייה היה הכהן מכריז לאחר שכבר יצאו למלחמה, והיה מחזקם בדברים שלא יפחדו מהאויב, אמירה זו הייתה נעשית בעת שכבר היו קרובים להילחם, וכך מתוארת אמירתו זו בתורה:
הטעם שמינו כהן לתפקיד זה כתב במנחת חינוך.
איסור פחד בשעת המלחמה
נאמר בתורה "לא תערוץ מפניהם", ולשיטת כמה ראשונים זו מצוות לא תעשה שלא לפחד בשעת המלחמה. כמה אחרונים ביארו שהאיסור הוא בשעת המלחמה עצמה, ואילו לפני המלחמה איש הירא ורך הלבב אינו עובר על הלאו. כמוכן יש מי שכתב שדווקא המביא עצמו לידי פחד עובר על האיסור, ולא מי שהפחד הגיע אליו בעל כרחו.
בעת המלחמה היו ממנים שוטרים מיוחדים חזקים ועזים, שהיו עומדין בסוף כל מחנה ומחנה, והיו מחזיקין בידיהן רצועות או חיצים מברזל, וכאשר היו רואים אנשים שרצו לחזור לאחריהם היו מכים אותם, ואם היה צורך יכולים אותם השוטרים לחתוך את רגליו באותן הרצועות. הטעם לעונש הכבד הזה הוא מחשש שאחרי אותם בודדים שמפחדים ימשכו שאר הלוחמים, ויפסידו במלחמה.
הפטורים מלצאת למלחמה
כאמור לעיל, התורה פטרה כמה אנשים בנסיבות מיוחדות, ובפוסקים ביארו פרטי הדין בכל אחד מהם:
ענישה גופנית
ענישה גופנית היא ענישה הגורמת לנענש סבל פיזי, כגון כאב, התשה, או תחושת אי נוחות. מקרים קיצוניים של ענישה גופנית עשויים לכלול עינויים, נזק גופני ואף מוות בייסורים. ענישה גופנית הייתה נפוצה מאוד בעבר הלא רחוק. ישנן כיום מדינות המתירות ענישה גופנית בגין פשעים מסוימים. ענישה גופנית הייתה נפוצה גם בבתי ספר ובמסגרות משפחתיות לשם השלטת משמעת או כאמצעי לחינוך ילדים.
ענישה גופנית שיפוטית
עונש זה מוטל על ידי בית המשפט על אדם שהורשע בעבירות מסוימות. הענישה השיפוטית הגופנית הנפוצה ביותר היא מלקות. דוגמה לסוג ענישה זה ניתנה בשנת 1994, כאשר נער אמריקאי בשם מייקל פיי (Michael Fay), בן למשפחת דיפלומטים שהתגוררה בסינגפור, הואשם בהשחתת כלי רכב ונידון למלקות. אפילו התערבותו של נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, שניסה למנוע את ביצוע העונש, לא עזרה והעונש הוצא אל הפועל. מדינות נוספות בהן נפוצה ענישה גופנית שיפוטית הן: מלזיה, ערב הסעודית וכן מספר לא מבוטל של מדינות מוסלמיות נוספות במזרח התיכון ובאפריקה.
עד אמצע המאה העשרים, ענישה גופנית שיפוטית הייתה נפוצה וחוקית כמעט בכל מדינות אסיה, בארצות הברית, וכן בחלקים מאירופה.
ישראל
בעת קום המדינה הוגדר בחוקי המדינה עונש מלקות במספר מקרים, אך נאסר כבר בשנת 1950 על ידי הכנסת הראשונה בחוק ביטול עונש מלקות, תש"י - 1950, אשר קובע כי "לא יהא עונש מלקות במדינה".
ענישה גופנית משמעתית
ענישה גופנית משמעתית מוטלת על אדם שהוא חלק מארגון היררכי, המפר את המשמעת בארגון. ענישה זו יכולה ללבוש צורות שונות כמו קנס או ענישה גופנית. דוגמאות למסגרות בהן הייתה נהוגה בעבר, או נהוגה בהווה ענישה גופנית משמעתית - בתי כלא, מסגרות צבאיות, בתי ספר וכו'.
מלקות
מלקות הן סוג של ענישה גופנית, המבוצע בדרך של הכאה ברצועה על גופו החשוף של הנענש. בעוד בעולם המערבי כמעט שאין היום עונש מלקות, ישנן מדינות רבות בהן העונש קיים. עונש מלקות במקל קיים בסינגפור ובמלזיה. בסינגפור היה עונש המלקות נושא לדיון נרחב ב-1994 כשהוא נגזר על צעיר אמריקני בגין ונדליזם.
בצי האמריקאי היה מקובל עונש מלקות כחלק מהמסורת הבריטית. קומודור אוריה לוי, קצין הדגל היהודי הראשון בכוחות המזוינים של ארצות הברית, היה האיש שהוביל לביטולו של עונש זה, שם. ב-1842 הוא ביטל את העונש באופן חד צדדי על סיפון האנייה הספציפית עליה פיקד, ובעקבות מסע ציבורי בו פתח, הוגבל ב-1850 סוג זה של ענישה וב-1862 בוטל עונש המלקות לחלוטין, גם באופן פורמלי, בצי ארצות הברית כולו.
