cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי זמביה–יוון
סקירה כללית
ניתן לאפיין את היחסים הפוליטיים בין יוון וזמביה כטובים, אם כי מוגבלים מבחינת תדירות, גם בשל דרישת הוויזה הנוכחית לאזרחים יווניים הנכנסים למדינה. יוון סיפקה סיוע הומניטרי משמעותי לזמביה, בעיקר באמצעות "רפואה ללא גבולות", והיא גם מימנה פרויקט לבניית בית ספר תיכון בלוסקה.
הקהילה היוונית בזמביה מורכבת מכ-400 אנשים הממלאים תפקיד בכלכלה המקומית. הקהילה היוונית פעילה בבירה, לוסקה, שבה שוכן הארכיבישוף היווני-אורתודוקסי.
תא דנדריטי
תאים דנדריטיים (Dendritic cells, בקיצור: DC) הם תאים השייכים למערכת החיסון, אשר תפקידם העיקרי הוא בליעה של אנטיגנים שמקורם בפתוגנים (מיקרואורגניזמים מעוררי מחלות) והצגתם של האנטיגנים ללימפוציטים, ובייחוד לתאי T.
לתאים הדנדריטיים אין כל קשר לדנדריטים (אזורי הקלט של הנוירון) ורק מקור שמם של שני המושגים זהה: פירוש המילה Dendros ביוונית הוא "עץ"; גם הדנדריטים של מערכת העצבים וגם התאים הדנדריטיים של מערכת החיסון מסתעפים רבות ומזכירים במראם עץ. מטרת ההסתעפויות בשתי המערכות היא לאפשר מגע עם תאים רבים בעת ובעונה אחת ולהגדיל את שטח הפנים של התא.
התאים הדנדריטיים משתייכים לקבוצת תאים הנקראים APC מקצועיים (ראשי תיבות באנגלית: Antigen-Presenting Cells, "תאים מציגי אנטיגנים"). גם תאי B ומקרופאג'ים מסוגלים להציג אנטיגנים לתאי T, אך התאים הדנדריטיים הם תאי ה-APC החשובים ביותר. חשיבותם בהנעת התגובה החיסונית היא, לפיכך, עליונה.
התאים הדנדריטיים משתייכים למערכת החיסון המולדת. פירוש הדבר הוא שהם מסוגלים לבלוע כל אנטיגן שהוא, ללא אבחנה. מנגנון פעולתם אינו ספציפי. התאים הדנדריטיים מגשרים, למעשה, בין מערכת החיסון המולדת ומערכת החיסון הלומדת (הנרכשת); בזכותם, בעיקר, מתחילה המערכת הלומדת (תאי ה-T) להכיר בנוכחותו של פולש או זיהום, ונוקטת צעדים לחיסולו.
התאים הדנדריטיים נמצאים בכל הרקמות שלהן מגע ישיר עם הסביבה החיצונית: העור, דרכי הנשימה ודרכי העיכול (הבאות במגע עם המזון). תאים דנדריטיים בעור מכונים תאי לנגרהאנס (Langerhans). ברקמות נמצאים התאים הדנדריטיים במצב לא בוגר; יש להם יכולת בליעה (פגוטציטוזה) גבוהה, ולעומת זאת יכולת נמוכה לתקשר עם תאי T. עם בליעת פתוגן הם מפרקים אותו בתוכם ומתחילים לנדוד לעבר קשרי הלימפה, אליהם הם נמשכים באופן כימוטקטי, על ידי חלבונים הנקראים כימוקינים. במהלך הנדידה הם עוברים התמיינות והופכים לתאים דנדריטיים בוגרים; עתה הם כמעט ולא מסוגלים לבלוע פתוגנים, והם מפתחים יכולת תקשור עם תאי T.
התאים הדנדריטיים מציגים על-גבי הממברנה שלהם את חלבוני הפתוגן, ובהם האנטיגנים, באמצעות מערכת ה-MHC.
קיימים מספר נגיפים (נגיף ה-HIV, למשל, הגורם למחלת האיידס, וכן נגיף ה-SARS) אשר מגיעים אל היעד וה"קורבן" שלהם - תאי ה-T - בעזרת מנגנון הבליעה והנדידה של התאים הדנדריטיים. עובדה זו התגלתה רק בשנים האחרונות וחוללה מפנה במחקר הנוגע למחלות אלו.
כל הנאמר לעיל מתייחס למערכת החיסון באדם. בבעלי חיים אחרים תפקיד התאים הדנדריטיים שונה לעיתים במקצת. בחולדות, למשל, מסוגלים התאים הדנדריטיים בעצמם להרוג פתוגנים או תאי גוף שנפלשו על ידי פתוגן (בדומה לתאי T ציטוטוקסיים).
תאי לאנגרהאנס
תאי לאנגרהאנס (Langerhans), קרויים על שמו של פאול לנגרהנס) הם תאים הנמצאים בשכבת ה- stratum spinosum באפידרמיס. אלו הם מקרופאגים ממקור מח העצם, והם אינם מחוברים לקרטינוציטים באמצעות דזמוזומים. לאחר זיהוי אנטיגן, תאים אלו נודדים לעבר קשר לימפה קרוב, ומציגים את האנטיגן ללימפוציטים אשר יוצרים תאי פלסמה ותאי זיכרון. בחשיפה שנייה לאותו החומר, התגובה הדלקתית תופיע באופן מהר יותר. תאי לנגרהאנס מכילים גרנולות הקרויות Birbeck granules (נראות כמחבט פינג פונג במיקרוסקופיה אלקטרונית). תפקיד גרנולות אלו אינו ברור, ייתכן כי הן התקפלויות של הממברנה עצמה (אינווגניציות). תבחיני רגישות שונים מתבצעים בתיווך של תאי לאנגרהאנס, ולכן הם גם אחראים לתופעות אלרגיות שונות כגון contact allergic dermatitis.
O jardim
O jardim (בעברית: הגינה) הוא שיר שבוצע על ידי הזמרת הפורטוגזית קלאודיה פשקואל ובהשתתפות הזמרת איסאורה, שגם כתבה את השיר. הזמרות בביצוע השיר ייצגו את פורטוגל באירוויזיון 2018. השיר בוצע לראשונה ב-25 בפברואר 2018, במסגרת חצי הגמר השני של פסטיבל דה קאנסאו, כשיר שנבחר לפורטוגל עבור אירוויזיון 2018. השיר פורסם להורדה דיגיטלית ב-9 במרץ 2018 על ידי יוניברסל מיוזיק פורטוגל.
רקע
O Jardim היה אחד מתוך עשרים ושישה שירים שהוזמנו לביצוע על ידי RTP לפסטיבל דה קאנקאו 2018, כבחירה הלאומית של פורטוגל לתחרות הזמר של האירוויזיון 2018. איסאורה כתבה והלחינה את השיר, ובחרה בקלאודיה פסקואל כמבצעת.
באירוויזיון
איסאורה הוכרזה בתור כותבת שירים לפסטיבל בו נבחר השיר המייצג ב-27 בספטמבר 2017. ב-18 בינואר 2018 הוכרזה פסקואל כמבצעת השיר, ששמו "O Jardim". פסקואל התחרתה בחצי הגמר השני, והגיעה למקום השני עם 20 נקודות לפי הצבעות הצופים והשופטים. בגמר, שנערך ב-4 במרץ, היא הגיעה למקום השני בהצבעות השופטים, וזכה מבחינת הצבעות הקהל. השיר הגיע למקום הראשון עם 22 נקודות, ובכך זכה לייצג את פורטוגל באירוויזיון 2018.
בעקבות זכייתו של סלבדור סובראל ב-2017, פורטוגל מארחת את תחרות האירוויזיון 2018, מה שאיפשר לה להעפיל באופן אוטומטי לגמר התחרות, שייערך ב-12 במאי 2018 בליסבון.
ב-12 במרץ 2018 נודע כי השיר יהיה השמיני שיבוצע בערב התחרות, על פי סדר ההשמעה.
ביקורות
שרלוט ראנסי, כתבת בעיתון הבריטי "דיילי טלגרף", כתבה כי O Jardim הוא מבין חמשת שירי האירוויזיון הטובים ביותר של השנה, ותיארה אותו כ"אלקטרופופ בגוון בלדת אינדי, יפה, אינטימי ועכשווי. פשוט מקסים". פביאן רנדן, כתב בעיתון צרפתי "20 דקות", ציין כי השיר "זורחת לפשטותה, לצניעותה ולרגשותיה המתעלה על מחסומי השפה". האנס רולמן, עורך המגזין האמריקאי "Popmatters" כתב את השיר "מחווה לזכרה של סבתו של איסאורה, והגינה שבעלת ערך רב לשתיהן".
יוזו
יוּזוּ (בקאטאקאנה: ユズ, קאנג'י: 柚子, בתרגום חופשי: פרי הדר, שם מדעי: Citrus junos) הוא פרי הדר שמשמש במטבח היפני והקוריאני. במטבח הקוריאני נקרא יוּגָ'ה (בהנגול: 유자).
ליוזו טעם חמצמץ וארומה חזקה המזכירה אשכולית, תפוז ומנדרינה.
תיאור
הפרי דומה חיצונית לאשכולית קטנה וקליפתו מכוסה גבשושיות. צבעו משתנה מירוק לצהוב ולכתום בהבשלתו.
לפירות היוזו ארומה חזקה. קוטרם נע בדרך כלל בין 5.5 סנטימטרים ל־7.5 סנטימטרים אך הם עשויים להגיע לקוטר של עשרה סנטימטרים ויותר.
היוזו צומח על שיח קוצני בעל עלווה ירוקה וצפופה. הוא דומה בריחו החזק לעץ הקפיר-ליים. הוא דומה לפרי יפני אחר המכונה סודאצ'י, שמקורו בהכלאה בין מנדרינה ויוזו, אך הסודאצ'י אינו מבשיל לצבע כתום בניגוד ליוזו.
