cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניצולי השואה
שארית הפליטה
בעייתי במיוחד היה גורלם של הילדים היהודים לאחר המלחמה, רובם שרידים יחידים למשפחותיהם. קמו קיבוצי נוער ובתי ילדים יהודיים במזרח ומרכז אירופה, אך הם נתקלו בקשיים כספיים ובאנטישמיות ורק מקצת הילדים הניצולים נקלטו בהם. ארגונים ציוניים החלו לאתר ולפדות ילדים שהוסתרו אצל נוכרים ובמנזרים.
שאלת גורלם של הניצולים לאחר חשיפת היקף השמדת העם היהודי בשואה, הפכה לאחד הנושאים שעלו למרכז דעת הקהל בעולם, ושולבה בדיון על גורלה המדיני של ארץ ישראל שהתנהל באותו זמן. בתהליך הדרגתי, פורקו מחנות הפליטים עד תחילת שנות ה-50, ו-250 אלף היהודים ששכנו בהם מצאו מקלט במדינות שונות. למעלה ממחצית הפליטים (136 אלף) עלו לישראל (חלקם העפילו וגורשו לקפריסין), 80 אלף נוספים היגרו לארצות הברית, והאחרים היגרו לקנדה ולמדינות שונות במרכז ובמערב אירופה ובשאר העולם.
התמודדות נפשית של הניצולים
ניצולי השואה סבלו משנות המלחמה ולאחריה באופנים רבים ושונים, גופנית ונפשית.
היו הבדלים ניכרים בעצמת הפגיעה הטראומטית בקרב ניצולים שונים. לכל אחד ואחת מהם היו סגנונות התמודדות אישיים שונים עם אירועי מלחמת העולם השנייה, בעזרתם או בלעדם התמודדו עם המתרחש, וגם בהמשך חייהם אחריה. השואה לא ביטלה את ההבדלים האישיותיים של הניצולים, וההתמודדות איתה לא הייתה זהה. תהליך החלמתם של הניצולים היה קשה בכל אתר או מדינה שבהם החליטו לגור.
למרבית הניצולים הייתה פגיעה טראומטית חזקה במצבם הגופני והנפשי, שבחלקה נמשכה כל ימי חייהם. היא התבטאה בין היתר בזעזוע נפשי גדול שעברו, בתחושה שהיו ב"פלנטה אחרת" ושאין באפשרותם לשתף אחרים בכך, שלא הצליחו לעבד תהליכי אבלות על יקיריהם שנרצחו מכיוון שהיו עסוקים באותו זמן בהישרדות, וגם בתחושה שהם זכו בחייהם על חשבון אחרים (שאלה אופיינית ששאלו את עצמם: "למה דווקא אני שרדתי ואחרים לא?"). תקופה נוראה זו חרתה בחלק מהניצולים צלקות גופניות, נפשיות, שאופיינו לאחר מכן על ידי חוקרים בשם תסמונת מחנות הריכוז.
למרות זאת, רבים מהניצולים גילו כוחות התמודדות טובים בהמשך חייהם, שיקמו את חייהם, עברו למקום חדש, הקימו משפחה ופיתחו קריירות מצליחות.
חנה קמינר ערכה באמצע שנות ה-80 מחקר בהנחייתו של פרופ' לביא, שבמהלכו בדקה חלומות של שלוש קבוצות נבדקים: הראשונה כללה ניצולי שואה שלמרות החוויה הקשה שחוו נותרו ללא כל צלקת נפשית, השנייה כללה ניצולי שואה שלקו בקשיים תפקודיים בעבודה ובחיי המשפחה, והשלישית - קבוצת ביקורת של ישראלים ללא כל טראומה נפשית. הנבדקים שהו חמישה לילות במעבדה, והחוקרים רשמו את דיווחי החלומות שלהם אחרי יקיצות משנת חלום. קמינר מצאה שניצולי שואה שהצליחו להתגבר על הטראומה הדחיקו את החלומות: רק 30% מהם זכרו את החלומות שלהם, בעוד שקבוצת הישראלים שלא עברו אירוע טראומטי זכרו 85% מהחלומות והניצולים שחוו קשיי הסתגלות זכרו 60% מהחלומות. ברוב המקרים הקיצו החולמים מהקבוצה הראשונה משנת החלום וטענו שלא חלמו כלל. גם כשחלמו, רוב החלומות היו ללא עלילה וללא אמוציות. "החלומות שלהם היו מאוד 'ערומים' מבחינת התוכן", אומר פרופ' לביא. "העלינו את ההשערה שההדחקה של החלומות שירתה את ההסתגלות של אותם ניצולי שואה, כדי למנוע את האפשרות שתכנים שקשורים במצבים נוראיים ובלתי אפשריים יצופו. הם הדחיקו את החלומות שלהם, למרות ששנת החלום שלהם הייתה תקינה. הם פשוט לא זכרו את החלומות". הממצאים האלה העמידו בסתירה את הגישה הטיפולית המקובלת בנפגעי טראומה, שלפיה כדי לשלוט בטראומה יש להציף אותה מחדש אל פני השטח ולדון בה. בעקבות הממצאים פורסם מאמר בכתב העת הרפואי 'ניו אינגלנד ג'ורנל אוף מדיסין', שגרס שאצל חלק מניצולי הטראומה העיסוק החוזר באירוע הטראומטי גורם נזק יותר מתועלת, ושבחלקם יש לטפל דווקא באמצעות הדחקה של האירוע.
בשנת 1979 הוקמה עמותת אלה לטיפול נפשי בניצולי שואה. משנת 1987 בתחום פועלת עמותת "עמך" אשר מסייעת לניצולי שואה ובני משפחותיהם להתמודד עם בעיותיהם הנפשיות והחברתיות.
הדור השני לשואה
הדור השני לשואה, או הדור השני, הוא השם שבו מכונים בניהם ובנותיהם של ניצולי השואה, שנולדו לאחר השואה. אף שבני הדור השני לשואה לא חוו ישירות את מוראות השואה, הרי השפעת הטראומה שעברו הוריהם ניכרת בהם במידה זו או אחרת, וזוכה להתייחסות בישראל.
הדור השני לשואה העלה מספר שאלות מחקריות ראשוניות בפסיכולוגיה, בין הבולטות שבהן: האם טראומה נפשית שחווה הורה יכולה לעבור לילדיו אף שלא היו נוכחים בעת הטראומה, וכן מה ביטוייה הנפשיים של העברה זו של תחושת הטראומה לדור שני. דפוס תקשורת אותו זיהו הפסיכולוגים כמאפיין תקשורת בין הורים שחוו טראומה לבין ילדיהם כונה בשם "קשר השתיקה". אותו קשר שתיקה הוא ההסכמה שבשתיקה, במשפחות של ניצולי השואה, שלא לשוחח על הטראומה של ההורה ולנתקה מחיי היום-יום במשפחה. הצורך בקשר השתיקה נובע לא רק מהצורך של ההורים לשכוח ולהסתגל לחייהם לאחר הטראומה, אלא אף מאמונתם כי תאורי הזוועות שחוו בתקופת השואה עלולים לפגוע בהתפתחות הנפשית התקינה של הילד.
במחקרים שונים נמצא כי טראומת השואה עשויה לעבור אף לדור השלישי.
בחברה הישראלית
לפי הרשות לזכויות ניצולי השואה חיו בישראל בערב יום השואה של של 2023 149,100 ניצולי שואה, כשגילם הממוצע הוא 85.8. כ-35,500 שורדים חצו את גיל 90, ולמעלה מ-1,100 עברו את גיל 100.
כמחצית או יותר מהלוחמים במלחמת העצמאות בכוחות ההגנה ובצה"ל היו ניצולי השואה, שגויסו תחת השם גח"ל. חלק גדול מהם נהרג בקרבות. ההיסטוריונית חנה יבלונקה מעריכה כי "כמחצית מהכוח הלוחם של ישראל במלחמת העצמאות היו ניצולי השואה", "ובהתאם לכך היה שיעורם בקרב הנופלים".
נכון ל-2022 מתוך שורדי השואה החיים בישראל ומוכרים בידי הרשות לזכויות ניצולי שואה, 63% מהם ממוצא אירופאי, ומתוכם הקבוצה הגדולה ביותר הם ילידי ברית המועצות שמהווים כ-37% מניצולים אירופאים. כ-18% מכלל שורדי השואה בישראל הם יהודי מרוקו ואלג'יריה, כ-12% מהשורדים ילידי אירופה הם ילידי רומניה וכ-5% ילידי פולין.
במחקר שנעשה על ידי ג'ני ברודסקי ופרופ' סרג'ו דלה-פרגולה על ניצולי השואה בישראל, הם העריכו כי בשנת 2003 חיו בישראל 326,900 ניצולי שואה מאירופה, 102,700 ניצולים מאגן הים התיכון, וכן 14,600 ניצולים שנולדו בשנת 1945. בנוסף קיימים בישראל 118,000 ניצולי השואה שעלו מברית המועצות.
על פי חנה יבלונקה, התבצע במדינת ישראל תהליך יוצא דופן, שהפך את ניצולי השואה מקבוצת מהגרים תלושה – לדור המייסדים, ומקבוצה דחויה בציבוריות הישראלית לקבוצה מבוקשת ונצרכת, בעלת תפקיד בעיצוב דמותה התרבותית של מדינת ישראל. ניצולי השואה מכונים בלשונה "הגירה מצולקת", ואולם בשל כישוריהם, השכלתם ומקצועם היוו "גל הגירה שכל קולט מתאווה לשכמותו".
