cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבי לרון
פעילותו בישראל כרופא, חוקר ומורה
נוסף לעבודתו המעשית היה לרון פעיל במחקר במסגרת מכון רוגוף של בית חולים בילינסון והיה מראשוני חברי הסגל של בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, בה השתתף בבניית מערך הלימוד של תוכנית הפדיאטריה. הוא קודם לפרופסור חבר בשנת 1967 ובשנת 1971 היה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1963 זכה צוות בראשותו בפרס על מחקר על הורמון גדילה ובמיוחד בניסיון למדוד את כמות ההורמון בילדים נמוכים, במטרה לברר האם העדר ההורמון הוא הסיבה לננסות. בשנת 1966, לאחר שמדענים מצאו דרך למדוד את כמות הורמון הגדילה בנוזלי הגוף, זיהה את תסמונת לרון שהלוקים בה הם ננסים למרות שגופם כמות גדולה של הרגיל של הורמון הגדילה. במשך שנים רבות ניסה לברר מדוע לוקי תסמונת לרון לוקים בננסות, עד שבשנות ה-80 של המאה ה-20 התברר שיש לקות גנטית בקולטנים להורמון הגדילה.
המכון לאנדוקרינולוגיה פדיאטרית התפתח תחת ניהולו והקים מערך לשירות אבחנתי וטיפולי, כמו גם ייסוד ארגון הורים לילדים עם סוכרת וייסוד הארגון הבינלאומי "Juvenile Diabetes Foundation". כמו כן נוסדו על ידי המכון העיתונים המדעיים הבינלאומיים "Journal of Pediatric Endocrinology and Metabolism", "Pediatric and Adolescent Endocrinology" ו-"Pediatric Endocrinology Reviews" (בו הוא משמש כעורך). שטחי המחקר שפותחו במכון היו בין הראשונים להפיק ולהשתמש בהורמון גדילה ובהורמון IGF. לאחר פרישתו מניהול המכון עבר לרון לשמש מנהל היחידה למחקר אנדוקרינולוגי וסוכרת בבית חולים שניידר.
פרסים ומחוות כבוד
צבי לרון מונה לדוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות לרפואה של הערים קלוז' (1998) וטימישוארה (2000) ברומניה ושל אוניברסיטת נוברה באיטליה.
מספריו ומחקריו
צבי לרון כתב למעלה מאלף מאמרים מדעיים וכתב וערך 30 ספרים. הספרים שערך כוללים:
ארתור קונאן דויל
סר ארתור קונאן דויל (באנגלית: Arthur Conan Doyle; 22 במאי 1859 – 7 ביולי 1930) היה סופר סקוטי, ידוע בעיקר בשל סיפורי הבלש הבדיוני שרלוק הולמס, אשר נחשבו לחידוש משמעותי בתחום הספרות הבלשית. הוא היה סופר פורה, שעבודותיו האחרות כללו סיפורי מדע בדיוני, רומנים היסטוריים, מחזות ושירה. קונאן דויל היה רופא בהכשרתו.
ביוגרפיה
ארתור קונאן דויל נולד ב-22 במאי 1859 באדינבורו לזוג ממוצא אירי: צ'ארלס ומארי דויל. הוא נשלח לבית ספר ישועי בגיל תשע, וכאשר עזב את בית הספר בשנת 1875 נטש את הנצרות והפך לאגנוסטי.
מ-1878 ועד 1881 למד רפואה באוניברסיטת אדינבורו. לאחר לימודיו שירת כרופא אונייה בנסיעה לחוף מערב אפריקאי, ובשנת 1882 ביצע את התמחותו בפלימות' (עיר בדרום-מערב אנגליה). הוא השלים את הדוקטורט שלו בשנת 1885.
התמחותו הרפואית לא הייתה הצלחה גדולה. לכן, בזמן שהמתין למטופלים, החל לחבר סיפורים. התנסותו הספרותית הראשונה פורסמה במגזין מקומי באדינבורו לפני שהיה בן 20.
הוא עבר לגור בסאות'סי. יצירתו המשמעותית הראשונה הייתה "חקירה בשני", שפורסמה בעיתון חג המולד של שנת 1887, והציגה לראשונה את שרלוק הולמס, שדמותו עוצבה בהשראת פרופסור ג'וזף בל - מרצה באוניברסיטת אדינבורו. בזמן מגוריו בסאות'סי, בין השנים 1884 ו-1890, שיחק כשוער בקבוצת הכדורגל החובבנית AFC פורטסמות', שהתפרקה בשלהי המאה ה-19 ואינה קשורה למועדון הכדורגל פורטסמות' שנוסד רק ב-1898.
בשנת 1885 נישא ללואיזה הוקינס. היא סבלה משחפת, ומתה בפתאומיות בשנת 1906. בשנת 1907 הוא נישא בשנית, לג'ין לאקי, אותה פגש לראשונה בשנת 1897. הוא אמנם התאהב בה עם פגישתם, אך שמר איתה על יחסים אפלטוניים מתוך נאמנות לאשתו הראשונה. לקונאן דויל היו חמישה ילדים, שניים מאשתו הראשונה, ושלושה מהשנייה.
בשנת 1890 למד רפואת עיניים בווינה, וב-1891 עבר לגור בלונדון כדי להתמחות בתחום זה. באוטוביוגרפיה שלו כתב שאף לא מטופל אחד עבר את סף דלתו. דבר זה נתן לו עוד זמן לכתיבה, ובנובמבר 1891 כתב לאמו: "אני חושב להרוג את הולמס... ולהיפטר ממנו אחת ולתמיד. הוא מסיט את דעתי מדברים חשובים יותר". בדצמבר 1893 הוא אכן עשה זאת, במטרה להקדיש יותר מזמנו לדברים "חשובים יותר".
קונאן דויל שילח את הולמס ביריבו הגדול פרופסור מוריארטי, ושניהם מצאו את מותם כשנפלו יחד במורד מפלי רייכנבאך. בעקבות הפצרות פומביות רבות (וכנראה גם תגמול נאה מהוצאת הספרים) החליט קונאן דויל להשיב את הולמס לחיים, עם ההסבר הלא משכנע שרק מוריארטי נפל אל התהום, אבל מכיוון שלשרלוק אויבים נוספים, תכנן להתחזות למת גם הוא. בסך הכול הופיעה דמותו של שרלוק הולמס ב-56 סיפורים קצרים ובארבעה רומנים של קונאן דויל (כמו כן, הופיע ברומנים וסיפורים של סופרים רבים אחרים).
בעקבות מלחמת הבורים בדרום אפריקה בתחילת המאה ה-20, והגינוי הבינלאומי על ההתנהלות הבריטית, כתב קונאן דויל חוברת קצרה: "המלחמה בדרום אפריקה: הסיבה וההתנהלות", אשר הצדיקה את התנהלות בריטניה במלחמה זו ותורגמה בצורה נרחבת ביותר.
קונאן דויל האמין כי חוברת זו היא שהקנתה לו את תואר האבירות בשנת 1902. בשנת 1900 כתב ספר ארוך יותר בשם "מלחמת הבורים הגדולה". במהלך השנים המוקדמות של המאה ה-20, ניסה סר קונאן דויל להיבחר פעמיים לפרלמנט הבריטי, אך אף על פי שזכה לתוצאות הצבעה נאות - לא הצליח להיבחר.
קונאן דויל היה רודף צדק, וחקר בעצמו שני מקרים. החקירה הובילה לשחרורם ממעצר של אסירים שהורשעו על לא עוול בכפם. במקרה הראשון, בשנת 1906, היה מעורב עורך דין בריטי ממוצא הודי בשם ג'ורג' אדאלג'י, אשר לכאורה כתב מכתבי נאצה והתעלל בבעלי חיים. המשטרה הרשיעה את אדאלג'י, על אף שההתעללויות נמשכו גם לאחר שנאסר. אירועים אלה היוו את הבסיס לספר "ארתור וג'ורג'" מאת ג'וליאן בארנס שיצא בשנת 2010.
המקרה השני, בו היה מעורב אוסקר סלאטר, יהודי גרמני ומפעיל בית הימורים, שהורשע בשנת 1908 כי חבט בקשישה בת 82 באלה. מקרה זה עורר את סקרנותו של דויל בשל חוסר העקביות במקרה התביעה ותחושה פנימית שסלאטר הופלל.
לאחר מות אשתו לואיזה בשנת 1906, ומותם הטראגי של בנו, אחיו, שני גיסיו ושני אחייניו במלחמת העולם הראשונה, שקע קונאן דויל בדיכאון עמוק, ואיבד את משיכתו ליצירה. הוא הפך סקפטי, ומצא נחמה בספיריטואליזם ובהוכחתו המדעית, לכאורה, של קיום חיים לאחר המוות.
דויל היה לזמן מה חברו של הקוסם המפורסם הארי הודיני, מתנגד חריף לתנועה הספיריטואליסטית. למרות התעקשותו של הודיני על כך שמדיומים ספיריטואליסטיים מוליכים את הקהל שולל (וניסיונותיו שוב ושוב לחשוף אותם כרמאים), קונאן דויל עצמו השתכנע שהודיני היה בעל כוחות על-טבעיים. הודיני לא הצליח, ככל הנראה, לשכנע את קונאן דויל כי כל יכולתו מבוססת על פעלולי קסמים פשוטים, דבר שהוביל לאווירה מרירה בין השניים.
סופרים ויוצרים רבים שאבו השראה מן הדמויות פרי יצירתו של קונאן דויל שרלוק הולמס והעזר כנגדו ד"ר ג'ון ווטסון. הסופר ג'ון לה קארה, למשל, העיד כי את ההשראה לדמותם של גיבורו ג'ורג' סמיילי ושותפו פיטר גוילאם שאב מגיבוריו של קונאן דויל.
