cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנטינגטון ביץ'
חלק מהשירותים החשובים האחרים אותם מספק HBDBID הם: אירועים מיוחדים לאורך השנה, סבלים במרכז העיר לניקוי נוסף, ניקוי אדים נוסף של רחובות ומדרכות, פרויקטים מיוחדים לייפוי, אנשי אבטחה 7 ימים בשבוע, ושיווק לבעלי עניין.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010, מתגוררים בעיר כ-189,992 תושבים בכ-74,285 משקי בית, מה שהופך את הנטינגטון ביץ' לעיר השנייה בגודלה במחוז אורנג', ולעיר ה-22 בגודלה בקליפורניה. הצפיפות היא כ-2,300.8 נפש לקמ"ר. אחוז העוני עומד על כ-8.9%.
ההרכב הגזעי של העיר הוא: מבין תושבי העיר הידועים ניתן למנות את ג'נה ג'יימסון, ג'ייסון לי, יורגן קלינסמן, טום שילדס, ג'ואן וסטון, באקטהד, צ'ארלס קונראד הבן וברנט ריברה.
דרבי קאונטי
הקבוצה נוטינגהאם פורסט מהעיר נוטינגהאם, אשר ממוקמת קילומטרים ספורים צפונית-מזרחית לדרבי, נחשבת ליריבתה המרכזית. מועדון הכדורגל לסטר סיטי, מהעיר לסטר הנמצאת אף היא במזרח אנגליה התיכונה, אף הוא מוגדר כיריב מקומי. יריבות עזה שוררת גם בין דרבי ללידס יונייטד, לא משום סמיכות גאוגרפית, אלא נוכח העובדה ששתי הקבוצות היו הדומיננטיות באנגליה בראשית שנות השבעים.
השנים הראשונות
הקבוצה נוסדה בשנת 1884 כשלוחה של מועדון הקריקט דרבישייר קאונטי. תחילה ביקשו להתקרא "מועדון הכדורגל דרבישייר קאונטי", אולם התאחדות הכדורגל האנגלית דחתה זאת בטענה שהשם ארוך מדי, ולכן נאלצה הקבוצה לקצר את שמה ל"דרבי קאונטי". בשנותיה הראשונות שיחקה במגרש הקריקט "רייסקורס", דרבי.
דרבי הייתה מהקבוצות המייסדות של הפוטבול ליג כשזו נוצרה לבסוף בשנת 1888. בשנת 1895 עברה הקבוצה לביתה החדש, ה"בייסבול גראונד", ששימש אותה ב-102 השנים הבאות. שלוש פעמים בעשור הבא (1898, 1899 ו-1903) זכתה דרבי להגיע לגמר גביע ה-FA, אך הפסידה, יש שטוענים בעקבות קללה שהטילו צוענים על הקבוצה נוכח העובדה שה"בייסבול גראונד" הוקם על שטח בו חנו צוענים רבים. המזל הרע הוסיף לפקוד את הקבוצה, שירדה בסוף עונת 1906/1907 לליגת המשנה האנגלית דאז. ארבע עונות אחר כך, עם זאת, שבה הקבוצה לליגה הראשונה. דרבי לא הצליחה לבסס את מעמדה כקבוצה בכירה ובשנת 1914 שבה וירדה לליגת המשנה. ב-1919, עם תום מלחמת העולם הראשונה, שבה לליגה הבכירה, אך ירדה ממנה שוב בשנת 1921.
מזלה של הקבוצה האיר לה פנים מאז שחזרה בשלישית לליגה הראשונה בשנת 1926. הקבוצה הסתמנה אז ככוח עולה בכדורגל האנגלי, ובשנת 1931 אף סיימה במקום השני, מרחק 10 נקודות מהאלופה שפילד ונסדיי. את כל העונות עד לעונת 1939/40, שלאחריה הופסקה הליגה לשנים אחדות בעקבות מלחמת העולם השנייה, סיימה דרבי בחלקה העליון של הטבלה.
גביע ה-FA
עם חזרתה של הליגה בעונת 1945/1946 הצליחה דרבי, לראשונה בתולדותיה, להניף את גביע ה-FA לאחר ניצחון 1–4 על צ'רלטון אתלטיק בגמר, לא לפני ששחקניה פנו מפורשות לצוענים וביקשו את מחילתם תמורת הסרת הקללה.
עם זאת, הקבוצה לא הצליחה לשחזר את הצלחתה מהתקופה שלפני המלחמה ובשנת 1953 ירדה לליגת המשנה. הדברים רק הסתבכו בשנת 1955 כאשר דרבי ירדה, לראשונה בתולדותיה, לליגה האנגלית השלישית. עם זאת, דרבי לא התקשתה לזכות במקום הראשון בליגה השלישית ולשוב לליגת המשנה בעונה הבאה.
עידן קלאף
בשנת 1967 נטלו לידיהם המאמן בריאן קלאף (Brian Clough) ועוזרו פיטר טיילור את ניהול המועדון. השניים הובילו את הקבוצה להישגיה הגדולים ביותר עד כה. שנתיים בלבד לאחר מינוייהם העפילה הקבוצה לליגה הראשונה, וארבע שנים אחר כך - בעונת 1971/72 - זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה באליפות אנגליה. אף שדרבי לא הצליחה לשמור על הכתר בעונה הבאה, היא הגיעה לשלב חצי הגמר של "גביע אירופה לאלופות", שמו הקודם של מפעל הכדורגל היבשתי היוקרתי הידוע היום בתור ליגת האלופות. הקבוצה הפסידה בשלב זה ליובנטוס האיטלקית באופן מעורר מחלוקת: נציגי דרבי טענו כי האיטלקים שיחדו את שופטי המשחק. קלאף עזב את הקבוצה לאחר מכן ולאחר פרקי זמן קצרים בברייטון אנד הוב אלביון ולידס יונייטד מונה למאמן נוטינגהאם פורסט, עמה זכה באליפות אנגליה וכן בשני גביעי אירופה לאלופות.
אחרי קלאף
גם לאחר עזיבתו של קלאף הוסיפה דרבי להצליח, ובעונת 1974/75 שבה וזכתה באליפות אנגליה, הפעם תחת הדרכתו של המאמן דייב מקאיי. לכשעזב מקאיי בשנת 1976, החלה דרבי לדעוך בהדרגה עד שבשנת 1980 ירדה לליגת המשנה. ב-1984 - תשע שנים בלבד מאז זכתה באליפות - ירדה דרבי לליגה השלישית בפעם השנייה בתולדותיה.
שנתיים מאוחר יותר שבה הקבוצה לליגת המשנה תחת הדרכתו של ארתור קוקס, שאף העלה אותה שנה בלבד לאחר מכן - ב-1987 - חזרה לליגה הבכירה. הישארותו של המועדון בליגה זו לא ארכה זמן, וזמן מה לאחר התאבדותו של נשיא הקבוצה, איש העסקים השנוי במחלוקת רוברט מקסוול, בשנת 1991, שבה הקבוצה לליגת המשנה.
עם היווסדותה של הפרמייר ליג בשנת 1992, היה ברור שדרבי תתקשה להעפיל אליה, בעיקר נוכח סכומי הכסף האדירים להם זכו קבוצות הפרמייר ליג והפערים האיכותיים בינן לקבוצות הפוטבול ליג שנוצרו בשל כך. עם זאת, ג'ים סמית', אשר מונה למאמן בשנת 1995, הצליח להדריך את דרבי קאונטי למקום השני בליגת המשנה והעניק לה כרטיס לפרמייר ליג בסוף עונת 1995/96.
השנים האחרונות
דרבי שיחקה היטב בעונה הראשונה שלה בפרמייר ליג, וסיימה את עונת 1996/97 במקום ה-12 בעזרת שחקנים כגון אליושה אסנוביץ', איגור סטימאץ', ג'ייקוב לאורסן ואשלי וורד. לקראת עונת 1997/98 עבר המועדון לאצטדיון פרייד פארק החדיש, המונה מעל 33,000 מקומות ישיבה. שתי העונות הבאות היו אף מוצלחות יותר: דרבי סיימה במקומות התשיעי והשמיני בהתאמה. יחד עם זאת, בעונת 1999/2000 חלה ירידה בכושרה של הקבוצה והיא סיימה במקום ה-16. קרב נוסף נגד הירידה אירע גם בעונה הבאה, שבסיומה ניצבה דרבי במקום ה-17, מקום אחד לפני הירידה.
ג'ים סמית' התפטר מתפקידו כמאמן בראשית עונת 2001/02. עוזרו, קולין טוד, מונה כמחליפו, אך שרד בתפקיד רק שלושה חודשים לאחר הדחתה המשפילה של הקבוצה בסיבוב השלישי של גביע ה-FA על ידי בריסטול רוברס מהליגה האנגלית הרביעית. בינואר 2002 מונה ג'ון גרגורי, שאך התפטר מאימון אסטון וילה, כמאמנה החדש של דרבי. גרגורי החל היטב, אולם שבעה הפסדים בשמונת המחזורים האחרונים של העונה דנו את דרבי לירידה מהפרמייר ליג בתום שש עונות רצופות.
