cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם שלום
לאחר פרישתו מהשב"כ
לאחר פרישתו מהשב"כ החל שלום לעבוד עבור קבוצת שאול אייזנברג. בהמשך היה דירקטור בתעשייה האווירית לישראל.
כאחרים המעורבים בפרשה, בהם אהוד יתום שנבחר לכנסת, ויוסי גינוסר אשר שימש במגוון תפקידים ציבוריים, לא נמנע שלום מפעילות ציבורית ומהבעת דעתו ברבים. הוא היה חבר במועצה הציבורית של תנועת "המפקד הלאומי", והביע דעתו כנגד גדר ההפרדה בנימוק כי הפגיעה שזו גורמת בזכויות הפלסטינים עלולה להביא לטרור רב מזה שהיא עשויה למנוע. ב-30 בנובמבר 2003 התראיין שלום לעיתונות, וביחד עם שלושה ראשי שב"כ בדימוס אחרים, עמי אילון, יעקב פרי וכרמי גילון קרא לשרון לנסות להגיע להסכם עם הפלסטינים, ולהבין כי קיים צד שני לסכסוך, אשר סבלו הוא גורם מרכזי להמשך הסכסוך.
בשנת 2012 יצא הסרט התיעודי שומרי הסף בו מרואיינים ששה מראשי השב"כ לדורותיהם כולל שלום.
שלום נפטר ב-19 ביוני 2014.
השדרה השלישית
השדרה השלישית (באנגלית: Third Avenue) היא שדרה מצפון לדרום, בצידו המזרחי של רובע מנהטן בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק.
השדרה מתחילה בכיכר קופר שבדרום האי מנהטן, ומשתרעת צפונה למשך 120 גושי בניינים, חוצה את נהר הארלם מעל גשר השדרה השלישית וממשיכה ברובע הברונקס, דרך ההאב (The Hub) - מרכז העסקים של רובע הברונקס.
השדרה דו סיטרית דרומית לרחוב 24 במנהטן, וחד סטרית (לכיוון צפון) צפונית לרחוב זה. ברובע הברונקס השדרה ממשיכה להיות חד סטרית לכיוון צפון, אולם בגשר השדרה השלישית התנועה היא לכיוון דרום בלבד, ולכן תנועה רציפה לאורך השדירה מרובע מנהטן לרובע הברונקס אינה אפשרית.
השדרה נבנתה במהלך המאה ה-19 בעקבות אישור תוכנית חברי הוועדה (1811). בראשית המאה ה-20 עברה בחלקה הדרומי של השדרה רכבת עילית, אולם זו הוסרה בשנות ה-40 של המאה ה-20.
קייטי מלואה
קייטי מלואה (באנגלית: Katie Melua; בגאורגית: ქეთევან "ქეთი" მელუა, כֶּתֶווָאן "כֶּתִי" מֶלוּאָה, נולדה ב-16 בספטמבר 1984) היא זמרת פופ-ג'אז, פזמונאית ומוזיקאית בריטית.
ביוגרפיה
במהלך חייה קייטי עברה במקומות רבים, היא נולדה בכותאיסי, גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). עד גיל שנה, גרה קייטי עם סבה וסבתה בטביליסי ולאחר מכן עברה עם הוריה לבתומי (אג'ריה). בגיל 9, עקב מלחמת האזרחים בגאורגיה משפחתה נדדה לבלפסט, בירת צפון אירלנד, לאחר מספר שנים עברו לסוטון בלונדון, ועברו שוב פעם לרד היל אשר במחוז סאריי באנגליה. בשנת 2005 קיבלה אזרחות בריטית יחד עם הוריה ואחיה. ב-2008 עזבה את בית הוריה ושכרה דירה בנוטינג היל, שם הפכה את אחד החדרים לסטודיו הקלטות.
קייטי דוברת גאורגית, רוסית ואנגלית בצורה שוטפת.
חיים אישיים
מלואה נחשבת לחובבת אקסטרים ומכורה לאדרנלין עקב אהבתה לסוגים שונים של ספורט אתגרי כגון צניחה חופשית, מצנחי רחיפה, גלשני אוויר ועוד, ואף לקחה מספר שיעורי טיסה. בנובמבר 2009 כמעט טבעה במהלך צלילה בנהר ליד נמל התעופה הית'רו.
בשנת 2007 הופיעה בסרט חסין מוות של קוונטין טרנטינו, הסרט הוא אחד מתוך שני סרטי הקולנוע שבפרויקט.
בספטמבר 2012 נישאה לג'יימס טוסלנד, רוכב אופנועים ואלוף העולם במרוצי אופנועים לשנת 2007 בתחרות Superbike World Championship.
הכוחות המזוינים של ברית המועצות
הכוחות המזוינים של ברית המועצות (ברוסית: Вооружённые Силы Союза Советских Социалистических Республик) הם הכוחות המזוינים הסובייטיים (Вооружённые Силы Советского Союза) החל מ-1918 ועד פירוקם ב-1991. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ברית המועצות הפכה למעצמת על לצידה של ארצות הברית דבר שהוביל לעימות בין שתי המעצמות. העימות התפתח כאשר ארצות הברית הציבה את הטילים שלה בטורקיה וכתוצאה מכך ברית המועצות הציבה את שלה בקובה, דבר שהוביל למלחמה הקרה ופילג את אירופה והעולם בין השתיים. בשנות השבעים התעצמה ברית המועצות מבחינה צבאית עוד יותר מבעבר.
מבנה
הכוחות המזוינים של ברית המועצות חולקו (נכון לשנות ה-80) למספר זרועות:
נוכחות מחוץ לגבולות ברית המועצות
בנוסף לבסיסים בשטח ברית המועצות, חלק לא מבוטל של הכוח התבסס מחוץ לגבולות המדינה:
מוצא
ב-15 בינואר 1918 סובנרקום פרסם צו על הקמת "הצבא האדום של האיכרים והפועלים". ב-23 בפברואר פורסמה כרזה "המולדת הסוציאליסטית בסכנה". יום זה נחשב ליום ייסוד הצבא האדום. ה-23 בפברואר הפך לחג לאומי חשוב בברית המועצות ונחוג כ"יום הצבא הסובייטי", ומסורת זו נמשכת גם היום ברוסיה כאשר ה-23 בפברואר הוא רשמית "יום מגיני המולדת", דווקא לזכר הגנת הכוחות הרוסיים מפני תקיפת הפולנים ב-1613. לצורך ניהול הצבא הוקמה וועדה בה היו 3 חברים: ולדימיר אובסיינו (מפעילים מרכזיים במהלך תפיסת השלטון באוקטובר 1917, היה קצין זוטר בצבא), ניקולאי קרינלקו (פעיל בולשביקי ללא השכלה צבאית) ופיוטר דיבנקו (ימאי בצי הבלטי). ב-8 באפריל 1918 לפיקוד על הצבא הופקד לאון טרוצקי בהיותו קומיסר לענייני צבא והצי. הוא היה בתפקיד זה עד לשנת 1925.
בראשית קיומו, הצבא האדום תפקד כצבא ללא מבנה מוגדר, לחייליו לא היו דרגות או סמל. בבחירות דמוקרטיות נבחרו הקצינים. אולם, עם זאת, בצו מה-29 במאי 1918 של הסובנרקום הוטל שירות צבאי חובה לכל הגברים מגיל 18 עד 40. לצורך זה, הבולשביקים יצרו קומיסריונים צבאיים אזוריים (военный комиссариат, военкомат).
הבולשביקים פעלו לגייס לשורותיהם קצינים ועד לאוגוסט 1920 גויסו כ-315,000 קצינים לשעבר. לרוב הם החזיקו בתפקידים של יועץ צבאי ("военспец", קיצור של "военный специалист", כלומר "מומחה צבאי"). מספר מפקדים בצבא הסובייטי בלטו בשירותם בעבר בצבא הרוסי הקיסרי.
הרשויות הבולשביקיות הקצו לכל יחידה בצבא האדום "קומיסר פוליטי", או ("פוליטרוק", כפי שהם כונו), לקומיסר הייתה הסמכות לעקוף פקודות של מפקדי היחידות, אם אלה נגדו את עקרונות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. אמנם זה הביא לעיתים, לכך שהייתה סרבנות גדולה בצבא בתקופה הראשונה לייסודו, אך הנהגת המפלגה ביססה את היותה לשליטה הפוליטית על הצבא, ככל שהצבא הסתמך יותר ויותר על קצינים מנוסים מתקופת הצאר.
לאחר מלחמת האזרחים
בסוף שנת 1920 היקף הצבא האדום היה כ-5.5 מיליון איש. היה ברור שמדינה לא יכולה להחזיק צבא כה גדול ולכן הוחלט על צמצומו. בדצמבר 1920 החל תהליך צמצום הצבא שהסתיים בשנת 1924 כאשר בצבא נשארו כ-500 אלף אנשים. במקביל הוגדל גיל גיוס לגיל 20 בשנת 1922 ולגיל 21 בשנת 1925. בשנים 1924-1925 לאון טרוצקי החל לאבד שליטה על הצבא ובינואר 1925 הוא פוטר מתפקיד קומיסר לענייני צבא. במקומו מונה מיכאיל פרונזה שבלט המהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. פרונזה ראה שקיים חוסר קצינים תומכי הבולשביקים ולכן ארגן רשת רחבה של מוסדות להכנת קצינים חדשים. אומנם כבר באוקטובר 1925 הוא נפטר במהלך ניתוח. במקומו לקומיסר לענייני צבא מונה קלימנט וורושילוב שהיה בתפקיד זה עד לתחילת מלחמת העולם השנייה.
