cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכתומים המחוספסים
עלילה
כל פרק נוגע לחקירה משטרתית או מכס שמבוצעת על ידי כוח המשימה, לרוב בעלת אופי בסיכון גבוה. הפרק הראשון עוסק בסחר בילדים מסין. ג'יין מחליטה לאמץ את אחד הילדים שנסחרו, טאו לי, אך מספר פרקים לאחר מכן טאו נלקח חזרה לסין, ומשאיר את ג'יין שוב ללא ילדים. יש גם רומן שמתפתח בהדרגה בין דני וג'יין, שמגיע לשיא בנשיקה.
העונה הראשונה מסתיימת בכך שג'יין נלקחת כבת ערובה על ידי פושע יווני הומוסקסואל ונורית בבטנה. לא בטוח אם היא תשרוד, דני מצליח לאתר את היורה במלבורן והורג אותו.
עין חוד
תושבי עין חוד הם בני חמולת אבו אל-היג'א. נכון לסוף שנת 2021, אוכלוסיית היישוב מונה 318 תושבים.
היסטוריה
הכפר המקורי שכן במקום בו שוכן היום כפר האמנים עין הוד. בעקבות פרסום הספר הלבן (1939) נכלל עין חוד באזור א' בו נאסרה מכירת קרקעות ליהודים. על פי סקר הכפרים משנת 1945 נאמד מספר התושבים ב-650 איש, והשטח בבעלות הכפר היה 12,605 דונם טורקי, מתוכם 5,949 שטחים ציבוריים. באמצע מאי 1948 כבשו אנשי ההגנה את הכפר, לאחר שהגיע מידע על אנשי כנופיות שנכנסו אליו. תושבי הכפר ברחו במהלך מלחמת העצמאות, חלקם אל הרי הכרמל, וקרקעות הכפר, שהוכרזו כנכסי נפקדים נמסרו לקיבוצים עין כרמל, בית אורן וניר עציון. בשנת 1953 שימשו בתי הכפר הנטושים להקמת כפר אמנים.
חלק מתושבי הכפר המקוריים (משפחת אבו חלמי) שבו לכפר בשוך הקרבות, אך לא הורשו להישאר בו ועל כן הקימו בקרבת מקום לכפר המקורי, כפר חדש שלא הוכר על ידי השלטונות והיה לכפר בלתי חוקי.
בשנת 2005, לאחר מאבק ארוך, הוכר הכפר רשמית כיישוב. ביולי 2007, חובר לראשונה הכפר למערכת החשמל בישראל. שנה וחצי לאחר מכן נסללו הכבישים הראשונים ביישוב שחיברו אותו לצירי התחבורה באזור.
ב-2 בדצמבר 2010 פונה הכפר זמנית בגלל השרפה בכרמל וב-6 בדצמבר חזרו תושביו למקום.
מחלת דרייר
מחלת דרייר (באנגלית: Darier's disease) היא לקות מולדת המתבטאת בפריחה עקשנית המועברת בדרך כלל בתורשה. הפריחה מתחילה לרוב בגיל ההתבגרות או הזקנה. בדרך כלל הפריחה מתמקדת בחזה, בצוואר, בגב, באוזניים, במצח, ובמפשעה, אך יכולה להופיע גם בחלקי גוף אחרים. בחלק מהמקרים גורמת הפריחה לריח רע. לעיתים מופיעה כטלאים קרומיים כהים על העור עם ליחה, וכן ישנם מקרים בהם המחלה מלווה בתופעה של ציפורניים שבירות עד כדי צורת V והופעת חריצים. המחלה יכול לגרום גם להפרעות קשב וריכוז ואף לפיגור שכלי במקרים קשים יותר. המחלה נקראת על שם מגלה - פרדיננד ג'ין-דרייר.
המחלה נגרמת עקב פגם בגן ATP2A2, ואינה מדבקת. הפריחה לרוב קשה יותר בקיץ, עקב החום ולחות, ומחריפה כתוצאה מחשיפה לשמש. גילוי המחלה מתבצע באמצעות ביופסיה ובדיקת הגן ATP2A2. כ-50% מנשאי הגן הפגום יפתחו את המחלה.
טיפול
כיום, אין טיפול יעיל למחלה, אך בניסיון להקל על התסמינים נוהגים לתת תרופות כגון: רטינול, קורטיקוסטרואידים וכו'.
מיסיסוגה
מיסיסוֹגה (באנגלית: Mississauga) היא העיר השביעית בגודל האוכלוסייה בקנדה ונמצאת בפרובינציית אונטריו במחוז Peel. אוכלוסיית מיסיסוגה מונה 717,961 תושבים נכון ל-2022. העיר היא חלק מהמטרופולין של טורונטו.
בקרב הציבור הקנדי העיר מזוהה בזכות ראשת עיריית מיסיסוגה לשעבר, הייזל מקקליון, אשר החזיקה בתפקידה משנת 1978 ועד שנת 2014 ונקראת בתקשורת ועל ידי תומכים "הוריקן הייזל" ("Hurricane Hazel"). במשך 36 שנות תפקידה, שמרה העיר על מאזן תקציבי חיובי. בשנת 2010 בגיל 89, היא נבחרה לכהונתה ה-12 הרצופה ברוב של 76% מקולות התושבים ללא ניהול מסע בחירות, בשנת 2014 בגיל 93 לאחר 36 שנים בתפקיד החליטה הייזל לפרוש והחליפה אותה בוני קרומבי.
שבעה כבישים ראשיים חוצים את העיר, ומניחים תשתית לגישה תעבורתית נוחה ליעדים מרכזיים בקנדה ובארצות הברית. בנוסף, שדה התעופה הבינלאומי פירסון (Toronto Pearson International Airport), שדה התעופה העיקרי של טורונטו, ממוקם בשטח השיפוט של העיר. מיסיסוגה מהווה בית למשרדי ההנהלה הראשיים של חברות בינלאומיות רבות כגון מיקרוסופט, פפסיקו Pepsico, וולמארט, בל Bell, אמזון, אורקל, סימנס, החברה לאנרגיה אטומית של קנדה וחברות רבות נוספות.
דמוגרפיה
מיסיסוגה כמעט והכפילה את אוכלוסייתה בשני העשורים האחרונים של המאה ה-20. שיעור גידול האוכלוסייה הגבוה ביותר נרשם בשנת 1986-1991. 80,994 תושבים נוספו בין השנים 1991-1996, שיעור גידול של כ-17.5%. בין השנים 2001 ל-2006 שיעור גידול האוכלוסייה היה כ-9.1%.
על אף רב הגוניות התרבותית והאתנית העולה ממפקד האוכלוסין, העיר מסיסוגה שמרה על רוב נוצרי. לפי נתוני מפקד האוכלוסין לשנת 2001, 69.78% מאוכלוסיית העיר מזוהים עם הדת הנוצרית, 42% קתולים והשאר פרוטסטנטים וזרמים נוספים. אוכלוסיית המוסלמים מונה כ-6.83% (לעומת 6.7% מוסלמים בטורונטו, העיר השכנה). 4.73% משתייכים לדת ההינדו, 3.82% לדת הסיקית, והשאר יהודים, בודהיסטים ואחרים. כ-11% אינם שייכים לדת כלשהי.
הקהילה היהודית
גרעין הקהילה היהודית החל בקבוצת "סולל" הרפורמית בשנת 1973 וכלל קומץ של משפחות שרובם היגרו מהעיר מונטריאול. כיום קהילת "סולל" מונה כ-300 משפחות. הקהילה מפעילה מגוון פעילויות קהילתיות בבית הכנסת ומחוצה לו. הקהילה מפעילה בית ספר יסודי יהודי משלים בימי ראשון המונה כ-200 תלמידים תושבי העיר והערים הסמוכות המתמקד בלימודי עברית ויהדות. כמו כן קיימת קבוצת צופים וקבוצות חברתיות למבוגרים. בשנת 2002 החלה חב"ד בפעילות בעיר.
כלכלה ומסחר
מיסיסוגה משמשת כמרכז לכ-18,000 עסקים וחברות, וכוללת כ-50 חברות הנמנות ברשימת Fortune 500 הקנדית. כמחצית מהעסקים בעיר מרוכזים בענפי היצור, הפצה או שירותי חברות מאוגדות הודות למיקומה של העיר בדרום אונטריו בין פרסת הזהב לאזור המטרופולין של טורונטו.
במרכז העיר, בין הכבישים המהירים 403 וכביש 10, ממוקם קניון Square One Shopping Centre שמשנת 1974 הכפיל את גודלו וכיום הוא מכיל למעלה מ-360 חנויות והוא הקניון המסחרי השני בגודלו(150,874.5 מ"ר) בפרובינציית אונטריו (אחרי קניון [Eaton Centre בטורונטו). בקצה הצפון-מערבי של העיר ממוקם קניון Erin Mills Town Centre ובחלקה הדרום מזרחי קניון העודפים Dixie Outlet Mall. בעיר קיימים עוד מספר קניונים שכונתיים כגוןSheridan Mall.
במיסיסוגה ישנם מספר כפרים שהתמזגו לעיר הגדולה בשנות ה-70, שניים מהם בולטים בשימור ההיסטורי ובפיתוח התיירותי. הראשון, Port Credit שיושב משנת 1757 על ידי מהגרים, ממוקם על שפת אגם אונטריו וסמלו הוא מגדלור הממוקם על גשר המחבר בין נהר קרדיט Credit לאגם, ליד מעגן היאכטות. אזור תיירותי זה שופע במסעדות, חנויות ומקומות בילוי ליליים. הכפר השני, Streetsville שיושב בשנת 1818, על ידי מתיישבים בריטים, נמצא בחלקה הצפוני של העיר השוכן אף הוא לצד הנהר ומאופיין אף הוא בשימור מבניו ההיסטוריים.
