cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הומופוביה בישראל
גילויי הומופוביה סביב מצעדי הגאווה
במצעד הגאווה והסובלנות בירושלים שהתקיים ב-1 ביולי 2005, דקר ישי שליסל, חרדי בן 30, באמצעות סכין שלושה משתתפים ופצע אותם באופן בינוני. שליסל טען במשפטו כי בא "לרצוח בשליחות השם", הורשע בניסיון רצח ונידון ל-10 שנות מאסר בפועל ולתשלום 280,000 ש"ח לקורבנות. התקיפה שביצע שליסל הייתה ביטוי קיצוני של העוינות והטינה שהופגנו כלפי הצועדים במצעד, שהתקבלו לאורך מסלולו בחרפות ובגידופים ובהשלכת שקיות שתן. ביטויי תמיכה במעשהו של שליסל גררו אחריהם תגובות הומופוביות נוספות. כך לדוגמה הוגשה בשנת 2011 תלונה למשטרת ישראל בדבר הסתה לרצח נגד אתר "תנועת הימין האמיתי" שפרסם את סרטון הדקירה תחת הכותרת "הרב ישי שליסל שליט"א דוקר הומואים במצעד המחלה".
בנובמבר 2006 התגלה ביישוב עלי מטען חבלה, שאליו הוצמד שלט ובו נכתב: "סדומאים החוצה". חבלנים פוצצו את המטען באופן מבוקר, והמשטרה העריכה כי הוא הוכן על רקע מצעד הגאווה בירושלים. באותה השנה חולקו בשכונות החרדיות בירושלים מנשרים הקוראים לרצח הומוסקסואלים תמורת פרס כספי ומנשרים הכוללים הסברים ליצירת אמצעי חבלה לפגיעה בצועדים, ובו הסבר כיצד להכין אמצעי חבלה על מנת לפגוע במשתתפים במצעד הגאווה בעיר.
בינואר 2008 דנה ועדת חוקה, חוק ומשפט בהצעת תיקון לחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, שלפיה לא יתקיימו יותר מצעדים של קהילת הלהט"ב בעיר. במהלך הדיון אמר חבר הכנסת נסים זאב מש"ס כי "יש לטפל בהומואים כמו שוועדת החוקה טיפלה במחלת שפעת העופות", ודבריו עוררו סערה בקרב משתתפי הדיון וביקורת ציבורית קשה. שנה לאחר מכן, בהפגנה שהתקיימה בתל אביב, סמוך למקום הרצח בברנוער, הניפו המפגינים שלטים בגנותו בהם נכתב: "נסים זאב - יש לך דם על הידיים" בעקבות אמירתו זו.
במצעד הגאווה באילת שנערך ב-15 במאי 2009 אירעו מספר תקריות הומופוביות על רקע נטייתם המינית של הצועדים כאשר במהלך המצעד נקראו קריאות גנאי והושלכו על הצועדים ביצים. כמו כן אדם אחד הותקף על רקע נטייתו המינית ופונה לבית חולים. במצעד הגאווה בירושלים שנערך ב-2010 תקפו נערים שני צעירים וגרמו להם לחבלות. התוקפים נמלטו תוך שהם צועקים "מוות להומואים, להרוג את כולכם".
במצעד שנערך בירושלים ב-30 ביולי 2015, דקר ישי שליסל, כחודש לאחר ששוחרר ממאסר על עבירה דומה, שישה משתתפים, בהם שירה בנקי, בת ה-16, שנפטרה מפצעיה.
ב-29 בספטמבר 2015, נשאל הרב שלמה משה עמאר, רבה של ירושלים ולשעבר הרב הראשי לישראל, על המאבקים בעיר בסוגיית הצניעות. בתשובתו, לאחר גינוי לרצח שביצע שליסל חודשיים לפני כן, אמר: "ירושלים אחרי הכל, היא במצב יחסית טוב, אפשר לומר מכל ערי הארץ. המצב עדיין טוב. אני מאמין שתופעה כזאת תתמעט ותתבטל מאליה. ישתקע הדבר ולא יהיה בעזרת ה', כי רוב ככל הציבור נגעל מזה ומואס בזה. הם מנסים היום לתת לזה לגיטימציה גם על ידי מקומות רשמיים כמו בית המחוקקים ובבתי המשפט, אבל זה לא דבר טבעי, לא דבר נורמלי, התורה קראה לזה תועבה ובוודאי אנחנו צריכים למצוא את הדרכים הנכונות איך להילחם בצורה יותר מחושבת".
ב-2016 המשטרה אישרה לקיים את מצעד הגאווה בבאר שבע ברחוב הראשי של העיר, שדרות רגר, אולם בתחילת יולי 2016 האישור בוטל עקב חשש לירי על הצועדים. בעקבות כך החליטו המארגנים לבטל את המצעד ובמקומו לערוך מפגן מחאה מול העירייה, בו השתתפו כ-2,500 משתתפים.
ביולי 2016 נאמרו או צוטטו מספר התבטאויות של רבנים בגנות הומוסקסואלים. כך לדוגמה, הרב יגאל לוינשטיין בהרצאה ב"כנס ציון וירושלים" כינה אותם "סוטים" וטען שהם 'נכנסו לצבא בכל הכוח', באמצעות הרצאות, הצגת סרטים ונידוב חיילים על ידי הצבא. דבריו ספגו ביקורת מפי מספר רבנים בציונות הדתית ופוליטיקאים. בעקבות הביקורת, כ-300 רבנים בציונות הדתית חתמו על מכתב תמיכה פומבי ברבנים, לפיו: "האהבה כלפי כל אדם מישראל והחובה לנהוג בכל אדם בכבוד, אינן יכולות לשמש סיבה לסילוף האמת ההלכתית או ל'עיגול פינות' ביחס למעשים אסורים." מאידך, יושב ראש הסתדרות הפסיכולוגים בישראל כתב בשם ההסתדרות גילוי דעת המתנגד ומוחה על הצגת להט"ב כסוטים או כזקוקים לטיפול פסיכולוגי, בנימוק שהצגה זו מנוגדת ל"עמדה המקובלת על הגופים המובילים בתחום בריאות הנפש בעולם ובארץ".
באוגוסט 2021 טען ח"כ בצלאל סמוטריץ' מסיעת הציונות הדתית כי הגל הרביעי של הקורונה נגרם בגלל מצעד הגאווה שנערך ב-25 ביוני בתל אביב. במשרד הבריאות דחו את הדברים, ואמרו כי הגורם לתחלואה הוא ישראלים שחזרו מחו"ל ולא הקפידו על בידודים וכי במוקדי ההתפרצות היו בנימינה ומודיעין בהם כלל לא נערך מצעד. שרים וח"כים מחו על דבריו של סמוטריץ'.
עמדתו הרשמית של צה"ל
באוגוסט 1983 פנתה יו"ר האגודה לזכויות האזרח, ד"ר רות גביזון לראש אכ"א בצה"ל בעקבות פרסום בעיתון על כך שחוזהו של קצין הותר בעקבות תלונה של אשתו על נטיותיו ההומוסקסואליות. ראש אכ"א, תא"ל עמוס ירון, השיב באוקטובר 1983 כי נטיות הומוסקסואליות אינן מונעות מחייל שירות צבאי.
חודש לפני תשובת ראש אכ"א, בספטמבר 1983, נכנסה לפקודות מטכ"ל הוראת קבע שכותרתה "שירות הומוסקסואלים בצה"ל". הפקודה קבעה כי שיבוצם של חיילים הומוסקסואלים מוגבל בגין נטייתם המינית משום שזו עלולה להוות סיכון ביטחוני (בדומה ל"בהלת הלבנדר" בארצות הברית). בחוברת ההנחיות הבסיסית למאבחנות הפסיכוטכניות בצה"ל אופיינה ההומוסקסואליות כסטייה מינית, וכרכה בינה לבין נשיות ובעיות בבריאות הנפש. המאבחנות הונחו כי כאשר עולה חשד לנטיות הומוסקסואליות, יש לבחון את התאמת המועמד לשרת ביחידת שדה. במהלך השנים נעשו שינויים אחדים בפקודות אלו להם היה אחראי במישרין פרופ' עוזי אבן.
הוראות הקבע של שנת 1983 קבעו עוד כי כל מפקד יחידה שנודע לו כי חייל ביחידתו הוא הומוסקסואל – נקרא להפנותו למרכז בריאות הנפש ובמקביל לדווח לגורמי ביטחון שדה הנוגעים בדבר. אלו יכלו להחליט על אחת משלוש החלטות: לשחרר את החייל, לשים הגבלות על שיבוצו או לערוך תחקיר ביטחוני מקיף בהתאם לתפקיד אליו מיועד. הפקודה קבעה עוד כי חייל הומוסקסואל לא יישרת בתפקידי "סוד מועדף", בקהיליית המודיעין ובתפקידי הצפנה והסתרה, וכי חייל שהועלה "חשד סביר" כי הוא בעל נטייה הומוסקסואלית יימצא בפיקוח ביטחוני כל תקופת שירותו הסדיר בצה"ל.
בשנת 1998 בוטלה כליל הוראת הקבע ומאז אין בצה"ל כלל פקודות הנוגעות במישרין להומוסקסואלים ואין אפליה רשמית על רקע נטייה מינית. ב-2004 פרסם הרמטכ"ל משה יעלון פקודת יום המחדדת את הצו המוסרי של צה"ל בנושא שמירת כבוד האדם.