עמוד קלון וסד
עמוד הקלון והסד הן סוג של ענישה גופנית שכמעט חלפה מן העולם. קושרים את הנענש למין מתקן העשוי על פי רוב מעץ עם חורים שמיועדים לידיים והצוואר ונועלים אותו שם למשך מספר שעות. העמוד או הסד מוצבים בדרך כלל במקום מרכזי באופן שהנענש חסר אונים ונתון לחסדיו של הקהל. לעוברים ושבים אמנם אסור ע"פ רוב לנגוע בו פיזית אך באפשרותם להשליך בפניו פירות רקובים, זבל, ביצים וכדומה, היו מקרים בהם עוברי אורח היו יורקים בפני הנענש ואף מטילים עליו את צורכיהם, לעיתים קרובות הצבה אל עמוד הקלון כללה גילוח ראשו של הנאשם על מנת להגביר את קלונו ככל שניתן. כמו כן במקרים מסוימים התעללות הקהל הייתה כוללת לא רק את השפלתו בלבד אלא גם פציעתו ואף במקרים חריגים הריגתו של הנאשם כתוצאה מהשלכת עצמים קטלניים דוגמת זכוכיות ואבנים.
הוראס גריי
הוראס גריי (באנגלית: Horace Gray; ) היה משפטן אמריקאי שכיהן כשופט ונשיא בית המשפט העליון של מסצ'וסטס ולאחר מכן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בו הוא פירש לעיתים קרובות את חוקת ארצות הברית באופנים שהרחיבו את סמכויות הקונגרס. הוא נודע בשל שכלו החריף ובשל להיטותו למחקר משפטי והיה גם תומך נלהב בחיזוק סמכות הנשיא לאורך כל הקריירה שלו.
קורות חייו
הוראס גריי נולד בבוסטון כבנם של הוראס והארייט (לבית אופם) גריי, והיה נכדו של הסוחר והפוליטיקאי ויליאם גריי. בגיל 13 הוא החל את לימודיו בהרווארד קולג' וארבע שנים לאחר מכן סיים את לימודיו. לאחר שסייר באירופה לזמן מה, הוא החל ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, שם הוא סיים את לימודיו ב-1849. ב-1851 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין במשך 13 השנים הבאות הוא עסק בעריכת דין בבוסטון.
במסצ'וסטס
ב-1854 מונה גריי כרשם בית המשפט העליון של מסצ'וסטס. בעת ששימש בתפקיד זה הוא הוציא לאור 16 כרכים של פסקי הדין של בית המשפט וכן שימש כיועץ למושל מסצ'וסטס בסוגיות משפטיות וחוקתיות. איכות עבודתו של גריי הקנתה לו מוניטין כחוקר היסטורי ומשפטי.
ב-1864 מונה גריי כשופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס. בגיל 36 הוא היה צעיר השופטים בהיסטוריה של בית המשפט. תשע שנים לאחר מכן הוא מונה כנשיא בית המשפט. בעת כהונתו בתפקיד זה עבד תחתיו כעוזר משפטי לואי ברנדייס, כך היה גריי לשופט הראשון בבית המשפט שהעסיק עוזר משפטי.
בבית המשפט העליון של ארצות הברית
בדצמבר 1881 מינה הנשיא צ'סטר ארתור את גריי כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של נתן קליפורד שנפטר. זמן קצר לאחר מכן אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי והוא החל לכהן בתפקידו ב-9 בינואר 1882. כפי שעשה בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס, גם כאן העסיק גריי עוזר משפטי. את משכורתו של העוזר הוא שילם מכיסו הפרטי, שכן באותה תקופה לא היה לכך מימון ממשלתי.
גריי היה אחד השופטים היחידים שמונו לבית המשפט העליון במחצית השנייה של המאה ה-19 שלא היו פוליטיקאים טרם מינויים לבית המשפט, והוא החזיק בדעה שהמשפט והפוליטיקה הם שני תחומים נפרדים לחלוטין.
פסיקותיו
שנתיים לאחר כניסתו לתפקיד, הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "ג'וליארד נגד גרינמן", האחרון מבין תיקי ההילך החוקי שהתנהלו בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים, שחזרו ואישרו שלקונגרס לא הייתה הסמכות להנפיק שטרות כסף כהילך חוקי. החלטת בית המשפט שהתקבלה ברוב של 8 תומכים מול מתנגד אחד, נשענה בעיקר על החלטות קודמות של בית המשפט וכן על הערכת כוונתם של מנסחי החוקה כאשר העניקו לקונגרס את "הכוחות המנויים" (enumerated powers) בחלק השמיני לפרק 1 לחוקת ארצות הברית.
חוות הדעת שנכתבה על ידי גריי, שהייתה בעלת ההשפעה ארוכת הטווח ביותר, הייתה זו שהוא כתב בפסק הדין "חברת ביטוח החיים ההדדי של ניו יורק נגד הילמון" מ-1892, שבה נקבע שהצהרה מחוץ לכותלי בית המשפט על כוונה לעשות מעשה או להגיע למקום כלשהו בעתיד היא קבילה על פי "הלך הרוח" של היוצאים מהכלל לעדות שמיעה. "המכתבים שבנדון היו בני סמכא, לא כנרטיב של עובדות שהועברו ל[וולטרס] על ידי אחרים, ועדיין לא כהוכחה שהוא למעשה יצא מוויצ'יטה, אך כעדות שזמן קצר לפני המועד בו עדויות אחרות הראו שהוא יצא משם, הייתה לו הכוונה לצאת משם, ולצאת עם הילמון, מה שהגדיל את הסבירות שהוא יצא עם הילמון, אפילו אם לא הייתה הוכחה לכוונה שכזו". קביעה זו הפכה בסופו של דבר לחוק בדיני הראיות הפדרליים שאומצו לראשונה ב-1975, וכן בדיני הראיות של המדינות.
גרי כתב גם את חוות דעת הרוב בפסק הדין "ארצות הברית נגד וונג קים ארק", שבו נפסק ש"ילד שנולד בתחומי ארצות הברית, להורים ממוצא סיני, שבעת לידתו, היו נתינים של קיסר סין, אך החזיקו במקום מגורים קבוע בארצות הברית, וניהלו את עסקיהם שם, ולא מועסקים בשום תפקיד דיפלומטי או רשמי מטעם קיסר סין, יהפוך עם לידתו לאזרח ארצות הברית".
