cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוגבלות
ההגדרות הנוכחיות של ארגון הבריאות העולמי (ICF)
ההגדרות של ארגון הבריאות העולמי International Classification of Functioning, Disability and Health (ICF) לשלושה מצבי המוגבלות (Disability) הבסיסיים:
"פעילויות חיים" מחולקות על ידי העוסקים בריפוי בעיסוק לפעילויות עבודה, לימודים, טיפול עצמי ופנאי.
ניכר מההגדרות האלה שהמושגים "פעילות מוגבלת" ו-"מניעת השתתפות" תלויים גם באדם בעל השונות וגם בחברה ובסביבה. דוגמה לאדם מנוע השתתפות: משתמש כיסא גלגלים שגר בעיר לא נגישה לחלוטין ואינו יכול לצאת מהבית בלא סיוע צמוד. דוגמה ל-"פעילות מוגבלת": אותו אדם בעיר הבנויה באופן מאוד נגיש לנכים. לפי שעה, גם במקומות הנגישים ביותר, יש דברים חשובים שקשה למשתמש כיסא גלגלים לעשות בעצמו.
ההגדרות הישנות של ארגון הבריאות העולמי (ICIDH)
מודל ה-ICIDH ששימש בעבר את ארגון הבריאות העולמי חילק את רמות תפקוד הלא תקין לשלוש רמות:
הגדרות הביטוח הלאומי בישראל
נכות יכולה להתבטא כאי-יכולת, תפקוד חלקי או חוסר תפקוד מוחלט של חלק בגוף האדם. נכות יכולה להיות גם פגיעה בנפשו של האדם. רמת הנכות משתנה ומתפרסת על פני טווח רחב של מגבלות, קלות וחמורות; למשל, סיווג מנכות קלה כמו צליעה ועד לשיתוק כמעט מוחלט של הגוף המגיע עד למצב של חוסר הכרה עמוק והפסקת פעילות מוחית.
הגדרות החוק והרשויות בארצות הברית
רשות המפקד האמריקנית (American Census Bureau) מגדירה כבעל מוגבלות כל אדם שחוק אמריקני כל שהוא מגדיר כבעל מוגבלות וכל אדם שזכאי לסיוע על ידי תוכנית סיוע ממשלתית אמריקנית לאנשים עם לקויות. ההגדרה הזו מועילה לחישוב הוצאות הממשלה על סיוע לאנשים עם לקויות.
החוק האמריקני הבולט ביותר בתחום שוויון ההזדמנויות לאנשים עם לקויות, Americans with Disabilities Act of 1990 (ADA, P.L. 101-336, Title V, § 3[2A]), המגדיר את המושג "לקוי" באופן שונה מזה המוגדר על ידי ארגון הבריאות העולמי. לפי חוק זה, אדם בעל לקות הוא מי שמוגבלותו מפריעה לו להשתתף בפעולות חיים מרכזיות, מי שאובחן ככזה ומי שנחשב על ידי הציבור ככזה:
השוני הבולט ביותר הוא שלפי חוק זה, אדם שהחברה מחשיבה אותו ללקויי הוא כזה בלי קשר ליכולותיו הגופניות, הרגשיות או הקוגניטיביות. לדוגמה נשא איידס (שהמחלה לא התפרצה אצלו) מוגדר לפי חוק זה כבעל מוגבלות אך אינו מוגדר כך על ידי ארגון הבריאות העולמי.
שונות מהנורמה
בסטטיסטיקה, "שונות מהנורמה" מוגדרת עבור ערכים המתפלגים בהתפלגות נורמלית כערכו של משתנה הרחוק שתי סטיות תקן ומעלה מהממוצע. לדוגמה, אדם בעל מנת משכל של 70 ומטה (מוגבלות שכלית) או של 130 ומעלה (מחוננות) הוא אדם לא נורמלי מבחינת יכולת מנטלית.
הגדרה ל"שונות מהנורמה" שמציעים הסטטיסטיקאים היא הגדרתם של העוסקים בתורת המוסר. על פי תורת המוסר "שונות מהנורמה" היא התנהגות שאינה הולמת את צווי המוסר המקובלים בחברה.
כמו המוסד לביטוח לאומי, גם אגף השיקום של משרד הביטחון לא משתמש כלל במושגים "לקות" ו"מוגבלות". הם מתארים את תפקודו של אדם בעזרת המושג "אחוזי נכות". אחוזי הנכות מחושבים על פי מידע סטטיסטי המתאים כל מצב גופני אל הירידה ביכולת העבודה בעקבות אותו מצב גופני. מצב קבוע של נקיעות חוזרות של הקרסול, למשל, מוגדר באגף השיקום של משרד הביטחון בתור 10% נכות. אם אדם סובל משילוב של שני מצבים גופניים כאלה, מחשבים קודם כל את ירידת היכולת שנגרמת על ידי המצב המגביל ביותר, ומתוך האחוזים הנותרים, מחשבים את הירידה בכשירות שגורם המצב השני. לדוגמה, נקיעות חוזרות בשני הקרסוליים יוגדרו כ-19% אחוזי נכות משום שנקיעות חוזרות באחד הקרסוליים נותנים 10% נכות והנקיעות בקרסול השני נותנות 10% מתוך ה90 הנותרים.
צרכים מיוחדים
המונח "צרכים מיוחדים" מתאר על פי רוב תלמיד שמערכת החינוך הממלכתית במדינות שונות צריכה לספק לו בשל מוגבלותו מה שאינה מספקת לתלמידים אחרים. היו ניסיונות לכלול במושג גם תלמידים טעוני טיפוח ותלמידים מחוננים שיש לדאוג להם להעשרה אולם ניסיונות אלה לא צלחו.
להגדרות שמכילות בתוכן את המושג "לקות" לא תמיד יש קשר להגדרת המושג "מוגבלות" על ידי ארגון הבריאות העולמי. המושג לקות שמיעה, לדוגמה, אינו מתאר מי ששמיעתו מוגבלת מספיק כדי להפריע לו בפעילויות חיים מרכזיות אך אינה מפריעה לו למלא את תפקידו החברתי. למושג "לקות שמיעה" אין גם מקבילות כמו "מוגבלות שמיעה" או "נכות שמיעה".
סוגי מוגבלויות
ניתן לחלק את הלקויות השונות על פי סוגים.
תקינות פוליטית
הנאמנים לתפיסת התקינות הפוליטית ישתדלו גם להוסיף את המילה "אדם" או "אזרח" לפני כל מילה המתארת מוגבלות. חשוב להם להדגיש שמדובר בראש ובראשונה באדם. המונח "אוטיסט" נחשב בעיניהם למנומס פחות מ"אדם אוטיסט", ומונח זה נחשב בעיניהם למנומס פחות מ"אדם/אזרח בעל אוטיזם"; ההעדפה היא לרוב למונח "אדם/אזרח עם אוטיזם". מסיבה זאת, החוק הקרוי "חוק שוויון לאנשים עם מוגבלויות" ולא "חוק שוויון למוגבלים", והחוק האמריקאי הקרוי "Americans with Disabilities Act" (משמע, חוק אמריקנים עם לקויות) ולא "The Act of Disabled" (חוק הלקויים), אף על פי שהמילה "אמריקני" מופיעה רק בשם החוק וכשמוגדרים האנשים עליהם הוא מגן, הם נקראים "פרטים" (Individuals). החוק אינו מגן רק על אזרחי ארצות הברית אלא גם, למשל, על תיירים המבקרים בארצות הברית והוא תקף גם במדינות חסות של ארצות הברית כמו פורטו-ריקו.
גולדמן
גולדמן (גרמנית: Goldmann) הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי נפוץ שפירושו מגרמנית הוא איש זהב. {{פירושונים|
ראו גם
תרגומים אפשריים לגולדמן: }}
שון קינגסטון
קישון אנדרסון (באנגלית:  Kisean Anderson ; נולד ב-3 בפברואר 1990), המוכר יותר בשם הבמה שון קינגסטון (Sean Kingston), הוא ראפר וזמר רגאיי אמריקני שמוצאו מג'מייקה. מוכר בעיקר בזכות הסינגלים שהוציא ״Beautiful Girls" ו״Eenie Meenie״ עם ג'סטין ביבר.
קינגסטון נולד במיאמי, פלורידה, ובגיל 6 עבר להתגורר בקינגסטון, ג'מייקה, וזהו גם מקור שם הבמה שלו.
קריירה
קינגסטון, אשר מהווה השקעה משותפת של חברות התקליטים "אפיק רקורדס" ו"קוצ' רקורדס", הוציא לאור את הסינגל הראשון שלו בקיץ 2007. הסינגל נקרא Beautiful Girls ויצא לאור כחלק מאלבום הבכורה שלו: Sean Kingston. הסינגל היה מבוסס על השיר "Stand by Me" של Ben E. King מ-1961. הסינגל החדש של קינגסטון זכה להצלחה, ואף כיכב במקום הראשון של מצעד הבילבורד (Billboard Hot 100) האמריקני במשך שלושה שבועות. בנוסף, הסינגל היה במשך זמן רב בראש המצעד הבריטי. באוקטובר 2007 קינגסטון הופיע בפתיחת אחת מסבב ההופעות של גוון סטפאני. באותו חודש ראה אור הסינגל השני מאלבום הבכורה שלו, "Me Love". השיר "Me Love" הוא חידוש של השיר "dyer maker" של לד זפלין. קינגסטון גם חידש את השיר "No Woman, No Cry" של בוב מארלי. אלבום הבכורה שלו יצא ב-2007 ונקרא "Sean Kingston". ב-2008 ביקר קינגסטון בישראל והופיע בתוכנית כוכב נולד.