זנים
ביפן, יש זן נוי של יוזו שנקראת בשם "יוזו האנה" (柚花). זן זה מצטיין בפרחיו ומגודל לרוב למטרות נוי. ישנו גם זן מתוק של יוזו, הנקרא יוקו ונפוץ רק ביפן. זן זה היה בסכנת הכחדה במהלך שנות השבעים והשמונים. לאחרונה נעשים מאמצים גדולים להחיות את הזן הזה בדרום יפן. עוד זן של יוזו, עם עור גבשושי, נקרא יוזו סישי (קאנג'י: 獅子柚子), ושמשמעותו "יוזו אריה".
דנגיוג'ה, פרי הדר קוריאני מהאי ג'גו שבדרום קוריאה, נחשב לעיתים קרובות סוג של יוזו בגלל צורתו וטעמו הדומה ליוזו, אבל גנטית הוא סוג של פומלה.
יפן
היוזו לא נאכל בפני עצמו במטבח היפני, הוא משמש כמרכיב לרטבים, משקאות אלכוהוליים, ממתקים, ריבות, תיבול חטיפים וקישוט צלחות. ביפן עושים שימוש במיציו, קליפתו, ומיצוי של שמניו.
היוזו הוא מרכיב מרכזי ברוטב פּוֹנזוּ, רוטב הדרים יפני העשוי ממספר הדרים, מירין, חומץ אורז ופתיתי בוניטו העשויים דק מיובש. הוא גם משמש ליצור הרוטב יוזו קושו, העשוי מגרידת יוזו צהובה/ירוקה, פלפל חריף ירוק או אדום, ומלח. היוזו משמש גם לייצור ליקרים, קוקטיילים ויינות שונים, בין השאר יוזו-סאוור, ליקר יוזו המכונה יוזוקומאצ'י, ועוד. קליפות ופרוסות יוזו משמשות כקישוט למנות במטבח היפני.
יוזו משמש להכנת מתיקות שונות, ביניהן ריבות ועוגות. תמציות יוזו משמשי גם לייצור חטיפים, למשל דוריטוס בטעם יוזו.
קוריאה
השימוש הנפוץ ביותר ביוזו במטבח הקוריאני הוא בהכנת "מרמלדת יוג'ה" מסוכר מזוקק ופרוסות יוג'ה דקות. ממנו ניתן להכין "יוג'ה-צ'ה" (תה יוג'ה) על ידי ערבוב מים חמים עם מרמלדת יוג'ה, וכן Yuja-hwachae (פונץ' יוג'ה).
בעולם המערבי
בשנים האחרונות ניתן להשיג יוזו גם במערב, וניתן לראות אותו מופיע במתכונים מערביים כמו גם במסעדות ובשווקים.
שימושים אחרים
בקוריאה קיים כלי נשיפה מסורתי המכונה הוֹג'וֹק (הנגול: 호적) המיוצר מסורתית מעצי פרי, לעיתים מעץ יוזו.
פורט קולינס
פורט קולינס (באנגלית: Fort Collins) היא בירת מחוז לרימר במדינת קולורדו שבארצות הברית. בעיר מתגוררים מעל 140,000 תושבים והיא העיר הרביעית בגודל אוכלוסייתה בקולורדו. העיר שוכנת על גדות נהר קש לה פודר, במרחק של כ-105 קילומטרים מדנוור, בירת קולורדו.
היסטוריה
בקרבת המקום בו נמצאת העיר כיום היה מוצב של צבא ארצות הברית שהוקם בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19 כדי להגן על נתיבים באזור מפני התקפות של תושבים ילידים מהאזור. ב-1864 המוצב נהרס בשיטפון ומפקדו פנה לקולונל ויליאם קולינס, שהיה מפקד מבצר באזור ויומינג, והאחרון הציע לו להקים מבצר שיחליף את המוצב במרחק כמה קילומטרים ממקום המוצב. המבצר הוקם מאוחר יותר באותה שנה ונקרא על שמו של קולינס.
חינוך
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם גם אוניברסיטת המדינה של קולורדו, שהיא גם אחד המעסיקים הגדולים ביותר בעיר.
תחבורה
את פורט קולינס משרת נמל התעופה פורט קולינס-לאבלנד, הנמצא במרחק של כ-17 קילומטרים דרום-מזרחית למרכז העיר. בעבר היה נמל נוסף לתעופה כללית בשם נמל התעופה פורט קולינס דאונטאון, אך הוא נסגר ב-2006.
בעיר פועלת מערכת אוטובוסים עם למעלה מתריסר קווים, ובנוסף יש קווים לערים אחרות באזור. יש תכנון להקים בעיר מערכת אוטובוסים מהירה.
אחידו
אֶחִידוֹ (בספרדית: Ejido מלטינית: exitum) הוא אזור של המשמש לחקלאות בו לחברי הקהילה יש זיקת הנאה ולא זכויות בעלות על קרקע, שבמקסיקו היא בבעלות על ידי המדינה המקסיקנית. אנשים שהוענקו להם אחידו בעידן המודרני מעבדים אותו בנפרד ב ומקיימים יחד אחזקות קהילתיות עם פיקוח ממשלתי. אף על פי שמערכת האחידו התבססה על הבנת ה האצטקי שלפני הכיבוש והאחידו הספרדי של ימי הביניים, במאה העשרים, האחידו בשליטת הממשלה.
לאחר המהפכה המקסיקנית נוצרו אחידו על ידי המדינה המקסיקנית כדי להעניק אדמות לקהילות איכרים כאמצעי לבלימת אי שקט חברתי. כשמקסיקו התכוננה להיכנס להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה ב-1991, הכריז נשיא מקסיקו קרלוס סלינס דה גורטרי על סיום הענקת האחידו ואיפשר השכרה או מכירה של אחידו קיימים, מה שסיים את.
בעלות על אדמות קהילה של ילידים מהתקופה הקולוניאלית
בעקבות הכיבוש הספרדי של האימפריה האצטקית (1519-1521), קהילות הילידים נותרו ללא פגע במרכז מקסיקו, כולל שיטת החזקה שלהן על הקרקע. הכתר הספרדי הבטיח שלקהילות הילידים תהיה קרקע בשליטתן, ה-fundo legal ("קרן משפטית"). הוא גם הקים את כדי שילידים בודדים וקהילות ילידים יוכלו להגן על זכויותיהם מפני פלישה ספרדית. הספרדים יישמו את הטרמינולוגיה שלהם על אדמות הקהילות של הילידים, ובתחילת העידן הקולוניאלי החלו לקרוא להן אחידו.
המאה ה-19
מקסיקו השיגה את עצמאותה מספרד בשנת 1821, בעקבות מלחמת העצמאות של מקסיקו, האומה הריבונית החדשה ביטלה את הגנות הכתר על ילידים וקהילות ילידים, והפכה אותם לשווים בפני החוק ולא לווסאלים של הכתר הספרדי. היעלמותו של בית המשפט האינדיאני הכללי הייתה אחת התוצאות של העצמאות. עם חוסר יציבות פוליטית וקיפאון כלכלי בעקבות העצמאות, קהילות ילידים שמרו במידה רבה על בעלות הקרקע שלהן, מכיוון שאחוזות קרקע גדולות לא התרחבו כדי להגדיל את הייצור.
עבור הליברלים המקסיקניים של המאה התשע-עשרה, ההפרדה המתמשכת של ילידים וכפרים ילידים מהאומה המקסיקנית נחשבה "הבעיה האינדיאנית", וביטול הבעלות על הקרקעות הקהילתיות זוהה כמפתח לשילובם של אינדיאנים במדינה המקסיקנית. עם עלייתם של הליברלים לשלטון ב-1855, הם פתחו ברפורמה גדולה שכללה הפקעה ומכירה של אדמות תאגידים, כלומר, אלו המוחזקות על ידי קהילות ילידים ועל ידי הכנסייה הקתולית. קבעה תחילה את, שקרא להפסיק את הבעלות על הקרקע התאגידית ולאחר מכן שילבה את החוק הזה בחוקה של 1857. האחידו בוטלו לפיכך מבחינה חוקית, אם כי רבים המשיכו לשרוד. מקסיקו נקלעה לתסיסה אזרחית, מלחמת אזרחים ופלישה זרה של הצרפתים, כך שרק עם גירוש הצרפתים ב-1867 ושיקום הרפובליקה המקסיקנית בשליטה ליברלית החלה רפורמת הקרקעות להיכנס לתוקף. תחת הגנרל הליברלי פורפיריו דיאס, שעלה לשלטון בהפיכה ב-1876, מדיניות לקידום יציבות פוליטית ושגשוג כלכלי, "סדר וקידמה", הביאה לכך שהאסיינדות הגדולות החלו להתרחב וכפרים רבים איבדו את אדמותיהם והותירו את האיכרים חסרי קרקע.
המאה העשרים
איכרים רבים השתתפו במהפכה המקסיקנית, מתוך ציפייה שניתן יהיה להשיב אליהם את אדמות הכפר שלהם. בפרט, איכרים רבים במדינת מורלוס בהנהגתו של אמיליאנו ספאטה ניהלו מלחמה נגד נשיאותו של פרנסיסקו מדרו, בעל קרקעות עשיר שתנועתו הפוליטית הרפורמיסטית ביקשה להדיח את משטרו של פורפיריו דיאס; ויקטוריאנו ורטה, מנהיג הפיכה ריאקציונרית שהדיחה ורצחה את מדרו; וונוסטיאנו קאראנסה, בעל אדמות עשיר שהוביל את הפלג החוקתי, שהביס את כל האחרים. בשנת 1917, נוסחה חוקה חדשה, שכללה הסמכה של הממשלה להפקיע משאבים פרטיים. איכרים רבים ציפו שסעיף 27 לחוקה יביא לפירוקן של האסיינדות הגדולות ויחזיר אדמות לקהילות איכרים. קאראנסה שלל לחלוטין הפקעת האסיאנדות, ולמעשה החזיר שטחים רבים, שנתפסו על ידי מהפכנים, לבעליהם.