הירידה לליגת המשנה לוותה במשבר כלכלי חמור, שכפה על הנהלת המועדון למכור את רוב שחקני המפתח ולהתבסס בעיקר על צעירים כמון טום האדלסטון ולי גראנט. בסוף עונת 2002/2003 סיימה דרבי במקום ה-18 בליגת המשנה. חוזהו של ג'ון גרגורי הופסק, ותחתיו מונה מאמן איפסוויץ' טאון לשעבר, ג'ורג' ברלי. בעונה הבאה סיימה דרבי במקום ה-20 וניצלה בקושי מירידה לליגה השלישית. יחד עם זאת, בעונת 2004/05 הקבוצה השתפרה משמעותית וסיימה רביעית (מה שהעניק לה כרטיס לפלייאוף ההעפלה לפרמייר ליג). הפסד לפרסטון נורת' אנד בשלב חצי גמר, עם זאת, פירושו היה שדרבי תבלה עונה נוספת בליגת המשנה. ברלי התפטר זמן קצר לאחר מכן, ולקראת 2005/06 מונה פיל בראון כמאמן החדש. בעונת 2006/007 עלתה דרבי קאונטי לליגה הבכירה אחרי היעדרות בת 5 שנים, הקבוצה סיימה את העונה במקום השלישי והשתתפה במבחנים על העלייה לפרמייר ליג דרבי פגשה בחצי הגמר את סאות'המפטון וניצחה אותה בחוץ בחצי הגמר הראשון 1–2 בגומלין הפסידה דרבי בביתה 2–3, מכיוון שבמשחקי הפלייאוף באנגליה אין חשיבות לשערי חוץ הייתה הארכה בה לא הושגה הכרעה, דרבי ניצחה בפנדלים ועלתה לגמר נגד וסט ברומיץ' אלביון, היא גברה עליה 0–1 ושבה לפרמייר ליג אחרי חמש שנים בליגת המשנה, אלא שעונת 08–2007 הייתה אחת העונות הגרועות ביותר בתולדות דרבי ועונתה המחודשת בפרמייר ליג הסתיימה בהתרסקות, דרבי ניצחה משחק אחד בלבד ב-38 מחזורים וירדה לליגת המשנה.
בעונת 14–2013 העפילה דרבי לגמר הפלייאוף על העלייה לפרמייר ליג אך הקבוצה נוצחה 0–1 בידי קווינס פארק ריינג'רס. שנתיים מאוחר יותר סיימה הקבוצה במקום החמישי והעפילה לחצי גמר הפלייאוף על העלייה לפרמייר ליג אך הקבוצה נוצחה בידי האל סיטי. בשנת 18–2017 סיימה הקבוצה את הליגה הסדירה במקום השישי המוביל לפלייאוף העלייה לליגה הראשונה. לאחר מינוי פרנק למפארד למאמן, הקבוצה הציגה נתונים נאים בליגה ואף העפילה לשמינית גמר הגביע האנגלי, אחרי שהדיחה מהגביע את מנצ'סטר יונייטד. במהלך עונת 2020/2021 מונה ויין רוני למאמן הקבוצה. בסיום העונה ניצלה הקבוצה מירידה לפוטבול ליג הראשונה במחזור האחרון ונשארה בצ'מפיונשיפ. בסיום עונת 2021/2022 הקבוצה ירדה לפוטבול ליג הראשונה.
פשיטת רגל
ב-17 בספטמבר 2021 הודיע דריקטריון המועדון כי הוחלט להעביר את המועדון לניהול של כונס נכסים עקב מצב כלכלי קשה. ב-22 בספטמבר נוכו 12 נקודות מהקבוצה, והיא הדרדרה למקום האחרון בטבלת הצ'מפיונשיפ. בסיום אותה העונה לא הצליחה לצמצם את הפער של הורדת הנקודות, והקבוצה נשרה לליגת הפוטבול ליג הראשונה.
סגל שחקנים
(קפטן)
Piece of Me (שיר של בריטני ספירס)
Piece of Me (בעברית: חלק ממני) הוא הסינגל השני מתוך Blackout, אלבומה של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס. השיר נכתב על ידי בריטני ספירס, כריסטיאן קרלסון, פונטוס וינברג וקלס אולנד. הסינגל אמנם הושמע ברדיו החל מסוף שנת 2007 בצורה לא רשמית אך הצליח להתברג אל המקום ה-18 במצעד הבילבורד האמריקאי ולמקום 2 במצעד הפזמונים הבריטי, וכמו כן לעשרת הגדולים במצעדי מדינות אירופאיות שונות, וכל זאת, לפני יציאתו הרשמית בשלהיי שנת 2008.
ז'פרן סוארס
ז'פרן איסק סוארס ברמודס (בספרדית: Jeffrén Isaac Suárez Bermúdez; נולד ב-20 בינואר 1988) הוא כדורגלן ספרדי-ונצואלי שמשחק בעמדות הקיצוני והחלוץ בלמפון ווריירס מהליגה השנייה בתאילנד.
Piece of Me (שיר של בריטני ספירס)
השיר היווה נקודת מפנה משמעותית בקריירה של ספירס, לאחר המפולת שידעו חייה החל משנת 2006, ואף מסמל את חזרתה של ספירס אל דרך הישר ולפעילות שגרתית, בשל זכייתו בטקס הVMA של שנת 2008 בשלושה פרסים; "הקליפ הנשי הטוב ביותר", "קליפ הפופ של השנה", והפרס החשוב ביותר "קליפ השנה". בזכות הזכייה בשלושת הפרסים בערב אחד, שבה ההתמקדות מחייה האישיים של ספירס אל הקריירה המשגשגת שלה.
רקע וכתיבה
השיר, אשר נכתב על ידי ספירס, כריסטיאן קרלסון, פונטוס וינברג וקלס אולנד מספר על חייה של ספירס לאור הזרקורים. השיר עוסק באירועים כמו צילומי הפפראצי של ספירס ללא לבוש תחתון, בכך שבכל יום צצה דרמה נוספת בחייה, בכך שנהגה עם יד אחת על ההגה וביד השנייה החזיקה את תינוקה וגם בכך שצלמי הפפראצי מעצבנים אותה. הפזמון של השיר אומר כי ספירס נתפסת כ"גברת החיים הטובים", שעל כל מעשה שלה נאמר "אלוהים אדירים", על מוכרי עיתוני הרכילות שצועקים מדי יום "Extra! Extra! this just in" ועל הטענות בתחילת הקריירה כי היא סובלת מהפרעות אכילה.
לפני יציאת האלבום לאור, בביקורות מוקדמות לאלבום, נכתב כי השיר הוא השיר המועדף על ידי המבקרים. מגזין "Entertainment Weekly" ומגזין ה"בילבורד" שיבחו את השיר, about.com כתב כי השיר מבריק ולכן המאזינים ירצו לשמוע אותו, ומגזין המוזיקה "רולינג סטון" הכניס את השיר למקום ה-15 ברשימת השירים הטובים ביותר לשנת 2007 וכתבו כי כל אחד חייב להאזין לשיר.
ז'פרן סוארס
קריירת מועדונים
בשנת 2004 עבר ז'פרן לברצלונה לאחר שאותר על ידי סקאוט של המועדון. בשנת 2006 הוא קודם לקבוצת המילואים ברצלונה אתלטיק. הוא הופיע לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של ברצלונה ב-25 באוקטובר 2006, כאשר נכנס כמחליף במקום חבייר סביולה בניצחון 0–4 את בדאלונה במסגרת גביע המלך. בשלוש עונות בברצלונה ב' ז'פרן הופיע ב-82 משחקים, בהם כבש 14 שערים.
Piece of Me (שיר של בריטני ספירס)
וידאו קליפ
הקליפ לשיר צולם בין ה-27 ל-28 בנובמבר במועדון לילה בהוליווד והושקע בו סכום של כ-500,000$. (אחד מהווידאו קליפים היקרים ביותר בכל הזמנים) זהו הקליפ היקר ביותר של ספירס מאז הקליפ לסינגל "Toxic" אשר הושקעו בו כמיליון דולרים. הקליפ בוים על ידי ויין איזהם, אשר עבד עם ספירס גם בקליפ ל-"I'm Not a Girl, Not Yet a Woman". הקליפ שודר בהופעת בכורה בתוכנית TRL ב-14 בדצמבר 2007.
ז'פרן סוארס
קריירת מועדונים
בטרום עונת קודם ז'פרן לקבוצה הבוגרת של ברצלונה וחדל מלשחק בקבוצת המילואים. ב-19 בדצמבר 2009 הוא נכנס כמחליף במקום תיירי הנרי בגמר אליפות העולם לקבוצות 2009, בו ניצחה ברצלונה 1–2 את אסטודיאנטס לה פלאטה. יומיים לאחר מכן נפצע בשריר ברגלו במשחק ידידות שנערך בכווית, נגד קזמה. בעקבות הפציעה הוא נעדר כ-5 שבועות.
Piece of Me (שיר של בריטני ספירס)
וידאו קליפ
הקליפ נפתח בספירס המתכוננת למסיבה עם חברותיה, וצלמי פפראצי מחכים מחוץ לביתה. כשספירס יוצאת עם חברותיה, כולן לבושות בפאות בלונדיניות, על מנת להטעות את הצלמים. (בין לבין מופעה ספירס על גבי שערי עיתונים) במסיבה מכירה ספירס בחור ומתחילה לרקוד עמו עד שהיא מגלה שהוא צלם פפראצי במסווה, ואז היא כותבת לו "sucker" (פראייר) על המצח עם שפתון. לקראת סוף הקליפ ספירס וחברותיה נראות רוקדות בשירותי הנשים במועדון ספירס עם שיער אסוף ולהבזקים פזור. לאחר בכן ניראות בדירתה צופות בחדשות המדווחות על האירוע וספירס מגחכת.
ז'פרן סוארס
קריירת מועדונים
ב-10 בפברואר 2010 חתם ז'פרן על חוזה חדש בברצלונה, עד יוני 2012, וסעיף השחרור שלו נקבע ל-10 מיליון אירו. ב-3 באפריל הוא כבש את שער הבכורה שלו בלה ליגה, בניצחון 1–4 על אתלטיק בילבאו. באותו חודש כבש שער נוסף בניצחון הביתי 1–3 את חרס. באותה עונה ערך ז'פרן 18 הופעות, בהן כבש שני שערים בלבד.
Piece of Me (שיר של בריטני ספירס)
וידאו קליפ
לקליפ יש שתי גרסאות: גרסת ארצות הברית וגרסה בינלאומית. הגרסה הבינלאומית מכילה סצנות של בריטני עם פאה.
ז'פרן סוארס
קריירת מועדונים
בעונה לאחר מכן, ב-29 בנובמבר 2010, נכנס ז'פרן כמחליף במשחק הקלאסיקו מול ריאל מדריד, וכבש את השער האחרון במשחק, שהסתיים בניצחון 0–5 של ברצלונה.
