cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זאלצקמרגוט
גאוגרפיה
נופו של הזאלצקמרגוט נשלט על ידי מערכת הניקוז של נהר טראון (Traun) על 76 האגמים ששוכנים בה, והזורם לאורך 153 ק"מ אל הדנובה. נהר זה מנקז את רכסי ההרים הגבוהים שמדרום וממזרח לזאלצקמרגוט - צדו הצפוני של הדאכשטיין (Dachstein) מדרום, רכס טוטס (Totes Gebirge) ממזרח ורכס הלן (Höllengebirge) הניצב במרכזו. מבחינה טופוגרפית משתפל אזור הזאלצקמרגוט מגבהים של למעלה מ-2,000 מטר בדרומו לאזור מישורי בגובה של כ-400 מטר בצדו הצפוני. האזור עוצב בפעילות קרחונים שעם נסיגתם הותירו עמקים רחבים ומספר רב של אגמים, שהגדולים שבהם הם אגם אטרזה (Attersee) בתווך (47 קמ"ר), אגם טראונזה (Traunsee) במזרח (24.5 קמ"ר), והאגמים הקטנים יותר אגם מונדזה (Mondsee ששטחו 14.2 קמ"ר) ואגם וולפגנגזה (Wolfgangsee בשטח של 12.84 קמ"ר) במערב.
היסטוריה ותיחום
הזאלצקמרגוט לא מהווה יחידה גאוגרפית הומוגנית. בבסיסו הוא שטח שתיחומו הוכתב בעבר על ידי משק המלח של האזור, וכיום הוא מתוחם ומוגדר בעיקר כאזור תיירות.
עושרו של האזור במלח נוצל כבר באלף השני לפנה"ס ולאחר מכן על ידי הקלטים שלהם מיוחסת תרבות האלשטאט (Hallstattzeit) ולאחריה תרבות לה טן (La-Tène), שתיהן מהאלף הראשון לפנה"ס.
משמעותו של השם "זאלצקמרגוט" – "אחוזת אולם המלח", והוא זכה לו בשל כך שהשתייך ללשכת המלח הקיסרית שהופקדה על מכרות המלח בתקופת בית הבסבורג, החל ב-1419. בתחילה נחשבה העיירה באד אישל וסביבותיה מאגם טראונזה בצפון ועד הדאכשטיין בדרום ללבו של הזאלצקמרגוט. עד המאה ה-19 המשיך האזור והשתייך ישירות למשרד האוצר בווינה אשר שלט במונופול על המלח, ובראשית המאה ה-20 נוסף לו גם אגם אטרזה וסביבותיו.
מאז אמצע המאה ה-20 מקובל לכלול בהגדרת האזור שטח נרחב המשתרע מהדאכשטיין בדרום ועד קו העובר מצפון לאגמיו הגדולים, ומנחל אלם במזרח ועד לפאתי העיר זלצבורג במערב. ב-2002 התאגדו 54 היישובים בזאלצקמרגוט והקימו את "לשכת התיירות והשיווק זאלצקמרגוט בע"מ" (Salzkammergut Tourismus-Marketing GmbH) המחולקת לעשר לשכות תיירות אזוריות.
כלכלה
עיקר כלכלת האזור מתבסס על תיירות, עם מסורת בת למעלה ממאה שנים. תיירות הקיץ כוללת רכיבה על אופניים, טיולים ברגל, טיפוס הרים, גולף, שיט ורחצה וסוגים שונים של ספורט מים. עיסוק בספורט חורף נוהג במספר אתרי סקי קטנים יחסית בדרום האזור ובעיקר בדאכשטיין המערבי. לאלה מצטרפים מספר אתרי ספא שהידוע שבהם הוא בעיירה באד אישל. לכריית המלח שוב לא נודע מקום מרכזי בכלכלת האזור, אך את מקומה תפסה תעשיית העץ.
ההיסטוריה העשירה של האזור, נופיו המגוונים והשמירה על מסורתו הביאו את ארגון אונסק"ו להכריז עליו בשנת 1997 כאתר מורשת עולמית.
התקופה הפרסית בארץ ישראל
התקופה הפרסית בתולדות ארץ ישראל החלה בשנת 539 לפנה"ס עם השלמתו של המלך כורש את השתלטותה של ממלכת פרס על שטחי האימפריה הנאו-בבלית ובתוכם גם ארץ ישראל, והסתיימה בשנת 332 לפנה"ס עם כיבושה על ידי אלכסנדר מוקדון ותחילתה של התקופה ההלניסטית בארץ ישראל. התקופה הפרסית מצוינת בתולדות עם ישראל כתקופת שיבת ציון וראשית תקופת בית שני.
מנהל
האימפריה הפרסית ירשה את המבנה המנהלי של האימפריה הבבלית. יחידת המנהל הבסיסית של האימפריה היא ה"סטרפיה", מונח שאול מהספרות היוונית, שבתורה שאלה את המילה מפרסית. מושל סטרפיה הוא "סטרפ" והמקבילה המקראית שלו (הגזורה מאותו שורש פרסי) היא "אחשדרפן". יחידת המשנה של הסטרפיה היא ה"מדינה". מושל סטרפיה או מושל מדינה נקרא "פחה", למשל "פחת עבר הנהר" (סטרפיה) ו"פחת יהודה" (מדינה). מהתואר "פחה" נגזר המונח "פחוה", השגור במחקר העברי, אולם אין לו אחיזה במקורות העבריים והארמיים הנוגעים לתקופה הפרסית.
נציבות עבר הנהר
ארץ ישראל נכללה בתחומי הנציבות החמישית של האימפריה הפרסית - סטרפיה "עבר הנהר" (בארמית: "עבר נהרא"), כלומר עברו הדרומי של נהר פרת. שם הנציבות הזה מצוי כבר ברשומות המנהל האשורי מתקופת אסרחדון. בימי כורש נכלל כנראה תחום נציבות זה בנציבות אחת שכללה את כל השטח שנכבש מהבבלים. רק לאחר מרידת בבל בפרסים וחורבנה בשנת 482 לפנה"ס (בתקופת שלטון חשיארש הראשון), הופרדה בבל מנציבות עבר הנהר. את גבולות הנציבות תיאר הרודוטוס, אולם ידועות לנו רק נקודות לאורך החוף, ללא תיאור הגבול המזרחי. על פי הרודוטוס, גבולה הצפוני היה בפוסידיאון (אולי אל-מינה שבשפך האורונטס) שבין קיליקיה לסוריה. תחומה הדרומי גבל במצרים, בימה הסירבונית. הרודוטוס מונה בנציבות זו 4 חבלי-ארץ לאורך רצועת החוף, המיושבים על ידי 3 עמים: בצפון משתרעת פיניקיה, מפיניקיה ועד העיר "קדיטיס" (עזה) "הארץ היא לסורים הנקראים פלשתינאים", מקדיטיס ועד "יניסוס" (אולי אל עריש) ערי המסחר על החוף היו שייכות "למלך הערבים", ומיניסוס ועד הימה הסירבונית הארץ שוב לסורים.
מטבעות
בתקופה הפרסית החלו בארץ ישראל, כמו במזרח התיכון כולו, להשתמש במטבעות כאמצעי תשלום. שני המטבעות הקדומים ביותר הם מטבעות יווניים מסוף המאה ה-6 לפנה"ס שנמצאו בשכם ובירושלים. מהמחצית השנייה של המאה ה-5 לפנה"ס נעשו המטבעות שכיחים, אולם לא ידוע אם השימוש בהם במאה השנים הראשונות לשלטון הפרסי היה נחלת ההמונים או נהוג רק אצל סוחרים, פקידים, חיילים וכו'. המטבעות הנהוגים בארץ ישראל בתקופה הפרסית היו מ-3 סוגים עיקריים: יווניים (בעיקר אתונאיים), פיניקיים (בעיקר צורים וצידוניים) וארץ-ישראליים. מטבעות ארץ-ישראליים הוטבעו במאה ה-4 לפנה"ס ונחלקים לקבוצות שנפוצו בעיקר בדרום הארץ: "פלשתית-ערבית", "מצרית-ערבית" ומטבעות "יהֻד" של פחוות יהודה. שפע המטבעות שהוטבעו במקומות שונים בארץ ישראל הוטבעו לרוב על ידי הערים והמדינות שזכו בתקופה הפרסית לאוטונומיה וגם על ידי פחות פרסיים, והם מטיפוס אטי, כלומר חיקוי לדרכמה האתונאית. העיר עזה הייתה הראשונה שהחלה לטבוע מטבעות מטיפוס זה וכאלה היו בדרך כלל גם מטבעות "יהד".
היישוב היהודי
עם חורבן בית ראשון בידי הבבלים בשנת 586 לפנה"ס, הסתיימה תקופת בית ראשון. בשטחי ממלכת יהודה החרבה נותרו יהודים "מדלת הארץ", שלא הוגלו לבבל ותפסו חלק מהאדמות והערים החרבות. העובדה שמלך בבל הותיר "שארית ליהודה", הביאה לשובם של פליטים יהודים מהארצות שברחו אליהן (במיוחד מואב, עמון ואדום) לארץ יהודה.
ארץ ישראל הייתה נתונה תחת שלטון בבל עד השתלטות האימפריה הפרסית על שטחי האימפריה הבבלית. אולם המרקם האתני היהודי לא נפגם, אלא הוסיף להתקיים בתקופת הגלות ולאחר מכן בתקופת שיבת ציון, משום שבניגוד למלכי אשור, מלכי בבל לא נהגו להעביר לתחומי הממלכות שהחריבו אוכלוסיות מארצות אחרות, אלא הסתפקו בעקירת אוכלוסייה והעברתה לבבל.