שון קינגסטון הוא גם זה שמצא את זמר הR&B-רגאיי iyaz באתר "MySpace" והחתים אותו לחברת התקליטים שלו. ב-21 בספטמבר 2009 הוציא קינגסטון אלבום חדש בשם "Tomorrow".
באפריל 2013 הוציא קינגסטון אלבום שלישי בשם "Back 2 Life".
ב-29 במאי 2011 נפצע קשה בתאונת אופנוע ים אך לבסוף התאושש מהתאונה הזו ושוחרר לביתו להמשך ההחלמה.
סטפן מביה
סטפן מביה (בצרפתית: Stéphane Mbia; נולד ב-20 במאי 1986 ביאונדה שבקמרון) הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הקשר ההגנתי בקבוצת שאנגחאי שנחווה. לזכותו 70 הופעות במדי נבחרת קמרון.
קריירה
מביה ערך את הופעת הבכורה שלו בסטאד רן הצרפתית בעונת 2005-06, שם שיחק חמש שנים, מאזנו בקבוצה עומד על 109 הופעות ו-4 שערים. הקמרוני כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית בנובמבר 2006 נגד האלופה המכהנת ליון.
ב-26 באוגוסט 2013, מביה הושאל לסביליה מליגת העל הספרדית. ב-1 בספטמבר מביה ערך את הופעת הבכורה שלו בסביליה וסיפק בישול לשער הראשון של קווין גמיארו במשחק שהסתיים בתוצאה 2-2 מול מאלגה. ב-27 באוקטובר, מביה בישל שני שערים לאיוואן רקיטיץ' וג'יירו סמפיארו בניצחון 2-1 על אוסאסונה. שערו הראשון בליגה הספרדית הגיע במשחק הדרבי מול ריאל בטיס ב-24 בנובמבר כאשר מביה נגח את השער השני של סביליה בניצחון 4–0. בעונת הבקיע מביה את השער המכריע במשחק הגומלין של חצי גמר הליגה האירופית מול ולנסיה, ארבע דקות בתוך תוספת הזמן. הוא פתח בהרכב למשחק הגמר מול בנפיקה ליסבון, ולאחר שוויון 0-0 בתום ההארכה, כבש את הפנדל השני של קבוצתו בדו-קרב הפנדלים, שהסתיים בתוצאה 4-2 לסביליה.
לאחר ההשאלה לסביליה, ב-31 באוגוסט 2014 מביה חתם במועדון הספרדי, וזכה עמו פעם נוספת בליגה האירופית, כאשר מביה פתח במשחק הגמר בו גברה קבוצתו 3-2 על דניפרו. ב-10 ביוני 2015 חתם בטרבזונספור. ב-29 בינואר 2016 חתם בחביי צ'יינה פורצ'ן הסינית. ב-18 באוגוסט 2018 חתם בטולוז.
אברהם ילובסקי
אברהם ילובסקי (ה'תר"י, 1850 – י' בטבת ה'תרמ"ט, 14 בדצמבר 1888) היה מקורבנותיו הראשונים של היישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל. ילובסקי נהרג בבקתתו על ידי מרצחים ערבים אחרי התנגדות עזה מצדו תוך שימוש בגרזנו. ביתו היה ליד הצומת (צומת אברהם ילובסקי) הנושא כיום את שמו ובה אנדרטה לזכרו. מונצח לצד חללי מערכות ישראל הראשונים ביישוב היהודי המתחדש.
היסטוריה
המתיישבים התגוררו יחדיו בחצר החאן ואברהם היה יחיד בהם שבנה במו ידיו את ביתו על אם הדרך לראשון לציון. לנחלה זו הביא בשנת 1888 את משפחתו מביאליסטוק. באותה שנה היה החורף קשה. מפחד השיטפונות והקור העביר אברהם את משפחתו לחצר החאן. והוא עצמו נשאר לשמור על מקום מגוריו והנפחיה שממנה התפרנס. ביום י' בטבת תרמ"ט (14 דצמבר 1888), נהרג בבקתתו על יד מרצחים אחרי התנגדות עזה מצדו תוך שימוש בגרזינו. הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות של ראשון לציון. הניח אשה וארבעה ילדים. נינו הוא אהרן שביט מבכירי טייסי חיל האוויר הישראלי. נינה אחרת היא אראלה לבית זייצוב, אשת חה"כ לשעבר מרדכי בר-און.
פרק 1 לחוקת ארצות הברית
הפרק הראשון של חוקת ארצות הברית הוא הפרק הארוך ביותר בחוקה, ומגדיר את סמכויותיו של הקונגרס של ארצות הברית ואת מבנהו. הוא קובע שהקונגרס מורכב מבית הנבחרים ומהסנאט, מגדיר את מגבלות סמכותו, וקובע מספר מגבלות על כוחו של הממשל ושל המדינות המרכיבות את האיחוד.
הפרק מחולק לעשרה חלקים. החלק הראשון מעניק את סמכויות החקיקה לקונגרס, ועל כן הוא מהותי ליישום עקרון הפרדת הרשויות בשיטת הממשל האמריקאית. החלק השני והחלק השלישי מגדירים את מבנה בית הנבחרים והסנאט, בהתאמה, ומפרטים לגבי הרכבם, תפקידים בתוך כל אחד מהבתים, תפקידם בהליכי הדחה והיבטים שונים של פעולתם. יחד, שני חלקים אלה מגדירים את אופי הרשות המחוקקת של ארצות הברית כפרלמנט דו-ביתי (ביקמרליזם). החלק הרביעי מפרט לגבי הליך הבחירות לבתי הקונגרס. הוא מעניק את האחריות לניהול הבחירות למדינות השונות באיחוד, אך מאפשר לקונגרס לחוקק כללים אחידים בנושא. החלק החמישי קובע כללים לגבי עבודת הבתים. הוא מחזק את עצמאות כל אחד מהבתים, בכך שהוא מעניק לחברי כל בית את האחריות לקביעת כללי הבית, בחינת תוצאות הבחירות, סילוק וענישה של חברי הבית. גם החלק השישי מחזק את עצמאות המחוקקים על ידי קביעת כללים לגבי שכר, פריווילגיות ואיסור על כהונה של חברי הבתים תחת רשויות ממשל אחרות. החלק השביעי מתאר את תהליך החקיקה, משלב הצעת החוק ועד חתימה על החוק בידי נשיא ארצות הברית, כולל קביעת כללים לגבי כוח הווטו של הנשיא והדרכים לעקיפתו. חלקים 8–10 חשובים להגדרת התחומים שנמצאים תחת סמכות הקונגרס, ובכך הם מהווים חלק חשוב בהגדרת הפדרליזם בארצות הברית. החלק השמיני מונה את הסמכויות שמוענקות במפורש למחוקקים. על דרך השלילה, הוא מותיר תחומים אחרים בסמכות המדינות, אף שעל פי חלק מהפרשנויות קיימות גם סמכויות משתמעות שאינן מוזכרות בחלק זה במפורש. החלקים התשיעי והעשירי קובעים מגבלות ואיסורים על הממשל הפדרלי ועל המדינות, בהתאמה.
המשמעות של חלק מהסעיפים בפרק נמצאת תדיר במחלוקת. לתקדימים של בית המשפט העליון של ארצות הברית יש תפקיד חשוב בפירוש סעיפים אלה. ישנם פרשנים שמדגישים את המשמעות המילולית של הטקסט (טקסטואליזם), אחרים מדגישים את הכוונה המקורית של מנסחי החוקה (אוריג'ינליזם), שיקולים פרגמטיים או מבניים, התפתחות היסטורית של פרקטיקה ופרשנות, או עקרונות מוסריים שעולים מהחוקה.
חלק ראשון: סמכות החקיקה בידי הקונגרס
החלק הראשון מעניק לקונגרס את כל סמכויות החקיקה הפדרלית. חלק זה מכונה "vesting clause". יחד עם פסקאות דומות בפרקים השני והשלישי של החוקה, אשר מעניקים את סמכויות הרשות המבצעת לנשיא ואת סמכויות הרשות השופטת לבית המשפט העליון ולערכאות שיפוטיות הכפופות לו, חלק זה מגדיר את הפרדת הרשויות בשיטת הממשל של ארצות הברית. ג'יימס מדיסון, מהחשובים שבמנסחי החוקה, הסביר שהעיקרון שהנחה את הנציגים בוועידת החוקה הוא עיקרון הפרדת הרשויות שניסח מונטסקייה; אך עיקרון זה לא דורש הפרדה מוחלטת או היעדר בקרה של רשות אחת על רשות אחרת. בהתאם, החוקה מעניקה את סמכויות החקיקה בידי הקונגרס, אך לנשיא, שחותם על החקיקה ויכול להטיל עליה וטו, יש יכולת להשפיע על חקיקת הקונגרס, והרשות השופטת יכולה לייעץ למחוקק.
יחסי אנדורה–מונטנגרו
יחסי אנדורה–מונטנגרו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות אנדורה לבין רפובליקת מונטנגרו.
