cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אינזיך
משוררי האינזיך כתבו שירה מודרנית ובהשפעת השירה המודרנית האנגלית והאמריקאית, הם שברו את המבנה המחורז והמסורתי. כך הם יצרו לראשונה ביידיש שירה חופשית, חרוז לבן ומקצבים חופשיים מכבלי המסורת הספרותית. החבורה השתלבה במהפך המודרניות שעבר על לשון היידיש באמצע המאה העשרים, באירופה ובאמריקה ערב מלחמת העולם השנייה. הם ראו את עצמם כמשוררים יהודים, שלשונם יידיש, שהיא חלק מן התרבות האירופית-אמריקנית הכוללת. הם ראו בלשון היידיש המודרנית לשון שהשתחררה מכבלי העבר, ויצאה לחופשי גם מן הגרמנית וגם מן העברית.
יחסה של חבורת אינזיך אל העברית היה עוין: הם ראו בעברית לשון זרה ושפה נוכרייה. מלחמת השפות שהלהיטה את הרחוב היהודי באירופה וגם בארץ ישראל לא נגעה אל משוררי האינזיך; הם ראו בלשון העברית גורם מכביד ומפריע להתפתחותה החופשית של היידיש, וכדי לקבע את יחסם השלילי אל העברית הם שינו את כתיב המלים העבריות ביידיש, שהיו נכתבות כצורתן העברית, וכתבו אותן בשיריהם בכתיב היידי הפונטי ומרובה התנועות. הם שאבו את השראתם ממשוררי יידיש קודמים כמו ה. לייוויק ויהואש, והתעלמו לגמרי ממשוררי ההשכלה והתחייה העבריים.
חבורת משוררי האינזיך הייתה רק התחברות לשעה, ולאחר כמה שנים פנה כל משורר ממרכיבי החבורה לדרכו השירית האישית. התקווה שתקום באמריקה תרבות יידיש חדשה לא התממשה, ולאחר השמדת יהדות אירופה נעלם גם קהל הקוראים שלהם. אחדים ממשוררי האינזיך התפרסמו גם בארץ וספריהם תורגמו לעברית. ובהם יעקב גלטשטיין, אהרון ליילס ואחרים.
יצחק יואל רבינוביץ מקנטיקוזיבה
רבי יצחק יואל (רבינוביץ) מקנטיקוזיבה (ט"ז בשבט ה'ת"ר, 1840 - כ"ד בתמוז ה'תרמ"ה, 1885) היה רב והאדמו"ר החמישי של חסידות ליניץ. סבל ממחלות ורדיפות ונפטר בגיל 45.
ביוגרפיה
נולד בליניץ לרבי גדליה אהרן רבינוביץ, הרביעי בחסידות ליניץ, ולבתו של רבי שמואל אבא שפירא מסלאוויטא משושלת קוריץ. נשא לאישה את בתו של רבי משולם זוסיא השיל מזינקוב.
בשנת ה'תרכ"ג (1863) החל לכהן ברבנות העיר ליניץ ובשנת ה'תרכ"ט (1869) נאסר על ידי הרוסים והוגלה לכמה ערים בתוך רוסיה. בשנת ה'תרל"א (1871) החל לכהן ברבנות ביקטרינוסלב בפיקוח השלטונות. בשנת ה'תרל"ד (1874) הותר לו לצאת משם והוא עבר לקנטקוזבה, שם החלה הנהגתו באדמו"רות, שנמשכה 11 שנים. הוא נפטר בגיל 45.
הפרעת קצב
ללב יש מערכת הפעלה והולכה חשמלית המייצרת אותות חשמליים שמווסתת בעיקר על ידי מערכת העצבים המרכזית. הפרעות במערכת זו עשויות להוביל להפרעה בהולכת החשמל בשריר הלב, חסימה חלקית או מלאה של מעבר החשמל בשריר הלב, ייצור אותות חשמליים על ידי מוקדי קיצוב לא נורמליים, ועוד. הפרעות אלו גורמות כולן לתקלות בתפקוד החשמלי התקין של הלב. הפרעת הקצב יכולה להיגרם מהפרעה במערכת ההולכה החשמלית (=בעיה חשמלית) כאמור, או ממצב מחלה כגון אוטם בשריר הלב הגורם להפרעה בהולכת הדחפים החשמליים בשריר (=בעיה מכנית).
מערכת ההולכה בלב
מערכת ההולכה החשמלית בלב פועלת באופן עצמאי, ללא כל תלות באותות עצביים מהמוח, היכולים לגרום להאצה או האטה של קצב הלב, אך לא לעצם הפעימה. נהוג לחלק את מערכת ההולכה לארבעה חלקים:
טיפול
הטיפול המניעתי בהפרעות קצב מהירות הוא בראש וראשונה סילוק הגורמים לו (לבביים או חוץ לבביים), אך מקובל גם לתת טיפול תרופתי. בין התרופות לטיפול בהפרעה כלולים הסוגים הבאים: חוסמי נתרן, חוסמי אשלגן, חוסמי תעלות סידן, חוסמי בטא, דיגוקסין הפרעות קצב ממאירות המסכנות את חיי החולה עשויות להצדיק השתלת קוצב דפברילטור (AICD). לעומת זאת, להפרעות קצב איטיות אין טיפול תרופתי והגישה לחולה מבוססת על השתלת קוצב לב במקרים המתאימים.
במצבים אקוטיים הטיפול מתחלק לשניים:
Tofutti
Tofutti Brands בע"מ היא חברה אמריקאית שבסיסה בניו ג'רזי המייצרת מגוון של מוצרי מזון ללא חלב המבוססים על סויה, תחת המותג "טופוטי". החברה הוקמה בשנת 1981 על ידי דייוויד מינץ. טופוטי מוכרת תחליף גלידה לשוק הרגיש ללקטוז, כשר, בעל אלרגיה למזון, צמחוני וטבעוני.
מאז סוף שנות השמונים בקנדה, Tofutti-Cholac Foods מפיצה מוצרי טופוטי לסופרמרקטים, למכולת, ולחנויות מזון בריא.
היסטוריה
בשנות השבעים דייוויד מינץ, בעל חברות קייטרינג בניו יורק, החליט לייצר גלידות ללא-חלב מטופו, עבור לקוחותיו שומרי הכשרות מהקהילה היהודית בניו יורק, שנמנעו מאכילת בשר וחלב ביחד. גלידת "טופוטי" הוצגה בשנת 1981, אחרי תשע שנות פיתוח. מינץ נפטר בשנת 2021.
מוצרים
מוצריהם של טופוטי כוללים בין היתר תחליף לגלידה חלבית, ובנוסף שמנת חמוצה, גבינת שמנת, גבינה פרוסה, וגבינת הריקוטה "Better Than Ricotta" המבוססות על סויה. מוצרים נוספים כוללים מנות להכנה, כמו פיצה ללא חלב ו"קיוטיז" או "טופוטי קיוטיז" (Tofutti Cuties), גרסתם לקסטה.
מניה
בעבר נרשמה בבורסה של ניו יורק תחת סמל המניה TOF.
טופוטי נמחקה בשנת 2016 וכעת היא נסחרת מעבר לדלפק תחת הסמל TOFB בשוק OTCQB.
המנון גרמניה
שירם של הגרמנים (בגרמנית: Das Lied der Deutschen או Deutschlandlied) הוא ההמנון הלאומי של גרמניה. השיר נכתב על ידי אוגוסט היינריך הופמן פון פאלרסלבן והולחן על ידי יוזף היידן.
ההיסטוריה של ההמנון
הופמן פון פאלרסלבן כתב את המילים בשנת 1841. הלחן של היידן נכתב ב-1797 ושימש כהמנון האימפריה הרומית הקדושה. לאחר שהאימפריה פורקה על ידי נפוליאון בונפרטה היה השיר להמנון הלא רשמי של אוסטריה.
בעת פרסומו ניכר היה כי השיר מיועד להיות מושר לצלילי הלחן של היידן, מאחר שפון פאלרסלבן פרסם את המלים יחד עם תווי הלחן של היידן. הלחן של היידן החל את דרכו כשיר בשם Gott erhalte Franz den Kaiser, שהוקדש לפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. היידן כתב את השיר ב-1797, וייתכן שהוא שילב בו חלקים משיר עם קרואטי בשם Stal se jesem. הגרסה המקורית נכתבה לקול בליווי גולמי לפסנתר. מעט לאחר מכן עיבד המלחין את היצירה לתזמורת, ומאוחר יותר ביסס עליו פרק וריאציות ברביעייה אופ' 76 מס' 3, המכונה כיום "הקיסר". גרסה זו היא כיום הגרסה המוכרת ביותר של השיר. ב-1799 פרסם היידן גם גרסה לפסנתר סולו של פרק הווריאציות מן הרביעייה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-11 באוגוסט 1922, התקבלו כל שלושת בתי השיר כהמנון הלאומי של רפובליקת ויימאר של גרמניה. באזור הכיבוש הבריטי של חבל הריין נאסרה השמעת ההמנון ללא אישור השלטון הצבאי, מחשש להתעוררות סערת רגשות.
לאור מלחמת העולם השנייה ניתן אמנם לקבל מהבתים הראשונים של השיר קונוטציה של מסר מיליטריסטי חבוי, אך זו לא הייתה כוונתו הראשונית של פון פאלרסלבן. ב-1921 נכתב בית רביעי לשיר, אך הוא לא נתקבל כחלק מההמנון הלאומי.
לאחר מלחמת העולם השנייה אסרו המנצחים על שירה בציבור של השיר, ובשנים הראשונות גרמניה המערבית הייתה מדינה ללא המנון. ב-29 באפריל 1952 ביקש הקאנצלר קונראד אדנאואר מנשיא גרמניה המערבית לאשר את השיר "Das Lied der Deutschen" כהמנונה הרשמי של גרמניה המערבית כאשר מושר הבית השלישי בהמנון בלבד.
