cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Goody Bag
רקע והפקה
הסינגל השני מתוך המיני-אלבום, "Bassa Sababa", יצא לאור ב-1 בפברואר 2019. השיר זכה להצלחה רבה בישראל ובעולם, כאשר הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט, ובמקום השלישי במצעד שירי הדאנס קלאב של הבילבורד. כשלושה חודשים לאחר מכן, במאי 2019, הוציאה את הסינגל השלישי, "Nana Banana", איתו הופיעה לראשונה בגמר האירוויזיון 2019, שנערך בתל אביב. ב-16 במאי 2020 הוציאה את הסינגל החמישי מתוך האלבום, "Cuckoo", איתו הופיעה באירוע "אירוויזיון: Europe Shine a Light", האירוע החלופי לאירוויזיון 2020, שבוטל עקב מגפת הקורונה. השיר, בדומה לשאר הסינגלים מתוך האלבום, הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט. ב-12 ביוני הוציאה את הווידאו קליפ הרשמי של השיר, שיחד עם צאתו הכריזה על צאת המיני-אלבום.
גבעת ווטרשיפ
גבעת ווטרשיפ (באנגלית: Watership Down) הוא ספרו הראשון והמפורסם ביותר של ריצ'רד אדמס. הספר ראה אור באנגליה ב-1972. הספר מבוסס על אוסף סיפורים אשר סיפר אדמס לבנותיו במהלך טיול לסטרטפורד על האייבון (כ-40 קילומטר מדרום לאוקספורד), שמאוחר יותר הפצירו בו להפוך אותם לספר.
הספר זכה להצלחה רבה מיד לאחר פרסומו, תורגם לשפות רבות וזכה בפרסים שונים. ב-1978 יצא סרט מצויר בעקבות הספר, ב-1999 עובד הספר לסדרת טלוויזיה מצוירת וב-2018 הוציאה נטפליקס מיני סדרה באנימציה ממוחשבת שהופקה בשיתוף עם ה-BBC.
תיאור הספר
גבעת ווטרשיפ מספר על הרפתקאותיהם של חבורת ארנבונים שנמלטים מהארנביה שלהם בעקבות חששו של אחד מהם מאסון קרב ובא. ייחודו של הספר בצורת ההאנשה שבו - אמנם העולם מתואר בו מנקודת מבטם של ארנבונים, מבחינה גופנית, אינסטינקטים, צרכים פיזיים, תנאי המגורים והסכנות המאיימות על חייהם, אך הארנבונים הם נבונים ומדברים, וכל ארנב הוא בעל שם ותכונות אופי אנושיות לחלוטין. ארנבונים אלה שונים מאוד מהארנבונים שניתן למצוא ב"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" או בספריה של ביאטריקס פוטר - גיבורי הספר הן דמויות עגולות, והארנבים בכלל מוצגים כחברה מגוונת- יש ביניהם טיפוסים אמיצים, חכמים, אלימים ומרושעים. לארנבונים בגבעת ווטרשיפ תרבות מפותחת ועשירה הכוללת שפה, פתגמים, שירה ומיתולוגיה. מספר פרקים דנים בסיפורי בריאת העולם ובפולקלור של הארנבונים.
עלילה
בתחילת הספר מתואר צמד ארנבונים אחים - לוז (Hazel), המבוגר שמבין השניים הוא ארנבון ממוצע שאינו מתבלט יתר על המידה בארנביית הבית שלו, ואילו אחיו חומש (Fiver) (בתרגום החדש - חמישון) הוא ארנבון קטן וחסר ביטחון, בעל יכולות הנחשבות לנבואיות בעיני לוז. לאחר שחומש צופה גורל איום לארנביית הבית שלהם (סנדלפורד\Sandleford), ולאחר שמנהיג הארנבייה מתעלם מאזהרתם, מחליטים חומש ולוז לעזוב את הארנבייה בכוחות עצמם תוך שהם לוקחים עמם מספר רב ככל הניתן של ארנבונים. הארנבון הבולט מבין המצטרפים אל לוז וחומש הוא רם-ראש (Bigwig) (בתרגום החדש - ראש גדול) - ארנבון חזק ופראי, שמאס ביחס שלו זכה בארנביית הבית.
החלק הראשון של הספר עוסק בחיפושם של הארנבונים אחר מקום חדש לחיות בו. הארנבונים עוברים בדרכם יער, נהר, שדה וכביש, כאשר במהלך המסע מתעצבת החבורה שלהם ולוז תופס אט אט את תפקיד המנהיג, יותר ככורח מאשר מתוך רצון. בתוך כך מתקיימת מתיחות סמויה מתמדת בינו ובין רם-ראש, שעל פי גילו וכוחו היה צריך להיחשב בעצמו למנהיג. רם-ראש, מצדו, שומר על סמכותו של לוז ואף נלחם בארנב שמערער עליה.
לבסוף נתקלים הארנבונים בארנבייה חדשה, שארנבוניה מקבלים אותם לחיקה. בני חבורתו של לוז שמחים למצוא ארנביה גדולה להשתכן בה, אך חומש מודאג ומסרב להתגורר בה, לתמיהתו של לוז. ככל שהארנבונים משתקעים בארנבייה החדשה הם מגלים פרטים מוזרים עליה - הארנבונים בה שכחו את המסורות העתיקות ומגיבים ברתיעה לסיפור על "אל-אחראיירה", דמותו המיתולוגית של ארנבון תחבולן. במקום זאת, מעדיפים הארנבונים לעסוק בשירה ובטקסים משונים. בהמשך מגלים לוז וחבורתו כי האדם מספק מזון לארנבייה בצורה ישירה.
החלק השני של הספר עוסק בהקמתה של הארנבייה החדשה של חבורתו של לוז על גבעת ווטרשיפ. במהלך ההקמה מתוודעים הארנבונים לסביבתם וזוכים בידידים ובעלי ברית חדשים - עכבר שאותו הצילו מנץ, ושחף בשם קיהאר (Kehaar) שבו טיפלו כשהיה פצוע. בזמן הקמת הארנבייה מגיעים אליה פליטים מארנביית המוצא של חבורתו של לוז ומספרים על חורבנה בידי בני האדם, ועל הטבח שהתבצע בארנבונים שנותרו מאחור.
רק לאחר שנשלמת הקמת הארנבייה מבין לוז כי נשקפת לקיומה סכנה מכיוון שכל הארנבונים שבחבורתו הם זכרים. החיפושים של הארנבונים אחר נקבות בעזרת קיהאר מובילים אותם לשני מקורות אפשריים - חווה סמוכה שבה מוחזקים ארנבונים בכלוב, וארנבייה חדשה, הנמצאת במרחק מספר ימים מארנבייתם. בזמן שנשלחים שליחים לארנבייה החדשה, מנסה לוז לארגן פשיטה על החווה שמטרתה שחרור הארנבונים הכלואים שם. הפשיטה מצליחה, אך בני האדם כמעט ותופסים את הארנבונים. כאשר לוז מנסה ליצור הסחה הוא נורה ונופל לתעלה. רק בזכות החוש הנבואי של חומש מצליחים הארנבונים לאתר את מקום המצאו ולחלץ אותו, פצוע וצולע.
כאשר חוזרים השליחים מהארנבייה החדשה, אפרפה (Efrafa) שמה, הם מספרים סיפורי אימה על ארנבייה זו, המתנהלת תחת משטר טוטליטרי וקפדני, ונשלטת בידי ארנבון מטיל אימה בשם הגנרל אשבול (Woundwort). למרות הסירוב המוחלט שבו נתקלו השליחים, מחליט לוז לצאת לאפרפה ולהוציא משם נקבות על אפו ועל חמתו של הגנרל.
החלק השלישי של הספר מלווה את הארנבונים במסעם אל אפרפה, ולאחר מכן את רם-ראש במשימה האישית שהוטלה עליו - לחדור לאפרפה תחת מסווה של ארנבון בלי בית, שמטרתו להתסיס את הרוחות ולארגן בריחה. משימתו של רם-ראש צולחת בידו למרות השתבשותן של תוכניותיו, והארנבונים מצליחים לחלץ מספר רב של נקבות מאפרפה, כמו גם מורד בשם שחורי (Blackavar).
בחלק הרביעי של הספר עומדת הארנבייה שבגבעת ווטרשיפ למבחן כאשר כוח גדול של ארנבונים מאפרפה יוצא להשמידה ולהחזיר את הנקבות שנמלטו. הארנבונים של גבעת ווטרשיפ מצליחים לנצח במאבק בשל עמידתו האיתנה של רם-ראש, הנלחם בגנרל אשבול ומעכב אותו תוך הפגנת ציות עיוור ללוז, ותעלול שהוגה לוז, המפתה כלב מהחווה הסמוכה לבוא ולתקוף את ארנבוני אפרפה. הקרב מסתיים בחורבן מוחלט של ארנבוני אפרפה והיעלמותו של אשבול.
פרשנויות והשפעות
רבים רואים בספר אלגוריה לחברה האנושית. הספר בנוי כאוסף של גיבורים רבים (שוב, בדומה לחבורת הטבעת של טולקין) שלכל אחד מהם תפקיד ופן מסוים בעלילה. אדמס טען כי הספר הוא סיפור לילדים ולא יותר, אך אוהדים רבים פירשו את הספר כהתקפה על פשיזם ופייסנות, בדומה לצורה בה הותקף הסטליניזם ב"חוות החיות". לדעה זו יש חיזוקים בספר, בדמות שהות הארנבונים בשתי ארנביות אחרות שהחיים בהן מתקיימים תחת פילוסופיות פוליטיות קיצוניות. אחת מהן היא אפרפה, הנשלטת באלימות ובפחד על ידי גנרל אשבול הכוחני. בארנביה השנייה חיים הארנבונים חיים ללא דאגות ומפוטמים על ידי האיכר המאכיל אותם, אך הכול יודעים (אם כי אין מדברים על כך) שהאיכר הניח מלכודות בשדה כדי לתפוס את הארנבונים. ארנבונים אלו בחרו בחיים קלים שבהם אין דאגות פרנסה, על חשבון הסיכון של מוות פתאומי במלכודת.
