cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כף הנלופן
הפארק המדינתי כף הנלופן
כיום הפארק משמש כאתר נופש, דיג ומחנאות.
ג'יימס מרטין
ג'יימס גראבס מרטין (באנגלית: James Grubbs Martin; נולד ב-11 בדצמבר 1935) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל ה-70 של מדינת קרוליינה הצפונית בשנים 1985–1993. הוא היה המושל השלישי מהמפלגה הרפובליקנית שנבחר לתפקיד לאחר תקופת השיקום, והחמישי בסך הכל. נכון ל-2021, הוא הרפובליקני היחיד שמילא שתי תקופות כהונה מלאות כמושל המדינה. בשנים 1973–1985 היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של קרוליינה הצפונית.
ביוגרפיה
ג'יימס גראבס מרטין נולד בדצמבר 1935 בעיר סוואנה שבג'ורג'יה, וגדל לאחר מכן בקרוליינה הדרומית. בשנת 1957 השלים את לימודיו הגבוהים במכללת דייווידסון כבוגר אוניברסיטה. זמן קצר לאחר סיום הלימודים, ב-1 ביוני, נישא מרטין לדורותי אן מקוליי, תושבת שארלוט. ב-1960 השלים דוקטורט בכימיה מאוניברסיטת פרינסטון. לאחר מכן היה פרופסור חבר לכימיה במכללת דייווידסון עד 1972. כחבר בסגל המכללה, סיפק מרטין ייעוץ אסטרטגי לסניף הרפובליקנים הצעירים של המכללה. בשנת 1966 הוא נבחר למועצת הנציבים של מחוז מקלנבורג. הוא מילא תפקיד זה במשך שבע שנים, כיהן כיו"ר המועצה בין השנים 1967–1968 ושוב לזמן קצר ב-1971. הוא היה נשיא איגוד נציבי המחוזות בקרוליינה הצפונית.
בבחירות 1972 נבחר מרטין אל בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס התשיעי של קרוליינה הצפונית, אשר בסיסו בשארלוט. הוא ייצג את המחוז במשך תריסר שנים. הוא שירת כחבר בוועדת הדרכים והאמצעים, וכיו"ר ועדת המחקר הרפובליקנית בבית הנבחרים. ב-1983 הוא הפך לחבר בית הנבחרים הראשון שקיבל את פרס צ'ארלס לת'רופ פרסונס מאת האגודה האמריקנית לכימיה, המוענק לכימאים אמריקאים בעלי שירות ציבורי מצטיין.
ב-1984, עם עזיבת המושל המכהן ג'ים האנט את תפקידו בגלל הגבלת כהונה, התמודד מרטין על מועמדות המפלגה הרפובליקנית וזכה בבחירות המקדימות. ביום הבחירות הכלליות גבר על התובע הכללי של קרוליינה הצפונית ומועמד המפלגה הדמוקרטית, רופוס אדמיסטן, בפער בן תשעה אחוזים. מרטין נעזר בפופולריות של הרפובליקנים בעקבות ניצחונו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בבחירות לנשיאות שהתקיימו במקביל. לניצחונו סייעה גם תמיכתו של סגן המושל ג'ימי גרין אשר הובס בידי אדמיסטן בבחירות המקדימות של הדמוקרטים. גרין היה ממזרח קרוליינה הצפונית, והבעת התמיכה בו סייעה למרטין להבטיח תמיכה נרחבת בקרב דמוקרטים שמרניים בחלק זה של המדינה.
בשעה שרוב האישיויות הפוליטיות שהתמודדו לתפקיד המושל נטו להבטיח הבטחות במגוון רחב של סוגיות החל מחינוך ועד שירותי בריאות הציבור, מרטין הבטיח הבטחה אחת שזכתה לתשומת לב רבה; הוא התחייב לעסוק בכל סדרי העדיפויות במדינה, אך הבטחתו היחידה הייתה כי הבנייה בכביש הבין-מדינתי 40 מראלי לווילמינגטון תיגמר בטרם יעזוב את תפקידו. קטיעת ההזנחה ארוכת-השנים של מסלול הכביש בברסטו שבקליפורניה עד לראלי פתחה את אזור החוף הדרום-מזרחי של קרוליינה הצפונית לשאר ארצות הברית. מרטין אכן היה נאמן להבטחתו, והשלמת הבניות בכביש תמה לפני סיום כהונתו הראשונה.
מרטין נבחר בקלות מחדש בבחירות 1988, והביס את סגן המושל בוב ג'ורדן בפער של 13 אחוזים. בכך הוא הפך לחבר המפלגה הרפובליקנית הראשון שנבחר לשתי תקופות כהונה כמושל קרוליינה הצפונית. בשנת 1993 פרש מהחיים הפוליטיים והיה ליושב ראש הנהלת מרכז המחקר ג'יימס קנון במרכז הרפואי קרוליינאס בשארלוט. ב-2012 הוא מונה להוביל חקירה בנוגע לקביעות אקדמיות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הביע מרטין תמיכה במועמדותו של מושל אוהיו ג'ון קייסיק, בשלב הבחירות המקדימות לנשיאות. מרטין הוא נגן טובה מושבע.
מעשנה
מַעֲשֵׁנָה היא מכשיר המיועד לעיבוד מזון על ידי עישון. מעשנות כוללות מקור חום ותא סגור לעשן, בו מונח המזון העובר עישון. עישון מזון היא שיטת שימור מזון עתיקה. מעשנות פרימיטיביות היו בגדלים שאיפשרו עישון של כמויות קטנות של בשר או דגים, לצריכה של משפחה אחת או מעט יותר.
כיום, בעיבוד מזון תעשייתי נעשה שימוש במעשנות ענק, המאפשרות עישון בו זמני של כמויות גדולות של מזון, אך עישון ביתי עדיין נפוץ, ועדיין נעשה שימוש במעשנות ביתיות, אם כי המבנה שלהן הפך להיות מודרני בהתאם להתפתחויות הטכנולוגיה.
מבנה
המבנה של מעשנה, כאמור, כולל מקור חום ותא למזון. בנוסף, על המבנה לכלול אמצעי לבקרה על רמת החום בתא המזון. מעשנות שונות זו מזו במספר פרמטרים:
בנוסף, מעשנות נבדלות זו מזו בממדיהן ובחומרים מהן הן עשויות.
צילום פוסט-מורטם
צילום פוסט־מוֹרְטֵם או צילום לאחר המוות (באנגלית: Post-mortem photography) הוא צילום של אנשים לאחר פטירתם. תצלומי פוסט־מורטם קיימים מאז המצאת הצילום, ונעשה בהם שימוש בעיתונות, במשטרה, ברפואה, בפתולוגיה ובתחומים נוספים. תצלומים אלו מספקים בעיקר עדות, לעומת תצלומים השייכים לתחום ההנצחה והאבל, שעשויים אף להציג סיפור כלשהו. חלק נכבד מתצלומי הפוסט־מורטם ב נוצרו במסגרת מוסד המשפחה, ותפקדו כצילום משפחה.
רקע כללי
המצאת הדאגרוטיפ בשנת 1839 הוזילה בצורה משמעותית את שוק הדיוקנאות (באנגלית: Likeness), והפכה את רכישתם לשכיחה יחסית. אנשים רבים, בעיקר מהמעמד הבינוני, שבעבר לא יכלו להרשות לעצמם הזמנת ציור דיוקן מפאת המחיר הגבוה, יכלו כעת לממן תצלום פורטרט. שיטה מהירה וזולה זו סיפקה למעמד הביניים אמצעי חדש להנצחת זיכרון אהוביהם שנפטרו.
בתקופה זו ב החלו צלמים להגדיר עצמם כאנשי מקצוע, והיו נתונים בתחרות עם יוצרי דימויים אחרים, כגון ציירים. הצלמים אימצו מוסכמות קיימות של ייצוג על מנת למשוך את תשומת לבם של צרכני שוק הציור. הצילום נתפס לעיתים כמדיום שהביא לדמוקרטיזציה של עשיית התמונות, ואיפשר להמון לרכוש דימוי של עצמו. אולם תהליך זה לרוב לא נבע ממקור אידאולוגי, אלא מהרצון לנצל את האפשרויות העסקיות שפתחה תעשיית הצילום, לשם עשיית רווחים.
במהלך 40 שנותיו הראשונות של הצילום, היו צלמים מפרסמים מודעות שבהן כתבו שהם מוכנים לצלם אנשים שנפטרו, אפילו בזמן התרעה של שעה. חברת הצילום "סאות'וורת' והוז" (Southworth and Hawes) טענה לאיכות "טבעית" של התצלומים, ואף סיפקה חומרי עזר לצילום המתים. חברות נוספות מכרו מזוודות דאגרוטיפים שנועדו לצילום תמונות של הנפטרים.
בספרה "הצילום כראי התקופה" הראתה הפילוסופית סוזן סונטג כיצד הצילום כשלעצמו הוא קטע מציאות בלבד, שמטענו המוסרי והרגשי נקבע לפי ההקשר והתרבות של הצופים בו. כהד לדברי הפילוסוף האוסטרי לודוויג ויטגנשטיין על מילים ש"המשמעות היא היא השימוש בהן", טוענת סונטג שכך גם המשמעות של צילומים משתנה בתכלית כשהם מוצגים על שידה בסלון הבית, על דף קשר, בהפגנה פוליטית או בפרופיל משטרתי. ההקשר שבו נתפס צילום של נפטר תלוי אם כן במידה רבה ביחס החברה אל המוות. על פי ההיסטוריון פיליפ אריאס, בתקופת התפתחות הצילום במחצית השנייה של המאה ה-19, המוות עדיין נתפס בחברה המערבית הנוצרית באופן שונה מכפי שהוא נתפס בחברה המערבית המודרנית החל מהמאה ה-20. כך למשל, חולים מפונים כיום על פי רוב מביתם לקבלת טיפול רפואי לשם הארכת חייהם, בעוד שבאותה עת נהוג היה לטפל בחולים סופניים בקרבת בני משפחתם. גם גופותיהם של מתים במיתה לא טבעית מפונות כיום לחדר מתים ומועברות למשפחה כשהן כבר מוכנות לקבורה. בשל כך הפך המוות למרוחק יותר מהמציאות הקיומית ולחבוי מהעין, בהשוואה לתפיסתו המוכרת והטבעית יותר לאדם בתרבות המערב באותה עת. תיאורים של מיטת המת עם אהוביו ברגעי חייו האחרונים, ומיד לאחר פטירתו מהעולם, היו נפוצות בספרות ובאמנות התקופה.
