cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מועדון דיומא
עלילה
כשקורסו חוזר למלונו, "איירין" מצילה אותו מידי "רושפור" שמנסה לתוקפו. הוא משאיר לה את ניסיון השוד של העותק של פארגאס אך כעבור זמן קצר היא מודיעה לו כי מצאה את גופתו של פארגאס שנרצח וכי העותק שלו נשרף. היא וקורסו יוצאים לפריז.
קורסו נועד עם רפלינקר, חוקר כתבים עתיקים, שמאמת את כתב היד של דיומא. בעוד הם מדברים, קורסו מבחין בליאנה טייפר. הוא חוזר למלון ומשחד את השוער כדי שיאתר היכן היא מתאכסנת.
קורסו מבקר את הברונית אונגרן, שמוסד הצדקה שלה הוא בעל האוסף הגדול ביותר של ספרים בתורת הנסתר באירופה, וכולל את העותק השלישי של "תשעת השערים". הם מפלרטטים ודנים על מחברו של הספר לפני שהיא מרשה לו לבחון את העותק שלה. "איירין" מתקשרת כדי להזהיר את קורסו כי "רושפור" מחכה בחוץ. הברונית מתרגמת את כיתובי האיורים (במקור בלטינית) תוך כדי שקורסו משווה את העותק של אונגרן לזה של בורחה.
קורסו מבין שבעוד שאף אחד משלושת העותקים לא זהה לחברו, תבליטי האיורים הנושאים את החתימה בראשי התיבות "L.F" יוצר מערך שלם של תשעה איורים ללא כפילויות. כשהוא יוצא מהברונית הוא מותקף שוב על ידי "רושפור" שוב, שנהדף שוב על ידי "איירין".
על ידי שימוש במידע של השוער, קורסו מתעמת מצליח לאתר את ליאנה טייפר וידידה "רושפור", א זה מכה אותו עד אובדן הכרה. כשהוא מתעורר, הוא מגלה כי העותק של בורחה ל"תשעת השערים" וכתב היד של דיומא נעלמו. בנוסף, נודע לו כי הברונית אונגרן נמצאה מתה לאחר שרפה שפרצה בספרייתה.
על ידי שימוש באובססיה של ליאנה טייפר עם מיליידי דה וינטר, קורסו עוקב אחריה למאנג' אך שוב נתפס על ידי "רושפור". "רושפור" מתוודה בפניו שקיבל הוראה מאדם הקורא לעצמו "רישלייה" להביא את קורסו לטירה סמוכה. "רישלייה", המתברר כלא אחר מאשר המספר, בוריס בלקן, מציג אותו למועדון דיומא, חבורה ספרותית של עשירים חובבי אלכסנדר דיומא, שהתכנסו לסעודה השנתית שלהם. בוריס מסביר לקורסו את המוטו של המועדון:
קורסו נדהם לגלות שכל רצונם היה רק להשיג את כתב יד של דיומא, וכי אין להם שום קשר ל"תשעת השערים". קורסו המדמה עצמו כדמות במשחק מציאות של מועדון דיומא, מבין כי טעה בחושבו כי רצח פארגאס ומותה החשוד של הברונית היה חלק ממשחק זה. הוא מוזמן להישאר למסיבה, אך בוחר לעזוב.
עיבוד קולנועי
סרטו של רומן פולנסקי, השער התשיעי, עובד מהרומן של פרס-רברטה, מועדון דיומא. בעוד קו העלילה הבסיסי נשמר לאורך הסרט, הסיום שונה באופן משמעותי בעיקר ב-2 נקודות: כמו כן, אחת מעלילות המשנה החשובות ביותר של הרומן - עלילת המשנה על אספני וחובבי אלכסנדר דיומא  - הוסרה לחלוטין.
פרסים
בשנת 1998, מועדון דיומא היה מועמד לפרס אנתוני, לפרס מקוויטי ולפרס הפנטזיה העולמי עבור הרומן הטוב ביותר.
אזכורים ספרותיים
מועדון דיומא מזכיר ספרים רבים. כמה מהאזכורים אינם נוגעים לתוכן הספר עצמו, אלא לדוגמה ייחודית של הספר הפיזי, כגון מהדורה או סוג כריכה נדירה. חלק מהספרים אינם קיימים במציאות אלא הם פרי דמיונו של פרס-רברטה.
ספרים אמיתיים
העבודות של אלכסנדר דיומא האב, שממנו נובעת כותרת הספר, משפיעות כמעט על כל אלמנט בעלילה. הספרים שהוזכרו הם: ספרים נוספים שהוזכרו:
ספרים דמיוניים
ספרים מיסטיים שפורסמו על ידי אריסטיד טורקיה בווינה: ספרים מיסטיים אחרים: ספרים לא דמיוניים שנכתבו על ידי הברונית אונגרן: ספרים דמיוניים אחרים המוזכרים:
מקדש שלושת האמגושים
מקדש שלושת האמגושים (בגרמנית: Dreikönigsschrein) הניצב בקתדרלת קלן הוא תיבת שרידי קדושים (רליקיוויאריום) המכילה לפי המסורת את עצמותיהם של שלושת האמגושים (הידועים גם כשלושת המלכים או שלושת החכמים מהמזרח), שביקרו את מריה וישו בבית לחם וסגדו לו.
התיבה עצמה היא סרקופג והיא ניצבת בתיבת זכוכית מאחורי המזבח הראשי באפסיס של קתדרלת קלן הגותית. התיבה נחשבת לשיאה של האמנות המזאנית, תת-סגנון של הרומנסק, שהתפתח בעמקי המז והריין. מקדש שלושת האמגושים הוא תיבת שרידי הקודש הגדולה ביותר בעולם המערבי.
היסטוריה
שרידי שלושת האמגושים אוחסנו והוצגו במקור בקונסטנטינופול, אך הובאו למילאנו ב-344 על ידי אוסטרוגיוס הראשון, הבישוף של מילאנו. ב-1164 העביר פרידריך ברברוסה, קיסר הקיסרות הרומית הקדושה, את השרידים ממילאנו לקלן, והם נמסרו לארכיבישוף ריינאלד פון דאסל (Rainald von Dassel). לפי "חיי אוסטורגיוס" (Vita Eustorgii) נבנה המקדש בימיו של הבישוף פיליפ הראשון פון היינסברג (Philipp I. von Heinsberg) שכיהן בין 1167–1191:
חלקים מהתיבה תוכננו בידי הצורף המפורסם מימי הביניים ניקולס מוורדון (Nikolaus von Verdun 1130-1205), שהתחיל לעבוד עליה בסביבות 1190 והמלאכה נשלמה ב-1220 לערך, לאחר מותו.
בשנת 1199 העניק הקיסר אוטו הרביעי שלושה כתרי זהב במתנה לכנסייה של קלן. כתרים אלה נועדו עבור שלושת האמגושים. בגלל חשיבות המקדש והקתדרלה לעיר, נראים שלושה כתרים, המסמלים את שלושת האמגושים, בסמלה של העיר.
לשרידי האמגושים הייתה חשיבות דתית עצומה, והקתדרלה הייתה לאתר עלייה לרגל. עובדה זו חייבה את הריסתה והקמת מבנה חדש שיהלום את המעמד והצרכים, ואבן הפינה הונחה ב-15 באוגוסט 1248. בית המקהלה, שנבנה בסגנון גותי קורן (Rayonnant) בניצוחו של רב הבנאים מאסטר גרהרד, נחנך ב-27 בספטמבר 1322 ושרידי האמגושים הונחו באותו מעמד באפסיס במבנה.
ב-20 ביולי 1864, נפתח הסרקופג ובתוכו נתגלו שרידי שלוש גופות לצד המטבעות שהניח בה הארכיבישוף פיליפ הראשון פון היינסברג. עד ראייה מתאר זאת:
העצמות נעטפו שוב בבד והושבו לתיבה.
אף שב-1794 התיבה קוצרה כאשר הוחבאה מפני חייליו של נפוליאון, היא שוחזרה לממדיה המקוריים בשחזור שנערך בין השנים 1961–1973.
תיאור
רוחבה של התיבה הוא 110 ס"מ, גובהה 153 ס"מ ואורכה 220 ס"מ. היא מעוצבת בצורת בזיליקה ובה שני סרקופגים בצדדים וסרקופג נוסף מוגבה ביניהם. שלושת הסרקופגים צמודים זה לזה. התיבה עשויה מעץ ומצופה בזהב, בכסף ובאמייל, ומעוטרת ביותר מאלף יהלומים וחרוזים.
על החלק החיצוני של התיבה נראות 74 דמויות מרכזיות מגולפות מצופות בכסף מוזהב. בחלק התחתון של צדדי התיבה נראות דמויות נביאים ומעליהן דמויות של השליחים והמבשרים. בקצה אחד נמצאים: בחלק התחתון, משמאל לימין, תמונות של הערצת האמגושים, המדונה והילד והטבלת ישו; ובחלק העליון ישו על כס המלכות ביום הדין האחרון. בקצה האחר מוצגים סצינות מהפסיון של ישו, ההצלפה בישו וצליבתו בחלק התחתון, ומעליהם תחייתו של ישו. במרכזו של צד זה נראית גם מעין פרוטומה של רינלאנד מדאסל.
תקריות ראס אל-עיש
תקריות ראס אל-עיש (מכונות לעיתים: קרב ראס אל-עיש) היו שתי תקריות אש קשות שהתחוללו בתחילת חודש יולי 1967, בין צה"ל וצבא מצרים באזור ראס אל-עיש, בצפון הגדה המזרחית של תעלת סואץ, בין פורט פואד וקנטרה. תקריות אלו היו ההתנגשויות המשמעותיות הראשונות בין שני הצבאות לאחר סיומה של מלחמת ששת הימים, בה הובסה מצרים, שלושה שבועות לפני כן.