אדמס אמר כי דמויותיהם של לוז (מנהיג החבורה והארנב הראשי לעתיד) ושל רם-ראש (ארנב חזק ולוחם מצטיין) מבוססות על קצינים-עמיתים שהכיר בעת שרותו בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
הסרט
ב-1978 נעשה סרט אנימציה על פי הספר בבימויו כתיבתו והפקתו של מרטין רוזן. הסרט מספר את אותו סיפור כמו הספר ונאמן לו גם במידת האכזריות שקיימת בסיפור, למעט מספר שינויים שנעשו כדי לא להעמיס על האנימציה. בסרט דיבבו צוות שלם של שחקנים מפורסמים ביניהם, ג'ון הרט, זירו מוסטל, נייג'ל הות'ורן ועוד. כמו כן תרם ארט גרפונקל שיר לסרט שנקרא "Bright Eyes". הסרט התקבל באהדה רבה ונחשב סרט אנימציה איכותי.
סדרת טלוויזיה
ב-1999 נעשתה סדרת אנימציה לילדים של גבעת ווטרשיפ. לסדרה היו 39 פרקים מחולקים לשלוש עונות. הסדרה התבססה באופן רופף יותר על הספר, והעונה השלישית סטתה ממנו לגמרי. עובדה זאת, והיות הסדרה אדפטציה לילדים, גרמה לפוריטנים להפנות עורף לפרויקט, והסדרה הייתה רחוקה מלהצליח כמו הסרט והספר אך למרות זאת זכתה בפרס ג'ימיני על הפסקול. הסדרה שודרה בישראל בערוץ הילדים בתחילת שנות האלפיים בדיבוב לעברית.
מיני סדרה
בשנת 2014 הכריזה רשת BBC על הפקת מיני סדרת אנימציה חדשה, המבוססת על הספר "גבעת ווטרשיפ" משנת 1972 ועל הסרט משנת 1978. באפריל 2016 הוכרז שהסדרה תהיה באורך 4 שעות המחולקות ל-4 פרקים, וכי נטפליקס תיקח חלק בהפקת הסדרה. בדצמבר 2018 עלתה הסדרה לשידור בערוץ BBC One ובשירות הזרמת המדיה נטפליקס.
תוכנית הקנטונים
תוכנית הקנטונים היא אחת החלופות שהוצעו לאורך השנים כפתרון לסכסוך הטריטוריאלי בין היהודים והערבים בארץ ישראל. בבסיס התוכנית עומד הרעיון להקים שורה של תתי-ישויות מדיניות אזוריות שיאפשרו לתושביהן מימוש עצמי בתחומי תרבות ובנושאים אזרחיים, בעוד שהחלטות בתחומים כמו חוץ וביטחון יתקבלו על ידי ממשל פדרלי. המודל הזה הוצע במהלך תקופת המנדט הבריטי מספר פעמים על ידי גורמים שונים מאז שנות העשרים של המאה ה-20, ובשנים האחרונות, מאז שלהי שנות השמונים, הוא חוזר ומועלה מעת לעת על ידי גורמים אזרחיים וממשלתיים.
הרקע לתוכנית הקנטונים
מאז ראשית ימי המנדט הבריטי על ארץ ישראל ניסה הרברט סמואל, הנציב העליון הראשון, להקים מועצה מחוקקת שתורכב מנציגים ערבים ויהודים ותפעל לצד הפקידים הממונים של השלטון הבריטי. הכוונה הייתה לשתף את האוכלוסייה המקומית בשלטון על ארץ ישראל, ולהכינה בכך לקראת עתיד שבו היא תוכל לפתח מוסדות שלטון עצמי ולקבל אחריות על גורלה כמסגרת אוטונומיה מקומית.
תוכנית מוחשית יותר של חלוקה לקנטונים הועלתה בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20, על רקע המשבר הגדול בארץ ישראל בעקבות מאורעות תרפ"ט, וההכרה שהגיעו אליה גורמים שונים שהיהודים והערבים לא יוכלו לחיות יחד במדינה אחת. תוכנית זו, שגובשה במשרדי הממשלה בבריטניה בשיתוף עם גורמים שונים בהסתדרות הציונית, הועלתה לדיון במספר מועדים שונים בתקופת המנדט הבריטי.
תוכניתו של איתמר בן-אב"י
הרעיון של חלוקת ארץ ישראל לקנטונים – על פי הדגם הקיים בשווייץ – הועלה לראשונה בשנת 1927 על ידי איתמר בן-אב"י בעקבות השתתפותו כנציג בקונגרס הציוני. במאמר שפרסם בעיתונו "דואר היום", הביע בן-אב"י אכזבה מן ההצעות שהועלו בקונגרס והציע לבקש מן הבריטים להחיל על חלקים בארץ ישראל מעמד של קנטונים, שבהם יוכלו היהודים לממש את ריבונותם ולהאיץ את העלייה של יהודי התפוצות לארץ ישראל.
הצעתו של איתמר בן-אב"י לא הייתה מגובשת לפרטיה, והתייחסה בעיקר לעיקרון של הקמת קנטונים המבוססים על חלוקה דתית או לאומית של האוכלוסייה בארץ ישראל. בשלב הראשון הציע בן-אב"י להקים חמישה עשר קנטונים (שמונה קנטונים ערביים, שניים נוצריים, וחמישה יהודיים) שיאוגדו על פי הדגם השווייצרי על ידי שלטון פדרלי מרכזי. כל אחד מהקנטונים ייהנה מאוטונומיה רחבה ויוכל לקבוע חוקים בנושאי חינוך, דת, שפה ומדיניות הגירה, בעוד השלטון המרכזי יעסוק בנושאי חוץ, ביטחון, תחבורה ותעריפי מכס. בשנת 1931 שינה איתמר בן-אב"י את עקרונות תוכניתו והעדיף מבנה שונה המבוסס על חלוקה הארץ לשני חבלים אוטונומיים, יהודי וערבי, שיהיו מאוגדים יחד במסגרת ממשל מרכזי משותף.
הצעה זו נתקלה בתגובות סוערות מצד גורמים יהודיים שונים, שראו בה צעד ראשון לקראת ויתור יהודי על ארץ ישראל כבית לאומי. תגובות שליליות להצעתו של איתמר בן-אב"י המשיכו להתפרסם בעיתונות שנים לאחר שפורסמה בפעם הראשונה.
איתמר בן-אב"י דגל ברעיון של ארץ ישראל השלמה כבית לאומי לעם היהודי, וראה בתוכנית הקנטונים פתרון ביניים זמני שיאפשר לאוכלוסייה היהודית לקלוט עלייה ולהתפתח במהירות תוך שהיא משוחררת מכבלי השלטון הבריטי, ומן האיום של המועצה המחוקקת המוצעת, שבה היה לנציגים הערבים רוב מובהק. תוכנית הקנטונים של איתמר בן-אב"י לא התגבשה לכלל תוכנית מעשית ולא הועלתה כאפשרות למימוש, אולם העקרונות שהוצעו במסגרתה שבו והועלו בתוכניות דומות שהוצגו באותה תקופה.
העקרונות שהציג איתמר בן-אב"י מצאו אוזן קשבת אצל ארצ'ר קאסט, אחד הפקידים של משרד המושבות הבריטי, חתנו של סר רונאלד סטורס המושל הבריטי הראשון של ירושלים. בשנות העשרים היה ארצ'ר קאסט פקיד זוטר יחסית, והוא לא הצליח לשכנע את אנשי הממשל הבריטי לאמץ את התוכנית. אולם כעשר שנים לאחר מכן הוא היה בעמדת השפעה שאפשרה לו להעלות את התוכנית לדיון רציני במסדרונות השלטון הבריטי.
תוכנית יעקובסון
בשנת 1929, לפני מאורעות תרפ"ט, הציע ויקטור יעקובסון, שהיה אז דיפלומט בכיר (נציג ההסתדרות הציונית בפריס) המקורב לחיים ויצמן, לחלק את ארץ ישראל לקנטונים יהודיים וערביים. תוכניתו הציגה תהליך בן שלושה שלבים, שבסופו תוקם מדינת קנטונים מאוחדת בנוסח שווייץ. הקנטונים יהיו מארבעה סוגים: לאומי ערבי הומוגני, לאומי יהודי הומוגני, מעורב בעל רוב יהודי ומעורב בעל רוב ערבי. התהליך יימשך כ-15 שנים ובמהלכו יש לכוון את ההתיישבות היהודית כך שייווצרו ריכוזים בעלי רוב לאומי. יעקובסון הצביע על שישה יעדים להתיישבות היהודית: אגם החולה, עמק הירדן והנגב (שהיו דלי אוכלוסין), הגליל העליון, עמק יזרעאל ורצועת החוף (שבהם היה כבר בסיס דמוגרפי יהודי משמעותי). תוכניתו של יעקובסון הכניסה לחשיבה המדינית הציונית את המונח "קנטון לאומי", אולם היא לא עלתה לדיון במוסדות הציוניים. בשנת 1932 נטש יעקובסון את רעיון הקנטוניזציה. הוא הגיע למסקנה כי יש לחתור לריבונות יהודית בחלק מארץ ישראל והכין תוכנית מפורטת לחלוקת הארץ.
תוכניתו של ד"ר פלטיאל דיקשטיין
בחודש פברואר 1930, בעקבות העלאת הרעיון לחלק את ארץ ישראל לקנטונים יהודיים וערביים, פורסמו בעיתון "העולם", ביטאון ההסתדרות הציונית העולמית, שני מאמרים פרי עטו של ד"ר פלטיאל דיקשטיין. הכותב, שהיה ממייסדי בית הספר למשפט וכלכלה בתל אביב ונמנה עם תומכי התוכנית, ניסה להבהיר את מהותו של הקנטון ואת מעמדם של התושבים המתגוררים בו. הוא תיאר בפרטים דוגמאות לנושאים שבהם יונהג הממשל העצמי, והציג את עמדותיהם של המתנגדים לתוכנית הקנטונים.