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ניצולי השואה היו קבוצה דחויה ומושתקת בציבוריות הישראלית. אומנם החל משנות החמישים התבצעה חדירה והתבססות מאסיבית של קבוצות הניצולים השונות אל כל תחום אפשרי בחברה הישראלית, הן ברמה הציבורית והן ברמה הפרטית, אולם הם עדיין נחשבו בישראל ליהודים הגלותיים ושפופי הקומה שהלכו אל מותם "כצאן לטבח", למול האתוס של הצבר הלוחם זקוף הקומה, והדגש בזיכרון השואה הושם על זכרם של מורדי הגטאות והלוחמים הפרטיזנים שהלכו בדרך ההתנגדות. גם מרבית הניצולים העדיפו לשתוק ולא לספר על מה שעבר עליהם. הם אצרו את הידע והתחושות בלבם, חלק גדול מהם העדיף שלא לספר על העבר, אם מתוך ניסיון להשתקם ואם כשנוכחו להיווכח שגילוייהם לא עניינו את הרבים, לא בישראל ולא בארצות אחרות, וכי אלה ממילא לא ישנו את מהלך הדברים בחברה.
רק בשנות השישים, בייחוד עם פתיחת משפט אייכמן, החלו הדברים להשתנות. לפי יבלונקה, משפט אייכמן "היה שיאו הדרמטי של תהליך הלגיטימציה שהחברה הישראלית נתנה לכל קבוצות הניצולים ולסיפורם של הניצולים כפרטים" ו"הניצולים הפכו לגשר חי בין הכאן לשם".
יישובים ושכונות בישראל הוקמו על ידי ניצולי השואה או למענם. הדוגמה הבולטת ביותר הוא קיבוץ לוחמי הגטאות בגליל המערבי שהוקם על ידי ניצולי שואה. דוגמה נוספת היא קיבוץ נצר סרני שהוקם על ידי ניצולי השואה ממחנה בוכנוואלד. בחלק מהמקרים בא שם היישוב או השכונה לרמז על מקורם של התושבים. דוגמה לכך הם המושב אודים ושכונת גאולים ברמת השרון.
תמיכה מטעם מוסדות ממשלתיים
ב-1952 נחתם הסכם השילומים בין ישראל לגרמניה המערבית.
על מנת לפצות ולטפל בניצולי השואה, בשמם ויתרה ישראל על זכאותם לפיצויים מגרמניה, נחקקו שני חוקים: ב-1954 נחקק וב-1957 נחקק.
לצורך ביצוע החוקים הוקמה במשרד האוצר הלשכה לשיקום נכים (הפועלת כיום בשמה החדש הרשות לזכויות ניצולי השואה).
בבחירות לכנסת הרביעית ב-1959, ובבחירות לכנסת החמישית ב-1961, התמודדה "רשימת הנכים ונפגעי השואה" - בראשות מרדכי הופמן כרשימה בלתי מפלגתית של נכים ונפגעי רדיפות הנאצים. הרשימה טענה נגד הסחבת ביישום חוק נכי רדיפות הנאצים, ולמען הבטחת פיצויים ותשלומים לקרבנות השואה. הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
בעקבות דו"ח מבקר המדינה מ-2007 הוקמה ב-2008 ועדת החקירה הממלכתית בנושא הסיוע לניצולי השואה בראשות שופטת בית המשפט העליון בדימוס דליה דורנר.
הוועדה המליצה בין השאר על הגדלת הקצבה של הניצולים המקבלים אותה ממדינת ישראל ביחס לזו המשולמת לחלק מן הניצולים על ידי ממשלת גרמניה. הוועדה גם מתחה ביקורת חריפה על עבודת הלשכה לשיקום נכים, וקבעה כי היא מכבידה על הניצולים ללא צורך.
בישראל פועלים הוסטלים לניצולי השואה, שבחלקם נתגלתה הזנחה, בביקורת שערך משרד הבריאות בשנת 2011. הפרטת ההוסטלים נתונה במחלוקת ציבורית. מדו"ח שפורסם ב-2014 עולה שכרבע מניצולי השואה חיים מתחת לקו העוני, וכ-66% חיים מהכנסה של עד שליש מהשכר הממוצע במשק.
מאז פרסום דו"ח מבקר המדינה משנת 2007 ודו"ח ועדת החקירה הממלכתית משנת 2008, החלה המדינה במגמה להרחיב את מעגל הזכאים להטבות ולזכויות, ולהגדיל הסיוע שניתן באופן משמעותי באמצעות הגדלת הקצבאות בשיעור ניכר, קביעת הטבות ומענקים חדשים, הרחבת הזכאות לטיפול רפואי וצעדי סיוע נוספים.
במסגרת מגמה הרחבת מעגל הזכאים, הוכרו ניצולי שואה שעלו לאחר 1.10.1953 (2007), אלמנים ואלמנות של ניצולי שואה (2014), יוצאי מדינות מרוקו, עיראק ואלג'יר (2015), וכן ניצולי שואה שמקבלים רנטה ממדינת חוץ (2018) - כזכאים לזכויות ברשות. על פי נתוני הרשות, מספר הזכאים להטבות ולסיוע עומד כיום (2018) על כ־220,000 איש.
שיעורי הקצבאות התעדכנו וגדלו עם השנים.
סך הסיוע והתמיכה הכלכלית שמחלקת מדינת ישראל לניצולים, באמצעות הרשות לזכויות ניצולי השואה, עומד על כ-5 מיליארד ש"ח לשנה.
בהתאם להחלטת ממשלה מס' 3661 מיום 11.3.18 מובילה הרשות פרויקט נרחב למיצוי זכויותיהם הכלכליות של ניצולי השואה. הפרויקט נועד למצות את הזכויות של כ־220,000 מקבלי ההטבות והסיוע ברשות וכן של כ־100,000 אזרחי ישראל אשר עשויים להיות זכאים לקבלת הטבות מהרשות. במסגרת הפרויקט נערכות מאות אלפי פניות יזומות ועשרות אלפי ביקורים בכתובות שבהן נמצאים הניצולים והאזרחים אשר אותו כבעלי זכאות אפשרית, לשם בירור זכאויות ומימושן.
ביולי 2019, המשרד לשוויון חברתי פרסם כי ממשלת גרמניה הכירה בעוד 20 ערים ברומניה שבהם פעלו גטאות פתוחים. ההכרה משמעותית עבור ניצולי שואה שגרו בערים אלה וכעת זכאים לתמיכה כלכלית בתחומים השונים לדוגמה: פנסיה סוציאלית מממשלת גרמניה, קבלת רנטה או קצבה חודשית מהרשות לזכויות ניצולי שואה בישראל, מענק חד פעמי מטעם קרן "ילדות אבודה" ועוד.
תמיכה מטעם המגזר השלישי
מלבד התמיכה של המדינה בניצולי השואה, בישראל פועלים ארגונים, עמותות ופעילים אשר עובדים בכל ימות השנה במטרה להיטיב ולשפר את איכות חייהם של ניצולי השואה המצויים תחת קשיים.
אותם ארגונים ועמותות מתמקדים במספר מישורים חברתיים: סיוע נפשי ורגשי המצריך עלות כספית, השבת רכוש, סיוע בריאותי וסיוע משפטי.
במישור הנפשי הארגונים מתמקדים במתן מענה למצוקות נפשיות, כמו כן, במישור הבריאותי מעניקים לניצולים תמיכה רפואית תוך סבסוד טיפולים. בנוסף לבריאות הגוף והנפש, ארגונים אלו תומכים בניצולי השואה גם בסיוע בהתמודדות משפטית תוך ייצוג משפטי במידת הצורך ואף דואגים להשבת רכושם שאבד או נבזז במהלך השואה.
כמה ארגונים בולטים הם למשל: ארגון לתת המגייס תרומות עבור הניצולים, עמותת ער"ן המפעילה קו מענה לסיוע נפשי/רגשי עבור ניצולי השואה ומשפחותיהם, ארגון יד שרה המעניק לניצולים סיוע רפואי נרחב, ייעוץ וסיוע משפטי.
מריה קרולינה, נסיכת שתי הסיציליות (1820–1861)
מריה קרולינה, נסיכת שתי הסיציליות (באיטלקית: Maria Carolina di Borbone-Due Sicilie; 29 בנובמבר 1820 – 14 בינואר 1861), הייתה בתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ואשתו של האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין.
ביוגרפיה
מריה קרולינה נולדה ב-29 בנובמבר 1820 בנאפולי, לפרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה. בשנת 1830 מת אביה פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ואחיה פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו. ב-10 ביולי 1850 התחתנה מריה אנטוניה עם האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין, אך לא היו להם ילדים. ב-14 בינואר 1861 מתה מריה קרולינה במפתיע בטריאסטה, יחד עם בעלה וגיסה האינפנטה פרננדו דה בורבון וברגנסה.
ראזה ג'אפרי
ראזה ג'אפרי (באנגלית: Raza Jaffrey; נולד ב-28 במאי 1975) הוא שחקן בריטי. ידוע בעיקר בתפקידו כזאפר יוניס בסדרת הריגול של ה-BBC "ספוקס".
