cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מהארץ לירח
האפשרות הטכנית לקיומו של תותח חלל
ג'רלד בול הוכיח בפרויקט HARP, לאחר 1961, שתותח־על מסוגל לירות קליע במשקל 180 ק"ג לגובה של 180 ק"מ ולהשיג 32 אחוזים ממהירות המילוט הנדרשת. בנוסף, במהלך סדרת הניסויים הגרעיניים בפלמבוב, נורתה דיסקית מתכת במשקל של 900 ק"ג. מיתוסים טוענים שהדיסקית הועפה לחלל, כיוון שהדיסקית הגיעה למהירות של בין פי שניים לפי שישה ממהירות המילוט. אך מדענים מאמינים שהדיסקית ניתכה באטמוספירה. תקרית זו ב־1957 נתנה תנופה לפרויקט אוריון שחקר עיצוב ספינות חלל.
השפעה על מדע פופולרי
הספר השפיע על סרט המדע הבדיוני הראשון, "מסע אל הירח" (בצרפתית: "Le Voyage dans la Lune") שנעשה על ידי ז'ורז' מלייס. ב־1958 יצאה גרסת סרט נוספת של הספר בשם "From the Earth to the Moon". היה זה אחד הסרטים האחרונים שהופקו תחת הכותר RKO Pictures. הספר גם הפך לבסיס לסרט המבוסס בחלקו על הספר בשם "Jules Verne's Rocket to the Moon" שיצא ב־1967, סרט קומדיה בריטית קופצנית בכיכובם של ברל איבס וטרי תומאס.
ביורודיסני פריז, רכבת ההרים "הר החלל" (באנגלית: Space Mountain: De la Terre à la Lune) התבססה באופן קליל על הספר, בתפאורה שדמתה לזו המתוארת בספר תוך כדי המסע, עם אפקט המחברים וספינת החלל הבלתי מאוישת שלה. המתקן כלל את ה"קולומביאד" שרותע תוך כדי פיצוץ מלא עשן בכל פעם שעובר אחד מהרכבים בסמוך, ובכך נותן לנוסעים תחושה כאילו הם נורים אל החלל. בשנת 2005 עבר המתקן שיפוצים, כחלק מתוכנית "החגיגה הגדולה ביותר בכדור הארץ" וכיום הוא נקרא "הר החלל: משימה שתיים" (אנגלית: "Space Mountain: Mission Two"). אף על פי שהמעטפת החיצונית של המתקן הושארה כשהייתה, פנים המתקן והסיפור שעומד מאחוריו שונו.
בשנת 1995 ערכה הבי־בי־סי תוכנית דוקומנטרית על הקמתו של הר החלל, שנקראה בשם "לירות אל הירח". התוכנית בת 44 הדקות עקבה אחר טים דילייני וצוותו במהלך שהביא את ספרו של ז'ול ורן "מהארץ לירח", לחיים. התוכנית מראה את התפתחותה של האטרקציה, מלבטים לגבי בנייתה ועד לבדיקה וכוונון של האטרקציה הסופית, כולל הפסקול שלה. התוכנית ששודרה במקור ב־BBC2 בממלכה המאוחדת, שודרה לאחר מכן גם בערוצים שונים ברחבי העולם.
המתקן אף נמצא בסמוך למתקן הליכה בשם "Les Mystères du Nautilus" המבוסס על גרסת וולט דיסני לעבודה ספרותית אחרת של ז'ול ורן, "20,000 מיל מתחת לפני הים".
טינדר
טינדר (באנגלית: Tinder) היא אפליקציה סלולרית מבוססת מיקום שפותחה על ידי חברת IAC. האפליקציה מאפשרת לשני משתמשים לתקשר זה עם זה, במידה והם מצאו עניין אחד בשני. השימוש הנפוץ ביותר באפליקציה הוא לצורך מטרות רומנטיות ומיניות. פרופיל המשתמש באפליקציה מבוסס על חשבון הפייסבוק או ה-Spotify של המשתמש. הפרופיל כולל את תמונותיו של המשתמש, גיל ונתונים בסיסיים נוספים. משתמשים יכולים לבחור את טווח המרחק והגיל, שבו הם מעוניינים למצוא משתמשים אחרים.
ביקורות על האפליקציה התמקדו בכך שתהליך השידוך שטחי ומבוסס בעיקר על קריטריון ההופעה החיצונית של המשתמש, ושהשימוש הנפוץ בה הוא מציאת פרטנר הנמצא קרוב למיקומו הפיזי של המשתמש לפגישה מינית חד-פעמית. לאחרונה נוסף גם שירות מקביל לארגון יציאות לאירועים חברתיים עם אנשים בקרבת מקום, דרך פרופיל הטינדר.
היסטוריה
טינדר הושקה לראשונה באוניברסיטת דרום קליפורניה בספטמבר 2012. החל מאפריל 2013 האפליקציה מורדת בין 10,000 ל-20,000 פעמים ביום ו-60% מהמשתמשים מתעדכנים ומשתמשים בה מדי יום.
נכון לשנת 2013, ממוצע השימוש הוא שני מיליון משתמשים מדי יום, בעיקר במדינות דוברות השפה האנגלית. מחקר שנערך מצא כי רק אחד מכל חמישה משתמשי טינדר פגש משתמש אחר באופן אישי, בהשוואה ל-66% ממשתמשי שירותי היכרויות סלולריים אחרים. אפליקציית טינדר ביצעה מעל מיליארד התאמות בין המשתמשים השונים.
בנובמבר 2013 התגלו שתי פרצות אבטחה, אשר אחת מהן אפשרה להראות מיקום פיזי של המשתמש וטופלה אחרי שבועיים, והשנייה, שהתגלתה על ידי מפתח תוכנה ישראלי שחי בהולנד, אפשרה לעקוף את האפליקציה ולשלוח הודעות ישירות בפייסבוק.
באוקטובר 2014 דווח כי לטינדר יש 50 מיליון משתמשים חודשיים פעילים, הנכנסים לאפליקציה כ-11 פעמים בממוצע ביום. נשים משתמשות בטינדר כ-8.5 דקות בממוצע בכל התחברות וגברים כ-7.2 דקות, וסך הכל 90 דקות ביום. על פי אודי מילוא המשמש כסגן נשיא למוצר בטינדר. בישראל, על כל אישה בטינדר יש 4-5 גברים".
בשנת 2019, טינדר רשמה רווח של מיליארד דולר.
שימוש באפליקציה
פתיחת חשבון בטינדר היא באמצעות הפייסבוק או מספר טלפון. בעבר פתיחת משתמש הייתה אפשרית רק לבעלי חשבון פייסבוק.
טינדר מציגה את שמו הפרטי של המשתמש ומאפשרת לו לבחור חמש תמונות מאלבומיו בפייסבוק או בגלריית תמונות. המשתמש יכול לערוך את החשבון על ידי בחירת סדר התמונות, והוספת פרטים נוספים על עצמו. בעת צפייה בתמונה של משתמש אחר, על המשתמש לבחור "לא" או "לייק". הפרופיל מכיל בשלב הראשון מידע מוגבל, ומאפשר למשתמשים לבחור ולשפוט משתמשים אחרים על בסיס מראה חיצוני בלבד. המידע המוגבל מוצג לזיווגים אופציונליים הקרובים למיקומו של המשתמש. אם שני המשתמשים בחרו זה בזה, ניתנת האפשרות להתכתב אחד עם השני במערכת ההודעות הישירות.
בתחילה נוספה האפשרות לחבר את חשבון ה-Instagram לפרופיל בטינדר, וכך להציג גם קטלוג תמונות מהאינסטגרם, בנוסף לתמונות הפרופיל בטינדר. לאחר מכן, נוספה גם האפשרות למשתמשים להתחבר גם דרך חשבון ה-Spotify, ועמה גם התווספה האפשרות לצרף קליפ מוזיקה לפרופיל הטינדר.
ביקורת
ישנם הבדלים בין כוונת מפתחי האפליקציה לבין כוונת המשתמשים ולכן ישנה מחלוקת סביב כוונתה האמיתית של האפליקציה. האפליקציה מכונה במקומות רבים "אפליקציית הסטוצים" (יחסי מין חד פעמיים/נטולי מחויבות והיקשרות רגשית).
פרשת ההטרדה המינית
ביולי 2014 בכירה בטינדר שכיהנה כסגנית נשיא לשיווק תבעה את החברה בגין הטרדה מינית במקום העבודה. בספטמבר העובדת ביטלה את תביעתה לאחר שהגיעה להסדר פיצויים עם החברה, אך בעקבות הפרשה שני מייסדי האפליקציה הודחו מתפקידם.
קבוצת אופניים
קבוצת אופניים היא מסגרת שתפקידה לתמוך ברוכבים הנמנים עליה, על מנת שיוכלו להתאמן ולהתחרות כראוי. קבוצת אופניים חשובה במיוחד במרוץ אופני כביש שכן זהו ספורט קבוצתי. ענף אופני ההרים הוא ספורט אישי יותר, אך גם בו חשובה קבוצת הרכיבה.
מבנה
קבוצה חובבנית מוקמת בעיקר לשם ההנאה שברכיבה בקבוצה, שיפור הכושר האישי, קבלת חסות והנחות מחנויות בתחום והיא לרוב אוסף מזדמן של רוכבים שהתקבצו יחדיו. בעוד שקבוצת אופניים חובבנית תהייה מורכבת לרוב רק ממאמן שישמש גם כמנהל וגזבר, קבוצה מקצוענית היא גוף גדול מאוד ומספר המועסקים בה עשוי להגיע עד לכ-70 איש. התפקיד החשוב ביותר בקבוצה הוא המנהל הספורטיבי (directeur sportif ובראשי תיבות DS) שתפקידו הוא ניהול הקבוצה וקביעת הטקטיקה במרוץ. מלבדו יש צוות גדול הכולל:
רוכבים
בקבוצה מקצוענית יהיו לרוב רשומים בין 20 ל-30 רוכבים, מהם, עבור כל מרוץ, יבחר המנהל הספורטיבי את התשעה המתאימים ביותר עבור המרוץ. לעיתים, עשוי להיווצר מצב כי קבוצה מסוימת משתתפת במספר מרוצים במקביל (מרוצים מרמות שונות).
