cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של אלכסנדריה
התקופה הביזנטית
מלחמות דת בלתי פוסקות נמשכו באלכסנדריה גם בשנים מאוחרות יותר, והיהודים היו חלק מהמהומות. בשנת 412 התמנה לבישוף העיר קיריליוס. הוא פקד על גירוש 100,000 יהודי אלכסנדריה ולא בהוראת השלטונות האזרחיים הרומיים. לאחר מהומות ופרעות, במאה החמישית לספירה, חרב הרובע היהודי.
רקע - האסלאם והיהדות בימי הביניים
מן המאה ה-9 ואילך, העולם האסלאמי של ימי הביניים העניק מעמד של חסות לשני מיעוטים נוצרים ויהודים. בניגוד למצב אצל עובדי האלילים שם הייתה הבחירה ברורה: אסלאם או מוות, בנוגע ליהודים ולנוצרים שהן בעלי דתות: "מוכרות", כלומר מבוססים על התגלות אמיתית (גם אם זמנן חלף) הייתה אפשרות שלישית: אסלאם מוות או כניעה. מעמד זה, הקרוי ד'ימי, כלל שורת מגבלות על מקבל החסות. ההגבלות כללו מגורים ברבעים נפרדים, חובה ללבוש בגדים ייחודיים, איסורים על הטפה נגד התאסלמות ונגד נשיאת נשים מוסלמיות, וגישה מוגבלת למערכת המשפטית (עדותו של יהודי לא נחשבה אם נסתרה על ידי עדותו של מוסלמי). ד'ימי נאלצו לשלם מס גולגולת מיוחד (ה"ג'זיה").
היהודים נחשבו כאנשי הספר אהל אל-כתאב הזכאים להגנה של השלטונות המוסלמים. הם זכו לביטחון אישי והותר להם לקיים את אמונתם בתמורה להכרה בעליונות האסלאם.
ככלל, התייחסו המוסלמים אל המיעוט היהודי שבתחומן כאל אזרחים מדרגה שנייה, ותמיד נדרש ממנו להיות כנוע כלפי המוסלמי. שורת חוקים אף דאגו להדגיש זאת. נאסר למשל על היהודים לרכב על סוס (רק על חמור), ונאסר עליו לרכב כלל בפיסוק רגליים אלא רק מן הצד. ליהודי נאסר להיות בעליו של עבד ונאסר עליו להכות מוסלמי (גם אם הלה תקף אותו).
למרות כל זאת, למרבית המגבלות הללו היה אופי חברתי וסמלי יותר מאשר מוחשי ומעשי. העונש הכלכלי הממשי היחיד שהוטל על הד'ימים היה כספי. הם שילמו מיסים גבוהים יותר כחלק ממערכת אפליה מורשת האימפריה הביזנטית, וסבלו מחוסר שוויון בחוקי הירושה. לא היו עיסוקים סגורים בפניהם ולא נכפו עליהם עיסוקים מבזים אחרים. בנוסף, בעולם המוסלמי חופש הדת שניתן למיעוטים בכלל וליהודים בפרט היה גדול לאין ערוך ממה שהיה להם באירופה הנוצרית. היהודים ניהלו את ענייניהם הפנימיים במידה רבה של אוטונומיה, ולפחות בענייני משפחה, אישות ודת התנהלו חייהם על פי הדת היהודית.
היישוב היהודי באלכסנדריה
היהודים חזרו לאלכסנדריה בעת הכיבוש המוסלמי 642. אולם במספרים קטנים.
היישוב היהודי באלכסנדריה הלך ופחת. הנוסע היהודי בנימין מטודלה מצא באלכסנדריה בשנת 1270 כ־300 יהודים. משולם מוולטרה מצא בשנת 1481 60 משפחות יהודיות ועובדיה מברטנורא שביקר בעיר ב־1487 מצא 25 משפחות. ושני בתי כנסת: בית כנסת 'כנסת אליהו' על שם אליהו הנביא ובית הכנסת 'ציראדיל' אשר נוסד בשנת 1370.
בסוף המאה ה-15 התיישבו בעיר יהודים רבים ממגורשי ספרד. בין אלה היו אישים ידועים כגון דוד בן זמרה ואברהם דוד.
בין השנים 1750–1775 עם עלייתה האיטית וההדרגתית של אלכסנדריה כנמל בעל חשיבות, היגרו אליה יהודים מרוזטה (רשיד) וממקומות סמוכים אחרים, והתיישבו בקצה המזרחי של אלכסנדריה. חלקם עסק בדייג, חלקם בסחר הים ובנה בתי עסק קטנים או מגורים קרובים לחוף הים.
בראשית המאה ה-17 פקד משבר כלכלי חמור את כל רחבי האימפריה העות'מאנית. המשבר ורעידת אדמה, בסוף המאה ה-18 פגעו מאוד בקהילה היהודית ודלדל את אוכלוסייתה.
המאה ה-19 עד מהפכת הקצינים החופשיים במאה ה-20
עם חדירת האירופאים למצרים, שבה הקהילה היהודית וגדלה. בין השאר כיהנו בה כרבנים ראשיים הרב ישראל משה חזן, הרב נתן עמרם, הרב משה פארדו, הרב פרופ' דוד פראטו והרב ד"ר משה ונטורה.
להלן השנויים במספרי היהודים בעיר: גידול האוכלוסייה היהודית בעיר היה מקביל לגידול האוכלוסייה הכללי בעיר. גידולם המספרי ופעילותם הכלכלית של יהודי אלכסנדריה היו בין הגורמים מעוררי הקנאה, שגררו עלילת דם בשנים 1869, 1870 ן-1882.
יהודי אלכסנדריה, נטלו חלק פעיל בהפיכתה של העיר מיישוב קטן למרכז מסחרי רב חשיבות, לא רק בקנה מידה מזרח תיכוני, אלא עולמי. יהודים ילידי מצרים ומהגרים מצפון אפריקה (בייחוד ממרוקו), ממזרח אירופה (בייחוד מרומניה) וממרכז אירופה, מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, תרמו ליוזמה כלכלית ולקשרים עם ארצות אחרות. היותה של אלכסנדריה העיר הקוסמופוליטית ביותר במצרים ושערה התרבותי לאירופה גרם לכך, שגם בקהילות היהודיות יוכרו ההשפעות האירופיות יותר מאשר בקהילות מצרים האחרות. נוסף למוסדותיה הקהילתיים הרגילים הוקמו בה גם מוסדות מסונפים לארגוניים יהודיים או לא יהודיים עולמיים: כל ישראל חברים, בני ברית, הבונים החופשיים, מועדון רוטרי ועוד.
ב-1874 נוסד בית דפוס על ידי חיים מזרחי שהיה ברמה בינלאומית ועסק בהדפסת ספרי תפילה, ספרים בערבית וגם בעברית.
היו קיימים מספר בתי כנסת ובתי ספר יהודים.
באלכסנדריה היה מועדון "מכבי" לנוער, היהודים שוחחו ביניהם בשפה הצרפתית ובשפה הערבית, היהודים עסקו במקצועות חשובים והיו נדבך חשוב מאוד בתרומתם לכלכלת העיר והמדינה כולה.
הנוצרים באלכסנדריה
לפי המסורת הנוצרית, דת ישו הובאה למצרים לאחר עלייתו לשמים, על ידי מרקוס המבשר, במאה הראשונה שהיה גם הפטריארך הראשון של אלכסנדריה. הקהילה היהודית העצומה וההלניסטית של העיר סיפקו כר נוח להתפשטות האמונה החדשה (רעיונותיו של פילון, למשל, משפיעים עמוקות על הנצרות עד היום), ומשם התרחבה גם לשאר מצרים וליוונים המקומיים.
במאות השנייה והשלישית סבלה הכנסייה מרדיפות הקיסרים הרומיים.
בשנת 284 הקיסר דיוקלטיאנוס רדף אחר נוצרים באלכסנדריה והוציא אותם להורג. אולם העיר שמשה קרקע להתפתחויות תאולוגיות חשובות בדת הנוצרית, הקיימות עד היום.
אסכולת אלכסנדריה או הדידסקאליה
כבר במאה השנייה לספירה, התגבשה בקרב הנוצרים בעיר, אסכולת אלכסנדריה או הדידָסקאלִיה שפרושו הוראה. היא פעלה באלכסנדריה מהמאה השנייה לספירה עד המאה השביעית. הדידָסקאלִיה הוקמה בידי, פילוסוף יליד סיציליה שהתנצר, תחילה כמוסד חינוכי למומרים החדשים לפני הטבלתם לנצרות.
בתקופה זו פעל בשם התנועה גם אנטוניוס הגדול הידוע אנטוניוס אב כל הנזירים. מייחסים לו את מיסוד הנזירות הנוצרית.
ממשיכו של פָּנתֶּנוּס, קלמנס האתונאי, הפך אותה למרכז משיכה לרבים, על ידי כך שבה נלמדו כל המקצועות ולא רק הנוצריים. תלמידו וממשיכו היה אוריגנס, גדול הוגיה של האסכולה שביסס את השיטה האלגורית בפרשנות כתבי הקודש. הבאים אחריו, גרגוריוס תאומטורגוס (עושה המופתים), הפטריארך הרקלס מאלכסנדריה, דיוניסיוס הגדול ודידימוס העיוור, הפכו את הדידסקאליה למרכז הנוצרי החשוב ביותר בנצרות. התנועה דגלה בפרשנות כתבי הקודש באמצעות אלגוריה ובה כל סיפורי הברית הישנה אינם ניתנים להבנה פשוטה וכי אם כאלגוריות לאירועים ולרעיונות המתקשרים לישו ולברית החדשה. אלו היו שיטות שבהם השתמש כבר פילון כדי לפשר בין קדושת המקרא לרעיונות האפלטוניים בהם דגל.