חלוקת שטחי אדמה גדולים לא החלה עד שלאסרו קארדנאס הפך לנשיא בשנת 1934. שיטת האחידו הונהגה כמרכיב חשוב ב. תחת קארדנאס, הרפורמה בקרקעות הייתה "גורפת, מהירה, ובמובנים מסוימים, חדשנית מבחינה מבנית... הוא קידם את האחידו הקולקטיבי (עד אז מוסד נדיר) על מנת להצדיק הפקעת אחוזות מסחריות גדולות".
ההליך הטיפוסי להקמת אחידו כלל את השלבים הבאים:
שטח האחידו לחקלאות שלחין הוא לכל הפחות 800 דונם או 1,600 דונם לחקלאות בעל. כל אֶחִידַטְריוֹ קיבל 40 דונם לחקלאות שלחין או 80 דונם לחקלאות בעל, כשהוא מתחייב לעבד את החלקה שקיבל בעצמו בלא עזרה חיצונית. לאחידטריוס אין למעשה בעלות על הקרקע, אך הם רשאים להשתמש בחלקות שהוקצו להם ללא הגבלת זמן, כל עוד הם לא נכשלים בשימוש בקרקע במשך יותר משנתיים. הם יכולים להעביר את זכויותיהם לילדיהם. בנוסף לאדמות החקלאיות קיבלה הקבוצה במסגרת האחידו קרקע לשימוש משותף: מרעה, ניסיונות חקלאיים ובניינים ציבוריים כדוגמת בתי ספר.
ביקורת
מתנגדי שיטת האחידו הצביעו על שחיתות נרחבת בבנק הלאומי לאשראי כפרי (Banco Nacional de Crédito Rural (Banrural)) - המוסד העיקרי שאחראי על מתן הלוואות לאחידוטריוס - מכירות והעברות לא חוקיות של אדמות אחידו, פגיעה אקולוגית ותפוקה נמוכה כעדות לכשל של המערכת, אך התומכים העלו טענות נגד, והצביעו על כך שכל ממשל מאז זה של קארדנאס היה אדיש או עוין בגלוי לאחידו, שהאדמה שהוקצתה לאחידו הייתה לרוב באיכות נמוכה יותר ולכן מטבעה פחות יצרנית מאשר קרקע בבעלות פרטית, שרוב המחקר ותמיכה חקלאית היה מוטה כלפי יוזמות מסחריות בקנה מידה גדול, שהפוליטיקאים שהתלוננו על Banrural היו האנשים האחראים לשחיתות, וכי ללא קשר לפריון, ייצור למחיה הוא אסטרטגיית הישרדות חשובה עבור איכרים רבים.
שינויים
כחלק מתוכנית גדולה יותר של ארגון מחדש כלכלי נאו-ליברלי שכבר החלישה את התמיכה באחידו ובסוגים אחרים של ובמשא ומתן על הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (NAFTA), דחף הנשיא קרלוס סלינס דה גורטרי ב-1992 לחקיקה דרך ה ששינתה את סעיף 27 של החוקה המקסיקנית כדי לאפשר הפרטה ומכירה של אדמות של האחידו. זה היה גורם ישיר למרד בצ'יאפס.
השינויים במערכת של האחידו לא הצליחו במידה רבה לשפר את הפריון של האחידו, והם הוערכו כגורמים תורמים משמעותיים להחמרת העוני הכפרי, הגירה כפויה והפיכת מקסיקו, המקום בו התחיל גידול התירס בעולם, ליבואנית נטו של תירס. ואוכל בכלל.
רוב האיכרים היו חלק ממערכת האחידו, כאשר דמות גברית הייתה ראש משק הבית. הזדמנויות עבודה על אדמת האחידו היו מוגבלות ויצרו דחיפה לדמויות הגבריות להגר לארצות הברית כדי לתמוך במשקי הבית ובקרקעותיהם. הזדמנויות עבודה בארצות הברית למהגרים מקסיקנים כללו מגזרים חקלאיים שתרמו לפיתוח נוסף של אדמת האחידו ולצמיחה טכנולוגית חקלאית. אלה שגרו על אדמת אחידו אך לא היו בעלי הקרקע נטו יותר לעזוב גם את האדמה הכפרית. לאחר שדמויות גבריות אלו עזבו את משק הבית, המשפחות שנותרו מאחור היו מורכבות מהאישה ומשפחת בעלה, מה שאפשר לנשים השתתפות מוגברת בקבלת החלטות במשק הבית בהיעדר דמויות גבריות.
אה"מ פאוורפול (1826)
אה"מ פאוורפול (1826) (באנגלית: HMS Powerful) הייתה אוניית קו דו-סיפונית בריטית מדרגה שנייה, בעלת 84 תותחים, שהושקה ב 21 ביוני 1826 במספנות צ'טם.
משנת 1838 ועד 1840 פיקד עליה קפטן צ'ארלס נֵיפּיֶיר, (Charles Napier), מפקד השייטת האנגלית בים התיכון, ומרבית הזמן שימשה כאוניית דגל. ב-1840 הייתה חלק משייטת בריטית-אוסטרית-טורקית, שפעלה לסילוק מוחמד עלי שליט מצרים מסוריה וארץ ישראל, ולקחה חלק פעיל בהפגזת העיר עכו ב-3 בנובמבר 1840. במהלך הלחימה ספגה פגיעות אך איש מאנשי צוותה לא נפצע או נהרג. אה"מ "פאוורפול" שימשה כאוניית הדגל של השייטת הבריטית שהטילה הסגר ימי על מוחמד עלי באלכסנדריה.
בשנת 1843 הוצאה משירות פעיל והושמה בעתודה בפורטסמות', הוחזרה שוב לשירות ב-1848 ושירתה בים התיכון. בשנת 1860 הפכה לאוניית מטרה ובשנת 1864 פורקה.
שירמן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יחסי חוף השנהב–יוון
יחסי חוף השנהב–יוון הם יחסי החוץ בין חוף השנהב ויוון.
יחסי אוסטריה–קנדה
יחסי אוסטריה–קנדה, הם היחסים הבינלאומיים המתנהלים בין אוסטריה וקנדה.
ייצוג קנדי באוסטריה
השגריר הקנדי בשווייץ הוסמך גם עבור אוסטריה ב-1952. שגרירות הוקמה בווינה ב-1956.
במאה העשרים ואחת
היחסים בין שתי המדינות מושתתים על שיתוף פעולה פורה בתחום קשרי סחר, השקעות מניבות ובאמצעות חילופי תרבות ונוער. חברותה של אוסטריה באיחוד האירופי וקשריה החזקים עם אזור מרכז ודרום מזרח אירופה הופכים את אוסטריה לבעלת ערך עבור קנדה במגוון רחב של סוגיות פוליטיות, כלכליות, סחורות, סביבתיות וביטחוניות.
אוסטריה מעוניינת גם במודל מדיניות ההגירה והאינטגרציה של קנדה, ויש מרחב ניכר לדיון דו-צדדי בתחום זה. לדוגמה, במאי 2007 נסעו בכירים מהמחלקות הפדרליות והעירוניות באוסטריה לאוטווה, מונטריאול וטורונטו, כחלק מסיור המחקר שהתמקד במדיניות, בפרקטיקות ובחוויות של קנדה עם קבלת פנים חדשים. בשנה שעברה שלחה מועצת בית הספר בווינה משלחת לוועדות בתי הספר באזור טורונטו וונקובר, כדי לשמור על מדיניות קנדה בנושא הכשרה בשפה ושילובם של מיעוטים גלויים במערכת החינוך שלהם.
שגרירות קנדה בווינה היא שגרירות נקודת הקשר של נאט"ו לשנת 2007/2008 עבור אוסטריה, שהיא חברה בתוכנית השותפות לשלום של נאט"ו. למעשה, שגרירי CPE הם שגרירויות בעלות ברית המשמשות אפיקים בין נאט"ו למדינות שותפות על ידי הפצת מידע והסבר על מדיניות נאט"ו לשלטון המקומי ולאוכלוסייה באמצעות מגוון רחב של פעילויות.
יחסי תרבות
אוסטריה היא יעד מוביל עבור אמנים, מבצעים ותעשיות תרבות קנדיות. הריקוד הקנדי נהנה ממוניטין רב והופעות של מיטב הכוריאוגרפים והלהקות של קנדה נמכרות באופן קבוע. הקשרים האקדמיים קרובים וצומחים; אוסטריה מתגאה בשלושה מחקרים קנדיים מרכזיים באוניברסיטאות של וינה, אינסברוק וגראץ, ויש תוכניות חליפין בין אוניברסיטאות קנדיות ואוניברסיטאות אוסטריות, כמו גם הזדמנויות בעבודה-מחקר מכוונות לנוער.
שר החוץ מקיי פגש את שרת החוץ האוסטרית אורסולה פלאסניק בפברואר 2006. הפגישה האחרונה של ראש ממשלת קנדה לבין קנצלר אוסטריה התקיימה ב-2003.
יהודה אריה ליב אלתר
ביוגרפיה
אחרי שנעשה בר מצוה התארס עם יוכבד-רבקה בתם של הרב יהודה קמינר נכד הברוך טעם, ואשתו הדסה (בתו של הרב משה חיים רוטנברג אחיו של ה"חידושי הרי"ם") החתונה נערכה ב- ג' אדר שני תרכ"ב (1862). כדי שלא יהיה שמו של החתן כשם החותן, צווה עליו סבו האדמו"ר להחליף את שמו הראשון יהודה "ב-אריה" ומאז נקרא אריה לייב . לאחר החתונה נשארו בני הזוג לגור בעיירה גור. באותן השנים, כמעט שלא בא במגע עם אנשים והיה עסוק רק בתורה ובתפילה.