ב נערכו לא מעט שיחות ודיונים על אודות צילום המתים, והפולמוס הציבורי אף קיבל ביטוי בעיתונים ובמגזינים. עד תחילת המאה ה-20 חדל הפולמוס הציבורי סביב הנושא ולא נותר זכר למודעות פומביות של צלמי פוסט-מורטם, כנראה בשל שינוי בדעת הקהל באשר לנושא צילום המתים. לנושא תצלומי הפוסט־מורטם לא הוקדש ניתוח אקדמי נרחב בידי היסטוריוני אמנות, כיוון שתצלומים אלו נחשבו חסרי זיקה אל תחום האסתטיקה. כמו כן, בתעשייה זו לא עבדו צלמים רבים ידועי שם. יוצא דופן הוא הצלם הצרפתי נדאר, שעסק בתחום במשך תקופה קצרה ביותר במהלך המאה התשע-עשרה. את עיסוקו בתחום הפסיק כיוון שראה ביצירת תצלומי הפוסט-מורטם פרויקט צילום נדוש, וסירב להמשיך לעסוק בפרויקטים שכאלו (לרבות תצלומי עיתונות או תצלומים מסחריים אחרים). תצלום פוסט־מורטם ידוע שצילם מציג את ויקטור הוגו לאחר מותו, בשנת 1885. התצלום הוא תקריב המתמקד בחלק גופו העליון של הוגו השוכב במיטתו, זמן מה לאחר שנפטר.
תצלומי פוסט־מורטם מתחום הרפואה עשויים לכלול תקריבים על חלקי גוף מסוימים, למטרות למידה. בתצלומי פוסט־מורטם שנעשו במסגרת מוסד המשפחה, התקריב היחיד שהיה קיים הוא התמקדות בפני הנפטר.
משחר התרבות האנושית נפוץ המנהג להכין מסכות מוות להנצחת פני המת. לאורך השנים ביטאה המסכה משמעויות שונות, בהתאם לתקופות והשתנות יחס החברה למוות, החל מביטוי להשלמה עם המוות וקבלתו, ועד כאמצעי להתרסה נגדו. במהלך המאות ה-18 וה-19 נעשה במספר מדינות באירופה שימוש במסכות לשם תיעוד תווי הפנים של גופות אלמוניות. עם המצאת הצילום פחת השימוש במדיה זו.
צילום פוסט־מורטם למטרות אבל והנצחה
כמו כן, בתקופת המאה התשע־עשרה אמצעי התחבורה עדיין לא אפשרו לאדם לנוע מרחקים גדולים במהירות, וכך לא יכלו לרוב בני המשפחה להגיע להלוויה בעת קיומה. צילום ההנצחה אפשר למי שלא יכול היה לנכוח בלוויה, לראות את המנוח בפעם האחרונה. הייתה זו דרך לזכירה, לניחום אבלים ולשיתוף אלה שלא חוו את עצם האירוע עצמו. תצלום כזה יצר אובייקט מוחשי שייצג את הנפטר. בהרבה מובנים, תצלומי פוסט־מורטם היו כפשוטם – "ממנטו מורי". המשוררת אליזבת בארט כתבה על דאגרוטיפ פוסט־מורטם שהיה ברשותה:
הציור כמקור השראה
ציור מתים היה קיים עוד לפני היווצרות צילום הפוסט־מורטם, ולכן היה זה הגיוני מצד הצלמים של תעשייה חדשה זו, ללכת בדרכי הייצוג של הציור. אחת התוצאות של תהליך זה הייתה איבוד פרנסתם של רבים מהציירים שעסקו בסוג ציור זה.
חוקרים טוענים שישנן שתי מטרות לציורים אלה: הצהרה על רעיון נצחי של ואניטאס על ידי ייצוג סוף החיים של הפרט ולעומת זאת, ניסיון לייצוג ריאליסטי של הדבר עצמו. הבדל משמעותי מהצילום הוא שהצייר יכול "ליצור חיים" במקומות שאלה כבר אינם נמצאים – הצלם אינו יכול לעשות זאת. שני סוגי דיוקנאות הקשורים למוות היו קיימים כבר והיוו תקדים לאופן הייצוג בתצלומי פוסט־מורטם: ציור מתים המציג את המת כישן וציור המציג את המת כחי בהווה הציורי.
ציורי מתים
ציור מתים (באנגלית: Mortuary Portrait) הוא ציור המציין פטירתם של אנשים – במאה התשע־עשרה מדובר על מות העשירים והמפורסמים. המנהג החל במערב כנראה ב, יחד עם עוד סוגי פורטרטורה וכתוצאה מעליית רעיונות כמו: האינדיבידואליזם, החילוניות ומעליית מעמד בורגני של סוחרים אשר חיפש סטטוס חברתי.
ציורי מתים של אנשים הוזמנו על ידי משפחות אבלות כאובייקטים פרטיים של אבל בהם הנפטר מוצג בדרך כלל כישן. אובייקטים אלה לא הוצגו בפומבי (חוץ מדיוקנאות של מלכים ואצילים) ורובם ידועים בימינו רק משום שיורשי עבודות אלה החליטו לתרום או למכור אותן.
ציורי שכול
בנוסף לציורים שבהם מתואר הנפטר כמונח בארון קבורה או במיטתו, רווח בארצות הברית של המאה התשע־עשרה מנהג של ציור המתים בתנוחה שממנה ניתן להתרשם שהם עדיין בחיים. ייצוג מסוג זה בציור היווה פרקטיקה מקובלת מבחינה חברתית והיה מבוסס בדרך כלל על דיוקן מתוך דאגרוטיפ שצולם לאחר מות האדם. בסוגה זו מוצגים הנפטרים כחיים. לצדם בקומפוזיציה, מצורפים סמלי מוות כמו עץ ערבה ברקע או פרח נבול אשר מוחזק ביד. יש גם ציורים ללא סמלים מסוג זה.
במאה התשע־עשרה פרחו גם ציירים של עיירות קטנות בארצות הברית. הם לא אומנו בציור אקדמי ו"ערבבו" סוגות וקונבנציות זה בזה. בציור שכול אחד לפי סגנון זה מ־1890 שנקרא "תמונת אבל" (Mourning Picture) שילב הצייר אדווין רומנזו אלמר אלמנטים של פורטרט יחד עם קונבנציות צילום פופולריות. בציור נראים ההורים (הצייר ואשתו) יישובים בחזית ביתם בבגדי אבל. בצד שמאל, הילדה שנפטרה, אפי (Effie), נראית לצד המשחקים וחיות המחמד שלה. בנוסף לתיאור האבל היה בתמונה תפקיד חשוב להצהרה על מוסד המשפחה.
כיוון שבציורים מסוג זה, הנפטר מתואר בחיים, נוצר צורך באיזון בין חיים ומוות. דבר זה הושג בשתי דרכים: בדרך כלל, הנפטר מוצב בגודל טבעי ונמצא במרחב הביתי שלו. לעומת זאת, ישנו סמל מוות מוסווה או גלוי.
סגנונות ייצוג בצילום המתים
בשנת 1841, כשנתיים לאחר ההצהרה על המצאת הצילום (1839), צלמים עשו תצלומי פוסט־מורטם. בשנים ראשונות אלו החלו להתפתח מסורות ייצוג של צילום (ולא רק מן הציור) שהשפיעו על דורות הצלמים הבאים. מסורות אלו היו בעיקר תמות של פורטרט זיכרון "פרטי" ושל פורטרט "משפחתי" שיש בו מן ההנצחה. פורטרט הזיכרון היה בדרך כלל הרבה פחות דרמטי מהפורטרט המשפחתי – שניתן להגיד עליו שהיה "פומבי" יותר ולעיתים אף רגשי יותר. בפורטרט הפרטי המוקדם (שצולם בדאגרוטיפ) אנשים אבלים הצטלמו בזמן שהם מחזיקים בילדם המת, שנראה בדרך כלל ישן. תצלומים מוקדמים אלה הם חסרי ביטויים של רגש וחסרי כל ניסיון להעברה של עצמיות כלשהי. הבעות הפנים של בני המשפחה הן, במקרים אלה, הבעות שמפגינות אדישות רבה ואינן שונות מהבעות הפנים הקיימות בדיוקן דאגרוטיפ רגיל. זאת בעיקר משום שבתקופת הדאגרוטיפ והימים הראשונים של הצילום, אסור היה על המצולם לנוע בזמן הצילום – בשל זמן החשיפה הארוך שדרש הדאגרוטיפ. התוצאה הייתה אדם ללא הבעה רגשית ברורה.
