cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה דריהם
חיבוריו
חלק מחיבוריו עדיין נמצאים בכתב יד, ואחרים נשרפו כשהגיע למחנה העלייה הסמוך לעכו. כן הדפיס בג'רבה את הספרים "עמר נקא" (ה'תש"ט) ו"מנחת ערב" (ה'תשי"א) של רבו הרב עידאן (בסיוע הרב חיים חורי).
ארגון הגננות המחנכות
ארגון הגננות המחנכות הוא איגוד מקצועי המייצג גננות בגני הילדים העירוניים והפרטיים במדינת ישראל. בארגון חברות גננות מכל זרמי החינוך (ממלכתי, ממלכתי-דתי, חרדי, ערבי ועוד). הארגון טרם הוכר כארגון יציג לגננות ומאז הקמתו הוא מנהל מאבק משפטי כנגד משרד החינוך והסתדרות המורים על מנת להפוך לארגון עובדים מוכר ויציג. בד בבד הוא פועל לקידום זכויות הגננות ולהגנה פרטנית על זכויותיהן התעסוקתיות של גננות.
תולדות הארגון
ארגון גננות מחנכות נוסד בספטמבר 2011. מייסדות הארגון היו היו"ר הנוכחית דורית חזן, מירי טלמור, לי אור, עופרה כהן, אורנה הדר, שרון רוגוז'ינסקי ומיכל שחר. הארגון קם כתגובה להחלטת הממשלה ליישם את חוק חינוך חינם מגיל שלוש (בהתאם להמלצות ועדת טרכטנברג לבחינת דרישות המחאה החברתית בישראל 2011), מאחר שהגננות חששו שיישום החוק יביא לשילוב של פעוטות בני שנתיים וחצי עד ארבע בגני ילדים שאינם מתאימים לצרכיהם (ללא פינות מנוחה והחתלה, וללא התאמת תקן כוח האדם לגיל הילדים) – כפי שגם קרה בפועל. התארגנות המייסדות החלה כתגובה להסכמי "אופק חדש", כשהוברר גודל הפגיעה בגננות. הארגון קיבל תוקף מרשם העמותות ב-25 בינואר 2012.
עם הקמת הארגון, פתח משרד החינוך בצעדים משמעתיים כנגד אחדות ממייסדות הארגון. משרד החינוך ביקש לקרוא ליו"ר הארגון דורית חזן לשימוע. ננקטו גם צעדים משמעתיים (שימועים לקראת פיטורין והורדה בדרג המקצועי) כנגד אורנה הדר, דפנה אבן ופעילות אחרות של הארגון. במאי 2012 הגיש הארגון לבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב בקשה להורות למשרד החינוך לחדול מההתנכלות לפעילות הארגון. בעקבות עתירת הארגון לבית הדין, ביטל משרד החינוך את כל הצעדים המשמעתיים כלפי מייסדות הארגון, כך שבית הדין לא נאלץ להתערב ולנקוט עמדה בנוגע לצעדים אלה.
בתשובה לעתירת הארגון כנגד ההתנכלויות לחברותיו, פסק בית הדין במאי 2013 כי הארגון לא הוכיח את מעמדו כארגון עובדים. הארגון ערער על החלטת בית הדין המחוזי לבית הדין הארצי לעבודה. בית הדין הארצי קבע כי על הארגון להגיש עתירה נוספת שבה יבקש מבית הדין האזורי להכיר בו כארגון עובדים. בינואר 2014 הגיש הארגון לבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב בקשה להכיר בו כארגון עובדים. בפברואר 2016, לאחר שבית הדין בחן את פעילותו של הארגון למען הגננות וזכויותיהן, הוא קבע כי הארגון הוא ארגון עובדים והוא רשאי לפעול כארגון עובדים המייצג גננות, וקבע כי קיימת גם אפשרות שהארגון יכול לדרוש פיצול יחידת המיקוח ולהפוך לארגון יציג עבור הגננות במקביל להסתדרות המורים כפי שקרה בעבר עם ארגון המורים העל יסודי. משרד החינוך הגיש, יחד עם הסתדרות המורים, ערעור על פסק הדין לבית הדין הארצי לעבודה. בית הדין הארצי לעבודה קיבל את הערעור בחודש אוקטובר 2017 וביטל את ההכרה בארגון כארגון עובדים. באמצעות עו"ד ורד גרטל ועו"ד ליאת שושן-ברק עתר ארגון הגננות לבג"ץ כנגד פסיקתו של בית הדין הארצי. בפברואר 2019 קבע בג"ץ כי אינו מתערב בפסיקה, אך יש מקום לכך שארגון הגננות יעתור שוב לבית הדין לעבודה בתביעה להכרה, נוכח השינוי בנסיבות מאז שהארגון עתר בעבר, כמו הגידול העצום במספר חברות הארגון, פעילותו וכיוצא בזה. ארגון הגננות ייערך להמשך המאבק להכרה, והורה לבאות כוח הארגון להכין תביעה חדשה.
פעילות הארגון
ארגון הגננות עוסק בייצוג פרטני של הגננות החברות בו בהליכים משמעתיים, מקצועיים ונוספים מול משרד החינוך. מאז הקמת הארגון יוצגו בהליכים הללו מאות גננות שנתקלו בקשיים מול משרד החינוך, ולפי נתוני הארגון משרד החינוך קיבל את כל דרישות הגננות.
בנוסף לפעילות הפרטנית, עוסק הארגון בייצוג ציבורי של זכויות הגננות בנושאי ליבה בתחום החינוך הקדם יסודי, בזירות ציבוריות כולל פניות למשרדי הממשלה ולכנסת ופעילות תקשורתית. הארגון פעיל בוועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.
בתחילת 2018 הודיע הארגון כי הוא מכין תביעה פרטנית שבה יבקשו גננות להשוות את שכרן ותנאי עבודתן לאלה של המורים. מדובר בתביעת פרט שהוגשה בשמן של אותן גננות שהצטרפו אליה. במסגרת התביעה ביקשו הגננות לבטל שינויים לרעה בשכרן ובתנאי עבודתן במסגרת רפורמת "אופק חדש" ולהחיל עליהן שינויים לטובה שחלו על המורים במסגרת אותה רפורמה, וכן להתאים את גני הילדים לשהייתם של ילדים קטנים ולציידם בפינות מנוחה ופינות החתלה. התביעה הוגשה באמצעות עו"ד ורד גרטל ועו"ד ליאת שושן-ברק.
התביעה הוגשה בפברואר 2019 בשם 514 גננות וגננים בגני ילדים ציבוריים לבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב, לשיפור משמעותי בתנאי העסקתם ולהשוואתם לאלה שהשיגו המורים ברפורמת "אופק חדש". רשימה של כ-200 תובעות נוספות הוגשה באפריל 2019, הדיון המקדמי נערך בתאריך 22.9.2019. הרשימות הנוספות אושרו, ומספר התובעות עומד על 754.
מוסדות הארגון
בראש הארגון עומדת היו"ר דורית חזן. לארגון יש ועד מנהל בו חברות חמש גננות והוא קובע את מדיניות הארגון ואת האסטרטגיה שלו. לארגון יש מועצת מורשים בהשתתפות 35 גננות המתכנסת מדי שנה וקובעת התקנון וחוקת הארגון. בנוסף לאלה קיימת ועדת שיפוט, המשמשת כערכאת בוררות פנימית בתוך הארגון וכן ועדת ביקורת. נכון לשנת 2020, חברות בארגון כ-880 גננות.
עד אוגוסט 2019 ארגון גננות מחנכות רכש מ ארגון המורים את כל השירותים שמועברים ממשרד החינוך וממשרד האוצר עבור הגננות -כולל שי שנתי לכל גננת, יומן לגננת, מלגות, השתתפות בפעילות של עמותת המורים והקרן לקידום מקצועי ועוד. באוגוסט 2020 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין "ארגון גננות מחנכות" להסתדרות העובדים הלאומית. ארגון הגננות הצטרף כארגון עצמאי השומר על מוסדותיו, ובזכות הסכם זה הוא מוכר כעת כארגון עובדים לכל דבר ועניין.
כלי נשיפה
כלי נשיפה הם כלי נגינה אשר מפיקים צליל כאשר נושפים בהם. האוויר הננשף אל תוך הכלי יוצר בו רטט וכך מופק הצליל.
סוגי כלי הנשיפה
כלי הנשיפה נחלקים לשתי קבוצות עיקריות:
על אף שבעבר כלי נשיפה ממתכת נבנו מפליז וכלי נשיפה מעץ נבנו מעץ, כיום אין להסיק לאיזו מהמשפחות שייך כלי על פי החומר ממנו הוא עשוי, אלא על פי הדרך בה מופק ממנו הצליל. בכלי נשיפה ממתכת מופק הצליל מרטט שפתיו של הנגן. בכלי נשיפה מעץ מופק הצליל באחת משתי דרכים:
סקסופון, לדוגמה, עשוי בדרך כלל מפליז, אך משתייך למשפחת כלי הנשיפה מעץ, מכיוון שהצליל מופק בו על ידי עלה, בדומה לקלרינט. באופן דומה, הסרפנט, כלי נשיפה עתיק, נבנה מעץ אך מקור הצליל בו הוא רטט שפתי הנגן והוא שייך למשפחת כלי המתכת.
בין כלי הנשיפה מחומרים אחרים נמנים קרן האלפים, קונכייה ואוקרינה.
