cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר מקנזי (מגלה ארצות)
ביוגרפיה
במהלך חורף 1787–1788 הוצב מקנזי לתפקיד נציב החברה בנהר אתבסקה. הוא היה פקידו השני של מגלה הארצות פיטר פונד, שחקר את האזור בהרחבה. בהתבסס על דיונים עם בני האומות הראשונות, פונד היה משוכנע כי נהר קוק (ששפכו ממוקם במפרץ קוק, אלסקה) באחד ממפות התרשים של מגלה הארצות ג'יימס קוק הוא שפך הנהר הגדול שזרם מערבה מאגם העבדים הגדול, וכי הוא יספק נתיב מסע ישירות אל האוקיינוס השקט. עם זאת, מקנזי רצה לבדוק את התאוריה של פונד בכוחות עצמו. סבוך בשורת מחלוקות, פונד עזב את החברה בשנת 1788 ומקנזי החליף אותו כראש פעילותה בצפון מערב (ארץ רופרט). בעזרת בן דודו, רודריק מקנזי, הקים מקנזי את פורט צ'יפוויאן על החוף הדרומי של אגם אתבסקה. משם, אלכסנדר מקנזי יצא בקיץ הבא לחקור את מסלולו של פונד לאוקיינוס השקט.
ב-3 ביוני 1789 יצא מקנזי מפורט צ'יפוויאן לחפש אחר השפך לאוקיינוס השקט. הוא טייל עם קבוצה קטנה של מדריכי מסע אינדיאנים. הם התמודדו עם תנאים קשים לאורך נהר העבדים ואגם העבדים הגדול, כולל קיפאון כבד, שטח מחוספס, יתושים וחיות עוינות, אך הצליחו להתקדם לאורך הנהר שלימים יקרא נהר מקנזי. על פי התאוריה של פונד, אותו נהר גדול (הגדול ביותר בקנדה) זרם מערבה עד האוקיינוס השקט, אך עד מהרה התבררו פיתולים שביטלו את טענתו של פונד כי הנהר התמשך ישירות מערבה. מקנזי הלך בעקבות הנהר עד שהגיע לאוקיינוס הקרח הצפוני, ואז פלוגת המסע שלו הסתובבה והחלה לנוע חזרה הביתה והגיעה למבצר צ'יפוויאן ב-12 בספטמבר. בתוך קצת יותר משלושה חודשים הם עברו מסע בן יותר מ-4,800 ק"מ דרך השממה הקנדית. אף על פי שהמשלחת הוסיפה משמעותית לידע הגאוגרפי של צפון מערב קנדה, היא קיבלה מעט אהדה ציבורית ומקנזי נותר מאוכזב. דרך המסע הוא לא הגיע לאוקיינוס השקט ולא הצליח לפתוח לחברה אשר פעל בשירותיה נתיבי סחר חדשים.
אלכסנדר מקנזי תכנן ללא חשש משלחת שנייה לעבר האוקיינוס השקט. באוקטובר 1792, הוא עבר מפורט צ'יפוויאן לפורט פורק, מוצב חדש בנהר השלום (או נהר אונג'יגה). עם הבנה טובה יותר של הגאוגרפיה המערבית, ב-9 במאי 1793 עזבה פלוגתו את פורט פורק ועקבה אחר סדרת נהרות. הם ניווטו בנהר פרייזר (שמקנזי התייחס אליו בטעות כאל נהר קולומביה) עד למה שלימים ייקרא פורט אלכסנדריה - אחד ממספר מקומות בקולומביה הבריטית הקרויים על שמו. בהמלצת צ'יף מקומי להשלמת המסע על היבשה, נסע מקנזי בחזרה במעלה הפרייזר, פנה מערבה והגיע כעבור 12 ימים ו-285 ק"מ מאוחר יותר לערוץ בלה קולה. בתמיכת הדרכה מקומית המשיכה הפלוגה במעלה הערוץ עד שהגיעה לחופי האוקיינוס השקט ב-22 ביולי. על סלע, חרט מקנזי את המילים: "אלכסנדר מקנזי, מקנדה ביבשה, עשרים ושניים ביולי, אלף שבע מאות ותשעים ושלוש".
לו הגיע שישה שבועות קודם לכן, ייתכן ומקנזי היה נתקל בחוקר הימי ג'ורג' ונקובר, שהפליג לאורך החוף ויצר קשר עם האומות הראשונות, ככל הנראה עם אנשי היילצוק (תושבי ערוץ בלה בלה). אולי בגלל אותו מפגש, היילצוק העלו חשד מהגעתו של מקנזי, אך הוא קידם פשרה ומנע מאבק עם הילידים. עד מהרה חזרה הקבוצה לפורט פורק, ויצאה בשלום בדרכה חזרה לצ'יפוויאן תוך חודש אחד בלבד; בסך הכל הפלוגה הלכה מעל 3,700 ק"מ לאוקיינוס השקט ובחזרה. אף על פי שהמסלול היה מחוספס מדי למסחר בפרוות וסחורות, המשלחת ההיסטורית של מקנזי הפכה אותו לאירופאי הראשון שחצה את אמריקה הצפונית מצפון למקסיקו.
לאחר שבילה את חורף 1793–1794 במבצר צ'יפוויאן, החליט אלכסנדר מקנזי לעזוב את צפון מערב קנדה לתמיד, לנסוע מזרחה לגרנד פורטאז' ולאחר מכן לקנדה העליונה. בשנת 1794, הוא העלה בפני ג'ון גרייבס סימקו, סגן מושל קנדה עילית, את חזונו עבור חברות המסחר השונות לשתף פעולה בגילוי נתיבי התנועה ברחבי צפון-מערב קנדה ולחופי האוקיינוס השקט. אף על פי שנדחה באותה תקופה, כמה מרעיונותיו לארגון מחדש של סחר הפרווה הקנדי אומצו במהלך המאה ה-19. מקנזי, שותף מרכזי בחברת צפון מערב, התגורר במונטריאול בשנים 1794–1799, אך נסע לגרנד פורטאז', ניו יורק ופילדלפיה במסגרת עסקי החברה. בשנת 1799 ניתק את הקשר עם החברה (בין היתר בשל עימותים עם גורם בכיר מתוכה, סיימון מקטביש) והפליג לבריטניה. בשנה שלאחר מכן הצטרף לחברה יריבה, חברת צפון מערב החדשה (אשר נודעה במהרה בשם אלכסנדר מקנזי ושות'). בשנת 1801 פרסם מקנזי את מסעותיו ממונטריאול לאוקיינוס הקרח והאוקיינוס השקט, מה שגרף עבורו תשומת לב ציבורית וספרותית ניכרת.
למקנזי ניתן תואר אבירות בשנת 1802. באותה שנה חזר לקנדה ועזר במשא ומתן על מיזוג של שתי חברות צפון מערב. לאחר תקופה קצרה של שירות באספה הקנדית התחתונה (1804–1808), שאת רובה בילה בעודו בשהייה בבריטניה, שב לסקוטלנד. בשנת 1812 נישא לגדס מקנזי. ביחד נולדו לזוג בת ושני בנים. מקנזי נפטר בשנת 1820.
מורשת
מקנזי נודע בעיקר במסעותיו ב-1789 ו-1793 לחופי אוקיינוס הקרח והאוקיינוס השקט, אלכסנדר מקנזי נודע בהיותו כאמור האירופאי הראשון שחצה את יבשת אמריקה הצפונית מצפון למקסיקו. מורשתו של מקנזי, אחד ממגלי הארצות הגדולים בהיסטוריה הקנדית, כוללת את קריאת נהר מקנזי האדיר על שמו, כמו גם מספר מקומות בקולומביה הבריטית, כולל פורט אלכסנדריה (כיום אתר היסטורי לאומי), העיר מקנזי והפארק המחוזי סר אלכסנדר מקנזי. כמה בתי ספר בקנדה נקראו גם כן לכבודו.
ספרו של מקנזי, 'מסעות ממונטריאול לאוקיינוסים הקפואים והאוקיינוס השקט' (1801), עורר השראה והיווה מדריך עבור חוקרים אחרים. מספר מהדורות של הספר פורסמו, כולל גרסה צרפתית ושתי מהדורות גרמניות. נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון הציג בפני מריווד'ר לואיס מהדורה אמריקאית של ספרו של מקנזי, שהובילה אותו לאוקיינוס השקט במסעו המפורסם עם ויליאם קלארק בשנים 1804–1806 (משלחת לואיס וקלארק).
ספיידרמן (משחק וידאו, 2018)
ספיידרמן (באנגלית: Marvel's Spider-Man, נקרא בקצרה גם Spider-Man) הוא משחק וידאו מסוגת הרפתקאות-פעולה וגיבורי-על בעל עולם פתוח, מבוסס על דמותו של גיבור-העל ספיידרמן ממארוול קומיקס, שפותח על ידי חברת Insomniac Games ומופץ על ידי Sony Interactive Entertainment, שיצא לאור ב-7 בנובמבר 2018 לקונסולת המשחקים פלייסטיישן 4. .
כמו כן, יצא המשחק ב-12 בנובמבר 2020 לקונסולת המשחקים פלייסטיישן 5 וב-12 באוגוסט 2022 למחשבים אישיים, תחת השם Marvel's Spider-Man Remastered.
עלילת המשחק פורסת סיפור מקורי וחדש אודות דמותו של ספיידרמן, שאינו קשור לשום עיבוד כלשהו שנעשה עד כה על דמותו של פיטר פארקר / ספיידרמן.
עם יציאתו לשוק, המשחק התקבל בביקורות חיוביות, והמבקרים שיבחו את המשחק וכינו אותו "משחק גיבורי-העל הטוב ביותר שנעשה עד כה", ושיבחו את המשחקיות, מערכת הקרבות ומכניקת ההתנודדות מהקורים, את הגרפיקה, קו העלילה המקורי ואת העיצוב המדויק להפליא של ניו יורק סיטי. למרות הביקורות החיוביות והמשבחות, על המשחק נמתח ביקורת בשל חוסר יכולתו להתחדש בתוכן מקורי הממלא את עולמו הפתוח.