גריי הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות של החקלאים" מ-1895, שהתקבלה ברוב של חמישה מול ארבעה ובה נפסק שגביית מס הכנסה על הכנסות מריבית, דיבידנד ודמי שכירות על פי חוק מס ההכנסה של 1894 נגדה את החוקה. לאחר השימוע הראשון בתיק, כתב גריי שהוא מצדד במשיבה (חברת ההלוואות והנאמנות של החקלאים), בטענה שהמס אכן נגבה בניגוד לחוקה. עם זאת הוא היה במיעוט. לאחר השימוע השני, שינה גריי את עמדתו, והצטרף לרוב שצידד בעותר. הוא גם הצטרף לדעת הרוב בפסק דין פלסי נגד פרגוסון מ-1896, שבו נפסק ברוב של שבעה מול אחד שחוקי ההפרדה הגזעית במרחב הציבורי לא נגדו את החוקה כל עוד המרחבים המופרדים היו שווים באיכותם.
גריי כיהן על כס השיפוט במשך יותר מעשרים שנה, וביולי 1902 הוא פרש מתפקידו בשל בריאותו הרופפת. במקומו מונה אוליבר ונדל הולמס הבן, גם הוא בן מסצ'וסטס, שכמו גריי כיהן קודם לכן בבית המשפט העליון של המדינה.
חיים אישיים
ב-1860 נבחר גריי כחבר ב"אגודת העתיקות האמריקאית". ב-1866 הוא נבחר כעמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1889 נשא גריי לאישה את ג'יין מתיוס, בתו של עמיתו לכס השיפוט, סטנלי מתיוס.
אחיו למחצה של גריי, ג'ון צ'יפמן גריי, היה פרופסור בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ונודע בשל הטקסט המכונן שלו על הכלל נגד הצמיתות.
הוראס גריי נפטר ב-15 בספטמבר 1902 בנהנט שבמסצ'וסטס ונטמן בבית הקברות מאונט אובורן שבמחוז מידלסקס שבמסצ'וסטס.
כוננות כחול לבן
כוננות כחול לבן הייתה שם קוד להיערכות של צה"ל בחודשים מאי - אוגוסט 1973, כמה חודשים קודם לפרוץ מלחמת יום הכיפורים, שכללה את העלאת הכוננות ביחידות צה"ל והיערכות למלחמה בין ישראל לבין מצרים וסוריה. במסגרת הכוננות נקבעו מטרות המלחמה וגובשו תרחישי פעולה עבור כוחות צה"ל, אם אכן תהיה מתקפה מצרית-סורית על ישראל.
הרקע לכוננות
בשנת 1972 הלכה והתפתחה ההכרה בקרב מקבלי ההחלטות בישראל שבמצרים קיים רצון לחדש את הלחימה, שהסתיימה עם תום מלחמת ההתשה, באוגוסט 1970. במקביל התפתחה הקונספציה של אמ"ן לפיה אין למצרים יכולת לעשות זאת. במהלך אפריל 1973 הצטברו התרעות על כוונה של מצרים לפתוח במלחמה באמצע מאי. ב-18 באפריל התקיימה ישיבה סודית בביתה של ראש הממשלה, בה נועדו ראשי המנגנון הביטחוני המצומצם "המטבח של גולדה", באפשרות של מתקפה שעתידה על פי הדיווחים להיות ב-19 במאי.
ראש אמ"ן אלי זעירא העריך, כי מצרים לא תצא למלחמה. זעירא סבר כי מצרים מעריכה עדיין כי אין ביכולתה לנצח את ישראל ולכבוש את סיני. זאת מפני שלא מילאה את תנאי הסף שלה עצמה למוכנות למלחמה, כמו גם כי סוריה לא תצא למלחמה ללא מצרים שהרי גישה זו מעוגנת בקונספציה הבסיסית של אמ"ן.
שאר אנשי הקבינט וביניהם ראש "המוסד" צבי זמיר, הרמטכ"ל דוד אלעזר, ושר הביטחון משה דיין, האמינו כי יש באפשרות זו ממש והחליטו לבצע כמה צעדים שיסייעו למוכנות צה"ל במידה ובאמת הערבים יחליטו לתקוף. הרמטכ"ל התייחס לכך גם בפומבי, באומרו: "אינני חושב שזה יהיה הגיוני למצרים לפתוח במלחמה. אני חושב שהסיכונים למצרים גדולים, אבל אנחנו צריכים להיות נכונים לבלתי הגיוני. זו אפשרות קיימת והיא מחייבת אותנו להכנה ולכוננות רציניים"
בעקבות ההערכה כי תיתכן מלחמה בקיץ 1973, אישר שר הביטחון לרמטכ"ל, ב-30 באפריל, להוציא אל הפועל את תוכניתו להעלאת הכוננות ולשיפור המוכנות של צה"ל למלחמה - כוננות "כחול לבן".
כוננות "כחול לבן"
במסגרת כוננות "כחול לבן", בחודשים מאי - אוגוסט 1973, העלה צה"ל את רמת הכוננות שלו, על ידי מספר דרכים:
התוכניות המבצעיות של כוחות היבשה צה"ל כללו תוכניות למגננה ותוכניות להתקפה:
חיל האוויר רענן אף הוא את תוכניותיו, שכללו: בנוסף, במהלך הכוננות השלים חיל האוויר את הצטיידותו למלחמה, ובין השאר הצטייד בטילים ובפצצות נוספים, והכשיר מטוסים שנמצאו בעבודות תחזוקה יסודיות.
