cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלף בייקר
חייו
בייקר זכה בתוארו הראשון בקריירה לאחר הניצחון של ארסנל על האדרספילד טאון בגמר גביע ה-FA של 1930; בזמן זכייתו הוא כבר היה בשלהי הקריירה שלו. לאחר הגמר הוא שיחק בעוד משחק אחד בלבד (גם כן נגד האדרספילד טאון), לפני שפרש בקיץ 1931 בגיל 33. בסך הכל הופיע במדי ארסנל ב-351 משחקים, בהם הבקיע 26 שערים. ג'ים בייקר, אחיו של אלף, היה שחקן ידוע בלידס יונייטד בשנות ה-20.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל הוא עבד כמאתר כישרונות עבור ארסנל.
ניצנית
נִיצָנִית (שם מדעי: .Kalanchoe Adans) היא סוג של צמחים קירחים ובשרניים במשפחת הטבוריתיים. הסוג מונה הכולל 171 מינים. אף אחד מהם אינו צומח בר בישראל, אך ניצנית אדומה נמכרת בישראל כצמח נוי.
מאפיינים
מרבית מיני הניצנית הם שיחים רב-שנתיים, אך קיימים מספר מינים דו-שנתיים ואף חד-שנתיים. מיני הניצנית הם סוקולנטים, ומאפיינם הייחודי הוא פתיחת וסגירת עלי הכותרת של הפרחים על ידי גידול תאים מצדם הפנימי או החיצוני בהתאם. המין הגדול ביותר מצוי במדגסקר, Kalanchoe beharensis, ויכול להגיע לגובה 6 מטרים. מרבית המינים אינם צומחים גבוה יותר ממטר אחד. כל מיני הניצנית יכולים להתרבות ברבייה וגטטיבית, ובמקרה של מין אחד, ניצנית משוננת (Kalanchoe daigremontiana), אך ורק ברבייה זו - כל המופעים הקיימים של הצמח הן ממין נקבה, ולצמח עקב כך אין זרעים והוא מתרבה בלעדית בצורה אל-מינית. מרבית המינים כוללים סטרואידים צמחיים שעשויים להיות מסוכנים במאכל לבני אדם וחיות הבית.
מאפיינים מורפולוגים
ניצנית היא סוג צמח בשרני, מסועף וזקוף, המקיף עשבים חד-שנתיים, לפעמים דו-שנתיים, בני-שיח או שיחים.
השורשים מסוג צִיצַת שָׁרָשִׁים (מערכת שורשים סיביים).
העלים בשרניים, נגדיים, נעדרי לוואים, בעלי פטוטרת או יושבים (חסרי פטוטרת), והם בדרך כלל חובקים את הגבעול. העלים תמימים, משוננים חרוקים או מנוצים.
התפרחות אמיריים (יוצאות מקצות הגבעולים) על פי רוב הן מסוג תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת שטוחה ונושאות הרבה פרחים. לפעמים התפרחות כמעט על קצות הגבעולים (צדדים) ואז התפרחת מַכְבֵּד. החפים של התפרחת קטנים.
הפרחים נכונים, דו-מיניים, זקופים, בעלי שחלה עלית.
עלי הגביע 4, חופשיים או כמעט מאוחים בבסיס וצורת האונות משולשת עד איזמלית (מחודד בשני הקצוות), על פי הם רוב קצרים מאורך צינור הכותרת.
עלי הכותרת 4, מאוחים לפחות בחלק ניכר של אורכם. הכותרת על פי רוב צהובה לפעמים לבנה, אדומה, ורודה או כתומה. הכותרת דמוית מסמר (salverform), דהיינו כותרת רב-סימטרית, שצורתה צינור ארוך ודק, שפתחו לפתע מתרחב מאוד ואז היא פרושה כגלגל או כצלחת ורק בסיסה מאוחה. צינור הכותרת כמעט בעל ארבע מקצועות או מעוגל למטה בצורת כד כאשר בסיס הכד מעט צר;
האבקנים 8, כפול ממספר עלי הכותרת, ומסודרים בשני דורים. הזרים לא שווים באורכם, בדרך כלל קצרים מאוד ולא בולטים מהכותרת. הזרים פחות או יותר מאוחים לצינור הכותרת וחופשיים מעל אמצע הצינור. המאבקים סגלגלים או מאורכים.
הצופנים ישרים או טבעתיים.
עלי השחלה 4, זקופים, מפורדים או מאוחים במקצת בתחתיתם. עמודי העלי שלהם קצרים או ארוכים.
הפרי מפוחית מרובת זרעים. הזרעים אליפסיים או מאורכים, מקומטים לאורכם והפצתם ברוח.
תפוצה עולמית
כמעט כל מיני הניצנית מגיעים מהעולם הישן - אירופה, אסיה ואפריקה. מעטים מצויים ביבשת אמריקה. בסין, לצמחי הניצנית (הקרויים "אלפים ומיליונים של אדום וסגול") חשיבות תרבותית בעת השנה החדשה הסינית, אז הם ניתנים כמתנה. ברחבי העולם ניצנית פורחת נמכרת כצמח נוי, תודות לצורכי המים הצנועים שלה והתפרחת המתנשאת מעל העלווה, שיכולה להיות בצבעי אדום, ורוד, כתום, צהוב ולבן.
מינים של ניצנית בישראל
לפי המגדיר לצמחי התרבות בישראל, נכון לשנת 2002,  גדלים בישראל 8 מינים מסוג ניצנית שאוקלמו. כיום, רק 4 משויכים לסוג ניצנית ו-4 אחרים משויכים לסוג בריופליון (Bryophyllum)
אלו הם המינים מסוג ניצנית:
אלו הם המינים מסוג ששויכו בעבר לסוג ניצנית וכיום לבְּרִיּוֹפִילוּם (Bryophyllum)
אדולף שרמן
אדולף שרמן (בהונגרית: Schermann Adolf; טטיני-היום חלק מבודפשט, 17 במאי 1842 – בודפשט, 27 באפריל 1904) היה רופא, קצין רפואה ראשי בבודפשט. סבה של הסופרת מרתה ואגו.
ביוגרפיה
אדולף שרמן נולד במשפחה יהודית כבנם של מרקוס שרמן וטרז לוי. הוא השלים את בית הספר התיכון בגימנסיה הממלכתית של הפיאריסטים בבודפשט ואת לימודיו באוניברסיטה בבודפשט ובחו"ל. הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה בווינה בשנת 1867 והתיישב בבודפשט כרופא מתמחה, שם עבד כרופא הרשויות לכולרה ב-1872 וב-1873. בשנת 1878 מונה כעוזר קצין רפואה ראשי, ובשנת 1894 מונה לסגן קצין רפואה ראשי. ב-29 בדצמבר 1897, לאחר פרישתו של לאיוש גבהרדט, הוא מונה על ידי הוועדה המחוקקת של בודפשט להיות הרופא הראשי החדש של עיר הבירה. הוא מונה לחבר בוועדת החקיקה של בודפשט וכן לחבר בוועדת לבריאות הציבור. בשנת 1892 ייסד יחד עם קארוי גרלוצי סגן ראש העיר את מכון הטיהור של בודפשט. לאחר מגפת הכולרה של 1893 הוא קיבל את צלב האבירים של מסדר פרנץ יוזף. בדצמבר 1899 מונה ל"חבר יוצא מן הכלל" במועצה הלאומית לבריאות הציבור. הוא היה חבר בתא גלילאו של הבונים החופשיים.
חייו הפרטיים
אשתו הראשונה הייתה ליאונטין שמאלבאך (1849–1893), ואשתו השנייה מ-17 בפברואר 1903 הייתה קרולינה שטרן.
ילדיו:
נכדתו הייתה הסופרת לילי ברודי.
יהדות וידין
יהדות וידין היא קהילה יהודית שהתקיימה בעיר וידין שבבולגריה, מהמאה ה-6 ועד לעליית מרבית בניה לישראל לאחר הקמתה. בסוף שנות ה-30 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה כ-2,000 נפשות. ב-1939 גורשו כ-500 מבני הקהילה אל מחוץ לגבולות הממלכה במסגרת "המסע לגירוש נתינים זרים". ב-1943 ניצלו יהודי וידין משילוח למחנות ההשמדה.
יסוד הקהילה
הרב הראשי ליהודי בולגריה ד"ר מוריץ גרינוולד שכיהן בתפקידו בין 1893 ל-1895 איתר מצבה מהמאה ה-2 בבית העלמין העתיק בווידין עם הכיתוב אָנַנְיוּסָה, אותו פירש כחנניה שהוא שם יהודי. כיתוב דומה נמצא על מצבתו של יהודי ברומא ומעובדה זו הקיש הרב שגם בווידין מדובר במצבתו של נפטר יהודי ומכאן שיהודים התגוררו בעיר מתקופה זו. יצוין כי הנחה זו נתונה במחלוקת מבחינת תקפותה ושיטות המחקר שהובילו לקביעה זו. מרבית ההיסטוריונים המודרניים מציינים, שעדויות כתובות להימצאותה של קהילה יהודית רומניוטית בעיר מתוארכות לאמצע המאה ה-6, תקופתו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
באמצע המאה ה-9 התיישבו בעיר סוחרים יהודים שהגיעו מסלוניקי. בשלהי המאה ה-12, תקופת האימפריה הבולגרית השנייה, מתועדים בני הקהילה כחלק ממערך בוני המצודה במקום ובהמשך גדלה הקהילה והורכבה מסוחרים ובעלי מלאכה זעירה. ב-1376 הגיעו לעיר מקצת ממגורשי הונגריה. ב-1377 התפרסם הספר "תקנות קהילת בדין" שעסק בשאלות ותשובות הלכתיות ודן גם ביחסים פנים קהילתיים בקהילה בת מספר קהלים.