בתגובה, התגבשה במאה השלישית בעיר אנטיוכיה שבסוריה, אסכולת אנטיוכיה, יריבה, מתוך התנגדות לשימוש באלגוריות ומתוך חתירה להבנת הכתוב כפשוטו.
כריסטולוגיה
נושא נוסף שבה עסקה התנועה היה בתחום הכריסטולוגיה. גם בתחום זה היה פילוג דעות בין שתי האסכולות: בני אלכסנדריה ביקשו להבליט את נוכחותו של ישו בעולם הגשמי ואת פועלו בתוכו, על ידי העלאת חשיבות הצד השמימי בו, שביטל או שינה את האדם. האנטיוכים לעומת זאת, שאפו להגן על השלמות והאופי הבלתי-משתנה של האלוהי בישו באמצעות התעקשות על כך שהיה גם אדם רגיל עם נפש ומוח אנושיים.
בתקופות אלו זיהו המאמינים הנוצרים מתח בין המונותאיזם הנוצרי, לבין האמונה בשילוש ופולחן ישו. על מנת לפתור מתח זה התפתחו מספר דוקטרינות: האריאניות הייתה זרם קדום בנצרות שסומן כמינות. האריאנים נקראו על שם מייסדם, אריוס מאלכסנדריה (בערך 256–336, ובה נאמר שהאל הבן שהתגלם בבשר בישו נברא על ידי האל האב, ועל כן הוא פחות ממנו. זרם זה יצר מחלוקות וגרר מספר ועדות (ועידת ניקיאה - 325), הוועידה האקומנית השנייה בקונסטנטינופול - 381. כתוצאה מכך הוכרזה הפרשנות שלהם ככופרת. את המאבק באריאנים הוביל הבישוף אתנסיוס מאלכסנדריה.
נֶסְטוֹרְיאניזם - עיקרה הדגשת הבידול בין טבעו האלוהי לטבעו האנושי של ישו. גם אותה הנצרות הרשמית - הביזנטית והקתולית - סימנה כמינוּת. בשנת 431 הקיסר תאודוסיוס השני, כינס ועידה אקומנית באפסוס שידועה כוועידת אפסוס. קירילוס האלכסנדרוני, ניהל מאבק להוקעת הנסטוריאנים בוועידת אפסוס שגינתה ונידתה את נסטוריוס, הוגה התנועה.
מונופיזיטיות זרם נוסף פותח על ידי אוטיכס (Eutyches) ראש המנזר בקונסטנטינופול, כריאקציה לנסטוריאניות. המונופיזיטים טענו כי שני הטבע-ים הותכו ויצרו טבע חדש, אחד ויחיד, וביטלו לחלוטין את ההפרדה בין האנושי לאלוהי בישו. הם טענו לישו היה טבע אחד. גם תורה זו גונתה ככפירה. דיופיזיטיות על פי ההשקפה הכריסטולוגית הזו, ישו, שהוא התגלמות בן האלוהים בגוף אדם, מורכב משתי מהויות, אלוהית ואנושית. זו כריסטולוגיה שבה מחזיקות הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית.
בוועידת כלקדון ב-451 נוסחה ההגדרה הכריסטולוגית הרווחת עד ימינו, לפיה היו לישו שני טבע-ים מושלמים ובכך גברו על האלכסנדרונים.
אסכולת אלכסנדריה, אף שלא נסחפה אחרי המונופיזיטים, ספגה מכה קשה, ויומרתה לעליונות בעולם הנוצרי התערערה. הכנסייה המצרית (יחד עם כמה אחרות במזרח) לא קיבלה את החלטות כלקדון, שנראו לה כנסיגה לכיוון נסטוריאני, ונוצר קרע בינה לכל היתר. גינוי המונופיזיסטים בוועידת כלקדון, היה גורם מכריע לפרישת הקופטים מן הנצרות האורתודוקסית.
המונופיזיטיות הייתה פופולרית מאוד במצרים. מנקודה זו והלאה, באלכסנדריה היו שני פטריארכים: הפטריארך האימפריאלי, הידוע כיום כאפיפיור המזרחי-אורתודוקסי, והפטריארך הלאומי המצרי הלא-כלקדוני, הידוע כאפיפיור הקופטי. הכנסייה הקופטית מכחישה כי היא תומכת במונופיזיטיות, שלדעתה היא כפירה. הם לפעמים קוראים לקבוצה הכלקדונית "דיופיזיים". מושג הקרוב יותר לדוקטרינה הקופטית היא "מיאפיזיטי", המתייחס לטבעו המורכב של ישו – אל ואדם, מחוברים באופן בלתי נבדל בלוגוס. הקופטים מאמינים בשני טבעים המחוברים יחד "ללא התערבות, ללא בלבול, וללא שינוי". שני טבעים אלה "לא נפרדו זה מזה ולו לרגע".
התקופה המודרנית
יש באלכסנדריה מיעוט נוצרי השייך לכנסייה הקופטית המצרית.
הבישוף בעל הדרגה הגבוהה ביותר בפנסיה הוא הפטריארך של אלכסנדריה הנושא את הכינוי אפיפיור. מקום מושבו בקהיר. סמכותו נובעת מסט. מרקוס.
החל מ-1890 הכנסייה פתחה שיטת ניהול דמוקרטית: הפטריארך בשיתוף 12 בישופים דיאקונים בצירוף מועצות של "הדיוטות" מהקהילה, מפקחים על המצב הכספי של המוסדות השונים ומנהל של החוקים הקשורים לנשואים, ירושות ועניינים בעלי נופך אישי. לאחר מות הפטריארך, נבחרים שלשה נזירים בני 50 ומעלה כמועמדים להחליף אותו. מבין שלשתם נבחר אחד בהגרלה.
לכנסייה בתי ספר יסודיים ותיכוניים ובתי ספר של יום ראשון. קיים גם מוסד השכלה גבוהה בקהיר.
התקופות ההלניסטית והרומאית
לאחר מות אלכסנדר מוקדון וחלוקת האימפריה, מצרים נשלטה בידי שושלת תלמי. אלכסנדריה יועדה להחליף את בירת מצרים הקודמת ממפיס.
ממצרים התלמיים שלטו על קיריני לוב, כרתים, האיים הקיקלדיים, פניקיה, קפריסין, ארץ ישראל, האיים הספוראדיים סמוס ולסבוס, על סמותרקי ועל ההלספונטוס.
אלכסנדריה הייתה בעלת חוקים משלה, מועצת עם משלה (בולה), חבר שופטים שלה וחבר אזרחים שהתכנס באקלסיה (אספת העם) כפי שהיה בכל עיר יוונית אחרת. הייתה בה בירוקרטיה כבדה, כתוצאה מההשפעה המצרית. כל אזרח היה חייב לשלם מיסים. החוק התבסס על החוק היווני (בעיקר על החוק של אתונה). אלכסנדריה הייתה בעלת אוטונומיה חלקית. הכפיפות לשלטון המלכותי באה לידי ביטוי בכמה אופנים: המלך מינה אחראי אזרחי ופקיד שלטון צבאי. במשך הזמן התבטלה האספה ולאחר מכן גם המועצה.
זכויות האספה שבוטלו על ידי אוגוסטוס לאחר הכיבוש הרומאי, הוחזרו על ידי ספטימוס סוורוס.
אחר מותם של קלאופטרה ומרקוס אנטוניוס, מצרים לא נעשתה פרובינקיה רומית, אלא ממלכתו הפרטית של אוֹקטאוויאנוּס, כיורש נחלתם של מלכי בית תלמי. הקיסר שלט באמצעות נציג מיוחד ממעמד הפרשים, והיא נותרה מחוץ לתחום עבור הסנאט הרומי.
בהמשך אלכסנדריה הפכה למחוז של האימפריה הרומית, חסרת כל אוטונומיה פוליטית אמיתית.
בימי הקיסרות הרומית, מנהל המדינה, שלא כמו בפרובינציות האחרות, היה על טהרת הבירוקרטיה. אפילו עריה היווניות של מצרים התנהלו ללא מועצות וללא פקידים נבחרים.
התקופה הביזנטית
בתקופה זו התפתחה הכנסייה האורתודוקסית. באלכסנדריה ישב הפטריארך האורתודוקסי שהיה כפוף לקיסר הרומי. במקביל לנציב רומי.
לאחר ועידת כלקדון, פרשו הקופטים מן הנצרות האורתודוקסית. מנקודה זו והלאה, באלכסנדריה היו שני פטריארכים: הפטריארך האימפריאלי,
הידוע כיום כאפיפיור המזרחי-אורתודוקסי, והפטריארך הלאומי המצרי הלא כלקדוני, הידוע כאפיפיור הקופטי. הפילוג התאולוגי בין הכנסיות השונות, שהייתה לו משמעות גאוגרפית ותרבותית, קיבל משמעות פוליטית ויש חוקרים שטוענים שהיה מקור לחולשה לאימפריה הביזנטית, דבר שהכשיר את הקרקע לכיבושי האסלם.
התקופה האסלאמית
מצרים בכללה ואלכסנדריה בפרט הפכו לחלק מהחליפות המוסלמית שנשלטה בידי החליפים של בית עבאס מבגדד, באמצעותי שליטים מקומיים ממונים מטעמם.
