cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kiss Me
גרסת של Sixpence None the Riche
הווידאו קליפ המקורי, בוים על ידי מפיק יחיד, סטיב טיילור, כמחווה של כבוד לקולנוען הצרפתי פרנסואה טריפו ולסרטו ז'ול וג'ים, נוצר בשחור לבן ובווידאו קליפ משחזרות סצנות קלאסיות רבות מהסרט. שתי גרסאות חלופיות לסרטון יצאו לאור גם לאחר מכן, בהן רואים את חברי הלהקה יושבים על ספסל בפארק, מנגנים וצופים בסצינות מתוך "She's All That" ודוסון קריק בטלוויזיה ניידת או שהוקרנה על מסך חיצוני. פרדי פרינץ ג'וניור ורחל לי קוק הופיעו בגרסת She's All That של הסרטון. גרסת הדוסון קריק של הקליפ הגיעה למקום הראשון של VH1 לכל חודש מאי 1999.
גרסת New Found Glory
הווידאו קליפ של ניו פאונד גלורי עקב סביב קבוצה גדולה של בני נוער הבונים בית עץ ממזרנים, ועורכים מסיבת גן עמוסה הכוללת קרב כריות ונשיקות, בזמן שחברי הלהקה יחד עם חברי פאראמור מבצעים את שיר סביבם. בזמן שהלהקות מופיעות, גבר צעיר, אותו מגלם המתופף צ'ייס דודס מלהקת Classic Addict, מקבל משימה לנשק כמה שיותר בנות במהלך המסיבה, לאחר כל נשיקה הוא סימן אותה על הזרוע השמאלית שלו בעט שחור. לאחר שכמעט נישק גבר (שהוא חשב שהוא ילדה בשל שערו הארוך), צ'ייס מנסה לנשק את הזמרת הראשית של פאראמור, היילי ויליאמס, רק כדי שהיא תזהה את הסימון על זרועו, תסטור בפניו ותטיח אותו לקרקע. לאחר מכן מכוונות אליו כל הבנות שנישק במסיבה, ואז ממשיכות להפשיט אותו מחולצתו ולקשור אותו לעץ סמוך בעזרת סרט דביק. אחת הילדות מחבקת את פיו, לפני שכתבה Kiss Me על חזהו בעט שחור. לאחר מכן הנערות מצטרפות שוב למסיבה, ומשאירות את צ'ייס קשור לעץ.
גרסת Pump It Up
"Kiss Me" בביצוע דבי סקוט, הוצג במשחק הווידאו Pump It Up, שכלל וידאו קליפ של ילדה צעירה וחתול המחמד שלה.
בתקשורת
שלושה חודשים לאחר יציאת הבכורה של הסינגל, דרמת הנעורים הפופולרית ל דוסון קריק ב- WB, השתמשה בשיר כמוזיקת רקע בשני פרקים שלה, "הריקוד" ו"החתונה המושלמת". השיר נכלל בפסקול הראשון ב-Songs from Dawson's Creek, שיצא ב־27 באפריל 1999, מה שהפך למקום 7 במצעד האלבומים.
בינואר 1999 השתמשה מירמקס בשיר כשיר הנושא העיקרי של סרט הקומדיה הרומנטית שלה. הצלחת הקופות של הסרט סייעה לשיר לזכות בתשומת לב רחבה ולהצחתו במצעדים.
"Kiss Me" טיפס למקום השני בילבורד הוט 100 ונשאר בעשירייה הראשונה במשך 16 שבועות רצופים.
ביוני 1999, הטלוויזיה BBC בבריטניה השתמשה בשיר כנושא סוגר עבור ה-BBC One ששודר סיקור לחתונה המלכותית של הנסיך אדוארד.
השיר היה חלק מהפסקול הרשמי לסרט הקומדיה "Not Another Teen Movie" משנת 2001.
השיר הוצג גם בסרט איך להיפטר מבחור ב-10 ימים ובפרק "Simprovised" של סדרת האנמציה משפחת סימפסון.
בריאיון לווג אמרה טיילור סוויפט כי "Kiss Me" היה השיר הראשון שלמדה לנגן בגיטרה כשהייתה בת 12.
ג'ונתן מנסה
ג'ונתן מנסה (באנגלית: Jonathan Mensah; נולד ב-13 ביולי 1990) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת המגן בקולומבוס קרו.
קריירת מועדונים
מנסה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אשנטי גולד מליגת העל הגנאית. בגיל 17 בלבד הוא עלה לקבוצה הבוגרת ורשם 29 הופעות וכבש שני שערים.
בספטמבר חתם בפרי סטייט סטארס מליגת העל של דרום אפריקה. ב-10 בינואר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–3 נגד אמזולו. בקיץ הרשים במבחנים בפנאתינאיקוס ההיוונית, אך לא חתם עקב מחסת הזרים המלאה.
ב-1 בינואר 2010 מנסה חתם באודינזה מהסרייה א' והושאל מיידית לגרנאדה מהליגה הספרדית השלישית, אך במהלך העונה לא שותף באף משחק. ב-29 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–4 נגד ריאל בטיס. ב-21 בנובמבר, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–3 לנומנסיה. מנסה היה שותף לעלייה של גרנאדה ללה ליגה אחרי 35 עונות.
ב-8 ביולי 2011 מנסה חתם לארבע שנים באוויאן מליגת העל הצרפתית. ב-21 בספטמבר, מנסה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–2 לאולימפיק מרסיי. כעבור כמה שבועות, נפצע בברכו במהלך משחק נבחרתו וגמר את העונה. ב-19 במאי 2015, מנסה הושעה על ידי פיפ"א לארבעה חודשים לאחר שחתם שלא כחוק באוויאן, עת היה תחת חוזה באודינזה. לאחר סיום ההשאלה, חתם על חוזה חדש בקבוצה.
ב-23 בפברואר 2016 מנסה חתם באנז'י מחצ'קלה תמורת 150 אלף אירו. את הופעת הבכורה שלו עבור אנז'י, ערך בהפסד 0–1 לאמקאר פרם.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, שיחק מנסה בנבחרת גאנה עד גיל 20 וזכה עמה באליפות אפריקה עד גיל 20 בכדורגל ובגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת. ב-31 במאי 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוגנדה. ב-8 בפברואר 2011, הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת 1–4 נגד.
מנסה, השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות בשנים 2010, 2012, 2013, 2015, 2017 ו-2019 ובנוסף גם במונדיאל 2010 ומונדיאל 2014.
מחנה החינוך-מחדש מסנג'יה
על פי דו"ח מלוקט על מוצרים שפורסם בשנת 2013, כלכלת המחנה נשענה על אסירי המחנה שייצרו בכפייה סחורה, כולל מדים צבאיים, עבור השוק המקומי וכמה מוצרים לייצוא. בעת מחסור בעובדים היו לפעמים נקנים אסירים ממתקני כליאה אחרים.
יחסי הרפובליקה של קונגו–שווייץ
יחסי הרפובליקה של קונגו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין הרפובליקה של קונגו לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים ידידותיים וחמים אך לא מאוד אינטנסיביים.
בין 1930 ל-1940, בערך חמישה עשר אזרחים שווייצרים התגוררו ברפובליקה של קונגו, שכונתה באותו הזמן בשם "קונגו הצרפתית". רוב האזרחים השווייצרים התושבים ברפובליקה של קונגו היו מהנדסים אשר הגיעו למקום על מנת לעבוד בבניית קו הרכבת מברזוויל לפואנט נואר.
שווייץ הכירה בעצמאותה של הרפובליקה של קונגו בשנת 1960. שנתיים לאחר מכן, שתי המדינות חתמו על הסכמים בילטרליים בתחומי הסחר, ההגנה על ההשקעות ושיתוף פעולה טכני. ב-1964 חתמו שתי המדינות על הסכם תנועה אווירית. מספר הסכמים בנושא החוב של הרפובליקה של קונגו נחתמו ב-1986, 1991 ו-2005.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2015 התגוררו ברפובליקה של קונגו שלושים ושישה אזרחים שווייצרים.
דירסאו (כדורגלן)
דירסאו ז'וזה גימראאס (פורטוגזית: Dirceu José Guimarães, קוריטיבה, 15 ביוני 1952 - ריו דה ז'ניירו, 15 בספטמבר 1995) היה כדורגלן ברזילאי. דירסאו שיחק בעמדת קשר וייצג את נבחרת ברזיל בכדורגל בשלושה מונדיאלים (1974, 1978 ו-1982). הוא זומן גם להשתתף במונדיאל 1986, אך פרש ברגע האחרון עקב פציעה. דירסאו נהרג בתאונת דרכים ב-1995, כשהיה בן 43.
תארים והישגים
אליפויות אזוריות
הישג אישי
פאבל גויכמן
פאבל נחומוביץ' גויכמן (נולד ב-25 במרץ 1929) הוא מאמן אתלטיקה רוסי-ישראלי, מאמנה הלאומי של נבחרת ברית המועצות בקפיצה לגובה לשעבר.
ביוגרפיה
גויכמן הוא בוגר מכון. פ.ס. לסגאפט בלנינגרד.
אימן את יורי סטפאנוב, שיאן העולם הראשון של ברית המועצות בקפיצה לגובה בשנת 1956 (216 ס"מ).
