cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עין כרם
בעת המודרנית
במהלך המאה ה-19 התפתחה עין כרם והפכה לאתר עלייה לרגל לנוצרים מרחבי העולם.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר במחצית השנייה של המאה ה-19 וכתב: "כפר זה, היושב על מישור נטוי קטן לרגלי הר ומעל עמק שפר, יש בו אולי אלף תושבים, ובהם לכל היותר מאתיים וחמישים קאתולים, והשאר מוסלמים. אבותיהם של אלה האחרונים נחשבים ל'מע'רבים', כלומר יוצאי 'המע'רב', ובעיקר ספרד, שמשם גורשו בימי פרדינאנד 'הקאתולי'. הם פרועים וקנאים, ולעיתים קרובות מאוד איימו על נזירי המנזר הלאטיני על שם יוחנן הקדוש והתנפלו עליהם כדי לחמוס מהם מצרכים או כסף. [...] על צלעות ההרים השייכות להם פזורים עצי זית ונטועות גפנים. מדרגות רבות מחזיקות את הקרקע, ובלעדיהן היו גשמי החורף סוחפים אותה. העמק הפורה שהזכרתי, המושקה במי מעיין שופע בשם 'עין כארם', כשם הכפר עצמו, עשיר בכל מיני ירקות. רואים שם גם עצי מאכל אחדים. כמה תושבים עוסקים גם בגידול דבורים ורודים מכוורותיהם דבש בעל ניחוח עז".
מלחמת העצמאות
בתחילת מלחמת העצמאות, בחודשים ינואר ופברואר 1948, פעל אהרן חיים כהן, מייסד "המחלקה לפועל הערבי" של ההסתדרות, להסדרת הסכמי שלום עם מספר כפרים שבעיבורה של ירושלים, ותושבי הכפר פנו אליו ברמזם שהם מעוניינים לחתום על הסכם שלום רשמי. כהן חשד כי מדובר בניסיון הטעיה מצד אנשיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, אך ציין כי באותו שבוע סירבו תושבי הכפר זמנית לשכן אצלם את אל-חוסייני ואנשיו. לפי הערכת סלמן אבו סִתָּה, חיו בכפר באותה עת 3,689 תושבים.
בהמשך, התבססו בעין כרם לוחמים עיראקיים. לאחר פרשת דיר יאסין, שהתרחשה ב-9 באפריל, פונו הנשים והילדים מהכפר לאל-ולג'ה, לבית ג'אלא ולבית לחם. במהלך קרבות עשרת הימים כבש צה"ל את הכפרים בדרום מערב ירושלים כולל עין כרם שנכבשה ב-18 ביולי על ידי פלוגת יהונתן. אחרוני התושבים בכפר והלוחמים ששהו בו עזבו אותו בין ה-11 ל-16 ביולי, לאחר שיחידות מחוז ירושלים, בהן פלוגת יהונתן ופלוגת מפקדי הגדנ"ע בירושלים, השתלטו על ח'רבת בית מזמיל וח'רבת אל-חמאמה, עין כרם נפלה בלי ירייה.
לאחר מלחמת העצמאות
עין כרם היה אחד הכפרים הבודדים שנותרו על תילם לאחר המלחמה. בסוף דצמבר 1948 התיישבו בכפר כ-150 משפחות יהודיות, רבים מהמתיישבים היו ניצולי שואה וכן משפחות שברחו ממדינות ערב. בהמשך, סופח הכפר לגבולותיה המוניציפליים של ירושלים, בדומה לכפרים ערביים נוספים בסביבה שהתפנו מיושביהם: ליפתא, אל-מאלחה, דיר יאסין ואחרים. על אדמות הכפר הוקמו המושבים בית זית ואבן ספיר ב-1949, בית ספר חקלאי עין כרם ב-1950 ושכונת קריית מנחם.
ציפרבלאט
ציפרבלאט (ברוסית: Циферблат; בתרגום מילולי: "לוח המחוגים") הוא שמה של רשת בתי קפה ברוסיה, שיש לה גם סניף בלונדון.
עין כרם
לאחר מלחמת העצמאות
בראשית שנות ה-50 הפכה רחל ינאית בן-צבי את מרכז הכפר, באזור שסביב המעיין, לכפר נוער חקלאי, שנועד להכשיר צעירים וצעירות לעבודת האדמה. חניכי הכפר התנסו בעבודות פיתוח וגידול במורדות בקעת עין כרם, שלמרגלות המעיין. עם השנים הפך כפר הנוער לבית ספר חקלאי, ולימים הועתק מיקומו לאזור בית זית שלמרגלות עין כרם. בראשית שנות החמישים, לפני שסופח באופן מלא לעיר ירושלים, היה הכפר במעמד של מועצה מקומית זמנית, עם ועד חינוך עצמאי ומועצה דתית עצמאית. באמצע שנות ה-50 פעלו בשכונה שתי קבוצות כדורגל בשם "בית"ר עין כרם" ו"הפועל עין כרם", שהאחרונה אף העפילה לליגה ב' בעונת 1959/1960. הקבוצות חדלו מלהתקיים במהלך שנות ה-60.
ציפרבלאט
רקע
הרשת הוקמה על ידי איש העסקים איוואן מיטין. עם השנים היא גדלה ופתחה עשרה סניפים ברחבי רוסיה, שזכו לפופולריות עצומה בשל שיטת החיוב הייחודית הנהוגה בה. על פי השיטה, כשנכנס לקוח לבית הקפה, הוא מקבל שעון מעורר ורושם לעצמו את שעת הכניסה לסניף. ביציאה הוא משלם על פי הזמן ששהה במקום. בעת השהייה הוא יכול לקחת לעצמו עוגיות, פירות או ירקות, או להכין לעצמו משהו לאכול במטבח, או להכין לעצמו קפה ממכונת קפה. על המוצרים והאוכל הוא אינו משלם.
ב-2013 חנכה הרשת סניף ראשון במערב אירופה, בלונדון. בנוסף פתחה הרשת סניף גם במנצ'סטר. לרשת יש גם סניפים בקייב ובחרקוב שבאוקראינה, ובליובליאנה שבסלובניה.
עין כרם
לאחר מלחמת העצמאות
במשך שנות ה-60 נבנה בסמוך לשכונה מכלול המרכז הרפואי הדסה, הכולל את בית החולים הדסה עין כרם, בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, בית הספר לרוקחות, בית הספר לרפואת שיניים ובית הספר לסיעוד (לשעבר בית הספר לאחיות). המטרה הייתה "למשוך" את התפתחות עיר הבירה לכיוון מערב, אך לאחר מלחמת ששת הימים השתנה סדר העדיפויות לגבי כיוון התפשטות העיר, ובמשך שנים המשיכה עין כרם ונותרה כפר פסטורלי מרוחק יחסית מתנופת הפיתוח של ירושלים.
במרוצת השנים מצאו ירושלמים רבים את הקסם שבשכונה הכפרית והציורית, ואט אט התחלפה אוכלוסיית העולים החדשים בבעלי מקצועות חפשיים, אמנים ואוכלוסייה אמידה.
כיום, מהווה עין כרם אתר תיירות, ומגיעים אליה מבקרים רבים מהארץ ומחו"ל. במקום בתי קפה, מסעדות וצימרים, וכן אכסניות בכמה מהמנזרים. נכון ל-2010 מתגוררים בעין כרם כ-2000 נפשות. בשנים האחרונות, נאבקים תושבי השכונה כנגד תוכניות הבנייה בעין כרם שעלולות לפגוע באופייה הכפרי והשקט.
מעיין מרים
מעיין מרים הוא המעיין שסביבו התפתח היישוב במקום, ולאורך הדורות היווה את מקור חיותו. לפי המסורת הנוצרית, ליד מעיין זה פגשה אלישבע, אם יוחנן המטביל את מרים, אם ישו, כששתיהן נושאות את ילדיהן ברחמן, ועל כן נקרא מעיין מרים. בעבר היו מי המעיין ידועים באיכותם, אך לימים הם זוהמו בביוב ולכן השתייה מהם אסורה ואף מוצב שלט האוסר על שתייתם. למרות זאת, בנצרות מי המעיין נחשבים קדושים, וצליינים נוצרים מרחבי העולם נוהגים להגיע למקום ולמלא בקבוקים במימיו.
מעיין מרים הוא גם שמו של מעיין בנצרת אשר בסמוך לו ניתנה הבשורה למרים, לפי אחת המסורות. מעל המעיין נבנה מסגד במחצית השנייה של המאה ה-19.
כנסיית יוחנן בהרים
בשנת 2004 זיהתה תמר הירדני, חוקרת מטעם יד בן צבי, מקווה טהרה מימי בית המקדש השני בין יסודות הכנסייה. המקווה נתגלה כבר בשנות ה-40 על ידי הפרנציסקנים, אך הם לא זיהו אותו נכונה ושיערו כי מדובר בבור מים מימי הורדוס (כך מופיע עדיין על כיתוב המתכת בחצר הכנסייה - Herodian cistern). גילוי המקווה מלמד על נוכחות יהודית בעין כרם בימי בית המקדש השני, וייתכן כי יש למצוא בכך חיזוק לטענה כי מוצאו של יוחנן בעין כרם.
כנסיית יוחנן המטביל היוונית-אורתודוקסית
הכנסייה היוונית-אורתודוקסית שוכנת ברחוב האורן. היא נבנתה בשנת 1894 ונחשבת לאחיזה היוונית-אורתודוקסית היחידה בעין כרם. הכנסייה בדרך כלל נטושה, מתוחזקת על ידי נזירי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, ורק לעיתים רחוקות נפתחת למבקרים, לרוב בתיאום מראש.
