cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליפות גרמניה בכדורגל 1906
הוחלט שמנצחי תחרויות מקומיות לא יכולים להשתתף בתחרות, זאת למעט ברלין בה היו קיימים שני איגודים (VBB ו-MFB).
וו.פ.ב. לייפציג זכתה באליפות הליגה באותה העונה. הייתה זו הזכייה השנייה בתואר בתולדות המועדון.
ארגון האליפות
אלוף של העונה הקודמת קיבל זכות להשתתף בתחרות. בנוסף לכך, לתחרות העפילו מנצחי תחרויות אזוריות:
המשחקים נערכו בשיטת נוק-אאוט (מפגש יחיד בין הקבוצות).
מהלך התחרות
תחילה נערכו משחקים מוקדמים שמהם עלה לשלב רבע הגמר איינטרכט בראונשווייג.
ארנאו מרטינס
ארנאו מרטינס לופס (בספרדית: Arnau Martínez López; נולד ב-25 באפריל 2003 בפרמיה דה דאלט שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת ז'ירונה מלה ליגה.
קריירת מועדונים
מרטינס גדל במחלקות הנוער של פרמיה דאלט, ברצלונה, ל'הוספיטלט וז'ירונה. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ז'ירונה במסגרת הליגה הספרדית השנייה.
בתום עונת העפיל מרטינס עם קבוצתו ללה ליגה. ב-14 באוגוסט 2022 ערך מרטינס את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, בהפסד 1-0 לוולנסיה במסגרת המחזור הראשון לעונת 2022/2023. ב-18 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בהפסד 2-1 לריאל בטיס במסגרת המחזור השישי.
סיפאקת אדוארדס
סיפאקת אדוארדס (שם מדעי: Propithecus edwardsi) היא מין של פרימט מהסוג סיפאקה החיה באי מדגסקר והייתה בעבר תת-מין של המין סיפאקה מעוטרת (Propithecus diadema) אך הופרדה למין עצמאי.
מאפיינים
סיפאקה זו היא הסיפאקה השנייה בגודלה. אורך הגוף והראש הוא 47 סנטימטרים בתוספת הזנב שאורכו 45 סנטימטרים. משקלה של הנקבה הוא 6.3 קילוגרמים ואילו משקלו של הזכר הוא 5.9 קילוגרמים. למרות השם הפרווה של הסיפאקה היא בצבע שחור בוהק ולא לבן. הסיפאקה שוכנת עצים ביערות הגשם של מזרח מדגסקר וניזונה בעיקר מעלים, זרעים, פירות, פטריות ופרחים. הסיפאקה חיה בקבוצות הכוללות בין שלושה לתשעה למורים. לאחר היריון שאורכו עד 179 ימים נולד צאצא יחיד. הטורפים העיקריים של הסיפאקה הם עקב מדגסקר, חנק קרקע מלגשי וטורפי מדגסקר כמו הפוסה. הסיפאקה נמצאת על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה עקב בירוא יערות נרחב באי מדגסקר וציד.
Is There Anybody Out There? The Wall Live 1980-81
'''Is There Anybody Out There? The Wall Live 1980-81 (האם יש מישהו שם בחוץ? החומה - חי 1980-81''') הוא אלבום שיצא בשנת 2000 על ידי פינק פלויד. האלבום כולל שחזור חי של The Wall, עם ביצועים שונים מתוך הופעות חיות של הלהקה בשנים 1980–1981.
מסע ההופעות הזה כלל את השיר What Shall We do Now, שיר שהיה אמור להיות באלבום המקורי של The Wall, אך הוצא ממנו קצת לפני שהאלבום יצא לאור. בנוסף הוא גם כלל את The Last Few Bricks, שהיה גשר אינסטרומנטלי בין Another Brick in the Wall Part III לבין Goodbye Cruel World.
רקע
Is There Anybody out There? מכיל את כל השירים המקוריים שמופיעים באלבום The Wall, בנוסף לשני שירים חדשים שלא הופיעו באלבום - "What Shall We Do Now?" ו-"The Last Few Bricks". בנוסף, ישנם עוד שני קטעים באלבום בשם "MC: Atmos", שמופיעים אך ורק בגרסה האמריקאית, לפני In The Flesh?
בסיבוב ההופעות שמתועד באלבום הזה, ריק רייט השתתף כנגן שכיר, מכיוון שזמן קצר לפני הוא נזרק מהלהקה על ידי רוג'ר ווטרס.
מבצעים
נגנים מלווים:
רשימת השירים
כל השירים מאת רוג'ר ווטרס, אלא אם כן מצוין אחרת. {|border=0
פרו הראשון, מלך אראגון
פרו הראשון, מלך אראגון (באראגונית: Pero I d'Aragón; 1068–1104) היה מלך אראגון ונווארה בין השנים 1094–1104.
ביוגרפיה
פרו הראשון היה בנם של סנצ'ו הראשון, מלך אראגון ואיזבל מאורחל, בתם של ארמנחול השלישי, רוזן אורחל ואדלייד.
בשנת 1094 נהרג אביו מפגיעת חץ בזמן המצור על ווסקה, ופרו עלה לשלטון במקומו. בשנת 1096 שיתף פרו פעולה עם אל סיד, וביחד הרחיבו את הגבול הדרומי של הממלכה כחלק מהרקונקיסטה. לפי מקורות מסוימים, בשנת 1101 רצה פרו להצטרף למסע הצלב הראשון, אולם האפיפיור פסקליס השני הורה לו להמשיך את המסע כנגד סרגוסה. בשנת 1102 יצא פרו למסע לכיבוש סרגוסה, אולם בשל התקפת נגד חזקה של המורים, שבה אף נהרג בן דודו ארמנחול החמישי, רוזן אורחל, הפסיק פדרו את המצור על העיר. בשנת 1104 מת פרו, ואחיו למחצה אלפונסו הראשון, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
בינואר 1086 התחתן פרו בז'קה עם אגנס מפואטייה, בתו של גיום השמיני, דוכס אקוויטניה, ממנה היו לו שני ילדים:
לאחר מותה של אגנס, הוא התחתן ב-16 באוגוסט 1097 עם ברטה מסבויה, בתו של פייטרו הראשון, רוזן סבויה, ממנה לא היו לו ילדים.
דולפין וילסון
דולפין וילסון (שם מדעי: Lagenorhynchus cruciger) הוא מין קטן של דולפין מהסוג דולפין בקבוקי. נפוץ בעיקר בקוטב הדרומי ואנטארקטיקה, אך נצפה על ידי האדם לעיתים נדירות. השם "העברי" נגזר ככל הנראה מאחד הסינונימים האחרונים: Lagenorhynchus wilsoni.
תולדות המחקר אודותיו
דולפין וילסון סווג לראשונה ב-1824 על ידי Qouy ו-Galmard, על סמך איור שבוצע בדרום האוקיינוס השקט ב-1820. זהו הליוויתנאי היחיד שסווג על סמך עדות ראייה בלבד, ותיאורו התקבל באופן רחב בקהילה המדעית. עד 1960, למרות שנים רבות של ציד לווייתנים, זוהה ונבדק מין זה רק שלוש פעמים. עד 2010 נבדקו באופן מלא רק שישה פרטים ממין זה, ו-14 פרטים נבדקו באופן חלקי. מידע נוסף אודות המין נאסף באמצעות ארבע עמדות או סירות, שהוצבו בקוטב הדרומי בחיפוש אחר הדולפין, באזורים אליהם ספינה לא יכולה להגיע.
למרות שדולפין וילסון מסווג לסוג Lagenorhynchus, בדיקות מולקולריות שנערכו לאחרונה מצביעות על כך שייתכן כי הוא קרוב יותר אל הסוג Cephalorhynchus.
מאפיינים פיזיים
צבעו של דולפין וילסון הוא שחור ולבן; לכן הוא כונה בקרב ציידי לווייתנים בשם "פרת הים". בכל צד בגופו קיים כתם לבן מלפנים, לאורך המקור והעין ועד הסנפיר, וכתם נוסף קיים בפלג גופו האחורי. כתמים אלו מחוברים באמצעות פס לבן דק, כך שנוצרת מעין צורת שעון חול (באנגלית: Hourglass), שבגללה ניתן לדולפין זה כינויו באנגלית - Hourglass dolphin. משמעות השם המדעי הלטיני של הדולפין, cruciger, היא "נושא הצלב" (cross-carrier); כינוי זה מתייחס לצורתם של החלקים השחורים בגוף הדולפין, שבמבט מלמעלה דומים לצורת צלב מלטה או צלב פאטה.
אורכו של דולפין וילסון נע בין 1.6 ל-1.8 מטרים, ומשקלו בין 90 ל-120 ק"ג. הזכרים קטנים מעט מהנקבות בגודלם, אם כי קשה להסיק זאת בהתבסס על מיעוט הפרטים שנמצאו ונבדקו על ידי בני אדם לאורך השנים.
תפוצה
הדולפין נפוץ באזור הקוטב הדרומי, מאנטארקטיקה ועד קו הרוחב 45 דרום. המקומות הצפוניים ביותר בהם הוא נצפה היו קו הרוחב 36 בדרום האוקיינוס האטלנטי, וקו הרוחב 33 בדרום האוקיינוס השקט, ליד העיר ולפראיסו שבצ'ילה. הוא נצפה בעבר בעיקר בדרום ניו זילנד, ליד איי שטלנד הדרומיים וליד ארץ האש בדרום ארגנטינה.
