cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דאמברטון (כדורגל)
היסטוריה
בעת הקמת הקבוצה היו מספר קבוצות נוספות בעיר דאמברטון ובסביבתה, אך הם נשארו המועדון ה"בכיר" היחיד באזור (למרות שקבוצות הנוער של וייל וקליידבאנק אינן רחוקות מאחור). הקבוצה משחקת במדים זהובים עם מדים שחורים ומכונה "הבנים" (The Sons), נגזרת מהביטוי "בני הסלע" (Sons of the Rock) - כינוי לילידי העיר דאמברטון, כאשר הסלע הוא הר הגעש הקדום עליו בנויה טירת העיר.
במאי 2000 עזבה הקבוצה את מגרשה הביתי המסורתי והידוע לשמצה בבוגהאד פארק בצפון-מזרח העיר, ולאחר תקופה קצרה בה חלקו מגרש עם אלביון רוברס בקואטברידג', הם עברו למגרש החדש שלהם באצטדיון סטראת'קלייד הומס, על גדות נהר הלוון מתחת לסלע דאמברטון (Dumbarton Rock). המעבר לאצטדיון החדש חפף לגדילה בהונו של המועדון, בעקבות עלייתו מהליגה השלישית לשנייה וכן בשל ריבוי האוהדים עקב הצלחת הקבוצה.
Bebe
Bebe (בעברית: ביבי) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית ביבי רקסה. האלבום יצא לאור ב-28 באפריל 2023, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר.
רקסה תצא לסיבוב הופעות בצפון אמריקה על מנת לקדם את האלבום במהלך חודש ממאי 2023.
רקע והכרזה
ב-15 במרץ 2023, הכריזה רסקה על צאת האלבום Bebe, וחשפה את עטיפתו ותאריך יציאתו. ב-30 במרץ, נחשפה רשימת הרצועות.
סינגלים
"Heart Wants What It Wants" יצא לאור כסינגל המוביל של האלבום ב-17 בפברואר 2023. השיר עצמו הגיע למקום ה-10 בבולגריה ולמקום ה-61 בקרואטיה, כמו גם ל-40 המובילים במצעד ה-מצעד 40 השירים למבוגרים ומצעד 40 שירי המיינסטרים. "Call On Me" יצא לאור כסינגל השני של האלבום ב-31 במרץ 2023. "Satellite" ביחד עם סנופ דוג יצא לאור כסינגל השלישי ב-20 באפריל 2023.
מייק ברונר
מייקל לי "מייק" ברונר (באנגלית: Michael Lee "Mike" Bruner; נולד ב-23 ביולי 1956) הוא שחיין אמריקאי בעבר. הוא אלוף אולימפי בעל שתי מדליות זהב, אלוף עולם ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר פרפר.
ביוגרפיה
ברונר נולד באומהה, נברסקה. הוא למד באוניברסיטת סטנפורד תחת הדרכתו של ביל רוס.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין בשנת 1978 זכה ברונר במדליית זהב במשחה של-200 מטר פרפר בשיא תחרות חדש של 1:59.38 דקות, לפני גרג (1:59.80 דקות) ופיטל (2:01.22 דקות).
שחר סימן טוב
שחר סימן טוב (נולד ב-18 באפריל 1979) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי.
קריירה
סימן טוב, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי חיפה ולאחר שסיים את גיל הנוער הצטרף להפועל חיפה. ב-23 ביוני 2001, סימן טוב רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד טומק טאלין.
בקיץ, סימן טוב חתם במכבי עירוני טירת כרמל וכעבור שנה חתם בהפועל כפר סבא מהליגה הלאומית.
בקיץ, סימן טוב חתם בהפועל נצרת עילית מליגת העל. ב-21 באוגוסט 2004, סימן טוב ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 3-1 למ.ס. אשדוד. ב-23 באוקטובר, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד מכבי פתח תקווה. בינואר, הצטרף להפועל בני לוד במדיה שיחק עונה וחצי.
בקיץ, סימן טוב חזר לליגת העל, כאשר חתם בהפועל עכו. בינואר, סימן טוב חתם בהפועל רמת גן.
ב-17 ביולי 2011, סימן טוב חזר לקדנציה שנייה בהפועל בני לוד, אך כעבור כחודשיים חתם בהפועל רעננה.
בקיץ, סימן טוב חתם בהפועל עפולה מליגה א' צפון, עמה רשם עליה לליגה הלאומית. בהמשך, שיחק בהפועל מגדל העמק ועירוני קריית אתא.
בקיץ, סימן טוב חתם בהפועל טירת כרמל במדיה שיחק שלוש שנים ובסיומן מונה למאמן הקבוצה. ב-19 ביולי 2021, סיים את תפקידו כמאמן הפועל טירת כרמל.
אדוארד אדוארד
אדוארד אדוארד (באנגלית: Edward) היא בלדה עממית. לבלדה, כמו לשאר הבלדות העממיות, ישנן גרסאות רבות ושם הכותב המקורי של הבלדה אינו ידוע. תרגם אותה לעברית נתן אלתרמן.
עלילה
הבלדה מסופרת באמצעות דו-שיח בין אם לבנה, ששמו אדוארד. האם שואלת את בנה מדוע חרבו נוטפת דם ומדוע הוא עצוב כל כך. הבן בתגובה אומר לה שהוא הרג את הנץ שאותו גידל. האם שמה לב שתשובתו של בנה היא שקר, ועונה: "מעולם לא היה דם הנץ כה אדום". לאחר מכן, הבן עובר לטענה אחרת, שלפיה הרג את הסוס שלו: "כי הכיתי סוסי האדמון-ושחום, ההדור והקל- ברגליו, הה!". האם מבינה שבנה עדיין לא דובר אמת, וטוענת שהדם שעל חרבו של אדוארד הוא לא מדמו של הסוס אלא אומרת שהסוס מת כיוון שהיה זקן. לאחר מכן, אדוארד מספר את התשובה האמיתית לשאלת אימו: "את אבי שאהבתי קטלתי היום, אויה לי לעולמי עולמים, הה!".
לאחר שאלות אלו, מתחילה האם לשאול שאלות לגבי עתידו של בנה. תחילה היא שואלת כיצד יכפר על החטא הנורא שעשה: "ובמה תכפר עוונך הכבד". אדוארד אומר שיירד לים: "בסירה שמנגד הימה ארד". האם שואלת אותו מה יקרה לביתו ומגדליו, וכן מה לגבי עתיד האנשים המקורבים אליו, בני משפחתו: "ולבניך ולאשת-חיקך כדת, מה תצו כי תשוט אל לב ים, הה?". אדוארד אומר שיהיה עליהם להסתדר לבד, וכי הוא לעולם לא יראה אותם שוב: "העולם הוא גדול – לא יצאו לפשוט יד, כי פניהם לא אראה עד עולם, הה!". ולמעשה כאן מוכחת ההדרגתיות בבלדה כי בעצם הוא מוותר על עצמו ואז על רכושו ועל משפחתו ובסוף מקלל גם את אימו ככל שהוא מוותר יותר כך עצם הוויתור קשה יותר.
משורה זאת ניתן להבין כי יש קשר בין האם למעשי הבן. כנראה השפיעה עליו לרצוח את אביו בגלל סכסוך כלשהו שהיה לה עם האב. השיחה ביניהם יכולה להחשב לדיווח שנותן הבן לאימו לאחר המעשה ותוך כדי זה הוא מבין את חומרת מעשיו.
כל הבלדה היא הדרגתית: בהתחלה אדוארד טוען כי רצח את נצו ובין נץ לאדם יש יחס אהבה קר ולאחר טוען שרצח את סוסו ובין אדם לסוס יש יחס אהבה יחסית קרוב ובסוף טוען כי רצח את אביו ובן אבא לבן יש יחס קרוב מאוד והכי קרוב מבין שלושתם.
בלדות רצח
הבלדה היא דוגמה לבלדת רצח הבנויה כסיפור בלשי, שבו רמז מחשיד בתחילת הבלדה, הדם הנוטף מן החרב, מוביל לחשיפה הדרגתית של הפשע, עד למהפך מפתיע בעלילה בשורה האחרונה של הבלדה: מעורבותה של האם. דוגמה מפורסמת נוספת של בלדת רצח שתורגמה לעברית היא לורד רנדל, הבנויה כדיאלוג של חקירה בין הנרצח לאימו.
גרסאות וביצועים
הבלדה מוכרת במגוון שפות, גרסאות, לחנים וביצועים.
גרסה אנגלית שפורסמה על ידי הבישוף האירי תומאס פרסי בשנת 1726, הולחנה על ידי המלחין הגרמני קארל לווה בשנת 1817, על ידי המלחין האוסטרי פרנץ שוברט בשנת 1827, ועל ידי המלחין הגרמני יוהנס ברהמס בשנת 1854, ופעם נוספת בשנות ה-70 של המאה. המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי פרסם בשנת 1880 דואט קולי עם פסנתר, עם לחן שלו לתרגום לרוסית של המשורר לב טולסטוי. המשורר האנגלי אלג'רנון צ'ארלס סווינברן כלל גרסה שלה בשם "הבן המגואל בדם" ("The Bloody Son) בקובץ שירה "פואמות ובלדות" משנת 1866.
להקת הפולק רוק האירית Steeleye Span ביצעה את אחת הגרסאות העממיות באלבום שלה משנת 1986.
שמואל ארנפלד (הנכד)
הרב שמואל ארנפלד (ביידיש: עהרענפעלד, "הרב ממטרסדורף"; תרנ"א – ז' בסיוון תש"מ) היה רב העיר מטרסדורף באוסטריה, ראש ישיבת חתן סופר בניו יורק, מקים ורב שכונת קריית מטרסדורף בירושלים.
