cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראניה, מלכת ירדן
טוויטר
הפרסומים של המלכה בטוויטר נוגעים לעיתים לחייה האישיים ולעיתים כוללים תמונות שלה ושל משפחתה. לעיתים הפרסומים הם גם בנושאים רציניים יותר. המלכה פרסמה בעבר על טייפון בפיליפינים, על הבחירות באיראן ב-2009, שלום במזרח התיכון, קידומה של ירדן, חינוך בינלאומי ומיזמים כגון 1GOAL. המלכה גם ספגה ביקורת, למשל, בעקבות ציוציה על ההפיכה בתוניסיה ב-2011.
האשמות שחיתות
המלכה ראניה הואשמה בשחיתות כאשר בפברואר 2011 מנהיגי 36 שבטים בדואים הוציאו הצהרה שבה הם דורשים ממלך ירדן ״להחזיר לאוצר המדינה את האדמות והחוות אשר ניתנו למשפחת יאסין״. בית המשפט המלכותי דחה את טענותיהם, בעודו אומר שהחותמים על ההצהרה ״הם אינם המנהיגים של השבטים״, וכן דחה את הטענות בנוגע לנתינת אדמה בתור מתנה וכי בדיקה פשוטה ברישומי האדמות יראה אחרת. ב-17 באוקטובר 2019 פרסמה ראניה בדף הפייסבוק שלה איגרת לציבור הרחב שבה היא דוחה את כל הביקורת שהוטחה בה במהלך השנים האחרונות, וטענה כי מתנהל נגדה קמפיין הכפשה בלתי הוגן וכי היא התאפקה שלא להגיב עליו במשך כמה שבועות אך החליטה בסופו של דבר לשבור את שתיקתה.
נישואין ומשפחה
ראניה פגשה את עבדאללה בן אל-חוסיין, שהיה נסיך באותו הזמן, בארוחת ערב בינואר 1993. חודשיים לאחר מכן הם הודיעו על כך שהם מאורסים. ב-10 ביוני 1993 נישאו. לזוג ארבעה ילדים: בן זוגה הוכתר למלך ירדן ב-7 בפברואר 1999, והכריז עליה כמלכה ב-22 במרץ 1999. בלי הכרזתו היא הייתה זוכה לתואר נסיכה בת-זוג, כמו אמו של המלך, מונא אל-חוסיין.
תואר
ראניה נושאת בתואר ״הוד מלכותה מלכת הממלכה ההאשמית של ירדן״. מנישואיה ב-10 ביוני 1993 עם עבדאללה ועד המלכתו ב-22 במרץ 1999 היא נשאה בתואר ״הוד מעלתה המלכותית ראניה אל-עבדאללה מירדן״
שמואל חיים
שמואל חיים (ידוע גם בכינויים מונסייר חיים ושמואל יחזקאל אפנדי; 1891 – 15 בדצמבר 1931) היה עיתונאי, מנהיג קהילתי ופעיל ציוני יהודי-איראני שכיהן כחבר המג'לס של איראן (הפרלמנט האיראני) בשנות ה-20 של המאה ה-20.
קורות חייו
חיים נולד בעיר כרמאנשאה שבאזור האיראני של חבל כורדיסטן. בנעוריו התחנך בבית ספר של כל ישראל חברים והשתלם במספר שפות זרות. משנת 1914 עבד כפקיד מכס בעיר מולדתו, ובזכות חוש פוליטי מחודד עם הזמן החל לשמש גם כיועץ פוליטי של שגרירות בריטניה. בשנת 1920 עבר לעיר הבירה טהראן והחל לעבוד כעיתונאי עבור העיתון המוסלמי-הכללי "אתחאד" (אחדות). לאחר מכן החליט לצאת ביוזמה לייסד עיתון המיועד לקהילה היהודית, והקים עיתון שבועי בשם "החיים" שיצא לאור בשנים 1922–1925. מרבית העיתון היה כתוב בפרסית סטנדרטית, אך חלקו היה כתוב גם בפרסית יהודית.
חיים ניצל את במת העיתון כדי לבטא את עמדותיו בנושאים השונים על סדר היום של יהדות פרס באותה תקופה; הוא קרא לבני הקהילה לגלות מעורבות גדולה יותר בחיים הפוליטיים, קרא לעריכת רפורמות במוסדות הקהילה, וביקר את ממשלת איראן על מקרי אפליה ודיכוי של יהודיה. הוא לא חשש להביע את ביקורת זו כלפי הממשלה האיראנית בפומבי ואף יזם פניה לחבר הלאומים כדי שיסייע ליהודים באיראן, וכך רכש לעצמו לא מעט אויבים בממשל האיראני. כמו כן הוא השתמש בעיתון כבמה להפצת הרעיון הציוני. הוא האמין שהארגונים הציונים היהודים-איראנים הקיימים אינם מתנהלים ומתפקדים כשורה ולכן הקים ארגון ציוני מתחרה שזכה למספר רב של תומכים.
בשנת 1923 התמודד חיים וזכה ברוב גדול בבחירות של הקהילה היהודית לתפקיד הנציג היהודי בפרלמנט (מג'לס) של איראן, וכך היה לחבר באספה החמישית של המג'לס האיראני. בזמן כהונתו בפרלמנט הוא נטה לשתף פעולה עם חברי הפרלמנט מהאופוזיציה, וכך יצר אנטגוניזם מצד רזא ח'אן (ראש הממשלה דאז ולאחר מכן השאה). הוא היה צפוי לנצח גם בבחירות לכיסא היהודי במג'לס השישי, אך הושם במעצר בשבועיים וחצי לפני הבחירות ולבסוף הפסיד ליריבו ד"ר איוב לוקמאן נהוראי. מעט לאחר סיום כהונתו כחבר פרלמנט הואשם על ידי רשויות איראן בקשירת קשר להתנקשות בשאה מתוך כוונה להפוך את איראן לרפובליקה. הוא הועמד לדין בפני בית משפט צבאי שגזר עליו עונש מוות בשנת 1926. הוא נותר בכלא בתא נידונים למוות מספר שנים נוספות, וב-15 בדצמבר 1931 הוצא להורג על ידי כיתת יורים.
יצחק חופי
יצחק (חקה) חופי (25 בינואר 1927 – 15 בספטמבר 2014) היה אלוף בצה"ל, איש הפלמ"ח, אלוף פיקוד הצפון במהלך מלחמת יום הכיפורים וראש המוסד.
שירותו בפלמ"ח
חופי נולד בתל אביב, להורים שעלו לארץ ישראל מאודסה ב-1922. בתום לימודיו בבית ספר יסודי הצטרף לתנועת המחנות העולים והחל ללמוד בבית ספר תיכון חדש. עזב את לימודיו בבית-הספר התיכון משום שהוריו לא יכלו לממן את שכר הלימוד, והצטרף להכשרה צעירה בקיבוץ מעוז חיים. בתחילת 1944 התגייס לפלמ"ח ויצא להכשרה מגויסת בבית הערבה. ב-1945 עבר קורס מ"כים והיה מפקד כיתה בחפציבה. הדריך בקורס מפקדי כיתות במשמר העמק ובסוף שנת 1946 עבר קורס מ"מים בגניגר. במלחמת העצמאות שירת כמ"פ בגדוד הראשון של הפלמ"ח שהשתייך לחטיבת יפתח. במסגרת קרבות החטיבה נלחם ברבים ממבצעי המלחמה, ובהם קרב משמר העמק, שם בלם את כוחותיו המשוריינים והעדיפים בהרבה של פאוזי קאוקג'י, באמצעות מארב שטמן לו מחוץ לקיבוץ, במורד גבעה, ובקרבות מלכיה.
שירותו בצה"ל
לאחר קום המדינה והיווסדות צה"ל נשאר חופי לשרת בצבא הקבע. היה מדריך בבית הספר לקצינים (בה"ד 1) וקצין מבצעים בפיקוד הדרום ולאחר מכן עבר קורס מג"דים. בשרתו כמפקד גדוד 51 בחטיבת גבעתי השתתף בפעולות התגמול של תחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, והיה חניך ומדריך במכללה לפיקוד ולמטה (קורס פו"ם). לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבה 202, היא חטיבת הצנחנים, ולקח חלק במבצע שומרון ובמבצע קדש, במהלכו השתתף בקרב המיתלה. לאחר המלחמה יצא להשלים את לימודיו התיכוניים. כשחזר לשירות מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז. בשנים 1962-1960 היה מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל, ולאחר מכן מח"ט הצנחנים (1964-1962, אז כבר נקראה חטיבה 35).
ב-1964 יצא חופי ללימודים בארצות הברית, בבית הספר לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית. כשחזר ב-1965 מונה לראש מחלקת מבצעים במטכ"ל, תפקיד אותו מילא במשך שלוש שנים, כולל במהלך מלחמת ששת הימים. ב-1 ביולי 1968 מונה לעוזר ראש אג"ם, האלוף עזר ויצמן, ושבועות מספר לאחר מכן היה מהקצינים הראשונים לקבל את דרגת תת-אלוף שהונהגה אז לראשונה. ב-1 באוגוסט 1969 מונה לראש מחלקת ההדרכה (מה"ד) באגף המטה הכללי (היום חטיבת תורה והדרכה באגף המבצעים).
בשנים 1974-1972, ובפרט במהלך מלחמת יום הכיפורים (1973) היה חופי אלוף פיקוד הצפון. בהתאם לבקשתו החל ב-26 בספטמבר 1973 תגבור של הכוחות ברמת הגולן ביחידות של חטיבה 7, ועד ערב המלחמה עלתה כל החטיבה לרמת הגולן. ערב פרוץ המלחמה נמצא פיקוד הצפון בכוננות מרבית. חופי פיקד על אוגדות חיל השריון במהלך קרבות הבלימה הקשים של ימי-הלחימה הראשונים ובמהלך מתקפות-הנגד המוצלחות בהמשך.
