cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עובדיה בן-שלום
יער יהודי תימן
עובדיה יזם את נטיעתו של "יער יהודי תימן" בשיתוף עם הקרן הקיימת לישראל והמועצה האזורית מטה יהודה. היער ממוקם בסמוך ליישובים אשתאול, קריית יערים, תרום, נחם וישעי שבפרוזדור ירושלים. התושבים הראשונים של יישובים אלה הם עולי תימן מעליית "על כנפי נשרים" והועסקו על ידי הקרן הקיימת בהכשרת הקרקע ובנטיעת היער.
משפחתו והנצחתו
בגיל עשרים נשא עובדיה לאישה את נעמי. לזוג ארבעה ילדים: דליה, יגאל, יהורם ואילן. יגאל בן-שלום נודע כמנכ"ל הביטוח הלאומי לשעבר.
שמו מונצח בחדר לומדי הקבלה בישיבת המקובלים בית אל בירושלים וכן הרחוב בנתניה שבו התגורר (רחוב פתח תקווה) הוסב על שמו וכעת הוא נקרא רחוב עובדיה בן שלום.
מואבית
ההבדלים המרכזיים בין העברית המקראית למואבית ניכרים בסיומת הרבים ובסופית הנקבה. סיומת הרבים המואבית היא -ין בדומה לארמית ולערבית, ובניגוד לסיומת -ים האופיינית לעברית המקראית ולפיניקית. כך, לדוגמה, מתועדת במואבית הצורה mlkn כנגד הצורה העברית "מלכים". בדומה לפיניקית, סופית הנקבה המואבית היא הסופית העתיקה -ַת (at), אשר נעתקה בעברית המקראית ל-ָה (å) או -ית (it). לדוגמה, הצורה המואבית qryt כנגד הצורה העברית "קריה". סופית זו מתועדת גם במקרא במספר צורות פיוטיות המשמרות רבדים קדומים של השפה, כגון נַחֲלָת (תהלים טז ו) ו-עֶזְרָת (תהלים ס יג), והיא השתמרה בצורות הנסמך (נַחֲלַת-, קִרְיַת-).
בשנים האחרונות נתגלתה כתובת מלכותית מואבית נוספת, ובה מתפאר מלך מואב בכיבוש בני עמון, בלקיחתם בשבי של אסירים עמוניים רבים ובבניית ארמון למלך.
הערות שוליים
Moab
פכיסטרוטיו
פכיסטרוטיו (שם מדעי: Pachystruthio) הוא סוג נכחד של עוף גדול לא מעופף, שהשתייך למשפחת היעניים. בעבר הוא נחשב ליען (הסוג Struthio), אך הוא הופרד על סמך כמה הבדלים ב-1954. סוג זה כלל 3 מינים: P. pannonicus ,P. dmanisensis ו-P. transcaucasicus. ישנם חוקרים הרואים במאובנים אלה שרידי יענים רגילים, אך ענקיים.
המאובנים של יען זה התגלו בגאורגיה ובחצי האי קרים, ועצמות הרגליים שלהם היו ענקיות בהרבה מאשר ליענים מודרניים. הפכיסטרוטיו הגיע בבגרותו לגובה של 3 מטרים ולמשקל של 450 ק"ג, כמו דוב קוטב. למעשה הוא נחשב לאחד העופות הגדולים ביותר מעולם, קטן רק מהוורומבי, הדרומורניס ואולי מהאפיאורניס.
מבנה הרגליים שלו מעיד שהיה יכול לרוץ היטב כדי לברוח מטורפים גדולים כמו שנחרבים, ברדלסי ענק, זאבים ודובים שחיו באירופה בזמן הפליסטוקן. עם זאת הוא היה איטי מכדי לברוח משבטי ציידים שאולי צדו אותו ותרמו להכחדתו.
פטליאקוב Pe-2
פטליאקוב Pe-2 (ברוסית: Петляков Пе-2) היה מפציץ צלילה ששירת בחיל האוויר הסובייטי בימי מלחמת העולם השנייה. המטוס היה ידוע גם בכינויו Peshka (ברוסית: Пешка - בעברית: פיון). המטוס נחשב למפציץ המשמעותי בשירות הצבא האדום במהלך המלחמה ויוצר במספרים גדולים. הדגם החל את דרכו כמטוס קרב כבד שנועד לשמש כמטוס ליווי בגובה רב. המטוס תוכנן על ידי ולדימיר פטליאקוב בעודו יושב בגולאג שראשקה. לאחר שקציני הצבא ראו את יעילותם של מטוסי השטוקה הגרמנים הם דרשו את הסבת הדגם להפצצת צלילה. המטוס שיוצר היה מהיר, זריז ועמיד ונחשב ליריב מסוכן אפילו למטוסי הקרב של האויב.
ב-27 ביוני 1941 יצחק פרסייזן ביצע מגח במטוסו פטליאקוב Pe-2 הבוער אל תוך שיירה כלי מלחמה גרמניים.
תסמונת נונאן
תסמונת נונאן (באנגלית: Noonan Syndrome) היא הפרעה גנטית באדם העלולה להתבטא בתווי פנים חריגים יחסית, גובה נמוך, מחלת לב מולדת, בעיות דימום, וכן מומי שלד. תווי פנים כוללים עיניים מרוחקות זו מזו, עיניים בהירות, אוזניים נמוכות, צוואר קצר, וכן לסת תחתונה קטנה. בעיות לב עשויות לכלול היצרות המסתם הריאתי. עצם החזה עשויה להיות או בולטת או שקועה, ואילו השדרה עשויה להיות עקומה בצורה חריגה. האינטליגנציה לרוב תקינה. סיבוכים של תסמונת נונאן יכולים לכלול לוקמיה.
מספר מוטציות גנטיות יכולות להביא לתסמונת נונאן. התסמונת עשויה להיות מורשת מההורים, או להתרחש כמוטציה חדשה במהלך ההתפתחות העוברית המוקדמת. זוהי תסמונת דומיננטית אוטוזומלית. אבחון התסמונת מבוסס על תסמינים, הדמיה רפואית ובדיקות דם. אישור יכול להתקבל עם בדיקות גנטיות.
אין תרופה לתסמונת. הטיפול מבוסס על התסמינים והבעיות הבסיסיות. ייתכן שתידרש עזרה מיוחדת בבית הספר. מתן הורמון גדילה במהלך הילדות יכול להגדיל את הגובה הסופי של האדם. תוצאות לטווח הארוך תלויות בדרך כלל בחומרת בעיות הלב.
סימנים וסימפטומים
הסימנים הנפוצים ביותר המובילים לאבחון תסמונת נונאן הם מאפייני פנים ייחודיים ותכונות שרירים ושלד. מאפייני הפנים בולטים ביותר בינקותם, ומתגלים פחות עם הגיל אצל אנשים רבים עם תסמונת נונאן.
ראש
חלק מהתכונות האופייניות לתסמונת נונאן כוללות ראש גדול עם עודף עור בגב הצוואר, קו שיער נמוך בעורפו, קו שיער גבוה בקדמת הראש, צורת פנים משולשת, מצח רחב וקצר.
מרחק רב בין העיניים (היפרטלוריזם) הוא מאפיין נפוץ, שנמצא אצל 95% מהאנשים הסובלים מתסמונת נונאן. זה יכול להיות מלווה בקפלים אפיקנטליים (התפתחות עור נוסף בפינה הפנימית של העין), (צניחת העפעפיים), צנחת (צניחה של העפעפיים), בלט העין, פזילה (פניה פנימית או חיצונית של העיניים), ניסטגמוס (ריצוד של העיניים) ופגיעה בראייה שמתבטאת בטעויות תשבורת.
האף עשוי להיות קטן, רחב ומופנה כלפי מעלה.
ריאות
במקרים מסוימים דווח על תפקוד ריאות מגביל.
המערכת הגניטואורינרית
אצל חלק מהזכרים עם תסמונת נונאן קיימת טמירות אשכים, כלומר אחד מהאשכים או שניהם לא נמצאים בשק האשכים.
גורמים
מקרים של הישנות אצל אחים והעברה מהורה לילד הביאו חוקרים להשערה שהמקור לתסמונת הוא פגם גנטי. התורשה היא דומיננטית, אוטוזומלית והביטוי שלה משתנה.
לאנשים עם תסמונת נונאן יש סיכוי של עד 50% להעבירו לצאצאיהם. העובדה כי הורה שמוריש לילדיו את התסמונת לא תמיד מזוהה כסובל מתסמונת נונאן מעלה מספר אפשרויות:
אבחון
ניתן לאשר תסמונת נונאן גנטית על ידי נוכחותן של אחת מהמוטציות הידועות. למרות זיהויים של 14 גנים סיבתיים, היעדר מוטציה ידועה לא תבטל את האפשרות לאבחנה, שכן חוקרים משערים שיש גנים נוספים שעשויים לגרום לתסמונת נונאן, אך טרם זוהו ככאלה. לפיכך, האבחנה של תסמונת נונאן עדיין מבוססת על תכונות קליניות. ביצוע אבחנה גנטית מנחה את הרופאים בביצוע הערכות רפואיות והתפתחותיות נוספות, מחריגה הסברים אפשריים אחרים לתכונות, ומסייעת לדיוק הערכת הסיכון להישנות.
טיפול והתנהלות
הטיפול משתנה בהתאם לסיבוכים, אך נוטה להיות דומה בכלל אוכלוסיית הסובלים מהתסמונת. הנחיות לנקיטת פעולות שונות בעת האבחנה, אחריה ובמקרים של סימפטומים שונים פורסמו על ידי קונסורטיום של חוקרים באירופה ובארצות הברית.