תחבורה ציבורית
לרכבת האזורית Go Transit ישנם שלושה קווים העוברים באזורים שונים בעיר עם מספר תחנות המובילות לתחנת הרכבת המרכזית בטורונטו Union Station. אורך זמן הנסיעה לטורונטו ברכבת אורך בין 15-30 דקות תלוי בתחנה ובזמנים. פרויקט הרכבת הקלה בתוך העיר (כביש 10) נמצא בשלבי תכנון. מערכת האוטובוסים המקומית Mississauga Transit מקושרת למערכת התחבורה של טורונטו ושאר הערים הסמוכות. מספר קווים מקשרים את העיר אל מערכת הרכבות התת-קרקעית של טורונטו בתחנת Kipling, הממוקמת בצידה המערבי של טורונטו ואשר גובלת עם מיסיסוגה.
שירותים רפואיים
בעיר שני בתי חולים: Credit Valley Hospital ו- Trillium Health Centre.
חינוך ותרבות
בעיר נמצא אחד הקמפוסים של אוניברסיטת טורונטו ובו לומדים כ-10,000 סטודנטים. בעיר ישנם כ-150 בתי ספר יסודיים ועל תיכוניים, ומספר מכללות פרטיות. בית האמנים Living Arts Centre הממוקם במרכז העיר, משמש בית לאופרה המקומית ולסינפונייטת העיר ומרכז לתערוכות אמנות מתחלפות הפתוחות לקהל הרחב ללא תשלום.
לומינול
לומינול הוא חומר אורגני, העשוי מ-8 אטומי פחמן, 7 אטומי מימן, 3 אטומי חנקן ו-2 אטומי חמצן. הנוסחה המדעית שלו היא C8H7N3O2.
הוא משמש, בין השאר, בזיהוי פלילי לגילוי דם, מכיוון שהוא מגיב לברזל הנמצא בתאי הדם האדומים.
עם התפתחות תחום הביוטכנולוגיה והביולוגיה המולקולרית, נמצא בשורשי החזרת האנזים Horseradish peroxidase. לאנזים שימושים רבים בתור אנזים המפעיל (בפרט עם המולקולה לומינול) תגובת סימון פלואורסצנטית.
בדיקת לומינול לזיהוי דם
בבדיקת לומינול, החומר מעורבב עם מי חמצן ומפוזר באזור החשוד. אם נוצר אור נראה שיש דם בזירה. לעיתים בזירות רצח, הרוצח (או אדם אחר בעל אינטרס) יכול לנסות להעלים ראיות כאשר הוא משתמש בחומרי ניקוי חריפים המעלימים את שאריות הדם. אם הוא לא משתמש בחומרים כאלו, ניתן להשתמש בלומינול כדי לזהות האם יש דם באזור נתון גם לאחר שנים רבות. המגע עם הדם גורם לריאקציה כימית המייצרת פלואורסצנציה. הלומינול מזורז על ידי ברזל, על ידי נחושת או ציאניד. בתוך תאי הדם יש המוגלובין המכיל ברזל, ומי החמצן משמשים כמחמצן בתגובה עם הלומינול מסוג של חמצון חיזור. כאשר מי החמצן, הלומינול והברזל מתערבבים, נוצרת ריאקציה כימית שבה מולקולות שאינן יציבות משחררות אנרגיה בצורת אור. לפי ניתוח זמן התאורה החוקרים יכולים לדעת האם יש דם בזירת הרצח.
חסרונות הלומינול
עקב כל החסרונות, המשטרה משתמשת בלומינול אך ורק כמוצא אחרון.
היסטוריה
בשנת 1928, כימאי גרמני בשם אלברט זיגפריד הצליח להגביר את ההארה של הלומינול באמצעות ערבובו בתמיסה אל-קלית של מי חמצן. לאחר מכן, בשנת 1936, קארל גלאו וקארל פפנאסטיל מאוניברסיטת טקסס A&M אישרו כי הגברת ההארה מתקיימת בנוכחות הדם. בשנת 1937, המדען הגרמני בעל ההכשרה המשפטית וואלטר ספשט עשה מחקרים מקיפים על הלומינול. בשנת 1939, הפתולוגים פרדריק פרוסצ'ר ו-א.מ. מודיבסן מפרנסיסקו ערכו שלוש תצפיות חשובות לגבי לומינול שקבעו את תכונותיו. התצפית הראשונה בדקה על איזה שטח הלומינול מצליח למצוא דם. התצפית השנייה בדקה האם הלומינול מצליח למצוא דם טרי בצורה טובה יותר דם יבש או להפך. לבסוף, התצפית השלישית בדקה האם הלומינול יכול לזהות דם (טרי או יבש) אשר רוסס כבר בלומינול, כלומר האם הדם יזרח שוב ושוב על אף שרוסס כבר.
שימוש בלומינול בזירות פשע
חקירת זירות פשע מבוססת על העיקרון שלפיו אי אפשר להיעלם בלי להשאיר עקבות. הדבר נכון במיוחד לגבי קורבנות פשעים אלימים. רוצח יכול להשליך את הגופה של הקורבן ולנגב את הדם, אבל על פי רוב תישארנה ראיות (מלבד מקרים של שימוש בכימיקלים לניקוי "כבד"). חלקיקי דם זעירים ייאחזו במרבית המשטחים במשך שנים על גבי שנים, מבלי שמישהו ידע שהם שם. כאשר מפזרים את הלומינול על המשטח, הוא מגלה את הדם אשר נשאר עליו, ולאחר שהדם התגלה, לעיתים קרובות החוקרים יכולים לזהות למי הוא היה שייך באמצעות חקירה קצרה.
משה זאב פלינקר
משה זאב פלינקֶר (Flinker; תרפ"ז 9 באוקטובר 1926, האג – תש"ד, 1944, אושוויץ) היה נער יהודי הולנדי שחיבר בימי השואה יומן אישי בעברית וחשף בפני קוראים רבים בעשורים שלאחר מכן את התמודדויות נער דתי עם שאלות אמוניות בתקופת השואה. היומן שחיבר, שבו תיעד בין השאר את התקופה בה הסתתרה משפחתו מאימת רדיפות הנאצים בבלגיה, יצא לאור כספר.
ילדותו
פלינקר נולד בהאג שבהולנד למשפחה דתית חסידית שמוצאה במזרח אירופה, גדל והתחנך במערב אירופה. אביו, אליעזר נח, היה איש עסקים עשיר (אחיו, דודו של משה, היה העיתונאי דוד פלינקר). למשה היו 5 אחיות ואח צעיר ממנו. מלבד לימודיהם בבית הספר למדו רבות אצל מורים פרטיים ובייחוד משה שהרחיב את ידיעותיו בשפות. בבית דיברו הולנדית אך משה ידע גם עברית ויידיש ולמד גם צרפתית, אנגלית, גרמנית, לטינית ויוונית. ביומנו מתאר משה את השתדלותו ללמוד גם את השפה הערבית.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939, הכריזה הולנד על נייטרליות. למרות זאת, ב-10 במאי 1940 תקפה גרמניה הנאצית את הולנד, בלגיה וצרפת. הולנד נכבשה תוך חמישה ימים ונכנעה ב-15 במאי. מיד לאחר הפלישה הגרמנית החלו גזירות נגד יהדות הולנד, שמנתה אז כ-140,000 איש (וכן בתוכם כ-30,000 פליטים מגרמניה, ביניהם משפחתה של אנה פרנק). בסוף המלחמה נותרו בחיים רק כ-36,000 יהודים, שרובם ניצלו כיוון שהצליחו להתחבא מבלי להיתפס. רוב האחרים נשלחו למחנות מעבר בהולנד (הגדול מביניהם היה מחנה וסטרבורק), ורובם נשלחו ברכבות למחנות ההשמדה בפולין.
משה פלינקר, אחיו ואחיותיו גורשו מבית הספר, בעקבות גזירה שקבעה כי תלמידים יהודים יכולים ללמוד רק במסגרות חינוכיות יהודיות ועברו ללמוד בבית ספר יהודי שנוסד לשם כך בהאג שם המשיך את לימודיו במחלקת המסחר. בשנה בה למד בבית הספר היהודי נתרבו האיסורים על יהודים. משה מתאר כי נאלץ למסור את אופניו למשטרה, וכיצד מספר ימים לפני סיום הלימודים על יהודים נאסרה גם הנסיעה בחשמלית מה שאלץ אותו להגיע ללימודים בצעידה שכן רצה לסיים את לימודיו מתוך אמונה שיוכל להמשיך וללמוד בשנה שלאחר מכן. בשנת 1942 משהתחילו הגרמנים לאסור יהודים הולנדים, הסתיר אבי המשפחה את משפחתו ובגבור הסכנה היגרו לבריסל שבבלגיה, שם חיו תחת זהות בדויה מחשש להסגרתם.
התקופה המתוארת ביומן
ביומן מתאר משה את תקופת מחבוא המשפחה בבריסל תחת זהות בדויה והוא בן 16 שנים. היומן מתחיל בתיאור הקורות את משה ערב הבריחה מהולנד לבלגיה כפי שהוא כותב בתאריך ט"ו בכסלו תש"ג, 24 בנובמבר 1942.
