cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נרות היפוך
נרות המסמנים חוסר החלטיות
נר דוג'י הוא נר שחייב לבוא בין 2 נרות היפוך והוא מסמן שינוי כיוון של הנרות נר דוג'י זה הנר האמצעי שבא בנרות ההיפוך כוכב בוקר וכוכב ערב.
נרות היפוך המסמלים מעליה לירידה
כוכב הערב תבנית דובית. בראש התנועה נמצא נר דוג'י המסמל שינוי כיוון ונר אדום אחריו יורד לפחות אל מתחת למחצית הנר הירוק שקדם לנר הצר. נר הדוג'י יכול להיות אדום או ירוק.
איש תלוי תבנית של נר אחד, מופיע לאחר מהלך ירידה, שמתאפיין בצל ארוך וגוף קטן בחלק התחתון. המהלך מסמן ירידה של כוח המוכרים. מדובר באירוע שחייבים להתייחס אליו.
ביקורת על השיטה
תאוריה זו מנוגדת לניתוח הטכני והיא ניתוח פונדמנטלי שעניינה ניתוח דוחות כספיים, מידע רלוונטי על החברה, מחיר המניה וכל מידע רלוונטי אודות החברה.
חוקוק (יישוב עתיק)
חוּקוֹק (במקרא: חוּקֹק או חֻקֹק למטה שבט אשר ושבט נפתלי), הוא תל הנמצא מצפון-מערב לקיבוץ חוקוק ליד כביש 65 במקום בו שכן הכפר יאקוק. יישוב יהודי בתקופת המשנה ותקופת התלמוד.
האתר הארכאולוגי
האתר הארכאולוגי של חוקוק משתרע על שטח של 30-25 דונם. כשליש משטח האתר מכוסה בשרידי הכפר מהתקופה העות'מאנית יאקוק שנעזב בשנת 1948, נהרס בשנת 1968, ונמצאים מצפונו של האתר הארכאולוגי. למרגלות המדרון הצפון-מזרחי נמצא מעיין שסיפק מים לכפר, מעיין עין חוקוק. בתוך שרידי הכפר העותמאני נמצאו שרידי פריטים אדריכליים בשימוש משני.
החרסים שנמצאו בשטח האתר מעידים שבמקום הייתה התיישבות בתקופות ההלניסטית, רומית קדומה, עבאסית, פאטימית וממלוכית. מסביב לכפר נמצא בית קברות עתיק הכולל קברי ארגז, קברים חצובים ומאוזוליאום. בית קברות זה נסקר בשנת 2013 על ידי ד"ר מרדכי אביעם ודינה שלם מהמכון לארכאולוגיה גלילית. בנוסף לכך נמצאים באתר בית בד וגת ושני מקוואות.
החל משנת 2011 מתנהלות באתר חפירות ארכאולוגיות של משלחת משותפת של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל בראשותה של פרופ' ג'ודי מגנס ובשיתוף שועה קיסילביץ מרשות העתיקות.
בחפירות נחשף בית כנסת מפואר מתקופת התלמוד המאות ה-6-4 לספירה. בעונת החפירות של שנת 2012, נחשף קיר הבנוי אבני גזית ורצפת פסיפס באיכות גבוהה הכוללת את דמותו של שמשון המקראי וכן תיאור של שני זוגות שועלים כשלזנבם נקשר לפיד, וזאת בהתאמה לתיאור המופיע בספר שופטים טו. ברצפת הפסיפס נמצאה כתובת של שש שורות שחלקה נפגם הכוללת ברכה. המילים שזוהו בכתובת הם, משני צידי הכתובת נמצאו שני מדליונים קטנים הכוללים ראשי נשים
בעונת החפירות של שנת 2013 נמצאה מדרום לפסיפס הקודם, רצפת פסיפס שכללה תיאורים נוספים של שמשון הגיבור הנושא על כתפיו את שערי העיר עזה. חלקו התחתון של פסיפס זה שנמצא קטוע כלל את גופו של שמשון, סביב מותניו חגורה אדומה וחגורה אדומה מאחורי גבו. ליד שמשון דמות אחת או יותר של רוכבים על סוסים, שלהשערת החוקרים מייצגים את הפלשתים.
פסיפס נוסף שנמצא במעברו המזרחי של בית הכנסת כולל שלוש שורות אחת מעל השנייה וכל אחת מן מכילה סצנות ותיאורי דמויות. בשורה העליונה שלושה גברים הלבושים בטוניקות, ומימינם מופיע פיל עם מגן בצידו השמאלי. תיאור הלוחמים והפיל הוא לפי שעה חידתי. ניסו לקשרו לסיפור המכבים, אך אם תתקבל ההשערה יהיה בכך תקדים, שכן בבתי הכנסת העתיקים אין תיאורים המאוחרים לתקופת המקרא. בשורה מתחתיו שורה של גברים מתחת לקשתות. במרכז הדמויות דמות של קשיש יושב ובידו מחזיק משהו שנראה כמו מגילה. בשורה התחתונה נראה שור דקור על ידי חנית ודם פורץ מגופו.. בהמשך החפירות נתגלו גם סצינות תנכיות כדוגמת יונה בבטן הדג, מגדל בבל ותיבת נח, המרגלים, קריעת ים סוף. את בצד: קופידונים, מסיכות תיאטרון, ואלמנטים הלניסטיים.
באזור התעשייה של הכפר עתיק נחשפו ב-2017 מתקנים חצובים בסלע, ששימשו לעיבוד התוצרת החקלאית. בנתקנים כללו בורות שיקוע ובורות איגום.
היסטוריוגרפיה
בספר יהושע נאמר:
בספר דברי הימים הוא אוזכר גם כעיר לוויים של מטה שבט אשר:
בתקופת המשנה ותקופת התלמוד נקרא היישוב במקורות חוקק, חוקוק וגם חיקוק. בתלמוד הירושלמי מוזכרים שמות שונים של תנאים שעברו ביישוב, ביניהם ריש לקיש שחי בסוף המאה ה-3, רבי הונא, רבי פנחס ורבי חזקיהו שחיו במחצית הראשונה של המאה ה-4 והיו תלמידיו של רבי ירמיהו מטבריה. רבי יוחנן שכונה חיקוקיא ומכאן שהיה מחוקוק וחי במחצית השנייה של המאה ה-4. הבישוף של קיסריה אבסביוס שחי במאות ה-3 וה-4 לספירה, זיהה את חוקק שהופיעה במקרא עם היישוב חוקוק בת זמנו.
אשתורי הפרחי, בספרו כפתור ופרח, מזכיר את שרידי בית הכנסת של חוקוק בהם נתקל במסעו בשנת 1322: "ושם ראינו בית כנסת ברצפה ישן נושן".
על שם חוקק המקראית ומשום סמיכות היישובים נקרא קיבוץ חוקוק, אשר הוקם ב-1945 על ידי יוצאי הפלמ"ח ותנועות נוער של תנועת העבודה.
המרדף (שעשועון טלוויזיה)
המרדף הוא שעשועון טלוויזיה ישראלי המשודר בכאן 11 מאז 2017, ומבוסס על פורמט בריטי ("The Chase"). במסגרת השעשועון מתמודדים ארבעה אנשים שאינם מכירים זה את זה כקבוצה. הם משיבים על שאלות טריוויה ומתחרים נגד ה"צ'ייסר" (הרודף), שהוא ידען ומומחה בשאלות טריוויה. את השעשועון מנחה כיום עידו רוזנבלום.
הפורמט הבריטי זכה לצפייה רבה ולמספר פרסים, לרבות תוכנית שעות היום הטובה ביותר. לתוכנית גרסאות במדינות שונות, ביניהן בריטניה, אוסטרליה, סין, קרואטיה, גרמניה, נורווגיה, רוסיה, סרביה, טורקיה, ארצות הברית וישראל.
כללי המשחק
המשחק מפגיש בין ארבעה מתמודדים, המשתפים פעולה על מנת לזכות בכסף על ידי מענה על שאלות ידע כללי. הם מתמודדים מול הצ'ייסר, שמנסה למנוע מהם את הזכייה.
למשחק שלושה שלבים:
הגרסה הישראלית
השידור של הגרסה הישראלית לשעשועון החל ב-18 במאי 2017 בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי בהפקת יולי אוגוסט תקשורת והפקות בע"מ. את חמש העונות הראשונות של התוכנית הנחה עידו רוזנבלום, אשר הנחה בעבר מספר שעשועוני טלוויזיה. ה"צ'ייסר" בגרסה הישראלית הוא איתי הרמן, איש טלוויזיה שנחשב למומחה מוביל בפיתוח שעשועוני טלוויזיה וכתב בעברו שאלות לשעשועוני ידע טלוויזיוניים כמו "לעוף על המיליון", "1 נגד 100" ועוד. התוכנית זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017, בקטגוריית שעשועון הטלוויזיה הטוב ביותר. העונה השנייה עלתה ב-1 בפברואר 2018, העונה השלישית עלתה ב-18 בדצמבר 2018, העונה הרביעית עלתה ב-28 באוקטובר 2019 והעונה החמישית עלתה ב-11 באוקטובר 2020.
בעונה השלישית הצטרפה מיכל שרון בתפקיד הצ'ייסרית.
במהלך שידורי העונה החמישית של "המרדף" פורסם שהוחלט להחליף את המנחה עידו רוזנבלום בעקבות הנחייתו תוכניות רבות בקשת 12 המתחרה. בעונה השישית החליפה אותו לוסי איוב.
פרקי ספיישל
ביום העצמאות ה-70 שודר פרק ספיישל בו התארחו רבקה מיכאלי, לאה לב, יניב ביטון ואבי אטינגר.