במטרסדורף
נישא לבת-דודתו, רחל ארנפלד, בת אחי-אביו, דוד צבי. לזוג נולדו שבעה ילדים: שני בנים וחמש בנות.
כהונה כרב העיר
סב-סבו, החתם סופר, כיהן כרב העיר מטרסדורף בין השנים ה'תקנ"ח–ה'תקס"ז (1798–1807). לאחר עזיבת החתם סופר את משרת רב העיר, מילא את מקומו הרב בונים איגר, אחיו של רבי עקיבא איגר. לאחריו עברה המשרה לבנו של החתם סופר, רבי שמעון. לכשעזב הבן את העיר כדי להתמנות לרב העיר קרקוב, עברה המשרה לידי הרב שמואל ארנפלד, החתן סופר, סבו של הרב שמואל ארנפלד. לאחריו כיהן אביו, הרב שמחה בונים.
עם פטירת אביו, בז' באב ה'תרפ"ו (1926), מונה לרב העיר, החמישי לשושלת סופר-ארנפלד בתפקיד.
מונה כנשיא שבע הקהילות, ונחשב מחשובי רבני האזור.
מלחמת העולם השנייה
ב-12 במרץ 1938 נכבשה אוסטריה במסגרת האנשלוס, ולאחר מאמצים רבים נמלט ארנפלד עם משפחתו אל ארצות הברית, לשם הגיע ב-13 בספטמבר 1938.
בארצות הברית
במשך השנים הוציא במהדורה חדשה את ספרי סבו, החתן סופר, כמו גם את ספרי אביו - "מענה שמחה". כמו כן הוציא לאור מחידושיו בשם "שם משמואל".
הקמת שכונת קריית מטרסדורף
הקמת השכונה החלה בשנת 1963 ביוזמת הרב ארנפלד ובניהול בנו הגדול הרב עקיבא ארנפלד, על מנת להנציח את זכר יהודי שבע הקהילות. בשכונה הוקמו בתי כנסת, תלמודי תורה, ישיבה ואף בית אבות.
פטירתו
הרב ארנפלד נפטר ביום השני של חג השבועות, ז' בסיוון. ארונו הובל לישראל, שם נקבר בהר המנוחות, בסמוך לקברו של האדמו"ר מבלז, רבי אהרון רוקח.
משפחתו
בין חתניו וילדיו כמה רבנים וראשי ישיבות:
פסגת סנטינל (אלסקה)
פסגת הסנטינל (באנגלית: Sentinel Peak) היא פסגה ברכסי אלסק, שבהרי סנט אליאס, בשטח הפארק הלאומי גליישר ביי, בדרום-מזרח מדינת אלסקה בארצות הברית.
גובהה של הפסגה 1,300 מטרים מעל פני הים;
פסגת סנטינל היא הפסגה ה-1,297 בגובהה באלסקה, והיא הפסגה ה-37,831 בגובהה בארצות הברית.
הפסגה מתנשאת לגובה של 520 מטרים מעל סביבתה.
הפסגה ממוקמת בסמוך מיידית מדרום מערב לקרחון קרול.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה בשנת 1892, על ידי הארי פילדינג ריד (Harry Fielding Reid), גיאופיזיקאי אמריקאי, שחקר קרחונים באזור מפרץ גליישר.
ריד קרא לפסגה בשם זה מאחר שהפסגה מתנשאת בסמוך לקרחון קרול, כזקיף השומר עליו.
לקריאה נוספת
• Donald J. Orth, Dictionary of Alaska Place Names, P 854
סיפורים מפחידים שמספרים בחשיכה (סרט)
סיפורים מפחידים שמספרים בחשיכה (באנגלית: Scary Stories to Tell in the Dark) הוא סרט אימה אמריקאי המבוים על ידי הבמאי אנדרה אוברדל, עם תסריט מאת האחים דן וקווין הגמן שנכתב על פי רעיון של המפיק גיירמו דל טורו. הסרט מבוסס על סדרת ספרי אימה לילדים באותו השם מאת הסופר אלווין שוורץ. בסרט מככבים זואי קולטי, מייקל גראזה, אוסטין אברמס, גבריאל ראש, אוסטין זאג'ור, נטלי גנצהורן ודין נוריס.
הסרט עלה לאקרנים ב-9 באוגוסט 2019, תחת הפצתם של "Lionsgate" ו-"CBS Films". בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-8 באוגוסט 2019
תקציר העלילה
זוהי שנת 1968 באמריקה, ושינוי גדול מורגש באוויר, אך נראה כי הרחק מהאי-שקט בערים הגדולות נמצאת העיירה הקטנה מיל ואלי, שבמשך דורות צלליה ואחוזתה של משפחת בלוז שהתגוררה בקצה העיירה רדפו אותה. שרה בלוז, בת למשפחת בלוז ונערה צעירה עם סודות נוראים, הפכה את חייה המעונים לסדרה של סיפורים מפחידים שאוגדו לכדי ספר אחד שמוצא את דרכו להפוך למציאותי למדי עבור קבוצה של בני נוער שגילו את הספר.
פיתוח
ב-14 בינואר 2016, הוכרז שהמפיק והיוצר גיירמו דל טורו יפתח את הפרויקט, עם פוטנציאל לבימוי הסרט במקביל להפקת הסרט לצדם של שון דניאל, ג'ייסון פ. בראון, ג'יי. מיילס דייל ואליזבת גרייב. בפברואר 2016, "CBS Films" שכרו את האחים דן וקווין הגמן כדי לשכתב את הטיוטה שנכתבה על ידי אוגוסט, ועל ידי מרקוס דנסטן ופטריק מלטון לפניו. בדצמבר 2017, נמסר שהבמאי אנדרה אוברדל יביים את הסרט.
באפריל 2018, נודע שדל טורו ייקח חלק בכתיבת התסריט עבור הסרט, שימומן בשיתוף פעולה על ידי "CBS Films" ו-"אנטרטיינמנט ואן".
ליהוק
באוגוסט 2018, זואי קולטי, מייקל גראזה, אוסטין אברמס, גבריאל ראש, אוסטין זאג'ור ונטלי גנצהורן הצטרפו לצוות השחקנים הראשי. בספטמבר 2018, דין נוריס, גיל בלוז, לוריין טוסיינט וחאוויר בוטט הצטרפו לצוות השחקנים.
צילומים
צילומי הסרט החלו ב-28 באוגוסט 2018 והסתיימו ב-1 בנובמבר 2018 באונטריו, קנדה.
מוזיקה
את שיר הנושא של הסרט "Season of the Witch", ביצעה הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי.
שיווק והפצה
תמונות וטיזרים ראשונים מתוך הסרט נחשפו לראשונה במהלך סופרבול LIII. הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-9 באוגוסט 2019, תחת הפצתם העולמית של "Lionsgate" ו-"CBS Films".
קישורים חיצוניים
ביקורות
קוסקוס קרקעי
קוסקוס קרקעי (שם מדעי: Phalanger gymnotis), הוא מין קוסקוס כהה וגדול שאנדמי לגינאה החדשה ואיים סמוכים, וידוע בתור המין היחיד בסוגו שמבלה חלק ניכר מזמנו על האדמה. הוא תואר מדעית בשנת 1875 על ידי הזואולוגים ו ולו שני תת-מינים שעשויים לייצג מינים נפרדים. הסיווג הטקסונומי של הקוסקוס הקרקעי עבר גלגולים רבים במשך השנים; במקור, הוא תואר כטקסון מונוטיפי, ולאחר מכן סווג לפרקים כמין של פוסום זנב-מברשת או קוסקוס גמדי; רק בסוף המאה ה-20 קיבל את סיווגו הנוכחי.
אנטומיה ומראה
לקוסקוס הקרקעי צורה חיצונית המשלבת דובון, פוסום וגחן. מבנה הגוף שלו חסון, מוצק ושמנמן, גבו מקושת ושפוף, ראשו משולש עם לחיים רחבות ואוזניו קצרות ודלילות בשיער. עיניו בולטות וגדולות למדי עם שכבה מחזירת אור, אפו גדול וחשוף, ומוקף בזיפים שחורים ארוכים למישוש והרגשת תנועות באוויר בלילה.
כפותיו החשופות של הקוסקוס מתאפיינות בטפרים גדולים, מעוקלים וחזקים ובכריות הדבקה. האצבעות מתפצלות לשני כיוונים כדי לשפר את האחיזה בעצמים, כאשר ברגליים יש בוהן גדולה חסרת טופר וזוג אצבעות סינדקטיליות לסירוק וטיפוח. זנבו של הקוסקוס גמיש וחזק ונמצא בשימוש רב ללפיתת ענפים; חציו הראשון עבה ופרוותי וחציו השני חשוף, קשיח וצר יותר ומכוסה בקשקשים להגדלת החיכוך עם עצמים.
אורך ראשו וגופו של הקוסקוס הקרקעי: 53-31 סנטימטרים, אורך זנבו 29–33 סנטימטרים ומשקלו 4.8-1.5 קילוגרם. אין דו-צורתיות זוויגית ניכרת בין הזכר לנקבה. קוסקוסים באזורים הצפוניים נוטים להיות גדולים יותר מעמיתיהם הדרומיים החיים בהרים הגבוהים בקורדילריה הניו-גינאית.
הפרווה של הקוסקוס הקרקעי צפופה וגסה, בפרט אצל פרטים החיים באזורים גבוהים. צבעה הכללי נע בין חום-אפרורי לאפור-כסוף או כהה, ולעיתים אפור-שחרחר. לרוב, הפרווה נוטה להיות כהה באזור הגב ובהירה יותר באזור המותניים. הצד התחתון בצבע לבן בוהק, ובכלל זה המפשעה, הבטן, החזה והגרון.
