cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלינדרס פיטרי
סיורים דרומה
בשנת 1886 עזב פיטרי את החברה לחקר מצרים, ובכך אזלו מקורות המימון שלו. את זמן ההמתנה למימון חדש החליט לנצל בסיורים במצרים העליונה. פיטרי נסע למצרים ב-1887 במטרה לערוך סיורים לאורך הנילוס ולסקור את האתרים שבדרך. הוא תכנן גם לצלם את האתרים ובכך למלא את ההבטחה שנתן לחברה המלכותית בלונדון. הוא יצא למצרים ביחד עם חברו פרנסיס גריפית, שם הם שכרו סירה קטנה ושטו בה לאורך הנילוס כשהם לנים באוהלים. בהגיעו לדחשור, הנמצאת מדרום לקהיר, סקר את הפירמידה הנטויה, משם עבר לתבאי והגיע עד אזור אסואן. בדרכו לאסואן עבר בשט אר-ריגל, שם תיעד כתובות סלע שנכתבו על ידי עוברי אורח מתקופות הממלכה הקדומה והממלכה החדשה. דרומה לאסואן, על האי סהל באזור מצוקי האשדות הראשונים מצא פיטרי כתובות סלע מצריות נוספות, ובעזרת סולם חבלים טיפס לראותן אחת הכתובות הייתה אסטלת הרעב. פיטרי וגריפית תיעדו במסעם כ-200 כתובות. אחת הכתובות שתועדה הייתה כתובת באי יב שלא נתגלתה קודם לכן למרות היותה במקום מרכזי ביותר. הכתובת תיעדה שישה מלכים שונים מהשושלות ה-5 וה-6 וכן מלכים מהשושלות ה-11 וה-12. כאשר חזר לאסואן קיבל מברק המבשר לו ששניים מידידיו הסכימו לספק לו סכום כסף כדי לאפשר לו להמשיך לחפור. בעקבות כך הוא עזב את אזור אסואן ונסע למחוז אל-פיום.
החפירות בפיום
בין השנים 1888–1890, חפר פיטרי במחוז אל-פיום. המחוז נמצא בתחום נווה המדבר של פיום במזרח המדבר המערבי. הוא חפר שם באתרים הבאים: חווארה, אָרְסינוֹאֶה – היא קרוקודילופוליס, בִּיָאהמוּ, קאהוּן, גוּרוֹבּ ואל לַחוּן. פיטרי חזר לאזור למספר עונות חפירה נוספות, חפר שוב בחלק מהאתרים שחפר בהם בעבר וכן באתרים נוספים: הרקליאופוליס מגנה, סָדְמָנְט, הַראגָה וריקה.
חווארה
באתר בחווארה חפר פיטרי בין השנים 1888–1889, ושוב בין השנים 1910–1911. באתר נחפרו מתחם הפירמידה של אמנמחת השלישי, ובתי קברות מתקופות הממלכה התיכונה, התקופה המאוחרת והתקופה הרומית. נמצאו קברים עם מומיות של תנינים ובתוכם פפירוסים יווניים. אחד הממצאים המיוחדים שנמצאו בקברים מהתקופה הרומית הם 81 לוחות שעליהם מצוירים דיוקנאות בצבעי שעווה המחוממת ומותכת על משטח. ציורים אלה נקראים דיוקנאות המומיות מפיום. על המומיות היו הקדשות שסיפרו שדיוקנאות אלה נשמרו במשפחות הנקברים במשך דורות עד שהוכנסו לקבר (בעונת החפירות של 1910 מצא פיטרי עוד 70 דיוקנאות). פיטרי שלח שישים דיוקנאות למוזיאון המצרי בקהיר. לאחר מכן גילה שאוצר המוזיאון, הצרפתי גסטון מַסְפַּרוֹ, לא העריך את חשיבותם והשאיר אותם בחצר המוזיאון מוזנחים ונתונים לפגעי מזג האוויר. כאשר נודע הדבר לפיטרי הוא כעס מאוד ודרש אותם בחזרה, והכריח את מספרו לבחור 12 דיוקנאות להצגה במוזיאון ואת יתרת 48 הדיוקנאות להחזיר לו. דיוקנאות אלה מוצגים עתה במוזיאון הבריטי בלונדון.