בעונות 1 ו-2 שודרו פרקי ספיישל ספורט שבהם ה"צ'ייסר" היה רון קופמן - אחד מהם בהשתתפות מתמודדים מתחום הספורט, ביניהם יעל ארד ונועם גרשוני.
לקראת מונדיאל 2018 שודר פרק ספיישל שבו ה"צ'ייסר" היה עיתונאי הספורט נדב יעקבי.
בסוף העונה השנייה שודר ספיישל "אלוף האלופים", שבו השתתפו כמתמודדים כמה מזוכי תוכניות טריוויה ישראליות לאורך השנים. בין השאר השתתפה בפרק מיכל שרון, שהחל מהעונה השלישית הצטרפה כצ'ייסרית קבועה.
בסוף העונה השנייה שודר פרק ספיישל "נוער", בו השתתפו בני נוער הלומדים בבתי ספר תיכון.
לפני אירוויזיון 2019, שנערך בישראל, שודר ספיישל אירוויזיון שהשתתפו בו יזהר כהן, דפנה דקל, מיי פיינגולד ומשה דץ.
לפני בחירות ספטמבר 2019, נערך פרק בהשתתפות חברי כנסת ממפלגות שונות, והשאלות בו עסקו בעיקר בפוליטיקה הישראלית.
בחג הפורים 2020, שודר פרק ספיישל ובו שני הצ'ייסרים, מיכל שרון ואיתי הרמן, התמודדו ביחד נגד ארבעת המתמודדים. כלומר, בשלב השני של התכנית, כל צ'ייסר התמודד מול שני מתמודדים שונים, ובשלב הגמר המתמודדים נתפסו אם ורק אם כמות השאלות ששני הצ'ייסרים ענו עליהם (לכל אחד הוקצבה דקה, ובה ענו על שאלות לבד) הייתה גדולה או שווה לכמות השאלות שהמתמודדים ענו עליהם (עונה 4 פרק 29).
בחג הפורים של 2021 התארחו בתוכנית 4 מכוכבי סדרת הקומדיה של התאגיד, היהודים באים, השחקנים יעל שרוני, יניב ביטון (פעם שנייה), עידו מוסרי ויוסי מרשק.
ביום העצמאות של 2021 שודר ספיישל עם 4 מכוכבי "גבעת חלפון אינה עונה".
מוצרים נלווים
בשנת 2012 הוציאה חברת הצעצועים Ideal Toy משחק קופסה באנגלית המבוסס על השעשועון. ב-2013 יצא משחק קלפים המבוסס על המשחק. ב-12 בדצמבר 2012 יצאה אפליקציית iOS באנגלית המבוססת על השעשועון המיועדת למכשירי אייפון ואייפד, וב-2017 יצאה גרסה עדכנית לאפליקציה בשם "The Chase: Ultimate Edition".
קופיקו המנהל (סדרת טלוויזיה)
קופיקו המנהל הייתה סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים המהווה ספין אןף לסדרה "קופיקו". הסדרה ששודרה בין ה-1 ביולי עד ה-31 ביולי 2018 בערוץ ג'וניור לצופי yes.
עלילה
בעקבות שרשרת אירועים בלתי-סבירה, מתמנה קופיקו למנהל בית הספר עין גנים, וממלא את התפקיד בדרכו הייחודית.
סנטרל פארק (סדרת טלוויזיה)
סנטרל פארק (באנגלית: Central Park) היא סדרת אנימציה אמריקאית מוזיקלית למבוגרים שנוצרה על ידי לורן בוצ'ארד, נורה סמית' וג'וש גד עבור אפל TV פלוס. הסדרה הופיעה לראשונה ב-29 במאי 2020, ועוסקת במשפחה שגרה בסנטרל פארק בניו יורק, שעליה להציל את הפארק מאישה עשירה וחמדנית שרוצה לבנות מגדלים במקום.
ב-10 במרץ 2021, הסדרה חודשה לעונה שלישית, שתשודר בין ה-9 בספטמבר ל-18 בנובמבר 2022.
הנחת יסוד
הסיפור מסופר דרך נקודת מבטו של ברדי (Birdie), נגן רחוב בסנטרל פארק. הסדרה מספרת את סיפורה של משפחת טילרמן-האנטר שגרים בבית בסנטרל פארק. בבית גרים פטריארך אואן (המנהל המטופש של הפארק), אשתו פייג' (עיתונאית שתמיד כתבה כתבות על יופי ומקווה לכתוב סיפור אמיתי), בתם מולי (אוהבת לצייר קומיקס על עצמה ועל ילד שהיא מתאהבת בו) ובנם קול (ילד צעיר ונסער רגשות שאוהב חיות). חייהם משתנים כאשר יורשת ויזמת קשישה בשם ביטסי ברנדנהאם רוצה לרכוש את כל האדמות בסנטרל פארק ולהפוך אותם לבתים משותפים נוספים, חנויות קניות ומסעדות כדרך לחזור לעולם. הטילרמנים צריכים להתמודד גם עם הבעיות שלהם ובנוסף להציל את הפארק.
תפקידים ראשיים
בעקבות החלפת קולה של מולי, תגיש בל דמות חדשה בעונה השלישית של הסדרה בתפקיד ראשי.
שמות רחובות בישראל
שמות הרחובות ביישובי ישראל נקבעים על ידי ועדת השמות העירונית. לאופן קביעת שמות הרחובות מאפיינים דומים בערים שונות בישראל. קיימים שמות רחובות ייחודיים ויוצאי דופן רבים.
מתן שמות לרחובות נעשה בהתאם ל לפקודת העיריות, לפקודת המועצות המקומיות וצו המועצות המקומיות (מתן מספרים ושמות לרחובות וסימון בתים במספרים), תשל"א-1971.
אישים
בעיקר מנהיגי הציונות, מנהיגי מדינת ישראל, אישים מהתנ"ך (בדגש על מלכים ונביאים), אנשי תרבות, פוליטיקאים, ורבנים. בולטים בקטגוריה זו: בנימין זאב הרצל, דוד בן-גוריון, אליעזר בן-יהודה, חיים ויצמן, זאב ז'בוטינסקי, הרב קוק, מנחם בגין, חיים נחמן ביאליק, נחום סוקולוב והברון רוטשילד שעל שמם נקראו צירים מרכזיים ורחובות ראשיים ברבות מערי ישראל. הרחובות שדרות ח"ן ורחוב ביאליק בתל אביב קרויים על שם אותה אישיות - חיים נחמן ביאליק. בדומה לכך, הרחובות הנשיא הראשון וחיים ויצמן ברחובות קרויים שניהם על-שם חיים ויצמן.
נשים
את השינוי המגדרי מובילה באר שבע שבה הוחלט בשנת 2016 שכל הרחובות בשכונת כלניות (41) יהיו על שמות נשים.
בשנת 2021 הקים עדן פוקס את "המיזם להוגנות מגדרית בשמות רחובות". במיפוי שנערך במיזם, במרבית הערים והישובים בישראל יש העדפה של גברים על פני נשים, או אפליה לרעה של נשים ביחס לגברים, של פי 5-15 בהנצחה בשמות רחובות. המיזם יצר קשר עם עיריות ומועצות מקומיות רבות וביקש מהן לפעול לתיקון המצב. מתנדבי המיזם לא מבקשים להחליף רחובות שקרויים על שם גברים בשמות של נשים, אלא להסב שמות נייטרליים (של עצים, אתרים וכו') לשמות של נשים. זאת מתוך מחשבה שגם אם שמות כל הרחובות החדשים בכל עיר יקראו על שם נשים, עדיין ייקח עשרות שנים לצמצם את הפער.
כינויים מפורסמים של אנשים
בירושלים: רחובות הגידם (טרומפלדור), הגננת (חסיה סוקניק), האחות זלמה (זלמה מאיר), הנשיא השישי (חיים הרצוג). בבאר שבע: "הצדיק מירושלים" (הרב אריה לוין), הנדיב (רוטשילד). בהרצליה: הנדיב. פרדס חנה: הגאון (מווילנא).
קבוצות אנשים
רחוב שני אליהו בעכו, רחוב השניים באחדות מערי ישראל, רחוב הארבעה בתל אביב, רחוב נחלת שבעה, רחוב אנוסי משהד, רחוב עולי הגרדום ורחוב הנביאים בירושלים, רחוב בעלי התוספות בבאר שבע וביפו. יש גם רחובות על שם קהילות שלמות - קבוצת רחובות בירושלים, הקרויים בשמות של מדינות, קרויים על שם הקהילות היהודיות של אותן מדינות. יש מקרים בהם הציבור כבר לא זוכר את מי מייצגים הכינויים והקבוצות, כגון רחוב שבע האחיות במוצא עילית.
עולם החי והצומח של ארץ ישראל
כגון הזית, הדקל, התאנה, הרימון והתמר.
מקצועות ותפקידים
כגון המסגר, הצבע, האומן והבנאי. נוהג זה נפוץ באזורי תעשייה, ונכללים בו בעיקר מקצועות של "צווארון כחול". עם זאת, ניתן למצוא את רחובות "התוכנה" (באילת ובכפר סבא), "המחשב" (בנתניה) ו"המדע" (בבאר שבע). בירושלים סמוכים למכללת דוד ילין רחוב המורה ורחוב הסופר.
כתובים, עיתונים או יצירות אמנות
כגון הרחובות בבלי, חובת הלבבות ופאת השולחן בתל אביב, רחוב ארץ חפץ, הצבי והתקופה בירושלים, או רבים בשמות הרחובות במושב אומץ, הקרויים על שם פזמונים עבריים, כמו ילדותי השנייה או אגדת דשא.
