cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסך עשן
כדי לכסות שטחים גדולים באזורים מוגדרים משתמשים בגנרטור עשן. זהו מתקן המנדף שמן ומזרים אוויר קר דרך האדים. ויסות קצב אידוי השמן, קצב הזרמת האוויר והטמפרטורה שלו משפיעים על גודל טיפות הערפל שנוצר. בדרך זו ניתן למסך בזול ובמהירות (נמוכה יחסית לשיטות הפירוטכניות) שטחים גדולים מאוד. גרסה פשוטה של שיטה זו היו מגדלים בהם מבעירים דלק או שמן באיכות ירודה או עצים טבולים בשמן שהיו מעלים עשן כבד בעת בעירתם. דוגמאות לשימוש כזה במיסוך עשן היו במפרץ חיפה בעת מלחמת העולם השנייה על מנת להגן על בתי הזיקוק לנפט וחוות מכלי הדלק מהתקפת מטוסים, וכן ליד מצודת הטגארט של עתלית.
כיום משתמשים רוב צבאות העולם בחימוש על בסיס זרחן לבן ליצירת מיסוך עשן באופן מיידי ובכמות רבה. ביקורת נמתחה על השימוש בזרחן לבן בטענה שפצצת הזרחן היא נשק תבערה שכן כאשר הזרחן פוגע בבני אדם הוא גורם להם לכוויות חמורות. לכן היו קריאות להוציא את השימוש בפצצות זרחן, גם לצורכי מיסוך בלבד, אל מחוץ לחוק הבינלאומי.
תלמה אליגון-רוז
תַּלְמָה אַלְיָגוֹן-רוֹז (נולדה ב-16 באפריל 1944) היא סופרת, משוררת, מתרגמת, פזמונאית, תסריטאית, מלחינה ומפיקה מוזיקלית ישראלית.
ביוגרפיה
אַלְיָגוֹן-רוֹז, בתה של העיתונאית והעורכת עפרה אליגון, נולדה בתל אביב וגדלה ברמת גן. שירתה כקצינת חינוך בחיל התותחנים. בוגרת החוג לפילוסופיה וללשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, וכן בוגרת לימודי תעודה במכון לקומוניקציה בירושלים. כמו כן היא למדה לימודי תעודה במחזאות באוניברסיטת תל אביב, ומוזיקה בבית הספר לג'אז "רימון". נמנית עם מייסדי שלום עכשיו.
את שירה הראשון, "אבא שלי" (ידוע גם בשם "לאבא שלי יש סולם"), כתבה אליגון בספטמבר 1961 והיא בת 17 בלבד, לאחר שאביה אליעזר (אליק) אליגון בן ה-52 נפטר מול עיניה מדום לב. השיר מסתיים במילים "אז למה כששרתי לו שיר שאהב, נרדם הוא פתאום ועצם את עיניו? אבא, למה?". היא מספרת שבאותו זמן היא לא חשבה שהיא כותבת את השיר לזכרו, כי אם כותבת שיר ילדים רגיל, אולם לאחר שנים, הבינה שהשיר אכן נכתב עליו.
אליגון-רוז פרסמה מספר ספרים, רובם ספרי ילדים; שימשה מנהלת אמנותית ומפיקה בחברת התקליטים סי.בי.אס ועבדה עם זמרים רבים, בהם דויד ברוזה, יהורם גאון, חווה אלברשטיין, נעמי שמר, 'הפרברים' ואריק סיני; והפיקה עשרות תקליטים לילדים.
יחד עם בעלה, יורם רוז, הקימה את בית ההוצאה לאור הוצאת "כנרת" (כיום: "כנרת זמורה-ביתן דביר"), בה היא משמשת כעורכת לפרויקטים מיוחדים. במסגרת זו גם יזמה וערכה שורה של ספרים המנציחים את התרבות העברית המתחדשת והזמר העברי, בהם: "לטייל עם התנ"ך", "ארץ נולדת", "עכשיו שרים", "שירי רחל", "שירת רבים", "להתאהב בארץ ישראל" "סיפור מולדת", "אלף זמר ועוד זמר" (קובץ שירים אותו ערכה יחד עם המנצח רפי פסחזון) ועוד.
באוקטובר 2008 נערך ב"צוותא" ערב הוקרה לאליגון-רוז. במהלך הערב, שהופק על ידי יהודה עדר, הציגו אמנים ישראלים מבחר משיריה מהתקופות השונות, בסגנונות מגוונים.
באפריל 2012 התקיים בפסטיבל עין גב מופע מיוחד משיריה של אליגון-רוז, בביצועה של חבורת הזמר "שדות שבעמק".
בפברואר 2013 היא קיבלה פרס מפעל חיים על שם נעמי שמר מאת אקו"ם.
באפריל 2022 קיבלה פרס מפעל חיים במסגרת פסטיבל ימי הזמר בחולון ונערך לכבודה ערב מחווה.
אליגון-רוז נשואה ליורם רוז, ולהם שלושה ילדים: איתמר, דניאל והזמרת אביגייל רוז. מתגוררת בגני יהודה.
תלמה אליגון-רוז פעילה בקבוצת "החברים של תלמה" במסגרת מפלגת העבודה.
בשנת 2023 קבלה אות הכרה על מפעל חיים מאוניברסיטת בר-אילן.
יצירתה
אליגון-רוז כתבה מספר רב של שירים, בהם: לאבא שלי יש סולם (יפה ירקוני), גשם בעיתו (רותי נבון) ו"הצריף של תמרי" (ריקי גל) ב-1974, ארץ צבי (יהורם גאון), "דרך ארוכה" (גלי עטרי), "פעם היו שם פרחים" (הפרברים) ועוד רבים אחרים. כתבה חמישה מחזות, בעיקר לילדים ולנוער. יצרה מספר סדרות טלוויזיה, ובהם "הצריף של תמרי" ו"החתול שמיל". כמו כן כתבה ליברית לשתי אופרות: "הבן יקיר לי" ו"החלילן מהמלין". הפיקה עשרות תקליטים לילדים, ביניהם: שני אלבומי מחזמר שכתבה ע"פ סיפורי באבאר - "באבאר הפילון" ו"מסעותיו המופלאים של באבאר מלך הפילים", והאלבום "טיקיליטון" בביצוע חוה אלברשטיין, שיצא אף כספר. בפסטיבל הזמר והפזמון 1977 אליגון-רוז כתבה את השיר "רקפת" שזכה במקום הראשון בתחרות ללחן ולעיבוד של מוני אמריליו וביצעה רוחמה רז. באותה שנה היא כתבה את השיר "ארץ צבי". בפסטיבל הזמר הישראלי 1987 כתבה והלחינה את השיר "יונה עם עלה של זית" שזכה במקום הראשון בתחרות לעיבוד של אילן גלבוע ולביצוע של להקת פיקוד הדרום.
יחסי בנגלדש–לבנון
יחסי בנגלדש–לבנון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הלבנונית לבין הרפובליקה העממית של בנגלדש.
היסטוריה
במלחמת לבנון השנייה בשנת 2006, בנגלדש הציעה לשלוח כוחות צבא לאזור דרום לבנון כחלק ממשימתו של כוח האו"ם המופקד על שמירת השקט באזור. עם זאת, הצעה זו נדחתה על ידי ישראל, וזאת עקב חוסר נכונותה של בנגלדש להכיר רשמית במדינת ישראל. חרף אי ההסכמה הישראלית, בנגלדש ונפאל היו המדינות הראשונות שכוחותיהם הגיעו לחופי דרום לבנון, וזאת בשעה ששאר מדינות המערב, וביניהן התורמת העיקרית לכוח האו"ם, צרפת, התעכבו בפריסת חייליהם.
בהמשך, ומיד לאחר ששאר כוחות האו"ם הגיעו לאזור, הכוחות הבנגלדשים נאלצו לעזוב באופן מיידי, מתוקף ההכרה בבנגלדש כצד שאינו נייטרלי בסכסוך, וזאת גם בשל הצהרתו של שר חוץ הבנגלדשי מורשד קהאן, שתיאר את המתקפה הישראלית בשטח לבנון כ"טרור מדיני", והכריז בדבר העברת סיוע הומניטרי לעם הלבנוני ולעם הפלסטיני בעקבות תקיפות צה"ל.
יחסים כלכליים
בשנת 2014 התרחשה פגישה בין אנשי עסקים משתי המדינות בה הראתה בנגלדש התעניינות בסחורה לבנונית וההפך.
ארטה פלורסקו
ארטה פלורסקו (ברומנית: Arta Florescu 10 במרץ 1921 - 6 במאי 1998) הייתה זמרת סופרן ומורה רומניה.
חייה
פלורסקו נולדה בבוקרשט ולמדה בקונסרבטוריון שם בשנים 1939-42. הופעתה הראשונה הייתה בשנת 1939 ברדיו בוקרשט, בתוכנית לידר משל דיפארק, שומאן ואלסנדרסקו. ב-1941 שרה באתניאום בבוקרשט לידר של וולף, שוסון, ריכרד שטראוס, סטרווינסקי, אנסקו ועוד.
בשנים 1937 עד 1945 הייתה סולנית באגודה הכוראלית של רומניה. הופעתה הראשונה באופרה הייתה ב-5 בדצמבר 1942 ב"לוצ'יה די למרמור" של דוניצטי באופרה הרומנית. מאז גילמה יותר מ-70 תפקידים באופרות רבות, בהן החטיפה מן ההרמון, נישואי פיגארו ודון ג'ובאני של מוצרט, הטרובאדור, לה טרוויאטה, אאידה, ריגולטו, כוחו של גורל, דון קרלו ואותלו של ורדי, "וילהלם טל" של רוסיני, "איפיגניה באאוליס" של גלוק ועוד. במהלך הקריירה שלה שרה פלורסקו בין השאר על בימות תיאטרון בולשוי במוסקבה, האופרה של ברלין, האופרה של לייפציג, "שאנז אליזה" בפריז ויצאה לסיורי קונצרטים בארצות הגוש המזרחי, באירופה, בסין ובברזיל. בין השאר ביקרה גם בישראל.
