cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ענת בילצקי
השקפתה הפוליטית
בילצקי רואה בפעילותה בארגון "בצלם" חלק מעבודתה הפוליטית. בילצקי נמנתה על יוזמי "מסמך אולגה" מ-2004 שאמר כי אף על פי שמטרות הקמת מדינת ישראל היו לספק ביטחון ליהודים, להפיל את חומות הגטו ובניית מדינה דמוקרטית, הרי בפועל היום היא כוננה מפעל קולוניאלי המשלב יסודות של משטר אפרטהייד ובונה את הגטו הגדול בעולם. המסמך קרא להכיר באחריות לעוולות שנגרמו לפלסטינים ובזכות השיבה והביע התנגדות לציונות. בילצקי הסבירה כי פעילותה למען "זכות השיבה" היא עקרונית ולכן תיאבק עליה גם אם הפלסטינים יחליטו לוותר עליה. היא מתנגדת להגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית וגורסת כי פתרון של שתי מדינות אינו ישים כיום.
בהרצאה ב-MIT אמרה בילצקי על ארגון "בצלם":
ברית חברות תעופה
ברית חברות תעופה (באנגלית: Airline alliance) היא הסכם בין שתי חברות תעופה או יותר, לשיתוף פעולה למשך פרקי זמן ניכרים, אף כי מידתם של אלה אינה קבועה. כיום קיימות שלוש בריתות חברות תעופה גדולות עיקריות, המכונות גם בריתות עולמיות והן סטאר אלייאנס, סקייטים ווואן וורלד.
מניעים והיסטוריה
מסיבות היסטוריות, כלכליות ומדיניות, פועלת חברת תעופה ממספר מוגבל של בסיסים, ובדרך-כלל מבסיס עיקרי בודד, שבו היא מרכזת את משרדיה הראשיים ובעיקר את פעולות התחזוקה של מטוסיה. בדרך כלל, אספקת שירותי תעופה (לדוגמה תחזוקת מטוסים, טיפול במטען וכבודה ושירותי נוסעים) עולה לחברה יותר כשהיא נעשית ביעדים שאינם נמנים עם בסיסיה, ובמיוחד ביעדים שהשירות אליהם פחות תכוף. מסיבה זו ובמטרה להקל ולהוזיל את עלותם של שירותים אלה, החלו חברות תעופה להקשר בהסכמים דו צדדיים עם חברות מקומיות ביעדיהן, ולפיהן יסופקו השירותים על ידי החברה המקומית או בשיתוף פעולה עימה. בשלב מתקדם יותר החלו חברות התעופה להקשר בהסכמים לשותפות קוד שבמסגרתם העניקו שירות משולב בטיסה שבוצעה על ידי אחת מהן.
במקביל, עם התחרות הגואה בתחום התעופה האזרחית, ובמטרה לבסס יחסי נאמנות בין החברות לבין לקוחותיהן, השיקו חברות תעופה את מועדוני הנוסע המתמיד. על מנת להבטיח את הצלחתם של מועדונים האלה, היה על חברות התעופה להבטיח מספר גדול של יעדי טיסה לקהל לקוחותיהן. עם זאת, יכולתן של חברות התעופה לטוס למספר בלתי מוגבל של יעדים הייתה מצומצמת, בין היתר בשל היקף צי המטוסים, מרחקי טיסה, חוסר כדאיות כלכלית בקווי טיסה מסוימים ומגבלות חוקיות שחולשות על התעופה האזרחית הבינלאומית. מצב זה הביא את חברות התעופה האמריקאיות הגדולות להקשר בהסכמי שותפות קוד רחבי היקף, תחילה עם חברות התעופה האירופאיות והאסייתיות העיקריות ולאחר מכן עם חברות תעופה קטנות יותר. מכאן הייתה הדרך להרחבת היקף שיתוף הפעולה קצרה.
ברית חברות התעופה העולמית הראשונה נוסדה בשנת 1989 בין שתי חברות בלבד – KLM ההולנדית ונורת'ווסט איירליינס האמריקאית. החל בשנת 1993, תחת הססמא "Worldwide Reliability" ("אמינות חובקת עולם"), תיאמו ביניהן שתי חברות תעופה את פעילותן על בסיס שלא נראה כמותו עד לאותו שלב. הברית שמאוחר יותר זכתה לשם המסחרי Wings Alliance, הפיקה יתרון משילוב רשת היעדים הנרחבת של KLM באירופה, אסיה וצפון אפריקה עם זו של נורת'ווסט איירליינס באמריקה ובאוקיינוס השקט. ברית זו קיימת גם היום, אך ערכה השיווקי אינו רב מאז נרכשה KLM על ידי חברת אייר פראנס, והברית נבלעה הלכה למעשה בתוך ברית חברות התעופה העולמית סקייטים בה חברות כל השלוש. עם זאת מבחינה חוקית הברית המקורית נהנית מחסינות בתחום ההגבלים העסקיים, בעוד שסקייטים אינה נהנית מחסינות כזו (ר' להלן תחת תהליכים ומגמות).
ארבע שנים לאחר מכן, ב-1997 נוסדה ברית חברות התעופה סטאר אלייאנס. הברית שנוסדה על ידי אייר קנדה, יונייטד איירליינס, לופטהנזה, תאי איירווייז ו-סקנדינביין איירליינס, אימצה את התפיסה אשר נוסחה על ידי ווינגז אלייאנס, אך בשל העובדה שדובר בחמש חברות תעופה גדולות, היקף נתח השוק שנשלט על ידן במצטבר היה ללא אח ורע, וסטאר אלייאנס היא עדיין הברית הגדולה בעולם כמעט מכל הבחינות, ובכלל זה היקפו של צי המטוסים, מספר הטיסות היומיות, מספר היעדים וכמות הנוסעים השנתית. עם הקמתה סטאר אלייאנס הייתה זו אך שאלה של זמן עד שחברות תעופה נוספות יתאגדו בבריתות חדשות על מנת לתת מענה למגמת השוק. ב-1998 נוסדה ברית Qualiflyer שחברותיה העיקריות היו סוויסאייר, אוסטריאן איירליינס וסבנה. אולם פרישתה של אוסטריאן איירליינס מהברית בשנת 2000 סמנה את תחילת שקיעתה, והיא חדלה להתקיים כאשר הן סוויסאייר והן סבנה פשטו את הרגל בשנת 2001. ב-1999 נוסדה הברית העולמית Oneworld על ידי אמריקן איירליינס, בריטיש איירווייז, קת'אי פסיפיק וקוואנטס, ובשנת 2000 הקימו אייר פראנס, KLM, דלתא איירליינס וקוריאן אייר את סקייטים. נכון לשנת 2005 חלשו שלוש הבריתות העולמיות על כ-58% מהיקף התעופה האזרחית בעולם.
מאפיינים משותפים
כל בריתות חברות התעופה הגדולות מושתתות על מספר עקרונות משותפים:
מאפיינים ייחודיים
מנגד קיימים גם מאפיינים ייחודיים:
שולחן ערוך
שולחן ערוך הוא ספר הלכה שכתב רבי יוסף קארו בצפת בשנת 1558 (ה'שי"ח) ונדפס לראשונה בעיר ונציה, במהלך שנת 1565 (ה'שכ"ה–ה'שכ"ו).
הספר נחשב אחד החיבורים החשובים בעולם ההלכתי היהודי, והוא דה פקטו משמש יחד עם המפה כעמוד תווך המעגן ומעצב את כל אורח החיים היהודי, על פי ההלכה הפסוקה.
שם הספר
הרב יוסף קארו קרא לספרו "שולחן ערוך" הדמיון לשולחן, לקוח ממאמר במכילתא דרבי ישמעאל לפיו הקב"ה אמר למשה שיש לפרש את משפטי התורה לעם ישראל בצורה ברורה ביותר.
תוכן הספר
השולחן ערוך מתבסס על ספרו של ר' יעקב בן הרא"ש ("בעל הטורים") הנקרא "ארבעה טורים", ומכונה גם "טור". על ה"ארבעה טורים" כתב ר' יוסף קארו פירוש בשם "בית יוסף". מכיוון שה"בית יוסף" הוא ספר ארוך ומורכב, כתב רבי יוסף קארו את "שולחן ערוך" . כמו כן מטרת השולחן ערוך הייתה לאפשר חזרה כל שלושים יום על הבית יוסף (ובזמננו אף יצא לאור שו"ע מסודר לפי ימי החודש).
השולחן ערוך בנוי על סדר הטור, שכלל את ההלכות המעשיות בתקופת כתיבתו (בגלות, לפני למעלה מחמש מאות שנה). מסיבה זו, הלכות רבות (כמו הלכות טומאה וטהרה, קורבנות, וחלק מהמצוות התלויות בארץ) לא מופיעות בספר. זאת בניגוד לספרו של הרמב"ם "משנה תורה", שמקיף את התורה כולה וכולל את כל תרי"ג המצוות, גם אלה שאינן באות לידי ביטוי בימינו.
ב'שולחן ערוך' פסק רבי יוסף קארו בדרך כלל על פי דעת הרוב מבין שלושת "עמודי ההוראה": הרי"ף, הרמב"ם, והרא"ש. כאשר לא יצאה מ-"עמודי ההוראה" הכרעה ברורה בנושא מסוים, צירף רבי יוסף קארו את דעות הרמב"ן, הר"ן, הרשב"א, המרדכי, הסמ"ג וספרים נוספים והכריע על פיהם.