בדומה לקבוצות ספורט אחרות, לרוכבים מסוימים ישנה התמחות מסוימת: ישנם ספרינטרים, ששומרים כוחות למאוצים קצרים, לניצחון במרוץ יומי או בקטע קצר; מטפסים, שהתמחותם היא בשמירה על קצב קבוע או הכתבת קצב גבוה בקטעים הררים; ישנם רוכבים המתמחים במרוצים נגד השעון.
לא כל הרוכבים שווים במעמדם: בכל קבוצה יש מספר רוכבים מובילים, כשבדרך כלל, במרוץ נתון, רק אחד מהם נמצא בסגל הקבוצה והוא נחשב לרוכב המרכזי בקבוצה ובעל הסיכויים הטובים ביותר לנצח. לרוב, כל מאמצי הקבוצה מושקעים בהבאת הרוכב המוביל לנקודה בה הוא יוכל לנצח. הרוכבים האחרים מקבוצתו הקרויים פועלים (domestiques), מטרתם לעזור למוביל במספר תחומים: הבאת מזון או מים מרכב הקבוצה, רכיבה לפני המוביל על מנת ליצור לו מחסה מפני הרוח ואף מתן גלגל או החלפת האופניים עמו במקרה של תקלה באופני הרוכב המוביל. לעיתים, באישור המנהל הספורטיבי, יינתן אישור לפועל לנסות ולנצח במרוץ, אך המטרה המרכזית של הקבוצה היא לעזור לרוכב המוביל לנצח. לדוגמה, בטור דה פראנס של 2005, אישר יוהאן ברויינל לג'ורג' הינקאפי, פועל של לאנס ארמסטרונג, להצטרף לבריחה שהסתיימה בניצחונו של הינקאפי בקטע היומי.
בדרך כלל, לפני כל מרוץ, ממונה אחד מרוכבי הקבוצה ל"קפטן על הכביש". לרוב מדובר ברוכב הוותיק בקבוצה שתפקידו לדאוג לתיאום בין רוכבי הקבוצה ובין המנהל הספורטיבי ולחלוקת תפקידים בתוך הקבוצה בשעת המרוץ.
תפקוד הקבוצה תלוי בהחלטות המנהל הספורטיבי וצרכי הקבוצה. לדוגמה, בקבוצת רשות הדואר האמריקני, במהלך הטור דה פראנס, היו מרוכזים המאמצים אך ורק בניצחונו של לאנס ארמסטרונג בעוד שבאותו מרוץ, בקבוצת ראבובנק ההולנדית המטרה הייתה השגת ניצחונות בקטעים רבים ככל האפשר. בטור דה פראנס של 2004 היו קבוצות רשות הדואר האמריקני וקבוצת טי מובייל מרוכזות בניצחון הכללי, בעוד שקבוצת קוויק סטפ התרכזה בהשגת החולצה המנוקדת עבור רישאר ויראנק וקבוצת דוויטאמון לוטו התרכזה בכך שרובי מק'יואן ילבש את החולצה הירוקה.
סבבי הפרו טור והוורלד טור
סבב הפרו טור שהתקיים בשנים 2008-2005, וסבב הוורלד טור שהחליף אותו, הם אוסף מרוצים מפורסמים המתקיימים לאורך כל עונת המרוצים ומהווים את המרוצים החשובים ביותר בעולם אופני הכביש. בסבב משתתפות באופן קבוע 18 הקבוצות הבכירות בעולם. עבור המרוצים מהדרג הבכיר מקבלות הקבוצות הזמנה למרוץ. לדוגמה, לטור דה פראנס מוזמנות לרוב כל קבוצות הדרג הבכיר וארבע קבוצות מדרג זוטר יותר, על מנת ליצור כמות גבוהה של רוכבים מקצוענים, לתת במה לקבוצות נוספות, ומשיקולים כלכליים.
דניאל ינופסקי
דניאל ינופסקי (באנגלית: Daniel Yanofsky; 25 במרץ 1925 ברודי, פולין – 5 במרץ 2000 ויניפג, קנדה) היה שחמטאי קנדי ממוצא יהודי בדרגת רב אמן. הוא היה שמונה פעמים אלוף קנדה בשחמט והקנדי הראשון שקיבל דרגת רב אמן.
קורות חיים
דניאל ינופסקי נולד בברודי (אז בתחומי פולין, כיום באוקראינה). בגיל 8 חודשים משפחתו היגרה לקנדה. ינופסקי למד לשחק שחמט בגיל שמונה ובשנת 1937 ניצח בתחרות אזורית של מניטובה. בשנת 1939, בגיל 14, הוא השתתף באולימפיאדת השחמט והשיג את התוצאה הגבוהה ביותר בלוח השני (גמר ב'). בגיל 16, בשנת 1941, הוא זכה לראשונה באליפות קנדה בשחמט. בסך הכל הוא זכה באליפות קנדה 8 פעמים והשתתף בה עד לשנות ה-80 של המאה ה-20.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ינופסקי השתתף במספר תחרויות באירופה. בתחרות בברצלונה הוא זכה במקום השני לאחר מיגל ניידורף. הוא היה נציג קנדה בתחרות בינאזורית (שלב העפלה להתמודדות על התואר אלוף העולם) בשנית 1948 וב-1962. הוא העפיל לתחרות זו גם בשנת 1986 כאשר היה בן 61, אך מסר את זכותו לשחמטאי צעיר.
ינופסקי קיבל דרגת אמן בינלאומי בשנת 1950 ודרגת רב אמן בשנת 1964.
בשנת 1996 הוא חזר לחרונינגן לציון 50 לתחרות חשובה שהתקיימה בו בשנת 1946 לתחרות חוזרת עם אותם המשתתפים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצי המלכותי הקנדי.
ינופסקי לא עסק בשחמט כקריירה יחידה, למעט תקופה קצרה בשנים 1946–1948. בשנת 1946 הוא סיים תואר ראשון במדעים באוניברסיטת מניטובה. בשנת 1951 הוא קיבל תואר נוסף במשפטים והמשיך בלימודים באוניברסיטת אוקספורד. לאחר סיום לימודיו הוא עבד כמשפטן במשרד פרטי ביחד עם אחיו.
ינופסקי היה ראש העיר של אחד מפרברי ויניפג והיה חבר עיריית ויניפג בשנים 1970–1986.
ינופסקי כתב מספר ספרים שתחום השחמט והיה עיתונאי שעסק בתחום.
בשנת 1972 ינופסקי התקבל למסדר קנדה.
דניאל ינופסקי באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1939 ל-1980 השתתף ינופסקי ב-11 אולימפיאדות שחמט:
סימה וואקנין-גיל
סימה וואקנין-גיל (נולדה בשנת 1966) היא תת-אלוף (מיל') בצה"ל, שכיהנה כצנזורית הצבאית הראשית וכמנכ"לית המשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה.
ביוגרפיה
וואקנין-גיל התגייסה לחיל האוויר ב-1984, ומילאה שורת תפקידים בלהק המודיעין. ב-22 באוגוסט 2005 מונתה לצנזורית הצבאית הראשית, בדרגת אלוף-משנה, במקומה של אל"ם מירי רגב. באוקטובר 2011 הועלתה לדרגת תת-אלוף.
בריאיון לשבועון "במחנה" אמרה:
והוסיפה על תפקידה:
בדצמבר 2015 אישרה הממשלה את הצעת השר גלעד ארדן למנות את וואקנין-גיל למנכ"לית המשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה. היא שימשה בתפקיד עד שנת 2019.
חיים אישיים
וואקנין-גיל מתגוררת בפרדס חנה-כרכור. היא נשואה לאיתן גיל ואם לשניים.
הדרבי של קופנהגן
הדרבי של קופנהגן (בדנית: Slaget om København) הוא שמה של היריבות בין מועדוני הכדורגל הגדולים בקופנהגן: "ברונדבי" ו"קופנהגן", אשר נחשבים בימים אלה לשני המועדונים הטובים ביותר בדנמרק.
הדרבי מכונה בשם New Firm ושמו ניתן על שם הדרבי הסקוטי הנודע, Old Firm וה-New Firm הסקוטי, המהווים ליריבויות בין מועדוני גלאזגו: "סלטיק" ו"גלאזגו ריינג'רס" ומועדוני "אברדין" ו"דנדי יונייטד", בהתאמה.
היריבות בין המועדונים החלה בשנת 1992,לאחר הקמת מועדון הכדורגל קופנהגן, שהפך לדומיננטי יותר במועדוני הכדורגל של קופנהגן.
היריבות נחשבת לאחת המתוחות בדנמרק.