התנהגות
דולפיני וילסון נוטים לנוע בלהקות של 5–10 פרטים. באחד המחקרים דווח על קבוצה אחת של כ-60 פרטים שנעה יחדיו. הם חולקים באזורי האכילה עם יונקים ימיים אחרים, דוגמת גלובי שחור ולווייתן מינקי. הם מסתובבים לעיתים קרובות בחברת לווייתנים מצויים; ציידי לווייתנים מצויים אף נהגו להיעזר בנוכחותם של דולפיני וילסון כסימן להימצאות לווייתנים אלו בסביבה הקרובה.
בדיקות שנערכו לתכולת קיבתם של דולפיני וילסון, העלו כי הם ניזונים מדיונונים ומדגים קטנים.
המשלחת המאוחדת במשחקים האולימפיים
עד פתיחתה של אולימפיאדת ברצלונה שנערכה בקיץ 1992, יצאו רק שלוש המדינות הבלטיות: אסטוניה, לטביה וליטא, אשר קיבלו את הכרת הוועד האולימפי הבינלאומי כמדינות עצמאיות ושלחו משלחות נפרדות לאולימפיאדה. יתר 12 המדינות הסובייטיות - אוזבקיסטן, אוקראינה, אזרבייג'ן, ארמניה, בלארוס, גאורגיה, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, מולדובה, קזחסטן, קירגיזסטן ורוסיה - התחרו במשלחת משותפת של מדינות ברית המועצות לשעבר: המשלחת המאוחדת (Unified Team), שכללה 494 ספורטאים דוברי-רוסית. המשלחת השתתפה תחת הדגל האולימפי, וכאשר זכו ספורטאיה במדליית זהב נוגן ההמנון האולימפי. עם זאת, בטקסי הענקת המדליות הונפו הדגלים הלאומיים של מדינותיהם.
במשחקים הקיץ היחידים בהם לקחה חלק המשלחת היא גרפה כ-112 מדליות.
אולימפיאדת ברצלונה
ברית המועצות התפרקה בדצמבר 1991 והוועד האולימפי של ברית המועצות פורק ב-12 במרץ 1992. עד פתיחתה של אולימפיאדת ברצלונה, רק שלוש המדינות הבלטיות, אסטוניה, לטביה וליטא, קיבלו את הכרת הוועד האולימפי הבינלאומי כמדינות עצמאיות ושלחו משלחות נפרדות לאולימפיאדה. יתר 12 המדינות - אוזבקיסטן, אוקראינה, אזרבייג'ן, ארמניה, בלארוס, גאורגיה, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, מולדובה, קזחסטן, קירגיזסטן ורוסיה - התחרו במשלחת משותפת: המשלחת המאוחדת (Unified Team), שכללה 494 ספורטאים. המשלחת השתתפה תחת הדגל האולימפי, וכאשר זכו ספורטאיה במדליית זהב נוגן ההמנון האולימפי. עם זאת, בטקסי הענקת המדליות הונפו הדגלים הלאומיים של מדינותיהם.
המשלחת המאוחדת דורגה בסיום המשחקים בראש טבלת המדליות, עם 112 מדליות, מתוכן 45 מדליות זהב.
המתעמלים הגיעו גם הפעם להישגים הגבוהים ביותר, כשצברו 18 מדליות, 9 מהן מדליות זהב. הבלארוסי ויטלי שצ'רבו זכה ב-6 מדליות זהב מתוך 8 מדליות אפשריות: בתחרות הקבוצתית, בקרב-רב, במקבילים, בטבעות, בקפיצות ובסוס הסמוכות (בתרגיל זה חלק את המקום הראשון עם הצפון-קוריאני פאי גיל סו). גריגורי מיסיוטין זכה בארבע מדליות כסף אישיות, בקרב-רב, בקרקע, במתח ובקפיצות. ולרי בלנקי מאזרבייג'ן השלים שלישייה המשלחת המאוחדת בתחרת קרב-רב לאחר שזכה במדליית ארד. מתעמל נוסף, איגור קורובצ'ינסקי, זכה במדליית ארד במקבילים. נבחרת הנשים זכתה גם הפעם בתחרות הקבוצתית, ובכך השלימה מאזן מושלם של 10 מדליות זהב בתחרות זו, מאז 1952. טטיאנה גוצו זכתה גם במדליית זהב בקרב-רב ובמדליית כסף במקבילים המדורגים, וטטיאנה ליסנקו זכתה במדליית זהב בקורה ובמדליית ארד בקרקע.
האתלטים זכו אף הם להישגים נאים, כשצברו 21 מדליות, מהן 7 מדליות זהב. ילנה רומנובה זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר, וסגניתה הייתה טטיאנה סמולנקו, האלופה האולימפית היוצאת. ולנטינה יגורובה זכתה במדליית זהב במרתון, סווטלנה קריבליובה זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל, וגם נבחרת השליחות ב-400X4 מטר זכתה במדליית זהב. חברת הנבחרת אולגה בריזגינה איבדה את תוארה בריצת 400 מטר, וזכתה במדליית כסף. נבחרת השליחות ל-100X4 מטר זכתה במדליית כסף, ואחת מחברותיה, אירינה פריבלובה, זכתה גם במדליית ארד בריצת 100 מטר. שש אתלטיות נוספות זכו במדליות כסף: אירינה בלובה (קרב שבע), ליליה נורוטדינובה (ריצת 800 מטר), ילנה ניקולייבה (הליכה ל-10 ק"מ), אינסה קראבץ (קפיצה משולשת), ליודמילה רוגצ'ובה (ריצת 1500 מטר) ונטליה שיקולנקו (הטלת כידון). אצל הגברים, ספורטאי המשלחת המאוחדת זכו בכל 3 המדליות ביידוי פטיש: אנדריי עבדובלייב זכה במדליית הזהב, איגור אסטפקוביץ' בכסף ואיגור ניקולין בארד. שיאן העולם בקפיצה במוט, סרגיי בובקה, אכזב כשפסל שלושה ניסיונות רצופים והודח מהתחרות. במדליית הזהב זכה הרוסי מקסים טרסוב, וסגנו היה איגור טרנדנקוב. במדליית זהב נוספת זכה אנדריי פרלוב, בהליכה ל-50 ק"מ, ואילו ויאצ'יסלב ליחו זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל.
בהיאבקות זכו ספורטאי המשלחת ב-16 מדליות, מהן 6 מדליות זהב. ארסן פדזייב, מחרבק חדרצב ואלכסנדר קרלין שמרו על תואריהם מסיאול. לרי חבלו שיפר את הישגו וזכה במדליית זהב, ואולג קוצ'רנקו ומנצאקאן אסקנדריאן זכו אף הם במדליות זהב. סרגיי סמאל, אלמאדי ג'בראילוב, אלפרד טר-מקרטיצ'יאן, סרגיי מרטינוב ואסלאם דוגושייב זכו כולם במדליות כסף. דוד גובג'ישווילי איבד את תוארו וזכה במדליית ארד, ודאולט טרליחנוב זכה אף הוא במדליה אולימפית שנייה שהייתה מדליית ארד. במדליות ארד נוספות זכו ווגאר אורוג'וב, גוגי קוגואשווילי וסרגיי דמיאשקביץ'.
השחיינים סיימו את התחרות עם 9 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, והפגינו שליטה במשחים הקצרים בסגנון חופשי. אלכסנדר פופוב ניצח במשחים ל-50 ול-100 מטרים, ובראשון אף קבע שיא אולימפי (21.91 שניות). יבגני סאדוביי קבע שיא אולימפי במשחה ל-200 מטר חופשי (1:46.70 דקות) ושיא עולם במשחה ל-400 מטר חופשי (3:45.00 דקות), וכן היה שותף לזכייתה של נבחרת השליחים במדליית הזהב במשחה ל-200X4 מטר חופשי. נבחרות השליחים ל-100X4 מטר חופשי ול-100X4 מטר מעורב זכו במדליות כסף, והשחיין ולדימיר סלקוב זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב. אצל הנשים, זכתה ילנה רודקובסקאיה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה ובמדליית ארד במשחה השליחות ל-100X4 מטר מעורב.
הקלעית מרינה לוגביננקו זכתה בשתי מדליות זהב, באקדח אוויר ובאקדח, ובמדליות זהב נוספות זכו הקלעים גראצ'יה פטיקיאן (ירי בשלושה מצבים), יורי פדקין (רובה אוויר) וקונסטנטין לוקשיק (אקדח). סרגיי פיז'יאנוב זכה במדליית כסף בירי באקדח אוויר, ואנטולי אסרבאייב עשה זאת בירי במטרה נעה. הג'ודאים נאזים חוסיינוב ודוד חחליישווילי זכו במדליות זהב, ודמיטרי סרגייב וילנה פטרובה זכו במדליות ארד. בסיף, זכתה נבחרת הגברים בחרב במדליית זהב ונבחרת הדקר זכתה במדליית ארד. פבל קולובקוב הוסיף מדליית כסף בתחרות האישית, סרגיי גולוביצקי זכה במדליית כסף ברומח, ואצל הנשים זכתה טטיאנה סדובסקאיה במדליית ארד ברומח. חותרי הקאנו דמיטרי דובגלנוק ואלכסנדר מסייקוב זכו במדליית זהב במקצה הזוגות ל-500 מטר. מיכל סילווינסקי זכה במדליית כסף שנייה ברציפות במקצה המקביל ליחידים. אלכסנדרה טימושנקו שיפרה את הישגה מסיאול וזכתה במדליית זהב בהתעמלות אמנותית, ובמדליית הארד זכתה אוקסנה סקלדינה.