תור הזהב
ב-1471 הגיעו יהודים מבוואריה שגורשו על ידי לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה וחידשו את הקהילה אשכנזית בעיר. וידין הייתה תחנתם הראשונה של מגורשי בוואריה, חלקם היגר מאוחר יותר לפלוונא, ניקופוליס וסארדיקה והקימו בהן קהילות נפרדות. בשלהי המאה ה-15 החלו להגיע מגורשי ספרד ופורטוגל. בתקופה הסולטאן סלים הראשון מתועדים 3 קהלים בווידין, אשכנזים, ספרדים והונגרים. הקהילה הרומניוטית נטמעה ככל הנראה בקהילה הספרדית הגדולה שהייתה בעיר. בתקופת סולימאן הראשון הגיע לעיר גל נוסף של יהודים מהונגריה שחיזק את מעמדה של הקהילה בעיר, אשר בעת ההיא דמתה בגודלה לקהילה הספרדית.
חורבן הקהילה
ב-1593 כבשו את וידין כוחות צבא הונגרים וגרמנים שהגיעו דרך הדנובה. מרבית בני הקהילה הצליחו להימלט מהעיר ואילו שנותרו נרצחו כולם בידי הצבאות הפולשים. ב-1596 ניצל מיכאי האמיץ נסיך ולאכיה, את חוסר היציבות השלטונית באימפריה העות'מאנית בשל חוסר ניסיונו של הסולטאן החדש מהמט השלישי, פלש לתחומי בולגריה וכבש את וידין. היהודים למודי הניסיון נמלטו בהמוניהם מהעיר וצבאו של מיכאי העלה באש את שני בתי הכנסת המרכזיים בעיר. העות'מאנים התעשתו וצבאם הניס את כוחותיו של הנסיך הוולאכי אל מעבר לדנובה. בני קהילת וידין שמצאו מחסה זמני בעיר פלבן, חזרו לעירם והחלו לשקם את הקהילה. ב-1598 ניסה שוב הנסיך מיכאי לכבוש את העיר. כוחותיו שצוידו בתותחים חדישים צרו על וידין תוך ביצוע הפגזה ארטילרית כבדה על העיר. מיכאי לא הצליח בכיבושה של העיר אך רבים מבני הקהילה היהודית נהרגו ונפצעו בהפגזות ובתיהם נחרבו. ב-1599 חדלה למעשה הקהילה היהודית בווידין מלהתקיים, כאשר בניה לא הצליחו לשקם את נזקי הקרבות ונטשו אותה. חלפו כמה עשרות שנים עד ששבו יהודים להתיישב בווידין.
שיקום הקהילה
עדויות לחידושה של קהילת וידין מצויות בספרי שאלות ותשובות מאמצע המאה ה-17, שלהי כהונתו של הסולטאן איברהים הראשון, בהקשר הקמתו של בית כנסת חדש בעיר. במקביל הגיעו לשטחי האימפריה העות'מאנית בכלל והבלקן בפרט, עבדים יהודים רבים שנלקחו בשבי על ידי כוחותיו של בוגדן חמלניצקי במהלך גזירות ת"ח ת"ט. העבדים היהודים נפדו בממון רב על ידי קהילות יהודי בולגריה. מניחים שכמה עשרות מהפדויים התיישבו גם בעיר וידין והיו קשורים לחידוש הקהילה או הצטרפו אליה עם חידושה.
בתקופת מהמט הרביעי הגיעה שוב קהילת יהודי וידין לאיתנות כלכלית ושגשוג תרבותי, אך לאחר הדחתו ועלייתו של סולימאן השני פלשו האוסטרים לשטחי בולגריה וב-1689 כבשו את וידין. העיר הוחזקה בידי האוסטרים במשך מספר שנים, בני הקהילה היהודית נרדפו וחופש הדת והמסחר שלהם הוגבל. בהמשך, ובמשך כמה עשרות שנים החליפה העיר ידיים בין העות'מאנים לאוסטרים, כאשר בני הקהילה היהודית היו הראשונים להיפגע. בשלהי המאה ה-18 השתלט על העיר הואלי המורד אוסמאן פאזוואנטואולו ובתקופתו חל פיתוח מואץ בעיר. ב-1807 הורעל פאזוואנטואולו בידי שליחי הסולטאן העות'מאני והאשמה הוטלה על רופאו היהודי. נאמניו נערכו לבצע פוגרום ביהודי העיר וכשהוא על ערש דווי הורה פאזוואנטואולו להימנע מפגיעה ביהודים, שכבר החלו נמלטים בהמוניהם לרוסה דרך הדנובה. לזכר הצלתם מהפוגרום, נהגו יהודי העיר לחגוג בד' באדר את "פורים דה וידין".
במחצית המאה ה-19 התגבר תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית והקשר השלטוני עם המחוזות הלך והתרופף. משבר הלכתי קשה פקד את בני הקהילה בוידין עקב הניתוק מהמרכזים ההלכתיים בסלוניקי ואדירנה. בעיר הוקם לראשונה בית דין רבני, אך הקהילה איבדה ממעמדה הציבורי. ב-1811, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) נכבשה וידין בידי צבא האימפריה הרוסית ולאחר נסיגת הרוסים, ניצלו ב-1814 הוולאכים שעת כושר, פלשו וכבשו את העיר. יהודי וידין נמלטו דרך הדנובה לרוסצ'וק ושבו אליה לאחר מספר חודשים עם נסיגת הפולשים. בתקופת שלטונו של מהמוט השני הואץ תהליך שקיעתה הכלכלי והתרבותי של קהילת וידין.
לאחר עצמאות בולגריה
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוחרבה העיר בהפגזות ארטילריות רוסיות ובכלל זה בתי הכנסת שבה. בנוסף הותקפו בני הקהילה בידי חיילים עות'מאנים שאיבדו כל רסן ושדדו מכל הבא ליד תוך כדי נסיגתם מפני הרוסים. לאחר המלחמה הוקמה נסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. לאחר הקמת הנסיכות, עם פרסום חוקת טרנובו המבטיחה את זכויות היהודים והתייצבות המצב הביטחוני, החלו יהודי וידין לשקם את קהילתם ונרשמה חזרתם של רבים אליה. במפקד האוכלוסין שנערך ב-1881 נמנו בווידין 1,546 יהודים.
ב-1882 הוקם בווידין תא של "אגודת אחים ליישוב ארץ ישראל", שנציגיו עסקו ברכישת קרקעות לרכישת אדמות להתיישבות בארץ ישראל. התא פעל בעיר עד 1896, מועד בו עלו ראשיו לארץ ישראל ונמנו על מתיישבי חורן, הר-טוב ובהמשך יבנאל. ב-1885 במהלך מלחמת בולגריה-סרביה גייסו ומימנו בני קהילת וידין ביחד עם בני קהילות רוסה ווארנה שתי חטיבות של לוחמים יהודים שמנו 800 איש, אשר זכו להערכה רבה מהשליט הבולגרי אלכסנדר בטנברג. בבולגריה שלאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית נרשמו אירועים אנטישמיים רבים. חלקם בעידוד הצבא הרוסי שחנה במדינה לתקופה מסוימת וחלקם בגלל העובדה שהיהודים זוהו עם הכובש העות'מאני.
ב-1898 הופיע בעיר ימבול כתב עת בשם "מי הם היהודים והאם הם משתמשים בדמם של ילדים נוצרים?" ובמקביל הופץ עיתון אנטישמי בשם "אוטזיב". כפועל יוצא מכך החלו במספר ערים ובכלל זה בווידין התפרעויות שכוונו נגד הקהילה היהודית. הממשלה הבולגרית הורתה לכוחות המשטרה להתערב והם פעלו בכוח רב ובהצלחה לדיכוי המהומות. ב-29 בדצמבר 1898 השתתפו נציגי קהילת וידין בוועידה הציונית הראשונה של יהודי בולגריה שהתקיימה בפלובדיב, אשר לאחריה נוסדה ההסתדרות הציונית בבולגריה.
בית הכנסת בווידין
בית הכנסת הספרדי בווידין נחנך ב-28 בספטמבר 1894 על ידי הרב הראשי ליהודי בולגריה ד"ר מרדכי גרינוולד וציין את שיקומה של הקהילה לאחר ההרס שחוותה העיר במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית ובכלל זה הרס בתי הכנסת שנפגעו בהפגזות הצדדים הלוחמים. חלק מהמימון לבניית בית הכנסת הועבר מיהודי אמידים בני וידין, אך גם מקהילות אחרות בנסיכות הבולגרית. היה זה בית הכנסת השני בגודלו בבולגריה לאחר בית הכנסת בסופיה ופעל עד 1950. לאחר מכן שימש המבנה כמחסן סחורות עד שניטש. בראשית המאה ה-21 מצוי היה מבנה בית הכנסת במצב רעוע ובסכנת התמוטטות. מבחינה אדריכלית מדובר במבנה בעל בסיס סימטרי בצורת טרפז, אולם תפילה שאורכו 21 מטרים ורוחבו 10 מטרים, היכל, מבואה ו-2 צריחים. עיצוב הפנים בוצע על ידי אדריכל צ'כי, העץ יובא מטרנסילבניה והנורות והנברשות מווינה. רצפת בית הכנסת רוצפה במוזאיקה והמגדלים תוכננו עם חלונות גדולים כדי לאפשר חדירת אור מרבית לאולם התפילה. חלק מחלונותיו עוטרו בויטראז'ים.
