cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צפנים בתנ"ך
אנגרמה
אנגרמה נרמזת בתורה עצמה, בפסוקים כגון ;. אף המדרש הולך בדרך זו, ואומר "הוא נבל הוא לבן", כלומר יוצר הקבלה בין לבן לנבל על פי האנגרמה הקושרת את שמותיהם.
גימטריה
בגימטריה נעשה שימוש נרחב לגילוי משמעויות נסתרות בתנ"ך.
דוגמאות:
רש"י נמנע כמעט לגמרי משימוש בגימטריות כפירוש. הרמב"ן קבע בהקשר זה כי רק גימטריות מסוימות אמיתיות, הן נמסרו למשה בסיני, ומטרתן היחידה - לסייע בזכירת עניין שנאמר בעל-פה.
לעומתם רבי יעקב בן אשר, בספר פרשנותו לתורה -המכונה "פירוש בעל הטורים", עושה שימוש נרחב בגימטריה, ונמצאו בו למעלה מ-600 מקומות, שבהם הוא מפרש באמצעות גימטריה. המחבר מתאר פרשנות זו כ"מעט פרפראות וגימטריות וטעמי המסורות, להמשיך הלב" והיא משמשת כמבוא לפרשנותו המקיפה לתורה.
בספר קול התור המיוחס לרבי הלל משקלוב תלמיד הגר"א מובאות גימטריות רבות כרמזים לעניין משיח בן יוסף והגאולה.
דילוגי אותיות
דילוגי אותיות בתורה היא טכניקה לגילוי מילים או משפטים בעלי משמעות בתורה (או בתנ"ך בכללותו) באמצעות דילוגים במרחק קבוע בין האותיות. כדי לעשות זאת יש לבחור נקודת התחלה ומרחק קבוע של אותיות שיש לדלג בכל פעם.
באמצע המאה העשרים מצא חיים מיכאל דב ויסמנדל דוגמאות אחדות בתורה, כגון: דוגמה נוספת היא המילה "תורה" בדילוג של 49 אותיות (מספר המרמז על 49 הימים שבין יציאת מצרים למתן תורה, שבהם יצאו בני ישראל ממ"ט שערי טומאה ונכנסו למ"ט שערי קדושה), בתחילת ספר בראשית ובסופו, בתחילת ספר שמות ובסופו, בתחילת ספר במדבר ובסופו, ובתחילת ספר דברים ובסופו. בספר ויקרא לא נמצא דילוג זה, אך במרכזו נמצא באותו דילוג השם המפורש.
השיטה מוכרת גם בשם "הצופן התנכ"י" בעקבות ספר פופולרי בשם זה מאת מייקל דרוזנין, המציג את השיטה, ואף מתיימר לחזות עתידות באמצעותה. יש הטוענים כי המידע הוצפן במכוון בטקסט המקראי על ידי כותביו, והם מייחסים משקל רב למסרים המתגלים בתורה בגרסתה העברית הנוכחית. חיפוש מסרים מוצפנים נעשה גם ביתר ספרי התנ"ך וגם בתרגומי התנ"ך. גם מיסיונרים נוצרים עוסקים במציאת מסרים מוצפנים הקשורים בישו. רעיון הצופן התנ"כי משמש לעיתים ארגוני חזרה בתשובה כדי לאשש את הטענה כי התנ"ך נכתב בהשראה אלוהית (אם כי דרוזנין ייחס את ההצפנה לחוצנים בעלי יכולת טכנולוגית מתקדמת).
שיטת דילוג שונה מיוחסת לרמב"ן. בעקבות ויכוח שהיה לו עם תלמידו המומר אבנר מבורגוס, ששאלו: אם אכן כל דבר רמוז בתורה - היכן הוזכר הוא, אבנר. כתשובה הביא הרמב"ן את הפסוק - אות שלישית בכל מילה.
ראשי תיבות
מגילת אסתר היא היחיד מספרי התנ"ך שבו האל אינו מוזכר כלל. פרשני המקרא ניסו להסביר בדרכים שונות את היעדרותו של אלוהים מן המגילה. האר"י כתב שהשם המפורש רמוז במגילה באופן נסתר, בראשי תיבות בפסוק "יבוא המלך והמן היום" וכמו כן בפסוק "וכל זה איננו שווה לי - סופי תיבות והפוך.
דילוגי מילים
פעולת הצפנה נודעת עוסקת בפרק ה-46 של תהלים בתרגום המלך ג'יימס. המילה ה-46 בפרק זה היא shake, והמילה ה-46 מהסוף (תוך התעלמות מהמילה "סלה" שחותמת את הפרק), היא spear. יש הרואים בכך הוכחה ניצחת לכך שאת התרגום יצר ויליאם שייקספיר (Shakespeare), שהיה בן 46 בשנת 1610, שבה הושלמה הגרסה המוסמכת של תרגום המלך ג'יימס (יצא לאור בשנת 1611).
משמעות חדשה לטקסט
את העצה המופיעה בספר משלי, "יהללך זר ולא פיך", הממליצה לאדם שלא לפאר את עצמו, יש הקוראים בשינוי קל: "יהללך זר, וָלא - פיך", כלומר, אם אין מי שיספר את תהילתך, עשה זאת בעצמך. (משמעות מעין זו אינה מיוחסת לכוונת הכתוב האמיתית אלא כשעשוע לשון).
הפתגם העממי "אחרי מות, קדושים אמור" נוצר משמותיהן של שלוש פרשות רצופות בספר ויקרא: אחרי מות, קדושים, אמור.
אוליבר ספאסובסקי
אוליבר ספאסובסקי (במקדונית: Оливер Спасовски; נולד ב-21 באוקטובר 1976) הוא פוליטיקאי מקדוני אשר כיהן כראש ממשלת מקדוניה הצפונית ה-9.
ביוגרפיה
הוא חבר בית הנבחרים של מקדוניה הצפונית, והוא כיהן כשר הפנים המקוודני ב-11 בנובמבר 2015 – 19 במאי 2016, ב-2 בספטמבר 2016 – 29 בדצמבר 2016 וב-1 ביוני 2017 – 3 בינואר 2020.
הוא משמש כמזכיר הכללי של האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה. הוא נכנס לתפקיד ראש הממשלה ב-3 בינואר 2020, בעקבות הסכם בין מנהיגי SDSM ו-VMRO-DPMNE, זוראן זאאב והריסטיג'אן מיקובסקי, לקיים בחירות מוקדמות לבית הנבחרים ביולי 2020.
הסולם (כתב עת)
מדיניות ומטרות כתב העת
מדיניות כתב העת הייתה בעיקרה שמרנית. רוב התוכן שפורסם בו היה מבוסס על מידע, ספרות אקדמית ונתונים מתחומים שונים כגון משפטים, פסיכיאטריה, חקר המיניות ועוד. ארגון "בנותיה של ביליטיס" אליו השתייך הכריז על שתי מטרות מרכזיות - 'חינוך החריגה' ו'חינוך הציבור'.
'חינוך החריגה' עסק במטרה לאפשר לקוראת, אישה מהקהילה הלסבית, להבין טוב יותר את תחושותיה, להסתגל ולהתאים את עצמה לחיים בחברה שלעיתים עוינת כלפיה. בהתאם למטרה זו, התוכן עסק בעצות, דעות והדרכות על היכולת להסתדר באופן עצמאי כאישה לסבית בתחומים חברתיים, אזרחיים וכלכליים.
גם מדיניות ההפצה של העיתון תרמה למטרה זו. ארגון "בנותיה של ביליטיס" הפיץ עותקים של כתב העת ללא דרישה קודמת לכך, למוסדות חינוך שונים ולבעלי מקצוע כגון פסיכולוגים, עורכי-דין וספרנים, שאת כתובותיהם מצאו באמצעות ספר הטלפונים.
אסטרטגיות ליצירת לגיטימציה לנשים לסביות
ניתוח גיליונות כתב העת מצא שלוש אסטרטגיות באמצעותן ניסו הכותבים "לחנך את הציבור" ולייצר לגיטימציה לנשים לסביות.
הראשונה, נורמליזציה של הנשים הלסביות - בעיקר באמצעות מאמרים של מומחים לפסיכולוגיה ופסיכותרפיה שהשוו בין נשים לסביות לנשים הטרוסקסואליות, וטענו כי הן זהות לגמרי מלבד הבחירה של מושא אהבתן.
האסטרטגיה השנייה הייתה השגת מעמד גבוה בחברה. עיקר הדרך הייתה תיאור נשים לסביות באופן דומה לגברים. בכתב העת תוארו הנשים הלסביות כנשים עצמאיות ועובדות - נשות עסקים, רופאות, צלמות, מורות ועוד. הן תוארו כבעלות חינוך גבוה, עוסקות במקצועות ממעמד גבוה, ומרוויחות שכר מעל הממוצע. תיאורים אלו, בשנים הראשונות בהן הופץ העיתון, אפיינו בעיקר גברים והיו פחות נפוצים בקרב נשים הטרוסקסואליות.
האסטרטגיה השלישית הייתה יצירת אמפתיה - הצגת הנשים הלסביות כאזרחיות אידיאליות. כתב העת עשה זאת באמצעות מאמרי הדרכה שפנו לאישה הלסבית, וייעצו לה לשים בסדר העדיפויות קודם כל את העובדה שהיא אזרחית, אינדיבידואלית ואינה חלק מקבוצה עם דעה מסוימת. הם טענו כי עליה לפעול תחילה לטובת המדינה ורק לאחר מכן לייחס חשיבות לנטייה המינית שלה.
פלונטר (אלבום)
פלונטר הוא אלבום הבכורה של הזמר רמי פורטיס שיצא ב-1978.