זמן קצר לאחר המלחמה, בינואר 1974, מונה חופי לראש אגף המטה הכללי (אג"ם) במטכ"ל, ולאחר התפטרותו של הרמטכ"ל דוד (דדו) אלעזר באפריל של אותה השנה תיפקד כממלא-מקום הרמטכ"ל, עד לכניסתו לתפקיד של מרדכי ("מוטה") גור (שבמהלך המלחמה היה נספח צה"ל בארצות הברית, ואלוף פיקוד הצפון בחודשים שעברו מאז שעזב חופי את התפקיד).
שירותו במוסד
עם כניסתו של גור לתפקיד הרמטכ"ל באפריל 1974 השתחרר חופי מצה"ל, וביולי אותה שנה מונה לראש המוסד במקומו של צבי זמיר. במסגרת תפקיד זה דחף לביצועו של מבצע לשחרור בני הערובה הישראלים שנחטפו בטיסת אייר פראנס לנמל התעופה הבינלאומי אנטבה באוגנדה (יוני 1976), וכהכנה למבצע יונתן רתם את "המוסד" למאמצי המודיעין בשדה התעופה באנטבה וכן בהכנות לנחיתתם ותדלוקם של המטוסים בניירובי שבקניה הסמוכה. בנוסף, במסגרת המבצע המתמשך זעם האל, חוסל עלי חסן סלאמה, ראש ארגון "ספטמבר השחור", בחוצות ביירות ב-22 בינואר 1979 באמצעות פיצוץ מכונית תופת ליד מכוניתו שחלפה ברחוב בדרכו לאירוע משפחתי.
בתקופתו "המוסד" נקט בסדרה של פעולות חשאיות כדי לסכל את תוכנית הגרעין של עיראק. ל"מוסד", יוחסו מספר פעולות של פגיעה בציוד הכור עוד בצרפת, ואף חיסול מדענים שעסקו במיזם זה. חופי התנגד למלחמת לבנון הראשונה, נמנע מלקחת חלק בתכנונים ובהכנות למלחמה והטיל נושא זה על נחיק נבות. כיהן כראש המוסד עד 1982.
תפקידיו כאיש ציבור
עם סיום תפקידו כראש "המוסד" מונה חופי למנכ"ל חברת החשמל (1982-1990). לאחר-מכן היה יו"ר מועצת המנהלים של תדיראן בע"מ (1994-1990). ב-1993 מונה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין לבדוק את נושא הפעילות הישראלית בחבר המדינות. ב-1994 שימש נציג משפחות חללי אסון צאלים ב'. ב-1995 מונה לאומבודסמן (נציב קבילות הציבור) במועצת "כחול-לבן" שליד התאחדות התעשיינים. חופי היה ממייסדי תנועת הדרך השלישית, אולם הודיע על פרישתו מהתנועה ב-1995.
תפקידים נוספים שמילא:
היה חבר פעיל במספר אגודות ועמותות:
ב-2001 הוכתר חופי בתואר "אביר איכות השלטון" בקטגוריית צבא וביטחון.
ב-2008 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
חופי היה תושב רמת גן ויקיר העיר לשנת 1998.
חופי נפטר ב-15 בספטמבר 2014 ונטמן בבית הקברות מורשה.
בסוף 2015 החליטה עיריית חיפה לקרוא כיכר על שמו בכניסה למשרדי חברת חשמל. ב-22 באוקטובר 2015 נחנך רחוב על שמו ברמת השרון.
על שמו גם רחוב בשיכון הצנחנים ברמת גן.
לגיון הכבוד
המסדר הלאומי של לגיון הכבוד (בצרפתית: Ordre national de la Légion d'honneur) או לגיון הכבוד הוא עיטור מסדר הכבוד החשוב ביותר בצרפת. הוא מוענק הן לאזרחי צרפת והן לזרים. המסדר נוסד ב-19 במאי 1802 על ידי הקיסר נפוליאון כהוקרה לשירות צבאי וכתגמול לתרומה אזרחית יוצאת מגדר הרגיל.
חסילונים
חֲסִילונים (שם מדעי: Caridea) (ידועים גם כשרימפסים, מאנגלית: "Shrimp") היא אינפרא-סדרה של מעשירי רגל מתת-המערכה סרטנאים. החסילונים הם שחיינים קטני-ממדים בעלי תפוצה רחבה במים מתוקים ומי ים.
לגיון הכבוד
סמלו של המסדר הוא כוכב מחומש ופניו מצופים אמייל לבן. על צדו האחד מופיע סמלה של צרפת ועל הצד האחר שני דגלים. הכוכב מורכב על גבי זר ותלוי בסרט אדום. בעל האות עונד אותו על צדו השמאלי של חזהו. לאות חמש דרגות (מהדרגה הנמוכה לגבוהה): אביר, קצין, מפקד, קצין גבוה, הצלב הגדול.
חסילונים
טקסונומיה ומיון
החסילונים מובדלים באופן שטחי מהפראונים (בני תת-הסדרה Dendrobranchiata; באנגלית מכונים "Prawns") במבנה הזימים שלהם. לא תמיד מבדילים בין החסילונים מהתת-סדרה Caridea לפראונים ולעיתים חסילונים גדולי ממדים מכונים (בעיקר בדרום-מזרח אסיה) מכונים בטעות פראונים.
לגיון הכבוד
דרגות העיטורים
צלב גדול
חסילונים
טקסונומיה ומיון
השם חסילונים נחשב גם עבור סרטנאים שאינם קשורים לקבוצה כמו חסילוני גמל שלמה או קרילאים (המכונים "חסילוני קריל").
לגיון הכבוד
דרגות העיטורים
מפקד
חסילונים
מחזור החיים
רוב החסילונים מתפתחים ומתרבים רק בבית גידול ימי, אך ישנם מינים המסוגלים להתרבות ולהתפתח גם במים מתוקים (כדוגמת "רד שרי שרימפ" הנפוץ באקווריומים). הנקבות מטילות בין 50,000 למיליון ביצים הבוקעות לאחר 24 שעות בצורת פגית הנקראת "נאופליוס" (Nauplius). הפגיות ניזונות משאריות של חלמון מהביצים מהן בקעו, ולאחר מכן עוברות גלגול צורה (מטמורפוזה) לפגית בעלת יכולת שחייה המכונה זואי (Zoea). הפגיות ניזונות מאצות, ולאחר מספר ימים עוברות גלגול נוסף במהלכו הן הופכות למיסידקה (Mysidacea), הניזונות מאצות ומפלנקטון ומזכירות בצורתן החיצונית חסילון קטן. לאחר 3 עד 4 ימים נוספים מתרחש גלגול הצורה האחרון, ממנו מתפתח חסילון צעיר בעל כל המאפיינים הנמצאים בבוגר. תהליך ההתפתחות כולו אורך כ־12 ימים מזמן הבקיעה. אצל חלק מזני המים המתוקים הבקיעה מתרחשת לאחר כשבועיים והחסילון בוקע מיד בצורתו הבוגרת. בטבע נודדים החסילונים הצעירים אל שפכי נהרות, שם הם נהנים ממים עשירים במזון ודלי מלח. באזורים אלו הם משלימים את התפתחותם, ואז חוזרים כבוגרים אל המים הפתוחים. חסילונים בוגרים חיים בעיקר על קרקעית הים. הם מגיעים לאורך של 1.2 ס"מ עד 30 ס"מ וחיים בין שנה ל-6.5 שנים.
מוסיה טולמן
ביוגרפיה
טולמן התמחתה בעיקר בציור דיוקן, היא מיזגה בין המסורת הקלאסית של בצלאל והשפעת המודרניות של פריז בשנות ה-30. ב-1936 ציירה את דיוקן גוסטב קאהן ואת מאיר דיזנגוף בביקורו בפריז ב-1937. היא ציירה אף את דיוקנו של זלמן שניאור שהתגורר בפריז ואת דיוקנה של הפסלת חנה אורלוף.
ב-1931 השתתפה בתערוכה סלון הסתיו בפריז. ב-1948 הקימה ביחד עם מאנה כץ, ז'אן אטלן ואמנים נוספים ארגון בשם "אמנות" שעזר לאמנים ישראלים בבואם לפריז.
חסילונים
חסילונים כמזון
בתרבויות רבות החסילונים הם חלק מהתפריט ומשמשים להכנת מתכונים ותבשילים שונים. חסילונים, כמו סרטנאים אחרים, אסורים באכילה לפי כללי הכשרות בהלכה היהודית ולכן תפוצת מאכלים אלו במשקי בית בישראל נמוכה יחסית.
כשאר פירות הים, עשירים החסילונים בסידן בחלבון ובשומן ודלים בפחמימות. חסילונים מיובשים משמשים לתיבול ובמרקים במטבח האסייתי, בצפון אמריקה נפוצים בעיקר חסילונים מטוגנים. גם באירופה החסילון הוא רכיב פופולרי במאכלים רבים ביניהם הפאייה הספרדית.
לגיון הכבוד
דרגות העיטורים
קצין
מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין
ילדות ונישואים
הדוכסית מריה אלכסנדרינה אליזבת אלאונורה נולדה ב-14 במאי 1854, ילדתם השלישית ובתם הראשונה של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ורעייתו הראשונה אוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ. אמה מתה כשהייתה בת שמונה ואביה נישא פעמיים לאחר מותה.
חסילונים
שימושים נוספים
תחבושות המיוצרות מכיטין המופק מהשריון של החסילונים משווקות על ידי חברת HemCon Medical. תחבושות אלו הראו יעילות גבוהה יותר בעצירת דימומים מאשר תחבושות גאזה רגילות, בזכות תכונות הכיטין כמקריש דם. שימשו את הצבא האמריקני במלחמה בעיראק. גם בצה"ל נכנסו התחבושות לשימוש.
מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין
ילדות ונישואים
ב-28 באוגוסט 1874 נישאה מריה לולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ילדו החמישי ובנו השלישי של צאר רוסיה אלכסנדר השני. מריה, שהייתה לותרנית אדוקה, סירבה להמיר את דתה לדת הרוסית הפרובוסלבית, ולכן לקח שלוש שנים עד שהצאר נתן את הסכמתו לנישואים. מריה שמרה על דתה במהלך רוב נישואיה אולם המירה לבסוף את דתה שנים לאחר מכן, ככל הנראה כדי לתת לבנה קיריל סיכוי רב יותר לרשת את כס הקיסרות. לאחר המרתה היא קיבלה את השם הרוסי מריה פבלובנה.
חסילונים
חסילונים באקווריום
מינים שונים של חסילונים מגודלים על ידי האדם באקווריומים. חלקם משמשים לנוי בלבד, אך חלקם משמשים לניקיון האקווריום והסרת אצות. חסילוני המים המתוקים הנפוצים באקווריומים הם חסילון "מארש" היפני וחסילון "הזכוכית", במים מלוחים נפוצים החסילון המנקה Lysmata amboinensis וחסילון "האש". בקרב מגדלי החסילונים בישראל סוג החסילון הנפוץ ביותר הוא בעיקר חסילון "קריסטל אדום".
מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין
ילדות ונישואים
לזוג נולדו חמישה ילדים:
המשפחה התגוררה בארמון ולדימיר שבסנט פטרבורג, שם ביססה מריה את שמה כאחת המארחות הטובות ביותר בעיר. הנסיכה לא הסתדרה עם גיסה הצאר ובמיוחד עם גיסתה, הצארינה, והיא הפכה את ארמון ולדימיר לחלופה לחצר המלוכה. בעלה ולדימיר מת בשנת 1909.
חסילונים
הערות שוליים
Chèrvette
מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין
הבריחה מרוסיה
מריה הייתה בת שושלת רומנוב האחרונה שהצליחה להימלט ללא פגע מרוסיה לאחר תחילת המהפכה. היא בילתה את השנה הראשונה למהפכה באזור הקווקז שכן עדיין קיוותה כי בנה קיריל ירש את הכתר. עם התקרבם של הבולשביקים לאזור בשנת 1918 ברחה המשפחה באמצעות סירה בים השחור לעיר אנאפה ולאחר שנה וחצי, כאשר הצבא הלבן היה על סף תבוסה סופית, עזבו את האזור לתמיד ושטו לוונציה.
מריה המשיכה במסעה מוונציה דרך שווייץ לצרפת, שם החלה בריאותה להדרדר. היא נפטרה בעיירה קונטרסויל שבצפון-מזרח צרפת ב-6 בדצמבר 1920, בת 66, מוקפת על ידי משפחתה. בעזרתו של חבר המשפחה הוברח אוסף התכשיטים של מריה מחוץ לרוסיה וכיום אחד מנזריה נמצא בבעלותו של המלך צ'ארלס השלישי.
קארי-אן מוס
קארי-אן מוס (באנגלית: Carrie-Anne Moss, נולדה ב-21 באוגוסט 1967) היא שחקנית קנדית.
ביוגרפיה
מוס נולדה בברנבי, קולומביה הבריטית, קנדה. בגיל 20 עברה לאירופה במטרה להתחיל בקריירת דוגמנות. תפקידה הטלוויזיוני הראשון היה בסדרת דרמה בשם "צדק אפל", שהופקה בעונה הראשונה בברצלונה. כשהפקת הסדרה עברה ללוס אנג'לס, עברה מוס לשם יחד איתה. לאחר מכן שיחקה במספר סרטים ופרסומות, עד לפריצתה הגדולה ב-1999, כשגילמה את הדמות "טריניטי" בסרט "מטריקס". היא שיחקה גם בשני סרטי ההמשך ותרמה את קולה למשחקי הווידאו ולסרטוני ההנפשה שנעשו לפי הסרט.
בשנת 2000 היא שיחקה בסרטים "שוקולד" ו-"ממנטו", עליו זכתה בפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2006 שיחקה בסרט "עוגת שלג", עליו זכתה בפרס ג'יני לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2009 כיכבה בסרט הרומנטי "אהבה כואבת" לצד ריצ'רד אי. גרנט.
בשנת 2012 כיכבה לצד רוב לאו במותחן הפוליטי "קרב סכינים" של הבמאי ביל גאטנטאג. בשנת 2016 שיחקה בסרט הדרמה "הנס של סוזנה" בכיכובה של קלואי גרייס מורץ.
חיים אישיים
מוס נישאה לשחקן סטיבן רוי בשנת 1999. לזוג שלושה ילדים.
סימון דה בובואר
שנותיה הראשונות
בובואר נולדה בפריז, צרפת כבת בכורה מבין שתי הבנות של משפחה בורגנית קתולית. אביה, ז'ורז' ברטארן דה בובואר, היה עורך דין (ושחקן תיאטרון חובב), שירד מנכסיו בזמן מלחמת העולם הראשונה. אמה, פרנסואז לבית בראסר, אשה אדוקה, ביקשה לחנך את שתי בנותיה על ברכי הדת, הצייתנות והצניעות. בבית משפחת דה בובואר הייתה ספרייה גדולה שז'ורז' ברטארן דה בובואר המשיך לטפח גם לאחר שירד מנכסיו.
דה בובואר החלה לקרוא בגיל 4 ולכתוב כבר בגיל 8. בגיל חמש היא נשלחה לבית ספר פרטי ובמקביל, בעידודו של אביה, קראה ספרות ושירה. מאוחר יותר, כנערה מתבגרת, הכריזה שהיא אתאיסטית והחליטה להקדיש את חייה לקריאה ולכתיבה.
דה בובואר סיימה בגיל 16 בהצטיינות את לימודיה בבית הספר הפרטי, בשעה בה התרחש שינוי משמעותי במערכת ההשכלה הגבוהה בצרפת. מרבית בחינות הכניסה לאוניברסיטאות היו פתוחות עתה בפני נשים, לראשונה. זו הייתה הזדמנות לדה בובואר שבעקבות המצב הכלכלי הרעוע של משפחתה, כבר לא יכולה לסמוך על הנדוניה שלה, כמו בנות מעמד בינוני אחרות בגילה, והזדמנויות הנישואים שלה היו בסכנה. דה בובואר נצלה את ההזדמנות להגשים את מבוקשה - להמשיך בלימודיה. אביה רצה שתלך בדרכו ותלמד משפטים ותשתלב בשירות הציבורי כעורכת דין. אולם דה בובואר רצתה ללמוד פילוסופיה והצליחה לשכנע את הוריה שתלמד הוראה ופילוסופיה. לאחר שעברה את בחינות הבגרות במתמטיקה ובפילוסופיה בשנת 1925, היא למדה מתמטיקה במכון הקתולי של פריז (Catholique Institut) וספרות ושפות במכון סנט מארי (Sainte-Marie). בתקופה זו נחשפה, לראשונה בחייה, למבנה המעמדי של החברה הצרפתית.
לימודים, פילוסופיה ושבירת מוסכמות חברתיות
בגיל 21 סימון דה בובואר התחילה את לימודי הפילוסופיה שלה בסורבון. מוריס מרלו-פונטי היה אחד מחבריה לספסל הלימודים. הם חלקו האחד על השני בתפיסתם את חקר האמת, מרלו-פונטי טען שיש לחקור את האמת בתוך הגבולות החברתיים והדתיים בהם חונכו (גם הוא חונך כקתולי) ואילו דה בובואר כבר התכחשה אליהם כליל. הם המשיכו להיות מיודדים אף על פי שהתאכזבה ממה שראתה כצרות המחשבה שלו. בכיתה של מרלו-פונטי ודה בובואר למדו גם ז'אן-פול סארטר, פול ניזאן ורנה מאהו. הם היו חבורה סגורה שהתבלטה ביכולותיה האינטלקטואליות. אך הם גם היו מרוחקים ומתנשאים משאר הסטודנטים. דה בובואר הוזמנה ללמוד איתם לבחינות הסיום לתואר רק אחרי שהתבלטה בחריפותה והייתה מקום שני בכיתה אחרי סארטר. הם הפכו לנאהבים בקיץ לאחר בחינות סיום התואר.
במקביל ללימודים, דה בובואר, סארטר ופונטי החלו ללמד בבתי ספר תיכוניים. דה בובואר שאבה הנאה מההוראה.
מערכת יחסיהם של דה בובואר וסארטר לא הייתה מחייבת. הם מעולם לא נישאו, ויתרה מזאת: אף ניהלו פרשיות אהבה ממושכות עם בני ובנות זוג אחרים. משפחתה של דה בובואר לא ראתה בעין יפה את טיב יחסיה עם סארטר ואביה דרש מסארטר להתחתן עם בתו. הוא הבטיח לעשות כן, אך הם מעולם לא נישאו ואף לא גרו ביחד תחת אותה קורת גג בקביעות. הבחירה של דה בובואר לנהל מערכת יחסים פומבית עם גבר ללא נישואים הייתה מאוד לא מקובלת בין מלחמות העולם. מערכת היחסים עם סארטר הייתה המשמעותית ביותר בחייה של דה בובואר.
למרות היחס החיובי מצד הציבור והתקשורת בו זכתה הזוגיות הבלתי שגרתית של בובואר וסארטר, לאחר שנחשפו עובדות רבות אודות היחסים ביניהם, ניתן לציין כי נבגדה בובואר על ידי סארטר: למרות ההסכם ביניהם אודות "שקיפות" במערכות היחסים שלהם, הסתיר סארטר מבובואר את האמת על יחסיו הרציניים עם דולורס ואנטי ארנרייך האמריקנית; את השנים האחרונות של חייו בילה בקרבה אינטלקטואלית משמעותית יותר עם חברו הטוב בני לוי; ואת ירושתו הספרותית השאיר לארלט אלקיים, יהודיה ממוצא אלג'יראי שאותה אימץ לבת.