בכ"ג אדר תרכ"ו (1866) בגיל 19, נפטר סבו רבי יצחק מאיר, והוא התמנה לרב העיירה גור על פי צוואת סבו. למרות גילו הצעיר רצו החסידים למנותו כבר אז גם לאדמו"ר במקום סבו, אך הוא סירב והצטרף לחסידים שקיבלו את הנהגתו של רבי חנוך הניך הכהן לוין מאלכסנדר. רק ארבע שנים מאוחר יותר, לאחר פטירת רבי חנוך הניך, בגיל 23, החל לשמש אדמו"ר, אך סירב לשבת בראש השולחן, במקום של סבו, ומאז יושבים אדמו"רי גור באמצע השולחן ולא בראשו.
תחת הנהגתו של רבי יהודה לייב הפכה חסידות גור לאחת החסידויות הגדולות והמרכזיות בפולין. כרבי צעיר דבקו בו רבים מצעירי הלומדים, שהיו מתייעצים איתו בדרך לימודם ועבודתם, והוא היה משקיע זמן קבוע לטיפוחם. את החסידים הרבים שהיו באים להתייעץ עמו קיבל כשהוא עומד בפתח חדרו שעון על ארון הספרים. מאחר שהיה עונה במהירות ובקצרה, הספיקו שעות ספורות לקבלת קהל גדול של חסידים. בניגוד לנוהג המקובל אצל אדמו"רים אחרים, סירב רבי יהודה לייב לקחת כסף מן החסידים, והיה מתפרנס מחנות קטנה שניהלה אשתו. גם את חסידיו היה מדריך להעדיף עיסוק במלאכה או במסחר על פני הרבנות.
בחודש אייר ה'תרס"א פרצה שריפה גדולה בעיירה גור שכילתה את מרבית הבתים ובהם את בית המדרש ודירתו של השפת אמת הצמודה אליו, בית המדרש ובית הדירות למגורי המשפחה נבנה מקורות עץ על ידי החידושי הרי"ם בשנת ה'תר"כ. בית המדרש החדש ובית הדירות נבנה מאבנים והיה גדול ומרווח, בחצרו נבנו אגפי מגורים שנועדו לשמש את אלפי החסידים שבאו לשהות במחיצתו בחגים ובשבתות, בית המדרש החדש נחנך בחודש טבת ה'תרס"ג. החל מימי השואה היה נתון המקום בידי פולנים שפתחו נגריה וחנות רהיטים באולם בית המדרש והתגוררו בדירות, בשנת ה'תשנ"ד לאחר מאמצים של הרב מנדל יוסקוביץ רבה של פולין ועסקנים בגור נרכש המקום ונפתח לציבור. שחזור מדויק של קיר בית המדרש ניתן לראות בירושלים בשכונת מחנה יהודה סמוך לקבר בנו בעל אמרי אמת. ב-1899 נחנך קו רכבת מיוחד אשר קישר בין גור לוורשה. קו זה כונה "הקו של הרבי", והוא עצמו השתתף במימון הקמת המסילה.
בחודש אב תרס"א (1901) נפטרה אשתו הראשונה וכעבור שנה הוא נישא לבתו של האדמו"ר ברוך מגורליץ. בתרס"ה (1905) חלה במחלה נדירה (מחלה לא ידועה בימים ההם) . וכעבור שבועיים נפטר בה' בשבט תרס"ה בגיל 58 שנים בלבד. החסידים תלו את מותו בדאגה הרבה שחש לאלפי חסידיו שהיו מגויסים באותה העת לצבא הצאר הרוסי בשל מלחמת רוסיה–יפן. בני ביתו העידו כי בכל ימי המלחמה היה ישן על הרצפה כשרק מעילו מכסה אותו וממרר בבכי על גורלם. הוא נקבר בעיירה גור, לצד סבו רבי יצחק מאיר אלתר. בהלווייתו השתתפו כ־20,000 איש, ובשל מנהגי החסידות לא נישאו בה הספדים, למעט הספד קצר שנשא הרבי מסוכטשוב רבי אברהם בורנשטיין שאמר: "הצדיק אבד ואין איש שם על לב, כי מפני הרעה נאסף הצדיק". האוהל שהוקם על קברם נהרס בזמן השואה והוקם מחדש בשנת ה'תש"ן.
ספריו
רבי יהודה לייב כתב לעצמו את דברי תורתו שנשא לקהל חסידיו בשבתות וחגים בשנות כהונתו, ואחר פטירתו הדפיסו את כתביו בספר. בניו וחתניו קבעו את שמו שפת אמת, השם נבחר מהפסוק בו סיים את מאמרו האחרון, שנכתב כמה שבועות קודם לפטירתו. על שם ספרו זה כונה האדמו"ר בשם 'שפת אמת', כינוי שבו לא היה שימוש במהלך חייו.
הספר, שהודפס לאחר פטירתו, זכה להערכה רבה, ונודעה לו השפעה רבה לא רק בכלל הציבור החסידי, אלא גם בקרב הציבור הדתי-ציוני, מאחר שהרב קוק - הרב המרכזי והמוביל בציבור זה - החשיב אותו והתמיד בו מאוד.
בנוסף לעיקר הספר שיצא מיד אחר פטירתו יצא ממנו עוד ספר על פרשיות התורה ועל מועדי השנה מכתביו שכתב בשנים תרכ"ו - תר"ל, בין פטירת סבו החידושי הרי"ם עד שנתמנה לאדמו"ר ונקרא שפת אמת ליקוטים .כן יצא מתוך כתביו ומתוך שיעוריו שהרצה לבני ביתו, ספר חידושים ופירושים על סדר מועד וסדר קדשים וקצת מסדר זרעים וקצת על סדר נשים מתלמוד בבלי, היה עוד כתבי יד ממנו על כל התלמוד בבלי שנאבדו. בין הספרים שהועברו בהעברה הראשונה שהעבירה ממשלת רוסיה 500 ספרים מתוך אוסף שניאורסון למוזיאון היהודי במוסקבה, מצאו כתב יד ממנו חידושים ופירושים על סדר נשים וסדר נזיקין שלא היה בנמצא עד אז.
כתבי יד שהיו בידי בנו האמרי אמת נארזו לפני השואה בשקים ביחד עם כתבי היד של האמרי אמת הוחבאו בתוך חבית פח והוטמנו בבניין הקהילה בוורשה במרתף, אזור בניין הקהילה היהודית נחרב ונהרס עד היסוד ולמרות המאמצים והחיפושים הרבים שנערכו לא נמצאו הכתבים.
הנצחתו
על שמו ולזכרו נוסדה בירושלים בשנת תרפ"א (1921) ישיבת שפת אמת שנחשבה כישיבה המרכזית של חסידות גור בארץ ישראל, בשנת ה'תשס"ד נפתחה הישיבה הקטנה ב־2016 נסגרה הישיבה הגדולה ונפתחה מחדש בשנת ה'תשפ"א.
עמדותיו הציבוריות
ה"שפת אמת" התנגד, בכתב ובעל פה, לציונות וראשית מפעלותיה בארץ ישראל, בין השאר שלח מכתב התנגדות להוצאת החוברת 'שלום ירושלים' לקרוב משפחתו רבי חיים ישראל מורגנשטרן, האדמו"ר מקוצק-פילוב. סביב 1900 נשלח נחום סוקולוב על ידי בנימין זאב הרצל לפגישה עם השפת אמת, בשל מעמדו כאחד ממנהיגי יהדות פולין ובמטרה לקרבו לציונות, אך הפגישה לא השיגה את מטרתה. בשלהי קיץ ה'תר"ס 1900 הורה השפת אמת לאסור באופן מוחלט את הקריאה בעתון הצפירה בעריכת נחום סוקולוב בו פרסם מאמרים "למרנן ולרבנן" בנושא התנועה הציונית למול היהדות האורתודוכסית השוללת אותה. כפועל יוצא התנגד גם לתנועת המזרחי, פגישה עמו שאותה ניסה ליזום הרב ריינס לא התקיימה, אולם לפי גירסת העיתונאי אברהם גרין (ללא אסמכתא במקורות של גור) התקיימה הפגישה. עם זאת, סירב להשתתף באספה כנגד הציונות שנערכה ב־1903 בוורשא, ומבין חסידיו היו שהצטרפו למחנה הציוני. לטענת אברהם גרין, השפת אמת אף בירך תחילה בהצלחה את אחד מחסידיו שהיה מראשוני הציונות, אך מאוחר יותר החל להביע התנגדות. הוא סבר שדבר גאולת עם ישראל בארץ ישראל:
קישורים חיצוניים
ספריו
מאמרים אודות משנתו
חזי בצלאל
חזי בצלאל (באנגלית: Hezi Bezalel; נולד ב-1951 לערך) הוא איש עסקים ישראלי. פועל בישראל, לונדון, ארצות הברית, אפריקה והודו. כיהן בעבר כקונסול הכבוד של אוגנדה בישראל ובעשור האחרון כקונסול הכבוד של רואנדה בישראל.
ביוגרפיה
נולד בבצרה שבעיראק, וכשהיה בן חמש עלה לישראל עם משפחתו. תחילה התגוררו במעברת אור יהודה, אחר כך ברמת גן, ולבסוף עברה המשפחה לרמת אביב. לאחר שירותו הצבאי נרשם ללימודי כלכלה באוניברסיטת תל אביב, שם סיים בציונים גבוהים. הוא המשיך כעוזר הוראה ואחר כך קיבל קביעות והחל בקריירה אקדמית. הוא נחשב לבן טיפוחיו של פרופ' חיים בן-שחר, והיה עוזרו בניסיונותיו להיכנס לפוליטיקה. בסוף שנות ה-70 יצא ללימודי דוקטורט בלונדון, ובין השנים 1977–1984 שימש כמרצה לכלכלה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בן-גוריון. בד בבד פנה לשוק ההון והחל לעבוד ככלכלן ומנהל אזורי בבנק דיסקונט.