פרוגנוזה
אורך החיים של אנשים הסובלים מתסמונת נונאן יכול להיות דומה לאוכלוסייה הכללית, אולם תסמונת נונאן יכולה להיות קשורה למספר מצבים בריאותיים שיכולים לתרום לתמותה. התורם הגדול ביותר לתמותה בקרב אנשים עם תסמונת נונאן הוא סיבוכים של מחלות לב וכלי דם. הפרוגנוזה תלויה אפוא במידה רבה בנוכחות או היעדר מחלת לב, כמו גם בסוג המחלה וחומרתה (אם קיימת מחלה). תסמונת נונאן עם קרדיומיופתיה היפרטרופית קשורה במיוחד לתמותה מוגברת.
היסטוריה
ז'קלין נונאן עבדה כקרדיולוגית ילדים באוניברסיטת איווה כשהבחינה שבנים ובנות עם סוג נדיר של מום לב, היצרות מסתם ריאתי, הם לעיתים קרובות בעלי מראה גופני אופייני, עם קומה נמוכה, צַוָּאר קָרוּם, היפרטלוריזם ואוזניים נמוכות. מאפיינים אלה נצפו לעיתים בבני אותה המשפחה, אך לא היו קשורים לחריגות כרומוזומליות גסות. היא חקרה ותיארה את התופעה. תלמידהּ, ג'ון אופיץ, המשיך את המחקר וקרא לתסמונת על שמה, תסמונת נונאן.
שלמה למברגר
שלמה (מומי) למברגר (נולד בכ' בטבת תשכ"ה, 25 בדצמבר 1964) הוא עורך דין ישראלי, המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים.
ביוגרפיה
למברגר נולד בירושלים בשנת 1964 ליעקב נחמן, איש הכספים של הכנסת, ואהובה (לבית הומינר), מנהלת לשכת שרי התקשורת לאורך שנים, למשפחה דתית לאומית. למד בישיבת נתיב מאיר. בשנת 1982 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. יצא לקורס קציני חי"ר ושירת כמפקד מחלקת הסיור של גדוד 890. השתחרר בתפקיד סגן מפקד פלוגה. במילואים שירת בגדוד 7 של חטיבה 55 עד לתפקיד סגן מפקד הגדוד. כסמג"ד השתתף במבצע חומת מגן ובמלחמת לבנון השנייה.
ירמיה מובילה
ירמיה מובילה או מוגילה (ברומנית: Ieremia Movilă או Ieremia Moghilă; 1555 – 10 ביולי 1606) היה בויאר מולדבי, שליט נסיכות מולדובה פעמיים, בין אוגוסט 1595 למאי 1600 ובין ספטמבר 1600 ל-30 ביוני 1606 ירמיה מובילה היה נציג משפחת הבויארים מובילה או ברבים – מובילשט. הוא עלה על כס נסיכות מולדובה בעזרת הקנצלר הפולני יאן זאמויסקי אחרי שהדיח את השליט שטפאן רזבאן. הכיר את עצמו כבן חסותה של פולין אך זכה גם להכרת האימפריה העות'מאנית לה שילם מסי חסות. מיכאי האמיץ, שליט ולאכיה, הדיח אותו במאי 1600 והגשים איחוד קצר ימים של שתי הנסיכויות הרומניות תחת כתר שליט אחד. ירמיה מובילה מצא מפלט במצודת חוטין ובספטמבר 1600, כשמיכאי נוצח בקרב מירסלאו בטרנסילבניה, חזר לשלטון בסיוע פולני. הצבא הפולני פלש בהמשך גם לוולאכיה והביס שם את מיכאי האמיץ בקרב טליאז'ן ב-12 באוקטובר 1600. הפולנים העלו אז על כס ולאכיה את אחיו של ירמיה, סימיון מובילה. כדרגטור ואחר כך כשליט תרם ירמיה מובילה לבניית מנזר סוצ'ביצה ולהרחבתו. מנזר סוצ'ביצה הפך לימים למקום קבורתם של בני האצולה ממשפחת מובילה. ירמיה מובילה היה דודו של המיטרופוליט של קייב, פטרו מוהילה, היה אביה של ראינה מוהיליאנקה וישניובייצקה, ועל ידי כך היה סבו של הנסיך הפולני-ליטאי-אוקראיני ירמי וישניובייצקי (שנקרא "ירמי" לזכרו) וסבא רבא של מלך פולין מיכל קוריבוט וישניובייקצי.
שלמה למברגר
ביוגרפיה
למברגר בעל תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הוא בוגר התוכנית למדיניות חברתית ולמנהל לסגל הבכיר בשירות המדינה של מכון אלכא למנהיגות וממשל. השתתף במשלחת של הסוכנות היהודית לאוסטרליה וניו זילנד למשך כשלושה חודשים.
ירמיה מובילה
ראשית חייו
מובילה נולד בשנת 1555, ליואן מובילה מהודשט (מת ב-1580) ולאשתו השנייה, מריה מובילה ממולדובה (מתה ב-1614), בתו של השליט פטרו רארש עם מריה צ'רנאט או, פחות סביר, עם ילנה יקתרינה ברנקוביץ'. אחיו היו סימיון מובילה, לימים שליט בוולאכיה ובמולדובה, תואדר מובילה (אח למחצה), לימים פוסטלניק וגאורגה מובילה, לימים מיטרופוליט. אחיותיו היו סקיאוקה וגריאקה שהתחתנו עם בויארים מקומיים ומריאנה שנישאה לאציל הפולני איסאיה הרבוט. את השם "מובילה" (בעברית "תל") נשא לראשונה הסב, קוסמה. האב, יואן, הגיע לדרגת לוגופט גדול. בשנים 1551–1552 הוא מצא מפלט בפולין ומילא שם תפקידים ביטחוניים. המשפחה אימצה את הדעה ששיתוף פעולה עם ההבסבורגים לא יצליח לשחרר את מולדובה מתלותה באימפריה העות'מאנית ופעלה בהתאם.
שלמה למברגר
ביוגרפיה
את דרכו בפרקליטות המדינה החל בשנת 1991, כפרקליט בתחומי הפלילי והאזרחי בפרקליטות מחוז ירושלים, וכסגנו של פרקליט המחוז משה לדור. במסגרת תפקידו טיפל במספר תיקים ציבוריים כגון פרשת הקרקעות של הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית ברחביה, פרשת האי היווני, תיקי שוחד ושחיתות ציבורית ועוד.
ירמיה מובילה
התחלת הקריירה
ירמיה מובילה התחיל את הקריירה הפוליטית שלו בשנת 1579 כשהתמנה במועצת החצר של השליט יאנקו סאסול. ב-1581 עקב מפנה במדיניות השליט נמלט ירמיה מובילה לפולין יחד עם קבוצת בויארים, ביניהם, אחיו גאורגה מובילה, שהיה בישוף של רדאוץ. אחרי מרץ 1582 חזר למולדת, בעזרת הלוגופט הגדול לוקה סטרואיץ' וניסה להשיג פיוס בין השלטון לגולים בפולין. ירמיה התחתן בשנת 1587 עם אצילה הונגרייה, ארז'בט, ברומנית אליסבטה, בת של טמאש צ'ומורטאן, שהיה בעל אחוזות בלוזנה, על יד לבוב. אליסבטה הייתה נוצרייה קתולית והשפיעה על צמיחת דת זו במולדובה בתחילת המאה ה-17. ירמיה מובילה קודם שוב בתפקיד על ידי השליט יאנקו סאסול ובשנים 1583–1591 כיהן כוורניק גדול של מולדובה, תפקיד שנחשב למעין ראש ממשלה. אחרי חזרתו לשלטון של פטרו הפיסח בעזרת הטורקים, תפס מובילה את המקום השלישי בהייררכיה במועצת החצר, כוורניק גדול של "ארץ העילית". ב-1586 מעמדו התחזק זמנית על ידי מינוי אחיו גאורגה כמיטרופוליט של סוצ'אבה. אולם ב-1591 נקלע ירמיה מובילה לסבך של תככים בחצר של פטרו הפיסח שבמרכזם עמד ההרפתקן ממוצא אלבני ברטולומאו ברוטי. לפי טענות אחדות ברוטי דיווח לטורקים על מגעים חשאיים שניהלו המולדבים עם וינה ועם רומא. מובילה נאלץ שוב לברוח לפולין, כשליווה בגלות את השליט פטרו הפיסח. הוא מצא מקלט באושצ'יה ז'יילונה אצל "שר המשקאות" (שר הכלכלה) של החצר הפולנית, יאן אוסטרורוג. הוא רכש בהזדמנות זו מספר יישובים וכן שלוש טירות קטנות. תוך כדי התערותו באצולה הפולנית ובאמצעות בנותיו יצר קשרי ייחוס עם משפחות פולניות-אוקראיניות חשובות כמו וינשייובייצקי ופוטוצקי.
שלמה למברגר
ביוגרפיה
בשנת 2003 מונה לסגן מנהל המחלקה לחקירות שוטרים במשרד המשפטים. במסגרת תפקידו העמיד לדין ארבעה בלשים וקצין משטרה אשר תקפו את העבריין מיכאל מור בפרשת השוטרים הנוקמים.
ירמיה מובילה
התחלת הקריירה
בינתיים בשנים 1594–1595 מסעות של הקוזקים הריהורי לובודה וסוורין נליבייקה, בני ברית של הקיסר האוסטרי רודולף השני במאבקו נגד הטורקים והטטרים ומדיניותו של מיכאי האמיץ, שליט ולאכיה, שכנעו את שליט מולדובה דאז, ארון הטיראן לעבור לשורות המחנה האנטי-עות'מאני. אולם תככיו של נסיך טרנסילבניה, ז'יגמונד באטורי הביאו להדחתו של ארון וודה ולהחלפתו על ידי שטפאן רזבאן.
שלמה למברגר
ביוגרפיה
בספטמבר 2009 מונה לפרקליט מחוז דרום (פלילי), ביולי 2014 נבחר לשמש כפרקליט מחוז תל אביב (פלילי) ובפברואר 2017 מונה לתפקיד המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים.