במאה ה-11, גם הפטריארך הקופטי של אלכסנדריה העתיק את מקומו לבירה החדשה ואלכסנדריה הצטמצמה מאוד בשטחה.
בתקופת הסולטנות הממלוכית. לנסיכים המושלים המקומיים הייתה אוטונומיה שלטונית מסוימת בתחומם, והם נשבעו אמונים לסולטאן המרכזי שישב במצרים.
מוחמד עלי והמאה ה-19
ב-1798 מצרים שהייתה פרובינציה אוטונומית למחצה של השלטון העות'מאני, נכבשה על ידי כוחות צרפתיים של נפוליאון בונפרטה. ב-1801 נשלח לכאן מוחמד עלי, כשני בפיקוד על יחידה צבאית שאמורה הייתה לגרש את הצרפתים. ב-1805 הוא הצליח לקבל תפקיד של משנה למלך במצרים בדרגת פאשה.
מוחמד עלי שם קץ לחברה המסורתית במצרים. הוא חיסל את הממלוכים, האוליגרכיה השלטת לשעבר, הפקיע את המעמדות הישנים של בעלי האדמות, הפך את המעמד הדתי לגמלאים של הממשלה, הגביל את פעילותן של קבוצות הסוחרים ובעלי המלאכה הילידיים, נטרל את הבדואים וריסק את כל תנועות המרד בקרב האיכרים. שלטונו בא לידי ביטוי באלכסנדריה בעיקר בגלל התיעוש שהנהיג שמשך לכאן תושבים זרים רבים.
המאה ה-20
בתחילת המאה ה-20 אלכסנדריה המשיכה להתפתח כעיר קוסמופוליטית. הקבוצות האירופאיות היו בעלות זכויות מיוחדות. הם נהנו מזכויות יתר אקסטריטוריאליות, בהתאם להסכמי הקפיטולציות, שמשמען אי כפיפות משפטית ופוליטית לשלטונות מצרים. תביעותיהן התבררו בפני צירים אירופאיים, או בבתי משפט מעורבים. הזכויות הכלכליים שלהן היו מוגנים על ידי הצירויות המגובשות והסגורות שלהם כמעט ללא קשר עם האוכלוסייה המצרית. הם ניהלו חיים עצמאיים, בקהילות שלהם.
העיר פרחה מבחינה ליברלית, פורסמו עיתונים שונים, נפתחו בתי ספר ומוסדות חינוך.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים הליברליזם דוכא לטובת הלאומיות הערבית.
התקופות ההלניסטית והרומאית
התלמיים פיתחו את עושרה של מצרים וגם האוכלוסייה המקומית הפיקה מכך תועלת. אלכסנדריה התפרסמה, הן כמרכז של מסחר ותעשייה והן כמרכז של מצרים התלמיית.
ניתן להגדיר את המודל הכלכלי ששלט בה כגרסה מיוחדת של "סוציאליזם ממלכתי":
החלק העיקרי מהכנסות המדינה בא מן המיסים: מלכי בית תלמי ירשו מן הפרעונים שיטה של מיסים ישירים ועקיפים מושלמת ומורכבת.
מיסים ישירים - ביבול שניגבה מן האיכרים המעבדים את אדמת המלך. באגרות - נמצאו עדויות של אגרות עבור רישיונות לבעלי מלאכה, אגרות בעד הטבעת חותמות על חוזים מסחריים שהונהגו עוד על ידי הפרעונים, מיסים בעד החזקת עופות בית ומבנים, מיסי ירושה, וכן תשלומי מכס ובלו.
תעשייה
באלכסנדריה היו תעשיות רבות שמטרתן הייתה לשרת את העיר ומוצריהן נצרכו בעיקר לצריכה מקומית.
בעיר היו חמש תעשיות עיקריות:
מסחר
מכיוון שצור, עיר נמל משמעותית, הוחרבה על ידי אלכסנדר, אלכסנדריה מילאה חלל מסחרי. היא הפכה לצומת רווחית ברשת הסחר של הים התיכון, ומשכה מסחר ממזרח, מצפון וממערב. זה אפשר לכלכלה המקומית לשגשג, מה שהוביל להשקעות במוסדות כגון הספרייה של אלכסנדריה.
העיר נודעה במשיכתה למדענים, פילוסופים, אמנים ומתמטיקאים.
בתקופה הרומאית, התנהל המסחר ברומא לא רק בין הארצות השונות השוכנות לחוֹפי הים התיכון, אלא גם עם הארצות השכנות, ועל ידיהן – גם עם ארצות רחוקות יותר, ובייחוד עם ארצות המזרח אתיופיה, ערב, פרתיה, ובאמצעות זו האחרונה – גם עם הודו וסין. כדי להתגבר על המרחקים הללו היה הכרח להקים תחנות מעבר, שבהן אוחסנו סחורות מארץ אחת, ומכאן הן חולקו בארצות האחרות. אַלכּסנדריה שימשה תחנת מעבר כזו בשביל נוּבּיה וערב, ובמידה מסוימת גם בשביל הוֹדוּ. אלכסנדריה הפכה לתחנה מרכזית בסחר החוץ של מצרים בעיקר בזכות הנמל הגדול שלה. עם זאת, היא נבחרה להיות מאגר התבואה המרכזי של המדינה. לאלכסנדריה הובאו גם שמן ודבש לשימוש האוכלוסייה ולאחסון במחסנים ובאסמים המלכותיים. מצרכים נוספים שנשלחו בכמויות גדולות לאלכסנדריה היו בדים, פפירוסים ויינות. העיר גם צרכה כמויות גדולות של ירקות.
אלכסנדריה ייצאה בעיקר תבואה, פפירוסים שגודלו במצרים ומוצרים מן המזרח הרחוק שבחלקם עובדו באלכסנדריה. המסחר התחלק לשלושה חלקים עיקריים: בימיו של אוגוסטוס קיסר, המשיכה העיר להתפתח והיא נשארה העיר השנייה בגודלה בעולם אחרי רומא.
תודות לפוריותה, שעלתה על זו של כל הפרובינציות האחרות, הייתה מצרים בעידן הקיסרות ממגורתה של איטליה. משום כך ייחסו הקיסרים משקל מיוחד לפרובינציה זו, שהשלטון עליה הבטיח להם את נאמנותה של איטליה. מרכיב שני בחוסנה של מצרים הייתה החרושת שלה, ובעיקר ייצור אריגים, זכוכית ופפירוס. מרכיב שלישי היה המסחר שלה עם הוֹדוּ, שהתנהל לאורכו של היאוֹר עד לעיר קוֹפּטוֹס, וממנה בדרכי המלך הגדולות עד לנמלים של ים סוף.
כאמור, הקיסר הרומאי טריאנוס פתח נתיב מים אל לקיסמה, סואץ של ימינו, על ידי חיבור בין תעלות ושלוחות של הנילוס וכך יכלו אניות רומיות, להפליג מן הים התיכון לים האדום.
במרוצת הזמן הייתה לעיר מסחר חשובה ביותר בעולם העתיק. רציפים ארוכים השתרעו על חופיה, ואניות באו אליה ממזרח וממערב. היא הייתה אסם התבואה של העולם העתיק. בנוסף לחיטה היא עסקה גם ביצוא ספרים, כספקית הפפירוס וכספקית הידע.
התקופה הביזנטית
עם התגברות המתחים הדתיים המתמידים בעיר העיר נפלה מגדולתה. במהלך המאה השלישית, החלו להתחזק כוחות מקומיים בעמק הנילוס, אלכסנדריה נחשבה לבת ברית של הביזנטיים, אך התנתקה מייתר חלקי מצרים, היא איבדה את חשיבותה המסחרית, דבר שגרר ירידה בזוהרה ובמספר תושביה. רעידת האדמה שהתחוללה בכרתים, ב-365 לפנה"ס יצרה גל צונאמי שפגע באלכסנדריה.
התקופה האסלאמית
הוטלו מיסים על התושבים הלא מוסלמים - מיסי הג'זיה (מס גולגולת על מי שאינם מוסלמים - ד'מי). מיסים אלו אף גרמו לשלטונות לא לדרוש התאסלמות של האוכלוסייה.
בזמן החליפות של בית עבאס, מצרים שימשה בסיס צבאי להתפשטות המוסלמית. המספנה הביזנטית באלכסנדריה שימשה גרעין לבניית צי פלישה מוסלמי לאיי הים התיכון ולצפון אפריקה.
בתקופת השושלת הפאטימית הייתה תקופה של פריחת המסחר, כתוצאה מהתפתחות פוסטט כעיר נמל כלפי המזרח, דרך תעלה לים האדום.
במאות ה-14 וה-15, אלכסנדריה המשיכה לפרוח כמעצמת מסחר תחת השלטון האסלאמי, כתוצאה מהסכמי מסחר עם אראגון ג'נובה וונציה שהפיצו באמצעות ים סוף סחורות שהגיעו מהמזרח, בעיקר מוצרי טקסטיל ומותרות. במאה ה-14 היא שמשה צומת מעבר חשובה לתבלינים מהודו. אולם גילוי המעבר הימי להודו על ידי הפורטוגזים ב-1498, פגע בחשיבותה לגבי המסחר הזה והתחילה ירידה מסחרית שהורעה עוד יותר בעקבות הפלישות העות'מאניות.