ביוגרפיה
ג'אפרי נולד בליברפול לאב הודי מאגרה ולאם אנגלייה מליברפול. הוא גדל בלונדון והתחנך ב"דאלוויץ' קולג'", שבו למד גם חברו לסדרה "ספוקס" רופרט פנרי-ג'ונס. הוא למד ספרות אנגלית ודרמה באוניברסיטת מנצ'סטר, ולמד משחק בבית הספר למשחק בריסטול אולד ויק.
אחרי סיום לימודיו באוניברסיטה רצה להיות טייס והתכוון להתגייס לחיל האוויר המלכותי. בתקופת לימודיו הופיע במספר הצגות בפסטיבל תיאטרון השוליים של אדינבורו ובפסטיבל שייקספיר בפנדליי, בהם "הנרי השמיני" ו"קומדיה של טעויות". בשנתו האחרונה באוניברסיטה הוא עבד עם הבמאי גרגורי דוראן, ולדבריו ממנו הושפע להרשם לבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק" ולפנות לקריירה מקצועית של שחקן. עוד בתקופת שהותו במנצ'סטר הוא היה סולן בלהקת ג'אז-פאנק (Funk).
אחרי סיום לימודיו באולד ויק הופיע ג'אפרי הרבה על במות התיאטרון. הוא שיחק ברומיאו ויוליה, סיראנו דה ברז'ראק, "East Is East", וכן ב-.
אחר כך הופיע בסדרת הטלוויזיה "M.I.T.: Murder Investigation Team" של רשת ITV, במותחן "Dirty War" ובסדרת הדרמה "החיים הם לא רק הא הא" של ה-"BBC". ב-2005 החל להשתתף בסדרה "ספוקס" בתפקיד זאפר יוניס. באותה תקופה המשיך להופיע בתיאטרון וגילם את אורסינו במחזה "הלילה ה-12" בתיאטרון אלברי שבלונדון, ולוהק לסרטו של דייוויד קרוננברג "סימנים של כבוד".
ב-2007 עזב את "ספוקס" והחל להופיע בסדרת הטלוויזיה "מאהבות". עוד כיכב לצידו של שון בין בסרט הטלוויזיה "Sharpe's Peril" והשתתף בסרט הקולנוע "Infinite Justice", תפקיד שעליו זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר ב"קארה פילם פסטיבל" (פסטיבל קולנוע בינלאומי בקאראצ'י).
ב-2010 הופיע ב"סקס והעיר הגדולה 2" סרט ההמשך של סקס והעיר הגדולה. עוד הופיע בסרטים "צוות", "הארי בראון" ובקומדיה "Accidental Farmer".
ב-2011 השתתף בסדרת הטלוויזיה על גיבורי על "The Cape" בתפקיד הנבל קיין, ובסדרת הטלוויזיה "Smash" של NBC.
חיים אישיים
ב-2007, זמן קצר אחרי שעזב את הסדרה "ספוקס" התחתן עם שותפתו לסדרה מירנדה רייסון. הם נפרדו בנובמבר 2009. ב-2012 החל ג'אפרי לצאת עם השחקנית לארה פולבר והשניים התחתנו ב-27 בדצמבר 2014.
חתולי מוזיאון ארמיטאז'
חתולי מוזיאון הארמיטאז' הם קבוצה של חתולים המתגוררים באורח קבע במוזיאון ארמיטאז' בעיר סנקט פטרבורג שבצפון רוסיה. ללהקה, המונה כ-70 חתולים, מעמד רשמי במוזיאון, והוא מעסיק עבורם מזכירה ושלושה עוזרים שתפקידם לרכז ולפקח על ענייני הלהקה.
החתולים חיים במרתף המוזיאון, שהותאם במיוחד עבורם ופועל בו מטבח להכנת אוכל לחתולים (לכל אחד מהם העדפות שונות) ובית חולים וטרינרי קטן. בימי הקיץ החמימים ניתן לראותם משוטטים ברחבת הכניסה למוזיאון ובמבואה. בעבר שוטטו החתולים באולמות ובגלריות המוזיאון עצמן. יש המתייחסים לחתולי הארמיטאז' כאל חלק מאוספי המוזיאון. המוזיאון אף מתחזק עבורם אתר אינטרנט מיוחד וחשבונות רשמיים ברשתות החברתיות.
החתולים במוזיאון מטופלים ומסורסים. קרנות למען בעלי חיים ברוסיה תורמות באופן קבוע כספים לצורך אחזקתם.
תפקיד חתולי ארמיטאז'
ארמיטאז' הוא המוזיאון הגדול ביותר ברוסיה ואחד המוזיאונים הגדולים, הוותיקים והחשובים ביותר בעולם בתחום האמנות. הוא מכיל מעל שלושה מיליון יצירות אמנות. פחות משליש מהן מוצגות בגלריות המוזיאון, ורובן מאוחסנות. תפקידם של חתולי ארמיטאז' להגן על היצירות ולהבריח מכרסמים שונים שעשויים לגרום נזק ליצירות החשובות.
היסטוריה
חתולים שהו במוזיאון ארמיטאז', שהיה במקור ארמונם של שליטי רוסיה, מאז המאה ה-18. על פי המסורת הביא עמו פיוטר הגדול בחזרתו מהולנד חתול שהורשה לשהות בחצר ארמון החורף, שאז היה בנוי עץ. לחתול קראו "ואסילי". לפי גרסה אחרת, החתול ואסילי הובא אל פיוטר בשנת 1724 מביתו של סוחר הולנדי.
בשנת 1745 הורתה יליזבטה, קיסרית רוסיה להביא חתולים לארמון כדי להשתלט על מכת העכברים והחולדות במקום. מייסדת המוזיאון יקטרינה הגדולה לא אהבה חתולים, אך אפשרה לחתולי המוזיאון להישאר במקום ואף תמכה בהבאת חתולים מגזע חתול רוסי כחול.
החתולים חיו במקום ברציפות, עד תקופת המצור על לנינגרד בתקופת מלחמת העולם השנייה. בתום המלחמה הובאה למקום קבוצה חדשה של חתולים שהחליפה את הקודמת. מאז החילופין גדל מספר החולדות במקום, אך לאחר שקבוצת החתולים החדשה התמקמה בארמון שוב קטנה אוכלוסיית החולדות. בשנות ה-60 של המאה ה-20 ניסו להיפטר מהחתולים וקיוו להחליפם בחומר כימי דוחה חולדות, אך משזה לא הוכיח את עצמו הוחזרו החתולים.
החל משנת 2015 מאפשר אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון להגיש בקשה לאמץ כמה מחתולי הארמיטאז'.
במרץ 2016 נכנסו חתולי הארמיטאז' לרשימת הדברים שחייבים לראות בביקור בעיר, לדעת הדיילי טלגרף.
בעיר וסוולוז'סק פועל מוזיאון החתולים, בו חיים כמה מחתולי הארמיטאז' המרכיבים את התערוכה ההיסטורית, שכולה מוקדשת לתולדות חתולי הבית ברוסיה ובה אף חלק נכבד המוקדש גם לחתולי הארמיטאז'.
מעיל (בגד כהונה)
מעיל הוא אחד משמונת בגדי הכהונה שאותם לבש הכהן הגדול במשכן ובבית המקדש. הציוויים על עשיית המעיל ולבישתו מופיעים בתורה, בפרשת תצווה.
צורת המעיל
תיאורו של המעיל בתורה מופיע בפרשת תצוה שב:
בצורת המעיל נחלקו המפרשים: יש אומרים שהוא הקיף את הגוף מסביב ורק לפניו היה פתוח ולא היו לו שרוולים, ויש אומרים שהיה בגד סגור (כמו הכתונת) עם שרוולים. אחרים סוברים שהיה חתיכת בד מלבנית שבאמצעה חור להכניס את הראש כך שהבד השתלשל מלפנים ומאחור עד לכף הרגל אך לא היה מחובר בצדדים.
המעיל היה עשוי כולו מבד ארוג צבוע בצבע תכלת. למעלה שפתו היה כפולה כדי שלא יקרע תוך כדי הוצאת או הכנסת ראש הכהן הגדול דרך החור.
בשולי המעיל היו פעמונים ורימונים, וכאשר הכהן הגדול היה נכנס למקדש לעבוד, נשמעו הפעמונים. המפרשים נחלקו בכוונת הפסוק:. יש מי שאומר שהכוונה שבין כל שני רימונים היה פעמון (רש"י ורמב"ם), ויש מי שאומר שבתוך כל רימון היה פעמון (רמב"ן). על פי הכתוב, מטרת פעמוני המעיל הייתה להודיע על בואו של הכהן הגדול למשכן על ידי צלצול הפעמונים שבתחתית המעיל.