האלבום כולל את הלהיט "רד מעל מסך הטלוויזיה שלי", ששודר בתוכנית "עלי כותרת" בהנחיית ירון לונדון, בהשתתפות רמי פורטיס, חברי להקתו ושולץ האיום. כעבור שנים צולם וידאו קליפ עבורו שפתח את שידורי ערוץ 24 (הופק על ידי הערוץ) בהשתתפות רמי פורטיס, ירמי קפלן, חמי רודנר ויהלי סובול.
סמי בירנבך, שהפך מאוחר יותר לסולן להקת מינימל קומפקט שבה היה חבר גם פורטיס, כתב את מילות רוב השירים. להיטים נוספים מתוך האלבום אותם ניתן למנות הם: "המוות אינו מחוסר עבודה", "אינקובטור", "דבש" וכן "שמש לך מצפים" – שיר שקט ומלודי בקצב הרגאיי. האלבום מתנהל באווירה הומוריסטית ומושפע ברובו מהפּאנק של אותה התקופה. ב־2008 יצא "פלונטר" במהדורה מחודשת.
את האלבום פותח פורטיס כשהוא שר מילים באיטלקית-ג'יבריש, לרקע מחיאות כפיים מהקהל. לאחר מכן נשמע חיים רומנו אומר "יאללה איזק, תגיד שבת שלום ונלך", דמות שעונה לו "רק רגע" ואז מתחיל השיר "דבש". המשפט שאומר רומנו והתשובה שנאמרת לו הם הרמזים למערכון "שבת שלום" של הגשש החיוור.
את עטיפת האלבום צילם ז'ראר אלון ועיצבה נורית עגור.
את השם "פלונטר" הציע דני סנדרסון לפורטיס.
פורטיס הקליט את אלבום הסולו השני שלו, "סיפורים מהקופסא", עשר שנים מאוחר יותר, לאחר פירוקה של מינימל קומפקט.
ב-15 בפברואר 2008, האלבום דורג במקום השלישי ברשימת 50 אלבומי הבכורה הישראליים הטובים בכל הזמנים, מטעם מוסף 7 לילות של עיתון ידיעות אחרונות.
מרחב מוגן
מטרתם של המרחבים המוגנים היא לספק מיגון בפני התקפות אוויר והתקפות טילים שזמן ההתרעה בפניהן הוא קצר מכדי לאפשר גישה למקלט. גישה אל מקלט הנמצא באותה הקומה בה מתגוררים ואף בתוך הדירה עצמה מצמצם באופן משמעותי את זמן ההגעה אליו. כמו כן, הפיכת המקלט לחלק מדירת המגורים או מן המרחב הקומתי מביאה להעלאת רמת התחזוקה של המקלט.
המרחב המוגן מתוכנן לספק הגנה ליושביו מפני התקפות עם פצצות חומר נפץ מרסק (רגיל). הוא אף אטום לחדירתם של גזים רעילים ובכך נותן מענה חלקי לתקיפות בלתי קונבנציונליות. במרחבים המוגנים חובה להתקין מסנני אוויר למקרה שהשהייה הנדרשת ארוכה או כשהמדובר בתקיפה באמצעים ביולוגיים, כימיים או רדיואקטיביים.
בנוסף, בשל צורת הבנייה המקובלת של מרחבים מוגנים בבניינים חדשים, הם מחזקים את המבנה נגד רעידות אדמה ומהווים גם אזור מוגן אליו מומלץ להתפנות בעת רעידת אדמה.
ההגדרות המפורטות וההוראות לבניית מרחבים מוגנים מצויות בתקנות ההתגוננות האזרחית (מפרטים לבניית מקלטים), התש"ן-1990.
היבטים כלכליים של הממ"ד
בניגוד למקלטים ציבוריים שהיו נהוגים בעבר שאת בנייתם מימנה המדינה או הרשות המקומית, ובדומה למקלטים בבתים שהיו נהוגים באותה תקופה, בנייתם של מרחבים מוגנים בתוך המבנה היא באחריות יוזם הבנייה או בעל הנכס. באופן זה, עלויות המיגון ממומנות על ידי הפרט ולא מהקופה הציבורית. נושא זה שנוי במחלוקת, אולם היתרון ממנו נהנה בונה הממ"ד הוא מתוספת בפועל של אחוזי בנייה מותרים מעבר למה שמגדירה תוכנית בניין העיר (תב"ע).
החוק מחייב את העוסקים בבנייה להתקין מרחבים מוגנים בכל בניין מגורים כשלרוב מוקמים ממ"דים (מרחבים מוגנים דירתיים) ולא ממ"קים (קומתיים) בשל כדאיות כלכלית. במרבית מיזמי הבנייה, שואף היזם למצות את אחוזי הבנייה המותרים על פי התב"ע המקומית. לדוגמה, אם התב"ע מאפשרת לבנות על מגרש בבעלותו של היזם X מ"ר לדיור, שאיפתו תהיה לבנות שטחי דיור במידה הקרובה ככל האפשר ל-X, שכן תשואתו תהיה גבוהה יותר. 9 המטרים המרובעים לכל דירה הדרושים לבניית ממ"דים אינם נכללים ב-X. לעומת זאת, ממ"ד אשר נבנה באופן כזה שיכול לשמש חדר שינה מעלה באופן משמעותי את מחיר הדירה לעומת דירה עם חדר אחד פחות. בממ"דים המשמשים חדר שינה מותקנת לעיתים דלת עץ רגילה נוספת הנפתחת אל פנים החדר בנוסף לדלת הפלדה החיצונית המשמשת לסגירת הממ"ד רק בשעת חירום.
הגיון זה נכון גם במקרה של בנייני משרדים אולם השימוש בממ"דים לעומת ממ"קים במקרים אלו פחות שכיח.
מבנה המרחב המוגן הבסיסי
המרחב המוגן הבסיסי חייב לכלול חלון אטום לגזים ועמיד בפני הדף, צינור אוורור (ניתן לחבר אליו משאבת אוויר במקרה הצורך) ודלת אטימה לגזים המגינה אף היא מפני הדף. פריטים אלה, כמו פריטים נוספים העשויים להיות במרחב מוגן, צריכים לעמוד בדרישות התקן הישראלי ובדרישות התקנות. כך למשל, על פי התקנות דלתות המרחבים המוגנים חייבות להפתח כלפי חוץ החדר ולהיות במפלס הנמוך בסנטימטרים בודדים ממפלס רצפת החדר וזאת על מנת שבעת פיצוץ לא תוכל הדלת להיפתח בחוזקה כלפי פנים.
קירות הממ"ד עשויים מבטון מזוין מלא בלבד. עובי קיר חיצוני של מרחב מוגן דירתי הוא 35 ס"מ כאשר מותקן חלון נגרר, 25 ס"מ או 20 ס"מ כקיר פנימי ושל מרחב מוגן מוסדי. תבניות הדלת, החלון וצינורות האוורור ניצקים תוך כדי יציקת הבטון בשביל לחברם היטב אל מבנה המרחב המוגן.
אמה לדרר
אמה לדרר (בהונגרית: Lederer Emma; בודפשט, 30 ביוני 1897 – בודפשט, 12 באוקטובר 1977) הייתה היסטוריונית יהודייה-הונגרייה של ימי הביניים, ארכיונאית, פרופסור וראש מחלקה באוניברסיטה, דוקטור להיסטוריה (1952), חברת האקדמיה ההונגרית למדעים.
ביוגרפיה
אמה לדרר נולדה במשפחה יהודית בבודפשט. אביה היה ד"ר איגנץ לדרר, עורך דין, ואמה הייתה אירמה לזרספלד. לדרר למדה היסטוריה ולטינית באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולאחר מכן סיימה את הדוקטורט בהיסטוריה כלכלית בשנת 1923. בין השנים 1922–1944 הייתה מזכירת מחקר בבודפשט, אחר כך סגנית מנהל מרכז התרבות העממית בבודפשט. היא שרדה את השואה בבירת הונגריה ובין השנים 1945–1950 הייתה הארכיונאית של "הארכיון הלאומי של הונגריה". מייד אחרי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, כשהוסרו המגבלות על היהודים, היא מונתה כמרצה בכירה במחלקה למדעי עזר להיסטוריה של אוניברסיטת אטווש לוראנד, משנת 1950 הייתה פרופסור מן המניין, מ-1952 הייתה הפרופסורית שעמדה בראש המחלקה במשך 17 שנים, וכן הייתה חברה בוועדה למדעי ההיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים. ביוזמתה החלו בהכשרה ארכיונית ובהוראת היסטוריוגרפיה. משנת 1945 כתבה עבודות על היסטוריה חברתית ועל היסטוריה פוליטית ולאחר מכן עסקה בהיסטוריוגרפיה. לדרר הייתה שותפה בכתיבת הכרך הראשון של ספר לימוד לאוניברסיטה בשם "ההיסטוריה של הונגריה" שיצא לאור בשנת 1957, וגם ערכה את ספר העזר בשנת 1964 של ספר הלימוד לחקר ההיסטוריה של הונגריה. בשנת 1967 קיבלה את מדליית ההנצחה של אריק מולנאר. על מותה דווח בשני היומונים החשובים ורבי התפוצה "נפסבדשאג" (Népszabadság) ו"אומה הונגרית" (Magyar Nemzet).
מאיר-סיקו סמילנסקי
מאיר-סיקו סמילנסקי (ט' באדר תרל"ו, 5 במרץ 1876, טֶלֶפִּינוֹ, פלך קייב (אוקראינה), האימפריה הרוסית – יום הכיפורים תש"י 3 באוקטובר 1949, תל אביב, ישראל) היה סופר ופובליציסט עברי.