ארטה פלורסקו כיהנה כראש הקתדרה ללימודי קול ושירה באקדמיה ע"ש אנסקו בבוקרשט מ-1950 עד 1980. בין תלמידותיה שקנו פרסום עולמי היו הזמרות יוליה ואראדי, ויוריקה קורטז ואנג'לה גאורגיו.
מקור
אנציקלופדיה רומנית אינטרנטית
הגליל והתחתון
הגליל והתחתון היא הצגת בידור ישראלית מאת אורן נאמן בבימויו של עופר שפריר ובכיכובם של אוולין הגואל, עמוס תמם וניב רז.
ריובמבה
ריובמבה (שם מלא: סאן פדרו דה ריובמבה; ספרדית: San Pedro de Riobamba) היא בירת מחוז צ'ימבורסו במרכז אקוודור. העיר נמצאת במרחק של 200 קילומטרים דרומה מבירת אקוודור קיטו. ביחד עם אמבאטו, ריובמבה נחשבת לאחת הערים הגדולות באזור סיארה של אקוודור.
הגליל והתחתון
ההצגה מתארת את סוף השבוע העובר על שני זוגות בצימר קטן בגליל, ואת המפגש ביניהם לבעלת הצימר, מדריכת טנטרה, דוגמנית ובמאי קולנוע כריזמטי.
עוד משתתפים בהצגה: ענת אייזיק, הדר שחף וארז שפריר.
בשנת 2006 ההצגה הייתה מועמדת לפרס הצגת הבידור של השנה בטקס פרסי התיאטרון של האקדמיה ה-11, ביחד עם ההצגות חיותה וספונג'ה והעיר הגדולה.
מיי פירסט סוני
מיי פירסט סוני הוא ספר מאת בני ברבש, שעובד לסדרת טלוויזיה ששודרה בערוץ 2, בסוף שנת 2002, ולאחר מכן עובד להצגת תיאטרון.
הספר מספר על התפוררות של משפחה תל אביבית הנקלעת למשבר מנקודת מבטו של יותם, ילד המתעד את משפחתו ברשמקול ביתי. בעיבוד הטלוויזיוני זה שונה מרשמקול למצלמת וידאו.
סדרת טלוויזיה
סדרת טלוויזיה הופקה על ידי זכיינית ערוץ 2 רשת מדיה, ועלתה לשידור ב-7 בדצמבר 2002. מפיקי הסדרה היו אורי סבג ועינת ביקל והבמאי היה אורי ברבש. הסדרה התמודדה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, וזכתה בפרס לסדרת הדרמה הטובה ביותר, בני ברבש זכה בפרס על התסריט הטוב ביותר.
ההצגה
"מיי פירסט סוני" עובד גם להצגת תיאטרון, במספר הפקות:
אוהבת אותך
אוהבת אותך הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד. את השיר הוציאה לאור ב-25 באוגוסט 2022 חברת התקליטים שרית הפקות, והוא נכלל כסינגל הראשון מתוך האלבום 24.
על השיר
השיר נכתב על ידי חדד, לצד אושר כהן, תמר יהלומי ויונתן קלימי. תחילה מופנה השיר כלפי גבר מקול של אישה. אולם את השורה האחרונה שלו, "אוהבת אותך", חדד מפנה אותה לבת-זוגה, תמר יהלומי. ב-24 באוגוסט פרסמה פוסט באינסטגרם החושף את תאריך יציאתו של הסינגל ואת עטיפת האלבום בו נכלל. ביום פרסומו עלה לערוץ היוטיוב של חדד הווידאו קליפ הנלווה לו. עד לספטמבר 2022 צבר כמיליון צפיות, ואף דורג בעשרת הסרטונים החמים של בישראל. במקביל יצא גם בפלטפורמת הספוטיפיי וצבר כ-70 אלף השמעות.
מור פרנק
מור פרנק (נולדה ב-12 באוגוסט 1970) היא במאית ודרמטורגית ישראלית.
קורות חיים
מור פרנק נולדה לדבורה ולעמי פרנק וגדלה בקיבוץ רעים שבנגב המערבי. סבה, משה פרנק, שימש כתאורן בתיאטרון הבימה בשנות החמישים. לימים הקדישה פרנק לסבה את הצגתה הראשונה שעיבדה וביימה בתיאטרון הבימה, "המוות ישב לידי".
ב-1995 למדה פרנק במגמה לבימוי בחוג לתיאטרון, אוניברסיטת תל אביב. במקביל ללימודיה, החלה לכתוב ולביים הצגות לילדים ולנוער. ב-1997 למדה אצל דודי מעיין בתיאטרון עכו. ב-2000 חזרה פרנק לאוניברסיטה ללימודי תואר שני בבימוי וסיימה בהצטיינות את לימודיה. חנן שניר, במאי הבית של תיאטרון הבימה, הזמין אותה לשמש כדרמטורגית בהצגה "קופסה שחורה" בבימויו וכן להשתתף בפרויקט במאים צעירים, הנשען על יצירותיו של נסים אלוני. היא עיבדה את "סיפורי הינשוף" מאת אלוני להצגה מינימליסטית של שחקן ובובה, והפרויקט הועלה לסירוגין בתיאטרון הבימה ובתיאטרון החאן. בעקבות כך המשיכה פרנק לביים בחאן תחת ניהולו האמנותי של מיקי גורביץ'. מאז ביימה בו עוד חמש הצגות: "הזמרת קירחת יותר", "שלוש נשים מחכות", "משחיז הסכינים הסיני", "המקצוען" ו"הזהו אדם". מרבית ההצגות אף עובדו על ידה.
ב-2008 הוזמנה פרנק על ידי אילן רונן, מנהלו האמנותי של תיאטרון הבימה, ליצור הצגה עבור פסטיבל ישראל 2009 מאסופת סיפורי דיבוק מהמאה ה-16. פרנק התבססה בעבודת הכתיבה על מחקרו של פרופסור יורם בילו ויצרה הצגה המורכבת משמונה סיפורי דיבוק, כשכל אחד מועבר לבמה בסגנון תיאטרלי שונה - תיאטרון בובות אכזרי, תיאטרון תנועה, תיאטרון סיפור ועוד. ההצגה "דיבוקים" הוצגה במסגרת פסטיבל ישראל 2009 בירושלים ובתיאטרון הבימה.
כיום (2019) מלמדת משחק ובימוי בסטודיו למשחק ניסן נתיב ובמכללת סמינר הקיבוצים.
בין יצירותיה
"שפה בימתית יצירתית, מלאת מעוף, מינימליסטית ומתפתחת כאחד. כל האלמנטים שיוצרים את ההצגה, מוזיקה, תאורה, עיצוב חלל ודמויות, השתלבו יחד לכדי שפה בימתית מעוררת. שלישית שחקנים מלאת חדוות יצירה ועשייה בעבודת משחק מלאת פרטים ודקויות. כל זאת מנוצח ביד בוטחת על ידי עבודת בימוי מדויקת ומקורית".
כמו כן השתתפה ההצגה בתחרות פרס הבמה להצגות ילדים ונוער 2018 וזכתה בפרסים:
על דרך יצירתה
חלק ניכר מעבודות הבימוי של פרנק מתבססות על יצירות ספרותיות אותן היא מעבדת לבמה; את מרכז הבמה היא שומרת תמיד לשחקן ולמילה. שתיים מיצירותיה נוגעות בטקסטים מרכזיים בתרבות הישראלית: "הזהו אדם" מאת פרימו לוי, ו"הוא הלך בשדות" מאת משה שמיר.
בעיבוד לבמה של הספר "הזהו אדם", המהווה אבן דרך בספרות השואה, מתמודדת פרנק עם הדילמה הבלתי פתורה – איך ניתן להציג את השואה על במה. ואכן, ההצגה אינה "עולה" על הבמה, היא מתקיימת אך ורק בדמיונו של הצופה, ללא עזרים חיצוניים כגון תפאורה או סאונד, רק בעזרת המילים, רק בעזרת השחקן; האדם. מכון "יד ושם" אימץ את ההצגה והיא מועלית בו בפני אנשי חינוך וצבא, וכן בפני בני נוער ברחבי הארץ.
בעיבוד לבמה של הספר והמחזה "הוא הלך בשדות", אשר ניסחו את החלום הציוני ועיצבו את דמות הצבר המיתולוגי, מנסה פרנק למצוא, באותם טקסטים עצמם, גם את שברו של החלום ואת תשליל דמותו של הצבר. זאת על ידי פירוק הטקסטים, עריכתם או הצבתם זה למול זה, ופירוק הדמויות כמעט עד כדי מחיקה, לטובת מגוון רב יותר של נקודות מבט. ההצגה נוצרה במסגרת "קבוצת תיאטרון רות קנר" והיא מועלית במוזיאון תל אביב.
קישורים חיצוניים
על ההצגה "הזהו אדם"
על ההצגה "משחיז הסכינים הסיני"
על ההצגה "שלוש נשים מחכות"
על ההצגה "המוות ישב לידי"
על ההצגה "הזמרת קירחת יותר"
הקהילייה המזרח-אפריקנית
הקהילייה המזרח-אפריקנית (באנגלית: Eastern African community, EAC; בסוואהילי: Jumuiya ya Afrika ya Mashariki) היא ארגון אזורי בין-ממשלתי של מספר מדינות באזור מזרח אפריקה שנוסד ב-1967, פורק ב-1977 והוקם מחדש בשנת 2000. שטחן הכולל של המדינות החברות בארגון כ-1.8 מיליון קמ"ר, ואוכלוסייתן הכוללת מונה כ-120 מיליון נפש (כשמינית מאוכלוסיית אפריקה כולה). הקהילייה נבדלת מארגונים אזוריים אחרים באפריקה ובעולם, בכך שאינה מסתפקת בהידוק הקשרים הכלכליים ושיתוף הפעולה האזורי בתחומים שונים, אלא חותרת ליצירת מסגרת פוליטית פדרטיבית חזקה.