מבנה הספר
השולחן ערוך, כמו ה"טור", מתחלק לארבעה חלקים:
הסימנים בשולחן ערוך מחולקים וממוספרים באופן זהה לסימנים בספר ארבעה טורים, אלא שרבי יוסף קארו הוסיף בכל סימן חלוקה לסעיפים. (סך הכל 1705 סימנים)
התנגדות לספר
הספר נתקל בתחילה בהתנגדות עזה מצד רבנים רבים באותה תקופה ובמיוחד מצד חכמי אשכנז ופולין משתי סיבות: מסופר שהרמ"א התחיל לכתוב ספר פסיקה בעצמו לפני שידע על ספרו של רבי יוסף קארו. לאחר שנודע לו על ספרו של רבי יוסף קארו, גנז את ספרו שלו כדי שלא תהיה מחלוקת בישראל. במקום להוציא ספר פסיקה, כתב הרמ"א את השגותיו על השולחן ערוך, המודפסות כאמור בתוך השולחן ערוך עצמו.
רבנים שונים אף התנגדו לספר רעיונית, שכן לדבריהם ספר כינוס הלכתי ממעט את העיון בהלכה. ביניהם היה מהר"י בן לב, שאסר על תלמידיו לעיין בספר זה, המהר"ל מפראג ואחיו הרב חיים.
פסיקה לפי השולחן ערוך
רבנים רבים מורים לפסוק הלכה לפי השולחן ערוך לספרדים, ועל פי הגהות רבי משה איסרליש (הנודע בכינויו הרמ"א) לאשכנזים.
פרשני שולחן ערוך
מסביב לשולחן ערוך נכתבו מאות פירושים שונים המביאים מקורות להלכותיו מן התלמוד והראשונים, מבארים את דבריו ומביאים דעות חולקות. בדומה לאופן כינויים של פרשני הקודקס ההלכתי של הרמב"ם, משנה תורה, שנדפסו סביב הטקסט המרכזי של הרמב"ם ונתכנו בשל כך: "נושאי כליו של הרמב"ם", כך גם הפירושים וחיבורי ההגהות שנדפסו סביב השולחן ערוך מכונים בדרך כלל "נושאי כלים". מהדורה אחת של הדפסת השולחן ערוך ומפרשיו השונים, אף נקראה כולה על שמם (במקום על שם השולחן ערוך עצמו): אשלי רברבי (שנת תל"ז 1677 ושוב בדפוס סלאוויטא, 1833), כלומר: עצי-האשל הגדולים הנסובים סביב שולחנו הערוך של המחבר, ברוח משורר התהילים (תהילים קכ"ח,ג) המתאר דימוי של 'שתילי זיתים' הנסובים על שולחנו של בעל הבית.
הפירושים הבאים מודפסים במהדורות הנפוצות של השולחן ערוך: פירושים חשובים נוספים אשר הודפסו בנפרד מהמובאים לעיל:
ספרי המשך לשולחן ערוך
רובם ככולם של ספרי ההלכה בדורות האחרונים מתבססים על דברי השולחן ערוך, בתוספת חידושים וביאורים מרבנים נוספים. דוגמה לספרי הלכה שכאלו אשר נכתבו בדורות האחרונים והתקבלו ביהדות אשכנז: שולחן ערוך הרב; חיי אדם וחכמת אדם; ערוך השולחן וקיצור שולחן ערוך.
גם בקרב ארצות האסלאם כתבו הרבנים השלמות על השולחן ערוך. המפורסמים מבין ספרים אלה הם: שתילי זיתים; הבן איש חי; ערך השולחן וכף החיים.
בזמננו פרחה שוב הפסיקה הספרדית ונכתבו לרוב פסקים לפי מנהגי הספרדים.
ישיבת ההסדר שעלבים
ישיבת שעלבים היא ישיבת הסדר וישיבה גבוהה הנמצאת בקריית החינוך שעלבים. בראשות הישיבה עומד הרב מיכאל ימר. הישיבה הוקמה בשנת תשכ"א (1961), היא ישיבת ההסדר השניה שהוקמה והרביעית בגודלה,ידועה כ"אם הגרעינים התורניים" לומדים בה כ-350 תלמידים (נכון לאלול תשפ"ב).
ישיבת ההסדר
הישיבה הוקמה על ידי הרב מאיר שלזינגר בשנת תשכ"א (1961), והיא ישיבת ההסדר השנייה שהוקמה לאחר ישיבת כרם ביבנה. הרב שלזינגר שימש אז, ומשך שנים רבות לאחר כך, כרב קיבוץ שעלבים. הישיבה נוסדה בנוכחות הרב יחזקאל אברמסקי והרב שלמה זלמן אויערבך, ראש ישיבת קול תורה רבו של הרב שלזינגר. לאחר הרב מאיר שלזינגר, ראש הישיבה היה הרב אברהם אבידן, בוגר ישיבת חברון וכולל "מכון ירושלים" ואשר כיהן כסגן הרב הצבאי הראשי וכר"מ בישיבה.
כחמש שנים לאחר הקמתה, תלמידי ישיבת ההסדר יחד עם תושבי קיבוץ שעלבים נלחמו ולקחו חלק בשמירה על האזור בפני האיום הירדני, במלחמת ששת הימים. בתקופה שקדמה למלחמה, סבל הקיבוץ והאזור מפגיעות קשות מכיוון ששכן לצידו של הגבול הירדני על עמק איילון. כאשר פרצה מלחמת ששת הימים, ניתנה פקודה צבאית לשמור על מוצבי האזור בכל דרך כך שהדרך לשדה התעופה ולתל אביב לא תיפתח ללוחמים הירדנים. בהמשך המלחמה השתתפו התלמידים בכוח הפריצה של צה"ל ללטרון ולעמק איילון כולו.
משך שנים רבות שימש הרב יצחק גיטלמן, תלמיד הרב ירוחם ליבוביץ כמשגיח רוחני בישיבה. לאחריו שימש הרב משה צוריאל כמשגיח של הישיבה ולאחריו הרב אריה בן יעקב. השיעור היומי הכי גבוה (שיעור ד') נמסר שנים רבות על ידי הרב שמעון זלזניק, תלמיד של הרב איסר זלמן מלצר. הרב זלזניק גם מסר שיעור כללי שבועי ושיחה מוסרית שבועית. שיעור כללי שבועי נוסף נמסר על ידי הרב יצחק דזימיטרובסקי, תלמיד הרב שמואל רוזובסקי ור"מ בישיבת קול יעקב. הרב זכריה בן שלמה שימש כראש הכולל בישיבה בעבר. ניתן להחשיב את התקופה, בשנות (לערך) 1970-1985 שבה שימשו רבנים אלה בצמרת הישיבה, כ"שנות הזהב" של הישיבה, בה הגיעה לשיאה ברמת הלימוד. רוב רבני הישיבה כיום הם בוגרי הישיבה מן התקופה הזאת.
קריית חינוך שעלבים
סביב הישיבה הלכה והתגבשה עם השנים קריית חינוך ובה מוסדות חינוך שונים דוגמת ישיבה תיכונית, ישיבה קטנה לאומית, חטיבת ביניים, בית ספר יסודי "שלהבת" בנים,תלמוד תורה, בית ספר יסודי "שלהבת" בנות, אולפנה לבנות, מרכז לבני חו"ל, מכון למחקר תורני ועוד.
דרכה החינוכית
הישיבה דוגלת בהתווית גישה חינוכית אחידה, ברורה וקבועה אך השיטה החינוכית מורכבת מנרטיבים שונים ומגוונים (ליטאיות, חסידות, מוסר, הרב קוק והרב סולובייצ'יק) בנוסף לשיעורי ראש הישיבה והר"מים, מתקיים מידי בוקר שיעור ב'עין אי"ה' מפי הרב משה גנץ, תלמיד הרצי"ה ור"מ בישיבה. את מועמדי הישיבה לגיוס מדריך הרב שאול בטאט בהלכות צבא ועירובין בפרט. בנוסף, בכל בוקר מתקיימים שיעור בהלכות שבת של הרב מרדכי ברקוביץ, אברך בכולל דיינות בישיבה ושיעור במהר"ל מפי הרב נתן אמור שגם הוא אברך בכולל.
כחלק מדרכה החינוכית של הישיבה, בסוף סדרי ערב מתקיימים 'אשכולות' - תוכניות לימוד שונות ומגוונות בנושאים שונים. כדוגמת: הלכה (הרב דוד שטרן), אמונה בעומק (הרב דביר שרביט), מוסר (הרב פרארי והרב ממן) תנ"ך, (הרב דוד ליבור) ודף יומי (הרב ליאור קיי).
מסלול ה"הסדר"
רוב תלמידי הישיבה בוחרים להתגייס לצה"ל במסגרת ה"הסדר". בנוסף למסלול ההסדר, מאפשרת הישיבה ללמוד במסגרת "תורתו אומנותו", הישיבה מוציאה עלון דו שבועי בשם "מחיל אל חיל", אשר מופץ בקרב החיילים המשרתים בשירות פעיל בצה"ל.
רבנים בולטים
רוב הרבנים המלמדים בה הם בוגרי הישיבה עצמה, ומתוכם:
תוכנית בני חו"ל
בישיבה פועלת זה שנים רבות תוכנית לבני חו"ל. בחורים בוגרי ישיבות תיכוניות בעיקר מרחבי ארצות הברית מגיעים לשנת לימודים אחת לפחות בישיבה. שיעורי העיון בגמרא ניתנים על ידי צוות הר"מים של תוכנית בני חו"ל שכולו מורכב מבוגרי תוכנית בני חו"ל בישיבה עצמה. את שיעוריהם מעבירים הר"מים בעברית, ברמה גבוהה ובסגנון עיוני ישיבתי.
במהלך שנת הלימודים נערכות פעילויות משותפות לתלמידים הישראלים ולבני חו"ל. בישיבה פועל אולפן עברית המתקיים בשעות הפסקת הצהרים והמופעל על ידי אחד מתלמידי הישיבה. במהלך השנה, בימי שישי ובעיקר בחופשות, יוצאים בני חו"ל לסיורים ולטיולים שמטרתם היכרות עם ארץ ישראל, עם ישראל, והמורשת הישראלית.