רחובות חסרי שם
רחובות שבמקום שמם מצוין מספרם, כגון רחוב 3321. לכל רחוב יש מספר ברישומי הרשות המקומית ואם טרם ניתן לו שם נהוג להשתמש במספר הרחוב כתחליף לשם. כך, בתל אביב ישנם רחובות אחדים ששמם מצוין במספר. העירייה מציגה זאת כתופעה זמנית, עד למתן שם לרחוב, אף שמדובר במצב שנמשך שנים רבות. לעומת זאת, ביישובים ערביים כינוי רחובות במספרים הוא תופעה נפוצה.
בעת הקמתה של שכונה חדשה, ניתנים לעיתים לרחובות סמוכים שמות בעלי מכנה משותף. בשכונת רמת אביב ג' בתל אביב, וגם בשכונת תלפיות מזרח בירושלים, למשל, ניתן למצוא מקבץ רחובות הקרויים על שמותיהם של עולי הגרדום. דוגמה בולטת לכך, היא בשכונה קריית ספר שבמודיעין עילית, בה, בגלל שם השכונה, ניתנו לכל הרחובות שמות על שם ספרי קודש.
לעיתים שמות הרחובות משמרים שימושים ומוסדות שהיו בעבר בסביבות הרחוב, ולא נותר להם כל שריד למעט שם הרחוב. כך, למשל, רחוב הפרדס בתל אביב מנציח את פרדס פורטליס, רחוב הרכבת מנציח את פסי הרכבת של מסילת יפו-ירושלים שסביבם נסלל הרחוב ואשר פורקו בשנות השבעים, רחוב התערוכה מנציח את תערוכות יריד המזרח שהתקיימו בסמוך ורחוב כנפי נשרים בירושלים מנציח את שדה התעופה שהיה במקום לפני מלחמת העצמאות.
הנטייה בערים חדשות, כגון שוהם או מכבים-רעות, היא להשתמש בעיקר בשמות גאוגרפיים ושמות צמחים, בעלי-חיים ואבני חן, ולא לקרוא לרחובות על שם בני-אדם.
השמות הנפוצים ביותר
על פי מאגר המידע של חברת מפה, בשנת 2006, שם הרחוב הנפוץ ביותר בישראל הוא רחוב "הזית" שקיים ב-124 רשויות. שמות ששת המינים האחרים משבעת המינים הם שמות הרחובות הבאים בתפוצתם. שלושת המקומות הבאים ברשימת התפוצה, גם הם שמות של צמחי ארץ ישראל. האחרון שבהם הוא רחוב הברוש. ב-62 יישובים בישראל ישנו רחוב בשם "רחוב הברוש".
השם הבא ברשימת התפוצה הוא "רחוב ירושלים" ואחריו נפוצים רחובות על שם מנהיגים ציוניים מהעת החדשה. הקבוצה הבאה בתפוצתה היא קבוצת שמות מלכי ישראל מימי בית ראשון.
הספירה לעיל אינה כוללת רחובות כפולים או משולשים באותה עיר כדוגמת חיפה שעל שמו של הרצל, למשל, קרויים שלושה רחובות שונים ובתל אביב, כאמור, שני רחובות על שם ביאליק. כמו כן הספירה אינה כוללת רחובות כמו "הנשיא" או "חיים", שאינם נספרים כרחובות על שם האישים המונצחים בהם.
שמות ייחודיים
בתל אביב סמוכים זה לזה הרחובות סמטה פלונית וסמטה אלמונית. סמטאות אלה נבנו על ידי מאיר גצל שפירא (על-שמו קרויה שכונת שפירא, שאף אותה בנה). שפירא רצה שאחת משתי הסמטאות תיקרא על-שמו, אך ראש העירייה, מאיר דיזנגוף, התנגד לכך, משום ששמר את השם "רחוב שפירא" לרחוב אחר, שבו עמד להיבנות בית הקרן הקיימת לישראל - ארגון שמייסדו הוא צבי הרמן שפירא. כתוצאה מכך ניתנו לסמטאות שמות סתמיים, הם השמות המייחדים אותן עד היום.
רחוב מעג"ל ברמת גן, הוא ראשי תיבות של "משקי עזר, גנים למופת" - חזונם של מייסדי העיר, אבל רחוב המעגל בגבעתיים נקרא כך על שם צורתו, וכך גם רחוב המלבן בגבעתיים. בעפולה ישנו רחוב הקרוי "פרסה" משום שהוא מתעקל בצורת פרסה; כך גם רחוב הפרסה בתל אביב, ברמת גן ובהוד השרון.
לעיתים ניתנים שמות ייחודיים על מנת שלא לבלבל עם שמות רחובות דומים. לדוגמה, שמותיהם של הרמב"ם והרמב"ן נשמעים דומים מאוד ועלולים להטעות. הרחובות בתל אביב ובירושלים להנצחת שני האישים קיבלו שם ייחודי: בתל אביב הרחוב על שם הרמב"ן נקרא "רחוב נחמני" על מנת שלא לבלבל עם רחוב רמב"ם ואילו בירושלים הוקמה בתקופה המקבילה שכונת רחביה בה נעשה ההפך: רחוב רמב"ן ובמקביל אליו שדרות בן מימון על שם הרמב"ם. באופן דומה, שדרה חדשה בירושלים שביקשה להנציח את הנשיא חיים הרצוג, נקראה "שדרות הנשיא השישי", כדי למנוע בלבול עם "שדרות הרצוג" הוותיקה, על שם אבי הנשיא, הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג, וכן רחוב בירושלים שנקרא על שמו של הרב צבי יהודה קוק נקרא בשם "רחוב הרב צבי יהודה" על מנת שלא לבלבל בינו לבין "רחוב הרב קוק" הנקרא על שם אביו הרב אברהם יצחק הכהן קוק. רחוב על שם נחמה ליבוביץ' נמצא בהר חומה ושמו "רחוב נחמה", על מנת לא לבלבל עם רחוב על שם אחיה, רחוב ישעיהו ליבוביץ' הנמצא בגבעת רם. או רחוב "בארי" בתל אביב, שלא נקרא על שם הקיבוץ בצפון הנגב, אלא הוא מנציח את ברל כצנלסון תוך שימוש בשמו העברי, וזה על מנת שלא לבלבל בינו ובין רחוב אחר בעיר על שם יצחק קצנלסון.
שם ייחודי נוסף הוא שמן של שדרות ח"ן בתל אביב שהן ראשי תיבות שמותיו הפרטיים של חיים נחמן ביאליק בעוד שישנו בעיר גם רחוב ביאליק בו נמצא ביתו. בנוסף ישנה במרכז שכונת פלורנטין בעיר סמטה ששמה "אלוף בצלות" על שם אחת מיצירותיו.
רחובות בעלי שני שמות
לעיתים, רחובות הנמצאים בגבול בין ערים שונות זוכים לשני שמות, אחד מעיר זו ואחד מעיר זו. כך, למשל, הרחוב שנמצא בגבול הרצליה-רמת השרון קרוי "רחוב אמנון ליפקין שחק" בצדו שבהרצליה ו"רחוב יבנה" בצדו שברמת השרון; הרחוב שעל גבול רמת גן-בני ברק קרוי "דרך ששת הימים" בצד של בני ברק ו"דרך אבא הלל" בצד של רמת גן; "רחוב הגבול" בצד בת ים (בעבר נקרא כך גם בצדו היפואי), ורחוב "שמחה הולצברג" שהוא גבול תחום השיפוט של תל אביב-יפו (התוחם את שכונת יפו ג').
מבנה שם הרחוב
שם הרחוב יכול להכיל אחת מהקידומות הבאות: רחוב, כיכר, סמטה (למשל: סמטת רחל ברמת-גן), שדרת או שדרות (למשל: שדרות הנשיא בחיפה), משעול (למשל: משעול הגבורה בירושלים), דרך (למשל: דרך אלנבי), מבוא (למשל: מבוא אבא ברדיצ'ב בירושלים), מעלה (למשל: מעלה כפר עציון באפרת).
החלפת שם הרחוב
לעיתים מוחלף שמו של הרחוב. לאחר פטירתו של דוד בן-גוריון הוחלף שמן של שדרות קרן קיימת בתל אביב, שבהן עמד ביתו של בן-גוריון, לשדרות בן-גוריון (והשם רחוב קרן קיימת ניתן לרחוב רשפון). סערה ציבורית התעוררה כאשר בבני ברק הוחלף שמו של מחצית מרחוב הרצל לרחוב הרב שך, משום שצעד זה נחשב לפגיעה בכבודו של הרצל. בעקבות אירוע זה תוקנה פקודת העיריות, ונקבע בה שלשינוי שמו של מקום ציבורי הקרוי על שם של אחד מגדולי האומה או שם שהוא בעל משמעות לאומית או ממלכתית, נדרש אישור של הממשלה או של ועדת שרים שהוסמכה לכך.
עם קום המדינה, הוחלפו שמותיהם של רבים מרחובותיה הראשיים של ירושלים, כדי שינציחו אישים ומפעלים מהמורשת היהודית והציונית. כך למשל הוחזר שמו של רחוב צ'נסלור לרחוב שטראוס (שנקרא עוד קודם להחלפתו לצ'נסלור על שמו של נתן שטראוס), רחוב הנסיכה מרי הפך לרחוב שלומציון המלכה, רחוב מליסנדה הפך לרחוב הלני המלכה ורחוב יוליאן שינה את שמו לרחוב דוד המלך. בשנות ה-70 הוחלף שמן של "שדרות האו"ם" בחיפה ל"שדרות הציונות", בתגובה להחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שהשוותה את הציונות לגזענות וכך קרה גם לרחובות שנקראו על שם האו"ם בירושלים (בשכונת קריית היובל) ובתל אביב.
גם בתל אביב הוחלפו שמותיהם של רחובות רבים, כשעד היום הוחלפו שמותיהם של למעלה ממאתיים רחובות.