מחנה הקיץ האלטרנטיבי
מחנה הקיץ האלטרנטיבי הוא פרויקט חינוכי המתקיים בכל קיץ החל משנת 2005 ומיועד לנוער בגילאי 15–20 מרחבי הארץ. המחנה נוסד על ידי חגי מטר, רותם מור ואיריס אריאלי, אקטיביסטים עם רקע במאבקים בנושאים: פמיניזם, אקולוגיה, זכויות בעלי חיים, זכויות אדם, והמאבק נגד הכיבוש הישראלי. המחנה מתקיים במשך כשבוע, בהם עוסקים החניכים בתכנים פוליטיים מסוגים שונים האלטרנטיביים למיינסטרים הישראלי, במטרת לעודד אותם לקחת חלק בפעילות לשינוי חברתי, לחשוב ולבקר את המציאות. צוות המחנה הכריז על התנהלותו כא-היררכית, המחנה מופעל על ידי קבוצת פעילים עצמאית בשיתוף פעולה עם פרופיל חדש וארגונים נוספים. מתוך השקפת עולם אידאולוגית ואקולוגית, המזון שמוגש במחנה הוא טבעוני, אשר אינו כולל מזון מהחי.
הנושאים המרכזיים שנידונו במחנה במהלך השנים הם: אקולוגיה, חינוך, דמוקרטיה, כלכלה, תקשורת, פמיניזם, זכויות להט"ב, אקטיביזם, אומנות פוליטית, הנרטיב הפלסטיני, מיליטריזם, החברה בישראל, תרבות אלטרנטיבית, זכויות בעלי חיים, זכויות עובדים, המאבק המזרחי, זהות ודמוי עצמי ועוד.
היסטוריה
בארבע שנותיו הראשונות, המחנה התקיים במשך שבוע ביער "אייבי נתן" ליד נווה שלום, ונבנה על בסיס תשתיות אקולוגיות שנבנו על ידי הצוות. בשנתו הראשונה השתתפו מספר מצומצם של אנשי צוות וכ-50 חניכים. החל משנתו השנייה הצטרף צוות הקמה של כ-20 פעילים, רבים מהם חניכים לשעבר שהתחלפו מדי שנה וכמאה בני נוער. בשנתו החמישית התקיים המחנה תחת הכותרת "הסמינרים האלטרנטיביים לנוער": שלושה סמינרים בני יומיים-שלושה, אחד בדרום, אחד בצפון ואחד במרכז. החל משנה זו לא היו תשתיות שהוקמו במיוחד על ידי הצוות כגון מקלחות, מטבח, ושירותי קומפוסט זמניים. הסמינר במרכז התקיים בבית ספר דמוקרטי באזור דרום תל אביב, והסמינר בדרום התקיים בחווה אקולוגית אדממה במושב ניר משה, שם התקיים גם המחנה השישי, בהשתתפות כ-40 חניכים.
המחנה השביעי והשמיני התקיימו בחוות האיסיים, חווה אקולוגית הממוקמת במושב אבן ספיר שליד ירושלים, נכחו בו כ-100 חניכים בכל אחת מהשנים.
הפעם הראשונה בשנותיו של המחנה שלא התקיים היא בשנת 2014, בעקבות הוראות פיקוד העורף במהלך מבצע צוק איתן.
פעילויות
במחנה התקיימו במהלך השנים ערבים חברתיים, במה פתוחה, וסדנאות ופעילויות של מנחים חיצוניים בנושאים שונים. בנוסף לפעילויות וסדנאות מתחלפות, התקיימו קבוצות בעלות הרכב קבוע של עשרה עד שמונה-עשר חניכים עם זוג מנחים מהצוות. מטרת הקבוצות היא ליווי אישי של החניכים ונתינת מקום לביקורת ולעיבוד מידע, מלבד קיומים עומק בתהליך אשר עוברים החניכים במחנה.
אדלברט, נסיך פרוסיה (1811–1873)
אדלברט, נסיך פרוסיה (בגרמנית: Adalbert von Preußen; 29 באוקטובר 1811 – 6 ביוני 1873), היה אדמירל ותאורטיקן ימי פרוסי.
בצעירותו
אדלברט נולד ב-29 באוקטובר 1811 בברלין, לוילהלם, נסיך פרוסיה, אחיו הצעיר של המלך פרידריך וילהלם השלישי, ומריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, רוזנת הסן-דרמשטדט. אדלברט הצטרף בצעירותו לצבא הפרוסי ושירת ביחידות ארטילריה. בין השנים 1826 ו-1842 ערך אדלברט מסעות אחדים מעבר לים וביקר בהולנד, בריטניה, רוסיה, טורקיה, יוון וברזיל.
חלקו בהקמת הצי הפרוסי
במהלך הפלגותיו הכיר בחשיבות העוצמה הימית למדינה תעשייתית ומסחרית מודרנית. הוא למד בקפידה את תאוריית הלוחמה הימית ובשנים 1835-1836 כתב תוכנית להקמת צי מלחמתי פרוסי. פרוסיה באותה עת הייתה מעצמה יבשתית שהתמקדה באירופה הקונטיננטלית ולמעשה לא החזיקה בצי מלחמתי משל עצמה; במקום זאת סמכה על בעלות בריתה הימיות – בריטניה, הולנד ודנמרק. ברם, במהלך מלחמת שלזוויג-הולשטיין (1848-1851), נתחוור לה כי האסטרטגיה בה נקטה נכשלה: בריטניה והולנד נותרו נייטרליות בעוד דנמרק הפכה לאויבתה. בתוך ימים אחדים שיתק הצי הדני את הספנות המסחרית הגרמנית בים הצפוני ובים הבלטי.
תוך כדי מהפכות 1848 נתכנס הפרלמנט של פרנקפורט בכנסיית פאולוס הקדוש בפרנקפורט על המיין, והחליט כמעט פה אחד על הקמת צי גרמני. האספה העמידה את הנסיך אדלברט בראש "ועדה טכנית ימית" האחראית לתכנון ולבניית הצי. אדלברט הציג את המלצותיו ב"מזכר על הקמת צי גרמני" (Denkschrift über die Bildung einer deutschen Flotte) בפוטסדאם, 1848. במזכר, אשר עדיין נחשב מאוד בשל תובנותיו בענייני אסטרטגיה ימית, הבחין אדלברט בין שלושה מודלים של ציים:
אדלברט עצמו העדיף את הפתרון האמצעי, שלא ירגיז את המעצמות הגדולות (כמו בריטניה), אלא יעניק לצי המלחמתי הגרמני ערך מיוחד כבעל ברית.
ב-1849 ציווה עליו דודנו, פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, להתפטר ממשרתו בצי. המלך הריאקציונר לא נתן אמון באספה הלאומית בשל אופייה המהפכני, ואף חזר בו מהצעתו ליטול את הכתר הקיסרי הגרמני. למרות מכשלה זו המשיך הנסיך אדלברט להעניק תמיכה פעילה להמשך בניית הצי.
ב-1852 טען אדלברט, כי פרוסיה חייבת להקים בסיס ימי בים הצפוני. הוא הסדיר את חוזה יאדה מ-20 ביולי 1853, לפיו פרוסיה והדוכסות הגדולה של אולדנבורג ייסוגו שתיהן מאזור בגדה המערבית של מפרץ יאדה, אשר משנת 1854 ואילך הקימה בו פרוסיה את המבצר, הבסיס הימי והעיר וילהלמסהאפן.
ב-30 במרץ 1854 קיבל אדלברט את התואר אדמירל של החוף הפרוסי והמפקד העליון של הצי המלחמתי. בקיץ 1856, במהלך הפלגת אימונים של אוניות המלחמה הפרוסיות, הוא נורה על ידי פירטים סמוך לחופי מרוקו ונפצע קל. ב-1864, במלחמת שלזוויג השנייה (הידועה גם כ"מלחמת דנמרק-פרוסיה"), הוא פיקד על שייטת הים הבלטי מבלי שיוכל ליטול חלק פעיל במלחמה.
אחרית ימיו ומותו
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871, אשר הביאה להקמת האימפריה הגרמנית, פסק אדלברט להשתמש בתוארו "הנסיך-האדמירל" ופרש מן הצי, שנקרא כעת "הצי הקיסרי". הוא נפטר שנתיים אחר כך ממחלת כבד.
אדלברט היה נשוי לרקדנית תרזה אלסלר (פראו פון בארנין); בנם היחיד, אדלברט פון בארנין מת ב-1860 בעת משלחת על הנילוס והוא בן 19.
אמרסון, לייק ופאלמר (אלבום)
אמרסון, לייק ופאלמר (אנגלית: Emerson, Lake & Palmer) הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק המתקדם אמרסון, לייק ופאלמר. בעטיפת האלבום ניתן לראות מעין יונה אשר בוקעת מן המוח האנושי.
הפקה
האלבום מתחיל עם עיבוד רוק סוער ליצירה מאת המלחין בלה בארטוק. אחד עיבודים שנזכרו כאלה אשר עיצבו את האופי המיוחד של הלהקה. הרצועה השנייה היא יצירה אקוסטית שנכתבה בידי לייק. היצירה נמשכת כ־12 דקות.
הרצועה השלישית הוא קטע חי וסוער יותר מקודמו. שם ניתן לשמוע באופן ברור את השימוש האופייני של אמרסון באורגן האמונד.
היצירה הרבעית היא יצירה בת שלושה חלקים. החלק הראשון הוא קטע סולו לאורגן אקוסטי, החלק השני הוא קטע סולו לפסנתר, והחלק השלישי מנוגן עדיין עם פסנתר, אך מצטרפים גם הבס של לייק, והתופים של פאלמר.
