cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מולטאן
כלכלה
התעשיות הבולטות בעיר הן: דשן, קוסמטיקה, זכוכית, עיבוד כותנה ומוצריה, טקסטיל, טחנות קמח, יצור שמן ותחנות כוח המייצרות חשמל. כן יצא לעיר מוניטין בשל השטיחים ועבודות הקרמיקה המיוצרות בה בעבודת יד, חלקן בבתי התושבים כהכנסה משלימה.
תחבורה
כ-10 קילומטרים מערבית למרכז העיר מצוי נמל התעופה של מולטאן. נמל התעופה אינו גדול ומשרת רק טיסות פנימיות. ב-2009 החלו עבודות לשדרוג והרחבת נמל התעופה על מנת להכשירו לנחיתה והמראה של מטוסי נוסעים גדולים.
הכביש המרכזי המחבר את העיר לעריה המרכזיות של פקיסטן הוא "כביש הגרנד טראנק" שכינויו המודרני הוא N-5 ואשר מקביל וצמוד למסילת ברזל לכל אורכו. כביש זה הוא הנתיב המרכזי בפקיסטן. אורכו 1,819 קילומטר והוא מחבר את קראצ'י, לאהור, רוואלפינדי ופשאוור. כביש זה מגיע למולטאן מכיוון דרום וממשיך לכיוון צפון מזרח לכיוון לאהור. כביש מספר 15, המוביל לצפון פקיסטן, עובר ממערב לעיר וכדי להגיע אליו יש לחצות את נהר הצ'נאב.
חינוך ובריאות
שני המוסדות האוניברסיטאיים המרכזיים של מולטאן הם אוניברסיטת בהא א-דין זכריא (לשעבר אוניברסיטת מולטאן) ושלוחה של אוניברסיטת פנג'אב שמרכזה בלאהור. מוסד אקדמאי יוקרתי נוסף הוא הקולג' הרפואי נישתר. מוסד זה צמוד לבית החולים נישתר שהוא אחד מבתי החולים הגדולים בדרום פנג'אב. בתי חולים נוספים בעיר הם: בית החולים האזרחי (Civil Hospital), בית החולים העירוני (City Hospital) ובית החולים פטימה.
אתרים בעלי עניין
העיר העתיקה של מולטאן, המסגדים והמאוזולאומים העתיקים מהווים מוקדי עניין מרכזיים. הבולטים שבהם הם:
הבזארים הפזורים סביב שערי העיר העתיקה מהווים אף הם מוקד משיכה. הבולטים שבהם הם בזאר חוסיין אגאהי, בזאר צ'וק והבזארים שצמודים לחלק משערי העיר העתיקה.
משפט פיתגורס (מחזה)
משפט פיתגורס הוא מחזה מאת נתן אלתרמן שהועלה על הבמה בתיאטרון הבימה בשנת 1965. גיבור המחזה הוא מחשב בשם "פיתגורס" (על שם המתמטיקאי היווני פיתגורס) או "פית" ואנשי מכון החישוב בו הוא מוצב, בפרט מנהל המכון ומפתחו של המחשב הנבון. אלתרמן הדגיש שלמרות שהמחזה הוא עתידני כביכול אין בכוונתו להיות מחזה מדע בדיוני אלא לשמש משל פילוסופי. בכורת ההצגה על פי המחזה התקיימה במוצאי-שבת 2 באוקטובר 1965, וההצגה ירדה, לאחר ביקורות קטלניות, כעבור 13 הצגות בלבד. כיוון שאלתרמן לא הצליח להעביר את המסרים שביקש באמצעות המחזה, חיבר מסה פילוסופית בשם "בין ספרה לסיפור", שאותה צירף להוצאה המודפסת של המחזה כאחרית דבר.
הנפשות והעלילה
המחזה, שהוא בעיקרו מחזה בלשי, מתרחש במבנה דו-קומתי. בקומתו התחתונה ממוקם בר שכונתי ובקומתו העליונה שוכן מכון החישוב, שבמרכזו ניצב המחשב המשוכלל "פית". מעל ראשו של מנהל המכון וממציאו של המחשב (שאינו מכונה בשם פרטי אלא "המנהל") תלויה עננת-חשד. המנהל נחשד בניסיון לרצוח את אחיו החולה, שהיה מתחרהו המדעי. אולם, החשד הוא חשד שוא. באחד הימים עולה דינה, מלצרית בבר השוכן בקומה התחתונה, אל מכון החישוב על מנת למצוא עבודה לאביה, מרקו, העובד כמצחצח נעליים. דינה פונה אל פית ומציגה לו תעודת זהות של מרקו הכוללת טביעת אצבע. פית מגלה אז שמרקו הוא זה שניסה לרצוח את אחיו של המנהל. מתברר כי אחיו של המנהל שכר את מרקו, על מנת שזה יפרוץ למכון החישוב ויסב נזק לפית. מרקו ניתקל באדם בחשכה ומתוך שהיה סבור שזה המנהל הכה אותו בסרגל נחושת כבד, אך למעשה היה זה אחיו של המנהל.
המנהל, שאמור להשתחרר עתה מעננת החשד נתון בדילמה מוסרית. מחד, גלוי וברור כעת שהוא חף מכל פשע, אך מאידך הוא איננו רוצה שמרקו יופלל בשל מעשיה הכנים והתמימים של בתו. לפיכך מנסה המנהל לשכנע את פית ש"ישכח" את הזיכרון וימחק את המידע המפליל את מרקו. המחשב, שאינו יכול לבחור בין טוב ורע ורק האמת ניצבת לנגד עיניו, מסרב. המנהל, המייצג את הכוח המוסרי האנושי הכללי, נאלץ להרוס את פית, פסגת יצירתו המדעית. מילותיו האחרונות של פית, המייצגות את היותו התגשמות האובייקטיביות המתמטית המוחלטת הן ניסוחו של משפט פיתגורס. מילותיו האחרונות של המנהל, החותמות את המחזה, מבטאות את השניות שבין חוקי הטבע והמתמטיקה, בלעדיהם ישקע העולם בתוהו ובוהו, לבין הצורך במחשבה האנושית הייחודית:.
העלאת המחזה והתגובות עליו
אלתרמן, שעבד בדרך-כלל עם התיאטרון הקאמרי, מסר את כתב היד של המחזה לתיאטרון הבימה. המחזה התקבל בחום ולהפקתו צוותו שרגא פרידמן כבמאי, מעצב התפאורה אריה נבון, אהרן מסקין בתפקיד המנהל, בנו, אמנון מסקין כקולו של פית מאחורי הקלעים, וכן שמואל רודנסקי, רפאל קלצ'קין, שלמה בר-שביט, תרצה אתר, שולמית ירון ואלישבע מיכאלי. המחזה היה אמור לפתוח את פסטיבל ישראל בקיץ 1965. אולם הצוות לא הספיק לערוך חזרות מספקות ואלתרמן שב ושינה את המחזה תוך כדי החזרות. לבסוף בוטלה השתתפות המחזה בפסטיבל ובכורתו נדחתה.
הצגת הבכורה פתחה את עונת תשכ"ו של "הבימה" והתקיימה ב-2 באוקטובר 1965. ההצגה זכתה לביקורות מהקטלניות שקיבלו אלתרמן או תיאטרון הבימה מעודם. הדה בושס כתבה ב"הארץ" שמדובר ב"בליל של קטעי-רעיונות, פסבדו-פילוסופיה חבוטה, פשטנות מתמיהה ומביכה... הצגה כבדה, מייגעת, ארוכה, סטאטית...", כן קטלו את ההצגה בן-עמי פיינגולד ב"הבקר" ("הרהורים פילוסופיים שאין בינם ובין מחזה ולא כלום"), בועז עברון ב"ידיעות אחרונות" ("קיטש סנטימנטלי"), עזרא זוסמן ב"דבר", אמיל פוירשטיין ב"הצופה" ועוד. היחידה שכתבה בזכות המחזה הייתה אידה צורית במאמר מעמיק שהתפרסם בכתב העת "משא" לאחר שהפסיקה להציג. ואכן, הביקורות הרעות הובילו לכך שההצגה ירדה מן הבמה לאחר 13 הצגות, בחלקן הציגו השחקנים מול אולם ריק למחצה.
המחזה עלה פעם נוספת במסגרת פסטיבל עכו בשנת 2022, בעיבוד ובבימוי של מעין אבן. בגרסה זו, פיתגורס עוצב כמחשב עם צלם אנוש, בניגוד לגרסה המקורית שבה היה רק קול. על גילום פיתגורס זכה השחקן יניב וינוגרדסקי בפרס השחקן הטוב ביותר.
"בין ספרה לסיפור"
אלתרמן לא נהג לכתוב פרשנות או תגובות על יצירתו-שלו. אולם, כיוון שהבחין בחוסר ההערכה לה זכה המחזה ובחוסר הצלחתו להעביר את המסר המבוקש, חיבר מסה הגותית בת 20 עמודים בשם "בין ספרה לסיפור" ובה פרס את הרעיונות שהובילו אותו לחיבור המחזה ואת מסקנותיו הפילוסופיות. המסה נדפסה כאחרית דבר עם הדפסת המחזה בהוצאת הקיבוץ המאוחד מספר חודשים לאחר ירידתו מן הבמה.
שיאו של החיבור הוא מסקנתו הפילוסופית של אלתרמן לגבי סדר העולם:
ועוד - בצידם של חוקי ההנדסה (המיוצגים על ידי פית) וחוקי האדם (המיוצגים על ידי המנהל) מתקיימת בעולם הסטיכיה החיה, הגורל העיוור, שאיננו שועה לא לחוקי ההנדסה ולא לחוקי המוסר. כל אחד משלושת הכוחות אמור היה להופיע בעלילה כנפש פועלת (כאשר הסטיכיה מתגלמת בדמותה של הפקידה המרשעת רוזה) וכדי להמחיש את העימות בין שלושת הכוחות בנה עבורן אלתרמן שדה התנגשות בדמותה של עלילה בלשית.