שירות צבאי לבני חו"ל
חלק נכבד מבני החו"ל מתגייסים לשירות צבאי עם חבריהם הישראלים במסגרת ה"מח"ל" (מתנדב חוץ לארץ).. בשנים האחרונות נפתחה מדרשה לנשים בירושלים.
מדי שנה יוצאת משלחת מקרב בני חו"ל למסע לפולין, בראש המשלחת וכמדריך המסע עומד הרב אריה הנדלר.
אוצר הספרים
בספריית הישיבה היו, נכון ל-2012, כ-130,000 כרכים של יהדות, תורה ונ"ך, משנה, גמרא בעיון ובבקיאות, מחשבת ישראל, חסידות, קבלה ועוד. בנוסף קיים באוצר מאגר של אלפי שיעורים מוקלטים. רוב מוחלט באוצר הספרים הוא תוצאה של שיתוף פעולה הדוק בין הישיבה לבין משפחת החייל אברהם מוצן (אחיו של החזן יעקב מוצן), שנהרג במלחמת שלום הגליל.
מכון שלמה אומן
מכון שלמה אומן הוא מכון תורני למחקר ופרסום של ספרים תורניים. נקרא על שמו של תלמיד הישיבה וחייל צה"ל, בנו של פרופ' ישראל אומן, שנהרג בקרב במלחמת שלום הגליל. המכון נוצר על ידי שיתוף פעולה בין ישיבת שעלבים ו'מכון ירושלים', בראש המכון עומד מאז שנת תשנ"ב הרב יואל קטן.
המכון עוסק במחקר תורני של ספרות תורנית ובהוצאה לאור של ספרי הראשונים והאחרונים מכתבי-יד ודפוסים ישנים, בשילוב מנגנון של השוואת נוסחאות, הערות, מראי-מקומות והפניות. בין עורכי המכון נמנים הרב משה צוריאל, הרב יואל עמיטל, הרב עמיחי כנרתי, הרב צבי ארנטל.
שעלי תורה
שעלי תורה, אשר שמה נגזר מ"שעלבים", היא רשת גרעינים תורניים אשר הוקמה בשנת 1988, ומטרתה הפצת התורה והמסורת היהודית באמצעות גרעינים תורניים - חברתיים הפרוסים ברחבי הארץ, בעיקר באזורי הפריפריה, בהם הם מקדמים את נושאי הרוח והחברה.
באמצעות הגרעינים התורנים - חברתיים ברחבי הארץ להם שותפים מאות משפחות ומתנדבים, משלבת שעלי תורה בין פעילות חינוכית-תורנית ("שעלי תורה"), לבין פעילות רווחה ומפעלי חסד ("שעלי תקווה"). נכון ל-2008, הקימה הרשת 10 גרעינים עם יותר מ-500 משפחות ומאות מתנדבים.
הגרעין הראשון של שעלי תורה הוקם בעיר בית שמש בשנת תשמ"ח (1988), על ידי משפחות בוגרות ישיבת שעלבים בהנהגת הרב רחמים נסימי, בוגר הישיבה.
מדע ומגדר
מדע ומגדר הוא תחום מחקר הבוחן את השפעותיהם ההדדיות של המדע והמגדר. התמקדותו העיקרית היא בשאלות בדבר מיקומן של הנשים במדע לאורך ההיסטוריה, ובאופנים שבהם ידע ומדע מושפעים מהסטריאוטיפים המגדריים השוררים בחברה ומיחסי כוח בחברה בכלל. התחום עוסק גם בדרכים שבהן תובנות פמיניסטיות יכולות לתרום להתנהלות המחקר המדעי וייצור הידע בכלל, כשיפור השיטות הקיימות או כחלופה להן.
תחום זה שם את הנשים במוקד תשומת הלב המחקרית, אך לא עוסק בנשים באופן אקסקלוסיבי, אלא גם בקשר בין המדע ליחסי כוח בחברה באופן כללי.
רקע
הגל השני של הפמיניזם הופיע בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 במדינות המערב, ובמסגרתו נטען, בין היתר, כי רק פירוקו של הסדר הפטריארכלי מן היסוד יאפשר לנשים להשתחרר ממעמדן החברתי הנחות.
כדי להוכיח את טענותיהן של פעילות הגל השני, נדרשה בחינה יסודית של מרכיבי החברה ופירוק ההיסטוריה האנושית לגורמים. זו הובילה לבנייה של בסיסי ידע ומחקר בתחומים מגוונים, שנשענו על תפיסת העולם הפמיניסטית. בין אלו נחקר גם תחום המדע לעומקו.
טענתן הבסיסית של חוקרות פמיניסטיות של המדע היא שכל חברה מושפעת באופן לא-מודע מהסטריאוטיפים המגדריים שבהּ. כך, המדע איננו מצליח לשמור על האובייקטיביות הראויה, ומכיל הטיות מגדריות.
בנוסף לכך, עקב תפקידו המרכזי של המדע בחברה המודרנית כספק של ידע, ישנן תאוריות מדעיות שמייצרות, מטפחות ומנציחות את אותם הסטריאוטיפים, ומשמשות כצידוק לדרך התנהלות החברה.
מבקרות המדע הפמיניסטיות עושות שימוש בשני מושגים מרכזיים:
כיום, הטענה שערכים חברתיים משפיעים על הקשר הגילוי מוסכמת על רוב החוקרים. אולם, הטענה שהם משפיעים גם על הקשר הצידוק איננה מקובלת, ומהווה אבן מחלוקת בין הגישות השונות בביקורת הפמיניסטית של המדע לבין גישות המתנגדות להן.
רוב הזרמים בפילוסופיה של המדע גורסים כי כל השפעה בהקשר הגילוי היא לגיטימית, כל עוד התאוריה עומדת בסטנדרטים המדעיים המוסכמים בהקשר הצידוק. כלומר, כלי השיטה המדעית הם אובייקטיביים, ומאפשרים סינון של הערכים החברתיים מתוך התאוריה.
אולם, החוקרת הפמיניסטית קת'לין אוקרוהליק טוענת שהשפעת הערכים החברתיים בהקשר הגילוי דומיננטית ביותר. לאור כך, ההיפותזות השונות שיועלו על ידי מדענים כמועמדות לבחינה כבר יהיו מוטות ברובן. לכן, גם אם הערכים החברתיים אינם משפיעים בהקשר הצידוק, ומערכת בחינת התאוריות היא אובייקטיבית, רוב הסיכויים שהתאוריה שתיבחר תהיה מוטה. לדוגמה, השפעות חברה גזענית על השערות חוקריה תהיה כל כך חזקה, שכל התאוריות שיגיעו לשלב המבחן באמצעות כלי המדע, יהיו גזעניות. מסיבה זו, לטענתה, אין להזניח את הקשר הגילוי.
אפיסטמולוגיה פמיניסטית: ייצור ידע בראייה פמיניסטית
ישנן שלוש גישות עיקריות באפיסטמולוגיה הפמיניסטית: אמפיריציזם פמיניסטי, גישת העמדה האפיסטמית ופמיניזם פוסטמודרני במדע.
אמפיריציזם פמיניסטי
האמפיריציזם הפמיניסטי מגיע מתוך העולם המדעי, ומבקר אותו מבפנים. הוא מציע לערוך תיקונים כדי להפחית את השפעתם של ערכים חברתיים על המדע, באמצעות הכלים המדעיים המקובלים. הוא גורס כי המדע מושפע במידה רבה מהטיות מגדריות, אך עליו לשאוף לאובייקטיביות, כלומר, ניתן להפריד בין הקשר הגילוי והקשר הצידוק. לפיו, הטיה מדעית היא כישלון של המדע לעמוד בסטנדרטים שהציב לעצמו במטרה להשיג אובייקטיביות.
כדי להימנע מחדירת ההטיות המגדריות למדע, ממליצה גישה זו לקיים פלורליזם בהקשר הגילוי, ולהגביר חשיבה ביקורתית, שתבדוק האם הכלים בהם משתמש המדע אכן אובייקטיביים, ותסייע להסרת ההטיות.<BR> אחת מהביקורות החריפות של זרם זה כלפי המדע היא שהדרתן של נשים מהמדע פוגעת ביכולתו של המדע להתקרב לאמת. כלומר, הכלת נשים במדע היא צעד חשוב לא רק כדי לאפשר לנשים שוויון מלא, אלא כדי לאפשר למדע לייצר ידע טוב יותר.
שיטה זו קיבלה הכרה בעולם המדעי, שאימץ כמה מהמלצותיה, למשל עריכת ניסויים קליניים רפואיים גם על נשים ולא על גברים בלבד, כפי שהיה מקובל שנים רבות מתוך ההנחה המוטה שההבדלים הפיזיולוגיים בין נשים לגברים אינם משמעותיים בקביעת יעילות התרופות הנחקרות ותופעות הלוואי שלהן (דבר שנקבע בחוק בארצות הברית בשנת 1990).
חוקרות פמיניסטיות העוסקות ברפואה מפתחות גישה רפואית מגדרית, על פיה יש להכיר בהבדלים בין גוף האישה וגוף הגבר, ולכן מחקרים שבוצעו על גברים לא בהכרח נכונים לגבי נשים. הן ממפות את הסימפטומים השונים שמגלים נשים וגברים, ומאפשרות לתת להם פרשנות מותאמת-מין. בנוסף, מנסה המדע לייצר מוצרים וטיפולים המותאמים באופן ייחודי לצורכיהן של נשים (מפורסמת היא האימרה כי "אם גברים היו סובלים מכאבי מחזור, כבר מזמן היו מוצאים להם פתרון").
