cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוח חשמל
מבנה
ללוחות חשמל אין מבנה אחיד, אך ישנם מספר עקרונות שמיושמים בכל לוח חשמל: כבל מזין מחובר ישירות או דרך מהדקים למפסק הראשי של הלוח, מהמפסק הראשי יוצאת הזנה לפסי הצבירה, מהם יוצאות ההזנות למפסקי המשנה ולמערכות הפיקוד והבקרה, וממפסקי המשנה יוצאים הקווים לצרכנים הניזונים מהלוח - ישירות או דרך מהדקים.
בתיאור של מיקום הציוד בלוח (מבחינה חשמלית) מקובל להשתמש במונחים "מעלה הזרם" (Upstream) לציוד המחובר קרוב להזנת הלוח, ו"מורד הזרם" (Downstream) לציוד המחובר קרוב לצרכנים. לדוגמה: המפסק הראשי נמצא במעלה הזרם יחסית למפסקי המשנה, ומפסקי המשנה נמצאים במורד הזרם יחסית לראשי.
ארון
הארון הוא המסגרת בה מותקנים רכיבי הלוח. גודלם הפיזי של ארונות חשמל יכול להיות מעשרות בודדות של סנטימטרים ועד למספר מטרים.
ישנם מספר חומרים מקובלים לשימוש בבניית ארונות חשמל: פח, פוליקרבונט, פוליאסטר ופיברגלס.
נהוג לחלק ארונות חשמל לתאים, כאשר בכל תא (או מספר תאים) מותקנת מערכת הממלאת תפקיד מסוים.
מפסק ראשי ורכיבי חלוקה
בכל ארון חשמל מותקן מפסק ראשי. המפסק הראשי מאפשר ניתוק של הזנת החשמל ללוח. יחד עם זאת, ישנם מקרים בהם מצוי בלוח יותר ממפסק ראשי אחד: כאשר הלוח ניזון מיותר ממקור אחד. מספר המפסקים הראשיים יהיה תמיד כמספר מקורות ההזנה ללוח.
אם הלוח מזין מערכת עם מספר צרכנים, יכלול בדרך כלל מפסקים נוספים, משניים, המאפשרים ניתוק נפרד לכל צרכן וצרכן.
מהדקים
בלוחות רבים מותקנים מהדקים - רכיבים אליהם מחוברים חוטי החשמל הנכנסים ויוצאים מהלוח. יתרונם של המהדקים הוא שחיבורם לשאר רכיבי הלוח קבוע ולכן שינויים בסידור או בכמות החוטים הנכנסים או יוצאים אינו מחייב ביצוע שינוי בלוח עצמו.
פסי צבירה
פסי הצבירה הם מוטות, בדרך כלל מלבניים, המשמשים מעין "מרכזיה" ממנה ניזונים כל הצרכנים שבלוח. מוטות אלה עשויים בדרך כלל מנחושת, והחיבור אליהם הוא באמצעות ברגים.
המערכות הקיימות בלוח
ללוח חשמל יש כאמור מספר תפקידים, אך לא בכל לוח חשמל ניתן למצוא בהכרח את כל סוגי המערכות.
סוגי ההגנות
כמעט כל לוח חשמל מכיל בתוכו הגנות על הציוד המוזן ממנו. ישנם מספר סוגים של הגנות, ולא כולן בהכרח נמצאות בכל לוח:
כל ההגנות הנ"ל פועלות על ידי ניתוק מקום התקלה מזרם החשמל.
מאפייני ההגנות
המשמעות של סלקטיביות מלאה היא שבמקרה של קצר ינותקו בלוח המינימום ההכרחי של צרכנים.
היות שממסרי פחת מהווים את ההגנה העיקרית בפני התחשמלות, הרי שמשמעות תאימות חלקית או אי תאימות כי הלוח עשוי שלא להגן מפני התחשמלות.
בישראל
בישראל ישנו תקן רשמי ללוחות חשמל - ת.י. 61439 "לוחות מיתוג ובקרה למתח נמוך". תקן זה מחייב את כל הלוחות המותקנים בישראל מנובמבר 2014. לפני כניסת תקן זה לתוקף התקן המנחה היה ת.י. 1419, אשר הפך לתקן רשמי במרץ 2009 ונכנס לתוקף במרץ 2012. המשמעות היא שלוחות רבים מאוד שנבנו בישראל לפני 2012 ובפרט לפני 2009 לא בוצעו בפיקוח מכון התקנים.
עם זאת, התקן תקף בעיקר ללוחות בעלי מבנה מתכתי, אשר אסורים במתקן חשמל דירתי למעט במקרים יוצאי דופן, כך שלוחות חשמל שנועדו לדירות ובתים פרטיים לא יכולים להיבנות בהתאם לתקן.
גרשון שץ
גרשון (גֵגָה) שץ (8 באוקטובר 1905 - 17 במרץ 1963) היה ממייסדי תנועת בית"ר העולמית, מראשוני תנועת בית"ר שעלו לארץ, ממייסדי הסתדרות העובדים הלאומית ומראשוני ענף הקולנוע בישראל.
נעוריו ותחילת דרכו
גרשון שץ נולד בעיר יאניולגבה (פרידריך-שטאט) בלטביה לחיים ולחיה בת יוסף קובלנץ. שץ גדל במשפחה מתבוללת, אמידה ומכובדת. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלצה משפחתו לנדוד בערי רוסיה כפליטים, ובתום המלחמה חזרו והשתקעו בעיר ריגה. אביו התפרנס בעיקר מהרכבת שעונים ותיקונם, ובתקופה מסוימת גם מהכנת טבליות סכרין במחתרת. להשלמת ההכנסה פתחה אמו מסעדה ביתית ופנסיון. גרשון ניסה להתקבל לגימנסיה, אך בהיותו יהודי לא התקבל, מה שעורר אותו לפעילות ציונית-לאומית.
תנועת בית"ר
בדצמבר 1923 הגיע זאב ז'בוטינסקי לביקור בריגה, ונאם באולם התיאטרון הרוסי אודות הצורך בהקמת יחידות מגן יהודיות בארץ ישראל, הרצאה שהשאירה על המאזינים רושם רב. בעקבות הרצאה זו החליט גרשון שץ, ביחד עם עוד ארבעה חניכים (שנודעו בשם "נערי ריגה"), להקים את קבוצת בית רימון, שהורכבה מתלמידי הגימנסיה הגרמנית בעיר ריגה, ולאחר מכן הפכה לקבוצה הראשונה המייסדת של הסתדרות טרומפלדור. ביום 24 בינואר 1924 התקיימה במרתף "חשמונאי" בריגה אספה כללית בהשתתפותם של 43 חברים, בה נוסדה "הסתדרות הנוער הציוני האקטיביסטי על שם יוסף טרומפלדור" (או בראשי תיבות ה"ט), שלימים תהפוך לתנועת בית"ר. גרשון שץ נבחר אל "ועד הראשים" של התנועה החדשה, שכלל את ראשי הקבוצות האקטיביסטיות מבתי הספר השונים שהרכיבו את ההסתדרות החדשה.
באפריל 1925 נוסדה על ידי ועד הראשונים החווה החקלאית הראשונה של בית"ר בסטוקי שבלטביה, בה חיו כ-40 אנשי בית"ר ועברו הכשרה כחלוצים לעתיד, וגרשון שץ הצטרף להכשרה זו לקראת עלייתו לארץ. בדצמבר 1925 עזב גרשון שץ את ביתו ואת לימודיו ועלה אל ארץ ישראל, והיה בכך חבר בית"ר הרביעי שעלה לארץ והראשון שהגיע לארץ ישראל כשליח התנועה. גרשון הגיע בינואר 1926 אל חיפה, ומשם המשיך ברגל אל קבוצת דגניה. בהמשך מצא את מקומו במסגרת "חבורת השומרון" בזכרון יעקב שאורגנה על ידי הפועל הצעיר במטרה לכבוש את העבודה במושבות באזור חדרה.
ביולי 1926, כאשר החלו להגיע ראשוני העולים מבני תנועת בית"ר אל הארץ, הקים גרשון את קבוצת מנורה שעבדה באזור פתח תקווה בשמירה, והתחרתה בפועלים הערבים בכל עבודות החקלאות הקשות. באותה תקופה שרר משבר כלכלי חריף בארץ, ובני הקבוצה הגיעו לכדי פת לחם. בשנת 1927 עברה קבוצת מנורה אל בנימינה לעבודות ייבוש ביצות כבארה, שם נבחר שץ לוועד העובדים של פועלי בנימינה, ולחבר הלשכה הכללית. במסגרת הקבוצה התמחה גרשון בחפירת תעלות ניקוז ובייבוש ביצות, וכתוצאה מעבודתו זו חלה במלריה.
פלוגות הגיוס של בית"ר
באפריל 1931 יצא גרשון שץ להשתתף בכינוס העולמי הראשון של בית"ר בדאנציג כנציג ארץ ישראל. גרשון נשא בכינוס נאום כשהוא לבוש במדי בית"ר מלאים, בדבר ארגונם של פלוגות גיוס חובה לשנתיים, אך לא הצליח לסיים את נאומו מאחר שהתמוטט בשל מחלת המלריה. בעקבות נאומו של שץ בכנס, הטיל עליו זאב ז'בוטניסקי, ראש בית"ר, לעמוד בראש פלוגות הגיוס אותן הגה, ובנוסף קיבל גרשון שץ את התואר קצין נציבות בית"ר בארץ ישראל. פלוגות הגיוס שהחלו להגיע התפזרו בכל רחבי הארץ, וגרשון בילה את רוב זמנו בנדידה בין פלוגה לפלוגה.