בית הקברות היהודי בווידין
בית הקברות היהודי בווידין הוקם ב-1879 במקום בית קברות קדום שפעולתו הופסקה ועל שטחו הוקמה שכונת מגורים. מקצת ממצבות בית הקברות הקדום הועברו לבית הקברות "החדש". במקום אותרו קבריהם של 1,056 נפטרים ובית העלמין פעל עד 1965. בראשית העשור השני של המאה ה-21 שכן בית העלמין בשטח לא מגודר. הוא לא תוחזק ורבות מהמצבות נבזזו לשימוש משני על ידי תושבים בולגרים ובני רומה.
המאה ה-20
בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת וידין ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בממלכת בולגריה ובמפקד שנערך ב-1920 נמנו בעיר 1,979 יהודים.
מערכת החינוך
בתקופה העות'מאנית התבססה מערכת החינוך היהודית על בתי ספר אשר נקראו מלדארי והוקמו בערים הגדולות בלבד ובכללן וידין. המלדארי היו בחלקם בבעלות פרטית של רבנים וחזנים ובחלקן נסמכו על תרומות ותשלומי ההורים. בבתי ספר אילו למדו בנים בלבד בעיקר קרוא וכתוב ותורה, במשך מספר שעות ואחר כך הועסקו התלמידים כשוליות בקרב בעלי מלאכה בעיר. ב-1879 נפתח בית הספר הראשון של אליאנס בעיר וידין. בבית הספר שיועד לתלמידי יסודי בכיתות א'-ד' בלבד, ניהלו את השיעורים בצרפתית להוציא את שיעורי הקודש שנוהלו בעברית ולאדינו.
בהמשך נפתח בעיר בית ספר יסודי יהודי עבור הקהילה. ב-1891 הכיר משרד הפנים הבולגרי באופן רשמי במערכת החינוך היסודית היהודית. בהמשך נוספו לבית הספר כיתות גן וכיתות פרו גימנסיה (ה'-ז'). מבחינת נתוני מערכת החינוך היהודית בעיר עולה, כי ב-1920 למדו בה 177 תלמידים שהיוו 92.7% מכלל התלמידים היהודים בעיר. ב-1926 ירד מספרם ל-125. הממשלה הבולגרית מימנה 5% מתקציב מערכת החינוך היהודית ועיריית וידין עוד 33%.
חיי הקהילה
ב-29 באוגוסט 1920 יוצגה קהילת וידין בכנס הקהילות היהודיות המאורגנות בממלכת בולגריה שהתקיים בסופיה, על ידי שלמה בן יוסף, שלמה נסים ומוסקו אלאג'ם ראשי הקהילה. במהלך שנות ה-20 נוסדו ופעלו בעיר סניפים של תנועת נוער ובכלל זה מכבי ואגודת נוער בשם ז'בוטינסקי לה הייתה זיקה לרוויזיוניסטים. ב-1927 הוקם תא של השומר הצעיר. בווידין נרשמה פעילות ציונית ענפה ולצידה גם קומוניסטית. בבחירות שהתקיימו לוועד הקהילה ב-1932 זכו הציונים ב-51.8% והמתנגדים ב-48.2%. במהלך שנות ה-20 פעל בעיר בנק יהודי, ששימש גם כקופת מלווה (קאסה) ופעל בסיוע ארגון הג'וינט. ב-1931 נוסד בעיר בנק קואופרציה יהודי בשם "תחיה" ומנהלו היה בן העיר יוסף קונפינו. בווידין נולד ד"ר איזידור ברוך (1898-1941), מנהיג פועלי ציון בבולגריה, חבר הנהלת קרן היסוד ואחד מעורכי העיתון היהודי אברייסקה טריבונה, בו פרסם מאמרים ומחקרים מפרי עטו בתחום התמחותו במדעי החברה.
חגיגות יום השקל הציוני
לאחר היווסדה של התנועה הציונית שימש המושג "שקל ציוני" לציון מס החבר שנתי. מי שרכש שקל, קנה את הזכות לבחור ולהיבחר לקונגרס הציוני. לפי מספר השקלים שנמכרו בכל מדינה נקבע מספר הצירים שהייתה זכאית לשגר לקונגרס. אחת הפעולות המרכזיות של התנועה הציונית בבולגריה הייתה השקלת שקלים ומכירת מניות של הבנק היהודי להתיישבות. במאי 1901 הכריז הוועד הציוני המרכזי של יהודי בולגריה על ל"ג בעומר גם כחג ציוני בשם "יום השקל". בקהילת וידין נחוג חג זה מדי שנה. בדרך כלל נוהגים היו החוגגים בני תנועות הנוער ללבוש בגדי חג, לענוד סרט כחול לבן, לערוך תהלוכה שהחלה בבית הספר היסודי היהודי והסתיימה בבית הכנסת, שם נערכה תפילה חגיגית. בשנות ה-30 הפך יום השקל למעין הפנינג של כל בני הקהילה שלווה בנוסף לתהלוכה, בתחרויות ספורט, שירה ונאומים בקרב משתתפיו.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה אוכלוסיית הקהילה 2,000 נפשות ומבין ראשי הקהילה בעת הזו ניתן לציין את מואיז מרדכי וסימנטוב אלאג'ם. ב-16 בספטמבר 1939 פרסם מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב צו גירוש ל-4,000 נתינים זרים המצויים בשטח ממלכת בולגריה, רובם ככולם יהודים, פליטי המלחמות השונות בבלקן, שנותרו ללא אזרחות בולגרית. היהודים גורשו לשטחי יוון וטורקיה ומי שלא התקבל במדינות אילו נאלץ להגר למדינות אחרות ובכלל זה לארץ ישראל. אין מידע מדויק לגבי מספר המגורשים מהעיר, אם כי ידוע שבסיום מלחמת העולם נמנו בווידין 1,300 יהודים.
בינואר 1940 הוחל על יהודי העיר החוק להגנת האומה. בהמשך, נלקחו הגברים בגילאי 20–40 לעבודות כפייה. ב-10 במרץ 1943 תוכנן לגרש 6,365 מקרב יהודי "בולגריה הישנה", כמכסה ראשונית לקראת גירוש כל הקהילה למחנות ההשמדה. ברישומי משרד הפנים הבולגרי צוינו 99 יהודים מווידין שנכללו במכסה זו. תוכננו מכסות נוספות. הגירוש לא יצא אל הפועל. ב-25 במאי 1943 גורשו 20,000 מיהודי סופיה וכמה אלפים מהם הגיעו לווידין ושוכנו בבתי בני הקהילה ובמוסדות הציבור שלה. לאחר מלחמת העולם השנייה חודשה הפעילות הציונית בעיר והוקמו תאי תנועות נוער שפעלו להכשרת בני הקהילה לקראת עלייה. מרבית יהודי העיר עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה, בין 1948 ל-1949. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובווידין נמנו 282 יהודים. ב-2004 התגוררו בוידין 55 יהודים, וב-2022 נמנו בעיר 14 יהודים.
אל-כרמל (כתב עת)
אל-כרמל - מחקרים בשפה ובספרות הערבית (בערבית: الكرمل – أبحاث في اللغة والأدب) הוא כתב עת היוצא לאור פעם בשנה מטעם החוג לשפה וספרות ערבית של אוניברסיטת חיפה מאז 1980.
כתב העת עוסק בספרות הערבית לתקופותיה, החל מהקלאסית של ימי הביניים וכלה במודרנית של המאה העשרים. זהו כתב העת המדעי היחידי בישראל היוצא לאור בשפה הערבית ואחד הבודדים בעולם שמחוץ למדינות ערב. במקביל לכתב העת יוצאת סדרת ספרים באותו התחום. עד כה ראו אור בסדרה זו כתשעה ספרים.
המייסד הוא פרופסור ג'ורג' קנאזע בשיתוף עם פרופסור דוד צמח ששימש כעורך הראשי שלו מיום היווסדו ועד לשנת 1989. העורך הראשי של כתב עת זה כיום היא דוקטור ערין סלאמה-קודסי מהחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה, ואיתה יושבים במערכת הפרופסורים ראובן שניר ועלי חוסיין.
קונסטנצה (מחוז)
מחוז קונסטנצה (ברומנית: Județul Constanța) הוא מחוז של רומניה בחבל דוברוג'ה בקצה הדרום-מזרחי של מדינה זו, על חוף הים השחור. המחוז נקרא לפי שם עיר הנמל קונסטנצה שהיא בירת המחוז. המחוז קונסטנצה הוא המחוז עם האחוז הגדול ביותר של תושבים עירוניים ברומניה (69.76%). מתוך אוכלוסייה של 769,666 תושבים, 536,910 חיים בערים (1.7.2015).המחוז קונסטנצה עומד במקום החמישי בין מחוזות רומניה לפי תרומתו ל-תמ"ג, דהיינו 21,73 מיליארדים ליי. שטחו הוא 7,071 קמ"ר, מה שמהווה 2.97% משטח רומניה. הוא במקום השמיני בין המחוזות לפי השטח, ובמקום החמישי לפי מספר תושביו.
מיקום גאוגרפי
בצפון גובל מחוז קונסטנצה במחוז טולצ'ה. הוא נפרד ממנו בקו קונבנציונלי העובר מהדנובה עד לים השחור, תוך חציית רמת קסימצ'ה וקומפלקס האגמים ראזים, זמייקה וסינואה. בדרום המחוז גובל במדינה השכנה, בולגריה עם שני מחוזות - דובריץ' וסיליסטרה. הגבול הרומני-בולגרי חוצה את רמת דוברוג'ה הדרומית בין היישובים אוסטרוב (במערב) וואמה וקה (במזרח) ממערב הדנובה מפרידה בין מחוז קונסטנצה למחוזות קלראש, יאלומיצה ובראילה כאשר היא זורמת לאורך הגדה הגבוהה של דוברוג'ה. במזרח - בין גורה פורטיצה בצפון לוואמה וקה בדרום, מסתימת רמת דוברוג'ה בחוף הים השחור. בתוך מי הים, לפי החוזים הבינלאומיים, המיים הטריטוריאליים של רומניה מגיעים עד ל-22 ק"מ מהחוף.