במקביל תיעוש המדינה החל חימוש מסיבי של צבא באמצעי לחימה מתקדמים - טנקים, תותחים ומטוסים.
בדרגים הגבוהים ביותר של הצבא האדום "טוהרו" 3 מתוך 5 מרשלים, 13 מתוך 15 גנרלים, 8 מתוך 9 אדמירלים, 50 מתוך 57 הגנרלים של גייסות הצבא, 154 מתוך 186 קצינים בכירים, 16 מתוך 16 הקומיסרים הצבאיים, ו-25 מתוך 28 הקומיסרים שעמדו בראש גייסות.
במהלך שנות ה-30 הצבא השתתף במספר תקריות בגבול עם סין, במלחמת החורף והשתלט על מערב אוקראינה ומערב בלארוס בהתאם להסכם עם גרמניה הנאצית.
תקופת מלחמת העולם השנייה
לקראת תחילת מלחמת העולם השנייה סדר הכוחות של ברית המועצות כלל כ-4.8 מיליון חיילים וקצינים. בחודשים בראשונים של הלחימה נאבדו מאות אלפי אנשים וציוד רב. מתקפת הנגד הראשונה הייתה רק ב-5 בדצמבר 1941 באזור מוסקבה, אך ניסיון לפתח אותה למתקפה כוללת נכשל.
יחד עם זאת, עם הזמן הכוחות המזוינים התחזקו ובסופו של דבר הצליחו להביא לתבוסה מוחלטת של גרמניה הנאצית. בסוף המלחמה זה היו הכוחות המזוינים הגדולים בעולם בהיקף הכוח וגם בהיקף הציוד שברשותו.
תקופת המלחמה הקרה
לקראת סוף 1945, היו בכוחות המזוינים של ברית המועצות כ-11 מיליון חיילים וקצינים. לאחר שחרור רוב המגויסים לקראת יוני 1956 היו כ-2 מיליון אנשים. כבר בסוף שנות ה-40, הצליחו מדעני ברית המועצות להגיע לפיתוח נשק גרעיני והחל מתחילת שנות ה-50 טילים החלו להיכנס לשימוש מבצעי. חיל האוויר צויד במטוסי סילון.
בתחילת שנות ה-80 מספר טנקים בכוחות המזוינים של ברית המועצות היה גדול יותר מביתר המדינות האחרות ביחד.
בנוסף לשטח ברית המועצות יחידות סובייטיות היו ממוקמות במדינות של ברית ורשה.
במהלך המלחמה הקרה הכוחות המזוינים של ברית המועצות השתתפו בקרבות במסגרת אירועים הבאים:
דרגות הצבא האדום
בתחילה הצבא האדום נטש את השימוש במוסד קצונה כפי שהיה נהוג בתקופה הצארית. הבולשביקים גינו את השימוש במילה "קצין" והם השתמשו במילה "מפקד" במקום. הצבא האדום נטש את הכותפות והדרגות, וכינה את מפקדיו כ"מפקד אוגדה" ו"מפקד החיל". ב-1924 הצבא השלים את המערכת עם טבלת תארים משלו, החל תואר K-1 (הנמוך ביותר) ל-K-14 (הגבוה ביותר). קבלת התואר הותנה למעשה בתפקיד בצבא ולא היו אישיות. אולם, מפקדי הצבא האדום כונו לעיתים "חברים", בהתאם לצו המפלגה ולכן יכול היה מפקד מסוים להיקרא "החבר סגן מפקד".
ב-22 בספטמבר 1935 הצבא האדום נטש את השיטה שהונהגה בו ועם זאת, השתמש בשילוב ייחודי של הדרגות המסורתיות, מהתקופה הצארית, עם תוספות חדשות. לדוגמה, דרגת "סגן" (Комдив) הייתה למפקד אוגדה. נוסף לכך "חטיבת הקומיסר" הייתה "דרגה 2 בצבא הקומיסר", עבור חיילים במחלקות טכניות, היה נפוץ הכינוי "דרגת מהנדס 3" עבור רבים ממהנדסי "אגף ההנדסה". ב-1934, את תחייתו של הדירוג האישי החל עם החייאת דרגת מרשל ברית המועצות בדרגה של 5 מפקדים בצבא.
ב-9 באוקטובר 1942 הרשויות ביטלו את השיטה של הקומיסרים הצבאיים, יחד עם דרגות הקומיסר. בתחילת 1943 נעשה מהלך לאיחוד המערכת ובוטלו כל הדרגות התפקודיות שנותרו. המילה "קצין" אושרה רשמית לשימוש כתואר צבאי, יחד עם הכותפות שהחליפו את הדרגות הקודמות. דרגות סמל בשנת 1943 לא השתנו הרבה עד לימיה האחרונים של ברית המועצות; הצבא הרוסי העכשווי משתמש בעיקר באותה מערכת (למרות ניסיונות למודרניזציה ורפורמה רחבה).
עד סוף מלחמת העולם השנייה, דרגת אדמירל הצי (שב-1945 הייתה שווה ערך לדרגת מרשל) הוחלפה רשמית בדרגת "אדמירל הצי הסובייטי" ב-1955. עד 1972, את השינוי הסופי של הדרגות הצבאיות החל בדרגת פראפורשצ'יק (דרגת איש קבע) שנוסף כדרגה בצבא היבשה ובחיל האוויר וכלה בדרגת סטארשצ'ינה (רס"ל), היה מעתה לדרגתם של גם בשירות הסדיר.
הפיקוד על הכוחות המזוינים של ברית המועצות
באופן פורמלי המפקד העליון של הכוחות המזוינים היה יושב ראש הסובנרקום או ראש הממשלה. מעשית, רק יוסיף סטלין בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש כמפקד העליון. בשנת 1990, עם הכנסת התפקיד נשיא ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב היה גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
באופן מעשי הפיקוד על הצבא נעשה ממשרד ההגנה, ולמעט תקופות מסוימות, המפקד העליון היה שר ההגנה
השכלה צבאית
עם הזמן פותחה מערכת רחבה להשכלה צבאית. בברית המועצות פעל מספר רב של בתי הספר לקצינים. תקופת הלימודים הייתה כ-4 שנים וכל קצין היה מקבל השכלה גבוהה. במוסדות להשכלה גבוהה אזרחיים הייתה קיימת "קטדרה צבאית" וכל הסטודנטים היו חייבים להקדיש יום לימודים בשבוע ללימודים צבאיים. בסוף הלימודים בם היו מקבלים דרגת קצין והיו קציני מילואים.
בנוסף לכך היו קיימות אקדמיות להכנת קצינים בכירים ותנאי קבלת למוסדות אלו היו דרגת קצונה והמלצת המפקדים.
שליטת המפלגה בצבא
למפלגה הקומוניסטית היו מספר מנגנוני שליטה על הכוחות המזוינים במדינה. ראשית, רק חבר מפלגה יכול היה להיות מפקד צבאי בכיר, ולכן היה כפוף למשמעת מפלגתית. שנית, מנהיגים צבאיים היו חייבים להשתלב באופן שיטתי בדרגים הגבוהים ביותר של המפלגה, על מנת להמשיך לשמש בתפקידם הצבאי. שלישית, המפלגה הציבה רשת של קצינים פוליטיים ברחבי הכוחות המזוינים על מנת להשפיע על הפעילות בצבא.
יוהאן לבנטל
יוהאן יאקוב לבנטל (בהונגרית: Löwenthal János Jakab; בגרמנית: Johann Jacob (János Jakab) Löwenthal; 15 ביולי 1810 הונגריה – 20 ביולי 1876 אנגליה) היה שחמטאי יהודי מומר מקצועי. לשיא יכולתו הגיע בשנת 1858 כאשר היה מדורג שני בעולם. לבנטל דורג בין עשרים הטובים בעולם בין השנים 1842 ל-1867.
ביוגרפיה
לבנטל נולד בפשט, בן לסוחר יהודי. הוא רכש את השכלתו בגימנסיה באותה עיר. בשנת 1846 ניצח בדו-קרב מול קרל המפה בווינה +5 -4. קיבל מינוי אזרחי באַדְמִינִיסְטְרַצְיָה של לאיוש קושוט בשנת 1848. לאחר התבוסה לאוסטריה ורוסיה, ונפילתו של קושוט, הוגלה לבנטל מהונגריה, והיגר לארצות הברית בשנת 1849; משם עבר בשנת 1851 ללונדון, שם השתקע לצמיתות.
הכוחות המזוינים של ברית המועצות
שליטת המפלגה בצבא
מפקד פוליטי (zampolit) שימש כקומיסר פוליטי בכוחות המזוינים הוא היה בפיקוחם של ארגונים פוליטיים ביחידות הצבא. במהלך מלחמת העולם השנייה המפקד הפוליטי איבד סמכות וטו על החלטות המפקד ביחידה, אך שמר על כוחו כקצין פוליטי גבוה. ב-1989 מעל 20% מכל אנשי הכוחות המזוינים היו חברי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות או קומסומול.
יוהאן לבנטל
ביוגרפיה
בתחרות השחמט במנצ'סטר, בשנת 1857, ניצח לבנטל את אדולף אנדרסן וזכה במקום הראשון.