התוכנית לגיבושה בשלבים של פדרציה
על פי תכנון שנעשה ב-2005, אמורה הקהילייה המזרח-אפריקנית להתגבש עד 2010 למדינה פדרטיבית, "הפדרציה המזרח-אפריקנית". אבני דרך בולטות בביצוע התוכנית הן:
פרשנים רואים את תוכניות האיחוד כשאפתניות ומטילים ספק בעמידתה של הקהילייה בלוחות הזמנים שנקבעו. המשבר הפוליטי החמור שפרץ בקניה בעקבות הבחירות לנשיאות המדינה בדצמבר 2007, והדרדר למאבק אלים בין האופוזיציה לשלטון ובין קבוצות אתניות, צפוי לשבש קשות את התוכניות.
מוסדות
כמו כן קיימות ועדות תיאום קבועות בנושאים שונים, כגון בריאות וטכנולוגיה, וכן כמה גופים אוטונומיים משותפים בניהול הקהילייה כגון המועצה הבין-אוניברסיטאית של מזרח אפריקה, הבנק לפיתוח של מזרח אפריקה, וארגון המִדגים של אגם ויקטוריה.
טרי גאר
טרי גאר (Terry Ann "Teri" Garr; נולדה ב-11 בדצמבר 1944) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקנית, הידועה בשל תפקידיה הקומיים והדרמטיים בסרטי קולנוע בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 ובקריירה טלוויזיונית משגשגת לאחר מכן. גאר הייתה מועמדת לפרס האוסקר כשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרטו של סידני פולאק "טוטסי" בשנת 1982.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת
גאר נולדה בלייקווד, אוהיו. אביה, אדי גאר, היה שחקן וודוויל ממוצא אירי והופיע בתפקידים על במות ברודוויי. אמה, פיליס גאר, הייתה רקדנית ממוצא אוסטרי. בהיותה בת 11 מת אביה, ואמה של גאר המשיכה לפרנס את שלושת ילדי המשפחה לבדה. גאר סיימה את בית הספר הקתולי בעיירה רוקי ריבר, באוהיו, ולאחר מכן החלה בקריירת משחק.
את תפקידיה הראשונים קיבלה בזכות מראה הבלונדינית הכל-אמריקאית הצעירה שאפיין אותה בצעירותה. היו אלו תפקידים זעירים בקומדיות נעורים (הראשונה שבהן, "A Swingin' Affair" משנת 1963). היא הופיעה במספר סרטים של אלביס פרסלי בשנות ה-60, לרוב כרקדנית. בשנת 1968 הופיעה בתפקיד זעיר בסרטה של להקת המאנקיס "Head", כן הופיעה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה מצליחות רבות, בהן מ.א.ש, מסע בין כוכבים, "המופע של דיק ואן דייק", "מקלאוד" ו"הזוג המוזר". בתחילת שנות ה-70 הופיעה באופן קבוע בתפקידים קומיים ב"מופע של סוני ושר".
קריירה קולנועית וטלוויזיונית
בשנת 1974 הצליחה גאר לפרוץ למעמד של שחקנית מובילה בעקבות הופעתה בשני סרטים. תפקיד דרמטי כבד שיחקה בסרטו של פרנסיס פורד קופולה, "השיחה", שם הופיעה בתור חברתו של איש ההאזנות הפרנואיד אותו שיחק ג'ין הקמן. תפקיד הפוך לחלוטין שיחקה בסרטו של מל ברוקס, "פרנקנשטיין הצעיר". בסרט שיחקה את אינגה, עוזרתו השופעת של ד"ר פרנקשטיין. לטענתה, קיבלה את התפקיד כאשר הופיעה למבחן הבד עם חזייה מרופדת בגרביים ישנים, מכיוון שהבינה כי התפקיד נסב כולו "על הציצים". תפקיד זה, שדרש הופעה מוגזמת ומבטא מזויף וכבד, איפשר לגאר להפגין את כשרונה הקומי.
במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 המוקדמות, הופיעה גאר בתפקידים חשובים בסרטים מצליחים. בסרטו של סטיבן ספילברג "מפגשים מהסוג השלישי" (1977) שיחקה את אשתו של ריצ'רד דרייפוס. כן הופיעה בתפקיד בולט בסרט "הו, אלוהים!" (1977) בו שיחק הקומיקאי הקשיש ג'ורג' ברנס את אלוהים המתגלה לג'ון דנוור. בשני סרטים אלו שיחקה תפקיד זהה כמעט - אשתו הסובלת של אדם המשנה את התנהגותו עקב התגלות על טבעית. סרטים אלו, והופעות נוספות שלה כהופעתה בסרט "הסייח השחור" (1979) שמרו על מעמדה כשחקנית מובילה בתקופה זו. בשנת 1982 הגיעה קריירת הקולנוע של גאר לשיא, כאשר הופיעה בסרטו של סידני פולאק "טוטסי", בתפקיד חברתו הנבגדת והטיפשה של דאסטין הופמן, המגלם שחקן המקבל תפקיד של אישה באופרת סבון ומתחזה לשם כך לאישה. הסרט היה בין הסרטים המצליחים בשנה זו, והופעתה בסרט הקנתה לגאר מועמדות לפרס האוסקר כשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנה זו כיכבה גאר, לצידו של פרדריק פורסט בסרט המוזיקלי "אחד מהלב" שביים פרנסיס פורד קופולה. סרט זה היווה תפנית לרעה בקריירה של כל המעורבים בו. קופולה, שאיבד את השליטה בתקציבו של הסרט, יצר בעלות עצומה מוצר בעייתי. הסרט כשל בקופות, והביא להתמוטטות אולפני אמריקן זואיטרופ שהקים קופולה. שנת 1982 היוותה שיא בקריירה של גאר, ולאחריה לא קיבלה עוד תפקידים בולטים בקולנוע. גאר המשיכה להופיע בתפקידי משנה בסרטיהם של במאים מובילים. כך, למשל, הופיעה בתפקיד משמעותי בסרטו של מרטין סקורסזה "שגעון של לילה" (1985). תפקידה של גאר היה תפקיד של מעריצה מטורפת ומזדקנת של להקת "הקופים" בסרטם הופיעה שבע עשרה שנים קודם לכן. הופעות זכורות נוספות של גאר הן בסרטו של רוברט אלטמן "משהו ללבוש" (1994) ובסרט "טפשים ללא הפסקה" (1994). במקביל המשיכה גאר להופיע בטלוויזיה. היא הייתה אורחת קבועה בתוכניתו של דייוויד לטרמן, והופיעה בתפקידי אורח בסדרות כ"ER", "חוק וסדר: מחלק הקורבנות המיוחדים" ו"פליסיטי". כן זכורה הופעתה בתפקיד אמה של פיבי בסדרה "חברים" בה הופיעה במספר פרקים.
חייה הפרטיים
לגאר היו מספר מערכות יחסים יציבות עם גברים. בין 1979 ל-1983 הייתה חברתו של המפיק רוג'ר בירנבאום, לאחר מכן הייתה חברתו של רופא בשם דייוויד קיפר במהלך רוב שנות ה-80. בשנת 1993 נישאה לקבלן בשם ג'ון או'ניל, והשניים אמצו בת בשם מולי. הנישואים כשלו, והזוג הודיע על גירושיו בשנת 1996.
במהלך שנות ה-80 סבלה גאר מתופעות בריאותיות שונות, אך רק ב-1999 אובחנה באופן סופי כסובלת מטרשת נפוצה. היא נתנה פומבי למחלתה בראיון בשנת 2002, ובשנת 2005 הופיעה בראיון אצל לארי קינג בו דיברה בפירוט ובגילוי לב על מחלתה. גאר פעילה בארגונים שונים הנאבקים למען מודעות למחלה. בשנת 2006 סבלה מאירוע מוחי. על אף בעיות הבריאות שלה התעקשה גאר להמשיך ולעבוד, היא ממשיכה להופיע בתפקידים שונים בקולנוע ובטלוויזיה, ואף שבה להופיע בתוכניתו של לטרמן.
שלומי סרנגה
שלומי סרנגה (נולד ב-7 באוקטובר 1973) הוא זמר ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה
סרנגה נולד בתל אביב לאב יליד ספרד ולאם ממוצא בולגרי. אביו, איזידור, איש עסקים, היה אמרגן חובב לזמרים צעירים שביקשו לעשות מוזיקה יוונית בארץ, ובילה חלק ניכר מזמנו במועדוני הזמר היווני הראשונים ביפו. סוזי, אחותו הגדולה של שלומי, כתבה מילים לשירים בז'אנר המזרחי. שניים מהם מופיעים באלבום היו זמנים של זוהר ארגוב (1981).
אביו של שלומי סרנגה נפטר ב-1988 כששלומי היה בן 15. דודו של שלומי, סמי סרנגה, לקח אותו תחת חסותו המוזיקלית, לימד אותו לנגן באורגן, וסייע לו להתחבר לתעשיית הזמר היווני. הפריצה הגדולה הראשונה של סרנגה הייתה עבודתו כ"זמר הבית" במועדון הלילה האתונאי - "חבית הזהב". סרנגה התגורר באתונה במשך כשנה, וצבר פופולריות רבה, בין השאר בשל הדמיון בין קולו של סרנגה לקולו של הזמר היווני הנודע סטליוס קזנג'ידיס. כשחזר סרנגה לארץ, בשנת 1995, הוציא את אלבום הבכורה שלו "מוזיקה יוונית ברמה אחרת". שנה אחר כך הוציא את "ניחוח יווני", כאשר על העטיפה האחורית הוא מצולם יחד עם קזנג'ידיס. בשנת 1998 הוציא סרנגה אלבום נוסף, "שר קזנג'ידיס", שבו מבצע סרנגה שירים של הזמר היווני סטליוס קזנג'ידיס. בשנת 2000 הוציא סרנגה את האלבום "חגיגה יוונית", שהחזיר את סרנגה להצלחה. אלבום זה הוא אחד האלבומים המצליחים של סרנגה. האלבום מכר 120,000 עותקים והוכתר לאלבום פלטינה. כעבור שנה הוציא סרנגה את האלבום "בבריזה יוונית" שכלל את הלהיט "הופה הופה".