ארסינואה – קרוקודילופוליס
ארסינואה שכנה בשטח בו שוכנת היום העיר המצרית המודרנית פיום (בירת המחוז אל-פיום). באתר נמצאו שרידים מהתקופות התלמאית והרומית. העיר נקראה על שמה של ארסינואה השנייה אשתו של תלמי השני. פיטרי חפר מקדש מהתקופה התלמאית שהוקדש לאלים הורוס וסובק. הממצאים באתר כללו פסל מהתקופה הרומית, ומתקן להטבעת מטבעות מהמאה ה-4.
בִּיָאהמוּ
פיטרי חפר וגילה במה מוקפת קיר ששימשה כבמה לשני פסלים מונוליתיים גדולים עשויים חלמיש של המלך אמנמחאת השלישי מהשושלת ה-12. באתר נמצאו שברים של הפסלים.
אל-לחון וקאהון
באל-לַחוּן נמצאת הפירמידה של המלך סנוסר השני מהשושלת ה-12. אתרים אלה נחפרו על ידי פיטרי בשלוש עונות חפירה נפרדות. האתרים נחפרו בעונה של 1889–1890, חפירה שנייה 1913–1914, ושוב בעונה של 1919–1920. באתרים של אל-לחון וקאהון נמצאו כפרי הפועלים אשר בנו את הפירמידה. פיטרי חפר את הכפרים ומצא בהם חפצי בית רבים. הממצאים כוללים כמות גדולה של פפירוסים מתקופת הממלכה התיכונה. הטקסטים של הפפירוסים עוסקים בגינקולוגיה ובמתמטיקה, כולל הפפירוס היחיד שנמצא במצרים העוסק בווטרינריה. כן נמצאה מסכה של מרפא מתקופה הממלכה התיכונה, וכן קברה השלם של בת המלך סַטַטורִיונֶט.
בעת חפירת קברי המשפחה המלכותית של המלך שנוסרת השני מצא פיטרי, בתוך גומחה באחד הקברים שנבזזו על ידי השודדים, כתר זהב. כאשר שטף את העפר מהגומחה מצא את ראש הקוברה שקישט את הכתר. פיטרי תיאר זאת כך: תיאור זה מדגיש עד כמה היה פיטרי יסודי והתעניין בפרטי פרטים.
גוּרוֹבּ
האתר נחפר על ידי פיטרי במספר עונות חפירה. עונה ראשונה בין השנים 1903–1904 ושנייה בין השנים 1919–1921. האתר כולל בית קברות שהיה בשימוש מהתקופה הקדם-שושלתית ועד תקופת הביניים הראשונה, ארמון, מקדש ועיר מתקופת הממלכה החדשה, ובית קברות מתקופת הממלכה החדשה והתקופה התלמאית. הממצאים באתר כללו כלי בית וכלי קבורה באיכות משובחת מתקופת הממלכה החדשה, כגון: גביש בדולח, וקמע בצורת לב עשוי משרף. שני עותקים ממכתב שנשלח למלך אמנחותפ הרביעי לפני ששינה את שמו לאחנתון.
החפירות בארץ ישראל – שנת 1890
פיטרי שהה בארץ ישראל בשתי תקופות נפרדות. בפעם הראשונה הגיע לארץ ישראל בשנת 1890, בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית. הוא הוזמן על ידי הקרן לחקר ארץ ישראל (שנקראה אז הקרן לחקר פלשתינה) במטרה לחפש ולמצוא את לכיש.
החפירות בתל חסי ובעיית זיהויה של לכיש
פיטרי הגיע לארץ ישראל במטרה לחפור את לכיש המופיעה במקרא, לא תל ספציפי. הבעיה הראשונה שבה נתקל הייתה בעיית זיהויה של לכיש. הראשון שניסה לזהות את לכיש היה אדוארד רובינסון, שב-1839 סקר את תלי השפלה וזיהה את לכיש בגבעה הסמוכה לחורבת אום ליקיס, וזאת בגלל צליל שמה ומיקומה על הדרך לעזה. זיהוי זה נתמך על ידי חוקרים מאוחרים יותר. בין השנים 1872–1877 נעשה סקר ארכאולוגי ראשון בארץ ישראל במסגרת סקר ארץ ישראל המערבית בראשות קלוד קונדר והורשיו קיצ'נר. הם התלבטו בזיהוי לכיש בין אום ליקיס, תל חסי ותל אֶ דֻוֵיר (היום תל לכיש). כאשר פיטרי הגיע לארץ לחפור את לכיש, הוא החל לחפור בח'רבת אום ליקיס, אך מצא בה רק ממצאים מהתקופה הרומית ואילך. הוא עבר לחפור בח'רבת עג'לון וגם בה לא מצא ממצאים מוקדמים מהתקופה הרומית. פיטרי סייר באזור והגיע לתל חסי. בתל הוא מצא חרסים, ובעקבות ניסיונו הרב במצרים זיהה את קדמוניותם. בעקבות כך החליט לקבל את הזיהוי של קונדר שהעיר הקדומה לכיש נמצאת בתל חסי. באפריל 1890 החלה החפירה, שנמשכה שישה שבועות. פיטרי הנהיג חידושים מתודולוגים בתחום הארכאולוגיה של השדה, הוא יצר חתך ארכאולוגי וצייר אותו, הנהיג רישום שיטתי של ממצאים. פיטרי הבחין לראשונה בתופעת התל, והבין שהתל אינו גבעה טבעית אלא הצטברות שרידים מעשה ידי אדם. הוא ניסה להפיק לקחים מכל ממצא שעלה בידו לגלות. הבנת מהותו של התל סייעה בידו לבנות שיטות של עבודת שדה ושל הסקת מסקנות. בעקבות שיטותיו אלה נחשבת חפירה זו כחפירה המדעית המודרנית הראשונה בארץ ישראל.