בתפקידיו השונים הוביל להגשת כתבי אישום כנגד בכירים ממספר ארגוני פשיעה כגון שלום דומרני, יניב זגורי, ארגון מיארה, פרשה 521 (במסגרתה הועמדו לדין עבריינים בכירים, בהם מאיר אברג'יל ומוטי חסין), פרשה 1131, פרשת מותו של סלומון טקה ועוד.
לאורך שנים היה למברגר מעורב בהליכי קבלת ההחלטות בתיקי ראשי הממשלה אריאל שרון, אהוד אולמרט ובנימין נתניהו. עמדתו בתיק 1000, לפיה יש להאשים את נתניהו בתיק זה בעבירת הפרת אמונים ולא בשוחד, התקבלה על דעת היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט.
בשנת 2013 היה ממובילי מאבק פרקליטות המדינה בנציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות.
ירמיה מובילה
המטבעות של ירמיה מובילה
בשנים 1597–1600 הוטבעו במולדובה חיקויים של המטבע הפולני של שלושה גרושים של המלכים סטפאן באטורי (1578–1586) וזיגמונט השלישי. ניתן להבדיל אותם מהמטבעות המקוריים בגלל איכותה הנמוכה של המתכת ובזכות הופעת ראש שור הבר שהוא סמל של מולדובה. הנומיסמטים מכירים אותם כ"מטבעות מולדובו-פולניים" או כ"חיקויים" או "זיופים מולדביים".
שלמה למברגר
ביוגרפיה
למברגר הוביל מספר רפורמות בפרקליטות המדינה, המרכזית שבהן היא רפורמת השיקום בנוגע לטיפול בעבריינים (2017), אשר מסקנתה העיקרית הייתה כי כאשר לא נשקפת מסוכנות מן הנאשם, יש לבחור בהליך שיקומי מחוץ לכותלי הכלא.
ירמיה מובילה
הסכסוך עם מיכאי האמיץ
מדיניותו ההתקפית האנטי-עו'תמאנית של מיכאי האמיץ הוולאכי היווה אתגר רציני בפני שלטונו של ירמיה מובילה. ב-1595 יחד עם השליט החדש של טרנסילבניה, הקרדינל אנדראש באטורי, קשר ירמיה וודה קשר נגד מיכאי האמיץ ושניהם תכננו להחליפו בסימיון מובילה, אחיו של ירמיה. למיכאי נודע על כך ובאוקטובר 1599 הוא כבש את טרנסילבניה, הביס בקרב שלימבר את אנדראש באטורי שנהרג. בעיר אלבה יוליה מיכאי הכתיר את עצמו כשליט טרנסילבניה ובמאי 1600 פנה לכיבוש מולדובה עם צבא של 17,000 לוחמים. מולו עמדו צבא מולדבי של 15,000 חיילים וכן 3,000 לוחמים פולנים. בהתקרבות החיל של מיכאי רבים מאיכרי מולדובה ומתושבי עריה התקוממו ועברו לצידו. פרץ מרד גם בצבא המולדבי עצמו. בויארים גדולים ברחו לפולין. ירמיה נמלט למצודת חוטין עם גדוד פולני של 3,000 חיילים. בסופו של דבר מיכאי האמיץ כבש את מרבית שטחה של מולדובה פרט לאותה מצודת חוטין והכריז על עצמו נסיך מולדובה. באותה עת נשא מיכאי את כתרי שלוש הנסיכויות: ולאכיה, מולדובה וטרנסילבניה. הוא פנה זמנית אל פוקוטיה אבל נאלץ לחזור מדרכו. כיוון שהכוחות הפולנים במולדובה, בפיקודם של ההטמאנים סטניסלב ז'ולקייבסקי ויאן קרול חודקייביץ' ועוד מגנטים כמו סניאבסקי, וישניובייצקי, דנילביץ', פוטוצקי וכו' לא הספיקו קראו המלך זיגמונט השלישי ויאן זאמויסקי לעזרת הקוזקים מזפורוז'יה בראשות סמיאילו קישקה וגבריל קרוטנביץ'. הצבא הפולני-קוזקי הצליח להביס את כוחותיו של מיכאי האמיץ במולדובה ובהמשך פלשו לוולאכיה והעבירו לשם את זירת הקרבות. מיכאי הובס על ידי הפולנים והקוזקים בקרב טליאז'ן או בוקוב. בנסיבות אלה הרחיבה פולין את השפעתה עד לדנובה. ירמיה מובילה הוחזר בספטמבר 1600 לכס מולדובה, בעוד שאחיו סימיון מובילה הוכתר כשליט ולאכיה בבוקרשט. בסתיו של שנת 1600 בתמיכת ההבסבורגים, מרדו נגד שלטונו של מיכאי גם האצילים ההונגרים מטרנסילבניה והערים של הסקוסנים הטרנסילבנים. מיכאי נרצח וטרנסילבניה הייתה באותם הימים לבת חסות של ההבסבורגים.
שלטונו השני של ירמיה מובילה
ירמיה מובילה המשיך במדיניותו הנאמנה לפולין וכאות תודה הגביר את תלות מדינתו בממלכה זו על ידי תשלום מס שנתי. עם התחלת מלחמת פולין-שוודיה נאלצה פולין לסגת מוולאכיה. ב-1601 סימיון מובילה הודח על ידי הטורקים והוחלף בראדו שרבאן. פולין שמרה עם זאת את השפעתה במולדובה. ירמיה מובילה נודע יחד עם אחיו סימיון בבנייתו בגרסה חדשה של המנזר סוצ'ביצה. כמו כן תרם לבניית כנסיית עליית מרים בלבוב ולהקמת העיר מוגילב פודולסקי.
ירמיה מובילה נפטר ביאש ב-10 ביולי 1606. הוא נקבר במנזר סוצ'ביצה שאותו טיפח בעזרת אחיו, המיטרופוליט גאורגה השלישי מובילה. את כס המלכות הוריש לבנו הקטין, קונסטנטנין מובילה, שגורש אחרי זמן קצר על ידי דודו, סימיון מובילה אלמנתו אליסבטה לבית צ'ומוטראן מלושונץ מתה באיסטנבול ב-1617. יש אומרים שמתה בהרמון של אע'א טורקי וייתכן שהגיע לשם מאירופה בימי אחת המלחמות העות'מאניות.
שלמה למברגר
ביוגרפיה
בפברואר 2020 פורסם כי למברגר כתב חוות דעת לפיה יש היבטים פליליים בפרשת המימד החמישי. במרץ 2020 התבטא בכנס סגור של הפרקליטות, שההכרזה על פתיחת חקירה גלויה בפרשה הייתה שגיאה, וכי הפרסומים בנושא אינם על דעתו. ביולי 2020 הפקיע היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט את תפקיד הפרקליט המלווה בחקירת פרשה זו מדן אלדד, והעביר את ניהול התיק ללמברגר.
ירמיה מובילה
מורשתו
ירמיה מובילה לא הצטיין במדיניות החוץ. לפי ההיסטוריון קונסטנטין ק. ג'ורסקו "לא היה לא מצביא, אף לא בעל אופי נועז, שוחר עצמאות". לעומת זאת מעריכים עד היום תרומתו במישור הדתי והתרבותי. ב-15 בדצמבר 1599 הקים את בישופות הוש, בנוסף קישט והרחיב את מנזר סוצ'ביצה, על ציורי הקיר המרהיבים שלו. מיחסים לו את הקמת מנזר ויזנטיה במחוז וראנצ'ה. בתקופתו פעל אנסטסיה קרימקה בתחום קישוט כתבי היד והמיניאטורות. את מנזר גוליה בעיר יאש הקדיש למנזר ואטופדי שבהר אתוס.
שלמה למברגר
חיים אישיים
למברגר נשוי לד"ר דורית, מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן, ואב לארבעה. בנו נשוי לבתו של שופט בית המשפט העליון נועם סולברג. אחיו הוא עורך הדין יהושע למברגר, אשר שימש אף הוא כמשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים. מתגורר בשכונת קטמון בירושלים.
ירמיה מובילה
צאצאיו
לירמיה מובילה ולאשתו, אליסבטה לבית צ'ומורטאן מלושונץ (מתה באיסטנבול בסביבות 1617) נולדו הילדים הבאים:
לקריאה נוספת
(שטפאן גורוביי – הפרקלאב בוזול וגאורגה, פרקלאב של חוטין) (שטפאן ס. גורוביי ומריה מגדלנה סייקיי (עורכים) – המובילשט. היסטוריה ורוחניות רומנית, כרך א' – "ביתננו – בית מובילשט") (שטפאן ס. גורוביי, מריה מגדלנה סייקיי – המובילשט. היסטוריה ורוחניות רומנית כרך ב'. "ירמיה מובילה. השליט. המשפחה. התקופה") (קונסטנטין ק. ג'ורסקו, דינו ק. ג'ורסקו – תולדות הרומנים) (סוור זוטה – הגבירה אליסבטה של ירמיה מובילה הייתה בתו של גאורגה, פרקלאב של חוטין) (סטנל יון – ירמיה מובילה – בתוך: וסילה מרקולץ (עורך) – לקסיקון של שליטי ולאכיה ומולדובה, הוצאת מרוניה, בוקרשט 2009) (ניקולאיה יורגה – רעייתו של ירמיה מובילה) (מריה מגדלנה סייקיי – יחוסיה של הגבירה אליסבטה מובילה) (בניימין צ'ובאנו – הירושה לכתר בני מובילשט – סכסוך מדיני בינלאומי) (אלכסנדרו דימיטריה קסנופול – תולדות הרומנים של דאקיה טראיאנית: מהמקורות ועד איחוד הנסיכויות", הוצאת לרו, פריז 1920) (קונסטנטין רזאקביץ' – מדיניות הפנים והחוץ של הארצות הרומניות בשלושת העשורים הראשונים של המאה ה-17)
המערכה בטיראה
המערכה בטיראה התחוללה בשלהי 1897 ותחילת 1898 בין כוחות של צבא הודו הבריטית לבין פשטונים משבט האפרידים באזור שמדרום למעבר ח'ייבר על גבול פקיסטן ואפגניסטן. המלחמה החלה בעקבות התקוממות של מספר שבטים פשטונים כנגד השאיפה הבריטית לשלוט באזורים שמצפון להודו כדי למנוע פלישה להודו. המערכה הסתיימה בניצחון הבריטים.