ברונדבי עד 1992
"ברונדבי" נוסדה ב-3 בדצמבר 1964 בעיירה ברונדבי, בפאתי קופנהגן על ידי מיזוג שני מועדונים אזוריים: "ברונביואוסטר" ו"ברונביווסטר", המייצגים את השכונות המזרחיות והמערביות של העיר. בשנים 1964-1967 ברונדבי שיחקה בליגה הששית בהיררכיה של מערך הליגות בדנמרק. לאחר מכן, בשנת 1967, המועדון תחת הנהגתו של המאמן ליף אנדרסן הצליח להעפיל ליגה של סדרה של זילנד (Sjællandsserien). כמה שנים מאוחר יותר, המאמן החדש יון סינינג היה הצליח להצעיד את הקבוצה לליגה בכירה יותר, המכונה סדרת דנמרק (Danmarksserien). ב-1973 הקבוצה בראשות שחקן הנבחרת הלאומית של דנמרק פין לאודרופ, שהביא איתו את הבנים שלו — בריאן ומייקל — שצורפו להרכב המועדון. ב-1974, פין לאודרופ העלה את הקבוצה ללידה השלישית ובשנת 1976 עזב את הקבוצה. ב-1977 המועדון הגיע לליגה השנייה 2. בעונת 1981 ברונדבי העפילה בפעם הראשונה לליגת העל דנית תחת הדרכתו של המאמן טום קאלרט. במשחק הבכורה שלה בליגה, הקבוצה גברה על קבוצה אחרת מקופנהגן "B-1909", שאף היא אך העפילה לליגה הבכירה, במשחק שהסתיים בשוויון 7:1. במשחק זה, מיכאל לאודרופ הבקיע שני שערים. ברונדבי סיימה את עונת 1982 במקום הרביעי ומיכאל לאודרופ הבקיע 15 שערים והיה לשחקן השנה בדנמרק.
מיזוג "קופנהגן" עם "B-1903"
מועדון הכדורגל קופנהגן (København) נוסד ב-1 ביולי 1992 על בסיס שני מועדוני כדורגל בקופנהגן: "קיובנהבנס" (Kjøbenhavns Boldklub), ממועדוני הכדורגל הוותיקים באירופה ומועדון "B 1903". אז שני המועדונים חתמו על הסכם דו-צדדי למיזוג מרצון, מה שסיפק את היסודות לקבוצה החדשה. "B 1903" קיבלה את הזכות להשתתף באליפות דנמרק, בעוד קיובנהבנס הפכה לקבוצת המילואים. המועדון עבר למתקן אימונים מודרני ומארח את משחקיו באצטדיון הנבחרת "Parken".
כיום,"קיובנהבנס" ו-"B 1903" שומרות על זהותן וממשיכות להתקיים, בליגה השלישית והרביעית בדנמרק, בהתאמה, עם זאת, הן נתמכות כספית וארגונית על ידי "קופנהגן" ומהוות לקבוצות הבת שלה.
1992-הווה
הדרבי בין ברונדבי לקופנהגן התחיל ב-1992. ליריבות בין הקבוצות נוסף רובד חברתי, לאחר שבין המייסדים והאוהדים הראשונים של "קופנהגן", רובם היו אנשי עסקים, בעוד, ברונדבי היא מועדון של הפועלים והעובדים הפשוטים. המשחק הראשון בין ברונדבי לקופנהגן התקיים ב-6 בספטמבר 1992 באצטדיונה של ברונדבי והסתיים בתיקו 1:1. "קופנהגן" הפכה לקבוצה הראשונה בהיסטוריה של הליגה הדנית, אשר זכתה באליפות הלאומית כבר בעונת הבכורה שלה בליגה ואחרי העונה הזאת, הודבק למועדון הכינוי "Løverne" (אריות).
ב-10 ביוני 2001, שחקן "קופנהגן" סיבוסיסו זומה בדקה ה-56, הבקיע במשחק הבית של קבוצתו בדרבי שער בבעיטת מספריים, מה שהפך את התוצאה ל-2:0. לאחר מכן, השער נבחר לשער הטוב ביותר של העשור בדנמרק. בסופו של דבר, "קופנהגן" ניצחה את המשחק בתוצאה 3:1. בעונת 2004/2005, ברונדבי הצליחה לזכות בתואר אליפות וגם השיגה את הניצחון הגדול ביותר בהיסטוריה של הדרבי: ב-16 במאי 2005 במחזור ה-27 היא ניצחה בתוצאה 5:0. בעונת 2006/2007 "קופנהגן" הצליחה להעפיל לשלב הבתים בליגת האלופות, לאחר שגברה בסיבוב המוקדמות השני על המועדון הפיני "MuPa-47" (עם 2:0 בבית ו-2:2 בחוץ), ואז באופן סנסציוני ניצחה את "אייאקס" (1:2 בבית, 2:0 בחוץ). את הופעת הבכורה בשלב הבתים הקבוצה שיחקה באצטדיון פארקן נגד "בנפיקה" (0:0), אשר בהמשך העפילה עד לרבע הגמר בעונת 2005/2006. בסופו של דבר, קופנהגן סיימה במקום הרביעי והאחרון בשלב הבתים, כשצברה 7 נקודות ומשחק זכור במיוחד היה הניצחון על מנצ'סטר יונייטד בתוצאה 1:0 במחזור הרביעי.
אוהדי הקבוצות
רשמית, ארגון האוהדים של קופנהגן נוסד ב-24 באוקטובר 1991, הוא מונה כ - 20,000 אנשים והוא ארגון האוהדים הכי גדול בסקנדינביה. ארגון האוהדים של ברונדבי, שנקרא Brøndbysupport הוקם ב 30-בספטמבר 1993. בנוסף לארגוני האוהדים הרשמיים, לקבוצות ישנו גרעין של אוהדי ultras. על פי הנתונים, בשנים האחרונות, מספר מקרי אלימות ועימותים אלימים בין אוהדי הקבוצות גדל. בהקשר זה, המועדונים החלו לבטל מינויים של אוהדים מתפרעים.
סטטיסטיקה
נכון לדצמבר 2018
המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ואתנוגרפיה על שם סאנה
'''המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ואתנוגרפיה על שם ג.א. סאנה (איטלקית: Museo Archeologico Nazionale G.A. Sanna''') בעיר סאסארי נחשב למוזיאון הגדול בצפון ומרכז סרדיניה. הוא עשיר בממצאים מכל התקופות. המדורים העיקריים של המוזיאון הם ארכאולוגיה, אתנוגרפיה ואמנות. מדור האתנוגרפיה אינו פתוח לציבור. מוזיאון הציורים La pinacoteca כולל 360 ציורים מהמאה ה-14 - המאה ה-19 ומעט גם מהמאה ה-20 על נושאים דתיים. המוזיאון נקרא על שם ג'ובאני אנטוניו סאנה (Giovanni Antonio Sanna), שהיה גם בעל רוב האוספים. סאנה, יליד העיר, היה יזם, כלכלן וחבר הפרלמנט האיטלקי במאה ה-19. הוא בנה מכרה, ייסד בנק ותרם לפיתוחו של האי. יסודו של המוזיאון הוא באוסף העתיקות של סאנה, אליו נאספו אוספים של אישים אחרים וכך היה למוזיאון השני בחשיבותו באי. במוזיאון ספרייה וארכיון היסטורי. המוזיאון בנוי ממשטחים רחבים וישרים וערוך במיוחד לביקורי בעלי מוגבלות. בשנת 2000 הושלם המדור של העת החדשה. מאז הוא משתמש לכינוסים בינלאומיים מדעיים.
הגר (סרט)
הגר (באנגלית: HAGAR) הוא שמו של סרט קצר מסוגת דרמה מוזיקלית להט"בי ישראלי משנת 2022, שכתב וביים אבי לודמיר. הסרט הוקרן בבכורה ארצית בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בסינמטק תל אביב.
הסרט זכה במספר פרסים ומועמדויות בפסטיבלים בנלאומיים בבריטניה, איטליה, אוסטריה, הונגריה, אוקראינה, לוס אנג'לס, ניו ג'רזי, קליפורניה, טקסס, ארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, יפן, טמיל נאדו, מערב בנגל, הודו וישראל.
תקציר העלילה
הגר (טס מאיר) היא נערה פמיניסטית-ליברלית, המנסה לגרום לליאור (סתיו פרץ) לצאת מהארון, בעזרת טקסט תיאטרלי וריקוד חושני. הגר נתקלת בהתנגדות מצד ליאור, שבסופו מצליח להוציא מפיו מונולוג מתוך התת מודע.
אגוז (ספינה)
אגוז (במקור: פִּיסס, Pisces) הייתה ספינה ששימשה לעליית יהודי מרוקו למדינת ישראל, תוך יציאה מארצם בניגוד למדיניותה, שאסרה עליית יהודים לישראל. הספינה פעלה בחשאי, ונודעה בעקבות טביעתה בליל כ"ג בטבת תשכ"א, הלילה שבין 10 ל-11 בינואר 1961, ואובדן 45 מנוסעיה.
רקע
בשנת 1956, לאחר מאבק לאומי ממושך, קיבלה מרוקו את עצמאותה מצרפת. לאחר עצמאותה, מרוקו אסרה על עליית יהודים לישראל, ובמשך השנים 1956–1961 העלייה ממרוקו נערכה באופן חשאי, בעיקר באמצעות המחתרת היהודית במרוקו. היהודים נאלצו לעזוב את בתיהם בחשכה, לעלות על ספינות ליעדים אירופאים ומאירופה להמשיך לישראל. בצורה זאת עלו כ-30,000 יהודים במהלך תקופת העלייה החשאית.
קורות הספינה
הספינה, שנשכרה בשנת 1960 על ידי "המוסד", נהגה (באמצעות המחתרת היהודית במרוקו) לצאת מחוף אל-חוסיימה שבמרוקו לגיברלטר ומשם היו העולים ממשיכים בדרכם לישראל. על סיפונה של הספינה היו לרוב בין 40 ל-50 עולים.
בלילה שבין 10 ל-11 בינואר 1961 (כ"ג בטבת תשכ"א), בפעם ה-14 שבה עשתה את דרכה לגיברלטר, טבעה הספינה, ככל הנראה עקב עליה על שרטון, ויחד עמה אבדו 43 העולים שבה, מחציתם היו ילדים, וכן אלחוטן ישראלי – איש "המוסד", שליווה את המעפילים על הספינה – ואחד מאנשי הצוות הספרדים, פרנסיסקו (פקו) פרס רולדן. היחידים ששרדו היו שלושה מאנשי הצוות הספרדים. 22 גופות נמצאו, והשאר אבדו במצולות. 22 הגופות הובאו לקבורה בבית העלמין היהודי העתיק שבאל-חוסימה. את טקסי הקבורה החפוזים ערכו אנשי קהילת יהודי תטואן.