Piece of Me (שיר של בריטני ספירס)
וידאו קליפ
הווידאו קליפ זכה ל-119 מיליון צפיות באתר יוטיוב נכון לאפריל 2020.
ז'פרן סוארס
קריירת מועדונים
ב-10 ביולי 2017 חתם סוארס בגראסהופרס ציריך.
נבחרת לאומית
ז'פרן לקח חלק בזכייה של נבחרת ספרד עד גיל 19 באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2006. בטורניר זה הוא שיחק שמונה משחקים וכבש שלושה שערים. בשנת 2011 הוא זכה עם נבחרת ספרד עד גיל 21 באליפות אירופה עד גיל 21. הוא שיחק בטורניר זה שישה משחקים והבקיע שער אחד.
בשנת 2007 הוצע לז'פרן להכלל בסגל נבחרת ונצואלה לקופה אמריקה 2007, אך הוא דחה את ההצעה.
עקב אי זימונו של ז'פרן לנבחרת ספרד הבוגרת, הוא גילה רצון לשחק בנבחרת ונצואלה, אפשרות שהוא עצמו שלל בריאיון עם עיתונאי ונצואלי בשנת 2010.
בית הכנסת הגדול (ראשון לציון)
בית הכנסת הגדול בראשון לציון נבנה בשנים 1885–1889, והיווה מוקד חשוב בחיי המושבה. בית הכנסת ניצב על פסגת גבעה, בקצה רחוב רוטשילד וכיכר המייסדים במפגש עם רחוב אחד העם. בבית הכנסת מתקיימים גם ביקורים במסגרת מוזיאון ראשון-לציון.
היסטוריה
בניית בית הכנסת החלה בשנת 1885, ונתקלה בהתנגדות של השלטון העות'מאני, ובמצוקה כספית. כדי להתגבר על התנגדות השלטון, בנו המתיישבים את בית הכנסת במסווה של מחסן לציוד חקלאי. את הסכום הראשוני לבניית בית הכנסת תרם צבי הכהן לבונטין. את המבנה תכנן ברוך פפירמייסטר, שהיה בין המתנגדים הגדולים לפקידי הברון. בתחילה תוכנן להתפלל בבית הכנסת בנוסח תפילה חסידי, אך עם התערבותו של הברון גם בעניין רבני הקהילה הפך בית הכנסת לנוסח אשכנז. בניין בית הכנסת הושלם בזכות תרומה של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. במשך שנים רבות היה בית הכנסת אחד המבנים המפוארים במושבה הקטנה ומרכז חברתי למתיישביה. גם לאחר סיום הבנייה, נאלצו התושבים להסתיר את בית הכנסת. לכן החזיקו במרתף ציוד חקלאי רב, וכשהטורקים התקרבו מילאו את היכל התפילה בציוד זה, כדי שלא יראה כמו בית כנסת.
ב-2013 יזם ראש עיריית ראשון לציון דב צור שיפוץ בבית הכנסת הגדול ובמבנים הסמוכים אליו ברחוב אחד העם, כחלק ממתיחת פנים כוללת של ראשון ההיסטורית והרחבת מוזיאון ראשון-לציון. השינוי הבולט במראה הוא סיוד מחדש של קירות בית הכנסת. רב בית הכנסת הנוכחי הוא הרב שניאור אשכנזי, שליח חב"ד ובנו של הרב מרדכי שמואל אשכנזי.
מבנה
בסמוך לבית הכנסת גם בית הספר העברי הראשון, חביב, וכן המוזיאון לתולדות ראשון לציון.
יום טוב ליפמן מילהויזן
ביוגרפיה
נולד לרב שלמה מילהויזן, מקום ושנת לידתו לא ידועים. כנראה היה תלמידם של רבי מאיר בן ברוך הלוי מווינה ורבי שמשון בן אליעזר מחבר "ברוך שאמר", ושל רבי שלום מנוישטט.
ידוע שכיהן כרב בפראג ובסוף ימיו בארפורט והיה ידידם של מהרי"ל ומהר"י וייל וכמה מפסקיו משוקעים בכתביהם. הוא ועמיתיו, רבי מנחם בן יעקב שלם ורבי אביגדור קרא עסקו בפילוסופיה ובפולמוס עם הנצרות.
כנראה היה בקראקא בשנת 1420 וערך מסעות ברחבי בוהמיה וארצות חבל הריין.
ספר אלפא ביתא
'אלפא ביתא' הוא ספר העוסק בפירוט בצורת האותיות וגם במשמעויותיהן על פי הקבלה. חלק מהדברים למד מפי רבי שמשון בן אליעזר המכונה 'ברוך שאמר'.
ספר זה נדפס בתוך ספר 'ברוך שאמר' העוסק בהלכות הכנת התפילין וכתיבתן, אשר כולל בתוכו שלושה ספרים ממחברים שונים, אשר הנושא המשותף לספרים אלו הביא להעתקתם כחיבור אחד, וגרם לבלבול רב בזהות המחבר. רבי יוסף קארו, בספרו בית יוסף (אורח חיים סימן לו) מצטט מ"אלפא ביתא" ומכנה את מחברו בטעות "רבי  יצחק ברוך שאמר": "שמצאתי קונדריס לחכם אחרון, שמו הרב ר' יצחק ברוך שאמר, מדבר בדרך ארוכה בצורת האותיות, וייטבו דבריו בעיני, ולכן ראיתי להעתיקו פה". טעות זו גרמה לבלבול רב ואף הביאה חכמים שונים למחשבה שיש שותף רביעי לספר זה.
ספר הנצחון
בחודש אלול ה'קנ"ט, אוגוסט 1399, התרגשה עלילה נוצרית על יהודי פראג, ור' יום טוב ליפמן אולץ לקיים ויכוח פומבי מול מומר בשם פיטר, ששמו היהודי היה פסח. הרב יצא בשלום מן הוויכוח, אך בחודש אלול בשנה שלאחר הוויכוח הוצאו להורג שמונים מיהודי פראג. ספרו העיקרי, ספר נצחון (לעיתים: ספר הניצחון), הוא תולדת הוויכוח עם אותו מומר.
סטלאג לופט III
סטלאג לופט III (Stalag Luft III) היה מחנה שבויים במזרחה של גרמניה, ששימש במהלך מלחמת העולם השנייה לשם החזקתם של אנשי צוות אוויר של בעלות הברית, שנפלו בשבי הגרמני. המחנה זכה לפרסום בעקבות בריחה של 76 שבויים ממנו ב־24 במרץ 1944 דרך מנהרה שחפרו.
המחנה
אתר המחנה שכן בלב יער אורנים. חלקו הראשון שהוקם היה המתחם המזרחי, שנפתח ב־21 במרץ 1942. בו נכלאו שבויים מחיל האוויר המלכותי הבריטי ומזרוע האוויר של הצי הבריטי. באפריל 1942 נפתח המתחם המרכזי במחנה, בו שוכנו בהמשך שבויים אמריקאים. המתחם הצפוני, בו שוכנו שבויים בריטים, נפתח במרץ 1943. המתחם הדרומי – לאמריקאים – הופעל בספטמבר 1943, וביולי 1944 נפתח עבורם גם המתחם המערבי. בשיא גודלו השתרע המחנה על פני 243 דונמים ונכלאו בו כ־10,900 שבויים – 7,500 אמריקאים, 2,500 בריטים ו־900 בני לאומים אחרים, ששירתו בחיל האוויר המלכותי.
סגל השומרים של המחנה מנה כ־800 איש. הם היו חיילים שהיו מבוגרים מדי לשירות צבאי, או חיילים צעירים שנמצאו שם במסגרת חופשה להחלמה מפציעה או משירות קרבי ממושך.
מפקד המחנה היה גנרל פרידריך וילהלם פון לינדאיינר-וילדאו. מפקד זה נחשב כמי שכיבד בדרך כלל את דיני המלחמה בנוגע לשבויים וזכה על כך להערכת מפקדי השבויים במחנה.
חיי המחנה
כל אחד מן המתחמים הכיל 15 צריפי אסירים. הם הכילו חדרים, ששטח כל אחד מהם היה 11 מטרים מרובעים. בכל אחד מאלו שוכנו 15 שבויים, שישנו בחמש מיטות בנות שלוש קומות.
לשבויים במחנה נופקה מנת מזון יומית של כ־1,930 קלוריות – כ־10% פחות מהדרוש לאדם שאינו מועסק עבודה גופנית. מנות אלו הושלמו על ידי חבילות הצלב האדום שחולקו לשבויים ועל ידי חבילות ששלחו להם בני משפחותיהם. כמו כן התנהל סחר חליפין בין השבויים, והגרמנים שילמו לקצינים שבויים "כסף מחנה" (Lagergeld) שבו היו יכולים לרכוש את אותם פריטים שאותם הציעו להם הגרמנים למכירה, כמו בירה חלשה שנמכרה מדי שלושה חודשים. בכל המחנות היה נהוג שהקצינים יפרישו שליש מכסף המחנה לטובת החוגרים, שלא קיבלו אותו, אך במחנה זה הוכנס כל הכסף לקופה ששימשה את כלל השבויים.
בסטלאג לופט III הייתה תוכנית פנאי מאורגנת ומגוונת. השבויים עסקו בסוגי ספורט שונים – אתלטיקה, כדורעף, כדורסל, כדור בסיס, טניס שולחן, אגרוף וסיוף, וליגות מתחרות הוקמו במקצועות אלו. ברכת אגירה למים לצורכי כיבוי אש שימשה לעיתים לשחייה. במחנה הייתה ספרייה גדולה ובה אף למדו השבויים לימודים אקדמיים ונבחנו בבחינות שסיפק הצלב האדום. במחנה פעל תיאטרון, שבו הועלו בקביעות הצגות ברמה גבוהה. השבויים השתמשו ברמקול של המחנה כדי להשמיע חדשות ומוזיקה. שני עיתונים פורסמו על ידם ארבע פעמים בשבוע.