ד"ר דיקשטיין, בהיותו בעל רקע משפטי ומנהלי, פירט בתוכניתו את הדרך שבה הקנטון עתיד להתנהל, ואת המתכונת שבה ייקבע השיוך האתני של כל קנטון. בתוכניתו הציע ד"ר דיקשטיין להקים לא רק קנטונים יהודיים וערביים, אלא גם קנטונים מעורבים שבהם יותר לאוכלוסיות יהודיות וערביות לחיות ולהתיישב יחד, תוך בחינה תקופתית של המצב הדמוגרפי עד להשגת רוב לאחת האוכלוסיות. הצעות אלו זכו להתעניינות מועטה בציבור, ולא הייתה להן השפעה של ממש על מהלך העניינים המדיני באותה תקופה.
תוכנית משרדי הממשלה הבריטית בתחילת שנות ה-30
בספטמבר 1931 שוב הועלתה לדיון במשרדי הממשלה בלונדון תוכנית להקמת קנטונים יהודיים בארץ ישראל. היו טענות שהועלו בעיתונות כי הצעות אלו גובשו בשיתוף עם הסוכנות היהודית ובעיקר עם ד"ר חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית שלה. ידיעות אלו הוכחשו על ידי אנשי הסוכנות היהודית, אולם הכחשותיהם התקבלו בחוסר אמון.
הצעות של אחמד ח'אלדי ושל מוסא אל-עלמי
ב-27 בדצמבר 1933, הסופר הפלסטיני אחמד ח'אלדי, מנהל המכללה הממשלתית הערבית בירושלים, פרסם בעילום שם בעיתון "פלסטין" את תוכניתו להסדר על בסיס קנטונים ערביים ויהודיים. ב-7 בינואר 1934 הוא חיבר תזכיר בשם "הצעות לפתרון השאלה הערבית–יהודית של פלסטין על בסיס קנטוניזציה של הארץ ויצירת מדינה ערבית ויהודית" והגישו ליהודה לייב מאגנס. בתזכיר זה כתב כי הקנטון הערבי יכלול את עזה, חיפה, אזור בית שאן ואזור יהודה ושומרון, ואילו הקנטון היהודי יכלול את אזור החוף שבין תל אביב ועתלית, עמק יזרעאל ובקעת הירדן מטבריה ועד אצבע הגליל (בסך הכל כ-2.5 דונם (??), פחות מעשירית משטח הארץ). ב-23 ביולי 1934 כתב למאגנס: "איני רואה בקנטוניזציה פתרון אידיאלי, אבל ייתכן שהוא מעשי לא פחות מכל פתרון אחר שהוצע מעולם". עוד כתב לו, כי היוזמה לתוכנית צריכה לבוא מהצד היהודי, וכי "טרנספר כלשהו של נכסים ואוכלוסייה יהיה הכרחי". יוקמו "שתי ממשלות מקומיות, עצמאיות ואוטונומיות", ש"ינוהלו במלואן בידי ערבים ויהודים עם ייעוץ בריטי מצומצם". על פי תוכניתו, הארץ אמורה הייתה להישאר במשך תקופה כלשהי בשלטון מנדטורי בריטי ומועצה יהודית–ערבית–בריטית תנהל את ירושלים ותהיה אחראית ל"הגנה" ברחבי הארץ. לאחר תקופה זו, יחובר הקנטון הערבי עם עבר הירדן תחת שלטון עבדאללה: לכל קנטון תהיה מועצה מנהלת משלו ועבדאללה עצמו "יכהן כראש המועצה המנהלת של שני הקנטונים". עם זאת, במכתב נוסף למאגנס, כתב ח'אלדי כי כדי לשכנע את הערבים להגיע ל"השלמה", יש צורך להגביל את העלייה היהודית ולהבטיח את קביעותו של הרוב הערבי בארץ.
באותה תקופה תמך גם מוסא אל-עלמי בתוכנית קנטוניזציה, אולם תחת "פיקוח השלטון המנדטורי". על פי תוכניתו, הקנטון היהודי אמור היה להיות קטן יותר מזה שהציע ח'אלדי: רצועת החוף שבין תל אביב לעתלית בלבד. צמצום הקנטון היהודי איפשר, מבחינתו, ויתור ערבי על הגבלת העלייה היהודית: "היהודים יוכלו להביא לקנטון שלהם כמה מהגרים שירצו, ולחוקק שם כל חקיקה שימצאו לנכון".
בדו"ח ועדת פיל 1937
ועדת פיל, שהוקמה לאחר השלב הראשון של המרד הערבי הגדול בשנת 1936, הציגה בפרק כא של הדו"ח שלה את רעיון הקנטוניזציה: כינון מדינה פדרטיבית בעלת פלכים או קנטונים יהודיים וערביים אוטונומיים. אולם הוועדה פסלה את הרעיון, משום שלדעת חבריה, הקנטוניזציה סובלת מכל הליקויים של חלוקה בעוד שאין בה את היתרון הטמון בחלוקה, שהוא השכנת שלום בין הצדדים.
בתוכנית מוריסון–גריידי 1946
ביולי 1946 הציעו השר הבריטי הרברט מוריסון והדיפלומט האמריקני הנרי גריידי קנטוניזציה של ארץ ישראל, במסגרת "תוכנית מוריסון גריידי" שיזמה ממשלת בריטניה. מוריסון וגריידי הציעו "תוכנית לאוטונומיה מחוזית": הקמת מחוז יהודי קטן לאורך מישור החוף ומחוז ערבי גדול באזור המרכז ההררי. המחוזות יהיו אוטונומיים, אך במסגרת הסדר פדרלי שיימשך חמש שנים, תחת שלטון נציב עליון בריטי. על פי התוכנית, ירושלים והנגב אמורים היו להישאר במשך תקופה זו בשלטון בריטי. בתום חמש השנים, אמורים היו הצדדים להחליט על אופי המדינה שתוקם: חד-לאומית, דו-לאומית או חלוקה לשתי מדינות. תוכנית זו נפסלה על הסף על ידי הערבים ואילו ההנהגה הציונית השיבה בתגובה מעורפלת.
תוכנית משרד החוץ הבריטי בפברואר 1947
בתחילת שנת 1947, על רקע מעמדה המתערער של בריטניה בארץ ישראל וכוונתה המוצהרת לוותר על המנדט שניתן לה לניהול השטח, שב והציע שר החוץ הבריטי ארנסט בווין את תוכנית הקנטונים כאפשרות לפתרון בעיית ארץ ישראל. ב-10 בינואר 1947 הציע בווין כי בריטניה תמשיך לשלוט על ארץ ישראל לתקופה של חמש שנים נוספות, שבמהלכן תחולק ארץ ישראל לקנטונים יהודיים וערביים בהם יקבלו התושבים אוטונומיה ויוכלו לנהל את ענייניהם הפנימיים תחת פיקוחה של הממשלה המרכזית. הערבים דחו את ההצעה על הסף, והסוכנות היהודית הביעה נכונות לקבל את ההצעה בתנאים מסוימים, אולם תנאים אלו לא היו מקובלים על הבריטים. ב-14 בפברואר 1947 הודיע בווין על החלטת בריטניה להעביר את ההחלטה על גורלה של ארץ ישראל חזרה לדיון בעצרת האומות המאוחדות.
תוכניתו של פרופ' שלום רוזנברג
בשנת 1988, בתקופה שלאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה, העלה פרופ' שלום רוזנברג מחדש את תוכנית הקנטונים כפתרון אפשרי לבעיה הפלסטינית. פרופ' רוזנברג היה מודע לכך שהוא חושף את עצמו "בפני ההאשמה הקשה מכל – תמימות", אולם בכל זאת פרס במאמר מקיף ומלא פרטים את עיקרי התוכנית המוצעת. הוא התייחס לנקודות כמו בעיית הפליטים הפלסטינים ושיתוף מדינות האזור (למשל מצרים שתתרום חלק משטח חצי האי סיני), נקודות שיחזרו ויצופו בהצעות מאוחרות יותר. לדוגמה, ב-8 בספטמבר 2018 פורסם כי נשיא מצרים הציע ליו"ר הרשות הפלסטינית לצרף שטחים מסיני כדי להגדיל את רצועת עזה ולהקים בה מדינה פלסטינית בשליטה מלאה של הרשות. בתמורה, התבקש אבו מאזן לוותר על החזרה לגבולות 67'. בדיווח נאמר כי ישראל וארצות הברית עודכנו במהלך, אך אבו מאזן דחה את ההצעה על הסף.
תוכניתו של השר אביגדור ליברמן
בתחילת שנות ה-2000 גיבש שר התשתיות אביגדור ליברמן הצעה המבוססת על עקרונות תוכנית הקנטונים. הוא פרסם אותה במסמך שכותרתו הייתה "תוכנית הקנטונים – הצעה להסדר מדיני בין ישראל והפלשתינאים". כאשר תוכנית דומה הועלתה בשנת 2003 על ידי מועצת יש"ע, מיהר ליברמן להדגיש כי התוכנית פורסמה לראשונה על ידו ונכללה במצע מפלגת "ישראל ביתנו" עוד בשנת 1999. בשנת 2004, על רקע תחילת העיסוק בתוכנית ההתנתקות, שלח שר התחבורה אביגדור ליברמן מכתב לעשרה משרי הממשלה (ביניהם בנימין נתניהו, עוזי לנדאו, צחי הנגבי, לימור לבנת, נתן שרנסקי, זבולון אורלב ואפי איתם), בו הציע מודל של תוכנית הקנטונים. בריאיון שהעניק לקול ישראל, טען ליברמן כי "המטרה היא לא לטרפד את תוכניתו של ראש הממשלה אלא להציע דרך אחרת... הרבה מאוד אנשים מתנגדים לתוכנית הזו [של ראש הממשלה]... לא שלחתי את המכתב לאותם שרים שכבר הודיעו בפומבי שהם תומכים בתוכנית, אלא רק לאלה שאני מאמין שאני יכול בעזרתם לגבש תוכנית אלטרנטיבית".
