cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה
תחומים אחרים
דיריכלה מפורסם בעיקר בשל תרומותיו הרבות למתמטיקה טהורה, אך הוא תרם גם תרומות חשובות מאוד לפיזיקה מתמטית, בין היתר לתורת הפוטנציאל, לתאוריה של החום, ולהידרודינמיקה. הוא פתר בעיה שהוצעה על ידי פורייה בנוגע להתפלגות הטמפרטורה על פני משטח הנתון לאילוצי טמפרטורה מסוימים. במחקרו על הידרודינמיקה הוא עסק בבעיה של תנועת כדור בזורם אי דחיס, ומסגרת חקר בעיה זו היה הראשון שעשה אינטגרציה מדויקת של משוואות ההידרודינמיקה. הוא חשף רק קומץ מתוצאותיו על הידרודינמיקה במהלך חייו; אחרי מותו הערותיו על הנושאים הללו נערכו ופורסמו על ידי דדקינד במסה מפורטת. הוא חקר את המקרה הדינמי של הבעיה של זורם מסתחרר הנתון להשפעת כובדו העצמי; תיאור הצורות היציבות המתקבלות ותיאור התנועה במקרה של אי יציבות. זוהי בעיה שנחקרה מאוחר על ידי רימן שתרם לתאוריה תרומות מכרעות, ועל ידי פואנקרה שקידם את התאוריה עוד יותר.
על שמו קרויים מונחים רבים במתמטיקה: פונקציית דיריכלה ופונקציית בטא של דיריכלה, טור דיריכלה, קונבולוציית דיריכלה, צפיפות דיריכלה, משפט היחידות של דיריכלה, תנאי השפה של דיריכלה, עקרון דיריכלה, משפט דיריכלה על קירובים דיופנטיים, מבחן דיריכלה לטורים ולאינטגרלים, ממברנת דיריכלה, ומשפט דיריכלה.
ההתאחדות הבין-לאומית לאינפורמטיקה רפואית
ההתאחדות הבין-לאומית לאינפורמטיקה רפואית (International Medical Informatics Association; IMIA) היא ארגון עצמאי המטפח ומקדם את טכנולוגיית המידע בחברה המודרנית, בפרט בתחומי הבריאות, הביולוגיה והרפואה. הארגון הוקם ב-1967 כוועדה הטכנית של הפדרציה הבין-לאומית לעיבוד מידע (International Federation for Information Processing). הארגון היה לארגון עצמאי ב-1987 והוקם תחת החוק השווייצרי ב-1989.
מטרות הארגון:
כחלק ממשימותיו שם לעצמו הארגון למטרה להביא לשיתופי פעולה בין מדענים, חוקרים, ספקים ויועצים. הארגון משמש קורת גג משותפת למגוון איגודים לאומיים ואזוריים.
IMIA מארגן ועידות ואירועים ברחבי העולם ומתמקד כיום ב"גישור על פער הידע" באמצעות סיוע למדינות מתפתחות. בין פעולות הארגון, תמיכה בארגון האפריקאי המתפתח (HELINA).
קבוצות עבודה וקבוצות עניין
IMIA כולל מספר גדל והולך של קבוצות עניין וקבוצות עבודה, המורכבות מיחידים בעלי עניין משותף בנושא מסוים. בין הקבוצות:
אוסמה סעיד
ביוגרפיה
בנעוריו למד סעיד בקורסי ציור של האמן עבד עאבדי בסדנה בכפר יאסיף (1976–1977) ובשנת 1981 יצא ללימודי אמנות באקדמיה לאמנות בברלין והשלים שם תואר ראשון ותואר שני. הוא התגורר בגרמניה עד 1998, חזר לנחף וכיום הוא חי ויוצר בנחף ובברלין. עמי שטייניץ מציין במאמר כי יצירותיו של סעיד הושפעו מהאמנים מקס בקמן, אנסלם קיפר, גיאורג בזליץ וקבוצת ציירי הגשר.
דימויי נוף מופיעים בעיקר בציורי שמן על בד שצייר סעיד. בסדרת ציורים משנות ה-90 שהוצגה בתערוכה "גברים בשמש" ב-2009 במוזיאון הרצליה, סעיד מציג חורשה המכילה גזעים כרותים מפויחים באדמה בוצית כבדה. בציור "הזקן וגזע העץ" (1988–1991) מתווסף לגזעים הכרותים עד בשר ודם.
כאוינגופטריים
כאוינגופטריים (שם מדעי: Chaoyangopteridae) היא משפחה של פטרוזאורים מקבוצת הפטרודקטיליים שהתקיימה במשך הקרטיקון התחתון לפני 125 עד 120 מיליון שנה. מרבית המאובנים שלהם התגלו במזרח אסיה, כשרבים התגלו במחוז ליאונינג בסין, אך כמה מהם התגלו באמריקה הדרומית בסמוך לחופים, ומאובנים לא מזוהים מספיק שאולי השתייכו למשפחה נמצאו באפריקה.
משפחה זו היא קרובתה של משפחת האז'דרכיים, בה גדולי הפטרוזאורים מעולם, והיא משויכת לענף אז'דרכואידה (Azhdarchoidea). מינים אלה דומים מאוד לאז'דרכיים, וחלקם על פי חלוקות מסוימות שייכות אליה עד היום. עם זאת הם היו בעלי מספר הבדלים מסוימים במבנה השלד והגפיים. בין השאר החוטם שלהם היה בעל רכס בולט מאמצע החוטם שהתעקל מעלה עד הצוואר העבה והארוך. גם מפרקי הלסתות בנויים מעט שונה, אך היו חסרי שיניים.
באורח חייהם הם דמו לאז'דרכיים ולשאר הפטרודקטיליים הענקיים, והם היו יכולים לדאות במשך שעות רבות בזכות המבנה הקל יחסית שלהם. הם היו חסרי שיניים, אך בעלי לסתות ארוכות מאוד, איתן היו יכולים לחטוף טרף או נבלה במהירות מהאדמה ולהסתלק.
טררה
טררה (בצרפתית: Tarrare; 1772–1798) היה צרפתי שחי במאה ה-18 והתפרסם בתאבונו הבלתי נלאה.
ביוגרפיה
טררה נולד בליון שבצרפת. מילדותו נהג לצרוך כמויות גדולות של מזון ובגיל 17 כבר נהג לאכול מדי יום בשר במשקל גופו (כ-45 ק"ג). מכיוון שמשפחתו לא יכלה לתת מענה לצרכיו, הוא עזב את ביתו בנעוריו והצטרף לחבורת פושעים ולמשתתפים במופעי רחוב ושוליים. בחלקו במופע הוא נהג להדגים אכילה של כמויות מזון גדולות וכן בליעה של חפצים שונים. אף על פי כן היה מראהו ומשקלו בגדר הממוצע.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789 הצטרף לצבא המהפכה הצרפתי, הוא נהג לסייע לחבריו בביצוע מטלות שונות בתמורה למנות המזון שלהם. תאבונו לא ידע שובע והוא אכל חתולים, גורי כלבים, נחשים, לטאות, צלופחים, כולם בשלמותם ובעודם בחיים. טררה סבל מתשישות ואושפז בבית חולים צבאי בו נערכו בו ניסויים, הוא עמד באתגר שהוצב לו ואכל ארוחה המיועדת ל-15 איש. הגנרל אלכסנדר דה בוהרנה מינה אותו לרץ בצבאו, מתוך כוונה שיבלע בשלמותה קופסת עץ ובתוכה מסמכים צבאים, יעבור את קווי האויב וישלוף אותם. משימתו הראשונה הייתה העברת מסרים לקולונל צרפתי שנכלא בסמוך לנוישטאדט אן דר ויינשטראסה. דה בוהרנה החליט שתהיה זו משימת מבחן, והמסר לקולונל היה רק לאשר את קבלתו, טררה סיפר כי מדובר במסמכים סודיים חשובים מאין כמותם שאל להם ליפול בידי האויב. טררה נתפס בידי הכוחות הפרוסיים באזור לנדאו וספג עינויים קשיים. לאחר הכישלון ביקש טררה להשתחרר מהשירות הצבאי ולהיגמל מאכילת היתר, טיפולים בלאודנום, טבק וחומץ לא הועילו. הוא נהג להתחמק מבית החולים בו אושפז ולצרוך חלקי פנים שנזרקו ליד קצביות. במקרים אחרים התגנב לבית המרקחת של בית החולים ואכל תחבושות, ולחדר המתים שם אכל מהגופות. במהלך שהותו נעלם אחד התינוקות המאושפזים, החשד נפל על טררה והוא גורש על ידי צוות בית החולים.
ארבע שנים אחר כך, ב-1798, אושפז בבית חולים בורסאי לאחר שהתלונן על חולשה מבליעת מזלג מזהב. בבית החולים אבחנו אצלו סימנים של שחפת. חודש לאחר מכן מת משלשול אקסודטיבי עז. בנתיחה לאחר המוות התגלה כי כיס המרה והכבד שלו היו גדולים במיוחד, ובטנו הייתה מלאה במוגלה ובכיבים.
מדענים סבורים שטררה סבל מפוליפגיה, ייתכן בשל יתר פעילות של בלוטת התריס או בשל גידול באמיגדלה או בהיפותלמוס.
שורש 2 (כתב סיני)
שורש 2 או גוּן בּוּ (丨部, פיניין: Gǔn bù) הוא השורש השני של הכתב הסיני. הוא נכתב כקו אנכי ישר ופירושו "מחובר אנכית". הוא שורש אחד מתוך 6 (מתוך 214 סה"כ שורשים) משורשי הקאנגשי המורכבים מקו אחד בלבד.
