cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מידול תלת-ממדי
מידול תלת-ממדי הוא תהליך יצירת אובייקטים וירטואליים תלת-ממדיים באמצעות תוכנת מחשב מסוג תוכנת מידול תלת-ממד (באנגלית: 3D modeling software או modeler). האובייקט הווירטואלי אשר נוצר בתהליך זה מכונה מודל תלת-ממדי (3D model).
מודלים וירטואליים תלת־ממדיים מהווים כלי עזר חשוב בתהליכי תכנון, בתחומי האדריכלות, העיצוב, הרפואה וההנדסה, ומשמשים בתעשיית הקולנוע והאנימציה ומשחקי הווידאו.
את המודלים התלת-ממדיים ניתן הן להציג כתמונות דו-ממדיות בתהליך המכונה רינדור תלת-ממדי, וכמו כן ניתן להשתמש בהם בהדמיות מחשב של תופעות פיזיקליות. ניתן גם ליצור מודל פיזי של המודל התלת-ממדי באמצעות מדפסות תלת-ממדיות.
ניתן ליצור מודלים תלת-ממדיים באופן אוטומטי או באופן ידני. התהליך הידני דומה במידה מסוימת לפיסול.
מודלים תלת-ממדיים
מודלים תלת-ממדיים (3D models) הם אובייקטים וירטואליים המורכבים בפועל מאוסף של נקודות המפוזרות במרחב תלת־ממדי, המחוברות ביניהם באמצעות גופים גאומטריים שונים, כגון משולשים, קווים, משטחים מעוקלים, וכו'. את המודלים התלת־ממדיים ניתן ליצור באופן ידני, על ידי אלגוריתם, או על ידי סריקה תלת-ממדית של אובייקטים אמיתיים.
כיום מודלים תלת-ממדיים נמצאים בשימוש במגוון רחב של תחומים:
יצירת מודלים באמצעות שיטת SFM
Structure From Motion היא שיטת מידול של עצמים מציאותיים קיימים. השיטה מבוססת על שלושה שלבים:
תוכנות ליצירת מודלים תלת-ממדיים
ישנן תוכנות מחשב שונות המסוגלות ליצור מודלים תלת-ממדיים וירטואליים. התוכנות הקנייניות והתוכנות החופשיות הבולטות והנפוצות ביותר הן:
ליונל רוטשילד
בענף האנגלי של משפחת רוטשילד, משפחה של בנקאים ופוליטיקאים, נמנו מספר בנים ששמם ליונל. {{פירושונים|
קוטלאס
קוטלאס (ברוסית: Ко́тлас) היא עיר במחוז ארכנגלסק שברוסיה. בעיר מתגוררים (נכון ל-2010) כ-60,000 איש. קוטלאס היא העיר השלישית בגודלה במחוז ארכנגלסק מבחינת האוכלוסייה (לאחר ארכנגלסק וסברודווינסק) ומרכז תחבורה חשוב.
היסטוריה
המקום היה מיושב כנראה מימי קדם, אך קיבל מעמד רשמי של עיר רשמי רק על ידי ממשלת המעבר הרוסית ב-1917.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמו באזור גולאגים ולאזור אף גורשה אוכלוסייה פולנית. מחנות העבודה התקיימו באזור העיר עד 1953. מלבד כריתת עצים ותעשיית הנייר, אסירים עבדו במפעלים, וכן בבניית דיור גשרים ומסילות ברזל. העיירה אף שימשה נקודת מעבר לאלו שגורשו לאזורים מרוחקים יותר.
העיר חוברה לרכבת בשנת 1899, והתקיימו נסיעות בינה לבין העיר קירוב. תשתיות הרכבת באזור הפכו את העיר למרכז תחבורתי חשוב במהלך שנת 1942 ומלחמת העולם השנייה. בשנת 1959 חוברה העיר אל רכבת הצפון.
בוב טרנבול
רוברט המילטון "בוב" טרנבול (אנגלית: Robert Hamilton "Bob" Turnbull; 22 ביוני 1894–1946) היה כדורגלן סקוטי.
חייו
לפני שהחל בקריירת הכדורגל היה טרנבול חייל, ששירת ב-Royal Corps of Signals והצטרף לקבוצת ארסנל כשחקן חובב בינואר 1921. בתחילת דרכו הוא שיחק בעמדת המגן השמאלי, וערך את הופעת הבכורה ב-27 בדצמבר 1921 במשחק מול קארדיף סיטי בניניאן פארק, שהסתיים בניצחון 4 - 3 לטובת קארדיף. בשלב זה של הקריירה שלו הוא שיחק באופן לא סדיר, ובעונת 1921/1922 צבר חמש הופעות. את שערו הראשון במדי ארסנל הוא הבקיע במשחק מול סנדרלנד בנובמבר 1922. בעונה שלאחר מכן הוא זכה ליותר דקות משחק, והשתתף בשמונה מתוך 15 המשחקים הראשונים של ארסנל. בשלב זה של העונה הייתה ארסנל בתחתית הטבלה, לאחר שניצחה ארבעה משחקים בסך הכל.
טרנבול לא הצליח לשמר את יכולתו הטובה, ובעונת 1923/1924 הצליח להבקיע רק שישה שערים. הגעתו של הארי וודס דחקה את טרנבול מההרכב של ארסנל, ובנובמבר 1924 הוא הועבר לצ'רלטון אתלטיק תמורת 350 לירות שטרלינג, כשלרשותו 28 שערים ב-66 משחקים במדי ארסנל. שלושה חודשים לאחר הגעתו לצ'רלטון הוא הועבר לצ'לסי תמורת 300 לירות שטרלינג, שם הצליח לשחזר את יכולתו הטובה. בתוך פחות משלוש עונות הוא רשם לזכותו 58 שערים ב-87 משחקים בכל המסגרות.
לאחר שעזב את צ'לסי ב-1928 הוא שיחק תקופות קצרות בקלפטון אוריינט, סאות'נד יונייטד צ'טהאם וקריסטל פאלאס. לאחר פרישתו הוא עבד בפאלאס כמאמן כושר, עד מותו בלונדון ב-1946.
מלחמת האדם הזקן
מלחמת האדם הזקן (באנגלית: Old Man's War) הוא רומן מסוגת המדע הבדיוני הצבאי, מאת הסופר האמריקאי ג'ון סקאלזי, אשר יצא לאור באנגלית בשנת 2005 ותורגם לעברית בשנת 2006, זהו הספר הראשון בסאגה שמונה נכון להיום שישה ספרים ושלושה סיפורים.
תקציר
העלילה מתרחש בארצות הברית בעתיד, ומסופרת מנקודת מבטו של ג'ון פרי, אשר בגיל 75 מתנדב לצה"מ (צבא הגנת המושבות) אשר מגן על מושבות אנושיות בחלל.
תחילת העלילה
עלילת הספר מתחילה מתיאור בגוף ראשון של ג'ון פרי, אדם זקן בן 75, אשר התאלמן מספר שנים קודם לכן. בגיל 75 תושבי כדור הארץ יכולים להתנדב לצה"מ (צבא הגנת המושבות) אשר מגן על מושבות אנושיות בחלל. בעתיד, האנושות פיתחה חלליות אשר יכולות לעקוף את מהירות האור (על בסיס של תאוריית הקוונטים), והאנושות החלה להתיישב בחלל, בכוכבי לכת דמויי כדור הארץ.
עם הזמן, נוצר נתק בין כדור הארץ לבין המושבות בחלל, כך שלמושבות יש מונופול על התנועה בחלל, וכן יש להן טכנולוגיות מתקדמות מאוד אותן הן לא חולקות עם כדור הארץ. בעקבות כך, תושבי כדור הארץ יכולים להתגייס בגיל 75 (גיל זיקנה רגיל על פי המתואר בספר) לצה"מ לתקופה של שנתיים, כאשר לצבא הגנת המושבות שמורה הזכות להאריך את זמן השירות בעשר שנים נוספות.
מכיוון שנוצר נתק בין כדור הארץ לבין המושבות, תושבי כדור הארץ לא מכירים את הטכנולוגיות העדכניות שבידי צה"מ, ומבינים כי בגיל 75 לצה"מ צריכה להיות טכנולוגיה רפואית מתקדמת אשר תשפר את בריאותם ותאפשר להם לתפקד כחיילים.
המשך העלילה
ג'ון מתגייס לצה"מ כאשר חללית של צה"מ לוקחת אותו ועוד מספר חברים שפגש בדרך לבסיס טירונים. בחלק זה מתואר איך ג'ון עובר טירונות, לומד את השימוש בכלי נשק מתקדמים ועוד. לאחר מכן, ג'ון מוצב בפלוגה קרבית ומתחיל להשתתף בקרבות נגד גזעי חייזריים שונים.
נושאי משנה נוספים
פרט לעלילת הסיפור עצמו, הספר דן גם בהיבטים של ההזדקנות, הפחד מהמוות, אהבה, מוסר ועוד.
ג'ון סקאלזי מציין, כי הושפע בכתיבת הספר מ"לוחמי החלל" של רוברט היינליין.
הוצאה בעברית
הספר יצא לאור בעברית ב־2006 בהוצאת ינשוף בתרגומו של רז גרינברג. ב־2020 הספר יצא שוב בהוצאת אופוס ונוסף לו הסיפור הקצר שאלות לחייל בתרגומו של צפריר גרוסמן.
ביקורות
הספר זכה לביקורות מעולות רבות.
הילה נחשון
הילה נחשון (נולדה ב-13 באוקטובר 1980) היא מנחת טלוויזיה, מפיקה, שחקנית ודוגמנית ישראלית.
ביוגרפיה
נחשון נולדה בקריית ביאליק, למשפחה יהודית ממוצא פולני. הוריה הם יוסף נחשון (במקור: יוסף זילברמן) ותמר (לבית רתם). גדלה בקריית חרושת. לה אחות צעירה, ושני אחים צעירים תאומים.
