cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטינג
סטינג הוא אביהם של הזמרים אליוט פאולין "קוקו" וג'ו סאמנר.
ביוגרפיה
סטינג נולד בעיר וולסאנד שבצפון אנגליה, לאב קתולי ואם אנגליקנית (אביו קיבל היתר מן הכנסייה לנישואים מעורבים) וחונך כקתולי. הבן הבכור מבין ארבעה ילדים. מגיל צעיר ידע שהוא רוצה להיות מוזיקאי. לאחר שעבד ככרטיסן באוטובוס, כפועל בניין וכפקיד מס הכנסה, נרשם לבית ספר להוראה שבו למד בין השנים 1971–1974. לאחר שסיים את לימודיו עבד במשך שנתיים כמורה להיסטוריה.
בינואר 1977 עבר סטינג ללונדון, וזמן קצר לאחר מכן הצטרף לסטיוארט קופלנד ולהנרי פדווני (שהוחלף מאוחר יותר באנדי סאמרס ), ויחד הקימו את להקת פוליס, שבה שימש סטינג כסולן ונגן בס. הלהקה הוציאה חמישה אלבומים מצליחים וזכתה בשישה פרסי גראמי.
לאחר התפרקות הלהקה בשנת 1984 המשיך סטינג בקריירת סולו מצליחה. אלבום הסולו הראשון שלו, "The Dream of the Blue Turtles", יצא ב־1985 וזכה בפלטינה משולשת. בנוסף היה האלבום מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום השנה". ב־1987 יצא לאור האלבום "Nothing Like the Sun...".
ב־1991 יצאה לאור גרסת כיסוי שהקליט סטינג ל־"Come Down in Time" של אלטון ג'ון, לרגל הוצאת אלבום המחווה לאלטון ג'ון וברני טופין "Two Rooms: Celebrating the Songs of Elton John & Bernie Taupin". ב־2007 הקליט סטינג עם הזמרת ניקול שרזינגר את השיר "Power's Out" אשר מופיע באלבום הבכורה שלה "Her Name Is Nicole".
סטינג זכה ב־16 פרסי גראמי (10 מהם בתקופת פוליס), פרס אמי אחד ופרס גלובוס הזהב אחד.
במצעד העשור של שנות ה־80 בישראל הוכתר סטינג בתואר זמר העשור על ידי מאזיני גלי צה"ל.
יחד עם פוליס, המכירות של סטינג מוערכות בכ-100 מיליון תקליטים.
בפברואר 2022 מכר סטינג הזכויות לקטלוג השירים שלו, הן כסולן והן כחלק מהפוליס, ליוניברסל מיוזיק גרופ בסכום של 300 מיליון דולר. בפברואר 2023 פרסם מגזין פורבס כי הוא איש הבידור השני המרוויח ביותר ביותר לשנת 2022 לאחר להקת ג'נסיס עם כ-210 מיליון דולר.
הופעות קולנועיות
סטינג שיחק במספר סרטים, ביניהם "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים" ו"חולית", והשתתף בהופעות אורח בתפקיד עצמו במספר תוכניות טלוויזיה, בין היתר ב"משפחת סימפסון". עוד השתתף בתפקיד גנגסטר לשעבר שבבעלותו מועדון ג'אז שנקלע לסכסוך אלים עם אמריקאי מושחת, בסרט "יום שני הסוער " – בבימויו של ניל ג'ורדן. השתתף גם בתפקיד עצמו בסדרה הקומית רק רוצחים בבניין.
פעילות למען הסביבה
סטינג ידוע כפעיל למען נושאים הקשורים באיכות הסביבה ובזכויות אדם. בשנת 1989 היה ממייסדי קרן להצלת יערות הגשם. השתתף במופעי צדקה למען ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, למען שחרור נלסון מנדלה ולמטרות נוספות. בנוסף השתתף בלייב אייד ובלייב 8.
חייו האישיים
סטינג נישא לשחקנית פרנסס טומילטי ב־1 במאי 1976. לבני הזוג נולדו שני ילדים והם התגרשו בשנת 1984. הגירושין הגיעו בעקבות רומן שהתפתח בין סטינג לשכנה שלהם, ואשתו לעתיד, טרודי סטיילר (אנ'). השחקנית הייתה חברה טובה של אשתו וסטינג אהב אותה מרחוק, עד שהחלו לצאת בסתר. בעקבות האהבה שלו כלפיה, והרצון להסתיר מאשתו ומהחברה, הוא כתב את השיר "Every Breath You Take". השיר מדבר על אהבה, קנאה ואובססיה לאישה שלא תהיה שלו.
ב־1982, זמן קצר לאחר הולדתה של בתו, נפרד סטינג מטומילטי ועבר לגור עם השחקנית טרודי סטיילר. הזוג התחתן ב־1992, ונולדו להם ארבעה ילדים.
חרטום בולבוסי
חרטום בולבוסי הוא מאפיין מבני של גופי אוניות רבים. זוהי בליטה עגלגלה, דמוית בולבוס, בחרטום (קדמת האונייה) מתחת לקו המים. החרטום נראה לעין רק כאשר האונייה נמצאת במבדוק, או כאשר היא צפה ללא זבורית. החרטום הבולבוסי משנה את תבנית זרימת המים סביב גוף האונייה, מפחית את הגרר, מגביר את מהירות האונייה וטווח הנסיעה שלה, ומייעל את צריכת הדלק. באוניות שבהן חרטום בולבוסי צריכת הדלק יעילה ב-12 עד 15 אחוז מאוניות דומות ללא מאפיין מבני זה.
אופן פעולה
כשאוניה נעה במים נוצרים גלי חרטום שמאטים את התקדמותה, וככל שהספינה גדולה יותר ונעה מהר יותר, כך הגלים גדולים וחזקים יותר. התוספת הבולבוסית בתחתית החרטום נועדה ליצור גלים בפאזה הפוכה לאלה שנוצרים מעל, והתוצאה היא התבטלות חלקית של הגלים בגלל התאבכות הורסת.
צורתו של הבולבוס מותאמת לצורת החרטום ושונה מספינה לספינה.
יש המציינים כי חרטום בולבוסי אף גורם להגבהת החרטום מעל קו המים. כיוון שחרטומים בולבוסיים רבים הם סימטריים ואף בנויים בזווית העולה כלפי מעלה, הדבר תורם להתרוממות החרטום מעל המים.
פיתוח
החרטום הבולבוסי הראשון הותקן באוניית המערכה האמריקאית USS Delaware אשר הוכנסה לשירות בשנת מבצעי בשנת 1910 ואשר תוכננה על ידי המהנדס הימי דייוויד וו. טיילור. בשנות ה-20 ניסו אף אומות אחרות לבנות אוניות עם חרטומים בולבוסיים, ביניהן שתי אוניות הנוסעים הגרמניות "ברמן" (נכנסה לשירות בשנת 1929) ו"אירופה" (1930). שתי האוניות אף החזיקו בשיא המהירות לחציית האוקיינוס האטלנטי בין השנים 1929–1933. בשנת 1935 שברה את שיא המהירות בחציית האטלנטי האונייה הצרפתית "נורמנדי" אשר אף היא הייתה בעל חרטום בולבוסי. אף שאוניית הנוסעים הבריטית Queen Mary, אשר חרטומה לא היה בולבוסי, השיגה מהירות דומה, נורמנדי עשתה זאת עם מנוע שהספקו היה פחות בשליש מזה של האוניה הבריטית ובצריכת דלק קטנה יותר.
מחקרים מדעיים ראשונים באשר לתכונות החרטום הבולבוסי פורסמו בשנות ה-50. מחקרים אלה נמשכים עד היום ובזכותם שוכללה צורתו של החרטום הבולבוסי כדי להפחית את כוח הגרר על הספינה.
מיקשה פולק
מיקשה פולק (בהונגרית: Pollák Miksa; בלד, 8 במרץ 1868 – אושוויץ, יולי 1944) היה רב, היסטוריון, סופר אביו של הסופר קארוי פאפ.
יואב בן דב (אמן)
יואב בן דב (נולד ב-1967) הוא אמן ישראלי רב-תחומי.
ביוגרפיה
בן דב נולד למשפחת אמנים וגדל בצל אמנים ידועים בעין הוד כגון מרסל ינקו, אברהם בזק, מיכאל גרוס ואורי ליפשיץ. את עבודתו הראשונה מכר בן דב בגיל 17 למנצח האופרה של ברלין. לאחר שירות צבאי בחיל התותחנים נסע בן דב לאיטליה ולמד אמנות בפירנצה. לאחר מכן, המשיך בלימודי עיצוב במכון טכנולוגי חולון ובבית הספר בצלאל בירושלים.
עבודותיו של בן דב מאופיינות במוטיבים הקשורים באדמה ובטבע, ורבות מהן עוסקות בארץ ישראל הישנה, וכוללות דימויים המשלבים בין נופים קדומים לסביבה המודרנית.
ב-2012 זכה בן דב ב"פרס ליצירה בתחום הציונות", בשנה הראשונה בה הוא מחולק.
נכון לשנת 2009, בן דב חי ועובד ביפו.
מיקשה פולק
ביוגרפיה
הוא השלים את ארבע הכיתות הנמוכות של הגימנסיה בעיר קסג (Kőszeg) ואת הכיתות הגבוהות בבית המדרש לרבנים בבודפשט. בהמשך למד שם תאולוגיה, ובאוניברסיטה עסק בשפות מזרחיות, היסטוריה, ספרות הונגרית-גרמנית ופילוסופיה. בשנים 1891 עד 1892 למד באוניברסיטת ברלין וב- Hochschule für die Wissenschaft des Judenthums. בשנת 1892 קיבל דוקטור למדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט, ובשנת 1894 קיבל סמיכה לרבנות בבית המדרש. מאותה שנה הוא היה הרב הראשי של הקהילה היהודית בשופרון במשך חמישים שנה. הוא גורש בשנת 1944 ומת באושוויץ.