מפרץ אדוארד השמיני
מפרץ אדוארד השמיני (באנגלית: Edward VIII Bay) הוא מפרץ הממוקם בין מישור אדוארד השמיני לבין קבוצת איי אוייגארדן שבאנטארקטיקה.
רוחבו של המפרץ 32 קילומטרים.
שפך המפרץ חסום על ידי מדף הקרח אדוארד השמיני.
גילוי המפרץ
המפרץ התגלה בשנת 1936 על ידי משלחת החקר שהפליגה על אוניית המחקר המלכותית ויליאם סקורסבי.
מקור השם
המפרץ נקרא על שמו של מלך בריטניה באותה עת - אדוארד השמיני.
טרנטו (עיר)
טרֶנטוֹ (באיטלקית: Trento ; בגרמנית: Trient) היא עיר באיטליה השוכנת בעמק נהר אדיג'ה במחוז האוטונומי טרנטינו - אלטו אדיג'ה (דרום טירול). טרנטו היא בירת נפת טרנטו, שהיא אחת משתי הנפות המרכיבות את המחוז.
טרנטו נודעה כמקום כינוסה של ועידת טרנטו, ועידה אקומנית שהתכנסה בעיר בין השנים 1545-1563 והייתה לאחת הוועידות האקומניות החשובות בתולדות הכנסייה הקתולית. בימינו טרנטו היא מרכז חינוכי, מדעי, כלכלי ומדיני לחבל טרנטינו בפרט ולצפון איטליה בכלל. בעיר פועלת אוניברסיטת טרנטו, המדורגת בין האוניברסיטאות הבולטות באיטליה. מרכז העיר מתאפיין בבנינים ציוריים מתקופת ימי הבינים והרנסאנס, בהם בולטים הקתדרלה של טרנטו וטירת בונקונסיליו (Castello del Buonconsiglio).
טרנטו היא עיר מודרנית בעלת שירותים חברתיים מפותחים. היא זוכה לדירוג גבוה בין כל ערי איטליה במדדי איכות חיים, רמת החיים, והזדמנויות תעסוקה ועסקים. טרנטו היא אחת הערים העשירות והמצליחות באיטליה, השוכנת בנפה שאף היא אחת מן העשירות במדינה, עם הכנסה ממוצעת לנפש של 29,500 אירו.
היסטוריה
מועד הקמתה של העיר טרנטו נתון במחלוקת. חלק מן החוקרים טוענים כי תחילתה כישוב בפרובינציית רייטיה. אזור זה ידע השפעות מתרבויות שכנות, כולל ונטים אדריאטים, אטרוסקים, קימברים וגאלים. לדעת חוקרים אחרים היו אלה הגאלים שייסדו את העיר במאה הרביעית לפני הספירה.
טרנטו נכבשה על ידי רומא העתיקה בשלהי המאה הראשונה לפני הספירה, לאחר מספר התנגשויות עם שבטים רייטיים. הרומאים העניקו ליישוב את השם טרידנטום ( Tridentum), על שם שלושת ההרים המקיפים את העיר. על בניין העירייה הישן עדיין חרוטה האמרה הלטינית: Montes argentum mihi dant nomenque Tridentum ("ההרים נותנים לי כסף ואת השם טרנטו"), המיוחסת לפרה ברתולומאו דה טרנטו (נפטר בשנת 1251).
לאחר נפילת הקיסרות הרומית המערבית שלטו בטרנטו חליפות האוסטרוגותים, ביזנטים, לומברדים ופרנקים, לבסוף היא הפכה לחלק מן האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1027 יצר הקיסר קונראד השני את בישופות טרנטו והעניק לה סמכויות מדיניות ודתיות על חלק נרחב מצפון איטליה. אולם, לאורך מאות שנות קיומה התחלקה השליטה באזור בין הבישופות של טרנטו לבין מחוז טירול (היה החל משנת 1363 היה תחת שליטת בית הבסבורג). בשנת 1200 לערך הפכה העיר למרכז מכרות, לאחר שהתגלו באזור מרבצי כסף, והבישוף השליט, פדריקו ואנגה, הוציא את היתר הכריה הראשון באזור האלפים.
פרק אפל בהיסטוריה של העיר נרשם בשנת 1475 וידוע בשם עלילת הדם בטרנטו. זאת לאחר שילד נוצרי בן שלוש, סימונינו, שכונה לימים סימון מטרנט, נעלם בערב יום שישי הטוב. הקהילה היהודית בעיר הואשמה בהריגת הילד לצורך שימוש בדמו לטקס יהודי. שמונה מיהודי העיר עונו והועלו על המוקד, משפחותיהם אולצו להמיר את דתן. הבישוף של טרנטו, יוהנס הינדרבך, הכריז על סימונינו קדוש ופרסם את הספר הראשון שהודפס בטרנטו: "סיפורו של ילד נוצרי שנרצח בטרנט" אשר עוטר ב-12 תחריטי עץ. רק מקץ כ-500 שנה, בוועידת הוותיקן בשנת 1965 החליט האפיפיור פאולוס השישי לשלול את התואר "קדוש" מסימונינו.
במאה ה-16 הפכה טרנטו ידועה בזכות ועידת טרנטו (1545-1563) אשר סימנה את תחילת תקופת הקונטרה-רפורמציה. מאותה עת נולד התואר הלטיני Tridentine, אשר מובנו המילולי הוא "שייך לטרנטו" והיכול להתייחס לאנשים ולאירועים. בין הבולטים בשליטי טרנטו באותה עת היו ברנרדו קלזיו (אשר שלט בין השנים 1514-1539, והצליח להביא להחלטה לקבוע את מקום מושבה של הוועידה הדתית בטרנטו) וכריסטופורו מדרוצו (שלט 1539-1567). שני בישופים-שליטים אלה נודעו בזכות יכולותיהם המדיניות ואימוץ רעיונות רנסאנס הומניים.
אחד הביטויים לרוח ההומנית בעיר באותה תקופה היה קיומו של בית דפוס יהודי בטרנטו. בשנת 1558 הקרדינל מדרוצו העניק רשות ליוסף אוטולנגו, רב גרמני, להדפיס ספרים בעברית בעיר. המדפיס בפועל היה יעקב מרכריה, רופא יהודי מקומי, ועם מותו בשנת 1562 פסקה עבודת בית הדפוס. בין השנים 1558-1562 הודפסו בעיר 32 ספרים ועל רובם מופיע סמלו של הקרדינל מדרוצו.
טרנטו נותרה בישופות עד לתקופה הנפולאונית, אז החלה השליטה בה לעבור מיד ליד בין מדינות שונות. עם ארגונה מחדש של האימפריה הרומית הקדושה, בשנת 1802, בישופות טרנטו הפכה לישות חילונית ועברה תחת שליטת מלכי בית הבסבורג. חוזה פרסבורג, משנת 1805, העביר את טרנטו לשליטת בוואריה, והסכם שנברון, שנחתם בשנת 1809, העבירה לשליטת ממלכת איטליה הנפוליאונית. לאחר תבוסתו של נפוליאון בונפרטה בשנת 1814 וקונגרס וינה, טרנטו הועברה לשליטת אוסטרו-הונגריה והפכה לחלק מפרובינציית טירול הגרמנית.
תחת שליטה גרמנית במאה ה-19 ידעה העיר תנופת פיתוח כלכלי ומודרניזציה ובשנת 1859 נסללה מסילת הברזל הראשונה בעמק אדיג'ה. בשלהי המאה ה-19 היו עדיין טרנטו וטריאסט, שתיהן ערים בעלות רוב אתני איטלקי, תחת שליטה אוסטרית והפכו לסמלי תנועת אירדנטה איטלקית. לתקופה קצרה בשנת 1908 היה בניטו מוסוליני עובד בעיתון מקומי. ובתקופת מלחמת העולם הראשונה הצטרפו כמה מבני העיר ללחום לצד הכוחות האיטלקים במטרה להפסיק בה את שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית ובמטרה לצרפה לממלכת איטליה. שניים מבני העיר, צ'זרה בטיסטי ודמיאנו צ'יאסה, נלכדו על ידי הכוחות האוסטרים, הואשמו בבגידה והוצאו להורג בטירה המקומית. הוצאתם להורג גרמה להתעוררות ציבורית וכיבוש טרנטו על ידי כוחות איטלקים צוין על ידי ממשלת איטליה כ"שחרורה של טרנטו". באזור טרנטו היו כמה מן הקרבות הקשים ביותר בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
עם תום מלחמת העולם הראשונה הועבר אזור טרנטו והנפה הדוברת איטלקית סביבה, כמו גם העיר בולצנו וכן החלק בטירול המשתרע מדרום לקו פרשת המים האלפינית (אשר רובו דובר גרמנית) לידי איטליה.
בשנת 1943, עם הדחת מוסוליני וכניעת איטליה לבעלות הברית, אשר כבשו את איטליה מדרום, השתלטו כוחות גרמניה הנאצית על צפון איטליה, כולל נפת טרנטו, וסיפחו אותו לגרמניה והקימו את הרפובליקה של סאלו. רבים מתושבי האזור ממוצא גרמני בקשו לנקום בתושבים אחרים ממוצא איטלקי, אולם רבות מפעולות אלה נמנעו על ידי כוח הכיבוש אשר ביקשו להמשיך ולקיים יחסים טובים עם הכוחות הפשיסטים באיטליה. החל מחודש נובמבר 1944 ועד אפריל 1945 הופצץ אזור טרנטו מן האוויר בידי כוחות הברית, כחלק מן הקרב על מעבר ברנר, מעבר הרים בעל חשיבות אסטרטגית לכוחות הגרמנים. בתקופה זו נהרסו מספר מבנים בולטים בעיר, אולם רוב הבניינים מתקופת ימי הביניים והרנסאנס ניצלו.