בשנות ה-90 המאוחרות, שירתה בצה"ל, בחיל המשטרה הצבאית.
קריירה
נחשון התפרסמה בתחילה כדוגמנית. אולם בשנת 2003 השתתפה במחזמר המבוסס על הספר "הנסיך הקטן". מאוחר יותר הופיעה בפרסומות ל"מילקי" ובקמפיין של רשת הביגוד הישראלית "תמנון".
בעקבות ההצלחה הרבה לה זכתה, בין השנים 2005–2008 הנחתה את תוכנית חדשות הבידור "Y בעשר" מבית yes, בתחילה לצד מיכאל הנגבי ובהמשך לצד אביעד קיסוס, עד עזיבתה בעונה הרביעית עקב חופשת לידה.
ב-2007 השתתפה בשעשועון הסאטירי "פפראצי" של yes.
בין השנים 2005–2011 הנחתה נחשון את שש העונות הראשונות של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2 של רשת לצד אבי קושניר. בעונה השביעית של התוכנית ב-2012 הוחלפו נחשון וקושניר.
בשנת 2008 יצרה והגישה נחשון את תוכנית הדוקו-ריאליטי "התחתנתי עם כדורגלן" אשר שודרה בערוץ 2 אצל הזכיינית רשת.
ב-2009 הופיעה ב"ארץ נהדרת" ערוץ 2 של קשת, וגילמה אמא אחרי לידה.
בשנת 2010 הנחתה נחשון את התוכנית הלילית "אחיות לילה" ששודרה ב-HOT3 לצידן של מירי בוהדנה ואילנית לוי. ב-2010 השתתפה כמתמודדת אורחת בשעשועון "שחקו אותה בגדול" בערוץ 2. בשנת 2010 ובשנת 2011 הנחתה את "טקס בחירת מלכת היופי".
מאוקטובר 2011 עד פברואר 2012 הנחתה את תוכנית הטיולים "ארזתם לבד" ששודרה בערוץ 2 אצל הזכיינית רשת וליוותה את העונה השנייה של "המירוץ למיליון". בנוסף ב-2011 התארחה ב"מצב האומה" בערוץ 2 של רשת.
במרץ 2013 יצרה והגישה נחשון בערוץ 2 את הסרטים הדוקומנטריים "האם אופי הוא המצאה של מכוערות?" ו"אהבה עיוורת". באותה שנה, החלה להגיש לצדו של אקי אבני את תוכנית הבוקר "סדר יום חדש" בערוץ 10. בנוסף ב-2013 שיחקה בתפקיד אורח בתור עצמה בקומדיית המצבים "סברי מרנן" בערוץ 2 של קשת.
ב-2015 שיחקה בתפקיד אורח בתור שלומציון בתחפושת בסדרה הקומית "משפחה שולטת" בערוץ הילדים למנויי yes.
ב-2016 שיחקה בתור חבצלת בסדרה הקומית "שותפים" בהוט קומדי סנטרל. בנוסף ב-2016, הנחתה את תוכנית האירוח "מילון היופי" בערוץ 10.
חיים אישיים
בשנת 2004 נישאה לכדורגלן אסי דומב, ובשנת 2006 הם התגרשו. לאחר מכן החלה בזוגיות עם הדוגמן יונתן כהן, להם בת. ב-2011 השניים נפרדו. בינואר 2013 נישאה בשנית לאיש העסקים והמסעדן אייל חסיד, להם בן משותף, אך ב-2015 השניים התגרשו.
נחשון מתגוררת בתל אביב.
100 (מספר)
100 (במילים: מאה) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 99 ולפני 101.
У (כתב קירילי)
אוּ היא אות באלפבית הקירילי שמקורה באות היוונית אופסילון וצורתה כשל Y לטינית קטנה (וצורת האות הקטנה זהה לזו של Y לטינית קטנה). זוהי אחת משש האותיות היחידות באלפבית הקירילי (יחד עם Р, Е, Б ,А ו-Ф) אשר צורותיה הגדולה והקטנה שונות זו מזו (צורתה הגדולה רחבה במעט מצורתה הקטנה). האות מייצגת תנועה אחורית, סגורה, מעוגלת /u/.
ברוסית, כשהיא ניצבת לבדה, פירושה הוא מילת היחס "אצל" או מילת קריאה של הפתעה.
בבלארוסית היא שמשה ליצירת האות ў שנקראת "у קצרה" ושנהגית כמו ה-w האנגלית.
היסטוריה
קדמה לאות זו אות אחרת שהייתה בשימוש בסלאבית כנסייתית עתיקה וסלאבית כנסייתית. האות נקראה אוּ או אוּק ומובנה היה מדע או לימוד. ערכה המספרי היה 400. במקור היה זה דיגרף (שילוב של 2 אותיות) שיובא מן היוונית: אומיקרון (o) ו אופסילון (u או Υ) שנכתב: ОУ או OѴ.
כדי לחסוך במקום נכתבו ה У או ה Ѵ מעל ל O כליגטורה: Ѹ. הליגטורה בוטלה בכתב האזרחי, ה"גראז'דנקה", שנוצר ב-1708 תחת פיוטר הגדול ונותרה ה у.
אומרים שהיה פה
אומרים שהיה פה היא תוכנית דוקומנטריה היסטורית בהגשת יהונתן גפן ששודרה בטלוויזיה החינוכית בשנים 2014–2015. התוכנית זכתה בפרס "תוכנית התרבות הטובה ביותר" לשנת 2015 על ידי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
ב-5 בנובמבר 2018 התוכנית החלה להיות משודרת בשידורים חוזרים בערוץ כאן 11.
מבנה התוכנית
כל פרק סוקר שנתיים בתולדות מדינת ישראל, והוא מורכב מקטעים בהם מדבר יהונתן גפן, לרוב בחרוזים. כמו כן משודרים במהלך הפרק ראיונות שונים עם אישים שהיו מעורבים באירועים בהם עוסק הפרק. בנוסף, במהלך הפרק מוצגות כותרות עיתונים מהשנים המדוברות.
גביע ליכטנשטיין בכדורגל
גביע ליכטנשטיין בכדורגל הוא הטורניר העיקרי בנסיכות ליכטנשטיין בענף הכדורגל ומאורגן מדי שנה על ידי התאחדות הכדורגל (LFV) מאז 1946. הזוכה נוטלת חלק בליגה האזורית.
מאחר שאין ליגה לאומית בליכטנשטיין, גביע כדורגל הוא הטורניר הלאומי העיקרי במדינה, בה יש רק שבעה מועדוני כדורגל לאומיים אשר מבחינה היסטורית כבר ביססו את עצמם בתחרויות הליגה של שווייץ השכנה. גביע המדינה היא הדרך היחידה עבור ליכטנשטיין להיות מיוצגת במפעלי הכדורגל האירופאיים.
פורמט התחרות
לתחרות יש פורמט יוצא דופן זה כאשר לא רק המועדונים מהשורה הראשונה נוטלים בו חלק אלא גם מועדוני משנה וקבוצות מילואים מהליגות הנמוכות בשווייץ. דבר זה עלול להוביל לתרחיש חריג כגון זה שהיה בסיבוב השני של עונת 2006/2007, כאשר קבוצת המילואים של טריזנברג העפילה לשלב הבא בעוד המועדון העיקרי כבר הודח מהטורניר.
קבוצות מילואים של אותו מועדון כדורגל יכולות להיות מוגרלות להתמודד זו מול זו בכל שלב של התחרות. כך קרה למשל בעונת 2009/2010 כאשר בשלב חצי הגמר התמודדו ביניהן קבוצת אשן/מורן עם קבוצת המילואים שלה. הקבוצות מוגרלות בהתבסס על ביצועיהן בשנה הקודמת, מה שקובע מאיזה שלב הן פותחות את הטורניר.
שיאים
להלן רשימת מועדוני הכדורגל של ליכטנשטיין שזכו בטורניר מאז הקמתו.
עמודת ה"ליגה" מציינת באיזו רמת ליגה ממערכת הליגות השווייצרית הקבוצה נטלה חלק בעת זכייתה בגביע.
Lippincott Williams and Wilkins
Lippincott Williams & Wilkins היא הוצאה לאור של ספרים ברפואה ובמדעי החיים. ההוצאה מפרסמת ספרים, מדיה אלקטרונית ולמעלה מ-275 כתבי עת.
ההוצאה השיקה את Point, נקודת למידה מקוונת למידה לתלמידים ומחנכים למקצועות סיעוד, רפואה ובריאות. thePoint מציעה מערך מלא של חומרי תמיכה וטכנולוגיה חינוכית, כולל מערכת לניהול קורסים המסווגת את מנהל הקורסים, תוכני ספרים נלווים, קורסים ללמידה אלקטרונית, והדרכות וכלים משולבים של הערכה ובדיקה.
קהלי היעד של ההוצאה הם רופאים, אחיות, בעלי מקצועות פארא-רפואיים וסטודנטים. המשרדים הראשיים נמצאים בפילדלפיה ולהוצאה סניפים רבים ברחבי ארצות הברית ובעולם, כולל לונדון, הונג קונג וסידני.
מקורה של ההוצאה בדוכן ספרים שנפתח בפילדלפיה ב-1792 והיא עברה מאז גלגולים רבים. מאז 1990 שייכת ההוצאה לחברת וולטרס קלוור (Wolters Kluwer). היא מתקיימת בשמה הנוכחי מאז 1998.
