cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפוסמטיות
אַפּוֹסֵמָטִיּוּת (משמעות apo: הרחק ו-sematic: לסמן/כוונה) היא שיטת התגוננות של בעלי חיים המשתמשים באותות אזהרה כגון צבע בולט, צלילים, ריחות או מאפיינים אחרים כדי לפרסם את מנגנוני ההגנה שלהם. פרסום מנגנוני ההגנה בצורה ראוותנית יכול למנוע מטורפים פוטנציאלים לתקוף אותם ולאלץ אותם להשתמש במנגנוני הגנה כגון רעילות, ארס, טעם או ריח רע, קוצים חדים או אופי אגרסיבי שעלולים לדרוש מהם השקעה גדולה של אנרגיה או לגרום לסכנת פציעה.
הדוגמה הנפוצה ביותר לאפוסמטיות הם צבעי אזהרה או צבעים אפוסמטיים. בדרך-כלל מדובר בצבעים בולטים כמו כתום ואדום בוהקים על רקע שחור, שמבליטים את בעל-החיים הארסי ומפרסמים את רעילותו. במובן זה, צבעי האזהרה הם הניגוד לצבעי הסוואה — צבעים שנועדו להסתיר את בעל-החיים מפני הטורפים.
השימוש בצבעי אזהרה נפוץ במיוחד אצל חסרי חוליות, ובפרט אצל מיני חרקים רבים. אצל בעלי-חיים בעלי חוליות השימוש בצבעי אזהרה נפוץ פחות, ומוגבל בעיקר לקבוצה של זוחלים, דו-חיים ודגים. אצל היונקים, אחת הדוגמאות הבולטות (והמעטות) לשימוש בצבעי-אזהרה היא דוגמת הפרווה השחורה-לבנה של הבואש. אצל מיני עופות מסוימים, דוגמת נוצות בולטת ובהירה עשויה אף היא להיות צבעי אזהרה, אם כי קשה לקבוע זאת, מכיוון שלעופות רבים מאוד צבעים בוהקים ובולטים. לשם המחשה, למין Colaptes auratus ממשפחת הנקריים דוגמת נוצות בהירה, וגם בשר לא טעים, שייתכן שהוא רעיל.
מנגנון ההגנה של צבעי האזהרה מסתמך על הזיכרון של הטורף הפוטניציאלי. לדוגמה, לאחר שציפור תנסה לצוד חרגול שטעמו רע, או חרק רעיל, היא תנסה למנוע את הישנות הטעם הרע, על ידי התרחקות מבעלי חיים הדומים במראה החיצוני לבעל החיים בעל הטעם-הרע. בעלי חיים העוטים צבעי אזהרה הם לעיתים קרובות איטיים. בשל צבעי האזהרה, אין להם צורך בקלות תנועה. במקום זאת, לעיתים מבנה הגוף שלהם עמיד וחסין לפגיעה, כך שהם יוכלו להימלט לאחר התקיפה הראשונית של טורף, שנעקץ, נפגע מארס או הרגיש בטעם מריר.
כפר א-שיח' (מחוז)
מחוז כפר א-שיח' הוא אחד ממחוזות מצרים. בירת המחוז היא כפר א-שיח'.
אוכלוסייה
בשנת 2015, כמות האוכלוסייה במחוז הוערכה ב-3,172,753 תושבים. רוב תושבי המחוז חיים באזורים כפריים. כ-2,441,246 תושבי המחוז גרים באזורים הללו לעומת 731,507 תושבים הגרים באזורים עירוניים.
היסטוריה
מחוז כפר א-שיח' הוקם בשנת 1949, שמו הקודם היה "פאודיה" לכבוד המלך פואד הראשון, מלך מצרים. לאחר המהפכה ב-1952, ובעקבות שינוי השם של הכפר א-שיח', המחוז נקרא על שמה.
גאוגרפיה
המחוז כולל 11 ערים וכפרים:
גאומטריה אוקלידית
הגאומטריה האוקלידית היא התורה המתמטית של נקודות, ישרים ומעגלים במישור, המבוססת על האקסיומות שהציג וסיכם אוקלידס בספרו יסודות, והכללות שלה למרחב התלת-ממדי. מדידות לצרכים הנדסיים נעשו בכל רחבי העולם העתיק, ואף נעשו מספר הבחנות כגון זו שבמשפט פיתגורס, אבל רק בתרבות היוונית נבנתה עבורם מסגרת תאורטית שיטתית, שבליבה התהליך הדדוקטיבי שבו מקבלים משפט מהנחות יסוד ומשפטים קודמים.
במשך יותר מאלפיים שנה נקראה הגאומטריה האוקלידית פשוט "גאומטריה", משום שהייתה הגאומטריה היחידה. ניסיונות להוכיח את אקסיומת המקבילים הביאו במאה ה-19 לפיתוחן של גאומטריות אלטרנטיביות, שאינן מקבלות את האקסיומה הזו, והן קרויות גאומטריות לא אוקלידיות.
גאומטריה אוקלידית נמנית עם ענפי המתמטיקה המעטים הנלמדים בבית הספר היסודי והתיכון. במסגרת זו יש המבחינים, משיקולים דידקטיים, בין גאומטריית המישור (או הנדסת המישור), העוסקת בגופים מישוריים בלבד, כגון משולש ומעגל, ובין גאומטריית המרחב (או הנדסת המרחב), העוסקת בגופים תלת-ממדיים, כגון פירמידה, קובייה וכדור.
הנחות
אוקלידס, שנחשב לאבי הגאומטריה בזכות ספרו "יסודות", ביסס את הגאומטריה המישורית על שני מונחי יסוד, ה"נקודה", וה"ישר", שאינם מוגדרים באופן מתמטי מדויק, אבל הם מקבלים את משמעותם ואת התכונות שלהם מהנחות היסוד שהם מקיימים והקשר שלהם למונחים אחרים שאוקלידס מגדיר, ביניהם ה"מעגל", ה"זווית" וה"מישור". הנקודה הישר המעגל והזווית מקיימים יחד איתם חמש הנחות:
בנוסף אוקלידס מציין חמש מוסכמות, או אקסיומות, שאינן תלויות במושגים מסוימים:
ההנחה החמישית שקולה לטענה כי דרך נקודה שמחוץ לישר עובר מקביל אחד ויחיד, המכונה "אקסיומת המקבילים". בניגוד לשאר ההנחות והאקסיומות, הנראות פשוטות ומובנות מאליהן, אקסיומת המקבילים נראתה למתמטיקאים לאורך ההיסטוריה פחות טבעית, והם ניסו למצוא דרך להוכיח אותה משאר ההנחות. רק במאה ה-19 הוכח שהיא בלתי ניתנת להוכחה, על ידי יצירת הגאומטריה ההיפרבולית שבה כל ארבע האקסיומות הראשונות נכונות אך החמישית איננה נכונה. תחום זה של הגאומטריה נקרא גאומטריה לא-אוקלידית, בניגוד ל"גאומטריה אוקלידית" שבה מניחים את כל חמש ההנחות.
המוסכמות וההנחות שהציע אוקלידס אינן מספיקות לביסוס של הגאומטריה במידת הקפדנות המקובלת היום; במקומן מקובל להשתמש במערכת האקסיומות של הילברט שהציע דויד הילברט בסוף המאה ה-19.
פיתוח גאומטריית המרחב דורש את מושג המישור, המאופיין בכך שדרך 3 נקודות שאינן נמצאות על ישר אחד עובר מישור אחד ויחיד.
קודרון
אף על פי שסביר מאוד שסיפורה של קודרון הוא המצאת המשורר, מקורם של סיפור הוריה בסיפור גרמני נפוץ הידוע בסקנדינביה כ- (טֶבַח): הוא מספר כיצד אימה של קודרון, הילדה (Hilde), ברחה כדי להינשא עם אביה, הטל (Hetel), נגד רצונו של אביה של הילדה, האגן (Hagen). בקודרון, הסיפור הטרגי הזה במקור הפך לסיפור שמח המשמש כפרהיסטוריה של קודרון עצמה.
הפואמה בולטת בתפקיד החשוב והפעיל שממלאות דמויותיו הנשיות. הוא נתפס באופן נרחב כאנטיתזה מכוונת לשירת הניבלונגים, שאליה הוא רומז בדרכים רבות.
נראה שקודרון לא הצליחה בקרב קהלים מימי הביניים, והיא שרדה רק בכתב יד אחד. אולם מאז גילויה מחדש, היא זכתה לפופולריות בקרב פילולוגים, והדבר הביא בתקופה המודרנית לקבלתה באופן נרחב יחסית. מבין פואמות הגבורה הגרמניים, היא כונתה "שנייה בשיעור קומתה רק לשירת הניבלונגים".
תקציר
האפוס מספר בעצם שלושה סיפורים: הרפתקאותיו של המלך האגן, זכייתו של המלך הטל בהילדה, והניסיונות והניצחונות של הנסיכה קודרון, שהאחרון מהווה שלושה רבעים מהיצירה.
באירלנד, הנסיך זיגבנט (Sigebant) מתחתן עם נסיכה נורווגית, אוטה (Uote), והופך למלך. שלוש שנים לאחר מכן היא יולדת לו בן, האגן.
בגיל שבע נישא האגן לאי רחוק על ידי גריפון פראי ומוענק לילדיו שלו. אבל אחד הילדים חמדן מדי ועף עם הילד. תוך כדי כך הוא בטעות מאפשר לו לברוח. האגן בורח עד שהוא מוצא שלוש עלמות צעירות במערה שבעצמן נמלטו מהגריפונים. הן ממשיכות לטפל בו עד שהוא מבוגר מספיק כדי להסתדר בעצמו.
ואז יום אחד, לאחר שהשיג נשק ושריון מספינה טרופה, האגן מסוגל להרוג לבד את כל הגריפונים. זמן מה לאחר מכן, לאחר שהרג דרקון, הוא שותה את דמו וצובר כוח וחוכמה על אנושית. לבסוף כל הצעירים האלה ניצלים על ידי ספינה חולפת. אך כאשר מתברר כי אלו שחולצו אמורים להיכלא תמורת כופר, האגן משתמש בכוחו כדי להשתלט על הספינה ולאלץ את הצוות להפליג לאירלנד.