לעומת דיוקנאות הדאגרוטיפ המוקדמים, חלק מהסצנות המשפחתיות דווקא כן היו בנויות במיוחד להעברת רגשות. ישנם תצלומים שבהם תנוחות האבל הן ציוריות אפילו ונראה שהצלם דאג לסדר את המצולמים לפי מחשבה דרמטית משהו ובדומה לסגנון הסנטימנטלי של הציור הרומנטי ושל הצילום הפיקטוריאליסטי של המאה התשע-עשרה. תצלומי פוסט־מורטם אלה הם נדירים יותר ויש בהם, כאמור, גם ביטויים נוספים – כוונות משפחתיות כלשהן (לעיתים אף דרך אלגוריות) או הצהרה על סטטוס חברתי מסוים (בדומה לציורים הנזכרים לעיל). דוגמה לצילום שהיה השראה לסגנון ייצוג זה הוא התצלום הפיקטוריאליסטי של הנרי פיץ' רובינסון משנת 1858 Fading Away. תצלום אמנותי זה מתאר סיטואציית מוות (מבוימת) של נערה בעת שמשפחתה שוהה עמה. במשך הזמן, צלמים אחדים בחרו לשלב בין סוגים אלה ולהשתמש בקונבנציות של פורטרט מנציח על־מנת להפיק דיוקנאות פוסט־מורטם לשימוש פרטי.
אלמנטים נראטיביים מסוג זה התבטאו שנים מאוחר יותר בעיקר בתצלומי גלויות שהופקו בצורה מסחרית למנהגי אבלות. אלה שואבים השראה מהנזכר לעיל, אך מובן שבגלויות אלה הדמויות אינן מייצגות יותר אף אחד בצורה ספציפית – אלא הן מודלים והכללות כלליות שנועדו ליצירת מנגנון הזדהות.
"השינה האחרונה"
רוב התמונות שלפני שנת 1880 התמקדו בפני הנפטר (תצלומי "תקריב"). רק מיעוט הראה את כל הגוף, שבדרך כלל הונח על גבי ריהוט ביתי כלשהו. תינוקות לעומת זאת, הוצבו כישנים בעריסתם, ורק לעיתים נדירות הנפטר צולם בתוך ארון קבורה. זאת משום שארון קבורה נתפס כסימן ברור למוות ולא דבר שמעורר את סנטימנט המוות כ"שנת נצח". הרקע בתצלומים אלה הוא בדרך כלל חלל של בית פרטי כמו חדר־אורחים.
פריטים בעלי סמליות כללית כמו פרחים, ספר או צלב, הונחו לעיתים ליד הגופה, על החזה שלה, או בידיה. נראה שרק לעיתים רחוקות הצלם ניסה להעביר משהו בקשר לנפטר כעצמי. גם האביזרים נראים כאמורים לתמוך בקומפוזיציה יותר מאשר להביע מוטיב אישי כלשהו, אך מדי־פעם ילדים כן צולמו עם הצעצועים האישיים שלהם. למרות זאת, רק מספר נדיר של תצלומי "השינה האחרונה" מורכבים בצורה ציורית.
"חי, אך מת"
וריאציה של תנוחת ה"שינה האחרונה" מציינת ניסיון ליצירת אשליה של אדם חי. גם קונבציה זו שלטה בין 1840–1880. תצלומים מסוג זה ניתן לכנות "חי אך מת" (Alive, yet Dead) ובהם הגופה מוצבת בצורה אנכית, זקופה, ולעיתים קרובות מיושבת על כיסא. במקרים מסוימים העיניים פקוחות לרווחה או מצוירות, בדרך כלל על גבי התצלום עצמו. בעיתון מ בארצות הברית משנת 1898 נכתב על תופעה זו:
תצלומי ארונות קבורה
בין השנים 1880–1900 המנהג של צילום המתים כישנים המשיך להתקיים אך פחת בהרבה, וכך גם תצלומי התקריב. לעומת זאת, התפתחה קונבנציה של צילום המתים בארונות קבורה (Casket Photographs) אשר תוצריה נראים יותר כמו מסמכים ישירים ומובנים, ללא ניסיון ליומרות אמנותיות למיניהן. בצורה זו נהגו לצלם את כל הגוף בארון – כך אין סיכוי שהמתבונן יחשוב שהמצולם רק ישן במיטתו. הרקע בצילום הוא עדיין חלל ביתי כלשהו. ישנו שימוש נרחב יותר באביזרים. חוץ מפרחים שהונחו ביד הגופה או על החזה שלה, הוסיפו גם סידורי פרחים שנועדו ללוויות.
בתקופה זו, אף על פי שה"תעשייה" של צילום המתים כבר הייתה יותר מבוססת וצלמים התפרנסו ממנה, לא נראו יותר פרסומות למתן שירות זה. הדבר קשור גם בשינוי מנהגי הלוויות עצמם. עם זאת, רבים מן התצלומים החלו להילקח בסלונות־אירוח של בתי הקברות, כאשר מנהל הלוויה הפך לרשות שמורה לצלם מה לעשות וכיצד להציב את הגופה.
מספר
מספר הוא עצם מתמטי מופשט, שבמשמעותו המקובלת משמש לציון כמות.
צילום פוסט-מורטם
תצלומי ארונות קבורה
במאה העשרים תצלומי ארונות הקבורה עברו שינוי בכך שפחת עקרון הריאליזם שנדרש מהם וכך גם חשיבות הדמיון לנפטר פחתה בהרבה או שהתבטלה בכלל. הגופה, כעת, הוצבה בארון הקבורה כאשר סמלי ההלוויה מסביבה. הדגש עבר להכרה באבל כאירוע בעל משמעות חברתית. בד בבד, צילום פוסט־מורטם החל להפוך לעניין אישי ומבעד לעיני המשפחה בלבד. מ־1890 חברת "קודאק" ("Codak") אפשרה לאנשים לצלם את יקיריהם שנפטרו ללא עזרת צלם מקצועי על ידי ייצוא של מצלמות בעלות טכנולוגיה חדשנית. הדבר אפשר פרטיות שלא הייתה קיימת קודם לכן. בני המשפחה שהחלו לצלם בעצמם הפסיקו להתמקד בפורטרט ועברו להנצחת האירוע. משנת 1930 ועד היום, שתי הגישות לצילום תמונות מסוג זה נשארו: 1. צילום של חצי הגוף גלוי בתוך הארון. 2. צילום של כל ארון הקבורה ממרחק מה.
מספר
ייצוג של מספרים
מספרים נהוג להציג באמצעות ספרות לפי בסיס מחזורי, כאשר הבסיס המקובל לספירה ביומיום הוא הבסיס העשרוני המורכב מהספרות 0–9 (אם כי ה-0 הוא תוספת מאוחרת יותר). במחשבים מקובלות שיטות ספירה אחרות, שבהן הבסיסים הם: 2 - בסיס בינארי, 8 - בסיס אוקטלי ו-16 - בסיס הקסדצימלי.
שיטות קדומות יותר להצגת מספרים הן, בין השאר, ספרות עבריות וספרות רומיות. המספר 613 בבסיס עשרוני נכתב תרי"ג בספרות עבריות ו-DCXIII בספרות רומיות. צורות ההצגה השונות אינן משנות את מהותו של המספר, אך הן משפיעות על האופן שבו מתבצעות הפעולות האריתמטיות.
על שמות של מספרים ראו בערך שמות מספרים.
צילום פוסט-מורטם
צילום פוסט־מורטם מן העיתונות והתרבות
כבר במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1847 צילם אמריקאי אלמוני מספר תמונות דאגרוטיפ מהקרב. עיתונים כמו Illustrated London News ו־Harper's Weekly החלו לפרסם דימויים מסוג זה באופן קבוע, במיוחד תצלומי חיילי אויב מתים ממלחמות או תמונות בעקבות תאונות קשות. בשנת 1863 החל הצלם מת'יו בריידי להפיק צילומים של מתים ממלחמת האזרחים האמריקנית. צילומים אלה נמכרו לקהל הרחב בפורמט חדש. תצלומי מוות הפכו לסוג של פריט חדשותי לאספנים. אחד התצלומים המוקדמים והמפורסמים היה של הצלם אלכסנדר גרדנר ונקרא Home of the Rebel Sharpshooter משנת 1863. קשה לדעת כיום איזה רושם עשה תצלום זה על דעת הקהל, אך אין עדות שמישהו פקפק באמיתות שלו. בשנת 1975 נטען שגרדנר הזיז את הגופה ולמעשה השתמש בה לעוד שני תצלומים נוספים לפחות. חוקרים טוענים שכיוון שהמוות, כרגעו האחרון של אדם, אמור להיראות דרמטי ומלא משמעות, היה צורך ב"סידורו" כך שייראה "הולם" – במיוחד תצלום גופתו של חייל שהקריב עצמו למען המולדת בשדה הקרב. למעשה, כמו שתצלומי פוסט־מורטם אישיים רבים "סודרו" בצורה ציורית כלשהי ועברו אסתטיזציה, כך, נטען על ידי חוקרים, תמונות ממלחמת העולם הראשונה הזכירו ציורים לא מעטים מן הרנסאנס.
מספר
התפתחות מושג המספר
המתמטיקה היוונית הכירה בשני מושגים נבדלים: מספר, שהוא בהכרח מספר טבעי במשמעותו דהיום, וגודל - אורך של קטע - שמנקודת מבט מודרנית יכול לייצג כל מספר ממשי חיובי. ההתאמה בין שני המושגים התבססה על ההנחה הסמויה, שכל קטע אפשר להכפיל בשלם כדי לקבל שלם; כלומר, שכל אורך הוא למעשה מספר רציונלי. המשבר שעברה המתמטיקה הפיתגוראית כאשר התברר שישנם מספרים לא רציונליים (כדוגמת השורש הריבועי של 2) חלף בלי להותיר חותם על תפיסת מושג המספר, וכך נותרה ההבחנה היוונית בעינה עד סוף המאה ה-15.