פעילות עסקית
בצלאל עזב את תפקידו בישראל כאשר התמנה מטעם בנק השקעות בריטי להקים בנק השקעות חדש בקניה, והתיישב במדינה עם אשתו ושלושת ילדיו. במסגרת תפקידו כמנהל הבנק, התקרב אל השלטונות בקניה, אוגנדה ובמדינות מזרח אפריקה האחרות. הוא התקרב אל נשיא אוגנדה, יוורי מוסווני, שתפס את השלטון ב-1986 והחל בתהליכי ליברליזציה במדינה, בתמיכה וסיוע של אנשי הבנק העולמי.
בשנת 1995 יזם הקמתו מחדש של ה-Nile Bank, בנק מסחרי אפריקאי. הוא החל את דרכו כשותף זוטר בבנק, ולאורך השנים הרחיב את פעילות הבנק ואת שליטתו, עד להפיכתו לבעל השליטה היחיד. ה-Nile Bank נמכר לבנק Barclays הבינלאומי בשנת 2008, כמה חודשים לפני פריצת המשבר הכלכלי העולמי ברווח עצום.
בצלאל חבר לחברת "Marathon Corporation Ltd", חברה בינ"ל העוסקת במימון, בנקאות וסחר בינלאומי. החברה עוסקת בעיקר בתחומי התקשורת הסלולרית, אנרגיה, תשתיות, חקלאות וטכנולוגיה והיא מחזיקה סניפים קבועים בבריטניה, דרום אפריקה, רואנדה, קניה, אתיופיה, אוגנדה, הודו ועוד. פעילות החברה מתבססת במקרים רבים על העצמת האוכלוסייה המקומית במדינות היעד, ומסייעת בפיתוח המדינה. בצלאל הוא הבעלים של חברת ההשקעות Carnie Capital, אשר לה השקעות במעל 30 מדינות ברחבי העולם.
בצלאל נחשב למקורב וידיד אישי של נשיא רואנדה, פול קגאמה. בכתבה שפורסמה בעיתון מעריב נכתב כי "...בצלאל נחשב כל יכול ברואנדה... [הוא] משמש שער כניסה לחברות ישראליות למדינה ולממשל..."
תקשורת וסלולר
בצלאל מחזיק גם בחברת סלולר בלונדון, וכן הוא אחד ממייסדי חברת הסלולר טיגו מרואנדה, שבה החזיק ביותר מ–25%. טיגו חולשת על שליש משוק הסלולר במדינה ופועלת גם במדינות נוספות באפריקה ובדרום אמריקה. בצלאל היה שותף בחברה זו יחד עם חברת הסלולר הבינלאומית מיליקום.
בשנת 2010 רכש בצלאל את חברת התקשורת אקספון הישראלית. בשנת 2011 התמודדה החברה על מכרז להפעלת רשת טלפונים סלולריים נוספת בישראל, אולם לאחר שלא הצליחה החברה להעמיד את הערבויות הכספיות, על סך 700 מיליון ש"ח בוטלה זכייתה. בשנת 2014 זכתה החברה במכרז להפעלת תדרי דור רביעי בשוק הסלולר בישראל. במהלך שנת 2016 חתמה חברת אקספון על הסכם שיתוף רשתות עם רשת סלקום, והחברה בשליטתו של בצלאל שנקראת אקספון we4g הפכה לספקית השירותים הסלולריים השישית בישראל.
חברת הפקות הסרטים Mountaintop Productions
בשבע השנים האחרונות מחזיק בצלאל גם בחברת הפקות בשם Mountaintop Productions, הפועלת בישראל ובארצות הברית ומנוהלת על ידי בנו. החברה הייתה אחראית על הפקה של סרטים, רובם ישראליים, ובהם "סיפור על אהבה וחושך" שביימה נטלי פורטמן ו"מפריח היונים", המבוסס על ספרו של אלי עמיר. וכן הסרט "ימים נוראים" על הימים שקדמו לרצח רבין. חלקם האחר אמריקאיים, בהם לוהקו כוכבים כמו דמי מור, פיליפ סימור הופמן וג'סיקה לאנג.
בצלאל הקים יחד עם יצחק ניסן את חברת "מטאור אירוספייס" - חברת טכנולוגיה של סנסורים ושליטה מרחוק בכלים בלתי מאוישים.
בצלאל כיהן בעבר כקונסול הכבוד של אוגנדה בישראל ובעשור האחרון כקונסול הכבוד של רואנדה בישראל. החל משנת 2004 מכהן כיו"ר הארגון לידידות אתיופיה-ישראל.
סם פאלאטניק
סם פאלאטניק (ברוסית: Семён Палатник; נולד ב-26 במרץ 1950) הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אמריקאי.
קורות חיים
סמיון (סם) פאלאטניק נולד באודסה. הוא התחיל ללמוד שחמט בגיל 8. בעל תואר שני בהנדסת מכונות עם התמחות בתחום תחנות כוח מהמכון הפוליטכני באודסה. בשנת 1974 ו-1976 היה פאלאטניק חבר נבחרת ברית המועצות באליפות העולם לסטודנטים. בתחרויות אלו זכה במדליות זהב אישיות וקבוצתיות.
בשנת 1977 הוא ניצח בתחרות בצ'כוסלובקיה, בשנת 1981 זכה במקום השלישי בהרדץ קרלובה, בשנת 1987 פאלאטניק סיים במקום שני בטרנבה, בשנת 1986 במקום שלישי בטאלין ובהודו. בשנת 1988 הוא סיים במקום החמישי בבאקו (ניצח אלכסנדר חוזמן).
בשנות ה-90 של המאה ה-20 פאלאטניק היה פעיל באיגוד השחמט האוקראיני, ומונה לסגן-נשיא.
בהיותו בארצות הברית הוא פרסם מספר ספרים בתחום השחמט (בשותפות עם חברו לב אלבורט).
סם פאלאטניק הפסיק להשתתף בתחרויות בשנת 2012.
מטרסבורג
מטרסבורג (בגרמנית: Mattersburg; בהונגרית: Nagymarton), המוכרת גם בשמה הקודם, מטרסדורף, היא עיר במדינת המחוז בורגנלנד שבאוסטריה.
העיר שוכנת בחלקה הצפוני של בורגנלנד, ממזרח לעיר וינר נוישטאדט, בעמק הנהר וולקה, סמוך לגבול עם הונגריה. מסילות רכבת מקשרות את מטרסבורג לווינר נוישטאדט ולשופרון שבהונגריה. לעיר שני רבעים: מטרסבורג וולברסדורף.
העיר היא ביתו של מועדון הכדורגל מטרסבורג.
היסטוריה
אזור מטרסבורג היה מיושב כבר בעת העתיקה, כפי שמלמדות חפירות בקברים רומאיים ולומברדיים.
העיר הוזכרה לראשונה בכתב בשנת 1202, בשם וילה מרטיני. שמה ההונגרי של העיר, Nagymarton, מתייחס לכנסייה המוקדשת למרטין מטור. שמה הגרמני של העיר היה מטרסדורף, והוא שונה למטרסבורג בשנת 1924. גם השם "מטר", שמקורו ב"מרטין", מתייחס למרטין מטור. בשנת 1354 הפכה העיר לעיר שוק. שרפה החריבה את העיר בשנת 1774, ופעם נוספת בשנת 1856. בשנת 1847 נסללה מסילת רכבת ממטרסדורף לווינר נוישטאדט, והדבר תרם לפיתוח האזור. במאה ה-19 הייתה העיר מרכז לייצור כלי חרס.
מטרסדורף השתייכה לממלכת הונגריה עד שנת 1920. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה עברה האזור לאוסטריה, במסגרת חוזה סן-ז'רמן וחוזה טריאנון. ב-2 ביולי 1926 הוכר היישוב כעיר. בשנת 1978 מוזגה העיר ולברסדורף עם מטרסבורג.
הקהילה היהודית
העיר נמנתה עם שבע הקהילות (בגרמנית: Siebengemeinden) - שבע קהילות יהודיות אורתודוקסיות במחוז בורגנלנד, שנודעו כמרכז חשוב החל משנת 1690 ועד לגירושם הסופי של תושביהן היהודים בעקבות האנשלוס בשנת 1938. הקהילות ניהלו חיי חברה, בחרו את שופטיהן ואת מוסדותיהן בעצמן ונהנו מחופש בענייני דת. הן היוו אוטונומיה יהודית ראשונה ויחידה בכל אירופה המרכזית והמערבית. יהודים ראשונים הגיעו למטרסדורף במאה ה-16, לאחר שגורשו משופרון, ונוכחותם בעיר גברה בשנים שלאחר מכן. בשנת 1671 נאלצו היהודים לעזוב את העיר, בפקודתו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הם הורשו לחזור לעיר בשנת 1678, אם כי נאלצו לקנות מחדש את רכושם. בשנת 1883 נפגע העיר משיטפון שהרס את בית הכנסת.
הקהילה היהודית האוטונומית התמזגה עם יתר העיר בשנים 1902–1903.
בין השאר חיו במטרסדורף הרבנים ירמיהו רוזנבוים ובנו יואב רוזנבוים, יששכר בר בלוך, החת"ם סופר, בנו שמעון סופר, נכד נכדו שמואל ארנפלד, נכדו שמואל ארנפלד ובנו עקיבא ארנפלד.
בעיר הייתה ישיבה בראשות הרב ירמיהו רוזנבוים. בין התלמידים בישיבה היו רבי שמחה בונים מפשיסחה ממנהיגי חסידות פולין, רבי עקיבא איגר מ"גדולי דורו" ואהרן חורין, מראשי היהדות הרפורמית.
על שמה של מטרסדורף קרויה שכונת קריית מטרסדורף בירושלים.