קטפלקסיה
קטפלקסיה היא הופעה פתאומית וחולפת של חולשת שרירים המלווה בהכרה מלאה, אשר בדרך כלל נגרמת מרגשות כמו צחוק, בכי, או פחד. קטפלקסיה משפיעה על כ-70% מהסובלים מנרקולפסיה, והיא נגרמת על ידי מחלה אוטואימונית של תאי העצב המייצרים את הנוירופפטיד היפוקרטין/אורקסין המסדיר עוררות וערנות. קטפלקסיה ללא נרקולפסיה היא תופעה נדירה והגורם לה אינו ידוע.
מקור השם "קטפלקסיה" הוא מהמונח היווני κατά (קאטה, כלומר "למטה"), וπλῆξις (פלקזיס, כלומר "שבץ").
סימנים וסימפטומים
התקפי קטפלקסיה קורים מעצמם ובדרך כלל נפתרים ללא צורך בהתערבות רפואית. אם האדם שוכב בנוחות, הוא עשוי להפוך לישנוני, להזות או להירדם. בזמן שקטפלקסיה מחמירה עם עייפות, היא שונה משאר הפרעות הנרקולפסיה, והיא בדרך כלל, אך לא תמיד, מופעלת על ידי תגובות רגשיות חדות או מאמץ גופני פתאומי, במיוחד אם האדם נתפס לא מוכן. ההתקפים עשויים להופיע לעיתים באופן ספונטני, וללא טריגר רגשי ברור.
טרי אוקווין
ביוגרפיה
אוקווין נולד בניוברי שבמדינת מישיגן שבארצות הברית. למד באוניברסיטת מרכז מישיגן ובאוניברסיטת איווה.
קריירה
בשנת 2001 שיחק לצד קולין פארל בסרט האקשן "הרעים שוב טובים" בבימויו של לס מייפילד, ואחרי שהופיע מספר פעמים בסדרת הטלוויזיה "זהות בדויה" בשנת 2002, הפך אוקווין לשחקן מועדף על המפיק ג'יי ג'יי אברהמס. מאוחר יותר, בזמן ששיחק בסדרת הטלוויזיה "הבית הלבן", קיבל שיחה מאברהמס שהודיע לו כי הוא מעוניין בו, ללא מבחן בד, לתפקיד בסדרה החדשה שלו "אבודים" (של רשת ABC), אוקווין החל לשחק בסדרה את אחת הדמויות המרכזיות, ג'ון לוק, איש מסתורי שיש לו קשר לא מוסבר עם האי. ב-2005 היה אוקווין מועמד לפרס אמי על תפקידו בסדרה. ב-2007 היה מועמד פעם נוספת והפעם זכה, בקטגוריית שחקן משנה בסדרת דרמה. בשנת 2011 הצטרף אוקווין לסדרה "הוואי 5-0" לעונה אחת בלבד בתור ג'ו וויט, המאמן של השחקן הראשי סטיב מקגארט (אלכס או'לאפלין). מאוחר יותר חזר לגלם את הדמות לכמה פרקים נוספים.
בפברואר 2021, לוהק אוקווין לתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה אני אף אחת.
חיים אישיים
אוקווין נשוי ללורי. הזוג עבר להוואי בעקבות צילומי הסדרה "אבודים". לאוקווין ולאשתו שני בנים, החיים במערב ארצות הברית.
סיפולוקס
סיפולוקס הוא מותג ישראלי לסיפון סודה להכנה ביתית של מי סודה ומשקאות מוגזים. המוצר הומצא בארצות הברית בשנות ה-30. המותג סיפולוקס שווק בארץ החל משנות ה-50 של המאה ה-20. עד אז נמכרו "מי סודה" לצריכה ביתית בבקבוקי זכוכית מיוחדים, שנקראו סיפון. מילויו של בקבוק זה במי סודה נעשה רק בבית חרושת, והצרכן נאלץ לסחוב בקבוק ריק עשוי זכוכית עבה וכבד למדי, אל המכולת ולהביא ממנה בקבוק מלא. הסיפולוקס יצר מהפכה בתחום זה, באפשרו יצירה של מי סודה במתקן ביתי. הסיפולוקס דמה בצורתו לסיפון, אך היה עשוי מתכת במקום זכוכית. סט כזה של סיפולוקס כלל את הבקבוק עצמו, וכן אריזה של בלונים קטנים של פחמן דו-חמצני דחוס. הבלונים הגיעו בחבילות של עשרה לאריזה, והוחלפו בחנות לאחר שהתרוקנו.
בקבוק הסיפולוקס היה מורכב משתי יחידות – הבקבוק עצמו, אותו מילאו במים, וה"ראש" – בו הייתה ידית המשחררת החוצה את המים המוגזים אל הכוס, וכן פתח מילוי. כדי לייצר את מי הסודה, היה צורך להבריג את הבלון אל פתח המילוי, והגז הדחוס עבר מהבלון אל הבקבוק להגזת המים.
את הסיפולוקס הנפוץ העשוי מכל מתכת כסופה בצורת בקבוק, ייצרו בחברת "סיפולוקס תעשיות בע"מ" מתל אביב, ובמשך שלושה עשורים היה נפוץ במטבחים בישראל להכנה ביתית של משקאות מוגזים. בתקופות מסוימות היה הסיפולוקס מתנת חתונה נפוצה, עד כדי כך שזוגות היו מקבלים כמה סטים לחתונה . חברת סיפולוקס סיפקה לצרכן שירות החלפה ותיקונים בכל רחבי הארץ באמצעות סוכנים וניידת שירות שעמדו לרשות הלקוחות.
תאונות
ב-1958 נהרג אדם מפיצוץ מכשיר סיפולוקס. ב-1960 נפצע אדם בנסיבות דומות.
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2001
רשימת פיגועי טרור נגד ישראלים שהתרחשו במדינת ישראל ובשטחים בשנת 2001.
ינואר
14 בינואר - בפיגוע סמוך לכפר ים שברצועת עזה נרצח אזרח ישראלי.
יוני
18 ביוני - בפיגוע ירי ליד ענב נרצח ישראלי.
ספטמבר
20 בספטמבר - בפיגוע ירי לעבר מכונית ליד תקוע שביהודה ושומרון נרצחה אזרחית ישראלית ואזרח ישראלי נוסף נפצע.
אוקטובר
28 באוקטובר - חייל צה"ל נרצח בפיגוע ירי ליד קיבוץ מצר.
נובמבר
27 בנובמבר - בפיגוע ליד כיסופים נרצחה ישראלית ו-3 נפצעו.
דצמבר
2 בדצמבר - בפיגוע ירי לעבר מכונית ליד היישוב אלי סיני שברצועת עזה נרצח ישראלי.
קילוגרם-כוח
ק"ג-כוח היא יחידת מידה למדידת כוח ומוגדרת כך: 1 ק"ג-כוח הוא הכוח שמפעילה מסה של 1 ק"ג על כדור הארץ. מאחר ש- נובע ש-1 ק"ג כוח שווה בקירוב ל-9.8 ניוטון.
באופן דומה, טון-כוח הוא הכוח שמפעילה מסה של 1 טון מטרי, כלומר: 1,000 ק"ג. יחידה זו שימושית יותר להמיר לקילוניוטון. 1 טון-כוח שווה לבערך 9,800 ניוטון, או ל-9.8 קילוניוטון. קילוניוטון אחד שווה ל-0.102 טון-כוח ו-10 קילוניוטון שווה ל-1.02 טון-כוח.
יחידות אלו שימושיות יותר בהנדסה מאשר בפיזיקה.
בית הספר בית חנה
בית הספר בית חנה הוא רשת של בתי חינוך לבנות הגדול והמרכזי של חסידות חב"ד בירושלים, הכולל תיכון ובית ספר יסודי ממלכתי דתי ולומדים בהם כ-860 תלמידות.
בית הספר היסודי
בית הספר הוקם לקראת שנת הלימודים תשכ"ו (1965) לזכר הרבנית חנה שניאורסון, אמו של הרבי מלובביץ', על ידי עסקני חב"ד בירושלים, הרבנים עזריאל זליג סלונים, אברהם חנוך גליצנשטיין וטוביה בלוי. מטרת הקמתו הייתה להעניק חינוך לבנות חב"ד בירושלים על פי הדגשים שחשובים לתנועה חסידית זו.
בית הספר היה כעשרים שנה בבעלות הנהלת "מוסדות חינוך חב"ד" עד שבעקבות קשיים תקציביים בשנת תשמ"ה (1985), הועבר לבעלות משרד החינוך כבית ספר ממלכתי דתי. בית הספר שכן באותן שנים בבית יהודיוף-חפץ המכונה 'הארמון של המשיח' ועם התרחבותו נוספו אליו כיתות במבנים סמוכים. בשנת תש"ע (2009) שוּכן בבניין חדש בשכונת רמת שלמה.
בית הספר משרת אוכלוסיות מכל שכונות ירושלים, ומהיישובים הסמוכים. כיום מונה בית הספר כ-600 תלמידות בכיתות א' עד ח', כשלוש כיתות בשכבה.
צוות בית הספר
כל הצוות רכש את מקצוע וההסמכה בהוראה ובכל תחומיו במסגרת דתית, בסמינרים במכללות ובאוניברסיטאות.
עד שנת תשנ"ח (1998) נוהל בית הספר על ידי סימה רלב"ג וכיום מתנהל על ידי רבקה בלוי.
בית הספר תיכון
בית הספר נפתח לקראת שנת תשל"ד (ספטמבר 1973) כחטיבה עליונה המשך לתלמידות המחזור הראשון של בוגרות בית הספר היסודי בית חנה בירושלים שנוסד 8 שנים קודם. בית הספר נוסד על ידי הרב טוביה בלוי, שמכהן כ"ראש מוסד" גם כיום.