כאשר רשויות, שיש בהן מספר רחובות ששמם זהה, מתאחדות. אז הרשות המאוחדת חייבת להחליף את השמות כדי שלא יהיה בה יותר מרחוב אחד עם אותו השם. כך כשתל אביב התאחדה עם יפו, שונה שמן של שדרות המלך ג'ורג' לשדרות ירושלים מפני שכבר היה בתל אביב רחוב המלך ג'ורג' (היה בה גם רחוב ירושלים, והוא שונה לשדרות הר ציון). מקרה דומה היה בשכונת בית וגן בירושלים, בה היה רחוב הרב קוק כאשר הייתה נפרדת משאר חלקי ירושלים, אולם כשהיא אוחדה עם שאר חלקי העיר הוחלף שם הרחוב ל"רחוב בית וגן" על מנת למנוע כפילות עם רחוב הרב קוק הנמצא בשכונת גאולה על יד הבניין הישן של ישיבת מרכז הרב. החלפה דומה נעשתה ב"רחוב הרב יעקב מאיר" בשכונה (על שם הרב יעקב מאיר), שהוחלף ל"רחוב הרב עוזיאל" (על שם הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל) כדי למנוע כפילות עם רחוב הרב מאיר בשכונת זיכרון משה.
שמן של שדרות ירושלים הוא דוגמה להחלפת שם רחוב בעקבות החלפת שלטון: בהתחלה, בזמן השלטון העות'מאני בארץ ישראל, נקראו השדרות ע"ש המושל של סוריה וא"י ג'מאל פחה ואילו בזמן המנדט הבריטי נקראו השדרות ע"ש המלך ג'ורג'.
שמות במגזר הלא-יהודי
ביישובים הערביים בישראל, כמו גם ביישובי מיעוטים אחרים, לא נהוגים שמות רחובות. מקצתם קרויים על שם אישים ערביים, אך רוב הרחובות הם חסרי שם או ממוספרים. כך לדוגמה הרחובות הראשיים בדלית אל-כרמל נקראים '1', '2'. במספר יישובים מעורבים ניתנו שמות רחובות על שם אישים יהודים גם באזורים שבהם חיה אוכלוסייה ערבית, בהם רחוב חיים ויצמן בעכו, ורחובות נוספים ביפו, רמלה ועוד. בכפר כמא הרחובות קרויים על שמם של השבטים הצ'רקסיים וכן על אתרים חשובים במולדת הצ'רקסים בקווקז.
כיום ישנה פעולה למתן שמות רחובות ביישובים לא יהודיים. שמות רחובות פופולרים במגזר הלא יהודי הם א-סלאם (השלום), זייתון (הזית) ואלקודס (ירושלים). כך, ניתנו שמות רחובות בשפרעם, בית זרזיר ובג'סר א-זרקא. בנוסף ישנן יוזמות להשבת שמות ערביים לרחובות או שכונות שעד 1948 התאפיינו באוכלוסייה ערבית ושאחרי המלחמה התיישבו בהם יהודים. דוגמה לכך היא ברחוב ואדי ג'ימל, הרחוב המרכזי של שכונת עין הים בחיפה, שעד 1948 נודעה בשם ואדי ג'ימל. יוזמות דומות בחיפה מעוררות מחלוקת מטבע הדברים.
אימפריית מאלי
אימפריית מאלי הייתה אימפריה מסחרית שפרחה במערב אפריקה מהמאה ה-13 עד המאה ה-16 לספירה. האימפריה הוקמה על ידי סונדיאטה קייטה והתפרסמה בזכות עושרם של שליטיה, במיוחד של מנסא מוסא הראשון, מלך מאלי. זאת הייתה האימפריה הגדולה ביותר במערב אפריקה והיא השפיעה עמוקות על התרבות של מערב אפריקה באמצעות התפשטות השפות שלה, חוקיה ומנהגיה.
האימפריה החלה בתור ממלכה שהייתה מורכבת מאנשי הקבוצה האתנית-אפריקאית מנדינקה בחלקו העליון של נהר ניז'ר, סביב העיר ניאני. במהלך המאות ה-11 וה-12 היא החלה להתפתח כאימפריה בעקבות דעיכתה של אימפריית גאנה מצפון. במהלך תקופה זו עברו נתיבי הסחר דרומית לסוואנה של אפריקה, מה שהביא להמרצת צמיחתה. סונדיאטה קייטה נחשב כמייסד האימפריה. הוא שלט בין השנים 1230–1260 והרחיב את גבולותיה, שנחשבים לחלקה המערבי של מאלי של ימינו. סונדיאטה קייטה היה נסיך לוחם של שושלת קייטה, אשר קראה לשחרור העם המאלי משלטון מלך אימפריית סוסו , סומורו קאנטה. לאחר מותו של סונדיאטה קייטה, מלכי מאלי הוזכרו בתואר מאנסה.
בנו של סונדיאטה קייטה, מאנסה אולי הראשון (Ouali Keita I), הגדיל את הייצור החקלאי של האימפריה וכצעד כלכלי ופוליטי הקים חאג' לעלייה לרגל למכה, שכן האימפריה התבססה על האסלאם עוד מתקופתו של אביו. לאחר שורת ניסיונות לא חוקיים לתפוס את כס המלוכה הפך, בשנת 1298, סאקורה, מפקד לשעבר בצבא, לקיסר והיה לאחד משליטי האימפריה החזקים ביותר, אשר הרחיב מאוד את שטחה של מאלי. בזמן שלטונו, ב-1307, עלה למכה. סאקורה נהרג בדרכו חזרה ממכה, וכס המלוכה חזר לצאצאיו של סונדיאטה קייטה. לאחר שלטונם של שלושה קיסרים נוספים הפך, בשנת 1312, מוסא קייטה לקיסר. בין השנים 1324–1326 ביצע מוסא עלייה מפורסמת לרגל. מתנותיו הנדיבות למצרים הממלוכית גרמו לערך הזהב לרדת מאוד, שכן ערכו נפל בקהיר ולא עלה חזרה במשך מספר שנים. בשנת 1337 ירש אותו בנו מאגן הראשון, אשר הודח בשנת 1341 מכסאו על ידי דודו סולימאן (Souleyman Keita).
לאחר מותו של סולימאן ב-1360, ירש אותו בנו והחלה תקופה של מלחמת אזרחים, שגררה קונפליקטים ומאבקים פוליטיים במאלי. אימפריית מאלי הייתה כבר חלשה עוד בטרם החלה מלחמת האזרחים. החל מ-1507 מדינות שכנות כבשו את השטחים הקיצוניים של מאלי. בין השנים 1542–1545 פלשו כוחות מאימפריית סונגהאי לעיר הבירה ניאני, אך לא הצליחו לכבוש את האימפריה. בשנת 1670 בזזה ושרפה אימפריית באמאנה את ניאני. אימפריית מאלי התפוררה במהירות, חדלה מלהתקיים והוחלפה על ידי ממלכות עצמאיות. בני משפחת קייטה נסוגו לעיירה קאנגבדה, שם הפכו למנהיגים.
פרה-אימפריית מאלי
עדויות מצביעות על כך שמאלי הצפונית הייתה מאוכלסת מאז שנת 10,000 לפני הספירה. בשנת 300 לפני הספירה התפתחו יישובים גדולים ומאורגנים, ברובם ליד ג'נה (Djenné), אחת הערים העתיקות ביותר במערב אפריקה. עד המאה ה-6 לספירה, החל המסחר הרווחי דרך מדבר סהרה בזהב, במלח ובעבדים, דבר שהקל על עליית האימפריות הגדולות של מערב אפריקה.
מחוז קאנגאבה
ראשית, שלטה אימפריית סוסו במאנדן, שהיוותה ממלכה קטנה בתוך האימפריה. לאחר כיבושה של סוסו על ידי אימפריית מאלי במהלך גדולתו של סונדיאטה קייטה, הפכה אדמת מאנדן (האזור שהיה מאוכלס על ידי אנשי מנדינקה) לאחד ממחוזותיו. העיר המנדנית של מאן-קה (כיום קאנגאבה) שימשה כבירתה ושמה של המחוז הזה.
האריה הרעב
במהלך עלייתו של קניאגה נולד, בתחילת המאה ה-13, סונדיאטה משבט קייטה. הוא היה הבן של המלך של ניאני, מגאן קון פאטה (שמשמעותו הנסיך הנאה). אמו של סונדיאטה הייתה אשתו השנייה של מגאן קון פאטה, סוגולון קדג'ו. היא הייתה אישה מארץ דו, מדרום למאלי. הילד קיבל את שמה הפרטי של אמו (סוגולון) ואת שם המשפחה של אביו (דג'אטה). משולבים בשפה המדוברת, השמות יצרו את המילה סאנדג'אטה או סונדיאטה קייטה. בהסברו של איבן חאלדון, דג'אטה פירושו "אריה".
הנסיך סונדיאטה התנבא להיות כובש גדול. אולם, לא הייתה לנסיך התחלה מבטיחה. סאנדיאטה, על פי מסורות שבעל פה, לא הלך עד גיל שבע. עם זאת, ברגע שסונדיאטה עשה שימוש ברגליו הוא גדל ונהיה חזק ומכובד מאוד. לצערו של סונדיאטה, זה לא קרה לפני מותו של אביו. למרות הרצון לכבד את הנבואה ולשים את סונדיאטה על כס המלוכה, הכתירו זקני העיר ניאני את הבן מאשתו הראשונה ססומה ברטי במקום. ברגע שבנו של ססומה, דנקרן טומן, ירש את הכתר, הוא ואמו הגלו את סונדיאטה הפופולרי יחד עם אמו ושתי אחיותיו. לפני שדנקרן טומן ואמו יכלו ליהנות מכוחם הבלתי נמנע, הניח המלך סומורו את ידיו על ניאני, ואילץ את דנקראן לברוח לקיסידוגון.