השם
שם המחוז בא מן העיר הנמל קונסטנצה, בירת המחוז. העיר נקראה בזמנו "טומיס קונסטנטיאנה" ככל הנראה לכבוד אחות למחצה של הקיסר קונסטנטינוס הגדול. בהמשך בלטינית נקרא Constantia קונסטנטיה (בהיגוי מאוחר קונסטנציה), המתועד משנת 950, ובימי השלטון העות'מאני - קסטנג'ה Köstence. הרומנים קוראים לו קונסטנצה.
היסטוריה
ההיסטוריה של המחוז חופפת בחלקה עם תולדות חבל דוברוג'ה. המתיישבים הראשונים באזור - בתקופת הברזל היו התראקים, הענף הדאקי או ה"גטי" שלהם. החל מהמאה השביעית לפני הספירה הגיעו לכאן מתיישבים יוונים שהביאו איתם מבנה חברתי, אדריכלות והישגים טכניים מהמתקדמים באותה תקופה. הם הקימו ערי-מדינה כמו היסטריה (Histria) (איסטריה של ימינו), קאלאטיס (כיום מנגליה) וטומיס, כיום קונסטנצה.
אחרי שהקיסר טראיאנוס כבש את דאקיה בשתי מלחמות (102-101 ו-105–106) במאות הראשונה-השנייה לספירה סופח דרומה של דוברוג'ה לאימפריה הרומית. השטח נכלל בפרובינקיה מזיה התחתונה ובתוכה, במחוז שנקרא "סקיתיה הקטנה" - Scythia Minor. הרומאים היו אחראים לתנופה הכלכלית והחברתית של האזור. עם הערים שהקימו נמנה טרופאום טראיאני (Tropaeum Traiani) כיום היישוב אדמקליסי. החל מהמאה הרביעית הפך האזור לחלק מהאימפריה הביזנטית עם הפסקה קצרה של שליטה בולגרית. במאות השנים הבאות בימי נדידת העמים חצו את המקומות האלה עמים נודדים רבים:האווארים, הגותים, הסלאבים והבולגרים. במאה ה-13 סבלו התושבים מפלישת הטטרו-מונגולים. במאה ה-14 - ה-15 סופח האזור לאימפריה העות'מאנית. במאה ה-14 לתקופה קצרה השתייך האזור לדספוטות של דוברוטיץ' או דוברוטיצה ולנסיכות ולאכיה. במאות ה-18 ה-19 נמצא האזור פעמים חוזרות תחת שליטה צבאית רוסית, זאת תוך כדי המלחמות בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית.
בעקבות מלחמת העצמאות של רומניה שהייתה חלק מהמלחמה הרוסית עות'מאנית (1877–1878) בשנים 1877–1878 הסתפחה דוברוג'ה לרומניה. בימי מלחמת העולם הראשונה התנהלו כאן קרבות בין הרומנים לגרמנים- בייחוד בקרב טופראיסאר. בשנים 1917–1918 נמצא המחוז בשליטה צבאית של גרמניה. אחרי השחרור בשנת 1918 התחזקו בו שליטת רומניה והמרכיב הדמוגרפי הרומני.
מחוז קונסטנצה ההיסטורי
בעקבות הרפורמה המנהלית בשנת 1926 גבולות המחוז ההיסטוריה היו זהים לאלו של המחוז בימינו, כשהיוצא מן הכלל היו הכפרים אוסטרוב וליפניצה, שהשתייכו אז למחוז דורוסטור, בכפר באיה, טולצ'ה, המשתייך בימינו למחוז טולצ'ה, והכפרים טרסקונדו (סוורניאק), פראול קאפריי (פורוצ'יק קורג'בו), פונדן (רוסיצה, דובריץ'), פדורן (לוזנציה, דובריץ'), סאלדו אלדה (רוסן, דובריץ') ואניג'ה-חיידאר (קראישטה, דובריץ') השייכים כיום לבולגריה.
גבולות המחוז הישן היו:הים השחור ממזרח, המחוזות טולצ'ה ובראילה מצפון, המחוז יאלומיצה ממערב, המחוז דורוסטור בדרום-מערב, והמחוז קליאקרה מדרום.
המחוז כלל ארבע נפות (plasa = פלאסה, ברבים: plăși):
מאוחר יותר חולק המחוז לשבע נפות (פלאסה): בשטח המחוז קונסטנצה היו שבע יישובים עירוניים: העיר קונסטנצה והעיירות (קומונות עירוניות) כרמן סילבה (כיום אפוריה סודאו אפוריה דרום), טקירגיול, מנגאליה, מדג'ידיה, צ'רנבודה וחרשובה.
אחרי 1938
ברפורמה המנהלית והחוקתית בימי הדיקטטורה המלכותית של קרול השני בשנת 1938, התאחד המחוז קונסטנצה עם המחוזות יאלומיצה, דורוסטור וקליאקרה כדי ליצור את "חבל הים" (Tinutul Mării). המחוז הוקם מחדש אחרי הדחת המלך ב-1940. בימי המשטר הקומוניסטי בשנת 1950 שוב בוטל המחוז קונסטנצה ואוחד עם המחוז טולצ'ה כדי ליצור את "אזור דוברוג'ה". ב-1968 בימי שלטונו של ניקולאיה צ'אושסקו הוקם המחוז מחדש.
תבליטי נוף
במחוז קונסטנצה תבליט הנוף השולט הוא הרמה - רמת דוברוג'ה - בעלת גובה נמוך - מתחת ל-200 מ'. רק בצפון המחוז הגובה עולה לעיתים ל-250 מ'. רמת דוברוג'ה היא שארית מההרים העתיקים ביותר שהיו קיימים באזור. בצפון המחוז משתרעת רמת קסימצ'ה, ובדרום רמת דרום דוברוג'ה, הדומה יותר למישור מוגבה והמראה שלה כורכרי. חוף הים השחור מורכב בחלק הצפוני מרצועות חול המפרידות בין הים לאגמים, ובדרום בולט מצוק תלול מכורכר ולס, עם גבהים בין 15–30 מ'.
הידרולוגיה
מסביב לחוף הרומני העומק הוא קטן יותר. מידת המלחיות היא 20%–22% בשטח המים ומגיעה ל-28% בקרקעית. בגלל האספקה במיים מתוקים המליחות יורדת עם הקרבה לחוף. למים באגמים סינואה וטאשאול טעם תפל, באגמים כמו טקירגיול, סיוטגיול או מנגליה - הטעם הוא מלוח.
אקלים
האקלים האופייני של המחוז קונסטנצה הוא ממוזג-יבשתי עם השפעה ימית בחוף הים. הגוון הימי ("אקלים פונטי") בא לידי ביטוי כשחום הקיץ מוקל על ידי הבריזה הנושבת מכיוון הים, והחורף יותר מתון ומתאפיין ברוחות עזות ולחות מכיוון הים. הטמפרטורה הממוצעת השנתית עולה על C° 11 והפערים בין קיץ לחורף יכולים לעלות על C° 25. כמות המשקעים השנתית היא בין 400–500 ליטר/מ"ר כשאזור החוף הוא הכי דל במשקעים - מתחת ל-400 ליטר/מ"ר.
צומח
במחוז קונסטנצה התפתחו מיני צמחים שהסתגלו לתנאי האקלים שהוא בעל לחות נמוכה, האופייניים לצומח של הערבות - פרחים מזרח-אירופיים וים תיכוניים ובלקניים ודגנים - וכן צמחיית חולות ברצועה צרה לאורך חוף הים השחור. בדרום-מערב יש חורשות של עצי אלון.
חי
באזור החוף חיים מינים רבים של זוחלים ושל שחפים. במחוז ניתן לפגוש ארנבים, בואשים, זאבים, שועלים וכו'.
שינויים באוכלוסיית המחוז מאז שנת 1930
בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית המחוז 684,082 וצפיפות האוכלוסין הייתה 96/קמ"ר. מידת העיור גבוהה בהרבה (כ-75%) מהממוצע הרומני. בסוף שנת 2014, 291,600 (37.89%) בני אדם עבדו. בשנת 2015 המחוז מנה 769,666 תושבים וצפיפות האוכלוסין הייתה 108.8/קמ"ר. האוכלוסייה העירונית הגיעה לאחוזים גבוהים (כ-69.76%), מעל הממוצע הארצי ברומניה. מתוך כלל התושבים 385,511 היו ממין נקבה (51.39%) ו-374,155 ממין זכר (30.24%). מגמת האוכלוסייה בשנים האחרונות:
נתונים דמוגרפיים ב-1 ביולי 2017:
הרכב אתני
לפי מפקד האוכלוסין משנת 1930 חיו במחוז קונטנצה של אז 253,093 תושבים, ומתוכם - 66.2% היו רומנים, 8.9% בולגרים, 6.8% טורקים, 6% טטרים, 3.8% גרמנים, 1.8% יוונים, 1.5% רוסים ו-1.3% ארמנים. במחוז חיו גם מיעוטים אתניים יותר קטנים. מבחינת החלוקה לפי דתות צוינו: נוצרים אורתודוקסים - 78.9% (כללו רומנים, בולגרים, רוסים ).מוסלמים - 13.1% (כללו טורקים וטטרים), נוצרים לותרנים - 2.5%, רומים קתולים - 1.8% וכו'. האוכלוסייה בערים בשנת 1930 הסתכמה ב-81,631 תושבים: רומנים (68.7%), טורקים (7.3%), יוונים (5.2%), ארמנים (3.9%), גרמנים (2.5%), יהודים (2.2%), טטרים (2%), בולגרים (2%), רוסים (1.7%), הונגרים (1.7%) ואחרים. שפות האם הנפוצות ביותר בערים היו רומנית (72%), טורקית) (.9.7%), יוונית (4.5%), ארמנית (3.6%), גרמנית (2.4%) ואחרות. מבחינת השייכות הדתית תושבי הערים התחלקו ל: נוצרים אורתודוקסים (78.4%), מוסלמים (9.6%), ארמנים אפוסטולים, (3.3%), רומים-קתולים (2.7%), יהודים (2.3%), נוצרים לותרנים (1.6%) וכו'.