שיבת ציון
בשנת 457 לפנה"ס, בזמן שלטונו של ארתחששתא הראשון, עלה לירושלים עזרא הסופר, בן למשפחת כהנים גדולים המתייחס לבית צדוק. עזרא עלה בראש קבוצה של 1754 שבים וקיבל ממלך פרס כתב סמכות ("נִשְתְּוָן") שחלה על כל היהודים שישבו בנציבות עבר הנהר. אולם דאגתו העיקרית של עזרא לא הייתה נתונה למצבו המדיני של העם ביהודה, אלא ליחסים שבין קהילת שבי ציון שהוא פונה אליה המכונים בפיו "הגולה" או "זרע הקודש", לבין מתנגדיו "עמי הארצות", שאר העם, בני יהודה שלא גלו לבבל ולא עברו את התמורה הרוחנית בגולה.
בשנת 445 לפנה"ס הגיע לירושלים נחמיה, שר המשקים של ארתחששתא הראשון, שקיבל מינוי מטעמו לשמש פחת יהודה. מפעלו הראשון היה בניית חומת ירושלים, לו התנגדו סנבלט פחת שומרון, טוביה העמוני וגשם הערבי, אך למרות זאת מלאכת הבנייה הושלמה. כדי להגדיל את מספר תושבי ירושלים, הוציא נחמיה צו שחייב עשירית מאוכלוסיית יהודה להתיישב בעיר.
במהלך כ-100 שנים מאז מתן הכרזת כורש החל היישוב היהודי בארץ ישראל בצמיחה מחודשת. נעשו מספר עליות מבבל לארץ ישראל והן מתועדות בחלקן בספרים עזרא ונחמיה. בסך הכול עלו לארץ ישראל מבבל כ-50,000 יהודים.
עם חורבן בית ראשון וגלות בבל פסקה העברית לשמש לשון דיבור יחידה ביהודה. בחיי היום יום נזקקו תושבי ארץ ישראל לארמית, שהפכה לכלי מלכד של כלל האוכלוסייה, וגם רבים מבני יהודה לא יכלו עוד להבין את הכתוב בעברית ונזקקו לתרגום לארמית. נחמיה מצר על כך שיהודים נשאו נשים נוכריות והביאו להתבוללות: "בימים ההם ראיתי את היהודים השיבו נשים אשדודיות עמוניות מואביות ובניהם חצי מדבר אשדודית ואינם מכירים לדבר יהודית".
פחוות יהודה
יהודה הייתה מחולקת למחוזות-משנה, שנקראו פלכים, ובראשם עמדו שרי הפלך. הפלך של ירושלים, למשל, חולק לשניים ובתקופת נחמיה עמדו בראשו "שרי חצי פלך". העובדה ששרי הפלכים היו יהודים מעידה על כך שהניהול המקומי של יהודה היה בידי תושביה. לאוטונומיה של היהודים היו גם מוסדות עצמאיים: משרת הכהן הגדול, שחשיבותו גדלה משבטלה המלוכה, וכן גם גופים נוספים כמו "אספת העם", "החורים והסגנים" (או "חורי היהודים") שהיוו את "מועצת הזקנים", "הכנסת הגדולה" וה"סופרים".
בספרי עזרא ונחמיה מובאות 5 רשימות המספקות מידע על יישובי פחוות יהודה, היא "יהֻד" בשמה הארמי בתקופה הפרסית. שתי הרשימות הראשונות מפרטות את שבי הגולה והן כוללות שמות של יישובים ב-4 אזורים: מדרום לירושלים: בית לחם ונטופה; עמק יריחו: יריחו וסנאה; מצפון לירושלים: נוב, ענתות, עזמות, הרמה, גבע, מכמס, העי, בית אל, גבעון, הכפירה, בארות וקריית יערים (בירות הפלכים לא מוזכרות בהן); השפלה הצפונית-מערבית: לוד, חדיד ואונו. הרשימה השלישית מונה את המשפחות שהתנדבו להתיישב בירושלים. אין בה שמות יישובים באזור יריחו או באזור הסמוך לירושלים מדרום, אולם יש בה יישובים רבים בנגב, מעין מובלעת דרומית מחוץ לתחום הפחווה. הרשימה הרביעית מפרטת את בוני חומת ירושלים ונמנות בה 5 בירות הפלך: ירושלים, בית הכרם, מצפה, בית צור וקעילה. הרשימה החמישית היא של בני המשוררים.
טביעות חותם ששימשו כטביעות רשמיות של פחוות יהודה, כמו גם קבוצת מטבעות שעליהן הכתובת "יהד", נתגלו בתחום גבולות הפחווה, כפי שהם משתקפים ברשימות המקראיות, כאשר אין אפילו אזור אחד מהחמישה העיקריים שבתחום הפחווה, שלא נמצאו בו טביעות כאלה. טביעות חותם נמצאו גם באזורים בהם היו יישובים שאינם נזכרים באף אחת מהרשימות ובהם עין גדי במזרח.
על פי חלוקת הפחווה ל-5 פלכים בהתאם לשמותיהם ברשימת בוני החומה, מתקבלות יחידות מנהל עם גבולות שאינם טבעיים. בהתאם לכך, ניתן להציע שני פלכים עצמאיים נוספים: פלך יריחו במזרח ופלך לוד במערב, שבירתו היא אולי גזר. לאור הצעה זו, פחוות יהודה הייתה מחולקת ל-6 פלכים, המקבילים לאזורים הגאוגרפיים הטבעיים שלה: פלך ירושלים (ירושלים וסביבותיה), פלך מצפה (אזור נחלת בנימין מצפון לירושלים), פלך בית צור (האזור ההררי שמדרום לירושלים), פלך גזר (השפלה הצפונית-מערבית), פלך קעילה (השפלה הדרומית-מערבית) ופלך יריחו (בקעת יריחו). לאור חלוקה זו, פלך בית הכרם נראה כמיותר, אולם ייתכן שבסביבות ירושלים, בירת הפחווה, חולק השטח לפלכים קטנים יותר.
מלבד היישוב היהודי הרצוף בשטח פחוות יהודה, היו יישובים יהודיים גם באזורים אחרים בארץ ישראל. רמז ליישובים כאלה ניתן למצוא בצו המלכותי שניתן לעזרא מידי ארתחששתא הראשון ובו נאמר שסמכותו של עזרא חלה על היהודים בכל נציבות עבר הנהר, וגם באזכור נחמיה את "היהודים היושבים אצלם" - אצל שכני יהודה. כמו כן, גם מקום מושבו של טוביה ("ארץ טוביה") בעבר הירדן היה מיושב יהודים וספר יהודית, שנכתב בתקופה הפרסית ומשקף את המציאות בה, מעיד גם הוא על ריבוי היישובים היהודים מחוץ ליהודה, ובייחוד בצפון הר-אפרים.
מאידך, היו בפחוות יהודה עצמה גם תושבים לא יהודים. בתקופתו של זרובבל, בדומה לתקופתם של דוד ושלמה, הועסקו אומנים פיניקיים רבים בבניין בית המקדש השני: "וַיִּתְּנוּ-כֶסֶף לַַחֹצְבִים וְלֶחָרָשִׁים, וּמַאֲכָל וּמִשְׁתֶה וָשֶׁמֶן לַצִּדֹנִים וְלַצֹּרִים, לְהָבִיא עֲצֵי אֲרָזִים מִן-הַלְּבָנוֹן אֵל-יָם יָפוֹא". נראה כי בתקופת נחמיה כבר התבססו קהילות פיניקיות מצור וצידון בפחוות יהודה. קהילות אלה עסקו במסחר ולא פעם גרמו בכך לחילול שבת בקרב היהודים: "וְהַצֹּרִים יָשְׁבוּ בָהּ, מְבִיאִים דָּאג וְכָל-מֶכֶר, וּמֹכְרִים בַּשַׁבָּת לִבְנֵי יְהוּדָה וּבִירוּשָׁלָם".
מלבד הפחות הנזכרים לעיל, ידועים שמות נוספים של פחות ביהודה: בגוהי, שר-צבאו (והמושל הכללי) של ארתחששתא השני שנכנס לבית המקדש והטיל על היהודים קנס בצורת מס במשך 7 שנים, הוא ככל הנראה אותו בגוהי שאליו פנו יהודי יב במכתב בשנת 408 לפנה"ס; יחזקיהו, ששמו מופיע במטבעות מסוף התקופה הפרסית; ואלנתן, יהועזר ואחזי, המופיעים בטביעות חותם על גבי כדים ובולות. בין טביעות החותם רווחת גם הטביעה "ירושלם" ונמצא גם מטבע ועליו הכתובת "יוחנן הכוהן" (במטבעות היהודיים מהתקופה הפרסית מופיעות דיוקנאות אדם, תופעה הנעלמת כליל ממטבעות יהודיים מאוחרים יותר), שניהם מסוף התקופה הפרסית. בתקופה זו חלה התמעטות במעמד הפחה והכהן הגדול הפך לראש העדה ונציגה המוכר כלפי המלכות.
בשליטת מלכי פרס זכו היהודים בארץ ישראל לאוטונומיה דתית ופולחנית מלאה, אך "מדינת" יהודה לא שבה לגבולותיה הקודמים של ממלכת יהודה לפני גלות בבל ושטחיה הצטמצמו בצורה משמעותית: שטח פחוות יהודה עמד על כ-1,600 קמ"ר בלבד.