הבריחה
משהבינו כי גורל דומה לזה של יהודי אמסטרדם מחכה גם להם החליטו לברוח על ידי מעבר הגבול לבלגיה. באמצעות הברחות הצליחו להגיע כל בני המשפחה לעיר הגבול רוזנדל. במשך ארבעה ימים חיפשו אדם שיוכל להבריח אותם דרך הגבול עד אשר מכר גילה להם על דרך בה יוכלו לעבור מבלי להיתקל בשוטרים. חלק מבני המשפחה עברה באמצעות שוחד שניתן לנשים שהסכימו להבריחן עד אשר הגיעה כל המשפחה לבריסל. את תחילת דרכם בבריסל עשתה המשפחה בעזרת מכרים, שותפים עסקיים בעבר, זרים ובעזרת שוחד רב.
השהות בבריסל
המשפחה חיה בבית קטן בבריסל תחת אישורי שהות שהוארכו מפעם לפעם באמצעות שוחד. כלפי חוץ הקפידו שלא למשוך תשומת לב ולא לקיים אורח חיים יהודי אך בתוך ביתם פנימה המשיכו לנהוג כהרגלם. למשפחה היו בעיר מספר מכרים יהודים איתם שמרו על קשרים. ברישומיו מתאר משה את חילוקי הדעות בין הוריו, בדיון האם לברוח לשווייץ או לנסות להאריך את האשרה שהייתה להישאר בבלגיה תמורת סיכון עצמי או ממון רב וכן מתאר ביומנו את לימודיו ואת העובר על יהודים השוהים בבלגיה.
סוגיות במחשבה
משה עוסק רבות בשאלות כגון גלות ישראל, גאולת ישראל, אנטישמיות, התנועה הציונית, ארץ ישראל וכן מחווה את דעתו על מאמרים פילוסופיים וספרותיים של אישים כמו ש"י עגנון, יוסף חיים ברנר ועוד. מחשבות על עתידו מובילות אותו לחלום להיות מדינאי בארץ ישראל לכשתקום בה מדינה ולאור שאיפה זאת מחליט הוא להרחיב את ידיעותיו בתנ"ך שעל פיו הוא מאמין כי תקום מדינת היהודים וללמוד את תולדות עם ישראל.
ניכר מכתיבתו כי הוא מרגיש מחובר לגורל עם ישראל ועוסק רבות בעובר עליו. פעמים רבות כתיבתו היא כעין שיח עם מחשבות רווחות בקרב היהודים שלהם הוא עונה ביומנו. כאות הזדהות עם צרות היהודים קיבל על עצמו מנהגים של התנזרות ממותרות כגון בשר וחמאה, קניית בגדים חדשים ועוד.
מאפייני כתיבתו
היומן נכתב בשפה העברית אף על פי שלא נהוג היה להשתמש בה כשפה יומיומית. היומן מכיל השתפכויות רגשיות, סיפורים מחוויות היומיום ועד הגיגים בשאלות דתיות ופילוסופיות. בכתיבתו מרבה פלינקר לשלב פסוקים מן התנ"ך וביטויים הלקוחים מהעולם הדתי.
גורל המשפחה
האב הצליח להשיג רישיון שהות בבלגיה ולהאריכו מספר פעמים עד הפעם האחרונה ב-9 במרס 1944. בערב פסח תש"ד, 7 באפריל 1944 הופיע בבית המשפחה מלשין ידוע בשם ז'אק בלווית שני אנשי גסטפו. לאחר שראו את העופות המוכשרים במלח ואת המצות, אסרו אותו יחד עם אמו ו-2 אחיות נוספות ושלחום לאושוויץ. האב הצליח להסתיר 4 מילדיו שלא שהו בבית באותה העת, ונתפש כעבור מספר שבועות ונשלח אף הוא לאושוויץ. משה והוריו נספו ואחיותיו שרדו והתאחדו עם אחיו המסתתרים.
היומן
היומן נכתב בעברית כשהיו משה ומשפחתו במסתור תחת זהות זרה. את היומן כתב בזמנים בהם היה מתבודד בחדרו. היומן מציג את תגובתו על האירועים והסובב אותו, מהול בכאב עמוק ובהזדהות עם בני עמו. על המניע לכתיבת היומן כותב משה:
פרסום היומן
היומן מורכב משלוש מחברות שנמצאו על ידי בנות משפחת פליקר בחזרתן ממחנה ההסגר הנאצי למרתף ביתן שבבריסל-סחארבק רחוב קולונל פיקאר 1. המחברות התגלגלו בין בני המשפחה עד שנשלחו ארצה לידי האח הצעיר, חיים אהרון. ביוזמתו של הרב חיים אלעזר אלתר נמסרו המחברות לידי ש"י עגנון. לאחר שקרא את המחברות, המליץ עגנון בפני מכון "יד ושם" לפרסמן. היומן פורסם בשם "הנער משה" כרמיזה למשה המקראי המוזכר רבות בכתביו של משה פלינקר. היומן המפורסם שומר על הצורה המקורית בה כתב הנער משה את חוויותיו. כתביו של פלינקר משמשים עדות ייחודית לחוויותיו של נער דתי מול שאלות שעוררה השואה והתשובות שהוא מספק לעצמו. במרוצת השנים תורגם הספר ליידיש, גרמנית, אנגלית, הולנדית ורוסית.
המכון לחקר השואה של מכללת בית וגן יצר סרט תיעודי על חיו של משה.
לקריאה נוספת
ספרות משנית:
ג'ון פוינדקסטר
ג'ון מארלן פוינדקסטר (באנגלית: John Marlan Poindexter; נולד ב-12 באוגוסט 1936) הוא קצין לשעבר בצי ארצות הברית, שלאחר שירותו כיהן כסגן היועץ לביטחון לאומי וכיועץ לביטחון לאומי בממשלו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן. באפריל 1990 הוא הורשע במספר עבירות כתוצאה ממעשיו בפרשת איראן-קונטראס, אך ב-1991 בוטלו ההרשעות. בהמשך הוא שירת לתקופה קצרה כראש המשרד לניטור מידע של DARPA בממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. הוא אביו של טייס החלל וקצין הצי אלן פוינדקסטר.
ראשית חייו
ג'ון פוינדקסטר נולד באודון, אינדיאנה, כבנם של אלן (לבית סומרס) ומארלן ג. פוינדקסטר. ב-1958 הוא סיים את הכשרתו באקדמיה הימית של ארצות הברית,שם הוא היה הראשון בכיתתו מתוך 899 בוגרים. על חבריו למחזור ההכשרה נמנו טייס החלל ברוס מק'קנדלס (שסיים שני) והסנאטור ג'ון מקיין. קודמו בתפקיד של פוינדקסטר כיועץ לביטחון לאומי, רוברט מקפרלן, למד באותה תקופה באקדמיה הימית וסיים שנה לאחר מכן.
ב-1961 סיים פוינדקסטר תואר בוגר במדעים בפיזיקה גרעינית במכון הטכנולוגי של קליפורניה וב-1964 הוא סיים שם באותו תחום תואר דוקטור. במסגרת התזה שלו הוא ניהל מחקר מעבדה בו הוא פיתח מודל להבנת אפקט מסבאואר יחד עם חתן פרס נובל לפיזיקה רודולף מסבאואר.
קריירה בצי
כמפקד שייטת המשחתות ה-31, היה פוינדקסטר מפקד לוחמת השטח והלוחמה נגד צוללות של קבוצות הקרב במערב האוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי, והוא פיתח טקטיקות והליכי ניהול קרב חדשים תחת "תפישת מפקד הלוחמה המורכבת". כמפקד של משחתת הטילים המונחים "אינגלנד" (USS England), הוא היה חלוץ השימוש במחשבים בספינות. הוא גם שירת כקצין מכונה במשחתות.
כסגן מפקד פיקוד ההדרכה והאימונים של הצי, כללו תפקידיו את האחריות על תוכניות ההדרכה והאימונים הנרחבות של הצי, שבמסגרתם הוא יזם תוכנית לפיתוח מערכת ניהול נתונים לטובת ניהול יעיל יותר של מסלולי ההדרכה.
בממשל הפדרלי
בשנים 1981–1983 שירת פוינדקסטר כעוזר הצבאי ליועץ לביטחון לאומי. לאחר מכן ועד 1985 הוא שימש כסגן היועץ לביטחון לאומי ולאחר מכן ועד 1986 הוא שימש בתפקיד היועץ לביטחון לאומי בממשלו של הנשיא רונלד רייגן. בשנים 1983–1985 היה פוינדקסטר אחראי להובלת וניהול צוות המועצה לביטחון לאומי כיושב ראש צוות ניהול המשברים. כיועץ לביטחון לאומי הוא היה אחראי על מתן ההמלצות לנשיא בנושאי הביטחון הלאומי, מדיניות החוץ ומדיניות ההגנה.
בין האירועים בהם לקח פוינדקסטר תפקיד משמעותי ניתן למנות את יוזמת ההגנה האסטרטגית ("מלחמת הכוכבים"), מבצע זעם דחוף, חטיפת האונייה אקילה לאורו, מבצע קניון אל דוראדו ופסגת רייקיאוויק.
פרשת איראן-קונטראס
פרשת איראן-קונטראס התרחשה כתוצאה ממעורבותה של ארצות הברית במשלוח כספים וכלי נשק לאיראן לצורך שחרור בני הערובה האמריקאים בלבנון, ושליחת סיוע לקונטראס בניקרגואה. מעורבות זו הייתה הפרה של תיקון בולנד שמנע מעורבות ישירה או עקיפה של ארצות הברית בפעילות הקונטראס. בעדויות בפרשה נחשף שפוינדקסטר היה ראש הארגון להעברת כלי הנשק לאיראן ושהוא פיקח על אנשים אחרים שהיו מעורבים בפרשה, כמו אוליבר נורת'.