שם מתאחד האגן עם משפחתו והעלמות שניצלו מצטרפות לחצר המלוכה. עד מהרה הנסיך הצעיר מתחתן עם אחת העלמות, הילדה מהודו. היא מוכתרת למלכה כאשר האגן הופך למלך. מאוחר יותר היא יולדת לו בת, שגם היא נקראת הילדה שכשגדלה התפרסמה ביופייה.
מלך לוחם בשם הטל שולט בהגלינגים (Hegelings או ההטלינגים) באזור שכיום הוא צפון גרמניה, דנמרק והולנד. לאחר ששמע על יופייה של הילדה, הוא רוצה לחזר אחריה כדי שתהיה המלכה שלו. אבל מודיעים לו שהמלך האגן הורג את כל המחזרים שלה. אז הוא מארגן משלחת של בני משפחתו והוואסלים שלו, בהנהגתו של וייט (Wate) מסטורמרן, במטרה לחטוף אותה.
המשלחת מפליגה בחמש ספינות. כשההגלינגים נוחתים באירלנד הם מתחזים לסוחרים וללוחמים גולים. באמצעות מתנות עשירות ובדרכי אבירות הם יוצרים אצל האגן וחצרו תחושת ביטחון מזויפת. הורנט (Horant) מדנמרק, אחד מההגלינגים, שר כל כך מתוק עד שהוא הופך לאליל הנשים. באמצעים אלה מפתים את הילדה ופמלייתה לרדת לנמל כדי לצפות בספינות היוצאות. לפתע מגיחה קבוצת לוחמים החבויה באחד מהם, הילדה וגברותיה הממתינות נחטפות, והספינות מפליגות כולן חזרה לגרמניה.
זועם, האגן אוסף את כוחותיו ועד מהרה משגר צי לתקוף את אדמותיו של הטל. כשהוא מגיע לחוף הגרמני הוא ואנשיו נתקלים בהתנגדות עזה, כולל על ידי הטל עצמו. שני הצדדים נאבקים עד שמגיעים למבוי סתום. ואז הסכסוך נפתר על ידי הפסקת אש שבה הילדה מאורסת להטל. נערכת חתונה גדולה לאחר מכן והילדה הופכת למלכת ההגלינגים. אז חוזר האגן לאירלנד, עמוס במתנות ומלא שבחים על עד כמה הטל ראוי כבעל לבתו.
כעת הגיע תורו של הטל להפוך לאביה של בת יפהפייה מפורסמת שהוא מרגיש שהוא חייב להגן עליה מפני כל המחזרים. הבת הזו היא קודרון, שיחד עם אחיה אורטווין (Ortwin), נולדו להטל והילדה.
כשקודרון מתבגרת, הטל מסרב לתביעותיו של מלך מורי בשם סיפריט (Sifrit) מאלזבי (Alzabey), נסיך נורמני בשם הרטמוט (Hartmuot), והמלך הרוויג (Herwig) מזיילנד. הרוויג מגייס לאחר מכן צבא של 3,000 לוחמים ותוקף את הטל. הטל נלחם בחזרה עם הצבא שלו. עד מהרה הרוויג והטל מתמודדים זה עם זה אחד על אחד ונלחמים עד שמגיעים למבוי סתום. בשלב זה קודרון מאוהבת בהרוויג האמיץ ומבקשת להינשא לו. אז הטל מעניק לה את משאלתה. אבל הילדה מחליטה לדחות את החתונה בשנה בזמן שהיא מכינה את קודרון להיות מלכה. ולכן הרוויג חייב לחכות.
במהלך אותה תקופת ביניים, המלך הקנאי סיפריט פולש לאדמותיו של הרוויג עם צבא של 80,000 ושורף את ממלכתו. זה מאלץ את הרוויג לבקש את עזרתם של ההגלינגים אשר, בהנחייתו של קודרון, נחלצים לעזרתו. עד מהרה מסוגלים הכוחות המשולבים לדחוק לפינה את אלה של סיפריט ולהטיל מצור בן שנה.
בינתיים, הנסיך הנורמני הקנאי לא פחות הרטמוט אוסף צבא של 23,000 חיילים ופולש לאדמותיו של הטל בהיעדרו. שם הוא חוטף את קודרון. כאשר להטל נודע על כך, הוא כורת ברית עם סיפריט ואז, עם כל בעלי בריתו, רודף אחרי הרטמוט לאי וולפנסנד (Wulpensand) שליד חופי הולנד.
הקרב שם, לעומת זאת, מביא להפסדים מסיביים לשני הצדדים ללא מנצח ברור. אבל הטל נהרג. והרטמוט מסוגל להימלט בשעות שלפני עלות השחר עם כוחותיו שנותרו.
אז קרובי משפחתו של קודרון חייבים לחזור לארץ ההגלינגים עם החדשות העצובות שהטל מת, שקודרון נשארה בשבי של הרטמוט, ושכוחותיהם כעת חלשים מכדי לפתוח בפלישה לאדמות הנורמנים. הם יצטרכו להמתין עד שבני הדור הבא יתבגרו ויוכלו לנקום את מותם של אבותיהם.
רק שלוש עשרה שנים לאחר מותו של הטל הכריזה אימו של קודרון, המלכה הילדה, שהגיע הזמן סוף סוף לפלוש לממלכה הנורמנית. כל הווסאלים שלה עונים לקריאה, כמו גם המלך הרוויג, מרכיב צבא של 70,000 שאליו הצטרפו בקרוב עוד 10,000 מהמלך סיפריט. לאחר מכן יצאו הכוחות המשולבים לדרך, עצרו בוולפנסנד כדי לכבד את המתים שם. למרבה הצער, מזג אוויר גרוע מסיט את צי הפלישה ממסלולו אל ים החושך וליד הצוקים המגנטיים של הר אאטנה, שם כל המערכה נמצאת בסכנה גדולה. עם זאת הספינות מצליחות להגיע לממלכה הנורמנית והחיילים נוחתים מבלי להיראות.
הרוויג עורך סיור עם אחיה של קודרון אורטווין, והם מוצאים את קודרון מכבסת בגדים ליד הים. הם לא מזהים אותה מיד אבל השיחה מגלה במהרה את האמת. אז הם מבטיחים שהם יחזרו למחרת כדי לחלץ אותה יחד עם השפחות שלה.
חמושה בהבטחה זו, קודרון נוקטת פעולה כדי להכין את עצמה כראוי. היא מודיעה לנורמנים כי סוף סוף החליטה להתרצות ולהתחתן עם הרטמוט, אך היא יכולה לעשות זאת רק אם ירשו לה ולפמלייתה להתרחץ, ללבוש בגדים מתאימים ולישון שינה טובה. משאלות אלו מתקבלות בקלות והנסיכה וגבירותיה מחזירות את מעמדן וחזותן הקודמים.
בינתיים, במהלך הלילה, וייט מנחה את הכוחות הפולשים להתגנב קרוב לטירה הנורמנית כדי שהמתקפה תתבצע בפתאומיות עם עלות השחר. ואז, עם חלוף היום, הפולשים יוצרים את השורות שלהם. בתגובה, הרטמוט מגייס את חייליו וצועד אל מחוץ לטירה כדי להתמודד מול אויביו ראש בראש. קרבות עקובים מדם פורצים במהירות, עם נפגעים מסיביים משני הצדדים, עד שהרטמוט מחליט שיהיה נבון לסגת. אבל כעת אנשיו רחוקים מהחומות ועליהם להילחם בדרכם חזרה לשערים שנחסמו על ידי הפולשים. במאבק הזה הוא מוצא עצמו בקרב עם וייט.
בשלב זה, המלכה גרלינט בטירה הנורמנית מורה להרוג את קודרון. אבל הרטמוט, אף על פי שנמצא מחוץ לטירה, מצליח למנוע זאת. אז קודרון, צועקת מחלון הטירה, מתחננת בפני הרוויג להתערב בין הרטמוט לווייט כדי להפסיק את הלחימה. הרוויג עושה זאת, ומאפשר ללכוד את הרטמוט במקום להרוג אותו. אבל וייט זועם על כך וחייליו נלחמים אל הטירה ובוזזים אותה. קודרון ניצלת וראשה של גרלינט נערף.
לאחר שנכבשה כל ממלכתו של הרטמוט, חוזר כוח הפלישה לארץ ההגלינגים עם שבויו ושלל רב. שם המלכה הילדה מברכת אותם. לאחר מכן קודרון מארגנת פיוס גדול שבו אחיה אורטווין מתחתן עם אחותו של הרטמוט, הרטמוט מתחתן עם בת לווייתה הקרובה של קודרון, סיפריט מתחתן עם אחותו של הרוויג, והרוויג כצפוי מתחתן עם קודרון. כל הארבעה נישאים באותו היום. ואז ארבעת המלכים - אורטווין, הרטמוט, סיפריט והרוויג - עורכים פסטיבל גדול בטירה של הילדה.
לאחר מכן, הרטמוט וכלתו מלווים חזרה לממלכה הנורמנית שם הוא מוחזר להיות השליט. אחותו של הרוויג עוזבת עם סיפריט לממלכה המורית. וקודרון נפרדת מאימה ואחיה כשהיא עוזבת עם הרוויג לזיילנד.