תחת שלטון העות'מאנים, התעלה שחיברה את אלכסנדריה אל הנילוס נזנחה ונסתמה ובכך חנקה את החיים המסחריים של העיר.
המאה ה-19 עד מהפכת הקצינים החופשיים במאה ה-20
בשנת 1820 מוחמד עלי החדיר גידול כותנה למצרים. מ-1840 הסתמן ביקוש רב באירופה למוצר זה, ביקוש שהעשיר את אלכסנדריה.
העיר הפכה להיות מרכז בנקאי ומסחרי חשוב. פתיחת מסילת הרכבת בין קהיר לאלכסנדריה, לצד הזינוק הביקוש לכותנה שנוצר כתוצאה ממלחמת האזרחים האמריקאית ב-1860 ופתיחתה של תעלת סואץ בשנת 1869, מיצבה את אלכסנדריה כתחנה העיקרית להודו והביאה לגידול מהיר באוכלוסייה המקומית והזרה. בימי שלטון הבריטים במצרים, משנת 1882 הוסיפה העיר להתפתח. נמלה העמוק היווה תחנה חשובה לאניות סוחר וצי בדרכן בין אירופה להודו. כתוצאה מהתיעוש שהתפתח בימי מוחמד עלי, גדלה הגירה האירופאית למצרים, בעיקר לאלכסנדריה.
מוחמד עלי העמיד תחת פיקוחו את כל האדמות החקלאיות של מצרים, החרים את חכירות המיסים והמענקים הדתיים, השתמש בכוח השלטון על מנת להרחיב את שטחי גידול הכותנה, בנה סכרים כדי להטות מים מנהר הנילוס אל תעלות שיובילו אותם למקומות הנדרשים, בעיתוי הנדרש רכש את היבולים במחירים קבועים ומכר אותם ליצואנים באלכסנדריה.
בשנים 1829–1833 הוקמה תעשיית הנשק של אלכסנדריה והוקמה מכללה צבאית של הצי בעיר. אלכסנדריה הפכה למחסן נשק עצמאי של הצי ובמספנותיה נבנו פריגטות, קורבטות ושאר סוגים של ספינות מלחמה, לטובת צרכיו של מוחמד עלי, שהיה עסוק במסעי כיבוש ללא הפוגה. עד מהירה צצו במצרים קהילות גדולות של איטלקים, צרפתים ויוונים. אלו הועסקו במפעלים הצבאיים, בבתי החרושת לתותחים ובמספנות.
ספר הביטויים המקיף
ספר הביטויים המקיף הוא תזאורוס עברי-אנגלי-עברי של כעשרת אלפים ביטויים בשפה העברית ומקביליהם בשפה האנגלית. נכתב על ידי המתרגמת נרי סבניה-גבריאל, שהיא גם מרצה לתרגום באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת בית ברל, ויצא בהוצאת יבנה בשנת 2004.
המילונים המקובלים מתמקדים בתרגום של מילים פרטניות משפה לשפה, וביטויים מופיעים בהם בהיקף מצומצם. חידושו העיקרי של הספר הוא בעבודה מקיפה של הקבלה ותרגום של ביטויים בשפות שונות. עבודה זו מצריכה, נוסף על הידע המילולי של השפות, רקע תובנתי של השפה ועושר ביטוייה, כמו גם תבונה ועבודה שכלית אינטואיטיבית, כדי למצוא את המקבילות הדומות ביותר. נוסף על כך הוא מרכז אוסף של ביטויים דומים תחת קורת גג של נושאים, כך שאפשר למצוא ביטוי מדויק לפי נושא.
הספר הוא דו-לשוני. מצד ימין שלו אינדקס של ביטויים בעברית, לפי סדר האלפבית העברי, מצד שמאל שלו אינדקס של ביטויים באנגלית לפי האלפבית האנגלי, ובתווך הביטויים מסודרים לפי מדורים נושאיים.
הספר זכה לביקורות חיוביות.
אליפות העולם בהוקי קרח לצעירים
אליפות העולם בהוקי קרח לצעירים (באנגלית: The IIHF Ice Hockey World Junior Championships) היא תחרות חד שנתית המאורגנת על ידי פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית לנבחרות הוקי קרח עד גיל 20. האליפות נערכת באופן מסורתי מסוף דצמבר ועד תחילת ינואר.
ישראל בן אריה
בן-אריה הקדיש את מרבית חייו לחינוך הציוני, תחילה מחוץ לישראל במסגרת החינוך הציוני "תרבות" ואחר כך בארץ במסגרת "זרם העובדים" ש"במרכז לחינוך", שהיו הזרוע לחינוך ציוני בהתיישבות העובדת והזדהו אחר כך עם מפא"י.
עם עלייתו ארצה, החליף את שמו בשם בן-אריה, על שם אביו.
ילדותו
ישראל חיים זיניוק נולד ב-24 באוגוסט 1899 בעיירה ליובישוב אשר בפלך פינסק, כבן בכור למשפחה שהוציאה מקרבה מספר רבנים: סבו ר' אלי אושר זיניוק ור' ישראל בֶּר כהן (שהיה רב הכרמל בחיפה). ילדותו ושנות חייו הראשונות עברו עליו בעיירה, כשהדמות העיקרית בחייו הייתה אימו. אחריו נולדו אחותו ושני אחיו. הוא למד בחדר מגיל שלוש. לאחר שהצטיין שם, החליטה אימו לשלוח אותו ללימודים בישיבה בגיל 9, הרחק מחוץ לבית. בילדותו חלה בטיפוס הבהרות וכמעט מת. כסגולה להחלמה נוסף לו השם 'חיים', והוא החלים ממחלתו. מאז ועד עלייתו ארצה, היה שמו בכל התעודות ישראל חיים זיניוק (בקיצור, י.ח. זיניוק).
בזכרונותיו הוא סיפר על עזיבתו את העיירה בדרכו לישיבה והפרידה הקשה מהוריו שדאגו לו אך רצו שיהיה לרב גדול.
נדודיה של המשפחה, 1900–1933
העיירה שבה חיו בני המשפחה - לובשייב - נמצאת כיום בתחומי אוקראינה. בחצי הראשון של המאה ה-20 השתייכה לפולין (פלך ווהלין) ורוסיה, כאשר הגבולות משתנים על פי המלחמות שהיו באזור זה.
בשנים 1905–1918 התמודדה המשפחה עם הרעב שפרץ באזור ועם מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1916, כאשר ישראל היה בלימודיו בישיבה, כבשו הגרמנים את האזור והמשפחה נאלצה לעזוב כפליטים את לובשייב בשל הגירוש. בתחילת הדרך, חלתה האם בטיפוס הבהרות, ונפטרה בדרך בסוכות תרע"ז (1916). לאחר קבורתה המשיכה המשפחה לסטולין בחבל ווהלין בפולין, מקום מושבו של דודו, שמשפחתו נחשבה לאמידה. בני הממשפחה הגיעו לסטולין כפליטים חסרי כל והיו סמוכים על שולחנו של הדוד עד אשר נמצא להם מקום מגורים דל ביותר. בסטולין סבלו בני המשפחה המצומצמת חרפת רעב.
ישראל למד במספר ישיבות, הראשונה במסטיסלבל, ואחריה בישיבות שנוהלו על ידי החפץ חיים בשומיאץ ובסנובסק. בתקופה זו עוצבו חייו בהשפעת רבו ה"חפץ חיים".
הלימודים בישיבה במסטיסלבל
כילד צעיר שהגיע לישיבה בערך בשנת 1913 הוצמד לו מדריך מחנך מבוגר. הוא היה איש מבוגר יחסית, בעל וותק בשנות לימוד בישיבה. הם גרו באותו חדר והוא הכניס את ישראל לאוירת הלימוד ודאג למחסורו.
הלימודים בישיבת ראדין
מהישיבה במסטיסלבל עבר ישראל לעיר ראדין והצטרף לישיבת ראדין בהנהגת רבי ישראל מאיר הכהן (ה"חפץ חיים"). הישיבה נדדה לערים שונות במהלך מלחמת העולם הראשונה בהתאם לקווי החזית. הוא שהה בישיבת ראדין עד 1918 ועזבה לאחר התלבטות קשה, כאשר פנה לנושא הציוני.
תקופת הביניים: המעבר מהישיבה לבית המדרש למורים בווילנה
ב-1918 עזב את הישיבה, לאחר שהחל לגלות נטייה לציונות, וכן משום שביקש לעבוד כדי שיוכל לתמוך כלכלית במשפחתו. הוא החל ללמוד הוראה הן כאוטודידקט והן בסמינרים שונים. בשנים 1919–1920 נבחן כאקסטרן של 8 כיתות בית ספר תיכון ברוסיה, אך עקב התנגדותו הפעילה לקומסומול, רדפו אותו הקומוניסטים והוא ברח מרוסיה בשנת 1922 ועבר בגניבה את הגבול לפולין.
השלטון הפולני האנטישמי, הערים קשיים על יהודים שרצו ללמוד, ובפרט על יהודים ציוניים שרצו להיות מורים ב"תרבות". זיניוק התקבל לבית המדרש למורים בווילנה (ירושלים דליטא) ואחרי הבחינות שם התקבל לקורסים פדגוגיים מטעם "בתי ספר תרבות". הממשלה הפולנית לא הכירה בקורסים אלו והוא נאלץ להיבחן שנית על ידי ועדת בחינות מטעם "תרבות" ועל ידי הקורטוריון בוורשה. לאחר קשייים רבים, הוסמך זיניוק בשנת 1923 לשמש כמורה מטעם "רשת חינוך תרבות".
