cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית
היסטוריה
בחירת המועמד על ידי ועידה, שבה צירים נבחרים מרחבי המדינה, החלה לקראת מערכת הבחירות של 1832. המפלגה הראשונה שנקטה בדרך זו הייתה המפלגה האנטי-מסונית הקטנה, ב-1831, ומיד אחריה אימצה את השיטה גם המפלגה הדמוקרטית. רבים מהצירים מונו על ידי ה"בוסים" של מנגנוני המפלגה בכל מדינה, ובמידה רבה נשלטו על ידם גם בזמן הוועידה. ההחלטות האמיתיות התקבלו מאחורי הקלעים במה שכונה "החדרים אפופי העשן" במשא ומתן ו"מסחר סוסים" פוליטי. הוועידות החלו פעמים רבות ללא מועמד מוסכם, ואפילו לא עם מספר מצומצם של מועמדים, דבר שגרר לא פעם סיבובי הצבעה רבים עד שהושגה החלטה על זהות המועמד - השיא של מספר סיבובי ההצבעה התרחש בוועידת המפלגה הדמוקרטית (בה, עד 1936, נדרש רוב מיוחד של שני שלישים מהצירים) ב-1924 בה נדרשו 103 סיבובי הצבעה עד שהושגה הכרעה.
הנהגת הפריימריז בהם המצביעים בוחרים ישירות בצירים לוועידה, הייתה חלק מהרפורמות הפרוגרסיביות של תחילת המאה ה-20, ונועדו לשבור את כוחם של "הבוסים" המפלגתיים. הפריימריז התקיימו לראשונה לקראת ועידת המפלגה הרפובליקנית ב-1912, בכתריסר מדינות. אולם על אף שתאודור רוזוולט זכה ברוב ההתמודדויות, בחרה הוועידה, שרוב ציריה עדיין נבחרו בשיטה הישנה, בויליאם הווארד טאפט, שניצח רק בשלוש מההתמודדויות.
המהפך חל בעקבות האירועים במפלגה הדמוקרטית ב-1968. ההסתבכות של ארצות הברית במלחמת וייטנאם הביאה לפרישתו של הנשיא לינדון ג'ונסון מהמרוץ, אחרי שבפריימריז בניו המפשייר ניצח את מתנגד המלחמה יוג'ין מקארתי ברוב קטן בלבד. פרישתו של ג'ונסון הכניסה למרוץ את רוברט קנדי, ובהמשך עונת הפריימריז הוא ומקארתי התחרו ראש בראש, עד שקנדי נרצח ביוני. בוועידה עצמה, שבה רוב הצירים לא נבחרו בפריימריז (שהתקיימו רק ב-13 מדינות), נבחר סגן הנשיא יוברט המפרי שכלל לא השתתף בפריימריז, דבר שהוביל לוועידה סוערת שלוותה בהפגנות ומהומות מחוץ לאולם הוועידה.
אירועים אלה הביאו להקמת ועדה בראשות הסנאטור ג'ורג' מקגאוורן וחבר הקונגרס דונלד פרייזר לבדיקת "מבנה המפלגה ודרך בחירת הצירים לוועידה". הוועדה דרשה שכל הצירים ייבחרו בהליך גלוי, ובכך שמה קץ לאפשרות של "הבוסים" המפלגתיים לבחור צירים כראות עיניהם. היא קבעה גם תקנות לייצוג שוויוני של שני המינים ושל מיעוטים בוועידות. בעקבות המלצות הוועידה רוב המדינות עברו לבחור את ציריהם בפריימריז. בעקבות הרפורמה במפלגה הדמוקרטית גם המפלגה הרפובליקנית אימצה נהלים דומים ובכך נולדה השיטה כפי שהיא מוכרת כיום.
במהלך שנות השמונים התבצעו עוד מספר רפורמות בהליך הבחירה במפלגה הדמוקרטית. השתתפותם של צירי-העל בוועידה הונהגה בעקבות בחירתם של מועמדים קיצוניים יחסית, כמו מקגוורן וג'ימי קרטר, ואחרי ועידה סוערת ב-1980 שבה טד קנדי ניסה ללא הצלחה לאפשר לצירים של קרטר לשנות את הצבעתם בטענה שלו יש יותר סיכוי לזכות בבחירות הכלליות. רפורמה נוספת ארעה בעקבות מערכות הבחירות של 1984 ו-1988 וטענותיו של ג'סי ג'קסון ששיטת הבחירות קיפחה אותו ומנעה ממנו ייצוג הוגן. עד אז צירים רבים היו משויכים לאזורי בחירה לקונגרס בכל מדינה, וחולקו כך שמי שזכה במחוז בחירה קיבל את כל הצירים שלו. אחרי הרפורמה הצירים בכל מחוז בחירה חולקו בצורה פרופורציונלית. רפורמה זו גרמה לכך שגם ניצחון משמעותי יחסית של מועמד בבחירות במדינה, עשוי להתבטא בהפרש קטן ביותר במספר הצירים.
נוהלי הבחירות
בהתאם למסורת הפדרלית של ארצות הברית, הסמכות העיקרית לקביעת נוהלי הבחירות בכל מדינה נתונה לממסד המפלגתי בכל מדינה ומדינה. בנוסף, בחלק מהמדינות, יש חקיקה ותקנות של הממשל המדינתי הנוגעות לבחירות. הממסדים הארציים של כל מפלגה מופקדים על הקצאת מספר הנציגים של כל מדינה בוועידה, ויכולים להוסיף גם הם תקנות, אם כי לא תמיד הם יכולים לאכוף אותן.
השוני העיקרי בנוהלי הבחירות בין מדינה למדינה הוא סוג ההתמודדות. ברוב המדינות נהוגות בחירות מקדימות (פריימריז) במתכונת רגילה: הצבעה חשאית בקלפי במקומות שפתוחים לאורך יום הבחירות. אולם בחלק מהמדינות, ובמיוחד בקטנות שבהן, נהוגה שיטה אחרת של "Caucuses" – אספות בחירה, שבה מתכנסים הבוחרים בו זמנית באלפי אספות ברחבי המדינה. גם דרכי התנהלות אספות הבחירה אינן אחידות. במקרים רבים ההצבעה היא גלויה ולעיתים היא מתקיימת תוך כדי דיון.
שוני נוסף בין המדינות הוא בנושא מי זכאי להצביע. מכיוון שבארצות הברית לא קיימת תעודת זהות, ההשתתפות בבחירות הכלליות כרוכה ברישום מוקדם בפנקס הבוחרים. ברוב מדינות ארצות הברית, בעת הרישום לפנקס הבוחרים יכול האזרח להירשם כחבר באחת המפלגות, או כעצמאי. בחלק מהמדינות יכולים להשתתף בבחירות המקדימות של כל מפלגה רק מי שרשום כחבר בה; באחרות, גם עצמאים יכולים להשתתף בהצבעה הפנימית באחת מהמפלגות; ויש מדינות בהן כל מצביע יכול לבחור להשתתף בהצבעה של אחת המפלגות גם אם הוא רשום כחבר במפלגה אחרת.
שוני חשוב, שהוא בעיקר בין המפלגות, הוא אופן חלוקת הצירים. ברבות מהמדינות הפריימריז הרפובליקניים מתקיימים בשיטת "המנצח לוקח הכל", וזוכה בכל הצירים של אותה המדינה. לעומת זאת, הדמוקרטים לרוב מחלקים את הצירים של כל מדינה בין המתמודדים, בהתאם לאחוז הקולות בהם הם זכו הן במחוזות השונים של כל מדינה והן במדינה בכללותה.
בנוסף לצירים שנבחרים בתהליך זה, ושמחויבים להצביע עבור המועמד שמטעמו נבחרו (והמכונים לכן "צירים מחויבים" - "pledged delegates"), יש גם צירים שממונים מתוקף תפקידם, ושיכולים להצביע על פי צו מצפונם. במפלגה הרפובליקנית מספרם מצומצם - 3 לכל מדינה וטריטוריה, שמהווים בסך הכל כ-7% מהצירים. לעומת זאת, במפלגה הדמוקרטית מספר הצירים הבלתי מחויבים גדול בהרבה, והוא מהווה כ-20% מהצירים, והם מכונים "צירי-על" ("Superdelegates"). הם כוללים את כל חברי הקונגרס והמושלים המכהנים מטעם המפלגה הדמוקרטית, את חברי הוועד הלאומי של המפלגה, ואת הנשיאים, סגני הנשיאים, יושבי ראש בית הנבחרים, מנהיגי הרוב והמיעוט בסנאט מטעם המפלגה לדורותיהם. במהלך עונת הבחירות המקדימות רבים מהם מכריזים על תמיכתם במועמדים, אך הם אינם מחויבים בכך, ויכולים לשנות את דעתם בכל עת.
שלבי המרוץ
עונת הפריימריז מתקיימת מתחילת השנה ועד לתחילת יוני, לקראת הוועידות שמתכנסות בקיץ (בדרך כלל ביולי או באוגוסט). את מועדי הבחירות בכל מדינה קובעים הממסדים המפלגתיים בכל מדינה, או הממשלים המקומיים בכל מדינה, והמרוץ מתקדם באופן מדורג לאורך העונה.
