cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודה ליאו פיקרד
מספריו באנגלית, צרפתית וגרמנית
Zur postmiocänen Entwicklungsgeschichte der Kontinentalbecken Nord-Palästinas, 1933
Conditions of underground water in the Western Emek (plain of Esdraelon), 1936
On the geology of the Gaza-Beersheba district, 1936
On the structure of the Arabian Peninsula, 1937
The geology of New Jerusalem, 1938
Outline on the tectonics of the earth :with special emphasis upon Africa, 1939
Groundwater in Palestine, 1940
Structure and evolution of Palestine, with comparative notes on neighbouring countries, 1943
Geomorphogenic regions of the Negev, 1:250,000, 1951
Geomorphogeny of Israel, 1951
The structural pattern of Palestine, Israel and Jordan, 1954
The quaternary in the Northern Jordan Valley, 1963
Geological map, Israel, 1964
The geological evolution of the quaternary in the central-northern Jordan Graben, Israel, 1965
Vom Bodensee nach Erez Israel : Pionierarbeit fur Geologie und Grundwasser seit 1924, 1996
Stratigraphic position of the Ubeidiya formation, 1966
Geological report on the lower Pleistonecene deposits of the Ubeidiya excavations, 1966
General aspects of Israel’s oil search, 1973
The Triassic, 1974
The Jurassic stratigraphy in Israel and the adjacent countries, 1987
בוב בלבן
רוברט אלמר "בוב" בלבן (באנגלית: Robert Elmer "Bob" Balaban; נולד ב-16 באוגוסט 1945) הוא שחקן, סופר, מפיק ובמאי קולנוע יהודי-אמריקאי. הוא היה אחד המפיקים שהועמדו לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר בסרט פארק גוספורד, סרט אשר הוא השתתף בו גם כשחקן.
חייו האישיים
בלבן נולד בשיקגו, אילינוי. הוא בנם של אלינור ואלמר בלבן אשר היו בבעלותם מספר אולמות קולנוע והיו חלוצי הטלוויזיה בכבלים. אימו שיחקה תחת השם אלינור ברי. דודו ברני בלבן היה נשיא סרטי פרמאונט למשך כמעט 30 שנה בין 1936-1964. בעלה השני של סבתו מצד אמו, סם כץ, היה סגן נשיא מטרו גולדווין מאייר בתחילת 1936.
בלבן החל את לימוד הקולג שלו באוניברסיטת קולגייט  ובהמשך עבר לאוניברסיטת ניו יורק. הוא התגורר באפר וסט סייד של מנהטן עם משפחתו. בלבן הוא יהודי. סבו וסבתו מצד אביו היגרו מרוסיה לשיקגו, בעוד משפחתה של אמו הגיעה מגרמניה, רוסיה ורומניה.
קריירה
אחת ההופעות המוקדמות ביותר שלו בקולנוע הייתה בסרטו של ג'ון שלזינגר "קאובוי של חצות" משנת 1969. לפני כן השתתף בהפקת אוף ברודוויי של המחזמר "אתה אדם טוב, צ'רלי בראון" בשנת 1967. בין תפקידיו הראשונים ניתן למנות את תפקידו כמתורגמן דייוויד לאפלין בסרטו של סטיבן ספילברג "מפגשים מהסוג השלישי". ב-1979 היה מועמד לפרס טוני עבור תפקידו במחזה "רביזור".
במהלך שנות ה-80 הוא הופיע בסרטים כגון "ללא כוונת זדון" של סידני פולאק, "מצבים משתנים" של קן ראסל, "של מי החיים האלה לעזאזל?" (1981).
ב-2010. הוא ביים את סרטו של רנדי קווייד "הורים", ואת סרטו של ארמין מילר-שטאל "הזמנים הטובים האחרונים".
בלבן שיחק בתפקידי משנה בין היתר בסרטים: "בוב רוברטס", "מג'סטיק", "אהבה בפקק תנועה" ו"מחכים לגופמן".
בלבן הופיע גם בסדרה "מיאמי מחלק מוסר". בשנות ה-90 שיחק בעונה הרביעית של "סיינפלד", בתפקיד ראסל דאלרימפל, הנשיא הבדיוני של רשת NBC.
בשנת 1999 ביים את סרט הזומבים "החבר שלי חזר"; שם הסרט הוא רפרנס לשיר באותו שם משנת 1963 של להקת הבנות האמריקאית "המלאכיות" (שנעשה בו שימוש בטריילרים לקידום מכירות, אך אינו מופיע בסרט עצמו). באותה שנה ביצע הופעת אורח בסדרה "חברים" בתפקיד פרנק, אביה של פיבי בופה, והשתתף בסרט "צריך שלושה לטנגו", לצדם של נב קמפבל ומת'יו פרי.
בשנת 2001 הפיק בלבן את סרטו של רוברט אלטמן "פארק גוספורד" שעליו היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. הוא גם שיחק בסרט כמוריס וייסמן, מפיק הוליוודי. הוא הופיע בפרק של הסדרה "הפמליה" כרופא הידוע כנותן מרשמים לקנאביס רפואי.ב-2005 דיבב בסדרת האנימציה "תמונות חסרות תקווה".
הוא ביים מספר פרקים של הסדרה "האחות ג'קי".
בשנת 2011 התארח לפרק אחד בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו. בשנת 2012 שיחק בתפקיד ראשי בדרמה הקומית "ממלכת אור הירח" בבימויו של וס אנדרסון.
בשנת 2017 השתתף בסדרת הדוקו-דרמה "לענה" בנטפליקס, בבימויו של ארול מוריס. בשנת 2018 דיבב את דמותו של קינג בסרטו של אנדרסון "אי הכלבים", ושיחק בסדרה "קונדור", לצדו של מקס איירונס.
בלבן חיבר סדרה של 6 ספרי ילדים בכיכובם של כלב ביוני.
שמואל צבי מרגליות
שמואל צבי מרגליות (בהגייה יידית: מרגוליס; Samuel Hirsch Margulies; 1858–1922) היה רב פירנצה בין השנים 1890-1922.
נולד ליונה מרגליות, סוחר יהודי בברז'ני (Brzezany) בגליציה, אז בשליטת הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
למד בבוצ'אץ' אצל הרב שמואל ישכר שטרק, קבל תואר רב מבית המדרש לרבנים בברסלאו (Breslau Jewish Theological Seminary) ותואר של ד"ר לפילוסופיה ושפות שמיות מהאוניברסיטאות לייפציג (Leipzig) וברסלאו בגרמניה. בשנים 1885-1887 הוא נבחר לרב קהילת נווה שלום הספרדית באלטונה שבגרמניה ואחר כך לרב במחוז הרבנות וויילבורג שבהסן-נסאו (Hessen-Nassau) בשנים 1887-1890.בשנת 1890 עבר לפירנצה, שם כיהן כרב עד יום מותו. בשנת 1899 הוא העביר לפירנצה את בית המדרש לרבנים (Collegio Rabbinico Italiano ) שהיה ברומא, לאחר שהועבר לשם מפדובה, שם הוקם על ידי שמואל דוד לוצאטו. כך הפך את פירנצה למרכז של פעילות יהודית עד למלחמת העולם השנייה.
פעילויות הרב
מרגוליס היה רבה של יהדות פירנצה. במסגרת תפקידו מילא גם תפקידים חינוכיים וציוניים.
קשריו עם רבני ארץ ישראל
הרב מרגוליס בקש לגרום לכך כי רב מארץ ישראל יסע לאתיופיה וינחה את יהדות אתיופיה בנושאים יהודיים. בשנת תרע"ב (1912) הוא פנה לרב אברהם יצחק הכהן קוק. ששימש אז כרבה של יפו וביקשו למצוא מורה מתאים לבית ספר שתוכנן לקום באריתריאה. באתר מובאת התכתבות מפורטת בנושא: הרב קוק כותב:"... וע"ד מורה לבית הספר שלבני הפלשים, חושב אני שאפשר להשיג מורה בא"י ". הוא מבקש לדעת את הכישורים הדרושים, כמו ידיעת מקצועות לימוד כלליים וכן מה יהיו תנאי עבודתו של השליח מארץ ישראל. הרב קוק, לא מצא מורה מתאים מבני עדתו והוא פנה לעמיתו, רבה של יפו, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, בבקשה שימצא מועמד מתאים מבני הספרדים. בבקשתו הוא מכנה את הרב מרגוליס "אחד הרבנים הגדולים בחו"ל". הוא מתאר במכתבו את מסגרת עבודתו החינוכית ואת תנאי שכרו ומסכם כי על המועמד להיות : "בעל רגש קודש, שיוכל להלהיב את לב נידחי צאן קדושים אלה, להתקשר בעבותות אהבת התורה והיהדות באמונת אומן ויראת ד'". באתר מובאת התכתבות נוספת בין הרב מרגוליס לבין הרב קוק, מימי גלותו בשווייץ.
ביבליוגרפיה
MARGULIES, Samuel Hirsch. Saadi al-Fajűmî's arabische Psalmenübersetzung ... Pp. iv, 51 [26]. Breslau: Druck von Grass, Barth und comp., 1884 - תרגום בגרמנית של יצירותיו של רבי סעדיה הגאון בערבית
דוד ליכטשטיין
דוד ליכטשטיין (נולד ב-13 ביולי 1949) הוא פרופסור אמריטוס לפיזיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד הקתדרה ע"ש וולטר וגרטה סטיל לחקר הלב, וכיהן בתפקיד דיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה (2017-2013) וכיו"ר המכון למחקר רפואי ישראל-קנדה (2008–2012).
ביוגרפיה
ליכטשטיין נולד בשנת 1949 בעיר לודז' שבפולין, בשנת 1957 עלה לישראל עם משפחתו והתיישב בבאר שבע. הוא סיים תואר בוגר באוניברסיטה העברית בפקולטה למדעי הטבע בחוג לפיזיולוגיה (1970), מוסמך (1972) ודוקטור (1977) בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית. את עבודת הדוקטור, שעסקה בשינויים מטבוליים במוח במצבים נורמליים ופתולוגים, עשה בהדרכת פרופ' יוסף דובקין ופרופ' יונתן מגנס. את השתלמות הפוסט-דוקטורט (1977–1980) עשה בחקר הפפטידים האופיאטיים במכון רוֹש לביולוגיה מולקולרית שבניו ג'רזי, ארצות הברית.
בשנת 1980, עם חזרתו מהפוסט-דוקטורט, הצטרף כמרצה למחלקה לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה. בשנת 1988 קיבל דרגת פרופסור חבר ובשנת 1994 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. ליכטשטיין היה מדען אורח במכון רוש בניו ג'רזי (1981) במכון הלאומי לבריאות והתפתחות הילד (1985–1986) ובמכון הלאומי לחקר העין (1998–1997) של המכונים הלאומיים לבריאות במרילנד שבארצות הברית, ופרופסור אורח באוניברסיטת טולדו באוהיו, ארצות הברית (2007).
ליכטשטיין כיהן כנשיא האגודה הישראלית לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה (1996–1999); וכיהן בשורה של תפקידי מנהל אקדמי בפקולטה לרפואה ובאוניברסיטה העברית כולל יו"ר החוג למדעי העצב (1983–1986), מנהל המחלקה לפיזיולוגיה (1992–1996), ראש המכון למדעי הרפואה (1999–2002), ראש המכון למחקר רפואי ישראל-קנדה (2008–2012) ודיקן הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית (2017-2013). תקופת כהונתו כדיקן בלטה בקליטת מספר רב של חוקרים צעירים לפקולטה ובתנופה בהקמת תוכניות לימוד ומרכזי מחקר חדשים. בין השאר הוא יזם ודחף את הקמת תוכנית הלימודים החדשה בבית הספר לרפואה. בשנה האחרונה לכהונתו כדיקן (2017) שימש גם כיו"ר פורום הדיקנים לרפואה בישראל.
ליכטשטיין נשוי לאסתר ואב לשלושה ילדים (אהוד, תמר וגדעון).
מחקר
למחקרו של ליכטשטיין ישנן השלכות רבות, הן על הבנת המדע הבסיסי של מערכות גוף האדם, והן על הבנת סימפטומים ומחלות שונות, כגון התקפי לב, לחץ דם, ומחלות נוירולוגיות ופסיכיאטריות שונות. מחקרו של ליכטשטיין מתמקד בהבנת תהליכי הבקרה על מעבר יונים בקרום התא החי. באופן ספציפי, ליכטשטיין חוקר את משאבות נתרן-אשלגן והשליטה בפעילותן באמצעות סטרואידים. מחקריו אלו הביאו לגילוי של משפחת סטרואידים ייחודיים המבקרים את פעילות משאבת הנתרן-אשלגן, החלבון המרכזי הקובע את מעבר יונים אלו בכל התאים בגופנו. לקבוצת סטרואידים אלו, הנקראים סטרואידים קרדיאליים ומופרשים מבלוטת האדרנל, יש תפקיד מרכזי בבקרה על תפקוד התא, על יכולת ההתכווצות של הלב, על לחץ הדם ותפקוד המוח. בשנים האחרונות הוכיחו ליכטשטיין וקבוצתו כי לסטרואידים הקרדיאליים שבמוחנו תפקיד מרכזי בהתנהגות האדם וכי שינויים בפעילותם גורמים להפרעות דיכאון. עבודתו של ליכטשטיין הצביע לראשונה על האפשרות שמשאבת הנתרן אשלגן והסטרואידים המבקרים את פעילותה עשויים להיות מטרה להשפעות תרופות לטיפול בהפרעה ביפולרית ומחלות פסיכיאטריות נוספות.
ליכטשטיין פרסם מעל מאה וחמישים פרקים בספרים ומאמרים בכתבי עת שונים, לרבות בכתבי העת המובילים והמשפיעים בעולם. הוא משמש כיועץ לעשרות כתבי עת מדעיים. במעבדתו התחנכו מעל 30 תלמידים לתארים מתקדמים העוסקים היום במחקר והוראה במוסדות שונים בישראל.
אלכסנדר פון הומבולדט
פרידריך וילהלם היינריך אלכסנדר פון הומבולדט (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Heinrich Alexander Freiherr von Humboldt; 14 בספטמבר 1769 – 6 במאי 1859) היה חוקר טבע ומגלה ארצות גרמני. יחד עם קרל ריטר גאוגרף גרמני (פרוסי) הוא נחשב לאבי הגאוגרפיה המודרנית. תרם רבות לבוטניקה, לזואולוגיה ולתחומי מדע רבים אחרים. זרם הומבולדט, שלחופי אמריקה הדרומית קרוי על שמו.
ילדות ולימודים
פון הומבולדט נולד ב-1769 בברלין. בגיל תשע נתייתם מאביו, קצין בחצרו של פרידריך הגדול. הוא ואחיו, לימים השר הפרוסי, הבלשן והפילוסוף וילהלם פון הומבולדט, גודלו בידי אימם באחוזתם בטגל שליד ברלין, שם זכה לחינוך מן המעלה הראשונה בידי שורה של מורים פרטיים, הוגי דעות, חדורי רוח הנאורות. ב-1786 החל ללמוד מדעי הטבע באוניברסיטת גטינגן, ובשנים 1796–1797 באוניברסיטאות בפרייברג, וינה, יינה ופריז, שם פגש את ידידו הטוב לימים, הזואולוג אמה בונפלאן.
המסע לאמריקה הלטינית
ב-1799 יצא עם ידידו הטוב בונפלאן למסע בן חמש שנים במושבות ספרד באמריקה. תחילה עברו באיים הקנריים, (שם קבע כי העץ דרקון אלף השנים הוא בן 6,000 שנים, קביעה שנתנה לו את שמו) ומשם לוונצואלה. במשך שנה וחצי סיירו בג'ונגל של האורינוקו, בסירות עץ וברגל. בין השאר, חקר פון הומבולדט את הנהר יוצא הדופן קסיקיארה. נהר זה מתפצל לשניים: צד אחד נשפך לאורינוקו, בעוד הצד השני לנהר ריו נגרו, ולפיכך לאמזונאס. במשך שנים כינו את הנהר הזה "הנהר הזורם לשני כיוונים", ויש סברו שהוא בעצם תעלה. הומבולדט, בזמן שהותו בוונצואלה, גילה את האמת על נהר זה.
מוונצואלה נסעו פון הומבולדט וידידו להוואנה בירת קובה, ומשם לנמל קרטחנה ובמעלה נהר מגדלנה אל בוגוטה, בירת קולומביה. מקולומביה המשיכו אל אקוודור של ימינו, שם נכשל הומבולדט בניסיונו לטפס על הר הגעש צ'ימבורסו, שגובהו 6,268 מטרים. פון הומבולדט האמין שזהו הר הגעש הגבוה בעולם. הוא סירב לוותר גם כשכל התנאים היו לרעתו: מורה דרכו נטש אותו ואת חבריו, ערפל כבד הכה בהם, פון הומבולדט חלה במחלת גבהים, ובגובה 5,800 מטר החלה סופת שלגים. בצער רב הוא נאלץ לחזור על עקבותיו ולזנוח את רעיון הטיפוס על ההר. ברם, ההר לא נכבש ב-80 השנים הבאות, אז העפיל לפיסגתו האלפיניסט אדוארד וימפר.
מאקוודור נסעו פון הומבולדט ובונפלאן דרומה לפרו. הם עברו בעיר טרוחיו ובלימה בירת פרו, ומשם לעיר קייאו, תחנתם הדרומית ביותר במסע, לשם הגיעו כדי לערוך תצפית אסטרונומית חשובה. מקייאו בתחילת 1804 הם הפליגו למקסיקו, שם חקרו את הר הגעש פופוקטפטל, ההר השני בגובהו במקסיקו. בין היתר הם חקרו מערכת ניקוז מים באזור מקסיקו סיטי ולצורך כך הגיעו לאזור טקיסקיאק. אחרי שנה במקסיקו, נסעו לארצות הברית ומשם הביתה, לגרמניה.
שארית חייו
החל מ-1808 התגורר הומבולדט בפריז, שם הוציא לאור את מחקריו ב-33 כרכים. לכלל מחקריו קרא בשם "מסע לגלילות המשווניים של היבשת החדשה". ב-1829 נסע עם פרופסור כריסטיאן גוטפריד אהרנברג ועם חוקרים מרוסיה למסע משותף בהרי אורל, הרי אלטאי והים הכספי, אותו פרסם בספר בן 3 כרכים בשם "אסיה התיכונה". שני ספרים אלה נכתבו בצרפתית ויועדו לבעלי ידע מדעי; לעומת זאת, ספריו בגרמנית "מחזות הטבע" ו "הקוסמוס" יועדו לכל בעלי השכלה בסיסית באשר הם. פון הומבולדט נפטר ב-6 במאי 1859 בגיל 90 - גיל מופלג, בהתחשב במסעות שערך באזורים מן המסוכנים ושורצי המחלות ביותר שבעולם.
תרומתו למדע
עוד בימי חייו זכה פון הומבולדט לתשבחות ומחמאות להם זכו מעטים בלבד בדורו. הוא כונה "קולומבוס השני", "מגלה אמריקה מחדש", "נסיך המדע" ו"אריסטו החדש". הוא הושווה לגתה ולנפוליאון, שאת שניהם הכיר, ונחשב עד היום לאחד מגדולי הנוסעים וחוקרי הטבע.
האסטרואיד 54 Alexandra שהתגלה ב-1858 על ידי הרמן גולדשמידט נקרא על שמו. היה זה האסטרואיד הראשון שנקרא על שם אדם (גבר) ולא דמות מהמיתולוגיה.
נאוקנוס
נאוקנוס (שם מדעי: Neocnus; מילולית: "עצלן חדש") הוא סוג נכחד של עצלן קרקע ממשפחת עצלני דו-אצבע שחי באיים קובה והיספניולה בסוף הפליסטוקן ואף בתחילת ההולוקן. שני מינים נמצאו בסוג זה.
משרד ההגנה (קרואטיה)
משרד ההגנה של רפובליקת קרואטיה (בקרואטית: Ministarstvo obrane Republike Hrvatske או בראשי תיבות MORH) הוא משרד בממשלה הקרואטית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של קרואטיה. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים של קרואטיה, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לראש הממשלה. ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים מדווח ישירות לשר.
נאוקנוס
עצלן קרקע זה היה קרוב משפחתו של המגלוניקס שחי ביבשת אמריקה הצפונית אך היה קטן ממנו בהרבה. כמו כן, הוא היה קרוב לעצלני הקריביים שהיגרו לאיים אלה מאמריקה הדרומית.
משרד ההגנה (קרואטיה)
מריו באנוז'יץ' מהאיחוד הדמוקרטי הקרואטי מכהן כשר ההגנה הלאומית מאז 23 ביולי 2020.
נאוקנוס
הנאוקנוס היה קטן מספיק בכדי לטפס על עצים, בשונה מרוב עצלני הקרקע, וככל הנראה ניזון מעלים. היו לו זרועות ארוכות בעלות זוג טפרים חדים, צלעות גדולות וזנב ארוך וחזק יחסית וייתכן שהוא יכול היה לעמוד זקוף. שיני העצלן היו קצרות ומשולשות ולסתו שרירית.
מאובני הנאוקנוס התגלו לראשונה ב-1961 בכמה מערות בהאיטי, והם מתוארכים לתקופה שלפני כ-5,000 שנה. ככל הנראה נכחד סוג זה, בדומה לעצלני קרקע קריביים אחרים, בידי האדם שצד אותו לבשרו.
פליה ריפקי אטאיי
פליה ריפקי אטאיי (בטורקית: Falih Rıfkı Atay; 1894 – 20 במרץ 1971) היה עיתונאי, סופר וחבר הפרלמנט הטורקי.
ביוגרפיה
אטאיי נולד באיסטנבול למשפחה שהיגרה לעיר מהכפר בּוּיוקקַיְנַרְג'ָה (Büyükkaynarca) שבמחוז סקריה בצפון מערב אנטוליה.
טעמו הספרותי התגבש אגב לימודיו התיכוניים, בין היתר בהשפעת מורו לספרות המשורר והסופר ג'לאל סהיר ארוזן (Celâl Sahir Erozan), והמשורר אורהן סייפי אורהון (Orhan Seyfi Orhon), שלמד באותה עת בכיתה גבוהה יותר. עם הכרזת עידן החוקה השנייה בשנת 1908 החל בלימודי ספרות באוניברסיטה, וסיימם בשנת 1912.
קאמבר
קאמבר (באנגלית: Camber או Kamber) היה ראשון מלכי קאמבריה (כיום ויילס) על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה". אין כל תעוד היסטורי לקיומו של קאמבר, והוא אחד מהמלכים האגדיים של בריטניה.
פליה ריפקי אטאיי
ביוגרפיה
בשנת 1911 התפרסמו יצירות הביכורים שלו במוסף מיוחד של כתב העת "ספרות חדשה" (Servet-i Fünun) אשר יוחד לסופרים צעירים. באותה שנה ובזו שלאחריה ראו אור כמה משיריו בכתבי עת שונים. בשיריו אלה ניכר דמיון ליצירותיהם של המשוררים והסופרים הטורקים החשובים ג'נפ שהבטין (Cenap Şahabettin) ואהמט השים (Ahmet Haşim). משנת 1912 ואילך פרסם קטעי פרוזה בעיתון החשוב "תהודה" (Tanin).
קאמבר
על פי ג'פרי, קאמבריה (שמה הרשמי של ויילס במאה ה-12 - מועד כתיבת ספרו של ג'פרי, נקראת על שמו של קאמבר.
פליה ריפקי אטאיי
ביוגרפיה
בשנת 1913 עשה אטאיי את צעדיו הראשונים בשירות הממלכתי, ועבד במסגרתו במזכירויות של לשכת הווזיר הגדול ושל המשרד לענייני פנים. אטאיי הצטרף לשר הפנים דאז, טלאט פאשה, במסעו הרשמי לבוקרשט, ושלח מהבירה הרומנית כתבות לעיתון "תהודה". כתביו מאותה תקופה נשאו את חותם הזרם הפאן-טורקי והושפעו מתנועת טהרני השפה.
קאמבר
על פי ספרו של ג'פרי, קאמבר היה בנו של ברוטוס, נכדו של איניאס מפליטי מלחמת טרויה, והראשון של מלכי בריטניה. לאחר מותו של ברוטוס חולקה ממלכתו. בכור הבנים לוקרינוס קיבל את אנגליה, צעיר האחרים אלבאנאקטוס שלט בממלכת אלבה וקאמבר קיבל את אזור ויילס.
פליה ריפקי אטאיי
מלחמת העולם הראשונה
מתוקף תפקידו כקצין מילואים נשלח אטאיי במלחמת העולם הראשונה לסוריה, שם שימש כמזכירו האישי של ג'מאל פאשה. את זכרונותיו מהמלחמה בסוריה ובפלשתינה קיבץ בספרו "אש ושמש" משנת 1918. עם מינויו של ג'מאל פאשה לשר הצי שובץ אטאיי בתפקיד מנהל-משנה בלשכת השר.
קאמבר
לאחר הרצחו של אלבאנאקטוס על ידי האמבר מלך ההונים חברו יחד לוקרינוס וקאמבר ונקמו את מותו של אלבאנאקטוס.
פליה ריפקי אטאיי
מלחמת העולם הראשונה
באותה שנה ייסדו אטאיי וחבריו הסופר והעיתונאי אלי נג'י קרג'אן, הציר ושר החוץ לעתיד נג'מטין סדיק סדק וקזים שינסי דרסן את עיתון "הערב". השלושה פרסמו בו מאמרי תמיכה במלחמה לעצמאות. בשל עמדותיו הפטריוטיות שנשקפו ממאמריו הועמד אטאיי למשפט ב"בית הדין של נמרוט מוסטפא הכורדי" - כינויו העממי של בית הדין הצבאי, אשר הוקם על ידי ממשלת הווזיר הגדול דמט פריט פאשה, ונועד לשפוט פעילים לאומניים. על אטאיי נגזר עונש מוות, אם כי לאחר הניצחון בקרב אינונו השני שינה בית הדין את עמדתו, ואטאיי נחלץ מגזר הדין. ב-10 בספטמבר 1922 עזב את איסטנבול ועבר לאנטוליה.
מלחמת העצמאות של טורקיה
אטאיי הוסיף לפרסם מאמרי תמיכה במלחמת העצמאות בעיתונים "תהודה" ו"הריבונות הלאומית" (Hakimiyet-i Milliye). בתום המלחמה מונה לחבר ב"ועדת הבדיקה למעשי האכזריות" (Tetkik-i Mezalim Heyeti), וסייר ברחבי אנטוליה המערבית עם עמיתיו לוועדה, הסופרת, המדינאית ואשת האקדמיה האלידה אדיפ אדיוואר, והסופרים יקופ קדרי קראוסמאנאולו ומהמט אסים אוס (Mehmet Asım Us). יחד תיעדו את אזורי החורבן שהותירו כוחות הצבא היווני.
פועלו כציר פרלמנט
בשנת 1923 נבחר אטאיי לאספה הלאומית הגדולה, וכיהן בה 27 שנים ברציפות. בשנים 1923-1927 שימש כנציג מחוז בּוֹלוּ (Bolu), ובשנים 1927-1950 כציר מטעם מחוז אנקרה. בתוך כך הוסיף לכתוב מדי פעם מאמרי מערכת בעיתונים "הריבונות הלאומית", "האומה" (Ulus) ו"הלאום" (Milliyet). בטוריו צידד ברפורמות מבית מדרשו של אטאטורק ועל תהליך ההתמערבות. אטאיי התמנה לחבר במועצת השפה, שהייתה אמונה על התקנתו של הכתב הטורקי החדש והטמעתו. כמו כן היה חבר בוועד לתכנון עירוני של אנקרה, ועמד בראש הוועדה העירונית לפיתוח.
לאחר שחרורה של איזמיר נפגש אטאיי עם אטאטורק ורכש את ידידותו. את זכרונותיו מפרק זה של חייו קיבץ בספריו "דברים שסיפר לי אטאטורק" (1955), "צ'אנקייה" (1961) ו"מה היה אטאטורק?" (1968). הקרבה ששררה בין השניים, כמו גם העובדה שהיה עד לאירועים מכוננים, הקנו ליצירותיו חשיבות ייחודית.
שנתיים לאחר ניצחונה של המפלגה הדמוקרטית בבחירות שהתקיימו בשנת 1950 יסד אטאיי את העיתון "העולם" (Dünya), והמשיך ללמד סנגוריה על רפורמות אטאטורק, הפעם מספסלי האופוזיציה. הוא הוסיף לשמש כעורכו הראשי של העיתון עד יום מותו. ב-20 במרץ 1971, בעת שעשה באיסטנבול, לקה בלבו ונפטר. אטאיי נטמן בבית הקברות זינג'ירליקויו (Zincirlikuyu) שבחלקה האירופי של איסטנבול.
מקומו במרחב הספרותי
רשימות המסע והזכרונות שקיבץ אטאיי בספריו הם מהראשונים והמקוריים בסוגות ספרותיות אלה בטורקיה של עידן הרפובליקה. עם יצירותיו העיקריות נמנים הספרים הר הזיתים (Zeytin Dağı), "רומא הפשיסטית, טירנה הכמאליסטית ומקדוניה שאבדה", (Faşist Roma, Kemalist Tiran ve Kaybolmuş Makedonya) ו"שיחות שוק" (Pazar Konuşmaları).
בסגנונו הסיפורי המושך והבוטח ובלשונו הצלולה היה אטאיי מטובי הסופרים בשפה הטורקית. על אף הישירות שבשפתו הספרותית ופשטותה, הרי שהשתדל לשוות לה אופי תוסס ונמרץ. הוא פרסם בסוגות רבות ושונות, בהן קטעים סאטיריים ומאמרי מערכת בנושאים מדיניים. אטאיי היה מחשובי העיתונאים בעידן הרפובליקה ומהמשפיעים שבהם.
התנגדות (סרט)
התנגדות (באנגלית: Defiance) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2008 העוסק בשואה בבימוי אדוארד זוויק.
עלילת הסרט
העלילה מתרחשת בבלארוס הכבושה על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה. ומבוססת על סיפורם האמיתי של ארבעת האחים היהודים לבית ביילסקי, שהצילו 1,200 יהודים והקימו ביערות מחתרת פרטיזנית בשם פרטיזני ביילסקי שלחמה בנאצים ובעוזריהם.
הסרט מספר על ארבעת האחים היהודים לבית ביילסקי: טוביה, זוס, עשהאל, ואהרן, שהצליחו לברוח ליער במהלך הפוגרום שנעשה בעיירה שלהם על ידי הנאצים, זאת לאחר שכל משפחתם נרצחה על ידי מפקד המשטרה המקומי של העיירה.
תוך כדי הסתתרותם ביער הם מגלים עוד ועוד אנשים שבאים להסתתר ביער, בעיקר זקנים, נשים, וילדים, האחים מקבלים אותם, ובונים יחד איתם מחנה בתוך היער.
בהמשך הסרט, כשטוביה, הולך להביא נשק כדי לרצוח את מפקד המשטרה שרצח את אביו, הוא חוזר עם קבוצה נוספת של אנשים גם הם מקבוצות חלשות, וזאת למגינת ליבו של אחיו זוס הטוען כי אנשים אלו לא מועילים למחנה ואף מכבידים על הגברים הצעירים בצורך לדאוג להם לאוכל ולמחייה.
המחלוקת בין טוביה לזוס נמשכת כל העת, כאשר טוביה מחפש לעזור לכמה שיותר אנשים לשרוד, ואילו זוס טוען שבמצב זה אף אחד לא ישרוד גם לא החזקים, זוס מחפש בעיקר נקמה ולוחמה, ופורש (לאחר קרב מכות עם אחיו טוביה) לקבוצת פרטיזנים רוסית ביחד עם עוד מספר לוחמים.
בהמשך הסרט, הנאצים מנסים לחסל את ההתיישבות ביער באמצעות טילים שנזרקים ממטוסים, כשרוב הקבוצה מצליחה לברוח ולשרוד ואף לעבור ביצה גדולה באמצעות חבל שחובר מחגורות.
בסוף הבריחה הם נתקלים בקבוצת חיילים נאצים המנסים להשמיד אותם פעם נוספת באמצעות כלי נשק ואפילו טנק. הקבוצה נלחמת בחיילים כשבמהלך והלחימה זוס מגיע מכיוון לא צפוי והורג את תותחן הטנק, ובכך חוזר לקבוצת ביילסקי.
הפקה
בסרט מככבים השחקנים דניאל קרייג (בתפקיד טוביה ביילסקי), לייב שרייבר (בתפקיד זושא ביילסקי), ג'יימי בל (בתפקיד עשהאל ביילסקי) וג'ורג' מקיי (בתפקיד אהרון ביילסקי) – בתפקידי ארבעת האחים לבית ביילסקי. הפקת הסרט החלה בספטמבר 2007, והוא יצא לראשונה לאקרנים בדצמבר 2008 בתפוצה מצומצמת, ובינואר 2009 בתפוצה רחבה, כשבישראל הסרט הופץ החל מ-29 בינואר באותה השנה. במאי הסרט אדוארד זוויק הגיע לישראל ב-20 בינואר 2009, להקרנות הבכורה שהתקיימו בירושלים ובתל אביב.
סינכרוציקלוטרון
סינכרוציקלוטרון הוא מאיץ חלקיקים שנועד להאיץ חלקיקים באנרגיות גבוהות.
הסינכרוציקלוטרון הומצא על ידי אדווין מקמילן והוא גרסה משופרת לציקלוטרון, מכשיר המאיץ חלקיקים תת-אטומיים לאנרגיות גבוהות.
הסינכרוציקלוטרון אומנם אינו פועל עוד במתכונתו המקורית כיום אך המצאתו הובילה לפיתוחים רבים וחשובים בתחום הרפואה ובתחום חקר פיזיקת החלקיקים. ההבדלים המהותיים בין הסינכרוציקלוטרון לקודמיו הוא השימוש בשדה חשמלי משתנה (בעזרת תדירויות רדיו), צורת המאיץ והאנרגיות אליהן הגיעו החלקיקים המואצים.
משמע, השיפור העיקרי בסינכרוציקלוטרון הוא האנרגיה הגבוהה אליהם הגיעו החלקיקים, בהשוואה למאיצים הקודמים.
צורת הפעולה של הסינכרוציקלוטרון
ההבדלים העיקריים בין סינכרוציקלוטרון למאיצים שהיו עד המצאתו הוא השימוש בשדה חשמלי משתנה (בעזרת תדירויות רדיו), צורת המאיץ והאנרגיות אליהם הגיעו החלקיקים המואצים. במאיץ זה משתמשים בשדה חשמלי משתנה בעזרת תדירות רדיו RF, זאת על מנת לפצות על אפקט היחסות על פי תורת היחסות של איינשטיין כאשר החלקיק נע במהירות המתקרבת למהירות האור.
ישנו הבדל מהותי בין הסינכרוציקלוטרון לבין הציקלטרון הקלאסי; ב-ציקלטרון הקלאסי התדירות הזוויתית של השדה החשמלי מוגדרת על ידי:
כש- ω (אומגה) היא מהירות זוויתית של השדה החשמלי
q- הוא המטען החשמלי של החלקיק
B- השדה המגנטי
m- מסת החלקיק
קשר זה נכון עבור חלקיק קלאסי ללא אפקטים יחסותיים. (על פי תורת היחסות, כמו התכווצות אורכו וכו').
תהליכים אלו אשר הוזנחו, החלו להיות משמעותיות כשמהירות החלקיק גדלה במאיץ והגיע למהירות מסדר גודל של שליש ממהירות האור, הפיזיקה הקלאסית הופכת לפיזיקה יחסותית. כדי לתקן זאת, משתמשים במסה היחסית של החלקיק ולא במסתו במנוחה. ולכן, מקדם מכפיל את המסה בנוסחה:
כש:
.
דבר זה מתרחש כאשר התדירות הזוויתית של השדה גדלה בזמן שהחלקיק מואץ סביב הסינכרוציקלוטרון.
כלומר מאיצים שבהם התדירות של המתח המאיץ משתנה כשהחלקיק מואץ הם מאיצי סינכרוציקלוטרון.
יתרונות
היתרון המרכזי של הסינכרוציקלוטרון הוא שאין צורך להגביל את כמות הסיבובים שעושה יון לפני שהוא יוצא. על כן ההבדלים הפוטנציאלים הנראים בין ה"די" (שני חצאי גליל הנקראים "די" (בשל צורתם, המזכירה את האות האנגלית D) אשר מהם בנוי הסינכרוציקלוטרון שמוחזקים בהפרש  פוטנציאלים זה מזה, כך שביניהם נמצא אזור בו קיים שדה חשמלי אשר מאיץ חלקיקים טעונים כשהם עוברים דרכו)קטנים באופן משמעותי.
להבדל הפוטנציאלי הקטן יותר אשר נדרש בין ה"די" יש מספר שימושים:
יתרון נוסף של מאיץ זה הוא שהחלקיקים אינם יוצאים מהפאזה  עם האצת המתח, כך שההגדלה במסה היחסית אינה מטילה מגבלה על האנרגיה. יתר על כן, ההתמקדות המגנטית יכולה להיות חזקה יותר, כך שהשדה המגנטי לא צריך להיות מעוצב בצורה מדויקת כל כך.
חסרונות
החיסרון  המרכזי של הסינכרוציקלוטרון הוא שכתוצאה מהווריאציה בתדירות אספקת המתח, רק חלק קטן של היונים העוזבים את המקור נתפשים במסלולים יציבים  של רדיוס ואנרגיה מקסימליים, יחד עם העובדה שלזרם הפלט יש מחזור פעילות קטן והזרם הממוצע הוא רק שבריר קטן של זרם הקרן  המידית.
כך מפיק המכשיר יונים באנרגיה גבוהה, אך עם עוצמה יחסית נמוכה.
חיסרון נוסף של המכשיר הוא העובדה כי הוא מתחמם בקלות ובנוסף על כך עלות בניות גבוהה מאוד עקב הצורך במתכות מסוימות המשמשות לבנייתו
היסטוריה
בשנת 1945 רוברט לייסטר תורנטון, במעבדת הקרינה של ארנסט לורנס היה ראש צוות הבנייה של הסיקלוטרון 184 אינץ'. בשנת 1946, פיקח תורנטון על ההמרה של סיקולטרון לתכנון החדש שנעשה על ידי מקמילן - הסינכרוציקלוטרון עם היכולת לייצר 195 MeV דיטרון ו-390 MeV חלקיקי אלפא
לאחר המצאתו של הסינכרוציקלוטרון הראשון, משרד המחקר הימי (ONR) במימון שתי יוזמות בנייה השיקו את הסינכרוציקלוטרון 435-Mev ב-1946 והתחילו את תוכנית מחקר הפיזיקה הגרעינית  בהנהגת אדוארד קרוטז במכשיר. בשנת 1947 בהנהגת אנריקו פרמי הושק הסינכרוציקלוטרון 450-Mev. לאחר מכן, בשנת 1948 אוניברסיטת רוצ'סטר השלימו את בניית 240-Mev ולאחר מכן בשנת 1950 השלימה אוניברסיטת קולומביה את בניית הסינכרוציקלוטרון 380-Mev. יתרה מכך, בשנת 1950 החל לפועל במכון לטכנולוגיה "קרנגי" הסינכרוציקלוטרון 435MeV ואחריו ב-1951 הסינכרוציקלוטרון 450MeV של אוניברסיטת שיקגו. באותה שנה בדצמבר 1951, בפגישת אונסק"ו בפריז התקיים דיון בנושא מציאת פתרון למאיץ של אנרגיה בינונית לארגון האירופאי למחקר גרעיני (CERN).
הסינכרוציקלוטרון הוצע כפתרון כדי לגשר על הפער לפני הוצאתו לאור של הסיקלטרון של פרוטונים 28GeV.
ב-1952 קורנליוס באקר הוביל את היוזמה לבנות ולעצב את הסינכרוציקלוטרון (SC) הראשון בסרן בעל היקף של 15.7 מטר (52 רגל). עיצובו החל בשנת 1953. הבנייה עצמה החלה ב-1954 כאשר באוגוסט 1957 לבסוף הושג מאיץ הפרוטונים 600 MeV. תוכנית ניסיונית יצאה לפועל ב-1958.
הסינכרוציקלוטרון 600Mev הוא המאיץ הראשון של סרן, אשר מספק אלומות אור לניסוים בחלקיקים ולפיזיקת גרעינית. ב-1964 המכונה החלה להתמקד בפיזיקה גרעינית בלבד והשאירה את נושא פיזיקת החלקיקים למאיצי פרוטונים חדשים וחזקים יותר.
הסינכרוציקלוטרון הראשון בסרן התברר כמכונה מאריכת ימים, ב-1967 המכונה החלה לספק אלומות אור עבור מתקן רדיואקטיבי-יון-קרן ייעודי הנקרא ISOLDE, אשר עדיין מבצעים בו מחקרים המתפרשים מפיזיקת חלקיקים ועד לפיזיקה רפואית. ב-1990 ISOLDE הועבר לסינכרוטרון מאיץ הפרוטונים והסינכרוציקלוטרון (SC) הראשון בסרן נסגר לאחר 33 שנים של עבודה.
שימוש כיום
כיום לסינכרוציקלוטרון קיימים בעיקר שימושים רפואיים הקשורים להקרנת פרוטונים (סוג של רדיותרפיה).
בגלל יכולתו של המכשיר ליצור מערכות קומפקטיות על ידי שימוש בשדה מגנטי בעל מתח גבוה.
חברות פיזיקה רפואית כמו Ion Beam Applications ו- Mevion Medical Systems פיתחו סינכרוציקלוטרונים מוליכי-על. מאיץ  מסוג זה שוקל פי עשרה פחות ובעל עלות מתונה ולכן יכול להתאים לבתי החולים בצורה נוחה.
סון יונג-מין
סון יונג מין (בקוריאנית: 손흥민; ) הוא כדורגלן דרום קוריאני המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת טוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג בה משמש כקפטן ובנבחרת קוריאה הדרומית. הישגיו האישיים והקבוצתיים קיבעו את מעמדו כאחד מגדולי הכדורגלנים האסייתים בכל הזמנים.
קריירת מועדונים
בשנת 2008 עזב סון את מחלקת הנוער של סיאול, וחתם באקדמיית הנוער של המבורג. בטרום עונת סון הרשים בהופעותיו, וב-8 ביולי 2010, ביום הולדתו ה-18, חתם על חוזה מקצועני ראשון, בהמבורג. לאחר שכבש מול צ'לסי באוגוסט, סון נפצע ברגלו ונעדר למשך חודשיים. הוא חזר לשחק ב-30 באוקטובר וכבש בהופעתו הראשונה בבונדסליגה, נגד פ.צ. קלן. שער זה הפך את סון לשחקן הצעיר ביותר של המבורג שכובש שער בבונדסליגה.
במהלך טרום עונת סון כבש 18 שערים ב-9 משחקים. באותה עונה הוא הופיע ב-30 משחקים, בהם כבש חמישה שערים, בין היתר שערים נגד הנובר ונגד נירנברג בסיום העונה, שהבטיחו את השארותה של המבורג בבונדסליגה.
בעונת עזבו שחקני הרכב רבים את המבורג, ובעקבות כך היה סון לשחקן הרכב בקבוצה. אותה עונה הייתה עונת הפריצה שלו: הוא הופיע בה ב-34 משחקים, הבקיע 12 שערים, ובישל שני שערים.
ב-13 ביוני 2013 סוכמה העברתו לבאייר לברקוזן תמורת 10 מיליון אירו, שהיה לסכום הגבוה ביותר ששילמה לברקוזן תמורת שחקן. הוא חתם על חוזה ל-5 שנים בקבוצה. הוא התאקלם במהירות בקבוצה וכבש שלושה שערים בשלוש הופעותיו הראשונות בקבוצה, במשחקי ההכנה לקראת עונת. ב-9 בנובמבר 2013 כבש שלושער בניצחון 3–5 על קבוצתו הקודמת, המבורג. ב-10 במרץ 2014 כבש סון נגד ורדר ברמן שער שהבטיח את העפלת לברקוזן לפלייאוף העלייה לליגת האלופות.
באוגוסט 2015 חתם בטוטנהאם הוטספר.
ב-20 בספטמבר 2020 כבש סון רביעייה במשחק אחד לראשונה בקריירה בניצחונה של טוטנהאם 2–5 על סאות'המפטון. את כל ארבעת השערים של סון בישל הארי קיין. ב-26 בפברואר, בישל סון שער לקיין מול לידס יונייטד, וקיין בישל לסון שער נוסף, זהו השער ה-37 שקיין וסון כובשים או מבשלים אחד לשני, וקבעו שיא חדש של שותפות כיבוש שערים בפרמיירליג.
סון רשם עונת שיא בעונת 2021/22, כאשר זכה בתואר מלך השערים של הפרמייר ליג (יחד עם מוחמד סלאח) עם 23 שערי ליגה. שערים אלו סייעו לטוטנהאם לסיים במקום הרביעי ולשוב לליגת האלופות לאחר שנתיים של היעדרות.
ב-17 בספטמבר 2022, השלים סון שלושער תוך 26 דקות בלבד מרגע שעלה למגרש בדקה ה-59 של המשחק, בניצחון של קבוצתו טוטנהאם 2–6 על לסטר סיטי. עם זאת חווה ירידה בכמות השערים בעונה זו וסיים עם עשרה שערי ליגה בלבד.
באוגוסט 2023, לאחר עזיבתו הארי קיין את טוטנהאם לטובת באיירן מינכן, מונה סן יונג-מין במקומו לקפטן הקבוצה.
נבחרת קוריאה הדרומית
סון ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת קוריאה הדרומית ב-30 בדצמבר 2010, במשחק ידידות נגד. הוא כבש את שער הבכורה בנבחרת ב-18 בינואר 2011, במשחק נגד במסגרת שלב הבתים של גביע אסיה 2011.
בשנת 2012 סון זומן לסגל קוריאה הדרומית לאולימפיאדת לונדון, אך סירב לזימון והעדיף להתמקד בקריירה שלו בהמבורג. סון שיחק במוקדמות מונדיאל 2014, וסייע לנבחרתו להעפיל למונדיאל 2014. הוא כבש את שערו היחיד בטורניר בהפסד 2–4 ל בשלב הבתים.
במונדיאל 2018 כבש שני שערים, הראשון בהפסד ל והשני בניצחון על.
בהמשך השנה זכה עם נבחרתו בטורניר הכדורגל של משחקי אסיה.
נכלל בסגל נבחרת קוריאה הדרומית לטורניר מונדיאל 2022 והעפיל איתה לשמינית הגמר לאחר ניצחון דרמטי על פורטוגל במחזור האחרון של שלב הבתים. באותו ניצחון סיפק סון בישול בתוספת הזמן לוואנג הי-צ'אן, מה שבסופו של דבר העלה את דרום קוריאה לשלב שמינית הגמר.
חיים אישיים
בשנת 2019 תרם סון כ-100,000 ליש"ט לקורבנות שריפה באזור קוסונג שבדרום קוריאה, מולדתו.
במהלך הפגרה במגפת הקורונה בשנת 2020, השלים סון שירות חובה בצבא דרום קוריאה. הוא קיבל פטור משירות צבאי בעקבות מדליית זהב במשחקי אסיה בשנת 2018, אך הוא נאלץ לבצע אימונים צבאיים בסיסיים ללא קשר לפטור. הוא השלים הכשרה בסיסית בחיל הנחתים של הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קוריאה באפריל-מאי 2020, וסיים בהצטיינות בחמישייה הראשונה מתוך 157 חניכים.
מין (אל)
מין הוא אל הפוריות והפריון במיתולוגיה המצרית. העדויות הראשונות לסגידה אליו מגיעות מהאלף ה-4 לפני הספירה. הוצג במגוון דמויות, אך בעיקר כדמות אדם זכרית המחזיקה פאלוס זקור ביד שמאל ומורג ביד ימין. גון עורו הכהה מזכיר את בוץ הנילוס הפורה, שנקשרו אליו ישויות רבות במיתולוגיה המצרית.
מאחר שהמשמעות האירוטית של המילה "מין" בעברית כדרך לפריון היא השפעה יחסית מאוחרת של התרחבות משמעות המילה sex באנגלית, אין למשמעות זו קשר לאל המצרי מין.
פומפיי (ספר)
פומפיי הוא רומן בדיוני מאת רוברט האריס, המתאר את הימים האחרונים שלפני התפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79 לספירה, ואת ימי ההתפרצות עצמה. הרומן יצא לאור בשנת 2003. הרומן תורגם לעברית על ידי מרדכי ברקאי, ויצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן בשנת 2006.
הספר, שעלילתו מתרחשת על רקע ימיה האחרונים של פומפיי הרומית, מתאר את הרקע התקופתי, תקופת הקיסרות הרומית בשנות השגשוג שלה, באופן ריאליסטי. בספר אף מופיעות דמויות היסטוריות כגון פליניוס הזקן ופליניוס הצעיר. עם זאת, הספר מתאר ברובו דמויות ואירועים בדיוניים.
אריק ס. ריימונד
ריימונד חיבר ב-1997 את הקתדרלה והבזאר, אשר הפך למניפסט הקוד הפתוח. ריימונד מדמה את סביבת הפיתוח הפתוחה לבזאר, שבה כל אחד יכול לבוא ולתרום את חלקו, בהתחשב במספר חוקים בסיסיים, כמו גישה לקוד המקור. הוא נמנה עם מנסחי הגדרות הקוד הפתוח.
פומפיי (ספר)
ב"פומפיי" משולבים הסברים עשירים ומייצגי אווירה לאותה התקופה, וניתן למצוא בכתוב רמזים עכשוויים לממצאים שהתגלו בשנים האחרונות. בנוסף, בספר משולבים מושגים מאותה תקופה, כגון ימי השבוע (מרס, מרקורי), אשמורות הלילה הנהוגות בתקופת הקיסרות הרומית, וחלוקת היום ל-12 שעות.
אריק ס. ריימונד
תוכנות
ריימונד פעיל ותיק בתחום התוכנה החופשית. הוא כתב או היה שותף בכתיבת תוכנות חופשיות רבות. ביניהן:
פומפיי (ספר)
תקציר העלילה
עלילת הספר מתרחשת במשך ארבעה ימים, מ-22 באוגוסט 79 ועד 25 באוגוסט. הספר מספר על מהנדס אמות המים, מרקוס אטיליוס פרימוס, הממונה למהנדסה הראשי של אמת המים "אקווה אוגוסטה" (aqua augusta - "מי אוגוסטוס"), שהובילה מים לתשע ערים במפרץ נאפולי, בהן פומפיי, נולה ומיסנום.
אריק ס. ריימונד
חיבורים
ריימונד מחשיב את עצמו לאנתרופולוג של תרבות הקוד הפתוח. הוא פעיל בתחום. מחיבוריו בנושא:
פומפיי (ספר)
תקציר העלילה
עלילתו העיקרית של הרומן מתמקדת בימיה האחרונים של העיר פומפיי והערים סביבה, לפני התפרצותו של הר הגעש וזוב, ואת ימי ההתפרצות עצמה. במהלך הספר מתמודד אטיליוס עם בעיות באמה הנגרמות על ידי הר הגעש העומד על סף התפרצות, ועם בעיות הנובעות משחיתות האצולה הרומית המקומית, המנסה להפריע לו במעשיו. בסוף הסיפור מתרחש מרוץ להישרדות שמנהלים אנשי המפרץ במטרה להנצל מכוח ההרס של הר הגעש.
טירת מאלבורק
טירת מאלבורק (בפולנית: Zamek w Malborku; בגרמנית: Ordensburg Marienburg) היא טירה בעיר מאלבורק (Malbork) בפולין, אשר נבנתה על ידי אבירי המסדר הטבטוני, ומכאן שמה הגרמני - "אורדנסבורג מריאנבורג" (Ordensburg - "טירת מסדר" (שם עצם כללי), Marienburg - "טירת מריה" (שם עצם פרטי)). הטירה נחשבת לטירת הלבנים הגדולה בעולם ולמבנה הגותי המבוצר הגדול באירופה. היא משמשת דוגמה לאדריכלות טירות קלאסית מימי הביניים ועל כן הוכרזה בשנת 1997 כאתר מורשת עולמית.
פומפיי (ספר)
פומפיי - הסרט
הבמאי רומן פולנסקי החל לעבוד על הפקת הסרט "פומפיי", המתאר את עלילת הספר, אבל הבמאי בן ה-75 פרש מהפרויקט משום שלא היה יכול להתחייב לתאריך החדש שנקבע לסרט, וטרם נקבע לו מחליף. הסרט בוטל לבסוף בספטמבר 2007.
אריק ס. ריימונד
חיבורים
בנוסף לכך ריימונד מתחזק את "קובץ הז'ארגון" (The Jargon File), מילון למונחי האקרים ואחת הגרסאות של שפת תכנות INTERCAL.
טירת מאלבורק
היסטוריה
עם זאת, בשנת 1457 מכר המסדר הטבטוני את הטירה למלך פולין קזימיר היגלוני. בהנהגת ראש העיר התנגדו התושבים לשלטון הפולני משך שלוש שנים נוספות, אך ב-1460 דוכאה ההתנגדות והטירה עברה לשליטת פולין לאחר שלום טורון. היא שימשה כאחד מהמעונות המלכותיים של מלכי פולין עד חלוקתה הראשונה של המדינה ב-1772, עת עברה מאלבורק לשליטת פרוסיה. הטירה הייתה למחנה צבאי פרוסי והותאמה למטרה זו. לאחר תבוסת נפוליאון החלו הפרוסים לשפץ את הטירה והקימו מנהלה אשר יועדה לכך (Schloßbauverwaltung Marienburg). במהלך מלחמת העולם השנייה נחרבה מחצית מהטירה, ואף ששוחזרה ברובה מאז, קתדרלת הטירה נותרה בהריסותיה. ב-1 בינואר 1961 הייתה הטירה למוזיאון המציג תערוכה קבועה ותערוכות מתחלפות.
פרם ראוואט
פרם ראוואט נולד כפרם פל סינג ראוואט, מוכר גם כמהרג'י ובעבר גורו מהרג'י (באנגלית: Prem Rawat); נולד ב-10 בדצמבר 1957) הוא מרצה בינלאומי ומייסד קרן הומניטרית. בעבר כונה גם מורה רוחני.
טירת מאלבורק
מבנה הטירה
טירת מאלבורק ניצבת על חצי אי בגדה הימנית של נהר נוגאט (Nogat). הטירה מחולקת לשלושה חלקים נפרדים - הטירה העילית (A במפה), המרכזית (B במפה) והתחתית (מימין ל-B במפה) - הנפרדים זה מזה על ידי מספר חפירים יבשים ומגדלים, ושטחה הכולל הוא 210 דונם. כל מבני הטירה נבנו מלבנים אפויות אדומות, ונעשה שימוש מועט באבן, בעיקר לשם עיטור הטירה.
פרם ראוואט
חייו
פרם ראוואט נולד ב-10 בדצמבר 1957 בהרידוואר שבהודו, לאב שהיה ראש תנועה רוחנית ומורה דרך. הוא החל לשאת דברים בפני קהל כבר בגיל 6, וגיל 8, כאשר נפטר אביו, נטל את מקומו והפך למורה בעצמו. אביו של פרם ראוואט דיבר רבות על כך שבנו הצעיר יעביר את מסר השלום מעבר לים, וזו הייתה גם הסיבה שרשם אותו לבית ספר קתולי בו למד אנגלית. אנשי המערב החלו להיחשף לתורתו בהדרגה עקב מפגשים בינו לבין מחפשי דרך מערביים שהגיעו להודו בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-70. ביוני 1971 עזב פרם ראוואט את הודו ונסע למערב, שם הפך למוקד של תשומת לב תקשורתית. נאומו הראשון במערב נישא בפסטיבל מוזיקת פופ בגלסטונברי, באנגליה. המסר שלו דיבר בתחילה בעיקר לצעירים היפים. ראוואט קבע את ביתו בארצות הברית והחל לנסוע וללמד בעולם כולו.
טירת מאלבורק
מבנה הטירה
הטירה העילית רבועה בצורתה וערוכה סביב חצר פנימית. חלק זה של הטירה הוא המוקדם ביותר, והוא כלל את אגפי המגורים של האבירים, חדרי האוכל והמטבחים, ואזורי אחסון נרחבים. לטירה העילית צמודה ממזרח כנסיית מריה הבתולה המבורכת, והיא חורגת מהיקפו של אגף זה. לכנסייה שער גדול המכונה "שער הזהב" המעוטר בצבעוניות.
פרם ראוואט
חייו
במשך השנים הפך לנואם מבוקש, ובין השאר נאם בפרלמנטים של איטליה, אוסטרליה, מלזיה, ספרד ובפרלמנט האירופי בבריסל. הוא קיבל אותות הוקרה רבים ממושלים, ממדינות ומראשי ארגונים חברתיים והומניטריים על פועלו. ב-2001 נוסדה "קרן פרם ראוואט" על מנת לתרום למאמצים הומניטריים בינלאומיים ולקדם את המסר שלו. המוטו של הקרן הוא: כבוד, שלום ושגשוג.
קרן פרם ראוואט תורמת להיכרות עם המסר של שלום של פרם ראוואט בעזרת שני פרויקטים עיקריים: פרם ראוואט ביקר בישראל 5 פעמים. הוא הרצה באוניברסיטת תל אביב ובנמל תל אביב בפני קהל של כ-2000 איש. הרצאותיו שודרו במשך 4 שנים בערוץ 39 בהוט.
ב-2006 הוציאה אנדריאה קיגאן עיתונאית וסופרת, ביוגרפיה על חייו ועל המסר של פרם ראוואט: Peace is Possible.
ב-2015 יצא לאור ספר של סיפורים שנכתבו על ידי פרם ראוואט: "Splitting the Arrow - Understanding the Business of Life" הספר מכיל סיפורים באורכים שונים, החוצים תרבויות ומשרטטים משמעות פשוטה לעסק הזה של החיים: מהי הצלחה ומהו שגשוג.
משנתו
משנתו של פרם ראוואט מתבססת על המסר: "מה שאתה מחפש נמצא כבר בתוכך". על נושא זה, בווריאציות שונות ובתוספת דוגמאות, משלים ותובנות, הוא מדבר בהרצאותיו, וטוען שהוא יכול להראות באופן מעשי לכל מי שחפץ בכך את היופי והשלום שנמצאים בתוכו. לדרך מעשית זו הוא קורא "הידע", והטכניקות של ידע זה לא השתנו במשך השנים. פרם ראוואט פיתח תהליך הנקרא "מפתחות" עבור האנשים המעוניינים לדעת איך למצוא את השלום האישי.
סביב הידע קיימת מסגרת תומכת של שותפות בקהילת מתרגלי הידע, שותפות בעשייה וקבלת הדרכה והשראה מדרכו של המורה. עם זאת, שינוי גדול חל במשך השנים באופן בו מציג פרם ראוואט את עצמו ואת המסר שלו, וכיום האנשים שלמדו טכניקות אינם משתייכים לארגון כלשהו. הוא משתמש באמצעים הטכנולוגיים הקיימים והמתפתחים להנגשת המסר שלו בעולם.
מחלוקות
בגיל 16 החל ראוואט לתפוס מקום פעיל יותר בדרך שבה מוצג המסר שלו לעולם. עקב כך נתגלעו סכסוכים מרים בינו לבין אמו ואחיו, שעד אז ניהלו עבורו את עסקיו, והוא התנער מפעילותם והחל לנהל את תנועתו ופעילותו באמצעות כמה מחסידיו.
בתחילת דרכו במערב בשנות ה-70 של המאה שעברה, קיימו תלמידיו מפגשי "שיח האמת" ('סאט-סאנג' בהודית). בשיחות אלה סיפרו התלמידים על התנסותם, או על ההתפעלות שהם חשים בעקבות השינוי החיובי שחל בחייהם. היו שטענו שמפגשים אלה דומים לא מעט למנהגי הווידוי בכנסיות וה"אודיטינג" בסיינטולוגיה, שגורמים למאמין לחלוק עם מנהיגי הכת וחבריו פרטים אינטימיים על חיי הרגש שלו, מה שעלול לחשוף אותו לסכנת מניפולציה ושימוש לרעה בהם.
במהלך שנות ה-80 של המאה שעברה, הוא צבר הון עתק ממכירת קלטות של הרצאותיו, וברשותו כיום אחוזת-מגורים מפוארת ומטוס מנהלים פרטי, בעודו מטיף למאמיניו להעדיף את הבנת הזהות העצמית, על פני התמקדות בטיפוח קריירה. תומכיו תירצו סתירה זו בכך שאין רע בצבירת רכוש אלא בהתקשרות הרגשית (attachment) לרכוש או לקריירה, ולטענתם ראוואט בעצמו אינו קשור רגשית להון שצבר.
במשך הזמן, בתגובה לביקורת, נעשה המסר של ראוואט יותר אוניברסלי ופחות "הודי", ובתחילת שנות ה-80 הפריד את המסר שלו מהמסורת ההודית שנקשרה אליו בתחילת דרכו. "המסר הזה פשוט. הוא אינו קשור לשום דת. הוא אינו קשור לאף פילוסופיה. המסר פונה לבני אדם חיים אשר רוצים לחוות את הדבר החי בתוכם."
אריק ס. ריימונד
חיבורים
הוא חיבר ספר "איך לשאול שאילות" בו תיאר בעיית XY.
טירת מאלבורק
מבנה הטירה
הטירה המרכזית נבנתה כמבואה מצפון-מזרח לטירה העילית והוקפה בסדרה של ביצורים, חפירים וחומות. כאשר מאלבורק הייתה למקום מושבו המרכזי של המסדר, עוצב חלק זה של הטירה מחדש והוקף משלושת כיווניו. בצד הרביעי והדרום-מערבי השתרעה הטירה העילית שחוברה אל הטירה המרכזית בגשר שניתן להרמה. בטירה המרכזית שכן ארמון ראש המסדר שמוקם בצידה המערבי כשהוא בולט אל הנהר. עוד שכן כאן בית החולים, קפלה, מגורי המצביא הצבאי, אגף האורחים ומגורי האבירים החילוניים, וכן חדר אוכל גדול.
במאה ה-14 הורחב המתחם והטירה התחתית הוקמה מצפון לו. הביצורים ההיקפיים הורחבו בהתאם כך שכללו גם את האגף החדש. במרכזה של הטירה התחתית חצר מרכזית אליה מוביל שער שמעליו מבנה שער גדול. בחלק זה שכנו מגורי המשרתים, בתי מלאכה, מפעלים לשריון ולתותחים, אורוות ומבני שירות אחרים. קפלה הוקמה גם בחלק זה של הטירה כדי לשרת את דייריו.
ברקהוף אקסלנס 1000
שלדות דגמי "ברקהוף אקסלנס 1000" על פי דגמי: סקאניה דגם "Scania N113" מודל "CRB", יצרנית הרכב וולוו דגם "Volvo B12" ודגם "Volvo B10M".
לדגמי "ברקהוף אקסלנס 1000" מנוע אחורי.
פסטר ביזימונגו
ביוגרפיה
ביזימונגו הוא בן לקבוצה האתנית הוטו, קבוצת הרוב ששלטה ברואנדה מאז קבלת עצמאותה. הוא מילא תפקידים בממשל הרואנדי הנשלט בידי ההוטו, עד 1990, עת הצטרף לחזית הפטריוטית הרואנדית, ארגון שהתבסס על בני המיעוט הטוטסי. כאשר השתלטה החזית הפטריוטית על המדינה ב-1994 ועצרה את רצח העם שביצעו ההוטו בטוטסי, מונה ביזימונגו לנשיא, מתוך כוונה לתת ייצוג בהנהגה הבכירה לבני הוטו, המהווים רוב במדינה. בתקופת כהונתו נטען לעיתים כי בעל הכוח האמיתי הוא סגנו, פול קגאמה, מנהיג החזית הפטריוטית, ששימש גם כשר ההגנה.
במרץ 2000 התפטר ביזימונגו מתפקידו, לאחר סכסוך על מדיניות הממשלה ובמחאה על קיפוח בני הוטו בשלטון. קגאמה תפס את מקומו. ב-2001 ייסד ביזימונגו מפלגת אופוזיציה, "מפלגת הדמוקרטיה וההתחדשות", שנאסרה על ידי הממשלה בטענה שהיא מפלגה רדיקלית המסיתה לגזענות. ב-2002 הושם ביזימונגו במעצר בית וב-2004 נשלח ל-15 שנות מאסר לאחר שהורשע בניסיון להקים מיליציה, בהסתה לגזענות ובעבירות שחיתות. באפריל 2007 העניק לו הנשיא קגאמה חנינה.
התנועה הרומנטית
התנועה הרומנטית (או רומנטיציזם) הייתה תנועה אינטלקטואלית ואמנותית שהתפתחה באירופה בשלהי המאה ה-18 והגיעה לעמדת השפעה משמעותית במהלך המאה ה-19.
הרומנטיקנים יצאו נגד רוחה של תנועת הנאורות, שמשלה בחיים האינטלקטואליים במערב אירופה ובמרכזה לאורך רוב המאה ה-18. במקום הדגשת התבונה והאוניברסליזם העלתה הרומנטיקה על נס את האינדיבידואליזם הפרטיקולרי והביטוי האישי, כלומר, את החד-פעמי שבאדם מסוים, המכונן לעצמו, מתוך עצמו, את האמת האישית שלו, שאינה בהכרח משותפת לאחרים.
סימני היכר
הרומנטיקה, בהיותה תנועה של התחדשות רוחנית ותגובת-נגד להארה וגם זרם מחשבתי מרכזי בן התקופה בחקר הספרות היא רבת-פנים, ועל-כן הוצעו כמה סימני היכר ש"אין לטעות בהם", כאשר מעת לעת ומחוג משכילים אחד לאחר משתנות ההגדרות ואין הסכמה כללית. עם זאת, מרבית הניסיונות לבטא את מהותה של המחשבה הרומנטית, מתרכזים לפחות בכמה מהעקרונות המכוננים הנסקרים להלן.
כאמור לעיל, הרומנטיקה מדגישה את החד-פעמי והאותנטי שבאדם (או לעיתים "נפש יחידה" אחרת, דוגמת אומה) על חשבון האוניברסלי והמשותף לכל בני אדם. כישרונות ייחודיים של בני אנוש מסוימים, מסורות עממיות ייחודיות, זוכים לעניין מחודש מצד הרומנטיקנים. לרוב נחלקו ביניהם ההוגים והאמנים בין העדפת הגניוס, הכוח היוצר של האמן גיבור-התרבות, לבין הדגשת המסורות העממיות, הדיאלקטים וצורות החיים ה"אותנטיות" של בני מולדת אחת. באנגליה, למשל, העדיף המשורר, סמואל טיילור קולרידג', להדגיש יותר את ההיבט הראשון, בעוד ששותפו לגיבוש הרומנטיקה בשירה האנגלית, ויליאם וורדסוורת', שנחשב בחוגים אנגליים, לגדול המשוררים הרומנטיקנים באנגליה ולמנסח הרומנטיקה בספרות (רומנטיציזם, בלעז), העדיף להדגיש את ההיבט השני.
כחלק מן השיבה למסורות האותנטיות, הקודמות לנאורות והנוגדות את הרעיונות האוניברסליים לכאורה של לגיטימיות השלטון השושלתי, ההסתמכות על התבונה לבדה כמכשיר כל-יכול (בכח, לאו דווקא בפועל) לחקר האמת, כנגד עצם רעיון האמת האחת והיחידה, הניתנת והראויה להשגה באופן אוניברסלי ומובן מאליו, וכנגד ערכי הדת והמוסר, שמאז הרפורמציה הפרוטסטנטית, ביקשו הרומנטיקנים להדגיש את 'הקשר לטבע', למרחבים הפתוחים, בטהרתם, וסלדו בדרך כלל ממה שראו כהשתעבדותו של האדם ליצירי כפיו הוא כמו המסורות האינטלקטואליות והספרותיות, או המיכון והנוף העירוני. שני מאפיינים בולטים של ההגות הרומנטית, אשר מאגדת הוגים בעלי עמדות מנוגדות, הם התמקדות בסובייקט והתייחסות לכוחות המצויים בתוכו.
לראשונה מאז הרנסאנס החלו הוגים ואמנים לשאת עיניהם אל ימי הביניים, שאנשי הרנסאנס והנאורות הדביקו להם שמות גנאי נוסח "חשכת ימי הביניים" או הביטוי "ימי הביניים" (Middle Ages) בעצמו, שלפיו אלף שנה של היסטוריה אירופאית מצטיירים כתקופת מעבר נטולת חשיבות ואופי. אותה התקופה עצמה נעשתה לפתע מושא הערצה. פולחן האבירות והרומאנסה של ימי הביניים בספרות (מן הרומאנסה נגזר שם התנועה - "רומנטיקה") מקורם ברומנטיקה.
לראשונה מאז החל מאבקם של אינטלקטואלים אירופאים למען האחדת הלשון הכתובה והמדוברת בארצות השונות, למשל משוררים בני איטליה שאימצו להם את הניב הפלורנטיני כשפה הראויה להיות ל"איטלקית", הושם דגש דווקא על השונות של ניבים ושל צורות דיבור. המסורות והמנהגים של כל אזור והלשונות השונות עצמן, שרבות מהן היו כבר בחזקת ניבים ההולכים ונסוגים מפני השפה הרשמית במדינה, זכו להכרה מחודשת במעמדן, מצד רוב הרומנטיקנים.
חרף הנטייה הנפוצה לייחס לרומנטיקה באשר היא את ההיאחזות ברגש והאדרתו, ולרומנטיקנים את הרגשנות המופלגת כסימן היכר, הרי שהתרת הרסן מעל ביטוי הרגשות והנאמנות החדשה לרגש ולתבונה האישיים, על חשבון אלה המקובלים, שמן החוץ, בדרך כלל אינן בחזקת התרסה כנגד הרציונליות באשר היא, כנגד ההסתמכות על התבונה בכלל, כפי שנהוג היה לטעון בעבר. אם רבים הרומנטיקנים בספרות ובהגות האירופאית שהיו רגשניים יותר מקודמיהם, הרי זו אולי תגובת-נגד לרוח הנאורות המאופקת ומנוכרת בדרך כלל (אף כי צורה כלשהי של רגש אנושי אוניברסלי תופסת מקום חשוב במסורת הנאורות עד לקאנט), ויותר בחזקת תוצר לוואי של ערכי הרומנטיקה מאשר מסד רוחני להם.
מהבחינה הפוליטית, נודעה חשיבות מיוחדת ליחסם של חסידי הרומנטיקה למהפכה הצרפתית, שהיה, בקרב הראשונים, חיובי ביותר, אוטופי אפילו, עד לימי שלטון הטרור של רובספייר, ולאחר מכן מסויג ומפוכח יותר. בקרב הרומנטיקנים המאוחרים שימש מאורע מכונן להוויה המהפכנית, החדשה של אירופה, וליתר דיוק: ההתהוות, שתפסה את מקומה של ההווייה הסטאטית בפוליטיקה ובמחשבה האירופאית, להבנתם.
כאשר מוחל הרעיון הרומנטי על אומה שלמה, הוא מתבטא, לעיתים, ברצון לתת ביטוי לייחודי ולאותנטי שב"רוח העם" המבדיל אותו מקבוצות חברתיות אחרות. מבחינה פוליטית, לרומנטיקה לא הייתה בהכרח מחויבות לערכים של לגיטימציה למשול שנתקבעו במסורת, עתיקה ככל שתהיה, כגון עקרון הלגיטימיזם השושלתי, שטען כי זכותם של המלכים ויורשיהם אחריהם למשול אינה ניתנת להפקעה. מבחינה זו, הרומנטיקה היא אחת מהתנועות הרוחניות שהביאו להתעוררות הלאומיות באירופה במאה ה-19.
אנגליה
בין מבטאיה העיקריים של הרומנטיקה האנגלית בפרוזה, בדרמה ובעיקר בשירה, נוהגים למנות קודם לכל את ויליאם וורדסוורת' וסמואל טיילור קולרידג' בני "הדור הראשון", לורד ביירון, פרסי ביש שלי, מרי שלי וג'ון קיטס, בני "הדור השני". רומנטיקן מוקדם יותר, שמקובל כיום לראותו כראש ומבשר לתנועה הרומנטית בספרות האנגלית, אף כי לא נודעה לו השפעה מרובה על בני זמנו, היה המשורר והצייר ויליאם בלייק.
טקסטים
''
רומנטיקה במוזיקה
בתחום המוזיקה, התקופה הרומנטית השתרעה על פני השנים 1800–1900 ובאה לאחר זו הקלאסית (אין לבלבל את שתי אלה עם התקופות זהות השם באמנויות האחרות) בהתאם ל"מטוטלת הסגנונות של התקופות" מבחינת הנטייה לאתוס או לפאתוס (רנסאנס - א', בארוק - פ', קלאסיקה - א', רומנטיקה - פ'). הסגנון הקלאסי היה במידת מה מחושב מדי בשאיפותיו לשלמות צורנית, הרמונית וכיוצא בזה. למעשה, המוזיקה בתקופה הקלאסית הייתה כפופה למסגרות באופן מחמיר, וזאת על מנת לשרת את האידיאל ההדוניסטי של המוזיקה באותן שנים - מוזיקה שתהיה נעימה לאוזן, לא מסובכת, ללא קושי בהאזנה וללא תכנים רגשיים עזים. המלחין בתקופה הרומנטית שאף לפרוץ את כבלי הקונוונציות והאידיאלים הישנים, כפי הנראה עקב השפעה רבה של המהפכה הצרפתית. הרומנטיקנים שאפו להגמיש את הצורה לטובת הרגש.