במסגרת הדיונים באופי המלחמה נשקלו האפשרויות של מלחמת מנע ושל מכה מקדימה, והוחלט, על דעת הדרג המדיני והמטכ"ל, שמשיקולים מדיניים ישראל אינה יכולה לפתוח במלחמת מנע, אך תיתכן אפשרות של מכה מקדימה באמצעות תקיפה אווירית.
באוגוסט הופעלו "האמצעים המיוחדים" - אמצעי איסוף מודיעין אותות של צה"ל שהותקנו במצרים, ויוחסה להם יכולת לספק מידע אמין על כוונת המצרים לצאת למלחמה.
ב-12 באוגוסט הוחלט, בדיון בלשכת סגן הרמטכ"ל, ישראל טל, להוריד את הכוננות בצה"ל לרמתה הרגילה.
עלות כוננות כחול לבן הייתה כ-60 מיליון לירות, סכום נכבד במונחי תקציב הביטחון של השנים ההן.
בעקבות הכוננות
על השפעת הכוננות על צה"ל עמד החוקר אורי בר-יוסף: בדיעבד, יש התולים בכוננות זו את ההפתעה של צה"ל בעת פתיחת מלחמת יום הכיפורים, בשל השאננות וההתעלמות מהסימנים המקדימים של המלחמה, שבאה בעקבות אי התממשותה של ההתרעה למלחמה בעת כוננות "כחול לבן". אורי בר-יוסף התייחס לכך:
כתר אראגון
כתר אראגון (בקטלאנית: Corona d'Aragó; באראגונית: Corona d'Aragón; בלטינית: Corona Aragonum) היה איחוד קבוע של שטחים ומדינות תחת שרביטו של מלך אראגון, במובן של "ארצות הכתר של אראגון". בשיא כוחו במאות ה-14 וה-15, כתר אראגון היה מעצמה ימית, והוא שלט על חלק נכבד מספרד של היום, דרום-מערב צרפת, וכן גם באיים הגדולים ושטחי יבשת המתמתחים לאורך הים התיכון עד ליוון. הממלכות שהרכיבו את כתר אראגון לא היו מאוחדות באופן מדיני מלבד ברמת המלך. במונחים מודרניים כתר אראגון תפקד יותר כקונפדרציה מאשר כמדינה אחת. במובן זה אין לבלבל בין כתר אראגון (שהייתה ישות טריטוריאלית נרחבת מאוד) לבין אחד מהרכיבים שלו - ממלכת אראגון, אשר ממנה נלקח השם.
ב-1479, איחוד שושלתי חדש איחד בין כתר אראגון לכתר קסטיליה, ויצר בכך את ממלכת ספרד. התארים המרכיבים את כתר אראגון נשארו בשימוש עד 1716, אז הם בוטלו בגלל כניסת צווי נואבה פלאנטה לתוקפם כתוצאה מההפסד של הטוען-לכתר המועדף על הממלכות המרכיבות את כתר אראגון במהלך מלחמת הירושה הספרדית.
הֶקְשֶר היסטורי
המרכזים הכלכליים הראשיים של הכתר היו הערים ברצלונה וולנסיה. מרכז פוליטי אחר היה סרגוסה, שם הוכתרו המלכים בקתדרלת לה סאו. לבסוף פלמה דה מיורקה הייתה עיר מסחר חשובה ונמל.
כתר אראגון כלל לימים את ממלכת אראגון, נסיכות קטאלוניה, ממלכת ולנסיה, ממלכת מיורקה, ממלכת סיציליה, סרדיניה, מלטה; וכן לתקופה קצרה גם את חבל פרובאנס, ממלכת נאפולי, דוכסות נאופטריה, ודוכסות אתונה.
הארצות הידועות כספרד ופורטוגל נאבקו אחרי שנת 722 במלחמות הרקונקיסטה בין ממלכות הצפון הנוצריות, לבין ממלכות הטאיפה המוסלמיות בדרום.
בסוף ימי הביניים, ההתפשטות האראגונזית דרומה נתקלה בהתפשטות קסטיליאנית מזרחה באזור מורסיה. לאחר מכן, הכתר האראגוני כיוון את תשומת הלב שלו לים התיכון, והגיע מזרחה עד ליוון ודרומה עד לחופי צפון אפריקה. במקביל, פורטוגל, שסיימה את הרקונקיסטה שלה ב-1272, כיוונה את תשומת לבה לאזור האוקיינוס האטלנטי. שכירי חרב מהטריטוריות של הכתר, אשר היו ידועים בשם "האלמוגברים", השתתפו ביצירתה של "אימפריה" ים-תיכונית זו, ובהמשך גם מצאו תעסוקה בארצות דרום אירופה.
כתר אראגון נחשב על ידי אחדים כאימפריה אשר שלטה בים התיכון במשך מאות בשנים, עם הכוח להכתיב את חוקי הים (כפי שהיה בספר "הקונסוליה הימית", שנכתב בקטלאנית, ונחשב לאחד העתיקים שעסק במשפט ימי בעולם). הייתה זו אם כן, בשיא כוחה, מעצמה גדולה באירופה.
אך למרות הכתוב לעיל, בין הטריטוריות השונות שהיו חלק מהכתר היה רק קשר רופף, בצורה כזו שאינו מתיישב עם הרעיון המסורתי של אימפריה. מלומד בן ימינו, המרקיז דה לוסויה מתאר את כתר אראגון כקונפדרציה במקום ממלכה ריכוזית, וכל שכן אימפריה. וגם אין מסמכים רשמיים אשר מתייחסים לכתר בתור אימפריה (או אימפריום, או כל הטיה אחרת של המילה); במקום זאת הכתר היה נחשב בתקופתו כאיחוד שושלתי של ממלכות שונות.