בשנת 2002 הקליט סרנגה עם הזמר מושיק עפיה את הדואט "חלום מתוק", ובאותה השנה יצא סרנגה לסיבוב הופעות ראשון ורשמי בארץ אשר יצא על גבי דיסק כפול בשם "שלומי סרנגה בהופעה חיה". תחילה 2 החלקים נמכרו בנפרד ורק ב-2005 הוציא סרנגה מהדורה כפולה.
עד תקופה זו, כמעט כל שיריו של סרנגה היו ביוונית חוץ מנדירים ביותר לדוגמת "הזמן הישן" שיצא ב-2004 וכלל באלבום "הזמן הישן", הדואט עם יזהר אשדות "נערה מהצפון" שהוקלט במסגרת "מפגשיר" בערוץ 24 בשנת 2005, והשיר "מונו" שיצא בשנת 2008. בשנים שאחרי החל להקליט יותר בשפה העברית.
בשנת 2009 הוציא סרנגה אלבום נוסף שנקרא "מונו", באלבום חלק מהשירים היו בעברית דוגמת "מונו" (שאותו הלחינה דיקלה), "האומנם" (חידוש לחוה אלברשטיין), והדואט "עוד יום יבוא" עם זוהר ארגוב, שהוקלט כאשר סרנגה שר ביוונית והקטעים שבהם זוהר שר מוקלטים מסקיצות ישנות של השיר. לשיר צולם קליפ המורכב מקטעים הלקוחים מהופעות של זוהר וסרנגה שולב בו באמצעות אפקט רקע ירוק וחלק באנגלית דוגמת "Don't Let Me Be Misunderstood" (של נינה סימון) אותו ביצע עם רד בנד.
בשנת 2009 הוציא סרנגה סינגל נוסף לאלבומו הבא שנקרא "כל הנשים יפות".
בשנת 2010 שיחק סרנגה בסדרת הטלוויזיה "אחד העם 101" בתפקיד שוטר, ושר את שיר הנושא של התוכנית "טבא טומבה". באותה השנה הוציא את השיר "גלו לו", חידוש של השיר "קולו לו" (בערבית: قولوا له, "תגידו לו"), של הזמר המצרי עבד אל-חלים חאפז.
ב-2011 הוציא סרנגה את הדיסק "לא עזבתי מעולם".
מאז הופיע סרנגה עם שמעון פרנס במופע מוזיקלי "חצי עולם כבר שר יוון". ב-2018 סרנגה ופרנס השתתפו ביחד גם בפרק בו טיילו ביוון, בתוכנית התיירות "חופשה VIP" בקשת 12.
בשנת 1998, אימץ אורח חיים צמחוני, בשנת 2011 אימץ אורח חיים לקטו-צמחוני (נמנע מאכילת ביצים).
השתתף כזמר אורח בשיר של טונה "למה לא עכשיו".
עקרון לה שטלייה
עקרון לה שטלייה (בצרפתית: Le principe de Le Chatelier), הקרוי על שמו של הכימאי הצרפתי אנרי לה שטלייה, עוסק בשיווי משקל כימי ותמציתו:כלומר, המערכת תשאף למזער את השפעתן של עקות המופעלות עליה על ידי ביצוע שינויים פנימיים שמטרתם לחזור לשיווי משקל.
עקות שכיחות במערכות כימיות הן שינויי ריכוז, טמפרטורה או לחץ.
לדוגמה, אם מחממים מערכת בשיווי משקל היא תקרר את עצמה, אם מקררים אותה היא תנסה לחמם את עצמה וכן הלאה. עקרון לה שטלייה חשוב מאוד בתחום התעשייה, שכן אם מורידים את ריכוז התוצר במערכת בשיווי משקל (מוציאים אותו ממכל התגובה למשל), המערכת תתאזן על ידי הגדלת כמות התוצר. לדוגמה: בתגובת מתילציה עם מתיל-יודיד השקעת יון היודיד החופשי עם יון כסף (כלוריד, למשל) תחזיר את התגובה.
חוק איכותי זה מאפשר לחזות את שינוי שיווי המשקל של תגובה כימית. למשל: שינוי בריכוז בתגובת שיווי משקל של דו תחמוצת הגופרית וחמצן שהופכת לגופרית תלת חמצנית.
אם נגדיל את הלחץ של דו תחמוצת הגופרית אז התגובה תיטה כדי להוריד את הלחץ שלה.
דוגמה נוספת: ביצור של חומצה גופרתית, השלב השני הוא תגובה הפיכה.
כאשר הטמפרטורה עולה, כאשר במקרה זה התגובה כלפי התוצרים היא אקסותרמית והתגובה ההפוכה היא אנדותרמית, המצב החדש יצור העדפה של התגובה ההפוכה כאשר היא משתמשת באנרגיית החום, וכך נשמר שיווי המשקל על ידי הורדת החום.
גילדת הרומאים
גילדת הרומאים (Guild of Romanists או Confrérie van romanisten) הייתה אגודה שפעלה באנטוורפן מסוף המאה ה-16 ועד סוף המאה ה-18. היא הייתה מורכבת מאנשים מכובדים ואמנים של אנטוורפן. האמנים ביקרו או שהו ברומא, והאגודה הציעה להם גישה לרשתות האליטות העירוניות של אנטוורפן.
היסטוריה
הגילדה הוקמה בשנת 1572 בקתדרלת "גבירתנו" באנטוורפן בחסותם של סנט פול וסנט פיטר. התנאי של להתקבל לחברות היה שהות של האמן ברומא. נראה כי התנאי הזה כדי ליהנות מחברות נאכף בקפדנות במשך מאתיים שנה, ולכן היסטוריונים לאמנות מקבלים את החברות בגילדה כעדות לביקורים ברומא שאינם מתועדים אחרת.
אחרי 1680 הגילדה הלכה ודעכה. ועברה בשנת 1681 מסיבות כספיות לכנסיית סנט ג'ורג' באנטוורפן ונשארה ללא פעילות במשך כמה עשורים. למרות זאת הצליחה להתחדש בשנת 1716 כאשר השרידים "האמיתיים" של פטרוס הקדוש הועברו לכנסיית סנט ג'ורג' על ידי קרדינל רומי. הגילדה בוטלה סופית בשנת 1785 תחת שלטונו של הקיסר יוזף השני מאוסטריה.
חשיבות
מגוון החברים בגילדה הציעה לאמנים הזדמנות טובה להיפגש עם לקוחות פוטנציאליים. תפקיד של גישור חברתי דומה מילאו גם חדרי הרטוריקה, ובמיוחד את הוויולירן, שהיה חדר הרטוריקה של גילדת האמנים סנט לוק של אנטוורפן. החברות סייעה לאמנים להמשיך ולהפיץ את יצירתם בחברה כולה כמו גם בקרב חבריהם האמנים שכן רק אמנים ידועים הוזמנו להצטרף לגילדה. החברים שלא היו אמנים, הסתמכו על חברות בגילדה כדי לבסס את מעמדם החברתי מכיוון שרבים מחבריהם האמנים נהנו ממוניטין בינלאומי.
פרש קל
פרש קל הוא לוחם המוגן בשריון קל שנלחם על גבי בהמת רכיבה, בדרך כלל סוס. המונח "קל" מתייחס בראש ובראשונה לסוג השריון ולמשקלו. ככל שהשריון כבד יותר, כך החייל נחשב לכבד יותר. הפרשים הקלים היו הלוחמים הרכובים הראשונים שהיו נפוצים בצבאות העולם. הסיבה לכך נעוצה בהיעדר ציוד רכיבה ראוי לשמו בתקופות העתיקות. פרשים מהסוג הזה הם היחידים ששרדו את הופעת כלי הירי האוטומטיים שגרמו להעלמות הפרשים הכבדים. פרשים אלו עדיין משרתים בצבאות העולם (בדרך כלל בשטח הררי שבו אין אפשרות להפעיל כלי רכב) ובשירות המשטרה.
גילדת הרומאים
חשיבות
תפקידה החברתי של הגילדה הסתייע באמצעות מפגש שנתי עם סעודת ערב, כולל יינות מעולים ומנות אוכל גדולות. הארוחה התקיימה במקומות שונים. הגילדה אפשרה להתעדכן בחדשות מרומא, בין אם מדובר בציירים חדשים או בציורים, או עתיקות שהתגלו באותה העת".
פרש קל
בעת העתיקה ובימי הביניים כלל חימושם סוגים שונים של כידונים להטלה, קשתות מסוגים שונים וכלי נשק אחרים שאפשר להטיל על האויב. לקרב פנים מול פנים השתמשו בחרבות, חניתות, פגיונות וכיוצא באלה. שריונם היה בדרך כלל דל וכלל קסדה קלה, שריון גוף קל ולפעמים גם מגן קטן.
בעת החדשה לא היה הבדל גדול בחימושם של הפרשים הקלים לעומת הפרשים הכבדים. ההבדלים היו בקיראס (סוג של שריון גוף) ולפעמים גם קסדה שהגנו על הפרשים הכבדים וגם בסוגי הלוחמים ששירתו בכל אחד מהחילות: הפרשים הכבדים היו בדרך כלל גברים חסונים וחזקים ואילו הפרשים הקלים היו בדרך כלל בעלי מבנה גוף קטן יותר.