לאורך הגב, יש פס שחור עבה שבולט היטב על רקע הפרווה האפורה שסביבו (להוציא מקרים שבהם הפרווה שחרחרה). הראש בצבע זהה לגוף, עם חריץ שחור על המצח והחרטום, וסימונים לבנים בבסיס האוזניים ובסנטר. החוטם וקצה הזנב החשופים בצבע ורוד-כהה, בעוד שכפות הידיים והרגליים בצבע ורוד-חיוור.
תפוצה וסביבת מחיה
קוסקוס קרקעי אנדמי למלנזיה; הוא מצוי בעיקר בחצי העליון של גינאה החדשה בצד הפפואני והאינדונזי (כולל חצי האי זנב-ציפור, חצי האי ראש-ציפור וחצי האי הואון), אך גם באיי ארו, ובאיים: סאלאווטי, מיסול ויאפן צפונית או מזרחית לגינאה (כולם שייכים לאינדונזיה).
בית הגידול של הקוסקוס הקרקעי מורכב מיערות גשם טרופיים בשפלות נמוכות עד מדרונות הרריים גבוהים ברום 2,700 מטר מעל פני הים לאורך הקורדילרה הניו-גינאית, והוא הסתגל לחיים גם ביערות משניים עם הפרעה אנושית, מטעים ואזורים כפריים.
למרות הדעה המקובלת שהמין נעדר מהשפלה הניו-גינאית הדרומית חסרת היערות, נמצאה אוכלוסייה מבודדת אחת שעשויה להצביע על תפוצה מסוימת בדרום.
אורח חיים וביולוגיה
כפי שמרמז שמו, הקוסקוס הקרקעי מבלה זמן רב על האדמה בניגוד מובהק לבני מינו שוכני העצים. הקוסקוס נוהג לקנן במאורות ונקיקים קרקעיים, ולחפש מזון בחופת היער הנמוכה. למרות אורח חייו הקרקעי ותנועתו האיטית, הקוסקוס טפסן מצוין ובוחר לפרקים לעבור מאזור לאזור דווקא על העצים ולא על האדמה. הקוסקוס הקרקעי הוא יונק פעיל לילה; בשעות הבוקר המוקדמות הוא נוהג להשתזף מחוץ לפתח מאורתו - הרגל שהופך אותו לפגיע לציד וטריפה. מלבד האדם וכלבי הפרא, לא ידוע על טורפים טבעיים של הקוסקוס על אדמת האיים. בעבר, אכילת בשרו של הקוסקוס הייתה טאבו בקרב ילידי פפואה והותרה רק לזקני השבטים. כיום לעומת זאת, אכילתו מקובלת אצל כלל האוכלוסייה.
הקוסקוס הקרקעי הוא יונק סוליטרי שחי רוב הזמן בגפו להוציא את עונת הרבייה. הוא חי בטריטוריה קבועה שמסומנת על ידו בתדירות גבוהה באמצעות חותמי ריח מבלוטות באצבעות שלהן ניחוח קפה, והפרשות שתן וצואה. הפרומונים שבהם הקוסקוס משתמש כדי לתחום את הטריטוריה, משמשים גם למשיכת בני זוג פוטנציאליים. הקוסקוס הקרקעי ידוע במזגו התוקפני כלפי פולשים מאותו הזוויג, ולחימה בין קוסקוסים כוללת נשיכות, שריטות, חבטות וצווחות. הקוסקוס שקט בדרך כלל, אך הופך לקולני במהלך עונת הרבייה ובגילויי תוקפנות כלפי בני מינו ומפיק צלילים דמוי לחישות ושיעולים. אצל קוסקוסים רבים ניתן להבחין בצלקות על הפנים והגוף כתוצאה מהלחימה, כמו גם חתכים עמוקים באוזניים ובבהונות. הקוסקוס הקרקעי ניזון בעיקר מפירות, אך אינו בוחל גם בעלים, ביצים, זרעים, מכרסמים קטנים, לטאות וחרקים שבהם הוא נתקל על העצים או על האדמה. תופעה ייחודית למין זה, היא ההרגל של הנקבות למלאות את הכיס שלהן בפירות ובפריטי מזון שונים ואז לחזור למאורה ולאכול אותם בתוכה. בסמיכות למגורי אדם, הקוסקוס עשוי לפשוט בלילה על גינות ומטעים ולאכול גידולים שונים דוגמת בטטות ותפוחי אדמה. הקוסקוס הוא יונק גדול יחסית במונחים גינאים, ולכן, נחשב לאחד הכיסאים הבודדים שמסוגלים להפיץ את הזרעים של מרבית הפירות על האי באמצעות צואתם.
אין מידע רב על הרבייה של הקוסקוס הקרקעי בטבע, אך ידוע שהוא פוליגמי; בשבי, הזכר מחזר אחר הנקבה על ידי רדיפה ונשיכות. הקוסקוסית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרצרה של 13 ימים בסך הכול; הגור שוהה בכיס במשך שלושה חודשים, ולאחר מכן יוצא מהכיס במהלך שעות הפעילות בלילה. הוא ממשיך לישון בכיס עד גיל 5–7 חודשים ולאחר מכן עוזב אותו לצמיתות. הגמילה מתרחשת ככל הנראה פרק זמן מסוים לפני עזיבת הכיס.
תוחלת החיים הממוצעת של הקוסקוס הקרקעי בטבע אינה ידועה; בשבי, קוסקוסים חיו עד גיל 15 שנים.
מצב
הקוסקוס הקרקעי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור טווח התפוצה הרחב של המין, אוכלוסייתו הגדולה והסתגלותו למגוון בתי גידול. מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה בעקבות ציד אינטנסיבי ברחבי האיים למטרות מגוונת (בשר, פרווה, רפואה מסורתית, סחר בחיות מחמד), ובשל אורח חייו הקרקעי הוא הפך למין הקוסקוס הניצוד ביותר והיחיד שפגיע לטריפה על ידי כלבי פרא; במקומות מסוימים הוא אף נעלם כתוצאה מכך. עם זאת, על פי IUCN לעת עתה הציד אינו ברמה כה חמורה המצדיקה העפלה לקטגוריה מאוימת יותר.
הקוסקוס הקרקעי מצוי במספר אזורים מוגנים ברחבי גינאה החדשה ומוגן רשמית על ידי החוק האינדונזי.
ג'ק בלאק
תומאס ג'ייקוב "ג'ק" בלאק (באנגלית: Thomas Jacob "Jack" Black, ב-28 באוגוסט 1969) הוא שחקן, קומיקאי, יוטיובר ומוזיקאי אמריקאי-יהודי. בלאק הוא גם חלק מהצמד המוזיקלי "טניישס די".
ביוגרפיה
בלאק נולד ברדונדו ביץ', קליפורניה לג'ודית לב כהן ולתומאס ויליאם בלאק. אמו יהודיה, ואביו נולד כנוצרי והתגייר. בלאק למד בבית ספר עברי וחגג בר מצווה. כשהיה בן 10 התגרשו הוריו והוא עבר עם אביו לקאלבר סיטי וביקר את אמו תכופות. לכל אורך לימודיו בלאק היה חניך בתנועת הצופים של אמריקה. בגיל 14 הוא נאבק עם התמכרות לקוקאין. כשסיים את שנת לימודיו הראשונה במכללה, עברה משפחתו החדשה של אביו למדינה אחרת.
בלאק למד בבית הספר "קרוסרודס", שם הצטיין בדרמה, ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. כשהחליט בלאק לעזוב את אוניברסיטת קליפורניה ולהתחיל בקריירת משחק, הפסיק אביו לתמוך בו כלכלית.
קריירת משחק
לבלאק היו תפקידים משניים בסרטים "עולם המים", "התן", "אויב המדינה", "איש ההרס", "שמיניות באוויר", עד פריצתו בסרט "נאמנות גבוהה", בו שיחק את בארי, עובד בחנות תקליטים. משם הגיע במהרה לתפקידים ראשיים בסרטים כמו "רוק בבית הספר", "הפנטזיה של הל", "קינג קונג", "מפרט הגורל" ,"קונג-פו פנדה" ו"צמרמורת".
בשנת 2008 שיחק בתפקיד ראשי בקומדיה "קדימה, תריץ אחורה" של הבמאי מישל גונדרי. בשנת 2011 שיחק בתפקיד עצמו בסרט "החבובות".
בשנים 2006, 2008 ו-2011 הנחה את טקס פרסי הילדים של ערוץ ניקלודיאון.
בשנת 2023 יצא לאקרנים סרט ההנפשה הממוחשבת "האחים סופר מריו - הסרט", אשר מבוסס על זיכיון המשחקים "מריו" של חברת נינטנדו, בו דיבב את דמותו של באוזר.
קריירה מוזיקלית
בלאק הוא הזמר המוביל בלהקת הרוק הקומית טניישס די, בה חבר גם ידידו הטוב קייל גאס. שיריה של הלהקה, אותם כותב בלאק, הם לרוב הומוריסטים ולא שגרתיים. סגנון שירתו מתואר לפעמים כסקאט מוזר, אשר הוא מכנה "ונטרילי-סולו". בשירים רבים הוא מנסה לחקות בקולו נגינת גיטרה. בנוסף לקליפים של טניישס די, בלאק הופיע בקליפים של בק, פו פייטרס ועוד. בלאק גם מוכר בזכות קולו המדויק, בזמן השירה הוא מדויק מאוד לגובה הצליל שהוא רוצה להגיע. אפשר לשמוע את יכולות אלו בשירים "Classico" ו-"Tribute".
חיים אישיים
בינואר 2006 בלאק ואמנית המוזיקה, טניה היידן, התארסו. במרץ באותה שנה הם התחתנו בסתר בביג סור, קליפורניה. לבלאק ואשתו שני בנים.