המצרים, שלטענתם, הצליחו להדוף ניסיון ישראל לכבוש שטחים מצריים נוספים, מכנים את התקרית הראשונה "קרב ראס אל-עיש" וטוענים לניצחון בקרב. הם אף הפכו אותו לציון דרך ולחלק ממורשת הקרב של הצבא המצרי. העמדה הישראלית גורסת כי מדובר בפעולות התקפיות מתוכננות של מצרים ובה כוחות קומנדו מצריים שחצו את התעלה, תקפו סיורים שגרתיים של צה"ל תוך שימוש בחיפוי ארטילרי. קיימת גם גרסה ישראלית הנותנת תימוכין לעמדה המצרית בדבר ניסיון השתלטות ישראלי על שטחים נוספים. יש הרואים בתקריות ראס אל-עיש את תחילתה של מלחמת ההתשה. לאחר תקריות ראס אל-עיש נקבע דה פקטו קו הפסקת האש בצפון תעלת סואץ בראס אל-עיש ולאורך כל תקופת שלטון ישראל בחצי האי סיני, שלטה מצרים בשטח צר שאורכו 10 קילומטרים בגדה המזרחית של תעלת סואץ, מראס אל-עיש ועד פורט פואד.
רקע
לאחר מלחמת ששת הימים דנה מועצת הביטחון של האו"ם בתוצאות המלחמה; שליטת ישראל על חצי האי סיני וחסימת תעלת סואץ. מצרים, בראשות נאצר, החליטה לנסות ולהחזיר לעצמה שטח בסיני; פעולה שמטרתה הייתה הוכחה כי מצב הלחימה טרם נסתיים ויצירת לחץ בינלאומי שישפיע על החלטות מועצת הביטחון. המצרים בחרו באזור צפון-מערב סיני בשל העובדה שפורט פואד - הנקודה הצפונית ביותר בצפון מערב סיני, מול פורט סעיד, לא נכבשה על ידי ישראל, והנתיב היחידי בינה ובין קנטרה עבר בצמוד לתעלת סואץ על סוללה שמצדה השני הייתה מלחה טובענית בלתי עבירה לשריון. סיורים ישראלים עברו בנתיב קנטרה-פורט פואד אחת ליומיים.
תקרית האש ב-1 ביולי
בלילה שבין 30 ביוני ו-1 ביולי צלח כוח קומנדו מצרי את תעלת סואץ באמצעות סירות והתמקם על הסוללה בסמוך לראס אל-עיש - תחנת רכבת במסילת קנטרה-פורט פואד. הכוח המצרי מנה שתי מחלקות בסיוע מרגמות 81 ותול"רים. ב-1 ביולי נע על הציר סיור ישראלי רכוב על זחל"מים וזיהה 15 מוקשים על הציר ואת הכוח המצרי בהמשך הדרך. אל הסיור נשלחה תגבורת - כוח חרמ"ש וטנקי שרמן מחטיבה 60. על הכוח פיקד מפקד פלוגת החרמ"ש,.
בשעה 19:00 פתח הכוח המשוריין הישראלי באש על החסימה המצרית ועל עמדות מצריות ממערב לתעלת סואץ. המצרים השיבו באש ארטילרית שכללה גם שימוש בתותחי חוף מפורט סעיד. בלילה החל הכוח הישראלי בהסתערות על החסימה המצרית וב-24:00 נסוגו המצרים וחצו מערבה את תעלת סואץ. בבוקר 2 ביולי שב הסיור הישראלי לנוע צפונה ונתקל בחיילים מצרים נוספים ופתח עליהם באש. העמדות המצריות ממערב לתעלת סואץ פתחו באש ארטילרית למשך כ-15 דקות. בהפגזה זו נפצע מפקד הכוח הישראלי אך המשיך לפקד על הכוח. בערב, בעת פינוי הפצועים, עלה זחל"מ מפקד הפלוגה הפצוע על מוקש והוא נהרג. מנוחין עוטר לאחר מותו בעיטור המופת. בקרב זה היו לכוח הישראלי הרוג אחד ו-13 פצועים.
תקרית האש ב-8 ביולי
ביום זה שוב נע סיור של צה"ל צפונה על ציר ההיתקלות הראשונה וכ-8-10 ק"מ דרומית לפורט פואד הונחתה עליו אש ארטילרית עזה של המצרים. אש זו כללה גם ירי מתותחי החוף של פורט סעיד. האש הארטילרית משני צדי תעלת סואץ התפשטה דרומה עד קנטרה, ובצהריים הופעלו מטוסי חיל האוויר הישראלי למטרת שיתוק הסוללות הארטילריות המצריות. חיל האוויר המצרי הזניק אף הוא את מטוסיו ובקרב אוויר הופל מטוס מיג 21 מצרי. בתקרית אש זו נהרגו 5 חיילי צה"ל ו-31 נפצעו. בין הרוגי צה"ל היה גם אורי וייסלר שעוטר לאחר שלושה חודשים בצל"ש על לחימתו במלחמת ששת הימים בקרב רפיח; עיטור שהומר מאוחר יותר לעיטור הגבורה. המצרים שבו וטענו כי ישראל היא שפתחה בהתקפה וכי יום הקרב נפתח לאחר שמטוסים ישראלים תקפו מטרות באזור פורט סעיד. עוד טענה מצרים כי כוחותיה פגעו ב-3 טנקים ישראלים וב-11 זחל"מים.
בתקרית זו הוענק עיטור המופת לסמל רחמים פרנציס, אשר סייע בהספקת תחמושת לצוותי הטנקים כשהוא יחידי עובר מטנק לטנק, חשוף לאש האויב משך שעות רבות.
בתקופה שלאחר תקריות ראס אל-עיש המשיכו המצרים לחדור לשטח שבשליטת ישראל בגזרה זו ולמקש את צירי התנועה, וכוחות צה"ל התקשו בהגנת הגזרה.
תוצאות
לאחר התקריות פנתה ישראל בדרישה לעריכת מפה לסימון גבולות לפי מצב הכוחות בשטח באזור הקרבות אולם מצרים לא נענתה להצעה זו. על רקע אי הגדרת הגבולות התחולל לאחר כשבוע קרב רומני שהיה קרב בין כלי שיט מצרים וישראליים באזור הגבול.
סחף
סחף  הוא תנועה של חלקיקים מוצקים (סדימנט), בדרך כלל אופייני בעקבות שילוב של כוח המשיכה על הסדימנט או תנועת המוביל שבו הסדימנט מובל. הבנה של סחף משמשת בדרך כלל במערכות טבעיות בהן החלקיקים הם סלעים קלסטים (חול, חצץ, בולדרים וכו') סילט או חרסית. המוביל יכול להיות אוויר, מים או קרח, וכוח המשיכה משמש להזזת החלקיקים על ידי משטח משופע עליו הם יושבים. סחף במים מתרחש בנהרות, באוקיינוס, אגמים, ימים וגופי מים אחרים באמצעות זרמים וגאות ושפל. בקרחונים במהלך תנועתם על פני הקרקע, וביבשה תחת השפעת הרוח. סחף רק באמצעות כוח המשיכה יכול להתרחש במדרון באופן כללי כדוגמת הרים, מצוקים וגבול ומדף היבשת – מדרון היבשת. סחף הוא חשוב בתחומים של גאולוגיה סדימנטרית, גאומורפולוגיה, הנדסה אזרחית והנדסה סביבתית. בידע על סחף משתמשים בדרך כלל כדי לדעת האם תתרחש בליה או השקעה. עוצמת הבליה או השקעה והזמן והמרחק בהם הם יתרחשו.
סחיפה היא אחד משלשה תהליכי היסוד הגיאומורפולוגיים בנוף (בליה, סחיפה, השקעה) תהליך הסחיפה הוא תהליך הגורם לניתוק חומרי הבלית של הנוף (רסק, סלעים, חול וכדומה) ממקומם ולהסעתם ממקומות גבוהים למקומות נמוכים. תהליך זה מתבצע באמצעות מים זורמים, רוח, ותנועת קרחונים. למשל, אָלוּבְיוּם (חומר אלוביאלי) הוא חומר סחף צעיר שהצטבר בגיל ההולוקן (ההווה הגיאולוגי) והמכסה סלעים מתקופות קדומות יותר. זהו גם כינוי כללי לכל חומר הנסחף במים.
סחיפה רוחית (איאולית)
סחיפה רוחית הוא המונח של הובלת סדימנטים באמצעות הרוח. תוצאות הובלה באמצעות רוח הם מבני דיונות חול גלונים (ripples). בצורה אופיינית גודל הסדימטים המובלים הוא חול (<1MM) ויותר קטן, מכיוון שאוויר הוא מוביל בעל צפיפות והתנגדות נמוכה ולכן לא יכול למשוך איתו חלקים גדולים. הובלה רוחית של סדימנטים נפוצה בעיקר בחופים ובאזורים יבשים עולם, כיוון שבאזורים הללו אין צמחייה אשר יכולה לעצור את תנועת שדות החול.
אבק דק גרגר אשר נישא ברוח מסוגל לחדור לשכבה העליונה של האטמוספירה ולהתנייד מסביב לכדור הארץ. אבק מהסהרה משתכן באיים הקנריים ובאיים אחרים בקריביים, והאבק ממדבר גובי משתכן במערב ארצות הברית.
סחף משקעים (פלוביאלי)
התהליך הפלוביאלי קשור למשקעים ולמים זורמים. הדבר כולל נהרות, נחלים, זרמים, הקפאה והפשרת מים, שיטפונות בזק ופירצי שיטפון של אגמי קרחון. סדימנטים המובלים בידי מים יכולים להיות גדולים יותר מסדימנטים המובלים על ידי אוויר מכיוון שלמים יש צפיפות והתנגדות גבוהים יותר. בנהרות טיפוסיים הסדימנט הגדול ביותר המובל בהם הוא בגודל חול וחצץ, אך שיטפונות גדולים יותר יכולים לסחוף חלוקים ואף בולדרים. הובלה פלוביאלית של סדימנטים יכולה לגרום לצורות של גלונים ודיונות בתבניות של בליה, בתבניות מסובכות של מערכות נהר אבעי ומישורי שיטפון מפותחים.
