cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות נירנברג
היסטוריה מוקדמת
באותה תקופה נוצרה הגדת נירנברג השנייה שנשמרה עד היום.
גם בתקופה זו שגשג לימוד התורה בנירנברג, וישיבותיה עשו להן שם באירופה כולה. בין רבני העיר בתקופה זו היה רבי יעקב מרגליות, ואחד מתלמידיו בישיבת נירנברג היה רבי יעקב פולק, שלימים עבר לפולין ונחשב למייסד ישיבות פולין ולאבי שיטת הפלפול. שיטת פלפול ייחודית שהתפתחה בעיר כונתה במשך דורות "נירנבורגר", והציגה סט של שאלות שנועדו להעמיק את העיון התלמודי. היא צוינה מאה שנה לאחר הגירוש, בידי רבי ישעיה הלוי הורוביץ בספרו "שני לוחות הברית" כדוגמה לפלפול אמיתי שמוביל ליושר אינטלקטואלי בניגוד לפלפולים של הבל. השיטה הנירנברגאית הניחה שכאשר התלמוד מקשה על מסקנה כלשהי מכוח האמור במקור אחר, ורק בהמשך הסוגיה "נחשף" מקור רלוונטי נוסף, אמור להיות הסבר מניח את הדעת לכך שהמקור הנוסף לא הונח בבסיס הדיון. גישה זו מניחה עריכה סופית של התלמוד (בניגוד להנחות שיטות מאוחרות כמו שיטת הרבדים). סוג נוסף של פלפול נירנברגאי הוא כאשר אמורא מקשה שאלה על שיטות חלוקות, יש להניח שהייתה לפניו שיטה שלישית שאתה הוא מזדהה, ויש לחפש ראיות לקיומה של שיטה כזו.
התיישבות יחידים במאה ה-18 וחידוש היישוב היהודי בעיר בסוף המאה ה-19
לאחר הגירוש התפזרו יהודי נירנברג באזור הכפרי שסביב העיר במקומות שמחוץ לתחום השיפוט של שלטונות נירנברג. במשך שלושים השנים הבאות הגיעו רובם, שהיו מורגלים לחיים בסביבה עירונית, לפירט הסמוכה (כיום חלק מן המטרופולין של נירנברג) שהפכה לאחת הקהילות היהודיות הגדולות בגרמניה. בפירט התעלמו הסוחרים ממחאות הקיסר ויועצי העיר, וניהלו את חיי המסחר בשיתוף עם היהודים תוך שהם מאפשרים להם לעסוק בבנקאות והלוואות בריבית כמימים ימימה.
בשלוש מאות וחמישים השנים שלאחר הגירוש לא התיישבו יהודים בהיתר קבוע ורשמי בתחומי נירנברג. הותר להם להגיע לעיר מדי פעם, בעיקר לקראת ירידים גדולים, אך הדבר היה מותנה בתשלום מס גולגולת ולצאת מן העיר מיד עם שקיעת החמה. מקרים חריגים זכו לתיעוד בספרות: שני בניו של הגביר היהודי יעקב ב"ש מפראג הורשו להישאר בעיר במשך יומיים בשנת 1628; בראשית המאה ה-18 קיבל יהודי בשם שמעון וולפסקהל לקבל היתר ישיבה בעיר בשל מעמדו כפקיד המלך; בראשית המאה ה-19 קיבל יהודי בשם יוסף וסרמן שהשתתף במלחמות הנפוליאוניות, בהוראה מגבוה, משרה בבית הדואר בנירנברג, ועמה אשרת מגורים בעיר; ב-1824 קיבלה נערה בשם קרולינה לוי מפירט אישור שהייה בעיר למשך שלושה חודשים ללימודי תפירה. יוצאים מכלל איסור המגורים, היו יהודים שבאו לעיר כתלמידי המוסדות הנוצריים בעיר ללימודי תאולוגיה, בהנחה שהוכיחה את עצמה שבמהלך הלימודים ימירו את דתם לנצרות וישתלבו באוכלוסייה הכללית.
בעקבות אביב העמים ב-1848 הוטב מצב יהודי ממלכת בוואריה כולה, ועל אף שהחוקים הרשמיים שונו בפועל רק ב-1861, החלו יהודים לשוב ולהתיישב בנירנברג כבר קודם לכן. ב-1850 התיישב בעיר האזרח היהודי הרשמי הראשון שנרשם במרשם התושבים, ארנולד קאהן. ב-1852, לראשונה אחרי 354 שנים, התקיים מנין יהודי לתפילות ראש השנה ולתפילות יום הכיפורים; הרישיון לתפילה ניתן בתנאי שלא ירימו את קולם כך שהתפילה תישמע ברחוב. לאחר ביטול החוקים המגבילים התאגדות יהודית כקהילה, נוסדה ב-1862 מחדש קהילת יהודי נירנברג ומספר חברי הקהילה החל לגדול בהתמדה. ב-1874 נחנך בית הכנסת הגדול של נירנברג לפי תכנונו של הארכיטקט הנודע אדולף וולף, על כיכר הנס זקס בעיר. בטקס חנוכת הבית נאם ראש העיר, הברון אוטו שטרומר פון רייכנבאך צאצא של אולריך שטרומר, אף הוא מראשי העיר בעבר, שקיבל מהקיסר קרל הרביעי את גזירת הגירוש הראשונה נגד יהודי העיר ב-1349. הקהילה החדשה הייתה רפורמית ולצידה נוסדה בהמשך קהילה אורתודוקסית "עדת ישראל" שהוגדרה כ"חברה" בתוך הקהילה הכללית, בשל החוק שלא אפשר פיצול של הקהילה היהודית. בין הקהילות היהודיות בעיר שררה שנאה, הקהילה המרכזית הצרה את צעדיה של הקהילה האורתודוקסית הקטנה בהמליצה לפני ועדה עירונית שלא לאפשר לה כ"חברה" להקים בית כנסת משלה, ושלא להקצות עבורה כיתות חינוך בבניין בית הספר העירוני. למרות ההתנגדות, נחנך בית הכנסת עדת ישראל בנירנברג בשנת 1902. גם הוא נחרב בליל הבדולח.
ב-1890 כבר נמנו 4,307 חברים בקהילה, ב-1905 נמנו 6889 חברים, וב-1910, נמנו 7,724. גם בית קברות שנפתח ב-1864 סמוך לכינונה מחדש של הקהילה, התמלא עד אפס מקום, וב-1910 נפתח בית קברות חדש.
רבני הקהילה החדשה, היו: הרב ד"ר מוריץ לוין (1872–1881); הרב ד"ר ברנרד צימליך (1881–1907); הרב ד"ר מקס פרידנטהל (1907–?). אב"ד נירנברג מטעם הקהילה האורתודוקסית היה הרב ד"ר אברהם יצחק קליין.
אסתר רמון
אסתר רמון (נולדה ב-28 ביולי 1924) היא מייסדת החברה הגנאלוגית הישראלית, ממניחות היסוד של הוראת הגאוגרפיה בישראל.
ביוגרפיה
אסתר רמון (לבית וייל) נולדה בשנת 1924 בעיר זארבריקן שבחבל הסאר (אז בשליטת חבר הלאומים). היא עלתה לארץ בינואר 1936, והתיישבה עם משפחתה בחיפה.
לאחר לימודים ב"סמינר למורים בית הכרם" בירושלים (היום המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין) לימדה בקבוצת גבע בעמק יזרעאל. ב-1948 התגייסה לפלמ"ח ושירתה כמורה לחיילים עולים בגדוד הרביעי של הפלמ"ח. רמון לימדה עברית במשלטים בדרך לירושלים וליוותה את חיילי הגדוד בקרבות בנגב.
לאחר מלחמת העצמאות, בשנים 1949–1954, למדה היסטוריה, גאוגרפיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים. רמון נמנתה על המחזור הראשון שלמד לתואר מוסמך במחלקה לגאוגרפיה שהוקמה ב-1949 על ידי פרופסור דוד עמירן. במקביל, החל מ-1952, החלה ללמד היסטוריה, גאוגרפיה ואזרחות בתיכון בית הכרם (שנקרא בהמשך התיכון ליד האוניברסיטה – ליד"ה) עד לפרישתה בשנת 1984. במקביל היא הדריכה פרחי הוראה לגאוגרפיה, ומורים בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית. רמון חיברה חוברות לימוד להוראת המקצוע, ועבדה בפיתוח אמצעי המחשה במרכזיה הפדגוגית של משרד החינוך בירושלים.
רמון מתגוררת בירושלים, הייתה נשואה לשמואל רמון (נפטר ב-1999), אמא לשלושה ילדים וסבתא לתשעה נכדים. בנה, ד״ר אמנון רמון הוא היסטוריון, סגן ראש המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה ביד יצחק בן-צבי וחוקר בכיר במכון ירושלים למחקרי מדיניות.
אסתר רמון זכתה לתואר יקירת העמותה הישראלית לחקר שורשי משפחה (עיל"ם), אחת משתי העמותות שממשיכות את החברה הגנאלוגית הישראלית.
מדליין גרובס
מדליין גרובס (באנגלית: Madeline Groves; נולדה ב-25 במאי 1995) היא שחיינית אוסטרלית וסגנית אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) במשחה ל-200 מטר פרפר.