בעקבות האסון
אסון טביעת "אגוז" היה זרז להשגת הסכם ליציאת יהודים ממרוקו, בתנאים מסוימים - ממשלת ישראל נאלצה לשלם כופר בעד כל יהודי לממשלת מרוקו, והעלייה נערכה באמצעות ארגון "היא"ס" שאינו ציוני דרך מסלול שאינו נסיעה ישירה לישראל, אלא עובר בתחנת ביניים. עד 1964 יצאו ממרוקו כ-80 אלף יהודים במבצע יכין, מרביתם הגיעו לישראל.
המאמצים להעלאת העצמות ארצה
סם בן-שטרית ערך עשרות שליחויות חשאיות במרוקו וברחבי העולם בין השנים 1992-1983, כדי להניע את מלך מרוקו, ממשלתו ומקורביו להתיר את העברת העצמות. לזכותו של חסן השני ייאמר, כי כבר מהפניה הראשונה אליו ביולי 1983 השיב כי הוא נענה עקרונית ובחיוב לבקשה, ובנשימה אחת הוסיף: בהתחשב ברגישות הנושא בעולם הערבי והפלסטיני יש לחכות למועד נוח ומתאים. משהתמהמה המועד, הופעל חליפות מכבש החיזורים והלחצים על המלך. פעמים אחדות נערכו התיאומים הנדרשים והמבצע עמד לצאת אל הפועל, והוא בוטל ברגעים האחרונים, אם עקב תקריות ומלחמות במסגרת סכסוך הדמים בין ישראל לבין שכנותיה, או עקב אירועים וחיכוכים בעולם הערבי.
ניסיון אחד התרחש בשנת 1986, עת שהה בן-שטרית יחד עם שני נציגים ממשרד הביטחון במשך 27 ימים בארמון המלוכה ברבאט. כל ההסכמות עם השלטונות המרוקנים הושגו. ועדת השרים לסמלים ולטקסים בראשות השר יצחק נבון דנה בתוכנית ההעלאה ואישרה אותה. היא הורתה לגופים הממשלתיים איך וכיצד להיערך לטקסים הממלכתיים. גם המשפחות השכולות נצטוו לשמור בסוד כמוס את דבר העלאת עצמות יקיריהן. אך, דא עקא, הטקס באשקלון, ביוזמת העירייה לקרוא כיכר על שם מוחמד החמישי בהשתתפות ראש הממשלה שמעון פרס, משלחת ראשי הקהילה היהודית שבאו ממרוקו ותושבים, הפך למהומה שהדיה השליליים הובלטו בעיתונות העולמית. זאת, כאשר אנשי תנועת כהנא ומוסתים מקומיים רגמו באבנים את הנאספים בכיכר, ולכלכו וטנפו את השלט הנושא "כיכר מוחמד ה-5". ונדליזם זה נעשה כתגובה על רציחתם בעזה של שני יהודים אשקלוניים יומיים קודם לטקס. המלך, שנפגע מחילול זכר אביו, ביטל מיד את המבצע. למחרת עוד ניסה שמעון פרס שהיה בפריז בביקור ממלכתי ונפגש עם ראש ממשלת צרפת ז'אק שיראק, אך ללא הועיל. את עלבונו של חסן השני הצליח בן-שטרית למחוק על ידי הענקת מגילת הוקרה שכותרתה ותוכנה "הצדעה למוחמד ה-5 על פועלו למען יהודי מרוקו במלחמת העולם השנייה". את המגילה הגיש יחד עם ראשי קהילת יהודי מרוקו לידי המלך ב-10 ביולי 1987 לרגל יום הולדתו ה-58 בארמון המלוכה בקזבלנקה, כשהיא חתומה על ידי 71 אישים-כמניין הסנהדרין. בין החתומים היו יושב ראש הכנסת, שרי ממשלה, רבנים, חברי כנסת, ראשי ערים, ראשי ארגונים ואישי רוח. ואף על פי כן, לא יצאה ההוראה מאת המלך לקיים את המבצע בעניין מעפילי אגוז.
כדי להגביר את הלחצים על המלך, יזם בן-שטרית פניות אליו מאישים שונים מישראל ומהעולם, בהם מזכ"ל האו"ם פרז דה קוויאר, ראש ממשלת צרפת ז'אק שיראק, שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר, מוריס דרויון (שר התרבות הצרפתי לשעבר, שהיה מורו ורבו של המלך), אלמנת גסטון דה-פר ראש העיר מרסיי לשעבר, נשיא הצלב האדום הבינלאומי בז'נבה, נשיא הקונגרס היהודי העולמי אדגר ברונפמן, השר יוסי שריד, מנהיגים פלסטיניים וביניהם עורך "אל-פאג'ר" במזרח ירושלים חנה סניורה, גברת ליליאן שלום מארצות הברית-כלת העיטור המלכותי-מרוקני "וישאם עלאווית", ראשי קהילות יוצאי מרוקו בצרפת, שווייץ, קנדה, ארצות הברית, ספרד, קרקאס שבוונצואלה וועד קהילת יהודי מנאוס שבמרכז האמזונאס שבברזיל, שמוצאה ממרוקו. יש להניח כי לפניות ולהתערבויות אלה היה משקל בשיקולי המלך, אולם ההכרעה כאמור, נפלה ב-1992, כאשר לאחר לחץ מצדו של בן-שטרית נקבע המועד למבצע כ-29 בנובמבר 1992.
המבצע הסודי "איילת השחר"
בהעלאת חללי הספינה לישראל נענה למעשה המלך חסן השני לפניות של ראשי ממשלה קודמים שמעון פרס ויצחק שמיר שאת בקשותיהם העביר אליו סם בן-שטרית יו"ר הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו, בתוקף היותו מיופה הכוח של המשפחות השכולות וממשלת ישראל. בן-שטרית העביר גם את פנייתו של יצחק רבין בספטמבר 1992 שהביאה למפנה. בפנייתו של רבין הודגש באוזני המלך כי זוהי בקשה, בשם המשפחות השכולות, שמניעיה דתיים-הומנטריים, ותתרום גם לתהליך השלום ההולך ונרקם במזרח התיכון.
עם נחיתת המטוס בישראל ועמו ארונותיהם של מעפילי אגוז, הביאה התקשרות הכתובה והאלקטרונית הישראלית בכותרותיה הראשיות ובמהדורות החדשות את סיפורה הטרגי של הספינה.
קבורה ממלכתית בירושלים
צה"ל, הרבנות הצבאית ומרכז ההסברה נערכו לטקסים הממלכתיים בהתאם לתוכניות מגרה שהיו מוכנות מראש. נשיא המדינה, ראש הממשלה ושריו, הרבנים הראשיים לישראל, שופטי בית המשפט העליון, משלחת נכבדה ממרוקו והמוני בית ישראל השתתפו באזכרות ובלוויה הממלכתית בהר הרצל. הכנסת קיימה ישיבה מיוחדת, שאותה פתח ראש הממשלה בדברי הודיה חמים למלך על מחוותו.
מעפילי אגוז הגיעו למנוחתם האחרונה בחלקת המעפילים בהר הרצל בירושלים.
הנצחת חללי אגוז
על אף שאסון "אגוז" אירע לאחר תקופת ההעפלה, מכונים הנספים, שיצאו מארצם חרף התנגדות השלטון שם, "מעפילי אגוז", ורחובות בשם "מעפילי אגוז" קיימים בערי ישראל, בהן תל אביב, נתניה, בית שמש, רחובות, אשקלון, ירושלים, בת ים ופתח תקווה וכן רחוב ספינת אגוז באור עקיבא. רחובה הראשי של העיר מעלות, וכן רחובות ברחובות, בירושלים ובבת ים נקראים "מ"ג המעפילים" על שם 43 הנספים העולים באסון. בדימונה, רחוב מ"ד המעפילים נקרא על שם 44 הנספים היהודים. רבים מציינים את יום טביעת הספינה, כ"ג בטבת, כיום זיכרון לנספי הספינה, ולמורשת עליית יהודי צפון אפריקה.
באשדוד נמצאת אנדרטה לזכר ההעפלה ממרוקו ולנספים בספינה אגוז ולידה טבלת הנצחה להעפלה ממרוקו.
במתנ"ס חצור הגלילית הוקמה אנדרטה הבנויה מדגם מוקטן של הספינה ולוח הנצחה עם שמות הנספים לציון 50 שנה לטביעת הספינה.
בטבריה שיכון ד' קיים סניף בני עקיבא הנקרא "רמת אגוז" לזכרה של ספינת אגוז.
חוק ביו-סבר
כאשר:
הנוסחה שלעיל היא נוסחה לחלק דיפרנציאלי של השדה המגנטי, הנוצר מקטע זרם קטן. על-מנת למצוא את השדה המגנטי שנוצר על ידי התפלגות של מטענים או תיל עם זרם, יש לבצע אינטגרציה על הנוסחה:
חוק ביו-סבר באווירודינמיקה
חוק ביו-סבר משמש גם לחישובים של מהירות המושרית מקווי מערבולת בתורת האווירודינמיקה (תורה זו היא כמעט מקבילה למגנטוסטטיקה; למשל, מערבולות מתאימות לזרם, ומהירות מושרית מתאימה לעוצמת השדה המגנטי).