בשנתיים הראשונות להקמת בית הספר שכנו 2 כיתות (ט'+ י') בדירה שכורה ברחוב נחום במרכז ירושלים, בשנת תשל"ו (1975) עבר בית הספר, שמנה אז 3 כיתות (ט-יא), לקומה שנייה בתוך מבנה בית כנסת חב"ד בשכונת סנהדריה. בשנה שלאחריה (תשל"ז) הקצתה עיריית ירושלים לבית הספר חצי קומה בבניין ברחוב עזרא, ובמשך הזמן קיבל גם את המחצית השנייה של הקומה (קומת קרקע). בית הספר שכן במקום זה עד שנת תשס"א. בשנת תשס"ב (2001) עבר לבניין הנוכחי ברחוב שמעון הצדיק 23 בירושלים.
לואי פול קייטה
לוּאִי פּוֹל קַיֶטֶה (בצרפתית: Louis Paul Cailletet; 21 בספטמבר 1832 – 5 בינואר 1913) היה פיזיקאי וממציא צרפתי.
ביוגרפיה
קייטה נולד ב, במחוז קוט-ד'אור. קייטה, שהתחנך בפריז, חזר לשאטיון כדי לנהל את מפעל כלי הברזל של אביו. במאמץ לקבוע את הגורם לתאונות שהתרחשו בעת חיסום ברזל מחושל באופן חלקי, מצא קייטה כי חימום הברזל הכניס אותו למצב מאוד לא יציב, עם גזים מומסים בו. לאחר מכן הוא ניתח את הגזים מתנור רם, מה שעזר לו להבין את תפקיד החום בשינויי המצבים (שלבים) של מתכות. זה הביא אותו לעבודת הנזלת הגזים השונים.
קייטה הצליח לייצר טיפות של בשנת 1877 בשיטה שונה מזו של הכימאי והפיזיקאי השווייצרי : הוא השתמש באפקט ג'ול-תומסון; חמצן עבר קירור בעודו דחוס מאוד, ואז הורשה להתפשט במהירות, מה שקרר אותו עוד יותר, וכתוצאה מכך לייצור טיפות קטנות של חמצן נוזלי.
בין שאר הישגיו, קייטה התקין מנומטר בגובה 300 מטרים במגדל אייפל; ערך חקירה של התנגדות אוויר על גופים נופלים; ערך מחקר על מכשיר נשימה עם חמצן נוזלי לעליה לגובה; ופיתח מכשירים רבים, כולל מצלמות אוטומטיות, מד גובה וקולטי דגימות אוויר למחקרי כדורים פורחים של האטמוספירה העליונה.
קייטה היה חבר האקדמיה הצרפתית למדעים וזכה במדליית דייווי ב-1878.
מרד הספרטקיסטים
מרד הסְפַּרְטָקִיסְטים הוא הכינוי לניסיון ההשתלטות הכושל של הקומוניסטים הגרמנים על גרמניה בראשית שנת 1919.
בין התנועות המהפכניות שהתארגנו בגרמניה בשלהי מלחמת העולם הראשונה הייתה גם ליגת הספרטקיסטים, תנועה בעלת השקפות מרקסיסטיות מהפכניות שנוסדה בסוף שנת 1914. בין מייסדי התנועה נמנו: קרל ליבקנכט, רוזה לוקסמבורג, קלרה צטקין ועוד. ב 1918 כנס של הליגה הספרטקיסטית, סוציאליסטים וקומוניסטים ייסדו את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, עם ליבקנכט ולוקסמבורג כמובילים. מיד אחרי זה הגיעה התקוממות בברלין נגד ממשלתו של פרידריך אברט, בעידוד מרוסיה הסובייטית. קריאות לשביתה כללית הכניסו אלפי מפגינים למרכז העיר, אולם ועדת המהפכה, שאמורה הייתה להוביל את ההתקוממות, לא הייתה יכולה להסכים מה לעשות הלאה. חלקם רצו להמשיך עם ההתקוממות המזוינת, אחרים פתחו בדיונים עם אברט. הניסיונות להשיג גדודים צבאיים בברלין להצטרף למרד נכשלו. הניסיון למהפכת שמאל דוכא בכוח על פי הוראתו של אברט הצבא והמיליציות המתנדבות של פרייקורפס שהוקמו מחיילים הביתה מהמלחמה ואשר הצבא אימן בשקט. מצוידים בתותחנים, מקלעים ורימונים, הם נטלו מחדש את מטה המשטרה, את משרד המלחמה ומבנים אחרים אותם תפסו המהפכנים, וירו במאות מהמפגינים, כולל רבים שנכנעו. הממשלה פירקה את מועצות העובדים והחיילים.
מגדל KK100
מגדל KK100, הידוע בעבר בשם Kingkey 100 ו-Kingkey Finance Tower, הוא גורד שחקים בשנג'ן, בגואנגדונג שבסין.
מקום
המגדל ממוקם ברובע הפיננסי של שנזן. והוא שייך למחוז לווחו של שנזן וממוקם מזרחית לפארק ליז'י, כקילומטר אחד צפונית לגבול בין סין היבשתית להונג קונג.
הבניין מתנשא לגובה 442 מטרים ומכיל 98 קומות עבור שטחי משרדים ומלון. מתוך אותן 98 קומות, 74 משמשות למשרדים, ו-26 קומות כמלון עסקים בעל שישה כוכבים ובארבע הקומות העליונות של גורד השחקים יש גינה ומספר מסעדות. בצמוד ל-KK100 נמצא קניון KK, שפתח את שעריו ב-26 בנובמבר 2010, ומכיל חנויות מותגי יוקרה, מסעדות וסופרמרקט. קניון KK מארח גם את קולנוע ה-IMAX הראשון של שנזן.
יחסי גאורגיה–סין
יחסי גאורגיה–סין הם יחסי החוץ בין גאורגיה לרפובליקה העממית של סין. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-9 ביוני 1992. הקשרים הדו-צדדיים התקדמו בהדרגה מאז ובעיקר התמקדו בשיתוף פעולה כלכלי. עד שנת 2017 סין הפכה לשותפת הסחר הרביעית בגודלה של גאורגיה ושוק הייצוא השני בגודלה של יין גאורגי. סין העריכה את מחויבותה של גאורגיה למדיניות סין האחת ותמכה בשלמותה הטריטוריאלית של גאורגיה בכך שסירבה להכיר באבחזיה ובדרום אוסטיה.
היסטוריה
יואן שי, ההיסטוריון הרשמית של שושלת יואן בסין, תיעד את גורלה של גאורגיה בשנת 1252. באותה שנה העניק מונגקה חאן, שהתרחב לסין, את ממלכת גאורגיה, שהעבירה את שלטון המונגולים, לברקה. Chu'ü-erh-chih, השם הסיני המשמש את גאורגיה ביואן שי, זהה מבחינה אטימולוגית ל"גאורגיה".
קשרים פוליטיים
היחסים בין סין לגאורגיה כוננו רשמית ב-9 ביוני 1992, אז הרחיבה סין את הכרתה הדיפלומטית לרפובליקה של גאורגיה לאחר פירוק ברית המועצות. אדוארד שוורדנדזה, אז ראש מדינת גאורגיה, ערך ביקור ממלכתי בסין ביוני 1993 וחתם על כמה הסכמים, בעיקר בנושא שיתוף פעולה כלכלי וסחר. מיכאיל סאקשווילי, נשיא גאורגיה, היה בסין בביקור רשמי באפריל 2006.
שתי המדינות שמרו על תקשורת ותיאום באו"ם ובארגונים בינלאומיים אחרים. גאורגיה שמרה על "מדיניות סין האחת" ואינה מכירה בטאיוואן. בתורה סירבה סין, חברה בארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה (SCO), ללכת בעקבות דרישתה של רוסיה, חברת SCO, כהכרה בעצמאותן של אבחזיה ודרום אוסטיה בעקבות מלחמת גאורגיה–רוסיה למרות הערעור של משרד החוץ הרוסי. במקום זאת, ה-SCO הוציא את הצהרת דושנבה וקרא לכל הצדדים לפתור את "הבעיות הקיימות" באמצעות דיפלומטיה. באופן דומה, דובר משרד החוץ הסיני הביע את חשש הסוכנות בשל "ההתפתחות האחרונה בדרום אוסטיה ובאבחזיה", בתגובה לשאלתו של עיתונאי בנוגע לעמדת סין בנוגע להכרה של רוסיה בשטחים שבמחלוקת. לדעת האנליטיקאי הפוליטי ג'וזף לארסן, "בעוד שסין אינה מציגה אלטרנטיבה להשתלבות נאט"ו והאיחוד האירופי... לקשרים עם סין יש פוטנציאל להשלים את מדיניות החוץ הקיימת של גאורגיה.
קשרים כלכליים
הקשרים הכלכליים הדו-צדדיים התרחבו בהדרגה מאז 1992 והיו עדים לצמיחה נוספת החל משנת 2010 כאשר כלכלת גאורגיה התאוששה ממלחמת גאורגיה–רוסיה. סין רואה בגאורגיה חלק מיוזמת החגורה והדרך, פרויקט שהשיקה בשנת 2013 כדי "לקצר את המרחק בין סין לאירופה" באמצעות חיבורי תשתיות משופרים. במהלך 2014, סין השקיעה 217.94 מיליון דולר בהשקעת חוץ ישירה בגאורגיה, מה שמיקם אותה במקום הרביעי אחרי אזרבייג'ן, הולנד וארצות הברית. מספר חברות סיניות פתחו בפעילות גדולה בגאורגיה. קבוצת Hualing בסין, שהתמקדה בעיקר בבנייה וניהול בתי מלון ומרכזי סחר, הייתה המשקיעה הזרה הגדולה ביותר בג'ורג'יה נכון לשנת 2017. חלק ממיזמי החברה בגאורגיה כוללים אזור תעשייה חופשי בכותאיסי, העיר השנייה בגודלה בגאורגיה, ומתחם מגורים ומסחר גדול בפרבר של עיר הבירה טביליסי. בינואר 2017 הסכימה CEFC China Energy לרכוש 75% ממניות אזור התעשייה החופשית בפותי שעל קו חוף הים השחור בגאורגיה. מוצר הייצוא העיקרי של גאורגיה לסין הוא יין, שהסתכם ב-5,299,820 בקבוקים בשנת 2016, כמעט כפול מכמות היצוא בשנת 2015. ב־13 במאי 2017 חתמו גאורגיה וסין על הסכם סחר חופשי.