משורר בניו יורק (סרט טלוויזיה)
משורר בניו יורק (באנגלית: A Poet in New York) הוא סרט טלוויזיה בריטי ששודר לראשונה, בגרסה של 60 דקות, בערוץ BBC One Wales ב-30 באפריל 2014. גרסה ארוכה יותר של 75 דקות שודרה בערוץ BBC Two ב-18 במאי 2014. את התסריט כתב אנדרו דייוויס וביימה אייסלינג וולש. הסרט מתאר את ימיו האחרונים של המשורר דילן תומאס, ומותו בניו יורק בגיל 39. הסרט נוצר לציון מאה שנה להולדתו של תומאס ב-27 באוקטובר 1914.
הפקה
הסרט "משורר בניו יורק" הוזמן עבור ה-BBC על ידי ג'אניס הדלו, בן סטיבנסון, אדריאן דייוויד ופיית' פנהייל. המפיקים בפועל היו גריף ריס ג'ונס, רוב וואר, פיית' פנהייל ובת'אן ג'ונס. הצילומים נערכו בקארדיף ובלארן (Laugharne) במשך 18 ימים. טום הולנדר העלה כ-12 קילו במשקלו כדי לגלם את הדמות.
אאוארתרופלאורה
אאוארתרופלאורה (שם מדעי: Eoarthropleura) הוא סוג של פרוק-רגל קדום מתור הסילור ותחילת הדבון שחי לפני 382–433 מיליון שנה.
מאפיינים
יצור זה דמה לרבי-הרגליים המודרניים, אך היה גדול בהרבה מכל רב-רגל מודרני. הוא היה קרובו של הגדול בפרוקי הרגליים היבשתיים, הארתרופלאורה שחי בסוף הקרבון ותחילת הפרם והגיע לאורך 2.6 מטרים.
יצור זה התגלתה בתוך סלעים בחפירות בגרמניה, בריטניה, ניו יורק וניו ברנזוויק. מהמאובנים שלו ישנם קטעים מופרדים רבים ולא נמצאו ראש, מקטעי גוף ורגליים, ולכן קשה לקבוע איך נראה ולאיזה גודל הגיע, אך הוא היה גדול הרבה יותר מהרב רגליים המודרניים (על פי רוחב המאובנים).
הר אתוס
הר אָתוֹס (ביוונית: Όρος Άθως; בטורקית: Aynoroz) הוא הר וחצי אי במקדוניה שבצפון יוון, המכונה גם "ההר הקדוש" (Άγιον Όρος, "אַיוֹן אורוס"). בעת העתיקה נקרא המקום "אקטי" (Ακτή). במפת המחוזות המנהליים של יוון שמו "מדינת המנזרים האוטונומית של ההר הקדוש" (Αυτόνομη Μοναστική Πολιτεία Αγίου Όρους).
המקום הוכרז כאתר מורשת עולמית. קיימים בו 20 מנזרים נוצריים יווניים אורתודוקסיים והוא מהווה מעין מדינת מנזרים אוטונומית ששטחה 335.63 קילומטר רבוע. למדינה ממשל עצמי בתוך יוון. אף על פי ששמה הרשמי, המדינה הנזירית בהר אתוס איננה מהווה מדינה במובן המקובל של המושג, אלא יחידה מנהלית שלטונית אוטונומית בחצי האי, ובכך היא הישות המדינית הנזירית העתיקה ביותר שעדיין קיימת. בירתה של מדינת המנזרים היא העיר קָארְיֶיס (Καρυές). מבחינה כנסייתית-מנהלתית ורוחנית, כפוף הר אתוס לסמכותו הישירה של פטריארך קונסטנטינופול.
בשנת 2001 עמד מספר תושבי הר אתוס על 2,262 נפש, לאחר שהחל להתאושש בתחילת שנות השבעים של המאה ה-20 בתום תקופה ארוכה של שקיעה. לשם השוואה, בשנת 1903 מנתה אוכלוסיית הר אתוס 7,432 נפש וב-1917 התגוררו בו כ-10,500 איש.
אחד המאפיינים הידועים ביותר של המדינה הנזירית בהר אתוס הוא שהכניסה אליה אסורה לנשים ולכל בעל חיים ממין נקבה.
קדושת ההר
במיתולוגיה היוונית היה אתוס אחד הגיגאנטים שנלחמו באלים האולימפיים. אתוס השליך סלע ענק לעבר אל הים פוסידון, וזה נפל בים האגאי והיה לחצי האי אתוס. לפי גרסה של אגדה זו, קבר פוסידון את אתוס בהר שבאי.
לפי המסורת הנוצרית המקומית, בשנת 49 נקלעה ספינתה של מריה המלווה ביוחנן השליח לאתוס בהיותם בדרכם לקפריסין. ספינתם נחתה סמוך למקדש אפולו, במקום בו ניצב כיום מנזר איווירון. הבתולה נפעמה מיופיו של חצי האי, בירכה אותו וביקשה מישו כי יעניק לה אותו כגן. קול נשמע והבטיח לבתולה את חצי האי:
מרגע זה הוקדש המקום לאם האלוהים ונודע כ"גנה של הבתולה" (Το Περιβολη Της Παναγιας), והוא נאסר לא רק לכל אישה אחרת, אלא לכל בעל חיים ממין נקבה.
גאוגרפיה
חצי האי אתוס הוא הזרוע המזרחית מבין שלוש זרועות ששולח חצי האי הגדול יותר, כלקידיקי, לכיוון דרום-מזרח. חצי האי אתוס נמתח אל תוך הים האגאי למרחק של 60 ק"מ, רוחבו בין 7 ל-12 ק"מ ושטחו כ-390 קמ"ר. הר אתוס עצמו מתנשא לגובה של 2,033 מטר בקצהו הדרומי של חצי האי, ומורדותיו גולשים בתלילות אל הים האגאי משלושת כיווניו. על פסגתו של ההר שוכנת קפלה קטנה המוקדשת להשתנותו של ישו. בצדו הצפוני משתפל ההר באופן הדרגתי יחסית לאורכו של חצי האי.
חצי האי מכוסה ביער צפוף המגיע עד לחופיו. בקצהו הדרומי של חצי האי שני כֵּפים – כף פינס המערבי וכף טימיו פרודרוס המזרחי, והים סביבם עלול להיות סוער ומסוכן לשיט. אין בחופי הר אתוס מעגנים טבעיים, וכשמזג האוויר סוער הגישה אליו אינה אפשרית. חלקו הצפון-מערבי של חצי האי, שמשתרע על שטח של כ-55 ק"מ, אינו חלק מהמדינה הנזירית אלא ממחוז המשנה (נוֹמוֹס) של כלקידיקי.
העת העתיקה
לפי הרודוטוס, יישבו הפלסגים מלמנוס את חצי האי, וסטראבון דיווח על חמש ערים ששכנו בו, אך הארכאולוגים לא הצליחו לאתרן. בשנת 492 לפנה"ס, בעת מסע מרדוניוס לענישת יוון, נטרף הצי הפרסי בסערה בעת ששט סביב הר אתוס. 300 מאוניותיו טבעו ו-20,000 איש קיפחו את חייהם. לקראת פלישתו ליוון ב-480 לפנה"ס חפר חשיארש הראשון במשך שלוש שנים תעלה שחצתה את חצי האי אתוס כדי להימנע מן השיט המסוכן. אירוע דומה אירע גם בשנת 411 לפנה"ס, כאשר 50 ספינות ספרטניות טבעו סמוך לאתוס.
העברת מים בין אגנים
__ללא_תוכן_עניינים__
הר אתוס
העת העתיקה
עם ההתפשטות המוסלמית החל במאה ה-7 היה הר אתוס יעד להתקפות, והיישוב בו נפגע. מאידך, ידוע שנזירים שנמלטו מפני המוסלמים, בין היתר מארץ ישראל, הגיעו אל הר אתוס והתיישבו בו. עוד ידוע ממספר דיווחים, בין היתר של תאופאנס המוודה (Θεοφάνης ο Ομολογητής) שחי בסוף המאה ה-8, כי התפרצות הר הגעש בסנטוריני בשנת 726 נראתה מהר אתוס, דבר המראה כי בשנה זו היה המקום מיושב. נזירים מהר אתוס השתתפו גם בוועידה האקומנית השביעית, ועידת ניקיאה השנייה, שהתקיימה בניקיאה (היא איזניק בטורקיה של ימינו), בשנת 787.
העברת מים בין אגנים
העברת מים בין אגנים או הטיית מים חוצת אגנים הם מונחים המתארים מובילי מים מעשה ידי אדם המעבירים מים מאגן ניקוז של נהר אחד שבו הם זמינים, לאגן אחר שבו המים זמינים פחות או ניתנים לניצול טוב יותר להתפתחות האדם. מטרתם של מיזמי הנדסת משאבי מים כאלה יכולה להיות אספקת מים לאגן הקולט, ייצור חשמל, או שניהם. לעיתים נדירות, כמו במקרה של שהטה מים מהחידקל לנהר הפרת בעיראק המודרנית, בוצעו העברות בין אגנים למטרות מדיניות.
הר אתוס
הקמת המדינה הנזירית
ממספר מסמכים ידוע על הקמת שני מנזרים קטנים בהר אתוס במאה ה-9, ובשנת 883 הוציא הקיסר בסיליוס הראשון צו חתום בבולה ובו קבע כי ההר הקדוש הוא "מדינה נזירית" ואסר על בעלי מלאכה אחרים להתיישב בו. בשנים 942–944 מופו גבולותיה של המדינה הנזירית – גבולות העומדים בעינם עד היום – והיישוב קארייס נחשב לבירתה ולמרכזה המנהלי כבר אז. בשנת 958 הגיע הנזיר אתנאסיוס הקדוש מאתוס (Άγιος Αθανάσιος ο Αθωνίτης) להר אתוס, והקים בסיועו של ידידו, הקיסר הביזנטי ניקופורוס השני, את מנזר מגיסטי לאוורה (Μεγίστη Λαύρα), כיום המנזר העתיק והגדול בחצי האי. הקמת המנזר הגדול נחשבה לצעד מהפכני ולוותה במחלוקת בין תומכיו לבין גורמים שמרניים אשר סברו כי שינוי זה יפגע באורחות החיים במקום.