ביוגרפיה
סמילנסקי נולד בכפר טֶלֶפִּינוֹ שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז צ'רקאסי באוקראינה). היה אחיו הצעיר של משה סמילנסקי, ודודם של דוד סמילנסקי וזאב סמילנסקי, ודוד רבא של הסופר ס. יזהר. עלה לארץ ישראל לראשונה בשנת 1891, בעקבות אחיו משה. הוא עבד תחילה במושבה ראשון לציון, ועם ייסודה של המושבה חדרה התיישב עם המשפחה במושבה. בשל סיבות שונות הוא שב לאחר שנה, בשנת 1892, לרוסיה, יחד עם אחיינו דוד. הוא עסק במסחר וניהל את עסקיו של אביו.
בשנת 1915 לקה בעיניו והתעוור. הוא חי ברוסיה במהלך הפרעות, הפוגרומים והמהפכה הבולשביקית, ולאחר שש שנים חזר לארץ, בשנת 1921. הוא שיקם את עצמו ועסק בכתיבה בחברת בני המשפחה. הוא נפטר בתל אביב ונקבר ברחובות.
מאיר-סיקו החל לפרסם את סיפוריו בראשית המאה העשרים, וחתם עליהם בשם העט "מ. סיקו". חונכיו הספרותיים היו ח"נ ביאליק ונחום סוקולוב. נושאי סיפוריו של מאיר-סיקו היו חיי הכפר באוקראינה, וחיי יהודי הכפרים באוקראינה. ראשית פרסומיו הייתה בכתבי העת "הצפירה" ו"לוח אחיאסף". בארץ פרסם את דבריו בעיקר ב"הפועל הצעיר" וב"בוסתנאי". בארץ הרבה לכתוב מזיכרונותיו בשנות הפרעות והמהפכה ברוסיה.
הפיגוע באוטובוס הילדים
הפיגוע באוטובוס הילדים הוא פיגוע שאירע ב-20 בנובמבר 2000 (כ"ב בחשוון ה'תשס"א) סמוך ליישוב כפר דרום בגוש קטיף. האוטובוס שבו נסעו ילדי היישוב בדרכם לבית הספר הותקף בידי מחבלים פלסטינים באמצעות פצצת מרגמה. בפיגוע נרצחו שני תושבי היישוב מרים אמיתי וגבריאל ביטון, ונפצעו מספר ילדים באורח קשה. מבצעי הפיגוע לא נתפסו מעולם.
הרקע
ב-26 באוקטובר 2000 (כ"ז בתשרי ה'תשס"א), פחות מחודש קודם לפיגוע, ביצע מחבל במקום הפיגוע פיגוע התאבדות. הפיגוע בוצע ביום השנה לחיסולו של פתחי שקאקי, מנהיג ארגון הטרור הג'יהאד האיסלאמי. בפיגוע נפצע חייל אחד באורח קל.
יומיים קודם הפיגוע, לפנות בוקר יום שבת ה-18 בנובמבר 2000 (כ' בחשוון ה'תשס"א) הגיע חייל מכוחות הביטחון המסכל של הרשות הפלסטינית, אל חממות היישוב כפר דרום וירה לעבר חיילי צה"ל. בפיגוע נהרגו שני חיילי חטיבת גולני של צה"ל, ברוך פלום ושרון שיטובי. לאחר הפיגוע העלה מוחמד דחלאן ראש הביטחון המסכל, את מבצעו, בהאא א-דין סלאמה סעיד, בדרגה, כאות מופת למעשה. חודשים ספורים לאחר מכן אירע ניסיון חדירה דומה נוסף, אף הוא בשליחות מוחמד דחלאן, בו חוסל המחבל ללא נפגעים לכוחות צה"ל.
הפיגוע
בבוקר 20 בנובמבר 2000 (כ"ב בחשוון ה'תשס"א) נסע קו אוטובוס התלמידים הקבוע שלווה על ידי רכב צה"ל אל בתי הספר במרכז גוש קטיף – בית הספר הממלכתי דתי בנוה דקלים ותלמוד התורה בעצמונה, דרך כביש 4 ("ציר טנצ'ר", דרך סלאח א-דין) וכביש 240. האוטובוס הוביל את ילדי היישוב כפר דרום ואנשי צוות חינוכי.
הפיגוע התרחש בשטח הנמצא בשליטה ישראלית מלאה, ברצועת הכביש המוגדרת שטח C. בשעה 7:38, על "ציר טנצ'ר" במרחק של כ-700 מטרים מכפר דרום, הפעילו שלושה מחבלים אשר שכבו בתוך פרדס פחות מ-100 מטרים מן הכביש, מטען נפץ באמצעות כבל חשמלי, אשר ירה פצצת מרגמה בקוטר 120 מ"מ אל חלקו התחתון הקדמי של האוטובוס. כן פוצצו מטענים נוספים. מעוצמת הפיצוץ נפערו חורים גדולים בדופן האוטובוס הממוגן, וחלקי מטען חדרו לתוכו לאורך כל אורכו. נהג האוטובוס נפגע קל בפיצוץ והמשיך בנסיעה מרחק של כמה מאות מטרים, עד לצומת גוש קטיף.
שניים מן היושבים בקדמת האוטובוס נהרגו במקום: מרים אמיתי, מורה באולפנת נווה דקלים בת 35, נשואה ואם לארבעה, וגבריאל ביטון, איש צוות האחזקה בבית הספר הממלכתי דתי בנוה דקלים בן 34, נשוי ואב לשישה. תשעה נוספים נפצעו, רובם ילדים ורובם באזור הגפיים, חמישה במצב בינוי עד קשה, וארבעה במצב קל.
ילדי משפחת כהן
הפיגוע קיבל הד תקשורתי בישראל ובעולם עקב מטרתו לפגיעה באוטובוס תלמידים. במיוחד סוקרה פציעת שלושה מילדי נגה והרב ד"ר אופיר כהן, תושבי כפר דרום, אשר נפצעו ונותרו נכים בעקבות הפיגוע, והיו לסמל הפיגוע: אורית (בת 11) אשר איבדה כף רגל, תהילה (בת 8) אשר איבדה שתי רגליים והרופאים נלחמו על חייה, וישראל (בן 6) אשר איבד רגל אחת. מאז ולאורך שנים עקבה התקשורת אחר בני המשפחה.  לאחר הפיגוע ערכה המשפחה מסע שיקום בן שנה וחצי בין בתי חולים שונים בארץ, התגוררה תקופה בגבעת שמואל, שבה לכפר דרום באוגוסט 2002, ופונתה מביתה במסגרת תוכנית ההתנתקות.
לאחר הפיגוע
יום לאחר הפיגוע הובאו הנרצחים לקבורה. מרים אמיתי נטמנה ביישוב עפרה בו גדלה. בהלווייתה השתתפו אלפים, ביניהם מפקד פיקוד המרכז יצחק איתן, שאול יהלום והרבנים הראשיים לישראל. גבי ביטון נטמן בבית העלמין בעיירה ירוחם בה גדל.
אחריות הרשות הפלסטינית לפיגוע
מבצעי הפיגוע לא נתפסו מעולם.
לאחר הפיגוע ביקר יום טוב סמיה, אלוף פיקוד הדרום, את הפצועים בבית החולים, ואמר כי האחראי לפיגוע הוא מוחמד דחלאן ראש הביטחון המסכל. בתגובה לפיגוע הופצצה מפקדתו של דחלאן, וראש האופוזיציה אריאל שרון קרא לחסלו.
ימים ספורים לאחר הפיגוע העיד מוחמד עיד עבדאלקאדר עיסא, קצין משטרה ברשות הפלסטינית ואחראי הסיורים המשותפים לכוחות הרשות וצה"ל משנת 1994, כי מסר את הידיעות המודיעיניות אודות תנועות אוטובוס הילדים לג'מאל אבו סמהדאנה ראש ארגון הטרור ועדות ההתנגדות העממית וקודם לכן פעיל פת"ח, שחוסל ביוני 2006. ב-2 ביוני 2002 פרסם סגן ראש הממשלה, אהוד אולמרט, מאמר בעיתון וול סטריט ז'ורנל, שבו האשים את דחלן באחריות ישירה לפיגוע.
באפריל 2004 דווח כי ה-CIA העביר לידי אמ"ן הקלטות שבהן נשמע סגנו של מוחמד דחלאן, רשיד אבו שבאכ, המורה לאנשיו לבצע את הפיגוע, וכי דו"ח צה"ל בו רשימת פיגועים באחריות דחלאן הועבר לידי ראש הממשלה אריאל שרון. חרף פעילות הטרור המתמשכת של דחלאן, קיימה אתו ישראל קשרי עבודה שוטפים.
בפברואר 2001 הגישו קורבנות הפיגוע, באמצעות עורכת הדין ניצנה דרשן-לייטנר, תביעת פיצויים בסך מאה מיליון שקלים כנגד מוחמד דחלאן וסגנו, וכנגד יאסר ערפאת והרשות הפלסטינית, כמי שאחראים לפיגוע. ביולי 2019 קבע שופט בית המשפט המחוזי בירושלים משה דרורי, בפסק דינו האחרון על כס השיפוט, כי הרשות הפלסטינית אחראית לפיגוע, וחייב אותה בתשלום 44 מיליון ש"ח לבני משפחת אמיתי, קורבנות הפיגוע.
תגובות בישראל
סגן שר הביטחון אפרים סנה אמר ביום הפיגוע כי עקבות הפיגוע "מוליכות לממסד הצבאי של הרשות הפלסטינית".
למחרת הפיגוע, על מנת למנוע את המשך סיכון ילדי היישוב לפיגועי טרור, החליטו תושבי כפר דרום להקים ביישובם בית ספר יסודי עצמאי. עוד הוקם בגוש קטיף היישוב שירת הים, כתגובה ציונית לפיגוע. במקום הפיגוע הוקמה אנדרטה לזכר הנרצחים, אשר פונתה לאחר מכן במהלך תוכנית ההתנתקות.