בחודש מרץ 1932 התקיים בראש פינה הכינוס הראשון של עולי תנועת בית"ר בארץ ישראל. את הכינוס פתח גרשון שץ, ובנאומו הדגיש כי הכינוס מתקיים דווקא בגליל כדי לבטא את החשיבות הרבה אותה רואה התנועה בנוכחות ציונית באזורים שבקרבת גבולות ארץ ישראל, וכי מסיבה זו מתמקדת פעולת פלוגות הגיוס באזורים אלו.
עליה בלתי חוקית
בסוף שנת 1931 ובתחילת שנת 1932 ארגן גרשון שץ ביחד עם אנשי פלוגות הגיוס עליה בלתי חוקית של אנשי התנועה הרוויזיוניסטית דרך גבול הצפון בשיתוף עם בני העדה הצ'רקסית שגרו בכפרים הסמוכים לגבול. במהלך חודשים אלו עברו את הגבול שש קבוצות בנות 30 איש כל אחת, עד שהמשטרה הבריטית זיהתה את הפעילות, ואסרה כמה מאנשי בית"ר. שץ כמעט ונפל בידי המשטרה, אך הצליח לברוח ברגע האחרון באוטובוס ערבי. בעקבות אירועים אלו הופסקה העברת העולים בשיתוף עם הצ'רקסים, אך לא הופסקה כליל, ועד שנת 1934 העבירו אנשי בית"ר כמה אלפי עולים דרך גבול הצפון, שרבים מהם נקלטו במסגרת פלוגות הגיוס שהמשיכו לקלוט אליהן עולים בלתי חוקיים עד קום המדינה.
רמת טיומקין
ביולי 1932, בעת חפירת באר מים בשטח שהוקצה למושב רמת טיומקין, עוד טרם הקמת היישוב, נתקלו החופרים בהפרעות של תושבי אום ח'אלד שגם הזיקו לבאר. גרשון שץ הוצב במקום כשהוא חמוש ברובה כדי למנוע התנכלויות מצד ערביי הכפר הערבי אום ח'אלד. הערבים הזעיקו את המשטרה הבריטית, שמצאה את גרשון שץ עם הרובה שהוסתר, והוא נאסר ונכלא בשכם, עד שחולץ משם על ידי שמעון שיפוני ששילם את הקנס בכסף שקיבל לשם כך מיהושע חנקין.
ארגוני עובדים
בשנים הראשונות לשהותו בארץ תמך שץ בהישארות אנשי בית"ר כגוש רוויזיוניסטי בתוך ההסתדרות הכללית, ואף רץ ברשימה רוויזיוניסטית בבחירות לוועידה השלישית של ההסתדרות הכללית, בה קיבלה הרשימה שני צירים. עמדה זו הייתה בניגוד לעמדתם של עסקני בית"ר מתל אביב, שתמכו בהיפרדות מן ההסתדרות הכללית. עם הזמן הפכה ההסתדרות הכללית לגוף בעל אופי פוליטי מובהק, מה שגרם לאנשי בית"ר להידחק הצידה.
בפברואר 1927 השתתף שץ כמנהיג קבוצת מנורה בכנס בנחלת יהודה בו הוחלט לארגן את הפועלים הרוויזיוניסטים תחת מזכירות ארצית תחת השם גוש העבודה הרוויזיוניסטי, שבהמשך הפך לארגון עובדי ברית הציונים הרוויזיוניסטים (בקיצור: הצה"ר), ושץ כיהן כחבר המזכירות הארצית של הארגון.
בשנת 1930 התקיים בתל אביב כינוס שנועד לדון בבעיית עובדי בית"ר. שץ ייצג בכינוס את עמדת קבוצת מנורה, שתמכה בהישארות במסגרת ההסתדרות הכללית, מתוך אמונה כי ניתן לפעול במסגרת ההסתדרות יותר מאשר מחוצה לה, וכי עלול להיגרם לציבור העובדים ולתנועה נזק רב כתוצאה מהתבודדות. דעתו של שץ לא התקבלה, ובכינוס התקבלה החלטה על פרישה של הצה"ר מן ההסתדרות הכללית. למרות התנגדותו למהלך, בשנת 1934 היה שץ בין מייסדי הסתדרות העובדים הלאומית, שהיוותה אלטרנטיבה להסתדרות הכללית. הוא שימש כציר בוועידת היסוד של הסתדרות העובדים הלאומית, ובהמשך כיהן כראש המזכירות של הוועד הפועל הראשון שלה. שץ השתתף בהקמת קופת חולים לאומית, וכיהן כיושב-ראש הראשון של מועצת עובדי תל אביב.
בשנת 1934 היה גרשון שץ היה בין מקימי "בנק אוצר עממי" אגודת אשראי הדדית בע"מ, והיה חבר ההנהלה הראשונה של האגודה. "אוצר עממי" הוקם כאגודת אשראי הדדי לצורך מתן הלוואות לחברי הסתדרות העובדים הלאומית הנזקקים במסגרת "קרן להקלת חוסר העבודה של העובד הלאומי בארץ ישראל". במסגרת קרן זו נערכה בשנת 1936 מגבית בין העובדים הלאומיים, בה תרם כל עובד שכר שבוע עבודה. בהמשך היה "אוצר עממי" הבנק העיקרי ששימש את צורכי חברי הסתדרות העובדים הלאומית בתחום האשראי, חשבונות העובר ושב והפיקדונות. לאחר קום המדינה הסתבך בנק אוצר עממי בפרשת הלוואות קרן תל חי שנותרה חייבת לו סכומים גדולים, והבנק נאלץ להפסיק את פעילותו לאחר שנקנה על ידי בנק הפועלים, שרצה בו בגלל שני רישיונות לפתיחת סניפים שהיו לו.
בשנת 1935 השתתף גרשון בתור ציר מטעם הסתדרות העובדים הלאומית בקונגרס היסוד של ההסתדרות הציונית החדשה בווינה. כשחזר גרשון לארץ מן הכינוס, הוא הביא איתו על הסרטיפיקט את חנה איכילוב, שמאוחר יותר נישאה למשה איכילוב.
בעת עבודתו של שץ בהסתדרות העובדים הלאומית, הוא הכיר את סוניה פוצ'פובסקי שעבדה שם כמזכירה, ובשנת 1936 הוא נשא אותה לאישה. לסוניה ולגרשון נולדו שלושה ילדים: אור-עם, אביאל ומירבל.
תקופת המחתרות
כאשר הקים אב"א אחימאיר את ברית הביריונים, הצטרף גם גרשון שץ אל פעילות זו. בהמשך הצטרף ביחד עם מספר חברי ברית הבריונים לשעבר גם אל שורות "מחלקת האוהדים" של לוחמי חירות ישראל (לח"י) וביתו הפך מפקדה הארצית של הארגון, משם ניהל את פעילות הארגון מפקד הלח"י נתן ילין-מור, שכתב על כך: "ביתו היה למחתרת, בית-חולים, בית החלמה, משרד, מקלט ומפלט. לא רק את חייו הפקיר אלא גם ביתו עמד בסכנה מתמדת". בין לוחמי הלח"י שמצאו מסתור בביתו של שץ ניתן למנות את יצחק שמיר שהסתתר כשהוא מחופש ליהודי חרדי ואת יהושע זטלר שהסתתר בביתו של שץ במשך חודש וחצי לאחר רצח המתווך השוודי פולקה ברנדוט.
פעילות עסקית ופעילות למען חיילים המשוחררים
בשנת 1936 הקים שץ ביחד עם שותפים חברה בשם "חברה למפעלים כלכליים", שעסקה בבנין בתים ומכירתם, ובסידור משקים חקלאיים ומכירתם.
בשנת 1940 היה גרשון שץ בין מקימי 'חברת שמשון - חברה לייסוד שכונות בע"מ', שנוסדה במטרה לייסד שכונות עבריות באזור תל אביב. משרדי החברה שכנו בבניין קרסו, בדרך יפו 34 בתל אביב. ביחד עם שלמה קאשי ויהושע ליכטר, יזמה החברה את הקמת שכונת התקווה על כ-200 דונם של קרקעות פרדסים שנקנו מערבים תושבי הכפר סלמה, וזאת כדי לשמש כחיץ בין העיר תל אביב לבין הכפר סלמה ליפו. חברת שמשון הייתה הגוף שניהל את הרישומים של הזכויות בנכסים בשכונת התקווה, עובר לקום המדינה, וזאת ללא מעמד פורמלי. בנוסף רכשה החברה כ-30 דונם בשכונת "המכבי" ואת השטחים ששימשו להקמת שכונת שמשון, הממוקמת צפונית לדרך ההגנה, בין שכונת התקווה ליד-אליהו.
החל מאמצע שנות הארבעים הקים שץ מספר מפעלים שמטרתם לספק תעסוקה לחיילים משוחררים. בשנת 1944 הוקמה חברת "החייל חברה למפעלים כלכליים לחיילים עבריים משוחררים" שיזמה תעסוקה עבור חיילים משוחררים בעבודות שמירה בירושלים ובמסגרת בית חרושת לקמח, בשר ודגים אותו הקימה בתל אביב.
בתחילת שנות החמישים נוצרה שותפות עסקית ביוזמת משרד הביטחון בין קבוצת חיילים נפגעי מלחמת השחרור וקבוצת יזמים, ובראשם שץ, ועל רקע זה הוקם בשנת 1955 "מפעל קירור רמלה - מיקר", מפעל לייצור קרח בעיר רמלה. הצומת בו עמד המפעל נקרא עד היום "צומת הקרח" בפי תושבי רמלה.
לאחר קום המדינה
גרשון שץ היה בין שבעת ראשוני מסדר ז'בוטינסקי והיה פעיל בכל פעילויותיו עד יומו האחרון. מסדר ז'בוטינסקי העניק במשך שנים רבות פרס על שמו עבור פעילי התנדבות למען המדינה.