החל משנות ה-50 ידעה טרנטו צמיחה כלכלית מחודשת, בין השאר הודות למעמד האוטונומי המיוחד שלו זכה האזור.
חברה וכלכלה
שמונה מאות שנים של חיים בבישופות עצמאית, עצמאות יחסית משאר אירופה, השליטה האוסטרית והתחושה העזה של שייכות קהילתית, הותירו חותם ברור על אופייה התרבותי של העיר והיא מתאפיינת בנטייה פוליטית סוציאל-קתולית, יוצאת דופן באיטליה.
לאורך השנים היה לעיר תפקיד מרכזי בקשר שבין איטליה לבין צפון אירופה, המשתרעת מצפון לעמק אדיג'ה, שבו שוכנת העיר. נהר אדיג'ה היה לאורך תקופות ארוכות נתיב מסחר מרכזי באזור האלפים.
מקורות ההכנסה העיקריים בטרנטו היום הם בתחום המסחר, השירותים, תיירות, חקלאות ותעשיית המזון. היא אף משמשת למרכז כנסים ומחקר הודות לאוניברסיטה הקטנה אך הידועה הנמצאת בה. מפעלי התעשייה אשר צצו בעיר לאחר מלחמת העולם השנייה, נסגרו ברובם. בהרים סביב העיר עדיין כורים פורפיר וניתן לראות אבן זו משולבת ברבים מבנייני העיר, חדשים וישנים כאחד.
דמוגרפיה
נכון ל-1 בינואר 2008 חיו בעיר 112,637 תושבים, מתוכם 48% גברים ו-52% נשים. קטינים עד גיל 18 היוו 18.01% מתושבי העיר ואנשים מעל גיל פרישה היוו 19.37% מן התושבים. הגיל הממוצע של תושבי העיר הוא 41 שנה (לעומת הממוצע האיטלקי לאומי של 42). בחמש השנים שבין 2002-2007 גדלה אוכלוסיית העיר בשיעור 5.72%, בעוד אוכלוסיית איטליה כולה גדלה בשיעור 3.56% בלבד.
נכון לשנת 2006, 92.68% מתושבי העיר הם איטלקים. רוב תושבי העיר שאינם איטלקים הם מהגרים מארצות אירופיות אחרות (בעיקר אלבניה ורומניה) המהווים 4.13% מאוכלוסיית העיר, מהגרים מצפון אפריקה מהווים 1.08% מן האוכלוסייה. בתוך תושביה האיטלקים של העיר נמנה אף מיעוט קטן ממוצא אתני גרמני.
ערים תאומות
לעיר הסכמי ערים אחיות עם:
ישראל פלד
ביוגרפיה
ישראל פלד, נין לגרשון ושרה (הלוי-סופר) גולדמן, נכד לחיים - דב ורבקה (לבית גולדמן) פלדמן, ממייסדי ראש פינה, ובנם של ראובן וחנה פלדמן, מוותיקי תל אביב, נולד בכ"ט באלול תרפ"א. גדל וחונך בתל אביב.
בצעירותו היה פעיל בתנועות הנוער "המכבי הצעיר" ו"הצופים הקשישים". שירת ב"הגנה" בגדנ"ע, בקשר וביחידת סיור. ב-1938 סיים לימודיו בגימנסיה הרצליה, ולמד אחר-כך בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. בשנים 1944/45 השלים דוקטורט במשפטים באוניברסיטת ליון הצרפתית, שפעלה בזמן מלחמת העולם השנייה בביירות. היה פעיל במפלגת הציונים הכלליים ויסד את השכבה הצעירה של מפלגה זו.
שירת בחיל המודיעין במלחמת העצמאות והיה בגרעין הראשון של קציני עיבוד מידע ביחידת ההאזנה המרכזית (המוכרת לימים כיחידה 8200). לאחר שיחרורו עבר לרמת גן ועבד במקצועו – עריכת דין. ב-1959 הציע לו ראש עיריית רמת גן, אברהם קריניצי, להצטרף לרשימת "הציונים הכלליים" בבחירות למועצת העיר, וכך החלה הקריירה המוניציפלית שלו. עד 1969 כיהן פלד בתפקידים שונים במועצת העיר רמת גן ואף נבחר לסגן ראש העיר.
בנובמבר 1969 נספה קריניצי בתאונת דרכים, ואתו חתנו ונהגו. הדבר היה זמן קצר לאחר הבחירות למועצת העירייה. חבריו למפלגה לחצו על פלד שיציג מועמדותו לתפקיד ראש העירייה ואף הוא, לאחר שבמשך עשור נדבק בחיידק המוניציפלי, נמשך לכך. אולם מצד שני היה עליו לוותר על משרדו ועבודתו כעורך דין. לאחר לבטים הכריעה הכף לטובת התפקיד הציבורי, וב-1 בדצמבר 1969 נבחר על ידי מועצת העיר לתפקיד ראש העירייה. בתפקידו זה כיהן בשלוש קדנציות, במשך 14 שנים, והטביע את חותמו על התפתחותה וצביונה של רמת גן.
בין הפרויקטים שהוקמו וקודמו בזמנו: פארק הספארי, קניון איילון ומתחם בורסת היהלומים.
בבחירות למועצת העיר בשלהי 1983 כשל פלד ולא נבחר, ואף כי חבריו לחצו עליו להמשיך בפעילות המוניציפלית ברמת גן, התלבט בין פעילות כזו באופוזיציה ואפשרות לכבוש את ראשות העיר בחזרה, לבין מעבר לפעילות בשטח אחר שהיה קרוב ללבו - הקמת יישוב ומרכז חינוכי לתנועת המכבי העולמי שבראשה עמד, באזור מודיעין - ארץ המכבים.
בשנים 1973 עד 1986 כיהן ד"ר פלד כיו"ר תנועת המכבי העולמי, כיו"ר הוועד המארגן של שלוש מכביות וכיו"ר כפר המכביה. באותה תקופה שימש גם כחבר הנהלת ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית.
בשנת 1983 היה מיוזמי היישוב מכבים והמוסד החינוכי של תנועת המכבי העולמי. פלד אף נמנה עם המתיישבים הראשונים במכבים, בו הוא התגורר מאז הקמתו. מכבים, שהיה ראשון בחבל ארץ זה, משך אחריו את היישובים רעות ומודיעין (כל השלושה אוחדו בשנת 2003 לעיר אחת), ויישובים נוספים.
בשנת 1997 הוענק לו אות יקיר העיר רמת גן.
פלד נפטר בביתו שבמכבים ונטמן בבית העלמין במודיעין. היה נשוי לחיה מרים לבית ריבלין, בת ירושלים ודור שביעי בארץ ישראל. לזוג חמישה ילדים.
על שמו צומת ברמת גן (במפגש הרחובות בן-גוריון ואבא הלל סילבר), הספארי ברמת גן וכן רחוב במכבים-רעות.
Flottes de combat
Flottes de combat או Combat Fleets of the World (בתרגום חופשי: ספינות המלחמה של העולם), הוא אלמנך וספר יעץ עם מידע אודות ספינות מלחמה המאוגדות לפי מדינות הכולל שמות, מידות, אמצעי לחימה, תמונות וסילואטים. הספר מתפרסם בצרפתית מאז 1897 מדי שנתיים, ובאנגלית מאז שנת 1977.
רמת מורגן
רמת מורגן או רמת מורגאן או מורגן אפלנד (באנגלית: Morgan Upland) היא רמה מכוסה שלג, הממוקמת באזור חוף באומן, ובאזור חוף פאלייר שבמרכז חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
רמת מורגן גובלת בקרחון קול שמצפון לרמה;
רמת מורגן גובלת בקרחון קלארק שממערב לרמה;
רמת מורגן גובלת בקרחון ויירהאוזר שממזרח לרמה;
רמת מורגן גובלת בקרחון האריוט שמדרום-מערב לרמה.
גילוי ומיפוי הרמה
אזור הרמה צולם מהאוויר בספטמבר 1962 על ידי יחידה אווירית של הסקר האנטארקטי הבריטי (British Antarctic Survey (בראשי תיבות: BAS).
איבור פי. מורגן (Ivor P. Morgan) סוקר של הסקר האנטארקטי הבריטי, עשה שימוש בתצלומי אוויר אלה בין השנים 1961 - 1964 על מנת למפות את האזור.
מקור השם
הרמה נקראת על שם איבור פי. מורגן, שהיה הראשון שמיפה את הרמה.
פאריש (סרט)
פאריש (באנגלית: Parrish) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1961 עם טרוי דונהיו, קרל מלדן וקלודט קולברט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב המכר פאריש מאת מילדרד סאבאג' משנת 1958. דלמר דייבס כתב את התסריט, הפיק וביים את הסרט.
העלילה מתרחשת בעמק נהר קונטיקט אצל חקלאים המגדלים טבק בחממות ומאבקי השליטה ביניהם.
זו הייתה הופעתה האחרונה של קלודט קולברט בסרט קולנוע.
תקציר העלילה
אלן מקלין (קלודט קולבר), אלמנה מבוסטון, נוסעת עם בנה פאריש (טרוי דונהיו) לחוותו של סלה פוסט (דין ג'אגר) בעמק נהר קונטיקט כדי לשמש כמלווה ומשגיחה של בתו המתבגרת אליסון (דיאן מקביין).