הכנסייה נבנתה בשנת 1894 על ידי הכנסייה היוונית אורתודוקסית והיא הכנסייה היוונית היחידה באזור עין כרם. זו כנסייה קטנה שאינה מרשימה במיוחד מבחוץ, אך בתוכנה שוכנים אוצרות ייחודיים המאפיינים את הנצרות היוונית.
מנזר גורני ("מוסקוביה")
מנזר גורני (או גורננסקי, פירוש המילה - הררי) מוכר גם בשמו הערבי "מוסקוביה" כמו מתחמים רבים אחרים ששייכים לכנסייה האורתודוקסית הרוסית בארץ ישראל. במנזר מתגוררות נזירות רוסיות אורתודוקסיות ("פרבוסלביות"). בשנת 1871 המתחם נרכש עבור הכנסייה הרוסית האורתודוקסית על ידי הארכימנדריט אנטונין קפוסטין מדרגומן הקונסוליה הצרפתית בירושלים. בתחילה המתחם שימש כאכסנית צליינים. בשנת 1882 קפוסטין בנה את הכנסייה הראשונה שהוקדשה לאיקונין של המדונה מקאזאן שנמצאת בכנסייה. מימין לכניסה של הכנסייה ישנה אבן שממנה על פי המסורת הטיף יוחנן המטביל.
בשנת 1911 הנסיכה אליזבת, אשתו של סרגיי רומנוב, המושל של מוסקבה ודודו של הצאר האחרון, יזמה את בניית הכנסייה החדשה לזכרו של בעלה - כנסיית כל הקדושים של רוסיה. בנייתה הופסקה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, וגם אחרי תום המלחמה לא התאפשר המשך הבנייה עקב המהפכה הבולשביקית ברוסיה. הבנייה התחדשה רק ב-2003. בשנת 2009 כיפותיה של הכנסייה צופו זהב. הכנסייה בסגנון רוסי עם צריחי "בצל" והיא נמצאת ממערב לקריית מנחם. הכניסה למנזר אפשרית משני מקומות: דרך עין כרם (סגורה כעת) או דרך מתחם בית החולים הדסה עין כרם.
כנסיית הביקור
כנסייה קתולית חדשה יחסית, הוקמה ב-1955, על ידי הארכיטקט אנטוניו ברלוצי, על יסודות כנסייה צלבנית עתיקה. האתר מיוחס במסורת הנוצרית למקום בו עמד בית הקיץ של זכריה ואלישבע הורי יוחנן המטביל, ובו ארחו את בת דודתם מנצרת מרים, בעודה נושאת ברחמה את ישו. הכנסייה נבנתה סביב אבן, שעל פי המסורת הסתירה את יוחנן המטביל כאשר חיפשו אותו חייליו של הורדוס על פי פקודתו להרוג את כל הילדים מתחת לגיל שנתיים שנולדו בבית לחם ובסביבתה. הר אורה הניצב מעל לעין כרם מכונה במסורת הנוצרית "הר הביקור".
מנזר סנט וינסנט
מנזר סנט וינסנט של "בנות החסד" מטפל בכ־70 ילדים הלוקים בשיתוק מוחין. המבנה היה שייך בעבר לנזירים חברי מסדר "האחים הלבנים". אחרי מלחמת השחרור לא יכלו עוד הנזירים, ששכנו בעיר העתיקה, להגיע למקום והעבירוהו לידי אחיות "בנות החסד" המפעילות גם את מנזר סן ונסן דה פול בשדרת אלרוב ממילא.
מרכז עדן-תמיר למוזיקה
המרכז הוקם בשנת 1968 על ידי צמד הפסנתרנים ברכה עדן ואלכסנדר תמיר. טדי קולק, ראש עיריית ירושלים לשעבר, שאף לבסס את עין כרם כשכונת אמנים ולשם כך העמיד לרשות הזוג את המבנה והשטח. בסיוע "עמותת מרכז למוזיקה ע"ש פאני מקס טארג" הוקם המרכז ונקרא "מרכז טארג למוזיקה". לאחר מותה של ברכה עדן בשנת 2006 הוסב שם המרכז ל"מרכז עדן-תמיר למוזיקה". המרכז מהווה מוקד לפעילות מוזיקלית ענפה, הכוללת בין היתר רסיטלים, כיתות אמן, קונצרטים קאמריים ותחרויות.
המלחמות הנפוליאוניות
רקע
מלחמות אלה התנהלו בין קואליציות רבות משתתפים. מצד אחד ניצבה צרפת עם קואליציה רופפת של מדינות חסות כגון הרפובליקה הבטאווית (הולנד), דוכסות ורשה ועוד בעלות ברית ומהצד השני מדינות אירופה החשובות כגון האימפריה הבריטית, האימפריה הרוסית, פרוסיה ועוד.
הקואליציה
האימפריה הבריטית הייתה המדינה העשירה ביותר באירופה בתקופה זו. היה לה הצי החזק ביותר ואחרי תבוסת הצי הצרפתי בקרב טרפלגר (1805), שקיעת הצי הספרדי והצי ההולנדי, הצי הבריטי היה לחזק בעולם עד מלחמת העולם השנייה. בתקופה זו הייתה בריטניה מונרכיה חוקתית, ושלט בה המלך ג'ורג' השלישי. רוב ממשלותיה היו נציות, במיוחד אלה של ויליאם פיט הבן.
בריטניה ניצבה תמיד נגד צרפת משתי סיבות עיקריות: מדיניות עקבית של מאזן כוחות לפיה אין להרשות לאף מדינה להגיע לכדי הגמוניה באירופה היבשתית. הסיבה העיקרית השנייה הייתה כלכלית. בריטניה חששה מהעוצמה הכלכלית הצרפתית וביקשה להצר את צעדיה.
הקיסרות הרומית הקדושה (משנת 1806 האימפריה האוסטרית) הייתה מדינה גדולה במרכזה של אירופה שחלשה על שטחים רבים והייתה בעלת השפעה גדולה על המדינות הגרמניות הקטנות (שאוחדו למדינה אחת רק בסוף המאה ה-19). היא הייתה מורכבת מלאומים רבים ונלחמה נגד צרפת. הסיבות העיקריות היו החשש מפני התפשטות צרפתית ואיבה עתיקת יומין. אחרי תבוסה בקרב אוסטרליץ (1805) שמרה על נייטרליות קצרה ואחרי מפלה נוספת בשנת 1809 נפוליאון אף נשא את מארי לואיז, בתו של פרנץ השני קיסר האימפריה האוסטרית.
האימפריה הרוסית הייתה מדינה ענקית במזרחה של אירופה, בעלת האוכלוסייה הרבה ביותר ביבשת. היה לה צבא ענק, גם אם לא מאוד יעיל. רוסיה נלחמה בדרך כלל נגד נפוליאון. הכלכלה הרוסית הייתה במצב בעייתי מעט, בעיקר בגלל ההיקף הקטן של התעשייה שלה.
בעת המלחמות מלכו ברוסיה שני צארים: פאבל הראשון. פאבל שהיה חלק מהקואליציה האנטי-צרפתית השנייה הובס, אך לאחר מכן פיתח יחסים טובים עם נפוליאון. רציחתו בשנת 1801 הייתה מכה לצרפת. בנו, אלכסנדר הראשון היה ביקורתי כלפי צרפת ונלחם איתה בסדרת מלחמות, החשובה ביניהן היא מלחמת רוסיה–צרפת (1812) במהלכה הובס הגרנד ארמה הצרפתי ונגרמו לו אבדות בהיקף של מאות אלפי חיילים - תבוסה זו שברה את העצמה הצרפתית ושנתיים לאחר מכן התפטר נפוליאון בפעם הראשונה מכסאו.
פרוסיה הייתה מדינה קטנה יחסית הן בגודל והן באוכלוסייה, אך לוחמנית למדי. התרפקותה על זכרונות העבר מהדור הקודם, עת שלט בה פרידריך הגדול הפיחו רוח במפרשי האיבה הפרוסית לצרפת. אחרי תבוסה מוחצת במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית פרוסיה חדלה כמעט מלהתקיים, אך שוקמה ותרמה תרומה חשובה לתבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו (1815).
ספרד שהייתה מהמדינות החשובות באירופה ובעולם כולו במאות ה-16 וה-17 נמצאה בתהליך שקיעה מתמשך. החל מראשית המאה ה-18 שלט בית בורבון בספרד ובצרפת והן הפכו לבעלות ברית. שיתוף פעולה זה נמשך גם לאחר הדחת בית בורבון מהשלטון במהפיכה הצרפתית (כמו בקרב טרפלגר) והסתיים בשנת 1808 עת פלש נפוליאון לתוכה והסתבך במלחמה ארוכה שנמשכה עד שנת 1814. הבריטים שמחו להתערב לצד הספרדים ושלחו צבא חזק. במלחמת הגרילה שהתפתחה והקרבות נגד הבריטים איבד הצבא הצרפתי מאות אלפי חיילים. הייתה זו אחת הסיבות העיקריות, לצד התבוסה ברוסיה בשנת 1812 לנפילתו של נפוליאון.
האימפריה העות'מאנית שבדומה לספרד הייתה אף היא בין המדינות החשובות עד המאה ה-17, הייתה בתהליך שקיעה מתמשך. היא לא התערבה באופן פעיל בסכסוך, אך ניסתה לנצל את המאבק בין רוסיה לצרפת כדי להכות ברוסים, אויביהם מקדמת דנא.