האמפריציזם הפמיניסטי מקביל לגישת הפמיניזם הליברלי בזרם הכללי של הפמיניזם. הפמיניזם הליברלי צמח במאה ה-19, והתמקד בהבטחת שוויון זכויות לנשים, מתוך ההנחה שכל בני האדם שווים זה לזה. כמו האמפיריציזם הפמיניסטי, גם הפמיניזם הליברלי מציע תיקונים במסגרת כללי החברה המקובלים. לפי זרם זה, הדרת נשים מהחיים הציבוריים פוגעת בחברה השואפת לשוויון, כפי שהדרתן מהעולם המדעי הוא עוול אפיסטמי, שפוגם ביכולת ההתקרבות לאמת והאובייקטיביות. מאבק הדגל של זרם זה היה בפתיחת זכות הבחירה בפני נשים ובביטול אפליה בלתי מוצדקת במקומות עבודה.
מייצגת בולטת של האמפריציזם הפמיניסטי היא הפילוסופית הלן לונג'ינו. לונג'ינו טוענת שמכל מקבץ של נתונים וראיות מדעיים, ניתן לגזור כמה תאוריות. כלומר, הראיות לא קובעות את התאוריה באופן חד-משמעי. לפיה, ערכים שונים, מדעיים וחברתיים כאחד, הם אלו שמכריעים את הבחירה בין התאוריות השונות. מצב זה מכונה תת-היקבעות של תאוריה על ידי הראיות (underdetermination of theory by evidence).
לונג'ינו מציגה פתרון נורמטיבי-רגולטיבי, שהוא מעין אוסף של כלים לשיפור המדע ולא שינוי רדיקלי. הפתרון שלה, המורכב מארבעה תנאים, הופך לטענתה את ההכרעה בין תאוריות לתהליך שקוף ומושכל:
העמדה האפיסטמית
גישת העמדה האפיסטמית טוענת שהמדע אינו צריך לשאוף לאובייקטיביות במובנה המסורתי, ושאין נקודת מבט אחת ויחידה ממנה ניתן לראות את המציאות בכללותה בצורה מושלמת. זאת כיוון שהידע הנרכש קשור בהכרח בנקודת המוצא של רוכש הידע, ולא ניתן לניתוק ממנה. כלומר, לא ניתן להפריד בין הקשר הגילוי והצידוק. למשל, את תורת האבולוציה של דרווין לא ניתן לנתק מכך שדרווין היה גבר, לבן, בן המעמד הגבוה.
סנדרה הארדינג, המייצגת הבולטת של זרם זה, טוענת שלא ניתן להפריד בין ערכי המדע לערכים של מי שהכתיבו אותם, שהיו ברובם גברים לבנים מהמעמד הבינוני-גבוה. לשם חקירת הערכים המדעיים, ועשיית מדע נכון יותר, יש להתבונן דרך עיניהם של אלו שלא שייכים למערכת הערכים ההגמונית הזו. כלומר, בעשיית מחקר עלינו לתת עדיפות לדעות ולנקודת המבט של המודרים מהחברה. למשל, אם ברצוני לערוך מחקר בנושא דיכוי, עליי לתשאל עבדים, כיוון שבידיהם הידע העודף בנושא.
המלצותיה של הגישה הן לא לכוון לתאוריה אחת נכונה, אלא לפלורליזם של עמדות, שלאו דווקא מתיישבות זו עם זו. בנוסף, יש להקשיב במיוחד לעמדת החלש המדוכא. הארדינג מכנה מצב זה "אובייקטיביות חזקה".
זרם זה מקביל לפמיניזם התרבותי, שצמח כביקורת על הפמיניזם הליברלי. הוא גורס כי לנשים יש אופי, זהות וצרכים שונים מאלו של גברים; כדי לאפשר להן שוויון אמיתי, תוך קבלת שונות זו, יש לספק להן את צורכיהן המיוחדים. לדוגמה, כדי לאפשר לנשים להשתלב במערכת התעסוקתית, יש לשנות את שוק העבודה כך שיענה על צורכיהן, ויאפשר להן, לדוגמה, לסיים את יום העבודה בשעה מוקדמת כדי להתפנות לטיפול בילדיהן. הדמיון בין גישות אלו הוא ששתיהן מכירות בשונות בין גברים ונשים, ומציעות שינוי במסגרת כדי להכיל שונות זו.
פמיניזם פוסטמודרני במדע
הפמיניזם הפוסטמודרני במדע טוען כי המדע הוא כלי גברי לשליטה ולשעבוד של הטבע ושל החברה האנושית, ובפרט של נשים. כך למשל, השאיפה המדעית לאובייקטיביות ולידע היא כסות לניסיון לפתח כלים לשליטה ולצבירה של כוח. גישה זו היא הרדיקלית מבין השלוש, מכיוון שהיא מערערת על עצם הלגיטימיות של המדע. המייצגת הבולטת של זרם זה היא דונה הראווי.
כדי לנתק את המדע מהשיעבוד למסגרת הערכים הגברית, טוענות החוקרות מגישה זו שיש צורך בשינוי רדיקלי בפרקטיקות הידיעה (הדרכים שבהן המדע צובר ידע). בראש ובראשונה, לדידן, יש לבטל את ההבחנה בין החוקר לנחקר. לפיהן, לחוקר אין יכולת אמיתית לתצפת על העולם מנקודת מבט חיצונית. גישה נכונה ביחס לעולם, המאפשרת הבנה עמוקה עליו, תתקבל רק אם יתפוס החוקר את העולם כמכלול, יראה עצמו כחלק ממנו ולא כשולט בו, ויקבל את ההזדהות והשיוך ככלי חקירה לגיטימי. דוגמה לצורת מחקר העולה בקנה אחד עם גישה זו, על פי התומכות בה, היא של ג'יין גודול שעסקה בחקר קופי האדם וחיה ביחד עם מושאי המחקר שלה והפכה להיות חלק מהקהילה שלהם על מנת להבינה מבפנים. בניגוד אליה, המחקר על ידי גברים האמין שאסור לבוא במגע עם מושאי המחקר מכיוון שזה פוגע באובייקטיביות של המחקר, ולפיכך צריך לערוך תצפיות ורישומים מבחוץ בלבד. לאחר חקר פורה של עשרות שנים, הוכר בקהילה המדעית שהשיטה של גודול היא בעלת תוקף מדעי וחשיבות רבה לחקר בתחום.
גישה זו מקבילה לפמיניזם הרדיקלי, שהתבטא בעיקר בזירה המשפטית. הפמיניזם הרדיקלי גורס כי המשפט הוא אחד מהכלים לשעבוד האישה, והאמצעי לתיקונו הוא פירוק יחסי הכוחות של שולט (גבר) ונשלטת (אישה). מובילת גישה זו היא קתרין מקינון, מחלוצות הפמיניזם המשפטי, ופרופסור ידועת שם למשפטים מאוניברסיטת מישיגן. מקינון טוענת כי המשפט, והחברה בכלל, הם מסגרת המבנה יחסי כוח בין גברים לנשים. מייצגת גישה זו בישראל היא אורית קמיר, המיישמת את תפיסתה של מקינון בעיקר בנושא פורנוגרפיה והטרדות מיניות.
ההיסטוריה המדעית בראייה פמיניסטית
בהיסטוריה של המדע מנקודת המבט הפמיניסטית ישנם שלושה סגנונות כתיבה עיקריים:
הדרתן של נשים מהמדע
בנוסף, לדעת חוקרות מסוימות, לאורך ההיסטוריה עסקו נשים רבות במדע, אך רובן לא קיבלו את ההכרה על הישגיהן. במאות ה-18 וה-19, בתקופה שבה התרחש המדע בבתי אנשים ולא במעבדות חיצוניות, רעיות ואחיות רבות מצאו עצמן עוסקות במדע, תוך שהן מסייעות לבני משפחתן.
לאור הדרתן של נשים ממרכז הבמה, מצאו עצמן נשים רבות עוסקות בשוליים המדעיים – בתנועות ספיריטואליות שונות שהתפתחו במאה ה-19, ברפואה אלטרנטיבית ובהומאופתיה, שנחשבו תחומים נשיים כיוון שהם פחות אלימים כלפי הגוף, בתנועות דתיות רפואיות, בהנהגת מאבקים מדעיים שונים דוגמת המאבק נגד ניסויים בבעלי חיים, המאבק הפוליטי נגד חיסונים בכפייה שהתנהל בתחילת המאה ה-20 ועוד.
"גבריותו" של המדע
כיום יותר ויותר נשים עוסקות במדע, אך הן עדיין מיעוט לעומת המדענים הגברים. לדעתן של חוקרות רבות מזרם הפמיניזם הפוסטמודרני במדע ובמידה פחותה גם מגישת העמדה האפיסטמית, הסיבה העיקרית לכך היא כי המדע נשלט על ידי גברים, והוא גברי במהותו. משום כך, המכשולים העומדים בדרכן של מדעניות הם רבים, ויותר מכך, מעטות הן הנשים הנמשכות מלכתחילה לתחום גברי זה.
סנדרה הארדינג, מייצגת גישת העמדה האפיסטמית, מציגה חמש נקודות ההופכות את המדע לגברי:
מיקומה של "המהפכה המדעית" בהדרתן של הנשים מהמדע
חוקרות פמיניסטיות כמו קרולין מרצ'נט ואוולין פוקס-קלר, טוענות שהמהפכה המדעית הגבירה וקיבעה את שיעבוד הנשים לגברים. זאת כיוון שהמהפכה המדעית שינתה את תפיסת היחסים בין האדם לטבע, ובהתאם להקבלה העתיקה בין הטבע לאישה, את יחס הגבר לאישה. הקבלה זו בין הטבע לאישה קיימת עוד מיוון העתיקה, לדוגמה בדיאלוג "טימאוס" של אפלטון; הטבע נתפס כאם מזינה, שיש לכבדה.