במשך שנים רבות היה גרשון אחד ממיסדי ופעילי התאחדות בעלי בתי הקולנוע, וכיהן כיושב-הראש הארצי של הארגון עד ליומו האחרון.
ב-17 במרץ 1963 נפטר גרשון שץ ונקבר בבית העלמין בקריית שאול בחלקת רעי מסדר ז'בוטינסקי. נכדו הוא יריב אופנהיימר, פעיל פוליטי חבר הנהלת "שלום עכשיו" ולשעבר מזכ"ל ודובר התנועה.
הנצחת זכרו
בתל אביב, נתניה ורמלה רחובות על שמו.
פרנאן פואן
פרנאן פואן (צרפתית: Fernand Point; 25 בפברואר 1897 - 4 במרץ 1955) היה שף צרפתי אשר נחשב למשפיע ביותר בצרפת בין השנים 1930 - 1955.
תולדות חייו ואישיותו
פרנאן פואן נולד בלואן (Louhans) בשנת 1897. אימו וסבתו ניהלו ובישלו בבופה בתחנת הרכבת בלואן, עיר הולדתו.
פואן החל את התלמדותו ברזי הבישול בפריז כשף רטבים בפואיו (Foyot), בבריסטול (Bristol) ובמאז'סטיק (Majestic). לאחר מכן כיהן כשף דגים במלון רויאל באוויאן (Evian). בשנת 1922 כשחברת הרכבת פריז-ליון-הים-התיכון סירבה להכיר בבופה המשפחה כבמסעדה, החליט אביו אוגוסט לעבור לעיר ויין, עיר קטנה, שתושביה מועסקים בענף הטקסטיל, שלושים קילומטרים דרומית לליון, שם הוא פתח מסעדה מסורתית, על גדות הרון.
שנתיים מאוחר יותר הוא עזב את המסעדה לטובת בנו פרנאן ששינה את שם המסעדה ללה פיראמיד. פרנאן פואן הניח את התשתית למטבח העילי בן ימינו בבססו את מטבחו על חומרי גלם אורגניים, טריים ומעולים ובעונתם ומנות שעל פיתוחן שקד במהלך שנים רבות, בעודו יורד לפרטי פרטים של כל שלב ומרכיב במהלך הכנת המנות, שעל ביצוען הקפיד ללא כחל ושרק מדי יום ביומו. היה זה פישוט של המטבח הגראנדיוזי בהיקפו, פרי מוחו של אוגוסט אסקופייה, עליו חונך פואן במטבחי המלונות, ברם, שדרוג באיכות המנות.
מהר מאוד שם המסעדה נודע למרחוק וגורמטים מכל רחבי צרפת נהרו למקדש הגסטרונומיה. כל המי ומי של התקופה ביקרו במסעדה. קורנסקי שהיה מבקר המזון החשוב והמשפיע ביותר באותם הימים בצרפת הגדיר את המסעדה כ"פסגת אומנות הקולינאריה". פליקס בנואה, הביוגרף של פואן, כינה אותו כ"פרעה של הפירמידה מויין". המסעדה הוכתרה בניקוד המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך המסעדות היוקרתי מכול: המישלן. כבר ממדריך מישלן הראשון שדירג מסעדות לפי שיטת הכוכבים (אחד, שניים ושלושה כוכבים) בשנת 1933. במדריך מישלן הראשון שיצא לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1951, הוכתרו שבע מסעדות בצרפת בשלושה כוכבים, ביניהן לה פיראמיד.
להצלחת המסעדה תרמה גם קבלת הפנים החמה של פואן, ואישיותו הציורית: חדור באהבה לחייו ולעבודתו, חוש ההומור המטורף שלו, היותו בלתי אמצעי, שמן מאוד, בעל סנטר משולש, מתנשא לגובה של 1.85 ס"מ, שתיין ואקסצנטרי, מתחיל את יומו בשעה המאוחרת עשר בבוקר אצל הספר. שליש או חצי מ"אורחיו" היו בעצם חבריו ואכלו בחינם, כי פואן אהב יותר מכל לשמח אנשים. תלמידיו ותלמידי תלמידיו למדו ממנו את רוח החום, השמחה וההומור בהם המשיכו עד למאה העשרים ואחת.
בתקופת הכיבוש הגרמני של צרפת, במהלכה של מלחמת העולם השנייה, סייע פואן לפליטים שנסו מהפלישה הגרמנית והיה אחד מהשפים הבודדים שסגרו את מסעדתם, כי סירב לשרת את קציני האויב.
פואן מת מהתקף לב במטבחו בוויין. על ערש הדווי שלו התייצבה צמרת רופאי צרפת, שנהגו לאכול בחינם אצל שולחנו והוא התבדח: "אני מטופל כל כך טוב, שוודאי הוא שאמות בבריאות מושלמת". לאחר מותו המשיכה אשתו לנהל את המסעדה ועל הבישול הופקד בתחילה השף פול מרסייה ולאחריו גי טיוואר.
בריאיון העבודה לתפקיד מתלמד במטבחו, הוא בחן את הטבחים לגבי יכולתם לטגן ביצה. מבין כותלי לה פיראמיד יצאו בכירי השפים של צרפת בעשורים הבאים: אלן שאפל, טילייה, ז'אן באנשה, פול בוקיז, ביז, לואי אוטייה, והאחים ז'אן ופייר טרואגרו, ותלמידיהם שהנודעים שבהם הם ברנאר לואזו וגי סאבואה.
אנקדוטות המסופרות על פואן
נהג לקרוא לאורחיו Mon Petit (קטן שלי) ואת פני חברי משפחת המלוכה שביקרו תדיר בויין כיבד במילים Mon Petit Prince. פואן נהג למתוח את באי המסעדה בשיתוף שוליותיו. שליח היה מגיע למסעדה, פואן היה מזמינו לשתות על חשבונו ובוקיז בעיקר או האחים טרואגרו היו צובעים את אופניו. ובסל הפיקניק שהיו האורחים לוקחים עימם לאכול תמיד היה שם ביצה אחת נאה לחלוטין. בוקיז רכן מתחת לשלוחן האורחים והיה צובע את נעליהם במברשת. פואן נתן לאורחיו משקה קקאו כה מרוכז, שהללו ביקשו מים לדלל אותו והוא הוסיף למשקה סודה.
אושיות מטבחו ותבשיליו המפורסמים
התבשילים המזוהים עם פואן הן מנות אזוריות, אותן שידרג והעלה לכדי יצירות מופת: גרטן של זנבות סרטנים, תרנגולות וכמהין, פואה גרה במעטה בריוש, ומבחר חביתות ונקניקיות ליון המלוות בתפוחי אדמה.
בין המנות המפורסמות שהמציא פואן ניתן למנות את: תרנגולת בראס ופטריות כמהין מבושלים בשלפוחית חזיר, סלמון ממולא המבושל בבריזה ביין פורט, Deliced de Saint-Antoine, תבשיל רגלי חזיר בבצק עלים, אותו יצר במיוחד עבור Albert Lebrun, פילה דג סול "בריאנט סבארין", שהיה מוס לובסטר שמנוני מכוסה בכמהין פרוסות, עטוף בפילה שלוק של דג סול על בצק עלים של סרטנים. כל פילה היה מכוסה בזנב לובסטר, סקאלופ, ופיסת כמהין עבה.
התבשיל המפורסם מכל אותו יצר פואן הוא Marjolaine. שעל שיפורו עד לרמת גימור מושלמת עמל במשך שנים רבות. המנה מורכבת מעוגת ספוג קלה של שקדים ואגוזי לוז וממולאת בשלושה קרמים שונים: שוקולד, חמאה ופרלין.
פועלו והישגיו
פרנאן פואן שם דגש על טריות ללא פשרות. לא השתמש בשום חומר גלם מהיום הקודם, ולא שמר או אחסן דבר ליום המחרת. טבחיו החלו את יום העבודה עם מטבח מבריק וסיימוהו באותה צורה. מגמה זו נהפכה לחוק בל יעבור בקרבו של המטבח העילי בן ימינו.
הוא אסר על עישון במסעדתו, חרף העובדה שבימיו היה העישון סמל סטטוס, ולמעשנים בחדר האוכל היה ניתן מיד קפה וחשבון לשלם. פעם הגיעו לארוחת צהרים זוג אמריקאים והזמינו קולה עם הסעודה, פואן גירשם בבושת פנים מן המסעדה.
ספרו החשוב ביותר הוא Ma Gastronomie, שגדולי השפים עד לימינו אלה כדוגמת תומאס קלר, רואים בו את אחד מטובי ספרי הבישול הקיימים. הספר מתמקד בטכניקות, יותר מאשר במתכונים. פואן נודע במיוחד במימרות החוכמה שלו, שרבות מהן נכללו בספרו, כדוגמת: "קישוטים צריכים להיות מותאמים כמו עניבה לחליפה" וכן: "ארוחה טובה צריכה להיות הרמונית כסימפוניה ובנויה היטב כמו קתדרלה נורמאנית". "אם בורא העולם עמל קשות כדי לתת לנו דברים מצוינים לאכול, המעט שאנו יכולים לעשות הוא להכין אותם היטב ולהגישם בטקסיות".
פואן סבר שההכנות הפשוטות ביותר הן גם הקשות ביותר: "רוטב ביארנז הוא פשוט חלמון ביצה, שאלוט, מעט חומץ, טרגון וחמאה, אולם לוקח שנים מרובות של תרגול על מנת להגיע לתוצאה המושלמת."