פיניקים
אי אפשר לקבוע את זהותה של האוכלוסייה המקומית בגליל לפי המקורות הספרותיים. כלי החרס וממצאים אחרים שנתגלו בגליל מחוף הים ועד דן, חצור ובית ירח, זהים ברובם לאלה שנמצאו במישור החוף ושונים מאלה שנמצאו בהרי יהודה ושומרון. ייתכן וניתן להסיק מכך שאוכלוסיית הגליל הייתה מורכבת בתקופה הפרסית ברובה מפיניקים, או לפחות תחת השפעתם התרבותית. שלושת יישובי החוף החשובים של הצפון - אכזיב, עכו ותל שקמונה, ככל הנראה הופרדו מהגליל וייתכן נמסרו לחסות מלכי צור. גם האזור מדרום לעכו ועד הכרמל היה נתון לחסות צור. ברוב שפכי הנחלים בחוף הים התיכון של ארץ ישראל, מנחל גלים עד נחל הירקון, הוקם בתקופה הפרסית ישוב שהשתמש בשפך כבמעגן וכך גם במפרצים: מפרץ עתלית, דאר, מכמורת, רשפון ויפו. הערים דאר ויפו השתייכו כנראה לשליטת מלך צידון. בספר עזרא נאמר שבים יפו השתמשו, ברשות האימפריה הפרסית, גם צידונים וגם צורים. נראה שבניהול הערים הפיניקיות בארץ ישראל אחריות מנהלית מסוימת ניתנה למלך הפיניקי, שתושבי עירו היו רוב באותו מקום. יחד עם זאת, ישנן עדויות שגם סוחרים יוונים התגוררו בערי החוף הללו. הפיניקים היו מתחריהם של היוונים בסחר הימים, אך באותה תקופה כבר היו תחת השפעתם הרבה באורח-חייהם ואומנותם. במאה ה-5 לפנה"ס גבר היבוא של כלים אטיים מקושטים לארץ ישראל. במקומות שונים בארץ נמצאו חפצי-חן שהובאו מיוון וגם חפצי-חן מקומיים שניכרת בהם השפעה יוונית ברורה.
פחוות אשדוד
בשנת 711 לפנה"ס כבשו האשורים את פלשת ועשו ממנה פרובינציה אשורית שנקראה "מדינת-אשׂדוּדֻ", על שם אשדוד, העיר הראשית שלה. במשך רוב התקופה האשורית הייתה אשדוד ממלכה בשלטון שושלת מקומית. להבדיל משליטי הערבים, שומרון ועמון, שליטה של פחוות אשדוד אינו נזכר במקרא ואפשר להסיק מכך שצורת הממשל באשדוד ובערי הנמל לה הייתה דומה לזו שביתר ערי החוף, כלומר בניהול כלכלי של אחת המלכויות הפיניקיות, צור או צידון. לפי הרודוטוס, בחבל הארץ הזה ישבו "סורים-פלשתינאים". במקרא מכונים תושבי הפחוה "אשדודים", המדברים בניב מיוחד, "אשדודית". הרודוטוס מציין שאשדוד היא "עיר גדולה בסוריה", אולם על פי המקורות מהתקופה, נראה שבמאה ה-4 לפנה"ס איבדה אשדוד מחשיבותה ואשקלון הפכה לעיר החשובה באזור. הקשר בין העיר אשקלון לצור מעיד על הימצאות אוכלוסייה פיניקית בפחווה, שעל פי הממצא האפיגראפי (כלי פולחן המוקדשים לבעל), התרבו בה במאה ה-4 לפנה"ס.
פחוות אשדוד השתרעה בין נחל שורק בצפון לנחל גרר בדרום וכללה גם את השפלה הפנימית. בגלל הרצועה הרחבה של החולות הנודדים, המפרידה באזור הזה בין אזור החוף לשפלה הפנימית הפורייה, נוצרה תופעה מיוחדת של הפרדת הערים העיקריות מהנמלים שלהן (יבנה ויבנה-ים, אשדוד ואשדוד-ים). באזור זה היו לפחות 5 ערי נמל, כאשר 4 מהן היו ערים גדולות: תל ע'זה, יבנה, אשדוד ואשקלון.
פחוות שומרון
מלכי אשור נהגו להעביר לתחומי הממלכות שהחריבו אוכלוסייה מארצות אחרות בשיטת "ההגליה הדו-סיטרית", שמטרתה הייתה ליצור מהות אתנית חדשה במקום העם שהוגלה, כאשר התושבים החדשים, שהיו זרים במקום מושבם החדש, היו תלויים בשלטון האימפריאלי בכל תחומי חייהם. תושבי שומרון הובאו לשם לאחר נפילת ממלכת ישראל (720 לפנה"ס). בכתובותיו של סרגון השני, הוא מספר על הגליית אוכלוסיות מארצות במזרח ממלכת אשור אל העיר שומרון ועל הגליית ערבים לארץ שומרון. ספר מלכים מפרט את שמות הערים בבבל ובמזרחה, על גבול עילם, שתושביהן הועברו ל"ערי שומרון תחת בני ישראל" ו"ירשו" אותה. קשה להניח שארץ שומרון התרוקנה מתושביה וכולם הוגלו ממנה. יש לשער, אם כך, שחלה התמזגות כלשהי בין שארית אוכלוסיית ממלכת שומרון לבין העמים החדשים, אולם לא ידוע מתי ובאילו ממדים היא התרחשה.
עדויות על קיומה של פחוות שומרון בתקופה הפרסית נמצאות בכמה מקורות: בכל המקורות הללו נזכרות שתי ערים בלבד באזור: שומרון ושכם. לא נזכרים יישובים נוספים, אולם ניתן לשער שגבולות הפחווה נותרו כשהיו בתקופה האשורית: הרי אפרים במרכז עד הירקון והשרון במערב, הגלבוע ועמק יזרעאל בצפון, הירדן במזרח וגבול פחוות יהודה באזור ההר שמצפון לירושלים בדרום. פחוות שומרון נחלקה למספר פלכים: עפרים, עקרבה, שכם, שומרון וארובות (נרבתה), כאשר הערים שומרון ושכם היו בירות פלך. פלכי עקרבה ונברכתא (נרבתה-ארובות) נזכרים בספר יהודית, שנכתב במאה ה-4 לפנה"ס, ועל פיו נברכתא (במערב השומרון) היה מיושב יהודים עוד בתקופה הפרסית, מעין מובלעת יהודית צפונית, שהשתרע בין אזור טובאס בדרום, עמק דותן במערב, עמק יזרעאל בצפון ועמק בית שאן והירדן במזרח, ומכאן שהיה הפלך הצפוני של פחוות שומרון. מלבד השומרונים והיהודים, היו קבוצות אתניות נוספות בפחוות שומרון. בתעודות מואדי דאליה מופיעים שמות שבהם קיים המרכיב התיאופורי היהודי "יהו", כמו גם שמות הכוללים שמות אלים אחרים: קוס (אדומי), שהר (ערבי), כמוש (מואבי), בעל (פניקי) ונבו (בבלי).
אדומים
במאה ה-6 לפנה"ס החל תהליך של דחיקת האדומים מעבר הירדן המזרחי על ידי שבטים ערביים. האדומים נאלצו להגר אל צפון הנגב ודרום הר יהודה והתיישבו במקומות שפונו מהאוכלוסייה היהודית שישבה בהם עד חורבן בית ראשון וגלות בבל. עדות להתיישבות אדומית בצפון הנגב בתקופה הפרסית נמצאת באוסטרקאות שנמצאו בערד ובאר שבע, בהן מופיעים שמות פרטיים אדומים רבים, ביחד עם שמות ערביים.
ערבים
בין אויבי נחמיה נזכר גם "גשם הערבי". על פי הרודוטוס, תחום מושב הערבים היה ברצועת חוף באזור עזה ודרומה ממנה, אולי עד אל עריש. הערבים ישבו באזור הזה עוד קודם, אך רק לאחר שכבשו הפרסים את עזה הם הפכו לרוב תושבי העיר, שהתקיים בה עד סוף התקופה הפרסית. זהותם השבטית של הערבים הנזכרים במקרא ואצל הרודוטוס התבררה מכתובת ארמית על קערת כסף מהמאה ה-5 לפנה"ס, שנמצאה במזרח הדלתה של מצרים, ובה נזכר "קינו בר גשם מלך קדר". התפשטות שבטי קדר בדרום הארץ החלה עוד בתקופה הבבלית והגיעה לשיאה בתקופה הפרסית, כאשר סייעו הערבים לפרסים לשלוט על שטחי המדבר. ככל הנראה אכלסו שבטי קדר את אזור עזה, הנגב וסיני.
עבר הירדן
מתוצאות סקר מקיף שנערך בשנות ה-40, עולה שממלכות עבר הירדן המזרחי נחרבו לגמרי במאה ה-6 לפנה"ס. העדות הארכאולוגית הדלה עומדת בסתירה לעדות ההיסטורית על עבר הירדן בתקופה הפרסית. בסוף התקופה האשורית התקיימו בצפון עבר הירדן 2 פחוות: קרניים (הבשן והגולן) והחורן, וייתכן שגם הגלעד היה פחווה בפני עצמה, כאשר מדרום להן עדיין התקיימו 3 החטיבות הלאומיות עמון, מואב ואדום. לגבי הפחוות הצפוניות, אין אנו יודעים דבר על גורלן בתקופה הבבלית והפרסית, אולם עמון ומואב מוזכרות בספרי עזרא ונחמיה כפחוות. בתקופת העליות הראשונות של שיבת ציון, נזכרות משפחות יהודיות מ"פחת מואב" ובספר נחמיה מוזכר כמה פעמים טוביה "העבד העמוני", כאשר "עבד" מתפרש כאן בדרך כלל כ"עבד מלך", כלומר בשירות המלך הפרסי. ייתכן גם שטוביה היה בן למשפחה יהודית חשובה (משפחת בית טוביה) ששלטה בפחווה כולה. על קיומם של מואבים ועמונים כחטיבה לאומית במאה ה-5 לפנה"ס ניתן ללמוד מכך שבין הנשים הנכריות שנשאו היהודים באותה תקופה נמנות גם נשים "עמוניות ומואביות". ככל הנראה, אזור מואב נפגע קשה מפלישות הערבים, שהחלו כבר בסוף התקופה האשורית ובתקופה הפרסית כבר הקיפו את כל הארץ. נראה שגם אדום חרבה כבר בתקופה הבבלית על ידי הערבים בני קדר, שהדפו את האדומים מערבה. בשלהי התקופה הפרסית, או בראשית התקופה ההלניסטית, נהדפו משם גם בני קדר - על ידי הנבטים, שהפכו את ארץ אדום למרכזם.