למרות שבלאק העיד בעבר שהוא לא מאמין באלוהים, בתור אב הוא החליט לגדל את ילדיו כיהודים ואף מבקר איתם בבתי כנסת.
בלאק נחשב לליברטריאני או לדמוקרט. הוא היה תומך ידוע בג'ון קרי בבחירות של שנת 2004 בארצות הברית. כמו כן הוא מביע בשיריו את תמיכתו בלגליזציה של מריחואנה.
פרשת מקוב
פרשת מקוב או פרשת הזמורות היבשות היא אירוע שהתרחש בינואר 1913, בו האיכר יונתן מקוב הכה, הצליף והשפיל שלוש מעובדותיו יוצאות תימן לאחר שמצא אותן מקוששות זרדים יבשים בכרמו בסוף יום העבודה. האיכר מקוב הורה לפועליו לתפוס את הנשים שניסו להימלט מהכרם, ולקשור אותן לזנבו של חמור. כך הן נגררו ברחובה המרכזי של המושבה רחובות. בתגובה קנסה מועצת המושבה את האיכר יונתן מקוב בסכום זעום של עשרים פרנקים.
תיאור הפרשה
בינואר 1913 מצא האיכר יונתן מקוב, בנה של בתיה מקוב, שלוש מעובדותיו, יהודיות ממוצא תימני, מלקטות ענפים וזמורות. בעת ההיא יוצאי תימן היו רגילים ללקט בשדות ובכרמים זרדים יבשים להסקה. מקוב תפס את עובדותיו והכה אותן נמרצות. לאחר מכן הוא אסר אותן והובילן כשבויות ברחובותיה הראשיים של המושבה רחובות. הנשים התנגדו וברחו, אך מקוב שלח את פועליו הערביים ללכוד אותן, הם תפסו אותן ומקוב קשר אותן לחמורו והמשיך להוביל אותן למושבה.
האירוע המשפיל הכה גלים במושבה. ועד המושבה הזדרז לדון את מקוב והטיל עליו עונש של נפוליאון אחד, השווה ערך ל-20 פרנקים. הקנס היה נמוך במיוחד ועורר תרעומת. עם זאת בעיתונות נטען שעצם העמדתו לדין מעידה כי הציבור לא עובר בשתיקה על אלימות כזו. כעבור שבוע, פרסם יעקב רבינוביץ תגובה חריפה בעיתון, כינה בה את יונתן מקוב "יונתן העמלקי" וקרא לכל להחרימו:. לאחר פרסום הפרשה נחשפו מקרים דומים של התעללות בעולים מתימן.
הסיפור זכה לחשיפה חוזרת בספרו של ד"ר משה נחום, נשיא הפדרציה העולמית של יהדות תימן וחבר הקונגרס היהודי העולמי, "בין שתי תרבויות".
"זמורות יבשות"
בראשית שנות ה-80 כתב המשורר דן אלמגור, יליד העיר רחובות, את ההצגה "ילדי הכרך" שגוללה את סיפור עליית יהודי תימן והועלתה בתיאטרון בית ליסין. שירי ההצגה היו ברובם קלילים, אך בתוכם אלמגור החליט לשלב גם שיר קשה אחד על פרשת מקוב. השיר "זמורות יבשות", שאותו כתב לאחר שנחשף להתעמרות המתמשכת של חקלאי ראשית המאה העשרים בעולים מתימן. מטעמים אמנותיים החליף אלמגור את הענפים היבשים בזמורות יבשות וכך אף נקרא השיר. השיר לא הוכנס להצגה במה שהגדיר אלמגור כצנזור. אלמגור הסביר שלפני עליית ההצגה, יו"ר עמותת "אעלה בתמר", ישראל קיסר, ביקש מאלמגור להסיר את השיר. לדברי אלמגור, קיסר לא רצה להתעמת עם השלטון והעדיף "להעלים" את הפרשה. למרות התנגדותו של אלמגור השיר לא נכלל בהצגה.
שנים לאחר מכן, השיר אמור היה להתבצע בשידורי חגיגות יום העצמאות. רשות השידור תכננה להקדיש שעת שידור טלוויזיונית לכל עדה בישראל. לטענת אלמגור, בשל מחאתו בתקופת האינתיפאדה מנעו ממנו להופיע, ואפשרו לו רק לכתוב, ובמקומו הנחתה שוש עטרי. בעודו נערך לתוכנית נפגש אלמגור עם הזמר יזהר כהן שאמור היה לשיר בתוכנית. אלמגור השמיע ליזהר כהן את השיר, אשר התרגש ופרץ בבכי לדברי אלמגור. על אף שהוא ממוצא תימני, מעולם לא שמע על פרשת מקוב. כהן הלחין את השיר וביצע אותו. ביום העצמאות, שעת השידור של העדה התימנית נקבעה לשמונה בערב, ושל יהדות דרום אפריקה לאחת לפנות בוקר, בשל מיעוט העולים מתפוצה זו. אף על פי כן, בהוראת המנכ"ל הוחלפו בהפתעה שעות השידורים של שתי העדות. לדברי אלמגור: . התברר כי לרשות השידור הגיע מכתבם של צמד עורכי דין, בן ציון צנעני ושוקי פורר, לימים ראש עיריית רחובות. במכתבם קבעו השניים כי הפרשה בשדהו של מקוב לא הייתה ולא נבראה.
אלמגור טוען שבמהלך השנים טענו נגדו כי השיר נכתב כחלק ממאבקו האישי נגד מפלגת הליכוד. אלמגור שולל טענות אלה מכל וכל וטוען כי כלל אינו מבין את הקשר הפוליטי.
השיר נכלל בספר "שושנת תימן" בעריכת דן אלמגור שאיגד שירים על יהודי תימן.
שרגא פייבל מנדלוביץ'
הרב שרגא פייבל מנדלוביץ' (ה'תרמ"ו, 1886 - ג' באלול תש"ח, 7 בספטמבר 1948) היה רב ותלמיד חכם אמריקני, מהראשונים והבולטים במנהיגי היהדות החרדית בארצות הברית במאה העשרים. מנדלוביץ' הקים וניהל מוסדות לימוד וחינוך חרדיים, הראשונים מסוגם באמריקה.
הרב מנדלוביץ' פעל למנוע ולעכב את תהליך החילון שעבר על יהודי ארצות הברית, שהיו הדור השני או השלישי למהגרים מאירופה. חלק רב מהצלחתו של החינוך היהודי-חרדי בארצות הברית, נזקף לזכות עבודתו המאומצת. הרב משה פיינשטיין התבטא אודותיו: "בלעדיו לא היו כלל לימוד תורה ויראת שמים באמריקה".
חייו ופעולותיו
שרגא פייבל מנדלוביץ' נולד בשנת תרמ"ו (1886) בעיירה הקטנה וילאג (Világ) שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, בסמוך לגבול עם גליציה (פולין). משפחתו הייתה חסידית במקורה. בהיותו בן 12 נפטרה אמו והמשפחה עקרה לעיר מזלובור (Mezõlabor), שם למד שרגא פייבל בחדר המקומי. לאחר-מכן למד בישיבתו של רבי משה בן עמרם - מחבר הספר "ערוגות הבושם", אצל רבי שמואל רוזנברג - מחבר הספר "באר שמואל", ואף אצל הרב שמחה בונם סופר - מחבר הספר "שבט סופר". בהיותו בן 17 נסמך להוראה על ידי הרב סופר. למרות זאת הוא סירב כל חייו בעקביות שיכנוהו בתואר "רב" ודרש שיפנו אליו בתואר "מיסטר מנדלוביץ'" בלבד.
מנדלוביץ' נישא בגיל 22 והתגורר בעיר הומנה (Humenné). במקביל להמשך לימודיו התורניים, רכש ידיעות נרחבות במחשבת ישראל, כגון ספריו של הרב שמשון רפאל הירש. ידיעות אלו עזרו לו בהמשך חייו, עת מסר שיחות השקפה ומוסר במסגרות השונות אליהן היה קשור.
בגיל 27 היגר מנדלוביץ' לארצות הברית, במטרה מוצהרת של הפצת ידע תורני והנחלת ערכי יהדות במקומות שבהם היה הידע בלתי זמין. משפחתו נותרה בינתיים באירופה, והוא התגורר בגפו בעיר סקרנטון שבפנסילבניה. זמן קצר לאחר בואו החל בפעולותיו למען חינוך חרדי לילדים, והקים בעיר תלמוד תורה, שם למדו הילדים היהודים בשעות אחר הצהריים.
לאחר שבע שנים עלה בידו להביא אליו את משפחתו. באותה עת עקר לוויליאמסבורג שבברוקלין, ניו יורק, שם התבקש לנהל את ישיבת תורה ודעת, שהייתה בתחילה תלמוד תורה לגיל החינוך היסודי. הרב מנדלוביץ' נוכח שללא מוסד מתאים להמשך הלימודים תרד ההשקעה החינוכית הרבה לטמיון, וב-1926 פתח מסגרת המשך לתלמוד התורה, המקבילה לבית ספר תיכון. מסגרת זו נקראה "מתיבתא" (בארמית: ישיבה). הוא חיפש ומצא אישיות תורנית מתאימה לעמוד בראשות הישיבה - הרב גדליה שור. בתקופה מאוחרת יותר הוסיף הרב מנדלוביץ' למסגרתה של תורה ודעת גם ישיבה גבוהה וכולל אברכים. הוא עודד את תלמידי הישיבה לבקר את רבי חיים אברהם דב לוין ("המלאך") וללמוד ממנו. רבים מהם הפכו בהמשך לחסידיו, ועל שמו כונו "המלאכים". הם החלו לנהוג בהנהגות חסידיות, במהלך הזמן הם ערערו על סמכותו של הרב מנדלוביץ'. בשנת 1936 עזבו את הישיבה והצטרפו להקים ישיבה חדשה בשם "נתיבות עולם".