פוינדקסטקר ונורת' תיקשרו באמצעות ערוץ שנודע בכינוי "ההמחאה הפתוחה הפרטית" (Private Blank Check) שאותו פתח פוינדקסטר במחשב של המועצה לביטחון לאומי. באמצעות מערכת זו, יכלו השניים לשגר זה לזה מסרים שנקראו PROFS, וכך להימנע מחשיפה שלהם לעיני חברי המועצה האחרים. מערכת זו לא הייתה מוצלחת. אף על פי שהן פוינדקסטר והן נורת' ניסו למחוק את המסרים, סוכנות התקשורת של הבית הלבן הצליחה לשחזר כמה מהם, שמאוחר יותר נעשה בהם שימוש בתביעה נגד השניים. ב-25 בנובמבר 1986, לאחר חשיפת הפרשה לציבור, אולץ פוינדקסטר להתפטר מתפקידו כיועץ לביטחון לאומי.
ב-7 באפריל 1990 הורשע פוינדקסטר בחמישה סעיפים של מתן עדות שקר בפני הקונגרס והפרעה לפעילות ועדת החקירה של הקונגרס שחקרה את הפרשה, ועסקה בחקירת מכירות הנשק הסמויות לאיראן והעברת התמורה ממכירות אלו למורדים שנלחמו להפלת ממשלת החזית הסנדיניסטית בניקרגואה. ההרשעות של פוינדקסטר בוטלו בערעור ב-1991, בשל חשיפתם של כמה מהעדים שהעידו נגדו במשפטו לעדויות שנמסרו בקונגרס, אף על פי שהקונגרס העניק לעדויות אלו חסינות.
קריירה עסקית
בשנים 1988–1989 שימש פוינדקסטר כמדען הראשי של חברת Presearch, Inc, שעיקר עיסוקה היה במחקר וניתוח ביטחוני. לנוכח קיצוצים צפויים בתקציב ההגנה, הצטרף פוינדקסטר לחברה כדי לפתח יוזמת עסקיות חדשות. הוא תכנן ופיתח מרכיבי חומרה ותוכנה כאבטיפוס למערכת הדמיה דיגיטליות בזמן אמת לשימוש לצורכי ביטחון פיזי במתקנים רגישים. במערכות אלו נעשה שימוש במסגרת חוזה למערכות האבטחה של תחנות כוח גרעיניות.
בשנים 1990–1996 שימש פוינדקסטר כשותף מייסד של חברת TP Systems, חברה לפיתוח תוכנה שמתמחה בתוכנה מסחרית למחשבים האישיים של IBM ותואמיהם. הוא היה המתכנן והמתכנת הראשי בחברה, שהפיתוחים שלה כללו מנפה שגיאות לסביבת ריבוי משימות, תוכנית תקשורת ל-BBS, ויישומים רבים.
בשנים 1993–1996 שימש פוינדקסטר כיועץ לקבוצת אלקינס. חברה זו הייתה שותפות עסקית עם Electronic Data Systems, שפיתחה את רשת ההדרכה האינטראקטיבית (EITN), מערכת ממסר להדרכות מבוסס לוויין. פוינדקסטר היה יושב ראש ועדת הייעוץ הימי וחבר במועצת המנהלים של אלקינס. הוא גם סיפק שירותי ייעוץ לתכנון אסטרטגי.
בשנים 1996–2002 שימש פוינדקסטר כסגן נשיא חברת SYNTEK טכנולוגיות, חברה קטנה לטכנולוגיות עילית שחתומה על חוזים בארצות הברית וברחבי העולם בתחומי ההגנה והמסחר. פוינדקסטר היה האחראי לייעוץ בנושאי ניהול וניהול מיזמי מערכות המידע, לדוגמה, מיזם גנואה של DARPA.
ב-2000 הצטרף פוינדקסטר לחברת ספרון טכנולוגיות וב-2007 לתאגיד ברייט פלנאט. בספרון הוא לקח חלק בפעילות החברה בעיראק ליצירת כלים להפעלת ניתוח ישויות ברשתות של ארגוני הטרור להפעלת מטעני צד. לאחר 2007 פרש פוינדקסטר מעסקי הביטחון הלאומי ופעל לקידום טכנולוגיות בסיס זיכרון אסוציאטיבי (Associative Memory Base) לסוכנויות ממשלתיות אזרחיות כמו שירות הכנסות הפנים לאיתור מעשי הונאה.
תוכנית קרב למעורבות בחינוך
תוכנית קָרֵב למעורבות בחינוך היא מסגרת מיוחדת לתוכניות העשרה בבתי ספר ובגני ילדים בישראל. התוכנית מאושרת על ידי משרד החינוך במטרה להרחיב את הידע והמיומנויות בקרב התלמידים בנוסף לתוכניות הלימודים הפורמליות. התוכנית מופעלת על ידי זכיין שזכה במכרז פומבי.
רקע
התוכנית הוקמה ב-1990 על ידי אנדריאה וצ'ארלס ברונפמן במטרה לתת העשרה לתלמידים בישראל ובכך להעניק להם הזדמנות חינוכית-חברתית שוויונית יותר, בעיקר באזורי הפריפריה. קרב הם ראשי התיבות באנגלית של Charles Rosner Bronfman. התוכנית קרב נרשמה כעמותה ב-17 בספטמבר 2003.
שיעורי ההעשרה של תוכנית קרב משולבים במהלך יום הלימודים בבתי הספר ובגני הילדים. תחומי הדעת של שיעורי ההעשרה נבחרים על ידי ועדות היגוי בית ספריות שהרכבן: הנהלת בית הספר, נציגות מורים, נציגות הורים, נציג מטעם הרשות ונציג מטעם הפיקוח של משרד החינוך והרכז היישובי של תוכנית קרב.
במהלך השנים התרחבה פעולת התוכנית ליישובים נוספים מכל המגזרים בחברה הישראלית ולגני ילדים. התוכנית פועלת בכ-120 רשויות מקומיות, בכ-700 בתי-ספר וכ-2,000 גנים. מועסקים בה כ-3,850 עובדים, מתוכם כ-3,670 מדריכי העשרה בתחומים השונים והשאר רכזים, מנחים מקצועיים ועובדי מינהלה. תוכנית קרב מגיעה לכ-260,000 ילדים ברחבי ישראל, בכל המגזרים.
בשנת 2014 הופסקה תרומתם של בני משפחת ברונפמן, ומשרד החינוך לקח על עצמו את המימון והניהול של התוכנית. בשנת 2015 זכו החברה למתנ"סים ועמותת "תפנית" מיסודה של קרן רש"י במכרז של המשרד לניהול והפעלת התוכנית. הפעלת התוכנית הוסדרה בחוזר מנכ"ל משרד החינוך.
תקציב
נכון ל-2011 התוכנית תוקצבה על ידי משרד החינוך (כ-45%), רשויות מקומיות והורים. ב-2009 תרומתה של קרן קרב לתוכנית קרב עמדה על 5% מעלות הפעלת התוכנית. עם זאת, קרן קרב גייסה תרומות נוספות, שיחד עם תרומתה הגיעו לכ-15% מעלות הפעלת התוכנית.
ג'ון פוינדקסטר
חיים אישיים
רעייתו של פוינדקסטר, לינדה, הייתה אשת כמורה בכנסייה האפיסקופלית במשך 13 שנים, אך פרשה מהכמורה לאחר שהמירה את דתה לנצרות קתולית. לזוג חמישה ילדים, כולל אלן פוינדקסטר, שב-2012 נהרג בתאונת אופנוע ים, והיה טייס חלל בנאס"א שהשתתף במשימת מעבורות החלל STS-122 לתחנת החלל הבינלאומית והיה מפקד משימה STS-131.
תוכנית קרב למעורבות בחינוך
סוגי תוכניות
תוכנית קָרֵב מפעילה תוכניות ממספר סוגים, בהן:
אופן העסקה
התוכנית החלה לפעול בשנת 1990 כשיעורי העשרה שהועברו על ידי מדריכים שאינם עובדי משרד החינוך, אלא עובדי חברת "תיגמן" שהייתה החברה המפעילה באותה תקופה. נכון ל-2015 התוכנית מופעלת באמצעות חברת מרמנת ארגון וניהול פרויקטים, שזכתה במכרז של משרד החינוך והמורים המלמדים בתוכנית נמצאים במעמד העסקה של עובדי קבלן מבחינת משרד החינוך.
נכון ל-7 במרץ 2011 הועסקו בתוכנית 3,668 מדריכים:
תוכנית קרב מוכרת על ידי משרד החינוך כמקום שבו סטודנטים להוראה יכולים לעשות בו התמחות במקצוע הנלמד.
אברהם ארנסון
אברהם ארנסון (נולד ב-24 בפברואר 1997) הוא שחקן, תסריטאי, במאי ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה
ארנסון נולד במונטריאול, קנדה, ובגיל חצי שנה עבר לישראל עם הוריו.
למד בבית הספר התיכון "תלמה ילין" במגמת קולנוע, אותה סיים בהצטיינות. במסגרת לימודיו זכה בשנת 2012 במקום הראשון בתחרות "קליפ צעיר" עם הקליפ "FROGS". בשנת 2015 סרט שביים בשם "מתכת" זכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בשנים 2013–2016 הופיע במועדוני סטנדאפ עם חומרים מקוריים שכתב. בשנת 2016 התנדב ב"כפר הנוער ביכורים" ולימד את ילדי הפנימייה קולנוע.