סחיפה חופית
תנועת סדימנט חופית מתבצעת באזורים הקרובים לחוף עקב תנועת גלים וזרמים. בשפכי הנהר תהליכי הובלה חופיים ופלוביאלים מתחברים ליצירת דלתאות נהר. תנועת סדימנטים חופית יוצרת מבנים אופייניים לאזור החוף כגון, חופים, לגונות ומפרצים.
סחיפה קרחונית (גלציאלית)
במהלך תנועתם של קרחונים על גבי הקרקעית הם אוספים ומזיזים חומרים בגדלים שונים. קרחונים יכולים "לסחוף" סדימנטים מהגדולים ביותר. באזורים שבהם היו בעבר קרחונים בדרך כלל ניתן למצוא סלעים שלא מתאימים לסלעי האזור, רבים מהם בעלי קוטר של כמה מטרים. קרחונים גם "טוחנים" סלעים והפוכים אותו ל"קמח גלציאלי" (חלקי סלעים בגודל של גרגרי סילט) שהוא כל כך דק שבדרך כלל הוא נסחף על ידי הרוח ומשתקע במרחק של אלפי קילומטרים משם. סדימנטים שמובלים על ידי קרחונים בדרך כלל זזים לפי קווי הזרימה הגלציאלים.
סחיפה מדרונית (Hillslope)
בסחף במדרון ישנם תהליכים רבים המזיזים את הרגוליט במורד המדרון, והם כוללים:
סחף קרקע
סחף קרקע הוא החומר המצטבר מפעולות הסחיפה של נהר בעמק, במישור או בדלתא לפני הישפכו אל הים. זהו חומר עדין ורך יחסית הראוי לעיבוד חקלאי.
הקרקע יכולה להיסחף במהירות רבה ופעולות של האדם עלולות להאיץ את סחיפת הקרקע ולדלדל את פוריותה. לדוגמה : כריתת יערות לצורכי מסחר בעצים או להכשרת שטח לבניה מאיצה את סחיפת הקרקע ומדלדלת את כמויות החומר האורגני המצוי בה. בגלל חשיבותה של הקרקע לאדם, בארץ ובעולם כולו ננקטות שיטות שונות שנועדו לשמר את הקרקע ואת איכותה, לדוגמה: בניית מדרגות חקלאיות במידרונות ההרים, נטיעת עצים והוספת דשנים להגברת פוריות הקרקע.
הסיבות לסחיפת קרקע הרסנית הן על ידי מי הגשם והן על ידי הרוח, היא בהפרעת התנאים הטבעיים על ידי האדם, על ידי הסרת הצומח הטבעי ופירור הקרקע על ידי עיבוד.
לא כל סוגי הקרקע נתונים במידה שווה לסחיפה הרסנית. קרקעות מסוימות כגון לאטוסולים מסוימים או קרקעות חוליות שעברו אבולוציה אף יפיקו תועלת מהסרה אחידה של הקרקע העלית עד לעומק מסוים. דבר זה היה חושף מינרלים הבלויים פחות מתחת לפני השטח. אך קרקעות אלו, הודות לנקבוביות הגבוהה, נתונות פחות מכל קרקע אחרת לסחיפה מהירה. הקרקעות הכהות, מאידך, שבאופקיהן העליונים נמצאות ההצטברויות האורגניות של דורות רבים, נתונות ביותר לסחיפה, וכן גם כמה מקרקעות היער שתכולת החרסית שלהן גבוהה (למשל, קרקע הלס שבדרום הארץ).
גורמים משפיעים
ישנם כמה גורמים המשפיעים על הסחף
תוצרי הסחף
סחף הוא תהליך גאומורפולוגי המשנה ומעצב את הנוף. קיימים כמה מבנים האופייניים לו:
שימושים
הובלת סדימנטים משמשת לפתירת בעיות רבות, ביניהן סביבתיות, גאוטכניות וגאולוגיות. מדידה או סכימת סחף הסדימנטים או הבליה חשובה להנדסת חופים. תוכננו מספר מכשירים למדידת סחיפת סדימנטים, (PES – Praticle Erosion Simulator) אחד מהם הידוע בכינויו "חיה" (BEAST – Benthic Environmental Assessment Sediment Tool), כוויל לסכימת כמות סחיפת הסדמינטים.
תנועתם של הסדימנטים חיונית לסיפוק בית גידול לדגים ואורגניזמים נוספים בנהרות. לכן מנהלים של נהרות מפוקחים, שבדרך כלל "צמאים" לסדימנטים עקב סכרים, לרוב מנסים ליצור באופן מלאכותי שיטפונות קצרים כדי לרענן את הקרקע ולבנות מחדש גדות. תנועת סדימנטים לתוך נביעה הנובעת מסכר יוצרת דלתאות נביעה. הדלתא הזאת תמלא את אגן הניקוז ובסופו של דבר או שיהיה צורך לרוקן את הנביעה או להסיר את הסכר. מידע על סחיפת סדימנים יכול לשמש לתכנון נכון של הארכת משך החיים של הסכר. גאולוגים יכול להשתמש בפתרון ההופכי של יחסי הובלת סדימנטים כדי להבין את עומק הזרימה, המהירות, וכיוון מסלעים סדימנטרים ומשקעים צעירים של חומרים אלוביאלים. זרימה בתעלות, מעל סכרים, ומסביב לבסיסי גשרים יכולים ליצור סחיפה של הקרקעית. סחיפה זאת יכולה לפגוע בסביבה ולחשוף או לערער את יסודות המבנה. ולכן ידע מעמיק על המנגנונים של סחיפת סדימנטים בסביבה בנויה חשובים עבור הנדסה אזרחית וימית.
תמר פיש נחשון
תמר פיש נחשון (1926 - 29 ביולי 2008) הייתה סופרת ואשת חינוך ישראלית.
חייה ופועלה
פיש נחשון נולדה ב-1926 בקובנה שבליטא. אביה היה בעל בית חרושת לבירה ונפטר בהיותה בת שש ואימה למדה רפואת שיניים. עלתה לארץ עם אימה ב-1934. למדה בבית החינוך לילדי עובדים בתל אביב, אחר כך למדה בגימנסיה בן יהודה. למדה הוראה בסמינר הקיבוצים. הייתה מורה במשך עשרים וחמש שנים בעפולה, אזור, תל אביב ויפו.
בגיל 42 החלה ללמוד באוניברסיטת תל אביב תואר ראשון בהיסטוריה וספרות עברית.
במשך עשר שנים נתנה הרצאות למורים במתודיקה מטעם הסתדרות המורים. לימדה אותם כיצד ללמד ילדים לקרוא, איך ללמד כתיבה ומקצועות נוספים.
ב-1975 נישאה לאהרון נחשון חבר הנהלת קופת חולים מכבי.
נפטרה ב-29 ביולי 2008 בתל אביב.
מפעלה הספרותי
תמר פיש נחשון חיברה כמאה חוברות עבודה לחופש לילדים, שנמכרו במאות אלפי עותקים, זכו למהדורות רבות והיא כונתה "הכוהנת הגדולה של חוברות הילדים". החוברות היו מגן הילדים ועד (כולל) לכיתה ד' והשתרעו על פני מגוון רחב של נושאים, כגון: "גן המספרים החדש: חוברת עבודה בחשבון לימי החופשה לכיתה א'", "גן האותיות החדש: חוברת לעבודה בעברית לימי החופשה לכיתה א'", "קל לחשב: אימונים מרתקים בתרגילי כפל וחילוק", "שער לכתיב", "חוברת ההבעה שלי", " אני מבין את הנקרא", "הבה נלמד כתיב וכתב", "לשון עשירה: חוברת עבודה בלשון לכתות ב-ג", "מן הגן לכיתה א'", "קצת מזה וקצת מזה: חוברת לפיתוח החשיבה לגיל הרך, הכנה לכיתה א'", "צעדים ראשונים בלימוד המפה".
בנוסף לכך חיברה פיש נחשון כאחד עשר ספרי ילדים, ופרסמה סיפור בן שבעים ושניים פרקים בכתב העת לילדים אצבעוני.
חיברה גם שני ספרי הדרכה למורות, שהם שיעורים מעובדים לפי נושאים שהיו בתוכניות הלימודים. באחרונה הוציאה לאור ספר למבוגרים.
בגיל שמונים כתבה תמר פיש נחשון את הרומן הראשון פרי עטה למבוגרים, יצא לאור ב-2007 לאהוב את האהבה מספר על אהבותיה של נערה כשהדגש הוא על זיכרון אהבה ראשונה, שילווה אותה כל חייה.
באחרית ימיה עבדה על רומן שני למבוגרים, ספר אוטוביוגרפי, הממזג סיפורי אהבה עם ההיסטוריה של היישוב בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי על רקע המרד הערבי ומלחמת העולם השנייה.
שגב שלום
שגב שלום (בערבית: شقيب السلام - שֻקֵיבּ אֶ-סַּלָאם) היא מועצה מקומית בדואית במחוז הדרום בישראל, שהוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996. נוסד בשנת 1979 ככפר בדואי באזור הנגב. כיום, כלל תושבי היישוב הבדואי שגב שלום הם ערבים-מוסלמים.
היסטוריה
היישוב הוקם ככפר בדואי ב-1979 בקרבה לעיר באר שבע, כחלק מתוכנית להקמת שבעה יישובים באזור הנגב למען יישוב הבדואים בנגב, והם: רהט, חורה, כסייפה, תל שבע, שגב שלום, ערערה בנגב ולקייה.
שמו של היישוב, "שגב שלום" או "שקיב א-סלאם" (شقيب السلام) בערבית, מתייחס הן לקרבתו לנחל שגיב והן להסכם השלום בין ישראל למצרים שנחתם בשנת 1979, השנה שבה הוקם היישוב. בשנת 1988 צורף היישוב למועצה אזורית משוש, המועצה האזורית הבדואית הראשונה. המועצה פורקה בשנת 1996 ובשגב שלום הוקמה מועצה מקומית.