שבעה חטאים (סרט)
שבעה חטאים (באנגלית: Se7en, נודע גם כ-Seven) הוא מותחן פשע אמריקאי משנת 1995 בבימויו של דייוויד פינצ'ר. הסרט היה מועמד לפרסי אוסקר ו-BAFTA. הוא מגולל את קורותיהם של שני בלשי-משטרה, האחד לקראת פרישה והשני בלש חדש שאמור להחליפו, החוקרים בצוותא סדרה של מעשי רצח על רקע פולחני, כפי הנראה בהשראת שבעת החטאים של הנצרות. במרוצת החקירה מנסה הצמד להתחקות אחר עקבותיו של הרוצח בטרם יהיה סיפק בידיו להשלים את מסע רציחותיו. את התסריט חיבר אנדרו קווין ווקר, ובסרט מככבים בראד פיט ומורגן פרימן בתפקיד צמד הבלשים.
עלילת הסרט
סגן סאמרסט (מורגן פרימן) הוא בלש שעומד לפרוש לגמלאות בתוך כשבוע בתום שנות התמודדות ארוכות עם המחסור והאדישות המשגשגים בעיר המטונפת והאומללה. במהלך שבוע זה, הוא מצוּות לסמל מילס (בראד פיט), בלש יהיר וחסר ניסיון שאך הגיע למטרופולין ולמחלקה. ההבדלים בין השניים ניכרים תוך זמן קצר; מילס הוא פזיז, הפכפך ומתקשה לשלוט בכעסיו, בניגוד לאישיותו ולשיטותיו האנליטיות והמעמיקות של סאמרסט.
גרגרנות
משימתם הראשונה של הבלשים יחדיו היא פענוח רצח שבוצע בזירת פשע הממוקמת בדירה מטונפת ועתירת מקקים, ובה נמצאת גופת אדם שמן במיוחד שפניו מונחות בקערת ספגטי. הוא כבול בחוט תיל בקרסוליו ובמפרקיו, ודלי מלא קיא מתגלה תחת השולחן. הפתולוג קובע מאוחר יותר כי האיש הואבס בכפייה במזון רב ואחר כך ספג בעיטה בצידו, דבר שקרע את קיבתו והוביל למותו כתוצאה מדימום פנימי. בדל הראיה הראשון שמכוון את הבלשים אל מניע מסוים היה קבלות על מצרכי המזון שהעידו על כך שהרוצח ביקר בצרכנייה מספר פעמים.
חמדנות
סאמרסט מביע בפני המפקח (ר.לי ארמי) את ספקותיו באשר למידת מוכנותו של מילס לעיסוק בתיק הגרגרנות, ועל כן למחרת מילס מקבל לידיו את האחריות על פענוח תיק אחר, רצח מזוויע של פרקליט צמרת בשם אלי גוּלד. גולד הוכרח לחתוך חלק מבשרו שלו, דבר המתקשר לתביעתו המפורסמת של שיילוק מהמחזה הסוחר מוונציה; על הרצפה כתובה המילה "GREED" (חמדנות) בדמו של גולד. כשסאמרסט מגלה את המילה "GLUTTONY" (גרגרנות) כתובה בשומן על הקיר מאחורי המקרר בזירת הפשע הראשונה, הוא מתחיל לחשוד בכך ששני הפשעים קשורים זה בזה, ומעריך בפני מילס והמפקח כי ככל הנראה יתרחשו עוד חמישה מעשי רצח, כל אחד על פי אחד הנותרים משבעת החטאים של הנצרות - תאווה, גאווה, עצלות, כעס וקנאה.
עצלות
צדקתו של סאמרסט מוכחת כאשר אדם נמצא קשור למיטתו, הוא אמנם נמצא בחיים אך נראה שהוא סובל מנזקים גופניים ושכליים קשים מקץ שנה שלמה של כבילה למיטה. על הקיר, מעל למיטה כתובה בבני-מעיו המילה "SLOTH" (עצלות). הרוצח הותיר ערימת תמונות ומגוון דגימות מהפרשות גוף לאורך שנת הכבילה, בלועגו בכך לחדלון הבלשים שלא הצליחו לפענח את הרמזים במהירות מספקת. בנקודת זמן זו, טרייסי פוגשת בחשאי בסאמרסט ומגלה לו כי נכנסה להריון. היא טרם סיפרה זאת לבעלה משום שהיא אינה בטוחה ברצונה שלא להפיל את העובר.
כאשר החקירה נקלעת למבוי סתום, סאמרסט משחד מקור בבולשת הפדרלית כדי שידפיס בעבורו רשימה של השמות במאגר-המידע הממשלתי של שאילת ספרים "מסומנים" מספריות ציבוריות, ספרים שמחקרו של סאמרסט מניע אותו לסבור שהרוצח עשוי להתעניין בהם. בעזרת הרשימה, הם יוצרים רשימה של חשודים אפשריים, אחד מהם מכונה "ג'ונתן דו" (וריאציה של השם ג'ון דו, שם המשמש לקורבנות פשיעה אלמונים - בדומה לשם "פלוני אלמוני"). כאשר הבלשים מבקרים בדירתו של דו, האחרון מגיח לפתע ופותח עליהם באש במסדרון הבניין, ובכך נפתח מרדף המלווה-יריות. בסופו, מצליח דו להפיל את מילס אל הקרקע. במצב זה, כאשר מילס פגיע לחלוטין, דו מצמיד את קנה אקדחו לראשו. מספר שניות חולפות, ודו לא יורה. מיד לאחר מכן הוא נמלט, בטרם יחוש סאמרסט לעזרתו של מילס.
תאוות בשרים
הבלשים הופכים את דירתו של דו, מוצאים את ידי קורבן ה"עצלות" במקרר, וכן מדפי כתבי-עת ותצלומי פפראצי של קורבנות פוטנציאלים. עד מהרה נקראים הבלשים להגיע לזירת הרצח הבא (של זונה). בזירת הרצח המילה "LUST" (תאווה) חרוטה על דלת החדר; בתוכו מצויים גופת הזונה, שוטרים וגבר שכפי הנראה שרוי תחת הלם, המזדעק, "הורידו את הדבר הזה ממני!". משהאדם נלקח לתחנת המשטרה על מנת לתת עדות, הוא מספר כי הרוצח אילץ אותו בעזרת אקדחו לחגור איבר מין עשוי עור עם להב המחובר לקצהו, ולאנוס בעזרתו את הזונה למוות.
גאווה
מילס וסאמרסט שבים למטה המשטרה, ובמבואה מגיע אדם ומסגיר עצמו לידיהם. ידיו וחולצתו מכוסים בדם משלושה מקורות: שלו, בשל חיתוך קצות אצבעותיו; של הדוגמנית; ושל קורבן נוסף שטרם זוהה. עד מהרה האיש מזוהה בוודאות בתור דו (קווין ספייסי). באמצעות פרקליטו (ריצ'רד שיף) מציע דו להודות בכל שאר הרציחות, אך בתמורה הוא דורש ללוות את הבלשים לאתר נוסף בו, לטענתו, תמצאנה שתי גופות נוספות. סירוב להצעה, מאיים הפרקליט, יוביל לשימוש במשפט בהגנת אי השפיות, שעשויה למנוע את הרשעת דו בשבעה מעשי רצח מן הדרגה הראשונה. מילס גומר אומר בליבו להשיג את ההודאה במלואה.
קנאה
מקץ נסיעת מה, כאשר השלושה מגיעים ליעד הנזכר, רכב-משלוחים מגיע גם כן תוך זמן קצר. סאמרסט עוצר אותו לבדו כמה מאות מטרים במרוחק ממילס ודו ומתעמת עם הנהג, האומר שנשלח למסור קופסה במקום זה. הקופסה ממוענת למילס, אך סאמרסט מחליט לפותחה. הוא נרתע למראה תכולתה, וצועק למילס, המתקשה להתאפק למשמע הערותיו של דו, להניח את אקדחו ולא להתקרב אל הקופסה.
בעת שסאמרסט רץ בחזרה אל מילס ואל דו, מסגיר האחרון למילס את עובדת ביקורו אצל טרייסי אשתו לאחר שמילס יצא לעבודה, וכיצד ניסה "להתנהג כבעל". דו האמיד קינא במנעמי חייו של האדם הפשוט ועל כן הוא אשם בחטא ה"קנאה". דו מספר כי הרג את טרייסי, ואז מוסיף, "נטלתי למזכרת... את ראשה הנאה." בהמשך, מקנטר דו את מילס כשהוא מגלה שהאחרון לא ידע על הריונה של אשתו.
כעס
זועם, נבעת ומוכה-יגון, שוקל מילס לרצוח את דו. סאמרסט מנסה לעוצרו, בטוענו שדו ינצח רק אם הוא עצמו ירצח בעבור חטא ה"קנאה" ומילס יהיה זה שירצחו ובכך יגלם בדמותו את החוטא בחטא ה"זעם". "אם תרצחוֹ, הוא ינצח", מתריע סאמרסט. ברם, מילס הזועם יורה בראשו של דו, מרוקן את מחסניתו לגופו, ואז, במבט ממסוק הצופה בהם, נראה צועד הרחק מסאמרסט וגופת דו אל עבר אזור הקופסה.
בסצנה הבאה, נצפה מילס נלקח במכונית משטרה. המפקח שואל את סאמרסט, "איפה תהיה?" וסאמרסט משיב בלאות, "אהיה בסביבה," ברומזו לכך שאולי ידחה את יציאתו המתוכננת לפרישה. ממש בסוף, סאמרסט מצטט את ארנסט המינגוויי, באומרו, "העולם מקום יפה ושווה להילחם עבורו." הוא מסכים רק עם חלקו השני של המשפט.
