cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שואת יהודי סלובקיה
השואה
לאחר הפלישה הגרמנית נרצחו בתוך סלובקיה כ-4,000 איש, בעזרתם של משתפי פעולה מקומיים. כמחצית (2,000) מהקורבנות היו יהודים. קורבנות נוספים כללו פרטיזנים, תומכי המרד ורומנים. בין חודש אוקטובר 1944 ועד חודש מרץ 1945 נשלחו ממחנה סרד 13,500 יהודים אך רבים מהם נורו עוד קודם לכן. מעשה הטבח הקשה ביותר בזמן זה ידוע כמעשי הטבח בקרמניצ'קה ובנמצקה 743 אנשים הובאו להוצאתם להורג בקרמניצ'קה בסדרת מעשי טבח בין נובמבר למארס, על ידי איינזצגרופה H ו- POHG. הקורבנות כללו 280 נשים ו-99 ילדים, מחציתם היו יהודים. מאות בני אדם נרצחו בכפר הסמוך נמקה, שם נשרפו גופות הקורבנות לאחר שנורו. בית העלמין היהודי של זבולן שימש כאתר ההוצאה להורג ו-218 גופות נספרו במקום לאחר תום המלחמה.
מיעוט מבין יהודי סלובקיה הצליחו לברוח אל הפרטיזנים ביערות, והשתתפו באופן פעיל במחתרות השחרור הסלובקיות, וחלקם אף קיפחו את חייהם בלחימה על עצמאות מלאה לסלובקיה. היחידה הפרטיזנית הראשונה בהרי ויהורלאט (Vihorlat) במזרח סלובקיה נוסדה במרץ 1942, מנתה 25 חברים ובתוכם 18 יהודים. על פי הערכות שונות בחודש ספטמבר 1944 היו על אדמת סלובקיה כ-16,000 חברי מחתרות, מתוכם כ-1,600 יהודים. בקרבות המרד הסלובקי הלאומי נפלו 269 לוחמים יהודים (כ-17% מכלל הנופלים). 166 יהודים קיבלו אות הצטיינות מממשלת צ'כוסלובקיה על לחימתם בשורות הפרטיזנים.
לאחר מכן
הצבא האדום שלט בסלובקיה עד סוף אפריל 1945. בסביבות 69,000 יהודים, 77 אחוזים מהאוכלוסייה שלפני המלחמה, נרצחה בשואה. בנוסף ל-10,000 עד 11,000 יהודים סלובקים ששרדו את השואה, חזרו 9,000 יהודים שגורשו למחנות ריכוז או ברחו לחוץ לארץ, ו-10,000 יהודים שרדו בשטחים שסופחו להונגריה. בסוף 1945 חיו בסלובקיה 33,000 יהודים. ניצולים רבים איבדו את כל משפחותיהם, ושליש סבלו משחפת. אלה שגנבו רכוש יהודי לא היססו להשיבם, אך רבים הביעו התנגדות וניכסו גם רכוש גנוב. גם לאחר המלחמה המשיכו הופעות אנטישמיות מטרידות ובעיקר בספטמבר 1945 אז אירע פוגרום טופוצ'אני. ההיסטוריון הפולני Cichopek-Gajraj העריך כי לפחות 36 יהודים נרצחו ויותר מ-100 נפצעו באלימות שלאחר המלחמה.
אוסקר ירמיהו נוימן שלאחר סיום המלחמה נבחר ליו"ר ארגון יהודי סלובקיה פעל להנצחת זכר הנספים על ידי נטיעת יער בהרי יהודה.
ממשלת צ'כוסלובקיה תמכה בציונות, והתעקשה להטמיע היהודים לתוך התרבות הצ'כוסלובקית או להגר למדינת ישראל. לאחר המלחמה הקשתה צ'כוסלובקיה על היהודים לקבל את רכושם שנלקח מהם במהלכה. לאחר הכרזת מדינת ישראל, היגרה רוב שארית הפליטה של יהודי סלובקיה למדינת ישראל. מספר הקהילות היהודיות ירד מהשיא של 126 לאחר המלחמה ל-25, ואילו האוכלוסייה היהודית ירדה ב-80 אחוזים. רק כמה אלפי יהודים נותרו בסוף 1949. היהודים שנותרו בסלובקיה, לאחר איחודה כחלק מצ'כוסלובקיה, בעת השלטון הקומוניסטי סבלו מגזרות אנטי-יהודיות וחלקם ניסו להגר מתוך הגוש הקומוניסטי. רבים מאלה שבחרו להישאר שינו את שמות המשפחה שלהם ונטשו את העשייה הדתית כדי להשתלב עם מעמד הביניים הסלובקי. בשנת 2019 נאמדת האוכלוסייה היהודית בין 2,000 ל-3,000 בלבד.
מספר היהודים מסלובקיה, וכן השטחים הסלובקיים שסופחו להונגריה, שנרצחו במהלך השואה נאמד בכ-100,000 נפש.
מראה כהן
הפיוט "מראה כהן" מתאר את מראהו של הכהן הגדול אשר עבד בבית המקדש ואת סדר עבודתו ביום הכיפורים. הוא מוזכר כלבוש בהידור ופאר. קושי הפירוש של הפיוט הוא על סדר הדימויים שחלקם מקראיים וחלקם דברי חז"ל. בודדים מן הדימויים מופיעים במקורם כמציינים דברים של ממש, ואילו האחרים מופיעים במקורותיהם כדימויים המתייחסים לה' או לבני אדם.
הפיוט נחתם בדברים על סדר עבודתו של הכהן הגדול ביום הכיפורים אשר נאמרים בחזרת הש"ץ (שליח ציבור) של תפילת מוסף של יום הכיפורים. הרעיון הוא העברת המתפלל מהחוויה אותה חווה הכהן בבית המקדש - אל התקופה המודרנית, בה בית המקדש נחרב ואין בו כהן גדול המשרת את הציבור.
הפיוט בנוי באקרוסטיכון של א"ב, כאשר כל שורה מתחילה באות הא"ב הבאה אחרי אות כ"ף היחס. עם זאת, הקהילות נהגו חופשיות לומר את תחילת וסוף הפיוט ולדלג את אמצעו.
פיוט זה מזכיר מאוד את תיאורו של שמעון הכהן בספר בן סירא, ונכתב ככל הנראה בהשפעתו.
בקצת קהלות, נוהגים לומר רק את ארבע השורות הראשונות ושלוש השורות האחרונות של הפיוט, או רק את חציו הראשון.
מכונת מלחמה (סרט)
מכונת מלחמה (באנגלית: War Machine) הוא סרט מלחמה סאטירי אמריקאי, העוסק במלחמת אפגניסטן. עלילת הסרט מבוססת על סיפורו של הגנרל סטנלי מק'קריסטל.
עלילה
הדמות הראשית בסרט היא הגנרל גלן מקמהון (בראד פיט) - איש צבא אמריקני ותיק, קשוח ועטור שבחים. מקמהון מתמנה למפקד כוחות נאט"ו באפגניסטן, אולם עד מהרה מגלה שהמלחמה באפגניסטן שונה באופן מהותי מהמלחמות שאליהן הוא התרגל. הוא מבין שהמלחמה באפגניסטן מתנהלת בעיקר בתקשורת ובדעת הקהל, ולפיכך מזמין לאפגניסטן את שון קולן (סקוט מק'ניירי), כתב ציני מהרולינג סטון כדי שיעניק סיקור אוהד למלחמתו.
כדי לחזק את שלטון נאט"ו באפגניסטן מחליט מקמהון לצאת למבצע צבאי לכיבוש מחוז הלמנד ודורש לשם כך 40,000 חיילים מנשיא ארצות הברית ברק אובמה (רג'י בראון). הנשיא מסכים לשלוח רק 30,000 חיילים, וגם את ההקצאה הזו הוא מתנה בכך שהחיילים יתפנו מאפגניסטן כעבור 18 חודשים. כשמקמהון ואנשי צוותו רואים זאת בחדשות, הם פורקים את תסכולם על הנשיא וממשלו בנוכחותו של קולן. כדי להשיג את 10,000 החיילים הנוספים הדרושים למבצע שלו, יוצא מקמהון לאירופה, ומצליח לשכנע את ממשלות צרפת וגרמניה לשלוח כוחות נוספים לאפגניסטן. "מבצע מוסטארק" יוצא לדרך בברכתו של נשיא אפגניסטן חמיד כרזאי (בן קינגסלי) במטרה לכבוש את מחוז הלמנד. תוך זמן קצר נקלע המבצע לצרות כאשר חיילים אמריקנים הורגים בטעות ילדים אפגניים. אולם בעוד המבצע בשיאו, מפרסם קולן את התחקיר שלו ברולינג סטון, ומתברר שמדובר בסיקור עוין למדי המתאר את אזלת ידם של כוחות נאט"ו באפגניסטן ומדווח גם על התבטאויותיהם של מקמהון ואנשיו כנגד הנשיא ונסיעתם לאירופה.
קולן מהרהר בהשפעות של מאמרו ומקווה שהוא ישכנע את ממשלת ארצות הברית להפסיק את המלחמה המיותרת באפגניסטן, אולם תחת זאת הממשל מחליט פשוט לפטר את מקמהון ולשלוח גנרל חדש במקומו.
מאיר בוזגלו
מאיר בוזגלו (נולד ב-1959) הוא פרופסור חבר בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. עוסק בתורת ההכרה ומטאפיזיקה, פילוסופיה של המתמטיקה, בפילוסופיה של הלשון ובפילוסופיה של היהדות. בוזגלו פעיל בקידום חינוך שוויוני, בקידום הוראת המתמטיקה, בחידוש מסורת הפיוט ובבשורת היהדות המזרחית והמסורתית לחברה הישראלית.
