cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של לבנון
מלחמת האזרחים השנייה (1975–1990)
סכסוכים אלה משכו אליהם את תשומת הלב של חלק ממדינות העולם. כחלק ממדיניות החוץ שלה סיפקה ברית המועצות, ביחד עם לוב ועיראק, נשק וממון לפלסטינים ולתומכיהם במטרה להחליש את השפעת ארצות הברית בלבנון. סוריה גם כן סיפקה נשק ותחמושת לתנועת הפתח על מנת לבסס את שליטתה על המליציות השונות שפעלו בשטח וניהלה דו־שיח מתמיד עם קבוצות כוח שונות אחרות. ביוני 1975 הצליח המוסלמי ראשיד כראמי, בעזרת מאמציה של סוריה, להקים ממשלת־חירום אשר מנתה שישה נציגים מקרב העדות השונות. ממשלת החירום, אשר פעלה שלושה חודשים בלבד, עד ראשית ספטמבר 1975, הצליחה לקיים שביתת־אש כמעט מוחלטת במהלך כהונתה.
הסדר הסורי בלבנון (1990–2005)
לאחר חתימת הסכם טאיף לסיום מלחמת האזרחים ב־1989 הסתיימה בהדרגה מלחמת האזרחים כאשר הסיום הסופי היה בכיבוש מערב ביירות על ידי סוריה ב־13 באוקטובר 1990. סיום המלחמה לווה בפירוק כל המיליציות החמושות פרט לחזבאללה. לאחר מלחמת האזרחים חולקה לבנון לשלושה חלקים בלתי שווים: לעומת השליטה הביטחונית שהושגה במהירות יחסית על ידי הצבא הסורי, הרי השליטה האזרחית הושגה באיטיות מרובה. המנהיגים העדתיים ששלטו על המדינה במהלך מלחמת האזרחים לא הזדרזו לוותר על שליטתם והתהליך טרם הושלם.
במהלך שנים אלה התאוששה לבנון לאיטה, כאשר הגורם המרכזי בהתאוששות הכלכלית הן החברות של רפיק אל־חרירי (שאף מונה לראש ממשלת לבנון בשל כך). במהלך השנים חזרה לבנון במידה רבה למצב הכלכלי שלפני מלחמת האזרחים, כאשר השינוי העיקרי בו הוא נוכחותם של מיליון פועלים סורים במדינה. בבקאע גודלו כמויות גדולות של סמים בחסות הצבא הסורי. הגורם העיקרי שהפריע במהלך תקופה זאת להתאוששות הכלכלית היה העימותים בין ישראל לחזבאללה, שהתפרצו באופן חמור ב־1993 (מבצע דין וחשבון) וב־1996 (מבצע ענבי זעם).
בעוד שבשנים הראשונות הייתה הסכמה כלל לבנונית על החיוניות של נוכחות הכוחות המזוינים של סוריה ולמעשה הסכמה בשתיקה לגבי שליטתם במדינה, הרי מצב זה הלך והשתנה. תהליך זה הואץ משמעותית לאחר נסיגת צה"ל מדרום לבנון ב־2000, שלאחריה אנשי כוח האו"ם הזמני בלבנון (יוניפי"ל) שבו לאזור. נסיגת ישראל אמנם לא הביאה לפירוק החזבאללה מנשקו אולם גרמה ללחץ הולך וגובר עליו. גם מותו של חאפז אל־אסד באותה עת גרם להתחזקות הלחצים על סוריה. לחצים אלה גרמו לבסוף לקבלת החלטה 1559 של מועצת הביטחון ב־2 בספטמבר 2004 שקראה לנסיגת כל הכוחות הזרים מלבנון. מצב זה הגיע לכדי משבר לאחר רצח רפיק אל־חרירי שיוחס לסוריה. ההפגנות ההמוניות שפרצו בלבנון והפגיעות הרבות בפועלים סורים הכריחו את סוריה לפנות את כל כוחותיה הרשמיים עד ל־24 באפריל 2005. כתוצאה מהתפתחויות אלה קטנה משמעותית ההשפעה הסורית בלבנון, כך שהבחירות אשר נערכו בסוף מאי־תחילת יוני גרמו לרוב אנטי סורי בפרלמנט הלבנוני.
לאחר הנסיגה הסורית (2005 ואילך)
הבחירות שנערכו בלבנון החל מ־29 במאי 2005 סימנו את התערערות שליטתה של סוריה במדינה. פואד סניורה מונה לראשות הממשלה החדשה, והופעל לחץ על אמיל לחוד, נשיא לבנון, להתפטר מתפקידו. המצב בין המדינות הידרדר לחרם סורי במשך חודש מאי 2005. למרות נסיגתה של סוריה, המשיך ארגון חזבאללה להיות השליט בדרום המדינה, דבר שעורר התנגשויות חוזרות ונשנות עם ישראל ולבסוף הביא למלחמת לבנון השנייה.
לאחר המלחמה גבר הלחץ הלבנוני הפנימי על חזבאללה, שהואשם על ידי הכוחות האנטי־סוריים באחריות להריסת לבנון בידי ישראל. לחץ זה הוביל למשבר חמור בפוליטיקה הלבנונית החל מספטמבר 2006, שכלל בין השאר את פרישת השרים השיעים מהממשלה, החלטה על הקמת בית דין בינלאומי לרוצחי רפיק חרירי והתנקשות בפייר אמין ג'ומאייל, שר המסחר ב־21 בנובמבר 2006. משבר זה החריף כאשר נשיא לבנון אמיל לחוד פרש מתפקידו, והאופוזיציה בהנהגת חזבאללה סיכלה את הניסיונות לבחור נשיא חדש.
הקרבות עם פתח אל־אסלאם
הלה־מונד דיווח כי נציג אש"ף בלבנון הודיע לנציגי האו"ם במדינה כי ארגון פתח אל־אסלאם מתכוון להתנקש ב־36 בכירים אנטי־סוריים בלבנון. כוחות ביטחון פנים של אש"ף עצרו לאחר מכן שישה אנשים מהארגון. ארבעה מהם שוחררו, ויתר הועברו לצבא לבנון.
ממשלת לבנון האשימה את הארגון במעורבות בפיגועי תופת בעין עלק של שני מיניבוסים שגרמו למותם של שלושה אנשים ופציעתם של כיותר מ־20 ב־13 בפברואר 2007. ארבעה מחברי הארגון התוודו במעורבות בפיגועים. ארבעת העצורים טענו כי הקבוצה היא כיסוי לפעילות המודיעין הסורי בלבנון. פתח אל־אסלאם והרשויות הסוריות הכחישו טענות אלה. חיפוש של המשטרה הלבנונית אחר חשודים בשוד בנק ב־18 במאי 2007, הוביל אותה למחרת לדירה בטריפולי, בה חיו פעילים של פתח אל־אסלאם. בעת ניסיון המעצר, פתחו לוחמי הארגון בירי, קרב היריות שנמשך שלושה ימים, הסתיים כאשר הלוחם החי האחרון פוצץ עצמו למוות,. לוחמים אחרים שהשתתפו בשוד הבנק, ברחו למחנה הפליטים נהר אל־בארד, אליו על פי הסכם קהיר מ־1969 אסור לצבא הלבנוני להיכנס. הלוחמים תפסו עמדות של צבא לבנון בכניסה למחנה הפליטים, וגם שני נגמ"שים. הלוחמים פתחו באש על הכביש המוביל מהמחנה לטריפולי ובמארב ליחידה צבאית, הרגו שני חיילים. המשך התקפות פתח אל־אסלאם גבו את חייהם של רבים, מרביתם חיילים. בתגובה, הגיעה תגבורת לצבא לבנון ב־20 במאי, והצבא החל להפגיז את ריכוזי הלוחמים במחנה הפליטים. גורם בכיר באל־קאעדה טען כי אם הממשל הלבנוני לא יפסיק את ההתקפה על פתח אל־אסלאם "אנו מזהירים אתכם בפעם האחרונה, אחרי כן יהיו רק נהרות של דם".
עליית כוחו של ארגון החזבאללה
במאי 2008, חלה הידרדרות נוספת במצב בלבנון וחילופי אש התנהלו בין פלגים פרו סוריים בראשות חזבאללה, לבין פלגים שתומכים בממשלה בראשות פואד סניורה. הרקע להתנגשויות היה דרישה של הממשלה המרכזית בלבנון מחזבאללה לפרק את רשת התקשורת שהקים ברחבי המדינה וכן להחליף את האחראי על הביטחון בשדה התעופה הבינלאומי של ביירות שזוהה עם הארגון השיעי. בעקבות דרישות אלה החלו חילופי אש בין לוחמי חזבאללה לפלגים נוצריים וסוניים שבמהלכם נהרגו קרוב ל-40 בני אדם, בביירות ובטריפולי. במהלך הקרבות השתלט חזבאללה על אזורי מפתח בביירות, דבר שהוביל את ממשלת סניורה לחזור בה מהחלטותיה ובכך למעשה להיכנע בפני חזבאללה. בכך למעשה התברר כי אין בכוחה של הממשלה לשלוט במדינה מבלי קבלה של תכתיבי חזבאללה. משבר זה מצטרף למשבר המרכזי המתקיים במדינה מאז נובמבר 2007, לבחירת נשיא במדינה. חזבאללה דורש כי תינתן לו זכות וטו בממשלה וכי הנשיא שייבחר יהיה שייך למחנה הפרו סורי.
במשך העשור הבא הידק בהדרגה ארגון חזבאללה את שליטתו בפועל על המערכת הפוליטית בלבנון ועל צבא לבנון, ובמקרים שונים השפיע על החלטות כך שיתאימו לאינטרסים של הארגון.