החפירה התנהלה בתקופת השלטון העות'מאני, שהיה לרוב עוין וחשדן כלפי כל עבודה מדעית הקשורה לחפירה באדמה, והקשה מאוד על הארכאולוגים בקבלת הפירמן המאשר להם לחפור. בגלל ריחוק תל חסי מירושלים, נהנה פיטרי מחופש פעולה יחסי בחפירה. בחפירות נחשפה חומת לבני בוץ עבה מאוד. הוא חפר 79 בורות בדיקה, ותיארך את הממצאים ל-1700 לפנה"ס. פיטרי קרא לתקופה: "התקופה האמורית". הזיהוי של פיטרי נשאר תקף עד מציאת מכתבי לכיש בשנת 1935 (על ידי ג'יימס לסלי סטרקי, תלמידו של פיטרי), אשר זיהו את לכיש בתל אֶ דֻוֵיר.
החפירות במערב תבאי וגילוי אסטלת ישראל
פיטרי הגיע בשנת 1895 לאזור לוקסור שבמרכז מצרים לשתי עונות חפירה. הוא חפר באתרים בשנים 1895–1896. החפירות שלו כללו סדרת מקדשים של מלכים מתקופת הממלכה החדשה שנקברו בעמק המלכים. המקדשים ניצבו בחלקם מעל בית קברות מתקופת הממלכה התיכונה. נמצאו באתר גם קברים ואתרי תפילה מתקופת הביניים השלישית, שנבנו מסביב ומעל השרידים של המקדשים מתקופת הממלכה החדשה. באתר נמצאו גם שרידי הרעמסאום שהוא מקדש של המלך רעמסס השני ושרידי מקדשו של מרנפתח.
מתחת לחדר האחסון ברעמסאום נמצאו קברים מצוירים וארגז של פפירוסים מתקופת הממלכה התיכונה. הממצאים כוללים פסל של אישה מבית המלכות מתקופת שלטונו של רעמסס השני, כלים עשויים ברזל, קערה מארד וקסדה שתוארכה על ידי פיטרי לפלישה האשורית במאה ה-7 לפנה"ס וכן הממצא החשוב ביותר – אסטלת ישראל.