כדי למנוע מהגרמנים להשתיל סוכנים בקרב השבויים דרשה הנהגת השבויים שלכל שבוי חדש שהגיע למחנה יערבו שניים שיכירוהו. כל שבוי שלא נמצאו לו ערבים נחקר חקירה נמרצת והופקד עליו ליווי של שבויים שהלכו עמו לכל אשר הלך עד אשר נחה דעתם לגבי אמינותו. מספר סוכנים סמויים נחשפו בדרך זו. השומרים הגרמנים (שכונו Goons, כלומר בריונים) זכו לליווי קבוע של שבויים, שהשתמשו בשיטה משוכללת של סימנים כדי להזהיר על מקום הימצאם, ותנועותיהם אף תועדו בכתב ביומן שנוהל לשם כך.
בריחות מהמחנה
שלוש תכונות של המחנה עשו אותו לקשה לבריחה. ראשית, הוא נבנה במתכוון באתר של קרקע חולית, שהיה קשה ביותר לחפור בה מנהרות בריחה, שכן היא הייתה מתמוטטת כמעט מיד על החופרים. כמו כן קשה היה לשבויים להיפטר מן החול שחפרו במנהרות, שצבעו היה בהיר. שנית, צריפי השבויים במחנה הוקמו כשהם מוגבהים על ערימות לבנים בגובה של 60 סנטימטרים. כך היה קל לשומרים להבחין בניסיונות לחפור בקרקע שתחתיהם. שלישית, סביב מתחם המחנה הציבו הגרמנים מיקרופונים סייסמוגרפיים כדי לאתר קולות של חפירת מנהרות.
בראש ועדת הבריחה במתחם הצפוני, שבו שהו טייסים בריטים וטייסים ממדינות אחרות, ששירתו בחיל האוויר המלכותי, עמד שבוי ותיק ומנוסה בבריחות, מפקד הטייסת רוג'ר בושל, שזכה לכינוי "איקס הגדול" (Big X). הוא היה הוגה הבריחה הגדולה שיצאה לפועל במרץ 1944.
בריחת הסוס הטרויאני
הבריחה המוצלחת הראשונה מהמחנה התרחשה בסתיו 1943. בחודשים שלפני כן היו השבויים מוציאים לחצר הסמוכה לגדר התיל של המחנה סוס קפיצות ועורכים תרגילי התעמלות בעזרתו. למעשה היה זה סוס טרויאני מודרני: בתוכו הסתתרו שבויים ועמם כלי חפירה (קערות מתכת ומוטות מתכת) ומכלים לחול. בכל יום הועמד הסוס באותה נקודה בחצר, ולאחר תום חפירת המנהרה שם באותו יום כוסה פתחה בקרש עץ ובחול. בדרך זו חפרו שלושה שבויים במשך שלושה חודשים מנהרה באורך של 30 מטר אל מעבר לגדר התיל. הם לא השתמשו בתמוכות למנהרה למעט בכניסה אליה. תרגילי ההתעמלות הסוו לא רק את טבעו האמיתי של הסוס אלא גם את רעשי החפירה. ב־19 באוקטובר 1943 ברחו שלושה שבויים דרך המנהרה. כולם הגיעו לחוף הים הבלטי והצליחו להגיע לבריטניה. הבריחה הגדולה, שתתואר בהמשך, האפילה זמן רב על בריחה מוצלחת זו.
בריחת החיטוי מכינים
ניסיון בריחה זה נהגה על ידי רוג'ר בושל ונערך ב־12 ביוני 1943. שני שבויים, שהיו לבושים במדים מזויפים של שומרים גרמנים, הובילו קבוצה של 24 שבויים אל מחוץ למחנה בתואנה של הליכה למרחץ לצורך חיטוי והשמדת כינים. אנשי הקבוצה ברחו, אך נלכדו כולם בתוך שעות. הם הוחזרו למחנה למעט שניים, שהועברו למחנה שבויים אחר. קבוצה שנייה בת שבעה שבויים שניסתה לצאת את המחנה בעקבות הראשונה תחת אותו סיפור כיסוי נלכדה, שכן אישור היציאה שהציג השומר המזויף שלה היה פג תוקף. אנשי קבוצה זו הושלכו לצינוק לזמן מה.
ההכנות לבריחה
באביב 1943 החלו במתחם הצפוני של המחנה הכנות לבריחה המונית של שבויים. ראש ועדת הבריחה של המתחם, רוג'ר בושל, קבע את המדיניות בנושא. הוא החליט כי ייאסרו יוזמות פרטיות לניסיונות בריחה, וכי כל המאמצים ירוכזו לחפירת שלוש מנהרות ארוכות בעומק רב שישאו את השמות "טום", "דיק" ו"הארי", אשר אחת מהן תשמש לבסוף לבריחה. כל מנהרה תשמש כערובה לאחרות במקרה ואיזו מהן תתגלה על ידי הגרמנים.
בושל קבע גם יעד חסר תקדים מבחינת מספר הבורחים. עד אז ניסו לברוח 12–25 שבויים בבת אחת. בושל תכנן להבריח 200 שבויים, שלכל אחד מהם יוכנו בגדים אזרחיים, ציוד בריחה (כמו מצפנים ומפות) ומסמכי זיהוי ותעודות מעבר מזויפים.
חפירת המנהרות
חפירת שלוש המנהרות הייתה מלאכה עצומה, שיותר מ־600 שבויים היו מעורבים בה. שתיים מן המנהרות – דיק וטום – אכן לא מילאו את ייעודן, אך הארי הייתה לבסוף למנהרת הבריחה הגדולה.
המנהרות נחפרו בעומק רב – 9 מטרים מתחת לפני הקרקע. ממדי כל מנהרה היו רק 60 סנטימטרים לגובה ו־60 סנטימטרים לרוחב. עם זאת, בתחתית הפיר האנכי בכניסה לכל מנהרה ובנקודות שונות לאורכה נחפרו מספר תאים צדדיים לאחסון ציוד, להנחת משאבת אוויר ידנית שתזרים אוויר צח לתוך המנהרה וכמקום התאספות לשבויים שיעברו בה. במנהרות הותקנה מסילה עבור קרוניות שהובילו קדימה ואחורה במהירות חופרים ונמלטים ושימשו להובלת החול שנחפר אחורה אל פתחיהן. התאורה במנהרות סופקה תחילה על ידי נרות, ובהמשך הותקנה בהן תאורה חשמלית שהוזנה מאספקת החשמל של המחנה (אשר פעלה רק במשך חלק משעות החשכה).
החפירה בקרקע החולית חייבה את דיפון דפנות המנהרות ותקרותיהן בקרשים למניעת התמוטטות. הקרשים נאספו מכל רחבי המחנה. רהיטים שונים פורקו, אך המקור העיקרי לקרשים היו קרשי המיטות שתחת מזרני האסירים. תחת כל מזרן היו כעשרים קרשי רוחב, אך לאחר סילוק הקרשים לצורך דיפון המנהרות נותרו תחתיו רק שמונה. למעשה, ממדי קרשי הרוחב של המיטות – כ־60 סנטימטרים – הם שקבעו את גובה ורוחב המנהרות.
שימושיות במיוחד היו למשל פחיות אבקת החלב (מוצר שכונה רשמית KLIM – היפוך של המילה MILK), שנכללו בחבילות הצלב האדום. הן שימשו לייצור כלי עבודה, ליצירת צינורות אוורור למנהרות, ליצירת גלגלים לקרוניות ועוד. משאבות האוויר הידניות יוצרו מפחיות אבקת חלב, מוטות עץ, סדינים ובדים.
בהדרגה הפך פיזור החול במחנה למסוכן יותר ויותר, ונדרשה דרך אחרת להיפטר ממנו. גם ירידת שלג במחנה הקשתה על פיזור החול. באותה עת נסתם הגולל על מנהרת דיק, שכן השטח המיועד לפתח היציאה שלה נתפס על ידי בניית חלק חדש של המחנה. אז התקבלה החלטה למלא את המנהרה בחול שנחפר בשתי המנהרות האחרות. מנהרה זו שמשה גם לאחסון ציוד רב – ציוד חפירה, מסמכים מזויפים, ציוד בריחה ובגדים אזרחיים שהותקנו עבור השבויים שנועדו להימלט. החול פוזר בסופו של דבר גם בחלל שתחת רצפת אולם התיאטרון של השבויים.
הגרמנים חשדו שהשבויים מנסים לחפור מנהרות בריחה. כחלק מצעדי המנע הם העבירו למחנה אחר 19 שבויים שבהם חשדו כראשי העוסקים בחפירת מנהרות, אך רק שישה מהם היו אכן מעורבים בכך.
בספטמבר 1943 גילו הגרמנים את מנהרת טום. שומרים שהסתתרו בשיחים ראו שבויים "פינגווינים" מוציאים חול מהצריף שבו נמצא פיר המנהרה וחשפו אותה לבסוף. הגרמנים פוצצו את פתח המנהרה, אך הגזימו בכמות חומר הנפץ שבו השתמשו, שכן ההתפוצצות קרעה את גג הצריף שמעל הפתח.
200 שבויים נבחרו כמועמדים לבריחה. סדר היציאה שלהם נקבע ע"פ שיקולים שונים. קדימות ניתנה לשבויים בעלי היסטוריה ארוכה של בריחות, כאלו שדיברו גרמנית היטב, ואלו שנחשבו שהשקיעו את העבודה הרבה ביותר בחפירת המנהרות. 100 הנותרים נחשבו כבעלי סיכוי קטן להימלט, בין השאר משום שלא דיברו גרמנית כמעט או כלל. לאלו ניתנו רק מסמכים ציוד בריחה בסיסיים. בניגוד לאמור בסרט הקולנוע שהופק על הבריחה לא נכללו בין הבורחים שבויים אמריקניים.