מקור
ה"אימפריה" האראגונזית נוצרה ב-1137, כאשר ממלכת אראגון, ורוזנות ברצלונה התאחדו באיחוד שושלתי כתוצאה מהנישואין בין רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה לפטרונילה, מלכת אראגון. התארים אוחדו סופית כאשר בנם אלפונסו השני, מלך אראגון עלה לכס המלוכה ב-1162. עם איחוד זה בית ברצלונה עלה והשתדרג למעמד של בית מלוכה. בהדרגה הישויות השונות שעליהם הם שלטו ושנוספו לשליטתם החלו להיקרא בשם "כתר אראגון" הודות ליוקרה הגדולה יותר של תואר מלכותי על פני תואר רוזני.
רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה, השליט החדש של השושלת המאוחדת, עדיין קרא לעצמו רוזן ברצלונה, והוא הסתפק בתואר "נסיך" אראגון".
התרחבות
אלפונסו השני ניסה לכבוש את ולנסיה כאשר הנסיבות היו בעדו, אך לרוע המזל ההזדמנות הוחמצה כאשר סנצ'ו הרביעי, מלך נווארה פלש לאראגון. אלפונסו השני חתם על הסכם קאסולה עם אלפונסו השביעי, מלך לאון במטרה להגן על גבולות אראגון. ההסכם גם תחם את אזורי הכיבוש המוריים העתידיים: אראגון תקבל את ולנסיה, בעוד שקסטיליה תקבל את מורסיה.
המלך חיימה הראשון (המאה ה-13) פתח בתקופה של התפשטות, על ידי כיבוש וסיפוח מיורקה וכן חלק גדול מממלכת ולנסיה לכתר. בהסכם קורבייל (1258), אשר היה מבוסס על העיקרון של גבולות טבעיים, התביעות הצרפתיות על קטאלוניה באו לקיצם. העיקרון הכללי היה ברור, ההשפעה האראגונזית מצפון לפירנאים תבוא לקיצה. חיימה הראשון הבין כי בזבוז כוחותיו והסחת האנרגיות שלו במאמץ להחזיק דריסת רגל בצרפת, יכולה להביא רק אסון. בינואר 1266, חיימה צר וכבש את מורסיה, יישב שם את אנשיו, רובם קטאלנים, והעביר את השלטון לידי קסטיליה, כפי שהוסכם בהסכם קאסולה.
מיורקה, יחד עם הרוזנויות סרדניה ורוסיון והעיר מונפלייה, הוחזקו באופן עצמאי זה מזה מ-1276 עד ל-1279 בידי חיימה השני, מלך מיורקה ויורשיו כוואסליות של כתר אראגון. ב-1344 הם התקבלו כחברים מלאים בתוך הכתר. באותה שנה, ולנסיה שודרגה לדרגת ממלכה וקיבלה את הזכות ליצור את המוסדות שלה והפרלמנט ולהיות החברה השלישית בכתר (למרות זאת, הסטטוס החוקי של מיורקה לא היה עקבי כמו באראגון, נסיכות קטאלוניה, וולנסיה).
כאשר פרו סירב לאכוף את כתב הזכויות של אראגון (הפוארוס - Fueros) בוולנסיה, האצילים ונציגי הערים התאחדו בסרגוסה כדי לדרוש אשרור של זכויות היתר שלהם, ושהמלך הסכים לבסוף לקבלם בשנת 1283. בכך החל איחוד אראגון, שפיתח את הכוח של ה"חוסטיסיה" (מעין בג"ץ), לתווך בין המלך ועשירי העם הארגוני. מוצאם של מוסד "החוסטיסיה דה אראגון" והחצר הכללית (הקורטס חנרלס) של קטאלוניה היא מאותה תקופה.
כאשר חיימה השני, מלך אראגון, סיים את כיבוש ולנסיה, כתר אראגון ביסס את עצמו כמעצמה גדולה באירופה.
בשנת 1297, העניק האפיפיור בוניפקיוס השמיני את ממלכות סרדיניה וקורסיקה לחיימה השני, אך רק כעבור מאה שנים הם צורפו רשמית לכתר אראגון. על ידי הנישואין בין פדרו הרביעי למריה, מלכת סיציליה, ממלכת סיציליה וכן גם דוכסויות אתונה ונאופטריה צורפו לכתר אראגון. הנחלות היווניות אבדו סופית בשנת 1388 לטובת נריו הראשון, אקצ'איולי, וסיציליה הופרדה לידי ידיו של מרטין הראשון, מלך סיציליה מ-1395 עד ל-1409. לעומת זאת, ממלכת נאפולי הוספה לכתר באופן סופי בשנת 1442 עם כיבושה על ידי אלפונסו החמישי.
נחלות המלך שמחוץ לחצי האי האיברי ולאיים הבלאריים נשלטו על ידי באי כוח דרך אליטות מקומיות כממלכות זעירות, במקום להיות נתונות לשלטון ישיר של ממשלה ריכוזית. הם היו מרכיב כלכלי בכתר אראגון יותר מאשר מרכיב מדיני.
העובדה שהמלך היה נלהב ליישב ממלכות חדשות במקום להרחיב את הקיימות הייתה ממאבק כוח שצילק את האינטרסים של המלך לעומת אלה של האצולה הקיימת. תהליך זה היה קיים גם בשאר חלקי אירופה אשר עברו השינוי מימי הביניים למה שנהוג לכנות כמדינה המודרנית (ראו העת החדשה). כך, הטריטוריות החדשות שנכבשו מהמורים (בעיקר ולנסיה ומורסיה) בדרך כלל קיבלו גם כתב זכויות (פוארו - Fuero) כמכשיר לקיים שלטון עצמי ובמגמה לצמצם את כוחה של האצולה בנחלות החדשות הללו, ובמקביל, לחזק את נאמנותם למונרכיה עצמה. נטייה זו בכתר קסטיליה השכנה הייתה דומה, ושתי הממלכות נתנו תמריצים לרקונקיסטה על ידי נתינת כתבי זכויות לערים או לטריטוריות החדשות שנכבשו, במקום להעניק אותם לבני האצולה הקיימת.