דמויות
בנוסף לדמויותיהם של פיטר פארקר/ספיידרמן (בדיבובו של יורי לוונטל), מרי ג'יין ווטסון (לורה ביילי) ומיילס מוראלס (נאדג'י ג'טר), מופיעים במשחק דמויותיהם של מיי פארקר (ננסי ליניארי), נורמן אוסבורן (מארק רולסטון), הארי אוסבורן (סקוט פורטר), יורי ואטאנבה (טארה פלאט), ג'יי ג'ונה ג'יימסון (דארין דה פול), ג'פרסון דייוויס (ראסל ריצ'רדסון), ריו מוראלס (ז'אקלין פינו) וסילבר סאבלינובה/סילבר סייבל (ניקול אליז). נוסף על כן, במשחק ניתן לראות את הביוגרפיה של מורגן מייקלס (פיל מוריס), ואף ניתן לראות את סטן לי בהופעת אורח.
במשחק מופיעים נבלים שונים מגלריית הנבלים של ספיידרמן וכן משאר היקום של מארוול קומיקס: מרטין לי/מיסטר נגטיב (סטיבן אויונג), וילסון פיסק/קינגפין (טראביס וילינגהאם), הרמן שולץ/שוקר (דייב בי. מיטשל), מקס דילון/אלקטרו (ג'וש קיטון), אלכסיי סיטסביץ'/ריינו (פרד טטסיורה), מק גארגן/העקרב (ג'וש ספייסק), אדריאן טומס/הנשר (דווייט שולץ), טוני מאסטרס/טאסקמאסטר (בריאן בלום), סקרובול (סטפני למלין), לוני לינקולן/טומסטון (קורי ג'ונס) ואוטו אוקטביוס/דוקטור אוקטופוס (ויליאם סאליירס). בחבילות ההרחבה הניתנות להורדה מופיעות דמויותיהם של פלישיה הארדי/החתולה השחורה (אריקה לינדבק), בוס המאגיה ראש פטיש (קית' סילברסטיין) ואביה של פלישיה וולטר הארדי (דניאל ריורדן).
המשחק כולל מספר מקומות ואזכורים לדמויות אחרות מיקום מארוול, כמו מגדל האוונג'רס, שגרירות ואקאנדה, הסנקטום סנקטאורום, משרד החקירות "נלסון ומורדוק", "אליאס חקירות", חברת פינוי ההריסות "בקרת נזקים", תאגיד האנרגיה "רוקסון" ואוניברסיטת אמפייר סטייט. המשחק כולל גם מספר מקומות שקיימים גם במציאות כמו מגדל החירות, בניין אמפייר סטייט, מדיסון סקוור גארדן ובניין קרייזלר.
רקע
במהלך עלילת המשחק, דמותו של פיטר פארקר היא בת 23, לאחר שסיים קולג' ופעל שמונה שנים תחת זהותו של ספיידרמן והוא כבר מיומן בתפקידו כמגן ניו יורק סיטי. לאורך השנים, ספיידרמן סייע לרוב למשטרת ניו יורק ולקפטן יורי ואטאנבה ממשטרת ניו יורק במניעת ועצירת פשעים בעיר. בנוסף, פיטר התפטר מעבודתו ככתב-צלם ב"דיילי ביוגל" וכעת הוא עובד כמתמחה של דוקטור אוקטביוס ועוזר לו במחקרו לפיתוח השתלת טכנולוגיית איברים מלאכותית בבני אדם, ואילו מרי ג'יין תפסה את מקומו ככתבת ב"דיילי ביוגל" ואף נפרדה ממנו. בנוסף, בחלוף שמונה השנים, דודתו של פיטר, דודה מיי, החלה להתנדב במחסה לחסרי בית בראשותו של מרטין לי.
עלילת המשחק
עם תחילת המשחק, השחקן נכנס לנעליו של פיטר פארקר / ספיידרמן במהלך משימת סיוע לקפטן יורי ואטאנבה ולמשטרת ניו יורק נגד אנשיו של וילסון פיסק, בסופה המשטרה עוצרת את פיסק ומשיגה מספיק ראיות עבור צו חיפוש. לאחר מכן, פיטר חוקר פריצה אפשרית לבית מכירות פומביות שמאחסן את אוסף האמנות של פיסק, שם הוא נתקל בחברתו לשעבר, מרי ג'יין ווטסון, כשבמקביל מגיעים לשם בריונים חמושים רעולי פנים שמחפשים קובץ מידע. מרי ג'יין מוצאת את הקובץ, אשר מכיל מידע מפורט אודות פרויקט סודי בשם "נשימת השטן", אך הבריונים לוקחים ממנה את הקובץ ונמלטים. חרף ההיסטוריה המשותפת שלהם, פיטר ומרי ג'יין מסכימים לעבוד יחד במטרה לחקור את הגנבה. פיטר מתייעץ עם מרטין לי על מקורם של רעולי הפנים, ולי מציין שהם משויכים לקבוצה בשם "השדים" ומזהיר את פיטר לא לחקור יותר אודותם. פיטר, שעוזר לדוקטור אוטו אוקטביוס במעבדה שלו, חוזר לסיים את העבודה על הזרוע המלאכותית שלהם, אבל ראש העיר נורמן אוסבורן מחליט לסגור בפתאומיות את המעבדה, גונב את מחקרו של אוקטביוס, ומפסיק את מימון המענק שלו מטעם העיר.
בינתיים, השדים ממשיכים לתקוף את הנכסים של פיסק והחזקותיו. פיטר חוקר יחד עם קצין המשטרה ג'פרסון דייוויס את אחד ממקומות המסתור של השדים, בו הם מחביאים נשק ותחמושת. השניים מתחילים מרדף אחר השדים, בסופו דייוויס מציל את פיטר ותושבים נוספים, וכאות הוקרה מחליט ראש העיר אוסבורן להעניק לדייוויס מדליית כבוד. פיטר מגיע יחד עם מרי ג'יין לעצרת שבו מוענקת לדייוויס המדליה, ושם נמצאים גם בנו של דייוויס, מיילס מוראלס ואמו ריו. במהלך העצרת אוסבורן מקבל איום אנונימי, שמבטיח להרוס אותו ואת העיר שלו, איום שגורם לו לעזוב את העצרת מוקדם. בדיוק אז השדים תוקפים את העצרת עם מחבלים מתאבדים, שהורגים רבים מהמשתתפים, כולל דייוויס, שהוא אביו של מיילס. בזירה נמצא גם מרטין לי, שמתגלה כמיסטר נגטיב, ובורח מהמקום כשפיטר פצוע.
בעקבות הפיגוע, מיילס מצטרף לבית המחסה של לי כמתנדב, שם הוא פוגש את פיטר, ומתיידד איתו במהירות. במקביל, אוסבורן שוכר שכירת חרב בשם סילבר סייבל במטרה לחסל את השדים. סייבל אינה סומכת על פיטר ומקשה עליו ללא הרף. במקביל, פיטר ממשיך לרדוף אחר מיסטר נגטיב והשדים, ומגלה בתהליך שללי יש טינה אישית נגד אוסבורן ושהוא מבקש לגנוב את "נשימת השטן", נשק ביולוגי שאוסבורן יצר בשוגג במהלך חיפוש אחר תרופה אוניברסלית עבור מחלות גנטיות. לי מצליח לגנוב את "נשימת השטן" ומנסה לפזר אותו בתחנת גרנד סנטרל, אך הניסיון מסוכל על ידי מאמציהם המשותפים של פיטר ומרי ג'יין, ולי נעצר ונשלח ל"רפסודה", בית סוהר ביטחוני. בינתיים, דוקטור אוקטביוס נהיה אובססיבי עד שיגעון בחיפוש אחר נקמה באוסבורן ומתחיל לפתח עוד יותר את הזרועות המלאכותיות שלו, והופך אותם לדגם דמוי זרועות תמנון הנשלט באמצעות שתל עצבי שלא נבדק. דאגתו של פיטר, שמגלה על כך, הולכת וגוברת נוכח החשש שהשתל העצבי עלול להשפיע לרעה על מצבו הנפשי של אוקטביוס.
עם זרועותיו החדשות, אוקטביוס תוקף הן את האי של רייקר והן את ה"רפסודה" תחת זהותו החדשה כדוקטור אוקטופוס, ומשחרר את כל האסירים שב"רפסודה", כולל מיסטר נגטיב, אלקטרו, הנשר, ריינו והעקרב, שאיתם הוא מייסד את ארגון ששת המרושעים. בנוסף, דוקטור אוקטופוס גונב את "נשימת השטן" מהמשטרה, מפיץ אותו בכיכר טיימס ומדביק מאות אלפי ניו יורקים, כולל את דודתו של פיטר, מיי. עם שילוב הפריצה והבריחה ההמונית של הפושעים מה"רפסודה", ניו יורק נגררת במהירות לתוך כאוס מוחלט, ואוסבורן מכריז על מצב חירום. פיטר משוטט ברחבי העיר על מנת לתפוס וללכוד את הפושעים שנמלטו, תוך כדי שהוא מתמקד באלקטרו, הנשר, ריינו, והעקרב בזמן שמרי ג'יין מחפשת את נסיוב הנגד עבור "נשימת השטן", אותה מפתחת תאגיד אוסקורפ. מרי ג'יין פורצת לפנטהאוז של נורמן ומגלה שבנו, הארי (שהוא גם חברם הקרוב של פיטר ושל מרי ג'יין), הוא חולה סופני וש"נשימת השטן" תוכננה במקור כתרופה למחלתו. לאחר גילוי מיקום המעבדה הסודית של אוסבורן, מרי ג'יין מגלה ש"נשימת השטן" נוסתה על מרטין לי, במהלך פיתוחו, דבר שהעניק לו את כוחותיו, אך הפיתוח נכשל והוביל לטרגדיה במהלכה לי הרג בטעות את הוריו, ונשבע לנקום באוסבורן. מרי ג'יין מגלה את מיקומה של הנסיוב ומודיעה על כך לפיטר. לאחר ששכנע את סייבל שהוא ראוי לאמונה, פיטר פונה אל המעבדה ומביס את לי, אבל אוקטביוס מגיע ולוקח גם את אוסבורן וגם את התרופה, ומשאיר את פיטר פצוע אנושות.