המהפכה המדעית הובילה ליחס חדש לטבע. דימוי הטבע כאישה הוחלף בדימוי הטבע כמכונה (ראו פילוסופיה מכניסטית). הדבר הוריד את המגבלות המוסריות הקיימות, ותחתיהן התקבעה התפיסה כי הטבע הוא משאב אותו יש לחקור, לנצל ולשעבד. בתיאוריהם את הטבע השתמשו פילוסופים במונחי דומיננטיות, שליטה וכוח. פרנסיס בייקון, אחד הפילוסופים הנתונים לביקורת זו, הציע את גישת "האינקוויזיציה לטבע" – יש להפעיל על הטבע, שהובן כישות נקבית, לחץ וכוח, עד שתתרצה ותמסור את סודותיה.
מקומו של המדע (שכונה באותה תקופה "פילוסופיית הטבע") הפך למרכזי יותר ויותר, ועודד את הזהות בין התכונות הנתפשות כ"גבריות" ובין התכונות הנחשבות "מדעיות". התכונות המתוייגות בחברה כ"נשיות" – אינטואיציה, הזדהות, הוליסטיות ושיתוף פעולה – איבדו את מקומן, והוכללו תחת הקטגוריה "לא-מדעי". דבר זה שלל את מקומן של הנשים בחברה המקדשת את ערכי המדע.
ההתבוננות מהצד, הריחוק הרגשי, חוסר ההזדהות והמניפולציות על הטבע, הנחשבים גבריים, תפסו את מקומם ככלי החקירה הלגיטימיים היחידים. משמעות הדבר היא שלשם השתלבות נשים במדע, עליהן לאמץ דפוסי התנהגות וחשיבה גבריים.
ראייה זו של הטבע איפשרה את החיבור בין חקירת הטבע והכלכלה המתפתחת, שני תחומים שבהם האמינו שיש לחקור ולשעבד את הטבע לצורך האינטרסים של האדם. מבחינה זו, היוותה המהפכה המדעית צידוק לניצול הטבע לצרכים כלכליים ומסחריים; כלומר, המדע היווה גם את הכלי וגם את הצידוק לשיעבוד ולניצול. חיבור בין שתי תפיסות אלו הוביל לאקו-פמיניזם, שצמח במחצית המאה ה-20.
צידוקים להדרת הנשים מהמדע
קיימת טענה שהחברה, שברצונה להנציח את המצב בו נשים אינן משתלבות במדע, בונה לעצמה מערכת מדעית המוכיחה ומצדיקה את חוסר הימצאותן של נשים בתחום.
סוג ראשון של צידוקים עוסק בהשלכות השליליות שייווצרו אם נשים יעסקו במדע. דוגמה לכך היא טענה מהמאה ה-19 שהסתמכה על חוק שימור האנרגיה. לפי חוק זה, גוף האדם פועל כמכונה, ובעל אנרגיה מוגבלת; מתוך כך, נטען שאם אישה תעסוק בעבודה שכלתנית, לא תישאר לה אנרגיה ללדת ולטפל בצאצאים.
צידוק נוסף הוא שהתעסקות של אישה במדע הורסת את הקשר שלה עם ילדיה. האישה נחשבה לפי התפיסות הקלאסיות לבעלת היכולת הרגשית ולמטפלת העיקרית בילדים. המדע נחשב כעיסוק שכלתני וקר, שגורם לעוסקים בו לאובדן היכולות הרגשיות. לכן, אם תעסוק האישה במדע, עתיד הילדים מוטל בסכנה.
סוג שני של צידוקים עונה על השאלה מדוע האישה אינה מסוגלת, במסגרת יכולותיה, לעסוק במדע.<BR> לשם כך, מציבה החברה תכונות אופי מסוימות כמתאימות לעיסוק המדעי – המדע דורש שליטה עצמית, כדי שרגשותיו ודעותיו של המדען לא יחלחלו לתאוריה המדעית שלו. במאה ה-19 רווחה תפיסה שלנשים יש דמיון פרוע ובלתי נשלט, והן פועלות לפי אמוציות שמוכתבות על ידי המערכת ההורמונלית שלהן. הטענה היא שכוח הרצון והשליטה העצמית חלשים אצל נשים, ולכן עיסוקן במדע יעוות את טוהרו.
בנוסף, המדע המודרני בתחילת דרכו דרש הרואיות ולקיחת סיכונים, בעיקר כיוון שחלק גדול ממנו נעשה על ידי משלחות מטעם המדינה, לחודשים ארוכים ולאזורים רחוקים. מסעות אלו נחשבו קשים, ובלתי מתאימים לגוף ולאופי הנשי. הגברים שיצאו למסעות אלו נתפסו כמקריבים עצמם למען המדע, כ"חיילים של המדע". לעומתם, כאשר יצאו נשים למסעות אלה הן נחשבו למזניחות את משפחתן וילדיהן.
גם כיום ניתן לראות הקבלה לכך, כאשר הציפייה מהעוסקים במדע היא לעבור השתלמות ארוכה ותובענית, לרוב בחו"ל, במיוחד לשם קבלת משרות אקדמיות. בו זמנית, מצופה מנשים באותו טווח הגילאים לקחת אחריות על התא המשפחתי. על אישה שאינה עומדת בכך, נמתחת ביקורת.
צלילי המוסיקה (מחזמר)
צלילי המוסיקה (באנגלית: The Sound of Music) הוא מחזמר מוזיקלי מאת ריצ'רד רוג'רס, מילים מאת אוסקר המרשטיין ולברית מאת הווארד לינדזי וראסל קרוז. המחזמר מבוסס על ספר זיכרונותיה של מריה פון טראפ, The Story of the Trapp Family Singers.
שירים רבים מהמחזמר הפכו לקלאסיים, כגון: "אדלווייס", "My Favorite Things", "Climb Ev'ry Mountain", "דו-רה-מי" וכן שיר הנושא - "The Sound of Music".
ההפקה המקורית של ברודוויי, בכיכובם של מרי מרטין ותיאודור ביקל, נפתחה ב-1959 וזכתה בחמישה פרסי טוני, לרבות פרס טוני למחזמר הטוב ביותר, מתוך 9 מועמדויות. ההפקה המקורית של לונדון נפתחה ב-Palace Theatre שבוסט אנד ב-1961. מאז, המחזמר הופק פעמים רבות נוספות, הן בארצות הברית ובבריטניה, והן ברחבי העולם. בשנת 1965 יצא לאקרנים סרט קולנוע באותו השם בכיכובם של ג'ולי אנדרוס וכריסטופר פלאמר, אשר זכה בחמישה פרסי אוסקר. מחזמר זה היה האחרון שכתבו רוג'רס והמרשטיין; המרשטיין מת מסרטן תשעה חודשים אחרי ערב הבכורה בברודוויי.
רקע
לאחר שצפה ב-"Die Trapp-Familie", סרט קולנוע משנת 1956 שהופק בגרמניה המערבית על משפחת פון טראפ, וכן בסרט ההמשך משנת 1958 ("Die Trapp-Familie in Amerika" שמו), במאי התיאטרון וינסנט דונהיו חשב שהפרויקט הזה יהיה מושלם עבור חברתו מרי מרטין. לילנד הייווארד וריצ'רד האלידיי (בעלה של מרטין), מפיקי תיאטרון מברודוויי, הסכימו. בתחילה, המפיקים תכננו להפיק הצגה לא-מוזיקלית שתיכתב על ידי צמד המחזאים לינדסיי וקראוס, אשר בה ישולבו שירים מתוך הרפרטואר של להקת משפחת פון טראפ. בהמשך, הם שקלו להוסיף מספר שירים מקוריים, שייתכן וייכתבו על ידי רוג'רס והמרשטיין. עד מהרה הוסכם שהפרויקט יכלול רק שירים מקוריים, ויהיה מחזה מוזיקלי ולא הצגה.
מספר פרטים ביוגרפיים אודות ההיסטוריה של משפחת פון טראפ שונו לטובת המחזמר. גאורג פון טראפ האמיתי אכן גר עם משפחתו בוילה בזלצבורג. הוא כתב למנזר נונברג בשנת 1926 וביקש כי ישלחו אליו נזירה שתשמש כמורה עבור בתו החולה, ואם המנזר שלחה אליו את מריה. אשתו מתה ב-1922. מריה וגאורג האמיתיים נישאו במנזר נונברג בשנת 1927. לינדסיי וקראוס שינו את סיפור העלילה כך שמריה תשמש אומנת לכל הילדים, ששמותיהם וגיליהם שונו, וכך גם שם המשפחה המקורי של מריה (במחזמר שמה "ריינר" במקום "קוטצ'רה"). המשפחה התגוררה יחד מספר שנים באוסטריה לאחר שמריה והקפטן נישאו ועד אשר הוצעה לו משרה בכירה בצי הנאצי. מאחר שפון טראפ התנגד לנאצים, המשפחה עזבה את אוסטריה לאחר האנשלוס בשנת 1938. הם יצאו ברכבת לאיטליה, ומשם המשיכו ללונדון ולארצות הברית. כדי להפוך את הסיפור לדרמטי יותר, לינדסיי וקראוס שינו את הסיפור כך, שזמן קצר אחרי החתונה של מריה והקפטן, בורחת כל המשפחה ברגל לשווייץ דרך ההרים.
סיפור תפירת בגדי המשחק לילדים מוילונות בידי מריה, אושר על יד הבת רוזמארי פון טראפ.
תמצית
העלילה מתרחשת באוסטריה ערב האנשלוס בשנת 1938. העלילה מתארת את סיפורה של מריה, שמתחילה לעבוד כאומנת בביתה של משפחה גדולה, בזמן שהיא מחליטה אם להמשיך בהכשרתה להיות נזירה. היא מתאהבת בילדים, ולבסוף גם באביהם האלמן, קפטן פון טראפ. כאשר הקפטן מצווה לקבל משרה בחיל הים הגרמני, הוא מחליט להתנגד לנאצים. הקפטן ומריה מחליטים לברוח מאוסטריה לשווייץ יחד עם הילדים.