הארמייה העשירית (ארצות הברית)
הארמייה העשירית של ארצות הברית הייתה עוצבה של צבא ארצות הברית, שלחמה בזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הארמייה הוקמה ב-20 ביוני 1944 בטקסס שבארצות הברית. הפעולה הקרבית היחידה שבה השתתפה הייתה המערכה לכיבוש האי אוקינאווה, שהחלה ב-1 באפריל 1945 ונסתיימה ב-2 ביולי באותה שנה. במהלכה עמדו תחת פיקוד הארמייה שני קורפוסים – הקורפוס ה-24 (ארבע דיוויזיות רגלים) והקורפוס האמפיבי ה-3 (שלוש דיוויזיות של חיל הנחתים).
במערכה באוקינאווה היו לארמייה 7,600 הרוגים וכ-31,800 פצועים. בין ההרוגים היה גם מפקדה של הארמייה, לוטננט גנרל סיימון בוליבר באקנר. הוא נהרג בהפגזה ארטילרית יפנית ב-18 ביוני 1945. כממלא מקומו מונה מייג'ור גנרל רוי גייגר מחיל הנחתים, וב-23 ביוני מונה גנרל ג'וזף סטילוול למפקד הארמייה.
הארמייה יועדה ליטול חלק במבצע קורונט - השלב השני של מבצע נפילה, המבצע המתוכנן לפלישה ליפן עצמה, אך כניעת יפן באוגוסט 1945 ביטלה את הצורך בפלישה זו. כוחות מן הארמייה נחתו בקוריאה ב-8 בספטמבר 1945, קיבלו את כניעת הכוחות היפניים בשטח שהיה לאחר מכן לקוריאה הדרומית והיוו את הבסיס לממשל הצבאי האמריקני שם.
לאחר סיום המלחמה נגד יפן, ב-15 באוקטובר 1945, הושבתה הארמייה.
דווידיה אינוולוקרטה
תיאור
דווידיה אינוולוקרטה הוא עץ הגדל יחסית במהירות עד לגובה של כ-20 מטרים בסין, ובין 6 ל-12 מטרים במרכז אירופה, כתלות במיקום. קליפת הגזע תחילה חלקה ואחר-כך מתולמת, גונה אפור-חום, כשהחלק הפנימי של הקליפה אדמדם.
העלים מסודרים לסירוגין על הענף ודומים לעלי טיליה. הפטוטרת היא בגוון ירוק בהיר עד אדמדם באורך 3.6 עד 7 סנטימטרים. הטרף הוא באורך 8 עד 15 סנטימטרים וברוחב 7 עד 12 סנטימטרים. העלים סגלגלים עם בסיס דמויי לב פחות או יותר וקצה מחודד. החלק התחתון של העלים הוא בגוון ירוק חיוור ומכוסה בפלומה קצרה (בתת-המין D. involucrata var. involucrata), וכולל כמות עורקים גדולה. קצות העלה משוננים. בסתיו משתנה צבע העלים לצהוב זהוב מבריק, כתום ואדמדם.
מאפייני הרבייה
תקופת הפריחה נמשכת מאפריל עד יוני. לדווידיה אינוולוקרטה יש גם פרחים זכריים וגם פרחים דו-מיניים. ישנן תפרחות זכריות ותפרחות הרמאפרודיטיות, כדוריות בקוטר של כ-2 סנטימטרים שאורך העוקץ שלהם כ-7 סנטימטרים. את התפרחות מקיפים שני (לעיתים רחוקות שלושה) עלי חפה בולטים, סגלגלים עד אליפטיים, גדולים ודקים. גונם של עלי החפה הנגדיים הוא לבן, והם "דמויי ממחטה", כששפת הטרף שלמה עד משוננת באופן לא סדיר, והם בגדלים שונים. אורכו של העלה הגדול עד 16 סנטימטרים, והוא מחודד בקצהו. אורך עלי החפה הקטן יותר הוא בערך כמחצית מגודלו של העלה השני, והוא מעוגל בקצהו. עלי חפה אלו מופיעים כבר כשהתפרחת נובטת, אך נשארים ירוקים ודמויי עלים רגילים למשך זמן רב. רק עם פקיחת הפרחים הם נמתחים ומאבדים בהדרגה את הגוון הירוק שלהם עד שלבסוף הם לבנים לחלוטין. עלי החפה הבולטים דמוי עלי הכותרת משמשים במקום עטיף הפרחים כהגנה על האבקנים.
התפרחות תלויות בשורות ארוכות מתחת לענפים האופקיים, והן בשיאן בסוף מאי. ביום שנושבת רוח, מתנפנפים עלי החפה הגדולים הלבנים ברוח כמו יונים לבנות, ממחטות, או רוחות רפאים, ומכאן השמות העממיים לעץ זה. עלי החפה הם גם המקור לאפיתט של השם המדעי. המילה involucrata מגיעה מהמילה הלטינית involvere, שפירושה "לעטוף", והכוונה לעלי החפה "העוטפים" את הפרח.
התפרחת הזכרית הכדורית היא ללא עטיף. לאבקנים הארוכים יש זיר בגוון לבן-ארגמן ומאבקים בגוון סגול כהה. התפרחת הדו-מינית הכדורית כוללת פרח הרמפרודיטי ללא עטיף, המוקף בשחלה ומעט אבקנים קצרים, יחד עם פרחים זכריים רבים עם אבקנים ארוכים. בפרחים אלו הזיר לבן, והמאבקים בגוון סגול כהה. אפשר להתייחס לתפרחות הזכריות והדו-מיניות כפרח זכרי או דו-מיני בודד. העץ מתחיל להיות פורה בין 10 ל-20 שנים.
בין שישה לעשרה עלי שחלה גדלים לשחלה תחתית, ובה ביצית אחת לתא שחלה. עמוד העלי הקצר מסתיים בצלקת ובה שש עד עשר אונות.
הפרי הוא בית גלעין בגודל 3 עד 4 סנטימטרים, בודד בדרך כלל, על עוקץ אדמדם ארוך. צורתו כדורית עד אליפסואידית, הוא מנומר בגוון ירקרק, או חום ירוק-בהיר עד ירוק-אדמדם עם מזוקארפ בשרני. הגלעין הקשה הוא בגוון כתום-חום ארוך יחסית בצורת ביצה או אליפסואידי, מחורץ עמוק לאורך, ואורכו כ-3 סנטימטרים ורוחבו כ-1.8 סנטימטרים. הגלעין הקשה מכיל שלושה עד חמישה זרעים מוארכים. הזרעים זקוקים לעד 18 חודשים לנביטה.
מספר הכרומוזומים של העץ הוא 2n = 42.
טקסונומיה
דווידיה אינוולוקרטה הוא מין יחיד בסוג Davidia. הסיווג של המין במשפחה, השייכת לסדרה Cornales שנוי במחלוקת. לדוגמה יש חוקרים שמיקמו את המין במשפחה נפרדת Davidiaceae (HARMS) HLLI. ב-APG IV מוקם הסוג במשפחה Nyssaceae.
קיימים שני תת-מינים השונים במקצת בעליהם. כמה בוטנאים מתייחסים אליהם כאל מינים נפרדים, ויש לכך סיבה טובה. לשני הטקסונים יש מספר שונה של כרומוזומים, כך שאינם מסוגלים ליצור צאצא פורה ברביית כלאיים. תת-המינים הם:
בנוסף, יש כמה זנים וכימרות, לעיתים עם עלים מנומרים מחליפי צבע.
היסטוריה של גילוי הצמח
הסוג Davidia קרוי על שם האב ארמן דוד (1826–1900; "Père David"), כומר ומיסיונר קתולי צרפתי ממסדר הלזריטים שהיה גם בוטנאי וזואולוג נלהב שהתגורר במשך כמה שנים באמצע המאה ה-19 בסין. דוד תיאר לראשונה את העץ בשנת 1869 כעץ בודד שנמצא בגובה 2,000 מטרים, ושלח דגימות מיובשות לפריז. בשנת 1871 תיאר אותו הבוטנאי הצרפתי אנרי באייון (Henri Baillon) כסוג ומין חדשים.
אספן הצמחים הבריטי אוגוסטין הנרי (Augustine Henry) מצא שוב עץ בודד, הפעם בנקיקי יאנגצה איצ'אנג ושלח את הדגימה הראשונה לגני קיו. אספן הצמחים ארנסט הנרי וילסון (Ernest Henry Wilson) הועסק על ידי סר הארי וייץ' (Harry Veitch) כדי למצוא את העץ של הנרי, וגילה שהעץ נכרת למטרות בנייה. מאוחר יותר הוא מצא חורשת עצים של מין זה התלויה מעל תהום. בשובו לבריטניה טבעה ספינתו, אבל הוא הצליח להציל את הדגימות של הדווידיה.
שימושים
המין הובא מסין לאירופה ואמריקה הצפונית בשנת 1904. בשל המראה הבולט של עלי החפה הלבנים הגדולים בתקופת הפריחה, משמש דווידיה אינוולוקרטה כצמח נוי. עצים ממין זה צומחים בפארקים ובגנים בוטניים שונים. רוב העצים שייכים לתת-המין vilmoriniana, שהוכח שהוא מסתגל טוב יותר לתנאי האקלים במערב, וגם הוא גדל בצורה טובה באזורים החמים יותר של אירופה ואמריקה. דווידיה אינוולוקרטה משגשג בצורה הטובה ביותר על קרקעות עשירות בחומרים מזינים ולא יבשים מדי.
מאובנים
המאובנים העתיקים ביותר של "דווידיה" הם פירות מאובנים מהקרטיקון העליון (קמפן) בתצורת קניון הורסשו של הפארק הפרובינציאלי דינוזאור באלברטה, קנדה. פירות אלה קטנים יותר מאלו של דווידיה אינוולוקרטה ויש להם פחות חללים, אך בדרך כלל דומים במורפולוגיה לסוג הקיים.
ב-2009 תיאר ב. י. פאווליוטקין מאובנים מהמיוקן בפרימוריה וסיווג אותם למין חדש בסוג Davidia.