אירינה לשקו זכתה במדליית כסף בקפיצה למים מ-3 מטר, וילנה מירושינה זכתה במדליית כסף בקפיצה למים מ-10 מטר. דמיטרי סאוטין זכה במדליית ארד בקפיצה מ-3 מטר. המתאגרף רוסטיסלב זאוליצ'ני זכה במדליית כסף, ורמז פליאני זכה במדליית ארד. הנבחרת בקרב חמש מודרני זכתה במדליית כסף, ואדוארד זנובקה זכה גם במדליית ארד אישית. הקשתית נטליה ולייבה זכתה בשתי מדליות ארד, הן אישית והן קבוצתית. הטניסאי אנדריי צ'רקסוב זכה במדליית ארד, וכך גם צמד הטניסאיות ליילה מסחי ונטשה זברבה. בחתירה, הסתכמו ההישגים במדליית ארד בה זכתה רביעיית החותרות.
נבחרת הנשים בכדורסל זכתה במדליית זהב לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת סין. בכדוריד זכו הגברים במקום הראשון לאחר ניצחון על שוודיה, ואילו הנשים זכו במדליית הארד לאחר ניצחון על נבחרת גרמניה במשחק על המקום השלישי. נבחרת הנשים בכדורעף זכתה במדליית הכסף לאחר הפסד לנבחרת קובה, ונבחרת הגברים בכדורמים זכתה במדליית הארד לאחר ניצחון על נבחרת ארצות הברית. נבחרת הכדורסל נאלצה להסתפק במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת קרואטיה בחצי הגמר, ובמשחק על המקום השלישי הפסידה לנבחרת ליטא, בשורותיה שיחקו שחקנים שהיו בעבר בנבחרת ברית המועצות, כארבידאס סבוניס.
אולימפיאדת אלברוויל
בדומה לאולימפיאדת ברצלונה, גם באולימפיאדת אלברוויל (1992) השתתפה משלחת מאוחדת, שכללה ספורטאים מ-6 ממדינות ברית המועצות לשעבר: אוזבקיסטן, אוקראינה, ארמניה, בלארוס, קזחסטן ורוסיה. שלוש המדינות הבלטיות שלחו משלחות נפרדות, ושש המדינות הנותרות לא יוצגו במשחקים. המשלחת דורגה במקום השני, אחרי גרמניה, עם 23 מדליות, מהן 9 מדליות זהב.
בסקי למרחקים, זכתה המשלחת המאוחדת ב-9 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. כל המדליות הושגו בידי נשים. ליובוב יגורובה זכתה במדליות זהב במרוצים ל-10 ול-15 ק"מ, ובמדליות ארד במרוצים ל-5 ול-30 ק"מ. ילנה ויאלבה זכתה במדליות ארד בכל ארבעת המרוצים. שתיהן זכו גם במדליית זהב במרוץ השליחות ל-5X4 ק"מ, יחד עם לריסה סמטנינה, שעבורה הייתה זו מדליה אולימפית עשירית, ומדליית זהב רביעית, בחמש אולימפיאדות.
בהחלקה אמנותית בזוגות זכו נטליה מישקוטיונוק וארטור דמיטרייב במדליית הזהב, וילנה בצ'קה ודניס פטרוב זכו במדליית הכסף. אחרי שזכו במדליית ארד בסרייבו ובמדליית כסף בקלגרי, התקדמו מרינה קלימובה וסרגיי פונורמנקו צעד נוסף, וזכו במדליית זהב בריקוד על הקרח. מאיה אוסובה ואלכסנדר ז'ולין זכו במדליית ארד בתחרות זו, ובמדליית זהב נוספת זכה ויקטור פטרנקו. במרוץ הביאתלון ל-7.5 ק"מ, זכתה אנפיסה רזצובה במדליית הזהב, וילנה בלובה זכתה במדליית הארד. שתיהן זכו גם במדליית ארד במרוץ השליחות ל-7.5X3 ק"מ. ביאתלטית נוספת, סווטלנה פצ'רסקאיה, זכתה במדליית כסף במרוץ ל-15 ק"מ. יבגני רדקין זכה במדליית זהב במרוץ ל-20 ק"מ, ונבחרת השליחים איבדה את תוארה לגרמניה לאחר שש זכיות רצופות, והסתפקה במדליית הכסף. יליזבטה קוז'בניקובה זכתה במדליית כסף בסקי חופשי ונבחרת הנשים בהחלקה מהירה במסלול קצר זכתה במדליית ארד במרוץ השליחות ל-3000 מטר.
טורניר ההוקי קרח לא כלל עוד בית גמר, ונערך בשיטת שלבים (רבע גמר, חצי גמר וגמר). נבחרת המשלחת המאוחדת זכתה במדליית הזהב לאחר שגברה בחצי הגמר 2–5 על ארצות הברית, ובמשחק הגמר ניצחה את קנדה 1–3.
החל מאולימפיאדת לילהאמר (1994) נפרדו דרכיהן של המדינות, וכל אחת מהן מיוצגת בנפרד.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
בענפי החורף:
9/11: בתוך חדר המלחמה של הנשיא
9/11: בתוך חדר המלחמה של הנשיא (באנגלית: 9/11: Inside the President's War Room) הוא סרט תיעודי משנת 2021 על התקפות ה-11 בספטמבר בבימויו של אדם וישארט, ששודר ברשת Apple TV+ ו-BBC One. הסרט התיעודי בוחן את השעות מיד לאחר ההתקפות מזווית ראייתו של הנשיא ג'ורג' וו. בוש והסובבים אותו. שחרור הסרט תוזמן לציון יום השנה ה-20 לפיגועים.
הסרט התיעודי כולל ראיונות עם הנשיא ג'ורג' וו. בוש, סגן הנשיא דיק צ'ייני, היועצת לביטחון לאומי קונדוליזה רייס, מזכיר המדינה קולין פאוול, ראש סגל הבית הלבן אנדי קארד, דן ברטלט, דבורה לואר, ג'וש בולטן, ארי פליישר, קארל רוב, טייס Air Force One מארק טילמן, המשפטן טד אולסון (שרעייתו ברברה אולסון נהרגה בפיגועים) ואחרים.
ביקורת
ג'יימס ג'קסון מהטיימס העניק לסרט התיעודי 4/5 כוכבים, וכתב כי "נוכחותו של הנשיא לשעבר בוש לבדה גרמה לתסקיר האחרון של שעה אחר שעה של 11 בספטמבר לבלוט בין כל כך הרבה אחרים, גם אם זה הרגיש כמו החשבון של קרן מורשת בוש ביום המכונן שלו". ג'ק סיל מהגרדיאן העניק לו 5/5 כוכבים, ואמר שהסרט התיעודי "נותן את התחושה של להיות בחדר בצורה שהיה רק למעט סרטים תיעודיים אי פעם". דייוויד לואיס מהסן פרנסיסקו כרוניקל תיאר את הסרט כ"סרט דוקומנטרי מרתק" וכתב: "זה אולי לא הסרט הכי מאוזן שתראו אי פעם, אבל העריכה ונכסי הצילום עוצרי נשימה והוא יכול להיות האחרון הפעם האחרונה שכל כך הרבה פקידי ממשל במרכז הטרגדיה הזו הוקלטו לסרט אחד".
סיביידיים
סיביידיים (שם מדעי: Cybaeidae) היא משפחה של עכבישאים החיים בעיקר בחצי הכדור הצפוני וכן בכמה אזורים בצפון אמריקה הדרומית, אינדונזיה ואפריקה. משפחה זו קרובה למשפכניים ובעבר הייתה תת-משפחה שלה. כמו כן היא קרובה למשפחה Dictynidae.
המין המוכר ביותר במשפחה זאת הוא עכביש הבועה (Argyroneta aquatica) היודע לשחות ולצלול ורוב חייו מצוי בתוך המים. שאר העכבישים מצויים בקרבה לנשורת העלים ושם הם ממתינים לקרבנותיהם בתוך הרשת.
תניסתרופאיים
תניסתרופאיים (שם מדעי: Tanystropheidae) היא משפחה של זוחלים נכחדים ארכוזאורומורפים מסדרת הפרוטורוזאוריה, אשר התקיימו רק בתור הטריאס שבתחילת המזוזואיקון לפני 247 עד 201 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלהם התגלו ברחבי אמריקה הצפונית והדרומית (בעיקר בברזיל) וחלק מאירופה ואסיה. רובם היו זוחלים ימיים שחו בעיקר לאורך ים תטיס אך כמה מהם, בייחוד אלה שנמצאו לאורך מערב אמריקה הצפונית, חיו ביבשה ללא קשר לים. הדבר מוכיח שהם מילאו גומחות אקולוגיות שונות ורבות.
משפחה זו הוגדרה ב-1858 והחוקרים עוד חלוקים על המינים המשויכים אליה, כאשר חלק מהחוקרים רואים את הקשר ביניהם כפוליפילטי.
תוכנית המשכיות עסקית
תוכנית המשכיות עסקית או BCP (ראשי תיבות באנגלית של: Business Continuity Plan) היא דוקטרינת ניהול המתייחסת לפעילות שנדרש ארגון לבצע על מנת להבטיח שפונקציות עסקיות קריטיות תהיינה זמינות ללקוחות, ספקים, רגולטורים וגופים אחרים בעלי עניין בארגון. פעילויות אלו כוללות מטלות יומיות כגון ניהול פרויקטים, מערכת גיבויים, בקרת שינויים, ותכנון עתידי. המשכיות עסקית אינה מתייחסת לפעולות ההצלה הראשוניות אלא להתכוננות והתארגנות להשגת יכולת התאוששות מהירה לאחר האסון.