את שירותו בצה"ל עשה ביחידת הלוחמה האלקטרונית.
בשנת 2018 למד קורס יסודות המשחק בבית הספר למשחק "ניסן נתיב". בין השנים 2017–2019 למד משחק במסלול הדו-שנתי בבית הספר למשחק מול מצלמה "טכניקה".
ב-2018 השתתף בסדרה "בית הכלבים" המשודרת בערוץ ניקלודיאון בתפקיד "קאי". שנה אחר-כך, כתב, ביים ושיחק בתפקיד הראשי בסרטון הוויראלי "ציצי זה חול" עבור ערוץ טדי. בהמשך כתב וביים סרטונים נוספים עבור הערוץ.
החל משנת 2020 משחק בתפקיד ראשי בסדרה "פלמ"ח" המשודרת בערוץ ניקלודיאון, בה הוא מגלם את דמותו של אמיל. על תפקידו בסדרה זכה בפרס הטלוויזיה לילדים ולנוער כשחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה. באותה שנה השתתף גם בסדרה "PPS" בה גילם את חוסן.
בשנת 2021 גילם את עידו בסרט "פול ספיד", וכן השתתף בסדרות "ספיידרז" ו"האחיין שלי בנץ".
בשנת 2022 השתתף בסדרה "כל עוד בלבב" בתפקיד עומרי, וכן השתתף בתפקיד אורח בסדרות "סברי מרנן" ו"לבד בבית", ובסרט הטלוויזיה "כל הדברים שרציתי לומר" בתפקיד לאו. עוד בשנה זו החל לגלם תפקיד ראשי בהצגת הדרמה "את שאהבה נפשי" בתיאטרון הלאומי "הבימה". לקראת סוף 2022 השתתף בפסטיגל 2022/2023.
פרסים ומועמדויות
בשנת 2021 זכה בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה בטקס פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער של האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה, על תפקידו בסדרה פלמ"ח.
בחודש מרץ 2023 נכנס ארנסון לרשימת "50 היפים והנכונים" של תעשיית הבידור הישראלית ע״י מגזין פנאי פלוס.
יעקב לוי (סופר)
תולדות חייו
יעקב לוי נולד בכפר נסולון שבאוקראינה (אז באימפריה הרוסית). בכפר חיו כ-700 איש, ביניהם שלוש-ארבע משפחות יהודיות. משפחתו הייתה דתית והוא למד לימודי יהדות מפי "מלמדים" ומורים פרטיים שאביו שכר והביא לכפר. כבר בגיל 12 נשלח ללמוד בישיבת נובוהרד-וולינסקי בחברתם של בני עשרים ומעלה מתוך הנחה שילך לרבנות. אבל העולם החיצוני משך אותו והוא החל בלימודים אקסטרניים שהיו פופולריים בין יהודים צעירים שהושפעו על ידי תנועת ההשכלה היהודית וגם בגלל ההגבלות שהטילו השלטונות על קבלת יהודים לאוניברסיטאות. בהגיעו לגיל 19 הפך לסוציאליסט וציוני נלהב, "חזר בשאלה" ובתמיכת משפחתו עלה לארץ ישראל ב-1914 בגיל 20. שם התקבל לגימנסיה העברית "הרצליה", בה למד שנתיים (כיתות י' וי"א). החלטתו להיכנס לגימנסיה נבעה משתי סיבות: כתלמיד יכול היה להישאר בארץ ישראל מבלי לקבל על עצמו אזרחות עות'מאנית; שנית, אף על פי שידע עברית מהבית, שאף לספוג את העברית המדוברת של התקופה. בתקופת לימודיו החל לכתוב ומשך את תשומת ליבו של מורו לספרות – הסופר המיתולוגי י.ח. ברנר, שצפה לו עתיד של סופר.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, הממשלה העות'מאנית שינתה את מדיניותה כלפי אזרחים זרים, ובמיוחד לגבי היהודים שביניהם. הקפיטולציות בוטלו ובפני הנתינים הזרים עמדה הברירה: קבלת אזרחות עות'מאנית ושירות בצבא הסולטן או גירוש מן הארץ לארצות מולדתם. בגלל שנאתו לאימפריה הרוסית, לא היה ליעקב ספק במה לבחור ולקראת סוף שנת הלימודים בכיתה י"א (1916), ומייד לאחר קבלת האזרחות הטורקית, הוא גויס ונשלח, יחד עם רבים מכיתתו, לבי"ס לקצינים בצבא האימפריה העות'מאנית בקושטא (קונסטנטינופול – איסטנבול של היום).
היות שהמלחמה ניתקה את שירותי הדואר בין ארץ ישראל ואירופה, איבד יעקב את הקשר עם משפחתו, מה שדחף אותו לשוב לאוקראינה עם תום המלחמה כדי לראות את משפחתו. 1919 הייתה שנת פוגרומים רבים באוקראינה בנוסף לגיוסי חובה של צעירים לצבא אוקראינה הלאומנית, שניסתה להגן על עצמאותה נגד ניסיונות הכיבוש של רוסיה הסובייטית. מתוך חשש מאירועים אלה שהה יעקב עם משפחתו בכפר רק זמן קצר ומשם המשיך את דרכו לעיר קו­­­­ֹרֶץ שהייתה אז תחת שלטון פולני, בה ניהל בית ספר עברי של ארגון "תרבות" ב-1919.
מאיר פנס, שהיה אחד התלמידים שם, תיאר את עבודתו של יעקב ופעילותיו בקיץ 1919:
ועל פעילותו של יעקב בתחום אחר הוא מספר:
בשנת 1920, לאחר מלחמת העולם הראשונה, ניהל בית-ספר לילדים עזובים, יתומי מלחמה בטורקיה. הצלחתו שם, ללא כל הכשרה פדגוגית מוקדמת, קבעה את עתידו בתחומי החינוך וההוראה אף על פי שבצעירותו חשב על לימודי הנדסה. הוא החליט להשתלם בתחום החינוך כדי להקים בטורקיה מאגר של מורים עבריים-ציוניים מבני המקום ולהוציא לאור ספרי-לימוד בעברית שימלאו את צורכי יהדות טורקיה. למטרה זו נסע לפריז ב-1922 וככל הנראה בתמיכת חותנו, עשה שם תואר ראשון באוניברסיטת הסורבון ובמכון לפסיכולוגיה ופדגוגיה שלה. אבל תוך כדי לימודיו, התחוללה בטורקיה מהפכת אתאטורק והמשטר הלאומני שהוקם שם לא ניתן היה להקים בתי ספר עבריים חדשים.
בין 1919–1929 פרסם יעקב סיפורים (לפעמים בשם "אהרון אהרוני") במיטב כתבי העת שיצאו אז לאור בא"י: "האדמה" של י.ח. ברנר, "השילוח" של פרופ' יוסף קלויזנר, "מעברות" של יעקב פיכמן ועוד. עם זאת, פרסם מאמרים מקצועיים שפורסמו בכתבי עת כגון "הד החינוך".
ב-1925, לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת הסורבון בפריז, הוזמן על ידי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה להיות המפקח על בתי הספר היהודיים במדינה. עם הגעתו הוקמה מועצה פדגוגית בראשותו ובהשתתפות מנהלי בתי ספר מהקהילות הגדולות והיא פעלה לחידוש שיטות ההוראה ותכני הלימוד. לוי ארגן קורסים להכשרת מורים וגננות (בהנהלת צילה גרינברג), הוציא ספרי לימוד לבתיה"ס היסודיים ולפרו-גמנסיות בתחומים שונים, מילון-כיס עברי-בולגרי, וחוברות קריאה לילדים. יחד עם צילה גרינברג חיבר בעברית ספר לימוד היסטוריה בשלושה חלקים, בשם "תולדות עמנו", ובאותה תקופה גם לקח חלק פעיל בתנועת "השומר הצעיר" וערך עבור התנועה כתב-עת עברי בשם "גיליון", שבו פרסם מאמרים וסיפורים משלו. ב-13 ביולי 1929 נערכה בפאזארג'יק ועידת היסוד של ארגון החלוץ ויעקב לוי נבחר למועצת הארגון.
עם סיום תפקידו בבולגריה, שב לפריז וב-1935 קיבל דוקטורט מהסורבון בתחום הפסיכולוגיה החינוכית תחום שבאותה עת צעד את צעדיו הראשונים. עבודת הדוקטורט שלו – "Maîtres et Eleves" ("מורים ותלמידים" – מסה בפסיכולוגיה אפקטיבית) הוצא לאור על ידי האוניברסיטה באותה שנה. ב-1956 הספר יצא לאור באיטליה בתרגום לאיטלקית.
עם שובו לא"י ב-1936 עבד בבית הספר בבנימינה כמורה ויועץ.
בשנת 1938 הוזמן לערוך את "החינוך" – במה לפדגוגיה ופסיכולוגיה של הסתדרות המורים ומאותה תקופה והלאה הוציא לאור ספרים רבים, ביניהם "ישראל בעמים" – סדרת ספרי לימוד היסטוריה שהיו בשימוש נרחב בישראל, במיוחד בתנועה הקיבוצית. ב-1952 הוציא לאור ביוגרפיה של ז'אן-ז'אק רוסו ותאוריות החינוך שלו, ובאותה תקופה היה בחבר השופטים הראשון שבחר את זוכי פרס ישראל לחינוך. לוי נמנה עם עורכי "אנציקלופדיה חינוכית" והוציא סידרה גדולה של ספרי עזר והדרכה למורה – "מדריכים" לכיתות בית הספר היסודי.