יסעור מערבי
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר עם שתי תצפיות עד היום: הראשונה במרץ 1982 בחוף מעגן מיכאל והשניה בינואר 2002 בחוף יפו.
טקסונומיה ואטימולוגיה
היסעור המערבי תואר ב-1921 על ידי חוקר הצפר האנגלי פרסי לואה. הוא התייחס אליו כאל תת-מין של היסעור האטלנטי ובשל כך העניק לו את השם Puffinus puffinus mauretanicus.
Puffinus היא מילת השאלה נאו-לטינית המבוססת על המילה האנגלית "puffin" וגרסאותיה, שהתייחסה לבשר המיושן של שומן האפרוח של היסעור אטלנטי, שנחשב מעדן בעבר. שם המין הספציפי mauretanicus מתייחס לפרובינקיה מאוריטניה, שם ישן לאזור בצפון אפריקה המקביל בערך למרוקו ולאלג'יריה.
היסעור המערבי נחשב זמן רב כתת-מין של היסעור האטלנטי. לאחר פיצול ראשוני, הוא נחשב זמן מה לתת-מין של "יסעור ים-תיכוני" (Mediterranean shearwater) במשך כמעט עשר שנים נוספות, עד שהוחלט על פיצולו למין עצמאי, הנבדל מהיסעור המצוי. זהו הטקסון האחרון מהסוג יסעור שהוכר כמין עצמאי.
מחקר פילוגנטי מולקולרי שפורסם בשנת 2021 מצא מעט מאוד הבדלים גנטיים בין היסעור המערבי ליסעור המצוי. מחברי המחקר הציעו שאיחוד המינים יהיה נכון יותר.
נראה שהוא שייך לקבוצה של מינים ים תיכוניים ואטלנטיים סמוכים, הכוללת את היסעור המצוי ) ואחד עד שלושה טקסונים פרה-היסטוריים נכחדים, יסעור קנרי (P. holeae ) ואולי גם יסעור לבה (P. olsoni ) ויסעור נוסף בלתי מתואר בעל הבחנה לא ברורה מהאי מנורקה. היסעור הקנרי עשוי להיות קרוב המשפחה הקרוב ביותר של היסעור המערבי. שתי השושלות הים תיכוניות החיות כנראה נפרדו לפני סוף הפליוקן (בערך 2 למ"ש), כפי שמצוין על ידי הבדלים מולקולריים והמאובן האיביזי P. nestori מהפליוקן המאוחר או הפליסטוקן הקדום, שאולי היה האב הקדמון הישיר של המין הנוכחי.
תיאור
אורכו של היסעור המערבי הוא 34–39 ס"מ והוא בעל מוטת כנפיים של 78–90 ס"מ. יש לו את מעוף ה"גזירה" האופייני של הסוג, טבילה מצד לצד עם כנפיים נוקשות ומעט חבטות כנף, כשקצות הכנפיים כמעט ונוגעות במים. בתעופה נראה היסעורכצלב מעופף, כשהכנף שלו מוחזקת בזווית ישרה לגוף; צבעו משתנה מחום כהה ללבן מלוכלך כאשר החלקים העליונים הכהים והחלקים התחתונים החיוורים יותר נחשפים לסירוגין כשהוא חולף נמוך מעל הים.
מלבד הניצוי הפחות מנוגד שלו, מין זה דומה מאוד ליסעורים האטלנטיים והמצוי שמצויים באזורים אחרים בים התיכון. לפחות מושבת קינון מעורבת אחת של יסעור מערבי ומצוי קיימת במנורקה, ותפוצות החורף של המינים חופפות במרכז הים התיכון; למטרות מדעיות לפחות, מוצע שילוב של מאפיינים מורפולוגיים ונתוני ריצוף DNA כדי לזהות את המין.
תפוצה ובית גידול
היסעור המערבי מקנן על איים וצוקי חוף באיים הבלאריים. רוב הפרטים חורפים בים באזור זה, אך חלקם נודדים לאוקיינוס האטלנטי בסוף הקיץ, ומגיעים צפונה עד לבריטניה ואירלנד.
התנהגות
זהו מין חברתי, שניתן לראותו במספרים גדולים בים או מהיבשת, במיוחד בסתיו. הוא שקט בעת שוטטותו בים, אבל בלילה מושבות הקינון חיות בקריאות מקרקשות צרודות, בעלות גובה גבוה יותר מאלה של היסעור האטלנטי.
קינון
מין זה מקנן במחילות ובמערות בהן הוא מבקר רק בלילה כדי להימנע מטריפה בידי מיני שחפים גדולים.
נפלין
נֶפֶלִין או נפליט (מיוונית "נפוס" – "ענן") – פלדשפטואיד (מינרל השייך לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטים - סיליקטים במבנה מרחבי), דמוי פצלת השדה אך בעל מבנה שונה והמכיל פחות סיליקה). נוסחתו הכללית של המינרל היא Na3KAl4Si4O16, כלומר הוא מכיל נתרן, אשלגן, אלומיניום וסיליקה (תחמוצת הצורן), והוא מופיע בסלעי יסוד פלוטוניים בעלי תכולת סיליקה נמוכה, ובפגמטיטים הנלווים אליהם. ניתן למצוא נפלין לעיתים רחוקות גם בנציץ, שיסט וגנייס.
יסעור מערבי
תזונה
היסעור המערבי ניזונים מדגים ורכיכות. מין זה אינו עוקב אחר סירות.
נפלין
בנפלין שנוצר בצורה טבעית נוכחים תמיד נתרן ואשלגן ביחס של בערך (3:1), במעבדה לעומת זאת הוכנו גבישים שהרכבם NaAlSiO4 בלבד. המינרל המקביל המכיל אשלגן במקום נתרן שהרכבו KAISiO4, שהוא המינרל קליופיליט הוכן גם הוא במעבדה. לכן יש טענה כי הנוסחה Na,K)AlSiO4) מייצגת את ההרכב האמיתי של הנפלין.
המינרל נוטה בקלות לעבור התמרה ובטבע הוא מותמר לעיתים קרובות לזאוליט (בייחוד לנתרוליט), סודליט, קאולין או מוסקוביט.
קיימים שני סוגים של נפלין הנבדלים בצורתם החיצונית ובאופן בו הם מופיעים בטבע ובכך הם דומים לסנידין (אורתוקלז זגוגי) ולאורתוקלז בהתאם. נפלין זגוגי מופיע בתצורה של גבישים קטנים, חסרי צבע, שקופים ובעלי ברק זגוגי. סוג זה אופייני לסלעי יסוד צעירים בסיסיים, כדוגמת פונוליט, בזלת-נפלין, בזלתלוציט וכו', וכן של סלעי דייק כמו טינגואיט. המקום בו ניתן למצוא את הגבישים הטובים ביותר של סוג זה הוא בחללים המרוצפים בגבישים שבתוך גושי הסלעים שנורו מהווזוב יחד עם נציץ, סנידין, גארנט וכו'. הסוג השני של נפלין מכונה אלאוליט (מיוונית שמן), ומופיע כמסה חסרת צורה או כגבישים גדולים גסים שלהם ברק שמנוני והם אטוּמים או שקופים למחצה לכל היותר שצבעם אדמדם, ירקרק, חום או אפור. סוג נפלין זה מהווה מרכיב עיקרי בסוגים מסוימים של סלעים פלוטוניים בסיסיים (סיאניט- נפלין) אותם ניתן למצוא בדרום נורווגיה.
מדוזה
מדוזה הוא שם עממי לקבוצה לא פורמלית של יצורים ימיים מתת-מערכה Medusozoa אשר תחת המערכה צורבים.
נפלין
נפלין מצוי בחצי האי קולה ברוסיה, הר הווזוב באיטליה, אזור בנקרופט באונטריו בקנדה ומחוז קנבק במיין שבארצות הברית
הנפלין משמש כחומר גלם לסוגים מיוחדים של זכוכית וקרמיקה. במקרים בהם יש גבישים מפותחים נוהגים למכור את הנפלין בחנויות למינרלים.
מדוזה
יצורים אלו לרוב מאופיינים בכך שהם עשויים מחומר דמוי ג'לי (שכבת המזוגלאה), הן אינן יודעות לשחות, נעות בעזרת הזרם ובעלות מבנה כללי המזכיר מטרייה או פעמון כאשר ה"ענבל" עשוי ממספר משושים או זרועות ציד (Tentacles) בעלי תאי צריבה בחלק מהמקרים. המדוזה לרוב מסוגלת להתקדם באופן מוגבל בעזרת פתיחה וסגירת ה"מטרייה", פעולה אשר דוחפת מים לאחור וכך את המדוזה קדימה. קיימים מינים אחדים שאינם ניידים ומחוברים לקרקע הים על ידי גבעולים. למדוזה הנפוצה (ממחלקת הסוככים) אין עיניים, אין אוזניים ואין מוח, והבחנה בין זכר לנקבה מתאפשרת רק בעזרת מיקרוסקופ.
מחלקות המדוזות
בעבר שייכו את כל מיני המדוזות למחלקה אחת, אך כיום מינים אלה התפצלו ל-4 מחלקות:
בעבר כללו עם המדוזות גם את המסרקניות, שכבר אינן שייכות לצורבים.