המהדורה הכרונולוגית
מהדורה זו סידרה את הסיפורים הקצרים כך שיופיעו על פי זמן ההתרחשות של החקירה המתוארת בהם. כל סדרת הספרים הכוללת שמונה ספרים (ארבעה המוקדשים לסיפורים הקצרים, ועוד ארבעת הרומנים) תורגמה לעברית בעריכת יחיעם פדן וספריית מרגנית של הוצאת זמורה-ביתן באמצע שנות ה-80. אוספי הסיפורים הקצרים, לפי הסדר, הם (כל השמות נבחרו על פי שמות של סיפורים קצרים מאותו קובץ):
מוריץ, דוכס סקסוניה-צייץ
מוריץ וילהלם, דוכס סקסוניה-צייץ (בגרמנית: Moritz, von Sachsen-Zeitz; 28 במרץ 1619 – 4 בדצמבר 1681), היה דוכס סקסוניה-צייץ בין 1657 ל-1681.
ילדותו
מוריץ נולד ב-28 במרץ 1619 בדרזדן ליוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ולמגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה, בתו של אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה.
מאוגוסט 1642 עד ספטמבר 1645, מוריץ ואחיו כריסטיאן ביצעו את הטיול הגדול בצפון גרמניה והולנד.
שלטונו
בשנת 1652 ציווה יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה שבניו הצעירים גם יירשו חלק מנחולותיו. לאחר מותו של יוהאן גאורג בשנת 1656, הסכימו בניו ב-22 באפריל 1657 על אופן החלוקה; בנו הבכור יוהאן גאורג קיבל את נסיכות הבוחר מסקסוניה, בנו אוגוסט קיבל את דוכסות סקסוניה-וייסנפלס, בנו כריסטיאן קיבל את דוכסות סקסוניה-מרזבורג, ובנו הצעיר מוריץ קיבל את אזור בישופות נוימבורג לשעבר, שהפך לדוכסות סקסוניה-צייץ.
מוריץ שיפץ את מעונו הישן של הבישוף, ובנה במקומו בין השנים 1657–1678 את ארמון מוריצבורג בסגנון הבארוק, והפך אותו למעונו הרשמי.
ב-4 בדצמבר 1681 מת מוריץ בעיר צייץ, ובמקומו עלה לשלטון בנו מוריץ וילהלם.
משפחתו
ב-19 בנובמבר 1650 התחתן מוריץ עם סופיה הדוויג משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתם של פיליפ, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג וסופיה הדוויג מסקסוניה-לאוונבורג, ונולדו להם 2 ילדים:
קופוסט
קוֹפּוּסְט (מיידיש: קאָפּוסט; בבלארוסית וברוסית: Копысь, "קוֹפִּיס") היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בקרבת נהר דנייפר.
היסטוריה
היישוב נזכר לראשונה בכתובים בשנת 1059. בשנת 1897 נמנו בעיירה 1,399 יהודים.
בעיירה פעלו בתי דפוס עבריים, ובהם בית הדפוס של רבי ישראל יפה ("המדפיס מקופוסט"), שבו נדפסו ספרי חסידות. בבית הדפוס שלו ראתה אור בשנת 1815, המהדורה הראשונה של הספר "שבחי הבעל שם טוב". לישראל יפה הייתה מעורבות אישית לא רק בהדפסתו של ספר זה אלא גם בעריכתו. פעילות הדפוס העברי בעיירה נפסקה בשנת 1837.
בשנת 1812 חצו את הדנייפר ליד קופוסט חייליו של הגנרל הרוסי מיכאיל קוטוזוב ברדיפתם אחרי צבאו הנסוג של נפוליאון.
קישורים חיצוניים
http://onegshabbat.blogspot.com/2016/10/blog-post_14.html
מיצובישי לנסר
מיצובישי לנסר היא מכונית משפחתית שיוצרה על ידי חברת המכוניות היפנית מיצובישי מוטורס משנת 1973 עד אוגוסט 2017. החברה מכרה עד כה בסביבות 6 מיליון יחידות.
בשנת 1993 יצא במקביל דגם הסופר לנסר בעל מנוע ה-1600 סמ"ק ו-113 כוח סוס 4g92 אבל ייצורו נמשך עד 1997. מ-1998 נמכר (בישראל) בגרסת הסטיישן עד שנת 2000 ובחלק מהשווקים באסיה עד שנת 2000 ובשנת 2000 יצא הלנסר סדיה שהייתה רק לשווקים באסיה ובאמריקה עם מנוע ה-1600 סמ"ק ו-120 כוח סוס ב-2004 יצא הלנסר החדשה לימים קראו לה לנסר קלסיק גם הוא בעל מנוע 1600 סמ"ק ו-98 כוח סוס 4g18 שהיה שדרוג של ה-4g92 בנוסף הלנסר קלאסיק הגיעה גם בגרסת ספורט ידנית בעלת מנוע 2000 סמ"ק המפיק 135 כוח סוס 4g63. וב-2008 יצא דור חדש בעל מנועי 1500 סמ"ק (4a91) ו-1800 סמ"ק (4b10) ודגם ה״לנסר ספורטבק״ שהיא בעצם הלנסר במרכב האצבק וצוידה במנוע 1800 סמ"ק. בשנת 2012 עברה מיצובישי לנסר מתיחת פנים. מנוע ה-1500 סמ"ק הוחלף ל-1600 סמ"ק, חיצונית הדגם השתנה וזכה לשם ״Jet-Fighter".
מיצובישי לנסר מודל 2008 עם מנוע 1.8 ליטר (1800 סמ"ק) הפיקה 140 כוחות סוס ונחשבה למכונית משפחתית חזקה. קיבולת מיכל הדלק הייתה 59 ליטר.
הדגמים המשפחתיים פרוטון ווירה (2003–2009) ו-פרוטון אינספירה (2010–2015) מתוצרת יצרנית הרכב המלזית "PROTON Holdings" התבססו על דגם "מיצובישי לנסר".
בישראל
ייבוא המיצובישי לנסר לישראל החל בשנת 1989, עם מנוע (4g15) בנפח 1500 סמ"ק ו-8 שסתומים. ב-1991 החל שיווק של מכוניות עם מנועים בעלי 12 שסתומים. הלנסר נמכרה בישראל עד 2017.
ציון ציפורה
ציון ציפורה (במקורות אתיופים: ציון מוגסה) הייתה קיסרית אתיופיה ואשתו של הקיסר האתיופי זרע יעקב. נולדה ב-1437 ונרצחה ב-1462.
ביוגרפיה
ציפורה הייתה נסיכה מהממלכה היהודית של ביתא ישראל וככל הנראה השתייכה לשושלת הגדעונים, אשר נישאה לקיסר האתיופי ב-1445 לאחר שזה התאהב בה בשל יופייה, הקיסר דרש מציפורה שתתנצר ואכן היא התנצרה אך רק למראית עין ואימצה את השם "וולטה קדיסן". למרות שלזרע יעקב היו מספר נשים כדוגמת הקיסרית הלני וציפורה הייתה רק אשתו השלישית, בכל זאת היא זו שהייתה האישה החזקה והקיסרית בפועל וכן גם זכתה לכינוי "האם הקיסרית". ציפורה ילדה לקיסר שלושה בנים: אסקל ("צאגה אמלק"), באדה מריאם הקיסר לעתיד ומאדאם. ציפורה הקיסרית המשיכה לנהוג כיהודיה בסתר ותקשרה באופן סמוי עם ביתא ישראל ושימשה למעשה כמרגלת.
במהלך תקופת מלוכתה, קרובי משפחתה היהודים ובראשם המלך גדעון החמישי, השתמשו במידע שהובא להם מציפורה על מנת לפלוש לאתיופיה ולהדיח את הקיסר שהיה נוצרי קנאי. בשנת 1462 הלחימה החלה במה שנודע כמרד ציפורה. תוכניתו של המלך גדעון הייתה לכבוש את האימפריה האתיופית ולהכתיר את בנה של ציפורה, אסקל. המועד שבחרו ביתא ישראל לפלוש לאימפריה הנוצרית היה כאשר הקיסר היה עסוק בלחימה בסולטונות אדאל. המידע על עזיבתו של הקיסר את עיר הבירה לעבר אזורי הקרבות בדרום המוסלמי הודלף על ידי ציפורה, והיהודים החלו לנוע עם כוחות רבים מסאמיאן מזרחה, ללב האימפריה הנוצרית.
המידע על הפלישה היהודית הגיעה לבסוף אל הקיסר והוא עזב מידית את אזורי הקרבות בדרום. זרע יעקב גייס את צבאו ונלחם כנגד היהודים מלחמה חסרת רחמים שבה לבסוף ניצח צבא אתיופיה את היהודים. סופה של ציפורה היה קשה ואכזרי: היא נרצחה בידי בעלה -הקיסר מול עיני ילדיהם המשותפים. ציון ציפורה נקברה בסתר על ידי בנה באדה מריאם בכנסיית מקדס מריאם שליד העיר דברה ברהן.
2021 בישראל
2021 בישראל היא השנה שבה מדינת ישראל ציינה 73 שנים להקמתה. האירועים הבולטים בה שהתרחשו בשנה הזו: חיסון האוכלוסייה בישראל מפני מגפת הקורונה, הבחירות לכנסת העשרים וארבע והקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, האסון בהילולת רשב"י במירון, הבחירות לנשיאות ישראל, מבצע שומר החומות והמהומות בישראל.