לעיתים מתבלבלים בין "המשכיות עסקית" ל"ניהול משברים" או "DRP" ו"שיקום נזקים". שלושת המושגים האחרונים הם חלק בלבד מהדוקטרינה המשכיות העסקית.
תניסתרופאיים
מינים אלה היו ארוכי צוואר ומרובי חוליות לאורך גופם והארוך שביניהם היה התניסתרופאוס שהגיע לאורך 6 מטרים כשהצוואר הגדול שלו כלל חצי מאורכו. ממבנה גופם נראה שהם חיו כמו לוטרות או אריות ים הן על היבשה והן במים, בעוד אחרים חיו בעיקר ביבשה. היו להם שיניים דקות דמויות מחטים שהתאימו לתפיסת דגים או חרקים.
תוכנית המשכיות עסקית
ניהול המשכיות עסקית
הבסיס לניהול המשכיות עסקית הוא הבנת הפעילויות, האיומים, הסיכונים והשפעתם על הארגון ועל בעלי העניין.
תניסתרופאיים
זוחלים אלה חלקו את הימים עם הנותוזאוריים, האיכתיוזאורים, הפלסיוזאורים וזוחלים נוספים ואז נכחדו עם הכחדת הטריאס הגדולה.
תוכנית המשכיות עסקית
ניהול המשכיות עסקית
התהליך כולל 5 שלבים הידועים כ"מעגל החיים" לניהול המשכיות עסקית:
הכרת הארגון
זהו השלב הראשון המהווה את הבסיס לכל המערך. בסיום שלב זה לארגון יהיה הידע וניתוח ההשפעות, האיומים והסיכוים להם חשוף הארגון (BIA-Business Impact Analysis) הגדרת הפעילויות הקריטיות, זמני השבתה נסבלים (MTDP), זמני התאוששות מקסימליים (RTO), נקודות שחזור מידע מינימליות (RPO) ויכיר את האיומים, הסיכונים ונקודות הכשל בארגון.
גיבוש אסטרטגיות
שלב שני בו מגבשים אסטרטגיות להתמודדות עם האיומים ומציאת פתרונות אפשריים לכל פעילות. האסטרטגיות מגובשות לכל אחד מהמשאבים הנדרשים לקיום הפעילות – מבנה, משאבי אנוש, ספקים, מלאי, תשתיות, מידע ועוד.
בדמייך חיי (מאגר דם טבורי)
בְּדָמַיִךְ חֲיִי הוא מאגר ציבורי לדם טבורי בישראל. הוקם בשנת 2006 על ידי אגודת דור ישרים, כדי לענות על צרכים רפואיים של האוכלוסייה הכללית וקבוצות מיעוט אתניות בפרט. עד סוף שנת 2010 נתרמו למעלה מ-9,000 מנות דם טבורי למאגר.
רקע
המאגר הציבורי נוסד כדי לתת מענה לציבור החולים בישראל הזקוקים להשתלה, ליהודים בעולם בכלל אשר אינם מיוצגים כראוי במאגרי הדם הטבורי העולמיים, ובפרט לאוכלוסיות מיעוט. המאגר מסונף למאגר הציבורי הכללי העולמי ומנות הדם הטבורי משמשות חולים בישראל ובעולם. מנות הדם מגיעות למאגר מתוך תרומה חופשית של יולדות.
תוכנית המשכיות עסקית
בדיקת התוכניות והתאמתן
זהו שיא התהליך, כאשר כל בעלי העניין מודעים לרצינות שמייחס הארגון להמשכיות העסקית ולמחויבות לתהליך. קיימים סוגי בדיקות שונים. סוגי הבדיקות שיופעלו בשלב זה נדונו וסוכמו עוד טרם החל תהליך הכנת התוכניות עצמן.
הטמעת המשכיות עסקית בארגון
זהו השלב הבוגר בתהליך. לאחר שהארגון ביצע את כל השלבים במעגל החיצוני, זהו השלב בו מתחזקים את התוכניות, עוקבים אחרי הפעילויות, האיומים, המשאבים הנדרשים, גיבוש אסטרטגיות נוספות, בדיקת יחסי עלות-תועלת ומרחיבים את התהליך לפעילויות נוספות.
בדמייך חיי (מאגר דם טבורי)
פעילות
המאגר אוסף, מעבד, שומר ומאחסן את מנות הדם הטבורי לצורך שימוש בהשתלות דם טבורי לחולים הזקוקים לכך. האיסוף מתבצע בבתי החולים. המאגר הציבורי עורך קורסי הכשרה לשלב "אספנים" בתהליך איסוף הדם. במאגר מועסקות (נכון לתחילת שנת 2011) שמונה אוספות מקצועיות בשני בתי חולים והאיסוף מתבצע 24 שעות ביממה, ממוצאי שבת ועד ליום חמישי בבוקר.
בד בבד, מתקיים איסוף מנות דם טבורי כ"תרומות ייעודיות" עבור חולה במשפחה, על פי המלצת רופאים מומחים וללא תשלום מצד המשפחה. נכון לסוף שנת 2010 נאספו והוקפאו במאגר 49 מנות ייעודיות, שמתוכן בוצעו מספר השתלות בהצלחה.
אנשי המאגר פועלים למען העלאת המודעות של נושא הדם הטבורי בקרב רופאים, יולדות ומיילדות, ובציבור הרחב. לצורך כך הוקם אתר אינטרנט המכיל מידע בנושא, ומתעדכן בחדשות בתחום. הפעילות נעשית יחד עם מנהיגי עדות כדי לקדם את איסוף הדם בקרב עדות אלו.
אנשי המאגר מנסים לקדם את חוק הדם הטבורי בישראל.
תהליך עיבוד ואחסון המנות מתבצע במעבדת 'בדמייך חיי', תוך שיתוף פעולה נרחב עם מעבדות נוספות. מחקר העלה כי יצירת מאגר של כ-70,000 מנות יוכל לספק את צורכי הציבור המגוון בישראל. נכון לתחילת 2011, מספר המנות שנתרמו למאגר הציבורי עומד על כ-9,000 מנות, ומספר המנות שהוקפאו הוא כ-3,000 מנות. עד לסוף שנת 2010 נמצאו 138 התאמות בין מנות מהמאגר הציבורי עבור חולים בעולם (52 מתוכן בשנת 2010). מנות להשתלה יצאו למרכזים רפואיים בישראל, בארצות הברית ובצרפת. בכל ההשתלות דווח על קליטת התאים.
כ-50 מנות שנמצאו לא מתאימות להשתלה נמסרו לצורכי מחקר ופיתוח לטכניון, להדסה, לבר-אילן ולחברת גמידה-סל. המאגר הציבורי מעסיק נערות הסובלות מתסמונת דאון, פיגור שכלי ולקויות אחרות. במסגרת ריפוי בעיסוק הן מכינות את ערכות האיסוף.
בפעילות המאגר תומכים רבנים חרדיים בולטים.
נחלים בישראל
זוהי רשימה של נחלים בישראל. הרשימה מסודרת לפי אגן ניקוז, כאשר היובלים נמצאים מתחת לשם של הנחל הגדול יותר, אליו הם נשפכים.
בעברית הן נחלי האיתן והן נחלי האכזב נקראים נחל, פרט לנהר הירדן ולנהר הירמוך. בערבית בדרך כלל נחלי האיתן מכונים נהר (نهر) ונחלי האכזב מכונים ואדי (وادي).
מאפיינים
נחלי ישראל מתחלקים לשתי קטגוריות גאוגרפיות עיקריות. רובם המוחלט של הנחלים זורם בכיוון מזרח-מערב או מערב-מזרח ואילו מספר מצומצם של נחלים זורם בכיוון צפון-דרום ולהפך.
הגורם המרכזי לכך שהרוב המוחלט של הנחלים זורם בכיוון מזרח-מערב הוא העתקי המשנה הרבים של השבר הסורי אפריקאי המרכזי. במרכז ההעתק המרכזי זורם הנחל המרכזי ביותר (הירדן) שכיוון זרימתו הוא צפון דרום, הכיוון ההפוך לכיוון תנועת הלוחות, מכיוון שנוצר בקע רחב מאוד (הבקע הסורי-אפריקני) שבמרכזו נמצא ערוץ נחל המרכז את אגן הניקוז של שטח הבקע. משום כך נוצרו מספר רב של העתקי משנה שכיוונם הפוך לכיוון ההעתק המרכזי, ובתהליך דומה נוצרו נחלים רבים בכיוון הנגדי להעתק, מזרח-מערב.
מי הגשמים היורדים בישראל מתנקזים דרך הנחלים לכנרת ולים המלח במזרח, לים התיכון במערב ולים סוף בדרום. קו פרשת המים נמתח לאורכה של ישראל.
בצפון הארץ (לרבות רמת הגולן ועמק החולה) ולאורך מישור החוף והשרון נמצאים רוב נחלי האיתן של ישראל. הנחלים הגדולים בישראל הם נהר הירדן ונחל הירקון.
נחלים שנשפכים לים התיכון
נחלים שנשפכים לים התיכון לפי אגני ניקוז מצפון לדרום, ויובליהם.
נחלים שזורמים לסיני
נחלים שזורמים אל סיני.
נחלים שנשפכים לכנרת
נחלים שנשפכים אל הכנרת מצפון לדרום, בחלוקה למזרח ולמערב.
{{עמודות|מספר עמודות=2
אגן ניקוז נחל שילם
}}
נחלים שנשפכים לים המלח
נחלים שנשפכים לים המלח. יובלי נהר הירדן רשומים מצפון לדרום, והיכן שצריך ממזרח למערב.
