cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונינג
יוספוס פלביוס מתאר בספרו תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים אירוע מימי הנציב קומאנוס בו חייל רומי חשף ישבנו בפני הקהל בבית המקדש ואף השמיע קול נפיחה, הדבר גרם לשרשרת אירועים שהחלה בהתפרעות ההמונים, בעקבותיה הגיע צבא רב להיכל אשר הביא לבריחת היהודים מהר הבית ולרמיסתם ומותם של עשרות אלפי יהודים.
באוגוסט 2004 חשף השחקן עופר שכטר את ישבנו מול עשרות אלפי נערים וילדים באירועי אקזיט סיטי. בעקבות זאת זומן שכטר לחקירה משטרתית, לאחר שד"ר יצחק קדמן, מנכ"ל המועצה לשלום הילד, הגיש תלונה בנושא.
באירוויזיון 2017 אזרח אוקראיני בשם ויטלי סדוויק, התפרץ לבמה עטוף בדגל אוסטרליה, וחשף את ישבנו מול המצלמה. סדוויק נתפס על ידי המאבטחים והועבר למעצר.
ולדימיר מאקובסקי
ולדימיר יגורוביץ' מאקובסקי (ברוסית: Владимир Егорович Маковский; 7 בפברואר (לפי הלוח היוליאני: 26 בינואר) 1846 – 21 בפברואר 1920) היה צייר ואספן אמנות יהודי-רוסי.
ביוגרפיה
ולדימיר מאקובסקי, בנו של אספן האמנות המפורסם איגור איוואנוביץ' מאקובסקי, הוא היה יהודי שנולד במוסקבה. לוולדימיר היו שני אחים - ניקולאי מאקובסקי וקונסטנטין מקובסקי, ואחות אחת - אלכסנדרה מקובסקי; כל הארבעה נודעו בכישורם כציירים.
מאקובסקי למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה וסיים את לימודיו בשנת 1869. שנה לאחר תום לימודיו מאקובסקי היה ממייסדי תנועת האמנים "הנודדים", אשר נודעה בתערוכות שהציג בערי רוסיה.
עבודותיו של מאקובסקי נודעו בהומור המופיע בהם - הומור המחפה על ציניות וביקורת חברתית. תמונותיו "מוכר מיץ האשכוליות" (1879), "משמרים פירות" (1876), ו"המברך" (1878) הן תמונות משעשעות וקומיות. לעומתן, "האסיר" (1878) ו"הנדבן" (1874) הן יצירות ציניות מהן משתקפת ביקורת רבה על החברה הרוסית של תקופתו. בתמונותיו מבקר מאקובסקי את היחס השקרי של האריסטוקרטיה לעניים - לכאורה יחס של סימפתיה אבל בפועל לא נעשה דבר על ידי האריסטוקרטיה לטובת פשוטי העם הנרדפים על ידי משטרת הצאר.
בשנת 1878 התקבל מאקובסקי לאקדמיה הקיסרית בסנקט פטרבורג.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, עת בה פרח סגנון הציור "הדמוקרטי - סוציאלי" באמנות הרוסית, יצר מאקובסקי את יצירותיו הידועות ביותר: "בחדר החיצוני של בית המשפט" (1880), "האסיר המשוחרר" (1882), "נפילת הבנק" (1881) ו"בשדרה" (1888).
בשנת 1882 מונה לתפקיד פרופסור בבית הספר לאמנות של מוסקבה, בעקבות מותו של וסילי פרוב.
בשנת 1894 התמנה לתפקיד מנהל בית הספר המכין של האקדמיה לאמנות.
לאחר מהפכת 1905 צייר מאקובסקי את היצירה "9 בינואר 1905, באי ואסילייב" המתאר את המשטרה הרוסית יורה בחפים מפשע. ציור נוסף מתקופה זו הוא "קורבנות בשדה חודין" המתאר מאות שנהרגו בעת הכתרת הצאר ניקולאי השני בשנת 1896.
בעקבות מהפכת אוקטובר בשנת 1917 היה מאקובסקי ממובלי סגנון הציור הריאליסטי- סוציאליסטי שהיה נפוץ בברית המועצות לאחר המהפכה.
מאקובסקי נפטר בשנת 1920 בפטרוגראד.
מנחת חינוך (ספר)
מנחת חינוך הוא ספר שנכתב בידי רבי יוסף באב"ד (תקס"א, 1801–תרל"ד, 1874), ומציע פירוש למדני לספר החינוך. הספר דן בתרי"ג המצוות שמונה ספר החינוך ובמקורות העוסקים בהן בתלמוד ובראשונים.
לימוד ספר החינוך יחד עם המנחת חינוך נפוץ בישיבות רבות ובעבר היה נפוץ גם בקרב בעלי בתים.
חיבור הספר
הספר נכתב על ידי רבי יוסף באב"ד, אב בית דין בטרנופול, ויצא לאור בשנת ה'תרכ"ט (1869). שם הספר שאול משמו של הקורבן שהיה מקריב כל כהן בבית המקדש עם כניסתו לעבודה.
לאחר מצווה ל"ב, כלל המחבר בספר, קונטרס בשם "מוסך השבת" העוסק בל"ט אבות מלאכה האסורות בשבת, ובסוף הספר - הערות על ל"ב המצוות שהוסיף הרמב"ן על מנינם של הרמב"ם ובעל החינוך.
סגנון הספר
המחבר מזכיר בדרך כלל את כל ענייניה המרכזיים של המצווה בה הוא דן, מבלי לחזור על דיני ההלכה לפרטיהם, היות שידע כי כל תלמיד חכם יוכל להגיע אל הדינים דרך כתבי הרמב"ם, השולחן ערוך ומפרשיהם. הספר נכתב בצורה של דיונים קצרים, שבמכוון מגביל אותם המחבר מלהתרחב לפלפולים ארוכים, כך הוא דן בקצרה בנושאים רבים בענייני כל מצווה. כאשר הוא דן במצווה, סיכם לרוב את העקרונות ההלכתיים, אחר כך הזכיר דברי הפוסקים והדריך כיצד לפתור בעזרת הראשונים והאחרונים, ולבסוף עורר שאלות שעדיין לא נדונו.
ניתן לומר שאין הוא נצמד בדווקא לדברי ספר החינוך, על אף שהחיבור אמור להיות פירוש לדבריו, וברוב הפעמים הוא משמש בעיקר כנקודת פתיחה לדיוניו המתרחבים של בעל מנחת חינוך. כך גם אין הוא מתמקד בחלק האגדה והדרוש, לו מקדיש בעל החינוך תשומת לב רבה ב"שורש המצווה", שבו הוא מסביר על כל מצווה טעם הגיוני בסגנון מוסרי. אף בתוך המצוות מרבה הוא לעסוק בעיקר במצוות המעשיות ובפרטי הלכותיהן, ופחות במצוות שבמחשבה ובלב, הנחשבות בדרך כלל כתחום עיסוקם של חכמי המוסר. אופיינית היא, למשל, הערתו הקצרה במצווה תי"ח, מצות אהבת ה': "מבואר בר"מ פרק ב' מיסודי התורה, ובן נח אינו מצווה על זה, והרבה האריכו בזה בספרי מוסר, ואשרי הזוכה לקיים מצווה זו." (המצווה היחידה שלא כתב עליה כלל, גם לא מראי מקומות - היא מצווה כ"ה, מצות האמנה במציאות ה'.) עם זאת, ברבות מן המצוות הוא דן מה צריך לעשות חוטא שעבר על אותה מצווה ועתה חפץ לחזור בתשובה, דבר שבדרך כלל עסקו בו יותר ספרי המוסר.
רבות מאוד הן בספר הערות וקושיות, שהמחבר משאיר אותן פתוחות או ב"צריך עיון" (צ"ע), דבר הגורם למעיין בספר לרצות להעמיק יותר בנושא, וללבנו עד שיגיע לפתרון. למעשה מתברר כי זו הייתה באמת כוונתו המקורית של המחבר. אחד מקרוביו שלח לו מכתב, בו דן בכמה מקושיותיו וניסה ליישבן, והוא השיב לו כי מתוך עיקרון אינו דן בדבריו ומביע את דעתו עליהם, מכיוון שמטרתו בספרו היא לעורר את לב הקורא להביע דעה שונה, ושבעים פנים לתורה. ניתן לומר כי הדבר אכן עלה בידו, דורות של תלמידי חכמים ממשיכים לדון בדבריו, ועניין נפוץ הוא בישיבות שהחפץ לפתח נושא מסוים - פונה לספר מנחת חינוך, שם באפשרותו למצוא נקודות רבות בהן יוכל להרחיב.
ההדפסה הראשונה
בשל סגנונו של הספר, המורכב מהערות קצרות יחסית, סבר המחבר עצמו שהוא אינו ראוי להדפסה, והעדיף להפיץ קודם לכן את חידושיו התלמודיים, שהיו בנויים כנראה בסגנון הפלפול שהיה נהוג באותה תקופה בגליציה, אזור מגוריו של המחבר (כלשון המו"ל: "כי אמר מה אתן להם, ומה זה לפני איש, פלח דבילה ושני צימוקים, והדברים עתיקים, תשורה אין להביא..."). הפצרותיהם של תלמידיו שראו את החיבור בכתב יד לא נשאו פרי, עד שבאחד הימים נגנבו כתביו של המחבר, שאותם הועיד ככל הנראה להדפסה. הרב באב"ד ראה בכך אצבע אלוהים ונתן את כתב היד של "מנחת חינוך" להדפסה. למעשה, דווקא סגנון כתיבה זה שעמד בעוכריו של הספר לדעת מחברו, גרם לתפוצתו הנרחבת בקרב הלומדים בסגנון המקובל בישיבות הליטאיות, אשר העדיפו את הרוחב העיוני על פני הפלפול הסבוך והמעמיק.