בשנת 1850, כשפול מורפי היה בן 12, ביקר לבנטל בניו אורלינס. לבנטל היה שחקן מקצועני חזק שלעיתים קרובות הביס שחקנים צעירים ומוכשרים. הוא התייחס למשחק מול מורפי כבזבוז זמן, והסכים לשחק רק מתוך רצון טוב ומחווה כלפי אביו של מורפי, השופט המכובד. כאשר מורפי הגיע למשחק, ליטף אותו לבנטל על ראשו כמחווה אבהית. לאחר המסע ה-12 הבין לבנטל כי הוא ניצב בפני שחקן חזק. בכל פעם שמורפי הניע את הכלים בצורה טובה, גבותיו של לבנטל הורמו מעלה באופן שארנסט מורפי תיאר כ"קומי". לבנטל שיחק שלושה משחקים מול מורפי במהלך שהותו בניו אורליאנס, והפסיד בשלושתם.
עם בואו של מורפי ללונדון, בשנת 1858, היה לבנטל אחד האמנים הראשונים שהתמודדו עם מורפי. מורפי ניצח +9 -3 =2 (תשעה ניצחונות, שלושה הפסדים, שתי תוצאות תיקו). "אני משוכנע שנוצחתי על ידי כח עליון" אמר לבנטל לאחר הדו-קרב. מורפי ידע שמקור ההכנסה היחיד של לבנטל הוא השחמט, ומשום שלא רצה שייחשב שחקן מקצועני כמו לבנטל, לאחר שהרוויח סך של 100 לירות שטרלינג בדו-קרב ביניהם, נתן מורפי ללבנטל רהיטים בשווי 120 לירות שטרלינג כמתנה לביתו החדש. ימים אחדים לאחר שנוצח על ידי מורפי זכה לבנטל להישגו הגדול ביותר: הוא ניצח בתחרות האיגוד האנגלי לשחמט שהתקיימה בברמינגהאם באוגוסט 1858. הפרס הכספי היה 63 לירות שטרלינג.
בשנת 1860 ניצל לבנטל את הפופולריות הרבה של מורפי ופרסם ספר שכלל אוסף של משחקיו של מורפי, כולל ניתוחים והערות ביקורתיות. על פי הביוגרף של מורפי דוד לוסון, מורפי היה ידידותי ללבנטל והסכים לחתום על החומר שבספר; הקוראים סברו כי הספר נכתב על ידי מורפי אף על פי שלא כך היה הדבר. בקובץ הסרוק שנמצא בקישורים החיצוניים מופיע שמו של לבנטל בבירור.
במשך זמן מה שימש לבנטל כמזכיר מועדון השחמט סט. ג'ורג' בלונדון. הוא לימד שחמט והמציא את לוח ההדגמה הראשון. בשנת 1862 סייע לארגן תחרות בינלאומית ואף פרסם את ספר התחרות. שימש כעורך של מספר ביטאונים ובהם "מגזין שחקני השחמט" בין השנים 67–1863.
בשנות השישים לחייו חלה לבנטל ולא היה מסוגל להמשיך להתפרנס. לורד רנדולף צ'רצ'יל ורבים אחרים תרמו כסף לקרן גמילות חסדים כדי לסייע ללבנטל. בהשפעת שחמטאי בשם וארד המיר לבנטל את דתו לנצרות קתולית. לבנטל מת בגיל 66 ליד הסטינגס.
אסעד אסעד
אסעד אסעד (בערבית: أسعد أسعد; נולד ב-10 בפברואר 1944) הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, חבר הכנסת לשעבר מטעם הליכוד ויועץ ראש הממשלה לענייני דרוזים וצ`רקסים.
קורות חיים
אסעד נולד בבית ג'ן. התגייס לצה"ל בנובמבר 1963 ושירת ביחידת המיעוטים. ב-1968 מונה למפקד פלוגה שעסקה בפינוי מוקשים ובהכשרת צירים בסיני. ב-1970 מונה למפקד פלס"ר שחר בגבול הצפון, במלחמת יום הכיפורים לחם בגזרת הצפון, שימש סגן מפקד חטיבה ומפקד חטיבה בדרגת אלוף-משנה. סיים את המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בהצטיינות. במהלך מלחמת לבנון הראשונה, פיקד על כוחות צה"ל בהרי השוף ובעת מלחמת ההרים, בה טבחו הפלנגות הנוצריות בדרוזים. בעת ששירת היה הקצין הדרוזי בעל הדרגה הגבוהה ביותר.
לאסעד תואר ראשון במדעי המדינה ובהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה. הוא השתתף בסמינרים שונים של האקדמיה הבינלאומית לשלום בניו יורק. בשנת 1988 הושאל מהצבא למשרד החוץ והיה חבר במשלחות ישראל לאו"ם, בעת שבנימין נתניהו שימש כשגריר. ב-1991 יצא עם משלחת ישראל לוועידת מדריד.
לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה התמודד בבחירות המקדימות של הליכוד וזכה במקום ה-31. לאחר שהליכוד זכה ב-32 מושבים, כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-13 בשנים 1992–1996. היה חבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה, בוועדת החינוך, התרבות והספורט, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, בוועדה למאבק בנגע הסמים ובוועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא המגזר הבדואי בישראל. בנוסף, היה חבר בוועדה למינוי קאדים. אסעד היה מחברי הכנסת הבודדים מטעם הליכוד שלא הצביעו בהצבעה בכנסת נגד הסכם אוסלו הראשון, לצד מאיר שטרית ורוני מילוא. זאת לאחר שנפגע מדברי חברי הכנסת של הליכוד, שאמרו שאין "רוב יהודי" להסכם בכנסת. הוא אף שקל להצביע בעד ההסכם, בעקבות לחץ של נציגי העדה הדרוזית, שביקשו להראות שהעדה שוחרת שלום למרות שאנשיה משרתים בצה"ל. בעקבות הימענותו בהצבעה דרשו מספרי חברי כנסת של הליכוד להדיחו מהמפלגה.
לאחר שלא הוצב במקום ראלי ברשימת הליכוד בבחירות לכנסת הארבע עשרה ולא נכנס לכנסת, מונה ליועץ ראש הממשלה לנושא דרוזים. בתוקף תפקידו תיווך בניסיונות להביא לפשרה עם מצרים בפרשת עזאם עזאם.
בשנות ה-2000 היה בין מנהיגי העדה הדרוזית ועמד בראש הפלג היריב למשפחת טריף.
Geo Eye 1
Geo Eye 1 הוא שמו של לוויין תצפית מסחרי בעל רזולוציה גבוהה במיוחד. בזמן שיגורו ב-2008 היה הלווין המסחרי הראשון שיכול לצלם ברזולוציה של 41 סנטימטרים. הלוויין נמצא בבעלות של חברת GeoEye, חברה המספקת צילומי לוויין למגוון יישומים, על בסיס מסחרי, המפעילה בין השאר את לוויין הצילום המסחרי הראשון שצילם ברזולוציה של מטר אחד, איקונוס.
הלוויין מצויד במערך חיישנים מולטיספקטראלי המסוגל לייצר הדמאות צבעוניות של כדור הארץ, ברזולוציה פחותה מהמיטבית - 1.65 מטר לעומת 41 סנטימטר במוד פאנכרומטי (תצלומים בגווני אפור).
ביצועי הלוויין
Geo Eye 1 הוא הלוויין המסחרי הראשון בעולם עם רזולוציה מתחת לחצי מטר. בצילום פאנכרומטי (תמונות בגווני אפור) הלוויין מסוגל לייצר הדמאות ברזולוציה של 41 סנטימטרים. באופן הפעולה המולטי ספקטראלי, הלוויין מצלם בארבעה אורכי גל ומסוגל לייצר תמונות בעלות רזולוציה של 1.65 מטרים. תמונה ראשונה שצילם הלוויין פורסמה על ידי החברה ב - 10.10.2008.
הלוויין מסוגל לשמור על מיקומו בדיוק של עד שלושה מטרים, דיוק המאפשר ללקוחותיו לעשות שימוש במידע לשם קביעת מיקומם של אובייקטים שונים על הקרקע בדיוק זה, למשל ככלי תכנון עיר ותשתיות קרקעיות שונות.
כושר כיסוי
הלוויין מסוגל לצלם שטח כולל של 700,000 קמ"ר ביממה, במוד הפעולה הפאן כרומטי, ו-350,000 קמ"ר במוד הפעולה המולטי ספקטראלי. מסלול הלוויין מאפשר לו לחלוף מעל נקודה מסוימת פעם ביומיים.
מצלמת הלוויין
הטלסקופ המותקן בלוויין, ביחד עם מערך גלאי ה-CCD, מערכת הבקרה והעיבוד, מסוגלים לעבד 700 מיליון פיקסלים בשנייה. המצלמה יכולה לסרוק מצד לצד בעת חליפת הלוויין, או להתמקד באותו אזור תוך כדי תנועה, על מנת לייצר הדמאות סטריאוסקופיות של אזורי עניין.
X-23
מרטין X-23 פריים (באנגלית: Martin X-23 PRIME) הוא מטוס ניסוי לבחינת חדירה לאטמוספירה, שנבנה עבור חיל האוויר האמריקאי באמצע שנות ה-60. בשונה ממטוס ה-ASSET, שנבנה כדי לבדוק טכנולוגיות ועמידות בחום בכניסה לאטמוספירה, ה-X-23 נבנה כדי לבדוק אפשרויות תמרון בעת החדירה לאטמוספירת כדור הארץ.