מהומות בלבנון
בשנת 2018 החל גל מהומות בלבנון בשם "מהפכת האשפה", כמחאה על אוזלת היד של הממשלה בפינוי מפגעי אשפה. באוקטובר 2019 פרצו ברחבי המדינה מהומות רבות בהיקף נרחב יותר עקב העלאת מיסים שונים ביניהם הטלת "מס וואסטאפ". אלפי בני אדם הפגינו באלימות כשהם מבעירים צמיגים ופחי אשפה. המשטרה הגיבה בגז מדמיע, ואף ירתה לעבר מפגינים שהתגודדו סביב רכבו של סגן שר החינוך, אכרם שהיב. לבסוף, ב-18 באוקטובר התקפלה הממשלה וביטלה את המס, אך צעד זה לא עצר את המהומות. לבסוף, השתלטו המפגינים על שדה התעופה בביירות, חסמו בתים של פוליטיקאים, והממשלה נאלצה להכריז על מצב חרום. המחאות בלבנון התקיימו במקביל למשבר הכלכלי בלבנון. המשבר החריף בשנים 2020 ו-2021 במקביל לחוסר יכולת להקים ממשלה. בספטמבר 2021 הוקמה ממשלה לאחר יותר משנה.
דפנסור ספורטינג
דפנסור ספורטינג קלוב (בספרדית: Defensor Sporting Club) הוא מועדון כדורגל אורוגוואי מהעיר מונטווידאו, בירת אורוגוואי, המשחק בליגת העל האורוגוואית. המועדון נוסד ב-1913, וצבעיו הם סגול ולבן. משחקי הבית של הקבוצה מתקיימים באצטדיון לואיס פרנסיני.
דפנסור ספורטינג היא תוצר של איחוד שהתבצע ב-1989 בין המועדונים דפנסור וספורטינג קלוב. ב-1976 הייתה לקבוצה הראשונה, שאינה פניארול או נסיונל, שזוכה באליפות אורוגוואי בעידן המקצועני. לזכותה ארבע אליפויות בסך הכול, האחרונה שבהן ב-. ב-2014 רשמה את הישג השיא שלה בגביע ליברטדורס, כשהגיעה לשלב חצי הגמר.
ממחלקת הנוער של המועדון יצאו במהלך השנים כדורגלנים שהיו לבינלאומיים וזכו להצלחה, וביניהם סבסטיאן אבראו, דייגו פרס, מרטין קאסרס, מקסי פריירה ואלבארו רפאל גונסאלס.
השנים הראשונות (1913 - 1932)
דפנסור ספורטינג נוסדה ב-15 במרץ 1913 תחת השם דפנסור פוטבול קלוב בשכונת פונטה קרטאס במונטווידאו. שמו של המועדון נלקח מקבוצה חובבנית שהוקמה ב-1906 על ידי עובדי מפעל "דפנסורס דה לה הואלגה". אנשי המועדון רצו לשחק בצבע הירוק, אך מכיוון שהיה תפוס על ידי קבוצה אחרת, נבחר הצבע השחור בעל פס חוצה בצבע כחול. כשנרשמה הקבוצה למשחקי הליגה, הצבע היחיד שלא היה רשום לקבוצה אחרת הוא סגול, ומשם זהו הצבע הבולט של המועדון עד היום.
עם הקמתה, ועוד בטרם החלה לפעול במדינה ליגה מקצוענית, החלה דפנסור לשחק בליגה השלישית. בתוך שתי עונות העפילה הקבוצה עד לליגה הבכירה, וב-1915, עונת הבכורה שלה בליגה, סיימה במקום הרביעי בטבלה. באותה שנה שיחקה הקבוצה את משחקה הבינלאומי הראשון, כשפגשה ב-25 במאי את אטלנטה הארגנטינאית, וגברה עליה 2-1.
לאחר שסיימה אחרונה בטבלה ב-1917, התפרקה הקבוצה, ומירב שחקניה הצטרפו לקבוצת אוניברסל השכנה. ב-1922 התפצלה השליטה בכדורגל באורוגוואי לשתי התאחדויות נפרדות, פדרציית הכדורגל והתאחדות הכדורגל האורוגוואית. עם ההתפצלות, הוקמה הקבוצה מחדש תחת השם קלוב אתלטיקו דפנסור והצטרפה לפדרציה. ב-1926, עם האיחוד בין הפדרציה להתאחדות, חזרה הקבוצה לפעילות בהתאחדות.
תחילת העידן המקצועני (1932 - 1975)
ב-1932 שיחקה דפנסור בעונת הבכורה של ליגת העל האורוגוואית בעידן המקצועני, וסיימה במקום הרביעי בטבלה. ב-1935 זכה לראשונה שחקן מדפנסור בתואר מלך השערים - קסטלדו אנטוניו, שכבש 12 פעמים באותה העונה. הקבוצה עצמה סיימה את העונה במקום החמישי.
ב-1944 נכללה הקבוצה לראשונה בין שלוש הראשונות בליגה, לאחר שסיימה במקום השלישי עם שתי נקודות פחות מהאלופה פניארול וסגניתה נסיונל. שנה אחר כך שחזרה הקבוצה את ההישג, אם כי במרחק גדול יותר מן המוליכות.
בתום עונת 1949 ירדה הקבוצה לליגת המשנה לראשונה בעידן המקצועני, לאחר שסיימה במקום האחרון בטבלה. שהותה בליגת המשנה הייתה קצרה במיוחד, ועונה אחר כך כבר זכתה דפנסור באליפות ליגת המשנה והעפילה חזרה לליגה הבכירה, לאחר שהשיגה 13 ניצחונות ב-14 משחקים. בעונת שוב ירדה הקבוצה לליגת המשנה, ושוב הצליחה להעפיל תוך עונה אחת בחזרה לליגה הבכירה.
האליפויות הראשונות (1976 - 1989)
בעונת, תחת המאמן ריקרדו דה לאון, השיגה דפנסור את תואר האליפות הראשון בהיסטוריה של המועדון, ולראשונה מזה 44 שנות כדורגל מקצועני באורוגוואי הוכתרה אלופה שאינה פניארול או נסיונל. שיטת המשחק של דה לאון התבססה בעיקרה על משחק הגנתי ומבוקר שבעקבותיה ספג ביקורות רבות, ואף את הכינוי "אנטי-כדורגל".
ההישג המרשים זיכה את דפנסור במקום בפלייאוף ההעפלה לגביע ליברטדורס, אותו צלחה בהצלחה בדרך להופעת בכורה במפעל היוקרתי. הקבוצה השתתפה בליברטדורס 1977, ושיחקה בבית א' עם יריבתה פניארול, ועם בוקה ג'וניורס וריבר פלייט הארגנטינאיות. משחק הבכורה של דפנסור במפעל התקיים באצטדיון סנטנאריו מול פניארול, והסתיים בניצחון היסטורי, 2-0 לדפנסור. לאחר שלושה משחקים ניצבה דפנסור עם מאזן נקי מהפסדים, אך בשלושת המשחקים הבאים כשלה להשיג ניצחון, סיימה פעם אחת בתיקו ורשמה שני הפסדים. בסך הכול עמד מאזנה על ניצחון אחד, שלוש תוצאות תיקו ושני הפסדים, שהספיקו למקום השלישי בלבד, מרחק נקודה מריבר פלייט. במהלך העשור שלאחר הופעת הבכורה שלה, הצליחה הקבוצה להעפיל פעמיים נוספות למשחקי גביע הליברטדורס, ובשתיהן סיימה את דרכה בשלב הבתים.
ב-1987 הייתה דפנסור לראשונה מחוץ ל"מועדון שתי הגדולות" (פניארול ונסיונל) שזוכה בתואר אליפות שני. דפנסור סיימה את הליגה במקום הראשון כשהיא מקדימה את נסיונל בשלוש נקודות.
דפנסור ספורטינג (1989 - )
ב-15 במרץ 1989, בדיוק ביום בו צוינו 76 שנים להיווסדו, מועדון הכדורגל אתלטיק קלוב דפנסור התאחד עם מועדון הכדורסל ספורטינג קלוב אורוגוואי, וביחד נוצר מועדון מאוחד בשם דפנסור ספורטינג קלוב.
ב-1991, שנתיים לאחר האיחוד, זכתה הקבוצה בתואר האליפות השלישי בתולדותיה. מאמן הקבוצה היה חואן אהונטצ'איין, כדורגלן הקבוצה שפרש ממשחק רק שנה קודם לכן וקיבל את משרת המאמן. הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות בנקודה הפרש מנסיונל, ולהופעה חמישית בגביע ליברטדורס. במסגרת טורניר הליברטדורס, הגיעה דפנסור למקום השלישי בבית שהפעם הספיק כדי להעפיל לשלב הפלייאוף. בשלב זה, הודחה הקבוצה על ידי ניואל'ס אולד בויס.
ב-2005 סיימה דפנסור עם מספר נקודות זהה לזה של נסיונל בראש הטבלה. התאחדות הכדורגל קבעה שני משחקי גמר לקביעת זהות האלופה, אך דפנסור סירבה להופיע למשחקים עקב הניצחון שהשיגה יריבתה נסיונל במחזור האחרון, מפנדל שנשרק שבע דקות בתוך תוספת הזמן. כתוצאה מכך בוטלו המשחקים ונסיונל הוכרזה כאלופה בפעם הארבעים. בהמשך אותה שנה רשמה הקבוצה השתתפות ראשונה בגביע סודאמריקנה ואף הדיחה בסיבוב הראשון את יריבתה הגדולה דאנוביו, אך הודחה בעצמה סיבוב אחר כך על ידי סרו פורטניו.
בעונת זכתה הקבוצה במקום הראשון בטורניר האפרטורה. הקבוצה סיימה שלישית בטורניר הקלאוסורה 2008, והעפילה לפלייאוף האליפות. ניצחון 2-1 על פניארול בפלייאוף בסיום העונה הספיק לדפנסור, שזכתה בפעם הרביעית בתולדותיה באליפות אורוגוואי.