ביישוב מתגוררת אוכלוסייה ערבית-מוסלמית בלבד. בשנת 2004 הוקמה בבית ספר תיכון מקיף שגב השלום מגמת רובוטיקה שזכתה בפרסים רבים בארץ ובעולם.
אוכלוסייה
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
תעסוקה
רמת האבטלה במגזר הבדואי ככלל גבוהה מאוד. בנוסף, הוקם בצפון היישוב אזור תעשייה, וכן ביישוב עצמו נפתחה משחטת עופות בתחילת 2011 המעסיקה רבים מהתושבים. חלק מן התושבים עובדים באזורי תעשייה נוספים באזור - נאות חובב, חורה, רהט ואזור תעשייה חדש אשר נמצא בשלבי בנייה - עידן הנגב (סמוך לרהט ולהבים). בתחילת 2012 נחנך בשגב-שלום, במסגרת תוכנית החומש הממשלתית לקידום האוכלוסייה הבדואית בנגב, מרכז הכוון תעסוקתי אשר נחל הצלחה ועזר בהשמה של מאות מהתושבים.
השכלה ותנאים ביישוב
ישנם מספר בתי ספר בשגב שלום, סניפים של קופות חולים, מתנ"סים עם חוגים.
יונתן עוזיאל
יונתן עוזיאל (נולד ב־26 במרץ 1975) הוא שחקן, דוגמן, מורה למשחק ישראלי ולשעבר מנהל בית הספר גיבעון.
ביוגרפיה
עוזיאל נולד בירושלים וגדל בתל אביב. אמו מנהלת בית ספר לשעבר, ואביו יבואן. בנעוריו היה רשג"ד בצופים. בצה"ל שירת כמדריך נוער בחיל החינוך וסיים קורס קצינים בבה"ד 1 בהצטיינות. לאחר שחרורו מהצבא החל בלימודים לקראת תואר ראשון בכלכלה ובחינוך באוניברסיטה העברית. במקביל חיפש עבודה והשתתף בסדנת משחק של השחקן שרון אלכסנדר. בשנה שלאחר מכן החל בלימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב אותם סיים בשנת 2002. בשנים 2003–2004 למד בסטודיו Akt-Zent במוסקבה ובברלין וכן שיחק במספר הצגות.
בשנים 2004–2008 למד לתואר ראשון בפילוסופיה ובתיאטרון באוניברסיטת תל אביב וקיבל תעודת הוראה. עוזיאל החל ללמד משחק במהלך השנים הללו, ובשנת 2009 הקים את מגמת התיאטרון בכפר הנוער הכפר הירוק וניהל אותה עד שנת 2016.
המישורים הגדולים
המישורים הגדולים (באנגלית: Great Plains) היא ערבה נרחבת המצויה מזרחית להרי הרוקי בארצות הברית ובקנדה.
מישורים אלה משתרעים בשטחי המדינות: ניו מקסיקו, טקסס, אוקלהומה, קולורדו, קנזס, נברסקה, ויומינג, מונטנה, דקוטה הדרומית ודקוטה הצפונית, וכן בפרובינציות הקנדיות: אלברטה, מניטובה וססקצ'ואן. האזור שנמצא בשטח קנדה מכונה ערבות קנדה.
יונתן עוזיאל
ביוגרפיה
בשנת 2011 נבחר לפרזנטור של חברת בגיר לקולקציית אביב/קיץ 2011, בשנת 2013 החל לשמש כמחנך בבית הספר הכפר הירוק ע"ש לוי אשכול, ונבחר ל"מורה של המדינה" בפרויקט של העיתון "ידיעות אחרונות" לשנת 2013/2014.
המישורים הגדולים
הערבות הגבוהות
האזור שנמצא מערבית לקו האורך 100 (מערב) מכונה הערבות הגבוהות (High Plains). בערבות אלה כמות המשקעים הממוצעת עומדת על כ-500 מ"מ גשם מדי שנה, והאזור צחיח מדי לשמש לחקלאות. בצורות פוקדות את הערבות מדי מספר שנים, ומביאות לסופות חול באזור. אזור הערבות הגבוהות מצוי בשטחי ידית אוקלהומה, דרום מזרח קולורדו, דרום מערב קנזס, וידית טקסס. בשל סופות החול מכונה אזור זה אגן האבק.
היסטוריה
הערבות הגדולות היוו בית גידול לביזון האמריקאי ועל כן הפכו מקום מגוריהם של השבטים האינדיאנים שמחייתם התבססה על ציד הביזון: השבטים בלקפוט, קרואו, סו, שאיין, אראפהו והקואנצ'ה.
יונתן עוזיאל
ביוגרפיה
משנת 2017 מנהל עוזיאל את בית הספר היסודי "גבעון", בשוק הסיטונאי בתל אביב.
המישורים הגדולים
היסטוריה
ציד הביזון כמעט עד להכחדתו המוחלטת וסילוק האינדיאנים וריכוזם בשמורות אינדיאנים אפשרו לחוואים לבנים להקים חוות ולגדל בקר בערבות. גידול הבקר החל במדינת טקסס והתפשט צפונה בהדרגה.
חוק הנחלה ("Homestead Act") משנת 1862 איפשר למתיישבים לתפוס שטח אדמה של 650 דונם ולהקים לעצמם חווה. מאות אלפי אמריקאים התיישבו באזור ובנו חוות בערבות, אולם בשל היעדר ידע חקלאי מתאים לתנאי האזור, רובם נכשלו בהקמת חוות. בקנדה, חוק אדמות הדומיניון משנת 1871 אפשר התיישבות דומה ותפיסת אדמות.
יונתן עוזיאל
חיים אישיים
עוזיאל נשוי לצלמת מיקלה ברסטו, ומתגורר בתל אביב.
המישורים הגדולים
היסטוריה
בשנות ה-20 של המאה ה-20, בצורת קשה והשפל הכלכלי הגדול הביאו לפשיטות רגל של רוב החוואים. צפיפות האוכלוסין בערבות ירדה לפחות משש נפשות לקילומטר רבוע, ובמחוזות מסוימים - לפחות משתי נפשות לקמ"ר. במדינת קנזס לבדה נעזבו כ-6,000 ערים והפכו לערי רפאים.
בשל גידולי חיטה הנרחבים המבוססים על חקלאות בעל הפכו המישורים הגדולים לאבטיפוס של אזורים חקלאיים המספקים חיטה למטרופולינים, ובשלהי המאה ה-20 קיבלו את הכינוי "סלסלת הלחם של צפון אמריקה".
יונתן עוזיאל
קריירה בקולנוע
בשנת 2003 שיחק בסרט "מיס אנטבה" בבימויו של עמרי לוי. הסרט נעשה כהפקה משותפת לבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ולקבוצת בוגרים. בשנת 2005 השתתף בסרט "חפצי באוויר", בבימויה של דלית אלירז ובתפקיד משני בסרט הקולנוע האמריקאי "מינכן", בבימויו של סטיבן ספילברג. בשנת 2006 שיחק בסרט הדרמה הבלגי "ירושלים, ירושלים". בשנת 2007 גילם את דמותו של אליו, דמות ראשית בסרט הקולנוע "מפטיר" בבימויו של דוד דאזאנשווילי. בשנת 2008 גילם את דמותו של בוקי בסרט "הכתובה", בבימויו של מנחם גולן. בשנת 2010 גילם בסרט "החוב" דמות של סוכן מוסד, לצדה של רומי אבולעפיה ושחקנים ישראלים נוספים. באותה שנה השתתף בסרט הביכורים "אורח", בו גילם את דמותו של אדם.
קריירה בטלוויזיה
בשנת 2005 השתתף ב-AXN Mania, מגזין ספורט אתגרי בערוץ AXN. בשנת 2006 השתתף בסדרה הקומית "קוויקי", בבימויו של זאב קלאתי, ובסדרת הטלוויזיה "החברים של נאור". בשנת 2007 השתתף בעונה השנייה של סדרת הדרמה "אולי הפעם", בבימויו של עופר ויצמן. בשנים 2007–2008 השתתף בסדרה "סרוגים" ששודרה ב-yes. בסדרה גילם את דמותו של דודי, טייס מסוקים בחיל האוויר. בשנת 2008 השתתף בסדרה "לשם שינוי", אשר שודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית. בשנת 2009 השתתף בסדרה "האי", סדרת מקור לנוער ששודרה ב-HOT. בשנת 2010 גילם את דמותו של אייל בסדרה "עד החתונה". בשנה שאחרי השתתף בסדרה הקומית "הצרות שלי עם נשים", אשר שודרה בערוץ 10, בתפקיד ינאי. בשנת 2012 גילם את דמותו של עומר בסדרה "אלנבי", ואת דמותו של ינון (נוני) בעונה השנייה של הסדרה "חטופים".
בשנת 2014 החל לשחק בסדרת הדרמה "מתים לרגע", בתפקיד ד"ר אלון כרמי.
בשנת 2016 החל לשחק בסדרה "בני ערובה" בערוץ 10 בתפקיד בועז, ובסדרה "בלתי הפיך" בערוץ 2, בתפקיד רועי.
בשנת 2022 גילם את שי דהאן בסדרה "מיוחדת" של כאן חינוכית.
קריירה בתיאטרון
בשנת 2002 השתתף בהצגה "צירים" בבימויה של אפרת בן-חיים אשר הוצגה בפסטיבל עכו. בשנת 2003 השתתף בהצגה "צברים" בבימוים של רננה רז, רותם קינן ודני אשור אשר הוצגה בתיאטרון תמונע. בשנת 2004 השתתף בהצגה "קידמה" מאת טובי דיקמן אשר הוצגה בפסטיבל עכו. בשנת 2005 השתתף בהצגה "צפירה" מאת ובבימוי רותם קינן ודני אשור אשר הוצגה בצוותא. בשנת 2006 השתתף בהצגה "תרנגול כפרות" של תיאטרון הקיבוץ על פי ספרו של אלי עמיר, בבימויו של רפי ניב. בשנת 2009 ביים את ההצגה "פעם בחיים" מאת הארט וג'ורג' קאופמן שהוצגה בבית ספר עירוני א' לאומנויות.