הקרב על קירינה
בחזרתם של סונדיאטה ואימו מהגלות יחד עם צבאות משולבים של ממה, ווגאדו וכל ערי המדינה שהיו מדוכאות על ידי סומארו העריץ, התרחש נגדו מרד. הכוחות המשולבים של צפון ודרום מאנדן הביסו את צבא סוסו בקרב על קירינה בערך בשנת 1235. ניצחון זה הביא לנפילתה של ממלכת קניאגה ועלייתה של אימפריית מאלי. לאחר הניצחון נעלם המלך סומארו, והמנדינקה הסתערו על ערי סוסו האחרונות. מגאן סונדיאטה הוכרז כ-"faama of faamas" (מלך המלכים בשפת המנדינקה) וקיבל את התואר "מאנסה", שפירושו קיסר. בגיל 18, הוא קיבל סמכות על כל 12 הממלכות בברית הידועה בשם מאנדן קורופבה. הוא הוכתר תחת שם כס המלוכה סונדאיטה קייטה והפך לקיסר המאנדינקה הראשון. וכך הפך השם קייטה למשפחה והחל את שלטונו.
ארגון
מאנדן קורופאבה, שנוסדה על ידי מרי דג'אטה, הייתה מורכבת מ"שלוש המדינות בעלות הברית החופשית" של מאלי, ממה וואגדו ועוד "12 הדלתות של מאלי".
12 הדלתות של מאלי היו קואליציה של שטחים כבושים, בעיקר בתוך מאנדן, שתושביהם היו נאמנים לסונדיאטה ולצאצאיו. הן היו רכושו של המאנסה והוקמו ב-1235 בעקבות הקרב על קירינה. באמצעות תקיעת חניתותיהם באדמה לפני כסאו של סונדיאטה, ויתרו כל אחד משנים-עשר המלכים על ממלכתם לטובת שושלת קייטה. בתמורה להיכנעותם, הם הפכו ל"פארבאס", שילוב של המילים "פארין" ו"בה" (פארין הגדול). פארין היה אז מונח כללי למפקד צפוני.
מארי דג'אטה / סונדיאטה קייטה הראשון
מאנסה מארי דג'אטה, שנקרא מאוחר יותר בשם סונדיאטה קייטה הראשון, היה אחראי על כיבושם של מספר מקומות מפתח באימפריית מאלי ותחת שלטונו הורחבו גבולות האימפריה. הוא לא לקח חלק בשדה הקרב שוב אחרי 1240 והתעסק בשלטונו בגבולות הממלכה. הגנרלים שלו המשיכו לכבוש שטחים, במערב הגיעו לנהר גמביה ולגבולות של טקרור, מה שאפשר לו לשלוט על תחום גדול יותר אפילו מאשר תחומה של אימפריית גאנה בשיאה. בסופם של המסעות, האימפריה גדלה בכ-1,000 מיילים (1,600 ק"מ) ממזרח למערב עם גבולות שהתפתלו בין נהרות סנגל וניז'ר. לאחר שאיחד את מנדל, הוא הוסיף את שדות הזהב של שבטי הוונגרה והפך אותם לגבול הדרומי של האימפריה. העיירות המסחריות ולאתה ואודאגוסט נכבשו גם הן והפכו לגבול הצפוני של המדינה החדשה. ואגאדו וממה הפכו לשותפים זוטרים בממלכה ובחלקה של הגרעין האימפריאלי. האדמות של במבוגו (מזרח סנגל ומערב מאלי של ימינו), ג'לו (מחוז במרכז גינאה של ימינו) וקאבו (ממלכה שהיה במרכזה של גינאה-ביסאו והתפשטה לסנגל של ימינו) נוספו למאלי על ידי פאקולי קורומה, פרן קמרה וטירמקאן טרורה. בין הקבוצות האתניות השונות המקיפות את מאנדן היו קבוצות דוברות פולאר בערים מקינה, טקרור וג'לו. אף על פי שהיה מוסלמי, הצליח סונדיאטה קייטה הראשון לזכות בתמיכה כוללת בקרב עמו וזאת מכיוון שביצע טקסים של דתות נוספות וכאלו שהיו רלוונטיים למנהיגים לא מוסלמים בעבר.
מאלי האימפריאלית
מאלי האימפריאלית ידועה בעיקר בזכות רשמיהם של שיהאב אל-עומרי, אבן בטוטה ואבן ח'אלדון. אף על פי שהמקורות מספקים מידע מוגבל, הם מספקים תמונה די טובה על האימפריה, שהגיעה לשיאה באמצע המאה ה-14 תחת שלטונו של מנסא מוסא הראשון.
ממשל
האימפריה של מאלי כיסתה, במשך תקופה ארוכה, שטח גדול יותר מכל מדינה מערב אפריקאית אחרת. מה שאפשר זאת היה אופי הממשל המבוזר של המדינה. עם זאת, המאנסה (שליט האימפריה המכהן) הצליח לשמור על כספי המיסים ועל שליטה נומינלית באזור מבלי לקומם את הנתינים שלו. ברמה המקומית (כפר, עיירה ועיר), הדוגואו-טיגי (ראש הכפר) נבחר מתוך השושלת של מייסד האזור. הקאפו-טיגי (ראש האזור) מונה על ידי מושל המחוז מתוך המעגל שלו. הסמכות המרכזית בניאני התערבה רק בבחירת ראש המחוז או המדינה. מחוזות בחרו את המושלים שלהם בעזרת המנהגים האישיים שלהם (בחירות, ירושה וכו'). ראש המחוז נקרא דימאני-טיגיאו פארבה על ידי המאנסה. ראשי המחוז היו צריכים להיות מאושרים על ידי המאנסה והיו מפוקחים על ידו. אם המאנסה לא האמין שהדימאני טיגי היו כשירים או אמינים, הייתה מוצבת פארבה כדי לפקח על המחוז או להנהיג אותה באופן ישיר.
פארינים ופארבות
טריטוריות במאלי נוספו לאימפריה דרך כיבוש או סיפוח. באירועי כיבוש, פארינים (מושלים) תפסו שליטה על האזור עד ששליט בן המקום נמצא. לאחר שהובטחה נאמנות או לפחות כניעה של אזור, הוא היה רשאי לבחור דימאני טיגי משלו. תהליך זה היה הכרחי כדי לוודא שהאזרחים הנחותים יותר יישארו נאמנים לאליטה ששלטה בהם.
בהיעדר קשיים נוספים, הדימאני טיגי ניהל את המחוז בעצמו, גבה מיסים וגייס צבאות מהשבטים תחת שליטתו. אולם, טריטוריות שהיו הכרחיות לסחר נוהלו על ידי פארבה (ראש מחוז). פארבות נבחרו על ידי המאנסה מהפארינים הכבושים או חברי משפחה. הדרישה היחידה הייתה שהמאנסה ידעו שהם יכולים לסמוך עליהם שיגנו על האינטרסים של האימפריה.
חובותיו של הפארבה כללו דיווח על פעולותיה של הטריטוריה, גביית מיסים ווידוא שהשליטים בני המקום לא יסתרו את הפקודות של הניאני. כמו כן, הפארבה היה יכול לקחת מהממשל בני המקום סמכויות ולגייס צבא לצורכי הגנה או דיכוי מורדים.
משרת הפארבה הייתה מאוד יוקרתית ועברה בהורשה לצאצאים ובאישור המאנסה. המאנסה היה יכול להחליף פארבה אם הוא איבד שליטה.
טריטוריה
שטחה של מאלי השתרע גם על פני מדבר סהרה. שטחה הכולל של האימפריה היה מחולק לשלושה חלקים עיקריים, שכל אחד מהם שיחק תפקיד חשוב. החלק הצפוני של הממלכה השתרע על פני מדבר סהרה, ושימש מחסום כנגד פלישה מצד זה. מתחתיו שכן החלק שנקרא סאהל. אזור זה היה אזור צחיח שהצמחייה באזור שימשה חוואים ורועים. החלק הדרומי כלל את הסוואנה, בה היו כרי דשא ששימשו לחקלאות אינטנסטיבית יותר. שטחה השתרע היכן שהיום נמצאות המדינות סנגל, מאוריטניה, מאלי, בורקינה פאסו, ניז'ר, גמביה, גינאה ביסאו, גינאה, חוף השנהב וגאנה. עד 1350, האימפריה כיסתה כ-439,000 מיילים רבועים (1,238,000 ק"מ רבועים). האימפריה הגיעה לאוכלוסייתה המרבית בתקופת לאייה קייטה, ששלט על יותר מ-400 ערים, עיירות וכפרים של דתות שונות. במהלך תקופה זו, רק האימפריה המונגולית הייתה גדולה יותר.
העלייה החדה בגודלה של האימפריה הצריכה מעבר מהארגון של מאנדן קורופאבה (שפירושה המדינה השלמה) של 3 חלקים עם 12 ארצות. הדגם הזה הוחלף בתקופת החאג' של מנסא מוסא הראשון. על פי אל-עומרי, שראיין ספר שחי בניאני 35 שנים, היו 14 מחוזות (או יותר נכון, ממלכות מפולגות). ברישומים שלו, הוא תיעד 13 מחוזות ו-5 מדינות בלבד.