בימינו רוב התושבים הם רומנים. במאה השנים האחרונות היגרו לכאן הרבה ארומנים בעיקר מיוון, אלבניה ומקדוניה הצפונית. הם מחשיבים את עצמם כחלק מהעם הרומני, יותר כמיעוט תרבותי מאשר לאומי. קיימות עדיין קהילות חשובות של טורקים וטטרים, שרידי תקופת האימפריה העות'מאנית. במאה ה-19–20 רוב האוכלוסייה הזאת היגרה לטורקיה. האזור נשאר המרכז של דת האסלאם ברומניה. גם האוכלוסייה הבולגרית והיוונית פחתה על ידי הגירה החל מהמאה ה-19. עד לשנות המשטר הקומוניסטי חיו במחוז גם יהודים, שרובם עלו לישראל. קיימות גם קהילות של צוענים וליפובנים.
נתונים סטטיסטיים לגבי כל חבל דוברוג'ה - בלי הקדרילטר - מצביעים על המגמות הדמוגרפיות מבחינה אתנית גם במחוז קונסטנצה שהוא המחצית הדרומית של דוברוג'ה הרומנית:
פוליטיקה
מועצת מחוז קונסטנצה, שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-36 יועצים. ההרכב הפוליטי של מועצת המחוז הוא כלהלן:
חלוקה מנהלית
המחוז מחולק ל-3 רשויות עירוניות - מוני'ציפיו, 9 ערים ו-58 כפרים גדולים (קומונות) ו-189 כפרים ראו גם האזור המטרופוליטני קונסטנצה
רשויות עירוניות (מוני'יציפי)
(לפי מפקד האוכלוסין מ-18 במרץ 2002)
כלכלה
הענפים הכלכליים העיקריים של המחוז הם: המחוז קונסטנצה הוא המחוז עם מערך ההשקיה הגדול ביותר ברומניה. המחוז תרם 5.3% מהתפוקה החקלאית הגולמית של רומניה. לפני שנת 1989 הוא תפס מעל 4,300 קמ"ר. מאז הוא פחת. המחוז מייצר בעיקר דגנים - חיטה, תירס, - ויינות ידועים - כמו אלו מאזור מורפטלר. כמו כן מגדלים חמניות, פשתן, כמו כן ירקוץ. חשוב הוא גם ענף הדיג הימי. בשנת 1971 גידלו במחוז 131,000 ראשי בקר, 216,000 חזירים, 913,000 כבשים.
דרכי מים
נמל קונסטנצה הוא הנמל הגדול של רומניה, והכי חשוב בים השחור ודורג כרביעי באירופה. הוא מחובר לנהר הדנובה באמצעות תעלת דנובה-הים השחור - התעלה העבירה ברחבה והעמוקה באירופה, אם כי אינה משומשת במלוא הפוטנציאל שלה.
אתרי נופש
אתרי הנופש שעל חוף הים השחור מרכיבים את ה"ריביירה הרומנית" והיא היעד המועדף על הנופשים הרומנים בימי הקיץ. מצפון לדרום:
יעדים אחרים
נכבשה על ידי הרומאים יחד עם כל האזור, ונהרסה על ידי הגותים במאה השלישית ונבנתה מחדש על ידי הרומאים. ככל הנראה חומותיה הנוכחיות הן משלהי המאה הרביעית. ב-1914 חפר כאן הארכאולוג הרומני וסילה פרוואן וגילה חלק גדול מהמתחם עם חומות, לפעמים עד גובה של שבעה מטר, עם מגדלי שמירה. בפנים נחשפו בנייני ציבור כמו מרחצאות, בזיליקות. התבליטים שבו הועברו בזמנו לפארק קרול בבוקרשט. הוקמה בשנת 1932, נמצאת במרחק קילומטר מהיקב מורפטלר, בצד השמאלי של הכביש קונסטנצה-אוסטרוב. שטחה - 1,970 דונם והיא כלולה ביער מורפטלר ששטחו הוא 6,410 דונם. החל משנת 1962 השמורה מוגנת בחוק. יש בתחומה גידולי מיני צמחים נדירים, כולל שום, הפשתן הדוברוג'י, המלעניאל, היקינתון וצמחים שאינם גדלים באזורים אחרים של רומניה, כדוגמת הזעתר, שרך עצמים, שקדייה גמדה, אדמונית הערבה, הקיקיון וכו'. באזור זה, בכמה נקודות בלבד בערבת דוברוג'ה חי הצב הדוברוג'י. שמורה בכפר אג'י'ה, במרחק 50 מ' מחוף הים השחור, שטחה - 250 דונם. בשמורה גדלים 120 מיני צמחים, ביניהם כרוב החוף, לענת החולות, סוף החולות, אלפלפה ומלפפון החול, כמו כן צמחים נדירים כמו החבלבל החול (Convolvulus), ציפורן החול וכו'. ברמת דוברוג'ה הדרומית, לא רחוק מאגם מנגאליה, בין הכפרים חאג'יאן ואבלשט. שטחו - 5,840 דונם, בעוד שהשמורה עצמה תופסת 2,074 דונם.
טרבור דונובן
טרבור דונובן ניובאואר (באנגלית: Trevor Donovan Neubauer; נולד ב-11 באוקטובר 1978) הוא שחקן ודוגמן אמריקאי, שהתפרסם מתפקידו כג'רמי הורטון באופרת הסבון "ימי חיינו" ובזכות תפקידו כטדי מונטגומרי בסדרת הטלוויזיה "90210"
ביוגרפיה
דונובן נולד בבישופ, קליפורניה שבארצות הברית וגדל בעיירה ממות' לייקס גם היא בקליפורניה.
קריירה
בשנת 2007 לאחר מספר תפקידי משחק קטנים, קיבל דונובן את הדמות של ג'רמי הורטון, באופרת הסבון"ימי חיינו" ברשת NBC. בשנת 2009 הוא הופיע גם בתפקיד משנה בסרט המדע הבדיוני "המחליפים", כמחליף של טום גרייר (ברוס ויליס).
ביוני 2009 לוהק דונובן לעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "90210" ברשת The CW, בתפקיד חוזר של טדי מונטגומרי, החל מהעונה השנייה, ששידוריה החלו ב-8 בספטמבר 2009. ב-20 במאי 2010 הודיעה רשת הטלוויזיה The CW כי דמותו תהפוך לדמות קבועה בעונה השלישית ועוד פורסם כי דמותו תצא מן הארון. ביוני 2011 פורסם כי בעונה הרביעית מתוכנן דונובן להופיע בחמישה פרקים בלבד.
בשנת 2012 לוהק לסרטו של אוליבר סטון "בלי חוקים" לתפקיד של מאט. במקור הוא נבחן לדמות אחרת שנמחקה מהעריכה, אך לאחר שסטון ראה את האודישן שלו, הוא כתב לו תפקיד במיוחד עבורו. בשנת 2013, לאחר סיום הסדרה "90210", קיבל דונובן תפקיד חוזר בעונה השלישית של קומדיית המצבים "מליסה וג'ואי" ברשת ABC Family בדמותו של אוסטין.
בשנת 2017 התארח בפרק של סדרת המשטרה "NCIS" ברשת CBS בדמותו של תומאס באצ'נר, ובשנת 2018 התארח בפרק של הסדרה "לוציפר" ברשת FOX בדמותו של מקס אוונס.
בשנת 2022 הייתה המודח העשירי בעונה ה־31 של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים.
פסגת דגאלאן
פסגת דגאלאן או פסגת דיגאלאן (באנגלית: DeGalan Peak) היא הר ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
גובה הפסגה 2,470 מטרים מעל פני הים.
הפסגה ממוקמת בראשו של עמק מגניס.
מקור השם
הפסגה נקראת על שמו של לי דגאלאן (Lee DeGalan), שהיה אחראי על הבאת מטענים והבאת אספקה ועל הספקה עבור התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית (United States Antarctic Program), במשך למעלה מ-20 שנים.
חיים זבולון חרל"פ
הרב חיים זבולון חרל"פ (א' באייר תרס"ב, 8 במאי 1902 – כ"א בתמוז תשכ"ו, 9 ביולי 1966) היה רבה של ראשון לציון כארבעים שנה.
תולדותיו
נולד בירושלים לרב יעקב משה חרל"פ ולפסיה בת הרב מיכל ורניקובסקי. למד בישיבת עץ חיים, בישיבת "הרב דובער מנישביץ" שנוסדה בידי מנישביץ, ובישיבת מרכז הרב, אצל אביו ואצל הרב קוק. הוסמך לרבנות על ידי הרב קוק והרב איסר זלמן מלצר. בשנת תרפ"א נישא לרבקה, בת הרב אברהם דב שקול.
היה בין מייסדי חברת "נחלת ישורון" בירושלים לשם גאולת אדמות בירושלים. תחת ניהולו רכשה החברה אדמה על הר הצופים.