מאמריו הופיעו בין היתר במגזינים שוויון, אתנוגרפיה, פשטי נפלו, משמר השפה ההונגרית, העבר והעתיד.
פולק השתתף בתרגום וכתיבה של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים.
חרטום בולבוסי
כיפת סונאר
בחלק אוניות המערכה, המצוידות בנשק ללוחמה בצוללות, בנוי חרטום הדומה לחרטום בולבוסי ובו מכשיר סונאר, אולם תפקידה ההידרודינמי של בליטה זו הוא משני בלבד לפעולת הסונאר. בליטה זו מלאה במים ודרכה משגר המכשיר את גלי הקול לאיתור צוללות.
Bug (Schiffbau)
שמחה סיאני
ביוגרפיה
שמחה סיאני נולדה ב י"ט שבט ה'תש"ח בירושלים, ומתגוררת בה.
בעלת תואר ראשון בחינוך ובפולקלור יהודי והשוואתי ותואר שני בפולקלור יהודי והשוואתי מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עובדת במשרד החינוך. יושבת ראש העמותה לנערות במצוקה – בית אריאל, יושבת ראש ועדת התרבות ב"הדסה ישראל", חברת ההנהלה במועצה הציונית ויושבת ראש פורום קהילות ישראל.
שימשה בתפקידים שונים במשרד החינוך – ביניהם: מזכירת יו"ר רשות הספורט (1986-1981), מנהלת לשכתה של סגנית השר – חה"כ מרים תעסה-גלזר. כיום עובדת במשרד החינוך והתרבות בתפקידים שונים במרכזי פסג"ה: רכזת אדמיניסטרטיבית למורי מורים, ספרנית, מעצבת וקליגרפיקאית.
חברה באגודת הסופרים העברים, בפא"ן, באקו"ם, בסומליון, בוועדת התרבות של "נעמת". היא משמשת יו"ר העמותה לנערות במצוקה – בית אריאל, יו"ר ועדת התרבות ב"הדסה ישראל", חברת ההנהלה במועצה הציונית ויו"ר פורום קהילות ישראל, חברה באיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית ועוד. השתתפה בשלושה קונגרסים ציוניים כציר וכסגנית ציר (בשנים: 1997, 2001, 2003). שימשה כשחקנית בתיאטרון "בימתנו" (1980-1975), מדריכה סיורים פולקלוריים מטעם "יד בן-צבי", "החברה להגנת הטבע" ו"בית שמואל", מספרת עממית מטעם "אמנות לעם" ו"סל תרבות", ומרצה אורחת באוניברסיטאות בנושא הסיפור העממי. עורכת את השנתון "צרור המור" מאז 1990. ספרה "רומיה ומרבד הקסמים" נבחר ב"מצעד הספרים".
סינדרלה רוקפלה
השיר כולל שירת יודל, ועיבוד המזכיר סגנון של שנות העשרים של המאה העשרים. מבנה השיר דומה לבלוז 12 תיבות.
ויליאמס הקליט גרסה משלו של השיר לאלבומו "The Mason Williams Ear Show" משנת 1968. הזמרת ג'ניפר וורנס, שהשתתפה בתוכנית "Smothers Brothers", ביצעה את השיר יחד איתו.
הגדת הזהב
הגדת הזהב הנקראת לעיתים גם בשם הגדת ברצלונה היא כתב יד מאויר שנוצר ב־1320 בקטלוניה בעברית הכולל את טקסט ההגדה של פסח. הוא נקרא כך בשל הרקעים המוזהבים המעטרים את המיניאטורות שלו ולעיתים באותיות ראשונות במילים בולטות הממוקמות בתוך עיצובים צבעוניים. זה אחד מכתבי היד המפוארים ביותר שנוצרו בימי הביניים.
היסטוריה
כתב היד אינו מכיל כל אינדיקציה לחסות או למקום כתיבתו. על פי סגנונו הוא נכתב בכתב ספרדי מרובע ועוטר בתחילת המאה ה־14 על ידי שני מאיירים השייכים לאותה סדנה הממוקמת באזור ברצלונה. אלה הם ללא ספק אמנים נוצרים שעבדו בהדרכתו של מעסיק יהודי.
העקבות ההיסטוריים הראשונים של כתב היד מובילים לאמצע המאה ה-15. מתוך ההקדשות הנמצאות בכתב היד ניתן לראות שכתב היד נמכר על ידי שלום לטיף מירושלים לרבי משה בן אברהם מבולוניה בשנת 1459 בעבור חמישים דוקטים זהב. כמו כן יש חתימת צנזור המכהן בבולוניה. הבעלים הידוע הראשון היה רבי יואב גאליקו ד'אסטי בפיימונטה שנתן אותו ב-1602 כמתנת חתונה לחתנו אליהו, בנו של מנחם רבא, כפי שמצוין בדף השער שלו. חתימה אחרת של הצנזור קמילו יגל מתווספת ב־1613 (עמוד 101v) ושל רנאטו דה מודנה ב־1626 (עמוד 101v). במאה התשע עשרה, שייך כתב היד לביבליופיל האיטלקי ג'וזפה אלמנצי. הספרייה שלו, המכילה 322 ספרים מימי הביניים בעברית, נרכשה כולה על ידי המוזיאון הבריטי באוקטובר 1865 בסכום של 1000 לי"ש דרך הסוחר הברלינאי אדולפוס אשר.
תיאור
כתב היד כתוב בכתיבה ספרדית מרובעת. הוא נוצר ב־1320 אך כולל גם הוספות מן המאה ה-17 בדפים שעד אז נותרו ריקים (3v-16) ציור השער מתקופה זו נוסף לדף 2r.
ניתן לחלק את ההגדה לשלושה חלקים:
רוב ההגדות הספרדיות כוללות סדרה של מיניאטורות המספרות סיפור וממוקמות לפני תחילת טקסט ההגדה. כך גם בהגדת הזהב. כתב היד מפורסם, במיוחד, בשל 14 דפי המיניאטורות מן השנים 1320–1330 המתארים את ספרי בראשית ושמות. כל אחד מהם מכיל 4 מיניאטורות ממוסגרות ומסודרות מימין לשמאל. האיורים פותחים באדם הראשון הנותן שמות לבעלי החיים ומסתיימים בריקוד מרים אחרי יציאת מצרים. הן מאוירות על ידי שתי ידיים. המאייר הראשון מציג דמויות צפופות ובעלות הבעות פנים מוגזמות. השני מציג סצינות עדינות יותר עם ארגון מרחבי טוב יותר. הן נמצאות לפני תחילת טקסט ההגדה עצמו. המאייר הראשון אחראי לאיור רוב ספר בראשית והשני אייר את ספר שמות מלבד אחד.
מלבד המיניאטורות בתחילת כתב היד יש שני איורים גדולים נוספים בהגדה: של מצה ומרור ואיור נוסף של שתיית יין. איורים אחרים הם בעיקר בפיוטים והם נמצאים במילים ראשונות של פסקאות שונות ובשוליים.
קריאה נוספת
Bezalel Narkiss, The Golden haggadah. London: The British Library, 1997
מוטי גלעדי
מוטי (מרדכי) גלעדי (נולד ב-18 בדצמבר 1946) הוא שחקן, קומיקאי, פזמונאי וזמר ישראלי.
ביוגרפיה
גלעדי נולד, גדל והתחנך בכרכור לדוד ומלכה גלעדי, ילידי פולין. בהיותו נער, עבד בקטיף תותים וצביעת צינורות וחיבורי אינסטלציה במתקני מקורות. החל את חייו המקצועיים במהלך שירותו הצבאי בלהקת פיקוד מרכז. בשנת 1968, לאחר שחרורו השתתף במחזמר "איי לייק מייק" ו"לחיי הסוסים" בתיאטרון גיורא גודיק. ב-1969 הוציא את אלבומו הראשון. ב-1970, השתתף בסרט "לופו" בתפקיד החייל עמוס. בשנת 1971, הוציא תקליט שדרים. באותה תקופה כתב מילים לשירים שביצעו אחרים, בין השאר את השיר "את ואני נולדנו בתש"ח", שזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון 1973 ללחן של יגאל בשן, לעיבוד של אלדד שרים ובביצוע של עדנה לב. בשנת 1976, השתתף בסרט ההמשך "לופו בניו יורק".
במהלך שנות ה-70, נסע גלעדי לארצות הברית, שם למד קולנוע, תיאטרון ואמנות פלסטית במכללת קווינס. הוא גם הופיע ועסק בחזנות, תחביבו מימי נעוריו בכרכור. בשנות ה-80 חזר לישראל והעלה הצגת בידור, בה ביצע חיקויים של אמנים ופוליטיקאים. ב-1986 נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 1986 שהתקיים בנורווגיה יחד עם הזמרת שרי צוריאל; שירם "יבוא יום" הגיע למקום ה-19, האחד לפני האחרון בתחרות. ב-1987 חבר לגדי יגיל במופע הבידור המצליח "המוסד לבידוח לאומי" בבימויו של ישראל פוליאקוב.
בשנת 1991 השתתף בסרטו עטור הפרסים של יעקב גולדווסר "מעבר לים" וזכה בשבחים רבים על משחקו.
בשנת 2001 שיחק בסרטו של צבי שיסל "אסקימו לימון: החגיגה נמשכת".
בתחילת שנות האלפיים, חזר לתודעה והפך לשם דבר בזכות אזכור שמו באמרת הכנף: ”אתה אמרת את השם המפורש... שרי צוריאל ומוטי גלעדי” ששורבט פעמים רבות בתוכנית הקאלט חלומות בהקיציס.