כלכלה
האימפריה של מאלי שגשגה בעיקר בזכות המסחר וגישתה לחומרי גלם חשובים. הא הייתה מורכבת משלושה מכרות זהב גדולים בתוך גבולותיה של האימפריה, וזאת בניגוד לאימפריה של גאנה, שהכילה רק נתיב מעבר לזהב. האימפריה הטילה מס על כל קורטוב זהב, נחושת ומלח שנכנסו לגבולותיה. עד תחילת המאה ה-14, מאלי הייתה המקור של כמעט מחצית מהזהב של העולם הישן, שיוצא ממכרה בבמבוק, בואור וגאלאם. מכרות הזהב בבואור, שממוקמים היכן שכיום שוכנת גינאה, התגלו בסוף המאה ה-12. לא היה מטבע בסיסי אחד של הממלכה, אלא היו סוגי מטבעות שונים בהתאם לאזורים באימפריה. הערים הסהאליות והסהריות של אימפריית מאלי היו מאורגנות כך שבשתיהן הוצבו קרוואנים ארוכי טווח למסחר והן שימשו כמרכזי סחר למוצרים מערב אפריקאים שונים. בעיר טגאזה, למשל, היה סחר במלח. בעיר טקאדה, נחושת.
זהב
תושבי קאנגאבה של מאלי פעלו כמתווכים בסחר הזהב בתקופה המאוחרת של גאנה העתיקה. גושי זהב היו רכושם הבלעדי של המאנסה, וסחר בהם בתוך גבולותיה היה בלתי חוקי. כל הזהב היה עובר מיד למשרד האוצר של האימפריה בתמורה לערך שווה של רסיסי זהב. רסיסי זהב נשקלו ונארזו לצורך שימוש לפחות מאז תקופת אימפריית גאנה. המדד הנפוץ ביותר לזהב בקרב הממלכה היה המיתאל, שנקרא גם דינר (4.5 גרם זהב). רסיסי זהב היו בשימוש בכל האימפריה, אבל לא היו בעלי ערך זהה בכל אזוריה.
מלח
מלח היה יקר ערך במידה שווה, אם לא יותר, מזהב באפריקה שמדרום לסהרה. בעוד שהמלח היה שווה בערכו לזהב בצפונה של האימפריה, ערכו היה גבוה יותר בדרומה. אנשי הדרום היו זקוקים למלח בתזונה שלהם, אולם הוא היה נדיר מאוד. לעומתם, לאנשי הצפון לא היה מחסור במלח. בכל שנה סוחרים נכנסו דרך קוואלאטה על גמלים, כאשר הם מביאים מלח כדי למכור בניאני. אחד ממקורות המלח של האימפריה היה מכרות מלח שהיו ממוקמים בטגאזה. אף אחד לא חי באזור, מלבד משרתים שעבדו בחפירות כדי למצוא מלח וניזונו מתמרים שיובאו מסיג'ילמאסה ועמק הדארה, ומבשר גמלים ודחן שיובא מסודאן. בתיהם היו מורכבים מחתיכות מלח והגגות מעורות של גמלים. המלח היה מגיע מחפירות באדמה ונחתך לחתיכות גדולות, כאשר על כל גמל הועמסו שתי חתיכות והוא העביר אותן דרומה דרך המדבר לקוואלאטה, שם נמכרו. ערכו של המלח נקבע על פי עלויות ההעברה שלו. אבן בטוטה ציין שערכו של המלח עלה אם הועבר בין קוואלאטה לבירת מאלי.
צבא
חלק מהצלחת ההתפשטות של מאלי היה הודות לגודלו של הצבא, אשר כלל למעלה מ-100,000 לוחמים, מתוכם 10,000 פרשים. סוסים היו יקרים לקניה, והיה אפילו קשה יותר לשמור על בריאותם, במיוחד בדרום שבו הייתה צמחייה טרופית שגורמת למחלות, אבל נראה כי הכוחות האלה היו הגורם המרכזי שאפשר את ניידות הצבא. חיל הפרשים היה מורכב ממעמד האצולה, בעוד שחיל הרגלים היו בעיקר עבדים, אם כי ייתכן שהיו גייסות בקרב האיכרים כדי לעזור למלא את השורות.
ארכיטקטורה
המסחר קידם את פיתוח העבודות הציבוריות, וביניהן בניית מבנים חברתיים ודתיים. השליטים הזמינו בניית מסגדים ובנוסף ארמונות הפכו אף הם למסגדים. מסגדים היו מזוהים, לעיתים קרובות, עם הערים בהם נבנו והשליטים שהזמינו את בנייתם. בעזרת טכניקות בנייה מבוססות, אדריכלים ובנאים הגדילו את המסגדים כדי שיכילו אוכלוסייה מוסלמית גדולה יותר, וזאת על מנת להדגיש את חשיבותו של האסלאם. הערים גאו, ג'נה וטימבקטו התפארו במסגדים גדולים במיוחד. המסגדים נבנו מתערובות בוץ שהוכנו במיוחד.
ההשפעה הסודנו-סהאלית הייתה רחבה במיוחד בתקופת שלטונו של מנסא מוסא הראשון, אשר בנה פרויקטים ארכיטקטוניים רבים, כולל המסגד הגדול של גאו והארמון המלכותי בטימבוקטו, שנבנה בסיועו של יצחק אל-טוג'ין, אדריכל שהובא על ידי מוסא מעלייתו למכה.
השושלת של סונדיאטה קייטה (1250–1275)
שלושת השליטים העוקבים ששלטו לאחר מרי דג'טה/ סונדיאטה קייטה טענו לזכותם למלוכה לפי קשר דם. בתקופה זו, שנמשכה 25 שנים, היו רווחים גדולים עבור המאנסה והחלו יריבויות פנימיות חריפות אשר כמעט גרמו לנפילתה של האימפריה המתפתחת.
אולי קייטה הראשון
לאחר מותו של סונדיאטה ב-1260, לאחר שלטון של 25 שנה, בנו של מרי דג'טה תפס את המלוכה והוכתר כמאנסה אולי קייטה הראשון. מאנסה אולי קייטה התגלה כשליט יעיל בכך שסיפח לאימפריה שטחים רבים, ביניהם מחוז גמביה, וכבש את מחוזות במבוק ובונדו בהם היה מיוצר זהב. מרכז מחוז קונקודואו נוסד. ממלכת סונגאי של גאו שועבדה לראשונה באותה תקופה. לפני מותו ב-1270, עלה אולי לרגל למכה בזמן השלטון של הסולטן בביברס, ובכך חיזק את קשריו עם צפון אפריקה והסחר המוסלמי.
בני הגנרלים
כאקט של שליטה ותגמול עבור הגנרלים שלו, נהג מרי דג'טה לאמץ את הבנים שלהם. הילדים הללו גדלו בארמון המאנסה והפכו לחלק ממשפחת קייטה כאשר הגיעו לבגרות. בני הגנרלים ראו את זכותם למלוכה. שניים מהבנים המאומצים של מרי דג'טה ניהלו מלחמה הרסנית אחד עם השני, שאיימה להרוס את אשר בנו שתי המאנסות הראשונות. הבן הראשון שתפס את השלטון היה וואטי קייטה (Waty Keita) ב-1270. הוא שלט במשך 4 שנים, בזבז בנדיבות ושלט בצורה אכזרית. עם מותו ב-1274, הבן המאומץ השני תפס את השלטון. מאנסה קאליפה קייטה (Mansa Kalifa Keita) זכור כשליט גרוע יותר מאחיו וואטי קייטה. הוא שלט בצורה אכזרית כמו אחיו וירה חצים מגג הארמון שלו על העוברים ושבים. מקורות מעידים כי אנשים התנפלו עליו והרגו אותו במהלך מרד של העם. הגבארה החליף אותו בבורי קייטה (Bory Keita) ב-1275.
סאקורה
סאקורה היה הבא לתפוס את כס המלוכה במאלי, זאת אף על פי שלא היה חבר במשפחת המלוכה. הוא היה אהוד על ידי אנשים רבים כאשר הוא תפס את השלטון, וזאת ככל הנראה מכיוון שהמשפחה המלכותית לא הראתה מנהיגות טובה. שלטונו של מאנסה סאקורה היטיב עם העם, למרות המהפך הפוליטי. הוא כבש שטחים רבים עבור האימפריה. סאקורה נתן לאימפריה יציבות פוליטית, שאפשרה למסחר מצפון אפריקה לפרוח ולהגדיל את השגשוג של מאלי.
סאקורה נרצח בדרכו חזרה ממכה. בני לווייתו של הקיסר העבירו את גופתו אל ביתו דרך אזור ואדי אל קנאם, שם נשלח אחד משליחי האימפריה למאלי עם ידיעה על מות סאקורה. כאשר גופתו הגיעה לניאני, נערכה לו קבורה מלכותית למרות שורשיו.
השושלת של קולונקאן קייטה (1300–1312) (The Kolonkan Keita lineage)
לאחר מותו של סאקורה, חזר השלטון למשפחת המלוכה. מועצת הזקנים (הגבארה) בחרו בקו מאמאדי קייטה כמאנסה הבא ב-1300. הוא היה הראשון בשושלת חדשה של שליטים שהיו צאצאים ישירים של סונדיאטה קייטה.
אבובאקרי קייטה השני
השליט האחרון בשושלת קולונקאן נקרא בעת המלכתו מאנסה אבובאקרי קייטה השני. לאחר שלטונו, בשנת 1312 עברה המלוכה למנסא מוסא, בנו של אבובאקר, שהיה אחיו של סונדיאטה.
שושלת לייה קייטה (1312–1388)
עזיבתו של אבובאקרי קייטה השני ב-1312, היחידה שמתועדת בהיסטוריה של האימפריה, סימנה את תחילתה של השושלת של פאגה לייה קייטה. פאגה לייה קייטה היה בנו של אבובאקרי קייטה הראשון. בניגוד לאביו, פאגה לייה קייטה לא תפס מעולם את השלטון במאלי. למרות זאת, השושלת שלו הולידה 7 מאנסות אשר שלטו במהלך שיאה של האימפריה ובתחילת נפילתה. השושלת שלטה עד שנת 1389 והניבה כמה מהשליטים החשובים ביותר של אימפריית מאלי.