מדינות אחרות כגון הולנד, פורטוגל, שוודיה שהייתה להן חשיבות רבה במאה ה-17 וה-18 ירדו לחלוטין מגדולתן והשפעתן על האירועים הייתה קטנה.
צרפת
המהפכה הצרפתית (1789) הייתה הגורם העיקרי לפרוץ מעשי האיבה בשנת 1792. הוצאתו להורג של לואי ה-16 בתחילת שנת 1793 הייתה בין הגורמים החשובים לשנאתם של בתי המלוכה האירופאים כלפי צרפת. צרפת עצמה הייתה נתונה לממשלן של מספר ממשלות לא יציבות עד שבהפיכת 18 בברימר (סוף 1799) תפס נפוליאון את השלטון והתמיד בו עד סוף עידן המלחמות הנפוליאוניות.
צרפת הייתה מדינה צפופה עם כלכלה מפותחת שנכנסה למשבר עמוק לקראת סוף המאה ה-18. היא הצליחה להתגבר עליו ובסדרת רפורמות צבאיות הצליחה להקים צבא מהגדולים ביותר בעולם בתקופה זו. חידושים בטקטיקה, בפיקוד ושליטה בשדה הקרב ובעניינים צבאיים רבים אחרים עזרו לנפוליאון להביס את צבאות הקואליציה פעם אחרי פעם. רק תבוסות מוחצות בספרד וברוסיה שאחריהן התנהלה סדרת קרבות גדולים עם מאות אלפי חיילים מכל צד הצליחה לשבור לחלוטין את ההתנגדות הצרפתית.
מלבד צרפת ניצבו לצדה מדינות חסות. מדינות אלה היו חלשות והברית שלהן עם צרפת נכפתה עליהן באמצעות הכידונים של הצבא הצרפתי. גרוע מכך, הברית עם צרפת פגעה בכלכלתן והן חיפשו דרכים להפר את הברית. כל זה גרם לכך שהשתתפותן לצד הצרפתים נעשתה כלאחר יד והן לא תמכו בה בלב שלם.
הקואליציה הראשונה
הקואליציה הראשונה (1792–1798) של אוסטריה, פרוסיה, ממלכת בריטניה הגדולה, ספרד ופיימונטה (צפון איטליה) נגד הרפובליקה הצרפתית נערכה בעקבות המהפכה הצרפתית בשנת 1789. המעצמות הזרות ניסו לכפות על הצרפתים את שלטון המלוכה שהופל במהלך המהפכה. הצרפתים אימצו את גיוס ההמונים, ביצעו מודרניזציה בצבא ובמערכות השלטוניות ואימצו מלחמה טוטאלית (הכובלת את כל משאבי האומה למאמצי המלחמה).
מסעו של נפוליאון בצפון איטליה ב-1796 הוציא את פיימונטה מהקואליציה. פיימונטה, שאיימה על צרפת מהחזית האיטלקית משך 4 שנים, הובסה תוך חודש אחד בלבד, והאוסטרים נהדפו צפונה. באותה תקופה הצרפתים הביסו גם את כוחות האפיפיור, והאפיפיור פיוס השישי אולץ לחתום על הסכם שלום זמני. כשהתקפת-הנגד האוסטרית כשלה, נכנס נפוליאון לפריולי, ובאוקטובר 1797 אולצו האוסטרים להיכנע לתנאים שהכתיב להם בחוזה קמפו פורמיו. בכך הסתיימה המלחמה בתבוסתה של הקואליציה.
הקואליציה השנייה
נפוליאון פלש למצרים ב-1798. הוא הביס את הממלוכים בקרב הפירמידות, אך ציו הושמד על ידי אדמירל נלסון בקרב אבוקיר (Abu-Qir, "הקרב על הנילוס"). נפוליאון נותר מנותק במצרים וניסה לפלוש צפונה, לכיוון לבנון וסוריה, אך לאחר הצלחות ראשוניות נבלם במצור על עכו ונסוג בחזרה דרומה.
כ-40,000 חיילים מצבאו של נפוליאון נהרגו במהלך מסעו במזרח-התיכון, כתוצאה ממחלות וקרבות מול הבריטים והעות'מאנים. נפוליאון האמין כי הממשלה הצרפתית והאופן הלקוי שבו תכננה את המערכה הם האשמים, וחזר לצרפת באוגוסט 1799. בנובמבר תפס נפוליאון את השלטון, והפך לשליט יחיד.
האנגלים הקימו במהרה קואליציה חדשה. ההצלחות הראשוניות של הקואליציה באיטליה ובשווייץ נראו מבטיחות, אך נפוליאון הצליח לכרות חוזה שביתת-נשק עם פאבל הראשון קיסר רוסיה (1801), וזו נסוגה מהמלחמה. באשר לבריטים, אלו סירבו לסכן את צבאם הקטן ואוסטריה נשארה לבדה מול כוחותיו של נפוליאון. בתקופה זו נפוליאון ארגן את צבאו מחדש ואף יצר צבא מילואים שנועד לתגבר את המאמצים על הריין או באיטליה. אז לצרפתים כבר היה צבא של כ-300,000 חיילים שנלחמו בקואליציה, ומדובר ביכולת גיוס שהיא חסרת-תקדים.
באיטליה האוסטרים הגבירו את מאמציהם, והצרפתים נאלצו להעביר לשם את העתודה שלהם. נפוליאון הביס את האוסטרים תחילה בקרב מרנגו (Marengo) ב־14 ביוני 1800. מאוחר יותר האוסטרים הובסו על ידי הצרפתים בקרב הוהנלינדן (Hohenlinden), ב־3 בדצמבר (שם נלחמו 130,000 חיילים צרפתים מול 120,000 חיילים אוסטרים). האוסטרים הסכימו לחתום על חוזה לונביל (Lunéville) (פברואר 1801), שהוציא אותם באופן זמני מהעימות. בכך נותרה הממלכה המאוחדת הבריטית היחידה שעמדה מול נפוליאון. היא המשיכה בהשפעתה הרבה על המעצמות ביבשת תוך עידודן להתנגדות לצרפת. נפוליאון הבין שללא תבוסה בריטית או חוזה איתה, לא יצליח להשיג שלום מוחלט, ובעוד שהצבא הבריטי היה קטן ולא איים כמעט על צרפת, הצי המלכותי הבריטי היווה איום מתמשך על הספנות הצרפתית ועל הקולוניות שלה. כמו כן, הבריטים השקיעו כספים באיחוד המעצמות האירופאיות נגד צרפת. נפוליאון, אם כן, לא היה מסוגל לפלוש לאי הבריטי, ולכן העימות עם בריטניה נכנס לשוויון מסוים.
הסכם אמיין (Amiens) ב-1802 סיים את המלחמה עם בריטניה וסימל את ההתמוטטות המוחלטת של הקואליציה השנייה. אולם לא היה סביר שההסכם יאריך ימים: הוא לא סיפק אף אחד מהצדדים, ושניהם לא כיבדו חלקים ממנו. תקופת השלום, אם כן, הייתה קצרת מועד: הצרפתים התערבו במהומות בשווייץ ואף כבשו מספר ערי-חוף באיטליה, ואילו הבריטים המשיכו להחזיק במלטה, שאותה נדרשו לפנות במסגרת ההסכם. הלחימה בין נפוליאון והבריטים התחדשה במאי 1803, כשאת רצונם להחזיר את המונרכיה בצרפת המירו ברצון פשוט להוריד את נפוליאון מכס-השלטון. נפוליאון הכריז על צרפת כאימפריה ב־28 במאי 1804, והוכתר לקיסר ב־2 בדצמבר.
הקואליציה השלישית
לצורך הפלישה לאיים הבריטיים שתכנן נפוליאון, נבנה צי גדול של אסדות נחיתה קטנות. נפוליאון נזקק לשליטה ימית זמנית בתעלת למאנש כדי לאפשר את העברת הצבא אל בריטניה, שצבאה היבשתי היה קטן. בקיץ 1805 ריכז נפוליאון את הגרנד ארמה באזור בולון הסמוך לתעלה ונערך לפלישה. במקביל ביצע הצי הצרפתי בראשותו של פייר וילנב תרגיל הסחה שנועד למשוך את עיקר הצי הבריטי, שעלה עליו בכמות ובאיכות, אל איי הודו המערבית, ואז לחזור ולהשתלט על התעלה למשך הפלישה. ואולם, התרגיל לא צלח - הספינות הבריטיות שנשלחו לים הקריבי בעקבות הפיתיון הצרפתי הקדימו לחזור, ונוסף להן הופעלו עתודות של הצי כדי להגן על חופי בריטניה, והצי הצרפתי נרתע מלנסות ולתקוף.
עם כישלון הצי, נגוזו חלומותיו של נפוליאון לפלישה ימית, והוא היפנה את צבאו במסע מאורגן היטב אל מרכז אירופה, במטרה להביס את צבאות אוסטריה ורוסיה בטרם יספיקו להתארגן. הצבא הצרפתי יצא מבסיסיו בסוף יולי, ובספטמבר הביס את הנסיך קארל בקרב אולם, כאשר כל 70,000 האוסטרים נפלו בשבי ללא קרב לאחר שנותקו מקווי האספקה שלהם. על ההישג העיבה תבוסתו של הצי הצרפתי, יחד עם הצי הספרדי, לצי הבריטי בפיקוד הורציו נלסון בקרב טרפלגר (Trafalgar) ב־23 באוקטובר. לאחר קרב זה שלטה בריטניה באופן בלתי-מעורער בים, ונפוליאון לא ניסה שוב ליזום פלישה ימית לבריטניה, אויבתו הגדולה והעיקשת.