ב-25 ביוני 1956 סבל אירוע מוחי קשה שממנו לא הבריא. הוא נפטר ב-11 בספטמבר 1956 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
ילדיו: מאשתו הראשונה (שושנה טבורובסקי-תבור) בן: אמנון (1918–1995), ומאשתו השנייה (שושנה איטיגין) בן: אבינועם (נ, 1945).
פורד קאנטרי סדאן
פורד קאנטרי סדאן (באנגלית: Ford Country Sedan) היא מכונית סטיישן מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית פורד אשר יוצרה בין השנים 1952–1974.
"פורד קאנטרי סדאן" - מבנה דלת אחורית (יוצר משנת 1966)
לפני שנת 1961, כל דגמי פורד בתצורת סטיישן, ניצלו הרכבה דו כיוונית אחורית אשר נדרש מהמפעיל (נהג או נוסע) להרים את החלון האחורי, לנעול אותו למקום באמצעות תמיכה מכנית, ולאחר מכן להוריד את שער הזנב למטה כדי לגשת לתא האחורי.
עבור שנת הדגם של 1961, פורד שילבה מכלול אחורי, שכלל חלון אחסון עצמי, שניתן היה לגלגל אותו לשער באמצעות כננת בצד החיצוני של השער, או על ידי מנוע חשמלי מופעל על ידי המפתח או מתג פנימי. באמצעות אמצעי נעילה בטיחותי זה, נדרש החלון האחורי להיות נסוג לחלוטין לתוך השער לפני שניתן יהיה להורידו.
עם כניסתם של דגמי שנת 1966, כל דגמי פורד (בתצורת סטיישן) הציגו את שער הדלת המאפשרת את הדלת האחורית של הרכב לתפקד כמו הדלת האחורית המסורתית שניתן להוריד, או הדלת תפנה החוצה עבור גישה קלה יותר לאזור הישיבה. שער הדלת התאפשר באמצעות שימוש בציר נייח מסורתי מימין, ושילוב של צירי לאורך הדלתות שמאלה, שנשאו את משקלו של השער כאשר פנה החוצה כאשר שימש כדלת.
איתי זלאיט
איתי זלאיט (נולד ב-21 באפריל 1979) הוא אומן רב-תחומי ומרצה ישראלי, העוסק בעיקר בציור ובפיסול.
ביוגרפיה
זלאיט נולד בבני ברק לעובדיה ורינה זלאיט. למד בבית הספר היסודי "הגבעה" בבני ברק. בגיל תשע הציג מיצירותיו באגף הנוער של מוזיאון ישראל במסגרת תחרות של עיתון משקפיים בשיתוף מוזיאון ישראל.
את שירותו הצבאי החל במסלול ההכשרה כלוחם בסיירת מטכ"ל. לאחר שנה במסלול עבר לבית הספר ללוחמה בטרור, שם שימש כמדריך ולוחם. זלאיט נבחר להעביר את קורס מדריכי הלוט"ר בבית הספר, וסיים את שלוש שנות שירותו בתפקיד זה.
בשנת 2008 סיים לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה, ובשנת 2011 סיים לימודי תואר ראשון במדרשה לאמנות בבית ברל.
זלאיט עוסק בציור ובפיסול במגוון רחב של טכניקות וחומרים. חומרי הגלם שלו רבים ומגוונים: צעצועים, מוצרי נוי וחומרים מן הטבע, חלקם הוא אוסף ברחוב, בפחי האשפה וחלקם הוא מייצר בעצמו.
זלאיט חוקר בחייו האישיים ובקריירה המקצועית שלו את מושג החופש הן במובן האישי-פסיכולוגי, חופש מהתניות והרגלים תרבותיים פסיכולוגיים, והן באספקט הקולקטיבי-תרבותי. בעבודותיו הוא עוסק בשאלות של חופש אישי וחברתי, בקפיטליזם, צרכנות ובפופוליזם, באמצעות יציקות וחלקי צעצועים שבורים הוא יוצר פסלים ומיצבים המציפים ומעלים שאלות רבות לדיון. זלאיט מושפע מהמורשת הסוריאליסטית ופועל ברוח תנועת הדאדא האוונגרדית. בעבודותיו מבקש לאתגר את גבולות השיח המקומי ולערער על הנורמות המקובלות תוך רצון לעורר חשיבה מחודשת וביקורתית על שאלות חברתיות ותרבותיות העומדות על סדר היום. בשנת 2015 הציג את "חרושת התלמים" תערוכת היחיד, אשר עסקה בנושאים של חופש וחופש בחירה, הן ברמה האישית-פסיכולוגית והן ברמה התרבותית – תרבות צריכה, אפקט העדר, והפיכתו של האדם למכונה. בתערוכה הזאת הציג 15 אובייקטים, מעין הכלאות או חפצים שקיבלו ביטוי חדש, ברובם צעצועים שמצא ברחוב שאותם חיבר באופן אקראי.
ב-6 בדצמבר 2016 הציב את המיצג "קינג ביבי" בכיכר רבין – פסל מוזהב בדמותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, שנישא לגובה 4.5 מטרים. לדבריו, "השינויים הטקטוניים שמתרחשים במדינה ובעולם" עוררו אותו להפנות את האמנות שלו לשאלות חברתיות אקטואליות. לטענתו, המניעים להצבת הפסל לא באו מתוך עמדה פוליטית, אלא מתוך רצון לבחון את גבולות החופש האמנותי, ולעורר שיח על חופש הביטוי, פלורליזם וסובלנות. בעבודה הזאת ביקש לשקף את המציאות החברתית בישראל ולהציב מראה לתהליכים שקורים במדינת ישראל.
בעקבות פעולה זו התעורר שיח מימין ומשמאל סביב נושאי חופש הביטוי, גבולות האמנות ואמנות פוליטית במרחב הציבורי. בריאיון שהעניק לעיתון הניו יורק טיימס אמר ש"רק הזמן יאמר אם פעולה זו היא פרובוקציה או נבואה". ההתעניינות בפסל קיבלה כיסוי גם מחוץ למדינת ישראל. והצבתו קיבלה הד תקשורתי בעיתונות העולמית, בניו יורק-טיימס, ב-CNN, ב-BBC, בגרדיאן, בעיתונות גרמנית, באל-ערביה, באל-ג'זירה וברשתות טלוויזיה בטורקיה ובאיראן. ב-2018 נמכר אחד ההעתקים של הפסל לאספן אמריקאי בעל האוסף הגדול בעולם לפסלי דיקטטורים. הוא הכין העתק של הפסל בברונזה (300 ק"ג) ומתעתד להציב אותו לצד פסליהם המקוריים של דיקטטורים מרחבי העולם אשר נאספו ב-30 השנים האחרונות.
ב-5 במרץ 2018 הציב זלאיט את המיצג "דגל 2018" בכיכר רבין שבו מוצב דגל ישראל במצב נטוי, בין נפילה לזקיפות. באמצעות המיצג ביקש זלאיט להראות את עומק הקרע שהחברה הישראלית נמצאת בו, ולהגדיר את מצבה הנוכחי של מדינת ישראל 2018 כמצב ביניים – בין קריסה לזקיפות; בין אזרחי המדינה החווים את התנהלות המדינה כהתגלמות הטוב, לבין אלה שמרגישים שהדמוקרטיה הישראלית על סף קריסה וקירות המדינה מתערערים לנגד עיניהם.
ב-29 ביולי 2020 הציב את מיצג "הסעודה האחרונה", מיצג מחאה הכולל פסל של ראש הממשלה נתניהו לצד שולחן ועליו מונחים שמפניות, בקבוקי יין, ומאכלים. פסלו של נתניהו "גורף" חתיכה מעוגה בצורת דגל ישראל המונחת גם היא על השולחן. לדברי המארגנים, מטרת המיצג היא לעורר את האזרחים "המתנדנדים" להצטרף למחאה נגד השחיתות, הקריסה של הציבור והניתוק של הממשלה מהאזרחים ו"לא לתת לארץ זבת החלב והדבש שלנו להפוך לארץ אוכלת יושביה".
מדובר במיצב בגודל של 9.60 מטרים על 2.40 מטרים. עוד השתתפו בהכנתו: מורן אהרון ואלישבע אנגלברג - ארט וקריאייטיב, נוהר בינור - עוגה, פנינה אברמוביץ' - פיסול ואיפור, וליאורה צביקלר - עיצוב תפאורה.
בדצמבר 2020 הציב את הפסל "גיבור ישראל" בכיכר פריז, בירושלים, במקום בו נערכות באופן קבוע הפגנות כנגד המשך שלטונו של בנימין נתניהו. הפסל במשקל 6 טון העשוי מברונזה, מדמה תמונה שפורסמה של מפגין בשם נמרוד גרוס, שצולם מניף את דגל ישראל ומתגונן בפני מכת"זית של משטרת ישראל. כעבור שעות ספורות פונה הפסל על ידי העירייה.
יצירתו ספר הזהב - קרן קיימת לישראל מוצגת בשדרת היוצאים של שדה התעופה בן-גוריון בכניסה לדיוטי פרי, במסגרת תערוכה לציון 120 שנה לקרן קיימת לישראל.
זלאיט הציג את עבודותיו במוזיאונים ובירידים רבים בישראל ומחוצה לה, ובהם מוזיאון ינקו דאדא, Art Market Budapesht, ה"בית האדום", מכון אלפרד לאומנות, בגלריה חנינא ועוד. עבודותיו נמצאות באוספים פרטיים בישראל ובעולם.