לשון ים המלח
עקב ירידת מפלס ים המלח התחלק ים המלח לשני אגנים: הצפוני והדרומי ובניהם לשון ים המלח. לאחר ההיפרדות נוצרו בלשון וממערבה שתי זרימות מים קבועות (המכונות 'הנהר הסודי') שאורכן עשרה קילומטרים זורמות מבריכות האידוי של ים המלח באגן הדרומי עד לחלקו הצפוני של ים המלח ונשפכות במצר לינץ'.
נחלים שנשפכים לים סוף (מפרץ אילת)
נחלים שנשפכים למפרץ אילת שבים סוף, מצפון לדרום.
רדון ג'יג'ה
רדון ג'יג'ה (באלבנית: Redon Xhixha; נולד ב-14 ביולי 1998 בלאץ' שבאלבניה) הוא כדורגלן אלבני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת קיי אף טירנה מליגת העל האלבנית ובנבחרת זמביה.
קריירת מועדונים
ג'יג'ה החל את הקריירה המקצוענית שלו בלאצ'י מליגת העל האלבנית. הוא ערך 129 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 26 שערים.
ב-15 ביולי 2021 חתם ג'יג'ה על חוזה לשלוש עונות בקיי אף טירנה מליגת העל האלבנית. בעונתו הראשונה במועדון ערך 29 הופעות ליגה, בהן הבקיע 14 שערים.
קריירה בינלאומית
ב-26 באוקטובר 2022 ערך ג'יג'ה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אלבניה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ערב הסעודית במשחק ידידות.
פסו פיליפיני
פסו פיליפיני (Filipinas piso) הוא המטבע הרשמי של הפיליפינים. המטבע מחולק ל-100 סנטימו פיליפיניים. בעקבות היותה של הפיליפינים קולוניה של ארצות הברית השפה הרשמית הייתה אנגלית ולכן על השטרות הודפסה המילה "peso". משנת 1967 אומצה השפה הפיליפינית ועל השטרות והמטבעות, הוחלפה המילה ל"piso", שנכתבת על השטרות עד היום.
הפסו הפיליפיני היה בעבר מלווה בסימן "$", שבדרך כלל מסמל דולר, בדומה למדינות היספניות רבות. כיום הוא מסומן בסמל ₱. סימונים נוספים שמופיעים לעיתים על השטרות והמטבעות הם "PHP", "PhP", "Php" או "P".
שטרות ומטבעות של הפסו הפיליפיני מודפסים ומופצים על ידי בנגקו סנטרל פיליפינאס (הבנק המרכזי של הפיליפינים) בקזון סיטי.
טורגון, מלך גונדולין
טורגון (באנגלית: Turgon) הוא מלך בדיוני, המופיע בסיפורי הלגנדריום של טולקין. טורגון היה מלך גונדולין ועלף מן הנולדור. טורגון היה בנו השני של פינגולפין, אחיהם של פינגון, ארד'ל, ואביה של ידריל. בבלריאנד, טורגון היה מלך גונדולין והמלך העליון לנולדור לאחר מות אחיו פינגון. במשך מאות שנים של העידן הראשון, טורגון נשאר מוסתר בהצלחה ממורגות עד שבגידה מתוך גונדולין הביאה את נפילתה.
ביוגרפיה
באלדמר טורגון היה שרוי בידידות עם בניו של פינרפין, והתנגד לתוכניתו של פאנור לרדוף אחרי מורגות לאחר גניבת הסילמרילים, אך בסופו של דבר בחר ללכת אחריהם לארץ התיכונה והפך לאחד הגולים. אשתו אלנווה אבדה כאשר חצתה את ההלקרקסה אך טורגון ובתו ידריל הגיעו לנברסט, שם בנה את וינימר ואסף אליו שליש מהנולדור מעדת אביו פינגולפין ומספר גדול של עלפי סינדר.
בשנת 50 לעידן הראשון, טורגון הונחה על ידי הולאר אולמו לייסד ממלכה חשאית ונתגלה בפניו העמק הנסתר של טומלדן בהרי אכוריאת (ההרים המקיפים). לאחר 52 שנים של עבודה חשאית, הוביל טורגון את עמו לגונדולין, שם שלט למעלה מ-500 שנה, תוך התעלמות רבה מאירועי מלחמות בלריאנד.
כמאתיים שנה לאחר ייסוד גונדולין נסעה אחותו של טורגון, ארד'ל, להיפגש עם בני פאנור. אולם היא אבדה וחזרה עם בנה מיגלין כעבור כמה שנים. לאחר מותם של אאול ושל ארד'ל, טורגון לקח את מיגלין תחת חסותו והפך אותו לבן טיפוחיו. מיגלין אהב בחשאי את בתו של טורגון ידריל, אך היא דחתה אותו.
פאר שלטונו של טורגון בגונדולין לא הופרע עד לדאגור ברגולך, אז נשא טורגון את גופת אביו פינגולפין, שנהרג בידי מורגות, על ידי ת'ורונדור, שר העיטים. שנתיים אחר כך ת'ורונדור הביא אליו את הורין ואת הואור, אותם טיפח במשך שנה ואז הרשה להם לחזור לדור-לומין. בשלב זה, טורגון חזה את אבדון הנולדור, והוא שלח בחשאי ימאים מערבה בניסיון להשיג את רחמי הולאר. אף אחת מהמשימות הללו לא צלחה ורק אחד הספנים שנשלחו, וורונווה, שרד את ים הצללים וסלל את הדרך לבואו של טואור לגונדולין.
בשנת 472 לעידן הראשון טורגון הצטרף לאיחוד מיד'רוס עם צבא של עשרת אלפים עלפים ולחם לצד אחיו פינגון בנירנת ארנוידיאד. העלפים הובסו ופינגון נהרג, אך הקרבתם של הורין, הואור ובית הדור אפשרה לטורגון, שלאחר מות אחיו הפך למלך העליון על הנולדור, לסגת עם שרידי צבאו מבלי לחשוף את מיקומה של גונדולין.
כשטואור הגיע לגונדולין בשנת 496 לעידן הראשון, טורגון קידם את פניו בברכה בברכה, אך בגאוותו, הוא סירב להיענות לעצתו של אולמו לברוח לשערי הסיריון. כעת הופנו מלוא זדונו ומחשבותיו של מורגות לעבר טורגון ועירו הנסתרת גונדולין, הנצר האחרון לבית פינווה ששלט בממלכה בארץ התיכונה. לבסוף, בסיוע בגידתו של מיגלין, מורגות גילה את מיקומה של גונדולין, וטורגון נהרג בהגנה על העיר.
טורגון ומורגות
כמלך גונדולין, תואר כי טורגון היה לבוש "מלבושים לבנים, עם חגורה של זהב, ועטרת ספירים הייתה על ראשו".
רחל הראל
רחל (דידי) (רוס הרץ) הראל (13 באפריל 1923 - 16 בנובמבר 1989) הייתה חברת המחתרת ההולנדית שלחמה נגד הנאצים במלחמת העולם השנייה זוכת מדליית החירות (1945) של ארצות הברית ומדליית האומץ של מלך בריטניה.
תולדות חיים
נולדה ברוטרדם למשפחת רוס, עשר שנים אחרי אחיה הבכור. בגיל שנתיים חלתה בשנית, מחלה מידבקת ומסוכנת ביותר באותה תקופה והיא אושפזה בבידוד. מאחר שהתקשתה לבטא את רצונה והרבתה לומר די די (זה זה בהולנדית) כינו אותה האחיות בבית החולים דידי, כינוי שדבק בה כל חייה.
בהיותה בת ארבע נפטר אביה וכעבור שלוש שנים נישאה אמה ללואיס שטראוס. שטראוס ואמה סברו שעל רחל להצטרף לאחר סיום בית הספר היסודי למאמצי הפרנסה של המשפחה. היא נאבקה על זכותה ללמוד בתיכון ולאחר שמנהלת בית הספר התוודעה למאמציה היא נרתמה לסייע לה. בזכות שיעורי העזר שהוענקו לה ללא תשלום היא סיימה את בית הספר והכשירה עצמה כגננת והתמחתה בהוראה בשיטת מונטסורי.
את מרסל הרץ, שסיים לימודי אדריכלות, פגשה לראשונה במסיבת פורים שנועדה לגיוס כספים למען פליטים יהודים מגרמניה שהגיעו להולנד. הזוג התארס באוגוסט 1941. ביולי 1942, לאחר יותר משנתיים בהן נשלטה הולנד על ידי הנאצים, הייתה אמורה משפחת הרץ להישלח למזרח אירופה. מרתה נגטגל (Nagtegaal), שעבדה אצל משפחת הרץ, הציעה להסתירם אצל בני משפחתה. באוגוסט 1942 פוזרו בני משפחת הרץ, וכן רחל ואמה, בין בני משפחת נגטגל. במרץ 1943 השיגה מרתה עבורם תעודות זהות מזויפות וכרטיסי הקצבה של מזון ומצרכי מחיה. בני משפחת נגנטל הוכרו ב־1988 על ידי יד ושם כזכאים לתואר חסיד אומות העולם.
הצטרפות למחתרת ההולנדית ופעילות בה
רוס, שהתחזתה לגויה כפרית, הצטרפה למחתרת ההולנדית וקיבלה תפקיד בלדרית של ביל וילבור (Bill Wildeboer ) שהיה מפקד תנועת ההתנגדות של אזור איידה. במאי 1943 צורפה קבוצת התנגדות זו לשלוש קבוצות אחרות שפעלו בכפרים הסמוכים: בנקום (Bennekom), לונטרן (Lunteren) ואדרויין (Ederveen). גם ארוסה מרסל פעל במחתרת ההולנדית תחת שם פיקטיבי: ריינוס ון אלק (Rienus van Elck).