צילום פוסט-מורטם
צילום פוסט־מורטם מן העיתונות והתרבות
בתחילת המאה ה-20 החלו סוכנויות צילום עיתונאי לסחור בצילומי אירועי המלווים במוות. דוגמה לתיעוד מסוג זה נמצא בתצלום סוכנות הצילום הצרפתית "Argus photo Harlinque" משנת 1912, המתאר את גופותיהם של קורבנות הפוגרום שנערך ביהודי פאס במרוקו. בתקופת השואה, חיילים גרמנים צילמו ביוזמתם הפרטית את היהודים כמעט לכל אורך שלבי גירושם, ואף במהלך הוצאתם להורג, זאת על אף האיסור המפורש לתיעוד פרטי שלא במסגרת פעילות משרד התעמולה. ערך היסטורי רב נושאים גם הצילומים של חיילי ארצות הברית עם שחרור אירופה, שחשפו את המראות הקשים במחנות הריכוז ובשדות הקרב.
מספר
התפתחות מושג המספר
בתחילת המאה ה-16, בהשפעת המתמטיקאים ההודים, הפך האפס בהדרגה למספר לגיטימי. המספרים השליליים רכשו את מעמדם העצמאי במהלך המאות ה-16 וה-17; ב־1591 סיכם פרנסואה וייט בספר את התגליות של ג'ירולמו קרדאנו, ניקולו טרטליה ואחרים על פתרונן של משוואות ממעלה שלישית ורביעית, וחולל מהפכה חשובה בסימון המתמטי, כשהכניס לשימוש אותיות במקום פרמטרים (ולא רק במקום נעלמים, כפי שהיה נהוג עד אז). עם זאת, האותיות עדיין מייצגות מספרים חיוביים בלבד. גם דקארט, שהנהיג את ההפרדה (המתודית) בין אותיות כ-a,b,c לציון פרמטרים ואותיות כ-x,y,z לציון משתנים, מניח מאליו שכל משתנה חייב לייצג מספר חיובי.
צילום פוסט-מורטם
צילום פוסט־מורטם מן העיתונות והתרבות
בסיקור רצח ארלוזורוב בלט השימוש בתצלומי פוסט-מורטם. "דואר היום" פרסם תמונת תקריב (Close up) של פניו חסרי רוח החיים של ארלוזורוב בחדר המתים ותצלום של שלושה אנשים מביטים בגופתו החשופה של ארלוזורוב. במקביל, "דבר" הציג את גופתו בתוך ארון קבורה.
מספר
התפתחות מושג המספר
החידוש שבפתרון משוואות ממעלה גבוהה אילץ את המתמטיקאים בני התקופה להכיר בקיומם של מספרים מרוכבים, ויחד איתם גם במספרים ממשיים שליליים. אצל ניוטון, ובמיוחד לייבניץ, שהיה אשף הסימון הקולע, כבר מתקיימים המספרים השליליים לצד החיוביים, ללא כל הבחנה. עד סוף המאה ה-17 נכנסת גישתו של וייט לשימוש כולל, כאשר אותיות יכולות לייצג כל מספר, וה"מספר" מקבל את משמעותו הרחבה ביותר, מספר מרוכב.
צילום פוסט-מורטם
צילום פוסט־מורטם מן העיתונות והתרבות
בשנת 1954 פורסם בישראל תצלום שנעשה על ידי פריץ כהן לאחר טבח מעלה עקרבים שתיאר דמות בודדת וגופות המוטלות מסביב לאוטובוס. הצילום היה בעל חשיבות במלחמה על דעת הקהל בעולם באותם ימים. ברבות השנים הועלתה סברה שהגופות הוחזרו בערב מבאר שבע כדי לשחזר את האירוע לשם תיעוד הזוועה והצגתה בעיתונות העולם בדומה לכך, בשנת 2011 פרסם משרד ההסברה הישראלי צילומים של גופותיהם של בני משפחת פוגל, קורבנות הפיגוע באיתמר, כשפניהם מטושטשות. התצלומים לא פורסמו באף כלי תקשורת רציני, אף על פי שהופצו לתקשורת הבינלאומית, ונועדו כנראה לעיני העורכים. תצלום אחר, אשר נעשה ללא מחשבה ותכנון על ידי הצלם זיו קורן בצעירותו, ונצרב בזיכרון הציבורי בישראל כסמל לזוועות פיגועי הטרור, הוא הצילום "אוטובוס מפוצץ" שתיעד את פיצוץ קו 5 בדיזנגוף באוקטובר 1994, והציג את מראה הגוויות המרוטשות. השימוש הגובר בתצלומי מתים מסוג זה בצילום העיתונאי העלה שאלות מוסריות, כגון האם עניין הציבור לדעת ולהבין את עוצמת הסכנה הטמונה במלחמה או בטרור גוברת על הפקעת הזכות לפרטיות הקרבן המצולם, אשר מוצג לעיני כל במראה מביך וללא הסכמתו. הקוד האתי שהתגבש בנושא זה הוא תלוי מקום וחברה, וכולל התייחסויות שונות כגון שלילת חשיפת המתים בתוך החברה בה חיים בני משפחותיהם מחשש פגיעה בהם, וכן התחשבות בבקשת קרובי הקרבנות שלא לפרסם.
מספר
סוגים של מספרים
אין במתמטיקה הגדרה אחידה למספר ולרוב המילה משמשת לציון איבר באחת הקבוצות הבאות:
את המספרים המרוכבים ניתן לחלק לשתי קבוצות:
צילום פוסט-מורטם
היחס לצילום פוסט מורטם ביהדות
בספר קהלת מובע הרעיון של המפגש עם סביבת המת כהזדמנות מעוררת מחשבה: ". עם זאת, על פי ההלכה אין להביט ישירות בפניו של מת, ונהוג לכסות את פניו. בתלמוד בבלי נמנית פעולת ההסתכלות בפני מת בין "עשרה דברים קשים ללימוד" - פעולות שהעושה אותן יתקשה להבין את לימודו.
לאחר שהחל להתפשט הנוהג להנציח קרובים באמצעות צילום, התעוררה גם השאלה האם הדבר מותר על פי ההלכה. בעיתון תורני שיצא לאור בסוף המאה ה-19 בהונגריה, שבו נדונה השאלה, נכתב שצילום כזה אסור משום חשש ביזיון וניוול כבוד המת, וכן בשל האיסור ההלכתי ליהנות מגופת המת. בדיון אף הוזכר מקרה שבו הרב יהודה אסאד, מנהיג אורתודוקסי בולט בהונגריה, הולבש בבגדי שבת וצולם לאחר מותו "שלא ברצון חכמים". ישנם רבנים נוספים שצולמו או צוירו אחר מותם, לפי הרב יעקב רוז'ה, מומחה לזיהוי חללים, מותר על פי ההלכה לצלם מת במסגרת הליך של זיהוי פלילי וטיפול בגופות ובשרידי קרבנות אסון, משום שזהו כבודם.
קישורים חיצוניים
ארכיון תצלומי פוסט־מורטם באתר תנטוס: The Thanatos Archive
שטפן, נסיך ליפה
שטפן, נסיך ליפה (בגרמנית: Stephan Prinz zur Lippe; נולד ב-24 במאי 1959) הוא ראש בית ליפה משנת 2015.
ביוגרפיה
שטפן נולד ב-24 במאי 1959 בדטמולד, לארמין, נסיך ליפה ולטראוטה בקר, בתם של גוסטב בקר ושרלוטה מאייר.
ב-15 באוקטובר 1994 הוא התחתן עם מריה, רוזנת זולמס-לאובאך, בתם של אוטו, רוזן זולמס-לאובאך ומדלן, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג. בחתונה השתתפו בני אצולה אירופיים רבים, ביניהם דוד החתן, ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד ואשתו יוליאנה, מלכת הולנד, דוד הכלה ריכרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג השישי ואשתו בנדיקטה, נסיכת דנמרק, בן דוד שני של הכלה, גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה, ועוד רבים אחרים חברי המשפחות השליטות לשעבר של גרמניה.
בני הזוג חיים בדטמולד, ויש להם חמישה ילדים.
בשנת 2015 מת אביו, ושטפן ירש את תאריו ונחלותיו.
משפחתו
ב-15 באוקטובר 1994 הוא התחתן עם מריה, רוזנת זולמס-לאובאך, בתם של אוטו, רוזן זולמס-לאובאך ומדלן, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ג'וזפה ג'וסטי
קורות חיים
ג'וסטי נולד בעיירה מונסומאנו טרמה שבנפת פיסטויה, טוסקנה. אביו היה איש עשיר וחובב תרבות, שלימד אותו מוזיקה מילדותו. בהמשך הופקד על חינוכו כומר קפדן מהכפר הסמוך. בגיל 12 ג'וסטי נשלח לבית ספר בפירנצה, ואחר כך לפיסטויה וללוקה. בתקופה זו כתב את שיריו הראשונים.
ב-1826 למד משפטים בפיזה; הוא שנא את המקצוע, וסיים את לימודיו לאחר שמונה שנים במקום ארבע. עם זאת, הוא נהנה מהחיים בפיזה, התהולל ולמד להכיר את העולם בעיר הגדולה, ואת קשיי היומיום שהיו מנת חלקם של אנשיה בעקבות מדיניות החוקים והמיסים. נושאים אלו השפיעו עליו ושימשו אותו בהמשך בסאטירה שיצר. ב-1832 פרסם את שירו "La Ghigliottina" (הגיליוטינה), והחל בהדרגה להיות מוכר בקרב מספר משוררים בני תקופתו.
בשל הסאטירה שלו נתפס ג'וסטי בחיוב כמי שמשמיע את קולו כנגד הממשל. הוא התיידד עם הפוליטיקאי מרקיז ג'ינו קאפוני, ואף התגורר בארמונו בשנות חייו האחרונות, עד מותו שם ב-1850. לאחר מותו פרסם קאפוני מקבץ נוסף משיריו.