מספר שנים לאחר הפיגוע הפיקה משפחה אמיתי ספר לזכרה של האם, הבת והאחות מירי: "הסידור של מירי", המבוסס על סידור התפילה שלה, בו נמצאו הערות בכתב ידה ופרקי תפילות. הספר מכיל תמונות, דברי זיכרון, שירים שכתבה, סיפורים מחייה ועוד.
לאחר הפיגוע נרתמה נאוה ברק-זינגר, אשת ראש הממשלה אהוד ברק, לגיוס תרומות לקרן שהוקמה לסיוע לנפגעים.
תגובות ברשות הפלסטינית
מיד לאחר הפיגוע אמר השר לעניינים ארגוניים של הרשות הפלסטינית חסן עספור בראיון לרדיו מונטה קרלו: "הכנופיה הצבאית השלטת בישראל לא נתנה את מרחב הפעולה הדרוש לתהליך השלום ותגובתינו היא התנגדות בכל הצורות, כולל פעולות שחיילי הכיבוש ומתנחלים ראויים להם... אני סבור כי זוהי תגובה טבעית של העם הפלסטיני על מלחמת התוקפנות והפשע... טבעי שתהיה תגובה כזאת נגד חיילי הכיבוש ונגד המתנחלים".
אנחנו (סדרת טלוויזיה)
אנחנו (באנגלית: Us) היא סדרת דרמה קומית בת ארבעה פרקים של BBC One, המבוססת על רומן באותו שם מאת הסופר האנגלי דייוויד ניקולס, שגם עיבד את הספר לטלוויזיה. מככבים בסדרה טום הולנדר וססקיה ריבס המגלמים זוג נשוי.
ג'פרי סאקס ביים את הסדרה, והמוזיקה המקורית היא מאת אולי ג'וליאן (Oli Julian).
הפקה
הסדרה צולמה בין יולי לאוקטובר 2019.
בסדרה המשפחה מגיעה לפחות יעדים מאשר ברומן מסיבות תקציביות ולוגיסטיות. עם זאת הצוות עבד ביותר מ-162 אתרי צילומים הכוללים אתרים בלונדון, בקינגהאמשייר, פריז, אמסטרדם, ונציה וברצלונה.
בספטמבר 2020 שודרה הסדרה לראשונה ברשת ה-BBC.
לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג (1756–1808)
לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג (בגרמנית: Luise von Sachsen-Gotha-Altenburg; 9 במרץ 1756 - 1 בינואר 1808), הייתה רעייתו של פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
ביוגרפיה
לואיזה נולדה ב-9 במרץ 1756 בגותה, והייתה ילדתם הצעירה של יוהאן אוגוסט, נסיך סקסוניה-גותה-אלטנבורג ולואיזה, רוזנת רויס-שלייץ, בתם של היינריך הראשון, רוזן רויס-שלייץ ויוליאנה דורותיאה לואיזה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-פירנבורג.
ב-31 במאי 1775 התחתנה לואיזה עם הנסיך פרידריך פרנץ ממקלנבורג שוורין, ממנו נולדו לה 6 ילדים. בשנת 1785 מת דודו של בעלה פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שוורין, ובעלה עלה לשלטון במקומו בדוכסות מקלנבורג-שוורין. בתקופת המלחמות הנפוליאוניות שמר פרידריך פרנץ על נייטרליות, אולם לאחר קרב ינה וקרב אאורשטדט הוא הצטרף לקונפדרציה של הריין. ב-1 בינואר 1808 מתה לואיזה בארמון לודוויגסלוסט, לודוויגלוסט, ובקונגרס וינה בשנת 1815 קיבל בעלה פרידריך פרנץ יחד עם בן דודו קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, מעמד של דוכס גדול.
צ'ארלס לי (התובע הכללי)
ביוגרפיה
צ'ארלס לי נולד באחוזת המטעים ליסליבניה של אביו שבמחוז הנסיך אדוארד, וירג'יניה, להנרי לי ולרעייתו לוסי (לבית גריימס) לי. הוא היה השלישי במשפחה של 11 ילדים ואחיו הצעיר של הגנרל הנרי לי, אביו של מפקד צבא הקונפדרציה רוברט אדוארד לי. אח אחר שלו, ריצ'רד בלנד לי, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית. דודן שלו מדרגה שלישית היה הנשיא זאכרי טיילור. לי סיים ב-1775 את לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ולאחר מכן למד משפטים בהדרכתו של ג'ראד אינגרסון מפילדלפיה לפני ששב לווירג'יניה.
ב-1789 נשא לי לאישה את אן לי, דודניתו מדרגה שנייה ובתו של הסנאטור ריצ'רד הנרי לי. עד למותה של אן ב-1804 נולדו לזוג שישה ילדים. ב-1809 הוא נישא בשנית למרגרט סקוט ולהם נולדו ארבעה ילדים.
לאחר מותו של התובע הכללי של ארצות הברית ויליאם ברדפורד מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את לי לתפקיד. הוא החל לכהן בו ב-10 בדצמבר 1795 עד לסוף נשיאותו של וושינגטון והמשיך לכהן בו תחת הנשיא הבא ג'ון אדמס עד לסוף נשיאותו של זה האחרון בפברואר 1801.
בתקופת כהונתו כתובע הכללי התגורר לי באלכסנדריה, וירג'ינה, שהייתה אז חלק מוושינגטון די. סי.. הוא תמך בהחזרת השטח הדרומי של הבירה לווירגיניה, מהלך שבוצע בסופו של דבר ב-1847. לאחר תום כהונתו כתובע הכללי הוא היה לפקיד הנמל של מחוז הבירה שעל נהר הפוטומק ואחד מעורכי הדין הבולטים בצפון וירג'יניה ובמחוז קולומביה.
לי ייצג את ויליאם מרבורי ואישים אחרים שמונו על ידי ג'ון אדמס בפסק דין מרבורי נגד מדיסון, שהיה תיק תקדימי ועתירה שהוגשה נגד ממשל תומאס ג'פרסון על מינויים של הממשל הקודם שהוא לא אישר. בו זמנית ייצג לי את יו סטיוארט בתיק "סטיוארט נגד ליירד".
לי דחה את הצעתו של ג'פרסון להתמנות כשופט בבית המשפט העליון.
צ'ארלס לי נפטר ב-24 ביוני 1815 ונטמן בבית הקברות של וורנטון, וירג'יניה.
רוקבילי
רוקבילי (rockabilly) הוא אחד מסגנונותיו המוקדמים ביותר של הרוק אנד רול, שהתפתח בראשית שנות ה-50 בארצות הברית. הרוקבילי הוא שילוב של קאנטרי ורית'ם אנד בלוז, ומשלב גם מאפיינים של בלוגראס. לעומת הרוק, שבא והתפתח בעקבותיו, הרוקבילי הוא בעל צליל פשוט ושלושת כלי הנגינה העיקריים בו, לצד הזמר, הם גיטרה אקוסטית, קונטרבס ותופים. לעיתים נוספות גם גיטרה חשמלית ופסנתר.
מקור השם "רוקבילי" הוא הלחם של המילים "רוק" ו"הילבילי" (hillbilly), מונח המתייחס למוזיקת הקאנטרי, שנודעה באותה תקופה גם בכינוי "מוזיקת הילבילי".
תרבות הרוקבילי
החל משנות השמונים, ובאופן מוגבר בתחילת המאה ה-21, החלו להתקיים קהילות רוקבילי ברחבי העולם. מה שמאחד את הקהילות הללו הוא שילוב של אהבת מוזיקת רוקבילי או רוק שורשי (Root Rock)-- כולל הגרסאות המודרניות כגון Neo-Rockabilly, Horror-billy, ו- Psycho-billy, וכן מוזיקת סווינג, בנוסף לאהבה לאופנת וינטג' ורטרו, בעיקר מהתקופות הקלאסיות של מוזיקת הרוקבילי, עם נטייה לביגוד ואביזרים שהושפעו מעולם הבורלסק ו"נערות פינאפ" (באנגלית: Pinup girls). הסגנון הוא פופולרי במיוחד בקהילות קוויריות ופמיניסטיות.
תגלת-פלאסר הראשון
תגלת-פלאסר הראשון היה מלך אשור בשנים 1115 לפנה"ס – 1076 לפנה"ס בתקופת הממלכה התיכונה. פירוש שמו תוכולתי-אפיל-אשרה: "האל אשור (הוא בן אשרה [הוא מקדשו בעיר אשור]) הוא מבטחי". בנו של המלך אשור-רש-ישי הראשון. בתחילה שלט תגלת-פלאסר רק על ממלכה קטנה סביב העיר אשור. הוא יצא להילחם נגד עם הכדמֻחֻ, הכניע אותם וסיפחם לאשור. הוא נלחם נגד מושכי (פריגים), שהיה עם שהתגורר באנטוליה, וכבש בעבר מחוזות אשוריים בצפון הפרת. לאחר מכן הוא חדר לקפדוקיה, וגירש את החיתים מהמחוז האשורי סוברתו שנמצא על החידקל. הצבא האשורי המשיך להתקדם והגיע עד ההרים מדרום לימת ואן, ואז פנה מערבה וקיבל את כניעתה של העיר מלטיה שנמצאת במזרח טורקיה.