סלה מגדל טבק בחממות ופאריש שגדל בבוסטון ואין לו מושג בחקלאות מתחיל ללמד את מקצוע גידול הטבק. הוא מתגורר בבית של משפחת פועלים ושם מתאהבת בו לוסי (קוני סטיבנס) אך היחסים ביניהם לא מחזיקים מעמד. באתו זמן מתאהבת בו אליסון אך גם בה הוא אינו מתאהב.
רוב שטחי החממות הם בבעלותו של ג'אק רייק (קרל מלדן) שבעזרת שני בניו הוא מצליח להכריח את שאר החקלאים למכור לו את שטחיהם וזאת בשיטות של איומים והצתות.
רייק מנסה להשפיע על סלה למכור לו את אדמתו. הוא מבקר אצלו ונפגש עם אלן. מתפתחת אהבה ביניהם ואלן מסכימה להצעתו לנישואים למרות שהיא מודעת לאופיו הקשה והבלתי מתפשר.
טרוי עובר לגור בביתו של רייק למרות התנגדותם של שני בניו, וויילי ואדגר. רק בתו של רייק, פייג', (שרון ג'וגאני) מתאהבת בו למורת רוחו של רייק.
רייק מעסיק את פאריש אבל מתייחס אליו בקשיחות ובזלזול. פאריש לא יכול לעמוד בהשפלה הזאת ובתככים שבניו של רייק מפעילים על שאר החקלאים בהוראת אביהם. הוא עוזב את המקום ומתגייס לצי ארצות הברית שם הוא משרת בצוללת.
לאחר שנתיים הוא חוזר וסלה מחכיר לו שטח לגידול טבק. פאריש נעזר בפייג' שכעת היא בוגרת בזכות עצמה. היא עוזרת לו בגיוס כוח אדם.
רייק שולח את אדגר להפריע להם ומתבונן בו מתוך הרכב. אדגר מתחיל להצית אש אך פאריש מתנפל עליו ומסלק אותו במכות נמרצות.
משפט ההרחבה של טיצה
בטופולוגיה, משפט ההרחבה של טיצה הוא משפט בסיסי לגבי מרחבים נורמליים. קיימים מספר ניסוחים שקולים למשפט הזה, והם מציינים באופן כללי שבמרחב נורמלי ניתן להרחיב פונקציה שרציפה על קבוצה סגורה לפונקציה רציפה על כל המרחב. המשפט למעשה מספק תנאי הכרחי ומספיק לכך שמרחב טופולוגי יהיה נורמלי.
נשים לב שבאופן כללי רציפות על תת מרחב של מרחב טופולוגי כלשהו שונה מאוד מרציפות על המרחב כולו. לדוגמה, פונקציית דיריכלה לא רציפה באף נקודה על הישר הממשי, אך אם נסתכל עליה כפונקציה מתת המרחב של המספרים הרציונליים היא תהיה פונקציה קבועה ובפרט רציפה, למרות שכפונקציה מכל המרחב היא לא הייתה רציפה אפילו במספרים הרציונליים.
משפט זה מהווה הכללה ללמה של אוריסון כיוון שהלמה של אוריסון מראה שניתן להרחיב פונקציה שקבועה בכל אחת משתי קבוצות סגורות זרות, ובפרט רציפה, לפונקציה רציפה על כל המרחב.
ניסוח פורמלי
מרחב טופולוגי \ X הוא מרחב נורמלי אם ורק אם לכל קבוצה סגורה אם  רציפה, אז קיימת הרחבה רציפה שלה למרחב כולו  כלומר, כזו עבורה לכל x \in A מתקיים. בניסוח קטגורי, ניתן לנסח את המשפט כך: בקטגוריה של מרחבים טופולוגיים, הקטע \,[0,1] הוא אובייקט אינג'קטיבי.
הוכחה
כדי להוכיח את המשפט, נוכיח קודם כל את הלמה:
למה: יהיו X מרחב נורמלי, K תת-קבוצה סגורה שלו ו- (עבור M>0) רציפה. אז קיימת פונקציה רציפה המקיימת  לכל x\in K.
הוכחת הלמה: נסמן. לפי הרציפות של f, הקבוצות A,B סגורות ב-K. אבל K סגורה ב-Xלכן A,B סגורות ב-X. הן זרות זו לזו לכן לפי הלמה של אוריסון בשינויים המתבקשים, קיימת פונקציה רציפה כך ש-.
לכל x\in K, נפצל לשלושה מקרים:
1) אם x\in A אז וגם  לכן
2) אם x\in B אז וגם  לכן
3) אם אז  וגם לכן
לכן g מקיימת את הלמה.
כעת נוכל להוכיח את המשפט.
כיוון שני: נוכיח גרסה שקולה של המשפט שבה הטווח של f הוא. יהיו X מרחב נורמלי, K תת-קבוצה סגורה שלו ו- רציפה. עתה נשתמש בלמה שהוכחנו לעיל כדי לבנות באינדוקציה סדרת פונקציות רציפות כך שייתקיים  לכל x\in K:
עבור n=0 נגדיר.
כעת נניח ש-g_0,...,g_n פונקציות המקיימות לכל x\in K. נשתמש בלמה שהוכחנו עבור הפונקציה  ונקבל פונקציה  כך ש- לכל x\in K.
לכל x\in X ולכל n\geq0 שלם מתקיים ולכן טור הפונקציות  מתכנס לפונקציה רציפה ב-X. נסמן את הפונקציה הזו ב-F. לפי האי-שוויון, הפונקציה F היא הרחבה של f, וההוכחה הושלמה.
הארו שולצה-בויזן
ראשית דרכו
היינץ הארו מקס וילהלם גיאורג שולצה-בויזן נולד בעיר קיל בגרמניה בשנת 1909 כבנו של קצין בצי, שהיה קרוב משפחתו של האדמירל אלפרד פון טירפיץ, שר הצי ומפקד הצי הקיסרי הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
בצעירותו למד משפטים בפרייבורג וברלין, אך לא סיים את לימודיו. הוא היה בעל נטייה פוליטית שמאלית אך יחד עם זאת שמר על קשרים עם חוגים לאומניים. הוא הצטרף בשנת 1930 לתנועה שדגלה בהנהגת שיטה כלכלית קיבוצית בין מדינות אירופה. באותה עת הוא הוציא לאור ביטאון שמאלי – ליבראלי בשם "המתנגד" (Der Gegner).
בשנת 1932 יזם מפגש של צעירים שקרא לו "מפגש הנוער המכני של אירופה" שהשתתפו בו כמאה אנשים. הוא צידד בביטול השיטה הקפיטליסטית יחד עם ביטול חוזה ורסאי שכפה על גרמניה, בתום מלחמת העולם הראשונה, תנאי כניעה כלכליים חמורים.
באפריל 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, נהרסו משרדי המערכת של "המתנגד" על ידי אנשי האס אה ושולצה-בויזן נעצר, עונה וצלב קרס נחרט על עורו. לאחר ימים אחדים שוחרר בהשתדלות משפחתו רבת ההשפעה.
לאחר שחרורו פנה שולצה-בויזן לסוג אחר של פעילות ובמאי 1933 עבר קורס טיס אזרחי. ב-1934 הכיר שלוצה-בויזן את ליברטס נכדתו של פיליפ, הנסיך מאוילנבורג, מי שתהיה לאחר שנתיים לאשתו. באמצעותה התוודע להרמן גרינג מראשי משטרו של היטלר ומפקד הלופטוואפה. גרינג התרשם מהצעיר המוכשר. עברו נשכח לו והוא התקבל לעבודה במיניסטריון התעופה שגרינג עמד בראשו. את התנגדותו למשטר נצר בשלב זה בליבו.
בתזמורת האדומה
במיניסטריון התעופה נתמנה שולצה-בויזן לקצין באגף המודיעין. בשנת 1935 הפך שולצה-בויזן, שהיה בעל נטייה לקומוניזם, אף שלא הצטרף למפלגה, לאיש שמאל פעיל ויחד עם פעיל נוסף בשם ארוויד הארנק, פקיד במשרד הכלכלה ואשתו מילדרד פיש-הרנק, קיבץ סביבו חוג של אנשי שמאל ומתנגדי המשטר הנאצי מהאליטה החברתית. אנשי החוג הפיצו מנשרים בלתי לגאליים ובהם תעמולה אנטי נאצית. אשתו ליברטס, לה נישא בשנת 1936, נכללה אף היא בחוג.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התפתח חוג זה מחוג של מתנגדי המשטר לרשת ריגול שהעבירה החל משנת 1940 מידע צבאי ומודיעיני לברית המועצות. חודשיים וחצי לפני הפלישה הגרמנית לברית המועצות, שולצה-בויזן העביר ידיעה שהתכנון המפורט של הפלישה הושלם, וגם סיפק רשימת מטרות עיקריות שחיל האוויר הגרמני עמד להפציץ בגל הראשון. תשעה ימים לפני הפלישה, שולצה-בויזן העביר את תוכנית הפלישה הסופית של גרמניה הנאצית לברית המועצות, וגם דיווח על חלק מהמקומות שבהם נמצאו כבר ריכוזי המטוסים של חיל האוויר הגרמני שמהם הם עמדו להמריא לתקיפת ברית המועצות. שולצה-בויזן הכניס ליחידת הצופן של מיניסטריון התעופה שניים מחברי הרשת, מקום בו ניתנה להם האפשרות ללמוד על שירות מודיעין החוץ הגרמני, והם העבירו את המידע לשולצה-בויזן שהעבירו לברית המועצות.