ללא ברירה אחרת, פיטר בונה לעצמו חליפה משוריינת חדשה והולך להתעמת בשנית מול דוקטור אוקטופוס, שמגלה לו שהוא יודע מזה זמן מה על זהותו כספיידרמן. לאחר קרב קשה, פיטר מביס את דוקטור אוקטופוס על גבי מגדל אוסקורפ תוך כדי הצלת אוסבורן והנסיוב. עם זאת, כמות הנסיוב אינה מספיקה על מנת להציל את כל הנגועים ופיטר נאלץ להתמודד עם הבחירה האם להשתמש בנסיוב על מנת להציל את דודה מיי, שנמצאת כעת על סף המוות, או לאפשר לרופאים לחקור את הנסיוב ובאמצעותו לייצר תרופה המונית שתוכל להציל את כולם. בסופו של דבר, פיטר בוחר בבחירה הקשה והוא חולק פרידה דומעת עם דודה מיי, שמגלה לו לפני פטירתה שהיא הייתה מודעת לסוד זהותו כספיידרמן. סילבר סייבל עוזבת את ניו יורק על מנת להרהר מחדש על עתידה בעקבות המפגש שלה עם פיטר. בינתיים, מיילס ננשך על ידי עכביש שנמלט מהמעבדה הסודית של אוסבורן כאשר מרי ג'יין פרצה לתוכו. בסוף המשחק, נערכת הלוויה לדודה מיי, שנקברת בחלקת קבר סמוכה לזו של הדוד בן, ושלושה חודשים לאחר מכן, ניו יורק סיטי חזרה במידת מה לשגרת חייה הנורמליים ופיטר ומרי ג'יין החליטו לחדש את הזוגיות שלהם.
בסצנת אמצע הקרדיטים, מיילס מגלה לפיטר שהוא זכה בכוחות דמויי עכביש, מה שגורם לפיטר לחשוף בפניו את זהותו כספיידרמן. בסצנה שלאחר הקרדיטים, אוסבורן חוזר למעבדה שבה הוא שומר את הארי מוחזק בתרדמת בתוך מיכל המכיל חומר שחור דמויי קורי, עד שיהיה ניתן למצוא תרופה למצבו. כאשר נורמן מניח את ידו על המיכל, החומר מגיב ומעתיק את תנועותיו.
ספיידרמן: העיר שלעולם לא ישנה
ב-3 בספטמבר 2018, חברת "Insomniac Games" פרסמה פרטים חדשים אודות ספיידרמן: העיר שלעולם לא ישנה (Spider-Man: The City That Never Sleeps), חבילת תוכן המציגה קו עלילה חדש הניתן להורדה בתשלום נוסף שיכלול שלושה פרקים ויופץ בחנות המקומית של הפלייסטיישן כל חודש ממועד יציאת המשחק הרשמי לשוק.
פיתוח
המשחק מהווה את משחקם הראשון של חברת "Insomniac Games" המבוסס על חומר קיים לאחר 22 שנים בהם החברה פיתחה משחקים מקוריים, כגון ספירו, ראצ'ט וקלאנק, ורסיסטנס. בריאן אינטיאר, המפיק של "Sunset Overdrive" ומנהל הקהילה לשעבר של "Insomniac Games", שימש בתפקיד הבמאי היצירתי הראשי של המשחק, וראיין סמית' שימש בתפקיד במאי המשחק. המשחק משתמש בגרסה שונה של המנוע שנעשה בו שימוש ב-"Sunset Overdrive". המשחק כולל את צוות ההפקה הגדול ביותר עבור "Insomniac Games". המשחק הוכרז במהלך מסיבת העיתונאים של E3 ב-13 ביוני. משחק זה הוא הראשון בסדרת משחקים שמופקים בשיתוף פעולה בין "Insomniac Games" ו-"Sony Interactive Entertainment" ומסמן את תחילת האסטרטגיה החדשה של מארוול לעבוד עם "חברות המשחק הטובות ביותר" על הדמויות שלהם.
באפריל 2017, ראיין פנאגוס, סגן נשיא ועורך בכיר של "Marvel Digital Media", הצהיר שהמשחק ייצא לשוק בשנת 2017. בכנס של E3 2017 של סוני, הדגמת המשחקיות הראשונה הוצגה והוכרז שהמשחק ייצא לשוק במהלך שנת 2018. ב-30 ביולי 2018, המשחק עבר תהליך הזדהבות והוא יצא לשוק ב-7 בספטמבר 2018. בנוסף, מהדורה מוגבלת לפלייסטיישן 4 פרו יצאה לשוק יחד עם המהדורה המקורית באותו יום.
יורי לוונטל הוא השחקן שסיפק את הקול ואת לכידות התנועה עבור דמותו של ספיידרמן במשחק. בתחילת 2015, לוונטל קיבל את התפקיד לאחר שנדחה ב-"Insomniac Games" ומכיוון שהוא כבר גילם את אחת הדמויות הראשיות ב-"Sunset Overdrive", אבל בסופו של דבר התסריטאי הראשי של המשחק, ג'ון פאקווט, שכנע את הסטודיו כדי ללהק אותו לתפקיד בשל אמונו ביכולתו של לוונטל. לוונטל עבד עם שני פעלולנים לאורך כל המשחק, וניסה להבדיל בין הקולות שלו עבור דמותו של פיטר פארקר ועבור דמותו של ספיידרמן, אבל חשב שהם לא יכולים להיות שונים לחלוטין וכתוצאה מכך בילה כמות זמן גדולה בניסיונות עיוות ושינוי ביצועי הקול שלו על מנת להשיג איזון. ג'ון פאקווט, כריסטוס גייג', בן ארפמן ודן סלוט כתבו את התסריט של המשחק, והמלחין ג'ון פאסאנו חיבר את הפסקול שלו.
מכירות
בשבוע בו הוא יצא לשוק, המשחק מכר כמות עותקים יותר מכל משחק אחר שיצא לשוק בשנת 2018, והמחקר של "Chart-Track" דיווח על כך שהמשחק הוא המשחק הנמכר ביותר עם יציאתו לשוק בבריטניה מאז המשחק "Call of Duty: World War 2" שיצא לשוק בשנת 2017. המשחק הפך למשחק הווידאו הנמכר ביותר המבוסס על הדמות המפורסמת, כמו כן הפך גם למשחק הווידאו הממותג ביותר בכל הזמנים. המשחק המשיך למכור 3.3 מיליון עותקים בשלושת הימים הראשונים לשחרורו, שיא של המהדורה הראשונה שנמכרה במהדורה הראשונה של משחק הווידאו של "Sony Interactive Entertainment", ועקף את "God of War" שיצא לשוק רק חמישה חודשים קודם לכן. המשחק גרף כ-198,000,000 דולר במכירות, והתעלה על הסרט "ספיידרמן: השיבה הביתה" שגרף 117,000,000 דולר בקופות בסוף השבוע הראשון ליציאתו לאקרנים.
פרסים ומועמדויות
בכנס הגיימס-קון שנערך בשנת 2018, המשחק היה מועמד בקטגוריית "משחק הפעולה הטוב ביותר" וזכה בקטגוריית "משחק פלייסטיישן 4 הטוב ביותר".
קישורים חיצוניים
ביקורות
נראינה מורטי
נגווארה רמראו נראינה מורטי (בהינדי: एन आर नारायणमूर्ति; נולד ב-20 באוגוסט 1946) הוא מיליארדר הודי, מייסד אינפוסיס, והיה יו"ר, מנכ"ל, ונשיא של החברה לפני פרישתו וקיבל את התואר יו"ר אמריטוס.
מורטי נולד וגדל בשידלגאטה, קרנאטקה. הוא סיים את לימודיו במכון הלאומי להנדסה באוניברסיטת מייסור עם תואר ראשון בהנדסת חשמל ותואר שני מהמכון הטכנולוגי ההודי בקאנפור.
לפני שייסד את אינפוסיס, עבד מורטי במכון ההודי לניהול אחמדאבאד כמתכנת מערכות ראשי, ובפטני מערכות מחשבים בפונה (מהרשטרה). הוא הקים את אינפוסיס בשנת 1981 והיה מנכ"ל בשנים 1981 עד 2002 וכן יו"ר בשנים 2002 עד 2011. בשנת 2011, הוא פרש מהדירקטוריון והפך ליו"ר אמריטוס. ביוני 2013 מונה מורטי כיו"ר בפועל לתקופה של חמש שנים.
מורטי נכלל בין 12 היזמים הגדולים של זמננו על ידי מגזין פורצ'ן. הוא תואר כ"אבי מגזר ה-IT ההודי" על ידי המגזין טיים ו-CNBC על תרומתו למיקור חוץ בהודו. מורטי זכה בפרסי "Padma Vibhushan" ו- "Padma Shri". הוא חותנו של רישי סונאק, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת.
ראשית חיים וחינוך
נראינה מורטי נולד ב־20 באוגוסט 1946 בשידלגאטה, שבמחוז צ'יקבלפורה, קרנטקה למשפחת מאדהווה ברהמין מהמעמד הבינוני. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, הלך למכון הלאומי להנדסה וסיים בשנת 1967 תואר בהנדסת חשמל. בשנת 1969 קיבל תואר שני מהמכון הטכנולוגי ההודי בקאנפור.