כיווניות הצליל
לא תמיד היה כך הדבר, אך כיום נבדלים כלי הנשיפה ממתכת מכלי הנשיפה מעץ בישירות הצליל שלהם. בכלי נשיפה מודרניים ממתכת הצליל בוקע אך ורק מן הפעמון, מכיוון שאין חורים נוספים בצינור. לעומת זאת, כלי נשיפה מעץ מחוררים לכל אורכם, והצליל מתפזר מהם בכיוונים רבים בעצמה לא שווה. צלילם של כלי המתכת המודרניים ישיר מאוד, בעוד שצלילם של כלי העץ אינו ישיר. עובדה זו משמעותית כשמקליטים את הכלי: כלי נשיפה מעץ דורשים לפחות שני מיקרופונים וקשה יותר לתעד את צלילם באופן נאמן בגלל פיזור הצליל.
עם זאת, אין זה הבדל מהותי בין המשפחות. כלי נשיפה ממתכת עתיקים כאופיקלייד והסרפנט שהוזכר למעלה מחוררים לאורכם ומתאפיינים בצליל לא כיווני. כמו כן, אין מניעה תאורטית לייצר כלי נשיפה מעץ ללא חורים שצלילו יהיה כיווני, ואף נעשו ניסויים בכלים כאלה על ידי סקסופוניסט הג'אז אדי האריס (Eddie Harris), שחיבר פיה של סקסופון לחצוצרה וטרומבון (כלי שכונה סקסובון). המלחין הסאטירי פ. ד. ק. באך (P. D. Q. Bach) עשה שימוש קומי בשילוב דומה כשהמציא את הטרומבּוּן (Tromboon), כלי נשיפה המשלב פיה של בסון עם גוף של טרומבון.
גלריה אלון שגב
"גלריה אלון שגב" היא גלריה לאמנות שנוסדה בשנת 2000 בתל אביב-יפו.
היסטוריה
גלריה אלון שגב נפתחה בשנת 2000 בחלל בבניין שדרות שאול המלך 23. בשנת 2009 עברה הגלריה לחלל חלל ששכן בשדרות רוטשילד מס' 6. באוגוסט 2018 עברה הגלריה לחלל בן כ-400 מ"ר בדרום תל אביב-יפו, במבנה המשותף לה ולגלריה גורדון.
הגלריה מייצגת אמנים ישראלים כטל מצליח, מאיה גולד, גדעון רובין ואחרים. הגלריה מציגה תערוכות מתחלפות של אמני הגלריה ואמנים נוספים. על התערוכות הבולטות נמנית התערוכה "The Country" של סיגלית לנדאו, שהוצגה בגלריה בשנת 2002 וזכתה לכמות שיא של מבקרים בתערוכה לתקופה. על פי הערכות ביקרו בתערוכה כ־15 אלף איש.
צ'ארלס טאונס
צ'ארלס הארד טאונס (באנגלית: Charles Hard Townes ;28 ביולי 1915 – 27 בינואר 2015) היה פיזיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1964 על עבודתו במכניקת הקוונטים שהובילה לפיתוח המייזר ובהמשך ללייזר.
תולדות חייו
נולד בדרום קרוליינה. את תואר מוסמך אוניברסיטה בפיזיקה קיבל ב-1936 מאוניברסיטת דיוק ואת תואר הדוקטור קיבל ב-1939 מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה (קל-טק).
בין 1933 ל-1947 עבד במעבדות בל ובעת מלחמת העולם השנייה עבד בתחום המכ"ם ואף רשם מספר פטנטים. עבודתו בתחום המיקרוגל הובילה אותו לתובנה לפיה הקרנת חומרים בגלים אלקטרומגנטיים יכולה לשמש כלי רב חשיבות להבנת המבנה המולקולרי ולפיכך פנה לתחום הספקטרוסקופיה. בשנת 1948 היה לפרופסור באוניברסיטת קולומביה והמשיך לחקור את הריאקציות בין גלים בתחום המיקרוגל למבנים מולקולריים, למולקולות בודדות, לאטומים ולגרעין האטום.
ב-1954 הצליח ליצור עם תלמידיו מתקן ליצירת זרם מכוון של קרינה אלקטרומגנטית באמצעות פליטה מאולצת בגז אמוניה. הוא טבע למכשיר את השם מייזר, ראשי תיבות של "הגברת [קרינת] מיקרוגל על ידי פליטה מאולצת של קרינה" (Microwave Amplification by Stimulated Emission of Radiation = MASER).
ב-1958 הראה בעבודה שחיבר יחד עם גיסו, ארתור שולוב (זוכה פרס נובל בפיזיקה בשנת 1981) כי עקרון המייזר ניתן להפעלה להגברת קרינה מכוונת גם בתחום הספקטרום הנראה ובתחום התת-אדום. עבודה פורצת-דרך זו הובילה לפיתוח הלייזר האופטי.
פעילותו המדעית של טאונס התרחבה לשטחים נוספים. הוא ועוזרו היו הראשונים שגילו מולקולות מורכבות בחלל החיצון. כן היה טאונס הראשון שמדד וחישב את המסה של החור השחור במרכז גלקסיית שביל החלב.
ב-1955 ו-1956 קיבל מלגת פולברייט ומלגת גוגנהיים וחקר באוניברסיטת פריז ואוניברסיטת טוקיו. בשנת 1961, לאחר שכיהן כיועץ לממשל ארצות הברית, עבר למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כפרופסור לפיזיקה וסגן נשיא (פרובוסט). ב-1967 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
אוגטסו מונוגטרי
אוגטסו מונוגטרי (ביפנית: 雨月物語) הוא סרט יפני בבימויו של קנג'י מיזוגוצ'י. בסרט המתרחש ביפן של ימי הביניים, מככבים מסאיוקי מורי ומאציקו קיו, והשראתו באה מסיפורים של אואדה אקינארי וגי דה מופאסאן. זהו סרטו המפורסם ביותר של מיזוגושי, הנחשב על ידי מבקרים כיצירת מופת של הקולנוע היפני.
אטימולוגיה
ביפנית "או״ פירושו גשם, ״גטסו״ פירושו ירח, ״מונוגטרי״ פירושו סיפור (מסוגה גבוהה). בתרגום חופשי מאנגלית: "מעשיות לאור הירח והגשם". שני האלמנטים, ירח וגשם, קשורים במסורת היפנית לאווירת מסתורין.
עלילה
אוגטסו הוא סיפור רוחות, שבו חייו של איכר אומן בימי הביניים של יפן נהרסים מחמת תאוות הבצע שלו. באופן האופייני לסרטיו של מיזוגוצ'י העוסקים רבות באפליה ובסבל של נשים בחברה, ועל רקע התנהגותם האנוכית של גברים. הסרט מציג תפאורה מדהימה ביופייה וקטעים ארוכים ועשויים בקפדנות, כמו גם מרכיבים היוצרים בלבול כמו ערפל ודממה.
הסרט זכה בפרס אריה הכסף עבור הבימוי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה לשנת 1953. הסרט הופיע פעמים רבות בכתב העת "Sight and Sound" במשאל שבו מופיעים עשרת הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם ומתפרסם פעם בעשור. בשנת 2000 העיתון "The Village Voice" מיקם את אוגצו במקום ה-29 ברשימת מאה הסרטים הטובים ביותר של המאה העשרים.
הפצה
ב-2005 נעשה הסרט זמין בפעם הראשונה ב-DVD בסדרת Region 1 כש-Criterion Collection הפיצו מהדורה של דיסק כפול, של הסרט הכוללת סרט תיעודי בן 150 דקות על מיזוגושי שביים קנטו שינדו. המארז כולל גם עלון עם מסה ושלושה סיפורים קצרים שמהם שאב הסרט את השראתו: The House in the Thickest ו"תאוותנותו של הנחש" מאת אקינארי אודה, ועל "כיצד הוא השיג את לגיון הכבוד" מאת גי דה מופאסאן.
אהרן שאול שור
אהרון שאול שור (23 בדצמבר 1864 - 22 במרץ 1945) היה צייר ארץ-ישראלי יליד האימפריה הרוסית.