מחבר ותיארוך
במשותף כמעט לכל שאר אפוסי הגבורה הגרמניים, כותב הקודרון הוא אנונימי. הפואמה קיימת רק מאסופת אפוסי הגבורה הגרמניים מתחילת המאה השש עשרה המכונה, אך היא מתוארכת באופן מקובל לסביבות 1250. הסופר של אותו כתב יד ביצע מודרניזציה של שפת הפואמה, אך הוא עשה זאת באופן שהטקסט הוא לעיתים קרובות לא מובן, אלא אם כן תורגם בחזרה לגרמנית עילית בינונית. התאריך המוקדם ביותר שבו ייתכן כי נכתב הוא בסביבות 1240; המחבר חייב היה להכיר את שירת הניבלונגים והטקסט מתאר את היחסים בין מלכים לווסאלים באופן המרמז על ה-Statutum in favorem principum של הקיסר פרידריך השני. אף על פי שהסיפור מתרחש בים הצפוני, נראה שמחבר הפואמה אינו מכיר היטב את הגאוגרפיה הימית; הוכחה נוספת לכך שהוא לא הכיר את האוקיינוס מגיעה מתיאורו של קודרון מכבסת בגדים בים. זה תואם את הניתוח הלשוני של השיר, הממקם אותו באזור הניב האוסטרו-בווארי; מקומות פוטנציאליים אחרים לאתר בו חוברה היצירה כוללים את שטיריה ורגנסבורג.
מקורות
המחצית הראשונה של אפוס קודרון היא עיבוד מחדש של מסורת בעל פה נפוצה שכנראה מקורה סביב הים הצפוני, כאשר תיאור הלחימה דומה לזה של התקופה הוויקינגית. בהתבסס על צורות השמות שנמצאו בטקסט משערים שמסורת זו הגיעה כנראה לאזור דובר הגרמנית הדרומית, שבו נוצר אפוס קודרון דרך אזור השפה ההולנדית-פלמית ואולי דרך אזור דובר שפות רומאניות.
הליבה של מסורת זו היא סיפור חטיפתה של הילדה והקרב על האי בין אביה האגן לחוטפה הטל. מסורת זו מוזכרת בגרמניה כבר באמצע המאה השתים עשרה, כאשר קרב עז על האי וולפנוורדה (בקודרון, וולפנסנד) מוזכר בספר אלכסנדררומן (Alexanderroman) של הכומר למברכט: נכתב בו כי "אביה של הילדה" נספה בקרב, ומוזכרים השמות האגן ווייט. גרסת האירועים שדווחו על ידי הכומר למברכט תואמת בדרך כלל עדויות אחרות, בעיקר מסקנדינביה, שם היא ידועה בשם Hjaðningavíg. סנורי סטורלוסון מדווח על שתי גרסאות של הסיפור באדה פרוזאית: באחת, הילדר (Hildr, כלומר הילדה) מנסה לתווך בין אביה הגני (Högni, האגן) והדין (Heðin, הטל) במהלך הקרב ומחייה את המתים בכל לילה. באחרת, המצוטטת מהפואמה, הילדר מעודדת את המאבק ומונעת את סופו. גרסה נוספת מדווחת על ידי סקסו גרמטיקוס. נראה שהאזכור המוקדם ביותר של הסאגה היא (Smiss I) מהאי גוטלנד, בשוודיה, שבה נראית אישה המנסה לתווך בין לוחמים ביבשה ובספינה. הסאגה מוזכרת גם באנגליה האנגלו-סקסית של המאות התשיעית והעשירית, שם הפואמות ו מזכירים את השמות הגנה (Hagena, האגן), האודן (Heoden, הטל) ואדה (Wada, וייט) והורנדה (Heorrenda, הורנט) ללא, עם זאת, מתן כל אינדיקציה לסיפור שלהם.
הגרסה הגרמנית של אפוס קודרון נבדלת מהגרסאות הנורדיות ומהגרסה שנמצאה אצל הכומר למברכט בכך שהילדה מסוגלת לתווך בהצלחה בין האגן להטל, ולהפוך את סיפורה של הילדה לפרולוג לסיפור בתה, קודרון. הסיפור של קודרון עצמה כנראה הומצא על ידי המשורר בהתבסס על סיפורה של הילדה, מכיוון שאין אזכורים עצמאיים של קודרון. בכל זאת לא ניתן להוכיח שלא היו מסורות בעל פה על קודרון. השם קודרון מראה סימנים שנדד עם המסורת שבעל פה דרומה לבוואריה/אוסטריה: זה היה גודרון (Gundrūn) אם הוא היה נוצר באזור השפה הגרמנית העילית. הצורה גודרון עשויה להיות ממקור הולנדי וכנראה נובעת מהנורדית העתיקה של Guðrún. לא ברור אם הקהל הגרמני של הפואמה היה מודע לכך ששמה של קודרון שווה ערך לגרסה הנורדית של קרימהילד (Kriemhild) או שיש לשם הסבר אחר.
את סיפור נעוריו של האגן בשממה חושבים שהוא הומצא על ידי המשורר באמצעות מוטיבים הלקוחים מהאפוס, שירת הניבלונגים ו של.
נושאים ופרשנות
הנושא המרכזי של אפוס קודרון הוא פיוס, פיוס המובטח באמצעות נישואים של בני משפחות שהסתכסכו בעבר. בפואמה מופיעות נשים גיבורות פעילות הרבה יותר מהמקובל; במיוחד, קודרון עצמה מתערבת שוב ושוב כדי למנוע שפיכות דמים ולהבטיח שלום. אימה של קודרון הילדה היא גם דמות נשית פעילה, השולטת בזכות עצמה בעקבות מותו של הטל; קודרון והילדה אחראיות יחד להצלחת ניסיונותיה של קודרון ליצור שלום בר קיימא. עם זאת, הפואמה אינה מטיל ספק בשלטון הגברי: הכוח הנשי אינו מסוגל לערער על הכוח הגברי והוא מבוסס תמיד על סבל קודם.
צורה וסגנון מקצבי
אפוס הקודרון כתוב בגרסה של הבית המשמש בשירת הניבלונגים; הבית מורכב מארבע שורות. שלוש השורות הראשונות בנויות ממשקל של שלוש רגליים, פסק ומשקל של שלוש רגליים נוספות. השורה הרביעית מוסיפה עוד משקל של שתי רגלים לאחר הפסק. השורות מתחרזות בצמדים. בצמד החרוזים הראשון יש חריזה "גברית" (הברה אחת מודגשת). בצמד המילים השני יש חריזה "נשית" (הברה מודגשת ואחריה לא מודגשת). המילה שלפני הפסק היא בדרך כלל נשית, ולעיתים קרובות יש מילים שמתחרזות בין הפסקים של צמד המילים. הבית הבא, בית 699 שנלקח מהמהדורה של Uta Störmer-Caysa, הוא דוגמה לסוג בית זה. || מייצג את הפסק: Dô si ím ze helfe komen, || Herwîge und sínen man, dô was im misselungen. || swes er ie began, dar en er schaden grôzen || vil oft muoste enphahen mit sînen strîtgenôzen. || si riten sînem bürgetor vil nahen. מספר בתים כתובים באותה צורה כמו שירת הניבלונגים.
ניתן לתאר את האסתטיקה של אפוס הקודרון כמונטאז' של אלמנטים שונים מסוגות וטקסטים שונים. טכניקה זו גורמת לרמה מסוימת של חוסר עקביות בפואמה. הפואמה בולטת גם בשימוש שלה בתיאור פיוטי בלתי נשכח של תמונות ומחוות.
השפעה ומורשת
נראה שאפוס הקודרון לא היה פואמה פופולרית מאוד בימי הביניים; הוא אף פעם לא נרמז במקום אחר והוא שרד רק בכתב יד אחד. חוסר ההשפעה שלו עשוי להיות קשור לעובדה שזהו טקסט ספרותי ביודעין יותר מאשר שירת הניבלונגים או האפוסים ההרואיים האחרים של סוף ימי הביניים על. עם זאת, ישנם אזורים מסוימים שבהם משערים שהושפעו מקודרון: הדוכוס הורנט ביידיש עתיקה ובלדות שונות.
סביר יותר שדוכוס הורנט, הכולל דמויות מהחלק של הילדה של קודרון, הוא עיבוד עצמאי של סאגת הילדה מאשר של קודרון. על חוסר קשר ישיר בין שני האפוסים מצביע השימוש של דוכוס הורנט בשם "אטנה" (Etene) עבור הטל; זה תואם יותר לטקסטים הנורדיים והאנגלו-סקסיים העתיקים מאשר לקודרון.
מספר בלדות בשפות אירופיות שונות מראות הקבלות לשבייה והצלתה של קודרון, כאשר דוגמאות גרמניות הן הבלדות סידלי (Südeli, המאה ה-18) ומירין (Meererin, נכתבה ב-1867). הקשר שלהן לאפוס קודרון אינו ודאי ורוב החוקרים מאמינים כעת כי סביר יותר שההקבלות מראות שמחבר הקודרון עיבד מחדש אלמנטים עממיים מסורתיים בחיבור המחצית השנייה של האפוס.
אולי מאותן סיבות שהאפוס לא היה פופולרי כשירה אפית בימי הביניים, כלומר אופיו הספרותי, הפך את הקודרון לפופולרי ביותר בקרב פילולוגים של המאה התשע-עשרה, מה שהביא לעיבוד של היצירה מספר פעמים. ב-1868 פרסמה הסופרת את המחזה גודרון (Gudrun), שהיה בין היצירות הפופולריות יותר שלה ושיוהנס ברהמס הציע לבסס עליה אופרה. למעשה, מספר אופרות המבוססות על האפוס הושלמו: השלים אחת ב-1849, וכך גם אוסקר בלוק (Oscar Block) ב-1865, אוגוסט רייסמן (August Reissmann) ב-1871,  ב-1883 ו ב-1894.
הקרב על גבעה 69
גבעה 69 היא אחת הגבעות ברכס ממזרח לרצועת חולות מישור החוף. שמה ניתן לה בגלל גובהה מעל פני הים. הגבעה נמצאת כקילומטר מזרחית לקיבוץ ניצנים, מזרחית לכביש החוף. בתקופת המנדט בנו הבריטים שלושה מגדלי מים כדי לספק מים למחנות הצבאיים בסביבה ולכן כונתה הגבעה גם בשם "גבעת שלושת המגדלים". במרחק של כ-2 ק"מ צפונית-מזרחית לגבעה שכן הכפר הגדול בית דראס.