עבודה כמורה באירופה
לאחר הסמכתו כמורה בשנת 1923, החל זיניוק ללמד בבתי הספר של "תרבות" בעיירות הסביבה. המקום הראשון אליו הגיע הייתה העיירה לבידובה במחוז וילנה שבפולין.
לאחר מכן לימד בוולדימרץ עד שנת 1925. אחרי הצהרת בלפור, ובגלל מורת הרוח מ"החדרים" בסגנון הישן, נתעוררו ההורים והנוער הציוני בוולאדימרץ לדאוג לחינוך חדש לילדים. בעקבות זאת, נפתח בית הספר "תרבות" בעיר, חרף הקשיים שהערימו השלטונות ועל אף המצב הכספי הקשה.
בשנות קיומו המעטות של בית הספר, התנהלה בו פעילות ציונית ענפה: פגישות בין מורים והורים, הפגנות ציוניות על ידי התלמידים בל"ג בעומר ובערבי חגים. השלטונות הפולנים ראו בעין רעה את הצלחתו וניסו למשוך את הילדים לבית הספר הפולני, שנתמך באופן ממשלתי, אך הורים רבים המשיכו לשלוח את ילדיהם לבית הספר למרות שכר הלימוד הגבוה. בשנת תרפ"ה (1925), הונח יסוד לבנין בית-הספר בהשתתפות כל אנשי העיירה.
לאחר שהתבססו מעט, עבר ישראל עם המשפחה בשנת 1927 לרוז'ישץ' ושם לימד בבית ספר "תרבות" עד שעלה ארצה ב-1933.
מחנך, מורה ומנהל בבית הספר המחוזי בכפר ילדים
בתקופה זו כתב עשרות מאמרים מקצועיים בתחום החינוך, בעיקר על בעיות אקטואליות, שהתעוררו בחיי היום יום, ופתרונן. נושאי המאמרים כללו בעיות בכיתות, בעיות ניהול, בעיות הילדים, תלונות ההורים ובעיות ארציות בתפישת מהות החינוך. בהמשך כתב על ההתלבטות בין החינוך התנועתי והחינוך הממלכתי. מאמרים אלה ראו אור בירחונים המקצועיים.
מפקח ב"מרכז לחינוך" ולאחר מכן מפקח על בתי הספר הממלכתיים בחיפה והצפון
בן -אריה היה סוציאליסט ואידיאליסט, ונקלט במהירות במוסדות החינוך של המפלגה – "המרכז לחינוך". היה חבר במפא"י ומחסידי "זרם העובדים". ב־1949 קיבל בן-אריה משרת מפקח בחיפה ובאזור הצפון על בתי הספר של 'זרם העובדים'. עקב כך, עקרה המשפחה מעפולה לחיפה בקיץ 1952.
עם החלת חוק החינוך הממלכתי ב־1953, עבר בן-אריה לפיקוח על בתי הספר הממלכתיים בחיפה ואזור הצפון, ובמקביל הרצה בסמינר למורים ע"ש א. ד. גורדון בחיפה.
עם סיום הטיוטות של ספרו האחרון - "מערכי שיעורים במשנה" יחד עם הרזומה העשיר ומאמריו שפורסמו, ולאחר השתלמות קצרה באוניברסיטה בירושלים, התקבלה הכרה אקדמית במעמדו, והוא קיבל אישור לתואר מוסמך.
משפחתו
את אשתו – שושנה פייגה רייזל לבית שֶר, שגרה בעיר המחוז לוצק שמיקומה לא רחוק מרוז'ישץ', הכיר דרך קשרי מסחר שהיו לדודו עם אביה. עקב האנטישמיות ששררה באזור, ובעקבות פגישותיה עם בן אריה, אשר היה נלהב לעניין הציוני, החליטה לעלות לארץ. שערי הארץ היו חסומים והמנדט הבריטי נתן אישורי עלייה לקרובי משפחה מקרבה ראשונה במסגרת "איחוד משפחות". ישראל בן אריה קיבל סרטיפיקט בזכות אחיו יעקב זיניוק, שהיה מאסירי ציון ברוסייה בגולג בהרי אורל ולאחר שחרורו עלה ארצה בשנת 1929. קשרי נישואין נחשבו לקרבה ראשונה, אולם שושנה לא רצתה בקשר נישואין פורמלי, והם נישאו נישואים פיקטיביים בכתובה מזויפת, פתרון שכיח באותה עת. כשעלו לארץ נישאו בל"ג בעומר תרצ"ה (1935).
בנו הבכור נולד ב-1936 ומאוחר יותר נולדה בתו השנייה. אביו המבוגר של בן אריה הצטרף למשך מחצית שנה מדי שנה למשק הבית. בשנת 1947 עברה המשפחה לגור בעפולה, ובשנת 1950 נולדה בת הזקונים.
בסתיו 1961 לקה בהתקף לב קשה ואושפז בביה"ח רוטשילד. מהתקף זה יצא בשלום, אולם בריאותו הוסיפה להתדרדר. בקיץ 1962 הובהל לביה"ח רמב"ם עם אירוע שני ולאחר תקופת מנוחה של מספר שבועות חזר לעבודתו. הוא הפסיק את הרצאותיו בסמינר אבל השלים את טיוטת ספרו ומגעיו עם ההוצאה לאור. הוא נפטר בפורים תשכ"ד (1964) בחיפה. כבן 65 שנים במותו.
פרסומים: מאמרים וספרים
בן אריה פרסם מאמרים רבים בירחונים להורים ולמורים. הפרסומים מקיפים תחומים רבים בנושא החינוך, החל מהעיסוק בתלמידים, בכיתות, בהורים ובמורים. וכן בסוגיות פדגוגיות, חברתיות ומשפחתיות. נושאים שעניינו ציבור גדול של קוראים.
ציונות וגופניות
בשלהי המאה ה-19 התעוררה הלאומיות היהודית והתגבשה האידאולוגיה הציונית כתנועה לאומית. השיח הציוני שם את הגוף הגברי במרכז השיח, כאשר הוא עושה אנלוגיה בין הגוף לאומה: שיקום האומה היהודית מגולם דרך הבראת הגוף היהודי, וכינון של יהודי חדש במקומו של היהודי הגלותי. מנהיגי הציונות, כמו הרצל ונורדאו, אימצו לתוך השיח הציוני את הסטראוטיפים האנטישמיים אשר מציגים את היהודי החולני, החלש והפגום, אבל הדגישו כי המקור לכך אינו מולד אלא תוצאה חברתית ופוליטית שיש לה פתרון, בצורת תחיית העם היהודי בארץ ישראל. היהודי הגלותי, המנוון, הנשי, יכול להירפא ולהשתקם על ידי כך שיהפוך לגבר חזק, שרירי, שעסוק בעבודת אדמה ויישוב ארץ ישראל.
לאומיות וציונות
שני תהליכים השפיעו על התפתחותו של הרעיון הלאומי היהודי: האחד – אכזבה מהאמנציפציה: פעילותם של המשכילים במזרח אירופה לא הביאה למתן שוויון הזכויות המקווה, ויהודי תחום המושב והאזורים הסמוכים נותרו תחת הגבלות חוקיות כבדות. השני – הופעת האנטישמיות במערב, אשר הוסיפה את מימד הגזע כמאפיין לזהות לאומית. מיעוט הציונים בארצות אלה, כמו הרצל ונורדוי, הצביעו על כך שזכויותיהם החדשות לא הביאו לשילוב היהודים בחברה הכללית והשנאה כלפיהם נותרה עזה, בשילוב מוטיבים גזעיים חדשים. היהודים האדוקים פסלו את הרעיון הלאומי, מאחר שלדעתם הוא נותן לאדם אוטונומיה וחופש בחירה כאפשרות מנוגדת לדת ולאלוהים, דבר שגורם להינתקות מהיהדות. חלק ממנהיגי הציונות כדוגמת אחד העם, שאפו להפוך את הדת לכלי להבטחת קיומו של עם ישראל, במקום שהדת תהיה המהות של העם. אחד העם סבר שיש לשמר את המסורת ואת תרבות ישראל מסיבות לאומיות ולא דתיות. הוגים ציוניים אחרים כדוגמת ברדיצ'בסקי וברנר גרסו, שיש להוציא את אלוהים לגמרי ממערכת הערכים היהודית, על ידי שינוי ערכים כולל: העברת המשקל מהרוחני לגשמי. ערכים כמו עוצמה, כוח, יצריות - יצרו אלטרנטיבה של זהות חילונית יהודית ארצישראלית. החל ויכוח בתוך הקהילות היהודיות, בין אלה שרצו קיום של המיעוט הלאומי היהודי בתוך המדינות בהן הם חיו, ובין הציונים שכונו "שוללי הגלות" אשר תבעו טריטוריה לאומית נפרדת ליהודים. האחרונים האמינו שאין ליהודים עתיד בגולה, זאת עקב ביטול שוויון הזכויות, הפוגרומים ואובדן הפרנסה. החלה ביקורת נוקבת על אורחות החיים של היהודים, וקריאה לחילון, השכלה ומודרניזציה. הדרך החדשה האמינה שיש לחדש את רוח האומה על ידי חילון ופתיחות לתרבות הגויית, תוך שמירה על קיומו של הייחוד היהודי.