חיים אישיים
אשתו, סודהה מורטי, היא עובדת סוציאלית וסופרת, ועושה עבודה פילנתרופית באמצעות קרן אינפוסיס.
למורטי שני ילדים, בן, רוחן מורטי ובת, אקשאטה מורטי. ביוני 2013 רוחן הצטרף לאביו בהנהלת החברה ועזב שנה לאחר מכן ביוני 2014. ב 2009 נישאה אקשאטה לרישי סונאק, ראש ממשלת בריטניה וחבר מפלגת השמרנים בריצ'מונד יורקשייר.
פנטום פיין
פנטום פיין (Phantom Pain, בתרגום לעברית: "כאב רפאים") הוא שם האלבום השני של להקת המטאל הישראלית "אלמנה שחורה".
האלבום יצא במרץ 2010 והוא מכיל 12 שירים בעברית בלבד, בסגנון מטאל. זהו אלבום אשר מוגדר בתור "אלבום קונספט", בעקבות סיפור של נערה בשם אופליה, ועוסק במציאות היומיומית בישראל, וכן בנושאי צבא, ציונות, והחיים בצל הפחד היומיומי ממלחמה. האלבום נכתב והוקלט על ידי חברי הלהקה בין השנים 2004-2009 והוא יצא לאור ב -21 במרץ 2010, לאחר עיכובים רבים.
זהו האלבום הראשון שהלהקה מוציאה כאשר אלי זולטא הוא הזמר הראשי, כאשר בעבר הוא היה בעיקר בתפקיד גיטריסט הלהקה וזמר הרקע.
בניגוד לאלבום הראשון של הלהקה, שהוגדר בסגנון גלאם מטאל, האלבום החדש מושפע מז'אנרים רבים, כולל רוק, רוק כבד, מטאל אלטרנטיבי, ת'ראש מטאל, מטאלקור והארדקור פאנק.
עטיפת הדיסק ועיצובו
עטיפת האלבום החיצונית היא עטיפת קרטון בצבא חום, בדומה למעטפות הצבאיות, ומכוסה בחותמות; מקדימה, חותמת הנושאת את הכיתוב "אלמנה שחורה" ולוגו הלהקה, ומאחורה אותה החתימה בצבע אחר, שמות השירים ושם האלבום; בדומה לצו גיוס לצה"ל. בנוסף, בפינה הימנית העליונה המעטפה מכילה חלונית שבה בדרך כלל רשומה כתובתו של הנמען. הפריטים המופיעים בחלונית הדואר הם סימבוליים [XXXXXX] ומכוונים לבעלי הלאום הישראלי.
הדיסק עצמו עוטר עיצוב שאופייני לעטר בתי כנסת, וניתן לראות בו מגני דוד בסגנון אלטרנטיבי.
מעבר נוגה
מעבר נוגה (בצרפתית: Passage de Vénus) היא סדרת תצלומים של מעבר כוכב הלכת נוגה על פני השמש ב-9 בדצמבר 1874. הם צולמו לכאורה ביפן על ידי האסטרונום הצרפתי פייר ז'נסן והמהנדס הברזילאי פרנסיסקו אנטוניו דה אלמיידה באמצעות "אקדח הצילום" של יאנסן.
זהו הסרט העתיק ביותר ב-IMDb וב-Letterboxd.
מחקר משנת 2005 על החומר ששרד הגיע למסקנה שכל הלוחות הקיימים שנעשו עם אקדח הצילום הם לוחות תרגול שצולמו עם דגם ושאף אחד מהלוחות הרבים שנחשפו בהצלחה במהלך הליקוי לא שרד.
חיליק גורפינקל
יחיאל (חיליק) גוּרפינקל (נולד ב-15 באוגוסט 1965) הוא עיתונאי אוכל, מבקר מסעדות ויין ישראלי המשמש ככתב אוכל בעיתון כלכליסט.
ביוגרפיה
גורפינקל נולד וגדל בצפון הישן של תל אביב, בנו של צלם הקולנוע דוד גורפינקל. אביו יליד הארץ ממוצא פולני ואמו ממוצא סלוניקאי. למד בתיכון עירוני ה'.
תחילה – כשני אחיו הצעירים – הלך בדרכו של אביו והיה עוזר עריכה ועוזר במאי, אולם בגיל 27 החל ללמוד בישול בבית הספר תדמור. את הסטאז' כעוזר טבח עשה במסעדת דֶלידג. כשפתח שאול אברון את מסעדת יועזר בר יין בשנת 1995, הצטרף גורפינקל לצוות כשף הראשון של המסעדה. הוא עבד בה כשנה, ולאחר מכן לא שב לעבוד במקצוע. בעקבות זאת גילה עניין ביין, וכעבור שנה החל ללמוד חקלאות בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות. עקב הישגים אקדמיים נמוכים הופסקו לימודיו בשנתו הראשונה, אך בזמן זה למד קורסים מתקדמים בנושאי גידול גפן וייננות. לאחר מכן שימש כאסיסטנט של יינים, בהם ברי ססלוב, וניהל חנות יין. בשנת 2000 החל לעבוד בתפקידי ניהול ביקבים גדולים בארץ, ובמרוצת 5 שנים עבד ביקבי סגל, ביקב תבור ולבסוף ביקבי כרמל.
כבר לאחר תקופתו ביועזר בר יין החל גורפינקל לכתוב בנושא אוכל: טורי שוק, מתכונים ומדורי יין. מסביבות שנת 2005 פנה לעסוק בכך באופן בלעדי. כתב בעיתון "מעריב", במגזין "יין וגורמה" ובעיתון "העיר". חיבר את רב-המכר "מסע קולינרי: מדריך מפה לטיולי אוכל" בהוצאת מפה (2009). היה אחראי תחום האוכל והיין באתר "מפה" במשך 8 שנים, בחודש אפריל 2011 התמנה לכתב האוכל של "גלובס". החל משנת 2021 משמש ככתב אוכל בעיתון כלכליסט.
חיים אישיים
גורפינקל מתגורר בשיכון בבלי שבתל אביב. נשוי לענת קירְצ'וּק (ילידת ארגנטינה, עורכת וידאו בכירה בחדשות 13), שאותה הכיר ב-1988, ואב לילדים.
אחיו הצעירים הם יואב גורפינקל, במאי טלוויזיה וצלם, ויונתן גורפינקל, במאי טלוויזיה וקולנוע.
רמי סולימני
רמי סולימני (נולד ב-8 באוגוסט 1952) הוא דוקטור לחינוך, מנכ"ל עמותת אשלים בג'וינט ישראל לשעבר וזוכה פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים לשנת 1997.
ביוגרפיה
סולימני נולד ב-1952 במעברת קסטינה בקריית מלאכי, שנתיים לאחר שהוריו עלו לישראל מפרס. בבית הספר היסודי לימדו אותו מורות חיילות ובגיל 13 נשלח לפנימיית כנות.
הוא בוגר תואר ראשון בגאוגרפיה וחינוך, תואר שני בקרימינולוגיה מהאוניברסיטה העברית, ותואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה.
ב-2014 סיים את לימודיו בתוכנית המכללה לביטחון לאומי, ולאחר מכן כתב עבודת דוקטורט במסגרת המרכז לחקר החינוך באוניברסיטת סאסקס בנושא "הובלת שינוי במערכת החינוך". המחקר התפרסם גם כספר.
קריירה מקצועית
סולימני החל את דרכו המקצועית כמורה לגאוגרפיה והמנהל הראשון של בית הספר מפנה, המרכז לחינוך טכנולוגי לנוער בירושלים. במסגרת התפקיד פיתח מודל עבודה ייחודי לנוער מנותק, שזיכה אותו בשנת 1992 בפרס מטעם הסתדרות המורים. בשנת 2005 התמנה למנכ"ל עמותת "אשלים". במסגרת תפקידו פיתח תוכניות ומודלים חדשניים שזכו להכרה ולהפצה במערכות החינוך והרווחה, ביניהן:
שמעון טסלר
שמעון טסלר (27 במאי 1938 – 3 בפברואר 2002) היה כתב, עורך ומגיש חדשות בטלוויזיה הישראלית.
ביוגרפיה
טסלר גדל בחיפה. לאחר סיום שירותו הצבאי בנח"ל מוצנח, עבד בצנזורה הצבאית.
בשנת 1964 החל את עבודתו בקול ישראל כעורך וקריין חדשות. בין השנים 1965–1968 ו-1981–1984 שימש ככתב בשעה העברית ברדיו בי.בי.סי. בלונדון.
בשנת 1968 הצטרף טסלר לצוות ההקמה של רשות השידור והיה ממקימי מחלקת החדשות של הערוץ הראשון.
במהלך עבודתו הגיש את מהדורת מבט לחדשות ומוקד, יצר את התוכניות מבט שני, "מה השאלה" ותוכניות אקטואליה נוספות. בשנות ה-80 של המאה ה-20 ערך, בין היתר, את "השבוע יומן אירועים", ו״רקע 72״.
בשנות השבעים שימש ככתב המדיני של המחלקה. במסגרת תפקידו סיקר את מלחמת יום הכיפורים בחזית הסורית. את החמרים שצילם איגד בסרט ״יום הכיפורים ועוד ארבעה ימים בדרום הגולן״.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ערך והגיש את מהדורת הלילה ובשנותיו האחרונות בערוץ ערך את מהדורת החדשות של בוקר טוב ישראל עד לפרישתו בשנת 2001.
בשנת 1986 סייע בהקמת המקומון מלאבס.