בשנת 2010 העלה עוזיאל בתיאטרון הרצליה הצגת יחיד בשם "קשטנקה", לפי סיפור קצר של צ'כוב את ההצגה ביים מישה לוריה. באותה שנה אף שיחק בהצגה "מבדולח לעשן" של תיאטרון הקאמרי מאת ז'אק אטאלי בעיבוד ובימוי של אורי אגוז.
מירה לובה
מירה לוֹבֶּה (בגרמנית: Mira Lobe; 17 בספטמבר 1913, גרליץ, שלזיה, גרמניה – 6 בפברואר 1995, וינה, אוסטריה) הייתה סופרת ילדים יהודייה-אוסטרית שכתבה בשפה הגרמנית, מן הסופרות הבולטות באוסטריה בתחומה. בתרבות העברית זכורה בזכות ספריה "אי הילדים" ו"שני רעים יצאו לדרך" (שאותו חיברה ביחד עם ימימה אבידר-טשרנוביץ).
תחילת דרכה
מירה לובה נולדה למרטין פאול ונני ברטה אלזה לבית מצדורף בעיר גֶרליץ שבשלזיה, גרמניה בשם הילדֶה מרים רוזנטל (Hilde Mirjam Rosenthal). אביה היה שותף במזקקה לייצור משקאות חריפים, מנצח מקהלה ונגן עוגב. מירה הושפעה מסובלנותו של אביה וכן מבקיאותה של אמה בספרות וממעורבותה החברתית. בבית הספר הצטיינה בכתיבת חיבורים. באחת הפעמים, כשכתבה סיפור כשיעורי בית, נזף בה המורה שלה כשלא האמין שכתבה אותו בעצמה וטען שאין ילדה בגילה מסוגלת לכתיבה ברמה כזו. אביה נפטר בהיותה בת 14, ועקב כך עברה אמה להתגורר בעיירה פרידברג (Friedeberg am Queis, כיום מירסק בפולין) אצל סבתה, והיא עברה לגור ברָבֶּנברג (Rabenberg), במשפחתו של מורה.
לאחר שסיימה את לימודיה בגימנסיה, עברה לבירה ברלין והחלה ללמוד עיתונאות. בעקבות האיסור הנאצי על היהודים ללמוד באוניברסיטאות, נאלצה לעזוב את לימודיה והחלה ללמוד תפירה ועיצוב אופנה בבית הספר לטקסטיל ואופנה בברלין. במקביל הצטרפה לתנועת נוער ציונית ולמדה עברית.
בארץ ישראל
בעקבות התגברות האנטישמיות ורדיפות היהודים בגרמניה, ביקשה לצאת את המדינה ולעלות לארץ ישראל. היא קיבלה סרטיפיקט, ובשנת 1936 עלתה לארץ ישראל והשתקעה בתל אביב.
בשנת 1940 נישאה לבמאי תיאטרון "האהל" פרידריך לובה. בארץ למדה לובה משחק בהדרכת בעלה הבמאי, ועסקה בציור.
בשנת 1943, בעת שהייתה הרה עם בתה הבכורה, קלאודיה, החלה בכתיבה בערבים. בימים עבדה ככורכת בבית דפוס. את הקריירה הספרותית שלה החלה עם הוצאת ספרה הראשון, "עוגה עוגה עוגה", שיועד לפעוטות והכיל חרוזים וציורים פרי עטה. הספר, כמו כל שאר ספריה, נכתב על ידי לובה בגרמנית, וכתב היד תורגם לעברית לפני שיצא לאור. בשנת 1947 הופיע ספרה המפורסם ביותר בארץ, "אי הילדים", המספר על אחד-עשר ילדים אנגלים, שבתקופת הבליץ במלחמת העולם השנייה מפונים למקום מבטחים בארצות הברית. הספינה שלהם עולה על מוקש וטובעת. הילדים נסחפים בסירת הצלה לאי שומם, שם הם נאלצים להתמודד עם איתני הטבע, לחלק תפקידים ולצאת לפעולה כדי לשרוד. חייהם באי מלמדים אותם על הצורך להתחשב בחלש, לעזור אחד לשני, לקבל איש את רעהו ולשתף פעולה. יש באי הילדים כאלה שמבקשים לעזור לחלש ושואפים ליצור חברה מוסרית, שוויונית וצודקת - ולעומתם, יש גם מי שמנסה להסית למרד, והחיים על האי הבודד מוציאים ממנו רק רוע ושפלות. עד מהרה מתעורר מאבק על דרכה של החברה הקטנה. שיאו של המאבק בקרע שנוצר בין הילדים ומאיים לפלג את החבורה. אך הספר, שיש בו אמונה רבה ביכולות של ילדים, בתבונתם ובמוסריות שלהם, מסתיים באופטימיות ובניצחון הטוב: הילדים מצליחים לשרוד, להקים חברת מופת, ובסופו של דבר הם ניצולים.
לובה כתבה עוד מספר ספרים במהלך שהותה בארץ, והמתרגמת העיקרית שלה בשנים האלה הייתה ימימה אבידר-טשרנוביץ. השתים אף כתבו במשותף את הספר "שני רעים יוצאים לדרך" (1950), שהיה לאחד מספרי הילדים האהובים על ילדי שנות ה-50. הספר סיפר על ילד, "צבר" אופייני, וחברו ניצול השואה, היוצאים, כנוסעים סמויים בספינה, לאיטליה על מנת לחפש את אחותו של החבר שנעלמה בשואה וחיה במנזר באיטליה.
לובה עיטרה את ספריה באיורים מעשה ידיה.
סופרת באוסטריה
בשנת 1950 עזבו לובה, בעלה והילדים את מדינת ישראל, ועברו לווינה בירת אוסטריה, שם קיבל בעלה משרה בתיאטרון הסקאלה (Theater in der Scala) והיא החלה לעבוד כיועצת להוצאות ספרים והמשיכה בכתיבה. במהלך עבודתה על הספר "גן החיות בורח" (Der Tiergarten reißt aus), שהופיע באוסטריה ב-1953, הכירה את המאיירת סוזי וַייגֶל, שאיירה את כל ספריה עד שנות ה-70. בשנת 1954 החלה להוציא את ספריה בהוצאה לילדים ולנוער יונגבּרוּנן (Jungbrunnen). בשנת 1957, עקב סגירת תיאטרון הסקאלה, נאלצה המשפחה לעבור לברלין המזרחית, בעקבות משרה שקיבל בעלה בתיאטרון הגרמני. כעבור שנה, ב-1958, שבו לווינה, לאחר שמצא משרה בתיאטרון ביוזפשטט. פרידריך לובה נפטר זמן קצר לאחר מכן באותה שנה. בשנה זו זכתה לובה לראשונה בפרס האוסטרי לספרות ילדים על ספרה "טיטי ביער העד" (Titi im Urwald). היא זכתה בפרס גם ב-1965 על ספרה "סבתא על עץ התפוח" (Die Omama im Apfelbaum), ב-1972 על ספרה Das kleine Ich-bin-ich וב-1976 על ספרה Der ist ganz anders, als Ihr glaubt. בשנת 1980 הייתה לובה הראשונה שזכתה בפרס ההוקרה האוסטרי לספרות ילדים על מכלול יצירתה.
לובה פרסמה במהלך הקריירה שלה למעלה ממאה ספרים, רובם מיועדים לילדים ובני נוער, שזכו להצלחה גדולה באוסטריה ותורגמו לעברית, לאנגלית ולשפות נוספות.
מירה לובה נפטרה בווינה בשנת 1995, בגיל 82. הותירה אחריה בת ובן (קלאודיה וריינהרד).
הנצחתה
עיריית וינה קראה בשנת 1997 סמטה בעיר על שמה. בית ספר מיוחד לילדים חולים נקרא על שמה בצפון גרמניה, צפונית לדורטמונד. בספטמבר 2003, לרגל יום הולדת ה-90 של לובה, ערכה העמותה האוסטרית לחקר ספרות ילדים ונוער סימפוזיון בינלאומי על יצירתה.
לקריאה נוספת
על יצירתה:
קרוסרודס
קרוסרודס (באנגלית: Crossroads) הוא סרט שיצא בשנת 2002 ובוים על ידי תמרה דייוויס. זהו הסרט הראשון בכיכובה של כוכבת הפופ האמריקאית בריטני ספירס.
מידע
תסריט הסרט נכתב כבר בשנת 2001 על ידי שונדה ריימס. בשנת 2002 הוצע לבריטני ספירס להשתתף בתפקיד ראשי בסרט, במקביל להקלטת אלבומה השלישי. ספירס הסכימה להצעה. תמרה דייוויס ביימה את הסרט, אשר אמור היה להיקרא בהתחלה "What's Friends Are For" ("בשביל מה יש חברים?"), אך לבסוף שמו שונה ל"קרוסרודס". באירופה לעומת זאת, הסרט נקרא "Not A Girl" ("לא ילדה"). הסרט, אשר צולם במשך 40 ימים, צולם בקליפורניה, לוס אנג'לס, לואיזיאנה ועוד. פסקול הסרט כלל שירים מתוך אלבומה השלישי של ספירס, "Britney" ושירים של מדונה, שאניה טוויין, אן סינק, שריל קרואו, פארל ויליאמס ועוד. הסרט היה מועמד למספר פרסים בטקסים שונים, כגון טקס פרסי הילדים של ערוץ ניקלודאון וטקס פרסי הסרטים של ערוץ MTV, אך לא זכה.