המהירות המושרית בנקודה נתונה, כתוצאה מקו מערבולת עם אורך אינסופי היא:
כאשר:
זהו מקרה קצה של הנוסחה למקטעי מערבולת מאורך סופי:
כאשר A ו-B הן זוויות (חיוביות או שליליות) בין קו המערבולת ושני קצות המקטעים.
ליקוי ירח
לִיקּוּי יָרֵחַ או לִיקּוּי לְבָנָה (מכונה גם "ירח דם") הוא תופעה אסטרונומית שבה הירח מוחשך ומוצלל, כאשר הירח, כדור הארץ והשמש נמצאים בקו אחד (בקירוב), והירח נכנס לקונוס הצל של כדור הארץ.
הסבר אסטרונומי
ליקוי ירח, בניגוד לליקוי חמה, יראה ברובו של כדור הארץ. בזמן ליקוי מלא הירח יהיה בצבע אדמדם עמום כיוון שאינו מואר ישירות מהשמש, אלא רק מאור שנשבר באטמוספירה של כדור הארץ באופן שמאפשר לו לעקוף את הצל שמטיל כדור הארץ. ליקוי הירח ארוך יחסית לליקוי חמה (כ-100 דקות), כיוון שבסוג כזה של ליקוי נכנס גוף קטן (הירח) לצלו של גוף גדול (כדור הארץ) בניגוד לליקוי חמה ולכן הדבר גורר לליקוי במשך כשעה ו-40 דקות. ליקוי ירח יכול להיגרם רק בזמן של ירח מלא, כלומר באמצע החודש העברי, משום שמיקומו של הירח אז ביחס לכדור הארץ הוא בצד הנגדי לכיוון השמש. עם זאת, לא בכל אמצע חודש נוצר ליקוי לבנה אלא רק כפעמיים-שלוש בשנה (בממוצע 2.4).
ליקוי הירח יכול להיות ליקוי ירח מלא - שבו כל הירח מוצלל, ליקוי ירח חלקי - שבו חלק מהירח מוצלל לגמרי וחלקו מוצלל באופן חלקי, או ליקוי ירח חצי צל - שבו חלקו מוצלל וחלקו מואר.
הסינים והבבלים הקדמוניים ידעו לחשב את מחזורי הליקוי כאלפיים וחמש מאות שנה לפני זמננו. הפילוסוף היווני אריסטו (במאה ה-4 לפנה"ס) צפה שכדור הארץ מטיל על פני הירח צל קמור ובכך הגיע למסקנה שכדור הארץ עגול ואינו שטוח. אחריו האסטרונום היווני היפרכוס (שחי בשנת 125 - 180 לפנה"ס) הצליח לחשב את גודלו ומרחקו של הירח מכדור הארץ בעזרת תצפית על צל כדור הארץ בעת ליקוי ירח.
ליקוי ירח בתרבות
בעולם העתיק ליקויי ירח היו מאורעות מפתיעים, שלעיתים נתפסו כהפרה של הסדר הרגיל של גרמי השמיים, ולכן כותבים רבים חשבו אותם ראויים לציון מיוחד, ועדויות לגבי ליקויי ירח בתרבויות שונות נשמרו. אסטרונומים יכולים לעיתים להצביע על הזמן המדויק שבו התקיים ליקוי ירח, וכך לעזור לתארך אירועים.
לדוגמה, טקיטוס מתאר בספרי השנים מקרה שבו חיילים רומים, שחזו בליקוי ירח, התייחסו לאירוע כאל סימן רע לבאות, ושינו את התנהגותם בעקבותיו:
עדות זו מראה על קיומן של אמונות תפלות לגבי המקור לליקויי ירח, אך לא כל הכותבים בעת העתיקה החזיקו באמונות כאלה, וטקיטוס עצמו מתאר את התנהגות החיילים כנובעת מבורות ואמונות תפלות. הוא גם מציין שמפקדם, נירון קלאודיוס דרוסוס, לא היה שותף לאמונות החיילים ושאף לנצלן. כיום, ניתן לתארך את ליקוי הירח ל-27 בספטמבר 14.
ביהדות
במסורת היהודית ניתן למצוא התייחסויות שונות לתופעה: מצד אחד, הנביא ירמיהו קבע שבני ישראל אינם צריכים לפחד מאותות השמים, כלומר מליקויי המאורות; ומצד שני, בתלמוד הבבלי מובאת האמונה כי ליקוי ירח הוא סימן רע לישראל כיוון ש'ישראל מונין ללבנה', כלומר החודש בלוח העברי מבוסס על מחזור הירח, סיבה אחרת היא שהירח נחשב פטרונו של יעקב, כלומר ישראל. את דברי ירמיהו שאין לישראל סיבה לחשוש מליקוי מאורות, מפרש התלמוד כתקפים "בזמן שישראל עושין רצונו של " כלומר שומרים תורה ומצוות.
רבי שלמה אבן גבירול בפיוטו כתר מלכות אומר שליקוי הירח מלמד אותנו שכל דבר הוא ביד ה': "וּבְלֵיל אַרְבָּעָה עָשָׂר, אִם יַעֲמְדוּ עַל קַו הַתְּלִי שְׁנֵיהֶם / וְיַפְרִיד בֵּינֵהֶם אָז הַיָּרֵחַ לֹא יָהֵל אוֹרוֹ / וְיִדְעַךְ נֵרוֹ: לְמַעַן דַּעַת כָּל­‑עַמֵי הָאָרֶץ, כּיִ בְרוּאֵי מַעֲלָה, וְאִם הֵם יְקָרִים, / עֲלֵיהֶם שׁוֹפֵט לְהַשְׁפִּיל וּלְהָרִים."
המהר"ל, בספרו "באר הגולה", עוסק בדברי הגמרא במסכת סוכה ומעלה את השאלה כיצד ניתן לקשור את התרחשות ליקוי המאורות בהתנהגות האדם, בעוד שדבר ידוע הוא שהדבר קורה ויקרה ממילא בדרך הטבע:
שד"ל טען, שהאמונה בהשפעתם של ליקויי המאורות על המציאות אינה אמונה יהודית:
אום ח'אלד
אום ח'אלד (בערבית: أمّ خالد) היה כפר ערבי בשרון כקילומטר מזרחית לנתניה. הכפר היה שייך לנפת טולכרם במחוז שומרון (1945), שטחי אדמותיו היו 2,894 דונם ובשנת 1945 מנה 970 נפשות. בשנות העשרים נקנו 882 דונם מאדמות הכפר על ידי אגודת בני בנימין ועל שטח זה הוקמה המושבה נתניה. במהלך מלחמת העצמאות ב-20 במרץ 1948 הכפר נכבש והתרוקן מתושביו, בין הריסותיו שוכנו עולים יהודים ממדינות ערב. כיום מבני הכפר נמצאים בתחומי העיר נתניה, באזור "שיכון סלע" מזרחית למרכז העיר, על חלק מאדמות הכפר נמצא היישוב בית יצחק-שער חפר.
בשנות החמישים ובשנות השבעים נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות ונחשפו שרידים מתקופות פרהיסטוריות כמו הנאוליתית והאפי-פלאוליתית ומתקופות מאוחרות יותר: ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, הצלבנית, הממלוכית והעות'מאנית.
היסטוריה
במקום שבו שכן אום ח'אלד התקיימו יישובים אלפי שנים קודם לכן. לראשונה הוקם במקום יישוב בתקופה ההלניסטית והוא גדל בתקופה הרומית. בחפירות שנערכו במקום נחשפו מתקופות אלה גתות, פסיפסים, קירות ומתקנים אחרים הרומזים על יישוב בעל אופי חקלאי שהיה במקום.
על סמך קברים שהתגלו במקום מניחים שהתגוררו במקום יהודים עוד מימי החשמונאים, וככל הנראה היישוב היהודי חרב במהלך המרד הגדול (66–73 לספירה).
בתקופה הביזנטית (המאה ה-4 והמאה ה-5 לספירה) התקיים במקום יישוב שומרוני קטן שנחרב במרד השומרוני (524–529 לספירה). מיישוב זה נמצאו שרידים מעטים.
בתקופה הצלבנית הוקמה במקום מצודה קטנה על ידי רוג'ר הלומברדי. המצודה התקיימה עד המאה ה-13. בתקופה הממלוכית שימשו שרידי המצודה כחאן על דרך הים העתיקה.
בתקופה העות'מאנית (המאה ה-18) הוקם במקום יישוב ערבי קטן בין חורבות המצודה הצלבנית בשם אום ח'אלד. היישוב נקרא על שם אמו של ח'אלד, מפקד בצבא המוסלמי בעת כיבוש הארץ במאה ה-7, שהאגדה קבעה את מקום קבורתה של אמו בקרבת מקום (סבחת אם ח'אלד). הכפר מנה כמה עשרות משפחות והתפרנס מגידול אבטיחים ויצואם דרך הנמל הקטן "מינת אבו זבורה", שהיה שמו הערבי של מפרץ קטן מצפון לשפך נחל אלכסנדר, כ-8 קילומטרים צפונית לאום ח'אלד (כיום בית הספר מבואות ים במכמורת).
בעת מסע נפוליאון לארץ ישראל בשנת 1799 הגיעו גדודיו של נפוליאון דרך מישור החוף הדרומי אחרי כיבוש רמלה ויפו והתקדמו צפונה, דרך השרון, אל עכו. טור אחד של הגנרל ג'ונו עבר על פני הכפר אום ח'אלד לאורך החוף ב-15 במרץ 1799 ומאוחר יותר בדרכו חזרה אחרי התבוסה בעכו. עדות לחנייתו של צבא נפוליאון באזור הוא עוגן (מסוג אדמירל), אופייני לצי הצרפתי, שנמצא במפרץ א-זאוויה, כיום המפרץ בחוף עין-התכלת (חוף בלו-ביי).