המשחק הגדול
במהלך רוב המאה ה-19 התחולל סכסוך בין האימפריה הבריטית לבין האימפריה הרוסית באזור הגבול בין הודו ורוסיה. אזור זה כלל, בעיקר, את פקיסטן ואפגניסטן. במהלך סכסוך זה שאף כל צד להשתלט על עמדות שולטות וצירים ראשיים וזאת כדי למנוע פלישה לשטחיו על ידי הצד השני.
השטחים עליהם ניסו המעצמות להשתלט היו מאוכלסים על ידי שבטים מקומיים (בעיקר פשטונים) בעלי שאיפות לעצמאות לכן חלק מתהליך ההשתלטות על אזורים אלו כלל מלחמות ובריתות של המעצמות עם אותם שבטים. בשלהי המאה ה-19 התייצב חלק גדול מקו גבול זה אך היו עדיין אזורי ספר בהם התקיימו פעולות התגדות של בני השבטים. אחד מאזורים אלו היה מעבר ח'ייבר והאזורים הסמוכים לו. מעבר זה, בין פשוור שבפקיסטן וג'לאלאבאד וקאבול שבאפגניסטן, חיבר, במשך מאות שנים, בין צפון אפגניסטן לפקיסטן ולהודו ולכן נתפס בעיני הבריטים כנקודה אסטרטגית.
ההתקוממות של 1897
החל מיוני 1897 התגברה ההתנגדות לבריטים מצד השבטים הפשטונים ובאה לידי ביטוי בסדרה של התקפות על מצודות בריטיות ושיירות שנעו בדרכים: בסיומן של התקפות אלו הצליחו הפשטונים לסלק את הבריטים מרוב עמדותיהם ולהשתלט על מעבר ח'ייבר דבר שאילץ את הבריטים לצאת למלחמה להחזרת שליטתם במעבר ובסביבותיו.
המערכה המוהמנדית הראשונה
השלב הראשון בדיכוי המרד הפשטוני התחולל מצפון למעבר ח'ייבר ובמהלכו פעלו הבריטית נגד השבטים המוהמנדים שבצפון פקיסטן. מערכה זו נמשכה עד תחילת 1898 ובסופה נהרסו בסיסי הכוח של המורדים משבט זה. עם התקדמות מערכה זו וההצלחות הראשונות התפצל הכוח הבריטי וחלק ממנו פנה דרומה להילחם בשבטים האפרידים.
קרב סאראגארהי
קרב סאראגארהי היה קרב ההגנה האחרון שניהלו הבריטים ברכס סמאנה  מדרום למעבר ח'ייבר ומדרום מערב לפשוור. על רכס זה בנו הבריטים מספר מצודות אותן תקפו הפשטונים. מבצר סאראגארהי הוחזק על ידי 21 חיילים סיקים מהרגימנט הסיקי ה-36 שהותקפו על ידי אלפי מורדים פשטונים. לאחר קרב מר נהרגו כל מגיני המבצר כשהם מצליחים לפגוע עד נפילתם בכ-450 פשטונים. הקרב עיכב את התקדמות המורדים ואיפשר לבריטים לשלוח תגבורות לחזק את המבצרים שלא נפלו.
הצבא הבריטי
במהלך ספטמבר-אוקטובר 1897 קיבץ הצבא הבריטי כוחות לוחמים בהיקף של כ-35,000 לוחמים בפיקודו של גנרל סר ויליאם לקוהארט. בסיס ההתארגנות הייתה העיר קוהאת (כ-70 ק"מ מדרום לפשוור).
המורדים הפשטונים
המורדים הפשטונים גייסו למערכה כ-45,000 לוחמים וזאת לאחר ששבטי האפרידים איחדו כוחות עם השבטים האורקזים  והשבטים החמקנים. בראש כוחות המורדים הוצב גול בדשאש (Gul Badshah).
נובמבר
לקראת ההתקפה על עמק טיראה פוצלו הכוחות הבריטים ותקפו את הכוחות המורדים ממספר כיוונים כשהם הורסים מוצבים פשטונים והודפים את המורדים מערבה. הפשטונים שהיו בנחיתות מבחינת כוח האש נקטו באסטרטגייה של מלחמת גרילה מול הבריטים וגרמו לנפגעים רבים בקרבם. בסופו של דבר מהלכי הענישה נגד המורדים עזרו ובשלהי החודש החלו השבטים להגיש כתבי כניעה.
דצמבר
בתחילת החודש הרימו כל שאר השבטים דגל לבן והסכימו לשבת לשולחן הדיונים. בעקבות הפסקת האש החלו כוחותיו של גנרל ויליאם לקוהארט לחזור לבסיסיהם בפשוור ובקוהאת וכן לתפוס את המבצרים באזור מעבר ח'ייבר. על אף הסכמת השבטים המורדים להפסקת אש נתקלו הכוחות הבריטים הנסוגים בירי של חלק מכוחות אלו דבר שהביא לנפגעים רבים במהלך החודש. בנוסף התמודדו הבריטים בנסיגתם עם מזג אוויר קר ומושלג שגרם גם הוא לנפגעים רבים.
הסכם השלום
השיחות עם ראשי השבטים הפשטונים נמשכו עד אפריל 1898 אז הסכימו המורדים לתנאים של הבריטים שכללו קנסות ומסירת כלי הנשק. איום בריטי ליציאה למסע עונשין נוסף כנגד השבטים הפשטונים היה בין מנופי הלחץ ששיכנעו את ראשי השבטים לחתום על ההסכם. עם החתימה פורק הכוח הצבאי שפעל בעמק טיראה.
קשורן וולקוט
קשורן וולקוט (באנגלית: Keshorn Walcott; נולד ב-2 באפריל 1993) הוא אתלט מטרינידד וטובגו. הוא אלוף אולימפי (לונדון 2012) בהטלת כידון.
ביוגרפיה
וולקוט נולד בעיר קוטו שבטרינידד.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בברצלונה בשנת 2012 זכה וולקוט במדליית הזהב, כשהטיל את הכידון למרחק של 78.64 מטרים. לפני בריאן טולדו הארגנטינאי (77.09 מטרים) ומורנה מולמן מדרום אפריקה (76.29 מטרים)
אלוף אולימפי
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה במדליית הזהב עם הטלה למרחק של 84.58 מטרים, לפני אלכסנדר פיאטניטסיה האוקראיני (84.51 מטרים) ואנטי רוסקנן הפיני (84.12 מטרים) והפך לאלוף האולימפי הצעיר ביותר בהטלת הכידון.
וילפרד אוון
וילפרד אדוארד סולטר אוון (אנגלית: Wilfred Edward Salter Owen; 18 במרץ 1893 - 4 בנובמבר 1918) היה משורר אנגלי, אחד ממשוררי מלחמת העולם הראשונה המפורסמים ביותר.
חייו
אוון נולד באוסווסטרי בשרופשייר (Oswestry in Shropshire) ממוצא אנגלי וולשי. זכה לחינוך טוב, ועבד כמורה פרטי בצרפת לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. ב-1915 גויס לצבא, אך לאחר כמה חוויות טראומטיות אובחן כסובל מהלם קרב ונשלח לבית חולים צבאי באדינבורו לקבל טיפול. שם פגש משורר אחר, זיגפריד ששון, שעודד אותו ועזר לו בבעיות סגנוניות.
כמה אירועים בחייו של אוון מובילים למסקנה כי הוא היה הומוסקסואל חבוי, ושהוא נמשך לששון. עזיבת הלה את בית החולים הותירה אותו שבור. לאחר שהחלים בעצמו, התחבר אוון לחבורת אמנים שששון הכיר לו, שכללה בין השאר את רוברט רוס ורוברט גרייבס. ב-1918 חזר אוון לשירות פעיל בצרפת. הוא נהרג בזמן שחצה את תעלת סַמְבְּר-וואז, שבוע לפני תום המלחמה. אמו קיבלה את הידיעה על מותו ביום שביתת הנשק. רק שלושה משיריו פורסמו לפני מותו. ששון ואדית סיטוול דאגו מאוחר יותר לכך שכל שיריו האחרים יתפרסמו אף הם.
שיריו הנודעים של אוון כוללים את "Anthem for Doomed Youth" -"המנון לנוער אבוד","Dulce Et Decorum Est" ואת "The Parable of the old man and the young". כמה משיריו מוצגים ברקוויאם המלחמה של בנג'מין בריטן.
אוון הוא אחד מהמשוררים והסופרים שלחמו במלחמת העולם הראשונה ומחו כנגדה, והיו קול אנטי מלחמתי חשוב וראשוני בתרבות. באנגליה חלק ממשוררים אלו, ביניהם אוון, היו קצינים,  שזכו - בניגוד לחיילים פשוטים כמו המשורר אייזיק רוזנברג -  לקבל טיפול רפואי להלם הקרב בו לקו. במהלך מלחמה זו הרשויות באנגליה נאלצו להתמודד עם תופעה זו של הלם קרב, שהוגדרה כחדשה. אוון נפגש כאמור עם ששון בבית חולים בו טופל בהלם הקרב, והכיר דרכו גם את רוברט גרייבס, משורר וסופר אחר שפעל נגד המלחמה. שיריו המפורסמים מהוים מחאה כנגד המוות המיותר לדעתו של הצעירים במלחמה.