הבריחה
הבריחה נקבעה ללילה שבין 24 ו־25 במרץ, כשבוע לאחר השלמת המנהרה. במועד זה שרר לילה ללא ירח, שהיה דרוש לבורחים. אז התכנסו המיועדים לבריחה בצריף 104 כשהם לבושים בבגדי הבריחה שלהם ועמם ציוד הבריחה והתעודות שהוכנו עבורם.
שני מכשולים התגלעו במהרה. דלת הכניסה למנהרה הייתה תקועה וכשעה וחצי אבדה בטרם הצליחו לפתוח אותה. בהמשך התבררה עובדה חמורה יותר: המנהרה, 102 מטרים אורכה, נחשבה כמסתיימת מעבר לקו העצים שהקיפו את המחנה ושנועדו להסתיר את יציאת הבורחים מהמנהרה, אך משנפתח פתחה המרוחק התברר שהמנהרה קצרה משחשבו, ושהפתח נמצא בשטח הפתוח שלפני קו העצים ובקרבת מגדל שמירה. הקרקע הייתה מושלגת ולכן גבר הסיכון לגילוי על ידי השומרים, שכן צעדי הבורחים יותירו עקבות כהים בשלג.
כפתרון חלקי למצב שנוצר הועבר חבל מפתח המנהרה אל תוך היער, והבורחים יצאו מהמנהרה רק לאחר שהקודמים להם הודיעו להם על ידי משיכת החבל שהשומרים הגרמנים המסיירים התרחקו מפתח המנהרה. מצב זה האט את קצב יציאת השבויים מהמנהרה. בהמשך הופסק החשמל במחנה לזמן מה בשל התקפת אוויר, ובשעה 01:00 קרסה המנהרה והיה הכרח לתקנה. תקלות אלו עיכבו את הבריחה עוד יותר. בפועל יצאו מהמנהרה לא שבוי אחד לדקה כמתוכנן, אלא כעשרה בשעה.
במהרה הועבר מסר לשבויים הממתינים לבריחה, שאלו בעלי מספר בריחה (כלומר מקום בתור לבריחה) מעל ל־100 לא יספיקו לעבור במנהרה לפני עלות השחר. כדי שלא לחשוף את הבריחה ולהסתכן במוות (התנועה בין הצריפים נאסרה בשעות הלילה, באיום של ירי) הם לא חזרו לצריפיהם אלא נשארו בצריף 104 ולבשו שוב את בגדי המחנה שלהם.
לאחר ש־76 שבויים יצאו מהמנהרה, נתגלה בשעה 4:55 השבוי הבא שיצא ממנה על ידי השומרים הגרמנים ונלכד. הופעלה אזעקה במחנה. הגרמנים החלו לחפש בצריפים את פתח המנהרה, וצריף 104 היה מהאחרונים שהגיעו אליהם. כך זכו השבויים שבו לארכה שאפשרה להם להשמיד את מסמכיהם המזויפים. למרות זאת לא גילו הגרמנים את הפתח. הוא נתגלה רק לאחר ששומר גרמני נכנס למנהרה וזחל לאורכה עד שנלכד בקצה האחר שלה. הוא קרא לעזרה ואז פתחו השבויים את המנהרה וגילו לשוביהם את מיקומה.
לאחר הבריחה
מבין 76 השבויים שעברו דרך המנהרה נתפסו 73 בתוך ימים במצוד נרחב שערכו הגרמנים. 17 מהשבויים שנתפסו הוחזרו למחנה סטלאג לופט III, שניים הועברו למחנה שבויים אחר וארבעה נשלחו למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
יתר 50 השבויים שנתפסו, ובהם גם רוג'ר בושל, הוצאו להורג על ידי הגסטפו. הם נרצחו כיחידים או בזוגות זמן קצר לאחר לכידתם. הדבר נעשה בפקודה ישירה של אדולף היטלר, שביקש להרתיע בדרך זו שבויים מבריחות נוספות. למעשה רצה היטלר לחסל את כל הבורחים, אך מפקד הלופטוואפה הרמן גרינג שכנע אותו להמית רק חלק מהם מחשש למעשה תגמול של בעלות הברית נגד טייסים גרמנים שבויים. היטלר קבע שיש להמית 50 מהבורחים וההוראה הועברה על ידי היינריך הימלר אל הגסטפו. בחירת השבויים העתידים להירצח נעשתה על ידי גנרל האס אס ארתור נבה.
21 מהנרצחים היו בריטים, שישה היו קנדים, שישה פולנים, חמישה אוסטרלים, שלושה דרום אפריקנים, שני ניו זילנדים, שני נורווגים, ושבוי אחד מבלגיה, צ'כוסלובקיה, צרפת, יוון וליטא. לאחר המלחמה נקברו הנרצחים בבית קברות צבאי בריטי בעיר פוזנן שבמערב פולין.
שלושה מהשבויים שברחו מן המחנה הצליחו בבריחתם והגיעו לבריטניה דרך ארצות נייטרליות: שני טייסים נורווגים הגיעו לשוודיה, וטייס הולנדי הגיע דרך צרפת לספרד.
מפקד המחנה הודח מתפקידו בעקבות הבריחה, וניצל ממוות רק משום שהעמיד פנים כי הוא חולה במחלת נפש. בסוף המלחמה נכנע לצבא הבריטי, בילה שנתיים במעצר ושוחרר בשנת 1947.
מפקד המחנה החדש, אוברסטלויטננט אריך קורדס, הודיע לראשי השבויים ב־6 באפריל 1944 על הריגת 41 מהשבויים שנמלטו. הוא הוחלף זמן קצר לאחר מכן על ידי אוברסט פרנץ בראון. זה היה מזועזע מרצח השבויים עד כי התיר לשבויים במחנה להקים גלעד לזכרם. גלעד זה עדיין עומד על תילו.
הגרמנים סתמו את מנהרת הארי על ידי שפיכת טונות של חול ופסולת לתוכה.
מנהרת ג'ורג'
לקראת סוף המלחמה חפרו שבויים במחנה מנהרה בשם "ג'ורג'". היא נחפרה תחת רצפת התיאטרון של המחנה. היא לא נועדה לבריחה, כי אם לאפשר לשבויים להגיע לנשקייה של שומרי המחנה. היה זה אמצעי שננקט על ידי השבויים כדי שיוכלו להצטייד בנשק ולהגן על עצמם במידה והאזרחים הגרמנים הגרים בסמוך למחנה יבקשו לפרוץ לתוכו ולפגוע בשבויים. מנהרה זו לא הופעלה לבסוף.
שחרור שבויי המחנה
ב־27 בינואר 1945, כשהצבא האדום במרחק 20 קילומטרים מהמחנה, הוצעדו השבויים ממנו, בטמפרטורות מתחת לאפס ודרך שלג בגובה של 15 סנטימטרים. לאחר שהגיעו לעיר ספרמברג (Spremberg), כ־80 קילומטרים מערבה משם, פוזרו השבויים ונשלחו למחנות השבויים סטלאג VIII-A וסטלאג XIII-D בדרום גרמניה. ב־13 באפריל פונה המחנה השני לנוכח התקרבות הצבא האמריקאי אליו ושוכניו הועברו לסטלאג VIII-A. רבים מהשבויים ברחו בדרך ללא התנגדות מצד שומריהם הגרמנים. במחנה החדש, שנבנה עבור 14 אלף שבויים, נדחסו עתה 130 אלף ותנאי הדיור היו גרועים ביותר. ב־29 באפריל שחרר הצבא האמריקאי את המחנה.
שפיטת האחראים לרצח השבויים
לממשלת בריטניה נודע על רציחת חמישים השבויים לאחר ביקור של נציגי הצלב האדום השווייצרי במחנה בתחילת מאי 1944. מיד לאחר מכן הוחזר לבריטניה בשל בריאות לקויה מפקד הלהק הרברט מאסי, הקצין הבריטי הבכיר במחנה, וגם הוא דיווח לממשלה על שאירע. הידיעה הכתה גלים ועוררה זעם רב. שר החוץ אנתוני אידן הודיע על כך לפרלמנט בחודש מאי ושנית ביוני, בהבטיחו כי ימוצה הדין עם מבצעי הפשע.
לאחר כניעת גרמניה מונה צוות חקירה בן 19 איש של המשטרה הצבאית של חיל האוויר המלכותי לאתר את רוצחי השבויים הבורחים. חקירה מקיפה שניהל הצוות במשך שלוש שנים זיהתה 72 איש – לרבות בכירים במשטר גרמניה הנאצית – כמבצעי הרציחות או שותפים להן. שני משפטים צבאיים נערכו למעורבים ברציחות בהמבורג שבגרמניה ב־1947 וב־1948. 38 מהמעורבים נשפטו והורשעו. 21 מהם נידונו למוות ונתלו, והיתר נידונו לעונשי מאסר שונים.
אתר המחנה כיום
באתר מחנה סטלאג לופט III נותרו שרידים מעטים בלבד למבנים שעמדו בו, ועצים צמחו סביבם. הונחו בו על פני הקרקע שלטים באנגלית ובפולנית, המצביעים על מיקומם המשוער של פתחי מנהרת הארי ונתיבה.
באוגוסט 2011 חפר באתר צוות של ארכאולוגים בריטים בהיתר של השלטונות הפולנים. הם ביקשו לאתר את מנהרת הארי ולבדוק את הציוד שהושאר כמשוער בתוכה. ניסיון זה נכשל. לעומת זאת הצליחה חפירה באתר התיאטרון של המחנה לחשוף את תחילתה של מנהרת ג'ורג', ואגב כך התגלה מספר גדול של פריטים ששימשו את השבויים לצורך חפירת המנהרה.
אזכורים בתרבות
אודות בריחת הסוס הטרויאני נכתבו שני ספרים על ידי שניים מן השבויים הבורחים – The Wooden Horse ו־Stolen Journey. על פי הספר הראשון הופק ב־1950 סרט הקולנוע סוס העץ, וכן היווה בסיס לסרט הבריחה הגדולה שנוצר ב־1963.