ב־2 בדצמבר הביס צבאו של נפוליאון את הכוח המשולב העדיף של רוסיה ואוסטריה (תחת פיקודו של מיכאיל קוטוזוב) בקרב אוסטרליץ (Austerlitz), במה שנחשב כניצחונו הגדול אי-פעם. לאחר התבוסות האלה, הקואליציה התפרקה וב-26 בדצמבר חתמה אוסטריה על חוזה פרסבורג (Pressburg), שסיים את פעולות האיבה.
הקואליציה הרביעית
הקואליציה הרביעית (1806–1807) של רוסיה, סקסוניה, ופרוסיה נגד צרפת. בהתחלה הפרוסים, ההוזים בשגעונות גדלות צבאם, תוך כדי פיזור אימרות כמו "צבאו של פרידריך הגדול יחזיר את הקורסיקני הקטן לממדיו הטבעיים" לא המתינו להגעת תגבורות מרוסיה, שסבלה אבדות כבדות בשנה שעברה ולכן לא יכלה לעזור להם בצורה משמעותית עד הגעת התגבורות, דבר שהיה לוקח לפחות כמה חודשים. התוצאה הבלתי נמנעת של הטעות הייתה תבוסה פרוסית קשה בשני קרבות מקבילים - קרב ינה וקרב אאורשטט (14 באוקטובר 1806). אחרי המפלה הצורבת בקרבות אלו, המבצרים הפרוסיים נכנעו ללא קרב ונפוליאון נכנס לברלין ב־27 בחודש.
הרוסים הצליחו להתאושש מהמפלה בקרב אוסטרליץ והתנגשו בנפוליאון בקרב אילאו (ידוע גם כפריסיש אילאו). אף על פי שהקרב היה עקוב מדם, הוא הסתיים ללא הכרעה. נפוליאון הצליח להביסם בקרב פרידלנד ביוני 1807 והרוסים הסכימו לחתום על הסכם שלום במסגרת ועידת ארפורט (1808). הוחלט שרוסיה תכריח את שוודיה להצטרף למערכת הקונטיננטלית, שגרמה למלחמה הפינית באותה שנה, וקריעת הטריטוריה הפינית משוודיה וצירופה לרוסיה בתור הדוכסות הגדולה של פינלנד.
הקואליציה החמישית
הקואליציה החמישית (1809) של בריטניה הגדולה ואוסטריה נגד צרפת. בריטניה לא הפסיקה את לחימתה בצרפת משנת 1805 ולא חתמה איתה על אף הסכם, אך התרומה הצבאית הבריטית הייתה קטנה עד כה. הם כבשו כמה קולוניות צרפתיות והשמידו את הצי הדני. תרומתם העיקרית הייתה כספית. הם מימנו את המלחמות של הקואליציות השונות נגד צרפת. התרומה העיקרית ביבשה החלה בשנת 1808 עם הנחיתה של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון על אדמת ספרד. המערכה בספרד ובפורטוגל נמשכה עד לשנת 1814 ואף צד לא הצליח להגיע להכרעה בקרבות. כך למשל בשנת 1808 התחולל קרב באזור העיירה בלמאסדה בה האנגלים הצליחו להביס את הכוח הצרפתי, אך תוך מספר ימים לאחר מכן הפסידו בקרב.
הכוחות הבריטיים נשארו על אדמת חצי האי האיברי עד הגירוש המלא של הצרפתים ב-1814.
בינתיים, אוסטריה התקיפה את צרפת כשפלשה לבוואריה, ממלכה חברה בהקונפדרציה של הריין. לאחר כמה קרבות משניים שבהם הפסידה, האוסטרים ניצחו באופן טקטי בקרב אספרן-אסלינג כשהצליחו להדוף את הצרפתים חזרה מעבר לדנובה. האולם, לאחר חודש וחצי, האוסטרים התנגשו עם הכוחות העיקריים של נפוליאון בקרב וגראם ב-5 ביולי - 6 ביולי 1809. על אף שהקרב היה די שקול, האבדות הכבדות של האוסטרים יחד עם הפסד בקרב נוסף גרמו להם לחתום על הסכם שנברון ב־14 באוקטובר 1809. קרב וגראם הוא ניצחונו האחרון של נפוליאון בקרב גדול.
בתקופה הזו שלאחר מלחמת הקואליציה החמישית, אימפריה הצרפתית הגיעה לשיא גודלה. נפוליאון שלט דרך הגנרלים וקרובי משפחתו ברוב מערב אירופה, בריטניה הפסידה סכומי עתק שהושקעו לחינם בצבאותיהם של פרוסיה, רוסיה ואוסטריה.
הקואליציה השישית
הקואליציה השישית (1812–1814) של בריטניה הגדולה, רוסיה, פרוסיה, שוודיה, אוסטריה ומספר ממלכות גרמניות נגד צרפת.
המלחמה החדשה נפתחה בפלישתו של נפוליאון לרוסיה ב־22 ביוני 1812 בראש הגרנד ארמה. הצבא היה בן 600,000 איש (כמחציתם צרפתים) בהמשך זכה לתגבורות של כמה עשרות אלפי חיילים. המלחמה נפתחה בעקבות נסיגתה של רוסיה מהמערכת הקונטיננטלית. בהתחלה נפוליאון התקדם לתוך רוסיה ללא קרבות משמעותיים ונתקל באדמה חרוכה שהשאירו אחריהם הרוסים הנסוגים. הוא ניסה לכפות על הרוסים קרב כולל בסמולנסק, אך הם נסוגו. לאחר קרב בורודינו ב־7 בספטמבר, שהיה עקוב מדם, אך לא הוכרע לצד כלשהו, הרוסים נסוגו עוד ונפוליאון נכנס למוסקבה. למרות זאת, אלכסנדר הראשון סירב להיכנע וכעבור המתנה של בערך חודש במוסקבה, נפוליאון נאלץ לסגת. במהלך הנסיגה הוא איבד כ־500,000 איש והיתר פוזרו לכל עבר או היו לא כשירים ללוחמה, נשארו איתו רק בין 10,000 ל־50,000 חיילים (מקורות שונים מציינים מספרים שונים). נפוליאון חזר לפריז בדצמבר אותה שנה על מנת לגייס צבא חדש.
רוסיה כרתה ברית עם אוסטריה, ומדינות נוספות הצטרפו במהרה. הצרפתים זכו במספר ניצחונות משניים, אבל בקרב לייפציג (ידוע גם כקרב העמים) הצרפתים הובסו בצורה קשה תוך כדי שהם מאבדים שליש מצבאם. ולאחר הקרב על פריז, בעלות הברית נכנסו לפריז ב־30 במרץ 1814. כתוצאה מההפסד, נחתם הסכם פונטנבלו, נפוליאון גורש לאי אלבה ושושלת הבורבונים חזרה לשלוט בצרפת.
הקואליציה השביעית
הקואליציה השביעית (1815) של בריטניה הגדולה, רוסיה, פרוסיה, שוודיה, אוסטריה ומספר ממלכות קטנות יותר נגד צרפת.
נפוליאון נחת בקאן ב־1 במרץ וכעבור זמן קצר הגיע לפריז. הוא הכתיר את עצמו בפעם השנייה לקיסר. תקופת שלטונו השנייה זכתה לכינוי "מאה הימים" כי נמשכה בערך 3 חודשים וחצי. לאחר שגייס צבא חדש בן 125,000 איש, הוא יצא צפונה לכיוון בלגיה על מנת להתעמת עם בעלות הברית. למרות ההצלחות הראשוניות, הוא הובס על ידי ולינגטון בקרב ווטרלו ב־18 ביוני ונאלץ להתפטר ב־22 ביוני. הוא ניסה להימלט מצרפת אך נתפס על ידי הבריטים והוגלה לסנט הלנה, שם יבלה את שארית חייו תחת שמירה בריטית כבדה.
במישור הצבאי-אסטרטגי
למלחמות נפוליאון היו גם השפעות על צבאות העולם. לפני תקופתו, הצבא הממוצע לא עלה על 100,000 - 150,000 איש ובזמנו הם גדלו לממדי ענק של מאות אלפי חיילים. שיפור משמעותי בנשק התגבש במהלך המלחמה. התותח עבר שיפור משמעותי, הן בעוצמת הפגזים, הן בטווח הירי והן בדיוק. בזכות שיפורי התותח ניתן היה ליצור סוללות תותחים עצומות וטכניקות לחימה שלא נראו כמותן לפני. לראשונה נעשה שימוש בטילים שבאותה עת שומשו לקרבות ים בלבד. חלק ניכר מאירופה ראתה את העובדה שהבריטים השתמשו בטילים, כאחת מן הסיבות לניצחונה במלחמות הים עם האימפריה הצרפתית. עקב כך החל שימוש בטילים ופיתוחם ברחבי אירופה. בנוסף לאלו בוצע שימוש לראשונה בבלוני תצפית שהיו כלי יעיל במיוחד לאיסוף מודיעין. השימוש בבלוני תצפית סימל עידן חדש בו נוסף מימד חדש, אווירי, בנוסף למימדי הלחימה שהיו יעודים עד אותה עת (ימי ויבשתי).
כרוון (סוג)
כרוון (שם מדעי: Burhinus) הוא סוג של עופות ממשפחת הכרווניים שבסדרת החופמאים.
הכרוון חי באזורים פתוחים ואף יבשים, בניגוד לשאר בני הסדרה. הוא בעל עיניים גדולות, צהובות ורגליים ארוכות ומקור קצר. הם חיים בכל היבשות למעט אנטארקטיקה, אך מעדיפים אזורים טרופיים, ומצויים יותר בעולם הישן מאשר מבאמריקה. מין אחד חי בישראל - כרוון מצוי או (כרוון אירופי).