בשלבים המקדמיים של המרוץ יכולים להתחרות כעשרה מועמדים בכל מפלגה. אולם אם יש מפלגה בה הנשיא המכהן מתמודד על תקופת כהונה נוספת מספר המועמדים שרצים נגדו נמוך בהרבה, או שאין כלל מתמודדים נגדו. האופי המדורג של ההתמודדות מבצע תהליך סינון בו מסתמן מנצח מועמד אחד, או לפחות מתקבלים שני מועמדים מובילים שנמצאים במרוץ צמוד. הצלחה בכל התמודדות נותנת למועמד תנופה ("מומנטום") לקראת ההתמודדויות הבאות. לעומת זאת כישלון בהתמודדויות עצמן, כמו גם חוסר פופולריות בסקרים וחוסר יכולת לגייס תרומות, גורמים למועמדים לנשור מהמרוץ בהדרגה. במקרים רבים מסתמן המנצח כבר באמצע ואפילו בתחילת עונת הפריימריז ושאר ההתמודדויות הופכות לסמליות.
החל מ-1972, אז לראשונה הפכו הבחירות המקדימות לגורם המכריע בתהליך הבחירה, התפתחה מסורת על פיה ההתמודדות הראשונה מתקיימת באיווה במתכונת של אסיפות בחירה (Caucuses) והשנייה בניו המפשייר במתכונת של בחירות רגילות. כתוצאה מכך מקבלות שתי התמודדויות אלה תשומת לב רבה מצד רוב המועמדים, הם מבלים חודשים רבים במדינות אלו, ולבוחרים בהן ניתנת ההזדמנות להתרשם באופן בלתי אמצעי מהמועמדים.
כיוון שכל מדינה יכולה לקבוע את מועד הבחירות בה, קיימת מגמה של הקדמת ההצבעות. מדינות רבות מנסות לקיים את הבחירות במועד בו הן עדיין רלוונטיות, וכך נוצרת תחרות בין המדינות בה כל מדינה מנסה להקדים את האחרת. דבר זה גרם שתחילת ההתמודדויות זזה ממרץ, כפי שהיה מקובל בשנות ה-70 של המאה העשרים, עד לתחילת ינואר ב-2008. בנוסף, ב-2008 התקבצו מספר חסר תקדים של התמודדויות בתאריך מוקדם יחסית של ה-5 בפברואר (סופר טיוזדיי), כך שהמבנה המדורג של ההתמודדויות נפגע. אולם לבסוף בשנה זו דווקא מדינות שדחו את מועד ההתמודדויות בהן, קיבלו יתר תשומת לב בצד הדמוקרטי, שכן המרוץ לא הוכרע עד לסופו, ואחרי הסופר-טיוזדיי מספר המדינות בהן נערכו התמודדויות בו זמנית בכל פעם היה נמוך יותר, וכך כל מדינה זכתה ליותר תשומת לב מהמועמדים ומהתקשורת.
השלבים המקדימים
השלב הראשון של מערכת הבחירות הוא ההכרזות של המועמדים על התמודדותם - הכרזה שלה מעמד משפטי מחייב. לעיתים ההכרזה נעשית בשני שלבים, שהראשון הוא הקמת ועדת גישוש לזמן מה לפני ההכרזה הרשמית על המועמדות.
בתקופה הארוכה שבין התחלת הגשת המועמדויות לתחילת ההצבעות עצמן (במערכות הבחירות האחרונות שלב זה נמשך כשנה) המתמודדים מרבים לבקר במדינות בהן מתקיימות ההתמודדויות הראשונות, ובמיוחד בניו המפשייר ובאיווה. כמו כן, מתקיימת במדינות אלה סדרה של עימותי בחירות, המשודרים ברשתות החדשות בכבלים ובתחנות הטלוויזיה המקומיות (אולם בדרך כלל לא ברשתות הארציות הגדולות).
בתקופה זו תמונת המרוץ מתחילה להתבהר על ידי מדידת הצלחות המועמדים בגיוס כספים, בגיוס הצהרות תמיכה (endorsement) של אנשי מפלגה בכירים, ובמיקומם בסקרים. חלק מהמועמדים פורשים בשלב זה, עוד לפני התחלת ההצבעות עצמן.
אסיפות הבחירה באיווה (Iowa Caucuses)
החל מ-1972, ההתמודדות הראשונה בלוח הזמנים היא באסיפות הבחירה (Caucuses) של איווה. ההתמודדות מסננת למעשה את המועמדים, ומסמנת בכל מפלגה עד שלושה-ארבעה מועמדים בעלי סיכוי להמשיך הלאה. ניצחון, או הישג מפתיע לטובה בהתמודדות זו, נותן תנופה ("מומנטום") לקראת ההתמודדויות הבאות, ולא פעם שימש כמקפצה למועמדים שוליים ואף אלמונים, כגון ג'ימי קרטר ב-1976 ופיט בוטיג'ג' ב-2020.
ההתכנסויות לאספות הבחירה באיווה מתקיימות בקרוב ל-2000 מקומות ברחבי המדינה בשעות הערב. בתהליך בכל מפלגה יכולים להשתתף מצביעים הרשומים כחברי מפלגה, אולם ניתן להרשם במקום כחבר מפלגה באופן מיידי.
הפריימריז בניו המפשייר
הבחירות המקדימות בניו המפשייר הם בדרך כלל ההתמודדות השנייה בלוח הזמנים, ובכל מקרה הראשונה בה נערכים פריימריז (להבדיל מאספות בחירה). בהצבעה בכל מפלגה יכולים להשתתף הן כאלה הרשומים כחברי אותה המפלגה, והן בוחרים הרשומים כעצמאיים.
לפריימריז בניו המפשייר יש מעמד של אבן בוחן מרכזית במרוץ עוד מלפני הרפורמות של 1972, בתקופה בהן מרכז הכובד של הליך הבחירה היה בוועידה עצמה. מעמד זה החל להתגבש ב-1952, כאשר הנשיא המכהן הארי טרומן הפסיד שם וזמן קצר אחרי זה פרש מהמרוץ על מועמדות מפלגתו לכהונה נוספת, ובצד הרפובליקני ניצח דווייט אייזנהאואר, שבהמשך אותה שנה זכה במועמדות ובבחירות לנשיאות. מאז, ניצחון, או לפחות תוצאה טובה במקום השני בניו המפשייר הפכו להכרחיים על מנת לזכות בנשיאות, למעט יוצא הדופן של ג'ורג' בוש ב-2000, שזכה במועמדות מפלגתו ובנשיאות, למרות הפסד צורב ברוב גדול לג'ון מקיין וכן במקרה יוצא דופן נוסף ב-2020, כאשר סגן הנשיא לשעבר, ג'ו ביידן היה במקום השלישי בלבד אך עם הזמן החל לנצח בבחירות המקדימות במפלגתו ולבסוף גם ניצח בבחירות הכלליות.
המשך ההתמודדויות
למעט שתי ההתמודדויות הראשונות, סדר המדינות משתנה ממערכת בחירות אחת לשנייה. בשלב זה מנסים המועמדים שנותרו לצבור "מומנטום" מניצחון בהתמודדות אחת להתמודדות הבאה, ומכלל ההתמודדויות הקטנות לקראת ה"סופר טיוזדיי".
מדינה שהצליחה במשך השנים ליצור לעצמה מעמד עקבי של מדינה חשובה אחרי איווה וניו המפשייר, במיוחד בהתמודדות במפלגה הרפובליקנית, היא קרוליינה הדרומית, בה מתקיימים פריימריז. מאז 2008 העבירה נבדה את אסיפות הבחירה שלה לתקופה זו, והן משמעותיות במיוחד בהתמודדות במפלגה הדמוקרטית.
סופר טיוזדיי
סופר טיוזדיי (Super Tuesday), "יום שלישי הגדול", הוא כינוי ליום שלישי שבו נערכות התמודדויות בו זמנית במספר הרב ביותר של המדינות במהלך עונת הבחירות. אין כללים קבועים ביחס לאירוע, ובכל 4 שנים התאריך והרכב המדינות המשתתפות בו עשויים להשתנות.
סיום המרוץ
מכיוון שבוועידות המפלגה שממנות את המועמד של כל מפלגה יש צורך ברוב מוחלט של הצירים, המירוץ מסתיים למעשה כאשר אחד המועמדים זכה במספר של צירים מחויבים העולה על מחצית המספר הכולל של צירי הוועידה. בדרך כלל עוד לפני הוועידה מסתמן רוב ברור לאחד המועמדים, והשאר פורשים או משעים את הקמפיין שלהם עוד לפני שהושג פורמלית רוב כזה. גם אחרי שהושגה הכרעה בפועל ממשיכות ההצבעות להתקיים לפי הלוח המתוכנן, אולם המשמעות שלהן סמלית והן מושכות הרבה פחות תשומת לב ציבורית ותקשורתית.
תאורטית ייתכן מצב שבו כאשר יש יותר משני מועמדים, אף אחד מהם לא זוכה ברוב מוחלט וההכרעה מתקיימת בוועידה עצמה, תוך כדי מקח וממכר בין המועמדים השונים; אולם מצב כזה לא אירע מאז הרפורמות של ראשית שנות ה-70 שחיזקו את תפקידן של הבחירות המוקדמות. גם כאשר יש שני מועמדים ייתכן שלא תושג הכרעה קודם לוועידה, בגלל הצירים הבלתי מחויבים ("צירי-העל"), שאינם חייבים להכריז על בחירתם מראש, וגם אם הכריזו עליה, הם יכולים לשנות אותה עד רגע ההצבעה בוועידה. ייתכן מצב שבו מגיעים לקו הסיום רק שני מועמדים, אולם איש מהם אינו מצליח לזכות בכמות של צירים מחויבים שעולה על מחצית המספר הכולל של הצירים. הפעם היחידה מאז הרפורמות של תחילת שנות ה-70 שזהות הזוכה בבחירות המוקדמות נקבעה בוועידה עצמה הייתה בהתמודדות בין ג'רלד פורד לרונלד רייגן על מועמדות המפלגה הרפובליקנית ב-1976, שבה המועמדים חיזרו אחר הצירים הבלתי מחויבים גם בוועידה עצמה, ותמרונים פוליטיים במהלך הוועידה עצמה, כמו ההכרזות של כל מועמד את מי הוא ייקח כסגנו, השפיעו על דעת הצירים. גם בהתמודדות בין וולטר מונדייל לגארי הארט על מועמדות המפלגה הדמוקרטית ב-1984 איש מהמועמדים לא זכה ברוב של הצירים המחויבים, אולם מונדייל היה זקוק למספר קטן של צירי-על על מנת לזכות ברוב הדרוש, והוא הצליח לקבל תמיכה מספקת עוד לפני הוועידה, כך שעל אף שמאמצי הארט לזכות במועמדות נמשכו עד לוועידה עצמה, תוצאותיה היו צפויות. גם במרוץ הדמוקרטי של 2008 נוצר מצב דומה, שבו ברק אובמה זכה ברוב הצירים הרגילים, אך רוב זה לא היווה מחצית ממספר הצירים הכולל. אולם בניגוד למרוץ של 1984, יריבתו העיקרית של אובמה, הילרי קלינטון, הכריזה על השעיית מסע הבחירות שלה ימים ספורים אחרי ההתמודדות האחרונה.