במקביל פעלה רשת ריגול סובייטית נוספת בהנהגת ליאופולד טרפר, סוכן המודיעין הצבאי הסובייטי, הגה-אר-או, אשר שידרה לברית המועצות, באמצעות קשר רדיו מבריסל ומפריז ידיעות על ריכוזי כוחות גרמנים, התקפות אוויר על גרמניה, ייצור מטוסים בגרמניה, ומידע צבאי בעל ערך.
תחנות ההאזנה הנאציות הצליחו לעלות על שידורי שתי הרשתות. המידע שהועבר בהן היה מוצפן, אך היה ברור לנאצים כי מועבר בהן מידע מודיעיני לברית המועצות והם העניקו להן את הכינוי "התזמורת האדומה" ( בגרמנית: Rote Kapelle). הם נדהמו במיוחד לגלות את מוקד השידור שהיה בברלין בבירת הרייך השלישי והגבירו את מאמציהם לגלות את מקומות השידורים ואת מפעיליהם.
תפיסתו והוצאתו להורג
ביולי 1942 הצליחו הגרמנים לפענח שדר שנשלח ממוסקבה לרשת של טרפר בבריסל, שכלל את שמו ומענו של שולצה-בויזן והוא נעצר ב-31 באוגוסט.
לפי גרסה אחרת היה זה חבר בקבוצתו של טרפר, אשר ידע על קיום הרשת של שולצה-בויזן בברלין, אשר הלשין עליה לגסטפו.
אשתו ליברטס נעצרה ימים אחדים לאחר מכן. שולצה-בויזן ואשתו הועמדו לדין באשמת בגידה. שניהם נדונו למוות ב-19 בדצמבר ושניהם הוצאו להורג בתלייה ב-22 בדצמבר בכלא פלצנזה בברלין, מקום בו עתידים להיות מוצאים להורג שנתיים לאחר מכן רוב קושרי העשרים ביולי.
שותפו לרשת, ארוויד הארנק, נעצר ב-7 בספטמבר יחד עם אשתו. הוא נדון למוות והוצא להורג בכלא פלוצנזי. אשתו נדונה לשש שנות מאסר, אך היטלר ביטל את גזר הדין וציווה להעמידה מחדש למשפט שתוצאתו הצפויה הייתה גזר דין מוות.
הנצחתו
דמותו של הארו שולצה-בויזן הונצחה בגרמניה כדמות מופת לאומית. על קיר ביתו בברלין נקבע לוח זיכרון. בערים אחדות בגרמניה נקראו רחובות על שמו, בכללם רחוב מרכזי ברובע ליכטנברג בברלין. בחזית משרד האוצר הגרמני בברלין הונצחה דמותו בחלון עגול בקיר הבניין דמוי חלון כלא מסורג ומעליו קטע משיר פרי עטו:
בגרמניה המזרחית הונפקו שני בולי דואר לזכרו, באחד מהם מופיע דיוקנו על רקע תמונת אנשי ההתנגדות המדפיסים מנשרים, בשני מופיע דיוקנו יחד עם דיוקנם של שני חברים אחרים בתזמורת האדומה, ג'ון סיג וארוויד הארנק.
סיפורו של אדי דוצ'ין
סיפורו של אדי דוצ'ין (באנגלית: The Eddy Duchin Story) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1956 בסוגה של מלודרמה מוזיקלית עם טיירון פאואר וקים נובק בתפקידים הראשיים. צולם בצבעי טכניקולור ובשיטת סינמסקופ.
דוצ'ין היה פסנתרן ג'אז ומנצח ביג באנד יהודי מפורסם בשנות ה-30 וה-40. הוא היה ללא השכלה מוזיקלית פורמלית אבל בעל יכולת טכנית מעולה בנגינת פסנתר. הוא ניגן מוזיקה לריקודים וקטעים קלסיים בלוויית תזמורת ג'אז גדולה. נגינתו השפיעה על רבים ובעיקר על ליברצ'ה שהעריץ אותו.
את קטעי הנגינה בפסנתר מבצע הפסנתרן כרמן קבלרו שגם הוא הושפע מנגינתו של דוצ'ין.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר: על הצילום, פסקול מוזיקה מקורית, סאונד וסיפור מקורי.
תקציר העלילה
אדי דוצ'ין (טיירון פאואר) מגיע מבוסטון לניו יורק בסוף שנות ה-20 כדי למצא משרה כפסנתרן בביג בנד של ליאו רייסמן המופיע בסנטרל פארק קזינו. שם הוא מכיר את מרג'ורי אולריק (קים נובק), אשת חברה יפה ואמידה. נגינתו מוצאת חן בעיניה והיא עוזרת לו להתקבל למשרה קבועה בתזמורת.
אדי מתחיל לחזר אחריה והיא נענית לו למרות הבדלי המעמדות. לבסוף היא נפגשת עם הוריו ובברכת מזל טוב הם מודיעים על נישואיהם.
חתונתם נערכת במלון מפואר ואדי מאושר. הקריירה שלו נוסקת בעזרת ידידו ואמרגנו לו שרווד (ג'יימס ויטמור). הוא מופיע גם ברדיו, מתמנה למנצח תזמורת ומופיע בנשפי ריקודים של החברה הגבוהה במלון וולדורף אסטוריה ומתפרסם בכל ארצות הברית ומרג'ורי יולדת את בנם פיטר.
מרג'ורי מתה לאחר הלידה ואדי נשבר. הוא יוצא להופעות באמריקה הדרומית ומנתק את עצמו מבנו פיטר הגדל אצל דודה ודודתה של מרג'ורי.
במלחמת העולם השנייה הוא מתגייס לצי ארצות הברית ומשרת כקצין על משחתת באוקיינוס השקט.
לאחר השחרור הוא משתכנע לחדש את קשריו עם בנו פיטר (רקס תומפסון) שהוא כעת ילד המנגן יפה בפסנתר. אדי נפגש עם האומנת של פיטר, צ'יקיטה, (ויקטוריה שו) ומתאהב בה והם מתחתנים. הוא ופיטר מנגנים ביחד על שני פסנתרים.
ניסן שור
ניסן שור (נולד ב-22 במאי 1979) הוא עיתונאי, מבקר תרבות, תסריטאי ובמאי דוקומנטרי וסופר ישראלי.
ספרות
בשנת 2003 הופיעו מאמרים מאת שור בקבצים לא מה שהיה פעם, שעסק בחיי הלילה בישראל, ו"מה אתה יותר – יהודי או ישראלי?", שעסק בזהותם של צעירים בישראל.
ב-2008 יצא בהוצאת רסלינג ספרו לרקוד עם דמעות בעיניים, בו סקר את תולדות תרבות המועדונים בישראל. הספר, שנקרא על שם השיר "Dancing with Tears in My Eyes" של הלהקה הבריטית אולטראווקס, עוסק בין היתר בנוער הסלוני, במועדוני הגל החדש, במסיבות הטראנס ובסצנת הדאנס של שנות ה-90, על רקע התמורות החברתיות והפוליטיות בישראל (מהפך 1977, האינתיפאדה הראשונה והשנייה, הסכמי אוסלו) וההתפתחויות המוזיקליות באותן תקופות (רוק אנד רול, דיסקו, פאנק, האוס).
בשנת 2012 ערך את הספר "תרימו: הזמנות, פליירים וכרזות בתרבות המועדונים הישראלית: רטרוספקטיבה, 2012-1990".
בשנת 2014, סיפור פרי עטו התפרסם באסופה ״"הלהקה היחידה שחשובה - להיות מעריץ פופ בישראל".
טלוויזיה
שור שימש בתפקידים רבים ומגוונים בטלוויזיה, בין השאר כתסריטאי הראשי של ערוץ HOT בידור ישראלי ותסריטאי בתוכניות הקומיות "ארץ נהדרת" ו"עונת החתונות", והשתתף בפאנל התוכניות "טינופת" בהוט 3, "דיבור חדיש" בערוץ 8 ו"המצעד 7.0" ב-HOT בידור ישראלי, וכן הגיש פינה קבועה בתוכנית "הינשופים" בערוץ 8 בהנחיית מודי בר-און (עונה 1).
ב-2011 שודרה בערוץ 8 מיני סדרה נוספת שיצר וביים, "אנשי המכירות", שעסקה בתולדות הפרסום בישראל.
ב-2015 יצר וביים את הסדרה ״מקום בצמרת - שישה פרקים על פופ ישראלי״, ששודרה בערוץ הראשון. באותה שנה ביים גם את הסרט ״הרחובות הם שלנו״, העוקב אחר שמונה אמני גרפיטי המגיעים מרקעים ומקומות שונים בישראל. הסרט הוקרן בערוץ הראשון.
עמוק באדמה
עמוק באדמה (באנגלית: Six Feet Under) היא סדרת דרמה אמריקאית העוסקת בנושא החיים בצל המוות ומאופיינת בסגנון אלגורי. היא מתמקדת במשפחת פישר המנהלת בית לוויות בלוס אנג'לס שבקליפורניה. יוצר הסדרה הוא התסריטאי אלן בול, שגם הפיק אותה, יחד עם רוברט גרינבלט, דייוויד ג'נולארי ואלן פול. הסדרה, הכוללת 63 פרקים ב-5 עונות, שודרה ברשת הכבלים HBO בין 3 ביוני 2001 ל-21 באוגוסט 2005.
"עמוק באדמה" היא סדרה עטורת פרסים ושבחים. היא זכתה בעקביות לשבחים רבים, ביקורות חיוביות, אהדה בקרב המעריצים במשך השנים, במיוחד עבור הכתיבה והמשחק וכן בנתוני רייטינג גבוהים ברשת HBO. הסדרה תוארה בעקביות על ידי מבקרי טלוויזיה רבים כאחת מסדרות הטלוויזיה הטובות בכל הזמנים, ופרק הסיום שלה אף נחשב בידי רבים לפרק הסיום הטוב ביותר בכל הזמנים. הסדרה זכתה בפרסים רבים ובראשם 3 פרסי גלובוס הזהב, 9 פרסי אמי ו-32 פרסים אחרים.