הכרוונים רצים על פני הקרקע ומחפשים חסרי חוליות קטנים למאכל. המינים הגדולים יאכלו גם בעלי חוליות קטנים.
בוב רוברטס
בוב רוברטס (באנגלית: Bob Roberts; משחק מילים המתבסס על כך שהשם "רוברט" מכונה גם "בוב") הוא סרט קולנוע מוקומנטרי סאטירי משנת 1992 בכיכובו ובימויו של טים רובינס אשר גם כתב את התסריט והפיק את הסרט.
עלילה
בוב רוברטס הוא זמר שירי עם פטריוט ושמרן בצורה קיצונית, המחליט להתמודד בבחירות לסנאט. הסרט מציג בצורה מוקומנטרית את מערכת הבחירות המושחתת של רוברטס. עיתונאי צדקן של עיתון מקומי מנסה להביא את רוברטס לראיון ולחשוף עליו פרטים סודיים על מנת להוציא לאור את העובדה כי בוב רוברטס קנה קולות מצביעים ורימה בתהליך הבחירות לסנאט. לקראת סוף הסרט נורה רוברטס ומובא לבית חולים. הוא יוצא מבית החולים עם פגיעות קלות יחסית, אך מרותק לכיסא גלגלים.
הסרט מביא בצורה צינית את הצד של המערכת המושחתת המאפיינת פוליטיקאים רבים בכל רחבי העולם. הסרט הצליח בביקורות אולם נחל כישלון בקופות.
בסרט משתתפים גם אלן ריקמן וג'יאנקרלו אספוזיטו.
פדרה (רסין)
פדרה (בצרפתית, בעקבות יוונית עתיקה: Phèdre או Phèdre et Hippolyte) הוא מחזה (טרגדיה) מאת ז'אן רסין. המחזה בחמש מערכות, הכתוב כולו בחרוזים אלכסנדרוניים, הועלה לראשונה בהוטל דה בורגון (Hôtel de Bourgogne) ב-1 בינואר 1677 ונחשב ליצירת המופת של רסין בפרט ושל הדרמה הצרפתית בכלל ולאחת מאבני היסוד של התיאטרון העולמי.
עלילה
את עלילת המחזה טווה רסין לפי טרגדיה של אוריפידס והיא מגוללת את סיפורה של פדרה, בתו של מינוס ורעייתו השנייה של תזאוס. פדרה מתאהבת עד כלות בבנו של תזאוס מנישואיו הראשונים (ובנה החורג) היפוליטוס. היפוליטוס עצמו מאוהב באריקיה, בת שליט אתונה הקודם הכלואה בארמונו של תזאוס, ואינו שם לב כלל לאהבתה של אמו החורגת. פדרה מתנכלת לקשר של היפוליטוס עם אריקיה, מה שגורם רק להתמרמרות מצד היפוליטוס כלפי אמו החורגת.
תזאוס נמצא במלחמה ואל פדרה מגיעה ידיעה על מותו בקרב. היא ממהרת להתוודות בפני היפוליטוס על אהבתה, אך מיד לאחר מכן מתברר כי הידיעה הייתה שקרית ותזאוס עומד לשוב לאתונה. עם שובו של תזאוס לארמון מתגלה מערכת היחסים. הוא מקלל את היפוליטוס, שבורח עם אריקיה, בת-לווייתה של פדרה מתאבדת ופדרה עצמה עומדת על סף מות. אז מגיעה ידיעה על מותו של היפוליטוס. פדרה מתוודה בפני תזאוס על חטאיה ומתה על הבמה.
הסגנון
כמחזה בעל שורשים קלאסיים שאף הומחז על ידי סנקה (במחזה "פדרה" פרי עטו) כל הדמויות במחזה שייכות לעולם נעלה ונשגב. השפה מליצית מאוד, פיוטית, קשה ועשירה והדיאלוגים והמונולוגים ארוכים ונפתלים. כל המחזה מחורז וכתוב במשקל חרוז אלכסנדרוני. דבר זה הקשה מאוד על תרגום המחזה לשפות זרות.
עיבודים
ב-1733 חיבר ז'אן-פיליפ ראמו אופרה בשם "איפוליט ואריסי" (Hippolyte et Aricie) המבוססת על המחזה. ב-1830 חיבר יוהאן סימון מאייר אופרה נוספת על סמך המחזה, בשם "פדרה". המשורר הבריטי טד יוז חיבר עיבוד חופשי למחזה פרי עטו. ספרו של אמיל זולא La Curée ("המחצבה") מבוסס באופן רופף על עלילת "פדרה".
"פדרה" בעברית
את המחזה תרגם נתן אלתרמן לפי הזמנת תיאטרון הבימה ב-1945. רוב תרגומי המחזה עד אז ניסו לשמר את החרוז האלכסנדרוני הקשה, למעט המתרגם לרוסית ולרי בריוסוב. אלתרמן החליט לוותר על החרוזים (פרט לחלקים מסוימים) ולמעשה כתב מחדש את המחזה בעברית על פי סגנונו, תוך שהוא מקפיד על יכולת השחקנים לבטא את הטקסט הקשה והארוך באופן ברור ומבלי להתעייף ולעייף את הקהל.
במאי המחזה היה צבי פרידלנד, חנה רובינא שיחקה בתפקיד פדרה, אהרן מסקין גילם את תזאוס, שמעון פינקל את היפוליטוס ויהושע ברטונוב את תרמנס. אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' חיבר את המוזיקה וישי קולביאנסקי יצר את התפאורה. הצגת הבכורה התקיימה ב-28 באפריל 1945 וקצרה שבחים רבים.
Hollywood (שיר של מדונה)
Hollywood (בעברית: הוליווד) הוא סינגל של הזמרת מדונה מתוך אלבומה התשיעי, American Life. השיר יצא כסינגל השני מהאלבום ב-27 במאי 2003, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס. מאוחר יותר, הופיע השיר באלבום האוסף שלה Celebration. הוא נכתב והופק על ידי מדונה ומירווה אחמדזאי.
מבחינה מוזיקלית, השיר הוא שיר דאנס פופ ופולק רוק ומבחינה לירית, הוא מדבר על העל התרבות האמריקאית ותאוות הבצע ומתמקד בהוליווד, קליפורניה, כמקום של כוכבות פופ, חלומות ואשליות. שירתה של מדונה בשיר צוינה "כשל ילדה קטנה". מבחינה מוזיקלית, מפיק השיר מירווה אחמדזאי, ניסה לשמור על פשטותו של השיר ולא לשלב בו כלים רבים מדי.
ביקורות והצלחה
לשיר נעשו מספר רמיקסים על ידי תקליטנים כמו ז'אק לו קונט, The Micronauts, פול אוקנפולד, וגם ויקטור קלדרון אשר יצאו באופן רשמי ברחבי העולם. מבקרי המוזיקה שיבחו את היותו של השיר כקליט, אך מתחו ביקורת על מילות השיר.
השיר לא זכה להצלחה בארצות הברית כאשר לא הצליח להיכנס למצעד הבילבורד הוט 100, אך הצליח להגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב ולמקום הרביעי במצעד המכירות. אם כי השיר זכה להצלחה במקומות אחרים בעולם למשל בקנדה הגיעה למקום החמישי והיה לשיר השישי ברציפות של מדונה שמגיע לעשירייה הפותחת במדינה ובנוסף, הגיע למקום הראשון בפינלנד, איטליה, רומניה ולמקום השני בבריטניה. באופן כללי, זכה השיר להצלחה באירופה כאשר הגיע למקום השלישי באירופה הוט 100.
וידאו קליפ
לשיר יצא וידאו קליפ אשר בוים על ידי ז'אן-בטיסט מונדינו ומדגיש את העליות והמורדות של הוליווד. לאחר פרסום הקליפ, הגיש בנו של הצלם הצרפתי גיא בורדין, תביעה פדרלית שהאשימה את מדונה בכך שהעתיקה מעבודתו של אביו והראה סצנות של הקליפ, בדומה לתצלומים של אביו שצולמו בשנות ה-80.
השיר הוצג לראשונה בסיבוב הופעות לקידום האלבום, בגרסה אקוסטית. באוגוסט באותה השנה, היא ביצעה את השיר בטקס ה-VMA בהופעה הידועה עם בריטני ספירס, כריסטינה אגילרה, ומיסי אליוט, בה מדונה נישקה את ספירס ואגילרה על שפתיהן; הופעה שעוררה רעש רב בעולם ונחשבת עד היום לאחד מההופעות הידועות ביותר שהיו בטקס.
סבליאבה
סבליאבה (באוקראינית, רוסינית ורוסית: Свалява; בגרמנית: Schwalbach או Schwallbach, "שוואלבאך"; בהונגרית: Szolyva, "סויבה"; בסלובקית: Svaľava; ברומנית: Svaliava; ביידיש: סוואליאווע) היא המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז משנה סבליאבה במחוז זקרפטיה באוקראינה. סבליאבה נמצאת על גדות נהר לאטוריצה.
היסטוריה
האזכור הראשון של סבליאבה הוא במאה ה-8 לספירה, בו היא מתוארת ככפר בשטחו של אציל הונגרי. במקורות הונגריים מהמאה ה-13 קיים תיאור על סבליאבה שהיא "מצדו השני של הגבול", מכאן אפשר להסיק שהיא הייתה בנסיכות גאליץ'-וולין. במאות השנים שלאחר מכן האזור עבר בין ממלכת הונגריה, ממלכת פולין והאימפריה האוסטרית, שהפכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והתפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, סבליאבה, כמו מרבית זקרפטיה, החליפה ידיים רבות עד שהייתה חלק מצ'כוסלובקיה. ב-1939 העיר ושאר זקרפטיה סופחו להונגריה. ב-1944, במהלך מלחמת העולם השנייה העיר שוחררה על ידי כוחות ברית המועצות וכעבור שנה הפכה, עם שאר האזור, לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
ב-1991, עם התפרקות ברית המועצות, העיר הפכה להיות חלק מאוקראינה.