ועידות המפלגות
ועידות המפלגות מתכנסות בחודשי הקיץ - יולי, אוגוסט, או תחילת ספטמבר, למשך ארבעה ימים. בוועידות מתקיימות הצבעות לבחירת מועמד המפלגה לנשיאות, ואחר כך לבחירת המועמד לסגנות הנשיא. הצירים של כל מדינה מדווחים לראש המשלחת על הצבעתם, ואז מוקראים שמות המדינות, וראש המשלחת של כל מדינה מדווח על הצבעת המשלחת (ההליך מכונה "roll call"). על מנת לזכות בהצבעה יש צורך ברוב מוחלט ממספר הצירים הכולל. אם אף מועמד לא זוכה ברוב כזה, נערכים סיבובי הצבעה נוספים, בהם הצירים יכולים לשנות את הצבעתם, עד שאחד המועמדים זוכה ברוב המוחלט. אולם מאז הרפורמות של 1972 מעולם לא התקיים יותר מסיבוב הצבעה יחיד, והוועידות משמשות בעיקר לצורכי תעמולה. ביומה האחרון של הוועידה נושא המועמד המנצח נאום בו הוא מקבל על עצמו את מועמדות המפלגה, ובכך הוא הופך למועמד הרשמי של המפלגה לנשיאות.
קרולטון
קרולטון (באנגלית: Carrollton) היא העיר ה-23 בגודלה בטקסס שבארצות הברית המהווה למעשה פרבר של דאלאס. נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-139,000 תושבים.
היסטוריה
ההתיישבות באזור החלה בשנת 1842. עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-19 הכלכלה התבססה בעיקר על חקלאות, אבל בתקופה זו קרולטון הפכה להיות תעשייתית יותר, דבר אשר התחזק עם בניית הרכבת באזור בשנת 1880.
אוכלוסיית העיר צמחה באופן משמעותי ביותר לאחר מלחמת העולם השנייה.
אנסטסיה סלוצקאיה
ביוגרפיה
לא ידוע פרטים על חייה המוקדמים. מהמעט שידוע הוא שב-1496 אנסטסיה נישאה לנסיך סלוצק סמיון מיכאילוביץ' סלוצקי, שמת ב-1503. מכיוון שבנם, יורי, עדיין היה קטן, השליטה בנסיכות הייתה בידיה של אנסטסיה ששימשה כעוצרת, שדאגה לספק הטבות מס לאוכלוסייה וחיזקה את הטירות העליונות והתחתונות של סלוצק. כאשר בשלב זה, הטטרים תקפו לעיתים קרובות את שטחי הנסיכות. הנסיך סמיון נאלץ להדוף פשיטות יותר מפעם אחת. ואחרי מותו, הנסיכה אנסטסיה, שהובילה באופן אישי את הכוחות, לקחה לידיה את השליטה על הכוחות והיא הצליחה להגן על סלוצק בשנים 1505–1508, למרות ששטח הנסיכות היה נתון לבזיזה והרס מתמיד. פעמים רבות שחיילי הדוכסות הגדולה של ליטא גויסו להגן על העיר.
נסיכת האלמנה הצעירה משכה יותר מפעם אחת את תשומת לבם של בני דורה. המפורסם ביותר מבין מעריציה של אנסטסיה היה אציל בשם הנסיך מיכאילו לבוביץ' גלינסקי. לפי ההיסטוריון הפולני מסוף המאה ה-16, מאצ'יי סטריקובסקי, התנהל רומן בין אנסטסיה למיכאילו, אך כאשר מיכאילו הציע נישואין לנסיכה ב-1508, אנסטסיה סירבה להינשא לו. על מנת לזכות בה, מיכאילו ניסה פעמיים לכבוש בכוח את סלוצק, אך נכשל. עד מהרה נכנסו מיכאיל גלינסקי ואחיו לשירותו של הנסיך הגדול ממוסקבה וסילי השלישי. עם זאת, מהמסר של מיכאילו גלינסקי לווסילי השלישי ידוע שבתקופת המרד סלוצק הייתה נתונה למצור על ידי קרובו אנדריי דרוז'דז'.
לאחר שבנה של אנסטסיה, יורי, התבגר, הוא עצמו קיבל לידיו את ניהול הנסיכות ואמו נסוגה. לא ידוע דבר על השנים האחרונות לחייה של אנסטסיה. ב-1523 היא איפשרה לבתה אלכסנדרה להינשא לנסיך-אלמן הלא כל כך צעיר, קונסטנטין איוואנוביץ' אוסטרוזקי, שהחזיק בתפקיד רב ההשפעה של ההטמן הגדול של ליטא. לא ידוע דבר על השנים האחרונות לחייה של אנסטסיה. הנסיכה מתה בגיל 55 בסביבות 1526.
דמותה בתרבות
דמותה ותכונות האופי של אנסטסיה סלוצקאיה תואר באפוסים העממיים המזרחיים הסלאביים "על פולניקה נסטסיה מיקוליצ'נה האמיצה". בשנת 2003 אולפני בלארוספילם צילמו את הסרט אנסטסיה סלוצקאיה, המוקדש לנסיכה אנסטסיה. את דמותה גילמה סבטלנה זלנקובסקאיה.
בספטמבר 2016 הוצב בסלוצק אנדרטה לאנסטסיה סלוצקאיה. ב-30 באוקטובר 2018 התקיימה הבכורה של הבלט "אנסטסיה" למוזיקה של המלחין הבלארוסי ויאצ'סלב קוזנצוב על במת תיאטרון הבולשוי של בלארוס.
טמפיקו
טמפיקו (בספרדית: Tampico) היא עיר נמל במדינת טמאוליפס במקסיקו. טמפיקו שוכנת על הגדה הצפונית של נהר פאנוקו, במרחק של כ-10 קילומטרים ממפרץ מקסיקו, ועל הגבול של טמאוליפס עם מדינת וראקרוס.
היסטוריה
הספרדים הראשונים להגיע לאזור היו אנשי המשלחת של אלונסו אלברס דה פינדה ב-1520. הם ניסו להקים מוצב על גדות נהר פאנוקו, אך הילידים מנעו את ההקמה. באותה שנה נשלחה משלחת נוספת, אך גם היא לא צלחה.
ב-1532 הקים באזור הכומר הפרנציסקני אנדרס דה אולמוס מיסיון ומנזר. ב-26 באפריל 1554 נוסדה התיישבות סביב המנזר והמיסיון שנקראה סן לואיס דה טמפיקו. לאחר מספר התקפות של שודדי ים הועברה ההתיישבות מהגדה הצפונית של הנהר אל הגדה הדרומית.
העיר הנוכחית נוסדה ב-12 באפריל 1823 על ידי קבוצת אנשים מהעיר אלטמירה הסמוכה. ההתיישבות הפכה תוך שנים ספורות לנמל חשוב.
ב-1829 שלחה ספרד כוחות מקובה לכיבוש טמפיקו כצעד ראשון בדרך להשתלטות מחדש על מקסיקו העצמאית. כוח מקסיקני בפיקוד הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה הצליח לעצור את הספרדים והשתלט מחדש על העיר.
בתחילת המאה ה-20 החלה הפקת נפט באזור טמפיקו. בעקבות כך התפתחה בעיר תעשיית נפט שהביאה לגידול באוכלוסייה.
ב-9 באפריל 1914, במהלך המהפכה המקסיקנית, עצרה ספינה מקסיקנית בטעות ספינה עם מספר מלחים אמריקאים ליד חופי טמפיקו. התקרית הובילה לפרשת טמפיקו, במהלכה כבשה ארצות הברית את עיר הנמל וראקרוס למספר חודשים.
כלכלה
כלכלת העיר מסתמכת על הנמל שלה ועל התעשייה בה ובערים אחרות במטרופולין של טמפיקו.
חינוך
בעיר נמצאים מספר קמפוסים של אוניברסיטאות, בהם הקמפוס של האוניברסיטה האוטונומית של טמאוליפס.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי חנרל פרנסיסקו חבייר מינה, הקרוי על שמו של פרנסיסקו חבייר מינה, שהיה לוחם מקסיקני שנהרג במלחמת העצמאות של מקסיקו. הנמל מציע טיסות למספר יעדים בתוך מקסיקו.
אליפות העולם בכדוריד
אליפות העולם בכדוריד לגברים (World Men's Handball Championship) נערכת על ידי איגוד הכדוריד העולמי. אליפות העולם בכדוריד החלה בשנת 1938 ונערכת אחת לשנתיים. עד כה, צרפת זכתה 6 פעמים באליפות, יותר מכל מדינה אחרת. נבחרות שוודיה ורומניה זכו כל אחת ב-4 אליפויות.