עלילה
הסרט מציג את סיפורן של שלוש חברות ילדות: לוסי (ספירס), קית' (זואי סלדנה) ומימי (טרין מאנינג). השלוש היו החברות הכי טובות בילדות, אך כשהגיעו לתיכון כל אחת הלכה לדרכה: קית' הפכה ל'מלכת הכיתה', לוסי ל'חנונית' ואילו מימי נחשבה ל'פריקית'. ביום האחרון של התיכון, השלוש נפגשות בשנית, לאחר שנים שלא דיברו האחת עם השנייה. הן פותחות קופסה עם פתקים שהכינו כשהיו קטנות, בהם רשמו מה החלום שתרצה להגשים עד סיום התיכון. מימי, שנמצאת בהיריון, מציעה לבנות לנסוע איתה ועם ידידה, בן (אנסון מאונט) ללוס אנג'לס לעבור אודישנים לחוזה הקלטות. לוסי, אשר רוצה להיפגש עם אמהּ שנטשה אותה בגיל צעיר מסכימה וקית', אשר עומדת בפני חתונה ורוצה להיפגש עם ארוסה, מסכימה גם היא. הארבעה יוצאים למסע בין מדינות, הן מוצאות אהבה, ידידות ונאמנות, ומגלות שמה שחושב באמת זה לא לאן נוסעים, אלא עם מי.
ההצלחה בקופות
תקציב הסרט עמד על כ-12 מיליון דולרים, והכניס יותר מ-37 מיליון דולרים בארצות הברית. סך-הכל, הכניס הסרט $61,141,030. הביקורות לסרט היו מעורבות. המבקרים קראו לסרט "צפוי ועבור המעריצים הצעירים של ספירס". למרות זאת, קיבלה ספירס מחמאות על משחקה, אמרו שמשחקה של ספירס מהנה יותר מחברותיה למקצוע, מנדי מור ומריה קארי.
מאוחר יותר סיפרה ספירס כי בסצנת הנשיקה עם אנסון מאונט הוא נאלץ לאכול טונה מסריחה ואילו היא נאלצה לאכול שום.
יוהאן סבסטיאן באך
יוהאן סבסטיאן בַּאך (31 במרץ 1685 – 28 ביולי 1750) היה מלחין גרמני מתקופת הבארוק, הנמנה עם נגני העוגב והמלחינים הגדולים ביותר בכל הזמנים. יצירותיו של באך, הכתובות תוך מיצוי אמנותי וטכני של טכניקת הקונטרפונקט, נודעות בעומקן האינטלקטואלי וביופיין האמנותי ועל כן רבים רואים בבאך את המלחין שהביא לשיאה את המוזיקה הפוליפונית. בתקופתו נודע בעיקר כנגן עוגב וירטואוז, ולאחר מותו דעכה תהילתו, אך היא הושבה לתודעת הציבור במאה ה-19 ולא פסה מאז. בין יצירותיו החשובות והמוכרות ביותר: טוקטה ופוגה ברה מינור, הפסנתר המושווה, וריאציות גולדברג, מתאוס פסיון, יוהנס פסיון, הקונצ'רטי הברנדבורגים, המנחה המוזיקלית, אמנות הפוגה, המיסה בסי מינור ועוד. יצירותיו של באך זכו וזוכות עד היום לפופולריות רבה מאוד והוא נחשב לדעת רבים לאחד המלחינים הגדולים בהיסטוריה.
ביוגרפיה
באך נולד ב-1685 בעיירה אייזנך, בירת דוכסות סקסוניה-אייזנך (כיום בתורינגיה שבגרמניה), בן זקונים ליוהאן אמברוסיוס באך ולמריה אליזבטה לאמרהירט. אביו היה נגן העוגב של כנסיית גאורג הקדוש, וכן כנר וויולן מצוין, שהדריך את יוהאן הצעיר ביסודות הנגינה בכינור ובצ'מבלו. משפחת באך כולה הוציאה מתוכה במשך כמה דורות עשרות מוזיקאים מקצועיים (כמו נגני חצר, עוגבני כנסייה ומלחינים). דודו, יוהאן כריסטוף, היה מפורסם במיוחד והציג בפניו את אמנות הנגינה בעוגב. באך היה גאה במורשת המשפחתית, ומאוחר יותר, ב-1735, חיבר גניאולוגיה על אודותיהם: "Ursprung der musicalisch-Bachischen Familie“. במאי 1694 נפטרה אמו, ולאחר פחות משנה, בתחילת 1695, נפטר גם אביו.
באחד הימים הביא עמו אחיו ספר עבה גדוש בתווים למוזיקה כנסייתית. באך הצעיר הפציר בו שיתן לו לנגן מעט מן המוזיקה הזו, שנראתה בעיניו נפלאה, אך שוב דחה אותו אחיו, בטענה כי הגיעה העת לישון. יוהאן סבסטיאן ציית אך כשראה שאחיו נרדם, שב לחדר, נטל משם את הספר ופנה לחדרו. במשך שישה חודשים היה מתגנב ונוטל עמו את הספר. את הלילות היה מבלה בהעתקת התווים לתוך מחברותיו, ובמשך היום היה עייף ורדום, בדרך כלל. הוא ניסה להתאזר בסבלנות עד שאחיו יצא את הבית. בקושי שלט בעצמו, ויוהאן כריסטוף לא הצליח להבין על שום מה אחיו הצעיר נרגש כל כך. כך נמשכו הדברים עד שיום אחד הפתיעו אחיו הגדול בעצם המלאכה. הוא החרים מידיו את מחברותיו, פרי עמל של חצי שנה, ואסר עליו לנגן עד שיתבגר. ייתכן שהדבר נבע מערכן הרב של מחברות התווים באותה עת.
בשנת 1700 החל בלימודי המוזיקה בבית הספר היוקרתי מיכאל הקדוש, בעיר לינבורג, והשתכר למחייתו מזמרה במקהלת הכנסייה הצמודה עד שהתחלף קולו. לצד השירה המשיך להתאמן בנגינת עוגב, כינור וצ'מבלו. בנוסף ללימודיו המוזיקליים, רכש באך השכלה מקיפה (תאולוגיה, היסטוריה, פיזיקה וכו'), וכנראה למד גם איטלקית וצרפתית. השהות בלינבורג נמשכה 3 שנים ובזכותה זכה באך להכיר את מגוון התרבות האירופית, מה שלא היה אפשרי בשבילו בעיר מולדתו. בית הספר היוקרתי אפשר לו להכיר בני אצולה מצפון גרמניה. הוא ניהל קשר משמעותי עם נגני העוגב בעיר, במיוחד עם המלחין גאורג בהם, נגן עוגב בכנסיית יוחנן המטביל, ואף פגש נגני עוגב מהמבורג הסמוכה, שהייתה אחת הערים הגדולות בצפון אירופה. קשרים אלו הקנו לו גישה לכלים הטובים ביותר שהזדמנו לו עד אז. סביר להניח שאז גם למד להכיר את אסכולות העוגב הגרמניות, את כתביהם (המוזיקליים והתאורטיים) של מוזיקאים אלו, ובמיוחד את עבודתו של דיטריך בוקסטהודה. עם כל אלה, התפתח בלינבורג לעוגבאי ברמה גבוהה.
תחילת הקריירה המוזיקלית
עם סיום לימודיו, בינואר 1703, הועסק באך כמוזיקאי חצר בקאפלה של הדוכס יוהאן ארנסט בוויימאר, עיר גדולה בתורינגיה. נראה שמשרתו שם לא הייתה מוזיקלית ביותר, אך המוניטין שלו כנגן מקלדת נודעו בכל זאת ברבים. הוא הוזמן לחנוך את העוגב החדש בכנסיית בוניפציוס הקדוש ("הכנסייה החדשה") בארנשטאדט, העיר העתיקה ביותר בתורינגיה עמה קיימה משפחת באך קשר קרוב. בכירי הכנסייה התרשמו מנגינתו, והוא זכה במשרת נגן העוגב שלה. הייתה זו משרה קלה יחסית ונדיבת שכר, ולרשותו עמד עוגב חדיש בעל מערכת מודרנית, המאפשרת שימוש בסולמות רבים. כך פנה באך להלחנה רצינית של פרלודים לעוגב במסורת הצפון גרמנית: וירטואוזיים ואלתוריים. כבר אז ניכרה בפרלודים שכתב שליטה בפיתוח מוטיבי ועם זאת עדיין לא בשלו יכולותיו בארגון בקנה מידה רחב ובקונטרפונקט.
באוקטובר 1705 ניתנה לו חופשה בת חודש, אותה ניצל לעריכת מסע רגלי בן כ-400 קילומטרים לליבק שבצפון גרמניה, כדי להאזין לדיטריך בוקסטהודה, מלחין ונגן עוגב מפורסם. באך האריך לשהות בעיר שלושה חודשים, דבר המעיד על השפעתו הגדולה ורבת הערך של בוקסטהודה. נראה שבאך ראה בו דמות-אב לעוגבנים הגרמנים, וסגנונו היווה יסוד ליצירותיו המוקדמות. באך חזר לארנשטאדט רק בפברואר 1706, לאחר שהתפטר בשל חילוקי דעות בינו לבין בכירי הכנסייה לגבי צורת נגינתו ורמת הזמרים במקהלה.
ויימאר
ב-1708, לאחר פחות משנה במילהאוזן, חזר באך לוויימאר בעקבות דרישתו של הדוכס מוויימאר לנגן לפניו. הוא התמנה לעוגבאי ומנהל קונצרטים בבית התפילה הדוכסי. שם עמדו לרשותו מוזיקאים מקצועיים וכן הכנסה גבוהה יותר. המשפחה עברה לגור בסמוך לארמון הדוכס, וכעבור שנה נולד בנם הבכור, ואל משק ביתם הצטרפה אחותה המבוגרת והלא נשואה של מריה ברברה, כדי לסייע לה בגידול משפחתה. בסך הכל נולדו לזוג שבעה ילדים, אבל רק ארבעה הגיעו לבגרות. שניים מהם, ילידי ויימאר, וילהלם פרידמן באך וקארל פיליפ עמנואל באך היו למלחינים חשובים בסגנון הרוקוקו, שבא לאחר הבארוק.