עד ל-7 ביוני 1948 הייתה הגזרה שקטה יחסית. הגבעה נתפסה מדי פעם על ידי חטיבת גבעתי על מנת להעביר אספקה לניצנים ולפנות ממנה את הילדים (מבצע תינוק). לאחר כיבוש ניצנים ב-7 ביוני על ידי חיל המשלוח המצרי הוחלט על תפיסת הגבעה באופן קבוע כדי שתשמש בסיס לכיבושה מחדש של ניצנים.
פלוגה מגדוד 53 גבעתי התבססה בגבעה. ב-9 ביוני 1948 החליפה אותה פלוגה ב' מגדוד 51. מפקד הפלוגה היה חדש ולא הספיק להכיר את אנשיו.
בליל 9-10 ביוני 1948 נעשה ניסיון לכיבוש מחדש של ניצנים. הכוח הגיע מאוחר ונתגלה על ידי המצרים. ההתקפה נכשלה והאנשים נסוגו לעבר גבעה 69. המצרים הפנו את האש לכיוון הגבעה ועלו עליה בכוח רב של חיל רגלים, טנקים, ארטילריה והפצצות מהאוויר. לנוכח הכוח העדיף של המצרים נתן מפקד הפלוגה הוראת נסיגה. החלה נסיגה מבוהלת. מערך הקשר היה מבוסס על רצים שחלקם נהרגו, ופקודת הנסיגה לא הגיעה לכולם. הכוח המצרי כבש תוך זמן קצר את הגבעה והתקדם לעבר בית דראס ובאר טוביה אך נבלם וחזר לגבעה 69.
בקרב נפלו 20 לוחמים, נפצעו רבים ואחדים נלקחו כשבויים. מפקד החטיבה, שמעון אבידן, הדיח את כל שרשרת הפיקוד של הגדוד והכניס את חיילי הגדוד לאימונים קשים לקראת הקרבות הבאים.
במבצע יואב החזירה פלוגה ב' של גדוד 51 את כבודה בכיבוש משלט הצומת הדרומי (צומת גבעתי) ותרמה על ידי כך תרומה חשובה לפריצת המצור על הנגב.
במסגרת מבצע יואב תקפה חטיבת יפתח מכיוון ניר עם לכיוון בית חאנון. מפקד החטיבה המצרית שישב מאזור יד מרדכי וצפונה החליט לסגת כדי למנוע את ניתוקו ויצירת כיס שני בנוסף לכיס פלוג'ה. כך נסוגו המצרים מכל מישור החוף הדרומי.
ב-27 באוקטובר 1948 נתפסה גבעה 69 ללא קרב.
שנות חיינו היפות ביותר
שנות חיינו היפות ביותר (באנגלית: The Best Years of Our Lives) הוא סרט דרמה אמריקני משנת 1946, העוסק בשלושה חיילים משוחררים המנסים לשוב לשגרת חייהם לאחר חזרתם ממלחמת העולם השנייה.
מנחם פאלק
מנחם מ' פאלק (נולד ב-17 בפברואר 1951) הוא משורר, סופר ומתרגם ישראלי.
שנות חיינו היפות ביותר
סמואל גולדווין החליט להפיק את הסרט לאחר שקרא כתבה בטיים מ-7 באוגוסט 1944, שסיפרה על שובם הביתה של יוצאי צבא והקשיים בהם הם נתקלים. גולדווין שכר את מקינלי קנטור לכתוב את הסיפור, שהתפרסם לראשונה בתור ספר "תהילה עבורי". אחר כך רוברט שרווד כתב את התסריט. הסרט בוים בידי ויליאם ויילר וצולם על ידי גרג טולנד.
מנחם פאלק
ביוגרפיה
נולד בביסטריצה שברומניה, רומניה. ב-1964 עלה לישראל. למד ספרות עברית ופילוסופית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ספריו ותרגומיו ראו אור בהוצאות שונות בארץ ומחוץ לישראל. שימש כסגן יו"ר אגודת הסופרים העברים שלוש קדנציות.. שימש באגודה זו יו"ר ועדת קבלה (2013-2006) וחבר הוועד המנהל החל מ-2005. עורך כתבי-עת ספרותיים, אנתולוגיות וספרי שירה. היה המפיק מטעם אגודת הסופרים העברים של "לקסיקון הסופרים העברים בהווה" (2006), וחבר מערכת של "הלקסיקון ההיסטורי" (2008). שיריו ותרגומיו פורסמו בעשרות כתבי-עת ואנתולוגיות בישראל ומחוצה לה. שימש יו"ר מועצת כתב עת "פסיפס" (2016-2014). השתתף במעל 20 כנסים, רובם בינלאומיים.
שנות חיינו היפות ביותר
הסרט זכה בשבעה פרסי אוסקר לרבות פרס הסרט הטוב ביותר.
מנחם פאלק
ביוגרפיה
ארגן מיני-פסטיבל "שירה מנצחת פנדמיה 3" עם ICR ואגודת הסופרית (12 משוררים), בזום, אוגוסט 2020.
שנות חיינו היפות ביותר
עלילה
בתום מלחמת העולם השנייה, נפגשו החיילים המשוחררים פרד דרי (דיינה אנדרוז), הומר פאריש (הרולד ראסל) ואל סטפנזון (פרדריק מארץ'), בתופשם טרמפ אגב שובם הביתה. היה זה על מפציץ שהיה בדרכו לעיר בון, עיר המערב-התיכון אמריקאית טיפוסית. פרד היה סגן בחיל האוויר ומפציץ באירופה. הומר היה בצי ואיבד את ידיו מחמת כוויות שספג כשספינתו נפגעה. אל שירת כסמל בחיל הרגלים באוקיינוס השקט.
אל הוא מנהל הלוואות בבנק קורן בלט להלוואה וחיסכון בעיר בון. חרף היותו אדם בוגר המטופל על ידי משפחה אוהבת, אשתו מילי (מירנה לוי), ובתו המתבגרת פגי (תרזה רייט), נתקל אל בקשיי הסתגלות לחיי האזרחות, בדיוק כמו שני המכרים שנזדמנו בדרכו. הבנק, הצופה בגידול בהלוואות למשוחררי צבא, מקדם את אל לסגן נשיא האחראי על מחלקת ההלוואות הקטנה, זאת בגלל ניסיונו במלחמה. לאחר שהוא מאשר הלוואה רבת סיכון לחייל משתחרר מבקש ממנו מעבידו מר מילטון (ריי קולינס) לא להמר על מתן הלוואות בלא קבלת ביטחונות. בסעודת הערב החגיגית שנערכה לכבודו, נואם אל השיכור נאום מלהיב, מודה בכך שאנשים יחשבו שהוא מהמר על כספם של בעלי המניות, אם הוא ינהג בדרכו "והם יצדקו, אנחנו נהמר על עתיד הארץ הזו!" מר מילטון מגלה אהדה לרגשותיו, אולם אל מציין בשנית: "הוא יתמוך בי בלב שלם עד לפעם הבאה שאני אסייע לאיזה ברנש קטן, ואז אצטרך להילחם על כך שנית".
מנחם פאלק
ביוגרפיה
מתגורר במבשרת ירושלים.
שנות חיינו היפות ביותר
עלילה
לפני המלחמה היה פרד מוכר גזוז בבית הכלבו. אין הוא חפץ לשוב למשרתו הקודמת, אולם לא נותרה בידו ברירה עקב התחרות הרבה שהתנהלה בין יוצאי צבא ומחמת חוסר ניסיונו המקצועי. פרד פוגש במרי (וירג'יניה מאיו) בהיותו באימונים ונושא אותה לאישה. הוא מפליג למלחמה פחות מחודש לאחר מכן. היא מקבלת משרה כמלצרית במועדון לילה כשפרד נמצא מעבר לים ובוודאי שאינה שבעת רצון מהיותה נשואה למוכר משקאות. פגי פוגשת בפרד ומתאהבת בו, ובזה למרי כשהיא מגלה עד כמה רדודה ואנוכית היא. פגי מספרת להוריה כי יש בכוונתה לשים קץ לנישואיהם של פרד ומארי. אל לוחץ על פרד לנתק כל מגע עם ביתו, והדבר מסיים את הידידות בין שני הגברים.
הומר היה רץ ברוגבי לפני המלחמה. לפני שעזב להילחם הוא התארס לווילמה (קאתי אודונל). כשהוא שב, הוא לא רצה שהיותו נכה יהיה עליה לעול, לכן הוא מנסה לסלקה מעל פניו. לדודו בוץ' (הוגי קרמייקל) יש פאב בו הדמויות הראשיות של הסרט נפגשות מפעם לפעם. בוץ' מייעץ להומר, אולם הוא נזהר לא לומר לו מה לעשות.
לאחר שפרד תופש את אשתו נואפת עם גבר אחר, היא מבקשת גט. פרד המאוכזב, מפסיד את עבודתו לאחר שהוא הולם בלקוח המביע אהדה למעצמות הציר. הוא גומר אומר לעזוב את העיר, בעודו מסייר בשדה התעופה, הוא מטפס על מבצר מעופף B-17 שמעלה בו זכרונות נושנים. הוא מקיץ מהזיותיו על ידי מנהל העבודה במקום, המפיק אלומיניום מן המטוסים, פרד מבקש עבודה ובקשתו נענית.
הומר מנסה להרחיק את וילמה ממנו מיד כשהם נפגשים, לאחר שהוא מדגים בגילוי לב כמה קשים יהיו חייה עמו. למרות זאת, היא איננה מוטרדת מכך ומבהירה כי עודה מאוהבת בו וכי היא נחושה להינשא לו. הומר נכנע.
פרד שזה עתה התגרש פוגש בפגי, בחתונתם של הומר ווילמה. עם סיום הטקס ניגש פרד לפגי, אוחז בה ואומר לה כי חייהם יחדיו יתאפיינו במאבק קשה. היא מתבוננת בו באהבה לא פחותה.