בשנת תרפ"ד (1924) התמנה לרב בסג'רה, וכעבור שנה התמנה לרבה של ראשון לציון ופעל בה במשך כארבעים שנים. היה פעיל בחיי הדת המושבה, ייסד בה חברות ללימוד תורה בשם "תפארת חיים", סייע להקמת מוסדות חינוכיים, וליווה את הפיכתה לעיר. כן השתתף בכינוסים דתיים ותורניים ארציים. היה ציר באספה הבוחרת של הרבנות הראשית לארץ ישראל. פרסם מאמרים תורניים, מודעות ומכתבים בנושאים שעל סדר, בבמות ציבוריות רבות.
הרב חרל"פ נפטר בפתאומיות בערב שבת, כ"א בתמוז תשכ"ו, בהיותו כבן 64. הוא נטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
לרב חיים זבולון ואשתו רבקה סרקא (בת הרב אברהם דב שקול) נולדו שני בנים ושבע בנות.
ביניהם: הרב יצחק מאיר חרל"פ - רבה של יקנעם. בתם אהובה, נישאה לבן אחותו הרב ניסן מאיר פייביל זק"ש. וחוה ברז"ל היא אלמנתו של צבי ברז"ל.
ספריו
דברים משמו על יום העצמאות ומדינת ישראל נדפסו בחוברת 'מי חכם וישמור אלה' בהוצאת מכון 'איי הי"ם'.
כלא עכו
כלא עכו הוא בית סוהר שפעל מעל הקומה הראשונה של המצודה ההוספיטלרית שבעכו העתיקה בתקופת השלטון העות'מאני ובתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל. בתקופה העות'מאנית שימש המקום כארמון וכמרכז שלטוני, ובתקופת השלטון הבריטי תפקד ככלא מנדטורי בו היה גרדום. מתחם הכלא היה מבוצר ונחשב לשמור ומוגן היטב, בין השאר בזכות חומתו העבה והחפיר העמוק שמקיף אותו ממזרח ומצפון, ומי הים התיכון ממערב. מדרום גובל המבנה בסמטאות העיר עכו העתיקה.
היסטוריה
מבנה הכלא נבנה בתחילה כארמון למשפחת המושל וכמרכז שלטוני עות׳מאני על ידי השליט הבדואי ששלט באזור הגליל דהאר אל עומר. המבצר שנבנה מעל להריסותיה הקבורות באדמה של המצודה הצלבנית שנבנתה במקום בשנת 1104, שימש לאורך שנים בית ומרכז לשליטים עות׳מאנים בהם אחמד אל-ג'זאר, סולימאן פחה, אבראהים פאשה ועוד.
ב-31 באוגוסט 1868, לאחר שהשלטונות העות'מאניים הגלו את הנביא הבהאי, בהאא אללה, לארץ ישראל, הוא נכלא יחד עם בני משפחתו בשבעה חדרים בקומה העליונה של האגף הצפון-מערבי של הכלא. הוא שוחרר בנובמבר 1870.
רוהנו
רוּהְנוּ (באסטונית: Ruhnu, בשוודית ובגרמנית: Runö, בלטבית: Roņu sala) הוא אי אסטוני וגם נפה במחוז סארה. הוא ממוקם במפרץ ריגה בים הבלטי. עד שנת 1944 היו רוב תושבי האי דוברי שוודית והאי נקרא בפיהם רונה (Runö).
כלא עכו
היסטוריה
לקראת סוף התקופה העות׳מאנית הוסב חלק ממבנה הארמון לכלא ובשנת 1908 נכלאו בו שניים מחבריי ארגון השומר, צבי ניסנוב וחיים שטורמן.
רוהנו
נפת רוהנו
שטחה של נפת רוהנו 12 קמ"ר, זו הנפה הקטנה ביותר באסטוניה. רוהנו מרוחקת בקו אווירי 40 קילומטרים מלטביה ו-96 קילומטרים מפרנו. באי יש רק כפר אחד ואוכלוסייתו מונה כ-100 תושבי קבע בלבד. נפת רוהנו היא המקום המיושב ברציפות המבודד ביותר באיחוד האירופאי.
היסטוריה
הממצאים הארכאולוגיים העתיקים ביותר ברוהנו, שמשוער כי הם קשורים לציד כלבי-ים עונתי, מתוארכים ל-5000 לפנה"ס בערך. עת הגעת הסקנדינבים הקדומים לרוהנו ותחילתו של יישוב שוודי קבוע אינה ידועה. היא כנראה התחילה אחרי המאה ה-13, שכן אז נכפתה הנצרות על תושבי מפרץ ריגה בידי המסדר הטבטוני.
כלא עכו
היסטוריה
כך גם באפריל 1920 נכלאו בכלא עכו זאב ז׳בוטינסקי יחד עם 19 מחבריו לאחר שניסו להגן על אנשי ירושלים בפרעות נבי מוסא. אסירים אלו, ואסירים נוספים בכלא, קיבלו חנינה והשתחררו ביולי 1920, עם הגעתו של הרברט סמואל, הנציב הראשון, לארץ ישראל ותחילת השלטון הצבאי הבריטי בארץ.
רוהנו
היסטוריה
הפעם הראשונה בה הועלתה רוהנו ואוכלוסייתו דוברת השוודית לכתב הייתה במכתב שנשלח בשנת 1341 על ידי בישופ קורלנד, הנותן אישור לתושבי רוהנו לחיות ולנהל את נכסיהם על-פי החוק שוודי.
משנת 1621 עד שנת 1721 הייתה רוהנו שייכת לממלכת שוודיה, ולאחר מכן לאימפריה הרוסית עד מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1644 נבנתה כנסייה מעץ ובניית הצריח שלה הסתיימה ב-1755. אוכלוסיית האי הייתה מבודדת ביותר ונישואי קרובים היו נפוצים בקרבה. ב-1877 הובא לאי מגדלור שיוצר בצרפת ועוצב בידי גוסטב אייפל. המגדלור הוקם בנקודה הגבוהה ביותר באי. בשנת 1915, נכבש האי בידי הקיסרות הגרמנית, עד שנת 1918.
כלא עכו
היסטוריה
בתקופת המנדט הבריטי שימש מבצר עכו ככלא מנדטורי בריטי לגברים בלבד, אחד משני בתי הכלא המרכזיים בארץ, עכו וירושלים. הבריטים אסרו בכלא זה אסירי מחתרות, מ'ההגנה', האצ"ל והלח"י, ואסירים מוסלמיים שנעצרו במהלך המרד הערבי הגדול (חלקם גם הוצאו להורג שם), לצד אסירים פליליים, יהודים וערבים, ועצורים לפני משפט ששוכנו בחלק נפרד של כלא.
בכלא עכו המנדטורי פעל חדר גרדום ובו ניתלו לאורך שנות המנדט 77 אסירים, יהודים וערבים. בין אסירים אלו היו תשעה לוחמי המחתרות שכונו עולי גרדום והרוגי מלכות: שלמה בן-יוסף, מרדכי שוורץ, דב גרונר, יחיאל דב דרזנר, אליעזר קשאני, מרדכי אלקחי, מאיר נקר, אבשלום חביב ויעקב וייס. בתא הנידונים למוות כתב מיכאל אשבל בעודו ממתין לביצוע גזר דינו את מה שהפך לאחד מההמנונים המפורסמים של הלוחמים - "עלי בריקדות", מתוך מחשבה לקיים את הבטחתו לשרה לבני טרם מותו, לבסוף הוא נחנן.
רוהנו
היסטוריה
בשנת 1919, לאחר סיום המלחמה, חרף ניסיונות מקומיים להצטרף מחדש לשוודיה, וטענות טריטוריאליות של לטביה, הסכימו בני האי להצטרף לאסטוניה שזה עתה הוקמה. על-פי מפקד אוכלוסין משנת 1934, התגוררו באי 282 נפשות, מתוכם 277 שוודים ו-5 אסטונים אתנים.
כלא עכו
היסטוריה
בנוסף, בכלא עכו התרחשו מקרים בודדים של רשלנות רפואית בתקופת המנדט. בהם מקרה של פעיל צעיר, חבר האצ"ל אשר טרטנר, אשר נתפס בשעת תליית כרוזים של הארגון אחרי שבמהלך המרדף הוא נורה ברגלו. הוא הובל לכלא עכו, שם החוקרים הבריטים סירבו להעניק לו טיפול רפואי מספק עד שיחשוף את שותפיו. טרטנר סירב לשתף פעולה למרות מצבו שהלך והחמיר, וכעבור ארבעה שבועות הוא נפטר בכלא מהתפשטות הזיהום ברגלו.
רוהנו
היסטוריה
במלחמת העולם השנייה, רוהנו, יחד עם שאר אסטוניה, נכבשה תחילה בידי ברית המועצות (1940 עד 1941) ואחר כך בידי גרמניה הנאצית (1941 עד 1944). בנובמבר 1943, 75 מבני האי נטשו אותו ועברו לשוודיה. ב-4 באוגוסט 1944, זמן קצר לפני הכיבוש הסובייטי השני, כל התושבים שנשארו על האי, פרט לשתי משפחות, ברחו באונייה לשוודיה.
כלא עכו
היסטוריה
מקרה נוסף של רשלנות רפואית הסתיים באופן דומה כאשר הלל יצחקי, מאסירי השוני בויז, חלה בדלקת תוספתן. לאחר תקופה קצרה של טיפול לא יעיל נפטר יצחקי בכלא המרכזי בירושלים.
ב-4 במאי 1947 התרחשה הפריצה לכלא עכו כוחות של אצ"ל פוצצו את הקיר הדרומי של חומות הכלא ובעזרת אסירי אצ"ל ולח"י, כח הפריצה הפנימי, הצליחו לברוח 41 אסירי מחתרות.