איחוד עם כתר קסטיליה
ב-1410, המלך מרטין הראשון מת ללא יורשים. כתוצאה מכך, בזכות פשרת קאספה, פרננדו מאנטאקרה שהיה מהשושלת הקסטיליאנית של טראסטמרה ירש את כתר אראגון כפרננדו הראשון, מלך אראגון.
לאחר מכן, נכדו, פרננדו השני, מלך אראגון, השתלט מחדש על רוזנויות קטלוניה הצפונית (רוסיון) אשר נאבדו לטובת צרפת. וכן גם לתקופה קצרה את ממלכת נווארה, אך היא החזירה לעצמה את עצמאותה לאחר תום מלחמות הירושה השושלתיות בה.
ב-1468, פרננדו נשא את האינפנטה איזבלה, מקסטיליה, אחותו למחצה של המלך אנריקה הרביעי אשר עלתה לכס המלוכה ב-1474 לאחר מות אחיה. נישואיהם אלה היו איחוד שושלתי והם נהפכו למאורע המייסד את שחר ייסוד ממלכת ספרד. בנקודה זו כתר קסטיליה וכתר אראגון עדיין היו שתי ישויות נפרדות, כשכל אחת מהן שומרת על המוסדות המסורתיים שלה, הפרלמנט, והחוקים. תהליך של ליכוד וגיבוש הארצות למדינה אחת הושלם בימיו של קרלוס הראשון ב-1516 כשהוא איחד את כל הממלכות בחצי האי האיברי (למעט פורטוגל) תחת מונרך אחד, ובכך הוא קידם את יצירתה של מדינה ספרדית אחת, אך אומנם לא-ריכוזית בתקופה זו.
התדרדרות והתפרקות
הזיכרון הספרותי של תהילת העבר זוכר נכונה את עידן הזהב של המאות ה-12 וה-13, כאשר ולנסיה, מיורקה, וסיציליה נכבשו, הגידול באוכלוסייה טופל בלא בעיות חברתיות, והשגשוג העירוני, שהגיע לשיאו ב-1345, יצר את ההישגים המוסדיים והתרבותיים של הכתר. כוחו של הכתר החל לדעוך לאחר מכן: הגידול באוכלוסייה נעצר עם גירוש יהודי ספרד (1492), המודחרים (1502), והמוריסקוס (1609). הכתר לא היה יכול למנוע את אובדן רוסיון, מינורקה, והנחלות האיטלקיות ב-1707-1716; וכן גם את כפיית השפה הצרפתית על רוסיון (1700), ואת השפה הקסטיליאנית על כל אדמות הכתר שבממלכת ספרד (1707-1716).
כתר אראגון ומוסדותיו בוטלו רק לאחר תום מלחמת הירושה הספרדית (1702-1713) על ידי צווי נואבה פלאנטה שהוצאו על ידי פליפה החמישי, מלך ספרד. המשטר הישן בוטל והמנהל האראגונזי הוכלל בתוך המנהל הקסטיליאני. ארצות הכתר אוחדו רשמית עם קסטיליה כדי ליצור באופן חוקי מדינה אחת (ספרד), כחלק מאותה מגמה לייצר ממשל ריכוזי תחת שושלת בורבון החדשה.
מיתוסים לאומניים
העונשים שהוטלו על הטריטוריות שנלחמו נגד פליפה החמישי במלחמת הירושה הספרדית משמשים מספר לאומנים ולנסיאניים וקטאלנים כטיעונים נגד ספרד המודרנית. האראגונזים מצאו מקלט במיתוס של חוקה עתיקה שקיימת מלפני כל תיעוד או התחלת ימי הביניים, בעוד שהקטאלנים זוכרים את זכויותיהם, ושאותם הם מקשרים עם הג'נרליטט והתנגדותם לקסטיליה.
זרם הרומנטיציזם במאה התשע-עשרה עורר את "הממלכה הפיראנית" שתאמה יותר את חזונם של הטרובדורים מהמאה ה-13 מאשר את המציאות ההיסטורית של הכתר. חזון זה שרד כ"תוכנית נוסטלגית של תרבות פוליטית".
הסמל והדגל
תשעת הפסים של ברצלונה הפכו לסמל של המלכים. הדגל היה בשימושם הבלעדי של מלכי אראגון והיה לצורת ביטוי לריבונותם. חיימה השלישי, מלך מיורקה, וסאל של ממלכת אראגון, השתמש בשלט אצולה המורכב מארבעה פסים, כפי שניתן לראות במיניאטורות בלגס פאלאטינאה (Leges palatinae).
מוסדות
לכל אחת משלוש הממלכות שהרכיבו את כתר אראגון בחצי האי האיברי (אראגון, קטלוניה, וולנסיה) היה את הגוף המחוקק משלהם, אשר לרוב היה ידוע בשם קורטס(Cortes) בארגונזית או קורץ (Corts) בקטלוניה וולנסיה. מוסד בשם "דיפוטאסיון ג'נרל" (diputacion general) נוסד בכל אחת מהם, ולימים הוא התפתח להיות ג'נרליטט בקטלוניה ובוולנסיה.
עיר הבירה
לכתר לא הייתה עיר בירה. חצרות המלכות היו נודדים עד לזמנו של פליפה השני, מלך ספרד. ההיסטוריון בואסה טען כי סרגוסה צריכה להחשב כבירה פוליטית (אך לא כלכלית או מנהלית), בשל העובדה שהמלכים היו מחויבים להיות מוכתרים בקתדרלת סאו דה סרגוסה.