חיים אישיים
זלאיט היה נשוי לעורכת הדין ריקי ישי להם שני ילדים משותפים. בני הזוג נפרדו ב-2020. הוא מתגורר ברמת גן.
מרי אן לי
מרי אן לי (באנגלית: Mary ann Lee; יולי 1823 – 25 בינואר 1899) הייתה אחת הבלרינות המקצועיות האמריקאית הראשונות.
ביוגרפיה
לי למדה בניו יורק אצל ג'יימס סילוויין, והופיעה לראשונה בניו יורק ביוני 1939 בתיאטרון הבאוארי. היא לא הגבילה את עצמה לריקוד אלא שיחקה גם במלודרמות וביצירות אחרות לבמה. היא יצאה למסע הופעות בארצות הברית ואחר למדה אצל מנהל הבלט ז'אן קוראלי בפריז. בשובה לארצות הברית, הביאה עמה את ההוראות לכמה בלטים פופולריים. היא הייתה הראשונה שרקדה את ז'יזל בבוסטון בשנת 1846.
לי רקדה עם ג'ורג' וושינגטון סמית ויצאה עמו למסעות הופעות. בשנת 1847,בגיל 24, פרשה מן הריקוד מסיבות בריאותיות. היא נישאה לוויליאם ואנהוק, סוחר פילדלפי. לזוג נולדו שלושה ילדים. היא חזרה פעמים אחדות לבמה, ובהמשך חייה לימדה ריקוד. היא מתה בפילדלפיה בשנת 1899 ונקברה בבית הקברות לורל היל. מבקרים ואוהבי-בלט גם יחד היו תמימי דעים בשבחים שחלקו ללי. לו התמידה בקריירה שלה במקום לפרוש, סביר להניח שהייתה נעשית לכוכבת בעלת שם בינלאומי.
הגביע הרוסי בכדורסל 2018/2019
פלייאוף
משלב 16 האחרונות השתתפו גם קבוצות הסופרליגה הרוסית בכדורסל ושתי קבוצות מהליגה המאוחדת של VTB.
פדמלון קלבי
פדמלון קלבי (שם מדעי: Thylogale calabyi; קרוי גם וולבי אלפיני) הוא מין של כיסאי נדיר ולא מוכר בסוג פדמלון שאנדמי לאזורים ההרריים באי גינאה החדשה. פדמלון זה מין חדש יחסית: הוא תואר מדעית רק בשנת 1992 על ידי הזואולוג האוסטרלי, וקרוי על שמו של הממולוג האוסטרלי ג'ון קלבי, שחקר רבות את משפחת הקנגוריים. לתקופה קצרה, פדמלון קלבי נחשב כתת-מין של פדמלון כהה, עד שקיבל מעמד של מין נפרד.
מידע כללי
פדמלון קלבי הוא יונק כיס קומפקטי ועגלגל, עם ראש גדול וקצר ואוזניים גדולות. זנבו קצר ועבה, גפיו הקדמיות קטנטנות וגפיו האחוריות מפותחות וחזקות. הפרווה שלו עבה, צפופה וצמרירית, ונועדה להגן עליו מפני טמפרטורות קפואות בבית גידולו ההררי. צבעו חום אפרורי כהה בחלק העליון, עם גוון חיוור ובהיר יותר בחלק התחתון. יש לו פס בהיר על הירכיים. גופו בנוי בצורה מקושתת המאפשרת לו לצלול במהירות בסבך השיחים ולהיעלם. משקלו נע בין 3 ל-6 קילוגרם, כשהזכרים שוקלים בדרך כלל כפול מהנקבות.
פדמלון קלבי אנדמי לפפואה, בה הוא מוגבל לשלושה הרים מבודדים ומרוחקים זה מזה: הר אלברט אדוארד, הר וילהלם והר גילווה (השניים האחרונים הם ההרים הגבוהים ביותר באוקיאניה). ההימצאות שלו בהרים המבודדים הללו המפוזרים ברכס אואן סטנלי וברכס ביסמרק, עשויה להצביע על כך שטווח התפוצה ההיסטורי שלו ברכסים הללו היה רחב לאין שיעור מהטווח הנוכחי.
פדמלון קלבי חי ברום רכסי ההרים בגובה של 2,800 מטר מעל פני הים ומעלה באזור אקולוגי ייחודי המכונה טונדרה אלפינית, שדומה במובנים רבים לטונדרה ארקטית: הטמפרטורות נמוכות בו בצורה קיצונית עם רוחות עזות, הוא נטול עצים, והצמחייה העיקרית שבו כוללת כרי דשא ושיחים נמוכים לצד טחבים וחזזיות. אף על פי שפדמלון קלבי חי באופן כללי מעל קו העצים, באזורים מסוימים הוא נמצא גם באזור התת-אלפיני בקצה העליון של יערות הגשם הממוזגים שבהם נפוצה תופעת הקרומהולץ.
אין מידע זמין אודות האקולוגיה של המין; סביר להניח, שפדמלון קלבי הוא יונק יחידאי החי מרבית הזמן בגפו להוציא את עונת הרבייה. בהתבסס על אורח החיים האופייני לפדמלונים האחרים, ככל הנראה גם מין זה הוא פעיל לילה או פעיל דמדומים הניזון מעשבים, עלים ועשבי תיבול. הנקבה ממליטה גור אחד בדרך כלל לאחר תקופת היריון קצרה, והגור שוהה בכיס כ-6 חודשים. לא ידוע על טורפים טבעיים של המין מלבד האדם.
מצב שימור
פדמלון קלבי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), היות ששטח התפוצה הכולל שלו קטן מ-500 קילומטרים רבועים ומוגבל כולו לכרי דשא תת-אלפינים, כאשר כל האוכלוסייה מרוכזת בחמישה מוקדים הסובלים מירידה באיכות בית הגידול שנגרמת על ידי חזירים פראיים, ומציד על ידי האדם וכלבי בית למזון. שינויי האקלים שמובילים לטמפרטורות קפואות מן הרגיל, הופכים לאיום משמעותי יותר ויותר, ומשפיעים לרעה על איכות בית הגידול ועל יכולת השרידות של הפדמלון.
אין מידע עדכני אודות האוכלוסייה הכוללת של המין, ואף אין מידע על האוכלוסיות המבודדות בהר גילווה והר אלברט אדוארד שבהם הפדמלון דווח כנפוץ בעבר על ידי טים פלנרי. האוכלוסייה על הר וילהלם נכחדה ככל הנראה. פדמלון קלבי אינו נמצא עדיין בשום אזור ממשלתי מוגן, ונדרשת תוכנית שימור מקיפה להצלת המין וכן חקיקת חוקי ציד מחמירים בסביבת המחיה המצומצמת שלו.
שורש 66
שורש 66, או פּוּ בּוּ (בסינית: 攴部, פיניין: Pū bù) הוא השורש השישים ושישה של הכתב הסיני. פירושו "נקישה" או "מכה" והוא אחד מתוך 34 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מארבעה קווים.
במילון קאנגשי יש 296 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה. הוא משמש גם לייצוג כיסא מתקפל.
Prince
Prince הוא אלבום האולפן השני של המוזיקאי האמריקאי פרינס, שנקרא על שמו. הוא יצא לאור ב־19 באוקטובר 1979 על ידי "וורנר ברדרס רקורדס". הוא נכתב, הולחן, עובד, הופק ובוצע על ידי פרינס. האלבום התקבל טוב יותר מקודמו הן מבחינה מסחרית הן מבחינה ביקורתית.
"Prince" הגיע למקום ה־22 במצעד בילבורד 200 ולמקום השלישי במצעד אלבומי ה-R&B. האלבום כלל שלושה להיטי Billboard Hot Black Singles: "?Why You Wanna Treat Me So Bad", "Sexy Dancer" ו־" I Wanna Be Your Lover". " I Wanna Be Your Lover" אף היה הסינגל הלהיט הראשון של פרינס במצעד בילבורד הוט 100, בו הגיע למקום ה־11. "Prince" הגיע למעמד אלבום פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) ארבעה חודשים לאחר יציאתו לאור.
רקע
האלבום נכתב, הולחן, עובד, הופק ובוצע על ידי פרינס. התרומה הנוספת היחידה של אדם אחר היא "איזושהי הרמוניה קולית" שביצע החבר הקרוב והבסיסט אנדרה סימון ב־"?Why You Wanna Treat Me So Bad".
פרינס הקליט את האלבום במספר שבועות, לאחר שחברת התקליטים ביקשה המשך לאלבום הבכורה שלו מ־1978, "For You", לאחר שזה לא הצליח להניב להיט משמעותי (אם כי "Soft and Wet" הגיע למקום ה־12 במצעד ה־R&B), על אף החריגה המשמעותית מהתקציב ההתחלתי. מאוכזב מחוסר ההצלחה, פנה פרינס במהירות להקליט אלבום שני.
2019
ב־19 באוקטובר 2019, במלאת 40 שנים להוצאת "Prince", פרסמו מנהלי העיזבון של פרינס גרסת דמו אקוסטית של "I Feel For You", כסינגל.
Stressed Out
Stressed Out הוא סינגל מסוגת הראפ רוק, של הלהקה האמריקאית Twenty One Pilots. השיר יצא לאור כסינגל השני מאלבומה הרביעי של הלהקה, Blurryface.