יחידת זמן גאולוגית
גילו של כדור הארץ מוערך בכ-4.5 מיליארדי שנים. אירועים שונים בהיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ משמשים לחלוקתו ליחידות זמן גאולוגיות.
יחידת הזמן הגאולוגית הגדולה ביותר היא עידן על (בלועזית: סופר אאון), וכאלה קיימים שניים: עידני העל מתחלקים לעידנים, העידנים מתחלקים לתורים, התורים מתחלקים לתקופות והתקופות לגילים.
לחלוקה זו כמה יסודות:
מריאן קושלנד אליוט
מריאן אליוט (באני) קושלנד (באנגלית: Marian Koshland Elliotte; 25 באוקטובר 1921 - 28 באוקטובר 1997) הייתה מדענית אימונולוגית. קושלנד גילתה במחקרה כי נוגדנים שונים בהרכב חומצות האמינו שלהם. מכאן הדבר הוביל לתגליתה כי הנוגדנים יעילים יותר במניעת מחלות.
קושלנד שינתה את פני המדע, בזכות תגליותיה הרבות. קושלנד קיבלה תואר ראשון ממכללת ואסר בשנת 1942, תואר שני מאוניברסיטת שיקגו, ובשנה שלאחר מכן קיבלה דוקטור באוניברסיטת שיקגו. ב־1949 היא עבדה כשנתיים על פוסט דוקטורט ולאחר מכן הפכה לפרופסור לביולוגיה מולקורית ותאית. קושלנד תרמה רבות לעולם המדע, היא כתבה כ-200 מאמרים בניהם הממצא העיקרי אשר אומר שנוגדנים שונים בהרכב חומצות האמינו שלהם.
ביוגרפיה
קושלנד נולדה בניו הייבן בשנת 1921. הלאום של קושלנד הוא אמריקאי אבל מוצא אמה מדנמרק. אמא שלה (מרגרטה שמידט) הייתה מורה, ואביה (וולטר אליוט) היה מוכר חומרה בפטיסטי דרומי (זרם של נצרות ).
כשהייתה בת ארבע אחיה הצעיר חלה במחלת הטיפוס, ועקב מחלת אחיה חונכה על ידי שכנותיה. בנוסף לכך לאור המחלה התעוררה בקושלנד הסקרנות למדע.
כשהייתה צעירה למדה קושלנד בבתי ספר בניו הייבן קונטיקט, ובקולג' היא למדה בואסר ולאחר מכן עברה לאוניברסיטת שיקגו.
כאשר הייתה סטודנטית לתואר שני באוניברסיטת שיקגו (בשנות ה-ה40 של המאה ה-ה20 ) קושלנד עבדה על חיסון נגד כולרה אסייתית.
בתחילת שנות ה-50 קושלנד הראתה שצורות נוגדנים מופרשות ומועברות בסרום הן מולקולות נפרדות (פריצת דרך משמעותית בתחום האימונולוגיה).
בשנות ה-60 קושלנד החלה לטפל באחת הבעיות המרכזיות באימונולוגיה שהיא מקורה של סגוליות נוגדנים.
בשנות ה-70 לקחה קושלנד הפסקה מהעבודה והלכה לחקור ביולוגיה מולקולרית במעבדתו של דייוויד בולטימור MIT כדי ללמוד עוד ולפתח את הידע שלה בנושא.
קושלנד פרסמה בחייה כ 200 מאמרים בספרות המדעית, בניהם הממצא העיקרי אשר אומר שנוגדנים שונים בהרכב חומצות האמינו שלהם. זה היה טיעון מכריע עבור תאוריית הברירה המקובלת כעת של גיוון נוגדנים אשר הוכיח שהתאוריה נכונה ונגד תאוריית ההוראה.
מריאן אליוט קושלנד התחתנה עם דניאל קושלנד אותו היא פגשה באוניברסיטת שיקגו וביחד הם הביאו 5 צאצאים.
מחקרים
בשנות ה-50 קושלנד הראתה שצורות נוגדנים מופרשות ומועברות בסרום הן מולקולות נפרדות.
בהמשך בשנות ה-60 קושלנד החלה לטפל באחת מן הבעיות המרכזיות באימונולוגיה דאז – מקורה של סגוליות נוגדנים.
היה ויכוח סוער מאוד בין מודלים מאלפים שקבעו שחלבוני נוגדנים כולם זהים ורק מקופלים סביב אנטיגני המטרה שלהם לבין מודלים סלקטיביים, שטענו שהם תוצרים של תאים שונים.
קושלנד ניתחה נוגדנים רב שבטיים המכוונים נגד שתי הטענות השונות, ועל בסיס ניתוחי הרכב חומצות אמינו מאוד קטנים, הניסוי הראה באופן משכנע ומאוד ברור שלנוגדנים אותם היא בדקה הרכב חומצות האמינו שלהם שונה ולכן הם חייבים להיות שונים רצף חומצות האמינו שלהם.
לנתונים הללו הייתה השפעה עמוקה על התיאוריות של יצירת נוגדנים וכיצד נוצרה סגוליות נוגדנים. עמיתים לעבודה של קושלנד ומשפחתה מספרים שבאסיפה השנתית של האגודה האמריקאית לאימונולוגיה שבה בפעם הראשונה היא הציגה את הנתונים שלה על הנוגדנים, הקהל הריע לה והיא קיבלה שבחים רבים.
עד שנות ה-70 מריאן חזרה למחקריה על נוגדנים מופרשים לעומת נוגדנים בסרום, היא זיהתה תת-יחידת נוגדנים בשם שרשרת J. היא חקרה אותם, אפיינה אותה והראתה שהיא ממלאת תפקיד מרכזי בהרכבה והפרשת נוגדנים. הביטוי שלה סימן שלב ברור ודיסקרטי בהבשלה של תאי B.
עבודה זאת הובילה לנושא מרכזי של שארית הקריירה המדעית שלה. הבנת הדרך שבה תאי B הופכים לשחקנים פעילים בתגובה החיסונים.
בסוף שנות ה-70, קושלנד שהתה בשבתון במעבדה של דייוויד בולטימור ב-MIT כדי ללמוד ביולוגיה מולקולרית ולפתח את הידע שלה בנושא.
בזמן שהייתה ב-MIT היא שיתפה פעולה בשיבוט הגן המקודד לשרשרת J והחזירה את הגן ואת הידע שלה בטכנולוגיה המתהווה של ביולוגיה מולקולרית חזרה לקבוצת האימונולוגיה בברקלי.
כיבוי של כמה גנים שתוצריהם לא היו נחוצים עוד, תוך הפעלת גנים חדשים בעלי תפקידים חשובים לזרוע המתפתחת של מערכת החיסון מייצרת נוגדנים. המחקר הזה היה פריצת דרך מדעית והרכיבה תופעות ביוכימיות מורכבות בהקשר מובן של תפקוד ביולוגי.
זה היה עדות לא רק לאיכות ולעדכניות של עבודתה שלה, אלא גם לכמה רחוק הגיע התחום בהבנה מפורטת של פעולתה של מערכת החיסון בחצי המאה מאז מריאן נכנסה אליו.
פרסים
לכבוד כל ההישגים שלה, מריאן קיבלה פרסים רבים.
לבודופה
לבודופה נחשבת לתרופה היעילה ביותר שקיימת כיום לטיפול בתסמיני מחלת פרקינסון. עם זאת, היא איננה יעילה בהפחתת תסמינים לא-מוטוריים של המחלה ועלולה אף להחמיר אותם.
התגלית של לבודופה הייתה תגלית חשובה במדעי הרפואה בכלל ובמחלת פרקינסון ומדעי הנוירולוגיה בפרט וזיכתה את החוקרים בפרסי נובל ובפרס לאסקר לרפואה. יתרה מכך, גילויה של לבודופה תרם גם להתפתחות הפרמקולוגיה הנוירולוגית ולהבנת תהליכי עצבוב בין תאי עצב לתאים אחרים בגוף. עד לגילויה של לבודופה, אשר יצאה לשוק בסוף שנות ה-60 של המאה הקודמת, למחלת פרקינסון לא היה כל טיפול תרופתי.
היסטוריה
בשנת 1967 התפרסמה התרופה כיעילה לבני אדם החולים בפרקינסון. היה זה חוקר בשם George C. Cotzias שהראה לראשונה את היעילות של התרופה כשניתנה במינונים גבוהים לחולים עם פרקינסון.
בשנת 1969 Cotzias אף הקליט מטופלים שלו בקלטות וידאו שהראו איך מתן לבודופה שיפר לחולים את התסמינים התנועתיים של מחלתם וזכה על כך בפרס לסקר לרפואה.
לבודופה הייתה תרופה שבזכותה הוענקו שני פרסי נובל. הפרס הראשון הוענק בשנת 2000 לחוקר השוודי ארוויד קרלסון שהיה הראשון שהראה יעילות של התרופה בחיות מעבדה. פרס נובל השני הוענק לחוקר ויליאם נולס על תרומתו בתחום של תגובות הידרוגנציה, בהן השתמש בין השאר לסינתזה של לבודופה.
מנגנון הפעולה
מאחר שתאי העצב המעורבים במחלת הפרקינסון הם תאי עצב בעלי סיבים המגיבים לדופמין, הרעיון בטיפול בפרקינסון הוא העלאת רמות דופמין במוח. מתן כדורים או זריקות של דופמין אינו יעיל מאחר שדופמין איננו חוצה את מחסום דם-מוח. מאידך, לבודופה שהוא הקודמן של דופמין חוצה את מחסום דם-מוח, עובר פירוק לדופמין במוח וכך מעלה את רמות דופמין במוח ושיפור תסמיני מחלת פרקינסון. ללבודופה יש זמן מחצית חיים קצר מאחר שהוא עובר פירוק מהיר על ידי שני אנזימים בדם ובמוח: פירוק זה דורש מנות מאוד גבוהות של לבודופה על מנת לטפל בחולים ומכאן גם פוטנציאל גבוה לתופעות לוואי. על מנת למנוע את הפירוק של לבודופה בדם (ובכך גם להימנע משימוש במינונים גבוהים), ולהאריך את זמן מחצית החיים שלו, הוא ניתן בשילוב עם מעכבים של האנזימים האלה:
תופעות לוואי ואזהרות
אין להפסיק את הטיפול באופן מיידי, כי הפסקת הטיפול כרוכה בהחמרה של פרקינסון שיכולה להיות בלתי ניתנת לשליטה.