פרק 1 לחוקת ארצות הברית
חלק ראשון: סמכות החקיקה בידי הקונגרס
בנוסף, חלק זה מגדיר את מבנה הקונגרס כמורכב משני בתים, בית הנבחרים והסנאט. גם בעניין זה הייתה למונטסקייה השפעה על מנסחי החוקה. בספרו רוח החוקים כתב מונטסקייה שבית מחוקקים יחיד יטה לשחיתות ולפגיעה בחירות. הוא הציע למתן את הסכנה על ידי חלוקה של הרשות המחוקקת לשני בתים, אחד אריסטוקרטי ואחד שמייצג את העם. אלכסנדר המילטון, ממנסחי החוקה, הסביר שהניסיון מראה שיש צורך לרכז כוח רב בידי המחוקק הפדרלי, אך כדי למנוע שימוש לרעה בכוח זה יש לחלק את הרשות המחוקקת לשני בתים שיאזנו זה את זה. מדיסון הסביר שהחלוקה של הרשות המחוקקת לשני בתים באה למתן את השפעתם של נציגים שמתוך אמביציה אישית עשויים לשכוח את מחויבותם למיוצגים. קיומו של הסנאט בנוסף לבית הנבחרים "מכפיל את הביטחון של העם, על ידי דרישת ההסכמה של שני גופים נבדלים למזימות של תפיסת כוח או מעילה באמון". עקרונות אלה השפיעו על מנסחי החוקה, אך סיבה מרכזית נוספת לחלוקה של הרשות המחוקקת לשני בתים היא הצורך שהתעורר בוועידת החוקה בפשרה פרגמטית בין מדינות גדולות, שהעדיפו ייצוג פרופורציונלי לאוכלוסייה, למדינות קטנות, שהעדיפו יצוג שווה לכל מדינה.
החוקה לא מעניקה לקונגרס סמכות חקיקה בלתי מוגבלת, אלא סמכויות חקיקה ספציפיות שמוגדרות בחלקים הבאים ("כל סמכויות החקיקה המוענקות להלן"). בהקשר זה, החלק השמיני בפרק זה לחוקה הוא חשוב ביותר, משום שהוא מגדיר באלו נושאים רשאי הקונגרס לחוקק. עם זאת, ההיקף המדויק של סמכויות הקונגרס הוא נושא שנמצא תדיר במחלוקת, שכן מקובל לפרש שמעבר לסמכויות שמוענקות לקונגרס במפורש, ישנן גם סמכויות משתמעות, שנובעות מהצורך להוציא לפועל את הסמכויות המפורשות. באופן כללי, עד תקופת הניו דיל שלטה פרשנות מצמצמת יחסית. מאז הניו דיל, ולפחות עד שנות ה-80 של המאה ה-20, נטה בית המשפט העליון לפרשנות רחבה יותר של סמכויות הקונגרס.
יחסי אנדורה–מונטנגרו
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות אנדורה לבין רפובליקת מונטנגרו הם יחסים דיפלומטיים ידידותיים על פי משרד החוץ של מונטנגרו.
נסיכות אנדורה הכירה בעצמאותה של מונטנגרו ב-16 ביוני 2006. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו ב-28 ביולי באותה השנה. ב-11 באפריל 2010 ביקר לראשונה שר החוץ של מונטנגרו באנדורה. הביקור נמשך יומיים.
פרק 1 לחוקת ארצות הברית
חלק ראשון: סמכות החקיקה בידי הקונגרס
קיימת הסכמה על כך שחלק זה מאציל את "כל סמכויות החקיקה" לקונגרס, ובכך מבהיר שהרשויות האחרות לא יכולות לקחת לעצמן את סמכויות החקיקה. שאלה מורכבת ומעוררת מחלוקת יותר היא האם אותו הביטוי גם שולל מהקונגרס את הכוח להאציל ביוזמתו סמכויות חקיקה על רשויות וגופים אחרים. שתי הגישות בנושא זה מכונות "דוקטרינת אי-ההאצלה" (nondelegation principle), לפיה לקונגרס אסור להעביר סמכויות חקיקה לגופים אחרים, ו"עיקרון ההאצלה" (delegation principle) או "דוקטרינת ההאצלה הבלעדית" (exclusive delegation principle), לפיה רק לקונגרס מותר להעביר סמכויות חקיקה. נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל קבע בפסק דין ווימן נגד סת'רלנד משנת 1825, שהקונגרס יכול להאציל סמכויות לרשויות פדרליות אחרות. אולם, מרשל טען גם שישנו קו מבחין בין "נושאים חשובים, שחייבים להיות מוסדרים על ידי המחוקקים בלבד" לבין נושאים "בעלי עניין פחות", שבהתייחס אליהם יכול הקונגרס להאציל סמכויות. בשנת 1935 פסל בית המשפט שני חוקים בטענה שהקונגרס לא רשאי להאציל את סמכויות החקיקה שלו לרשות המבצעת. אלה היו שתי הפעמים היחידות שבהן פסל בית המשפט חוק שעבר בקונגרס בהסתמך על הפרשנות לפיה חלק זה אוסר על האצלת סמכויות חקיקה. באופן כללי נטה בית המשפט לגישה מחמירה פחות, שמאפשרת האצלה.
חלק שני: בית הנבחרים
החלק השני מגדיר את מבנה בית הנבחרים וקובע שחבריו יבּחרו מדי שנתיים על ידי בעלי זכות הבחירה במדינה אותה הם מייצגים.
סעיף 1: הרכב בית הנבחרים ובחירות
חברי בית הנבחרים נבחרים לתקופה של שנתיים. החלטה זו הייתה פשרה בין נציגים בוועידת החוקה שהעדיפו תקופת כהונה קצרה של שנה לבין אלו שהעדיפו תקופת כהונה של שלוש שנים.
הסעיף קובע שהבחירה תיעשה "על ידי העם במדינות השונות". חלק מהנציגים בוועידה העדיפו שהבחירה תיעשה על ידי בתי המחוקקים של המדינות, אך לבסוף התקבלה העמדה של מדיסון, שבחירה ישירה על ידי "העם" הכרחית על מנת ליצור קשר בין העם לנציגיו. אולם, ההגדרה של גוף הבוחרים נותרה בידי המדינות. החוקה המקורית קבעה כי מי שיש לו זכות בחירה לבית המחוקקים הגדול ביותר של המדינה שלו, תהיה לו גם זכות בחירה בבחירות לבית הנבחרים של האיחוד. קביעת הקריטריונים לקבלת זכות בחירה לבתי המחוקקים של המדינות הייתה בידי המדינות עצמן, כך שלמדינות הותר שיקול דעת רחב גם בהקצאת זכות הבחירה לבית הנבחרים. התיקונים ה-15, ה-19, ה-24 וה-26 צמצמו את כוחן של המדינות להגביל את זכות הבחירה של אזרחיהן. בפרט, תיקונים אלה אוסרים על המדינות למנוע את זכות הבחירה מאזרחים על בסיס גזע, צבע עור, עברו של אדם כעבד, מין, תשלום מס, או גיל מעבר ל-18 שנים.
סעיף 2: תנאים מקדימים לחברות בבית הנבחרים
על חברי בית הנבחרים להיות מעל גיל 25, אזרחי ארצות הברית שבע שנים לפחות ותושבים במדינה שאותה הם מייצגים. אין חובה שהנציגים יהיו תושבים של המחוז אותו הם מייצגים, אף על פי שברוב המקרים זהו המצב.
בפסק דין Powell v. McCormick מ-1969 קבע בית המשפט העליון שהמגבלות המצוינות בסעיף זה הן בלעדיות; כלומר, המדינות ובית הנבחרים לא יכולים להטיל מגבלות כלשהן על הזכות להיבחר לבית הנבחרים מעבר לאלה שמצוינות בפסקה זו. המקרה הנידון בפסיקה היה זה של אדם קלייטון פאוול, נציג בבית הנבחרים מניו יורק, אשר היה מעורב בשערוריות שונות. בעקבות בחירתו מחדש, עברה בבית הנבחרים החלטה לפיה פאוול מנוע מלהיבחר לקונגרס ומושבו התפנה. פאוול פנה לבית המשפט. בפסק הדין, שנכתב על ידי ארל וורן, נשקלה כוונת מחברי החוקה, תוך התייחסות לעובדה שהחוקה מאפשרת לכל בית נבחרים לשפוט את חבריו ולסלק נציג בעקבות הצבעה של שני שלישים מחברי הבית (ראו החלק החמישי). מסקנת בית המשפט היא שמחברי החוקה ראו את מגבלות הגיל, האזרחות והתושבות במדינה כמגבלות בלעדיות, שאינן ניתנות להרחבה מבלי לתקן את החוקה. סילוק של נבחר מכל סיבה אחרת מחייב החלטה של שני שלישים מחברי הבית ולא יכול להיעשות לפני שהנציג תופס את מקומו.
במקרים אחרים אסר בית המשפט על המדינות לקבוע מגבלות על מספר הכהונות האפשרי של נציג. עם זאת, מותר למדינות לקבוע קריטריונים סבירים שעל מועמד למלא על מנת ששמו יופיע על פתקי הצבעה, כגון הגשת עצומה שעליה חתמו מספר מינימלי של בעלי זכות בחירה.
סעיף 3: הקצאה של מושבים בבית הנבחרים ומיסים
סעיף זה עוסק בהקצאה של מושבים בבית הנבחרים ובנטל המס של המדינות השונות. נקבע בו שמספר המושבים של כל מדינה בבית הנבחרים יוקצה באופן פרופורציונלי, על פי גודל האוכלוסייה של המדינה.