רוהנו
היסטוריה
במהלך השלטון הסובייטי אוכלס האי מחדש בידי אסטונים אתנים בעיקר מן האיים קיהנו וסארמאה, וגם שירת בסיס צבאי סובייטי. מספר התושבים מעולם לא עבר את ה-400. בשנות השבעים, אחרי שסופה פגעה ברוהנו, רוב התושבים יושבו במקומות אחרים בברית המועצות ובשוודיה.
כלא עכו
היסטוריה
יומיים לאחר קום המדינה, ב-16 במאי 1948, כבשו לוחמי חטיבת כרמלי את עכו בפיקודו של משה כרמל, מפקד חזית הצפון ומאסירי המג' של ה"הגנה" בכלא ושחררו את כלא עכו.
רוהנו
רוהנו כיום
לאי יש מנחת מטוסים קטן. בחורף יוצאת טיסה בשבוע מקורסארה ומפרנו לרוהנו. בקיץ יוצאות שתי טיסות בשבוע. משני יעדים אלה יש גם שירות מעבורות.
כלא עכו
היסטוריה
לאחר קום המדינה שימש המקום כבית חולים פסיכיאטרי. ביולי 1981, לאחר שהושג הסכם עם ועד העובדים, פונה בית החולים ובכלא הוקם מוזיאון אסירי המחתרות. עוד משמש המקום כיעד לעולי רגל בהאים. לאחר 15 שנות מחקר בעזרת מומחים מהטכניון, שומר המבנה, וכחלק מכך שוחזר מראהו הפנימי לזה של שנת 1920, ומעטפתו החיצונית הושבה לצורתה בעת המאבק במנדט הבריטי ב-1947. העבודות, במימונו של המרכז הבהאי העולמי, החלו בשנת 2003 והסתיימו ביוני 2004.
רוהנו
רוהנו כיום
רק תושבי הקבע באי רשאים להשתמש ברכב מנועי, על תיירים אסורה הכניסה ברכב מנועי.
כלא עכו
היסטוריה
כיום משמש המבנה כמוזיאון אסירי המחתרות עכו, אחד מעשרת המוזיאונים של משרד הביטחון. המוזיאון מציג את סיפורם של אסירי המחתרות מה"הגנה", האצ"ל והלח"י בהתמקדות על שנתיים ספציפיות מהמנדט, 1946-1947. כמו כן, המוזיאון מספר על חיי היום יום של האסירים, העבודות, התאים בכלא, התנאים ואת סיפור הפריצה מכלא עכו.
רוהנו
רוהנו כיום
מבנה כנסייה מאבן שהוקם ב-1912 משמש כיום לתפילה.
באי ישנו זן כבשים ייחודי המשמש להפקת צמר.
פרשת הדוב
באביב 2006 דווח על כך שדוב במשקל של כ-150 קילוגרם צף על גבי קרחון ממפרץ ריגה והגיע לרוהנו. הסיפור עורר עניין רב בתקשורת האסטונית והלטבית. בזכות הגעתו של הדוב הגיעו גם תיירים רבים מן הרגיל, מתוך תקווה לצפות בו. הדוב לא נתפס והרשויות מניחות שהצליח לעזוב את האי ולחזור ללטביה.
דיסט
דיסט (בפלמית: Diest) היא עיר במחוז ברבנט הפלמית, באזור פלנדריה שבבלגיה.
העיקר ממוקמת כ-60 ק"מ מהבירה בריסל. דיסט ממוקמת בצפון-מזרח המחוז, והמחוזות שקרובים אליה הם אנטוורפן בצפון ולימבורג ממזרח. העיירה יושבת לגדות נהר דמר.
התנגדות לזכויות להט"ב
התנגדות לזכויות להט"ב מתייחסת לתנועות, גישות ורעיונות שונים אשר מביעים התנגדות להשוואת זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) לאלה הניתנות להטרוסקסואלים. התנגדות כזו יכולה לנבוע מאחד או יותר ממניעים שונים, כגון אמונה דתית, אידאולוגיה פוליטית שמרנית, הומופוביה, תפיסה הטרונורמטיבית או הטרוסקסיסטית או מניעים אחרים.
הזכויות העומדות במרכז ההתנגדות הן לרוב זכויות אזרח שונות וכאלה המצריכות התערבות ממשלתית, כגון נישואים חד מיניים, איחוד אזרחי, אימוץ על ידי להט"ב, וחקיקת חוקים המונעים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
יהדות
ההלכה אוסרת על יחסי מין בין גברים, על נישואים חד מיניים, וכן על יחסי מין בין שתי נשים, אם כי ברמה פחותה. ההלכה אינה עוסקת בנטייה המינית עצמה או בזהות ההומוסקסואלית. איסור משכב זכר האוסר על קיום יחסי מין אנאלים בין גברים מסווג במניין המצוות ביהדות כמצוות לא תעשה. מניינו בתרי"ג המצוות הוא מצווה ר"ט לפי מניין ספר החינוך, והלאו ה-ש"נ למניין הרמב"ם. על פי ההלכה בתורה שבעל פה, העונש לעובר על איסור זה במזיד בפני שני עדים ולאחר שהתרו בו הוא מיתת בית דין בסקילה. משכב זכר נחשב בהלכה כגילוי עריות, שהוא אחד משלושת האיסורים עליהם אדם צריך ליהרג ולא לעבור, והוא חל גם על בני נוח.
מימוש הנטייה המינית הלסבית לא נאסר במפורש בתורה, אולם הוא אסור על פי ההלכה וזאת בהתבסס על דרשת הספרא על הפסוק "כמעשה ארץ מצרים וכמעשה ארץ כנען לא תעשו". במאה ה-12 הגדיר הרמב"ם את מעשה "נשים המסוללות זו בזו" כאיסור לאו, וכך פסקו למעשה פוסקים לאורך הדורות.
החל מהעשור הראשון של המאה ה-21 מתקיים בציבור הדתי שיח ער בנושא להט"ב יהודים דתיים, ונראה כי יש תהליך של הגדרה מחדש של היחס ללהט"ב הן בקרב מנהיגים בציבור הדתי והן בקרב חלק מהקהל הדתי.
ביהדות האורתודוקסית, לא השתנה איסור התורה החל על משכב זכר, האיסורים המיניים הכלולים בציווי "ונשמרת מכל דבר רע", לרבות הרהור עבירה, והאיסורים מדרבנן.
נצרות
נוצרים המתנגדים לזכויות להט"ב והתנהגות הומוסקסואלית מבססים את התנגדותם על התנ"ך, ובמיוחד על ספר ויקרא בו יש איסור על יחסים הומוסקסואליים. מלומדי נצרות אחדים מפרשים גם את ספר בראשית כאינדיקציה לכך שהומוסקסואליות הביאה להרס סדום ועמורה. מקורות תנכיים נוספים המתייחסים להומוסקסואליות הן איגרת יהודה, האיגרת אל הרומאים והאיגרת הראשונה אל הקורינתים.
אסלאם
התייחסות האסלאם להומוסקסואליות מושפעת מפסיקות הקוראן ומלימודי הנביא מוחמד. הפרשנות הרווחת של אוסף הלכות החדית' מגנה יחסי מין בין בני אותו מין, ובקוראן מוזכרת מהפכת סדום ועמורה שהתרחשה, בין היתר, בגלל יחסים חד-מיניים. מלומדי אסלאם בכירים ובולטים כגון השייח' מוחמד אבן אידריס א-שאפעי ומאליק בן אנס, פסקו כי האסלאם אוסר על הומוסקסואליות ומורה על עונש מוות למי שנמצא אשם בכך. הומוסקסואליות נחשבת לפשע ברוב המדינות המוסלמיות, והעונשים נעים מקנסות ומאסרים עד להוצאות פומביות להורג. ארגוני זכויות אדם כמו אמנסטי אינטרנשיונל ומשמר זכויות האדם מגנים חקיקה הקובעת כי הוסקסואליות היא פשע, אך ממשלות המדינות מתעקשות כי חוקים אלה הכרחיים על מנת לשמר את המוסר והצדק האסלאמי. מבין כל המדינות בעלות רוב מוסלמי, רק בלבנון נעשים מאמצים פנים-ממשלתיים להתיר בחוק הומוסקסואליות.
הומופוביה
המונח הומופוביה מתאר סלידה, רתיעה ופחד משולל היגיון מהומוסקסואלים ולסביות והבאתן של תחושות אלה לידי ביטוי באפליה, דחייה, שנאה, זלזול, תוקפנות או אלימות כלפי נטייתם המינית, כלפי מימושה של הנטייה המינית, כלפי זוגות בני אותו המין, וכלפי גילויי חיבה בין בני אותו המין, גברים או נשים. הסיבות לשנאת הומוסקסואלים הן בדרך-כלל תרבותיות. בתרבויות ובדתות שונות, נתפשת הומוסקסואליות כטאבו. כלומר, במסגרת הנורמות המגדירות את המותר והאסור, הנכון והסוטה בקשרים רומנטיים ומיניים בין בני אדם, הומוסקסואליות נתפשת סטייה חמורה. חלק מהאנשים המאמצים תפישות אלו, מגלים עוינות כלפי אלו המתנהגים באופן שונה מהנכון והמקובל בעיניהם. הומופוביה נובעת גם מדעות קדומות שנקשרו בהומוסקסואלים.