המנון לנוער אבוד
תרגם מאנגלית רוני רייך
קאזו היראי
קאזו (קאז) היראי (ביפנית: 平井 一夫; נולד ב-22 בדצמבר 1960 בטוקיו, יפן) הוא איש עסקים, הידוע בעיקר מהיותו נשיא ומנכ"ל חברת סוני החל מאפריל 2012 עד אפריל 2018, חבר מועצת המנהלים של Sony Computer Entertainment, חברת בת של סוני. היראי הוכרז על ידי האנטרטיינמנט ויקלי כאחד המנהלים החזקים ביותר בתעשיית הבידור.
ביוגרפיה
קאזו היראי נולד וגדל ביפן, שם למד בבית הספר האמריקאי של יפן. בצעירותו נהג להצטרף לאביו, בנקאי עשיר מיפן, לנסיעות ברחבי העולם לקליפורניה, ניו יורק, קנדה וברחבי יפן, מה שלדבריו השפיע רבות על עתידו בתור איש עסקים מצליח ברמה בינלאומית.
אהבתו למשחקי מחשב הביאה אותו בסופו של דבר לעסקים בתעשיית הבידור. לאחר שסיים את לימודי התואר הראשון במדעי הרוח באוניברסיטה הנוצרית הבינלאומית בטוקיו, בשנת 1984, החל לעבוד בתעשיית המוזיקה בחברת  CBS/Sony (כיום Sony Music Entertainment Japan) כמשווק מוזיקה בינלאומית ביפן, ומשם, עם הזמן, נהייה ראש החברה לעסקים בינלאומיים בניו יורק.
קריירה
באוגוסט 1995, הצטרף היראי לחטיבת משחקי המחשב והווידאו של Sony Computer Entertainment, וכעבור שנתיים כבר פיתח את המשחק וידאו הראשון שלו. בשנת 2000, עם צאת הפלייסטיישן 2 לשוק, החל היראי לעבוד יחד עם מפתחי זיכיונות כRatchet & Clank,  Jak and Daxter ו- Sly Cooper. תחת הנהגתו, שמרה החברה על רווחים גם בעידן החדש של קונסולות המשחקים החדשות.
ב-3 ביולי 2006, מינתה החברה את היראי לסמנכ"ל החברה. אך כבר בנובמבר של אותה שנה, רק שבועיים לאחר צאת פלייסטיישן 3, כבר קודם להיות נשיא Sony Computer Entertainment, וב-26 באפריל 2007 הפך למנכ"ל החברה.
ב-1 באפריל 2009, מחלקת סוני של מוצרי האלקטרוניקה והמחלקה של משחקי הווידאו והמחשב התמזגו ועוצבו מחדש לשתי מחלקות חדשות, מחלקת לקוחות (CPDG) ומחלקת הרשת (NPSG), כאשר היראי מונה כנשיא מחלקת הרשת, ופיקח על כל פעילות היצור והשיווק של המשחקים, המחשבים האישיים, פלאפונים ושירותי הרשת של החברה.
ב-1 באפריל 2011 קודם לנציג המנכ"ל וסגן נשיא החברה, כבר אז היה צפוי להחליף את הווארד סטרינגר, המנכ"ל ונשיא החברה באותו הזמן, לאחר פרישתו הצפויה בשנת 2013.
ב-1 בפברואר 2012 הכריזה חברת Sony רשמית על כך שקאזו היראי ימונה למנכ"ל ונשיא החברה החל מה-1 באפריל באותה שנה. ב-27 ביוני 2012 מונה היראי לדירקטוריון על ידי בעלי המניות של החברה.
הזרוע האווירית של הצי הארגנטינאי
הזרוע האווירית של הצי הארגנטינאי (בספרדית: Comando de Aviación Naval Argentina, מילולית: פיקוד התעופה האווירית של הצי הארגנטינאי, בראשי תיבות: COAN) הוא הכוח האוויר של הצי הארגנטינאי, ואחד מארבעת הפיקודים המבצעיים שבו. ארגנטינה היא אחת משתי המדינות היחידות מבין מדינות דרום אמריקה שהפעילה נושאת מטוסים כחלק מן הצי שלה (השנייה היא ברזיל).
צעדים ראשונים
ב-22 באוקטובר 1912 הוסמך קצין הצי הארגנטינאי, לוטננט מלכור אסקולה, כטייס הראשון של הצי. ב-11 בפברואר 1916 הוקם בית הספר לטיסה של הצי פוארטה באראגאן, ליד לה פלאטה. תאריך זה נקבע כיום התעופה הצבאית הימית. בספטמבר 1917 נשלחו שלושה קציני צי לבסיס פנסקולה של צי ארצות הברית, שבו נמצא בית הספר לטיסה המכשיר את טייסי הצי. קצינים אלה נשלחו לאחר מכן לאירופה כדי להשתתף במלחמת העולם הראשונה. ב-17 באוקטובר 1919 הוקמה הזרוע האווירית של הצי באופן רשמי, ונקראה שירות האוויר של הצי. בשנים שלאחר מכן הפעילה הזרוע האווירית מגוון כלי טיס, ברובם מטוסי אימון מתקדמים מתוצרת ארצות הברית. בין המטוסים היו מטוסי נורת' אמריקן AT-6, ביצ'קראפט AT-11 וספינות מעופפות מדגם PBY קטלינה. ב-1949 הוכנסו לשירות מסוקים מדגם סיקורסקי S-51.
השתתפות בהפיכות צבאיות
טבילת האש הראשונה של הכוח האווירי הייתה ב-16 ביוני 1955. מטוסים של הזרוע האווירית של הצי ושל חיל האוויר הארגנטינאי תקפו קהל גדול של אזרחים, שהתכנסו בפלאסה דה מאז'ו בבואנוס איירס כדי להביע תמיכה בנשיא חואן פרון. התקיפה נועדה להיות השלב הראשון בהפיכה צבאית, ובוצעה על ידי 22 מטוסי הרווארד, 5 מטוסי AT-11, 3 ספינות מעופפות מדגם קטלינה, וארבעה מטוסי גלוסטר מטאור של חיל האוויר. בתקיפה נהרגו 364 בני אדם, רובם אזרחים, ונפצעו קרוב ל-800. שלושה מהמטוסים התוקפים הופלו באש נ"מ, ומטוס נוסף הופל מעל ריו דה לה פלטה על ידי מטוס מטאור שהיה נאמן לממשלה.
ניסיון ההפיכה נכשל, לאחר שכוחות הנאמנים לממשלה הדפו התקפה של נחתים על קאסה רוסאדה, מעונו של הנשיא (הנמצא בפלאסה דה מאז'ו). הטייסים שהשתתפו בהתקפה קיבלו הוראה לטוס לאורוגוואי ולבקש שם מקלט מדיני. בספטמבר של אותה שנה התחוללה הפיכה נוספת, והפעם הופל משטרו של פרון.
ב-1962 שוב השתתפו טייסי הצי בניסיון הפיכה של הצי. מטוסי F9F פנתר וF4U קורסייר תקפו כוחות של הצבא שניסו להשתלט על בסיס הצי פונטה אינדיו, כדי לדכא את המרד. בסופו של דבר נכשל המרד, והצי איבד מכוחו הפוליטי.
נושאת מטוסים ומטוסים חדשים
ב-1959 קלט הצי את נושאת המטוסים הראשונה שלו, אינדפנדסיה. צי המטוסים שהיה על סיפונה כלל מטוסי קורסייר, הרווארד ומטוסי גראמן S2F-1 טראקר. נושאת המטוסים "אינדפנדסיה" יוצרה בבריטניה והשקה ב-1945, אז הועברה לצי המלכותי הקנדי, ולאחר מכן נמכרה לארגנטינה. עם הגעתה מצפון אמריקה הביאה עמה האונייה מטוסי פנתר וF9F קוגר, אך אלה לא היו יכולים לנחות על סיפונה והועמסו עליה רק לצורך ההעברה.
מטוס הקוגאר היה מטוס הסילון הארגנטינאי הראשון ששבר את מחסום הקול. מטוסי הסילון של הזרוע האווירית הוכנסו לכוננות, כמו שאר הכוחות המזוינים של ארגנטינה ב-1965, בעת מתיחות מול צ'ילה. ואולם, המתיחות הסתיימה בלא מלחמה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 קלטה הזרוע האווירית של הצי מטוסי אימון נוספים: T-28 טרויאן, T-34 מנטור ואארמקי MB-336, ומאוחר יותר גם את הדגם המתקדם יותר, אארמקי MB-339. ב-1972 הוחלף הכיתוב NAVAL על המטוסים בכיתוב ARMADA.
מטוס נוסף שנקלט בשנות ה-60 היה DC-3 דקוטה. ארגנטינה עשתה שימוש נרחב במטוס במהלך הנחיתה הראשונה של ארגנטינה באנטארקטיקה ב-1962. כמו כן נקלטו מסוקי סיקורסקי S-55 ומטוסי P-2 נפטון, לסיור ימי. ב-1969 הוכנסה לשירות נושאת מטוסים שנייה, ונטיסינקו די מאז'ו. גם אונייה זו נבנתה בבריטניה, ושירתה במקור בצי המלכותי הבריטי. לאחר מכן נמכרה לצי ההולנדי, שמכר אותה לאחר עשרים שנות שירות לארגנטינה. במהלך מסעה לארגנטינה נחת על סיפונה מטוס הוקר סידלי הרייר, כדי להדגים את יכולות ההמראה והנחיתה האנכית שלו, ואולם הצי הארגנטינאי החליט בסופו של דבר לרכוש מטוסי A-4 סקייהוק, מדגם Q. כלי טיס נוספים שהופעלו מסיפון נושאת המטוסים כללו מסוקי אלואט III וסיקורסקי SH-3 סי קינג. בנוסף למטוסי נושאת המטוסים נקלטו גם מטוסי תובלה ששימשו לסיור ימי: פוקר F-28 וL-188 אלקטרה. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 החל הצי להפעיל מסוקי ווסטלנד סי לינקס מעל סיפון המשחתות החדשות שנרכשו באותה תקופה מבריטניה.