גילוי אסטלת ישראל
בתחילת 1896 היו פיטרי וצוותו עסוקים בחפירות במקדש באזור זיכיון החפירה שלהם בלוקסור. המקדש שכן מצפון למקדש הקבורה של אמנחותפ השלישי. על גבי לבני המקדש שהם חפרו הופיע רק שמו של אמנחותפ השלישי, עובדה שהפתיעה את החוקרים. לא נראה לארכאולוגים שלמלך אחד יש שני מקדשי קבורה. פיטרי המשיך בחפירה והתעלומה נפתרה. התברר שהמקדש נבנה על ידי פרעה מרנפתח, בנו ויורשו של רעמסס השני. התברר שכמעט כל המקדש שבנה מרנפתח נבנה מאבני בניין בשימוש משני שנלקחו ממקדשו של אמנחותפ השלישי. בתוך המקדש נמצא פסל של מרנפתח. זה היה הדיוקן הראשון של מרנפתח שנמצא. בנוסף נמצאו ליד פסלו של מרנפתח שתי אסטלות מפוארות שהיו מופנות לכיוון הקיר. אחת מהן מגולפת בצורה יפה, מראה את אמנחותפ השלישי בעת קרב עם נוביה ואשור. האסטלה השנייה עשויה מאבן שחם שחורה בגובה של יותר משלושה מטרים, הגדולה ביותר שנמצאה עד אותו מועד. הטקסט שעל האסטלה מפאר את הישגי הבנייה של אמנחותפ השלישי ומפאר את המקדש שבו הוצבו האסטלות בעבר. כאשר הצליחו להפוך את האסטלה לצדה השני, התגלתה כתובת המפארת את ניצחונו של מרנפתח על הלובים וגויי הים. צוותו של פיטרי כלל בלשן גרמני בשם וילהלם שפיגלברג, שניגש מיד לתרגם את הכתובת. הוא הופתע למצוא תבנית של שם עם או שבט שנוצח על ידי מרנפתח אשר הופיע בצורה הבאה :"I.si.ri.ar". היה זה פיטרי אשר קלט מיידית את משמעות השם ותרגמו לישראל. תגובתו של שפיגלברג הייתה : "האם לא יהיה הכומר מרוצה?". בעת ארוחת הערב של המשלחת אמר פיטרי כי לדעתו גילוי זה יהיה הגילוי הידוע ביותר מכל תגליותיו עד כה. זה היה הציון הראשון של השם "ישראל" בטקסט מצרי. כאשר הגיע המידע לעיתונות האנגלית הוא קיבל מיד פרסום בכותרות העיתונים.
המשך החפירות בארץ ישראל – שנים 1926–1938
בשנת 1926 עזב פיטרי את מצרים ועבר לעבוד בארץ ישראל. הוא לא חזר למצרים, אלא חפר בדרום ארץ ישראל ובצפון סיני וערך סקרים ארכאולוגיים בעבר הירדן. פיטרי בחר באתרים בדרום ארץ ישראל בגלל קרבתם למצרים, ושליטת המצרים באזורים אלה עד לפלישת הפלשתים במאה ה-12 לפנה"ס.
בין השנים 1926–1938, בתקופת המנדט הבריטי, חפר פיטרי בארבעה אתרים. בבואו היה כבר בן 73 והוא המשיך לעבוד עד גיל 85. בין השנים 1935–1937 חפר ב"תל אבו סלימה" שליד שיח' זוויד אשר נמצאת בצפון סיני ליד רצועת עזה. פיטרי חשף שרידי יישוב קדום ומצודה עשויה לבני טיט מיובשות בשמש. שהתקיים בין המאה ה-14 לפנה"ס למאה ה-1 לפנה"ס, וזיהה את היישוב כ"אנתדון". זיהוי זה לא היה מקובל על הארכאולוגים יוחנן אהרוני ורוני רייך (הועלתה טענה שפיטרי אהב להדביק שם מצלצל לכל מקום בו ננעצה אתו).
תל ג'מה
בשנים 1926–1927 חפר פיטרי בתל ג'מה (תל גמה). החפירה החלה בחורף 1926. 36 שנים הפרידו בין חפירתו הראשונה של פיטרי בארץ ישראל לחפירתו השנייה. סביר להניח שפיטרי בחר בתל זה בגלל דמיונו לתל חסי. דוח החפירה של התל היה הדוח המשוכלל ביותר שיצא לאור בחפירות פיטרי בארץ ישראל. מהדוח ניתן ללמוד על שיטות החפירה שלו, העדפותיו המקצועיות וגישתו המדעית המתודית. פיטרי חפר במשך שישה חודשים בצדו המערבי של התל. הנחתו הייתה שזהו הצד הפונה לרוח הים הקרירה ולכן שם יימצאו המבנים החשובים. הנחה זו נתאמתה. פיטרי הבחין בשש שכבות, השכבה העליונה שכבת אסמים. שיטת החפירה של פיטרי והדרך בה ייחס את החומר לשכבות היו לקויים. בעקבות כך נדרשה חפירה חדשה מאוחר יותר. תל ג'מה זוהה עם גרר המקראית, ופיטרי קיבל זיהוי זה. מאוחר יותר הציע בנימין מזר לזהות את האתר עם "יֻרזָה" המופיעה במכתבי אל-עמארנה. זיהוי זה מקובל היום על רוב החוקרים.