אלופת העולם הנוכחית (2023) היא נבחרת דנמרק.
טורנירי אליפות העולם
1 גרמניה שלחה נבחרת מאוחדת המורכבת משחקנים ממזרח ומערב גרמניה
מטבעוניים
המטבעוניים נמצאים בעיקר בדרום אמריקה, בחלק מהאיים הקריביים ובאפריקה שמדרום לסהרה. אחד מהמינים במשפחה נמצא בחצי האי האיברי, במרוקו ובטורקיה.
המטבעוניים הם לטאות דמויי תולעים, חסרי גפיים שאף אין להם סימנים לגפיים בשלד. ברוב המינים הזנב קצר ואוטונומי, אך אינו מתחדש אם הוא נחתך. המטבעוניים הם טורפים. המטבעוניים, כמו הביפדיים והרינאוריים הם בעלי מבנה שיניים בו השיניים מחוברות בצידיהם לעצמות הלסת, בעוד הטרוגונופיים הם בעלי מבנה שיניים אקרודונטי.
בעבר נחשבו הביפדיים והרינאוריים לסוגים במשפחת המטבעוניים, אולם הם הופרדו ממנו בהתאם לממצאים שונים, בהם מידע כרומוזומי.
ברכות התורה
סדר הברכות
מערכת ברכות התורה בנויה כסדרה של שלושה קטעים:
מקום אמירת הברכות
לפי נוסח אשכנז המערבי, מברכים את ברכת התורה לפני פרשת התמיד, ואילו לפי מנהג המזרחי, הברכות נאמרות לפני ברכת השחר, לאחר ברכת אלוהי נשמה או לפניה. אחרי ברכות התורה אומרים סדרה קצרה של דברי תורה כדי שהברכה תהיה סמוכה ללימוד תורה; במנהג אשכנז המזרחי, אומרים לשם כך סדר מיוחד (של "יברכך" ו"אלו דברים" כדי שיהיה כל יום תורה משנה ותלמוד), ובהרבה קהילות אשכנז המערבי, אומרים מיד את פרשת התמיד ושאר הקרבנות, וכך יוצאים ידי הלימוד. בסידורי הספרדים, ברכת התורה מודפס בין ברכות השחר. במנהג האיטלקי נוהגים כמו במנהג אשכנז המערבי.
דיני הברכות
לפי ההלכה אסור ללמוד תורה לפני שמברכים את סדרת הברכות הללו באותו יום.
הפרשנים אף חלוקים בשאלה מה אופייה של ברכה זו, האם היא ברכת המצוות או ברכת השבח.
ברכת אהבת עולם שמברכים לפני קריאת שמע יכולה להוות תחליף לברכות התורה, אם לומדים אחריה מיד, ויש ספק האם קריאת שמע נחשב לימוד, ולכן צריך להקפיד לברך ברכות התורה לפני שמברכים אהבת עולם.
חשיבות הברכות
בתלמוד מובא שאחת הסיבות לחורבן הארץ הוא לדעת רב, שלמדו תורה בלי לברך תחילה את ברכות התורה. מקורו של רב הוא פרשנות של הפסוק בספר ירמיה המתאר את ה' שעונה לשאלה מדוע נחרבה ארץ ישראל: מפשוטו של מקרא עולה שחורבן הארץ נבע מעזיבת התורה, אולם רב דורש מכפילות הלשון "עוזבם את תורתי" ו"לא הלכו בה", שהכוונה שלא ברכו לפני לימוד תורה. הוגים שונים פירשו את דברי רב באופן אלגורי, שמשמעות החטא היה בזה שהמעיטו בערכה של התורה ולא הייתה חשובה בעיניהם ולכן לא בירכו לפניה. כמו כן מובא בתלמוד דעתו של רבינא שזו גם אחת הסיבות לכך שפעמים רבות בניהם של תלמידי חכמים אינם נהיים תלמידי חכמים בעצמם. בעקבות דברי חז"ל אלו, נאמר בספרי ההלכה:.
הרהור כדיבור
במסכת ברכות נחלקו אמוראים האם הרהור - מחשבה - נחשבת כדיבור, או לא. לפי רב חסדא מחשבה אינה נחשבת כדיבור, והראיה היא מכך שאדם טמא, שאסור לו לומר דברי קדושה, צריך להרהר את מילות ברכת המזון במחשבתו, ומכאן שמחשבה אינה נחשבת כדיבור ועליו להרהרה כדי שלא יהיה בטל מדברי קדושה בעוד האחרים עוסקים בברכות השבח. לפי רבינא הרהור כדיבור, ולכן המשנה מצווה על אדם כזה להרהר במחשבתו את מילות ברכת המזון, ומכאן שגם המחשבה נחשבת כדיבור, אלא שמצווה זו שהגוף יהיה טהור בעת דיבורי קדושה, היא רק במילות דיבור ולא במילות הנאמרות במחשבה, כמו בהר סיני, שם הוא המקור המחייב להטהר לפני דברי קדושה, ומכיוון ששם היו דיבורי קדושה, החובה לשמור על גוף טהור היא רק בעת דיבורי קדושה.
בשולחן ערוך נפסק שהמהרהר בדברי תורה אינו צריך לברך ברכת התורה, אבל הכותב בדברי תורה צריך לברך ברכת התורה. המגן אברהם ושאר פרשני השולחן ערוך תמהים על פסק זה, שכן אם ההרהור אינו נחשב לדיבור, מדוע על הכותב בדברי תורה צריך לברך, ולכן הם פוסקים שגם הכותב דברי תורה לא יברך מספק. הגר"א חלוק על הדברים, וכותב שגם הרהור בדברי תורה נחשב ללימוד התורה, שכן בפסוק המצווה על לימוד התורה נאמר "והגית בם יומם ולילה", ו"הגיון" היא כינוי למחשבה - "יהיו לרצון אמרי פי והגיון לבי".
רבי שניאור זלמן מלאדי חלוק על הדברים, והוא מכריע בין הדעות, מתוך הפסוק עצמו: "לא ימושו ספר התורה הזה מפיך והגית בו יומם ולילה", בתחילת הפסוק נאמר "מפיך", ומכאן שאין אדם יוצא ידי חובת תלמוד תורה אלא אם כן הוא אומר את המילים בפיו; אך כאשר אינו מסוגל לומר בפיו, שכן ישנם זמנים בהם אדם צריך לעיין בעמקות דברי התורה, אז הוא יוצא ידי חובתו גם במחשבה בלבד, ייתכן כי ההסבר לכך הוא מהמשך הפסוק "והגית בו יומם ולילה".
רבי מרדכי יפה בעל הלבוש מסביר את הסתירה בין פסקי השולחן ערוך ברעיון משלו, וזאת על פי הכלל שאין מברכין על המחשבה, גם אם היא מצווה, ולכן הכותב בדברי תורה צריך לברך, אבל החושב בדברי תורה אינו צריך לברך, למרות שהמחשבה נחשבת כמצווה.
עיקר התקנה
כיוון שברכות התורה נאמרות לפני לימוד תורה, נוצר הצורך ללמוד לאחריהן קטעי לימוד מן התורה. כותב הרמב"ם: הרמב"ם מזכיר כי עיקר החיוב הוא ללמוד קטע כלשהו מן התורה, אלא שנהגו לקרוא את פרשת ברכת כהנים או את הפרשה הפותחת במילים "צו את בני ישראל" היא פרשת קרבן התמיד מספר במדבר. כמו כן הוא מזכיר קריאה של משניות או ברייתות. לעומת הקטעים מן המקרא שהוזכרו במפורש על ידי הרמב"ם והקטעים התנאיים שהוזכרו ברמז, רס"ג בסידורו מזכיר רק קריאה של משנה הפותחת במילים "אלו דברים שאין להם שיעור" שהיא המשנה הפותחת את מסכת פאה. ר' שלמה בן נתן הסג'למסי מזכיר את שלושת הקטעים הללו גם יחד.
לימוד קטעים מן המקרא, המשנה והתלמוד
בסדר רב עמרם גאון מוזכר כי מנהג יהדות ספרד לומר לאחר ברכות התורה שלושה קטעים: פרשת קרבן התמיד מספר במדבר, פרק "איזהו מקומן של זבחים" מן המשנה במסכת זבחים והברייתא דרבי ישמעאל מתחילת הספרא. את טעם אמירת התקנה תולה רב עמרם גאון במימרא בתלמוד הבבלי:, דהיינו לימוד התורה בכל יום צריך להתחלק לשלושה חלקים: שליש במקרא, שליש במשנה ושליש בתלמוד. מפרט יותר ר' אברהם בן נתן הירחי המציין כי "לכך מי שדוחקת שעתו מלעסוק בתורה ישלש ימותיו באילו ודיי לו" כלומר קטעים אלו נקבעו על מנת לקבוע לימוד מינימלי בכל אחד מחלקי התורה הנזכרים: פרשת התמיד היא מן התורה, פרק איזהו מקומן מן המשנה, וברייתא דר' ישמעאל היא מדרש שהוא כמו התלמוד.
מנהג לימוד שלושת הקטעים, אשר רב עמרם גאון ציין כי הוא מנהגה של יהדות ספרד, הוזכר גם על ידי מספר ראשונים מארצות אחרות בעיקר מארצות אירופה המערבית, מה שמעיד על התפשטות המנהג גם אליהן. מזכירים את המנהג ראשונים אשר חיו בפרובאנס, צרפת הצפונית, אנגליה, אשכנז ואיטליה.