עלילה
הסדרה נפתחת במותו של ראש משפחת פישר ומנהל בית ההלוויות פישר ובניו, נתניאל פישר. בעקבות מותו מקבלים לידיהם את ניהול העסק שני בניו - האח הבכור, נתניאל (נייט) והאח האמצעי דייוויד. משפחת פישר כוללת גם את האם רות והאחות הקטנה קלייר. לעלילה מצטרפים חברים שונים של המשפחה: פדריקו דיאז שעובד בבית ההלוויות, ברנדה צ'נווית, חברתו לסירוגין של נייט וקית צ'ארלס, בן זוגו של דייוויד. במהלך הסדרה עוברות הדמויות טלטלות רבות של סבל וצער לצד הומור וצחוק. הסדרה מאופיינת כמולטי-ז'אנר, ואלן בול מוצא לנכון לתאר אותה כ"הסדרה היחידה שברגע אחד אתה מוצא את עצמך מתפוצץ מצחוק וברגע השני אתה חווה כאב וצער ומתפרק בבכי".
העונה הראשונה
הפרק הראשון של הסדרה נפתח במותו הפתאומי של אב המשפחה, נתניאל, שנהרג בתאונת דרכים בדרכו לאסוף את בנו הבכור (נייט) משדה התעופה. נייט מכיר את ברנדה על המטוס בעת חזרתו מסיאטל והם מקיימים יחסי מין מזדמנים בשדה התעופה. קלייר נמשכת לבחור בשם גבריאל (גייב), אשר מכור לסמים. לאחר שהיא שוכבת איתו, הוא מפיץ שמועה בבית הספר שהיא מצצה לו את כפות הרגליים. בתגובה, היא גונבת כף רגל של גופת אדם מבית הלוויות ומכניסה אותה לתאו האישי בבית הספר. הם נפרדים, אך בהמשך היא עוזרת לו להתמודד עם מות אחיו בן ה-6. דייוויד מנהל מערכת יחסים הומוסקסואלית עם קית' בסתר. הם מתקשים לשמור על מערכת יחסיהם מפני שדייוויד הוא הומו בארון. הם נפרדים ושומרים על קשר, ובינתיים דייוויד מקיים יחסי מין מזדמנים עם הומואים מהאינטרנט וזונות ממין זכר. רות, אכולת רגשות האשמה על בגידתה בבעלה המנוח עם היירם, נפרדת ממנו אך חוזרת אליו לאחר שהיא חשה בודדה. מחזר אחריה גבר נוסף, ספק הפרחים להלוויות, ניקולאי, אצלו היא גם עובדת לראשונה בחייה. נייט וברנדה נאלצים להתמודד עם בילי, אחיה של ברנדה, המקנא במערכת היחסים ביניהם מפני שהוא מאוהב בה. פדריקו, חונט בבית הלוויות, עוזב את העסק לזמן קצר לטובת רשת בית לוויות מתחרה אך חוזר לאחר שקיבל העלאה במשכורת. במהלך העונה נולד לו בן שני. בילי, אחיה הפסיכופת של ברנדה מתאשפז בכפייה לאחר שתקף את נייט וברנדה. בסוף העונה ברנדה מציעה לנייט להתחיל לחשוב על חתונה. השניים מתעמתים במהלך נהיגה וגורמים לתאונת דרכים, דבר הגורם להם להעריך את אהבתם. לאחר בדיקות שגרתיות שנערכו לאחר התאונה, נייט מגלה כי יש לו AVM (מלפורמציות עורקיות-ורידיות במוח).
העונה השנייה
העונה השנייה מתרחשת כמספר שבועות לאחר סיום העונה הראשונה, בה נייט נאלץ להתמודד עם מחלתו שעלולה להתפרץ בכל רגע. רות בוחרת בניקולאי, מוכר הפרחים הרוסי במערכת יחסים שלא מחזיקה יותר מדי זמן. קלייר נשארת עם גבריאל לאחר שמגלה את כל מעשי העבריינות שעשה, ולאחר שירה בבן אדם דרך חלון רכבה. דרכם של השניים מתפצלת. קית' ודייוויד חוזרים ומגדלים את אחייניתו של קית', טיילור, לאחר שאמה עוברת למרכז גמילה מסמים. קליינטית זונה של ברנדה משפיעה עליה לרעה, וזו מתחילה לקיים יחסי מין מזדמנים עם גברים אקראיים שהיא פוגשת. נייט נוסע לסיאטל לאסוף גופה, ושם מתארח אצל ידידה מהעבר, ליסה. השניים מקיימים יחסי מין ובהמשך העונה מתברר כי היא נכנסה ממנו להיריון. בסיום העונה, רות מגלה כי היא סבתא למאיה, בתם המשותפת של נייט וליסה. קית' מתפטר מעבודתו כשוטר לאחר שהכה בן אדם. נייט וברנדה נפרדים לאחר שהוא מגלה על מעלליה המיניים, ולאחר שהיא מגלה על בגידתו עם ליסה ובתם המשותפת. פדריקו קונה 25% מהעסק והופך לשותף של נייט ודייוויד. קלייר מסיימת את לימודי התיכון ונייט עובר ניתוח עקב מחלתו, שעלול לגרום למותו.
העונה החמישית
העונה החמישית נפתחת מספר חודשים לאחר העונה הקודמת, בחתונתם של נייט וברנדה ההרה, שמהר מאוד עוברת הפלה טבעית. ג'ורג' חוזר מאשפוז בבית החולים ורות נאלצת לטפל בבעלה החולה נפשית. ברנדה נכנסת להריון מחדש. דייוויד וקית', לאחר מאמצים ממושכים, מאמצים שני ילדים, דורל ואנתוני, ומתקשים לטפל בהם. ברנדה הופכת לפסיכולוגית. פדריקו מתחיל בחייו החדשים כרווק, אך לא לזמן רב, ומתאחד עם ונסה מחדש. קלייר מנהלת מערכת יחסים עם בילי, אחיה הפסיכופת של ברנדה אך השניים נפרדים לאחר שהיא מגלה שהוא הפסיק לקחת את תרופותיו. בתו של ג'ורג', מגי, עוברת ללוס אנג'לס כדי לעזור לרות לטפל בו. נייט וברנדה מרגישים מרוחקים אחד מהשני במערכת יחסיהם. כאשר נייט בוגד בברנדה עם אחותו החורגת מגי, הוא עובר התקף ממחלתו ונכנס לתרדמת, שממנה הוא מתעורר לאחר כמה שעות. הוא מספר לברנדה שהוא לא מצטער על שום דבר ושהוא רוצה להתגרש. בסיום הפרק נייט מת ממחלתו. לאחר מותו של נייט בני המשפחה מתקשים להמשיך בחייהם. ברנדה מגדלת את מאיה, בתו של נייט, לבדה ויולדת את בתו השנייה, וילה, חודשיים לפני הזמן. רות מחליטה לעבור לגור אצל אחותה, שרה, ביחד עם חברתן בטינה. דייוויד וקית' עוברים לגור בבית הלוויות. פדריקו וונסה מחליטים לפתוח בית לוויות משלהם. קלייר מקבלת הזדמנות חד פעמית לעבוד בתור צלמת ועוזבת לגור בניו יורק.
פרק הסיום
כולם מחכים הוא פרק הסיום של הסדרה. הוא אחד הפרקים המוערכים ביותר על ידי מבקרים רבים והוגדר כפרק הסיום הטוב ביותר של סדרת טלוויזיה אי פעם.
הפרק, שאורכו כ-75 דקות, סוגר קצוות עלילתיים ואת הסדרה כולה. הפרק נכתב ובוים על ידי אלן בול ושודר ב-21 באוגוסט 2005 בארצות הברית. בישראל שודר הפרק ב-13 בדצמבר 2006. הפרק היה מועמד לפרסי אמי בקטגוריות הכתיבה, הבימוי, הצילום והאיפור. מדריך הפרקים האמריקני TV Guide מיקם את הפרק במקום ה-22 ברשימת 100 הפרקים הטלוויזיוניים הגדולים וכן הגדיר אותו כ"אחד הרגעים הטלוויזיוניים הגדולים של העשור".
הפרק נפתח בלידת בתה של ברנדה, וילה, חודשיים לפני המועד הצפוי (וכך למעשה הפך הפרק הרביעי בסדרה שאינו מתחיל במוות, ולמעשה הוא נפתח בהיפך הגמור ממות). בהמשך הפרק קלייר מקבלת הצעת עבודה בניו יורק, ריקו וונסה מתכננים לפתוח בית לוויות משלהם, קית' ודייוויד עוברים לגור בבית הלוויות כאשר ברנדה מוותרת על חלקה המורש בעסק, ורות מחליטה לעבור לגור עם בטינה ושרה, אחותה. בסיום הפרק, המהווה את קטע הסיום של הסדרה כולה, מתקיימת ארוחת פרידה לקלייר, שבה מועלים זיכרונות מחייו של נייט, ולאחר מכן מתנגן קליפ הסיום - סיקוונס בליווי השיר Breathe Me של סיה פרלר, המתאר באמצעות פלשבקים הצפים לנגד עיניה של קלייר הנוהגת לניו יורק, את העתיד של הדמויות ואת אופן מותן. סצנת המוות של כל אחת מהדמויות היא בעלת משמעות רבה, וגרם לרבים ממבקרי הסדרה ומצופיה לקליימקס רגשי.