קרב איפר הרביעי
רקע כללי
מתוך 58 דיוויזיות הבריטיות שנפרסו בחזית המערבית, 46 כבר השתתפו בהדפת המתקפה הגרמנית על הסום ובדרום ארטואה. גם הדיוויזיות הבריטיות מצפון לתעלת לה באסי היו מותשות. רק כארבע דיוויזיות עמדו כעתודה בין Bethune ו-Poperinge.
ב-18 במרץ 1918, בשעה 03:45, החלה ארטילריה גרמנית להפגיז עמדות של בעלות הברית עם פגזי גז. פעולה זו שימשה בעיקר כתמרון הונאה כדי להסיח את הדעת ממתקפת האביב בין לה פרה - סן קנטן - אראס החל מ-21 במרץ. לאחר שמבצע מיכאל נתקע בתחילת אפריל, המבצע שנקרא במקור "ג'ורג" בוצע בהיקף מופחת וקיבל את הכינוי "ג'ורג'ט".
קרב ארמנטייר
הקורפוס הבווארי ה-2 עם הדיוויזיות ה-32 וה-38 וכן דיוויזיית המילואים ה-10 נערכו בימין. במרכז נערך הקורפוס ה-19 בפיקודו של אדולף פון קרלוביץ עם הדיוויזיות ה-35 וה-42 בקו הראשון ודיוויזיות המילואים ה-11 וה-81 בקו השני. משמאל לו ניצב הקורפוס ה-55 בפיקודו של גנרל פרידריך פון ברנהרדי עם דיוויזיות המילואים הבוואריות ה-1 וה-8. מאחור בקו השני נפרסו הדיוויזיות ה-8 וה-16.
הקורפוס ה-4 נפרס בגזרה הדרומית, משמאל כיסתה דיוויזיית המילואים ה-4 את פסטובר. דיוויזיות המילואים ה-18 וה-43 נשאו את המתקפה צפונה לה, מאחוריהן דיוויזיית המילואים ה-44 התקדמה בעקבותיהן כעתודה. באגף הדרומי של הארמייה השישית, קורפוס המילואים ה-40 נשאר במצב הגנתי במהלך הקרב באזור לה באסי.
ההתקפה של הארמייה השישית כוונה נגד עמדות הארמייה הבריטית הראשונה בפיקודו של הגנרל הנרי הורן. החזית בין תעלת לה באסה לארמנטייר נכבשה על ידי שש דיוויזיות של הקורפוס ה-11 בפיקודו של גנרל ריצ'רד הייקינג, שתי דיוויזיות פורטוגליות הגנו על הקטע שממזרח ללבנטי. צפונה בין ארמנטייר והולבקה היה פרוס הקורפוס ה-15 בפיקודו של גנרל ג'ון פיליפ דו קן מהארמייה השנייה, ושלוש דיוויזיות של הקורפוס הבריטי ה-9 בפיקודו של אלכסנדר המילטון-גורדון הגן על מבלט איפר שנמשך מזרחה והוחזק על ידי הצבא הבלגי מצפון-מערב ללנגמרק.
דיוויזיית האגף הימנית של קבוצת שטטן (הקורפוס הבווארי ה-2) הצליחה לכבוש את היער של Grenier בהתקפת אגף ימינה, לחדור לפלורבאיקס ולהשיג גישה ל-Lys ב-Bac St. Maur. יחידות אחרות יכלו אז להשתמש באזור זה כנקודת מוצא לחציית הנהר, בעוד שחלקים מקבוצת שטטן ליד פונט מורטייה היו מעורבים בקרב כבד עם האויב. הקווים של הדיוויזיה הפורטוגלית ה-2 תחת פיקודו של גנרל מנואל גומז דה קוסטה בין La Bassee ל-Le Maisnil נפרצו על ידי הקורפוס הגרמני ה-19. לפני שהיחידות הבריטיות יכלו לבוא לעזרתם, איבדו הפורטוגלים כמעט 7,500 איש (פציעה, מוות או שבויי מלחמה.
"קבוצת קראוול" (הקורפוס ה-4) זינק מעבר לנהר הליס צפונית מזרחית לסיילי, אולם לאחר מכן נבלם מזרחית לקו ליס-לאווה דרומית לאסטייר, האגף השמאלי שלו נותר תלוי לאחור מעל הקצה הצפוני של פסטובר בז'יבנשי, שאותו לא ניתן היה לכבוש. עם זאת, הגרמנים כבשו את נויב-שאפל, הרחיבו את פריצת הדרך שלהם צפונה ודרומה, ואילצו את הבריטים לסגת.
הקורפוס ה-55 הצליח לכבוש את אסטרס יחד עם "קבוצת קרלוביץ" (הקורפוס ה-19). בינתיים, "קבוצת שטטן" הצליחה להתקדם בחזית נוספת מסביב לקצה המזרחי של ארמנטייר להופליינס, מה שהוביל לכיבוש העיירה ב-12 באפריל אחר הצהריים. ארמנטייר נפלה לידיה של הדיוויזיה ה-38 של הקורפוס הבווארי ה-2. התוצאה המוצלחת של קרב ארמנטייר יותר מאשר פיצה על אובדן הקרקע בפלנדריה ב-1917 תוך מספר ימים ויצרה בסיס פוטנציאלי לפעולה נוספת. על מנת להמשיך את ההתקפה לעבר רובק, הצטרף קורפוס המילואים ה-9 מדרום לליס בין מרווילו-Riez du Vinage, באגף הימני של הקורפוס ה-4 עם דיוויזיות הרגלים ה-239 וה-240.
ההתקפה ברכס מסין
ב-10 באפריל, החלה המתקפה של הארמייה הרביעית הגרמנית בפיקודו של פרידריך זיקסט פון ארמין מצפון ללייס בין ארמנטייר להולבקה נגד הארמייה הבריטית השנייה בפיקודו של הרברט פלומר. הארמייה הרביעית נאלצה לתקוף עם האגף השמאלי לכיוון ניפה וסטינוורק. היא כללה שני קורפוסים עם 6 דיוויזיות, שהרחיבו את חזית הקרב צפונה: מתקפה זו, שהורחבה צפונה, פגעה בגזרת הקורפוס הבריטי ה-9 תחת גנרל המילטון-גורדון והתקדם במהירות, הצליחו הגרמנים לכבוש את מסין (Mesen) ביום הראשון. ב-11 באפריל הוציא פילדמרשל דאגלס הייג את פקודת היום הבאה לחייליו:
בתפר שבין הארמיות הרביעית והשישית, התקדמו הקורפוס הבווארי ה-3 וקורפוס המילואים של המשמר עם 7 דיוויזיות נוספות שהוכנסו לקרב. ב-12 באפריל, הקורפוס האלפיני הגרמני שזה עתה הובא בפיקודו של לודוויג פון טוצ'ק החליף את דיוויזיית המילואים ה-10 ב-Steenwerk ותקף את Bailleul בבוקר 13 באפריל. התוקפים הגרמנים דחפו הלאה לעבר מרכז האספקה החשוב של הזברוק. עד 15 באפריל הם התקדמו למרחק של 5 ק"מ מהאזברוק וכבשו את בייול.
במתקפה שהושקה ב-9 באפריל, נפרסו תחילה 21 דיוויזיות גרמניות. בשלב השני של המתקפה, 15 דיוויזיות נוספות מגזרות אחרות של החזית. הדיוויזיות ה-233, ה-235 וה-240, הדיוויזיה הבווארית ה-4 ודיוויזיות המילואים ה-13 וה-19 הועברו לפלנדריה כתגבורת דרך ליל. בנוסף דיוויזיות המשמר ה-1 וה-3, הדיוויזיות ה-4, ה-12, ה-25, ה-39, ה-119 וה-239) הובאו מחזית ההתקפה של מבצע מיכאל שנבלם.
התקפות על הר קמל
בין 17 ל-19 באפריל, הבריטים הדפו בהצלחה מתקפה גרמנית ראשונה על הר קמל, ואף הצליחו להחזיק את Béthune. ב-18 באפריל, ההתנגדות מול חזית הארמייה השישית הפכה נוקשה יותר ויותר. "קבוצת קראוול" (הקורפוס ה-4) השתלטה לזמן קצר על הכפרים פסטובר וז'יבנשי, אך אז נאלצה לסגת בשל התקפות הנגד הבריטיות. "קבוצת זיגר" (קורפוס המילואים ה-18) נאלצה להגן על עצמה מפני התקפות נגד כבדות ב-Wytschaete. בעקבות כך הארמייה השישית נאלצה לעבור להגנה.
בין 19 ל-24 באפריל חלה הפוגה בלחימה שבמהלכה השתלטו הכוחות הצרפתיים על חזית הר קמל. הקורפוס ה-36 הצרפתי בפיקודו של גנרל נולט הגיע בזה אחר זה עם שלוש דיוויזיות נוספות כדי לתגבר את החזית שם.
על מנת להעניק סיום מוצלח למבצע ג'ורג'ט, החליטו הגרמנים להעביר כעת את המוקד העיקרי לארמייה הרביעית שתקפה מצפון. כמו בתחילת המלחמה, המטרה הייתה לשלוט ברכסים ליד מסין. תוכנית התקיפה לכיבוש האזור הגבוה Kemmel - Dranoutre תוכננה ב-19 באפריל. על קורפוסי המילואים ה-10 וה-18 הוטל לבצע את המתקפה. "קבוצת זיגר" הייתה אמורה להיפרס עם שלוש דיוויזיות בקו הראשון ושתי דיוויזיות בקו השני על קו הכפרים של Voormezeele, Dickebusch וקמל. "קבוצת אברהרדט" היה אמור להתקדם עם מערך התקפה דומה נגד הר קמל והרכסים משני צידי ה-Vleugelhoek.