בשנת 1839 עברה במקום יהודית מונטיפיורי, אשתו של הנדבן המפורסם. בשנת 1874 זכה המקום לביקור סוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל ואלה תיעדו את שרידי המצודה ואת השקמה המפורסמת של הכפר (גיל מוערך 600–1200 שנים), שאותה ניתן לראות עד היום בסמוך לסניף הדואר המרכזי בנתניה. השקמה העתיקה ושרידי המצודה תועדו בציור במאמרהּ של מרי אליזה רוג'רס באנתולוגיה "ארץ ישראל הציורית"  מ-1881 שערך חבר המשלחת צ'ארלס וילסון. לפי הסקר הבריטי, שמו הקדום של האתר היה "מדינת אבואב" (עיירת השערים).
בימי המנדט הבריטי
במפקד הבריטי שנערך בשנת 1922 נמנו בכפר 307 נפשות: 163 גברים ו-144 נשים, כולם מוסלמים. במפקד שנערך ב-1931 גדלה האוכלוסייה ל-607 נפשות: גברים ו-144 נשים, כולם מוסלמים. הם התגוררו ב-131 בתים.
בשנת 1928 מכר צלאח אל חמדאן שהתגורר בכפר שטח אדמה לצורך הקמת נתניה. בעת מאורעות תרפ"ט הוא דאג למתיישבים ולרכושם.
בנובמבר 1931 פנו תושבי הכפר במחאה לשלטונות בעקבות מכירת חלק מאדמות הכפר ליהודים. במאי 1932 כתב המושל המנהלי של המחוז לתושבי הכפר כי למרות המכירה "שמורות להם הזכויות להישאר תמיד על אדמות אום כאלד אשר היו חורשים וזורעים אותן וכמו כן זכיות המרעה, ההשקאה וקישוש עצים". אולם ערביי הכפר לא הסתפקו בכך ולקראת סוף מאי 1932, כשהגיעו מתיישבים יהודים של רמת טיומקין לחפור באר מים על האדמות שנקנו, הם הפריעו לחופרים, בטענה שהבאר עלול להזיק לאדמות המרעה בהם יש להם זכויות. בנוסף, יצאו מאום חאלד אנשים שעקרו שתילים ועצים בנתניה. בעקבות ההתנפלויות הקימו השלטונות תחנת משטרה בנתניה והטילו את הוצאות אחזקתו על תושבי הכפר. בנוסף, הוטל קנס קיבוצי של 200 לא"י על תושבי הכפר. תושבי הכפר מסרו את מפתחות בתיהם לנציג השלטונות וטענו שאין ביכלתם לשלם. עד יוני 1933 שולמו 50 לא"י ותושבי הכפר פנו לנציב העליון בבקשה שיבטל את שאר הקנס. מספר תושבים שלמו את חלקם בקנס רק לאחר שנאסרו.
ביוני 1933 זכו תושבי הכפר במשפט שהגישו נגד הקרן הקיימת בתביעה שיורשה להם לקנות 1,400 דונם מאדמות ואדי חווארת הסמוכים לקרקעותיהם, על פי דין בר מצרא. בשנת 1934 הלווה הבנק החקלאי הערבי 9000 לא"י לתושבי הכפר כדי לקנות את האדמות הללו, ולמנוע את מכירת הקרקעות לקרן הקיימת. אולם לאחר מספר שנים, במענה לטענות על אי דיוקים בהצהרות של תושבי אום חאלד, ביטל בית הדין לקרקעות את זכות בר המצרא והאדמות נותרו בידי הקרן הקיימת. בערעור לבית הדין לערעורים זכו הערבים וערעור למועצת המלך נדחה אף הוא.
לאחר הניצחון המשפטי הראשון הגישו אנשי אום ח'אלד תביעה נוספת, הפעם נגד חבצלת השרון, בטענה שהיה להם דרך עתיקה שעברה בקרקעות שרכשו, ולכן יש לתת להם זכות מעבר בתוך מטעיהם.
במדינת ישראל
בהתגברות פעולות האיבה בתחילת מלחמת העצמאות עזבו תושבי הכפר את בתיהם, וחלקם התיישבו בתולכרם.
המקום בו היה הכפר אום ח'אלד הפך לשכונה בנתניה הנושאת שם זה. שכונה זו, יחד עם עוד ארבע שכונות סמוכות, אוחדו לשם הכולל נאות הרצל. מסגד הכפר הנטוש שופץ על ידי הרב בריסק שהקים בו ישיבה. בשנת 1961 הציע ראש עיריית נתניה להרוס את מבני הכפר הרעועים ולבנות במקומם שיכונים.
אדריאנה בראסה
אדריאנה בראסה (בספרדית: Adriana Barraza; נולדה ב-5 במרץ 1956) היא שחקנית, מורה למשחק ובמאית טלוויזיה מקסיקנית, אשר הייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשנת 2006 על תפקידה בסרט "בבל".
ביוגרפיה
בראסה נולדה בטולוקה, מקסיקו, בתם של סיליה (לבית גונזלס פלורס) ואדוארדו בראסה קארל, חקלאי במקצועו. אמה נפטרה כשהייתה בת עשר מדלקת שריר הלב. בראסה עצמה חוותה שני התקפי לב. יש לה אחות בשם מריה אאחוניה, ושלושה אחים, אדוארדו, פורפיריו וחוסה.
בראסה היא בוגרת לימודי משחק באוניברסיטה האוטונומית של צ'יוואווה.
קריירה
בשנת 1985 עברה למקסיקו סיטי והחלה לעבוד כבמאית תיאטרון. מאותה שנה התארחה ואף ביימה את הטלנובלה "Mujer, Casos de la Vida Real"
בשנת 1994 גילמה את פלורה בטלנובלה המקסיקנית "אימפריית הקריסטל", בתור האנטגוניסטית. בשנת 1997 גילמה את האנטגוניסטית קלרה דומינגז בטלנובלה "האם יהיה לנו אי פעם כנפיים" מבית היוצר של טלוויסה.
בשנת 2000 קיבלה בראסה לראשונה חשיפה בינלאומית כשהשתתפה בדרמת המותחן המצליחה של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "אהבה נושכת".
בשנת 2006 שיחקה בסרט נוסף של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "בבל" לצד בראד פיט וקייט בלאנשט. בסרט גילמה בראסה את דמותה של אמיליה, אישה מקסיקנית ללא אזרחות אמריקאית, שעומדת בפני דילמות. על תפקידה בסרט קיבלה מועמדות לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר והפכה בכך לשחקנית המקסיקנית הראשונה בהיסטוריה שמועמדת לפרס זה. כמו כן קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב. שנה לאחר מכן הוזמנה בראסה להצטרף לאקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בשנת 2009 השתתפה בראסה במותחן האימה של סם ריימי "קחי אותי לגיהינום". שיחקה בין היתר בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "ER" ו"CSI: מיאמי".
בשנת 2018 גילמה את גוואדלופה מנדוזה בסדרת הפשע "אסיר", המשודרת בהזרמת המדיה נטפליקס. באותה השנה גילמה את כרמן רוזלס דה רומרו בטלנובלה האמריקאית "החומה" של ערוץ טלמונדו. בשנת 2019 שיחקה בסרט "דורה והעיר האבודה". באותה שנה שיחקה גם בסרט "רמבו 5: המשחק האחרון", ובסרט "אגם קויוטי".
בשנת 2020 החלה לשחק את מריה וגה בסדרת הפנטזיה והאימה "פני דרדפול: עיר המלאכים" של רשת Showtime.
חיים אישיים
היא נכנסה להריון בגיל 18 והביאה לעולם את בתה, השחקנית קרולינה ולסגנה. אבי בתה אינו ידוע, שכן ידוע כי הוא נטש אותה. בעלה הראשון היה קרלוס ולסגנה, לו נישאה ב-1978, והוא אימץ את בתה ונתן לה את שמו. ב-1985 השניים התגרשו. בעלה השני הוא הארגנטינאי ארנלדו פיפקה, לו היא נשואה עד היום והשניים מתגוררים יחדיו בצ'יוואווה שבמקסיקו.
אסון הפאטריה
אסון הפאטריה הוא אסון טביעת האוניה "פאטריה", שהייתה אוניית גירוש בריטית שרוכזו עליה מעפילים משלוש אוניות שנתפסו בנובמבר 1940, ליד חופי ארץ ישראל, במטרה לגרשם למאוריציוס. על מנת לעכב את הגירוש הטמינה "ההגנה" פצצה באונייה בעת שזו עגנה בנמל חיפה, במטרה לגרום לה נזק קל; אך הנזק היה גדול מהמתוכנן, והאונייה טבעה ב-25 בנובמבר 1940. עקב כך טבעו למוות למעלה מ-208 מעפילים (המספר המדויק אינו ידוע, אך ההערכות הן שמדובר בכ-250) ושני שוטרים בריטים.
הרקע לפרשה
במסגרת מאמצי ההעפלה בזמן מלחמת העולם השנייה נרכשו על ידי גורמים פרטיים שלוש ספינות יווניות ישנות (ששימשו במקור להובלת בקר) שנשאו את השמות "פסיפיק", "מילוס" ו"אטלנטיק". הספינות שופצו במשך חודשים רבים במטרה להכשירן לשאת אלפי מעפילים מאירופה אל חופי ארץ ישראל. בסופו של דבר, עלו על שלוש האוניות כ-3,600 פליטים יהודים מגרמניה, צ'כוסלובקיה, אוסטריה, בולגריה ודנציג. הנאצים, שכבר שלטו במדינות אלו, סייעו ליוזמת העפלה זו על ידי ברטולד שטורפר, יהודי מתבולל, אשר מונה על ידי ראש האגף היהודי בגסטאפו, אדולף אייכמן, כאחראי ליציאת היהודים מארצות הרייך הגרמני אל ארץ ישראל.