קבלה על ידי הביקורת
רוב מבקרי הסרטים העניקו לסרט ביקורת אוהדת. בוסלי קראוטר מהניו יורק טיימס, הילל את הסרט והגדירו כיצירת מופת. הוא כתב: "לעיתים נדירות סרט קולנוע הוא כה מושלם והוא לא רק בידור עילאי, כי אם גם מזון למחשבה שלווה ואנושית... בעבודה עליו השיגו מר שרווד ומר ויילר כמה מהדוגמאות מעוררות ההשראה ביותר של הרוח האנושית שיש לנו בסרטים". הוא אף אמר ש"צוות השחקנים העניק לנו את ההופעה הטובה ביותר בסרט הטוב ביותר לשנה זו בהוליווד".
לא כולם חלקו לסרט מחמאות. המבקר הביקורתי מאני פרבר כינהו: "גיבוב של שמאלץ ליברלי".
פרס אוסקר לשנת 1947
לסרט הוענקו שבעה פרסי אוסקר. למרות הופעתו הנוגעת ללב של הרולד ראסל, שזיכתה אותו במועמדות לאוסקר, הרי שהוא לא היה שחקן מקצועי. חבר השופטים בחר בו לאוסקר של כבוד: "על שהפיח תקווה ואומץ בעמיתיו יוצאי הצבא באמצעות הופעתו". הוא אף זכה בפרס לשחקן המשנה הטוב ביותר, וכך נהיה השחקן היחידי שזכה בשני פרסי אוסקר על אותה ההופעה.
הפרסים השונים:
ההפקה
הסרט צולם בארבורטום ובגן הבוטני של מחוז לוס אנג'לס (שדרת צפון בולדוין 301, ארקדיה); בשדה התעופה הבינלאומי של אונטריו, ובאולפני ראלי שבהוליווד.
הסרט נודע בשל שימושו בטכניקת הצילום של המיקוד העמוק, שבהם נראים הן העצמים הקרובים והן הרחוקים בחדות.
דפדוף (דג)
דַּפְדּוּף (שם מדעי: Abudefduf) הוא סוג של דג ממשפחת השוניתיים ובו 19 מינים. מרבית הדפדופים הם בצבע כחלחל בהיר בעלי פסים כהים בצידי גופם. שמו המדעי ושמו בעברית נגזר מערבית, שבה פירוש המילה דפדוף היא "צדדים", ושמו מתרגם ל"בעל צדדים חזקים".
דפדופים חיים בשוניות אלמוגים בימים הטרופיים, בכל האוקיינוסים על כדור הארץ. בישראל חי המין דפדוף הפסים, שחי במפרץ אילת, בשוניות המעטות שנותרו כגון חוף האלמוגים.
מינים
הסוג מכיל 19 מינים, בהם המין דפדוף הפסים, שחי בישראל:
וילמוש קרצג
וילמוש קרצג, (במקור פרקש ליפוט קרמר עד 1881, בהונגרית: Karczag Vilmos; קרצג, 28 באוגוסט 1857 – באדן, אוסטריה, 11 באוקטובר 1923) היה סופר, פובליציסט, מחזאי, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
וילמוש קרצג נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף קרמר, סוחר ושל פאני פישר. הוא שינה את שם משפחתו לקרצג (כשם עיר מולדתו) במהלך קריירת הכתיבה שלו. הוא סיים את הגימנסיה בדברצן ומשנת 1876 למד בבית הספר למשחק בדברצן. בין השנים 1879–1891 היה עוזר העורך של "המפקח של דברצן". (Debreceni Ellenőr) בשנת 1890 נשא לאישה את הזמרת יולישקה קופאצ'י. בשנת 1891 יסד את שבועון "מדיאר גניוס" (Magyar Genius) בבודפשט יחד עם יוז'ף הבשי (מקודם קורנשטיין). יצירותיו הוצגו על ידי התיאטרון הלאומי של בודפשט, תיאטרון העם (סובוטיצה) ומאוחר יותר על במות גרמניות. משנת 1901 הוא היה מנהל תיאטר אן דר וין בווינה ומשנת 1908 היה מנהל "תיאטרון ריימונד" (Raimund Theater). בתיאטראות שניהל יצאו לדרך אופרטות רבות של פרנץ להאר, אמריך קלמן – ואופרות של אחרים שהושקו בדרך להצלחה.
דני שטרית
דני שטרית (נולד ב-1948 במרוקו) הוא עיתונאי, עורך ומשורר ישראלי.
קורות חייו
שטרית שירת בחיל הים בספינות הטורפדו. לאחר שחרורו מצה"ל החל לעבוד כעיתונאי במספר עיתונים, בעיקר בתחום הספורט. את דרכו העיתונאית החל ככתב ספורט בעיתון "חדשות הספורט", וכן בעיתון "על המשמר".
שטרית עבד במעריב במשך כשלושים שנה, ובמסגרת עבודתו סיקר אירועי ספורט שהתרחשו באזור הגליל. בין השאר הוא סיקר את צליחת הכנרת, טורניר בנדל בהשתתפות מכבי תל אביב וקבוצות ידועות מאירופה, ומרתון טבריה השנתי. כמו כן, הוא סיקר את קבוצת הפועל טבריה עד שזו התפרקה ב-1988, וכן את מכבי טבריה בכדורסל ובית"ר טבריה.
לאחר מכן עבד בעיתונים אזוריים שונים. כמו כן, הוא שימש כשדרן בתוכנית הרדיו שירים ושערים, וכשדרן ספורט בקול השלום של אייבי נתן ותחנות רדיו אזוריות נוספות. במקביל לעבודות אלו הוא החל לפרסם את שיריו בכתבי עת לשירה.
שטרית הוציא לאור ב-1994 ספר שירה בשם "בחותם האצילות". הספר זכה לביקורות טובות, והשירים הכלולים בו הם בעיקר שירי אהבה.
נשוי למרים לבית זילברשטיין. לזוג יש שתי בנות נשואות, בן אחד, ושלוש נכדות ונכד אחד.
סולומון חלפון
סולומון חלפון (רומנית: Solomon Halfon; 1790–1862), בנקאי ומהפכן יהודי רומני בן העדה הספרדית מבוקרשט.
חייו
סולומון חלפון היה הבנקאי של המושל העות'מאני באדריאנופול וב-1829 עבר עם משפחתו לנסיכות ולאכיה, שם היה מייסד של בנק חשוב, שנשא את שמו, "בנק חלפון ובניו", ואבי משפחת בנקאים. הוא היה שותפו לעסקים של הילל מנוח ואף ממשיכו במועצת העיר של בוקרשט. חלפון, יחד עם הבנקאים דוויצ'ון באלי והילל מנוח והציירים ברבו איסקובסקו וקונסטנטין דניאל רוזנטל, היה בין תומכי מהפכת 1848 (ולאכיה).
לאחר מותו של סולומון עבר ניהול הבנק לבניו, אברהם ויוסף נסים.
דגל סומליה
דגל סומליה אומץ ב-12 באוקטובר 1954. הדגל היה אמור להיות דגלה של סומלילנד הבריטית אבל כשסומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית אוחדו הדגל שימש את המדינה המאוחדת.
הדגל דומה לדגל האו"ם זה שהשיג לסומליה את עצמאותה מאיטליה ובריטניה לאות תודה.
חמשת קצוות הכוכב מייצגים את האזורים בהם חי העם הסומלי הנקרא גם בשם 'סומליה הגדולה'. חמשת האזורים הם: סומלילנד הבריטית, סומלילנד האיטלקית, סומלילנד הצרפתית (ג'יבוטי), מחוז סומאלי שבאתיופיה וחלקים ממזרח וצפון קניה.
ארמון המושל במוגדישו היה הבניין הראשון בו הונף הדגל.
אמורים
הָאֱמוֹרִים (לפי ניקוד המסורה) או אָמוּרִּים (בשומרית: MAR.TU, מרתו, באכדית: Amurrû או Amurrītu) היה עם שמי צפון־מערבי נוודי ברובו מערבות סוריה, ששבטים ממנו נדדו משם מזרחה, ובשיאם שלטו במלכויות ערי נהריים.
היסטוריה
ערבות המדבר הסורי, לרבות עמקי הפרת התיכון והחבור אותם הן חוצות, היו נקודת המוצא לנדידת האמורים לסהר הפורה באלף ה־3 לפנה"ס, והיוו ואזור הריכוז המרכזי שלהם בתקופה הבבלית הקדומה. אותן ערבות הן האזור היחיד המתאים מבחינה אקלימית ואקולוגית למאפייני האמורים הקדומים – נוודות המתבססת על רעיית צאן
לקראת סוף האלף ה־3 לפנה"ס חוותה ארץ בבל (כלומר האזור בין הפרת והחידקל שמדרום לבגדד) הגירה הולכת וגדלה של נוודים מגדלי צאן, שמקורם בערבות המדבר הסורי. הסיבה שהביאה את האמורים לנדוד לא ידועה; ייתכן שמדובר בשינויים אקולוגיים, לחץ לנדוד בעקבות גדילת האוכלוסייה או תנאים פוליטיים לא יציבים.
השם ומקורו
המונח השומרי Martu (מרתו) מקביל למונח האכדי Amurru (טופונים, שם ארץ) ו־Amurrû/Amurrītu (כשם העם, האנשים); האחרון בתורו מקביל למושג המקראי "אמרי" – אֱמֹרִי (לפי ניקוד המסורה) או אָמֻרִּי (, לפי שחזור ההיגוי המקורי). המונח השומרי מאוית לרוב כ־MAR.TU, אך לעיתים גם בצורות אחרות, כמו MAR.DU8. סביר שקיים קשר בין המונח השומרי לאכדי, אך קשה לעמוד על טיבו. מקובל במחקר ששורש המונח המקורי הוא מ־ר־ר, אך האטימולוגיה של המונח לא ברורה. בכתבים שומרים מוקדמים (מסוף האלף ה־3 לפנה"ס), וכן במקורות אכדיים מהמחצית הראשונה של האלף השני, אמֻרֻּ הוא גם שם לכיוון המערב, וכן שם הארץ התחומה בין הפרת, הים התיכון וגבול מצרים (בדומה לעבר הנהר). עדויות מאבלה מראות כי מרתו (Mar-tuki או Mar-tumki) הייתה מזרחית לאבלה, כך שסביר להניח ששם הישות הגאוגרפית היה הראשון וממנו נגזר מאוחר יותר שם הכיוון הגאוגרפי מערב (או צפון־מערב), ולא להפך (בדומה לשמות הכיוונים הגזורים משמות הארצות אלם – מזרח, שומר – דרום ו – צפון).