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2021)
מעיין
מעיין הוא מבוע של מי תהום מתוך האדמה. לרוב מדובר במי גשמים שחלחלו מפני הקרקע עד לשכבת קרקע אטומה (שכבת האקוויקלוד) המונעת את המשך החלחול. מים אלה זורמים על פני השכבה האטומה עד למוצא כלשהו אל פני השטח.
חלוקה לפי סוג זרימה
בזמן הקדום חלק מהחקלאות בארץ ישראל התבססה על מעיינות. בריכת אגירה הייתה אוספת את המים שנבעו מהמעיין, ומשם היו תעלות השקיה שהזרימו את המים לשטח החקלאי באמצעות כוח הכבידה כאשר פתחו את הסכר של בריכת האגירה. שיטה זו מכונה בתנ"ך מעיין גנים.
מי המעיינות נחשבים למים איכותיים וצלולים ונוהגים להפיק מחלקם מים מינרליים בבקבוקים. בספרות המעיין מסמל מקור נקי וטהור שלא מתלכלך ולא מתרפש.
מעיין מים מתוקים בים מלוח
מעיין מיוחד במינו בחוף הים התיכון מצוי בחוף דור. המים המתוקים נובעים מהים. המעיין נמצא במרחק מן החוף. עליו נבנה מבנה קדום, המונע את ערבוב מימיו עם מי הים.
המעיין ביהדות
בספר ויקרא (יא, לו) נכתב: “אַךְ מַעְיָן וּבוֹר מִקְוֵה מַיִם יִהְיֶה טָהוֹר”. מתוך כך למדו חכמים שמי מעיין כשרים לטבילה גם בעת שהם זורמים, בניגוד למי מקווה שכשרים רק כשהם עומדים במקומם, משום שהמים כשרים כדרך שהם מתקיימים במצבם הטבעי.
מי גשמים יורדים מהשמיים, וכל עוד הם זורמים מצבם ארעי ולא קבוע, ורק כאשר ייקוו למקום אחד, הם מתקיימים ואפשר להשתמש בהם. לעומת זאת, מעיין הוא תמיד נובע וזורם, ובגלל שזה טבעו ודרך שימושו, גם כשמימיו זורמים הוא כשר לטבילה (משנה מסכת מקוואות פרק א, משניות ז-ח; שו”ע רא, ב).
דיני טבילה במעיין
מעיין שנפל לתוכו משקה בצבע, כמו יין אדום, למרות ששינה את מראה המים, בגלל שמי המעיין נחשבים "מים חיים" המעיין כשר לטבילה (בניגוד למקרה דומה במקווה).
בכדי שמעיין יחשב כשר הוא צריך שיעור ארבעים סאה לטבילת אדם, אלא שאם מי המעיין זורמים, מצרפים את כל מי המעיין ממקום נביעתו ועד סוף זרימתו לחישוב ארבעים סאה.
הון מניות
הון מניות של חברה מייצג את סכום הנכסים שקיבלה החברה עבור המניות שהקצתה (הנפיקה) לבעלי מניות. במאזן החברה, הון המניות מופיע תחת ההון העצמי (לצד הנתונים האחרים המרכיבים אותו, ובראשם עודפי החברה, שמקורם ברווח הנקי שלה). כלומר, הון המניות הוא ההשקעה בחברה על ידי בעלי הזכות הכלכלית כלפי ההון העצמי שלה.
מובן מרכזי אחר של הביטוי "הון מניות" הוא כמות ומבנה המניות בהון החברה – כמה מניות ישנן ומאילו סוגים.
משמעות הון המניות
חברה יכולה שיהיו לה חיובים משני סוגים: כלפי נושים או כלפי בעלי מניות. החיובים כלפי הנושים, או "התחייבויות", הם החובות ה"רגילים", הנוצרים מנטילת הלוואות, קבלת אשראי מספקים, משכורות לעובדים, תביעות משפטיות וכן הלאה. ההתחייבויות דומות לחיובים אחרים הקיימים במשפט הפרטי, גם בין אנשים שאינם חברות. בדרך כלל, החברה מבטיחה להחזירן תוך תקופת זמן נתונה, עם או בלי ריבית. הנושים נוטלים על עצמם סיכון וסיכוי הנגזרים מנורמות משפטיות שאינן חלק מדיני התאגידים, ולכן הם יחסית ידועים מראש.
לעומת זאת, החיוב כלפי בעלי המניות הוא מיוחד במינו, שכן דיני המניות הם חלק מדיני התאגידים עצמם. רק תאגיד, ולא אדם טבעי, יכול להקצות מניות. ההון העצמי (Shareholders' equity) מייצג את סך הזכויות הכלכליות של בעלי המניות כלפי החברה. הון המניות, שהוא חלק מההון העצמי, מייצג את מה שבעלי המניות תרמו לחברה כדי להפוך לכאלו. טבע החיובים הוא כזה, שסכומם וזמני התשלום שלהם אינם ידועים מראש, ואף לא ידוע האם יועברו אי-פעם לבעלי המניות. זאת, מכיוון שבעלי המניות הם בעלי האינטרס השיורי – הם לוקחים על עצמם את הסיכון, שהחברה תפסיד את ההון העצמי שלה (ובתוכו הון המניות שהכניסו אליה), אך גם את הסיכוי, שהחברה תהיה רווחית וההון העצמי יגדל בהתמדה (כך יגיעו להם זכויות כלכליות, בסכום העולה על הון המניות שהכניסו לחברה).
ההון העצמי מיוחס לבעלי המניות, דרך הזכות שביושר (equitable claim) שיש להם כלפיו. אולם, כל עוד ההון העצמי "לכוד" בתוך החברה, בעלי המניות אינם יכולים ליהנות ממנו; הם אינם בעלי נכסי החברה, ואין להם זכות לשלוט בהם או לקבלם. עם זאת, ההון העצמי יכול להיות מועבר לבעלי המניות, בכפוף לדיני התאגידים. בזמן חיי החברה (כאשר אינה בפירוק), יש לה חיוב עיקרי אחד כלפי בעלי המניות, שהיא עצמה מחליטה האם וכיצד לקיים: חלוקה (distribution). חלוקה יכולה להתבטא בדיווידנד או ברכישה עצמית של מניות. דיווידנד הוא תשלום שהחברה מעבירה לבעלי המניות, מתוך ההון העצמי שלה, לפי חלקם היחסי בהון העומד. דיווידנד מקטין את ההון העצמי (סך זכויות בעלי המניות) אך באותו זמן הוא מזכה כספית את בעלי המניות, כך שהאיזון נשמר. באורח דומה, מקטינה רכישה עצמית של מניות את ההון העצמי (שכן נוצרות מניות רדומות, שעלות רכישתן נרשמת במאזן כמספר שלילי בהון העצמי). באותו זמן, היא מעבירה תשלום לאותם בעלי מניות שמכרו אותן לחברה.
החיוב הכלכלי העיקרי השני, שיש לחברה כלפי בעלי מניותיה, נעוץ בזכותם לקבל את ההון העצמי בעת סיום קיומה של החברה, אירוע שיכול להתרחש על דרך של פירוק או מיזוג. חברה שהגיעה לקץ דרכה יכולה להיות בעלת הון עצמי חיובי (יותר נכסים מאשר התחייבויות לנושים), או הון עצמי אפסי או שלילי (יותר התחייבויות מנכסים). במקרה השני, בעלי המניות לא יקבלו דבר. זאת, עקב טבעו של האינטרס השיורי: תמורת הסיכוי שהחברה תשיא את רווחיהם, הם נטלו על עצמם את הסיכון שלא יקבלו דבר. הן לפי הדין הכללי (לרבות דיני חדלות הפרעון) והן לפי דיני החברות (בכללם דיני הפירוק והמיזוג), הנושים הם תמיד בעלי זכות עדיפה כלפי נכסי החברה, בעוד בעלי המניות הם תמיד בעלי הזכות הנחותה ביותר. במקרה ההפוך, כאשר החברה מסיימת את חייה עם הון עצמי חיובי, הרי לפי הגדרה, לבעלי המניות יש זכות לקבלו. אם ההון העצמי יועבר לאדם אחר, כגון נושה, הדבר יהווה עשיית עושר ולא במשפט.
ניתן ליטול לדוגמה חברה שבעת הקמתה השקיעו בה בעלי המניות 1,000 ש"ח.במקרה ראשון, החברה מתפרקת לאחר יום; היא לא הספיקה להרוויח או להפסיד כסף, ולא יצרה חובות לנושים. הון המניות שווה להון העצמי, שהוא 1,000 ש"ח. בעת הפירוק, בעלי המניות יקבלו סכום זה חזרה.במקרה שני, החברה התחילה לפעול וצברה רווחים של 1,000 ש"ח. ההון העצמי גדל ל-2,000 ש"ח. החברה חילקה דיווידנד של 500 ש"ח. כעת היא מתפרקת. בעלי המניות יקבלו בפירוק 1,500 ש"ח; סך הזכויות הכלכליות שקיבלו מהחברה מסתכם בהון העצמי, 2,000 ש"ח. בעלי המניות קיבלו את הון המניות חזרה בכל מקרה, וגם רווחים.במקרה שלישי, החברה התחילה לפעול וצברה הפסד כולל של 500 ש"ח. בעלי המניות לא רק שלא זכו לרווחים, אלא הפסידו חצי מהון המניות. ההון העצמי נמוך כעת מהון המניות, ועומד על 500 ש"ח. אם החברה תתפרק כעת, בעלי המניות יהיו זכאים לקבל סכום זה.במקרה רביעי, החברה התחילה לפעול וצברה הפסדים של 1,500 ש"ח. לחברה יש כעת יותר התחייבויות מאשר נכסים, כלומר, הונה העצמי שלילי: מינוס 500 ש"ח. אם החברה תתפרק כעת, הנושים יקבלו חלק מהחוב שהם זכאים לו ובעלי המניות לא יקבלו דבר.