יהודי סבליאבה
היהודים הראשונים הגיעו לסבליאבה בשנת 1648 בעקבות פרעות חמלניצקי אליהם הצטרפו ברבות השנים יהודים מפולין שהתיישבו בערים נוספות באזור קארפאטורוס. בעקבות הגעת יהודי פולין ויחד איתם רעיונות היהדות החסידית, רוב יהודי סבליאבה היו חסידי ויז'ניץ וחסידי ספינקא.
בשנת 1840 התגוררו בסבליאבה 45 יהודים ובמחצית השנייה של המאה ה-19 גדלה הקהילה והתארגנה כקהילה יהודית בעיר והוקמו בית כנסת, בית מדרש, בית עלמין יהודי וכן מוסדות יהודיים דוגמת חברה קדישא. היהודים בעיר דיברו יידיש, ולאור חילופי השלטון באזור למדו גם הונגרית, צ'כית וגרמנית. הקהילה תמכה במוסדות תורניים בארץ ישראל, ובאספה של "כולל מונקאטש ועשרה בעצירקען (מחוזות) בארץ הקדושה" בשנת 1907 היה ייצוג גם לקהילת סבליאבה.
בשנת 1910 חיו בסבליאבה 996 יהודים ובשנת 1921 הגיעו אף לכ-5,000. בשנת 1923 הרפובליקה הצ'כוסלובקית אפשרה פתיחה של בית ספר יסודי עברי שנסגר בשנת 1926 בגלל חוסר תקציב ונפתח מחדש רק בשנת 1933. את לימודי התיכון עשו נערי העיירה בבית הספר התיכון העברי במונקאטש בניהולו של הד"ר חיים קוגל.
הקהילה היוותה מרכז תרבותי גם לקהילות יהודיות קטנות יותר באזור דוגמת: הולובינה (Holubyne), פולאנה (Polyana), פבלובו (Pavlovo), נליפינו (Nelipyno), סוסקובו (Suskovo), סטרוינה (Stroine) ודרצ'ינו (Drachyno).
מרבית יהודי סבליאבה התפרנסו ממסחר וממלאכה ומספר יהודים אף עסקו בחקלאות (תירס, שיבולת-שועל, תפוח אדמה, שעועית וכרוב). בתחילת המאה ה-20 גם הוקמו בעיר שתי מנסרות של עץ לתעשיית הרהיטים ובית חרושת לכימיקלים בהם הועסקו יהודים רבים, בנוסף החלו לעסוק יהודים גם במקצועות חופשיים כגון רופאים, רופאי שניים, עורכי-דין, רוקחים ופקידים בכירים במוסדות ציבור.
בשנת 1930 חיו בקהילה ובסביבותיה 6,535 יהודים.
לאחר הסכם מינכן בספטמבר 1938 סופחו חלקים מקארפאטורוס להונגריה, ביניהם הערים מונקאטש ואוז'הורוד, ובכך נותקה סבליאבה מהערים הגדולות. לשאר קארפאטורוס ניתנה ב-22 בנובמבר 1938 אוטונומיה רותנית בחסות גרמניה הנאצית, ואז החלה רדיפת יהודי קארפאטורוס טרום מלחמת העולם השנייה.
בסבליאבה עמדו להקים את המפקדה האזורית של האוטונומיה אך ב-15 במרס 1939 נכבש גם שטח האוטונומיה בידי הצבא ההונגרי. על יהודי קארפאטורוס הוחלו חוקי האפליה של ממשלת הונגריה הפרו-גרמנית שנועדו להרחיק את היהודים מחיי החברה ומהכלכלה. יהודים רבים נותרו בלי פרנסה. בעקבות הוצאת היהודים מבתי הספר הכלליים גדל בהתמדה מספר התלמידים בבית הספר העברי שם לימדו עד שנת 1942 בעברית ומאז בהונגרית.
בקיץ 1941 גורשו מסבליאבה כ-15 משפחות יהודיות מחוסרי אזרחות הונגרית וגברים יהודים אזרחי הונגריה בני 16–45 גייסו לפלוגות עבודה של הצבא ההונגרי. בהמשך נלקחו מהם מדי הצבא והם הועברו ליחידות שבמסגרתן ביצעו עבודות כפייה, רובם נשלחו לחזית המזרחית שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים. רבים מאלו נספו ברעב, בקור, במחלות, בשדות המוקשים או נרצחו בידי ז'נדארמרים הונגרים.
בסוף שנת 1941 נותרו בסבליאבה 1,432 יהודים מתוך אוכלוסייה של 8,400 נפשות.
ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה ובראשית אפריל חויבו היהודים לענוד טלאי צהוב וחפצי הערך נלקחו מהם. ב-14 באפריל 1944 רוכזו יהודי סבליאבה בבית הכנסת והועברו לבית חרושת ללבני בניין במונקאטש ומשם הובלו למחנה ההשמדה אושוויץ.
הניצולים שחזרו לסבליאבה אחרי המלחמה ניסו לחדש את חיי הקהילה אך המשטר הקומוניסטי באוקראינה לא אפשר זאת. בניין בית הכנסת הוסב למאפייה, בניין בית המדרש שימש כמחסן לתבואה ובית משרדים, והמקווה נעשה בית מרחץ ציבורי.
אלה מבין יהודי סבליאבה שנפלו במהלך המלחמה בשבי הרוסי, הצטרפו ליחידתו של הגנרל סבובודה, נלחמו בנאצים והיו בין משחררי צ'כיה. לאחר המלחמה התיישבו רובם בחבל הסודטים ומשם עלו לארץ ישראל או היגרו לארצות הברית ואחדים היגרו לארצות אחרות.
Command & Conquer (משחק וידאו, 1995)
Command & Conquer (בתרגום ישיר לעברית: לכבוש ולשלוט; נקרא גם: Command & Conquer: Tiberian Dawn, בקיצור: CnC או C&C) הוא משחק וידאו מסוג אסטרטגיה בזמן אמת משנת 1995, אשר פותח על ידי Westwood Studios. עלילת המשחק מתקיימת בהיסטוריה חלופית מודרנית, ובה מסופר על מלחמת עולם בין שתי קבוצות: "יוזמת ההגנה הבינלאומית של האו"ם" (Global Defense Initiative, או בקיצור: GDI) ו"האחווה של נוד" (Brotherhood of Nod), שבראשה עומד קיין. הקונפליקט מתרכז בשליטה על משאב חדש שנקרא טיבריום, חומר דמוי קריסטלים, אותם ניתן מאוחר יותר לעבד בקלות לחומרים שימושיים.
Westwood הגו את המשחק בזמן שלבי הפיתוח האחרונים של המשחק Dune 2, ו-Command & Conquer מבוסס רבות עליו. בהשראת האירועים באותה עת, ובעיקר מלחמת המפרץ, צוות המפתחים נתן למשחק הגדרות של לוחמה מודרנית. המשחק מכיל סרטוני מעבר רבים אשר מככבים בהם עובדי Westwood ושחקן מקצועי אחד, ג'וזף קושן, אשר מגלם את קיין.
Command & Conquer זכה להצלחה מסחרית ולביקורות טובות, נמכרו מעל 3 מיליון עותקים וכן הוענקו מספר פרסים למפתחים. זהו המשחק הראשון בסדרת משחקי Command & Conquer, אשר מכרו בסך הכל 30 מיליון עותקים עד שנת 2009. ב-31 באוגוסט 2007, מלאו 12 שנים למשחק. לכבוד המאורע Electronic Arts הפיצו את הגרסה הראשונה של המשחק להורדה בצורה חופשית בצירוף הוראות שיאפשרו להפעיל את המשחק גם תחת Windows XP.
משחקיות
במשחק נדרש לבנות בסיס לאסוף משאבים במטרה לממן את פעילות בניית המבנים, טכנולוגיות ויחידות צבאיות אשר יתקפו ויכבשו את בסיסי היריבים. המשחק מכיל שני מצבי משחק: "יוזמת ההגנה הבינלאומית של האו"ם" (GDI) ו"האחווה של נוד". יחידות ה-GDI עמידות יותר ובעלות עוצמה חזקה יותר מיחידות הנוד, אך הן גם יקרות יותר. מהצד השני יחידות הנוד זולות אך פחות עמידות באופן משמעותי. GDI מתמקדים בתקיפות אסטרטגיות בקנה מידה גדול, בעוד הנוד יוצרים צבאות גדולים יותר ומשתמשים בטקטית לוחמה לא קונבנציונלית. יש כ-15 יחידות ומבנים בסך הכל. המשאב היחיד במשחק הוא טיבריום, אשר נאסף על ידי יחידות קצירה שנושאות אותו לבית זיקוק לצורך עיבוד. כאשר השחק בונה מבנים, יחידות ומבנים נוספים הופכים זמינים לרכישה. המשחק מכיל שני קמפיינים לשחקן יחיד, אחד ל-GDI והשני לנוד. המטרה ברוב שלבי הקמפיינים היא להשמיד או להשתלט על מבני אויב. המשימות מתחילות עם סרטון וידאו.