במקומות אחרים ניכרים קשרים בין המונח אמורים למונחים "חֿנה" ו"אחֿלמו", המייצגים נוודים.
העדויות הראשונות למונח מרתו נמצאו החל מאמצע האלף ה־3 לפנה"ס בשורופק ובאבלה, ככינוי לאנשים ולישות מדינית. ארץ מרתו ואנשי מרתו קשורים באלף ה־3 לפנה"ס באופן מובהק לאזור הפרת התיכון, כלומר לתותול ואמר בכתבי אבלה, ול בתקופה האכדית הקדומה (נרם-סין כינה את ההר ba-sa-ar SA-DÚ-ì MAR-TUki, "בסר (בישרי) הר האמורי", ובנו כתב שהביס את ה־MAR-TU-am בהר בסר (בישרי)) ובתקופת אור השלישית. גודאה מלך לגש ייבא אבנים מ"בַסַלַּה (בסר (בישרי) בחילוף עיצורים ר־ל) רמת המרתו". אמר-סין הזכיר ברשימה אחת איש מרתו מרמת מרתו, איש מאבלה, איש מאורשו ואיש ממרי. עדויות אלה מלמדות על המיקום המקורי של מרתו באזור תסובת הפרת, בערבות סוריה התחומות בין מרי, אבלה ואורשו.
עליית האמורי בנהריים
בתקופת אור השלישית החלו להופיע בטקסטים השומריים שמות שניתן לסמן בבירור כאמורים; הם מסומנים בתואר Martu המזהה אותם כזרים שלא נטמעים. כ־40% מאותם מרתו נשאו שמות אמוריים מובהקים, 9% שמות אכדיים או אמוריים, 14% שמות אכדיים, 21% שמות שומריים ו־16% לא ברור. בתקופת אור השלישית גדל הלחץ של הנוודים האמורים על האדמות המעובדות של בבל עד כדי כך שהוקמה נגדם חומת מגן, והעדויות האפיגרפיות מעידות על חרדת המלכים מפני הפלישות האמוריות, אך גם חומה זאת לא עמדה בלחץ, ומדינת אור השלישית נפלה בעקבות מהומות האמורים ב־1940 לפנה"ס (לפי הכרונולוגיה הנמוכה). שתי תעודות מזכירות באופן ספציפי את שבט ה'דיתנום' כגורם לנפילה. לאחר נפילת אור השלישית קיבלו האמורים את ההנהגה הפוליטית של ערים רבות, כלרסה, כיש,, ארך ובבל, ובמקביל, דרום מסופוטמיה השומרי הפך להיות יותר ויותר אכדי.
תחילת התקופה הבבלית הקדומה
הטקסטים מהתקופה הבבלית הקדומה מאשנונה מראים על מאמצים מגוונים מצד מלכי העיר לשלוט על אוכלוסיית הנוודים, בין השאר קשרי נישואים עם מנהיגי משפחות האמורי. מצד שני, מנהיגי אשנונה (כמו מנהיגי מרי מאוחר יותר), השתמשו בסמכותם כדי להתערב בשאלות של מנהיגות שבטית. עם זאת, נסיונותיהם לשלוט לא תמיד צלחו, וסכסוכים צבאיים היו בלתי נמנעים.
לאחר התבססות האמורים ניתן למצוא את שמותיהם בדרום נהריים, בדיאלא ואף בבחריין, ושמות אמורים היו כ־11% משמות שולחי ומקבלי המכתבים באותה תקופה. עם זאת, דרום מסופוטמיה היה אזור אמורי פריפריאלי ביחס לאזור מסופוטמיה עלית, ערבות סוריה וצפון מערבה (בין החלק המערבי של הפרת לים התיכון), שכן שם היו אזורי הריכוז הראשיים של האמורים. החל מתקופת עמורפיא ירד שיעור השמות האמוריים, דבר המשקף את היטמעותם בשפה ובתרבות הבבליות, תהליך שהושלם רק לאחר תום התקופה הבבלית הקדומה, באמצע האלף ה־2 לפנה"ס. גם בימי עמי־צדוקה, הוזכרו בחוקיו "האכדי והאמורי", דבר המעיד על היותם קבוצות מובחנות. כל מלכי השושלת האמורית של בבל, למעט שני קודמיו של עמורפיא, נשאו שמות אמוריים, ושושלתם נזככה כאמורית ולא אכדית גם באלף הראשון לפנה"ס.
קשרי האמורי עם תסובת הפרת והר בישרי מתועדים בחלקם גם במרי בתקופה הבבלית הקדומה, תחת השם האכדי Amurrû המקביל למרתו השומרי. לקראת סוף תקופת ה (שהתרחשה בין 2216–1742 לפנה"ס) במרי החל שלב ההסתננות השני של הנוודים, שהביא בעיקר את עמק הפרת התיכון, מרי, מסופוטמיה עלית וצפון־מערב סוריה לשליטה אמורית. שלב זה החל לא יאוחר מימי מצופרום ו מאכלתום (בערך 1750 לפנה"ס). המקור החשוב ביותר לתולדות האמורים בתקופה זאת בפרט, ולידיעות על נוודוּת במזרח הקדום בכלל, היא ארכיון הארמון של מרי. כ־41% מהשמות בארכיון אמורים, 34% אכדים, 9% חֿורים והשאר לא מזוהים; מתוך השמות של הנוודים בארכיון, כ־78% אמורים, רק 13% אכדים ופחות מ־0.1% חֿוריים. גם באתרים אחרים באזור, כמו תל א-רימאח ושעֿר בזר שיעור השמות האמוריים היה גבוה משיעורם בבבל (גם אם עדיין נמוך משיעור השמות האכדיים באזור).
שליטי מרי ביקשו לעיתים להכניע צבאית את הנוודים. הביס את אנשי חֿנה שבפרת התיכון ושבה את מלכם, ומאז הוא כינה את עצמו "מלך מרי וארץ חֿנה", וזמרי־ליאם (המתהדר בתואר "מלך (ה)אכדים ו (ה)אמורים" – ) התמודד עם מרד בני ימין בתחילת שלטונו, הנחיל להם תבוסה והרג את מלכיהם. מהכיוון השני, הנוודים (כגון הסותו) ביצעו לעיתים פשיטות (באכדית: šiḫṭu, "שִיחֿטֻ") על כפרים, עדרים או שיירות של יושבי קבע. מארכיון מרי ניתן ללמוד ששבטי הנוודים, כמו יושבי הקבע, השתמשו במשואות לתקשורת, ושמלכים שונים גייסו את הנוודים לצרכים צבאיים (אף שלא תמיד ניתן היה לסמוך עליהם) ואף לעזרה בפעילויותאחרות (כגון קציר). מתועדים גם, למשל, חוזים, שמאפייניהם דומים מאוד לברית בין הבתרים המקראית.
בתקופה הבבלית הקדומה בערך החלה המעבר מערבה של שם הישות הגאוגרפית Amurru והאתניקון (שם זיהוי אתני) Amurrû, כפי שמשתקף בכמה מכתבי מרי שמשייכים את השמות לאזורים דרום־מערביים לפרת (בעוד אחרים ממשיכים לשייך את השמות לשמיים הצפון־מערביים שעל הפרת התיכון ומסביב לו). המעבר הסתיים במחצית השנייה של האלף השני לפנה"ס עם ההעברה המוחלטת של השם למדינה המערבית הקטנה ממלכת אמורו. עד סיום המעבר, הכינוי "אמורו" נשא עמו כמה משמעויות (בדומה, למשל, לשם אנגליה, המתייחס הן לבריטניה הגדולה והן לאנגליה להבדיל מויילס וסקוטלנד).
לאחר חורבן מרי
לאחר שמרי חרבה תחת אימפריית עמורפיא, קמה בתרקה ממלכה שנקראה "ממלכת חֿנה", שהתקיימה בסוף התקופה הבבלית הקדומה ותחילת התקופה הבבלית התיכונה, ואשר כמעט כל מלכיה נשאו שמות אמוריים. גם בממלכה זאת רווחו שמות אמוריים (38%), אך השמות האכדיים התעלו בשיעורם כעת (49%; 3% אחרים ו־10% לא מזוהים). מאותה תקופה והלאה קשה להתחקות אחר תולדות האמורים.
מאמצע האלף השני הושלם המעבר של המונח "אמורו" לממלכת אמורו, שהשתרעה בין הים התיכון למישור הארנת, מעבר שהחל כאמור בתקופה הבבלית הקדומה עת כונו מלכים מחצור, קטנה וחלב תוארו כאמורים. האמורים קשורים לארמים הקדומים שנדדו דרומה לאזורים שמדרום־מערב לפרת, ואת מורשתם ניתן לראות בבירור בכתבי אמר במאה ה־14 לפנה"ס.
מידע נוסף
כותבי כתב היתדות הבבליים והאשוריים מכנים בכל הדורות הבאים את הארצות אשר ממערב לפרת בשם הכללי אמר, ולעיתים מקביל שם זה אל "אֶבִרִ-נָרִ" - כלומר עבר הנהר (עבר נהרה), נבונאיד מלך בבל עדיין משתמש בשם ארכאי זה בדברו על תימא (חצי האי ערב) אשר במדבר, וכן משתמש בו כורש ברשימת הארצות שקיבלו עליהן את מרותו אחרי כיבוש בבל. נראה, שהשם "אמורי" בהוראתו הגאוגרפית והאתנוגרפית הכוללת הושאל וניתן לתושבי סוריה וארץ ישראל באלף השני לפנה"ס מן האכדית, שהייתה במשך מאות רבות של שנים הלשון הבין לאומית בכל ארצות הקשת הפורייה, גם בני ישראל קיבלו את השם הזה, וכך גם כונו בפיהם בני היישוב הקדומים.