במשחקים האולימפיים בשנות ה-70 וה-80 שימש כמאמן האתלטיקה של ברית המועצות. חניכו, יורי טרמאק, זכה ב-1972 באולימפיאדת מינכן במדליית זהב אולימפית בקפיצה לגובה. אימן בנוסף גם את אלכסנדר גריגורייב שזכה במדליית כסף באליפות אירופה באתלטיקה ב-1978.
מאז 1996 נערכים בבלארוס טורנירי קפיצה לגובה נושאי פרסים על שמו ועל שם אשתו, האתלטית אליזבת סוסינה.
אמינה וואדוד
אמינה וואדוד (באנגלית: Amina Wadud; נולדה ב-25 בספטמבר 1952) היא חוקרת אמריקאית בתחומי מגדר והאסלאם, העוסקת בין השאר בפרשנות ביקורתית של הקוראן. פעילה כפמיניסטית מוסלמית, וידועה בכך שהייתה האישה הראשונה שהנחתה תפילת יום שישי מעורבת של גברים ונשים מוסלמים ב-2005; היא ספגה בשל כך ביקורת מצד גורמים איסלאמיים, ומאז עוררה דיון ציבורי באשר לשינוי שהיא דורשת לבצע בשריעה כך שגם נשים יוכלו לתפקד כאימאם.
ביוגרפיה
נולדה בשם מרי טיסליי במרילנד, לאב מתודיסטי ואם מוסלמית ממוצא ערבי ואפריקאי. ב-1972, כסטודנטית, קיבלה על עצמה את חוקי האסלאם והצהירה את השהאדה, עוד בטרם ידעה על מוצאה המוסלמי של אמה. ב-1974 שינתה את שמה לאמינה וואדוד. ב-1975 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת פנסילבניה. בהמשך קיבלה תואר שני בלימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת מישיגן, וב-1988 סיימה דוקטורט בערבית ולימודי אסלאם באותה אוניברסיטה. במקביל השתלמה בלימודים מתקדמים בערבית באוניברסיטה האמריקאית בקהיר שבמצרים, לימודי קוראן באוניברסיטת קהיר, ולימודי פילוסופיה באקדמיה המוסלמית אל-אזהר.
לאורך השנים הייתה פעילה בתחום הפמיניזם האיסלאמי, והרצתה על כך במקומות רבים בעולם. ב-1994 נשאה ח'טבה (דרשה בתפילת יום השישי) במסגד בקייפטאון, דרום אפריקה, דבר שעורר התנגדות רבה בקרב חוגים איסלאמיים שונים, שאף ניסו להדיח אותה ממשרתה כפרופסור באוניברסיטה בווירג'יניה. ב-2005 הייתה לאישה הראשונה שכיהנה כאימאם בתפילת יום השישי, אותה נאלצה לארגן בכנסייה במנהטן לאחר שהמסגדים באזור סירבו לאפשר לה לנהל את התפילה אצלם. המעשה זכה לפרסום רב בתקשורת ועורר תגובות נסערות.
ב-2007 זכתה על פועלה בפרס הדמוקרטיה הדני.
הלשכה לביטחון לאומי (פולין)
הלשכה לביטחון לאומי של פולין (בפולנית: Biuro Bezpieczeństwa Narodowego, BBN) היא סוכנות ממשלתית בפולין הכפופה לנשיא פולין שאחראית לביטחון לאומי. הארגון נחשב לארגון מסייע למועצה הפולנית לביטחון לאומי. הוקם ב-31 בינואר 1991. הארגון כפוף למשרד נשיא רפובליקת פולין באמצעות משרד המדינה לביטחון לאומי.
הצד האחר של התקווה
הצד האחר של התקווה (בפינית: Toivon tuolla puolen) הוא סרט דרמה קומי פיני משנת 2017 שנכתב, הופק ובוים על ידי אקי קאוריסמקי. הסרט הופק על ידי חברת Sputnik הפינית של קאוריסמקי. בדצמבר 2016, הוא נבחר להתמודד בתחרות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-67. הסיפור עוסק באיש עסקים פיני שפוגש מבקש מקלט סורי שמחפש את אחותו הנעדרת. קאוריסמקי ציין כי הסרט הזה הוא האחרון שלו כבמאי. הסרט זכה בפרס במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים.
עלילה
בהלסינקי, ולדמר, מוכר חולצות, רב עם אשתו ועוזב אותה. הוא מחליט לעזוב את העסק שלו ומוכר את החולצות שנותרו. הוא מהמר עם הרווחים שלו במשחק פוקר וזוכה בהרבה כסף. עם זה, הוא קונה מסעדה. שלושת עובדיו מפקפקים בתחילה בניסיונותיו של ולדמר להמריץ מחדש את המסעדה שלהם.
במקביל, חאלד, סורי, מופיע בהלסינקי באופן בלתי חוקי על ספינת משא. הוא מסגיר את עצמו למשטרה ומבקש מקלט. במתקן לפליטים שאליו נשלח הוא מתיידד עם מזדאכ, פליט עיראקי. חאלד מבקש ממזדאכ לעזור לו בחיפושים אחר אחותו מרים, שאבדה במהלך מסעם דרך הבלקן למקלט ממלחמת האזרחים בסוריה. כשהממשלה דוחה את בקשת המקלט של חאלד, הוא בורח.
ולדמר מוצא את חאלד מתחבא ליד המסעדה שלו, נותן לו מקלט ושוכר אותו. ולדמר וצוותו עוזרים לחאלד להשיג ניירות חדשים. לבסוף שומע מזדאכ ממרים. ולדמר וחאלד שוכרים משאית כדי להבריח אותה מליטא, שם שהתה במתקן פליטים. חאלד ומרים מתאחדים מחדש. זמן קצר לאחר מכן, חאלד, בשובו לדירתו של ולדמר, מוטרד על ידי בריון גזען שדוקר אותו כמעט למוות. ולדמר רואה בריכות דם כשהוא חוזר הביתה ויוצא למצוא את חאלד יושב מתחת לעץ על גדת נהר, מחייך כשכלב קטן מלקק את פניו.
הפקה
אקי קאוריסמקי אמר שהסרט יצא בתקווה לשנות נקודות מבט על פליטים בפינלנד. שרוואן האג'י זכה בחלקו של חאלד לאחר שנענה לקריאת ליהוק לשחקן מזרח תיכוני, העדפה לסורי.
האג'י העיר שהוא ניצל את החוויות האישיות שלו כדי לגלם את הדמות ואמר "לקח לי אולי 10 דקות פשוט לעצום את העיניים ולחשוב שאני בבית, ואז פתאום יורד גשם של פצצות". קאוריסמקי שאל את האג'י אם הוא מנגן בכלי, ולאחר שמצא שכן ביקש מהאג'י להביא את הכלי לסט וכתב סצנה כדי לשלב זאת. לאחר ששקל את השם "הפליט", אמר קאוריסמקי כי מצא את השם הצד האחר של התקווה בשיר יווני עתיק וזה נבחר לשם הסרט.
הפצה
בדצמבר 2016 נודע שהסרט יתמודד בתחרות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-67. הסרט עצמו הופץ במהדורה מוקדמת בפברואר בפינלנד ובאפריל 2017 הופץ לבתי הקולנוע בבריטניה. במרץ 2017 רכשה יאנוס פילמס את הזכויות להפיץ את הסרט בארצות הברית, אחרי שהפיצה בעבר את סרטו הקודם של קאוריסמקי משנת 2011, לה האבר. הצד האחר של התקווה שוחרר בארצות הברית ב-1 בדצמבר 2017.
יהודה הבר
הרב יהודה הֶבֶּר (ביידיש: עבער) (אסרו חג פסח תרס"א, אפריל 1901 - ב' בכסלו תש"ב, נובמבר 1941) היה ראש המתיבתא הראשי בישיבת "תומכי תמימים" בנוול שברוסיה הלבנה. לאחר מכן היה ראש ישיבת חב"ד בוורשה ובאוטבוצק הסמוכה.
קורות חייו
בשנת תרע"א, בהיותו בן עשר, התקבל ללמוד ב"חדר" בלובביץ' אצל הרב יחיאל קמיסר והרב יהודה ארש, ובקיץ של שנת תרע"ד התקבל ללמוד אצל הרב שמואל ניסנוביץ בעיירה שצעדרין ואצלו קיבל את דרך הלימוד בדרכי ההגיון והסברה בסברות דקות, שבה דגל כל חייו. בקיץ תרע"ו התקבל ב"זאל" הגדול שבישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.
בתרע"ח עברה הישיבה יחד עם רבי שלום דובער שניאורסון לרוסטוב, לאחר סגירת הישיבה על ידי השלטון הקומוניסטי בתרפ"א שימש כראש ישיבה בישיבות פולטבה, רוסטוב, נוול וויטבסק.
בכסלו תרפ"ו נישא לפריידא, בתו של הרב מנחם מענדל שניאורסון רב העיר ראפקה, ואחותו של הרב שניאור זלמן שניאורסון, שהיה רב בפריז. בשנים תרע"ח־תר"צ שימש כר"מ ומשגיח בישיבות תומכי תמימים בחרקוב, פאלטאווא, ובנֶווֶל, והיה מוסר שיעורים בספר התניא לפני התלמידים.