בין השנים 1931–1943 לימדה דה בובואר פילוסופיה במוסדות חינוך שונים ברחבי צרפת, לרבות בתי ספר תיכוניים. בשנת 1943 פרסמה דה בובואר את הרומן הראשון שלה, "האורחת" ("L'Invitée"). שנים אלו היו חשובות באופן מכריע לעיצוב דמותה הפילוסופית. תוך התבססות על פילוסופיה קלאסית, היא החלה קוראת דרור לדעותיה ולמחשבותיה, שהתמקדו בעיקר בפמיניזם ובאקזיסטנציאליזם.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשו הגרמנים לפולין ובצרפת הוכרז על גיוס כללי של הגברים, ביניהם גויס סארטר. עם הצטרפות בריטניה וצרפת למלחמה במהלך השנה, רבים ברחו מפריז וכך גם סימון דה בובואר. היא חזרה לפריז לפני נפילת העיר בידי הנאצים. על מנת שתוכל להמשיך לעבוד כמורה תחת משטר וישי היא חתמה על תצהיר בשבועה שאינה יהודיה. במרץ 1941 שוחרר סארטר ממחנה שבויים נאצי וחזר לפריז והם הקימו יחד עם אינטלקטואלים אחרים את קבוצת "סוציאליזם וחירות". מטרת הקבוצה הייתה לפרסם עלונים לציבור הצרפתי על המצב בצרפת הכבושה ולחשוב על "היום שאחרי". ניסיונותיהם של דה בובואר וסארטר לחבור לקבוצות התנגדות אחרות לא עלה יפה בעיקר משום שהקומוניסטים לא בטחו בסארטר.
פרסום ספרה "האורחת" ב-1943 הוביל לחשיפה ציבורית של הקשר בין סארטר לדה בובואר. הזוג נעשה מוכר בציבור ובעקבות כך פוטרה דה בובואר ממשרת ההוראה. דה בובואר וסארטר היו אחד מהזוגות הנודעים של המאה ה-20. מערכת היחסים ביניהם, על רגעי הגאות והשפל שבהם, נמשכה באינטנסיביות רבה, מרגע פגישתם ועד למותו של סארטר ב-1980.
לאחר פיטוריה, סארטר סייע לה למצוא עבודה כמפיקה ברדיו. דה בובואר המשיכה בעיסוקיה, כמעט ללא הפרעה מצד שלטונות הכיבוש. לאחר המלחמה, בשנת 1945, פרסמה דה בובואר את הנובלה "דמם של אחרים" (Le Sang Des Autres), שהתמודדה עם השאלות שהעלה כיבושה של צרפת.
פעילות ציבורית ואינטלקטואלית
בסוף שנת 1945 התפרסם לראשונה כתב העת "זמנים מודרניים" ("Les Temps modernes") על שם סרטו של צ'ארלי צ'פלין "זמנים מודרניים". העורך הראשי היה סארטר, וסימון דה בובואר, רמון ארון, מיכאל לאיריס, ז'אן פולאן, מוריס מרלו-פונטי ואחרים היו חברי מערכת. מטרת כתב העת הייתה לנקוט עמדה ביחס לזמנים המודרניים והוא היווה שופר לחברי המערכת שכתבו בו מאמרים רבים בספרות, פילוסופיה ופוליטיקה. ב-1966 ביקרו דה בובואר וסארטר במצרים ובישראל, לכבוד צאתו לאור של גיליון מיוחד של "זמנים מודרניים", בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי. הסכסוך היה אחד הנושאים הבודדים שדה בובואר וסארטר היו במחלוקת גדולה לגביו. שניהם האמינו שהן ליהודים והן לפלסטינים יש זכות למדינה משלהם, אך הם לא הסכימו על מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים בייחוד לאחר מלחמת 1967. דה בובואר הזדהתה יותר עם העמדה הישראלית של אותה תקופה ואילו סארטר עם העמדה הפלסטינית.
בתחילת 1947 נסעה דה בובאר לראשונה לארצות הברית. היא הרצתה באוניברסיטאות ובפורמים שונים בכל רחבי המדינה, פגשה מכרים וטיילה. באותה תקופה, היא החלה לאסוף חומרים לכתיבת מאמר על נשים. כשזה נכתב לבסוף, הוא היה לחיבור המרכזי שלה - "המין השני". במהלך ביקורה בארצות הברית היא פגשה את הסופר האמריקאי נלסון אלגרן ("האיש עם יד הזהב"). ולתקופה קצרה, הם הפכו לזוג. יחסיהם היו סוערים והסתיימו במפח נפש של אלגרן. למרות זאת ביקשה דה בובואר להיקבר כשהיא עונדת את טבעתו של אלגרן. במהלך שנת 1947 נסעה דה בובאר מספר פעמים לארצות הברית וכתבה בעקבות נסיעותיה את ספרה "אמריקה יום אחרי יום". הספר כתוב בצורה של יומן, אבל אינו שכתוב של מחברות שהיא כתבה במהלך נסיעתה. היא עיצבה את הספר כיומן, משום שהמסע היה כמו מהלך של חשיפה תודעתית.
המודעות הפוליטית של דה בובואר התחדדה רק שהחלה לפגוש "אנשים מדוכאים", כהגדרתה. בנובמבר 1948 נפגשו - היא, סארטר ו Rousset - עם נציגים מהודו-סין הצרפתית לדון בבעיות של הקולוניאליזם הצרפתי והשפעתו על האוכלוסייה המקומית. פגישה זו היוותה נקודת מפנה בחייה והיא הפכה למחויבת לסיוע לפליטים פוליטיים מהעולם השלישי. ב־1955, שנה לאחר מלחמת העצמאות של אלג'יריה, הכריזו דה בובואר וסארטר ב"זמנים מודרניים" שהם תומכים בעצמאותה של אלג'יריה, עמדה שלא הייתה אז מקובלת בצרפת. בעקבות ההכרזה הם כונו "אנטי צרפתים".
בשנת 1971, הובילה דה בובואר עם אחותה, הלן דה בובואר, את המאבק בצרפת בנושא זכויות רבייה. היא לקחה חלק בניסוח הצהרה שכונתה "מניפסט ה-343". לא ידוע כמה מן הנשים שחתמו על המניפסט עברו הפלה, אך החתימה על ההצהרה לעמידה משותפת מול האיסור לנשים לעבור הפלה מלאכותית בצרפת, חשפה אותן לאפשרות שיועמדו לדין פלילי. המניפסט הופיע במגזין הצרפתי לה נובל אובזרווטר ב-5 אפריל 1971. מבין החותמות היו אמניות, שחקניות, סופרות משפטניות ואחרות. החל משנת 1974, הפלה מלאכותית הייתה לחוקית בצרפת.
ב-1977 חתמה דה בובואר על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15 - גיל ההסכמה בצרפת).
דה בובואר הייתה כותבת פורייה ובמהלך חייה כתבה 26 יצירות שכללו פרוזה, מחזות, הגות ואוטוביוגרפיה.
סימון דה בובואר נפטרה בפריז עקב דלקת ריאות ב-14 באפריל 1986 בגיל 78 ונקברה לצדו של ז'אן-פול סארטר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
בשנת 1985 זכתה בפרס ירושלים לחירות האדם.
האורחת (L'Invitée)
"האורחת" (1943) מתאר את ההרס האיטי של מערכת היחסים של בני זוג בעקבות ביקור ממושך של נערה צעירה בביתם. הספר עוסק בשאלה הפילוסופית ביחסים בין המצפון לבין "האחר". מצפונו של האחד פוגע משנהו. נראה שהסיפור מתבסס על היחסים המורכבים שהיו לדה בובואר וסארטר עם תלמידתה של דה בובואר אולגה קוזקייביץ'.
אתיקה אקזיסטנציאליסטית
בשנת 1944 דה בובואר פרסמה את החיבור הפילוסופי הראשון שלה, "פירוס וקינאס" (Pyrrhus et Cinéas). החיבור הוא דיון על אֶקְזִיסְטֶנְצְיָאלִיזְם. בחלק הראשון הוא עוסק במחשבה האקסטניאליסטית של סארטר, והחלק השני הוא פרשנות של דה בובואר על אי אפשרות הפירוק של חופש, כלומר הרעיון שחופש מלא יכול להתקיים כאשר פרט מכיר ומקבל את החופש מאחרים ומעצמו. הספר בנוי כדיאלוג בין פירוס לקינאס (שר תסליה).
ב-1947 פרסמה דה בובואר את "האתיקה של העמימות" (Pour une morale de l'ambiguïté). האתיקה של העמימות מתחילה בהנחה האקזיסטנציאליסטית המרכזית ש'קיום קודם למהות'. עיקרון זה מסביר שאנחנו, בני האדם, יוצרים את המהות שלנו באמצעות הבחירות והפעולות שלנו. על פי דה בובואר, עמימות העבר של האדם כעובדה נתונה, משפיעה על עיצוב אופי של ההווה והעתיד העומדים להיווצר באופן חופשי. בהתחשב בכך שלא ניתן לחזות את ההשפעות העתידיות של הבחירות הנוכחיות שלנו, אנחנו מרגישים את המשקל המוסרי של כל החלטה שאנחנו מקבלים. זהו רק פן אחד של העמימות איתו דה בובואר מציעה לאנשים להתמודד.