הגוף היהודי הגלותי
משנות ה-70 של המאה ה-19, הוגים בספרות העברית טענו שגבר היהודי גולה לא רק מארצו, אלא גם מגופו, ומתחיל שיח שדן בגופניות יהודית פגומה. טשרניחובסקי לדוגמה, מתאר את היהדות הגלותית במונחים גופניים: מצב של חולי, זקנה, ניוון, מוות בחיים. ביאליק מתאר את היהודי הגלותי כחלש, חסר כוח, כמי שסובל מפגמים מגדריים ומיניים. סמולנסקין אף הוא מתאר את האומה היהודית במונחים גופניים, כמי שהוא חולה אנוש השרוי במצב של מוות קליני. בספרות של סוף המאה ישנו למעשה שימוש בשני דימויים בולטים: האחד - העם היהודי כגווייה הקבורה תחת הר של ספרים, והשני - העם היהודי כזקן בגוף חבוט, קורס תחת ערמת ספרים. הסופר יוסף חיים ברנר, טען שהגלותיות הפכה למהות של העם היהודי, והיא מתבטאת בכך שזה עם "בלתי עובד" ו"הולכי בטל". הדימויים של היהודי החולה, הפגום, המנוון - רוויים סטראוטיפים אנטישמיים. עליית המדע במאה ה-19, ביססה את הצידוק לסטראוטיפים על היהודים במדע, וכך סומן היהודי כ'אחר', כבעל גוף נבדל. הרפואה הצדיקה את הגזענות, על ידי שהבטיחה לסלק את כל מה שחריג, סוטה ופגום. השיח האנטישמי תיאר את היהודים כמי שמגלמים חוסר תקינות גופנית ומינית. היהודי הוא מכוער, מעוות, כפוף, מלוכלך ובעל מיניות פתולוגית - הוא מתואר כגבר נשי עם נטייה הומוסקסואלית מובהקת.
השיח הזה מחלחל אל תוך הציונות, אך בעוד שהאנטישמיות השתמשה בנימוקים מהמדע והרפואה, ההוגים הציוניים טענו, שחולשת הגוף היהודי, היא תוצאה של תנאי מחיה קשים - ללא אור, אוויר, מים ואדמה, ללא פעילות גופנית. ההשקפה הציונית באה לפתור את בעיית האנטישמיות, אך עם זאת התקנאה בדמות הגוי, והתוצאה של קנאה זו הייתה שלילת דמותו של היהודי הגלותי. הסטראוטיפ של היהודי הגלותי שימש להדגיש את העליונות של התרבות הציונות על פני הדת והמסורת. השאלה כיצד נראה היהודי בעיני הגוי, העסיקה את ההוגים החילונים המשכילים, ששאפו לעמוד בנורמות החברתיות האירופאיות, וכך דימויים אנטישמיים חדרו אל תוך עולם הדימויים שלהם.
היהודי החדש
הציונות הייתה חלק ממגמה של תנועות מהפכניות באירופה, אשר האמינו כי מהפכה תצליח רק על ידי הרס הקיים ובנייה של אדם חדש. כתנועה מהפכנית האמינה הציונות שהדור הישן - 'דור המדבר' - חסר כוח פיזי ותעצומות נפש, ולכן יש לעצב יהודי חדש שיביא לשינוי פניה של היהדות בארץ ישראל. "שלילת הגולה" הייתה רעיון מרכזי באידאולוגיה הציונית, אשר גרסה שיש לעשות שינוי ממציאות לאומית סבילה לפעילה, וכי שינוי זה יש לחולל מהיסוד של האישיות היהודית. חלק מהציונים ראו בגלות ולא באנטישמיות, את האויב. צורת החיים של היהודים בגולה משולה לישות נטולת גוף, ולכן רק חיים לאומיים יביאו לריפוי ושינוי מהותי של סדרי החיים. אחת ממטרות הציונות הייתה להשיב לאומה היהודית את הכבוד העצמי, ולשנות את הדימוי של היהודי החלש, שמגיב בפחדנות להתעללות בו, יהודי חסר גאווה עצמית. היהודי החדש של דור העלייה הראשונה היה התגלמות האידיאל הציוני בדמות של גבר. הוא היפוכו של היהודי הגלותי, והוצג כבעל תכונות של גבריות ובריאות: גוף חזק, גמיש, חסון, גבה קומה, אף סולד, פנים ללא זקן, בעל יכולת להפעיל כוח ולהגן על עצמו, לעבוד עבודה גופנית ויצרנית, לעבוד את האדמה ולהתפרנס ממנה. הגבר היהודי החדש גילם את האנטיתזה של היהודי הגלותי, הנשי, המנוון, הרפה, הרופס, הפחדן. התפיסה הייתה שהמצב בו היהודים נמצאים בנחיתות פיזית, שבגינה הם זוכים ללעג, יכול להשתנות על ידי אימונים וכוח רצון. קיים רצון עז להתחדשות ולכוח, והאומה נמשלת לגוף של גבר שיש להעצים אותו על ידי התמקדות בערכים גופניים חדשים. מקס נורדאו העלה רעיון של טיפוח הכושר הגופני. הנסיבות הן שגרמו ליהודים להגיע למצב של חולשה, ולכן שינוי הנסיבות יגרום לתיקון המצב. מוטיבים של גבורה כמו "מכבים" ו"בר כוכבא", שמשו כדי לעצב דמות חדשה של יהודי חזק, אמיץ ויפה. לא עוד גבריות נעדרת כוח, אלא גבריות "שפעת האונים" (ביאליק). הגוף לא נתפס כמטפורה בלבד, אלא כגוף פיזי שדרכו מתחולל השינוי הלאומי - חברתי, על ידי תקיעת שורשים באדמת ארץ ישראל.
גבריות
הצבר, בן דור הארץ מתואר כגבר יפה תואר, שרירי ועז רוח, בניגוד ליהודי הגלותי. בעיקר בולטות בו תכונות של העצמה גברית ובריאות. הגבריות מתוארת במונחים של יופי גברי הלניסטי, עוצמה גברית 'גויית', תוצרת 'משובחת' של הציונות. כך כותב יעקב כהן:. מול הדימוי של היהודי הגלותי הזקן, הכפוף, המכוער, חסר האונים, העמידו את הניגוד: דמות הצבר שמתאפיין בנעוריו, זקיפותו וביטחונו העצמי. הצבר, יליד הארץ האותנטי, 'יפה הבלורית והתואר' היה התגלמות הרעיון של היהודי החדש שהציונות שאפה לעצב. לואידור מתאר את יהודה בספרו "יהודה נוטר הפרדס": "איש צעיר כבן שלושים, בעל גוף כביר, רחב כתפיים ואמיץ כוח. בעמדו על מקומו ורגליו, הנעולות בסנדלים גבוהים, פשוטות לצדדים וידיו תחובות עמוק, עמוק בכיסי מכנסיו, חזהו הכביר בולט. אז הוא דומה לסלע מוצק אשר שורשו בקרקע".
עשייה ועבודת כפיים
הצבר קידש את חיי המעשה ודחה כל מה שקשור לרוחניות שאפיינה את העולם הישן בגלות. על האתוס האנטי-אינטלקטואלי של הצבר כתב שלונסקי: "אתמול משכילים [...] היום בורים בגאווה. פשוטים וגסים מתוך פרינציפ [...] את התרבות מעיקרה בקשנו להשליך אחרי גוונו הכפוף מרוב עיון בספרים". בקרב החלוצים קודש האתוס של עבודת הכפיים ( השיא במשנתו של א"ד גורדון ב"דת העבודה"), וכן האתוס שצמח בארגון "השומר" – פולחן הצבאיות והגבורה, על פי החזון של נורדאו על "יהדות השרירים". הגבריות ואומץ הלב בשילוב של עבודת כפיים, הם התכונות הבולטות המתארות את דמות הצבר. ב-1918 כתב משה ולד (יערי), אחיו של מנהיג השומר הצעיר מאיר יערי: ".
הסתפקות במועט
ערך נוסף שקודש על ידי הצבר הוא ערך האסקטיות – ההסתפקות במועט. סגנון לבוש פשוט ואחיד, צבעים אחידים, בגדים דהויים ומרושלים, רגליים יחפות, בלורית, כובע טמבל – הפכו לסימני היכר של הצבר. ההסתפקות במועט לא הייתה רק כורח כלכלי, אלא גם ערך אידאולוגי שמקורו בסוציאליזם, וביטא את הבוז לקפיטליזם וחיי מותרות. ההסתפקות במועט מסמלת את נכונות הפרט לרסן את תשוקותיו הפרטיות למען המטרה המשותפת. יחפנות, סנדלים ובלורית מתנפנפת הפכו לסמל חזותי של הצבר. היחפנות – סמל להשלת הבגדים המסורתיים, השטריימל והקפוטה, להבראה תרבותית, מגע בלתי אמצעי עם אדמת ארץ ישראל. סנדלים – שיוו לצבר מראה של רועה ולוחם תנכי. בלורית – סמל למרד נגד כיסוי הראש ואסור הדת, הפכה לסמל סטטוס חזותי וביטאה את חירותו של היהודי החדש שחוזר אל הטבע.