הרב באב"ד מסר את כתב היד לידי הרב ראובן הכהן רפופורט, אחד מתלמידיו ודיין בבית דינו בטרנופול, שמסרו לדפוס סאלאט בלבוב בתרכ"ט. המו"ל לקח על עצמו את הוצאת ההדפסה, כיוון שידע שהמחבר אינו יכול לעמוד בכך. הוא הוסיף הקדמה מליצית ארוכה לספר וקונטרס משלו בשם "מנחת עני" בסופו. כיוון שהמחבר כתב חלקים מספרו מן הזיכרון, נותרו חלק ממראי המקומות בלתי גמורים, והרב רפופורט השלים את המלאכה. לדעת מהדירי מכון ירושלים, השמיט המוציא לאור קטעים מתוך הספר, במקומות שבהם מסתיימים קטעים במילה וכו'.
בסוף הספר נוסף מדור "קומץ המנחה", שבו חידושים שנתחדשו למחבר תוך כדי ההדפסה, בעניינים הנידונים בספר. כמו כן הוסיפו מעט חידושים משלהם הרב שמעון באב"ד, בן המחבר, והרב ישראל פרנס, מו"ץ בטרנופול שסייע בהדפסה. הספר מודפס עם ספר החינוך עצמו במבנה של דף גמרא, המקור במרכז הדף והפירוש סביב לו.
במהדורה הראשונה נדפס הספר בעילום שם מחברו. בשער הספר כתוב: "חיברו חד מגאונים המובהקים שבזמנינו, הקדוש והטהור נ"י, ומרוב ענוותנותו העלים את שמו, ה' יגן עליו ויבלה שנותיו בנעימים.". המוציא לאור כותב בהערה בסוף הספר שהמחבר מביא בספר מדבריו שלו בשם "חכם אחד", כדי שלא יהיה ניתן לזהות מתוך כך מיהו המחבר. עם זאת, שמו של המו"ל נזכר בספר כמו גם עובדת היותו תלמיד המחבר ופרטים נוספים המזהים את המחבר, כגון שמות הוריו הנזכרים בהקדמה, שם בנו בציון היותו בן המחבר, הקהילה שבה מכהן המחבר, ושם המחבר אף נרמז בהקדמתו של המו"ל ("...הן כל אלה יולדו על ברכי יוסף, אדמו"ר הגאון החסיד מאור הגולה נ"י...").
המהדורות הבאות
בשנת ה'תרמ"ט, לאחר פטירת המחבר, פנה הרב אורי זאב סאלאט, המדפיס הראשון, (שהיה מדייני העיר לבוב) אל בני המחבר, לקבל את רשותם לשוב ולהדפיס את הספר, לאחר שאזל מן השוק ורבים מבקשים לקנותו. הספר נדפס באותה שנה, כששמו המלא של המחבר מתנוסס בשער, בצירוף הרשאה החתומה על ידי בניו, בה הם כותבים שאביהם נהנה מאוד מעבודתו של המדפיס בהוצאה הראשונה. הספר חזר ונדפס בפיעטרקוב בה'תרס"ב, ובוילנא בה'תרע"ב, ושוב בשנים ה'תרפ"ב - ה'תרפ"ד, שם נדפסו כנספחים קונטרסי הערות על המנ"ח מאת כמה מחברים. בה'תשי"ב הדפיסו האחים שלזינגר בניו יורק מהדורה חדשה, בשני כרכים כקודמותיה, וצירפו אליה כרך שלישי "ספר ההשלמה" ובו כ"ד הוספות, רובן קונטרסי הערות של גדולי ישראל, חלקם על ספר החינוך וחלקם על המנחת חינוך, וכמו כן כתבים נוספים של בעל מנחת חינוך. הרב שמואל אליעזר רולניק הוציא לאור ספר "שיטה מקובצת על המנחת חינוך", בה סידר את הוספות מהדורת שלזינגר יחד, לפי סדר תרי"ג המצוות, והוסיף בדפוס - צילום קטעים מעשרות רבות של ספרים נוספים.
בגלל עוניו הכבד של רבי יוסף באב"ד הוא קיצר את הספר בעזרת ראשי תיבות לא מקובלים רבים, כדי שעלות הדפסתו תהיה קטנה יותר, אם כי גם עם קיצורים אלו הספר אינו קצר. עובדה זו הקשתה על הלומדים, וגם הביאה לידי "תיקונים" כאלה שמביאים לידי גיחוך. כמו כן היו הקטעים בספר ארוכים מאוד כך שההתמצאות בדבריו הייתה מסובכת. בה'תשמ"ח (1988) יצאה לאור על ידי מכון ירושלים מהדורתו של הרב אברהם קבלקין בשלושה כרכים בה ראשי התיבות נכתבו במלואם, הטקסט פוסק לקטעים קצרים ממוספרים, וניתנו ראשי פרקים מן הצד לדברי ה"מנחת חינוך", דבר שהקל על לימוד הספר.
גם על ספר החינוך עצמו מופיע פירוש, ובו הערות והשוואות למקבילות, וכן הערותיהם של מספר מחברים על ספר החינוך, וביניהם בעל מנחת חינוך עצמו, שכתב הערות בנפרד מפירושו הגדול. כמו כן נוסף פירוש על המנחת חינוך בשם "בשולי המנחה", ובו הערות קצרות על דבריו, וציונים לספרים הדנים בהם. לפי הודעת המכון בהקדמה, אמור היה לצאת חיבור נוסף בשם "בשולי המנחה", בו ירוכזו דבריהם של אלפי ספרים העוסקים בדברי המנחת חינוך, בקטעים שאין נחיצות להביאם בפירוש שבשולי הספר גופא, למעשה החיבור נדפס על שולי מהדורה חדשה של ה"מנחת חינוך" עצמו, ושני כרכים ממנו כבר ראו אור, החיבור המלא עתיד להשתרע על פני כרכים נוספים.
הבדל נוסף הקיים בין המהדורות הוא בסדר הפנימי של דברי המחבר בתוך כל מצווה. פעמים רבות, לאחר שסיים המחבר לדון בנושא אחד, וכבר החל לדון בעניין אחר, הוא חוזר לפתע לנושא הקודם ומוסיף בו דברים חדשים. הדבר נובע ככל הנראה מהעובדה שהספר לא נערך על ידי מחברו להדפסה, ולכן הוא נשתמר לפנינו בצורה הראשונית בה נכתב, לפי זרימת מחשבותיו של המחבר. במהדורת מכון ירושלים סדרו מחדש את דברי המחבר בצורה הגיונית יותר, בה נידון כל נושא בשלמות לעצמו. (זאת, על אף הנטייה הקיימת בדרך כלל בקרב מהדירי ספרים בציבור החרדי, שלא לערוך שינויים בתוך הדברים בספרים שיצאו מתחת ידי גדולי תורה.)
פירושים וחיבורים על הספר
כמו כן נדפסו בספרים רבים קונטרסי הערות על המנחת חינוך, בין השאר אף בספריהם של גדולי ישראל מפורסמים. ביניהם: "הערות לספר מנחת חינוך" - הרב צבי פסח פרנק, "גליוני מנחת חינוך" - הרב אלעזר מנחם מן שך, ראש ישיבת פוניבז', ו"קונטרס המצוות" - הרב שמואל הלוי וואזנר.
מכון ירושלים הוציאו לאור את הספר במהדורה עם פירוש והגהות בשם בישולי מנחה, בהערות ליקוט דיונים בנושא והערות מספרים רבים.
בשנים האחרונות הורגש הקושי בעובדה שהספר אינו מסודר ע"פ הש"ס, דבר הגורם לכך שלומדי התלמוד אינם מודעים לדברי המנ"ח בעניין בו הם עוסקים. יצאו לאור מספר ספרים בהם מסודרים דברי המנ"ח בצורה בה הם קלים לגישה. לדוגמה "מנחת חינוך על סדר הש"ס" מסכתות יבמות וכתובות, הרב שמואל אביטן, בני ברק ה'תשמ"ח. נכון ל-2009 עוד אין סידור שכזה על כל הש"ס, וכל הספרים שיצאו - חלקיים.
יציאתו לאור של המנחת חינוך גרמה לביסוס ז'אנר חדש לגמרי של ספרים הנכתבים לפי סגנונו. בדרך כלל מסודרים ספרים אלו ע"פ סדר תרי"ג המצוות או סביב לספר החינוך, והם מרבים לדון בדבריו של המנחת חינוך. לדוגמה "חשבונות של מצווה" - הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים (האדר"ת) אב"ד פוניבז' מיר וירושלים. הספר נחשב על ידי מחברו לנכבד והחשוב שבספריו (המונים למעלה ממאה ספרים). כתיבתו החלה בתמוז ה'תרנ"ב, אך כגורלם של שאר כתבי האדר"ת היה גם גורלו, והוא נותר בכתב יד במשך למעלה ממאה שנה. בשנת ה'תשס"ה נדפס בהוצאת מכון ירושלים, במהדורה מוערת על ידי הרב שמואל ברוך גנוט. (בספרו האוטוביוגרפי "סדר אליהו" כותב האדר"ת, כי הוא מצטער על כך שלא התחיל לחבר ספר זה כעשרים שנה קודם לכן, מיד כשקנה לעצמו את המנחת חינוך. "... כי עתה היה לי כפלים ממנו בכמותו, וביתר בקיאות ממנו, ב"ה...")