העברת מים בין אגנים
קיימות דוגמאות עתיקות לאספקת מים. הפיתוחים המודרניים הראשונים בוצעו ב באוסטרליה, הודו וארצות הברית, וסיפקו מים לערים גדולות כמו דנוור ולוס אנג'לס. מאז המאה ה-20 בוצעו עוד הרבה מיזמים דומים במדינות אחרות, כולל ישראל והרפובליקה העממית של סין, ותרמו ל ולפיתוח אנרגיית מים בקנדה.
הר אתוס
הקמת המדינה הנזירית
צו חתום בבולה של הקיסר יוחנן הראשון צימיסקס קבע בשנת 972 כי הר אתוס הוא מדינה נזירית אוטונומית, ומעמד זה אושר ב-1095 גם על ידי הקיסר אלכסיוס הראשון. בנוסף, הוקמה ב-1045 "המועצה הקדושה" (ראו להלן) בצו של קונסטנטינוס התשיעי. רוב המנזרים הקיימים כיום נוסדו במאה ה-10 או במאה ה-11, ותקופה זו נחשבת לתחילת שגשוגו של הר אתוס, שהיה לישות הנזירית הגדולה בעולם באותה עת, ואוכלוסייתו הוערכה בכ-3,000 איש.
העברת מים בין אגנים
מכיוון שהולכת מים בין אגנים טבעיים מתוארת הן כחיסור במקור והן כתוספת ביעד, עלולים מיזמים מסוג זה להיות שנויים במחלוקת במקומות מסוימים ולאורך זמן; הם עשויים גם להיראות כשנויים במחלוקת בשל קנה המידה, העלויות וההשפעות הסביבתיות או ההתפתחותיות שלהם.
הר אתוס
התקופה העות'מאנית
במאה ה-13 ידעה ההתיישבות הנזירית תקופה קשה ונפגעה מהתקפות שודדי ים קטלאנים ולטינים. סכסוך עם הקיסר הביזנטי מיכאל השמיני פלאולוגוס, על רקע התפייסותו עם הכנסייה המערבית ב-1277, עלה לנזירים בהר אתוס במחיר כבד. הקיסר שלח את צבאו אל חצי האי, העלה מנזרים באש וטבח בנזירים. התקפות שודדי הים נמשכו גם בתחילת המאה ה-14, והגיעו לשיאן בשנים 1307 ו-1308. מכה נוספת שניחתה כמעט על כל המנזרים היא מכת השריפות, אשר כילו ושבו וכילו את המנזרים או חלקים גדולים מהם. השריפות הכו במקום משך אלף שנים והמשיכו בכך גם במהלך המאה ה-20.
העברת מים בין אגנים
בטקסס, למשל, דו"ח של מועצת פיתוח המים של טקסס (Texas Water Development Board) משנת 2007 ניתח את העלויות והיתרונות של מיזמי העברת מים בין אגנים בטקסס, והגיע למסקנה שעל אף שחלקם חיוניים, החסמים לפיתוחם כוללים עלות, התנגדויות לבניית מאגרים חדשים והשלכות סביבתיות. אך למרות העלויות וחששות אחרים הכרוכים בכך, יש למיזמים של העברת מים בין אגנים תפקיד חיוני באופק תכנון המים של המדינה ל-50 השנים העתידיות. מתוך 44 מיזמים מומלצים להובלה והעברה של מי תהום ונגר עילי שנכללו בתוכנית המים של מדינת טקסס 2012, 15 הסתמכו על העברת מים בין אגנים.
בעוד שמדינות מפותחות ניצלו לעיתים קרובות את האתרים הרווחיים ביותר מבחינה כלכלית שכבר יש בהם תועלות רבות, הוצעו תוכניות הטיה/העברה בקנה מידה גדול במדינות מתפתחות כמו ברזיל, מדינות אפריקה, הודו וסין. העברות מודרניות יותר אלו הוצדקו בשל היתרונות הכלכליים והחברתיים הפוטנציאליים שלהן באזורים מאוכלסים יותר, הנובעים מביקוש מוגבר להשקיה, אספקת מים לתעשייה ולתושבי הערים ומתוך הרצון לנצל אנרגיה מתחדשת. מיזמים אלה הוצדקו גם בגלל שינויי האקלים האפשריים והחשש מירידה בזמינות המים בעתיד; לאור זאת, נוטים מיזמים אלה להכין את הכלכלה לאירועי הבצורות ולביקוש הגובר למים. מבחינה כלכלית, מיזמים המעבירים מים בין אגנים הם לרוב גדולים ויקרים, וכוללים תכנון ותיאום תשתיות ציבוריות או פרטיות גדולות. במקרים מסוימים בהם הזרימה הרצויה אינה מסופקת על ידי כוח הכבידה בלבד, נדרש שימוש נוסף באנרגיה לשאיבת מים אל היעד. מיזמים מסוג זה עלולים להיות מסובכים גם במונחים משפטיים, שכן זכויות המים באגן המוצא נפגעות; זה נכון במיוחד כאשר אגן המוצא של נהר חוצה מדינות. יתר על כן, להעברות אלו יכולות להיות השפעות סביבתיות משמעותיות על מערכות אקולוגיות באגן המוצא. במקרים מסוימים יכולים אמצעי ביעד להפוך את העברות המים הללו לפחות נחוצות כדי להקל על, לעכב את הצורך בבנייה של מתקנים להעברת מים או לצמצם את הגודל והעלות הראשונית שלהם.
הר אתוס
התקופה העות'מאנית
מאידך הוטל על המנזרים מיסוי כבד, ולעיתים הוחרמו מהם חלקות אדמה, מה שגרם למשבר כלכלי במאה ה-17. משבר זה התפתח למרות סיוע כספי נדיב מצארי רוסיה ומנסיכים מוולאכיה, סרביה ומולדובה. כתוצאה מכך נאלצו המנזרים ללוות כספים, דבר שהעצים את הקשיים הכלכליים ואט אט החלו כל המנזרים לעבור ממבנה ארגוני קוינוביוני למבנה אידיוריתמי, המקורב יותר לאורח החיים ההרמיטי (ראו גם לאורה המהווה דרך ביניים נוספת). בשיטה האידיוריתמית הנזירים הם בעלי רכוש ואחראים לצרכיהם; הם סועדים בגפם ונפגשים עם עמיתיהם רק בשעת התפילה בכנסייה. אוכלוסיית הנזירים הלכה והצטמצמה, והר אתוס החל להתאושש כלכלית רק במאה ה-19.
העברת מים בין אגנים
דוגמאות
מיזם מרכז אריזונה (CAP) בארצות הברית אינו העברה בין אגנים כשלעצמו, אם כי הוא חולק מאפיינים רבים עם העברות בין אגנים שכן הוא מעביר כמויות גדולות של מים למרחקים ארוכים והפרשי גובה. ה-CAP מעביר מים מנהר הקולורדו למרכז אריזונה הן לחקלאות והן לאספקת מים עירונית במקום מי התהום המדולדלים. עם זאת, המים נשארים בתוך אגן הניקוז של נהר הקולורדו, אם כי הועברו אל תת-האגן של הנהר חילה.
הר אתוס
השלטון היווני
במלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 נסוגו העות'מאנים מהר אתוס, והאזור, כמו כל מקדוניה היוונית, היה לחלק מיוון במסגרת הסכם בוקרשט מ-10 באוגוסט 1913. ב-3 באוקטובר 1913 הכריזה מועצת הר אתוס ("המועצה הקדושה") כי היא מכירה בריבונות היוונית בהר אתוס והצהירה על נאמנותה למלכי יוון, "יורשיהם של הקיסרים אשר בנו את המנזרים". ממשלת יוון מצידה הכירה במעמדו האוטונומי של ההר, וזה אושר בחוקת יוון אשר קבעה כי מושל מטעם המדינה שמקום מושבו בקארייס ייצג אותה בתחומי המדינה הנזירית.
העברת מים בין אגנים
היבטים אקולוגיים
מכיוון שנהרות הם בית גידול של מערכת מורכבת של מינים והאינטראקציות ביניהם, עלולה העברת מים מאגן אחד למשנהו לגרום להשפעה רצינית על המינים החיים בהם.
הר אתוס
השלטון היווני
בחודש יוני 1913 התגלע סכסוך בין שתי קבוצות נזירים במנזר איו פנטליימונוס הרוסי בהר אתוס. הרקע למאבק היה התמיכה שהפגינו חלק מהנזירים באימיאסלאוויה (רוסית Имяславие – "מילת השם"), זרם נוצרי אורתודוקסי שהחל להתפתח ברוסיה ב-1907 אך נאסר מכוח צו כנסייתי ב-1912. האימיאסלאוויה טענה כי שמו של האל קדם לו וכי הוא האל עצמו, וכן כי ידיעת השם המפורש מאפשרת לבעל המידע לעשות ניסים. יתר הנזירים במנזר סברו כי אמונה זו היא פנתאיזם ואינה עולה בקנה אחד עם הנצרות.
סכסוך על רקע בחירתו של נזיר שתמך באימיאסלאוויה כראש המנזר הוביל לתלונה בשגרירות רוסיה ביוון, וממשלת רוסיה הזדרזה ושלחה צי קטן של אוניות אל המנזר שהביא עמו את הארכיבישוף של העיר וולוגדה מלווה בכוח צבאי. הארכיבישוף ניסה לשכנע את תומכי האימיאסלאוויה לחזור בהם מאמונתם אך לשווא, וב-31 ביולי 1913 התקיפו החיילים הרוסים את המנזר, ונהגו באלימות בתושביו אף על פי שאלה לא גילו התנגדות של ממש. 4 נזירים נהרגו באירוע, 48 נפצעו, ו-840 נזירים נעצרו ונלקחו באמצע חודש יולי לאודסה. יתר הנזירים במנזר חתמו על הצהרה לפיה הם מתנערים מהאימיאסלאוויה. רק שמונה נזירים הורשו לשוב למנזר והיתר הוגלו או נאסרו.