חוקרים מצאו למעלה מ-200 שמות תאופוריים אמוריים בכתב יתדות המכילים בתוכם את המילה העברית-אמורית (עם, עמ-Amm) שייצגה אלוהות אמורית, שם תיאופורי זה נמצא גם בכתבי ערבית - קדומה (כתבניאן, ספאיטיק, תמודית),עברית, מואבית, ועוד.
עיר המדינה הגדולה מרי שעל גדות נהר הפרת, הייתה העיר הבולטת מבין הערים האמוריות (ובנוסף עליה היו הערים איסין, אשנונה ולרסה). במרי נבנה ארמון גדול ובו ארכיון גדול של טבלות מהמאה ה-18 לפנה"ס שנכתב בדיאלקט של אכדית. השפה האמורית הייתה דיאלקט שמי צפון-מערבי. מקור המידע המרכזי על השפה הוא שמות רשמיים שנמצאו בכתבים שאינם בסגנון האכדי. שמות רבים נמצאו דומים לשמות מאוחרים יותר בתנ"ך.
מבנה חברתי
כמה טקסטים מציגים את האחדות היסודית בין האמורים, מעבר לחלוקה והשייכות השבטית. כך למשל, בפני הסכנה האלמית, עמי־ישתמר נשבע לזמרי־ליאם על אחדות בני שמאל עם בני ימין:
כלומר, בני שמאל ובני ימין הם כחרוזים בצבעים שונים בשרשרת אחת, ועם זאת הם מתערבבים אחד בשני כבשיטפון. טקסט אחר מדבר על בני שמאל החֿנאים (הנוודים) ואנשי ימות־בעל כאחים (aḫḫu), ומתייחס לאחווה (atḫu) ביניהם. ישנן עדויות לניידוּת של משפחות בין קבוצות השבטים.
בראש השבטים עמד סוּגַגוּ, ראש שבט נוודים או יישוב קבע, והוא מהווה גם שליח של הארמון אצל השבטים. התושבים מציעים אותו והמלך ממנה אותו לתפקיד, לאחר שהסוגגו משלם סכום גדול למלך. לעיתים ניתן היה גם להדיח סוגגו. אחרי הסוגגו היו הזקנים (šībūtu) המוסד החשוב ביותר בקרב הנוודים, והם לעיתים גם יעצו לסוגגו, כרתו בריתות או אף תיווכו בין השבטים למלך.
אזכורים של ארץ אמורו בכתובות אשוריות
ארץ אמורו הוזכרה בכתובות המלכותיות של כמה ממלכי אשור בתקופת הברזל:
האמורי בתנ"ך
ספר בראשית מתאר את הגנאלוגיה של האמורי, וקובע כי הם צאצאיו של כנען:
הכינוי אמורי נזכר בתנ"ך בהקשר לעם שוכן הרים בארץ כנען. האמוריים מתוארים כעם חזק השוכן ממזרח וממערב לירדן "גדול ורם כענקים". בעבר הירדן נזכר שהיו להם שני מלכים. האחד הוא עוג מלך הבשן שעליו נכתב כי הוא "נשאר מיתר הרפאים". המלך השני הוא סיחון.
על פי התיאור המקראי נראה כי אזור מגוריהם היה מההרים ממערב לים המלח (בראשית יד:ז) עד חברון (יג:ח; דברים ג:ח;ד:מו-מח), כולל את הגלעד והבשן (דברים ג:י) ועבר הירדן המזרחי (ד:מט) "ארץ שני מלכי האמורי סיחון ועוג".
האמורי נקשר גם לאזור ירושלים וייתכן כי העם היבוסי היה תת-קבוצה שלהם. "הר האמורי" הוא הכינוי למדרונות הדרומיים של הרי יהודה. אטימולוגיה אפשרית לשם הר המוריה היא 'הר האמורים'.
בספר בראשית מוזכרים שלושת האחים מבני האמורי: ענר, אשכול וממרא. מקום מושבו של אברהם היה באלוני ממרא, שהיה בן בריתו של אברהם (בראשית יד, יג).
האמורי נזכר גם במקרא כאחד מעמי כנען שנכבשו על ידי שבטי ישראל, ולפי מצוות מחיית שבעה עממים, הצטוו בני ישראל להשמיד כל צאצא האמורי.
בספר שמואל מתואר כי היה שלום בין האמורי לבין בני ישראל. הגבעונים שכרתו ברית עם בני ישראל מתוארים כצאצאי האמורי. כששאול המלך הפר את הברית והרג מהם, האל העניש את בני ישראל ברעב.
מן המסופר ב עולה בהתאם לתיאור המקראי בספרים הקודמים שמספר כי בני ישראל לא השמידו את עממי כנען שישבו לפניהם בארץ, וירשו את ארצות העמים מבלי להוריש את העמים מאותן ארצות, ונותרו מבני העממים האלה בארץ (ובהם האמורים) ושלמה המלך הסב אותם לעבדים לצרכיו השונים.
ג'ייסון סיגל
ג'ייסון ג'ורדן סיגל (באנגלית: Jason Jordan Segel; נולד ב-18 בינואר 1980) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, קומיקאי, מוזיקאי, תסריטאי ומפיק אמריקאי ממוצא יהודי. התפרסם בזכות תפקידיו בסרטי הקומדיה "הדייט שתקע אותי", "קח את זה כמו גבר", "אני אוהב אותך, אחי", "מורה רעה" ו"עד החתונה זה יעבור"; ובשל תפקידו כמרשל אריקסון בקומדיית המצבים "איך פגשתי את אמא" של רשת CBS.
ביוגרפיה
סיגל נולד בלוס אנג'לס שבארצות הברית. למד בבית ספר עברי, חגג בר מצווה, והתחנך כיהודי בשל מוצא אביו, אולם למד גם במוסד חינוך אפיסקופלי. אימו נוצרייה. גובהו של סיגל הוא 1.93 מ' – נתון שעזר לו להיבחר לקבוצת הכדורסל של התיכון בו למד (שיחק כמחליף של ג'ייסון קולינס, לימים שחקן NBA).
סיגל קיווה עוד בהיותו סטודנט להפוך לשחקן קולנוע מפורסם והופיע במספר מופעי תיאטרון מקומיים.
קריירה
החל להופיע בסרטים ב-1998 עם תפקידים קטנים בקומדיות "כבר לא יכול לחכות", "פאנק בסולט לייק סיטי!" ו"מת על הקמפוס". תפקידים אלו הקנו לסיגל תפקיד בסדרה הקומית "זרוקים ויורמים", בסדרה הופיע בקבוצת ה"פריקים" בדמותו של ניק אנדופוליס.
בשנת 2005 זכה סיגל בתפקיד בקומדיית המצבים המצליחה "איך פגשתי את אמא", בסדרה הוא מגלם את מרשל אריקסן, בעלה של לילי אלדרין (אליסון הניגן), והחבר הטוב ביותר של הדמות הראשית, טד. מרשל הוא עורך דין שחלומו הוא להציל את הסביבה.
את פריצתו המשמעותית כשחקן קולנוע עשה ב-2007 בקומדיה שוברת הקופות של ג'אד אפאטו "הדייט שתקע אותי", בסרט הופיע בדמותו המשנית של ג'ייסון לצידו של סת' רוגן. את תפקידו הראשי הראשון בקריירה קיבל בשנה שלאחר מכן בקומדיה הגסה "קח את זה כמו גבר" אותה גם כתב סיגל. בסרט גילם גבר אומלל בשם פיט ברטר שנזרק על ידי חברתו השחקנית שרה (קריסטן בל) בעודו בעירום מלא. עקב דאבונו העמוק מחליט פיט לנסוע לחופשה בהוואי שם הוא מתיידד עם צוות מלון מקומי ועם פקידת קבלה יפהפייה בשם רייצ'ל (מילה קוניס). סיגל הופיע בפעם השלישית ברציפות לצד כוכב קומדיות הלוזרים פול ראד ב-2009 ב"אני אוהב אותך אחי", סיגל הופיע כסידני פייף, חברו הקרוב ביותר של גיבור העלילה פיטר קאלבין.
בשנת 2011 הופיע לצד השחקנית קמרון דיאז בתפקיד ראשי בסרט "מורה רעה" שם מגלם את המורה לספורט שמאוהב בקמרון דיאז ולבסוף זוכה בה. בשנת 2012 שיחק בקומדיה הרומנטית "עד החתונה זה יעבור" לצד אמילי בלאנט.
בשנת 2014 כיכב שנית לצידה של קמרון דיאז בסרט הקומדיה "סקס טייפ". ב-2015 כיכב בדרמה הביוגרפית "סוף המסע" לצד ג'סי אייזנברג. ב-2017 כיכב בסרט המדע בדיוני "התגלית" של נטפליקס.
משנת 2022 סיגל מגלם את מאמן הכדורסל פול וסטהד בסדרת הדרמה "לייקרס: קבוצה מנצחת" ברשת HBO.
משנת 2023 מככב ג'ייסון בסדרת הדרמה הקומית "התכווצות" של שירות הסטרימינג אפל TV פלוס
חיים אישיים
ג'ייסון היה בזוגיות עם השחקנית לינדה קרלדיני(עמיתתו ל"זרוקים ויורמים") משנת 2000 ועד שנת 2005. בשנים 2012-2013 הוא יצא עם השחקנית מישל ויליאמס. מדצמבר 2013 עד אפריל 2021, יצא סיגל עם הצלמת אלכסיס מיקסטר.
גיב
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
דיסקוגרפיה של אדם
הדיסקוגרפיה של הזמר הישראלי אדם מורכבת משבעה אלבומי אולפן, 37 סינגלים, שני אלבומי אוסף ואלבום הופעה אחד.