מיזוג אתני ותרבותי
הרבגוניות בצורות הממשל וסובלנות השלטונות המרכזיים, יחד עם הביטחון ופריחת המסחר, יצרו ברחבי האימפריה הפרסית שני תהליכים תרבותיים הנראים מנוגדים. הייתה פריחה מחודשת של מרכזי התרבות הקדומים בפחוות המאורגנות על בסיס לאומי, אך המסחר החופשי הביא ליצירת תרבות משותפת, בעיקר באזורי שליטתן של ערי המסחר הגדולות שלחוף הים. לצד המסורות המקומיות הקדומות, הישראליות והפיניקיות, הופיעו יסודות חדשים. כבר בראשית התקופה הפרסית הייתה הארץ חלוקה מבחינת התרבות החומרית לשני אזורים: אזור ההר של יהודה ועבר הירדן מצד אחד, והגליל וחוף הים מצד שני. "תרבות ההר" הייתה "מזרחית" ומורכבת מתרבות מקומית ומהשפעות אשוריות, בבליות ומצריות, ואילו "תרבות החוף" הייתה "מערבית" וכללה יסודות יווניים-מזרחיים, קפריסאים ואתונאים.
הגיוון האתני-תרבותי בארץ ישראל היטשטש במשך התקופה הפרסית, כתוצאה מהמבנה המנהלי האחיד של הארץ והמכנה המשותף התרבותי - השפה הארמית הייתה שפת המנהל והדיבור. עוד לפני הכיבוש היווני ניכרו השפעותיה של התרבות ההלניסטית (בתיווך של סוחרים, מתיישבים ואנשי צבא שכירים), שסייעו גם הן לתהליך המיזוג האתני והתרבותי, וזאת לעומת אי השפעתה של התרבות הפרסית.
בשנת 332 לפנה"ס כבש אלכסנדר מוקדון את ארץ ישראל מידי הפרסים, ובכך תמה התקופה הפרסית והחלה התקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
בלה סאנטו
ביוגרפיה
סאנטו נולד במשפחה יהודית, כבנם של שאנדור שרייבר וסלינה גינסברגר. הוא התחיל ללמוד בבית הספר היסודי בכפר הולדתו הומוקקומארום, לימים למד בחטיבת הביניים לבנים בנג'קניז'ה. הוא סיים את בית הספר התיכון בחטיבה העליונה בשנת 1900 והחל לעבוד כרואה חשבון בנג'קניז'ה. הוא עבר לבודפשט בשנת 1901, שם עבד בפרקטיקה פרטית. בשנת 1904 הצטרף כחבר למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית. בשנת 1906 ייסד את איגוד הפקידים של הונגריה, ונבחר להיות נשיא הארגון. הוא השתתף גם בתנועה האנטי מיליטריסטית. ב־18 בפברואר 1911 נשא לאישה בבודפשט את מריה פלדבראנד (קְרַמֶר) שהייתה מורה בחטיבת ביניים, בתם של ישראל פלבראנד וז'ופיה טרייביטש.
הוא היה ממנהיגי המועצה הצבאית בבודפשט במהלך המהפכה האזרחית-דמוקרטית ב -1918 שכונה מהפיכת החרציות. הוא היה חבר מייסד של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה ה- KMP והיה מזכיר הוועד המרכזי. הוא נעצר בפברואר 1919 יחד עם כמה קומוניסטים נוספים, והיה בכלא אחד מחותמי ההכרזה על מיזוג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ה- MSZDP וה- KMP וההכרזת על הדיקטטורה של הפרולטריון. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שימש כקומיסר העם לענייני צבא וארגן את הצבא האדום ההונגרי.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, היגר תחילה לווינה, אחר כך לברלין ולבסוף לברית המועצות. שם היה מאוחר יותר חבר באיחוד הבינלאומי של האיגודים המקצועיים בקומינטרן. בשנת 1927 ביצע עבודות מפלגה בלתי חוקיות בהונגריה, ובשנים 1932 עד 1938, לאחר שובו לברית המועצות מונה למנהל הספרייה הלאומית למדע של הקומיסריאט העממי של התעשייה הכבדה. לפני ובמהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, השתתף במוסקבה בשידורי הרדיו בשפה ההונגרית ועבד גם בלשכת העיתונות הממשלתית של ברית המועצות. הוא שב להונגריה בשנת 1946 והפך לאחד ממנהיגי תנועת הקואופרציה השיתופית. משנת 1948 עבד כציר בשגרירות הונגריה בוורשה עד שנת 1950. הוא מת מהתקף לב בגיל 70.
משפחתו
אחיו ואחותו היו זולטאן סאנטו רז'ה סאנטו, וגיזלה סאנטו.
התנגשות אלסטית
התנגשות אלסטית (או התנגשות אלסטית לחלוטין) היא התנגשות בה סך כל האנרגיה הקינטית של הגופים המתנגשים לאחר ההתנגשות שווה לסך כל האנרגיה הקינטית שלהם לפני ההתנגשות. מכאן שהתנגשויות אלסטיות יכולות לקרות רק אם אין המרת אנרגיה קינטית לסוגי אנרגיה אחרים (בניגוד להתנגשות פלסטית). בהתנגשות אלסטית מקדם התקומה שווה לאחת.
התנגשויות של אטומים הן התנגשויות אלסטיות. התנגשות של גופים מאקרוסקופים איננה התנגשות אלסטית משום שתמיד תהיה המרה של חלק מן האנרגיה הקינטית לחום. התנגשויות של מולקולות שאינן חד-אטומיות הן אלסטיות בתנאי שאין המרת אנרגיה קינטית לרוטציות, או ויברציות של המולקולות.
התנגשות אלסטית של שני גופים במימד אחד
האנרגיה הקינטית של שני הגופים נשמרת, לפי הגדרה:
חשוב לשים לב כי התנע איננו בהכרח נשמר. שימור אנרגיה איננו גורר שימור תנע.
במקרים שבהם גם מתקיים שימור תנע: עבור כל שני גופים בעלי מסה נתונה, אם מהירותם לפני ההתנגשות נתונה גם היא נוכל לחשב את מהירותם לאחר ההתנגשות האלסטית.
קיימת גם נוסחה הנגזרת מהנוסחה לשימור אנרגיה קינטית ושימור תנע כאשר ההתנגשות היא חד־ממדית:
דוגמה - התנגשות גופים שווי מסה בממד אחד ובשני ממדים
ניתן להשתמש בשתי המשוואות הללו גם עבור שני גופים שווי מסה המתנגשים במישור, על ידי פירוק וקטור התנע לרכיביו. נתבונן במערכת המנוחה של אחד הגופים לפני ההתנגשות, במערכת זו לפני ההתנגשות הגוף האחד עומד והשני נע לעברו. כיווני התנע של הגופים לאחר ההתנגשות יהיו ניצבים זה לזה, מכיוון שעל פי חוק שימור האנרגיה המהירות בריבוע של הראשון לפני ההתנגשות שווה לסכום הריבועים של המהירויות אחרי ההתנגשות, כמו במשולש ישר-זווית. זאת במקרה שבו הגופים באותה מערכת אינם נעים בקו ישר. אם לעומת זאת התנועה היא בקו ישר אחד, הגוף השני לאחר ההתנגשות ייעצר והראשון יקבל את מהירותו - כפי שממחישה עריסתו של ניוטון.
קישורים חיצוניים
Удар
יחזקאל סרנא
הרב יחזקאל סרנא (כונה: ר' חצקל; כ"ח בשבט תר"נ, 18 בפברואר 1890 - ו' באלול תשכ"ט, 20 באוגוסט 1969) היה ראש ישיבת חברון כנסת ישראל וחבר מועצת גדולי התורה. היה אחראי למעבר הישיבה מסלובודקה לחברון (1925) ובהמשך לאחר מאורעות תרפ"ט לירושלים (1929).
ראשית חייו
נולד בכ"ח בשבט תר"נ (1890) בהרדוק שבפלך מינסק, רוסיה. סבו, הרב שרגא פייבל סרנא היה רב העיירה, ואביו הרב יעקב חיים סרנא שימש בה כשוחט וכדרשן. אמו איידל הייתה בת למשפחת חסידי גור. את חינוכו הראשון קיבל בבית אביו ובתלמוד תורה בהורודוק. בגיל 11 נשלח לישיבת "אור החיים" בסלובודקה, וכעבור שנה עבר לישיבתו של הרב זלמן סנדר כהנא שפירא במאלטש. בהמשך למד בישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה אצל רבי חיים רבינוביץ עמו עבר ללמוד בישיבת טלז. ב-1906 נסגרה הישיבה זמנית בעקבות פולמוס המוסר והוא חזר לישיבה במאלטש שבראשה עמד באותה תקופה רבי שמעון שקופ. כעבור שנה שב לסלובודקה והצטרף לישיבת כנסת ישראל שם פגש ברבי נתן צבי פינקל, ה"סבא מסלובודקה", והפך לתלמידו המובהק. לימים תיאר את השפעתו של 'הסבא' על עיצוב דמותו הרוחנית: "הכל ממנו ובלעדו הייתי כעיוור וכחרש, ורק על ידו זכיתי שנפקחו מעט עיני ונפתחו מעט אוזני. וגם כל דרך הלימוד והעיון בהלכות אלו אך ממנו הוא כרב מובהק".