מאחר שלבודופה גורמת לבחילות קשות בטיפול בה, יש להתחיל את הטיפול עם מינונים נמוכים ולהעלות את המינון בהדרגה. בארצות הברית, קיים תכשיר שמכיל carbidopa בלבד שנותנים אותו יחד עם המינונים הנמוכים בתחילת הטיפול על מנת למנוע את הבחילות וההקאות.
תופעות לוואי נוספות בחלקן הן גם תופעות לוואי של התרופה וגם השפעות של מחלת פרקינסון.
תופעת לוואי המהווה את החסרון העיקרי של הטיפול בלבודופה היא התפתחות של דיסקינזיה. כ-80% מהמטופלים יחוו בתוך 5 עד 10 שנים מהטיפול הפרעות תנועה קשות הכוללות תנועות בלתי רצוניות שלא ניתנות לשליטה. למרבית המטופלים הדיסקינזיה אינה מהווה בעיה אך התופעה מפריעה לסביבתם.
תופעת לוואי נוספת שמתרחשת במהלך הטיפול נקרא "wearing off" וגם "on-off phenomenon" זוהי תופעה שמתרחשת במהלך הטיפול ובה המינונים של לבודופה אינם מספיקים למשך הזמן עד למנה הבאה, וכך המטופלים חווים החמרה בתסמינים המוטוריים שלהם לאחר שעתיים או שלוש שעות של נטילת התרופה. תופעה זאת תוארה רבות בספרות ונעשים מחקרים רבים על מנת לתמוך באסטרטגיה שתפחית אותה ככל הניתן. חלק מהאסטרטגיות כוללות התחלת או הוספת טיפול אחר כגון אגוניסטים לדופמין (כולל אפומורפין) או שילוב של levodopa עם carbidopa + entacapone. כמו כן, בשנים האחרונות יצאה לשוק פורמולה של לבודופה בשילוב עם קרבידופה בצורה של ג'ל (Duodopa gel) המוכנס ישירות לתוך התריסריון. בשל הספיגה הטובה של לבודופה מהתריסריון, ניתן למנוע ככה את התופעות של "wearing off" ולאפשר שליטה במחלת פרקינסון מתקדמת וקשה.
בעל טור
בעל טור (באנגלית: Columnist) הוא תואר לעיתונאי המפרסם טור קבוע בעיתון או בכתב עת, טור המתאפיין בסגנון ייחודי ובתחומי עניין ייחודיים. בין בעלי הטורים יש העוסקים בפובליציסטיקה, אך יש העוסקים בנושאים אחרים. מרטין גרדנר, למשל, עסק בטורו ב"סיינטיפיק אמריקן" במתמטיקה, ו"בשער", טורו של עלי מוהר, במקומון "העיר", עסק בכדורגל.
מהעיתונות הכתובה עברו בעלי טורים גם לעיתונות האלקטרונית (שבה הטור קרוי "פינה"), ברדיו ובטלוויזיה. דוגמה לכך היא פינתו של יאיר גרבוז בתוכנית הטלוויזיה "תיק תקשורת", שבה עסק באופן סאטירי בתחלואי התקשורת הישראלית. עם התפתחות הבלוגים באינטרנט, יש בין בעלי הטור שפתחו בלוג, כתוספת לטור שלהם בעיתונות הכתובה.
טורו של בעל טור מתאפיין בזיהוי קבוע: מיקום קבוע בעיתון, ולעיתים גם שם מזהה לטור, כגון "חץ מסילבי קשת" של סילבי קשת, "מדרש ביתי לפרשת השבוע" של ג'קי לוי ו"אזור הדמדומים" של גדעון לוי; אך יש גם טורים רבים ללא שם. לעיתים מכונסים הטורים בספר. לדוגמה, טורי "חד גדיא" של אפרים קישון וטורי "הטור השביעי" של נתן אלתרמן.
סוגי טורים
בעלי טורים מתאפיינים, בדרך כלל, בסגנון כתיבתם ובתחום כתיבתם.
גיליאן פלין
קורות חיים
פלין נולדה בקנזס סיטי, במדינת מיזורי שבארצות הברית. הוריה היו מרצים במכללה – אמה, ג'ודית-אן (לבית שיבר), מרצה להבנת הנקרא; אביה, אדווין מתיו פלין, מרצה לקולנוע. לפלין אח מבוגר (טראוויס, מכונאי רכבות) ודודה (רוברט שיבר) שופט בית המשפט לערעורים במחוז ג'קסון. בצעירותה הייתה פלין "ביישנית עד כאב" ומצאה מפלט בקריאה ובכתיבה. כשגדלה לקח אותה אביה לצפות בסרטי אימה.
פלין בגרה מבית הספר התיכון בשנת 1989 ולמדה לתואר ראשון באנגלית ובעיתונות באוניברסיטת קנזס. בשנת 1997 סיימה לימודי תואר שני בעיתונאות באוניברסיטת נורת'ווסטרן. לאכן מכן עבדה פרק זמן קצר כעיתונאית ובין השנים 1998 ו-2008 כתבה לאנטרטיינמנט ויקלי.
ספרים
"חפצים חדים" (2006) עוסק ברצח סדרתי בעיר במיזורי ובעיתונאית משיקגו החוזרת לעיר ילדותה כדי לסקר את הפרשה. הספר עוסק במשפחות לא מתפקדות, באלימות ובפגיעה עצמית. הספר מושפע מספרו של דניס ליהיין, "מיסטיק ריבר", והיה מועמד בשנת 2007 לפרס אדגר כרומן הביכורים הטוב ביותר של סופר אמריקאי מטעם אגודת סופרי המתח האמריקאים וזכה בפרסים נוספים. הספר הופק לטלוויזיה על ידי רשת HBO, בכיכובה של איימי אדמס.
"מקומות אפלים" (2009) עוסק באישה החוקרת אם אחיה הכלוא אכן אחראי לרצח משפחתם בשנות השמונים. הספר עובד לסרט בשנת 2015.
"נעלמת" (2012) עוסק בבעל המחפש את אשתו, שנעלמה ביום הנישואים החמישי שלהם, והופך לחשוד העיקרי בהיעלמה. פלין כתבה את התסריט לעיבוד הקולנועי של הספר (עיבוד עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפטא). הסרט בוים בידי דייוויד פינצ'ר וזכה לשבחים עם יציאתו לאקרנים בשנת 2014. הספר הוגדר כתופעה הספרותית הגדולה ביותר של 2012 ונמכרו ממנו למעלה משני מיליון עותקים.
"המבוגר" (2015) פורסם תחילה כסיפור קצר, בשם "מה אתה עושה?", כחלק מאנתולוגיה שפורסמה בשנת 2014. הסיפור זכה בפרס אדגר לסיפור הקצר הטוב ביותר לשנת 2015.
בשנת 2015 פרסמה גם סיפור קומיקס בשם "מסכות", בשיתוף פעולה עם המאייר דייב גיבונס.
סרט הקולנוע "אלמנות" נוצר על בסיס תסריט שכתבה פלין יחד עם הבמאי סטיב מקווין. הסרט יצא לאקרנים ב-2018 וזכה לביקורות חיוביות.
חיים אישיים
פלין נישאה לעורך הדין ברט נולאן בשנת 2007 ויש להם שני ילדים - בנם פלין נולד בשנת 2010 ובתם ורוניקה נולדה ב-2014.
פלין מזדהה כפמיניסטית, אף שחלק ממבקריה האשימו את כתיבתה בשנאת נשים עקב תיאורים לא מחמיאים של דמויות נשיות בספריה. פלין הסבירה כי החליטה לכתוב על דמויות נשיות אכזריות משום שנמאס לה מהגיבורות הנמרצות, קורבנות אונס האמיצות, כאלה שעורכות חיפושי נפש הממלאות את כל הספרים, וכי היו חסרות לה דמויות נבלים נשיות.
מלאווי
רפובליקת מלאווי (באנגלית: Republic of Malawi) היא מדינה במזרח אפריקה, הגובלת בטנזניה בצפון, בזמביה במערב ובמוזמביק במזרח ובדרום-מערב. בירתה והעיר הגדולה במדינה היא לילונגווה.
היסטוריה
בני בנטו התיישבו בשטחי מלאווי בסביבות המאה ה-16. בסביבות המאה ה-17 הגיעו הפורטוגלים למלאווי, ובמאה ה-19 הגיעו לאזור ערבים וסוחרי עבדים. בשנת 1891 הגיע למלאווי המיסיונר והרופא הסקוטי דייוויד ליווינגסטון, שהקים בה את מוסדות המיסיון, והביא להפסקת סחר העבדים.
בשנים 1953–1963 הייתה ניאסלנד חלק מהפדרציה של רודזיה וניאסלנד. ב-1964 היא זכתה בעצמאות ואימצה את השם "מלאווי". אחרי העצמאות עמד בראש המדינה הנשיא ד"ר הייסטינגס באנדה, וב-1966 אושרה כהונתו לכל ימי חייו. הוא הקים משטר חד-מפלגתי, שנשמר עד 1994, ומאז מתקיימות במדינה בחירות דמוקרטיות.