ביוגרפיה
גרובס נולדה וגדלה בבריזביין, קווינסלנד. יש לה שני אחים. היא החלה להתאמן בשחייה תחרותית בגיל 12 בקבוצת סנט פטרס המערבית בהדרכתו של מייקל בול ביחד עם מיץ' לרקין, ברונטה באראט ומדיסון וילסון.
2013
באליפות אוסטרליה שנערכה בסוף אפריל 2013 זכתה גרובס במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.39 דקות.
2014
באליפות אוסטרליה שנערכה בתחילת אפריל 2014 זכתה גרובס בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.95 דקות.
במשחקי חבר העמים שנערכו בגלאזגו, סקוטלנד ביולי 2014 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב במשחי שליחות אותם שחתה בשלב המוקדמות. במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי היא קבעה כשחיינית ראשונה תוצאה של 54.77 שניות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי היא קבעה כשחיינית שנייה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:59.78 דקות מדליית ארד אחת אישית, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.44 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה, שנערכה בגולד קוסט, בריזביין באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:10.15 דקות.
2015
באליפות אוסטרליה שנערכה בתחילת אפריל 2015 זכתה גרובס בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אוסטרליה חדש של 2:05.41 דקות, לפני בריאנה תרוסל (2:07.29 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.44 שניות, אחרי אמה מקיאן (57.31 שניות) ולפני אליסיה קוץ (57.77 שניות).
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית ארד לאחר ששחתה בשלב המוקדמות במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב. האי שחתה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 58.18 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.00 דקות ובמקום 11 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.17 שניות
2016
באליפות אוסטרליה שנערכה באפריל 2016 זכתה גרובס בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בפעם הרביעית ברציפות במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:05.47 דקות, לפני בריאנה תרוסל (2:06.58 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.08 שניות, אחרי אמה מקיאן (56.89 שניות) ולפני אליסיה קוץ (57.27 שניות)
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא זכתה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:04.88 דקות, שלוש מאיות השנייה בלבד איטי מהזוכה מיריה בלמונטה מספרד (2:04.85 דקות) ולפני נצומי הושי מיפן (2:05.20 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. כשחיינית שלישית היא שחתה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחות" תוצאה של 57.87 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 17 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.17 שניות.
2018
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט באפריל 2018 היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.19 שניות, אחרי אמה מקיאן שקבעה שיא משחקים חדש של 56.78 שניות ולפני בריאנה תרוסל (57.30 שניות).
באליפות הפאן פסיפיק שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם אריארן טיטמוס, אמה מקיאן ומיקאילה שרידן בשיא משחקים ואוקיאניה חדש של 7:44.12 דקות, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.47 דקות.
אוניברסיטת אריסטוטלס של סלוניקי
אוניברסיטת אריסטוטלס של סלוניקי (ביוונית:Αριστοτέλειο Πανεπιστήμιο Θεσσαλονίκης) היא אוניברסיטה ציבורית בסלוניקי, ואחת מן האוניברסיטאות הוותיקות ובעלות הדירוג הגבוה ביותר ביוון. שטח האוניברסיטה הוא כ-230,000 מטרים רבועים, מה שהופך אותה לאוניברסיטה הגדולה ביותר במדינה. האוניברסיטה נקראת על שם הפילוסוף אריסטו.
נכון לשנת 2014, לומדים באוניברסיטת אריסטוטלס כ-40,000 סטודנטים: 31,000 לתואר הראשון ו-9,000 בתוכניות לתארים מתקדמים (מתוכם 3,952 לדוקטורט). בנוסף על כך, עובדים באוניברסיטה כ-2,366 חברי סגל, והצוות האדמיניסטרטיבי מורכב מ-400 עובדים קבועים ו-528 עובדי קבלני משנה המועסקים באוניברסיטה.
שפת ההוראה היא יוונית, אם כי ישנן תוכניות בשפות זרות וקורסים לסטודנטים בינלאומיים, המתבצעות באנגלית, צרפתית, גרמנית ואיטלקית. האוניברסיטה חברה בארגונים אקדמאיים רבים ובהם ועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם ורשת אוטרכט.
היסטוריה
על פי תוכניותיו של ראש ממשלת יוון אלפתריוס וניזלוס לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, העיר סמירני נועדה להיות מקום מושבה של האוניברסיטה היוונית השנייה, בעוד שהאוניברסיטה השלישית הייתה אמורה לקום בסלוניקי. עם זאת, סמירני הועברה לשטחה של טורקיה לאחר מלחמת יוון-טורקיה באסיה הקטנה. אף על פי כן, בשנת 1924, החליט אלכסנדרוס פאפאנסטאסיו לייסד אוניברסיטה בסלוניקי כדי לחזק את הכלכלה והתרבות המקומיות.
את ההתפתחות הכרונולוגית של האוניברסיטה, ששמה שונה לאוניברסיטת אריסטו בסלוניקי ב-1954, ניתן לחלק לשלושה שלבים, שכל אחד מהם מכסה תקופה של כ-25 שנים.
בשלב הראשון של האוניברסיטה (1926–1950) המוסד התמקד בבניית ופיתוח כלומר הפקולטה לפילוסופיה, הפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה, הפקולטה למשפטים וכלכלה, בית הספר לתאולוגיה ובית הספר לרפואה. שלב הפיתוח הראשוני הסתיים עם הקמת הפקולטה לרפואה וטרינרית ב-1950, שהייתה הפקולטה היחידה לרפואה וטרינרית ביוון במשך שנים רבות. לאחר תקופה זו הורחבו חלק מהפקולטות הראשונות באמצעות הוספת מחלקות נוספות. המחלקות לרוקחות ורפואת שיניים נוסדו ב-1955 וב-1959 בהתאמה והן שולבו בבית הספר לרפואה. בנוסף על כך, הפקולטה לפילוסופיה הורחבה על ידי הקמת מכונים לשפות זרות (אנגלית, צרפתית, גרמנית ואיטלקית).
במהלך השלב השני בהיסטוריה של אוניברסיטת אריסטוטלס (1951–1975) הפיתוח העיקרי היה בפקולטה להנדסה, הידועה גם בשם הפקולטה הפוליטכנית. בתחילת הדרך, המכון היווה מכון עצמאי שנקרא גם המכון הפוליטכני או לחלופין האוניברסיטה הטכנית. לכן, במשך חמישים השנים הראשונות לפעילותה אוניברסיטת אריסטוטלס הייתה מורכבת משני מכונים נפרדים שפעלו באופן עצמאי. בתי הספר השונים בפקולטה להנדסה נוסדו בסדר הבא: בית הספר להנדסה אזרחית (1955–1956), בית הספר לאדריכלות (1956–1957), בית הספר להנדסת כפר ומדידות (1962–1963), בית הספר למכונות והנדסת חשמל (1972–1973), בית הספר להנדסה כימית (1972–1973), בית הספר למתמטיקה, פיזיקה ומדעי החישוב (1982–1983) ובית הספר להנדסת תכנון ופיתוח עירוני-אזורי (2004). בית הספר להנדסת מכונות וחשמל פוצל לשני בתי ספר עצמאיים (בית הספר להנדסת מכונות ובית הספר להנדסת חשמל ומחשבים) ב-1976.
משנת 1975 נוסדו בתי ספר ומחלקות חדשות, בנוסף על רכישת מוסדות עצמאיים להשכלה גבוהה שסופחו לאוניברסיטה. בתקופה זו הוקמה הפקולטה לאמנויות יפות, עם בתי הספר המרכיבים אותה (דרמה, לימודי קולנוע, לימודי מוזיקה, אמנויות חזותיות ואמנויות שימושיות). בנוסף על כך, הוקמו בית הספר לעיתונאות ולימודי תקשורת המונים ובית הספר לחינוך גופני ומדעי הספורט.
אוניברסיטת אריסטוטלס כוללת 12 פקולטות, 36 בתי ספר ויחידות רבות אחרות (מעבדות, חדרי לימוד, ספריות, מרפאות ומרכזי מחקר), מה שהופכים אותה לאוניברסיטה הגדולה ביותר ביוון ובדרום מזרח אירופה במונחים של גודל הצוות ומספר סטודנטים. בשנת 2014 תוכננה להיפתח מחדש פקולטה למדעי היהדות, כ-80 שנים לאחר שנסגרה על ידי יואניס מטאקסס. הפקולטה החדשההוקמה בסופו של דבר באוקטובר 2015 בהובלת פרופסור גאורגיוס אנטוניו.
ב-2014 נחנכה אנדרטה המנציחה את בית הקברות היהודי הישן שהיה בשטח האוניברסיטה. האנדרטה הושחתה מספר פעמים.
מחקר
בשנות ה-20 של המאה ה-21 כ-985 חוקרים שיתפו פעולה עם 7,263 חוקרים חיצוניים ב-3,151 פרויקטים בינלאומיים, אירופאים ולאומיים של מחקר ופיתוח טכנולוגי (RTD). 1,436 מהשותפים הללו היו אוניברסיטאות, מרכזי מחקר וארגונים, לעומת 405 עסקים.
במשנים 2019–2022 נרשמו לאוניברסיטה ואנשיה כ-32 פטנטים.