בשנת 2001 הוציאה עמותת "המועצה הפוליטית לזכויות הגייז בישראל" דו"ח הסוקר את נושא המאבק הלהט"בי בישראל בתחומים שונים. בפרק שיוחד לצה"ל, דרשה המועצה התנצלות על היחס המפלה בו נהג הצבא בהומואים ולסביות עד לשנת 1993, אז התקבלה הוראה האוסרת על אפליה בגיוס לצה"ל ובשירותם של הומואים: "על צה"ל לפרסם הודעת התנצלות חד משמעית הקובעת כי רדיפתם של הומואים ולסביות במסגרת המדיניות שנקבעה בצה"ל היא בבחינת מעשה פסול מוסרית וללא כל הצדקה ואחיזה במציאות", נכתב בדו"ח.
אקלים השירות
מחקר שנערך באוקטובר 2006 מצא כי הסביבה הצבאית רוויה באלימות מילולית הומופובית. חיילים הומו-לסבים דיווחו על רמת חשיפה גבוהה לאלימות מילולית במקומות שונים בבסיס. לטענתם ההווי הצבאי רווי בביטויי גנאי כלפי הומוסקסואליות המתבטאים בבדיחות ובשירים המגנים את ההומוסקסואליות כמביישת, בלתי ראויה או פחותת-ערך ובכך משפילים את ההומוסקסואל ומדירים אותו מחוץ למחנה הנורמלי, התקין והבריא. החיילים דיווחו על משאבי תמיכה מוגבלים ועל תחושת אי-נוחות לשוחח על הנושא עם בעלי תפקידים בצבא על נושאים הקשורים לנטייתם המינית.
בספטמבר 2005 הגישה חיילת בגדוד קרקל של הנח"ל קבילה לנציב קבילות החיילים ותלונה למצ"ח, שלפיהן חבריה ליחידה התעללו בה והשפילו אותה על רקע נטייתה המינית, בעוד המפקדים ואנשי הסגל מתעלמים מהמקרים גם לאחר שדיווחה עליהם בפניהם. נציב קבילות החיילים קבע כי "אירוע כה חריג עלול להתרחש ביחידה צבאית כלשהי, רק בהתקיים אקלים חברתי ופיקודי מסוימים שיאפשרו לאירועים מעין אלה להתרחש" – והטיל את האחריות על מפקד הגדוד. באותו הדו"ח ובדו"ח שיצא שנה לאחר מכן התפרסמו תלונות נוספות וצוין כי חלה עלייה בתלונות אלה. דוגמה אחרת היא מקרה מאפריל 2011, אז חייל במהלך הטירונות יצא מהארון בפני חבריו, ושלושה מהם בתגובה השפילו אותו, התעללו בו והטרידו אותו מינית בתגובה לכך.
במשטרת ישראל
במרוצת השנים פורסמו תלונות של חברי הקהילה הלהט"בית לפיהן הופלו על ידי משטרת ישראל. ב-2018, תלונות בדבר הומופוביה במשטרה ובשב"ס היוו כ-2% מהתלונות בדוח "מצב הלהטופוביה בישראל" של האגודה למען הלהט"ב בישראל.
הומופוביה במערכת החינוך
המחקר הראשון בישראל שבחן את מצבם והתנסויותיהם של תלמידים הומואים, לסביות וביסקסואלים במערכת החינוך בישראל נערך בשנת 2004 וממנו עלה כי השימוש במילה "הומו" ככינוי גנאי הוא גבוה מאוד ונפוץ בכל חלקיו של בית הספר (דווח על ידי 62% מהתלמידים), והערות הומופוביות אחרות נאמרות גם על ידי מורים. הממצא העיקרי של המחקר היה כי על אף שהערות הומופוביות וגילויי אלימות על רקע נטייה מינית נעשות בנוכחות מורים, הם נוטים כמעט שלא להגיב כלל. ממצאי הדו"ח הוצגו בכנסת בפני ועדת החינוך, התרבות והספורט, במסגרת דיון בנושא "התייחסות מערכת החינוך לקהילה ההומו-לסבית".
מחקר נוסף נערך בשנת 2008, והוא קבע כי למרות השינויים שחלו במערכת החינוך בשנים שעברו, לא נמצאו הבדלים ניכרים באקלים החינוכי בין השנים. אף על פי שאלימות מילולית נמצאה במחקר הנוכחי כסוג האלימות וההטרדה הנפוצה, שיעורים גבוהים יחסית של תלמידים חוו אלימות פיזית והטרדה מינית על רקע נטייתם המינית. בנוסף, הממצאים הראו כי התלמידים אינם רואים בצוות החינוכי כתובת לשיתוף, התייעצות וסיוע בנושאים הקשורים לנטייה מינית. ממצאי המחקר וההשוואה בין ממצאיו למחקר משנת 2004 הוצגו בכנס האגודה לחינוך השוואתי שנערך בשנת 2008 באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
במחקר אשר נערך בישראל בשנת 2009, רואיינו 20 משתתפים – הומואים, לסביות וביסקסואלים בטווח הגילאים 15–18. מטרתו הייתה ללמוד על החוויה הבית-ספרית של נוער להט"ב מתוך זווית ראייתו הסובייקטיבית, בהתבסס על המשמעויות שהוא יוצק לתוכה. במחקר נמצא כי החוויה הבית-ספרית של תלמידים אלה מאופיינת הן בדחק של מיעוט והן בפיתוח עמידות מפניו. במילים אחרות, בהיעדר משאבי תמיכה בבתי-הספר בישראל גם מתבגרים רבי תושייה וסתגלניים יתקשו להתמודד עם הומופוביה על כל היבטיה. בה-בעת, כאשר הצרכים הדיפרנציאליים של תלמידים הומואים, לסביות וביסקסואלים מקבלים מענה הולם ומקיף, החוויות וההתנסויות שלהם בבית-הספר דומות במידה רבה לאלו של בני גילם.
בשנת 2014 נכנס לתוקפו תיקון לחוק זכויות התלמיד, האוסר על אפליה בשל נטייה מינית.
לפי מחקר משנת 2017 עמותות הסיוע הקהילתיות (כגון איגי), מתפקדות כ"בלמי לחץ" בכך שהן מפחיתות את ההשפעות המזיקות של בריונות הומופובית בבית הספר על הרווחה הנפשית של בני נוער להט"בים מרקעים חברתיים ולימודיים מגוונים. ממצאי המחקר מדגישים את הצורך בהתערבות בית-ספרית של גילוי מוקדם וסיוע, במטרה ליצור דיאלוג משמעותי בין תלמידים הטרוסקסואליים לבין תלמידים להט"בים.
במגזר הערבי
ב-2020 הודיעה חברת הטחינה "אל-ארז", כי היא תתרום כסף לאגודה למען הלהט"ב להקמת קו סיוע וקשב ללהט"ב בערבית. הייתה זו הפעם הראשונה שחברת מזון ישראלית בבעלות ערבית הביעה תמיכה פומבית בקהילה הגאה. בעקבות זאת עלו קריאות בחברה הערבית-ישראלית להחרים את החברה.
ב-2023 נרצחה שרית אחמד שקור, צעירה בת 18, על רקע הומופובי. לפני הרצח זכתה אחמד שקור לאיומים ממשפחתה בשל נטייתה המינית.
פעילות נגד הומופוביה
בשנת 2006 צוין בישראל לראשונה היום הבינלאומי נגד הומופוביה לצד כ-50 מדינות נוספות בשם הבנ"ה - מונח שנבחר מתוך תפישה לפיה יש להדגיש את המסר החיובי (בעד הבנה, סובלנות, פלורליזם), ומתוך תפיסה לפיה רוב גילויי ההומופוביה, הלסבופוביה, הטרנספוביה והביפוביה נובעים מבורות ומפחד ולא רק משנאה. במהלך היום התקיימו 25 פעילויות שונות ברחבי הארץ, בהן השתתפו פעילים ואישי ציבור. מאז מצוין בישראל היום הבינלאומי נגד הומופוביה בכל שנה, והוא מלווה בפעילויות שונות.
בעקבות אירוע ירי בבית אגודת הלהט"ב בתל אביב, שכֻוון כלפי בני נוער שהשתתפו באירוע "נוער גאה", הושק בשנת 2009 קמפיין קולנועי הסברתי נגד הומופוביה בישראל שמטרתו לעודד סבלנות ושוויון בחברה.
קו הקשב והמידע יש עם מי לדבר של אגודת הלהט"ב משמש מזה שנים רבות כמקור מידע ותמיכה לנפגעי הומופוביה. בנוסף למתן אוזן קשבת פועל הקו בשיתוף המחלקה המשפטית של האגודה לסייע לפונים.
במאי 2011 הודיעו חברי הכנסת ניצן הורוביץ (מרצ) ונינו אבסדזה (קדימה) על הקמת שדולה חדשה בכנסת, שתתמקד במאבק בהומופוביה וטרנספוביה. זו הפעם הראשונה בישראל בה תעסוק הכנסת באופן קבוע בטיפול בנושא, ולא רק במסגרת דיונים מיוחדים או במסגרת הוועדה לקידום מעמד האישה המקיימת דיון בנושאי הקהילה מדי שנה, ביום הגאווה.
בפברואר 2015 התקיימה לראשונה הפגנת נוער נגד הומופוביה, בה השתתפו מאות בני-נוער ומחו כנגד התבטאויות הומופוביות שנאמרו במערכת הפוליטית לקראת הבחירות. להפגנה הגיעה שרת הבריאות, יעל גרמן, והח"כים מיכל רוזין ואיתן כבל. ההפגנה נערכה בעזרת איגי, ארגון הנוער הגאה.
הפיגוע במלון פארק
הפיגוע במלון פארק, הידוע גם כטבח ליל הסדר, היה פיגוע התאבדות בשליחות החמאס שבוצע במלון פארק בנתניה בליל הסדר תשס"ב, 27 במרץ 2002. בפיגוע נרצחו 30 ישראלים ונפצעו 160. מבחינת מספר הנפגעים והנרצחים, זהו פיגוע ההתאבדות הקשה ביותר בהיסטוריה של ישראל. הפיגוע נחשב למניע העיקרי ליציאה למבצע חומת מגן.