ב-2 במאי 1952 אישר הנשיא תיאודור הויס את ההחלטה, אך לא באופן רשמי, כך שבאופן רשמי גרמניה המערבית נותרה חסרת המנון. במקרים בהם היה צורך בהמנון הושר הבית השלישי מתוך "Das Lied der Deutschen" לקול לחנו של היידן. עם איחוד גרמניה הפך השיר, עדיין באופן בלתי רשמי, להמנון גרמניה המאוחדת.
שני הבתים הראשונים של השיר לא מושרים בציבור עקב הקונוטציות הלאומניות שהם עשויים לעורר, אף שדבר זה שכיח בהמנונים לאומיים, עקב הרגישות הגרמנית לגילויי לאומנות. להעדפת הבית השלישי יש סיבה דיפלומטית. בבתים הראשונים מוזכרים תווים גאוגרפיים של גבולות גרמניה הרצויים כפי שנראו לפון פאלרסלבן באמצע המאה ה-19, לפני שהייתה מדינה גרמנית מאוחדת. לפי השורה "Von der Maas bis an die Memel, Von der Etsch bis an den Belt", הגבול המזרחי הוא נהר ממל (כיום ניימן) הנשפך לים בעיר ממל (כיום קלייפדה בליטא), עמוק בתוך האזור הבלטי. הגבול המערבי נמתח בתוך בלגיה והולנד של היום, לאורך נהר המז; פון פאלרסלבן נמנע במתכוון מלהזכיר את נהר הריין על מנת שלא לגעת בנושא אלזס-לורן; הגבול הדרומי מקיף את דרום טירול שבשטח איטליה, והגבול הצפוני הוא כמעט ללא שינוי חוץ מהרצועה שמוזכרת בשיר, שהיא כיום בתחום דנמרק.
חואנחו מנה
חואן חוסה מנה אוסטריס, הידוע כחואנחו מנה (בספרדית: Juanjo Mena או Juan José Mena Ostériz, 21 בספטמבר 1965 ויטוריה גאסטייס, ארץ הבסקים) הוא מנצח ספרדי מחבל הבסקים.
ביוגרפיה
חואן חוסה מנה אוסטריס נולד בשנת 1965 ברובע הפועלים סאראמאגה שבעיר וויטוריה במחוז אלאווה (או אראבה) בחבל הבסקים הספרדי. חואנחו מנה למד במכללת סמנייגו בעיר הולדתו. המורה למוזיקה בשם אנטון לטה גייס אותו למקהלה שהקים במכללה. אחר כך למד מנה בקונסרבטוריון המקומי מאוחר יותר המשיך את לימודיו באקדמיה המלכותית למוזיקה במדריד (הקונסרבטואר המלכותי), הלחנה ותזמור אצל כרמלו ברנאולה ואמנות הניצוח אצל אנריקה גרסיה אסנסניו. בעזרת מלגת גורידי-ברנאולה מטעם מנהל המחוז אלאווה השתלם בניצוח גם במינכן אצל סרג'יו צ'ליבידאקה.
בשנת 1997 הממשלה הבסקית בחרה בו כדי שיקים את תזמורת הנוער של ארץ הבסקים. בהמשך התמנה מנצח אורח של התזמורת הסימפונית הבסקית.
בשנים 2008-1999 כיהן מנה כמנהל האמנותי והמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית בבילבאו. עם תזמורת זו הוא הקליט בחברת נקסוס מוזיקה מאת המלחינים הבסקים חסוס גורידי ואנדרס איסאסי. בשנת 2004 יצא לראשונה כמנצח אורח בצפון אמריקה וניצח על תזמורת בולטימור בביצועה של הסימפוניה הרביעית "הבלתי נכחדת" מאת קרל נילסן. בהמשך ניגנו תחת שרביטו תזמורות מובילות נוספות בארצות הברית, כמו התזמורות הסימפוניות בבוסטון, יוסטון, סינסינטי, פיטסבורג, הפילהרמוניות של ניו יורק ולוס אנג'לס, תזמורת קליבלנד ותזמורת פילדלפיה.
בשנים 2010-2007 היה מנה המנצח האורח הראשי של תזמורת האופרה של ג'נובה - תיאטרו קרלו פליצ'ה. במקביל בשנים 2013-2007 כיהן גם כמנצח אורח ראשי של הפילהרמונית של ברגן.
ביולי 2010 נבחר מנה להיות לשלוש שנים המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של ה-BBC, החל מהעונה 2011–2012. חוזה זה הוארך בשנת 2013 לעוד שלוש שנים עד שנת 2018. הוא החליף בתפקיד זה את ג'נאנדראה נוזדה עם תזמורת זו הקליט מנה עבור חברת צ'אנדוס מוזיקה מאת גבריאל פיירנה, מנואל דה פאיה ושל שאבייר מונטסלוואדג'ה בשנת 2016. מחליפו של מנה בתפקיד המנצח הראשי של תזמורת זו הוא המנצח הישראלי עומר מאיר ולבר.
חייו האישיים
אחיו של חואנחו מנה הוא זמר הקונטרה-טנור קרלוס מנה. אחותם, אלנה היא חוקרת כימאית. המנצח נשוי לנעמי ויש לו שני ילדים. המשפחה מתגוררת בווילהריאל דה אלאווה.
תה ארל גריי
תה ארל גריי (באנגלית: Earl Grey tea) הוא תערובת תה שחור המבושמת בשמן אתרי הממוצה מקליפת ברגמוט. תערובת תה פופולרית זו נקראת על שם צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני שהיה ראש ממשלת בריטניה.
על פי המסופר, קיבל הרוזן גריי במתנה מדיפלומט כלשהו תה בטעם שמן ברגמוט. תפוז ברגמוט הוא פרי הדר ריחני, המשמש יותר לבישום מאכלים אחרים מאשר למאכל כמות שהיא. האגדה כוללת בדרך כלל פקיד סיני אסיר תודה, אך תערובת תה זו נעשתה לראשונה מתה הודי שחור ותה ציילוני. עם השנים תערובות שונות שימשו להכנת תה ארל גריי.
התה התגלה כאיכותי עד כדי כך שצ'ארלס גריי, רוזן גריי השני ביקש מחברת המסחר לתה "טוויינינגס" ליצור תערובת תה שדומה לזו שקיבל. חברת "טוויינינגס" מכרה את "תה ארל גריי" הראשון בשוק הבריטי - וקראה לו על שמו של הארל מגריי. הארל גריי שלהם הוא תערובת של תה סיני, תה דרג'ילינג הודי, תה ציילוני ואפילו קמצוץ של לפסנג סושונג.
חברת "טוויינינגס" מייצרת תה דומה בשם "ליידי גריי" שמכיל תפוזים מסביליה, לימון וברגמוט.
תה ארל גריי היה התה האהוב על דאגלס אדמס, מחבר סדרת ספרי מדריך הטרמפיסט לגלקסיה.
התה הוא המשקה האהוב על דמותו הבדיונית של קפטן ז'אן לוק פיקארד מסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", שפנייתו למשכפל המזון "Tea, Earl Grey, hot" (תה, ארל גריי, חם) הפכה לאמרת כנף מפורסמת המזוהה עם דמותו.
יתרונות בריאותיים וסיכונים
בדומה לתה שחור אחר, הפוליפנולים והקפאין שמכיל תה ארל גריי נחשבים כבעלי יתרונות למניעת מחלות קרדיווסקולריות, בעיות עיכול ומניעת סרטן, אך המחקרים בתחומים אלה עדיין אינם חד-משמעיים.
שמן הברגמוט עשוי לספק יתרונות בריאותיים כמו גם סיכונים בריאותיים. כמה מחקרים גילו כי השמן עשוי להוריד את רמות הכולסטרול ויש לו כמה תכונות של משככי כאבים.
מצד שני, לברגמוט יש סיכונים בריאותיים. סיכונים אלה יכולים לכלול מגוון של בעיות עור.
צריכה מופרזת של תה ברגמוט עלולה לגרום לבעיות בספיגת האשלגן. ירידה ברמת האשלגן בגוף עלולה לגרום להתכווצות שרירים.
שימוש כנותן טעם
ארל גריי משמש כנותן טעם בעוגות ובממתקים. למשל חברת נסטלה ייצרה ממתק שוקולד מסדרת קיטקאט בטעם ארל גריי (שווק ביפן בלבד). ליצירת רטבים משתמשים בדרך כלל בתמצית שמכינים משקיות התה. לשימוש במיני מתיקה משרים את העלים בחמאה מותכת ולאחר שהטעם נספג מסננים את העלים.
קישורים חיצוניים
https://www.calcalist.co.il/local/articles/0,7340,L-3434170,00.html
רעות נגר
רעות נגר (נולדה ב-2 במאי 1983) היא מפיקה, יזמת תרבות ופעילה חברתית ישראלית, בעיקר בתחום זכויות הלהט"ב. המייסדת והבעלים (בשותפות) של אתר WDG, אתר חדשות הקהילה הגאה בישראל, וחברת ועד מנהל באגודה למען הלהט״ב.
ביוגרפיה
נגר נולדה בתל אביב-יפו, גדלה והתחנכה באשדוד. שירתה בצה"ל בין השנים 2001–2004 כקצינת מבצעים וניהול משאבי אנוש באוגדת איו"ש ובהמשך כקצינת לוגיסטיקה בתל השומר.
בוגרת תואר ראשון בכימיה, עם התמחות תרופתית, מאוניברסיטת בר-אילן, לימודי מסחר בשוק ההון במכללת "פסגות" ולימודי קופירייטינג בבית הספר לפרסום עבודי קריאייטיב. עם סיום לימודיה, עבדה במשך שנתיים כתקציבאית במספר משרדי פרסום.