ג'ון דו
הצופה אינו מקבל מידע רב על דמותו של ג'ון דו, בהשוואה לרוצחים סדרתיים בסרטים אחרים, דוגמת חניבעל לקטר ופרנסיס דולרהייד. מפקח המשטרה מתאר את דו בתור "אמיד, משכיל ובלא תלות בכך, משוגע לגמרי", אך כאשר סאמרסט מנסה לדלות ממנו פרטים אישיים כלשהם, דו טוען שזהותו "אינה משנה" (שמו, ג'ון דו, הוא כינוי באנגלית לאלמוני שאין יודעים את זהותו). דו יצר לעצמו זהות נקיה לחלוטין, אין כל רמזים לזהותו האמיתית בדירה, חשבון הבנק שלו נפתח במזומנים ולא נמצא לגביו כל תיעוד תעסוקתי; במהלך כותרות הפתיחה של הסרט הוא נראה מוחק במרקר שחור את תצלום פניו של ילד קטן.
אפעס, בחדר-המדרגות של דירת ויקטור, הוא מתחזה לצלם עיתונות, וישנה תעודת עיתונאי בביתו, מה שמעלה את האפשרות שהוא היה בעבר צלם-עיתונות. בניגוד ללקטר, דו אכן מוגדר אך ורק על ידי פשעיו ואמונתו הדתית, כמשתקף ממראה דירתו. דירתו, ובמיוחד 2,000 המחברות שמילא לאורך השנים, מספקות לנו את ההצצה הממשית ביותר למהותו האמיתית.
דירתו של דו היא מקדש לאובססיה שלו לחטא ושאט הנפש שבעולם. על דלתו ישנם בריחים ומנעולים רבים, חלונותיו מואפלים, וסמלים ואיורים דתיים מצוינים בכל עבר. שוררת בה אווירה של סגפנות, עם המיטה הפשוטה וצלב הניאון האדום שמעליה. דו משתקף כפסיכופת (הוא אוסף בקבוקי אספירין ומתאר כל פרט מחייו במחברותיו). רשימת הספרים המסומנים שסאמרסט ומילס משיגים כוללת את תומאס אקווינס, שעסק בשבעת החטאים בחיבורו "סוּמה תאולוגיקה". דו אף מצטט מ"גן העדן האבוד". תצפיות אלה מנוגדות לכתיבתו על חטא. דו נגעל מההאדרה העצמית של עולם מלא-חטא. הוא מאמין שהגזע האנושי בסדר הדברים האלוהי אינו אלא צל פתטי של מה שיכולנו להיות, אלמלא התפקרנו.
דימויים דתיים
כיאה לסרט העוסק רבות בנושאים דתיים, "שבעה חטאים" עתיר דימויים נוצריים, במיוחד צלבים המוצגים במופגן בנקודות רבות במהלך הסרט. ג'ון דו עצמו מפנה לברית החדשה פעמים מספר, בעיקר לסדום ועמורה:
ישנם אף מספר פסלים דמויי-מלאכים הנחזים בבולטות במהלך הסרט.
יקום מורחב
עיבוד הסרט לעלילון על ידי חברת "Zenescope Entertainment" מעניק לנו מספר רמזים לימי ילדותו ונעוריו של דו.
בגיליון השלישי, עצלות, מתגלית העובדה שכילד, דו סבל מכאבי ראש חריפים שטופלו בצורה כושלת בהלם חשמלי.
הגיליון הרביעי, תאוות-בשרים, מגלה שאמו של דו הייתה קנאית דתית, בעלת אובססיה לחטא וקללה נצחית. בשלב מסוים בתקופת לימודי בבית הספר, דו החל לפתח תאוות-בשרים כלפי נערה פעילה-מינית בכיתתו, אך אמו גינתה זאת. אימו נזדעזעה למראה דו המאונן בשירותים והכתה אותו קשות. דו יחזה מאוחר יותר באימו מתנה-אהבים עם דודו הקנאי-לדת בה במידה.
בגיליון החמישי, גאווה, נראה דו, כעת נער בשנות-העשרה לחייו, משתכר למראה נערה טובת-מראה בכיתת לימודי הדת שלו. בשלב זה של חייו, דו כבר החל במנהגו לתאר ביומניו כל מחשבה ופעולה מעשה ידיו. הוא כותב שרגשותיו כלפי ריבה זו זכים וטהורים ושאין להשוותה כלל לנערה שנהה אחריה שנים קודם. הוא מציע לה לסייע בלימודיה ומזמינה לביתו. ברם, בהיכנסם לחדרו הם נתקלים באמו, עתה אלכוהוליסטית משוחררת ואלימה. היא קוראת ביומניו של ג'ון וכדי לשימו ללעג מקריאה אותם בקול לנערה.
הנערה נמלטת על נפשה, כאשר אמו של ג'ון תוקפת אותו גופנית ואומרת לו שלא משנה מה יעשה, לעד יהא חוטא, וימצא את מקומו בגיהנום באורח בלתי נמנע.
סיומים חלופיים
גרסה מוקדמת של התסריט כוללת סיום שונה לחלוטין ובו מפגשם של דו וטרייסי ורציחתה כלל לא מתרחשים. במקום זאת, ישנו עימות סופי בין דו למילס וסאמרסט. דו הורג את מילס, ובזעמו, סאמרסט עובר על חטא הזעם ונוקם בברוטליות בדו. סאמרסט יורה בדו על מנת שלא להרוג, אלא כדי לגרום לדו למידת הכאב המרבית, ועל כן הוא יורה בכל ידיו ורגליו. בעת שדו מתפתל מייסורים, סאמרסט מצית אותו ושורף אותו בעודו חי.
בקריינות ה-DVD, פינצ'ר מצהיר שלאחר שהסיום הראוי לעימות בין מילס, סאמרסט ודו נקבע, הסרט אמור היה להסתיים באופן מידי לאחר שמילס ירה בדו - הצילומים האחרונים היו אמורים להיות סצנת הרצח ממעוף המסוק. ברם, הסצנה האחרונה נוספה ובה מילס מוסע לתחנת המשטרה ואילו סאמרסט רומז שחזר בו ככלות הכול מכוונתו לפרוש.
הפקה
הרחובות העירוניים השוקקים תושבים בעוד שממטרים תוקפניים יורדים לבלי הפסק היו חלק בלתי נפרד מהסרט, משום שפינצ'ר רצה להראות עיר שהייתה "מטונפת, אלימה, מזוהמת, מדכאת לפרקים. חזותית וסגנונית, זו הדרך בה רצינו לרשום את דיוקנו של העולם. כל דבר היה חייב להיות אותנטי וגולמי עד כמה שהדבר היה בגדר האפשר."
למילוי תכלית זו, פנה פינצ'ר למעצב ההפרדה ארתור מאקס כדי שיצור עולם קודר שלרוב משקף בצורה מבעיתה את תושביו. "יצרנו סביבה המבטאת את ההידרדרות המוסרית של האנשים החיים בה," אומר מאקס. "הכל מתפרק, דבר אינו פועל כשורה." מראהו המהורהר והקודר של הסרט נוצר בעזרת תהליך כימי ייחודי שהופעל על צבעי הכסף שבתשליל, דבר שהוביל להעמקת התמונות האפלות ומלאות הצללים בסרט והגביר את איכותו הכללית של הטון של הסרט.
מועמדויות ופרסים
ווקר קיבל מועמדות לפרס BAFTA בגין התסריט המקורי הטוב ביותר. עורך הסרט ריצ'רד פראנסיס-ברוס היה מועמד לפרס האוסקר על עריכת הסרט, והצלם הראשי. השימוש הרב שעשה דאריוס ח'ונדג'י ב-"מעקף הלבנה" במהלך עיבוד הסרט היה למשפיע על טכניקת עשיית הסרטים בת-זמננו, במיוחד בשלהי שנות התשעים של המאה ה-20. הסרט זכה בפרס ה-MTV לסרט הטוב ביותר.
DVD
בעבור גרסת ה-DVD, הסרט נערך מחדש והוגש בתצורת המסך הרחב, כך שנשמר היחס המקורי בו הוקרן הסרט על האקרנים - 2.40:1. אפשרויות האודיו כוללות Dolby EX 5.1, DTS ES Discreet 6.1 ו-Stereo Surround Sound.
גרסת ה-DVD של הסרט כוללת קריינויות שהוקלטו במיוחד ובהן הכוכבים ותורמי מפתח אחרים בעשיית הסרט המספרים על חוויותיהם במהלך הפקתו.
גרסת ה-DVD תואמת לכונן DVD-ROM. התקליטור הראשון - הסרט כולל תסריט ניתן להדפסה וקישוריות אינטרנט.
העלילון
בשנת 2006 החלו Zenescope Entertainment, הוצאת-עלילונים, בהוצאה לאור של מיני-סדרה בת שבעה גליונות, כל אחד מהם התמקד באחד מקורבנותיו של דו טרם מותם; למשל עלילת הגיליון הראשון, "Se7en: Gluttony", התמקדה ב"איש השמן".
הפסקול
נעימת כותרות הפתיחה היא דוגמית חתוכה של רה-מיקס שיצר "Coil" ללא מתן קרדיט ראוי לשירם של ה-"Nine Inch Nails", הוא "Closer", הנקרא "Closer (Precursor)" מעל גבי תקליטור הסינגל "Closer". השיר המושמע במהלך כותרות הסיום הוא שירו של דייוויד בואי, "The Hearts Filthy Lesson". השיר המקורי הולחן על ידי הווארד שור:
ונצואלה (שיר)
לקראת העלאת המחזמר "אף מלה למורגנשטיין", נתבקש דן אלמגור על ידי מחבר המחזה אפרים קישון ובמאי המחזה שמואל בונים, לכתוב את פזמוני המחזמר. חלק מהפזמונים שכתב הולחנו על ידי משה וילנסקי וחלקם על ידי סשה ארגוב. המחזמר עוסק בקבוצה של סטודנטים בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים. כך, כשלומדים הסטודנטים על יבשת דרום אמריקה אצל מרצם פרופ' שולטהַייס, שולב במחזמר שיר על המדינה הדרום-אמריקאית ונצואלה. אלמגור בחר בוונצואלה דווקא מכיוון שבעת לימודיו בקמפוס רם באוניברסיטה העברית, מצאה חן בעיניו סטונדטית בשם אלה (לימים אשתו), ששמה התחרז עם שם המדינה. לדבריו של אלמגור, "החלטתי להקדיש את השיר לונצואלה, ולחזור כמה פעמים על השם המוזיקלי הזה ("ונצו-אלה, ונצו-אלה"). אולי תבחין אז בקיומי".