קורות חייו
אהרון שאול שור נולד באורשה שבמוהילב, על ידי נהר דניפר ברוסיה הלבנה בשנת 1864 וקיבל חינוך מסורתי בחדר. כבר בימים אלה נתגלה כישרונו לציור, אך אביו, שהיה רב וראש הישיבה בעיר, לא שעה לעצת קרובים וידידים לשלוח אותו ללימודי אמנות. ואולם בשנים 1885-1882, בהיותו בן 18, עזב שור את ביתו ועבר לווילנה, שהייתה תחנתו הראשונה באמנות. הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר הממלכתי לציור. בשנת 1886 עבר לווינה, בה המשיך את לימודיו, קודם במכון הממלכתי לאמנות ולאחר מכן באקדמיה המלכותית, שם השתלם במחלקה לציור פורטרטים. למד שם יחד עם יהודה אפשטיין ולזר קרסטין, עמם התיידד. כבן לעם היהודי הצטרף באותה העת לאגודת הסטודנטים הציוניים, פעולה ציונית שהמשיך בה גם בהמשך חייו. הוא נמנה עם חבריו של ד"ר חיים ויצמן, ליאו מוצקין, נחמן סירקין ורבים אחרים. בעקבות אפיזודה בלתי נעימה (הוא הוזמן לדו-קרב על ידי אחד מחבריו ללימודים בן אצולה וינאי) נאלץ שור לעזוב את העיר. בסוף שנת 1887 הגיע לברלין עד לשנת 1913, שנת עלייתו לארץ ישראל. בברלין עסק בעיקר בציור דיוקנאות. בנוסף, עבר השתלמות בציור מניאטורות, עד שהגיע לדרגת עוזר לפרופסור באסטנייה במכון שליד המוזיאון הממלכתי של ברלין ובין השאר התמחה גם ברסטורציה של יצירות בטכניקות אלו.  עד 1907 עבד כאמן חופשי והתפרנס בעיקר ממתן שעורי ציור לבני משפחות עשירות. שור חלם על הגשמה חלוצית. בשנת 1913, בעקבות הזמנתו של פרופסור ורבורג ופרופסור בוריס שץ, עלה עם אשתו גיטה ובנו אליעזר לארץ ישראל. המשפחה נתקבלה על ידי הסופר מרדכי בן הלל הכהן. לא עברו ימים רבים ושץ, שניהל באותם ימים את "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", הציע לא.ש. שור להצטרף אל שורותיו, כחלק מצוות ההוראה והניהול. שור נעתר לבקשה והקים את מחלקת ציור המיניאטורות על שנהב, אמייל וחרסינה, אותה גם ניהל. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצליח, בזכות התעתמנותו, חבישת הטרבוש הטורקי, והידידות שרכשו לו בעלי מהלכים - להמשיך ולנהל את "בצלאל," על אף הגלייתו של הפרופסור שץ לדמשק. באותן שנים כל גדולי הציור הישראלי - האבות המייסדים - היו לתלמידיו. ביתו ברחוב החבשים היה לבית ועד לסופרים ולתלמידים חכמים, לאמנים, לעסקני ציבור וגם לפשוטי עם, לתלמידים, לאינטליגנציה הספרדית ואפילו מן המשפחות הערביות. בשנת 1925, עם סגירת בית הספר, עבר ללמד בבתי ספר אחרים בירושלים. בשנים האחרונות, טרם פרישתו מן ההוראה, לימד ציור בבית הספר תחכמוני (ירושלים). יצא לגמלאות בשנת 1940.
יצירתו
בשנותיו הראשונות, בווינה ובברלין, נמנה עם הזרם של "האמן החופשי", שסייר ותר אחר נופים מפעימים, מראות טבע של בראשית וטיפוסי אדם שמחים אותם הרבו לצייר. בין יצירותיו נודעים במיוחד ציורי הנוף- ובעיקר הציורים בצבעי המים, אותם הקפיד לצייר תמיד בחיק הטבע. ציורי נוף בוהקים אלה נותנים ביטוי זך ורענן לאקלימה ולאורה המיוחד של הארץ, או כפי שרשם ידידו של שור, הצייר הרמן שטרוק, לפני יותר משמונים שנה: "הרבה ממסותיו הקטנות מראות אמת יוצאת מן הכלל של טבע בתפיסת צבעי ארצנו...כל המסתכל ביצירות האלו בלי משפט קדום לגבי המודרניות או המסורת, ימלא רגשי כבוד והערצה לאמן, שבלי להטעות על ידי זרמי היום הוא הולך את דרכו הבודד ושר את שירו החשאי (שם). בנו האדריכל, אליעזר שור סיפר: " הוא נטל את כליו, את לוח הצבעים ואת המטריה הלבנה ויצא לסביבות ירושלים, בסביבות סנהדריה, ובייחוד בהר הצופים. הוא מצא מראות פלא אשר נשקפו מעליו והקפיאו את נשמתו. הרי יהודה, ים המלח והרי מואב; רוחו שאבה את נופיה של ירושלים על גוניה: אילן וסלע, שהפכו בידיו לסמלים חיים, אשר חיברו בין עבר והווה של מולדת המחדשת את נעוריה".
באותן שנים, תפישתו הכללית והאופן בו הציג את הנושאים בהם עסק היה אקדמאי וציוריו באותה היו ריאליסטיים בגישתם, אם כי חופשיים ועשירים בביצועם. אולם, עד מהרה ניכרה (בעיקר בציורי הפנים והנוף) השפעה של אינטימיסטיים הולנדיים נוסח ישראלס ואחרים. בציורים אלה בולטת רגישות גדולה במעברי הטונים ותעוזה רבה במריחת המכחול. בציוריו מסוף המאה התשע-עשרה ניתן להבחין בתהליך אופייני ומעניין של השתחררות מהאלף-בית האקדמי; מהתמסרות לפרטים אל עבר ביטוי וביצוע חופשי ומודרני ביחס לזמן והסביבה בהם חי ויצר האמן. הפרוטריט 'צעירה עם כובע', הוא ציון דרך חשוב בהתפתחותו. בתקופה זו השתייך שור לקבוצת אמנים צעירים, שיצאו יחד לנוף וציירו במשותף פרוטריטים לפי מודלים מעניינים. שור ספג השפעות אימפרסיוניסטיות מתונות, שניכרו לראשונה באותו ציור. סביב שנת 1900, השתייך הצייר לחוג האמנים של ה"סצסיון", שנחשבו בברלין לקבוצת האמנים המתקדמים ולנציגי המודרניזם בציור.
בנוסף לציורי הנוף, עסק שור גם בציור דיוקנאות. משהגיע לארץ ישראל התרשם מן הטיפוסים השונים שראה ובמיוחד מיהודי המזרח, אותם צייר בדיוק רב ובקפדנות מרובה. הפרוטרטים הרבים שצייר היו ביטוי לענוותו ולאהבת האדם, שהייתה טבועה בנפשו ובציוריו. בין הפרוטרטים שצייר, ידועים גם דיוקניהם של ויצמן, ז'בוטינסקי וראשי היישוב האחרים מעשי-ידיו.
הקרב הראשון על חצי האי קרים
הקרב הראשון על קרים במלחמת העולם השנייה התחיל בספטמבר 1941 ונמשך עד נובמבר 1941. במהלך הקרב הצליחו הארמייה ה-11 של הוורמאכט בפיקודו של אריך פון מנשטיין עם הארמייה הרומנית השלישית לכבוש את רוב חצי האי קרים מידי הכוחות הסובייטיים ולהתחיל מצור על סבסטופול.
כוחות הציר לא הצליחו לכבוש את העיר סבסטופול שנותרה כמובלעת עד ה-4 ביולי 1942, אז נפלה בידיהם לאחר מצור ממשוך.
רקע ומטרות הכיבוש
חצי האי קרים מהווה יחידה גאוגרפית נפרדת מהחלקים האחרים של ברית המועצות. הוא מחובר ליבשה בלשון אדמה צרה מצר פרקופ מצפון ובמצר צר במזרחו. לכאורה, היה די בחיל מצב קטן יחסית על מנת לבודד את הכוחות הסובייטיים בחצי האי בלי שהם יטרידו את הגרמנים. הגרמנים החליטו בכל זאת לכבוש את חצי האי במלואו מכמה טעמים: ראשית, חצי האי שימש בסיס לצי הים השחור הסובייטי שהיה חזק בהרבה מהצי הרומני. בנוסף לכך, המטוסים הסובייטיים איימו דרך קבע על שדות התעופה הרומנים בפלוישט.
הצבא האדום
האחריות על הגנת חצי האי הוטלה על הארמייה ה-51 בפיקוד פיודור קוזנצוב שפעלה ישירות תחת הנחיית הסטבקה. החלק העיקרי של הארמייה התרכז בצפון חצי האי במטרה להגן על מצר פרקופ הצר. יתר היחידות התרכזו בהגנה על חוף הים השחור.
כבר במהלך הקרבות בחצי האי, סטבקה החליטה לפנות את ארמיית החוף שהגנה על אודסה ולהעביר אותה לחצי האי קרים. כתוצאה מהחלטה זו הסתיים מבצע הגנת אודסה וספינות צי הים השחור פינו אלפי חיילים לתגבור מערך הצבא האדום בקרים.
כוחות הציר
אריך פון מנשטיין החליט להקצות לטובת המתקפה על חצי האי את הקורפוסים ה-54 וה-30 שהיו חלק של הארמייה ה-11 תחת פיקודו. בנוסף לכך במתקפה לקחו חלק פעיל יחידות הארמייה השלישית הרומנית והקורפוס ההררי ה-49 הגרמני שהתמחה בלחימה הררית. תמיכה אווירית לכוחות בוצע על ידי מטוסי צי האוויר הרביעי של הלופטוואפה.
מהלך הקרבות
לאחר קרב קייב וקריסת החזית הדרום-מערבית הסובייטית קבוצת ארמיות דרום קיבלה הנחיה לתקוף לכיוון חצי האי קרים ואזור מכרות פחם בדרום-מזרח אוקראינה עוד בטרם הצבא האדום התבסס על העמדות החדשות.
במחצית ספטמבר הגרמנים התרכזו בקרבת מצר פרקופ צפונית לחצי האי קרים. מפקד הארמייה ה-51 הסובייטית ריכז כ-30 אלף חיילים בצפון חצי האי, כ-40 אלף להגנת החוף וכ-25 אלף בחלקים הפנימיים של קרים.
הקרבות צפונית למצר החלו במחצית ספטמבר ונמשכו עד ל-24 בספטמבר. החל מ-12 בספטמבר החלו הפצצות אוויריות על עמדות סובייטיות באזור מצר פרקופ. ב-24 בספטמבר גרמנים החלו במתקפה יבשתית וכעבור 3 ימי לחימה הצליחו לפרוץ את ההגנה הקידמית של הצבא האדום.
ב-26 בספטמבר הצבא האדום החל במתקפת נגד שהצליחה והביאה לנסיגה מסוימת של הגרמנית אך ב-28 בספטמבר יחידות הצבא האדום נסוגו לאזור האגמים בצפון חצי האי לקו הביצורים שהוכן מבעוד מועד. הגרמנים מצידם חששו להמשיך במתקפה נגד עמדות הגנה חזקות והחלו בהתארגנות מחדש.