ביוגרפיה
בוזגלו נולד בקזבלנקה שבמרוקו לרבי דוד בוזגלו, מגדולי משוררי ופייטני מרוקו. עלה עם משפחתו בגיל חמש לישראל וגדל בקריית ים.
בוזגלו סיים תואר ראשון (B.Sc) במתמטיקה פיזיקה ופילוסופיה של המדע ותואר שני במתמטיקה (M.Sc) תחת הנחייתו של מנחם מגידור באוניברסיטה העברית. לאחר מכן, עבר לחוג לפילוסופיה וכתב עבודת דוקטורט בנושא "הפילוסופיה של המתמטיקה של שלמה מימון" בהנחיית גלעד ברעלי ושמואל שקולניקוב. עבודתו של בוזגלו בתחומי הפילוסופיה מגוונת וחוצת תחומים, מלוגיקה, פילוסופיה של המתמטיקה ופילוסופיה של הלשון, דרך פילוסופיה אירופית ופילוסופיה יהודית של ימי הביניים.
אחד הפרויקטים המרכזיים בהגותו של בוזגלו הוא הניסיון להגדיר את המושג "מסורתיות" הגדרה פוזיטיבית (בניגוד להגדרה השוללת: "לא חילוני ולא דתי", ראו לדוגמה בערך מסורתיים) ולצקת בה תוכן ממשי. לפי הגותו, המסורתיות מושתתת על ערך המסירה התרבותית הבין דורית. לטענתו, בקרבם של היהודים המסורתיים נמצאת היצירתיות הדתית הגדולה ביותר והחשובה ביותר להמשך קיום הדת כגוף חי ופורה.
בספרו שפה לנאמנים: מחשבות על המסורת (2008-תשס"ט), בוזגלו עוסק בפילוסופיה של המסורתיות. בספרו זה הוא קורא בין היתר תיגר על תפיסות חילוניות ודתיות-אורתודוקסיות (כגון של ישעיהו ליבוביץ) הרואות ביהדות את התגלמות ד' אמות של הלכה גרידא. לדידו של בוזגלו, המסורתיות (המאפיינת אחוז ניכר של היהודים בישראל) אינה דיכוטומית בבחינת 100% הלכה או 100% חילון, אלא מאפשרת אורח חיים צבעוני יותר, מורכב יותר. לדידו של בוזגלו המסורתי החושב, התלמיד החכם, מקבל עליו בהכרעה מודעת את הנאמנות למסורת. אין מדובר באדם אשר ממשיך פשוט את דרך הוריו.
פעילות חברתית וציבורית
מאיר בוזגלו היה מיוזמי חידוש מסורת הפיוט בישראל, במיזמים כ"קהילות שרות" ו"ידידי, השכחת", שהתאגדו תחת אתר האינטרנט "הזמנה לפיוט", בו הוא משמש כחבר הוועדה האקדמית.
חבר הגרעין המייסד של עמותת קדמה לחינוך עיוני שוויוני בשכונות ובעיירות.
פעיל בתחום הוראת המתמטיקה, הקים את מכון "מעיינות" מכון המיישם את תפיסותיו של בוזגלו לגבי הוראת המתמטיקה. כמורה בבית ספר, כחוקר וכמפתח תוכנית להוראת המתמטיקה והלוגיקה. בוזגלו משמש גם כמנהל המכון לטיפוח בחינוך. חבר בכח המשימה הלאומי לקידום החינוך בישראל, של משרד החינוך (ועדת דוברת).
בוזגלו היה ממנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים בציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') וחתם עליה יחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
בוזגלו חבר בקואליציית 'שבת שוויון'.
בשנת 2013 נבחר בוזגלו להדליק משואה בטקס המרכזי של יום העצמאות ה-65 למדינת ישראל. בשנת 2023 הוענק לו עיטור נשיא מדינת ישראל.
יעל לבנטל
יעל לבנטל-יגנדורף (נולדה ב-27 במאי 1968) היא שחקנית, סטנדאפיסטית, תסריטאית וקומיקאית ישראלית. ידועה בעיקר בשל גילומה את אורלי ברנשטיין בסדרה הקומית "החיים זה לא הכל".
קורות חיים
לבנטל נולדה ב-1968 בירושלים, לאם שעלתה מלבנון (בת למשפחת מנסור) ולאב אשכנזי. סיימה לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בשנת 1992 והחלה להופיע במועדון הסטנד-אפ "דומינו גרוס". לאורך השנים המשיכה לככב על הבמות, במופעים "בנות", ו"פרוביזורי", ובהצגות, בצוותא, בתיאטרון אנסמבל הרצליה ובתיאטרון חיפה, "שידוכים", "בואו לא נדבר על זה", "עשו עליך פעם סרט", "ראש משוגע", "כוונות טובות", "מקושקשת", "האביר על הסוס הלבן" ו"ראיון עבודה".
עם השנים השתלבה לבנטל במשחק בקולנוע ובטלוויזיה, עם תפקידים אורחים בסדרות "עניין של זמן", "מעורב ירושלמי", "פלורנטין" ו"החרצופים", ובסרט "מסעות ג'יימס בארץ הקודש".
בשנת 2001 זכתה לחשיפה הראשונה המשמעותית בסדרת הטלוויזיה הקומית "החיים זה לא הכל", לצד אבי קושניר, ענת וקסמן ועמיתה בשנים הבאות עידן אלתרמן, ב"רשת" (במקור "טלעד") של הערוץ השני. לבנטל שיחקה מתחילתה ועד לסיומה של הסדרה בשנת 2011 לאחר תשע עונות.
בשנת 2003 זכתה לבנטל לחשיפה כקומיקאית, בתוכנית הסאטירה "אחורי החדשות", בהגשתו של יאיר ניצני, בערוץ 10. בתוכנית הופיעה לבנטל בדמות המראיינת המשונה יעל יגנדורף, ומאוחר יותר בדמותה המפורסמת ביותר, המתנחלת נחמה בת-יפונה, המנסה להתחיל את חייה מחדש בתל אביב, שאת שתיהן כתבה. בזכות דמותה של נחמה, זכתה לבנטל לביקורות משבחות, ואף לכותרות, כאשר ביולי 2005, לקראת תוכנית ההתנתקות, ביקרה בכפר מימון והותקפה על ידי מתנחלים.
במקביל להשתתפות ב"אחורי החדשות", הופיעה לבנטל בשנת 2004 בתוכנית "האקדמיה לצחוק" ב"ביפ", ב"פרוביזורי", מופע אלתורים שהועלה בצוותא ובשנת 2005 ב"חטף פתח" בטלוויזיה החינוכית. בסוף שנת 2005 החלה לבנטל להשתתף בתוכנית ההומוריסטית "הרצועה" ב"ביפ", לצד אורי גוטליב ונתי קלוגר. בשנת 2006 השתתפה בתוכנית הבידור "של מי השורה הזאת?" בערוץ 10, לצד עידן אלתרמן ותומר שרון. בשנת 2007 כתבה והופיעה בתוכנית המערכונים "לא לפני הילדים" בערוץ 10, לצד עידן אלתרמן, שי גולדשטיין ויעל שרוני. בשנת 2008 שיחקה וכתבה לבנטל בסדרה "מסכים" ב-Yes, והגישה את "צהריים בשניים" עם עידן אלתרמן ברדיו תל אביב. ב-2009 השתתפה בסדרה "נשרים" של ערוץ לוגי. ב-2010 שיחקה בסרט "פעם הייתי" בתפקיד תקוה עובאדי.
בנוסף, בשנת 2009–2010 שיחקה בסדרה דאוס, בתור אמה של בעלת הבלוג בסדרה, דפנה.
בשנת 2011 קיבלה לבנטל סדרת אינטרנט משלה, "החיים על פי אורלי", המשמשת כסדרת בת לסדרה "החיים זה לא הכל".
מאז שנת 2010 היא שחקנית תיאטרון בית ליסין, שם הופיעה בהצגות: "פרינסס מרי", "שם פרטי", "חברות הכי טובות" (בשיתוף התיאטרון הקאמרי). ב-2015 היא מגלמת את מיי בהצגה "חתולה על גג פח לוהט" בתיאטרון בית ליסין. כמו כן היא משחקת בהצגות "שבטים", ו"ארוחת פרידה". בימים אלה היא מעלה מופע סטנד-אפ חדש "החיים על-פי יעל לבנטל".
ממאי 2022 משחקת לבנטל בתיאטרון הבימה בתפקיד ללללה במחזה "הרטיטי את ליבי".
לבנטל מיוצגת על ידי סוכנות האמנים "פרי כפרי".
חיים אישיים
לבנטל נשואה לשחקן בנימין יגנדורף ולהם שלושה ילדים.
אורות התשובה
אורות התשובה הוא ספרו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק על נושא התשובה. הספר נערך על ידי בנו של הראי"ה, הרב צבי יהודה קוק, מתוך רשימותיו של אביו, למעט שלושת הפרקים הראשונים שהרב קוק בעצמו כתב כסדרם.
הרב קוק מתאר את נושא התשובה כחלק עיקרי בהגותו המקורית. בהקדמה לספר הובאו דבריו על התלבטותו בנושא הכתיבה על התשובה, כאשר מצד אחד דוחפת אותו חשיבות הנושא, ומאידך הוא חושש מפני עיסוק בנושא כה מרומם.
הרב קוק ראה חשיבות רבה בלימוד הספר ואמר עליו: "את אורות התשובה צריך ללמוד בלי גבול". הוא עצמו היה משנן את הספר בימי חודש אלול.
הספר נדפס לראשונה בשנת ה'תרפ"ה (1925) ומאז הודפסו מעל עשר מהדורות.