רקע
הפיגוע היה חלק מהאינתיפדה השנייה שתחילתה בספטמבר 2000. מאפיינה העיקרי היה הצלחת ארגוני הטרור הפלסטיניים להביא לגל פיגועים חסר תקדים בהיקפו ובחומרתו, שבוצעו בידי כל ארגוני הטרור הפלסטינים ואף בידי נשים וילדים. פיגועי ההתאבדות גרמו למאות הרוגים ואלפי פצועים בישראל. באינתיפאדה נרצחו למעלה מ-1,000 ישראלים (רובם הגדול אזרחים) ונפצעו כ-6,000.
החל מאמצע ינואר 2002 הטרור שוב גבר והגיע לשיאו בחודש "מרץ השחור" שבו נרצחו למעלה מ-135 ישראלים בפיגועי התאבדות שהתרחשו בתדירות יומיומית: ב-2 במרץ נרצחו 11 אזרחים בשכונת בית ישראל בירושלים, למחרת נרצחו 7 חיילים ו־3 אזרחים ליד עפרה, ב-7 במרץ נרצחו 5 מתלמידי המכינה בעצמונה, ב־9 במרץ נרצחו 11 בפיגוע בקפה מומנט בירושלים ועוד שניים בטיילת בנתניה, ב-20 במרץ נרצחו 7 בפיגוע התאבדות באוטובוס ליד מוסמוס והשיא היה בפיגוע במלון פארק בנתניה ב-27 במרץ שבו נרצחו 30 איש. בסה"כ אירעו ב-27 הימים הראשונים של מרץ 23 פיגועים בישראל.
כוונה להוסיף ציאניד
במסגרת ההכנות לביצוע הפיגוע ביקש עבאס א-סייד מאחיינו טארק ע'אנם אחמד זידאן לסייע בהכנת חומר כימי שיסייע לגרימת נפגעים רבים בפיגוע. טארק זידאן, שהועמד לדין בישראל ונדון ל-6 שנות מאסר, למד רוקחות בירדן וגויס לחמאס. בשנת 1997 הוא התבקש על ידי החמאס לבצע מחקר על שילוב חומרים וגזים בפיגועי טרור. זידאן ביצע מחקר שעסק בגז עצבים וגז כלור וקנה במסגרת זאת 4 ק"ג רעל ציאניד. את תוצאות מחקרו ואת רעל הציאניד הוא העביר לידי החמאס בקיץ 1997 ואף קיבל איגרת מהחמאס בחו"ל בה הוסבר לו על אופן השימוש ברעל הציאניד והגברת האפקטיביות שלו. בפברואר 2002 ביקש ממנו עבאס א-סייד להעביר לידיו בקבוק ציאניד שהיה בידו על מנת שישמש לפיגוע רב נפגעים. זידאן העביר לו את הרעל. אפשרות השימוש בציאניד נשקלה במסגרת ההכנות לפיגוע במלון "פארק" אך בסופו של דבר לא נעשה בו שימוש. לאחר הפיגוע מסר עבאס א-סייד לאחיינו, כי בדעתו להשתמש בקרוב בציאניד בפיגוע אותו הוא מתכנן לבצע.
בחירת זירת הפיגוע
ב-27 במרץ, ערב פסח, בסביבות השעה 14:00 יצאו עודה, המחבל המתאבד, ופתחי ח'טיב, הנהג, מהדירה בטולכרם ונסעו לכפר נזלת עיסא. משם ברכב אחר נסעו לכיוון הרצליה בחיפוש אחר מקומות הומי אדם. משלא מצאו בהרצליה מקום להרוג בו אנשים רבים הם נסעו לתל אביב וגם שם התאכזבו. במשך כ-4 שעות הם חיפשו יעד לביצוע הפיגוע ולא היו מודעים לכך שבאותו היום חל ליל הסדר, שכן מרבית הישראלים חוגגים את החג בקיום ליל הסדר בביתם. בדרך סיפר עודה לפתחי ח'טיב כי הוא מכיר את נתניה מאחר שהרבה לעבוד בה בעבודות מזדמנות בהיותו שוהה בלתי חוקי, והשניים נסעו לשם. הם פנו בנתניה לכיוון מערב וירדו מהרכב בסמוך למלון "פארק". המקום, שהמה אנשים שסעדו בליל הסדר, התאים למטרתם.
הפיגוע
הפיגוע בוצע ב-27 במרץ 2002, שבו נחוג ליל הסדר תשס"ב. מלון פארק בנתניה ערך כמדי שנה סדר פסח ל-250 אורחים בחדר האוכל שבקומת הקרקע של המלון. רוב האורחים היו קשישים שלא יכלו לקיים את הסדר בביתם. המחבל נכנס למלון סמוך לשעה 19:15 מבלי שהמאבטח בדק אותו, וחצה את הלובי לכיוון חדר האוכל. עדי ראייה סיפרו שהמחבל הסתובב בתוך הלובי של המלון כשהוא מחופש לאשה, לבוש מעיל שלושת רבעי שחור פתוח, נעלי נשים, פאה עם שיער בלונדיני ארוך, משקפיים צהובים, וידיו בכיסים כאילו הוא מאוד נינוח. בעיני חלק מהעדים הוא נראה חשוד, משום שהיה לבדו, בעוד מרבית האורחים היו עם משפחות. לאחר שהגיע למרכז האולם שלח ידו למתג ההפעלה והפעיל את המטען.
הפיצוץ היה רב עוצמה וגרם להרס רב בחדר האוכל ובבית המלון. חלקים מהתקרה האקוסטית קרסו. 19 בני-אדם נהרגו במקום ו-160 נפצעו. מאוחר יותר מתו מפצעיהם הקשים אחד עשר אנשים נוספים. ההרוגה הצעירה ביותר הייתה בת 20 והמבוגרת ביותר בת 90. בפיגוע נרצחו מספר זוגות נשואים, וכמו כן אב ובתו. כשליש מהנרצחים היו תושבי נתניה. אחת ההרוגות הייתה יהודייה משוודיה שבאה להתארח בארץ לרגל החג. 11 מהנרצחים היו ניצולי השואה.
תגובות בעולם
מנהיגי העולם גינו את הטבח כאקט טרוריסטי. נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, אמר כי "הרציחות האכזריות שנעשות בדם קר חייבות להפסק, אני קורא לך מר ערפאת ולרשות הפלסטינית לעצור את הרציחות, בגלל שישנם אנשים במזה"ת שיעדיפו לרצוח מאשר לחיות בשלום". מזכיר המדינה קולין פאוול אמר כי "זה זמנו של ערפאת לדבר עם עמו". מזכ"ל האו"ם קופי אנאן אמר שהמתקפה חסרת הלב היא דוגמה מזעזעת במיוחד לטרור, והיא פוגעת באינטרס הפלסטיני.
תגובת ישראל
בישראל נתפס הטבח במלון פארק (שהיה פיגוע ההתאבדות מספר 53 של האינתיפדה השנייה) כשיאו של חודש עקוב מדם, שבו נרצחו למעלה מ-135 ישראלים בפיגועים. בעקבות הפיגוע החליטה ממשלת ישראל על גיוס חירום של 20,000 חיילי מילואים (באמצעות "צו 8") ופתיחת מבצע חומת מגן, שהיה מבצע רחב היקף של צה"ל בשטחי יהודה ושומרון שהתרחש בין 29 במרץ ל-10 במאי 2002. מטרתו העיקרית של המבצע הייתה לפגוע ב"תשתיות הטרור" הפלסטיני ולעצור את גל הפיגועים שהתעצם. בפועל צה"ל הרס גם את רוב התשתית הארגונית של הרשות הפלסטינית באיו"ש. במסגרת המבצע גויס סדר כוחות רחב היקף של יחידות חי"ר, שריון והנדסה קרבית במילואים, סדר כח מגויס שלא היה כמוהו מאז תום מבצע שלום הגליל. המבצע הוכתר בהצלחה וסימן נקודת מפנה באינתיפאדה השנייה, נקודה שלאחריה פחתו מאוד פיגועי הטרור ומספר האבדות הישראלי.
תגובות ברשות הפלסטינית
בשנת 2003 מימנה הרשות הפלסטינית טורניר כדורגל בשם "טורניר השהידים של טולכרם בכדורגל - אליפות השהיד עבד אל-באסט עודה". בסקר שנערך, 71% מהנשאלים הפלסטינים אמרו שזה "דבר טוב" שהטורניר נקרא על שמו של המחבל.
גורל מתכנני הפיגוע ומבצעיו
ישראל פעלה ללכידת מתכנני הפיגוע והשותפים להוצאתו אל הפועל. חלקם נלכדו ונדונו למאסר, וחלקם נהרגו:
הנצחה
ברמת השרון, ששניים ממייסדיה, אליעזר ויהודית קורמן, נספו בפיגוע, הוקמה אנדרטה בשם "הזעקה לשמים", לזכר חללי הפיגוע. למרגלות האנדרטה מונחות 30 אבנים, לזכר 30 חללי הפיגוע.
בלובי של מלון פארק יש פינת זיכרון קטנה למנכ"ל המלון.
משה פרסטר
משה פרסטר (נולד ב-14 באוגוסט 1963) הוא קומיקאי ושחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
א"ס בייאט
אַנְטוֹנְיָה סוּזָן דָאפִי (באנגלית: Antonia Susan Duffy; נולדה ב-24 באוגוסט 1936) היא סופרת ומשוררת אנגלייה, הידועה בשם העט א"ס בָּיָאט (A. S. Byatt).