ב-18 באוקטובר החלה מתקפה כוללת על קו הביצורים הסובייטי. הקרבות נמשכו עד לתחילת נובמבר.
ב-24 באוקטובר לחצי האי קרים החלו להגיע יחידות ארמייה החוף שהגנו על אודסה ובהתאם להחלטת סטבקה עזבה את העיר לטובת לחימה בקרים. תוך מספר ימים הגנת חצי האי חוזקה בכ-16,700 אלף לוחמים מנוסים. כול הכוחות של הצבא האדום בחצי האי כולל צי הים השחור רוכזו תחת פיקודו של גורדיי לבצקנו. אומנם גם תגבורת זו לא הצליחה למנוע מהגרמנים לפרוץ את קו הביצורים ולהתחיל במסע מהיר בחלקים הפנימיים של חצי האי. לאחר פריצת קו הביצורים, ארמיית החוף הסובייטית התרכזה במרחב סבסטופול והארמייה ה-51 החלה בנסיגה מזרחה לכיוון העיר קרץ'. לאחר מספר ימים של קרבות ב-15 בנובמבר יחידות אחרונות של הצבא האדום עזבו את העיר קרץ' ועברו לאזור טאמאן. האזור היחיד שנותר בידי הסובייטים היה העיר סבסטופול וסביבתו שעמד במצור ממושך עד לקיץ 1942.
מפקד כוחות ההגנה בחצי האי גורדיי לבצ'נקו הועמד לדין בנובמבר 1941 נמצא אשם בניהול כושל של הלחימה ונשפט ל-10 שנות מעצר. כעבור שנה הוא שוחרר ממעצר ונשלח לחזית הלחימה לאחר שהורד בדרגה.
תוכנית דרך
תוכנית דרך היא תוכנית הכלולה בתוכנית מתאר ארצית לדרכים או בתוכנית מתאר ארצית למסילות ברזל, או תוכנית הנגזרת מתוכנית מתאר ארצית לדרכים. מי שרשאי להגיש תוכנית דרך לוועדה המחוזית לתכנון ובנייה הם: המדינה, רשות מקומית, ועדה מקומית לתכנון ובנייה או גוף הפועל מטעם המדינה לאחר שהוסמך לכך לפי החלטת הממשלה.
ההליכים לאישורה של תוכנית דרך
הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה תדון בחוות הדעת של הוועדה המקומית לתכנון ובנייה ותחליט תוך 30 ימים אם להפקיד את התוכנית או לדחותה. אם הוועדה המקומית לא העירה את הערותיה, הוועדה המחוזית רואה בכך שאין התנגדות מטעם הוועדה המקומית.
נתרן הידרוקסידי
נתרן הידרוקסידי (Sodium hydroxide), סודה קאוסטית (caustic soda), או נֶתֶר (באנגלית: Lye) הוא תרכובת אנאורגנית שמהווה בסיס חזק. נוסחתו הכימית היא NaOH.
לנתרן הידרוקסידי יש שימושים מגוונים בתעשייה (למשל בייצור נייר וחומרי ניקוי), ושימוש ביתי (למשל כפותח סתימות ביוב). בטמפרטורת החדר זהו חומר מוצק בצבע לבן, הנמכר לרוב בצורת כדוריות במכלי פלסטיק העמידים בפני איכול.
ייצור עולמי
כ-57 מיליון טונות של נתרן הידרוקסידי מיוצרות בעולם מדי שנה.
הפקה
נתרן הידרוקסידי נוצר באופן ספונטני כשטובלים נתרן במים; בתגובה אקסותרמית ואלימה, בה נוצרים חום ואור, עוברת קבוצת הידרוקסיל מהמים לנתרן ומולקולת מימן נפלטת אל הסביבה:
.
כיום מפיקים בתעשייה נתרן הידרוקסידי בתהליך כלור-אלקלי - על ידי אלקטרוליזה של תמיסת נתרן כלורי במים. בתהליך זה מתקבלים עוד 2 כימיקלים חשובים ביותר: כלור ומימן.
שיטה ישנה יותר התבססה על פירוק בחום של נתרן קרבונט לנתרן חמצני שסופח מים לקבלת נתרן הידרוקסידי
1 2
תגובות
בתגובת סתירה בין נתרן הידרוקסידי לחומצה מתקבל מלח נתרן. מאות מלחים מיוצרים באמצעות תגובה עם נתרן הידרוקסידי בתעשייה הכימית. סבון, המורכב מחומצת שומן שבראשה אטום נתרן, מיוצר אף הוא בתגובת סתירה של חומצת שומן עם נתרן הידרוקסידי או הידרוליזה בסיסית של אסטר של חומצת שומן על ידי נתרן הידרוקסידי כמודגם באיור (תגובת ספוניפיקציה, Saponification; לכמה מהסבונים המודרניים הרכב שונה).
נתרן הידרוקסידי תוקף זכוכית ליצירת נתרן סיליקאט. כמו כן הוא מאכל אלומיניום מתכתי תוך שחרור גז מימן: .
באוויר, נתרן הידרוקסיד מגיב עם פחמן דו-חמצני ומתקבל נתרן פחמתי ("סודה לכביסה"), אשר יכול להגיב עם אדי מים לקבלת סודה לשתייה:
לכן, יש לשמור נתרן הידרוקסידי בכלים מחומרים עמידים (כמו פלסטיק) ואטומים לאוויר.
נתרן הידרוקסידי מסוכן מאוד למגע עקב פעילותו הכימית ועלול לגרום כוויות. פירוש המילה קאוסטית (Caustic) ב"סודה קאוסטית" הוא "מאכלת", עקב היות התרכובת בסיס חזק המסוגל לאכל חומרים רבים. עבודה עם החומר מחייבת לבישת כפפות והרכבת משקפי מגן.
נילו פסניה
נילו פרוקופיו פסניה (בפורטוגזית: Nilo Procópio Peçanha; 2 באוקטובר 1867 - 31 במרץ 1924) היה פוליטיקאי ברזילאי, אשר כהן כנשיא ברזיל השביעי, בין השנים 1909 ו-1910. נילו פסניה נבחר לתפקיד סגן הנשיא בשנת 1906 והתמנה לנשיא בעקבות מותו של הנשיא אפונסו פנה ב-1909 בעת כהונתו. פסניו שירת בתור נשיא ברזיל עד ניצחונו של ארמס דה פונסקה בבחירות הכלליות של שנת 1910. פסניה גם היה נשיא מדינת ריו דה ז'ניירו בין 1914–1917 והתחרה מספר פעמים על נשיאות ברזיל בהמשך דרכו הפוליטית אך ללא הצלחה.
ביוגרפיה
נילו פרוקופיו פסניה נולד בקמפוס דוס גויטקזס, בריו דה ז'ניירו, בירת האימפריה הברזילאית, ב-2 באוקטובר 1867. הוא היה בנו של סבסטיאו דה סוזה פסניה, שעבד כאופה וחואניה אנליה דה סה פרייה, צאצאית למשפחה חשובה של פוליטיקאים באימפריה הברזילאית. את חינוכו המוקדם ביסודי עשה בקמפוס דוס גויטקזס ואת לימודי התיכון שלו העביר בבית הספר אלברטו ברנדאו, ריו דה ז'ניירו. הוא למד בפקולטה למשפטים בסאו פאולו ובהמשך הצטרף לפקולטה למשפטים ברסיפה, פרנמבוקו, כשסיים את לימודיו בשנת 1887. בשנת 1888 חזר נילו פסניה לעיר הולדתו, שם עסק כעורך דין. פסניה נמשך לפוליטיקה וביחד עם פרנסיסקו פורטלה הוא ייסד את ההמועדון הרפובליקני של קמפוס והתמודד על לשכת מזכירי המשרדים של האימפריה בבחירות 1889, אך לא הצליח להיבחר.
ב-14 ביוני 1909, עם מותו של אפונסו פנה לפני תום כהונתו, נילו פסניה קיבל על עצמו את נשיאות המדינה. הוא הפך לנשיא השביעי של הרפובליקה הברזילאית. בתקופה הקצרה של ממשלתו נחנכה סופית יחידת שירות ההגנה האינדיאני, שערכו סדרת מסעות באגן יער האמזונאס במאטו גרוסו במטרה להכפיף את סמכות הממשל הפדרלי על קהילות אינדיאנים מקומיים. נילו פסניה הוסיף לחנוך את מוסדות החינוך הטכני במדינה והמשיך כקודמיו בתמיכה הממשלתית בארגונים בריאותיים. ממשלתו פתחה במערכת בחירות של 1910 זמן קצר לאחר הפיכתו לנשיא שכן המשיך את הקדנציה הנשיאותית של קודמו אפונסו פנה. שני מועמדים התייצבו: רוי ברבוסה, שנתמך בידי המפלגה הרפובליקנית של סאו פאולו, וארמס דה פונסקה, מרשל הכוחות המזוינים של ברזיל אשר נתמך בידי נילו פסניה והמפלגה הרפובליקנית של מינאס ז'ראיס. ב-15 בנובמבר 1910, נילו פסניה הוחלף על ידי ארמס דה פונסקה שניצח בבחירות. לאחר שירד מתפקיד הנשיאות, נילו פסניה נסע לאירופה, שם שהה עד 1912. באותה שנה הוא נכנס לתפקיד יו"ר הסנאט בריו דה ז'ניירו. הוא התמודד וזכה שוב בנשיאות מדינת ריו דה ז'ניירו בשנת 1914. בשנת 1921, המפלגות הרפובליקניות של סאו פאולו ומינאס ז'רייס הודיעו על מועמדותו של הכורה ארתור ברנרדס, במסגרת מודל "רפובליקת הקפה בחלב" (מודל שלפיו סאו פאולו, מייצרת הקפה, ומינאס ז'ראיס, מייצרת החלב, שלטו בכלכלה הברזילאית ומכאן גם בפוליטיקה). לעומת זאת, המפלגות הרפובליקניות של מדינות פרנמבוקו, באהיה, ריו דה ז'ניירו וריו גראנדה דו סול תמכו במועמדותו של נילו פסניה לנשיאות ברזיל. ארתור ברנרדס היה המנצח עם 466,877 קולות לעומת פסניה שזכה ב-317,714 קולות.