עד שנת 1914 למד ברציפות בישיבת סלובודקה, להוציא מספר חודשים בהם נשלח על ידי ה"סבא" לישיבת טלז כדי לסייע בהחדרת שיטת המוסר לישיבה. בעקבות מלחמת העולם הראשונה גלה עם שאר תלמידי הישיבה למינסק. בעקבות שימוש בתעודות מזויפות במטרה למנוע את גיוסו לצבא הרוסי הוא נתפס ונכלא. הוא הצליח להימלט מהכלא וברח לעיירה סמילוביץ' שבה השתכנו באותה עת החפץ חיים ותלמידיו מישיבת ראדין. עקב נסיבות המלחמה נאלצו תלמידי ישיבת סלובודקה לברוח ממינסק, אך הוא העדיף להישאר עם תלמידי ישיבת ראדין. במהלך תקופה זו יצר קשרים קרובים עם החפץ חיים ועם ראש הישיבה הרב נפתלי טרופ.
בהנהגת ישיבת חברון
בשנת תרפ"ד (1924) בעקבות הצו המחייב את גיוס תלמידי הישיבה, התקבלה ההחלטה להעביר את הישיבה לארץ ישראל והרב סרנא נשלח כדי לבחור מקום מתאים לישיבה ולתאם את הקמתה שם. לאחר בחינת אפשרויות שונות הוא בחר את העיר חברון. באלול תרפ"ה הגיעו עשרת התלמידים הראשונים לחברון, ובהמשך החורף הצטרפו אליהם עוד כ-150 תלמידים. בכך הפכה ישיבת חברון לישיבה הליטאית הראשונה שעברה לארץ ישראל והייתה הראשונה להחדיר בארץ את מושגי הלימוד הליטאי ואת עקרונות תנועת המוסר. בעקבותיה באו ישיבות נוספות. באותה שנה הגיעו לחברון גם הרב אפשטיין וה"סבא". עם זאת, הרב סרנא נטל תפקיד משמעותי בהנהגת הישיבה במתן שיעורים ובקביעת סדרי הישיבה. בעקבות פטירתו של ה"סבא" בשנת תרפ"ז התחיל לתת גם שיעורי מוסר.
בעקבות מאורעות תרפ"ט בהם נרצחו 24 מתלמידי הישיבה, היה אחראי למעבר הישיבה לשכונת גאולה בירושלים, כאשר הוא משמש כראש הישיבה בפועל ודואג לכל הצרכים הרוחניים והכלכליים של הישיבה. על אותה תקופה כתב לידידו רבי יצחק אייזיק שר: "גדול כים שברנו. אמנם גם ברוגז רחם זכר, כי רק רגע באפו וגם באותו רגע לחיים רצונו, ומה רבו רחמיו כי אחרי חורבן נורא כזה זכינו ברוך ה' כי הישיבה קמה לתחייה".
בעקבות המצוקה הכספית של הישיבה נסע ב-1931 לאמריקה כדי לאסוף כספים לטובת הישיבה. לאחר פטירת הרב אפשטיין בשנת תרצ"ד (1934) התמנה למלא את מקומו באופן רשמי, כשעימו משמשים כראשי ישיבה שני גיסיו הרב אהרן כהן והרב משה חברוני. לאחר מלחמת העולם השנייה היה שותף בפעולות שונות לרווחת הפליטים. ב-1952 נסע לשויץ בשל בעיות בריאותיות. הרב סרנא היה פעיל מאוד בתנועת אגודת ישראל ואף שימש כחבר במועצת גדולי התורה של התנועה החל משנת 1954.
לאחר מלחמת ששת הימים פנה הרב סרנא בבקשה למשה דיין לחזור לחברון, אך משה דיין דחה את הבקשה. בשנותיו האחרונות החל בתהליך של העברת הישיבה לגבעת מרדכי, אולם הוא לא הספיק להשלים את תוכניותיו. הרב יחזקאל סרנא נפטר ביום ו' באלול תשכ"ט 1969 ונטמן בהר הזיתים לצד חותנו.
לאחר פטירתו המשיך לעסוק גיסו הרב חברוני בהעתקת הישיבה למבניה החדשים בשכונת גבעת מרדכי. בשנת תשל"ה (1975), עברה הישיבה למשכנה החדש, בראשות בנו של הרב סרנא, הרב חיים סרנא וחתנו רבי אברהם פרבשטיין, יחד עם הרב שמחה זיסל ברוידא והרב הלל זקס. הרחוב שבו נמצאת הישיבה בגבעת מרדכי נקרא על שמו. כמו כן, יש רחוב בבאר שבע הנקרא על שמו. רבים מתלמידיו שימשו כראשי ישיבות, רבנים ודיינים.
הנהגתו הציבורית
הרב סרנא היה ממנהיגי הציבור החרדי בשנות הקמת המדינה, מראשי ועד הישיבות בארץ ישראל והחינוך העצמאי. היה חבר מועצת גדולי התורה, השתתף בכנסייה הגדולה הרביעית והחמישית, והיה פעיל במהלכים הציבוריים והפוליטיים של חברי הכנסת של אגודת ישראל. על פי עדות ידידו הרצי"ה קוק, בשנים האחרונות לחייו לא נתן לומר תחנון בישיבתו ביום העצמאות, אולם "לא התקבלו הדברים על דעת תלמידי ישיבתו".
שיטתו המוסרית
הרב סרנא כתלמידו של הסבא מסלובודקה הדגיש גם הוא את "גדלות האדם" כשיטה חינוכית. על פי שיטה זו אין להציב בפני החניך את שפלותו כלפי הבורא, אלא יש להדגיש בפניו את חשיבותו של האדם שנבחר לשרת ולעשות את רצון הבורא. לדעת הרב סרנא, בדור הזה אין להשתית את עבודת ה' על יראה ועל פחד מהעונש, אלא על אהבה ושמחה שנובעות מהכרת חסדי ה' וטובו.
ספריו
לאחר פטירתו הוציא לאור תלמידו הרב נפתלי קרביץ ספר זיכרון לזכרו בשם אחר האסף, ובו תולדות חייו מאת דב כץ, קובץ מאיגרותיו ומאמריו בעניינים שונים, דברי תורה מגנזיו, מאמר לזכרו מבנו רבי חיים סרנא, ודברי תורה לזכרו מרבני ותלמידי הישיבה.
ענזה
ענזה (בערבית: عنزة) הוא כפר פלסטיני, הממוקם כ־18 קילומטרים דרומית-מערבית לעיר ג'נין בצפון השומרון. שטח הכפר הוא 4,740 דונם מתוכם כמעט 1/4 מכוסה במטעי זיתים. על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 2,006 תושבים בשנת 2006.
היסטוריה
בשנת 1870 תיאר ויקטור גרן את הכפר כ"ממוקם על גבעה ומונה כיום כמעט מאה תושבים. חגורת עצי זית מקיפה אותו." במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882, הכפר תואר כ"כפר בעל מראה עתיק על גבעה הניצב מעל המישור. הבתים יורדים במדרון בדרום מזרח. יש בו שתי בארות במורד הגבעה ומטע זיתים טוב ליד הכביש בדרום. הבתים עשויים מאבן."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, התגוררו בכפר 537 מוסלמים. מספר זה גדל במעט במפקד 1931 ל-642 תושבים ב-137 בתים. בסקר הכפרים של 1944/5, האוכלוסייה מנתה 880 נפשות, על שטח של כ-4,740 דונם. מתוך, שטח זה, 958 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 2,110 דונם לגידול דגנים, ואילו 16 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 1961 אוכלוסיית ענזה מנתה 1,011 תושבים.
על פי מפקד ישראלי מ-1967, אוכלוסיית ענזה מנתה 807 איש, שמתוכם 13 הגיעו מישראל.
קורט וייל
קורט יוליאן וייל (בגרמנית: Kurt Julian Weill; 2 במרץ 1900, דסאו, גרמניה – 3 באפריל 1950, ניו יורק) היה מלחין יהודי-גרמני, שיצר משנות ה-20 ועד מותו. הוא היה בין חשובי המלחינים לבימה, ואף חיבר יצירות קונצרטנטיות.
קורות חיים
וייל נולד בדסאו, גרמניה, כשלישי בין ארבעת ילדיהם של החזן אלברט וייל (צאצא רחוק למהרי"ו) ואשתו אמה לבית אקרמן. בגיל 12 התחיל וייל ללמוד נגינה בפסנתר וערך ניסיונות ראשונים בהלחנה; חיבורו הראשון ששרד נכתב בשנת 1913 ונקרא "מי אדיר, שיר לחתונה יהודית".
בשנת 1915 החל לקבל שיעורי פסנתר, הלחנה, תאוריית המוזיקה וניצוח אצל אלברט בינג. לראשונה הופיע בפומבי כפסנתרן בשנת 1915, הן כמלווה והן כסולן. בשנים הבאות חיבר מספר רב של לידר למילים של משוררים גרמנים וכן מחזור בן חמישה שירים בשם "שירי עופרה", לטקסט של יהודה הלוי בתרגום לגרמנית.