החונטה הצבאית
ב-1976 תפסה את השלטון חונטה צבאית, והנהיגה במדינה משטר של טרור שנקרא מאוחר יותר "המלחמה המלוכלכת". עשרות אלפי בני אדם נעצרו ללא משפט, נחטפו, עונו ונרצחו בדרכים שונות. אסירים רבים סוממו ואז הושלכו ממטוסי הצי אל הריו דה לה פלטה, במה שכונה "טיסות מוות". במקביל לטרור הפנימי, גאה המתח מול צ'ילה ב-1978, והחונטה הצבאית תכננה את "מבצע סוברניה", שנועד להשתלט על איים בתעלת ביגל ועל שטחים בצ'ילה. כוחות ארגנטינאיים כבר חצו את הגבול לצ'ילה (לפי טענות ארגנטינה) אך המלחמה נמנעה ברגע האחרון בתיווכו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
מלחמת פוקלנד
כדי להסיח את דעת הקהל מהמצב הפנימי החמור, החליטה החונטה לנצל את הרגשות העזים בארגנטינה כלפי השלטון הבריטי באיי פוקלנד, ולנסות להכריע את הסכסוך ארוך השנים בדרך צבאית. הזרוע האווירית של הצי הייתה במצב לא נוח בעת פתיחת המלחמה, כמו כל שאר זרועות הכוחות המזוינים: אמברגו שהוטל על ארגנטינה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, בשל הפגיעה החמורה בזכויות האדם במדינה, גרם למחסור בחלקי חילוף וציוד. בנוסף, הזרוע הצבאית הייתה בעיצומו של מהלך להחלפת מטוסי הסקייהוק המתיישנים במטוסי תקיפה מדגם דאסו ברגואה סופר אטנדר מתוצרת צרפת.
בתחילת המלחמה נערך הצי הארגנטינאי לתקיפת נושאות המטוסים הבריטיות המתקרבות, אה"מ אינווינסיבל ואה"מ הרמס. מטוסי S-2 טראקר גילו את הצי הבריטי המתקרב, ונושאת המטוסים "ונטיסינקו דה מאז'ו" נערכה לשגר גל של מטוסי סקייהוק לתקיפתן. ואולם, תנאי מזג אוויר גרוע מנעו את המראת המטוסים. זמן קצר לאחר מכן הטביעה הצוללת הגרעינית אה"מ קונקורר את הסיירת הארגנטינאית גנרל בלגראנו. בעקבות החשש הכבד מפעילותן של הצוללות הבריטיות, נסוג הצי הארגנטינאי לנמליו, ומטוסי הקרב המריאו לגיחות מבסיסים ביבשת. באיי פוקלנד עצמם לא היו בסיסים גדולים די הצורך כדי להפעיל מהם מטוסי קרב, והמטוסים היחידים שהיו יכולים לפעול מהאיים היו מטוסי אימון חמושים, T-34 ו-MB-339, יחד עם מטוסי תקיפה FMA IA 58 פוקרה של חיל האוויר הארגנטינאי. מטוס MB-339 של הצי היה הראשון שתקף את כוח הנחיתה הבריטי במפרץ סן קרלוס.
במהלך המלחמה הוצאו משירות שני מטוסי P-2 נפטון האחרונים שהיו בשירות, בשל שחיקה רבה שלהם. הם הוחלפו בשני מטוסי אמבראר EMB-111 בנדיראנטה. ארבעה טייסי הזרוע האווירית של הצי נהרגו במלחמה. הצי איבד מסוק לינקס אחד בתאונה, ומסוק אלואט III שטבע עם הסיירת "גנרל בלרנו". מטוס MB-339 התרסק בתאונה ליד סטנלי, שלושה מטוסי סקייהוק הופלו בטילים ואש נ"מ, ומטוס MB-339 נוסף הופל באותה דרך.
כיום
ב-1983 הושבה הדמוקרטיה לארגנטינה, והאמברגו הוסר. למרות קיצוצי תקציב, הצליחה הזרוע האווירית של הצי לחדש את כלי הטיס שברשותה. מטוסי P-3 אוריון לסיור ימי הוכנסו לשירות, בצד מטוסי ביצ'קראפט סופר קינג אזרחיים שהותאמו למטרה זו. המסוקים המוצבים על אוניות השטח של הצי הוחלפו במטוסי יורוקופטר פנק, ומסוקי אוגוסטה SH-3 סי קינג נרכשו לצורך המשימות באנטארקטיקה. מסוקים מדגם בל UH-1 נרכשו עבור חיל הנחתים הארגנטינאי. הזרוע האווירית קיבלה מטוסי אימון חדשים, MB-326 קסאוואנטס במקום מטוסי MB-339 שאבדו.
ארגנטינה הייתה המדינה היחידה ששלחה אוניות מלחמה כדי להשתתף במלחמת המפרץ ב-1991. מסוקי אלואט III היו מוצבים על האוניות שנשלחו, וכן סייעו לכוח מטוסי תובלה. ב-1998 העניקה ארצות הברית לארגנטינה למעמד של בעל ברית עיקרי שאינו חבר בברית נאט"ו. מעמד זה הוענק על ידי נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון.
ב-2008 העבירה ארצות הברית לארגנטינה ארבעה מסוקי סי קינג, במקום שני מסוקים שנהרסו בשריפה שהייתה באונייה שוברת הקרח אלמירנטה איריזר. כיום, המצב הכלכלי הקשה והתקציב הנמוך המועבר לזרוע האווירית מביאים לכך שמטוסים רבים אינם פעילים, בשל היעדר בחלפים ותחזוקה גרועה.
בסיסים
מפקד הזרוע האווירית של הצי הארגנטינאי הוא קצין בדרגת קונטראלמיראנטה (Contraalmirante), המקבילה לדרגת אדמירל משנה (Rear Admiral) בצי ארצות הברית ובצי המלכותי הבריטי (ומקבילה לדרגת תת-אלוף בחיל הים הישראלי). מפקד זרוע האוויר כפוף למפקד הצי הארגנטינאי, שדרגתו אלמירנטה, אדמירל.
לזרוע האוויר חמישה בסיסים עיקריים:
יחידות
הזרוע האווירית של הצי מחולקת לשלוש יחידות עיקריות. כל היחידות ממוקמות בבסיס קומנדטה אספורה. יחידה זו אחראית גם לכל כלי הטיס המוצבים על כל השיט של הצי. משימתה של יחידה זו היא שליטה ימית ומשימות חיפוש והצלה לכל אורך קו החוף של ארגנטינה. ממוקמת בבסיס אלמיראנטה זאר.
הלל מיליקובסקי
ביוגרפיה
נולד בזרצ'ה שבווילנה לרב צבי מיליקובסקי שהיה שוחט ובודק בקהילה היהודית במקום. בילדותו למד בחדר בווילנה ובגיל 10 נכנס ללמוד בישיבת רמיילס בראשות רבי מרדכי מלצר, בהיותו כבן 13 נישא לביתו של אחד מבעלי הבתים בווילנה ועבר להתגורר בסמיכות לחמיו שדאג לצרכיו במשך 10 שנים תוך שהוא ממשיך ללמוד בישיבת רמיילס שם הוא הוכר כחריף ובעל ידיעות תורניות רחבות וכונה "ר' הלל חריף".
במשך תקופה קצרה למד בישיבת וולוז'ין בעת שעמד בראשה רבי יצחק מוולוז'ין אליו הוא היה התקרב. בזמן שהותו בישיבה מינה אותו ר' יצחק למלא את מקומו באופן חד פעמי במסירת השיעור, מינוי שנחשב חריג בוולוז'ין ומלמד על היחס לו זכה הרב מיליקובסקי מראש הישיבה עד לחזרתו ללימודיו בישיבת רמיילס.
בשנת ה'ת"ר (1839) מונה רבי ישראל מסלנט לכהן בראשות הישיבה למשך תקופה קצרה, מאז מינויו הפך הרב מיליקובסקי לתלמידו המובהק והיה צמוד אליו ואל שיטתו בהפצת תנועת המוסר בליטא. כשעבר רבי ישראל לפרבר העיר זריצה עבר יחד עמו, הוא העריך את כישרונותיו ומידותיו והתייחס אליו כתלמיד חבר ובהתאם לכך נהג לפגוש אותו לעיתים קרובות במפגשים שהיו מתקיימים ברובם בבית תלמיד נוסף הרב אליהו לוינזון בקרטינגה והיה מתייעץ עמו בעניינים ציבוריים.
רבו, רבי ישראל מסלנט, המליץ לראשי הקהילה בסלנט למנותו לרב העיירה. בתפקידו כרבה של סלנט ענה לשאלות של רבים מתושבי הערים הסמוכות לסלנט ואז החל עיקר פרסומו ברחבי הקהילות היהודיות בליטא. בתקופה זו החל למסור שיעורים עיוניים בגמרא בהם השתתפו רבים מהלומדים בסלנט וסביבתה, שיעורים אלו הקנו לו שם של למדן בעל שיעור קומה. במקביל שימש כדיין ובורר בסכסוכים ממוניים בין אנשי עסקים בליטא.
בתרמ"א (1881), בעת שהותו של רבי ישראל מסלנט בצרפת, שלח אל הרב מיליקובסקי מכתב בו הוא מבקש ממנו לעבור לצרפת במטרה שישפיע על רמת הדת של הקהילות היהודיות במקום, אל המכתב הוא צירף כתב רבנות של הקהילה בפריז וכסף להוצאות הדרך, אך בשל חוליו בשנה זו והזדקקותו למעיינות המרפא בליטא סירב להצעה.