המשפט הראשון בסעיף זה בוטל למעשה על ידי התיקונים ה-14 וה-16:
נושא הקצאת המושבים היה גורם מרכזי למחלוקת בין מדינות הצפון למדינות הדרום בוועידת החוקה. מדינות הדרום, בהן היו יותר עבדים, רצו שעבדים ייספרו במניין התושבים, על מנת שיגדל מספר הנציגים מהמדינה בבית הנבחרים. מדינות הצפון רצו שאזרחים חופשיים בלבד ייחשבו במניין התושבים, כדי שמספר הנציגים ממדינות הדרום יהיה קטן יותר. הפשרה אליה הגיעו הנציגים בוועידה היא שלצורך הקצאת המושבים בבית הנבחרים ייספר כל אדם חופשי כאדם שלם וכל אחד מ"האנשים האחרים", כלומר מהעבדים, ייספר כשלוש חמישיות אדם. בנוסף, אינידיאנים שלא חויבו לשלם מיסים לא נכללו במניין התושבים. התיקון ה-14 לחוקה (1868) ביטל את פשרת שלוש החמישיות וקבע שכל אדם ייספר כאדם שלם. עם זאת, גם בתיקון זה נקבע שאינדיאנים שלא משלמים מיסים לא ייספרו. חוק האזרחות לאינדיאנים משנת 1924 הכיר בכל האינדיאנים כאזרחים ובכך ביטל למעשה את ההגבלה על ספירתם לצורך הקצאת מושבים.
המשפט קובע גם שבית הנבחרים מוסמך לגבות מיסים מכל מדינה, אך הוא מחויב לעשות זאת באופן פרופורציונלי, כך שהיחס בין מס של מדינה אחת לאחרת יהיה זהה ליחס בין גודל אוכלוסיותיהן. כלל זה בוטל בתיקון ה-16 לחוקה (1913), שהסמיך את הקונגרס לגבות מיסים "מכל מקור שהוא, מבלי לחלקו בין המדינות החברות בברית, ובלי להתחשב בכל מפקד או ספירת אוכלוסין".
בהמשך הסעיף נקבע שלצורך הקצאת המושבים ייערך מפקד אוכלוסין שלוש שנים לאחר הכינוס הראשון של הקונגרס, ומידי עשור לאחר מכן:
מנסחי החוקה לא קבעו מה יהיה מספר המושבים בבית הנבחרים, ורק הגבילו מספר זה למקסימום של מושב אחד על כל 30,000 תושבים, ובלבד שלכל מדינה יהיה לפחות מושב אחד. עם הזמן גדל מספר המושבים בבית הנבחרים בקצב נמוך בהרבה מהעלייה בגודל האוכלוסייה: ב-1793 היה מושב אחד לכל 34,400 אנשים (כולל ספירה של אוכלוסיית העבדים במלואה); ב-2017 היו יותר מ-747,000 אנשים על כל מושב.
החוקה קובעת גם את מספר הנציגים בקונגרס הראשון, שהתכנס לפני מפקד האוכלוסין הראשון: 10 לוירג'יניה, 8 לפנסילבניה ומסצ'וסטס, 6 לניו יורק ומרילנד, 5 לקונטיקט, צפון קרוליינה ודרום קרוליינה, 4 לניו ג'רזי, 3 לג'ורג'יה וניו המפשייר ונציג אחד לדלאוור ורוד איילנד.
סעיף 4: טיפול במושבים פנויים ובחירות מיוחדות
סעיף זה עוסק בבחירת נציגים אשר ימלאו מושבים פנויים בבית הנבחרים, כגון מושבים שהתפנו עקב פרישה, סילוק, או מוות של נציג. במקרים כאלה הרשות המבצעת של המדינה מחויבת לערוך בחירות מיוחדות. החוקה לא קובעת כללים לגבי מינויים זמניים עד לקיום הבחירות. בנוסף, אין בחוקה כללים לגבי מועד הבחירות המיוחדות. כתוצאה מכך, מועד הבחירות המיוחדות שונה ממדינה למדינה, ובמקרים רבים הן מתקיימות יחד עם הבחירות הרגילות, במיוחד אם התפנה מושב קרוב לתהליך הבחירות.
סעיף 5: יושב ראש, תפקידים אחרים ואישומים לצורך הדחה מתפקיד
לבית הנבחרים יש סמכות לבחור בעצמו את יושב ראש בית הנבחרים ובעלי תפקידים אחרים בבית הנבחרים. בנוסף, לבית הנבחרים סמכות בלעדית להאשים נושאי משרה ציבורית. עם סמכות זו מקבל בית הנבחרים תפקיד בהליכי הדחה, כגון הדחה של נשיא או סגן נשיא. בתוך תהליך זה תפקיד בית הנבחרים הוא אנלוגי לתפקיד של הבאת אישומים בפני חבר מושבעים גדול; בעוד שהסנאט, על פי החלק השלישי של פרק זה, מנהל את המשפט ומשמש כמעין חבר מושבעים שבסמכותו להרשיע או לזכות. אין בחוקה פירוט לגבי תהליך האישום בבית הנבחרים. כל אחד מחברי הבית יכול ליזום את התהליך. כיום, לאחר שמתחיל התהליך, הוא עובר לוועדת המשפט של בית הנבחרים, שאחראית על ניהול החקירה והשימועים. לאחר מכן, מצביעה מליאת בית הנבחרים על כל אחד מסעיפי האישום שנוסחו בוועדה.
חלק שלישי: הסנאט
החלק השלישי של הפרק הראשון לחוקה מגדיר את מבנה הסנאט, אופן בחירת חברי הסנאט וסמכויות הסנאט.
סעיף 1: מבנה הסנאט ובחירת הנציגים
במקור קבעה החוקה שהסנאטורים ייבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינות. התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, שהתקבל בשנת 1913, קבע שהסנאטורים יבּחרו ישירות על ידי האזרחים בכל מדינה.
הסעיף קובע שהסנאט מורכב משני נציגים מכל מדינה באיחוד ושלכל נציג קול אחד, כך שבניגוד לבית הנבחרים קיים בסנאט ייצוג שווה לכל מדינה, מבלי להתחשב בגודל המדינה. הסדר זה, לפיו בבית הנבחרים יהיה הייצוג פרופורציונלי לאוכלוסייה ובסנאט יהיה ייצוג שווה לכל מדינה, הוא תוצאה של פשרת קונטיקט, במחלוקת בין נציגי המדינות הגדולות לנציגי המדינות הקטנות בוועידת החוקה.
סעיף זה בחוקה הוא מוקד לביקורת, משום שמשמעותו היא שהיחס בין מספר הנציגים בקונגרס למספר האזרחים שהם מייצגים הוא קטן יותר במדינות בעלות אוכלוסייה גדולה. כך למשל, ב-2010 שני הסנאטורים מוויומינג ייצגו 580,000 אזרחים; לעומת זאת, שני הסנאטורים מקליפורניה ייצגו יותר מ-38 מיליון אזרחים. ששת הסנאטורים משלוש המדינות הגדולות ביותר ייצגו את אותו מספר אנשים כמו 62 הסנאטורים מ-31 המדינות הקטנות ביותר. עם זאת, תיקון של סעיף זה יהיה קשה במיוחד, שכן החלוקה השוויונית של המושבים בסנאט היא היסוד החוקתי היחיד שמוגן בחוקה עצמה מפני תיקון: בפרק החמישי לחוקה, שמגדיר את האופן שבו ניתנת החוקה לתיקון, כתוב כי על כל תיקון לקיים את התנאי ש"לא תישלל ממדינה, בלא הסכמתה, זכות ההצבעה השווה בסנאט". ישנם מומחים למשפט חוקתי שסבורים כי ניתן לתקן את הסעיף הזה בחוקה, בהנחה שניתן לתקן קודם את הפרק החמישי, או בהנחה ששופטי בית המשפט העליון יהססו להכריז על תיקון לחוקה כלא חוקתי.
סעיף 2: חלוקת הסנאטורים לקבוצות ובחירות מיוחדות
החלק הראשון של הסעיף עוסק בחלוקה של סנאטורים לשלוש קבוצות, כך שכל שנתיים מתקיימות בחירות לכשליש מהמושבים בסנאט:
לאחר הבחירות הראשונות לקונגרס נחלקו הסנאטורים בהגרלה לשלוש קבוצות. בקונגרס הראשון הוחלט גם על כלל לפיו לא ישתייכו שני סנאטורים מאותה המדינה לאותה קבוצה. בכל פעם שנוספה מדינה לארצות הברית, נוספו הסנאטורים שלה לאחת משלוש הקבוצות, תוך שמירה על כך שהקבוצות יהיו שוות בגודלן ככל האפשר. באופן זה, התחלפות המושבים בסנאט היא הדרגתית, ובכל שנתיים עומדים כשליש מהמושבים לסנאט לבחירה לתקופת כהונה של שש שנים.
החלק השני של הסעיף מתייחס למקרה שבו התפנה מושב בסנאט מסיבות שונות, כגון מוות או התפטרות של סנאטור, והוא בוטל למעשה על ידי התיקון ה-17 לחוקה. במקור קבעה החוקה, שבמקרה שבו התפנה מושב תבחר הרשות המחוקקת של המדינה הרלוונטית נציג חלופי, ועד אז ימנה מושל המדינה נציג זמני. התיקון ה-17 קובע שבמקרה שבו התפנה מושב בסנאט, על מושל המדינה להוציא צו לקיום בחירות מיוחדות למציאת מחליף. כלומר, הנציג החדש נבחר על ידי כל בעלי זכות הבחירה במדינה, ולא על ידי הרשות המחוקקת. בנוסף, התיקון ה-17 משאיר בידי בתי המחוקקים של המדינות את הזכות להעביר חוקים שיאפשרו למושל למנות נציגים זמניים עד לקיום הבחירות המיוחדות (בניגוד למקור, שבו הזכות למנות באופן זמני ניתנה למושלים מייד וללא התערבות המחוקקים). אם המחוקקים במדינה לא מאפשרים למושל לבחור נציג זמני, נשאר המושב פנוי עד לקיום הבחירות המיוחדות. החוקה לא קובעת כיצד ייבחרו הנציגים הזמניים, והרשויות המחוקקות של המדינות רשאיות לקבוע חוקים בנושא זה.