בוויימאר השיג באך רמה טכנית, ביטחון כלכלי והשראה מספיקים כדי להרחיב את המבנים היצירתיים הקיימים ולשלב בהם השפעות מחוץ לארץ, וכך חיבר את יצירותיו הגדולות הראשונות למקלדת ולתזמורת. השפעתם של מוזיקאים איטלקיים כקורלי, טורלי, ובעיקר ויוואלדי ניכרת באופי הבהיר והנינוח של יצירותיו, במקצביהן הדינמיים, בפתיחות דרמטיות ובתבניות הרמוניות החלטיות. אחת משיטות הלימוד העצמי של באך הייתה תעתוק (transcription) קונצ'רטי של ויוואלדי ליצירות לצ'מבלו ועוגב (יצירות שעודן אהודות בקונצרטים). ייתכן ששאב רעיון זה מהנסיך יוהאן ארנסט, אחד ממעסיקיו, שהיה מוזיקאי מקצועי. בנוסף, ניגן באך מוזיקה קונצרטנטית מגוונת עם האנסמבל של הדוכס. ב-1713 חזר הדוכס מטיול בארצות השפלה ובאמתחתו אוסף גדול של פרטיטורות. באך נמשך במיוחד למבנה האיטלקי של קונצ'רטו גרוסו: תחלופה לסירוגין בין קבוצה של כלי סולו (concertino) לתזמורת שלמה (tutti). מאפיינים איטלקיים אלה אפשר לשמוע ביצירותיו המאוחרות יותר, כמו הסוויטה האנגלית מספר 3 (כאשר התחלופה היא בין המנעד הנמוך למנעד הגבוה של הצ'מבלו) והקונצ'רטי הברנדנבורגיים, המבוססים חלקית על מבנה זה. בתקופה זו החל באך בכתיבת הפוגות שלו, הנשענות על שליטתו הטובה בהלחנה קונטרפונקטית. עיקר יצירתו בתקופה זו הייתה לעוגב. הוא החל באותה עת בכתיבת הספרון לעוגב עבור בנו הבכור, וילהלם פרידמן. הספר כלל כוראלים לותרניים (מזמורים) מעובדים בצורות מורכבות לצורך הדרכת נגני עוגב, וכן הרמוניה וקונטרפונקט (והם משמשים למטרה זו מאז ואילך). באופן כללי ניגן והלחין מוזיקה רבה לעוגב - הן חינוכית והן חופשית - ומעטים יכולים להתחרות בתרומתו לכלי נגינה זה.
לאחר תשע שנות עבודה בוויימאר החל באך לחפש עבודה יציבה יותר, שתאפשר לו לחקור ולפתח את רעיונותיו המוזיקליים. הוא נענה להזמנת הנסיך לאופולד מאנהלט-קטן (Anhalt-Cöthen) להתמנות למנהל מוזיקלי (Kapellmeister), אך הדוכס מוויימאר סירב לשחרר את באך ממשרתו, ואף שלח את באך בנובמבר 1717 לכלא, שממנו שוחרר לחופשי בדצמבר, ועבר לקטן. הנסיך לאופולד, שהיה בעצמו מוזיקאי, העריך את כשרונותיו של באך, שילם לו כהלכה והעניק לו חופש ניכר בהלחנה ובנגינה. מאחר שהנסיך היה גם קלוויניסט הוא לא נזקק למוזיקה דתית מסובכת ולכן מרבית יצירתו של באך באותה עת הייתה חילונית. הוא חיבר את הסוויטות התזמורתיות, את שש הסונאטות והפרטיטות לכינור, את שש הסוויטות לצ'לו, את הקונצ'רטי הברנדנבורגיים, וכן חלק מיצירותיו למקלדת.
ביולי 1720 בזמן ששהה מחוץ לארצו, בקרלסבאד, לצד הנסיך לאופולד, פקדה אותו טרגדיה: אשתו, מריה ברברה, מתה באופן פתאומי. אולם תוך שנה וחצי, בדצמבר 1721, נשא תחתיה את אנה מגדלנה וילקה, הצעירה ממנו ב-17 שנים. אנה מגדלנה הייתה זמרת סופרן מחוננת בחצרו של הנסיך, בתו של חצוצרן העיר. נולדו להם 13 ילדים (מה שלא מנע את המשך עיסוקיה כזמרת), מהם שרדו שישה עד בגרות: שלושה בנים שהיו למוזיקאים חשובים - גוטפריד היינריך, יוהאן כריסטוף פרידריך באך ויוהאן כריסטיאן באך, ושלוש בנות - אליזבט יוליאנה פרידריכה, יוהאנה קרולינה, ורגינה סוזאנה. נראה שמותה גרם להשראה של באך, לכתוב את אחת היצירות המפורסמות ביותר שלו- השאקון מהפרטיטה מרה מינור.
לייפציג
בשנת 1723 הגיש באך את מועמדותו לתפקיד מנהל המוזיקה בכנסיית תומאס הקדוש הלותרנית (Thomaskirche) בלייפציג, שהתפנה עם מותו של יוהאן קונאו. למשרה ניגשו עוד ארבעה מועמדים והיה עליהם לעמוד במבחנים קשים. כראיה חותכת לכושרו, ניצח באך בפברואר על שתי קנטטות: רי"ב 22 ורי"ב 23 וזכה בחודש מאי במשרה: הקנטור של בית הספר (Thomasschule) הנספח לכנסייה הראשית, ומנהל מוזיקלי של כמה כנסיות מרכזיות בעיר. היה זה תפקיד יוקרתי בעיר-מסחר מובילה בסקסוניה (שכנתה של תורינגיה), תפקיד ממשלתי ראשון לבאך מאז תחילת הקריירה שלו - תעסוקתו הקצרה בארנשטאט ומילהאוזן - שהרי בוויימאר וקטן שרת בני אצולה. בתפקידו בלייפציג החזיק 27 שנים עד יום מותו.
במסגרת התפקיד למד להכיר את ההליכים הפוליטיים של מעסיקתו, מועצת לייפציג, שהייתה מפולגת בין האבסולוטיסטים, נאמני מלך סקסוניה שבדרזדן, אוגוסטוס החזק, לבין העירוניים (City-Estate), מייצגי האינטרסים של מעמד הסוחרים והאצולה הזעירה. באך היה מועמד הפלג הראשון ובמיוחד של ראש העיר, גוטליב לנג, עורך דין ששרת בחצר בדרזדן. בתמורה למינוי באך ניתנה לפלג העירוני שליטה בבית-הספר, ובאך נאלץ לקבל כמה פשרות כתנאי להעסקתו. באך ראה עצמו כראש המוזיקה הכנסייתית בעיר ואילו הפלג העירוני ראה בו את ראש בית-הספר וניסה לצמצם את הדגש על מוזיקה מתוחכמת הן בבית-הספר והן בכנסיות, דבר שהוביל למתח מתמיד ביניהם, על אף ההכרה בגדולתו המוזיקלית. המועצה לא כיבדה את הבטחתו של לנג בריאיון למשכורת נאה של 1000 טלרים לשנה, אך עם זאת סיפקה לבאך הכנסה סבירה ודירה טובה בפאתי בניין בית-הספר, אשר שופץ בעלות גבוהה ב-1732.
תפקידו של באך כלל הן חינוך והן הלחנה. הוא הדריך את תלמידי בית-הספר בשירה, וכן לימד לטינית, אך לשם כך היה רשאי להעסיק תחתיו עוזר. כמלחין היה עליו לספק מוזיקה מדי שבוע לשתי הכנסיות הראשיות בלייפציג, של תומאס הקדוש ושל ניקולאס הקדוש. במטלה זו עמד בפרץ יצירתיות מרשים, שבא לביטוי בחמישה מחזורי קנטטות (שניים מהם אבדו כנראה) בתוך שנתיים במהלך שש שנותיו הראשונות בעיר. עבודות אלו מקיפות את כתבי הבשורה לכל יום ראשון ויום חג בשנה הלותרנית, ורבות מהן שאבו השראה ממזמורים כנסייתיים מסורתיים. במהלך החזרות והביצוע של יצירות אלו בכנסייה באך ניגן בצ'מבלו או בעוגב או עמד מול המקהלה. במקרה האחרון החליפו אותו במקלדת נגן העוגב של הכנסייה או אחד משני בניו הבכורים (מאשתו הראשונה).
המועצה העמידה לו שמונה נגנים קבועים בלבד, מה שהוביל לחיכוך מתמשך עם באך, שנאלץ לגייס כ-20 נגנים נוספים לביצוע אותם לחנים, המתוזמרים להרכב בינוני ומעלה. זמרי הסופרן והאלט הגיעו מבית הספר ואילו הטנורים והבאסים מבית-הספר או מהעיר. הרכבים אלה התפרנסו בנוסף גם מנגינה בחתונות ולוויות וכנראה למטרה זו, ולצורך אימון בבית-הספר, כתב באך מספר מוטטים (חלקם למקהלה כפולה). בעבודתו השוטפת בכנסייה ביצע באך מוטטים של האסכולה הוונציאנית ושל גרמנים כגון היינריך שיץ. אלה היוו מודלים למוטטים שלו. מאחר שבילה חלק ניכר משנות העשרים של המאה ה-18 בהלחנת קנטטות, צבר רפרטואר עצום של מוזיקה כנסייתית עבור הכנסיות הראשיות בעיר. עם זאת שאף להרחיב את דרכי ההבעה שלו וליצור מוזיקה שאינה דתית.