פוריטניות מינית
פן נוסף באסקטיות הצברית היה הפוריטניות המינית. באותה תקופה, המנהג בחברה החילונית היה חיזור דיסקרטי וקיום יחסי מין אחרי הנישואין. על פי ההשקפה הסוציאליסטית חיזור היה מנהג בורגני, ולכן אינו מקובל בחברה מהפכנית. בנוסף התשוקה הגופנית נתפסה כמשהו אישי ופרטי, כסוג של הדוניזם בתקופה בה היחיד אמור להקדיש עצמו להגשמת מטרות לאומיות. האתוס השיתופי הסוציאליסטי ראה ביחסים בתוך הקבוצה כמושתתים על אחווה ושתוף קבוצתי, ולכן תשוקה גופנית נחשבה לאינטרס פרטי, כמעט כמו גילוי עריות. בתרבות הצברית יחסי המין לא היו המרכיב המרכזי, אלא החברות, ובן הזוג לא נתפס כאובייקט מיני. התעסקות ביופי, טיפוח ואיפור נחשבו לבורגניים ולא מקובלים.
הרצל: אלטנוילנד
בשנת 1902 פרסם הרצל את האוטופיה "אלטנוילנד". אחד הנושאים ברומן הוא ריפויו של הגבר היהודי המלנכולי והנשי. פרידריך הגיבור של הסיפור, מתואר כמי שעקב יציאתו מאירופה חל בו שינוי גופני. מגבר צנום, כחוש, לא אסתטי, הפך לגבר 'נורמלי' - גבר שמגלם עצמה, בריאות, "חסון כאלונים". הרצל מדבר על כינון אומה חדשה על ידי חינוך ויצירתו של גבריות חדשה המאופיינת באומץ וחופש.
שלום יעקב אברמוביץ'
אברמוביץ', סופר יידי-עברי, כונה בין השאר 'צייר הגולה' ו-'מספר הגולה'. ביצירותיו החל משנות ה-80 של המאה ה-19, הרבה לתאר את הגוף היהודי כסמל לחוליי החברה ותוצאה של עיוותיה. הגוף היהודי החלש, הרפוי חסר הכוח, מסמל את חוסר יכולתו לפעול בעולם ואת העיוות של החיים בגולה: "עם מצחו הגבוה ועיניו הטרוטות ועם פיקת גרונו הגדולה וגבו הכפוף". בספרו "מסעות בנימין השלישי" (1878), מציג אברמוביץ' את ההיפוך המגדרי שקיים בחברה היהודית המסורתית: הגבר - למדן, עסוק ברוח, נשי, בעוד האישה - עוסקת בחומר, מפרנסת, כולה גוף. הגברים הנשיים במובהק, שואפים להשתנות על ידי יציאה למסע למזרח, כדי להתאים עצמם למודל גברי אירופאי. אברמוביץ' מבקר באופן נוקב את המבנה החברתי והמשפחתי של החברה היהודית המסורתית, אשר בה נישואים מוקדמים גורמים להיפוך תפקידים: הגבר הופך לתלמיד ישיבה, חסר מקצוע, לא יצרני, דל וכחוש. האישה לעומתו בריאת בשר וחסונה. יש כאן היפוך גופני ומגדרי כאחד: האישה במרחב הציבורי והבעל בבית.
שבר בעצם החישור המרוחקת
שבר בעצם החִישּׁוּר המרוחקת הוא שבר נפוץ באמה. בשל קרבתו למפרק כף היד, פגיעה זו לעיתים מכונה שבר בשורש כף היד. הטיפול לרוב יעשה על ידי קיבוע, ובמקרים של שברים מסובכים יותר יהיה צורך בניתוח. לשבר זה סוגים רבים: שבר ע"ש קול, שבר ע"ש סמית', שבר ע"ש ברטון ועוד. קיים בלבול באשר למונח "שבר ע"ש קול" בו נעשה שימוש מוטעה לתיאור כלל השברים המרוחקים בעצם החישור.
קליניקה
הסיבה השכיחה ביותר לשברים מסוג זה היא נפילה קדימה על ידיים מושטות, כאשר הבלימה נעשית כשכף היד מתוחה אחורה בזווית המרבית. באנשים בעלי דלדול עצם ומחלות עצם אחרות. הפצוע יתייצג עם כאבים, נפיחות, שטפי דם, ורגישות סביב שורש כף היד. לעיתים ניתן לחזות בעיוות חיצוני של המפרק. צריך לבדוק אובדן תחושה, בעיה במעבר הדם ותופעות דומות באזור הזרוע והכתף. יש לשלול פצע בעור באזור שיכול לרמז על שבר פתוח. חשוב מאוד לוודא שאין פגיעה עצבית באזור האגודל עקב פגיעה בעצב התווך בשל תסמונת מנהרת שורש כף היד שעלולה להתרחש.
אבחון
לעיתים ניתן לאבחן שבר בעצם החישור המרוחקת על ידי עיוות חיצוני של המפרק אך יש לאמת סברה זו בעזרת תצלום רנטגן, כיוון שפעמים רבות מלווה השבר בעצם החישור עם שבר בעצם הסירה או בתזוזתה של העצם ממקומה. לרוב נעשה שימוש בצילום רנטגן כאשר יש חשד לשבר, ולאחר איבחון של שבר המצריך ניתוח תבוצע טומוגרפיה ממוחשבת (סריקת CT).
סיווג השברים
ברפואה נעשה שימוש במערכות סיווג כדי לתאר דפוסים שונים של פגיעות שסביר שיתנהגו באופן צפוי וכדי להבחין בין סוגי הטיפול השונים להם יזדקקו. כאשר מדובר בשברים במפרק כף היד מערכת הסיווג איננה יעילה במיוחד ואין הסכמה רחבה בנוגע לשיטת הטיפול היעילה ביותר ועל כן קיימות מספר שיטות לסיווג ודירוג סוג וחומרת השברים ובהמשך הטיפול בהם. קיימת שיטת סיווג ע"ש פרננדז המתייחסת למגנון הפגיעה, אך כאשר נרצה שיטת סיווג תיאורית בלבד נשתמש בסיווג המקובל יותר לשברים בעצם החישור המרוחקת והוא הסיווג ע"ש פריקמן:
שבר מטיפוס I: שבר חוץ פרקי בבסיס העצם, ללא שבר בעצם הגומד הסמוכה. שבר מטיפוס II: שבר חוץ פרקי בבסיס העצם, עם שבר בזיז של עצם הגומד. שבר מטיפוס III: שבר תוך פרקי בבסיסי העצם וללא שבר בעצם הגומד. שבר מטיפוס IV: שבר תוך פרקי עם שבר בזיז של עצם הגומד.
מאפיינים נוספים
מעבר לסיווג התיאורי של השברים קיימים מספר מאפיינים נוספים שנוכל לזהות בתצלום רנטגן:
טיפול
בכל הנוגע לטיפול בשברים ישנו מאפיין נוסף אליו יש להתייחס והוא האם השבר יציב או לאו. שבר יציב בעצם החישור המרוחקת הוא חוץ פרקי, ללא ריסוק, וללא תזוזה או עם תזוזה מינימלית, שכאשר הוא משוחזר למנח אנטומי, לא זז חזרה לעיוותו המקורי. במקרים מסוג זה נשתמש בטיפול שאיננו פולשני ועיקרו ייצוב וקיבוע העצם בעזרת גבס או סד. ייתכן והגבס ימוקם עד מעל למרפק כדי למנוע סיבוב של האמה. בילדים הריפוי יהיה מלא ומהיר לרוב, אך באוכלוסיית המבוגרים, לא תמיד יתאחה השבר בצורה הנכונה על ידי קיבוע בלבד. במחקר רדיולוגי על 170 שברי Colles שטופלו בשחזור סוגר ובקיבוע גבס, חלה תזוזה של 29 שברים, שדרשו שחזור נוסף וקיבוע חיצוני. ניתן לטפל גם בעזרת ניתוח פולשני בו מורכב על העצם קיבוע פנימי כדי למנוע תזוזה שניונית שעלולה להתרחש גם עם קיבוע חיצוני, אך לא תמיד קיימת נחיצות להליך כירורגי מסוג זה ולעיתים הוא מיותר. בהליך זה מוכנסים ברגים ולוחיות טיטניום אל העצם כדי לקבע אותה במנח האנטומי האופטימלי ללא אפשרות לתזוזה.
פול ניקולס (שחקן)
פול ניקולס (באנגלית: Paul Nicholls; נולד ב-12 באפריל 1979) הוא שחקן אנגלי. הוא ידוע בעיקר מתפקידו בדמות ג'ו ויקס באופרת הסבון של ה-BBC "איסטאנדרס" ובדמות סמל בילוש סם קייסי בסדרה "חוק וסדר: בריטניה" של ITV.
ביוגרפיה
בפברואר 1996 הופיע לראשונה בדמות ג'ו ויקס בסדרה "איסטאנדרס" של ה-BBC וזכה להכרה לאומית בבריטניה. הוא עזב את הסדרה בספטמבר 1997.
בתיאטרון השתתף ניקולס במחזות אחדים בתפקיד נער בגיל העשרה, בהם בדמות אלאדין במחזה "Aladdin - Genie of the Ring" בתיאטרון סנטרל בצ'אטהם (ב-1996 ו-1997), ובדמות בילי פישר בהפקה של המחזה "Billy Liar" בתיאטרון בוש בשפרד'ס בוש (ב-1998).
בשנים 1998 ו-1999 שיחק ניקולס בתפקיד סמל בילוש טרי סידנהאם בסדרת המשטרה "City Central". עוד השתתף בהפקה לחג הפסחא של ה-BBC בשם "The Passion". הופעת הבכורה שלו בווסט אנד היה בשנת 2000 בתפקיד אדמונד טיירון במחזה "מסע ארוך אל תוך הלילה" מאת יוג'ין או'ניל בתיאטרון ליריק. עוד באותה שנה הופיע במחזה "Mrs Steinberg and the Byker Boy" בתיאטרון בוש.