משה פרסטר
ביוגרפיה
פרסטר נולד וגדל בנהריה להורים ממוצא רומני. למד תיאטרון באוניברסיטת תל אביב. את דרכו בתעשיית הבידור החל במופע "עלילות משה בעיר הגדולה" לצד טל פרידמן אותו הכיר בלימודיו באוניברסיטה. המופע הוצג בשנת 1988 ואף זכה להצלחה גדולה ול-700 הופעות בשש שנים, רכש קהל מעריצים והשפיע על קומיקאים ישראלים רבים. במקביל העלו פרסטר ופרידמן בפסטיבל עכו את המופע "משחק המטקות האחרון".
א"ס בייאט
ביוגרפיה
בייאט נולדה בשם אנטוניה סוזן דראבל בעיר שפילד שבאנגליה. היא בתם של הפרקליט ג'ון פרדריק דראבל וקתלין מארי בלור. יש לה שתי אחיות צעירות ממנה, האחת, הסופרת מרגרט דראבל, והשנייה, ההיסטוריונית הלן לנגדון. היא למדה ב"מאונט סקול" בעיר יורק, בקולג' ניוהאם בקיימברידג', במכללת ברין מאר (Bryn Mawr) בפנסילבניה שבארצות הברית ובקולג' סומרוויל באוניברסיטת אוקספורד. ב-1959 נישאה לאיאן בייאט (לימים סר איאן בייאט).
משה פרסטר
ביוגרפיה
בתחילתו של ערוץ 2 הופקו שתי תוכניות בהשתתפות טל ומשה, עדיין כצמד, "המופע של טל ומשה" ו"צפדינה מארחת".
מופע הסטנד-אפ "במיטה עם משה" הוצג בין היתר בקאמל קומדי קלאב.
א"ס בייאט
ביוגרפיה
ספרה הראשון של בייאט, "צל השמש" (The Shadow of the Sun), יצא לאור ב-1964, והוא עוסק בנערה הגדלה בצלו של אביה השתלטן. אחריו ב-1967 יצא לאור הספר "המשחק" (The Game), העוסק ביחסים בין שתי אחיות. הספר הבא היה "Virgin in the Garden" משנת 1978, שהוא הראשון בסדרה של ארבעה ספרים על אודות בני משפחה ביורקשייר. ספרי ההמשך הם "Still Life" (1985), שזכה בפרס "עט הכסף" של הוצאות הספרים פן/מקמילן, והספר "Babel Tower" (1996). הספר הרביעי בסדרה הוא "A Whistling Woman" (2002). רביעיית הספרים מתארת את בריטניה באמצע המאה העשרים, דרך סיפור חייה של פרדריקה, צעירה אינטלקטואלית הלומדת באוניברסיטת קיימברידג' בתקופה שמספר הנשים שלמדו שם היה קטן מאוד יחסית למספר הגברים. אחרי כן היא מתוארת כגרושה עם ילד קטן, המנסה לבנות את חייה בלונדון. העלילה בספר "A Whistling Woman" מתרחשת בשנות השישים, ועוסקת בחלומות המהפכניים והאוטופיים של אותה תקופה. ב-1993 יצא הספר "סיפורי מאטיס" (The Matisse Stories), ובו שלושה סיפורים שכל אחד מהם מתאר ציור מאת אנרי מאטיס, שמהווה השראה לבייאט.
משה פרסטר
ביוגרפיה
פרסטר שיחק בהצגות הילדים והנוער "חסמבה" בתפקיד עוזי הרזה, וב"פוקהונטס" בתפקיד עוזרו האישי של המושל.
א"ס בייאט
ביוגרפיה
הרומן הידוע ביותר שלה, "Possession", זכה ב-1990 בפרס בוקר. ברומן מתוארים שני אקדמאים בני זמננו העושים מחקר על שני משוררים בני המאה התשע עשרה, וההקבלה שבין היחסים המתפתחים בין שני הזוגות. הספר ראה אור בעברית בשם "רכוש רדוף".
משה פרסטר
ביוגרפיה
ב-1996 הוציא יחד עם האחים גלוזמן את משחק המחשב "תככי הרייטינג". קווסט שעקב אחרי אלימלך אגוז, בלש (אותו דיבב פרסטר), שיוצא לנופש בבית המלון "נופי חדרה", שבו מתבצע רצח ביזארי. באותה שנה השתתף בשירו של שלמה ארצי "אור בקצה המנהרה" (מתוך האלבום "שניים").
בשנים 1997–2006 היו רוב תפקידיו הטלוויזיוניים קומיים, כגון בתוכנית "קוץ" עם איתי שגב, נצח בסדרה "אסתי המכוערת", העוזר בסדרה "השמיניה" ומדען בתוכנית "האוניברסיטה הקטנה" בערוץ הילדים.
פרסטר כתב ושיחק בהצגת היחיד "איש הפלדה משכונת כצנלסון" (על פי ספרו של אמיר גוטפרוינד "שואה שלנו") שזכתה בפרס המחזאי/מעבד בתיאטרונטו 2007. באותה שנה גילם פרסטר את דמותו של זרח בובובסקי, מנהל שותף בתיכון "אביבים" בעונה השלישית של סדרת הדרמה היומית "ראש גדול" לצד איציק כהן.
א"ס בייאט
ביוגרפיה
שניים מספריה עובדו לסרטי קולנוע, האחד, "Possession", יצא לאקרנים בשנת 2002 (הסרט נקרא בעברית "מכתבי אהבה"), והשני, "מלאכים וחרקים" — בשנת 1995. נוסף לעבודותיה כסופרת וכמשוררת, כתבה היא גם עבור המגזין הבריטי "Prospect" ועבור עיתון "הגרדיאן".
ב-1969 התחתנה עם בעלה השני פיטר דאפי, ונולדו לה ארבעה ילדים. אחד מילדיה נהרג בתאונת דרכים בגיל 11, עליו כתבה את השיר 'Dead Boys'.
ב-1990 קיבלה את תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE), וב-1999 את התואר דיים מפקדת (DBE), והיא זכאית להוסיף לשמה את התואר דיים.
משה פרסטר
ביוגרפיה
כתב את המונוגרמה "בגדי חורף אבא" שעלתה בפסטיבל תיאטרונטו 2012, עבורה זכתה השחקנית הילה מצקר-הלוי בציון לשבח על משחקה. באותה שנה השתתף לצד ידוענים נוספים בתוכנית "הישרדות VIP". בנוסף העלה גם מופע סטנד-אפ שכתב, "משה פרסטר - המציאות".
פרסטר השתתף בסרטוני היוטיוב של חברת "שרוטונים", כגון "גמבה סטייל" (פארודיה על "גנגנם סטייל"), בקליפ לפסח "זה לא כהלכתו" וב"פרסטר קיס", פארודיה על "First kiss".
ב-2014 הוציא את הנובלה הדיגיטלית "הכי טוב יהיה לברוח", בהוצאת "בוקסילה".
בינואר 2015 התאחד פרסטר באופן חד-פעמי על הבמה עם טל פרידמן, במסגרת "ערב של צחוק בריא", ערב התרמה מיוחד למען "מרכז טל לרפואה אונקולוגית אינטגרטיבית".
בשנת 2019 השתתף בסרט הקומי "בזמק".
משנת 2020 משתתף בסדרת הטלוויזיה "קופה ראשית", בתפקיד מוש, בן זוגה של שוני. באותה שנה השתתף בעונה השנייה של הסדרה "שב"ס", בתפקיד פינקי.
ב-2021 חזר לגלם את דמותו של אלימלך אגוז בחידוש למשחק המחשב הישראלי "פיפוש". באותה שנה היה אחד התסריטאים בסדרה "לבד בבית", בכאן חינוכית.
ב-2022 השתתף במחזמר "מערבון בלירה" וכן גם בסדרה "לצאת ולטייל ברכבת ישראל" בכיכובו של חיים אוסדון, בתור שרוליק המדריך. באותה שנה שיחק את דמותו של הסאונדמן ויצמן בסרט "אוהב אותך צ'ארלי", בבימויי של שי כנות.
פעילויות נוספות
מקיים סדנאות משחקי תיאטרון לנוער, סדנאות מקצועיות לתלמידי מגמת תיאטרון בבתי ספר, בשם "סלפי עם משה". מעביר סדנאות הומור לאוכלוסיות עם צרכים מיוחדים.
חיים אישיים
פרסטר היה נשוי פעמיים (אשתו הראשונה היא האוצרת רעות פרסטר) והוא אב לשלושה. מתגורר בקריית אונו.
בזוגיות עם נטע קמינצקי, מעצבת פנים.
גשר השלשלאות
גשר השלשלאות סצ'ני (בהונגרית: Széchenyi Lánchíd) הוא גשר תלוי על נהר הדנובה בלב בודפשט. הגשר היה גשר הקבע הראשון שחיבר בין שני חלקיה, בודה ופשט.
היסטוריה
בצידו המערבי, בודה, מסתיים הגשר בכיכר אדם קלארק בה נמצא מונומנט בגובה 3 מטרים העשוי אבן גיר בצורת הספרה 0 - זהו קילומטר אפס של בודפשט ושל הונגריה כולה. מן הכיכר נמשכת מנהרה החצובה בהר מתחת לגבעת המצודה, ואורכה 350 מטר. המנהרה נפתחה בשנת 1856. בצידו המזרחי, בפשט, מסתיים הגשר סמוך הגשר לבניין האקדמיה ההונגרית למדעים שנוסדה על ידי סצ'ני.