תוכניתה של תנועת הפדרציה
בשנת 2014 התגבשה תנועה ציבורית רעיונית בשם "תנועת הפדרציה", במטרה לקדם "תפיסה מדינית חדשה ליציבות אזורית ושגשוג". חברי התנועה גיבשו תוכנית המרחיבה את רעיון הקנטונים ומציעה להחיל אותו על כל ארץ ישראל, כולל שטחי יהודה ושומרון. עיקר ההצעה היא לחלק את כל שטחה של ארץ ישראל שממערב לירדן לקנטונים אוטונומיים, שבכל אחד מהם יתקיימו חוקים מקומיים בשלל נושאים אזרחיים הנתונים כיום במחלוקת בין קבוצות אוכלוסייה במדינת ישראל, כגון הנהגת נישואים אזרחיים והפעלת תחבורה ציבורית בשבת. גם באותם קנטונים שיהיה בהם רוב ערבי פלסטיני (כולל בגליל ובנגב) יחולו הכללים שיאפשרו לתושבי אותו קנטון אוטונומי לשלוט בסגנון החיים המועדף עליהם.
הפארק הלאומי דונאו-אאואן
הפארק הלאומי דונאו-אאואן (בגרמנית: Nationalpark Donau-Auen) הוא פארק לאומי שחלקו בווינה וחלקו באוסטריה תחתית. שטחו של הפארק הוא 93 קמ"ר והוא אחד ממישורי ההצפה הגדולים ביותר בדנובה המרכז אירופית.
בשנת 1984 תוכננה הקמת תחנת כוח בשטח הפארק, אך התוכנית לא יצאה לפועל והפארק נפתח לציבור.
חי וצומח
בפארק ניתן למצוא מעל 700 מיני צמחים, מעל לשלושים מיני יונקים, 100 זני עופות, 8 מיני זוחלים, 13 מיני דו-חיים וכ-50 מיני דגים.
אפל
אפל בע"מ (באנגלית: .Apple lnc; עד 2007 נקראה .Apple Computer lnc) היא תאגיד רב-לאומי אמריקאי, המעצב ומפתח מוצרי אלקטרוניקה, תוכנות מחשב, שירותי בידור וצריכה ועוד.
המוצרים המוכרים ביותר של החברה הם קו המחשבים מקינטוש, סדרת הטלפונים החכמים אייפון, מותגי האוזניות AirPods ו-Beats, שירות המוזיקה אפל מיוזיק, חנות האפליקציות App Store וסדרת מחשבי הלוח אייפד. מוצרים ידועים אחרים הם סדרת נגני המולטימדיה אייפוד, שירות המוזיקה הוותיק אייטונס, שירות הענן iCloud, תוכנת שיחות הווידאו FaceTime, השעון החכם Apple Watch, שירות הצפייה הישירה Apple TV+ והתוכנות המקצועיות Logic Pro ו-GarageBand. מערכות ההפעלה הידועות שנוצרו בפיתוחה של החברה הן מערכת ההפעלה iOS למכשירים ניידים כמו אייפון ואייפד, מערכת ההפעלה macOS (לשעבר OS X) למחשבי המקינטוש, ומערכות ההפעלה watchOS ו-tvOS.
אפל מחזיקה תחתיה רשת קמעונאות בשם Apple Store. נכון לפברואר 2021, יש לה 511 חנויות (מתוכן 271 בארצות הברית) ב-25 מדינות ברחבי העולם וברבעון האחרון של שנת 2015 ביקרו בחנויות ברחבי העולם כ-120 מיליון אנשים. כמו כן, החברה מפעילה חנות מקוונת באתר האינטרנט שלה. נכון ל-2020, לחברה יש 147,000 עובדים ברחבי העולם.
החברה הגיעה לשווי שוק של טריליון דולר בשנת 2018, ב-19 באוגוסט 2020, הגיעה לשווי שוק של מעל שני טריליון דולר, ובינואר 2022 הגיעה החברה לשווי שוק של מעל שלושה טריליון דולר. החברה הראשונה בהיסטוריה שהגיעה לשווי זה. בתאריך 11 במאי 2022 החברה הודחה מהתואר החברה עם שווי שוק הגדול בעולם על ידי חברת אראמקו הסעודית. אפל היא אחת מחמש חברות הביג טק - חברות טכנולוגיית המידע הגדולות ביותר בארצות הברית.
היסטוריה
חברת אפל בהרכבה הראשון נוסדה ב-1 באפריל 1976 בקופרטינו אשר בקליפורניה על ידי סטיב ג'ובס, סטיב ווזניאק ורונלד ויין, והוכרה כ-״Apple Computer Inc" ב-3 בינואר 1977. ווזניאק היה האקר אלקטרוניקה שעבד משנת 1975 בחברת HP וסייע לידידו ג'ובס (השניים היו ידידים כבר משנת 1971) בעיצוב משחקי וידאו עבור אטארי.
ווזניאק גילה עניין בבניית מחשב אישי ובכתיבת גרסת בייסיק עבורו, וכשהופיע מעבד חדש, בשם 6502 של חברת MOS, במחיר $25, (לעומת השבבים של אינטל ומוטורולה, שמחירם הנקוב היה מאות דולרים), ווזניאק רכש מעבד, ועיצב סביבו מחשב לוח, שהיה יוצא דופן: ברוב המחשבים מהתקופה, כרטיס המעבד הכיל את המעבד בלבד, כשהזיכרון, בקר הווידאו (אם בכלל היה), בקר המקלדת, וכן הלאה, דרשו כרטיסים נוספים. לעומתם, מחשב הלוח שווזניאק תכנן הכיל בנוסף למעבד 4K זיכרון (ומקום ל-4 נוספים), תושבת לשבב ROM, בקר וידאו, בקר למקלדת, ואפילו את ספק הכוח (לא כולל השנאי). ווזניאק הביא את שרטוט המעגל ל"מועדון המחשבים תוצרת בית", והציע לעזור לכל חובב שירצה לבנות את המחשב. לידידו, סטיב ג'ובס, היה רעיון אחר. הוא הציע לווזניאק לבנות מעגל מודפס עבור המחשב, אותו יוכלו למכור לחובבים. ג'ובס מכר את מכוניתו - מיניבוס של פולקסוואגן, ווזניאק מכר את המחשבון האישי שלו - HP-65, והשניים הזמינו לוחות מודפסים עם הסכמה של המחשב. לג'ובס היה כישרון שכנוע ניכר, והוא הצליח להשיג רכיבים אלקטרוניים שיספיקו לכמה עשרות מחשבים באשראי. הם שכנעו את פול טרל, שייסד את החנות הראשונה למחשבים אישיים, The Byte Shop, להזמין מחשבים, אך טרל לא הסכים למכור את המחשב כ"קיט", כלומר תוכנית סכמטית, לוח מודפס, וחופן רכיבים - טרל דרש מחשבים מורכבים.
השניים החליטו להקים חברה, וצירפו שותף שלישי, בשם רונלד ויין, שתרומתו הזכורה לחברה היא עיצוב הלוגו הראשון, עם השם Apple, עם עץ תחתיו יושב ניוטון, והתפוח ספק תלוי ספק נושר על ראשו, והחלו להרכיב את המחשבים במוסך בבית הוריו של ג'ובס, כשרבים מחבריהם עוזרים להם במלאכת ההרכבה. בדרך, נוסף למחשב מתאם לכונן קלטות, ככרטיס-בת (daughterboard) שמורכב על תושבת במחשב. טרל עמד בדיבורו, אף על פי שמחיר המחשב המורכב עלה ל-$666.66 (עדות לחיבתו של ווזניאק לחזרה על ספרות), רכש את 50 המחשבים כפי שהבטיח. בזמן שווזניאק התרכז בתמיכה טכנית ובתכנון המחשב הבא, ג'ובס פנה במרץ למכור את המחשב בערוצים נוספים, ולתכנון העתיד. בין השאר, ג'ובס הביא למוסך בו הורכבו המחשבים את חברת קומודור אינטרנשיונל, שבאותו זמן חיפשה דרך להיכנס לשוק המחשבים האישיים, וזמן קצר לפני כן קנתה את MOS Technologies, יצרנית ה-6052. ג'ובס סבר שהחברה שיש להם ביד שווה כמה מאות אלפי דולרים, הערכה שקומודור לא הייתה שותפה לה.
בין שאר האנשים איתם יצר ג'ובס קשר, היה גם מייק מרקולה, שפרש לגמלאות בשנות ה-30 המוקדמות לחייו מקריירה קצרה אך משתלמת כאיש מכירות באינטל. מרקולה לא רצה לחזור לשוק העבודה, ועסק בעיסוקים שונים, ביניהם ייעוץ עסקי בהתנדבות ליזמים צעירים וחברות צעירות. מרקולה התנדב לסייע לג'ובס לכתוב "תוכנית עסקית" לחברה, אך במהרה התברר שמשימה זו לא תוכל להתבצע על ידי ג'ובס, ומרקולה מצא עצמו כותב עבור אפל את התוכנית העסקית. מרקולה ביקר שוב ושוב במוסך, ומה שהרשים אותו, מעבר לכושר השכנוע של ג'ובס, היה המחשב החדש עליו עבד ווזניאק.
תכנון זה, החל כשיפור של המחשב הראשון. כפי שווזניאק מתאר זאת, הוא החליט שהמפרט של המחשב, יהיה כזה שיאפשר לכתוב עליו תוכנית ב"בייסיק", שתממש משחק "ברייקאאוט", משחק שווזניאק עצמו בנה שנים ספורות לפני כן במימוש דיסקרטי בחומרה. במילים אחרות, המפרט של המחשב היה בערך תשובתו של ווזניאק לשאלה "איזה מחשב אני הייתי רוצה".