תל אל-פארעה (תל שרוחן)
בין השנים 1928–1930 חפר פיטרי בתל אל-פארעה. פיטרי זיהה את האתר כ"בית-פלט" (יהושע, טו, כז), לפי אטימולוגיה משובשת של שמו הערבי של התל. אולברייט הציע את זיהוי התל עם העיר "שרוחן" (יהושע, יט, ו), שהייתה חלק מנחלתו של שבט שמעון. זיהוי זה מקובל כיום על רוב החוקרים. בקצה הצפוני של התל, על גבי הסוללה החיקסוסית, חשף פיטרי בניין מפואר שכינויו "בית המושל", בניין עם חצר מרוצפת מוקף חדרים, כולל כיריים. הבניין, שחרב בשרפה, מתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת II. סביב התל חשף פיטרי שמונה שדות קבורה הכוללים מאות קברים. חלק מהקברים כללו שחזור מלא בתוך הקבר של בית הנפטר על כל ציודו. הקברים נמצאו במישורי החול מסביב לתל. פיטרי הבחין בדמיון של מישור חולי זה למישורים של שדות הקבורה במצרים. הוא הביא את מנהלי העבודה שלו ממצרים. הם חבטו בחול במוטות ברזל כבדים, ועל פי צליל המהלומה זיהו את מקום הקברים.
משנתו הארכאולוגית של פיטרי
פיטרי היה הראשון שניסח את העקרונות של הארכאולוגיה המדעית המודרנית. הוא ניסח שני עקרונות:
ב-1894 חפר פיטרי בית קברות ליד נקדה במרכז מצרים. באזור מדברי זה נמצאו כ-3,000 קברים מהתקופה הקדם-שושלתית במצרים (התקופה השושלתית התחילה ב-3000 לפנה"ס). פועליו עבדו במהירות רבה, ופיטרי תיעד את הקברים. הוא צילם את צורת שכיבת הגופה בקבר ואת הכלים שנקברו עם הגופה (צורת השכיבה וסוג הכלים מצביעים על מעמד הנקבר). הוא צילם וסימן כל קבר, הכניס קנה מידה וסימן את הצפון, רשם בצורה מדויקת את הכלים שהיו בכל קבר וקבר. בעת החפירות הבחין פיטרי בקברים מורכבים שכללו קבר מעל קבר כאשר הכלים של הקבר העליון היו שונים מהכלים שנמצאו בקבר שמתחתיו. קברים אלה נקראים "קבר קדם שושלתי מורכב". פיטרי שם לב שבדרך זו נוצרות שכבות של קבורה שניתן להבדיל ביניהן, הוא נתן מספר לכל שכבה. להשתכבות נתן שם "סטרטיגרפיה", שם שמקורו בלטינית: סְטרַטוּם – שכבה, גרַפוֹס – לרשום.
פיטרי הבחין בשינויים הדרגתיים שחלו בכלים במיוחד בידיות הכדים, כאשר בתחילה הידיות היו גליות ופונקציונליות ובהמשך התפתחו לרכסים (בליטות) מסוגננים שנעלמו עם הזמן והחליפו אותם פסים מצוירים. הוא הבין שכלי החרס הוא אמצעי התיארוך הטוב ביותר. הוא מיין את הכלים לחמישים שלבים וזאת בהתבסס על שינויי עיטור וצורה, צייר וצילם כל כלי חרס, וציין באיזו שכבה בקברים היה כל כלי. הוא חילק את הכלים לתקופות ויצר לוח כלי חרס, כאשר קבע שלכל שכבה ותקופה יש כלים משלה. פיטרי ידע שהקבר של המלך המצרי הראשון נערמר נבנה ב-3100 לפנה"ס לערך. הוא עיגן את לוח הכלים שיצר בתאריך זה, ויצר שרשרת רציפה שראשיתה בכדים הקדומים ביותר וסופה בתקופה ההיסטורית במצרים שהחלה עם המצאת הכתב, ב-3000 לפנה"ס לערך. פיטרי בחר בכלי החרס ליצירת כרונולוגיה, כי כלי החרס הם כלים שבירים שהיו בשימוש רב ויומיומי ויש מהם כמות גדולה, וכאשר כלים אלה נשברים נוצר הצורך ליצור חדשים, ובתהליך של יצירת כלים חדשים האומן משנה את צורתם. שברי הכלים נשמרים לנצח, ולכן ניתן להשתמש בהם לתיארוך. פיטרי הבין ששבר של כלי יכול לשמש לתיארוך בדיוק כמו כלי שלם, כי ניתן מתוך שבר אופייני להבין את הצורה והעיצוב של כלי שלם. ומכאן נוצר הכלל בטיפולוגיה של כלי חרס: "השבר מייצג את השלם".