הרחבת סדר הלימוד לקטעים ממקורות נוספים
בקהילות איטליה, נוסף על הסדר המוזכר לעיל, נהג סדר לימוד מורחב יותר שכלל קטעים מן התורה, הנביאים, הכתובים, משנה ותלמוד כשלפני כל קטע ברכו ברכה מיוחדת. בתחילה ברכו את ברכת התורה ולאחריה הקטעים מן התורה: פרשת קרבן התמיד, פרשת ברכת כהנים וחתמו בפסוק "ושמרתם את דברי הברית הזאת...". לאחר מכן ברכו על הנביאים ברכה הדומה לברכות ההפטרה וקראו פסוקים מספר יהושע ומספר ישעיה. לאחריהם ברכו על הכתובים "אשר בחר בכתבי הקודש" וקראו את שלושת הפסוקים הראשונים של ספר תהלים. לאחר מכן ברכו "אשר בחר בדברי חכמים" וקראו את המשנה הראשונה במסכת ברכות ואת קטע התלמוד עליה. בתקופות מאוחרות בוטלה אמירת הברכות על כל קטע, אך עצם קריאתם של קטעים אלו קיימת בנוסח איטליה עד ימינו. הפסוקים מתורה, נביאים וכתובים הקיימים בסדר זה נמצאים (בשינויים קלים) גם בסדרי קהילות שאינם נוהגים עוד כנוסח הרומניוטים, פרס וארם צובא.
סדרי לימוד של הרמב"ם
לעיל הובאו דברי הרמב"ם במשנה תורה ביחס לסדרי הלימוד הנוהגים לאחר ברכות התורה. בסדר התפילה שלו מפרט הרמב"ם יותר את סדרי הלימוד הנוהגים. סדר זה שונה מן הסדר שהזכיר רב עמרם גאון אך העיקרון המנחה של קטע מן המקרא, המשנה והתלמוד נשמר גם כאן. נכללים שני קטעים מן התורה: פרשת התמיד וברכת כהנים. הקטע מן המשנה הוא "אלו דברים שאין להם שיעור". הקטע מן התלמוד הוא "אמר רבי זירא" ואחריו הקטע "תנא דבי אליהו כל השונה הלכות", ואחריהם הקטע "אמר רבי אלעזר אמר רבי חנינא תלמידי חכמים מרבים שלום בעולם" בחתימת מסכת ברכות והקטע לעולם יהא אדם. מהרי"ץ בפירושו לתכלאל מסביר כי הבחירה בקטע "אמר רבי זירא" כקטע מן התלמוד היא משום שבמסכת ברכות מובא שאין מתפללים אלא מתוך הלכה פסוקה (כלומר הלכה שאינה מצריכה עיון, כדי שלא יהרהר בה בתפלתו) ואביי מזכיר את דברי רבי זירא אלו כדוגמה להלכה פסוקה, ובשל כך היא הובאה בתחילת התפילה. מהרי"ץ מציין גם כי היא עדיפה על ברייתא דרבי ישמעאל כי היא לקוחה מן התלמוד עצמו.
בדידות מזהרת
בדידות מזהרת הוא רומן מאת עמיחי שלו. הספר יצא לאור בעברית בשנת 2015, במסגרת ספריה לעם של הוצאת עם עובד.
הספר
במרכז הספר עומדים ארקדי וחיים, עולים חדשים מברית-המועצות בתחילת שנות ה-90, העובדים במחלקת שרות חדרים במלון מפואר בתל אביב, שהוא בעצם מעין חדר מכונות גדול ומיוזע של החברה הישראלית. הספר כתוב בשני קולות, ובעיקר בפרקים המובאים מתוך קולו של ארקדי, ניכרת כתיבה אחרת מבחינה פואטית, יותר צפופה, קדחתנית, פיגורטיבית, מזכירה מאוד את הנובלה הראשונה ב"על החתרנות", אך גם שונה ממנה מאוד. גם בספרו זה מסתייע שלו ביצירות מוזיקליות על מנת להעצים את החוויה הסוריאליסטית בה נתונות הדמויות, בספר זה בחר המחבר להסתייע במלחין הקלאסי, סטרווינסקי.
צור ארליך כתב בביקורת על הספר:
קישורים חיצוניים
על הספר:
יעקב טננבוים
רבי יעקב טננבוים (טענענבוים) (ה'תקצ"א, 1831 - ה'תרנ"ז 1897) היה רבה של העיר פוטנוק שבהונגריה, מחבר השו"ת נהרי אפרסמון, שמן אפרסמון על התורה ועוד, היה מגדולי רבני הונגריה במאה ה-19, פוסק ומנהיג אורתודוקסי בולט, ועמד בראשות ישיבה גדולה בהונגריה.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תקצ"א (1831) לאביו רבי זאב וולף טננבוים, רבה של ורפלט ומחבר הספרים 'פלגי מים' ו'רחובות הנהר', ולאמו סלאווא. נשא לאשה את דבורה, בתו של הנגיד רבי ראובן יעקב חיים רייכמן.
כיהן ברבנות בערים טאיה, וטשאטה, ולמשך כ-23 שנים כיהן כרבה של העיר פוטנוק.
אחרי פטירת הגאון רבי חיים סופר המחנה חיים אב"ד בודאפעסט, שלחו קהל בודפשט כתב רבנות אליו, אולם לאחר שנועץ עם אחיו רבי שרגא צבי טננבוים הנטע שורק החליט שלא לקבל את התפקיד, כי יהיה לו שם הרבה ביטול תורה.
על פי האגדה היו לו שני מוחות, והיה כותב בפעם אחת בשני ידיו, בשפות שונות.
בהיותו עוד נער קטן הצטיין בהתמדתו בשכלו החריף והבקי, והי' מגאוני ישראל בימיו.
אחר חתונתו בא לסנדרה והרביץ שם תורה בישיבתו ט' שנים ומחצה, בשנת תרי"ח נתקבל לאב"ד טאיה, ובשנת תרכ"ט לטשאטה, ובשנת תרל"ג לקהילת פוטנוק, שם נפטר ונקבר.
עמד בקשר הלכתי עם גאוני דורו, ונזכר בספרי המהר"מ שיק, מחנה חיים, חתן סופר, בית נפתלי, אהל אברהם, משיב דברים, אבני חושן והנטע שורק.
על פי חיבורו "שו"ת נהרי אפרסמון", יוצא שהיה מעמודי ההוראה בדורו וגדולי עולם מכל קצות הארץ פנו אליו בספקותיהם השונים.
רבותיו
למד אצל אביו הרחובות הנהר מווערפעלעט.
קליסתנס (היסטוריון)
קליסתנס איש אולינתוס (ביוונית: Καλλισθένης; 360 – 328 לפנה"ס) היה היסטוריון יווני שכתב על אלכסנדר הגדול. קליסתנס היה בן-דודנית של הפילוסוף המפורסם אריסטו, שבביתו גדל. הוא התלווה לאריסטו באָסוֹס, במוקדון, ואולי גם באתונה. יחד עם אריסטו ערך רשימה של המנצחים והמנהלים של המשׂחקים הפיתיים. כאות תודה זכו השניים לכתובת הקדשה בדלפי. במקדוניה כתב קליסתנס היסטוריה של יוון בעשׂרה ספרים, שכסתה את השנים 387-356 לפני הספירה, וחיבור נוסף על "מלחמת הקודש" השלישית (356-346).
בהמלצתו של אריסטו, שהיה מחנכו של אלכסנדר, זימן מלך מקדון הצעיר את קליסתנס להתלוות אליו למסעו נגד ממלכת פרס, ולתעד את המערכה בהיסטוריה ייעודית. חיבור זה, שנקרא כנראה "מעשׂי אלכסנדר" (Ἀλεξάνδρου πράξεις), הגיע לכל הפחות עד שנת 330, והיה המקור היחיד בן-הזמן הידוע לנו עבור השנים הראשונות של המסע. קליסתנס תיאר את המסעות והניצחונות של מלך מקדון הצעיר בנימה שהזכירה את שירת הומרוס, ולאחר הביקור במנבאה של האל המצרי אָמוֹן בסיווא אף תיאר אותו כבנו של זאוס-אמון. את בכיר קציניו של אלכסנדר, פָּרמֵניוֹן, תיאר קליסתנס באופן בלתי-מחמיא. לצד ההיסטוריה הצבאית התעניין קליסתנס גם בעולם החדש שנגלה לפניו, וכתב, בין השאר, על מקורות הנילוס ועל הפלגה סביב הים השחור.
ביטחונו העצמי ודעתנוּתוֹ הרחיקו אותו בהדרגה מאלכסנדר. יחסי השניים נקלעו למשבר לאחר ניסיונו של אלכסנדר להכניס בשנת 330 את מנהג ההשתחוות כחלק מפרוטוקול החצר. עבור המקדונים והיוונים סימלה ההשתחוות הכרה באלכסנדר כאלוֹהוּת, וחלקם ראו מנהג זה באופן שלילי ביותר. קליסתנס הפך לדמות מרכזית בהתנגדות למנהג, ועמדתו זו הרעה מאוד את היחסים. זמן קצר לאחר מכן קשרו מספר נערים מחוגי האצולה, ששרתו את אלכסנדר באופן אישי, קשר לרצחוֹ. משתנגלה הקשר, והצעירים נחקרו בעינויים, הצביעו על קליסתנס כעל מקור השראתם. המלך ציווה לעצור את קליסתנס ולשׂימוֹ בכבלים. קליסתנס מצא את מותו זמן קצר לאחר מכן, בין אם בהוצאה להורג, בין אם בשל מחלה.