ביולי 2011 התרחשו במדינה מהומות בהם נהרגו לפחות 18 אזרחים. ב-2015, הצפות במדינה הביאו למותם של כ-100 אזרחים.
פוליטיקה
מייסודה כמעט ועד 1993 שרר במלאווי משטר חד-מפלגתי. המפלגה החוקית היחידה הייתה מפלגת הקונגרס של מלאווי ובראשה עמד כל אותן שנים הייסטינגס באנדה, שקבע כל פרט במדיניותה של מלאווי. בעוד רוב מדינות אפריקה החדשות השתייכו לגוש המדינות הבלתי מזדהות, כיוון באנדה את ארצו לאוריינטציה מערבית. מלאווי קיימה קשרים דיפלומטיים עם דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד ולא ניתקה את יחסיה עם מדינת ישראל לאחר מלחמת יום כיפור, כפי שעשו כמעט כל מדינות היבשת.
משטרו הרודני של באנדה רדף מתנגדי משטר וניהל צנזורה מחמירה. עם זאת טיפח הממשל שוויון זכויות נשים, עודד נשים להצטיינות ופתח בפניהן משרות, קידם את החינוך ואת התשתיות במדינה בתקן גבוה מהמקובל ביבשת. כל עוד הייתה מלאווי מוצב אנטי-קומוניסטי יציב בפינה זו של העולם, נהנה המשטר מהעלמת-עין של מדינות המערב. אולם, לאחר תום המלחמה הקרה גבר לחץ הקהילה הבינלאומית לכיוון של מודרניזציה והן אף התנו המשך סיוע בפתיחות ובמתן דין וחשבון בנושאי זכויות אדם. במהלך 1992 החלה להתגבש אופוזיציה שהורכבה מאנשי כמורה, סטודנטים ומנהיגי איגודי עובדים שקראה לקיום משאל עם לגבי עתידו של המשטר החד-מפלגתי. הגורמים זכו לתמיכת הקהילה הבינלאומית וב-14 ביוני 1993 נערך משאל העם, במסגרתו זכתה ההצעה לדמוקרטיזציה לכ-64% מקולות המצביעים. המעבר למשטר דמוקרטי עבר באופן שקט ומסודר. באנדה לא התנגד לנטילת תואר "נשיא לכל ימי חייו" ורוב סמכויותיו, אך טען שבני עמו ("ילדיו") עוד יתגעגעו לשלטון-הברזל שלו.
במאי 1994 התקיימו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות של מלאווי בהן ניצחה מפלגת "חזית העם המאוחדת" בהנהגת בקילי מולוזי, שזכתה גם בבחירות של שנת 1999. המשטר החדש שאף לבצע רפורמות כלכליות וחברתיות מקיפות. עם זאת, מפלגת הקונגרס שהנהיג באנדה המשיכה להיות כוח פוליטי מרכזי במדינה. בין השנים 2004 ל-2012 כיהן כנשיא בינגו וה מותריקה מטעם המפלגה הדמוקרטית הפרוגרסיבית. לאחר מותו החליפה אותו ג'ויס באנדה. בשנים 2014 - 2020 כיהן כנשיא אחיו של בינגו וה מותריקה, פיטר מותריקה. החל מ-2020 הנשיא הוא לזרוס צ'אקוורה.
מלאווי מדורגת מקום 10 בנישואי קטינים. ב-2015, הממשלה העלתה את גיל הנישואין החוקי מ-15 ל-18. הומוסקסואליות נחשבת כלא חוקית. ביוני 2021, נערך מצעד הגאווה הראשון בעיר הבירה, לילונגי.
דמוגרפיה
רוב תושבי מלאווי משתייכים לשבטי הבנטו השונים, בעיקר: צ'ווה, יאו, טונגה, טומבוקה וצ'יפוקה. בניגוד לשכנותיה, אין במלאווי מתיחות רבה על רקע אתני. כרבע מהאוכלוסייה מתגוררת בערים. תוחלת החיים היא כ-64.2 שנים, נתון נמוך ביחס לרוב העולם, אך ממוצע ביחס למדינות אפריקה שמדרום לסהרה. בשנת 1990, היה ממוצע הילודה 7 ילדים לאישה, וכיום הוא עומד על 4 ילדים לאישה.
83% מהאוכלוסייה הם נוצרים, מרביתם פרוטסטנטים, ומיעוטם קתולים, כ-13% מוסלמים והשאר מאמיני דתות מקומיות.
מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 פועל במדינה ארגון "עין הילד" – ארגון לא ממשלתי הפועל למען רווחת הילדים.
כלכלה
מלאווי היא בין המדינות הפחות מפותחות בעולם, עם כלכלה המבוססת ברובה הגורף על חקלאות. 75% מהאוכלוסייה מתגוררת בכפרים.
עיקר כלכלת מלאווי היא החקלאות, שתורמת 37% מהתל"ג ומעסיקה 86% מכוח העבודה. במלאווי יש כ־16,000 קמ"ר של גידולי שדה. הגידולים העיקריים: תירס, תה (עלים), תפוחי אדמה, טבק, קנה סוכר, קסאווה, דורה, קפה וקטניות. משק חי: בקר, עיזים. מכיוון שמלאווי תלויה בחקלאות, בצורת - שהיא די נפוצה - יכולה לפגוע קשות בכלכלתה.
התעשייה תורמת 29% מהתל"ג ועוסקת בעיקר בעיבוד התוצרת החקלאית. היא מייצרת בעיקר: סוכר, טבק (מעובד), תה (מוכן) ועוד.
אדמת מלאווי מכילה בוקסיט, אזבסט ופחם, אשר אינם מנוצלים כראוי.
תובלה
מלאווי, יחד עם זימבבואה, זמביה ומדינות אחרות הנמצאות במרכז יבשת אפריקה ושאין להם חופים ימיים, משתמשות בנמל ביירה שבמוזמביק לייצוא וייבוא סחורות. הייצוא העיקרי מנמל ביירה כולל: סוכר, טבק, תירס, כותנה, סיבי אגבה, כרום, נחושת עופרת ופחם.
גאוגרפיה
מלאווי היא מדינה מוארכת הנמצאת בדרום מזרח אפריקה. היא גובלת בטנזניה בצפון, בזמביה במערב, במוזמביק בדרום ובאגם מלאווי במזרח. אין למדינה מוצא לים.
ימת מלאווי, המשתרעת כמעט לכל אורך המדינה ונהר שירה הזורם מדרומו לנהר הזמבזי, הם חלק מהשבר הסורי-אפריקאי. ממערב לאגם רמות בגובה של כ-1,000 מ' מעל פני הים. צפון המדינה הררי יותר, ובו שוכן הר ניקה, המתנשא לגובה של 2,527 מ'. ההר הגבוה במדינה, הר מולנג'ה, נמצא דווקא בדרום, ממזרח לנהר שירה ובסמוך לגבול עם מוזמביק, ומתנשא לגובה של 3,002 מ'. 36% משטחה של מלאווי מיוער.
במלאווי שורר אקלים סובטרופי. בשטחים הנמוכים חם ויבש מאוד בקיץ והחורף יבש, ובאזורים הגבוהים הקיץ חם וגשום והחורף נעים וקריר.
חיים בנאי
חיים בנאי (14 במאי 1937, ד' בסיוון ה'תרצ"ז - 10 באוגוסט 2008, ט' באב ה'תשס"ח) היה שחקן, שדר רדיו, בדרן ומספר סיפורים ישראלי. בן למשפחת בנאי.
ביוגרפיה
בנאי נולד וגדל בשכונת מחנה יהודה בירושלים, למשפחה ענייה ומרובת ילדים. הוא אחיהם של שמואל, יעקב, אברהם, עליזה, יצחק, יוסי, וגברי בנאי.
שיחק בהצגות תיאטרון, בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה רבות.
בטלוויזיה ובקולנוע
את עיקר פרסומו קנה לעצמו בנאי בשנות השמונים, עת גילם את דמותו של הירקן העממי "אלברט פירות״, שהגה הפרסומאי מיקי קאופמן. היה זה כשהשתתף בתשדיר שירות של מועצת הפירות, אשר שודר פעמים רבות בערוץ הראשון.
ב-1981 שיחק בדרמת הטלוויזיה "אריות בירושלים". ב-1982 גילם את דוד נתן בסדרת הטלוויזיה "מישל עזרא ספרא ובניו" שביים נסים דיין. ב-1987 השתתף בסדרת הטלוויזיה "מאש"ה" שביים ניל וייסברוד ושודרה בערוץ 1.
ב-1992 גילם את אמנון בסרטו של איתן גרין "אזרח אמריקאי". ב-1995 גילם לקוח בווידאו בסרטו של שבי גביזון "חולה אהבה בשיכון ג'", וגילם את חיים עבודי בסדרת הטלוויזיה שביימו דוד אופק ויוסי מדמוני "בת ים - ניו יורק". בין השנים 1994–1997 גילם את אבא של ציון (אבי טרמין) בסדרת הטלוויזיה "איצ'ה". בין השנים 1996–1998 גילם את חיים ארגוב בסדרת הטלוויזיה "הפוך" שיצר שמואל חיימוביץ'. ב-1998 השתתף בסרטה של מיכל בת-אדם "אהבה ממבט שני". בין השנים 2001 - 2003 השתתף בסדרת הטלוויזיה "שבתות וחגים" בתפקיד יהודה, אביהם של דורון (קובי שטמברג) וחגית (אתי אנקרי).
ב-2005 גילם את יחזקאל לוי (סבה של נינט לוי, אותה גילמה נינט טייב) בסדרת הטלוויזיה "השיר שלנו". ב-2008 גילם את רחביה בסרטו של דרור זהבי "סוף שבוע בתל אביב".