מוסא קייטה הראשון
השליט הראשון משושלת לייה היה מנסא מוסא קייטה הראשון, אשר ידוע פשוט כמנסא מוסא. הוא בין השליטים המפורסמים ביותר באפריקה הקדומה. מוסא קייטה היה מהשליטים המוסלמים האדוקים הראשונים של האימפריה המאלית. הוא ניסה להפוך את האסלאם לדת של אצולה, אבל שמר על המסורת של האימפריה שלא לכפות זאת על העם. הוא התעניין במרכז הלימודי בעיר טימבקטו, אותה סיפח לאימפריה בדרכי שלום והפך את האוניברסיטה ממרכז לימודי איסלאמי קטן לאחד ממוסדות ההשכלה החשובים ביותר בעולם המוסלמי כולו, סנקורה. בנוסף, הרחיב מוסא קייטה את גבולות הממלכה. הישג נוסף של מאנסה מוסא קייטה היה העלייה המפורסמת שלו למכה בין השנים 1324–1326. בזמן העלייה לרגל המאנסה לקח איתו קבוצה גדולה מאוד של אנשים, מתוכם כ-500 שומרים אישיים, בנוסף גם אלפי גמלים שנשאו מזון מים ועושר רב. הוא ביקר בקהיר, מצרים ונשאר בה במשך שלושה חודשים, בזמן זה הוא נתן צדקה לאנשים רבים, הוא והאנשים שליוו אותו בזבזו כל כך הרבה זהב בשווקים. הזהב נהיה כל כך נפוץ שערכו במצרים ירד למשך שנים.
מסעו של מוסא תפס את תשומת לבם של העולם המוסלמי והעולם הנוצרי וחשף את עושרה של מאלי. כתוצאה מכך, השם של מאלי וטימבקטו הופיעו על מפות העולם במאה ה-14. עם חזרתו ממכה, מאנסה מוסא הביא עימו חוקרים ואדריכלים מפורסמים כדי לייפות חלק מהערים. הם הסיפו יוקרה לסנקורה ובנו כמה מהמבנים הארכיטקטוריים המפורסמים בעולם.
עד סוף שלטונו של מאנסה מוסא בשנת 1337 עם מותו, אוניברסיטת סנקורה הוסבה לאוניברסיטה מאוישת במלואה עם אוספי הספרים הגדולים ביותר באפריקה מאז ספריית אלכסנדריה. אוניברסיטת סאנקורה הייתה מסוגלת להכיל 25,000 תלמידים והיו לה אחת הספריות הגדולות בעולם, עם כ-1,000,000 כתבי יד.
בנו של מאנסה מוסא קייטה, מגאן קייטה הראשון, תפס את השלטון לאחר מות אביו. מגאן קייטה הראשון לא היה שליט יעיל במיוחד וחי חיים ראוותניים מאוד. אולם, הוא לא שלט זמן רב ואחיו, סולימאן קייטה, תפס את כס המלוכה בשנת 1341.
מארי דג'אטה קייטה השני
אחרי מס' חודשי שלטון בלבד, הודח מאנסה קאמבה קייטה על ידי אחד מבניו של מגאן קייטה הראשון (Maghan Keita I), והאימפריה נשלטה מספר שנים על ידי צאצאים משושלת של עבדים. קונקודוגו קמיסה קייטה (Konkodougou Kamissa Keita), שנקרא על שם המחוז בו שלט פעם, הוכתר כמאנסה מארי דג'אטה קייטה השני ב-1360. הוא שלט בעמו תוך דיכוי ונחשב לאחד השליטים השנואים באימפריה. בנוסף, בזבז את אוצרות הממלכה ומכר פריטים מהאוצר המלכותי בזול כדי לממן את אורח חייו. מאנסה מארי דג'אטה קייטה השני חלה באופן חמור ונפטר ב-1373.
מוסא קייטה השני
לאחר מותו של מארי דג'אטה קייטה השני, החליף אותו בנו מוסא, שנקרא מאנסה מוסא קייטה השני. מוסא קייטה השני לא היה כמו אביו. הוא היה שליט ישר ומתחשב, אולם הוא לא היה בעל עוצמה כמו המאנסות שהיו לפניו. למוסא השני היה יועץ חזק ושאפתן שתפס פיקוד על הממשל. היועץ לא היה ממשפחת המלוכה, אבל שמו היה מארי דג'אטה השלישי (Mari Djata III). מוסא קייטה השני עדיין נחשב כשליט של האימפריה, אף על פי שהיא נוהלה על ידי מארי דג'אטה השלישי, שעבד קשה כדי להחזיר את כוחה של האימפריה. הוא ניתב את הצבא לסהרה כדי להילחם בסנהג'ה על השליטה במקורות המלח והנחושת ליד טקאדה. עד מותו של מאנסה מוסא קייטה השני בשנת 1387, היו למאלי מקורות הכנסה נזילים ושליטה על האזורים הכבושים, למעט גאו ודיולוף.
מגאן קייטה השני
לאחר מותו של מוסא קייטה השני, הוא הוחלף על ידי אחיו מאנסה מגאן קייטה השני, שהיה חלש אף הוא ושוב האימפריה נוהלה על ידי יועץ ממשלתי. מאנסה מגאן קייטה השני נהרג לאחר שנה של מלוכה בלבד, ב-1388.
סאנדאקי
מאנסה סאנדאקי, אשר נישא לאימו של מאנסה מוסא השני, תפס את מקומו של מוסא קייטה השני לאחר מותו והפך לאדם הראשון ללא כל קשר דם לשושלת קייטה ששלט באופן רשמי במאלי. סאנדאקי היה יועץ ממשלתי ואף על פי שנישא לחברה ממשפחת האצולה, לא היה בעל זכויות לטעון לכתר. הוא שלט רק מספר חודשים עד שנרצח על ידי בן ממשפחת המלוכה.
מגאן קייטה השלישי
מחמוד קייטה (Mahmud Keita), שהיה צאצא של סונדיאטה, הוכתר כמאנסה מגאן קייטה השלישי בשנת 1390. הוא שלט עד שנת 1400 והוא המאנסה האחרון של אימפריית מאלי שמוזכר על ידי גאוגרפיים ערביים ומתועד ברישומים.
לאחר מלוכתו של מאנסה מגן קייטה השלישי היו מאנסות נוספות אשר הוזכרו במסורות שבעל פה, אולם לא ניתן לקשרן לשום תאריך בציר הזמן, ולכן אין דרך לדעת היכן משתלבות בראי ההיסטוריה.
אימפריית מאלי המאוחרת
השליט הנודע הבא, מחמוד הרביעי (Mahmud IIII), מתועד לראשונה בסוף המאה ה-16. עם זאת, נראה כי הוא נחשב לשליט האחרון של מאנדן המאוחדת. צאצאיו מואשמים בפילוג מאנדן קוואפאבה ל-3 ממלכות בשטחה של טריטוריית האימפריה- הצפונית, המרכזית והדרומית. לאחר חלוקה זו, במאה השבע-עשרה נעלמה אימפריית מאלי מן המפה הפוליטית של אפריקה.
מאנסה מחמוד קייטה הרביעי
מאנסה מחמוד קייטה הרביעי היה השליט האחרון של מאנדן לפי הטארקי אל סודאן (ספר ההיסטוריה של אזור סודאן). בספר מתואר כיצד הוא יזם התקפה על העיר דג'ני ב-1599 עם בני ברית פולאניים בתקווה לקבל יתרון מהתבוסה שחוותה אימפריית סונגאי. חיילים מרוקאים, שנרכשו מטימבקטו, פגשו באנשי מאלי בשדה הקרב וחשפו אותם לאותה הטכנולוגיה שהרסה את אנשי אימפריית סונגאי. למרות האבדות הכבדות, צבא המאנסה לא נסוג וכמעט שרד את המתקפה. אך כוחות צבאיים בתוך דגנ'י התערבו, וכך נאלץ מאנסה מוחמד הרביעי לסגת עם צבאו לקנגבה.
התמוטטות
לאחר מותו של מאנסה מוסא הראשון, התווכחו צאצאיו על מי יהיה השליט הבא. זה גרם לאימפריה להיחלש מאוד. הבעיות הפנימיות המשיכו להחמיר ככל שהתחילו תושבי טריטוריות כבושות חדשות להתמרד. עד שנת 1500, מורדים ופולשים צמצמו את האימפריה לגודל בו הייתה טרם כיבושיו של סונדיאטה קייטה.
תבוסתו של מאנסה מחמוד קייטה הרביעי דווקא זיכתה את סונדיאטה קייטה בכבודה של מרוקו והצילה את מאלי מגורל זהה לזה של סונגהאי. ייתכן שאלו המאנדינקה עצמם שגרמו להרס הסופי של האימפריה. סביב 1610 מת מוחמד הרביעי. הסיפורים המסורתיים גורסים כי למוחמד הרביעי היו שלושה בנים שרבו בינם לבין עצמם על שאריות האימפריה. מאז מוחמד הרביעי לא שלט שליט יחיד במאנדן כולה, מה שגרר את התמוטטות האימפריה.
חלוקת מאנדן
ליבת האימפריה העתיקה חולקה לשלושה תחומי השפעה שונים. קנגאבה, שהייתה עיר הבירה מאז סוף שלטונו של מוחמד הרביעי, הפכה לבירה של התחום הצפוני. אזור הג'ומה, שנשלט מסיגווירי, כלל את החלק המרכזי של הממלכה לשעבר, שכלל את ניאני. המאנה, דרומית לג'ומה, הפכה לממלכה הדרומית ובירתה הייתה קואורוסה של גינאה המודרנית. כלל השליטים השתמשו בתואר מאנסה, אך שלטונם הוגבל רק לאחד משלושת האזורים. למרות ההפרדה לתחומים השונים, האזור נשאר תחת שליטת המנדינקה עד אמצע המאה ה-17. שלוש המדינות נלחמו אחת בשנייה כמו שלחמו מול מדינות אחרות, אם לא יותר. אך כשעמדו בפני פלישה חיצונית, היריבויות הפנימיות הסתיימו. מגמה זו נמשכה גם בזמני המושבות הקולוניאליות מול אויבים טוקולורים (קבוצה אתנית) מהמערב.