Geo Eye 1
שיתוף פעולה עם גוגל והגבלת הרזולוציה
חברת גוגל רכשה בלעדיות על צילומי הלוויין שיהיו זמינים כשירות חינם לציבור דרך Google Earth בלבד. בגלל מגבלות חוקיות על חברות אמריקניות לאספקת צילומי לוויין, תצומצם הרזולוציה של התצלומים שימכרו לגורמים שונים, ובהם ל-Google Earth לרמה של חצי מטר. ישראל, הנהנית מהגנה מיוחדת של חוק אמריקני, תמשיך להופיע ברזולוציה של כשני מטרים. לקוחות מועדפים שיאושרו על ידי הממשל האמריקני יוכלו לקנות תמונות ברזולוציה המיטבית של 41 סנטימטרים.
X-23
עיצוב
מטוסי ה-X-23 נבנו מטיטניום, בריליום, פלדת אל-חלד ואלומיניום. המטוס היה בעל שני חלקים עיקריים, ה"ירכתיים" והחלק הקדמי שהיה חרוטי. המטוס כולו צופה במגיני חום שפיתחה חברת מרטין, בעובי של 20-70 מ"מ, והחלק הקדמי נבנה מחומר פחמני פנולי (PICA).
Geo Eye 1
ראו גם
GeoEye
X-23
עיצוב
שליטה אווירודינמית הושגה על ידי זוג מדפים רבועים בגודל 30 ס"מ, והגאים קבועים. לאחר הכניסה לאטמוספירה, במהירות של 2 מאך, שרוולי רוח קטנים נפרשו והאטו את מהירות המטוס. לאחר מכן נפרס מצנח שהאט את המטוס עוד יותר. המטוס נאסף בעודו צונח על ידי מטוס הרקולס שצויד בכלים מתאימים.
מבחני הטיסה
ה-X-23 הראשון שוגר מבסיס חיל האוויר ונדנברג על גבי טיל אטלס SLV-3 ב-21 בדצמבר 1966. המשימה דימתה חזרה לכדור הארץ ממסלול נמוך. השרוולים נפרסו בגובה 99,850 רגל (30,430 מטר) אבל המצנח הראשי לא נפרס ולכן המטוס התרסק לתוך האוקיינוס השקט.
ה-X-23 השני יצא לדרך ב-5 במרץ 1967. טיסה זו דימתה חדירה לכדור הארץ עם טווח של 1,053 ק"מ, וטיסה במהירות על קולית. גם הפעם המצנח לא נפרס כראוי והמטוס התרסק באוקיינוס השקט.
חשיפת תוכנית הנשק הגרעיני של איראן
חשיפת תוכנית הנשק הגרעיני של איראן הייתה פעולה חשאית של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בתחילת 2018. בפעולה זו השיגה ישראל מסמכי וקובצי ארכיון סודי איראני המוכיחים שאיראן פעלה לפיתוח נשק גרעיני.
X-23
מבחני הטיסה
ה-X-23 האחרון שוגר ב-19 באפריל 1967, הטיסה דימתה חזרה לכדור הארץ על פני 1,143 ק"מ. הפעם, כל המערכות פעלו כשורה וה-X-23 נתפס על ידי מטוס ההרקולס. צוות של חיל האוויר האמריקאי דיווח שהמטוס כשיר לטוס שוב אבל אף משימה נוספת לא בוצעה. הX-23 השלישי מוצג כיום במוזיאון חיל האוויר האמריקאי
חשיפת תוכנית הנשק הגרעיני של איראן
לאחר שנים רבות שבהן עוסקת הדיפלומטיה העולמית בתוכנית הגרעין האיראנית, ב-30 באפריל 2018 חשף ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו כי "המוסד" במסגרת פעילותו נגד תוכנית הגרעין הצליח להעביר לישראל את ארכיון התוכנית לפיתוח הנשק הגרעיני של איראן. מקצת מהמידע שהושג נחשף על ידי נתניהו, לאחר תיאום מראש עם ממשל נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, בנאום פומבי, רובו באנגלית, שלוּוה במצגת ובה מסמכים, תצלומים ושרטוטים מן הארכיון.
המבצע המודיעיני
איראן אחסנה במחסן בטהראן ארכיון סודי של תוכנית הגרעין האיראנית, ובכלל זה תוכניות לפיתוח נשק גרעיני. המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ידע על הארכיון משנת 2016, ועקב אחריו. בינואר 2018 הצליחו סוכני "המוסד" לפרוץ לכספות שנמצאו במקום ולקחת משם למעלה מ-50,000 מסמכים בדפוס ועוד למעלה מ-50,000 קובצי מחשב המאוחסנים על מדיה דיגיטלית (תקליטורי CD ו-DVD). המסמכים, במשקל חצי טונה, הוברחו לישראל, שם תורגמו ופוענחו. לפי דיווחים שונים החומר הוברח במשאית לאזרבייג'ן, ומשם הועבר לישראל. ישנם דיווחים סותרים בנוגע למרדף שניהלו כוחות הביטחון של איראן אחרי אנשי "המוסד".
ב-15 ביולי 2018 פרסם רונן ברגמן בניו יורק טיימס פרטים לכאורה על המבצע הנועז של המוסד. לפי הפרסום, לפריצה קדם מעקב שנמשך למעלה משנה, הן בשלב שבו האיראנים קיבצו את החומרים המפלילים והן בשלב שבו הם הסתירו אותם במחסן מותמם בטהראן. סוכני המוסד עקבו אחר המבנה, למדו את האזעקה וכיצד לנטרלה, למדו את סדר היום ולוח הזמנים של המאבטחים האיראנים, ותזמנו את זמן הפריצה ומשך הפעולה בחלון הזמן שבו המאבטחים לא השגיחו על המבנה: חלון של 6 שעות ו-29 דקות באמצע הלילה. לפי התחקיר, הפריצה עצמה אירעה ב-31 בינואר 2018 בשעה 22:30. סוכני המוסד פרצו למבנה, נטרלו את האזעקה, איתרו את הכספות עם המידע המפליל, פרצו אותן באמצעות להביור ריתוך מתוחכם (בעיתון נכתב שטמפרטורת הלהבה שלו מגיעה ל-2,000 מעלות צלזיוס), שלפו את החומר, העלו אותו על מספר משאיות, ונמלטו. כאשר גילו האיראנים את הפריצה בבוקר היו סוכני המוסד ועמם החומר המפליל מחוץ לגבולות איראן. לפי התחקיר, בפעולה השתתפו כעשרים סוכני מוסד, שנעזרו כנראה בגורמים מבפנים.
ישראל חלקה את המידע שנחשף עם ארצות הברית טרם חשיפתו הפומבית, ותיאמה את החשיפה עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ועם שר החוץ האמריקאי מייק פומפאו. לפי נאום נתניהו, המודיעין האמריקאי אישר את אמינות החומר שלכדה וחשפה ישראל. לאחר החשיפה הפומבית נחשפו חומרי הארכיון בפני סוכנויות המודיעין של רוסיה, סין, צרפת, גרמניה, בריטניה ואנשי סבא"א.
בראיון לאילנה דיין רמז ראש "המוסד", יוסי כהן, שהמבצע נעשה על ידי זרים (דוברי "שפות זרות"), ודיין הוסיפה שהוצאת המסמכים כללה שימוש במשאיות אחדות שנשאו לוחיות רישוי זהות כדי לבלבל את עורכי המצוד אחריהן.
תוכן המסמכים
ארכיון הגרעין האיראני תיעד את המאמצים של איראן להשגת נשק גרעיני טרם ההסכם עם המעצמות, וכלל מסמכים שבהם הוראות והגדרת מטרות, דו"חות רשמיים, הוראות ייצור ופקודות, מצגות, תצלומים של רכיבים גרעיניים, שרטוטים טכניים של נשק גרעיני ומתקני גרעין, תוכניות להרכבת פצצות גרעיניות על ראשי קרב של טילים בליסטיים, מתקני סימולציה וניסוי של פיצוצים גרעיניים ומידע רב על בניית טכנולוגיות גרעין הדרושות לפיתוח וייצור נשק גרעיני.
תוכנית הגרעין האיראנית החלה בפרויקט אמאד (בפרסית: پروژه آماد) שהיה פעיל בשנים 1999–2003, אך המשיך לפעול גם לאחר "סגירתו", בשם אחר. בראש פרויקט אמאד עמד ד"ר מוחסן פח'רי-זאדה, שחוסל ב-27 בנובמבר 2020 והוא זה שהמשיך אותו גם ב-2018 תחת ארגון סאפאנד (SPND), הכפוף למשרד ההגנה האיראני. בפרויקט אמאד המטרה הייתה לפתח ולייצר חמש פצצות ביקוע גרעיני המבוססות על אורניום מועשר. התוכנית כללה:
עצם שמירת המסמכים בארכיון והסתרתו היא הפרה של איראן את סעיף 16 להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית שאסר על איראן, מעבר לאיסור הראשי, גם כל פעילות שעניינה מחקר ופיתוח וחייב חשיפה מלאה של תוכנית הגרעין האירנית על כל מרכיביה כולל תיעודה עד מועד חתימת ההסכם:
נאום נתניהו
ב-30 באפריל 2018 נשא ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נאום באנגלית מלווה במצגת שהציגה דוגמאות מהמסמכים והמדיה הדיגיטלית שהצליחה ישראל לחלץ מאיראן.