חלוקת הספר
בספר 17 פרקים:
רעיונות ייחודיים
כמה נקודות שאותן מחדש הרב קוק בהשוואה לספרים קודמים שנכתבו לאורך הדורות בנושא התשובה:
פרק ד'
פרק ד' עוסק בתהליך של תשובת הכלל הנובע בשל שאלות אחרות המבעבעות בתוכו,. מסכם הרב קוק כי המענה לשאלות טמון בחזרה בתשובה אל כבוד ה' כי.
המחוסר באמצעים, יובילו את בני הדור למואס ב"תורה" הקיימת עד כדי שהתנהגותם תחשב "חוצפה" שכן אלו ינסו לפרוץ כל גדר ("פריצת עולם המושגים הקיים") המבדילה אותם מהעולם כדי לגלות משהו גדול יותר ("כדי למצוא אוצר מילים חדש להמשיג רעיון גדול יותר"). לכאורה הם בועטים והורסים כל חלקה טובה מאותו יסוד טוב וטהרה שכבר התקבעה בידי זקני החברה בשובם ארצה. בפועל זהו שלב קריטי בחזרה בתשובה (בניית שפה משותפת וחדשה).
האורות הקטנים הם כביכול צבעי השמש החמה. הם מגיעים בצבעים חזקים, עוצמות אדירות שקשה לבני הדור הישן להכיל אותם. לכן בשלב הראשוני לכאורה התשובה "הגדולה" (הנמשלת לאור הגדול) דוחה את האורות הקטנים. הרי כל צבע מנסה להשתלט בצבעו (חזיונו לדרך האומה כולה) ולכן כביכול נכשל. מצד אחד, בני הדור כואבים (האורות שדורשים קידמה) ומכואבים (אלו שצריכים להכיל את אותו אור חזק) אך הכאב ממרק את הנפש ומובילה אותה למתוק חזק יותר. בלשון אחרת, האורות האלו אינם נכשלים באמת כי התשובה "הגדולה", האור הגדול פועל ללא נחת (הם עצמם חלק מאותו אור גדול), עד שייתן ביטוי לכל סגולה עליונה ותחתונה שקיימת בכל "צבע וצבע", דהיינו יאחד את כל צבעי האור בקרנו, קרן האור (המורכבת מכלל צבעי הקשת), בדרך (רוח) אחת ומשותפת - התשובה אל כבוד ה'.
על כן נאמר, אשר עמה יגיע צער ועלבון של. לכאורה הרוח הגדולה שואלת, "אם כואבים אתם, מדוע אין אתם מחפשים את הפתרונות לבעיותיכם בי?" עונה על כך הרב קוק,. הכפירה כה הרחיקה את העם ממסורת אבותיהם, שהם לא רק לא מתעניינים בה בשל היבטים "דתיים" ו"הלכתיים" אלא גם לא לומדים ממנה בעיסוקים יומיים (כלכלי, מדינאי, חברתי וכדומה). על כן בכל פעם שיש מחלוקת או בעיה בנושא יומיומי, בני הדור תרים לפתרונות אצל תרבויות אחרות.
ריבוי הדעות יביא לפריצה, חוסר וטשטוש גבולות. הבלבול ישלוט מפני שחלק מאותם "פורצים" יעוותו או יכפו דברי תורה לחיזיונם ועל ידי כך ירחיקו עוד יותר את אלו שמוכשרים לעסוק בה. חיפוש המענה בתרבות זר לא ייתן לנשמות הזועקות מענה כי הוא לעולם לא יהווה תחליף ל"רוח הגדולה" הקיימת בתורה לבדה.
קתרטס סוואנה
קתרטס סוואנה (שם מדעי: Cathartes burrovianus) הוא מין עוף דורס ממשפחת הקונדוריים. אוכל נבלות המצוי באמריקה המרכזית והדרומית החי בטבע בביצות, ערבות ויערות גשם שונים.
אורות התשובה
פרק ד'
התשובה ה"ראשונית", ההקשבה, תעניק "מטרייה" לכל הארחות (דרך החיים והאופנים לפתירת בעיות) של "התשובות הקטנות" ועל ידי כך למעשה נחווה את קרן האור בה קיימים כלל גוני השמש. הקבלה הזו, תאפשר לאותן נשמות מיוסרות, שהתרחקו מהתורה, להרגיש בנוח ולצאת מהכלא בו הן חיות, כדי לפתור את אותן קשיים אישיים שיש להם.
קתרטס סוואנה
זהו עוף גדול מאוד, שאורכו 53–56 סנטימטרים ואורך מוטת כנפיו 150–165 סנטימטרים. המשקל מגיע ל-1.95-0.95 קילוגרם. הוא מזכיר את הקתרטס התרנגולי, וכמוהו בעל עור חשוף עם גוף גדול בצבע שחור. על הכנפיים סימנים לבנים גדולים והעור החשוף בצבע צהוב ולא לבן כמו קרובו. המקור מוארך ואדמדם והקתרטס בעל חוש ריח מצוין בניגוד לרוב העופות, מה שעוזר לו להריח את הנבלות שהוא ניזון מהם ולאתר אותם בתוך היער הסבוך. כדי למצוא אותם הוא דואה באוויר חם ופורש את כנפיו במאמץ מזערי ותוך כדי מחפש או מרחרח אחרי קורבנות של טורפים גדולים כמו היגואר. כאשר הקתרטס מוצא טרף הוא מתקהל ויכול לסיים ארוחה כזו במהירות.
אורות התשובה
פרק ד'
הפריצה הזו תבוא לידי ביטוי לא רק ביישוב בעיות הפרט בארץ אלא בכיוון כלל האומה הישראלית ועל ידי כך ההארה לעולם כולו. המיצוי של אותו תהליך יגיע בביאת המשיח, מי שפרץ אותה גדר בעצמו, ומסמל הגעתה של מגמה כלל לאומית.
אם בתחילת הפרק דן הרב קוק בפרץ של רגשות, דעות וגישות, מגיע הרב קוק למסקנה כי הפרט, צבעי השמש ופתרונם לעצמם אינם הפתרון האמיתי אלא המגמה, האור הגדול שיוצא מתשלובת של אותן אורות. ברגע שיתיישבו האורות בסדרן נגיע אל שלב גדול הרבה יותר והוא החזרה האמיתית בתשובה לכלל האומה. באופן כזה מסביר הרב, מדוע התשובות של הפרט והכלל קשורות כתוכן אחד, והתיקון (התשובה) אינו של עם ישראל לבדו אלא של העולם כולו מפני שהפרט הוא חטיבה אחת שאינה מנותקת מהיסטוריה, הטבע וכו' אלא התקדמות כלל עולמית המכוונת בידי אור גדול הרבה יותר. לכן ובמילים אחרות, תיקון והתקדמות העולם היא חלק בלתי נפרד מתיקון של עיוותים רבים ו"קטנים".
מהדורות
הספר יצא במספר מהדורות והדפסות:
ספרי שיעורים באורות התשובה
יצאו כספר שיעורים והרצאות שנתנו על "אורות התשובה":
קתרטס סוואנה
הם מקננים בחללי עצים או בנקרות ומערות טבעיים והנקבות מטילות 2 ביצים בצבע קרם ועם כתמים. האפרוחים מצמיחים נוצות חודשיים עד שלושה חודשים מבקיעתם.
הקתרטס אינו נמצא בסכנת הכחדה כלשהי.
ספרוציטוזיס
סְפֵרוֹצִיטוֹזִיס (spherocytosis) הוא הפרעה צורנית בתאי הדם האדומים, שבה התאים הם בעלי צורת כדור, או ספרה, ולא בעלי צורת דסקה קעורה כפולה. ברוב המקרים הפרעה זו מופיעה במחלה התורשתית ספרוציטוזיס תורשתי, אך היא גם יכולה להופיע גם באנמיה המוליטית אוטואימונית. בשל צורתם החריגה של התאים, הטחול מזהה את התאים כפגומים, אף על פי שתפקודם תקין, ועל כן הוא מפרק אותם ומביא לאנמיה המוליטית.
הצורה התורשתית של ספרוציטוזיס נובעת מפגם מבני בשלד התא כתוצאה ממוטציה בגן המקודד לחלבון מבני של השלד. עם חלבונים אלה נמנים ספקטרין ואנקירין. הפגיעה בשלד התאי גורם לתאים להתכווץ לצורה בעלת מתח הפנים הנמוך ביותר. אף ששטח הפנים של הספרוציטים, שדרכו משוחלפים חמצן ופחמן דו-חמצני, קטן, תאים אלה מצליחים לעמוד בדרישות הגוף לחמצן. יחד עם זאת, צורתם הכדורית הופכת אותם פגיעה יותר לנזק חיצוני ולתמותה מהירה. ספרוציטוזיס הנובע מאנמיה המוליטית אוטואימונית נבדל מהתורשתי בכך שתוצאת מבחן קומבס ישיר תהיה אצלו חיובית.
בדיקות של המוגלובין מסוכרר אינן אמינות בספרוציטוזיס, והבדיקה המהימנה ביותר לתיעוד מצב הסוכר בדם היא באמצעות פרוקטוזמין, שמעיד על רמת הסוכר בשלושת השבועות טרם הבדיקה.
התמודדות עם ספרוציטוזיס
יילודים הסובלים מספרוציטוזיס תורשתי יסבלו פעמים רבות מצהבת יילודים חריפה, שתצריך טיפול בתאי אור מיוחדים, ובמקרים חריפים אף הליך של החלפת דם. עם זאת, אבחנה סופית של ספרוציטוזיס מתבצעת סמוך לגיל שנה, בבדיקת שבירות אוסמוטית.
כריתת טחול - ספלנקטומי
ככלל, ישנן רמות שונות של תסמיני ספרוציטוזיס, כאשר הספקטרום נע בין מטופלים שיזדקקו למתן דם באופן תדיר, לבין מטופלים שיזדקקו למעקב פעם או פעמיים בשנה.