בשנת 2014 הקימה בתל אביב-יפו, עם שותפה נוספת, את הבר הלסבי "אמזונה" והחלה להפיק אירועי תרבות, בדגש על אירועים המיועדים לקהילה הגאה. בשנת 2015 שימשה כמנהלת ההפקה של הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה, "TLVFest", וכמפיקת מיזם "ימי תרבות" של מפעל הפיס. בנוסף, עבדה בעמותת ישראל חופשית כמנהלת תוכן ופרויקטים ומפיקת אירועים.
בקיץ 2016 ייסדה, יחד עם השחקנית והמשוררת מיקה בן שאול, את המופע "לסביהונסט" - מופע שירים ומערכונים מקוריים על נשים שאוהבות נשים, שהוצג תחילה במרכז הגאה בתל אביב-יפו, ולאחר מכן בכל רחבי הארץ ובתיאטרון הלאומי "הבימה". נגר היא מפיקת המופע והייתה גם שותפה בכתיבתו. בשנה זו נבחרה נגר גם לאחת מהנשים המשפיעות של הקהילה הגאה בישראל על ידי מגזין Time Out תל אביב.
בשנת 2017 הפיקה את הופעת הבכורה של ההרכב המוזיקלי "פשוט" במסגרת אירועי העשור של פסטיבל לסבית קטלנית.
בשנת 2020 החלה לעבוד כמנהלת האסטרטגיה לקהילה הגאה בעיריית תל אביב-יפו.
מתגוררת בתל אביב-יפו.
פעילות ציבורית ופוליטית
נגר היא פעילה בולטת בתחום זכויות הלהט"ב בישראל, פמיניזם ושוויון מגדרי. היא הייתה ממובילות הקמפיין ״נשים בפרונט״, לקידום בחירת "נשים בקהילה" כנושא שיעמוד בסימן אירועי הגאווה בשנת 2016 בתל אביב-יפו, וממקימות קבוצת "גאווה בסולידריות", התארגנות גאה לסולידריות חברתית ואיחוד בין מאבקים חברתיים ופוליטיים. עוד היא נמנית עם מארגנות צעדת השרמוטות, וכמו כן הפיקה את כנס "להט״ב זהב" הראשון ואת ליל הסדר הקהילתי בשנת 2018, שניהם מטעם האגודה למען הלהט״ב והמרכז הגאה בתל אביב-יפו. בנוסף, כתבה טורים אישיים לאתר mako גאווה בנושא יחסים גאים וחינוך לסובלנות כלפי חברי וחברות הקהילה הגאה.
בפברואר 2018 הודיעה כי תתמודד על מקום במועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מפלגת מרצ. בבחירות המקדימות לרשימות המוניציפליות שנערכו במאי 2018 נבחרה נגר למקום השביעי ברשימת מרצ למועצת העיר תל אביב-יפו, אולם בעקבות שינויים שנערכו ברשימה הוצבה לבסוף במקום החמישי. בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו באוקטובר 2018, זכתה סיעת מרצ תל אביב-יפו בשלושה מנדטים ונגר לא נכנסה למועצת העיר.
ביולי 2018 הייתה ממקימות קבוצת "הפנתרות הוורודות" שיזמה פעולות מחאה ציבוריות במסגרת מחאת הלהט"ב, ובראשן עצרת המחאה בכיכר רבין. על פעילות זו נבחרה לרשימת "האקטיביסטיות של ישראל 2019" של מגזין ליידי גלובס.
ביולי 2022 יזמה נגר קמפיין מימון המונים עבור יונתן בוקס, מנפגעי הרצח בברנוער שנותר מרותק לכיסא גלגלים, לאחר שכיסא הגלגלים שלו נשבר ומשום שהוא אינו מוכר כנפגע פעולת איבה לא היה זכאי לסיוע על מנת לרכוש אחד חדש. יחד עם יחד עם שותפות מקבוצת "הפנתרות הוורודות" הם פתחו קמפיין שזכה להצלחה, ובתוך כ-24 שעות הגיע ליעדו והסכום גויס במלואו.
בוגנדה
בּוגַנדַה (Buganda) היא הגדולה מבין הממלכות המסורתיות באוגנדה. הממלכה מאחדת 52 שבטים של בני בַּגנדה, קבוצה אתנית המונה כ-3 מיליון נפש. בגנדה היא הגדולה שבין הקבוצות האתניות הרבות במדינה, אף שהיא רחוקה מלהיות רוב ומהווה רק 17 אחוזים מאוכלוסיית המדינה. השם אוגנדה היה שמה של הממלכה בפי חלק מדוברי סוואהילית, והוא השם שאומץ על ידי הבריטים לפרוטקטורט שהקימו ב-1894, שמרכזו היה בבוגנדה.
בוגנדה נמצאת בחלק המרכזי של דרום אוגנדה, וגובלת באגם ויקטוריה בדרום, בנילוס הלבן במזרח ובאגם קיוגה בצפון. בירת אוגנדה והעיר הגדולה בה, קַמפַּאלַה, שוכנת בבוגנדה.
אוכלוסייה
בני הבגנדה, תושבי בוגנדה, דוברים בשפת לוגנדה, שפת בנטו, שעוד 100,000 אוגנדים מקבוצות אתניות אחרות דוברים בה כשפה שנייה. כ-85 אחוזים מן התושבים הם נוצרים, הנחלקים שווה בשווה בין קתולים ופרוטסטנטים, ו-15 אחוזים הם מוסלמים. דתם המסורתית של הבגנדה כללה אמונה באלים רבים ובכוחות על-טבעיים, בפרט כוחותיהם של האבות הקדומים ושל מכשפים. הנצרות חדרה לבוגנדה במאה ה-19, אך התושבים משלבים עד היום חלק מאמונותיהם ומנהגיהם הדתיים העתיקים לצד הנצרות והאסלאם, וכוח המשיכה של המסורות העתיקות אף עלה בדור האחרון.
כלכלת בוגנדה מתבססת באופן מסורתי על חקלאות, ובפרט בננות. בניגוד לרוב האזור, גידול בקר אינו מרכיב חשוב בכלכלה. הכפרים ממוקמים לרוב במורד גבעות, כשראשי הגבעות והמישורים מנוצלים לחקלאות.
היסטוריה
בראשיתה הייתה בוגנדה מדינת חסות של ממלכת בוּניוֹרוֹ שמרכזה שכן צפונית-מערבית לה. במאות ה-18 וה-19 עלתה לגדולה, ונעשתה לכוח הדומיננטי באזור. הממלכה לא נכבשה מעולם על ידי כוח קולוניאלי; תחת זאת, חתם המלך (שתארו בבוגנדה הוא קַבּקַה) מ'ואנגה על הסכם עם בריטניה, שהפך את בוגנדה לשטח חסות בריטי, והבריטים סייעו לקידום שאיפות ההתפשטות של בוגנדה. לאורך קיומו של הפרוטקטורט הבריטי באוגנדה שימשו בני בגנדה גובי מיסים ברחבי הפרוטקטורט, וערי בוגנדה נעשו מרכזי סחר בעלי חשיבות אזורית. עם קבלת העצמאות ב-1962 הייתה איפה בוגנדה האזור המתקדם ביותר במדינה מבחינת רמת החיים וההשכלה.
לקראת העצמאות
בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה התפרקה האימפריה הבריטית ממושבותיה, בתהליך של דה-קולוניזציה, אשר לא פסח גם על אוגנדה. הקמתן של מפלגות ברמה הלאומית בשנות החמישים עוררה התנגדות מצד המלכים וראשי השבטים בממלכות הישנות, אשר חששו מאובדן כוחם לטובת ישות לאומית כלל-אוגנדית. עוד סיבה להתנגדות סיפקה הכוונה הבריטית להקים במזרח אפריקה פדרציה, שתכלול את אוגנדה, קניה וטנגניקה. אוגנדים רבים חששו שפדרציה כזו תישלט למעשה על ידי המתיישבים הלבנים בקניה. הקבקה אדוארד מוטֶסָה השני, הידוע גם כקבקה פרדי, שיצא נגד התוכנית ותבע לנתק את בוגנדה מיתר הפרוטקטורט של אוגנדה, נשלח על ידי המושל לגלות בלונדון ב-1953. המהלך עורר זעם בקרב הבגנדה, ורק חיזק את רגשותיהם הבדלניים והאנטי-קולוניאליים. תחת לחצם הוחזר הקבקה לארצו ולתפקידו כעבור שנתיים, ולא זו בלבד אלא שמעמדו התחזק מאוד. ניתנה בידיו לראשונה הסמכות להדיח את ראשי השבטים, והתגבשה סביבו קבוצה בשם "ידידי המלך" שפעלה נמרצות למען המונרכיה.
לאחר העצמאות
שאלת מעמדן של ממלכות אוגנדה, ובמיוחד של בוגנדה כגדולה, המגובשת והחשובה שבהן, המשיכה לטלטל את אוגנדה גם לאחר העצמאות. המתח בין אובוטה למוטסה החריף, ואובוטה החל לנקוט בצעדי דיכוי חריפים בבוגנדה. ב-24 במאי 1966 הותקף ארמונו של הקבקה על ידי כוחות צבא אוגנדה בפיקוד אידי אמין. מוטסה נמלט מן הארמון ומן המדינה ללונדון, שם מת בנסיבות לא ברורות כעבור שלוש שנים. ב-1967 קבע אובוטה חוקה חדשה, שבה הפכה המדינה לרפובליקה וכל הממלכות בטלו. עלייתו לשלטון של אידי אמין בהפיכה בשנת 1972 לא שינתה מצב זה, וגם לא חזרתו של אובוטה בשנות השמונים. ב-1986 השתלטה על אוגנדה חזית ההתנגדות הלאומית, ה-NRM, בהנהגת יוורי מוסווני. עמדת ה-NRM בשאלת קיום המלוכה הייתה מעורבת - מחד התנהלה עיקר מלחמת הגרילה של החזית כנגד שלטון אובוטה משטח בוגונדה, ורבים מפעיליה היו בגנדה. מאידך, כבעבר, קיומה של ממלכה אזורית אתנית התנגש עם השאיפה לאוגנדה מאוחדת, ועורר התנגדות ברחבי אוגנדה. באמצע אוגוסט 1986 התיר מוסבני לבנו של מוטסה, המלך המיועד רונלד מוּאֶנדָה מוּטֶבִּי, לשוב לאוגנדה, וב-1993 הוחלט להחזירו לכס המלוכה.