מערכה ראשונה
בזלצבורג, אוסטריה, ערב מלחמת העולם השנייה, הנזירות ממנזר נונברג שרות, בעוד מריה ריינר, אחת מהמועמדות להיות נזירה, נמצאת על ההר הסמוך, מתחרטת שעזבה את הגבעות היפות ("The Sound of Music"), שם גדלה. היא מאחרת לחזור למנזר. אם המנזר והנזירות האחרות תוהות מה לעשות איתה ("Maria"). מריה מסבירה מדוע איחרה, מספרת שהיא גדלה על ההר הזה, ומתנצלת ששרה בגן ללא רשות. אם המנזר מצטרפת אליה בשיר ("My Favorite Things"). אם המנזר אומרת לה שעליה לבלות זמן מה מחוץ למנזר, כדי להחליט אם היא מוכנה או לא לחיים כנזירה. היא שולחת אותה לשמש כאומנת של שבעת ילדיו של אלמן, קצין בצי הצוללות האוסטרו-הונגרי, קפטן גאורג פון טראפ.
מריה מגיעה לוילה של קפטן פון טראפ. הוא מסביר לה את תפקידיה ומזמן את הילדים באמצעות משרוקית. הם צועדים, לבושים במדים. הוא מלמד אותה את סימניהם האישיים במשרוקית, אך היא מתנגדת בגלוי לגישה מיליטריסטית זו. כאשר היא נשארת לבדה איתם, היא מצליחה לחדור מבעד לחשדנות שלהם כלפיה, ומלמדת אותם את היסודות של המוזיקה ("Do-Re-Mi").
רולף, שליח צעיר, מגיע לבית על מנת למסור מברק ולאחר מכן נפגש בחשאי עם הבת הבכורה, ליזל, מחוץ לוילה. הוא טוען שהוא יודע מה טוב לה כי הוא מבוגר ממנה בשנה ("Sixteen Going on Seventeen"). הם מתנשקים, והוא בורח, משאיר אותה צווחת משמחה. בינתיים, סוכנת הבית, פראו שמידט, מעניקה למריה בדים על מנת לתפור בגדים חדשים לילדים. מריה מבחינה בליזל חומקת אל תוך הבית מבעד לחלון, רטובה מסופת רעמים פתאומית, ומבטיחה לה שתשמור את סודה. שאר הילדים נבהלים מהסערה, ומריה שרה עבורם שיר על מנת להסיח את דעתם ("The Lonely Goatherd").
קפטן פון טראפ שב כעבור חודש מווינה יחד עם הברונית אלזה שרדר ומקס דטוילר. אלזה משוחחת עם מקס על כך שהקפטן ממאן להתחתן איתה ("How Can Love Survive"). רולף מגיע, מחפש את ליזל, ומברך אותם בברכת "הייל היטלר" בשילוב הצדעה במועל יד. הקפטן מגרש אותו מהמקום, באומרו שהוא אוסטרי, לא גרמני. מריה והילדים מקפצים פנימה, לבושים בבגדים שמריה הכינה מן הווילונות הישנים שבחדרה. מזועזע, הקפטן שולח אותם להחליף בגדים. מריה אומרת לו שהילדים צריכים שהוא יאהב אותם, והוא, בכעס, שולח אותה בחזרה למנזר. בעודה מתנצלת, הם שומעים את הילדים שרים את השיר "צלילי המוזיקה", שאותו לימדה אותם, כקבלת פנים עבור הברונית שרדר. הקפטן מצטרף אל הילדים בשירה, ומחבק אותם. הקפטן משנה את דעתו, וכאשר הוא נותר לבדו עם מריה הוא מבקש ממנה להישאר ומודה לה שהשיבה מוזיקה לביתו. לבד עם מריה, הוא מבקש ממנה להישאר, להודות לה על שהביא מוזיקה בחזרה לביתו. אלזה חושדת בה, עד אשר מריה מסבירה שהיא חוזרת למנזר בספטמבר.
הקפטן עורך מסיבה על מנת להפגיש את אלזה עם מכריו, והאורחים דנים בסיפוחה של אוסטריה לרייך השלישי. קורט מבקש ממריה שתלמד אותו לרקוד את ריקוד הלנדלר, וכאשר אינו מצליח, הקפטן תופס את מקומו על מנת להדגים. הקפטן ומריה רוקדים יחד, עד אשר הם מתקרבים פנים-אל-פנים; מריה מתרחקת ממנו, נבוכה ומבולבלת. בריגיטה משוחחת עם מריה על הנישואים הצפויים בין הקפטן לברונית, ואומרת שהיא חושבת שהם באמת מאוהבים זה בזה. אלזה מבקשת מהקפטן לאפשר לילדים להיפרד מהאורחים בשירה ("So Long, Farewell"). מקס נדהם מכישרונם, ומעוניין שיופיעו בפסטיבל אותו הוא מארגן. האורחים עוברים אל חדר האוכל, ומריה מתחמקת מהדלת הקדמית עם מזוודותיה.
במנזר, מריה אומרת לאם המנזר שהיא מוכנה לנדור את נדריה, אבל אם המנזר מבינה שמריה רק בורחת מרגשותיה. היא אומרת לה שעליה להיפגש שוב עם הקפטן על מנת לברר אם הם אוהבים אחד את השני, ושולחת אותה לחפש אחר החיים שאותם היא אמורה לחיות ("Climb Ev'ry Mountain").
מערכה שנייה
מקס מלמד את הילדים איך לשיר על הבמה. הקפטן מספר להם שהוא ביקש מאלזה להינשא לו. הם מנסים ללא הצלחה לעודד את עצמם באמצעות שירה ("My Favorite Things"), עד אשר הם שומעים את קולה של מריה, חוזרת לביתם. מריה מגלה שהקפטן מתכנן חתונה, והיא מודיעה לו שתישאר רק עד שיארגן אומנת אחרת במקומה. מקס ואלזה מתווכחים עם הקפטן על הסיפוח הקרב של אוסטריה, מנסים לשכנע אותו שזה בלתי נמנע ("No Way to Stop It"). כאשר הוא מסרב להתפשר, אלזה מבטלת את האירוסין. לאחר עזיבתה, הקפטן ומריה נשארים לבד והם מודים סוף סוף באהבתם זה לזה ולבסוף מתחתנים ("Maria").
במהלך ירח הדבש, מקס מכין את הילדים להופעתם בפסטיבל קאלצברג. הר זלר, הגאולייטר, תובע לדעת מדוע הם אינם מניפים את דגל הרייך השלישי, משהושלם סיפוחה של אוסטריה. הקפטן ומריה חוזרים מוקדם מירח הדבש שלהם לפני הפסטיבל. נוכח ההתפתחויות, הוא מסרב לאפשר לילדים לשיר. מקס טוען כי הילדים ישירו למען אוסטריה, אבל הקפטן מציין כי ארצו כבר לא קיימת. מריה וליזל עורכות שיחה בנושא אהבה רומנטית, ומריה צופה שתוך מספר שנים ליזל עצמה תהיה נשואה גם כן ("Sixteen Going on Seventeen"). רולף מגיע עם מברק המורה על הצבתו של הקפטן בתפקיד בכיר בצי הגרמני, וליזל כועסת כשהיא מגלה שרולף פועל בשירות הנאצים. הקפטן מתייעץ עם מריה והם מחליטים שהם חייבים לברוח בסתר מאוסטריה. האדמירל הגרמני פון שרייבר מגיע לברר מדוע קפטן פון טראפ לא השיב על המברק שנשלח אליו, מסביר כי הצי הגרמני מעריך אותו מאוד ומורה לו להתייצב באופן מיידי בברמרהאפן לקחת פיקוד. מריה אומרת שהוא לא יכול לעזוב מיד, משום שכולם אמורים לשיר בפסטיבל; האדמירל מסכים להמתין.
בקונצרט, אחרי שהילדים שרים יחד "Do-Re-Mi", מקס מוציא גיטרה ומזמין לבמה את הקפטן, ששר את השיר "Edelweiss" כשיר פרידה ממולדתו, תוך שימוש באדלווייס, הפרח הלאומי של אוסטריה, כסמל להצהיר על נאמנותו למדינה. מקס מודיע לקהל שמשפחת פון טראפ תעלה לבמה להדרן, וכי זו תהיה ההזדמנות האחרונה שלהם לשיר יחד, שכן משמר כבוד ממתין ללוות את הקפטן אל פיקודו החדש. בעוד השופטים דנים אודות חלוקת הפרסים של הפסטיבל, בני המשפחה מבצעים יחד את השיר "So Long, Farewell". מקס מתחיל להכריז על הזוכים בפסטיבל, שעולים על הבמה לקבל את פרסיהם. כאשר הוא מכריז שבפרס הראשון זכתה משפחת פון טראפ - הם לא עולים לבמה, והנאצים מתחילים לחפש אחריהם. המשפחה מסתתרת במנזר, והאחות מרגרטה אומרת להם שהגבולות נסגרו. רולף מוצא אותם, ומזעיק את המפקד שלו, אך כאשר הוא רואה את ליזל, הוא מחליט לומר למפקדו שלא מצא אף אחד. לאחר עזיבתם של הנאצים, משפחת פון טראפ בורחת דרך הרי האלפים, בעוד הנזירות שרות "Climb Ev'ry Mountain".