נכון ל-2020, במקרה שבו התפנה מקום בסנאט, ב-37 מדינות הבחירות המיוחדות מתקיימות יחד עם המחזור הבא של הבחירות הרגילות, והמושלים מוסמכים למנות נציג זמני עד הבחירות. מתוך מדינות אלה, ב-6 מדינות קבעו המחוקקים שהמינוי הזמני יהיה מאותה מפלגה של הסנאטור שמושבו התפנה. ב-13 המדינות הנותרות על המושל להוציא צו לבחירות מיוחדות לפני המחזור הבא של הבחירות הכלליות, ומתוכן ב-5 מדינות (דקוטה הצפונית, אוקלהומה, אורגון, רוד איילנד וויסקונסין) לא מורשה המושל למנות נציג זמני, והמושב נשאר פנוי עד לבחירות המיוחדות.
סעיף 3: מגבלות על הזכות להיבחר לסנאט
בעת השבעתם לתפקיד, חייבים הסנאטורים להיות מעל גיל שלושים, אזרחי ארצות הברית למשך תשע שנים לפחות ותושבי המדינה שאותה הם מייצגים. מגבלות אלה פורשו על ידי בית המשפט כבלעדיות, כך שבתי המחוקקים של המדינות והסנאט עצמו לא יכולים להוסיף מגבלות מעבר לאלה המצוינות בחוקה.
למרות מגבלת הגיל, שלושה סנאטורים נכנסו לתפקיד לפני שמלאו להם 30: ג'ון הנרי איטון הושבע לתפקיד ב-1818 כשהיה בן 28 שנים, 4 חודשים, ו-29 ימים; ארמיסטיד מייסון הושבע ב-1816 כשהיה בן 28 שנים, חמישה חודשים ו-18 ימים; והנרי קליי הושבע ב-1806 כשהיה בן 29. בהמשך החל הסנאט להקפיד על המגבלה. ב-1935 נבחר ראש הולט כנציג וירג'יניה המערבית לסנאט, שבעה חודשים לפני שמלאו לו 30 שנים. הולט הבטיח שהוא לא יישבע לתפקיד לפני שימלאו לו 30, וכך הוא עשה. חברי הסנאט ניהלו חקירה, בהתאם לכוח שניתן להם לשפוט את כשירות חברי הבית. לבסוף הם החליטו לאפשר להולט לכהן, על בסיס הטענה שמגבלת הגיל תקפה לזמן שבו סנאטורים מושבעים לתפקיד ולא לזמן שבו הם נבחרו.
סעיף 4: סגן הנשיא כנשיא הסנאט
החוקה קובעת שסגן נשיא ארצות הברית הוא נשיא הסנאט. זוהי האחריות הרגילה היחידה שהחוקה נותנת לסגן הנשיא, מלבד החובה לקבל לידיו את ספירת קולות האלקטורים בהצבעה של חבר האלקטורים לנשיאות ארצות הברית. הסעיף קובע שסגן הנשיא יכול להצביע בסנאט רק במקרה של שוויון קולות. בנוסף, הוא לא מורשה לדבר בפני הסנאט, אלא בהסכמת הסנאטורים. בעבר היה לסגני הנשיאים תפקיד פעיל בעבודת הסנאט. הם היו מנהלים ישיבות של הסנאט ואחראים על מינוי סנאטורים לוועדות ועל שמירת הסדר בסנאט באופנים שונים. אולם, תפקידים אלה לא מוגדרים בחוקה, וכיום סגני נשיאים לא ממלאים אותם באופן שוטף.
סעיף 5: נשיא זמני לסנאט ותפקידים אחרים
בשנים 1792–1886 היה הנשיא הזמני במקום השני בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, אחרי סגן נשיא ארצות הברית. בשנים 1886–1947 לא היה הנשיא הזמני חלק מסדר הירושה. מאז 1947 ועד היום הנשיא הזמני נמצא במקום השלישי בסדר הירושה, אחרי סגן הנשיא ויושב ראש בית הנבחרים.
בנוסף לבחירת נשיא הסנאט הזמני, מסמיכה החוקה את הסנאט לבחור את כל בעלי התפקידים האחרים בסנאט.
סעיף 6: משפטי הדחה מתפקיד
לפי סעיף זה, לסנאט סמכות בלעדית לנהל משפט של נושאי משרות ציבוריות שהואשמו על ידי בית הנבחרים. ישנן שלוש הוראות מיוחדות הקשורות במשפט הדחה: (1) הסנאטורים יישבעו או יתנו את הן צדקם (affirm) - דרישה זו נועדה להבטיח שהסנאטורים מודעים לרצינות הנדרשת מהם בתפקיד זה; (2) נשיא בית המשפט העליון יכהן כיושב ראש כאשר נשיא ארצות הברית הוא הנאשם - דרישה זו נועדה להדגיש את כובד המשקל של החלטה לגבי הנשיא ולמנוע מצב של ניגוד עניינים, שעשוי להתעורר אם סגן הנשיא ינהל את הדיון בענייני הנשיא; (3) נדרשת הסכמה של שני שלישים מחברי הסנאט לצורך הרשעה - דרישה זו נועדה לעודד דיון רציני ולהבטיח שהדחה מתפקיד תתאפשר רק תוך גיבוש קונצנזוס רחב, שאינו מוגבל לפלג מסוים.
השאלה למי תהיה הסמכות להרשיע נושאי משרה ציבורית, ובכלל זה את הסמכות להרשיע נשיא, הייתה נושא במחלוקת בזמן ועידת החוקה ותהליך אשרור החוקה. אלכסנדר המילטון היה קול בולט בעד מתן סמכות זו לסנאט ונגד הרעיון שהסמכות תינתן לבית המשפט העליון. בכתבי הפדרליסט מספר 65, הגן המילטון על גישה זו. משפטי הדחה של אישי ציבור נוגעים לנושאים שבמהותם הם פוליטיים ומעוררי מחלוקת. לפי המילטון, "יש להטיל ספק רב, האם לחברי הטריבונל הזה [בית המשפט העליון] תהיה בכל הזמנים מידה כה רבה של אומץ, כפי שנדרש לצורך ההוצאה לפועל של משימה כה קשה; וקיים ספק רב עוד יותר, שתהיה להם המידה של האשראי והסמכות, שעשויה, במקרים מסוימים, להיות הכרחית על מנת להביא את העם להשלמה עם ההחלטה". שיקולים אלה, לפי המילטון, מחייבים שהטריבונל שישפוט במקרים של הדחת איש ציבור יהיה מורכב מאישים רבים. הסנאט נבחר כפורום המתאים ביותר משום שמנסחי החוקה חשבו שחברי הסנאט יהיו אנשים מכובדים ורמי מעלה, ושמטבעו של המוסד יהיו הסנאטורים עצמאיים יותר ומחויבים פחות להלכי הרוח בעם.
נכון לפברואר 2021 דן הסנאט בסך הכל בהדחתם של 20 נושאי משרה ציבורית. ב-8 מקרים נמצאו בעלי המשרה אשמים. בכלל זה דן הסנאט באישומים נגד הנשיא אנדרו ג'ונסון, באישומים נגד הנשיא ביל קלינטון ופעמיים באישומים שהוגשו נגד דונלד טראמפ. בארבעת המקרים הסנאט נמנע מלהרשיע את הנשיאים.
בפסק דין ניקסון נגד ארצות הברית (1993), שעסק בהדחה של השופט הפדרלי וולטר ניקסון, פירש בית המשפט העליון באופן מחמיר את הקביעה של החוקה שסמכות זו נתונה לסנאט בלבד, כך שהרשעה או זיכוי של הסנאט לא נתונה לביקורת שיפוטית. ההחלטה בעניינו של ניקסון התקבלה פה אחד, אך בשאלת הביקורת השיפוטית נחלקו השופטים בדעותיהם. נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט קבע שהמילה "בלבד" (sole) בחוקה יכולה להתפרש רק כמתן סמכות בלעדית, "באופן עצמאי וללא עזרה או התערבות", לסנאט. לפיכך, החוקה אינה מאפשרת לבית המשפט לבקר החלטה של הסנאט להרשיע או לזכות. בעתירתו התעכב ניקסון גם על המשמעות של המילה "לשפוט" (to try). הוא טען שהשימוש במילה זו דורש מהסנאט לערוך משפטים באופן דומה או זהה לאלה המתנהלים בבתי המשפט, ובהתאם נדרש שהחלטת הסנאטורים תהיה נתונה לביקורת שיפוטית. רנקוויסט דחה את הפרשנות הזו. הוא הסביר שבעת ניסוח החוקה היו למילה "try" משמעויות שונות מאלה המקובלות כיום וקבע שמלבד שלוש הדרישות הברורות בסעיף זה, לא מפרטת החוקה לגבי הליך המשפט, אלא מותירה את ההחלטות לגבי אופן ניהולו בידי הסנאט עצמו. חמישה שופטים הצטרפו לרנקוויסט, ושלושה שופטים הסכימו עם ההחלטה, אך הביעו חשש שאם יבטל בית המשפט לחלוטין את האפשרות לביקורת שיפוטית, יהיה בכך פתח להחלטות שרירותיות.