בנאומו הציג נתניהו את פרויקט אמאד לפיתוח נשק גרעיני. לדברי נתניהו, גם לאחר שפרויקט אמאד הוקפא לכאורה, פעילותו נמשכה על ידי אותם מדענים תחת שם אחר. המסמכים שנחשפו הוכיחו שאיראן פעלה בחשאי לפתח נשק גרעיני (בין השאר בפרויקט אמאד) ושיקרה לעולם ולסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית על כך, כולל בהצהרות שהיו חלק מהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית ב-2015 (איראן אומנם דיווחה על הפרויקט, אך הסתירה את העובדה שהוא נועד לפיתוח נשק גרעיני). כן טען שאיראן המשיכה את פרויקט אמאד תחת שם אחר, למרות הסכם הגרעין שנחתם עמה.
הנאום הועבר בשידור חי ברשתות התקשורת בישראל וקיבל התייחסות נרחבת ברשתות תקשורת ועיתונים ברחבי העולם.
חשיפה פומבית של מבצע מודיעיני זמן קצר לאחר עריכתו היא צעד חריג ביותר. על פי הפרשן אמנון אברמוביץ', הפרסום נעשה על דעת שר הביטחון, ראש המוסד, הרמטכ"ל וראש אמ"ן. לעומת זאת, חבר הכנסת יאיר לפיד מתח ביקורת על חשיפת המבצע המודיעיני, וביקש לכנס את ועדת המשנה לענייני מודיעין ושירותים חשאיים לדיון בשאלה זו. הפרשן הצבאי אמיר אורן טען שהפרסום גרם נזק מודיעיני, משום שלדעתו האיראנים ידעו שהארכיון נפרץ, אך לא ידעו מי עשה זאת, ונתניהו בנאומו העניק להם מידע זה.
תגובות ברחבי העולם
במאי 2019 הוחלט להעניק לחולית המוסד שהשתתפה במבצע את פרס ביטחון ישראל.
חשיפת מחסן גרעין סודי על יד טהראן
ב-27 בספטמבר 2018 בנאום שנשא באו"ם חשף נתניהו את קיומו של מחסן סודי במחוז טורקוזאבאד בטהראן המכיל ציוד גרעיני וחומרים רדיואקטיביים מתוכנית הנשק הגרעיני של איראן. לדברי נתניהו, הוא חלק בעבר מידע זה עם מספר סוכנויות ביון ועם סבא"א, אך החליט להפוך את המידע לפומבי בגלל חוסר מעש מצדן.
קישורים חיצוניים
פרשנות:
מטופל
מטופל או חולה (בלעז: פציינט) הוא אדם הסובל ממחלה או מטראומה (פציעה, כווייה, חנק וכדומה) ונזקק בשל כך לטיפול רפואי.
הטיפול בחולה נעשה בדרך כלל במרפאה או בבית חולים, שבהם נמצאים הצוות הרפואי והציוד הנחוצים לטיפול. לעיתים מגיע צוות רפואי לטפל בחולה בביתו.
בחוקי מדינת ישראל
חוק ביטוח בריאות ממלכתי, התשנ"ד-1994, מסדיר מתן שירותי בריאות לתושבי ישראל באמצעות קופות החולים. מכלול השירותים הרפואיים והתרופות הניתנים על פי חוק זה קרוי סל הבריאות. על מנת לקבל סיוע במימוש זכויות הפרט במערכת הבריאות, ניתן לקבל סיוע באמצעות האגודה לזכויות החולה.
חוק זכויות החולה, התשנ"ו-1996, "מטרתו לקבוע את זכויות האדם המבקש טיפול רפואי או המקבל טיפול רפואי ולהגן על כבודו ועל פרטיותו" . החוק קובע כי:
חוק דמי מחלה, התשל"ו-1976, מתיר לעובד חולה להיעדר מעבודתו ולקבל חלק משכרו בתקופת היעדרותו. חוקים נוספים מאפשרים לעובד להיעדר בתשלום לשם טיפול בבן משפחתו החולה.
בהלכה
מצוות ביקור חולים נכללת בגמילות חסדים, ועניינה לבקר אצל החולה, להשתתף בצערו, לעודד אותו מורלית ולראות אם יש צורך שהוא נזקק לו. חז"ל הפליגו בחשיבות מצווה זו, ואמרו שכל המבקר את החולה נוטל אחד משישים מחוליו.
רפואה בשבת
חולה שיש בו סכנה, מצווה לחלל עליו את השבת, משום פיקוח נפש.
חולה שאין בו סכנה, אין מחללים עליו את השבת במלאכות האסורות מהתורה, אך הותרה לגביו אמירה לנוכרי שיעשה בעבורו מלאכה האסורה מהתורה, דבר האסור מדרבנן (לדוגמה, אמירה לגוי להדלקת נר לצורך החולה).
מירזא ע'ולאם אחמד אל-קאדיאני
מירזא ע'ולאם אחמד אל קאדיאני (באורדו: مرزا غلام احمد, 13 בפברואר 1835 – 26 במאי 1908) היה מייסד הכת האחמדית באסלאם.
חייו
מירזה ע'ולאם אחמד נולד בקדיאן שבמדינת פנג'אב בהודו למשפחה אמידה. איתו נולד עוד אח תאום, שמת כעבור זמן קצר. הוא קיבל חינוך יסודי בבית – למד לקרוא את הטקסט של הקוראן בערבית, דקדוק ערבי בסיסי ואת השפה הפרסית. אביו, מירזה ע'ולאם מורטזה, שהיה רופא, לימד אותו רפואה. בסביבות גיל שש עשרה הוא החל ללמוד גם על הנצרות, בעיקר על סמך טיעונים מיסיונריים נוצריים נגד האסלאם, וכתב תשובות כדי להשיב עליהם. את תשובותיו פרסם בספר "ברחין", שנתן לו תהילה וכבוד בין מלומדים מוסלמים.
מ-1864 עד 1868, לפי בקשת אביו, הוא החל לעבוד כפקיד בסיאלקוט, שם בא במגע עם מיסיונרים נוצרים וניהל שיחות רבות על הדת. אחרי 1868 חזר לקדיאן, והופקד על הטיפול בכמה פרשיות נדל"ן. במהלך אותה תקופה היה ידוע בשם "אחמד המתבודד" והיה מבלה את רוב זמנו בבדידות ללימוד ספרי דת ותפילה במסגד המקומי. ככל שעבר הזמן, הוא החל להתווכח יותר ויותר עם מיסיונרים נוצרים בהגנת האסלאם נגד טענותיהם. לעיתים קרובות היה מתעמת איתם בדיונים ציבוריים, במיוחד עם תושבי העיר בטלה, שהייתה במרחק 11 קילומטר מקדיאן.
לאחר מות אביו בשנת 1875, כאשר ע'ולאם אחמד היה בן 40, הוא טען שהוא מקבל מסרים מהאלוהים. הוא הכריז כי אללה הטיל עליו את תפקיד המוג'דיד (מחדש האסלאם) ועליו להשליט בעולם צדק ויושר.
ארבעים יום של בדידות
בשנת 1886 מספר מנהיגים של התנועה ההינדית להתחדשות אריה סמג' קיימו ויכוחים עם ע'ולם אחמד על אמיתותו של האסלאם וביקשו, כי יוכיח כי האסלאם הוא הדת האמיתית. כדי למצוא טיעונים חזקים על צדקות האסלאם נסע ע'ולם אחמד להושיארפור, לפי טענתו לפי צו אלוהי כדי להקדיש תפילות מיוחדות למטרה זו וכדי לחפש עוד הנחיה אלוהית. כאן בילה 40 ימים בבדידות, לפי המנהג שמכונה צ'ילה-נשיני. למקום זה הוא נסע בליווי 3 אנשים. בהושיארפור הוא השתקע בבית קטן בן 2 קומות של אחד מחסידיו. שם הוא נותר לבדו וחבריו הביאו לו אוכל כל יום תוך שהוא שמר על תענית דיבור, התפלל הרבה והתעמק בנושא. את הבית היה עוזב בימי שישי לתפילות יום שישי במסגד נטוש. בתקופה זו הכריז, כי קיבל מסרים מהאלוהים וכי הוא "בנו האהוב".
יסוד כת האחמדיה
ב-1882 התחיל ע'ולם אחמד לטעון, שהאלוהים מינה אותו להיות מחדש האסלאם, אבל לא ביקש עדיין שבועת אמונים מהמצטרפים לדרכו. בחודש דצמבר 1888 הודיע אחמד שאלוהים הסמיך אותו וכי על חסידיו להישבע שבועת בייעא ולהתחייב על נאמנותם לו. בינואר 1889 הוא פרסם עלון בו הוא פרש את עשרת תנאי היסוד של התנועה. התנאים האלה לא שונו עד סוף חייו. ב-23 במרץ 1889 הוא ייסד את התנועה האחמדית על ידי השבעה של 40 איש על עקרונות התנועה. הצורה הרשמית להצטרפות לתנועה האחמדית היא על ידי שילוב ידיים והשבעה על עקרונות התנועה. המצטרפים החדשים נדרשו לבצע את טקס זה עד סוף ימיו של מירזה ע'ולם ובימי יורשיו.