היצירה החמישית היא פרי שיתוף הפעולה בין אמרסון לפאלמר. זוהי יצירה אינסטרומנטלית שבה פאלמר מככב עם סולו תופים ארוך ומיוחד.
האלבום נגמר עם בלדה פרי עטו של לייק. את הבלדה הזאת כתב לייק כאשר היה בן 12. השיר האחרון בתקליט היא זו שפרסמה אותם והביאה את הלהקה לתודעת הציבור.
האלבום הוא פריצת דרך גם מבחינה טכנולוגית. אלבום זה הוא מבין ההקלטות הראשונות בהם מככב הסינתיסייזר האנלוגי מסוג "מוג".
אופטימיסט (מפרשית)
אופטימיסט (באנגלית: Optimist) היא מפרשית לשייט יחיד העשויה פיברגלאס או פלסטיק בדגמים בסיסיים יותר.
תיאור
ממדי הדגם קטנים יחסית, אורכה 2.35 מטר, רוחבה 1.20 מטר והיא שוקלת 35 קילוגרם. ממדיה הקומפקטיים תרמו להיותה הסירה הפופולרית ביותר לשם הכרת עולם השיט לילדים. כמו גם היא זכתה לפופולריות בשל היותר זולה יחסית, פשוטה וקלה לתפעול. לסירה הגה ידני וחרב נשלפת מה שמקנה לה גם ניידות. המפרש שבו משתמשים באופטימיסט הוא מפרש גף.
סירת האופטימיסט נפוצה בישראל במועדוני שיט שונים וכן נערכים בה תחרויות בינלאומיות. על שייט האופטימיסט להיות בגודל ובמשקל מסוים, הגבלה זו משתנה ממדינה למדינה.
פופ תזמורתי
פופ תזמורתי (באנגלית: Orchestral pop; המכונה לפעמים אורק-פופ בקיצור) הוא נגזרת של מוזיקת פופ שעובדה ובוצעה על ידי תזמורת סימפונית.
בשל היותו דומה לפופ סימפוני וצ'אמבר פופ, יש המבלבלים ביניהם.
היסטוריה
מקורותיה התרבותיים של הסוגה היא בארצות הברית והממלכה המאוחדת בשנות ה-60.
במאה ה-21, אמנים מעטים מוציאים מוזיקה המאופיינת בסוגה המוזיקלית הזו, כשהבולטת ביותר היא קבוצת-העל האנגלייה לאסט שאדו פאפטס, שהוקמה על ידי סולן להקת ארקטיק מאנקיז, אלכס טרנר ואמן הסולו מיילס קיין. נגזרת של הפופ התזמורתי היא האורק-פופ, שפותחה במהלך שנות ה-90.
ישכר פרנקנטהל
ישכר פרנקנטהל (נולד בשנת 1956) הוא ראש עיריית בני ברק לשעבר (2008–2003), כיום יו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובניה אצבע הגליל. בין השנים 2003–1996 כיהן כראש מועצת עמנואל.
ביוגרפיה
נולד בישראל, בנם של יואל ושרה פרנקנטהל, משתייך לחסידות גור. בוגר מוסדות החינוך של גור. בשנות ה-90 כיהן כגזבר ומזכיר העיר אלעד ולאחר מכן כמנהל לשכתו של ראש המועצה המקומית עמנואל. בין השנים 2003–1996 כיהן כראש מועצת עמנואל. בשנת 2003, כשנה לפני תום תקופת כהונתו, התפטר מתפקידו בעמנואל כדי לשמש נציג הסיעה המרכזית באגודת ישראל לראשות עיריית בני ברק, מכח הסכם רוטציה קואליציוני בין אגודת ישראל לדגל התורה. פרנקנטהל החליף בתפקיד את מרדכי קרליץ.
פרנקנטהל הובא לעיריית בני ברק על מנת לשפר את מצבה הכלכלי שהיה בשפל באותן שנים. בזמנו אושרו תוכניות המתאר למתחם מגדלי ב.ס.ר. בבני ברק (חלק משכונת BBC) והוחל בבנייתם.
על פי הסכם בין שתי המפלגות, סיים פרנקנטהל את תפקידו כראש עיריית בני ברק בתום קדנציה אחת, לטובת נציג דגל התורה. מחליפו היה יעקב אשר.
לאחר סיום תפקידו שימש כמנהל ישיבת גור בבני ברק. החל מדצמבר 2010 כיהן כיו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובניה אצבע הגליל, המאגדת תחת סמכותה את היישובים: מטולה, יסוד המעלה, חצור הגלילית, ראש פינה וטובא-זנגרייה.
החל מ-2017, הוא מכהן כיו"ר ועדה מרחבית לתכנון ובניה מזרח השרון, וכן חבר הוועדה הגאוגרפית - ירושלים, יו"ש ושפלה.
טא' אלי
טָא' אָלִי (Ta' Qali) הוא כפר ואזור פתוח בשטחה של עיריית אטארד, כקילומטר צפונית-מזרחית לעיר מדינה, במרכזו של האי מלטה.
נקודה קבועה
נקודה קבועה (באנגלית: fixed point) היא שיטה לייצוג מספרים שיש להם אורך סופי בבסיס החישוב, תוך ויתור מראש על רמת הדיוק של הייצוג ועל האפשרות לייצג מספרים גדולים מאוד. שימושיה העיקריים של נקודה קבועה הם ייצוג ספרתי של מספרים רציונליים מסוימים וקירוב למספרים ממשיים. לצד שיטת הנקודה הצפה, שיטת הנקודה קבועה היא שיטה מקובלת לייצוג מספרים במחשבים ומחשבונים.
טא' אלי
היסטוריה
זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה הוכשר בטא' אלי מנחת דשא אזרחי, אשר ניצל את קרקעיתו של אגם שיבש. ב-30 באוקטובר 1940 הוחלט על הצבת טייסת של חיל האוויר המלכותי במנחת, וזה החל לשמש כשדה צבאי ב-8 בנובמבר באותה שנה. המקום ספג הפצצות כבדות מצד מטוסי מדינות הציר. לאחר המלחמה החלה הסבתו של טא' אלי לאזור נופש וספורט, תוך ניצול האנגרים והמבנים הישנים של השדה. תחילה נערכו על המסלול מרוצי מכוניות, אך אלה הופסקו מאוחר יותר והועברו לשדה הנטוש בחאל פאר שבדרום-מזרחו של האי.
מדרום למסלול הטיסה שוכן היום קומפלקס של מתקני ספורט הכולל את האצטדיון הלאומי טא' אלי ומגרש כדורגל נוסף, וממזרח לו הוקם "הפארק הלאומי טא' אלי" - מתחם גנים קטן באורך של כחצי קילומטר, ובו אמפיתיאטרון המשמש להופעות רוק ופופ. האצטדיון נפתח רשמית ב-14 בדצמבר 1980 והוא מכיל 17,797 מושבים. הוא נבנה במקום בסיס תעופה לשעבר של חיל האוויר המלכותי, לא רחוק מהעיר ההיסטורית מדינה. בשנת 2002 הוקם מבנה ראשי חדש, בו נמצאים גם משרדי ההתאחדות לכדורגל במלטה. מצפון למסלול שוכנים שלושת המבנים הגדולים של השוק הסיטונאי של מלטה המכונה "פיטקלייה" (Pitkalija). עוד שוכנים במקום מועדון דגמי מטוסים העושה שימוש בשרידי המסלול, המוזיאון האווירי של מלטה (Malta aviation museum, Muzew Malti ta' l-Avjazzjoni) שהוקם ב-1 בנובמבר 1994 בשלושה מהאנגרים של השדה הישן, ובתי מלאכה לאומנים (Qali Crafts Village).
נקודה קבועה
עקרון השיטה הוא ייצוג המספר המבוקש באמצעות מספר קבוע של ספרות משמאל לנקודה ומימין לנקודה.
ייצוג בנקודה קבועה
מספר עשרוני מיוצג בנקודה קבועה על ידי מספר קבוע של ספרות משמאל לנקודה - זהו החלק השלם ומספר קבוע של ספרות מימין לנקודה - זהו חלק השבר. הספרות יכולות להיות בבסיס כלשהו, מקובל להשתמש בבסיס 2 או בבסיס 10 במחשבים, ובבסיס 10 עבור הצגה אנושית טבעית. השיטה מזכירה את צורת הרישום השכיחה של שברים עשרוניים, שבה מקובל לרשום 2-3 ספרות אחרי הנקודה.
דוגמאות:
אי-דיוק ועיגול
כמעט כל המספרים לא ניתנים לייצוג מדויק בשיטת הנקודה הקבועה. למשל, בנקודה בעלת 2 ספרות מימין, המספר 0.123 יוצג כ-0.12. אי-דיוק זה נובע מחוסר בספרות מימין לנקודה, אך ישנם מספרים שלא ניתן לכתוב באופן מדויק בשום מספר סופי של ספרות. למשל המספר 0.1 (עשירית) לא ניתן לייצוג מדויק בבסיס 2 וכך גם המספר ...0.666 = 2/3 לא ניתן לייצוג מדויק בבסיס 10.
המספרים שלא ניתנים לייצוג מדויק מיוצגים בעזרת עיגול. שגיאת העיגול המרבית בשיטת הנקודה הקבועה היא מחצית המספר הקטן ביותר הניתן לייצוג. למשל, עבור נקודה בעלת 3 ספרות מימין בבסיס עשרוני, שגיאת העיגול המרבית היא 0.0005.
פעולות חיבור וחיסור על מספרים המיוצגים בנקודה קבועה לא מגדילה את אי הדיוק באופן משמעותי, בניגוד לפעולות כפל, חילוק וחזקה בהם אי הדיוק גדל.
גלישה
ישנם מספרים גדולים מדי לייצוג בשיטת הנקודה הקבועה. למשל, בייצוג עשרוני עם נקודה קבועה בעלת 6 ספרות משמאל, המספר 1,000,000 לא יכול להיות מיוצג. גלישה (overflow) נובעת מחוסר בספרות משמאל לנקודה. טווח המספרים הניתנים לייצוג בשיטת הנקודה הקבועה מוגבל למספרים הניתנים לייצוג באמצעות מספר ספרות קבוע מראש.
מספרים שליליים
ייצוג מספרים שליליים בשיטת הנקודה הקבועה נעשה לפי אחת משיטות הייצוג למספרים שלמים שליליים. למשל, סימן, משלים ל-2, משלים ל-1.
נקודה קבועה במחשב
ייצוג המספרים השלמים במחשבים הוא למעשה ייצוג נקודה קבועה בעלת 0 ספרות אחרי הנקודה.
ג'ף פורטנברי
ג'פרי ליין פורטנברי (באנגלית: Jeffrey Lane Fortenberry; נולד ב-27 בדצמבר 1960) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת נברסקה, מ-2005 ועד 2022. פורטנברי, חבר המפלגה הרפובליקנית, ייצג מחוז הממוקם בבירת נברסקה לינקולן וכולל את מרבית השליש המזרחי של המדינה מחוץ לאזור אומהה. במרץ 2022, לאחר שהורשע במתן עדות שקר לחוקרים פדרליים בתיק של תרומות בלתי-חוקיות לקמפיין, התפטר פורטנברי מבית הנבחרים.
ביוגרפיה
פורטנברי נולד בבאטון רוז', בירת לואיזיאנה, בשלהי 1960. את לימודיו התיכוניים השלים בתיכון הקתולי של באטון רוז'. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת מדינת לואיזיאנה, ולאחר מכן השלים באוניברסיטת ג'ורג'טאון לימודי תואר שני במדיניות ציבורית. כמו כן, הוא בעל תואר שני נוסף בתאולוגיה מאוניברסיטת פרנציסקאן בסטיבנוויל שבאוהיו. טרם חייו הפוליטיים, עבד פורטנברי ככלכלן מקומי, וההתחכחות הראשונה שלו עם הסצנה הפוליטית בגבעת הקפיטול הייתה כמנתח מדיניות בוועדת המשנה ליחסים בין-ממשלתיים של הוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים של הסנאט של ארצות הברית.
בשנים 1997–2001 היה חבר מועצת העירייה בלינקולן, בירת נברסקה. לקראת בחירות 2004 בארצות הברית, החליט לפרוש דאג בירייטר מתפקידו כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של נברסקה. פורטנברי זכה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית עם 39% מהקולות, אחרי שגבר על שבעה מתמודדים אחרים. בין הטוענים לכתר במפלגה הרפובליקנים נמנו קורט ברום, יושב ראש בית המחוקקים החד-ביתי בנברסקה, ואיש העסקים גרג רולה. בבחירות הכלליות ניצח את מאט קונולי, מועמד המפלגה הדמוקרטית, ביחס של 43%–54%.
בראשית 2005 פורטנברי הושבע לתפקידו. בשנת 2010 תואר פורטנברי בכתב-העת "Foreign Policy" "סוכן כוח רפובליקני חדש" בנושאי ביטחון גרעיני. באוקטובר אותה שנה כינה העיתון "Lincoln Journal Star" את פורטנברי כ"מושכל באופן נדיר בנושאים בין-לאומייים". בשלהי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית חבר פורטנברי ליו"ר ועדת ההקצבות ניטה לאווי בתמיכה ב"חוק השותפות במזרח התיכון למען השלום" (MEPPA), שמטרתו להקל על המתיחות ביחסי הרשות הפלסטינית–ישראל עבאמצעות מתן מענקים והלוואות לעסקים מתחילים. בתפקידו כחבר בוועדת ההקצבות חרת פורטנברי על דגלו מימון לשיפור מתקני בסיס חיל האוויר אופוט (Offutt), מתקני STRATCOM ולספק מסלול המראה חדש.
פורטנברי מתנגד לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה והצביע בעד ביטולו במהלך 2017. בדצמבר 2020 נמנה בין 126 חברי בית הנבחרים מהמפלגה הרפובליקנית שחתמו על מכתב ידידי בית המשפט לשם הבעת תמיכה בתיק "טקסס נגד פנסילבניה", תובענה ייצוגית שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בניסיון לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 במספר מדינות מתנדנדות, בהן ג'ו ביידן ניצח את הנשיא המכהן דונלד טראמפ. בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקת ארצות הברית. במאי 2021 נמנה סימפסון בין 35 רפובליקנים בבית הנבחרים שתמכו בהקמת ועדת חקירה לאירועי ההסתערות על הקפיטול.
בנק זרע
בנק זרע הוא מוסד לשמירה והפצה של תאי זרע.
נכון ל־2018 בישראל פועלים 17 בנקי זרע, זהות תורם הזרע בישראל נשארת אנונימית, ותהליך ההזרעה מתבצע באמצעות הפריה מלאכותית.
שמירת זרע
בנוסף לשירותי הפריה באמצעות זרע מעניקים בנקי הזרע גם שירות אחסנה והקפאת זרע לשימוש עתידי עבור גברים החפצים בכך משום שיש חשש שבעתיד יאבד פריונם. לדוגמה, חולי סרטן שאחת מתופעות הלוואי של חלק מסוגי הכימותרפיה היא פגיעה בפוריות. דוגמה אחרת היא אוכלוסיות הנמצאות בסיכון גבוה יחסית למות כמו חיילים ושוטרים. לקוחות נוספים של בנקי הזרע הן נשים טרנסג'נדריות לפני תהליך לשינוי מין במהלכו הן לוקחות תרופות שבין היתר פוגעות בפוריות.
אחסון הזרע
מרבית מנות הזרע המאוחסנות בבנקי הזרע הן לצורך אחסנה ורק מיעוטם הוא לצורך הפריה אנונימית. תאי הזרע מוקפאים בחנקן נוזלי בטמפרטורה של מינוס 195 מעלות צלזיוס, בדרך זו מנת זרע תקינה יכולה להישמר במשך עשרות שנים.
תהליך התרומה
תורם פוטנציאלי עובר תחילה שאלון טלפוני קצר האם הוא מתאים לפרמטרים המבוקשים ביותר בקרב הנשים שרוכשות את הזרע. תנאי הסף להתחלת בדיקות ההתאמה ברוב המקומות הם גברים בגילאי 20 - 35, גובה 180 ומעלה, לא נשואים, עבר רפואי ונפשי נקי, פרופיל צבאי גבוה, בעל השכלה גבוהה, חברתי, בעל מראה חיצוני מעולה.
מכיוון שהתרומה היא אנונימית אין לבנק הזרע פרטים מזהים על התורם ולכן את רוב הפרטים הם מקבלים מהתורם עצמו במהלך ראיון אישי בו מתרשם הצוות מאיכותו הפוטנציאלית של התורם. המניע העיקרי לתרומות הוא בדרך כלל כספי בהתאם לקהל היעד הצעיר של התורמים אולם יש גברים התורמים ממניעים התנדבותיים ואבולוציוניים.
התהליך נקרא תרומה משום שהוא מעשה הומני אולם למעשה על כל מנת זרע מקבל התורם סכום כסף. בארצות הברית בה יש אפשרות לבחור בין תרומה אנונימית לתרומה בעלת זהות גלויה המחירים הם כ 100 דולר לתרומה אנונימית וכ-500 דולר לתרומה גלויה. בישראל בה כל התרומות הן אנונימיות המחירים נמוכים יותר ומתחילים ב-400 ש"ח עד 1000 ש"ח.
תורם שעבר את כל השלבים מוזמן לתרום מספר פעמים רב, לעיתים אפילו פעמיים בשבוע. שלושה ימים לפני התרומה אסור לאונן או לקיים יחסי מין כדי לשמור על ריכוז גבוה של תאי זרע בדגימה. תרומת הזרע מתבצעת בחדר פרטי בו יש מגזינים פורנוגרפיים להגברת החשק המיני. מאחר שלגברים מסוימים תמונות אינן מספיקות וקיימת בעיה של היגיינה, ישנם מקומות בעולם שבהם נעשה שימוש במחשב, עם מבחר סרטים לבחירה העובר חיטוי מתורם לתורם או מופעל ללא מגע. התרומה עצמה ניתנת במבחנה הדומה לבדיקות שתן.
בישראל
במדינת ישראל סוגיית תרומת הזרע מעוגנת בחקיקת משנה בלבד משנת 1979 הנקראת "תקנות בריאות העם בנק הזרע". הנחיות מדויקות יותר מעודכנות באמצעות חוזר מנכ"ל משרד הבריאות המסדירות את נושא תרומות הזרע ואנונימיות התרומות בישראל . ב-1988 הותר לנשים רווקות להשתמש בתרומת זרע, אך עד 1997 הן נדרשו לעבור בדיקה פסיכיאטרית ובדיקה של עובדת סוציאלית.