פוליטיקה
מאז 1993 מהווה בוגנדה ממלכה חוקתית. הקבקה (המלך) הנוכחי הוא רונלד מוּאֶנדָה מוּטֶבִּי השני (Ronald Muwenda Mutebi II), שנחשב למלך ה-36 על-פי ההיסטוריה שבעל פה של הממלכה. חוקת אוגנדה מ-1995 מגבילה את המנהיגים המסורתיים (בכלל זה מלכים של ממלכות שבטיות) לתפקידים מסורתיים ותרבותיים בלבד ואוסרת עליהם מעורבות בפוליטיקה. נוסף על המלך, לבוגנדה יש כעין פרלמנט משלה, הקרוי לוקיאיקו (Lukiiko).
מלאכת כותב
מְלֶאכֶת הַכּוֹתֵב היא אחת מהמלאכות האסורות בשבת וביום טוב, כשם שהיו נעשים במשכן. כאשר היו מתאימים את הקרשים זה לזה, היו כותבים אות אחת על קרש זה ואות אחת על הקרש השני וכך ידעו להתאימם זה לזה.
גדר המלאכה
כשם שבמשכן הייתה המלאכה על ידי כתיבת שתי אותיות, כך גם מלאכת שבת היא רק על ידי כתיבת שתי אותיות.
חצי שיעור
לפי שיטתו של רבי מרדכי בנט במלאכה זו, כמו גם במלאכות אורג, עושה שתי בתי נירין, שם המלאכה הוא רק כאשר האדם עושה את המלאכה בשלמותה; ולכם גם לפי הדעה שחצי שיעור אסור מהתורה, העושה מלאכות אלו בחצי משיעורם אינו חייב. רבי נתן גשטטנר מסביר, כי השיעור אינו במהות שם כותב, אלא במלאכת כותב, כלומר למרות שכתיבה נחשבת לכתיבה גם באות אחת, מלאכת כתיבה היא רק על ידי פעולה מסוימת המבוצעת על ידי הכתיבה, ומכיוון שבמשכן התבצעה המלאכה רק על ידי כתיבת שתי אותיות, ולאות אחת לא הייתה כל חשיבות ללא שהתאימה את עצמה לאות השני, לכן אין אות אחת בכלל המלאכה כלל. לעומת זאת, רבי שניאור זלמן מליאדי ורבי אברהם מסוכטושוב חולקים וסוברים שגם במלאכת כתיבה יש איסור על חצי שיעור, כמו כל חצי שיעור שאסור מהתורה.
המלאכה
המלאכה היא, כתיבה בכל כתב או שפה, ציור אותיות, מספרים, תמונות או סמלים בעלי משמעות. גם כלי הכתיבה אינו משנה אם כותב בדיו או כלי כתיבה אחר, גם אין כל הבדל באיסור מלאכה זו, אם כותב על נייר, קלף או עץ וכיוצא בו, או חותם בחותם על נייר או שעווה.
כתיבה בדם ובחלב נקרש אסורה מדרבנן, גם כתיבה בדבר שאינו מתקיים על גב דבר שאינו מתקיים, לכן יש ליזהר שלא יטבול אצבעו באיזה משקה ויכתוב על השולחן על נייר ועל קלף, ואפילו על דבר שאינו מתקיים, כגון על עלה של ירקות ובמים מותר, שכן אין זו נחשבת לכתיבה כלל.
הקלדה במחשב, נחשב לכתיבה, למרות שהכתיבה עצמה מתבצעת על ידי המחשב. יש אומרים שהאיסור מהתורה וזאת מכיוון שכך היא דרך המלאכה, ולמרות שהיא מתבצעת בסיוע דבר נוסף, אסרה זאת התורה, ואין להחשיב את הכתיבה כדבר שאינו מתקיים, מכיוון שהוא מתקיים מצד עצמו והמחיקה היא בעקבות פעולה חדשה. אולם יש אומרים שהאיסור מדרבנן משום שהכתב אינו ממש מתקיים, והאותיות שבמסך עומדות להיעלם בהמשך הפעלתו.
כן אסור לשרוט באצבעו כמין אותיות באפר ובחול אפילו נגוב, וכל שכן לח, וכן אסור לרשום כמין אותיות על האדים שמתהווים על חלונות זכוכית בימי הקור.
גזירות מדרבנן
חכמים גזרו ואסרו דברים רבים, גזירה שמא יכתוב, והם: ממכר וקניה בין בפה ובין במסירה, וכן לשכור או להשכיר למרות שאינו מסכם את סכום ההשכרה או הקניה, וגם אם אינו מזכיר כלל את התשלום. גם אסור ליתן מתנה לחברו מפני שדומה למקח וממכר - שיוצא מרשותו, אך לצורך מאכלי ומשקה היום מותר לתת מתנה.
השואל דבר מחברו, לא יאמר לו "הלויני", מפני שמשמע לזמן מרובה שהדרך היא לכתוב, אלא יאמר לו "השאילני". בשפה בה אין חילוק בין הלוואה להשאלה, יאמר בלשון שלישית כגון "תן לי" ומותר לסים ג"כ "ואחזור ואתן לך".
עט שבת
עט שבת הוא עט שנועד לכתיבת דברים דחופים שקיימת מניעה שייעלמו, כדוגמת לצורכי כתיבת מידע רפואי של חולה או מידע ביטחוני. ייחודו של עט זה הוא בכך שהדיו בו הוא משתמש מתנדף באופן טבעי לאחר ימים ספורים. במוצאי שבת מצלמים את המידע, או שחוזרים לכתוב את המידע בעט רגיל. למעשה גם כתיבה בעט שבת היא פעולה האסורה בשבת, אולם היא אסורה רק מתקנת חכמים ולא מן התורה, כך שבמקרים בהם יש צורך גדול מותר להשתמש בו.
בתי הביטחון בנגב הצפוני
בתי הביטחון בנגב הצפוני הם 13 מבני בטון שנבנו ב-1947 ברבים מיישובי הנגב הצפוני על מנת לשפר את מצב הביטחון באותם יישובים שרובם הוקמו ב-1946 במסגרת מבצע 11 הנקודות. בתי ביטחון אלו נבנו, ברובם, במתכונת אחידה וכללו 2 קומות, קירות בטון עבים להגנה על היושבים בהם ועמדות שמירה שאיפשרו שמירה על היישובים. לאחר מלחמת העצמאות ננטשו חלק מבתי הביטחון וחלק אחר שוקם ומשמש לצרכיהם של היישובים.
רקע
בימי המרד הערבי הגדול דאגו המוסדות שבכל יישוב יהיה מבנה מוגן מפני יריות של הכנופיות. לעיתים היה זה מבנה ערבי ישן, כמו בחניתה, ולעיתים נבנה מבנה בטון ששימש כ"בית ביטחון" של היישוב, כמו בעין שמר. בנוסף נבנו בתי ביטחון בנקודות אסטרטגיות, כמו על תל שוכה. לאחר הקמת 11 הנקודות בנגב הוחלט לבנות בהם בתי ביטחון שישמשו כ"מצודת העיר" כדי להגן על היישובים המבודדים מפני התקפות של כנופיות. המבנים תוכננו על ידי המחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית והבניה בוצעה על ידי חברת סולל בונה בסיועם של תושבי היישובים.
תיאור בתי הביטחון
בתי הביטחון שהוקמו בישובי צפון הנגב נבנו, בקירוב, על פי תוכנית בנייה אחידה. היו אלו מבנים דו קומתיים שכללו חרכי ירי וזוג מרפסות מעוגלות בשתי פינות מרוחקות בקומת הגג שאיפשרו תצפית על כל סביבות המבנה. הבנייה נעשתה בעזרת בטון מזוין והמידות המקורבות של כל מבנה היו: גובה - 7.14 מטרים, רוחב - 4.4 מטרים ואורך - 7.5 מטרים (סה"כ השטח 33 מ"ר). מסביב למבנים הונחו גדרות תיל דוקרני ועל גגם הותקן, בדרך כלל, זרקור ומכשיר איתות הליוגרף. מדרגות העלייה לקומה השנייה היו לרוב מחוץ למבנה.
תועלתם הביטחונית
בבתי הביטחון שוכנו, לרוב, מפקדת היישוב, המרפאה, חדר הקשר, חדר הנשק ומחסן מזון חירום. עוד בעת הקמתם הייתה מחלוקת על הצורך בהם. אנשי קיבוץ סעד לא רצו להקים את בית הביטחון והבנייה נכפתה עליהם על ידי הנהגת היישוב. כאשר במהלך המלחמה היישוב כולו נמחה מעל פני האדמה ורק בית הביטחון נשאר, התלוצצו החברים שהוא נשאר כדי לסייע למצרים לכוון אליהם את אש התותחים.
בשנת 1966 נכתב על הבתים במעריב: "הישובים החדשים ביססו את הגנתם על בתי הביטחון, אך עד מהרה התברר כי אין בהם חוסן והמגינים התחפרו בבונקרים". ב"על המשמר", בהתייחסות לנירים, הוצגו הדברים אחרת: "בית זה תוכנן נגד כנופיות פורעים, אך מי פילל, שגורלו יהיה עמידה נגד פלישת כוחות צבא סדירים, כפי שהיה בשנת 1948 עם פלישת המצרים."
לאחר מלחמת העצמאות
לאחר מלחמת העצמאות התייתר הצורך בבתי הביטחון. בחלק מהמקרים (כמו במושב נבטים, בקיבוץ בארי, בקיבוץ אורים ועוד) עברו היישובים לאתרים אחרים ובית הביטחון ננטש. במקרים אחרים (כמו בקיבוץ חצרים, בקיבוץ שובל ועוד) נשארו בתי הביטחון בתחום היישוב ומשמשים את צורכי המשק.