דירוגים והערכה אקדמית
אוניברסיטת אריסטוטלס היא בין האוניברסיטאות היוקרתיות ביותר ביוון.
הבחירות לראשות עיריית מוסקבה (2003)
הבחירות לראשות העיר מוסקבה 2003 נערכו ב-7 בדצמבר 2003, במקביל לבחירות לדומה הממלכתית.
פלורה נוואפה
פלורנס נוואנזורואהו נקירו נוואפה (באנגלית: Florence Nwanzuruahu Nkiru Nwapa; 13 בינואר 1931 – 16 באוקטובר 1993) הייתה סופרת ניגרית הידועה בשם פלורה נוואפה. היא נקראה האמא של הספרות האפריקנית המודרנית, המבשרת של דורות של סופרות אפריקאיות. היא מוכרת כסופרת האפריקאית הראשונה שפרסמה בשפה האנגלית בבריטניה. היא זכתה להכרה בינלאומית, בעקבות פרסום ספרה הראשון Efuru שיצא לאור ב-1966. היא מעולם לא הגדירה את עצמה כפמיניסטית, היא ידועה בעיקר בכך שהציגה את החיים המסורתיים ונקודת המבט של נשות שבט איגבו, קבוצה אתנית שמקורה בדרום-מזרח ניגריה.
נוואפה ידועה גם בעבודה שביצעה כשרת מדינה שעסקה בשיקום לאחר מלחמת ביאפרה שהתרחשה בין השנים 1967–1970 בעת שמורדים בני שבט איגבו ניסו לפרוש מניגריה ולהקים מדינה עצמאית. היא עבדה במיוחד עם יתומים ופליטים שנעקרו ממקומם בעת המלחמה. לאחר מכן היא הפכה למוציאה לאור של ספרות אפריקאית ובקידום נשים בחברה האפריקאית. היא הייתה אחת מראשונות המוציאות לאור האפריקאיות בעת שהקימה בשנות ה-70 של המאה ה-20 את בית ההוצאה לאור Tana Press.
ראשית חייה
נוואפה נולדה באוגוטה עיר בדרום-מערב ניגריה השוכנת לגדות אגם לוגוטה. היא הייתה הבכורה מבין שישה ילדים של כריסטופר איג'אומה (Christopher Ijeoma), סוכן של החברה הבריטית החברה המאוחדת של אפריקה  ומרתה נוואפה (Martha Nwapa), מורה לדרמה. משפחתה הייתה אמידה ובעלת השפעה. בעת שנולדה, ניגריה הייתה מושבה בריטית. פלורה נוואפה למדה בבתי ספר באוגוטה, בפורט הרקורט ובלאגוס. היא החלה ללמוד ב-1953 לתואר BA באוניברסיטת איבאדן באיבאדן, העיר השנייה בגודלה בניגריה, וסיימה את לימודיה ב-1957. לאחר מכן עברה לסקוטלנד, וב-1958 קיבלה דיפלומה בחינוך מאוניברסיטת אדינבורו.
חינוך ושירות ציבורי
לאחר חזרתה ב-1958 לניגריה הצטרפה נאוופה כקצינת חינוך, למשרד החינוך בקאלבאר, עיר בדרום ניגריה, היא עבדה בתפקידה זה עד 1959. לאחר מכן החלה לעבודה כמורה ב-Queen's School באנוגו, הא לימדה שם אנגלית וגאוגרפיה עד 1962. בין השנים 1962–1967 עבדה כעוזרת רשם באוניברסיטת לאגוס. בשנת 1967 פרצה מלחמת ביאפרה שנמשכה עד 1970, נוואפה ומשפחתה ברחו מלאגוס לאזור דרום-מזרח ניגריה. לאחר המלחמה בשנים 1970–1971 שימשה כשרת הבריאות והרווחה ב-East Central State (היום אזור זה מחולק בין מדינות אנוגו, אנמברה ,אביה , אבוני ואימו ). אזור זה נשא ברוב הנטל וההפצצות של מלחמת ביאפרה. במהלך תקופה זו, עבדה לאיחוד ילדים והורים שאבדו עם משפחותיהם ובתיהם, וגם כדי לספק מחסה הולם ל-2,000 ילדים יתומים. בנוסף עסקה בשיקום ובמציאת דיור לפליטים. בתוך שנה אחת, היא הצליחה לאחד את כל ילדי הפליטים עם משפחותיהם. ולאחר מכן עבדה כשרת הקרקעות, סקר ופיתוח עירוני (שנים 1971–1974)
כתיבה והוצאה לאור
במהלך חייה פרסמה נוואפה שישה רומנים, תשעה ספרי ילדים, שלושה מחזות, שני ספרי אוספים של סיפורים קצרים, ספר שירים וספר מסות.
ספרה הראשון של נוואפה, Efuru אותו החלה לכתוב ב-1962, פורסם ב-1966 בהוצאת Heinemann Educational Books. הספר המבוסס על סיפור עם עוסק באישה בשם "אפורו" שלא נכנעת לגורלה ולמסורת בגלל נישואיה לשני גברים כשהיא מוכיחה שאישה יכולה לשרוד גם בלי בעל. הספר נחשב לעבודה חלוצית של כתיבת ספר באנגלית על ידי סופרת אישה מאפריקה. לאחריו כתבה נוואפה ב-1967 את הספר Idu. הספר מספר על אישה שחייה היו כה קשורים בבעלה, וכשהוא מת, היא מחפשת אותו בעולם המתים. את הספר Never Again (לעולם לא) העוסק במלחמת ביאפרה, פרסמה ב-1975. הספר עוסק באישה שבתחילת המלחמה תמכה במטרת המורדים לפרוש מניגריה, ובהמשך היא מנסה להבין את חייה ואת מעשיה. את הספר One is Enough (אחד זה מספיק) פרסמה ב-1981, ו-Women Are Different (נשים הן שונות) ב-1986. היא פרסמה שני קובצי סיפורים: This Is Lagos and Other Stories (זוהי לאגוס וסיפורים אחרים) ב-1971 ו-Wives at War, and Other Stories (רעיות במלחמה וסיפורים אחרים) ב-1980. גם ספר זה עוסק במלחמת ביאפרה.
בספרים This Is Lagos and Other Stories, One Is Enough ו-Women Are Different, היא עוסקת בנשים הניגריות בחברה המודרנית, תוך מתן מבט רחום על דמותן
בנוסף פרסמה ב-1986 ספר שירים Cassava Song and Rice Song (שיר קסאווה ושיר אורז). בנוסף פרסמה מספר ספרי ילדים. ספריה אלה התבססו על סיפורי עם ופולקלור, כדי להדגיש את ההיבט המוסרי של הסיפורים. לקראת מותה, השלימה נוואפה כתיבת ספר נוסף בשם "'The Lake Goddess'" (אלת האגם). היא השאירה את כתב היד בידי חבר, והספר פורסם לאחר מותה ב-1995. הספר עוסק באלה "אם המים" שהייתה מקור השראה לספריה של נוואפה.
ב-1976, לאחר שלא הייתה מרוצה מהמוציא לאור של ספריה, ייסדה את בית ההוצאה לאור Tana Press. ההוצאה עסקה בספרים לקהל הבוגר. הוצאה זאת הייתה ההוצאה הראשונה במערב אפריקה בבעלות אישה שחורה. בית ההוצאה פרסם את ספריה וספרים של סופרים אחרים וב-1977 הקימה את החברה "Flora Nwapa Company" שעסקה בפרסום ספרי ילדים. היא הגדירה כאחד מיעדיה: "לתת מידע ולהשכיל נשים בכל העולם, במיוחד פמיניסטיות, לגבי תפקידן של הנשים בניגריה, עצמאותן הכלכלית, יחסיהן עם הבעל והילדים, אמונותיהן המסורתיות, ומעמדן בקהילה בכללותה". Tana הוגדרה כהוצאת הספרים הראשונה בבעלות אישה, המתמקד בעיקר בציבור נשים קוראות. זה היה פרויקט חריג בזמנו כשאף אחד לא הסתכל על הנשים כקהל יעד קורא וקונה ספרים.
שנותיה המאוחרות
הקריירה של נוואפה כמחנכת ומורה נמשכה כל ימי חייה. היא לימדה גם במכללות ובאוניברסיטאות ברחבי העולם כולל אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת מינסוטה, אוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת אילורין (University of Ilorin) בניגריה. היא אמרה בריאיון ל-Contemporary Authors ,
ב-1989 היא מונתה לפרופסור אורח לכתיבה יוצרת באוניברסיטת מאידוגורי השוכנת במדינת בורנו  בצפון-מזרח ניגריה. היא החזיקה במשרה זו עד מותה.
פלורה נאוופה מתה בגיל 62 מדלקת ריאות ב־16 באוקטובר 1993, בבית חולים באנוגו בניגריה.