הטענות של אחמד לגבי תפקידו ההיסטורי והדתי
אחמד הכריז שהוא עצמו שילוב ההתגלמות של האל קרישנה, של ישו ושל הנביא מוחמד, ולפיכך הוא עצמו "אל-מועוד" (מילה המקבילה במשמעותה למהדי ומשמעותה מודרך / נביא / המשיח המובטח) של האסלאם וכי הוא באישיותו, הוא התגשמות נבואות שונות על המשיח בנצרות ובאסלאם. טענתו זו עוררה נגדו מחלוקת גדולה, בעיקר בקרב מוסלמים, אך גם נוצרים וכן כמה אנשי דת הינדים. חסידיו של אחמד טוענים, כי הוא מעולם לא טען שהוא פיזית אותו ישו שחי 1900 שנה לפניו, אלא כי ישו מת מוות טבעי, בניגוד לאמונה המוסלמית המסורתית בהתעלותו הפיזית של ישו לשמים והאמונה הנוצרית המסורתית בצליבתו ועלייתו. בספריו טען, שיש דעיכה כללית של האסלאם, והדת הזאת זקוקה נואשות למשיח. לסיבת משיחיותו הביא אסמכתה מכך שישו הופיע 1400 שנה אחרי משה, והמהדי לכן צריך להופיע 1400 שנה אחרי מוחמד.
בספרו "תזכירתוש שחדיין" הוא כתב על הגשמת נבואות שונות מהקוראן ומהחדית', הקשורות להופעתו של המהדי לבין תיאוריו שלו בגיל שהתחיל לייחס לעצמו סגולות אלה. בספר זה (כמו גם בשאר פרסומיו) יש שילוב של צופיות והשפעה הודית.
הוא הואשם על ידי המוסלמים ביצירת דת חדשה, מעשה שנחשב ככפירה באסלאם. מירזא ע'ולם הכחיש זאת וטען שוב ושוב שהוא יוצר רק תנועת התעוררות והתחדשות איסלאמית וכי הוא נביא בתוך ה"אומה האיסלמית", כמו שמוחמד לפי האמונה המוסלמית נביא בתוך "האומה" של ישו, שבעצמו נביא ב"אומה" של משה.
עדיה מנדלסון-מעוז
עדיה מנדלסון-מעוז (נולדה ב-28 בינואר 1971) היא פרופסור מן המניין במחלקה לספרות, ל‏לשון ולאמנויות באוניברסיטה הפתוחה, וחוקרת ספרות עברית ותרבות ישראלית.
ביוגרפיה
מנדלסון-מעוז נולדה, גדלה והתחנכה ב‏חיפה. בת אמצעית מבין שלושה אחים להוריה, עפרה ואליעזר שהיה ד"ר להנדסה אזרחית ומרצה בטכניון. לאחר שירותה הצבאי החלה ללמוד באוניברסיטת חיפה ובשנת 1994 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בחוג לספרות עברית והשוואתית.
מנדלסון מעוז לימדה בסמינר הקיבוצים, באוניברסיטת חיפה ובטכניון. בשנת 2008 התקבלה כמרצה באוניברסיטה הפתוחה ובהמשך קודמה למרצה בכירה. בשנת 2015 מונתה לפרופסור חבר. מנדלסון-מעוז התארחה באוניברסיטת הרווארד, במחלקה לתרבויות המזרח הקרוב, בין השנים 2015–2016, ועם שובה לישראל מונתה לתפקיד ראש המחלקה לספרות, ללשון ולאמנויות. בתפקיד זה כיהנה עד שנת 2020.
בשנת 2021 מונתה מנדלסון-מעוז לפרופסור מן המניין. כיום היא מכהנת כראשת המסלול לתואר השני בלימודי תרבות, ועומדת בראש המרכז למדעי הרוח והחברה הדיגיטליים (המרח"ב הדיגיטלי) באוניברסיטה הפתוחה. ביחד עם פרופסור Oded Haklai היא עורכת את כתב העת Israel Studies Review.
מנדלסון-מעוז נשואה לפרופ' שחר מעוז, חבר סגל בבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב. אם לשלושה. מתגוררת בתל אביב.
מחקר
מנדלסון-מעוז היא חוקרת ספרות עברית ותרבות ישראלית. מחקריה עוסקים ביחסים המורכבים שבין הספרות לבין האידאולוגיה, האתיקה והמרחב. היא מתבוננת בשאלות של מרכז ושוליים ובתהליכי קנוניזציה, וחוקרת תופעות מרכזיות בפרוזה העברית העכשווית. כמו כן היא מעורבת בפרויקט מחקר המשתמש בכלים מתחום מדעי הרוח הדיגיטליים למחקר הספרות העברית.
עבודתה בתחום הספרות והאתיקה, שהתפתחה במהלך לימודי הדוקטורט, הופיעה בשנת 2009 בספר הספרות כמעבדה מוסרית – קריאה במבחר יצירות בפרוזה העברית של המאה העשרים. ספר זה הציע לראשונה מודל, שדרכו אפשר להבין את המחשבה המוסרית בטקסטים ספרותיים. עבודתה בתחום הספרות והאתיקה הוצגה גם בכתב העת (Philosophia: Philosphical Quarterly of Israel), שבו שימשה כעורכת-אורחת של גיליון מיוחד בנושא, וכתבה בו מאמר מבוא לתחום. בשנת 2010 ערכה גיליון מיוחד בנושא זה בכתב העת מאזניים.
במקביל לכתיבת הספר ולאחריו כתבה מנדלסון-מעוז מאמרים על עבודותיהם של סייד קשוע, שמעון אדף ורונית מטלון, וכן שלושה מאמרים חלוציים על הספרות של יוצאי אתיופיה בישראל. עבודתה בתחום זה גובשה לקורס של האוניברסיטה הפתוחה, ובשנת 2021 ראה אור ספר הקורס מרכז או שוליים – שיח זהויות בספרות הישראלית.
העיסוק בספרות ובאתיקה, והחשיפה לתהליכי קנוניזציה, לכוחו של הממסד, לכוחות האידאולוגיים ולתפיסה המרחבית של הטקסטים הספרותיים, הובילו את מנדלסון-מעוז לכתיבת הספר Borders, Territories, and Ethics – Hebrew Literature in the Shadow of the Intifada, שראה אור בשנת 2018. בספר זה מנדלסון-מעוז חוקרת את הספרות העברית שנכתבה בין השנים 1987–2007, ומחברת בין סוגיות אתיות למרחביות כדי לבחון את השיח הספרותי והתרבותי על אודות הכיבוש והאינתיפאדה. בחלקו הראשון, הספר דן בחייל הישראלי ובסוגיות הקשורות לעימות הישראלי-פלסטיני. חלקו השני של הספר כולל דיון ביצירות העוסקות בחברה הישראלית, ובסוגיות של טרוריזם ושל טראומה. מחקר זה הוא פרי עבודה שניצניה ראו אור במבחר כתבי עת, הן בהקשרים תאורטיים – כגון דיון ביקורתי במושג האמפתיה בשיתוף עם תמי עמיאל-האוזר ודיון במושג המזל המוסרי, והן בהקשרים של ניתוח טקסטים מאת א"ב יהושע, רונית מטלון, אורלי קסטל-בלום, יצחק בן-נר ואחרים.
בשנת 2021 ראה אור בעברית הספר מרחבים וגבולות בצל האינתיפאדה – קריאה אתית בספרות העברית, 2007-1987. הספר הוא תרגום ועיבוד לעברית של הספר Borders, Territories, and Ethics, אך נוסף לו פרק חדש העוסק במקומה של האנלוגיה ובאימפריאליזם מוסרי.
הקוורטט לענייני המזרח התיכון
הקוורטט לענייני המזרח התיכון או בקיצור הקוורטט (באנגלית: Quartet on the Middle East) הוא גוף בינלאומי המורכב מארצות הברית, האיחוד האירופי, האומות המאוחדות ורוסיה, שתפקידו לפקח על פתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני על פי מפת הדרכים. הגוף נוסד בשל הצורך בגורם המקובל על שני הצדדים כמי שיהיה הבורר ויקבע האם הצדדים עומדים במילוי חובותיהם או שאחד מהם מפר את ההסכמים. הדבר נובע ממסקנות הצדדים מההסכמים הקודמים אשר לא הצליחו בעקבות העדר גורם מקובל על שני הצדדים.
עדיה מנדלסון-מעוז
מחקר
בשנים האחרונות מנדלסון-מעוז מובילה פרויקט מחקר העוסק ביצירתו של יורם קניוק. מחקר זה זכה במימון הקרן הלאומית למדע, ובמסגרתו היא חוקרת את העיזבון הספרותי שהותיר אחריו קניוק, ושרובו עדיין אינו נגיש לציבור. בשנת 2018 פרסמה מנדלסון-מעוז את הספר סבון, רומן גנוז שקניוק כתב בשנים 1959–1964 ולא הושלם. מנדלסון-מעוז הרכיבה את הספר מתוך טיוטות שנמצאו בעיזבון, ובאחרית הדבר לספר היא מסבירה את נסיבות כתיבתו ואת תהליך העבודה שלה על כתב היד. כעת היא שוקדת על כתיבת ספר מחקר על כלל יצירתו של קניוק.
הקוורטט לענייני המזרח התיכון
הקוורטט נוצר במדריד ב-2002, כתוצאה מוועידה שיזם ראש ממשלת ספרד דאז, חוסה מריה אסנאר, שמטרתה הייתה למצוא דרך להתקדמות במשא ומתן הישראלי-פלסטיני. פעילות הקוורטט ממומנת בידי מספר גופים באו"ם.
עדיה מנדלסון-מעוז
מחקר
בשנת 2020 זכתה מנדלסון-מעוז, יחד עם ד"ר אבי שמידמן מאוניברסיטת בר-אילן, במענק מחקר של משרד המדע בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים בנושא פרופילים סגנוניים חישוביים ככלי לחקר הסיפורת העברית המודרנית. המחקר מפתח כלים לניתוח אוטומטי של טקסט עברי מודרני, שיאפשרו להתבונן אחרת בהיסטוריוגרפיה של הפרוזה העברית במאה העשרים.