אחת השאלות שעולות מסעיף זה היא האם מותר לסנאט לשפוט אדם שהחזיק בעבר במשרה ציבורית, אך כבר לא מחזיק בה בזמן המשפט. השופט ג'וזף סטורי קבע בטקסט המשפיע "הערות על החוקה של ארצות הברית", שהסמכות של בית הנבחרים להאשים והסמכות של הסנאט לשפוט בעלי משרה תקפה רק עבור בעלי תפקידים מכהנים. עם זאת, משפטנים אחרים דחו את הטיעון של סטורי. בשנת 1876 האשים בית הנבחרים את מזכיר המלחמה של ארצות הברית לשעבר ויליאם בלקנאפ, לאחר שבלקנאפ התפטר מתפקידו, והסנאט החליט לנהל משפט בעניינו על אף שכבר לא כיהן בתפקיד. שני בתי המחוקקים ניהלו דיונים וחקירה בנושא והגיעו למסקנה שהחוקה מתירה להם לפעול בעניין נושא משרה שהתפטר. עם זאת, לא הושג הרוב הדרוש בסנאט כדי להרשיע את בלקנאפ, והנושא מעולם לא נבחן על ידי בית המשפט העליון. השאלה הפכה לרלוונטית לאחר האשמתו השנייה של הנשיא דונלד טראמפ, זמן קצר לפני סיום כהונתו.
סעיף 7: גזר דין במקרה של הדחה
העונשים היחידים שיכול הסנאט להטיל על נושא משרה שהורשע הם הדחה ופסילה מכהונה במשרות ציבוריות בעתיד. על פי כללי הסנאט, כאשר מורשע אדם על ידי שני שלישים מחברי הסנאט לפחות, עונש ההדחה מתפקיד הוא אוטומטי ולא דורש הצבעה נוספת. לאחר מכן יכולים חברי הסנאט לבחור להטיל גם עונש פסילה מכהונה עתידית, אך אין חובה לעשות זאת. כדי להעניש בפסילה מכהונה עתידית נדרש רוב פשוט. לאחר הרשעה והדחה ניתן להעמיד את המודח לדין בבתי המשפט, ככל אזרח אחר.
חלק רביעי: בחירות לקונגרס
החלק הרביעי עוסק בבחירות לקונגרס, באחריות של המדינות בעניין הבחירות ובסמכות הקונגרס לחוקק בנושאים הקשורים לניהול הבחירות. כמו כן, הוא עוסק במועד כינוס הקונגרס.
סעיף 1: זמן, מקום ואופן בחירת הנציגים לקונגרס
בהתאם לסמכות העליונה שניתנה לקונגרס בנושא, קבעו המחוקקים שהבחירות לקונגרס יערכו בכל המדינות באותו היום, ביום שלישי אחרי יום שני הראשון בחודש נובמבר. בשנת 1842 חוקק הקונגרס חוק לפיו במדינות בהן יש יותר מנציג אחד בבית הנבחרים יערכו הבחירות על פי חלוקה למחוזות בחירה. לאחר מכן חוקק הקונגרס כללים שונים בנוגע לאופן החלוקה של המדינה למחוזות בחירה, אך ב-1929 פג התוקף של חוקים אלה. בנוסף, בתקופת הרקונסטרקציה, אחרי מלחמת האזרחים, נחקקו חוקים שמטרתם למנוע הונאת בחירות ואי-סדרים אחרים בהצבעה, כולל חוק שמאפשר מינוי של שופטים פדרליים כמשקיפים בני סמכא בעת ההצבעה בבחירות. חלק מחוקים אלה בוטלו ב-1894, כשהמפלגה הדמוקרטית השיגה שליטה בקונגרס. במהלך המאה העשרים המשיך הקונגרס לחוקק חוקים שונים שמטרתם להגן על זכות הבחירה, להציב משקיפים ולמנוע איומים והפחדה בקלפיות.
A7S
אלכסנדר טיידברינק (בשוודית: Alexander Tidebrink; נולד ב-3 במאי 1994), הידוע בשם הבמה A7S, הוא מפיק מוזיקלי וזמר-יוצר שוודי. שירו "Breaking Me", שבו שיתף פעולה עם הדי ג'יי הגרמני טופיק, יצא ב-19 בדצמבר 2019. השיר הגיע בשיאו למקום ה-53 בבילבורד הוט 100, ולעשירייה הפותחת ב-27 מדינות. A7S עבד עם אמנים כמו ניקי רומרו, הארדוול, סמית' ות'ל וויגילנד.
פרק 1 לחוקת ארצות הברית
סעיף 1: זמן, מקום ואופן בחירת הנציגים לקונגרס
חוק זכות ההצבעה של 1965, שחוקק הקונגרס בזמן התנועה לזכויות האזרח, אסר על אפליה וסיפק לממשל הפדרלי דרכים שונות להתמודדות עם התופעה. חלק מרכזי של החוק אסר על אזורים שונים (אלסקה, שמונה מדינות בדרום ארצות הברית ומספר מחוזות בחירה במדינות אחרות) לשנות את חוקי הבחירות ללא אישור משלושה שופטים פדרליים או מהתובע הכללי של ארצות הברית. בפסק דין מחוז שלבי נגד הולדר מ-2013, קבע בית המשפט העליון שחלק זה של החוק אינו חוקתי. בעקבות זאת נחלשה היכולת של הממשל הפדרלי למנוע שימוש לרעה בכוח שמוקנה למדינות תחת סעיף הבחירות.
A7S
A7S היה אחד מהכותבים של השיר "Only Thing We Know" של אלה פארבן, שקיבל מאוחר יותר תואר זהב בגרמניה ובאוסטריה. הוא גם כתב והוצג כאמן בשיר "Be Your Friend" של ויגילנד, שהגיע בשיאו למקום השביעי בשוודיה, והיה הסינגל הרביעי המושמע ביותר בסטרימינג בשוודיה ב-2018.
פרק 1 לחוקת ארצות הברית
סעיף 1: זמן, מקום ואופן בחירת הנציגים לקונגרס
דרך נוספת של המדינות לנהל את תהליך הבחירות, היא על ידי קביעה של גבולות מחוזות הבחירה. חקיקת הקונגרס דורשת, מאז 1842, שמדינות בהן יש יותר מנציג אחד בבית הנבחרים יחולקו למחוזות בחירה, כאשר כל מחוז אחראי לבחירה של נציג אחד בלבד. ב-1872 העביר הקונגרס חוק לפיו מחוזות יהיו בעלי רצף טריטוריאלי ומספר תושביהם יהיה זהה ככל האפשר. בעניין זה, פסק דין גריי נגד סנדרס מ-1963 קבע ש"משמעות עיקרון השוויון הפוליטי מאז הכרזת העצמאות, דרך נאום גטיסברג של לינקולן, עבור בתיקונים ה-15, ה-17 וה-19 לחוקה היא אחת - אדם אחד, קול אחד". בפסק דין קירקפטריק נגד פרייזלר משנת 1969 קבע בית המשפט העליון מבחן מחמיר, לפיו על המדינה להראות מאמץ אמיתי להשגת "שוויון מתמטי מדויק", ועליה להצדיק כל סטייה משוויון זה, קטן ככל שיהיה. הקונגרס חוקק גם מגבלות אחרות, כגון הדרישה שמחוזות הבחירה יהיו "קומפקטיים" - כלומר, שצורתם לא תהיה בלתי רגילה ומפותלת במיוחד - אך תוקף החוקים האלה פג, ומלבד אכיפת הדרישה לשוויון מספרי, בתי המשפט נמנעים מלהתערב באכיפת קריטריונים אחרים, אלא במקרים יוצאי דופן בקיצוניותם. העצמאות של המדינות בקביעת מחוזות הבחירה הובילה לתופעה נרחבת של הטיה בקביעת מחוזות בחירה (ג'רימנדרינג).
תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות
קיימת מחלוקת לגבי המשמעות של המילה "legislature" שמופיעה בסעיף, ומתוך כך לגבי השאלה האם הסעיף מעניק את הסמכות להסדיר את חוקי הבחירות בתוך המדינה באופן בלעדי וללא התערבות מצד בתי המשפט של המדינה והמושל. המצדדים בגרסה חזקה של "תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות" טוענים כי חוקת המדינה לא יכולה להגביל את המחוקקים, שבתי המשפט של המדינה לא יכולים להפעיל ביקורת שיפוטית בעניין, אלא בהתייחס לחוק הפדרלי בלבד, שלמושל המדינה אין סמכות להטיל וטו על חקיקה לגבי הסדרי בחירות ושלעם אין סמכות להעביר באמצעות החוקה את האחריות להסדרי בחירות לרשויות אחרות. התאוריה נתמכת בעיקר על ידי משפטנים שמרנים, ויש לה מבקרים רבים, שטוענים כי חקיקה בענייני בחירות נתונה לאותה מערכת איזונים ובלמים שלה נתונה כל חקיקה אחרת.