שמות עבריים
שמות של מדוזות ומסרקניות שאושרו במליאת האקדמיה ללשון העברית ביוני 2020
הגבירה אשר על הגלימות
הגבירה אשר על הגלימות (אנגלית: Mistress of the Robes) היא הליידי הבכירה של חצר המלוכה הבריטית. בעבר, כפי שרומז השם, היא הייתה אחראית לבגדים ולתכשיטים של המלכה, וכיום היא אחראית על משמרות הנוכחות של בנות הלוויה (Lady-in-waiting) של המלכה, ביחד עם חובות שונים בטקסים ממלכתיים. בעבר, כשהמלכה הייתה מונרך ולא מלכה רעיה הגבירה אשר על הגלימות הייתה מינוי פוליטי, שהשתנה ביחד עם הממשלה. מצב זה לא התרחש מאז מותה של המלכה ויקטוריה ב-1901, ולמלכה אליזבת השנייה היו רק שתי גבירות מאז הוכתרה ב-2 ביוני 1953 ועד למותה ב-8 בספטמבר 2022. למלכה האם הייתה גבירה אשר על הגלימות משל עצמה, ובמאה ה-18 הייתה גבירה גם לנסיכת ויילס. בתקופה המודרנית הגבירה אשר על הגלימות היא בדרך כלל דוכסית. להלן רשימת הגבירות מאז תחילת המאה ה-20:
זאיון ויליאמסון
זאיון לאטיף ויליאמסון (באנגלית: Zion Lateef Williamson; נולד ב-6 ביולי 2000) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת ניו אורלינס פליקנס מליגת ה-NBA, לאחר שנבחר בבחירה הראשונה של דראפט ה-NBA 2019. גובהו 1.98 מטרים והוא משחק בעמדות הפאוור פורוורד והסמול פורוורד.
נעורים וקריירת תיכונים
ויליאמסון נולד בסולסברי שבקרוליינה הצפונית, למשפחה אפרו-אמריקאית נוצרית. קרוי על שם הר ציון המקראי בירושלים. לפני ששיחק כדורסל, ויליאמסון שיחק פוטבול בעמדת הקוורטרבק. הוא התחרה בליגות הנוער כשחקן קבוצת "סאלטר פאלקונס" מליגת החובבים האמריקאית, שם אימו אימנה אותו, והתחרה מול שחקנים המבוגרים ממנו בארבע שנים. לאחר מכן התחיל ויליאמסון להתאמן עם אביו החורג, ששיחק בעבר כדורסל מכללות, כדי לשפר את כישוריו כרכז. הוא הצטרף לקבוצת הכדורסל של חטיבת הביניים ג'ונאקין במריון שבקרוליינה הדרומית, שם אימו שוב אימנה אותו. כשחקן הקבוצה קלע ויליאמסון כ-20 נקודות בממוצע למשחק מעמדת הרכז, והפסיד שלושה משחקים לאורך שתי עונותיו בקבוצה. בשנת 2013, הוא הוביל את ג'ונקין למאזן 8–1 ולזכייה באליפות המחוזית.
בין השנים 2014–2018 למד ויליאמסון בבית הספר הפרטי "ספרטנבורג" שבקרוליינה הדרומית, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה. בין כיתה ח' לכיתה ט' הוא גבה בכ-16 סנטימטרים, מ-1.75 ל-1.91 מטרים. בקיץ שלפני העונה הראשונה שלו התאמן ויליאמסון בחדר הכושר של בית הספר ופיתח את היכולת להטביע, וזכה לפרסום רב הודות ליכולת מרשימה בטורניר קדם העונה. בשנתו השנייה בתיכון, בה היה גובהו 1.98 מטרים, העמיד ויליאמסון ממוצעים של 28.3 נקודות, 10.4 ריבאונדים, 3.9 חסימות ו-2.7 חטיפות למשחק ונבחר לשחקן השנה של המחוז. בחודש יוני 2016 השתתף ויליאמסון במחנה כדורסל מטעם ארגון שחקני ה-NBA, והיה הסקורר המוביל שלו.
בשנתו השלישית בקבוצת התיכון, 2016/2017, העמיד ויליאמסון ממוצעים של 36.8 נקודות, 13 ריבאונדים, 3 חטיפות ו-2.5 חסימות למשחק. ב-15 בינואר 2017 קיבל פרסום משמעותי לאחר שהראפר דרייק לבש את החולצה שלו בפוסט באינסטגרם. ביוני 2017 הופיע על השער של מגזין הכדורסל "סלאם".
בעונתו האחרונה בספרטנבורג, עמד ויליאמסון על ממוצעים של 36.4 נקודות, 11.4 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים למשחק. בסיום אותה עונה הוביל ויליאמסון את ספרטנבורג לזכייתה השלישית ברציפות באליפות המחוזית, לאחר שקלע 38 נקודות במשחק הגמר מול "תיכון טריניטי". ב-28 במרץ 2018 שיחק ויליאמסון במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, וקלע 8 נקודות ב-17 דקות לפני שעזב עם פציעה באגודל. הפציעה אילצה אותו להחמיץ את משחק הנייק הופ סאמיט אליו הוזמן.
קריירת מכללות
לאחר שמכללות רבות חשקו בו, בסופו של דבר בחר ויליאמסון ללמוד באוניברסיטת דיוק, אליה הצטרף יחד עם שלושה שחקני תיכונים מבטיחים נוספים – אר. ג'יי. בארט, קאם רדיש וטרה ג'ונס. ויליאמסון ערך את הופעת הבכורה שלו עבור דיוק ב-6 בנובמבר 2018, במשחק בו קלע 28 נקודות בניצחון 118–84 מול אוניברסיטת קנטקי. ב-5 בינואר 2019 קלע ויליאמסון 25 נקודות במשחק מול אוניברסיטת קלמסון, במהלכו ביצע הטבעה לאחר שהסתובב ב-360 מעלות, דבר שנהפך לוויראלי באינטרנט.
ב-20 בפברואר, במשחק מול אוניברסיטת קרוליינה הצפונית, נקע ויליאמסון את רגלו לאחר 36 שניות בלבד אחרי שנעלו נקרעה וגרמה לו להחליק. הוא לא חזר למשחק ודיוק הפסידה בתוצאה 88-72. יצרנית הנעליים שלו, נייקי, ראתה את שווי שוק המניות שלה יורד ב-1.1 מיליארד דולר למחרת כתוצאה מהאירוע. האירוע הביא קריאות לכך שוויליאמסון צריך להפסיק לשחק כדורסל במכללה, כיוון שהוא כבר הבטיח את מקומו כאחת הבחירות הראשונות בדראפט 2019. בנוסף, הפגיעה גרמה לביקורת רבה כלפי ה-NCAA על אי-תשלום לספורטאים. ויליאמסון פספס את ששת המשחקים האחרונים של העונה הסדירה של דיוק לפני תחילת "טורניר מחוז החוף האטלנטי" (ACC Tournament). הוא חזר מפציעתו ב-14 במרץ, עם 29 נקודות, 14 ריבאונדים ו-5 חטיפות בניצחון 84–72 מול אוניברסיטת סירקיוז ברבע הגמר של טורניר ה-ACC. הוא קלע ב-13-13 מהשדה, ובכך שבר את שיא הטורניר לקליעות מהשדה ללא החטאה. למחרת, ויליאמסון קלע 31 נקודות ב-13 מ-19 מהשדה, כולל סל ניצחון 31 שניות לסיום, בניצחון 74–73 על אוניברסיטת קרוליינה הצפונית. בגמר ה-ACC, הוביל ויליאמסון את הקבוצה עם 21 נקודות ב-7 מ-11 מהשדה בניצחון 73–63 על אוניברסיטת פלורידה.
במשחק הראשון של טורניר אליפות המכללות קלע 25 נקודות בניצחון מול אוניברסיטת המדינה של דקוטה הצפונית, ובמשחק העוקב קלע 32 נקודות והוריד 11 ריבאונדים בניצחון מול אוניברסיטת מרכז פלורידה. במשחק שמינית הגמר מול וירג'יניה טק ניצחה דיוק בתוצאה 75–73, הודות ל-23 נקודות של ויליאמסון ו-22 נקודות של ג'ונס. בשלב רבע הגמר הודחה הקבוצה במפתיע על ידי אוניברסיטת המדינה של מישיגן, אשר ניצחה בתוצאה 68–67, על אף עוד משחק מצוין של ויליאמסון אשר קלע 24 נקודות ואסף 14 ריבאונדים. ב-33 משחקיו בליגת המכללות העמיד ממוצעים כוללים של 22.6 נקודות, 8.9 ריבאונדים, 2.1 אסיסטים, 2.1 חטיפות ו-1.8 חסימות למשחק. לאורך העונה קלע ב-68.0% מהשדה, אשר הציבו אותו במקום השני בליגת המכללות כולה, אחרי ברנדון קלארק מאוניברסיטת גונזגה.
בסיום העונה זכה ויליאמסון בפרס נייסמית' המוענק לשחקן המצטיין של העונה בליגת המכללות. בכך היה הפרשמן השלישי אי פעם שזוכה בפרס, אחרי קווין דוראנט ואנתוני דייוויס. כמו כן זכה ויליאמסון בתוארי שחקן העונה ורוקי העונה של מחוז ה-ACC, והצטרף לשחקני העבר של המכללה ג'אליל אוקפור ומרווין באגלי כיחידים שקיבלו את שני הפרסים במקביל.
קריירה מקצועית
ב-15 באפריל 2019 הכריז על התמודדות בדראפט ה-NBA 2019. בדראפט, שנערך ב-20 ביוני בניו יורק, נבחר במקום הראשון על ידי ניו אורלינס פליקנס. בארבעת משחקי קדם-העונה בהם שותף הצטיין עם ממוצע של 23.3 נקודות למשחק ב-71.4% קליעה מהשדה, אך לקראת משחק ההכנה האחרון חש כאבים בברכו הימנית ונאלץ לעבור ניתוח אשר השבית אותו ממשחק בחודשים הראשונים של עונת הרוקי שלו. במשחק הבכורה שלו ב-NBA, ב-22 בינואר 2020, קלע 22 נקודות והוריד 7 ריבאונדים ב-18 דקות משחק, מול סן אנטוניו ספרס. ב-1 במרץ קלע שיא עונתי של 35 נקודות, בהפסד קבוצתו מול לוס אנג'לס לייקרס. לאורך אותה עונה שותף ב-24 משחקים בלבד, בשל פציעתו בברך, במהלכם השיג ממוצעים של 22.5 נקודות (ב-68.0% קליעה מהשדה), 6.3 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק. בסיום העונה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
בית הכנסת חארה צגירה
בית הכנסת חארה צגירה (בערבית: كنيس حارة صغيرة, בתעתיק: חארה צגירה, כלומר: "שכונה קטנה") הוא בית כנסת עתיק באי ג'רבה, תוניסיה.