הרב מנדלוביץ' נהג למסור בישיבה שיחות חיזוק והשקפה. בשיחות אלו החדיר בתלמידיו את השאיפה להיות מחוברים וקשורים לחיי תורה מלאים, הכוללים קיום מצוות בדקדוק, קביעת עיתים לתורה, יראת שמים ועבודת השם. במשרה זו החזיק הרב מנדלוביץ' עד פטירתו ב-1948.
למרות מסירותו הרבה לישיבת תורה ודעת, הניעה אותו דאגתו לכלל ישראל לשגר את טובי תלמידיו לישיבות אחרות כדי לחזקן. בין הישיבות שנהנו מכך היו "מתיבתא חיים ברלין", "ישיבת טלז" ו"ישיבת לייקווד".
כאשר הגיע הרב אהרן קוטלר לארצות הברית ורצה לפתוח ישיבה, שלח הרב מנדלוביץ' לישיבתו החדשה שלושים בחורים מישיבת 'תורה ודעת', כדי שיקימו את ישיבתו החדשה של רבי אהרן. כל ישיבת 'תורה ודעת' מנתה אז לא יותר משישים בחורים, כך שהרב מנדלוביץ' שלח חצי מישבתו כדי שיקימו ישיבה נוספת. לימים סיפר נכדו הרב משה לינטשנר שאותם שלושים בחורים היו הטובים ביותר, ואת הפחות טובים הוא השאיר לעצמו.
בנוסף הוא דאג לתמיכה כלכלית למוסדות אלו, שהפכו במשך הזמן לראשונים מסוגם בארצות הברית.
במקביל הקים מנדלוביץ' ישיבה נוספת במונסי, ישיבת בית מדרש עליון. הישיבה נועדה עבור בחורים מצטיינים ואף אברכים נשואים. למעשה היה זה הכולל הראשון באמריקה, ובעקבותיו הוקמו מאות אחרים.
בראשות הישיבה העמיד הרב מנדלוביץ' את הרב ראובן גרוזובסקי והרב שלמה היימן, שנודעו כגדולי ראשי הישיבות בארצות הברית.
הרב מנדלוביץ', שנתן את דעתו לחינוך יהודי שורשי מגיל צעיר, פעל גם בתחום החינוך לבנות, והיה ממייסדי מוסדות החינוך לבנות "בית יעקב" ברחבי ארצות הברית. הוא אף ייסד את מחנות הקיץ לבני ישיבה צעירים - ה"קאמפּים", במטרה למנוע מהם להסתובב באפס-מעשה בחוצות הערים האמריקניות הגויות.
תפיסתו החינוכית הכוללנית של מנדלוביץ' הביאה אותו לייסד את העיתון היהודי-חרדי דאס יידישע ליכט, על מנת להוות תשובה כנגד העיתונים היהודים החילוניים, ועל מנת שתהיה במה בה יוכלו פובליציסטים חרדיים להביע את דעתם בסוגיות העומדות על הפרק. מנדלוביץ' נהג לכתוב רבות בכתב העת, ולהתריע על פרצות שנבעו בחומת היהדות האמריקנית.
בתקופת השואה פעל מנדלוביץ' רבות בנושא הצלת יהודי אירופה. בהשפעתו אף קמו ארגונים יהודיים שעסקו בהצלת יהודים ממדינות ערב. בשנותיו האחרונות ייסד את הארגון החרדי תורה ומסורה, ארגון גג הפועל בכל רחבי ארצות הברית, ומשלב חינוך ותמיכה קהילתית. במקביל הקים ארגון בשם "אש דת", שנועד להכשיר ולפתח אמצעי סיוע ותמיכה קהילתיים.
הרב שרגא פייבל מנדלוביץ' נפטר בג' באלול ה'תש"ח. בתחילה נקבר בבורו פארק, ניו יורק. ולאחר תקופה לא ארוכה, עם שוך מלחמת השחרור, הועלו עצמותיו לארץ ישראל. כאשר הגיעו עצמותיו באוניה לנמל חיפה, שלח הרב יוסף שלמה כהנמן מפוניבז' שלושה תלמידים, בהם הרב ברוך דב פוברסקי, שילוו את ארונו לבני ברק, באמרו שאדם גדול כדוגמתו יש ללוות בכבוד גדול. נקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
משפחתו
בנו הוא הרב שמואל מנדלוביץ', מנהל של מתיבתא "בית שרגא" במונסי. חתנו היה הרב יהושע שיף, שייסד יחד עם גיסו את המתיבתא.
חתן נוסף היה הרב אלכסנדר סנדר לינטשנר, מייסד וראש הישיבה התיכונית קריית נוער ומייסד הכולל ליוצאי צבא 'תפארת שרגא', על שם חותנו. כולל זה הוציא קבצים תורניים רבים לאור עולם, הנושאים אף הם את שמו של הרב מנדלוביץ' 'קובץ תפארת שרגא'. מספר שנים לפני פטירתו יסד את הישיבה הגבוהה 'תפארת שרגא', אף היא על שם חותנו, ישיבה המיועדת לבוגרי ישיבות תיכוניות. כיום עומד בראשות המוסדות בנו הרב משה לינטשנר. בניו של הרב משה הם הרב שרגא פייבל ר"מ בישיבת תפארת שרגא והרב מאיר ר"מ ב'קריית נוער'.
פרמסווארה
פָרָמֵסְוּוארָה (1344–1414) הנחשב לזה שנקרא במסמכי מלאי כאיסקנדר שאה, היה המלך האחרון של ממלכת סינגפורה ומייסד סולטנות מלאקה. לפי המסמכים שנמצאו בחצי האי המלאי, הוא שלט בסינגפורה בין השנים 1389 עד 1398. הוא ברח מהאי לאחר שמג'פהיט פלשה אליו ב-1398. לאחר מכן ייסד פרמסווארה את המעוז החדש שלו על שפת נהר מלאקה ב-1402. בתוך עשורים ספורים, הפכה העיר החדשה לבירת סולטנות מלאקה. עם זאת, דיווחים פורטוגזים שנכתבו כמאה שנה לאחר מותו, מעלים סברה כי הוא היה במקור מפלמבאנג ותפס את השלטון בסינגפורה לפני שגורש, בין אם על ידי ממלכת סיאם או מג'פהיט, ואחר הקים את מלאקה.
אטימולוגיה
מקור השם הוא במילה שבסנסקריט "פרמסוורה", שמשמעותה "אל עליון." פרמסווארה הוא גם מקור שמו של אחד האל שיווה. עם זאת, השם לא מוזכר במקורות מלאים, המתארים לפרטי פרטים את הממלכות מלאקה וסינגפורה. במקום זאת ניתן השם איסקנדר שאה לשליט האחרון של סינגפורה ומייסד מלאקה. איסקנדר הוא השם הפרסי של "אלכסנדר", על שמו של אלכסנדר הגדול ו"שאה" הוא התואר הפרסי למלך. על סמך הפרטים המשותפים לשני האישים, מניחים כי איסקנדר שאה ופרמסווארה הם אותו אדם.
מוצאו
קיימות מספר הערכות באשר למוצאו של פרמסווארה. תעודות מלאיה שנכתבו במהלך תור הזהב של מלאקה ונוסחו על ידי בית המשפט בג'והור ב-1612 הן אחד המקורות והבסיס למחקרים אודות סינגפורה, שליטיה ובהמשך הירידה בכוחה והיעלמותה. לפי אחת הרשומות, איסקנדר שאה היה צאצא של סאנג נילה אולטומה, המוזכר כמייסדה של סינגפורה. ההיסטוריונים חלוקים בדעתם על תיאור זה ולדיוקו. מקורות פורטוגזים אחרים כמו סומא אוריינטל, נכתבו זמן קצר לאחר הכיבוש הפורטוגזי של מלאקה והם מציעים תמונה שונה בנוגע למוצאו של פרמסווארה.
שני המקורות כוללים סיפור דומה בנוגע לנסיך מממלכת סריוויג'איה שהיה למלך האחרון של סינגפורה, ולאחר מכן נמלט לחוף המערבי של חצי האי המלאי, שם ייסד את מלאקה. בנקודה זו הסיפורים מתפצלים, וכל אחד מהם מציג זהות שונה של הנסיך. המקורות הפורטוגזים תיארו את הנסיך שברח והמלך האחרון של סינגפורה כפרמסווארה, בעוד בתעודות המלאיות הם הוצגו כשני אנשים שונים ונפרדים, שחיו במרווח של חמישה דורות זה מזה. סומא אוריינטל מציין כי הנסיך מסריוויג'איה תפס את השלטון בסינגפורה מידי שליט סיאמי שנקרא טמג'י בסביבות שנות ה-60 של המאה ה-14. מקורות פורטוגזים מאת טומה פירס וז'ואו דה בארוס שכנראה הסתמכו על מקור מג'אווה טוענים שפרמסווארה היה נסיך שניסה להפיל את שלטון ג'אווה בפלמבאנג בסביבות 1360. בגרסה זו, בני ג'אווה תקפו וגירשו אותו מפלמבאנג, ואחר הוא ברח לסינגפור. שם, עד מהרה פרמסווארה התנקש בחייו של מושל מקומי בשם סאנג אלי. הוא שלט במקום למשך חמש שנים בטרם גורש על ידי העם ממלכת פתאני, כנראה בשל העובדה שאשתו של המושל בו התנקש הייתה במקור מהממלכה. מרישומיו של פירס עוד עולה כי איסקנדר שאה היה בנו של פרמסווארה שהפך לשליט השני של מלאקה. חוקרים רבים סבורים כיום כי לא כך הדבר, וכי איסקנדר שאה ופרמסווארה הם אותו אדם, ואילו בנו נקרא מגאט איסקנדר שאה. העדות הסינית היחידה מהמאה ה-14 מטמאסק (השם שקדם לסינגפורה) נכתבה על ידי ואנג דיואן, והיא מצביעה על כך שטמאסק נשלטה על ידי צ'יף מקומי (לפני פרמסווארה). עם זאת, הלשון בה נוקט ואנג מצביעה על כך שהצ'יף לא היה עצמאי אלא היה וסאל.