שלוש האוניות הפליגו מנמל טולצ'אה שברומניה והגיעו לאחר מסע בתנאים קשים, במהלכו מתו מספר מעפילים, לנמל חיפה. ב-1 בנובמבר 1940 הגיעה ה"פסיפיק", ושלושה ימים מאוחר יותר הגיעה גם ה"מילוס", אל מפרץ חיפה, ושם נעצרו על ידי ספינות בריטיות.
פאטריה
"פַּאטְרִיָּה" (בלטינית: Patria, 'מולדת') הייתה במקור אוניית נוסעים צרפתית בעלת נפח של 12,000 טון שנבנתה בשנת 1913. היא פעלה בקו מרסיי-חיפה והוחרמה על ידי הבריטים לאחר כניעת הצרפתים לגרמנים והוחזקה בנמל חיפה. האונייה הייתה במצב טוב והבריטים החליטו להשתמש בה כאוניית גירוש ולהגלות את מעפילי שלוש הספינות למאוריציוס המרוחקת. צעד זה נעשה על מנת להבהיר את נחרצות המנדט הבריטי למאבק בעלייה הבלתי-לגאלית; זאת, לאחר שהמעפילים במספר ספינות שקדמו להגעת הספינות הללו הורשו להישאר בארץ ישראל אף על פי שלא החזיקו בסרטיפיקטים.
ב-4 בנובמבר הועלו 1,771 נוסעי ה"פסיפיק" וה"מילוס" על ה"פאטריה", ויחד איתם היו גם 230 שוטרים, חיילים ואנשי צוות בריטים, שהועלו על האונייה כדי למנוע התארגנות של המעפילים וקשר עם החוף.
בינתיים החלה פעילות מדינית נמרצת שנועדה להניא את הבריטים מתוכניתם לגרש את המעפילים למאוריציוס, והפלגת ה"פאטריה" התעכבה. לאחר שכל מאמצי ההנהגה הציונית נכשלו ולאחר שב-24 בנובמבר הגיעה ונעצרה גם האונייה השלישית – ה"אטלנטיק", ש-130 מנוסעיה הועלו גם הם על ה"פאטריה" – החליטו ראשי "ההגנה" לחבל באונייה על מנת לעכב את הגירוש.
טיבוע האונייה
עם תחילת מלחמת העולם השנייה העדיפו המוסדות הציוניים לשתף פעולה עם הבריטים ולהמעיט בעלייה בלתי-לגאלית (על-פי נוסחתו של בן-גוריון, שאומצה: "מלחמה בהיטלר כאילו אין ספר לבן, ומלחמה בספר הלבן כאילו אין מלחמה בהיטלר"); זאת, כדי לא לפגוע במאמץ המלחמתי הבריטי, ומתוך מטרה לזכות בתמיכה בריטית במאבק שהתחולל מול הערבים על שטחי ארץ ישראל. פעולת חבלה באונייה בריטית נחשבה באותו זמן כצעד חריג. למרות זאת, קיבלה הפעולה את אישור המוסדות. בן-גוריון שהה בחוץ לארץ באותה עת, וראשי "ההגנה" קיבלו את אישורו של משה שרתוק לפעולה.
האחריות לביצוע משימת החבלה באונייה הוטלה על שאול מאירוב, מפקד המוסד לעלייה ב'. את הפעולה ביצעה יחידה לפעולות מיוחדות של ההגנה בראשותו של יצחק שדה. מאיר (מוניה) מרדור, איש היחידה, עלה לאונייה בכיסוי של טכנאי שבא לתקן את תנור האפייה שהתקלקל, ומסר לאנשי תנועת "החלוץ" שהיו על ה"פאטריה" מטען חבלה במשקל של ק"ג אחד, שנועד לפעור חור קטן באחת מדפנות האונייה. "הנהגת" האונייה שקלה את הדבר והחליטה להפעיל את מטען החבלה מתוך אמונה כי לא נשקפת לנוסעים סכנה. לימים היו שהעידו שהזהירו שמסוכן להניח את הפצצה בדופן ולא ליד המכונות, אך לא שעו לאזהרותיהם.
בבוקר ה-25 בנובמבר הופעל מטען החבלה, כאשר חלק גדול מהמעפילים ידעו על כך והיו מוכנים לקפיצה לים. הדף המטען, שתוכנן ליצור חור קטן בדופן, קרע את כל לוח הפלדה של דופן האונייה. החור הגדול שנפער בספינה גרם לשקיעתה על צִדהּ בתוך כרבע שעה בלבד; חלק מהנוסעים נלכדו וטבעו בתאים שבספינה, וחלקם טבעו בעת שניסו להימלט מהאונייה הטובעת ולשחות אל החוף ואל הספינות והסירות שבאו לעזרת הניצולים.
מאות פצועים הועברו לבית החולים רמב"ם – חלקם ישירות לשלושת חדרי הניתוח אשר פעלו ללא הרף במשך 24 שעות. באחד הבניינים שבמחנה המעצר בעתלית הוקמה שלוחה של בית החולים ובה טיפלו בפצועים הקלים. הניצולים מהאונייה הועברו למחנה המעצר בעתלית יחד עם שאר מעפילי ה"אטלנטיק".
הנספים
מיד לאחר האסון הודיעה הממשלה הבריטית את ההודעה הבאה על מספר הנספים: על הפאטריה היו 1903 מעפילים, 1555 הגיעו למחנה הסגר, 34 נאסרו, 25 מאושפזים בבתי חולים, 13 ברחו מבית החולים, 22 נהרגו, ו-254 נעדרים. בנוסף לכך, שני שוטרים נעדרים. בתחילה הייתה הנחה ותקווה שרבים מהנעדרים עלו לחוף וברחו לתוך היישוב היהודי כדי לא להכלא על ידי שלטונות המנדט. אולם השלטונות שלחו צוללנים לסרוק את הפאטריה ועם התמשכות עבודתם נמצא שרובם הגדול של הנעדרים נספו. מלאכת משיית הגופות נמשכה בהפסקות במשך חודשים רבים וכותרות העיתונים דווחו מדי יום על מספר הגוויות שנמשו מהאנייה. הנספים נקברו כל פעם בהלוויה סמוך למשייתם מהמים, לעיתים בהלוויה קטנה בה השתתפו רק אנשי החברה קדישא. 19 מהנספים נקברו כאלמונים.
בעת כתיבת הדו"ח של ועדת החקירה, בסוף ינואר 1941, עמד מספר הנספים על 156 ומספר הנעדרים היה 112. ב-28 במאי 1941 הגיע מספר הנספים ל-200 ובאוקטובר 1941 הגיע מספר הנספים שנמשו מהאנייה ל-208. בנוסף אליהם נפטרו 14 ניצולים במחנה המעצר בעתלית. 221 מהנספים הובאו לקבורה בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה. בסיכום שפורסם ב-17 באוגוסט נכתב שנותרו 52 נעדרים.
מספרים שונים נתנו לגבי הסך הכולל של הנספים באסון. בדו"ח לוועדת החקירה של האו"ם ציינה ממשלת המנדט את המספר 252. בעשור לאסון ציין חרות את מספר הנספים כ-276. ב"אלבום העולים" שהוצאה על ידי הסוכנות היהודית ניתן מספר הנספים כ-257 מן המעפילים. תום שגב כותב שהאסון "עלה בחייהם של קרוב ל-300 מהעולים". בכתבה במעריב במלאת 45 שנים לאסון נכתב שנספו כ-250 מעפילים אך המספר המדויק לא ידוע.
בנוסף למעפילים, מתו שני שוטרים באסון. בעיתונות הובא שאנשי הצוות "הצליחו להציל את עצמם בעוד מועד" למעט איש צוות ערבי אחד שנפצע.
הרופאה הד"ר שולמית פרגר הנשואה ליוסף פרגר (לבית בדט) התנדבה לטהר את הגופות ולהביאן לקבורה חרף הקושי הפיסי והנפשי.
ועדת חקירה
ב-8 בדצמבר 1940 מינה הנציב העליון ועדת חקירה בהשתתפות השופט אלן רוז, הבריגדיר-גנרל א. ג. מק-נייל וקצין הצי ג. ל. אדוארדס, לבירור הסיבות לטביעת פאטריה, לבדיקת האמצעים לשמירה על הפאטריה לפני האסון והמאמצים שנעשו להצלת הנמצאים באונייה. הוועדה התכנסה לישיבתה הראשונה ב-11 בדצמבר 1940 בבניין מיקאטי ברחוב המלכים בחיפה. ישיבות הוועדה היו סגורות לקהל. הוועדה שמעה עדויות של 56 עדים עד 27 בינואר 1941 וב-31 בינואר 1941 הגישה את מסקנותיה לנציב העליון. המסקנות שפורסמו באמצע מרץ 1941 קבעו שהפאטריה טובעה בגלל מעשה חבלה וכי האמצעים שנקטו השלטונות לפני ואחרי האסון היו ראויים. הוועדה הגיעה למסקנה שמדובר בחבלה של מתנגדי גירוש העולים לאור עדות של צוללן שבחן את הנזק ולאור היקף הנזק. כן קיבלה הוועדה עדויות שהנמצאים על האנייה קיבלו הוראות להתכונן לקפוץ למים זמן קצר לפני הפיצוץ. הוועדה סיימה את דבריה בהבעת התמרמרות על המעשה שגרם למותם של לפחות 156 אנשים (שהיה מספר הגופות שנמצאו עד כתיבת דו"ח הוועדה) ולאובדן ספינה חשובה לבריטניה.