פול בריקהיל, טייס אוסטרלי שהיה שבוי במחנה בשנים 1943–1945, כתב את הספר "הבריחה הגדולה". על בסיס ספר זה הופק לימים סרט הקולנוע הנודע על הבריחה. סרט זה, הגם שעלילתו לא הייתה נאמנה לחלוטין למציאות, תרם להנצחת המודעות לבריחה ולמותם של חמישים מהבורחים.
מספר ספרי עיון נכתבו אודות הבריחה הגדולה מהמחנה.
ערוץ ההיסטוריה הפיק תוכנית בת שני פרקים אודות החפירה הארכאולוגית באתר באוגוסט 2011.
חרטק אנצ'ימה-טוקה
חֶרְטֶק אָמִירְבִּיטוֹבְנָה אָנְצִ'ימָה-טוֹקָה (1 בינואר 1912 - 4 בנובמבר 2008) הייתה פוליטיקאית סובייטית. בשנים 1940–1944 הייתה יושבת ראש ח'ורל הקטנה ברפובליקה העממית של טוואן, וראשת המדינה הראשונה שלא קיבלה תואר זה בירושה.
ביוגרפיה
חרטק אנצ'ימה נולדה באזור שנמצא כיום במחוז מפרץ טוביינסקי של טובה, בסמוך ליישוב קזיל-דאג של ימינו. חודשים ספורים קודם לכן, ההתמוטטות של שושלת צ'ינג הובילה לסיום השלטון הסיני שהיה פורמלי בלבד, ולהקמתו של טאנו אוראנקאי העצמאית תחת חסות האצולה המונגולית והטוואנית.
אנצ'ימה הייתה הילדה השלישית במשפחה של איכרים ציידים. באביב 1918 מתו אביה ואחותה במגפת אבעבועות שחורות ואמה נותרה לבד מטופלת באנצ'ימה וארבעת אחיה. כדי לעזור למשפחתה באתגרים הכלכליים אנצ׳ימה בת שש הועברה לקרובי משפחה אמידים יותר.
הכוחות שמרניים בטוואן הובסו בשנת 1920 והרפובליקה העממית של טווא הוכרזה ב־17 באוגוסט 1921. הממשלה החדשה בחסות ברית-המועצות פיתחה מאוד את החינוך, וכתוצאה מכך בתקופה בה מעטים היו הטוואנים, ובמיוחד נשים, שידעו קרוא וכתוב אנצ'ימה למדה לכתוב ולקרוא בשפה המונגולית. כשהייתה בת 18, הוצג לציבור האלף-בית הראשון של טוואן, אנצ׳ימה הייתה מהראשונות שלמדו אותו. בעקבות זאת המדינה הטילה עליה ללמד את השפה לאחרים, כחברה באגודת הנוער המהפכני רבומולֿ, שהיה אגף הנוער של המפלגה המהפכנית העממית של טוואן (TNRP) שהיה לו אותו תפקיד של הקומסומול של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
שנה לאחר מכן, החלה אנצ'ימה לעבוד כפקידה ומזכירה טכנית בממשל המקומי (הכוכוב ברון- חמצ'יקסקי). היא סייעה לפיקח על הייצור הכלכלי המקומי וכן המשיכה לפעול למיגור האנאלפביתיות במחוז. ֿ
האנרגיה וההצלחה שלה במשימות אלה הביאו אותה לידיעת הנהגת המפלגה. היא התקבלה למפלגה המהפכנית ויחד עם עוד 70 נשים וגברים אחרים נשלחה לאוניברסיטה המיועדת למנהיגים צעירים: האוניברסיטה הקומוניסטית לפועלים מהמזרח במוסקבה, מסע של כ-5,000 ק"מ שארך כשלושה שבועות. כשנשאלה בריאיון עם ועדת האיתור, באוניברסיטה בקיזיל "היכן נמצאת מוסקבה?" אנצ'ימה הודתה שאיננה יודעת אבל הוסיפה "אם תשלחו אותי לשם, אדאג לדעת היכן זה".
בנוסף ללימודים הפורמליים, הסטודנטים שנשלחו לאוניברסיטה השתתפו בהרצאות של פוליטיקאים סובייטים מפורסמים; המפגש עם נאדז'דה קרופסקיה למשל השפיע מאוד על חרטק.
הוצאות הלימוד והמחייה של הסטודנטים שנבחרו לאוניברסיטה במוסקבה כוסו לגמרי על ידי המדינה, אבל בגלל הרמה האקדמית הנמוכה בטוואן הלימודים באוניברסיטה היו מאוד מאתגרים לסטודנטים הטוואנים שגם לא היו בקיאים בשפה הרוסית. אנצ'ימה הייתה אחת מ-11 תלמידים טוואנים שהצליחו לסיים את לימודיהם.
עם חזרתה הביתה בשנת 1935, הייתה אנצ'ימה אחת מכמה בוגרות אוניברסיטת הפועלים במזרח שזכו במשרות אמון פוליטי במפלגה, הודות לחינוך הפוליטי והאדמיניסטרטיבי שקיבלו במוסקבה ונאמנותם לאידאולוגיה הסטליניסטית. החל משנת 1935 כאשר אנצ'ימה הפכה למנהלת מחלקת התעמולה של רבסומול.
בשנת 1938 הפכה למנהלת מחלקת הנשים במפלגה המהפכנית של טוואן זנוטדל (האנלוגיה של הז'נוטדל הסובייטי), ויושבת ראש מדור הנשים של הוועד המרכזי של המפלגה. בשני תפקידים אלו אנצ'ימה הובילה מהלכים לשיפור התנאים החברתיים והכלכליים עבור נשים, ובמיוחד מיגור האנאלפביתיות וקידום אפשרויות תעסוקה וחינוך לנשים בחברה הטוואנית.
משמעות ההשכלה של אנצ'יימה הייתה שהיא לא הייתה נוכחת בעיצומה של 'המהפכה התרבותית' של טוואן בראשית שנות השלושים של המאה הקודמת, במהלכה הפשיט המשטר את האצולה המקומית, המנהיגים הדתיים, והמנזרים הבודהיסטיים מכוחם ומנכסיהם.
עדרי הצאן והפרויקטים החקלאיים בטוואן הולאמו בשרירותיות והפכו לקולקטיביים על פי המודל הסובייטי, אולם הרפורמות האלו היו שנואות על הציבור ובאופן הדרגתי הופסקו. עם זאת, ההתערבות סובייטית בעניינים מקומיים קרתה לעיתים קרובות, והמפלגה טוהרה בהצלחה כדי להבטיח את הדבקות באידאולוגיה הסטליניסטית.
הטיהורים של שנת 1932 הובילו לכך שהסטאליניסט סלצ'אק טוקה קיבל את ראשות המפלגה, לאחר הוצאתו להורג של קודמו בתפקיד דונדוק קולאר. הטיהורים הגדולים השתרשו גם הם בסוף שנות השלושים של המאה העשרים, עם פעולות של המשרד לביטחון הפנים הסובייטי (נ.ק.ו.ד.) של טובאן שנועדו לחשוף ״אופורטוניסטים ימנים״.
בין "מתנגדי המהפכה" המובילים וה"מרגלים היפנים" שנחשפו היה גם ראש ממשלת טוואן סאט-חורמית. כחברת מפלגה מובילה אנצ'ימה ישבה גם היא בבית הדין המיוחד שהתכנס לחקירת האישומים, ומצא פה אחד את כל תשעת הנאשמים אשמים וגזר עליהם דין מוות. אף על פי שמספר הטיהורים בטוואן היה קטן מאוד, בהשוואה לאלו שהתרחשו במקומות אחרים בברית המועצות, בשילוב של מעצרים והוצאות להורג, כך הובטחה שליטה מוחלטת של המפלגה הקומוניסטית בטוואן ושל הרפובליקה בה סטניליסטים תומכי מוסקבה.
באפריל 1940 התמנתה אנצ'ימה ליושבת ראש נשיאות חוראל הקטנה, ראשת המדינה ברפובליקה העממית של טוואן. כך היא הפכה לראשת המדינה הראשונה בעידן המודרני שלא קיבלה את התואר בירושה. היא גם התעלתה על הישגיה של עמיתתה הקומוניסטית אלכסנדרה קולונטאי, שהפכה לשרת ממשלת הראשונה בעולם בשנת 1917. עם זאת, היעדר ההכרה הדיפלומטית ברפובליקה של טוואן, הבידוד שלה, וחוסר המידע עליה מחוץ לברית המועצות, במיוחד לאור האירועים שקרו באותה תקופה במלחמת העולם השנייה, משמעותם הייתה כי הישג זה נשאר עלום במשך זמן מה.
אנצ׳ימה גם החזיקה בשיא הכהונה הארוכה ביותר של ראשת מדינה לא-מלכותית עד שוויגדיס פינבוגדוטיר שברה אותו בשנת 1985. בשנת 1940 היא נישאה למזכיר הכללי של המפלגה סלצ'אק טוקה. אנצ'ימה שמרה על שם נעוריה לאחר הנישואין (נוהג שהיה נפוץ מאוד בקרב הקומוניסטים והמהפכנים) ורק שינתה אותו לאחר שבעלה נפטר בשנת 1973. נישואיהם היו של שתיים מהדמויות הפוליטיות החזקות ביותר שברפובליקה של טוואן, וביחד אנצ'ימה וטוקה שלטו בפוליטיקה של טוואן במשך שלושה עשורים..