אותות פרסים ומורשת
על מאמציה הרבים כשרה בשיקום אנשים ואזורים קיבלה ב-1983 מידי ממשלת Shehu Shagari את האות (Officer of the Order of the Niger (OON, שנחשב אות הכבוד השישי בחשיבותו בממשל הפדרלי של ניגריה. ב-1982 קיבלה מידי אוניברסיטת איבדאן את אות Distinguished Alumni Award. ב-1985 קיבלה את הפרס Merit Award for Authorship and Publishing ביריד הספרים של אוניברסיטת אִיפה (University of Ife היום ) ב-1991 היא הייתה חברה ב-PEN International Committee, (ארגון עולמי שנתן פרסים לסופרים), וב-1992 חברה ב-Commonwealth Writers' Prizes Committee. היא קיבלה מעיר הולדתה את התואר Ogbuefi", תואר גבוה של צ'יף, הניתן בדרך כלל להישגים של גברים.
פלורה נוואפה היא נושא לסרט תיעודי בשם: "The House of Nwapa" (הבית של נוואפה) שנעשה על ידי Onyeka Nwelue. הצגת הבכורה של הסרט הייתה באוגוסט 2016.
ב-13 בינואר 2017, צוין יום הולדתה של נוואפה על ידי שרבוט גוגל
חאמרנבטי הראשונה
ביוגרפיה
אין כתובות המציינות במפורש את חאמרנבטי הראשונה כבתו של חאפרו, אולם ידוע כי היא הייתה אמם של מנכאורע וחאמרנבטי השנייה, אשר היו שניהם בניו של חאפרו כך שככל הנראה היא הייתה אשתו. היא נזכרת כבתו של פרעה, אולם לא ברור האם הייתה בתו של ח'ופו ולפיכך חאפרו היה אחיה, או שמא הייתה בתו של חאפרו ונישאה לאביה. בקבר גלארזה, המהווה חלק ממתחם הפירמידות בגיזה, נמצאו פסל וטקסטים המזכירים את חאמרנבטי השנייה לצד חאמרנבטי הראשונה. ייתכן שחאמרנבטי הראשונה החלה בבנייה זו וחאמרנבטי השנייה השלימה אותה.
שורת המיליארדרים
שורת המיליארדרים (באנגלית: Billionaires' Row) היא מערך גורדי שחקים יוקרתיים במיוחד למגורים, שנבנו או נמצאים בתכנון, וממוקמים לאורך הקצה הדרומי של סנטרל פארק במנהטן, ניו יורק. כמה מבניינים אלה הם בקטגוריית "Supertall", כלומר גובה של מעל 1,000 רגל (304.8 מטר) והם בין הבניינים הגבוהים בעולם. מכיוון שרוב המגדלים בנויים או מוצעים ברחוב 57, המונח שימש גם כשם חלופי לרחוב עצמו.
מגדל סטיינווי (111 מערב, רחוב 57), שלו יחס דקיקות של 24:1, הוא מגדל העיפרון הדק בעולם.
גורד השחקים העיקום הגדול נמצא בשלבי תכנון.
חאמרנבטי השנייה
חאמרנבטי השנייה הייתה מלכה מצרית מהשושלת הרביעית. הייתה אשתו ואחותו של הפרעה מנכאורע.
ביוגרפיה
ידוע כי חאמרנבטי הייתה אשתו ואחותו של הפרעה מנכאורע. לטענת מנתון, מנכאורע היה בנו של פרעה בשם ביכריס. לדברי הרודוטוס הוא היה בנו של ח'ופו (חיאופס). אולם על פי עדויות ארכאולוגיות מנכאורע וחאמרנבטי היו בניו של חאפרו, ולפיכך נכדיו של ח'ופו. אמם נקראה חאמרנבטי הראשונה. ישנם רמזים כי חאמרנבטי הראשונה הייתה למעשה בתו של חאפרו, ולפיכך גם אחות מאב של מנכאורע וחאמרנבטי השנייה.
מנכאורע עלה לשלטון לאחר מותו של חאפרו באזור שנת 2532 לפנה"ס, ושלט בין 18 ל-28 שנים. מבין ילדיו השונים של מנכאורע, ידוע בוודאות כי חאמרנבטי הייתה אמו של בנו ח'ונר. בקבר גלארזה, המהווה חלק ממתחם הפירמידות בגיזה, נמצאו פסל וטקסטים המזכירים את חאמרנבטי השנייה לצד חאמרנבטי הראשונה. ייתכן שחאמרנבטי הראשונה החלה בבנייה זו וחאמרנבטי השנייה השלימה אותה. ייתכן והיא נקברה בפירמידה G3a או פירמידה G3b המהוות חלק ממתחם פירמידת מנכאורע.
טלי הלטר-שנקר
טלי הלטר-שנקר (נולדה ב-5 באוקטובר 1959) היא עורכת סרטים ישראלית.
ביוגרפיה
הלטר-שנקר נולדה בתל אביב לאב יצחק הלטר ולשחקנית דבורה קידר. בנעוריה התחנכה בתיכון גימנסיה הרצליה. בהמשך למדה לתואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. עם תום הלימודים נסעה ללונדון למספר שנים שם התברגה בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה המקומית.
לאורך השנים שימשה כמרצה לעריכת סרטים בבתי הספר המובילים לקולנוע בארץ. בין השנים 1991–1993 בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, בין השנים 1992–1999 בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות, ובין השנים 1999–2009 בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. ב-2011 ערכה את סרט התעודה הדולפין, ב-2014 ערכה את הסרט "פנסיון פראכט" ביחד עם טל קלר וב-2015 ערכה את סרטה של דורית חכים, "ירח בבית 12".
בשנים האחרונות משמשת במגוון תפקידים ציבוריים ביניהם לקטורית במיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים. בשנת 2012 זכתה בפרס ראשון על עריכה בפסטיבל הסרטים טרייבקה שבניו יורק על עריכת הסרט התיעודי "הדירה" בבימויו של ארנון גולדפינגר.
נשואה למוזיקאי דורון שנקר ומתגוררת בכפר מרדכי.
יחיאל בן אורי
רבי יחיאל ברבי אורי (ד'תתק"ע, 1210 - כ"א בתשרי ה'כ"ד, 26 בספטמבר 1263) היה רב מגדולי יהדות אשכנז, פוסק הלכה ומקובל בסגנון חסידי אשכנז, שנודע במיוחד כאביו של הרא"ש.
אודותיו
לא נותרו אודותיו פרטים רבים, אך ידוע שהיה רבו הראשון של בנו רבי אשר בן יחיאל (הרא"ש), שנודע לימים כאחד מגדולי פרשני התלמוד והפוסקים וכבעל השפעה מכרעת על עיצוב ההלכה היהודית.
הרא"ש מספר כי הוא צאצא של הראב"ן. בשל כך, כתב החיד"א כי ייתכן שרבי יחיאל היה חתנו של הראב"ן למרות פער השנים ביניהם, אך הדעה המקובלת היא שהיה חתן של אחד מצאצאיו. לדעת אביגדור אפטוביצר כלל אין מדובר בראב"ן זה.
הוא עמד בקשרי מכתבים בהלכה עם כל גדולי דורו, ומהם עם בעלי התוספות: רשב"ם, ריב"ם ורבנו תם.
בשמו נקשרו אגדות מופת, חלקן לוקטו בידי חיד"א בספרו "שם הגדולים".
על שמו נקרא נכדו רבי יחיאל בן הרא"ש.
משפחתו
שלושת בניו של רבי יחיאל, היו רבנים גדולי תורה:
חיבוריו
כתב ספר "על עסק התורה".
בית תרבות היידיש - ספריית מדם
בית תרבות היידיש – ספריית מֶדֶם (ביידיש: פאריזער יידיש-צענטער מעדעם-ביבליאטעק), הוקם בשנת 2002 על ידי מיזוג בין ספריית מדם לבין האגודה לחקר והפצת שפת היידיש. שוכן ברחוב Chateau d'eau ברובע 10 בפריז.
וילם השני, רוזן אנו
וילם השני, רוזן אנו (1307 – 26 בספטמבר 1345) היה רוזן אנו משנת 1337 ועד מותו. הוא היה גם רוזן הולנד (כווילם הרביעי ) ורוזן זיילנד. הוא ירש את אביו, וילם הראשון, רוזן אנו. תוך כדי לחימה בפרוסיה, התקוממו הפריזים. וילם חזר הביתה ונהרג בקרב וורנס.
ביוגרפיה
וילם נולד בשנת 1307, והיה בנם של וילם הראשון, רוזן אנו וז'אן מוולואה. בשנת 1334, הוא נישא ליוהאנה, דוכסית בראבנט, בתו ויורשתו של יוהאן השלישי, דוכס בראבנט, אך לא היו לו ילדים. הוא לחם בצרפת כבעל ברית של האנגלים (הוא היה גיסו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה). בשנת 1339 השתתף וילם במצור על קמברה (1339). בשנת 1345 חודשיים לפני מותו, הוא הטיל מצור וכבש את אוטרכט, משום שהבישוף, יאן ואן ארקל, ניסה להחזיר את עצמאותה ההיסטורית של הבישופות מהולנד.
וילם נלחם נגד הסרצנים, ויצא למסע צלב עם המסדר הטווטוני בפרוסיה. הוא נהרג ליד סטבורן, במהלך אחד מקרבות ווארנס נגד הפריזים ב-1345.
את וילם ירשה אחותו, מרגרט מאנו, שהייתה נשואה ללודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אנו, הולנד וזיילנד הפכו לחלק מתחומי הכתר הקיסרי.