היום שאחרי לכתי
היום שאחרי לכתי (באנגלית: The Day After I'm Gone) הוא סרט ביכוריו של הבמאי והתסריטאי הישראלי נמרוד אלדר משנת 2019. הסרט הוקרן בבכורה עולמית במסגרת פנורמה בפסטיבל ברלין 2019 ובבכורה ארצית בפסטיבל הקולנוע ירושלים במסגרת התחרות לקולנוע ישראלי עלילתי.
הסרט השתתף בלמעלה מ-30 פסטיבלים ברחבי העולם ונקנה להפצה על ידי רשת הכבלים והלווין האמריקאית HBO, אשר רכשה את זכויות השידור של הסרט להקרנה בערוצי הטלוויזיה שלה, במקביל להפצתו בישראל.
עלילה
יורם גולן (מנשה נוי), הוא וטרינר בספארי ברמת גן שהתאלמן זה מכבר מאשתו רחל. בתו המתבגרת רוני (זוהר מידן) נעדרת מביתה. לאחר שלושה ימים ולאחר שדיווח למשטרה על היעדרותה, היא מופיעה בביתם שבתל אביב. לאחר ניסיון התאבדות של רוני, יורם מחליט לקחת אותה לכמה ימים של חופש אצל משפחת אשתו המנוחה ביישוב ליד ים המלח, הכוללת את אריה (אלון נוימן) המלין על המצב הביטחוני, הכלכלי והגאולוגי השורר באזור, את אשתו סיוון (שרית וינו-אלעד), ואת חמותו אביבה (מירי אלוני). המפגש עם משפחתה של האם מוביל להתקרבות מחודשת בין השניים.
פרסים ומועמדויות
"היום שאחרי לכתי" הוא הפרויקט הראשון שזכה במענק מקרן סם שפיגל לפיצ'ר ראשון בשנת 2015.
הפקה
הסרט הופק על ידי איתן מנצורי ויהונתן דובק מחברת ספירו סרטים, נמרוד אלדר מקבוצת קולנוע בע״מ ומשה אדרי ולאון אדרי מחברת יונייטד קינג. הופק בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, קרן סם שפיגל ומפעל הפיס.
הסוכנות היוקרתית LUXBOX הצרפתית, אשר מחזיקה בין היתר בסרטיהם של קרלוס רייגאדס, בלה טאר וברונו דומון רכשה את זכויות המכירה העולמיות של הסרט , וענקית הטלוויזיה האמריקאית HBO רכשה את זכויות השידור להקרנה בערוציה במקביל להקרנות מסחריות בישראל.
ספונסיאנוס
ספּוֹנסָיָאנוּס (Sponsianus) הוא שמו של מפקד צבאי רומי עלום או מורד רומי שאולי היה פעיל במהלך משבר המאה השלישית, ככל הנראה במחוז דאקיה. ספונסיאנוס אינו מוזכר בשום מסמכים עתיקים; הוא מוכר רק דרך מטבעות הנושאות את שמו שהתגלו ב.
חוקרים הציעו מספר תיאוריות לגבי מי יכול היה להיות ספונסיאנוס. תיאוריה אחת טוענת שייתכן שהוא הכריז על עצמו כקיסר בשנות ה-60 של המאה ה-3 לאחר שדאקיה נותקה משאר האימפריה הרומית בתקופת שלטונו של גליאנוס. הרמן פליקס מציין את תאריך פעילותו מוקדם יותר, בתקופת שלטונו של פיליפוס הערבי או בנו. עם זאת, במשך שנים חוקרים דחו את אותנטיות המטבעות הנושאים את שמו, ולפיכך ייתכן שספונסיאנוס כלל לא היה דמות היסטורית. בשנת 2022, מחקר בראשות פול פירסון הטוען לאותנטיות של המטבעות משך עניין תקשורתי והשיק מחדש את הדיון על ספונסיאנוס.
ראיות ועדויות
העדות היחידה שנמצאה לקיומו של ספונסיאנוס היא שמו על כמה מטבעות. המטבעות נחשפו במאגר מטבעות בשנת 1713 בטרנסילבניה, רומניה והתפזרו בהדרגה בין מספר אוספים. אחד מהם נשמר במוזיאון הונטריאן באוניברסיטת גלאזגו, שהחזיק גם שלושה מטבעות נוספים מהמטמון המקורי. אחר נכנס לעיזבונו של הברון סמואל פון ברוקנטל, מושל טרנסילבניה מבית הבסבורג. המטמון כלל מטבעות נוספים הנושאים את שמותיהם של פיליפוס הערבי וגוֹרְדִיָאנוּס השלישי.
דעתם המסורתית של החוקרים הייתה להתייחס למטבעות כלא אותנטיים ומזויפים: ב-1868, הצרפתי אנרי כהן היה משוכנע שהמטבעות הם זיופים מודרניים באיכות ירודה מאוד. המטבעות גם כבדים בצורה יוצאת דופן (10.02 גרם, לעומת 4.30 של פיליפוס), נראה כאילו נוצקו (במקום תהליך ההטבעה הרגיל יותר) והכתובות עצמן אינן עולות בקנה אחד עם המוסכמות של אז. עם זאת, לפי וויין סיילס, כיוון שהטוענים לכס הקיסרות של אותה תקופה היו לעיתים קרובות זמניים, אין לראות בהיעדר מטבעות נוספים ובאיכויות יוצאות הדופן של אלה שקיימים עדות לכך שספונסיאנוס לא היה קיים בפועל.
לאחר מחקר נוסף בשנת 2022, מדענים דיווחו שסימני שריטה על המטבע הזה, הנראים תחת מיקרוסקופ אלקטרוני, הוכיחו שהוא היה במחזור לפני כ-2,000 שנה. פרופסור פול פירסון מקולג' יוניברסיטי בלונדון הוביל את המחקר ואמר שהוא נדהם מהאישור שנעשה שימוש במטבע. ג'ספר אריקסון קבע כי ניתוח כימי של מרבצי האדמה שנמצאו בשקעי המטבע הראה שהמטבעות היו קבורים באדמה במשך מאות שנים. על בסיס הניתוח, מטבע נוסף הנושא את שמו של ספונסיאנוס, במוזיאון ברוקנטל בסיביו שבטרנסילבניה, סווג מחדש גם הוא כמטבע אמיתי.
תיאוריות
חוקרים העלו מספר תיאוריות לגבי מתי והיכן היה ספונסיאנוס פעיל. תיאוריה אחת, המבוססת על המטבעות האחרים שנמצאו, תיארך את פעילותו של ספונסיאנוס לשנת 240 לספירה. משערים שזה היה בימי שלטונו של גורדיאנוס השלישי (238–244 לספירה) או פיליפוס הערבי (244–249 לספירה). בהתבסס על מיקום המטבעות, כמה חוקרים טענו שייתכן שספונסיאנוס ערך מרד בפאנוניה. ההיסטוריון אילקה סיבאן (Ilkka Syvanne) מיקם את המרד מוקדם בתקופת שלטונו של פיליפוס וזיהה את ספונסיאנוס עם סוורוס הוסטיליאנוס העלום המוזכר בהיסטוריה הביזנטית המאוחרת יותר (אם כי הוא מציין שהראיות הן נסיבתיות).
אפשרות נוספת היא שהוא היה מפקד צבאי שהכתיר את עצמו כקיסר כאשר דאקיה נותקה משאר האימפריה בסביבות שנת 260. עם מגפה מתמשכת ומלחמת אזרחים, והאימפריה שהייתה מפוצלת באותה תקופה, ייתכן שספונסיאנוס תפס את הפיקוד העליון בכדי להגן על האוכלוסייה הצבאית והאזרחית במחוז עד להשבת הסדר על כנו. דאקיה פונתה בסופו של דבר בין השנים 271–275 לספירה. האימפריה הרומית בתקופה זו הייתה מאוד לא יציבה; אזורי פריפריה רבים נזנחו ונאלצו לדאוג לעצמם. ייתכן שספונסיאנוס מצא את עצמו כאחראי על אלפי אנשים, ללא תמיכה מהמשטר המרכזי של האימפריה ומוקף בשבטים עוינים; בהקשר זה, נטילת תואר הקיסר על ידי ספונסיאן עשויה להיחשב כניסיון לשמור על הסדר. לא נמצאה עדות לשלטונו של ספונסיאנוס במקומות אחרים ונראה שהדבר מעיד על כך שספונסיאנוס לא היה מעוניין, או לא הצליח, בהרחבת השטחים שבשליטתו.
אשוח
אשוח (שם מדעי: Abies) הוא סוג של עץ מחטני ירוק עד. קיימים כ-50 מיני אשוח, כולם עצים המתנשאים לגובה (החל מ-10 מטרים ועד 80 מטרים).
גזרון
ישנם חוקרים שגוזרים את שמו של האשוח מן התיבה המצרית שתעתיקה (ꜥš), בהגיית "אָשׁ" בהוראה כללית: "עץ". דעה נוספת גורסת שמדובר בעץ ממשפחת האורניים ששרפו שימש לפולחן המצרי. בכתובת מן השושלת הפרעונית הראשונה מתחילת האלף השלישי לפנה"ס מופיעה התיבה "אָשׁ" (ꜥš) על כד אלבסטר של המלך אצ'יב (adj-ib). מעט מאוחר יותר, במלוך השושלת השנייה, מופיעה באסטלת הלוואן (helwan) התיבה "אָשׁ" (ꜥš) בהקשר של שרף העץ שהוקדש למנחה לאל
מאפיינים
ניתן להבדיל בין אשוחים לסוגי אורניים אחרים על ידי עליהם האופייניים, הדומים למחטים עבות ומחוברות בבסיסן.
לאשוח אצטרובל ייחודי בצורתו, בקוטר הנע בין 5 ל-25 סנטימטרים, המכיל את זרעיו. הזרעים קלים ומנוצים, על מנת לאפשר פיזור עם הרוח ותנועת אדמה.