בית המשפט העליון קבע כי מושלי המדינות יכולים להטיל וטו על חקיקה בענייני בחירות, על פי המוגדר בחוקת המדינה. בתיק "הרשות המחוקקת של אריזונה נגד הוועדה העצמאית לחלוקה מחדש של מחוזות בחירה באריזונה" מ-2015, נקבע שהמדינות רשאיות לאפשר להכרעה במשאל עם להוציא את הכוח לקבוע את גבולות מחוזות הבחירה מידי בתי המחוקקים של המדינה ולהעבירו לוועדה עצמאית. הכרעת הרוב, שנכתבה על ידי רות ביידר גינסבורג, עסקה בהרחבה במשמעות של סעיף הבחירות ומטרתו. "המטרה הדומיננטית של סעיף הבחירות", נקבע בהכרעה, "הייתה לתת לקונגרס כוח לעקוף נוהלי בחירות שנקבעו על ידי המדינות, לא להגביל את הדרכים בהן מדינות מחוקקות". העותרים - הרשות המחוקקת של אריזונה - טענו שהביטוי "the Legislature thereof" (מחוקקיה) בסעיף מתייחס אך ורק לבתי המחוקקים של המדינה. המשיבים טענו שהביטוי מתייחס לכל כוח מחוקק במדינה, ולכן הוא כולל גם את הכוח המחוקק של כלל האזרחים המשתתפים במשאל עם. דעת הרוב הכריעה לטובת המשיבים. המערכת הפדרלית נותנת למדינות את האוטונומיה לקבוע בעצמן מהם הליכי החקיקה הלגיטימיים. השופט ג'ון רוברטס כתב בדעת מיעוט, לה הצטרפו שלושה שופטים אחרים, שהביטוי "מחוקקיה" מתייחס לבתי המחוקקים בלבד.
A7S
ב-28 באוגוסט 2020 הוציא בשיתוף פעולה עם טופיק וליל בייבי, את הסינגל "Why Do You Lie to Me".
פרק 1 לחוקת ארצות הברית
תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות
בפסק דין מור נגד נרפר שניתן ביוני 2023 דחה בית המשפט העליון את הגרסה החזקה של התאוריה. נשיא בית המשפט ג'ון רוברטס כתב עבור הרוב שסעיף זה אינו מקנה לבתי המחוקקים סמכות בלעדית ושבתי המחוקקים במדינות אינם חופשיים מביקורת שיפוטית של בתי המשפט של המדינות.
סעיף 2: מועד כינוס הקונגרס
מנסחי החוקה דמיינו קונגרס שונה מאוד, ועסוק פחות, מזה שלבסוף התממש. חלקם חשבו שראוי לדרוש מהנציגים להתכנס לפחות פעם בשנה; אחרים חשבו שפגישה שנתית אינה הכרחית, משום שלא יהיה לקונגרס עבודת חקיקה רבה. בסופו של דבר הוחלט שהקונגרס יתכנס לפחות אחת לשנה.
על אף שהתאריך הנקוב בחוקה להתכנסות הקונגרס הוא בדצמבר, בפועל מאז הקונגרס הראשון התכנס הקונגרס ב-4 במרץ. היות שכל שנתיים מתקיימות בחירות, נוצר מצב שבו בכל שנה שנייה נבחרים בנובמבר נציגים חדשים, אך הם לא מופיעים בקונגרס עד מרץ. במהלך התקופה בין הבחירות לבין 4 במרץ התכנס הקונגרס הקודם, כלומר הייתה זו תקופה ארוכה של "ברווז צולע". התיקון ה-20 (1933) שינה את תאריך התכנסות הקונגרס ל-3 בינואר, זאת במטרה לקצר את תקופת הברווז הצולע.
חלק חמישי: הליכים
החלק החמישי של הפרק הראשון מעניק לשני בתי הקונגרס את הכוח הנדרש על מנת להכריע בשאלות הקשורות לתפקוד של עצמם ושל חבריהם, וכן בשאלות הקשורות בפרוצדורה של עבודתם.
סעיף 1: הכוח לשפוט את כשירות חברי הקונגרס ומניין
סעיף זה מכיל מספר עקרונות הקשורים בעבודת הקונגרס. ראשית, נקבע בו שכל אחד מבתי המחוקקים תהיה העצמאות לשפוט את תוצאות הבחירות של חברי הבית ואת כשירותם. גישה זו הייתה מנוגדת לזו שננקטה בתקנון הקונפדרציה, שקדם לחוקה ואשר במסגרתו הכוח לשפוט את תוצאות הבחירות ניתן למדינות. עם זאת, הגישה שנבחרה בוועידת החוקה הייתה נהוגה באותה תקופה באנגליה וברוב המדינות, והיא לא עוררה מחלוקת. ג'וזף סטורי כתב שהעצמאות שניתנה לבתי המחוקקים לשפוט בעצמם את הבחירות של חבריהם ואת כשירותם היא מאפיין הכרחי של עיקרון הפרדת הרשויות. במסגרת כוח זה יכולים הנבחרים לחקור חשדות להונאת בחירות, לזמן עדים ולהעניש במקרים של עדות שקר.
החלטות בתי המחוקקים באשר לכשירות חבריהם אינן נתונות לביקורת שיפוטית. עם זאת, בית המשפט העליון קבע בפסק דין Powell v. McCormack (1969) שבתי הקונגרס והמחוקקים במדינות לא יכולים להוסיף תנאי כשירות שאינם מצויים בחוקה במפורש.
החלק השני של הסעיף עוסק בקוורום הדרוש לקבלת החלטות בבתי הקונגרס. בתקנון הפדרציה המניין שנדרש לפעולת בית המחוקקים היה שני שלישים מחברי הבית. הצירים בוועידת החוקה הסכימו שכלל זה מגביל מידי ומחבל בפעולת המחוקקים. חלק מהצירים בוועידת החוקה סברו שיש להימנע מדרישת קוורום כלשהו. אחרים התנגדו מחשש שהיעדר דרישה לקוורום תאפשר למספר מצומצם של חברים לקבל החלטות הרות גורל. הפתרון שעליו הסכימו הצירים הוא דרישה לרוב פשוט של חברי כל בית. כדי למנוע מצב שבו דרישה זו תעכב יתר על המידה את פעולת בתי המחוקקים, החוקה מאפשרת למספר קטן מהרוב לדחות את ישיבות הבית מיום ליום ומסמיכה את בתי המחוקקים להתקין כללים לכפיית נוכחות וענישה של נעדרים.
בקונגרס הראשון, שהיה אמור להתכנס ב-4 במרץ 1789 בהיכל הפדרלי בניו יורק, השיג בית הנבחרים את הקוורום הנדרש מעט פחות מחודש אחרי התאריך המיועד, ב-1 באפריל. בסנאט הושג קוורום ב-6 באפריל. הסיבה המרכזית לעיכוב הייתה תנאי מזג האוויר הקשים. למרות העיכובים, בעשורים הראשונים לאחר אימוץ החוקה לא נקבעו כללים נוקשים נגד מחוקקים שלא הופיעו לישיבות הבתים.
הדרישה לקוורום מאפשרת לחברי הבתים לקיים פיליבסטר, כלומר לעכב הצבעות על הצעות חוק, פרקטיקה שמכונה "פיצוץ קוורום" (quorum busting). לפי הכללים שאימץ הסנאט, הנחת המוצא היא שמניין מספק של סנאטורים נוכח תמיד - לכן ישיבות רבות מתקיימות ללא קוורום - אלא אם אחד הסנטורים מציע אחרת במפורש. במקרה כזה מתקיימת בדיקת נוכחות. על פי רוב מציעים סנאטורים שאין מניין מספק כאשר הם מעוניינים לדחות דיון או הצבעה. בעקבות התרבות מקרים של פיצוץ קוורום בחצי השני של המאה ה-19, אימץ הסנאט, בשנת 1877, כללים חדשים שאיפשרו מעצר של חבר שאינו נוכח והבאתו בכוח למליאה. הפעם הראשונה בה נעצר סנאטור והובא למליאה בניגוד לרצונו הייתה בשנת 1988, כאשר שוטרים ממשטרת הקפיטול עצרו את הסנאטור בוב פאקווד בהוראת הסנאט.
סעיף 2: קביעת כללים וענישה
החלק הראשון של סעיף זה נותן לכל אחד מבתי המחוקקים את הסמכות לקבוע כללים לגבי תהליכי העבודה שלהם עצמם. זוהי סמכות חשובה, שכן לכללים בנוגע לתהליכי העבודה של בתי המחוקקים יש השפעה משמעותית על תוצאותיהם.
דוגמה בולטת היא כלל מספר 22 של הסנאט, שמאפשר סיום של דיון ומעבר להצבעה ברוב של שלוש חמישיות מחברי הסנאט. המשמעות המעשית של הכלל היא שהמיעוט בסנאט יכול לעכב החלטה באמצעות פיליבסטר, שכן גם אם קיים רוב פשוט להצעה כלשהי, מיעוט של 41 חברי סנאט או יותר יכול למנוע מעבר מדיון להצבעה. בשנים 2013 ו-2017 השתמשה מפלגת הרוב בסנאט (הדמוקרטים ב-2013 והרפובליקנים ב-2017) בכלל מספר 20 של הסנאט על מנת למנוע פיליבסטר בהחלטות לגבי אישור מינויים של הנשיא. שימוש זה בכלל 20 מכונה "האופציה הגרעינית" (nuclear option). הכלל מאפשר לכל סנאטור להציע שינוי לכללי הסנאט, כגון הצעה שהחלטה על סיום פיליבסטר תתקבל ברוב פשוט; אם השינוי סותר את הכללים הקיימים הוא נדחה על ידי הנשיא הזמני של הסנאט, אך אז יכול המציע לערער על ההחלטה, והערעור יכול להתקבל ברוב פשוט. ב-2013 השתמשו הדמוקרטים באופציה זו כדי למנוע, ברוב פשוט, פיליבסטר על אישור מינויים של הנשיא (אז ברק אובמה), מלבד מינויים לבית המשפט העליון. ב-2017 השתמשו הדמוקרטים בכלל 22 כדי לעכב את אישור מועמד הנשיא דונלד טראמפ לבית המשפט העליון, ניל גורסץ'. הרפובליקנים השתמשו ב"אופציה הגרעינית" כדי לסיים פיליבסטרים גם במקרה של מינוי שופטים לבית המשפט העליון.