ההבחנה בין מניה לחוב
חברה יכולה לגייס הון דרך מגוון סוגי ניירות ערך. מאפיין מרכזי של כל נייר ערך נוגע לשאלה, שמשמעותה נדונה לעיל, האם הנייר מקנה זכות שיורית (residual claim) כלפי החברה, או שהוא מייצג התחייבות (liability) ובעליו הוא נושה של החברה. הדיכוטומיה "זכות שיורית/התחייבות" היא בעלת חשיבות רבה בדיני החברות, בחשבונאות ובהקשרים אחרים. מסיבות מעשיות, יש לדעת בבירור מי הם בעלי המניות ומי הנושים בכל רגע נתון. לדוגמה, חוק החברות מקנה זכויות תביעה מסוימות לנושה וזכויות אחרות לבעל מניה. כיצד קובעים האם נייר ערך מסוים הוא "מניה" (ופועל יוצא מכך, בין היתר, התמורה שהועברה בגינו לחברה נכללת בהון המניות), או שמא אותו נייר הוא בגדר "התחייבות" לנושים (ופועל יוצא מכך, התמורה שהועברה בגינו לחברה נכללת תחת ההתחייבויות)? סוגיה זו מתעוררת בהקשר של מניות בכורה. ניירות ערך אלו מכונים "מניות", אך לחלקם יש מספר תכונות המבדילות אותם ממניות רגילות ועושות אותם דומים יותר לניירות ערך אחרים, בעיקר אג"ח. לדוגמה, מניית בכורה עשויה להקנות דיווידנד קבוע, שהחברה מתחייבת לחלק מדי תקופה. הדיווידנד נקוב באחוזים מהערך הנקוב של המניה, שבו היא גם מונפקת. בכך ה"דיווידנד" כמעט זהה לריבית על איגרת חוב. כמו כן, מניות בכורה רבות ניתנות לפדיון בערכן הנקוב כעבור תקופה. חברה גם עשויה, מיוזמתה, לקרוא לפדיון (call) מניית בכורה שהנפיקה. זו עוד תכונה המקרבת את מניית הבכורה לאיגרת חוב (תשלומי ריבית עתיים ולבסוף פדיון הקרן). בנוסף, לעיתים קרובות, מניות בכורה אינן מקנות זכויות הצבעה.
נקודת המוצא לבחינת סוגיה זו היא הגדרת "מניה" ב: "אגד של זכויות ... הנקבעות ... בתקנון". הווה אומר, אם נייר ערך מסוים לא נקבע בתקנון, ודאי שאין הוא מניה והבחינה נעצרת בשלב זה. באופן מעשי, איגרות חוב לעולם אינן מוזכרות בתקנון החברה, והן מוקצות ללא קשר לתקנון ולמערכת היחסים שבין החברה לבעלי מניותיה. אולם, הבעיה נותרת על כנה מכיוון שלתקנון יש אופי חוזי וחופשי, כך שניתן בכל זאת לקבוע בו "הון רשום" של "מניות" שאינן חלק מהון המניות (אלא מהוות מכשירי חוב), או להגדיר בו בדרך אחרת פרטי ניירות ערך שאינם מניות.
בחלק השביעי לחוק החברות, הדן בהון החברה, נמצא כלל המסדיר באופן חלקי סוגיה זו: "ניירות ערך בני פדיון לא ייחשבו כחלק מהונה העצמי של החברה, יהא כינוים אשר יהא, אלא אם כן הזכות לפדיונם הוגבלה למקרה של פירוק החברה לאחר פירעון כל התחייבויות החברה לנושיה בעת הפירוק". לפיכך, החוק קובע שמניית בכורה הניתנת לפדיון כעבור תקופה – כזו שבעליה לא יקבלו את ה"קרן" רק במקרה של פירוק החברה, אלא עוד לפני כן – אינה חלק מהון המניות. "מניה" זו, למרות שמה, היא נייר המייצג חוב ובעליה הם נושים. לעומת זאת, נייר ערך, גם אם הוא מכונה "ניתן לפדיון", שהזכות לפדיונו מוגבלת למקרה של פירוק והוא נחות ביחס לשאר הנושים – יהווה חלק מההון העצמי. החברה לא תוכל לפדות אותו (קרי, לבצע רכישה חוזרת) אלא בהתאם למגבלות הקבועות על חלוקת רווחים לבעלי המניות. אם כן, ההבחנה בין מניה לחוב נגזרת מסדר העדיפות בפירוק.
באופן כללי יותר, כדי למצוא האם נייר ערך מסוים הוא בגדר מניה (גם מקום בו אינו חל), יש להפעיל מבחנים המיועדים להבדיל בין אינטרס דמוי-בעלות לבין חוב. ה"בעלות" היא הן ה"חופש לפעול בנכסים וליהנות מהם" (דבר המתבטא בסמכותם של בעלי המניות לנווט את ענייני החברה ולבחור כיצד להשתמש ברכושה) והן ה"זכות ליהנות מן התשואה השיורית שמניבים הנכסים". ככל ששתי תכונות אלו – היכולת להשפיע על ניהול החברה (דרך זכויות הצבעה) וקיומו של האינטרס השיורי – נוכחות בנייר ערך מסוים, הנטייה תהיה להגדירו כמניה. לעומת זאת, ככל שלנייר לא מוצמדות זכויות הצבעה וככל שהוא מציע סיכון וסיכוי קבועים (החזר של תשואה וקרן בשיעורים ובזמנים מוגדרים מראש), הנטייה תהיה להגדירו כחוב. מבחינת הדין, הכרחי שההבחנה תהיה ברורה ככל האפשר; זאת, הן עקב ההפרדה שדיני החברות עצמם עושים בין בעלי מניות לבין שאר בעלי הזכויות כלפי החברה, והן מכיוון שבחשבונאות, לשם עריכת מאזן ודו"חות אחרים, יש לסווג באופן חד-משמעי את התקבולים מכל מקור – או תחת ההתחייבויות או תחת ההון העצמי.
גיוון הון המניות
חברה יכולה שיהיו בהון המניות שלה מניות מסוגים שונים. ניתן לרשום ולהקצות מניות רגילות, מניות בכורה, מניות יסוד, מניות מדינה מיוחדות, מניות נדחות וסוגים רבים אחרים. סוגי מניה חדשים יכולים להיווצר בידי כל אדם הכותב תקנון חברה. מגדיר מניה כ"אגד של זכויות בחברה הנקבעות בדין ובתקנון". באופן כללי, שלוש הזכויות המרכזיות של בעל מניה הן זכות ההצבעה, הזכות לקבל דיווידנד והזכות לקבל חלק מעודף נכסי החברה בפירוק. אם כן, ההבדל בין סוגי המניות מתבטא בשוני בזכויות ובחובות הצמודות לכל מניה. הקביעות הללו נעשות, כאמור, בתקנון החברה, מסמך הנחתם ראשית עם יסוד החברה ולאחר מכן ניתן לשינוי בהצבעת רוב מכלל בעלי המניות (האספה הכללית).
באורח זה, ניתן גם לקיים דרגות (classes) של מניות, שיש להן אותו אופי של זכויות וחובות אך בכמות שונה. למשל, ניתן לקבוע שמניה מסוג א' היא בעלת ערך נקוב של 5 ש"ח ומניה מסוג ב' היא בעלת ערך נקוב של 1 ש"ח, כך שזכויות ההצבעה והזכויות הכלכליות הצמודות למניה מסוג א' יהיו גדולות פי חמישה. לבעל מניה כזו יהיו 5 קולות באספה הכללית והוא יקבל דיווידנד גדול פי 5 מבעל מניה מסוג ב'; זאת, בתמורה לכך ששילם (בדרך כלל) מחיר גבוה פי 5 כשרכש את המניה. ניתן לגוון גם הון מניות ללא ערך נקוב, על ידי קביעה שהמניה ה"גדולה" שווה מספר מסוים של מניות "קטנות". לדוגמה, לחברת Berkshire Hathaway יש שתי דרגות של מניות. Class A נסחרת במחיר גבוה ובעלת זכויות פי 1,500 מ-Class B. ניתן להמיר מניה מדרגה A ל-1,500 מניות מדרגה B, אך הפעולה ההפוכה אינה אפשרית. זו דוגמה לחופש החוזים בעיצוב הון המניות של חברה.
מעשית, בישראל, מרבית החברות הנסחרות בבורסה מחלקות את הונן לסוג אחד בלבד של מניות, המכונות בדרך כלל "מניות רגילות". דבר זה נובע ממספר סיבות: רצון להקטין עלויות ולפשט את מבנה ההון ואת הניהול הפיננסי-משפטי של החברה; העובדה שמכשירים כגון "מניות נדחות" נתפשים במידה רבה כשריד של העבר; וחשוב מכל, הוראת, הקובעת שהבורסה תרשום למסחר רק חברה שבהון המניות שלה יש סוג אחד של מניות, ואותו סוג מקנה זכויות הצבעה. הוראת חוק זו מיועדת לקדם את יכולתם של בעלי מניות מן הציבור להשפיע על ענייני החברה. עם זאת, מרבית בעלי המניות מן הציבור רוכשים אותן למען הזכויות הכלכליות ונוטים במידה פחותה להפעיל את זכויות ההצבעה שלהם.