מרקולה ידע מה זמין בשוק הצעיר של המחשבים האישיים, והתרשם מהתכנון החדש של ווזניאק, ומאישיותו של ג'ובס, והחליט להצטרף אליהם.
ווזניאק וג'ובס, שכבר לפני כן קנו חזרה את חלקו של רונלד וויין, יסדו עם מרקולה חברה חדשה, שנרשמה כחברה בינואר 1977. ה"נדוניה" של ג'ובס ווזניאק היו החברה הקיימת, כולל השם "אפל", ההתלהבות, הקשרים והחזון של ג'ובס, והתכנון של ווזניאק למחשב החדש. מרקולה הביא לשולחן את ניסיונו העסקי, ורבע מיליון דולר (70,000 תמורת חלקו בחברה, והשאר כהלוואה). מרקולה הציב תנאי להצטרפותו - ווזניאק חייב להתפטר מעבודתו ב-HP, ולהקדיש את כל זמנו ומרצו לחברה. ווזניאק קיווה שיוכל להמשיך ב-HP, והתלבט. מרקולה לא ויתר, ווזניאק התפטר, וב-1977 נוסדה חברה שברשותה הון וקו אשראי שהביא מרקולה, קשרים והתלהבות שהביא ג'ובס, ותכנון המחשב החדש, שכבר היה קרוב לסיום.
מניות החברה החדשה חולקו באופן שווה בין השותפים, וכל אחד מהם קיבל 26% (כפי שמרקולה הסביר, כדי שלכל שניים מהם יהיה רוב), ושאר המניות (22%) נשמרו כדי לגייס עובדים ולגייס הון.
אפל II
בתכנון החדש של ווזניאק, לא זו בלבד שבלוח האם יש בקר וידאו מובנה, אלא שהבקר הוא בצבע. מחשבים אישיים נאבקו לספק תצוגת וידאו, ועל צבע הושם פחות דגש. ווזניאק הצליח, בנוסף למעבד ולזיכרון, לממש על לוח האם את כל מה שמחשבים אישיים בני הזמן ידעו לעשות, ודברים שאף מחשב אחר לא ידע לעשות. כישרונו של ווזניאק אפשר לו לעשות זאת בעזרת שבבים ספורים (לפעמים באפס שבבים), על ידי מציאת דרכים מקוריות להפיק מרכיב מסוים שירות נוסף, או שימוש מתוחכם בתוכנה כך ששבב אחד יוכל לעשות עבודה שדורשת שבבים רבים בתכנון "סטנדרטי". המחשב הכיל על לוח האם, בנוסף למעבד 6502, את הממשקים הבאים:
אחת הדרכים בהן ווז הצליח לחסוך חומרה, היא לעשות כמה שיותר בתוכנה. כך למשל, הבקר של ידית המשחק, במקום ממיר אנלוגי לדיגיטלי (רכיב חומרה יקר יחסית), מומש בעזרת מעגל פשוט ביותר ("מונושוט"), ושגרת תוכנה שמודדת את הזמן שלוקח לקבל להיפרק דרך הפוטנציומטר שבידית המשחק. תצוגת הצבע נעשית על ניצול תכונת תזמון מסוימת של סטנדרט NTSC, גם זאת במעט מאוד חומרה. בעזרת שימוש בתוכנה גם ממשק הקלטות דורש מינימום חומרה. ווזניאק ניצל את העובדה שהמעבד, 6502, ניגש לזיכרון רק פעם בשתי פעימות שעון, כדי לבנות מנגנון פשוט יחסית, שניגש לזיכרון בפעימת השעון ה"פנויה", להפקת אות הווידאו. באופן זה, המעבד פועל במהירות מלאה, כאילו כל הזיכרון בבעלותו, ובו בזמן, גם הווידאו ניגש לזיכרון באותה מהירות, כשאין התנגשויות, ואף אחד מהם לא מחכה אף פעם לשני. ווזניאק הצליח להפיק מאותו מעגל שירות נוסף: על ידי פיזור זיכרון הווידאו בצורה מסוימת בזיכרון, אותם מעגלי קריאה מהזיכרון לצורך ההצגה על מסך הווידאו, בפעולתם גם מרעננים את הזיכרון הדינמי של המחשב. באופן זה נחסך לא רק המעגל נוסף לרענון הזיכרון, אלא גם זמן הגישה לזיכרון שמעגל זה היה צורך.
תכנון החומרה היה גמור, אבל שאר הפרטים, כמו מארז, ספק כוח, תיעוד וכן הלאה, עדיין לא הסתיימו. ג'ובס לא רצה מארז מתכתי, כמו המחשבים האישיים האחרים, והשקיע חלק מהון החברה בעיצוב וייצור מארז פלסטי. ג'ובס גם לא היה מרוצה מספק הכוח, ובפרט מהצורך במאוורר. הוא פנה למי שהיה המנהל שלו באטארי, אל אלקורן, שלימים היה עובד בכיר באפל, בבקשת עזרה. אלקורן הציע את רוד הולט - מהנדס שעבד באטארי ולא היה מרוצה. ג'ובס שכר את הולט לתכנן את ספק הכוח למחשב, וקנה עבור אפל, בנוסף לספק כוח ממותג שהיה הראשון במחשב אישי (בעקבות אפל, ספק ממותג הפך סטנדרט), גם את הולט עצמו, שהצטרף לחברה כ"מועסק מספר 5", וניהל באופן כלשהו את מחלקת ההנדסה של אפל בשנותיה הראשונות - בין השאר הולט פתר לווזניאק בעיות מסובכות בחלק האנלוגי של ממשק הווידאו, ובממשקים אנלוגיים נוספים. מספר ידידיהם של ווזניאק וג'ובס,
ג'ובס ומרקולה עבדו ביחד על פרסום, יחסי ציבור ובניית המותג, ווזניאק סיים את כתיבת הקוד של המכונה - מפרש בייסיק, תוכנת מוניטור, מכונה וירטואלית שמממשת מעבד של 16 סיביות (על גבי מעבד 8 סיביות), בשם Sweet-16 ועוד.
המחשב, שנקרא אפל II, ונכתב באופן מסוגנן "" הוצג לראשונה בתערוכת המחשבים של החוף המערבי (West Coast Computer Faire ) באפריל 1977, והוצע למכירה ביוני. מוקדם יותר באותה שנה הכריזה קומודור על ה-PET, עם מפרט דומה למפרט של האפל, אך בפועל עדיין לא סיפקה מחשבים ללקוחות. באוגוסט אותה שנה הכריזה חברת "רדיו שק" על מחשב משלה, TRS-80, שגם המפרט שלו היה דומה. שלושת המחשבים הללו, ה-PET, אפל והמחשב של רדיו שק, כונו בעיתון BYTE "שלישיית 1977" (1977 Trinity). שלושת המחשבים קבעו סטנדרט כמעט חדש. ה"מכנה המשותף" של שלושת המחשבים היה:
בנוסף להבדל שצוין לעיל לגבי הוספת זיכרון נוסף, יש הבדלים אחרים בין השלושה. ההבדל הראשון הוא קודם כל המחיר: מחיר האפל היה כפול ממחיר שני האחרים.
מסך וכונן קלטות היו הבדל נוסף: לעומת המחשבים של קומודור ורדיו שק, שסופקו עם מוניטור, לקוחות אפל היו צריכים לחפש מוניטור או לרכוש אותו מאפל בנפרד. העובדה שהייתה דרך קלה ופשוטה לחבר את המחשב לטלוויזיה צבעונית, מוצר שכבר היה ברשותם של אנשים רבים, הקלה מעט על החיסרון הזה.
בדומה, לקוחות אפל היו צריכים להביא את כונן הקלטות בעצמם, לעומת שני המחשבים האחרים שסופקו עם כונן קלטות. גם כאן, העובדה שכונן קלטות היה מוצר צריכה נפוץ שכבר נמצא ברשותם של אנשים רבים, הקלה על החיסרון.
האפל וה-PET עשו שימוש במעבד חדש יחסית, שונה מהמעבד אותו הכירו רוב החובבים, לעומת ה-TRS עם מעבד Z80 - שדרוג של ה-8080, עבורו כבר היה קיים "בסיס תוכנה" מסוים.
ההבדלים הבאים הם הממשקים הייחודיים לאפל - סאונד, ידיות משחק, וההבדל הבולט ביותר - צבע.
בשנים הבאות התברר שההבדל המשמעותי ביותר הייתה היכולת לקבל כרטיסי הרחבה: חריצי ההרחבה פתחו את הדלת להוסיף בעתיד ממשקים נוספים, כמו בקר לכונן דיסקטים, פורטים טוריים ומקביליים לחיבור מדפסות וציוד היקפי אחר, מודם, ג'ויסטיק, כרטיסי רשת, בקר דיסק קשיח, MIDI, כרטיסי וידאו, סאונד, ועוד. במשך השנים, עשרות חברות, ובראשן אפל עצמה, ייצרו ומכרו מאות כרטיסי הרחבה שונים, שהרחיבו את המחשב, והפכו אותו למכשיר מועיל וורסטילי יותר ויותר.
אחד הכרטיסים המעניינים היה SoftCard של חברת מיקרוסופט (מוצר החומרה הראשון של החברה): כרטיס זה הכיל מעבד Z-80, שהפך את המחשב למחשב עם "אישיות כפולה" - בעזרתו ובעזרת תוכנה מתאימה, יכלו בעלי אפל להריץ תוכנה שנכתבה למערכת ההפעלה CP/M (בין השאר, כמעט כל התוכנה של חברת מיקרוסופט עצמה נכתבה למערכת ההפעלה הזו). מכירות הכרטיס הצליחו במידה כזו, שהסופטקרד היה מקור ההכנסה העיקרי של מיקרוסופט ב-1981, וביל גייטס טען שאפל עם סופטקרד היא מערכת CP/M הנפוצה ביותר.