במרץ 1729 לקח באך על עצמו את ניהול ה-Collegium Musicum, הרכב חילוני שייסד ב-1701 מכרו הוותיק, המלחין הנודע גאורג פיליפ טלמן. היה זה מוסד פרטי נפוץ בערים גדולות של דוברי-גרמנית, שתפס בהדרגה מקום חשוב בתרבות המוזיקלית הציבורית. בדרך-כלל הקימו את ההרכבים הללו תלמידי אוניברסיטאות פעילים מוזיקלית והובילו אותם מוזיקאים מקצועיים בולטים בעיר. כריסטוף וולף תיאר את קבלת הניהול על ידי באך כמהלך פיקחי, אשר "ביסס את אחיזתו האיתנה של באך במוסדות המוזיקליים העיקריים בלייפציג". רוב ימות השנה ערך ההרכב קונצרט בן שעתיים מדי שבועיים. אולם גדול הועמד לרשותם ומספר כלי נגינה נרכשו לשימושם. סביר להניח, שרבות מיצירות באך מאז ועד מותו נכתבו עבור ה- Collegium Musicum ובוצעו על ידו, למשל חלקים מה-Clavier-Übung ומרבית הקונצ'רטי לכינור ולצ'מבלו. בסוף שנות השלושים הוחלף באך בניהול ההרכב על ידי תלמידו לשעבר, קרל גוטהלף גרלך.
ב-1733 הגיש באך לנסיך הבוחר של סקסוניה את התווים לכמה חלקים מהמיסה בסי מינור, כדי לשכנע את השליט למנותו למלחין חצר מלכותי. מאוחר יותר הרחיב את עבודתו למיסה קתולית שלמה, אשר מרבית המוזיקה שלה נשאלה בשלמות ממיטב פרקי הקנטטות שלו. יצירה זו, שלא בוצעה כנראה במהלך חייו, נחשבת לאחד משיאי המוזיקה הכוראלית שלו. באך מונה למלחין חצר ומבחינתו היה זה, ככל הנראה, שלב במאבק הממושך להגדיל את כוח המיקוח שלו מול מועצת העיר.
באך ניהל קשרים פעילים עם כמה חברי סגל של האוניברסיטה בלייפציג. ראויים לאזכור יחסיו הפוריים עם המשורר פיקנדר. הזוג באך קיבל בביתו חברים, בני משפחה, ומוזיקאים עמיתים מכל רחבי הממלכות הגרמניות. מוזיקאי-חצר מדרזדן ומברלין, בהם טלמן, ערכו אצלו ביקורים תדירים או החליפו עמו תכתובות. אבל דווקא עם גאורג פרידריך הנדל לא הזדמן לו להיפגש. הם נולדו באותה שנה ועיר מולדתו של הנדל הייתה קרובה ללייפציג. הנדל חי אומנם באנגליה באותה תקופה, אך ערך בכל זאת מספר טיולים לגרמניה, אולם באך לא הספיק לפגוש אותו, דבר שכנראה התחרט עליו עמוקות (יש המספרים, שבאך יצא ברגל לפגוש את הנדל מבלי ליידע אותו, אך הנדל עזב עד שהגיע באך).
סוף חייו
בערוב ימיו הלחין באך שתיים מהיצירות המורכבות ביותר שלו מבחינה פוליפונית. ב-1747, בזמן ביקור בפוטסדאם בארמונו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, ניגן המלך, שהיה מוזיקאי חובב, מנגינה קצרה, ואתגר את באך לאלתר עליה פוגה בשישה קולות. מאחר שהייתה זו מנגינה בעייתית לקונטרפונקט, הסתפק באך באותו זמן בפוגה בשלושה קולות. לאחר שחזר לביתו, נענה באך לאתגר המקורי והרחיב אותו קמעה. הוא שחזר מהזיכרון את מה שניגן מול המלך, הוסיף פוגות וקאנונים על בסיס "הנושא המלכותי", וכן, בעזרת שינוי מזערי, יצר ממנו פוגה בשישה קולות. הוא שלח את התווים למלך בכותרת המנחה המוזיקלית. היצירה השנייה, אמנות הפוגה, גם היא סדרה של פוגות מורכבות וקאנונים על בסיס נושא פשוט יותר. סביר שהיצירה נכתבה מספר שנים לפני מותו של באך, ודעה מקובלת היא שהוא לא השלים את הפוגה האחרונה בה (באופן שהיה ממצה באופן עילאי את יכולותיו), אך היא התפרסמה רק אחרי מותו. בשל השימוש היצירתי בפיתוחי נושא ובטכניקות קונטרפונקטיות מסובכות ביותר, רואים ביצירה זו לעיתים קרובות את פסגת ההלחנה הפוליפונית.
בריאותו של באך הידרדרה במהלך 1749. כבר באמצע השנה החלו אבות העיר לחפש יורשים לתפקיד הניהול המוזיקלי שלו. באך הלך והתעוור, עד שנאלץ לעבור ניתוח מידי רופא-העיניים הבריטי המהולל, ג'ון טיילור, שניתח גם את הנדל, כשזה ביקר בלייפציג ב-1750, אך ללא הועיל. ייתכן שהניתוח אף הזיק – עיתון מקומי תלה את סיבת מותו של באך בהשלכות הניתוח הכושל (אגב, גם הניתוח שביצע בהנדל כשל). באך נפטר ב-28 ביולי בן 65. היסטוריונים משערים, שהמוות נגרם משבץ, שהוחמר על ידי דלקת ריאות. היצירה האחרונה אותה השלים באך הייתה פרלוד על כוראל, לעוגב, שהוכתבה לחתנו, יוהאן אלטניקול, על ערש דווי, שהרי עיניו של באך חשכו לקראת מותו. תווי הקדנצה המסיימת מאייתים ראשי התיבות "JSB". כוראל זה מנוגן לעיתים לאחר הפוגה הארבע עשרה הבלתי-גמורה מ"אמנות הפוגה", בה מופיעים תווי מוטיב "BACH", כמו ביצירות שונות של המלחין.
מורשתו של באך
בשנות חייו האחרונות וכן לאחר מותו, ירדה הפופולריות של באך כמלחין וכנגן. יצירתו החלה להיחשב כמיושנת בהשוואה לסגנון הקלאסי שהחל להופיע באירופה, אולם על אף הדעיכה בהערצה אליו, היה באך רחוק מלהישכח לגמרי, ולו רק בזכות ילדיו (ובעיקר קרל פיליפ עמנואל באך) שהיו מוזיקאים בפני עצמם ונשאו את שמה המוזיקלי של שושלתם. יצירותיו של באך לכלי מקלדת המשיכו להוות דוגמת מופת ליכולות הטכניות של הכלים השונים. ב-1774 התוודע שגריר ממלכת הבסבורג בברלין, גוטפריד ואן סוויטן, ליצירותיו של באך, שלא היו מוכרות לו לפני כן. עם שובו לווינה ב-1777 הביא עמו דפי תווים של באך (והנדל) והמריץ את מוצרט ומאוחר יותר את בטהובן להכיר ולנתח את עבודתו של באך. כך הפכו מוצרט ובטהובן למעריציו של באך וכתבו יצירות ברוחו.
תחייתה של הערצת הציבור הרחב לבאך התרחשה כאשר בשנת 1829 העלה המלחין היהודי-גרמני, פליקס מנדלסון-ברתולדי, בפעם הראשונה בביצוע קונצרטנטי, את אחת מיצירותיו הגדולות ביותר: המתאוס פסיון. המתאוס פסיון אומנם בוצעה מאז מותו של באך במסגרת הכנסייה, אך מנדלסון היה זה שערך את גרסת הביצוע הראשונה בהיסטוריה של המתאוס פסיון באולם קונצרטים, דבר שהיה הישג עצום כשלעצמו: הבאת מוזיקה ליטורגית, שמעולם לא בוצעה מחוץ לכנסייה, לאולם הקונצרטים ולקהל שאינו דתי. בעקבות הקונצרט החל גל מחודש של התעוררות וסקרנות בקרב אנשי אירופה שבעקבותיו הוקמה ב-1850 "חברת באך" (Bach Gesellschaft) אשר עסקה בפרסום יצירותיו של המלחין. ב-1854 טבע פטר קורנליוס את המושג שלושת ה-B כדי לציין את שלושת המלחינים הגדולים בהיסטוריה להשקפתו ששמותיהם מתחילים באות B: יוהאן סבסטיאן באך, לודוויג ואן בטהובן והקטור ברליוז.
הפופולריות שצבר באך בעקבות הקונצרט בברלין לא פסקה מאז לרגע, ובמהלכה של המאה ה-20 המשיכו חוקרי המוזיקה לגלות עוד ועוד רבדים ביצירותיו, חלקם בעלי ערך לימודי רב לעוסקים בלימודי המוזיקה. ההערצה לבאך תרמה באופן משמעותי גם לתנועה שהתהוותה במאה ה-20 וקראה לביצוע יצירות באופן אותנטי, עם כלים עתיקים ובעיבודים המקוריים כפי שנכתבו על ידי המלחין.
יצירותיו של באך לעיתים מצוטטות במוזיקה פופולרית. לדוגמה ללהקת ג'ת'רו טאל הקליטה עיבוד ליצירה בורה במי מינור. היצירה אריה על מיתר סול הייתה השראה לליווי האורגן בלהיט של פרוקול הארום "בהיר יותר מחוורון" והבסיס ללהיט הפופ "Everything's gonna be alright" משנת 1997. להקת הצ'רצ'ילים הישראלית עיבדה מספר יצירות של באך להרכב של להקת רוק וב-1969 הופיעה עם ההתזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה בהיכל התרבות (תל אביב). השיר "אל נא תלך" מאת הזמר ומלחין שלמה גרוניך מבוסס על הפרלוד מס' 1 בפסנתר המושווה מאת באך.
בג'אז, ההרכב הקולי, הסווינגל סינגרס הקליט עיבודים ג'אזיים ליצירות באך וב 1962 הוציא אלבום "ג'אז סבסטיאן באך" שהפך ללהיט בכל העולם. הפסנתרן הצרפתי ז'אק לוסייה התמחה בביצוע יצירות באך בסגנון ג'אז. רביעיית הג'אז המודרני הקדישה אלבום לבאך ובלוז.
בקולנוע נעשה שימוש נרחב בטוקטה ופוגה ברה מינור - לדוגמה כקטע הפתיחה בסרט המצויר "פנטסיה" של וולט דיסני משנת 1940, כפס הקול לכל סצנת הפתיחה של הסרט "רולרבול" משנת 1975 וכפתיח של סדרת הטלוויזיה "היה היה - האדם".