סוג נוסף של ניירות ערך שחברה עשויה להנפיק הם ניירות ערך המירים. אלו ניתנים להמרה למניות, וכוללים בין השאר אג"ח להמרה וכתבי אופציה. במסמך החוזי, היוצר או המהווה את נייר הערך ההמיר, נהוג לקבוע לכמה מניות יהיה ניתן להמיר את נייר הערך, באילו זמנים ותחת אילו תנאים. כל עוד לא הומרו, ניירות ערך המירים אינם נחשבים למניות. עם זאת, החברה רשאית להקצות ני"ע המירים רק בכמות כזו, שאם כולם יומרו באחת למניות, עדיין לא יעבור מספר המניות בהון המונפק את מספרן בהון הרשום.
ערך נקוב והיעדרו
מניות חברה יכולות להיות כולן עם ערך נקוב או כולן ללא ערך נקוב. לא ניתן לערב, באותה חברה, את שני הסוגים.
בחשבונאות, סעיף הון המניות במאזן מחולק לשניים: "הון מניות" ו"פרמיה". "הון המניות" במובן זה מתייחס לערך הנקוב שהוקצה לבעלי המניות, וה"פרמיה" להפרש בין סך התקבול עבור המניות לבין הערך הנקוב. במאמר זה, הביטוי "הון מניות" מתייחס לסכום שני הנתונים יחדיו.
לרוב, מניות מוקצות ונסחרות במחיר הגבוה מערכן הנקוב. לערך הנקוב אין כמעט שום משמעות כלכלית, עקב האופי השיורי של המניה, שאינה מייצגת זכות לקבל ערך כספי קבוע כלשהו מהחברה. לעיתים רחוקות, עשויה להיות לערך הנקוב נפקות משפטית, בייחוד בעת פירוק חברה. נתון הערך הנקוב נהג לשמש להשוואה בין ערכים שונים של מניות, בחברות שהנפיקו מספר סדרות של מניות. כיום, חברות רבות קובעות בתקנונן שהון המניות יהיה ללא ערך נקוב. למרבית החברות הנסחרות בבורסה הישראלית עדיין יש הון מניות עם ערך נקוב, אך הוא אינו מוצא ביטוי בחיי המסחר היומיומיים. למושג הערך הנקוב יש משמעות מעשית ביחס לניירות ערך שאינם שיוריים, כגון אג"ח.
ניתן ליטול לדוגמה חברה שהקצתה לבעלי מניותיה הראשונים 1,000 מניות, עם ערך נקוב של 1 ש"ח כל אחת. כל מניה הוקצתה במחיר כולל של 4 ש"ח, כך שההון העצמי של החברה בעת הקמתה היה 4,000 ש"ח. במינוח החשבונאי, מתוך אותם 4 ש"ח, 3 ש"ח נחשבים ל"פרמיה" ו-1 ש"ח ל"הון מניות". גם אם מניות החברה הן ללא ערך נקוב, החברה יכולה להקצות כל מניה במחיר של 4 ש"ח. במקרה כזה, במינוח החשבונאי, 4 ש"ח הם "פרמיה" ו-0 ש"ח הם "הון מניות". אם החברה לא תקצה מניות נוספות, הון המניות ("הון מניות + פרמיה") במאזן שלה ימשיך להיות 4,000 ש"ח. מובן שאם החברה תתחיל כעת בפעילותה, היא תוכל להכניס כסף לקופתה שלא דרך הקצאת מניות, כגון בפעילות עסקית רגילה (צבירת רווח נקי) ונטילת הלוואות.
הון רשום
Authorized capital, Registered capital
מבין הגדלים הנוגעים להון המניות של חברה מסוימת, המספר הגבוה ביותר יהיה מספר המניות בהון הרשום. נתון זה מהווה "תקרה" למספר המניות שיכול להיות לחברה אי-פעם. חברה לעולם אינה רשאית להקצות (לגרום שיהיו בהון המונפק) יותר מניות ממספרן בהון הרשום. הגורם היחיד שיכול להגדיל או להקטין את ההון הרשום הוא האספה הכללית (שכן רק היא יכולה לשנות את התקנון).
מספר המניות בהון הרשום יכול להיות כל מספר שהוא. הנתון הוא חסר משמעות כספית ישירה. גם החברה הקטנה ביותר יכולה לקבוע בתקנונה הון רשום גבוה מאוד. בישראל הייתה קיימת חברה ציבורית עם הון רשום של 2 טריליון (2 מיליון מיליון) מניות. הבעיה הכלכלית היא מציאת קונים למניות, כאשר אלו עוברות מההון הרשום אל ההון המונפק. עם זאת, ההון הרשום מזמן לדירקטוריון אפשרות מיוחדת במינה: אם יש לחברה "מאגר" של הון רשום גדול, ביחס להונה המונפק הנוכחי, הרי שהחברה תוכל להשיג נכסים כמעט "בחינם" מבחינתה. זאת, דרך הקצאה תמורת מזומן למשקיעים חדשים, או דרך תשלום מבוסס מניות – הקצאת מניות לגורמים שונים (נושי החברה, עובדים, נושאי משרה, תאגידים שהחברה רוכשת ואף ספקים) במקום לשלם להם במזומן. מי שנפגע במקרה כזה הוא בעלי המניות הקיימים, שאחזקתם דוללה, עקב הפיכתם לבעלי אחוז קטן יותר בהון העומד, ושמחירי מניותיהם ירדו עקב הגדלת ההיצע. הפתרון לסוגיה זו הוא הדרישה, שחברה תקצה תמיד את מניותיה בשווי הוגן (fair value): יש לשאוף לביצוע ההקצאה בצורה כזו, שלתוך ההון העצמי יכנס סכום שיותיר לכל אחת מהמניות אותו נתח כספי בהון העצמי, גם במספרן המוגדל לאחר ההקצאה. אם הדירקטוריון ביצע הקצאה בפחות מהשווי ההוגן, הרי שרואים את החברה עצמה כנפגעת (שכן הכניסה פחות כסף משהייתה מסוגלת), וכל בעל מניות יכול להגיש תביעה נגזרת למען החברה. גם פתרון ההקצאה בשווי ההוגן אינו חף מבעיות, שכן בעלי המניות עדיין מדוללים בגידול העתידי של החברה – הרווח למניה מוקטן. עם זאת, כיוון שבעלי מניות רשאים לעיין בתקנון החברה ולראות מה מספר המניות בהון הרשום, וכן ידוע מה ההון המונפק, בדרך כלל הם יכולים להעריך סיכון זה. בתי המשפט בישראל אף הם דנו בדרישה להקצאה בשווי הוגן.
בחוק החברות של בריטניה בוטל הקונספט של "הון רשום". חברה יכולה להקצות מניות בכל מספר שתחפוץ, תוך ציפייה מחייבת שישמר העיקרון של הקצאה במחיר הוגן, למניעת דילול בלתי-מוצדק של בעלי המניות הקיימים.
הון מונפק
הביטוי הון מונפק פירושו כל המניות שהחברה הקצתה. כל מניה שהוקצתה אי-פעם היא מניה בהון המונפק, אלא אם ועד שהיא עוברת תהליך של ביטול. הביטוי "הון עומד" (outstanding shares), הנדון בהמשך, פירושו כל המניות בהון המונפק שאינן מניות רדומות.
הון עומד
Outstanding shares
זה הוא הנתון המרכזי ביותר, מבחינה כלכלית, פיננסית ומשפטית. המניות בהון העומד הן כל המניות בהון המונפק שאינן מניות רדומות. הן מייצגות את סך הזכויות של בעלי המניות בחברה. בחברה ללא מניות רדומות, ההון העומד שווה להון המונפק (issued capital). בפשטות, מספר המניות בהון העומד הוא מספר המניות שהחברה "מחולקת" אליו. כאשר מניות החברה נסחרות בבורסה, ההון העומד שווה להון הרשום למסחר. בחברה פרטית, לפיכך, ההון הרשום למסחר הוא 0, יהיה ההון העומד אשר יהיה. כאשר אומרים "הון המניות" סתם, מבלי לפרש סוגו, הכוונה היא להון העומד (לדוגמה, "החברה הנפיקה מניות חדשות בגובה 5% מהון המניות שלה לפני ההנפקה").
שווי השוק של חברה הוא, ככלל, מכפלת מספר המניות בהון העומד במחירה של כל מניה. כאשר חברה היא פרטית (מניותיה אינן נסחרות בבורסה) ניתן לקבוע את שוויה במגוון דרכים, כגון חוות דעת של מעריך שווי חברות ובחינת המחיר האחרון בו הקצתה החברה מניות לגורמים שונים.
החישובים היחסיים למניה, כגון רווח למניה, דיווידנד למניה, הון עצמי למניה (ערך בספרים) וכן הלאה, נעשים ביחס למספר המניות בהון העומד.
הון מניות רדומות
Treasury shares (מניות באוצר)
חברה יכולה לבטל מניות רדומות שבידיה ("להחזירן" להון הרשום הלא-מונפק); להשאיר אותן במאזן, שם הן מכונות גם מניות באוצר (treasury shares); או למכרן החוצה למי שאינו החברה עצמה, שאז יפסיקו להיות מניות רדומות ויחזרו אל ההון העומד.
הון מניות רדומות-בת
נראה, כי החוק הישראלי לא טיפל במצב בו חברת בת רוכשת את מלוא מניותיה של החברה האם. במצב זה, לא יהיו לאף אחד זכויות הצבעה בחברה האם ולמעשה גם היא וגם חברת הבת ימצאו בחלל המשפט.