לעיתים צבאות שלמים הורכבו מפרשים קלים בלבד עם כמות קטנה של פרשים כבדים. צבאות אלו נחלו לפעמים הצלחה מסחררת בשדה הקרב. המונגולים הם דוגמה טובה להצלחה זו. גם עמים אחרים השתמשו באופן נרחב בפרשים קלים. צורת ההתקפה המועדפת על הפרשים הקלים הייתה פגע וברח, אך מלבד תפקידים אלו, ביצעו הפרשים הקלים מגוון תפקידים חשובים כמו סיור, אבטחה, איסוף מודיעין ועוד.
עוד דוגמה לפרשים מעולים בשימוש נרחב היו הפרשים נומידים שהיו מצליחים בזכות עצמם ובשירותם בצבא קרתגו כשכירי חרב.
תורת הסיכה
במכניקת זורמים תורת הסיכה היא מצב של זרימה זוחלת (של גזים או נוזלים) בתוך תווך שבו הגודל האופייני של אחד הממדים קטן בצורה משמעותית משאר הממדים. זרימות מסוג זה מאופיינות בכך שאיברי האינרציה במשוואות נאוויה-סטוקס זניחים (מספר ריינולדס שואף לאפס ). לתורה זו שימושים למגוון תחומים הנדסיים, פיזיקליים וביולוגיים, כגון במסבים הידרודינמיים, במיקרו-זרימות, במפרקים של בני אדם ושל חיות אחרות, ביישומי מחשב ובשימושים נוספים.
היסטוריה
בשנת 1883 המהנדס והממציא Beauchamp Tower ערך ניסויים לחקירת הפסדי חיכוך במסבים מסוג Journal bearing. כחלק מאותם ניסויים Tower בדק את השפעת האסוך (oiler) על החיכוך במסב. לשם כך נקדח חור במעטפת המסב והוזרם שמן לחלל המזערי בין טבעות המסב. כאשר Tower הסיר את האסוך החל השמן לזרום החוצה דרך החור. על מנת לעצור את ספיקת השמן הוכנס לקדח דרכו דלף השמן פקק עץ, אך ברגע שחזר המסב להסתובב נדחף הפקק החוצה בכח. לאחר שבכל פעם בו הוכנס הפקק אירע אותו דבר, הסיק Tower כי הציר והמסב אינם באים במגע אלא מופרדים על ידי שכבת סיכה של שמן ושסיבוב הציר גורם להיווצרות לחץ בשכבה זו. תופעה זו סקרנה את Tower שקבע מספר מדי-לחץ בהיקף המסב וקיבל את פרופיל הלחצים בשכבת השמן. בנובמבר 1883 פרסם לראשונה Tower את ממצאיו. שלוש שנים לאחר מכן פרסם אוסבורן ריינולדס את המחקר הראשון שנתן ביסוס תאורטי לתורת הסיכה ההידרודינמית. בזכות מחקרו המשוואה השולטת בבעיות מסוג זה נקראת על שמו. עבודותיהם של Tower ו- Reynolds התייחסו אמנם לשמן כמסכך, אך כאמור תופעת הסיכה ההידרודינמית אינה מוגבלת לנוזל בלבד. בשנת 1896 גילה Kingsbury במקרה את תופעת הסיכה ההידרודינמית בגז. כאשר ביצע ניסויים במתקן המורכב מבוכנה וגליל המותאמים היטב. Kingsbury גילה כי כאשר הוא מסובב את הבוכנה היא מסתובבת בצורה חופשית בתוך הגליל למרות שלא הייתה משומנת כלל. הוא הסיק כי האוויר הכלוא בין הגליל לבוכנה משמש כחומר סיכה הידרודינמי. Kingsbury השתמש בחומר התאורטי של ריינולדס על מנת להגיע למשוואת ריינולדס עבור המקרה בו הזורם דחיס.
המשוואות השולטות
המשוואות השולטות בבעיות סיכה הידרודינמיות נגזרות ממשוואות נאוויה סטוקס וממשוואת הרציפות. משוואות אלו הן המשוואות הכלליות ביותר המתארות מהירות וכוחות על כל זורם. עבור המקרה של זורם ניוטוני, בלתי דחיס, תוך כדי הזנחת כוח הכבידה ולאחר ביצוע אנליזה ממדית, נזניח איברים המוכפלים במספר ריינולדס (מכיוון שהוא קטן), ונתייחס לעובדה שאחד הממדים בבעיה קטן משמעותית מהאחרים. כך נקבל את משוואות ריינולדס:
כאשר x הוא כיוון הזרימה, z הוא הכיוון הניצב למשטח עליו הזורם נע, ו-y ניצב ל-x,z ו u,v,w-מהירות הזרימה בכיוונים x,y,z בהתאמה. ו-P הוא הלחץ.
שימושים
לתורת הסיכה ההידרודינמית מגוון רחב של שימושים. לדוגמה: במסבי נוזל וגז, בתכנון של קוראים אלקטרו-מגנטיים כדוגמת אילו הנמצאים במחשבים הביתים, בטכניקות של הדפסה, ציור, הכנת שכבות דקות, ציפוי והדבקה. כמו גם קירור וניהול תרמי של רכיבים אלקטרוניים בעזרת מיקרו-תעלות, ניתוח זרימת תאי דם אדומים בנימים וזרימת נוזל או גז בעיניים ובריאות.
שרלוטה טילה
שרלוטה טילה (בגרמנית: Charlotte Thiele; 6 ביוני 1918, ברלין – 6 במאי 2004) הייתה שחקנית קולנוע גרמנייה.
קריירת משחקה
טילה עשתה את לימודיה בבית הספר לדרמה של תיאטרון ברלין. הופעת הבכורה שלה כשחקנית הייתה בשנת 1938 באחת מעבודות בימוי הראשונות של הבמאי קורט הופמן, סרט קצר של סופ"ש השלום בברלין.
בשנת 1939, בסרט "רוקדים מסביב לעולם" עם איירין פון מיינדורף, קרולה הון וקרל רדץ, מוקמה תשומת הלב בטילה ובתפקידה כמנהיגת קבוצת הרקדנים.
בסרט הקולנוע "אדם הולך שולל" קיבלה טילה תפקיד לצד השחקן האנס אלברס בשנת 1940.
בעקבות התנהגותה על הסט ומחוצה לו, נבחרה טילה לעיתים קרובות לתפקיד הבלונדינית הקרירה.
בשנת 1941 עבדה טילה על תפקיד בסרט התעמולה השנוי במחלוקת "אני מאשים" (Ich klage an) של הבמאי וולפגנג לייבניינר (Liebeneiner), ובתפקיד משני בסרט התעמולה הנאצי "טיטניק" בשנת 1943 בתמיכתו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס.
חייה הפרטיים
נישואיה הראשונים היו לוולפגנג וולגמות, ולאחר כמה שנים בשנת 1944 לדיפלומט הקרואטי בראנקו בוז'אק. לאחר שעברה לגור עם הזמן לארגנטינה לדנמרק ושוודיה, חזרה טילה בשנת 1954 להתגורר בגרמניה.
אזורים אדומים
אזורים אדומים (בצרפתית: Zone Rouge) הוא כינוים של שטחי קרקע בחלקה הצפון מזרחי של צרפת, שממשלתה הכריזה עליהם לאחר מלחמת העולם הראשונה כסגורים וכבלתי ראויים למגורי אדם. הגדרה זו ניתנה להם לאחר שחרבו וזוהמו באופן חמור ביותר בנפלי תחמושת ובזיהום כימי וביולוגי ולאחר שהוחלט כי עלות טיהורם מכל אלו היא גבוהה מדי. למרות זאת היקף האזורים האדומים הופחת עם השנים לאחר פעולות טיהור ושיקום.
האזורים האדומים
האזורים האדומים הקיפו במקור במצטבר שטח של כ-1,200 קילומטר רבוע מצפון מזרח לפריז, שבהם התנהלה הלחימה האינטנסיבית ביותר בשנות המלחמה בין הצבא הגרמני לבין צבאות צרפת והאימפריה הבריטית.
האזורים שהוגדרו כאדומים, שבהם התקיימו יישובים, מבנים ושטחי חקלאות, חרבו כליל במהלך המלחמה כתוצאה מלחימה ומהפגזות. בנוסף לכך התברר לאחריה שהם זוהמו באופן מסיבי ביותר לעומק גדול בדרכים שונות:
לפי מקור אחד נותרו בצרפת בשנת 2015 שטחים בהיקף של 100 קילומטר רבוע המוגדרים כאזורים אדומים. לפי מקור אחר נותרו ב-2014 בגזרת קרב ורדן בלבד 169 קילומטרים של שטחים המוגדרים כאזורים אדומים.
מגבלות שימוש
בהתאם לחוק הצרפתי האזורים שהוגדרו כאדומים אסורים לכניסה ואין לקיים בהם פעילות של מגורים, ניהול חקלאות וייעור. בהתאם לכך היישובים ששכנו באזורים האדומים לא הוקמו מחדש. מחלקם פונו בכפייה תושבים ששבו להתגורר במקומות שבהם עמדו בעבר בתיהם.
בחלק מהאזורים האדומים שגשגה הצמחייה מאז המלחמה היטב באין מפריע. בחלקים אחרים שלהם נפגע השיקום העצמי של הצמחייה וחיי הבר עקב נוכחות הרמות הגבוהות של חומרים מסוכנים בקרקע ובמים.