בתי הביטחון בנגב הצפוני הוגדרו כאתרי מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל אולם חלקם עדיין במצב ירוד.
קפלאוויק
קפלאוויק היא עיירה באיסלנד בעלת אוכלוסייה של כ-14,000 נפש. העיירה שנוסדה בתחילת המאה ה-16 ככפר דייגים, ממוקמת בדרום מערב המדינה כ-35 ק"מ מדרום מזרח לבירה רייקיאוויק. בשנות ה-60 וה-70 יצאו מקפלאויק מוזיקאים רבים, ולכן נודעת העיר גם בשם "ביטלאברין" (עיירת הביטלס) על שם להקת החיפושיות.
הבסיס האווירי הצבאי בקפלאוויק
בסמוך לעיירה שוכן נמל התעופה הבינלאומי קפלוויק, אשר הוקם כבסיס צבאי על ידי צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. הנמל שימש הן כנמל אזרחי והן כבסיס צבאי אשר שירת את כוחות נאט"ו מאז שנת 1951. איסלנדים בעלי תודעה לאומית ראו בבסיסים אלה בעיה מדינית וחברתית עבור איסלנד העצמאית. הכוחות הזרים, אם כי ידידותיים, הגנו על איסלנד חסרת הכח הצבאי אך גם נטלו ממנה ממד חשוב של ריבונות. דרישות לסגירת הבסיסים עלו מדי פעם ומהוות אבני דרך בהיסטוריה של איסלנד. בעיה נוספת הייתה שבבסיסים התגוררו חיילים אמריקנים בכמות שעלתה לעיתים על כמות הגברים הבוגרים במדינה כולה. לחיילים, שהביאו עמם תרבות זרה למנהגים השמרניים של האוכלוסייה המקומית, הייתה השפעה על מרקם היחסים בין המינים באזור דרום-מערב איסלנד ועל פער הדורות בין צעירים שנהו אחר חידושים כגון הדיסקוטקים של החיילים האמריקנים ובין דור הוריהם שראה בדבר התדרדרות רוחנית ואף סכנה קיומית עקב נישואין עם חיילים והגירה של צעירות רבות. לכן, במשך השנים הונהגו כללים מחמירים בשיתוף ממשלות איסלנד וארצות הברית שיצרו נתק בין החיילים המשרתים בבסיסים לבין האוכלוסייה האזרחית הרגילה. מאז 1951 הניבו שירותים שונים לבסיס קפלאוויק כ-10% מכלל הרווחים של הכלכלה האיסלנדית וקרוב ל-100% מכלכלתה של קפלאוויק. כ-1,000 עובדים איסלנדים (בין 1 ל-1.5 אחוז מכח העבודה) עבדו בבסיס בשנת 1994 והבסיס פירנס בשנה זו כ-2,000 משפחות באופן ישיר. בשנת 2006 נסגר הבסיס הצבאי באופן סופי.
הצצה אל הווי החיים המושפעים מבסיסי קפלוויק בשנות ה-60 של המאה ה-20 ניתן למצוא בספרו (שתורגם לעברית) של הלדור לכסנס (זוכה פרס נובל לספרות), "תחנת האטום".
לקריאה נוספת
הלדור לכסנס, תחנת האטום, עם עובד 1973
ציפורנית חופית
צפורנית חופית (שם מדעי: Silene modesta) הוא צמח חד-שנתי ממשפחת הצפורניים.
תיאור
הצפרנית החופית פורחת מחודשים אפריל-יוני.
תפוצה
צפורנית חופית גדלה באדמה חולית. היא אנדמית לישראל ולבנון. בישראל היא גדלה במישור החוף ובמערב הנגב.
מילים לאהבה
מילים לאהבה (באנגלית: Words for Love) היה השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 2003, אשר בוצע בעברית ובאנגלית (והכיל מילים בודדות ביוונית, צרפתית וספרדית) על ידי הזמר ליאור נרקיס.
תוכן
השיר הוא בסגנון קצבי, ובו נרקיס מסביר לאהבתו שהוא לא מצליח למצוא את הדרך הנכונה לספר לה על רגשותיו. לפיכך, הוא מתחייב "ללמוד שפות, מילים יפות" כדי למצוא את המילים בכל שפה. הוא מתחיל להסביר את רגשותיו בחמש שפות שונות, ובסופו של דבר חוזר לשפה העברית, המרמז על כך שהניסיון המפורט באמת למצוא את המילים היה חסר טעם מלכתחילה.
שניים מהבתים היו בעברית, והמשפט "אני אוהב אותך" נאמר בשש שפות שונות, ביניהן אנגלית, צרפתית, איטלקית, יוונית ועברית.
באירוויזיון
השיר הזה נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון במסגרת מופע מיוחד, שבו הוצגו ארבעה שירים של נרקיס לבחירת הצופים.
באירויזיון שובץ השיר במקום השלושה עשר לפי סדר הביצועים (לאחר השיר הספרדי "Dime" של בת', ולפני השיר ההולנדי "One More Night" בביצוע אסת'ר הארט).
הופעתו של נרקיס על הבמה לווה על ידי חמש נשים בשמלות שחורות. בתחילה הן לבשו חולצות ועניבות, אך אלו הושלכו באמצע השיר. עד לסיומה של ההצבעה, השיר השיג 17 נקודות, והגיע למקום ה-19 מתוך 26, דבר שאִפשר לישראל להשתתף בחצי הגמר של התחרות בשנה שאחרי.
פול באטרפילד
פול וון בטרפילד (באנגלית: Paul Butterfield, 17 בדצמבר 1942 - 4 במאי 1987) היה זמר בלוז אמריקאי ונגן מפוחית.
ביוגרפיה
את דרכו החל כחלילן קלאסי, ובהמשך פיתח עניין במפוחית בלוז. הוא חקר את סצנת הבלוז בעיר הולדתו שיקגו, שם הוא פגש את מאדי ווטרס ועוד אמני בלוז גדולים, שעודדו אותו וסיפקו לו הזדמנות להצטרף למפגשים בתחום. עד מהרה החל להופיע עם צוות חובבי הבלוז ניק גרוונייטס ואלווין בישופ.
בשנת 1963 הקים את להקת פול בטרפילד בלוז (Paul Butterfield Blues Band), שהקליטה מספר אלבומים מוצלחים, והייתה פופולרית עד שנות השישים בקונצרטים ובפסטיבלים. הופעות התקיימו בפילמור וסט בסן-פרנסיסקו; פילמור איסט בניו-יורק, במונטריי פופ פסטיבל ובוודסטוק. הלהקה התאפיינה בשילוב שיקגו בלוז חשמלי עם רוק, וכן בהיותה חלוצת הג'אז פיוז'ן בהופעות ובהקלטות. לאחר התפרקותה של הלהקה ב-1971, בטרפילד המשיך להופיע ולהקליט עם הלהקה "Paul Butterfield's Better Days", עם המורה הרוחני שלו מאדי ווטרס, ועם חברי הלהקה בסגנון ה-roots-rock.
בשנת 1987, בתקופה שבה הקליט והופיע, נפטר באטרפילד ממנת יתר של הרואין כשהוא בגיל 44.
אסף גולדשטיין
אסף גולדשטיין (נולד ב-16 באפריל 1979) הוא שחקן ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
גולדשטיין למד משחק בלונדון וחי שם כשש שנים.
תיאטרון
השתתף במספר הצגות בלונדון ובהן "השחף", "ג'ק והאפונים" ו"שלגיה ושבעת הגמדים", "Babes In Arms" ו-"Children Of Eden".
בישראל השתתף בהצגות ובמחזות זמר של תיאטרון הספרייה: "שרים סינטרה וחברים" ו"קופהקבנה", שיחק בלהקה "השכנים של צ'יץ'" וכן בהצגות "ביי ביי ברדי", "רובין הוד" ו"פאנטאזי - התיאטרון השחור בישראל".
בתיאטרון הבימה השתתף במחזמר "מרי לו" בתפקיד פרדי בראון, ובתיאטרון הקאמרי השתתף בהצגות "שירת הקאמרי" "המלט", "האב" בתפקיד נויד, "עוץ לי גוץ לי" בתפקיד שר האוצר ולאחר מכן גם בתפקיד עוץ לי גוץ לי ומלך. בנוסף, השתתף בהצגות "זהר", "ינטל" "בעל אידיאלי", ב-2014 שיחק בקאמרי בהצגה "הפושעים החדשים", מאת ובבימוי עדנה מזי"א. בנוסף, השתתף בהצגות "גורודיש" ו"קזבלן".
טלוויזיה וקולנוע
בשנת 2004 השתתף בעונה הראשונה של הטלנובלה "השיר שלנו" בתפקיד ליאור, בן זוגו של רועי. כמו כן, ב-2008 התמודד על תפקיד דני זוקו בתוכנית "גריז", והודח בתוכנית השביעית. בשנת 2010 גילם את אבשלום בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "סרוגים" ששודרה בYes.
בשנת 2017 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "זוג יונים" לצידה של טל טלמון, בבימויו של דובר קוסאשווילי. בשנת 2018 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "ברזיל אהובתי" בבימויו של חורחה גורביץ'. ב-2019 השתתף בסרטו של טומי לנג, "מריונטה". השתתף בשנת 2020 בסדרה "בת השוטר".
נטע גרטי
נטע גרטי-רוט (נולדה ב-20 במרץ 1980) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
גרטי נולדה לאפרים, מהנדס אלקטרוניקה, ולעופרה, רופאה אלטרנטיבית וגדלה בגדרה. סבה מצד אמה, חיים, עלה ב-1934 לבדו לארץ ישראל בעליית הנוער, ורוב משפחתו נספתה בשואה. שאר משפחתה עלתה מבולגריה. אחיה ליאור שחקן תיאטרון וטלוויזיה אף הוא.