בשנת תר"ץ עלה בידו לצאת ולהמלט מהמשטר הקומוניסטי יחד עם זוגתו ובנם אברהם אליהו, מרוסיה לריגא, שם היה אז רבי יוסף יצחק, ואחר כך עבר לוורשה. בשנת תרצ"א מונה על ידי האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון להיות ר"מ ראשי בישיבות תומכי תמימים בווילנה. בשנת תרצ"ב התמנה לר"מ ראשי בישיבות תומכי תמימים בוורשה, שהייתה לאחת הישיבות החשובות והגדולות בפולין. בקיץ באותה שנה, כשהחמיר מצבם הכלכלי של סניפי ישיבת תומכי תמימים בפולין (וילנה, אוטבוצק, לודז', חמלניק, קאלושין, פאצאנאוו, חלם ועוד), הוטל עליו להיות גם המנהל הגשמי של הישיבות, ולמצוא להן מקורות ההכנסה, שבימים ההם הייתה מצומצמת.
היה ידוע כבעל חוש מיוחד בנגינה שתופסת מקום חשוב בחב"ד, היה דקדקן גדול בתווי הניגונים וגם חיבר בעצמו ניגונים חדשים, בשנת תרצ"ח החל על פי הוראה של האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון, ללמד ניגוני חב"ד לתלמידים שהיו בעלי חוש בנגינה, בשיעורי הנגינה שנתן הקפיד שבנוסף לדיוק בנגינה ידעו התלמידים גם את הסיפור העומד מאחורי הניגון.
בחורף של שנת ת"ש, הצליח להימלט בעזרת האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון, יחד עם זוגתו בנו ובתו מהנאצים, והגיע לריגא במטרה להמשיך לארצות הברית אך לא הצליח לקבל רישיונות הגירה. בי' בכסלו ה'תש"ב (1941) עשו הנאצים אקציה והובילו את רוב היהודים לבית הכנסת ולאחר מכן העלו את בית הכנסת באש עם כל הנמצאים בתוכו. באותו טבח נרצח גם הרב יחזקאל פייגין.
ספריו
שערי יהודה - מחידושיו על מסכתות כתובות, גיטין וקידושין, קה"ת, תשי"ט.
דרגון קווסט 11
Dragon Quest XI: Echoes of an Elusive Age (בתרגום חופשי לעברית: משימת הדרקון 11: הדים של עידן חמקמק) הוא משחק תפקידים ממוחשב שפותח והוצא לאור על ידי Square Enix. המשחק הוא חלק מהסדרה ארוכת הטווח Dragon Quest.
היסטוריה
המשחק יצא לאור ביפן לנינטנדו 3DS ולפלייסטיישן 4 ביולי 2017, וברחבי העולם לפלייסטיישן 4 ול־Microsoft Windows בספטמבר 2018. בספטמבר 2019 יצא גרסה משופרת של המשחק, שנקרא Dragon Quest XI S הגרסה הסופית, לנינטנדו סוויץ'. הגרסה המשופרת אמורה לצאת לאור לפלייסטיישן 4, Microsoft Windows ול־Xbox One בדצמבר 2020.
מכירות
בנובמבר 2017 צוין שהמשחק נמכר ב-4 מיליון עותקים, כשלפחות 3 מיליון עותקים נמכרו ביפן. בדצמבר 2019 צוין שהמשחק נמכר ביותר מ-5.5 מיליון עותקים.
בית הכנסת הישן באסן
בית הכנסת הישן באסן הוא אחד מהעדויות הגדולות, השמורות והמרשימות ביותר מבחינה ארכיטקטונית לתרבות היהודית בגרמניה שלפני מלחמת העולם השנייה. בית הכנסת נבנה במרכז העיר, בסגנון ביזנטי נחנך במקור כבית הכנסת החדש בשנת 1913; כיום שוכן בו מוסד המוקדש לתיעוד וקידום ההיסטוריה של הקהילה היהודית לשעבר בעיר. לאחר שניזוק קשות במהלך ליל הבדולח בשנת 1938, אך נמנע מנזק נוסף מהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה, פנים בית הכנסת שנשרף עוצב מחדש לחלוטין כדי להפוך למוזיאון לעיצוב תעשייתי בשנת 1960. עם עניין רב יותר בשימור היסטורי, הוא עבר שחזור שני בשנות ה-80 לעיצובו המקורי; לקראת שימושו החדש כמרכז הנצחה ומוזיאון. בבית הרב הצמוד שוכן מאז שנת 2011 מכון סלומון לודוויג שטיינהיים מכון סלומון לודוויג שטיינהיים שהוא מכון מחקר של אוניברסיטת דויסבורג-אסן שמתמקד במחקר היסטוריה התרבותית והדתית וכן בתולדות הספרות והאירועים של הקהילה היהודית באזורים דוברי גרמנית.
היסטוריה של הבניין
עם מספר גדל והולך של משפחות יהודיות שעברו לאסן בתחילת המאה ה-19, הוקמה קהילה רשמית בשנת 1858. הרב סלומון סמואל בעל האוריינטציה הרפורמית מונה בשנת 1894, ועם צמיחת הקהילה היהודית החליט להקים במרכז העיר בית כנסת גדול חדש שיסמן את חשיבותה של היהדות בחברה הגרמנית. האדריכל אדמונד קורנר מונה, ותכנן בניין אבן גדול בסגנון ביזנטי שבראשו כיפת נחושת. בהשפעת היוגנדסטיל, סגנון אמנותי, בעיקר בתחומי האדריכלות והאומנות הדקורטיבית, שהיה נפוץ בגרמניה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. פנים בית הכנסת היה מרוצף בצבע כחול עמוק עם הדגשות זהב. עיטור הפנים כך משקף מסורות יהודיות; סמלים יהודים כלולים בפסיפסים ובוויטראז'ים.
בין השנים 1945–1959 עמד בית הכנסת לשעבר ללא שימוש כחורבה בקצה מרכז העיר אסן. ב-1959 הקימה הקהילה היהודית שנותרה בחיים, לאחר שהשתמשה בבית הרב כמרכז הקהילה, בית כנסת חדש, קטן בהרבה, שהוא מקום התפילה הנוכחי. באותה שנה רכשה העיר אסן את בית הכנסת לשעבר ובשנים הבאות של 1960/1961 שיפצה אותו ובמקום נפתח מוזיאון לעיצוב תעשייתי, "Haus Industrieform". לשם כך שופץ הפנים שעוצב מחדש כדי להתאים לייעודו החדש, שרידי ארון הקודש של בית הכנסת הוסרו וכל פסיפסים וקישוטים ששרדו טויחו או נצבעו. אולם התפילה המרכזי חולק והותקנה רצפה חדשה והתקרה כוסתה.
שריפה, שנגרמה מקצר חשמלי, פגעה קשות בתערוכת העיצוב ב-1979. אירוע זה ויחס שונה לטיפול במבנים היסטוריים גרמו לבסוף למועצת העיר אסן לייסד את המוסד הנוכחי בית הכנסת הישן בארפורט , מרכז לתיעוד היסטורי ופוליטי. בין השנים 1986–1988 שוחזר הבניין כולו, במימון מדינת נורדריין-וסטפאליה, תוך שהוא משחזר משהו מהמראה הקודם, שחזור הכיפה (בטיח רגיל ולא בפסיפס הכחול המקורי), החזרת המרפסת ושחזור השיש וארון הקודש.
היום
בשנת 1988 החליטה מועצת העיר אסן להקים בית תרבות יהודי ואנדרטה בבית הכנסת הישן. נוצרו אזורי תצוגה חדשים. בכניסה הוקמה רחבה מרוצפת על שם אדריכל בית הכנסת, 'אדמונד-קורנר-פלאץ'. הפתיחה המחודשת הרשמית התקיימה ב-13 ביולי 2010. כיום מתקיימות בבית הכנסת תערוכות ואירועים למתעניינים בתרבות ודת יהודית, בנוסף לקונצרטים, הצגות, הרצאות ואירועי תרבות נוספים.
בנובמבר 2022 נורו כדורים לעבר בית כנסת. פגיעות הירי אותרו בבית רב בית הכנסת. לא היו נפגעים.
יחסי רואנדה–שווייץ
יחסי רואנדה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת רואנדה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין רפובליקת רואנדה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת רואנדה לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים, המתרכזים בעיקרם בהגברת שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות.
מריה סופיה, נסיכת בוואריה
מריה סופיה אמליה, נסיכת בוואריה (4 באוקטובר 1841 - 19 בינואר 1925) הייתה אשתו של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות.
ביוגרפיה
מריה סופיה נולדה ב-4 באוקטובר 1841 למקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה וללודוביקה, נסיכת בוואריה. סבה היה מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה. היא חוותה ילדות מאושרת בטירת פוסנהופן. אחותה הגדולה סיסי נישאה לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. בחורף 1857, היא התארסה עם פרנצ'סקו השני, נסיך נאפולי, בנם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה כריסטינה, נסיכת סבויה. הנישואים היו פוליטיים, ומטרתם הייתה לקשור את פרננדו לגיסה של מריה סופיה, פרנץ יוזף קיסר אוסטריה. עם זאת, מריה סופיה נאלצה לעבור טיפולים רפואיים וללמוד איטלקית, כך שרק ב-1859 יכלה להיענות להצעה. פרנצ'סקו נישא לה באמצעות שליח, ואחותה, הקיסרית סיסי, ליוותה אותה אל הפגישה הראשונה שלה עם בעלה החדש.