תגלת-פלאסר השתלט על הפרת, מסוחו ועד כרכמיש, משם הוא פנה לבבל ובזז אותה. הוא הניח לוחות נחושת המתארים את ניצחונותיו במבצר שבנה. הוא נלחם נגד הארמים בצפון סוריה, והגיע עד המוצא של החידקל. הוא כבש את העיר החיתית פתור, ואז המשיך לים התיכון לערים גבל, צידון, ואירביד. באירביד הוא יצא לים וצד את הנחירו, שיש המזהים אותו כלוויתן. חלקים מכיבושיו הוא מספח לאשור, וחלקים אחרים הוא משאיר עצמאיים. מסעותיו הצבאיים תבעו מאמץ ומשאבים גדולים, דוגמה לכך היא ניסיונותיו להביס את הארמים שפולשים מעבר לפרת, ולשם כך הוא חצה את הפרת 28 פעם. בנוסף למסעותיו הצבאיים הוא שיקם את מקדשי האלים אשור ואדד באשור. לאחר מותו ירש אותו בנו אשאריד-אפל-אכור. האימפריה שהקים לא החזיקה מעמד זמן רב, וכנראה הגורם העיקרי להתפוררותה היה פלישות הארמים שהתיישבו מעבר לפרת.
רופוס קוב
רופוס ויליס קוב (באנגלית: Rufus Willis Cobb; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-25 בשנים 1878–1882.
ראשית חייו
רופוס קוב נולד באשוויל שבמחוז סנט קלייר, אלבמה. אבותיו של קוב הגיע לאמריקה מאנגליה ומווילס, התיישבו בווירג'יניה בתקופה הקולוניאלית ועברו לאלבמה בראשית המאה ה-19. קוב היה בנם של ג'ון ו. וקתרין (לבית סטיבנס) ליק קוב, שחיו במטע בשם קוב ספרינגס שבאשוויל. קוב התחנך בבית ספר תיכון באשוויל וב-1850 סיים את לימודיו באוניברסיטת טנסי שבנוקסוויל. הוא שב לאשוויל, למד משפטים בקריאה עצמית במשרדו של ג'ון סי. תומפסון וב-1855 התקבל ללשכת עורכי הדין. הוא עסק בעריכת דין בסנט קלייר עד שעבר למחוז שלבי שבאלבמה ב-1867 והיה לשותפו למשרד של ב. ב. לואיס.
כאשר הכריזה אלבמה על פרישה מהאיחוד ב-1861, התגייס קוב לצבא הקונפדרציה כקפטן ברגימנט הרגלים העשירי של אלבמה, ויצא עם הרגימנט לוירג'יניה. הוא נשאר שם עד 1863, אז הוא הוצב ברגימנט הפרשים של ג'וזף וילר בטנסי וקיבל את הפיקוד על פלוגת סיור. לאחר תום המלחמה חידש קוב את עיסוקו בעריכת דין.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1872 וב-1876 נבחר קוב לסנאט של אלבמה. במהלך תקופת כהונתו בסנאט הוא שיתף פעולה עם פיטר המילטון ממוביל בתוכנית להתאמה מחדש של חוב המדינה, שאומצה על ידי בית המחוקקים. קוב היה ידידו ויועצו של המושל ג'ורג' יוסטון במהלך תקופת כהונתו של זה האחרון.
מושל אלבמה
ב-1878 נבחר קוב כמושל אלבמה, וב-1880 נבחר לתקופת כהונה שנייה. תקופת כהונתו עברה ללא אירועים מיוחדים. אוכלוסיית אלבמה גדלה. במפקד האוכלוסין של 1880 נרשמו באלבמה 1,262,505 תושבים. הבעיות הפיננסיות של הממשלה והשליטה ברכבות נפלו על כתפיו של קוב. ממשלו ביצע שיפורים בהערכות המס והפחית את יתרת הכספים באוצר המדינה.
במהלך שתי תקופות הכהונה של קוב כמושל, הוקמו מועצת הרכבות המדינתית, לשכת עורכי הדין המדינתית ואוניברסיטת טוסקגי. במהלך תקופת כהונתו השנייה היה חוק היובש סוגיה משמעותית במחלוקת באלבמה. תומכי חוק היובש ניסו להעביר חוק מדינתי למתן זכות החלטה בנושא לגופי הממשל המקומי, אך ללא הצלחה.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל, פרש קוב לחייו הפרטיים לזמן מה, אך ב-1888 קיבל מינוי למשרת שופט שלום במחוז שלבי. הוא גם שימש כנשיא מפעל ברזל בעיר הלנה בשנים 1873–1891, והמשיך להחזיק בתפקיד זה גם במקביל לכהונתו כמושל. הוא גם היה הפרקליט של חברת הרכבת לואיוויל ונאשוויל. הוא היה מעורב בגידול כותנה ובפיתוח מכרה ברזל בצפון אלבמה.
קוב היה חבר בבונים החופשיים והיה הנשיא הגדול של לשכת אבלמה ב-1879 וב-1880. הוא היה האדם היחידי שימש בתפקיד זה במקביל לכהונתו כמושל. הוא היה חבר בכל הלשכות של הנוסח הסקוטי עד לדרגה ה-32. בשנותיו האחרונות התגורר בעיר ברמינגהאם.
רופוס קוב נפטר בברמינגהאם ב-26 בנובמבר 1913. הוא נטמן בבית הקברות פורסט היל שבעיר.
אדואר פיליפ
אדואר פיליפ (בצרפתית: Édouard Philippe; נולד ב-28 בנובמבר 1970) הוא ראש עיריית לה האבר. כיהן כראש ממשלת צרפת. פיליפ, חבר הרפובליקנים, הוא מתון ונמצא במרכז שמקורב לאלן ז'ופה. בעברו גם היה חבר המפלגה הסוציאליסטית בשנות ה-90.
ביוגרפיה
פיליפ נולד ברואן שבצרפת, להורים שעסקו בהוראה וגדל בבית שמאלי פוליטית. לאחר שלוש שנות לימוד סיים תואר ראשון במכון למדע המדינה פריז ב-1992. לאחר מכן למד בבית הספר הלאומי למינהל בשנים 1995–1997. בשנותיו במכון למדע המדינה תמך במישל רוקאר, שכיהן כראש ממשלת צרפת תחת הנשיא פרנסואה מיטראן, והושפע ממנו, וכן הזדהה עם מחנה תומכי רוקאר ועם המחנה הסוציאל-דמוקרטי במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. כשסיים את לימודיו בבית הספר הלאומי למינהל עבר לעבוד במועצת המדינה של צרפת.
הוא שימש כראש עיריית לה האבר בשנים 2010–2017, וכן ייצג אזור בסן-מריטים באספה הלאומית עד יוני 2017, תפקידים מהם פרש לאחר מינויו לראש ממשלת צרפת.
פיליפ נשוי ואב לשלושה.
ז'אן-מישל בסקיה
ז'אן-מישל בסקיה (Jean-Michel Basquiat; 22 בדצמבר 1960 – 12 באוגוסט 1988) היה אמן גרפיטי וצייר נאו-אקספרסיוניסטי, שעבד והציג בניו יורק בשנות ה-80 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
בסקיה נולד ברובע ברוקלין שבניו יורק לאם פורטוריקנית ולאב אפריקאי ממוצא האיטי. כבר מגיל צעיר הבחינו הוריו בכישרונו האמנותי של בנם ועודדו אותו להתמיד ולפתח אותו. בגיל 17 החל לצייר גרפיטי בחוצות מנהטן, כאשר הוא חותם בכינוי "סאמו" (SAMO).
בתחילת שנות ה-80, לאחר שנים של חיפוש אמנותי, החל בסקיה לצייר על בד. במהרה דרך כוכבו והוא החל להציג יחד עם ציירים אקספרסיוניסטים נוספים, ביניהם: פרנצ'סקו קלמנטה וג'וליאן שנאבל. לימים שנאבל, שהיה ידוע באותה תקופה כצייר בלבד, יביים סרט לזכרו של בסקיה.
בעקבות הצלחתו ופרסומו, באסקיה התחכך במספר אמנים בני זמננו כמו ג'וליאן שנאבל. הייתה לו גם מערכת יחסים רומנטית עם הזמרת מדונה.
אולם, היה זה המפגש עם אנדי וורהול שהותיר את חותמו והיה המשמעותי ביותר להמשך הקריירה הקצרה שלו. חרף היותם של השניים שונים מאוד במזגם ובנטייתם האמנותית ולמרות פער הגילים ביניהם, הפכו השניים לידידים ואף שיתפו פעולה במספר ציורים.
למרות הצלחתו המסחרית של בסקיה והביקורות האוהדות שקיבל מעולם האמנות של ניו יורק, החל האמן בשימוש מאסיבי בסמים קשים כמו הרואין וקוקאין. בשנת 1988, כשהוא בן 27 בלבד, מת בסקיה כתוצאה ממנת יתר וערבוב קטלני של קוקטייל סמים.
יצירתו
ציוריו של בסקיה נראים פרועים וכאוטיים למדי. ניתן להבחין במוטיבים חוזרים בעבודותיו, כדוגמת מסיכות שבטיות ודמויות פרימיטיביות בעלות מבע פסיכדלי. בדומה לציורים האקספרסיוניסטיים מתחילת המאה, ציוריו מאופיינים בגושי צבע מבודדים ובאווירה טעונה ומחושמלת. אך בסקיה גם חידש והוסיף לציוריו שרבוטי מילים, לעיתים חסרי כל פשר, שמרחוק נראים כצורה גאומטרית אחידה וכחלק אינטגרלי מהציור.
כיום נמכרים ציוריו במכירות פומביות במיליוני דולרים ומוצגים במוזיאונים נבחרים ברחבי העולם.
בשנת 2004, נערכה תערוכה רטרוספקטיבית לכבודו במוזיאון ברוקלין והיא הביאה להכרה מוגברת בתרומתו לתרבות המאה ה-20 ובפרט להתפתחותה של האמנות המודרנית.
סרטים אודותיו
ב-1996 יצר ג'וליאן שנאבל את הסרט הביוגרפי "בסקיאט", שהוא סרט אמין למחצה ובדיוני למחצה שתרם ליצירת "המיתוס על ילד הרחוב חסר הפרוטה שהתנכר למשפחתו, ברח מהבית והפך כמעט בן לילה ליקיר סצנת האמנות ולעשיר כקורח". ב-2019 ראה אור הסרט "בסקיה: מזעם לעושר" ("Basquiat: Rage to Riches") המתאר את סיפורו של בסקיה באופן שונה, המדגיש את הרקע שלו כמי שצמח במעמד הביניים ועבר לעיר הגדולה על מנת לממש את הפוטנציאל שלו מבלי להתנכר למשפחתו.