כיו"ר הנשיאות היו לה התכתבויות נרחבות עם עמיתה הסובייטי, מיכאיל קלינין. בזמן כהונתה התרחשה המלחמה בחזית המזרחית, מלחמה הפטריוטית הגדולה בה לאנצ'ימה היה תפקיד משמעותי בגיוס משאבים וכוח אדם מהרפובליקה כדי לסייע לברית המועצות בהגנה מפני הפלישה הגרמנית. בתוך שנתיים הצטרפו למעלה מ-200 מתנדבים לצבא האדום וכלכלת הרפובליקה הוקדשה כולה למאמץ המלחמתי. הזיקה של טוואן למוסקבה התחזקה במהלך המלחמה, האלף-בית הקירילי החליף את האלף-בית הלטיני ככתב הרשמי של טוואן, התרחשה רוסיפיקציה של נוהלים חברתיים וכלכליים, וכמעט כל האופוזיציה למדיניות הסטליניסטית חוסלה. מגמות אלה הגיעו לשיאן בשנת 1944 בעתירה, שתוכננה על ידי טוקה ואנצ'ימה, לסיפוח הרפובליקה כמדינה קונסטיטציונית של ברית המועצות. הסובייטים, שחפצו במשאבים המינרליים של הרפובליקה ובסיום סופי ביותר של התככים הגאו-פוליטיים של המונגולים הסינים באזור. בקשתם של טוקה ואנצ׳ימה נענתה בחיוב, והמדינה הפסיקה להתקיים בנובמבר 1944.
לאחר מכן הפכה המפלגה המהפכנית לסניף מקומי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, אותה המשיך סלצ'אק טוקה להוביל. אנצ'ימה הפכה לסגנית יו"ר הוועד המנהל של סניף המפלגה המקומי, ולקחה על עצמה להוביל נושאים חברתיים בתוך טובה. היא גם המשיכה בעבודתה בתחום האמנות והאוריינות. בשנת 1962 היא הפכה לסגנית יו"ר מועצת השרים של טובה, התפקיד מספר 2 בממשלת טוואן הסובייטית. היא הייתה אחראית לרווחה חברתית, בריאות, חינוך, תרבות, ספורט ותעמולה.
אלזס
אַלְזַס (בצרפתית: ; בגרמנית: ; באלזסית: Elsàss) היה אחד מחבלי צרפת, בין 1972 לסוף שנת 2015, הנמצא בגבול המזרחי של המדינה, על הגדה המערבית של נהר הריין, וגובל בגרמניה ובשווייץ. בירת החבל היא העיר שטרסבורג. אלזס הייתה פעם חלק מהאימפריה הרומית הקדושה ועברה בין צרפת לגרמניה פעמים רבות בין המאה ה-17 למאה ה-20.
במשך רוב ההיסטוריה דיברו תושבי אלזס בניבים גרמאניים. כיום רוב האלזסים מדברים צרפתית. כ-25 אחוז מהאוכלוסייה דוברים אלזסית כשפת אם או גרמנית כשפה שנייה.
גאוגרפיה
שטח אלזס 8,280 קמ"ר - והוא הקטן בחבלי צרפת. אורכו של החבל גדול כמעט פי ארבעה מרוחבו משום שהוא תופס את השטח שבין נהר הריין במזרח להרי הווז' במערב. הוא גובל בגרמניה בגבולו המזרחי והצפוני, בשווייץ ובחבל פראנש-קונטה בגבולו הדרומי ובחבל לורן בגבולו המערבי.
האזור מיוער ברובו, בעיקר באזור הרי הווז' ובריין התחתון. הנקודה הגבוהה ביותר בחבל היא גרון בלו, שגובהה 1,426 מטרים. האקלים באלזס הוא אקלים יבשתי למחצה עם חורפים קרים ויבשים וקייצים חמים. באזור משקעים מועטים בשל הרי הווז' המגינים עליו במערב. העיר קולמאר היא השנייה הכי יבשה בצרפת עם כמות משקעים של 550 מילימטרים גשם בשנה, אקלים העושה אותה אידיאלית לגידול היין האלזסי הידוע.
אלזס הרומאית והפרנקית
בתקופה הפרה-היסטורית התגוררו באזור ציידים נוודים. החל משנת 1500 לפני הספירה החלו להתיישב באזור שבטים קלטים, אשר החלו לפתח באזור חקלאות. בשנת 58 לפני הספירה כבשו הרומאים את האזור והפכו אותו למרכז ייצור יין חשוב. כדי להגן על התעשייה החשובה הזו הרומאים בנו באזור ביצורים ומחנות צבאיים שהתפתחו לקהילות המיושבות עד היום. בתקופה הרומאית אלזס נחשב לחלק מגרמניה עילית.
לאחר נפילת האימפריה הרומית התגוררו באזור האלמאנים. שבט זה היה שבט חקלאי ושפתו הייתה הבסיס לניב האלזסי המודרני. הפרנקים, תחת הנהגתו של כלוביס, גירשו את האלמנים מהאזור במאה ה-5, במערכה ששיאה היה קרב טולביאק. אלזס הפכה לחלק ממלכת אוסטרזיה שהייתה תחת שלטון המרובינגים וכל תושביה התנצרו. אלזס נותרה תחת שלטון הפרנקים עד חלוקת האימפריה בהסכם ורדן בשנת 843. את ארצות השפלה, אלזס ולורן, שקיבלו יחד את השם פרנקיה התיכונה, קיבל לותאר הראשון. לאחר מותו של לותאר חולקה ממלכתו לשלושה חלקים: לותארינגיה (שכללה את אלזס ולורן) ניתנה לבנו של לותאר, בעוד שאר השטח חולק בין פרנקיה המזרחית לפרנקיה המערבית. ממלכת לותארינגיה לא שרדה זמן רב והאזור בו היום נמצאת אלזס נפל לידי האימפריה הרומית הקדושה כחלק מדוכסות שוואביה בשנת 870.
אלזס באימפריה הרומית הקדושה
באותה התקופה האזור כולו החל להתפצל לאזורים פאודלים קטנים יותר. במאות ה-12 וה-13 אלזס חוותה תקופה של שגשוג רב תחת הקיסרים משושלת הוהנשטאופן. פרידריך הראשון הפך את אלזס למחוז הנשלט על ידי מיניסטריאלים (עובדי מדינה שלא מהאצולה), ואילו הממשל המחוזי ישב בעיר אגנו. פרידריך השני הכריז על הבישופ של שטרסבורג כמושל אלזס, אולם שלטון זה עורער על ידי בית הבסבורג. שטרסבורג התפתחה לעיר החשובה והמאוכלסת ביותר בכל האזור ובשנת 1262, לאחר מאבק ארוך על השלטון היא הוכרה כעיר קיסרית חופשית, זאת אומרת, שנשלטה ישירות על ידי הקיסר. שטרסבורג הייתה עצירה חשובה בדרך המסחר בין פריז, וינה והמזרח, וכן נמל חשוב על נהר הריין שקישר בין דרום גרמניה ושווייץ להולנד, אנגליה וסקנדינביה, ולכן הפכה למרכז הפוליטי והכלכלי של האזור. גם ערים אחרות כמו קולמאר ואגנו החלו להתפתח כלכלית והן קיבלו אוטונומיה מסוימת.
השגשוג של אלזס נפסק במאה ה-14 לאחר רצף של חורפים קשים וכן בשל המוות השחור. היהודים הואשמו בגרימת הקשיים הללו והאשמות אלו הובילו לפוגרומים של שנת 1336 ו-1339. אסון נוסף שהחריב את האזור הייתה רעידת האדמה בעמק הריין. באותה התקופה השלטון המרכזי הגרמני החל להתפורר והכוח הראשי באירופה עבר לאט לאט לצרפת, שהחלה להתרחב מזרחה. בשנת 1299 הצרפתים הציעו נישואים בין אחותו של פיליפ הרביעי, מלך צרפת לבנו של אלברכט הראשון, מלך גרמניה, עם אלזס כנדוניה; אולם הנישואים לא יצאו לפועל. במהלך המאה ה-14 הצבא הצרפתי כמעט ונהרס בעקבות מלחמת מאה השנים, ולכן צרפת הייתה צריכה לנטוש את שאיפותיה במזרח. לאחר סיום המלחמה צרפת הייתה שוב חופשייה להתקדם לעבר הריין וב-1444 הצבא הצרפתי תקף את אלזס ולורן.
ב-1469 נמכרה אלזס העליונה לשארל הראשון דוכס בורגונדיה, על אף שהמסים המשיכו להיות משולמים לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. הקיסר פרידריך השלישי ניצל את הקשר הזה לאזור כדי לקחת בחזרה שליטה מוחלטת באלזס העליונה ב-1477. אלזס כעת הייתה תחת שלטון בית הבסבורג בעוד העיר מילוז הצטרפה לקונפדרציה השווייצרית, שם היא נשארה עד 1798.
בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-16 שטרסבורג הייתה שוב קהילה משגשגת ותושביה קיבלו על עצמם את הפרוטסטנטיות ב-1523. אולם השליטים ההבסבורגים הקתולים ניסו להילחם ב"כפירה" באלזס וכך הפך האזור לפסיפס של שטחים קתולים ופרוטסטנטים.
אלזס הצרפתית
ב-1639 כבשה צרפת את רוב אלזס כדי למנוע מהאזור ליפול בידי ספרד ההבסבורגית, ששאפה ליצור דרך רציפה לארצות השפלה הספרדיות. כיבוש זה נעשה בזמן מלחמת שלושים השנים, וההבסבורגים, שהיו עסוקים בלחימה בהונגריה, מכרו ב-1646 את אלזס לכובשים הצרפתיים. כך, שכשנגמרה לבסוף המלחמה עם שלום וסטפליה רוב אלזס נשארה בידי צרפת חוץ ממספר עיירות שנשארו עצמאיות. התנאים שנקבעו בהסכם לגבי אלזס היו לא ברורים ומבלבלים, כנראה כדי למנוע הן מהמלך הצרפתי והן מהקיסר הגרמני שלטון הדוק באזור ולהבטיח לאלזס מידה מסוימת של עצמאות. העברה זו של אלזס לצרפת סימנה את התחלת המאבק בין פרוסיה לצרפת על אלזס ולורן.