הפקת ברודוויי המקורית
מרתה רייט החליפה את מרטין בתפקיד של מריה בברודוויי באוקטובר 1961; לאחר מכן נכנסו לתפקיד זה גם קארן גנטס ביולי 1962, ג'ני קרסון באוגוסט 1962 וננסי דוסו בספטמבר 1962. ג'ון ווייט, שבסופו של דבר התחתן עמיתתו לורי פיטרס (שגילמה את ליזל), נכנס לתפקיד של רולף. בהפקת סיבוב ההופעות של המחזמר ברחבי ארצות הברית וקנדה כיכבו פלורנס הנדרסון (מריה) וביאטריס קרבס (אם המנזר). סיבוב ההופעות החל בתיאטרון גרביירה ריביירה שבדטרויט ב-27 בפברואר 1961, והסתיים ב-23 בנובמבר 1963, במרכז אוקיף, טורונטו. את הנדרסון החליפה ביוני 1962 ברברה מייסטר. תיאודור ביקל לא היה מרוצה לשחק את תפקיד הקפטן, בגלל השירה המוגבלת של התפקיד, והוא לא אהב לגלם את התפקיד הזה שוב ושוב. באוטוביוגרפיה שלו הוא כותב: "הבטחתי לעצמי אז שאם אני יכול להרשות לעצמי את זה, לא אעשה את זה עוד פעם". אלבום שירי המחזמר בביצוע צוות השחקנים המקורי של ברודוויי מכר שלושה מיליון עותקים.
הפקת וסט אנד המקורית
המחזמר הועלה לראשונה בוסט אנד של לונדון בתיאטרון הפאלאס ב-18 במאי 1961, ורץ 2,385 פעמים. הפקה זו בוימה על ידי ג'רום וייט שעשה שימוש בכוריאוגרפיה של ההפקה המקורית של ניו יורק, בפיקוחו של ג'ו לייטון; כן עשה שימוש בעיצוב התפאורה של אותה הפקה מקורית מאת אוליבר סמית'. צוות השחקנים כלל את ז'אן ביילס בתפקיד מריה (שלימים הוחלפה בסוניה ריס), רוג'ר דן בתפקיד קפטן פון טראפ, קונסטנס שאקלוק בתפקיד אם המנזר, יוניס גייסון בתפקיד אלזה שריידר, הרולד קסקט בתפקיד מקס דטוילר, ברברה בראון בתפקיד ליזל, ניקולס בנט בתפקיד רולף ואוליב גילברט בתפקיד האחות מרגרטה.
המחזמר בישראל
בשנות ה-60, לאור הצלחת הסרט וכן הסרט "מרי פופינס" בישראל, תורגמו שירים נבחרים ממחזות זמר אלו והוקלטו על ידי רבקה רז שכבר הופיעה באותה תקופה במחזמר "גבירתי הנאווה". התרגומים לאותם שירים הוקלטו בשנים שלאחר מכן על ידי גם זמרים נוספים, אך תרגומים אלו לא הופיעו בהפקות של המחזמר שהועלו בישראל.
המחזמר עלה מספר פעמים בישראל בתרגומו של אבי קורן. בחנוכה 1995 עלה המחזמר בכיכובם של ששי קשת בתפקיד קפטין פון טראפ וחני נחמיאס בתפקיד הנזירה מריה. כמו כן שיחקו דינה גולן ואפי בן ישראל כנזירות ואלי גורנשטיין כדוד מקס. את המחזמר בגרסה זו ביים מנחם גולן, בהפקתו הראשונה בישראל לאחר גלות ארוכה וסגירת אולפן הסרטים שגולן היה אחד ממייסדיו. הפקה זו הייתה המוצלחת ביותר של גולן מאז שובו ורשמה יותר ממאתיים הצגות.
בשנת 2005 עלתה הפקה חדשה של המחזמר, הפעם בבימויו של משה קפטן. בתפקיד מריה הופיעה רמה מסינגר, בתפקיד הקפטן הופיעו דודו פישר וששי קשת במקביל, ואיתם הופיעו: אלה ארמוני, מיה גולדשמיט, אניה בוקשטיין, רן דנקר, אילנה אביטל, גברי בנאי, מיכל ברנד, מיכאל עינב ורותי הולצמן. הפקה נוספת עלתה ב-2011, בתיאטרון הספרייה של בית-צבי ובה הופיעו כמה מבוגרי בית-הספר, יחד עם כמה מתלמידי תיכון "תלמה ילין".
במאי 2013 עלתה הפקה מחודשת של המחזמר בכיכובה של אניה בוקשטיין ובהשתתפות דינה דורון, ענת עצמון ורוני דלומי, בבימויו של ארתור קוגן ובניהולו המוזיקלי של גיל שוחט. בהמשך החליפו את בוקשטיין עמית פרקש והילה הויזמן, בתפקיד של מריה, בחלק מההצגות.
בשנת 2023 העלה "התיאטרון העברי" הפקה חדשה של המחזמר בכיכובם של רויטל זלצמן בתפקיד מריה ועוז זהבי בתפקיד הקפטן.
עיבוד קולנועי
ב-2 במרץ 1965, פוקס המאה ה-20 הפיצה לאקרנים עיבוד קולנועי של המחזמר, בכיכובם של ג'ולי אנדרוס בתפקיד מריה ריינר וכריסטופר פלאמר בתפקיד קפטן גאורג פון טראפ. הסרט הופק וביים על ידי רוברט וייז על פי תסריט מאת ארנסט להמן. שני שירים חדשים נכתבו על ידי רוג'רס במיוחד עבור הסרט, "I Have Confidence" ו-"Something Good".
עיבוד טלוויזיוני
בארצות הברית, הופעה בשידור חי של המחזמר שודרה פעמיים בדצמבר 2013 ב-NBC. התוכנית בוימה על ידי בת' מקרת'י-מילר ורוב אשפורד. קארי אנדרווד כיכבה בתפקיד מריה ריינר, עם סטיבן מוייר בתפקיד קפטן פון טראפ, כריסטיאן בורל בתפקיד מקס, לורה בננטי בתפקיד אלזה, ואודרה מקדונלד בתפקיד אם המנזר. גרסת DVD של התוכנית יצאה באותו חודש.
תגובות וביקורות
רוב הביקורות של הפקת ברודוויי המקורית היו אוהדות. ריצ'רד ווטס ג'וניור (ניו יורק פוסט) כתב כי למחזמר יש וכי יש בו. ב-New York World-Telegram נכתב כי זהו. בביקורת של ה-New York Journal-American נטען כי.
בביקורתו, ברוקס אטקינסון (ניו יורק טיימס) שיבח את הופעתה של מרי מרטין וכתב כי, וקבע כי. עם זאת, הוא כותב, לליברטו. ביקורתו של וולטר קר (ניו יורק הראלד טריביון) הייתה שלילית:, וקובע כי.
הקלטות
אלבום בביצוע צוות השחקנים של הפקת ברודוויי המקורית הופץ על ידי Columbia Masterworks שבוע לאחר הופעת הבכורה ב-1959. אלבום זה היה האלבום המהודר הראשון שהוציאה חברת תקליטים זו, ומחירו היה דולר אחד יותר מזה של אלבומים קודמים. האלבום הגיע למקום הראשון ברשימת המכירות שפרסם בילבורד במשך 16 שבועות רצופים בשנת 1960. בהמשך, האלבום יצא מחדש על גבי תקליטורים על ידי חברת סוני. בשנת 1959, הזמרת פטי פייג' הקליטה את שיר הנושא (השיר "צלילי המוזיקה") בהפקת חברת התקליטים Mercury Records באותו היום שבו המחזמר הוצג לראשונה בברודוויי. מאחר שהקלטה זו נעשתה שבוע לפני שהוקלט האלבום בביצוע צוות השחקנים של הפקת ברודוויי המקורית, פייג' היא האמנית הראשונה שהקליטה שיר כלשהו מהמחזמר הזה. היא ביצעה את השיר בתוכנית הטלוויזיה שלה, The Patti Page Olds Show, ובכך תרמה לפופולריזציה של המחזמר. בשנת 1960 שירי המחזמר הוקלטו על ידי צוות השחקנים של הפקת לונדון המקורית בהפקת EMI. הקלטה זו הופצה מאוחר יותר על גבי תקליטורים על ידי חברת התקליטים Broadway Angel.
הפסקול של סרט הקולנוע משנת 1965 יצא לחנויות על ידי תקליטי RCA והוא אחד מאלבומי הפסקול המצליחים ביותר בהיסטוריה, לאחר שמכר למעלה מ-20 מיליון עותקים ברחבי העולם. מהדורות מודרניות יותר על גבי תקליטורים כוללות גם חומרים מוזיקליים מהסרט, אשר קודם לכן לא הופצו בפורמט האריך-נגן המקורי. חברת התקליטים הוציאה גרסאות של הפסקול גם בשפות זרות - בגרמנית, איטלקית, ספרדית וצרפתית. תקליטי RCA הפיצו גם אלבום בביצוע צוות השחקנים של הפקת ברודוויי המחודשת משנת 1998, שהופק על ידי Hallmark Entertainment וכולל את כל השחקנים, לרבות רבקה לוקר, מייקל סיברי, יאן מקסוול ופרד אפלגייט. בשנת 1987, חברת התקליטים Telarc הפיקה אלבום שירי המחזמר בליווי התזמורת של סינסינטי בניצוחו של אריך קונצל. את התפקידים הראשיים ביצעו כוכבי האופרה פרדריקה פון סטאד (בתפקיד מריה), האקאן האגארד (בתפקיד קפטן פון טראפ), ואיילין פארל (בתפקיד אם המנזר). ההקלטה כוללת שני שירים חדשים שנכתבו עבור גרסת הסרט, את שלושת שירי המחזמר המקורי שהם החליפו, וכן בית אחד מתוך השיר "An Ordinary Couple" שמעולם לא הוקלט קודם לכן. אלבום בביצוע צוות השחקנים של הפקת לונדון המחודשת משנת 2006 הוקלט והופץ על ידי Decca Broadway Records. לאורך השנים, הופקו לפחות 62 אלבומי אולפן שונים ברחבי העולם, בשפה האנגלית וכן בשפות זרות, אשר כללו שירים מהמחזמר. רבים מהם לא זכו להפצה בינלאומית, והופצו רק באופן מקומי.