הקרב השני על הר קמל החל בבוקר 25 באפריל 1918. הגרמנים ירו כל הלילה פגזי גז לעבר עמדות בעלות הברית. הקורפוס הבריטי ה-22 בפיקודו של גנרל אלכסנדר גודלי וכוחות הצבא הצרפתי בפיקודו של גנרל מיטרי הגנו על הרכס החשוב. הצרפתים חיזקו את הגנותיהם בהתקפות אוויר חזקות. בשעה 6:00 הצליח הקורפוס האלפיני הגרמני להסתער על הר קמל, והצרפתים נאלצו לסגת לרודנברג ולשרפנברג. הניסיון של הכוחות המזוינים הגרמניים לכבוש את השרפנברג הצליח ב-29 באפריל.
לאחר מכן
ב-29 באפריל נתן הגנרל לודנדורף את ההוראה לעצור את המתקפה בחזית המערבית. ההפסדים בצד הגרמני היו 109,300 איש עם 28 דיוויזיות מעורבות. 25 הדיוויזיות הבריטיות המעורבות בקרב איבדו 76,300 איש ו-8 הדיוויזיות הצרפתיות איבדו 35,000 איש כולל שבויים. רק כעבור חודש, ב-27 במאי 1918, החלה מתקפה גרמנית נוספת על נהר האן, שהובילה את הגרמנים עד למארן ו-92 ק"מ מפריז. אולם התקדמות זו הסתיימה כבר ב-4 ביוני 1918.
פרס נובל לשלום
פרס נובל לשלום מוענק בכל שנה לאנשים בעלי חזון שפעלו למען השלום והתגברו על מעגלי אלימות, עימותים, או דיכוי באמצעות הנהגה מוסרית. כמו כן, הפרס מוענק גם למנהיגי מדינות שנטשו את דרך המלחמה והחליפו אותה במשא ומתן במטרה להגיע לשלום או אישים שפעלו למען מטרות הומניטריות כמו זכויות האדם ומודעות סביבתית.
בניגוד לשאר פרסי נובל, המוענקים בסטוקהולם, בירת שוודיה, מוענק פרס נובל לשלום בבית עיריית אוסלו, בירת נורווגיה, שם גם נמצא מרכז נובל לשלום. הדבר נעשה על פי קביעה מפורשת של נובל בצוואתו, שאת ועדת הפרס יבחר הפרלמנט הנורווגי. לפי ועדת הפרס סיבה אפשרית להחלטתו של נובל לקבוע את נורווגיה כמרכז הפרס היא שבניגוד לשוודיה לא הייתה לנורווגיה מסורת מלחמתית.
מועמדות לפרס
מועמדים לפרס יכולים להיות מוצעים על ידי אנשים שהוגדרו על־פי תקנות הוועדה, כגון: זוכי פרס נובל לשעבר, חברי הפרלמנט הלאומי, פרופסורים (בתחומים מסוימים), רקטורים ונשיאי אוניברסיטאות, שופטים בינלאומיים, חברי הוועדה לשעבר ועוד. הוועדה שומרת את רשימת המועמדים בסוד ואף מבקשת מהמועמדים עצמם שלא לפרסם זאת.
הוועדה היא בת חמישה חברים וראשת הוועדה הנוכחית היא ברית רייס-אנדרסון, חברת פרלמנט ושרה לשעבר, שכיהנה מטעם מפלגת העבודה הנורווגית. היא מכהנת בתפקידה מ-2017. שפת הדיונים של הוועדה היא נורווגית. המועמדויות יכולות להיות מוגשות בשפות שונות, בדרך כלל אנגלית, אולם היו מועמדויות שהוגשו בגרמנית וצרפתית.
רשימת המועמדים לפרס בשנים 1901–1955 פורסמה.
לא רק אישים יכולים להיות מועמדים אלא גם ארגונים. בין הארגונים המפורסמים שזכו בפרס נמנים: הצלב האדום, האיחוד האירופי, והארגון למניעת הפצת נשק כימי.
זוכים שסירבו לקבל את הפרס
רק זוכה אחד סירב לקבל את הפרס מיוזמתו: לה דק טהו (וייטנאם): דחה את פרס נובל לשלום לשנת 1973 אותו נבחר לקבל עם הנרי קיסינג'ר.
בנוסף אנדרי סחרוב שהיה דיסידנט זכה בפרס ב-1975 אך לא הורשה על ידי שלטונות ברית המועצות להשתתף בטקס. ליו שיאובו שזכה בפרס ב-2010 היה אסיר פוליטי באותה תקופה והשלטונות בסין מנעו ממנו ומאשתו להגיע לטקס הענקת הפרס.
הסכסוך הישראלי-ערבי והפרס
מספר פעמים הוענק הפרס על מעשים הקשורים לסכסוך הישראלי-ערבי. הדבר קרה לראשונה ב-1950 כשהפרס הוענק לראלף באנץ' על ניהול המשא ומתן בין נציגי ישראל לנציגי מדינות ערב ברודוס שהתנהל בין ינואר ליולי 1949, שהביאו לבסוף לחתימת הסכמי שביתת הנשק בין המדינות המעורבות במלחמת העצמאות. פרס נובל לשלום לשנת 1978 הוענק למנחם בגין ואנואר סאדאת על הסכם קמפ דייוויד (הפרס ניתן עוד לפני הסכם השלום). פרס נובל לשלום לשנת 1994 הוענק ליצחק רבין, שמעון פרס ויאסר ערפאת על הסכם אוסלו. זוכה נוסף שהפרס שלו קשור לסכסוך הוא ג'ימי קרטר שהיה המתווך בין ישראל למצרים בעת שיחות השלום וזכה בפרס נובל בשנת 2002 על מפעל חייו.
הענקת הפרס לערפאת עוררה מחלוקת עזה אף בתוך ועדת הפרס עצמה. באופן חסר תקדים, קורה כריסטיאנסן, אחד מחמשת חברי הוועדה התפטר במחאה על הענקת הפרס לערפאת. אמנם גם ב-1973 התפטרו שניים מחברי הוועדה במחאה על הענקת הפרס באותה שנה להנרי קיסינג'ר, אך הם השעו את הודעת הפרישה עד לאחרי הטקס, בעוד כריסטיאנסן התפטר מיד אחרי אישור הפרס ומחה ברחובות אוסלו במהלך הטקס. בראיון שהתקיים עמו כעבור ארבע שנים הוא טען: "אינני גיבור. פשוט לא הייתי מסוגל יותר להסתכל במראה אילו המשכתי להיות חבר בוועדה שנותנת פרס לערפאת".
מספר סטרוהאל
במקרים מסוימים כמו נסיקה או צלילה בזמן טיסה, האורך האופייני יהיה האמפליטודה של התנודות. בחירה זו של אורך אופייני יכולה לשמש כהצגת ההבדל בין מספר סטרוהאל לתדירות מופחתת. כאשר:
עבור מספרי סטרוהאל גבוהים (מסדר גודל של 1), הצמיגות שולטת בזרימת הזורם, כתוצאה מכך הזורם מתנדנד כיחידה אחת. עבור מספרי סטרוהאל נמוכים (מסדר גודל של 10-4ופחות), התנועה נשלטת על ידי החלק המהיר יותר והקוואזי יציב של התנודות. תנודות במספרי סטרוהאל בינוניים מאופיינים על ידי היווצרות מערבולות. עבור גופים כדוריים (ספרה) בזרימה אחידה במספרי ריינולדס בתחום קיימים שני מספרי סטרוהאל. התדירות הנמוכה יותר מיוחסת לחוסר היציבות הגבוהה של השובל והיא בלתי תלויה במספר ריינולדס, ערכה הוא בקירוב שווה ל-0.2. התדירות הגבוהה יותר של מספר סטרוהאל נגרמת כתוצאה מהפרעות קטנות עקב הפרדות שכבת הגזירה.
שימושים
במטאורולוגיה, בפרט בזרימה צירית במד זרימה מסוג טורבינה, מספר סטרוהאל ישמש בצירוף עם מספר רושקו לקבלת קורלציה בין קצב הזרימה לתדירות. היתרון בשיטה זו על השיטה של תדירות/צמיגות לעומת פקטור k היא שנלקחים בחשבון השפעות טמפרטורה על מד הזרימה.
במעוף או שחייה של בעלי חיים, יעילות הדחף גבוה בתחום צר של מספרי סטרוהאל, באופן כללי השיא הוא בתחום - 0.2<St<0.4. טווח זה משמש בשחיית דולפינים, כרישים, ודגים קטנים, ובטיסת שיוט של ציפורים, עטלפים וחרקים. למרות זאת, בצורות אחרות של טיסה ניתן למצוא ערכים שונים של מספרי סטרוהאל. במעוף של בעלי חיים, מספר סטרוהאל נקבע על פי מספר פעימות הכנף בשנייה, אמפליטודה- מרחק אנכי מקצה הכנף, מהירות התעופה של בעל החיים:
יש עניין מיוחד עבור זרימה סביב גוף מרובע. באופן כללי, גוף קהה מקובע תחת זורם גורם להשלת מערבולות. לכן, עבור גוף מרובע כמו בניין, יש הפרדות זרימה מהגוף בפינות אשר נגד כיוון הרוח והתקדמות במערבולות מחזוריות (שדרת הערבולים של פון קרמן). תופעה של השלת מערבולות באזור עירוני יכולה להוות סיכון רב לא רק על ידי גרימת כשל למבנה עצמו, אלא גם לגרום לאי נוחות לשוכנים במבנה. כדי להימנע מצב כזה, יש צורך לחקור את המכניזם הפיזיקלי של זרימה סביב מבנה מרובע.
גלנדורה (מיסיסיפי)
גלנדורה (באנגלית Glendora) הוא כפר במיסיסיפי בארצות הברית.
בשנת 2000 היו בכפר 285 תושבים 60 משפחות ו-73 יחידות דיור.