גבול איראן–טורקיה
גבול איראן-טורקיה (בטורקית: İran–Türkiye sınırı; בפרסית: مرز ترکیه و ایران) הוא הגבול בין הרפובליקה האסלאמית של איראן והרפובליקה הטורקית. אורכו של הגבול הוא כ-534 קילוטרים והוא נמשך ממשולש גבולות של זוג המדינות עם אזרבייג'ן בצפון ועד משולש הגבולות עם עיראק בדרום.
הגבול מתחיל עם משולש הגבולות של איראן וטורקיה עם נחצ'יבאן, שהיא רפובליקה אוטונומית של אזרבייג'ן בצמוד לנהר אראס. לאחר מכן הגבול ממשיך לכיוון דרום עד משולש הגבולות עם עיראק.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה, החל באזור המזרח התיכון המרד הערבי, שנתמך על ידי הבריטים, שחשקו בנפט שהיה באזור, ודחפו את הערבים למרוד ב ששלטה על מרבית המזרח התיכון. כתוצאה מהסכם סייקס–פיקו שנחתם ב-1916, השיגו הבריטים את השליטה באזורי מוסול, בגדאד ובצרה, אזורים שכבשו הבריטים עם הקמת המנדט הבריטי בעיראק ב-1920.
על פי הסכם סוור חולקה האימפריה העות'מאנית, והאזורים שמצפון למוסול יועדו להיות חלק ממדינה כורדית עצמאית או אוטונומית. הלאומנים הטורקים זעמו על האמנה ותרמו לאווירה שבעקבותיה פרצה מלחמת העצמאות הטורקית. ההצלחה הטורקית במלחמה ייתרה את ההסכם וביטלה את הקשר בינו לבין המציאות. לאחר חתימת הסכם לוזאן, הטורקים השיגו הישג טריטוריאלי נדיב בהרבה מההסכם הקודם, אך נאלצו לוותר באופן רשמי על תביעה שהייתה להם במזרח התיכון. במזרח נשמר הגבול העות'מאני-פרסי לשעבר, שכעת הפך למשולש גבולות בין עיראק, איראן וטורקיה הצעירה.
באפריל 1929 נחתם באנקרה אמנה בין הטורקים לפרסים לגבי הגבול המשותף שלהן, הסכם שהיה תגובה למרד אררט שבוצע על ידי הכורדים באזור הגבול. רק בוועידה שנערכה בטהראן ב-1932, הוחלט באופן סופי על החלפת שטחים. השטח העיקרי שעליו וויתרו האיראנים לטורקים היה אררט הקטן. כ-8 שנים לאחר מכן, במאי 1937 נחתם בין המדינות הסכם הגבולות הסופי.
ב-2017 החלה טורקיה להקים גדר גבול בגבול עם איראן, גדר שמטרתה היא למנוע הסתננות והברחות בלתי חוקיות. הגבול צפוי להיות באורך של כ-144 קילומטרים. נכון לדצמבר 2017, רק חצי מהיעד הושלם. לטענת הגורמים האחראים, הגדר הייתה אמורה להיות מושלמת עד אביב 2019, אך נכון ליוני 2021 היא טרם הושלמה. האיראנים בירכו על הקמת הגדר.
הראלד פון בוסה
הראלד פון בוסה (באנגלית: Harald von Bosse; 28 בספטמבר 1812 – 10 במרץ 1894) היה אדריכל וצייר בן המאה ה-19. הוא היה צאצא למשפחת אצילים גרמנו-בלטית והיה נתין של האימפריה הרוסית.
ביוגרפיה
הוא נולד בליבבורג הסמוכה לסנט פטרסבורג. הוא למד בדרמשטדט ועבר לסנט פטרסבורג בשנת 1831. הוא עבד בסטודיו של אלכסנדר ברלוב והתמנה לצייר חופשי באקדמיה הקיסרית לאמנויות ב-1832, ולאקדמאי שם ב-1839 ופרופסור ב-1854. הוא תכנן מבני ציבור והפך לאדריכל החצר ב-1858. הוא פרש ב-1863 ועבר לדרזדן מסיבות בריאותיות, בילה שם את שנותיו האחרונות ובשנת 1872 תכנן את הכנסייה הרפורמית והכנסייה הרוסית האורתודוקסית של העיר. בין יצירותיו הידועות האחרות היא הכנסייה הגרמנית בהלסינקי, פינלנד, עבודה המיוחסת במשותף לפון בוסה ולאדריכל יליד שוודיה קרל יוהאן פון היידקן, העבודה הושלמה בשנת 1864. הוא מת בדרזדן.
הגישה האמנותית
על פי האסתטיקה של תקופת ההיסטוריזם, האדריכל פון בוסה ניסה את כוחו ב"סגנונות היסטוריים" שונים. בעיצוביו לבתים כפריים של סוף שנות ה-30 עד אמצע שנות ה-40 הוא עבד בעיקר "בסגנון הקוטג' האנגלי, תוך שימוש באלמנטים של עיטור גותי".
סגנונו של האדריכל התפתח מקלאסיציזם קפדני לסגנון הנאו-רנסאנס. סגנון הנאו-רנסאנס אומץ על ידי איוואן פשקוב בשדרת Liteyny בסנט פטרסבורג (1841–1844). באופן דומה מעוטרים גם חזיתות בנייני המגורים והאחוזות של מ.ב. קוצ'ובי וא.א. פולובצוב. עם זאת, חללי הפנים של בתי המגורים מעוצבים בסגנונות שונים: נאו-בארוק, נאו-רוקוקו, ביזנטי, מורי וגותי.
אליזבת דה בורבון
אליזבת דה בורבון (בצרפתית: Élisabeth de Bourbon-Vendôme; 16 באוגוסט 1614 – 19 במאי 1664), הייתה נכדתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת ואשתו של קרלו אמדאו, דוכס נאמור.
ביוגרפיה
אליזבת נולדה ב-16 באוגוסט 1614 בפריז, לסזאר, דוכס ונדום, בנם הלא חוקי של אנרי הרביעי, מלך צרפת ופילגשו גבריאל ד'אסטרה, ולפרנסואז דה לורן, בתו של פיליפ עמנואל, דוכס מרקור, ועם לידתה קיבלה את התואר מדמואזל דה ונדום. היא הייתה אחותם של פרנסואה, דוכס בופור ולואי, דוכס ונדום, שהיה נשוי עם לאורה מנצ'יני, אחייניתו של הקרדינל מאזארן, וביו של לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום, שהיה מפקד צבאי מוצלח מאוד ומרשל צרפת.
ב-11 ביולי 1643 התחתנה אליזבת בלובר עם קרלו אמדאו, דוכס נאמור, ממנו נולדו לה 5 ילדים. בשנת 1652 נהרג בעלה על ידי אחיה פרנסואה, דוכס בופור בדו-קרב, וב-19 במאי 1664 מתה אליזבת בפריז.
משפחתה
ב-11 ביולי 1643 התחתנה אליזבת עם קרלו אמדאו, דוכס נאמור, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
גלבקוסמוס
גלבקוסמוס (ברוסית: Главкосмос) היא חברה בת של תאגיד המדינה "רוסקוסמוס", המבצעת פעילות כלכלית ושיווקית בתחום הטילים והטכנולוגיה בחלל, משתתפת בארגון ובביצוע מחקר ופיתוח, כולל יצירת טכנולוגיית חלל. משימתה העיקרית של החברה היא לקדם ולשווק את הישגי תעשיית החלל הרוסית לשווקים העולמיים ולנהל פרויקטים מורכבים לחלל.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1985 כמחלקה במשרד לבניית מכונות כלליות של ברית המועצות בשם המינהל הראשי ליצירה ושימוש בטכנולוגיית חלל לשימוש כלכלי, מחקר מדעי ושיתוף פעולה בינלאומי בתחום החלל (Главное управление по созданию и использованию космической техники для народного хозяйства, научных исследований и международного сотрудничества в мирном освоении космоса).
עם קריסת ברית המועצות, המינהל הפך ב-4 בדצמבר 1991 לארגון עצמאי תומך של סוכנות החלל הרוסית, שנועד ליישם פרויקטים מסחריים בתחום הטילים והטכנולוגיה בחלל בשיתוף עם מדינות זרות וסוכנויות וחברות חלל. בעשור וחצי הבאים נחתמו בחרה ויושמו למעלה מ-120 חוזים בינלאומיים. שלושה לוויינים הודים מסדרת IRS שוגרו, הלוויין הארגנטינאי הראשון שוגר באמצעות רכב שיגור רוסי, נערכו בדיקות טיסה של רכב השיגור ההודי GSLV (2001, 2003) עם יחידת חמצן-מימן רוסית. בוצעה עבודה ליצירת מערכות תקשורת חלל המבוססות על לווייני תקשורת רוסיים ופיתוח סוגים חדשים של חלליות. תערוכות של רקטות וטכנולוגיות חלל אורגנו באופן קבוע ברוסיה ומחוצה לה, פרויקטים מסחריים אחרים מיושמים, כולל פרויקטים חלוציים בפרסום בחלל על גבי תחנות מסלול ועל כדור הארץ. החברה גם מפתחת את תחום תיירות חלל עבור רוסקוסמוס.
ויקטור דייוויס הנסון
ויקטור דייוויס הנסון (באנגלית: Victor Davis Hanson; נולד ב-5 בספטמבר 1953) הוא היסטוריון אמריקני, בעל טור הכותב על מגמות בחברה בת זמננו. בתחום כתיבתו האקדמית התמחה בחקר תופעת המלחמה וסוד כוחה של התרבות הצבאית המערבית.