ב-6 בדצמבר 1895 נילו פסניה התחתן בכנסיית סאו ז'ואאו בטיסטה דה לגואה, בריו דה ז'ניירו, עם אנה דה קסטרו בליסאריו סוארס דה סוזה, המכונה אניטה, שהייתה צאצא למשפחת האצולה של קמפוס דוס גויטקזס. על מנת לערוך את החתונה, אניטה נאלצה לעזוב את בית הוריה שהתנגדו לחתונה כדי לגור בבית של דודה, שכן הנישואין בין אריסטוקרט לבני המעמד הנמוך במוצאם היו שערורייתיים מבחינה חברתית באותה העת, אף על פי שפסניה היה עוד באותה העת פוליטיקאי מבטיח. לאחר ההפסד בבחירות של שנת 1922 פסניה ירד מהחיים הפוליטיים ופרש לגמלאות. נילו פסניה נפטר בריו דה ז'ניירו, ב-31 במרץ 1924.
ויקטור קטלה
קָטֵרִינָה אַלְבֶּרְט אִי פָּרָדִיס (בקטלאנית: Caterina Albert i Paradís; 11 בספטמבר 1869 – 27 בינואר 1966), הידועה בעיקר בשם העט וִיְקטוֹר קָטָלָא (Víctor Català), הייתה סופרת וציירת קטלאנית ואחת הנציגות הבולטות של המודרניזם הקטלאני.
ביוגרפיה
אלברט נולדה בעיירה ל'אסקלה (L'Escala) בחבל אמפורדה (Empordà) בשנת 1869. למרות נסיעותיה הרבות, נשארה לגור באחוזה המשפחתית כל חייה. אביה היה עורך דין ופוליטיקאי והחזיק בבעלותו קרקעות חקלאיות; עמדותיו הפוליטיות היו רפובליקנית וקטלאניסטית והוא אף הוגלה בשל כך והדבר השפיע גם על קטרינה, שנותרה נאמנה לזהותה הקטלאנית למשך כל חייה. אמה הייתה אישה משכילה שעסקה בהלחנת מוזיקה וכתיבת שירה. קטרינה, שהייתה הגדולה מבין הילדים, זכתה לחינוך פורמלי מועט בבית הספר בעיירה, בו, לדבריה, המורים הקשוחים לימדו אותה רק לאהוב את ישו ולבנות כלי עץ וגם למדה שנה אחת בפנימייה בגירונה, שם נחשפה לשפה הצרפתית.
בריאותה של אמה הייתה לקויה והיא לא עסקה הרבה בגידול הילדים; את היחס האימהי קיבלה קטרינה מסבתה, שהתמצאה היטב בתרבות העממית הקטלאנית. בעידודה החלה קטרינה לקרוא ספרות טובה ומגוונת, וגם לעסוק בציור, פיסול ויצירה ספרותית עצמאית בגיל צעיר. היא הצטיינה בכושר ריכוז רב וקראה ספרים וכתבי-עת רבים. בגיל 15 כבר כתבה את הסיפור הקצר הראשון, "רצח אב" (Parricidi), יצירה דרמטית ריאליסטית שהושפעה מהמחזות של אנז'ל גימרא. כמה מסיפוריה המוקדמים התפרסמו בשם העט "וִירְזִ'ילִי אָלַקְסֵאָל" (Virgili Alacseal) בכתב העת "לְ'אֶסְקֵלְיָה דֶה לָה טוֹרָאצָ'ה" (L’Esquella de la Torratxa).
לפרסום הציבורי המשמעותי הראשון שלה זכתה כששתיים מיצירותיה זכו בפרס במשחקי הפרחים שהתקיימו בעיירה אולוט בשנת 1898 - הפואמה "הספר החדש" (Lo llibre nou) והמונולוג הדרמטי "רצח ילדים" (La infanticida). זכייתה בפרס של יצירה עם תוכן כה קשה שנכתבה על ידי אישה עוררה שערורייה ובעקבות זאת החליטה הסופרת הצעירה לפרסם את יצירותיה בשם עט גברי ויקטור קטלא, על שם אחת הדמויות ברומן שהתחילה לכתוב אז. פירוש שם המשפחה "קטלא" (Català) הוא "קטלאני". לעיתים היא אף הוסיפה שם משפחה שני לפי המסורת הקטלאנית: ויקטור קטלא אי מונטסני (Víctor Català i Montseny); מונטסני הוא שמו של רכס הרים במרכז קטלוניה. את זהותה חשפה רק ב-1902, עם הוצאת אוסף הסיפורים "דרמות כפריות" (Drames rurals), יצירה שהעניקה את שמה לסגנון שלם של כתיבה בנושא חיי הכפר הקטלאני.
אלברט הציגה תדמית כפולה. מצד אחד, צעירה כפרית שלמדה את מלאכת הכתיבה לבדה ועל כן לא הייתה מחויבת לאסכולה או לסגנון מסוים והתנגדה לתיוגה כ"מודרניסטית", "ריאליסטית" או "נטורליסטית". מצד שני, כתיבתה הייתה מוקפדת ולשונה הייתה תקנית ושמרנית בקטעי הסיפר והעבירה במדויק את הניבים העממיים בדיאלוגים. היא אף שמרה על קשר אישי ומקצועי עם כמה מהסופרים הקטלאניים הבולטים ביותר, ביניהם ז'ואן מרגאל ונרסיס אולייר. אלברט הייתה בין המתנגדים לרפורמה הלשונית שהציע פומפאו פברה, אך לבסוף השלימה עם הרפורמה בשנות ה-30.
בשנים שלאחר הזכייה במשחקי הפרחים פרסמה יצירות בסוגות שונות - שירה, דרמה, סיפורים קצרים ורומאנים. ב-1905 יצאה יצירתה הבולטת ביותר - הרומן "בדידות" (Solitud; לפי הכתיב הקטלאני המקובל אז - Solitut). הרומן מספר את סיפורה של מִילָה, אישה שמתחתנת עם שומר של כנסייה מבודדת בהרים. מילה מתאכזבת מנישואיה לאיש העצל וחסר הביטחון שלא מעניק לה יחס ראוי, ומפתחת מערכת יחסים רוחנית ייחודית, אך מוגבלת מאוד מטבעה, עם הכומר בכנסייה ומבלה את מירב זמנה בחיפוש עצמי בנופים ההרריים. הרומן פורסם תחילה בהמשכים בכתב העת "ז'ובנטוט" (Joventut) וב-1909 נערך מחדש ויצא כיצירה שלמה; על המהדורה הזאת קיבלה קטרינה אלברט את פרס פאסטנראת (Premi Fastenrath) לספרות קטלאנית וספרדית, שהוענק אז לראשונה. מאוחר יותר עובד הרומן גם לתיאטרון ולקולנוע.
"בדידות" הצליח בקרב מבקרי הספרות והקהל ותורגם לשפות רבות, אך לאחר פרסומו ב-1909 החלה תקופה של שתיקה יצירתית, בעיקר משום השליטה היחסית של זרם הנואוסנטיזם בתרבות הקטלאנית של תחילת המאה ה-20, זרם שהיה מנוגד למודרניזם. השלב השני ביצירתה החל יותר מעשר שנים לאחר פרסום "בדידות". בשנות ה-20 אלברט הוציאה מספר אוספי סיפורים ואת הרומן "סרט (3.000 מטרים)", אך באווירה התרבותית החדשה בקטלוניה הם לא זכו לרמת ההצלחה של "בדידות".
מלחמת האזרחים בספרד סימנה תקופה חדשה של שתיקה יצירתית של ויקטור קטלא. היא שבה לפרסם רק בשנת 1949. תקופה זו בדיקטטורה לאומנית פרנקיסטית הייתה קשה לתרבות הקטלאנית והוטלו מגבלות על פרסום ספרים קטלאניים חדשים. למרות זאת, אלברט כבר זכתה להכרה כאחת המספרות החשובות והמשפיעות ביותר על רבים מן הסופרים הקטלאנים והצליחה להוציא את ספריה ללא קושי יחסית. בעבודותיה המאוחרות התרחקה מתיאור של חיי הכפר הקשים שאפיין אותה בתחילת דרכה, וכתבה על חיי העיר. סופרים חשובים - ובייחוד סופרות - בדור הזה הודו שהושפעו מיצירתה, ביניהם ז'וזפ פלה ומרסה רודורדה.
קטרינה אלברט נפטרה בשנת 1966 באחוזה בה נולדה.
ברנהרד פלייסיג
ברנהרד פלייסיג (בגרמנית: Bernhard (Bernát) Fleissig; 1853, הונגריה – 7 במרץ 1931, וינה) היה שחמטאי יהודי-הונגרי-אוסטרי.
ביוגרפיה
פלייסיג הגיע למקום ה-18 בתחרות וינה 1882 (ניצחו: וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור) .להלן ניצחונו בתחרות זו על יוהנס צוקרטורט, על מיכאל צ'יגורין , על הנרי בירד ועל שמעון אברמוביץ וינוור .
פלייסיג הוא אחיו הצעיר של מקס פלייסיג.
ננה יוסליאני
ננה יוסליאני (בגאורגית: ნანა იოსელიანი, 12 בפברואר 1962) היא שחמטאית גאורגית לשעבר, בדרגת אמן בינלאומי.
ננה יוסליאני נולדה בטביליסי שבגאורגיה, ב-12 בפברואר 1962. הייתה אלופת הנוער באירופה בשנים 1978 ובשנת 1979, והייתה אלופת ברית המועצות בשנים: 1981 (במשותף) ו-1982. בשנת 1988 הפסידה בגמר למאיה צ'יבורדאנידזה לאחר שניצחה בחצי הגמר את אלנה דונלדסון-אחמילובסקיה. בשנת 1993 נוצחה בגמר.
פרשה מפעילות שחמטאית בפברואר 2003.
באולימפיאדות השחמט
היא ייצגה את ברית המועצות וגאורגיה באולימפיאדות.
שלמה נוי
שלמה נוי (נולד ב-12 במרץ 1953) הוא רופא מומחה ישראלי בפסיכיאטריה, פסיכוגריאטריה ומינהל רפואי. מכהן כדיקן הפקולטה למקצועות הבריאות בקריה האקדמית אונו (כולל בית הספר הארצי לשיקום, שילוב והחלמה בבריאות הנפש), מאז שייסד את הפקולטה ב-2002. פרופסור מן המניין קליני בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
שלמה נוי נולד ב-12 במרץ 1953 ברחובות ליעקב ולדוניה (לבית גרינברג) נוי.
למד רפואה במסגרת העתודה האקדמית, ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור לרפואה (M.D) מבית-הספר לרפואה הדסה ואוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1978–1983 שירת בצה"ל כרופא בחיל הים, בדרגת רב-סרן.
בשנת 1985 קיבל תואר MBA במכון האירופאי ללימודי מנהל עסקים - INSEAD, בפונטנבלו.
בין השנים 1985–2000 עסק כמומחה בפסיכיאטריה. בין השנים 1987–1998 שימש מרצה בכיר קליני באוניברסיטת תל אביב בפקולטה לרפואה על שם סאקלר. בשנת 1998 התמנה לפרופסור חבר קליני.
בשנת 1997 קיבל תואר דוקטור במדיניות בריאות באוניברסיטת תל אביב.
סיים השתלמות במדיניות וכלכלת בריאות בבית הספר לרפואה באוניברסיטת מקמסטר בהמילטון שבקנדה.
בין השנים 1990 ל-1994 כיהן כסמנכ"ל בית החולים בילינסון.
שימש בין השנים 2001 עד 2003 כפרופסור מן המניין וסגן דיקן בקמפוס שיבא בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2009 נמנה עם מייסדי בית ספר לרפואה בקפריסין, מיזם משותף של אוניברסיטת סנט ג'ורג' בלונדון, אוניברסיטת ניקוסיה, אוניברסיטת תל אביב והמרכז הרפואי שיבא, ועל כך העניק לו בית הספר בשנת 2019 תואר דוקטור לשם כבוד.
נוי כיהן כמנהל בפועל של המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר (2016), וכמנהל בית החולים השיקומי וסמנכ"ל שיבא למחקר, פיתוח ואקדמיה (1994–2019). הקים וניהל את השירות הפסיכוגריאטרי במרכז הרפואי שיבא. שימש כמנהל לנושא הניסויים הקליניים במרכז הרפואי שיבא, חבר ועדת הלסינקי ויו"ר ועדת פטנטים (משנת 1999 ועד 2016). כיום (2019) מכהן נוי כסגן יו"ר דירקטוריון חברת תל השומר בע"מ למסחור טכנולוגיה רפואית, אותה הקים ב-2006.
מומחה בתחום של איזון תרופתי ואינטראקציה בין תרופתית. משמש כעד מומחה בבית משפט לענייני משפחה בדבר כשרות משפטית.
נשוי לתמר נוי (אברהם), ולהם שני ילדים. מתגורר בתל אביב.
פרסומים
נוי פרסם מעל ל־80 פרסומים, בהם מאמרים, פרקים בספרים וספרים, ובהם:
אמאסיס (צייר)
ייתכן כי השם אמאסיס מסמן דווקא את הקדר ולא את הצייר שעיטר את הכדים. השם "אמאסיס" הוא כנראה גרסה הלניסטית של השם המצרי "יעחמס". על בסיס הנחה זו הוצע כי ייתכן ומוצאו של הצייר איננו יווני, כמו שמקובל לטעון, אלא הוא ממצרים או מנאוקרטיס. גם השוני בתיאור ספורי המיתולוגיה היוונית עשויים להעיד על כך.
היצירות הראשונות המשויכות לצייר זה מאופיינות בסגנון ארכאי המאופיין בדמויות בעלות פרופורציה מאורכת ובראש קטן. על רקע התיאורים האפיים של התקופה, מצאו החוקרים אצל הצייר העדפה לתיאור סצנות בעלות אופי אינטימי ושימוש בעיטורים דקורטיביים. את עבודתו של האמן ניתן למצוא על גבי מגוון גדול של כלי חרס כגון כדי אמפורה, קנקני שתייה וכדומה.
תולעי אדמה
שַׁלְשׁוֹלִים או שִׁלְשׁוּלִים (באנגלית: Earthworms), הידועים בשם העממי תולעי אדמה, הן קבוצה של דל-זיפיות במערכה תולעים טבעתיות. תת-סדרה זו כוללת כ־4,000 מינים מזוהים ברחבי העולם. רוב המינים אנדמיים לאזורים גאוגרפיים, אך מבחינת התפוצה והשימוש המבוקר לצורכי האדם מספרם אינו עולה על 50 (בישראל מזוהים 34 מינים, מתוכם רק כ־10 ניתן למצוא גם באזורים גאוגרפיים אחרים).
הסיבה העיקרית לתופעה זו מקורה בעובדה שלאחר תקופת הקרחונים בצפון אמריקה, לא נותרו בה תולעי אדמה, ורק המתיישבים האירופים הביאו עמם בציודם ובחומרי החקלאות, את המגוון האירופי. כך הדבר בניו זילנד וארצות התיישבות אחרות.
סיבה עיקרית שנייה היא השימוש שנעשה במקצת תולעי האדמה לצרכים אקולוגיים ואגרו־אקולוגיים. כך הפכו למשל ארצות הברית והודו ליצואניות של תולעי אדמה אשר נפוצו בכל העולם.
כך, הטקסונומיה אינה עונה על צורכי השימושים המודרניים. לפיכך מקובל היום לחלק את המינים לשלוש קבוצות אקולוגיות, בהתאם לבית הגידול ותרומתם האגרו־אקולוגית. מיון זה איננו חד־ערכי, רוב המינים מאופיינים בתמהיל שונה של מקצת התכונות של שתי קבוצות, כדלקמן:
השלשולים מסוגלים לקיים רגנרציה (regeneration); כלומר, במקרה שהם נפגעים, הם מסוגלים ליצור מחדש את החלקים החסרים. במינים מסוימים של תולעי אדמה, תולעת שנחתכה לשתיים יכולה לגדול לשתי תולעים חיות.
גיבתון לבן-גרון
גיבתון לבן-גרון (שם מדעי: Emberiza rustica) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הגיבתוניים.
בישראל הוא חולף נדיר ביותר, ולרוב נצפה בין אוקטובר לדצמבר. הוא היה מזדמן קבוע עד לסוף שנות ה-90, אך מאז התצפיות בו הלכו והתמעטו, למעט סתיו 2021 אז נצפו באופן חריג ארבעה פרטים שונים ועוד פרט אחד שהתגלה בינואר של אותו חורף.
שם הסוג Emberiza הוא מ-Embritz, גיבתון בגרמנית עתיקה. שם המין הספציפי rustica הוא מלטינית ומשמעותו "כפרי, פשוט".
הוא מקנן ברחבי צפון האזור הפלארקטי. הוא מין נודד; חורף בדרום מזרח אסיה, יפן, קוריאה ומזרח סין, וגם מזדמן נדיר למערב אירופה.
הוא מקנן בחורש מחטני רטוב. התטולה מורכבת מארבע עד שש ביצים מוטלות בקן בתוך שיח או על הקרקע. מזונו מורכב בעיקר מזרעים, וכאשר מאכיל צעירים, חרקים.
לנקבה גב חום מפוספס בכבדות ופנים חומות עם עורף בהיר. היא דומה לגיבתון סוף נקבה, אך יש לה פסי צד אדמדמים, עורף ערמוני ומקור ורדרד, לא אפור.
סולני הבארוק האנגליים
סולני הבארוק האנגליים היא תזמורת קאמרית, שמנגנת בכלים אותנטיים. הקים אותה המנצח האנגלי ג'ון אליוט גרדינר בשנת 1978. הרפרטואר שלה מקיף מוזיקה מתקופת הבארוק המוקדם עד התקופה הרומנטית.
התזמורת מקליטה בעיקר לחברות "ארכיב" ו"פיליפס רקורדס". "סולי דאו גלוריה" היא חברה חדשה שהקים ג'ון אליוט גרדינר. החברה מסונפת אל מקהלת מונטוורדי וסולני הבארוק האנגליים ועוסקת בעיקר בהקלטות שנעשו במהלך מסע ההקלטות של הקנטטות של באך.