בשנים הראשונות אחרי הצגת המחשבים, מכירות ה-TRS של רדיו שק עלו על אלו של אפל - לפי כמה דיווחים פי שלושה, ולפי אחרים פי חמישה. גם אם אין מספרים מוסכמים, מוסכם כי ה-TRS מכר הרבה יותר.
מספר פיתוחים והתפתחויות סביב האפל שינו את מצב הדברים הזה. ההתפתחות הראשונה הייתה כונן הדיסקטים, והשנייה תוכנת ויזיקלק.
פיתוח כונן הדיסקטים החל לקראת סוף 1977, כשמכירות המחשב החלו לתפוס תאוצה, כחצי שנה אחרי הצגתו.
בישיבת החברה, מרקולה, שהיה אחד השותפים ושימש זמנית כמנכ"ל החברה, סימן על הלוח את היעד החשוב הבא: כונן דיסקטים. מרקולה היה מתכנת חובב, וניסה לכתוב תוכנית הנהלת חשבונות, בשימוש במפרש הבייסיק של המחשב. הוא מצא שהצורך להשתמש בכונן הקלטות כדי לטעון את התוכנה, ושוב ושוב בהמשך, כל פעם שצריך לטעון או לשמור את הנתונים, למעשה הופך את המחשב חסר תועלת כמכשיר עבודה. כבר היו בשוק מספר מחשבים אישיים עם כונן דיסקטים, ומרקולה הבין שזו החוליה החסרה כדי להפוך את המחשב למועיל בסביבה עסקית.
ווזניאק פנה למלאכה: הוא מעולם לא עבד עם כונני דיסקטים, אבל כשעבד ב-HP, קרא על הנושא, וחשב שיש דרך לבקר כונן דיסקטים בעיקר בתוכנה, בעזרת חומרה מינימלית. כונן הדיסקטים 5.25 הראשון, והיחיד שהיה זמין לאפל באותו זמן נקרא AS-400, של חברת שטגרט. סטיב ג'ובס פנה לשוגרט וביקש מספר כונני דיסקים כדי לפתח בקר עבור האפל, אבל הוא ביקש להסיר מהם כמעט את כל האלקטרוניקה, ולהשאיר את מנגנון הכונן ומינימום החומרה הדרושה להפעיל את המנגנון, והסביר לאנשי שוגרט ש"אנחנו יודעים לעשות חומרה יותר טוב מכם". חברת שוגרט, שהייתה מעוניינת בקשר עסקי עם אפל, אבל רצתה למכור להם כונני AS-400 סטנדרטיים, נתנה לג'ובס כשני תריסרי כוננים (מאוחר יותר התבררה העובדה שרבים מהכוננים היו הכילו פגמים), ווזניאק מצא דרך לבקר את הכונן בעזרת בקר שהכיל 8 שבבים בלבד - למעשה פחות שבבים מאלו שנחסכו בחומרה של הכונן עצמו. בחברת שוגרט זכה הכונן שסופק לאפל בכינוי חצי רשמי AS-399 (כלומר אחד פחות מ-AS-400), הבקר והכונן, עליהם הכריזה אפל בתערוכה בלאס ווגאס בינואר 1978, החלו להימכר בקיץ אותה שנה, עם מערכת הפעלה פשוטה שנבנתה עבור אפל על ידי בית תוכנה עצמאי. הכונן היה לרב מכר, והתברר שהכונן, אולי יותר מכל תכונה אחרת של המחשב, היה הגורם המבדיל בין אפל למחשבים האחרים.
אפל מכרה את הכונן, עם הבקר, בכ-$600, פחות מכל כונן דיסקטים למחשב אחר. כונני דיסקטים הופיעו בהמשך גם עבור המחשבים של קומודור ורדיו שק, אך אלו לא זכו לפופולריות של הכונן של אפל: בנוסף לחיסכון בשבבים, התכנון של ווזניאק העניק נפח אחסון גדול יותר, אף על פי שכונן הדיסקטים עצמו היה זהה, יחד עם פעולה אמינה וביצועים טובים. למשך תקופה לא קצרה, כונן הדיסקטים היה המוצר הרווחי ביותר של החברה: אפל שילמה לשוגרט כ-100$ עבור הכונן, מחיר הרכיבים של הבקר היה דולרים ספורים, והעבודה הנדרשת כדי לארוז את הכונן של שוגרט במארז אפל הייתה צנועה. והכונן עם הבקר נמכר ללקוחות ב-$600 (ניתן לחבר לבקר שני כוננים - הכונן השני, בלי בקר נמכר בכ-$500).
יתרון נוסף של המחשב הייתה העובדה שווזניאק תכנן אותו באופן שניתן להשתמש ברכיבי זיכרון משני גדלים: 4K ו-16K סיביות. בזמן שווזניאק עבד על המחשב, ועד זמן יציאתו, השבבים הגדולים יותר לא היו זמינים, והמחשב סופק עם 4, 8, או 12K זיכרון: על לוח האם יש שלושה "בנקים" של שמונה שבבים כל אחד, אותם מאכלסים בזיכרון, והגדלים מתייחסים למספר ה"בנקים" המאוכלסים בשבבים של 4K. לקראת סוף 1978, שבבים של 16K כבר היו זמינים, ומי שקנה אפל II (כולל אלו שקנו את המחשבים הראשונים, ב-1977), יכול היה בפשטות, על ידי אכלוס כל הבנקים בשבבים הגדולים יותר, להתקין 48 קילובייט במחשב.
הצירוף של כונן דיסקטים וזיכרון כמעט מלא, הציב את האפל, מבחינת חומרה לפחות, בשורה אחת עם מחשבי ה-CP/M כמו Northstar או Vector Graphics. יתרונם הגדול של מחשבי ה-CP/M היה עושר התוכנה שהיה זמין עבורם, עובדה שהשתנתה בצורה מפתיעה ויוצאת דופן בשנת 1979, כשהופיעה תוקנת ויזיקלק. ויזיקלק היה הגיליון האלקטרוני הראשון, ומפתחיו, חברת Software Garden, בחרו באפל במידה רבה בזכות כונן הדיסקטים והזיכרון. רק אחרי שנה בערך החלו להופיע גיליונות אלקטרוניים למחשבים אחרים, ואף אחד מהם לא הגיע לפופולריות של ויזיקלק על אפל. מפתחי ויזיקלק עצמם עבדו על גרסאות למחשבים אחרים, אך למשך שנה ויותר, האפל היה המחשב היחיד שיכול להפעיל את יישום הגיליון האלקטרוני - יישום שכמוהו לא היה זמין עבור שום מחשב אחר, בין אם מחשב אישי, מיני, או מיינפריים.
אחרי שנת 1979, עם הופעת ויזיקלק, חשיבותו של האפל עלתה, והאפילה על חשיבותם של מחשבים אישיים אחרים, עד כי המחשב זכור לפעמים בתור "המחשב האישי הראשון", או המחשב שפתח את מהפכת המחשב האישי, אם כי ראייה כזו בדרך כלל לא מקובלת על היסטוריונים של התקופה.
בזכות אפל II, אפל הייתה לחברות המחשבים האישיים הגדולה ביותר (קומודור ורדיו שק לא נחשבו לחברות מחשבים אישיים), ולקראת סוף שנת 1980, הפכה לחברה ציבורית, בהנפקת מניות שהפכה את מייסדי החברה ורבים מעובדיה למיליונרים.
בחיפוש אחר הדבר הבא - אפל III, ליזה, ו"מקינטוש" (סיבוב ראשון)
הצלחתה של אפל, ובייחוד ההצלחה בשוק העסקי, הביאה את ההנהלה לחיפוש "המחשב הבא", שהיה אמור להיות חזק ויקר יותר מאפל-II, ומתאים לשוק העסקי.
הפרויקט הראשון בכיוון זה נקרא "אפל III", והסתיים בכישלון חרוץ. המפרט של המחשב לא היה אמביציוזי מספיק - הוא למעשה שמר על המגבלה החמורה ביותר של האפל II, ולמעשה של כל המחשבים האישיים של הזמן, שהיו מבוססים על מעבד 8-סיביות, מגבלת גודל הזיכרון הנגיש. תכנתים והאקרים הרשימו במה שהם הצליחו להוציא מ-64K של זיכרון, אבל כשאותם 64K צריכים להכיל את התוכנה וכל הנתונים, זה פשוט צפוף מדי, וכדי לפתור זאת יש לפרוץ את הגבול הזה. ה-III לא עשה זאת, והוחלט לתת עדיפות ל"תאימות לאחור" לאפל II, ולכן נשארו למעשה עם אותו המעבד, בקצב שעון מהיר יותר, וכשהמחשב הגיע לשוק, השוק חש שאם מה שיש למחשב החדש להציע זה תאימות ל-II, אז כנראה ה-II עושה זאת טוב יותר. הפרויקט התעכב, וכשיצא לבסוף לשוק, התברר שהמכונות הראשונות לא נבדקו בצורה מספקת, ולקוחות סבלו מתקלות רבות, דבר שהקנה למחשב מוניטין בלתי ניתן לתיקון, והמחשב נחל כישלון צורב בשוק כשלבסוף הוצג ב-1980.
פרויקט שני שהחל באפל ב-1978, נקרא "ליזה". הפרויקט עבר גלגולים רבים שהעיקרי ביניהם קשור לפרויקט PARC בחברת זירוקס.