פסקול של העיבוד הטלוויזיוני משנת 2013 של NBC בכיכובם של קארי אנדרווד וסטיבן מויר נמכר על גבי תקליטורים והיה זמין גם להורדה דיגיטלית על ידי Sony Masterworks בדצמבר 2013. באלבום משתתפים גם אודרה מקדונלד, לורה בננטי וכריסטיאן בורל.
שירין עבאדי
שירין עבאדי (בפרסית: شیرین عبادی; נולדה ב-21 ביוני 1947) היא עורכת דין איראנית, פעילת זכויות אדם ומייסדת מרכז מגיני זכויות האדם. ב-2003 היא זכתה בפרס נובל לשלום על מאמציה למען הדמוקרטיה וזכויות האדם ובייחוד למען זכויות נשים, ילדים ופליטים. היא האיראנית הראשונה והאישה המוסלמית הראשונה שזכתה בפרס.
בשנת 2004 עאבדי נכללה ברשימת מאה הנשים המשפיעות של פורבס וב-2009 היא נכללה בספר הסוקר את מאה הנשים המשפיעות בכל הזמנים.
קורות חייה
עבאדי נולדה בהמאדן באיראן. אביה, מוחמד עלי עבאדי, היה הנוטריון הראשי של העיר ופרופסור למשפט מסחרי. אמה, מינו יאמיני, חלמה להיות רופאה אך משפחתה לא אפשרה לה ללמוד. עבאדי מספרת שאמה הייתה מסורה לילדיה אך לא הייתה מאושרת. משפחתה עברה לטהראן ב -1948.
התקבלה למחלקת המשפטים באוניברסיטת טהראן ב-1965, ובסיום לימודיה ב-1969 היא עברה בהצלחה את הבחינות להיות שופטת. לאחר תקופת התמחות בת שישה חודשים היא החלה את הקריירה שלה כשופטת במרץ 1970. מ-1975 עד 1979 היא כיהנה כנשיאת בית המשפט העירוני בעיר טהראן. עבאדי, שתמכה המהפכה וקיוותה שהמפכה תביא את איראן להיות אחת המדינות המשפיעות בעולם. בשנת 1979, השלטון החדש קבע שאישה אינה יכולה לכהן כשופטת. לכן הורדה שירין עבאדי מתפקידה כנשיאת בית המשפט העירוני, לתפקיד עוזרת משפטית באותו בית משפט. השופטות מחו על השינוי במעמדן ומשרד המשפטים נתן להן את התואר "מומחיות במשפט". עבאדי לא יכלה לסבול את המצב והגישה בקשה לפרישה מוקדמת. היא קבלה רישיון לעריכת דין רק ב-1993 ועד לקבלתו, כתבה ספרים וכתבות לעיתונאים מקומיים. עבאדי העבדה כמרצה למשפטים באוניברסיטת טהראן והמשיכה לפעול למען של נשים וילדים.
פעילותה כעורכת דין
כעורכת דין עבאדי ייצגה פרו בונו משפחות של אזרחים שנפגעו מהמשטר. היא ייצגה את משפחתו של דריוש פורואהאר, אינטלקטואל ופוליטיקאי, מנהיג מפלגת האומה האיראנית, שנרצח בביתו יחד עם אשתו. פורואהאר היה אחד מהאינטלקטואלים האיראנים שכפי הנראה שנרצחו בעקבות התנגדותם לרפובליקה האיראנית. ב-1999 בהפגנות הסטודנטים נהרג הסטונדט עזאת אברהים-ניג'ד ועוד כ-200 סטודנטים נפצעו. לטענת משתתפים בהפגנה הוא נהרג מאנשי כוחות הביטחון. עבאדי ייצגה את משפחתו של עזאת ודרשה לחקור את הפרשה ולהעמיד לדין את האחראים. לאחר עיכוב ממושך בשאלה מי היה בעל סמכות שיפוטית בעניין עזאת, דחה אותו בית המשפט המהפכני את הבקשה לקיים משפט משום שלא הוגש כתב אישום על אדם ספציפי באופן רשמי ומאז מותו.
עבאדי הגנה גם על מקרים שונים של התעללות בילדים, בניהם המקרה של הילדה, אריאן גולשאני. גולשאני נוצלה במשך שנים והוכתה למוות על ידי אביה ואחיה החורג. מקרה זה זכה לתשומת לב בינלאומית וגרם למחלוקת באיראן. עבאדי השתמש בפרשה זו כדי להאיר את הבעיתיות בחוקים של משמורת על ילדים באיראן, לפיה מעניקים משמורת בגירושין בדרך כלל לאב. גם במקרה של אריאן, שם העידה האם בבית המשפט כי האב מתעלל והתחננה לקבל משמורת על ביתה.
הזכייה בפרס נובל
ב-14 באוקטובר בשדה התעופה בטהראן קבלו את פניה של עאבדי כ-10,000 אלפים איש (בעיקר נשים).
לאחר הזכייה בפרס נובל
ב-2006, עבאדי לקחה חלק ביוזמת נובל לנשים שהוקמה על ידי שש זוכות בפרס נובל לשלום לתמיכה בקבוצות נשים ברחבי העולם בקמפיין למען צדק, שלום ושוויון.
עבאדי הסכימה לייצג את שבעה מנהיגים של הקהילה הבהאית באיראן שנעצרו ב-2008. באפריל באותה השנה, פרסמה עבאדי הודעה כי "האיומים על חיי, ביטחוני ועל חיי משפחתי, שהחלו לפני זמן מה, החריפו", האיומים התייחסו לנאומיה מחוץ לאיראן וההגנה על קהילת המיעוט הבהאי באיראן. בדצמבר 2008 סגרה המשטרה האיראנית את המשרדים של מרכז מגיני זכויות אדם, הארגון שהקימה עבאדי.
בשנת 2020 פרסמה מכתב פתוח בו היא מבקרת את המהפכה האיראנית.
ליגת העל המקדונית בכדורסל
ליגת הכדורסל המקדונית (בסרבית: Македонска Прва Лига), היא ליגת הכדורסל הבכירה במקדוניה. הליגה נוסדה בשנת 1992 לאחר שהליגה היוגוסלבית פוצלה לכל מדינה בנפרד.
הליגה משחקת תחת חוקי הכדורסל של פיב"א. בשלב הראשון, הליגה מורכבת מ-12 קבוצות שמשחקות בשני סיבובים של בית/חוץ, שהם 22 מחזורים.
בסיום המחזור ה-22, הליגה מתחלקת לפלייאוף עליון (8 קבוצות), ופלייאוף תחתון (4 קבוצות). בפלייאוף העליון מקומות 8-1 עולות לסדרות של "הטוב משלוש" ברבע ובחצי גמר ו"הטוב מחמש" בגמר עד האליפות. שיטת הסדרות והליגה השתנתה פעמים רבות במהלך השנים. בפלייאוף התחתון מתמודדות 4 הקבוצות במקום 12-9 בצמד משחקים כאשר הקבוצה במקום ה-9 משחקת נגד הקבוצה במקום ה-12 והקבוצה במקום ה-10 נגד הקבוצה במקום ה-11 שתי המפסידות בצמד המשחקים יורדות לליגת המשנה.
הקבוצה המעוטרת בליגה זו היא רבוטניצ'קי סקופיה. הראשונה שהצליחה לערער את מעמדה הייתה גוסטיבר ניקול פרט ואחריה סטרומיצה 2005, אך הן לא הצליחו ליצור רצף הצלחות. לאחר מכן הצטרפו גם מזט סקופיה ופני אינדוסטריס שהצליחו להגביר את התחרות.
דגל אראגון
דגל אראגון הוא דגלה של הקהילה האוטונומית הספרדית אראגון. עיצובו של הדגל הוא דגל צהוב עליו ארבעה פסים אדומים אופקיים, כדגלה של קטלוניה, מוטען בסמל הקהילה. העיצוב נשען על סמלם ההרלדי המסורתי של מלכי אראגון, המוטות של אראגון, עיצוב לו שותפים דגלי שלושה קהילות אוטונומיות נוספות.
הדגל מתוקנן תחת סעיף 3 לחוק האוטונומיה אשר קובע כי דגלה המסורתי של הממלכה הוא דגלה של הקהילה. הדגל הוכר חוקית ב-16 באפריל 1984.
פייטרו סרנטוני
פייטרו סרנטוני (באיטלקית: Pietro Serantoni; 12 בדצמבר 1906 – 6 באוקטובר 1964) היה כדורגלן ומאמן איטלקי, ששיחק בעמדת המגן ימני. זכה עם נבחרת איטליה במונדיאל 1938.
ביוגרפיה
סרנטוני נולד בוונציה שבאיטליה בשנת 1906. הוא החל את הקריירה שלו ככדורגלן בקבוצה ונציה של עיר הולדתו ומשם עבר לשחק באינטר מילאנו שנקראה אז בשם אמברוסיאנה-אינטר. בעונת 1929/30 הוא זכה עימה בתואר אליפות ראשון עבור המועדון תוך כדי שהוא כובש 16 שערים באותה עונה. משם עבר ליובנטוס שם זכה עימה באליפות שנייה בקריירה שלו בעונת 1934/35, ולאחר מכן עבר לרומא שם הוא סיים את הקריירה שלו בליגה הראשונה באיטליה בשנת 1940. לאחר שסיים את הקריירה שלו היה למאמן בקבוצות פאדובה ורומא.