תפקידה של רוס היה ליצור קשר בין מפקדי המחתרת לפעילים שדאגו בעיקר למציאת מקומות מסתור ליהודים ולסרבני חתימה על הצהרת הסולידריות. חרף הסכנות היא נעה בין הכפרים ברכיבה על אופנים כשהיא מתחזה לאיכרה בת האזור. באוגוסט 1944 כאשר אוחדו הקבוצות שלחמו בנאצים בארגון שכונה "כוחות הפנים" התרחב היקף עבודתה של רוס והיא נטלה חלק גם בפעולות בלתי אלימות נוספות אשר נועדו לשבש את ההוראות הרשמיות של הגרמנים על ידי סילופן.
פעילותה בקרב ארנהם
לאחר 17 בספטמבר 1944 כאשר החל הקרב על ארנהם נותרו רבים מחיילי בעלות הברית מאחורי קווי הגרמנים, חלקם פצועים וללא ציוד ומזון. המחתרת סייעה להסתיר ולטפל בחיילים האלה ואף להעבירם את נהר הריין ולהצטרף לכוחותיהם. גם רוס השתתפה בפעולות הללו בנוסף לתפקידיה האחרים, בעיקר בבישול ובטיפול בפצועים וכבלדרית במבצע העברת החיילים וצירופם לכוחותיהם.
בשבי הגרמני ובריחה
אסירה ששהתה במקום תיארה את הגעתה של רוס : "אני נמצאת במחלקת הנשים של בית הכלא לאסירים פוליטיים באפלדורן. מצד אחד של המסדרון נמצאים התאים שניים וחצי על שלושה מטר כל אחד. ובכל תא שוכבות שש נשים על שקי קש. המסדרון הצר שאליו פונים התאים נעול היטב גם הוא. לפני כמה שבועות נעצרתי בחארדרן גם הוא כפר בפיילווה. יש כאן ארבעה שומרים... "...פתאום השומר מתרחק בריצה וחוזר אחרי כמה דקות כולו נרגש. מצווה עלינו לעמוד כולנו לאורך קיר המסדרון ולראות מה יעבור שם. הוא מניף את זרועותיו ומתבלבל בדיבורו. "כזאת מכשפה, באשמתה הציתו בית כזאת אישה רעה. אנחנו עומדות קרוב לדלת כאשר התהלוכה העלובה חולפת על פנינו: בחורה צעירה מאוד שאת פניה לא ניתן לזהות כמעט כי הם כחולים ונפוחים ממכות, עיניה הכהות סגורות לכדי חריצים דקים, רגליה מכוסות בתחבושת, כנראה בגלל פצעי ירי. שני שוטרים משירות הביטחון סוחבים אותה, כשהבעה נרגשת ונקמנית על פניהם. ...די היה לנו כל הזמן הזה בסבל של עצמנו, ועכשיו נסחבה פנימה הבחורה הזאת, הצעירה כל כך, שרגליה פצועות ופניה נפוחים ומאחוריה הזדחלה בלא קול הרוח הרעה ששמה "התעללות".
ביום שלמחרת באו שתי נשים כדי לסחוב אותה מתוך התא, שבו כלאו אותה, כיוון שלא יכלה ללכת אל המשרד לצורך חקירה. בבית הסוהר חבשו מעט את רגליה הפצועות מהירי. היא לא קיבלה מקום שכיבה טוב יותר מאיתנו ולקחו אותה לחקירות, שוב ושוב. שם הכו אותה, כי הם רצו לדעת שמות."
במחנה ששימש באותה תקופה כמחנה עבודה בעיקר לאסירים ואסירות פוליטיים, היו התנאים קשים ביותר. הם עסקו בפירוק סוללות והמזון היה דל במיוחד.
בתחילת אפריל 1945 כאשר נשמעו תותחי בעלות הברית החלו אנשי האס אס לארגן את השיבה לגרמניה והנשים הצעירות הוצאו למסע רגלי קשה. בליל המסע השני הצליחה רוס לברוח ומצאה מחסה אצל איכר. למחרת נודע לה שהולנד שוחררה. היא החליטה לא לחכות למשחררים שעוד לא הגיעו לכפר והחלה לנוע לכיוון לונטרן, שם פגשה את ארוסה מרסל הרץ ומאוחר יותר גם את אמה.
חתונה וקבלת המדליות
ב-9 במאי אורגן טקס הנישואין האזרחי של רחל רוס ומשה (מרסל) הרץ בבניין העירייה של איידה (Ede). חברי המחתרת ששרדו השתתפו בטקס החתונה ומפקד המחתרת הזכיר בברכתו את עמידתה של רוס בעינויים ושתיקתה שהצילה את חייו וחיי חברי מחתרת נוספים. באוגוסט 1945 התחתנו רחל ומשה הרץ בטקס חתונה יהודי אצל הרב מרוטרדם בעיר אוטרכט. בנה הבכור של רוס נולד באפריל 1946. בספטמבר 1946 עברה המשפחה לרוטרדם שם קיבל משה הרץ עבודה וזכות לגור בעיר.
ב-21 בנובמבר 1946 התקיים במוזיאון הטרופי באמסטרדם טקס חגיגי בו העניק השגריר האמריקאי, ד"ר סטנלי אי. הורנבק (Dr. Stanley E. Hornbeck) שייצג את נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, לרחל רוס הרץ את מדליית החירות עם עיטור דקל ארד. בטקס נכחו גם ראש ממשלת הולנד לעתיד וילם דריס, שרי הרווחה והימייה, ראש העיר של אמסטרדם, מר ד'איי (d'Ailly) ,נספח צבאי של בריטניה ונציגי רוב הסגל הדיפלומטי. יחד עם רוס קיבלו את המדליה לוחמי מחתרת נוספים. בנוסף למדליה קיבלה רוס ציון לשבח שבו היה כתוב:
באוגוסט 1947 התקיים באיידה טקס הסרת הלוט ממאוזוליאום שבו מצאו ארבעים ושלושה חללי המחתרת את מקום מנוחתם האחרון. רחל רוס עם עוד שלוש בלדריות אחרות שימשו משמר כבוד וקיבלו מהנסיך ברנרד, שהיה מפקד של "כוחות הפנים" בזמן המלחמה את הדגל ההולנדי שכיסה את הלוט.
ביוני 1948 נולד הבן השני. באוקטובר 1948 הוזמנה רוס לשגרירות בריטניה בהאג לקבל את מדליית המלך עבור אומץ לב למען החירות. המדליה הוענקה לה על ידי השגריר הבריטי בשם המלך ג'ורג' השישי. בטקס נכחו גם ראש עיריית האג, נציג הממשלה והנספח הצבאי של שגרירות ארצות הברית.
בני הזוג הרץ היו פעילים בקהילה היהודית המשתקמת ברוטרדם.
העלייה לארץ ופעילות בויצו
בפברואר 1950 עלו רחל, משה (הרץ) הראל ושני ילדיהם לארץ ישראל והתיישבו בקיבוץ בית השיטה. מאוחר יותר עברה המשפחה לחולון, שם גם נולד הבן השלישי בשנת 1954. ב-1956 הצטרפה רוס לויצו בתל אביב וכאשר עברה המשפחה להרצליה הצטרפה רוס לסניף שם. בשנת 1980 היא נבחרה לתפקיד יושבת ראש הסניף והיא כונתה הגברת הראשונה של הרצליה פיתוח. היא הייתה פעילה גם ברוטרי, בעמותה למען ילדים נפגעי מוחין והדריכה גננות לילדים חריגים בשיטת מונטסורי בה התמחתה בהולנד. בנוסף היא אספה סכום כסף נכבד כדי לשלוח ילדים חולים למחנה קיץ בשווייץ, את סיפור קורותיה במלחמת העולם השנייה סיפרה לראשונה 40 שנה לאחר המלחמה בשנת 1983 באירוע של חברות דוברות אנגלית של ויצו. סיפורה שהוקלט מופיע כולו באינטרנט גם כטקסט וגם בסרט שערך עם הפסקול המקורי בנה שמואל הראל.
רחל רוס הראל נפטרה בהרצליה ב-16 בנובמבר 1989, עם שובה מטקס הענקת אות חסיד אומות העולם לבני משפחת נגנטל בהולנד.
ממשפחתה
בעלה משה הראל - אדריכל ישראלי שנודע במבני המדע והמחקר שתכנן, הניצבים במוסדות אקדמיים ברחבי ישראל. היה חבר במחתרת ההולנדית שלחמה נגד הנאצים במלחמת העולם השנייה, וזכה בכתב הוקרה מהקונגרס האמריקני ובמדליית המלכה ההולנדית על פועלו.
ברוס מק'גיל
ברוס טרוויס מק'גיל (באנגלית: Bruce Travis McGill; נולד ב-11 ביולי 1950) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי-יהודי, ידוע בעיקר בשל תפקידו כג'ק דלטון בסדרת הטלוויזיה "מקגייוור" ובתור "D-Day" בסרט הקולנוע הקומי "בית החיות".
ביוגרפיה
מק'גיל נולד בסן אנטוניו, טקסס שבארצות הברית לאב נוצרי ולאם יהודייה. אימו אדריאל רוז (לבית ג'ייקובס) הייתה אמנית, ואביו וודרו וילסון מק'גיל היה סוכן ביטוח. הוא למד בתיכון דאגלס מקארתור בצפון-מזרח סן אנטוניו ולאחר מכן באוניברסיטת טקסס באוסטין שם קיבל תואר בדרמה.