בני אדם גם חווים עמימות בנוגע לטבע הכפול שלנו: גוף ותודעה. על פי דה בובואר, תודעה אנושית תלויה בהיבטים הגופניים אך הם אינם זהים. בני אדם יכול להתעלות מהגופניות שלהם במחשבה, אבל הם אף פעם לא יכולים לברוח ממנה. היכולת שלנו להתעלות מעל הפיזיות שלנו באמצעות מחשבה היא מה שמעורר גם חופש וגם חובה מוסרית. עם זאת, כמו הוגות פמיניסטיות אחרות, דה בובואר רואה את הבעייתיות המוטבעת במסורת הפילוסופית המערבית המתעדפת את הצד השכלי של הדואליזם. דה בובואר טוענת שהנטייה לתפוס את העולם בצורה דואליות הוא "קדמוני כתודעה עצמה."; פן נוסף של העמימות של הקיום האנושי הוא שילוב של הקטבים הללו, הכוללים יחסי גומלין בין האני ואחר. כאשר אי-הבהירויות שלנו נבחנות, מתברר כי אף על פי שתפיסה אנושית מבקשת דואליזם, אין תעדוף של כל אחד על פני האחרת. ביקורת זו מהווה חלק מהבסיס לתאוריה הפמיניסטית של דה בובואר, כמו גם לתפיסת האתיקה שלה.
זמנים מודרניים (Les Temps modernes)
בסוף מלחמת העולם השנייה ערכו בובואר וסארטר את זמנים מודרניים (Les Temps modernes), כתב עת פוליטי שהקים סארטר יחד עם מוריס מרלו-פונטי ואחרים. בובואר השתמשה ב-Les Temps Modernes כדי לקדם את עבודותיה ולחקור את רעיונותיה בקנה מידה קטן לפני שפרסמה מאמרים וספרים. בובואר נותרה עורכת עד יום מותה.
מיניות, פמיניזם אקזיסטנציאליסטי והמין השני
הספר "המין השני" (1949) נכתב כחקירה אישית של דה בובואר שהחל בהכרה שהיא וסארטר שונים. הוא גבר והיא אישה. ההכרה הזו הובילה אותה למחקר על מקום האישה בהיסטוריה האנושית. כפילוסופית אקזיסטנציאליסטית היא לא האמינה ב"טבע האדם" וטענה שנשיות היא מושג חברתי ולביולוגיה אין תשובה לשאלה - מדוע האישה היא האחר? דה בובואר מסבירה את התפתחות האישה כ"אחר הנצחי". התודעה העצמית של הסובייקט על פי התאוריה האקזיסטנציאליסטית, דורשת את קיומו של אחר. האחר הוא ישות מספיק דומה אך גם מספיק שונה כדי לערוך איתה השוואה ולאפשר את הגדרת העצמי. בכל התרבויות, כולל תרבויות המטריארכליות, הגבר הוא סובייקט והאישה היא האחר. משחר האנושות, נכבלה האישה לשונותה הביולוגית משום שהגבר הוא שהגדיר את המציאות, ולפיכך יצר חברה בדמותו. ומאחר והמודל הוא גברי, ריכוז הכוח הכלכלי והפוליטי, קביעת אמות המוסר ואת היחס לנשים הוא קבע. יתרה מזאת, כיוון שהתרבות האנושית היא גברית, הרי גם תפיסתן של הנשים את עצמן הושפעה במידה מכרעת מתפיסתו של הגבר אותן.
בספר זה, דה בובואר תיארה שלושה סוגים עיקריים של נשים הפועלות בחוסר תום לב: הנרקיסיסטית (La narcissiste) השוללת את חירותה על ידי התייחסותה לעצמה כאובייקט נחשק; המיסטיקנית (La mystique), שמשקיעה את חירותה במוחלט; והאישה המאוהבת (L’amoureuse), שמטילה את זהותה לתוך האובייקט הגברי שלה. דה בובואר התייחסה גם למה שכינתה האיש הרציני (L'homme sérieux), שהכפיף את עצמו לסיבה חיצונית כלשהי, שבעטיה אין לו, לתפיסתו, חופש לבחור באפשרות אחרת, ולפיכך הוא, בחוסר תום לב, שולל את חירותו שלו.
דה בובואר מותחת ביקורת על משנתו של סארטר האומר שלכל אחד יש אפשרות לבחור לעצמו איך לחיות ולפעול. דה בובואר טוענת שיש אוכלוסיות שלמות - נשים ומיעוטים - שאין להן אפשרות לבחור איך לחיות. למשל, באותה התקופה לא כל מקצועות הלימוד היו פתוחים בפני נשים. הספר עורר הרבה עניין ציבורי עם פרסומו ושנים ארוכות לאחר מכן. הוא חיזק את מעמדה של סימון דה ובובואר ככותבת מחוננת, פילוסופית מבריקה ועתה גם כהוגה פמיניסטית.
המנדרינים (Les Mandarins)
הרומן הידוע ביותר של דה בובואר הוא "המנדרינים" (1954), שזיכה אותה גם בפרס גונקור. הספר עוקב אחר חייהם האישיים של חבורה מגובשת של אינטלקטואלים צרפתים מסיום מלחמת העולם השנייה ועד אמצע שנות החמישים. גם בספר זה, הדמויות המרכזיות מזכירות אנשים מרכזיים בחייה. למשל אלבר קאמי, סארטר והיא עצמה. שם הספר מרמז על השאלה שמרחפת בספר - האם מקומם של האינטלקטואלים אחרי מלחמת העולם השנייה דומה למעמדם, חסר ההשפעה, של הביורוקרטים המשכילים של האימפריה הסינית. בדומה לכתבים אחרים של דה בובואר, שאלות פמיניסטיות, אקזיסטנציאליסטיות ומוסר אישי, נחקרות באמצעות הדמויות.
הזקנה (La Force de l'âge)
ב-1967 החלה דה בובואר במחקר גדול נוסף על הגיל השלישי. הספר "הזקנה" פורסם ב-1970 וזכה להצלחה מידית. בעוד שספרה, "המין השני", התקבל בעוינות מצד קבוצות רבות, "הזקנה" התקבל, בדרך כלל, בחיוב על אף שהוא גם מבקר את הדעות הקדומות של החברה כלפי קבוצה מדוכאת אחרת, לדעתה: הקשישים. בהקדמה לספר מצהירה דה בובואר שהיא מבקשת "לשבור את קונספירציית השתיקה בנוגע לזקנה". הספר בוחן את הפחד מהגיל כתופעה תרבותית. דה בובואר בוחנת את הזקנה מהפן הביולוגי, ההיסטורי והסוציולוגי ומוכיחה, כמו ב"מין השני", שגיל מבוגר, כמו זהות מינית, מושפע מתפיסה תרבותית שאינה קשורה בהכרח בקשר ישיר לביולוגיה ופיזיולוגיה. אונטולוגית זקנים לא נתפסים כפרטים עם חזקות וחולשות אלא כישות אחרת מחוץ להגדרת האנושיות המלאה.
בכתיבתה הפרוזאית ובהגותה בנתה סימון דה בובואר את הרעיון החדשני של מהות הדדית והתגלמות המודעות. הרקע הפילוסופי עליו התבססה אפשר לה לבחון סוגיות חברתיות מורכבות בכלים אתיים. בעבודותיה היא מיקדה את תשומת הלב בהשפעת התרבות על התודעה וההבניה של מושג הסוכנות, חופש והדדיות. דה בובואר השאירה גוף עבודות חשוב ביותר בתחום האתיקה כשבחנה סוגיות חברתיות שונות בכלים פילוסופיים.
בלתי ניתן להפרדה (Les Inséparables)
בשנת 2020 הוכרז כי רומן של דה בובואר שלא פורסם בעבר יפורסם בהוצאת וינטג' (Vintage) בשנת 2021, בתרגום של לורן אלקין (Lauren Elkin). הרומן נכתב בשנת 1954 ומפרט את הידידות האמיתית "הנלהבת והטרגית" שהייתה לה כילדה צעירה עם אליזבת "זאזה" לקוין (Elisabeth "Zaza" Lacoin), שתוארה על ידי שתי דמויות בשם אנדרה וסילבי. הרומן נחשב "אינטימי" מכדי שיצא לאור במהלך חייה של דה בובואר.
שנותיה המאוחרות
בובואר כתבה יומני טיולים פופולריים על התקופה בה טיילה בארצות הברית ובסין ופרסמה מאמרים וסיפורים בדיוניים בקפדנות, במיוחד לכל אורך שנות החמישים והשישים. היא פרסמה מספר כרכים של סיפורים קצרים, ביניהם "האישה שהושמדה" (La Femme rompue), שכמו כמה מיצירותיה המאוחרות האחרות עוסק בהזדקנות.
בשנת 1980 ראה אור כרך של סיפורים קצרים בשם "כאשר דברים שברוח מקבלים קדימות" (Quand prime le spirituel), שבמרכזם היחסים שהיו לה עם דמויות נשיות שהשפיעו על עיצוב אישיותה בשנים המוקדמות של חייה. אף שנכתב הרבה לפני הרומן "האורחת", שהתפרסם בשנת 1943, בובואר לא חשבה אז שהסיפורים ראויים לפרסום, ואפשרה לארבעים שנה לחלוף לפני שפרסמה אותם.
יצחק וייס (וערבוי)
הרב יצחק וייס (ה'תרל"ה, 1875 – כ"ז בתמוז ה'תש"ב, 1942) היה רבן של העיירות וערבוי שבהונגריה וקדלבורג הסמוכה לפרשבורג. תלמיד השבט סופר, ובעל שו"ת שיח יצחק. נרצח עם משפחתו וקהילתו בשואת יהודי סלובקיה.