על בית הכנסת
בית הכנסת ממוקם ברחוב מוקטאר עטיה, צפונית לכיכר העצמאות, בשכונה היהודית לשעבר חארה צגירה, הנקראת כיום אֶר-ריאד, מספר קילומטרים דרומית-מערבית לחוּמְת-סוּק, בירת האי.
בית הכנסת נבנה בשנות השלושים על ידי המתפללים עצמם.
מאחורי החזית החיצונית, יש חצר מרובעת המוקפת באכסדרה עם שלוש קשתות, ובכל פינה יש חדר עבודה. בקצה החצר יש אולם מרובע, שהוא אולם התפילה, שבתקרתו נברשת מקושטת ומעוקלת בעלת שלוש קשתות. אולם התפילה מוביל לחדרי לימוד אחרים ולספרייה.
בבתי הכנסת בדרום תוניסיה בכלל, וב"אלגריבה" בפרט, אין עזרת נשים. לא ברורה הסיבה לכך אולי מפני שנשים לא נהגו לפקוד בקביעות את בית הכנסת ולא נטלו חלק פעיל בתפילות חגיגיות, כמו בשבת, בראש השנה, ביום הכיפורים ובפורים. גורם אפשרי נוסף הוא היעדר נוהג או הלכה המחייבים הפרדה מוחלטת בין נשים לגברים בבית הכנסת, כך לדברי אנשי המקום, והן נהגו לשבת בחצר הפנימית של בית הכנסת.
ככל שהקהילה היהודית בכפר התמעטה, בית הכנסת ננטש והבניין נמצא כעת במצב מט ליפול.
עודה תראבין
עודה סלימאן תראבין (בערבית: عودة سليمان ترابين; נולד ב-20 ביולי 1981) הוא אזרח ישראלי, רועה גמלים בן הפזורה הבדואית בנגב, שנעצר בשנת 2000 על ידי השלטונות המצריים באשמת ריגול לטובת ישראל, ושוחרר ב-10 בדצמבר 2015 לאחר 15 שנות מאסר, בתמורה לשיחרור 6 אסירים מצרים פליליים שהוחזקו בישראל.
תולדות הפרשה
תראבין נולד בחצי האי סיני למשפחה בדואית, המשתייכת לשבט תראבין. זמן קצר לאחר מכן, בעת שחצי האי עבר לידי מצרים בחרה משפחתו של עודה להישאר בישראל, לעבור לנגב ולהתפרנס מרעיית גמלים ומאיסוף מתכות (כיום המשפחה מתגוררת ביישוב בדואי לא מוּכר ליד אתר הפסולת "דודאים").
בשנת 2000 חצה תראבין את הגבול המצרי באופן לא חוקי על מנת לבקר את אחותו הנשואה, שמתגוררת עם משפחתה באל עריש. על אף שחציית הגבול המצרי שלא כחוק היא דבר מקובל בקרב האוכלוסייה הבדואית, עצרו אותו השלטונות המצריים. לתראבין נודע כי עוד טרם כניסתו למצרים, נשפטו אביו והוא שלא בנוכחותם בבית דין צבאי באשמת ריגול לטובת ישראל, ונידונו למאסר. תראבין נידון ל-15 שנות מאסר ואילו אביו נידון ל-25 שנות מאסר. הבסיס להרשעתם היה עדות בן דודו של תראבין המתגורר במצרים, עיד סלימאן, אשר הורשע בעצמו בריגול בשנת 1999. רק בדצמבר 2004 אישרה מצרים לישראל כי תראבין מוחזק על ידה.
תראבין היה כלוא בכלא טורה אשר בדרום קהיר, באותו תא בו היה כלוא גם עזאם עזאם. כאשר חתם אריאל שרון על העסקה לשחרור עזאם עזאם נמתחה עליו ביקורת על כך שלא דרש גם את שחרורו של עודה תראבין.
ניסיונות לשחרורו
למרות בקשות חוזרות ונשנות מצד דרגים שונים בישראל, מצרים מסרבת להעביר את תיק המשפט של תראבין ובו ראיות לכאורה לאשמתו. עורכי דין מישראל שניסו לערער בעבורו נדחו בטענה שהדבר אינו אפשרי.
עו"ד יצחק מלצר מבאר שבע מייצג בהתנדבות את תראבין, וסגן השר איוב קרא הקים עבורו שדולה בכנסת.
נעשו מספר ניסיונות מצד בכירים בישראל להעלות את עניינו של תראבין בפגישותיהם עם אישים רמי דרג במצרים. באוגוסט 2009 העלה נשיא המדינה, שמעון פרס, את עניינו של תראבין בפני נשיא מצרים, חוסני מובארכ, בעת ביקור שערך במצרים. בפברואר 2010 העלה סגן השר קרא את עניינו בפני הקונסול הכללי של מצרים באותה עת, עאטף סידאללה, בפגישה משותפת באילת וכך אף עשה בנימין נתניהו בפגישתו עם מובארכ ביולי 2010. אף הרב עובדיה יוסף וח"כ בנימין בן-אליעזר שהיו שרויים בידידות ארוכת שנים עם מובארכ, בעת שהיה עדיין נשיא מצריים פנו אליו וביקשו את שחרורו של תראבין.
לגרסת משרד החוץ הישראלי, מאסרו של תראבין עלה בשיחות שמקיימים גורמים ישראליים עם מצרים בכל הדרגים במשך מספר שנים, והוא נדון גם בוועדת הקישור הצבאית של שתי המדינות. פנייה אף נעשתה למועצת זכויות האדם המצרית בראשותו של בוטרוס בוטרוס ראלי, אך ללא תגובה.
הצפירה
"הצפירה" (מ-צפרא - בוקר) היה אחד העיתונים העבריים החשובים והפופולריים שיצאו לאור בתחום המושב, ונקרא בעולם היהודי כולו, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20. מצד אחד סיפק העיתון במה רצינית ליוצרים ואנשי הרוח החשובים של הציבוריות היהודית, ומצד שני היווה גורם חשוב של השפעה על התווית דעת הקהל בציבוריות היהודית.
עודה תראבין
ניסיונות לשחרורו
באוקטובר 2011 ניסתה ישראל לכלול את תראבין בעסקת האסירים שנרקמה בין ישראל למצרים לשחרורו של אזרח ישראלי נוסף, שהוחזק בכלא המצרי, אילן גרפל. ח"כ ישראל חסון, שהיה אחראי לביצוע עסקת השחרור של גרפל, ניסה לפעול גם בעניינו, אולם בסופו של דבר שוחרר רק גרפל.
הצפירה
השנים הראשונות של "הצפירה"
העיתון החל לצאת לאור בעיר ורשה שבפולין בשנת 1862 על ידי חיים זליג סלונימסקי, (חז"ס) שהיה גם עורכו הראשון של העיתון, והתמחה במתמטיקה, מדעי הטבע וטכנולוגיה. מטרתו העיקרית של העיתון הייתה לקדם את רעיונות ההשכלה בקרב הציבור היהודי. כותרת המשנה של העיתון מסבירה את המגמה הכללית שלו:  "מכתב עתי משמיע חדשות בקרב עם ישרון מכל הדברים הנוגעים להם בענייני המדינה, דברי חכמה ומדע, ידיעות העולם והטבע". מנוחה גלבוע סבורה, שסלונימסקי הושפע מכתבי עת גרמניים שפרסמו מאמרים מדעיים בניסוח פופולרי והוציא עיתון, שאינו מסתכן בכתיבת מאמרים אידאולוגים, לא נכנס לעובי הקורה שבין חסידים ומשכילים, לא מתעסק בפוליטיקה ומכריז במפורש שאינו מפרסם שירה. כך הבטיח לעצמו העורך מגמה מתונה שלא תפגע בקהל החסידים, בקהל המשכילים ובצנזורה הרוסית כאחד.
עודה תראבין
ניסיונות לשחרורו
בחודש אפריל 2012 נפוצו בכלי התקשורת פרסומים לפיהם תראבין עומד להשתחרר בעסקת חילופי אסירים עם מצרים עד 25 באפריל של אותה שנה. כפי הנראה, מקור גל השמועות הוא פרסומים בעיתונות המצרית לפיהם תוכננה עסקת חילופי אסירים, שבמסגרתה יוחלף עודה כנגד 83 עצירים מצריים, המוחזקים בבתי הכלא בישראל.
הצפירה
השנים הראשונות של "הצפירה"
השבועון עמד במטרות שהציב סלונימסקי ופרסם בעיקר מאמרים מלווים ברישומים העוסקים במדע, ידיעות הכוללות פקודות ממשלה, שתורגמו בעיקר מהעיתונות הפולנית, ידיעות וקוריוזים מארצות שונות, חידות הנדסיות וכדומה. מחוץ לחז"ס המשתתף הבכיר והפורה ביותר בשנה הראשונה היה ש"י אברמוביץ, שלימים נודע בכינויו: מנדלי מוכר ספרים. מנדלי פרסם ב"הצפירה" חלקים מספרים שתרגם מגרמנית "תולדות הטבע" של הרולד אוטמר לנץ ו"חכמת הכעמיה". מקום זניח ניתן בעיתון גם לחכמת ישראל ואף פורסמו כמה פרקים שתורגמו מההיסטוריה של צבי גרץ.