צרפת חיזקה את שליטתה באזור ב-1679 עם הסכמי ניימכן שהכניס גם את הערים החופשיות באלזס לשליטתה. אולם אף על פי שאלזס הייתה שייכת טכנית לצרפת, היה לה מעמד מיוחד בתוך הממלכה הצרפתית. השפה המדוברת והמלומדת הייתה עדיין גרמנית אלזסית וסטודנטים מגרמניה המשיכו ללמוד באוניברסיטת שטרסבורג הלותרנית. הביטול של צו נאנט ב-1685, שביטל את החוקיות של הפרוטסטנטיות בצרפת, לא הוחל על אלזס. בניגוד לשאר המדינה באלזס הייתה סובלנות דתית יחסית, למרות ניסיון הממשל הצרפתי לעודד קתוליות באזור. בהרי ווז' היה גבול מכס שהפריד בין אלזס לשאר צרפת, על אף שלא היה שום גבול כזה בצד הגרמני של אלזס. מהסיבות הללו אלזס נשארה גרמנית מבחינה תרבותית וכלכלית עד המהפכה הצרפתית.
אלזס בתקופת המהפכה
ב-1789 חולקה אלזס לראשונה לשני מחוזות, או-רן (ריין עליון) ובא-רן (ריין תחתון). תושבי אלזס שיחקו תפקיד חשוב במהפכה הצרפתית בכך שב-21 ביולי 1789, לאחר שהגיעו לאזור החדשות על כיבוש הבסטיליה, המון רב הסתער על בית העירייה של שטרסבורג, הכריח את מנהיגי העיר לברוח ובכך שם קץ לשיטה הפאודלית באלזס. ב-1792 חובר בשטרסבורג המרסייז שהפך מאוחר יותר להמנון הצרפתי. באותו הזמן היו גם אלזסים שהתנגדו ליעקובינים ותמכו בכוחות הפולשים של אוסטריה ופרוסיה. כשהצבא הצרפתי של אזור הריין יצא מהקרבות מנצח עשרות אלפי תושבים ברחו מזרחה לפניו. כשהם הורשו לחזור רבים מהם גילו כי אדמותיהם ובתיהם הוחרמו. תנאים אלו הובילו להגירה של מאות משפחות לאימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-19. האפוס הרמן ודורותיאה של גתה מספר על קשייהם של הפליטים שגתה עצמו נמנה בתוכם. לאחר שובו של נפוליאון מגלות ב-1815 כבשו כוחות זרים את אלזס והציבו 280,000 חיילי חי"ר ו-90,000 פרשים באזור הריין התחתון בלבד. לכך הייתה השפעה חמורה מאוד על המסחר והכלכלה של האזור שכן דרכי המסחר הועברו לנמלים החדשים שעל הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי.
האוכלוסייה באזור החלה לגדול במהירות, מ-800,000 תושבים ב-1814 ל-914,000 ב-1830 ו-1,067,000 ב-1846. גידול זו בשילוב עם הדעיכה הכלכלית גרמו לרעב, חוסר במקומות מגורים ואבטלה. כתוצאה מכך היגרו תושבים רבים בעיקר לפריז, שם נוצרה קהילת אלזסים גדולה (הברון האוסמן אחד מהם), אולם גם מזרחה לרוסיה ואוסטריה, שם נפתחו הזדמנויות חדשות לאחר שהאימפריה האוסטרו-הונגרית כבשה שטחים רבים מהאימפריה העות'מאנית. אלזסים רבים הפליגו גם לארצות הברית כדי לעבוד בשדות הכותנה.
בין צרפת לגרמניה
צרפת הובסה במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871 ואוטו פון ביסמרק סיפח את אלזס וצפון לורן לאימפריה הגרמנית החדשה, כחלק מאיחוד גרמניה. הטריטוריה הקיסרית של אלזס-לורן נשלטה ישירות על ידי הממשלה בברלין עד שבשנת 1911 היא קיבלה מידה מסוימת של אוטונומיה. בין 100,000 ל-130,000 אלזסים (כעשירית מהאוכלוסייה) בחרו להישאר אזרחים צרפתיים והיגרו לצרפת. רבים מהם התיישבו באלג'יריה הצרפתית.
אלזס נשארה חלק מגרמניה עד לסוף מלחמת העולם הראשונה, אז ויתרה גרמניה על האזור לטובת צרפת תחת הסכם ורסאי. הגם שלפי ההסכם לחבל היה אמור להיות שלטון עצמאי צרפת לא קיבלה זאת, שכן היא התעקשה שהאלזסים הם תושבים צרפתיים ששוחררו מכיבוש גרמני. ממשלת אלזס-לורן, שלא הוכרה על ידי צרפת, הכריזה על עצמאות האזור כ"רפובליקת אלזס-לורן" אך כוחות צבא צרפתיים נכנסו לאלזס פחות משבוע לאחר מכן. בראותם את הקהל האלזסי מקבל בתרועות את הצבא הצרפתי ויתרו מנהיגי העולם על הדרישה לממשל עצמי בחבל.
לאחר המלחמה החלו הצרפתים במחיקת השפעות התרבות הגרמנית באלזס. גרמנים שהתיישבו באזור מאז 1871 גורשו והוכנסו תקנות שאסרו על השימוש בגרמנית ודרשו שימוש בצרפתית בלבד. אולם כדי לא לגרום לעוינות בקרב האלזסים על החבל לא הוחלו חלק מהחוקים שנחקקו בצרפת בין 1871 ל-1919, כמו החוק להפרדת הדת מהמדינה.
החבל סופח שוב לגרמניה ב-1940 בזמן מלחמת העולם השנייה. הגם שהסיפוח הפסיק את האפליה האנטי-גרמנית בחבל, הוא גם שם אותו תחת דיקטטורה נאצית אכזרית, לה התנגדו רוב התושבים. צרפת כבשה מחדש את האזור ב-1944 וחידשה במרץ את מדיניות עידוד השפה הצרפתית. בין השנים 1945 ל-1984, לדוגמה, היה אסור לעיתונים להשתמש בגרמנית ביותר מ-25 אחוז משטח העיתון.
בשנים האחרונות הרגשות הלאומניות באזור שככו וכיום הרשויות מעודדות את השימוש בשפה האלזסית כאלמנט של זהות החבל. בתי הספר באלזס מלמדים כיום את הניב המקומי כאחת השפות המקומיות של צרפת, וגם הגרמנית נלמדת כשפה זרה.
בתחילת 2016 החבל אוחד עם החבלים לורן ושמפאן-ארדן במסגרת רפורמה מנהלית שעברה צרפת המטרופוליטנית החבל המאוחד נקרא גראנד אסט ובירתו שטרסבורג.
פוליטיקה
אלזס הוא החבל השמרני בדעותיו בצרפת, והוא אחד משני חבלים בהם זכה הימין בבחירות של שנת 2004.
התנודות במעמדו של החבל במהלך ההיסטוריה השאירו את חותמן בפוליטיקה המקומית; בחבל יש עניין מיוחד בענייני זהות לאומית. אלזס הוא גם אחד החבלים הצרפתיים שהכי תומכים באיחוד האירופי; זהו אחד החבלים היחידים שהצביעו "כן" במשאל העם שנערך ב-2005 בנוגע לחוקה האירופאית.
כלכלה
התוצר הגולמי לנפש של אלזס הוא 24,804 אירו, והתמ"ג של החבל בשנת 2002 היה 44.3 מיליארד אירו, דבר הממקם את האזור במקום שני מבין חבלי צרפת. 68% מהאוכלוסייה עוסקת במתן שירותים ו-25% בתעשייה, עובדה ההופכת את אלזס לאחד החבלים המתועשים ביותר בצרפת.
ענפי התעשייה החשובים ביותר באלזס הם גידול גפנים ויצירת יין, בישול בירה (חצי מהבירה בצרפת נוצר באלזס), יערנות, תעשיית רכב, מדעי החיים, כריית פוספאטים ותיירות.
אוכלוסין
באלזס 1,734,145 תושבים (לפי מפקד האוכלוסין משנת 1999). מעריכים שבין השנים 1999 ו-2030 תגדל האוכלוסייה בכ-12.9% - 19.5%. צפיפות האוכלוסין באלזס היא 209 נפשות לקמ"ר - והוא החבל השלישי בצפיפותו בצרפת.
דת
רוב תושבי אלזס נוצרים קתוליים אולם ישנו מיעוט פרוטסטנטי גדול בשל ההשפעה הגרמנית הרבה באזור. בניגוד לשאר חבלי צרפת, החוק באזור אלזס עודנו קונקרדט 1801 שנחקק על ידי נפוליאון ולפיו ניתנות סובסידיות לכנסיות הקתוליות, הלותרניות, והקלויניסטיות, וכן לבתי כנסת יהודיים. בשנת 1905, כאשר נחקק החוק הצרפתי המפריד בין דת ומדינה היה חבל אלזס תחת שליטה גרמנית, ולכן לא שונה החוק בחבל. עד היום ישנה מחלוקת לגבי החוק הזה וכן לגבי הכללתו רק על דתות מסוימות.
לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית נוצר גיוון דתי רב ברמות של צפון אלזס. בעלי אדמות, להם הייתה הזכות להחליט מה תהיה דתם של כל תושבי אדמותיהם, שאפו למשוך אליהם מתיישבים מהשפלה. כך רבים מהם קיבלו ללא אפליה קתולים, לותרנים, קלוויניסטים, יהודים ואנאבפטיסטים. כפרים רבי-דתות הפכו לדבר שבשגרה ובחבל התפתחה אחת הקהילות היהודיות המשגשגות ביותר בצרפת. זרם האמיש נוסד באלזס ולואי הארבעה עשר, שהיה קתולי אדוק, ניסה לשווא לגרש אותם מהאזור. רק כאשר נפוליאון כפה גיוס כללי מבלי יוצאים מן הכלל עברה רוב הקהילה לאמריקה. מאז שנת 2004 הולך ונבנה בשטרסבורג מסגד גדול וחדש לשימוש האוכלוסייה המוסלמית של האזור ובמימון בנייתו משתתפת באופן חלקי גם העירייה.