ביוגרפיה
הרב יצחק וייס נולד למרים וישעיה יששכר וייס בעיירה פרשבורג. למד בישיבתו של השבט סופר, שמסופר שאמר עליו שהוא "ארון הספרים שלי", והיה מרבה ללמוד איתו בחברותא. גם הרב דוד ניימן העיד בהסכמתו על בקיאותו הרבה בכל מרחבי התורה. בשנת תרנ"ד החל ללמד בבית המדרש "מכבדי ומענגי השבת", עד לשנת תרס"ד. בשנת תרס"ד התקבל לכהן כרבה של העיירה קדלבורג הסמוכה לפרשבורג. בתפקיד זה כיהן עד לשנת תרע"ו אז החל לכהן כרבה של ורבוי, תפקיד אותו נשא עד מותו.
אחיו הוא הרב שבתי שעפטעל וייס, מחבר ספר הלכתא רבתא לשבת.
בשנת תש"ב ניספה בשואת יהודי סלובקיה יחד עם אשתו וילדיו וכל יהודי העיירה, שנשלחו יחד למחנה ההשמדה, בלזיץ או מיידנק.
צאצאיו הוציאו לאור את כתביו בהם ספר חידושים על התורה וספר שו"ת בשם שיח יצחק.
נסים זאב
נסים מרדכי זאב (נולד בישראל בח' באלול ה'תשי"א; 9 בספטמבר 1951) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת ש"ס, מייסדה הראשי של מפלגת ש"ס.
ראשית דרכו
זאב לא שירת בצה"ל, למד בישיבת פורת יוסף, והוסמך לרבנות בגיל 25. בתחילת דרכו (בין השנים 1974–1982) כיהן כרב וכשוחט במושב עין העמק, ר"ם במקסיקו, וכיהן קרוב לשנה, כרב וחזן בבית כנסת ספרדי בן כ-700 מתפללים בברוקלין, ניו יורק.
בשנת 1979 הקים את מוסדות "נוות ישראל" - מערכת חינוך לבנות ממוצא מזרחי בירושלים. המפעל כולל גני ילדים, בית ספר יסודי, תיכון וסמינר להוראה וגננות. זאת במסגרת הקדש "ועד עדת הבבלים" של יוצאי עיראק.
הקמת מפלגת ש"ס
בקיץ 1983 פנה לרב עובדיה יוסף שיתמוך בהקמת מפלגה שתתמודד בבחירות לרשויות המקומיות בישראל בסוף אותה שנה. לאחר שהרגיש שמפלגת אגודת ישראל מקפחת חרדים ממוצא ספרדי, ולא מייצגת ציבור זה. הוא הציע ששם המפלגה יהיה "ספרדים חרדים", והאותיות שיופיעו על פתק ההצבעה יהיו ס"ח. אך עקב קשיים ברישום השם, בחר זאב באותיות ש"ס. במקביל פנה לרב עובדיה יוסף עסקן מקומי בטבריה שיתמוך במפלגה שהקים. המפלגה קמה בשם "התאחדות הספרדים שומרי תורה", הידועה מאז כמפלגת ש"ס, וזאב נבחר ליושב ראש המפלגה החדשה. זאב הוצב במקום הראשון ברשימה ובמקום השני הוצב יעקב יוסף, בנו של הרב עובדיה יוסף. המפלגה זכתה להצלחה מפתיעה בירושלים (שם זכתה ב-3 מושבים), וגם בטבריה זכתה ל-15% מהקולות. בעקבות הצלחה זו החליטה המפלגה לרוץ ב, חצי שנה אחר כך, ביולי 1984. אולם תוך זמן קצר נדחק מראשות התנועה על ידי הרב יצחק חיים פרץ ואחר כך אריה דרעי.
חבר מועצת עיריית ירושלים
זאב נבחר כחבר מועצת עיריית ירושלים, ש"ס הצטרפה לקואליציה העירונית של ראש העירייה טדי קולק, והוא מונה לסגן ראש עיריית ירושלים. בסך הכול שימש זאב כחבר מועצה וסגן ראש העירייה במשך שלוש קדנציות (פעמיים כסגנו של טדי קולק, ופעם אחת כסגנו של אהוד אולמרט), בין השנים 1983–1998. הוא היה הממונה על תיק הרווחה, על הקצאת שטחים למוסדות ציבור ועל ועדת הפטור להנחה בארנונה.
בתקופת כהונתו כחבר מועצה היה זאב פעיל במאבקי השבת בירושלים, בעיקר נגד פתיחת בתי קולנוע בשבת. ב-1987 הוא שיכנע את ראש העירייה קולק לפתוח בהליכים משפטיים נגד בעליהם של בתי קולנוע שפעלו בשבת, על שפתחו אותם בניגוד להוראות חוק העזר המקומי. ב-22 בנובמבר אותה שנה זיכתה השופטת אילה פרוקצ'יה את הנאשמים. פרוקצ'יה קבעה בפסק דינה כי מטרתם של חוקי העזר הנוגעים לפתיחה וסגירה של בתי עסק היא להגשים מטרות של סדר ציבורי וחיי עיר תקינים ולא לקבוע לתושבי העיר תוכני חיים. בנוסף היה מעורב במספר החלטות שעוררו סערה ציבורית: ב-1986 קרא לעירייה לפעול נגד מכירת דירות לערבים בשכונת נוה יעקב, ב-1992 ביקש להפוך את המסגד הנטוש בשכונת מלחה לבית כנסת.
ביולי 1991 המליצה המשטרה להעמיד את זאב לדין, לאחר שהיה מעורב במתן היתר לא חוקי למבנה של חסידות גור.
במקביל לתפקידו כסגן ראש העירייה, המשיך זאב לעבוד כמוהל. בשנת 1992 מל בחשאי תינוק שנחטף על ידי הוריו, לאחר שנמסר לאימוץ בהוראת רשויות הרווחה, ונחקר על כך במשטרה. בשנת 1994 מל תינוק ולאחר מספר ימים נוצר נמק במקום המילה אשר הסב לתינוק נזק בלתי הפיך. הורי התינוק הגישו נגדו תביעה, ובשנת 2001 פסק בית המשפט העליון כי על זאב לשלם לתינוק ולהוריו פיצויים של יותר מ-750 אלף ש"ח.
חבר כנסת
בבחירות לכנסת ה-15 זכתה ש"ס ב-17 מנדטים והפכה למפלגה השלישית בגודלה. זאב, שהוצב במקום ה-15 ברשימת המפלגה, נבחר לראשונה לכנסת. בבחירות לרשויות המקומיות בשנים 1998 ו-2003 הוצב במקום הראשון ברשימת ש"ס למועצת עיריית ירושלים, נבחר למועצת העירייה אך פרש ממנה כדי להמשיך לכהן בכנסת. המשיך לכהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס גם בקדנציות הבאות.
במהלך פעילותו בכנסת היה חבר בוועדת הכנסת, בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת חוקה חוק ומשפט, ובוועדת הפנים ויושב ראש הוועדה למאבק בנגע הסמים. בנובמבר 2008 עבר לגור בבית שכונה "בית השלום" ו"בית המריבה" בשכונת א-ראס, בצידה המזרחי של חברון. הבעלות על הבית הייתה במחלוקת, לאחר שמתנחלים טענו שרכשו אותו, אך המשטרה ביקשה לפנותם.
במהלך כהונתו בכנסת יצא פעמים רבות נגד הקהילה הלהט"בית בישראל. בנוסף, הוא יצא נגד החמרת עונשם של גברים ממוצא מזרחי שמכים את נשותיהם באופן חד פעמי, או מדי פעם, משום שההכאה היא חלק מ"פעולות שנראות להם מקובלות, על פי אמות המידה הנהוגות בקרב השכבות האתניות האלה". טען שזונות הן המפתות גברים ולכן עליהן האשמה בפיתוי, חוקתית והלכתית. הוביל את ההתנגדות לתוכניתו של הצלם ספנסר טוניק לצלם מיצג עירום בישראל, בטענה שמדובר בזנות. התנגד לתיקון לחוק העונשין בנוגע לעבירות אינוס, לפיו בעילה תיחשב אונס גם אם האשה הייתה במצב המונע ממנה לתת הסכמה חופשית.
במהלך כהונתו יזם מספר חוקים, ובהם:
בשנת 2008, יזם ללא הצלחה, חוק שיאסור על הפלות בישראל לאחר השבוע ה-22 של ההריון, והיה שותף להצעת חוק של ש"ס, שלא עברה, לסינון וחסימה של אתרי אינטרנט.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 בתחילת 2015, הדיח אותו אריה דרעי מרשימת המפלגה יום לפני סגירת הרשימות לכנסת, עקב קרבתו לאלי ישי, שעזב את התנועה ורץ ברשימה נפרדת.
חיים אישיים
נשוי לשפרה ואב ל-11 ילדים.
יעקב גרוס
יעקב גרוס (16 באפריל 1949 - 15 בפברואר 2017) היה במאי סרטי תעודה היסטוריים, חוקר תולדות הסרט העברי, סופר, משורר ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה
יעקב גרוס נולד בלודז' שבפולין, בן לבמאי נתן גרוס ולמינרלוגית שולמית גרוס. עלה לישראל עם הוריו בשנת 1950.
בשירותו הצבאי, הקים ב-1969 את "להקת הפלסים" של חיל ההנדסה, ממנה יצאה "שלישיית הנשמות הטהורות". כסטודנט (1971) היה יו"ר ועדת תרבות של הסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ועורך "קליפה", מוסף הספרות של "פי האתון".
גרוס היה בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לתיאטרון ולתולדות האמנות. הוא עסק בשימור ושחזור של סרטי ארכיון. חשף את עבודתו של אבי הסרט העברי יעקב בן דב, טיפל בשימורם ורישומם של אוספים וסרטי ארכיון רבים, בהם אוסף "אגא" של ברוך אגדתי, אוסף סרטי "כרמל-פילם" של נתן אקסלרוד, אוסף סרטי "מולדת" של ירושלים סגל. כן עסק בשחזורם של סרטים שנעלמו וסרטים קצרים רבים. יועץ ומבצע עשרות פרויקטים בנושאי הקולנוע הציוני בארץ ישראל ובמדינת ישראל במוזיאונים ובהפקות טלוויזיה בישראל ובעולם.