בנוסף לכך, מקליפ הסיום ניתן לדלות מידע ורמיזות אודות קורותיהם העתידיים של הדמויות השונות בסדרה:
דמויות
להלן הדמויות המרכזיות של הסדרה, לפירוט נוסף ראו ערך הדמויות.
הרעיון ליצירת הסדרה
אף שעלילת הסדרה ודמויותיה נוצרו בידי אלן בול, ישנם דיווחים סותרים לגבי הרעיון ליצירת הסדרה. מצד אחד, טוען בול שיצר את הסדרה בהשראת מותם של אחותו ואביו. עם זאת, בראיון הוא אימת כי מנכ"לית HBO, קרוליין שטראוס, סיפרה לו שבראשה רעיון שהיא חושבת עליו זמן מה - סדרת דרמה שמתמקדת במוות אשר מועבר דרך עלילותיהם של משפחה המנהלת בית לוויות, והרעיון קסם לו בן-רגע.
במהלך תביעת הפרת זכויות יוצרים שהגישה התסריטאית גוון אודונל, טענה זו שהרעיון המקורי היה שלה, ושסיפרה אותו לשטראוס, אשר בתורה סיפרה לבול. בית המשפט לערעורים בארצות הברית, דחה טענה זו. בול הסביר וביסס טענתו בראיון:.
מבנה הפרקים
בשלבי פיתוח הסדרה הוחלט להכניס פרסומות בדיוניות למוצרי חניטה, קבורה וכדומה, כביקורת סמויה על עסקי הקבורה. דוגמה לביקורת זו ניתן לראות בפרק הראשון, בדבריו של נייט בהכנות לטקס הקבורה של אביו:
הרעיון יושם בפרק הראשון, אך נזנח לאחר מכן. שלוש הפרסומות הפיקטיביות היו לרכב קבורה ("חטובה, אלגנטית, מפתה"), ערכת איפור לגופות ("הופך הסתרת פצעים מכוערים למלאכה קלה ופשוטה") ומנקה עפר חסין דליפות ("החזרנו את הכיף ללוויה").
בתחילת כל פרק מוצג מקרה מוות מסוים ולאחריו המשך הקו העלילתי של הדמויות הראשיות והמשניות. מקרה המוות מהווה את הטון העלילתי של הפרק אשר מורגש לאחר מכן. בהמשך הפרק מוצגים קרובי המנוח המגיעים לבית הלוויות של משפחת פישר על מנת לארגן את סידורי הלוויה. לרוב, מקרי המוות מתקשרים לקו העלילתי שהדמויות עוברות באופן ישיר או עקיף, באמצעות אלגוריה. מפעם לפעם מקיימים בני המשפחה דיאלוגים פנימיים עם המתים כדרך להצגת הקונפליקטיים הפנימיים שלהם. בסוף הפרק מתקיימת הלווייתו של הנפטר ובכך סוגרת את המעגל העלילתי של אותו הפרק. נאומי הפרידה של משפחותיהם וחבריהם של הנפטרים משקפים בדרך כלל את הרגשתה בתת המודע של אחת מהדמויות או יותר ביחס למה שהיא עוברת באותה תקופה.
אפקטים מיוחדים
לדברי בול, ישנם שני סוגי מוות בסדרה: האחד, שבו האדם המת יכול להציג עצמו לאורך כל התהליך ללא שימוש באפקטים מיוחדים; השני, כאשר הגופה ניזוקה באופן קשה ועומד להתרחש עבורה חלק משמעותי יותר בפרק - אם וכאשר היא תשכב על שולחן הניתוחים בבית הלוויות או אם משהו מסוים עומד לקרות לגופה עצמה - הם יהיו חייבים לבנות גופה מלאכותית. לצורך כך פנו יוצרי הסדרה לחברת "MasterFX", אשר הכינה מודלים של חלקי גוף. לדברי מייסד החברה, טוד מסטרס, עיצוב חלקי הגופות המלאכותיים נעשה בתיאום עם ההפקה כדי להבין את ההקשר העלילתי של הפרק, ולעצב בהתאם את החלק.
לדברי בול - אמינות חלקי הגופות המלאכותיים הייתה חשובה כדי לשקף את אמינות הסדרה עצמה, כמתארת נאמנה את עבודת הקברנים. בהתאם לכך השתמשו אנשי חברת MasterFX בתצלומי שחקנים, בעזרתם הדמיה ממוחשבת בה עיבדו את גוני הגוף והשיער והטקסטורות השונות. לאחר מכן הופקו שתי גופות מלאכותיות (אחת שתשמש עבור סצנה בחדר הניתוחים בבית הלוויות, והשנייה שתשמש גופה משוחזרת להלווייתו של הנפטר), לעיתים תוך שימוש בתבנית גבס של גוף השחקנים.
מוזיקה
הפסקול הראשי של הסדרה נכתב על ידי המלחין תומאס ניומן, אשר גם הלחין את נעימת הפתיחה. יצירותיו לסדרה זיכו אותו בפרס אמי בשנת 2002 בקטגוריית "נעימת הפתיחה הטובה ביותר", ובשני פרסי גראמי בקטגוריות "היצירה האינסטרומנטלית הטובה ביותר" ו"העיבוד האינסטרומנטלי הטוב ביותר" (2003).
ניומן, אשר עבד עם בול גם על סרטו "אמריקן ביוטי", הוזמן על ידיו לצפות בפרק הפיילוט של הסדרה והתבקש להלחין קטע אינסטרומנטלי בן 90 שניות. היה זה הליך הפוך מהנהוג - ניומן התבקש ליצור את הנעימה עוד לפני שהופקו הפתיח והכתוביות עצמם. על פי מפיק הסדרה, אלן פול, הנעימה נבחרה לבסוף מתוך כ-15 טיוטות, שונות זו מזו בסגנון ובטון. לאחר שנבחרה סקיצת הנעימה אשר התאימה ביותר בעיניהם ל"תחושה השמיימית" שרצו להחיל לסדרה - שלחו את הנעימה והפרק למספר אולפני אפקטים חזותיים ליצירת הפתיח עצמו. הפתיח המקורי של ניומן נכלל בעונה הראשונה והחמישית, בעוד שבשאר העונות זכה לרמיקס שונה על ידי ההרכב "ריי וכריסטיאן".
מהעונה השנייה ועד החמישית הופקו פרומואים לקידומי העונות לפני פתיחתן. השיר שקידם את הפרומו של העונה השנייה היה "Heaven" של לם; של העונה השלישית היה A Rush of Blood to the Head של להקת קולדפליי; של העונה הרביעית היה "Feeling Good" של נינה סימון ושל העונה החמישית היה "Breathe Me" של סיה פרלר, שהיה גם השיר בקליפ הסיום של הסדרה כולה. כל השירים נכללו בשני פסקולי הסדרה שיצאו לאורך השנים. פרק הסיכום של שתי העונות הראשונות קודם עם השיר "Nothing Lies Still Long" של פל מל.
פתיח הסדרה
קליפ הפתיחה נוצר על ידי "דיגיטל קיטצ'ן" (Digital Kitchen), שהיו אחראים בין היתר ליצירת כתוביות הפתיחה עבור דם אמיתי ודקסטר. כתוביות הפתיחה נוצרו על ידי דני יונט.
דיג'יטל קיצ'ן הציעו מספר רעיונות לתמה המנחה של הפתיח, שסבבו סביב אלמנט העץ והידיים כמכנה המשותף ביניהם. הרעיונות חוברו יחדיו, וכשבול צפה לראשונה בתוצאה הוא הגדיר אותה כ"אלגנטית, קולנועית ובלתי סבירה בעליל לטלוויזיה". הגרסה הסופית כללה מספר אלמנטים, בהם העורב, אשר היה לאחד מסמליה העיקריים של הסדרה ודמותו אף שימשה לכריכה של אחד ממארזי ה-DVD. אלמנט נוסף בולט הוא העץ הבודד על הגבעה. לאחר מספר ניסיונות שווא לאתר עץ אשר יתאים במראהו לחזונם של דיג'יטל קיצ'ן נלקח לבסוף עץ מחצר ביתית ונשתל על גבעה מתאימה. בול מספר שהיה זה פרויקט כה מורכב וארוך, אך התוצאה הסופית הפכה אותו לכדאי. מבקר הטלוויזיה של עיתון הארץ אורי קליין הגדיר את הפתיח כ"אחד היפים ביותר שנראו על מרקע הטלוויזיה."
נושאים מרכזיים
מוטיב מרכזי בעלילה של הסדרה הוא השיחות הדמיוניות שניהלו הדמויות עם האנשים שמתו בתחילת כל פרק. לעיתים קרובות נערכו גם שיחות עם מתים הקרובים לדמויות הפעילות כגון נתניאל פישר, אב המשפחה ועם ליסה, אשתו המנוחה של נייט. שיחות אלו (יחד עם שיחות דמיוניות אחרות או חלומות) שיקפו למעשה את הקונפליקטים הפנימיים של הדמויות השונות בסדרה.
"עמוק באדמה" מתמקדת בתמותה אנושית ובחייהם של האנשים הנאלצים לטפל ולהתמודד במוות של אנשים אחרים על בסיס יום-יומי. בדיון על קונספט הסדרה, אלן בול עונה בראש ובראשונה על השאלה הבאה:
"עמוק באדמה" מציגה את משפחת פישר כבסיס שעליו לבחון שאלות אלו. במשך 5 עונות ו-63 פרקים, הדמויות חוות משברים אשר יתקשרו בישירות אל סביבתם והצער שחוו. בול מסביר מחדש חוויות אלו וגם את הבחירה של שם הסדרה (באנגלית: Six Feet Under, בתרגום מילולי - שישה רגל מתחת, מונח המתייחס לעומק בו נחפר קבר מתחת לאדמה (כשני מטרים)).