בית תרבות היידיש - ספריית מדם
בית התרבות הוא מוסד חילוני אשר שם לו למטרה להפיץ את שפת היידיש בצרפת ובאירופה, ולקדמה כשפת תרבות, ולהעמיק את ההיכרות עם תרבותה הרוחנית בקרב קהל מגוון. נמצאים בו אוספי ספריית מדם, ספריית וידאו וספריית קלטות, ומתנהלים בו קורסים ללימוד שפת היידיש בכל הרמות, סמינרים בנושא ספרות היידיש ואוניברסיטת קיץ, חוגי תיאטרון, שירה, קולנוע, ריקודי עם, מוזיקת כליזמר, חוגי ילדים, תערוכות, מופעים, הקרנת סרטים והרצאות בצרפתית וביידיש.
ספריית מדם
הספרייה נוסדה בשנת 1929 בשם ספריית נומברג. בתקופת מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1939–1944, שימש בניין הספרייה לפעילות מחתרתית. הספרייה חידשה את פעילותה בשנת 1944, ובשנת 1979 הפכה מספרייה עממית שכונתית לספרייה אקדמית המשמשת את חוקרי שפת היידיש ותרבותה. החל משנת 2002 היא חלק מבית תרבות היידיש.
הקמת הספרייה
בשנת 1925, סניף הבונד בפריז הקים מרכז תרבות בשם "מועדון הפועלים ע"ש ולדימיר מדם" (ביידיש "ארבעטער קלוב אויפן נאמען וולאדימיר מעדעם") או בקיצור "מועדון מדם" (ביידיש "מעדעם-קלוב") או "איגוד מדם" (ביידיש "מעדעם-פארבאנד"). המועדון ארגן דיונים בנושא שיפור מצב היהודים וערבי תרבות בהם קראו קטעים מהשירה היידית ומעבודותיהם של סופרי יידיש שונים, אך גם לימדו בהם את השפה הצרפתית ואת תרבות צרפת.
הרעיון להקמת ספריית נומברג עלה בשנת 1928 בפגישה שהתקיימה בין שמונה מחברי "מועדון הפועלים על שם ולדימיר מדם". באותם ימים הספרייה הייתה עבור המהגרים מקום בו אפשר היה לקבל את החדשות האחרונות מהעולם שנעזב ומהדורות חדשות של ספרים, ולהתעדכן בספרות המרכסיסטית והסוציאליסטית שתורגמה מהר מאוד ליידיש.
הציוד הדרוש להקמת הספרייה נרכש בעזרת תרומות שנאספו מחברים. הסופר שלום אש, ששהה לעיתים קרובות בפריז, תרם מאתיים ספרים. הספרייה נפתחה בשנת 1929 באולם ששימש להתכנסויות מועדון מדם. האולם נמצא מצפון ל"פלעצל", ברובע השלישי של פריז, מקום בו התגוררו מהגרים אשכנזים רבים, רובם מהמרחב דובר היידיש במזרח אירופה. הספרייה נקראה על שמו של דוד נומברג, עיתונאי וסופר פופולרי באותם זמנים, שנפטר בשנת 1927.
הספרייה בתקופת מלחמת העולם השנייה (1939–1944)
עם כניסתה של צרפת למלחמת העולם השנייה, "מועדון מדם" הוצא מחוץ לחוק. חברי המועדון התגייסו לפעילות מחתרתית במטרה לסייע למהגרים יהודים שהגיעו לצרפת. הם סיפקו למהגרים מסמכי זהות וכרטיסי מזון מזויפים וסייעו בהסתרת ילדים יהודים ובהעברתם לאזור החופשי. אוספי הספרייה הוסתרו במרתף הבניין בו שכנה הספרייה, במסתור שנבנה לצורך זה.
הספרייה לאחר מלחמת העולם השנייה
ב-14 באוקטובר 1944, הספרים שניצלו הועמדו שוב לרשות הקוראים. על מנת להחזיר לתודעת הציבור את פעילותו של מועדון מדם לפני ובמהלך המלחמה, הוחלט לשנות את שם הספרייה ל"ספריית מדם של חוג הפועלים" (ביידיש "מעדעם־ביבליאטעק ביים ארבעטער־רינג"). הספרייה קיבלה את תמיכת "ועד העובדים היהודים בארצות הברית" ועברה למעונה החדש בהנהלתו של אחד ממייסדיה, קיבה ויסברוט.
בשנת 1979 הספרייה נרשמה כאגודה בשם "האגודה לחקר והפצת תרבות היידיש". מנהלה החדש יצחק ניבורסקי ערך את הקטלוג הראשון של הספרייה והפך אותה למרכז מחקר והוראה. תחת ההנהלה החדשה, הספרייה הפכה למרכז תיעוד גדול הפתוח לקהל הרחב שברשותו האוסף הגדול ביותר של פרסומים בשפת היידיש באירופה. בשנת 1994 מונה למנהל הספרייה ז'יל רוזייר אשר הקים את הוצאת הספרים Bibliothèque Medem. מעמדה כאגודה איפשר לספרייה לקבל תמיכה ממשרד התרבות הצרפתי ולאחר מכן לקבל תרומות מעמותת "החברים האמריקאים של ספריית מדם".
בשנת 2002 הספרייה אוחדה עם האגודה לחקר והפצת שפת היידיש.
אוספי הספרייה
מאז הקמתה בשנת 1929, אוספי הספרייה גדלו בהתמדה מ-500 כרכים בשנת 1929 ל-30,000 כרכים בשנת 2018, מתוכם 20,000 ספרים ביידיש ו-10,000 בשפות אחרות. היא קלטה את האוספים של ספריות היידיש האחרות בפריז שנסגרו בהדרגה בשל הירידה החדה במספר הקוראים.
במקביל, הספרייה הקימה ארכיון עיתונים בשפת היידיש, ביניהם:
Der Veker, דער אידישער ארבייטער (פאריז), דער יידישער ארבייטער (וילנה), אונזער שטימע, היינט ופאלקסצייטונג.
בספריה אוסף יצירות נדירות מהמאה ה-18 וביניהן: בספריית מדם אפשר למצוא אוספי ספרים וארכיונים פרטיים שנתרמו על ידי סופרים, משוררים, מחזאים ועיתונאים, או יורשיהם, וביניהם: אלתר קציזנה, שמריה גוטמן, מרדכי ליטווין, רבקה קופר, והפסל מיכאל מילברגר.
בספרייה שמורות שמונים ושתיים עדויות שנכתבו לאחר המלחמה על ידי ניצולי שואה. ושישים ושמונה "ספרי יזכור", שנבחרו מבין שש מאות ושנכתבו בסוף המאה ה-20.
כיום זהו המרכז החשוב ביותר לתרבות יהודית אשכנזית בשפת היידיש באירופה, השני בגודלו בעולם אחרי המכון למחקר יהודי (ייווא) בניו יורק, ארצות הברית.
האגודה לחקר והפצת שפת היידיש
האגודה פעלה עד שנת 2002, עת התאחדה עם ספריית מדם ליצירת בית תרבות היידיש.
בין הפעולות שאורגנו על ידי האגודה נזכיר: כל הפעילויות הללו ממשיכות להתקיים במסגרת בית תרבות היידיש.
בית תרבות היידיש
בית תרבות היידיש הוקם ב-14 באוקטובר 2002, לאחר מיזוג ספריית מדם עם האגודה לחקר והפצת שפת היידיש.
במרכז המוסד עומדת ספריית המולטימדיה שאוספיה מתחדשים באמצעות רכישת ספרים ישנים וחדשים, קלטות אור-קוליות, סרטים, כתבי עת ומסמכים אחרים. הספרייה מנוהלת על ידי שני ספרנים בסיוע של מתנדבים. בשנת 2003, ספריית מדם ייסדה, יחד עם ארגון כל ישראל חברים ובית המדרש הרבני של צרפת, את "הרשת האירופית של הספריות ליודאיקה והבראיקה" (RACHEL). קטלוג הרשת זמין באינטרנט.
פעילות המרכז ממומנת בחלקה על ידי תרומות ודמי חבר.
בית תרבות היידיש הקים בשנת 2018 פרויקט לדיגיטציה של הקניין הרוחני היידי בצרפת בשם "Passages" במטרה לתעד ולשמר את עקבות חיי התרבות הסוענים שהתפתחו בצרפת לפני השואה ולאחריה. הפרויקט כולל גם תערוכה וירטואלית קבועה מלווה בקטלוג מודפס המציגים את העושר והמגוון הגדול של ביטויי חיי היידיש בצרפת מסוף המאה ה-19.
בשנת 2014 מונה למנהל המרכז טל חבר-חיבוסקי, לשעבר מנהל אוניברסיטת הקיץ, עורך כתב העת "מכאן ואילך" מאסף לעברית עולמית.
הפעילות השוטפת של המרכז כוללת הוראת שפת היידיש למבוגרים ולילדים, סדנאות תיאטרון ומוזיקה, הרצאות, סמינרים ואוניברסיטת קיץ. לבית תרבות היידיש הוצאה לאור בה מתפרסמים תרגומים לצרפתית של יצירות מוכרות ביידיש, מילונים, עבודות פדגוגיות וכתבי עת.