יחסי רואנדה–שווייץ
היסטוריה
רואנדה זכתה בעצמאותה מצרפת בשנת 1962 והוכרה באופן מידי על ידי שווייץ. רואנדה נעשתה למדינה מועדפת לסיוע שווייצרי להתפתחותה בשנת 1963. באותה השנה, אזרחים שווייצרים לראשונה נהפכו ליועצים אישיים של נשיא רואנדה. שווייץ החזיקה שגרירות בעיר קיגאלי בין 1970 ל-1975.
מריה סופיה, נסיכת בוואריה
ביוגרפיה
באותה שנה, מת פרננדו השני, מלך שתי הסיצליות, ופרנצ'סקו בעלה עלה לשלטון במקומו. זמן קצר לאחר שלטונו, נחתו "החולצות האדומות" של ג'וזפה גריבלדי בסיציליה, ועד מהרה כבשו את כולה. פרנצ'סקו ומריה סופיה, התבצרו בעיר הבירה של ממלכתם, נאפולי, אולם עד מהרה פלש גריבלדי גם אל חצי האי האפניני, והם נאלצו לנטוש את נאפולי. באוקטובר 1860 הובס צבאם בקרב וולטורנו, והם נמלטו עם חייליהם המובחרים אל מצודת גיאטה - 80 ק"מ מנאפולי. בהמשך אותו החודש, נכנע גריבלדי בפני צבאו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה, אשר מעתה ניהל את המצור על גיאטה. המצור נמשך שלושה חודשים, ופרנצ'סקו ומריה סופיה פנו לשליטים רבים בבקשת עזרה, אולם לשווא. במהלך המצור, כונתה מריה סופיה בעולם "המלכה הלוחמת", כיוון שעמדה לצד חייליה בחזית, עודדה אותם, טיפלה בעצמה בפצועים, חלקה עמם את מזונה, ובעצמה התגרתה בתוקפים.
יחסי רואנדה–שווייץ
היסטוריה
לאחר רצח העם ברואנדה של 1994, שווייץ ניתקה את רוב קשריה עם רואנדה ופנתה לספק סיוע הומניטרי לנפגעים במדינה. ארבע שנים לאחר מכן החלו לחזור בהדרגה שיתופי הפעולה. בשנת 2004, התוכנית לשיקום רואנדה קיבלה הארכה של עוד ארבע שנים. שווייץ עובדת עם רואנדה כחלק מתוכנית אזורית החל משנת 2009.
מריה סופיה, נסיכת בוואריה
ביוגרפיה
כעבור שלושה חודשי מצור, משלא הגיעה כל תמיכה חיצונית, נכנע פרנצ'סקו, והוא ומריה סופיה יצאו לגלות ברומא, מדינת האפיפיור. הם הקימו ממשלה גולה אשר זכתה להכרת מרבית מעצמות אירופה. גם בחייה האישיים של מריה סופיה לא חל שיפור. בעלה לא יכל לממש את נישואיהם כיוון שסבל מפימוזיס. בשל כך, התאהבה מריה סופיה ברומא בקצין ממשמר האפיפיור בשם ארמאנד דה לואיס ונכנסה להריון. היא נמלטה לטירת משפחתה, פוסנהופן, שם ילדה בסתר בת ב-24 בנובמבר 1862. בני משפחתה החליטו שכדי למנוע שערוריות, הילדה תועבר מיד למשפחתו של לואיס, ומריה סופיה נאלצה להבטיח שלעולם לא תראה אותה. בהמשך חייה היא סבלה מדיכאון, אשר ככל הנראה נבע מאירוע זה. כעבור שנה הודתה מריה סופיה ברומן, ובעלה סלח לה. הוא עבר טיפולים אשר איפשרו לו לממש את נישואיהם, והיחסים ביניהם השתפרו. ב-24 בדצמבר 1869, לאחר עשר שנות נישואים, ילדה מריה סופיה בת נוספת, הפעם מבעלה. הילדה נולדה ביום הולדתה של אחותה, הקיסרית סיסי, אשר שימשה כסנדקית שלה. עם זאת, הילדה, שנקראה מריה כריסטינה, חיה רק שלושה חודשים ונפטרה. למריה סופיה לא היו עוד ילדים.
יחסי רואנדה–שווייץ
היסטוריה
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2017 התגוררו ברואנדה תשעים וחמישה אזרחים שווייצרים.
מריה סופיה, נסיכת בוואריה
ביוגרפיה
ב-1870 נכבשה רומא בידי כוחותיו של ויטוריו אמנואלה, אשר הכתיר את עצמו כ"מלך איטליה". מריה סופיה ופרנצ'סקו נמלטו ממנה לבוואריה, ובשנת 1894 נפטר פרנצ'סקו. מריה סופיה נדדה בין מינכן לפריז, והנהיגה את הממשלה הגולה של ממלכת שתי הסיציליות. היא התנגדה באופן פעיל למדינת הלאום האיטלקית, ונטען שהייתה מעורבת בהתנקשות באומברטו הראשון, מלך איטליה ב-1900. היא גם תמכה במעצמות המרכז במהלך מלחמת העולם הראשונה, ככל הנראה מתוך תקווה שהן יקרעו שטחים מאיטליה וישקמו את ממלכת שתי הסיציליות. למרות זאת, תדמיתה הייתה חיובית מאוד. גבריאלה ד'אנונציו כינה אותה "נשר בווארי קטן", ומרסל פרוסט כינה אותה "מלכת החיילים על סוללות גאטה". היא ואחותה סיסי, נחשבו לשתים מהנשים היפות ביותר בדורן. היא נפטרה במינכן ב-19 בינואר 1925, בגיל 83.
זנזורי
זנזורי היא קומדיית מצבים ישראלית ששודרה בערוץ Yes Comedy בלוויין בשנת 2012.
עלילה
הסדרה עוסקת בפיני זנזורי בן ה-40 המתגורר ביבנה עם אשתו חני ושני ילדיו. זנזורי הוא האזרח הישראלי הממוצע, בעל עבודה ממוצעת שחוזר הביתה ומעביר את ערביו מול הטלוויזיה ואת ימי שישי בתור לתחנת הדלק, כדי לקבל את העיתון בחינם. ביום הולדתו ה-40, חייו של זנזורי משתנים כשאביו מגיע אליו עם שתי בשורות: הראשונה, כל הגברים במשפחתו מתים בשנה ה-40 לחייהם. כאשר שואל פיני מדוע אביו עוד נותר בחיים בגיל 75, הוא מבשר לו שהוא (פיני) מאומץ. בתהליך השלמה עם השנה האחרונה לחייו, מחליט זנזורי להגשים את כל החלומות והפנטזיות שלו, החל מלרוץ עירום במגרש כדורגל ועד לישיבה בכלא.
דמויות מרכזיות
יוצאת עם בנו של נגרי האויב של אביה
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות: ביקורות:
Fopp
Fopp הוא המיני אלבום השני של להקת הגראנג' האמריקאית סאונדגארדן, שיצא באוגוסט 1988 בחברת התקליטים סאב פופ. מיני-אלבום זה שולב במיני אלבום הקודם "Screaming Life" שיצא שנה לפני כן, באלבום אוסף שנקרא "Screaming Life/Fopp" שיצא ב-1990.
המיני-אלבום כולל שיר אחד מקורי של סאונדגארדן, רמיקס לשיר, ושני שירי קאבר.
יחסי צ'אד–שווייץ
יחסי צ'אד–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת צ'אד לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין רפובליקת צ'אד לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת צ'אד לקונפדרציה השווייצרית הם יחסים חמים וידידותיים מכיוון שצ'אד מהווה מדינה מועדפת לסיוע שווייצרי בהתפתחות, אך עם זאת אינם מאוד אינטנסיביים ברמה הפוליטית וברמה הכלכלית.
שווייץ הכירה בעצמאותה של צ'אד מצרפת בשנת 1960 וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1963. אף על פי שנחתמו בין שתי המדינות הסכמים בנושאים: מסחר, הגנה על השקעות ושיתוף פעולה טכנולוגי וכלכלי, היחסים הכלכליים בין שתי המדינות נשארו צנועים ומתונים.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2015 התגוררו בצ'אד שבעים אזרחים שווייצרים.
The Inexorable
The Inexorable (מאנגלית: הָקֵשוּחִים) הוא האלבום השלישי של להקת הבלאקנד דת' מטאל האמריקאית אנג'לקורפס. האלבום יצא לאור בשנת 1999, והוא האלבום האחרון של הלהקה לפני שהתפרקה ועד האיחוד בשנת 2006.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי להקת אנג'לקורפס.
מבצעים
אנג'לקורפס
פרזות החברה העירונית לשיכון ירושלים
פרזות החברה העירונית לשיכון ירושלים בע"מ (ידועה בשם חברת פרזות או פרזות) היא חברה בת ממשלתית ישראלית שהוקמה בשנת 1961 כשותפות בין עיריית ירושלים ומדינת ישראל וכיום נמצאת בבעלות חברת עמידר. עיסוקה העיקרי היה אכלוס וניהול יחידות דיור ציבורי וניהול בתי דיור מוגן בירושלים.
היסטוריה
חברת פרזות נוסדה בשנת 1961 על פי החלטת ממשלה מ-28 באוגוסט 1960 (החלטה מספר 546 כל/147). מטרת החברה הייתה להקים ולנהל דיור ציבורי ודיור מוגן לתושבי ירושלים כדי לחסל את משכנות העוני. במהלך השנים הקימה החברה וניהלה אלפי יחידות דיור בירושלים וסביבתה.
מכירת נכסי החברה
החל משנות התשעים החלה החברה למכור את הדירות שברשותה. אך למרות זאת צברה הפסדים תפעוליים. לפיכך הגיעו נציגי המדינה ונציגי החברה להסדר לפיו רוב הדירות שבבעלות החברה יגדרו כ"דירות בהשקעה", בעבור כל "דירה בהשקעה" שתימכר תעביר החברה למדינה 80% מהתמורה וה־20% הנותרים יופקדו בחשבון החברה כהלוואה שהמדינה העמידה לחברה. יתר הדירות הוגדרו כ"דירות מנהליות" - דירות בבעלות המדינה. משנת 2000 לא מילאה החברה את חלקה בהסדר וכל הכספים בגין מכירת "דירות בהשקעה" הופקדו בחשבונה של החברה.
הפסדים תפעוליים עקב מכירת נכסי החברה
יציאת החברה במבצעי מכר דירות לתושבי ירושלים גרמו להפחתה במספר יחידות הדיור המנוהלות על ידה ולהקטנת היקף הכנסות החברה משכר דירה, אך עם זאת להגדלת יתרת המזומנים שברשות החברה עד לשיא של 134,258,000 ש"ח בסוף שנת 2007. כספים שרובם שייכים למדינה.
היקף הכנסות החברה ירד מ-12,179,000 ש"ח בשנת 2006 ל-7,689,000 ש"ח בשנת 2008, בה נרשם לחברה הפסד תפעולי שנתי של 4,447,000 ש"ח שכתוצאה מכך הוביל לשחיקה של יתרת המזומנים שברשות החברה ל-130,135,000 ש"ח בסוף שנת 2008.
פירוק חברת פרזות
בנסיבות שנוצרו, בהן אין לחברה פעילות משמעותית והפסדי התפעול מובילים לשחיקה של יתרת המזומנים שברשות החברה, החליטה הממשלה להביא לפירוק מרצון של החברה, במסגרתו יפעל המפרק שתמנה החברה, להעברת ניהול הדיור הציבורי וכל הקשור בכך וניהול הדיור המוגן לאחריות עמידר או עמיגור המתמחות בנושא: לעמידר 50,000 יחידות דיור ציבורי, מתוכן 3,000 בירושלים ומנוהלות על ידי הסניף הירושלמי של עמידר. בנוסף, יש לעמידר 46 בתי דיור מוגן בפריסה ארצית. חברת עמיגור מנהלת כ-13,000 יחידות דיור ציבורי בפריסה ארצית. בסוף שנת 2009 נותרו לחברת פרזות רק 750 דירות. נוסח החלטת הממשלה:
בשל התנגדות שרים נמשכה ההצעה והחברה המשיכה לפעול.
בשנת 2010 יתרת המזומנים שברשות החברה ירדה ל-120,000,000 ש"ח.
בינואר 2012 אישרה עיריית ירושלים סופית את פירוק חברת "פרזות", ושהכסף שבקופתה יועבר לעירייה ויופנה לטובת הדיור הציבורי בעיר. במסגרת ההחלטה מבנה תיאטרון פרגוד יהרס ויבנה במקומו בניין מגורים.
בתחילת 2015 הוציא בג"ץ צו על תנאי הדורש מעיריית ירושלים וממשלת ישראל לנמק מדוע הפירוק לא ייעשה "כך שהכספים המצויים בקופתה של המשיבה 3 והתקבלו ממכירת דירות ציבוריות יהיו לרכישת דירות לדיור הציבורי בלבד?".
בספטמבר 2017 הושלם מהלך מיזוג פרזות עם עמידר, כאשר פרזות תקלוט אליה עובדי עמידר, יחד עם רכישת 94 דירות חדשות לזכאי הדיור הציבורי - שאיפשרה את המיזוג.
פרשת סגירת תיאטרון פרגוד
תיאטרון פרגוד היה מוסד תרבות רב-תחומית ותיק בירושלים, שנוסד בשנת 1969 על ידי האמן ואיש התיאטרון אריה מארק. בשנת 1972 עבר למבנה בפינת הרחובות בצלאל וניסים בשכונת נחלאות, בו פעל מאז. במרתף הבניין היה חלל דמוי מערה, ששימש בעבר כבור מים, כחמאם טורקי וכאורווה; בקומה מעל היו משרדי התיאטרון, ובה גם התגורר אריה מארק. אריה שיפץ את המבנה במו ידיו במשך כשנה וחצי והפך את החלל לאולם הופעות.
בשנת 1973 רכשה את מבנה התיאטרון חברת פרזות, כחלק מתוכנית לשינוי פני שכונת נחלאות, שכללה הריסת בתי השכונה העתיקים ובניית שיכונים חדשים, כשהמבנה של פרגוד היה חלק ממנה. בשנת 1975 דרשה החברה ממארק לפנות אותו אך ההריסה נמנעה בעקבות התערבותו של טדי קולק, ראש העיר דאז. בשנת 1977 הוצא צו פינוי שגם הוא לא בוצע בגלל התערבותו של טדי קולק. בסופו של דבר אריה מארק קיבל אישור להשתמש במבנה.
עיריית ירושלים בתקופת טדי קולק הייתה מעוניינת בהמשך הפעילות התרבותית של תיאטרון פרגוד, ואף סיפקה תמיכה תקציבית למקום במשך מספר שנים.
בשנת 2000 החליטה חברת פרזות להפעיל את צו הפינוי שהוצא לתיאטרון 23 שנה לפני כן והוקפא מאז, לפני שתחול עליו התיישנות, כדי לבנות במקומו בניין דירות.
בריאיון לעיתון מעריב אמר מנכ"ל חברת פרזות דאז אברהם סימן טוב:
בשנת 2003 פנה אריה מארק לבית המשפט העליון בבקשה לביטול הצו. בשנת 2005 התיאטרון נסגר על פי החלטת השופטת איילה פרוקצ'יה (רע"א 1764/03).
נכון לשנת 2017 דבר לא נעשה עם מבנה התיאטרון או מבנים נוספים סמוכים בבעלות חברת פרזות.
פסח קראהן
הרב פסח יוסף קראהן (נולד בט"ו בשבט ה'תש"ה), הוא רב חרדי, מוהל, סופר ודרשן, מחבר סדרת ספרי "המגיד" בהוצאת ארטסקרול.
סטסיס רשטיקיס
סטסיס רשטיקיס (בליטאית: Stasys Raštikis; 13 בספטמבר 1896 – 3 במאי 1985) היה גנרל ופוליטיקאי ליטאי. שימש כמפקד צבא ליטא בין השנים 1935-1940, והיה מועמד פעמיים לתפקיד ראש ממשלת ליטא. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש כשר ההגנה של הממשלה הזמנית של ליטא. לאחר המלחמה עזב את ליטא והיגר לארצות הברית.
פסח קראהן
ביוגרפיה
הרב קראהן נולד בשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין, ניו יורק, לאביו הרב אברהם זעליג קראהן. בגיל שבע עבר עם משפחתו לשכונת קיו גארדנס, שם שימש כמדריך במקהלת "פרחי" של קיו גארדנס.
סטסיס רשטיקיס
תחילת דרכו
רשטיקיס נולד בקורשן ב-13 בספטמבר 1896. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית ולחם במערכה בקווקז וברומניה. בעקבות מהפכת אוקטובר הוא עזב את הצבא הרוסי וחזר לליטא. הוא שקל להתחיל ללמוד תאולוגיה ולהפוך לכומר, אולם ליטא הכריזה על עצמאות והצבא האדום פלש לשטחה. רשטיקיס התגייס לצבא ליטא. ב-28 באוגוסט 1919 הוא נורה ונפל בשבי הסובייטי. הוא שהה בשבי במשך 20 חודשים. לאחר שיחרורו, הצטרף רשטיקיס למודיעין הליטאי. בינואר 1923 הוא השתתף במרד קלייפדה - מרד מוצלח של אזרחים ליטאיים כנגד שלטון הכיבוש הצרפתי בקלייפדה. בדצמבר 1926 הוא מונה למפקד מחלקת המודיעין של צבא ליטא. ביוני 1929 הוא התחתן עם אלנה מריה סמטונה, אחייניתו של נשיא ליטא דאז, אנטאנס סמטונה ששלט בפועל כרודן. בין 1930-1932 הוא שהה בגרמניה ולמד באקדמיית הרייכסווהר.
פסח קראהן
ביוגרפיה
נשוי למרים, אחת המנהלות בבית הספר התיכון "Shevach" בקיו גארדנס הילס, קווינס, ניו יורק.
סטסיס רשטיקיס
מפקד צבא ליטא
בספטמבר 1933 מונה רשטיקיס למפקד רגימנט הרגלים ה-5. בתחילת 1934 הוא הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-3. בנובמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת פולקיניקאס ומונה למפקד הצבא הליטאי. מיד עם כניסתו לתפקיד, הוא החל בתכנון רפורמה מקיפה לצבא הליטאי, שנועדה להפוך אותו למצבא מודרני ועדכני. הוא הגדיל את יחידות השריון יחידות הנ"מ וחיל האוויר. כמו כן הוא עשה מאמצים להעניק למטכ"ל עצמאות ממשרד ההגנה, והפוך את הצבא לא-פוליטי. תכניותיו אושרו בידי הנשיא סמטונה, שסמך עליו בעיניים עצומות. במרץ 1939 הציבה גרמניה הנאצית אולטימטום בפני ליטא, ודרשה ממנה להעביר לה את קלייפדה. הליטאים נאלצו להסכים, ובעקבות כך התפטר ראש הממשלה ואלדס מירונאס מתפקידו. סמטונה שקל למנות את רשטיקיס לתפקיד במקומו, אולם הוא סרב.
עם תחילת הפלישה הגרמנית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, הכריזה ליטא על ניטרליות. ככל שהמלחמה התקדמה אל גבולותיה, נאלץ רשטיקיס להורות על גיוס כללי. בהמשך המלחמה, גם הצבא האדום פלש לפולין, וכבש ממנה את וילנה - עיר הבירה ההיסטורית של ליטא. יוסיף סטלין הציע לליטא עסקה: החזרת וילנה לידיים ליטאיות בתמורה להצבת 20,000 חיילים סובייטיים על אדמת ליטא. רשטיקיס היה חבר במשלחת הליטאית שיצאה למוסקבה וחתמה על ההסכם. בתקופה זו החל קרע משמעותי בינו לבין סמטונה. בתחילת 1940 הוא הודיע על התפטרותו. מחשש לסערה ציבורית, הוא יצא לחופשה של שלושה חודשים, ורק לאחר מכן התפטר באופן רשמי.
פסח קראהן
הקשר עם רבי שלום שבדרון
הרב קראהן ידוע כמי שכתב את סדרת ספרי "המגיד" בהשראת סיפורי רבי שלום שבדרון, שהיה נושא את דרשותיו לציבור כל ליל שבת מאז שנת תשי"ב עד תשנ"ב, בשטיבלאך 'זיכרון משה' בירושלים. הרב קראהן פגש את הרב שבדרון לראשונה בשנת תשכ"ד, כאשר אביו הזמינו להתארח בביתם באחד מביקוריו התכופים בארצות הברית כשהיה אוסף כספים לנזקקי ירושלים, במשך חמשת החודשים שהרב שבדרון שהה בבית משפחת קראהן, נוצר קשר קרוב בינו לבין המשפחה המארחת. כשעזב אותם המשפחה נפרדה ממנו אך ביקרה אותו שוב בישראל, בהמשך נפטר אבי המשפחה ממחלה קשה. לאחר כששה חודשים קיבלו משפחת קראהן מכתב מהרב שבדרון המודיע כי הוא מגיע שוב לארצות הברית. מאז עמד הרב שבדרון עם המשפחה בקשר רציף.
סטסיס רשטיקיס
תחת הכיבוש הסובייטי והנאצי
בהדרגה החלו הסובייטים להגדיל את הלחץ על ממשלת ליטא והציבו בפניה עוד ועוד דרישות. בכירי הצבא הפעילו על רשטיקיס לחץ לחזור לשירות. ב-7 ביוני 1940 הוא מונה למפקד בית הספר למלחמה בקובנה. ב-14 ביוני דרשו הסובייטים שכל ממשלת ליטא תתפטר ותוחלף בממשלה פרו-סובייטית יותר. הממשלה כינסה דיון חירום, וזימנה את רשטיקיס להשתתף בו. רשטיקיס סבר שההתנגדות לדרישות הסובייטים היא חסרת טעם לנוכח העובדה שחיילי הצבא האדום כבר נמצאים על אדמת ליטא. הוא המליץ לקבל את הדרישה הסובייטית, ואכן, הממשלה התפטרה. רשטיקיס היה מועמד לתפקיד ראש הממשלה החדש, אולם במוסקבה סירבו לאשר את מינויו ודרשו במקומו את יוסטאס פאלצקיס. ליטא בהדרגה את עצמאותה, והסובייטים החלו בתהליך שבמסגרתו פורק הצבא הליטאי ויחידותיו שולבו בצבא האדום. רשטיקיס נותר בתפקיד מפקד בית הספר הצבאי בקובנה גם כאשר תלמידיו סולקו מהלימודים ושובצו מחדש ביחידות. נאסר עליו להתפטר, והוא מונה לחבר בוועדה שארגנה את שילוב הצבא הליטאי בתוך הצבא האדום. ב-20 בדצמבר הותר לו להתפטר.
ב-13 בפברואר 1941, רשטיקיס עזב את ליטא מחשש שייעצר בידי הנ.ק.ו.ד. הוא הותיר את אשתו ושלוש בנותיו בקובנה, ונמלט לברלין. הוא התקבל באהדה בידי קהילת הליטאים הגולים בברלין, והפך לאחד ממנהיגי חזית הפעילים הליטאית. ב-22 ביוני של אותה שנה, פתח הוורמאכט במבצע ברברוסה, שבמסגרתו פלש לשטחי ברית המועצות. לנוכח ההתקדמות המהירה בכיוון ליטא, התמרדו הליטאים כנגד הסובייטים, ושחררו את ליטא. לרגע נראה היה שיש סיכוי לעצמאות ליטאית מחודשת בחסות הגרמנית. ממשלה זמנית כונסה בווילנה בחיפזון, וב-27 ביוני טס רשטיקיס לליטא כדי להפוך לשר ההגנה החדש שלה. במהרה הוא גילה שמרד ההגנה לא קיים הלכה למעשה, ושלמדינה הליטאית החדשה אין באמת צבא. הגרמנים לא הכירו בעצמאות הליטאית, וב-5 באוגוסט התפרקה הממשלה וליטא שולבה בתוך נציבות הרייך אוסטלנד. לרשטיקיס הוצע לשמש כיועץ המשפטי של נציבות הרייך, אולם הוא סרב.
רשטיקיס מצא עבודה במוזיאון המלחמה הליטאי, ועמל על ארגון ארכיוני הצבא הישנים. בתחילת 1943 הגו הגרמנים את הרעיון להקים יחידת מתנדבים ליטאים בתוך הוואפן אס אס. לשם כך, הם כינסו ועדה בת חמישה חברים (כולם גנרלים ליטאים בכירים), שמטרתה לעודד גיוס ליטאי לוואפן אס אס. רשטיקיס מונה ליו"ר הוועדה. במהרה הוא גילה שלוועדה אין באמת סמכות, והיא נועדה לשמש כחותמת גומי בלבד עבור הנחיות הגרמנים. אי לכך, התפטרו כל חברי הוועדה. הגסטאפו החל לרגל אחרי רשטיקיס בחשד שהוא משתף פעולה עם המחתרת.
פסח קראהן
כמוהל
הרב קראהן הוא דור חמישי של מוהלים במשפחתו. הוא הוכשר למילה בגיל 21, ובכך היה למוהל הצעיר ביותר שהוכשר אי פעם במועצת המוהלים בניו יורק. הוא קיים אלפי בריתות.
סטסיס רשטיקיס
אחריתו
בקיץ 1944, החל הצבא האדום להתקרב במהירות לליטא. רשטיקיס נמלט מהארץ יחד עם אשתו, והתיישב ברגנסבורג שבגרמניה. הוא עבד בתחילה במפעל, ולאחר מכן בחברת חשמל. לאחר שצבא ארצות הברית כבש את הארץ, הוא הצטרף לצלב האדום וסייע לפליטים ליטאים. במאי 1949 הוא היגר עם אשתו לארצות הברית. הוא הפך לחבר בולט בקהילת הגולים הליטאים. הוא נשא נאומים והרצאות, כתב מאמרים לעיתונות הליטאית המחתרתית והשתתף באירועים שונים. בתחילה הוא התפרנס מעבודה במפעל, ובאפריל 1951 קיבל משרה של מרצה לרוסית באוניברסיטת סירקיוז. בנובמבר 1952 הוא החל לעבוד עבור הוועדה העליונה לשחרור ליטא, ולשם כך התגורר תקופה בבריטניה ובגרמניה המערבית. כמו כן, הוא עבד עבור ה-CIA בתכנית שנועדה לחזק את ההתנגדות האנטי-קומוניסטית בליטא. ב-1968 הוא פרש מהחיים הציבוריים והתרכז בכתיבת זכרונותיו. הוא נפטר ב-3 במאי 1985.
פסח קראהן
כמוהל
הרב קראהן חיבר גם ספר בנושאי מילה, וספר הלכה לשמאליים, הספרים יצאו בהוצאת ארטסקרול.
ערך אחד מכרכי ש"ס שוטנשטיין ואת סידור מנחה ומעריב של ארטסקרול.
פעילויות שונות
הרב קראהן הוא דרשן, ו"מגיד" הוא גם מלווה מסעות יהודיים היסטוריים באירופה, תוך סיפורים על הקהילות הגדולות והתוססות שהיו שם לפני מלחמת העולם השנייה. את מסעו הראשון הוא תיעד והדפיס בספרו "מסע עם המגיד".
בשנת תשס"ד הרב קראהן הקים ארגון בשם PaL בבריטניה, תת-ארגון דומה בארצות הברית המחבר בין חוזרים בתשובה לבין אברכים לשעה של לימודי יהדות ודיונים בטלפון.
כתביו
כל כתביו יצאו לאור בהוצאת ארטסקרול
דרום אורחובו-בוריסובו
נפת דרום אוֹרֵחוֹבוֹ-בּוֹרִיסוֹבוֹ (ברוסית: район Орехово-Борисово Южное) היא נפה במחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה 6.9426 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 147,835 תושבים (2020).
היסטוריה
בשנת 1960 נכלל שטחה של הנפה בעיר מוסקבה; תחילה בנפת פרולטרסקי, ומאז 1969 – בקרסנוגווארדייסקי. בשנות השבעים היה זה חלק מאזור הדיור ההמוני אורחובו-בוריסובו.
רק בית העלמין אורחובו שרד מהכפר אורחובו. שמות הראיונים צפון אורוחובו-בוריסובו ודרום אורחובו-בוריסובו ותחנת המטרו אורחובו מזכירים את שם הכפר.
רב יצחק בר שמואל בר מרתא
רב יצחק בר שמואל בר מרתא היה אמורא בן הדור השני והשלישי של אמוראי בבל.
ביוגרפיה
בנו של רב שמואל בר מרתא שהיה כנראה בן דודו של רב.
הוא היה תלמידו המובהק של רב שהיה גם רבו של אביו, ובתלמוד הבבלי נמסרו שמועות רבות של רב מפיו. הוא נשלח לנציבין והביא לפני רב ושמואל את בשורת היתר שמן עכו"ם מפי רבי שמלאי בשם רבי יהודה נשיאה.
מתלמידיו: רבי זירא, רבי אבא ורבה בר בר חנה.
מרטין פוירשטיין
קרל מרטין פוירשטיין (בגרמנית: Martin von Feuerstein; 5 בינואר 1856 – 13 בפברואר 1931) היה צייר גרמני ופרופסור באוניברסיטה. הוא היה נציג תנועת הנצרתיים, אך גם שילב ביצירתו אלמנטים של אימפרסיוניזם ואר נובו, שעוצבו על ידי מוטיבים דתיים.
קורות חייו
אבותיו של פוירשטיין הגיעו מקליינוולסרטל. אביו היה הפסל יוהאן מרטין פוירשטיין, אמו מארי אגאתה קתרין פוירשטיין לבית מולר. הוא למד בתיכון בקולמר עד 1870 ולמד אמנות בתחילה במינכן.
בשנת 1878 עבר לפריז, בין השנים 1880 ל־1882 עבד כצייר ז'אנר באלזס. ב־1882–1883 ערך טיול באיטליה ואז נסע למינכן, שם פנה לציור דתי. בין השנים 1898–1924 היה פרופסור לציור דתי באקדמיה לאמנות במינכן.
יצירתו
בדומה לצייר הדתי הנס פייבוש בבריטניה, גם פוירשטיין התמחה בציורי כנסיות, ויצר עבודות רבות. את עבודותיו של פוירשטיין ניתן למצוא במוזיאונים במינכן, בכנסייה במינכן, בכנסיית קורפוס כריסטי בברלין, בכנסיות רגנסבורג, בכנסיית סנט קלרה בנירנברג, בכנסיות אלזסיות, בברייסגאו ובקפלה הגרמנית של בזיליקת סנט אנטוני בפדובה.
פוירשטיין היה נשוי לאחותו של אמיל קייזר. מכיוון שהיא באה מסטאנס במרכז שווייץ, ואחותה הייתה נשואה לארנסט צימרמן, הם בילו את חופשותיהם לעיתים קרובות בסטאנס, שם הכירו גם את אדוארד צימרמן.
רוז'ניאבה
רוז'ניאבה (בסלובקית: Rožňava; בהונגרית: Rozsnyó, רוז'ניו; בגרמנית: Rosenau, רוזנאו) היא עיר באזור הדרום-מזרחי של סלובקיה, בה מיעוט דוברי הונגרית ניכר.
תולדות העיירה
רוז'ניאבה היא עיר בעלת מכרות זהב ושאר מתכות יקרות, הנזכרת לראשונה במאה ה-13.
במאה ה-15 המסחר והמלאכה בעיר התפתחו בקצב, אך כשהעות'מאנים פלשו לאזור במאות ה-16–17, העיר נהרסה ואוכלוסייתה הידלדלה.
במאה ה-18 גורשו הטורקים מאדמת הונגריה והעיר חזרה לשגשג, התחדשו הצמיחה הכלכלית והדמוגרפית, הוקמו בה בתי ספר, מוסדות תרבות, בתי מלאכה ועסקים. הודות למעמדה החדש כעיר בישופות (בישוף-אחת הדרגות הגבוהות בהיררכיה של הכנסייה הרומית-קתולית), הוקמו בה מוסדות כנסייה חשובים, ובמאה ה-19 התחדשה העבודה במכרות והחל בעיר תהליך תיעוש.
בנובמבר 1938 רוז'ניאבה סופחה להונגריה ובאביב 1944 הייתה הונגריה תחת שלטון גרמני ישיר במידה רבה.
תולדות הקהילה היהודית
בימי הביניים נאסרה התיישבות יהודים ברוז'ניאבה. ב-1840 בוטל האיסור ויהודים הורשו להיכנס ולחיות בעיר. במאה ה-19 התיישב בעיר ארתור גלטר שהיה במקצועו סוחר, בעקבותיו התיישבו יהודים נוספים בעיר שרובם באו מיישובים ממזרח סלובקיה ובסוף המאה ה-19 גרו ברוז'ניאבה כ-350 יהודים וקמה קהילה קטנה.
קהילת היהודים בעיר נהגו לעשות תפילות בחדר תפילה קטן שהיה בבית פרטי, ובשנות השישים של המאה ה-19 הקימו היהודים בעיר בית עלמין, חברה קדישא, ומוסדות ציבור נוספים. לקראת סוף העשור רוז'ניאבה הייתה למושב רבנות.
היהודים בין שתי מלחמות העולם
קהילת היהודים ברוז'ניאבה הייתה מאורגנת היטב. בשנים שבין שתי המלחמות היו בה בית כנסת, בית עלמין, בית ספר יסודי, מקווה, משחטה, אטליזים וגן ילדים.
הקהילה שבעיר הצטרפה לארגון הקהילות הליברליות "ישורון" ומיד לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה בעיר אגודה ציונית שפעילותה התמקדה באיסוף תרומות לקרנות הלאומיות. בהמשך הוקמו גם מפלגות ציוניות, והתחילו לפעול בעיר תנועות נוער כגון השומר הצעיר, בית"ר ואגודת הספורט מכבי.
בעיר פעלה גם מפלגה יהודית לאומית וב-1923 היא קיבלה שני מושבים במועצת העיר ונציגה שימש כחבר הנהלת העיר. בדרך כלל היו ליהודים בתקופה זו כ-6 מושבים במועצת העיר.
רוב היהודים החזיקו בתפקידים ובמשרות בכירות, ורבים היו מעורבים בחברה הכללית, ורובם שייכו את עצמם לתרבות ההונגרית.
בכלכלת העיר ליהודים היה משקל רב אף על פי שהיו רק 6% מאוכלוסייה.
תקופת השואה
ב-1938 מנתה הקהילה בעיר כ-450 נפשות.
העיר נכללה בהסכם מינכן ובשל כך היא סופחה לשליטת הונגריה בראשות העוצר מיקלוש הורטי. הורטי שיתף פעולה בצורה מתונה עם הנאצים. הוא הבין את חיוניותם של היהודים בהונגריה ולכן הוא פעל ככל שביכולותיו להשאיר את יהודי הונגריה בחיים.
כניסת ההונגרים לרוז'ניאבה התלוותה בסממנים שונים שרמזו על מה שהולך לקרות ליהודים. היהודים הואשמו באהדה לרפובליקה הצ'כוסלובקית, זאת ששלטה לפני ההונגרים בעיר, כך שהשלטון דאג לבודד את היהודים ולדחוק אותם. ז'נדרמים הונגרים נכנסו לעיר וגירשו כ-10 משפחות יהודיות, שהתקשו להוכיח שהם אזרחי הונגריה בשטחי סלובקיה. בנוסף בבית הספר נעשו תפילות נוצריות ותלמידים יהודים היו צריכים להצדיע למורים נוצרים כאשר הם רואים אותם ברחוב ובבית ספר.
עם כניסת ההונגרים האווירה בעיר נהייתה מתוחה ליהודים באותו הזמן נכנס לתוקף "החוק היהודי" שבין היתר אסר על היהודים עיסוק במקצועות חופשיים כך שבוטלו רישיונות של כ-23 בתי עסק והם נסגרו. ב-1942 סילקה מועצת העיר את היהודי האחרון שהיה בה בתפקיד.
ב-1940 גויסו 50 יהודים לשירות העבודה של צבא הונגריה והם נשלחו למחנה בעיירה ילשווה.
ב-19 במאי 1944 ריכזו ההונגרים את יהודי העיר בגטו ארעי ברחוב פטופי שבעיר כאשר, תושביו הלא יהודים פונו. באותו הזמן שהיהודים נלקחו כ-100 דירות של יהודים נהרסו ונשדדו בידי מקומיים.
בגטו רוז'ניאבה הובאו גם יהודים ממקומות סמוכים ובסך הכל היו בו כ-800 איש בתנאים קשים ללא חימום. באמצע יוני 1944 נשלחו יושביי הגטו למישקולץ ומשם גורשו למחנה השמדה אושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה
רוז'ניאבה שוחררה בידי הצבא הסובייטי בינואר 1945. לאחר השחרור שבו לרוז'ניאבה עשרות יהודים ניצולי "פלוגות העבודה" ומחנות שונים. הקהילה חזרה לפעול ופתחה מטבח ציבורי ומוסדות ציבוריים נוספים גם הפעילות הציונית חודשה. בתקופת המלחמה חיללו אנטישמים את בית הכנסת שהיה בעיר, ולכן לאחר המלחמה המקום שימש למחסן והתפילות נעשו בבית הרב.
יהודי העיר תרמו 8,000 קרונות לקרן קיימת לישראל כדי לנטוע את "יער קדושי צ'כוסלובקיה", חלק מיער הקדושים בהרי ירושלים.
ב-1949 גרו בעיר 60 יהודים, חלקם עלו לארץ באותה שנה. בסוף שנות השישים התקיימה בעיר קהילה קטנה של יהודים ואחר כך היא פורקה. ב-1984 הרסו את בית העלמין היהודי שהיה בעיר וב-1990 נשארו יהודים בודדים בעיר.
ערים תאומות
לרוז'ניאבה ברית ערים תאומות עם הערים:
קלצ'י איהנאצ'ו
קריירה
איהנאצ'ו נולד בעיר אוברי, בירת מדינת אימו שבניגריה. אביו ג'יימס הוא סוחר בגדים ואמו מרסי הייתה מורה ונפטרה כשהיה בן 17. הוא שיחק במועדון הנוער טייה באוברי. ב-2013 היה חבר בסגל נבחרת ניגריה שזכתה בטורניר גביע העולם בכדורגל עד גיל 17 שהתקיים באיחוד האמירויות הערביות. איהנאצ'ו כבש במהלך הטורניר שישה שערים, בישל שבעה נוספים ונבחר לשחקן המצטיין. בינואר 2014 זכה בפרס הכישרון המבטיח ביותר מטעם קונפדרציית הכדורגל של אפריקה.
באוקטובר 2014 עבר איהנאצ'ו למנצ'סטר סיטי ששילמה 350,000 לירות שטרלינג תמורת שירותיו. בשל מגבלת אישורי עבודה לא יכול היה לשחק באנגליה בחודשים הראשונים שלו במועדון. בפברואר 2015 שיחק במשחקו הרשמי הראשון עם הקבוצה עד גיל 19 של המועדון במסגרת ליגת האלופות לנוער. פציעה במשחק זה השביתה אותו למשך מספר שבועות. באפריל 2015 חזר לשחק וכבש בגמר גביע הנוער (עד 18) של התאחדות הכדורגל האנגלית, במשחק שהסתיים בהפסד סיטי 1–2 לצ'לסי. באוגוסט 2015 רשם את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג וב-12 בספטמבר כבש לראשונה בניצחון 0–1 על קריסטל פאלאס. בכל העונה כבש 8 שערים ב-26 הופעות ליגה, ועוד 4 שערים בגביע ושני שערים בגביע הליגה, 14 שערים בכל המסגרות.
בעונתו השנייה בסיטי שיחק פחות, אבל הספיק לכבוש ב-23 הופעות 7 שערים בכל המסגרות.
איהנאצ'ו זכה בפרס שחקן החודש בפרמייר ליג במרץ 2021 לאחר שכבש חמישה שערים בשלוש הופעות ליגה.
בתום עונת 2022/2023 נשר ליגה עם הקבוצה לצ'מפיונשיפ.
נבחרת
איהנאצ'ו היה חבר בסגל נבחרת ניגריה לטורניר גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שהתקיים בניו זילנד ב-2015. בהמשך השנה זומן לסגל נבחרת ניגריה הבוגרת לקראת מוקדמות מונדיאל 2018. במרץ 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות.
כריס פיליפס
כריס פיליפס (בגרמנית: Chris Philipps; נולד ב-8 במאי 1994) הוא כדורגלן לוקסמבורגי המשחק בווילץ 71 בעמדת הבלם.
קריירה
פיליפס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מץ אלייה בגיל 13 מאצטלה אטלברוק. בעונת פיליפס הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון, וב-24 במאי 2013 פיליפס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1-0 לבולון. ב-31 באוגוסט 2013 פיליפס הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-5 נגד אמנוויל.
בקיץ פיליפס הושאל לפרוסן מינסטר מהבונדסליגה השלישית עד לסיום העונה.
ב-2 בפברואר 2018 חתם בלגיה ורשה מליגת העל הפולנית.
בינואר, פיליפס חתם בלומל.
ב-8 בנובמבר 2020, פיליפס חתם בווילץ 71 מליגת העל הלוקסמבורגית.
פיליפס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת לוקסמבורג ב-29 בפברואר 2012 בניצחון 1-2 נגד. ב-26 במרץ 2013 פיליפס הורחק בהפסד 3-0 ל.
ראלף ההורס
ראלף ההורס (באנגלית: Wreck-it Ralph) הוא סרט קומדיה משפחתית אמריקאי בהנפשה ממוחשבת של דיסני מ-2012. הסרט בוים על ידי ריץ' מור, נכתב על ידי ג'ניפר לי ופיל ג'ונסטון והופק על ידי קלארק ספנסר וג'ון לאסיטר.
הסרט מספר את סיפורו של ראלף, נבל במשחק הארקייד "פליקס המתקן ג'וניור", אשר יוצא למסע שבו הוא מנסה להוכיח כי הוא טוב. את ראלף מדבב ג'ון סי. ריילי ולצידו מדבבים גם ג'ק מקברייר, ג'יין לינץ' ושרה סילברמן.
הסרט היה להצלחה קופתית גדולה עם הכנסות של מעל 471 מיליון דולר בנוסף לכך הוא דורג כסרט ה-14 ברווחיותו בשנת 2012; הסרט היה גם להצלחה ביקורתית גדולה. הסרט זכה בפרס אנני לסרט הטוב ביותר והועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לסרט המונפש הטוב ביותר.
עלילת הסרט
העלילה מתרחשת ביקום דמיוני בו לדמויות משחקי הארקייד חיים עצמאיים, כאשר בין היתר הן יכולות לנדוד ממשחק למשחק. גיבור הסרט הוא רָאלְף (ג'ון סי. ריילי).
בתחילת הסרט משתתף ראלף בקבוצת תמיכה לנבלים ומספר כי אינו מרוצה עוד מתפקידו כנבל והוא רוצה לעבור לצד של הטובים. לאחר הפגישה חוזר ראלף למשחק שלו ושם מבחין כי שאר הדמויות חוגגות את יום השנה השלושים של המשחק. ראלף מגיע למסיבה ושם נתקל בהתנגדות מצד הדמויות האחרות במשחק האומרות לו שכדי שיוכל להשתתף במסיבה ולהיחשב כאחד מהם עליו להשיג מדליה. ראלף הולך לבר של טאפר ושם הוא פוגש את מרקובסקי, חייל ממשחק "חובת הגיבור" ("Hero's Duty"), ממנו הוא מגלה כי המנצח במשחק זוכה במדליה.
ראלף גונב את תלבושתו של מרקובסקי ומתחזה אליו, נכנס למשחק "חובת הגיבור" ומוצא את המדליה. בעת יציאתו מהמשחק דורך ראלף על ביצה שממנה בוקע סיי-באג, דמות הנבל של משחק זה. הסיי-באג רודף אחר ראלף אל תוך חללית מילוט שטסה באקראי בזמן שראלף והסיי-באג, נאבקים זה בזה. החללית מטיסה אותם אל מחוץ למשחק "חובת הגיבור" ומביאה אותם למשחק "שוגר ראש" ("Sugar Rush"), משחק של מרוצי מכוניות, שם נפלטים ראלף והסיי-באג מהחללית כאשר ראלף נופל על האדמה בעוד הסיי-באג טובע בביצה. ראלף מנסה למצוא את המדליה שלו אך דמות מהמשחק "שוגר ראש", וֶנֵלוֹפִּי וָאן שְוִוִיץ (שרה סילברמן), דמות המוגדרת כבאג ועל כן נאסר עליה להשתתף במרוצים, גונבת לו אותה. ונלופי בורחת עם המדליה ונרשמת בעזרתה למרוצי המשחק. המלך סוכרי (אלן טודייק), השולט בעולם של "שוגר ראש", מתנגד להשתתפותה במירוץ בטענה כי ונלופי אינה אמורה להיות חלק מהמשחק. בינתיים מבין ראלף שבשביל להשיג את המדליה שלו בחזרה עליו לעזור לונלופי לנצח במרוץ ולכן הוא מאמן אותה בנהיגה ובונה לה מכונית.
במקביל, בשל היעדרותו של ראלף מעולם "פליקס המתקן ג'וניור" לכך שהמשחק אינו יכול להתקיים כשורה וכאשר מנהל החנות, מר ליטוואק (אד אוניל), מגלה את התקלה הוא מכריז על המשחק כ"מקולקל". מתוך חשש שינתקו את המשחק מן השקע ובכך יאבדו את ביתם ועבודתם שולחות דמויות המשחק את פֶלִיקְס (ג'ק מקברייר) למצוא את ראלף. בעולם המשחק "חובת הגיבור", מגלה פליקס מאחת הדמויות, סמלת טִמוֹרָה גִ'ין קָלְהוֹן (ג'יין לינץ'), כי לאחר שיהרסו את עולם "שוגר ראש" יהרסו הסיי-באגים את כל שאר המשחקים. פליקס וקלהון יוצאים יחד לחפש את ראלף בעולם "שוגר ראש", ובמהלך חיפושיהם מזכיר לה פליקס מבלי לדעת את החבר הקודם שלה שנהרג ביום חתונתם על ידי סיי-באג, בעקבות כך דרכיהם נפרדות. קלהון מגלה כי הסיי-באג שהגיע עם ראלף לעולם המשחק הטיל מאות ביצים מתחת לאדמה, ובינתיים מגיע פליקס לארמונו של המלך סוכרי ומושלך לכלא.