מוות
הנושא המרכזי של הסדרה, כאמור, הוא המוות. בול טען שאנו חיים בתרבות המתכחשת לקיומו של המוות, שאנו מייצרים בידור מעולה מזה וכל סרטי האימה שמקטינים את זה עושים זאת באופן אמין, ושיש סטטיסטיקות נוראיות שהאדם הממוצע עד לאלפי מקרי מוות סימולציונים בטלוויזיה ובסרטים אך התרבות שלנו לא באמת מיודעת למציאות של המוות. קתי בייטס, מבמאי הסדרה, טוענת שאנחנו לחלוטין לא אוהבים לדבר על המוות בחברה. בול הוסיף שמכיוון שהסדרה עוסקת במוות, היה עליהם לשלב מקרה מוות בתחילת כל פרק. אין נוסחה למקרי המוות המומצאים, לפעמים זה ממקרה מוות שרואים בחדשות, אם זה שחקן פוטבול שנהרג משבץ למשל, אך לפעמים הם חושבים שהם צריכים מוות מצחיק. ג'יימס קרומוול, המשחק את ג'ורג' סיבלי אומר כי זה נפלא להשתעשע עם זה, ושהרצינות שלנו כלפי מוות כאמיתי משתדלת לדחות את האמת. בול מספר, שאחד התנאים לקביעת מקרה המוות שהולך לפתוח פרק הוא שזה יהיה מתוך דחף טבעי. יש מספר פרקים שבהם המוות הוא מרכזי בפרק ושהעלילה נסובה סביבו, אך מנגד יש מקרי מוות שמתרחשים וכמעט לא מוזכרים לאחר מכן (לעיתים נדירות). אחד ההיבטים שנהפך למהנה ביותר בקטעי המוות הוא שברגע שהתוכנית מתחילה אנשים מצפים למוות, ויודעים לפני הנפטר שהוא עומד למות. הכותבים, תחילה, הגיעו עם קטלוג שלם של מקרי מוות מעניינים שהם שמעו עליהם, דברים שהיו עלולים לקרות למישהו שהם מכירים או סתם רעיונות ומשם זה התגלגל לאיך הם מחברים מבחינה עלילתית את מקרה המוות לפרקים.
כתיבה
ג'יל סולוואי, מכותבי ומפיקי הסדרה, טוענת שהכותבים הכניסו לרוח הדמויות את סיפורי חייהם. כשהם יושבים בחדר עם שבעה כותבים ואלן, הם החלו ביצירת השבועות הראשונים של העונה הראשונה ברעיונות פראיים כגון "קלייר הולכת לבית ספר לאומנות"; "נייט וליסה מתחתנים". בול טען אז שזה יותר מיד ליניארי לטעמו. מבחינתו עצבות וצחוק באים מאותו המקום ויש לאחדם. ריק קלבלנד, מתסריטאי הסדרה, מספר שבסדרה קיים הומור שחור כדרך להציג את החיים כקומדיה טרגית. קייט רובין טוענת שכעת יש תרבותיות מעורבבת שלא ניתנת להגדרה חד משמעית בין הומור, טרגדיה או דרמה, ושהאלמנטים הללו מתמזגים בצורה הנוחה ביותר. לדבריו של קרייג ווריט, "עמוק באדמה" מציגה ויכוח אנושי ממשי עבור כל הדברים המעורערים שהאאוט-סיידרים בחברה היו רוצים לשמוע שנאמרו. ננסי אוליבר מוצאת שאינטנסיביות ההדחקה של הדמויות מעניינת, כדוגמת האינטנסיביות שדוחפת את דייוויד לתוך חניון עם זונה ממין זכר, או כאשר רות' מאבדת 25 אלף דולר בהימור על מרוץ סוסים. לורן אמברוז קוראת לכתיבה "עולמו של אלן בול", בו יכולים להיות רגעים של מציאות במעלה גבוהה לצד רגעי פנטזיה, כפי שעשה ב"אמריקן ביוטי".
מוטיבים חוזרים
בסדרה קיימים מספר מוטיבים חוזרים המרכיבים את עלילת הפרקים ומשמעותם.
הטלוויזיה בבית משפחת פישר
בפרקים רבים, סצנות רבות מתחילות כאשר אחד או יותר מבני המשפחה צופים בטלוויזיה, בדרך כלל בפרקי קומדיית מצבים או אופרת סבון. הדברים שנאמרים על ידי הדמויות הבדיוניות באותה תוכנית טלוויזיה משקפים את מה שעוברות הדמויות בבית משפחת פישר או כיצד הן חשות באותו הזמן.
הדחקותיהם של בני המשפחה
בני המשפחה נוהגים להדחיק את רגשותיהם. כדרך להציג את מה שחוות הדמויות, בוחרים היוצרים לשקף את הרגשתן ברגעי "מציאות מפוברקת" בהם נאמרות או מבוצעות הרגשותיהם האמיתיות של הדמויות.
מקרי המוות
כל פרק בסדרה מתחיל בהצגת מקרה מוות מסוים. מקרי המוות, לדבריו של אלן בול, הם ברובם פרי דמיונם של הכותבים, אך לעיתים הם מבוססים על מקרים אמיתיים בהם נתקלו הכותבים בחדשות. לאחר קטע המוות מופיע מסך לבן ובו שם המנוח, שנת לידתו ושנת מותו. מאוחר יותר בפרק, ברוב המקרים, נערכת למנוח הלוויה בבית הלוויות של משפחת פישר. מקרי המוות הפכו במהרה לסמלה העיקרי של הסדרה. לדברי בול, המסר העיקרי של מקרים אלו הם שהחיים יכולים להסתיים בכל רגע נתון, בין אם בתאונת דרכים, החלקה במקלחת או פגיעת ראש. ביקורות רבות הועברו כלפי יוצרי הסדרה לגבי מקרי המוות הפיקטיביים המוגזמים, אך בול הסביר שאין בכוונתם להראות מקרי מוות ריאליסטים אלא להמחיש את מהות החיים ושבריריותם.
מקרה המוות מתקשר באופן ישיר או עקיף למה שחוות הדמויות באותו בזמן. לדוגמה, בפרק החמישי בעונה השנייה, "האשה הבלתי נראית", מתה מחנק אשה בשם אמילי פרווין. כשבבית הלוויות ארגנו את לווייתה על פי חוזה חתום מראש, הם גילו שלא היה איש בחייה והיא הייתה בודדה לחלוטין. באותה תקופה הייתה רות בודדה, ללא זוגיות או הורים. היא התלוננה בפני ילדיה שהיא זקוקה לקרבתם ויחסם. דוגמה נוספת ניתן לראות בפרק השני בעונה השנייה, "כבה כבה, נר קטן" שבו נהרג תלמיד מכללה משבץ. באותה תקופה נייט הסתיר מקרוביו שיש לו גידול מוחי שעלול להתפרץ בכל רגע נתון ולגרום לו לשבץ. דמותו של ג'ושוע, הנפטר, רודפת אחר נייט במהלך כל הפרק כסמל לדמותו שעלולה למות בכל רגע נתון בגיל כה צעיר.
בסך הכול מתו במהלך הסדרה 13 מזקנה, 10 נהרגו בתאונת דרכים, 13 נרצחו, 8 התאבדו, 9 מתו מפגיעת ראש ו-5 מתו מסרטן. 22 אנשים נוספים מתו מסיבות שונות, כגון חנק מאוכל, התחשמלות, עקיצת דבורה, החלקה במקלחת, תאונות עבודה ועוד. בארבעה פרקים מכלל הסדרה מתרחש יותר ממקרה מוות אחד:
כל פרקי הסדרה מתחילים, כאמור, במקרה מוות, פרט לשלושה פרקים:
השפעת הסדרה על הקהל הרחב ועל בתי לוויות בארצות הברית
יוצר הסדרה אלן בול טוען שהסדרה גרמה להרבה אנשים להתחיל לפחות לחשוב על המוות. פרנסס קונרוי טוענת שהסדרה מראה עד כמה אנו בני תמותה, וכן הדגישה כי הסדרה עסקה בנושאים שאיש לא דיבר עליהם לפני כן. לדברי יושב ראש HBO, כריס אלבקרט, הסדרה שונה מכל סדרה שהוא אי פעם ראה או השתתף בהפקתה – לא רק מבחינת הרעיון, אלא מבחינת ה"הוצאה להורג" ש"מוציאה את המוות מהארון". כשהסדרה עלתה לשידור, היא אחזה באופן מיידי בלב הקהל. הקהל היה מעורב רגשית בקווי העלילה של הדמויות וחוויותיהן. לורן אמברוז טוענת שהסדרה מהווה משבר רגשי ענק שמציב את הנושא. מייקל סי הול מניח שסוד ההתמכרות לסדרה הוא האופן שבו הצופים נפגשים לראשונה עם הדמויות כשהן בטראומה – מה שמחבר אותם באופן אינטימי ומיידי יותר. אלן פול תיאר את ההשפעה של הסדרה:. לדברי פול, העובדה שכולנו בני אדם שהולכים למות במוקדם או במאוחר מזכירה לנו ביסודותיה שאנחנו מחוברים ונותן לסדרה תהודה ענקית, ושמתנתה של הסדרה כלפי הצופים הייתה שזה בסדר גמור לדבר ולחשוב על המוות, מכיוון שכולנו עוברים דרך הדברים הללו. פול טוען שהסדרה גורמת לצופים לעצור נשימתם לרגע ולחשוב על תעשיית ההלוויות.