נפילת סינגפורה
בהסתמך על התעודות המלאיות, איסקנדר שאה ירש את אביו, סרי מהרג'ה בשנת 1389. על אף השימוש בשם פרסי, התעודות מצביעות על כך שהתאסלם. רשומות במקור המלאי מתארכות את תחילת ההשפעה המוסלמית בסינגפורה לתקופת שלטונו של סרי רנא ויקרמא, בעת שרקם לראשונה יחסים עם הסולטנות המוסלמית בסומטרה סולטנות פיורלאק. עוד נטען שפרמסווארה היה נשוי לאישה מוסלמית, עבורה התאסלם.
אחרי מצור של חודש, מלאי המזון במצודה החל להתדלדל והמגנים היו על סף רעב. והשר סאנג רג'ונה טאפה התבקש להוציא תבואה מהמחסן המלכותי. השר, שראה את הזדמנותו לנקום במלך, שיקר וטען שהמחסנים ריקים. התבואה לא סופקה והתושבים החלו לגווע ברעב. התוצאה הסופית של המעשה הייתה שהשערים נפתחו בהוראת השר, והחיילים ממג'פהיט הסתערו פנימה וביצעו ביושבי המצודה טבח מזוויע. על כך נכתב בתעודות המלאיות כי בטבח הדם "זרם כמו נהר" וכן שהאדום באדמת החמרה הוא תוצאה של אותו טבח. בשלב זה, ביודעם כי התבוסה קרובה, איסקנדר שאה ותומכיו ברחו מהאי.
ייסוד מלאקה
לאחר ההפסד, פרמסווארה ותומכיו ברחו צפונה במטרה למצוא מקום התיישבות חדש. כשהגיע לעיירה מואר הוא שקל את הקמת הממלכה החדשה בביאווק בוסוק או קוטה בורוק, אך כשהבין שמואר וסביבתה לא מתאימות, הוא המשיך צפונה. בדרכו לשם, נכתב שהוא ביקר בעיירה המודרנית סרמבן. אחרי הביקור הוא הגיע לכפר דייגים קטן ליד נהר ברטאם (כיום נקרא נהר מלאקה). ברבות השנים הכפר התפתח וכיום הוא העיר מלאקה. האגדה מספרת שבעת שביקר בכפר הוא ראה איילון שהערים על כלב הציד שלו שעה שנח מתחת לעץ. בעיניו, הדבר בישר טובות והעיר "המקום הזה מצוין, אפילו העכבר מאיים; כדאי שנקים כאן את הממלכה." המסורת גורסת כי הוא קרא ליישוב החדש מלאקה על שם העץ שבצילו הוא נח. גרסה אחרת טוענת כי מקור השם בסוחרים הערבים מתקופת מוחמד שאה (1424–1444), שקראו למקום "מלאקאט" (בערבית: קהילת הסוחרים) כיוון שהיה בית לסוחרים רבים.
השלטון במלאקה
אחרי שייסד את ההתיישבות החדשה, פנה פרמסווארה לפיתוח המקום והורה לאנשיו לשתול יבולי בננות, קני סוכר, יאם וצמחי מאכל נוספים. כמו כן, תוך שהוא מסתמך על היתרון של המפרץ המוסתר על ידי גבעה, ומגן על ספינות מפני רוחות חזקות, פרמסווארה ייסד נמל ושירותי אחסון ומסחר כדי שהנמל ישמש כמקום מפגש להחלפת סחורות. על הילידים, האורנג לאוט, שהיו נאמנים לשליטים הקודמים במקום, הוטל לסייר בים, לגרש שודדי ים ולהפנות סוחרים לנמל. למרבה האירוניה, הילידים היו ידועים קודם לכן כשודדי ים אכזריים ביותר. בתוך מספר שנים החלו להתפשט הידיעות על הנמל החדש, ידיעות שהגיעו עד לסין. עם קבלת הידיעות, שלח הקיסר הסיני משושלת מינג, הקיסר יונגלה, את נציגו ין קינג למלאקה ב-1405. ביקורו של ין קינג פרץ את הדרך לכינון יחסי ידידות בין מלאקה לקיסרות סין. הסוחרים הסינים החלו לעגון בנמל והצטרפו לעמיתיהם בני ג'אווה, ההודים, והבורמזים שהקימו בממלכה בסיסי סחר והתיישבו בה. עקב כך, עד מהרה גדלה אוכלוסיית המקום ל-2,000 איש.
בשנת 1411 יצא פרמסווארה יחד עם אשתו, בנו ופמליה של 540 איש עם האדמירל ג'נג חה לסין כדי לפגוש את הקיסר יונג לה ולחלוק לו כבוד. יונג לה שיבח את פרמסווארה וקרא לו השליט הנכון ביותר עבור מלאקה. הוא הציג לו חותם, משי ומטריה צהובה, סמלים למלוכה. אחר הוא העניק לו מכתב בו מינה אותו לשליט מלאקה. המכתב נחשב להכרה של סין בממלכה. לאחר הביקור, המשלחת חזרה למלאקה בצי בראשות האדמירל ג'נג חה. הכתבים הסינים מציינים כי בנו של פרמסווארה ביקר בסין ב-1414 ועדכן את שליטיה שאביו מת. את פרמסווארה ירש בנו, מגאט איסקנדר שאה, שהיה בשלטון עד 1424. כיום מתנהל ויכוח לגבי מקום קבורתו של פרמסווארה, בין אם הוא נמצא בטנג'ואן טואן שבמלאקה המודרנית, בסינגפור או שמא בכלל לא נקבר.
דת
הכינוי הפרסי איסקנדר שאה שצוין גם בתעודות המלאיות, כמו גם הבלבול בשאלה האם פרמסווארה ואיסקנדר שאה היו אותו אדם הביאו חוקרים לשער שפרמסווארה התאסלם. ידוע כי בשנת 1409, בגיל 65, פרמסווארה התחתן עם נסיכה מסולטנות פסאי, התאסלם וקיבל את התואר הפרסי איסקנדר שאה. טומה פירס בן המאה ה-16 חולק על כך וטוען בכתביו כי בנו של פרמסווארה, מגאט איסקנדר שאה הוא זה שהתאסלם בגיל 72. עוד לפי הכתבים, רק המלך השלישי של מלאקה, מוחמד שאה היה המלך המוסלמי הראשון של מלאקה, אחרי שחלם חלום בעקבותיו התאסלם.
כך או אחרת, קיימת הסכמה רחבה שהאסלאם הגיע למלאקה לא יאוחר מתקופת שלטונו של מט'פר שאה.
יחסיו עם שושלת מינג
הקשר בין מלאקה לסין החל בראשית המאה ה-15 כשפרמסווארה ביקר מספר פעמים בחצר הקיסר יונגלה. בשנת 1403 הגיע שליח המסחר הרשמי הראשון למלאקה. בהמשך, לווה פרמסווארה על ידי האדמירל ג'נג חה לביקור בסין. היחסים בינו לבין סין העניקו לממלכה יכולת הרתעה שמנעה התקפות מצד סיאם ומג'פהיט שהוגדרה רשמית כפרוטקטורט של סין. העובדה הזו סייעה למלאקה להפוך למרכז סחר מרכזי בנתיב הסחר בין סין להודו, המזרח התיכון, אפריקה ואירופה. בשנת 1411 ביקר שוב פרמסווארה, ביקור במהלכו הקיסר יונג לה מינה אותו באופן רשמי לשליט מלאקה.
מורשתו
בתוך עשרות שנים מהקמתה, מלאקה הפכה לנמל סחר בינלאומי במה שבישר על תור הזהר של העולם המלאי. לפי עדויות היסטוריות, למעלה מ-80 שפות דוברו במלאקה, שהפכה לנמל חשוב במהלך המאה ה-16. על כך אמר טומה פירס כי "למלך מלאקה מחזיק בידיו את הגרון של ונציה". הסולטנות החדשה התגלתה כבסיס החדש להמשך המאבקים של קודמותיה, סריוויג'איה וסינגפורה נגד יריבותיה מג'אווה. באמצע המאה ה-15 מצאה עצמה מג'פהיט חסרת אונים מול מלאקה שהחלה להשיג את השליטה על מיצרי מלאקה והרחיבה את השפעתה לסומטרה. התעודות המלאיות מדווחות כי בשיא כוחה שבתקופת שלטונו של הסולטן מנסור שאה שטחיה של מלאקה התפרסו על פני חלק ניכר מחצי האי המלאי, כמו גם איי ריו לינגה וחלקים מחופו המזרחי של האי סומטרה. שגשוגה של מלאקה כנמל בינלאומי שינה את מפת דרום-מזרח אסיה והצלחתה זכתה להערכה מצד מלכים נוספים באזור. כנמל מרכזי, היא משכה אליה סוחרים מוסלמים מכל רחבי העולם והפכה למרכז האסלאם שהלך והתפשט באזור. תהליך האסלאמיזציה באזור מלאקה התגבר במהלך המאות ה-15 וה-16. התפשטות האסלאם הביאה לדעיכה איטית של אויבתה הוותיקה של מלאקה מג'פהיט, לפני שנכנעה לכוחות המוסלמיים בראשית המאה ה-16. בסופו של דבר, התקופה שנמשכה מעידן מלאקה לעידן הקולוניזציה האירופית תרמה למלאיזציה של הסביבה.