בשני קצות הגשר מגדלי אבן אותם מעטרים פסלי אריות. הם דומים לאריות בכיכר טרפלגר בלונדון, אף שנבנו לפניהם. שני עמודי האבן מחזיקים את מבנה הברזל החזק שמשקלו כמעט 5,200 טון. לפי אגדה אורבנית נפוצה בעיר קפץ האמן שפיסל את האריות לדנובה לאחר שנוכח כי שכח לפסל להם לשון וזכה לבוז ציבורי. העובדה היא שלאריות יש לשון, אלא שהיא נסתרת, כפי שאכן מתרחש בטבע בתנוחה זו של אריה חי.
רצח מוחמד אבו ח'דיר
הרצח והחקירה
מוחמד אבו ח'דיר (בערבית: محمد أبو خضير, בתעתיק מדויק: מחמד אבו ח'צ'יר), נער ערבי-מוסלמי בן 16 משועפאט, נחטף במכונית מרחוב בשכונת מגוריו שבמזרח ירושלים ב-2 ביולי 2014, בדרכו לתפילת הבוקר של הרמדאן במסגד השכונתי. סמוך ל-03:45 לפנות בוקר הבחינו בו החוטפים, יוסף חיים בן דוד, בן 29 מגבע בנימין, ושני אחייניו הקטינים, ירדו מהמכונית ופנו אליו במטרה לוודא כי הוא פלסטיני. אבו ח'דיר חשד בהם, ניסה להתרחק והתקשר לדודו, אך חוטפיו הכו אותו והכניסו אותו בכוח למכונית, שם חנקו אותו עד לאובדן ההכרה. מספר עוברי אורח שהבחינו באירוע ניסו לרדוף אחר המכונית, אך איבדו את עקבותיה בגבעה הצרפתית. הם הלכו לביתה של משפחת אבו ח'דיר והודיעו לה על האירוע. הוריו הודיעו על כך מיידית למשטרה. המשטרה, שאיכנה את הטלפון הסלולרי שלו, איתרה לאחר כשעה מהאירוע את גופתו השרופה ביער ירושלים. תוצאות ראשונות של נתיחה שלאחר המוות הראו כי אבו ח'דיר סבל מפגיעת ראש, אולם מת כתוצאה מכוויות קשות. פיח בריאותיו הראה שהיה חי ונושם בעת שנשרף.
ב-6 ביולי 2014 עצרה המשטרה שישה חשודים יהודים, לפי לוחיות רישוי של המכונית שזוהתה כמכונית שבה נחטף מוחמד אבו ח'דיר. למחרת, נערך שחזור של הרצח בהשתתפותם של שלושת החשודים המרכזיים, יוסף חיים בן דוד, בן 29 מגבע בנימין, ושני אחייניו הקטינים, בני 16. ב-10 ביולי שוחררו שלושת החשודים האחרים שנמצא כי לא היו שותפים לרצח.
המשפט
ב-17 ביולי הוגש נגד החשודים המרכזיים כתב אישום, ולפיו המניע לרצח היה לאומני, כשהם יצאו לפעולת נקם על רקע אירוע חטיפתם ורציחתם של שלושת הנערים. כמו כן, הם ביצעו ניסיון חטיפה נוסף, כושל, של ילד בן 7 מבית חנינא, יומיים קודם לכן. ב-27 ביולי נפתח משפטם של החשודים בבית המשפט המחוזי בירושלים.
ב-30 בנובמבר 2015 הרשיע בית המשפט את שני הנאשמים הקטינים ברצח אבו ח'דיר, ודחה את ההכרעה בעניין הנאשם המרכזי. ב-4 בפברואר 2016 גזר בית המשפט מאסר עולם על הקטין שהיה מעורב בפועל ברצח, וברוב קולות גזר על הקטין השני 21 שנות מאסר.
ב-22 בפברואר 2016 קבע הפסיכיאטר המחוזי בירושלים כי יוסף חיים בן דוד, הנאשם המרכזי ברצח, אחראי למעשיו וכשיר לעמוד לדין. הוא הורשע בחטיפה ורצח ובית המשפט גזר עליו מאסר עולם ו-20 שנים נוספות בכלא.
ב-8 בפברואר 2018 דחה בית המשפט העליון את ערעורם של יוסף בן דוד ושל שני אחייניו, והותיר על כנם את העונשים שנגזרו עליהם בבית המשפט המחוזי בירושלים. בפסק הדין כתב השופט יצחק עמית:
תגובות לרצח
הרצח ספג גינויים רבים בישראל ומחוצה לה, בין היתר על ידי מועצת הביטחון של האו"ם, מזכ"ל האו"ם באן קי-מון, מזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי והאיחוד האירופי. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו גינה את הרצח, שלח תנחומים למשפחת הנרצח והצהיר כי: "נמצה את מלוא חומרת הדין עם מבצעי הפשע המזעזע הזה שראוי לכל גינוי. מקומם של רוצחים כאלה איננו בחברה הישראלית" שר הכלכלה נפתלי בנט הגדיר את המעשה "מתועב, אנטי-מוסרי ואנטי-יהודי".
עשרות רבנים בראשות הרב יעקב אריאל שלחו מכתב למשפחת הנרצח ובו גינו את הרצח. הרב אליקים לבנון אמר כי יש לגזור עונש מוות על רוצחי הנער "כדי לקיים 'וביערת הרע מקרבך'".
ב-6 ביולי, במהלך ביקורו של ראש עיריית ירושלים, ניר ברקת, אצל משפחת הנרצח נפתלי פרנקל, שוחחו משפחות אבו ח'דיר ופרנקל טלפונית וניחמו זו את זו. בני משפחת פרנקל אמרו כי הם מבינים את גודל האובדן וכי הם מתנגדים לכל מעשה אלימות הן בידי יהודים והן בידי ערבים.
בעקבות הרצח
הרצח הביא לתגובה פלסטינית רחבה. בפסק הדין צוין:
למחרת הרצח החלו מהומות בקרב ערביי ישראל, תחילה במזרח ירושלים ובהמשך ביישובים ערביים ובצירי התנועה הסמוכים אליהם במשולש, בגליל ובנגב. במהומות במזרח ירושלים נזרקו בקבוקי תבערה ואבנים, נגרם נזק בהקף עשרות מיליוני שקלים לתשתיות הרכבת הקלה, הופסקה תנועת הרכבת לשכונות שועפט, בית חנינא ופסגת זאב, ונאסרה הכניסה ליהודים בשכונות שועפט ובית חנינא. המהומות נמשכו גם לאחר הפרסום על לכידת החשודים, ובמהלכן נעצרו עשרות מתפרעים.
במהומות שפרצו במזרח ירושלים, הוכה טארק אבו ח'דיר, נער בן 15, קרוב משפחתו של הנרצח, עד אובדן הכרה על ידי שני שוטרי מג"ב, בעודו אזוק. טארק, אזרח אמריקני, הגיע זמן קצר קודם לכן מארצות הברית לביקור קרוביו בישראל והשתתף בהפגנות האלימות כשהוא רעול פנים. על אחד השוטרים נגזרו עבודות שירות למשך חודש וחצי. המשטרה עצרה 34 אנשים נוספים מחמולת אבו ח'דיר, בנימוק של הפרת סדר, וביולי 2016 הוגש כתב אישום נגד שניים מקרוביו של מוחמד אבו ח'דיר, באשמה של פעולות אלימות שונות שביצעו כנקמה על הרצח.
במקום הרצח של אבו ח'דיר הוקם גלעד, אשר הושחת פעמיים ביומיים שאחרי הרצח. חברי תנועות הנוער העובד והלומד ודרור-ישראל עזרו בשיקומו.
לאחר מותו הוכר אבו ח'דיר כנפגע פעולת איבה, אך לבקשת בני משפחתו, שמו הוסר מאנדרטת חללי פעולות האיבה בהר הרצל.
ביולי 2016 עתרה משפחת אבו ח'דיר לבג"ץ בבקשה להריסת בתי משפחותיהם של רוצחי בנם, בדומה לצווי הריסת בתי מחבלים ערבים, לאחר שפניית המשפחה לשר הביטחון ולרשויות סורבה. ב-4 ביולי 2017 נדחתה עתירת המשפחה פה אחד על ידי שופטי בית המשפט העליון אליקים רובינשטיין, ניל הנדל וצבי זילברטל מהטעמים, שצו הריסת בתים אינו כלי ענישה אלא כלי הרתעה, ושזמן ניכר עבר בין ביצוע העבירה לעתירה.
בתרבות
באוגוסט 2019 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "הנערים" של רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO, המבוססת על אירועי קיץ 2014 של רצח שלושת הנערים ורצח מוחמד אבו חדיר. הסדרה, בת עשרה פרקים, הופקה בשיתוף עם קשת אינטרנשיונל, והיא הסדרה השנייה בלבד ברשת HBO שאינה באנגלית.
ברנהרד וייס
ברנהרד וייס (בגרמנית: Bernhard Weiß; 30 ביולי 1880 בברלין – 29 ביולי 1951 בלונדון) היה עורך דין יהודי-גרמני וסגן מפקד משטרת ברלין בימי רפובליקת ויימאר. בתפקידו זה היה וייס לפקיד הממשלתי היהודי היחיד שהביא למאסרם של פושעים נאציים בימי רפובליקת ויימאר.
ראשית חייו
ברנהרד וייס נולד למשפחה משכילה ומוכרת בברלין. הוא קיבל תואר דוקטור למשפטים לאחר לימודיו באוניברסיטת ברלין, באוניברסיטת מינכן, באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת וירצבורג.
בשנת 1904 התנדב לשירות צבאי וגויס כקצין במילואים בצבא הבווארי המלכותי, משום שכיהודי לא היה רשאי להתגייס לצבא הפרוסי.