ב-2007 שיחק בתפקיד טרי בדרמה "Clapham Junction" של ערוץ 4. עוד ב-2007 הופיע בתפקיד קונור גרוף בפרק "Billy Goat" בסדרה "אגדות" של ה-BBC.
ב-2008 גילם ניקולס את רוברט פילדינג בסדרה "Harley Street" לצדה של סוראן ג'ונס. הוא השתתף בסדרה "וידוייה הסודיים של זונת צמרת" בתפקיד הארי קיגן לצדה של בילי פייפר. ניקולס גילם את יהודה איש קריות בסדרה "The Passion" של ה-BBC והופיע במיני-סדרה "A Thing Called Love".
ב-2012 הופיע ניקולס בסרט "Life Just Is" לצדה של ג'יין וייזנר. הוא הופיע בתפקיד סיימון מרשל בסדרת הדרמה "הולבי סיטי" ממאי עד יולי 2012, ושיחק בתפקיד קאל בקט במותחן "הפחד" של ערוץ 4. ניקולס גילם את סמל בילוש סם קיישי בסדרה "חוק וסדר: בריטניה" עד סוף העונה השביעית ב-2013.
חיים אישיים
ניקולס הוא אוהד של מועדון הכדורגל בולטון וונדררס. התחביבים שלו כוללים סקייטבורדינג, קיקבוקס, כדורסל וגלישת גלים בניוקוויי שבמחוז קורנוול.
מרדכי אברהמוב
מרדכי (מורדו) אברהמוב (21 באוגוסט 1920–6 בנובמבר 2013) היה צלם ישראלי, ממייסדי קיבוץ יקום, ממקימי מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'.
אברהמוב נולד בנובה זאגורה בבולגריה להוריו שלמה וקדונה, התייתם בילדותו מאמו ועבר עם אביו לסופיה. התאמן בנעוריו במועדון מכבי בסופיה, נחשף לפעילות ציונית בזכות היכרות עם ויקטור שם-טוב והצטרף לתנועת השומר הצעיר. עלה לארץ ישראל עם חבריו ב-1939 באוניית המעפילים טייגר היל, עבדו יחד במספר קיבוצים וב-1941 הצטרפו לקבוצת "הקיבוץ הארצישראלי ד'" בחדרה, שעתידה הייתה להיות הגרעין המייסד של קיבוץ יקום.
ב-1942 התנדב לצבא הבריטי, שירת בארץ ישראל ובמצרים, ובשנת 1944 לחם במסגרת הבריגדה היהודית בחזית האיטלקית. במהלך שירותו הצבאי קיבל כמתנה את המצלמה הראשונה שלו, מתנה שהתוותה את מסלול חייו העתידי כצלם. לאחר המלחמה השתתף בפעולות הברחת ניצולי השואה לארץ ישראל. ב-1946 חזר לארץ. ב-11 במרץ 1947 עלה עם חברי קבוצתו להקמת נקודת הקבע של קיבוץ יקום, ובצילומיו הנציח את יום העלייה.
ביקום הקים את ענף גן הירק וניהל אותו כעשור. בסוף שנות החמישים הקים את ענף הנוי וניהל אותו עד פרישתו.
ב-1958 הוצגה עבודה של אברהמוב, "עקבות", בתערוכת העשור, שנערכה במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל. צילומין נכללו באלבום צילומים שהופק לרגל שנת העשור, "מבוקר עד בוקר: מראות חיים בישראל", בעריכת צבי זוהר וטוביה ריבנר.
צילומים מאת אברהמוב נכללו במוסף מיוחד של מעריב לרגל יום העצמאות ה-40.
ב-2001 נערכה תערוכת הצילומים "מרדכי אברהמוב, סיפורו של קיבוץ - צילומים 1947-2001".
חייו הפרטיים
נישא ב-1954 לציפורה (17 בינואר 1919–16 במאי 1994) וגידל עמה את בתה חגית שקדי ואת ילדיהם המשותפים: שלמה אברהמוב (14 באוקטובר 1954–13 ביוני 2014), אדוה הר גיל.
אייל נקוד
תיאור
לאייל הנקוֹד פרווה בצבע חום בהיר-כהה, המנוקדת בכתמים ונקודות לבנות המקנות לו את שמו. בטנו, גרונו, והחלק האחורי של זנבו - לבנים, ולאורך הגב יש לו פס שחור המתוח מהזנב עד לכתפיים. לזכרים זוג קרניים גדולות המגיעות לאורך של 75 ס"מ ומתפצלות עד שלושה סיעופים. אייל נקוד הוא בינוני בגודלו - קטן מעט מן היחמור וגדול מאייל הכרמל: גובהו בכתפיים כ-90 ס"מ, ואורך ראשו וגופו (כולל הזנב) עד 170 ס"מ. משקלם של הזכרים 30–75 ק"ג, ושל הנקבות 25–45 ק"ג. זכרים גדולים במיוחד יכולים לשקול 98–110 ק"ג.
קרני האיילים הן מבנים עצמיים שגדלים בכל שנה על פי רוב בקיץ, ולרוב רק הזכר מגדל אותן. הקרן מתחילה להתפתח אצל האיילים הצעירים בתור זוג בליטות שמהן מתפתחות הקרניים.
האיילים מפרישים ריח מסוים מבלוטות הנמצאות ליד עיניהם ומצחם על מנת לסמן את הטריטוריה שלהם. ריח זה משמש לא פעם את הציידים המעוניינים בהם.
תפוצה ובית גידול
האייל הנקוד נפוץ במספרים גדולים בהודו ונפאל, ונמצא במספרים קטנים יותר בסרי לנקה, בהוטן, ובנגלדש. כמו כן הוא הובאה למדינות רבות מחוץ לתפוצתו המקורית, ביניהן: ארמניה, פקיסטן, ארגנטינה, אורוגוואי, ברזיל, בריטניה, גרמניה, אוסטריה, ואוסטרליה; בארצות הברית הוא הובא למדינות טקסס, פלורידה, קליפורניה, והוואי. בשל העדר טורפים טבעים בהוואי, האוכלוסייה גדלה עד שממשלת הוואי חוקקה חוקים האוסרים על החזקה או הובלה של אייל נקוד לאיים.
האיילים הנקוּדים חיים ביערות נשירים צפופים ובשטחי מרעה. הם נמנעים מאזורים גבוהים, ואת תפקידם האקולוגי באזורים אלו ממלאים איילי סמבר.
מאפיינים ותזונה
האיילים הנקוּדים חיים בעדרים גדולים של 10–50 פרטים, והם פעילים בעיקר בשעות היום. תזונתם כוללת נבטים, עשבים, שיחים, ענפים, ופרות שנופלים מהעצים על ידי חיות אחרות. לעיתים הם מעשירים את תזונתם בליקוק מלח או אכילת רקמת העור הנופלת מהקרן. זכרים עומדים לעיתים קרובות על רגליהם כדי לאכול מהענפים של העצים. איילים אלו מעדיפים מים זמינים ובימים חמים ישתו בבוקר ובערב.
איילי נקוד נצפים לעיתים קרובות עם קופי לנגור ונהנים מהפירות שנופלים על ידם, ומקריאות אזעקה הנשמעות מהם כאשר הם מבחינים בטורף. הלנגורים נהנים מהשמיעה הטובה של האיילים וירדו לחפש מזון באדמה כאשר האיילים יהיו לידם. לעיתים איילי נקוד רועים גם עם תאואים אסייתים, גאורים, טווסים או איילי סמבר.
תוחלת חייו של האייל הנקוד 10–14 שנים.
אויבים ושימור
האויבים של האיילים הנקוּדים בטבע הם אריות אסייתים, טיגריסים, נמרים, דהולים, נחשי פיתון ותנינים. שועלים עשויים לטרוף עופרים. אייל זה מסוגל לרוץ במהירות של 40 קמ"ש, והיחידים שיכולים להדביקו הם דהולים. מצב שימורם של איילי נקוד מוגדר כללא חשש (LC) על ידי הרשימה האדומה של IUCN בשל התפוצה הרחבה של המין, אולם אוכלוסיות מקומיות קטנות דוגמת בנגלדש נכחדות בשל ציד לבשרו. קיים תת-מין בסרי לנקה שמצבו מוגדר כפגיע (VU) בשל ציד, ובירוא יערות.
ישראל איסר איסרלין (שער משפט)
הרב ישראל איסר איסרלין (בערך תק"י -תקפ"ט, 1829) היה רבה של ויניצה (אז האימפריה הרוסית, כיום אוקראינה). מפורסם בשל ספריו שער משפט על שולחן ערוך חושן משפט ושער דעה על הלכות ריבית.
ביוגרפיה
אין ידועים פרטים רבים עליו. אביו היה ר' זאב וולף. היה מיוחס למהרש"א, ולרבי יהודה החסיד, לרבי הלל בן נפתלי הירץ (ה"בית הלל") ועוד. היה מחותנו של רבי יחזקאל לנדא, בעל ה"נודע ביהודה".
היה מקורב לגדולי החסידות, כהחוזה מלובלין, ורבי לוי יצחק מברדיצ'ב. צדיקים אלו, הפליגו בשבחו.
לפי תשובותיו, נראה שכיהן ברבנות החל משנת תק"ל (1770).
קברו חודש לאחרונה על ידי אגודת אהלי צדיקים