תעמולה הומופובית משמשת התנגדות לזכויות להט"ב על רקע הומופובי, והיא עושה שימוש בהנצחת דעות קדומות וסטריאוטיפים על להט"ב, כמו כן בסטיגמציה של קבוצה חברתית זו על מנת להביא לשלילת זכויות והוקעה חברתית - ובמקרים קיצוניים גם לביצוע פשעי שנאה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
טרנספוביה
טרנספוביה, הנובעת לעיתים מיחס מגדריסטי הגורס שישנם רק שני מגדרים, הקבועים על פי מין ביולוגי ואינם ניתנים לשינוי, היא גישה שמובילה לאפליה ולאלימות כלפי אנשים טרנסג'נדרים. לפי גישה זו, מי שחורג בנראותו, הזדהותו, או התנהגותו מהתכתיבים החברתיים של המגדר המיוחס לו, מהווה חריגות (גן מבחינה רפואית ופסיכולוגית) לא מקובלת, ואפילו איום. שיעורי האלימות נגד טרנסג'נדרים הם כה גבוהים שכתוצאה, מספר ההתאבדויות וניסיונות ההתאבדות בקרב אנשים טרנסג'נדרים הוא הגבוה מבין זהויות הלהט"ב, והאפליה בשוק העבודה היא מן החמורות שיש.
ביפוביה
ביפוביה היא פחד, רתיעה, ביטול או אפליה נגד ביסקסואלים, הנובעת מסטריאוטיפים שונים. סטריאוטיפים אלו יכולים להדמות לתפיסות לגבי הומוסקסואלים כאשר מדובר ספציפית במשיכה או בזוגיות עם אדם אחר מאותו מין או מגדר, אך ישנם סטריאוטיפים רבים שהם ספציפיים לביסקסואליות, הכוללים הפקרות מינית, פיזור מחלות, חוסר בגרות או אי-החלטיות, תאוותנות, ועוד. תפיסות אלו - שבאים הן מן העולם ההטרוסקסואלי והן מתוך קהילות להט"ביות - גורמות לתוצאות ייחודיות לאנשים ביסקסואליים, כגון שיעורי דיכאון קליני מוגברים, בריאות מוחלשת, ועוני מוגבר (לעומת הומוסקסואלים, לסביות, והטרוסקסואלים).
התנגדות במישור הפוליטי
התנגדות ואקטיביזם פוליטי בנושא זכויות להט"ב קיימת בשני מישורים: האחד הוא פעילות למען צמצום זכויות קיימות וביטול חוקים פרו-להט"בים יחד עם מניעה של חקיקה נוספת, והשני הוא פעילות במישור התודעתי וההסברתי מתוך תפיסה לפיה להט"ב אינם קבוצה חברתית ועל כך הם אינם זכאים מסיבות שונות להגנות בחוק כגון אלו הניתנת לקבוצות חברתיות אחרות.
התנגדות במישור הפוליטי יכולה לנבוע ממניעים שונים, כגון שמרנות, אמונה דתית, הומופוביה או השגת רווח פוליטי - והיא לרוב מתבטאת בשלילה או הגבלה של זכויות אזרח ובמקרים קיצוניים גם זכויות אדם, או ביטול הגנה מפני אפליה. פעילות פוליטית אנטי-להט"בית הוא התנגדות לזכויות להט"ב במישור הפוליטי מאפיינת מפלגות דתיות (כמו ש"ס בישראל, או המפלגה הנוצרית בבריטניה) ומפלגות שמרניות כמו המפלגה השמרנית הבריטית, או המפלגה הרפובליקנית בארצות הברית.
ארצות הברית
בשנות ה-70 בארצות הברית התחזקה התנועה המתנגדת לזכויות להט"ב, ואת הקמפיין בנושא זה הובילה אניטה בראיינט אשר עמדה בראש הארגון "הצילו את ילדינו". התנועה הביאה בשנת 1977 לביטול חוקים שהגנו על להט"ב מפני אפליה. ניסיונות התנועה לאסור על הומואים ולסביות ללמד בבתי ספר כשל במסגרת יוזמת בריגס בשנת 1978.
מאז שנות ה-70 חלה מגמת ירידה בהתנגדות לזכויות להט"ב בארצות הברית. לפי המכון לסקרי דעת קהל "גאלופ" אחוז האמריקאים שסבורים כי הומוסקסואליות צריכה להיות חוקית עלה מ-43% בשנת 1977 ל-59% בשנת 2007. בשנת 1977 חשבו 56% שלהומואים ולסביות מגיע שוויון זכויות בתחום הזדמנויות העבודה, ובשנת 2007 עלה מספר זה ל-89%. בשנת 1997 חשבו 27% שנישואים חד מיניים צריכים להיות מעוגנים בחוק, ובשנת 2007 עלה המספר ל-46%.
ישראל
בשנת 2004 דנה ועדת העבודה, הרווחה והבריאות ישיבה שעסקה בנושא אימוץ על ידי להט"ב. בישיבה התעוררה מחלוקת בנושא בין משרד הפנים למשרד המשפטים, שהתנגד להכיר באימוץ ילדים שנעשה על זוגות ישראלים מחוץ לישראל. דרישת משרד המשפטים הייתה שלא לשנות את המצב בו צווי האימוץ מוכרים ידי המדינה ניתנים רק לבני זוג הטרוסקסואלים. באותו נושא, הוגשה במאי 2009 לכנסת הצעת תיקון לחוק האימוץ (1981) מאת חבר הכנסת נסים זאב מש"ס, שמטרתה למנוע אפשרות של אימוץ ילדים על ידי זוגות חד מיניים.
בינואר 2008 דנה ועדת חוקה, חוק ומשפט בהצעת תיקון לחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, לפיה ייאסר קיומו של מצעד הגאווה בירושלים. חודש לאחר מכן, הציע חבר הכנסת שלמה בניזרי כי הכנסת תבדוק כיצד למנוע משכב זכר.
פולין
בשנת 2005 נערך בפולין סקר לפיו 89% מהאוכלוסייה רואה את ההומוסקסואליות כפעילות שאינה נורמלית, ומחצית מהאוכלוסייה סבורה כי יש להתנגד לכך בתקיפות. בשנים שעברו מאז השתנו הדעות, ובחלקים המערביים של המדינה ישנה סובלנות רבה יותר כלפי להט"ב. עם זאת, באזור הכפרי בדרום-מזרח פולין עדיין מחזיקים בדעות שמרניות, חלקן בהשפעת הכנסייה הקתולית, וקיימת שם התנגדות רבה לזכויות להט"ב הן במישור האישי והן במישור הפוליטי. הרשויות המחוזיות והמקומיות מגבילות לעיתים קרובות פעילויות של הקהילה, בהן מפגשים ומצעדים. התנגדות זו הגיעה לשיא בחודשים ינואר-פברואר 2020 כאשר כ-80 מחוזות בפולין הכריזו על עצמן "אזור חופשי מלהט"ב", או "אזור נטול אידאולוגיה להט"בית". הצהרות אלו זכו לגינוי מגורמים פוליטיים שונים, וכן מהפרלמנט האירופי.
שימוש האדם הקדמון באש
מזרח אפריקה
הרמזים המוקדמים ביותר לשימוש אנושי באש מגיעים מאתרים ארכאולוגיים שונים במזרח אפריקה, כדוגמת צ'סאובנג'ה בסמוך לאגם ברינגו, אתר קובי פורה על חוף אגם טורקאנה ואולורגסאיליה בקניה. הממצאים בצ'סאובנג'ה כוללים גושי אדמה שרופים בני 1.42 מיליון שנים. ניסויים הראו כי החרסית הייתה צריכה להיות מחוממת לטמפרטורה של 400°C על מנת להתקשות.
בקובי פורה, באתרים FxJjzoE ו-FxJj50, התגלו עדויות לשליטה על אש על ידי הומו ארקטוס לפני 1.5 מיליון שנים, בצורת גוון אדמדם של חומרי משקע שיכול להיווצר רק מחימום בטמפרטורות שבין 200°C ל-400°C.
בגדב שבאתיופיה נמצאו רסיסים של טוף מולחם באתר 8E, שנראו כאילו נשרפו, אבל ייתכן שבעירה חוזרת של הסלעים אירעה כתוצאה מפעילות געשית מקומית. רסיסים אלו נמצאו בין החפצים מהתרבות האשלית שיצר הומו ארקטוס.
במרכז עמק אוואש, נמצאו שקעים של חרסית אדמדמה בצורת חרוט שיכלו להיווצר בטמפרטורה של 200°C. משערים כי היו אלו גזעי עצים שנשרפו כך שהם נשרפו הרחק מבית הגידול שלהם. בעמק אוואש נמצאו גם אבנים חרוכות, אך באותו אזור נמצא גם טוף מולחם שמקורו געשי.
אפריקה הדרומית
עדות קדומה ביותר לשימוש באש ידועה ממערת וונדרוורק (Wonderwerk). ניתוח מיקרוסקופי של האדמה בשכבת התרבות האשלית הקדומה בתוך המערה, שגילה כמיליון שנים לפני זמננו, הצביע על נוכחות חומר שרוף (פיסות מיקרוסקופיות של צמחים ועצמות בעלי חיים) באתרו.
עדויות אפשריות לשימוש קדום של הומינידים באש נמצאה בסוורטקרנס שבדרום אפריקה. כמה עצמות חרוכות נמצאו בין הכלים האשליים, כלי העצם, ועצמות בעלי חיים שעליהם סימני חיתוך מעשה ידי אדם. באתר זה התגלו גם כמה מהעדויות המוקדמות ביותר לאכילת בשר אצל ההומו ארקטוס. ב"מערת המוקדים" (Cave of Hearths) שבדרום אפריקה נתגלו משקעים חרוכים בני 700,000 שנים עד 200,000 שנים, כמו באתרים נוספים כמו מערת מונטגו (Montagu; 200,000 עד 58,000 שנים) ובמערות שפך הנהר קלסייס (Klasies 130,000 עד 120,000 שנים).
באש נעשה שימוש כדי לחמם אבני סילקריט על מנת להקל על עיבודן לפני הפיכתן לכלים על ידי תרבות סטילביי (Stillbay). מחקר זה זיהה לא רק אתרי סטילביי בני 72,000 שנים, אלא אתרים שייתכן שהם בני עד 164,000 שנים.