אלמגור ליקט עובדות על מדינת ונצואלה מהאנציקלופדיה, ובה חיפש "מלים ארוכות, אכסוטיות, מוסיקליות, הקשורות בג'ונגלים של דרום-אמריקה ובונצואלה", למשל "אמזונאס", "אורינוקו", "אנקונדה" או "קריפיטיו". עם זאת, בשיר שורבבו כמה טעויות עובדתיות, למשל האורינוקו אינו משתפך לאמזונאס, ונחש האנקונדה אינו ממית בהכשה כי אם בחנק. בהמשך פורסמה גרסה מתוקנת לשיר, ובמקום השורות "נשוט על פני האורינוקו, המשתפך לאמזונאס" נכתבו השורות "נשוט על פני האורינוקו, ונטייל לאמזונאס".
השיר הצליח גם מחוץ לגבולות המחזה עצמו, וצעד כשמונה חודשים בראש מצעדי הפזמונים בישראל.
גרסאות כיסוי
לאורך השנים בוצעו מספר גרסאות כיסוי לשיר, למשל על ידי להקת הנח"ל, להקת פיקוד מרכז, גידי גוב, נורית גלרון, דורי בן זאב ועוד. שלישיית שוקולד מנטה מסטיק חידשה את השיר בשנת 1989 והקליטה אותו לאלבומה של ירדנה ארזי, "תחנה בדרך". כמו כן, בוצע השיר במסגרת התוכנית "חרצופים", ולקראת טורניר הקופה אמריקה 2007 שהתקיים בוונצואלה, על ידי כתבי ערוץ הספורט.
יהודה סלוצקי
יהודה סְלוּצְקי (10 בנובמבר 1915 – 22 במאי 1978) היה היסטוריון וסופר ישראלי.
חייו ופועלו
יהודה סלוצקי נולד בסנובסק שבפלך צ'רניגוב באוקראינה לאברהם אבא סלוצקי ומוסיה בת יהודה ליב צימירינוב. עלה לארץ ישראל עם הוריו בהיותו בן עשר. אביו היה מורה בכפר חסידים ובכפר ילדים ונוער אהבה. שנה לאחר עלייתם נפטר אביו והמשפחה עברה לירושלים ואחר כך לרמת גן.
סלוצקי למד בבית הספר "תחכמוני" בתל אביב ובבית המדרש למורים בית הכרם בירושלים, שבו סיים ללמוד בשנת 1934. בין השנים 1934–1950 שימש כמורה במספר יישובים: דגניה ב', רמת רחל, אילת השחר, קריית ענבים ובן שמן.
הגיש את עבודת הדוקטורט בשנת תש"ך באוניברסיטה העברית בירושלים, נושא הדיסרטציה היה: "אדולף לנדאו וה'וסחוד'", על אודות העיתונאי והמוציא לאור היהודי שחי ברוסיה הצארית.
היה עורך כתב העת "העבר" ופרסם בו ובספריו השונים את מה שהיה לגולת הכותרת של מחקרו: חקר יהודי רוסיה. הוא התמקד בשני נושאים; האחד - יהודי רוסיה בתקופת מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית, והנושא השני והעיקרי - העיתונות היהודית-רוסית במאה ה-19 ובמאה העשרים.
יהודה סלוצקי כתב גם ספרי פרוזה למבוגרים ולנוער.
סלוצקי היה נשוי ללאה ולזוג נולדו 3 בנות. נפטר ב-1978
גחן דקלים אסייתי
גחן הדקלים האסייתי חי ביערות, פארקים ובגנים בהם יש עצי פרי בשלים, עצי תאנה ושפע של צמחייה.
משקלו הממוצע של גחן הדקלים האסייתי 3.2 קילוגרם, אורך גופו 53 סנטימטרים ואורך זנבו 48 סנטימטרים. גופו מכוסה שיער מדובלל בצבע אפרפר בדרך כלל, וצבעו שחור ברגליו, אוזניו וחרטומו. על זנבו אין פסי טבעת, בניגוד לגחניים אחרים. טופריו חדים, ומאפשרים לו לטפס על עצים בקלות.
הוא אוכל כול, וניזון בעיקר מפירות כגון ספודילה, מנגו, רמבוטן וקפה. בנוסף הוא ניזון מיונקים קטנים וחרקים. הוא מסייע בהנבטה של צמחי Pinanga kuhlii ו-P. zavana palm.
בסרי לנקה נחשבים הגחנים למטרד כיוון שהם ממליטים בעליות גג ומרעישים בלילה.
נמסיס (כוכב משוער)
נמסיס הוא כוכב היפותטי מסוג ננס אדום או ננס חום החג כביכול סביב השמש, במרחק של 50,000 עד 100,000 יחידות אסטרונומיות, בסמוך לעננת אורט. ההשערה בדבר קיומו של כוכב זה הועלתה כניסיון להסביר את התופעה המחזורית של הכחדות ביולוגיות שזוהתה על ידי התיעוד הגאולוגי.
הטענה בדבר ההתרחשות המחזורית של הכחדות המוניות
בשנת 1984 פורסם מאמר על ידי חוקרי המאובנים דייוויד רופ' וג'ק ספקוספי, ובו טענו השניים שגילו מחזוריות בקצב ההכחדות ההמוניות שהתחוללו במהלך 250 מיליון השנים האחרונות באמצעות שימוש בצורות שונות של ניתוח סדרות זמן. הצמד התמקד בעיקר בהיקף ההכחדה שתועד במאובנים ממשפחת בעלי-החוליות הימיים, חסרי-החוליות והפרוטוזואונים, ותיעדו 12 אירועי הכחדה שהתרחשו במהלך התקופה הנתונה. הם קבעו כי פער הזמן הממוצע בין כל אירוע הכחדה עמד על 26 מיליון שנים. בזמנו, שניים מתוך אירועי ההכחדה המזוהים (קרטיקון-שלישון ואאוקן) התרחשו בסמוך לאירועי פגיעה גדולים. למרות שרופ' וספקוספי לא גילו מה גורם למחזוריות זאת להתקיים הם שיערו כי מדובר בגורם מהחלל החיצון. את האתגר למציאת מנגנון לתופעה לקחו על עצמם במהירות מספר צוותי אסטרונומים.
התפתחות היפותזת נמסיס
שני צוותי אסטרונומים, וויטמאיר וג'קסון, ודביס, הוט ומולר, פרסמו באופן עצמאי באותה מהדורה של כתב העת המדעי "Nature" היפותזות זהות שנועדו להסביר את תאוריית מחזוריות ההכחדה של רופ' וספקוספי. היפותזות אלו הציעו כי ייתכן ולשמש יש כוכב-לויה שטרם נתגלה החג סביבה במסלול מאוד אליפטי המפריע באופן מחזורי לכוכבי השביט שנמצאים בעננת אורט ובכך גורם לגידול במספר כוכבי השביט הנכנסים למערכת השמש הפנימית ולגידול באירועי ההתנגשויות בכדור הארץ. היפותזה זו נודעה כהיפותזת נמסיס (או באופן ציורי יותר כהיפותזת כוכב המוות).
אם כוכב זה אכן קיים, טבעו המדויק עדיין אינו ידוע. ריצ'רד א. מולר סבור כי מדובר בננס אדום עם בהירות של בין 7 ל-12, בעוד שדניאל פ. וויטמאיר ואלברט א. ג'קסון מניחים כי מדובר בננס חום. אם מדובר בננס אדום, אז הוא כבר ללא ספק קיים ברשימת הכוכבים, אך טבעו האמיתי יהיה ניתן לגילוי רק על ידי מדידת ההיסט שלו; בשל היותו כוכב החג סביב השמש מהירותו התקנית נמוכה מאוד ולכן הוא חומק מסריקות המבוססות על מהירות תקנית שמצאו כוכבים כמו למשל כוכב ברנרד שהוא בעל בהירות של 9.
אירוע ההכחדה הרציני האחרון בכדור הארץ התרחש לפני 5 מיליון שנים, לפיכך מולר מניח כי נמסיס נמצא כיום במרחק של 1-1.5 שנות אור מכדור הארץ, ואף יש לו מושג באיזה אזור בשמיים הוא עלול להימצא, בסמוך לקבוצת הכוכבים "נחש מים", בהסתמך על מסלול הקפה היפותטי הנגזר מהאפסיד המקורי של מספר השביטים הלא-טיפוסיים ארוכי-המסלול שמתאר קשת מסלולית התואמת להיפותזה של מולר.
חיפוש נמסיס
אם נמסיס אכן קיים, אפשר והוא יאותר על ידי סריקות חלל המתוכננות Pan-STARRS או LSST, או על ידי פרויקטים עתידיים דומים. אם נמסיס הוא ננס חום, כפי שטוענים ד"ר דן וויטמאיר ואלברט א. ג'קסון, אז משימת טלסקופ החלל WISE אמורה למצוא אותו בקלות.