לאחר סיום לימודיו בדסאו בשנת 1918, נרשם וייל לבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין, שם למד הלחנה אצל אנגלברט הומפרדינק. למד מוזיקה אצל פרוצ'ו בוזוני בברלין וכתב את הסימפוניה הראשונה שלו. בטרם מלאו לו 20 חיבר וייל מחזור שירים, רביעיית מיתרים וסוויטה לתזמורת. אף כי זכה בהצלחה מסוימת ביצירות הלא-בימתיות הראשונות שחיבר בבגרותו, שבהן ניכרה השפעתם של גוסטב מאהלר, ארנולד שנברג ואיגור סטרווינסקי (למשל, רביעיית המיתרים אופוס 8 או הקונצרט לכינור ולתזמורת כלי נשיפה, אופוס 12), נטה קורט יותר ויותר למוזיקה ווקאלית ולתיאטרון מוזיקלי (Singspiel). יצירותיו לתיאטרון מוזיקלי ושיריו זכו לפופולריות עצומה בקרב הקהל הרחב בגרמניה בסוף שנות ה-20 וראשית שנות ה-30. המוזיקה של וייל זכתה להתפעלות של מלחינים כמו אלבן ברג, אלכסנדר זמלינסקי, דריוס מיו וסטרווינסקי, אבל גם לביקורת מצד אחרים - שנברג, שחזר בו מדעתו בהמשך, ואנטון וברן.
הצלחתו הייתה לצנינים בעיני השלטונות הנאציים בגלל היותו מלחין יהודי חשוב. חברים במפלגה הנאצית ארגנו מהומות בשעת ביצועי יצירותיו החדשות. למעשה, ביצוע הבכורה של "עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" הופסק בגלל אלימות נאצית.
במרץ 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, וייל נמלט מגרמניה הנאצית לפריז, שם חידש את עבודתו עם ברטולט ברכט (אחרי כישלון פרויקט עם ז'אן קוקטו על הבלט "שבעת החטאים"). בשנת 1934 השלים את הסימפוניה השנייה שלו, האחרונה ביצירותיו התזמורתיות הצרופות, והיא נוגנה באמסטרדם ובניו יורק בניצוח ברונו ולטר.
בשנת 1935 היגר לארצות הברית, שהייתה בשבילו ארץ החלומות, מחוז הדמוקרטיה והחופש. הוא היה לאזרח ארצות הברית בשנת 1943. עם כניסת האוניה אל נמל ניו יורק, הותיר וייל את חייו בגרמניה מאחוריו. הוא סבר, שעיקר עבודתו הושמדה ורק לעיתים רחוקות ובאי-רצון בולט דיבר או כתב שוב בגרמנית.
וייל פגש את הזמרת לוטה לניה לראשונה בשנת 1924 והתחתן עמה פעמיים: בשנת 1926 ושוב בשנת 1937, לאחר גירושיהם בשנת 1933. לניה הקפידה לתמוך במוזיקה של וייל ואחרי מותו קיבלה על עצמה להגביר את המודעות לה בהקמת מוסד קורט וייל.
מוזיקה
יצירתו הנודעת ביותר היא "אופרה בגרוש" משנת 1928, שנכתבה בשיתוף פעולה עם ברטולט ברכט. היה זה עיבוד מחדש של "אופרת הקבצנים" מאת ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש. ה"אופרה בגרוש" מכילה את שירו המפורסם ביותר של וייל, "מקי סכינאי" (Die Moritat von Mackie Messer). יחסי העבודה של וייל עם ברכט, על אף הצלחתם, הסתיימו בגלל חילוקי דעות פוליטיים בשנת 1930. לדברי לוטה לניה, וייל אמר, שאיננו יכול "לכתוב מוזיקה למניפסט הקומוניסטי".
מלבד "מקי סכינאי", שיריו המפורסמים ביותר הם "שיר אלבמה" (מתוך "מהגוני"), "סוראבאיה ג'וני" (מתוך "סוף טוב"), "יוקאלי" (מתוך "מארי גאלאנט") ו"שיר ספטמבר" (מתוך "חופשת ניקרבוקר") "דבר חרישית" (מתוך "מגע אחד של ונוס" ו"אבוד בין כוכבים" (מתוך המחזמר בשם זה). שירים אלה זכו למאות גרסאות כיסוי ומושמעים ללא הרף.
יחס לישראל
קורט וייל היה מקורב לחוגים הרוויזיוניסטיים ולמשלחת האצ"ל בארצות הברית. וייל הלחין את המוזיקה למחזה שכתב בן הכט בשם "דגל נולד" (A Flag is Born), המחזה זכה להצלחה הן בברודוויי והן ברחבי ארצות הברית, ההכנסות מהמחזה הועברו ל"הוועד העברי לשחרור האומה" שייסד הלל קוק, הוועד מימן רכישת אונייה בשם Avril. אונייה זו שנרכשה בארצות הברית הפליגה בדצמבר 1946 לאירופה, במרץ 1947 יצאה כאוניית מעפילים מצרפת לארץ ישראל שעל סיפונה כ-600 מעפילים שמה של האונייה הוסב ל"בן הכט".
בשנת 1947 כתב וייל תזמור עבור תזמורת סימפונית להמנון הלאומי התקווה. התזמור הוזמן על ידי הוועדה האמריקנית למען מכון ויצמן למדע, ביצוע בכורה של התזמור על ידי התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוחו של סרגיי קוסביצקי היה בסעודה חגיגית לכבודו של חיים ויצמן. הסעודה נערכה ב-25 בנובמבר 1947 במלון וולדורף-אסטוריה בניו יורק. כתב היד המקורי של התזמור נמצא בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
אלק גינס
סר אלק גינס (באנגלית: Alec Guinness; 2 באפריל 1914 – 5 באוגוסט 2000) היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי מדור הנפילים של התיאטרון והקולנוע שכלל את לורנס אוליבייה, פיטר יוסטינוב, ג'ון גילגוד ורלף ריצ'רדסון.
ביוגרפיה
אלק גינס נולד בלונדון. הוא לא הכיר את אביו, ועד גיל 14 גם לא ידע ששם משפחתו גינס. לפני שהתחיל להופיע כשחקן עבד כקופירייטר במשרד פרסום. ב-1936 הופיע לראשונה בתיאטרון "אולד ויק" הלונדוני. ב-1938 התחתן עם השחקנית והמחזאית מרולה סלמן, וב-1940 נולד בנם מתיו.
במלחמת העולם השנייה שירת בצי המלכותי. הוא השתתף בפלישה לסיציליה ולאי אלבה, ואחרי כן בהעברת אספקה לפרטיזנים היוגוסלבים.
תפקידיו המשמעותיים הראשונים בקולנוע היו בשורה של קומדיות שהופקו בשנות החמישים באולפני אילינג. אולפנים אלה היו שם דבר בעולם לקומדיות בריטיות, ואפשרו לגינס להפגין את היכולת הקומית הווירטואוזית שלו. הוא גילם שמונה דמויות שונות בסרט "דם כחול" (Kind Hearts and Coronets). בתקופה זו השתתף גם בסרטים "חביבי הנשים", "כנופיית לבנדר היל" ו"האיש בחליפה הלבנה".
ב-1952 קיבל תפקיד ראשי רומנטי בסרט "הקלף" (The Card) לצדה של פטולה קלארק. ב-1954, במהלך צילומי הסרט "האב בראון" (Father Brown), המיר את דתו לקתולי, והיה נוצרי אדוק עד סוף ימיו.
ב-1956 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "הברבור" לצדה של גרייס קלי.
פריצת הדרך שלו בקולנוע הייתה כשנבחר לגלם את תפקיד הקולונל בסרטו של דייוויד לין, "הגשר על הנהר קוואי". התפקיד זיכה את גינס בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1957. כמה מתפקידיו המפורסמים ביותר היו בסרטיו של הבמאי דייוויד לין, בהם הופעות בסרטים "תקוות גדולות", "אוליבר טוויסט", "לורנס איש ערב", "ד"ר ז'יוואגו" ו"המעבר להודו".
ב-1959 קיבל ממלכת בריטניה תואר אבירות על הישגיו בקולנוע ובתיאטרון.
בשנת 1970 החל להופיע בטלוויזיה, וזכה להצלחה כשגילם את דמותו של המרגל ג'ורג' סמיילי בסדרה על פי ספריו של ג'ון לה קארה "החפרפרת" ו"כל אנשי סמיילי".
ב-1977 בחר בו ג'ורג' לוקאס לגלם את דמותו של אובי-וואן קנובי במלחמת הכוכבים. על אף שזהו אחד התפקידים הידועים ביותר שלו, לא אהב גינס את התפקיד, וסיפר כי דחק בלוקאס "להרוג" את הדמות. הוא היה מועמד לאוסקר על תפקידו במלחמת הכוכבים, ועל תפקידו כמר דוריט בסרט "דוריט הקטנה" (על פי הספר דוריט הקטנה של צ'ארלס דיקנס). ב-1980 קיבל פרס אוסקר מיוחד על תרומתו לקולנוע.
גינס עסק בקריינות של קטעי שירה קלאסית אנגלית, ובהם מיצירות שייקספיר.
אלק גינס מת בגיל 86 ממחלת הסרטן, ונקבר בפטרספילד בהמפשייר שבאנגליה.
Bullrun
Bullrun (ידועה גם בכתב גדול BULLRUN) היא תוכנית פיצוח הצפנות המופעלת על ידי הסוכנות לביטחון לאומי ומסווגת כסודית ביותר. ל-GCHQ הבריטי תוכנית דומה הנקראת Edgehill.
דבר קיום התוכנית נחשף לציבור ב-2013, על ידי המדליף ואיש הסוכנות לביטחון לאומי בעברו, אדוארד סנודן. למרות שמסמכי סנודן אינם מכילים מידע מדויק אודות היכולות המדויקות של ניתוח ההצפנות, הם מכילים מצגת של ה-GCHQ משנת 2010, הטוענת כי מידע רב הקיים ברחבי הרשת, אשר לא טופל בשל היותו מוצפן עד אז, הפך לבר פיצוח. מספר פרטים טכניים המתייחסים לתוכנה, הודלפו במסמכי סנודן, אך צונזרו מהתקשורת לבקשת גורמי המודיעין הרשמיים של ארצות הברית.