איסמו נוגוצ'י
ב-1947 החל בשיתוף פעולה עם חברת הרמן מילר (Herman Miller), כשהצטרף לג'ורג' נלסון, פאול לזלו וצ'ארלס אימס, כדי להפיק קטלוג המכיל מה שלעיתים נחשב לגוף הריהוט המודרני, המשפיע ביותר שאי פעם הופק, הכולל את שולחן נוגוצ'י (CL901) הסמלי, שעדיין מיוצר כיום.
נוגוצ'י נחשב לאחד הפסלים הידועים והמשפיעים במאה ה-20. יצירותיו מתאפיינות בשילוב בין תפיסות אמנותיות מן המזרח לאלו של אמנות המערב. עבודותיו מוצגות ברחבי העולם. בשנת 1985 הוקם מוזיאון נוגוצ'י המוקדש ליצירתו בלונג איילנד שבמדינת ניו יורק. בישראל עיצב נוגוצ'י את גן האמנות ע"ש בילי רוז במוזיאון ישראל בירושלים.
ראשית חייו (1922-1904)
ב-1906, יונגורו הזמין את ליאוני לבוא לטוקיו עם בנה. בתחילה היא סרבה, אך בגלל התגברות הסטנטימנטים האנטי-יפניים בעקבות מלחמת רוסיה–יפן, השתכנעה לבסוף להיענות לבקשתו של יונגורו. ליאוני ובנה המריאו מסן פרנסיסקו במרץ 1907, ליוקוהמה על מנת לפגוש את יונגורו. עם הגעתם, הם העניקו לבנם את השם איסמו (勇, "אומץ לב"). עוד לפני שליאוני ובנה הגיעו ליפן, נישא יונוגורו לאישה יפנית, ועקב כך לא היה נוכח רוב הזמן בתקופת ילדותו והתבגרותו של בנו. לאחר שנפרדו שוב מיונגורו, לאוני ואיסמו עברו דירה מספר פעמים ברחבי יפן.
ב-1912, כשחיו בצ'יגסקי, נולדה אחותו החורגת של איסמו, חלוצת תנועת המחול המודרני האמריקני אליס גילמור, לאב לא ידוע. בשלב זה החליטה ליאוני לבנות לשלושתם בית, והעניקה לאיסמו בן ה-8 את האפשרות "לפקח" על בנייתו. כדי לטפח את כישרונו האמנותי של בנה, היא מינתה אותו לאחראי על גינתם והפכה אותו לשוליה של נגר מקומי. בדצמבר 1917 עברו השלושה להתגורר בקרב קהילת דוברי אנגלית ביוקוהמה.
ב-1918, נשלח נוגוצ'י חזרה לארצות הברית, כדי ללמוד ברולינג פראירי שבאינדיאנה. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, הוא עזב עם דוקטור אדוארד רומלי ועבר ללה-פורט, שם הוא התאכסן אצל סמואל מק, כומר של הכנסייה החדשה. נוגוצ'י החל ללמוד בתיכון לה-פורט, וסיים את לימודיו ב-1922. בתקופה זו של חייו, הוא היה ידוע בשם "סם גילמור".
ראשית הקריירה האמנותית (1927-1922)
לאחר סיום התיכון, הביע נוגוצ'י בפני רומלי את רצונו להיות אמן; הגם שהעדיף שנוגוצ'י יהיה דוקטור, כיבד רומלי את בקשתו של נוגוצ'י ושלח אותו לקונטיקט לעבוד כעוזר של חברו גאטסון בורגלם. בורגלום, הידוע בתור היוצר של הר ראשמור, עבד באותו הזמן על פסל קבוצתי הנקרא מלחמות אמריקה, פסל המכיל ארבעים ושתיים דמויות ושני פסלי פרשים, עבור העיר ניוארק שבניו ג'רזי. כאחד מעוזריו של בורגלם, רכש נוגוצ'י הכשרה מסוימת כפסל; כחלק ממשימותיו היה עליו לארגן את הסוסים ולדגמן בשביל הפסל את דמותו של גנרל שרמן. אף על פי כן, הוא רכש מספר מיומנויות ביציקה מעוזריו האיטלקיים של בורגלם, ולאחר מכן אף עיצב בעצמו פסל של אברהם לינקולן. בסוף תקופת התמחותו של נוגוצ'י, הודיע לו בורגלם שהוא לעולם לא יוכל להיות פסל, והמריץ אותו לשקול מחדש את הצעתו הקודמת של רומלי.
למרות קביעתו של בורגלם, הפך נוגוצ'י לאחד הפסלים הידועים והמשפיעים במאה ה-20.
ב-1924, כשעדיין היה רשום באוניברסיטת קולומביה, נוגוצ'י שמע לעצת אמו ולקח שיעורי ערב בבית הספר לאומנות לאונרדו דה וינצ'י. ראש בית הספר, אונוריו רואוטולו, הורשם מידית מעבודתו של נוגוצ'י. רק שלושה חודשים לאחר כך, נוגוצ'י ערך את התערוכה הראשונה שלו, בחירה של עבודות טיח וטרקוטה. עד מהרה נשר נוגוצ'י מאוניברסיטת קולומביה על מנת להמשיך כפסל במשרה מלאה, ושינה את שמו מגילמור (שם המשפחה שהשתמש בו שנים) לנוגוצ'י.
לאחר שעבר לסטודיו משלו התפרנס נוגוצ'י על ידי מכירת פורטרטים וזכה בפרס לוגן לאמנות. במהלך הזמן הזה, נוגוצ'י ביקר לעיתים תכופות בתערוכות אמנות אוונגרדיות בגלריות של מודרניסטים כגון אלפרד סטיגליץ וג.ב ניומן, והתעניין במיוחד בתצוגותיו של הפסל, הרומני במקור, קונסטנטין ברנקושי.
בסוף 1926 הגיש נוגוצ'י בקשה לקבלת מלגת גוגנהיים. במכתב הבקשה שלו ביקש ללמוד חיתוך אבן ועץ ולהשיג "הבנה יותר טובה של דמות האדם" בפריז במשך שנה, בהמשך להשקיע שנה במסע ברחבי אסיה, להציג את עבודתו ואז לחזור לניו יורק. המלגה הוענקה לו, אף על פי שהיה קטן בשלוש שנים מדרישת הגיל המינימלי.
מסעותיו המוקדמים (1927–1937)
נוגוצ'י הגיע לפריז ב-1927 וזמן קצר לאחר מכן פגש את הסופר האמריקאי רוברט מק'אלמון, אשר הביא אותו לסטודיו של קונסטנטין ברנקושי. למרות מחסום השפה בין שני האמנים (נוגוצ'י כמעט ולא ידע לדבר צרפתית, וברנקושי לא דיבר כלל אנגלית) נלקח נוגוצ'י להיות עוזרו של ברנקושי לשבעת החודשים הבאים. במהלך הזמן הזה צבר נוגוצ'י ניסיון בפיסול באבן, חומר גלם בו לא התנסה בעבר. בינתיים, נוגוצ'י מצא את עצמו בחברה טובה בצרפת, עם מכתבי המלצה ממיצ'יו איטו שעזר לו לפגוש אמנים כמו יוליוס פסקין ואלכסנדר קלדר, אשר חי בסטודיו של ארנו ברקר. הם נהפכו לחברים וברקר אף הכין פסל ברונזה של נוגוצ'י.
נוגוצ'י יצר רק פסל אחד - "חתך כדור" משיש - בשנתו הראשונה מחוץ לארצות הברית, אך במהלך שנתו השנייה הוא נשאר בפריז והמשיך להתאמן בעבודת אבן עם הפסל האיטלקי מטאו הרננדס, ויצר עוד כעשרים יצירות אבסטרקטיות מעץ, אבן ופח. יעדו הגדול הבא של נוגוצ'י היה הודו, שממנו הוא נסע מזרחה; הוא הגיע ללונדון כדי לקרוא על פיסול מזרחי, אך נדחתה לו ההרחבה של מלגת גוגנהיים לה הוא היה זקוק.
בפברואר 1929, הוא עזב לניו יורק. ברנקושי המליץ לנוגוצ'י לבקר בבית הקפה של רומני מארי שבגריניץ' וילג'. נוגוצ'י עשה זאת ושם פגש את באקמינסטר פולר, איתו שיתף פעולה במספר פרויקטים.
That's My Girl
That's My Girl הוא שיר שהוקלט על ידי להקת הבנות האמריקאית פיפת' הרמוני. הוא יצא לאור ונשלח לרדיו להיטים עכשוויים ב-27 בספטמבר 2016, על ידי חברות התקליטים אפיק רקורדס וסייקו מיוזיק, כסינגל השלישי והאחרון מתוך אלבום האולפן השני של הלהקה, 7/27 (2016).
איסמו נוגוצ'י
מסעותיו המוקדמים (1927–1937)
בשובו, היצירות האבסטרקטיות שיצר בפריז הוצגו בתערוכה הראשונה שלו, בה הוצגו רק עבודותיו, שהתקיימה בגלריית יוג'ין שיין. אחרי שאף אחת מעבודותיו לא נמכרה, נוגוצ'י נטש בבת אחת את האומנות האבסטרקטית עבור ציור פורטרטים, על מנת לסייע לעצמו כלכלית, ובמהרה מצא את עצמו נוגוצ'י מקבל עמלות מלקוחות עשירים ומפורסמים. תערוכה ב-1930 של מספר פורטרטים הכוללים את הפורטרטים של מרתה גרהם ושל באקמינסטר פולר, צברה ביקורות חיוביות, ואחרי פחות משנה של ציור דיוקנאות, נוגוצ'י הרוויח מספיק כסף כדי להמשיך את טיולו לאסיה.