תרומות נוספות למדע הארכאולוגיה
השלב שאנו יכולים להגדיר כשלב המדעי הראשון בהתפתחות הארכאולוגיה בארץ ישראל הוא חפירתו של פיטרי בתל חסי (שנת 1890). כבר בחפירה זו נקט פיטרי ופיתח שיטות אשר נכנסות להגדרה של מדע והביאו להתפתחות הארכאולוגיה בארץ ישראל. שיטותיו נהוגות עד היום. פיטרי חפר בתל בשיטת החתך, הקפיד לתעד ולשרטט כל שלב בחפירתו, לא רק אלמנטים ארכיטקטוניים אלא גם שכבות אפר ועפר, והנהיג את רישומם השיטתי של כל הממצאים כולל ציון מדויק של המפלס בו נמצא כל כלי חרס.
הישגיו של פיטרי – רשימה חלקית
רשימת הישגיו כוללת את: פיטרי העמיד אחריו תלמידים רבים שהמשיכו בעבודתו המדעית. אבל לא בכל השערותיו ותורותיו הצליח. תחילה הוא פעל בשיטת הכרונולוגיה הארוכה במצרים. על פי שיטה זו ראשית המלוכה החלה באלף השישי לפנה"ס. בסוף ימיו התנער משיטה זו. השערה אחרת שלו לגבי מקורם של המהגרים הראשונים שהגיעו למצרים התחתונה, נדחתה אף היא. בכל האתרים שחפר בארץ ישראל לא התקבלה השערתו לגבי זיהוי התל.
פיטרי ושאלת ההתיישבות היהודית וההתיישבות הערבית בארץ ישראל
פיטרי התרשם מאוד מהמפעל החלוצי היהודי בארץ ישראל. בימי מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט עמד לצד היישוב העברי. הוא גם כתב מספר מאמרים בשבחה של ההתיישבות. התעמקותו בשאלות העבר, פקחה את עיניו לבעיות ההווה. הוא גילה הבנה ואהדה כלפי מפעל ההתיישבות הציוני מתוך חקירת הארץ שהייתה פעם כה פורייה והפכה עם השנים לשוממה. במכתב למערכת שהתפרסם בחודש יולי שנת 1936 ב"פלסטיין פוסט" כתב פיטרי על ההרס האיום של הקרקע על ידי החקלאי הערבי שאינו יודע לשמר אותה, ונותן למים לזרום בתעלות במקום לדאוג שהמים ייספגו בקרקע. פיטרי התלונן על חיבתו של הערבי למדבר המביאה אותו לידי עקירת עצים, וטען שטענות הערבים ל-1,300 שנות ישיבה בארץ ישראל אינן רלוונטיות כאשר הישיבה הביאה להרס החקלאות והאדמות. לדבריו חייב הערבי העשיר להלוות כסף לערבי העני על ידי יצירת קרן ערבית לפיתוח, כמו שהיהודי העשיר בחוץ לארץ עזר ליהודי העני שהגיע להתיישב בארץ ישראל. פיטרי פרסם מאמר דומה גם בעיתון הטיימס הלונדוני באוגוסט 1936, שבו סיפר בהערצה על מפעל היהודים בארץ, שהוא גם בעל חשיבות בשביל הערבים.
פרסומיו
פיטרי פרסם בימי חייו 104 ספרים, ובעת מותו היו מוכנים לדפוס חמישה ספרים נוספים. בנוסף השאיר אחריו פרקי השלמה לספרו האוטוביוגרפי, העוסקים בתקופה שלאחר צאתו לאור של הספר, מ-1933 ואילך. בנוסף לספרים כתב פיטרי מאות מאמרים ורשימות שהתפרסמו בכתבי עת מדעיים ובכתבי עת פופולריים. חלק גדול מהמאמרים שכתב התפרסמו ברבעון שייסד וערך Ancient Egypt. בנוסף כתב שירים קצרים.
פיטרי הצטיין בפרסום זריז של דוחות החפירה והמחקר שכתב. הוא הקפיד שהם יתפרסמו לא יותר משנתיים ממועד החפירה.
לי סינג-מן
לי סינג-מן (בקוריאנית: 이승만; ) היה מדינאי קוריאני שכיהן כנשיא הראשון של הממשלה הזמנית של קוריאה וכנשיא הראשון של רפובליקת קוריאה, שמה הרשמי של קוריאה הדרומית. נשיאותו, שהתמשכה על פני שלוש תקופות כהונה מאוגוסט 1948 ועד אפריל 1960, הושפעה מאוד מהמתיחויות של המלחמה הקרה בחצי האי קוריאה.