אתה חי רק פעמיים
אתה חי רק פעמיים (באנגלית: You Only Live Twice) הוא הסרט החמישי במספר בסדרת ג'יימס בונד סוכן חשאי 007 אותו מגלם השחקן שון קונרי.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1967. הוא מבוסס על ספר מאת איאן פלמינג בעל אותו שם (שם הספר הוא פרפרזה על הביטוי "חיים רק פעם אחת"). הסרט, הנחשב גם לראשון בסדרה שהתנתק עלילתית מן הנעשה בסדרת הספרים שהוא מתבסס עליה, הופק על ידי חברת EON הפקות ובוים על ידי לואיס גילברט. ב-1964 הספר תורגם לעברית בשם בשליחות חשאית לטוקיו בידי ב. אוריאל, בהוצאת ספיח.
עלילה
השירות החשאי של בריטניה לעומת זאת מאתר ספינת חלל מסתורית הנוחתת במימי יפן, מתוך חשד כי במזימה מעורב צד שלישי כלשהו נשלח הסוכן החשאי ג'יימס בונד לחקור בעניין.
לצורך ביצוע המשימה מבוים מותו של הסוכן החשאי וארונו מושלח למים בטקס קבורה בעיר הונג קונג, זאת מתוך כוונה לאפשר לג'יימס בונד לחקור את התעלומה מבלי לעורר חשד כלשהו. ג'יימס בונד נמשה מן המים על ידי צוללת בריטית ויוצא ליפן שם הוא נפגש עם מנהיג השירותים החשאיים של יפן, "טייגר" טנאקה. בונד "מתחתן" פיקטיבית עם יפנית.
בונד מסתנן אל מפעל כימיקלים של חברת אוסטו ומגלה שם כי הם מייצרים כמויות גדולות של חמצן נוזלי, חומר הכרחי לצורך שיגור טילים לחלל. אט אט מתפזר הערפל סביב התעלומה ומתגלה המוח האמיתי מאחורי המזימה: ארנסט סטאברו בלופלד שעומד בראש תאגיד ספקטר (S.P.E.C.T.R.E) וסין שמממנת את פעולותיו בכוונה להצית מלחמת עולם שלישית ולהשתלט על העולם בבוא העת.
הפקה
בתחילה תוכנן כי הסרט השישי בסדרה "בשרות הוד מלכותה" יצולם לפני "אתה חי רק פעמיים", אך לאחר מחלוקת בהפקה, הוחלט לצלם את "אתה חי רק פעמיים" קודם.
שלא כמו ממרבית עלילות סרטי הסדרה האחרות אשר מתרחשות במספר מדינות, רוב העלילה בסרט מתקיימת רק במדינה אחת- יפן.
לפני תחילת הצילומים, השחקן הראשי שון קונרי היה עייף מהמשחק בסדרה ומהמחויבות לצילומים ולפרסום הסרט. לבסוף המפיקים הצליחו לשכנע אותו לשחק בסרט ואף הגדילו את שכרו, אך חיפשו לו מחליף.
צילומי הסרט התקיימו מיולי 1966 עד מארס 1967 והתרחשו בעיקר בטירת הימג'י במחוז היוגו ובמטרו של טוקיו. במהלך הצילומים בקיושו, המוני תושבים נהרו אל הסט על מנת לראות את "קרב היריות" המתוכנן. המשטרה אף נקראה לאבטח את הסט מתוך חשש לחדירות אליו. הסטים של בסיס הר געש נבנו במיוחד באולפנים. סצנת קרב המטוסים הייתה סצנה מאוד מורכבת מבחינת הצילום, ולבסוף צולמה בקוסטה דל סול, ספרד. תחנת הרדאר הסובייטית צולמה למעשה בנורווגיה. הסצנה בה בונד מזייף את מותו צולמה בהונג קונג ו"קבורתו" של בונד נערכה על ספינה אמריקאית ליד חופי גיברלטר.
הסרט היה הרביעי בסדרה שהפסקול שלו הוכן על ידי ג'ון בארי. שיר הנושא נכתב על ידי בארי ובוצע על ידי ננסי סינטרה, לאחר שאביה פרנק סינטרה וויתר על ההזדמנות.
דגם רודסטר של "טויוטה 2000GT" עשה את הופעת המסך המפורסמת ביותר שלו בסרט "אתה חי רק פעמיים" שרובו צולם ביפן.
שחקן סרטי בונד דניאל קרייג הצביע על דגם "טויוטה 2000GT" כ"מכונית בונד המועדפת עליו מכל הזמנים".
שחרור הסרט וקבלתו
הסרט קיבל ציון של 72% באתר Rotten Tomatoes ובסך הכל קיבל ביקורות מאוד צוננות מן המבקרים.
טופולב Tu-95
טופולב Tu-95 (ברוסית: Туполев Ту–95, כינויו בנאט"ו: Bear) הוא מפציץ אסטרטגי ונושא טילים מתוצרת חברת טופולב אשר נבנה בברית המועצות בתקופת המלחמה הקרה. נכון ל-2016, המפציץ נמצא בשימוש פעיל בחיל האוויר הרוסי וצפוי כי ימשיך לשרת בחיל עד לשנת 2040. ה-Tu-95 מונע בארבעה מנועי טורבו פרופ מדגם NK-12 מתוצרת קוזנצוב. כל אחד מן המנועים מניע שני מדחפים הנעים בכיוונים נגדיים. זהו מטוס המדחף המהיר ביותר בשימוש מבצעי. כנפי המטוסי מוטות לאחור ב-35 מעלות, זווית חדה יחסית למטוסי מדחף.
עד היום זהו המפציץ האסטרטגי היחיד המונע במנועי טורבו פרופ. פיתוח של דגם זה הנמצא בשימוש הצי הרוסי הוא TU-142.
עיצוב ופיתוח
בשנת 1949 תכנן צוות בראשות אנדרי טופולב את המפציץ הבין-יבשתי הראשון של ברית המועצות, טופולב Tu-85, שהיה גרסה גדולה יותר של הטופולב Tu-4, העתק של המפציץ האמריקאי בואינג B-29 סופרפורטרס. אולם יכולותיו של ה-Tu-85 לא היו טובות דיין כנגד הדור החדש של מטוסי היירוט האמריקאים אשר היו מסוגלים לטוס בכל מזג אוויר. על רקע זה קיבלו בשנת 1950 טופולב וצוותו רשימת דרישות חדשה. למטוס החדש היה צריך להיות טווח מבצעי של 8,000 ק"מ ללא תדלוק, טווח ארוך דיו כדי לאיים על מטרות בארצות הברית. עוד נדרש המטוס החדש לכושר נשיאה של 11 טונה עד למטרה. אחת הבעיות הגדולות של טופולב הייתה הבחירה במנוע מתאים למטוס היות שהדור הראשון של מנועי הסילון צרך כמות גדולה של דלק. מנועי טורבו פרופ היו חסכוניים יותר וטווח טיסה גדול בהרבה. לאור זאת בחר טופולב במנועי טורבו פרופ במהירות גבוהה.
למטוס תוכננו ארבעה מנועי טורבו פרופ, קוזנצוב NK-12, בהספק של 8,948 קילוואט. כל אחד מהם הניע שני מדחפים הנעים בכיוונים הפוכים, בסך הכל שמונה מדחפים למטוס. אף שהמנועים היו מתקדמים מאוד, עיצוב המטוס היה שמרני למדי. למטוס תוכננה כנף תחתית בזווית של 35 מעלות. זווית הכנף איפשרה את מיקום המפגש בין הכנף לגוף המטוס בקדמת דלת ההפצצה. למטוס היו שלושה מערכי גלגלים, והקדמי התקפל לאחור. המטוס הראשון המריא בשנת 1954, וייצור סדרתי של המטוס החל בשנת 1956. במשך שנים ארוכות היה ידוע למערב המטוס בשם TU-20 אף ששם הדגם שונה ל-TU-95 מעת שנכנס לשימוש מבצעי.
בדומה לעמיתו האמריקאי, B-52 סטרטופורטרס, Tu-95 המשיך לפעול שנים רבות לאחר שטס לראשונה. המטוס המשיך לשמש בשירות חיל האוויר הרוסי גם לאחר התפרקות ברית המועצות, ולאורך השנים הוא שופר ועודכן. אחת הסיבות לאריכות הימים שלו היא אפשרות לשנות את מאפייני המטוס ולהתאימו למשימות רבות. במקור נועד המטוס לשמש כמפציץ גרעיני, ואילו היום הוא משמש למגוון רחב של משימות, כגון שיגור טילי שיוט, סיור ימי (Tu-142) ואף כמטוס נוסעים אזרחי (Tu-114). גרסה להתרעה מוקדמת (Tu-126) פותחה על בסיס הגרסה האזרחית.
בתחילה לא זכה המטוס ליחס רציני מצד הכוחות המזוינים של ארצות הברית. על פי הערכות ראשונות, הטווח המרבי של המטוס היה כ-12,500 ק"מ ומהירותו המרבית כ-640 קמ"ש. נתונים אלה תוקנו מאז פעמים רבות לנוכח ביצועיו המשופרים של המטוס.
סמל המלחמה הקרה
המטוס, ובמיוחד גרסת Tu-95RT, הייתה לאחד הסמלים המוכרים ביותר של המלחמה הקרה. מטוס זה ביצע משימות של סיור ימי ארוך טווח ואיתור מטרות למטוסים אחרים, לספינות מלחמה ולצוללות. המטוס היה קל לזיהוי בשל הבליטה הייחודית בגחונו, שבה הייתה אנטנת רדאר לאיתור ספינות. הצי האמריקאי הציב בעדיפות גבוהה את יירוטם של מטוסים אלה במרחק שאינו פחות מ-320 ק"מ מנושאת מטוסים אמריקאית, ואת המשימת היירוט ביצעו בדרך כלל מטוסי יירוט מסוג F-14 טומקט. אלה ליוו את המפציץ עד אשר יצא מן הטווח הקרוב לנושאת המטוסים. לעיתים הדגימו מטוסי הצי האמריקאי יכולת ליירט את המפציץ בטווח גדולים יותר, אפילו עד 1,600 ק"מ מנושאת המטוסים.