ענת (פירושונים)
{{פירושונים|* ענת – אלת המלחמה, הציד והפריון של המזרח התיכון הקדום
ראו גם
}}
עברי (רקטה)
עברי (נקראת גם: MAR-290) היא רקטה ארטילרית קרקע-קרקע חד-שלבית המונעת בדלק מוצק מתוצרת תעש, הרקטה התבססה על רקטת ה-240 מ"מ (הקטיושה) מתוצרת ברית המועצות. בתקופה שלפני מלחמת יום כיפור הרקטה הוצבה בחרמון במטרה לאיים על דמשק, כדי להרתיע ובמידת הצורך להגיב להתקפת טילים סורית. בזמן מלחמת יום הכיפורים, כתוצאה מכיבוש מוצב החרמון לא נעשה שימוש ברקטה. ניתן לראות היום משגרי עברי במוזיאון בתי האוסף ובאתר יד לשריון בלטרון.
פיתוח
בעקבות לקחי מלחמת ששת הימים ותפיסת שלל של נשק רקטי שהיה בשימוש בצבאות סוריה ומצרים, הוחלט בצה"ל לפתח משגר רקטי שיתן מענה לצורכי שדה הקרב החדש. התעשייה הצבאית למדה את כל הנדרש ופיתחה את המשגר על תובת טנק שרמן שהוסבה במיוחד למשימה זאת. הכלי פותח כנשק רקטי לטווחים שמעל לטווח הארטילריה הקנית.
בשנת 1973 הסתיים הפיתוח של הרקטה, שהייתה הרקטה הארטילרית הראשונה והיחידה עד אז במערב. בעקבות אותו פיתוח ואותו ידע החלה תעש לפתח ולייצר עבור חיל התותחנים את הרקטה הארטילרית "עברי-1", רקטה חד שלבית המונעת בדלק מוצק. הרקטה כללה ראש נפיץ רסו"מ (ריסוס מבוקר), ייצוב בעזרת כנפים וייצוב בסחרור בתוך המשגר. ראש הרקטה כלל מרעום הקשה (31-DM), וכן, מסיבי זכוכית המכיל 38 ק"ג של חנ"מ ובהיקפו 42,000 כדוריות בקוטר ¼ אינץ' יצוקות בתוך אפוקסי. משקלו הכללי של הראש היה 113 ק"ג, וטווח הריסוס האפקטיבי של הראש הוא 80 מטר. הטווח המרבי של הרקטה היה 42 ק"מ. הרקטה נישאה על גבי משגר מתנייע "אפיסקופי" 4 קני, תוצרת ישראל, המבוסס על תובת שרמן. הרקטה שימשה כחלק מסוללה בת 4 עד 6 משגרים, ומשגר הופעל על ידי צוות בן 5 לוחמים.
העברי במלחמת יום כיפור
בדיון ב-3 באוקטובר אצל ראש הממשלה אמר שר הביטחון, משה דיין כי במקרה והסורים יירו רקטות פרוג או יפגעו קשות ביישובים בצפון הרי שבידי ישראל טיל בשם עברי המסוגל להגיע למבואות דמשק. הרמטכ"ל אמר כי מדובר ביכולת תגמול מיידית :
ב-6 באוקטובר בדיון שנערך בלשכת שר הביטחון שאל שר הביטחון, משה דיין, האם העברי מוכן לירי. העברי אמור היה להיות מוצב במוצב החרמון ומשם יכול היה להגיע למבואות דמשק. הסוללה נפרסה בתחילת המלחמה, אולם לפני כיבוש החרמון על ידי הסורים ירדה הסוללה ולא נעשה בה שימוש במלחמה.
רונן ברגמן פרסם כי על-פי התקשורת הזרה "עברי" הוא שם נוסף לטיל הקרקע-קרקע "יריחו" המסוגל לשאת גם חימוש גרעיני, אולם לתאוריה הזו אין ביסוס נוסף.
העברי לאחר מלחמת יום כיפור
לאחר מלחמת יום הכיפורים, החלה האספקה השוטפת לחיל התותחנים. ה"עברי" השתתף בצורה פעילה ויעילה במלחמת שלום הגליל. כלי זה ולקחים מהפעלתו במלחמה היווה בסיס לפיתוח נשק רקטי בעולם המערבי שעד אז לא הפעיל נשק רקטי בתצורת קליבר-גדול על משגר רב-קני במערך הארטילריה.
לחם פרוס
לחם פרוס הוא כיכר לחם שנפרסה מראש לפרוסות ונארזה לשם נוחות השימוש בה.
הלחם הפרוס הוא פופולרי בין השאר בהכנת כריכים וטוסטים. פרוסות הלחם מוצעות למכירה בעובי מגוון ובאריזות שונות שנועדו למנוע את התייבשותן, כגון אריזות פלסטיק או נייר שעווה.
היסטוריה
האבטיפוס של המכונה הראשונה לפריסת לחם מראש הומצא ב-1912, על ידי אוטו פרידריך רואוודר מאיווה, ארצות הברית, אך הוא נהרס בשרפה. מכונה חדשה נבנתה לפי אבטיפוס זה והוצגה רק ב-1928. השימוש המסחרי הראשון שנעשה בה היה באותה שנה, במאפייה בעיירה צ'יליקות' במיזורי. ההמצאה תוארה במגזין "Constitution-Tribune" כאירוע הגדול ביותר בתעשיית הלחם מאז שהומצא הלחם הארוז, תיאור שבעקבותיו נטבע הביטוי "הדבר הגדול ביותר מאז הלחם הפרוס" ("the greatest thing since sliced bread").
בהמשך עבד האופה גוסטב פפנדיק מסנט לואיס על שכלול המכונה, כך שתארוז את הלחם הפרוס מיד עם פריסתו ותמנע את התייבשותו באוויר. לשם כך היה עליו למצוא שיטה להחזיק את פרוסות הלחם צמודות אחת לשנייה לזמן ארוך מספיק עד שהמכונה תארוז את כיכר הלחם. הוא ניסה שיטות שונות שכשלו, אך לבסוף הגה שיטה שעלתה יפה: הנחת הלחם על משטח מתקפל, שיוכל לסדר את הפרוסות בצורה מדויקת, ולאפשר למכונה לארוז אותן. בעקבות המצאתו, עלו בסנט לואיס מכירות הלחם הפרוס של פפנדיק ב-80%. בנוסף, נעשו שכלולים נוספים בתחום, כמו תחילת שימוש בשקיות פלסטיק לאריזת הלחם הפרוס, שהיוו איטום טוב מפני לחות.
ב-1930 החלה חברת "Wonder Bread" למכור לחם פרוס ברחבי ארצות הברית. הדבר הביא לעלייה בצריכת הלחם, מכיוון שהוא הפך זמין יותר, ועל כן הוגבר הייצור שלו ושל ממרחים למריחה על הלחם, כגון ריבות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-1943, נאסרה בארצות הברית מכירת לחם פרוס, משיקולי מדיניות חיסכון בעתות מלחמה, וזאת בעיקר בשל עלויות אריזתו. האיסור בוטל לאחר שלושה חודשים, לאחר שנמצא כי החיסכון היה נמוך מהמצופה, ולאחר שהוצעו תחליפים חסכוניים לאריזה, כגון אריזה בנייר שעווה.
שימושים בעולם
בשל היותו נוח לשימוש, לחם פרוס פופולרי בחלקים רבים של העולם. באירלנד סוג הלחם הנפוץ ביותר נקרא "פאן פרוס", וממנו נמכרות כיכרות של 400–800 גרם עטופות בנייר שעווה, בפרוסות בגודל נוח להכנת כריך וצנים.
עובי הפרוסות
בארצות הברית מוכר גם "טקסס טוסט", לחם ארוז אשר פרוס מראש לפרוסות בעובי כפול מזה הנפוץ במדינה.
בתרבות הפופולרית
בארצות הברית מקובל הביטוי "הדבר הגדול ביותר מאז הלחם הפרוס" (הכוונה מאז המצאת הלחם הפרוס) כביטוי שנאמר, פעמים רבות בשמץ הומור או אירוניה, על דבר טוב או על המצאה חשובה. דוגמאות לכך הם משפטים כגון "הוא חושב על עצמו שהוא הדבר הגדול ביותר מאז הלחם הפרוס", או "הנעה 4x4 זה הדבר הגדול ביותר מאז הלחם הפרוס". בדרך כלל לא נעשה שימוש במשפט זה לתיאור המצאה או תגלית מרכזיים, כמו המחשב האישי, מנוע הסילון או מחקר האנרגיה גרעינית, אלא לשיפורים קטנים במוצרים קיימים, למשל עכבר אלחוטי או בקרת שיוט במכונית.
קיבלי
קִיבֶּלֵי (בלטינית Cybele; בפריגית: מאטר קובילייה, כנראה "אם ההר"; ב: קובאבה; ביוונית: Κυβέλη קיבלי, Κυβήβη קייביבי, Κύβελις קיבליס) היא האלה האם האנטולית. ייתכן שיש לה מבשר אפשרי בתקופה הנאוליתית הקדומה ביותר בצ'טלהויוק, שם נמצאו בחפירות פסלים של נשים שמנמנות, לפעמים יושבות, מלוות בלביאות. קיבלי היא האלה הידועה היחידה של פריגיה, וכנראה הייתה שלה. מתנחלים יוונים באסיה הקטנה אימצו והתאימו את הפולחן הפריגי שלה והפיצו אותו ליוון גופא ולמושבות היווניות המערביות הרחוקות יותר בסביבות המאה ה-6 לפני הספירה.