מניות רדומות שהן חלק מההון העומד
"מניה רדומה" היא מניה שהופשטו ממנה זכויותיה. אירוע זה, של הרדמת זכויות, נובע מזהות בעל המניה. במניות רדומות "אמיתיות" (שהן חלק מההון המונפק אבל לא חלק מההון העומד), החברה עצמה היא הבעלים. אולם, חוק החברות קובע שיכול וייווצרו מניות רדומות גם בידי אדם שאינו החברה. אלו מצבים בהם נרכשו מניות שלא כדין, והחוק מטיל סנקציה של שלילת הזכויות הגלומות במניה. מניות רדומות כאלו נוצרות במקרים הבאים: מניות שנרכשו ללא הצעת רכש מיוחדת, כאשר הייתה חובה לקיימה; מניות שנרכשו ללא הצעת רכש מלאה, כאשר הייתה חובה לקיימה; מניות בחברה לתועלת הציבור שבעליהן נפטר, התפרק או פשט את הרגל.
קיים הבדל מהותי בין מניות רדומות כאלו ומניות רדומות בבעלות החברה. הראשונות ממשיכות להוות חלק מההון העומד. חברה (במיוחד ציבורית) אינה יכולה לדעת, באופן מרוכז, מי הם כל האנשים שרכשו ממניותיה, ואם אחד מהם עשה זאת שלא כדין. כל עוד דבר הרכישה לא נודע לחברה, אין ביכולתה לפקח ולרשום את מספר המניות הרדומות מסוג זה. יתרה מכך, מניות מסוג זה אינן מניות רדומות באותו מובן של מניות שהחברה רכשה חזרה, מכיוון שהתמורה בגינן עדיין נמצאת בקופת החברה וממשיכה להוות חלק מההון העצמי. אולם, הרדמת המניות תבוא לידי ביטוי במעמד מימוש הזכות: כאשר בעל המניה מבקש לקבל דיווידנד או נתח בפירוק, להצביע באספה הכללית או לממש זכות אחרת שבמניה. על החברה או גורם אחר (מסלקת הבורסה, נאמן) לדעת שהמניות רדומות, ולא להעביר לידי בעליהן כל זכות. התשלום או ההצבעה יתחלקו אז בין מספר קטן יותר של בעלי מניות – אלו האוחזים במניות לא-רדומות.
בנוסף, החוק קובע שיופשטו זכויות ההצבעה מחלק מהמניות (הפיכתן ל"רדומות חלקית", בדומה למניות רדומות-בת), במצב בו פחת ההון העומד (למשל עקב רכישה עצמית), וכתוצאה מכך בעל מניה טיפס לשיעור אחזקה הדורש הצעת רכש מיוחדת, אשר לא בוצעה.
פרעון ההון המונפק
חברה יכולה להקצות מניה, אך לא לדרוש מיד את מלוא התשלום. הסכום, שאותו בעל המניה נדרש לשלם, יהיה כעת בגדר חוב שלו לחברה. עם זאת, המניות שבידיו כן יתחילו להקנות זכויות באופן מידי והן מהוות חלק מההון העומד. כיום, ברוב המקרים, נדרש מלוא התשלום כבר בעת ההקצאה; כמו כן, ממילא המניות מקנות זכויות, בין אם תמורתן שולמה במלואה ובין אם לאו. לכן, פחתה חשיבותו הפרקטית של הנושא.
לפי דיני החברות החקוקים, דרישת הפרעון מתייחסת רק לערך הנקוב של המניה. לדוגמה, חברה הקצתה למשקיע בודד 1,000 מניות בערך נקוב של 1 ש"ח ובמחיר כולל של 4 ש"ח למניה (פרמיה של 3 ש"ח). המשקיע שילם 800 ש"ח. הסך הכספי של "ההון המונפק והלא נפרע" עומד על 200 ש"ח (ולא על 3,200 ש"ח).
לנושא של פרעון ההון המונפק יש משמעות בעת פירוק החברה. בדוגמה לעיל, אם החברה תגיע למצב של פירוק, בעל המניות ידרש לשלם את הסכום של 200 ש"ח, אותו הוא חייב לחברה בגין הערך הנקוב של המניות. למעשה, זה גובה הערבות של בעל המניות לחובות החברה.
חברות עם הון מניות ללא ערך נקוב מרבות לכלול בתקנונן הוראה שלפיה כל התשלום, שאותו חייב בעל המניות בגינן, יהיה גובה ערבותו לחובות החברה בפירוק. בדוגמה לעיל, פירוש הדבר כי המשקיע ידרש לשלם 3,200 ש"ח בעת פירוק החברה, עבור המחיר הכולל של המניות שהוקצו לו וטרם נפרעו.
הביטוי "חברה בערבון מוגבל" (חברה בע"מ) מתייחס בדיוק לכך: ה"ערבון" של כל בעל מניה לחובות החברה "מוגבל" לגובה הערך הנקוב, או התשלום הכולל, שטרם שילם תמורת מניותיו. גם במקרה של חדלות פרעון של החברה, בעל המניה אינו נדרש, בנסיבות רגילות, לשלם יותר מכך.
פיצול ואיחוד מניות
בניגוד לנושא הנדון לעיל, שעסק בתנועות כלכליות בהון המניות (הקצאת מניות חדשות אל ההון המונפק, רכישה עצמית המקטינה את ההון העומד וכן הלאה), הרי שחברה יכולה לבצע בהון המניות שלה גם פעולות שאינן משפיעות על ערכו הכלכלי, אך בכל זאת משנות את מספר המניות. פעולות אלו הן פיצול מניות (stock split) ואיחוד מניות (reverse stock split או stock consolidation). למעשה, הפעולות "משנות את זהותן" של מניות החברה. הן מקטינות או מגדילות את השווי הכלכלי והחלק בהון המונפק של כל "מניה"; אלא שאין ה"מניה" שלפני הפיצול או האיחוד, כ"מניה" שלאחריו.
בפיצול מניות, כל מניה בהון הקיים מחולקת למספר מניות חדשות. לדוגמה, חברה שהונה המונפק הוא 1,000 מניות יכולה לבצע פיצול ביחס של 10 ל-1, ואז יעמוד ההון המונפק על 10,000 מניות. שווי החברה לא השתנה. כעת, מחירה של כל מניה "חדשה" יהיה עשירית מהמחיר של מניה "ישנה".
הפעולה ההפוכה היא איחוד מניות. לדוגמה, חברה עם הון מונפק של 10,000 מניות יכולה לאחד אותן ביחס של 10 ל-1 ולהעמיד את הונה המונפק על 1,000 מניות. שוב, שווי החברה לא השתנה. מחיר מניה "חדשה" יהיה גבוה פי 10 ממחיר מניה "ישנה". כאן מתעוררת בעיה שאינה קיימת בפיצול מניות, והיא סוגיית שברי המניות (fractional shares). בדוגמה לעיל, מי שהחזיק מספר מניות שאינו מתחלק ב-10 – לדוגמה, 14 מניות – לא יוכל לקבל "1.4 מניות" חדשות. הפתרון, ברוב המקרים, הוא עיגול מספר המניות כלפי מטה והעברת העודף במזומן. בעל המניות יקבל מניה "חדשה" אחת ועוד את השווי של 4 מניות "ישנות" במזומן.
פעולות של פיצול מניות יתבצעו כאשר מחיר מניה בודדת הגיע לסכום גבוה מדי, הפוגע בסחירותה. לעומת זאת, חברה תבקש לאחד מניות כאשר מחיר מניה בודדת הוא נמוך מדי, מה שעלול לגרום קשיים מסוימים: לדוגמה, משקיעים מוסדיים נוטים שלא לרכוש מניות שמחירן מתחת ל-5 דולר אמריקאי. הבורסות העיקריות אינן מאפשרות מסחר במניות שמחירן מתחת ל-1 דולר ארצות הברית, ואלו עוברות להיסחר מעבר לדלפק.
חשוב ביותר להבחין בין שינויים לא-כלכליים בהון המניות (היינו, פיצול ואיחוד) לבין שינויים כלכליים בו. אין משמעות להשוואת מחירים בין מניה "ישנה" ו"חדשה", שהרי מדובר בשתי מניות נפרדות לגמרי. משקיע הבוחן מניה ורואה שמחירה צנח או טיפס בעשרות או מאות אחוזים, תוך זמן קצר, רצוי שיוודא כי מדובר באותו נייר ולא במניה "חדשה" שלאחר פיצול או איחוד. זאת, מאחר שחלק ממערכות המידע הממוחשבות לנתונים פיננסיים מתקשות להתמודד כהלכה עם אירועים כאלו, ועלולות להציגם כאילו שוויה האמיתי של החברה גדל או קטן.
להלן דוגמה של טבלת מחירים היסטוריים, העושה שימוש בנתונים מתואמים (מועד עריכת הטבלה הוא תאריך השורה העליונה. סמיכות האירועים היא לצורך המחשה בלבד):
1955 בברית המועצות
1955 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-38 למהפכת אוקטובר.
הנהגה
מעשית, החל משנת 1953 השלטון בהדרגה התרכז בידי ניקיטה חרושצ'וב
אירועים בולטים
בהתאם להחלטת הממשל בשנת 1954 החלה מערכה רחבה בהכנה לעיבוד חקלאי של אדמות בקזחסטן, סיביר, ודרום אורל בשטח של אלפי קילומטרים רבועים. המערכה הסתיימה רק בשנת 1961. במהלכה כ-6 מיליון רוסים ואוקראינים עברו להתגורר בקזחסטן. במבצע זו הושקעו כ-20% מכלל ההשקעות של ברית המועצות בחקלאות באותן שנים. התוצאות תחילה היו מעודדות ותפוקת הדגנים גדלה בהיקף משמעותי, אך ההשפעה האקולוגית של הנעשה הייתה כבדה מאוד. במרוצת השנים הופסק העיבוד החקלאי של חלק גדול מהאדמות.