ב-2009 רשמה הקבוצה הישג מרשים בגביע ליברטדורס. דפנסור הגיעה לשמינית גמר המפעל מול בוקה ג'וניורס, וסיימה את משחק הבית שלה בשוויון 2-2. במשחק הגומלין הגיעה דפנסור לאצטדיון הבונבוניירה, בידיעה שהיא חייבת לכבוש כדי להעפיל. דפנסור ניצחה 1-0 והדיחה את בוקה מהמשך המשחקים, ובכך הנחילה לה הפסד ביתי לראשונה לאחר שש שנים ללא הפסד בית בגביע ליברטדורס. על אף ההישג, הודחה הקבוצה ברבע הגמר, שלב אחד אחר כך, על ידי אסטודיאנטס לה פלאטה.
בגביע ליברטדורס 2014 רשמה הקבוצה את הישג השיא שלה אי פעם במפעל בינלאומי. היא סיימה את שלב הבתים במקום הראשון, לאחר מאבק צמוד עם קרוזיירו ועם אוניברסידד דה צ'ילה. בשמינית הגמר היא הדיחה את דה סטרונגסט מבוליביה בדו-קרב פנדלים, וברבע הגמר השיגה ניצחון כפול על אתלטיקו נסיונל מקולומביה, בדרך לחצי גמר ראשון בתולדותיה. בשלב זה סיימה הקבוצה את דרכה, לאחר שהפסידה 2-0 לנסיונל מפרגוואי במשחק הראשון, ובגומלין ניצחה 1-0 בלבד.
אצטדיון
החל משנת 1963 מארחת דפנסור ספורטינג את משחקיה באצטדיון לואיס פרנסיני, הקרוי על שם נשיא הקבוצה לשעבר. האצטדיון, שממוקם בשכונת פארקה רודו במונטווידאו, נמצא בבעלות הקבוצה, ותכולתו עומדת על כ-18,000 מושבים.
האצטדיון משמש את הקבוצה באופן בלעדי במשחקי הליגה, אך במשחקים הבינלאומיים נעשה בו שימוש על ידי קבוצות נוספות בהן דאנוביו, חובנטוד וריבר פלייט המקומית.
ב-1997 עבר האצטדיון שיפוץ רחב היקף. הוא נסגר לתקופה של כשנה, ובמהלך השיפוץ הורחב האצטדיון ונוספו בו מקומות ישיבה, וכן משטח הדשא יושר. לפני השיפוץ, שקע חלקו המערבי של משטח הדשא הפונה לכיוון ריו דה לה פלטה.
יריבות
היריבה הגדולה ביותר של דפנסור ספורטינג היא קבוצת דאנוביו. משחק הדרבי בין השתיים זכה לכינוי "קלאסיקו דה לוס מדיאנוס".
סמל
סמל המועדון הנוכחי נמצא בשימוש מאז האיחוד בין דפנסור לספורטינג קלוב. הוא מורכב מהצבעים סגול ולבן, צבעי המדים של המועדון, ומציג את האותיות "DSC", ראשי התיבות של שם המועדון, בתוך טבעות בצבעי אדום וכחול, צבעיה של ספורטינג קלוב אורוגוואי. מעל לראשי התיבות של השם נמצא ציור של מגדלור, המייצג את מגדלור פונטה בראבה, שהוקם ב-1876 בשכונת פונטה קרטאס, בה הוקם המועדון.
מדים
מדי המועדון הראשונים היו שחורים, ועיטר את חולצתם פס רוחבי בצבע כחול. ב-1915, עם תחילת דרכה של הקבוצה בליגה הבכירה, רצו בעלי הקבוצה לשנות את צבעי המדים. הצבעים שנבחרו בתחילה היו ירוק ואדום, כשהצבע הירוק היה מיועד לחולצות השחקנים. בעת הליך רישום הקבוצה נדחתה הבקשה למדים ירוקים עקב היותם בשימוש על ידי קבוצת בלגראנו מונטווידאו. לאחר שהחליטו כי לא ילבשו עוד מדים שחורים, פנו בעלי הקבוצה לחנות הספורט המקומית לרכישת חולצות. הצבע היחיד שהיה זמין ולא היה רשום בהתאחדות אצל קבוצה אחרת היה הצבע הסגול, ומאז מלווה הצבע את מדי הקבוצה.
אנדרטת האריה
אנדרטת האריה הגוסס (בגרמנית: Löwendenkmal) הוקמה בעיר לוצרן שבשווייץ בשנת 1821 לזכר מאות חיילי המשמר השווייצרי, שנהרגו ב-10 באוגוסט 1792, במהלך המהפכה הצרפתית, כאשר הגנו על ארמון הטווילרי בפריז.
רקע
מתחילת המאה ה-17 שירתה חטיבה של שכירי חרב שווייצריים במסגרת אנשי משק הבית של המלוכה הצרפתית. בשנת 1789 אולץ המלך לואי השישה עשר לעקור מארמון ורסאי למגורים בארמון הטווילרי. ב-10 באוגוסט 1792 הסתערו המוני מהפכנים על הארמון. המשפחה המלכותית נמלטה ממנו ומצאה מקלט בבניין האספה המחוקקת. אנשי המשמר השווייצריים לחמו בתוקפים אך הוכרעו על ידי מספרם העדיף. למעלה משש מאות מהם נהרגו בלחימה או נטבחו לאחריה. עוד כמאתיים מתו מפצעיהם לאחר שנכלאו, או שהומתו בטבח חודש ספטמבר שלאחר מכן. כמאה שווייצרים נמלטו מהארמון וניצלו, כמו גם פלוגה של 300 מהם שנשלחה לנורמנדי מספר ימים לפני הקרב. רוב קציני החיל נהרגו בקרב. מפקד הארמון, מיור קארל יוזף פון באכמן (Karl Josef von Bachmann), נשאר בחיים, נשפט והוצא להורג בספטמבר בעריפת ראש, כשהוא לובש עדיין את מעיל המדים האדום שלו. שני קצינים שווייצרים הגיעו לימים לדרגות קצונה בכירות בצבאו של נפוליאון בונפרטה.
האנדרטה
האנדרטה היא פסל תבליט וכיתוב חצובים בסלע באורך של עשרה מטרים ובגובה של ששה מטרים, אשר סותתו בדופנה של מחצבת אבן חול לשעבר ליד העיר לוצרן (האתר נמצא כיום בתוך גבולות העיר). הפסל מתאר אריה הפצוע פצעי מוות, אשר נדקר על ידי חנית, רובץ במאורתו. הוא נשען על גבי מגן הנושא את סמל הפלר דה ליס של בית המלוכה הצרפתי. לצידו מונח מגן נוסף הנושא את סמל שווייץ. בקיר הסלע מעל האריה נחרתה הכתובת Helvetiorum Fidei ac Virtuti (לנאמנות ולגבורה של השווייצרים). הכתובת החקוקה בסלע מתחת לאריה מונה את שמות הקצינים שנהרגו ומציינת את מספר החיילים שנהרגו (DCCLX = 760) וששרדו (CCCL = 350). לפני הפסל מצויה בריכת מים ובה מזרקה והם מוקפים על ידי צמחייה.
האנדרטה עוצבה על ידי הפסל הדני ברטל תורוואלסן ונחצבה בקיר המחצבה על ידי לוקאס אהורן (Lukas Ahorn).
הסופר האמריקאי מארק טוויין ביקר באנדרטה במהלך מסעו לאירופה ב-1867 ותיאר את התרשמותו העזה ממנה בספרו A Tramp Abroad.
דמות האריה באנדרטה הועתקה ב-1894 על ידי תומאס בריידי (1849–1907) לפסלו האריה מאטלנטה, הניצב בבית הקברות אוקלנד בעיר אטלנטה שבארצות הברית.
כסף של אחרים
שם הספר
שם הספר הוא מחווה לדבריה של ראש ממשלה בריטניה לשעבר מרגרט תאצ'ר, שאמרה: "הבעיה עם סוציאליזם היא שבסופו של דבר נגמר לך הכסף של אחרים", דברים המצוטטים כמוטו של הספר. במבוא של הספר מוזכרת סיבה נוספת לשמו, דבריו של חתן פרס נובל לכלכלה מילטון פרידמן שחילק את הדרכים להוציא כסף לארבעה חלקים, כשהצורה הגרועה ביותר היא להוציא כסף של אחרים על אחרים, כשזה האופן שבו פועלת הממשלה.
הספר
במבוא, הספר מזכיר את אפקט הקוברה כהמחשה לנזק שעלולה לגרום התערבות ממשלתית עם כוונות טובות, וכן את דברי מילטון פרידמן שנזכרו לעיל.
גוף הספר מחולק לארבעה שערים. בשער הראשון, "עקרונות יסוד", עומד גרשוני על הסיבות לכך שהשוק החופשי עובד היטב, ומותח ביקורת על ביקורות על השוק החופשי, ביניהן של מבקרים המזכירים כשלי שוק, וטענות מתחום הכלכלה התנהגותית בגורסות שהאדם אינו רציונלי. טענתו של גרשוני היא שאכן יש כשלי שוק והאדם מועד לטעויות, אך אין בכך כדי להצדיק אוטומטית התערבות ממשלתית, משום שגם היא מועדת לכשלים ולטעויות כאלה, בקנה מידה נרחב יותר ועם מנגנוני תיקון מוגבלים.
גרשוני דן גם במה שהוא מכנה "דוקטרינת כלוב הזהב", כלומר צידוק למעורבות בחיי האזרח בטענה שהממשלה מעורבת בחיי האזרח ממילא. דוגמה לכך הוא מס משקאות ממותקים, שאחד הצידוקים לו הוא העובדה שמשלם המיסים מממן את מערכת הבריאות. גרשוני טוען שהצידוק הזה פסול מכיוון שלפרטים בציבור לא ניתנת הברירה אם לקבל את מימון מערכת הבריאות או לא, וממילא זו כפייה שמוצדקת על ידי כפייה אחרת.
בשער השני, "כלכלה בפרטצ'יה", סוקר גרשוני מגוון סוגיות מן הכלכלה הישראלית לאור עקרונות היסוד מן השער הקודם, ומעלה טיעונים שאינם תמיד שגרתיים בשיח הישראלי: ביקורת על מכון התקנים הישראלי, טענה שהחקלאות אינה ערך ואין לסבסד אותה, אמירה שהעדפת תוצרת הארץ מזיקה לכלכלה הישראלית, טענות נגד שכר המינימום והשידור הציבורי, ועוד.
בשער השלישי, "עולה לנו בבריאות", גרשוני שוטח את טענותיו שיש להחיל את היגיון השוק החופשי גם על כלכלת הבריאות, וטוען שמערכת הבריאות בארצות הברית אינה דוגמה טובה לשוק חופשי משום שהיא סובלת ממעורבות ממשלתית עמוקה וכבדה. כמו כן קורא גרשוני לאפשר סחר באיברים באופן חוקי, מתוך אותו היגיון של שוק חופשי, תוך בחינה של טיעוני הנגד וביקורת שלהם.
בשער הרביעי והאחרון עוסק גרשוני בסוגיות סביבתיות, שעליהן הוא מחיל את טיעונו הבסיסי שהתערבות ב"כסף של אחרים" יוצרת בדרך כלל יותר נזק מתועלת. כך הוא יוצא נגד חוק השקיות ונגד סבסוד המיחזור, וכן טוען שהשימוש במונח משבר האקלים והמדיניות המקושרת אליו מזיקים גם הם בלי תועלת ברורה לאנושות או לסביבה.
עיצור חיכי, אפי
עיצור חיכי אפי (עִצּוּר חִכִּי אַפִּי) הוא צליל עיצורי המצוי בשפות מדוברות רבות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /ɲ/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-<tt>J</tt>.
Big Fat Lie
Big Fat Lie (בעברית: שקר שמן וגדול) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית ניקול שרזינגר. האלבום יצא לאור ב-17 באוקטובר 2014 על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים.
האלבום הגיע למקום ה-17 במצעד האלבומים הבריטי.
בריחת ה-20 מלטרון
רקע היסטורי
בשנים הראשונות לקיומה, לאחר הפרישה מהאצ"ל, הייתה מחתרת לח"י בשפל. רוב הפעולות נכשלו, לא היה עורף אזרחי תומך ולא היה מידור מספיק בין חברי המחתרת. כתוצאה מכך הצליחה הבולשת הבריטית לעצור עשרות מחבריה. השיא היה בלכידתו ורציחתו של מפקד המחתרת אברהם שטרן. לח"י הפסיקה לתפקד ומה שנותר ממנה היה קומץ חברים שהסתתרו בפרדסי רעננה בפיקודו של יהושע כהן.
חברי לח"י לא הובאו למשפט אלא נעצרו בצו מינהלי לפי חוקי החרום המנדטורים. המעצרים היו למשך שנה אך בתום תקופה זו הם הוארכו לשנה נוספת וכך הלאה.
עצירי לח"י הובאו למחנה המעצר מזרעה שמצפון לעכו.
בליל 1 בספטמבר 1942 הצליחו יצחק שמיר ואליהו גלעדי לברוח ממחנה "מזרעה" ומיד החלו בפעולות לשיקום המחתרת. הצלחת בריחה זו עוררה רצון לנסות לברוח דרך מנהרה. קבוצה של 20 עצירים התגבשה לבריחה. תוכניות חפירת המנהרה נקטעו כשנודע על כוונת הבריטים להעביר את העצירים למחנה המעצר בלטרון. העצירים הצליחו לקבל את תוכנית המחנה בלטרון וקבעו את הצריף הקרוב ביותר לגדר עליו "ישתלטו" מיד עם ההגעה למחנה בצורה שלא תעורר חשד.
בדצמבר 1942 הועברו עצירי לח"י כבולים ותחת משמר כבד למחנה המעצר בלטרון.
חפירת המנהרה
מחנה המעצר היה מוקף במגדלי שמירה וגדר מחושמלת במתח גבוה. מיד עם ההגעה תפסו חברי קבוצת הבורחים את הצריף מס' 4 הקרוב ביותר לגדר. רצפת הצריפים הייתה מרכבת מאבנים המחוברות במלט. כדי ליצור את פתח המנהרה צריך היה להסיר מספר אבנים ולהדביקן למסגרת עץ כדי שתהיה אפשרות לפתוח ולסגור את המנהרה ולהסוות את פתחה. מקום המנהרה הוסווה גם על ידי יצירת "מלתחה" שהייתה מכוסה בווילון משמיכות, ובה שמו את המזוודות והבגדים בהסכמת הבריטים. כדי להסוות את הרעש בהפרדת האבנים מהמלט, צריכים היו לחכות ליום חורפי וגשום שיומטר על גג הפח והרעש שייווצר יסווה את רעש העבודה. אפשרות זו נוצרה ב-12 בינואר 1943 ובחסות רעש הגשם הוסרו האבנים, הודבקו לתבנית עץ והוחזרו למקומן כשאת המלט המקורי מילא "מלט" פריך בצבע דומה שיוצר על ידי הבורחים לאחר ניסיונות רבים.
חפירת המנהרה העלתה בעיות שנפתרו על ידי הבורחים:
הבריחה
ביום הבריחה נשכר אוטובוס להסעת הבורחים בעזרת אוהד המחתרת שהיה נהג בחברת האוטובוס "דרום יהודה". בבקשת ההשכרה נרשם "לשם הסעת פועלים לחגיגה ברמלה".
עמנואל הנגבי וחבר נוסף - צבי שוהמי (דני בית המקדש), שכרו מונית שנהגה היה חבר המחתרת. על המונית העמיסו שתי מזוודות שבתוכן אקדחים ורימוני יד. לאחר שצפו על המחנה וקיבלו סימן מוסכם מהבורחים שהכל תקין (שני חלונות מוארים ושניים מוגפים בצריף הבורחים), הם ירדו מהמונית עם המזוודות והמתינו בחשיכה לבורחים במרחק 300 מטר מהגדר החיצונית.
בשעה 03:00 הגיע האוטובוס לתל אביב והבורחים ירדו ממנו בשקט, למרפאתו של פרופסור מכס מרכוס שסייע למחתרות, שהייתה ברחוב שטראוס 3. למחרת הם פוזרו למקומות מסתור בחולות בת ים.
הבריטים גילו את דבר הבריחה רק למחרת ב-1 בנובמבר 1943 בשעה 06:00. הם הטילו עליה צו איסור פרסום אך דבר הבריחה דלף.
השפעת הבריחה על לח"י
הבורחים חזרו מיד לפעילות, במשך הזמן נהרגו שלושה מהם מאש הבריטים. בין הבורחים נמנה נתן ילין-מור, שתפס מקום חשוב בהנהגת לח"י עד לפירוקה ומתי שמואלביץ שנתפס כעבור חמישה חדשים לאחר קרב יריות בתל אביב, נידון למוות אבל גזר דינו הומתק למאסר עולם.
שמות הבורחים
ואלה שמות 20 הבורחים מהמנהרה. (בסוגריים-כינויים המחתרתי):
אבן-זהר יצחק (בן-ציון), אוירבך פנחס (פיניה), אורלי בנימין (צ'וצ'ו), ארנבלט אברהם (אהרן), בויקו אריה (אמציה), ביאלקה-וייס שמואל (אהרן), בן-דב ברוך (אסף), בן-דוד יהודה (עמוס), גור יהודה (בועז), הגלילי שאול (ארנון), ז'ורבין שאול (ישראל), זיו שמעון-סיומקה (איתן), יהודאי אברהם (אלחנן), ילין-מור נתן (גרא), יעקובי שלמה (ראובן), סימן טוב יצחק, עמיקם-ורהפטיג הרצל (עמיקם), ערמוני משה (נדב), שיף מנחם (יעקב), שמואלביץ מתתיהו (צור).
דאגלס הרד
דאגלס ריצ'רד הֶרד, הברון הרד מוסטוול (באנגלית: Douglas Richard Hurd, Baron Hurd of Westwell; נולד ב-8 במרץ 1930) הוא פוליטיקאי בריטי חבר המפלגה השמרנית, שכיהן בממשלותיהן של מרגרט תאצ'ר וג'ון מייג'ור מ-1979 עד 1995.
נולד בעיר השוק מרלבורו שבמחוז וילטשייר, ונכנס לראשונה לפרלמנט הבריטי בפברואר 1974 כחבר פרלמנט מטעם מחוז מיד אוקספורדשייר (ולאחר מכן מטעם מחוז ויטני החל מ-1983). תפקידו הראשון בממשלת בריטניה היה שר המדינה לענייני אירופה בשנים 1979–1983 (היה לשר הראשון במשרד), ומילא תפקידי ממשלה שונים משנת 1984 ואילך, לרבות מזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד (1984–1985), מזכיר הפנים (1985–1989) ומזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים (1989–1995). הוא התמודד ללא הצלחה למנהיגות המפלגה השמרנית ב-1990, אך פרש מהפוליטיקה של הממלכה המאוחדת עם שינוי הרכבו של קבינט ממשלת בריטניה ב-1995.
ב-1997 נכנס אל בית הלורדים, והיה אחד מבכירי הלורדים מטעם המפלגה השמרנית. הוא משמש כמצנט של הקבוצה הרפורמית הטורית (Tory Reform Group). הוא פרש מבית הלורדים בשנת 2016.
שנותיו הראשונות
ב-1952 הצטרף הרד לשירות הדיפלומטי של הוד מלכותה. הוא הוצב ברפובליקה העממית של סין, בארצות הברית ובאיטליה, כל זאת לפני שעזב את השירות ב-1966 על מנת להיכנס לפוליטיקה כחבר במפלגה השמרנית.
חבר הפרלמנט
הרד נתמנה למזכיר פרלמנטרי אישי (Parliamentary Private Secretary) לאדוארד הית', אז מנהיג המפלגה השמרנית בפרלמנט, ונבחר לראשונה לפרלמנט בפברואר 1974 כנציג מחוז הבחירה מיד אוקספורדשייר. לאחר בחירתו מונה למפקד במסדר האימפריה הבריטית בחלוקת תוארי כבוד שנערכו באותה העת. בבחירות הכלליות 1983 הוחלף מחוז הבחירה בוויטני והוא נשאר חבר פרלמנט מטעם מחוז זה עד לפרישתו מבית הנבחרים ב-1997, לאחר שכהן 23 שנים בפרלמנט. (בשנים 2001–2016 יוצג מחוז הבחירה ויטני על ידי מנהיג המפלגה השמרנית וראש ממשלת בריטניה לשעבר, דייוויד קמרון).
מועמד בבחירות למנהיגות המפלגה השמרנית 1990
אחרי כהונה בולטת כמזכיר הפנים, הקריירה של הרד התקדמה עוד יותר בחודשים האחרונים והסוערים לכהונתה של ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר. ב-26 באוקטובר 1989 עבר למשרד החוץ וחבר העמים כיורשו של ג'ון מייג'ור, שצמח והתעצם בתוך הקבינט והתמנה לשר האוצר של בריטניה בעקבות התפטרותו של נייג'ל לואסון. זו הייתה המשרה הפוליטית דרכה הגיע לשיא השפעתו הפוליטית.
באמצע נובמבר 1990 תמך במועמדותה של מרגרט תאצ'ר למנהיגת המפלגה השמרנית נגד מייקל הייזלטין, אך עם נסיגתה מהסיבוב השני של התחרות ב-22 בנובמבר, החליט להיכנס למירוץ כמועמד מרכז-ימין מתון, תוך שהוא משתמש במוניטין שלו בתור "חוק וסדר" מכהונתו כמזכיר הפנים. הוא נראה כמועמד מחוץ, מפגר אחרי הייזלטין הכריזמטי ומי שניצח בסופו של דבר, ג'ון מייג'ור, שחלק עם הרד את היותו מועמד מרכז-ימני, אך היה לו יתרון הצעירות והמומנטום הפוליטי. הרד הגיע למקום השלישי, כשהוא זוכה ב-56 מתוך 372 קולות, ובנוסף, יחד עם הייזלטין, הכיר בתבוסתו על מנת לאפשר למייג'ור, אשר ניצח ללא רוב מוחלט, לחזור ללא עוררין לשלטון ולהתמנות לראש ממשלת בריטניה ב-27 בנובמבר 1990. הוא נתפס כחינני כשהכיר בתבוסתו, ועל כן המשיך לכהן כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים בקבינט של מייג'ור.
מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים
בעיני רבים נתפש הרד כמדינאי עת שימש מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים. הוא פיקח על התגובות הדיפלומטיות של הממלכה המאוחדת לסוף המלחמה הקרה ולהתפרקות ברית המועצות ב-1991, כמו גם על מלחמת המפרץ, שנועדה לסלק את הנוכחות של עיראק בכווית. הרד טיפח יחסים דיפלומטיים טובים עם ארצות הברית בהנהגתו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, וביקש לגלות גישה פייסנית יותר כלפי חברים אחרים בקהילה האירופית, כדי לתחזק את יחסי ארצות הברית-הממלכה המאוחדת שניזוקו במהלך הטון האירוסקפטי בשנותיה האחרונות של מרגרט תאצ'ר. הוא בירך על איחוד גרמניה ב-1990, והיה חתום על אמנת מאסטריכט שייסדה למעשה את האיחוד האירופי ב-1992.
אחד המאפיינים המגדירים את כהונתו כמזכיר המדינה לענייני חוץ היה התגובה הבריטית למלחמות יוגוסלביה. במהלך מלחמת בוסניה נחשב לקול מוביל בקרב פוליטיקאים אירופים שהתנגדו לשליחת סיוע צבאי לבוסניאקים ולשמירה על אמברגו הנשק, בניגוד לקו שנקט נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, וטען כי מהלך כזה ייצור רק "שלב של שדה הרג" ויאריך את הסכסוך בצורה שגויה. נוסף על כך, הרד התנגד ללחצים דיפלומטיים שנועדו לאפשר לפליטים בוסניים להיכנס לבריטניה וטען כי כדי להותיר זאת, על ממשלת בוסניה לתבוע את השלום. הרד תיאר את מדיניותו הבריטית בתקופה זו כ"ריאליסטית". ב-1991, זמן קצר לאחר שסלובודן מילושביץ' עזב את מנהיגות יוגוסלביה, נועד הרד עמו בסרביה בשם בנק בריטי. ישנה ביקורת על מדיניותו של הרד ביחס למלחמה. ממשלת בוסניה אף איימה להאשימו כשותף לרצח עם בפני בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהאג, אם כי דבר שכזה לא התרחש מעולם.
הרד היה מעורב בשערורייה ציבורית בדבר מימון בריטי לסכר הידרואלקטרי על גדות נהר פרגאו שבמלזיה, סמוך לגבול המלזי עם תאילנד. עבודות בנייה החלו ב-1991 עם כסף מתקציב סיוע החוץ הבריטי. במקביל, ממשלת מלזיה קנתה ציוד צבאי בריטי בשווי מיליארד לירות שטרלינג. עסקאות נשק אלו הובילו לחקירה של ממשלת בריטניה במרץ 1994. בנובמבר 1994, לאחר הגשת בקשה לביקורת שיפוטית שהובאה על ידי תנועת הפיתוח העולמית, קבעה הערכאה העליונה של בית המשפט העליון הבריטי כי פעולותיו של שר החוץ היו "אולטרה וירס" (מחוץ לסמכויותיו המשפטיות ולפיכך בלתי חוקיות) על שהקצה 234 מיליון ליש"ט למימון הסכר, בטענה כי אין מדובר בהטבה כלכלית או הומניטרית לעם המלזי.
בצעד מפתיע, הגיש את התפטרותו מתפקידו כמזכיר המדינה לענייני החוץ וחבר העמים לאחר שש שנים בתפקיד, יום לאחר שראש הממשלה ג'ון מייג'ור, הודיע ​​כי יעביר את הבחירות לראשות המפלגה השמרנית מנובמבר ליולי. הרד אמר שהוא רוצה "להתיר" את עצמו כמטרה אפשרית במאבק על ההנהגה. הרד אמר שהוא לא יתפטר מחברותו בפרלמנט של בריטניה שלו ויישאר פעיל בספסלים האחוריים. הוא הוחלף במלקולם ריפקינד.
לאחר כהונתו בממשלה
לאחר פרישתו מממשלת בריטניה וממשרד החוץ וחבר העמים, הוא נשאר מצדד נלהב של ג'ון מייג'ור, ושמר על פעילנות (אקטיביזם) פוליטית מגוונת, בין היתר במשרות עסקיות, בעיקר בתור סגן יושב ראש בנק "NatWest" ומנהל מועצת המנהלים של הבנק, תפקיד אותו מילא בנים 1995–1999.
הרד עזב את בית הנבחרים הבריטי לאחר הבחירות הכלליות בבריטניה 1997, וב-13 ביוני 1997 קיבל את התואר הברון הרד מוסטוול, כתושב העיר וסטוול שבמחוז אוקספורדשייר, דבר שאפשר לו להמשיך לשבת בפרלמנט כחבר בבית הלורדים. בפברואר 2003, ימי מלחמת עיראק, אמר הרד בבית הנבחרים כי מדינות הקואליציה הבינלאומית עושות הכל למניעת פגיעה באזרחים. אחרי שצידד באותו דיון במלחמה, קרא לעברו חבר מפלגת הלייבור ג'ורג' גאלאוויי כי ידיו של הרד "מגואלות בדם אנשים תמימים, בהם נשים וילדים". הוא פרש סופית מבית הלורדים ב-9 ביוני 2016.
רובה ציידים
רובה ציידים הוא רובה המשמש לציד. אין סוג אחד של רובה ציידים ומספר סוגים של רובים משמשים לציד. למעשה, כל רובה יכול לשמש לציד, אך יש רובים שתוכננו בעיקר למטרה זו. נהוג לחלק את רובי הציידים לרובה לציד בעלי חיים קטנים (vermint) ורובה לציד בעלי חיים גדולים (game). המונח "רובה ציד" בעברית משמש כשם נרדף ל-shotgun, רובה כדוריות חלק קדח שמשמש בעיקר לציד, אך גם להגנה עצמית וכוחות משטרה. למרות שאין חפיפה מלאה בין רובי ציידים לשוטגאן, תרגום זה השתרש בעברית.
סוגים של רובי ציידים:
רובה
רובה (rifle) הוא כלי ירייה אישי בעל קנה ארוך (מעל ) שכולל לרוב קת המושענת על כתף היורה. הרובה הוא כלי הירייה המדויק ביותר וגם בעל טווח הירי הארוך ביותר. מלבד ציד הוא משמש למטרות רבות, בהן לחימה, קליעה ספורטיבית, הגנה עצמית ושימושי משטרה וצבא. ניתן לצוד ברובים גם בעלי חיים גדולים, ולשם כך מעדיפים כדור (תחמושת) "תחל מרכזי", ואילו לציד חיות קטנות משתמשים בכדורי "תחל היקפי" כגון 0.22 ארוך. רובי הציידים הם לרוב בריחיים (bolt action) שכן מכלול הבריח הוא אמין, מדויק וזול יותר ממכלול חצי-אוטומטי. מאחר שבציד לא נדרש ירי מהיר של מספר כדורים ברצף, קצב האש הנמוך יותר של המכלול הבריחי לא מהווה חיסרון משמעותי.
מאחר שחלק נכבד מהחיות שמהוות מטרה לציד יש חוש ריח טוב, התקרבות של הצייד אליהן תחשוף את נוכחותו ותביא לבריחתן. משום כך, ציידים נוהגים לצוד מהמארב ועל ידי ביצוע ירי מרחוק. לשם כך, על הרובה להיות מדויק. רובי ציידים רבים תוכננו לדיוק גבוה והירי בהם נעשה דרך כוונת טלסקופית, דבר ההופך אותם למעשה גם לרובי צלפים. בארצות הברית, רובי הצלפים של המרינס - רובה M40 - ושל הצבא - רוב"צ M24 - מבוססים שניהם על רובה רמינגטון מודל 700 אזרחי ששימש במקור גם לציד. רובי ה-M40 וה-M24 עברו התאמה לשימוש צבאי, בייחוד בכל הקשור לעמידות, אמינות ואחידות (כגון שימוש בקנה מעובה).
שוטגאן
שוטגאן (shotgun) הוא רובה חלק-קדח שתוכנן לירות מספר קליעים בירייה אחת, ואחד מסוגי התחמושת הנפוצים שלו הם כדורים שבהם במקום קליע בודד משתחרר רסס של כדוריות עופרת. השימוש בשוטגאן ותחמושת כדוריות נעשה בדרך כלל לציד בעלי חיים קטנים, ולעיתים לציד איילים עם תחמושת שמכונית Buckshot וכוללת רסס כבד יותר. לעיתים משתמשים בהם לציד בעלי חיים גדולים, ואז במקום תחמושת רסס משתמשים פשוט בקליע יחיד, גדול וכבד הנקרא Slug. רובי שוטגאן היורים slug הם לעיתים בעלי קנה מחורק כמו רובה.
גם השוטגאן הוא בעל קנה ארוך ולרוב בעל קת עץ ארוכה המושענת על כתף היורה. ברובם הם חלקי-קדח (ללא חירוק קנה) ולכן טווח הירי שלהם קצר יותר והם פחות מדויקים מרובים רגילים. עם זאת, תחמושת הרסס מאפשרת לפגוע בבעלי חיים קטנים וזריזים כמו ארנבאים, מכרסמים ועופות קטנים בזכות הפיזור הסטטיסטי של רסס הכדוריות. טווח הירי של שוטגאן ממוצע הוא עד, גם עם תחמושת רסס וגם עם תחמושת slug. הטווח הקצר מספק יתרון בטיחותי כאשר צדים במקומות צפופים ומאוכלסים, בכל הנוגע לסכנה שמציבים יריות שהחטיאו את המטרה. לעומת זאת, קליע של רובה מחורק (rifle) יכול לנוע למרחקים של מאות ואף אלפי מטרים.
לב סדוק
לב סדוק הוא אלבום האולפן השישי של מאיר בנאי. האלבום יצא לאור בשנת 2001, והופק על ידי משה לוי.
רשימת השירים
משתתפים משה לוי - קלידים אמיר צורף - גיטרות יוסי פיין - בס זאן פול זימבריס תופים
הוקלט באולפני המון
ג'וזפה פלאצ'ידו ניקוליני
קורות חייו
ניקוליני נשבע את שבועתו הדתית בשנת 1893 במנזר בג'נובה והוסמך לכהונה ככומר בשנת 1899 במסדר הבנדיקטיני. הוא למד באתנאום האפיפיורי של סנט אנסלם ברומא ונכנס למנזר בנדיקטיני בנפת פדובה. הוא כיהן ככומר בנפת סלרנו וב-1928 החל לכהן כבישוף באסיזי.
תקנת הציבור
תקנת הציבור היא מושג שסתום משפטי שמבטא את התפיסה הבסיסית של החברה ביחס להתנהגות ראויה ביחסים חוזיים. תקנת הציבור שואבת את ערכי זכויות האדם מהמשפט הציבורי ומבטאת את עמדתו של המשפט בנוגע למותר ולאסור בהתקשרות החוזית. מושג תקנת הציבור הוא דינמי, משתנה מעת לעת ומשקף את ערכי היסוד של המשטר המשפטי וככזה, הוא כולל את ערכי החברה בענייני מוסר, כלכלה וחברה. הערכים החוקתיים של המשפט והמשטר הם ראשונים במעלה ולכן זכויות האדם, המעוגנות בחוקי היסוד, מהוות מקור מרכזי ממנו שואב השופט את הנתונים הערכיים המגבשים את "תקנת הציבור" הישראלית. ביטחון המדינה, שלום הציבור, רווחתה ועוצמתה של המדינה – הם גם ערכים המעצבים את תקנת הציבור. עד 1973 עוגנה תקנת הציבור בישראל בסעיף 64 לספר החוקים העות'מאני והשימוש בה לשם ביטול חוזים היה רק במקרים נדירים. מ-1973 ואילך תקנת הציבור עוגנה בסעיף 30 לחוק החוזים (חלק כללי): "חוזה שכריתתו, תכנו או מטרתו הם בלתי חוקיים, בלתי מוסריים או סותרים את תקנת הציבור- בטל".
ג'וזפה פלאצ'ידו ניקוליני
פעילותו בתקופת השואה
ניקוליני היה מבכירי המחתרת באסיזי, והיה ראש ועדת סיוע שסיפקה סיוע למאות פליטים יהודים מהערים שהופצצו על ידי בעלות הברית ומצאו מקלט באסיזי. שותפיו באסיזי היו האב רופינו ניקאצ'י (Rufino Niccacci), אב מנזר סן דמיאנו (San Damiano) והכומר אלדו ברונצ'י (Aldo Brunacci), כומר בקתדרלת סן רופינו (San Rufino). ניקוליני החביא כמאה יהודים ב-26 מנזרים באזור, והשתמש בסמכותו כדי להורות על החבאת יהודים גם במנזרים שנקראו "clausura" - סגורים מהעולם החיצון. במנזרים אלה התחבאו היהודים כשהם לבושים בתלבושות של כמרים ונזירות, למען ביטחונם.
תקנת הציבור
המגמה הצרה
זמן קצר לאחר חקיקת חוק החוזים הכללי, שופטי ביהמ"ש העליון ומלומדים רבים הביעו דעתם לגבי תקנת הציבור כתקנה ששימוש בלתי מרוסן בה עלול להיות מעשה מסוכן. השופט משה עציוני והשופטת טובה שטרסברג-כהן פרסמו מאמרים בהם הם מתארים את תקנת הציבור כ"סוס פרא שאין לרכב עליו, באשר הוא עלול להביא את השופט לדרך ללא מוצא". השופטים הביעו את דעתם, שיש לפעול באיפוק רב בהפעלת תקנת הציבור לשם ביטול חוזים. גישה זו ייצגה את הדעה הרווחת בבתי המשפט לפני חקיקת חוק החוזים הכללי וגם בזמן הקצר לאחר חקיקתו. ביהמ"ש התבטא בנושא בפרשת יקותיאל, בה נאמר כי כדי שבית משפט יבטל חוזה מסיבה שהוא סותר את תקנת הציבור "צריך חוש הצדק והיושר והמוסר החברתי להתקומם מפני ביצועו". ובפרשת כהן הובאה דוגמה קיצונית לחוזה כזה שממחישה את השימוש הצר: חוזה עבדות.
ג'וזפה פלאצ'ידו ניקוליני
פעילותו בתקופת השואה
כמו כן סייע ניקוליני ליהודים שעברו בעיר כפליטים וסיפק להם מסמכי זהות מזויפים ובהם שמות נוצריים.
תקנת הציבור
המגמה הצרה
המגמה הצרה נבעה משלושה גורמים עיקריים: ראשית, מעקרון חופש החוזים במובנו הקלאסי, שבמרכזו עומד הכלל של כיבוד הסכמים וקיום חוזים. עיקרון זה מחייב הימנעות מהתערבות בחוזה שנערך מתוך רצונם החופשי של הצדדים ונחשב כאחד כעקרון יסוד בתפיסתנו המשפטית. שנית, ניתן לטעון כי תקנת הציבור, בהיותה מייצגת את ערכי הציבור, כוללת גם את ערך כיבוד הסכמים ולכן תובע המעוניין לבטל חוזה בשל תקנת הציבור יצטרך להראות ערך נפגע שחשוב יותר מערך כיבוד הסכמים. שלישית, תקנת הציבור, בהיותה מושג ארכאי ובעלת תנאים לא ברורים, תלויה בשיקול דעתו של כל שופט והפעלתה פוגעת בוודאות ומסכלת ציפיות והסתמכות של צדדים בחוזה ולכן יש לצמצם את השימוש בה למינימום האפשרי.
ג'וזפה פלאצ'ידו ניקוליני
הכרה
ב-1995 העניק יד ושם לניקוליני את התואר חסיד אומות העולם.
תקנת הציבור
שינוי המגמה
השינוי בא לידי ביטוי בפסק דין קסטנבאום. בפרשה זו, המושג תקנת הציבור עמד במרכז הדיון. השופט אהרון ברק ביקר את השימוש הצר בהפעלת תקנת הציבור. הפרשה עסקה בתנייה חוזית שאסרה כיתוב לועזי על גבי המצבה. דעת הרוב של השופט אהרון ברק, אליה הצטרפו שופטי הרוב, הייתה שלמושג תקנת הציבור המעוגן בסעיף 30 לחוק החוזים הכללי יש תפקיד מהותי באיזון בין ערכים מתנגשים. תקנת הציבור היא בין היתר קיום חוזים אך "אין זו תקנת הציבור היחידה ואף אין זו החשובה ביותר". מאידך, קיים הערך של כבוד האדם והוא גם ערך העומד בבסיס תקנת הציבור. האיזון אם כן, הוא בין קיום חוזים לבין כבוד האדם של המנוחה. השופט אהרון ברק בפסק דינו הנחיל זכויות יסוד של האדם שהיו עד אז מוגבלים למשפט הציבורי גם ליחסים שבין אדם לרעהו וקובע בפסק הדין שהתניה בנוגע לכיתוב העברי על המצבה נוגדת את תקנת הציבור. השופט מנחם אלון, בדעת המיעוט, הביע בפסק דינו את הגישה המצמצמת והצרה ורואה בפסק הדין של דעת הרוב "תוצאה שקשה להולמה, ויש בה משום התערבות קשה וחמורה בזכות היסוד של חופש ההתקשרות ביחסים משפטיים שבין שני צדדים לחוזה" וגם "פאטרנליזם לא רצוי ולא מוצדק".
המגמה הרחבה
תקופתנו מתאפיינת בירידת ערך דיני החוזים הקלאסיים שמבוססים על רצון הצדדים ועליית דיני החוזים המודרניים אשר עוסקים בראייה רחבה יותר על אינטראקציות כלליות חברתיות. ראייה זו מהווה כר פורה לכניסת ערכים כמו תום הלב ותקנת הציבור כדרך לשמור על הסדר הציבורי גם בתוך המרחב החוזי.
מאז פרשת קסטנבאום ניכרת מגמה מרחיבה לשימוש בתקנת הציבור. ביהמ"ש העליון נוטה היום לבטל חוזים ביתר קלות בשל תקנת הציבור. מגמה זו השתרשה עקב השפעתו הרבה של השופט אהרון ברק.
בספרו, מידתיות במשפט, השופט אהרון ברק אף מרחיב את משנתו גם למצב בו צד לחוזה אף ויתר על זכות מרצון. במקרה זה, תקנת הציבור תביא לאיזון בין הערכים המתחרים – האוטונומיה של הרצון הפרטי של שני הצדדים בעת כניסתם לחוזה לבין הערך הנפגע כתוצאה מהחוזה. בספרו של דניאל פרידמן "דיני עשיית עושר ולא במשפט", טוען פרידמן שתקנת הציבור יש בכוחה לבטל חוזה אף בחוזים שיש בהם תנאי כופה על הלקוח למשל קניית חלקי חילוף לרכב רק מן היצרן עצמו.
תמורות שחלו בחברה הישראלית וביניהן המהפכה החוקתית והכרה בזכויות יסוד רבות הביאו לחלחול של זכויות אלו גם לתוך המרחב הבין אישי בהתקשרויות חוזיות ולמהילת עקרון חופש החוזים במושגים כמו תום לב ותקנת הציבור. עם זאת, העדר שיטה ברורה וקריטריונים מאפשרים שיקול דעת נרחב לבתי המשפט שלעיתים יכול להיות לא מאוזן ונעדר שיטתיות, פוגע ביציבות ובהסתמכות הצדדים על החוזה.
צד א' וצד ב'
צד א' וצד ב' מתייחסים לשני צדי תקליטי 7 אינץ' שעליהם יצאו סינגלים מתחילת שנות החמישים. במהלך הזמן קיבלו המושגים משמעות נוספת והתייחסו לסוג השירים שבאופן מסורתי מופיעים בכל צד: בצד א' מופיע השיר שהיוצר מוציא ומקווה שיהפוך ללהיט ויזכה להשמעות רבות ברדיו (ובהמשך להקרנת הווידאו קליפ בערוצי המוזיקה) ובצד ב' מופיעים שירים משניים יותר אך בעלי ערך אומנותי רב יותר.
היסטוריה
במחצית הראשונה של המאה העשרים, כשעוד השתמשו בתקליטי "שלאק" 78 סל"ד, המושגים צד א' וצד ב' התייחסו רק לפן הפיזי של הסינגל. התקליטים היו מגיעים לתחנות הרדיו והשדרנים היו מנגנים את השירים משני הצדדים ללא הבחנה. בתחילת שנות החמישים, עם המצאתם של תקליטי ה"ויניל" 45 סל"ד, הופיעו הסינגלים הראשונים. בתחילה חברות התקליטים היו שמות בכל צד שיר אחד בצורה אקראית. כך נוצר לעיתים מצב שבו יצאו סינגלים ששני השירים שהופיעו על גבי שני צדיהם הפכו ללהיטים.
במהלך השנים, עם התבססותם של תקליטי ה"ויניל" כמדיה המקובלת להפצת מוזיקה, הופיעו אלבומי המוזיקה הראשונים. מאז נהוג שבמקביל להוצאת אלבום מוזיקה חדש ובמהלך מספר חודשים אחריו מוציאים מספר סינגלים, בדרך כלל שלושה או ארבעה סינגלים במרווח של חודשיים-שלושה אחד מהשני. על גבי כל סינגל הופיע על צד א' שיר מהאלבום שנועד להיות להיט. לעומת זאת, על צד ב' היה שיר שלא נכנס לאלבום, קטע אינסטרומנטלי, או שיר שלא התאים להשמעה ברדיו.
עם התחלת השימוש בקלטות שמע ואחר כך בתקליטורים, ההבחנה הטכנית בין צד א' וצד ב' הפכה לחסרת משמעות. בתחילה עוד יצאו קלטות כסינגלים במתכונת של תקליטים (שיר אחד בכל צד), אך בהמשך שיטת ה"מַקְסִי-סִינְגֶל" (סינגל שמכיל שלושה-ארבעה שירים ולא שניים) הפכה למקובלת יותר, והשימוש בהן כ"סינגל" רגיל נעלם מן התעשייה. בתחילת שנות התשעים התקליטור הפך לתקן המדיה הסטנדרטי להפצת מוזיקה. מאחר שלתקליטור אין צדדים, המושגים הטכניים צד א' וצד ב' נעלמו. אמנם עדיין מפיצים סינגלים על-גבי תקליטים, אך בקנה מידה מצומצם, ואופן הפצה זה נועד בעיקר למעריצים או לתקליטנים. עם הופעתן של ההורדות החוקיות והזרמת המדיה, הסינגל הלך ונעלם מבחינה פיזית. למרות זאת, המונח צד ב' שימש זמן רב את האמנים ואת מפיצי המוזיקה כשם כולל לכל קטעי הבונוס שמצורפים לשיר העיקרי.
משמעותו של צד ב'
מאז הופעת אלבומי המוזיקה, נוצר הצורך לספק לסינגלים ערך מוסף. כך, למעשה, קיבל צד ב' את המשמעות האמנותית שלו. לרוב הוא היה אחד מהבאים:
סוגי חומרים מוזיקליים משניים שאינם צד ב'
שירים שהופיעו כצד ב' שונים משירים אחרים של אמנים שלא הופיעו על גבי אלבום, כמו חומרים שטרם יצאו לאור. שירים אלו לא נועדו להופיע באלבומים או בסינגלים. בנוסף לשירים אלו, ישנם שירים שנחתכו בעריכת האלבום, שגם הם, בניגוד לשירי "צד ב'", לא זוכים לצאת לאור. בנוסף לאלו, ישנם שירי ה"דמו" (הדגמה) הקלטות מוקדמות של שירים שזכו בהמשך לעיבוד מחודש והוצאה על גבי אלבום או סינגל. כל השירים האלו הופכים לנדירים ובגדר "פריט אספנות" עבור המעריצים.
לעיתים חברות התקליטים מוציאות אלבומים ישנים במהדורות חדשות ועל-מנת להפוך אותן לאטרקטיביות יותר הן מוסיפות להן את אותם שירים והקלטות שלא יצאו לאור בעבר. במקרים מסוימים אמנים מוציאים אוספים המורכבים אך ורק משירי צד ב' וחומרים נדירים שלא ראו אור בעבר. אוספים אלו מכוונים בעיקר לקהל המעריצים שלהם ולא נועדו להיות פופולריים בקרב הקהל הרחב.
רוסברי
רוסברי (באנגלית: Rosebery, לעיתים מבוטא רוזברי) הוא פרוור בסידני. רוסברי מנוהל על ידי עיריית סידני (The City of Sydney) ועיריית בוטאני ביי (City of Botany Bay).
גאוגרפיה
רוסברי מצוי 6 ק"מ דרומית ממרכז העסקים הראשי של סידני, והוא הפרוור הדרומי ביותר באזור השיפוט של עיריית סידני, והפרוור הצפוני ביותר באזור השיפוט של עיריית בוטאני ביי. מצפון הוא גובל בזטלנד, במערב באלכסנדריה ובדרום במסקוט, השייך לאזור הפרוורים המזרחיים. הרחובות הראשיים העוברים בו הם דרך בוטאני ודרך רוטשילד (מצפון לדרום), ודרך גרדנרס ממערב למזרח.
היסטוריה
רוסברי נחנכה בשנת 1883 לרגל ביקורו של ארצ'יבלד פיליפ פרימרוז, רוזן רוסברי החמישי, באוסטרליה. פרימרוז המשיך בקריירה פוליטית וקיבל את תפקיד ראש ממשלת הממלכה המאוחדת בשנים 1894-95.
ב-1961 חולק הפרוור לאזור תעשייתי ואזור מגורים צפוף. אזור דרך גרדנרס פותחה על ידי ריצ'רד סטנטון, שעבודתו נתנה לפרוור מוניטין של "פרוור גנים".
החל משנת 1902 ועד 1957, נסע קו חשמלית דרך רוסברי, ומשם לזטלנד. קו זה עבר ברחובות רדפרן, אליזבת' וצ'למרס. הקו הפסיק את שירותו יחד עם פרוורים רבים אחרים בסידני, שהחליפו את שירות החשמליות בקווי אוטובוסים.
תרבות
ברוסברי מצוי פארק טורוול, בין שדירת הרקורט ודרך הייז, כמו גם גנים קטנים רבים. תחרויות גינון נערכו בפרוור מדי שנה החל משנות השישים ועד שנות התשעים.
מרבית בתי המגורים בפרוור הם בסגנון בונגלו, בארכיטקטורה קליפורנית ופדריישן אוסטרלית. חלק מאוכלוסיית רוסברי היא מהגרים ובני מהגרים, רובם מארצות המזרח התיכון, בעיקר יוון ואיטליה.
יחסי החוץ של כורדיסטן העיראקית
יחסי החוץ של כורדיסטן העיראקית הם היחסים הבליטרליים בין כורדיסטן העיראקית לבין מדינות וארגונים בינלאומיים. היציבות הפוליטית והכלכלה המפותחת (יחסית לשאר עיראק) אפשרו לכורדיסטן העיראקית, המהוה ישות אוטונומית בעיראק, לנהל מדיניות חוץ עצמאית מהממשל המרכזי העיראקי.
הגוף העיקרי המנהל את יחסי החוץ של כורדיסטן העיראקית הוא המחלקה ליחסי חוץ (DFR). המטרות העיקריות של המחלקה הן להעלות את הפרופיל העולמי של כורדיסטן העיראקית, לשפר את הקשרים הבינלאומיים שלה עם ממשלות וארגונים בינלאומיים שונים, ולהציג הזדמנויות עסקיות בפני גורמים אזוריים ובינלאומיים.
חזון מדיניות החוץ של הכורדיסטן העיראקית סלל את הדרך להקמת נציגויות דיפלומטיות שונות בכורדיסטן. בסך הכל ל-30 מדינות יש נוכחות דיפלומטית בארביל, בירתה. לגופים רב לאומיים, כולל האיחוד האירופי, האו"ם, ההוועד הבין-לאומי של הצלב האדום, JIA הצלב האדום ו-KOICA יש משרדים בכורדיסטן. כורדיסטן העיראקית מחזיקה כיום נציגויות דיפלומטיות ב-14 מדינות.
כורדיסטן העיראקית חיזקה את קשריה הבינלאומיים במהלך הקואולציה הבילאומית נגד דאעש ב-2014, כשמדינות שונות שלחו סיוע לכוחות הפשמרגה שלה.
המחלקה ליחסי חוץ
כורדיסטן העיראקית הקימה את המחלקה ליחסי חוץ (DFR) בספטמבר 2006 כדי לנהל את יחסיה עם הקהילה הבינלאומית. כיום, המחלקה היא חלק בלתי נפרד מהממשלה האזורית של כורדיסטן, עם תחומי אחריות נרחבים. את המחלקה הקים שר החוץ פלאח מוסטפא בכיר, שכיהן כשר החוץ של כורדיסטן העיראקית מ-2004, ועמד בראש המחלקה עד 2019. ב-2019 הועמדה בראש המחלקה השרה סיפין דיזאי. מחלקת קשרי החוץ של כורדיסטן העיראקית מחויבת לקדם את האינטרסים של אזור כורדיסטן ואנשיו בכל הקשור ליחסים עם הקהילה הבינלאומית ובהתאם לחקיקה של האזור ולחוקת עיראק.
תחומי האחריות המרכזיים של המחלקה כוללים:
ארמניה
היחסים מתוארים כ'לבביים' וארמניה מחזיקה בקונסוליה בארביל.
ארצות הברית
ארצות הברית מחזיקה בקונסוליה הכללית בארביל, שהוקמה ביולי 2011. לכורדיסטן יש נציגות בארצות הברית מפברואר 2007.
דרום קוריאה
כורדיסטן ודרום קוריאה חולקות יחסים דיפלומטיים וכלכליים חזקים, כמו גם תמיכה צבאית מהכוחות המזוינים של קוריאה. דיוויזיית זייתון (בקוריאנית: 자이툰 부대; בכורדית: Tîpa Zeytûnê) הייתה יחידה צבאית קוריאנית שפעלה בכורדיסטן מספטמבר 2004 עד דצמבר 2008. 2,200 חיילים נוספים (רובם מהנדסים) נשלחוו לארביל שבכורדיסטן העיראקית עד תחילת ספטמבר 2004 וצורפו עם הכוחות ההומניטריים שהועברו מדרום עיראק. היחידה המשולבת כללה 2,800 חיילים. 800 חיילים נוספים נשלחו לתגבר את הדיוויזיה בנובמבר 2004, ובכך גדל חיל המשלוח של קוריאה הדרומית ל-3,600.
לרפובליקה של קוריאה יש קונסוליה בארביל שנפתחה ב-2004, והקונסול הנוכחי הוא מר פארק יאנג-קיו.
הודו
בין הודו לכורדיסטן העיראקית מתקיימים יחסים דיפלומטיים מוגבלים. הודו רוכשת נפט גולמי כורדי שנמכר על ידי חברות טורקיות. כורדים רבים נוסעים להודו למטרות חינוכיות או רפואיות. ביולי 2014, אמין חוואראני, ראש האגף ליחסים בינלאומיים של המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית, אמר לתקשורת ההודית כי הוא מקווה לקשרים פוליטיים וכלכליים עמוקים יותר עם הודו, ותיאר את המדינה כ"שותפה חשובה". חוואראני גם הביע את רצונו לראות את ממשלת הודו פותחת קונסוליה בארביל, והזמין חברות הודיות להשקיע בכורדיסטן. בנובמבר 2014 שלחה ממשלת הודו את השליח המיוחד השגריר סורש ק. רדי לבקר בכורדיסטן ולפגוש פקידי ממשל כורדים. רדי הצהיר כי הודו "תומכת באופן מלא באזור כורדיסטן בתקופה קשה זו", והביעה אמון בממשלת הכורדים ובכוחות הפשמרגה שישמרו על היציבות והביטחון של האזור. השגריר גם שיבח את תפקידם של כוחות פשמרגה בלחימה בדאעש, והודיע כי ממשלת הודו תפתח קונסוליה בכורדיסטן.
טורקיה
הקונסוליה הכללית של טורקיה בארביל נפתחה במרץ 2010. פריחת הסחר בין המדינות, זרם של השקעות טורקיות והסכמי אנרגיה סללו את הדרך להגברת שיתוף הפעולה הגאופוליטי, וסייעו להתגבר על עשרות שנות מתח. שותפות מתרחבת זו, הבנויה על אינטרסים כלכליים הדדיים, סומלה בביקורו של ראש ממשלת טורקיה רג'פ טייפ ארדואן בכורדיסטן העיראקית במרץ 2011, הביקור הראשון של נציג טורקי רשמי בכורדיסטן העיראקית. הגדלת נפחי הסחר בין טורקיה לכורדיסטן (8.4 מיליארד דולר ב-2012) מדגימה את החשיבות של מערכת היחסים. מתיחות העבר נדחקה על ידי שותפות אנרגיה חדשה. במאי 2012, טורקיה והממשלה האזורית של כורדיסטן חתמו עסקה לבניית צינור גז אחד ושני צינורות נפט ישירות מכורדיסטן העיראקית לטורקיה ללא מעורבות הממשלה העיראקית.
משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית ב-2017 גרם למתיחות בין המדינות, כשטורקיה מגנה את המשאל, ואף הסירה שלושה ערוצי טלוויזיה שבסיסם בכורדיסטן העיראקית, כולל סוכנות הידיעות הכורדית Rudaw, מהלוויין TurkSat שלה בשל הפרות שידור במהלך משאל העם של הממשלה האזורית הכורדית בספטמבר 2017. טורקיה גם השעתה את הטיסות לאזור כורדיסטן וממנו עד למרץ 2018. למרות זאת, היחסים הכלכלים בין המדינות נותרו משמעותיים, והגבול בין כורדיסטן העיראקית לטורקיה נותר פתוח, בניגוד לגבולה עם איראן שנסגר בצידו האיראני, במטרה להטיל מצור על כורדיסטן העיראקית.
ב-22 ביוני 2019, נשיא כורדיסטן העיראקית נצ'ירוואן בארזאני, ביקר באיסטנבול ונפגש עם נשיא טורקיה ארדואן, שתיאר את ברזאני כ"אורח המיוחד שלו". זה היה ביקור החוץ הרשמי הראשון של ברזני כנשיא כורדיסטן העיראקית. מטרת הביקור התפרשה על ידי מספר כלי תקשורת כניסיון להשיג תמיכה כורדית במועמד השלטון של מפלגת הצדק והפיתוח, בינאלי ילדרים בבחירות לראשות העיר איסטנבול ב-23 ביוני 2019.
ישראל
בשנת 2004 דווח על פגישות של פקידים ישראלים עם מנהיגים כורדים כאשר מסעוד בארזאני, ג'לאל טאלבאני וראש ממשלת ישראל אריאל שרון אישרו בפומבי את היחסים הטובים של ישראל וכורדיסטן העיראקית. נשיא כורדיסטן העיראקית, מסעוד בארזאני, כשנשאל בעת ביקור בכווית במאי 2006 על היחסים בין הכורדים לישראל, אמר: "זה לא פשע לקיים יחסים עם ישראל. אם בגדד תקיים יחסים דיפלומטיים עם ישראל, נוכל לפתוח קונסוליה בארביל". בנאום ב-2014 תמך ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בהקמת מדינה כורדית עצמאית. הוא אמר: "הכורדים הם עם לוחם שהוכיח מחויבות פוליטית ומתינות פוליטית, והם גם ראויים לעצמאות פוליטית משלהם".
קשרים עם ארגונים בינלאומיים
כורדיסטן העיראקית חברה בארגון בין-לאומי אחד בלבד.