הקוורטט לענייני המזרח התיכון
ג'יימס וולפנזון שימש כנציג הקוורטט במזרח התיכון לאחר פרישתו מתפקיד נשיא הבנק העולמי ב-31 במאי 2005. הוא שימש בתפקיד עד 30 באפריל 2006. הוא פרש לאחר שורה של צעדים בצד הישראלי שלדעתו דרדרו את הסיכויים למצוא פתרון לסכסוך, כמו הגבלות במגעים עם תנועת חמאס, הטלת קשיים על אפשרותו של חמאס לגייס מימון לפעולות אזרחיות, החרמת כספי המסים של הרשות הפלסטינית בידי ישראל והגבלות תנועה על הפלסטינים.
עדיה מנדלסון-מעוז
פיתוח קורסים באוניברסיטה הפתוחה
מנדלסון-מעוז פיתחה ומפתחת קורסים רבים בתחום הספרות העברית והתרבות הישראלית באוניברסיטה הפתוחה. בין הבולטים שבהם:
הקוורטט לענייני המזרח התיכון
טוני בלייר מונה לנציג הקוורטט ב-27 ביוני 2007, מיד עם פרישתו מתפקידו כראש ממשלת בריטניה, ושימש בתפקיד עד לשנת 2015.
עדיה מנדלסון-מעוז
מאמרים נבחרים
מנדלסון-מעוז פרסמה כ-40 מאמרים ופרקים בספרים. מבחר ממאמריה מהשנים האחרונות:
בניין פלאטאיירון
בניין פלאטאיירון (באנגלית: Flatiron Building), או בשמו הרשמי בניין פולר (Fuller Building), הוא גורד שחקים הממוקם בשדרה החמישית 175, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 87 מטרים, הוא בעל 22 קומות ותוכנן על ידי האדריכל דניאל ברנהם. עם סיום בנייתו בשנת 1902 היה אחד הבניינים הגבוהים בעיר ואחד משני גורדי השחקים היחידים מצפון לרחוב 14. הבניין ממוקם במגרש "אי" בצורת משולש התחום על ידי השדרה החמישית, רחוב ברודוויי, ורחוב 23. הכינוי "פלאטאיירון" דבק בבניין בשל דמיונו למגהצי הבגדים של אותה תקופה.
הבניין, המכונה "אחד המבנים האייקוניים ביותר בעולם וסמל מופת של העיר ניו יורק", נחשב לקצה הדרומי של כיכר מדיסון וגבולו הצפוני של המחוז ההיסטורי "ליידיס מייל". האזור שסביב הבניין מכונה "מחוז פלאטאיירון".
הבניין הוא בעל מעמד של מבנה היסטורי לאומי משנת 1979, ובשנת 2005 עבר שיפוצים נרחבים.
היסטוריה
במהלך חייו קיבל אנו הצעות רכישה עבור השטח והבניינים שעומדים עליו, אך זה סירב בתוקף. בשנת 1899, לאחר מותו, נמכרו רבים מנכסיו והמגרש הוצע גם כן למכירה. מועצת הנבחרים של מדינת ניו יורק גייסה 3 מיליון דולר אמריקאי מתקציב העיר כדי לרכוש את המגרש, אולם רכישה זו לא יצאה אל הפועל עקב חשיפת התוכנית כמי שטמאני הול וריצ'רד קרוקר עמדו מאחוריה. לבסוף, נמכר המגרש במכירה פומבית לוויליאם אנו, אחד מבניו של עמוס, תמורת 690,000 דולר אמריקאי. שלושה שבועות לאחר מכן מכר ויליאם את המגרש לאחים סמואל ומוט ניוהאוס תמורת 801,000 דולר אמריקאי. האחים ניוהאוס תכננו להקים עליו בניין בן 12 קומות, כשקומת הרחוב מיועדת לחנויות קמעונאות ודירות רווקים מעליה. תוכניות אלו נדחו ושנתיים לאחר מכן מכרו את הבניין תמורת 2 מיליון דולר אמריקאי לחברת Cumberland Realty, שותפות השקעות שיצר הארי בלק (Harry S. Black), מנכ"ל חברת פולר דאז. חברת פולר הייתה חברה קבלנית שהתעסקה בכל אספקטי הבנייה, למעט תכנון, והייתה מומחית בהקמת גורדי שחקים.
בלק ייעד את השטח לבניית מטה משרדים חדש לחברה. למרות התנגדותם של בעלי המגרשים הסמוכים, הוא פנה לאדריכל משיקגו, דניאל ברנהם, שהחל בתכנונו. הבניין, שהיה תכנונו הראשון של ברנהם בניו יורק, היה גם לגורד השחקים הראשון בעיר שנבנה מצפון לרחוב 14. הבניין נקרא באופן רשמי בניין פולר אחרי שג'ורג' פולר, מייסד חברת פולר ו"האבא של גורד השחקים", נפטר שנתיים קודם לכן. אולם דבק בו, מפי התושבים המקומיים, הכינוי "פלאטאיירון" בשל דמיונו למגהץ.
אדריכלות ובנייה
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 נבנו גורדי השחקים הראשונים בניו יורק בהשראת מה שהיה מוכר עד אז, המבנים הנמוכים. גורדי שחקים אלו היו בעלי עיטורים חיצוניים שהדגישו את הבסיס ואת הכותרת בראש הבניין ואילו הקומות האמצעיות נחשבו כחסרות ייחוד. נדמה היה שניתן למתוח את המבנה עד אין קץ כדי ליצור בניינים בכל גובה שהיזם חפץ בו. גורדי שחקים אלו אופיינו גם במסה הגדולה שלהם וניצלו את כל שטח המגרש לכל גובהם (מאוחר יותר הועבר חוק עזר עירוני המחייב את צמצום שטח הבניין עם העלייה לגובה). דוגמאות לכך הם בניין סינגר ובניין אקוויטבל.
בניין פלאטאיירון תוכנן על ידי האדריכל דניאל ברנהם כ"ארמון אנכי בעלי מוטיבים מתקופת הרנסאנס" בסגנון בוזאר. הוא גם מייצג את התפיסה התכנונית של אסכולת שיקגו. בדומה לעמוד יווני קלאסי, חזיתותיו - המחופות באבן גיר בבסיסו ומשתנות לטרה קוטה אדריכלית מזוגגת של "חברת אטלנטיק טרה קוטה" (Atlantic Terra Cotta Company) בטוטנוויל, סטטן איילנד - מחולקות לבסיס, חלק אמצעי וכותרת.
סקיצות מוקדמות של דניאל ברנהם מראות עיצוב עם לוח שעון מחוגים וכותרת מעוטרת עם שכלולים רבים יותר מזו של התכנון הנוכחי. למרות שבראהם שמר על שליטתו המוחלטת בעיצוב הבניין, הוא לא קשור באופן ישיר לפרטי הבניין שנבנה בפועל. היה זה המעצב, פרדריך פיליפ דינקלברג (Frederick Philip Dinkelberg), שנולד בפנסילבניה ועבד במשרדו של ברנהם. דינקלברג עבד לראשונה עם ברנהם בתערוכה העולמית של שיקגו בשנת 1893. הדמיות הבניין פורסמו בעת בנייתו במגזינים Architectural Record ו-American Architect.
בנייתו של גורד השחקים התאפשרה בזכות שינוי חוק התכנון והבנייה של 1892 בעיר ניו יורק, המבטל את הדרישות והשיקולים התכנוניים לשימוש בחומרים מעכבי בעירה. ביטול זה פתח את האפשרות לתכנון שלד פלדה לבניין. עם השימוש בפלדה - שסיפקה חברת American Bridge Company מפנסילבניה - הקמת הבניין נעשתה קלה ומהירה יותר באופן יחסי לשיטות המקובלות האחרות באותה תקופה. חברת פולר הכירה את טכניקת בנייה זו על בוריה. על כן, קצב התקדמות הבנייה היה מהיר בזכות שלד הפלדה שנבחר לבניין ובזכות החברה הקבלנית המיומנת. למעשה, השלד נבנה בקצב של קומה אחת בכל שבוע. בפברואר 1902, הושלמה בנייתו של שלד הבניין ובאמצע מאי של אותה שנה חצי בניין כוסה בחיפוי טרה קוטה. בנייתו הסתיימה ביוני 1902, שנה לאחר שהחלה.
רוחבו של קודקוד המבנה הוא שני מטרים בלבד ובמבט מלמעלה ניתן לראות שזווית הקודקוד היא כ-25 מעלות.
צורתו המיוחדת גרמה לחשש שהוא עלול לקרוס בכל רגע, ובנוסף גרמה גם לאפקט "מנהרת רוח" ברחובות הצמודים לו. מסופר כי בתחילת המאה ה-20 חיכו באזור הבניין גברים לפרצי רוח שירימו את שולי שמלתן של נשים עוברות, על מנת להציץ בקרסוליהן, מחזה נדיר באותה התקופה.
חזיתות הבניין שופצו בשנת 1991 על ידי חברת Hurley & Farinella.
השפעה
בניין פלאטאיירון הפך אייקוני בעיר ניו יורק בזכות אהדת הציבור כלפיו. אולם, לא כל הביקורות כלפיו היו אוהדות. מונטגומרי סשוילר (Montgomery Schuyler), עורך במגזין Architectural Record, כתב עליו: "awkwardness [is] entirely undisguised, and without even an attempt to disguise them, if they have not even been aggravated by the treatment.... The treatment of the tip is an additional and it seems wanton aggravation of the inherent awkwardness of the situation."