That's My Girl
השיר הגיע למקום ה-73 במצעד הבילבורד הוט 100.
איסמו נוגוצ'י
פרסים
נוגוצ'י זכה בפרסים רבים ובהם:
That's My Girl
רקע וכתיבה
"That's My Girl" נכתב בשיתוף הזמרת טינשיי, אלכסנדר קרונלנד ולוקאס לולס. השיר נכתב על ידי טינשיי במהלך מופע חימום שקיימה במהלך סיבוב ההופעות העולמי של קייטי פרי, "Prismatic World Tour". השיר נקרא במקור "She's My Girl" והוא הוזכר על ידי לורן חורגי במהלך ריאיון עם Spin.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-240 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-19 בספטמבר 2016 ובוים על ידי במאית הווידאו קליפים האמריקאית, האנה לוקס דייוויס. הוא צולם במדבר קליפורניה. הקליפ מתחיל כשמספר מסוקים עושים את דרכם לאזור מלא עשן ליד ההרים. בהמשך לכך, מתחילות בנות הלהקה לשיר את השיר לפי הסדר.
נכון לנובמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-225 מיליון צפיות.
איל גובר
איל גובר (נולד ב-3 במרץ 1953) הוא גונדר בדימוס בשירות בתי הסוהר. במהלך שירותו כיהן בתפקידים שונים בהם ראש אגף האסיר, מפקד בית סוהר איילון, ראש המחלקה לחינוך, טיפול ושיקום, מדריך במכללה לביטחון לאומי, ראש מנהל משאבי אנוש, מפקד בית הספר הארצי לקצינים וסוהרים, ונוספים. נכון ל-2021, הוא מרצה במכללה האקדמית בית ברל, חבר בהנהלת קבוצת המומחים לשלום ולביטחון ומעת לעת משמש כפרשן בכיר לענייני כליאה, אסירים ושב"ס.
ביוגרפיה
איל גובר נולד ב-1953 והיה לבן הראשון בקיבוץ ניר יצחק אשר הוריו, סמדר וירח גובר, היו ממקימיו. גובר גדל בבת-ים. כנער היה חבר בתנועת השומר הצעיר, היה אתלט מצטיין ואלוף ישראל לגילאי קדטים במרוצי שדה לשנת 1970. ב-1971 התגייס לקורס חובלים בחיל הים ושירת כקצין ימי בספינות טילים עד לשחרורו ב-1976. במהלך לימודיו האקדמיים עבד כמדריך חבורות רחוב בשכונת ג'סי כהן בחולון במסגרת קידום נוער ובהמשך התמנה למנהל היחידה לקידום נוער בעירית הרצליה. תחושת השליחות החברתית הובילה את גובר להתגייס לשירות בתי הסוהר בשנת 1987. במהלך שירותו מילא גובר שורה ארוכה של תפקידים, בהם, ראש מחלקת הדרכה, מפקד כלא אייל, ראש המחלקה לחינוך, טיפול ושיקום, ממונה על עבודות שירות, סגן מפקד בית מעצר ניצן, ראש ענף השירות הסוציאלי, ראש ענף הכשרה מקצועית. ב-1997 התמנה למפקד בית סוהר איילון, ולאחר שנתיים בתפקיד יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי. ב-1999 התמנה למפקד בית הספר הארצי לקצינים ולסוהרים, ב-2001 שימש כראש מנהל משאבי אנוש, בין השנים 2004 ל-2007 שימש כמדריך במכללה לביטחון לאומי, משנת 2008 ועד לפרישתו כיהן כראש אגף האסיר בשב"ס. ב-2012 פרש גובר משב"ס בדרגת גונדר (דרגה מקבילה לאלוף בצה"ל).
מאז פרישתו ועד היום גובר מרצה במכללה האקדמית בית ברל בתחומי קרימינולוגיה, טיפול בנוער ומניעת עבריינות, ותורת הענישה; חבר בהנהלת קבוצת המומחים לשלום ולביטחון (המועצה לשלום ולביטחון) וחבר בהנהלת עמותת בוגרי המכללה לביטחון לאומי. גובר משמש דרך קבע כפרשן בטלוויזיה, ברדיו ובעיתונות לענייני כליאה, אסירים ושב"ס.
גובר הוא בעל תואר ראשון בעבודה סוציאלית (במסלול תקון) מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני בעבודה סוציאלית (התמחות בניהול ובטיפול קבוצתי) מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני נוסף במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
נשוי למאיה ואב לרוני ולגיל.
חברת הרכבת BNSF
חברת הרכבת BNSF (באנגלית: BNSF Railway Company) היא רשת רכבות המשא הגדולה ביותר בצפון אמריקה ואחת מתשע מסילות ברזל בצפון אמריקה בדרג ראשון. BNSF מונה 41,000 עובדים, של מסילות ברזל פרוסות ב-28 מדינות עם יותר מ-8,000 קטרים. יש לחברה שלושה נתיבים חוצי יבשות המספקים קשרי רכבת בין מערב ומזרח ארצות הברית. רכבות BNSF נסעו יותר מ- בשנת 2010, יותר מכל חברת רכבות אחרת בצפון אמריקה. היא מהווה חברת הבת התפעולית העיקרית של חברת האם Burlington Northern Santa Fe, LLC. בסיסה בפורט וורת', טקסס. חברת האם של הרכבת היא בעצמה חברה בת בבעלות מלאה של ברקשייר האת'וויי של וורן באפט. החברה עוסקת הובלת מטענים בתפזורת, כולל הובלת די פחם כדי לייצר כ-25% מהחשמל המיוצר בארצות הברית.
היסטוריה
הקמת BNSF החלה עם הקמת חברת החזקות ב-22 בספטמבר 1995. חברת החזקות חדשה זו רכשה את רכבת אטצ'יסון, טופקה וסנטה פה (המכונה לעיתים קרובות "רכבת סנטה פה") ואת רכבת ברלינגטון הצפונית ומיזגה רשמית את שתי החברות הללו ליצירת רכבת ברלינגטון צפון וסנטה פה ב-31 בדצמבר 1996. ב-24 בינואר 2005, שמה של הרכבת שונה רשמית לחברת הרכבות BNSF תוך שמירת ראשי התיבות של השם המקורי (באנגלית: Burlington Northern and Santa Fe Railway).
ב-3 בנובמבר 2009, ברקשייר האת'וויי של וורן באפט הודיעה שתרכוש את ה-77.4 האחוזים הנותרים ממניותיה של BNSF, תמורת 100 דולר למניה במזומן ובמניות בעסקה בשווי של 44 מיליארד דולר. החברה השקיעה כ-34 מיליארד דולר ב-BNSF תוך רכישת חוב בסך 10 מיליארד דולר. ב-12 בפברואר 2010, בעלי המניות של חברת האם Burlington Northern Santa Fe Corporation הצביעו בעד הרכישה.
ל-BNSF ולמתחרה הראשית שלה, Union Pacific Railroad, יש דואופול על כל קווי רכבת המשא הטרנס-יבשתיים במערב ארצות הברית והם חולקים זכויות על פני אלפי קילומטרים של מסילה.
טימוטה אטובה
טימוטה אטובה (בצרפתית: Timothée Atouba, נולד ב-17 בפברואר 1982 בדואלה שבקמרון) הוא כדורגלן עבר קמרוני אשר שיחק בעמדת המגן השמאלי. אטובה שיחק בעבר במועדונים כפ.צ. בזל, טוטנהאם הוטספר והמבורג, ובנבחרת קמרון.
קריירת מועדונים
אטובה החל את הקריירה שלו באוניון דואלה הקמרונית, ובשנת 2000 עבר לשחק בליגת העל השווייצרית כאשר חתם בנשאטל גזמאקס. אטובה היה שחקן הרכב במועדון זה ושיחק בו שנתיים, בהן הבקיע שני שערים ב-46 הופעות. בקיץ 2002 עבר אטובה לפ.צ. בזל השווייצרית. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה בגביע השווייצרי, לאחר ניצחון 6–0 בגמר על קבוצתו הקודמת, נשאטל גזמאקס. בעונת 2003/04 זכה אטובה עם בזל באליפות שווייץ. את עונת 2004/05 החל אטובה בבזל, אך לקראת סוף חלון ההעברות עזב את בזל, בה שיחק 72 משחקי ליגה, וחתם בטוטנהאם הוטספר, שם שיחק עונה אחת בלבד, בה צבר 18 משחקי ליגה והבקיע שער אחד.