בירה
בירה היא שם המתאר מספר משקאות חריפים שונים המיוצרים בתהליך של תסיסה, בדרך כלל של שעורה, חיטה, שיבולת-שועל או דגנים אחרים. תהליך ייצור הבירה (וגם של משקאות אלכוהוליים אחרים) נקרא "בישול" (ומכאן הביטוי "מבשלות בירה"). את הבירה נהוג להגיש בכוס בירה.
הבירה קיימת בעולם כבר אלפי שנים. המידע המוקדם ביותר המגיע מהמזרח התיכון הקדום מצביע על כך שאנשים ידעו כיצד לייצר לחם ובירה כבר 8000 שנה ואולי אף 14,000 שנים, כלומר, קודם לתירבות החיטה.
בדומה לאוצר יין ישנו גם בתחום הבירה מקצוע המתייחס לבירה, שנקרא "אוצר בירה".
היסטוריה
הדעה המקובלת כיום היא כי הבירה התגלתה בטעות כתוצאה מדגנים נבוטים ש"התקלקלו", ובזכות אנשים אמיצים שחשו אופוריה לאחר שהעזו לטעום את המשקה ה'מקולקל'. מכאן ואילך ניסו לשחזר את תהליך התסיסה בעזרת שימור של דגימה מכל בישול בירה קודם והכנסתו לבירה הבאה – בתהליך הדומה לשימורה של המחמצת הקדומה. שיטה זו עודנה בשימוש עד היום (ומכאן המושג העברי "שמרים"). בנוסף, לא ברור כמה זמן דרש ייצור הבירה העתיקה
יש המייחסים את תירבות החיטה בזמן המהפכה החקלאית (המהפכה הנאוליתית), לצריכת הבירה ויש המקדימים את ייצור וצריכת הבירה, אפילו לתרבות הנאטופית הקדומה, לפני כארבעה עשר אלף שנים, קודם לתירבות החיטה. במזרח הקרוב, מתחילת האלף השלישי לפנה"ס, בקרב תרבויות רבות ייצור הבירה הפך לאינטנסיבי. בייחוד היה הדבר שכיח במצרים העתיקה ובמסופוטמיה, בהן הבירה שימשה הן את החיים והן את המתים, כמנחות קבורה.
מצרים
כבר בשנים 3100–5500 לפני הספירה ייצרו בירה במצרים. עדויות כתובות מתקופת השושלת המוקדמת במצרים (2686–3100 לפני הספירה) מצביעות על חשיבותה של הבירה בתקופה הזו ועל כך שתפקידו של המשקה האלכוהולי הזה היה מעוגן היטב בתרבות עד שהגיע למעמדו המרכזי המוכר לנו היום.
במאה הראשונה לפני הספירה הצביעו היסטוריונים יוונים בכתביהם על קיומה ועל איכויותיה של הבירה המצרית. את המצאת הבירה ייחסו היוונים לאל דיוניסוס, בעוד המצרים ייחסו את המצאת והפצת הבירה לאל אוסיריס. פפירוסים במצרים העתיקה מונים שבעה-עשר סוגים שונים של בירה.
ייצור הבירה נכלל ונקשר לרוב עם אפיית לחם. כנראה בגלל הצורך בשמרים. שרידים עתיקים ממבשלת בירה ששימשה גם כמאפיה נמצאו בצפון מערב הנגב זהו האתר העשיר ביותר במקורות מים בדרום כנען דאז.
אחד הממצאים שמאיר את הידוע במחקר על ייצור הבירה בעת העתיקה הוא ציור קיר בקברו של Ty מפקח חשוב בבנייתן של הפירמידות בעיר ממפיס, שמראה את השלבים בבישול בירה ובאפיית לחם.
רכיבי הבירה המצרית
נהוג להניח כי בירה יוצרה משעורה אך ייתכן ששולבו בה גם דגנים נוספים כתערובת או כמרכיב חלופי. אין גם הסכמה לגבי השימוש בתמרים בהכנת הבירה, ייתכן שהוסיפו אותם כדי להוסיף טעם או כדי להאיץ את תהליך התסיסה. הבירה הראשונית נעשתה מדגן, מים וגורם תסיסה בלבד. רק בשלב מאוחר יותר נוסף לתהליך הייצור הכשות שתפקידו העיקרי הוא שימור המשקה והארכת זמן השימוש בו לפני שיתקלקל. ישנם מספר ממצאים כגון שרידי תמרים שנמצאו בעיר נחן במצרים העליונה, שיכולים להוות ראיה לכך שבמצרים הקדומה נעשה שימוש בתמרים כדי לתבל את הבירה.
מסופוטמיה
הראייה הראשונה לקיומה של הבירה ושל הלחם מגיעה ממסופוטמיה. בירה יוצרה גם בצפון מזרח מסופוטמיה בערך בשנת 3400 לפנה"ס, באזור שהיום נחשב כעיראק. שתיית בירה הייתה נפוצה בכל רחבי מסופוטמיה, כולל בקרב נשים. בישול בירה כמקצוע היה מכובד ומוערך ומבשלי הבירה היו מועסקים דרך המדינה או המקדש. לחלק ממבשלי הבירה היו עבדים משל עצמם.
ישנם שלושה ממצאים עיקריים, אחד במסופוטמיה ושניים בסוריה, שמוכיחים את השימוש בבירה במסופוטמיה בעת העתיקה. ביניהם, אתר במסופוטמיה מתקופת השושלות המוקדמת ששימש במבשלה וכמאפייה בעיר לגש בשומר. זאת, על פי לוח שמונה רכיבי בישול של בירה וקערות לבישול הבירה.
רק מתכון אחד שרד מתקופת בבל העתיקה. ייצור מאלט נעשה על ידי השריית דגנים במים, ייבושם והשארתם בשמש לשלושה שבועות.
נשים בשלניות בירה בשומר ובבל
השומרים החשיבו את הבישול כמקצוע חשוב עליו מפקחת האלה נינכאסי, זהו גם המקצוע היחיד במסופוטמיה שעליו אחראית אלה אישה. אחד מהמתכונים לבירה המתוארך סביב 1800 לפנה"ס נקרא ההמנון לנינכאסי ובו תיאור ליניארי של תהליך הכנת הבירה
בנוסף לתפקידן כבשלניות, הרבה מבעלי המסבאות בבבל היו נשים.
בעלילות גלגמש, המתוארכות לשנת 2000 לפנה"ס ומוכרות כסיפור העלילה העתיק ביותר, שתיית הבירה מוזכרת שם כאחת מברכותיה של הציוויליזציה.
בירה בארץ ישראל
למרות שבתרבויות שכנות במזרח הקדום לבירה היה מקום חשוב, הבירה לא תפסה מקום נרחב בארץ ישראל. ייתכן שבשל מקומם הנרחב של ענבים ושל יינות מקומיים. בעניין זה, קיים ויכוח במחקר האם הבירה קדמה ליין או להפך.
מקור השם
מקור המילה בירה אינו ברור, אך ככל הנראה מדובר במילה הלטינית biber, משקה או שיקוי. בעברית השם בירה התגלגל ככל הנראה מגרמנית (bier) עם העלייה החמישית.
הבירה מוזכרת בתלמוד כ"שיכר שעורים", והיו אף מי שהציעו לכנות את המשקה "שיכר":
תשובת המערכת:
רכיבים
מרכיביה העיקריים של הבירה הם: מים, לתת (העשוי בדרך כלל משעורה), כשותנית ושמרים. כמו כן משתמשים לפעמים (בעיקר בבלגיה) גם באמצעי תיבול שונים בבישול בירה, כדי להעניק לה טעם מיוחד. מלבד שעורה, משתמשים במקומות שונים בעולם בזרעים נוספים כמקור של סוכרים ללתת, כגון תירס ואורז.
לתת
לֶתֶת (Malt) הוא חומר הגלם העיקרי לייצור בירה. לתת הוא דגן שעבר הנבטה, הגורמת להיווצרות פרופיל עמילנים המתאים לייצור בירה. ברוב המוחלט של המקרים, הלתת בו משתמשים הוא לתת משעורה. בבירות חיטה משתמשים גם בלתת שעורה וגם בלתת חיטה. בעולם משתמשים גם במקורות סוכרים אחרים כגון אורז ותירס, מכיוון שהם זולים יותר מלתת.
תהליך ייצור הלתת, המכונה הלתתה, נפתח בהנבטת השעורה. שלב זה מתחיל בהשריית הדגן במים למשך מספר שעות. המים מביאים לתהליך נביטה, שבמהלכו מפרקים אנזימים בגרעיני התבואה את חומר התשמורת העמילני. עמילן הוא רב-סוכר, שיש לפרק אותו לסוכרים פשוטים, שרק הם זמינים לפעילות הפירוק של השמרים (תסיסה). לאחר מכן מוחזקים הגרעינים הנובטים באולמות מיוחדים, מאווררים ומבוקרי טמפרטורה, על מנת להמשיך את תהליך הפירוק.
בשלב הבא עוצרים את ההנבטה על ידי ייבוש הגרעינים באוויר חם. בשלב זה מקבלים לתת בגוונים שונים באמצעות דרגות קלייה שונות. חלק מהלתת מותירים בהיר והוא משמש כלתת לבירות בהירות, או כ"לתת בסיס". חלק מהלתת קולים יותר, לקבלת לתת בגוון חום כהה יותר ויותר, עד שחור (למשל "לתת שוקולד"). בייצור הבירה משתמשים בצירופי לתתים שונים, כך שמתקבלת בירה בגוון מסוים - כהה יותר או פחות - ובעלת טעמים קלויים יותר או פחות (יותר טעמי קפה, שוקולד וכדומה).