בשנות ה-80 הקים חברת פרסום בירושלים והשתתף בהקמת "כל העיר", המקומון הראשון של רשת שוקן. בבחירות לכנסת האחת עשרה (1984) ובבחירות לכנסת השתים עשרה (1988) השתתף במסגרת רשימת מחאה שהקים בשם "הכח השקט" לשינוי שיטת המיסוי. בבחירות לכנסת השתים עשרה הוצב בראש הרשימה דוד סנהי (גרוס הוצב שני, ולמעשה הנהיג את המפלגה), כדי שיהיה זקן חברי הכנסת וישביע את הכנסת. בעקבות פעילותו של גרוס בבחירות אלה, נקבע עיצוב סטנדרטי לפתקי ההצבעה הנהוג עד היום.
כבמאי ביים והפיק כ-30 סרטי תעודה, חלקם עבור הערוץ השני הניסיוני, שירות הסרטים הישראלי, האוניברסיטה העברית, מוזיאונים, מרכז ההסברה ומשרד החוץ, וחלקם כסרטי ארכיון במסגרת פרויקטים מיוחדים של הארכיון הישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים ושל ארכיון שפילברג באוניברסיטה העברית.
סרטי תעודה ארכיוניים שביים, הפיק או חידש: "אבי הסרט העברי", "חולמים ומגשימים", "בונים ולוחמים", "יופי של מולדת", "חיי היהודים בארץ-ישראל", "זיכרונות בשחור-לבן", "שוב זורחת שמש", "חלום ומעשה", "נשיא ומאמין", "ירושלים מהסרטים", "במבט לאחור", "ילדי העצמאות", "ציוניוני הדרך" (סדרה של 50 סרטונים בשנת היובל), "יש מלך בירושלים", "בורוכוב – השכונה מעבר לוואדי", "אגדה בחולות" ועוד.
לאחר פטירת אביו, נתן גרוס, עסק יעקב גרוס באיסוף ובריכוז מורשתו הקולנועית. הוא הוציא לאור תשעה מקבצי DVD של כ-60 סרטים מתוך כ-120 עבודותיו.
כתביו
ערך והוציא לאור:
קישורים חיצוניים
מיצירותיו
מרשל אוויר ראשי
מרשל אוויר ראשי (באנגלית: Air chief marshal; בקיצור: Air Chf Mshl או ACM; סימול נאט"ו: OF-9) היא דרגת הקצונה השנייה הגבוהה ביותר בחיל האוויר המלכותי (RAF). מאז 1919 מוענקת דרגה זו (למעט חריג בודד) למפקדי חיל האוויר המלכותי. הדרגה מקבילה לדרגת אדמירל בצי המלכותי הבריטי (RN) או לגנרל בצבא הבריטי או בחיל הנחתים המלכותי (RM). דרגה זו נמצאת בשימוש גם בחילות אוויר נוספים אשר קשורים היסטורית לחבר העמים הבריטי. בכוחות אחרים, כמו הכוחות המזוינים של ארצות הברית והכוחות המזוינים הקנדיים, הדרגה המקבילה של ארבעה כוכבים היא גנרל או אדמירל, בהתאמה.
משמעת
משמעת היא פעולה, צורת התנהגות, או סדרת כללים אותם מקיימים קבוצת אנשים או בעלי חיים, לעיתים בניגוד לנטייתם הטבעית, למטרה מסוימת.
אפשר להבדיל בין משמעת עצמית - שבה אדם מקבל או כופה על עצמו את המשמעת, לבין משמעת קבוצתית, שבה הקבוצה כופה את המשמעת על היחיד, בדרכים שונות, כגון ענישה.
משמעת, מלשון משמע. דהיינו, שמע, קשב פנימי אל קול המהות של אדם עם העצמי שלו, לפעולה מאוזנת וקשובה, מתואמת עם השכל הישר והלב.
גשר ריו-ניטרוי
גשר ריו-ניטרוי (בפורטוגזית Ponte Rio-Niterói) הוא גשר הנמצא במפרץ גואנברה ומחבר בין הערים ריו דה ז'ניירו וניטרוי שבברזיל. באופן רשמי הוא נקרא גשר הנשיא קוסטה אה סילבה (Ponte Presidente Costa e Silva), על שמו של הנשיא ארטור דה קוסטה אה סילבה שאישר את בנייתו.
משמעת
משמעת ארגונית
משמעת ארגונית היא משמעת הקיימת בארגון, ונועדה לשרת את מטרות הארגון.
גשר ריו-ניטרוי
היסטוריה
ב-23 באוגוסט 1968 החל פרויקט הבנייה את דרכו במעמד אליזבת השנייה מלכת הממלכה המאוחדת והנסיך פיליפ דוכס אדינבורו לצד מריו אנדראזה, שר התחבורה של ברזיל. בניית הגשר מומנה בעזרת הלוואת מבנקים אנגליים וממשלת ברזיל. העבודות הבנייה החלו ב-1969 ונמשכו עד 1974. אורכו 13.29 קילומטר, מתוכם 8.836 קילומטר על פני המים. רוחבו של הגשר 26.60 מטר. הגובה המרבי של המקטע המרכזי הוא 72 מטר מעל פני הים. שני נתיבי נסיעה של 12.20 מטר כל אחד, ובכל אחד מהם שלושה מסלולים.
משמעת
משמעת ארגונית
בדרך כלל משמעת ארגונית מורכבת גם ממשמעת שיחידים בארגון כופים על עצמם, וגם ממשמעת שהארגון כופה על היחידים בו.
גשר ריו-ניטרוי
היסטוריה
עם חנוכתו היה הגשר השני באורכו בעולם והארוך ביותר ללא שימוש במגדלים. תכנון באמצעות מגדלים לא התאפשר מאחר שהוא ממוקם בנתיב הטיסה של נמל תעופה סנטוש דומונט, ומגדלים על פני הגשר היו חוסמים את נתיבי הגישה אל שדה התעופה.
משמעת
משמעת ארגונית
דוגמאות למשמעת בארגונים שונים:
גשר ריו-ניטרוי
היסטוריה
עם סיום העבודות עמד צפי מעבר כלי הרכב היומי על 9,202 מכוניות, 4,868 משאיות, 1,795 אוטובוסים ובסך הכול 15,865 כלי רכב. כיום עוברים בממוצע יותר מ-230,000 כלי רכב על הגשר. מאז שנת 1995 נוהל הגשר בידי חברה פרטית. הגשר הוא חלק מהכביש הארצי BR-101.
התקפת מוצפן-נבחר
בקריפטואנליזה, התקפת מוצפן-נבחר או תְּקִיפַת תַּמְלִיל מֻצְפָּן נִבְחָר (באנגלית: Chosen-ciphertext attack) בקיצור CCA, היא מודל התקפה שבו המתקיף או מנתח הצופן מסוגל להשיג פענוח של כמות מוגבלת של טקסטים מוצפנים לפי בחירתו, שהוצפנו באמצעות האלגוריתם אותו הוא מנתח. עם מידע זה הוא מנסה לפענח את הטקסט המוצפן המותקף או מנסה לשחזר את מפתח ההצפנה הסודי ששימש להצפנתו. בגרסה החזקה ביותר של מודל זה המתקיף יכול או רשאי למטב את התקפתו על ידי בחירה מושכלת של טקסטים מוצפנים בהתאם לתוצאות קודמות.
בניגוד להתקפת גלוי-נבחר, בהתקפת מוצפן-נבחר מוקנת ליריב או מנתח הצופן היכולת לא רק "להצפין" טקסטים גלויים כרצונו אלא אף היכולת "לפענח" כל טקסט מוצפן שיבקש בהסתייגות אחת, הוא אינו רשאי לבקש פענוח של הטקסט המוצפן המותקף, אחרת ההתקפה תהיה טריוויאלית.
מבוא והגדרות
נתונה מערכת הצפנה סימטרית הכוללת שלושה אלגוריתמים, אלגוריתם הכנת מפתח, אלגוריתם הצפנה ואלגוריתם פענוח בהתאמה. נתון יריב \mathcal{A} המעוניין לשבור את \Pi וכן נתון פרמטר ביטחון n.
חשוב להדגיש כי הגישה של היריב לאורקל הפענוח בלתי מוגבלת למעט הסתייגות אחת. בסעיף 4 היריב אינו רשאי לבקש פענוח של האתגר c עצמו. המשמעות של הצלחת הניסוי היא שהיריב או מנתח הצופן הצליח לזהות בבירור האם ההצפנה הייתה של m_0 או m_1. יכולת כזו כאמור אם קיימת, יכולה להביא לשבירתו המוחלטת של אלגוריתם ההצפנה ולכן כל אלגוריתם שלא יעמוד במבחן זה אינו מוגדר בטוח תחת מודל זה. כאן אין הכוונה שהוא אינו בטוח לשימוש כלל, אלא רק שהוא אינו מתאים לשימוש במסגרת מודל זה.