כאשר מטופל סובל מספרוציטוזיס חריף לאורך זמן, הטיפול בו יהיה כריתה של הטחול (ספלנקטומי), ובכך מניעה של הרס הכדוריות בפגומות ושמירה על ערכי המוגלובין תקינים. בעבר המדיניות הייתה לבצע כריתת טחול בכל חולה שהתגלה אצלו ספרוציטוזיס, אולם עם השנים הניתוחים הללו נעשו סלקטיביים יותר, על פי חומרת התסמונת של החולה, גילו, ופרמטרים נוספים.
הדסה
{{פירושונים|* ההסתדרות הציונית הדסה – הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה.
ראו גם
}}
יוחנן השמונה עשר
יוחנן השמונה עשר, נולד בשם ג'ובאני פסאנו (באיטלקית: Giovanni Fassano; 960 – יולי 1009), היה אפיפיור ברומא בין השנים 1003–1009.
ביוגרפיה
פסאנו נולד בשנת 960 ברומא, כבן לכומר רומאי. בצעירותו הוא פנה ללימודי כמורה, וב-2 בפברואר 1002 מונה לקרדינל על ידי האפיפיור סילווסטר השני.
לאחר מותו של קודמו יוחנן השבעה עשר, נבחר פסאנו כאפיפיור ב-25 בדצמבר 1003. במהלך שלטונו שלט ברומא למעשה ג'ובאני קרסנציו, ממשפחת קרסנטי. תקופת כהונתו הייתה מלווה במלחמות בעקבות הסכסוך בין היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין ארדואינו מאיבראה, שהכתיר את עצמו כמלך איטליה לאחר מותו של אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. כמו כן באותה תקופה פעלו הסרצנים מאמירות סיציליה בחופשיות, ופשטו ללא הרף על חופי הים הטירני.
במהלך כהונתו הוא אישר הקמת בישופות חדשה בבמברג, שעסקה בניצור שבטי הסלאבים, והצליח ליישב סכסוך בין אב המנזר של פלרי לבין הבישופים של סנס ואורליאן. כמו כן הוא הצליח ליצור התקרבות מסוימת בין הכנסיות המזרחית והמערבית, ושמו אף הוזכר לברכה בקונסטנטינופול.
ניקומדס הרביעי
ניקומדס הרביעי (פילופאטור) היה מלכהּ האחרון של ביתיניה, שעליה מלך משנת 94 לפנה"ס לערך ועד שנת 74 לפנה"ס, עת מסר את ממלכתו מרצונו לידי הרפובליקה הרומית.
חייו
תאריך לידתו, כמו גם תולדותיו טרם היה למלך, אינם ידועים, ונראה כי שנות מלכותו הראשונות היו רגועות. עם זאת בשנת 90 לפנה"ס ובסיוע אחיו של ניקומדס, פלש מיתרידטס השישי, מלך פונטוס לביתיניה ובכך החל את מלחמת מיתרידטס הראשונה בינו לבין הרומאים. ניקומדס נמלט לאיטליה ושב אל ממלכתו רק לאחר שלבקשת הרומאים נסוג מיתרידטס מביתיניה. ואולם הסכסוך לא הגיע לסיומו ושנתיים לאחר מכן תקף ניקומדס את פונטוס בעידודם של הרומאים והובס. הסנאט הרומי שלח את הקונסול לוקיוס קורנליוס סולה, אשר הביס לבסוף את מיתרידטס ושחרר את ביתיניה סמוך לשנת 85 לפנה"ס. שוב שב ניקומדס לביתינה בשנת 84 לפנה"ס, אך מעורבותה של רומא בענייני ממלכתו הייתה רבה וספק אם היה עצמאי לנהלה כרצונו.
בשנת 81 לפנה"ס נשלח יוליוס קיסר הצעיר לביתיניה על מנת לארגן את הצי הרומי שלחופיה. הצלחתו הובילה לשמועות אודות יחסים הומוסקסואליים שקיים עם ניקומדס:
בשנת 74 לפנה"ס ויתר ניקומדס על השלטון ומסר את ממלכתו לידי הרומאים אשר הכריזו עליה כפרובינקיה רומית. בכך העניק ניקומדס למיתרידטס השישי את העילה לפתיחת מלחמת מיתרידטס השלישית.
אז'ן דלקרואה
פרדיננד ויקטור אז'ן דלקרואה (בצרפתית: Ferdinand Victor Eugène Delacroix; 26 באפריל 1798 – 13 באוגוסט 1863) היה צייר צרפתי המזוהה מאוד עם זרם האומנות הרומנטי. נחשב לצייר הרומנטי הצרפתי החשוב ביותר. הוא נהנה ממעמד גבוה בחברה הצרפתית ועסק ביצירותיו באירועים קשים ומטרידים, בין אם התרחשו ממש ובין אם נלקחו ממחזות תיאטרון בתקופתו.
ביוגרפיה
דלקרואה נולד בסן־מוריס שבמחוז עמק המארן בצרפת, למשפחה בעלת ייחוס רב. אמו, וִיקְטוּאַר, באה ממשפחה מפורסמת של דיפלומטים בכירים ואביו, שרל, היה חבר בממשל אשר הצביע על עריפת ראשו של לואי השישה עשר בשנת 1793. כילד גרה משפחתו בבורדו, עד שאביו נפטר כשהיה בן שבע והמשפחה חזרה לפריז. כבר כילד התעניין במוזיקה ובאמנות. כנער למד רישום וציור אצל דודו ז'אן־אנרי ריזנר (Jean-Henri Riesener) שהיה צייר מוכשר. יחד הם פקדו את הסטודיו המפורסם של פייר־נרסיס גרן (Pierre-Narcisse Guérin) שהיה מוסד מוביל לאומנות הציור. דלקרואה הצעיר אהב גם לבקר בגן החיות של פריז שם תיאר ביומניו את התפעלותו מהחיות האקזוטיות הכלואות. ביקורים תכופים אלו בגן החיות היו לאחר מכן בסיס רחב להשראה בציוריו.
ב-1814 נפטרה אמו והוא עבר לגור עם אחותו אנרייט, וב-1816 עבר לבית הספר לאמניות היפות הבוז-אר (École des Beaux Arts). סטודנט אחר שלמד בבית הספר באותן שנים הוא תאודור ז'ריקו. בשנת 1818 ראה אותו דלקרואה עובד על היצירה הגדולה ביותר שלו – "רפסודת המדוזה".
לאחר ארבע שנות לימודים סיים דלקרואה את "הסירה של דנטה" - היצירה הגדולה הראשונה שלו, ציור שנושאו הלא קונבנציונלי לקוח מ"הקומדיה האלוהית" של דנטה. הציור גרם לסנסציה רבה, והתמונה נקנתה על ידי המדינה ונתלתה בגלריה של ארמון לוקסמבורג. בגיל 24, עזב דלקרואה את אקול בוז-אר כשהוא שופע ביטחון ואמביציות. לאחר שנתיים התפרסם ציורו הגדול השני "מראות הטבח בכיוס" (Scène des massacres de Scio), שעסק במלחמת העצמאות היוונית. הציור התקבל בתגובות צוננות הרבה יותר, אך דלקרואה המשיך באותו קו אמנותי ועד מהרה זכה בהצלחה רבה. עם פריחתו של זרם האומנות הרומנטי זוהה דלקרואה כאחד ממוביליו, אף על פי שסירב לראות עצמו חלק מאסכולה אמנותית כלשהי.
בשנת 1830 הוצג בתערוכת הסלון ציורו המפורסם ביותר - "החירות מובילה את העם" (La liberté guidant le peuple). הציור מתאר את מהפכת יולי 1830 ונהוג לראות בו דוגמה מובהקת להבדל בין הציור הרומנטי לציור הנאו-קלאסי של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר. ממשלת צרפת אמנם קנתה את הציור, אבל העדיפה להרחיק אותו מעיני הציבור, מחשש שרעיון החירות עולה ממנו כ"בוער מדי". למרות זאת עד לסוף חייו קיבל דלקרואה הזמנות רבות לעבודות ממשלתיות בציור ובעיצוב.
אחרי מהפכת 1848 ששמה קץ לשלטונו של המלך לואי פיליפ, הציור הוצג לציבור על ידי הנשיא החדש נפוליאון השלישי. כיום ניתן למצוא אותו במוזיאון הלובר. יש הטוענים שדמותו של הנער האוחז באקדח היא ששימשה השראה לדמותו של גברוש בעלובי החיים של ויקטור הוגו.
בשנת 1832 ערך דלקרואה מסע לספרד ולצפון אפריקה כחלק ממשלחת דיפלומטית וביקר במרוקו ובאלג'יריה. הוא הושפע מהיצירות האוריינטליות הראשונות של דקאן שהוצגו שנה קודם לכן, ואייר הרבה במהלך מסעו ובהמשך השתמש באיוריו כבסיס לציורים רבים. אף על פי שמסעו נמשך רק שישה חודשים הוא השפיע רבות על מכלול יצירתו עד סוף ימיו. על רקע זה הוא התקרב לאדריאן דוזה שטייל הרבה במזרח ובשנת 1844 התגורר על יד דלקרואה. בשנים 1833–1837 דלקרואה עיצב את סלון דו רואה בארמון בורבון, בין 1838 ל-1847 את הספרייה באותו ארמון ובין 1840 ל-1847 את הספרייה בארמון לוקסמבורג. משנת 1850 עבד על גאלרי ד'אפולון בארמון לובר. עבודתו האחרונה בין השנים 1849 ו-1861 הייתה על קפלת המלאכים (Chapelle des Anges) בכנסיית סן-סולפיס. בכל הזמן הזה דלקרואה צייר מאות תמונות בגדלים שונים, שרובן הגדול הכיל רשמים ממסעו לצפון אפריקה. בין השאר ידוע הדיוקן של פרדריק שופן שצויר על ידו.