אחרי חברת קומודור, יצרנית המעבד 6502, הספקית החשובה ביותר של חברת אפל הייתה שוגרט, שייצרה את כונן הדיסקטים. זמן קצר אחרי שנוצר הקשר עם אפל, חברת שוגרט נקנתה על ידי זירוקס, שהפכה באופן זה לספקית הכוננים. הקשר העסקי בין זירוקס לאפל התחזק, וכשאפל עמדה בפני הנפקת המניות, הציע ג'ובס לזירוקס לרכוש חבילת מניות, וביקש סיור במרכז הפיתוח המתקדם של זירוקס, PARC. הנהלת החברה הורתה למהנדסי PARC לתת לג'ובס גישה ולהראות לו את כל הפרויקטים עליהם המרכז עובד, למגינת לבם של חלק מהמהנדסים, שסברו שחלק מהפיתוחים ראויים להגנה.
ב-PARC התנהלו באותם ימים מספר פרויקטים מלהיבים, שפירותיהם השפיעו על עולם המחשוב כולו בשנים הבאות. בין השאר הגרסה הראשונה של רשת אתרנט (פרויקט משותף לזירוקס, אינטל וחברת דיגיטל), טכנולוגיית תכנות מונחה-עצמים ושפת התכנות Smalltalk, ומדפסת לייזר. טכנולוגיה נוספת עליה עבדו ב-PARC, שהופיעה לראשונה בפרויקט NLS בהנהגת דאגלס אנגלברט באוניברסיטת סטנפורד, היה ממשק משתמש גרפי. ג'ובס לא התייחס לפרויקטים האחרים, אבל הבין כמעט מיד שממשק המשתמש הגרפי מסמן את העתיד של המחשב האישי, וארגן מיד (שוב, למגינת לבם של כמה מהמהנדסים ב-PARC), סיור נוסף, הפעם לא רק לעצמו, אלא גם לצמרת המהנדסים של חברת אפל, ובפרט, לצוות שעבד על ה"ליזה". כיוון הפרויקט השתנה, ונקבע מפרט חדש שכלל מעבד 32 סיביות, מוטורולה 68000 (שבאותו זמן שום מחשב אישי אחר לא היה מבוסס עליו), והחלטה על שימוש בממשק משתמש גרפי.
ה"ליזה" הוצגה בסופו של דבר ב-1983, אך מחירה הגבוה, וההיצע המוגבל של תוכנה מנע ממנה הצלחה כמחשב אישי או כמחשב עסקי.
פרויקט נוסף שהחל באפל נקרא "מקינטוש", לפשע להגשמת תפיסתו של ג'ף רסקין, שנוסחה במסמך פנימי, שכונה בשם זמני "מקינטוש" (כשם זן התפוחים). רסקין כתב מפרט למחשב אישי כמוצר צריכה לבית, מפרט שהעיקרון המנחה בו הוא "הכל כלול", ממנו גם משתמע "מערכת סגורה", ו"המשתמש לא צריך לפתוח את המחשב", בשם "ספר המקינטוש" (The Book Of Macintosh).
רסקין גייס לפרויקט מהנדס חומרה בשם בורל סמית. סמית, שהיה חסר השכלה פורמלית, החל את דרכו באפל במחלקת השירות, והפך בהדרגה מהנדס חומרה, אחרי שמצא פתרונות יצירתיים לכרטיסים מאולתרים, כמו כרטיס הרחבת זיכרון, שהפכו מוצרים פופולריים. סמית, כמו ווזניאק, הצטיין בבניית מעגלים חסכוניים, והרבה להשתמש ברכיב שלא היה קיים שנים מספר לפני כן כשתוכנן אפל II, בשם PAL. הגרסה האחרונה של האפל II במארז המקורי, שנקרא Apple IIe, מבוסס ברובו על התכנון של בורל. הדגם הזה מכיל פחות מ-30 שבבים, כולל המעבד והזיכרון, ומממש על לוח האם אפל II, מספר אלמנטים שבאפל II היו דורשים שלושה או ארבעה כרטיסים נפרדים. ביל אטקינסון, שהיה בצוות ה"ליזה", הכיר את סמית וידע על כישרונו המיוחד להוציא הרבה שירות ממעט חומרה, והוא שהכיר אותו לרסקין, ובורל פנה לתכנן את ה"מקינטוש" לפי המפרט של רסקים, סביב מעבד 8-סיביות של מוטורולה בשם 6809.
"ספר המקינטוש" של רסקין הגדיר מחשב 8 סיביות, בעל 64K זיכרון, וכל הרכיבים של מחשב אישי, בנויים במארז הבסיסי, באופן שהמשתמש לעולם לא צריך "לפתוח את הקופסה". בשנים הבאות הופיעו מחשבים של חברות אחרות, דוגמת קומודור 64 ואחרים, שהתקרבו להגשמת המפרט של רסקין, או חלקים ממנו, והצלחתם מעידה שלחזונו של רסקין היה מקום בשוק.
מקינטוש
בסביבות 1982, מנכ"ל החברה מייקל "סקוטי" סקוט, החליט שהתערבותו התכופה של ג'ובס בפרויקט ה"ליזה" מזיקה ומעכבת את הפרויקט, וג'ובס, שעיצב חלקים חשובים במפרט של הליזה הורחק מהפרויקט.
ג'ובס מצא לעצמו פרויקט חליפי: הוא נטל את ניהול פרויקט המקינטוש מרסקין, כשהנכס העיקרי שירש היה הצוות, ובעיקר בורל סמית. ג'ובס שאף לייצר ליזה, במחיר גבוה במקצת ממחיר היעד של המקינטוש, אך לא הרבה יותר יקר מ"מחיר המחירון" של אפל II.
ג'ובס שינה את המפרט למעין כלאיים של המקינטוש של רסקין והליזה: מהמפרט של רסקין נלקח בעיקר העיקרון שהמחשב הוא מערכת סגורה, שהמשתמש אינו יכול להוסיף עליה דבר, ולמעשה אין למשתמש גישה ל"קרביים" של המחשב, ומהליזה ירש הפרויקט החדש את השימוש במעבד 32 סיביות, מוטורולה 68000, את ממשק המשתמש הגרפי, ובסיס תוכנה. ג'ובס החליט שלמחשב תהיה תצוגה שחור-לבן, ומחיר היעד נקבע ל-$1500.
בורל החל לתכנן את החומרה במרץ, לפי המפרט שנקבע, וג'ובס גייס לפרויקט עובדים נוספים, בעיקר משורות צוות האפל II והליזה, ושכר מעצבים לעיצוב צורתו החיצונית של המחשב - אחד התחומים בהם ג'ובס עצמו ניהל למעשה את הפרויקט. אנדי הרצפלד שהגיע מאפל II, וביל אטקינסון מצוות הליזה הובילו את פיתוח התוכנה, כשלצידם תכנתים נוספים. המקינטוש "ירש" את הקוד של הליזה, אבל לא בצורה ישירה, אלא בתרגום ידני שהוביל אטקינסון, לצד ספריית תוכנה שפותחה במקורה עבור המקינטוש, בהובלת הרצפלד כשלידו תכנתים נוספים. הפיתוח התקדם. המקינטוש תוכנן עם ROM שהכיל שגרות רבות לתצוגה ולשימוש בממשק הגרפי, תוכנת ה-ROM נקראה "ארגז הכלים", ומתכנתי מקינטוש אמורים להשתמש רק בשגרות הללו למשימות ממשק משתמש ותצוגה, וזאת בניגוד מוחלט לאופן בו כמעט כל התוכנה למחשבים אישיים בתקופה זו הציגה על המסך - הדרך המקובלת במחשבים האחרים הייתה גישה ישירה של התכנה לזיכרון התצוגה.
ג'ובס פנה למספר חברות, ובראשון מיקרוסופט, לכתיבת תוכנה למחשב החדש (משימה שכאמור הצריכה "ליזה" כמערכת פיתוח), והחברות נענו לאתגר. מיקרוסופט פתחה מעבד תמלילים חדשני בשם "וורד" (מילה), וחברת אפל פיתחה מספר יישומים משלה, ובראשם תוכנת צביעה ומעבד תמלילים.
ב-1984 הוצג מחשב ה"מקינטוש" הראשון. בזמן זה המחיר עלה מ-$1,500 ל-$2,500. מחשב זה סבל מפגמים שהגבילו מאוד את השימושיות שלו: התצוגה הייתה ברורה מאוד, עם רזולוציה מצוינת, מעלה שכנגדה עמדה העובדה שהמסך היה קטן - 9 אינץ' בלבד. המגבלה הקשה ביותר הייתה זיכרון של 128K בלבד: גודל זיכרון כפול מזה של רוב מחשבי 8 סיביות, אך לא מספיק להפעלת תוכנה מתוחכמת, ובייחוד לא תוכנה עם ממשק משתמש גרפי.
ההתלהבות הראשונית בשוק הייתה גדולה. אפל השקיעה במסע קידום מכירות חסר תקדים, שבשיאו סרטון שהוקרן בזמן תחרות הסופרבול של 1984 - משבצת הפרסום היקרה והנחשקת ביותר, וטקס השקה מרשים. המכירות בחודשים הראשונים היו יפות, אך במהרה התברר שהמחשב, למרות חדשנותו, כמעט חסר תועלת בקונפיגורציה המקורית. מאוחר יותר באותה שנה יצאה אפל עם דגם ובו 512K זיכרון (פי ארבעה מהדגם המקורי), ודגם זה כבר יכול לבצע משימות מועילות, אך המקינטוש מעולם לא הצליח להתאושש ולהשיג עמדה דומיננטית בשוק כפי שקיוותה אפל.
כמה מהחלטות התכנון התבררו כטעויות, שתוקנו בדגמים הבאים: התברר שתצוגה צבעונית ויכולת הרחבה הן תכונות חשובות, ומכירות המקינטוש סבלו מחסרונן. העובדה שב-1985 הוצגו שני מחשבים חדשים, קומודור אמיגה ואטארי ST, המבוססים על אותו מעבד כמו המק, שניהם צבעוניים, ולשניהם ממשק משתמש גרפי ועכבר, גם היא לא עזרה. אחד הגורמים שעזרו כאן לאפל הייתה העובדה ששתי החברות למעשה שחקו את קווי המוצרים הקודמים שלהן, והיו בקשיי תזרים מזומנים, בעוד אפל המשיכה ליהנות ממכירות בריאות של סדרת מחשבי אפל II, שהמשיך להוות את מקור ההכנסה העיקרי של החברה בשנתיים הראשונות אחרי הצגת המקינטוש.