זאב פקטור
זאב פקטור (5 באפריל 1926 - 17 בינואר 2015) היה מנהל ישראלי שכיהן כמנהל "ויטה" וממייסדי מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל והקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל.
ביוגרפיה
זאב פקטור נולד ב-5 באפריל 1926 בלודז' שבפולין. הוא התחנך בבית ספר עברי על שם יצחק קצנלסון, שבו הילדים חונכו חינוך ציוני מובהק.
במהלך השואה
במחנה אושוויץ טיפל זאב פקטור בסוסים של הגרמנים. כל יום עבד מ-4 בבוקר עד 10 בלילה, עבודה מפרכת בתנאים קשים שרק מעטים שרדו בה. בינואר 1945 הוצאו כל האסירים לצעדת מוות אל מחנה הריכוז בוכנוואלד. מבין כ-5,000 אנשים שיצאו לצעדה, שרדו עד בוכנוואלד רק כ-500. באפריל 1945 שוחרר המחנה על ידי האמריקאים. פקטור בן ה-19 שקל רק 32 ק"ג.
לאחר המלחמה
עם סיום המלחמה שהה פקטור תקופה בהחלמה בשווייץ, השלים לימודים תיכוניים והתחיל ללמוד ארכיטקטורה. הוא הפסיק את לימודיו על מנת להיות פעיל בארגון ההגנה ופעל במשימות חילוץ והעפלה עד לעלייתו לארץ ישראל בשנת 1947. התחתן בארץ ויחד עם אשתו אסתר הקים משפחה.
בשנותיו הראשונות בישראל עבד בסוכנות היהודית בקליטת עליה, אך החליט לעבור לתחום התעשייה, שכן הבין כריאליסט מובהק שעתידה של מדינת ישראל תלוי בפיתוח תעשייה איכותית וביצוא. בשנת 1953 התחיל לעבוד במפעל ויטה והתקדם עד להיותו מנהל החברה. ביתו רחל מרום, עוסקת בנושא חינוך והנצחת השואה מ 1999 במוזיאונים ומוסדות החינוך של בית לוחמי הגטאות ובית טרזין.
ב-17 בינואר 2015 נפטר זאב פקטור.
בעיות ניצולי השואה
עם פרישתו מויטה החלו להגיע אליו פניות של ניצולי שואה (שכונו על ידו "אחים" ו"אחיות") אשר נקלעו למשברים בריאותיים, סיעודיים, רפואיים, משפטיים, משפחתיים, חברתיים. התחוור לו כי מה שהודחק משך כל השנים פיזית ונפשית עולה וצף ביתר שאת בעת עם ההזדקנות והפרישה מהעבודה; חלומות קשים בלילות, פגיעות פיזיות, בעיות שיניים וחניכיים. לחלק מהניצולים אין אמצעים כלכליים מספיקים כדי לטפל בקשיים ובמחלות מהן סבלו גם בגלל התנאים הקשים במחנות ובגטאות. חלקם מקבלים פיצויים מועטים ולפעמים כלל לא, הכנסותיהם נמוכות ולרבים אין פנסיה, שכן לא מצאו עבודות ראויות עם העלייה ארצה. מחקרים מצאו שניצולי השואה סובלים ממחלות מסוימות ביחס גבוה יותר מאשר כלל האוכלוסייה, וזאת בשל הרעב והתנאים הקשים.
הקמת הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל
כשהבין פקטור שכמות הפניות ואופיין לא מאפשרות טיפול פרטני ואישי, החליט במקום תוכניתו לפרוש לפנסיה, להקדיש את כל זמנו ומרצו למען הסיוע לניצולי השואה הנצרכים. הוא פעל משנת 1996 עד 2010 כאחד ממייסדי וכיו"ר הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל ורתם את כל ניסיונו ויכולתו כדי להפוך אותה לגוף משמעותי שיוכל לתת מענה לעשרות אלפי פניות של ניצולי שואה לעזרה סיעודית, מענקים לצרכים רפואיים בסיסיים, התמודדות עם הבדידות באמצעות ביקורי מתנדבים, פרויקט "פרח לניצול" במסגרתו מבקרים חיילים, בני נוער ומבוגרים אצל ניצולי שואה עריריים ועוד.
פקטור הצליח להפוך את הקרן מגוף קטן שסייע באמצעים מינוריים לכמה עשרות ניצולי שואה, לגוף מאורגן שמסוגל להעניק מדי שנה סיוע לעשרות אלפי ניצולי שואה נצרכים. הוא עסק הן בהפעלת מערכות הסיוע לניצולי השואה והן בביסוס מעמדה של הקרן אצל הגופים המממנים (במיוחד ועידת התביעות). הוא הגיע למקומות רבים, שם הרצה והסביר על מצוקת ניצולי השואה ודרש למצוא פתרונות מעשיים לסיוע. לדוגמה, כשהגיעו קולות מהשטח בדבר בעיה לניצולי שואה עריריים עם השחרור לאחר אשפוז בבית החולים, יזם ודאג להפעיל פרויקט במסגרתו ימתין מטפל סיעודי לניצול בעת ההגעה הביתה וילווה אותו משך הימים הראשונים שלאחר האשפוז. לפי מחקר שנעשה באוניברסיטת חיפה – סיוע זה מנע מרבים מניצולי השואה אשפוז חוזר ואפשר להם להשתקם טוב יותר. דוגמה נוספת היא הפעלת פרויקט 'פרח לניצול' – במסגרתו מבקרים בני-נוער וחיילים אצל ניצולי השואה העריריים. פקטור גם דאג להיות שותף פעיל להם מדי יום ובזמנו היה מבקר בעצמו ניצולי שואה בודדים ולהיות מעורב באיתור פתרונות למקרים מיוחדים. הוא יזם מחקרים סטטיסטיים ורפואיים שונים שהיוו בסיס חשוב להוכחת הצרכים של ניצולי השואה. בכך ניצל את ניסיונו בתעשייה, כדי להבטיח כי הסיוע שניתן לא יהיה ספורדי ומצומצם, אלא יהפוך למאורגן, יעיל ומשמעותי.
עם סיום תפקידו כיו"ר הקרן בשנת 2010 התמנה פקטור לנשיא הכבוד שלה. כמו כן קיבל את אות הנשיא למתנדב.
לחישה בלילה
"לחישה בלילה" הוא אלבום הבכורה של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב־29 בדצמבר 1995 והופץ לחנויות לראשונה בינואר 1996.
את האלבום הוציא גולן בעת ששיחק בקבוצת הכדורגל הפועל מרמורק. הוא המשיך לשחק עם הקבוצה בליגה ב' עד שנת 2002, לאחר מכן עזב את עולם הכדורגל והתמקד בקריירה מוזיקלית. גולן הפיק את רוב האלבום במימון עצמי, כשרק הנהלת הפועל מרמורק תמכה בו מבחינה כלכלית.
בשנת פרסום האלבום חתם גולן על חוזה אמרגנות והפקות עם ישי בן צור, שהפיק והפיץ את האלבום.
בנוסף לשירים "לחישה בלילה" ו"כמו רוח סערה", שהפכו ללהיטי מועדונים, בלטו באלבום השיר "חזרי אליי" (קיים גם בגרסה אינסטרומנטלית), "צעיר ורענן" והשיר "אמא אמא" (גרסה עברית לשיר "הוי אמינה", במקור של איברהים טטליסס), שהתפרסם קודם לכן בביצוע זמרים אחרים, בהם זוהר ארגוב וזהבה בן.
מהאלבום נמכרו רק כ-10,000 עותקים, כך שהיה ליחיד מבין אלבומיו של גולן שלא הגיע למעמד של "אלבום פלטינה".
רשימת שירים
השתתפו בהקלטות:
כוח המגן של חצי האי ערב
הקמה
המועצה לשיתוף פעולה של מדינות המפרץ (GCC) החליטה ב-1982 על הקמת כוח צבאי משותף בסדר גודל של 10,000 חיילים. על פי ההחלטה הכוח יחולק לשתי אוגדות ויקרא "כוח המגן של חצי האי ערב", בסיסו נקבע בצפון ערב הסעודית סמוך לגבול הכוויתי והעיראקי. הכוח מורכב מיחידות רגלים, שריון, ארטילריה ויחידות עתודה מהחברות השונות. במהלך השנים כוח המגן גדל בהתמדה בעיקר כתוצאה מלחץ סעודי. תפקידו המרכזי של הכוח היה הגנה על הגבול של ערב הסעודית וכווית עם עיראק.
נכון למרץ 2011 כוח המגן מונה כ-40,000 חיילים ובסיסו הקבוע נמצא בערב הסעודית ליד העיר חפר אלבאטן בצפון מזרח המדינה. לפי דבריו של מטלק בן סאלם אלאזימע, מפקד כוח המגן הנוכחי, כל התערבות צבאית של הכוח נעשית בהסכמה ובהשתתפות של כל מדינות ה-GCC.
1990-1991
כוח המגן של חצי האי ערב לא פעל באופן ממשי כנגד הפלישה של סדאם חוסיין לכווית ב-1990, מה שחשף את הליקויים החמורים של הכוח. הכוח היה כה בלתי יעיל עד שהגנרל ח'ליד בן סולטאן החליט לפרק את הכוח ליחידות הלאומיות השונות המרכיבות אותו.
לוס מוצ'יס
לוס מוצ'יס (בספרדית: Los Mochis) היא עיר במדינת סינלואה במקסיקו. העיר שוכנת בצפון-מערב מקסיקו, במרחק קצר מחוף האוקיינוס השקט.