בערוב חייו זכה דלקרואה לכבוד ולהערכה רבים. בשנת 1855 הוצגה תערוכה גדולה של ציוריו והוענק לו פרס מדליית הכבוד (Grande Médaille d’Honneur) וב-1857 נבחר לחבר כבוד באקדמיה לאמנויות שבה למד בצעירותו. דלקרואה נפטר ב-13 באוגוסט 1863, כתוצאה ממחלת השחפת, לאחר תלונות על כאבי גרון, והוא בן שישים וחמש. דלקרואה קבור בבית הקברות פר לשז בפריס.
בנוסף לציוריו הרבים אייר דלקרואה גם ספרים רבים, ביניהם עבודות של ויליאם שייקספיר, סר ולטר סקוט והסופר הגרמני גתה. בנוסף ידועים יומנים של דלקרואה שבהם הוא תיאר את דעותיו על האמנות בזמן יחד עם מגוון נושאים נוספים.
יאיר שמיר
יאיר שמיר (נולד ב-18 באוגוסט 1945) הוא איש עסקים ופוליטיקאי ישראלי, לשעבר חבר הכנסת מטעם סיעת ישראל ביתנו, ושר החקלאות ופיתוח הכפר. מכהן כיו"ר המרכז האקדמי שלם, כיו"ר האספה הכללית של מכללת אוהלו, כיו"ר מרכז גבהים, וכן מכהן כיו"ר וחבר דירקטוריון בחברות שונות, פרטיות וציבוריות. בנוסף, עמד בעבר בראש מספר גופים ממשלתיים וציבוריים, ביניהם התעשייה האווירית לישראל, החברה הלאומית לדרכים, נת"ע והרשות הלאומית לבטיחות בדרכים. השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
על פי הערכה של פורבס ישראל, בשנת 2013 עמד שווי הונו ונכסיו של שמיר על כ-65 מיליון ש"ח.
ביוגרפיה
יאיר שמיר נולד לשולמית ויצחק שמיר, מראשי לח"י ולימים ראש ממשלת ישראל. הוא נקרא על שם מנהיג לח"י אברהם שטרן שכינויו המחתרתי היה "יאיר". נולד ברמת גן וגדל בתל אביב. כשהיה בן שנה נתפס אביו בידי הבריטים והוגלה לאריתריאה. כשהיה בן שנתיים נאסרה אמו, אף היא פעילת לח"י. רק עם קום המדינה במאי 1948 התאחד יאיר עם הוריו. בנעוריו שימש, בין היתר, כמדריך בשבט צופי דיזנגוף.
שירת בצה"ל בשנים 1963 עד 1988 כטייס תובלה, מהנדס ומפקד בחיל האוויר הישראלי. בין היתר שימש כראש יחידת ניסוי טילים, כמפקד יחידה 108 וכראש מחלקת מערכות בלהק ציוד של חיל האוויר. הוא זכה על תרומתו בפרס ביטחון ישראל. במהלך שירותו סיים לימודיו לתואר ראשון בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. השתחרר מצה"ל בשנת 1988 בדרגת אלוף-משנה ופנה לעולם העסקים.
קריירה עסקית
שמיר כיהן כמנכ"ל וסגן נשיא חברת סאיטקס (1994-1988), תקופה בה צמחה החברה על ידי רכישות של חברות בתחום הדפוס, כמנכ"ל חברת עלית (1995-1994), כמשנה לנשיא קרן אתגר, קרן הון סיכון ישראלית (1995–1997), כנשיא ומנכ"ל חברת ההייטק ויקון טלקומוניקציה (1997–2002), כיו"ר ושותף בקטליסט - קרן הון סיכון (משנת 1999), כיו"ר שמיר תעשיות אופטיקה בע"מ, יו"ר קומפי, וכחבר במועצות מנהלים של חברות היי-טק כמו מרקורי, אורכית ודי.אס.פי. גרופ. ב-2008 הואשם שמיר על ידי הוועדה לניירות ערך ולבורסות (ארצות הברית) (ה-SEC) בשורה של עבירות בניירות ערך. על פי כתב התביעה, בעת שכיהן שמיר כדירקטור וכחבר ועדת התגמולים במרקורי, אישרו שמיר וחברי ועדת התגמולים תיארוך מחדש (בקדייטינג) של אופציות למנהלים, שכתוצאה ממנו זכו עובדי החברה בהכנסות של מיליוני דולרים. גם שמיר עצמו מכר באותה עת, מספר פעמים, מנייות ברווח ניכר. שמיר שילם קנס של מאה אלף דולר כפשרה עם ה-SEC.
בין השנים 2004–2005 כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת אל על, ובשנים 2005 עד 2011 כיהן כיו"ר התעשייה האווירית לישראל כיו"ר פעיל ללא שכר. במהלך חודשי עבודתו הראשונים בתפקיד החליף 13 מ-19 המנהלים של המפעלים והחטיבות. בתקופתו כיו"ר התעשייה האווירית לישראל פרשו מהחברה למעלה מ-2,000 עובדים, בהסכמת ועד העובדים בחברה. עם כניסתו לתפקיד עמד הרווח הנקי על שני מיליון דולר וב-2010 היה הרווח הנקי 94 מיליון דולר. במהלך כהונתו של שמיר הונפקו איגרות החוב של החברה ב-1.4 מיליארד ש"ח. במהלך התקופה חדרה החברה לשוק הרוסי, ביססה מעמד מוביל בתחום המל"טים ושיגרה לחלל ארבעה לוויינים. בריאיון עיתונאי אמר שמיר כי הוא תומך במיזוג של כל התעשיות הביטחוניות הממשלתיות לחברה אחת: "היה נכון למזג את החברות הביטחוניות הממשלתיות (התעשייה האווירית לישראל, רפאל - מערכות לחימה מתקדמות והתעשייה הצבאית), אבל אין מי שיעשה את זה. צריכות להיות שתי חברות ביטחוניות, ממשלתית ופרטית. אחר כך אפשר להפריט בפעם אחת את החברה הממשלתית הגדולה".
בשנת 2017 מונה לדירקטור חיצוני בחברת "רמי לוי שיווק השקמה".
קריירה פוליטית וציבורית
בינואר 2012 נבחר ליו"ר החברה הלאומית לדרכים וכיהן בתפקיד כשנה, ב-40% משרה, עד לכניסתו לפוליטיקה. גם במקביל למילוי תפקיד זה המשיך שמיר בניהול עסקיו הפרטיים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הצטרף למפלגת "ישראל ביתנו" כסגנו של יו"ר המפלגה, אביגדור ליברמן. במסגרת האיחוד עם הליכוד, הוא הוצב במקום הרביעי ברשימה המשותפת הליכוד ישראל ביתנו ונבחר לכנסת. במרץ 2013 מונה לשר החקלאות ופיתוח הכפר. חבר בוועדת השרים לענייני חקיקה. בעת שהיה שר החקלאות נחשפה פרשת השחיתות בישראל ביתנו, בה בין השאר הורשעה בשוחד טלי קידר, שהייתה יועצת תקשורת בכירה שלו. שמיר טען שלא ידע דבר על פרשת השחיתות, בסוף כהונת הכנסת התשע עשרה עזב את מפלגת "ישראל ביתנו" ולא התמודד בבחירות.
באוגוסט 2015 נבחר לכהן כיו"ר חברת נת"ע עד לשנת 2019. בתקופת כהונתו כיו"ר החברה הכריזה החברה על זכייתה של חברה ממשלתית סינית כזוכה במכרז לייצור קרונות הרכבת הקלה בתל אביב. במקביל, חברה ממשלתית סינית אחרת יזמה והוציאה לפועל שיתוף פעולה בשווי מאות מיליוני דולרים עם חברת קטליסט. בנוסף בקרן השקיעה קבוצת דאסו תעופה הצרפתית. על רקע חשדות אלו לניגוד עניינים, פסלה באפריל 2017 הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות בראשות השופטת בלהה גילאור, את מינויו המיועד של שמיר לתפקיד יו"ר התעשייה האווירית לישראל.
שמיר פעיל גם בתפקידים ציבוריים ועומד בראש חבר הנאמנים של מרכז שלם, בראש האספה הכללית של מכללת אוהלו, בראש עמותת "גבהים" ועוד.
בין השנים 2020-2018 שימש כיו"ר הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
חיים אישיים
מתגורר בסביון. נשוי לאלה ואב לשלושה. בנו הבכור נפטר בשנת 2016.
עמדותיו
שמיר נודע כממשיך דרכו הפוליטית של אביו שדגל באידאולוגיה של ארץ ישראל השלמה, ושלל מכל וכל משא ומתן על מסירת שטחים. ב-3 בינואר 2013 אמר שמיר כי הוא מתנגד לנישואים חד-מיניים בישראל; "אין לזה מקום", הוא הסביר את עמדתו, אך סירב להרחיב בנושא. ב-4 בינואר 2013 אמר שמיר כי אם יורשע אביגדור ליברמן בפרשת השגריר בבלארוס, יהיה עליו לפרוש מהחיים הפוליטיים גם אם לא יוטל עליו קלון. עוד אמר שמיר, בהתייחסו לראש הממשלה בנימין נתניהו, כי "נתניהו מזגזג כי הוא רוצה למצוא חן בעיני הבוחרים שלו". מאוחר יותר באותו היום פרסם שמיר הבהרה בה אמר כי הוא "מצטער שדבריי לא הובנו כהלכה. אני מכבד את ראש הממשלה וכפי שאמרתי מדובר באדם מוכשר ומבריק". כאשר נשאל שמיר בראיון האם האיום האיראני הוא איום קיומי לדעתו, השיב: "זה עלול להיות גם קיומי. למרות שאני חושב שמנסים לצייר אותם כבלתי שפויים, אבל אם אתה מסתכל על ההיסטוריה של איראן, היא של עם די שפוי". בהתייחסו להחלטה על ביטול פרויקט הלביא אמר שמיר: "אני כבר התבטאתי בעבר, שסגירת פרויקט הלביא היא בכייה לדורות. כי פתאום יש נושא אחד שבו אנחנו לא עצמאיים, וזה מטוסי הקרב. עם הלביא יכולנו להיות".