במלחמת העולם הראשונה קיבל דרגת סרן (Rittmeister). במסגרת תפקידיו היה לקצין האחראי על יחידה רפואית וזכה בעיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה. שלושת אחיו ובן דודו לחמו אף הם במלחמה. אחד נהרג, ואחר נפצע פצעים קשים.
וייס היה פעיל בקהילה היהודית של ברלין. הוא היה חבר ועד סמינר הרבנים הרפורמי בברלין וחבר "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית" (Centralverein deutscher Staatsbürger jüdischen Glaubens). ארגון זה פעל לקידום הזכויות האזרחיות והחברתיות של היהודים בגרמניה וטיפוח זהותם הגרמנית.
וייס נודע כעורך דין מצוין וכשופט יעיל, והיה גם היהודי הראשון שהצטרף לשירות המדינה הגרמני בתקופה שלפני רפובליקת ויימאר.
סגן מפקד המשטרה הפלילית של ברלין
בשנת 1918 התמנה וייס לסגן מפקד המשטרה הפלילית של ברלין, ה"קריפו" (KRIPO - KRIminalPOlizei). בשנת 1925 התמנה לראש ה"קריפו". בשנת 1920 הוא פיקד על המשטרה הפוליטית ולבסוף מונה לסגן מפקד כלל משטרת ברלין בשנת 1927.
וייס היה חבר במפלגה הדמוקרטית הגרמנית (Deutsche Demokratische Partei). הימים היו ימי השלטון הדמוקרטי של רפובליקת ויימאר. שלטון זה היה שינוי קיצוני מהשלטון הרודני הקודם של גרמניה. עקב כך הייתה רפובליקת ויימאר נתונה למתקפות מכל גוני הקשת הפוליטית בגרמניה. וייס פעל רבות להגנה על השלטון הדמוקרטי מפני הקיצוניים הימניים והשמאלניים של התקופה. בתוך האווירה הפוליטית הקשה הזו, הפך וייס את ה"קריפו" למוסד שהגן על הדמוקרטיה הפרלמנטרית.
כסגן מפקד משטרת ברלין היה וייס מעורב מקרוב במצוד אחר רוצחו של ולטר רתנאו שהסתיים בלכידתו של הרוצח. רתנאו, תעשיין ופוליטקאי יהודי, שירת בממשלות ויימאר בתפקידים שונים כולל בתפקיד שר החוץ. רתנאו נרצח בשנת 1922, חודשיים אחרי חתימת הסכם רפאלו. מתוקף תפקידו, פעל וייס רבות כנגד הקומוניסטים מחד וכנגד ה"חולצות החומות" – פלוגות הסער הנאציות מאידך ופעל להחרמת נשקם.
בשנת 1927 הביא וייס לסגירת סניף המפלגה הנאצית בברלין. באותה שנה הביא למעצרם של 500 מחברי המפלגה הנאצית בשל השתייכות לארגון לא חוקי.
ד"ר וילהלם ארנולד דריוז, שר הפנים הפרוסי לשעבר, שמינה את וייס למשטרת ברלין אמר בשנת 1932 על וייס:
עימותים עם יוזף גבלס
בזמן כהונתו, וייס היה מטרה לקמפיין בלתי פוסק של השמצות מצד יוזף גבלס. בימי רפובליקת ויימאר גבלס היה פעיל נאצי בכיר ולימים היה לשר ההסברה הנאצי. גבלס כינה את וייס בכינוי גנאי "איזידור". הוא הצביע עליו כיהודי שמסמל את כל הרע שברפובליקת ויימאר, אותה כינה "הרפובליקה היהודית". בעיתונו "דֵר אַנְגְרִיף" (ההתקפה) פרסם גבלס קריקטורות של וייס המצויר כקוף בעל אף גדול, כחמור וכנחש.
וייס לא נשאר אדיש להתקפות ותקף בחזרה. הוא תבע את גבלס על דיבה וזכה במשפט. גבלס המשיך בהתקפותיו. וייס, שלא הרגיש מאוים, תבע אותו שוב ושוב. ארבעים פעם וייס תבע לדין את יוזף גבלס. בהזדמנויות אחרות הוא אף מנע ממנו לנאום בהפגנות נאציות.
בשנת 1932, בעקבות פעילותו כנגד בכירי השלטון הנאצי, הביא קנצלר גרמניה פרנץ פון פאפן למעצרו של ברנהרד וייס, ואולם זה שוחרר יום למחרת. בשנת 1940 בסרט האנטישמי היהודי הנצחי, הוזכר שמו ותמונתו כיהודי שהשתלט על גרמניה.
בריחתו של וייס לאנגליה
ימים ספורים לפני שהיטלר מונה לקנצלר גרמניה, נאלץ וייס לברוח מגרמניה. שוטרי משטרת ברלין, פקודיו של וייס, קיבלו צו לעצור את מפקדם לשעבר. הרמן גרינג אף הציע פרס לכל מי שיסייע בלכידתו של וייס. חבר של וייס בא לעזרתו והסיע אותו ברכבו עד לגבול הצ'כי. מצ'כסלובקיה המשיך וייס לאנגליה.
ברנהרד וייס פתח בפרק חדש בחייו באנגליה. בלונדון הקים עסק של דפוס ומכשירי כתיבה ושם חי עד סוף ימיו.
לאחר בריחתו מגרמניה נשללה מווייס אזרחותו הגרמנית. לאחר תום מלחמת העולם השנייה נאבק וייס להחזרת אזרחותו הגרמנית. בשנת 1951, לאחר מאבק עיקש זכה ברנהרד וייס באזרחות הגרמנית הנכספת. אולם תקופה קצרה לפני כן הוא נפטר מסרטן ולא זכה לראות את פרי מאבקו.
אלמנתו, לוטה וייס (לבית ביס) חזרה לברלין מיד לאחר מות בעלה. היא נפטרה בברלין שנה לאחר מות בעלה, בשנת 1952.
לאחר מותו
לאחר מותו הונצח ברנהרד וייס באופנים שונים. "הוא היה אדם של קיצוניות, יהודי שהיה ספוג בערכים פרוסיים, קטן ממדים אבל גדול במעשים ודמוקרט נלהב", כך כתב אווה דננבאום (Uwe Dannenbaum) בעיתון די ולט בטקס חנוכת כיכר לזכרו של ברנהרד וייס לפני תחנת הרכבת פרידריכשטראסה בעיר ברלין.
כיכר נוספת בברלין נושאת את שמו באלכסנדרפלאץ שטראסה. ברנהרד וייס מונצח גם בלוח הנצחה שהוצב מחוץ לבית שבו חי.
בשנת 2005 הופק הסרט של הבמאי ריינר ברוקנר (Reiner Mathias Brueckner) "האיש שרדף אחר גבלס". הסרט המתאר את פועלו של ברנהרד וייס המוצג כמגן הבלתי נלאה של הדמוקרטיה בגרמניה שלפני שלטונו של אדולף היטלר.
בשנת 2007, הפדרציה הגרמנית של החיילים היהודים העניקה פרס לזכרו: "מדליית ברנהרד וייס". המדליה מוענקת מדי שנה לגרמנים שפועלים למען הבנה וסובלנות.
לינגאם
לינגאם (במקור בסנסקריט, "סימן") הוא סמל לפולחן האל שיווה ההינדי. השימוש בסמל זה במסורת ההודית הוא מסורת עתיקה, שאת ראשיתה ניתן למצוא כבר בתרבויות המוקדמות של עמק האינדוס.
אטימולוגיה
משמעות השם "שיווה" היא "מבשר טובות", או "בר מזל". הצירוף "שיווה לינגה" משמעו, אם כך, "סימלו (או סימנו) של האל הגדול של היקום, שהוא כולו מבשר טובות". שיווה משמעו גם אותו אחד שבו נמה הבריאה כולה לאחר התפרקותה. משמעות המושג לינגה זהה – המקום שבו עצמים נבראים יתפרקו במהלך התפוררות היקום הנברא. על פי תפיסת ההינדואיזם, אותו אל הוא הבורא, המקיים והמפרק את היקום, ולפיכך שיווה לינגה הוא סמל לאל עצמו. למונח लिङ्गं liṅgaṃ בסנסקריט, המתועתק כ"לינגה", משמעויות רבות, באופן כללי – סימן, סמל או מאפיין. בסנסקריט נגזרו מהמשמעות הכללית כמה וכמה שימושים שונים; בכלל זה: ועוד. במונח לינגאם נעשה לעיתים שימוש כמונח נרדף ל"שיווה לינגם", כמזבח או איקונה המייצג את שיווה.
לינגאם כסמלו של שיווה
כאמור, הלינגאם הוא סמל לשיווה, שנועד להיקש ממנו אל האל שיווה. פרשנים מערביים מפרשים את הלינגאם כסמל פאלי, ומייצג את איבר המין הזכרי. לא מעט חוקרים חולקים על פרשנות זו.
גליאצו צ'אנו
הרוזן ג'אן גליאצו צ'אנו (איטלקית: Gian Galeazzo Ciano,, 18 במרץ 1903 - 11 בינואר 1944) היה מדינאי איטלקי. שר החוץ בממשלתו של מוסוליני.
ביוגרפיה
צ'אנו נולד בליבורנו כבן למשפחה מיוחסת. אביו, קוסטנצו צ'אנו, היה גיבור מלחמת העולם הראשונה, וממייסדי התנועה הפשיסטית באיטליה. משבגר למד משפטים, והצטרף לשירות החוץ של מדינתו. בתחילה שירת כנספח בריו דה ז'ניירו. בשנת 1930 נישא לאדה מוסוליני, בתו של "הדוצ'ה" בניטו מוסוליני. הוא עבר עמה לשרת בשגרירות בשנחאי. כששב לאיטליה מונה לשר העיתונות והתעמולה, תפקיד רגיש ביותר במדינה הפשיסטית, במיוחד לאור נטייתו של מוסוליני לפיקוח אישי על העיתונות שנבעה מעברו כעיתונאי. לאחר מכן מונה צ'אנו לשר החוץ.