אנטון סמיונוביץ' מקרנקו
חייו
נולד בבילופיליה. הוא סיים קורס שנתי למורים ובין השנים 1905–1914 עבד כמורה עממי בבית ספר של ילדי עובדי הרכבת בקריוקוב (Krjukov שבמחוז צ'רניהיב) ובדולינסקיה (Dolinskaja). נסע לפולטבה, שם סיים בהצטיינות יתרה בשנת 1917 את הסמינר למורים המקומי, חזר ללמד תקופה קצרה בקריוקוב והתמנה למנהל בית ספר עירוני בפולטבה.
את המושבה הראשונה שנועדה לחנך ילדי רחוב, כולל עבריינים צעירים, אשר התייתמו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הקים בספטמבר 1920 בשולי העיר פולטבה. ב-1926 העביר את "המושבה על שם גורקי" מפולטבה לחרקוב שהייתה עיר הבירה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית וכעבור שנה הקים לידה את המושבה העמלנית על שם פליקס דזרז'ינסקי שנתמכה על ידי הצ'קה וניהל את שתיהן. למרות התנגדות השלטונות הסובייטיים ל"ניסויים" של מקרנקו בתחילת דרכו, החל הממסד בהדרגה לראות במושבות שלו הצלחה גדולה של החינוך והשיקום הקומוניסטיים. בין רעיונות המפתח שלו היו גישת "עזור לבן האדם ככל האפשר, וכבדהו ככל האפשר", השימוש בלחץ חברתי חיובי על הפרט, וגישת הניהול העצמי של הקולקטיב. הוא גם התנגד לעונשים גופניים.
בתחילת שנות ה-30 הוא עבר לקייב בו הוא היה אחראי על ארגון פנימיות לילדים. בתחילת הטיהורים הגדולים מספר עובדים שלו נעצרו. בהוראה ישירה של ראש שרותי נ.ק.ו.ד באוקראינה סובייטית שמו של מקרנקו נמחק מהודאות של נאשמים על כך שגם הוא היה מעורב בפעילות נגד השלטון. לאחר מספר שנים מקרנקו עבר למוסקבה והחל להתרכז בפעילות ספרותית בלבד.
מקרנקו כתב כמה ספרים, ביניהם את "הפואמה הפדגוגית" (Педагогическая поэма) שמבוסס על הניסיון שלו בפעילות חינוכית. הספר היה פופולרי במיוחד בברית המועצות ויצא לאור בעברית בשנת 1941 בתרגומו של אברהם שלונסקי.
נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
יחסי מיקרונזיה–מקסיקו
יחסי מיקרונזיה–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות.
היסטוריה
מיקרונזיה ומקסיקו החלו לקיים יחסים דיפלומטיים ב-27 בספטמבר 2001. הקשרים בין שתי המדינו פותחו בעיקר במסגרת פורומים רב-צדדים.
במרץ 2002 ביקר נשיא מיקרונזיה, ליאו פלקם, במונטריי על מנת להשתתף בוועידה הבין-לאומית למימון ופיתוח, ביחד עם נשיא מקסיקו, ויסנטה פוקס.
בנובמבר 2010 שלחה ממשלת מיקרונזיה משלחת בת 19 חברים ובהובלתו של סגן נשיא מיקרונזיה אליק אליק, על מנת להשתתף בוועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים שהתקיימה בקנקון.
Final Cut Pro
Final Cut Pro היא תוכנה של חברת אפל שמטרתה עריכה והפקה מקצועית של וידאו. התוכנה משווקת כחלק מחבילת Final Cut Studio הכוללת מספר תוכנות ועזרים לעיבוד וידאו. הגרסה הנוכחית של התוכנה תואמת מחשבי מקינטוש המצוידים במערכת ההפעלה OS X 10.5.6 ומעלה ובמעבדי אינטל.
בשנים האחרונות פנתה חברת אפל לשוק התוכנות המקצועיות. מאחר שרבים ממשתמשי אפל ה"כבדים" הם עורכי וידאו, סאונד ותמונה, ותחום הגרפיקה תפוס ברובו על ידי חברת אדובי, הוחלט באפל לרכוש את שתי תוכנות העריכה, וידאו ואודיו, בהתאמה, וכך פיתחה חברת אפל גרסאות משלה לתוכנת Final Cut Pro, שנחשבת לאחת מתוכנות עיבוד הווידאו המדויקות והמקצועיות ביותר, לצד תוכנת Logic Pro שנחשבת לתוכנת הפקת אודיו ברמה מקצועית דומה.
מאז תחילת שנות ה-2000, פיתחה Final Cut Pro בסיס משתמשים גדול ומתרחב, המאכלס יוצרי סרטים עצמאיים רבים. התוכנה הפכה לאיום על Media Composer מבית Avid טכנולוגיה, ששימשה באופן מסורתי את עורכי הסרטים ותוכניות הטלוויזיה. על פי מחקר של חברת SCRI משנת 2007, התוכנה מרכיבה כ-49% משוק העריכה מקצועית בארצות הברית ו-Media Composer מרכיבה 22% ממנו בלבד.
תכונות
Final Cut Pro מספקת עריכה של כל פורמט וידאו שנתמך ב-QuickTime כולל: DV, HDV, P2 MXF (DVCProHD), XDCAM, 2K. התוכנה תומכת במספר בלתי מוגבל של רצועות וידאו מקבילות; עד 99 רצועות קול; שילוב קטעי וידאו שמקורם ממצלמות שונות; וכן פונקציות עריכה סטנדרטיות שונות. היא מגיעה עם שלל מעברים - dissolve, iris, distortion וכן מעברים פשוטים בתלת-ממד. התוכנה מכילה סוגים שונים של פילטרים לשמע ולווידאו, כלים לעריכת צבעים וכלי עריכה אחרים. בגרסה (7.0) שופרו השילוב והאינטגרציה בינה לבין שאר תוכנות המקצועיות של אפל וכן שופרה התמיכה בעריכת סרטוני וידאו בפורמטים 4K,HD, DV ו-SD.
Final Cut Express
בשנת 2003, השיקה אפל את התוכנה Final Cut Express, גרסה זולה יותר של Final Cut. Final Cut Express משתמשת בממשק משתמש זהה לזה של Final Cut Pro, אבל היא חסרה כלי עריכה מתקדמים שמצויים בגרסת ה-Pro, ובאופן כללי פונה לקהל מפיקים חובבני יותר.
בינואר 2005 נוספו לתוכנה Soundtrack ו-LiveType, שהיו זמינות לפני כן ב-Final Cut Pro בלבד, והתווספה תמיכה בעריכת וידאו בהבחנה גבוהה (HD). עם הוצאת גרסה 4 של התוכנה היא איבדה את Soundtrack. הגרסה האחרונה של התוכנה Final Cut Express 4 לא תואמת לגרסה החדשה של Final Cut Pro, Final Cut Pro 7.
ממשק המשתמש
ל-Final Cut (בשתי גרסאותיה) יש ממשק שמורכב מארבעה חלונות עיקריים: הדפדפן (Browser), שמציג את רשימת קובצי המדיה המקוריים; ה-Viewer, שמציג תצוגה מקדימה ומאפשר חיתוך של קובצי מדיה בודדים; ציר הזמן (Timeline), שבו ניתן לחבר יחד קטעים וליצור רצף; והקנבס (Canvas), שדרכו ניתן לצפות בעריכה שנעשתה בציר הזמן. את מיקום וגודל החלונות ניתן לשנות, אך כברירת מחדל הדפדפן ממוקם בפינה השמאלית העליונה, ה-Viewer והקנבס מימינו (בסדר הזה), ציר הזמן ממוקם מתחתם. ממשק התוכנה מכיל גם חלון קטן עם כלי עבודה (Toolbox) ושני מחוונים לעוצמת השמע.
תצורת כנף
בתעופה תצורת כנף הוא בין הגורמים המרכזיים בביצועי כלי-טיס מסוג כנף קבועה. ישנם הרבה משתנים בתצורת כנף כגון מספר הכנפיים, אופן ואזור ההתקנה, הצורה הגאומטרית, גודל ויחס שטח הכנף למשקל. אמצעים שונים משמשים לשיפור ביצועי כלי הטיס במשטרי טיסה שונים ובפרט בהמראה ונחיתה.
מספר הכנפיים
בעשורים הראשונים אחרי הטיסה הראשונה של האחים רייט המנועים הקנו ביצועים מאוד צנועים ולא הקנו דחף רב. בשל כך היה צורך להקטין את עומס הכנף, זה דורש שטח פנים גדול, אבל החומרים הבסיסיים ששימשו לתעופה היו בעיקר קורות עץ דקות ובד ולכן הכנפיים לא היו יכולות להיות ארוכות מספיק. במקום זאת הפתרון המועדף היה התקנה של מספר כנפיים אחת מעל השנייה עם מבנה תומך של קורות וכבלים.
אזור התקנה - חד-כנפי
מטוסים חד כנפיים מאפשרים התקנת זוג הכנפיים בגבהים שונים בגוף המטוס בהתאם לדרישות הביצועים והמשימה.
אורכי מוטת כנף - מרובי כנפיים
במטוסים דו-כנפיים אורכי הכנפיים יכולים להיות שונים ולעיתים קיצור הכנפיים נבחר בשביל להשפיע על הגרר או היציבות.
הזחת כנף - מרובי כנפיים
במטוסים מרובי כנפיים הזחה משמעותה דירוג הכנפיים במקום מיקומן אחת בדיוק מעל לשנייה. זה מונע מאוויר בלחץ גבוהה בתחתית הכנף מלהתערבב עם אוויר בלחץ נמוך מכנף מתחתיה. במטוסים דו ותלת-כנפיים בהם יש הפרדה משמעותית בין דרגות הכנפיים היתרון שזה מקנה הוא זניח, ולכן משמש בעיקר בשביל לאפשר גישה לגוף המטוס, מבחינה תפעולית או הנדסית.