כוח המגן של חצי האי ערב
2011
ב-14 במרץ 2011, כוח המגן של חצי האי ערב נקרא על ידי הממשלה הבחריינית לבוא לעזרתה בדיכוי המהומות שפרצו בשטחה על רקע האביב הערבי. זאת הייתה הפעם הראשונה שנעשה שימוש בכוח המגן למטרות פנימיות בתוך מדינות ה-GCC. בסוף אותו חודש אמר מפקד כוח המגן מטלק אלאזימע, כי משימת הכוח בבחריין הייתה "להבטיח את התשתיות הצבאיות האסטרטגיות בבחריין מפני התערבות של כוחות זרים" וכן להגן על גבולות בחריין בזמן שכוחות הביטחון הבחריינים "עסוקים עם בעיות של ביטחון פנים". הוא הכחיש שהכוח בפיקודו פגע, ולו באופן קל, באיזשהו אזרח בחרייני, ואמר שפקודיו נכנסו לבחריין "כדי להביא רק טוב, שלום ואהבה".ההתערבות בבחריין כללה כ-10% מכוח המגן של חצי האי ערב. כל יחידה צבאית שנכנסה לבחריין כללה לוחמים מכלל ארצות ה-GCC.
ההפגנות שהתחוללו בערב הסעודית באותו זמן, ליד העיר קטיף, וכוונו למען שחרור אסירים פוליטיים במדינה, התרחבו וכללו דרישה להוצאת כוח המגן של חצי האי ערב מבחריין.
לוס מוצ'יס
היסטוריה
כעבור כמה שנים הגיע לאזור איש העסקים האמריקאי בנג'מין ג'ונסטון. ג'ונסטון הגיע לאחר ששמע על המושבה של קינסי והחליט להקים בתי חרושת לעיבוד קנה סוכר מהאזור. בהמשך הוא פעל להכרזה על לוס מוצ'יס כעיר נפרדת מהמושבה של קינסי, ששמה שונה לטופולבמפו ב-20 באפריל 1903. כעבור זמן קצר לוס מוצ'יס גדלה והפכה למרכז הכלכלי של האזור.
כלכלה
בעשורים הראשונים לקיומה כלכלת לוס מוצ'יס נשעה בעיקר על תעשיית עיבוד הסוכר, אך כיום הכלכלה המקומית מתבססת גם על תעשיות נוספות ועל נמל טופולבמפו.
תחבורה
לוס מוצ'יס מקושרת במסילת צ'יוואווה-פסיפיק לעיר צ'יוואווה, בירת מדינת צ'יוואווה השוכנת בצפון-מרכז מקסיקו.
אנט לנגן
אנט לנגן (בגרמנית: Annette Langen; נולדה ב-29 באפריל 1967) היא סופרת גרמנייה הכותבת ספרי מבוגרים וילדים. היא ידועה בעיקר בשל סדרת הספרים "פליקס".
חייה
אנט לנגן נולדה בלברקוזן שבגרמניה. לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון, היא עברה לארצות הברית על מנת לעבור שם קורס (Radcliffe Publishing Course). כשחזרה לגרמניה היא החלה לעבוד כאחראית על בחירת הספרים שיוצאו לאור בבית הוצאות לאור, במקביל היא החלה לכתוב את ספריה הראשונים, ובשנת 2000 החלה לעבוד כעצמאית. יש לה בן ובת והיא מתגוררת בקלן שבגרמניה.
קריירה
לנגן כתבה מעל ל-60 ספרים שתורגמו ליותר מ-29 שפות. ספר הילדים הראשון שלה פורסם ב-1989. הפריצה של לנגן כסופרת באה עם כתיבת סדרת הספרים "פליקס" המתארת את קורותיו של פליקס, בובת ארנב קטנה השייכת לסופי, המטייל בעולם כולו ומספר את חוויותיו במכתבים. רבים מהסיפורים והרעיונות בסדרה לקוחים מחייה של לנגן, שנהגה לטייל בעולם עם משפחתה עוד בילדותה.
ספרי ילדים שכתבה
כל הספרים הללו הוצאו לאור בהוצאת שוקן
עכביש הבועה
עכביש הבועה (שם מדעי: Argyroneta aquatica) הוא מין של עכביש יחידי בסוגו ממשפחת הסיביידיים. זהו אחד העכבישים היחידים המצויים בתנאי תת-מימיים באגמים ונהרות איטיים ברחבי אירואסיה כולל באקלימים ממוזגים.
מאפיינים
אורכו של העכביש 1-1.5 ס"מ. צבעו משתרע מכתום עד לחום כהה ושחור והבטן אפורה ושעירה. בניגוד לרב העכבישים הזכרים גדולים יותר מהנקבות ב-30%, דבר המקל עליהם להתגבר על טרף זריז. העכביש נושם אוויר אותו הוא אוסף בין שערות הבטן והרגליים וכך נושם מתחת למים. עכביש זה יכול לחיות במשך כשנתיים.
העכביש ניזון מתחת למים ומצוי בעיקר ליד עשבי מים, בהם הוא אורב לטרפו. הוא ניזון מחרקי מים, סרטנים, זחלי יתושים ומדפניות. הוא עצמו עלול להיטרף על ידי צפרדעים ודגים.
העכבישים משני המינים מקימים בועה אותה הם בונים מאוויר בין העשבים המימיים. בתוכה הם מזדווגים, אוכלים ומתרבים.
מגדל דמרי
מגדל דִּמְרִי (באנגלית: Dimri Tower) הוא גורד שחקים השוכן במע"ר הצפוני ברובע הקריה ("הסיטי") שבאשדוד, מדרום־מערב למגדלי K. המבנה כולל 41 קומות וגובהו כ-141.52 מטרים.
בניית המגדל החלה בשנת 2010 ונעצרה למשך כמה שנים בעקבות עיכוב בקבלת היתרי בנייה. היא חודשה בשנת 2018. קומת הקרקע של הבניין היא קומת מסחר, 7 הקומות הראשונות משמשות למשרדים ולמרפאה, 33 קומות מעליהן משמשות למגורים, וקומה טכנית נוספת בראש הבניין. במגדל יש 120 דירות.
ניקולס ניקלבי (סדרה, 1977)
ניקולס ניקלבי (באנגלית: Nicholas Nickleby) היא סדרת טלוויזיה בריטית ששודרה לראשונה ברשת ה-BBC בשנת 1977. הסדרה מבוססת על הרומן "ניקולס ניקלבי" מאת צ'ארלס דיקנס.
בית הספר לקיסר המתחיל
בית הספר לקיסר המתחיל (באנגלית: The Emperor's New School בתרגום חופשי: "בית הספר החדש של הקיסר") היא תוכנית אנימציה מבית ערוץ דיסני המבוססת על הסרט "הקיסר נפל על הראש", ששידורה החל ב-2006 עד 2008 ובישראל בשנים 2009 עד 2010.
במוקד העלילה קוזקו, הנדרש להשלים את לימודיו כדי לזכות בתואר קיסר. במהלך הלימודים הוא פוגש במעודדת מלינה בה הוא מתאהב, בקרונק רפה השכל ובמורה מר מולגווקו, ומתמודד עם מזימותיה של איזמה מנהלת בית ספר, השואפת לנשל אותו מכתרו. הסדרה מדגישה גם מסרים חינוכיים על הצורך בעבודה קשה ופגעי האנוכיות.
דמויות ומדבבי הסדרה בגרסה העברית
בגרסה העברית השתתפו גם: גלעד קלטר, אמנון וולף, מיכל מוכתר, איתי לוי ועוד.
I Have Nothing
I Have Nothing (בעברית: אין לי כלום) הוא שיר של הזמרת האמריקאית ויטני יוסטון, שיצא כסינגל השלישי מתוך האלבום The Bodyguard, ב-20 בפברואר 1993, על ידי אריסטה רקורדס. נכתב על ידי דייוויד פוסטר ולינדה תומפסון, והופק על ידי פוסטר. השיר הוא בלדה על אהבה עמוקה והבלבול שקורה לאוהבים בגלל התפיסות השונות של נשים וגברים בכל מה שקשור למחויבות לאהוב.
לאחר ההצלחה הרבה של "I Will Always Love You" ו-I'm Every Woman, השיר הפך ללהיט נוסף, שהגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100, והוסמך לתואר זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. השיר אף זכה להצלחה במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ של בילבורד, כאשר הגיע למקום הרביעי, ובמצעד הבילבורד למבוגרים, בו הגיע למקום הראשון. יוסטון ביססה אבן דרך היסטורית נוספת בהיסטוריה של מצעד הבילבורד, יחד עם I Have Nothing, ושני הסינגלים הקודמים מהפסקול, והפפה לאמנית הראשונה ששלושה משיריה נכנסו לטופ 11 בבילבורד הוט 100 באותו השבוע, מאז שהחל השימוש ב-Broadcast Data System, בשנת 1991. השיר נחל הצלחה בינלאומית, כאשר הגיע לראש המצעד הקנדי, לחמישייה הראשונה באירלנד ובבריטניה, לעשירייה הראשונה בדנמרק ובפורטוגל, ולארבעים הראשונות באוסטרליה, גרמניה, הולנד, ניו זילנד ושווייץ. השיר היה מועמד בקטגוריות שונות, בהן פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר לשנת 1993, השיר הטוב ביותר שנכתב במיוחד עבור סרט קולנוע או טלוויזיה בטקס פרסי גראמי ה-36 בשנת 1994, ולסינגל ה-R&B הטוב ביותר של אמנית נקבה בטקס פרסי המוזיקה סול טריין 1994.