בשנת 2002 העלה מופע מוזיקלי ביידיש בשם "געפילטע פריש", וב-2007 כיכב גלעדי בפסטיבל היידיש בוורשה. בשנת 2010 גילם את "עוזי הרזה" בסדרת הטלוויזיה חסמבה דור 3. בשנת 2011 שיחק בתפקיד הראשי בהצגה "נאַפאָלעאָנס אוצר" (האוצר של נפוליאון) של תיאטרון יידישפיל. בנוסף, היה אורח קבוע בתוכנית "לילה חי" של רשת ב'. בשנת 2012 השתתף גלעדי בסרט הקולנוע "רווקה פלוס". החל מ-2014, מופיע גלעדי עם בתו דורין במופע "יידיש מיין אוצר".
בשנת 2015 השתתף בעונת ה-VIP השנייה של תוכנית המציאות "האח הגדול" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2020 שיחק בסדרת המערכונים "שב"ס". בשנת 2022 שיחק את שפיץ בסדרה "מי שמע על חווה ונאווה" ששודרה ב-yes.
חייו האישיים
גלעדי היה נשוי לאורנה לידאי עד פטירתה ב-1993 וממנה יש לו שלושה ילדים: עידן, ליעד ודורין.
גלעדי מתגורר בקיסריה.
גלעדי, הנחשב כמקורב לבנימין נתניהו, טען כי הוא הוגה השורה "Let's Talk דוגרי", אותה הפנה נתניהו ליו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן בנאומו בעצרת האו"ם בספטמבר 2011, ואשר היוותה אחת השורות הבולטות בנאום מבחינת השיח הציבורי.
צבי מזאל
צבי מַזאֵל (נולד ב-4 במרץ 1939), מזרחן ודיפלומט ישראלי כיהן כשגריר ישראל ברומניה, במצרים ובשוודיה. עמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
קורות חיים
מזאל נולד בבני ברק. הוא שירת בצה"ל בשנים 1956 עד 1958. לאחר שירותו הצבאי למד בצרפת תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני במכון למדע המדינה פריז.
ב-1966 הצטרף לסגל הדיפלומטי של משרד החוץ. הוא שימש כחוקר במכון למחקר מדיני של משרד החוץ ומזכיר ראשון במדגסקר בשנים 1969 עד 1973. בהמשך שימש נספח פוליטי בשגרירות ישראל בצרפת עד 1977. לאחר שובו שימש חוקר בכיר במכון למחקר מדיני. ב-1979 מונה לסגן מנהל ענף מצרים. בשנים 1980 עד 1982 שימש יועץ מדיני בשגרירות ישראל בקהיר בירת מצרים. ב-1983 מונה לסגן מנהל מחלקת אפריקה, ובהמשך למנהל מחלקת מצרים וצפון אפריקה. במקביל עמד בראש ועד העובדים של משרד החוץ. בשנים 1987 עד 1989 כיהן כראש מחלקת מזרח אירופה במשרד. באוגוסט 1989 מונה לשגריר ישראל ברומניה. הוא כיהן בתפקיד בתקופת המהפכה הרומנית, שבה הופל המשטר הקומוניסטי והוצא להורג ניקולאה צ'אושסקו. ב-1992 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ הממונה על אגף אפריקה. בעקבות הסכמי אוסלו חלה פריחה ביחסי ישראל עם מדינות אפריקה, ובתקופת כהונתו של מזאל חודשו היחסים עם 19 מדינות אפריקאיות. בדצמבר 1996 מונה לשגריר ישראל במצרים וכיהן בתפקיד עד 2001. שימש כמומחה מיוחד לענייני ערבים. בדצמבר 2002 מונה לשגריר ישראל בשוודיה וכיהן בתפקיד עד 2004.
ניקולאי יארושנקו
ניקולאי אלכסנדרוביץ' יארושנקו (ברוסית: Николай Александрович Ярошенко; 13 בדצמבר (על פי הלוח היוליאני: 1 בדצמבר) 1846 – 7 ביולי (על פי הלוח היוליאני: 26 ביוני) 1898) היה צייר רוסי (אוקראיני).
צבי מזאל
קורות חיים
בינואר 2004 התפרסם מזאל כשחיבל במיצג "שלגיה וטירוף האמת" של האמן השוודי-ישראלי דרור פיילר, בו הוצגה תמונתה של המחבלת שביצעה את הפיגוע במסעדת מקסים בטענה ש"המיצג מעודד רצח עם". בעקבות הפרשה זומן לבירור במשרד החוץ השוודי וזכה לתמיכת בכירי משרד החוץ הישראלי וכן של שר החוץ סילבן שלום וראש הממשלה אריאל שרון.
ניקולאי יארושנקו
קורות חיים
יארושנקו נולד בעיר פולטבה (אז הייתה העיר חלק מהאימפריה הרוסית, כיום היא באוקראינה), והיה בנו של קצין בצבא הקיסרי הרוסי. יארושנקו צעד בנעלי אביו, והחל בקריירה צבאית, אולם במקביל למד אמנות בבית הספר של איוואן קראמסקוי, ובהמשך באקדמיה הקיסרית לאמנויות שבסנקט פטרבורג.
צבי מזאל
קורות חיים
מאז פרישתו משמש עמית-חוקר ומנהל האתר בערבית במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה. כמו כן הוא כותב טורי דעות באתרי האינטרנט ynet ו-nrg מעריב.
ניקולאי יארושנקו
קורות חיים
בשנת 1876 היה ממייסדי תנועת האמנים "הנודדים" אשר יצאה נגד המוסכמות של האקדמיה, וכונה "המצפון של הנודדים" בשל עמידתו על עקרונות התנועה אשר היה ממנסחיה.
צבי מזאל
קורות חיים
צבי מזאל נשוי למישל, סופרת ומתרגמת שהכיר בעת לימודיו בצרפת, והוא אב לשלושה.
ניקולאי יארושנקו
קורות חיים
בשנת 1892 פרש יארושנקו מהצבא הרוסי בדרגת מייג'ור גנרל.
בשנות חייו האחרונות התגורר בקיסלווודסק, בה נפטר ונקבר בשנת 1898.
יארושנקו התמקד בציור דיוקנאות, וציורים תקופתיים, בהתאם לעקרונות הנודדים אשר באו לעשות ביצירות שימוש סוציאלי וחברתי. ביצירותיו מתאר יארושנקו בסגנון ריאליסטי עינויים, מאבק חברתי, ואת מצבם הכלכלי והחברתי הקשה של פשוטי העם ברוסיה.
כנסיית סן-רוק (פריז)
כנסיית סן-רוק בפריז (בצרפתית: Église Saint-Roch) היא כנסייה קתולית בפריז, הבנויה בסגנון הבארוק המאוחר. היא ממוקמת ברחוב סנט-אונורה 284 ברובע הראשון. הכנסייה נבנתה בשנים 1653–1740, לפי התוכניות המקוריות של ז'אק למרסייה. אורכה 126 מ' והיא אחת הכנסיות הגדולות ביותר בפריז. היא מוכרת החל מדצמבר 1914 כמונומנט היסטורי של צרפת. הכנסייה מורכבת משורת קפלות. אחת מהן מוקדשת לשושנה הקדושה לזכר כנסייה קודמת בשם זה שעמדה במקום הזה בעבר. מעל המזבח רואים בקפלה זו ציור קיר שבו מציגים את שושנה הקדושה נמלטת מפני תוקפיה ומרימה מבטה השמימה בציפייה לעזרה. בכנסייה זו התחתן המרקיז דה סאד ב-17 במאי 1763. כאן לקח הצייר רנואר בילדותו שיעורי פיתוח קול, בתקופה שנגן העוגב של הכנסייה היה שארל גונו. רחבת הכנסייה הייתה זירת קרבות בימי המרד המלוכני ב-5 באוקטובר 1795 (13 ונדמיאר, השנה ד). הכנסייה נשדדה בימי המהפכה הצרפתית אך חלק מחפצי הערך שלה חזרו אליה בנוסף ליצירות אמנות שמקורן בכנסיות פריזאיות אחרות. המקום פעיל מבחינת השירות הדתי, ומכונה "פרוכיה של האמנים". זאת מכיוון שכאן נקברו אמנים אחדים או נוהלו טקסי הלווייה שלהם. סיבות נוספות לכינוי הן אוסף חפצי האמנות השמורים בתוכה ותפקודה כמקום צדקה לאמני במה.
היסטוריה
בשנת 1521 סוחר בשם ז'אן דינושו (Dinocheau) בנה קפלה המוקדשת לסוזאן הקדושה בפרבר "פובור סנט אונורה" על יד פריז ב-1577 הרחיב אותה אחיינו אטיין דינושו והפך אותה לכנסייה גדולה יותר. ב-1629 היא הייתה לכנסייה פרוכיאלית ועברה שיפוצים נוספים. ב-1653 הניח במקום המלך לואי הארבעה עשר שהיה עדיין ילד, את האבן היסוד לכנסיית סן-רוק הנוכחית, כשהוא בא בליווי אמו, אן מאוסטריה. במקור תוכנן הבניין על ידי ז'אק למרסייה. עבודות הבנייה נעצרו בשנת 1660 וחודשו ב-1701 תחת פיקוחו של האדריכל ז'אק ארדואן-מנזאר, אחיו של ז'ול ארדואן-מנזאר היותר מפורסם. הבנייה הושלמה רק בשנת 1754
אישים קשורים לכנסייה ותולדותיה
בכנסייה הובאו לקבורה דני דידרו, הרוזן דה גראס, הברון ד'אולבאק, אנרי מלורן-ארקור, המחזאי פייר קורניי, אנדרה לה נוטר, מארי-תרז רוסה-ז'ופרן ומארי-אן מבורבון, בת של המלך לואי הארבעה עשר. ב-1791 כמה מהקברות הועתקו לכאן ממנזר היעקובינים בסנט אונורה, אחרי שהמנזר הופקע לטובת מועדון היעקובינים. מדובר בקברותיהם של האיש הצבא פרנסואה דה קרקי (1687-1629) שתוכנן על ידי שארל לה ברן, ובוצע על ידי אנטואן קואזבו והצייר פייר מיניאר (1695-1612) נקברו בכנסיית רוק הקדוש גם סזאר דה ונדום (1664), רנה דיגה-טרואן (1736), קלוד אדריאן הלווטיוס (1771), וז'אן אונורה פרגונאר (1806)). אישים אחרים כמו המרקיז דה סאד, המרקיז דה לפייט וסבסטיאן דה וובאן נמנו עם אלה שהתחתנו כאן.