לאחר 18 שנות רבנות בסלנט התמנה לכהן כרב העיירה פוניבז', שם סיגל לעצמו סדר יום קבוע לפיו היה עטור בטלית ותפילין מעלות השחר עד לשקיעת החמה, כשבחציו הראשון של היום עסק בלימוד גמרא וראשונים, ולאחר חצות היום החל במענה לשאלות וכתיבת תשובות תורניות לשאלות שהגיעו אליו מרחבי ליטא. בתקופה זו הרבה להתכתב עם הרב נחמן מרגליות, רבה של מיטאווי.
בערוב ימיו מונה לרבן של העיירות חסלוביץ ואמציסלב בהן כיהן במקביל אף כאב בית דין.
בתו שרה נישאה לשלמה מוהליבר, בנו של הרב שמואל מוהליבר. בנם הוא ד"ר יוסף מוהליבר.
פרס מפקד גלי צה"ל
פרס מפקד גלי צה"ל הוא פרס שנתי, הניתן לתוכניות מצטיינות ולפרויקטים מיוחדים ממגוון תחומים ששודרו בגלי צה"ל בשנה העברית החולפת. הפרס, על שם הראלה מודעי, מוענק על ידי מפקד התחנה החל משנת 1980. הזוכים נבחרים על ידי ועדת שופטים, הכוללת נציגים מצה"ל ומעולם התקשורת.
תשס"ה (2005)
בשנת תשס"ה כלל חבר השופטים את מפקד גלי צה"ל לשעבר אפרים לפיד, ענת מאור והעיתונאי חיים זיסוביץ'. מפקד התחנה היה אבי בניהו.
תשס"ו (2006)
בשנת תשס"ו כלל חבר השופטים את האלוף איל בן ראובן, העיתונאית כרמית גיא ולאה שקדיאל. מפקד התחנה היה אבי בניהו.
תשס"ז (2007)
בשנת תשס"ז כלל חבר השופטים את האלוף יצחק הראל, העיתונאית נחמה דואק ורבקה חבר. מפקד התחנה היה אבי בניהו.
תשס"ח (2008)
בשנת תשס"ח מפקד גל"צ היה יצחק טוניק. במסגרת חגיגות 60 שנה למדינת ישראל רוב התוכניות שזכו בפרס בשנה זו התייחסו לאירוע בדרך זו או אחרת.
תשס"ט (2009)
בשנת תשס"ט ישבו בחבר השופטים הפרסומאי משה תאומים, תת-אלוף יהודית גריסרו ושולי מועלם. מפקד התחנה היה יצחק טוניק.
תש"ע (2010)
בשנת תש"ע ישבו בחבר השופטים הפרסומאי משה תאומים, העיתונאית גל גבאי וד"ר רות קלדרון. מפקד התחנה היה יצחק טוניק.
תשע"א (2011)
בשנת תשע"א כלל חבר השופטים את הפרסומאי מושיק תאומים, את עו"ד אפרת שפירא-רוזנברג ואת העיתונאית מיקי חיימוביץ'. מפקד התחנה היה יצחק טוניק. החל משנה זו הופקו לתוכניות הזוכות קליפים שהועלו ליוטיוב והציגו את המיטב מהתוכנית.
תשע"ג (2013)
בשנת תשע"ג, בדומה לשינויים מבניים נוספים שנערכו בתחנה, הוענק הפרס במתכונת שונה, כשבין השאר הוענק פרס בקטגוריית "תוכנית ביכורים" לתוכניות שנוצרו באופן בלעדי על ידי חיילי התחנה. מפקד התחנה, ירון דקל, ציין כי "התוכניות שזכו השנה, פרט לעובדה שהן בעלות איכות רדיופונית מצוינת, נוגעות בראש ובראשונה לנו כישראלים ומביאות את הסיפור הישראלי של כולנו, במוזיקה, בשירה, בשפה וברצון העז לחיות כישראלים בארץ" וועדת הפרס לשנה זו כללה את יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים תא"ל רחל טבת-וייזר, העיתונאי עמית סגל ואיש הטלוויזיה רפיק חלבי.
תשע"ד (2014)
ועדת הפרס בשנה זו כללה את תת-אלוף וקצין חינוך ראשי במיל' אלי שרמייסטר, העיתונאית רינה מצליח וחוקרת התלמוד ד"ר רוחמה וייס.
תשע"ה (2015)
ועדת הפרס לשנת תשע"ה כללה את האלופה במיל' אורנה ברביבאי, העיתונאי אודי סגל ואיש התקשורת צביקה ארן.
חן יסודות
חן יסודות (לשעבר חן ישראל קלַיְנמן; נולד ב-1979) הוא משורר ישראלי.
ביוגרפיה
יסודות הוא בוגר תואר ראשון במדעי המוח וספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן. בעל תואר דוקטור לספרות משווה מטעם אוניברסיטת בר-אילן, מחקרו עסק בסופרים דוד שחר וחורחה לואיס בורחס. חלק מרכזי מפעילותו הספרותית והציבורית מוקדש לזכויות בעלי חיים בכלל ולטבעונות בפרט.
שיריו התפרסמו בבמות הספרותיות השונות, החל מן העיתונות הכתובה וכלה בכתבי-עת בדפוס וכתבי-עת מקוונים. ב-2010 הקים יחד עם רן יגיל את כתב העת המקוון לספרות, "יקוד". כיום שותף פעיל בכתב העת עמדה.
בגיל 20, אימץ אורח חיים צמחוני, ובשנת 2011 אימץ אורח חיים טבעוני.
מתגורר כיום בתל אביב.
יוזף מרטין קראוס
יוזף מרטין קראוס (בגרמנית ובשוודית: Joseph Martin Kraus; 20 ביוני 1756 – 15 בדצמבר 1792), היה מלחין ממוצא גרמני שפעל בעיקר בשוודיה, תחת חסותו של גוסטב השלישי. קראוס כונה מוצרט השוודי, תוך הקבלה לוולפגנג אמדאוס מוצרט, שכמוהו היה מלחין בן התקופה הקלאסית מוכשר ביותר שנפטר בגיל צעיר.
קורות חייו
יוזף קראוס נולד בעיירה מילטנברג שבפרנקוניה, שם שימש אביו כפקיד. משפחת קראוס מנתה 13 ילדים, אך שבעה מהם נפטרו בילדותם. בשנת 1771 עברה המשפחה לבוכן שבבאדן-וירטמברג. יוזף קראוס קיבל חינוך מוזיקלי מגיל צעיר, הוא למד לנגן בפסנתר ובכינור, והתגלה במהירות ככישרון. למרות כישרונו המוזיקלי, הוריו רצו שישתלם דווקא בלימודי משפטים. הוא נשלח ללמוד משפטים באוניברסיטת מיינץ בשנת 1773, אך לא היה מרוצה מהאוניברסיטה ולאחר שנה עבר להשלים את לימודיו באוניברסיטת ארפורט, הפעם בשילוב לימודי מוזיקה נרחבים. הכנסייה, הן הקתולית והן הלותרנית שגשגו בארפורט, וקראוס הושפע מהן, כך שבאופן טבעי היצירות הראשונות שלו היו דתיות. עד מהרה הזניח קראוס את לימודי המשפטים ולמד רק מוזיקה וספרות. בשנת 1775 נאלץ קראוס לעזוב את האוניברסיטה ולשוב למשפחתו בשל משפט דיבה שהתנהל נגד אביו. באותה התקופה עסק בחיבור טרגדיה בשלוש מערכות וכן בכתיבת יצירות דתיות, ביניהן: רקוויאם, טה דאום ושתי אורטוריות. בשנה שלאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת גטינגן, ושם התקרב לרעיונות תנועת "הסער והפרץ" והם השפיעו על סגנון יצירתו.
מסעו של קראוס באירופה ארך חמש שנים ובמהלכו סייר בגרמניה, איטליה, צרפת ואנגליה. הוא פגש במלחינים חשובים כמו כריסטוף ויליבלד גלוק, יוהאן גיאורג אלברכטסברגר, ג'ובאני בטיסטה מרטיני ויוזף היידן. לכבודו של האחרון הקדיש סימפוניה שכתב. היידן הביע התלהבות מהמלחין הצעיר ואמר על אחת מן הסימפוניות שלו שרק מלחינים מעטים מסוגלים להלחין כמותה. בעת שהותו באנגליה הוא נכח בחגיגות מאה שנה לגאורג פרידריך הנדל שהתקיימו במנזר וסטמינסטר בשנת 1785. באותה תקופה הלחין כמה מיצירותיו המפורסמות, כמו שתי סימפוניות וחמישייה לחליל. בשנת 1786 פגש את הוריו בפעם האחרונה ולאחר מכן חזר לסטוקהולם.
כאשר חזר קראוס לשוודיה, בשנת 1787, הוא התמנה למנהל תוכניות הלימודים באקדמיה המלכותית למוזיקה. הוא הצליח להשיג מוניטין כמלחין ומנצח מן השורה הראשונה ויצירותיו זכו להצלחה. כמו כן הוא היה חבר בחוגים הספרותיים שבבירת שוודיה. בתקופה זו כתב כמה יצירות חשובות שחלקן הוזמנו על ידי המלך גוסטב עצמו. הוא אמנם היה ידוע כמלחין של אופרות, אך מתקופה זו דווקא היצירות התזמורתיות שלו זכו להצלחה, כמו הסוויטה "ריקסדגסמוזיקן" שכתב לבקשת המלך גוסטב, ולא האופרה הגדולה "אניאס בן קרתגו". ההצלחה לא האריכה ימים. ב-16 במרץ 1792 נרצח המלך גוסטב השלישי במהלך נשף מסכות ומותו השפיע קשות על קראוס. הוא כתב מארש הלוויות ויצירה נוספת לכבוד המלך ושתיהן בוצעו בלוויה המלכותית שהתקיימה ב-13 באפריל באותה השנה, אלו היו יצירותיו האחרונות של קראוס. לאחר מותו של המלך התחיל גם מצבו הבריאותי של קראוס להידרדר במהירות והוא נפטר בסוף אותה השנה, ב-15 בדצמבר 1792, ממחלת השחפת ממנה סבל עוד בימיו כסטודנט. הוא נקבר בחצי האי טיבולי מצפון לסטוקהולם.