מספר סדרות תמיכה - דו-כנפי
סדרות בהקשר הזה מתייחסות לחלקים של הכנף התחומים על ידי קורות התמיכה.
מנת ממדים
היחס בין מוטת הכנף לבין המיתר הממוצע, הנקרא "מנת-ממדים", הוא אחד הגורמים ההנדסיים המרכזיים המשפיעים על ביצועי הכנף וקובעים את מידת העילוי והגרר במהירויות שונות. בדרך כלל מנת ממדים משפיעה ישירות על עומס הכנף של המטוס.
זווית משיכת כנף
עם התקדמות בטכנולוגיות ההנעה - במיוחד במנועי בוכנה. המטוסים החלו להגיע למהירויות בהן הם החלו לחוות תופעות מעבר-מאך שהשפיעו לרעה על ביצועי המטוסים ישרי הכנף. מחקר גרמני שנתפס על ידי בעלות הברית בסוף מלחמת העולם השנייה הראו שכנפיים משוכות מאפשרות דחיית המהירות שבה מופיעות תופעות מעבר מאך שנקראת מספר מאך קריטי ואף להקטין את התופעות בצורה משמעותית. זה אפשר הגדלת מהירות השיוט של מטוסי סילון מגביהי טוס עד מעבר למאך 0.8 וכן מאפשרת מעבר מהירות הקול בצורה בטוחה יחסית.
כנף דלתא
בשנות ה-50 המוקדמות כאשר מטוסים על קוליים נהיו יותר ויותר נפוצים, כנף דלתא הקנתה יתרונות הנדסיים וכן יתרונות בביצועים במהירויות גבוהות מול שאר תצורות הכנפיים. צורת המשולש הייתה פשוטה יותר ליצור וכן להתקנה ועגינה במטוס, כמו כן אפשרה פרופיל כנף דק יותר עם אותה קיבולת הדלק יחסית לכנפיים משוכות אחרות. עם זאת, הכנף חייבה תיבת כנף גדולה יותר, הייתה בעלת עומס כנף גבוהה וחייבה שטח פנים גדול בשביל להשיג את היציבות הנדרשת. כמו כן במהלך המראה הכנף לחצה על כני הנסע ועל ידי כך הגדילה את החיכוך ואת הבלייה על כני הנסע של המטוס.
גאומטריה משתנה
עם גידול הביצועים של כלי הטיס הכנפיים שיוצרו לא יכלו לתת ביצועים מיטביים בכל משטרי הטיסה. אחד הפתרונות שניסו לגשר על כך כללו שינוי הגאומטריה של הכנף.
פרופיל כנף משתנה
עם התקדמות הטכנולוגיה, ואיתה שיפור בביצועי מהירות וגובה, הכנפיים הקיימות לא התאימו לתנאי מהירות נמוכה ונטו להזדקר במהירויות וזוויות התקפה בהן נחיתות והמראות לא היו בטוחות. בשל כך היה צורך בשינוי הפרופיל של הכנף לקראת שלבי טיסה אלה.
משטחים אווירודינמיים משניים
מטוסים כוללים לעיתים משטחים אווירודינמיים נוספים בשביל לשפר את ההתנהגות, הביצועים או היציבות של כלי הטיס.
נעילה (מכ"ם)
נעילה (באנגלית: Lock-on) היא תכונה של מערכות מכ"ם רבות אשר מאפשרת עקיבה אוטומטית אחרי מטרה מסוימת. התכנון הראשוני של נעילה היה עבור מערכת Airborne Interception radar, Mark VIII, מכ"ם אוויר-אוויר על בסיס גלי מיקרו שהיה בשירות חיל האוויר המלכותי הבריטי מ-1941 ועד סוף מלחמת העולם השנייה. השימוש הנרחב הראשון שלו היה במכ"ם הקרקעי SCR-584 של צבא ארצות הברית.
ביות אקטיבי
ביות אקטיבי (באנגלית: Active radar homing או ARH) היא שיטת הנחיה בשימוש טילים, בה לטיל המונחה יש מכ"ם המשמש משדר ומקלט בו זמנית, ומקטע אלקטרוניקה המאפשר לו למצוא ולעקוב אחר מטרה באופן אוטונומי. בנאט"ו נהוג לסמל שגור טיל אוויר-אוויר מתביית כזה בכינוי "Fox Three".
ביות חצי-אקטיבי
עם מכ"ם חצי אקטיבי, פלטפורמת השיגור רוכשת את המטרה במכ"ם החיפוש שלה. הפלטפורמה "מאירה" את המטרה עבור טיל בעזרת מכ"ם משדר עם אלומה צרה ממוקדת (השונה מאלומות החיפוש). כאשר המכ"ם הפסיבי השייך למערכת ההנחיה של הטיל יכול "לראות" את אותות הרדיו המוחזרים מהמטרה. הטיל יבצע נעילה על המטרה בעזרת אותות אלו ואז הוא מוכן לשיגור.
ביות פסיבי
טילים מסוימים יכולים להשתמש בניסיונות של משבש אותות ליצור רעש מפריע, ולמעשה להתביית על השידור של המשבש באופן פסיבי (ללא צורך בשידור כמו במקרים הקודמים).
ביות על קרינת IR
מטרה הפולטת קרינה אינפרא-אדומה יכולה לשמש מקור עבור מערכת ביות של טיל. נעילה יכולה להתבצע כאשר טיל מודלק (Power-up) והוא קולט את חתימת ה-IR המגיעה מהמטרה.
חייקה קלינגר
חַייקָה קלינגֶר (בפולנית: Chajka Klinger; 25 בספטמבר 1917 – 18 באפריל 1958) הייתה ממנהיגות הארגון היהודי הלוחם בבנדין, נחקרה בעינויים על ידי הגסטפו, נמלטה והייתה הראשונה מקרב לוחמי הגטאות שהגיעו לארץ ישראל, ועמה יומניה המהווים עדות אותנטית ראשונית על מרד הגטאות בוורשה ובבנדין.
ביוגרפיה
בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ניסו קלינגר וחברה דוד קוזלובסקי להיחלץ מגבולות פולין, אך נכשלו וחזרו לבנדין. מאוחר יותר, כשביקשו לצאת לכיוון ריכוז השומר בווילנה, ונראה היה באותה עת שניתן לעלות משם לארץ ישראל, קיבלו הנחיה מההנהגה הראשית בווילנה להישאר בבנדין ולשקם את פעילות התנועה.
מראשית 1940 הפכה קלינגר לדמות מרכזית בפעילות המחודשת של קן "השומר הצעיר" בבנדין והקינים הנלווים באזור זגלמביה (סוסנוביץ, זאווירצ'ה ועוד). קלינגר לצד דוד קוזלובסקי והאחיות לאה ואידז'ה פסחזון ונאטיה קלוגמן היוו את הנהגת הקן המקומי. מרכז פעילותם היה חווה חקלאית ליד בנדין, שאותה הפעילו בשיתוף פעולה עם חברי תנועות נוער חלוציות נוספות. לאור תנאיה המיוחדים של זגלמביה, שסופחה לרייך השלישי ולא הוקמו בה גטאות, שגשגה מאוד פעילות תנועות הנוער במקום.
בשנים 1940–1942 מנו כלל תנועות הנוער באזור למעלה מאלפיים מדריכים וחניכים שהיוו את אחד ממוקדי הפעילות הגדולים והחזקים בפולין הכבושה כולה. במשך השנים ביקרו במקום לתקופות ארוכות טוסיה אלטמן ומרדכי אנילביץ', שהיו לרעיה הטובים של קלינגר. כמו כן הכירה היטב את יוסף קפלן ואת שמואל ברסלב מראשי "השומר הצעיר" בוורשה.
במאי 1942 החלו הגירושים בזגלמביה, והם הגיעו לשיאם באירוע הפונקט הגדול ב-12 באוגוסט 1942 - הסלקציה ההמונית של יהודי בנדין וסוסנוביץ. בהשראת מרדכי אנילביץ', ששהה אז במקום, הקימו אנשי תנועות הנוער החלוציות בבנדין מחתרת לוחמת, שפעלה למעשה כסניף של הארגון היהודי הלוחם. כתומכת נלהבת ברעיון ההגנה העצמית נעשתה קלינגר פעילה בולטת של המחתרת. לאורך כל תקופת קיומה דחתה המחתרת בעיקשות כל תוכנית הצלה שהעלו נציגי תנועות אחרות: "במקום שם גווע העם – שם צריך לגווע האוונגרד שלו", כך קבעה.
המחתרת בבנדין ידעה כישלונות רבים: קשריות נלכדו בחזרתן מוורשה; היודנראט הסגיר לידי הגסטפו שני פעילים מובילים של "השומר הצעיר" בסוסנוביץ (צבי דונסקי וליפק מינץ); שתי קבוצות בנות עשרה לוחמים כל אחת, שיצאו להצטרף לפרטיזנים, נספו במארב לאחר שאיש הקשר הפולני הסגירם לגרמנים; הנותרים חסרו קשר עם המחתרת הפולנית על שני פלגיה, וכן סבלו ממחסור בכלי נשק. חימושם לא עלה על כ-15 אקדחים, חלקם מקולקלים. בפעולות אלה איבדה קלינגר את מרבית חבריה הטובים למחתרת, ובהם גם בעלה האהוב דוד קוזלובסקי. למרות זאת, בהשפעת מרד גטו ורשה, דבקו חייקה וחבריה ברעיון ההגנה העצמית. הם לא שעו להנחיות שהגיעו ביוני-יולי 1943, מוורשה ומארץ ישראל, שלא לערוך עוד לחימה בגטו, אלא להציל את עצמם.