ב-1987 הציגה אפל את המק הצבעוני הראשון, שהיה גם הראשון עם אפשרות להוספת כרטיסי הרחבה.
בניגוד לציפיות החברה, מחשבי אפל II וציוד היקפי עבורם המשיכו להימכר בצורה טובה בשנים הבאות, דבר שבמידה רבה הציל את החברה, לאור המכירות המאכזבות של המק, וכמעט אפס מכירות של ליזה (למעשה, דגם הליזה האחרון, מ-1986 היה דגם כלאיים, והיה לו מוד עבודה "תואם מקינטוש", והדגם, אף מותג כ"מקינטוש XL").
מחשב המקינטוש הציג חידושים רבים לעולם המחשוב האישי והמחשוב בכלל, רבים מהם הפכו ברבות הימים לסטנדרט בתעשייה כולה (החידושים לא בהכרח הופיעו במק לראשונה, אבל המק הוא שהפך אותם לסטנדרט). כמה מחידושים אלו הם:
עזיבתו של ג'ובס והמהפכה השלישית
באפריל 1983, זמן מה לפני הוצאת המקינטוש, הצליח ג'ובס לשכנע את ג'ון סקאלי, נשיא פפסי, לבוא ולכהן כנשיא ומנכ"ל באפל. המשפט המפורסם בו שכנע את סקאלי היה: "האם אתה רוצה למכור מים ממותקים כל חייך, או שאתה רוצה לשנות את העולם?".
המכירות המאכזבות של המקינטוש, ויותר מכך, התנהגותו של ג'ובס, וסירובו לקבל מרות, לא בישרו טובות. חבר הדירקטוריון דרש מסקאלי "לרסן את ג'ובס". ג'ובס מצידו ניסה לחולל "הפיכת חצר" בזמן שסקאלי היה מחוץ למדינה, ולפטר את סקאלי, סקאלי שמע על ה"פוטש", חזר לחברה, וכינס את חבר הנאמנים, ובראשם מייק מרקולה. הדירקטוריון עמד לצידו של סקאלי, וג'ובס מצא עצמו פחות משנתיים אחרי הצגת המק, בספטמבר 1985, מפוטר מהחברה שהקים שמונה שנים לפני כן.
ג'ובס הקים חברת מחשבים חדשה בשם "NeXT" ורכש מהבמאי ג'ורג' לוקאס את חטיבת האנימציה שלו כדי ליצור חברת אנימציה בשם פיקסר.
היכולות הגרפיות של המק, ובראשן התמיכה בגופנים, WISYWIG, ובעיקר, השימוש בשפת פוסטסקריפט, הפכו את המק לכלי חסר תחרות בתחום ההוצאה לאור, ודיסציפלינה כמעט חדשה הופיעה, בשם הוצאה לאור שולחנית, שבשלביה הראשונים הייתה למעשה מילה נרדפת ל"מקינטוש". בתחום הגרפיקה, הופיעו תוכנות וכלים שניצלו את הצבע, הרזולוציה, התמיכה המשוכללת בגופנים, וכן ממשק המשתמש הגרפי, עם יכולות שמשתוות או עולות על הכלים הזמינים, במערכות שמחירן פי מאה או אלף ממחשב אישי.
בשנת 1987 הוציאה החברה מדפסת לייזר, ובעזרת שורת חבילות תוכנה, של חברת אדובי וחברות אחרות, כמו "אלדוס", העניקה למקינטוש עוצמה כמערכת הוצאה לאור, שעד אז הושגה רק בעזרת מערכות ייעודיות שעלותן עולה על המק בסדרי גודל.
יכולת זו הנגישה יכולות שעד אז נשמרו לבתי הוצאה לאור גדולים, לחברות ובתי הוצאה קטנים בהרבה, כשהתנאי הוא הצטיידות במחשבי מקינטוש.
יוצרים רבים בתחומי הגרפיקה, אנימציה, מוזיקה, ועוד החלו להשתמש במק, תנועה שנתמכה בממשק המשתמש הגרפי, שחסך מהמשתמשים את הצורך ללמוד "שפה חדשה" חדשה - לעומת המחשבים המקובלים, שהמשתמש היה צריך להתאים את עצמו אליהם, המק התאים את עצמו למשתמש, ו"דיבר בשפה שלו". בתחומי יצירה אלו, נשאר מחשב המקינטוש כ"סטנדרט" זמן רב, ורק שנים אחר כך החל ה-PC לחדור לשווקים האלו.
1985 עד 1997 (חזרתו של ג'ובס)
סקאלי עמד בפני אתגרים רבים. מכירות אפל II היו בירידה (אם כי, למזלו של סקאלי, הירידה הייתה אטית בהרבה מהתחזיות של אפל), ומכירות המקינטוש קרטעו.
סקאלי החל כמעט מיד בעבודה על מק צבעוני, עם אפשרויות להרחבה, וב-1987 הופיעו הדגמים החדשים, שסימנו תחילת טיפוס אטי במכירות המק.
הוא פיצל את החברה לחטיבות שונות, שבתוכן חטיבות משנה, עם מגוון דגמים המכוונים לקהלי יעד שונים ותחת שמות שונים. ב-1991 שיווקה אפל מחשבים על בסיס שישה מארזים שונים (קלאסי, פיצה, רחב (IIfx), מרובע (IIci), עומד קטן (קוואדרה 700), ועומד גדול (קוואדרה 900)) ובשנת 1993 הוציאה לא פחות מ-25 דגמים שונים במגוון מארזים. אפל עדיין נהנתה מרווחים, בעיקר בזכות הרווח השולי הגבוה שלה, אך כאשר אלו החלו לרדת, החלה החברה להפסיד במהירות.
תקופתו של סקאלי הניבה פיתוחים רבי ערך באפל. החברה כוננה חיבוריות ברשת מקומית (Daisy Chain), מחשוב ב-32 ביט, את המחשב הנייד השימושי הראשון (כולל רוב המאפיינים המשמשים במחשבי מחברת עד היום), תקן "חבר והפעל", טכנולוגיית קוויקטיים להקרנת סרטים, שילוב כונן תקליטורים במחשב, ואת מחשב כף היד הראשון, "ניוטון". סקאלי היה זה שטבע את שמו, "עזר דיגיטלי אישי", PDA.
ב-1993, החליט הדירקטוריון בראשות מרקולה, המייסד היחיד שעדיין היה קשור עם החברה, לפטר את סקאלי, ושכר במקומו את מייקל ספינדלר (מוצאו גרמני והגיית שמו המקורית: מיכאל שפינדלר). בתקופתו עברה אפל לדור הבא של המעבדים, PowerPC. מעבדים אלו, שהיו יוזמה משותפת של אפל, יבמ ומוטורולה, שימשו את אפל עד למעבר לארכיטקטורת אינטל בין 2005 ל-2006. ההישג הטכני שמאחורי המעבר היה מרשים ביותר. אפל הצליחה לעבור למעבד שונה לחלוטין מזה ששימש אותה קודם, תוך מימוש תאימות כמעט מלאה עם התוכנות הישנות.
ספינדלר, שהיה ידוע בכינויו "הדיזל", חתר במהלך תקופת כהונתו במלוא הקיטור למיזוג (כלומר, מכירה) של אפל עם יבמ, סאן או פיליפס. תפישתו של דירקטוריון אפל באותה תקופה, כמו גם זו של רבים ממבקריה של אפל, הייתה שאפל נדונה להיעלם והברירה היחידה העומדת לרשותה היא היבלעות בתוך חברה אחרת.
הוצאת "חלונות 95" על ידי מיקרוסופט בשנת 1995 איימה על המקינטוש, ועל מעמדו במעוז האחרון שלו. למעשה, לא זו בלבד שאדובי הוציאה גרסאות ל-PC לכל התוכנות שלה, אלא שלקראת סוף העשור, היא הפסיקה להוציא עדכונים למק, וגרסאות חדשות יותר היו זמינות ל-PC בלבד.
יוזמה שנוצרה בזמנו של ספינדלר התבררה ככישלון משמעותי. ספינדלר יזם תוכנית "תואמים", שבה העניקה אפל רישוי לחברות אחרות לייצר תואמי מקינטוש. המטרה הייתה להרחיב את שוק המק, באמצעות יצרניות שיוכלו ליצור מחשבים תואמי מקינטוש בעלות זולה יותר. בפועל, התחוללה "קניבליזציה" של שוק המק, כאשר יצרניות התואמים פועלות כמעט באופן בלעדי בתוך השווקים המסורתיים של אפל, ומכרסמות בהכנסותיה.
ספינדלר כשל במאמצי המיזוג שלו והוחלף בפברואר 1996 על ידי גיל אמיליו, המנכ"ל המצליח של National Semiconductor. ככל הנראה, נבע כישלונו מהיסוס של רוב הרוכשים הפוטנציאליים, שהעריכו כי אפל נדונה להיעלם וכי ניתן יהיה לרכוש את הטכנולוגיות שלה בתוך זמן לא רב במחירי מחסן גרוטאות.
גיל אמיליו מתאר בספרו "בקו האש: 500 הימים שלי באפל" את המצב העגום של החברה כאשר נכנס לתפקידו: החברה סבלה ממחסור בכסף ובמזומנים, ממוצרים באיכות נמוכה, היעדר אסטרטגיה להעברת מערכת ההפעלה של המק לדור הבא (גילה של המערכת כבר ניכר בה בנקודה זו), פיצול אינסופי לחטיבות וחטיבות משנה, מנהלים הפועלים כאילו בנחלות אישיות משלהם, כשכל שבב חטיבה חותרת ליישום מטרות משלה, ועל הכל, רוח נכאים וציפייה להתפוגגות והבלעות.