שמחת הרגלים
מצוות שמחת הרגלים (או שמחת יום טוב) מחייבת לשמוח בשלוש הרגלים, פסח שבועות וסוכות (ושמיני עצרת). התורה מצווה, כחלק ממצוות השמחה, שעל האדם לא לשמוח לבדו אלא לשמח עמו את בני משפחתו ואת העניים.
עיקרה של מצוות שמחה, בזמן שבית המקדש קיים, הוא לאכול בשר קרבן (בדרך כלל קרבן שלמים, המכונים שלמי שמחה).
מקור המצווה
החיוב לשמוח ברגלים מפורש בתורה בנוגע לחג השבועות, ומפורט במיוחד בנוגע לחג הסוכות:
בנוגע לחג הפסח לא נאמרה שמחה בתורה, אולם להלכה גם בחג הפסח ישנו חיוב שמחה. הראשונים דנו במקורו של חיוב זה, וביארו שהוא נלמד משאר הרגלים בהיקש או בגזרה שווה.
במדרש נאמר שבחג הפסח השמחה אינה מפורשת בתורה משום שהתבואה נידונה בו, והאדם עדין אינו יודע אם היא תצמח כראוי, וכן מפני שמתו בו המצרים. בשבועות נאמרה שמחה אך רק פעם אחת משום שהתבואה כבר צמחה אך הפירות עדין נדונים ולא ברור אם יצמחו, ולעומתם בסוכות השמחה מודגשת במיוחד משום שסוכות הוא לאחר שאדם יצא זכאי בדינו בראש השנה וביום הכיפורים, ולאחר שכל תבואתו ופרותיו כבר צמחו ונאספו הביתה.
דיני המצווה
בזמן שבית המקדש היה קיים, המצווה כללה חובת הקרבת שלמי שמחה (בנוסף לעולת ראייה ושלמי חגיגה) בשביל אכילת בשר בחג. בתלמוד הבבלי נאמר שלאחר שבית המקדש נחרב, יש לשמוח במועד בשתיית יין. רבי יהודה מוסיף שיש לשמח כל אחד בשמחה הראויה לו: שתיית יין לאיש, ובגדים חדשים לאשה. הראשונים נחלקו האם חיוב השמחה בשאר דברים שאינם בשר קרבן הוא חלק ממצוות השמחה דאורייתא, כדעת הרמב"ם, או שמצוות השמחה דאורייתא אינה מתקיימת אלא בבשר קרבן, ובזמן הזה השמחה בשאר דברים היא מדרבנן בלבד, כדעת תוספות.
בנוסף לכך כתב הרמב"ם:
שמחת בית השואבה
בחג הסוכות הייתה שמחה יתירה, ובבית המקדש היו מנגנים ורוקדים כל הלילה.
טעמי המצווה
בספר החינוך כתב שהשמחה היא מצרך נפשי חיוני לאדם, ולכן ישנה מצווה לשמוח בזמנים מיוחדים, בהם יש לזכור את חסדי ה', ועל ידי כך השמחה לא תיגרר למחוזות לא רצויים.
Vuelve
Vuelve הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר הפוארטו ריקני ריקי מרטין. האלבום יצא לאור ב-10 בפברואר 1998 דרך חברות התקליטים Sony Latin וקולומביה רקורדס.
האלבום הגיע לפסגת מצעד האלבומים הלטיניים ולפסגת מצעד אלבומי הפופ הלטיניים של מגזין בילבורד האמריקאי, וזכה בפרס גראמי לאלבום הפופ הלטיני הטוב ביותר בטקס גראמי ה-41, שנערך ב-24 בפברואר 1999.
רחמים מהדר
הרב רחמים מָהדָּר (1894 – 17 ביוני 1976, י"ט בסיוון ה'תשל"ו) היה חזן, דרשן, אב בית דין ורבה הראשי האחרון של בנגאזי שבלוב. לפני שעלה ארצה בסוף ימיו, כיהן כרב באיטליה.
ביוגרפיה
נולד למיסה ולראובן מהדר בלוב. כשבגר נישא לפורטונה סנדלר, וכיהן כחבר בית הדין של בנגאזי תחת הרב כמוס פלאח.
לאחר פטירת הרב כמוס פלאח, מונה הרב מהדר לסגנו של הרב יוסף ג'יעאן, שמונה לכהן כרבה של בנגאזי. לאחר עליית יהודי לוב לישראל ובתוכם הרב יוסף ג'יעאן בשנת 1949, מונה הרב מהדר לכהן תחתיו כרבה הראשי של בנגאזי, שם, בין יתר פעולותיו, נהג לדרוש מדי יום לאחר תפילת ערבית בפני באי בית הכנסת.
לאחר פטירת אשתו ב-1950, נישא למרים קריצי.
בשנת 1967, לאור הרעת היחס כלפי היהודים, עבר הרב מהדר להתגורר עם חלק מבני קהילתו באיטליה, שם מונה לכהן במשרה רבנית.
בשנת 1974 עלה לישראל והתיישב בבת ים.
משה לוי נחום
רקע משפחתי
הוא היה אחד ממנהיגי יהדות תימן בארץ, ממייסדי שכונת כרם התימנים בתל אביב ואחד מיקירי העיר תל אביב. לוי נחום ידוע גם בכינויים: "מל"ן" (ועל שמו נקרא בית הדפוס של המשפחה), ו"מוסא אל פול". כינוי זה דבק בו מאחר שמכר פול לתלמידים, שלמדו בישיבת הרב קוק. לוי נחום היה נוהג להקשיב לשיעורים מתחת לחלון וכך רכש את השכלתו.
כשהיה לוי נחום בן שלוש, נתייתם משני הוריו, ובהמשך גדל אצל קרובי משפחתו ולמד בחדר מסורתי. בשנת 1906 עלה לארץ ישראל לבדו. טרם עלייתו לארץ, כילד סבל לוי נחום מתנאים קשים בעקבות גורמים שונים, והגיע עד חרפת רעב, בין היתר בגלל מלחמת הטורקים במחוז בו נולד וגדל. הטורקים שניצחו במלחמה גזרו גזירות קשות על היהודים, שבעקבותיהן יהודים רבים, ביניהם לוי נחום, החליטו לעלות לארץ. על העלייה לארץ החליט לוי נחום סופית לאחר ששליח מארץ ישראל הגיע לכפרו לשכנע יהודים לעלות.
לוי נחום היה נשוי פעמיים, ואב לשלושה עשר ילדים. בשנת 1917 נשא לאישה את אסתר דוכן, במושבה כנרת. אסתר, בת ה 15 הייתה ילידת נווה צדק. מאסתר נולדו לו 8 ילדים: גלילי, בר -כוכבא, חפציבה, כרמלה, רחביה, עזריקם, זבדיה וחקלאי.
בשנת 1933 עזב את אסתר לטובת אישה חדשה, שושנה, ממנה נולדו לו עוד חמישה ילדים.
בשנת 1948 שושנה הותקפה על ידי יחיאל לוי נחום, בן דודו של לוי נחום, ששפך עליה חומצה. התוקף קיבל עונש מאסר של 11 שנים. משה לוי נחום ישב עליה שבעה.
לוי נחום נפטר בכ"ט בתמוז תשמ"ה, 18 ביולי 1985.
העלייה לארץ וההגעה אליה
מסעו של לוי נחום לישראל היה קשה וכלל עיכובים שונים בארצות רבות.
מתימן הועבר לוי נחום לאריתריאה. בהגיעו לשם אומץ על ידי משפחה יהודית שהתגוררה במקום. הם שיכנו אותו בביתם ולימדו אותו את מקצוע הצורפות. לאחר מספר שנות מגורים באריתריאה עבר לח'רטום שבסודאן, משם לאיטליה, לאוסטריה ובסופו של דבר לפורט סעיד במצרים ומשם עלה לישראל. במהלך המסע התמודד לוי נחום עם קשיים שונים ובין היתר אף חלה באבעבועות שחורות, מחלה שממנה החלים והמשיך במסעו. את תולדות חיו סיפר לשלמה טבעוני שהוציא לאור את הספר "כרם היה לידידי" בשנת 1978.
כאשר הגיע לוי נחום לארץ, התיישב בשכונת כרם התימנים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הוגלה עם שאר תושבי תל אביב ועבר להתגורר באזור הגליל.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נבחר לכהן כיושב ראש העדה התימנית ביפו ובתל אביב, וכן למוכתר הראשון של שכונת כרם התימנים.