השחרור המקורי ל-DOS מכיל משחק מרובה משתתפים לעד ארבעה שחקנים, דבר אשר היה נדיר באותו הזמן. משחק מרוב משתתפים על גבי האינטרנט נוסף בשחרור ה-Gold של אותו משחק. הגרסאות ל-Sega Saturn ופלייסטיישן היו ללא תמיכה במשחק מרוב משתתפים, אך כללו 15 משימות לשחקן יחיד מחבילת ההרחבה The Covert Operations. הגרסה לנינטנדו 64 כללה עדכון גרפיקה, עם דגמים בתלת-מימד. סרטוני המעבר הוסרו והוחלפו בתמונות, בליווי קריינות ואפקטי קול. בעוד הגרסה בנינטדו 64 כללה 4 משימות חדשות, היא הייתה ללא תמיכה במשחק מרובה משתתפים.
פיתוח
Westwood החלו את הפיתוח בתחילת 1993, לאחר שהגו את הרעיון למשחק בסמוך לסיום הפיתוח של Dune 2. הצוות תכנן לבנות את המשחק על היסודות של Dune 2, ובהמשך אמר המייסד השותף של Westwood, ברט ספרי, כי המשחק Command & Conquer "היה התוצאה הסופית של רשימת המשאלות ב-Dune 2". בעקבות ההצלחה של Dune 2, ספרי האמין כי "הגיע הזמן לבנות את משחק האסטרטגיה בזמן אמת האולטימטיבי" עם קניין רוחני מקורי. הוא אמר מאוחר יותר כי הוא היה "קנאי לקרוא למשחק בשם Command & Conquer", משום שהאמין כי שם המשחק הוא סיכום אידיאלי למשחקיות שלו.
כמו ב-Dune 2, גם Command & Conquer התרחש במקור בעולם פנטזיה אפית לפני שעוצב מחדש. הצוות שינה זאת ללוחמה מודרנית בגלל האקלים הפוליטי של אמצע שנות ה-90, והושפעו בעיקר ממלחמת המפרץ כגורם המשפיע על החלטתם. המייסד השותף לואיס קאסטל אמר: "המלחמה הייתה בחדשות והאיום מפני טרור היה בראש של כולם". הרקע למשחק הושפע עוד יותר מהאמונה של ספרי כי מלחמות עתידיות לא יהיו אומה מול אומה, אלא מלחמה בין העולם המערבי לסוג של ארגוני טרור אנרכיסתים שאין להם ממשלה מרכזית. הצוות רצה לגרום לשחק להרגיש שהמחשב שלו הוא "מסוף לשדה קרב אמיתי", הם לקחו את הנושא רחוק עד כדי כך שתהליך ההתקנה של המשחק דימה פריצה לתשתית צבאית. יחד עם זאת, קאסטל ציין כי הצוות יצר יקום מקביל במטרה למנוע סוגיות בנושא מלחמות אמיתיות.
הפצה
המשחק שוחרר ל-DOS ב-1995. ב-1996 המשחק שוחרר ל-Windows 95 תחת השם Command & Conquer: Gold. התאמה למקינטוש שוחרר ב-1996, עם גרסאות לפלייסטיישן ו-Sega Saturn בהמשך 1996–1997 וגרסה לנינטנדו 64 שהופצה ב-1999. ב-2007 שוחררה גרסה חינמית של המשחק על ידי Electronic Arts.
ב-1996 שוחררה חבילת הרחבה בשם The Covert Operations הכולל 15 משימות חדשות. הספין אוף למשחק בשם Command & Conquer: Sole Survivor התמקד כולו במשחק מרובה משתתפים, ובו השחקנים פיקדו על יחידות בודדות במצבים כגון משחק מוות (Deathmatch) או כיבוש דגלים.
ב-2008 שוחרר טלאי תוכנה לא רשמי במטרה לגרום למשחק להמשיך לעבוד בגרסאות ה-32 ו-64 ביט של Windows XP ומעלה. הטלאי טיפל במספר באגים במשחק והוסיף שדרוגים כמו רזולוציה גבוהה יותר וחבילות שפות.
ביקורות
המשחק היה הצלחה מסחרית, עם יותר מ-3 מיליון עותקים שנמכרו וביקורות חיוביות מאוד. ב-1998 Command & Conquer Gold, היה מועמד לפרס האקדמיה לאמנויות ומדעים אינטראקטיביים, בקטגוריית משחק האסטרטגיה של השנה.
בוב שטראוס מ-Entertainment Weekly שיבח את המשחק וכתב: "אם אתה אהבת לשחק עם חיילי צעצוע כילד, אתה תחשוב שדרכת על מוקש ועלית לגן עדן". שטראוס האמין כי סרטוני הווידאו, הקול וה"אקשן ללא פסקה", החיו את ז'אנר משחקי המלחמה שנחשב לכבד ומשעמם. לאחר שציין לטובה את המשחק מרובה המשתתפים, וציין כי תהליך ההתקנה הוא "המגניב ביותר שראיתי", הוא סיכם כי המשחק "גורם לסימולציות מלחמה אחרות להראות כמו משחק הלוח סיכון". פיטר סמית מ- Computer Games Magazine אמר כי המשחק הוא "מנת אדרנלין בקופסה" וכתב: "כל דבר במשחק הזה צועק איכות". סמית שיבח את המוזיקה והאפקטים הקוליים, המשחקיות והסיפור ואפילו את התקנת התוכנה. סמית העיר על מספר בעיות קטנות, בהן האינטליגנציה המלאכותית של המשחק, אך סיכם: "Westwood ממש העלו את הרמה עם המשחק הזה". כריס הודאק מ-Gamespot כתב: "החל ממסכי הטעינה וישר עד הבוקר, Command & Conquer הוא אחד מהמשחקים הטובים שאי פעם ראיתי, ואשר עוצב בגאונות.
מרטין סרילוס מ-Computer Gaming World כתב שהמשחק "נשאר בעיקר משחק טוב של Dune 2, בעל אפשרות למשחק רשת". סרילוס מצא כי הממשק אינטואטיבי וקל לשימוש, כמו כן שיבח את הסיפור על כך שהיה מעניין וציין כי "אקנה את C&C2 רק כדי לראות איך הדברים הולכים להסתיים". יחד עם זאת, המפתחים לדבריו כשלו ב"תיקון חסרונות מהותיים" שהיו ב-Dune 2, ערפל קרב אינו מתאים לסיפור בעולם אמיתי, בנוסף מצא פגמים בעיצוב הבחירות במשימות, והוא האמין שהן נבנו כמו "פאזל" שמאפשר לזכות בהן רק בדרך אחת. הוא סיכם כי הוא נשאר "אחד ממשחקי האסטרטגי שנראים ונשמעים הכי טוב עד היום", ושהדבר יותר ממכסה על חסרונותיו.
ממוצע ציוני הביקורות למשחק עומד על 94 על פי Metacritic.
מורשת
Command & Conquer יצר את סדרת משחקי Command & Conquer, שמכרו 30 מיליון עותקים עד נובמבר 2009. סיפר המשחק המשיך בסדרת משחקי טיבריאן, כולל במשחק Command & Conquer: Renegade אשר חוזר למלחמת הטיבריום הראשונה. ב-1996 Westwood השיקו סדרת משחקי פריקוול בשם Red Alert, הסדרה מספרת על קונפליקט עולמי במדינות המערב לברית המועצות אשר התרחש במקום מלחמת העולם השנייה.
המשחק נחשב למשפיע הגדול ביותר על ז'אנר משחקי אסטרטגיה בזמן אמת. ב-1996 Computer Gaming World דירג את Command & Conquer במקום 48 ברשימת המשחקים הטובים ביותר. Next Generation דירג באותה שנה את המשחק במקום 49. בשנת 2002 כתבו ב-Computer and Video Games: "מאות משחקי אסטרטגיה, מסטארקראפט ועד Age of Empires לקחו רעיונות ו-Command & Conquer... ז'אנר האסטרגיה בזמן אמת עדיין משגשג, והכל תודות ל-Command & Conquer". ברוס ג'ריק מ-GameSpot ציין ש-Command & Conquer הוא "כמעט שם נרדף למשחק אסטרגיה בזמן אמת".
סגסוגת
תכונות
הסגסוגת "יורשת" חלק מתכונות היסודות המרכיבים אותה, בדרך כלל תכונות פיזיקליות כגון צפיפות, תגובתיות והולכה חשמלית ותרמית.
לעומת זאת, תכונות הנדסיות כגון מאמץ מתיחה, מודול יאנג וכוח גזירה עשויות להיות שונות בתכלית מן התכונות של החומרים המרכיבים את הסגסוגת. בין שאר הגורמים, הדבר נגרם עקב שונות גודל האטומים בתוך הסגסוגת - אטומים גדולים יפעילו כוח דוחס על אטומים שכנים, ואילו אטומים קטנים יותר יפעילו כוחות מותחים על שכניהם. בניגוד למתכות טהורות, שם האטומים חופשיים יותר לזוז, תכונה זו עוזרת לסגסוגת להתנגד לעיוותים.
בניגוד למתכות טהורות, לרוב הסגסוגות אין נקודת היתוך אחת. במקום זאת, יש להן טווח היתוך שבו החומר הוא תערובת של מוצק ונוזל. הטמפרטורה שבה ההתכה מתחילה נקראת מוצקיות (solidus), וזאת שבה ההתכה מושלמת נקראת נוזליות (liquidus).
סוגי סגסוגות
סגסוגת המורכבת משני מרכיבים נקראת סגסוגת שניונית (בינארית), סגסוגת המורכבת משלושה מרכיבים נקראת סגסוגת שלישונית, וסגסוגת המורכבת מארבעה מרכיבים נקראת סגסוגת רביעונית.