יצירתו
קיימים שני קטלוגים המסדרים את יצירותיו של קראוס. הראשון נוצר על ידי קרל שרייבר והשני על ידי ברטיל ואן בואר, הקטלוג המקובל כיום ליצירתו הוא הקטלוג של ואן בואר, בו כל אחת מהיצירות ממוספרת לפי סימן VB. על פי קטלוג היצירות של ואן בואר קראוס הלחין יותר מ-200 יצירות, ביניהן יצירות קודש, שהן (בדרך כלל) יצירותיו המוקדמות יותר ויצירות חול.
האוסף של אתניקס
האוסף של אתניקס הוא אלבום האוסף הראשון של להקת אתניX המסכם חצי עשור של פעילות. באלבום נכללו 3 שירים חדשים: "שיר ישן" שהוקלט בהופעה ששודרה באותה שנה בערוץ 1, "אם את יכולה" ו"לחיות בניו זילנד", שנכתב על ידי זאב נחמה, ומבוסס על טקסט שנכתב על ידי טומי לפיד. כמו כן נכלל באוסף השיר "אגדת השמש והירח" - דואט של הלהקה עם הזמרת ריטה. השיר נכתב על ידי אהוד מנור ובוצע במסגרת הפסטיגל בשנת 1990. לאלבום צורף ספר הכולל את מילות השירים ותמונות של הלהקה.
יוזף מרטין קראוס
יצירתו
יצירות הקודש של קראוס הולחנו בדרך כלל בשביל כנסיות לותרניות או קתוליות. קראוס היה קתולי אך דבר זה לא הפריע לו לכתוב גם בשביל הכנסייה הלותרנית. בין יצירות הקודש של קראוס ניתן למנות: רקוויאם, טה דאום, אורטוריות וקנטטות. בין יצירות החול של קראוס ניתן למנות יותר מעשר סימפוניות, כמה קונצ'רטי, סונטות, רביעיות, חמישיות ושש אופרות. כמה יצירות שאנו יודעים שהולחנו על ידי קראוס אבדו או שיוחסו למלחינים אחרים.
יצירתו של קראוס מתאפיינת בניגודים דרמטיים ובהרמוניה עשירה, אך בתחום פיתוח המוטיבים קראוס לא הגיע לרמה של היידן ומוצרט.
פרקסילה
פְּרַקְסִילָה (ביוונית: Πράξιλλα) הייתה משוררת לירית יוונייה שפעלה באמצע המאה החמישית לפני הספירה בסִיקִיוֹן, מדינה בצפון חצי האי הפֶּלוֹפּוֹנֶסִי. משירתה שרדו רק חמישה קטעים (פרגמנטים) קצרצרים. מעבר לכך לא ידוע עליה דבר, פרט לכמה הערכות סותרות על שירתה, שנכתבו מאות שנים אחריה.
השלישי (ספר)
השלישי הוא רומן דיסטופי מאת הסופר הישראלי ישי שריד, אשר יצא לאור בשנת 2015, בהוצאת עם עובד.
זהו ספרו הרביעי של הסופר. הספר הוכרז כזוכה בפרס ברנשטיין לשנת 2016.
תוכן הספר
בעקבות נפילתה של מדינת ישראל, בעלת האוריינטציה החילונית והחופשית, השורדים מבין תושבי המדינה מתלכדים מאחורי קצין צה"ל צעיר בשם יהועז, שנוקט יוזמה ומארגן מחדש את שרידי הצבא על מנת להגן על אזור ארץ ישראל ההררי, הכולל את ירושלים וסביבותיה. בעקבות הלהט הדתי-משיחי, הנובע מההלם בו מצויים השורדים כתוצאה מנפילת מדינת ישראל, מצליח יהועז להגן על אזורים אלו, ואף לכבוש מחדש את אזור יהודה ושומרון, וחלקים מאזור הגליל, ולגרש באופן שיטתי את תושביהם העמלקים (המאופיינים בדומה לעם הערבי). בהמשך, ובתגובה למחאה העולמית שמתעוררת בעקבות הגירוש, מתלכדים אנשיו של יהועז סביבו, מכתירים אותו כמלך החדש של ממלכת יהודה, שזה עתה קמה לתחייה, ומקימים את בית המקדש השלישי. ממלכה זו מתנהלת בפועל כתיאוקרטיה יהודית.
העלילה מורכבת מתיאור זיכרונותיו של הנסיך יהונתן, בנו של מלך יהודה יהועז, אשר נלכד על ידי הפולשים העמלקים, בעקבות נפילתה של ממלכת יהודה. יהונתן, שהופקד על ניהולו השוטף של בית המקדש השלישי, ששימש מרכז החיים בממלכת יהודה, חי במתחים בין אמונתו באלוהים ונאמנותו לאביו המלך, על רקע התנהגויות אכזריות שהוא רואה אצל המאמינים, ושמועות על חורבן קרב.
אריך מריה רמרק
אֶריך מריה רֶמַרְק (בגרמנית: Erich Maria Remarque; 22 ביוני 1898 – 25 בספטמבר 1970) הוא שם העט של אריך פאול רֶמַרְק (Erich Paul Remark), סופר גרמני.
נעוריו
ב-1915 המשיך לימודיו בסמינר קתולי למורים באוסנבריק והצטרף לחוג צעירים (Traumbudenkreis) שנפגשו בעליית הגג שבה התגורר חברו, פריץ הרסטמאייר. בחוג הכיר רמרק ציירים, סופרים, מוזיקאים ובוהמיינים בתחילת דרכם ואלה סיפקו לו השראה.
בגיל 16 התחיל את כתיבת הנובלה "דוכן החלומות" (Die Traumbude), שאת כתיבתה השלים לאחר מלחמת העולם הראשונה. גיוסו לצבא הגרמני קטע את לימודיו.
השתתפותו במלחמת העולם הראשונה
בספטמבר 1917 מתה אמו, ואביו נישא בשנית. באפריל 1918 התפרסמה יצירתו "אני ואתה" (פרסום שני).
בסוף אוקטובר 1918 שוחרר מבית החולים והוצב מחדש בחיל הרגלים, וב-15 בנובמבר הוענק לו צלב הברזל, דרגה ראשונה, שאושר על ידי מועצת העובדים והחיילים של אוסנבריק. בתחילת ינואר 1919 המשיך בלימודיו בסמינר למורים וכן השתחרר מהצבא, תוך ויתור על העיטורים והמדליות שהוענקו לו.
לאחר המלחמה - מורה ועורך
באוגוסט 1919 סיים לימודיו בהצלחה ועבד כמורה בבית ספר עממי בלוהנה (Lohne) הסמוכה ללינגן עד סוף מרץ 1920. לאחר מכן לימד בעוד שני בתי ספר ובנובמבר ביקש לצאת לחופשה. לאחר התנסויות אלה עזב את ההוראה ועסק בעבודות מזדמנות: מנהל חשבונות, מוכר מצבות, נתן שיעורי נגינה בפסנתר ואף שימש כנגן עוגב.
במקביל, ב-1920 יצא לאור בדרזדן רומן הביכורים שלו "דוכן החלומות. רומן אמנותי." אותו הקדיש לחברו פריץ הרסטמאייר, שנפטר בתחילת 1918. הרומן לא זכה להצלחה.
במרץ 1921 החל לעבוד כעורך ומבקר תיאטרון בעיתון ה"אוסנבריקר טאגסבלאט" (Osnabrücker Tageblatt). בשנת 1922 החל בעבודתו כעורך בעיתון החברה Echo Continental של יצרנית הגומי קונטיננטל AG מהנובר. לכתב עת זה כתב סדרת קומיקס "נערי קונטי" (Die Contibuben), אותה חתם בראשי התיבות „E.M.R.“, וכן טקסטים פרסומיים. בתקופת עבודתו בהנובר פרסם כ-100 טקסטים שונים של פרוזה בעיתונים שונים. מסוף שנת 1922 אימץ לעצמו את השם האמצעי "מריה" לזכר אימו המנוחה ומשנת 1924 החל לחתום בגרסה הצרפתית של שם משפחתו „Remarque“, בה השתמש סבו במאה ה-19. בשנת 1925 החל לשמש כעורך עבור עיתון ספורט בברלין. באוקטובר אותה שנה נישא רמרק לרקדנית יוטה אילזה זמבונה (Jutta Ilse Zambona). ב-1926 שילם חמש מאות רייכסמארק לאציל המרושש הוגו פון בוכוולד, כדי שיאמץ אותו לבן. בכך זכה לתואר האצולה פרייהר (אציל זוטר, מקביל לברון). בשנת 1927 החל בכתיבת הרומאנים "תחנה באופק" ו"במערב אין כל חדש" (Im Westen nichts Neues).
בשנת 1927 נולדה לבני הזוג רמרק הבת פאולה ובשנת 1930 נולדה הבת מרלנה.
ההצלחה
בנובמבר 1928 החל רמרק לפרסם את הרומן "במערב אין כל חדש" כסיפור בהמשכים בעיתון הברלינאי הוותיק "פוסישה צייטונג" (Vossische Zeitung). בינואר 1929 הופיע הספר, שכלל את חוויותיו מן החזית ועדויות של חיילים שפגש בבתי החולים אותם עבר. הרומן מתאר את אכזריותה חסרת האבחנה של המלחמה מנקודת מבטו של חייל בן 19. הספר יצא בהוצאת אולשטיין בברלין, למרות שהלקטורים של ההוצאה טענו שאין לו סיכוי כי אין ביקוש לספרי מלחמה, הודות להתעקשותו של פרנץ אולשטיין, שלקח על עצמו את הסיכון של כישלון הספר.