כתריאל יפה
כתריאל יפה (8 ביולי 1909 – 18 במאי 1941) היה מחלוצי הימיה העברית בארץ ישראל, בין הפעילים הבולטים במפעל ההעפלה לפני מלחמת העולם השנייה, ממקימי נמל תל אביב ורב החובל של ספינת כ"ג יורדי הסירה.
ילדות
כתריאל יפה נולד ב-1909 בשכונת מנשייה ביפו, בן זקונים, חמישי במניין. אביו, אפרים יפה, יליד ורקליאני שבלטביה, ואמו, שרה יפה לבית רובינשטיין, ילידת פלונגיאן שבליטא. המשפחה עלתה לארץ ישראל עם ארבעת ילדיהם הראשונים בשנת 1906. לפני בואו לארץ עבד האב כמלמד ולמד כימיה בכוחות עצמו. בארץ לימד בבית הספר "תחכמוני", אך כשהחל לאבד את שמיעתו עזב את ההוראה והקים בית מלאכה לייצור סודה לכביסה.
במלחמת העולם הראשונה פונתה המשפחה לאלכסנדריה יחד עם שאר הנתינים הזרים. לאחר שובם ארצה למד כתריאל ב"תחכמוני" ולאחר מכן ב"גימנסיה הרצליה". מנחם, אחיו הגדול, מונה למפקד ארגון "ההגנה" בתל אביב, וכתריאל היה מעביר את הפקודות בין העמדות.
השאיפה לים ופעילות בהגנה
קרבתו לים בילדותו עיצבה את שאיפותיו, ומגיל צעיר חלם להיות ימאי. בילה את שבתותיו בנהר הירקון, לצד חברי הקבוצה "השומר הצעיר ס.ס.ס.ר." בהנהגת זאב הים שהיה בעל רקע ימי מאודיסה. הקבוצה השיטה סירות מלאות בחול ובזיפזיף על הירקון אל רמת גן שנבנתה בתקופה זו, וכן השיטה צעירים מתל אביב שבילו על הירקון בשבתות ובחגים. מה"ימאים" שבהם למד יפה ידע רב על ימאות. בתקופה זאת נודע לו שלא יוכל להתקבל לקורס חובלים בגלל קוצר ראייתו, אך הוא לא ויתר על שאיפתו להיות ימאי.
בהמלצת רופאיו עבר בשנת 1924 ללמוד ב"מקוה ישראל", בתקווה שהעבודה בשדות תעצור את התפתחות קוצר הראייה שלו. ב"מקוה ישראל" התבלט כתלמיד מחונן, בעיקר במקצועות הריאליים. בלילות השתתף בבניית כוח מגן של "ההגנה" בבית הספר. סיים את לימודיו בשנת 1927 ויחד עם קבוצת בוגרי "מקוה ישראל" יצא לעבודה בחדרה ואחר כך במשתלת הממשלה בבית שאן.
לאחר מכן הצטרף לחברי הקבוצה שהכיר על גדות הירקון, ושלוש שנים שהה אתם בחוות כנרת. עבד בבניית מפעל החשמל של רוטנברג בנהריים ובזמנו הפנוי בנה והשיט סירת מפרש בכנרת. הקבוצה הקימה את קיבוץ אפיקים ויפה נמנה עם מייסדיו.
ב-1932 נהרג אחיו, מנחם, בתאונת דרכים. יפה יצא לתל אביב, לתמוך בהוריו ולעזור בפרנסתם. לאחר שעות העבודה חזר לשוט בירקון במסגרת הסקציה הימית של "הפועל" אשר נמנה עם מייסדיה. למד מספרי ימאות בכוחות עצמו, תרגם והוציא לאור חוברות הדרכה לימאים ונתן שמות עבריים למונחים של חלקי הסירה, לקשרים ולפקודות שניתנו בה. יפה התמסר לספורט הימי והדריך בני נוער לאהבת הים ולהתמצאות בו.
בעקבות המאורעות באירופה והתגברות העלייה היהודית מגרמניה, הביעה ההנהגה הערבית התנגדות ליישוב היהודי ופרצו מאורעות אוקטובר 1933. מהערים הגדולות נשלחו מטעם "ההגנה" קבוצות לוחמים כתגבורת לנקודות הקטנות; יפה נשלח לבן שמן ופיקד על קבוצת המגינים בה. הנקודה הייתה מבודדת והקשר עם תל אביב התקיים באיתות אור; האתת בקבוצה היה שמואל טנקוס שצויד בפנס, ויחד הרכיבו הליוגרף והצליחו להקים קשר לתל אביב.
ב-1935 יזם וארגן את המסע הימי של סירת המפרש "נחשון" של "הפועל" ופיקד על מסעה לפורט סעיד ובחזרה. מסע זה זכה לתיאור מלא הומור בספרו של נחום גוטמן (גיסו של יפה), "מי שרוצה להיות רב-חובל יקרא מעשה זה". הסיפור מופיע גם בסופו של הספר "בארץ לובנגולו מלך זולו".
עם פרוץ מאורעות 1936 לקח חלק פעיל בהגנה על תל אביב וארגן את ההגנה על שכונת ה"מכבי".
פעילותו במפעל ההעפלה
ביולי 1934 יצא כמלווה של השנייה באניות המעפילים (הראשונה מאירופה) "ולוס", ומסעה הסתיים בהצלחה. הוא ליווה גם את מסעה השני בספטמבר 1934, שנגמר בכישלון ובהחזרתה לאירופה עם המעפילים. הבעיות שהתגלו בהורדת המעפילים של "ולוס ב'" לחוף גרמו להפסקת ההעפלה לכמה שנים.
בשנת 1937 חודשה פעילות ההעפלה, ויפה גויס על ידי דוד נמרי (דוידקה) להיות המארגן של צוותי הימאים העוסקים בהורדת המעפילים לחוף. בנובמבר 1938 פיקד על אניית המעפילים "אטרטו". בינואר 1939 פיקד על מסעה השני של "אטרטו" ובסיומו נשאר בארץ להיות לצדה של רעייתו עם הולדת בתו הבכורה תמר.
בנמל תל אביב
בעקבות השביתה הכללית של ערביי ארץ ישראל ב-1936, אשר שיתקה את נמל יפו למעבר סחורות ליישוב, הוחלט להקים נמל עברי ראשון בתל אביב, ובכך לנתק את התלות בנמלי יפו וחיפה. יפה יצא לחוף עם חבריו עמירם ויאיר שוחט, וניסה לקבוע את מיקום הנמל, בהתאם לסלעים והזרמים בים שהכיר. יפה התחשב גם בקרבת המחסנים של יריד המזרח, ולבסוף קבע את מיקום הנמל קרוב לשפך הירקון והיה בין מפעיליו.
יוסף אבידר, ממפקדי "ההגנה" ולימים אלוף בצה"ל, תיאר את האירוע קצת אחרת:
פיקוד על ספינת המעפילים "טייגר היל"
ב-1 בספטמבר 1939 הנחית יפה את אניית המעפילים "טייגר היל" על חוף תל אביב, לאחר שלילה קודם נתקלה בסירת משמר בריטית מול חוף דרום הארץ ונגרמו לה אבדות בנפש.
וכך כותב עליו דוד נמרי (דוידקה), מראשי עלייה ב':
משימת כ"ג יורדי הסירה
מתחילת מלחמת העולם השנייה הדריך יפה בקורסים לימאים חדשים ולהכשרת מתגייסים בתפקידים שונים לצי הבריטי. היה המדריך הימי הראשי של קורס הכ"ג אשר פעל בשיתוף עם מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) הבריטית.
יפה היה אמור להישאר בתפקידו בקורס, אך התנדב לצאת עם חניכיו לפעולת חבלה בבתי הזיקוק בטריפולי בפיקודו של צבי ספקטור, וכך היה לקברניטה של הספינה "ארי הים", שלימים כונתה "סירת הכ"ג". קצין בריטי נלווה לפעולה (ה-24 במספר היוצאים) ועלה על הספינה העמוסה חומרי נפץ ביום צאתה. אותו יום, 18 במאי 1941, בארבע אחרי הצהריים, נוצר קשר האלחוט האחרון עם הספינה. לאחר מכן לא נשמע ממנה אות חיים. מפעולה זו לא חזר איש, וסיבת העלמות הספינה נותרה תעלומה עד היום.
שארים והנצחה
כתריאל יפה היה בן 32 כאשר נעלמה הסירה. הוא הניח אחריו אשה, פניה, ובת, לימים הסופרת תמר ברגמן, שגם כתבה אודותיו את ספר הביוגרפיה "רב חובל שב אלייך". חודשים ספורים לאחר היעלמותו ילדה אשתו בן, שנקרא בשמו המחתרתי של כתריאל ב"הגנה", דן, לימים ד"ר דן יפה, פיזיקאי.
נכדיו הם אורית ברגמן ועופר ברגמן.
כתריאל יפה אף מוזכר בסופו של הספר בארץ לובנגולו מלך זולו, וזאת על שום שהיה אחיה של דורה גוטמן, רעייתו של הצייר והסופר נחום גוטמן, מחבר הספר.
אחת מספינות המעפילים נקראה על שמו, "כתריאל יפה". האניה יצאה מאיטליה ב-ב-31 ביולי 1946 כשעל סיפונה 604 מעפילים. היא נתפסה על ידי הבריטים ונוסעיה גורשו לקפריסין.