הוא שיבח חזיתותיו של הבניין ואת העיטורים, הפיתוחים והפרטים שעל חיפוי הטרה קוטה אך מתח ביקורת על הפרקטיות של הבניין ומספר החלונות הרב שבו: "[The tenant] can, perhaps, find wall space within for one roll top desk without overlapping the windows, with light close in front of him and close behind him and close on one side of him. But suppose he needed a bookcase? Undoubtedly he has a highly eligible place from which to view processions. But for the transaction of business?"
עיתון הניו יורק טריביון (The New York Tribune) קרא לבניין באותה תקופה "A stingy piece of pie ... the greatest inanimate troublemaker in New York", ארגון האמנות של ניו יורק טען שהוא "אינו מתאים כדי להיות במרכזה של העיר" ועיתון הניו יורק טיימס קרא לו "מפלצתי".
הפלאטאיירון משך גם את תשומת הלב של מספר אמנים. הוא היה הנושא המרכזי באחת מתמונותיו, שצולמה ביום חורפי של שנת 1904, של הצלם אדוארד סטייכן. כמו כן בתמונתו של הצלם אלפרד סטיגליץ, שצולמה בשנת 1903. סטיגליץ אף ציין שפלאטאיירון לניו יורק הוא כמו הפרתנון לאתונה.
גם עשורים לאחר השלמת בנייתו, יש מי שאינם יכולים להשלים עם קיומו. הפסל ויליהאם אורדוויי פרטרידג' (William Ordway Partridge) ציין שהוא "חרפה לעיר שלנו, זעם לתחושת האמנותית שלנו, וסכנה לחייו".
סמל אוזבקיסטן
סמל אוזבקיסטן הנוכחי אומץ ב-2 ביולי 1992. הסמל דומה לסמל של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית, ומורכב ממספר מאפיינים שהתבססו על הסמל הישן יחד עם שינויים שאפיינו את המדינה.
הסמל מוקף בחיטה מצד ימין וכותנה מצד שמאל, המבליטים את היבולים הפופולריים ביותר במדינה. והם עטופים ברצועה בעלת שלושה צבעים: כחול, לבן וירוק - צבעי דגל אוזבקיסטן.
במרכז הסמל - הציפור הלאומית של המדינה ה"הומא" (באוזבקית: Humo, בפרסית: هما) - ציפור מהמיתולוגיה הפרסית, אשר מסמלת שמחה, אהבה וחופש. מאחורי הציפור נמצאת השמש הנצחית שמאירה תמיד את המדינה, ההרים הגדולים של המדינה והשדות הגדולים המסמלים את החקלאות הענפה.
בראש הסמל ישנו הכוכב המתומן הכחול בעל שמונה צלעות, ובתוכו חצי סהר וכוכב, המסמלים את האסלאם - הדת השולטת במדינה. הכוכב המתומן הכחול החליף את הכוכב הסובייטי האדום בעל חמש הצלעות.
בתחתית ישנה כרזה ועליה רשום שמה של המדינה בשפה האוזבקית. בגרסאות מוקדמות יותר של הסמל על הכרזה כתוב שם המדינה בכתב קירילי - Ўзбекистон, אך בגרסאות מאוחרות יותר של הסמל על הכרזה כתוב שם המדינה בכתב לטיני - O‘zbekiston.
ק.ס. לואיס
קלייב סטייפלס לואיס (באנגלית: Clive Staples "Jack" Lewis; 29 בנובמבר 1898 – 22 בנובמבר 1963), המוכר יותר בשם סי אס לואיס (C. S. Lewis, ובעברית ק"ס לואיס), היה סופר בריטי, פילוסוף, פרופסור לספרות ימי הביניים, ותאולוג ואפולוגטיקן נוצרי. לואיס התפרסם בעיקר בזכות ספריו ובפרט סדרת ספרי "דברי ימי נרניה" (אשר המוכר ביותר מביניהם הוא "האריה, המכשפה וארון הבגדים").
חייו
לואיס נולד בבלפסט, אירלנד בשנת 1898. החל ללמוד באוניברסיטת אוקספורד. אביו אלברט ג'יימס היה בנו של מהגר מוויילס ואמו פלורנס אוגוסטה הייתה נצר למשפחות המילטון וסטייפלס הסקוטיות האריסטוקרטיות שהתיישבו באי עוד במאה ה-17. לואיס, שלמרות רקעו הפרוטסטנטי המובהק נמשך גם למיתולוגיה קלטית, ראה עצמו קרוב יותר מכל לוולשים והתלבט כל חייו לגבי זיקתו לאִירִיוּת. זמן קצר לאחר מכן התנדב לצבא הבריטי ונשלח, יחד עם רבים מבני דורו, להילחם על אדמת צרפת במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה, בשנת 1918, חזר לואיס ללמוד באוניברסיטת אוקספורד והשלים את התואר השני שלו בשנת 1925. במשך השנים הבאות, עד פרישתו, הוא כיהן כפרופסור לספרות ימי הביניים באוניברסיטה.
כבר בתחילת דרכו באוניברסיטה, פגש לואיס את ג'ון רונלד רעואל טולקין והתיידד עמו. השניים הקימו מועדון ספרותי בשם "האינקלינגס", והעשירו איש את יצירותיו של רעהו. במסגרת התערבות עם טולקין, חיבר לואיס ספר על מסע בחלל בשם "Out of the Silent Planet", שזכה להצלחה רבה ולעוד שני המשכים.
בעקבות השפעתו של טולקין, לואיס שב לנצרות והצטרף לכנסייה האנגליקנית (לעומת טולקין הקתולי). אמונתו הנוצרית העמוקה, והאפולוגטיקה והתאולוגיה שפיתח, באה לידי ביטוי במאמרים ובספרים רבים המשמשים עד היום נוצרים ברחבי העולם.
בשנת 1950 התפרסם לואיס בעקבות כתיבת הספר הראשון בסדרה שנודעה לימים בשם "דברי ימי נרניה". שבעת הספרים בסדרה זכו לפופולריות רבה בעולם וחלקם עובדו גם לטלוויזיה ולקולנוע.
ב-1956 נישא למשוררת האמריקאית-יהודייה הגרושה ג'וי דייווידמן שהתנצרה לפני נישואיהם. ב-1960 התאלמן ממנה והמשיך לגדל את שני ילדיה. סרט הקולנוע "ארץ הצללים" (1993) עוסק ביחסים בין לואיס ודייווידמן.
דברי ימי נרניה
הספר הראשון בסדרת נרניה, "האריה, המכשפה וארון הבגדים", מגולל את קורותיהם של ארבעה ילדים, אשר מפונים מלונדון המופצצת בתקופת מלחמת העולם השנייה לביתו של פרופסור בכפר. שם הם מגלים ארון ישן ונכנסים דרכו לעולם אחר וקסום בשם נרניה, שם שולטת מכשפה אכזרית הידועה בשם המכשפה הלבנה. הילדים מצליחים להציל את העולם בעזרתו של האריה אסלן.
הספרים הבאים מגוללים את המשך קורותיהם של הילדים האלו וילדים אחרים בנרניה. "אחיינו של הקוסם" מספר כיצד נרניה נוצרה, ו"הקרב האחרון" מגולל את סופה של נרניה.
בשבעת כרכי הסדרה ישנם אלמנטים נוצריים רבים, וחלק גדול מהביקורות נגד הספר עוסק במסרים הנוצריים המובהקים המובאים בו. עם זאת, כל הכרכים תורגמו לעברית.
טרילוגית החלל
טרילוגיית מדע בדיוני על מסע לכוכבי-הלכת:
האינתיפאדה השנייה
האינתיפאדה השנייה (הקרויה בפי הפלסטינים אינתיפאדת אל-אקצא בערבית: انتفاضة الأقصى; תעתיק מדויק: אנתפאצ'ת אלאקצא) הייתה התקוממות פלסטינית אלימה נגד מדינת ישראל, שהחלה בסוף ספטמבר 2000. היא פרצה בתום שלוש שנים של שקט יחסי בין ישראל והפלסטינים, שהופר באירועי מנהרת הכותל ובאירועי יום הנכבה 2000. הכינוי שניתן על ידי צה"ל לאירועים אלה (עוד לפני פריצתם) היה "'אירועי גאות ושפל". כינוי זה נותר קוד פנימי במערכת הביטחון; השם הנהוג בישראל כיום הוא "האינתיפאדה השנייה", להבדיל מהאינתיפאדה הראשונה.
התקוממות אלימה זו כללה בתחילתה מהומות ופעולות מחאה בדרגות אלימות שונות, אך במהרה הפכו פעולות טרור ולוחמת גרילה לביטויה המרכזי. מאפיין מובהק של הפעילות הפלסטינית במאבק זה היה שימוש נרחב בפיגועי התאבדות נגד אזרחי מדינת ישראל, שהחלו כבר באוקטובר 2000, כחודש לאחר תחילתה והתגברו ככל שנמשכה. תחילתה של האינתיפאדה הובלה על ידי ארגון הפת"ח בהמשך הצטרפו ארגון הג'יהאד האסלאמי והחמאס שהובילו את הפעילות האלימה. את פעולות הטרור נגד הישראלים ביצעו כלל הארגונים הפלסטינים כאשר החמאס היה הדומיננטי שבהם.