אוכלוסיית הר אתוס הגיעה לשיא גודלה בשנת 1917, אז מנתה כ-10,000 נזירים ו-500 עד 600 בעלי מלאכה נוספים. בעשורים שלאחר מכן החל היישוב הנזירי בהר אתוס לשקוע. נזירים חדשים לא הצטרפו לקהילה וגילם הממוצע של הנזירים עמד בשנת 1963, עת המדינה הנזירית חגגה אלף שנות קיום, על 55 שנים. אף על פי שהר אתוס ידע תקופות קשות בעבר, סברו רבים כי זהו סופה של המדינה הנזירית ויש שטענו כי חגיגות האלף הן טקס האשכבה של ההר הקדוש.
בשנת 1972 נרשמה לראשונה מזה כמה עשורים עלייה במספר הנזירים: נמנו בהר אתוס 1146 נזירים, נזיר אחד יותר מאשר ב-1971. מאז ועד 1996 הצטרפו 1,036 נזירים חדשים לקהילה ושינו את חתך הגילאים במקום. הנזירים החדשים לא התחלקו באופן שווה בין עשרים המנזרים: בעוד שמספר הנזירים במנזר סימונופטרה גדל פי שלושה, במנזרים אחרים המשיכה מגמת הירידה במספרם. עם זאת הגירה פנימית איזנה את המצב במידה רבה. עוד התגלה כי למעלה מרבע מהנזירים החדשים הם בעלי תואר אקדמאי, וזאת בניגוד לבודדים בלבד בעבר, ובנוסף, נזירים חדשים רבים הגיעו ממדינות שאינן אורתודוקסיות, כמו מדינות מערב אירופה, אפריקה, סוריה, פרו וקנדה. בשנת 1990 נוסדה אגודת "ידידי הר אתוס" ובה חבר, בין היתר, הנסיך צ'ארלס ועד למותו היה גם אביו, פיליפ, דוכס אדינבורו חבר באגודה.
עם קבלת יוון לאיחוד האירופי ב-1981 נותר הר אתוס מחוץ לו, ומעמדו בעניין זה דומה לזה של גרינלנד בדנמרק.
משטר ומנהל
מעמדו של הר אתוס הוסדר בחוקת יוון, המקדישה לו את סעיף 105 מחוקת 1975. זה קובע בתחילתו כי:
מוסדות המדינה
המועצה הקדושה (Ιερά Κοινότητα), שבה חבר נציג מכל אחד מעשרים המנזרים, היא מעין גוף מחוקק בהר אתוס. כל מנזר רשאי לקבוע את זהות נציגו למועצה, והיא מתחילה לתפקד בכל שנה בחודש ינואר. "המינהל הקדוש" ובו ארבעה חברים שאחד מהם הוא ה"פרוטוס" (Πρώτος) אוחז בסמכויות הביצועיות. חברי המינהל הקדוש מתמנים ברוטציה על ידי כל המנזרים כך שאחת לחמש שנים יש לכל מנזר נציג במינהל הקדוש. המינהל מתחיל לפעול בכל שנה ב-1 ביוני ומסיים את תפקידו ב-31 במאי בשנה שלאחר מכן, וחבריו מתגוררים משך שנת כהונתם בבירה קארייס. בנוסף קיימת וועדה מיוחדת המתכנסת פעמיים בשנה – 15 יום אחרי הפסחא האורתודוקסי וב-20 באוגוסט – ובה משתתפים עשרים ראשי המנזרים. ועדה זו היא הגוף המשפטי והחקיקתי הבכיר ביותר בהר הקדוש.
מושל מטעם ממשלת יוון אוחז בסמכויות החילוניות האזרחיות ומייצג את הממשל המרכזי במדינה האוטונומית הנזירית. בתוקף תפקידו אחראי המושל באופן בלעדי על הסדר הציבורי ועל הביטחון בהר אתוס. חוקת יוון מעניקה אזרחות יוונית באופן אוטומטי לכל אדם המתחיל את תקופת הכשרתו באחד המנזרים.
לוח השנה הנוהג בהר אתוס הוא הלוח היוליאני ושעות היום נספרות בשתי סדרות של 12 שעות כל אחת, מהשקיעה ולא מחצות. לכן השעון הביזנטי "נע" עם עונות השנה; ההבדל בין השעה בהר אתוס לשעה "הרגילה" מגיע עד שש שעות בחורף.
מנזרים, סקיטות ומקומות פרישה אחרים
בראש כל אחד מעשרים המנזרים האוטונומיים הראשיים, שללא יוצא מן הכלל מנהלים כיום אורח חיים קוינוביוני-קיבוצי, עומד אב מנזר (Ηγούμενος – "איגוּמֶנוֹס") הנבחר בידי חברי המנזר לכל חייו, ולצידו מכהנים מועצת נזירים וועד הבכירים. שני גופים אלה נבחרים לשנה אחת ומשמשים כמעין רשות חקיקתית במנזר. המנזרים מסודרים לפי היררכיה קבועה ובלתי ניתנת לשינוי מזה שנים רבות, ומנזר מגיסטי לאוורה הוא הבכיר שבהם מתוקף היותו העתיק והמאוכלס במנזרים. ההיררכיה שהשתנתה במשך מאות שנים קובעה באופן סופי במאה ה-20 מכוח חוקת יוון הקובעת כי:
לעניין פרישה מהנצרות האורתודוקסית ראו גם להלן בפרק אודות מנזר אספיגמנו.
מעבר לעשרים המנזרים יש בהר אתוס 12 קהילות קטנות יותר של נזירים המכונות "סקיטה", וכל אחת מאלה מסונפת לאחד מעשרים המנזרים הראשיים. אורח החיים בשמונה מהסקיטות הוא אידיוריתמי, והנזירים חיים בהן באופן אינדווידואלי ומכלכלים עצמם באורח עצמאי. הם נפגשים בחגים ובימי ראשון בכנסייה המכונה "קיריאקון" (מלשון Κυριακή – "קיריאקי", כלומר "של האדון"). יתר ארבע הסקיטות הן קוינובוניות. בסקיטות מוסדות ניהוליים הדומים לאלה של המנזרים, אם כי הם נושאים שמות אחרים, מספר חבריהם קטן יותר וחלים עליהם כללים שונים במקצת.
שלושה מעשרים המנזרים אינם יוונים – מנזר זוגראפו הבולגרי, מנזר כילנדריו הסרבי ומנזר איו פנטליימונוס (המכונה רוֹסִיקוֹן) הרוסי. מנזר איווריון הוקם על ידי נזירים גאורגים אך כיום מתגוררים בו בעיקר נזירים יוונים. מבין 12 הסקיטות שתיים הן רומניות – סקיטת טימיו פרודרומו (Prodromu, Sfântul Ioan Botezătorul) השייכת למנזר מגיסטי לאוורה, וסקיטת איו דימיטריוטו טו לאקו (Lacu, Sfântul Dumitru) השייכת למנזר פאולוס הקדוש, ואחת בולגרית – סקיטת בוגורודיצה (Bogoroditsa) השייכת למנזר איו פנטליימונוס.
מעבר למנזרים ולסקיטות יש בהר אתוס מספר סוגים נוספים של בקתות ומקומות פרישה. הקליון (Κελλιόν) הוא מעין חווה עם קפלה קטנה ומיועד לשלושה נזירים או יותר העוסקים בחקלאות או במלאכת יד. הקָלִיוֶוס (Καλυβές) קטן מהקליון ודייריו עוסקים בעיקר במלאכות יד. קתיסמה (Κάθισμα) ממוקמת סמוך למנזר ומיועדת לנזיר יחיד המבקש להתבודד, ואילו האיסיכסטיריו (Ησυχαστήριο) הוא המעון הסגפני ביותר – הוא מבודד מאוד ולעיתים מדובר במערה ותו לא.
היישובים החילוניים
בהר אתוס שני יישובים חילוניים. בבירה קארייס אשר הייתה בעברה עיר שוק ומרכז מסחרי התגוררו בשנת 2001 233 איש. בבנין המועצה הקדושה בקארייס שוכנת הכנסייה העתיקה בהר אתוס, שתועדה לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-10 והמוקדשת לדורמיציון (שנת העולמים של מריה). מי שאינו נזיר או מסייע לנזירים, והמתגורר בהר אתוס בקביעות מחויב לגור בבירה קארייס. היישוב החילוני האחר בהר אתוס הוא דפני (Δάφνη) שבחופו המערבי של חצי האי. דפני משמשת כנמל הכניסה לאתוס ובשנת 2001 התגוררו בה 38 תושבים. הכביש היחיד בהר אתוס מחבר בין שני יישובים אלה, ושירות אוטובוס יומי כמו גם מוניות הנהוגות בידי נזירים פועלים לאורכו.
הגעה וביקור בהר אתוס
אף שחצי האי מחובר ליבשת, ניתן להגיע אליו רק בדרך הים. מספר המבקרים בו מוגבל והכול חייבים להצטייד באישור כניסה מיוחד קודם הגעתם (דיאמוניטיריון – Διαμονητηριόν). מורשים לבקר בהר אתוס גברים בלבד, תוך העדפת נוצרים אורתודוקסים, ורק גברים שגילם מעל 18 שנים והם חברי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית רשאים להתגורר בו בדרך קבע. תיירים כפופים להוראות אישור הכניסה שנופק להם, המוגבל בדרך כלל לשלושה לילות ומאפשר ביקור ולינה בכל רחבי המדינה. קיים אישור מיוחד המאפשר שהות בלתי מוגבלת ובלבד שהאוחז בו מתגורר במנזר בודד (או בסקיטה אחת) כל העת. השגת אישורי הכניסה להר קשה והביקוש רב מן ההיצע, במיוחד בעונת הקיץ ובחגים הנוצריים החשובים.