אזורים ברמת זיהום מופחתת
בנוסף לאזורים האדומים הוגדרו בצרפת לאחר המלחמה שטחים נרחבים בהרבה כמזוהמים ברמות קלות יותר של חומרה, והם טוהרו עם השנים והוחזרו לשימוש אזרחי. כלים חקלאיים הפועלים באזורים אלו נתקלים עדיין בכל שנה בנפלי תחמושת שחלקם מתפוצצים וגורמים לאבדות בנפש. בנוסף, התוצרת החקלאית המופקת באזורים אלו טעונה פיקוח ומעקב אחרי רמות החומרים המסוכנים שהיא מכילה.
עד היום מאותרים מדי שנה באתרי מלחמת העולם הראשונה בצרפת מאות טונות של נפלי תחמושת, וההערכה היא כי יידרשו 300 עד 700 שנים עד שיימצאו כולם.
שרלוטה בורנונביל
שרלוטה הלנה פרדריקה בורנונביל (בדנית: Charlotte Helene Frederikke Bournonville 29 בנובמבר 1832 – 22 במרץ 1911) הייתה זמרת אופרה ושחקנית דנית. היא החלה לשיר בסטוקהולם, שוודיה ב-1857, כעבור שנתיים הצטרפה לתיאטרון המלכותי הדני בקופנהגן. היא זכורה גם בשיעורי השירה שנתנה לבנותיו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. כאות הערכה לשירותיה, העלה אותה המלך לדרגת "זמרת לשכת המלך" בשנת 1863.
ביוגרפיה
שרלוטה בורנונביל נולדה בקופנהגן, למנהל הבלט הדני הנודע אוגוסט בורנונביל והלנה פרדריקה הקנסון. היא למדה שירה אצל קארל הלסטד בקופנהגן, ארלטו בווינה וג'ובאני בטיסטה למפרטי במילאנו. בראשית 1857 הופיעה בקונצרטים בפריז, צרפת, שאחריהם, בחודש יולי, הוזמנה להצטרף לאופרה המלכותית השוודית בסטוקהולם. היא הופיעה בכמה קונצרטים ושיחקה בתפקיד פידס באופרה "הנביא" מאת מאיירבר. היא הופיעה בהמבורג ובפרנקפורט בחורף 1858–1859. לאחר מכן השתקעה בקופנהגן, שם התקבלה לתיאטרון המלכותי הדני והמשיכה במינוי קבוע עד 1884. בתיאטרון זה הופיעה תחילה באופרטות וודוויל, לפני שקיבלה תפקידי מצו-סופרן באופרה. התפקידים ששרה היו אזוצ'נה באיל טרובטורה, נינקה ב"פאוסט" ומרגריטה ב"הגברת הלבנה".
על אף ביצועיה הטובים, לא הצליחה להתמודד כראוי עם יריבתה, המצו-סופרן יוזפינה צינק, שעלתה עליה ביופיה, וכתוצאה מכך פחתה והלכה תדירות הופעותיה, ולבסוף פרשה מן התיאטרון ב-1884.
שרלוטה בורנונביל הלכה לעולמה בקופנהגן ב-22 במרץ 1911.
אלומת חלקיקים
אלומת חלקיקים היא שטף של חלקיקים טעונים חשמלית או נייטרלים, אשר לעיתים נעים במהירויות קרובות למהירות האור.
ניתן להפריד חלקיקים טעונים כמו אלקטרונים, פוזיטרונים ופרוטונים מסביבתם על ידי פליטה תרמיונית, קשת חשמלית, ועוד. בין המכשירים שבהן ניתן להשתמש ליצירת אלומת חלקיקים ניתן למנות תותח אלקטרונים, שפופרת קרן קתודית ועוד. ניתן להאיץ את החלקיקים הטעונים על ידי שימוש בשדות אלקטרומגנטיים. חלקיקים נייטרלים כמו נייטרונים ניתן להאיץ על ידי פגיעה של אלומת פרוטונים אנרגטיים במטרה, כגון בריליום.
אלומות חלקיקים נמצאות בשימוש במאיצי חלקיקים, מקורות סינכרוטרון ובמכשור רפואי לריפוי באמצעות חלקיקים. תופעות רבות באסטרופיזיקה ובפיזיקת הפלזמה ניתנות להסבר על ידי הימצאותן של אלומות חלקיקים בתווך מסוים, בעלות תכונות שונות מאוד מהערכים הממוצעים בתווך (למשל מהירות או טמפרטורה גבוהות יותר מאשר הממוצע בתווך).
סביבנו
סביבנו הוא אלבומו החמישי של המוזיקאי והזמר הישראלי יוני רכטר משנת 2017. באלבום כלולים שירים של מספר משוררים אותם רכטר הלחין.
מלחמת לבנון השנייה
מלחמת לבנון השנייה התנהלה בין ישראל לחזבאללה בקיץ 2006 בלבנון ובצפון ישראל. המלחמה נפתחה בשם מבצע שכר הולם עקב חטיפתם של שני חיילי צה"ל אלדד רגב ואהוד גולדווסר שלאחר מכן שונה לשם מבצע שינוי כיוון, אולם לאחר סיומה נקבע שמה למלחמת לבנון השנייה. בלבנון מכונה המלחמה מלחמת 34 הימים או מלחמת יולי (בערבית: حرب تَمُّوز, תעתיק מדויק: חַרְבּ תמוּז). המלחמה נמשכה 34 ימים, מ־12 ביולי (י"ז בתמוז) עד הפסקת האש ב־14 באוגוסט, אם כי כוחות צה"ל המשיכו לפעול בלבנון עד 1 באוקטובר 2006.
העילה למלחמה הייתה תקיפה מתוכננת של חזבאללה באזור גבול ישראל–לבנון, בתקרית שבה נחטפו שני חיילי צה"ל ונהרגו שלושה, במקביל להפגזה ארטילרית כבדה. בעקבות האירוע הגיבה ישראל בתקיפה מסיבית, ראשית מן האוויר, ולאחר מכן גם בעזרת יחידות הקרקע שנלחמו נגד כוחות החזבאללה בדרום לבנון.
רקע
לאחר סיום מלחמת לבנון הראשונה ביולי 1985 שלט צה"ל בדרום לבנון באזור חיץ ברוחב מספר קילומטרים, כדי להגן על היישובים הסמוכים לגבול ישראל–לבנון. לאחר שצה"ל ספג אבדות רבות מידי חזבאללה ולאחר לחץ ציבורי כבד, הורה ראש הממשלה אהוד ברק במאי 2000 על נסיגה מדרום לבנון. בעקבותיה התפרס חזבאללה ברחבי דרום לבנון ועל הגבול הבינלאומי, וביסס בה את שליטתו, בבניית ביצורים מוסווים (שזכו לכינוי "שמורות טבע") וצבירת נשק רב, בין היתר טילי נ"ט וארטילריה רקטית ארוכת-טווח, שנועדה לטענתו לקיים מאזן אימה שימנע מצה"ל לפלוש שנית ללבנון, אך למעשה שימשה בידיו כגיבוי בפעולותיו נגד ישראל.
במשך שש השנים שלאחר הנסיגה, חלה ירידה דרסטית במספרן ובאיכותן של התקפות חזבאללה על ישראל. בתקופה זו חזבאללה שמר את העימות על "אש קטנה", ומפעם לפעם התקיף לאורך הגבול הצפוני, בעיקר את מוצבי צה"ל. מדיניות זו נבעה מסיבות פנים לבנוניות, כדי להמשיך לבצר את מעמדו בחברה הלבנונית, כמי שמוביל את ההתנגדות לישראל, מבלי לשלם מחיר יקר מדי על כך למול ישראל. מניין ההרוגים בכל תקופה זו שעמד על 14 חיילי צה"ל ו־6 אזרחים, היה נמוך מאוד בהשוואה למספר האבדות בתקופת אחזקת רצועת הביטחון. ככלל הגבול היה שקט, מצבם הכלכלי של יישובי הצפון הוטב, והתיירות הלכה והשתקמה.
אף שלקראת ביצוע הנסיגה בשנת 2000 הצהיר ראש הממשלה אהוד ברק שאם לאחר הנסיגה תיפתח אש לבנונית, "כל לבנון תבער", בפועל הסתכמו תגובות צה"ל לפעולות ההתקפיות המוגבלות של חזבאללה בהפצצות ממוקדות או באש ארטילרית מוגבלת, כדי למנוע הסלמה של המצב. מחליפו של ברק, אריאל שרון, המשיך במדיניות איפוק זו.
זמן קצר לאחר הנסיגה, ב־7 באוקטובר 2000, חטפו אנשי חזבאללה שלושה חיילים באזור הר דב. באירוע אחר נחטף קצין המילואים אלחנן טננבוים, לאחר שפותה לנסוע לדובאי ומשם הועבר ללבנון.
במהלך תקופה זו נתגלעה מחלוקת חדשה בין לבנון לישראל, כאשר לבנון החלה להקים מתקן הטיה ושאיבת מים סמוך לנחל הווזאני, שהוא אחד המקורות העיקריים של נחל החצבאני. בנוסף לכך, במספר הזדמנויות חזבאללה ירה פגזי נ"מ שנחתו ביישובי הצפון. לטענת הארגון, היה מדובר בירי תגובה לחדירת מטוסי חיל האוויר הישראלי למרחב הלבנוני, אם כי לרוב פגזי נ"מ מתוכננים להתפוצץ בעודם באוויר, במידה והחטיאו את מטרתם (מנגנון מבוסס זמן או קרבה), ולכן ניתן לשער שמלכתחילה הירי כוון ליישובים הישראליים.
צעדים אלו התפרשו בישראל כניסיונות התגרות של החזבאללה שמטרתם לתת לגיטימציה לחזבאללה לשגר אלפי רקטות שהועברו לארגון מסוריה ואיראן, כתגובה לצעד תוקפני של ישראל ובכך לגרור את ישראל למלחמה שתקנה לה תדמית של מדינה תוקפנית. מסיבה זו ישראל נקטה לרוב במדיניות של הבלגה, שספגה לביקורת פנימית בטענה שמדיניות זו, לאחר הנסיגה מלבנון, מחלישה את ההרתעה של צה"ל ובכך מעודדת את החזבאללה להמשיך במעשיו.