עודה תראבין
ניסיונות לשחרורו
בתגובה מסר עורך הדין של עודה ושל משפחתו, עו"ד מלצר, כי בישראל הדברים אינם מפורסמים, אולם משפחות העצירים המצריים, שרובן משפחות בדואיות מסיני, מפעילות לחץ על ממשלת מצרים להסכים לעסקת החילופים. בתחילת חודש אפריל 2012 נחטף אוטובוס שהסיע קבוצה מחיילי כוח המשקיפים הרב-לאומי, אשר שוחרר על ידי הפעילים הבדואים, רק בעקבות הבטחתו של מושל אל-עריש שעד ה-25 בחודש העסקה תושלם. בסופו של דבר בחרו הרשויות המצריות לא לקיים את הבטחתן.
הצפירה
השנים הראשונות של "הצפירה"
לאחר 25 גליונות שיצאו – הודיע חז"ס על "עת האסף הצפירה", מאחר שהוא מונה לצנזור הספרים העבריים והוכרח לעבור לז'יטומיר. נעשו מספר ניסיונות לחדש את "הצפירה" בעריכה שונה וכנספח לעיתון "המליץ" – אך הם לא צלחו, ורק לאחר כעשר שנים, בשנת 1874, הצליח חז"ס להוציא שוב את העיתון בברלין. בין המשתתפים בעיתון: פרץ סמולנסקין, קלמן שולמן, ראובן אשר ברוידס, אברהם בר גוטלובר, יל"ג ואחרים.  גם ב"הצפירה" המחודשת היו רובם של המאמרים בתחום המדעים, אך בהדרגה החלו גם להופיע מאמרים בחכמה והשכלה, כמה רשימות אקטואליות ואף מדור פוליטי בשם: "דברי הימים".  בספטמבר 1875 חזרה ההוצאה לוורשה. חודשים ספורים לאחר מכן החלו להופיע בעיתון מאמריו של נחום סוקולוב.
נחום סוקולוב עורך "הצפירה"
במהלך השנה הראשונה לכתיבתו ב"הצפירה" פרסם סוקולוב שפע של מאמרים בנושאים שונים. למעט הפסקה של שנה וחצי, עת עבר למאקוב לרגל חתונתו, המשיך סוקולוב לפרסם את סקירותיו, השקפותיו, דיווחיו, פיליטוניו ורשמי מסעיו בעיתון "הצפירה", הן כעיתונאי, הן כעורך והן כאיש ציבור – עד יומו האחרון.
בסוף אוגוסט 1880, פרסם סוקולוב (שכונה גם 'הנ"ס') בעיתון "הצפירה" מאמר ראשון בסדרה:  "הצופה לבית ישראל", שהיה, לדברי הסופר וההיסטוריון גצל קרסל, אחד המאמרים הבודדים שחוללו מפנה בתולדות העיתונות העברית.  המאמר הבודד הפך במהרה לאחד המדורים הפופולריים בעיתון. תחילה הסתפק סוקולוב בנתינת מידע אינפורמטיבי, כשמדי פעם נשזרה בו גם נימה פובליציסטית. אך בהדרגה השתלטה הפובליציסטיקה על המדור וסוקולוב החל דן ומביע את דעתו באירועים החולפים. הסופר שמואל ליב ציטרון מסביר שמתינותו של הכותב, נימוסיו, בקיאותו העצומה בגרסה דינקותא מחד גיסא ובתרבות אירופה מאידך, סגנונו העשיר ועולמו המגוון – כבשו את העולם היהודי.  "הצופה לבית ישראל" שינה באחת את אופיו של העיתון "המדעי" והפך אותו לעיתון חי ותוסס, שמרבה להתעסק בענייני דיומא וממעט לכתוב על המדע, למגינת לבו של חז"ס. אלא שגם הוא לא יכול היה להתעלם מן הפופולריות העולה של העיתון עקב כתיבתו השופעת של העיתונאי הצעיר, שהפך לעוזרו של חז"ס. בורשה התלוצצו, אומר פיכמן,  שבעיתון "הצופה" יש משוררים בלי חזן ואילו ב"הצפירה" – חזן בלי משוררים.  הוא היה "עיתונאי עליון" מסכים דב סדן, ואילו מרדכי אהרנפריז מודה שסוקולוב יצר תקופה חדשה בעיתונות העברית. הפופולריות של "הצפירה" בניצוחו של סוקולוב הרקיעה שחקים ואף גלשה אל מחוץ לגבולות אירופה.  פלוריאן סוקולוב, בנו של נחום סוקולוב מספר, שכאשר התלווה לאביו במסעותיהם במקומות מרוחקים, כמו דרום אפריקה, התפעל מקבלות הפנים החמות של קוראי "הצפירה", שהיו נרגשים מאוד לפגוש את העיתונאי הידוע.
עם הגידול בתפוצת העיתון, הצליח סוקולוב לשכנע את חז"ס להפוך את "הצפירה" משבועון לעיתון יומי, והחל מה-13 באפריל 1886 החל העיתון להופיע במתכונתו היומיומית החדשה. בקול קורא לקראת השינוי הציג העיתון את יעדיו: "הצפירה היומית תאצור בקרבה את כל החדשות הנכבדות האצורות מכתבי העת היוצאים לאור בשפת המדינה, עניינים מדיניים ועניינים הנוגעים אל משטרי ממשלה, סדרי דת ודין והליכות המסחר ונתיבות חרושת, מעשה ומלאכת מחשבת וכל הידיעות הדרושות לצורכי כל אדם מישראל". הפיכת העיתון ליומון רק סייעה להגדלת תפוצתו, שהגיעה לאלפי מנויים. אלא שחילוקי הדעות והמתיחות שהיו קיימים בדרך טבעית בין העורך ויורשו הפופולרי הגיעו בסופו של דבר לערכאות, ובשנת 1894 נמסרה גם ההנהלה האדמיניסטרטיבית לידי נחום סוקולוב, שהפך להיות העורך והמוציא לאור היחיד של העיתון.
סוקולוב היה אחראי לכך, שהצד הספרותי של ה"צפירה" התפתח בצורה משמעותית. פיליטונים, סיפורים קצרים, שירים ומאמרי ביקורת החלו להופיע בעיתון היומי בצורה סדירה. העיתון בהנהגתו, הפך ליותר ויותר יהודי ופחות ופחות פולני, תוך הצבת המטרה של השימוש בשפה העברית ויצירת אוטונומיה תרבותית יהודית בין דפי העיתון. בראשית תרמ"ט נסגרה "הצפירה" לשלושה חודשים בהוראת הצנזורה, ועם התחדשותו נאלץ העיתון להיות מתון יותר בענייני מדיניות והשקיע אף יותר במדוריו הספרותיים. בין הכותבים בעיתון נמנו: שלום עליכם, יוסף ברדיצ'בסקי, ישראל חיים טביוב, ד"ר שמריהו לוין, נחום סלושץ, י.ל. פרץ, ד"ר יוסף קלוזנר ורבים אחרים.
מקום מיוחד קיבל בעיתון הפיליטון, סוגה שהפכה להיות פופולרית בעיתונות העברית, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19. בסוף שנות השמונים של המאה, החל להופיע במשך כעשר שנים מדור הפיליטונים הקבוע "בראש הומיות", שכתב נפתלי הרץ נימנוביץ, הידוע בשמו הספרותי "הנ"ץ". המדור זכה לפופולריות רבה בקרב הקוראים, ולאחר פרישתו של הנ"ץ, החל סוקולוב בעצמו לפרסם פיליטונים במדורו "משבת לשבת", עליהם חתם בכינוי: אורח לשבת. הפיליטונים סייעו רבות להפיכתה של "הצפירה" לעיתון עממי יותר ונפוץ מאוד בקרב הקהילה.
פולמוסים שונים התנהלו בציבוריות היהודית בתקופה זו של תחיה והתחדשות, ולדברי גלבוע, נתנה "הצפירה" במה הוגנת למחנות השונים ולדעות המנוגדות, כאשר העורך משתדל למצוא את הפשרה ושביל הזהב בין הניצים. ביניהם: הפולמוס החריף בין יל"ג לבין אר"ז (אלכסנדר הלוי צדרבוים, עורך "המליץ"), הפולמוס על מעמד היידיש בספרות בעקבות כתביהם של שלום עליכם וי.ל. פרץ, הוויכוח בין הוצאת אחיאסף (אודסה), שהקפידה על הוצאת ספרים ביהדות לבין "תושיה" שדגלה בהוצאות של ספרים כלליים, הפולמוס בין נורדאו לאחד העם בנושא הציונות המדינית, פולמוס אוגנדה וכדומה. המגמה המתונה שהנהיג חז"ס המשיכה לאפיין את כתב העת גם בימיו של סוקולוב, מעיד יצחק גרינבוים. קורא העיתון לא היה הצעיר שתעה בדרכי החיים וחיפש את דרכו, אף לא המשכיל המקטרג, אלא החסיד המתון דובר העברית שהתעניין בנעשה בעולם. העיתון לא ניסה להחריב עולמות, אלא לדבר רכות, בשכל ובדעת אל השכל הישר. 'הצפירה בעריכתו של סוקולוב הפך לעיתון העברי בה"א הידיעה של אותם הימים.  שום עיתון עברי אחר לא הצליח להפוך לכלי תקשורת המוני מודרני כפי שזכה הצפירה בהנהגתו של נחום סוקולוב.  הוא הפך את הצפירה לסמכות של ממש בקרב יהדות פולין",'' מסכמת הד"ר אלה באואר את פעולתו של נחום סוקולב כעורך עיתון "הצפירה".