לי, שנחשב כאנטי-קומוניסט וכמנהיג סמכותני, הנהיג את קוריאה הדרומית במהלך מלחמת קוריאה. תקופת נשיאותו באה לקיצה עם התפטרותו בעקבות מחאות המונים כנגד מערכת בחירות שנויה במחלוקת. הוא מת בגלות בהונולולו שבהוואי.
ראשית חייו
לי נולד במחוז הואנג-הה (כיום בקוריאה הצפונית), כבן יחיד למשפחת חקלאים מעוטת אמצעים. מוצאה של משפחתו מהמלך טאג'ונג משושלת ג'וסאון (מלך 1418-1400). הוא עצמו היה הדור ה-16 לנסיך ינגניונג. ב-1877, בהיותו בן שנתיים, הוא עבר עם משפחתו לסיאול.
בסיאול קיבל לי חינוך קונפוציאני מסורתי. הוא תואר כמועמד פוטנציאלי לגשת למבחנים לשירות הציבורי (גווגאו – 과거). בהיותו בן תשע הוא כמעט ולקה בעיוורון כתוצאה ממחלת האבעבועות השחורות שלקה בה ובזכות הטיפול שקיבל מהרופא המיסיונר האמריקאי, הוראס ניוטון אלן, הוא נרפא.
ב-1894, כאשר בוטלו בחינות הגווגאו בעקבות רפורמות, נרשם לי ללימודים בבית ספר מתודיסטי אמריקאי, שם למד אנגלית. בסוף שנת 1895 הוא הצטרף למועדון היובסונג שהוקם על ידי סו ג'אי פיל ששב מארצות הברית. הוא עבד כעורך וככותב העיקרי של העיתון של המועדון ושל העיתון מאיל שינמון, העיתון היומי הראשון בקוריאה. במהלך תקופה זו, הוא השתכר משיעורי קוריאנית שנתן לאמריקאים. הוא המיר את דתו לנצרות. ב-1895 הוא סיים את לימודיו בבית הספר המתודיסטי.
המאבק לעצמאות
לי היה מעורב במזימה לנקום את רציחתה של הקיסרית מיאונגסונג, אך רופאה אמריקאית סייעה לו להימנע מאישום פלילי. בנקודת זמן זו הוא המיר את דתו לטאואיזם. לי היה אחד ממבשרי התנועה השורשית של קוריאה. הוא ארגן כמה פעולות מחאה כנגד השחיתות והשפעתן של האימפריה היפנית והאימפריה הרוסית.
לאחר שנכנס לשירות הממשלתי, הוא היה פעיל בקשר להפלתו של המלך גוג'ונג על ידי גיוסו של פארק יונג יו. כתוצאה מכך בינואר 1899 הוא נאסר. מקורות אחרים מציינים ששנת מאסרו הייתה 1897, או 1898.
ביום העשרים למאסרו ניסה לי להימלט, אך הוא נתפס ונדון למאסר עולם. בעת מאסרו הוא עסק בכתיבה.
פעילות פוליטית
ב-1904, עם פרוץ מלחמת רוסיה–יפן, שוחרר לי מכלאו בסיועו של מין יונגהואן. בנובמבר אותה שנה, בסיועם של מין ושל האן גיוסול, עבר לי לארצות הברית. באוגוסט 1905, נפגשו לי ויון בונגג'ו עם מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ון היי ועם נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט, לשיחות שלום בפרוטסמות', ניו המפשייר וניסו לשכנע את ארצות הברית לסייע לשמירת עצמאותה של קוריאה, אך ניסיון זה לא נחל הצלחה.
לי נשאר בארצות הברית ושהותו תוארה כגלות. ב-1907 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון וב-1908 לימודי תואר שני באוניברסיטת הרווארד. ב-1910 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת פרינסטון, כשנושא עבודת הדוקטורט שלו היה "השפעת הנייטרליות על ארצות הברית".
באוגוסט 1910, שב לי לקוריאה, שהייתה אז בשילטון יפני. הוא שירת כמתאם וכמיסיונר של YMCA. ב-1912 הוא היה מעורב במה שכונה "תקרית 105 האנשים" ונאסר לזמן קצר. באותה שנה הוא נמלט לארצות הברית במסווה של השתתפות בוועידה של המתודיסטים במיניאפוליס כנציג של קוריאה.