צ'אנו היה ידידו האישי של בנו של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, אומברטו (שיהיה לימים המלך אומברטו השני), והפך למתווך בין בית המלוכה ובין התנועה הפשיסטית. ידידות זו סייעה לו להציג עצמו כיורשו של מוסוליני, כשם שאומברטו הוא יורשו של המלך. בית המלוכה הכיר לו תודה על שירותיו אלו, והמלך העניק לו עיטור גבוה המראה על נאמנות.
אולי הייתה זו השפעת בית המלוכה על צ'אנו שגרמה לו להסתייג מאדולף היטלר. כנראה שחזה את הסכנה שנשקפה לאיטליה מצד היטלר. השקפה זו התגברה כאשר נרצח בידי מתנקשים נאצים הרודן האוסטרי אנגלברט דולפוס, ששמר על קשרים טובים עם איטליה, ואשתו אף ביקרה באיטליה עת אירע הרצח. במהלך השנים לא שינה השקפתו זו, אף כי תפקידו חייב אותו להיות במגע ישיר עם היטלר ועם שר החוץ שלו יואכים פון ריבנטרופ. הוא שיתף את מוסוליני ברגשות אלו, אך לא יכול היה למנוע את הצטרפותה של איטליה ל"ברית הפלדה", הסכם שעליו חתם בעצמו.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1939 כבשה איטליה את אלבניה, וצ'אנו מונה למשנה למלך בטריטוריה זו. שלטונו נחשב לקשה ואכזרי, והוא השתמש בתפקידו לצבירת הון אישי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, כאשר רגשותיו האנטי גרמניים בלטו לעין, (היטלר הזהיר פעם את מוסוליני - יש בוגדים במשפחתך) הוא נשלח אל הוותיקן כשגריר. שם פיתח יחסים עם המונסיניור מונטיני, אשר יהיה יום אחד לאפיפיור פאולוס השישי, שסייע לו לשמור ערוצי תקשורת עם מדינות המערב.
במהלך המלחמה, על אף הסתייגותו מהלחימה לצד גרמניה, הציע צ'אנו למוסוליני לפלוש ליוון. הצעה זו, משהתקבלה, גרמה לאסון צבאי. אסון זה הצטרף לתבוסות איטליה בכל החזיתות, בצפון אפריקה וברוסיה.
נסיבות הוצאתו להורג
ב-25 ביולי 1943, כאשר האופוזיציה הפנימית, בהנהגתו של שר החוץ לשעבר דינו גראנדי, עמדה על סף הדחתו של מוסוליני, הצטרף אליהם צ'אנו, והצביע, בישיבת המועצה הפשיסטית העליונה שנועדה להדיח את מוסוליני, נגד חותנו. עם זאת, כאשר הצליח מוסוליני להימלט משביו, וייסד בצפון איטליה את הרפובליקה של סאלו, הצטרף אליו צ'אנו. אשתו, אדה, ניסתה להפעיל את השפעתה, ולמצוא להם מקלט במדינה זרה, אך ידידיו של צ'אנו בוותיקן סירבו לעזור לו. לבסוף הבטיחו לו הגרמנים מעבר לספרד, אך במקום זאת עצרו אותו ושלחו אותו לעיר ורונה.
הצבעתו של צ'אנו נגד מוסוליני נחשבה למעשה חמור של בגידה, ולאחר משפט פומבי הוא נמצא אשם, ונדון למוות. לא ברור אם מוסוליני לא רצה להגן על חתנו, או לא יכול להגן עליו. כל מאמציה של אדה, שחצתה את המדינה שהייתה נתונה הן במלחמת אזרחים והן במלחמה בין הצבא האמריקני הפולש ובין הצבא הגרמני, על מנת לשכנע את אביה לחון את צ'אנו, נכשלו. צ'אנו הוצא להורג בירייה ב-11 בינואר 1944.
לאחר הוצאתו להורג נמלטה אדה לשווייץ כשהיא לבושה כאיכרה. עמה היו יומני המלחמה של צ'אנו, והיא מסרה אותם לעיתונות האמריקנית. היומנים מגלים את כל סודות המשטר הפשיסטי במלחמת העולם השנייה. יומני צ'אנו היו בעלי אופי פוליטי, ולעיתים נדירות התייחסו לאירועים אישיים.
מורשת
דמותו של צ'אנו שנויה במחלוקת בקרב היסטוריונים. מדובר באדם חסר עומק אינטלקטואלי, מושחת ואכזר, ואף בוגדני, כפי שהתברר. עם זאת היה היחיד שיצא נגד הברית המסוכנת עם גרמניה, והצבעתו נגד מוסוליני מעידה אף על אומץ אישי. יש המציינים כי על אף תכונותיו האישיות הבעייתיות, הוכיח צ'אנו בסופו של דבר כושר הבנה פוליטי טוב משל מוסוליני, ואומץ אישי יותר משל המלך ויטוריו אמנואלה השלישי.
בריסל
בריסל (בהולנדית: Brussel, בצרפתית: Bruxelles, בגרמנית: Brüssel) היא עיר הבירה של בלגיה והמרכז האדמיניסטרטיבי של האיחוד האירופי.
כל השילוט הציבורי בבריסל הוא דו-לשוני.
בריסל היא עיר הבירה של שני אזורים שלטוניים שונים בבלגיה, פלנדריה ובריסל: מחד היא בירת אזור פלנדריה, ובהתאם ממוקמים בה מוסדות השלטון של הקהילה הפלמית, בפרט הפרלמנט הפלמי והממשלה הפלמית. במקביל, בריסל היא עיר הבירה של אזור בריסל.
שלושה מחמשת המוסדות המרכזיים של האיחוד האירופי מושבם בבריסל: הנציבות האירופית, הפרלמנט האירופי והמועצה האירופית. בשל כך בריסל נחשבת לעיתים כבירת האיחוד האירופי (אם כי לאיחוד אין בירה רשמית). בבריסל גם מושבם של ברית נאט"ו והאיחוד המערב-אירופי.
ימי הביניים
מקור ההתיישבות בבריסל הוא מיקומה על נהר הסֵן (Senne). הקדוש גוגריוס החל לבנות קפלה בסביבות הנהר, בשנת 580 לערך.
הדוכס צ'ארלס העביר חפצי קודש לקפלה שהוקמה על אי בבריסל, ומנקודה זו התחלה העיר להתפתח. אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נתן את דוכסות לורן התחתית לשארל, בנו המוגלה של לואי הרביעי, מלך צרפת בשנת 977, כדי לבנות מבצר קבע. טירה קטנה וכפר אכן הוקמו על יד הנהר באזור ביצות (ומכאן גם מקור שמה של העיר במילה Broekzele שמשמעותה - הכפר מהביצה) בשנת 979 לערך, זוהי שנת הקמתה הרשמית של העיר. העיר הקטנה שהוקמה לצד הטירה הפכה לתחנת עצירה חשובה בדרך המסחר שבין ברוז' וקלן.
מחוז בריסל יוחס ללמברט הראשון מלוון בסביבות שנת 1000. בשנת 1047 בנו למברט השני הרחיב את העיר וייסד בה מוסדות.
בשל מיקומה על גדות הסן ועל דרך המסחר החשובה בין ברוז', קלן וגנט, בריסל גדלה במהרה. היא הפכה למרכז מסחרי שהתרחב במהירות לכיוון העיר העילית, שם סכנת ההצפות מהנהר פחתה. כשהעיר גדלה ואכלסה כ-30,000 איש, הביצות יובשו על מנת לאפשר התרחבות נוספת. רוזני לוון הפכו לדוכסי בראבנט בערך ב-1183. במאה ה-11 נבנו חומותיה הראשונות של העיר.
לאחר בניית החומות הראשונות, בריסל המשיכה להתעצם. שורה שנייה של חומות קמה לקראת סוף המאה ה-14 (1356-1383), ושרידיה נראים בשטח עד היום, בעיקר בשל "הטבעת הקטנה" - סדרה של רחובות ראשיים שמקיפים את המרכז ההיסטורי של העיר.
במאה ה-15, כאשר מרגרט השלישית דוכסית פלנדריה התחתנה עם פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, דוכס חדש בא לעולם מבית ולואה, אנטואן. עם קשרי נישואים עם בית הבסבורג התרחבו הקשרים בבריסל, והדוכסות שקמה באזור הלכה והתעצמה.
בראבנט איבדה מכוחה, אך בריסל הפכה לבירת ארצות השפלה המשגשגות, והתפתחה בעצמה.
רנסאנס
לאחר מות סבו, מקסימיליאן הראשון, ב-1519, קרל הפך לארכי-דוכס אוסטריה ו"קיסר רומא הקדוש" של האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם. בארמון המרשים בקודנבורג (בבריסל עצמה) ב-1555 ויתר קרל על כס המלוכה. הארמון בקודנבורג הורחב רבות מאז היותו מקום מושבם של דוכסי בראבנט, אך הוא נהרס בשרפה ב-1731. כיום נותרו במקום שרידים ארכאולוגיים בלבד.
ב-1695 כוחות צרפתיים נשלחו על ידי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת הפגיזו את בריסל בארטילריה. יחד עם השרפה שנבעה מן ההפצצה, זה היה האירוע ההרסני ביותר בכל ההיסטוריה של העיר. הכיכר הגדולה נהרסה, יחד עם 4,000 בניינים, שהיו כשליש מן העיר. הבנייה מחדש של העיר, שנמשכה שנים רבות מאוחר יותר, שינתה את פני העיר והשאירה שרידים רבים מאותה התקופה, אותם ניתן למצוא עד היום.