תעמולה ציונית ב"הצפירה"
אל הקונגרס הציוני הראשון בא סוקולוב, לא כציר, אלא כעורך של עיתון "הצפירה", שבא לסקר את האירוע החשוב. סוקולוב כבר פרסם מספר מאמרים קודם לכן כנגד הרצל והציונות המדינית שלו, אך מן הקונגרס חזר ציוני. "סוקולוב בא, ראה ונוצח" היטיב ציטרון לתאר את המהפך שחל בגישתו של סוקולוב אל הציונות. מיד לאחר הקונגרס  הפכה "הצפירה", שהייתה קודם נייטרלית בדעותיה ללא כל אידיאל מוצק – לעיתון בעל מצע אידיאי שיש לו כיוון ומורה דרך. בשנת 1899 החל סוקולוב לפרסם את המדור "למרנן ולרבנן" שהכיל כ-40 מאמרים בנושא התנועה הציונית למול היהדות. מטרתו של המדור הייתה לדבר על לבם של החרדים ולפקוח את עיניהם בהקשר הציוני והעולם היהודי המודרני.
לדברי החוקר והעיתונאי פרופ' גדעון קוץ, סוקולוב היה בין היוצרים החשובים של התעמולה וההסברה הציונית, ומהר מאוד הוא הבחין בכוחה של העיתונות לשמש כלי ראשון במעלה עבור מטרה זו. וכך הפך עורך "הצפירה" את העיתון לביטאונה של התנועה הציונית. לאבחנתו של קוץ מצטרפים גם חוקרים אחרים. אין אפשרות לטעות במטרה שהציב לעצמו סוקולוב לאחר הקונגרס הראשון, בו הכיר את הרצל; חלק משמעותי מן המאמרים שלו, ובמיוחד הפיליטונים שלו מעידים על ה"מחשבה חדא" הזו, כפי שהוא כינה אותה, האובססיה הזו שהשתלטה על חייו של סוקולוב, ושמה: הציונות המדינית. "מצמצם אני כל הויתי הרוחנית בנקודה האחת, בנקודת תחית לאומנו..." מתוודה "האורח לשבת", גיבור מדור הפיליטונים הפופולרי של סוקולוב: "משבת לשבת". כך הפכה "הצפירה" לאחת מן הפלטפורמות החשובות בתעמולה הציונית של בנימין זאב הרצל.
עורכים נוספים בהצפירה
ב-1906 פסקה "הצפירה" מלהופיע לתקופה של כשלוש שנים, עקב המצב הפנימי ברוסיה, וסוקולוב עבר לקלן כדי לכהן כמזכיר ההסתדרות הציונית ואף ערך את הביטאון שלה, "העולם". הצפירה התחדשה אמנם בשנת 1910, אך העריכה בפועל עברה כבר לידיים אחרות, על אף ששמו של סוקולוב המשיך להופיע כעורך והוא המשיך להיות משתתף פעיל בעיתון. משנת 1917 נהנה העיתון מתמיכת ההסתדרות הציונית.
עיתון "הצפירה" חדל להופיע סופית באוגוסט 1931 משום שלא נשא את עצמו מבחינה כלכלית. עורכו האחרון של העיתון היה יוסף הפטמן. במהלך השנים האחרונות לקיומו חלו מדי פעם הפסקות ארוכות יותר או פחות בתדירות הופעתו. הן בשל אירועים פוליטיים, והן מסיבות כלכליות.
עורכים נוספים של העיתון היו: דוד פרישמן, פישל לחובר, יצחק גרינבוים, עזריאל נתן פרנק, שמואל רוזנפלד ואחרים.
כותבים נוספים בעיתון היו: ש"י עגנון, דבורה בארון, אורי ניסן גנסין, יהודה שטיינבג, זלמן שניאור, יעקב פיכמן, שמואל פישר ורבים אחרים.
אלן גרינספן
ביוגרפיה
גרינספן נולד ב-1926 בעיר ניו יורק למשפחה יהודית ממוצא הונגרי. הוא למד נגינה על קלרינט בבית הספר ג'וליארד מ-1943 עד 1944, ואחר כך למד באוניברסיטת ניו יורק, שם קיבל תואר ראשון (1948) ושני (1950) בכלכלה. עם תום לימודיו בניו-יורק המשיך גרינספן ללימודים באוניברסיטת קולומביה, אך לא השלים את תוארו. גרינספן זכה לתואר דוקטור בכלכלה מטעם אוניברסיטת ניו-יורק רק בשנת 1977. במהלך שנות החמישים והשישים היה גרינספן אחד החברים הבולטים במה שכונה 'הקולקטיב' - חבורת אינטלקטואלים שהייתה מקורבת מבחינה רעיונית ואישית לאיין ראנד.
בקיץ 1968 נעתר גרינספן להצעה לשמש מתאם מדיניות פנים ארצית במהלך מסע הבחירות לנשיאות של ריצ'רד ניקסון. במקביל, בשנים 1955–1987, אז מונה לתפקיד יושב ראש הבנק הפדרלי, שימש גרינספן נשיא ויו"ר בחברת הייעוץ הכלכלי טאונסנד-גרינספן. בשנים 1974–1977 נטל גרינספן חופשה מתפקידו זה, כדי לשמש בתפקיד יו"ר מועצת היועצים הכלכלים של הנשיא הרפובליקני ג'רלד פורד.
בראש הבנק הפדרלי
זמן לא רב אחרי מינויו לתפקיד יושב ראש הבנק הפדרלי נדרש גרינספן להתמודד עם משבר המניות שפרץ בארצות-הברית בשנת 1987. התמודדותו השקולה והמפוכחת עם המשבר, שלפי הערכתו לא היה אמור להאריך ימים, העניקה לו יוקרה רבה, וסללה את דרכו להארכות כהונתו בעתיד. אל מול המשבר הכלכלי שהתחולל בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים בארצות-הברית, נקט גרינספן עמדה תקיפה של הפחתת שיעור הריבית. הפחתה זו הובילה, החל מאמצע שנות התשעים, לגאות בשוק המניות בוול-סטריט. משנוכח כי הגאות בשוק המניות צוברת תאוצה והופכת לבועה הזהיר גרינספן, במימרה שזכתה לפרסום רב, מפני "התרוממות רוח לא רציונלית" בשוק המניות. גרינספן נהנה אז מתהילה רבה, ונחשב מי שעצם הבעת דעתו עשויה לחולל שינויים של ממש בשוק המניות, אך אזהרתו לא הובילה לשינוי בכיוון בשוק המניות. כיושב ראש מועצת הנגידים דחף אז גרינספן להעלאת הריבית, העלאה שהייתה מן הגורמים שהובילו בסופו של דבר לפקיעת בועת הדוט-קום בארצות-הברית.
בסוף שנת 2000, משנוכח גרינספן כי התפקעות בועת הדוט-קום מובילה למיתון בארצות-הברית נקט היושב ראש צעדים חריפים של הורדת הריבית, אותה הותיר בשפל המדרגה, ברמה הקרובה לאפס, עד לשנת 2004–2005. מדיניות זו של גרינספן הייתה בשורש ההאשמות הרבות שהוטחו בו, עם פרוץ המשבר הכלכלי בשנת 2008, כי לא חזה את העתיד להתרחש ולא נקט צעדים כדי לבלום את התנפחות בועת הנדל"ן. גרינספן, שהצביע במהלך שנות האלפיים על תרומתה של מדיניות משכנתאות מרחיבה של גופים כפאני מיי ופרדי מק, והיה מודע לסכנה האורבת משימוש במכשירים פיננסיים משוכללים, מאן לנקוט צעדים של ממש להעלאת הריבית וגרס, כמוהו כממשיכו, בן ברננקי (משנת 2006) כי הסכנה האורבת מאלו אינה חמורה. מאוחר יותר, בשנת 2008, הכה גרינספן על חטא, אך הבליע את מעורבותו הפעילה במדיניות הריבית והטעים דווקא את התייחסותו מקלת הראש לשימוש במכשירים פיננסיים, כגורם שהייתה לו חשיבות משנית יחסית בהתחוללות המשבר.
אחרי הבנק הפדרלי
מיד עם פרישתו מהבנק הפדרלי, גרינספן יסד חברת ייעוץ כלכלי בשם "גרינספן אסושיאטס". הוא גם קיבל תפקיד כבוד ללא תשלום במשרד האוצר הבריטי. במקביל, גויס גרינספן על ידי חברות כפימקו (Pimco) ודויטשה בנק בתפקידי ייעוץ, כדי להעניק משמו המכובד לחברות פיננסיות אלו. בינואר 2008 גויס גרינספן כיועץ באופן בלעדי לקרן הגידור פולסון. במקביל, חל שינוי דרמטי במעמדו הציבורי של גרינספן. עם פרישתו מתפקידו בראש הבנק הפדרלי נחשב גרינספן ליו"ר המצליח והמשפיע ביותר של הבנק הפדרלי מעודו. המשבר הכלכלי והתפישה הרווחת לפיה מילא גרינספן תפקיד מרכזי בהתחוללותו הובילו לצניחה חדה במעמדו הציבורי ולהצגתו כמי ששיקול דעתו הלקוי תרם לתפיחתן של שתי בועות כלכליות הרסניות.
ארמאביר
ארמאביר (ברוסית: Армави́р) היא עיר במחוז קרסנודאר, רוסיה, הממוקמת על נהר הקובאן. לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, בעיר מתגוררים כ-188,000 תושבים. העיר נחשבת למרכז התעשייתי והמסחרי השני בחשיבותו במחוז.
העיר ידועה כמרכז לתעשיות עיבוד מזון, בניית מכונות ותעשיות עץ.
היסטוריה
האזור היה מיושב לראשונה על ידי אבזים. מאוחר יותר התיישבו באזור גם טטרים טורקים מחאנות קרים. כתוצאה ממלחמת הקווקז נאלצו האבזים הנותרים להגר מדרום רוסיה לאימפריה העות'מאנית. יש הטוענים כי ארמאביר היא גם חלק מהארץ ההיסטורית של הצ'רקסים.