בקיץ 2005 חתם אטובה בהמבורג, שם שיחק ארבע שנים, והפך לשחקן משמעותי בקבוצה, כאשר הוא משתף פעולה בהגנה עם קולין בנג'מין, הייקו וסטרמן ודוד יארולים. אטובה העפיל עם המבורג פעמיים לגביע אופ"א דרך זכייה באינטרטוטו בקיץ 2005 וקיץ 2007, והשתתף עם הקבוצה בליגת האלופות בעונת 2006/07, בה סיימה הקבוצה במקום האחרון בשלב הבתים. כמו כן, זכה אטובה עם המבורג פעמיים בגביע האתגר של דובאי בשנים 2007 ו-2008, ובגביע האמירויות בשנת 2008. לאורך כל תקופתו של אטובה בהמבורג, הקבוצה הייתה חלק מצמרת הבונדסליגה. בעונת 2008/09 אטובה מיעט לשחק עקב פציעה, ובתום עונה זו עבר אטובה לאייאקס בהעברה חופשית. גם באייאקס אטובה סבל מפציעות וכמעט שלא שיחק, אך זכה עם המועדון בגביע ההולנדי בעונת 2009/10, ובאליפות הולנד בעונת 2010/11 ובסופו של דבר איבד את מקומו בהרכב לטובת פורנון אניטה הצעיר. אחרי עונה זו הוא חתם בלאס פאלמס הספרדית. אטובה נכלל במשך שתי עונות בסגל לאס פאלמס אך מיעט לשחק, ושוחרר מהמועדון בקיץ 2014.
קריירה בינלאומית
אטובה החל לשחק בנבחרת קמרון בשנת 2000, בה זכה עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות. אטובה לא נכלל אמנם בסגל קמרון למונדיאל 2002, אך השתתף עם הנבחרת הקמרונית בגביע הקונפדרציות 2003, שם סיימה קמרון כסגנית לאחר הפסד 0–1 לנבחרת צרפת בהארכה משער זהב של תיירי הנרי. אטובה פתח בגמר זה ושיחק עד להכרעתו בדקה ה-97. אטובה השתתף גם בגביע אפריקה לאומות 2004 וגביע אפריקה לאומות 2006, אך כשל להעפיל עם נבחרתו למונדיאל 2006. הטורניר הגדול האחרון בו אטובה השתתף היה גביע אפריקה לאומות 2008, בו סיימה קמרון כסגנית, לאחר הפסד 0–1 בגמר לנבחרת מצרים. אטובה שיחק בגמר זה 90 דקות. בשנת 2010 ערך אטובה את הופעתו ה-42 והאחרונה בנבחרת קמרון, ולא נכלל בסגלים לגביע אפריקה לאומות 2010 ומונדיאל 2010.
הבנק לפיתוח סין
הבנק לפיתוח סין (באנגלית: China Development Bank או CDB) הוא מוסד פיננסי ממשלתי מרכזי בסין. תפקידו העיקרי הוא מימון פרויקטי תשתית משמעותיים במדינה, כדוגמת סכר שלושת הערוצים ונמל התעופה הבינלאומי שאנגחאי פודונג. הבנק הוקם לאחר חקיקת חוק התנהלות הבנקים בשנת 1994, אז תואר כמנוע לקידום מדיניותה הכלכלית של הממשלה הסינית. חובות הבנק מובטחים על ידי הממשלה הסינית.
היסטוריה
הבנק הוקם במרץ 1994, על מנת לספק מימון למיזמי פיתוח ממשלתיים בעלי חשיבות לאומית. הוא כפוף לממשלה הסינית, ומחולק ל-35 ענפים. הבנק דואג למימון פרויקטים לאומיים, לרבות פיתוח תשתיות לאומיות, תעשיות, הפקת אנרגיה ותחבורה. מטרתו העיקרית, כבנק ממשלתי, היא לאפשר את פעילותה הכלכלית של הממשלה הסינית, ולספק לה כלים לביצוע שינויים בכלכלת המדינה.
ג'וליאן מקמהון
ג'וליאן דאנה ויליאם מקמהון (באנגלית: Julian Dana William McMahon) הוא שחקן ודוגמן אוסטרלי. ידוע בשל גילום דמויות כדוגמת קול טרנר בסדרה "מכושפות", דמותו של דוקטור דום בסרטי "ארבעת המופלאים", ודמותו של כריסטיאן טרוי בסדרה "ניפ/טאק".
שנותיו הראשונות
מקמהון נולד בסידני לויליאם מקמהון, חבר פרלמנט וראש ממשלת אוסטרליה לשעבר. ולסוניה מקמהון, מרפאה בעיסוק לשעבר ואייקון אופנה. מקמהון הוא הילד השני בין שתי אחיות. מקמהון למד בבית ספר פרטי ואת לימודיו האקדמאיים למד באוניברסיטת סידני. לאחר זמן קצר פרש מלימודיו והחל בקריירת דוגמנות מצליחה. עד מהרה התפרסם כדוגמן מצליח בבירות אופנה מסביב לעולם כמו מילאנו, לונדון, ניו יורק, רומא ופריז.
קריירה
בנוסף לקריירת הדוגמנות שלו שכללה פרסומת לחברת לוי שטראוס ושות', החל מקמהון לשחק באופרת הסבון האוסטרלית קרוב רחוק. לאחר הצלחתו בסדרה עבר מקמהון לארצות הברית ושם החל ללמוד שיעורים קולים כדי להיפטר ממבטאו האוסטרלי. לאחר מכן השתתף בקליפים לשירים "This Is It" ו"his Is The Way" של הזמרת דני מינוג, אשר לה יינשא מאוחר יותר.
תפקידו הראשון של מקמהון בטלוויזיה האמריקאית היה באופרת הסבון עולם אחר, שם שיחק בין השנים 1993–1995. בשנת 2000 שיחק בסרט מרדף החלומות לצידו של השחקן ג'ף דניאלס. בשנים 1996 עד 2000 שיחק בסדרה "Profiler" של רשת NBC. בעקבות הופעתו בסדרה הזו הצטרף מקמהון לצוות השחקנים בסדרה המצליחה מכושפות של רשת The WB. בשנת 2003 החל מקמהון לשחק בתפקיד ראשי בסדרה ניפ/טאק. בשנת 2005 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על משחקו בסדרה. באותה שנה גילם מקמהון את דמותו של דוקטור דום בסרט ארבעת המופלאים ובסרט ההמשך שיצא בשנת 2007 ונקרא ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף. באותה שנה שיחק לצידה של השחקנית סנדרה בולוק בסרט תחושה מוקדמת. בשנת 2010 יצא הסרט פנים בהמון בכיכובם של מקמהון והשחקנית מילה יובוביץ'.
חיים אישיים
בשנת 1994 נישא מקמהון לשחקנית והזמרת דני מינוג. השניים התגרשו לאחר כשנה. בשנת 1999 נישא לדוגמנית ברוק בארנס. שנה לאחר מכן נולדה לזוג ילדה - מדיסון אליזבת' מקמהון. שנה לאחר מכן השניים התגרשו.
מדינת סבויה
מדינת סבויה היא ציון קולקטיבי של כל המדינות שנשלטו על ידי הרוזנים והדוכסים של סבויה מימי הביניים ועד להקמת ממלכת איטליה. בסוף המאה ה-17 מנתה אוכלוסייתה כ-1.4 מיליון.
היסטוריה
ההיסטוריה רבת-השנים של סבויה כללה את התקופה שלפני רוזנות סבויה, לאחר מכן את רוזנות סבויה, דוכסות סבויה, התקופה מסבויה לסיציליה וסרדיניה לפני איחוד איטליה, ולאחר מכן.
מימי הביניים, המדינה כללה את דוכסות סבויה, נסיכות פיימונטה, דוכסות אאוסטה ורוזנות ניס, שכולן היו חלק מהאימפריה הרומית הקדושה באופן רשמי. עם זאת, הסבוירים פעלו לעיתים קרובות נגד הקיסר, וצידדו שוב ושוב בצרפתים במהלך מלחמות צרפת-הבסבורג. משנת 1708 היא כללה את דוכסות מונפראט, ולאחר מכן את ממלכת סיציליה מ-1713 עד 1720, את ממלכת סרדיניה מ-1720 ואת דוכסות ג'נובה מ-1815. הטריטוריות הללו יצרו מדינה מורכבת תחת בית סבויה עד לאיחוד ההיתוך המושלם ב-1847. עד 1861, מדינה מאוחדת זו רכשה את רוב המדינות האחרות בחצי האי האיטלקי ויצרה את ממלכת איטליה, בעוד ששטחיה מצפון וממערב לאלפים (כולל סבויה עצמה) הפכו לחלק מצרפת.
המעשה הסופי של קונגרס וינה משנת 1815 מתייחס אליהם כ"מדינות הוד מלכותו מלך סרדיניה". בקרב בני זמננו, "ממלכת סרדיניה" ו"סרדיניה" שימשו כצורות קצרות נפוצות, למרות שהן התבלבלו עם האי. גם "פיימונטה", "סאבוי-פיימונטה" ו"פיימונטה-סרדיניה" משמשות לעיתים כדי להדגיש שהמרכז הכלכלי והפוליטי של מדינת סבויה היה פיימונטה מאז סוף ימי הביניים. מושב השליטים היה בטורינו. לכל מדינה היו מוסדות וחוקים משלה.
איגוד יוצאי ליטא בישראל
איגוד יוצאי ליטא בישראל (באנגלית: Association of Lithuanian Jews in Israel) הוא ארגון ציוני של יהודים שעלו לישראל ממדינת ליטא. האיגוד נוסד בתל אביב בשנת 1932 ופעיל מאז ברציפות.