מורשת
לוי נחום ידוע כאחד מהמייסדים והפרנסים של שכונת כרם התימנים בתל אביב וממובילי דעה בעדה התימנית בתל אביב ובארץ כולה. הוא קנה לעצמו מקום מיוחד ומכובד בעדה בעקבות מאמציו לעידוד הגאווה האתנית בקרב בני העדה התימנית. בין היתר הדפיס לוי נחום עיתון שזוהה עם העדה התימנית, ארגן קבוצות ספורט, ונודע בזכות מאמציו לגשר בין האוכלוסייה התימנית בכרם התימנים לבין העולם החיצוני. לוי נחום ספג הרבה ביקורת מקרב בני העדה התימנית מאחר שהוא טען שהתימנים צריכים להתקדם ולצאת מהסגירות העדתית והמגורים במקומות מסוימים. הוא עודד את ילדי השכונה ללכת ללמוד בכך שאמר להם "שילכו ללמוד כדי להיות כמו האשכנזים, לקבל פרנסה טובה ולא לעשות ספונג'ה".
בשנת 2003 החליטה עיריית תל אביב-יפו לשנות את שמו של רחוב הפדויים לרחוב מל"ן, על שמו של משה לוי נחום.
בית הדפוס
בשנת 1936 ייסד לוי נחום בקומת הקרקע של בית המשפחה ברחוב הלל הזקן מספר 6, את "דפוס מל"ן". בהתחלה נקרא בית הדפוס "החושן" ואחר כך- מל"ן. בית הדפוס שימש מגוון אוכלוסיות מימין ומשמאל, סופרים, אנשי רוח, נציגי המחתרות, ההגנה, אצ"ל ולח"י, אנשי הממשל הבריטי בתקופת המנדט ועם הקמת המדינה אף נציגי ממשלה שונים.
לוי נחום חש שבתקשורת אין ביטוי לקולותיהם של בני עדות המזרח בכלל והתימנים בפרט.
לוי נחום חש שיש צורך בייסוד בית דפוס שישמש מענה לצרכים שונים של תושבי שכונת כרם התימנים, ובאמצעותו תסופק במה לבני עדתו התימנים לפעולות שונות, לצמצום הפערים העדתיים ולמניעת הקיפוח שחשו רבים מהם באותה תקופה.
בבית הדפוס ייסד לוי נחום את עיתון "המזרח" ששיקף את חיי בני תימן בארץ, וכן הודפסו בו כרוזים וספרים.
בבית הדפוס עבדו כל ילדיו של לוי נחום: כסדרים, דפסים ועוד.
כאשר עזב לוי נחום את בית המשפחה, אסתר, רעייתו הראשונה, נשארה לגור בבית המשפחה וגידלה בו את שמונת ילדיהם.
לאחר עזיבתו של לוי נחום, בית הדפוס עבר לילדיו שהמשיכו להפעילו, ובסך הכל פעל במשך כ-65 שנים, עד למועד הריסת הבניין בשנת 2003.
מערות אג'אנטה
מערות אג'אנטה (במראטהית: अजिंठा लेणी; בהינדית: अजंता गुफाएँ) הן כ-30 מערות חצובות בסלע של מונומנטים בודהיסטיים המתוארכות מהמאה השנייה לפני הספירה ועד ל-480 לספירה במחוז אוראנגאבאד שבמדינת מהאראשטרה בהודו. המערות כוללות ציורים ופסלים חצובים בסלע המתוארים כבין הדוגמאות היפות ביותר ששרדו של אמנות הודית עתיקה, במיוחד ציורים המתארים הבעות והצגת רגשות באמצעות מחווה, תנוחה וצורה.
המערות נחשבות ליצירות מופת של. המערות נבנו בשני שלבים, הראשון החל בסביבות המאה ה-2 לפנה"ס והשני התרחש בין השנים 400 ל-650 לספירה, על פי הערכות ישנות יותר, או בתקופה קצרה של 460–480 לספירה על פי מחקרים מאוחרים יותר. האתר מהווה מונומנט מוגן בפיקוח, ומאז 1983 מוגדרות מערות אג'אנטה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מערות אג'אנטה כוללות מנזרים עתיקים ואולמות פולחן של מסורות בודהיסטיות שונות שנחצבו בחומת סלע בגובה של 75 מטר. המערות מכילות גם ציורים המתארים את חייו בעבר ואת לידותיו מחדש של בודהה, סיפורים ציוריים מתוך אסופת הסיפורים ג'טאקמלה (Jatakamala) של המשורר ארייאסורה (Aryasura), על גלגליו הקודמים של בודהה, ופסלים חצובים של אלים בודהיסטים. מכתבים ששרדו עולה כי מערות אלה שימשו כמפלט ממונסון לנזירים, כמו גם אתר מנוחה לסוחרים ולעולי רגל בהודו העתיקה. אף שבהיסטוריה ההודית היו צבעים עזים וציורי קיר רבים בשפע כפי שמעידים רישומים היסטוריים, מערות 16, 17, 1 ו-2 של אג'אנטה מהוות את הגוף הגדול ביותר של ציורי קיר הודים עתיקים ששרדו.
היסטוריה
בדרך כלל מוסכם כי מערות אג'אנטה נחצבו בשני שלבים נפרדים, הראשון במאה ה-2 לפני הספירה עד המאה ה-1 לספירה, והשני כמה מאות שנים מאוחר יותר.
המערות מורכבות מ-36 יסודות ניתנים לזיהוי, חלקן התגלו לאחר המספור המקורי של המערות מ-1 עד 29. למערות שזוהו מאוחר יותר הוסיפו את אותיות האלף-בית, כגון A15, שזוהתה בין מערות שסופרו במקור כ-15 ו-16. מספור המערות הוא מוסכמה של נוחות, ואינו משקף את הסדר הכרונולוגי של בנייתם.
מערות מהתקופה הראשונה (סאטווהאנה)
הקבוצה הקדומה ביותר מורכבת ממערות 9, 10, 12, 13 ו-A15. ציורי הקיר במערות אלה מתארים סיפורים מאוסף. מערות מתקופה מאוחרת יותר משקפות את ההשפעה האמנותית של תקופת ממלכת גופטה, אך ישנן דעות שונות באיזו מאה נבנו המערות המוקדמות. על פי היסטוריון האמנות האמריקאי וולטר ספינק (Walter Spink), שהתמחה במערות אג'אנטה, הם נוצרו בתקופה שבין 100 לפנה"ס ל-100 לספירה, ככל הנראה בחסות ההינדית (מ-230 לפנה"ס עד בערך 220 לספירה) ששלטה באזור. חוקרים אחרים מעדיפים את תקופת האימפריה המאורית (300 לפנה"ס עד 100 לפנה"ס). מתוכן, מערות 9 ו-10 הן סטופה המכילה אולמות פולחן בצורת, ומערות 12, 13 ו-A15 הן ויהרות (vihāras, ראו פרק האדריכלות להלן לתיאורים של סוגים אלה). במערות התקופה הראשונה של סאטווהאנה חסר פיסול פיגורטיבי, ובמקום זאת מודגשת הסטופה.
על פי ספינק, ברגע שהוקמו המערות מתקופת סאטווהאנה, האתר לא פותח יותר למשך תקופה ניכרת עד אמצע המאה החמישית. עם זאת, המערות המוקדמות היו בשימוש בתקופה רדומה זו, ועולי רגל בודהיסטים ביקרו באתר, על פי התיעוד שהשאיר הצליין הסיני בסביבות 400 לספירה.
מערות התקופה המאוחרת יותר, או הווקאטאקה
השלב השני של הבנייה באתר מערות אג'אנטה החל במאה החמישית. במשך זמן רב סברו כי המערות המאוחרות יותר נוצרו לאורך תקופה ממושכת בין המאות הרביעית למאה ה-7 לספירה, אך בעשורים האחרונים טען המומחה המוביל בנושא מערות אג'אנטה, וולטר מ. ספינק, במסגרת סדרת מחקרים, כי מרבית העבודות התרחשו במהלך תקופה קצרה מאוד, בין השנים 460 ל-480 לספירה, בתקופת שלטונו של הקיסר ההינדי מ. תפיסה זו ספגה ביקורת מצד כמה חוקרים, אך כיום מקובלת על ידי רוב מחברי הספרים הכלליים על אמנות הודית.
ספינק קובע כי ניתן לקבוע תיארוך לתקופה זו ברמת דיוק גבוהה מאוד; תיאור מלא יותר של הכרונולוגיה שלו מובא להלן. אף שהוויכוח נמשך, רעיונותיו של ספינק מקובלים יותר ויותר, לפחות במסקנותיהם הרחבות. אתר הסקר הארכאולוגי של הודו עדיין מציג את התיארוך המסורתי: "השלב השני של הציורים החל בסביבות המאות ה-5–6 לספירה ונמשך במאתיים השנים הבאות".
לדברי ספינק, הבנייה במערות אג'אנטה לא הושלמה וננטשה על ידי פטרונים עשירים בשנת 480 לספירה, כמה שנים לאחר מותו של הקיסר הארישנה. עם זאת, קובע ספינק, נראה כי המערות היו בשימוש במשך תקופה מסוימת, כפי שעולה משחיקת חורי הציר במערות שנבנו בסמוך לשנת 480 לספירה. השלב השני של קונסטרוקציות וקישוטים באג'אנטה תואם לשיא פריחתה של הודו הקלאסית, או תור הזהב של הודו. עם זאת, באותה תקופה האימפריה של גופטה כבר נחלשה כתוצאה מבעיות פוליטיות פנימיות ומתקיפות של עם ה, כך ששושלת וטאקאטה הייתה למעשה אחת האימפריות החזקות ביותר בהודו. חלק מבני ההונה, תחת שלטונו של, ממש שלטו באזור השכן של , לפתחו של הדקאן המערבי, בזמן הקמת מערות אג'אנטה. ייתכן שההונים שימשו כגשר תרבותי בין אזור גנדהארה לדקאן המערבי באמצעות שליטתם באזורים נרחבים בצפון-מערב הודו, בתקופה שבה מערות אג'אנטה או עוטרו בכמה עיצובים בהשראה תרבותית של גנדהארה, כגון בודהות בלבושות בגלימות עם קפלים בשפע.