אחרי תבוסת המרד הפולני מנובמבר 1830 כנסיית סן-רוק הפכה להיות נודעת כ"הכנסייה הפולנית" בגלל הגולים הפולנים הרבים שפקדו את המיסה בה, בין השאר גם פרדריק שופן ש,יש אומרים, כי הלחין מנגינה לתפילה "Veni Creator" אותה ניגן בעצמו בעוגב הכנסייה. ב-18 בנובמבר 1880 התחתן בכנסייה הנסיך רולאן בונפרט ובחירת ליבו, מארי-פליקס בלאן.
אסלאן מסחאדוב
אסלאן (חאלד) אלייביץ' מסחאדוב (בצ'צ'נית: Масхадан Али кант Аслан, ברוסית: Аслан Алиевич Масхадов; 21 בספטמבר 1951 - 8 במרץ 2005) היה מנהיג בדלני צ'צ'ני ונשיאה השלישי של "הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה", השם שנתנו הבדלנים הצ'צ'נים למדינה שהקימו לאחר התמוטטות ברית המועצות, שחרבה במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
מסחאדוב נודע כמי שזכה לניצחונות רבים על הרוסים במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, שהניצחון הצ'צ'ני בה איפשר את הקמתה של הרפובליקה העצמאית דה פקטו של איצ'קריה. בינואר 1997 נבחר לנשיאה השלישי של הרפובליקה. בעקבות תחילת מלחמת צ'צ'ניה השנייה באוגוסט 1999, ירד למחתרת והנהיג לוחמת גרילה נגד הצבא הרוסי בצ'צ'ניה. הוא נהרג על ידי הרוסים בפשיטה על טולסטוי-יורט, כפר בצפון צ'צ'ניה, במרץ 2005.
חייו עד למלחמת צ'צ'ניה הראשונה
מסחאדוב נולד במחוז קרגנדה שבקזחסטן בעת שזו הייתה חלק מברית המועצות, בכפר קטן בשם שאקאי, אליו הגיעה משפחתו לאחר שגורשה מצ'צ'ניה במהלך מבצע עדשה, גירושם ההמוני של הצ'צ'נים ממולדתם בפקודת סטלין ב-1944. ב-1957 התיר חרושצ'וב לצ'צ'נים לשוב למולדתם, ומסחאדוב ומשפחתו שבו לצ'צ'ניה. בגיל 17 נישא מסחאדוב לקוסמה. הנישואים הביאו לעולם בן ובת.
משבגר מסחאדוב, התגייס לצבא הסובייטי, וסיים את בית הספר לקציני חיל התותחנים בטביליסי ב-1972. לאחר סיום לימודיו שרת בתפקידי פיקוד זוטרים ביחידת תותחנים באזור ולדיווסטוק. בשנים 1978 - 1981 למד באקדמיה צבאית של חיל התותחנים בסנקט פטרבורג. לאחר מכן הוצב בהונגריה, שם פיקד על גדוד תותחים מתנייעים. ב-1986 הועל לדרגת קולונל ונשלח לוילנה, שם שירת כמפקד אגד ארטילרי. ב-1990 מונה לסגן מפקד אוגדה. בינואר 1991 השתתף בניסיון הכושל של החיילים הסובייטים להחזיר את ליטא לברית המועצות בכוח, באמצעות השתלטות על תחנות הטלוויזיה, המכונה בליטא "אירועי ינואר". ב-1992, עם התפרקות ברית המועצות, פרש מהשירות הצבאי ושב לצ'צ'ניה. בצ'צ'ניה מונה למפקד ההגנה האזרחית של הרפובליקה הצ'צ'נית בין 1992 לנובמבר 1993.
בקיץ 1993 נטל מסחאדוב חלק בפשיטות נגד המתנגדים לשלטונו של ג'וחר דודייב במחוזות צ'צ'ניה השונים. בנובמבר 1993 הביאה מרידה כושלת נגד דודייב להחלפתו במסחאדוב של מפקד הצבא הצ'צ'ני ויסקאן שחבוב, החל במרץ 1994.
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה
עם פרוץ מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, בדצמבר 1994, היה מסחאדוב הדמות הצבאית הבכירה בצד הצ'צ'ני, ותרם תרומה מכרעת לניצחון הצ'צ'ני במלחמה. מסחאדוב היה סגן היושב ראש הראשון של מועצת ההגנה של איצ'קריה (יושב ראש היה הנשיא דודייב), וראש המטה הכללי של הצבא. בתפקידים אלו ארגן את הגנת הבירה גרוזני במהלך הקרב על גרוזני בשנת 1994. מסחאדוב פיקד על הגנת העיר מארמון הנשיאות. בפברואר 1995 קידם דודייב את מסחאדוב לדרגת "גנרל דיוויזיה" המקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל.
מיוני 1995 לקח מסחאדוב חלק בשיחות השלום בגרוזני. ביוני 1996 בעת השיחות בנאזרן שבאינגושטיה, חתם מסחאדוב בשם הרפובליקה של איצ'קריה על פרוטוקול משותף, אך זה לא הוביל להפסקת הלחימה. באוגוסט 1996 לאחר שכוחות צ'צ'נים הנחילו לרוסים תבוסה עקובה מדם וכבשו את גרוזני, ניהל מסחאדוב שיחות עם אלכסנדר לבד, וב-31 באוגוסט 1996 חתם על "הסכם חאסאב-יורט", הסכם הפסקת אש שסימן את סופה של מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
נשיא צ'צ'ניה
באפריל 1996 נהרג הנשיא דודייב, ואת מקומו מילא כנשיא בפועל זלימחאן יאנדרבייב. ב-17 באוקטובר 1996 התמנה מסחאדוב לראש ממשלת איצ'קריה, ונשאר בתפקיד ראש המטה הכללי ושר ההגנה. בדצמבר 1996 הכריז על מועמדותו לנשיאות בבחירות שאמורות היו להיערך לדרישת הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה (OSCE). שני המועמדים האחרים היו שאמיל באסייב וזלימחאן יאנדרבייב.
הבחירות נערכו תחת פיקוח של משקיפי ה-OSCE והאומות המאוחדות, ומסחאדוב זכה בהן לרוב של 60% מהקולות, ואף קיבל את ברכת נשיא הפדרציה הרוסית, בוריס ילצין שהבטיח להתקדם לקראת יחסים תקינים עם צ'צ'ניה. ב-12 בפברואר 1997 הושבע מסחאדוב לתפקידו. הוא השאיר עצמו בתפקיד ראש הממשלה, וחיסל את תפקיד שר ההגנה. הוא הותיר בידיו את משרת מפקד הכוחות המזוינים. ב-12 במאי 1997 הגיע לשיא הקריירה הפוליטית שלו כאשר חתם על הסכם שלום עם ילצין בקרמלין.
בין שתי המלחמות הצ'צ'ניות
בתחילת 1997 כאשר נכנס מסחאדוב לתפקידו, היו כחצי מיליון מאזרחי צ'צ'ניה (כ-40% מאוכלוסייתה) עקורים וחסרי בית, וחיו במחנות פליטים ובכפרים צפופים יתר על המידה. הכלכלה הייתה הרוסה, והשליטה בצ'צ'ניה שמחוץ לגרוזני הייתה נתונה בידי מיליציות מקומיות, שסירבו להתפרק מנשקן. מעמדו הפנימי בצ'צ'ניה היה רעוע, ואך החמיר, שכן בהדרגה איבד את שליטתו בבאסייב ובמנהיגי המיליציות. אפילו סגנו ארסאנוב הפך ליריבו הפוליטי. צ'צ'ניה הפכה למקום בו ניתנה יד חופשית לפשע המאורגן, והחטיפה הפכה למקור הכנסה מקובל.
בשנת 1997 הוציא לאור בגרוזני ספר ושמו "החיים מעל הכבוד".
באוגוסט 1997 הכריז מסחאדוב כי השריעה היא החוק המקובל בצ'צ'ניה. כן ניסה לעצור את צמיחת זרם הוהאביה האסלאמי, וזרמים פונדמנטליסטים אחרים, בהם תמך באסייב, ובכך יצר נתק בהנהגת הבדלנים הצ'צ'נים בין פונדמנטליסטים איסלמים ולאומנים צ'צ'נים. מסחאדוב שרד כמה ניסיונות התנקשות, ב-23 ביולי 1998 וב-21 במרץ וב-10 באפריל 1999. מסחאדוב האשים את שירותי הביון הרוסיים, אך ייתכן כי התנקשויות אלו בוצעו בידי קיצונים אסלאמיים או בידי אנשי הפשע המאורגן.
מלחמת צ'צ'ניה השנייה
בקיץ 1999 פלשו יחידות טרור של בדלנים צ'צ'נים ואיסלמים קיצונים, בראשות באסייב ואיבן אל-חטאב, אל שכנתה של צ'צ'ניה, דאגסטן רפובליקה אוטונומית המהווה חלק מהפדרציה הרוסית. היה זה המהלך בו התחילה מלחמת צ'צ'ניה השנייה. הפלישה, כמו גם סידרה של התקפות טרור חסר תקדים נגד מבני מגורים במוסקבה ובערים רוסיות אחרות, שגבו בספטמבר 1999 את חייהם של מאות אזרחים, יוחסה לממשל הרפובליקה הצ'צ'נית של איסקריה, על אף שמסחאדוב גינה את הפלישה, והכחיש כל קשר להתקפות הטרור על הבניינים ברוסיה. ב-1 באוקטובר 1999 הכריז ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין כי אין כל לגיטימציה לממשלו של מסחאדוב ושל הפרלמנט הצ'צ'ני. פוטין שלח כוחות רוסיים לצ'צ'ניה והבטיח לעם הרוסי הכרעה מהירה.
מסחאדוב עשה כל שביכולתו כדי לנתק עצמו באופן פומבי מאנשי בסאייב הלוחמים בדאגסטן. הוא הכריז על תוכנית לחיסול המיליציות המורדות, אך הצעתו זו נדחתה על ידי הרוסים. בתגובה הכריז מסחאדוב על "מלחמת קודש" כלפי הרוסים אם אלו יפלשו לצ'צ'ניה. כן הוכרז משטר צבאי, וגויסו מילואים. ב-21 באוקטובר תקפו הרוסים את גרוזני בטילים. ההתקפה הרגה מאות אזרחים, ובניין הנשיאות של מסחאדוב היה אחת המטרות המשוערות של התקיפה.
לאחר שהכריעו את הפולשים לדאגסטן, המשיכו הכוחות הרוסים בדרכם לצ'צ'ניה. לאחר מצור על גרוזני בין סוף 1999 לפברואר 2000 עזבו כוחותיו של מסחאדוב את העיר, ומסחאדוב ירד למחתרת, והפך ל"מבוקש מס' 2" אחרי באסייב, כשעל ראשו פרס בן עשרה מיליון דולר. הוא המשיך להנהיג את כוחות המורדים מבחינה פוליטית, אך אין לדעת מה היה תפקידו בהיררכיה הצבאית. הוא הציע מספר פעמים בשנת 2000 את נכונותו לשיחות שלום ללא תנאים מוקדמים, הצעה שחזרה בשנים שלאחר מכן. אך הצד הרוסי המשיך להתעלם מהצעות אלו.
מסחאדוב המשיך להטיף להתנגדות מזוינת נגד מה שראה ככיבוש רוסי, אך התנגד להתקפות על אזרחים. יש האומרים כי תמך בהתנקשות בחיי ראש הממשלה הפרו-רוסי אחמד קדירוב בצ'צ'ניה, וגינה את ההתנקשות בחיי הנשיא לשעבר יאנדרבייב בקטר ב-2004. מסחאדוב הכחיש כל מעורבות במעשי הטרור המחריפים והולכים נגד אזרחים רוסים שביצעו תומכי באסייב, וזאת באמצעות דוברים בארצות זרות, ובמיוחד בלונדון. את מבצעי הטבח בילדי בית הספר בבסלאן כינה "מטורפים" והבטיח כי לאחר שישוב לשלטון ישפוט את באסייב על חלקו בפרשה זו, אך האשים את הרוסים כי באכזריותם דחפו את מבצעי הטבח לבצע את מעשיהם.
ב-15 בינואר 2005 פקד על נאמניו להפסיק את פעולות האיבה, פרט לפעולות הדרושות לשם הגנה עצמית, הן בתוך צ'צ'ניה והן מחוצה לה, עד לסוף פברואר, יום השנה ה-61 למבצע עדשה בו גירש סטלין את הצ'צ'נים ממולדתם, וזאת כמחווה של רצון טוב, ושוב קרא לסיום המשבר בדרך של משא ומתן. הנושא ונותן מטעמו, אומאר חמבייב, אמר כי הצ'צ'נים אינם מחפשים עוד עצמאות, כי אם 'בטוחות לקיומה של האומה הצ'צ'נית'. על אף שגם באסייב תמך בהפסקת אש חד צדדית זו, לא ניתן לה כל מענה מצד ההנהגה הרוסית, שהמשיכה בסירובה לשאת ולתת עם הצ'צ'נים המורדים.
מותו
ב-8 במרץ 2005 הודיע ראש שירות הביטחון הפדרלי (FSB), ניקולאי פטרושב כי כוחות מיוחדים של ה-FSB השתתפו במבצע בכפר טולסטוי-יורט, שבמהלכו נהרג מסחאדוב. פטרושב אמר שכוונת הכוחות הייתה לתפוס את מסחאדוב בעודו חי, לשם חקירתו, אך הוא נהרג במקרה כאשר רימון יד הושלך אל הבונקר בו הסתתר. גופתו של מסחאדוב הוצגה בטלוויזיה הרוסית. פוטין חילק מדליות לחיילים שהשתתפו במבצע. כמה ימים לאחר מכן הודיעו המורדים הצ'צ'נים כי עבדול-חלים סאדולייב קיבל את תפקידיו של מסחאדוב.
ממשלת הפדרציה הרוסית סירבה להעביר למשפחתו של מסחאדוב את גופתו לקבורה, ומסתירה את מקום קבורתו.
פסקואלה אנפוסי
בוניפאצ'י דומניקו פסקואלה אנפוסי (באיטלקית: Bonifacio Domenico Pasquale Anfossi, נולד ב-5 באפריל 1727, נפטר בפברואר 1797) היה מלחין אופרה איטלקי. אנפוסי נולד בטאג'ה, ליגוריה ולמד אצל ניקולו פיצ'יני ואנטוניו זאקיני. עיקר עבודתו התנהל בלונדון, ונציה ורומא.
קריירה
אנפוסי, שכיוון לקריירה של נגן מקצועי, למד נגינה בכינור בקונסרבטוריון לורטו בנאפולי בשנים 1744 עד 1752 וניגן בתזמורת אופרה במשך עשר שנים. בהמשך פנה ללימודי הלחנה אצל זאקיני ופיצ'יני. הביצוע הראשון של יצירה פרי עטו, האופרה בופה "La Serva Spiritosa", היה בקרנבל של רומא בשנת 1763, אף כי עובדת היותו מלחין האופרה לא נקבעה בבירור בזמן ההוא. נראה, שהעדיף לעבוד בהנחיית מורו, זאקיני, בהשלמת יצירותיו של חונכו. מכל מקום, פריצת הדרך שלו הגיעה עם הדרמה ג'וקוזו "L'incognita perseguitata בשנת 1773, ברומא.
עד 1762 כתב אנפוסי כ-30 אופרות, שבוצעו בעיקר בוונציה וברומא, אם כי מדי פעם הגיעו לידי ביצוע גם בחלקים אחרים של איטליה ובווינה. האופרה הראשונה שלו שהוצגה בלונדון הייתה "Il trionfo della costanza" בשנת 1782. הוא כיהן במשרת מנהל מוזיקלי בלונדון עד 1786 והעלה שם חמש מן האופרות שלו עצמו וגרסאות חלופיות של יצירות מאת מלחינים אחרים, כגון "אורפאו" של גלוק עם מוזיקה משלימה מאת יוהאן כריסטיאן באך והנדל. לא תמיד התקבלו יצירותיו בחיוב: מבקר אחד כתב על האופרה האחרונה שלו בלונדון, "L'inglese in Italia", "המוזיקה סובלת בעליל מחדגוניות מייגעת".
אנפוסי חזר לאיטליה וזכה מחדש באמון הקהל הרומאי בפארסה "Le pazzie de' gelosi" בקרנבל של 1787. בשנת 1789 נעצר רצף יצירתו האופראית, שלא נפסק במשך 20 שנה, ואנפוסי הגביל את עצמו למוזיקה כנסייתית. הוא התמנה למאסטרו די קאפלה של בזיליקה סן ג'ובאני אין לטראנו, ובמשרה זו התמיד עד מותו ב-1797.
יצירתו
מכלול יצירתו של אנפוסי אינו מוכר בשלמות, אבל הוא חיבר לפחות 60, ואולי 70 או יותר אופרות, ולפחות 20 אורטוריות בלטינית ואיטלקית. סגנון יצירותיו המוקדמות דומה, שלא במפתיע, לזה של מוריו, פיצ'יני וזאקיני, עם הרמוניה דיאטונית ומלודיה מושפעת לסירוגין. סגנון התזמור שלו השתנה במידה ניכרת במהלך שנות עבודתו; הוא עשה שימוש באפקטים צבעוניים יותר באמצעות כתיבה לכלי נשיפה מעץ. עד אמצע שנות ה-70' של המאה ה-18 ניכרה באופרה בופה שלו העדפה לאריה מסוג הדה קאפו המיושן והטהור, בכוונה להתקדם, כמו ביצירותיו הקומיות, לתרוצות שצורתן חופשית יותר. נראה שהעדיף תרוצות ארוכות יותר כמו סיומים, וכן גילה העדפה ברורה למומנטים ולפראזות סנטימנטליים.
ביקורת נמתחה על המוזיקה של אנפוסי מיסודה, כלוקה בחסר מבחינה דרמטית וחלשה באפיון דמויותיה. דמויות הבופו שלו לא היו, על פי רוב, מקוריות כאלה של כמה מבני זמנו, כמו צ'ימרוזה ופאיזיילו, ואילו המוזיקה שלו לאופרה סריה סטריאוטיפית במידת מה.
רק ב-20 השנים האחרונות זוכות יצירותיו של אנפוסי להערכה מחודשת, הודות להפקות שונות כמו Giuseppe riconosciuto. יצירות משלו בוצעו בפסטיבל זלצבורג של שנת 2005.
קישורים חיצוניים
.
האדמירליות
האדמירליות (באנגלית: The Admiralty) הייתה עד 1964 הגוף השלטוני האחראי לניהולו של הצי המלכותי בממלכת אנגליה ואחר כך בממלכה המאוחדת. בתחילה מילא את התפקיד אדם אחד, ומהמאה ה-18 ואילך, כמעט ברציפות, הייתה הפעלתו של הצי המלחמתי מסורה בידי הלורדים הממונים של האדמירליות (Lords Commissioners of the Admiralty), שהיוו את מנהלת האדמירליות (Board of Admiralty).
ב-1964, במסגרת רפורמה בה אוחדו שלושת המיניסטריונים הצבאיים למשרד אחד, הועברו תפקידי האדמירליות לידי מנהלת האדמירליות החדשה (Admiralty Board), ועדה של מועצת ההגנה התלת-זרועית, המהווה חלק ממשרד ההגנה. מנהלת האדמירליות החדשה מתכנסת פעמיים בשנה בלבד, והפיקוח על הניהול השוטף של הצי מסור בידי מנהלת הצי (Navy Board, אין לבלבל בינה לבין מנהלת הצי ההיסטורית המתוארת בהמשך). כיום מקובל לכנות את כל הגופים האחראים לניהולו של הצי המלכותי בשם האדמירליות.
במסגרת אותם שינויים מבניים הועבר תואר "הלורד אדמירל העליון של הממלכה המאוחדת", אך לא התפקיד, לידי הכתר הבריטי, וכיום נושא בו המלך צ'ארלס השלישי. גם התארים "תת אדמירל של הממלכה המאוחדת" ו"סגן אדמירל של הממלכה המאוחדת" קיימים כיום כתוארי כבוד בלבד.
היסטוריה
משרת "האדמירל של אנגליה" (או "לורד אדמירל" ולימים "הלורד אדמירל העליון") נוצרה ב-1400 לערך, אם כי קדמו לה תפקידי אדמירל הים הצפוני ואדמירל הים המערבי. בשנת 1546 הקים המלך הנרי השמיני את "מועצת הצי" (Council of the Marine), שהפכה לימים למנהלת הצי (Navy Board), כדי לפקח על התחומים האדמיניסטרטיביים של הצי המלחמתי. הניהול המבצעי של הצי נותר בידי הלורד אדמירל העליון, שהיה אחד מתשעת שרי הכתר.
ב-1628 העביר המלך צ'ארלס הראשון את ניהול הצי מהלורד אדמירל העליון לוועדה בדמותה של מנהלת האדמירליות. תפקיד הלורד אדמירל העליון חודש ובוטל פעמים אחדות עד 1709, ומאז נותר כמעט ללא שינוי. (הלורד אדמירל העליון האחרון היה המלך לעתיד ויליאם הרביעי בתחילת המאה ה-19.)
ב-1831 בוטלה מנהלת הצי כגוף נפרד, ותפקידיה ותחומי אחריותה נמסרו לידי האדמירליות.
ב-1964 אוחדו האדמירליות, מיניסטריון המלחמה ומיניסטריון האווירייה למשרד אחד – מיניסטריון ההגנה. במשרד המורחב פועלות כיום שלוש "ועדות": "מנהלת האדמירליות", "מנהלת הצבא" ו"מנהלת חיל האוויר", בראש כל אחת מהן עומד שר ההגנה. כאמור, הניהול היומיומי של הצי המלכותי מסור לידי מנהלת הצי (Navy Board) החדשה.
מנהלת האדמירליות
כל זמן שנתקיים משרד הלורד אדמירל העליון (במרבית המאה ה-18, המאה ה-19 והמאה ה-20 עד העברת התואר לידי הכתר) הוא נוהל על ידי מנהלת האדמירליות, אשר שמה הרשמי היה הממונים על ניהול משרד הלורד אדמירל העליון של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד, וגו'. (השמות אנגליה, בריטניה הגדולה או הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד נתחלפו בהתאם לתקופה.)
חברי מנהלת האדמירליות נקראו הלורדים הממונים של האדמירליות, והם תמיד כללו הן אדמירלים, שנקראו "לורדים ימיים" (Naval Lords or Sea Lords), הן "לורדים אזרחיים", בדרך כלל פוליטיקאים. מספר המשתתפים המינימלי בישיבות המנהלת היה שני ממונים ומזכיר.
ראש מנהלת האדמירליות נקרא "הלורד הראשון של האדמירליות" והיה חבר קבינט ממשלת בריטניה. החל משנת 1806 נשא רק אזרח בתפקיד הלורד הראשון של האדמירליות, וקצין הים המפקד על הצי נקרא, כמו בימינו, הלורד הימי הראשון (First Sea Lord).
בנייני האדמירליות
מערכת הבניינים של האדמירליות שוכנת בין וייטהול, משמר הסוסים והמאל, וכוללת חמישה בניינים.
טירנוטיטאן
טירנוטיטאן (שם מדעי: Tyrannotitan; משמעות השם: "טיטאן עריץ") הוא סוג של דינוזאור תרופוד גדול ממשפחת הקרכרודונטוזאוריים אשר חי בקרטיקון התחתון לפני 118 מיליון שנה מזמננו באמריקה הדרומית.
מאפיינים
טורף גדול זה היה קרובם של הגיגאנוטוזאורוס והמפוזאורוס שחיו באותם אזורים בתקופה מאוחרת יותר. הוא הגיע לאורך 13 מטרים ולמשקל 7–9 טונות והיה בעל זרועות קטנות יחסית שדמו מאוד לזרועות הטירנוזאורוס המפורסם. תחילה סברו שהיה קרוב לטירנוזאורים עקב מראה העצמות, אך כשהפכו את מפרקי העצמות הם דמו יותר לאלה של גיגנוטוזאורוס. מאובני הטירנוטיטאן נמצאו בתצורות סרו ברקינו (Cerro Barcino Formation) שבצ'ובוט, ארגנטינה ב-2005.
היסטוריה של אוסטריה
פרהיסטוריה
הממצאים הארכאולוגיים השונים מהתקופה הפרהיסטורית מעידים על מספר תרבויות מובחנות, שהתקיימו בתחום אוסטריה בת ימינו במקביל או שירשו האחת את השנייה.
העדויות הראשונות ליישוב אנושי בשטח שכיום הוא אוסטריה מתוארכות לתקופה הפלאוליתית התיכונה, החל מלפני כ-250,000 שנים. ממצאים מתקופה זו התגלו במקומות כמו מערות ליד העיירה וייסנקירכן שבאוסטריה תחתית, והר שלנקן (Schlenken) ליד העיירה האליין. בתקופה זו אירופה כולה ואוסטריה בפרט היו מיושבות על ידי האדם הניאנדרטלי. אנשים אלו היו שבטים ציידים-לקטים נוודים. האדם המודרני הגיע לאוסטריה בתקופה הפלאוליתית העליונה, החל מכ-30,000 שנים לפני זמננו. מתקופה זו ידועים מספר פריטי אמנות פרהיסטורית כמו ונוס מווילנדורף.
בתחילת תקופת ההולוקן, לפני כ-10,000 שנים, התקדמו קרחוני האלפים צפונה לכיוון מינכן בת ימינו. תזוזה זו גרמה ליצירת נהרות גדולים ועמוקים מן הקרח שנמס באזור שנסוגו ממנו הקרחונים אשר יצרו את תבליט עמקי האלפים כפי שהם היום, וכמוכן אגמים בבוואריה ובזלצקמרגוט (Salzkammergut) שבזלצבורג.
בתקופה הנאוליתית (כ-7,000 שנים לפני זמננו) הגיעו האנשים לאזורים גבוהים יותר באלפים, והתפתחו הציד, הדיג, לקט המזון וכריית המלח, שהתירה את חותמה בעיירות דירנברג, האלשטט והאל. סביב שנת 4,500 לפנה"ס היגרו שבטי-משק מתקדמים מדרום-מערב אסיה אל מרכז גרמניה דרך עמק הדנובה. הגירה זו גרמה למפגש ראשוני ביניהם לבין שבטי הציידים המקומיים, והם התערו אלה באלה. אוכלוסייה זו עסקה בקדרות ובסחר עם תושבי חופי הים התיכון באבני חן ובגרזנים.
בין השנים 3,000 ו-1,800 לפנה"ס, תקופת האבן המאוחרת החלו אנשים להתיישב על שפת אגמי זלצקמרגוט, ובסביבות אותה תקופה החל המסחר דרך מעברי ההרים האלפיניים.
בין השנים 2,000 ו-400 לפנה"ס התערבבו זה בזה שבטים גרמניים דרומיים ומרכזיים עם אנשי תרבות ביקר (Beaker) שהגיעו מחצי האי האיברי. שבטים אילו סחרו בענבר מחופי הים הבלטי תמורת נחושת, קדרות וחרוזים מחופי הים התיכון.
בסביבות שנת 1,300 לפני הספירה התיישב שבט אילירי בשם נוריקי (Norici) למרגלות המזרחיות של האלפים. האיליריים היו שבטים הודו אירופים שישבו בחופים הצפוניים והמזרחיים של הים האדריאטי, שכללו את השבטים הדלמטים והפאנוניים, ונחשבים לאבותיהם הקדומים של האלבנים. לאחר התיישבותם למרגלות האלפים המזרחיים, השתרעה ממלכתם על החלק המערבי של חצי האי הבלקני, מהדנובה עד לאפירוס.
בתקופת הברונזה המאוחרת באזור התפתחה תרבות האלשטט (Hallstatt) במרכז אירופה, כשזו נקראה על שם העיר האוסטרית בעלת אותו השם. תרבות זו הוסיפה להתקיים עד תחילת תקופת הברזל המקומית (סביבות 450 לפנה"ס).
התרבות שירשה את תרבות האלשטט הייתה התרבות הקלטית לה טנה (La Tène), שהתקיימה גם היא ברוב ארצות מרכז אירופה, ומקורה היה בפלישת השבטים הקלטים ממערב אירופה בשנת 400 לפנה"ס. תחת תרבות זו התקיימה הממלכה הידועה הראשונה בשטחה של אוסטריה בת ימינו, היא ממלכת נוריקום (Noricum), סביב האלפים המזרחיים האוסטרים ומקורות הברזל שבהם. במקביל התפתח במערב אוסטריה שבט הרטים.
מחצבי הברזל שנמצאו באזור, וכמו כן המיקום האסטרטגי הביאו לחמידת האזור בידי הרומאים, והם הלכו וחדרו אליו לאיטם. בסביבות שנת 15 לפנה"ס השתלטו הרומאים סופית על האזור עד לדנובה, והקימו עליו את שלוש הפרובינקיות הרומיות רטיה, נוריקום ופאנוניה והביאו את הקץ על תרבות לה טנה.
התקופה הרומאית
לאחר כיבוש הרומאים חולק האזור לשלוש פרובינקיות. הרומאים פיתחו את השטחים החדשים שכבשו בעיקר באמצעות סלילת דרכים רבות ובניית ערים אשר הביאו לשגשוגם. בין הערים שזכו לפריחה תחת השלטון הרומאי היו וינדובונה (וינה) וקרנוטום (היינבורג), שהיו קודם לכן ערים קלטיות, וכן לאוריאכום (לורך), בריגאנטיום (ברגנץ), יואבום (זלצבורג), אוליבאבה (ולס), וירונום (סמוך לקלגנפורט), טאורניה (סמוך לשפיטל אן דר דראו) ופלביה סולבה (סמוך ללייבניץ), שייסדו הרומאים.
צפונית לדנובה התיישבו שלושת השבטים הגרמאניים מרקומנים (Marcomanni), קוואדי (Quadi) ווריסקי (Varisci). שבטים אילו פרצו תכופות את הגבול הרומאי בשנים 166–188, ועצרו את שגשוג הפרובינקיות, כשאליהם הצטרפו שבטים גרמאניים כמו גותים, רוגיאנים, לומברדים, ונדלים ואוסטרוגותים. בשנת 178 הסיג הקיסר מרקוס אורליוס את השבטים הפולשים, אך האזור לא הצליח לשוב לשגשוגו הראשון משום שהתפרצה בו מגפה.
במאה ה-3 החל לחץ חזק של פלישות מצד האלמאנים והגותים. בתחילה גברו הרומאים בהנהגתם של דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס, אך לאחר הצטרפותו של שבט הפרא ההוני במאה ה-5 נחלו הרומאים מפלה ניצחת והאזור נלקח מידם ונתמלא בשבטים גרמאניים.
ימי הביניים המוקדמים
במאות הבאות לנסיגת האימפריה הרומית, תחילת ימי הביניים, ידע אזור אוסטריה בת ימינו גלים של הגירת שבטים שונים על פניו. ביניהם היו הלומברדים, האווארים, הגותים, ההונים ואחרים, שיעדם היה חצי האי האפניני וגאליה, ובשנת 488 אף אולץ חלק מן העם הנוריכי המקומי לסגת לכיוון איטליה בידי השבטים הפולשים. לעומת זאת, שלושה שבטים שונים דווקא הקימו יישובי קבע באוסטריה: האלמאנים, שהגיעו משוואביה והתיישבו באזור פורארלברג, הבווארים, שהגיעו מבוהמיה והתיישבו באזור אוסטריה עילית ותחתית, זלצבורג וצפון טירול, והסלאבים, שהתיישבו באזור שטיריה, קרינתיה ודרום טירול. הסלאבים התערו בחברה שישבה באזור לפניהם, והקימו את ממלכת קאראנאטיה, בעוד האלמאנים התערבבו עם הבווארים.
בשנת 745 כבשו הבווארים את ממלכת קאראנאטיה, והחלו להתפשט ברחביה. ממלכתם זו המשיכה להתקיים עד שנת 788, אז הובסו בראש דוכסם טסילו השלישי על ידי קרל הגדול וממלכתם צורפה לאימפריה הקרולינגית.
בתקופה הקרולינגית החלו לפעול באזור נזירים אירים בחסות השלטון, שהביאו להתפשטות הנצרות. פעולתם של הנזירים הביאה גם לבירוא יערות והרחבת היישובים על חשבונם. האזור שולב גם במערכת הפיאודלית של האימפריה הקרולינגית. בשנת 798 נוסדה ארכיבישופות בעיר זלצבורג, כחלק מתהליך בשנות ה-730 שבו הוקמו עוד שלוש בישופויות בשלוש ערים שונות בבוואריה. זלצבורג, כאמור, הייתה ארכיבישופות, מעמד הנמצא מעל כל שאר הבישופויות באזור. העיר הפכה גם כן למרכז הפעילות הנוצרית בטריטוריות הסלאביות, מה ששימש גם כאמצעי להרחבת תחומה השיפוטי של האימפריה הקרולינגית.
בשנת 909 הביאה פלישת המדיארים לעצירת ההתפתחות האזורית, והחלו בכיבושיהם. המדיארים הובסו בשנת 955 בידי אוטו הגדול בקרב לכפלד.
לאחר תבוסת המדיארים הוקמו טריטוריות ספר באזור אוסטריה וסביבתה. לאחר המרד של דוכס בוואריה היינריך השני נלקחו ממנו שטחים השוכנים באזור אוסטריה בידי אוטו השני כעונש. השטחים, שנודעו מאוחר יותר כ"אוסטריכי", ניתנו לליאופולד הראשון מבאבנברג שהוכתר למרקיז האזור, וכך קמו שושלת באבנברג (Babenberg), ומדינת אוסטריה.
שושלת באבנברג
האזכור הראשון של מדינת אוסטריה הוא במסמך משנת 996, בו היא מוזכרת כ"אוסטריכי" (Ostarrichi), שפירושו בגרמנית עתיקה הוא "ממלכת המזרח" (ostar - מזרח, richi - ממלכה).
ממלכתם של הבאבנברגים השתרעה על השטחים שכיום הם אוסטריה עילית, תחתית, שטיריה (שהשיגו ב-1192) וקרינתיה. בשל נאמנותם לקיסר, קיבלו הבאבנברגים בתקופת שלטונו של היינריך השני ("יאזומירגוט") מעמד דוכסות, במסמך בשם "פריבילגיום מינוס" מאת הקיסר פרידריך הראשון. מאז היינריך ועד אחרון הבאבנברגים הם אחזו בתואר "דוכס" במקום "מרקיז".
לאחר מות בנו של לאופלד השישי, פרידריך השני ללא יורשים, הישות הטריטוריאלית האוסטרית ירדה בחשיבותה. התקופה שבאה לאחר מכן נקראה "תקופת האינטרגנום", כמה עשורים שבהם מעמד הממלכה היה נתון בוויכוח, כשהמלך אוטוקר השני, מלך בוהמיה שלט למעשה בדוכסויות אוסטריה, שטיריה וקרינתיה. אוטוקר שלט בדוכסות עד שנת 1278 כשמצא את תבוסתו ומותו בקרב נגד רודולף מהבסבורג בקרב דירנקרוט וידנשפיגן, והדוכסות הועברה לידו. כך קם בית הבסבורג, הבית ששלט באוסטריה לתקופת שיא של כ-640 השנים הבאות, עד שנת 1918.
ההתחלה (1278-1526)
בעקבות שקיעתה של שושלת באבנברג במאה ה-13 באה אוסטריה במהרה תחת שלטון אוטאקר השני מבוהמיה. לאחר תבוסתו של אוטאקאר לרודולף מהבסבורג בקרב דורקונט נעשה רודולף לשליט אוסטריה, ושושלתו, שושלת הבסבורג, שלטה באוסטריה כ-640 שנה. סביב המאות ה-14 וה-15 הרחיבו ההבסבורגים את שטחיהם והחלו לצבור מחוזות בקרבת דוכסות אוסטריה, שהייתה דוכסות קטנה שחלשה לאורך הדנובה ועל שטיריה. בשנת 1335 השיגו (אלברכט השני) את קרניולה (דוכסות קראין) שבסלובניה ואת קרינתיה, ובשנת 1368 את טירול. מחוזות אלו הפכו לחלק מהירושה שקיבלו השליטים ההבסבורגים, ונקראו "טריטוריות הירושה".
בהיסטוריה של שתי המאות ה-14 וה-15 היו הרבה עליות ומורדות. בהסכם נוינברג שהתרחש ב-1379 תחת שלטונם של אלברכט השלישי ולאופולד השלישי פוצלה אוסטריה ביניהם, אלברט החזיק באוסטריה עצמה, בעוד שלאופולד החזיק בטריטוריות הירושה. ב-1402 התרחש עוד פיצול, ארנסט הקשוח קיבל את שטיריה, קרינתיה וקרניולה, ופרידריך הרביעי את טירול ואת דרום מערב אוסטריה שהיה אוסף של טריטוריות הבסבורגיות. האיחוד מחדש בוצע על ידי פרידריך החמישי (קיסר האימפריה הרומית הקדושה) בנו של ארנסט הקשוח לאחר נפילת הטורים ההבסבורגיים אלברכט והבכירים הטירולינים.
בשנת 1438 נבחר הדוכס אלברכט מאוסטריה ליורש של חמו זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית לוקסמבורג. על אף שאלברכט מלך רק במשך שנה (כאלברכט השני, מלך גרמניה), מאז מלכותו כל קיסרי האימפריה הרומית הקדושה היו משושלת הבסבורג, מלבד חריגה אחת. ההבסבורגים החלו לרכוש שטחים רבים מחוץ לאדמות הירושה על ידי נישואים: בשנת 1477 המקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה, בנו היחיד של הקיסר פרידריך השלישי נשא לאשה את מארי מבורגונדיה שבצרפת וכך השיג את רוב מדינות השפלה וחלקים מצרפת לטובת בית הבסבורג; בנו שלו, פיליפ "היפה", נשא לאישה את הנסיכה חואנה ("המשוגעת"), יורשת אראגון וקסטיליה וכך השיג לטובת ההאבסבורגים את ספרד ונחלותיה האיטלקיות, אפריקאיות ונחלות העולם החדש; ונכדו, הקיסר קרל החמישי, בנו של פיליפ, שלט על שטח עצום שעליו לא מלך מעולם שום מלך אירופאי. טריטוריות הירושה של ההאבסבורגים נפרדו מן האימפריה האדירה בשנת 1556 כשהקיסר קרל החמישי עזב את השלטון לטובת אחיו הצעיר פרדיננד. פרדיננד נשא לאישה את אן מבוהמיה, יורשת אחיה לאיוש השני מלך הונגריה ובוהמיה וכך זכתה האימפריה גם בהן.
הרפורמציה והתעצמותה של אוסטריה (1526-1714)
אוסטריה ושאר שטחיה הושפעו במידה רבה מהרפורמציה הלותרנית, וזאת אף על פי שהשליטים ההבסבורגיים עצמם נשארו קתולים. קרל החמישי, שהיה קתולי אדוק, ניסה להניא את עמו מהרפורמציה ואף גינה את מרטין לותר אך לא הצליח במיוחד. בשלהי המאה ה-16 החלה ההתנגדות לרפורמציה להיות מורגשת, כשהארכידוכס פרדיננד, בעל החינוך הישועי פעל באופן נמרץ בדיכוי ה"כפירה" הרפורמציונית במחוזותיו, וכשנבחר ב-1619 לרשת את בן דודו מתיאס כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ונודע כ"פרדיננד השני" הוא יצא בניסיון נמרץ לחידוש הקתוליות בתחומי שלטונו.
למרות ההשלכות השליליות על שליטת בית הבסבורג באימפריה של אמצע מלחמת שלושים השנים, מערכות המלחמה תרמו לחיזוק השליטה בטריטוריות הירושה. חידוש הקתוליות בהונגריה מעולם לא הצליח.
בתקופת השלטון הארוכה של לאופולד הראשון (1657-1705) הגיע העימות האוסטרי - טורקי לשיאו. בעקבות ההגנה המוצלחת על וינה מפני הטורקים בקרב וינה כל הונגריה חזרה לשלטון אוסטרי מלא בהסכם קארלוביץ ב-1699. באותו הזמן, אוסטריה הייתה מעורבת בעוד עימות עם צרפת כשאוסטריה נלחמה בצרפתים במלחמה האנגלו הולנדית השלישית (1672-1679), במלחמת הברית הגדולה (1688-1697) ולבסוף במלחמת הירושה הספרדית (1701-1714), שבהן הצרפתים והאוסטרים (יחד עם בעלי הברית ההולנדים והבריטים) נלחמו על ירושת הטריטוריות העצומות של ההבסבורגים הספרדים. על אף שהצרפתים שמרו על השליטה על ספרד ומושבותיה עד לנכדו של לואי הארבעה עשר, לאוסטרים היה יתרון משמעותי בשלטון על מערב אירופה שכלל את ארצות השפלה הספרדיות לשעבר (שהיו כעת אוסטריות), את דוכסות מילאנו בצפון איטליה ואת נאפולי והאי סרדיניה בדרום איטליה.
קרל השישי ומריה תרזה (1711-1780)
לאחר מותו של קרל בשנת 1740, כצפוי, הוכחה חולשתה של יורשת העצר. השלום הופר בתחילה בידי פרידריך השני, מלך פרוסיה, שפלש לשלזיה, בטענה כי מריה תרזה לא ראויה להיות יורשת העצר משום היותה אישה, ועל כן תבע את הירושה לעצמו. במהרה הצטרפו אליו כוחות נוספים שניצלו את חולשתה של אוסטריה: קרל השביעי מבוואריה טען לירושת בוהמיה, וזה נתמך בידי מלך צרפת, שחמד את ארצות השפלה האוסטריות; הספרדים והסרדינים קיוו לקבל טריטוריה באיטליה והסקסונים קיוו לקבל טריטוריה שתחבר את ארצם לפולין. בסופו של דבר, למרות הכוח הגדול שלחם נגדה, הצליחה אוסטריה לשמור על כל נחלותיה, למעט שלזיה שנשארה בידי פרוסיה.
ב-1745 לאחר מותו של קרל השביעי, ירש אותו פרנץ מלוריין, בעלה של מריה תרזה והדוכס הגדול של טוסקנה (אותה קיבלו תמורת דוכסות לוריין שנמסרה לאחד הטוענים לכתר פולין שהיה מחותנו של מלך צרפת) ולבסוף נבלעה בממלכה הצרפתית, בתור קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכך החזיר לבית הבסבורג (שנקרא מאז בית הבסבורג-לוריין) את משרתו המסורתית. פרנץ אמנם שלט באופן רשמי, אך למעשה כל העניינים נוהלו בידי מריה תרזה.
גם לאחר סיום המלחמה עם חוזה אקס לה שפל לא סלחה מריה תרזה לפרוסים על כך שגזלו מידה את שלזיה וחיפשה הזדמנות להתקיף אותה. זה קרה כשהעזרה הגיעה אליה באופן מפתיע דווקא מהצד של הצרפתים, ולא מצדם של בני בריתה הבריטים וההולנדים. אירוע זה נקרא "התחלפות בעלות הברית של 1756". כך פרצה מלחמת שבע השנים, שבה האויבות המסורתיות, צרפת, רוסיה ואוסטריה, חתמו ברית ביניהן נגד פרוסיה, בעוד שזו כרתה ברית עם בריטניה. בסופו של דבר שלזיה נשארה בשליטת פרוסיה למרות הברית המשולשת שלחמה נגדה, ומריה תרזה לא השיגה את מטרתה.
גם לאחר המלחמה המשיכה הברית בין צרפת לאוסטריה, (שהחלה ב-1770 עם נישואיה של מארי אנטואנט ללואי השישה עשר). אך גם הסכנה שנשקפה מצדם של פרידריך הגדול מפרוסיה ויקטרינה הגדולה מרוסיה. מלחמת רוסיה טורקיה שארעה בשנים 1774–1768 גרמה למשבר רציני בפולין עם דרישתן של אוסטריה ופרוסיה לפיצוי על ההשתלטות הרוסית בבלקן. משבר זה הוביל בסופו של דבר לחלוקה הראשונה של פולין ב-1772, שבה קיבלה מריה תרזה כפיצוי את גליציה. במשך השנים הבאות השתפרו היחסים בין רוסיה לאוסטריה, וכשפרצה מלחמת הירושה הבווארית ב-1770 בעקבות שקיעת השושלת הבווארית של בית ויטלסבאך, מאנה רוסיה לעזור לבוואריה על אף שהייתה בת בריתה, על מנת שלא להילחם באוסטריה. המלחמה הסתיימה בסופו של דבר ב-13 במאי 1779 כמעט וללא שפיכות דמים, כשהרוסים והצרפתים גשרו על הסכסוך האוסטרי-פרוסי בקונגרס טשן. לפי ההסכם אוסטריה קיבלה את אזור אינפירטל (כיום באוסטריה עילית) מידי בוואריה.
בחזית הפנימית, הישגים צבאיים ופוליטיים לוו בהתרחבות כלכלית ואכלוס מחדש, כאשר אוסטריה נכנסה לתקופת הבארוק הגבוה עם שפע של מבנים חדשים, כולל ארמון בלוודר (1712–1783) וקארלסקירכה (1716–1737), מודגמים על ידי האדריכלים הגדולים של התקופה. אולם הכספים של ההבסבורגים הלכו והתרוקנו. הם הסתמכו על בנקאים יהודים כמו שמואל אופנהיימר כדי לממן את מלחמותיהם, אך לאחר מכן כמעט ופשטו את הרגל. המערכת הפיננסית באוסטריה נותרה מיושנת ולא מספקת. עד מותו של קרל השישי ב-1740 האוצר כמעט התרוקן לגמרי.
שלטון יוזף השני ולאופולד השני (1780-1792)
בשנת 1780, עם מותה של מריה תרזה, ירש אותה בנה יוזף השני, שהיה כבר קיסר מאז מותו של אביו פרנץ ב-1765. יוזף התנגד לרפורמציה באופן אדוק, ולצד זאת גם נחשב לאחת הדוגמאות הבולטות ביותר לאבסולוטיזם הנאור של המאה ה-18. הקיסר ניסה להביא תחת שליטתו את הכנסייה הקתולית ואת שלל אדמות האצולה, מה שהוביל להתמרמרות כלפיו במיוחד בהונגריה, בארצות השפלה האוסטריות.
משטרו של יוזף היה שאפתני ובמידה שווה לא ריאליסטי. הוא שאף לכרות ברית עם מלכת רוסיה יקטרינה הגדולה, מה שהוביל למלחמה עם האימפריה העות'מאנית ב-1787, שהייתה אויבתה הגדולה של רוסיה. הביצועים האוסטרים המלחמה היו לא מרשימים בלשון המעטה, והמחיר שהם גבו הוביל להתמרמרות נוספת כלפי הקיסר. לאחר מותו של יוזף ב-1790 רבות מתוכניותיו עלו בתוהו, עם פתיחת המרד בארצות השפלה, בהונגריה וחבל הבלקן.