ביוון העתיקה קיבלה קיבלי יחס מעורב. היא נטמעה חלקית בהיבטים של אלת האדמה גאיה, של המקבילה המינואית שלה, ריאה, ושל אלת-הקציר דמטר. כמה ערי מדינה, בעיקר אתונה, קיבלו אותה כמגינה, אבל הטקסים והתהלוכות היווניים המפורסמים ביותר שלה מראים אותה בתור אלת מסתורין זרה ואקזוטית שמגיעה במרכבה רתומה לאריות בליווי מוזיקה פראית, יין, ובעקבותיה המאמינים לא מאורגנים ואקסטטיים. באופן ייחודי לדת היוונית, היו לה כוהנים מנדיקנטים סריסים. רבים מפולחניה היווניים כללו טקסים לרועה-בן לוויה סריס פריגי, שהיה כנראה המצאה יוונית. ביוון, נקשרה קיבלי להרים, חומות העיירה והעיר, טבע פורה ובעלי חיים פראיים, במיוחד אריות.
ברומא העתיקה נודעה קיבלי בשם Magna Mater (מגנה מאטר, "האם הגדולה"). המדינה הרומית אימצה ופיתחה צורה מסוימת של פולחן שלה לאחר שבשנת 205 לפנה"ס המליץ האורקל הסיבילי על גיוסה כבעלת ברית דתית מרכזית במלחמתה השנייה של רומא נגד קרתגו (218 עד 201 לפנה"ס). מיתוגרפים רומיים המציאו אותה מחדש כאלת טרויאנית, ולפיכך אלה של האבות הקדמונים של העם הרומי באמצעות הנסיך הטרויאני איניאס. כאשר רומא ביססה בסופו של דבר את ההגמוניה על העולם שסביב הים תיכון, צורות רומאיות של הפולחנים של קיבלי התפשטו ברחבי האימפריה של רומא. סופרים יוונים ורומיים התווכחו וחלקו על המשמעות והמוסר של הכתות והכוהנים שלה, שנותרו נושאים שנויים במחלוקת במחקר המודרני.
אנטוליה
שום טקסט או מיתוס לא שרדו כדי להעיד על האופי והטבע המקוריים של הפולחן הפריגי של קיבלי. ייתכן שהיא התפתחה מסוג הפסל של המלווה על ידי לביאות שנמצא בצ'טלהויוק באנטוליה, המתוארך לאלף ה-6 לפני הספירה, אשר מזוהה על ידי כמה כהאלה האם. באמנות הפריגית של המאה ה-8 לפני הספירה, תכונות הפולחן של האלה-האם הפריגית כוללות את האריות הנלווים, ציפור טרף ואגרטל קטן של הנסך שלה או מנחות אחרות.
הכתובת מאטר קוביליה במקדש פריגי חצוב בסלע, המתוארכת למחצית הראשונה של המאה ה-6 לפני הספירה, מתורגמת בדרך כלל כ"אם ההר", תרגום הנתמך במקורות קלאסיים עתיקים, ועולה בקנה אחד עם קיבלי כמו עם כל אחת מכמה אלות מגינות דומות, כל אחת ידועה בשם "אמא" ומזוהה עם הרים אנטוליים ספציפיים או יישובים אחרים: כך האלה "נולדה מאבן". היא האלה הידועה היחידה של פריגיה העתיקה, בת הלוויה האלוהית או בת זוגו של שליטיה בני התמותה, והייתה כנראה האלוהות ברמה הגבוהה ביותר של המדינה הפריגית. ייתכן ששמה, והתפתחות המנהגים הדתיים הקשורים אליה, הושפעו מפולחן של המלכה השומרית קובאבה שסגדו לה כאלה.
במאה ה-2 לספירה, העיד הגאוגרף פאוסניאס על פולחן מ (עיר יוונית באנטוליה שהייתה שייכת לממלכת לידיה) ל"אם האלים", שדמותה נחצבה בשלוחת סלע של. משערים שזוהי התמונה העתיקה ביותר של האלה, ויוחסה ל המיתולוגי, בנו של טנטלוס. בעיר בפריגיה, האלה האם - שזוהתה על ידי היוונים כקיבלי לבשה צורה של אבן שחורה לא מעוצבת של ברזל מטאורי, וייתכן שהייתה קשורה או זהה ל, אלוהי ההר של פסינוס. זו הייתה האבן שסמלה את האלהות שהועברה לרומא בשנת 204 לפני הספירה.
תמונות ואיקונוגרפיה בהקשרים של קבורה, והנוכחות בכל מקום של שמה הפריגי מטר ("אמא"), מעידים על כך שהיא הייתה מתווך בין "גבולות הידוע והלא נודע": המתורבת והפראי, העולמות של החיים והעולמות של המתים. דומה שהקשר שלה עם נצים, אריות והאבן של הנוף ההררי של אזור הטבע הבראשיתי האנטולי מאפיין אותה כאם האדמה במצבה הטבעי הבלתי מרוסן, בעלת כוח לשלוט, למתן או לרכך את אכזריותה הסמויה ולשלוט באיומים הפוטנציאליים על החיים המיושבים והמתורבתים. האליטות האנטוליות שאפו לרתום את כוחה המגן לצורות של פולחן השליט; בפריגיה, מחברת אותה עם המלך מידאס, בתור נותן החסות שלה, בת זוגו או כאלוהות משותפת. כמגינה של ערים, או ערי מדינה, היא הוצגה לפעמים כשהיא עונדת כתר מוראלי, המייצג את חומות העיר. עם זאת, כוחה "התגבר על כל שימוש פוליטי גרידא והיא דיברה ישירות אל חסידי האלה מכל תחומי החיים".
כמה אנדרטאות פיר פריגיות נחשבות ששימשו לנסך ולמנחות דם לקיבלי, אולי בציפייה של כמה מאות שנים לבור ששימש בהקרבת ה (הקרבת פרים) וה (הקרבת אילים) שלה במהלך בתקופת הקיסרות הרומית. עם הזמן, השתנו הפולחנים והאיקונוגרפיה הפריגיים שלה, ובסופו של דבר השתלבו, באמצעות ההשפעות והפרשנויות של חסידיה הזרים, תחילה יוונים ומאוחר יותר רומאים.
קיבלי ביוון העתיקה
בסביבות המאה ה-6 לפני הספירה, חדרו הפולחנים לאלת האם האנטולית מפריגיה למושבות היווניות האתניות של מערב אנטוליה, יוון גופא, האיים האגאיים והמושבות המערביות של יוון הגדולה. היוונים קראו לה מאטר (Mātēr או Mētēr, "אמא"), או מראשית המאה ה-5 לפני הספירה קובלה; בפינדארוס, היא "פילגש קיבלי האם". בהמנון הומרוס מספר 14 היא "אם כל האלים וכל בני האדם". קיבלי נטמעה בקלות עם דמותן של כמה אלות יווניות, במיוחד ריאה, בתור Mētēr theōn ("אם האלים"), שאולי קבלה ממנה את הטקסים הקולניים והאקסטטיים שלה. כמופת לאימהוּת מסורה, היא נטמעה בחלקה עם אלת התבואה דמטר, שתהלוכת הלפידים שלה הזכירה את חיפושיה אחר בתה האבודה, פרספונה; אך היא גם המשיכה להיות מזוהה כאלוהות זרה, כאשר רבות מתכונותיה משקפות רעיונות יווניים לגבי ברברים ואזורי הטבע הבראשיתיים, כ-Mētēr oreia ("אם ההרים"). היא מתוארת כ ("פילגש החיות"), עם שליטתה בעולם הטבע המתבטאת על ידי האריות שמאגפים אותה, יושבים בחיקה או מושכים את מרכבתה. סכמה זו עשויה לנבוע מדמות האלה מ. החוקר הגרמני מציב אותה בין "האלים הזרים" של הדת היוונית, דמות מורכבת המשלבת מסורת מינואית-מיקנית משוערת עם הפולחן הפריגי שיובא ישירות מאסיה הקטנה. הדימויים היווניים המוקדמים של קיבלי הם ייצוגים קטנים מקודשים של דמויותיה החצובות בסלע ברמות הפריגיות. היא עומדת לבדה בתוך (מינאטורה של מקדש יווני), המייצג את מקדשה או את פתחו, ומוכתרת בפולוס, כובע גבוה וגלילי. כיטון (סוג של טוניקה) ארוך וזורם מכסה את כתפיה וגבה. לפעמים היא מוצגת בנוכחות אריות. בסביבות המאה החמישית לפני הספירה, יצר הפסל אגורקריטוס פסל יווני לחלוטין ורב השפעה של קיבלי שהוקמה במטרון באגורה האתונאית. הפסל מציג אותה על כס המלכות, עם אריה נלווה, מחזיקה (צלחת להכנת נסך לאלים) ו. שניהם היו חידושים יוונים באיקונוגרפיה שלה ומשקפים מאפיינים מרכזיים של הפולחן שלה שהוכנסו לשימוש על ידי היוונים, אשר יהיו בולטים בהתפתחות המאוחרת של הפולחן.
עבור היוונים היה הטימפנון סמן של כתות זרות, המתאים לטקסים של קיבלי, המקבילה הקרובה לראיה ודיוניסוס; מתוכם, רק קיבלי מחזיקה את הטימפנון. היא מופיעה עם דיוניסוס, בתור אלוהות משנית ב"הבאקכות" של אוריפידס, 64 – 186, ואצל פינדארוס. בביבליותקה שיוחסה בעבר לאפולודורוס, נאמר שקיבלי ריפאה את דיוניסוס משיגעונו. הפולחנים שלהם חלקו כמה מאפיינים: האלוהות הזרה הגיעה במרכבה, רתומה לחתולים גדולים אקזוטיים (דיוניסוס על ידי טיגריסים או פנתרים, קיבלי על ידי אריות), מלווה במוזיקה פראית ופמליה אקסטטית של זרים אקזוטיים ואנשים מהמעמדות הנמוכים. בסוף המאה ה-1 לפנה"ס מציין סטראבון שהטקסים הפופולריים של ריאה-קיבלי באתונה נערכו לעיתים במקביל לתהלוכה של דיוניסוס. היוונים התייחסו לשניהם בזהירות בהיותם זרים, כדי לאמץ אותם ובו זמנית לשמור מהם מרחק.