לתת הבסיס, שעובר קלייה קלה, מכיל עמילן ואנזימים (עמילאז) שיפרקו אותו לסוכרים בהמשך תהליך הייצור; מסיבה זו, לתת הבסיס הוא תמיד רוב הלתת בו נעשה שימוש במתכון בירה אופייני.
חלק ממבשלות הבירה אינן מייצרות לתת בעצמן, אלא רוכשות אותו ממפעלים המתמחים בייצורו, הנקראים מלתתות (malting או malthouse באנגלית).
מים
מקור המים ותכונותיהם משפיעים במידה רבה על התוצאה הסופית מאחר שהמים הם מרכיב עיקרי בבירה. מים קשים מתאימים יותר לבירה כהה, ומים רכים - לבירה בהירה.
כשות
תפקידה העיקרי של הכשותנית בבירה הוא הקניית מרירות וארומה אופייניות. לשם תיבול והוספת מורכבות נהוג להשתמש בצמחים שונים, ולא רק בכשות, בייצור בירה. אולם בנוסף לתכונותיה הארומטיות, נודעו לכשות יתרונות על פני צמחים אחרים בשל סגולותיה המיוחדות, שהפכו אותה לפופולרית יותר ויותר בקרב מבשלי בירה מסחריים: מרירותה מצמיאה ומעוררת שתייה מוגברת, והיא מונעת או מצמצמת פעילות חיידקית.
את מרירות הכשות מקובל למדוד ביחידות אלפא. ישנם שני סיווגים לכשות: כזו שמוסיפה מרירות, וממצים אותה כבר בשלבי הבישול הראשונים, וכזו שמוסיפה ארומה, שבה משתמשים בשלבים מאוחרים של הבישול (חומרי ריח נהרסים בקלות בבישול, לכן מוסיפים רק למיצוי בסיסי שלהם, ותו לא).
המושג בעברית: הכשות המשמשת בייצור בירה היא הפרח הנקבי של הצמח ששמו הלטיני הוא (Humulus lupulus) ממשפחת הקנאביים. היא אינה צמח הכְּשׁוּת (Cuscuta campestris) המוכר כטפיל נשרך בצידי דרכים, בשדות ובחצרות לא מטופחות. על מנת למנוע בלבול בין שני הצמחים, טבעה האקדמיה ללשון העברית את המושג כָּשׁוּת לציון הרכיב בייצור הבירה.
שמרים
שמרים הם יצורים חד תאיים אוקריוטים המסווגים בממלכת הפטריות. השמרים מפרקים חד-סוכרים כגון גלוקוז ודו-סוכרים כגון מלטוז ומנצלים אותם לתהליך יצירת האנרגיה שלהם. תוצרי הלוואי מפעילות זו הם פחמן דו-חמצני ואתנול.
מלבד פחמן דו-חמצני ואלכוהול יוצרים השמרים חומרים רבים אחרים התורמים לטעם ולארומה של הבירה. לכל מין של שמרים מטבוליזם שונה, דבר הגורם להבדלים ביחסים בין תוצרי הלוואי של השמרים. לכן מגדלת כל מבשלה את השמרים שלה, המשאירים חותמת ייחודית על טעם הבירה.
סוגי בירה
הבירות בעולם נחלקות לשתי משפחות: לאגר (מוכרת גם בשם פילזנר) ואייל. חלוקה זו נקבעת לפי סוג השמרים: שמרי אייל משמשים להכנת בירה מסוג אייל ושמרי לאגר משמשים בהכנת בירה מסוג לאגר. בין שתי המשפחות מספר הבדלים:
חברות בירה
הבירה היא מוצר פופולרי המיוצר בידי מבשלות רבות ברחבי העולם. מבשלות הבירה הפכו במשך השנים לתאגידי משקאות ויין גדולים: שמות כמו פוסטר'ס האוסטרלית, גינס האירית - שנרכשה על ידי דיאג'יו הברזילאית - סאב-מילר (סאב הם ראשי תיבות של South African Brewers), ואחרים. בין מותגי הבירה הפופולריים: היינקן, טובורג, קרלסברג, סטלה ארטואה, גינס, באס, באדוויזר ומילר האמריקניות, קורונה המקסיקנית, לף הבלגית ואחרות. מבשלות שונות, כמו וייהנשטפאן, ארדינגר הוגארדן ואחרות, מתמחות בבירות חיטה.
חברת Anheuser-Busch InBev היא חברה הגדולה בעולם לייצור בירה. היא הוקמה בשנת 2008 לאחר מיזוג של כמה חברות. בבעלות המותגים כמו באדווייזר, סטלה ארטואה, קורונה המקסיקנית, קילמס הארגנטינאית ועוד.
מלבד המבשלות הגדולות, זוכות לפופולריות גם מבשלות "בוטיק" קטנות, שהולכות ונוגסות חלק משמעותי בשוק הבירה העולמי. מלבד המותגים הקבועים שלהן מייצרות מבשלות אלה גם בירות עונתיות ובירות מיוחדות, שלמבשלות גדולות קשה להיכנס לייצורן. שמות מוכרים בתחום הן מבשלת ברוקלין, בוסטון (סמואל אדמס), אנקור ברוארי, מונטית'ס (Monteith's ווסט קוסט, ניו זילנד) ועוד. בדנוור בקולורדו שבארצות הברית קיים ריכוז של מבשלות בוטיק ומיקרו-מבשלות, ושם נערכים אירועי הבירה החשובים בתחום זה.
בישראל
בישראל מייצרת חברת טמפו משקאות את הבירות גולדסטאר, מכבי, נשר ואחרות - חלקן תחת מותגים פרטיים. "מבשלות בירה ישראל" (מב"י) מייצרת את טובורג לסוגיה וקרלסברג. למבשלה שבאשקלון יש גם רישיון ייצור של בירה גינס. מבשלות בוטיק בישראל החלו להופיע ולהתפתח באמצע העשור הראשון של שנות ה-2000.
בירה ביתית
בירה ניתנת לייצור גם באמצעים ביתיים. כיום, כשבירה מיוצרת באופן תעשייתי ונמכרת בזול, יצור ביתי של בירה נעשה בדרך כלל כתחביב. לתחביב זה סף כניסה נמוך, מערכות ייצור פשוטות מאוד שמחירן נמוך בהשוואה לתוצר, והידע הבסיסי הדרוש לייצור בירה ביתית נמצא בהישג יד. התחביב מאפשר רמות התמחות רבות, התנסות ושליטה על התוצאות - מגוון רחב מאוד של טעמים ועל התכונות האחרות של הבירה.
ברחבי העולם קיימות חנויות המתמחות בחומרים הבסיסיים הנדרשים להכנת בירה וכך תומכות בחובבי בישול הבירה. החומרים הבסיסיים להכנת בירה באמצעים ביתיים הם לתת, כשות ושמרים.
חובבי בישול ביתי רבים מצמצמים את המורכבות של תהליך בישול הבירה לשלוש רמות מקובלות:
ככל שהבישול נעשה בתהליך מורכב יותר השליטה בתוצאה (טעם ואחוזי אלכוהול) רבה יותר.
בבישול ביתי על פי רוב אין אמצעים להגזה של הבירה, ולכן ההתססה הסופית של הבירה נעשית לאחר מזיגתה לבקבוקים ("ביקבוק"). שלא כמו בבישול במבשלה, בה ניתן באמצעות מיכשור לייצר תנאים אידיאליים לבישול הבירה, בישול ביתי מושפע מאוד מתנאי הסביבה, וכן מחייב תשומת לב מיוחדת לתנאים הסניטריים של בישול הבירה, ובפרט לחיטוי של האמצעים המשמשים בתהליך.
בירה ובריאות
למרות היות הבירה משקה חריף, אשר לשתייתו השפעות מזיקות על השותה, עולה ממחקרים שונים כי לשתייה מבוקרת של בירה עשויה להיות השפעה מיטיבה דווקא. ממחקרים אלו עולה כי שתיית בירה משפרת את תפקוד מערכת החיסון, מגינה על הלב ומאזנת רמות סוכר.
סוכרת
מחקרים שנערכו בהשתתפות יותר מ-106 אלף נשים צעירות, הוכיחו כי שתייה מתונה וקבועה של בירה (או יין) מורידה את הסיכון לחלות בסוכרת. ממחקרים אלו עולה כי המנגנון הפיזיולוגי שבאמצעותו מגינה הבירה על הגוף מפני התפתחות מחלת הסוכרת, קשור להגברת הרגישות לאינסולין בגוף בעקבות שתיית האלכוהול. עם זאת, בירה עשירה בפחמימות ושתייה מתונה נדרשת בפרט לאחר התייעצות עם דיאטן.
מחלות לב וסרטן
האלכוהול ידוע כגורם מסרטן.
מטא-אנליזה שכללה 15 מחקרים בקרב למעלה מ-200 אלף איש, מצאה ירידה של 78% בסיכון לפתח מחלות לב אצל אנשים השותים בירה באופן קבוע, לבין אלו המתנזרים ממנה. מחקר נוסף שנערך בהשתתפות 2,000 משתתפים, במכון לרפואה סביבתית שבסטוקהולם שוודיה ובשיתוף בית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בקיימברידג' ארצות הברית, קובע כי שתיית בירה קשורה בסיכון נמוך יותר לחלות בסרטן הכליה.
סנדרו וגנר
סנדרו וגנר (בגרמנית: Sandro Wagner, נולד ב-29 בנובמבר 1987 במינכן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ ומאמן כדורגל.