רקע
השיר מתמקד בתקופת הילדות והבגרות של חברי הלהקה, תוך התמקדות במערכות היחסים המשפחתיות שלהם. כמו כן, אותה ההתמקדות מסופרת לכאורה על ידי "Blurryface"; שם הדמות עליו מתבסס האלבום. השורה "My name's Blurryface, and I care what you think" נשמעת במשך השיר מספר פעמים וזאת על מנת לעזור בשיווק האלבום. (זהו שמו)
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר "Stressed Out" פורסם ביוטיוב ב-27 באפריל 2015. בקליפ, חברי הלהקה רוכבים על תלת-אופן. השניים נראים כשהם רוכבים ברחובות העיר, במטרה להיפגש ולהקליט לכאורה את השיר עצמו. הם צילמו את רוב הקליפ בבית הילדות של ג'וש דאן, שנמצא באוהיו.
כמו כן, חלק ממשפחותיהם של חברי הלהקה השתתפו בקליפ.
מצעדים
בארצות הברית, זכה השיר להצלחה רבה כאשר נכנס לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100. באותו השבוע בו נכנס לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100, מוקם השיר במקום הרביעי במצעד השירים הדיגיטליים (השיר הורד בלמעלה מ-159,000 פעמים באותו השבוע בו יצא), ואף הצליח להגיע למקום ה-14 במצעד שירי הרדיו. (על סמך 59 מיליון האזנות) בנוסף לכך, הוא התברג גם במצעד שירי הסטרימינג (על סמך 7.1 מיליון השמעות שנצברו בארצות הברית בלבד). השיר שהה במצעד שירי הרוק במשך שבועיים ומוקם במקום הראשון במצעד השירים האלטרנטיביים במשך תשעה שבועות. במצעד 40 שירי המיינסטרים הגיע למקום הראשון, בעוד שבמצעד השירים השירים העכשוויים הגיע למקום ה-17.
לאחר שהתברג במקום הרביעי במצעד השירים הדיגיטליים, הצליח השיר לעלות למקום השני והפך לאחד משיריה המצליחים ביותר של הלהקה במצעד. בין היתר, הגיע למקום ה-31 במצעד השירים הקצביים ולמקום הראשון במצעד הרוק איירפליי. השיר זכה להצלחה גדולה במצעדי הבילבורד.
הופעות חיות
הלהקה ביצעה את השיר בתוכנית הטלוויזיה "לילה מאוחר עם סת מאיירס", ששודרה ב-14 בספטמבר 2015. באותה השנה, הופיעה הלהקה בפסטיבל לולהפלוזה עם השיר.
סהל בן מצליח הכהן
החכם סהל בן מצליח הכהן (910–990) המכונה גם אבו אלסרי, היה מדקדק, פרשן, פייטן וחכם קראי שנמנה עם חברי קבוצת אבלי ציון.
חייו ופעולותיו
סהל בן מצליח נולד בירושלים בשנת 910, ולמד בישיבה הקראית המרכזית שהייתה קיימת אז בירושלים, ממנה יצאו גדולי חכמי הקראים בתקופה זו. בימי חייו פעל רבות להפצת היהדות הקראית בתפוצות, לעידוד עלייה לארץ ישראל ולהצטרפות לשורות אבלי ציון. לשם הגשמת חזונו יצא למסעות רבים בין הקהילות השונות במזרח התיכון כמו קהילות עיראק ומצרים. בשל חיבוריו הרבים ובשל מסירותו הרבה כינוהו בני דורו 'המשכיל הגדול'.
בדרשותיו הוא מוכיח במילים קשות את היהודים בני זמנו על שדבקו ב'תורת אנשים מלומדה' ובנסותם למלא אחר מצוות האל הלכו לפי הרוב, או לפי הרב, כי כתוב בתורה ההפך: "לא תהיה אחרי רבים לרעות, ולא תענה על ריב, לנטות אחרי רבים - להטות". ואומר:
באותם ימים נראה היה שהוא הצליח במשימתו. היהודים הקראים הפכו לרוב המכריע בירושלים ובארץ ישראל, הדעות שלהם התקבלו על ידי רבים מהרבניים והם הושפעו ממנה. כך הוא מעיד:
על שמו של החכם סהל בן מצליח הכהן הוקם בשנת 1950 מושב מצליח ליד רמלה בידי עולים קראים ממצרים.
חיבוריו
החכם סהל בן מצליח כתב חיבורים רבים בעברית ובערבית. מהידועים לנו כיום ניתן למנות:
אלן ארקין
אלן וולף ארקין (באנגלית: Alan Wolf Arkin; 26 במרץ 1934 – 29 ביוני 2023) היה שחקן, במאי וסופר יהודי-אמריקאי. זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה על משחקו בסרט "מיס סנשיין הקטנה".
ביוגרפיה
ארקין נולד בברוקלין שבניו יורק, לביאטריס וורטיס, מורה במקצועה, ולדייוויד איי. ארקין, צייר וסופר שעבד בעיקר בתור מורה. ארקין גדל במשפחה יהודית אשר לא שמה דגש על דת. משפחתו עברה ללוס אנג'לס שבקליפורניה בהיותו בן 11.
ארקין התחתן שלוש פעמים. ב-1955 נישא לאשתו הראשונה, ג'רמי יאפה, והם התגרשו בשנת 1960. להם שני ילדים, אדם ארקין ומתיו ארקין, שגם הם שחקנים. ב-16 ביוני 1964 נישא ארקין לאשתו השנייה, ברברה דאנה, שחקנית ותסריטאית במקצועה. להם בן, והם התגרשו באמצע שנות ה-90. בשנת 1996 נישא לפסיכולוגית סוזן נולאנדר, ומאז 2007 ועד למותו של ארקין הם גרו בקרלסבד, קליפורניה.
משחק
ארקין החל ללמוד משחק כבר בגיל 10, ולמד במגוון רחב של אקדמיות לדרמה, בהן אחת שאותה ניהל תלמיד של קונסטנטין סטניסלבסקי, שלימד את ארקין גישה פסיכולוגית במשחק.
ארקין היה אחד משמונת השחקנים היחידים שקיבלו מועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר על הופעת המסך הראשונה שלהם (את מועמדותו קיבל על תפקידו בסרט "הרוסים באים, הרוסים באים" בשנת 1966). ארקין קיבל מועמדות שנייה לפרס, שנתיים אחר כך, על תפקידו בסרט "צייד בודד הוא הלב".
ארקין נודע בעיקר מתפקידים בסרטי קומדיה ודרמה. בין סרטיו הידועים הם: "בודדה באפלה", שם שיחק לצידה של אודרי הפבורן, "מלכוד 22" של מייק ניקולס, "רציחות קטנות" אותו גם ביים, "תמיסת שבעת האחוזים" שם גילם את זיגמונד פרויד, "חותנים צמודים לדולר" בו כיכב לצידו של פיטר פאלק, "גלנגרי גלן רוס" בו שיחק לצד השחקנים ג'ק למון ואל פצ'ינו ו"מיס סנשיין הקטנה" עליו קיבל מועמדות שלישית לאוסקר, הפעם בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר, ובסופו של דבר זכה בפרס. על משחקו בסרט זה זכה גם בפרסי באפט"א, גילדת שחקני המסך ואינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 1979 שיחק בסרטו של מנחם גולן "הקוסם מלובלין", עיבוד קולנועי לספרו של יצחק בשביס-זינגר "עושה הנפלאות מלובלין".
בשנת 1987 כיכב בסרט "הבריחה מסוביבור", הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע ירושלים, ביולי 1987, בנוכחות הבמאי ג'ק גולד.
בשנת 2007 לוהק ארקין לתפקיד קטן בסרט "חקירה מעבר לקווים". ב-2008 שיחק בסרט "שחק אותה סמארט", וב-2009 השתתף בסרטים: "סאנשיין בע"מ", "חייה הפרטיים של פיפה לי" וסיטי איילנד".
בשנת 2017 שיחק בסרט "פורשים בסטייל". הסרט הוא קומדיה שחורה בבימויו של זאק בראף ובכיכובם של מורגן פרימן ומייקל קיין.
בשנת 2018 החל לשחק בסדרה "שיטת קומינסקי" שהופקה על ידי נטפליקס.
ארקין זכה בפרס טוני על משחקו בהפקות של ברודוויי, "Enter Laughing" ו-"Luv", וביים את ההפקה של "נערי הזריחה".
כתיבה
ארקין כתב ספרים רבים, בהם את ספרי הילדים: "Tony's Hard Work Day" (1972), "The Lemming Condition" (1976), "Halfway Through the Door: An Actor's Journey Toward Self" (1979) ו-"The Clearing" (1986).
פרנטישק פאלאצקי
פרנטישק פאלאצקי (צ'כית: František Palacký; 14 ביוני 1798 – 26 במאי 1876) היה היסטוריון, איש ציבור ופעיל תרבותי יליד מוראביה, ממכונני הלאומיות הצ'כית המודרנית ותחיית השפה. נחשב לאבי האומה בארצו.
שנים מוקדמות
פאלאצקי נולד בהודסלביצה (הוצנדורף) שבדרום מוראביה, לא הרחק מאולומואוץ. אביו ייז'י היה כומר לותרני, עיסוק נדיר בארץ שהקונטרה-רפורמציה נאכפה בה ביסודיות יותר ממאה וחמישים שנה טרם לידתו. פרנטישק היה החמישי מבין תריסר ילדים, שארבעה מתוכם מתו בטרם הגיעו לבגרות. בגיל אחת-עשרה נשלח לגימנסיה בטרנצ'ין, ובין 1812 ל-1818 למד בליציאום הפרוטסטנטי שבפרשבורג, הונגריה עילית; חינוך לא-קתולי היה נדיר במוראביה.