גרטי החלה את לימודי המשחק בבית הספר התיכון שבגדרה, במגמת התיאטרון של בית הספר. בצה"ל שירתה כמדריכת צלפים. מיד לאחר שחרורה מצה"ל למדה במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק ובסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב.
קולנוע
ב-2004 קיבלה את תפקידה הראשון בקולנוע – בסרטו של אבי נשר "סוף העולם שמאלה", שם גילמה את ניקול שושן, נערה מתבגרת החוקרת את המיניות שלה, לצד לירז צ'רכי, שגילמה את שרה טלקר. על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2006 גילמה את יערה בקופרודוקציה הגרמנית-ישראלית "חיי אהבה", על פי ספרה של צרויה שלו. על תפקידה בסרט זה הייתה גרטי מועמדת לפרס השחקנית הטובה של האקדמיה הגרמנית לקולנוע.
בשנת 2007 גילמה את רחל ברנר, סוכנת מוסד ישראלית בסרטו של אסף ברנשטיין "החוב", לצד גילה אלמגור, איתי טיראן, יחזקאל לזרוב ועודד תאומי. באותה שנה גילמה את עמליה סיטון בסרטו של ארנון צדוק (על פי תסריט של אסי דיין) "רק כלבים רצים חופשי", לצד ליאור אשכנזי, איילת זורר ואלון אבוטבול.
בשנת 2011 השתתפה בסרט הקומי של אריק לובצקי, "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן", לצדם של ציון ברוך, שלומי קוריאט ואורי גבריאל.
בשנת 2016 גילמה את התפקיד הראשי בסרטה של דינה פרלשטיין "מתנות בחושך".
טלוויזיה
בשנת 2000 גילמה נערת רחוב גותית בשם לי בסדרת הטלוויזיה "החבר'ה הטובים". בשנת 2002 גילמה מ"כית בסדרת הטלוויזיה שביים שמואל אימברמן "כנפיים" העוסקת בחניכי קורס טיס של חיל האוויר הישראלי. בשנת 2003 גילמה את גלית תורג'מן, בתו של יוסי תורג'מן (עמוס לביא) בסדרת הפשע "תיק סגור" ששודרה בערוץ 10. בשנת 2005 גילמה את נגה כוכבי במיני סדרת הטלוויזיה "בסימן ונוס" שביים גור בנטביץ'. באותה שנה שיחקה בדרמה הטלוויזיונית של אורי ברבש "הילד של דיאנה" אשר שודרה בערוץ 2.
ב-2010 גילמה את דנה, אשתו של גור (אושרי סהר) בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "רביעיית רן" ששודרה ב-Yes. וגילמה את בתו מחוץ לנישואים של אריאל (יורם חטב) בסדרה "חיים אחרים" בערוץ 2. בשנת 2012 שיחקה בסדרת הדרמה של Yes, "שביתה" את סמדר אלפסי לצד שלום מיכאלשווילי, עמוס תמם וזהר ליבה.
בשנת 2014 שיחקה בסדרה עממיות בבימוי נאור ציון לצד רותם זיסמן כהן, אניה בוקשטיין, מלי לוי וגם ב-2014 שיחקה בסרט "הרפתקה בשחקים" שם גילמה את האמא של התפקיד הראשי.
בשנת 2020 שיחקה בסדרה בת השוטר בתפקיד הרבנית מרים לרר אשתו של הרב רבינוביץ' בערוץ TeenNick לצד ליאנה עיון, עוז זהבי, מתי אטלס, מוריס כהן וכו' בבימוי רועי פלורנטין.
באוקטובר-דצמבר 2021 השתתפה בעונה השנייה של "הזמר במסכה" בתור הצדפה, והגיעה למקום החמישי.
תיאטרון
שיחקה בהצגות "בשפל" (גילמה את נטשה), "המתאבד" (קלאופטרה), "המכונה" (מרת אפס ושרדלו), "קרום" (צוויצי) ובהצגה "שבת ראשון ושני" (ג'ולינלה). בתיאטרון הקאמרי שיחקה בהצגות: "המלט" (גילמה את אופליה) ו"המלך ליר" (קורדליה). ב-2009 גילמה את האני בהצגה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", לצד ענת וקסמן וגיל פרנק. תפקיד זה זיכה אותה בפרס שחקנית המשנה הטובה מהאקדמיה לתיאטרון. ב-2010 שיחקה לצד שלמה בראבא בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט, בבימויו של אודי בן-משה. בהצגה זו גילמה את גרושה, משרתת המצילה תינוק לאחר שננטש בידי אמו, ומגדלת אותו כאילו היה שלה. ב-2011 גילמה את אן בהפקת התיאטרון הקאמרי של כולם היו בני לצד לאורה ריבלין ונתן דטנר. ב-2014 החלה להשתתף ב"הכתה שלנו" (התיאטרון הקאמרי ותיאטרון "הבימה", בימוי: חנן שניר) וב-"תעלת בלאומילך". ב-2015 היא גילמה את לורה במחזה "ביבר הזכוכית" בתיאטרון בית לסין. ב-2016 היא גילמה את שלומית ינובסקי במחזה "השחקנית" בתיאטרון בית לסין. ב-2017 היא גילמה את מרי וורן במחזה "ציד המכשפות" בתיאטרון הקאמרי. החל ממאי 2018 תשחק בהצגה "האחרים" בתיאטרון הקאמרי. החל מ-2019 מגלמת את נועה/אורה (תפקיד ראשי) במחזה "השיבה" בתיאטרון הקאמרי. בשנת 2020 שיחקה במחזה "הבן" בקאמרי מאת פלוריאן זלר שביים גלעד קמחי בתרגום של דורי פרנס. בשנת 2023 שיחקה במחזה "המלך עומד למות", שעלה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של עירד רובינשטיין.
חיים אישיים
במאי 2007 נישאה גרטי לפיטר רוט, מוזיקאי וחבר להקת מוניקה סקס, ולהם בת ובן.
ספוטלייט
ספוטלייט (באנגלית: Spotlight) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2015 בבימויו של טום מקארתי. הסרט מבוסס על סיפורו של צוות עיתונאים ותחקירנים מהעיתון "הבוסטון גלוב" שחשפו את פרשת ההתעללות המינית בילדים על ידי כמרים בכנסייה הקתולית במסצ'וסטס לאורך שנים, ואת טיוח הפרשה על ידי הכנסייה, וזכו על כך בפרס פוליצר לשירות הציבור. בסרט מככבים מארק ראפלו, מייקל קיטון, רייצ'ל מקאדמס, לייב שרייבר, ג'ון סלאטרי, בריאן דרסי ג'יימס וסטנלי טוצ'י. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
עלילה
ביולי 2001 הצטרף למערכת "הבוסטון גלוב" מרטי ברון, שמונה לעורך הראשי החדש. בישיבת העורכים הראשונה, דן ברון בכתבה שפרסם העיתון על כומר שהתעלל מינית בילדים בשש קהילות שונות לאורך 30 שנה, וטענה מצד עורך דינם של הקורבנות, מיטשל גרבדיאן, על כך שהקרדינל המקומי ידע על כך. ברון מחליט שהעיתון יגיש בקשה לבית המשפט לחשוף מסמכים שיאשרו את טענת עורך הדין, זאת על אף שפנייה כזו תתפרש כתביעה נגד הכנסייה הקתולית רבת ההשפעה בבוסטון. ברון נפגש עם סגן העורך בן ברדלי ג'וניור ועם וולטר רובינסון, ראש צוות ספוטלייט (Spotlight), צוות התחקירים של העיתון ומבקש מהם לחקור את הפרשה. צוות ספוטלייט כולל בנוסף לרובינסון, את העיתונאים מייקל רזנדס, סשה פייפר ומאט קרול.
הסרט עוקב אחר הליך התחקיר העיתונאי המקיף והמעמיק שבמהלכו מצליח צוות ספוטלייט לאסוף עדויות על הפרשה. רזנדס משכנע את עו"ד גרבדיאן לשתף עמו פעולה, הוא מצליח לשים ידו על מסמכים שחושפים שראשי הכנסייה ידעו על מקרי ההתעללות ולא פעלו למניעת הישנותם, במקום זאת העבירה הכנסייה את הכמרים הסוררים לקהילות אחרות שם המשיכו לפגוע בילדים. פייפר מתחקרת קורבנות של הכנסייה והיא ורובינסון מתעמתים עם עו"ד אריק מקליש שסגר לפני שנים עשרות מקרים של התעללויות בפשרות מחוץ לבית המשפט. ברון מתעקש שהסיפור העיקרי לא נגמר רק במספר כמרים שהתעללו בילדים, אלא באירוע נרחב הרבה יותר ומניע את הצוות לחשוף את הטיוח השיטתי מצד הכנסייה והמערכת שאפשרה זאת לאורך שנים.
רובינסון מגלה שבעקיפין גם לו יש חלק בהשתקת הפרשה, לאחר ששנים קודם לכן הגיעו לידיו עדויות על המעשים, אך הוא לא ייחס להם חשיבות רבה מדי. הוא משכנע את חברו ג'ים סאליבן, ששימש עורך דין מטעם הכנסייה, לאשר לו כמקור את רשימת הכמרים המתעללים אותם מתכוון העיתון לחשוף.
הפקה וצילום
פרשת ההתעללות המינית בילדים על ידי אנשי הכנסייה הקתולית הציתה את סקרנותם של המפיקים בלאי פאוסט וניקול רוקלין, כשחקרו על הנושא החליטו להפיק סרט שבמרכזו לא הפרשה עצמה אלא העיתונאים שחשפו אותה. ב-2009 הם החלו לרכוש את הזכויות ל"סיפורי החיים" של העיתונאים המעורבים בפרשה. בשלב הבא פנו לחברת ההפקה "Anonymous Content" שבהנהלת סטיב גולין ומייקל שוגר על מנת שתסייע להם במציאת תסריטאי ובמאי. ב-2011 נבחר טום מקארתי לבמאי הסרט וג'וש סינגר לתסריטאי, הם החלו לפתח את הסיפור, באמצעות שורה של ראיונות עם העיתונאים והעורכים הקשורים לפרשה, כשמקארתי הפך במהלך התהליך לשותף לכתיבת התסריט.