תומר יוסף
תומר יוסף (נולד ב-8 בספטמבר 1975 בכפר סבא) הוא זמר, קומיקאי, במאי ושחקן ישראלי.
קריירה כשחקן
תומר יוסף גדל בכפר סבא למשפחה יוצאת תימן. החל את דרכו בתחילת שנות התשעים כאשר החל להופיע כקומיקאי במסגרת ערב הבמה הפתוחה של הקאמל קומדי קלאב. יוסף פרץ לתודעת הקהל כאשר הצטרף בשנת 1994 לצוות תוכנית המערכונים "פלטפוס", ששודרה בטלוויזיה החינוכית. לאחר מכן השתתף במופע "פליטי פלטפוס" המבוסס על התוכנית יחד עם עוד 3 ממשתתפיה - תומר שרון, חנן לדרמן ודני קרפל, איתם הופיע גם בפינה קומית קבועה בעונה האחרונה של התוכנית "זהו זה!". לאחר מכן הופיע עם תומר שרון, שותפו מימי "פלטפוס", במופע "פעמיים תומר". בסרט "הרקולס" דיבבו השניים את צמד המפלצות "כאב" ו"פחד" (משרתיו של האדס, אל השאול). בשנת 2001 השתתף יוסף בתוכנית הטלוויזיה "כוכבי השכונה" בתפקיד עובדיה, המתופף של להקת התוכנית.
מלבד משחק בתוכניות טלוויזיה, השתתף גם בסרט הקולנוע של איתן ענר "הצל של החיוך שלך" (1998), ובסרט "ביקור התזמורת" (2007).
קריירה כזמר
בשנת 2002 התפרסם יוסף לראשונה גם כזמר, עת הוציא לאור אלבום בכורה בשם "תגידו משהו". האלבום שילב רגאיי ופאנק וכלל השתתפות של אמנים כגון דנה עדיני במקהלת הליווי ועוד. עם צאת האלבום יצא לסיבוב הופעות שבו ליוותה אותו להקת "החזות העממית".
בשנת 2005 פרצו יוסף ולהקתו, בלקן ביט בוקס (Balkan Beat Box), אל השוק האמריקאי עם אלבום הנושא את שם הלהקה. מאז הופיעו בפסטיבלים ברחבי ארצות הברית, כגון פסטיבל לוטוס.
ביוני 2006 יצא אלבומו השני של יוסף, "צוחקים מתחת לאדמה", בהפקה משותפת של יוסף ותמיר מוסקט. הסינגל הראשון מתוכו לשיר "אל תטוסי" לווה בקליפ, אשר היה מועמד לפרס קליפ השנה בטקס פרסי עמ"י.
בשנת 2007 יצא האלבום של קבוצת הנגנים הישראליים בחו"ל "ניו מד" (Nu Med).
בשנת 2008, לרגל יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל, השתתף יוסף בפרויקט "עבודה עברית 2" יחד עם בן הנדלר, ויחד הקליטו גרסת כיסוי לשירה של אסתר שמיר "עברתי רק כדי לראות". גרסה זו הייתה לאחת המצליחות ביותר מהפרויקט. בשנה זו שיתף יוסף פעולה עם להקת "בום פם" בגרסה מחודשת לשירו "אני רוצה לזוז", במקור מתוך האלבום "צוחקים מתחת לאדמה". גרסה זו לשיר נכללה באלבומה של הלהקה "Puerto Rican Nights".
בשנת 2009 הוציא יחד עם המוזיקאי בן הנדלר אלבום בשם "טרמפולינה", שאליו צורפה גרסתם לשיר "עברתי רק כדי לראות". באותה השנה התפרסם שירם של יוסף וה"בלקן ביט בוקס" "רמאללה-ת"א", כאחד מהשירים שליוו את התפריט הראשי במשחק המחשב "FIFA 10" של חברת EA Sports.
בשנת 2010 הוציאה להקתו בלקן ביט בוקס את אלבומה השלישי, "Blue Eyed Black Boy".
בשנת 2011 הוא החל לעבוד על פרויקט החצר האחורית יחד עם יענקל'ה רוטבליט, איתמר ציגלר וגדי רונן. בשנת 2013 יצא האלבום לאור לאחר שחברי הלהקה פתחו במסע גיוס כספים למימון עצמאי של האלבום, ללא חברת תקליטים. רוטבליט כתב את מילות כל ארבעה עשר השירים באלבום זה, הנושא את שם הלהקה. בשנת 2013 הופיע עם ההרכב A1 ביחד עם בנו הנדלר, ברי סחרוף, אייל תלמודי, אסף תלמודי, מיכאל אבגיל, שי פרץ, פילוני ואדיר ידידיה.
בנוסף לעבודתו הנ"ל, יוסף הוא המפיק של להקת "נערות הליווי" והפיק את האלבום הראשון של להקת A-WA.
בינואר 2020 הוציא יוסף סינגל בשם "דבש ותפוח". הוא נכלל באלבומו "כמה נורמלי", שיצא בפברואר באותה שנה. יוסף הפיק ועיבד את שירי האלבום וכתב והלחין את רובם. נכללה בו גם גרסת כיסוי לשיר "מיליון דולר" של רפי פרסקי, וכן דואט עם רביד פלוטניק בשם "עבד של המכונה".
ג'יין בארנל
ג'יין בארנל (באנגלית: Jane Barnell; 3 בינואר 1871, וילמינגטון, צפון קרוליינה - 1945, ניו יורק) היא אישה מזוקנת אמריקאית שהופיעה בשם הבמה הגברת אולגה (ליידי אולגה).
חייה
לפי מקורות שונים, ובהם המאמר "ליידי אולגה" בספרו של ג'וזף מיטשל Up In The Old Hotel - אמה של בארנל מכרה אותה לקרקס משפחת אוריינט הגדול (Great Orient Family Circus), שמוזג לאחר מכן תחת קרקס גדול יותר. במסע ההופעות של הקרקס הגיעה לגרמניה, ובברלין היא חלתה, ועקב כך ננטשה שם והושארה בבית יתומים. לאחר מכן מצא אותה בבית היתומים אביה.
במשך תקופה מסוימת ערכה ליידי אולגה סיבובי הופעות עם מספר קרקסים, ובהם קרקס האחים רינגלינג, ולאחר מכן הצטרפה למופע המוזרויות של "מוזיאון האברט" (Hubert's Museum) בטיימס סקוור, ניו יורק. היא הופיעה בכמה סרטי קולנוע, ובהם בולט הסרט "פריקס" (1932) בבימויו של טוד בראונינג. לפי הסרט התיעודי במארז ה-DVD של הסרט (Freaks: The Sideshow Cinema, 2004), היא לא הייתה שבעת רצון מהדרך שבה הוצג עולם מופעי השוליים בסרט.
בארנל נישאה ארבע פעמים. נישואיה האחרונים היו לתומאס או'בויל (Thomas O'Boyle), מי שנחשב למנהלה, וששימש במהלך הקריירה ליצן בקרקס וכרוז במופע השוליים של מוזיאון האברט.
בולוואר פריפריק
בולוואר פריפריק (צרפתית Boulevard Périphérique - "השדרה ההיקפית") הוא כביש הטבעת של העיר פריז, בירת צרפת.
היסטוריה
סלילת הכביש החלה בשנת 1956 לאורך תוואי הביצורים העתיק של העיר שנהרס באופן סופי בשנות ה-20 של המאה ה-20, והיא הושלמה ב-25 באפריל 1973. תכתיבי השטח הביאו להקמת כביש עם שוליים צרים למדי וללא נתיבי חירום כמעט לכל אורכו. הכביש היה עד מהרה לעמוס בכבישי צרפת.
מאפיינים
אורכו של הכביש עומד על 35.04 ק"מ ואף שהמהירות המרבית המותרת בו היא 80 קמ"ש בלבד, הוא מוגדר ככביש מהיר לכל אורכו. לאורך רובו של הכביש נסללו בו ארבעה נתיבים בכל מסלול, אך מספרם נע בין שניים לחמישה. בולוואר פריפריק ייחודי בכך שזכות הקדימה בו נתונה לכלי רכב המשתלבים אליו (לפי הכלל של זכות קדימה לרכב המגיע מימין), ולא לאלה שכבר נעים בו.
הכביש עוקב במידה רבה אחר הגבול המוניציפלי של העיר פריז, אשר חורג אל מחוץ לו רק בשלושה מקומות - ביער בולון, ביער ונסן ובסמוך למנחת המסוקים של העיר.
לאורך מחצית מאורכו גבוה תוואי הכביש מסביבתו וכ-40% ממנו משוקעים ביחס לה. רק עשירית ממנו, כ-3 ק"מ, נמצאת במפלס זהה לסביבת הכביש. חלק מהתוואי המשוקע מקורה בגג, במיוחד בסמוך ליער בולון וליער ונסן. הכביש חוצה את נהר הסן על גבי שני גשרים - על גבי גשר אמון (Pont amont) דרומית-מזרחית לעיר ועל גשר אוואל (Pont aval) דרומית-מערבית לה.