ביזמתם של חברו לנשק ולימאות, האלוף שמואל טנקוס, ושושנה ספקטור אלמנתו של צבי ספקטור, התכבד בית הספר לקציני ים עכו בשנת 1969 בתואר "כ"ג יורדי הסירה". בכך הציב לתלמידיו מטרה של חתירה למנהיגות ומצוינות. שמו של יפה מופיע על לוח הזיכרון המוצב במרכז בניין ההוראה שם, וזכר יורדי הסירה מועלה כל שנה ב-18 במאי, בנוכחות כל הקדטים. מצבות זיכרון ליורדי הסירה נמצאות במספר מקומות בארץ.
איי גילברט
איי גילברט (באנגלית: Gilbert Islands) הם שרשרת של 16 אטולים ואיי אלמוגים באוקיינוס השקט המהווים חלק מקיריבטי (משמעות השם "קיריבטי" הוא למעשה "גילברט" בשפת האיים).
היסטוריה
כמה מאות שנים לפני שהאיים התגלו על ידי מגלי ארצות אירופאים היו האיים מיושבים על ידי מיקרונזים.
האי ניקונאו - הראשון מבין האיים שהתגלה על ידי אירופאי - התגלה על ידי רב החובל ג'ון ביירון בשנת 1765, בהפליגו על אוניית הוד מלכותה דולפין. בשנת 1788 רב החובל תומאס גילברט על ספינתו שארלוט ורב החובל ג'ון מרשל כינו את האיים אבמאמה, קוריה, אראנוקה, טאראווה, אבאיאנג, בוטאריטארי ומקין, אולם הם לא עצרו באיים. בשנים 1838 ו-1842 עגנו באיים שתי ספינות אמריקאיות - הדג המעופף וטווס בפיקוד רב החובל הדסון, אשר מיפה את האיים.
תושבי האיים היו מיקרונזים במוצאם, ועד מלחמת העולם השנייה, היו האיים בלתי מיושבים על ידי אירופאים. התעשייה העיקרית של האיים הייתה כריית הפוספט גואנו באי בנבה, וגידול דקלי קוקוס, אולם חקיקה בריטית דאגה למנוע ניצול תושבי האיים תוך שיפור התנאים ההיגייניים באיים וקביעת שכר מינימום. קודם למלחמת העולם לא הייתה תיירות באיים. 78% מהתושבים הוטבלו לנצרות (43% לכנסייה הקהילתית - Congregationalist, ו-35% קתולים). שאר התושבים נותרו עובדי אלילים. 84% מתושבי האיים למדו קרוא וכתוב בבתי הספר של המיסיונים באיים.
מלחמת העולם השנייה
בדצמבר 1941 השתלטו היפנים על אטול מקין, ותקפו משם את טאראווה. בפברואר 1942 פינו הבריטים את טאראווה, למעט מספר מסיונרים שבחרו להישאר באי. ב-17 באוגוסט 1942 הגיעו אל האי, בשתי צוללות, 221 נחתים אמריקאים, במטרה להפתיע את היפנים. הפשיטה כשלה והובילה לביצור האיים על ידי היפנים בספטמבר 1942.
ב-20 בנובמבר 1943 כבשו כוחות נחתים אמריקאיים את האיים במסגרת קרב מקין וקרב טאראווה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנת 1971 קיבלה המושבה אוטונומיה. בין השנים 1976 ו-1978 היו איי אליס מופרדים מאיי גילברט, ואיי גילברט הפכה ל"מושבת איי גילברט". בשנת 1979 האיים הצביעו בעד עצמאותם והפכו להיות רפובליקת קיריבטי.
גאוגרפיה
האטולים והאיים ערוכים מצפון לדרום. האיים בסדר אלפביתי הם:
קרקרה מפוספסת
קרקרה מפוספסת (שם מדעי: Phalcoboenus australis) היא מין של עוף דורס ממשפחת הבזיים החי בטבע בקצוות הדרומיים של אמריקה הדרומית ובעיקר באיי פוקלנד.
הקרקרה היא בין העופות הגדולים במשפחת הבזיים. אורכה 40–60 ס"מ ומשקלה 1,300-1,700 גרם. צבעה שחור, עם חזה חום־כתום מנומר באפור. נוצות הראש והעורף מסולסלות ופרועות מעט, העיניים גדולות והמקור הצהוב חד ביותר.
תפוצה
קרקרות אלה נפוצות בעיקר באיי פוקלנד שליד ארגנטינה (ובשליטת בריטניה) וכן באזור ארץ האש. הן נפוצות לאורך כל האי אבל בולטות ליד מושבות רבייה של עופות ים. הן מותאמות גם לתנאים הרריים.
תזונה
הן אוכלות בשר, נבלות, שאריות מזון פזורות ומסוגלות גם לחפור בקרקע כדי למצוא חרקים או תולעים. בנוסף הן ציידות עופות ים חסרי אונים כמו אפרוחי פינגווינים ואלבטרוסים ועופות חלשים. הן עלולות אפילו לתקוף כבשים חולות או צעירות, דבר שגורם לחקלאים לרדוף אותן. הן צדות בלהקות. להקה גדולה יכולה להתמודד עם גור אריה ים צעיר.
שימור
ערך 500 פרטים בוגרים של הקרקרה. הקרקרות לא מפחדות מאנשים ואף עלולים לחטוף להם מזון או ממחטות מהיד. הם גם גורמים נזקים למגדלי כבשים שצדו אותם דלדלו את מספרם, אבל כיום הציד שלהם אסור.
קרב הייבורי
רקע
משחק זה היה הראשון של איטליה מאז שזכתה במונדיאל 1934 בקיץ, ולעומת זאת אנגליה לא השתתפה במונדיאל כיוון שהתאחדות הכדורגל האנגלית פרשה מפיפ"א ב-1928. אנגליה נחשבה לאחת הנבחרות הטובות ביותר באירופה באותה תקופה, והמשחק תואר כשווה ברמתו לגמר המונדיאל. המשחק היה כה חשוב עבור האיטלקים עד כדי כך שבניטו מוסוליני הציע לכל שחקן בונוסים נכבדים אם ינצחו במשחק.
במשחק זה נקבע שיא כיוון שהוא היה הפעם הראשונה (ועד כה היחידה) שבה השתתפו שבעה שחקנים הרשומים באותו מועדון (במקרה זה ארסנל) במדי נבחרת אנגליה. מלבד שבעת השחקנים של ארסנל (פרנק מוס, ג'ורג' מייל, אדי הפגוד, וילף קופינג, ריי באודן, טד דרייק וקליף באסטין) השתתפו במשחק גם סטנלי מתיוס הצעיר שערך את הופעתו השלישית בנבחרת, קליף בריטון, ג'ק בארקר ואריק ברוק. ההרכב האנגלי לא היה מנוסה, כאשר לכל אחד מהשחקנים היו 10 הופעות במדי הנבחרת עד למשחק זה.
מהלך המשחק
המשחק היה קשוח והתאפיין בעבירות רבות כבר בתחילתו; לואיס מונטי האיטלקי שבר את רגלו לאחר תיקול של טד דרייק, ונאלץ לרדת כבר בדקה השנייה. באותה תקופה אסור היה להחליף שחקנים, כך שהאיטלקים היו בנחיתות מספרית. שחקני איטליה כעסו על מה שאירע למונטי, ולא חששו מהיתקלות פיזית עם האנגלים: אדי הפגוד שבר את אפו ונאלץ לרדת מהמגרש למשך רבע שעה, באודן נפגע בקרסולו, דרייק ספג אגרוף וברוק סבל מסדק בידו.
ברוק החמיץ פנדל בדקה ראשונה לאחר הכשלת דרייק על ידי השוער האיטלקי קרלו סרסולי. אולם, ברוק הפך לגיבור המשחק לאחר שהבקיע שער בנגיחה (דקה 3) ושער בבעיטה חופשית (דקה 10). טד דרייק כבש שער נוסף בדקה ה-12. המחצית הסתיימה ביתרון 3 - 0 לטובת אנגליה.
איטליה התאוששה בתחילת המחצית השנייה. ג'וזפה מאצה הבקיע שני שערים (הדקה ה-58 וה-62), והחמיץ את ההזדמנות להשוות את תוצאת המשחק בגלל יכולתו הגבוהה של השוער פרנק מוס ולאחר שהכדור פגע פעם אחת בקורת השער. וילף קופינג האנגלי זכה בתואר השחקן המצטיין של המשחק בזכות נחישותו ותיקוליו במרכז מערך המשחק של האנגלים.
למשחק לא הייתה משמעות מעשית כלשהי. אנגליה יכלה לטעון לניצחון ולעליונות של שחקני הצעירים, אך מנגד איטליה יכלה לטעון שהיא שיחקה בנחיתות מספרית לאורך רוב המשחק. האלימות של המשחק הייתה המאפיין העיקרי שלו; התאחדות הכדורגל האנגלית שקלה להפסיק לשלוח את הנבחרת למשחקים בינלאומיים, ומאוחר יותר אמר סטנלי כי היה זה אחד מהמשחקים האלימים ביותר שהוא השתתף בהם.
בן-ציון פוקס
בן-ציון פוקס (נולד ב-8 בספטמבר 1930) הוא פרופסור אמריטוס לכימיה אורגנית באוניברסיטת תל אביב, לשעבר ראש בית הספר לכימיה באוניברסיטה. תחומי התמחותו הם כימיה אורגנית, סטריאוכימיה ופוטוכימיה.
ביוגרפיה
בן-ציון פוקס נולד בסוצ'אבה שברומניה ב-8 בספטמבר 1930 למינה מינדלה ינובר, בת הרב הראשי של יאסי, מרדכי ינובר, ולצבי הירש פוקס. ילדותו עברה במסגרת הקהילה היהודית בסוצ'אבה.