כיום כל אדם שמגיע לתרום זרע חותם על טופס בו הוא מאשר שהתרומה היא אנונימית, כך שאף פרט מזהה לא יעבור לאישה הרוכשת את מנת הזרע. הנשים מצידן חייבות לחתום על מסמך בו הן מפרטות שלא יהיו להן כל תביעות עתידיות להכיר את אבי הילד לרבות תביעת מזונות או אבהות.
כל בנקי הזרע בישראל חייבים לקבל אישור ממשרד הבריאות כדי להעניק שרותי אחסון והפצה לתאי זרע אנושיים. כיום במדינת ישראל אין תאום בין בנקי הזרע ומספר הפעמים בהם מותר לאדם לתרום אינה קבועה בחוק, כך שמעשית ייתכן שאדם יתרום מספר פעמים רב במספר בנקים ועל ידי כך יביא לעולם מספר רב של ילדים. על פי נתוני משרד הבריאות בישראל באים לעולם כאלף ילדים בשנה מתרומת זרע.
בנקי זרע בישראל
בישראל פועלים בנקי זרע, המחולקים בין בתי חולים ציבוריים ומכונים פרטיים. בנקי זרע קיימים בכל בתי החולים הגדולים בישראל. במרכז קיימים 4 בנקי זרע ציבוריים: בית החולים איכילוב בתל אביב, בית החולים שיבא בתל השומר, בית החולים בילינסון בפתח תקווה, ובית החולים שמיר בצריפין.
בצפון קיימים 6 בנקי זרע: בית החולים רמב"ם בחיפה, בית החולים כרמל בחיפה, בית חולים אלישע בחיפה, מרכז רפואי בני ציון בחיפה, בית החולים העמק בעפולה, ובית החולים פוריה בטבריה.
בדרום פועלים 2 בנקי זרע: בבית החולים סורוקה בבאר שבע ובבית החולים ברזילי באשקלון.
בנוסף קיימים ארבעה בנקים פרטיים בהם בנק הזרע קריו בנק רמת השרון וקריו בנק אלישע חיפה, בנק הזרע אסותא רמת החייל ומדיקל סנטר הרצליה. כמו כן מרבית הבנקים מאפשרים לייבא דרכם תרומת זרע מחו"ל.
מריה ביאטריקס, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה
מריה ביאטריקס, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה (בגרמנית: Maria Beatrix von Österreich-Este; 13 בפברואר 1824 – 18 במרץ 1906), הייתה בתו של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ואשתו של חואן, רוזן מונטיסון.
ביוגרפיה
מריה ביאטריקס נולדה ב-13 בפברואר 1824 במודנה, לפרנץ הרביעי, דוכס מודנה ולמריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה בתם של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה.
ב-6 בפברואר 1847 התחתנה מריה ביאטריקס עם חואן, רוזן מונטיסון, ממנו נולדו לה שני ילדים. בתחילה התגוררו השניים במודנה, אולם לאחר מהפכות 1848 באיטליה עברו השניים לאוסטריה, ומשם ללונדון, שם פיתח חואן נטיות ליברליות, ובעקבות כך הוא נפרד ממריה ביאטריקס שחזרה למודנה עם ילדיהם.
בשנת 1861 מתו אחי בעלה האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין והאינפנטה פרננדו דה בורבון וברגנסה במפתיע בטריאסטה, ומכיוון שלא היו לקרלוס ילדים, ירש בעלה חואן את תאריו. בשל דעותיו הליברליות לא היווה חואן יריב לאיזבלה השנייה, מלכת ספרד למרות הירידה הדרסטית בפופולריות שלה, ובעקבות כך דרש ממנו בנם קרלוס, דוכס מדריד לוותר לטובתו על תאריו. ב-3 באוקטובר 1868 ויתר חואן על תאריו לטובת בנו, ובעקבות כך פרצה המלחמה הקרליסטית השלישית שבה תמך חואן בבנו.
בשנת 1883 מת גיסה אנרי, רוזן שאמבור ללא ילדים, ומכיוון שבעלה חואן היה הצאצא הזכר הבכיר של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, הוא הוכר על ידי המפלגה הלגיטימית כז'אן השלישי, מלך צרפת ונווארה. רוב המלוכנים בצרפת לא קיבלו את טענתו של חואן, ותמכו בפיליפ, רוזן פריז מבית אורליאן כטוען לכתר הצרפתי. בשנת 1887 מת חואן בברייטון, וב-18 במרץ 1906 מתה מריה ביאטריקס בגרץ.
משפחתה
ב-6 בפברואר 1847 התחתנה מריה ביאטריקס עם חואן, רוזן מונטיסון, ממנו נולדו לה שני בנים:
לי מיונג-באק
לי מיונג-באק בקוריאנית: 이명박, בכתב הסיני האנז'ה: 李明博; ) הוא מדינאי דרום קוריאני, יליד אוסקה, יפן, שכיהן כנשיא קוריאה הדרומית בשנים 2008–2013. לפני כן כיהן כראש עיריית סיאול.
לי מיונג-באק חבר במפלגה הלאומית הגדולה GNP, מפלגה שמרנית, וזכה בבחירות לנשיאות ב-19 בדצמבר 2007. במצע שלו דגל בחיזוק תפקיד כלכלת השוק ובקו פחות פשרני כלפי המשטר בקוריאה הצפונית תוך דרישה להפסקת תוכניות פיתוח פצצות גרעיניות.
קורות חיים
לי מיונג-באק נולד בעיר אוסקה ביפן, ברובע מיושב בקוריאנים. גדל כילד חמישי מבין שבעת ילדיה של משפחה קוריאנית נוצרית והוא חבר בכנסייה הפרסביטריאנית. בילדותו אחרי תום מלחמת העולם השנייה חזרה המשפחה לפּוּהאנג, מקום מוצא אביו. רמת חיי המשפחה התדרדרה וכילד נאלץ לעבוד על מנת לעזור להוריו ולאחיו. בעזרת מלגה התחיל לימודי ערב למינהל עסקים. הפך למנהיג של סטודנטים והשתתף בהפגנות הסוערות של הסטודנטים נגד שיפור היחסים עם יפן (המעצמה השכנה ששלטה בקוריאה בין השנים 1910 - 1945) בשנת 1964 בעת שלטונו של הנשיא דאז, הגנרל פארק צ'ונגהי. משום כך נעצר והיה בכלא במשך שישה חודשים. בשנת 1965 סיים לימודיו באוניברסיטת קוריאה בסיאול עם תואר ראשון במנהל עסקים.
כלכלן, איש עסקים וראש עיריית סיאול
לפני כניסתו לפוליטיקה, בין השנים 1977–1992 ניהל עשר חברות בת של הקונצרן יונדאי, בהן חברת הבנייה "יונדאי קונסטרקשן". בתוקף מעמד זה מילא תפקיד חשוב בנורמליזציית היחסים הדיפלומטיים בין קוריאה הדרומית ובין ברית המועצות דאז. כמו כן בנה יחסים מיוחדים עם ראשי מדינות כמו ראש ממשלת סינגפור לשעבר, לי קואן יו, ועם שליט קמבודיה הון סן. נבחר לראשונה באספה הלאומית של קוריאה הדרומית, גוקהו (Kukhae), בשנת 1992.
בין התאריכים 1 ביולי 2002 - 30 ביוני 2006 כיהן לי מיונג-באק כראש העיר סיאול, עיר הבירה. בעת כהונתו ביצע עבודות סביבתיות מרשימות של חידוש האתר המוזנח וזרם המים המיובש עד אז Cheonggyecheon לרווחת תושבי הבירה תוך פירוק הרכבת העילית שנבנתה שם בימי הנשיא פארק צ'ונגהי. כמו כן הרחיב את מערכות התחבורה בעיר. פרויקטים אלה וכן שאר פעילותו כראש עיר הבירה הקנו לו פופולריות רבה.
לי מיונג-באק נכנס מספר פעמים לסכסוך עם רשויות הפיקוח הפיננסי של המדינה ובשנת 1996 חויב לשלם קנס בשווי 4 מיליון וון. בגלל הפרת חוקי בחירות בשנת 1998 נאלץ לשלם עוד קנס בשווי שמונה מיליון וון.
פעילותו כנשיא
לי מיונג-באק נכנס לתפקיד הנשיא ב-25 בפברואר 2008. בבחירות בדצמבר 2007 הוא זכה ב-48.7% מהקולות, בעוד יריבו העיקרי צ'ונג דונג יונג זכה ב-26.1%. ב-29 בפברואר אישר הפרלמנט את הרכב הממשלה החדשה בהנהגתו של שר החוץ לשעבר האן סונג-סו (Han Seung-soo).