החלק השני של הסעיף מאפשר לכל בית להעניש את חבריו ולסלק חבר בהסכמה של שני שלישים מחברי הבית. התנאי לפיו סילוק מחייב תמיכה של שני שלישים מחברי הבית נוסף לחוקה בעצתו של ג'יימס מדיסון, על מנת למנוע מצב בו חברי הרוב בסנאט יעשו שימוש לרעה בכוח ויסלקו את חברי המיעוט. בפועל, סילוק מהקונגרס הוא הליך נדיר. מאז הקונגרס הראשון רק חמישה מחברי בית הנבחרים ו-15 מחברי הסנאט סולקו. מתוך מקרים אלה, 17 מקרים הם של חברי קונגרס שתמכו בקונפדרציה לאחר פרישת מדינות הדרום מהאיחוד, ומשום כך סולקו בשנים 1861 ו-1862, בזמן מלחמת האזרחים. האדם הראשון שסולק מהקונגרס היה הסנאטור ויליאם בלאונט ב-1797; האחרון שסולק נכון ל-2020 הוא חבר בית הנבחרים מאוהיו, ג'יימס טרפיקנט, בשנת 2002, שהואשם בשוחד, סחיטה והשתמטות ממס. בשני הבתים ניתן להטיל על החברים עונשים קלים יותר, כגון נזיפה, ועונשים אלה נפוצים יותר.
סעיף 3: תיעוד עבודת הקונגרס
סעיף זה מחייב את כל אחד מהבתים לנהל יומן המתעד את עבודת הבית, אך מאפשר לחברי הבית להימנע מתיעוד במקרים בהם, על פי שיפוטם, נדרשת סודיות. הפרקטיקה של תיעוד עבודת הפרלמנט הייתה מקובלת בפרלמנט האנגלי ומוכרת לכן למנסחי החוקה. עם זאת, הדרישה בחוקה, כפי שהבינו אותה מנסחיה, אינה לתיעוד מלא של הדיונים, אלא רק של פעולות החקיקה הבסיסיות. בשנים הראשונות לאחר הקמת ארצות הברית, יומני בית הנבחרים והסנאט כללו רשימות של הצעות חוק, אך לא את הטקסט שלהן או תמליל של הדיונים. את הטקסט המלא התאמצו עיתונאים לתעד.
סעיף 4: נעילת המושב ואיסור שינוי מקום ההתכנסות
מנסחי החוקה חששו שאם יוכלו הבתים לנעול (adjourn) את מושבם באופן חד צדדי, הם יעשו שימוש בכוח זה כדי לחבל בעבודת הקונגרס או להשהותה. לפיכך הם הוסיפו את הסעיף הזה, לפיו אף אחד מהבתים לא יכול לצאת לפגרה של יותר משלושה ימים ללא הסכמת הבית השני. מצד שני, עלה החשש שחברי הסנאט יעשו שימוש לרעה בכוח שמקנה להם הסעיף וימנעו מהנציגים בבית הנבחרים לחזור לביתם. הפתרון שמציעה החוקה, בחלק השלישי של הפרק השני לחוקה, הוא שאם שני הבתים לא מצליחים להגיע להסכמה על זמן נעילת הקונגרס, יכול הנשיא לנעול את המושב לפרק הזמן הראוי בעיניו. מאז הקונגרס הראשון, תמיד הצליחו הבתים להגיע להסכמה על זמני נעילת המושב. עם זאת, במקרים רבים יוצאים הבתים להפסקות של יותר משלושה ימים מבלי להינעל רשמית ומבלי לבקש את רשות הבית השני. כדי לעמוד בתנאים של סעיף זה, מקיימים הבתים, כל שלושה ימים, ישיבות "לרושם בלבד" (pro forma), שעורכות מספר דקות.
בנוסף, על פי סעיף זה, לא יכולים חברי הבתים להעביר את מקום מושבם ללא הסכמת הבית השני. גם איסור זה נובע מהחשש של מנסחי החוקה, שחברי בית אחד ינסו לעכב את עבודת הקונגרס על ידי החלטה להתכנס במקום שונה. החוקה (בחלק השמיני של פרק זה) מסמיכה את הקונגרס לקבוע מה יהיה מקום מושבה של הממשלה, ובכלל זה מקום מושבם של בתי המחוקקים, אך היא מאפשרת לבתים לעבור באופן זמני למקום אחר, בהסכמה הדדית, כשמתעורר הצורך בכך. הקונגרס של ארצות הברית העביר את מקום מושבו באופן זמני מפילדלפיה לטרנטון, בזמן התפרצות הקדחת הצהובה בפילדפיה בשנות ה-90 של המאה ה-18. בזמן מלחמת 1812 עזב הקונגרס את מושבו בוושינגטון די. סי. באופן זמני.
חלק שישי: מגבלות, שכר ופריווילגיות של נושאי משרה
החלק השישי של הפרק הראשון מפרט לגבי הזכויות של חברי בית הנבחרים והסנאט, הפריווילגיות שלהם, והמגבלות שחלות עליהם. חלק זה מבסס את העצמאות של המחוקקים במספר דרכים: הוא מבסס את עצמאותם מהמדינות בקביעתו ששכר המחוקקים יסופק על ידי הממשל הפדרלי; הוא מחזק את עצמאותם מגופי אכיפה וחקירה של הרשות המבצעת על ידי מתן חסינות חלקית; והוא מרחיב את עצמאותם מהרשות המבצעת על ידי קביעת איסורים על כהונה של מחוקקים ברשות זו במקביל לכהונתם כמחוקקים. מנסחי החוקה קיוו שחלק זה יסייע להבנות את התמריצים והמניעים של המחוקקים באופן שהולם את עיקרון הפרדת הרשויות.
סעיף 1: שכר וחסינות חלקית
החלק הראשון של סעיף 1 קובע שחברי הקונגרס יקבלו שכר, וששכרם ישולם מתוך אוצר הממשל הפדרלי:
מנסחי החוקה היו צריכים להחליט האם חברי בתי המחוקקים הפדרליים יקבלו תמורה כספית עבור שירותם, ואם כן מי ישלם את שכרם וכיצד הוא יקבע. באשר לשאלה הראשונה, חשבו מנסחי החוקה שלמחוקקים שאינם מקבלים שכר יהיה תמריץ חזק יותר לקבל שוחד או להסכים לשחיתות מסוג אחר. הקביעה, אם כן, שהמחוקקים יקבלו שכר נועדה להבטיח שצרכי החיים לא יניעו אותם למסור את עצמאותם בעבור תמורה כספית. שיקול נוסף הוא מניעת מצב שבו רק אזרחים בעלי ממון יהיו יכולים להרשות לעצמם לכהן כמחוקקים, כך שארצות הברית תהפוך בפועל לפלוטוקרטיה. החוקה משתמשת בעניין זה בלשון ציווי ("shall receive a compensation") ובכך מבהירה שעצם התשלום לנציגים (אך לא גובה התשלום) הוא מחייב ולא נתון לשיקול דעת.
באשר לשאלה מי ישלם את שכר המחוקקים, החליטו מנסחי החוקה שהוא ישולם מקופת האוצר של ארצות הברית. גם בנושא זה החלטתם נבעה מהרצון ליצור מבנה של תמריצים שיבטיח את עצמאות המחוקקים. בתקנון הקונפדרציה, שקדם לחוקה, נקבע שהמדינות ישלמו את השכר של נציגיהם בפדרציה, אך הצירים בוועידת החוקה סברו שמצב זה מעודד תלות יתר של המחוקקים במדינות.
באשר לשאלה מי יקבע את שכר המחוקקים, החליטו מנסחי החוקה שהמחוקקים עצמם יכריעו בנושא בחקיקה. הליך החקיקה עצמו מונע מבתי המחוקקים להגיע להחלטה חד צדדית או פרועה, שכן הצעות חוק שעוברות בבית הנבחרים צריכות את אישור הסנאט, והנשיא יכול להטיל וטו על חוקים שעברו בשני הבתים. עם זאת, ההחלטה לתת למחוקקים להכריע בעצמם לגבי גובה השכר עוררה מחלוקת כבר בוועידת החוקה ונותרה במחלוקת מאז. אלברידג' גרי ממסצ'וסטס ואדמונד רנדולף מווירג'יניה סירבו לחתום על הנוסח הסופי של החוקה, בין השאר משום שהחוקה לא סיפקה, לתפיסתם, דרכים מספקות לרגולציה של שכר חברי בתי המחוקקים. זמן קצר לאחר אשרור החוקה ב-1789, הציע הקונגרס 12 תיקונים לחוקה, כאשר על פי אחד מהם כל שינוי בשכר חברי בתי המחוקקים לא ייכנס לתוקף עד לבחירות הבאות לבית הנבחרים. 10 מתוך 12 התיקונים המוצעים אושררו על ידי המדינות באותה שנה והיו למגילת הזכויות של ארצות הברית, אך תיקון מוצע זה לא היה אחד מהם. 202 שנים ו-7 חודשים לאחר הצעת התיקון, ב-5 במאי 1992, הוא התקבל והיה לתיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית.
המשפט השני בסעיף 1 לחלק השישי מכונה "פסוקית נאום או דיון" (speech or debate clause), והוא מקנה לחברי שני הבתים חסינות מפני מעצר, למעט במקרה של בגידה, פשע או הפרת השלום הציבורי, וכן חסינות מפני חקירה לגבי דברים שאמרו כחלק מהליך החקיקה: