cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משטח דם
תאי דם אדומים
משטח דם מאפשר לאבחן הפרעות בשורת תאי הדם האדומים לפי שינויים בגודלם של התאים, צורתם, מידת הצבע בהם ומאפיינים נוספים. במדינות מפותחות המכשור המעבדתי מודד בצורה אוטומטית את גודל התאים וריכוז ההמוגלובין בהם, אולם הפרעות בצורה או גופיפי הסגר ניתנים לצפייה במשטח דם בלבד.
מיקרוציטוזיס, המוגדר כנפח תא ממוצע נמוך מ-80 פמטוליטר, נראה במשטח דם כתאים רבים קטנים, והוא יכול לרמז, בין היתר לנוכחות של אנמיה מחוסר ברזל או תלסמיה. בניגוד אליו, מקרוציטוזיס, המוגדר כנפח תא ממוצע גבוה מ-100 פמטוליטר, נראה במשטח כתאים רבים גדולים, והוא יכול לרמז, בין היתר, על אנמיה מגלובלסטית, ריבוי רטיקולוציטים, תת-פעילות של בלוטת התריס וממאירויות המטולוגיות. שונות גדולה בגודלם של תאי הדם האדומים נקראת אניסוציטוזיס, ומעבדתית היא מאופיינת במדד RDW.
היפוכרומיה, הניכרת במשטח דם כלובן במרכזם של תאי הדם האדומים, היא ביטוי לתכולת המוגלובין נמוכה, והיא יכולה להיגרם, בין היתר, מחוסר ברזל. מאידך, היפרכרומיה, שבה התאים אדומים מאוד, נצפית יותר בספרוציטוזיס תורשתי למשל.
מחלות רבות של תאי הדם האדומים מאובחנות לפי צורתם הלא-תקינה של תאי הדם במחלות אלו. ההפרעות בצורת התאים נקראות בשם הכולל פויקילוציטוזיס (תאים מגוונים), והן יכולות להיגרם מפגמים בקרום התא או מגורם חיצוני.
באקנתוציטוזיס נראים תאי הדם האדומים משוננים כדרבן. מצב זה מתרחש למשל באבטאליפופרוטאינמיה. תאי מטרה יכולים להופיע למשל לאחר כריתת טחול ובתלסמיה. ספרוציטים ואליפטוציטים הם בעלי צורה כדורית וסגלגלה, בהתאמה, בניגוד לצורת הדסקה הקעורה הכפולה של תאי הדם התקינים. הפרעה מבנית נוספת היא חרמשיות התאים המופיעה באנמיה חרמשית.
ההרס החיצוני של תאי דם אדומים שמשתקף במשטח דם יכול לבוא לידי ביטוי, למשל, בתאי טיפה, המופיעים בתלסמיה מסוג בטא ובמיילופיברוזיס ראשונית, ובסכיסטוציטים (שברי תאים), הנגרמים מפירוק חלקי של התאים בטחול על רקע אנמיה מיקרואנגיופתיות, כגון בארגמנת תרומבוציטופנית פקקתית.
ממצאים נוספים בתאי הדם האדומים במשטח הדם יכולים להיות גופיפי הסגר, כמו גופיף האוול-ג'ולי המופיע בהיעדר טחול או גופיף היינץ המופיע בעת נזק חמצוני להמוגלובין, כמו בחוסר G6PD.
תאי דם לבנים
הופעה של צורות תאי דם לא בשלים בדף ההיקפי, בניגוד למח העצם, היא פתולוגית ועלולה להעיד על ממאירות המטולוגית. בנוסף, ישנן צורות תאים האופייניות למחלות מסוימות. למשל, תאי מריחה הם סוג של לימפוציטים מסוג B הנשברים בקלות בעת הכנת המשטח ומופיעים בלוקמיה לימפוציטית כרונית. שינויים אחרים בלימפוציטים יכולים להופיע בזיהומים מסוימים, כגון מונונוקלאוזיס זיהומי. במקרים אלה הלימפוציטים נקראים לא טיפוסיים. כאשר הגרעין בנויטרופילים בנוי מלמעלה מ-5 שנצים, הדבר יכול לתמוך בממצא של אנמיה מגלובלסטית.
זיהומים
הבדיקה המועדפת והאמינה ביותר לאבחנה של מלריה היא באמצעות משטח דם, מאחר שלכל אחד מהמינים העיקריים של טפיל הפלסמודיום יש מאפיינים ייחודיים לו. המשטחים לאבחון מלריה מוכנים בשני אופנים: משטח דק, המאפשר זיהוי של מין הטפיל, ומשטח עבה, המאפשר סריקה של נפח גדול יותר של דם, ולכן רגישותו גבוהה למעלה מפי עשרה בהשוואה למשטח הדק. המכשלה העיקרית במעבדות במדינות מפותחות היא העיכוב הרב שבין לקיחת הדגימה להכנת המשטח. בתנאים אלה חלים שינויים בדגימת הדם העלולים לגרום לטפיל להיראות כטפיל ממין אחר. כמו כן, משטח דם למלריה דורש דרגת חומציות של 7.2, ולא 6.8 כפי שמתבצע עבור משטחי דם אחרים.
אריק יקואל
אריה (אריק) יקואל (נולד בשנת 1956) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל. בין תפקידיו: קצין חבלה ראשי, ראש המינהל הטכנולוגי, ראש אגף תמיכה לוגיסטית וראש אגף תכנון וארגון.
ביוגרפיה
יקואל סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני א' בתל אביב ושירת כקצין בדרגת סגן בהנדסה קרבית עד 1979. במהלך שירותו הצבאי החל בתהליך חזרה בתשובה.
עם שחרורו מצה"ל, הצטרף למשטרת ישראל ושירת בה 27 שנים. שירת במערך החבלה של המשטרה, וקודם עד לתפקיד קצין חבלה ראשי, בו כיהן בשנות האינתיפאדה הראשונה ובמהלך פיגועי הטרור שבאו לאחריה, בעקבות הסכמי אוסלו. בשנות שירותו השתתף בצוותי משא ומתן בתהליך השלום עם ממלכת ירדן ועם נציגי הרשות הפלסטינית והרצה בארץ ובעולם על לוחמה בטרור. בהמשך הקים את מִנהל הטכנולוגיות, ובשנת 2000 קודם לדרגת ניצב והיה ראש אגף תמיכה לוגיסטית. בשנה הבאה מונה לראש אגף תכנון וארגון, במסגרתו הקים את מחלקת אסטרטגיה ואת מחלקת משאבים. יקואל הוא החרדי הראשון שהגיע לדרגת ניצב במשטרת ישראל.
בוגר תארים בכלכלה ובמנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בתחילת 2006 פרש משורות המשטרה ונעשה שותף ויו"ר הדירקטוריון בחברת "ספיר טק" - חברת הזנק שעסקה במערכות שכר - עד שנרכשה על ידי חברת מלם תים בסוף 2007., יזם ויועץ לחברות שונות ולגופים ממלכתיים בתחומי טכנולוגיה וביטחון. יועץ טכנולוגי לקבוצת 'בסדנו' (קבוצה ישראלית-אמריקאית המתמחה בהשקעות בחברות הזנק).  דירקטור בחברת "TRACENSE SYSTEMS LTD" - חברת הזנק העוסקת בפיתוח מריחנים לחומרי נפץ, שותף-מייסד ובעלים בחברת "GLAT LIFT" שפיתחה מעלית שבת מהודרת.
על שמו רשום פטנט טכנולוגי אחד, ופטנט נוסף נרשם בשנת 2022 ונמצא בשלבי בחינה.
ביולי 2020 מונה לראש הצוות המייעץ לשר לביטחון פנים אמיר אוחנה בנוגע לחברה החרדית.
חיים אישיים
תושב שכונת הר נוף שבירושלים, נשוי למלכה ואב לעשרה. תלמידו של הרב יוסף אפרתי.
ויסמן (יצרן רכב)
ויסמן (גרמנית: Wiesmann) היא חברה גרמנית לייצור מכוניות ספורט.
רקע ודגמים
החברה נוסדה בשנת 1985 על ידי האחים מרטין ופרידהלם ויסמן בעיר דולמן במדינת נורדריין-וסטפאליה. בראשית דרכה עסקה החברה בייצור גגות קשיחים למכוניות קבריולה בהזמנות אישיות, ייצור שנמשך גם כיום. לאחר זמן מה עלה בידי האחים ויסמן הרעיון ליצור מכונית רודסטר קלאסית גרמנית אשר תתחרה במכוניות הרודסטר הבריטיות. מכונית הוויסמן הראשונה הוצגה בשנת 1993 תחת שם המודל MF, אשר מייצג את ראשי התיבות של שמם הפרטי של האחים המייסדים.
כיום החברה מייצרת דגמים נוספים כאשר כל מנועי רכבי ויסמן כמו גם תיבות ההילוכים מסופקים על ידי חברת ב.מ.וו.
MF-30 רודסטר
מכונית הוויסמן 30-MF היא מכונית רודסטר קלאסית פתוחה בעלת שני מושבים. המכונית היא בעלת הנעה אחורית, בעלת מנוע 6 צילינדרים של ב.מ.וו בנפח 2,979 סמ"ק עם הספק של 231 כ"ס ב-5,900 סל"ד, מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-5.0 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 230 קמ"ש. משקל המכונית הוא 1080 ק"ג.
GT MF-4 קופה
מכונית הוויסמן GT MF-4 היא מכונית גראן טוריסמו בעלת שני מושבים בתצורת קופה, חזקה מן הדגמים הקודמים. מכונית ה-GT הוצגה בשנת 2003.
מנוע הרכב הוא מנוע טורבו 8 צילינדרים בנפח 4,395 סמ"ק זהה למנוע הב.מ.וו X6 והב.מ.וו סדרה 7 מסדרת F01, כאשר הספקו הוא 402 כ"ס. המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-4.6 שניות, ומגיעה למהירות מרבית של 291 קמ"ש. שלדת המכונית עשויה אלומיניום, ומשקלה הוא 1,390 ק"ג.
GT MF-5
בשנת 2009 הציגה החברה את דגם ה-GT MF-5. המכונית היא חזקה מן הדגמים הקודמים, מיוצרת בתצורת קופה או רודסטר, במהדורה מוגבלת של 55 יחידות בלבד. מנוע הרכב הוא מנוע אטמוספירי בן 10 צילינדרים בעל הספק של 507 כ"ס, זהה למנוע הב.מ.וו M6 והב.מ.וו M5 . המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3.9 שניות, ומגיעה למהירות מרבית של 311 קמ"ש. משקל המכונית הוא 1,405 ק"ג. מחירה לרכישה הוא כ-190,000 אירו.
ולאד מיריצה
ולאד מיריצה (ברומנית: Vlad Miriță; נולד ב-2 באוגוסט 1981) הוא זמר רומני.
היסטוריה
מיריצה נולד בטרגובישטה ובגיל שש עשרה החל ללמוד מוזיקה.
בשנת 2001 הצטרף למקהלה בשם "Madrigal" ולאחר מכן זכה במספר תחרויות מוזיקה, בין היתר הופיע ב-2002 בפסטיבל הלאומי למוזיקה במאמאיה וב-2004 לקח חלק בפסטיבל הבזאר הסלאבי בויטבסק.
בשנת 2006 החל לעבוד כסולן בבית האופרה של בוקרשט, באותה שנה גם זכה בפרס מטעם בית האופרה של וינה.
ב-2008 זכה בקדם האירוויזיון הרומני, כשביצע דואט ביחד עם הזמרת ניקו עם השיר "Pe-o margine de lume", ונבחרו לייצג את רומניה באירוויזיון.
באירוויזיון 2008 שנערך בבלגרד הם עלו לגמר, וזכו במקום ה-20 עם 45 נקודות.
Loesje
Loesje (ההגייה בהולנדית מקורבת ללוּשֶה, לושייה) הוא ארגון בינלאומי למען חופש הביטוי. הארגון נוסד בארנהם (הולנד) בשנת 1983. בשנת 1989 החל לפעול כארגון בינלאומי. מטרתו לטפח יצירתיות, ביקורת חיובית, רעיונות וחשיבה בנוגע לאירועים אקטואליים, באמצעות ססמאות קצרות על גבי פוסטרים שעליהם חתומה הדמות הפיקטיבית Loesje (שם הולנדי).
בשנת 1986 הארגון השתתף בבחירות לפרלמנט הולנד, זכה בפחות מ-13 אלף קולות ולא קידם אף מושב.
מלבד פעילות הליבה של הכרזות, Loesje מבצע פרויקטים בינלאומיים בהם אנשים מכל רחבי העולם נפגשים וחולקים חוויות ולומדים אחד מהשני. הארגון מנסה לעורר חופש עיתונות, יצירתיות ואזרחות פעילה באמצעות פרויקטים חדשניים יצירתיים, המאתגרים ומגרים את המשתתפים. הפרויקטים, ככרזות, כוללים מגוון רחב של נושאים ומיקודים, אך הם מבוססים תמיד על ערכים הומניסטיים ויצירתיות.
Loesje פועל כיום בלמעלה מ-30 מדינות, בהן: איטליה, איסלנד, אסטוניה, ארגנטינה, ארמניה, ארצות הברית, בוסניה, בלגיה, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, לטביה, ליטא, מקדוניה, מקסיקו, ניגריה, סלובניה, סרביה, פולין, פורטוגל, פינלנד, צרפת, קטלוניה, רומניה, רוסיה, שוודיה ושווייץ. בספטמבר 2006 נרשמו באתר האינטרנט של הארגון כניסות מלמעלה מ-100 מדינות שונות.
מספר האנשים היוצרים את הפוסטרים ומפיצים אותם אינו ידוע בוודאות. עם זאת, על-פי רישומי הארגון, ידוע כי כ-500 איש מקבלים את העלון החודשי שמפיץ הארגון בגרסה ההולנדית, וכ-200 נוספים מקבלים את הגרסה הבינלאומית. בנוסף, על פי נתוני משרדי הארגון, העלון בגרסתו האינטרנטית נקרא בתפוצה של למעלה מ-1,000 איש.
כיום יושבים משרדי הארגון הראשיים בברלין (החל מספטמבר 2005), ומשם מפעיל הארגון את מגוון פעילויותיו ברחבי העולם.
המשולש
המשולש (בערבית: المثلث, תעתיק: אלְמֻתַ'לַּת') הוא כינוי לאזור התיישבות ממזרח לשרון, במורדות הרי השומרון, בו מרוכזים ישובים ערביים ישראליים רבים. הכינוי "המשולש" ניתן לשטח זה, שהועבר מירדן לישראל בעקבות הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות בין ישראל לירדן. האזור נמתח לאורך "הקו הירוק", בעברו במורדות המערביים של הרי השומרון. על פי הערכות שונות, מתגוררים באזור המשולש יותר מ-300,000 איש.
מקור השם
מקורו של המונח 'משולש' לציון אזור בעל אוכלוסייה ערבית הוא מהמונחים "המשולש הגדול" שציין בימי המנדט הבריטי את האזור התחום בין הערים שכם, ג'נין וטולכרם שהיה מיושב בערבים בלבד. המונח "המשולש הקטן" התייחס לאזור הכפרים בכרמל איג'זים, ג'בע ועין ע'זאל שהיה גם הוא אזור ערבי, אך קטן בהרבה.
בתחילה שימש המונח "המשולש הקטן" לציון האזור. זאת לאחר ש"המשולש הקטן" המקורי שבאזור הכרמל נחרב, ורוב תושביו הערבים נמלטו לאחר מבצע שוטר. בהמשך קוצר השם ל"המשולש" ובמשך הזמן התקבל הכינוי העברי גם לערבית. במשך הזמן החל הביטוי להתייחס לשטח גדול יותר, כך שכיום מקובל להתייחס לאזור אום אל-פחם כאל "המשולש הצפוני" (المثلث الشمالي), ואל אזור כפר קאסם כאל "המשולש הדרומי" (المثلث الجنوبي).
יישובים ערביים
היישובים הערבים באזור הנקרא "המשולש" הם: טייבה, טירה, קלנסווה, באקה אל-גרביה, ג'ת, זמר (במקור: ימה, ביר א-סיכה, מרג'ה ואיבתאן), מייסר, ג'למה (נהרס), אום אל-קוטוף, כפר קרע, ערערה (שכמועצה איחדה תחתיה את עארה); ברטעה, עין אל-סהלה ומועאוויה (שאוחדו למועצה בסמ"ה); אל-עריאן, ג'לג'וליה, אום אל-פחם; מוסמוס, מושריפה, זלפה וסאלם (שאוחדו למועצה מעלה עירון); כפר קאסם וכפר ברא. יישובי המשולש מתאפיינים בגיוון החמולות.
יישובים יהודיים
היישובים היהודיים באזור הם שער אפרים, ניצני עוז, ראש העין, מצר, בת חפר, בחן, יד חנה, מגל, מצפה אילן, צור יצחק, צור נתן, מתן, כוכב יאיר צור יגאל ,קציר, חריש, אייל ומי עמי (חלקם הגדול הוקמו במסגרת תוכנית "יישובי הכוכבים"). מבחינה גאוגרפית, גם היישוב אורנית נמצא באזור זה, אך הוא מעבר לקו הירוק.
קביעת הקו הירוק ממזרח ל"משולש"
על פי הסכמי שביתת הנשק עם ירדן שנחתמו ב-1949 ("הסכמי רודוס") קיבלה מדינת ישראל את אזור המשולש ואת כביש ואדי עארה, הסמוך לאפיק נחל עירון. ישראל הייתה מעוניינת בשטח מסיבות אסטרטגיות - כביש ואדי עארה הוא עורק תחבורה חשוב ממרכז הארץ לגליל, ששניהם אזורים בשליטת ישראל. הר אלכסנדר, שעל כתפו שוכנת העיר אום אל-פחם, הוא נקודת תצפית גבוהה החולשת על האזור כולו. לפיכך, ישראל תבעה חזקה על האזור ואף איימה על ירדן לכבוש אותו בכוח צבאי במידה ולא יוסכם על כך בדיונים. ירדן, שלא הייתה לה אחיזה בשטח (שהוחזק על ידי כוחות עיראקיים בלבד) נאלצה להסכים, אולם קיבלה בתמורה שטחים שהוחזקו על ידי ישראל ליד בית שאן ובאזור דאהרייה שבדרום הר חברון.
הקמת יישובים יהודיים ובג"ץ קעדאן
ביוזמת ממשלת ישראל הוקמו יישובים יהודיים באזור המשולש. התושבים הערבים לא ראו בעין יפה את הקמת היישובים האלה, כיוון שהם הגבילו את האדמות שעמדו לרשות היישובים הערביים, כך שהצפיפות בהם הלכה וגברה. היישובים היהודיים במשולש הוגדרו כיישובים קהילתיים של הסוכנות היהודית, כדי שיותר להם להרכיב ועדות קבלה שיסננו את המעוניינים לקנות מגרשים ביישובים האלה. ועדות הקבלה לא אפשרו לערבים לקנות מגרשים ביישובים היהודיים. בני הזוג עאדל ואימאן קעדאן, שביקשו לעזוב את באקה אל-גרבייה ולרכוש בית ביישוב קציר, פנו אל האגודה לזכויות האזרח ועתרו באמצעותה לבג"ץ ב-1995, בדרישה שהדבר יותר להם. במרץ 2000 התקבל פסק דין של בג"ץ אשר קבע כי המדינה נהגה באי שוויון בכך שהקצתה אדמות לסוכנות היהודית וייעדה אותן ליהודים בלבד. ב-2004, בעקבות עתירה נוספת לבג"ץ, בוצע פסק הדין והותר למשפחת קעדאן לקנות בית בקציר.
אל תען כסיל כאיולתו
אַל תַּעַן כְּסִיל כְּאִוַּלְתּוֹ הוא ביטוי מקראי, שמקורו בספר משלי. הביטוי מדריך את האדם להימנע מלהשיב על דברים שנאמרים לו על ידי אדם טיפש. ההוראה שבביטוי זה אינה מוחלטת ואינה תקפה בכל מצב. בפסוק העוקב בספר משלי מובאת הוראה סותרת: עֲנֵה כְסִיל כְּאִוַּלְתּוֹ. משום סתירה זו הועלתה הצעה אצל חז"ל לגנוז את ספר משלי. בספרות חז"ל ובין פרשני המקרא נאמרו כמה הסברים להבחנה בין המצבים בהם יש לענות לדברי הכסיל לבין המצבים בהם אין לענות לו.
הסתירה המקראית ודרכים ליישובה
בשני פסוקים עוקבים בספר משלי מובאות שתי הנחיות סותרות, ולכל הנחיה נימוק: בתלמוד הבבלי מובא שבין היתר בשל סתירה זו ביקשו חכמים לגנוז את ספר משלי: .
חדר 101
חדר 101 בספר "1984"
"חדר 101" הוא חדר עינויים במיניסטריון האהבה, שבו חושפים את האסיר לסיוט האיום ביותר שלו. הדבר אפשרי משום שבעולם הטוטליטרי של הספר "1984", השלטון יודע הכול על כל חבר מפלגה. פחדו הגדול של וינסטון סמית' (גיבור הספר), עכברושים, מביא לכך שהוא יעונה בחדר זה בעזרת עכברושים. מכניסים אותו לחדר 101, ומציגים בפניו כלוב מוארך בעל ידית, המחולק לשני מדורים שבהם משתוללים המוני עכברושים. אל חזית הכלוב מחוברת מסכה שצידה הקעור מופנה כלפי חוץ, אליה מקרבים את פניו של סמית'. כדי להתחמק, מתחנן סמית' שיענישו בעונש זה את אהובתו, ג'וליה, במקומו. העינויים ומה שווינסטון עשה כדי לחמוק מהם מרסקים את רגשותיו לג'וליה, את האידאולוגיה בה דבקו ואת חלומותיהם לעתיד. לשלטון לא הייתה כוונה לענות את סמית' לשם עינוי גרידא, אלא לגרום לו לבגוד באדם היחיד אותו אהב, וכך לשבור את רוחו.
השם "חדר 101" נובע כנראה ממספרו של חדר הישיבות של ה-BBC שבו ישב אורוול בפגישות משעממות ומעיקות.
זיטה גורדון
זיטה גורדון, (במקור ארז'בט קלוטילד הדוויג גריסנר-Grüszner; בהונגרית: Gordon Zita; ג'נג'ש, 2 בדצמבר 1911 – הממלכה המאוחדת, 9 בפברואר 2006) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה.
ביוגרפיה
זיטה גריסנר נולדה במשפחה יהודית מתבוללת לזולטאן גריסנר, בעל כרמים ולגיזלה טבן (1887–1946) מדוון. הוריה התגרשו, ואביה נישא בשנית לד"ר הילדה רייס (1893–1944) רופאה, שלימים ניספתה בשואה עם אחיה למחצה של זיטה גורדון. את לימודיה השלימה בעיר הולדתה ולאחר מכן בשווייץ. קלמן רוז'אהדי גילה אותה בהופעה של חובבי אמנות ואז היא נרשמה לבית הספר לדרמה שלו. בשנת 1933 קיבלה חוזה בתיאטרון מרכז העיר של ארתור בארדוש, אבל היא הופיעה גם בתיאטרון בכיכר בתלן ובשנת 1934 גם בתיאטרון האופרטה של בודפשט. משנת 1936 הופיעה בעיר סגד. לאחר שהפכה לאשתו של הסופר הבריטי לואיס גילגוד בקיץ 1937, הם יצאו למסע מסביב לעולם במשך שנה, שכן בעלה היה אז המזכיר הכללי של הליגה הלאומית של הצלב האדום. בינתיים, היא הופיעה במספר משחקי רדיו של ה-BBC, שאת חלקם כתבה בעצמה. היא התגייסה לצבא הבריטי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שם הפכה לסמלת. בתקופה זו ביקרה גם בצרפת, באנגליה ובמצרים. לאחר לידת בתה בשנת 1945 התגוררה עם משפחתה בבריסל במשך שנים. אחרי שהתגרשה מבעלה הראשון ונישאה לנייג'ל סאטון, ממש לפני שנבחר למזכיר הכללי של הברית הצפון אטלנטית (נאט"ו). במשך זמן מה היא עבדה באונסק"ו וטיפחה את קריירת הבלט של בתה. אחרי פרישה ארוכה כיכבה בסרט צרפתי בשנות ה-70 והופיע בבלטים של מוריס בז'אר משנת 1985.
חייה הפרטיים
סבה היה ז'יגמונד טבן (1846–1925), מנכ"ל בנק החיסכון בדוון, שהיה בעל קרקעות שקיבל אצולה ב-1912.
גאו וסטמארק
גאו וסטמארק (בגרמנית: Gau Westmark) היה חטיבה מנהלית של גרמניה הנאצית בין השנים 1933 עד 1945. מ-1925 עד 1933, הוא היה תת-חלוקה אזורית של המפלגה הנאצית.
היסטוריה
שיטת הגאו הנאצית (ברבים Gaue) הוקמה בוועידת המפלגה ב-22 במאי 1926 כדי לשפר את הניהול של מבנה המפלגה. משנת 1933 ואילך, לאחר תפיסת השלטון של הנאצים, הגאו החליף יותר ויותר את המדינות כחלוקות משנה מנהליות בגרמניה.
מקורו של הגאו היה בשנת 1925 ב-"Gau Rheinpfalz", הכולל את חלקי בוואריה בגדה השמאלית של נהר הריין, הפפאלץ (בגרמנית: "Pfalz"). גם הטריטוריה של אולדנבורג בירקנפלד סופחה לגאו ב-1934. עם החזרת אגן הסאר לגרמניה ב-1 במרץ 1935, אוחדו שני האזורים ויצרו את "Gau Pfalz-Saar" החדש. שמו של גאו זה שונה ל-"Gau Saarpfalz" ב-13 בינואר 1936.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ותבוסת צרפת ב-1940, נוסף לגאו ב-30 בנובמבר 1940 המחוז הצרפתי של מוזל, ששמה שונה ל-"CdZ-Gebiet Lothringen" ב-7 בדצמבר 1940, שמו שונה שוב, ל-"Gau Westmark". הגאולייטר בירקל קיווה שווסטמארק יורחב עד לגבולה המערבי העתידי של גרמניה, במיוחד בהתחשב באזור העפרות של בריי – לונגווי במחוז מרת ומוזל. בירקל גם הטיל תביעות על חלקים מאלזס ואפילו על באדן. הגאו, לעומת זאת, נשאר כשהיה עד תבוסת גרמניה ב-1945.
בראש כל גאו עמד גאולייטר, תפקיד שהפך חזק יותר ויותר, במיוחד לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. גאולייטרים מקומיים היו אחראים על תעמולה ומעקב, ומספטמבר 1944 ואילך על הפולקסשטורם והגנת הגאו.
את תפקידו של הגאולייטר החזיקו פרידריך ואמבסגאנס מפברואר 1925 עד 13 במרץ 1926 ויוזף בירקל מ-13 במרץ 1926 ועד מותו ב-28 בספטמבר 1944, אז השתלט וילי שטוהר על תפקידו וכיהן במשך כל קיומו של הגאו.
בית האופרה - יד זיכרון לנופלים
בית האופרה - יד זיכרון לנופלים (אנגלית: The War Memorial Opera House) בסן פרנסיסקו, קליפורניה נמצא בצד המערבי של שדרות ואן נס, מול בית העירייה בצדו האחורי. המבנה הוא חלק מתשלובת יד הזיכרון לנופלים ומרכז אמנויות הבימה של סן פרנסיסקו.
פעילות
הבית מכיל 3,146 מקומות ישיבה ועוד 200 מקומות עמידה. האופרה של סן פרנסיסקו שוכנת בו מאז ליל הפתיחה בשנת 1932.
התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו ביצעה באולם זה את רוב הקונצרטים שלה משנת 1932 עד 1980. כאן הקליטה RCA ויקטור את התזמורת, בניצוחו של פייר מונטה, משנת 1941 עד 1952. בשנותיה המאוחרות באולם השתמשה התזמורת בקונכייה אקוסטית מיוחדת, שהוצבה סביב הנגנים ושיפרה במידה רבה את האקוסטיקה בקונצרטים. הקונצרט האחרון של התזמורת באולם היה כולו יצירות בטהובן, בניצוחו של ליאונרד סלטקין, ביוני 1980.
ב-1927 הונפקו 4 מיליון דולר במלווים עירוניים למימון התכנון והבנייה של בית האופרה הראשון בבעלות עירונית בארצות הברית. אדריכלי תשלובת הבניינים היו ארתור בראון הבן, שעזר בתכנון בית העירייה ב-1916, ו-ג'. אלברט לנסבורו, מעצב תיאטרון שהיה אחראי ל"אורפיאום" של סן פרנסיסקו ולאודיטוריום שריין בלוס אנג'לס.
הקומפלקס, שבניינו הושלם ב-1932, הוא אחד ממבני הבוזאר האחרונים בארצות הברית ומיישם את הסגנון הדורי-רומאי הקלאסי באיפוק המפוכח היאה לתפקידו, הנצחת הלוחמים במלחמת העולם הראשונה. סטיו של צמדי עמודים סוכך על חלונות ענק מקומרים מעל קומת יסוד הנושאת אופי כפרי, תוכנית ששאבה במידת מה מחזית המזרח החמורה של קלוד פרו בלובר.
פנים הבניין חגיגי הרבה יותר, עם אכסדרה מפוארת, בעלת תקרה גלילית מקומרת בתבנית משושים, במקביל לרחוב וגרמי מדרגות עם מישורות תצפית בכל אחד מקצותיה. על חלל התיאטרון חולשת נברשת לוח מאסיבית, עשויה אלומיניום וזכוכית, מתחת לכיפה כחולה, וקמרון קדמת הבמה מקושט במוטיב פיסולי פיגורטיבי מוזהב.
בשנותיו של קורט הרברט אדלר כמנהל כללי, התבררו חולשותיו של הבית בד בבד עם התארכות העונה. בפרט בלט בחסרונו מקום מספיק למשרדים ולחזרות. בשנת 1979 הורחב האזור שמאחורי הקלעים ובשנת 1981 נפתח אגף חדש, שנוסף אל הבית בצד הפונה אל שדרת פרנקלין. תוספת זו נתנה מקום לתפאורות, מאמנים ורקדנים, כמו גם למשרדי מנהלה. במקביל נפתח בסמוך אולם החזרות צלרבאך, עם במה שווה בגודלה לזו של בית האופרה, כחלק מן התשלובת, שכללה את אולם הקונצרטים על שם לואיז מ. דייוויס.
בשנת 1989 זעזע רעש האדמה העז של לומה פרייטה את אזור המפרץ וחולל נזק כבד לבית האופרה. במסגרת השיפוצים והחיזוקים שנערכו בבניין בשנת 1992 הוכנסו בו שיפורים נוספים, שכללו מערכת תאורה משוכללת ביותר, בניית חדרי שירותים מודרניים במקום שנועד במקור להתקנת עוגב, תוכנית שלא התממשה והתייתרה עם בניית אולם דייוויס לקונצרטים, ויצירת מקום מאחורי הבמה הראשית להרכבה ואחסון של תפאורות, המאפשר העלאת מחזור של שלוש אופרות שונות בשלושה ערבים רצופים.
הפקה של מפצח האגוזים מאת צ'ייקובסקי, עם להקת הבלט של סן פרנסיסקו, הוקלטה שם לאחרונה ומופצת על גבי קלטת די.וי.די. and is scheduled to be telecast by PBS on December 17, 2008.
בית האופרה ידוע גם כמקום בו נחתם בשנת 1951 חוזה השלום עם יפן, הידוע בשם חוזה סן פרנסיסקו.
לואיג'י מנצ'ינלי
מנצ'ינלי הצליח מאוד לא רק ברפרטואר האיטלקי, שבו התבלט תחילה, אלא גם באופרה גרמנית וצרפתית. על אף המוניטין שיצאו לו כמנצח, יצירותיו לא נחלו הצלחה רבה, ואף לא אחת מהן נכנסה לרפרטואר הקבוע.
חיים וקריירה
מנצ'ינלי נולד באורבייטו שבמרכז איטליה. הוא למד נגינה בעוגב ובצ'לו אצל אחיו הבכור (שהיה בהמשך למנצח נודע בבתי אופרה איטלקיים) והיה לצ'לן בקאפלה של אורבייטו ובתזמורת של תיאטרו דלה פרגולה בפירנצה. בפירנצה למד הלחנה אצל טאודולו מבליני. ב-1874 עבר לתאטרו מורלאקיני בפרוג'ה, כצ'לן ראשי ועוזר ל מאסטרו קונצ'רטאטורה. הופעתו הראשונה כמנצח הייתה באאידה, כשהמנצח הקבוע חלה. האמרגן וינצ'נצו ג'אקובאצ'י היה נוכח בקונצרט, והזמין את מנצ'ינלי לעבודה בתאטרו אפולו, רומא, שם ניצח עד 1881. עד מהרה עשה לו שם; ב-1877 הגדיר אותו בויטו כפרשן האידיאלי של "מפיסטופלה", וג'ובאני לוקה, שהחזיק בזכויות לאופרות של וגנר באיטליה, ראה בו את ממשיכו של המנצח אנג'לו מריאני כמנצח הווגנריאני הראשון במעלה באיטליה. וגנר עצמו העריך מאוד את מנצ'ינלי.
קריירה בינלאומית
מנצ'ינלי כיהון כמנצח ראשי באופרה של מדריד בשנים 1887–1893, ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנים 1893–1903. במטרופוליטן ניצח בעיקר על אופרות איטלקיות או צרפתיות, בהן כמה אופרות שאינן מושמעות תכופות, יחסית, כגון "סמירמידה", "אורפיאו ואאורידיצ'ה", לוצ'יה די למרמור ו"האפריקאית". ברפרטואר הגרמני, ניצח מנצ'ינלי על "לוהנגרין", "אמני השירה מנירנברג" ו"טנהאוזר" (כולן בשפה האיטלקית, בהתאם לנוהג המקובל במטרופוליטן באותה תקופה). כמו בקובנט גארדן, הציג מנצ'ינלי את "פלסטף", אבל עם צוות כוכבים מרשים יותר מאשר בלונדון, כולל ויקטור מור בתפקיד הראשי ואמה איימס וצלי דה לוסאן כאליס וננטה פורד. הוא ניצח על הביצוע הראשון במטרופוליטן של מה שהתקבל ככפל-אופרות בכרטיס אחד, אבירות כפרית וליצנים, אם כי באותה הזדמנות הוצגה "ליצנים" ראשונה. אופרות אחרות שהבכורה שלהן במטרופוליטן הייתה בניצוח מנצ'ינלי הן חליל הקסם, דון ג'ובאני ולה בוהם.
חיים אישיים
בשנת 1881 נשא מנצ'ינלי לאישה את לואיזה קורה, בטורינו.
מנצ'ינלי מת ברומא ב-2 בפברואר 1921, בן 72.
יצירותיו
אף כי בני תקופתו של מנצ'ינלי ראו בו מנצח שגם הלחין, הוא עצמו התייחס ליצירותיו ברצינות רבה, והתאכזב מן ההשפעה הזעומה שהייתה להן על הקהל. ה"טראגיקה ליריקה" שלו, "ארו וליאנדרו", שהשמעת הבכורה שלה הייתה בפסטיבל נורוויץ' ב-1896, בוצעה בהמשך במדריד, לונדון, ניו יורק וכמה ערים איטלקיות, אבל לא תפסה את מקומה ברפרטואר. מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים גורס, כי היעדר הצלחתו של מנצ'ינלי כמלחין:
מאיר אדוני
מאיר אדונִי (נולד ב-25 במרץ 1973) הוא שף, מסעדן ומנחה טלוויזיה ישראלי. אדוני הקים את המסעדות - לומינה ת"א, נור ניו-יורק, לילה ברלין, סילאן ברצלונה, ים ירושלים, כתית, מזללה ובלו סקיי. השתתף בעונה הראשונה והשנייה של משחקי השף, של רשת 13.
קריירה
אדוני נהג לבשל כתחביב מאז ילדותו, והושפע ממטבחן של אמו וסבתו. עם סיום שירותו הצבאי, החל לבשל באופן מקצועי במלון "הולידיי אין קראון פלאזה" בתל אביב, במסגרת קורס של משרד העבודה. לאחר סיום הקורס, עבד תקופה קצרה אצל השף עזרא קדם במסעדת "ארקדיה" בירושלים. לאחר מכן, השתלם ב"קורדון בלו" בסידני שבאוסטרליה, ומשם המשיך לצרפת למספר קורסים בבית הספר הקולינרי "לנוטר". לאחר חזרה קצרה ל"ארקדיה" נסע לניו יורק, שם עבד במסעדה קרוב לשנה.
מסעדות
בשנת 2002 הקים אדוני, ביחד עם אלי מזרחי, את מסעדת "כתית" בכפר רות. לאחר מכן נדדה המסעדה לבית אלנבי שבנצר סרני (למשך שנה), וב-2006 עברה למשכנה ב"בית ירושלמי" - מבנה ידוע בתל אביב, בקרבת נווה צדק, אשר הוקם בשנת 1911. המבנה שימש תחילה כבית מגורים, ולאחר מכן הוסב למלון הראשון בתל אביב, שנודע בשם "המלון האמריקאי". שף המסעדה היה יוני דנון.
בשנת 2011 פתח אדוני מסעדה עממית יותר בשם "מזללה", הממוקמת ברחוב נחלת בנימין בתל אביב. שף המסעדה הוא אסף שטרן. בשנת 2013 זכתה "מזללה" בתואר "הביסטרו הטוב בישראל" מטעם מגזין "Time Out". המסעדה נסגרה בסוף 2016.
ביולי 2013 פתח אדוני את מסעדת השף החלבית "בלו סקיי" הממוקמת על גג מלון קרלטון תל אביב. שף המסעדה היה מאור כהן. המסעדה נסגרה בעקבות מגפת הקורונה.
ביוני 2014 פתח אדוני את מסעדת "לומינה", מסעדת שף בשרית וכשרה הממוקמת אף היא במלון קרלטון תל אביב. המסעדה הציעה מנות בראסרי ישראלי מודרני, בין השאר בהשראת המטבח היהודי. שף המסעדה הוא אור שפירא. המסעדה נסגרה בעקבות מגפת הקורונה.
באוקטובר 2015 פתח אדוני את מסעדת "סזרינה" במתחם מועדון הגולף בקיסריה. אדוני סגר את המסעדה לאחר 3 חודשי פעילות בלבד, כנראה בעקבות חילוקי דעות קשים מול בעלי המסעדה, יעקב ומורן כהן.
בתחילת 2018 פתח אדוני את מסעדת "דוניא" כחלק מרשת מסעדות שווארמה שסניפה הראשון נפתח ברמת החייל. שם המסעדה הוא שיכול אותיות של שמו, אך הוא פרש מהשותפות כעבור כשנתיים.
בשנת 2018 אדוני פתח את מסעדת "לילה" בשכונת קרויצברג בברלין. פועלת.
השתתפות בטלוויזיה
אדוני השתתף בתור שופט בעונה הראשונה והשנייה של תוכנית המציאות "משחקי השף" לצד אסף גרניט ומושיק רוט. בשנת 2017 הצטרף לפאנל השופטים של העונה השנייה בתוכנית "בייק אוף ישראל" לצד אסטלה מושקוביץ' בלפר וקרין גורן.
בשנת 2023 השתתף בעונה השלישית של "הזמר במסכה" בתחפושת הינשוף, והודח תשיעי מהתוכנית.
חיים אישיים
אדוני היה נשוי במשך 15 שנים לאוריאן, ולהם 4 ילדים משותפים. מאז 2017 הוא בזוגיות עם דניאל ברבי, ולהם 3 ילדים ומגדלים יחדיו את בנה מנישואיה הקודמים.
בקיץ 2022 עבר אדוני להתגורר בקפריסין במטרה לפתוח מסעדת שווארמה כשרה, מלון בוטיק, קונדיטוריה ומאפייה.
קישורים חיצוניים
ראיונות וכתבות פרופיל:
ביקורת מסעדות:
מיה קלה בנצור
מיה קלה בנצור (נולדה ב-5 בספטמבר 1958) היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופה ושיאנית ישראל באתלטיקה קלה, ייצגה את ישראל באולימפיאדה (לוס אנג'לס 1984) וכיום ד"ר לפיזיותרפיה ומנהלת המחלקה לטיפול בפגיעות ספורט במכון וינגייט.
ביוגרפיה
נישאה בשנת 1982 לאריק בנצור.
בעלת תואר ראשון בחינוך גופני, תואר שני בפיזיותרפיה ובעלת תואר שלישי באוניברסיטת חיפה. ד"ר לפיזיותרפיה במכון וינגייט. מנהלת המחלקה לטיפול בפגיעות ספורט. פיזיותרפיסטית נבחרת ישראל במשחקים האולימפיים.
התאמנה בקבוצות הפועל חיפה ומכבי חיפה.
אלופת ישראל
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון רמת גן ביולי 1972 זכתה בנצור בשתי מדליות אישיות, זהב וארד. מדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.14 מטר, לפני אורית אברמוביץ' מהפועל חדרה (5.01 מטר) וחנה אנגל מרמת השרון (5.00 מטר) ומדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.38 מטר, אחרי אורית אברמוביץ' (1.65 מטר) ומיכל למדני מהפועל חדרה (1.56 מטר) ובכך הייתה לאלופת ישראל באתלטיקה הצעירה ביותר, בת 13 שנים ו-10 חודשים.
1973
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1973 זכתה בנצור בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.39 מטר, אחרי טובה פינק מהפועל תל אביב (5.44 מטר) וסמדר לובנו מהפועל העמקים (5.33 מטר) ומדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.5 שניות, אחרי אסתר רוט-שחמורוב (11.5 שניות) ואלה קציר מהפועל רמת גן (12.1 שניות). חודש לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 48.46 שניות ומדליית כסף בקפיצה לרוחק, בתוצאה של 5.58 מטר, אחרי טובה פינק (5.62 מטר) ולפני זיוה רבינוביץ' (5.44 מטר).
1974
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1974 זכתה בנצור במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.42 מטר, אחרי רות זלוצנקו מהפועל רמת גן (5.55 מטר) וזיוה רבינוביץ' מהפועל תל אביב (5.50 מטר).
בתחרויות "הגימנסיאדה" (אליפות העולם לתלמידי בתי ספר תיכוניים) שנערכו בוייסבאדן, גרמניה המערבית בספטמבר 1974 זכתה בנצור במדליית ארד בקפיצה לרוחק בשיא ישראלי חדש לנערות עד גיל 16 של 5.71 מטר.
1977
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 1977 זכתה בנצור במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.68 מטר, אחרי אורנה עוזיאל מהפועל רמת גן (5.78 מטר) ולפני סיגל קשת מאס"א תל אביב שקבעה שיא ישראלי חדש לנערות גילאי 14 של 5.66 מטר. חודש לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה העשירית היא זכתה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם אסתר רוט-שחמורוב, ציפי בן-דב וענת להב בשיא ישראלי ובשיא מכביה חדש של 47.88 שניות ומדליות כסף, בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 12.19 שניות, אחרי רוט-שחמורוב (11.80 שניות) ולפני ציפי בן-דב (12.23 שניות) ובריצת 200 מטר בשיא אישי חדש נוסף של 25.29 שניות, אחרי רוט-שחמורוב שקבעה שיא מכביה חדש של 24.03 שניות ולפני ענת להב (25.89 שניות).
1981
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 1981 זכתה קלה בנצור במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.78 מטר, לפני אורן שילרוף מהפועל חדרה (5.50 מטר) ושרון מירו מהפועל ירושלים (5.28 מטר).
אלופה ושיאנית המכביה
שבוע לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-11 שנערכו בהדר יוסף ביולי 1981 זכתה בנצור בשתי מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בשיא מכביה חדש של 5.87 מטר ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם מיה בן-יהושע, רבקה קוגמן וענת להב בהשוואת השיא הישראלי ובשיא מכביה חדש של 47.68 שניות.
1983
בתחרות שנערכה בארצות הברית באפריל 1983 קבעה בנצור את הישגי השנה של אתלטית ישראלית, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.24 שניות ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.82 מטר, ובכך קבעה את הקריטריון להשתתפות באוניברסיאדת אדמונטון (1983).
שיאנית ישראל
בתחרות שנערכה בטוסון אריזונה ב-1 במאי 1983 קבעה בנצור בקפיצה לרוחק שיא ישראלי חדש של 6.16 מטר, שיפור לשיא בן ה-12 שנים של אסתר רוט-שחמורוב (6.14 מטר).
1984
בתחרות שנערכה באולם בפלאגסטאף באריזונה בסוף ינואר 1984 קבעה בנצור בקפיצה לרוחק שיא ישראלי חדש של 6.06 מטר, שיפור לשיא בן ה-12 שנים של אסתר רוט-שחמורוב (5.98 מטר), שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באותו המקום, בפברואר היא שיפרה את שיאה והעמידה אותו על 6.13 מטר. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היא סיימה במקום ה-16 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.07 מטר ובמקום 36 בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.30 שניות. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בסן סבסטיאן, ספרד ב-19 באוגוסט היא קבעה בקפיצה לרוחק שיא ישראלי חדש של 6.27 מטר. שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי סיגל גונן 6.46 מטר.
תארים והישגים
זכתה לכבוד באירוע הצדעה לנשים בספורט, שהתקיים במסגרת הפסטיבל הבינלאומי "פמינה 2001".
דוד עברי
דוד אלקנה עברי (נולד בספטמבר 1934) הוא איש מערכת הביטחון הישראלית. בעבר מפקד חיל האוויר הישראלי, ראש אג"ם, סגן הרמטכ"ל, מנכ"ל משרד הביטחון, שגריר ישראל בארצות הברית, יו"ר התעשייה האווירית, יועץ בכיר לשר הביטחון, ראש המועצה לביטחון לאומי, יו"ר מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל, נשיא חברת בואינג בישראל וסגן נשיא בואינג העולמית.
ביוגרפיה
עברי נולד בתל אביב, לאברהם ושושנה קרואיז. כשהיה בגיל צעיר עברה משפחתו לגדרה. בדצמבר 1952 התגייס לצה"ל, החל בטירונות כללית ומשם עבר לחיל האוויר לקורס טיס מס' 14. שירת כטייס P-51 מוסטנג. בעקבות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית, נשאר בחיל לשירות קבע, נשלח בשנת 1956 לקורס מדריכי טיסה קרבית בבריטניה, ומונה למדריך בבית הספר לטיסה בתל נוף.
במלחמת סיני שירת כטייס אוראגן, בגיחה הראשונה ליווה את מטוסי הדקוטות שביצעו את ההצנחה במעבר המיתלה, בהמשך תקף את שדה התעופה באל עריש. בשנת 1957 מונה לסגן מפקד טייסת 113, בשנת 1960 מונה למפקד טייסת בסיסי בבית הספר לטיסה, בשנת 1961 היה חבר במשלחת חיל האוויר לצרפת לקליטת מטוסי המיראז' 3 ובשנת 1962 מונה לסגן מפקד טייסת מיראז' הראשונה של החיל. בשנת 1963 מונה למפקד טייסת המיסטרים 109, ובשנת 1964 מונה למפקד טייסת 117. בשנת 1966 מונה למפקד בית הספר לטיסה והיה מפקדו הראשון בבסיס חצרים. במהלך שירותו זכה דוד עברי בצל"ש ראש מחלקת אוויר (מקביל לצל"ש מח"ט) על מבצע חשאי.
במלחמת ששת הימים שירת בהצבת חירום כטייס מיראז' בטייסת 101 וכמפקד טייסת פוגה מגיסטר לאחר נפילתם של מפקד הטייסת, רב-סרן אריה בן אור (אורבך), וסגנו, סרן, בקרבות במלחמה. באוקטובר 1968 מונה לראש ענף אוויר-3 וב-1969 מונה לעוזר ראש מחלקת אוויר למבצעים בדרגת אלוף-משנה. בשנת 1970 מונה למפקד בסיס תל נוף. בשנת 1973 מונה לראש מחלקת אוויר, ובשנת 1974 מונה לראש להק אוויר. באוקטובר 1977 קודם לדרגת אלוף, ומונה למפקד חיל האוויר.
בתקופת כהונתו פונו בסיסי החיל מסיני לנגב, וחיל האוויר השתתף במבצע ליטני בלבנון (1978), בתקיפת הכור הגרעיני בעיראק (מבצע אופרה, 1981), ובמלחמת לבנון הראשונה, ובמסגרתה מבצע ערצב-19 להשמדה של מערך טילי קרקע-אוויר הצפוף של צבא סוריה בבקעת הלבנון. בדצמבר 1982 העביר את הפיקוד על החיל לעמוס לפידות, ופרש מצה"ל.
במשך תקופה קצרה כיהן דוד עברי כיו"ר התעשייה האווירית, ובשנת 1983 חזר לצה"ל ומונה לסגן הרמטכ"ל ולראש אג"ם. בשנת 1985 מונה ליו"ר התעשייה האווירית, ובשנים 1986–1996 היה מנכ"ל משרד הביטחון. בשנת 1996 מונה לעוזר בכיר לשר הביטחון לנושאים אסטרטגיים. בפברואר 1997 עמד בראש הוועדה שחקרה את תאונת מסוקי היסעור מעל שאר ישוב ("אסון המסוקים"). שימש כראש המועצה לביטחון לאומי החל ממרץ 1999 ועד לינואר 2000, וכשגריר ישראל לארצות הברית בשנים 2000–2002.
דוד עברי הוא יושב ראש מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל. הוא נשיא חברת בואינג ישראל וסגן נשיא בואינג העולמית. עברי חבר בהנהלת היועצים של העמותה הישראלית להגנה בפני טילים. עמד בראש ועדה לכינון שירות לאומי-אזרחי עליה הוטל להציע מסגרת ותכנים למנהלת השירות.
לעברי הוענק עיטור אות לגיון ההצטיינות בדרגת מפקד של ארצות הברית, ואות השירות המיוחד (DSO) של סינגפור. בישראל הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם הטכניון, על תרומתו לביטחון ישראל וכלכלתה, ואות אמיתי (אזרחים למען מנהל תקין וטוהר מידות) על בניית נוהלי מנהל תקין בגופים אותם ניהל. עברי הוא חתן פרס בגין לשנת התשפ"ג-2022.
לעברי תואר ראשון ותואר שני בהנדסה אווירונאוטית מהטכניון.
דוד עברי מתגורר ברמת השרון, נשוי לעפרה לבית סברדלוב ואב לשלושה בנים. בנו,, היה טייס קרב F-16 שנהרג בתאונת אימונים ב-1987. ב-2008 זכה בתואר יקיר העיר רמת השרון.
הדיילי שואו
הדיילי שואו (באנגלית: The Daily Show, בתרגום חופשי לעברית: המופע היומי) היא תוכנית אירוח קומית-סאטירית אמריקאית. התוכנית משודרת בערוץ "קומדי סנטרל", החל מה-22 ביולי 1996. בהתחלתה, התוכנית הונחתה על ידי קרייג קילבורן, לאחר מכן על ידי ג'ון סטיוארט, וכיום על ידי טרוור נואה.
התוכנית הציגה גישה ביקורתית, סאטירית והומוריסטית על חדשות ואקטואליה, ומרבה לבקר את תוכניות החדשות ה"אמיתיות". התוכנית היא אחת מתוכניות הדגל של הערוץ, וההשפעה התרבותית שלה נחשבת גדולה בהרבה מהרייטינג שלה (שאמנם גבוה לתוכנית כבלים, אך בינוני במידרוג הכללי). מבקריה טוענים שהיא שמאלית וליברלית מדי, ולא מאוזנת בהתקפותיה על הקשת הפוליטית.
בישראל, שודרה התוכנית בראשית שנות האלפיים בערוץ ביפ במתכונתה היומית המקורית. בשנים 2011–2015 שודרה התוכנית בימי ראשון בערוץ הוט קומדי סנטרל במהדורת סוף השבוע העולמית בלבד ("המהדורה הגלובלית"). מהדורה זו הייתה זמינה לצפייה בעבר בישראל גם בערוץ CNN.
התוכנית עלתה לאוויר לראשונה ביולי 1996 ותחילה הנחה אותה קרייג קילבורן. לאחר פרישתו בדצמבר 1998, הגיש אותה ג'ון סטיוארט החל מינואר 1999. ב-6 באוגוסט 2015 שודר הפרק האחרון בהנחיית סטיוארט לאחר 16 שנים. ב-28 בספטמבר באותה שנה עברה התוכנית להנחייתו של הקומיקאי הדרום אפריקאי, טרוור נואה. בין 1999 ל-2015 שמה הרשמי של התוכנית היה "הדיילי שואו עם ג'ון סטיוארט", והחל מ-2015 שמה הרשמי של התוכנית הוא "הדיילי שואו עם טרוור נואה".
פורמט התוכנית
משך פרק בתוכנית הוא כ-25 דקות. התוכנית מתחילה בדרך כלל במונולוג של סטיוארט הסוקר את ענייני השעה, ממשיכה לפינה או כתבה בהנחיית סטיוארט או אחד מכתבי התוכנית ונחתמת בראיון בודד עם ידוען וב"רגע של זן".
המונולוג: במונולוג התוכנית יושב סטיוארט מאחורי שולחן חדשות ומקריין את חדשות העולם בצורה סאטירית ומבדרת. לעיתים כולל המונולוג "פריצה" של אחד מכתבי השטח של התוכנית ודיאלוג בינו לבין סטיוארט. הכתב תמיד מתואר כמומחה בתחום אותו הוא מסקר, לעיתים עד אבסורד כדוגמת "כתב ראשי לענייני ג'קולוגיה" בסיקור המשפט של מייקל ג'קסון.
פינות וכתבות: אחרי המונולוג מתחילות הפינות של התוכנית. בדיילי שואו ישנם עשרות סוגי פינות, אך בכל תוכנית יש בין פינה אחת לשלוש פינות. בין הפינות הידועות של התוכנית: "מס-או-פוטמיה", בה סוקר סטיוארט את התקדמות מלחמת עיראק, "השבוע באלוהים", בה סוקר אחד מכתבי המשנה את ההתפתחויות בעולם הדת ו"בק אין בלק", בה מציג הקומיקאי האמריקני לואיס בלק את פרשנותו הצינית והכועסת לענייני השעה.
הראיון: בסוף התוכנית ישנו ריאיון עם ידוען כמקובל בתוכניות לילה בארצות הברית. בעוד קילבורן היה מזמין רק אנשים מתחום הבידור (מוזיקאים, שחקני קולנוע וכו'), סטיוארט נוטה בשנים האחרונות להזמין גם סופרים, פוליטיקאים ועיתונאים.
"רגע של זן": בדקה האחרונה של התוכנית סטיוארט מציג את ה"רגע של זן" של היום - בדרך כלל קטע וידאו מצחיק ללא פרשנות נוספת.
כתבי המשנה
חלק בלתי נפרד מהתוכנית הם כתבי המשנה. לעיתים הם מרואיינים ב"התפרצויות מיוחדות" מה"שטח" או כמומחים בתחום מסוים, ולעיתים הם מגישים כתבות שטח משעשעות. בדיאלוג עם סטיוארט, הוא מגלם את "קול ההגיון", ואילו הם מנווטים את השיחה למחוזות הומוריסטיים, לעיתים על גבול הנונסנס. כתבות השטח תמיד מלווות בנימה אירונית ברורה. לדוגמה: כתבה על אישה הסובלת מאפליה בגלל היותה מעשנת וחתימת הכתבה בתקוות הכתב ש"יום יבוא וישפטו אותנו על סמך תוכן האישיות שלנו ולא על סמך צבע הריאות שלנו".
לדיילי שואו היו עשרות כתבי שטח בעשור פעילותה. להלן מספר בולטים:
ההתחלה עם קרייג קילבורן
שידורי התוכנית החלו ב-22 ביולי 1996. קרייג קילבורן היה המנחה הראשון שלה. התוכנית הציגה קטעי חדשות פרודיים, ראיונות משעשעים, כתבות מוקומנטריות וראיונות עם אורחים. התוכנית קיבלה את השראתה מקטעי החדשות בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב" והתוכנית "לא בהכרח חדשות" של HBO, אך במהרה פיתחה את הסגנון הייחודי שלה. בעונתה הראשונה הוקלטה התוכנית ללא קהל והוא צורף לתוכנית רק בעונתה השנייה. ב-1999 עזב קילבורן את התוכנית ועבר לתוכנית "הלייט לייט שואו" של CBS (התוכנית המשודרת אחרי "לייט שואו עם דייוויד לטרמן"). ג'ון סטיוארט החליף אותו.
תקופתו של ג'ון סטיוארט (2015-1999)
סטיוארט הצטרף לתוכנית כמנחה הראשי, כותב ומפיק. סטיוארט הביא עמו גם סגנון אחר משל קילבורן, סגנון פוליטי יותר וסאטירי יותר. הזינוק בפופולריות של התוכנית החל בשנת 2000 עם סיקור הבחירות לנשיאות ארצות הברית ("Indecision 2000"), בעקבותיו עלה הרייטינג באופן דרמטי, התוכנית קיבלה ביקורות מצוינות ממבקרי הטלוויזיה ואף זכתה בשנים עשר פרסי אמי ובשני פרסי פיבודי מאז. מאפיין נודע של התוכנית יחד עם סטיוארט היה שימושה ברשת השמרנית פוקס ניוז ובמנחיה כמושא ללעג ולגיחוך.
במהלך הנחייתו של סטיוארט, עם סיום המירוץ לנשיאות ב-2004, הוציאו חברי צוות ה"דיילי שואו" את "אמריקה - הספר, המדריך לאזרח בנבכי הדמוקרטיה בפעולה"; ספר הומוריסטי על הדמוקרטיה בארצות הברית והעולם. הספר זכה להצלחה רבה ואף עורר סערה זוטא בגלל הצגת תשעת שופטי בית המשפט העליון עירומים. הדבר גרר מחאות מצד אזרחים רבים והספר הוסר ממדפי הרשת הקמעונית וולמארט ומהספריות הציבוריות במיסיסיפי.
ביוני 2013 לקח סטיוארט הפסקה בת 12 שבועות מהתוכנית על מנת לביים את סרטו הראשון, "רוז ווטר". הכתב הבריטי של הדיילי שואו, ג'ון אוליבר, החליף אותו בהגשת התוכנית במשך חודשיים, וזמן קצר לאחר מכן עזב לטובת תוכנית משלו ב-HBO.
בפברואר 2015 הכריז לראשונה סטיוארט כי בכוונתו לפרוש מהנחיית התוכנית, ושידורה האחרון בהנחייתו היה ב-6 באוגוסט 2015. 4 חודשים לאחר עזיבתו, שב סטיוארט לתוכנית בדצמבר באותה השנה להופעת אורח מיוחדת, בה הציג כתבה למען שירותי בריאות עבור ראשוני אנשי שירותי חירום שסייעו לפצועים בפיגועי 11 בספטמבר.
הדיילי שואו עם טרוור נואה
טרוור נואה, קומיקאי דרום אפריקאי שהחל להופיע בתוכנית בדצמבר 2014, נבחר לרשת את סטיוארט בתפקיד המנחה. נואה החל להנחות את התוכנית ב-28 בספטמבר 2015.
הביקורת על התוכנית
מבקריה של התוכנית, רובם ככולם מהימין האמריקני טוענים שהתוכנית היא תוכנית שמאלנית, ליברלית ובעלת מטרה ברורה של תקיפת ממשל בוש. סטיוארט עצמו אישר את הטענות האלה מספר פעמים בראיונות טלוויזיוניים ועיתונאיים שונים, באומרו שזוהי תוכנית חדשות מזויפת והיא אינה מחויבת לכללי האתיקה של תוכניות חדשות. סטיוארט מרבה לתקוף את רשת החדשות "פוקס ניוז", וטוען שהיא רשת ימנית-קיצונית באצטלה של אובייקטיביות.
טוליו וינאי
קורות חיים
וינאי למד תאולוגיה ברומא ובאדינבורו. בין השנים 1934–1946 היה כומר בפירנצה.
פעילותו בתקופת השואה
בספטמבר 1943 כבשו הגרמנים את צפון איטליה ובנובמבר 1943 החל המצוד אחר יהודי פירנצה על ידי הגרמנים והאיטלקים הפשיסטים ששיתפו עמם פעולה, על מנת לגרש יהודים אלה בטרנספורטים למחנות ההשמדה. היהודיה חולדה קמפניינו לבית קאסוטו נותרה לבדה ועמה שישה ילדים שהיו תחת השגחתה. ארבעה מהם היו של אחיה, הרב נתן קאסוטו, ובהם תינוקת שזה עתה נולדה. בעלה של חולדה, שאול, וכן נתן קאסוטו ואשתו אנה (חנה), גורשו לאושוויץ.
וינאי סייע למספר יהודים למצור מקומות מסתור מפני הרדיפות ואף סייע לחלקם לברוח מאיטליה. הוא הציע לחולדה למסור את הילד הקטן ביותר, ראובן, בנה של חולדה שנולד ב-1942, למשפחה נוצרית של אמאטו ולטיציה בילור. כך, מכיוון שראובן עוד לא ידע על זהותו היהודית, הוא לא היה צריך לשקר ולא יכול היה לחשוף את מציליו. בני המשפחה המסתירה היו מפגישים את ראובן עם אמו מעת לעת וכינו אותו בשם איטלקי, אמיליו, כדי להסתיר את זהותו.
וינאי סייע לחולדה למצוא מסתור עבור עצמה ועבור יתר בני המשפחה. חלקם הוסתרו בבית אבות בקהילתו, בית אבות שתושביו עזבו באופן זמני את המקום עקב המלחמה ועברו לאזורים כפריים.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בשנת 1946 עבר וינאי לקהילה ליד פראלי שבצפון מערב איטליה. בשנת 1961 עבר לקהילת רייזי שבסיציליה. בין השנים 1976–1983 היה חבר הסנאט האיטלקי מטעם המפלגה הקומוניסטית.
הכרה
חולדה קמפניינו פרסמה את קורותיה ואת מעשה ההצלה בספרה "לדור אשר לא ידע" שפורסם בשנת 1981.
ב-1981 העניק יד ושם לווינאי את התואר "חסיד אומות העולם".
קישורים חיצוניים
פעילותו של וינאי להצלת יהודים, באתר יד ושם
גאודיופוליס
גאודיופוליס (Gaudiopolis) עיר השמחה, הייתה רפובליקת ילדים (רובם ילדים ניצולי השואה) בבית הילדים פּאַקס (Pax) בזוגליגט (Zugliget) ברובע 12 בבודפשט בין השנים 1945 עד 1950. המייסד היה הכומר הלותרני, חסיד אומות העולם גאבור סטהלו; ראש המדינה הראשון של הרפובליקה היה: באלאז' סקה (Szőke Balázs), ראש ממשלתה הכומר הלותרני לימים לאסלו קווהאזי (Keveházi László), ושר הטקסים שלו היה אדם הורבאט (Horváth Ádám) היהודי, לימים במאי. תושבי המחנה קיבלו תפקיד בסרט המפורסם "אי שם באירופה (סרט)" (Valahol Európában). המיזם של הרפובליקה נמשך חמש שנים בלבד. פסלו של המייסד סטהלו נחנך בשנת 2009 ב־25 בספטמבר, ליום השנה ה-100 להולדתו, בכיכר פרנץ דיאק בבודפשט.
הדיירים
לפני הכיבוש הסובייטי שוכנו במקום ילדים של אינטלקטואלים יהודים. לאחר מכן הגיעו למקום גם ילדי כמה קציני צבא פליטים ועובדי מדינה. תושבי המחנה היו בין היתר המשורר אוטו סאואר (לימים אוטו אורבן), העיתונאי לימים יאנוש סילאדי; ד"ר אנדור אנדראשי, חוקר בכיר לשעבר לפיזיקה של מכון האקדמיה ההונגרית למדעים (KFKI); הנכדים של הסופר פרנץ מולנר, ילדיה של מרתה שארקזי שבעלה ג'ורג' שארקזי נספה בשואה: אדם הורבאט ומתיאש שארקוזי, גם הצייר אנדראש ראץ.
חוות הנוער
הצלב האדום השווייצרי והדני עזרו להם במזון ובריהוט, אך חברת הילדים שקיימה את עצמה קמה תחת הנחייתו של סטהלו. לצד הלימודים בנו הילדים בית ספר, מגרשי ספורט, גידלו פירות ועבדו בסדנאות.
הקמת רפובליקת הילדים
בספטמבר 1945 נוסדה גאודיופוליס, עיר השמחה. ראש הרפובליקה הראשון היה כאמור באלאז' סקה, ראש הממשלה היה לאסלו קווהאזי. את קווהאזי החליף לאסלו קודאר בתפקידו. הילדים ארגנו את תוכניות התרבות שלהם והקימו ספרייה. הם למדו מקצוע על בסיס בחירה חופשית, ויכלו גם לעבוד על בסיס התנדבותי. הכסף שלהם היה גאפו-דולר, שער החליפין שלו נקבע לפי מחיר כרטיס החשמלית. לרפובליקת הילדים הייתה גם חוקה וחוקים. הייתה תוכחה ציבורית על יצירת אי-סדר, אך הם יכלו גם להרחיק את העבריינים החמורים יותר, אולם לעיתים נדירות היה צורך בהליך משמעתי. בעיר השמחה מומש חופש דת מוחלט. היה להם גם עלון בדיחות משלהם, גאפו מתי (כפרפרזה לעיתון לודאש מתי – שבועון סאטירי הונגרי בין 1945 לבין 1992).
הסוף
מדינת המיקרו לא נתמכה על ידי הכנסייה ולא על ידי המדינה ההונגרית. הם קיבלו עזרה רבה מהוועד הבינלאומי של הצלב האדום. הרפובליקה הולאמה וחוסלה בשנת 1950.
[[קובץ:Sztehlo Gábor Deák téri szobrának metszete I.JPG|שמאל|ממוזער|223x223 פיקסלים| היד העוזרת – הפסל בכיכר דיאק
]]
לוני הרציקוביץ'
אילון (לוני) הרציקוביץ' (נולד ב־28 בינואר 1957) הוא איש עסקים ישראלי. הרציקוביץ' מנהל את חברת ישפאר, יבואנית סוני לישראל, ובשנים 1996–2007 ניהל לבדו את מועדון הכדורגל מכבי תל אביב. בשנת 2005 העריך הירחון "שם המשחק" את הונו של הרציקוביץ' בכ-70 מיליון דולרים.
ביוגרפיה
הרציקוביץ' בנם של עמנואל וז'קלין, גדל בתל אביב, אביו היה יבואן מכשירים חשמליים מהמזרח הרחוק. בצה"ל שירת בחטיבת הצנחנים.
בשנת 1995 רכש הרציקוביץ' את מכבי תל אביב יחד עם קבוצת הניהול "מופת", ושם לעצמו מטרה לשפר את תרבות הניהול בכדורגל הישראלי. בתחילת דרכו במכבי זכה לוני, יחד עם שאר חברי קבוצת "מופת", להערכה מצד האוהדים, אחרי שהקבוצה זכתה בשתי אליפויות עם המאמנים אברהם גרנט ודרור קשטן. בסוף 1996, אחרי זכייתה של מכבי תל אביב בדאבל, כל חברי "מופת" עזבו את הקבוצה, ואילו הרציקוביץ' נשאר לבדו. באחד ממהלכיו הראשונים, לקראת עונת 1996/1997, החליט להדיח את קשטן ולהחזיר את גרנט לתפקיד, מהלך שגרם לביקורת קשה נגדו ועוינות מצד קשטן ואוהדי מכבי תל אביב. השנים הגרועות שלאחר מכן, בהן מכבי לא זכתה באליפות והציגה יכולת מאכזבת, רק החריפו את המחאות כנגדו מצד האוהדים, עד שבשנת 2000 עזב גרנט את הקבוצה.
שלמה שרף, שזה עתה סיים קדנציה ארוכה בנבחרת ישראל, מונה במקומו למאמן מכבי תל אביב, הביא את טל בנין והציפיות היו בשמיים. אך תוך זמן קצר מערכת היחסים בין שרף לכוכב הקבוצה, אבי נמני, עלתה על שרטון. שרף דרש להשעות את השחקן ולהסיר ממנו את סרט הקפטן, והרציקוביץ', שניסה לפייס בין הצדדים ללא הצלחה, עמד לצידו של נמני, פיטר את שרף ומינה במקומו את ניר לוין שגמל לו בשני גביעים בשתי העונות שבהן אימן את מכבי תל אביב.
ב-2002 מינה הרציקוביץ' את ניר קלינגר למאמן. בעונתו הראשונה זכה קלינגר באליפות, אך בעונה שאחריה הדיח את אבי נמני וטל בנין מהקבוצה במהלך שזכה לגיבוי מלא מצד הרציקוביץ'. הדחת נמני, שנחשב לסמל עבור האוהדים של מכבי, גרמה לקרע גדול בין האוהדים למועדון, ששיאו הגיע בעונת 2004/2005, בה אוהדים החרימו משחקים ולבשו חולצות שחורות לאות מחאה, על אף שהקבוצה השתתפה בשלב הבתים של ליגת האלופות לראשונה בתולדותיה. בסוף אותה עונה נכנע הרציקוביץ' ללחץ האוהדים, ובעזרת סיוע מדייוויד פדרמן החזיר את נמני והחתים שורת כוכבים בקבוצה, לרבות אייל ברקוביץ', ג'ובאני רוסו, בלסינג קאקו וז'וזה דוארטה. הציפיות מהקבוצה היו גדולות והאוהדים רכשו מספר שיא של כ-10,000 מנויים. הרציקוביץ' והמנהל האדמיניסטרטיבי אלי דריקס הצליחו לשמור על "אש קטנה" את העימותים בין ניר קלינגר לאייל ברקוביץ', אך רצף הפסדים לקבוצות תחתית ויכולת חלשה הביאו להתפטרותו של קלינגר ומינוי טון קאנן במקומו.
במהלך עונת 2005/2006 הצהיר הרציקוביץ' שהוא מעוניין למכור את מכבי תל אביב. הוזכרו מספר רוכשים פוטנציאלים, ואף נחתמה עסקה עם פיליפ סולומון. בגלל פרסומי מעריב על עבירות של סולומון שאף ישב בגינן בכלא בצרפת ובארצות הברית חזר בו הרציקוביץ' מהעסקה. לקראת עונת 2007/2008 הגיע הרציקוביץ' להסכם עם רוני מאנה על רכישת הקבוצה, אך העסקה התפוצצה.
בדצמבר 2007 נגמרו כ-12 שנותיו של הרציקוביץ' כבעלים יחיד במכבי תל אביב: המיליארדר הקנדי-יהודי אלכס שניידר רכש 80% ממועדון הכדורגל מכבי תל אביב בסכום המוערך ב-65 מיליון ש"ח, כאשר יתרת המניות מוחזקות על ידי אגודת מכבי תל אביב.
אחיו של לוני, דורון הרציקוביץ', הוא הבעלים של קבוצת הכדורסל הפועל אילת.
הסופר קאפ האיטלקי 2007
הסופר קאפ האיטלקי 2007 היה המהדורה ה-20 של הסופר קאפ האיטלקי. הוא נערך ב-17 באוגוסט 2007, בסן סירו, שבמילאנו, איטליה. המשחק שוחק בין אלופת הסרייה א' לעונת 2006/07, אינטר מילאנו, לבין מחזיקת הגביע האיטלקי של אותה העונה, רומא. רומא ניצחה במשחק בתוצאה 1-0.
נבחרת מונקו בכדורסל
נבחרת מונקו בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של מונקו, המתחרה במשחקי מדינות אירופה הקטנות.
הישג השיא של הנבחרת הוא הזכייה במדליית זהב במשחקי מדינות אירופה הקטנות של 1987, שנערכו במונקו.
נבי סאלח
אטימולוגיה
הנביא צַאלִח מקושר במסורת האסלאמית עם העיר הנבטית החצובה בסלע, מדאאן סאלח שבצפון-מערב חצי האי ערב (בשטחה של ערב הסעודית של ימינו). כך שנראה שהמילה "צַאלִח" היא שיבוש למילה העברית "סלע". רמז נוסף הוא שם העיר הנבטית פטרה (המכונה "הסלע האדום"), שגם בה מבנים חצובים בסלע, "פטרה" מיוונית (Πέτρα) - "פטרוס" שמשמעותו "סלע". כמו כן, על פי הקוראן, הנביא צַאלִח הפך סלע לנאקה לבקשת אנשי מדאאן סאלח להוכחה האלהות של אללה. עד שנות ה-90 של המאה ה-20 התעתיק הנהוג מערבית לשם הכפר היה "נבי צאלח", מאז לפי כללי התעתיק מערבית לעברית של האקדמיה ללשון, התעתיק הנהוג הוא סאלח. תעתיק נוסף בשימוש הוא "א-נבי ס'אליח" (לדוגמה במפה הטופוגרפית של המרכז למיפוי ישראל).
נבחרת מונקו בכדורסל
נבחרת מונקו נבדלת מקבוצת הכדורסל של מונקו, המשחקת בליגת העל הצרפתית בכדורסל וביורוליג.
נבי סאלח
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מהתקופה הביזנטית. סמוך לגרעין העתיק של הכפר נמצא קבר נבי סאלח אשר נבנה על גבי שרידי כנסייה ביזנטית. מסורת של חגיגה נוצרית עממית, שנחגגה בתקופה הצלבנית בכפר (שייתכן שהיא שריד למנהגים נוצריים שרווחו כבר בתקופה האסלאמית המוקדמת או אף בזמן הנצרות הקדומה בתקופה הביזנטית) נקשרה בתקופה הממלוכית לנביא צַאלִח (הממלוכים גם קשרו את "חג נבי צאלח" למסגד הלבן שבנו ברמלה).
התקופה העותמאנית
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר בשם דיר סאלח (המילה דיר משמע מנזר בערבית). תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה וירקות קיץ. בשנת 1870, לפי חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן, גרו בכפר 150 תושבים.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1877 מתואר הכפר כ-"כפר בגודל בינוני על רכס, עם מסגד קטן ובאר מדרום, מעיין קיים כשלושה רבעי קילומטר מזרחה". בשלהי התקופה העותמאנית שופץ קבר נבי סאלח והיה מוקד לחגיגות המונים של "חג נבי צאלח".
בתקופת המנדט הבריטי
בראשית ימי המנדט הבריטי ניטע על הגבעה שמול נבי סאלח יער אום צפא. היער הוכרז על ידי ממשלת המנדט הבריטי כשמורת יער סגורה ב-1922 ובכך היה לשמורת הטבע הראשונה בארץ ישראל.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הקימו השלטונות הבריטים נקודת משטרה על הגבעה החולשת על צומת הדרכים בכניסה לכפר ("צומת נבי צאלח"), עקב חשיבות הצומת כנקודת מפגש של הכבישים המובילים ללטרון בדרום, בית סירא בדרום מערב, רמאללה וביר זית במזרח, וקיביה במערב. ביולי 1943 הושלמה הקמת מצודת טגרט ("משטרת נבי צאלח") של המשטרה הבריטית באותה נקודה, שהוקמה כחלק ממערך הביטחון של השלטון המנדטורי, על ידי המחלקה לעבודות ציבוריות. המצודה הוקמה על גבי המבנה הישן, ובשל כך המשיכה את המאפיינים הארכיטקטוניים שלו בזה החדש. המצודה מורכבת מאגף ראשי בן שתי קומות, מגדל ביטחון ומספר אגפים התוחמים שתי חצרות פתוחות. ייחודה של מצודה זו הוא בכך שהמבנה מצופה באבן (ולא בטיח ובטון כרוב מצודות טגרט), וכן השימוש בקשתות בחזיתות הפונות לחצרות הפנימיות.