תגובות
פרשת הפאטריה יצרה הד גדול ביישוב העברי. בתחילה נפלה האשמה על האצ"ל, וכן נפוצו שמועות על התאבדות מתוך יאוש או על סוכנים נאציים שביצעו פעולת חבלה; אולם עד מהרה התברר שהפעולה נעשתה על ידי הנהגת היישוב כצעד של מחאה נגד כל ניסיון לעצור את העלייה, ונציגים בולטים, בהם כצנלסון הכריזו על המעפילים כעל "קורבנות המאבק לעלייה" ועל המעשה כמעשה ציוני גדול.
רבים הבינו כי איום רב נשקף ליהדות אירופה מגרמניה הנאצית, והזדהו עם מאבקם של המעפילים להגיע אל חופי הארץ ולהתיישב בה. אולם הציבור היהודי הזדעזע ממספר הקורבנות הרב שטבעו ממש מול חופי הארץ, והפרשה פגעה מוראלית בתנועת ההעפלה.
דמויות מרכזיות בהנהגת היישוב טענו לחוסר אחריות של הנהגת "ההגנה", שלא התייעצה עם ההסתדרות הציונית ועם הסוכנות לפני ביצוע הפעולה. בהמשך, הסבירו אנשי ההגנה שהפאטריה הייתה חלשה מן המצופה ועל כן נפגעה באופן חמור בהרבה מהמצופה. אולם היו שטענו שמדובר באגדה, ושלהגנה לא היה כל אפשרות לדעת את מצבה של הפאטריה אחרי הפיצוץ.
בימין האשימו את ההגנה ב"חוסר אחריות נפשעת". היה אף מי שטען שהוא שמע על הכוונה לבצע את הפיצוץ מספר ימים לפני האירוע והזהיר את בן שיחו מהתוצאות. יחד עם זאת, היו בימין שהאשימו את השלטונות הבריטיים באסון.
ב-2 בדצמבר 1940 התפרסם בעיתון "הפועל הצעיר" מאמר בשם "קבר האחים החדש", שהתייחס באופן עוין מאוד לפעולת פאטריה. במועצת ההסתדרות שנערכה ב-9 בדצמבר בכפר סבא, אמר ברל כצנלסון כי ייתכן שהאירוע היה נמנע, אילו ההתנגדות לגירוש הייתה מתבצעת מוקדם יותר, וטען: "הנכונות להסתכן, יש שהיא מצילה מסכנות!". אחד הקולות הבודדים כנגד המעשה בקרב אנשי מפא"י היה קולו של יצחק לופבן, עורך "הפועל הצעיר". בישיבת מרכז מפא"י ב-15 בדצמבר, ציין לופבן כי טיבוע הספינה הוא היום השחור ביותר בשלושים ושתים שנות חייו בארץ ישראל: "לא ייתכן שיהודים מקדשים את השם על ידי הריגת יהודים אחרים. באיזו רשות מותר להטביע בים נשים, גברים, זקנים ונערים אשר לא שאלו את פיהם ולהגיד שאנחנו מביאים קורבן?". שבוע לפני כן התפרסם ב"הפועל הצעיר" מאמר בשם "היד הזדונית" מאת סגנו של לופבן, ישראל כהן, ובו המשפט "ביום מר ונמהר אחד, הטביעה יד זדונית את האונייה". בשל דבריו אלה "הוענש" לופבן בסטירת לחי פומבית שניתנה לו במשרדי המערכת על ידי עמוס בן-גוריון. בעקבות תקיפת לופבן, הואשם כצנלסון במפלגתו בהתרת דמם של המתונים.
גם בקרב כותבי ההיסטוריה היו כאלו שבקרו את הפעולה. תום שגב כינה את הפעולה: "מבצע פוחז וכושל".
הניצולים
הבריטים החליטו לאפשר למעפילים שהיו על סיפון ה"פאטריה" להישאר בארץ ישראל, תוך ניכוי מספרם ממכסת הסרטיפיקטים שהוקצבה ליישוב היהודי לאותה שנה. שבועיים אחרי טביעת ה"פאטריה", ב-9 בדצמבר, נלקחו כ-1,600 ממעפילי ה"אטלנטיק", אלו שלא הועברו אל הפאטריה, ממחנה המעצר בעתלית וגורשו לאי מאוריציוס שבאוקיינוס ההודי, שם שהו עד לחזרתם ב-26 באוגוסט 1945.
חלק מניצולי הפאטריה התגייסו לצבא הבריטי או לצבא צ'כוסלובקיה. כ-150 ילדים ובני נוער סודרו במוסדות נוער שונים ברחבי ארץ ישראל. שאר ניצולי הפאטריה שוחררו ממחנה עתלית לקראת סוף 1941. חלק מחפציהם שהוצאו מהאונייה הועברו לבית המכס בחיפה ומשם "נעלמו". בשנת 1943 הגישו חלק מהניצולים תביעה נגד הממשלה על אובדן חפציהם.
הנצחה
חלק מדופן האונייה מוצג כיום במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה. על שמה של הפרשה נקרא רחוב בחיפה.
בשכונת מלחה בירושלים, באזור ובשיכוני המזרח בראשון לציון נקראו רחובות על שם הספינה.
הפסל "פסל-ים" של האמן יחיאל שמי, המוצב בחוף אכזיב לזכרם של קרבנות ההעפלה, נבנה מגרוטאות הספינה פאטריה.
הספר "מעל גלים אהבתיך" של הסופר איתי לב מגולל סיפור המתרחש בחלקו על האונייה פאטריה.
בטקס הדלקת המשואות בשנת 1964, שהיה בסימן ההעפלה, הביאה רחל שיקלר שנולדה על הפאטריה את הלפיד להדלקת המשואות.
בית הנוער העברי
בית הנוער העברי הוא המתנ"ס הראשון והוותיק בישראל. בית הנוער הוקם בירושלים בשנת 1950 כדי להתחרות בימק"א ירושלים (שם הייתה בריכת השחייה הציבורית היחידה בעיר באותה עת) ולמנוע מנוער יהודי ללכת לפעילות של מוסד נוצרי. בשנותיו הראשונות פעל המוסד במבנה ברחוב הלל מול בי"ס שמידט ובשנות ה-60 נבנה עבורו מבנה חדש ברחוב הרצוג, בשכונת רסקו, ליד צומת פת.
כבר במרץ 1948 הוחל בתוכנית של יהודי ארצות הברית ולשכת בני ברית להקמת בית הנוער העברי בירושלים. לצורך התחלת הפעילות נמסר להנהלת בית הנוער מבנה בן 10 חדרים ברחוב הלל והפעילות החלה בשנת 1950. המבנה נפתח רשמית בשנת 1955.
בית הנוער העברי פעל בעיקר עם ילדים ונוער שסבלו מהזנחה בביתם. הבית קיים פעילויות עבור שתי קבוצות גיל: ילדים מגיל 7-15 ונערים מגיל 16 ומעלה. הפעילויות כללו סרטים, הצגות, טיולים ופעילויות ספורט.
בפברואר 1962 הונחה אבן פינה לבנין החדש של בית הנוער העברי פרי תכנונו של האדריכל אלכסנדר פרידמן, והוא נחנך בסוף שנת 1968 בטקס בהשתתפות שר החינוך זלמן ארן. בבניין החדש התקיימו פעילויות מגוונות לילדים ולמבוגרים ששילבו עולים עם ותיקים. הבית הפעיל כ-100 חוגים בסוגי ספורט שונים, יוגה, ברידג', שחמט, דרמה ומוזיקה. כן פעלו במבנה החדש ספרייה ואולפן ללימוד עברית.
אנחות מהלב
אנחות מהלב (בספרדית: Suspiros del corazón) הוא סרט קולנוע ארגנטינאי בבימויו של אנריקה גבריאל, שיצא לאקרנים בשנת 2007.
תקציר העלילה
הסרט מתרחש בארגנטינה ומסופר מנקודת מבטו של סופר, המתגורר מעל דירתו של פרננדו, איש עסקים צעיר (בגילומו של רוג'ר קומה) המגיע לארגנטינה. הסופר כותב למעשה את הסיפור שמהווה את תסריט הסרט בעקבות מכתב שקיבל מפרננדו, ובו פרננדו מספר את שאירע לו.
בראשית הסרט לוקה פרננדו בקלקול קיבה, והסופר מפנה אותו לרופא שכונתי. במרפאה קוראת האחות לפרננדו את ההורוסקופ החודשי שלו מתוך הירחון "אנחות מהלב". בהורוסקופ נאמר שילקה בקלקול קיבה, שכלבים יתקפו אותו וש"אופקים חדשים" יחליפו את "החברה הוותיקה". בצאתו מהמרפאה תוקפת אותו להקת כלבים, והוא נאלץ לקבל טיפול לשיכוך כאבים בעת שפצעיו נתפרים.
בהגיעו למשרדו, מבולבל בהשפעת משככי הכאבים, חוזר פרננדו באוזני מזכירתו המחליפה על דברי ההורוסקופ, והיא סבורה שמדובר בהוראה לפרננדו לקנות את המניות של "אופקים חדשים" – חברת בנייה כושלת, ולמכור את המניות של חברת הביטוח הוותיקה שברשותו. בדיעבד מתברר שהייתה זו החלטה נבונה, שכן חברת הבנייה חתמה על הסכם גדול ומניותיה עלו, בעוד בחברת הביטוח הוותיקה התגלתה מעילה.
לנוכח הצלחת התחזית שבהורוסקופ יוצא פרננדו לגלות את הורוסקופ החודש הבא, שכן עומדת בפניו עסקה חשובה במדריד, ועליו להחליט אם לעשותה. פרננדו מגלה שהירחון יוצא לאור בידי חבורה של זקנים אקנסצנטריים ספרדים ואיטלקי אחד שמטרתם להביא את יצירות הספרות הקלסיות לידיעת הציבור בחינם על מנת לחנכו. החבורה סבורה שהוא שחקן, ומבהירה לו שבהיעדר נובלה מצולמת לא יצא הירחון ולא יהיה הורוסקופ.