לדברי ריצ'רד כהן, תיאור המערות על ידי הצליין הסיני מהמאה ה-7 וכתובות גרפיטי מפוזרות מימי הביניים מרמזים שמערות אג'אנטה היו ידועות וכנראה היו בשימוש לאחר מכן, אך ללא נוכחות קהילתית בודהיסטית קבועה או יציבה. מערות אג'אנטה מוזכרות בכתב היד (המנהל של אכבר) מהמאה ה-17 מאת אבו אל-פאזל, כ"עשרים וארבעה מקדשי מערות חצובים בסלעים, כל אחד מהם עם אלילים יוצאי דופן".
גילוי מחדש
בתוך כמה עשורים התפרסמו המערות בזכות הרקע האקזוטי, האדריכלות המרשימה ובעיקר בזכות הציורים יוצאי הדופן והייחודיים שבתוכן. מספר פרויקטים גדולים להעתקת הציורים נעשו במאה השנים לאחר הגילוי מחדש. בשנת 1848 הקימה את "ועדת מערת המקדש של בומביי" כדי לנקות, לסדר ולתעד את האתרים החצובים בסלע החשובים ביותר ב, עם המיסיונר הסקוטי ג'ון וילסון (John Wilson) כנשיא. בשנת 1861 הפכה הוועדה לגרעין שממנו צמח הסקר הארכאולוגי החדש של הודו.
במהלך התקופה הקולוניאלית היה אתר אג'אנטה בשטחה של ה של ולא בהודו הבריטית. בראשית שנות העשרים של המאה העשרים מינה מיר עוסמאן עלי ח'אן, אומנים לשחזר את יצירות האמנות, הסב את האתר למוזיאון, וסלל כביש שיביא תיירים לאתר תמורת תשלום. מאמצים אלה גרמו לניהול כושל, כך קבע ריצ'רד כהן, והחישו את הידרדרות האתר. לאחר העצמאות הכינה ממשלת המדינה של מהאראשטרה אמצעי תחבורה לאתר שנוהל טוב יותר. במרכז המבקרים המודרני הוכנו מגרשי חניה וחנויות נוחות ואוטובוסים הפועלים במרווחי זמן קבועים ממרכז המבקרים למערות.
מנהל הארכאולוגיה של הניזאם שכר את שירותיהם של שני מומחים מאיטליה, פרופסור לורנצו צ'קוני (Lorenzo Cecconi), בסיוע הרוזן אורסיני (Orsini), כדי לשחזר את הציורים במערות. מנהל הארכאולוגיה של הניזאם האחרון של היידראבאד אמר על עבודתם של צ'קוני ואורסיני:
למרות מאמצים אלה, הזנחה מאוחרת יותר הובילה שוב להידרדרות באיכות הציורים.
ב-1983 נוספו מערות אג'אנטה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. מערות אג'אנטה, יחד עם מערות אלורה, הפכו ליעד התיירותי הפופולרי ביותר במהאראשטרה, ולעיתים קרובות יש בהן צפיפות בתקופת החגים, מה שמגדיל את האיום על המערות, ובמיוחד על הציורים. בשנת 2012 הודיע התאגיד לפיתוח תיירות מהאראשטרה כי הוא מתכוון להוסיף למרכז המבקרים בכניסה העתקים מלאים של מערות 1, 2, 16 ו-17 כדי להפחית את הצפיפות במערות המקוריות, ולאפשר למבקרים לקבל מושג חזותי טוב יותר על הציורים, שבמערות המקוריות מוארים באור עמום וקשה לצפייה.
אתרים
המערות ניצבו בצוק בזלת, חלק ממדרגות דקאן, שנוצרו על ידי התפרצויות געשיות רצופות בשלהי התור הגאולוגי של הקרטיקון. הסלע מרובד בצורה אופקית ומשתנה במידת מה באיכותו. שינויים אלו במרקם הסלע חייבו את האמנים לתקן את שיטות הגילוף והתוכניות שלהם בחלק מהמקומות. חוסר ההומוגניות בסלע גרם גם לסדקים ולקריסה במאות הבאות, כמו באכסדרה האבודה למערה 1. יצירת המערה החלה בחציבת מנהרה צרה בגובה הגג, שהורחבה כלפי מטה ולצדדים; כפי שמעידים כמה מהמערות הלא שלמות כגון מערות הוויהארה הממוספרות מ-21 עד 24 שנבנו בחלקן והמערה הלא-שלמה הנטושה 28.
אמני הפסלים עבדו ככל הנראה גם בחציבת הסלעים וגם ביצירת גילופים מורכבים של עמודים, גג ואלילים; יתר על כן, עבודות הפיסול והציור בתוך מערה היו משימות מקבילות משולבות. שער מפואר לאתר נחרט, בקודקוד הפרסה של הערוץ בין מערות 15 ו-16, בדרך הגישה למערות מהנהר, והוא מעוטר בפילים משני צידיו ונאגה, או אלוהות נאגה (נחש) מגינה. שיטות גילוף דומות נצפות במקדשי מערות אחרים בהודו, כמו אלה המשויכות להינדואיזם ולג'ייניזם. אלה כוללים את מערות אלורה, מערות גוטוטקצ'ה, מערות אלפנטה,, , ו.
נראה כי המערות מהתקופה הראשונה מומנו על ידי מספר פטרונים שונים כדי לצבור, עם כמה כתובות שתיעדו את תרומת חלקים מסוימים במערה אחת. המערות המאוחרות הוזמנו כל אחת כיחידה שלמה על ידי פטרון אחד מהשליטים המקומיים או אליטות החצר שלהם, שוב עבור צבירת מעלות אמונות בודהיסטיות בגלגול שלאחר המוות, כפי שמעידות כתובות כמו במערה 17. לאחר מותו של הארישנה, תורמים קטנים יותר שגם הם רצו לצבור מעלות לזכותם הוסיפו "מקדשים" קטנים בין המערות או הוסיפו פסלים למערות קיימות, וכמאתיים מהתוספות ה"פולשניות" הללו היו פסלים, עם מספר נוסף של ציורים פולשניים עד שלוש מאות במערה 10 בלבד.
מנזרים
רוב המערות הן אולמות ויהארה במבנה ריבועי סימטרי. לכל אולם ויהארה מחוברים תאי שינה מרובעים קטנים יותר שנחצבו בקירות. רוב מוחלט של המערות נחצבו בתקופה השנייה, שבה הוצב מקדש בחלקה האחורי של המערה, ובמרכזו פסל גדול של בודהה, יחד עם תבליטים ואלוהויות מגולפים בעושר פרטים בסביבתו, כמו גם על העמודים והקירות, כולם מגולפים מתוך הסלע הטבעי. שינוי זה משקף את המעבר מטהרוואדה לבודהיזם מהאיאנה. מערות אלה נקראות לעיתים קרובות מנזרים.
המרחב הריבועי המרכזי של פנים הוויהארות מוגדר על ידי עמודים מרובעים היוצרים שטח פתוח מרובע פחות או יותר. מחוץ לכך מעברים מלבניים ארוכים מכל צד, ויוצרים מעין קלויסטר. לאורך הקירות הצדדיים והאחוריים מספר תאים קטנים שאליהם נכנסים בפתח צר; אלו פחות או יותר מרובעים ויש להם כוכים קטנים בקירות האחוריים. במקור היו להם דלתות עץ. במרכז הקיר האחורי יש חדר מקדש גדול יותר שמכיל פסל בודהה גדול.
הוויהארות של התקופה הקודמת פשוטות בהרבה, וחסרות מקדשים. ספינק מציב את השינוי לעיצוב עם מקדש לאמצע התקופה השנייה, כאשר מערות רבות הותאמו להוסיף מקדש באמצע החפירה, או לאחר השלב המקורי.
התוכנית של מערה 1 כוללת את אחת הוויהארות הגדולות ביותר, אך היא אופיינית למדי לקבוצה המאוחרת יותר. מערות רבות אחרות, כמו מערה 16, חסרות את הפרוזדור אל המקדש, שמוביל היישר מהאולם הראשי. מערה 6 היא שתי ויהארות, זו מעל זו, מחוברות באמצעות מדרגות פנימיות, עם מקדשים בשני המפלסים.
אולמות הפולחן
הסוג השני של ארכיטקטורת האולם הראשי מתאפיין בתבנית מלבנית צרה יותר עם תקרה מקושתת גבוהה המכונה, שפירושו "בית הסטופה". אולם זה מחולק לאורכו לספינה ולשני מעברים צדדיים צרים יותר המופרדים על ידי שורת עמודים סימטרית, עם סטופה באפסיס. הסטופה מוקפת עמודים ומרחב הליכה קונצנטרי להקפה סביב סביב. בחלק מהמערות יש כניסות מגולפות, חלקן עם חלונות גדולים מעל לדלת כדי להכניס אור. לעיתים קרובות יש מרפסת קדמית עם אכסדרה, עם חלל נוסף מעבר לדלת לרוחב המערה. אולמות הפולחן העתיקים ביותר באג'אנטה נבנו במאה ה-2 עד המאה ה-1 לפני הספירה, החדשים יותר בסוף המאה ה-5 לספירה, והארכיטקטורה של שתי התקופות דומה לאדריכלות של כנסייה נוצרית, אך ללא מקום המצלב או הקפלה באפסיס. מערות אג'אנטה הלכו בעקבות האדריכלות בסגנון הקתדרלה הקיימת במערות חצובות בסלע עתיקות יותר בהודו העתיקה, כמו מאסכולת  (פילוסופיה הודית שהתחילה במאה ה-5 לפני הספירה) ליד גאיה בביהר המתוארכת למאה ה-3 לפני הספירה. צ'איטיה-גריהא אלו נקראים אולמות תפילה או אולמות פולחן.
ארבעת אולמות הצ'איטיה שהושלמו הם מערות 9 ו-10 מהתקופה המוקדמת, ומערות 19 ו-26 מתקופת הבנייה המאוחרת יותר. כולם הולכים בעקבות הצורה האופיינית שנמצאת גם במקומות אחרים, עם תקרות גבוהות ו"ספינה "מרכזית המובילה לסטופה, הנמצאת בסמוך לקיר האחורי, אך מאפשרת ללכת מאחוריה, שכן ההליכה סביב סטופות הייתה (ונשארה) מרכיב נפוץ בפולחן הבודהיסטי (פראדקשינה). לשתי המערות המאוחרות יש תקרה גבוהה בצורת קורות עץ מדומים שנחצבו בסלע, ומעריכים שבתקרת שתי המערות המוקדמות היו בפועל קורות עץ, וההנחה שהעץ המקורי נרקב. בשני האולמות המאוחרים יש סידור יוצא דופן למדי (שנמצא גם במערה 10 באלורה), כאשר בחזית הסטופה מגולף תבליט גדול של הבודהה, כשהוא עומד במערה 19 וכשהוא יושב במערה 26. מערה 29 היא אולם צ'איטיה מאוחר שבנייתו הופסקה.
צורת העמודים בעבודה של התקופה הראשונה פשוטה מאוד והם אינם מעוטרים, כאשר שני אולמות הצ'איטיה משתמשים בעמודים מתומנים פשוטים, שעליהם צוירו אחר כך תמונות של בודהה, אנשים ונזירים בגלימות. בתקופה השנייה העמודים היו מגוונים הרבה יותר, ולעיתים קרובות שינו פרופיל לאורכם, ועם כותרות מגולפות מפוארות, שהתפשטו לרוב לרוחב. עמודים רבים מגולפים על כל פניהם במוטיבים פרחוניים ואלוהיות מהאיאנה, חלקם מחורצים ואחרים מגולפים בעיטורים לכול אורכם, כמו במערה 1.
ציורים
הציורים במערות אג'אנטה מספרים בעיקר את. אלו אגדות בודהיסטיות המתארות את לידותיו הקודמות של הבודהה. אגדות אלו משבצות מוסר קדום וידע תרבותי הנמצאים גם במעשיות ובאגדות בטקסטים של ההינדים והג'אינים. סיפורי ג'טאקה מודגמים באמצעות דוגמת החיים והקורבנות שהקריב בודהה במאות גלגולי העבר שלו, שם הוא מתואר כמי שנולד מחדש כחיה או אדם.
ציורי קיר שרדו מקבוצות המערות המוקדמות וגם המאוחרות יותר. כמה קטעים של ציורי קיר שהשתמרו מהמערות הקדומות יותר (מערות 10 ו-11) הם למעשה שרידים ייחודיים של ציור עתיק בהודו מתקופה זו, ו"מראים כי בימי סאטאווהאנה, אם לא קודם לכן, שלטו הציירים ההודים בסגנון נטורליסטי קל וזורם, והתמודדו עם קבוצות גדולות של אנשים באופן בר השוואה לתבליטי הסורגים הצולבים בטוראנות של המונומנטים הבודהיסטיים בסאנצ'י". ניתן לציין גם כמה קשרים עם אמנות גנדהארה, ויש עדויות לסגנון אמנותי משותף.
בארבע מהמערות המאוחרות יותר יש ציורי קיר גדולים ושמורים היטב, שלדברי ג'יימס הארלה, "באו לייצג את ציור הקיר ההודי בפני שאינו מומחה", ומייצגים "את התהילה הגדולה לא רק של גופטה אלא של כל האמנות ההודית". הם מתחלקים לשתי קבוצות סגנוניות, כשהמפורסמות ביותר במערות 16 ו-17, וככל הנראה ציורים מאוחרים יותר במערות 1 ו-2. הקבוצה האחרונה נחשבה כמי שצוירה כמאה שנה ואילך מאוחר מהאחרות, אך הכרונולוגיה המתוקנת שהציע ספינק הייתה להציב גם אותה במאה החמישית, אולי בני אותה תקופה, אבל בסגנון מתקדם יותר, או כזו המשקפת צוות מאזור אחר. הפרסקו של אג'אנטה הם ציורים קלאסיים ועבודת אמנים הבטוחים בעצם, ללא קלישאות, עשירים ומלאים. הם מפוארים, חושניים וחוגגים יופי גופני, היבטים שצופים מערביים מוקדמים חשו כי הם מזעזעים בצורה שאינה הולמת מערות אלה, הנחשבים כמיועדים לפולחן דתי ולחיי נזירים סגפניים.
הציורים ועבודות האומנות במערה נשחקו עקב בליה ופעילות אנושית. לכן, אזורים רבים של הקירות, התקרות והעמודים הצבועים הם מקוטעים. הנרטיבים המצוירים של סיפורי ג'טאקה מתוארים רק על הקירות, שדרשו את תשומת הלב המיוחדת של המאמינים. הם דידקטיים באופיים, שנועדו ליידע את הקהילה על תורתו של בודהה וחייו באמצעות לידות מחדש. הצבתם על הקירות חייבה את המאמין לעבור דרך המעברים ול"קרוא" את הנרטיבים המתוארים בפרקים שונים. הפרקים הנרטיביים מתוארים בזה אחר זה, אם כי לא בסדר ליניארי. זיהויים מהווה תחום מרכזי במחקר מאז גילוי האתר בשנת 1819.
הכרונולוגיה של ספינק וההיסטוריה של המערות
וולטר ספינק פיתח בעשורים האחרונים כרונולוגיה לתקופת העבודה השנייה באתר, שבניגוד לחוקרים קודמים, הוא מציב את כולה במאה החמישית. זאת בהתבסס על עדויות כמו כתובות וסגנון אמנותי, תיארוכים של אתרי מקדשי מערות סמוכים, כרונולוגיה השוואתית בין השושלות ובשילוב עם האלמנטים הרבים שלא הושלמו במערות. הוא מאמין שקבוצת המערות הקדומה יותר, שכמו חוקרים אחרים הוא מתארך רק בערך, לתקופה "בין 100 לפנה"ס - 100 לספירה", ננטשה בשלב מאוחר יותר לחלוטין ונותרה כך "במשך יותר משלוש מאות שנים". מצב זה השתנה במהלך תקופת הקיסר ההינדי הארישנה משושלת וקאטאקה, ששלט מ-460 עד מותו בשנת 477, שמימן חציבת מערות חדשות רבות בתקופת שלטונו. שלטונו של הארישנה הרחיב את אימפריית וקאטאקה של מרכז הודו, כך שהיא כללה גם רצועה של החוף המזרחי של הודו. אימפריית גופטה שלטה בצפון הודו באותה תקופה, ו במרבית החלק הדרומי.
לדברי ספינק, הארישנה עודד קבוצה של מקורבים, ביניהם ראש ממשלתו וראהאדבה ואופנדרגופטה, מלך המשנה שבתחומו שכנה אג'אנטה, לחצוב מערות חדשות שהוזמנו באופן אינדיבידואלי, חלקן מכילות כתובות המתעדות את התורמים. פעילות זו החלה במערות רבות בו זמנית בסביבות 462. פעילות זו הושעתה בעיקר בשנת 468 בגלל איומים מצד מלכי אסמקה הסמוכים. לאחר מכן נמשכה העבודה רק במערה 1, התרומה של הארישנה עצמו, ומערות 17–20, בהזמנת אופנדרגופטה. בשנת 472 המצב היה כזה שהעבודה הופסקה לחלוטין, בתקופה שספינק מכנה "פסק הזמן", שנמשכה עד שנת 475 לערך, אז החליפו מלכי אסמקה את אופנדרגופטה כשליטים המקומיים.
העבודות חודשו אז, אך שוב הופרעו על ידי מותו של הארישנה בשנת 477, זמן קצר לאחר מכן הופסקה החציבה הגדולה, למעט במערה 26, שמלכי אסמקה מימנו בעצמם. מלכי אסמקה פתחו במרד נגד בנו של הארישנה, שהביא לסיומה של שושלת וקאטאקה. בשנים 478–480 לספירה החציבה העיקרית של פטרונים חשובים הוחלפה בפריחה של "מחדרים" - פסלים שנוספו למערות קיימות, ומקדשים קטנים במקום בו היה חלל ביניהם. אלה הוזמנו על ידי אנשים פחות חזקים, כמה נזירים, שלא הצליחו בעבר להוסיף תוספות לחציבות הגדולות של השליטים ואנשי החצר. הם התווספו לחזיתות, למשקופים של הכניסות ולקירות בתוך המערות. לדברי ספינק, "אחרי 480 לא נוצרה שוב ציור אחד באתר". עם זאת, קיימת כתובת רשטרקוטה מחוץ למערה 26 המתוארכת לסוף המאה השביעית או תחילת המאה השמינית, מה שמרמז על כך שהמערות לא ננטשו עד אז.
ספינק אינו משתמש במונח "בקירוב" בתאריכים שלו, אך אומר כי "צריך לאפשר מרווח טעות של שנה או אולי אפילו שנתיים בכל המקרים".
חסות הינדית ובודהיסטית
מערות אג'אנטה נבנו בתקופה בה סגדו בו זמנית גם לבודהה וגם לאלים ההינדים בתרבות ההודית. לדברי ספינק וחוקרים אחרים, המלכים נותני החסות של שושלת וקאטקה של מערות אג'אנטה סגדו ככל הנראה לאלים הינדים ובודהיסטים כאחד. על כך מעידים כתובות בהן השליטים הללו, הידועים בדרך כלל כהינדואיסטים אדוקים, קידשו מערות בודהיסטיות. לפי ספינק: "האפשרות לסגוד גם לבודהה וגם לאלים ההינדים עשויה בהחלט להסביר את השתתפותו של ורהאדבה כאן, בדיוק כפי שהיא יכולה להסביר מדוע הקיסר הארישנה עצמו יכול היה לתת חסות למערה 1 יוצאת הדופן, אף על פי שרוב החוקרים מסכימים שהוא בהחלט היה הינדי, כמו מלכי וקאטאקה הקודמים".
לוח טרקוטה של האלה דורגה, התגלה גם במנזר ויהארה הבנוי מלבנים שרופות ושוכן מול המערות בגדה הימנית של הנהר ואגור שנחפר לאחרונה. זה מצביע על כך שבעלי המלאכה סגדו לאלה. על פי יוקו יוקושי וולטר ספינק, החפצים שנחפרו מהמאה החמישית בסמוך לאתר מצביעים על כך שמערות אג'אנטה העסיקו מספר גדול של בנאים.
מערה 1
מערה 1 נבנתה בקצה המזרחי של הצוק בצורת פרסה והיא כיום המערה הראשונה בה נתקל המבקר. המערה הזו, כשהיא נחצבה לראשונה, הייתה בעמדה פחות בולטת, ממש בסוף השורה. על פי ספינק, זו אחת המערות האחרונות שנחצבו, כאשר האתרים הטובים ביותר כבר נוצלו, ומעולם לא נחנכה לפולחן באופן מלא על ידי הקדשת דמות הבודהה במקדש המרכזי. ההוכחה לכך היא היעדר משקעים מפויחים ממנורות החמאה על בסיס הפסל במקדש, והיעדר נזק לציורים שהיה קורה אם הווים שנועדו לתליית זרים סביב המקדש היו בשימוש במשך תקופה כלשהי. ספינק קבע כי הארישנה קיסר משושלת וקאטאקה מימן את הקמת המערה, וזה בא לידי ביטוי בדגש על דימויים של מלוכה במערה, כאשר מסיפורי ג'טאקה נבחרו אלו שבהם מסופר על חייו הקודמים של הבודהה שבה היה מלך.
לצוק יש כאן מדרון תלול יותר מאשר במערות אחרות, ולכן כדי להשיג חזית גדולה גבוהה היה צורך לחצוב הרבה יותר לתוך המדרון על מנת לייצר חצר גדולה מול החזית. במקור הייתה אכסדרת עמודים מול החזית הנוכחית, שניתן היה לראות "גמורה למחצה בשנות ה-80 של המאה ה-19" בתמונות של האתר, אך היא התמוטטה לגמרי, והשרידים, אף על פי שהכילו גילופים נאים, הושלכו ברשלנות למטה במורד לתוך הנהר, ושם הם אבדו.
אורכו של כל קיר בתוך האולם כמעט 12 מטרים וגובהו 6.1 מטרים. שנים עשר עמודים יוצרים אכסדרה מרובעת התומכת בתקרה ויוצרים מעברים מרווחים לאורך הקירות. על הקיר האחורי נחצב מקדש ובו פסל מרשים של בודהה יושב, כשידיו נמצאות במודרה דהרמאצ'קראפראווארטאנה. ישנם ארבעה תאים בכל אחד מהקירות: השמאליים, האחוריים והימניים, אם כי בגלל העתק בסלע אין בקצות המעבר האחורי.
הציורים על התקרות והקירות של מערה 1 מכסים את הקירות והתקרות. הם במצב שימור סביר, אם כי התוכנית המלאה מעולם לא הושלמה. הסצנות המתוארות הן בעיקר דידקטיות (נועדו לחנך), דתיות אדוקות ומקושטות, עם סצנות מסיפורי ג'טאקה על חייו הקודמים של בודהה כבודהיסטווה, חייו של גאוטמה הבודהה ושל אלו המעריצים אותו. שני הציורים המפורסמים ביותר באג'אנטה הם שתי דמויות בגודל על טבעי של הבודהיסטוות המגינות ווג'ראפני משני צידי הכניסה למקדש בודהה על קיר המעבר האחורי (ראה איורים לעיל). ציורי קיר משמעותיים אחרים במערה 1 כוללים את סיפורי ג'טאקה על סיבי, סנקאפלה, מהאג'אנקה, מהומגגה וצ'מפייאה. ציורי המערות מראים גם את הפיתוי של מארה, את נס סרוואסטי שבו הבודהה מופיע בו זמנית בצורות רבות, את סיפור ננדה, ואת סיפורם של סידהארטה ויסודהארה.
מערה 2
מערה 2, הסמוכה למערה 1, ידועה בציורים שהשתמרו על קירותיה, תקרותיה ועמודיה. היא נראית דומה למערה 1 ונמצאת במצב שימור טוב יותר. מערה זו ידועה בעיקר בזכות המיקוד הנשי שלה, גילופי הסלעים המורכבים ויצירות האמנות בצבע, אולם היא אינה שלמה וחסרת עקביות. אחד מציורי הקיר במאה ה-5 במערה זו מציג גם ילדים בבית ספר, כאשר אלה בשורות הראשונות שמים לב למורה, בעוד שאלה בשורה האחורית מוצגים מוסחים ומשחקים.
האולם כולל ארבע אכסדרות התומכות בתקרה ומקיפות כיכר במרכז האולם. כל זרוע או אכסדרה של הכיכר מקבילים לקירות האולם המתאימים, תוך יצירת מעבר ביניהם. לאכסדרות יש קורות סלע מעליהן ומתחתיהן. הכותרות מגולפות ומצוירות בשלל נושאים דקורטיביים הכוללים מוטיבים קישוטיים, אנושיים, בעלי חיים, צמחים ואלים למחצה. גילופים העיקריים כוללים את האלה. היא אלוהות בודהיסטית שבמקור הייתה השדה של האבעבועות השחורות ואוכלת ילדים, שהבודהה המיר לאלה של הפוריות, לידת ילדים קלה וכזו המגנה על תינוקות.
הציורים על התקרות והקירות של מערה 2 פורסמו באופן נרחב. הם מתארים את סיפורי ג'טאקה של המסה, וידהורפנדיטה, רורו, וקשנטי ופורנה אבדנה. ציורי קיר אחרים מראים את הנס של סרוואסטי, אשטבהיה אוולוקיטשוורה ואת חלומה של מאיה. כשם שהסיפורים המאויירים במערה 1 מדגישים את המלכות, אלה במערה 2 מציגים נשים אציליות וחזקות רבות בתפקידים בולטים, מה שמוביל להשערות שהפטרון של המערה הייתה אישה לא ידועה. בקיר האחורי של המרפסת יש פתח במרכז, המאפשר כניסה לאולם. משני צידי הדלת חלון בצורת ריבוע להאיר את פנים המערה.
מערה 3
מערה 3 היא רק התחלה של חפירה. לטענת ספינק חציבתה התחילה ממש בסוף התקופה האחרונה של העבודה וננטשה במהרה.
המערה אמורה הייתה להיות מנזר שלם ורק החפירות המקדימות של מרפסת עמודים קיימות. המערה הייתה אחד הפרויקטים האחרונים שהחלו באתר. ניתן לייחס את תאריך בנייתה ל-477 לספירה, רגע לפני מותו הפתאומי של הקיסר הארישנה. העבודה נעצרה לאחר יישור הכניסה מחוספסת.
מערה 4
מערה 4, ויהארה (מנזר בודהיסטי), מומנה על ידי מתורה (Mathura), שכנראה לא היה אציל או אחד מאנשי חצר המלוכה, אלא בודהיסט עשיר אדוק בדתו. זו הוויהארה הגדולה ביותר בקבוצת המערות שנחנכו ראשונות בקבוצה השנייה, מה שמרמז שהיו לו עושר והשפעה עצומים מבלי שהיה נושא משרה בכירה במדינה. היא ממוקמת גבוה משמעותית, אולי משום שהאומנים הבינו שאיכות הסלע במפלס התחתון ובאותו גובה כשל המערות האחרות הייתה ירודה, והיה להם סיכוי טוב יותר לחצוב ויהארה מרכזית במקום גבוה יותר. אפשרות סבירה נוספת היא שהמתכננים רצו לחצוב בסלע בור מים גדול נוסף בצד שמאל של החצר למען דיירים נוספים, שיקוף של צד ימין, תוכנית המשתמעת מגובה התאים הקדמיים בצד שמאל.
למערה יש תוכנית ריבועית, והיא כוללת דמות גדולה של בודהה בתנוחת הטפה המוקף מצדדיו על ידי בודהיסטוות ומעליו מרחפות נימפות שמימיות. היא מורכבת ממרפסת, אולם היפוסטילרי, מקדש עם חדר כניסה וסדרת תאים לא גמורים. מנזר זה הוא הגדול ביותר מבין מערות אג'אנטה, והוא משתרע על שטח של כמעט 970 מטרים רבועים (35 מטרים × 28 מטרים). המשקופים המגולפים של דלת הכניסה מרהיבים ביופיים כשבצד ימין מגולף בודהיסטווה כמי שמגן בפני "שמונה הסכנות הגדולות". הקיר האחורי של המרפסת מכיל את פאנל התפילה של אוולוקיטשוורה. קריסת התקרה של המערה השפיעה ככל הנראה על התוכנית הכוללת שלה, וגרמה לה להישאר בלתי גמורה. רק פסלו של בודהה והפסלים הגדולים האחרים הושלמו, ולמעט מה שהמממן ראה כאלמנטים החשובים ביותר, כל האלמנטים האחרים בתוך המערה לא צוירו מעולם.