צילומי הסרט החלו בספטמבר 2014 בבוסטון, ובוצעו בין השאר במערכת בוסטון גלוב, בפנוויי פארק ובספרייה הציבורית של בוסטון. כמו כן בוצעו צילומים באוניברסיטת מקמסטר שבהמילטון, קנדה ובכנסיית סיינט בזיל בטורונטו.
ביקורת
הסרט זכה לשבחי מבקרי הקולנוע, וקיבל דירוג של 98% מקרב מבקרי הקולנוע הבכירים באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes. אן הורנדיי מהעיתון וושינגטון פוסט ציינה כי הסרט הצטרף לסרטים "כל אנשי הנשיא" ו"האזרח קיין" בפנתאון סרטי העיתונות. היא שיבחה את במאי הסרט טום מקארתי שהצליח להציג בסרטו את עולם העיתונות בצורה משכנעת ומדויקת עד הפרט האחרון. ג'ו מורגנסטרן מוול סטריט ג'ורנל שיבח את עושרו ומורכבותו של הסרט, את אנסמבל השחקנים וציין שמדובר בסיפור מרגש, מלא בדמויות בלתי נשכחות. פיטר טרוויס מרולינג סטון הילל את מקארתי על התסריט העשיר שכתב, ללא שמץ מ"השטויות ההוליוודיות", ואת צוות השחקנים שלדבריו לא יכול היה להיות טוב יותר או מחויב באופן מלא יותר.
קרנפורד
קרנפורד (באנגלית: Cranford) הוא רומן מאת הסופרת האנגלייה בת המאה ה-19 אליזבת גאסקל. הספר פורסם בשמונה חלקים בין דצמבר 1851 למאי 1853, במגזין "Household Words" בעריכת צ'ארלס דיקנס. ב-1853 יצא לאור כספר לאחר עריכה קלה.
ספוטלייט
ביקורת
ולטר רובינסון, ראש צוות ספוטלייט שדמותו בסרט מגולמת על ידי מייקל קיטון, ציין כי הסרט הצליח לשקף בצורה אמינה ומדויקת את העבודה העיתונאית שנעשתה בפרשה.
קרנפורד
הספר הפך פופולרי מאוד בשנים שאחרי מותה של אליזבת גאסקל.
רקע
"קרנפורד" תואר כ"כמעט חסר מבנה", ובהתחשב בצורה שבו פורסם, אין זה מפתיע שהוא חסר אחידות. א. ו. וורד מתאר את הרומן כ"אוסף סקיצות קצרות, ששולבו יחד בעדינות".
העיירה הקטנה קרנפורד שמתוארת בספר מקבילה לעיירה נוספטפורד (Knutsford) בצ'שייר, שם אליזבת גאסקל בילתה זמן רב בילדותה, וחזרה לשם לאחר נישואיה. המספרת ברומן מגיעה מהעיר התעשייתית דראמבל, המקבילה למנצ'סטר, שם חייתה הסופרת בזמן כתיבת הספר.
תקציר עלילה
אין בספר ממש עלילה, הוא כולל אוסף של אפיזודות המתארות אנשים ומנהגים בעיירה קטנה בתקופה הוויקטוריאנית. הסופרת אליזבת גאסקל מעלה זכרונות מימי ילדותה בעיירה נוטספורד שבצ'שייר, ומתארת בחיבה אנשים ומנהגים שכבר אז היו מיושנים.
פרק 1 - החברה שלנו
הספר מסופר מנקודת מבטה של מרי סמית', אישה צעירה המרבה לבקר בקרנפורד, וכשהיא בביתה היא מתכתבת עם דמויות אחרות, ומתעדכנת בנעשה בעיירה. הפרק הראשון מציג קבוצה של נשים מיוחדות וחביבות, שמנסות לשמור על אורחות חייהן המעודנות מפני כל שינוי. מיס דבורה ג'נקינס, בתו של הכומר המנוח, קובעת מהן הנורמות שלפניהן כל העיר צריכה לנהוג.
עם זאת, כשמתיישב בעיירה קפטן בראון, הוא מעמיד אתגר בפני כללי הנימוס של הנשים. דבר ראשון הוא מודה בגלוי שהוא עני. הדבר פוגע בעיקר במיס דבורה ג'נקינס, ומעבר לכך היא נפגעת מכך שקפטן בראון מעדיף את צ'ארלס דיקנס על פני ד"ר ג'ונסון (סמואל ג'ונסון). אף על פי כן טוב לבו של בראון גורם להיותו חביב על כולם. לקפטן בראון יש שתי בנות. הבכורה מיס בראון היא צעירה חולנית ונרגזת. לבת השנייה, מיס ג'סי, יש פנים תמימות, כמו אביה אינה מבינה את הקודים החברתיים. למשל היא מתגאה בכך שהדוד שלה הוא בעל חנות.
פרק 2 - הקפטן
כמו בכל עיירה קטנה, כולם יודעים הכל על כולם, וגם המצב של משפחת בראון ידוע לכולם. המצוקה הכלכלית שלהם בולטת מהיום הראשון, ועד מהרה מתגלה טוב לבו של קפטן בראון. הדבר בולט ביותר ביחסו לבתו הבכורה, שחולה במחלה קשה. קפטן בראון ובתו הצעירה סובלים ממחסור כדי לספק לה מעט מותרות להקל עליה בסבלה.
מרי חוזרת לקרנפורד אחרי שעזבה את העיירה לזמן מה, אך מגלה שדבר לא השתנה. גם לא היחס בין מיס ג'נקינס לקפטן בראון. מצבה הבריאות של בתו מתדרדר, וכל העיירה נרעשת כשקפטן בראון נהרג בתאונה. מיס בראון מתה זמן קצר אחר כך. הדפים האחרונים של הפרק מתרכזים בסידורי הלוויה, התנחומים למיס ג'סי, והמעבר שלה לביתם של האחיות ג'נקינס. הפרק מסתיים בביקורו של מייג'ור גורדון, אדם ששירת עם קפטן בראון, ומגיע לקרנפורד כדי לפגוש את ג'סי.
פרק 3 - A Love Affair of Long Ago
מיס מטי, אחותה הצעירה של מיס ג'נקינס, נסערת בשל הודעה על אורחים שצפויים להתארח בביתה. עד מותה הייתה זו מיס ג'נקינס שדאגה לכל הסידורים בבית, ומיס מטי מעולם לא החליטה בעצמה. לכן היא אינה ערוכה לקבל אורחים, ואינה יודעת כיצד לפקח על ההכנות. בינתיים מרי סמית' שוכרת את שירותיה של משרתת חדשה בשם מרתה, ומדריכה אותה כיצד לטפל במיס מטי. לבסוף הביקור מתנהל כמעט ללא תקלות.
פרק 5 - Old Letters
בפרק זה מתמקד הסיפור במולי וג'ון, ההורים של האחיות ג'נקינס. מיס מטי ומרתה קוראות מכתבים ישנים שכתבו הוריה, אודות אהבתם ונישואיהם. מולי הייתה בת 18 כשנישאו.
בהמשך מופיע מכתב מאת הסבא של האחיות ג'נקינס, שכותב עם הולדת הנכדות שלו. הוא מאמין שהן יהיו היפהפיות של קרנפורד. אחר כך כשנולד בן, מקווה הסבא שהילד לא ייפול במלכודות החיים.
פרק 6 - Poor Peter
פרק 6 מתמקד בפיטר, אחיה של מיס מטי. לפיטר צופים עתיד מזהיר ולימודים בקיימברידג'. אבל כנער הוא מרבה לעולל תעלולים. פעם אחת לבש את הבגדים של אחותו מיס ג'נקינס, והסתובב בגינה עם מה שנראה כתינוק בזרועותיו, ועורר שערורייה בעיני השכנים. אביו הכומר שרואה את מעשי בנו מכה אותו במקל ההליכה שלו. פיטר מנשק את אמו ועולה לחדרו. אחר כך פיטר עוזב את הבית בלי לדבר עם איש. כל בני המשפחה והשכנים מחפשים אותו, אבל הוא נעלם, ואמו חוששת שהוא עלול למות.
ימים אחדים אחר כך מגיע מכתב מפיטר, שמבשר להם שהוא החל לעבוד על ספינה. המכתב מגיע מאוחר מדי מכדי לעצור את פיטר מלעלות עליה. זמן קצר אחר כך האם מתה, ומיס ג'נקינס מבטיחה לטפל באביה. אחרי זמן מה פיטר חוזר לביתו עם כשהוא איש צבא. הוא מתפייס עם אביו, שמתגאה בבנו בפני כל העיירה. פיטר עוזב שוב ויוצא להילחם בהודו, ולא שומעים ממנו יותר.
עיבודים לטלוויזיה
הרומן עובד שלוש פעמים לטלוויזיה ברשת ה-BBC. הפעם הראשונה ב-1951, השנייה ב-1972, והשלישית ב-2007. בסדרה שהופקה ב-2007 נוסף תוכן מתוך ספרים אחרים של גסקל "My Lady Ludlow", כ-"Mr. Harrison's Confessions" ו-"The Last Generation in England". ג'ודי דנץ' ואיילין אטקינס שיחקו בתפקידים הראשיים וגילמו את מיס מטי ואת מיס דבורה ג'נקינס. עוד השתתפו בסדרה אימלדה סטונטון בתפקיד מיס פול, ומייקל גמבון בתפקיד מר הולברוק, שחיזר בעבר אחרי מיס מטי. ב-2009 שודרה סדרת המשך "השיבה לקרנפורד".
תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית על ידי תומר בן אהרון. הוא יצא לאור בשנת 2018 בהוצאת תשע נשמות והכורסא.
רק בשבילו
לאחר זכייתה בקדם-אירוויזיון, השתתפה מזור עם השיר בחצי הגמר השני של האירוויזיון שנערך ב-16 במאי 2013, שבו עשרת הראשונים מעפילים לגמר התחרות, שהתקיים יומיים לאחר מכן. השיר סיים במקום ה-14 מתוך 17 עם 40 נקודות, כך שלא הצליח להעפיל לגמר.
קתרים
כמו תנועות רבות בימי הביניים, הכת הקתרית הייתה מורכבת מאסכולות שונות של הגות ומעשה; חלקן היו דואליסטיות, חלקן גנוסטיות, ואחרות היו קרובות יותר לאורתודוקסיה תוך הימנעות מקבלתן של הדוקטרינות של הכנסייה הקתולית. אולם התאולוגיה הבולטת ביותר הייתה הדואליסטית, שטענה כי העולם הפיזי הוא רע ונוצר בידי השטן, שזוהה עם האל של הברית הישנה. על פי תאולוגיה זו, בני האדם עוברים סדרה של גלגולי נשמות לפני שהם מגיעים לעולם הטהור של הנשמה, בפני אל האהבה המתואר בברית החדשה ובפני ישו שליחו.
הכנסייה הקתולית, ובעיקר המסדר הדומיניקני ראתה בכת הקתרית כת מינות, וכדי להתמודד עם התפשטותה בחבל לנגדוק, בשנת 1209 הכריז האפיפיור אינוקנטיוס השלישי על מסע הצלב האלביגנזי במטרה להשמיד את הכת.
שם
השם קתרים היה שם שניתן למאמינים, אך הם עצמם לא השתמשו בו. לקתרים לא היה שם רשמי לתנועה שלהם, והם קראו לעצמם Bons Hommes et Bonnes Dammes (אנשים טובים ונשים טובות) או "הנוצרים הטובים".
הקתרים כינו את עצמם לפעמים גם אלביגנזיים. השם מופיע לראשונה אצל הכרוניקאי ג'יאופרו דה ברוי מויגואה ב-1181. מוצאו של השם בעיר אלבי הנמצאת מצפון-מזרח לטולוז. הכינוי מטעה, מכיוון שלתנועה לא היה מרכז ברור, והיא הייתה מצויה בחלקים מאיטליה, מגרמניה, מצפון צרפת ומבלגיה, באראגון, בקטלוניה ובחבל לנגדוק.
מקורות
אמונותיהם של הקתרים הושפעו כנראה מכתות ממזרח אירופה ומהאימפריה הביזנטית. אחד מכינוייהם היה "בולגרים", והם היו בקשר עם תנועה נוצרית דומה, הבוגומולים ("חברי האל" ) בתרקיה. קיימות נקודות דמיון רבות בין הדוקטרינות של האלביגנזים לאלה של הבוגומילים, הפוליסיאנים המוקדמים, וכן המניכאים וההכריות הנוצרית של המאות הראשונות לספירה. רובו של הידע על הקתרים הגיע מאויביהם, שכן רוב כתביהם הושמדו בשל האיום שהם היוו לתאולוגיה הנוצרית האורתודוקסית. מסיבה זאת סביר להניח כי התמונה הקיימת כיום של אמונותיהם היא חלקית ומעוותת. עד היום ישנם דיונים ומחלוקות רבות לגבי האידאולוגיה הקתרית, תוך האשמות של עיוות והטיית הראיות בין החוקרים.
בכמה טקסטים של הקתרים, אותם שימרו מתנגדיהם ("הריטואל הקתרי של ליון", "הברית החדשה בפרובנסאל") ניתן להיחשף להצצה לאמונות הקתרים. טקסט אחר ששרד, "ספר שני העקרונות", מפרט את העקרונות של התאולוגיה הדואליסטית מנקודת המבט של חלק מהקתרים האלביגנזיים.
על פי המוכר לנו כיום, הקתרים המערביים הראשונים הופיעו בלימוז' בין 1012 ל-1020. מאחר שהמועצות של שרו (1028) וטולוז (1056) יצאו נגד הכת המתפשטת, כמה מן אלביגנזים נתגלו והוצאו להורג בטולוז ב-1022. אך עם זאת, השפעת הקתרים המשיכה להתפשט בדרום בשל ההגנה שנתן להם ויליאם, הדוכס מאקוויטניה, הרוזנים של טולוז וחלק גדול מהאצולה הדרומית. גם מספר כמרים קתולים אימצו אמונות קתריות. אנשים התרשמו מה"אנשים הטובים והנשים הטובות", ומההטפה נגד הסקרמנטים של פטר מברוי והנרי מלוסאן בפריגורד.
אוטו ראן, ארכאולוג וסופר גרמני, חקר את ימי הביניים והוציא מספר ספרי מחקר. בין תחומי מחקריו היו הקתרים והבוגומילים הקדמונים, שנכחדו במסע הצלב הקתרי. בכתות אלה ניתן היה למצוא, לפי דעתו, חיזוק לאמיתות האפוס הגרמני הקדום, המונצח בשירת הניבלונגים ולקיומו של הגביע הקדוש באירופה. היסטוריונים חולקים על מחקריו וטוענים שהכפיף את תוצאות מחקרו להשקפותיו ואמונותיו.
כללי
הקתרים היו סיעה שהתנגדה לכמורה ולכנסייה הקתולית, כשהם מוחים כנגד השחיתות המוסרית, הרוחנית והפוליטית של הכנסייה הקתולית. הם טענו שהם מהווים המשך למייסדיה הראשונים של הנצרות, וכי הכנסייה שמרכזה ברומא השחיתה את טהרתה של הדת המקורית ובגדה בה.
על פי הכתבים עליהם, הקתרים לא האמינו שישו נצלב על מנת לכפר על החטא הקדמון ועל מנת להציל את בני האדם ולכן לא סגדו לצלב.
ביואינפורמטיקה
ביואינפורמטיקה (באנגלית: Bioinformatics), (ביולוגיה חישובית) עוסקת בחקר המידע הביולוגי באמצעות מחשב. זהו ענף מדע העוסק בניתוח, ארגון והבנה של המידע השאוב מנתונים ביולוגים. הביואינפורמטיקה מיישמת כלים מתחום מדעי המחשב, המתמטיקה, הסטטיסטיקה ותורת המידע לשם עיבוד מידע ביולוגי רחב היקף. כלים אלה כוללים מודלים מתמטיים, אלגוריתמים ותוכניות מחשב, שמתאפיינים בהתמודדות עם מאגרי מידע גדולים, בעיות בסיבוכיות גבוהה, וחיפוש אחר תבניות.
קתרים
כללי
רוב הקתרים האמינו שקיימות שתי אלוהויות מנוגדות. הראשון היה אלוהים טוב, המתואר בברית החדשה ובורא הרוח, ואילו השני היה אלוהים מרושע, המתואר בברית הישנה ובורא החומר והעולם הגשמי. האחרון, שנקרא לעתים קרובות רקס מונדי ("מלך העולם"), זוהה כיהוה (אל היהדות), וגם התערבב עם השטן או נחשב לאביו, יוצרו או מפתה של השטן. הם התייחסו לבעיית הרוע בכך שקבעו שכוחו של האל הטוב לעשות טוב הוגבל על ידי מעשיו של האל הרע ולהיפך.
ביואינפורמטיקה
תחום מדעי זה החל להתפתח הן בזכות זמינותם של מאגרי מידע ביולוגיים הולכים וגדלים (כגון: GenBank, EMBL, NCBI ו-PubMed), והן בזכות פיתוחים טכנולוגיים בתחום חומרת המחשב, בתחום האלגוריתמים ובתחום מסדי הנתונים המאפשרים התמודדות ראויה עם אתגרים.
קתרים
כללי
אמונה זו לא הייתה אחידה אצל הקתרים. היו קהילות קתריות שהאמינו בדואליזם מופחת בדומה לקודמיהם הבוגומיליים, וקבעו שהאל המרושע, השטן, היה בעבר משרתו של האל האמיתי לפני שמרד בו. אחרים האמינו בדואליזם מוחלט, שבו שני האלים היו ישויות תאומות בעלות אותה כוח וחשיבות.
המצב האנושי
הקתרים טענו שיש בבני האדם ניצוץ של אור אלוהי. אור זה, או הרוח, נפלו בשבי בתוך עולם השחיתות - הגופניות הפיזית. טענה זו היא מאפיין ברור של הגנוסיס הקלאסי, המנכיאיזם והתאולוגיה של הבוגומולים. על פי הקתרים, העולם נוצר בידי אלוהות נמוכה יותר, הדומה לזו הידועה בגנוסיס הקלאסי כדמיורג. כוח יוצר זה זוהה עם האל בברית הישנה, והוא אינו ה"אל האמיתי", על אף שהוא טען כי הוא "האל האחד והיחיד". הקתרים זיהו את האלוהות הנמוכה הזו עם השטן.
אסכטולוגיה
המטרה של האסכטולוגיה הקתרית הייתה להשתחרר מהעולם המוגבל והמושחת של הקיום החומרי. הדרך לשחרור הייתה דרך מודעות לשחיתות של המציאות הנוצרית בימי הביניים, כולל המבנים החברתיים והכנסייתיים הדוגמטיים שלה. לאחר מכן, יש לנתק את כבלים החומר, בתהליך ארוך המורכב משלבים שונים. הקתרים קיבלו את רעיון גלגול הנשמות. אלה שלא היו מסוגלים להגיע לשחרור בחייהם הנוכחיים ישובו לחיות פעם נוספת על מנת להמשיך במאבק לשלמות. חזרת הנשמה לגוף אינה דבר רצוי, אך הוא נדרש כדי להגיע לשחרור כתוצאה מכך שרוב האנשים אינם יכולים לעשות זאת בתקופת חיים אחת.