קיבלי הייתה גם המוקד של, טקסים פרטיים בעלי היבט כטוני הקשורים ל ובלעדי לאלה שעברו חניכה, אם כי לא ברור מי היו החניכים של קיבלי. תבליטים מציגים אותה לצד מלווים צעירים, גברים ונשים, ומלווים גברים עם לפידים ועם כלי טהרה. מקורות ספרותיים מתארים אובדן חושים שמח למוזיקה הרועשת והקשה של הטימפנון, הקסטנייטות, מצלתיים וחלילים, ול"ריקוד פריגי" התזזיתי, אולי סוג של ריקוד מעגלים של נשים, לרעם "מוזיקה חכמה ומרפאה של האלים".
במקורות ספרותיים מוצגת התפשטות הפולחן של קיבלי כמקור לסכסוך ומשבר. הרודוטוס כתב שכאשר חזר אנכארסיס לסקיתיה לאחר שטייל ורכש ידע בקרב היוונים במאה ה-6 לפני הספירה, אחיו, המלך הסקיתי, הוציא אותו להורג על שחגג את המיסטריות של קיבלי. האותנטיות ההיסטורית של סיפור זה ושל אנכארסיס עצמו מוטלים בספק רב. במסורת האתונאית, מקדש ה של העיר נוסד כדי להרגיע את קיבלי, שביקרה במגפה באתונה כאשר אחד מהכוהנים הנודדים שלה נהרג בניסיונו להחדיר את הפולחן שלה. המקור הקדום ביותר הוא המזמור לאם האלים (362 לספירה) מאת הקיסר הרומי יוליאנוס הכופר, אך התייחסויות אליה מופיעות בסכוליה מתאריך מוקדם יותר. הדיווח עשוי לשקף התנגדות אמיתית לפולחן של קיבלי, אבל לין רולר רואה בו סיפור שנועד להדגים את כוחה של קיבלי, בדומה למיתוס על הגעתו של דיוניסוס לתבאי שסופר ב"הבאקכות". פולחנים רבים של קיבלי מומנו באופן פרטי, ולא על ידי הפוליס, אבל הוקמו לכבודה מקדשים ציבורים בערים יווניות רבות, כולל אתונה ואולימפיה. "דמותה החיונית והעוצמתית" והקשר עם אזורי הפרא, מבדילים אותה מהאלים האולימפיים. הקשר שלה עם פריגיה הוביל לאי נוחות במיוחד ביוון לאחר מלחמות יוון-פרס, שכן סמלים ותלבושות פריגיות נקשרו יותר ויותר עם האימפריה האחמנית.
מיזוג עם ריאה הוביל לקשר של קיבלי עם אלים למחצה זכרים שונים ששירתו את ריאה כמלווים, או כשומרים של בנה, זאוס התינוק, כאשר שכב במערת הולדתו. במונחי פולחן, נראה שהם תפקדו כמתווכים בין האלה למאמינים בני תמותה, דרך חלומות, טראנס ער או ריקוד ושירה אקסטטית. הם כוללים את ה הערומים החמושים, שרקדו סביב זאוס והתנגשו במגיניהם כדי לשעשע אותו; המקבילות הפריגיות כביכול שלהם, הקוריבאנטס הצעירים, שסיפקו מוזיקה, ריקוד ושירה מלחמתית פרועה דומים; וה וה, קוסמים הקשורים לעיבוד מתכת.
קיבלי ואטיס
הנרטיבים המיתוגרפיים העיקריים של קיבלי נקשרו ליחסיה עם, המתואר על ידי מקורות וכתות יווניות ורומיות עתיקות כבן זוגה הצעיר וכאל פריגי. בפריגיה, "אטיס" לא היה רק אל, אלא גם שם נפוץ וגם שמם של כוהנים, ושהתגלה בשתי הצורות בגרפיטי סתמי, בהקדשות של מונומנטים אישיים, כמו גם בכמה מהמקדשים הפריגיים והמונומנטים של קיבלי. ייתכן שאלוהותו החלה אפוא כהמצאה יוונית המבוססת על מה שהיה ידוע על הפולחן הפריגי של קיבלי. דמותו הוודאית המוקדמת ביותר בתור אל מופיעה באסטלה יוונית מהמאה הרביעית לפני הספירה מפיראוס, ליד אתונה. היא מציגה אותו כסטריאוטיפ המתייוונן של ברברי מזרחי כפרי. הוא יושב בנחת, חובש כיפה פריגית ואוחז במטה רועים מעוקל של הפולחנים המאוחרים יותר שלו ביוון וברומא. לפניו עומדת אלה פריגית (המזוהה על ידי הכתובת כ) הנושאת בידה השמאלית טימפנון. בימינה, היא מושיטה לו קנקן, כמו לקבל את פניו אל הפולחן שלה עם חלק מהנסך שלה. דימויים מאוחרים יותר של אטיס מציגים אותו כרועה צאן, בעמדות נינוחות דומות, מחזיק או מנגן בחליל פאן. ב"" של דמוסתנס (330 לפני הספירה), אטס (attes) היא "צעקה פולחנית אותה זועקים חסידי טקסים מיסטיים".
נראה שאטיס התלווה להפצת הפולחן של קיבלי דרך "יוון הגדולה"; יש עדויות לפולחן המשותף שלהם במושבות היווניות מרסיי (גאליה) ולוקרי (דרום איטליה) מהמאות ה-6 וה-7 לפני הספירה. לאחר כיבושיו של אלכסנדר הגדול, "המאמינים הנודדים של האלה הפכו לנוכחות נפוצה יותר ויותר בספרות היוונית ובחיי החברה; ייצוגים של אטיס נמצאו באתרים יווניים רבים". כאשר הוא מוצג עם קיבלי, הוא תמיד האלוהות הצעירה, הפחותה, או אולי הכוהן המלווה שלה. באמצע המאה ה-2, מכתבים ממלך פרגמון למקדש קיבלי בפסינוס פונים באופן עקבי לכוהן הראשי שלו בשם "אטיס".
תקופת הרפובליקה
הרומאים הכירו את קיבלי בתור "מגנה מאטר" (Magna Mater - "האם הגדולה"), או בתור "מגנה מאטר דאום אידאה" (Magna Mater deorum Idaea "האם הגדולה של האלים מהר אידה"), המקבילה לתואר היווני Meter Theon Idaia ("אם האלים, מהר אידה"). רומא אימצה רשמית את הפולחן שלה במהלך המלחמה הפונית השנייה (218 עד 201 לפנה"ס), לאחר שאירועים קשים, כולל מטר מטאורים, קציר כושל ורעב, היו סימני אזהרה לתבוסה הקרבה של רומא. הסנאט הרומי ויועציו הדתיים התייעצו עם האורקל הסיבילי והחליטו כי קרתגו עשויה להיות מובסת אם רומא תייבא את ה"מגנה מאטר" ("האם הגדולה") של פסינוס הפריגית. מכיוון שחפץ פולחן זה היה שייך לבעל ברית רומאי, ממלכת פרגמון, שלח הסנאט הרומי שגרירים לבקש את הסכמת המלך; בדרך, התייעצות עם האורקל היווני בדלפי אישרה שיש להביא את האלה לרומא. האלה הגיעה לרומא בצורת האבן המטאורית השחורה של פסינוס. האגדה הרומית קושרת את המסע הזה, או את סופו, למַטְרוֹנִית, שהואשמה בחוסר צניעות, אך הוכיחה את חפותה בהישג מופלא זה עבור האלה. , כביכול "האיש הטוב ביותר" ברומא, נבחר לפגוש את האלה באוסטיה; והמטרוניות המעולות ביותר של רומא (כולל קלאודיה קווינטה) הובילו אותה למקדש ויקטוריה, כדי להמתין להשלמת המקדש שלה על גבעת הפאלאטיום. אבן פסינוס שימשה מאוחר יותר כפנים של פסל האלה. עם הזמן הסתיים הרעב וחניבעל הובס.
רוב החוקרים המודרניים מסכימים שבן זוגה של קיבלי, אטיס, והכוהנים הסריסים הפריגים שלה (גאלי) הגיעו עם האלה, יחד עם לפחות כמה מהמאפיינים הפראיים והאקסטטיים של הפולחנים היווניים והפריגיים שלה. תיאור תולדות הגעתה לרומא מרבה לעסוק בדבקות הדתית, בטוהר ובמעמדם של הרומאים המעורבים, בהצלחת האסטרטגיות הדתיות שלהם ובכוחה של האלה עצמה; אין לה בן זוג או כוהנים, והיא נראית כמי שעברה רומאניזציה מוחלטת מלכתחילה. כמה חוקרים מודרניים מניחים שאטיס הופיע ברומא הרבה יותר מאוחר; או שהגאלי, שתוארו במקורות מאוחרים יותר כנשיים בצורה מזעזעת ו"לא-רומיים" בעליל, היו בוודאי תוצאה בלתי צפויה של הבאת האלה מתוך ציות עיוור לאורקל הסיבילי; אחרים מציינים שרומא הייתה מנוסה באימוץ של אלים זרים, והדיפלומטים שניהלו משא ומתן על המעבר של קיבלי לרומא היו משכילים ומעודכנים היטב.