הג'יהאד הבאמאני
ב-1630, הכריזה אימפריית באמאנה על מלחמת הקודש נגד הכוחות המוסלמים של מאלי. הם תקפו את הפאשה המרוקאי ששהה בטימבקטו ואת המאנסות של מאנדן. ב-1645, תקפו הבאמאנים את מאנדן והחרימו את שני הבנקים הניגריים עד ניאני. קמפיין זה כילה את מאנדן והרס כל תקווה של שלושת המאנסות לשתף פעולה לשחרור המדינה.
בזיזת ניאני
מאמא מאגהאן, המאנסה של קאנגבה, יצא כנגד הבאמאנה ב-1667 והטיל מצור על סגוואו קורו למשך שלוש שנים. סגואו הוגנה על ידי ביטון קוואליבאלי, שהגן בהצלחה על עצמו כך שמאמא מגהאן נאלץ לסגת. כמתקפת נגד או התקדמות בתקיפת מאלי, הבאמאנה בזזו ושרפו את מאלי ב-1670. כוחותיהם צעדו צפונה עד קאנגאבה, היכן שהמאנסה נדרש לעשות איתם שלום והבטיח לא לתקוף אותם דרומית למאלי. הבאמאנה, בתמורה, הבטיחו לא להתקדם צפונית מניאמיה. בעקבות שרשרת האסונות הנ"ל, נטש מאנסה מאמא מאגהאן את בירת ניאני.
השפעת האימפריה כיום
דת האסלאם הוטמעה לראשונה באימפריית מאלי על ידי מאנסה מוסא קייטה הראשון וכיום האסלאם עדיין פופולרי בחלק זה של אפריקה, כך שקיימת מורשת ברורה מתקופת האימפריה. אימפריית מאלי הייתה אחת המדינות הראשונות מדרום למדבר סהרה שבה הוצגה דת זו.
כיום המדינה מאלי עדיין קיימת אולם, בעקבות האימפריאליזם ופלישתם של האירופאים לאפריקה, הרכב האוכלוסייה בה שונה. רוב משאבי האימפריה, כמו עושרה, המבנה הפוליטי והצבאי שלה, נהרסו כאשר האירופאים החלו ליישב את אפריקה, מה שהוביל את האזור להיות מוקד ללחימה שנמשך עד ימינו. אנשים שחיו יחדיו בהרמוניה, למרות הדתות והתרבויות השונות שלהם, חולקו לפתע לארצות שונות. אך הסיפורים והמיתוסים על האימפריה המלכותית המפוארת עדיין קיימים, מותירים חלום שהאימפריה תחזור למצבה המאוחד ושמדינות אלו, שנכללו באימפריה בעבר וכיום סובלות מעוני רב, ישגשגו ויפרחו שוב.
ישנם שרידים פיזיים של אימפריית מאלי, כמו פסלי טרה-קוטה ומסגדים. אנשים, בנוסף, מדברים עדיין בשפת המנדינקה, בה דיברו אנשים באזור שממנו נולדה אימפריית מאלי. שפה זו התפשטה לאורך כל מערב אפריקה בעקבות ההגירה.
אודז'יבול
אודז'יבול (בפולנית: Odrzywół) היא עיירה במזרח פולין, כ-85 ק"מ מדרום לוורשה, ובה כ-1,300 תושבים, על צומת דרכים בין כביש ורשה-קונסקי וכביש לודז'-ראדום.
בשנת 1418 איפשר המלך ולדיסלב השני יגיילו לשליט העיר רדום להכריז על אודז'יבול כעל עיר, עקב הצטיינותו של האחרון במלחמה הליטאית-פולנית-טבטונית.
יהודי אודז'יבול
בין שתי מלחמות העולם חיו באודז'יבול יותר מ-300 יהודים – כרבע מתושביה.
בספטמבר 1939 כבש הצבא הגרמני את העיירה.
בסוף 1941 קבעו הגרמנים גטו בעיירה בו נאסרו יותר מ-700 יהודים, בהם פליטים שהגיעו לעיירה עם פרוץ המלחמה.
באוגוסט 1942 גרשו הגרמנים את אסירי הגטו לגטו נובה מיאסטו על הפיליצה ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
במאות ה-19 וה-20 כיהנו רבנים נחשבים, ביניהם רבי ישראל ניסן קופרשטוק שהגיע לאודזיבול בהגיע בערב ראש השנה של שנת ה'תרמ"א (1881). כמו כן כיהנו בעיירה גם רבי יהודה לייבוש ליכט ורבי צבי רינקוביץ'.
הרב ששימש בשנות השלושים עד המלחמה היה רב שלמה זרח קסטנברג.
קנדידו פורטינרי
קנדידו פורטינרי (בפורטוגזית: Candido Portinari; 29 בדצמבר 1903 – 6 בפברואר 1962) היה צייר ברזילאי. הוא נחשב לאחד הציירים הברזילאים החשובים ביותר, כמו גם לבולט והמשפיע ביותר על סגנון הנאו-ריאליזם בציור.
פורטינרי צייר יותר מחמשת אלפים ציורי קנבאס, משרטוטים קטנים ועד עבודות מונומנטליות כמו לוחות "מלחמה ושלום", שנתרמו למטה האו"ם בשנת 1956. פורטינרי פיתח מודעות חברתית לאורך כל ימי יצירתו ושמר על חיים פעילים בעולמות התרבות והפוליטיקה הברזילאית.
מהלך חיים וקריירה
הוא נולד לז'יובאן בטיסטה פורטינרי ודומניקה טורקאטו, מהגרים איטלקים מצ'יאימפו ויצ'נצה, וונטו, במטע קפה ליד ברודובסקי בסאו פאולו. תוך שגדל במטע קפה עם אדמה כהה ושמיים כחולים, פורטנרי צבר את השראתו מהמולדת שאהב. ברוב הציורים המאוחרים שלו, ציורי קיר ופרסקו, הוא השתמש בצבע כחול והרבה חומים ואדומים מכיוון שזה היה צבע ביתו.
אחת העבודות הראשונות של פורטינרי הייתה לצלם צילומים שבהם תפס מקרוב את התמונה המדויקת ואת צבעיה ואז להגדיל אותה. הן נמכרו בהצלחה מכיוון שהדמיון למציאות היה מדהים. לאחר מכן למד פורטינרי בבית הספר הלאומי לאמנויות יפות בריו דה ז'ניירו אצל רודולפו אמאדו. בשנים 1923, 1925 ו-1927 זכה פורטינרי בפרסים בסלון האמנות של בית הספר ובשנת 1928 קיבל מלגה מטעם ממשלת ברזיל ללימודים באירופה במשך שלוש שנים. שהות זו השפיעה באופן משמעותי על פורטינרי. הוא חקר יצירות אמנות אירופאיות שונות, ביקר במוזיאונים ובמהלך מסעותיו פגש את אשתו לעתיד, מריה מרטינלי. לאורך כל נסיעותיו הוא לא צייר הרבה אלא למד והתבונן על החיים מנקודה אחרת, בתקווה לתרום כך גם לשיפור מולדתו. הוא חזר לברזיל והתמסר באופן מלא למתן ביטוי אורח החיים הברזילאי האמיתי ולכידה מדויקת של הכאב והמאבקים של העם באמצעות האמנות שלו.
לאחר שובו החל פורטינרי להציג באמנותו את המציאות של ברזיל, החל מיופייה הטבעי וכלה בחייהם הקשים של האוכלוסיות העניות במדינה, תוך כדי מיזוג של הכשרתו האקדמית עם האוונגרדים המודרניסטיים. פורטינרי נשאר נאמן לעצמו ולא התיר לחוויותיו החדשות ולהשקפותיו העדכניות לשנות אותו. שורשיו נותרו חשובים לו והוא שאף להציג בציוריו את הרוח הברזילאית האמיתית. הוא רצה שהעולם יראה את המציאות הקשה של תנאי החיים בברזיל ואת מאבק ההישרדות. כוח, עבודה קשה, עצמאות ואותנטיות מופיעים כמעט בכל אחת מיצירותיו.
בשנת 1939 הציג פורטינרי בתערוכה העולמית של ניו יורק. בשנה שלאחר מכן הציג פורטינרי לראשונה ציור קנבס במוזיאון לאמנות מודרנית. עליית הפשיזם באירופה, המלחמות והמגע ההדוק עם החברה הבעייתית הברזילאית, אישרו מחדש את אופייה החברתי של עבודתו, שגם הובילה אותו למעורבות פוליטית.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הברזילאית ונבחר לחבר קונגרס בשנת 1945 ולסנטור בשנת 1947, אך ברח לאורוגוואי בגלל רדיפת הקומוניסטים במהלך ממשלת גספאר דוטרה. בשנת 1951 הקדישה הביאנלה האמנותית הראשונה בסאו פאולו חדר מיוחד ליצירותיו. הוא שב לברזיל בשנה שלאחר מכן, לאחר הצהרת הממשלה על חנינה כללית. בשנת 1956, לאחר שהאו"ם פנה למדינות החברות בבקשה לתרום יצירת אמנות למטה החדש של הארגון. ברזיל בחרה בפורטינרי למשימה, שנמשכה ארבע שנים וכללה כ־180 טיוטות עד השלמת הציור. דאג המרשלד, מזכ"ל האו"ם, כינה את היצירה "יצירת האמנות המונומנטלית החשובה ביותר שנתרמה לאו"ם".