ליניארס
ליניארס (בפורטוגזית: Linhares) היא עיר במדינת אספיריטו סאנטו שבברזיל. העיר שוכנת במרחק של 135 ק"מ מצפון לבירת המדינה ויטוריה והיא הגדולה מכל ערי המדינה בשטחה.
ליניארס קרויה על שמו של רודריגו סוזה קוטינו (Rodrigo de Souza Coutinho), שקיבל מאת מריה הראשונה, מלכת פורטוגל את תואר האצולה רוזן ליניארס וכיהן כשר בממשלות ברזיל בתחילת המאה ה-19.
האזור בו שוכנת כיום ליניארס היה מיושב על ידי שבטי האימורה (Aimoré, בפורטוגזית: Botocudo). העיירה, שנוסדה על ידי המתיישבים האירופאים ב-22 באוגוסט 1800 הוחרבה על ידי האינדיאנים במהלך מלחמה שהתקיימה ב-1809.
פדרו השני, קיסר ברזיל ביקר במקום ב-1860 והאי בו הוא הציב את רגלו נקרא עד היום אי הקיסר. ליניארס הוכרזה כעיר ב-1945, כאשר היא הופרדה משטחה של קולטינה.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על מסחר, חקלאות גידול בקר ונפט. פני הקרקע שטוחים ברובם ובסביבה נמצאים אין ספור אגמים. 60 ק"מ ממזרח לעיר פועל חוף נודיסטים.
הצבעים הלאומיים של ישראל
הצבעים הלאומים של ישראל הם התכלת והלבן כפי שהם מוצגים בדגל המדינה (וגם בסמל המדינה, בו מופיע גוון תכלת בהיר יותר). הצבעים הם חלק ממערכת הסמלים הלאומיים של מדינת ישראל ומהווים סמל בלתי פורמלי, אשר אינו מעוגן בחוק. למרות אי החקיקה בנושא, השימוש בצבעים אלו כמייצגי המדינה והלאום נפוץ בקרב העם. רשויות המדינה משתמשות בצבעים אלה בהדפסת מסמכים, בחותמות, בדגלים ובקישוט אירועים ממלכתיים.
צבעי דגל ישראל האידיאליים (בהגדרה מתמטית) הם: בפועל, גוני התכלת והכחול משתנים מדגל לדגל הן בבהירות והן בגוונים. הגוון בדגלי ישראל קרוב לכחול, ולכן לעיתים קרובות הצבעים הלאומיים נקראים "כחול ולבן". צירוף זה נפוץ בביטויים שונים כמו "תוצרת כחול לבן" או בשיר "כחול ולבן זה הצבע שלי".
היסטוריה
במהלך הדורות זוהו הצבעים: תכלת ולבן, עם הלאום היהודי, התנועה הציונית, היישוב העברי המתחדש בארץ ולבסוף זוהו דה פקטו עם מדינת ישראל והעם היהודי היושב בציון.
במקרא
הציון הראשוני לשימוש בצבעים סמליים אלו על ידי בני ישראל נמצא עוד בתורה בספר במדבר:
פרשה זאת, שנכנסה לתפילה היהודית (בקריאת שמע), קובעת כי צבעי הציצית יהיו תכלת ולבן, אך כיום לא נהוג לצבוע את הפתיל בתכלת מפני שלא יודעים איך להפיק את הצבע המיוחד בצורה המקראית. התכלת והלבן לא שימשו רק בטלית ובציצית כי אם גם בבגדי הכהנים ובבית המקדש: התורה מצווה על בני ישראל להכיל את הצבע תכלת בבגדי הכהן בתוך החושן האפוד והמצנפת
עם היציאה לגלות ודעיכת הלאומיות היהודית הופסק השימוש בצבעים אלה כצבעי לאום והומר בשימוש קהילתי-דתי. את הדבר ניתן לראות בשירת ימי הבניים ובגמרא.
בעת החדשה
התנועה הציונית המתחדשת רצתה להפוך את היהודים הגלותיים לעם, ועל כן פנתה לסמלי העבר שסביבם רצתה לאגד את העם. תמורה זאת הובילה לשינוי חשוב מאוד בשימוש בתכלת ובלבן, והם הפכו בעיקר לצבעי התנועה הציונית. בין הסמלים שאומצו על ידי התנועה היו שאומצו ברישמיות והיו סמלים אחרים שאומצו באופן בלתי פורמלי, גם הצבעים התכלת ולבן אומצו על ידי התנועה הציונית באופן בלתי פורמלי. הראשון שהתייחס לצבעים אלו כצבעי הלאום היה המשורר היהודי האוסטרי אברהם אלעזר. בשנות ה-60 של המאה ה-19 העלה אברהם את הרעיון להשתמש בצבעי התכלת והלבן בדגל של עם ישראל משום שאלו הצבעים בטלית אשר בה מתעטף היהודי בתפילה. את רעיונותיו העלה אברהם בשירו "צבעי ארץ יהודה" משנת 1864:
הבא בתור לתמוך ברעיון היה הסופר מרדכי בן הלל הכהן אשר תיעד מסיבה לכבוד יום הולדתו ה-100 של משה מונטיפיורי, בשנת 1884:.