אטימולוגיה
השם Bullrun נלקח מקרב בול ראן הראשון, הקרב הגדול הראשון במלחמת האזרחים האמריקנית, ושמו הנוסף הוא קרב מנאסס. Edgehill קרויה על שם הקרב הראשון במלחמת האזרחים האנגלית אשר התרחש באדג'היל.
עיט האסטי
עיט האסטי (שם מדעי: Harpagornis moorei) הוא מין נכחד של עיט שהתקיים באי הדרומי בניו זילנד ונכחד בתחילת המאה ה-15. עיט זה היה גדול יותר מכל עיט מודרני והוא נחשב לסוג יחידי, אף שמספר חוקרים רואים בו מין בסוג עיט קטן.
הממצא הראשון של העוף התגלה בשנת 1872 ותואר על ידי החוקר יוליוס וון האסט.
תיאור
המתיישבים הראשונים בניו זילנד (המאורים) ניזונו גם כן מעופות גדולים וחסרי כושר תעופה וצדו כמה מהם, כולל כל מיני הדינורניטיים, עד להיכחדם. עיט האסטי נכחד בסביבות המאה ה-15, ביחד עם טרפו. ייתכן שאף הוא ניצוד על ידי האדם: כעוף דורס גדול ומהיר שהתמחה בציד עופות גדולים, ייתכן שנראה כאיום על ידי המאורים.
ויליאם בר
ויליאם בר (באנגלית: William Pelham Barr; נולד ב-23 במאי 1950) הוא עורך דין אמריקאי ממוצא יהודי שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של דונלד טראמפ. בר כיהן בתפקיד גם בתקופת כהונתו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
ביוגרפיה
אביו של בר היה יהודי שהמיר את דתו לנצרות קתולית ואילו אימו היא אירית ונוצרייה קתולית מלידה. בר למד באוניברסיטת קולומביה, הוא סיים תואר ראשון בממשל ב-1971, תואר שני בממשל ולימודי סין ב-1973. לאחר לימודיו עבד ב-CIA. ב-1977 סיים תואר JD בהצטיינות במשפטים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
לאחר לימודי המשפטים עבד תחת שופט בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. ב-1982 מונה ליועץ בצוות מדיניות הפנים בממשלו של רונלד רייגן. ב-1983 עזב את הבית הלבן ושימש עורך דין ושותף במשרד עורכי דין Shaw, Pittman, Potts & Trowbridge בוושינגטון די. סי.
ב-1989 מונה לעוזרו של התובע הכללי של ארצות הברית, ב-1990 מונה למשנה לתובע הכללי ובנובמבר 1991 מונה לתובע הכללי תחת נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש הוא כיהן בתפקיד עד ינואר 1993. במהלך תפקידו הוביל את התמודדות המשרד עם הפיגוע בטיסה 103 של פאן אמריקן, משבר המשכנתאות ומלחמת המפרץ.
לאחר סיום כהונתו של הנשיא בוש, שימש כיועץ משפטי וסגן נשיא של חברת התקשורת GTE ולאחר רכישתה בשנת 2000 כיועץ המשפטי וסגן נשיא של החברה המאוחדת ורייזון תקשורת עד 2008. בהמשך שימש עורך דין פרטי בחברת Kirkland & Ellis במהלך כשנה וב-2017 חזר לייעץ בחברה.
בר טען כי הדמוקרטיה בארצות הברית נועדה כדי לשמור על חופש הדת, והתבססה על כך שהציבור האמריקאי הוא דתי ומגביל את עצמו בגלל המחויבות לערכי ומצוות הדת. לעומת זאת, במאה ה-21 ישנה עזיבה של האמונה הדתית לטובת חיים של הפקרות ונהנתנות, וכפייה אנטי דתית בתקשורת, בתרבות ואף במסגרת החוק.
בשנת 2020 הופיע ברשימה השנתית של מגזין טיים, טיים 100. ב-15 בדצמבר 2020 הכריז על התפטרותו מהתפקיד, שתיכנס לתוקף ב-23 בדצמבר.
ב-14 בדצמבר 2020 הודיע הנשיא טראמפ באמצעות הטוויטר שבר יתפטר מתפקידו ב-23 בדצמבר. בר עצמו אישר את ההתפטרות במכתב שהעביר לנשיא באותו יום.
בר נשוי לכריסטין והם הורים לשלושה.
קרפצ'יו
קרפצ'יוֹ (בהגייה נאמנה למקור: קרפצ'וֹ; באיטלקית: Carpaccio) הוא מאכל מבשר בקר, עגל או דג לא מבושל שנחתך לפרוסות דקיקות, המוגש לרוב כמתאבן. שם המאכל נגזר משמו של הצייר ויטורה קרפצ'ו שנהג להשתמש בגוון אדום המזכיר את צבעו של בשר בקר נא.
בדרך כלל הפרוסות הדקיקות מוגשות ברוטב של שמן זית ומיץ לימון או חומץ בלסמי, לרוב עם עלים ירוקים כגון רוקט (ארוגולה) ופרוסות דקיקות של גבינת פרמזן.
קרפצ'יו בקר נעשה בדרך כלל מחלקי פילה או סינטה. כיוון שבשר בקר לא מבושל קשה מאוד לחיתוך לפרוסות דקיקות ישנם שפים ובשלנים ביתיים המכניסים את נתח הבשר למקפיא לזמן מה, כדי להקל על פריסתו.
את המנה יצר ב-1950 ג'וזפה צ'יפריאני, הבעלים של הרי'ס בר בוונציה, בעבור ידידה שנאסר עליה מסיבות רפואיות לאכול בשר מבושל. גרסה אחרת טוענת שהמאכל הומצא רק בשנת 1963, בשנה שבה התקיימה תערוכת רטרוספקטיבה לצייר קרפצ'ו בוונציה.
תוכנייה
תוכנייה היא מסמך המכיל פרטים על אירוע שנועד לציבור של משתתפים. התוכנייה נערכת על ידי מפיקי האירוע, היא כוללת פרטים על האירוע, ומטרתה ליידע את המשתתפים בו. תוכנייה מופקת להצגת תיאטרון ומופעים אחרים של אמנות הבמה ולכנסים. על פי רוב התוכנייה מודפסת על נייר, וכן היא מוצגת באתרי האינטרנט הרלוונטיים לאירוע.
לעיתים מופקת תוכנייה לסדרה של מופעים (כגון תוכנייה של פסטיבל).
תוכנייה מהווה גם אמצעי קידום מכירות, לקראת האירוע, ומוצעת למשתתפים פוטנציאלים.
התוכנייה בתחומי האמנות
התוכנייה מהווה חלק בלתי נפרד ממופעים בתחומי אמנות הבמה השונים, ובהם הצגת תיאטרון, קונצרט, מופע בלט. היא מוצעת לצופים בדרך כלל במבוא האולם בו מתקיים המופע.
תוכנייה עשויה להיות קצרה ומתומצתת, או נרחבת ומפורטת. תוכנייה נרחבת מכילה דפים אחדים ובהם פרטים על המופע ומשתתפיו, כמו: בתוכנייה נרחבת ניכרת ההשקעה באיכות ההדפסה, בתמונות ותצלומים ובפירוט של הטקסטים. תוכנייה מסוג זה עשויה להיות בגודל של ספרון קטן, ובדרך כלל נמכרת לצופים ומכילה גם פרסומות.
תוכנייה באירוע עם משתתפים פעילים
תוכנייה כזו מפיקים לקראת כנס, אירוע ספורטיבי או פעילות אחרת שיש בה משתתפים פעילים (להבדיל מצופים). מטרתה היא ליידע את המשתתפים על סדר היום הצפוי, על האירועים שיתקיימו בכל עת, ועל הנושאים שיועלו בהם.
טמפרטורת קירי
נקודת קירי (Tc), או טמפרטורת קירי היא מונח בפיזיקה, הקרוי על שם פייר קירי (1859–1906), ומתייחס לתכונות של חומרים פרומגנטיים ושל חומרים פיאזואלקטריים.
בחומרים פרומגנטיים, נקודת קירי היא הטמפרטורה שמעליה מאבד החומר את תכונותיו הפרומגנטיות, כמו למשל מגנטיות.
קירוב טוב לטמפרטורת קירי של חומרים פרומגנטיים הוא ρ/m(μ0μ2)/k ≈ Tc כאשר μ המומנט המגנטי של אטום בודד, ρ צפיפות החומר, m מסת אטום בודד,μ0 פרמאביליות הריק ו-k קבוע בולצמן. בחומרים פיאזואלקטריים, נקודת קירי היא הטמפרטורה שמעליה מאבד החומר את תכונותיו ליצור מתח חשמלי בתגובה ללחץ מכני.
מספר ההתרבות הבסיסי
מאפיינים
מקדם ההדבקה הבסיסי R_0 הוא מספר האנשים שצפוי כל חולה להדביק בשגרה וללא נקיטת צעדי מנע. לכל מחלה יש מקדם הדבקה משלה. לדוגמה, אם צפוי במגפה מסוימת שכל חולה ידביק 4 אנשים נוספים, אז מקדם ההדבקה הבסיסי הוא 4. כל עוד מקדם ההדבקה גדול מ-1, מספר החולים גדל בקצב אקספוננציאלי; כאשר ננקטים צעדי מנע, מקדם ההדבקה יכול לרדת. אם המדד קטן מ-1 המגפה נשלטת ומספר החולים הכולל יצטמצם בהדרגה.
חיסון האוכלוסייה הוא אחת הדרכים להקטין את מקדם ההדבקה, וניתן לחשב איזה חלק מן האוכלוסייה יש לחסן על מנת לשלוט במחלה.