Non ho l'età
(בעברית: צעירה מדי לאהבה) היה השיר הזוכה בתחרות האירוויזיון של שנת 1964 שנערכה בקופנהגן. את השיר ביצעה הזמרת ג'יליולה צ'ינקווטי שייצגה את איטליה. כמו בכל השנים הקודמות השיר שייצג את איטליה באירוויזיון היה השיר שזכה בפסטיבל סן רמו באותה שנה. צ'ינקווטי הייתה בת 16, והיא הייתה אז הזוכה הצעירה ביותר בתולדות האירוויזיון עד לאירוויזיון 1986, שבה זכתה הזמרת הבלגית סנדרה קים עם השיר "J'aime la vie". קים הצהירה אז שהיא בת 15 אבל לבסוף התברר שהייתה רק בת 13. בשנת 2005 ביצעה קים את השיר Non ho l'età בתחרות שיר היובל באירוויזיון.
בערב התחרות שובץ השיר במקום ה-12 אחרי השיר "Oração" של אנטוניו קלוואריו מפורטוגל, ולפני השיר "Život je sklopio krug" של סאבהודין קורט מיוגוסלביה. לשיר הוענקו 49 נקודות שזיכו אותו במקום הראשון מתוך 16.
השיר "Non ho l'età" של צ'ינקווטי זכה להצלחה רבה באיטליה ובשאר מדינות אירופה, וכן במדינות נוספות ברחבי העולם. היא הקליטה גרסאות של השיר באנגלית ("This is My Prayer"), ספרדית ("No Tengo Edad"), צרפתית ("Je suis à toi"), גרמנית ("Luna nel blu") ויפנית ("Yumemiru Omoi"). מאז בוצע השיר על ידי אמנים רבים, בהם, הזמרת האיסלנדית אלי וילהלמס בשם "Heyr mína bæn". הזמרת הבולגרייה לילי איוואנובה, והזמרת רבקה פאן מהונג קונג, שהקליטה גרסת כיסוי של השיר ב-1964. עוד הקליטו גרסאות כיסוי וייסלבה דרויצקה (Wiesława Drojecka) מבלארוס בשפה הפולנית ("Nie wolno mi"), אנלי סארי בפינית ("Liian nuori rakkauteen"), וסנדרה רימר בהולנדית ("Als jij maar wacht").
בשנה שלאחר מכן, באירוויזיון 1965, זכתה הזמרת פראנס גל, שייצגה את לוקסמבורג עם השיר "Poupée de cire, poupée de son", והנציג של איטליה באירוויזיון היה הזמר בובי סולו ששר את "Se piangi, se ridi".
צ'ינקווטי חזרה להופיע באירוויזיון 1974 עם השיר "Sì", אז סיימה במקום השני אחרי "Waterloo" של להקת אבבא. היא הנחתה את אירוויזיון 1991, שנערך ברומא לצדו של טוטו קוטוניו.
טיפאני האדיש
טיפאני שרה קורניליה האדיש (באנגלית: Tiffany Sara Cornilia Haddish; נולדה ב-3 בדצמבר 1979) היא שחקנית, קומיקאית וסטנדאפיסטית אמריקאית- יהודייה.
בשנת 2018 זכתה בפרס ה-BET לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט הקומי "טיול בנות", ובפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת מצטיינת בסדרת קומדיה על השתתפותה בתוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב" כשבתוך היא גם הסטנדאפיסטית האפרו-אמריקאית האישה הראשונה להנחות פרק שלם.
ביוגרפיה
האדיש נולדה וגדלה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית. היא טוענת שאביה ציהיי ראדה האדיש, שהיה פליט מאריתריאה, היה לכאורה גם ממוצא יהודי-אתיופי. אמה, ליאולה, הייתה אפרו-אמריקאית נוצרייה בעלת עסק קטן. לאחר שאביה עזב כאשר האדיש הייתה בת שלוש, אמה נישאה בשנית והביאה לעולם עוד ארבעה ילדים.
בשנת 1988, בזמן שהתגוררה בקולטון שבקליפורניה, אביה החורג חיבל בבלמי הרכב של אמה, מה שגרם לתאונת דרכים בה נגרם לאם נזק מוחי קשה. על פי החשד, המטרה הייתה לפגוע גם בילדים, אך הם נשארו בבית באותו יום. ככל הנראה בעקבות הפציעה התפרצה באם מחלת סכיזופרניה ששינתה את התנהגותה והפכה אותה לאלימה. האדיש, אז בת תשע והבכורה מבין חמשת הילדים, הפכה למטפלת העיקרית במשפחתה.
בגיל 12 האדיש ואחיה הועברו למשפחות אומנות, שם הופרדו זמנית. האדיש השתמשה בקומדיה כדי להתמודד עם הסיטואציה הקשה אליה נקלעה. בגיל 15 היא ואחיה התאחדו מחדש תחת חסות סבתם.
האדיש סיימה לימודי תיכון בוודלנד הילס. היא סיפרה שלא ידעה לקרוא היטב עד התיכון, שם השתפרה בזכות שיעורים פרטיים שקיבלה מאחת המורות. היא סבלה מבעיות חברתיות על אף שהייתה תלמידה מצטיינת בשיעורי דרמה. בשנת 1997, לאחר שהעובדת הסוציאלית שלה נתנה לה אולטימטום להתחיל טיפול פסיכאטרי או ללכת למחנה נוער של חברת "Laugh Factory" המחזיקה רשת מועדוני קומדיה, האדיש בת ה-17 בחרה בקומדיה כדרך להתמודד עם הכאב שלה. האדיש סיפרה שההדרכה שקיבלה מקומיקאים מוכרים - דוגמת ריצ'רד פריור, דיין קוק, צ'ארלס פליישר ומרלון ויינס - עזרה לה לגלות את התשוקה לקומדיה ושזה "הציל את חייה". האדיש סיפרה שהיא משלבת חוויות מהחיים האישיים שלה במערכונים וגילתה שזה מייצר עבורה סוג של מרחב בטוח.
בשנת 2008 חשפה שבגיל 17 היא הותקפה מינית על ידי צוער משטרתי בליל נשף הבוגרים בתיכון שלה. התוקף שיקר עוד לפני כן בקשר לגילו כשפגשה בו לראשונה במשחק בייסבול של קרוב משפחתה.
לפני שהתפרסמה, האדיש התפרנסה מעבודות מזדמנות כולל שירות לקוחות בחברת אלסקה איירליינס. באמצע שנות העשרים לחייה החלה להופיע במועדוני סטנד-אפ. לימים סיפרה שבאותה תקופה הייתה מחוסרת דיור וגרה במכוניתה.
2005–2016: תחילת דרכה
האדיש הופיעה לראשונה בתחרות הקומדיה "Bill Bellamy's Who's Got Jokes?". היא השתתפה בהופעות אורח בתוכניות קומיות דוגמת: "כל כך רייבן", "ג'ורדן וזהו", "קוראים לי ארל", "הבחורה החדשה", "פילדלפיה זורחת" ו"הלילה עם צ'לסי". היא גם שיחקה בסרטי הקומדיה "פגוש את הספרטנים" ו"יחצ"נים בהפרעה". בשנת 2008 שיחקה בסרט הטלוויזיה של ערוץ Lifetime, "Racing for Time" לצדן של יאיא דה קוסטה ואליזבת פנייה.
בשנת 2013 היא השתתפה בתפקיד משנה בסדרת הפארודיה "Real Husbands of Hollywood". בשנת 2014 היא לוהקה לאופרת הסבון "If Loving You Is Wrong" של ערוץ OWN ; היא עזבה את התוכנית בתום העונה הראשונה עבור תפקיד קבוע בסיטקום "The Carmichael Show" של רשת NBC, בה השתתפה למשך 3 עונות. באותה שנה גילמה את טרינה בסרט המוזיקלי "ריקוד מגניב", שביים, כתב והפיק ניק קאנון.
בשנת 2016 היא שיחקה בסרט הקומי "קיאנו".
2017-הווה: פריצה למיינסטרים
באוגוסט 2017, ספיישל הקומדיה של האדיש "Tiffany Haddish: She Ready! From the Hood to Hollywood" שודר בשואוטיים.
בנובמבר 2017, האדיש הפכה לסטנדאפיסטית האפרו-אמריקאית הראשונה שהנחתה את תוכנית הסאטרדיי נייט לייב; היא זכתה על הופעתה בפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת מצטיינת בסדרת קומדיה.
בדצמבר 2017, יצא לאור ספר זיכרונותיה "החד קרן השחור האחרון" בהוצאת Simon & Schuster ; הספר נכתב באמצעות סופר הצללים תוקר מקס והגיע למקום 15 ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
החל משנת 2018, האדיש מככבת בסיטקום "The Last O.G." של רשת TBS. היא השתתפה בתפקיד משנה בסרט "הדוד דרו", בכיכובו של שחקן הכדורסל קיירי אירווינג, ובתפקיד ראשי בסרט הקומי "חכם בלילה". היא כיכבה גם בסרט הקומדיה "לא פראיירית של אף אחד" של הבמאי טיילר פרי.
האדיש חתמה ב-2018 על הסכם "First look deal" עם רשת HBO, המתיר לרשת זכות ראשונים לשנתיים על פרויקט טלוויזיוני.
האדיש דיבבה את דמותה של "Tuca" בסיטקום האנימציה של נטפליקס "טוקה וברטי ", את "המלכה וואטברה ווא-נאבי" בסרט האנימציה "סרט לגו 2: החלק השני", את "דבי" בסרט "אנגרי בירדס - הסרט 2", את "דייזי" בסרט "החיים הסודיים של חיות המחמד 2" ואת מחשב הספינה בסדרה "הפכים סולארים" של Hulu.