סרטים בינלאומיים
בנאי השתתף גם בהפקות בינלאומיות שצולמו בישראל: ב-1974 שיחק בתפקיד אורח בסרט התנ"כי שצולם בישראל "סיפור יעקב ויוסף", ובמיני סדרה "משה". ב-1984 גילם בעל בית קפה בסרטו של ג'יי. לי תומפסון "השגריר". ב-1985 גילם מאבטח בשדה תעופה בסרטו של עמוס קולק "מניו יורק באהבה". וב-1988 השתתף בסרטו של ג'ון ד. הנקוק "לגנוב את השמיים".
כמו כן השתתף בהפקות של הסופרת החרדית מנוחה פוקס ובין השאר גילם את התפקיד הראשי ב"סבא הושע", סדרת תקליטורי DVD לגיל הרך במגזר הדתי.
בנאי נודע כאיש סיפורים מרתק, בייחוד בסיפוריו על ימי ראשית המדינה בירושלים, וככזה, נטל חלק מדי שנה ב"פסטיבל מספרי סיפורים".
בשנת 2006 העלה יחד עם יעקב נווה מופע מוזיקלי לזכרו של אחיו, השחקן והיוצר יוסי בנאי.
בנאי נפטר מדום לב ב-10 באוגוסט 2008, מוצאי תשעה באב התשס"ח. בן 71 היה במותו.
הוא הותיר אחריו אישה, ארבעה ילדים ושלושה נכדים.
זלאטן איברהימוביץ'
הישגיו האישיים והקבוצתיים קיבעו את מעמדו כאחד מהחלוצים הגדולים בדורו. הוא זכה ב-32 תארים קבוצתיים בקריירה, דבר ההופך אותו לאחד הכדורגלנים המעוטרים ביותר. בנוסף הבקיע בארבעה עשורים שונים בקריירה שלו, והוא אחד משלושה שחקנים במאה העשרים ואחת אשר הבקיעו בכל אחת מבין 90 הדקות השונות של משחק הכדורגל (האחרים הם כריסטיאנו רונאלדו ולואיס אלברטו סוארס). הוא הבקיע 570 שערים רשמיים במהלך הקריירה שלו; נגזרת מכך, הוא ניצב במקום הרביעי במספר השערים עבור שחקנים פעילים ושערים במאה העשרים ואחת.
ילדות
איברהימוביץ' נולד במאלמה שבשוודיה, לאב בוסני-מוסלמי, ולאם קרואטית-קתולית. לו אחות-חורגת מנישואיו הקודמים של אביו, ואח קטן. הוא מתאר באוטוביוגרפיה שלו ילדות בבית עני, הוריו עבדו ואחותו החורגת דאגה לו ולאחיו; בנעוריו נתפס מספר פעמים בגנבה מחנויות, ואחותו התמכרה לסמים וטופלה במוסדות גמילה מספר פעמים.
קריירת מועדונים
איברהימוביץ' התחיל לשחק בקבוצת הילדים של מועדון כדורגל קטן בשם באלקן באזור מגוריו, רוסנגורד, שכונת מהגרים ענייה בעיר. בגיל 14 עזב את בית הספר והתמקד בכדורגל. לאחר מכן עבר לשחק במועדון הגדול של העיר מאלמה. בקבוצת הבוגרים של המועדון החל לשחק בעונת וכבר באותה שנה חוזר על ידי מועדוני כדורגל רבים באירופה, בהם ארסנל. המועדון שהצליח לזכות בשחקן היה אייאקס אמסטרדם, שביולי 2001 קנה את כרטיסו תמורת 7.8 מיליון אירו. איברהימוביץ' השתלב בהדרגה בהרכב אייאקס והחל להצטיין ולהבקיע שערים רבים בהולנד.
איטליה
באוגוסט 2004 נקנה כרטיסו בידי המועדון האיטלקי יובנטוס תמורת כ-16 מיליון אירו. איברהימוביץ' שיחק שתי עונות אצל ה"גברת הזקנה" שבהן היא זכתה בשתי אליפויות, אך בסיומן הן נשללו ממנה בעקבות פרשת השחיתות בכדורגל האיטלקי. הקבוצה אף הוענשה בהורדה לליגה השנייה. ב-2006 איברהימוביץ' חתם על חוזה באינטר מילאנו תמורת 24.8 מיליון אירו, שם שיחק עם החולצה מספר 8.באינטר שיחק שלוש שנים וזכה עם הקבוצה בשלוש אליפויות רצופות.
ברצלונה
ביולי 2009 נרכש כרטיס השחקן שלו על ידי המועדון הספרדי ברצלונה תמורת שיא מועדון של 45 מיליון אירו בעסקת חליפין עם סמואל אטו. איברהימוביץ' הגיע עם ברצלונה לשלב חצי גמר ליגת האלופות, בו הודחה ברצלונה על ידי קבוצתו לשעבר, אינטר מילאנו.
על אף שנרכש בסכום כספי גבוה, בעיות שונות, בין היתר עם המאמן פפ גווארדיולה, הובילו לעזיבתו כעבור עונה אחת בלבד. בקיץ 2010 סיכמו ברצלונה ומילאן על העברתו לקבוצה האיטלקית, כאשר בעונת 2010/2011 יהיה מושאל ובתום העונה תוכל מילאן לרכוש את הכרטיס תמורת 24 מיליון אירו.
מילאן
אחרי המעבר מברצלונה למילאן, סך הכספים ששולמו תמורת השוודי בקריירה עמד על 168.8 מיליון אירו ובכך הפך לכדורגלן היקר ביותר בהיסטוריית המשחק והיחיד שעבר לחמש קבוצות (אייאקס, יובנטוס, אינטר, ברצלונה ומילאן) תמורת לפחות 20 מיליון דולרים. מעברו ממילאן לפריז סן-ז'רמן ב-2012 הגדיל את שיא סך הכספים ששולמו תמורת השוודי בקריירה לכ-191.3 מיליון אירו, וחיזק את מעמדו ככדורגלן היקר ביותר בהיסטוריית המשחק והיחיד שעבר לשש קבוצות תמורת לפחות 20 מיליון דולרים. סוכנו בכל המעברים החל משנת 2000 הוא מינו ראיולה.
ב-12 ביולי 2012 אישר בעלי מילאן, סילביו ברלוסקוני, כי הסכים להעביר את איברהימוביץ' וטיאגו סילבה לפריז סן-ז'רמן תמורת 65 מיליון אירו. כעבור חמישה ימים מההכרזה הושלמה באופן רשמי העברתו בסך 25 מיליון אירו לפריז סן-ז'רמן, עימה חתם איברהימוביץ' על חוזה לשלוש עונות תמורת שכר של כ-14 מיליון אירו לעונה.
פריז סן-ז'רמן
ב-18 בספטמבר 2012 שיחק איברהימוביץ' במדי פריז סן-ז'רמן מול דינמו קייב במחזור הפתיחה של ליגת האלופות לעונת 2012/13 והפך לשחקן הראשון שמופיע בליגת האלופות במדי שש קבוצות שונות. הוא אף הבקיע שער במשחק שהסתיים בתוצאה 4:1 לפריז ולכן הפך גם ליחיד שכבש שער במדי 6 קבוצות שונות בליגת האלופות.
ב-19 בספטמבר 2013 האריך איברהימוביץ' את חוזהו בקבוצה עד תום עונת 2015/2016. הארכה זו העניקה לו שדרוג בשכר, והוא הרוויח סכום של 15 מיליון יורו לעונה, במקום 13.8 מיליון יורו עד אז. ב-13 במאי 2016 הודיע איברהימוביץ' כי הוא יעזוב את פריז סן-ז'רמן.
מנצ'סטר יונייטד
ב-1 ביולי 2016, חתם איברהימוביץ' בהעברה חופשית על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת בהתאם לכמות ההופעות שירשום במנצ'סטר יונייטד וקיבל את החולצה עם המספר 9. ב-7 באוגוסט, ערך זלאטן את הופעת הבכורה שלו במדי מנצ'סטר יונייטד וכבש את שערו הראשון בניצחון 2:1 על לסטר סיטי במגן הקהילה. ב-14 באוגוסט, ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג וכבש את שער הליגה הראשון שלו בניצחון 3:1 על בורנמות'. ב-19 באוגוסט, כבש איברהימוביץ' צמד שערים בניצחון יונייטד 2:0 על סאות'המפטון במשחקו הראשון באולד טראפורד. ב-10 באוגוסט כבש בדרבי של מנצ'סטר בהפסד 2:1 למנצ'סטר סיטי. ב-30 בנובמבר, כבש זלאטן צמד שערים בניצחון יונייטד 1–4 על ווסטהאם יונייטד בגביע הליגה האנגלי. ב-4 בדצמבר כבש איברהימוביץ' נגד אברטון ושבוע לאחר מכן כבש שער ניצחון מאוחר נגד קריסטל פאלאס. ב-17 בדצמבר כבש צמד בניצחון 0–2 על וסט ברומיץ' אלביון. ב-16 בפברואר, כבש איברהימוביץ' שלושער בניצחון יונייטד 0–3 על סנט אטיין במשחק הראשון בשלב 32 האחרונות של הליגה האירופית. ב-27 בפברואר, כבש איברהימוביץ' צמד שערים שהעניק ליונייטד ניצחון 2–3 על סאות'המפטון בגמר גביע הליגה האנגלי.
ב-24 באפריל 2017, בזמן משחק רבע גמר הליגה האירופית נגד אנדרלכט הבלגית, קרע איברהימוביץ' את הרצועה הצולבת בברכו. פציעה שנמשכה עד סוף העונה כשחוזהו במנצ'סטר יונייטד נגמר. זלאטן זכה בעונתו הראשונה של יונייטד במגן הקהילה, הליגה האירופית ובגביע הליגה האנגלי.