העידן המודרני
העיר אירחה מספר תערוכות, ירידים וכנסים, כמו כנס סולווה החמישי לפיזיקה ולכימיה ב-1927 ושני ירידים עולמיים - ב-1935 וב-1958. החל מה-10 במאי 1940 הופצצה בריסל על ידי הלופטוואפה. למרות זאת, רוב הנזק שנגרם לעיר היה ב-1944–1945. קו רכבת ראשי הוקם בעיר ב-1952. העבודות על רכבת המטרו בעיר נסתיימו בשנת 1969, וקו המטרו הראשון נחנך 7 שנים מאוחר יותר. נכון ל-2014 מופעלים בעיר 4 קווי מטרו. ב-29 במאי 1985 התרחש בעיר אסון הייזל. ב-18 ביוני 1989 הפכה בריסל למחוז בבלגיה. ב-24 במאי 2014, היה פיגוע במוזיאון היהודי בבריסל, בו נהרגה מתנדבת במוזיאון ושני ישראלים מתל אביב, עמנואל ומרים ריוה.
בירת בלגיה
אף על פי שרבים חושבים, בטעות, כי בירת בלגיה היא מחוז בריסל כולו, סעיף 194 לחוקה הבלגית קובע כי בירת בלגיה היא השטח המוניציפלי של העיר בריסל. השימוש בחוקה במונחים "ville de Bruxelles" או "stad Brussel" עושה את ההבחנה הדקה, ואכן מצביע על שטח מצומצם, ולא על המחוז כולו.
עם זאת, אף על פי שהעיר בריסל היא הבירה הרשמית, הכספים המועברים מהממשלה על מנת שהעיר תוכל לבצע את תפקידה כבירה, מתחלקים בין 19 ישויות מוניציפליות, וכמה מוסדות לאומיים ממוקמים ב-18 רשויות שונות (הרשות ה-19 היא בריסל עצמה). לכן, אף על פי שרק העיר בריסל מוכרת כעיר הבירה, המחוז כולו מתפקד כבירה בפועל.
העיר בריסל
העיר בריסל היא אחת הרשויות המקומיות של מחוז הבירה בריסל, וכן הגדולה שבהן. כמו כן, זוהי הרשות שמתפקדת באופן רשמי כבירת המדינה. בדומה להבדלים בין הסיטי של לונדון ללונדון עצמה, כך שונה בריסל מן העיר בריסל. גידולה של העיר בריסל נפסק בשלב מאוחר מאוד. כתוצאה מכך, בנוסף למרכז העתיק של בריסל, העיירות הארן, לייקן ונדר על נהר הימביק, כמו גם שדרות לואיז ויער קאמבר נכללים בתוך השטח העירוני של בריסל.
פלנדריה והקהילה הצרפתית
מחוז בריסל הוא אחד משלושת האזורים המרכיבים את הפדרציה של בלגיה, ביחד עם ולוניה ופלנדריה. מבחינה גאוגרפיה ולשונית, זוהי מובלעת דו-לשונית במחוז הפלמי החד-לשוני. המחוזות הם מרכיב אחד של המוסדות הבלגיים המורכבים. הקהילות הן המרכיב האחר - על תושבי בריסל להזדהות עם אחת מהקהילות - זו הצרפתית או האחרת דוברת הפלמית, על מנת לקבל יחס מתאים בענייני חינוך ותרבות.
מרכז בין-לאומי
מאז מלחמת העולם השנייה בריסל הפכה למרכז מנהלי של הרבה ארגונים בין-לאומיים. ראויים לציון הם האיחוד האירופי ונאט"ו, המחזיקים את המוסדות הראשיים שלהם בבריסל, ביחד עם עוד 1000 ארגונים בין-לאומיים שונים. בריסל נמצאת במקום השלישי בעולם מבחינת מספר הכנסים אותם היא מארחת, והופכת לאחד ממרכזי הכינוסים הגדולים בעולם. הימצאות האיחוד האירופי וגופים בין-לאומיים בעיר גרמו לכך שיהיו בעיר יותר עיתונאים ושגרירים מאשר בוושינגטון הבירה. גם בתי ספר בין-לאומיים רבים הוקמו על מנת לשרת את צורכיהם של תושבי החוץ.
בריסל והאיחוד האירופי
בריסל נחשבת כבירה בפועל של האיחוד האירופי, בשל המוסדות האירופיים הרבים שנמצאים בה, אף על פי שהאיחוד האירופי מעולם לא הכריז עליה כעל עיר בירה רשמית. העיר היא מקום מושבן הרשמי של הנציבות האירופית ומועצת האיחוד האירופי, הממוקמות זו מול זו. בנוסף לכך, שלושה רבעים מעבודת הפרלמנט האירופי נעשית בעיר, אף על פי שמושב הפרלמנט הרשמי נמצא בשטרסבורג.
בריסל החלה לארח מוסדות בשנת 1957, עם הרשויות המוציאות לפועל של הקהילה הכלכלית האירופית וסוכנות האטום האירופית, שהוחזקו בבריסל בשיתוף עם לוקסמבורג, אך אט-אט נדדו לבריסל וביססו שם את פעילותן. בשנת 1965 בריסל זכתה בזכות לארח את הנציבות והמועצה ברובן, כאשר מקצת הפעילות מתבססת בלוקסמבורג. בשנים הבאות גם הפרלמנט ביסס את פעילותו בעיר, למרות האמנות שהכריזו על מיקומו בשטרסבורג. בתחילת שנות ה-2000 גם המועצה האירופית התמקמה סופית בעיר.
כיום, נוכחות האיחוד האירופי בעיר גדלה, ותופסת שטח של 865,000 מטר רבוע (כשטחו של ארמון ורסאי), ב"רובע האירופי" במזרח העיר. ריכוז וצפיפות המוסדות גרמו לדאגה שנוכחות הארגונים יגרמו ל"אפקט גטו" בחלק זה של העיר. למרות זאת, נוכחות המוסדות תרמה רבות לחשיבותה של בריסל כמרכז בין-לאומי ולב פעילות האיחוד האירופי.
אתרי תיירות
בריסל היא אחת הערים המתוירות ביותר באירופה. העיר מתגאה באתרי תיירות רבים, ביניהם:
תחבורה ונמל תעופה
נמל התעופה הבין-לאומי של בריסל נמצא בפרוור העיר זוונטם (Zaventem) הממוקם כ-12 ק"מ מצפון מזרח למרכז העיר. בנוסף קיים נמל תעופה המשרת את העיר בריסל בשם Brussels Charleroi, הממוקם 46 קילומטרים ממרכז העיר בריסל.
תחבורה נוספת בבריסל: רכבות - המגיעות מהעיר לנמל התעופה (כמו כן, מנמל התעופה יוצאות רכבות לערים נוספות בבלגיה, כגון גנט, האסלט ומונס).
משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה
משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה (באנגלית: British Australian (and) New Zealand Antarctic Research Expedition (BANZARE)) הייתה משלחת חקר לאנטארקטיקה בשנים 1929 ו-1931, שכללה שני מסעות בשתי עונות קיץ דרומי עוקבות. היוזמה למשלחת הייתה של חבר העמים הבריטי, מתוך מניעים גאופוליטיים ולאו דווקא מדעיים, במימון של הממלכה המאוחדת, אוסטרליה וניו זילנד. בראש המשלחת עמד סר דאגלס מוסון ותחתיו היו כמה מפקדי משנה (קפטן ק. נ. מקנזי, שהחליף את קפטן ג'ון קינג דייוויס לקיץ השני על סיפון דיסקברי, הספינה ששימשה לפנים את רוברט פלקון סקוט. המשלחת, שביצעה גם כמה טיסות קצרות במטוס קטן, מיפתה את קו החוף של אנטארקטיקה וגילתה את ארץ רוברטסון ואת ארץ הנסיכה אליזבת (שנכללו בהמשך בתביעות הטריטוריאליות של אוסטרליה באנטארקטיקה).
המסעות הוגדרו בראש ובראשונה כ"משלחת חקר רכושנית", ומוסון הכריז חגיגית על ריבונות בריטית על שטחי אנטארקטיקה בכל אחת מחמש הנחיתות שביצעה המשלחת - מתוך הבנה, שהטריטוריה תימסר בהמשך לאוסטרליה (כפי שקרה ב-1933). הכרזה כזאת הושמעה ב-5 בינואר 1931 בכף דניסון, האתר שמשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה של מוסון השתלטה עליו בשנים 1913-1912. עותק כתוב ביד של ההכרזה הושאר באתר, סגור במיכל שנוצר מפחיות מזון ונקבר מתחת לגל אבנים. המכתב הוצא והושב בשנת 1977 בידי משלחת אוסטרלית לאנטארקטיקה, והוא מוצג באוסף מוסון במוזיאון הלאומי של אוסטרליה.
המשלחת הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית עסקה גם במחקר מדעי וסיפקה 13 כרכים של מאמרים על גאולוגיה, אוקיינוגרפיה, מטאורולוגיה, מגנטיות של כדור הארץ, זואולוגיה ובוטניקה, בין 1937 ל-1975. רוברט פאלה היה עוזר הזואולוג.
סמל חבל הסאר
סמל חבר הסאר הוא סמל המדינה הגרמנית חבל הסאר. עיצובו הוא מגן מחולק לרבעים המציגים כל אחד את חלקי החבל. הסמל אומץ כסמל המדינה עם סיום החסות הצרפתית על פי חוק של ממשלת חבל הסאר והוטען על הדגל הלאומי כדגל המדינה.