תקוותיה של ישראל כי החלטה 1559 של מועצת הביטחון שהתקבלה בסוף 2004 אשר חייבה את פירוק המיליציות החמושות בלבנון מנשקן וכן מהפכת הארזים שהביאה לסיום השליטה הסורית בלבנון יביאו לפירוק חזבאללה נכזבו. חזבאללה שהמשיך להתחמש אף נכנס לפוליטיקה הלבנונית, כשהוא מתבסס על הצלחות העבר בעימות כנגד ישראל, ודוחק את שאר המפלגות השיעיות לעמדה נחותה. עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה היו בממשלה הלבנונית בראשות פואד סניורה שני שרים המזוהים עם מפלגת חזבאללה.
במהלך 2005 החלה בצה"ל הכנת תוכנית מגירה בשם "שוברת הקרח", שהייתה אמורה להיות המתווה לפעילות במקרה של הסלמה בגבול הצפון, אך בעת מבחן המציאות צה"ל לא השתמש בה.
בבוקר פתיחת המלחמה יזם החזבאללה פעולת חטיפה נוספת, שבה חטף שני חיילי צה"ל והרג שלושה, תוך הפגזה ארטילרית של יישובי קו העימות באזור שלומי וזו הביאה לפריצת המלחמה. תוך כדי הלחימה בלבנון המשיך צה"ל גם במבצע גשמי קיץ ברצועת עזה, שהחל בעקבות חטיפת גלעד שליט.
צה"ל
בפרוץ המלחמה פיקוד הצפון (בפיקוד אודי אדם) מנה שתי אוגדות סדירות ועם התפתחות הלחימה נוספו להן 3 אוגדות נוספות. סך הכל היו לפיקוד הצפון שתי אוגדות חי"ר ושלוש אוגדות משוריינות, בהם סדר כוחות של 370 טנקי מרכבה. במהלך המלחמה גויסו כ־89,000 חיילי מילואים בכל החילות. למרות סדר הכוחות הגדול שעמד לרשות צה"ל, בשום שלב של הלחימה לא היו על אדמת לבנון יותר מ־10,000 חיילי צה"ל בו זמנית. לרשות פיקוד הצפון עמד גם חיל האוויר הישראלי שנהנה משליטה מוחלטת באוויר וחיל הים שנהנה משליטה מוחלטת בים והטיל מצור ימי על לבנון.
חיילי מילואים מחילות היבשה, שגויסו בצווי חירום למלחמה, הגיעו למחסנים ומצאו שחסר בהם ציוד חיוני הדרוש להם לצורך ניהול הלחימה. בעיקר חסרו אמצעי ראיית לילה, נשק מדויק וציוד קשר. עלות הלחימה והצורך בסדר כוחות גדול ללחימה השפיעו על שירות המילואים. כוחות מילואים גדולים יותר נדרשו לשמירה על הביטחון ולעיתים גם בוצע גיוס מילואים נרחב, בין השאר למבצע חומת מגן. צורך זה, בשילוב עם ירידה חדה בתקציב הפנוי, הובילו לירידה חדה בהקצאת ימי המילואים שהוקדשו לאימון יחידות המילואים למלחמה. כמו כן, האינתיפאדה השנייה, שהחלה זמן קצר לאחר יציאת צה"ל מלבנון ב־2000, גרמה לצמצום ניכר בהיקף האימונים שבוצעו בצה"ל בשל עיסוק מרובה של כוחות הצבא בפעילות מבצעית שוטפת. טענות נוספות הושמעו על מחסור באספקה של מזון ושתייה.
לטענת גורמים בכירים בצבא עוד לפני תחילת המלחמה עמלו רבות במודיעין הישראלי על השגת מידע על חזבאללה, שהתגלה כמדויק. אם כי היו תלונות אחדות על היעדר מודיעין נקודתי מצד החיילים בשטח ועל כך שמידע שהיה קיים לא הגיע בזמן אמת לשטח.
במלחמה זו השתמש צה"ל בעיקר בציוד מייצור ישראלי (כגון טנקי המרכבה) ואמריקאי (כגון מטוסים). חלק מהציוד סופק לישראל במסגרת תוכנית הסיוע האמריקאית.
כוחות חזבאללה
המערך הצבאי של החזבאללה התבסס על פריסה נרחבת בכפרים השיעיים בדרום לבנון בבתים אזרחיים ובמאחזים בטבע שכונו בישראל "שמורות טבע". הכוחות הורכבו מחוליות הגנתיות של קלעים ונושאי נ"ט בשילוב עם חוליות של משגרי רקטות. אמצעי הלוחמה של חזבאללה כללו עשרות אלפי רקטות לטווחים שונים, טילי נ"ט, מטעני חבלה וכלי נשק אחרים.
חזבאללה אסף מידע באמצעים טכנולוגיים מתקדמים, והקים חדרי תצפית והאזנה בכפרים שונים. כמו כן הפעיל חזבאללה סוכנים בישראל שמסרו לו מידע שימושי, ובכללו התנהלות כוחות צבא, תכנונים לפעולה בלבנון, ומיקום נפילות הרקטות.
במלחמת לבנון השנייה חזבאללה תוגבר ביותר מ־700 חברי מיליציות אסלאמיות מסומליה שלחמו עמו נגד ישראל בתמורה לממון ואימונים. מלבד כוחות אלה, הסתמך חזבאללה גם על תמיכה של סוריה ואיראן. הסיוע היה בעיקרו לוגיסטי והתמצא במשלוחי אמצעי לחימה ואימון.
מאמצי החזבאללה בזמן הלחימה רוכזו בירי מסיבי של טיל נ"ט ורקטות לעבר כוחות צה"ל ומטרות אזרחיות בתוך ישראל. באחד המקרים הצליח חזבאללה לפגוע בסטי"ל "אח"י חנית" באמצעות טיל מדגם C-802 ובמקרה אחר הפיל מסוק תובלה מדגם יסעור.
שדה הקרב
הקרבות היבשתיים התנהלו בדרום לבנון, אך הלחימה הגיעה עד ביירות בצפון וכיסתה ערים גדולות נוספות כגון צור. בצד הישראלי כיסתה המלחמה את כל הגליל במדינת ישראל, שהופצץ בטילי קרקע-קרקע וברקטות. חיל הים פעל בים התיכון, בסמוך לחופי לבנון.
דרום לבנון מתאפיין בנוף הררי עם כפרים רבים, אך אין בו ערים גדולות. מרבית תושבי האזור הם מוסלמים שיעים מעדת המתואלים. כפרים אלה שימשו את לוחמי החזבאללה להצבת מאגרי תחמושת וסיועה של אוכלוסייה אזרחית למאמץ הלחימה שלהם. פני השטח שופעים מים מנהר הליטני שיובלו הנשפך אל הים התיכון נקבע כגבול הצפוני של ההתקדמות הקרקעית הישראלית לתוך שטח לבנון. כמו כן, ביצרו לוחמי החזבאללה את השטח הקרוב לגבול עם ישראל בעזרת מנהרות ובונקרים רבים המכונים "שמורות טבע".
בחלקו הישראלי של העימות מתאפיין האזור ברמה הררית שאזוריה המאוכלסים בצפיפות הרבה ביותר שוכנים לחוף הים. כמו כן, שוכנים באזור בסיסי צבא חשובים ואזורי תעשייה גדולים. חלק מהבתים הפרטיים בוצרו במרחבים מוגנים, אך הביצורים היו נפוצים בעיקר ביישובים הסמוכים לגבול וחלק ניכר מהבתים בערים הגדולות היה ללא מיגון.
המערכה האווירית ופעילות נקודתית של כוחות קטנים
בשלבי המבצע הראשונים (12 עד 18 ביולי), מרבית ההתקפות הצה"ליות התבצעו באמצעות הפצצות מסיביות של חיל האוויר והפגזות ארטילריה על ידי חיל התותחנים. מטוסי קרב הפציצו מטרות שנקבעו מראש, בהן גם מבני פיקוד ובקרה, שדה התעופה ומבנים אסטרטגיים אחרים וכן משגרי רקטות ומחבלים שאותרו על ידי כלי טיס בלתי מאוישים של חיל האוויר. ב־13 ביולי הטיל צה"ל מצור כללי על לבנון. מטוסי קרב תקפו את נמל התעופה הבינלאומי של ביירות וגרמו לסגירתו. סגר ימי ואווירי מלא הוטלו על לבנון. ב־13 וב־15 ביולי, הופצצה תחנת הכוח "ג'ייה", הנמצאת 30 ק"מ דרומית לביירות, ודלק בכמות של כ־110 אלף חביות נשפך לים התיכון. ב־13 ביולי התבצע מבצע משקל סגולי, במהלכו השמיד חיל האוויר במהלך 34 דקות חלק ניכר מן המערך הרקטי לטווח ארוך של חזבאללה. עד 18 ביולי הצליח חיל האוויר להשמיד את מרבית מערך הרקטות ארוכות הטווח של חזבאללה.
במקביל, במשך כל שלבי המבצע, הפגיז חיל התותחנים הישראלי שטחי שיגור בדרום לבנון הן בפגזי 155 מ"מ והן ברקטות מנתץ. חלק ניכר מהחימוש כלל פצצות מצרר.