בקרה ובטיחות
לאורך הכביש 99 מצלמות תנועה וכן 166 עמדות קריאה לעזרה הממוקמות במרחקים של 250 עד 500 מטר זו מזו. עמדות אלה משמשות 7,000 פניות בשנה. בכל פרק זמן נתון מפטרלות ארבע עד שמונה ניידות משטרה לאורך הכביש. 750 טבעות מגנטיות המרוכזות ב-199 אתרים, שולבו באספלט לאורך הכביש ואלה מעבירות דיווח שוטף אודות עומסי התנועה.
ביקורת
למרות חשיבותו המכרעת לתחבורה בפריז, זכה הכביש לביקורת נוקבת תוך שנטען כי הוא הקים חיץ בין העיר לפרבריה, וכי הוא משמש כקו גבול חברתי, תרבותי וכלכלי. תפקידו של הכביש כקו שבר בא לידי ביטוי בביטוי הרווח בעיר: "בצידו האחר של הפריפ'" ("de l'autre côté du périph") ככינוי נרדף לפרברי העיר. במטרה להילחם בדימוי שלילי זה של הכביש, מנסות הרשויות להקים מעברים ושטחים ירוקים במקומות בהם הכביש מקורה, במטרה לחבר בין שני צדדיו וליצור ביניהם המשכיות.
כבישים היקפיים נוספים
כביש מהיר A86 משמש ככביש טבעת נוסף לעיר המקיף את הפריפריק מעבר לו (במפה בשחור). כביש A86 שוכן במרחק של כ-5 עד 7 ק"מ מהבולוואר פריפיק, ואורכו 78 ק"מ, המכסים 90% מהתוואי המעגלי סביב העיר. מעבר ל-A86 שוכן ציר "פרנסיליין" (Francilienne). ציר זה המורכב ממספר כבישים (במפה בכחול), ובראש וראשונה מכביש מהיר A104, המקיפים את העיר במרחק של 30 עד 40 ק"מ ממרכזה. גם כביש זה אינו שלם וחלקו המערבי טרם נסלל. עוד מקובל המינוח "(כביש) ההיקף הגדול של פריז" (Grand contournement de Paris) המתייחס למספר כבישים מהירים ובין עירוניים המקיפים את העיר במרחק של 80 עד 220 ק"מ ממנה (במפה בכחול כהה). השלמתו של ציר זה תתרחש בעתיד הרחוק למדי.
הכרמים, היקבים ומרתפי היין של שמפאן
הכרמים, היקבים ומרתפי היין של שמפאן (בצרפתית: Coteaux, Maisons et Caves de Champagne) הוא אתר מורשת עולמית בצפון-מזרח צרפת, שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-4 ביולי 2015. בדברי ההסבר להכרזה נכתב:
תיאור
האתר הרשום מורכב משלושה אזורים:
פירוט האתרים הכלולים באתר המורשת
אתר המורשת העולמית כולל 14 אתרים השוכנים בצפון-מערב מחוז מארן.
יאנג בויז ברן
יאנג בויז ברן (בגרמנית: BSC Young Boys) הוא מועדון כדורגל שווייצרי מהעיר ברן המשחק בליגת העל השווייצרית. שם המועדון נועד לבדל עצמו ממועדון הספורט "אולד בויז" מהעיר בזל.
הישג השיא של המועדון במסגרות האירופאיות היה חצי גמר גביע אירופה לאלופות בעונת 1958/1959.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1898, בהתחלה המועדון לא שיחק בליגה מאורגנת אלא במגוון תחרויות בינלאומיות. בשנת 1900 התחיל באופן פעיל לשחק בליגת העל השווייצרית, בשנים הראשונות לא הצליח ובעיקר השתתף במאבקי תחתית, בעונת 1902/1903 המועדון זכה לראשונה באליפות.
בעונת 1908/1909 עד עונת 11\1910 שליטתו בליגה הייתה מוחלטת וזכה ב-3 אליפויות רצופות, במשך 40 שנה הבאות המועדון זכה 4 פעמים בגביע השווייצרי. המועדון זכה רק פעמיים באליפות הליגה עד לעונות 1956/1957–1959/1960 בהן זכה ב-4 אליפויות רצופות.
הקבוצה החלה את דרכה האירופית בעונת 1957/1958, אז שיחקה בגביע אירופה, ליגת האלופות של ימינו, והוגרלה בסיבוב הראשון מול קבוצת וואסס בודפשט ההונגריה, אך הפסידה לה והודחה מהטורניר. כבר בעונה שלאחר מכן הגיע הישגה הגדול ביותר של הקבוצה. היא הוגרלה בסיבוב הראשון מול קבוצת מ.ט.ק. בודפשט מהונגריה אך גברה עליה והמשיכה לסיבוב רבע הגמר, בו גברה על קבוצת וויסמוט-קארל-מרקס סטאדט ממזרח גרמניה. בחצי הגמר פגשה בקבוצת סטאד ריימס מצרפת אך הפסידה לה והודחה בשלב זה, השלב הגבוה ביותר אליו הגיעה במפעל אירופאי כלשהו.
בעונת 1976/1977 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז שיחקה בשלב הבתים מול קבוצות מאלמה משוודיה, אדמירה וואקר וינה מאוסטריה ובית"ר ירושלים מישראל. המשחק בשווייץ בינה לבין בית"ר נגמר בניצחון שווייצרי 3–6 ולאחר מכן תיקו בישראל בתוצאה 1-1.
בעונת 1987/1988 שיחקה הקבוצה בגביע המחזיקות, אז גברה בסיבוב הראשון על קבוצת דונייסקה סטרדה מצ'כוסלובקיה ובסיבוב השני גברה על קבוצת דן האג מהולנד אך הודחה בשלב רבע הגמר על ידי קבוצה נוספת מהולנד, אייאקס אמסטרדם.
בעונת שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז הוגרלה מול קבוצות אלקטרופטור קראיוב מרומניה, קארלסרוהה מגרמניה האקן משוודיה והפועל באר שבע מישראל. המשחק בין באר שבע ליאנג בויז נגמר בניצחון ישראלי 0–1.
בשנת 2018 המועדון זכה באליפות שווייץ לאחר 32 שנה, האליפות ה-12 בתולדות המועדון. באותה העונה, המועדון העפיל לראשונה בתולדותיו לשלב הבתים של ליגת האלופות. המועדון זכה ברצף של 3 אליפויות לאחר מכן, והשלים את האליפות ה-15 שלו בהיסטוריה ב-2021.
משרד ההסברה
משרד ההסברה הראשון הוקם ב-1 באפריל 1974, כחלק ממשרדיה של ממשלת ישראל, ופורק ב-1 באפריל 1975. המשרד היה אמון על ריכוז פעולות ההסברה בישראל ובחוץ לארץ, תוך פעולה משותפת עם משרד החוץ בנוגע להסברה בחוץ לארץ.
במרץ 2009 הוקם משרד ההסברה והתפוצות, במהלך הקמת הממשלה ה-32. לתחום האחריות של המשרד הועברו מרכז ההסברה, לשכת הפרסום הממשלתית ולשכת העיתונות הממשלתית. לאחר הבחירות לכנסת ה-19 והשבעת הממשלה ה-33 במרץ 2013, הוחלט על ביטולו של משרד ההסברה והתפוצות לפי דרישתו של שר האוצר יאיר לפיד ועל איחודו עם מערך ההסברה הלאומי שבמשרד ראש הממשלה.
במאי 2015, עם הקמתה של הממשלה ה-34, הועברה פעילות ההסברה למשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה שבראשות גלעד ארדן.
הקמת משרד ההסברה הראשון
ב-1 באפריל 1974 הודיע בכנסת שר המשפטים, חיים צדוק, על כך שהממשלה החליטה להקים משרד הסברה שירכז את פעולות ההסברה בישראל ומחוצה לה. המשרד, שהוקם בהשראת מסקנות דו"ח ועדת פלד מ-1969, התבסס על גוף הנהלת שירותי ההסברה שחדל להתקיים. בראש המשרד מונה, שמעון פרס, מסיעת המערך, אשר כיהן בממשלה הקודמת כשר התקשורת הראשון. עם הקמת משרד ההסברה, הועברו אליו יחידות ממשרדי ממשלתיים שונים על תקציביהן ועובדיהם:
עשרה ימים לאחר הכרזה זו, התפטרה גולדה מאיר מראשות הממשלה. מהלך זה הוביל להקמת הממשלה ה-17 בראשותו של יצחק רבין, וסבב מינויי שרים בהתאם: שמעון פרס מונה לשר ביטחון, ואהרן יריב, שכיהן כשר התחבורה, מונה במקומו לשר ההסברה. יריב, אלוף (במיל.), שימש כראש אמ"ן בעבר ובתפקידים שונים בצמרת הצבאית. לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף לסיעת המערך, ושימש כבכיר בסיעה בתפקידים שונים.
תוכנית העבודה של המשרד, עם כניסתו של השר אהרן יריב לתפקיד, ניסתה להגדיר ולקבוע תחילה, את תחומי אחריות המשרד, היקף האמצעים שיעמדו לרשותו ואת מהות קיומו. בירורים אלה נמשכו עד ספטמבר 1974 לערך, כאשר בדיון בין ראש הממשלה, שר האוצר והשר יריב נקבע היקף תקציב המשרד ותקני כוח האדם שיכללו בו. תחומי האחריות נקבעו לפי החלוקה הבאה: פעולות ההסברה בארץ ירוכזו תחת אחריותו של משרד ההסברה, ומשרד החוץ יהיה אחראי לפעולות ההסברה בחוץ לארץ. עוד נקבע כי, תוך שיתוף פעולה תמידי בין המשרדים, משרד ההסברה יספק למשרד החוץ חומרי הסברה לפעילותו בתפוצות.