ביטחון הצפנה סימטרית נגד התקפת מוצפן-נבחר
אפשר לתהות איך זה שליריב מוענקת עוצמה רבה שכזו והאם סיטואציה כזו בכלל אפשרית בעולם האמיתי. נכון שלא מצפים ממשתתף הגון לפענח עבור המתקיף כל טקסט מוצפן שיבקש, למרות זאת במצבים מסוימים ייתכן שהיריב יוכל לפתות את הקורבן לפענח עבורו טקסט מוצפן אפילו אם בכמות מוגבלת. דוגמאות מעשיות:
דוגמאות מעשיות
אם נתונה מערכת הצפנה סימטרית כדלהלן: כאשר F_k היא פונקציית הצפנה כמו DES. המערכת מקבלת את m ומחזירה ערך אקראי כלשהו r ואת המסר כשהוא מוצפן ב-XOR עם מפתח שהופק על ידי פונקציית ההצפנה, בדומה להצפנה במצב הפעלה מונה. הוכח שמערכת זו נקראת בטוחה לפי מודל התקפת גלוי-נבחר. אפשר להמחיש בקלות מדוע מערכת זו לא תהיה בטוחה במסגרת מודל התקפת מוצפן-נבחר, כדלהלן. המתקיף יכול לשלוח לאורקל את m_0=0^n (מחרוזת של n אפסים) וכן m_1=1^n (מחרוזת של n אחדים). כעת, כאשר הוא מקבל את האתגר, הוא יכול להפוך את הסיבית הראשונה של s ואז לבקש מהאורקל לפענח את הטקסט המוצפן c' לאחר השינוי. c\ne c' לכן השאילתה הזו מותרת. תשובת האורקל לאחר הפענוח של c' יכולה להיות אחד מהשנים, או 10^{n-1} במקרה של b=0 או 01^{n-1} במקרה של b=1. בגלל ה-XOR השינוי בסיבית הראשונה משפיע על תוצאת הפענוח רק בסיבית הראשונה, לכן התוצאה תהיה יכולה להיות רק '0' שלאחריו מחרוזת של n-1 אחדים או להפך '1' שלאחריו מחרוזת של n-1 אפסים. ברור שהמתקיף יכול כעת להבחין בבירור מה פוענח או במילים אחרות b=b' בהסתברות של '1'. דוגמה זו ממחישה היטב מדוע מודל התקפת מוצפן-נבחר נחשבת למודל המחמיר ביותר. כל מערכת הצפנה שבה המתקיף רשאי לבצע מניפולציה לוגית של סיביות מבלי שהדבר יתקל בחשיפה ודחייה על ידי המערכת, אינה נחשבת לבטוחה תחת מודל התקפת מוצפן-נבחר. למעשה הגדרה זו מקבילה להגדרת החשילות. באופן כללי רעיון החשילות הוא שצופן אינו חשיל אם יריב המנסה לשנות טקסט מוצפן כלשהו נתקל בתוצאה שהיא אחת מהשתיים, טקסט "בלתי חוקי" או טקסט מוצפן כזה שלטקסט הגלוי המתקבל לאחר פענוחו אין קשר סטטיסטי כלשהו לטקסט הגלוי המקורי.
ידוע שהצפנת RSA וכן כל שיטת הצפנה דטרמיניסטית חשופה מעצם טבעה להתקפת מוצפן-נבחר. אף על פי שצופן אל-גמאל והצפנת בלום-גולדווסר מוגדרות כבטוחות סמנטית, זוהי הגדרה חלשה כיוון שניתן לפרוץ אותן בהתקפת CCA. למשל ב-RSA כדי לחלץ את אפשר להערים על המערכת המצפינה והמפענחת על ידי ניסיון לפענח את  אם התוצאה היא m' כלשהו קל מאוד לחלץ את m ממנה פשוט על ידי הכפלה בהופכי הכפלי של s כי.
יתרה מזו כיוון שהוכח שבהצפנת RSA חשיפת הסיבית הנמוכה ביותר שקולה לפענוח המסר כולו. לכן אפשר לבסס את ההתקפה על תשובה פשוטה; אמת או שקר. כלומר האם הפענוח הצליח או נכשל עקב אי תאימות לתקן כגון אם התוצאה אינה בפורמט הנכון או בטווח הערכים המותר על פי התקן. דוגמה טובה להתקפה כזו היא התקפת מוצפן-נבחר של דניאל בלייכבכר ממעבדות בל כנגד PKCS הגרסה הראשונה, שיישם את RSA עם שיטת ריפוד הכוללת שני בתים קבועים ומחרוזת ריפוד רנדומלית המשורשרת למסר לפני ההצפנה. פרוטקול PKCS#1 שהיווה חלק חשוב מ-SSL היה פגיע להתקפה זו שאיפשרה שחזור מפתח השיחה על ידי בחירה מושכלת של s^e ו-2^{20} ניסיונות פענוח בקירוב.
הלקח החשוב למפתחי חומרת הצפנה שצריך לנקוט משנה זהירות ביישום המערכת באופן שלא תספק מידע כלשהו שיכול להיות מנוצל להתקפה זו. במיוחד במכשירים ניידים או כרטיס חכם שבהם אפשר לבצע אנליזה של כמות גדולה של טקסטים מוצפנים ללא הפרעה. קשה למנוע התקפה כזו לחלוטין אולם ישנן סכימות המשתלבות כחלק ממנגנוני הצפנה ומספקות הגנה אקטיבית מפני התקפות CCA. ביניהן ניתן למנות שיטות הצפנה מאומתת וכן גרסת RSA עם סכמת הריפוד של בלייר ורוגווי שנקראת RSA-OAEP כפי שמובא בתקן PKCS, הצפנת קריימר-שופ ועוד. הרעיון הכללי הוא לאלץ פורמט מסוים של המידע לפני העברתו לפענוח או הצפנה, תוך שימוש במספרים אקראיים המיוצרים באמצעות מחולל קריפטוגרפי ופונקציות גיבוב בטוחות והשילוב שביניהם באופן שמנטרל כמעט לחלוטין את התקפת CCA.
כמו כן אופן הטיפול בשגיאות מחייב משנה זהירות. רצוי לוודא שבתהליך החזרת השגיאה לא ניתן ללמוד מידע מועיל כלשהו על המבנה או המצב הפנימי של המערכת. במיוחד כאשר מתרחשת שגיאה בתחילת פרוצדורה ארוכה, זמן התגובה של התוכנית מתקצר משמעותית ועקב כך מידע מסוים זולג.
גרסאות של מתקפת מוצפן-נבחר
התקפת מוצפן-נבחר יכולה להיות ניתנת להתאמה (Adaptive) כלומר התוקף מסוגל לשפר את ההתקפה על פי תוצאות התקפה קודמת, ככל שיחפוץ. או בלתי ניתנת להתאמה (Non-Adaptive), שבהן התוקף מסוגל לבצע התקפה אחת או מספר מוגבל מאוד של התקפות שלאחריהן עליו לנתח את המידע שהושג לגילוי המפתח או הטקסט הקריא. במציאות ניתן להשוות מצבים אילו למתקנים חכמים שהוספו להם מגבלות כאמצעי הגנה נוספת, כגון הגבלת קצב הפענוח או מספר הפעמים שניתן לבצע פעולת פענוח/הצפנה בתוך פרק זמן נתון.
התקפת "ארוחת צהרים"
גרסה אחת של התקפת צופן-נבחר מותאמת היא שקיים חלון זמן מוגבל לביצוע ההתקפה. הביטוי נגזר מהרעיון שבזמן שהמשתמש הלגיטימי אינו נמצא (כגון אם יצא לארוחת צהרים) והכרטיס או המכשיר נגיש לתוקף לפרק זמן קצר זה. ברור שלפחות כל עוד המכשיר נגיש לתוקף מפתח ההצפנה במצב פגיע גם אם נעשה שימוש בסכימה בטוחה. לכן במקרה כזה הזמן שבו המכשיר נחשף להתקפה קריטי. התקפה זו מסומנת בדרך כלל בקיצור CCA1. באופן כללי התקפה זו חלשה במידה מסוימת בשל העובדה שהיא מוגבלת בזמן. הגדרה אחרת של התקפה זו היא מצב שבו האורקל זמין לפרק זמן מסוים שבו יכול התוקף להגיש שאילתות ולקבל תשובות לגבי טקסטים מוצפנים כלשהם לפי בחירתו, אולם מרגע שניתן האתגר, התוקף אינו יכול או אינו רשאי לפנות לאורקל ועליו להתבסס על השאלתות שהגיש לפני כן.
התקפת מוצפן-נבחר מותאמת
זוהי הגרסה החזקה ביותר במודל CCA. כאמור לתוקף גישה מלאה למערכת לפני ואחרי קבלת הטקסט המוצפן וכן גישה מלאה לטקסט הקריא שלאחר הפענוח באופן בלתי מוגבל. ביכולתו למטב את ההתקפה על בסיס תוצאות קודמות בהליך של ניסוי וטעייה. למעט המגבלה הטריוויאלית - ללא גישה למפתח עצמו. התקפה זו מסומנת בקיצור CCA2. התקפות מעשיות כאלו בוצעו בעבר והניבו הצלחות. לדוגמה במאמר מיוני 2000 התקפת מוצפן-נבחר כנגד פרוטוקול אבטחת דואר אלקטרוני המשמש ב-OpenPGP מתארים המחברים ברוס שנייר וג'ונתן כץ התקפה תאורטית שמהווה פרצה משמעותית ביישומו. מודל זה מהווה מרכיב חשוב בהוכחת בטיחות אלגוריתמים כנגד התקפות מסוג CCA בכלל. כי הוכחה שאלגוריתם הצפנה עמיד בפני התקפה CCA2 בעצם מעיד על עמידות האלגוריתם כנגד כל סוג של מתקפת מוצפן-נבחר.
ויטולד גומברוביץ'
ויטולד מריאן גומברוביץ' (בפולנית: Witold Marian Gombrowicz; 4 באוגוסט 1904, מלושצ'ק, פולין הקונגרסאית – 24 ביולי 1969, ונס, צרפת) היה מגדולי מחברי הרומנים והמחזאים הפולנים. כתיבתו מתאפיינת בניתוחים פסיכולוגיים עמוקים, בפרדוקסים ומצבים אבסורדים ובמוטיבים אנטי-לאומיים.