בעת היירוט, התותחן היושב בזנב ה-Tu-95 היה מציב את תותחיו כשהם מכוונים כלפי מעלה, כדי לאותת שאין הוא בא בכוונה תוקפנית. באופן דומה, כללי היירוט של נאט"ו אסרו על מטוסי היירוט לנעול את כוונות הירי על המפציץ כדי שהדבר לא יתבטא כצעד תוקפני.
בשיא המלחמה הקרה היה מתקיים סיור שבועי קבוע של צמד מטוסי Tu-95, אשר היו ממריאים מחצי האי קולה וטסים עד לקובה לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית. הם היו מלווים לאורך כל דרכם במטוסי יירוט אמריקאים.
מפגשים באוויר
מטוסי קרב מערביים נשלחים לעיתים קרובות ליירט מפציצי Tu-95 בשולי המרחב האווירי של נאט"ו. טייסי מטוסי יירוט רבים דיווחו כי הנתונים הקיימים על ביצועי המטוס אינם משקפים את מלוא יכולתו. טייסי Tu-95 מסוגלים להאיץ את המטוס למרחק קצר ולהגיע למהירות גבוהה מזו של מטוסי קרב מסוימים, כמו מטוס יגואר SEPECAT. מוכרים גם סיפורים של טייסי יירוט על מטוסי Tu-95 אשר סוטים לפתע ממסלולם כדי להדוף את מטוסי היירוט או כדי לגרום להם להאט באופן פתאומי. סיפורים דומים נשמעים גם מצד טייסים רוסים. בשנות ה-80 התנגש מטוס F-16 של חיל האוויר הנורווגי במטוס Tu-95 בעוד המטוס הנורווגי מלווה את המטוס הסובייטי אל מחוץ למרחב האווירי של נורווגיה. ככל הנראה, הטייס הנורווגי התקרב באיטיות אל מטוס הטופולב עד שנקלע אל מערבולות קצה כנף של המפציץ הכבד ונפגע בקצה הכנף. לאחר ההתנגשות שני המטוסים הצליחו לנחות בשלום.
עד לשנת 1999 מטוסי Tu-95 טסו בדרך כלל בזוגות. המטוסים היו מתקרבים עד למרחק שחרור טילים לעבר צפון אמריקה, הן בצידה האטלנטי של היבשת - בין גרינלנד לאיסלנד - והן בצידה המערבי של היבשת - בים ברינג, סמוך לאלסקה. בחודש יוני 1999 נאלצו לפנות לאחור ארבעה מפציצים רוסים, זוג מטוסי Tu-95 וזוג מטוסי Tu-160, לאחר שיורטו על ידי מטוסי קרב אמריקאים. תקרית דומה אירעה בחודש ספטמבר 1999, אולם אז פנו המפציצים הרוסים לאחור עוד בטרם נוצר מגע בין המטוסים. אף בתחילת המאה ה-21 ממשיכים מטוסי Tu-95 רוסים לסייר סמוך למרחב האווירי של ארצות הברית ומדינות נאט"ו, והם מיורטים על ידי מטוסי קרב של מדינות נאט"ו. מפציצי ה-Tu-95 הנמצאים היום בשירות חיל האוויר הרוסי הם מדגם Tu-95MS אשר נבנו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.
ב-18 באוגוסט 2007 הכריז נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כי מטוסי ה-Tu-95 יחדשו את הסיורים הימיים ארוכי הטווח הקבועים שערכו במהלך המלחמה הקרה, סיורים שפסקו למשך 15 שנה.
גרסאות המטוס ודגמים נלווים
נוצרו גרסאות נוספות למטוס זה, אולם אלה לא זוהו על ידי גורמי המודיעין במערב ולא הגיעו לשלב של שימוש מבצעי בכוחות המזוינים הסובייטים. אחת מגרסאות אלה, ה-Tu-95V, הוא שהפיל את פצצת הצאר.
בכה ישו
בָּכָה יֵשׁוּ הוא פסוק 35 מהבשורה על פי יוחנן, פרק י"א. הפסוק הוא הקצר ביותר בברית החדשה.
הפסוק
בבשורה על פי יוחנן מסופר כי ישו בכה כאשר הגיע לקברו של לזרוס פסוק זה מתרחש בבשורה על פי יוחנן על מותו של לזרוס מבית עניה, עוקב של ישו. אחיותיו של לזרוס – מרים ומרתא – שלחו הודעה לישו על מחלת אחיהם ועל מותו המתקרב, אך ישו הגיע ארבעה ימים לאחר מותו של לזרוס. ישו, לאחר שדיבר עם האחיות האבלות וראה את חבריו של לזרוס בוכים, היה מוטרד מאוד והתרגש. לאחר ששאל היכן הונח לזרוס והוזמן לבוא לראותו, ישו בכה. לאחר מכן הלך אל הקבר ואמר לאנשים להסיר את האבן המכסה אותו, התפלל בקול לאל וציווה על לזרוס לצאת החוצה – שקם לתלייה. הבשורה של לוקס מתעדת גם שישוע בכה כשנכנס לירושלים לפני משפטו ומותו, בציפייה לחורבן בית המקדש.
בתרבות
הפסוק מוזכר בכמה יצירות ספרותיות: בספרים רבים של סטיבן קינג מוזכר הצירוף, וזאת בשל העובדה שקינג היה צריך לשנן פסוק מהביבליה בבית ספר, ובחר בפסוק זה בשל אורכו הקצר. הפסוק מוזכר גם בשירים רבים לדוגמה ב-Angels of Deception מתוך האלבום Infected של הלהקה הבריטית דה דה, ובאלבומו של קניה וסט, Yeezus, בשיר האחרון, Bound 2.
ענבל קרייס
ענבל קרייס (נולדה ב-1966) היא מהנדסת ישראלית, מנהלת החדשנות בחטיבת מערכות טילים וחלל בתעשייה האווירית לישראל. קודם לכן סגנית מנהל מפעל חלל של התעשייה האווירית לישראל, וראש פרויקט פיתוח הטיל נגד טילים "חץ 3" במפעל מלמ של התעשייה האווירית.
ביוגרפיה
ענבל קרייס (שם נעוריה: ענבל בירן) נולדה ב-1966 לרעיה ואמנון בירן. למדה הנדסה כימית בפקולטה להנדסה כימית בטכניון במסגרת העתודה האקדמית, שירתה במינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) במשרד הביטחון. בעלת תואר שני (EMBA) במינהל עסקים בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
בסיום לימודיה בטכניון נישאה ליצחק קרייס, לימים קצין רפואה ראשי ומנכ"ל המרכז הרפואי שיבא, ולהם שלושה ילדים. מתגוררת בשוהם.
בשנת 2000 הצטרפה לתעשייה האווירית, והשתתפה בפרויקט הטיל נגד טילים "חץ 2" כמהנדסת מערכת, ובין היתר הובילה את תוכנית הפיתוח לשיפור ביצועי הטיל.
בשנת 2006 יצאה למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) כעמיתת מחקר at Aeronautics & Astronautics Department. כשחזרה לישראל מונתה לראש פרויקט פיתוח הטיל "חץ 3".
כיהנה כדירקטורית בחברת אלתא בע"מ ובמכון פישר לחקר התעופה והחלל. ב-2020 מונתה למנהלת החדשנות בחטיבת מערכות טילים וחלל בתעשייה האווירית לישראל. באפריל 2021 מונתה גם לדירקטורית בחברת סקאוטקאם, העוסקת בפיתוח מכשירי צילום וידאו זעירים.
החל מנובמבר 2020 ענבל קרייס מנהלת את משימת רקיע הטכנולוגית אל תחנת החלל הבינלאומית. משימה בהובלת קרן רמון ובשיתוף סוכנות החלל הישראלית במשרד המדע והטכנולוגיה.
פאול לאוקס
גנרל פאול לאוקס (בגרמנית: Paul Laux; 11 בנובמבר 1887 – 2 בדצמבר 1944) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
לאוקס נולד ב-11 בנובמבר 1887 בויימאר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-134 (הסקסוני ה-10), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-28 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-1 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של המסדר הצבאי של סנט היינריך, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף לאוקס לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוגוסט 1933 הועלה לאוקס לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה לקצין אג"ם ברגימנט הרגלים ה-19. ב-1 ביולי 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-24, וב-1 באוקטובר 1937 פרש מתפקידו. ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-10. בקיץ 1939 זמן קצר לפני פרוץ המלחמה, מונה לאוקס לקצין האפסנאות של הארמייה הראשונה.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה לאוקס קצין האפסנאות של הארמייה הראשונה בחזית המערבית, והשתתף עימה במהלך המערכה על צרפת. ב-5 באוקטובר 1940 מונה לאוקס למפקד הדיוויזיה ה-126, וב-1 בינואר 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך מבצע ברברוסה לחם לאוקס עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה ה-16, וב-14 בדצמבר 1941 קיבל על פעולותיו את צלב האבירים של צלב הברזל. ב-10 באוקטובר 1942 מונה לאוקס למפקד קורפוס לאוקס, וב-28 בנובמבר 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-2 שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. לאוקס לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרבות הקשים באזור דמיאנסק, ועל כך קיבל ב-17 במאי 1943 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באפריל 1944 פרש לאוקס מתפקידו, אך חזר אליו ב-11 במאי. ב-2 ביולי 1944 מונה לאוקס למפקד הארמייה ה-16 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון. ב-29 באוגוסט 1944 התרסק לאוקס במהלך טיסת סיור בקווים הקדמיים, וב-2 בספטמבר מת מפצעיו בבית חולים בריגה.