יעדי ההסברה בארץ אומנם נקבעו כבר במסקנות דו"ח ועדת פלד, ובין אם הושפעה עבודת המשרד ממסקנות דו"ח זה ובין אם לאו, תוכנית העבודה של המשרד לשנת 1975 הדגישה את הטיפול ההסברתי באוכלוסיות בפנים הארץ. התוכנית יישמה דגש על הטיפול ההסברתי בזרים בארץ על סוגיהם: צליינים, תיירים נוכרים, תיירים יהודים הבאים לשהיות קצרות וממושכות ועוד. נוסף על כך, צוין בתוכנית זו, כי בנוסף להידוק הקשר ושיתוף הפעולה עם משרד החינוך והתרבות, ייעשה מאמץ לרתימת ארגונים וולונטאריים לפעולות הסברה ולהפקת סרטים וחומרי הסברה לחוץ לארץ.
מבנה המשרד ודפוסי עבודתו
משרד ההסברה שהתקיים במשך שנה אחת בלבד, משך זמן קצר בפועל, תרם לתשתית שירותי ההסברה. כפי שפרסם מבקר המדינה, המשרד יצר דפוסי עבודה ראשוניים לתיאום פעולות הגורמים הממלכתיים הקיימים בתחום ההסברה באמצעות הפורומים המתאימים שהקים.
תחת השר, אהרן יריב, עמד המנהל הכללי של המשרד, אלוף-משנה (במיל.) דוד פרחי שלפי הצעתו אורגן משרד ההסברה על יחידותיו. ביוני 1974, הוחלט להקים מספר פורומים על מנת להבהיר את בעיות היסוד המונחות מול נושא ההסברה ולתאם דרכי פעולה בעניינים שוטפים:
פורום הנהלת המשרד, שהיה פורום פנימי, התכנס בפועל פעם אחת בלבד, אך הפורום היומי, שכלל את כל ראשי יחידות המשרד התכנס מדי יום אצל השר או אצל המנהל הכללי. פורום ההסברה הממלכתית, שנועד להיות הפורום הבין-משרדי והבין-מוסדי המתאם, התכנס בקביעות פעם בשבועיים. הפורומים האחרים נועדו רק למסירת אינפורמציה ולא לגיבוש מדיניות ותדירות התכנסותם לא הייתה קבועה. הפורום לענייני היום של רשות השידור התכנס אחת לשבוע, בלשכת השר או אצל המנהל הכללי, למסירת אינפורמציה שוטפת על מדיניות הממשלה ועל המצב הביטחוני-מדיני. פורום כתבי החוץ הופעל כשהיה צורך ענייני לקיים פגישות רקע או מסיבות עיתונאים, ומגע שוטף עם העיתונאים מומש באופן תמידי. רוב הפורומים הופעלו במחצית השנייה של 1974.
היחידות שהועברו ממשרד החוץ נטמעו בעבודת משרד ההסברה, והוקמו יחידות חדשות על בסיסן:
אגף למעקב ותכנים
אגף זה נועד להיות מטה לפעולות תעמולתיות בישראל ומחוצה לה. האגף פעל לביצוע מעקב אחר ההתרחשויות בתחום המדיני והביטחוני במשך כל שעות היממה, תוך עיבוד הצעות לתגובות הסברה מידיות כאשר מתעורר הצורך בהן. האגף החל בפעולתו, עקב קשיים טכניים, רק במחציתו השנייה של חודש נובמבר 1974, כשבינואר 1975 מנה 12 עובדים. האגף פעל לעיבוד תכנים להסברה שוטפת, היזון חוזר בנושא ההסברה וארגון פעולות הסברה והדרכה.
המעקב בוצע בעזרת מרכז דיווח ותפוצה של האגף, שתפקידו היה לרכז את הידיעות המגיעות מהתקשורת וגורמים שונים. לצורך כך העמיד המרכז מספר צוותים לתורניות: צוות פנים האחראי לאיסוף, דיווח והערכה שוטפת בנושאי ההסברה בארץ כפי שמתקבל מאמצעי התקשורת ורשות השידור וצוות חוץ האחראי לאיסוף, דיווח והערכה שוטפת של אמצעי התקשורת בחוץ לארץ בשיתוף משרד החוץ. האגף הכין מצע רעיוני לגיבוש תוכני ההסברה הממלכתיים והנהלת המשרד קיימה סדרת דיונים על כך בהשתתפות ראשי היחידות של מרכז ההסברה. כדי להבטיח פעולה תקינה של האגף בתחום ההסברה בחוץ לארץ, נקבעו נוהלי פעולה ליחסי גומלין בין משרד החוץ לבין משרד ההסברה אולם לא נקבעו בכתב דרכי תיאום בין האגף לבין יתר יחידות משרד ההסברה.
שירות הסרטים הישראלי
השירות, שהוקם על ידי מרכז ההסברה בשנת 1957 ובאפריל 1970 הועבר למשרד החינוך והתרבות, היה הגוף היחידי שהורשה להפיק סרטים מטעם המדינה ולהפיצם בישראל ומחוצה לה. בנוסף, באחריות השירות היה להפיק תוכניות מיוחדות ומשדרי שירות של כל משרדי הממשלה עבור הטלוויזיה. בשירות הועסקו 14 עובדים, אשר נעזרו מדי פעם בבעלי מקצוע מענף הקולנוע והטלוויזיה. משנת 1973 עד סוף דצמבר 1974 הושלמה הפקתם של 50 סרטים, ו-73 היו בשלבי הפקה שונים. בשירות הוקמה ועדת נושאים, במסגרת משרד ההסברה, שתפקידה היה לדון בתכני הסרטים ובמדיניות הפקתם והפצתם.
לשכת העיתונות הממשלתית
הלשכה סיפקה שירותים לעיתונות הישראלית ולנציגי התקשורת הזרה. היא פעלה בירושלים ובתל אביב והועסקו בה 57 עובדים. הלשכה פרסמה באופן רצוף ידיעות והודעות ממשלתיות, והפיצה בשפה האנגלית ידיעות מדיניות, צבאיות וכלכליות, ומידע בנושאים כלכליים העשויים לעניין את העיתונות הזרה. מחלקת הצילומים של הלשכה שימשה כמרכז לצילומים הנוגעים לכל שטחי החיים במדינת ישראל. המחלקה הכינה כתבות מצולמות וסיפקה תצלומים לכתבים החוץ לפי בקשתם.
שירות הידיעות היומי לכתבים זרים
שירות ה- Israel News Service) I.N.S) גובש לקראת סוף 1974 במשרד ההסברה במטרה לספק שירות ידיעות שיניב מדי יום כתבות ופרשנות לכתבים זרים ולסוכנויות הידיעות הזרות בישראל. בתחילה הופעל השירות באופן ניסיוני למשך מספר חודשים, לשם הערכת יעילותו. הנהלת משרד ההסברה העריכה כי השירות יעלה כחצי מיליון לירות ישראליות לשנה, והשירות במסגרת המשרד נשאר במתכונתו הניסיונית.
תיאום בין-משרדי
משרד ההסברה ניסה להתוות דפוסי תיאום עם משרדים ממשלתיים אחרים. פורום ההסברה הממלכתית שהתכנס באופן דו שבועי, מילא את פונקציית התיאום בעיקרו, מעצם הכללת נציגי משרד החוץ, נציגי צה"ל, נציגי הסוכנות היהודית, נציגי רשות השידור ונציגי משרדים ממשלתיים אחרים בהתאם לצורך- משרד החינוך והתרבות, משרד התיירות ועוד. בהשתתפות גורמים אלו, הוקמו שתי ועדות: האחת, לתיאום בנושא פרסומים והשנייה לתיאום בנושא סרטים, במסגרת יחידות משרד ההסברה.
בנוסף לנוהלי הגומלין בין משרד החוץ לבין המשרד במסגרת האגף למעקב ותכנים, נוהל תיאום ההסברה עם משרד הביטחון התגבש במהלך עבודתו של משרד ההסברה. בנוסף לתיאום שוטף באופן יומי, נקבע כי נוהל ההסברה בשעת המלחמה ימוסד על ידי שר הביטחון ושר ההסברה. בשעת רגיעה, נקבע, שדובר צה"ל וקצין חינוך ראשי ישתתפו בפורום ההסברה הממלכתית, כאשר קצין החינוך הראשי ישתתף בנוסף בוועדת הפרסומים של משרד ההסברה. נוהל התיאום עם רשות השידור נתקל בקשיים, עקב היותה רשות סטאטוטורית עצמאית. עם זאת, נקבעה פונקציה למעקב אחר שידורי הרדיו והטלוויזיה ונערך פורום חדשות שבועי. שר ההסברה, והמנהל הכללי לחלופין, תקשרו באופן שוטף עם יו"ר הוועד המנהל של רשות השידור, המנכ"ל ומנהלי המחלקות השונות של הרדיו והטלוויזיה.