גידו קאריז'ו
גידו מרסלו קאריז'ו (בספרדית: Guido Marcelo Carrillo; נולד ב-25 במאי 1991) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
קאריז'ו שיחק במדי אסטודיאנטס הארגנטינאית ברוב הקריירה המוקדמת שלו. במסגרת גביע הליברטדורס של שנת 2015 קאריז'ו כבש שבעה שערים.
באפריל ובמאי 2015, קבוצות כגון אולימפיאקוס, בנפיקה ואינטר הביעו עניין בקאריז'ו.
ב-3 ביולי 2015 מונקו הייתה זו שהחתימה את הארגנטינאי בחוזה לחמש שנים בעבור כעשרה מיליון דולר. את שערו הראשון במדי הקבוצה כבש בניצחון החוץ 1–3 על יאנג בויז השווייצרית במסגרת הסיבוב השלישי של מוקדמות ליגת האלופות לעונת 2015/16.
ב-26 בינואר 2018 קאריז'ו נמכר לקבוצת סאות'המפטון בעבור סכום של כעשרים ושתיים מיליון יורו, וזאת לאור דרישתו של מאמן סאות'המפטון מאוריסיו פלגרינו, שאימן את קריז'ו באסטודיאנטס לה פלאטה לפני כן. ב-8 ביולי 2018 הושאל קאריז'ו ללגנס, ושב לשתף פעולה תחת מאמנו פלגרינו.
ב-5 באוקטובר 2020 עבר קאריז'ו בהעברה חופשית לאלצ'ה מהלה ליגה לאחר שהגיע להסכמות מול סאות'המפטון על התרת חוזהו.
הרצל ברגר
הרצל ברגר (31 ביולי 1904 – 28 באוגוסט 1962) היה חבר הכנסת, משפטן, עיתונאי ופרשן מדיני.
ראשית דרכו
בנימין הרצל ברגר נולד ב-1904 בעיר מינסק שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. אמו, מרים לבית גולדשטיין, הייתה פעילה ציונית, ואביו, יצחק יוסף ברגר (1945–1875), היה מראשוני "פועלי ציון" במינסק. דודו (אחיו הבכור של אביו), יהודה ליב ברגר, היה מחנך עברי, יוזם "החדר המתוקן" ועסקן ותועמלן ציוני בולט. בנימין נקרא על שם תיאודור הרצל, שנפטר זמן קצר טרם הולדתו. הוא למד בבית הספר התיכון הריאלי במינסק, והיה פעיל בתנועות הנוער הציוניות הבלתי-לגאליות "השומר הצעיר" ו"החבר".
הוריו היו פעילים בתנועה הציונית, וסבלו בשל כך מרדיפות השלטון הקומוניסטי, שבעטיין החליטו להגר לפולין. הנער הרצל נשלח ראשון, ולאחר שהות קצרה בווילנה עבר בראשית שנת 1921 לביאליסטוק שבפולין. שם הצטרף למפלגת "פועלי ציון-ימין".
פעילותו העיתונאית
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב. בארץ ישראל נשא לאשה את רחל קרונזון, רופאה, שאותה הכיר בעת לימודיו באוניברסיטה. היה פעיל בסניף תל אביב של מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י) והגיע לתפקיד מזכיר הסניף.
ברגר היה פרשן מדיני ב"קול ישראל", ושידר במשך שנים רבות את שיחתו השבועית "במערכות מדיניותינו".
עד לקום המדינה היה חבר גם ב"הגנה", והשתתף בפעולות שונות. אך עיקר פעולתו ב"הגנה" הייתה בהסברה ובכתיבה, כחבר מערכת "אשנב", עיתונה של "ההגנה".
חבר הכנסת
בפברואר 1951 החל ברגר לכהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י לאחר התפטרותה מסיבות אישיות של יהודית שמחוני. הוא נשאר חבר הכנסת עד יומו האחרון. בכנסת נחשב לנואם מבריק. כיהן כסגן יו"ר ועדת החוץ והביטחון והיה חבר ועדת חוקה חוק ומשפט, ועדת העבודה וועדת הכנסת.
בתוקף תפקידו כממלא מקום יו"ר ועדת החוץ והביטחון, התעמת עם דוד בן-גוריון בפרשת לבון, כשאפשר ללבון להופיע בוועדה ולהשמיע את האשמותיו.
ברגר היה חבר כנסת פעיל ביותר – בוויכוחים מדיניים במליאה, בישיבות בוועדות, ובפגישות רבות ברחבי ישראל. בין החוקים שיזם: קביעת יום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 1951. בנוסף סייע בפתרון מצוקותיהם של אזרחים רבים שפנו אליו. עם זאת המשיך כל השנים בפעילותו העיתונאית ב"דבר" וביתר המסגרות.
בשנת 1962 העניקה לו עיריית תל אביב את פרס סוקולוב לעיתונאי-פובליציסט על מפעל חייו בעיתונות העברית.
כעבור כשבועיים נפטר הרצל ברגר ממחלת הסרטן בביתו בתל אביב ב-28 באוגוסט 1962. הוא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
רבים מראשי המדינה נמנו עם ידידיו, ובהם משה שרת, זלמן שזר, פנחס ספיר ואחרים.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
ג'וני ווקר
ג'וני ווקר (Johnnie Walker) הוא ויסקי סקוטי מסוג בלנדד (מורכב מתערובת של מאלט וגריין), המיוצר במבשלת דיאג'יו שבקילמרנוק, סקוטלנד. חברת ג'וני ווקר משווקת 8 סוגי ויסקי שכל אחד מהם מיושן בחביות עץ אלון.
החברה מוכרת בכל שנה למעלה מ-120 מיליון בקבוקי ויסקי בעולם, בכ-200 מדינות.
היסטוריה
במקור נקרא הוויסקי "ווקר'ס קילמרנוק ויסקי" (Walker's Kilmarnock Whiskey) ויוצר על ידי ג'ון (ג'וני) ווקר, זבן מקומי בעיר איירשייר שבסקוטלנד. הוא נהג למכור את הטובין במכולת הפרטית שהחזיק בבעלותו. למרות זאת, מי שהפך את הוויסקי הביתי של ווקר לנפוץ כל כך היו בנו, אלכסנדר, ונכדו - אלכסנדר ווקר השני. ווקר עצמו הלך לעולמו ב-1857, מורשתו - בצורת המשקה הסקוטי המסורתי והמפורסם שרירה וקיימת. גם היום מיוצר הוויסקי בקילמרנוק, אך כיום המבשלה כוללת מפעל גדול הסמוך לתחנת הרכבת העירונית. משרדי ההנהלה של החברה ממוקמים לא הרחק משם, במבשלה המקורית של ג'וני ווקר עצמו, בפינת הרחובות סטראנד (Strand) וג'ון פיני (Finnie).
תחילת הדרך
עד 1860, החוק בסקוטלנד לא אפשר ערבוב של לתת עם דגנים אחרים. רק ב-1865 החל בנו אלכסנדר לייצר את הוויסקי המעורבב (Blended) הראשון שלהם - ווקר'ס אולד היילנד (Walker's Old Highland), שלימים נקרא ג'וני ווקר וייט לייבל (לבן). מאוחר יותר יצאו ה-Special Old Highland (מיוחד - לימים Red Label) וה-Extra Special Old Highland (מיוחד מאוד - לימים Black Label). נכדיו של ג'וני ווקר, ג'ורג' ואלכסנדר השני, העניקו לוויסקי שמות לפי צבעים בשנים 1906-1909 ושנים ספורות מאוחר יותר הפסיקו את ייצורו של ה-White Label משיקולים כלכליים. בשנת 1932 נוסף ה-סווינג לפס הייצור.
מותגים נמכרים
ג'וני ווקר מוכר מספר סוגים של ויסקי, כל אחד מורכב מתערובת דומה, אך ההבדלים ביניהם ניכרים במספר השנים בהן בילה הוויסקי בתהליך היישון.
בפרסום, בתרבות ובספורט
המותג נותן חסות לקבוצת הפורמולה 1 מקלארן-מרצדס. זמרים ואמנים רבים שילבו את השם בשיריהם, בהם לאונרד כהן, אמנדה מרשל, אליוט סמית', להקת לנרד סקינרד, משינה (בשיר "ג'וני האדום") והרוקי מורקמי בספר "קפקא על החוף". "ג'וני ווקר קלאסיק" - טורניר גולף הנושא את שמו של הוויסקי המפורסם ומתקיים אחת לשנה באחת ממדינות אסיה או אוקיאניה.
זכויות להט"ב באיי הבתולה הבריטיים
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטריטוריה הבריטית שמעבר לים של הממלכה המאוחדת באיי הבתולה הבריטיים מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית באיים מאז 2001 בנוסף להגנה מוחלטת מפני אפליה על רקע נטייה מינית שקיימת בחוקת האיים מאז 2007. עם זאת, לא קיימת הכרה בזוגיות-חד מינית הן באמצעות נישואים חד-מיניים והן באמצעות הכרה מוגבלת יותר באיחודים אזרחיים, בעוד שזוגות חד-מיניים אינם רשאים לאמץ באופן משותף או חורג.
מעמד בחוק
לפני שנת 2001, קיום מין אנאלי ומין אוראלי בין זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים גברים כאחד היוו עבירות פליליות, על רקע איסור "מעשי סדום" לפי הקוד הפלילי של איי הבתולה הבריטיים. עם זאת, פעילות הומוסקסואלית נשית בין זוגות לסביות לא הופללה מעולם. מאז 2001, גיל ההסכמה נקבע ל-16 שנים, באופן שוויוני בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים.