ככל שנמשכה הלחימה גדל היקף הפעילות הקרקעית של כוחות קרקעיים של צה"ל. ב־17 ביולי החלה הריסת מוצבי חזבאללה הסמוכים לגדר הגבול וחישוף השטח הסמוך לגבול בידי דחפורים של חיל ההנדסה הקרבית. יומיים לאחר מכן נכנסו כוחות צבא סדירים לתוך לבנון על מנת להשתלט על כפרים שבשליטת חזבאללה הסמוכים לגבול. במהלך ההתקפה נכנסו יחידות ישראליות לכפר מארון א־ראס והרגו עשרות מחבלים תוך כדי ספיגת אבדות במסגרת קרב מארון א-ראס. במהלך הקרב ירה כוח הנדסה קרבית רקטת צפע שריון על הקסבה של הכפר, והחריב אותה תוך הריגת עשרות מחבלים שהתחפרו בפנים ונהרגו מהפיצוץ.
למחרת, ב־20 ביולי, פתח צה"ל במבצע קורי פלדה 1, בעייתא א-שעב, אך המאמץ הוסט לאחר מכן לעבר מארון א-ראס. במסגרת המשך המבצע, שקיבל את השם "קורי פלדה 2" ב־23 ביולי, כוחות צה"ל נכנסו אל העיירה בינת ג'בייל, שם התנהלו קרבות קשים, בהם קרב בינת ג'בייל בו נהרגו 8 חיילים ולמעלה מ־40 מחבלים. במהלך הקרב, הסמג"ד רועי קליין הקריב את עצמו כדי להציל את חייליו, וזכה על כך בעיטור העוז.
ב־25 ביולי השמיד חיל האוויר עמדת תצפית של האו"ם באל-ח'יאם באמצעות פצצה מונחית במשקל 500 ק"ג. מהפגיעה נהרגו ארבעה משקיפי יוניפי"ל. ראש הממשלה התנצל בפני מזכ"ל האו"ם על התקרית.
גיוס מילואים והרחבת הקרבות לכל הגזרה הקרובה לגבול
ב־27 ביולי החליט הקבינט הביטחוני-מדיני על גיוס 3 אוגדות מילואים וכבר למחרת גויסו אלפי חיילי מילואים בצו 8.
ב־29 ביולי התחיל מבצע "קורי פלדה 3" בכפרים נוספים הסמוכים לגבול. ב־30 ביולי לאחר קריסת בית על תושביו בכפר קאנא, וחילוץ 28 גופות, הסכימה ישראל להפוגה של 48 שעות בפעילות האווירית שלו. בעקבות זאת גם החזבאללה הפסיק לירות רקטות לעבר צפון ישראל. רק ב־1 באוגוסט לאחר שהתחדשו שיגורים יומיים של מאות רקטות לעבר ישראל, אישר הקבינט פעילות קרקעית רחבת היקף, וחטיבות מילואים נכנסו ללבנון ופעלו לאורך כל הגזרה בכפרים הדרומיים. לאחר מכן, יזם צה"ל מבצעים התקפיים בכפרים נוספים כדי לדכא את התנגדות החזבאללה.
מבצע חד וחלק
ב־2 באוגוסט פשטו כוחות צה"ל שמנו כ־200 לוחמים על בית החולים "דאר אל חיכמה" ומצאו במקום דיסקים, מחשבים, מסמכים מסווגים ואמצעי לחימה. במהלך המבצע נהרגו 19 מחבלי חזבאללה, וכל כוחות צה"ל שבו בשלום.
ב־6 באוגוסט יצא כוח "משנה אטלס" שמנה 14 לוחמים, 3 דחפורי D9 ו־2 נגמ"שי פומ"ה, לפרוץ ציר בוואדי דבל, בו ארבו להם עשרות לוחמי חזבאללה. הכוח הצליח לפרוץ ציר באורך 10 ק"מ ולהשלים את המשימה תוך שהוא נלחם במחבלים רבים וסופג מטחים של טילים נגד טנקים. הטילים פגעו בדחפורים ובנגמ"שי הפומ"ה וגרמו לפצועים רבים. מאחד הטילים נהרג פרמדיק של חטיבת הצנחנים אותו הכוח אסף במהלך הדרך חזרה.
שילוש הכוחות והתקדמות לעבר נהר הליטאני
ב־11 באוגוסט כאשר כבר הוחלט באו"ם על הפסקת האש, הוחלט על "מבצע שינוי כיוון 11", שהוקפא מספר ימים לפני כן, שבו בפעולת בזק שולשו כוחות צה"ל בלבנון, במטרה לשלוט על כל השטח שמדרום לליטאני. צה"ל שינה את שיטת הפעילות שלו ובמקום להשתלט על כפר אחרי כפר התמקד בהתקדמות מהירה אל עבר נהר הליטני. בתים שמהם נורתה אש אל עבר חיילי צה"ל, הופצצו מהאוויר או על ידי טנקים. שלוש אוגדות חדרו לעומק השטח, כוחות צנחנים הוסקו בעשרות גיחות והחלה הרחבת הפעולה עד נהר הליטני.
ב־10 וב־11 באוגוסט, החלו כוחות חי"ר בליווי שריון את תקיפתם בעומק לבנון. בגזרה המזרחית בהתקפה המקדימה של "שינוי כיוון 11" – בתקיפת מרג' עיון ומרחב אל-ח'יאם ונתקלה בחילופי אש קשים. בימים שלאחר מכן, עסקה העוצבה בחילוץ הפצועים וגרירת טנקים, ולא השלימה את משימותיה. גם כוחות השריון של עוצבת הפלדה נתקלו בבעיה דומה ועסקו בחילוץ טנקיהם הפגועים ולא במימוש מטרות המבצע. בינת ג'בייל הפכה למוקד הלחימה ששאב לתוכו חיילים רבים. בסופו של דבר, על אף הצהרות שצה"ל כבש את העיירה (חשיבות הכיבוש הייתה סמלית, כי בבינת ג'בייל נאם נסראללה את נאום "קורי העכביש" על חולשת ישראל ולכן נקראו המבצעים "קורי פלדה"), כיבושה הושלם רק בסוף המלחמה. בקרבות הקשים של המבצע האחרון נהרגו 35 חיילים ישראלים ונפצעו 410 חיילים. מהצד השני נהרגו כשמונים לוחמי חזבאללה.
לקראת הפסקת אש ויציאת הכוחות
ב־12 באוגוסט קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 1701 הקוראת להפסקת אש בין הצדדים וזו נכנסה לתוקפה ב־14 באוגוסט. חרף כך, ממשלת ישראל נתנה אור ירוק למהלך קרקעי בלבנון ב־12 באוגוסט וב־13 באוגוסט, מהלך שהסתיים במותם של 33 חיילי צה"ל ובפציעתם של עוד עשרות במה שכונה הקרב על הסלוקי. גם כוחות חזבאללה ספגו אבדות כבדות וכ־80 מלוחמיהם נהרגו. ב־13 באוגוסט שיגר במקביל החזבאללה 250 רקטות לעבר צפון הארץ וגרם למותו של אזרח ישראלי. בה בעת פעל חיל האוויר בירי מאסיבי לעבר מפקדות החזבאללה. בבוקר 14 באוגוסט נצרו שני הצדדים את האש, ובכך הביאו את המלחמה לקיצה.
אחרי הפסקת האש שהחלה ב־14 באוגוסט התמקד צה"ל בעיקר בפעולות חישוף והשמדה של "שמורות טבע": מערכות של מנהרות ובונקרים של חזבאללה ליד הגבול. ב־16 באוגוסט החלו כוחות יוניפ"ל להיכנס לשטח שצה"ל שהה בו, והחלה להתבצע היערכות מדורגת של כוחות צה"ל במקביל לפריסת כוחות יוניפי"ל וכוחות צבא לבנון, שלא פעלו למניעת תקריות עם חזבאללה. ב־19 באוגוסט ביצעה סיירת מטכ"ל פשיטה באזור בעלבכ, אליה הגיעו בשני מסוקי יסעור, כשהם מחופשים לחיילי צבא לבנון. הידיעה על הפעילות דלפה לכלי התקשורת הלבנוניים ולחזבאללה, אך בחדר הפיקוד בקריה הוחלט להשלימה. לאחר שהפעולה הושלמה בהצלחה, כשהכוח עשה דרכו חזרה, נתקל הכוח במארב של חזבאללה וקצין בכיר בכוח היחידה, סא"ל עמנואל מורנו, שישב בג'יפ, נפגע ומת מפצעיו זמן קצר לאחר מכן. הוא היה החלל הראשון של סיירת מטכ"ל שנהרג בפעולותיה מאז שנת 1994. על פעילותו הביטחונית, כולל הפעולה שבה נהרג, הוטל איפול כבד, והוא חייל צה"ל הראשון שגם אחרי מותו נאסרה תמונתו לפרסום.
ב-1 באוקטובר 2006, יצאו כל כוחות צה"ל מלבנון למעט חלקו הצפוני של הכפר ע'ג'ר.
הגזרה הימית
פעילות חיל הים במלחמה בודדה את גזרת חוף לבנון וחסמה כוחות סוריים מלהתערב. בהמשך קוים מצור על חופי לבנון ורק מעט אוניות הורשו להיכנס ולצאת. התעלמות ממידע וכוונות איראניות אפשרו לחזבאללה לפגוע בטיל חוף ים באח"י חנית. הטיל פגע בסיפון ולא התפוצץ אך מהשריפה נספו 4 לוחמים. הספינה הועברה לנמל אשדוד תוקנה ותוך זמן קצר חזרה לסדר הכוחות.
העורף בישראל
כבר מתחילת המלחמה החל חזבאללה בהפגזת העורף הישראלי בפצצות מרגמה ובעשרות רקטות מדגם גראד 122 מ"מ (המכונות בישראל "קטיושות"), על מנת לחפות על החטיפה. הרקטות פגעו ביישובי קו העימות וחלקן הגיעו עד צפת. למחרת פרוץ המלחמה תקף חזבאללה את חיפה ברקטות ארוכות טווח, כדי להרתיע מפני התקפה על מתקניו בביירות. בתגובה לתקיפה זו הגביר צה"ל את הפצצת רובע הדאחייה בביירות. ההפגזות התעצמו ככל שהחריף העימות.