הקשיים שעמדו מנגד ופירוקו
למרות הניסיונות שפורטו לעיל, עקרון הפרדת הסמכויות והתיאום בין משרד החוץ לבין משרד ההסברה החדש צפה קשיים כבר מראשיתו, עקב אי בהירות באופן חלוקת תחומי האחריות. עובדי ההסברה שנשלחו לתפקיד בחוץ לארץ מונו על ידי משרד החוץ. בשהותם בחוץ לארץ, השליחים נכפפו למשרד החוץ והיו תחת אחריותו, והמגעים עם הארגונים היהודים בחוץ לארץ נשארו, גם הם, כפופים תחת משרד החוץ. הייתה זו למעשה, חריגה מייעודו הבסיסי של משרד ההסברה שתפקידו אינו יועד לרכז אדמיניסטרציות, כי אם לנהל תיאום בייצוגה של ישראל כלפי חוץ, עד כמה שאפשר. שרי המשרדים נועדו מספר פעמים לתיאום מתווה שיתוף פעולה, אך ההחלטה הסופית הייתה בידי ראש הממשלה. האחריות על אספקת חומרי ההסברה לחוץ לארץ הועברה, כאמור, לידי משרד ההסברה ב-15 באוקטובר 1974, תוך ניוד חלק מיחידותיו של משרד החוץ על עובדיהם ותקציביהם. עוד הוחלט כי מינוי הנציגים הנשלחים לחוץ לארץ יבוצע לפי החלטותיה של ועדה משותפת של שני המשרדים.
אי בהירות זו, צפתה חיכוכים, תחרות ומריבות בין המשרדים. הקשר המיניסטריאלי הרציף של משרד החוץ לגורמי ההסברה השונים מנע את כינונה של מערכת הסברה ישראלית בחוץ לארץ תחת המשרד החדש. נוצר מצב בו הגוף העוסק בהסברה בפועל, אחראי על כוח האדם ועל הפעלתו, ואחראי על הפיקוח הוא משרד החוץ. בעוד שמשרד הסברה, שתפקידו היה לקיים את תשתית ההסברה, היה מנותק מאותם גורמים שעוסקים בהסברה בפועל, כדוגמת נציגי ישראל בתפוצות. הייתה זו הנצחת הכפילויות במינהל הציבורי הישראלי כפי שהייתה קיימת עד הקמת משרד ההסברה, שלמעשה מנעה ממנו למלא את הפונקציות שלטובתן הוקם מלכתחילה.
קושי נוסף היה ריבוי הגופים הממשלתיים העוסקים בהסברה בהיקף נרחב. הן משרד החוץ, משרד התיירות ומשרד הביטחון על יחידותיהן, עסקו בפרסום חוברות הסברה, הפצת מידע לעיתונות חוץ, הכנת סרטים ותוכניות רדיו, הכנת תערוכות והשתתפות בהן, ייזום ותכנון כנסים ומפגשים בינלאומיים. אלו היו אותם הכלים באמצעותם פעל משרד ההסברה, למעשה, לקידום ההסברה הישראלית. משרד ההסברה היה אמור היה לרכז את הגורמים הללו, אך למעשה לא נבחנה עבודת התיאום ביסודיות ונוצרו כפילויות שלא נדונו ולא נמצא להן פתרון.
עד מהרה התברר כי הסיכוי להקים משרד יעיל מתוחכם ומתואם, שירכז בידיו את כל סמכויות ההסברה במדינה, התגלה כבלתי ניתן להשגה על רקע המציאות הישראלית של יריבויות פנימיות, תחרות בירוקרטית, מאבקים אישיים ומפלגתיים ותחרות בין משרדית. גם ויכוחים עקרוניים ואי קבלת החלטות ברורות בסוגיית מדיניות ההסברה הממלכתית וייצוג שיקוליה במערכת המדינית, מנעו את הצלחת ניסיון הקמתו של המשרד החדש. משרד ההסברה לא רכש לעצמו סמכויות ברורות, לא נקבעה מדיניות בתחום זה וענייני ההסברה לא קיבלו עדיפות מתאימה בעבודת הממשלה. כפי שנטען בדיון בכנסת ב-22 בינואר 1975, שהצביע על תחילת מפלתו של משרד ההסברה, דלות אמצעי ההסברה הישראלית נכשלו מול שפע התעמולה הערבית. בכנסת, נמתחה ביקורת על הקשיים הארגוניים של משרד ההסברה, חוסר התיאום עם משרד החוץ ועל אי השימוש ההסברתי בקהילות היהודיות ובמנגנוניהן.
עקב הקשיים הללו והביקורת שנמתחה בעקבותיהם, אהרן יריב התפטר מתפקידו כשר ההסברה ופרש מהממשלה. ב-20 במרץ 1975 הודיעה הממשלה כי החליטה לבטל את משרד ההסברה ולפזר את יחידותיו. פירוק המשרד, שהחל ב-1 באפריל 1975, החזיר את הפונקציות העיקריות בתחום ההסברה בחוץ לארץ למשרד החוץ. אל שורות המשרד התקבלו בחזרה היחידה לפרסומים, מדור אורחים זרים, יחידת סרטים וטלוויזיה, יחידת הדרכה מקצועית ויחידת התערוכות. משרד ראש הממשלה הופקד על התיאום וקיבל לשורותיו את לשכת העיתונות הממשלתית, הטיפול בעיתונאים מבקרים ובנציגי הקבע של העיתונות הזרה, הפורומים לתיאום הסברה, המחלקה למעקב ושירות הידיעות היומי לכתבים זרים (I.N.S). פירוק המשרד הניב ביקורת קשה בכנסת, בה נטען כי כישלון ההסברה הוא אחד הכישלונות החמורים של ישראל במישור האדמיניסטרטיבי-ארגוני ויותר מכך, זהו כישלון בקו ההסברה ותוכנה. עצם ביטול המשרד עורר את השאלה האם כלל היה נחוץ להקימו.
אל מול קראות אלה טען דוד פרחי, המנהל הכללי של משרד ההסברה בתקופת פעילותו, כי גם לאחר פירוק המשרד, גיבוש מדיניות הסברה ממלכתית מחייב טיפול ברמה מיניסטריאלית. פרחי טען כי בנוסף למשרד עצמאי, ההסברה הישראלית מחייבת קשר הדוק, ללא גורמי תיווך, בין מערך ההסברה לבין מוקדי קבלת ההחלטות בתחומים מדיניים, ביטחוניים וכלכליים-חברתיים, שכן רק ברמה זו יתאפשר ייצוג השיקול ההסברתי בקבלת ההחלטות. על ההיבט ההסברתי לקבל משקל מתאים בשיקולי הממשלה, וזה העיקרון המרכזי שבגינו לא זכה המשרד למלא את ייעודו ההסברתי.
כתוצאה ממהלכי פירוק משרד ההסברה, הונהגו שינויים קלים בכמה מזרועות ההסברה שעיקרם היה למסד שיתוף פעולה בין לשכת העיתונות הממשלתית, שבאחריות משרד ראש הממשלה, לבין משרד החוץ. שיתוף פעולה זה שגרם לערעור וטשטוש תחומי אחריותן של היחידות, יצר מצב בו, החל משנת 1977, החלה לשכת העיתונות לפעול יותר להסברת המדיניות של ישראל בקרב עיתונאיי חוץ. לשם כך, ערכה הלשכה סיורים לכתבים אלו והחלה להזמין ארצה קבוצות של עיתונאים מארצות הברית ואירופה. פעילות זו, לפי טיבה, שייכת לתחום ההסברה של משרד החוץ ויצרה כפילות נוספת. כמו כן, משרד החוץ עבר תהליך של ארגון מחדש. במשרד הורכב אגף הסברה שבראשו עמד אחד מסגני המנהל הכללי. האגף נבנה מצירוף מספר יחידות קיימות של המשרד: מחלקת ההסברה, מחלקת העיתונות ודובר המשרד, מחלקת האורחים, המחלקה לקשרי תרבות ומדע והמחלקה לקשרי ציבור.
הסברה ישראלית מול פעולת אש"ף להכרת האו"ם במדינה פלסטינית
ארגון אש"ף פעל מאז הקמתו ב-1964 לערעור זכותה של מדינת ישראל להתקיים. בסיוע של מדינות ערב והמשטר הסובייטי, פעל ארגון אש"ף באמצעות תעמולה להצגתה של מדינת ישראל כמדינת טרור ואפרטהייד, השוללת את זכויות הערבים.
מלבד שרים ואישים ישראלים ויהודים רבים שהתראיינו באמצעי התקשורת הבינלאומיים בניסיון להציג את עמדת ישראל לגבי המהלך הפלסטיני להכרת האומות המאוחדות במדינה פלסטינית ללא משא ומתן עם ישראל, ארגן משרד ההסברה והתפוצות פרויקטים מגוונים של דיפלומטיה ציבורית אשר השתמשה באזרחים, סטודנטים ומתנדבים להסברת ישראל בעולם. דוגמה לכך הייתה בניו יורק, בניסיון להמחיש את ההבדל המהותי שבין צעדים חד-צדדיים לצעדים הבנויים על דיאלוג ושיח, משרד ההסברה והתפוצות, בשיתוף הקונסוליה הישראלית בניו יורק והמועצה היהודית לקשרי קהילה, ארגן אירוע הידברות ומפגש עם צעירים ישראלים מרקעים שונים, כדי שיספרו על החיים בישראל.
הקמת מערך ההסברה הלאומי
בעקבות דוח מבקר המדינה מס' 60 א', החליטה הממשלה ביולי 2007 (החלטה מס' 1936) על הקמת מערך ההסברה הלאומי. במסגרת זו הוחלט על הקמת מטה ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה, אשר יתאם את כל גורמי ההסברה במדינת ישראל כדי להציג מדיניות הסברה אמינה, אחידה ועקבית. ובתפקידו לאגד את המסר הלאומי של כל גורמי ההסברה בישראל כגון: משרד ראש הממשלה, משרד החוץ, משרד ההסברה והאסטרטגיה, משרד המודיעין, דובר צה"ל ופיקוד העורף.