ביוגרפיה
הוא נחשב להיסטוריון צבאי בעל שם עולמי. בישראל זכה ספרו 'ניצחון המערב' לשבחים, והחל משנת 2021 טורים שכתב באנגלית מתורגמים לעברית ומפורסמים בעיתון ישראל היום.
בית פלט
בֵּית פָּלֶט הייתה עיר בתחומי נחלת שבט יהודה בחבל ארץ יהודה בתקופת המקרא.
בספר יהושע נאמר כי שוכנת על גבול אדום:
יש הסוברים כי שמה נקבע בשל משפחת פלט שהתגוררה בעיר, אשר הוזכרה בספר דברי הימים ברשימות היוחסין של שבט יהודה:
בספר נחמיה היא הוזכרה כיישוב יהודי בנגב:
במאה ה-20 שיערו חוקרים כי אתר בית פלט נמצא כנראה בסביבות באר שבע.
דלפין דה ויגאן
דלפין דה ויגאן (בצרפתית: Delphine de Vigan; נולדה ב-1 במרץ 1966) היא סופרת רבי-מכר ותסריטאית צרפתייה. כותבת נובלות.
ביוגרפיה
נולדה בבולון-ביאנקור, שבצרפת.
צעקה (סרט, 2022)
צעקה (באנגלית: Scream; ידוע גם בשם צעקה 5) הוא סרט אימה-סלאשר אמריקאי, שבוים על ידי מאט בטינלי-אולפין וטיילר ג'ילט עם תסריט שנכתב על ידי ג'יימס ונדרבילט וגאי בוסיק. הסרט הופק על ידי ונדרבילט, צ'אד ויללה, פול נינשטיין, ויליאם שרק וקווין ויליאמסון.
הסרט הוא חלקו החמישי של סדרת סרטי "צעקה", שמהווה סרט המשך לסרט "צעקה 4", שיצא לאקרנים בשנת 2011, והראשון בסדרה שלא בוים על ידי הבמאי וס קרייבן, שנפטר בשנת 2015. נב קמפבל, דייוויד ארקט, קורטני קוקס ומארלי שלטון שביים לגלם את דמויותיהם מהסרטים הקודמים, ואליהם מצטרפים מליסה באררה, ג'נה אורטגה, ג'ק קווייד, דילן מינט, מייסון גודינג, קייל גאלנר, ג'סמין סבוי בראון, מייקי מדיסון וסוניה בן עמר.
הסרט עלה לאקרנים ב-14 בינואר 2022, תחת הפצתם של סרטי פרמאונט.
עלילה
25 שנים לאחר מסע ההרג של בילי לומיס וסטו מאכר בוודסבורו, תלמידת תיכון בשם טרה קרפנטר נמצאת לבדה בבית, שם היא מותקפת ונפצעת אנושות על ידי "גוסטפייס" ובעקבות כך מתאשפזת בבית החולים המקומי. במודסטו, אחותה הגדולה והמנוכרת של טארה, סם קרפנטר, מקבלת שיחת טלפון מווס היקס, אחד מחבריה של טרה, שמעדכן אותה על אשפוזה של טרה. בעקבות השיחה, סם חוזרת לוודסבורו עם בן זוגה, ריצ'י, שם היא פוגשת מחדש את חבריה של טרה: וס, אמבר פרימן, התאומים צ'אד ומינדי מיקס-מרטין, וליב מקנזי, בת זוגו של צ'אד. באותו לילה, בן זוגה לשעבר של ליב, וינס שניידר, שהוא גם אחיינו של סטו מאכר, נהרג על ידי "גוסטפייס" מחוץ לבר. בבית החולים, סם מותקפת על ידי "גוסטפייס", ובעקבות התקיפה מחליטה לחשוף בפני טרה כי היא החליטה לעזוב לאחר שגילתה שאביה הביולוגי הוא בילי לומיס, גילוי אשר הוביל גם לפרידתם של הוריהן.
על מנת להתחקות אחר עקבותיו של "גוסטפייס", סם וריצ'י מבקרים את דיואי ריילי, ומבקשים את עזרתו בעצירת הרוצח. לאחר שהוא מגרש אותם, דיואי יוצר קשר עם גייל וות'רס, כעת גרושתו, וסידני פרסקוט, ומזהיר אותן משובו של "גוסטפייס". דיואי מחליט לבסוף להצטרף אל סם וריצ'י, שהגיעו לביתם של מינדי וצ'אד. בשל העובדה כי תקיפותיו של "גוסטפייס" כוונו לאנשים הקשורים לרוצחים המקוריים, החבורה מתחילה לחשוד כי סם היא זו שלקחה את זהותו של "גוסטפייס". לאחר מכן, "גוסטפייס" רוצח את ווס ואמו, השריף ג'ודי היקס, בביתם. בזירת הפשע, דיואי מתאחד עם גייל, שהגיעה לעיירה על מנת לסקר את הסיפור. בבית החולים, טרה וריצ'י מותקפים על ידי "גוסטפייס" אך ניצלים על ידי סם ודיואי, שנהרג בעודו מנסה להרוג את "גוסטפייס".
סידני מגיעה לעיר לאחר שנודע לה על מותו של דיואי ופוגשת את גייל וסם בבית החולים. סידני מבקשת מסם לעזור להן לעצור את הרוצח. סם מסרבת ובוחרת לעזוב את העיר עם ריצ'י וטרה, אך השלושה נאלצים לעצור בביתה של אמבר על מנת להביא משאף עבור טרה. סידני וגייל עוקבות אחריהם לביתה של אמבר, שמתגלה כביתו הקודם של סטו, בו התרחש הטבח המקורי בוודסבורו. בבית, צ'אד ומינדי מותקפים ונדקרים על ידי "גוסטפייס", אך שורדים. בזמן שסם מטפלת במינדי הפצועה, אמבר יורה בראשה של ליב, חושפת את עצמה בתור "גוסטפייס" ונמלטת למרתף. לאחר שריצ'י משכנע את סם שטרה היא שותפתה של אמבר, סם עוזבת אותו על מנת לחפש את טרה, ומוצאת אותה קשורה בארון.
כאשר גייל וסידני מגיעות, אמבר יורה לעברן ופוצעת את גייל. לאחר מכן, ריצ'י דוקר את סם ומתגלה כבן זוגה של אמבר. ריצ'י ואמבר לוקחים את סם, סידני וגייל למטבח, שם הם מגלים להן שהם מעריצים אובססיביים של סדרת סרטי "דקירה" שנפגשו לאחר שהכירו באינטרנט, ומספרים להם כי בעקבות אכזבתם העמוקה מעלילת "דקירה 8", השניים החליטו לצאת למסע הרג חדש, שנועד להחזיר את "צוות השחקנים המקורי" על מנת לספק חומר מקור משופר לסרט "ריקוול" עתידי בסדרת "דקירה". לאחר מכן, ריצ'י חושף את תוכניתו להפליל את סם בנטילת זהותו של "גוסטפייס". במאבק שמתפתח, סם נאבקת בריצ'י ואילו גייל מצליחה לפצוע את אמבר ולהעלות אותה באש. סם נפצעת, אך משתמשת בסכין על מנת להכניע את ריצ'י לפני שיורה בו. אמבר מנסה לתקוף שוב את הקבוצה, אך נורית למוות על ידי טרה. טרה והתאומים נלקחים לבית החולים, וסם מודה לסידני וגייל על עזרתן. בשיחה ביניהן, גייל חושפת לסידני שהיא מסרבת לכתוב על הרציחות החדשות ולתת לרוצחים מוניטין, ותחת זאת היא תכתוב מחווה לדיואי.
פיתוח
לפני עליית הסרט הרביעי לאקרנים, השחקן דייוויד ארקט הביע תמיכה בעתיד הפוטנציאלי של סדרת הסרטים, באומרו "[הסוף] בהחלט משאיר אותו פתוח", לפני שהוסיף כי הוא יהיה מאושר על ההזדמנות לגלם את דמותו של דיואי בסרטים עתידיים. במאי 2011, המפיק בפועל, הארווי ויינשטיין אישר שסרט המשך נמצא בתכנון, על אף שהסרט הרביעי נכשל בקופות. בפברואר 2012, כשנשאל לגבי הפקת סרט ההמשך הפוטנציאלי, הצהיר ויליאמסון שאין לו מושג אם סרט ההמשך יופק.
ב־30 בספטמבר 2013, הארווי ויינשטיין הביע עניין להתקדם עם הפקת הסרט החמישי. ביולי 2014, ויליאמסון הביע ספק שהסרט החמישי יופק, ואמר על כך "אני מניח ש'צעקה 4' מעולם לא הצליח באופן שבו הם קיוו". ויליאמסון גם פירט על עזיבתו את סדרת הסרטים כיוון שקרייבן וצוות ההפקה שלו "סיימו איתו". ב-25 ביוני 2015 ערך עיתון ה"וול סטריט ג'ורנל" ראיון עם בוב ויינשטיין. כשנשאל על האפשרות להפיק סרט המשך לאחר הסרט הרביעי, ויינשטיין הכחיש בתוקף את האפשרות של סרט חמישי או כל סרט המשך נוסף לסדרת הסרטים, וציין שסדרת הטלוויזיה מבית "MTV" הוא המקום הנכון עבור סדרת הסרטים למצוא חיים חדשים.