מאז הופץ השימוש בצבעים אילו, והם הפכו לפופולרים מאוד בקרב העם בציון ובגולה: הם הפכו לצבעים של דגלי המושבות, (ראשון לציון ונס ציונה) דגלי חברות ציוניות (חברת צים), דגלי הגדודים העבריים ואף לצבעים של המוסדות הלאומיים שעשו בהם שימוש כמו צבעי הקופסה הכחולה של קק"ל. השימוש בצבעים הפך לכה נרחב בקרב הציונים עד שהתקבל על ידי הקונגרס הציוני הראשון בבזל כפי שנוסח בהצעתו של דוד וולפסון:
הצבעים הללו שימשו גם יהודים (בעיקר ציונים) בחו"ל: סמל הג'וינט (אף על פי שהוא אינו ארגון ציוני), תג הכתף של אנשי הבריגדה היהודית הייתה בצבעים אלו בתוספת צהוב.
בהכרזת המדינה נעשה שימוש בצבעים התכלת והלבן לקשט את אולם ההכרזה על מנת להוכיח את הריבונות של המדינה שבדרך.
לאחר קום המדינה
עם קום המדינה הוקמה ועדת הסמל והדגל שמטרתה הייתה לקבוע את הסמל ואת הדגל של המדינה, הוועדה החליטה, לאחר התלבטיות רבות, כי דגל התנועה הציונית (ללא שינוי בצבעים) יהיה דגל המדינה החדשה וביחד עם הסמל החדש של המדינה התבססו הצבעים תכלת ולבן כצבעים הלאומיים של ישראל. קביעת הצבעים נמצאת גם בפקודת מטכ"ל 33.0401 סעיף 9 . קביעת צבעים אילו בסמל ובדגל הובילו לפריחה תרבותית סביב הצבעים: החל מהשיר "כחול ולבן זה הצבע שלי" ועד ביטויי לשון "תוצרת כחול לבן" (כינוי לתוצרת ישראלית). כמו כן, מהם נגזר שם המפלגה כחול לבן.
השימוש בצבעים אלו הפך לנפוץ ביותר הן על ידי המדינה והן על ידי אזרחיה בקישוט אירועים, בכרזות, בסמלי ערים, בסמלי ארגונים חברתיים, ארגונים פוליטיים ועוד. השימוש הורחב גם למדי נבחרות ישראל (בספורט) המעוצבים בדרך כלל בצבעים תכלת ולבן כאשר דגל המדינה רקום עליהם, ולדגלי צה"ל אשר רבים מהם עושים בצבעים אלו שימוש משני.
אלי בן-מאיר
ביוגרפיה
בן-מאיר הוא בנם של הרב יהושע בן-מאיר, מייסד וראש ישיבת ההסדר שבות ישראל, ושל ד"ר רות בן-מאיר, חוקרת ומרצה במחשבת ישראל ופרשנות המקרא. הוא בעל תואר ראשון במשפטים ובלוגיסטיקה וכלכלה, ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
שירת בצה"ל באגף המודיעין, עבר קורס קציני מודיעין ומילא מגוון תפקידים בהם מדריך בקורס קציני מודיעין, קמ"ן חטיבה, קמ"ן אוגדה, ותפקידים בזירת טרור ובזירה הטכנית של חטיבת המחקר. בנובמבר 2005 מונה לראש הזירה הטכנולוגית (זי"ט) של חטיבת המחקר. בתקופתו חשפה הזירה את בניית כור גרעיני בסוריה. בעקבות כך מונה בן-מאיר לקצין המודיעין של מבצע מחוץ לקופסה להשמדת הכור, שיצא לפועל ב-2007.
במרץ 2010 מונה לקצין המודיעין של פיקוד הדרום. בשנים 2011–2012 היה נספח אגף המודיעין בארצות הברית. לאחר מכן שימש סגן ראש חטיבת המחקר. במרץ 2013 מונה לקצין מודיעין ראשי. בינואר 2015 מונה לראש חטיבת המחקר באמ"ן. בינואר 2016 ביקש לפרוש מתפקידו עקב חילוקי דעות בנוגע לאופי העבודה באגף וסיים את תפקידו במרץ אותה שנה. במאי 2017 השתחרר מצה"ל.
הצטרף לסגל המכון למדיניות נגד טרור של המרכז הבינתחומי הרצליה. ב-2016 שימש יועץ לחברת המימד החמישי. כמו כן הקים את חברת CyGov בתחום ביטחון בסייבר. ב-2017 מונה לסמנכ"ל למודיעין וסייבר בקבוצת "שדמה" ושימש בתפקיד עד פברואר 2019. ביוני 2022 פורסם כי בן מאיר ימונה למנכ"ל חברת עמידר, החברה הלאומית לשיכון בישראל בע"מ.
חיים אישיים
נשוי לגלית ואב לארבע בנות.
אחרי החגים (סרט)
אחרי החגים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1994 בבימויו של אמנון רובינשטיין, עם גדליה בסר, חגית דסברג ומיכאלה עשת בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי אמנון רובינשטיין והוא מבוסס ברובו על הרומן "אחרי החגים" של יהושע קנז משנת 1964 ובו סיפור של משפחת מהגרים פולנית שעלתה לארץ ישראל עם אידאולוגיה של עבודה עברית, אך מתקשה להתאקלם ונאלצת להתמודד עם שורה של בעיות ומתחים פנימיים.
הסרט צולם בכפר הנוער בן שמן.
מרים גבריאלי הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
הסרט הוקרן ב-1995 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסאו פאולו.
תקציר העלילה
בסוף 1935 מגיעה משפחת וייס למושבה בשרון - חיים וייס (גדליה בסר), אשתו ברכה (יהודית סולה) ובנותיהם ריבה (חגית דסברג) בת 24 ובת שבע (מיכאלה עשת) בת 22. חיים היה סוחר אמיד בקרקוב ועלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-1915. הם התיישבו ביפו שם המשיך לעסוק במסחר אך כעבור עשרים שנה החליט להתחיל פרק חדש בחייו ולהפוך לפרדסן. הוא קנה בית ופרדס מרוחקים במקצת ממושבה בשרון.