גורמים נוספים שמשפיעים על מקדם ההתרבות הבסיסי הם:
כיסוי חיסוני
ישנן שתי דרכים לבלימת הפצת מחלות: בידוד הנשאים וחיסון. בשיטת הבידוד לא ניתן להבטיח כיסוי מלא מכיוון שייתכן שישנם נשאים שלא בודדו שימשיכו להפיץ את המחלה, וכן לא תמיד ניתן לזהות נשאי מחלה שכן ישנן מחלות שמדבקות לפני הופעת התסמינים, הדרך היעילה יותר היא לחסן מפני המחלות.
חישוב אחוז הכיסוי החיסוני הנדרש
כדי לשלוט בהתפשטות המחלה יש להקטין את מדד ההתרבות הבסיסי אל מתחת ל-1. אם המדד הבסיסי הוא R0 (גדול מ-1), יש לחסן P = 1-1/R0 מן האוכלוסייה. לדוגמה, אם R0=4, יש לחסן 75% מן האוכלוסייה. אכן, מבין R0 הנדבקים הפוטנציאליים, צפוי ש-P*R0 יהיו מחוסנים, וכך ידבקו בפועל רק, כלומר חולה אחד.
דוגמאות למספר ההתרבות הבסיסי של מחלות זיהומיות שונות
ערכי R0, וסף חסינות עדר (HIT) של מחלות זיהומיות ידועות, טרם התערבות למניעתן:
טרנס הווארד
טרנס דאשון הווארד (באנגלית: Terrence Dashon Howard; נולד ב-11 במרץ 1969) הוא שחקן, ראפר ומפיק מוזיקלי אמריקאי. את קריירת המשחק שלו החל בתחילת שנות ה-90, ותפקידו המשמעותי הראשון היה בסרט "סימפוניית החיים" משנת 1995, מה שהביא לפריצתו במיינסטרים ולמועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "מלחמות הראפ" לשנת 2005.
ביוגרפיה
הווארד נולד בשיקגו, אילינוי וגדל בקליבלנד, אוהיו. הוא בנם של אניטה ויליאמס וטיירון הווארד, אשר שניהם ממוצא מעורב של אפרו-אמריקאים. בילדותו, סבל הווארד מגזענות. סבתה רבא שלו, מיני ג'נטרי הייתה שחקנית תיאטרון וקלנוע, וממנה שאב את אהבתו למשחק. כשהיה בן 3, דקר אביו למוות אדם כאקט של הגנה עצמית, כתוצאה מכך ישב אביו במעצר במשך אחד עשר חודשים בעוון הריגה. הוריו של הווארד התגרשו עם שחרורו של אביו, והוא גדל אצל סבתא רבתא שלו. היא נפטרה במהלך 2008.
בגיל 16 הצהיר הווארד באופן חוקי על עצמאותו, ושנתיים מאוחר יותר עבר לניו יורק, כדי להתמקד בקריירת המשחק שלו.
משחק
תפקידו הראשון בעולם הבידור היה במיני סדרה של ABC "The Jacksons: An American Dream", שם גילם את דמותו של המוזיקאי ג'קי ג'קסון. את פריצת הדרך שלו עשה שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1995, עם הופעתו בסרט "סימפוניית החיים" ובסרט "שטרות לוהטים" בכיכובו של כריס טאקר. ב-1998 שיחק בסרט הטלוויזיה "מלך העולם" של רשת ABC על פי ספרו של דייוויד רמניק אותו המתאגרף מוחמד עלי, אותו גילם הווארד.
בשנת 2002 הופיע בוידאו קליפ, "Foolish" של אשנטי, ובשנת 2005 הופיע בווידאו קליפ, "Be Without You", של מרי ג'יי בלייג', וכן היה מועמד על משחקו בסרט "מלחמות הראפ" לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בשנת 2005. בשנת 2008 הנחה את התוכנית של PBS, "Independent Lens", וביצע את הופעת הבכורה שלו בברודוויי. בשנת 2009 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "לחימה", דרמת אקשן בכיכובו של צ'נינג טייטום.
בשנים 2015–2020 שיחק במהלך שש עונות בסדרת הדרמה עטורת השבחים "אימפריה", ברשת פוקס, כשהוא מגלם את לושיוס ליון, ראש אימפריית מוזיקה.
ב-2016 שיחק בסרטו של פיטר בילינגסלי, "במנוסה".
מוזיקה
הווארד ביצע שלושה שירים בסרט "מלחמות הראפ". את השיר "It's Hard Out Here For A Pimp" שנכתב על ידי ת'רי 6 מאפיה, ואף זכה בפרס אוסקר לשיר הטוב ביותר, ואת "Hustle And Flow (It Ain't Over)" ו-"Whoop That Trick", הנמצאים בפסקול הסרט. הוא החל לעבוד על אלבום משלו ממרץ 2007, והאלבום, "Shine Through It", אשר הושפע רבות מזמרי נשמה כמו מרווין גיי וקרטיס מייפילד יצא ב-1 בספטמבר 2008.
חיים אישיים
הווארד גר מחוץ לפילדלפיה שבפנסילבניה, והיה נשוי ללורי מק'מונז' במשך 14 שנה. לזוג שלושה ילדים, שתי בנות ובן. הוא היה נשוי למק'מונז' מ-1989 עד לגירושיהם בשנת 2003, והשניים נישאו שוב ב-2005 ונפרדו בשנית. מק'מונז' יהודייה ומשתייכת לזרם עדי יהוה. בריאיון ל-NPR, הסביר הווארד את הרצון העז שלו להשתייך לאחד מאנשי עדי יהוה.
בפברואר 2009 דווח באתר בפלילים "The Smoking Gun" שבשנת 2001 נעצר האוורד בשל שורה של אישומים שונים בגין תקיפה אלימה של אשתו לשעבר. עוד כללו האישומים איומים, מעקב והטרדה. על פי דיווחי המשטרה הוא הגיע לביתה לאחר ויכוח שהתנהל ביניהם בטלפון, התפרץ לביתה בכוח ורדף אחריה עד לחצר האחורית שם הכה אותה בפניה באגרופיו. המתקפה האלימה הסתיימה רק לאחר התערבותו של אחיו של הווארד. בסופו של דבר הוא הורשע תחת סעיף "הפרת הסדר הציבורי" בלבד.
האירוע פורסם בהרחבה רק לאחר דיווח שלפיו הווארד עצמו הביע זלזול בזמר כריס בראון, לאחר שזה נעצר בגין תקיפה חמורה של חברתו, הזמרת ריהאנה ב-2009. לאחר הפרסום נשאל הווארד בראיון אודות האישומים בגין אלימות במשפחה כנגד בראון, הוא ענה לכתב: "אלה החיים, גבר. כריס הוא בחור נהדר. הוא יהיה בסדר, וריהאנה יודעת שהוא אוהב אותה, אתה מבין? הם יהיו בסדר".
טברנון כנרתן
טברנון כנרתן (שם מדעי: Tristramella simonis) הוא דג ממשפחת האמנוניים והמין היחיד החי ששרד מהסוג טברנון. הוא חי במקווי מים מתוקים כמו אגמים ובעיקר בכנרת ונהר הירדן, בישראל וסוריה.
תת-מין שלו, טברנון חולתי (Tristramella simonis intermedia) היה אנדמי לאגם החולה ונכחד לאחר ייבושו.
רגימנט
רגימנט (בלטינית: Regiment) הוא יחידה בכוח צבאי המורכבת בדרך כלל מגדודים או פלוגות. רגימנט יכול לכלול בין כמה מאות לכמה אלפי חיילים או כמה עשרות כלים משוריינים, תותחים, מטוסים וכיוצא באלה. ספינות מכונסות בדרך כלל בשייטות וציים ולא ברגימנטים ואוגדות. דרגת מפקד הרגימנט היא בדרך כלל קולונל (אלוף-משנה) ולעיתים רחוקות יותר קצין בדרגה נמוכה יותר.
רגימנטים לא קיימים בצה"ל, אך ברוב הצבאות המודרניים גודלו של רגימנט חי"ר דומה לגודלה של חטיבת חיל רגלים בצה"ל. בדרך כלל, אך לא תמיד, רגימנטים הם אבני הבניין של חטיבות ואוגדות. לעיתים רחוקות מקושרים הרגימנטים ישירות למפקד גיס (קורפוס) או למפקד ארמייה. במקרים אחרים משמשים רגימנטים עצמאיים כעתודה בידיו של קצין בכיר האחראי על הגזרה (בדרך כלל מרמת ארמייה ומעלה, אבל לעיתים גם לגייסות ולאוגדות מסופחים רגימנטים עצמאיים).
מקור השם
מקור המילה רגימנט במילה הלטינית "Rex" שמשמעותה "מלך". מילים אחרות בעלות שורש דומה הם "Regent" (עוצר) או "Regalia" (סמל שלטוני). מכאן התגלגלה המילה ללטינית כ-Regimentum, שמשמעותה "שלטון" או "ממשל". לעברית הגיעה המילה מהשפות האירופאיות, דוגמת האנגלית, הגרמנית והרומנית שבשלושתן כתיבתה דומה - Regiment (רגימנט בהגייה האנגלית והרומנית ורגימנט בהגייה הגרמנית). בשפות מערב אירופיות אחרות משתמשים במילה דומה - Régiment (רז'ימנט) בצרפתית, Regimiento בספרדית, וכך הלאה. בשפות סלאביות משתמשים במילה "פולק" שמשמעותה "צבא" או חלק כלשהו במערך קרבי; ברוסית למשל, "פולק היד הימנית" פירושו האגף הימני של הצבא. כך Pułk בפולנית, Полк ברוסית ובבולגרית, ועוד. שיטת הרגימנטים התפתחה באירופה ומדינות אחרות שואלות בדרך כלל את המונחים האירופאים לתיאור יחידה זו בצבאם.