בשנת 2019 כיכבה בסרט הפשע "קיטצ'ן" אודות נשות מאפיונרים משכונת הלס קיצ'ן של שנות השבעים בניו יורק שלוקחות את העסק לידיהן לאחר שהFBI עוצרים את בעליהן. בחודש מאי 2019, רשת ABC חשפה בהודעה לתקשורת שהם עובדים על עיבוד מחודש לסדרה "Kids Say the Darndest Things" עם האדיש כמנחה ומפיקה; היא תשודר באוקטובר השנה. בנוסף, האדיש כיכבה בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "שחקי אותה בוסית" שיצא לאקרנים בינואר 2020. עוד בשנת 2020, שיחקה האדיש בסרטו של בילי קריסטל "כאן והיום", בו כיכבה לצד קריסטל עצמו ופן בדג'לי. במרץ 2020 כיכבה האדיש במיני-סדרת הדרמה הביוגרפית "בזכות עצמה" בנטפליקס, בה היא מגלמת את ליליה בתה של אשת העסקים והנדבנית מאדאם סי ג'יי ווקר, אותה מגלמת אוקטביה ספנסר. באותה השנה כיכבה האדיש בסדרת הסטנד-אפ של נטפליקס, "טיפני האדיש מציגה: הן מוכנות". בשנת 2020 נודע כי הסדרה חודשה לעונה שנייה אשר תצולם עם קהל.
בשנת 2021 שיחקה בסרטו של אריק אנדרה "טריפ רע: מותחים גבולות" אשר יצא בשירות הסטרימינג של נטפליקס. בהמשך כיכבה בסרט הדרמה "כאן והיום" לצדו של בילי קריסטל שגם ביים את הסרט. באותה שנה שיחקה גם בסרטו של פול שרדר "The Card Counter", דרמת פשע בו שיחקה לצד אוסקר אייזק ווילם דפו.
בשנת 2022 שיחקה בקומדיית האקשן "משקלו הבלתי נסבל של כשרון ענק" לצד ניקולס קייג' וניל פטריק האריס. בינואר אותה שנה, עלתה סדרת הקומדיה והמסתורין בה היא היא מככבת "אפטר פארטי" בשירות הסטרימינג של אפל TV פלוס.
חיים אישיים
האדיש התחתנה והתגרשה מוויליאם סטיוארט פעמיים. הוא עזר לה לאתר את אביה הביולוגי, שליווה אותה לעבר החופה בחתונתם הראשונה. הם התגרשו בשנים 2011 ו-2013.
האדיש מתנדבת במחנה של מועדון הקומדיה "Laugh Factory" בו השתתפה בנעוריה, ובארגוני צדקה המסייעים למחוסרי דיור, כיוון שבמשך תקופה בשנות העשרים לחייה היא גרה במכוניתה. בילדותה, כאשר עברה ממשפחה אומנת אחת לשנייה, היא החזיקה את כל רכושה בשקית זבל, מה שגרם לה להרגיש חסרת ערך. בעקבות זאת, היא משתפת פעולה עם ארגון "Living Advantage" שמתמקד ברווחה של נוער אומנה; היא אוספת עבורם מזוודות בהן יוכלו לשמור את חפציהם האישיים.
ב-22 במאי 2019, האדיש התאזרחה גם כאריתריאית במהלך ביקור במדינת אריתריאה לרגל חגיגות 28 שנות עצמאותה מהאימפריה האתיופית. כשנה לפני כן ביקרה במדינה כדי לקבור את אביה המנוח, יליד המקום, ולחדש קשרים עם קרובי משפחתם שם. האדיש ספגה ביקורת קשה ברשתות החברתיות, לאחר שהראתה תמיכה ואף שיבחה את הנשיא-דיקטטור של אריתראה, איסאייס אפוורקי.
ב-2017 סיפרה שהתנסתה לפרק זמן קצר גם עם סיינטולוגיה.
בדצמבר 2019, בגיל 40, החליטה לחגוג את טקס בת המצווה שלה. הרבה הרפורמית שניהלה את הטקס הייתה סוזן סילברמן, אחותה של הקומיקאית האמריקאית-יהודייה שרה סילברמן. במקביל העלתה האדיש מופע קומי בשם "טיפני האדיש: בלאק מצווה", ששודר בנטפליקס.
בראואר
ראו גם
}}
7 (מיני-אלבום)
7 הוא מיני-אלבום הבכורה של הראפר והזמר האמריקאי ליל נאז X. המיני-אלבום יצא לאור ב-21 ביוני 2019 על ידי חברת התקליטים האמריקאית קולומביה רקורדס. המיני-אלבום נתמך על ידי הסינגלים "Old Town Road", הרמיקס של השיר ו-"Panini". האלבום כולל הופעות אורח של בילי ריי סיירוס, טראוויס בארקר, ראיין טדר וקארדי בי.
היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
היינריך השלישי "השחור" (בגרמנית: Heinrich der Dritte "der Schwarze "  28 באוקטובר 1016 – 5 באוקטובר 1056) מלך גרמניה מ־1028, מלך בורגונדיה מ-1038 וקיסר האימפריה הרומית הקדושה מ־1046 ועד מותו. הוא היה אחד הקיסרים היציבים והחזקים של הקיסרות בימי הביניים. על אף מרידות בשולי הקיסרות, בעיקר בלורן, הלגיטימיות של שלטונו לא הייתה מוטלת בספק. שלטונו בכנסייה כבעל סמכות למינוי אפיפיורים הייתה מוחלטת, והאפיפיורים הגרמניים שמינה, ובפרט לאו התשיעי, הצליחו לנקות את הכנסייה מהשחיתות ששררה בה. אולם, בנו ויורשו היינריך הרביעי, שעלה על כסאו בגיל שש בלבד, לא היה כשיר להיכנס לנעליו ושימש כמטרה נוחה לשונאיו. יתרה מזו, מדיניותו מול הכנסייה הובילה למאבק האינווסטיטורה (המאבק בין האפיפיור לקיסר על עליונות השלטון) שהתפרץ בימי בנו והוביל את הקיסרות לתקופה ארוכה של חוסר שקט.
שנים ראשונות
אביו היה קונרד השני, כאשר הוכתר בחג הפסחא 1028 לקיסר האימפריה הרומית הקדושה העביר אל היינריך את כתר מלך גרמניה. ב-1036 נשא היינריך לאישה את גונהילדה, בתו של קאנוט הגדול, מלך דנמרק, אנגליה ונורווגיה, כחלק מהסכם בין שני המלכים, שכלל גם את הקמת העיר קיל בגבול דנמרק וגרמניה כעיר גרמנית על שטחים שהועברו מדנמרק לגרמניה.
ב-1038 יצאו היינריך ורעייתו יחד עם אביו קונרד למסע לאיטליה, שם היו הנחלות העשירות ביותר בקיסרות ואדוניהן - המרדניים ביותר. בדרך חזרה מתה גונהילדה ושנה מאוחר יותר מת גם קונרד, כך הפך היינריך לשליט בפועל של האימפריה. עם מות דודנו באותה שנה היה למלך בורגונדיה, איטליה וגרמניה ודוכס בוואריה, שוואביה וקרינתיה.
מסעות ברחבי הקיסרות והכנעת הונגריה ולורן
במשך שנת שלטונו הראשונה סייר היינריך בקיסרות, על מנת לזכות באמונם של הנסיכים והדוכסים. הוא ביקר בארצות השפלה, באלזס ובלורן, בבוואריה, בתורינגיה ובפולין, במסגרת מסע זה הניח את היסוד לעיר גוסלאר בסקסוניה, שתהפוך לבירתו. כאשר הגיע בסוף מסעו לאולם, נערך במקום כינוס של הנסיכים שהכיר בו. לאחר הכינוס שב לעיר שלטונו המרכזית של אביו, אינגלהיים אם ריין.
אחת הבעיות העיקריות של הקיסרות בתקופתו הייתה האיום שהציבה ממלכת הונגריה החזקה והעצמאית על גבולות הקיסרות בעיקר על ידי פשיטות וחרחור מרידות בבוהמיה ושוואביה. לאחר מותו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה ב-1038, נותרה הממלכה ללא יורש. מלך הונגריה פטר אורסאולו ניסה להתקרב לקיסרות, אך הוא הודח עד מהרה וב-1041 עלה על כס ממלכת הונגריה אבא שמואל ופטר נמלט לחצרו של היינריך. לאחר מספר מלחמות-גבול מוגבלות בבוואריה, הכריז היינריך ב-1042 מלחמה על הונגריה ופלש אליה בראש חיל גדול. למרות הצלחה בכיבוש מערב הממלכה, היא נותרה עצמאית בראשות אבא שמואל ועד מהרה שבו גם הנחלות שנכבשו במערב אל הכתר ההונגרי. לאחר חג המולד של 1042 הסכימו היינריך ואבא שמואל לחתום על הסכם שהגדיר את נהר הדנובה כגבול הונגריה. גבול זה נותר בתוקף כגבול הונגריה-אוסטריה כמעט 800 שנה, עד 1920.
ב-1043, באינגלהיים אם ריין, נשא היינריך לאישה את אגנס, בתו של ויליאם, דוכס אקוויטניה. שניהם היו צאצאיו של היינריך הראשון, מלך גרמניה. לאחר החתונה, הכתרת המלכה במיינץ ואשרור שלטונו בארצות השפלה באמצעות בילוי החורף באוטרכט והבטחת העברת השלטון הדוכסי שם לידי נאמניו, יצא היינריך שנית למלחמה בהונגריה. בקרב מנפו (Ménfő) שהתקיים ב-5 ביולי 1044 ליד גיור, ניצח היינריך את חילות הונגריה וכפה עליה את הכתרת פטר אורסאולו בעיר סקשפהרוואר. אבא שמואל נמלט, נתפס והוצא להורג כבוגד. פטר הכריז הומאגיום לקיסר והפך את הונגריה לואסלית של הכתר הגרמני.