ברוב הסגסוגות השניוניות יש יחס מסוים בין אחוזי שני המרכיבים בסגסוגת שבו יש רק נקודת התכה אחת ונקודה זאת נקראת "נקודה יוטקטית" (eutectic). סגסוגות שיש להן נקודה יוטקטית נקראות סגסוגות יוטקטיות.
שימוש
מסגים מתוכננים כך שיהיו להם תכונות יותר רצויות מן המרכיבים שלהם. למשל, פלדה היא מסג מברזל ופחמן, החזק יותר מברזל.
מסגים מסוימים הם בשימוש כל כך נרחב ביחס למתכות הבסיס שמהן הם עשויים שהשם של המתכת העיקרית שמרכיבה את המסג הוא השם של המסג. למשל, זהב 14 קרט (58%) הוא מסג של זהב עם יסודות אחרים. בדומה, הכסף בתעשיית התכשיטים והאלומיניום אשר משמש כחומר בנייה הם גם מסג.
לגילוי המסגים חשיבות רבה בהתפתחות הטכנולוגיה והתרבות. גילוי תהליך יצור הארד (ברונזה) באלף השלישי לפני הספירה, הביא לשינוי חשוב ביותר בהתפתחות האדם שהביא להגדרת התקופה כתקופת הברונזה. להמצאת מסג הדוראלומין (Duralumin) אשר מורכב משילוב של אלומיניום, נחושת ומגנזיום ב-1909, הייתה השפעה מכרעת על התפתחות התעופה, מאחר שהמסג החדש קל בהרבה מהפלדה וחזק בהרבה מהאלומיניום.
ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים
ארכיון הסרטים הישראלי, הפועל כחלק מסינמטק ירושלים, הוא ארכיון ציבורי המשמר את המורשת האודיו-ויזואלית של ארץ ישראל. זהו הארכיון הגדול ביותר בישראל. שמורים בו כ-12 אלף עותקים מקוריים של חומר תיעודי ויצירות מהקולנוע הישראלי והארצישראלי, וכ-32 אלף גלגלים של עותקי הקרנה מהארץ ומהעולם. אוספי הארכיון מכילים יותר מ-4,000 שעות יצירה ישראלית ויהודית מסוף המאה ה-19 ועד ימינו, כולל עותקים יחידים בעולם. הארכיון פתוח להפקדת אוספים וחומרים אודיו-ויזואליים נוספים שיש בהם עניין לציבור.
היסטוריה
ארכיון הסרטים הישראלי הוקם ב-1963 על ידי ליה ון ליר. עם הקמתו הצטרף הארכיון לפדרציה הבינלאומית של ארכיוני קולנוע – FIAF. בתחילת דרכו פעל הארכיון מביתה של ון ליר בחיפה, וכלל בעיקר קולנוע בינלאומי. בהמשך עברה ון ליר לתל אביב והארכיון עבר איתה. ב-1973 הועבר באופן קבוע לבית אגרון בירושלים, משכנו הראשון של סינמטק ירושלים. ב-1984, כשעבר הסינמטק למתחם הנוכחי שלו בדרך חברון, הועבר לשם גם הארכיון. ב-1999 חוקקה הכנסת את חוק הקולנוע, המחייב את מפיקיו של כל סרט הנתמך על ידי אחת מקרנות הקולנוע הישראליות להפקיד עותק ממנו בארכיון ציבורי. ארכיון הסרטים הישראלי הוא המוסד העיקרי שבו נשמרות יצירות קולנוע ישראליות. ב-2016 החל צוות הארכיון בפרויקט דיגיטציה רחב היקף שמטרתו שימור דיגיטלי של אלפי סרטים והנגשתם לצפייה מקוונת. עד 2020 סרטי הארכיון היו נגישים לקהל הרחב אך ורק באמצעות הקרנות בבתי קולנוע, בסינמטקים ובעמדות הצפייה האישיות בבניין הסינמטק. ב-2020 הושק אתר ארכיון הסרטים הישראלי, המאפשר צפייה מקוונת באלפי שעות של תיעוד היסטורי וקולנוע ישראלי עלילתי ותיעודי. באתר ניתן לצפות בלמעלה מ-10,000 קטעי ארכיון ולמעלה מ-500 סרטי קולנוע.
תפקידיו של הארכיון
תפקידיו העיקריים של הארכיון:
האוספים השמורים בארכיון
אלה אוספי המורשת ההיסטורית והתרבותית שהארכיון מופקד על שימורם והנגשתם:
מדיה ושימור (דיגיטציה)
הרוב המוחלט של אוספי ארכיון הסרטים הישראלי, כ-4,000 שעות תוכן השוות באורכן לשני מיליון מטר פילם, מורכב מסרטים אנלוגיים שאינם זמינים לצפיית הציבור הרחב. מאז הקמתו עוסק הארכיון בשימור והפקת רסטורציות של קלאסיקות קולנועיות ישראליות משנות ה-50 ועד שנות ה-70 של המאה ה-20.
ב-2016 הושק בארכיון פרויקט דיגיטציה רחב היקף שמטרתו הנגשה של אלפי סרטים לצפייה מקוונת. היעד המרכזי של הפרויקט הוא שימור נכסי המורשת האודיו-ויזואלית הישראלית לדורות הבאים והנגשתם לקהלים שונים – חוקרים, אנשי מקצוע מתעשיית הקולנוע והציבור הרחב. חמש השנים הראשונות של הפרויקט תוקצבו ב-25 מיליון שקל.
הצוות
צוות ההקמה של הפלטפורמה כלל את ד"ר נועה רגב, שכיהנה כמנכ"לית הסינמטק בעת הקמת הפרויקט; מאיר רוסו, מנהל הארכיון; הילה אברהם, מנהלת פרויקט השימור והדיגיטציה; הילה שטרית, מנהלת ההנגשה לקהל הרחב; הדר מילר, המנהל הטכנולוגי; ומיכאל גולן, המעצב הגרפי. מרט פרחומובסקי שימש כמנהל התוכן של הפרויקט עד נובמבר 2019.מנהלי הארכיון לדורותיהם: צח לוי, צור והב ומאיר רוסו (כיום).
מאוצרות הארכיון
קישורים לצפייה בסרטונים נבחרים בארכיון.
מרגרט טיודור
מרגרט טיודור (באנגלית: Margaret Tudor; 28 בנובמבר 1489 – 18 בנובמבר 1541) הייתה בתו הראשונה של הנרי השביעי, מלך אנגליה, השנייה מבין שבעת ילדיו. היא נישאה בשנת 1503 לג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד והייתה אמו של ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד וסבתה של מרי, מלכת הסקוטים. נישואיה של מרגרט למלך סקוטלנד הובילו לאיחוד הכתרים בשנת 1603, איחודן של ממלכות אנגליה וסקוטלנד תחת ג'יימס הראשון, מלך אנגליה (ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד).
ילדותה
מרגרט טיודור נולדה ב-28 בנובמבר 1489 ב-ארמון וסטמינסטר שבלונדון, ילדתם השנייה ובתם הבכורה של הנרי השביעי, מלך אנגליה המכהן ורעייתו אליזבת מיורק, בתו של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה. יש הטוענים כי כבר מהיוולדה נועדה מרגרט להיות מלכת סקוטלנד, שכן היא הוטבלה יומיים לאחר לידתה, ביום אנדרו הקדוש, היום הלאומי הרשמי של סקוטלנד, וטבילתה התקיימה בכנסיית מרגרט הקדושה שבמנזר ווסטמינסטר, המוקדשת לקדושה הסקוטית המלכותית היחידה.
מרגרט גדלה עם שישה אחים ואחיות, ביניהם אחיה הבכור ארתור, נסיך ויילס והנרי, לעתיד המלך הנרי השמיני, שנולד שנה וחצי אחריה. מרגרט חונכה מגיל צעיר לתפקיד אשת מלך ולמדה צרפתית, לטינית, קשתות וכן לנגן בלאוטה ובקלאוויקורד. כנסיכה הראשונה לבית טיודור היא הייתה כלה מבוקשת וכבר מגיל צעיר חיפש לה אביה חתן מתאים מבית מלוכה אירופאי גדול כדי לחזק את שלטונו הטרי באנגליה.
נישואים
עוד לפני שהייתה בת שש החל משא ומתן לגבי שידוכה של מרגרט לג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד, שידוך שנועד להבטיח את תמיכתו של בית המלוכה הסקוטי בשושלת טיודור החדשה ולמנוע מלחמה בין שתי הממלכות השכנות. לאחר דיונים שנמשכו מספר שנים הוכרזו האירוסים הרשמיים בין ג'יימס למרגרט ב-24 בינואר 1502 במסגרת הסכם השלום הנצחי בין אנגליה וסקוטלנד. טקס הנישואים בין מרגרט למיופה הכוח של המלך ג'יימס נערך באותו היום בארמון ריצ'מונד שמחוץ ללונדון והחתונה האמיתית בין בני הזוג נערכה ב-8 באוגוסט 1503 באדינבורו. מרגרט הייתה אז בת 13 בלבד, ובעלה הטרי היה בן 30. מרגרט הוכתרה כמלכת סקוטלנד במרץ 1504.
ילדים
מהגעתה לסקוטלנד בשנת 1503 ועד לשנת 1507 לא נכנסה מרגרט להריון ובין השנים 1507 ל-1510 ילדה שלושה ילדים, שני בנים ובת, שמתו כולם בינקותם. לאחר מכן נולדו לבני הזוג עוד שלושה ילדים, מתוכם רק בן אחד הגיע לבגרות: