cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב סאמארה (1917)
תוצאות הקרב
נפגעים:
היקף הנפגעים בקרב הכוחות הבריטים אילץ את מוד לעצור את התקדמותו כדי לרענן את כוחותיו ולתגברם. כמו כן סיכל היקף הנפגעים את תוכניות משרד המלחמה להוציא כוחות מזירת מסופוטמיה כדי לתגבר את החזית המערבית באירופה.
ארט מונק
ג'יימס ארתור "ארט" מונק (אנגלית: James Arthur "Art" Monk; נולד ב-5 בדצמבר 1957 בוייט פליינס, ניו יורק) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר. מונק שיחק בין השנים 1980–1995 בוושינגטון רדסקינס, ניו יורק ג'טס ופילדלפיה איגלס. מונק נכנס להיכל התהילה של ה-NFL בשנת 2008.
קריירה מקצוענית
מונק סיים את הקריירה שלו עם 940 תפיסות בסכום כולל של 12,721 יארדים ו-68 טאצ'דאונים, יחד עם 332 יארדים כוללים בריצה. מונק השחקן הראשון שעבר את רף 100 התפיסות בעונה ו-900 תפיסות בקריירה. במהלך 14 עונות ברדסקינס מונק זכה בשלושה סופרבולים.
ג'ואל שומאכר
'''ג'ואל ט. שומאכר (באנגלית: Joel T. Schumacher'''; 29 באוגוסט 1939 – 22 ביוני 2020) היה במאי ותסריטאי קולנוע יהודי-אמריקאי. נודע בעיקר כבמאי הסרטים "באטמן לנצח", "באטמן ורובין", "תא טלפון" ו"פנטום האופרה".
ביוגרפיה
הוא נולד בניו יורק, ניו יורק שבארצות הברית. אמו, מריאן (לבית קנטור) יהודייה משוודיה, התאלמנה כשהיה רק בן ארבע מאביו, פרנסיס שומאכר האמריקאי-נוצרי. הוא למד עיצוב, ולאחר שעבד בתעשיית האופנה, הוא החל לשמש כמעצב תלבושות בפרויקטים טלוויזיוניים ובהמשך במספר סרטי קולנוע, כולל שניים של וודי אלן. בד בבד החל לעסוק בכתיבה וכתב את הלהיט דל התקציב "שטיפת מכוניות" (1976), כמו גם סרטים עצמאיים נוספים, ובהם "הקוסם" (1978), עיבוד קולנועי להצגת התיאטרון, בו כיכבו דיאנה רוס ומייקל ג'קסון.
קריירה
לאחר שביים שני סרטי טלוויזיה בשנות ה-70 של המאה ה-20 ביים שומאכר ב-1981 את סרט הבכורה שלו, "האישה המתכווצת המדהימה", קומדיית מדע בדיוני לילדים שבא הציג את הקו הקולנועי בו נקט - סרטים הוליוודים נוסחתיים. בהמשך הוא ביים סרט פעולה בכיכובו של מיסטר טי ("D.C. Cab"), דרמת נעורים ("חברים") (1985), קומדיית אימה שהפכה לקאלט ("נשיכות קטנות") (1987), וקומדיה רומנטית ("בני דודים") (1989).
בשנות ה-90 של המאה ה-20 המשיך עם הקו הזה בדרמת המתח "קו הדממה", בדרמה הרומנטית "בחירתה של אהבה" (שניהם בכיכובה של ג'וליה רוברטס), דרמת המתח "הלקוח", על פי ספרו של ג'ון גרישם, כמו גם את "עת להרוג", הדרמה "אנשים מושלמים" בכיכובו של רוברט דה נירו, וסרטי הפעולה "בדרך למטה", "שמונה מ"מ". הקריירה של שומאכר התחילה להתדרדר כשהוא ביים את שני סרטי ההמשך המבוססים על הקומיקס של באטמן: הסרט הראשון שביים "באטמן לנצח" הפך לשובר קופות מספר שתיים במדינה באותה שנה. לעומתו, הסרט השני שביים "באטמן ורובין" קיבל ביקורות קשות ולא הצליח בקופות כמו קודמיו. בהמשך שומאכר הודה שהסרט היה מצועצע ולא אפל מספיק כפי שהמעריצים ציפו באותה תקופה.
ב בייים ב-2010 את דרמת הנעורים "12". ב-2011 ביים את סרט המתח "הסגת גבול" בכיכובם של ניקולס קייג' וניקול קידמן.
חיים אישיים
שומאכר יצא מהארון ונודע כגיי מוצהר במשך רוב הקריירה שלו.
הוא נפטר ב-22 ביוני 2020.
יחסי סונים–שיעים
האסלאם הסוני והאסלאם השיעי הם שני הזרמים המרכזיים באסלאם. הנתונים הדמוגרפיים קשים להערכה ומשתנים על פי מקורות אך מקובל לחשוב שבין 87% ל-89% מהמוסלמים בעולם הם סונים, וכ-11% עד 12% הם שיעים, כאשר מרבית השיעים שייכים לאסכולת התריסריים.
הסונים הם רוב במרבית הקהילות המוסלמיות: בדרום-מזרח אסיה, בסין, בדרום אסיה, באפריקה וכן במרבית המדינות המוסלמיות. השיעים מהווים רוב באיראן, בעיראק ובבחריין וכן מהווים מיעוט משמעותי בלבנון. אזרבייג'ן היא ברובה שיעית אך שיעור הציבור המקפיד על מסורת הוא נמוך משמעותית. פקיסטן בעלת האוכלוסייה הגדולה בעולם של סונים והשנייה בגודלה של שיעים.
היסטוריה
הרקע ההיסטורי לפיצול טמון בתקופה שלאחר מותו של מוחמד בשנת 632. מותו יצר מאבקי ירושה שהובילו לקרב צפין. השיעים טוענים, כי מוחמד מינה את עלי כיורשו על פי צו אללה, ולכן רק צאצאיו יכולים להיות ה"אימאם". ולעומתם הסונים טוענים, כי מוחמד מת מבלי לקבוע את יורשו, ולכן כל מוסלמי מאמין יכול להיות הח'ליף. המחלוקות החריפו בקרב כרבלא שלאחריו נשמעו קריאות נקמה חסרות רחמים משני הצדדים.
לאורך השנים יחסי סונים–שיעים היו לסירוגין יחסים של שתוף פעולה ועימות.
נרי קרדוסו
נרי ראול קרדוסו (בספרדית: Neri Raúl Cardozo; נולד ב-8 באוגוסט 1986 בגודוי קרוז, מחוז מנדוזה, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בקבוצת ונאדוס המקסיקנית.
יחסי סונים–שיעים
רדיפת שיעים במדינות סוניות
היו תקופות בהן שיעים היו נרדפים במדינות הסוניות; דיכוי, הוצאות להורג, חרמות, אפליה בעבודה, אפליה בצבא ועוד, במיוחד תחת אל-מאמון. לאור זאת יצא פסק הלכה שיעי שהתיר תקייה שמשמעה חובת הזהירות שבאה לידי ביטוי בנכונות להסתיר את הזהות השיעית כדי לשרוד תחת שלטון עוין; תוך שמירה על החיים, הפרנסה והכבוד. ב-2 בינואר 2016, האיאתולה השיעי נימר א-נימר, אשר התנגד למשטר הסוני בערב הסעודית, הוצא להורג.
נפוצה אצל השיעים האמרה "מכל יציריו של אללה הכלב הוא הטמא ביותר, אך ערבי סוני גרוע מהכלב", אשר נאמרה במקור על ידי המלומד הפרסי התריסרי מוחמד-בכר מג'ילסי.
נרי קרדוסו
נבחרת ארגנטינה
קרדוסו היה שותף לזכיית הנבחרת הצעירה של ארגנטינה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ב-2005, יחד עם ליונל מסי וסרחיו אגוארו. הוא זומן על ידי מאמן הנבחרת אלפיו באסילה לסגל נבחרת ארגנטינה המורכבת משחקני הליגה המקומית המתכוננת לקופה אמריקה שייערך בקיץ בוונצואלה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת במשחק הידידות מול צ'ילה ב- 18 באפריל 2007.
יחסי סונים–שיעים
כיום
העימותים נמשכים גם בעידן המודרני, דוגמת ההתקוממות בבחריין, מלחמת עיראק, מלחמת האזרחים בסוריה ומבצע סופה נחרצת.
מאז המהפכה האיראנית בשנת 1979, איראן, נחשבת למנהיגת המחנה השיעי, דבר המתבטא בתמיכתה בארגוני טרור שיעים, כגון: חזבאללה, חות'ים ובמיליציות שיעיות בעיראק, אשר הוקמו לצורך המלחמה בארגון המדינה האסלאמית. בנוסף, סוריה הנמצאת תחת שלטונו של בשאר אל-אסד, נחשבת גם היא לבעלת ברית של איראן. בעוד אצל השיעים, יש הסכמה רחבה כלפי הנהגת המחנה, המחנה הסוני מחולק לשניים. המחנה הגדול, הוא המחנה המכונה "מחנה הסוני המתון", אותו מובילה ערב הסעודית, אשר בשטחה נמצאים המקומות הקדושים לאסלאם כגון: הכעבה, הר ערפאת, אל-מדינה ומסגד הנביא. למחנה זה משויכות גם איחוד האמירויות הערביות, בחריין, מצרים וכן עומאן, למרות היותה מדינה איבאדית. המחנה השני הוא המחנה המזוהה עם תנועת האחים המוסלמים, בהובלתו של רג'פ טאיפ ארדואן נשיא טורקיה, ומדינות נוספות הנמצאות במחנה זה הן: קטר, תוניסיה וארגון החמאס השולט ברצועת עזה.
פרנסיסקו דה אוסס
פרנסיסקו דה אוסס (בספרדית: Francisco de Hoces; מת ב-1526) היה ספן ספרדי, שהצטרף בשנת 1525 למשלחת לואאיסה (Expedición de García Jofre de Loaísa) אל איי התבלינים, כמפקד האונייה "סן לסמס" (San Lesmes).
בינואר 1526 הדפה סופה את "סן לסמס" דרומה, מן הפתח המזרחי של מצר מגלן אל קו רוחב 56° דרום, שם סבר צוות הספינה שהם רואים את קצה היבשה. המסקנה המקובלת מכך היא, שהאנשים ראו מים פתוחים לכיוון מערב הלאה מצוק יבשתי, שיכול היה להיות הקצה הדרום-מזרחי ביותר של ארץ האש (Cabo San Diego - כף סן דייגו) או של איסלה דה לוס אסטאדוס (Isla de los Estados, כף סן חואן - Cabo San Juan). בכל אחת מן האפשרויות, ראו כמשוער נתיב מים פתוחים, המקשר בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט דרומית לארץ האש, ומכאן שהקדימו את פרנסיס דרייק במסקנה לקיומו של נתיב מקשר כזה. זו הסיבה לכך שכמה היסטוריונים ספרדים, ארגנטינאים וצ'יליאנים טוענים, שמה שקרוי מעבר דרייק צריך להיקרא ים אוסס (Mar de Hoces).
אחרי שמשלחת לואאיסה הגיעה לבסוף אל האוקיינוס השקט דרך מצר מגלן, הפיצה עוד סופה את כל הצי ו"סן לסמס" נראתה בפעם האחרונה בסוף מאי 1526. אחריתה של "סן לסמס" הייתה נושא להשערות רבות, שהתבססו על אי-אילו עקבות אירופאים מן המאה ה-16, שנמצאו לאחר זמן במקומות שונים בסביבות האוקיינוס השקט. עדות אפשרית לכך שהספינה הגיעה אולי לאי חג המולד, לכל אחד מאיי הארכיפלג הפולינזי או אפילו לניו זילנד. בכל אחד ממקרים אלה מדובר על הנחיתה האירופאית הראשונה במשולש הפולינזי, אירוע המקדים את ההיסטוריה של אזור זה בכמה עשורים. הסופר האוסטרלי רוברט לנגדון (Robert Langdon) היה התומך הבולט ביותר בתאוריות אלה בספריו "The lost caravel" ו-"The lost caravel re-explored". לאחר מותו של רוברט לנגדון, שימשה התאוריה בסיס למותחן הקשר של גרג סקואן (Greg Scowen), "The Spanish Helmet", שפרנסיסקו דה אוסס הוא בין הדמויות העיקריות בו.
יוסף צבי קרליבך
הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך (בגרמנית: Joseph Zwi Carlebach; כ"ב בשבט תרמ"ג, 1883 – ח' בניסן תש"ב, 26 במרץ 1942) היה מחנך ורב גרמני, רבה של המבורג, ועסקן נמרץ עבור הישיבות באירופה.
ראשית חייו
קרליבך נולד ב-30 בינואר 1883 (כ"ב בשבט ה'תרמ"ג) בליבק שבגרמניה, השמיני מתוך 12 ילדיהם של אסתר, סופרת ומשוררת ובתו של הרב אלכסנדר זוסמן אדלר, רבה הראשון של ליבק, ושל הרב ד"ר שלמה קרליבך, שהיה רבה של ליבק אחרי הרב אדלר. הוא וארבעה מאחיו היו לרבנים. הבכור מבניהם, הרב ד"ר עמנואל קרליבך, היה רבן של ממל וקלן, מחנך ופעיל פוליטי. השני מאחיו, הרב ד"ר אפרים קרליבך, היה רבה של לייפציג ומחנך אף הוא; בנו עזריאל קרליבך היה עיתונאי ישראלי, עורך העיתונים "מעריב" ו"ידיעות אחרונות". האח הרב ד"ר דוד קרליבך (1886–1913) נפטר בגיל 27, והספיק לחבר מספר מאמרים וספרים בנושאים שונים. הרב ד"ר הרטוויג נפתלי קרליבך, אח נוסף, היה רב במרחב הגרמני ובארצות הברית ומחנך; בנו הרב שלמה קרליבך נודע בכינוי "הרב המרקד". דודו, הרופא אפרים אדלר, היה הסנדק בברית המילה שלו, והשפיע עליו רבות.
למד בקתרינאום, גימנסיה בליבק. למד תלמוד אצל הרב מרדכי גוּמפל (1833–1912), תלמיד של הרב יעקב אטלינגר מאלטונה. הרב גומפל התגורר בבית משפחת קרליבך, ולימד את כל בניה. בשנים 1901–1905 למד מתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטת ברלין. בין מוריו היו מקס פלאנק, וילהלם דילתיי ואולריך פון וילאמוביץ-מלנדורף. במקביל למד באופן מזדמן בבית המדרש לרבנים בברלין אצל רבי דוד צבי הופמן, הרב יוסף וולגמוט, אברהם ברלינר ורבנים וחוקרים נוספים, ובמקביל לימד בבית הספר של קהילת "עדת ישראל" שבניהולו של מאייר הילדסהיימר, בן הרב עזריאל הילדסהיימר. עם סיום לימודיו בהצטיינות יתרה (summa cum laude) באוניברסיטה קיבל במרץ 1905 תואר מורה (Oberlehrer-Examen) במתמטיקה ובמדעי הטבע לבתי ספר תיכוניים. עוד באותו היום הזדמן לברלין אפרים כהן-רייס, מנהלו של בבית הספר למל בירושלים, והציע לקרליבך הצעיר משרת הוראה בבית הספר שניהל. לאחר שהתייעץ עם אביו הסכים הרב יוסף צבי קרליבך, ובשנים 1905 עד 1907 כיהן כמורה למדעי הטבע בבית הספר למל בירושלים. בתקופה זו פגש את הראי"ה קוק, אז רבה של יפו והמושבות, והתפעל ממנו. גם מן הרב ד"ר אלעזר הלוי גרינהוט והרב שמואל סלנט התרשם, ותיאר בהתלהבות בזיכרונותיו ובמכתביו. העלה את רשמיו מארץ ישראל על הכתב בעיתוני יהדות גרמניה ואנגליה, והרצה עליהן. אחת מהרצאותיו, Das heilige Land ("ארץ הקודש"), הועלתה על הכתב ויצאה בברלין בשנת 1909.
בקיץ 1908 שלחו לו רשויות גרמניה זימון לבדיקה גופנית שגרתית לפני שירות צבאי, והודיעו לו כי הם עתידים לגייסו. הוא חזר לגרמניה, והונחה להתגייס ביום שלאחר סוכות; עם זאת, לאחר בדיקה גופנית נוספת נפטר משירות צבאי. עם חזרתו לגרמניה החלה מחלוקת על שלימד בלמל, שמספר רבנים ארץ-ישראליים החרימו. הרב קרליבך הסביר במאמרים בעיתונות מדוע הסכים ללמד בבית הספר, כיהודי אורתודוקסי; לדבריו, רוב הרבנים אישרו את פעילות למל ובארץ ישראל לא הייתה הנהגה יהודית מחייבת, אלא קהילות-קהילות, כך שהאיסור היה רק על בני הקהילות של הרבנים החותמים, רבנים ממוצא אירופאי, שחששו מהתבוללות. כתלמיד של שיטת "תורה עם דרך ארץ" דגל בשילוב המסורת היהודית עם תרבות חילונית. המשיך בלימודיו האקדמיים בברלין, ובהמשך גם בלייפציג ובאוניברסיטת רופרכט-קרל בעיר היידלברג, וב-1909 קיבל תואר במתמטיקה, מדעי הטבע ועברית בהיידלברג. עבודת הדוקטורט שלו, ''Lewi ben Gerson als Mathematiker. Ein Beitrag zur Geschichte der Mathematik bei den Juden'' (לוי בן גרשון כמתמטיקאי: מאמר על ההיסטוריה של המתמטיקה אצל היהודים), עסקה בכתביו וברעיונותיו המתמטיים של פרשן המקרא, הפילוסוף והמדען רבי לוי בן גרשון, הידוע בראשי התיבות "רלב"ג"; הוא הוציא אותה שנית ב-1910 בברלין. קטעים מספרי הרלב"ג פרסם בספר היובל לכבוד אביו שיצא בשנת תר"ע, במלאת 40 שנה לשבתו על כס הרבנות בליבק.
מלחמת העולם הראשונה
ב-1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה. עם הגעת הידיעות על ההרס ואי-הצדק במלחמה לברלין, חיבר הרב קרליבך מאמר בשם Moral als Politik (מוסר כפולטיקה), ובו הביע את רצונו לפעולה אתית גם בקרב הפוליטיקאים, וביסס זאת על נבואות ירמיהו. בהמשך גויס לצבא הגרמני; תחילה שימש כאיש קשר בתחנת מעבר למברקים במיינץ. בהמלצת גיסו, הרב ד"ר ליאופולד רוזנק, רבה של ברמן, ששירת כרב צבאי בליטא הכבושה ושימש כיועץ לשלטונות הכיבוש, הוא קוּדם לדרגת האופטמן (קפטן) והתמנה על ידי רשויות הכיבוש, שרצו לעודד גרמניזציה של האוכלוסייה המקומית, לארגן את מערכת החינוך התיכונית היהודית בעיר קובנה. הוא ייסד את הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה (שפעלה אז בשם "גימנסיית קרליבך"), שבה התנהלו הלימודים ברוח "תורה עם דרך ארץ" – שילוב בין לימוד תורה ומודרניות ולימודי מדע. מורים בעלי הכשרה גבוהה יובאו מגרמניה, ושפות ההוראה היו גרמנית ועברית מודרנית. קרליבך צידד בענישה גופנית כאמצעי חינוך. הגימנסיה המשיכה לפעול בעיר עד שנת 1940. על פעולתו במוסד זה כתב הסופר סמי גרונמן, ששירת בקובנה גם הוא באותם ימים: . מלבד פעילותו בגימנסיה היהודית עמד בקשר הדוק עם רבנים וראשי ישיבות בליטא.
לאחר פטירת אביו בשנת 1919 (תרע"ט), חזר לעיר מולדתו ונתבקש למלא את מקום האב כאב"ד וראש הקהילה היהודית של ליבק. לאחר שבעה חודשי התלבטות בשל חששו לנטוש את הפעילות בליטא, נפטרה גם אמו, והוא הסכים לקחת עליו את המשרה הרבנית. מליטא הגיע איתו בחור צעיר, הרב שמואל יוסף רבינוב, שלמד בישיבות ליטא, ויחדיו הקימו ישיבה בעיר ליבק. בין היתר למדו בה הרב והתאולוג אליהו מונק, ודוד קרליבך, אחיינו של הרב יוסף צבי קרליבך, ששימש לימים רב בקלן. ב-1920, כמה חודשים לאחר מינויו לרבהּ של ליבק, הודיע יוסף גולדשמידט על פרישתו מניהול בית הספר תלמוד תורה  בהמבורג, והקהילה היהודית בעיר ביקשה מהרב קרליבך להחליפו כמנהל המוסד החינוכי, שנוסד ב-1807. בגלל חוסר רצונה של הקהילה בליבק להניח לו לעבור להמבורג התעכב המעבר, וב-24 באוקטובר 1920 מינתה אותו קהילת המבורג למנהל בית הספר. רק ב-1922 החל לכהן כרב העיר רשמית. בשנת תרפ"ו נתמנה לרב באלטונה, ובתרצ"ו כרבה של המבורג. שנה לאחר מכן, בט' אייר ה'תרצ"ז נאלץ עם בני קהילתו לפנות את ה'גרינדל פרידהוף' - בית הקברות היהודי הגדול (שחולל פעמיים קודם לכן) שהיה קיים כמאתיים שנה.
יחד עם פעילותו התורנית בקהילה, הקדיש זמן רב לפעילות ציבורית מחוץ לגרמניה. במיוחד סיור שערך מטעם קרן התורה של אגודת ישראל בתרצ"ו בישיבות בפולין, בליטא ובהונגריה בזו אחר זו, ובכל מקום התאים את נאומו לאופיו של המוסד. נודע כעסקן ורב פעלים, ופרסם הרבה מאמרים וספרים לחיזוק הדת.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, אף על פי שהיה יכול להינצל, העדיף להישאר עם בני עדתו. חלק מילדיו, יוליוס, יהודית, אווה (חווה) ואסתר, ניצלו כאשר היגרו לאנגליה במסגרת הקינדר-טרנספורט כבר באמצע שנת 1939, ובתו מרים נשלחה לחיפה באותה תקופה, אולם הוא נשאר עם אשתו אלישבע (שרלוטה) לבית פרויס, וילדיו הקטנים, רות, נעמי, שרה ושלמה, עם קהל עדתו. בשנת 1941 פרסם מאמר בעיתונים היהודיים, בו הביע את משאלתו לשלום ואת התנגדותו למלחמה. המאמר התגלגל לידי אחד ממפקדי האס אס במחנה ריכוז מסוים, והלה שלח מיד דווח לברלין כך שיענישו את הכותב. אולם בגלל מעמדו הרם, לא אסרו אותו הנאצים בעירו אלא הוציאוהו במרמה יחד עם רעייתו, ארבעת ילדיו הצעירים שלמה, רות, נעמי ושרה, ועוד אלפי יהודים למסע ארוך שסופו היה בריגה שבלטביה. כארבעה חדשים שהה בריגה יחד עם אלפי יהודים במחנה הריכוז יונגפרנהוף, שם נספו ב-26 במרץ 1942. מילדיו הקטנים ניצל רק בנו הרב שלמה (1926–2022), שהיגר לארצות הברית ושימש כמנהל רוחני בישיבת רבנו חיים ברלין. בנו הבכור יוליוס קרליבך היה רב, היסטוריון וסוציולוג. בתו מרים גיליס-קרליבך, הייתה פרופסור לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
על שמו כיכר עירונית ובית ספר בהמבורג. אוניברסיטת המבורג מעניקה מאז 2003 פרס על שמו. על שמו רחוב בשכונת תלפיות שבירושלים.
אלגוריתם KMP
אלגוריתם KMP הוא אלגוריתם בתחום מדעי המחשב להתאמת תבניות הפועל בזמן ליניארי במקרה הגרוע. האלגוריתם התגלה בשנת 1970 על ידי דונלד קנות' ווואן פראת', ובאופן בלתי תלוי על ידי ג'יימס מוריס. השלושה פרסמו יחדיו את האלגוריתם בכתב העת SIAM בשנת 1977.
מטרתו של האלגוריתם היא למצוא מופעים של מחרוזת P (תבנית, pattern) בתוך מחרוזת T (טקסט), כאשר. בעוד האלגוריתם הנאיבי לביצוע פעולה זו פועל בזמן בזמן הגרוע, אלגוריתם KMP עובד בזמן  בזמן גרוע.
תיאור האלגוריתם
נניח וגם
האלגוריתם הנאיבי להתאמת מחרוזות, יחפש עבור כל מיקום בטקסט האם הוא התחלה של המחרוזת. אלגוריתם זה עובד בזמן. אלגוריתם KMP משתמש בטרנזיטיביות של התאמת מחרוזות על מנת לחסוך השוואות מיותרות. בכל פעם שהאלגוריתם יתקל בנקודת חוסר התאמה בטקסט, הוא יחזור להתאים את הרישא הארוכה ביותר של התבנית המתאימה לסיפא הארוכה ביותר של הטקסט בנקודה בו נתקלנו בחוסר התאמה.
על מנת להתאים בין הרישא הארוכה ביותר לסיפא הארוכה ביותר, נבנה טבלה ייעודית ונוכל להציץ בה בזמן קבוע.
הסבר ויזואלי
כאשר ניתקל בתבנית ABCABCD ובטקסט ABCABCABCABCABCABCD, נקודת אי ההתאמה הראשונה תהיה באינדקס 6.
ניתן לשים לב, שהאלגוריתם הנאיבי יתחיל לחפש מהאינדקס הבא (1), למרות שניתן לדלג מידית לאינדקס 3. KMP יודע לדלג לאינדקס 3, מכיוון שלאחר שהתאמנו את A באינדקס 0, B באינדקס 1 ו-C באינדקס 2, ברור שלא נוכל להתאים את A באינדקסים 1 או 2.
בנוסף, לאחר שנתחיל את הבדיקה מחדש באינדקס 3, אין טעם לבדוק ששלושת התווים הראשונים זהים, מכיוון שווידאנו זאת כבר קודם, כלומר המחרוזת שהותאמה עד כה היא ABCABC, ומחרוזת זו נגמרת ב-ABC. לכן, יש סיפא באורך 3 (ABC) שמתאימה לרישא באורך 3 (גם כן, ABC), ולכן ניתן לחסוך את ההתאמה של שלושת התווים הראשונים.
על ידי התאמת הרישא לסיפא, אנחנו הלכה למעשה מוודאים שלא ייווצר מצב בו אנו מדלגים על התאמה. ניתן לחלק לשני מקרים:
מהגדרה זאת ניתן לקבל את ההרגשה שהאלגוריתם פועל בזמן ליניארי, בהנחה שפעולות הבדיקה על הרישא והסיפא פועלות בזמן קבוע.
חיפוש
קלט - T, P אורך תבנית - m, אורך טקסט - n
אלגוריתם
תהא התאמה באינדקס k, כלומר.
על מנת שתימצא התאמה באינדקס k, צריך להתחיל את הלולאה הפנימית עם ערכי i ,j המקיימים i-j=k. נשים לב שההפרש בין i ל-j משתנה בשתי אפשרויות -
במקרה השני, ההפרש גדל בדיוק ב-j-A[j] וגם j לא שווה 0. נניח בשלילה שקיים אינדקס התאמה k המקיים, זאת אומרת ש. בנוסף, מכיוון שהאלגוריתם הגיע לאינדקס j, מתקיים. לכן, מתקיים, כלומר אורך הרישא הארוכה ביותר שמתאימה לסיפא הארוכה ביותר באינדקס j היא לכל הפחות i-k, ולפי הגדרת הטבלה בסתירה להנחת השלילה.
ההוכחה שהאלגוריתם לא מחזיר התאמות שאינן נכונות פשוט למדי - מכיוון שהאלגוריתם משתמש בטרנזיטיביות של שוויון תווים, אזי אם התאמנו כבר סיפא אין צורך לבדוק מחדש את הרישא, ועל מנת שהאלגוריתם יודיע על התאמה יש לבדוק את כל האיברים שאחרי הרישא איבר-איבר, וזהו האלגוריתם הנאיבי.
טבלה
נרצה להוכיח שבהינתן מחרוזת האלגוריתם מוציא את טבלת הסיפות הנכונה, ו-(-1) במקום הראשון.
הערה - קל לראות. נניח שהאלגוריתם עובד עבור ערכים קטנים מ-i, נוכיח שהוא עובד עבור i -
מקרה ראשון - אם מתקיים וגם i' הוא אינדקס שהסיפא הארוכה ביותר הנגמרת אצלו המתאימה לרישא הארוכה ביותר זהה לסיפא באינדקס i-1. נוכיח שאכן. הערה - לפי ההגדרה, i-1 מקיים את זה. קל לראות שמתקיים. נניח שמתקיים, זאת אומרת. אבל אם נוריד את התו האחרון מהסיפא והתו האחרון מהרישא, אזי יש לנו התאמה באורך לכל הפחות A[i]-1 באינדקס i', בסתירה להנחה שהאלגוריתם צודק עבור ערכים קטנים מ-i ובפרט i'.
מקרה שני - i'=0. במקרה זה, מכיוון שלפי הגדרה וגם i' הוא חסם עליון לאורך הסיפא המקסימלית, אזי מתקיים בוודאות A[i]=0. ואכן,.
מקרה שלישי - אם מתקיים. במקרה זה, התו החדש שנוסף אינו המשך של הרישא הקודמת, ולכן נחפש רישא קצרה יותר. מכיוון שהרישא הקודמת שווה לסיפא הקודמת, אזי הסיפא הארוכה ביותר המתאימה לרישא הארוכה ביותר ברישא הקודמת, היא גם סיפא של הסיפא הקודמת. מההנחה שהאלגוריתם פועל עבור קלטים קטנים, מתקיים שאורך הסיפא החדשה המתקבלת הוא המקסימלי, ולכן כל A[i'] <k<i' לא יכול להיות אורך הסיפא שאינה כוללת את התו האחרון. כלומר - גם אם האלגוריתם לא ימצא בשלב זה את אורך הסיפא הוא יתחיל באיטרציה הבאה עם i''<i', ולכן האלגוריתם תמיד יגיע בסופו של דבר למקרה הראשון או השני.
הוכחת זמן ריצה
זמן הריצה הכולל של האלגוריתם הוא, כאשר הזמן הדרוש לבניית טבלה של התבנית הוא \Omicron(m) וזמן החיפוש הדרוש הוא \Omicron(n). נוכיח:
אלגוריתם
כאשר אנחנו מבצעים את החיפוש עצמו, בכל איטרציה של כל אחת מהלולאות יש לפחות קידום אחד של i, כלומר לא קיימת איטרציה בה i לא קודם. בנוסף, כל איטרציה של הלולאות מפעילות \Omicron(1) פעולות, ולכן בסך הכל יש לכל היותר \Omicron(n) פעולות.
טבלה
נסמן מונה C1 הסופר כמה פעמים עודפות האלגוריתם ביקר בתא בודד, ומונה C2 הסופר כמה פעמים האלגוריתם ביקר פעם בודדת. מתקיים C2 \le n+1 מכיוון שיש n+1 תאים בטבלה. כפי שצוין קודם, מתקיים, וגם אם ורק אם קיימת איטרציה אחת בדיוק (כלומר C2 מקודם). בנוסף, מתקיים A[i]<i לפי הגדרת הרישא. לכן, ניתן לכתוב A[i]\le i-1, כלומר במקרה הגרוע יש לולאה יורדת. נחבר את התנאים - על מנת שיתקיים A[i]>a צריך שיתקיים C2>a (לפי התנאי הראשון), ועל מנת שנוכל לקדם את C1, צריך שיתקיים A[i]>0. בסך הכל, על מנת לקדם את C1 יש לקדם את C2, ולכן מתקיים, ומספר האיטרציות הכולל קטן מ-2n+2, או \Omicron(n), כנדרש.
מלאווי במשחקים האולימפיים לנוער
מלאווי משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער ממלאווי לא זכה במדליה אולימפית לנוער. ההשתפות של ספורטאי הנוער המלאוויים היא סמלית.
צילום טבע
צילום טבע הוא סוגה של צילום, המאופיינת בהתרכזות באובייקטים טבעיים שונים. לצילום הטבע מספר רב של קטגוריות, ובהן למשל צילום נוף, צילום מאקרו של אובייקטים טבעיים, צילום פרחים וצילום חיות בר.
מלאווי במשחקים האולימפיים לנוער
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של מלאווי למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת סיימה במקום ה-14 בריצת 400 מטר נערים באתלטיקה. הספורטאים לא הגיעו להישגים בטניס שולחן ושחייה וסיימו במקומות האחרונים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה חמישה ספורטאים שהתחרו בשני ענפים. המשלחת הגיעה למקומות גבוהים בענף האתלטיקה. אולם סיימה במקומות האחרונות בענף השחייה.
צילום טבע
אחד המאפיינים הבולטים ביותר של צילומי טבע הוא צבעוניות רבה. תצלומי טבע נוטים להתאפיין בצבעוניות מרובה יחסית לצילומים המשתייכים לסוגות אחרות (כגון צילום אופנה, צילום למטרות פרסום, צילום פורטרטים, צילום רחוב ועוד). צילומי טבע מתפרסמים במגזינים, בתמונות לראווה, בפרסומות, בתוכניות טלוויזיה המוקדשות לטבע הפראי ומעל במות נוספות.
צילום טבע מתחלק לשני תחומי-טכניקה: צילומי סטילס וצילומי וידאו.
אתגרים בצילום טבע
לפעמים, הטבע יכול לגרום לנזק רב לציודו של צלם הטבע: הציוד עלול להינזק כתוצאה מגשם, שלג, בוץ, מי ים, רוחות חזקות, הימצאות בגובה רב וכן הלאה.
צילום של חיות בר מציב אתגרים נוספים בפני צלם הטבע. צילום תמונות המשתייכות לקטגוריה זו דורש לעיתים קרובות מן הצלם להגיע לחיה מזווית ראייה מסוימת, ולהתקרב אליה כדי לצלמה. ואולם, חיות הבר ניחנות בחושים חדים המאפשרים להן להבחין בנוכחות הצלם, והן נוטות לברוח כאשר הן מבחינות בצלם המצוי בקרבתן. צלמי טבע מתמודדים עם אתגר זה בדרכים שונות, ובהן שימוש בעזרי הסוואה והטמנת מצלמות נסתרות המופעלות מרחוק או באופן אוטומטי, וכן שימוש בעדשות זום עם אורך מוקד גדול (300–600 מילימטר) המאפשרות לצלם את החיה מרחוק.
צילום מאקרו של אובייקטים טבעיים
צילום מאקרו מנוצל לעיתים תכופות לצורך צילום אובייקטים טבעיים, לצורך חשיפת פרטים מיניאטוריים באובייקטים אלה, כגון איברים זעירים או טקסטורות שלא ניתן לראותם באופן רגיל. לדוגמה, צילום מאקרו של זבוב עשוי לאפשר לנו להבחין בשערות שעל פניו, וצילום מאקרו של עץ, אבן, אדמה או עלים יכול לאפשר להבחין בדקויות המתקיימות בתוך הטקסטורות של אובייקטים אלה.
צילומי מאקרו מתמקדים בעיקר בפרוקי-רגליים (שבאופן טבעי הם בעלי חיים קטנים מאוד) ופרחים.
צילום נוף
על פי רוב, צילום נוף (באנגלית: Landscape) הוא צילום הטבע הקל ביותר לביצוע. צילומי נוף מאפיינים בנוכחות של פרטים עמוקים וצבעוניים ביותר. בדרך כלל צילומי נוף מתפרסים לרוחב או באים בפורמט של צילומי פנורמה. הם כוללים הרים, סלעים, אגמים, נהרות ונחלים, מפלי מים, מעיינות, מצבורי צמחים, מרבדי פריחה ועוד. תת-תחום של צילום נוף הוא צילום שקיעה וזריחה, לרוב על רקע הים.
צלם הנוף נדרש לאתר את הנקודה המוצלחת ביותר במרחב ובזמן לצורך צילום הנוף המבוקש.
התערוכה העולמית של פריז (1937)
התערוכה העולמית לאמנות וטכנולוגיה בחיים המודרניים (בצרפתית: Exposition Internationale des Arts et Techniques dans la Vie Moderne) הייתה תערוכה עולמית שהתקיימה בפריז בין 25 במאי ל-25 בנובמבר 1937. הייתה זו התערוכה העולמית האחרונה שהתקיימה בפריז, שאירחה עד אז חמש תערוכות עולמיות, יותר מכל עיר אחרת. התערוכה התקיימה בשאן דה מארס ובגני טרוקדרו וארמון שאיו, שנבנו מחדש במיוחד לצורך היריד על חורבות ארמון טרוקדרו הישן. טקס הפתיחה של התערוכה התקיים ברחבת שער הניצחון במעמד נשיא צרפת, אלבר לברן.
אופי התערוכה ומבניה
התערוכה התקיימה בצילה של המתיחות הבינלאומית שקדמה למלחמת העולם השנייה ובצל מלחמת האזרחים בספרד. בנוף התערוכה שלטו שני המבנים המונמנטליים של שתי מעצמות העל האירופיות של התקופה, ברית המועצות מזה וגרמניה הנאצית מזה. את ביתנה של גרמניה תכנן אדריכל הרייך, אלברט שפר, שאף שכנע את היטלר לאשר את הופעת גרמניה בתערוכה. שני אדריכלי מבני הענק זכו במדליית זהב של התערוכה העולמית על הישגם האדריכלי.
בראש הביתן הסובייטי, שהתנשא לגובה של כ-65 מטרים, ניצב פסלה של האמנית ורה מוחינה, "פסל הפועל ואשת הקולחוז" (ברוסית: Рабо́чий и колхо́зница). היה זה פסל בגובה 25 מטרים המתאר פועל ואיכרה בקולחוז האוחזים פטיש ומגל. לאחר התערוכה הועבר הפסל לכניסה הראשית של מרכז התערוכה של כל רוסיה במוסקבה. בשנת 2008 הוקם מחדש הביתן הסובייטי עם הפסל המשופץ מעליו ממול הכניסה הראשית של מרכז התערוכה של כל רוסיה. הפסל הפך עם הזמן גם לסמל של אולפן הסרטים מוספילם ולאחד מהסמלים הלא-רשמיים של מוסקבה בכלל וגם לפתיח של סרטי תעמולה סובייטיים. על פסל זה זכתה מוחינה בפרס סטלין. ממול, בראש הביתן הגרמני, שהתנשא לגובה של כ-140 מטרים, ניצב פסל של עיט הרייך הניצב על צלב קרס.
עם זאת, הביתן שמשך את רוב תשומת הלב היה ביתנה הצנוע של ספרד הרפובלקאית שנלחמה על חייה. בפתח הביתן ניצב ציורו גדול הממדים של פבלו פיקאסו "גרניקה", שמחה על אימי המלחמה. בתוך הביתן הוצגו מיצירותיו של ז'ואן מירו, גם הוא מתומכי הרפובליקאים.
מבנה נוסף בעל חשיבות, שנותר בעיר מימי התערוכה הוא "ארמון המוזיאונים לאמנות מודרנית" (Palais des Musées d'art moderne) הידוע כיום כפאלה דה טוקיו, שהציג בעת התערוכה תערוכה רטרוספקטיבית של אמנות צרפתית.
הביתן הארצישראלי
בין ביתני האומות ניצב גם "הביתן הארצישראלי" של ההסתדרות הציונית העולמית וקרן קיימת לישראל שמוצגיו ביקשו ללמד את המבקרים על "חשיבותו הבין-לאומית הגדולה של בנין ארץ-ישראל על ידי העם העברי" הבניין נחלק לשלושה חלקים, אחד המוקדש לברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ומושבות הברון, אחד המוקדש למאיר דיזנגוף להעיר העברית הראשונה, תל אביב ואחד המוקדש לחיים נחמן ביאליק ול"תחיה והבניין של השפה והתרבות העברית" בנוסף הדגיש הביתן את צרפת והעיר פריז כערש הציונות (מקום כתיבתו של הספר רומי וירושלים על ידי משה הס ומקום מושבם של בנימין זאב הרצל, אדולף כרמיה וקרל נטר.
ניקיטה מיכאלקוב
ניקיטה סרגייביץ' מיכאלקוב (ברוסית: Никита Сергеевич Михалков; נולד ב-21 באוקטובר 1945) הוא תסריטאי, מפיק, שחקן קולנוע ובמאי רוסי. זוכה תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית (1984). בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת והחל משנת 1998 עומד בראש איגוד הקולנוענים הרוסי.
מיכאלקוב הוא זוכה בפרס אריה הזהב של פסטיבל הסרטים של ונציה (1991) ומועמד לאוסקר (1993) בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" על סרטו "אורגה — תחום האהבה". זוכה אוסקר (1995) בקטגוריה "הסרט הזר הטוב ביותר" ופרס הגרנד פרי של פסטיבל קאן (1994) על סרטו "שמש בוגדנית". זוכה "האריה המיוחד" של פסטיבל ונציה (2007) על תרומתו לקולנוע ומועמד לאוסקר (2008) בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" על סרטו "12".
ביוגרפיה
ניקיטה מיכאלקוב נולד במוסקבה במשפחת המשורר סרגיי מיכאלקוב. הוא למד בבית הספר התיכון, ובמקביל בבית הספר המרכזי למוזיקה שליד הקונסרבטוריון המוסקבאי, ולמד תיאטרון בחוג ליד תיאטרון הדרמה על שם סטניסלבסקי. כבר בגיל 14 הוא השתתף באחד הסרטים. אחיו של ניקיטה מיכאלקוב הוא הבמאי אנדריי קונצ'לובסקי שנשא את שם משפחת אימם במקום של אביהם.
בשנת 1963 החל ללמוד בבית הספר למשחק על שם שצ'וקין. מכיוון שלפי מדיניות בית הספר התלמידים לא יכולים להשתתף בסרטים בזמן הלימודים, הוא עזב את המוסד והתחיל ללמוד ב-VGIK. הוא סיים את הפקולטה לבימוי בשנת 1971.
החל ממחצית שנות ה-70 הוא ביים מספר סרטים וזכה לפופולריות רבה. בחלק מסרטים אלו הוא שיתף את פאבל קדוצ'ניקוב, שהיה פופולרי מאוד בשנות ה-50, אך מאז לא שיחק בתפקידים מרכזיים. במקביל, הוא שיחק במספר סרטים ובשנת 1984 קיבל את פרס שחקן השנה.
בשנת 1987 הקים ניקיטה מיכאלקוב את חברת ההפקות טריט"ה (Студия ТриТэ) שמשמעותה: "יצירתיות, ידידות, עמל" (Творчество, Товарищество, Труд). באותה שנה ביים את הסרט "עיניים שחורות", בכיכובו של מרצ'לו מסטרויאני, סרט על גבר איטלקי שמתאהב באישה רוסיה נשואה בימים שלפני מלחמת העולם הראשונה. מסטרויאני זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן וקיבל מועמדות שלישית לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
החל משנות ה-90 הוא כמעט ולא שיחק אך המשיך בבימוי סרטים. בשנת 1994 ביים את סרטו הנודע ביותר שמש בוגדנית שזיכה אותו בפרס האקדמיה הרוסית לקולנוע ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. לאחר מכן נטל חלק בבימוי הסרט "הספר מסיביריה" וביים מספר סרטים נוספים.
בשנת 2007 ביים את הרימייק לסרטו של סידני לומט "12 המושבעים", 12 שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר, אך לא זכה.
הוא ביים גם את סרטי ההמשך לשמש בוגדנית, אך אלה לא זכו להצלחה של ממש.
בשנת 2014 יצא לאקרנים סרטו מכת שמש, אודות מלחמת האזרחים ברוסיה. הוא נטל חלק בהפקות רבות, כדוגמת דרמות הספורט אגדה מספר 17 ומתקדמים למעלה.
בשנת 2017 החל בהפקת הסרט "אקדוחן השוקולד" (Шоколадный револьвер) לאחר שהשלים את כתיבת התסריט עם האחים אולג וולדימיר פרסניאקוב. הסרט צפוי היה להיות דרמה מודרנית שעלילתו מתרחשת בצרפת, גרמניה, רוסיה וארצות הברית ומגולל את קורותיו של במאי קולנוע המתמודד עם אובדן בני משפחתו במתקפת טרור שאירעה בעת ביקורם בפסטיבל הסרטים של קאן. עלילת הסרט מבוססת חלקית על אירועי פיגוע הדריסה בניס כאשר טרוריסט מוסלמי דרס באמצעות משאית הובלה שכורה, קהל שחגג את יום הבסטיליה בעיר החוף הצרפתית ניס והביא למותם של 86 איש ומאות פצועים. צילומי הסרט תוכננו להתחיל בסתיו 2018 אך נדחו לבסוף. ברם, בעקבות ניתוח שמיכאלקוב עבר באוגוסט 2019 הוא נזקק לשיקום ארוך שדחה את תחילת ההפקה לזמן לא ידוע.
דעותיו הפוליטיות
ניקיטה מיכאלקוב נכנס לחיים הפוליטיים. הוא היה חבר קרוב של אלכסנדר רוצקוי, וגם אחרי אירועי 1993 תמך בו בפומבי.
החל משנות ה-2000 הוא ידוע כתומך במדיניותו של ולדימיר פוטין. בשנת 2005 ביקר בישראל ואמר בריאיון בין השאר:.
בשנת 2015 הוכרז כפרסונה נון גראטה באוקראינה, בשל תמיכתו בסיפוח חצי האי קרים (2014)
חיים יצחק ירוחם
ביוגרפיה
נולד במיילץ, גליציה, בי"א בחשוון ה'תרכ"ה (1864), בן יחיד למרים (נפ' בתרנ"ח, 1898) ושרגא זאב (נפ' בתרנ"ב, 1891), במשפחה שהושפעה מהחסידות. למד בחדר בעירו ונתגלה כעילוי. בהיותו בן 10 נשלח לישיבתו של הרב נפתלי צבי סג"ל גולברג (מחבר "בית לוי") בטורנה (טרנוב). נסמך לרבנות בידי רבו, חמיו, הרב יצחק שמלקיש, המהרש"ם והרב אריה לייבוש הורוביץ (עם שלושת האחרים גם התכתב בהלכה).
לאחר נישואיו לרחל דינה בכ"א באדר ה'תרמ"ג (1883), בהיותו בן 18, החל לשמש כרב ב, עיירה סמוכה ללימנובה (לימונוב), וכן כסגן חותנו הרב נתן הלוי גולדברג בלימנובה. עם זאת, באותה עת עבודתו ברבנות הייתה קלה למדי. נסע לעיתים לרב יהושע רוקח מבעלז, לאדמו"ר הדברי יחזקאל מצאנז ולרב שלמה הלברשטאם מבאבוב. היה מקורב לחסידות בעלז וזידיטשוב.
בשנת ה'תרמ"ח, בהיותו בן 23, החל לשמש כאב"ד של לימנובה (לימונוב), תחת חותנו הרב הראשי.
אלשטאדט ווינה
באדר ה'תרס"ז (1907) החל לשמש כרבה של אלשטאדט (סטארי סמביר), עיר שמספר תושביה היה כפול מלימונוב. עם בואו הקים ישיבה בעיר ולימד בה. בסוף ה'תרע"ד (1914), בזמן מלחמת העולם הראשונה, נאלץ לעזוב את העיר שהייתה למוקד קרבות בין אוסטריה לרוסיה ונדד ממקום למקום. באותה תקופה נפטרה בתו הבכורה בלידתה, מאורע אשר השפיע עליו ועל אשתו עמוקות. בכסלו ה'תרע"ז (1916) התיישב בווינה לצד גולים רבים מיהודי גליציה.
באותה תקופה הוכר מעמדו של הרב ירוחם כפוסק מרכזי ביותר עבור יהודי גליציה. עמד בראש "התאחדות רבני גליציה ובוקובינה". לאחר המלחמה נותר בווינה ועסק בלימוד, הרבצת תורה ומענה הלכתי רחב היקף. באופן רשמי, שימש כרב בית הכנסת "מחזיקי תורה". לצד זאת ביקר מדי פעם בעירו אלשטאדט, לעיתים במשך מספר חודשים רצופים, ופיקח על מצבה הדתי. לדברי בנו, הרב ירוחם הוזמן בידי קנאי ירושלים לעמוד בראש העדה החרדית, אולם לאחר שנודע על הפולמוס הפוליטי בעיר סירב לקבל את המשרה. לדברי יעקב רוזנהיים, באותה תקופה – לצד הרב אברהם מנחם שטיינברג, הרב מאיר אריק והרב יוסף ענגיל – סייע הרב ירוחם לחיזוקה של אגודת ישראל בווינה.
אחרית ימיו
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ביקשו מקורביו להבריחו לאנגליה, בלגיה או ארץ ישראל, אולם הרב ירוחם סירב לעזוב את בני משפחתו. לצד זאת, בשל חומרת המצב, התיר לחלל שבתות לשם בריחה מהסכנה. בשלהי ה'תרצ"ט (1939) שב לאלשטאדט, שנפלה בתחילת ה'ת"ש בידי הגרמנים. לאחר סבל רב, נפטר הרב ירוחם בגטו בעיר בי"ח בתשרי ה'תש"ב (9 באוקטובר 1941). הרב ירוחם נטמן באוהל שעל קברו של הרב מאיר צבי וויטאמיר. בהלווייתו דלת המשתתפים אמר הרב פנחס טברסקי, האדמו"ר מאוסטילה: "היום חול המועד ואסור לעשות הספדים, ברם, על גאון גדול כמו הנפטר, הכרח לומר כמה מילים: מי נשאר להתיר עגונות?". בשנת ה'תש"ע (2010) שופץ קברו.
הרב ירוחם כתב אלפי תשובות הלכתיות וחיבורים תורניים רבים. מעט מזעיר מתשובותיו שרדו את השואה ונדפסו אחריה בידי בנו בספר "ברכת חיים".
חיים אישיים
בהיותו בן 18 נישא לרחל דינה (ג' בכסלו ה'תרכ"ה – ב' בתשרי ה'תרצ"ח; 1864–1938), בתו של הרב נתן הלוי גולדברג רבה של לימונוב, אחיו של הרב נפתלי צבי סג"ל גולדברג (נפ' ה'תרס"ט, 1909), רבו של הרב ירוחם ששידך בין השניים כשהיו בני 11. לבני הזוג נולדו שבע בנות ושני בנים. רבים מבני המשפחה נספו בשואה.
בנו הרב אהרון (ארטשה) ירוחם (י"ב בסיוון ה'תרס"ד – ה'תש"ל) הוציא לאור את "ברכת חיים", ספר השו"ת השני של אביו. כן פרסם את הספרים "האם בישראל" לזכר אמו, ציריך תרצ"ט; "אהל רחל" (על שם אמו), ניו יורק תש"ב, ובו השלמות לחידושי הרמב"ן לתלמוד, ועוד; "שובה ישראל" על שבר השואה, תש"ז; "לא תשכח" על שתיקת הגויים בתקופת השואה, תש"ט (ביידיש); ועוד. בן נוסף הוא הרב שרגא זאב פיבל ירוחם (ה'תרנ"ט – ה'תש"ג) והחל מתרפ"ט ישב על כסאו ברבנות אלשטאדש. נספה בשואה.
חתנו הוא הרב ישראל דוד רוקח (ה'תר"מ, 1880 – נספה בשואה), שהחל מתרס"ה שימש כרב בקאטוב ולאחר מלחמת העולם הראשונה כרב ואדמו"ר בוויניוויטש. בתו חיה יוכבד נישאה לרב פנחס יוסף תאומים, ולאחר מכן לרב יוסף תאומים, רב בלונדון ובארצות הברית, מחבר תורני וראב"ד אגודת הרבנים.
קרב קמברה (1917)
קרב קמברה (20 בנובמבר עד 6 בדצמבר 1917) היה אחד מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. ייחודו של הקרב, במהלכו תקפו כוחות בריטים את קו הינדנבורג הגרמני ופרצו אותו לראשונה, הוא בשימוש המוצלח והמסיבי הראשון בטנקים במסגרת קרב משולב. לפי לידל הארט, מדובר ב"אחד מציוני הדרך בהיסטוריה של המלחמה, שחר של תקופה חדשה".
Just Like That
Just Like That הוא שיר של הזמרת האמריקאית בוני רייט ושיר הנושא של אלבום האולפן ה־18 שלה, Just Like That..., שיצא לאור ב-22 באפריל 2022, תחת הוצאת רדווינג רקורדס. השיר נכתב והופק על ידי רייט ומתאר באופן מילולי את סיפורה של אישה אותה מבקר המטופל שקיבל את ליבו של בנה, לאחר תרומת איבריו.
הרכב השיר
בריאיון עם מגזין "American Songwriter", רייט הסבירה שההשראה הראשונית לשיר הגיעה לאחר שראתה בחדשות כתבה בשנת 2018 על אישה שתרמה את איברי בנה שנפטר ופוגשת את האיש שקיבל את ליבו. הכתבה ריגשה את רייט עד כדי כך שהיא כתבה שיר על המעשה, ואמרה.
קרב קמברה (1917)
רקע
קמברה (Cambrai) היא עיירה צרפתית במחוז נור שבצפון המדינה. ב-1917 הייתה העיירה נקודת מפתח לאספקת הכוחות הגרמניים לאורך קו זיגפריד (חלק מקו הינדנבורג), וכן שכנה קרוב לרכס בורלון (Bourlon Ridge) — שטח השולט על העורף הגרמני מצפון.
Just Like That
תגובות
"Just Like That" זכה בשני פרסי גראמי: שיר השורשים האמריקאי האמריקאי הטוב ביותר ושיר השנה בטקס פרסי גראמי ה-65. זכייתה של רייט בפרס "שיר השנה" הפך אותה לכותבת היחידה הראשונה שזכתה בפרס לאחר השיר "Rehab" של איימי ויינהאוס בשנת 2008.
זכייתה של רייט על פני אדל, טיילור סוויפט, ביונסה, ליזו והארי סטיילס הפתיעה את המבקרים.
קרב קמברה (1917)
הכנות לקרב
קמברה נבחרה כיעד בעיקר משום שבניגוד לפלנדריה או לאזור סום, נראה שהשטח מתאים יותר להתקפת טנקים אדירה. האדמה בפלנדריה התרככה במהירות כך שהטנקים נתקעו בבוץ. זה היה קטלני במיוחד בקרב פשנדל. האזור סביב קמברה היה מצויד גם בפחות מכשולים טבעיים (נהרות, חורשות וכו'). מבצע מוצלח היה חשוב לאחר שהאמון בכלי הנשק המשוריינים דעך.
בצפון, ביום הראשון, אמור היה הקורפוס ה-4 (הדיוויזיות ה-56, ה-36, ה-62 וה-51) בפיקודו של הגנרל צ'ארלס וולקומב לתקוף בין מוורס להארינקור ולנסות לכבוש את פלסקייר וגריינקור. הקורפוס ה-5 (בתחילה רק הדיוויזיה ה-40, בסוף נובמבר גם הדיוויזיות ה-2 וה-47) בפיקודו של הגנרל אדוארד פנסהאווה, שהיה בקו השני מאחוריו, היה אמור לעקוב אחר התקפה זו מאוחר יותר - לאבטח את האזור הכבוש. בדרום הקורפוס ה-3 (הדיוויזיות ה-6, ה-20 וה-12) בפיקודו של הגנרל ויליאם פלטני הוביל את הכוח העיקרי לעבר מרוקינג, קרבקור ובונאוויס. קורפוס זה היה אמור להקדים את קורפוס הטנקים לפריצת דרך, על קורפוס הפרשים (דיוויזיות הפרשים ה-1, ה-2 וה-5) בפיקודו של הגנרל צ'ארלס קוואנה הוטל לנסות להרחיב במהירות את ראש הגשר מעל תעלת הסכלדה המכוונת למסניר. בנוסף, הדיוויזיה ה-29 נותרה בעתודה לדחיפה המיידית. בקצה הימני ביותר, באזור צפונית-מזרחית לאפיי, ליוותה הדיוויזיה ה-55 של הקורפוס ה-7 בפיקודו של הגנרל תומאס סנואו את ההתקפה לכיוון צפון-מזרח וכיסתה את המבצע מזרחה נגד הונקור.
במהלך ההתקפה שימשו אסטרטגיות חדשות בלוחמת הטנקים החדישה, ששילבה מתקפות טנקים, אוויר וחי"ר. טנקים עלו במיוחד בגל ההתקפות הראשון. חיל הרגלים עקב אחר מרחק של 45–50 מטר כדי לפנות את שדה הקרב, במיוחד התעלות, מכוחות האויב. חלק מהטנקים נשאו חבילות זרדים, אותם זרקו לתעלות, ובכך יצרו מעברים לטנקים ולחיל הרגלים הבא. בנוסף, מה שמכונה "טנקים נושאי נשק" נועדו לשאת תותחים על פני שדה הקרב. עם זאת, משימתם שונתה במהלך הקרב, כך שהם שימשו להובלת אספקה וכוח אדם, שהפך במהרה לחשוב בהרבה.
ב-12 בנובמבר, כ-80 עד 100 טנקים עם חיל רגלים כבר עבדו יחד על הטקטיקה לקרב בשוחות. מכיוון שהיה חסר זמן, היחידות שנותרו לא יכלו עוד להתאמן, מה שהביא לכך שיחידות אלו ספגו הפסדים גבוהים במהלך הקרב. קורפוס הטנקים גייס 476 טנקים עבור הקרב. יותר מ-350 טנקים מתוכם פעלו.
מאחר שהיאגדשטאפל 11 הגרמני הועבר לשדות תעופה ליד קמברה, הציבו הבריטים 14 טייסות חדשות של קורפוס התעופה המלכותי במיוחד לשימוש בקמברה כדי להיות מוכנים כנגד התערבות מטוסי הקרב הגרמניים בפיקודו של מנפרד פון ריכטהופן.
העמדות הגרמניות היו חלק מקו זיגפריד, לפיכך הן היו מפותחות ומאובטחות על ידי קו הגנה כפול, אשר שליש ממנו היה בבנייה. לפני הקרב הועברו לשם דיוויזיות שסבלו מאבדות כבדות באיפר למנוחה והתרעננות. קורפוס המילואים הגרמני ה-14 ו"קבוצת קאודרי" שהתמקמו בקטע זה כללו שבע דיוויזיות (בצפון: הדיוויזיות ה-240, ה-20 והלנדווהר ה-20. באמצע: הדיוויזיות ה-54 והמילואים ה-9. בדרום: הדיוויזיות ה-183 והמילואים ה-79) אשר היו חלק מהארמייה השנייה בפיקודו של גאורג פון דר מרוויץ. דיוויזיה שמינית, הדיוויזיה ה-107, כבר הייתה בדרך מרוסיה, מכיוון שהכוחות שם שוחררו כעת על ידי פרישת רוסיה מהמלחמה.
ההתקפה הבריטית
הקרב החל ב-6 בבוקר של 20 בנובמבר. הוא נפתח בהפגזה ארטילרית כבדה אך צפויה על ידי כ-1000 תותחים על מערכי ההגנה הגרמניים, ולאחריו הוטל מסך עשן להסתרת ההתקדמות הראשונית. למרות הניסיון לשמור על חשאיות, לגרמנים היה מודיעין מספיק כדי להימצא בכוננות מסוימת.
הדיוויזיה הבריטית ה-51 (היילנד) נעצרה כבר ביעדה הראשון במרכז החזית, בפלאסקיר (Flesquières), ובכך הותירה את ההתקדמות מצדדיה לחשופה מהאגף. ככל הנראה, מפקדה של הדיוויזיה ה-51 החליף את תורת הלחימה שנקבעה ללחימת הטנקים בטכניקה משלו, ואז הרווח המיותר בין הטנקים ובינם לבין הרגלים הוא שגרם לכישלון ההתקפה. נוסף על כך, נראה שבפלאסקיר מוקם אחד ממערכי ההגנה החזקים ביותר של הגרמנים: מגיניה נערכו להדיפת הטנקים המתקדמים, ותקפו אותם באגרסיביות. כ-40 טנקים נפגעו על ידי הארטילריה, ומסופר כי 16 מהם נפגעו על ידי תותח מסוים שאויש על ידי תותחן יחיד. למרות כל זאת, ההתקפה אילצה את הגרמנים לסגת מפלאסקיר במהלך הלילה.
באגף השמאלי (צפוני), התקדמה הדיוויזיה הבריטית ה-62 דרך האוינקורט (Havrincourt) וגריינקורט (Graincourt), והגיעה כמעט לרכס בורלון (Bourlon). הדיוויזיה ה-36 (אלסטר) הגיעה לדרך המחברת את קמברה ובאפאום (Bapaume), אולם 180 מהטנקים שלה יצאו מכלל שימוש כבר ביום הלחימה הראשון: 65 מהם נפגעו על ידי האויב והושמדו, 71 סבלו מתקלות מכניות ו-43 ננטשו. כ-4000 לוחמים בריטים נהרגו, וכ-4200 נוספים נלקחו בשבי. עם זאת, מדובר ביחס אבדות קטן פי 2 מזה של קרב איפר (Ypres) השלישי (הידוע כקרב פשנדל, Passchendaele), והושגה התקדמות רבה יותר ב-6 שעות מאשר במהלך שלושה חודשים אז.
הפיקוד הגרמני קידם במהירות תגבורות לזירה במהלך הלילה, בעוד שהבריטים לא הצליחו לנצל את הצלחותיהם הראשוניות, והם נכשלו למעשה במאמצם להשתלט על פסגות רכס בורלון. כשהקרב התחדש למחרת, ב-21 בנובמבר, התקדמותם של הבריטים נעצרה, והם התחפרו והתבצרו במקומותיהם. מאמציו של הקורפוס ה-3 נבלמו סופית, ואת ההובלה נטל הקורפוס ה-4.
המאמץ הבא כוון לעבר רכס בורלון. התקפות-הנגד הגרמניות הסבו אבדות כבדות לכוחות הבריטיים, והדיוויזיה ה-62 התקשתה לתפוס את חורשת בורלון. הבריטים נותרו למעשה חשופים בטריז פגיע. בעקבות התעקשותו של מפקד חיל המשלוח, הפילדמרשל דאגלס הייג, על כיבוש רכס בורלון, הוחלפה הדיוויזיה ה-62 המותשת בדיוויזיה ה-40 ב-23 בנובמבר. הדיוויזיה ה-40, מסתייעת בכ-100 טנקים ובמעל 400 תותחים, תקפה לכיוון היער כבר בבוקר אותו היום, והשיגה התקדמות מסוימת. אף על פי שהצליחו לתפוס את קו הרכס, הסבו שתי הדיוויזיות הגרמניות שעליו אבדות כבדות לדיוויזיה המתקדמת, ולבריטים אבדו כ-4000 חיילים במהלך שלושת הימים בהם נמשכה ההתקדמות.
כוחות בריטיים נוספים הוטלו למערכה, במטרה לחצות את החורשה לעבר פונטיין (Fointaine). העתודות הבריטיות התדלדלו במהירות בעוד שהגרמנים שולחים עוד ועוד תגבורות לכוחותיהם שבקו. המאמץ הבריטי האחרון נערך ב-27 בנובמבר על ידי הדיוויזיה ה-62 המתוגברת בכ-30 טנקים. תוצאות ההצלחה המוקדמת נמחקו במהירות בעקבות התקפת-נגד גרמנית. הבריטים החזיקו עתה בטריז פגיע ביותר — רוחבו ועומקו כ-10 ק"מ וחזיתו על קו-הרכס. ב-28 בנובמבר המתקפה נפסקה רשמית, והכוחות הבריטיים הונחו לפרוס גדר תיל ולהתחפר. הגרמנים ריכזו את הארטילריה שלהם על העמדות הבריטיות החדשות, והנחיתו כ-16,000 פגזים עוד באותו יום.
מתקפת הנגד הגרמנית
בעוד הבריטים מתקדמים ותופסים את הרכס, החלו הגרמנים לתגבר את אזור הקרב בכוחות נוספים לקראת מתקפת-נגד, במטרה להגיע לעמדותיהם הישנות שהחזיקו על קו הינדנבורג. 20 דיוויזיות נערכו באזור קמברה, צפון-מזרחית לאזור הקרבות. כוונת התוכנית הגרמנית הייתה לתפוס מחדש את הטריז על הרכס ולתקוף לאזור האוינקורט, משם התפתחה מתקפת האגף הבריטי כשבוע קודם לכן. לצד זאת, תוכנן מאמץ משני לצורך בלימת הקורפוס ה-4 במקומו.
לצורך ההתקפה ריכזו הגרמנים 10 דיוויזיות רגלים: להתקפה העיקרית על בורלון הוקצו 3 דיוויזיות מקבוצת אראס (Gruppe Arras); להתקפה על האגף הימני (דרום-מזרחי) של הטריז הבריטי הוקצו קבוצת הדיוויזיות קודרי (Gruppe Caudry), שתתקוף לכיוון מרקואין (Marcoing), ומדרום לה קבוצת הדיוויזיות בוזוני (Busogny), ובשתיהן 7 דיוויזיות.
ההתקפה הגרמנית החלה בבוקר 30 בנובמבר. על הרכס עצמו ריכזו הבריטים סיוע אש ארטילרי שווה-ערך לזה המוקצה בדרך-כלל ל-8 דיוויזיות, וגרמו לגרמנים התוקפים שם אבדות כבדות. לעומת זאת, ואולי בשל ריכוז המאמץ ההגנתי של הבריטים על הרכס, התאפשרה לגרמנים התקדמות מהירה וקלה יותר במקומות אחרים — ובמיוחד באגף הבריטי הדרומי, היכן שהפעילו הגרמנים את מאמצם המשני. רק התקפות-נגד של דיוויזיית המשמר המובחרת (Guards Division) והגעתם של הטנקים איפשרו לבריטים להמשיך ולהחזיק בקו. ביום המחרת אבדה לגרמנים תנופת התקפתם, אולם חידוש הלחץ ב-3 בדצמבר הביא לכיבוש לה-ואקרי (La Vacquerie) ולנסיגת הבריטים מזרחית מתעלת סן קנטן (St. Quentin). ההתקדמות הגרמנית סיכנה את עמדות הבריטים על בורלון באופן משמעותי.
תוצאות הקרב
ב-3 בדצמבר הורה הייג על נסיגת הכוחות הבריטיים מהטריז שהחזיקו על בורלון. עד 7 בדצמבר כבר הפסידו הבריטים את כל השטחים שתפסו מאז תחילת הקרב ב-20 בנובמבר, פרט לקטע קצר של קו הינדנבורג בסביבת האוינקורט (Havrincourt). אבדות הקרב מוערכות בכ-45,000 הרוגים בכל אחד מהצדדים, נוסף על 11,000 שבויים גרמנים ו-9,000 שבויים בריטיים.
ממהלכי הקרב הסיקו הבריטים כי קו ביצורים וחפירות, חזק ככל שיהיה, לא יכול לעמוד בפני מתקפת טנקים מסיבית. שלא במפתיע, כפי שניתן ללמוד מתוצאות הקרב המאוזנות, עמדו גם הגרמנים על הצלחת הטקטיקה שלהם, ובראשה טקטיקת ההסתערות החדשה שהובאה לא מכבר על ידי הגנרל אוסקר פון הוטייה (Hutier) מהחזית המזרחית. שני הצדדים הטמיעו לקחים אלה במהלך השנה הבאה - האחרונה - של המלחמה.
ויז'ואל סטודיו קוד
ויז'ואל סטודיו קוד (באנגלית: Visual Studio Code) הוא שמה של פלטפורמה מבוססת קוד פתוח לעריכת קוד ופיתוח תוכנה הפועלת על מערכות ההפעלה Windows, לינוקס ו-OS X. העורך תומך בניפוי שגיאות, בקרת גרסאות של גיט, המחשה סינטקטית של קטעי קוד, השלמת קוד חכמה (intelligent code completion), קטעי קוד אוטומטיים (snippets), ושינויי קוד רוחביים (code refactoring).
ויז'ואל סטודיו קוד מבוסס על תשתיות "Electron", המשמשות לפריסת אפליקציות Node.js עבור סביבה שרצה על מנוע תסדיר "Blink", אולם למרות שהיא מבוססת על Electron, התוכנה אינה פיצול של עורך הקוד Atom, אלא היא מבוססת על ממשק העריכות המקוונות של ויז'ואל סטודיו (המכונה "Monaco").
היסטוריה
הגרסה הראשונה שוחררה על ידי מיקרוסופט בסוף אפריל 2015 לתצוגה מקדימה (public preview). גרסה 1.0 יצאה באפריל 2016.
מאפיינים
ויז'ואל סטודיו קוד היא עורך קוד. ויז'ואל סטודיו קוד תומכת במספר שפות תכנות. המאפיינים הנתמכים עבור כל שפה מצוינים בטבלה הבאה: ויז'ואל סטודיו קוד ניתן להרחבה באמצעות תוספים הזמינים במאגר מרכזי, לדוגמה, תוספים לעורך עצמו ותמיכה בשפות נוספות.
הפיגוע בנחל תלם
הפיגוע בנחל תלם הוא פיגוע ירי שהתרחש ביום שישי, 28 בדצמבר 2007, ובו נרצחו שני חיילי צה"ל בחופשה, בעת שטיילו בנחל תלם. אחד המחבלים נהרג בחילופי האש, ושניים אחרים הסגירו עצמם לרשות הפלסטינית, הועמדו לדין על-ידה ונידונו ל-15 שנות מאסר. שניים מהמחבלים השתייכו לתנועת הפת"ח - אחד מהם היה חייל במנגנון הביטחון הלאומי הפלסטיני.
האירוע
בבוקר יום שישי 28 בדצמבר 2007 יצאו אחיקם עמיחי ודוד רובין, חיילי צה"ל תושבי קריית ארבע ובוגרי ישיבת מקור חיים שהיו בחופשה ובבגדים אזרחיים (אך עם נשקם האישי) יחד עם צעירה נוספת, נעמה אוחיון, לטיול בנחל תלם שתחילתו בשטח C שבשליטה ישראלית, והמשכו בשטח B, שבו האחריות האזרחית היא פלסטינית והאחריות הביטחונית ישראלית. רובין, בן 21, שירת כלוחם בשייטת 13. עמיחי, בן 20, בנו של הרב יהודה הלוי עמיחי ונכדו של הרב משה צבי נריה, שירת במפקדת "שלדג".
במהלך הטיול חלף ליד המטיילים רכב שטח והמחבלים שישבו בו פתחו באש לעברם. עמיחי ורובין השיבו אש מנשקם האישי. בסיום חילופי היריות נהרגו עמיחי ורובין. בטרם עזבו את המקום ביצעו המחבלים וידוא הריגה בישראלים, ולקחו את נשקם האישי. במהלך הקרב הסתתרה אוחיון מאחורי שיח גדול, וכאשר הסתלקו המחבלים הזעיקה את כוחות הביטחון.
כוחות הביטחון פרסו מחסומים וניסו ללכוד את המחבלים, אך הניחו בשגגה לרכבם של המחבלים לעבור על פניהם. החיילים הבחינו בסימני דם וירי, אך כיוון שידעו על ריב חמולות שהתרחש באזור, קיבלו את גרסתם של יושבי הרכב שקשרו את עצמם לסכסוך המשפחות.
תחקירים
בשב"כ טענו כי המחבלים ארבו למטיילים בנחל, כדי לבצע את הפיגוע. אחד המחבלים שהבחין בירידתם לוואדי דיווח על כך לחבריו, והם יצאו לבצע את התקיפה. לעומת זאת סיפר אלוף פיקוד המרכז גדי שמני בפגישתו עם המשפחות, כי המארב לא היה ספציפית למטיילים בנחל, אלא החלטה שקיבלו המחבלים לפני זמן מה לבצע פיגוע, וכאשר הזדמנה לידם האפשרות לעשות זאת, הם מיהרו להוציא את זממם אל הפועל.
בעקבות האירוע
בעקבות הפיגוע הגישה ישראל תלונה לנשיא מועצת הביטחון ולמזכ"ל האו"ם. במכתב התלונה נאמר כי "בעוד ישראל נותרה מחויבת לקדם את תהליך השלום ועקרונות אנאפוליס ולפיכך מקיימת פגישות רציפות עם הרשות הפלסטינית, אלה אינם נאבקים בטרור או עומדים בהתחייבויות השונות כולל מפת הדרכים".
בפתיחת ישיבת הממשלה שלאחר הפיגוע התייחס ראש הממשלה, אהוד אולמרט באריכות לאירוע. בין היתר אמר: "האירוע מבליט את מה שממשלת ישראל אומרת לכל אורכו של התהליך המדיני בינינו לבין הפלסטינים: כל עוד הרשות לא תנקוט באמצעים הדרושים ובעוצמה הדרוש נגד ארגוני הטרור, ממשלת ישראל לא תוכל לבצע בשטח שום שינוי שיחשוף אותה לסכנות וייצור בעיות לביטחון מדינת ישראל". עוד ציין אולמרט כי "החיילים לחמו בגבורה ונרצחו בידי מחבלים".
שר הביטחון, אהוד ברק, הגיב לפיגוע באמרו: "הלחימה פה היא זאת שתקבע שמקרים כמו רצח עידו זולדן לפני כחודש, ועמיחי ורובין בשבוע שעבר, יהיו המקרים החריגים, ושאת רוב המקרים אנחנו ניירט לפני הניסיון לביצוע הפיגוע".
יושב ראש סיעת הליכוד בכנסת, ח"כ גדעון סער אמר כי "העובדה שגם רצח רובין ועמיחי ז"ל, ממש כמו רצח עידו זולדן ז"ל, בוצע על ידי אנשי מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית - מלמדת על אווילות מדיניות ממשלת אולמרט-ברק בחיזוקו של אבו מאזן. המשך הוויתורים החד-צדדיים הכוללים שחרור מחבלים והעברת כלי נשק מסוגים שונים לרשות הפלסטינית היא סיוע ישיר שמעניקה הממשלה לטרור והפקרת ביטחון אזרחי ישראל". ח"כ אריה אלדד (האיחוד הלאומי-מפד"ל) הגיב בחריפות: "אם כבר משנים את ההגדרה דם על הידיים צריך להוסיף לרשימה הזו את אהוד אולמרט ואת כל חברי ממשלתו ששחררו מחבלים כמחווה לאבו מאזן, ציידו אותם בנשק ועכשיו גם מתכוונים לחנוק את ההתיישבות ביהודה ושומרון. ייתכן ששחרור הרוצחים נעשה בכוונה להגביר את הרג המתיישבים ביהודה ושומרון כדי לשרת את התוכנית המדינית של אולמרט".
גדעון ספירו, איש השמאל הרדיקלי, מתח ביקורת על עצם כניסתם של המטיילים לשטח B, הנמצא בשליטה אזרחית פלסטינית ותיאר את הימצאותם שם כפרובוקציה והתגרות.
הרשות הפלסטינית הודיעה כי בכוונתה להעמיד לדין את המחבלים שהסגירו עצמם לידיה, וכי אין בכוונתה להסגירם לידי ישראל, על כך התרעמו מספר הורים שכולים, ובעתירה לבג"ץ דרש ד"ר אריה בכרך, אב שכול ומראשי "אלמגור - ארגון נפגעי טרור", שבג"ץ יורה לממשלת ישראל לפעול להסגרת רוצחי החיילים. המדינה השיבה כי ההחלטה שלא לדרוש את הסגרת המחבלים ניתנה בהמלצת שב"כ, שהעדיף שהאחריות לשפיטת המחבלים וכליאתם תהיה בידי הרשות הפלסטינית. בתגובה אמר הרב עמיחי, אביו של אחיקם, שהחלטת הממשלה "משדרת רפיסות והפקרה של חיילי צה"ל". ב-22 בינואר 2008 הורשעו הרוצחים בבית משפט צבאי פלסטיני, ונגזרו עליהם 15 שנות מאסר.
הנצחת הנרצחים
לזכר דוד ואחיקם הוקם ארגון "טיולי דוד ואחיקם" שמטרתו לטייל ככל האפשר בשטחי יהודה ושומרון. הארגון מבצע טיולים קבועים בימי שישי. סיסמת הארגון היא "במקום בו יעבור המטייל היהודי שם יעבור הגבול היהודי" כפרפרזה לאמרתו של יוסף טרומפלדור "במקום בו תעבור המחרשה היהודית שם יעבור הגבול". בפועל מתקיימות שתי מסגרות נפרדות: צפונית: "טיולי דוד ואחיקם", המסיירים בשומרון ובבנימין, ודרומית: "טיולי אחיקם ודוד" המסיירים באזור יהודה.
נתנאל אלינסון, זוכה פרס מוסקוביץ' לציונות לשנת 2014, הוציא לזכרם את סדרת הספרים המדריך למטייל.
במלאת שש שנים למותו של דוד רובין הוציאה משפחתו ספר לזכרו "הדרך אל החלום", ובו קטעים מיומניו, קטעי מכתבים וסיפורים שסיפרו חבריו. הוריו וחבריו של דוד בנו לזכרו את בית הכנסת "צמח דוד" במצפה רמון.