הצעות הרפורמה: ניהול מדיניות מול הקמת משרד ממשלתי
יש הטוענים כי הקמה מחודשת של משרד ההסברה, באופן שיאפשר לו את מלוא הסמכויות והאחריות, היא חיונית יותר מכל. מנגד, יש הסבורים כי הקמת משרד נוסף למערך משרדי הממשלה רק תנפח את המנגנון הממשלתי ותכביד על משלמי המסים בישראל. צעד זה לטענתם, ייצור בלבול נוסף ולא תושג יותר אחידות בתחום המדיניות ובתחום הארגוני, כי אם כפילות סמכויות וחוסר יעילות.
למול קריאות אלה, יש הסבורים כי הגורם המכריע בעיצוב התדמית הוא המדיניות - ההחלטות המדיניות על ביטוייהן במציאות. כפי שטען דוד פרחי לאחר פירוקו של משרד ההסברה, גם כיום יש הטוענים כי להסברה יש תפקיד ומשקל, ולפעמים משקל מכריע אך לא בשלב ביצוע המדיניות], כי אם בשלב עיצובה גיבושה או שינויה. חשיבות ההסברה נגלית למעשה כאשר מבחינים במחירה התדמיתי של המדיניות, בהשפעתה על דעת הקהל. לפיכך יש להפריד בין הסברה לחוד ומדיניות לחוד. אך בעידן התקשורת הנוכחי, נראה כי ההסברה חייבת להיות חלק מהותי ובלתי נפרד מהמדיניות. לעיתים כישלון ההסברה הוא קודם כל כישלון המדיניות, זאת משום שבשלב גיבושה היא מתעלמת מדעת הקהל. התחשבות במשקלם האמיתי של נתונים אלה תניב מדיניות חלופית ושונה שסיכוייה להצליח טובים יותר מסיכוייה להחטיא את המטרות ולהיכשל.
מכל וכל, ישנה גישה הגורסת כי האלטרנטיבה להסברה הממשלתית היא בדמות ארגונים א-ממשלתיים וארגונים וולנטאריים מן הצד השני של המתרס בתקווה להשפיע על התחום הפוליטי. אולם גישה אחרת בדמות הדיפלומטיה הציבורית גורסת כי ארגונים א-ממשלתיים וארגונים וולנטאריים משלימים למעשה את עבודת הממשלה כאשר ישנו שיתוף פעולה בין הגורמים הממשלתיים אליהם. תנועות ומוסדות, האוחזים בגישה פרו-ישראלית עוסקים בהסברה, עבור ישראל ומטרותיה, מתפרשים בכל העולם, ובארצות הברית בפרט. ארגונים אלה, כדוגמת ELNT וארגון StandWithUs, פועלים במתווה של פעולות לובי ושדולות פרו-ישראליות, ארגון ועידות פרו-ישראליות בינלאומיות, כדוגמת ועידת איפא"ק, ארגון משלחות בינלאומיות, הוצאת עלוני מידע וחוברות על ישראל, שימוש באמצעי התקשורת וטכנולוגיית האינטרנט להפצת אתרים ברשת, ועוד.
משרד ההסברה והתפוצות 2009–2013
בשנת 2009 במהלך כהונתה של הממשלה ה-32 בראשותו של בנימין נתניהו, הוקם מחדש משרד ההסברה והתפוצות ב-6 במאי 2009 בראשות יולי אדלשטיין. המשרד, שהוקם מחדש בהשראת מסקנות דוח מבקר המדינה מ-2007 התבסס על משרד התפוצות, חברה ומאבק באנטישמיות שהיה בראשות יצחק הרצוג. בהחלטת הממשלה מס' 71 מ-3 במאי 2009 נקבע בין היתר כי ממשרד ראש הממשלה יועברו למשרד ההסברה והתפוצות תחומי הפעילות הבאים: חברה ותפוצות; מרכז ההסברה; לשכת הפרסום הממשלתית ולשכת העיתונות הממשלתית. בראש המשרד מונה יולי אדלשטיין, מסיעת הליכוד. מנכ״ל המשרד שנבחר היה רונן פלוט וראש המחלקה להסברה היה שי אטיאס.
מבנה
משרד ההסברה והתפוצות נבנה בצורת מחלקות שכללו:
יחידות סמך
עם הקמת משרד ההסברה והתפוצות, הועברו אליו יחידות ממשרדים ממשלתיים שונים על תקציביהם ועובדיהם:
משלחות לקמפוסים במסגרת פרויקט "Faces of Israel"
המשלחת "הפנים של ישראל" התבססה על מיזם שהוביל שי אטיאס מנהל בכיר להסברה שהקים את המערך הראשון לדיפלומטיה ציבורית-אזרחית לישראל. היא הייתה משלחת של צעירים ערבים, יהודים, להט"בים ויוצאי אתיופיה שיצאה למסע הסברה באוניברסיטאות המובילות בארצות הברית וקנדה. משימת ההסברה כללה פעילות נגד ארגונים המפעילים בקמפוסים פעילויות נגד ישראל ואף מציגים אותה כמדינת אפרטהייד. המשלחת ביקרה ב-81 קמפוסים בצפון אמריקה.
מדידת מגמות האנטישמיות בעולם והגשת דוח לממשלת ישראל
הפקת דו"ח אנטישמיות שנתי לסיכום המגמות והאירועים המרכזיים שאירעו ברחבי העולם: מגמות, מדידת שיעורים, זיהוי אזורים בעיתיים, התבטאויות של גורמים שונים, פעילות אנטי-ישראלית וכדומה. הדו"ח הוצג בפני ממשלת ישראל לקראת יום השואה הבינלאומי, ונשלח לקובעי מדיניות, לעיתונאים ולבעלי תפקידים בכירים בישראל. הדו"ח הופק בסיוע המכון לחקר האנטישמיות והגזענות ע"ש סטפן רוט באוניברסיטת תל אביב. בנוסף, הופקה חוברת מאמרים בנושא "הגדרת העבודה של האנטישמיות" בשיתוף אותו המכון.
הקמת חדרי תקשורת להפצת מסרים בעיתות חירום
חדר המצב האינטראקטיבי הראשון הוקם בחסות משרד ההסברה בשנת 2012 בלשכת העיתונות הממשלתית במהלך מבצע עמוד ענן על ידי מחלקת הניו מדיה של המשרד.
הייחודיות בחדר המצב הייתה בהקמת שלוחות אינטראקטיביות באמצעות סטודנטים מתנדבים באוניברסיטאות ברחבי הארץ כגון האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת חיפה והמרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 2014 קבע מגזין טיים האמריקני כי הקמפיין "ישראל תחת אש" אשר החל במשרד ההסברה והתפוצות במהלך מבצע עמוד ענן והפך למסר האחיד של כלל גורמי ההסברה הישראלים, היה אחד הקמפיינים המוצלחים ברשתות החברתיות בשנת 2014 במהלך מבצע צוק איתן.
הקמת המשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה
במאי 2015, עם הקמתה של הממשלה ה-34, הועברה פעילות ההסברה למשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה שבראשות גלעד ארדן.
ביוני 2020, הממשלה ה-35 העבירה את נושא ההסברה מהמשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה למשרד ראש הממשלה. בעקבות זאת שונה שם המשרד ל"המשרד לנושאים אסטרטגיים".
הקמת משרד ההסברה השני
בינואר 2023, בסמוך להקמתה של הממשלה ה-37, הוקם שוב משרד ההסברה ובראשותו עמדה גלית דיסטל-אטבריאן.
עם זאת, לאחר הקמתו מחדש של המשרד, לא היה ברור מה סמכויותיו החדשות, שכן המאבק ב-BDS הוא באחריות משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות, מערך ההסברה הלאומי כפוף למשרד ראש הממשלה ותקנים נוספים של משרד החוץ אמורים לעבור למשרד לנושאים אסטרטגיים.
רשם המפלגות
רשם המפלגות היא יחידה ארגונית במסגרת רשות התאגידים העוסקת ברישום מפלגות ובפיקוח עליהן בהתאם לאמור בחוק המפלגות, התשנ"ב-1992. ממרץ 2022, רשמת המפלגות וראש רשות התאגידים היא עו"ד שולי אבני שוהם.
סמכויות
רשם המפלגות הוא האחראי על המפלגות בישראל: הוא מעורב בכל הליכיהן, מהקמתן, התנהלותן השוטפת וכלה בפירוקן.
לרשם המפלגות מגיעים עדכונים מהמפלגות בדבר שינויים בתקנון או בפרטיהן, וכן על רשימת המועמדים מטעמן וסדרם.
רשימתן בבחירות לכנסת ועל פרטי בא כוחן. לרשם מוגשות בקשות התנגדות לרישום מפלגות, ובסמכותו לקבל את הבקשות או לדחותן. החלטתו טעונה אישור בית המשפט העליון. כמו כן, בסמכותו לדרוש ממפלגה לשנות את שמה, וכן לאשר או לדחות בקשות לשינוי שם מפלגה.
על מפלגה ששני שלישים מחברי המוסד המרכזי שלה החליטו על פירוקה, למסור על כך הודעה לרשם המפלגות.
רשמים
רשם המפלגות ממונה על ידי שר המשפטים. על הרשם להיות בעל תנאי הכשירות למינוי כשופט בבית המשפט המחוזי.