לאחר סגירת חברת ההפקות של ויינשטיין בעקבות טענות רבות נגד הטרדות מיניות נגד המפיק הארווי ויינשטיין, גורלה של סדרת סרטי "צעקה" היה תלוי על בלימה. בתחילת 2019, דווח כי "בלאמהאוס הפקות", שזכתה לפרסום רב בעקבות עבודותיה בסוגת סרטי האימה, מעוניינת להחיות את הסדרה, וכי המפיק ג'ייסון בלאם, שעומד בראשה, מתאמץ להביא להפקת סרטי "צעקה" נוספים. בדיעבד, דיווחים אלו התגלו ככוזבים. בנובמבר 2019 רכשה חברת "Spyglass Media Group" את הזכויות ליצירת סרט "צעקה" חדש. לא היה ידוע אז אם הסרט החדש יהווה המשך, אתחול או עיבוד מחודש; נוסף על כן, לא היה ידוע אם ויליאמסון ישוב להפקת הסרט החדש. חודש לאחר מכן, הוכרז שהסרט יכלול צוות שחקנים חדש, אך גם נשאר פתוח לאפשרות להחזיר את צוות השחקנים מהסרטים הקודמים. ב-18 בנובמבר 2020, ויליאמסון חשף ששמו הרשמי של הסרט הוא צעקה.
בימוי וליהוק
במרץ 2020, הוכרז כי הבמאים מאט בטינלי-אולפין וטיילר ג'יל יביימו את הסרט החמישי, שקווין ויליאמסון ישמש כמפיק בפועל, ושהפקת הסרט כבר נכנסה לפיתוח באופן רשמי וצילומיה עתידים להתחיל במאי 2020. במאי 2020, הוכרז שהשחקנית נב קמפבל נמצא בתהליכי משא ומתן על חזרה לגילום דמותה של סידני פרסקוט בסרט החדש. באותו החודש, הוכרז שדייוויד ארקט ישוב לגלם את דמותו של דיואי ריילי; ושג'יימס ונדרבילט וגאי בוסיק יכתבו את התסריט לסרט. כמו כן, אושר כי הסרט יופק ויצולם בהמשך השנה בווילמינגטון, צפון קרוליינה, תוך שמירה על פרוטוקולי הבטיחות למניעת הידבקות במגפת הקורונה.
ביוני 2020, מגזין "וראייטי" דיווח כי הסרט יופץ על ידי "סרטי פרמאונט" ויעלה לאקרנים במהלך שנת 2021, לציון 25 שנה מאז יצא הסרט הראשון בשנת 1996. בנוסף, "וראייטי" גם דיווח כי טרם ידוע אם קורטני קוקס או קמפבל, או כל שחקן אחר (למעט ארקט), ישובו לגלם את דמויותיהם מהסרטים הקודמים. ב-31 ביולי 2020, פרסמה קוקס סרטון בחשבון האינסטגרם הרשמי שלה, שאישר את חזרתה לסרט החמישי. הידיעה אושרה אז על ידי אתרים שונים אחרים.
צילומים
במקור, צילומי הסרט התעתדו להתחיל בווילמינגטון, צפון קרוליינה, במהלך מאי 2020, אך נדחו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה. במקום זאת, צילומי הסרט החלו ב-22 בספטמבר 2020. צילומי הסרט התקיימו במספר שדרות בווילמינגטון, כולל צילומי חוץ של חטיבת הביניים ויליסטון וצילומי פנים של מספנת קרדינל לנס ורחוב 10. הפקת הסרט זכתה להנחת מס בסך 7 מיליון דולר ממשרד הקולנוע של צפון קרוליינה. הצילומים הסתיימו ב-17 בנובמבר 2020.
הפצה
הסרט עלה לאקרנים ב-14 בינואר 2022, תחת הפצתה של "סרטי פרמאונט".
המשך
קמפבל ובמאי הסרט הביעו עניין ביצירת סרטים עתידיים בסדרה. סרט שישי אושר רשמית ב-3 בפברואר 2022, כאשר אותו צוות יחזור להפיקו החל בקיץ 2022.
ביקורות
הסרט קיבל ציון באתר Rotten Tomatoes של כ- 76% והקהל הרחב נתן לסרט ציון של כ- 81%.
מוזיאון סורויה
תולדות הבית
סורויה נולד בוולנסיה וחי שם עד 1890, לבד מתקופות לימודיו, במדריד, ברומא ובפריז.
בשנת 1890 הוא עבר עם משפחתו למדריד. באותה התקופה כבר זכה סורויה להכרה נרחבת. על אף שלא היה זה תחום העניין העיקרי שלו, הוא הפך לצייר פורטרטים מבוקש עבור אישים ידועי שם מתחומי הכלכלה, האומנות והפוליטיקה. עיסוק זה הכניס לו רווחים נאים שאיפשרו לו לבנות את ביתו במדריד.
מקור כספי נוסף להון שנדרש עבור בנית הבית נבע מתערוכה שהתקיימה בניו יורק באותן השנים, וזכתה להצלחה גדולה. בכספים אלה, ב-1909, סורויה רכש חלקת אדמה בחלק הגבוה של מדריד. שם, האדריכל אנריקה מריה רפולס תכנן עבורו את בית חלומותיו. בתוך הבית שולב גם הסטודיו של סורויה, מה שאיפשר לו להימצא תדיר קרוב למשפחתו.
תולדות הגן
בשנת 1908 סורויה ביקר בארמון אלהמברה, בגרנדה, ספרד, ואת רשמיו הלא מחמיאים ניתן למצוא במכתב שכתב לרעייתו: "כל כך הרבה שיש, כל כך הרבה חצרות". הוא אף סיכם את התיאור בניסוח "חצרות קטנות, משרות עצב". אולם, תוך זמן קצר, הוא נשבה בקסם השליו של הגנים. הוא ניסה לבטא ביצירותיו את אפקט הצל והשמש היוקדת, העוברים כמו במסננת דרך עלי הצמחים. כמו כן, הוא התמקד בצללים ובהשתקפויות על קירות, בבריכות, במזרקות ובקשתות.
כאשר בנה את ביתו, עיצב בעצמו גן, כמעשיהם של מונה, רנואר וסזאן. הגן מעוצב בסגנון ולנסיה וסביליה ומשולבים בו פסלים בסגנון אר נובו, עמודים קלאסיים, ו. בכך יצר מרחב אשר היה עכשווי, אירופאי וים תיכוני כאחד, והיווה בעבורו מקום מרגוע והשראה. המספר הרב של ציוריו שבהם מוצג הגן, בעונות שונות ובשעות שונות של היום, מעיד על החשיבות שסורויה יחס לגן. הגן היווה אלמנט מרכזי ביצירתו של סורויה בשנים 1916-1920.
ביוני 1920, תוך כדי ישיבה מול כן הציור בגן, לקה בשבץ מוחי חריף, שממנו לא התאושש עד מותו, ב-1923.
מורשת
המוזיאון הוא אחד הבתים השמורים ביותר של צייר אירופאי, ומוצג בו אוסף גדול מיצירותיו של סורויה. בבית נמצאים גם רוב החפצים שרכש האומן במהלך חייו, כגון פסלים, עבודות קרמיקה, תלבושות מסורתיות, תכשיטים, מכתבים וצילומים.
הארולד אוסבורן
הארולד מריון אוסבורן (באנגלית: Harold Marion Osborn; 13 באפריל 1899 – 5 באפריל 1975) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בעל שתי מדליות זהב באולימפיאדת פריז (1924) ושיאן עולם. האתלט היחידי בהיסטוריה שזכה בקרב עשר ובענף נוסף, קפיצה לגובה במשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה
אוסבורן נולד בבאטלר, אילינוי. הוא סיים את למודיו באוניברסיטת אילינוי.
בתחרות שנערכה באורבנה, אילינוי במאי 1924 קבע אוסבורן שיא עולם חדש בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.04 מטר.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת פריז (1924) זכה אוסבורן בשתי מדליות זהב, בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 1.98 מטר ובקרב עשר בשיא עולם חדש בתוצאה של 7710.775 נקודות (6.476 נק', בשיטת הניקוד משנת 1985).
התוצאות שקבע בקרב עשר היו
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) השתתף אוסבורן בקפיצה לגובה וסיים במקום החמישי בתוצאה של 1.91 מטר. המנצח היה בן ארצו בוב קינג שקפץ 1.94 מטר.
לטרנה מגיקה
לטרנה מגיקה (בצ'כית לפי לטינית: Laterna magika - "פנס הקסם") הוא תיאטרון אוונגרדי בפראג, בירת צ'כיה, הממוקם ברחוב נארודני 4 צמוד לבניין "הבמה החדשה" של התיאטרון הלאומי. הוא משלב פעלולים אור-קוליים, משחקי תאורה מתוחכמים, פנטומימה, משחק תיאטרון כולל "תיאטרון בשחור", שירה, קולנוע, קולאז'ים מוזיקליים, ריקודים ובלט, אקרובטיקה וקרקסנות. צורת תיאטרון זו הוצגה לראשונה על ידי אלפרד ראדוק ושותפיו בתערוכה העולמית של בריסל בשנת 1958 ("אקספו 58") ומאוחר יותר בתערוכה העולמית של מונטיראול בשנת 1967 ("אקספו 67" ). המיזם נוצר כתוכנית ייצוגית תרבותית-תעמולתית של צ'כוסלובקיה עבור "אקספו 59" וזכה ב-1958 וכן ב-1967 להצלחה גדולה. על בסיס המיזם הוקם בשנת 1959 לפי אותם העקרונות בית התיאטרון "לטרנה מגיקה" שמוקם בבניין "אדריה" בככר יונגמן בפראג על יד התיאטרון הלאומי. עם המופעים שהוצגו בו נמנו "הקרקס הפלאים", "אודיסאוס", "מינוטאורוס", "כרמינה בוראנה", "קזנובה", "חידה".
הארולד אוסבורן
התוצאות שקבע בקרב עשר היו
בשנת 1936 בגיל 37 קבע אוסבורן שיא עולמי בקפיצה לגובה מהמקום 1.67 מטר.