פעילות מינית בין שני מבוגרים בהסכמה הוכשרה במפורש על ידי דבר המלך במועצה באיי הבתולה הבריטיים (ובטריטוריות הבריטיות שמעבר לים) על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת בהתאם לסעיפים 3(1) ו-3(7) של צו השטחים הקריביים (החוק הפלילי), 2000. לפי סעיף 4 לצו, לחוק יש תוקף רטרוספקטיבי.
כטריטוריה בריטית מעבר לים, ממשלת איי הבתולה הבריטיים נדרשת לעמוד בהתחייבויותיה של הממלכה המאוחדת בפני ארגוני זכויות אדם בינלאומיים. בין היתר ההתחייבות כוללת דבקות באמנה האירופית לזכויות אדם, המדגישה את האחריות להבטחת אי-אפליה ושוויון. האמנה האירופית לזכויות אדם הוכרה על ידי בתי המשפט ברחבי איי הבתולה הבריטיים כבעלת סמכות של השפעה משפטית.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
איי הבתולה הבריטיים אינם מכירים בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
בשנת 2015, בעודו הצהיר על התנגדותו להכשרתם של נישואים חד-מיניים ברחבי האיים, ראש הממשלה אורלנדו סמית', אמר שהוא "פתוח להתייעצות ציבורית בנושא".
ב-2021 זוג חד-מיני מקומי עתר לבית משפט עבור ערעור על חוקתיות הסירוב להכיר בנישואיהם החד-מיניים שנערכו בממלכה המאוחדת לאחר שפנו לרשם הכללי ברחבי האיים בבקשה לקבל רישיון לנישואיהם לפי סעיף 26 לחוק הנישואים בעוד הרשם יערוך את הטקס בהתאם לסעיף 15 (2) לחוק. עם זאת, ב-2 בפברואר 2021 סירב הרשם הכללי לשתי הבקשות בטענה כי הזוג הוא מאותו המין. בני הזוג טענו כי האיסור על הכרה נישואים חד-מיניים "נוגד את סעיפים 9, 12, 19, 20, 21 ו-26 לחוקת איי הבתולה הבריטיים, ולאור הסעיפים 31 ו-115, יש לשנות את החוקים הקיימים עבור השוואתם". ההליכים בתיק נמשכו מאז.
תנאי מחיה
איי הבתולה הבריטיים מוגדרת כטריטוריה בעלת חברה שמרנית ודתית. כתוצאה מכך, גילויי חיבה גלויים בין זוגות חד-מיניים עלולים להוות מטרה לפגיעה, בעוד אזרחי להט"ב מקומיים נאלצים לשמור בדרך כלל על נטייתם המינית או זהותם המגדרית האמיתית בסוד. לאורך השנים, דווחו מקרים בהם זוגות חד-מיניים ואזרחי להט"ב בודדים הוטרדו ואף הותקפו פיזית על רקע נטייתם המינית. חלק מההתקפות האלימות הללו הוצדקו על ידי המקומיים בהיותם "עוקבים אחר הוראות כתבי הקודש".
תהילים צ"ב
"מִזְמוֹר שִׁיר לְיוֹם הַשַּׁבָּת" הוא מזמור צ"ב (הפרק ה-92) בספר תהילים הנאמר בקבלת שבת לאחר שירת הפיוט לכה דודי. הוא נאמר גם בתפילת שחרית של שבת ושל חגים.
חיבורו
לפי חז"ל אדם הראשון חיבר את המזמור כשבח על כך שניצל ממיתה על חטאו בזכות השבת שסינגרה עליו. לאחר מכן לפי רבי ישמעאל המזמור נשכח ומשה רבנו חידש אותו.
תוכן המזמור
תוכן המזמור הוא תיאור שמחתו של המשורר במעשיו של הקדוש ברוך הוא ובסיפור שבחיו. המזמור מדבר על הצדיקים והצלחתם, לעומת הרשעים שהצלחתם היא רגעית וחולפת. מזמור שיר ליום השבת היה מושר על ידי הלוויים בעת הקרבת קרבן התמיד של יום השבת. חז"ל נתנו את טעמם לאמירת מזמור זה בשבת; "מזמור שיר לעתיד לבוא ליום שכלו שבת ומנוחה לחיי העולמים".
זמן אמירתו
המזמור נאמר בפסוקי דזמרא של חג ושבת, והוא מנהג ארץ ישראלי קדום.
מזמור זה הוא הגרעין הראשון של טקס קבלת שבת שהתפתח על ידי מקובלי צפת במאה השש עשרה. מנהג ייחודי קיים בבית הכנסת אלטנוישול בפראג, שם אומרים עד היום את המזמור בקבלת שבת שתי פעמים.
מזמור זה הוא גם שיר של יום של שבת.
בקהילות הספרדים וקצת קהילות אשכנז, הוא נאמר גם אחרי קריאת התורה של מנחה בשבת.
יעקב גולדמן (רב בתי הסוהר)
הרב יעקב גולדמן (ט' באלול ה'תרס"ו – י"ד בתמוז תשמ"ו; 30 באוגוסט 1906 – 21 ביולי 1986) היה רב בתי הסוהר ומחנות המעצר בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, מזכירו ויד- ימינו של הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג, ופעיל באכלוס הרובע המוסלמי ביהודים לאחר מלחמת ששת הימים.
חייו
גולדמן נולד בעיר רוצ'סטר, ניו יורק, הצעיר מ-12 ילדים של חיים-יהודה וצירל גולדמן, ילידי פולין שהיגרו לארצות הברית בשנת 1886. לאחר לימודים יסודיים ותיכוניים בעיר הולדתו למד בישיבת רבי יצחק אלחנן ובמקביל באוניברסיטת ניו יורק.
גולדמן הוסמך כרב בירושלים ושימש כמזכירו ויד-ימינו של הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג. הוא נלווה אל הרב הרצוג ב"מסע הצלה" עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שכלל את הוותיקן, כשהמגמה היא פגישה עם האפיפיור פיוס ה-12, במטרה לרתמו להצלת יהדות אירופה, ונסיעה ללונדון לפגישה עם השגריר הסובייטי איוואן מאייסקי, לבקשו שיפעל אצל ממשלתו לאפשר למאות בני-תורה ש"נתקעו" ברוסיה להגיע לנמל ולדיווסטוק, כדי שמשם יוכלו להמשיך את דרכם ליפן, כשכבר בידיהם אשרות-כניסה לארץ זו. השגריר הבטיח ומילא את הבטחתו נאמנה.
רב צבאי
בשנת 1943 התגייס לצבא הבריטי, ושירת כרב צבאי ביחידות הארץ-ישראליות. במסגרת שירותו סייע לניצולי השואה. בין היתר פקד את מחנה אל שאט שריכז פליטים ליד תעלת סואץ שחלק קטן מהם היו יהודים.
עם שחרורו מהצבא הבריטי בשנת 1946 התמנה כרב בתי-הסוהר ומחנות-המעצר בארץ ישראל ובקניה, מטעם הוועד הלאומי לכנסת ישראל. בתפקידו זה הגדיל לעשות לשחרורם של אסירים ועצירים, חברי המחתרות, מהכלא הבריטי, ואף הצליח להניא את המפקד הצבאי הבריטי, הגנרל אוולין בארקר, מלאשר הוצאתם להורג של שמונה עשר חברי הלח"י, שנדונו למוות בשנת 1946, לאחר ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת בחיפה.
אור לב' באייר תש"ז (21 באפריל 1947) שהה הרב גולדמן במחיצתם של מאיר פיינשטיין ומשה ברזני ועשה עמם את שעותיהם האחרונות בבית הסוהר המרכזי בירושלים, וכששירת "אדון עולם" נישאת בפי שלושתם נפרד מהם סמוך לרגע בו פוצצו עצמם ברימון יד שהוסתר בתפוז.
הרב גולדמן ביקר במחנה בגילגיל שבקניה, בו נעצרו 251 מחברי המחתרות; בבית הסוהר לנשים בבית לחם בו נאסרו ונעצרו חברות המחתרות, בכלא עכו ובכל כלא בו היו עצורים יהודים. הרב גולדמן נתבקש לבקר במחנות המעצר בקפריסין, ולעשות להרגעת הרוחות של ניצולי השואה שהוגלו לשם. לאחר מכן התבקש לסייע למוסדות היישוב בהסברה ציונית בארצות הברית, בלשון האנגלית, ופעל נמרצות לאיסוף כספים במסגרת ה-UJA.
לאחר הקמת המדינה
בשנת 1949 התמנה כמנהל מחלקת הישיבות מטעם הג'וינט (JDC) בה עשה עד לפרישתו לגמלאות.
בזמן אכלוסה מחדש של העיר העתיקה, לאחר מלחמת ששת הימים, הביא לאכלוסם של חלק מהבניינים שבבעלות יהודית ברובע המוסלמי. הוא הירבה להדגיש, שרובע זה היה יותר יהודי מהרובע השכן המכונה "יהודי", ושיש לעשות להחזרת העטרה ליושנה. אחת מפעולותיו הראשונות הייתה הכנת סקר ומפה של המבנים היהודיים באזור רחוב חברון (היום נקרא רחוב מעלה חלדייה) ושאר המקומות שבין החומות בהם גרו יהודים עד לשנת תרצ"ו. לאחר מכן דרבן את בעלי הבתים היהודיים באזור לשקמם וליישבם ביהודים כבעבר.