בתחילת 1941 הגיע הצבא הגרמני שהתמקם בשולי העיר סוצ'אבה. בסתיו של 1941 נצטוו כל היהודים להתייצב בתחנת הרכבת בורדוז'ני, שם הועלה פוקס עם כל המשפחה לקרונות מטען/בקר ונשלח צפון מזרחה. המשפחה מצאה מסתור בעיירה מורפה (Murafa) ליד מוהיליב-פודילסקי, ואחר כך בגטו מוגילב, שם סבלו ממחלות ומרעב.
לאחר התנדבות בבתי יתומים ופעילות ציונית, ב-25 ביוני 1950 עלה פוקס לארץ ישראל באונייה "טרנסילבניה" שהגיעה לנמל חיפה. בישראל הצטרף לקיבוץ "במאבק" (בתחום היישוב "ולדהיים" שנעזב על ידי המיישבים הגרמנים הטמפלרים) של "העובד הציוני". נשאר בקיבוץ עד אמצע 1951 כשהאסיפה הכריעה על מעבר לסטטוס של מושב שיתופי בשם "אלוני אבא".
פוקס שהה חצי שנה אצל הוריו במעברת הצריפים בקריית אונו. התגייס לצה"ל, והוצב בחיל מדע (חמ"ד). באוקטובר 1952, לאחר נישואיו, עבר עם רעייתו לירושלים.
בסוף 1953 השתחרר מצה"ל אחרי שרות חובה של שנתיים וחצי, כנהוג אז, והתחיל לעבוד כטכנאי-כימיה אצל פרופ' פליקס ברגמן. כעבור מספר חודשים עבר לטכניון ושימש כטכנאי ראשי של המחלקה לכימיה אורגנית. באותה תקופה למד מדעים במגמת הכימיה לתואר ראשון ואחר כך, לתואר שני. סיים בשנת 1958 את לימודי המדעים בטכניון במגמת הכימיה לתואר ראשון ובשנת 1960 סיים בהצטיינות את התואר השני. עם סיום התואר השני, עברה המשפחה לגור בשכונת אחוזה שעל הכרמל. בשנת 1963 סיים את הדוקטורט בכימיה, בהנחיית פרופ' דוד גינצבורג.
קריירה אקדמית
בשנת 1963 מונה למרצה בפקולטה לכימיה בטכניון והתחיל להרצות ולנהל מחקר עצמאי. אחרי שלוש שנים, בקיץ 1966, יצא עם משפחתו לשנתיים בבוסטון בארצות הברית, שם התקבל לפוסט-דוקטורט במחלקה לכימיה של אוניברסיטת ברנדייס.
לאחר שנתיים חזרה המשפחה להרצליה, ופוקס התקבל לאוניברסיטת תל אביב כמרצה בכיר. הוא המשיך במחקר והוראה, עד לפרופסורה מלאה (1968–1998) במחלקה לכימיה אורגנית ולתפקיד ראש בית הספר לכימיה באוניברסיטה (1987–1989). בתל אביב המשיך בקריירה האקדמית, עד ליציאתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
תחומי עיסוקו של בן-ציון פוקס:
פעילות ותפקידים נוספים
פוקס הוא חבר בחברה הישראלית לכימיה, האגודה האמריקנית לכימיה והחברה המלכותית לכימיה. היה יושב ראש ועדת הבגרות בכימיה בשנים 1975–1977. בנוסף היה חבר בוועדה למונחי הכימיה האורגנית בעברית.
היה חבר ועורך בוועדת העריכה של כתב העת המדעי "Israel Journal of Chemistry" בשנים 1976–1982. החל מ-1988 פוקס שימש כנציג הלאומי באיגוד הפוטוכימיה האירופי (European Photochemistry Association) לתקופה של 4 שנים. בשנים 2005–2010 היה פוקס חבר בקבוצת עבודה של קרן המדע האירופית.
לאחר פרישתו ערך פוקס, במשותף עם ישראל היבנר, שמחה וייסבוך, יהודה טננהאוס ומאיר קוסטינר, את "ספר יהודי סוצ'בה (שוץ)" בשני כרכים, על חיי הקהילה היהודית בסוצ'בה בתקופה שלפני מלחמות העולם, בזמן השואה ועד העלייה לישראל.
פוקס ואשתו גרים בתל אביב. הם הורים לשניים וסבים. בתו היא הסופרת והעיתונאית נאורה שם שאול.
היום הרת עולם
הַיּוֹם הֲרַת עוֹלָם הן המילים הפותחות בפיוט של מחבר לא ידוע, שנוהגים לאמר במהלכה של תפילת המוסף של שני ימי ראש השנה.
תוכן הפיוט
בפיוט שני מוטיבים מרכזיים - בריאת האדם וכן הדין והמשפט שהקדוש ברוך הוא גוזר על כל אדם.
"היום הרת עולם" כך נפתח הפיוט - דימוי לכך שבריאת העולם נעשתה כמו לידה ועל כן במהלכו של הפיוט מזכירים בני האדם כי הקדוש ברוך הוא יכול לשפוט אותם מכל זווית ראייה, כבנים, כעבדים או כבני אדם. רעיון דימוי הלידה של העולם מתקשר לכך כי הקדוש ברוך הוא יכול לשפוט את בני האדם כאילו היו בניו אשר הגיעו לעולם מתוך לידה והריון.
האימה והנוראה של הפיוט הוא שבני האדם אינם יודעים מה יהיה הדין אותו ייתן הקדוש ברוך הוא לבני האדם, כמו שנכתב במשפט האחרון בפיוט: "עֵינֵינוּ לְךָ תְלוּיוֹת עַד שֶׁתְּחָנֵּנוּ וְתוֹצִיא כָאוֹר מִשְׁפָּטֵנוּ אָיוֹם קָדוֹשׁ".
מנהגי אמירת הפיוט
במנהגי אשכנז (כולל נוסח ספרד) ובנוסח הספרדים, אומרים פיוט זה בסוף כל ברכה של מלכיות, זכרונות ושופרות, ביום חול אחרי שתוקעים בשופר, ובשבת אחרי חתימת הברכה. בנוסח איטליה אומרים אותו אחרי מלכיות וזכרונות, ואילו אחרי שופרות אומרים במקומו ארשת שפתינו. בנוסח רומניא הוא היה נאמר אחרי כל שלשת הברכות.
לפי אחת הדעות התחיל העולם להיברא בכ"ה באלול וביום השישי לבריאה (שהוא אחד בתשרי) נברא האדם הראשון, שהוא גְּמר כל הבריאה. הווי אומר, ראש השנה הוא יום הריונו ולידתו של כל העולם כולו – בקיצור: היום הרת עולם.
לילה גוב
לילה גוב היא תוכנית אירוח לילית שבועית בהנחיית הזמר והשחקן גידי גוב, ששודרה בערוץ 2 בזכיינית טלעד בשנים 1993–1998, ולאחר מכן בשנים 2002–2003 בגלגולה השני, "לילה גוב 2".
רקע
לקראת המכרז על קבלת זיכיון לשידור בערוץ 2 ביקשה הזכיינית טלעד מגוב להציג את שמו כמגיש תוכנית פוטנציאלית. לאחר קבלת הזיכיון פרש גוב מהתוכנית "זהו זה!" בטלוויזיה החינוכית לאחר שהשתתף בה במשך 14 שנה ברציפות, לצורך הגשת התוכנית.
התוכנית זכתה להצלחה רבה בזמן שידורה וירדה מהמסך לאחר חמש עונות. לקראת סוף העונה השנייה שקלה הזכיינית לא להמשיך את התוכנית לעונות נוספות, אך בעקבות עצומת מחאה של הצופים שודרו עוד שלוש עונות. בעקבות התוכנית זכה גוב בפרס "איש השנה בטלוויזיה" לשנת תשנ"ה.
בשנת 2002 חזרה התוכנית במתכונת מחודשת בשם לילה גוב 2, אך זו האחרונה בוטלה בתום העונה הראשונה משום שלא הצליחה לשחזר את הצלחת קודמתה.
בינואר 2019, במלאת 25 שנה לתוכנית, עלה לראשונה על הבמה מופע משירי "לילה גוב", בו אירח גוב חלק מהזמרים עימם שיתף פעולה בתוכנית. בין השאר השתתפו במופע חבריו לתוכנית "זהו זה!": מוני מושונוב ואבי קושניר, חברו ללהקת כוורת, אלון אולארצ'יק, אלי לוזון, דנה ברגר, לאה שבת, מאור כהן ואריאל זילבר.
מבנה התוכנית
בפתיחת כל תוכנית הגיש גוב מונולוג משעשע אשר התבסס על אירועי השבוע החולף בעודו אוחז בידו גליל נייר לבן. במהלך התוכנית הוא ראיין אורחים שונים, מהם ידוענים ומהם שלא, וכן בוצעו מערכונים בכיכובו של גוב. התוכנית צולמה בשידור חי בפני קהל ובליווי להקה קבועה.
על אף מגמתה הבידורית, עסקה התוכנית לא פעם בנושאים פוליטיים ואקטואליים, וזאת בתקופה סוערת בה התרחשו הסכמי אוסלו, רצח רבין ופיגועי התאבדות רבים. בנוסף לעמדות פוליטיות שבאו לידי ביטוי במונולוג, היו גם דמויות פוליטיות בין האורחים: בשבוע שלאחר רצח רבין התארחו נכדיו בתוכנית, ולקראת בחירות 1996 אירח גוב לריאיון את שמעון פרס, ששימש ראש הממשלה הזמני והתמודד בבחירות בראשות מפלגת העבודה. התוכנית אף ספגה ביקורת על ביטוי עמדה פוליטית הנוטה לשמאל באופן קבוע.