תוכנית יאנג
תוכנית יאנג (באנגלית: Young Plan) הייתה תוכנית מוסכמת בין גרמניה למדינות ההסכמה בנוגע לפריסת תשלומי הפיצויים אותם חויבה גרמניה לשלם בחוזה ורסאי שסיים את מלחמת העולם הראשונה. התוכנית היוותה תוכנית המשך לתוכנית דוז. הדיונים נערכו בשנת 1929 וההסכם עם ממשלת רפובליקת ויימאר נחתם בינואר 1930. בראש הוועדה שהכינה את התוכנית ניצב איש העסקים האמריקאי אואן יאנג והיא קרויה על שמו.
קאמבק (תוכנית טלוויזיה)
קאמבק הייתה תוכנית הומור סאטירית בערוץ HOT-קומדי סנטרל. התוכנית כוללת מערכונים הומוריסטים, ראיונות עם ידוענים ושירים. מנחה התוכנית הוא אורי גוטליב, שמגלם את דמותו של בנימין זאב הרצל, חוזה המדינה, שמנסה להנחות תוכנית אירוח. הוא מלווה במעיין בלום, שמגלם מספר דמויות היסטוריות מתחלפות. בתוכנית מתארחות מגוון דמויות משנה, המגולמות בידי שחקנים שונים. בעונה השנייה, גוטליב מגלם דמות בשם "לי-כיף תמרי", בלום הפך לשחקן מן המניין, והמגיש המשני הוא אחת מהדמויות הקבועות.
תוכנית יאנג
הבעיות בהסכמי הפיצויים הקודמים
לפיכך התכנסה במחצית הראשונה של 1929 ועדת מומחים בראשותו של אואן יאנג שייצג את ארצות הברית עם ג'יי. פי. מורגן. הוועדה הגישה טיוטה ראשונה ביוני אותה שנה.
מרכיבי התוכנית
הוועידה התכנסה בהאג בין יוני ל-31 באוגוסט 1929. בתחילת אוגוסט הציג יאנג תוכנית לקיצוץ הפיצויים, אולם תוכנית זאת נתקלה בהתנגדות של בריטניה.
בתוכנית הועמד סכום הפיצויים רטרואקטיבית על 112 מיליארד גולדמרק (על אף שלא היה זה הילך חוקי באותה עת, ננקב הסכום במטבע היציב ולא ברייכסמרק חסר הבסיס) והתשלומים נפרסו על פני 59 שנה (כלומר היו עתידים להסתיים ב-1988). כל תשלום שנתי עמד על כ-2 מיליארד גולדמרק. בנוסף, עודדה הוועדה השקעות הון על ידי חברות ובנקים אמריקאים בגרמניה, על מנת לבסס את כלכלתה ולהבטיח את התשלומים. גרמניה שוחררה מסעיפים מגבילים בהסכם ורסאי, שעיכבו את התפתחותה הכלכלית והתנו אותה בהסכמת מדינות ההסכמה.
צרפת, שהחזיקה עדיין באזורי תעשייה ומכרות בחבל הרוהר, בהם העיר דיסבורג, התחייבה לסגת מהם עד ה-30 ביוני 1930.
ההסכם שנחתם בהאג בינואר 1930 כונן גם את הבנק להסדרי סליקה בינלאומיים, כתשתית בנקאית בינלאומית להסדרת ההעברות. התוכנית הובאה לאשרור הרייכסטאג במרץ 1930 (לאחר מסע תעמולה נגד קבלתה) וב-13 במרץ 1930 קיבלה תוקף של חוק בגרמניה, עם חתימתו של נשיא הרפובליקה, פאול פון הינדנבורג על הסיכום.
מדינות ההסכמה
התמוטטות וול סטריט באוקטובר 1929 גרמה לכך שהמערכת הבנקאית האמריקאית, שהציעה אשראי נדיב לשיקום כלכלת גרמניה, תמשוך את התחייבויותיה. בהמשך הצטמצם מאוד הסחר הבינלאומי, דבר שפגע עוד יותר בסיכויי הצלחת התוכנית.
הנשיא הרברט הובר, שביקש לא למוטט את התוכנית כליל, השיג ב-21 ביולי 1931 את הסכמתן של האומות להשהות את גביית כספי הפיצויים למשך שנה (ה"מורטוריום של הובר"). ביוני 1932 התכנסו נציגיהן של בריטניה, צרפת, איטליה, בלגיה, גרמניה ויפן בלוצרן. הנציגים הסכימו שלאור השפל הגדול העולמי המעמיק אין ללחוץ על גרמניה לתשלום מיידי, כמו כן הוחלט על צמצום החוב הגרמני בכ-90%, בתמורה להנפקת איגרות חוב. הסכמות אלה הותנו בהסכמתה של ממשלת ארצות הברית על שמיטת חובותיהן של בעלות-בריתה. כיוון שקונגרס ארצות הברית לא הסכים ליצור זיקה בין ההסכמות עם גרמניה לבין חובותיהן של בעלות בריתה, לא נכנס הסכם לוצרן לתוקף ותוכנית יאנג נותרה בעינה. מכל מקום, כל ההסכמים עם גרמניה הפכו לבלתי רלוונטיים זמן קצר לאחר מכן, עם עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933.
ב-1980 השלימה ממשלת מערב גרמניה את תשלום קרן החוב שנקבע, וב-3 באוקטובר 2010 שילמה את התשלום האחרון של הריבית.
גרמניה
עצם הסכמתה של הממשלה הסוציאל-דמוקרטית בראשות הרמן מילר להגיע להסדר תשלום כלשהו, העלה את חמתם של הלאומנים בגרמניה, שראו בכך בגידה וכניעה.
אלפרד הוגנברג, יו"ר מפלגת העם הלאומית הגרמנית, יזם ב-22 בדצמבר 1929 משאל עם לטובת העברת "חוק החירות" (Freiheitsgesetz) ברייכסטאג, שיסכל את תוכנית יאנג לפריסת חובות הפיצויים של גרמניה (ולפיכך יבטל את ההסכמה הגרמנית ה"משפילה" לתנאי חוזה ורסאי). לשם מסע התעמולה שיתף הוגנברג לראשונה פעולה עם המפלגה הנאצית, ממנה סלד לפני כן. החוק היה חסר סיכוי, אך הצעד המתריס קבע את סדר היום וגרר את גרמניה למסע תעמולה חסר רסן. המשאל, שהסתיים בכישלון צפוי-מראש מבחינת הימין הקיצוני, הצליח להביא כ-6 מיליון גרמנים (14.5%) להצביע בעד החוק, מעל ומעבר לכל ההערכות המוקדמות והביא לראשונה את היטלר וגבלס לבולטות ברמה הלאומית, כאשר איל העיתונות הוגנברג מאפשר למפלגה הנאצית גישה לפרסום באימפריית העיתונות שלו.
ריטהאוסף
ריטהאוסף הוא אלבום אוסף כפול של הזמרת ריטה שיצא ב-12 באוגוסט 2015.
השיר בביצוע ריטה ורד בנד מצורף לאלבום כבונוס בפלטפורמות הדיגיטליות.
רקע
בצאת האלבום סיפרה ריטה על חווייתה בעריכת האוסף "אני יושבת לערוך את האוסף הזה ויוצאת למסע רגשי. החוויות והזיכרונות שחבויים בכל שיר ושיר מציפים אותי. אני יודעת שהשירים האלו הפכו לפסקול חוויותיהם וחייהם של הרבה אנשים, ואני מתמלאת הכרת תודה על הזכות הנדירה הזאת שנפלה בחיקי ולא שוכחת ולו לרגע".
ביקורות
האלבום הכפול ספג ביקורת חיובית מצד שי להב שאמר: "34 שירים, מרביתם יהלומים. את חלקם אני אומנם לא מסוגל לשמוע (“שיר אהובת הספן" היה רגע משבר אמיתי בריצה. מזל שיש שלט), אבל כשיש לך את “עטוף ברחמים", “תפתח חלון", “אני חיה לי מיום ליום", “בוא", “אל תפחד", “הנסיכה והרוח", “לאלף נמר" ועוד ועוד, אתה מבין, במצטבר, שההבטחה הגדולה של חורף 1985 התממשה".
הווארי בומדיין
הווארי בומדיין (בערבית: هواري بومدين, בכתיב צרפתי: Houari Boumédiène, בתעתיק לטיני חלופי מערבית -Houari Bu Madyan או Hawārī Bū-Madyan, בשמו בלידה - محمد إبراهيم بوخروبة מוחמד אברהים בוחרובה, 23 באוגוסט 1927 אל חסאייניה, ליד גלמה - 27 בדצמבר 1978 אלג'יר) היה איש צבא ופוליטיקאי אלג'יראי, מנהיגה של אלג'יריה בשנים 1978-1965. בומדיין כיהן החל מ-19 ביוני 1965, עד מותו, כיושב ראש מועצת המהפכה, והחל מ-10 בדצמבר 1976 גם כנשיא אלג'יריה. בימי מלחמת אלג'יריה היה ראש המטה הכללי של צבא השחרור הלאומי של אלג'יריה בשנים 1962-1959. אחרי עצמאות אלג'יריה כיהן בתפקידים בכירים, היה שר ההגנה של אלג'יריה וסגן ראש הממשלה תחת הנהגתו של אחמד בן בלה בין מאי 1963 ליוני 1965. גם אחרי שעלה לשלטון הסתפק בדרגה הצבאית שהייתה לו, קולונל. החזיק לאורך השנים גם את תיק הביטחון בממשלתו.