לי מיונג-באק החמיר את הקו המדיני כלפי המשטר בקוריאה הצפונית והתנה את אספקת מצרכי המזון למדינה זו בהפסקת תוכניותיה לפיתוח פצצות גרעיניות. המשטר קוריאה הצפונית הגיב בהצהרות חריפות נגד לי למשל בעת מערכת הבחירות לפרלמנט הדרום קוריאני ב-9 באפריל 2008. יש לציין כי מצד שני הודיע לי גם על צעדי הידוק קשרים עם קוריאה הצפונית בתחומים כלכליים אחרים. בהמשך, תוך התרחקות מעמדתו בהתחלה, הציע הקמת גוף מייעץ משותף לשתי המדינות לשם דיונים בקידום יחסיהם הכלכליים. גוף זה היה אומר לכלול תת-ועדות לכלכלה, לחינוך, כספים, תשתיות ורווחה וכמו כן קרן שיתוף פעולה של 40 מיליארד דולר. הוא הצליח להשיג הסכמת הקהילה הכלכלית הקוריאנית במציאת בסיס חוקי ומערכתי לכל הפרויקטים שייזומו בעתיד. לי קרא גם להקמת משרד לסיוע בקוריאה הצפונית בדרך להפריד בין הסיוע ההומניטרי לשיחות בתחום הגרעין.
בבחירות בעלות שיעור הצבעה קטן יחסית ניצחה מפלגתו של לי מיונג-באק, GNP - (הנארה דאנג - המפלגה הלאומית הגדולה), ניצחון מכריע על הסוציאל-ליברלים UPD והצליחה לראשונה מאז הקמתה לזכות ברוב מוחלט בפרלמנט. לי הצהיר על כוונות להוריד מיסים למעסיקים ולנקוט אמצעים נגד האיגודים המקצועיים המרחיקים לכת בתביעותיהם. בביקורו באפריל 2008 בארצות הברית חיזק לי את היחסים עם מעצמה זו. הגיע עם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש להבנות לא לצמצם יותר את נוכחות החיילים האמריקאים בארצו ולהמשיך במגמת היבוא של בשר בקר מארצות הברית, למרות מחאות חוגים בקוריאה הדרומית המתנגדים לכך בטיעון של סיכון בריאותי. שני הצדדים תומכים בהמשך המאמצים בדרכי שלום ודיפלומטיה עם קוריאה הצפונית ועם שלושת שותפיהם הגדולים - סין, רוסיה ויפן, כדי להגיע לפתרון משביע רצון של משבר הגרעין הצפון קוריאני. לי נפגש גם עם ראש ממשלת יפן יסואו פוקודה ושניהם סיכמו על הידוק הקשרים בין ארצותיהם, כולל המשך המשא ומתן לחתימת הסכם סחר חופשי ועידוד השקעות יפניות בקוריאה הדרומית. בסתיו 2008 נאלצה ממשלתו של לי להתמודד עם השלכות המשבר הכלכלי העולמי על כלכלת קוריאה הדרומית. משום כך הופסק הפרויקט הקרוב ללבו של הנשיא, פרויקט כריית התעלה הגדולה שהייתה אמורה לחבר בין סיאול לפוסאן.
ב-24 בפברואר 2013 סיים לי את כהונתו כנשיא.
חיים אישיים
לי מיונג-באק נשוי ואב לבן ושלוש בנות. הוא אוהד ספורט וכתב בין היתר ספרים אוטוביוגרפיים, על כלכלה ועל הצלחה בעסקים, בהם "אין זו אגדה" (신화는없다).
תקופת הצרות
תקופת הצרות (ברוסית: Смутное время) הייתה תקופת משבר בהיסטוריה של רוסיה שהייתה נתונה תחת שלטון רוסיה הצארית. תקופה זו החלה בשנת 1598, עם מותו של פיודור הראשון, והסתיימה בשנת 1613, עם עלייתו לשלטון של מיכאל הראשון.
התקופה החלה לאחר מותו של שליט רוסיה הצארית פיודור הראשון, שהיה ידוע בתור מנהיג חלש עם מוגבלות שכלית. פיודור מת ללא יורש עצר וגרם לקריסתה של שושלת רוריק. לאחר מותו החל מאבק ירושה אלים שכלל מספר רב של טענות לא לגיטימיות לבעלות על התואר שליט הצאר. בתקופה זו, בין השנים 1691-1603, התרחש רעב עצום שגרם למותה של שליש מהאוכלוסייה. במהלך תקופה זו רוסיה הותקפה על ידי האיחוד הפולני-ליטאי, במסגרת מלחמת רוסיה-פולין, בו נכבשה, עד גירוש האיחוד משטחים רוסיים בשנת 1612. תקופה זו ידועה בתור אחת התקופות הסוערות ביותר בהיסטוריה של רוסיה - התקופה מאופיינת בחוסר יציבות, אנרכיה, מלחמה, ובמשבר פוליטי, כלכלי וחברתי קשה.
רקע המשבר
איוואן האיום, שליט רוסיה הצארית בשנים 1547-1575 ומייסד רוסיה הצארית, היה אביהם של פיודור הראשון וצארייביץ' איוואן איוואנוביץ'. יורש העצר הטבעי לתואר הצאר היה איוואן איוואביץ הצארייביץ', בנו הבכור של איוואן. אולם ב-19 בנובמבר 1581 נהרג הצארייביץ' על ידי אביו בטעות, במהלך התקף זעם - תופעה שהייתה שכיחה אצל איוואן. בנו הצעיר, פיודור, הפך ליורש העצר היחיד לתואר, בלית ברירה. אך לא היה כשיר לנשיאת תואר הצאר עקב המוגבלות השכלית ממנה סבל.
עם מותו של איוואן האיום ב-28 בנובמבר 1584, הוכתר פיודור כצאר. עם זאת, הוא לא החזיק בכל כוח השלטון. אחיה של אימו, יועצו האישי ובויאר, בוריס גודונוב, הכריז על עצמו כצאר באותה עת ביחד עם פיודור. פיודור, שסבל ממוגבלות שכלית והיה ידוע בתור שליט חלש מאוד, לא היה כשיר לניהול, ובוריס שימש בתור סגנו לתואר הצאר עד מותו של פיודור בשנת 1598.
תחילת המשבר
פיודור הראשון היה האדם האחרון בשושלת רוריק אליה שושלת השלטון השתייכה. לפיודור לא היו בנים, ולכן לתואר הצאר לא היה יורש עצר מוחלט. עם מותו של פיודור, תואר הצאר עבר לאשתו של פיודור, אירנה. אירנה התנזרה 9 ימים אחרי מינויה כצארית והתואר עבר לבוריס גודונוב, סגנו לתואר של פיודור. בוריס נבחר להיות צאר באופן חוקי בהחלטת זמסקי סובור. עם מינויו לצאר, פסק שלטון שושלת רוריק ברוסיה.
תחת שלטונו של בוריס סבלה רוסיה מקשיים. בשנים 1601-1603 נכנסה רוסיה לתקופה של רעב גדול שגרם למותה של כשליש מאוכלוסיית רוסיה. היבול גדל בקצב מאוד איטי והטמפרטורות בלילות בחודשי הקיץ צנחו בצורה קיצונית. המשטר החל לחלק כסף ומזון לאזרחים עניים במוסקבה, והעיר הוצפה בכמות אדירה של פליטים, דבר שגרם להחמרה במשבר הכלכלי. באזורים מרוחקים יותר סבלו המקומיים מבצורת כבדה והתפרצויות של מגיפות. התנגדות הבויארים לשלטון התעצמה, והמונים שהשתייכו לקבוצות בראש בני אצולה משושלת רומנוב התנגדו לשלטו וסירבו להישמע לשליט שהוא בויאר.
דמיטרי הכוזב הראשון
על רקע זה הופיע דמיטרי הכוזב הראשון. בפגישה עם מלך פולין, זיגמונט השלישי, הבטיח דמיטרי שלאחר קבלת השלטון ברוסיה, יעביר לשליטת פולין שטחים משמעותיים מהמדינה, יעניק את תמיכתו בהפצת הנצרות הקתולית ברוסיה, ויפעל לאיחוד בין המדינות. בהתאם, הוא קיבל תמיכה ממלך פולין, זיגמונט השלישי, והחל בפלישה לרוסיה הצארית בתמיכת האצולה הפולנית. בעיצומה של מערכה צבאית, ב-13 באפריל 1605, בוריס גודונוב נפטר והשלטון הועבר לבנו. אולם הצבא התנגד לשליט החדש ובתחילת יוני 1605 הוא נהרג במסגרת הפיכה שלטונית. ב-20 ביוני 1605 דמיטרי הכוזב הראשון נכנס עם צבאו למוסקבה. חלק ניכר מהאצולה המוסקבאית, כולל אלמנתו של איוואן הרביעי (אמו של הנסיך דמיטרי), הכירו בו כבנו של הצאר וכיורש העצר. אך לא כל האצולה תמכה במהלך. קבוצה בראשות וסילי שויסקי החלה להפיץ שמועות שהצאר המיועד אינו יורש העצר הלגיטימי. הקושרים נתפסו ורובם הוצאו להורג. שויסקי עצמו קיבל חנינה.
דמיטרי לא עמד מאחורי ההבטחות שנתן לפולנים. התנהגות הפולנים, שהעבירו מספר תפקידי מפתח בשלטון לידם, גרמה לקרע בין השלטון לבין חלק משמעותי של האצולה הרוסית וכלל האוכלוסייה. בשנת 1606 שויסקי ארגן קשר נוסף. הפעם הוא נחל הצלחה, וב-17 במאי 1606 דמיטרי הכוזב הראשון נהרג.