בארצות הברית ניסה לי לשכנע את הנשיא וודרו וילסון לסייע למעורבים בתקרית ה-105, אך הדבר לא עלה בידו. זמן קצר לאחר מכן הוא נפגש עם פארק יונג מאן, שהיה בנברסקה באותה תקופה. ב-1913, כתוצאה מאותה פגישה, הוא עבר להונולולו. בהוואי הוא החל לפרסם את "עיתון האוקיינוס השקט". ב-1918 הוא ייסד את כנסיית הנלן. באותה תקופה הוא התנגד לעמדותיו של פארק יונג מאן בנוגע ליחסי החוץ של קוריאה וגרם לפילוג בקהילה הקוריאנית. בדצמבר 1918, הוא נבחר על ידי האגודה הלאומית הקוריאנית להיות אחד מנציגיה של קוריאה לועידת השלום בפריז, אך הוא לא הצליח להשיג אישור נסיעה לפריז. לאחר שוויתר על הגעתו לפריז, ניהל לי את הקונגרס הקוריאני הראשון שהתקיים בפילדלפיה, שבו הותוו התוכניות להכרזת העצמאות של קוריאה.
לאחר אירועי ה-1 במרץ 1919, נבחר לי להיות שר החוץ וראש הממשלה של הממשלה הזמנית בנוריונג והנשיא של הממשלה הזמנית הגולה בשאנגחאי. כמו כן, הוא מונה להיות הנשיא של הממשלה הגולה בהנסונג. עם זאת, הוא נתקל בקשיים לתפקד כנשיא עקב עימותים פנימיים בתוך הממשלה הגולה בשנגחאי. ב-25 באוגוסט אותה שנה, הוא הקים את "הוועדה הקוריאנית לאמריקה ולאירופה". באוקטובר 1920 הוא שב לארצות הברית כדי להשתתף בועידה הימית בוושינגטון שנפתחה בנובמבר שנה לאחר מכן. במהלך הוועידה הוא ניסה להעלות על סדר היום שלה את שאלת העצמאות של קוריאה, אך שוב ללא הצלחה. בספטמבר 1922, הוא שב להוואי כדי להתמקד בפעילויות הוצאה לאור, חינוך ודת. בנובמבר 1924 מונה לי להיות נשיא לכל ימי חיו של "מפגש האחווה הקוריאני".
במרץ 1925 הודח לי מתפקידו כנשיא הממשלה הזמנית בשאנגחאי עקב האשמות על שימוש לרעה בסמכויותיו. אף על פי כן, הוא המשיך לטעון למעמד הנשיא בממשלה הזמנית של האנסונג והמשיך בפעילויות למאבק על העצמאות במסגרת "הועדה הקוריאנית לאמריקה ולאירופה". בראשית 1933, הוא השתתף בכינוס חבר הלאומים בז'נבה כדי להעלות את שאלת העצמאות הקוריאנית.
בנובמבר 1939 עזבו לי ואשתו את הוואי ועברו לוושינגטון. שם הוא התמקד בכתיבת הספר Japan Inside Out, שאותו הוא פרסם בקיץ 1941. לאחר המתקפה על פרל הארבור ופרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בדצמבר 1941, השתמש לי במעמדו כיושב ראש המחלקה ליחסי חוץ בממשלה הגולה בצ'ונגצ'ינג, כדי לשכנע את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ואת מחלקת המדינה של ארצות הברית להכיר בקיומה של הממשלה הזמנית הקוריאנית. כחלק מתוכניתו, הוא שיתף פעולה עם אסטרטגיות אנטי-יפניות שנוהלו על ידי המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS). ב-1945, הוא השתתף בוועדת האומות המאוחדת בנושא מוסד בינלאומי, בסן פרנסיסקו, שבו נוסחה מגילת האומות המאוחדות, שם הוא עמד בראש קבוצה של נציגים קוריאנים כדי לדון בשאלת השתתפותה של הממשלה הקוריאנית הזמנית בארגון החדש.
השיבה לקוריאה ועלייתו לשלטון
לאחר כניעת האימפריה היפנית ב-2 בספטמבר 1945, הוטס לי לטוקיו על ידי מטוס צבאי אמריקאי. למרות ההתנגדויות שהובעו על ידי מחלקת המדינה, התיר הממשל הצבאי האמריקאי ביפן ללי לשוב לקוריאה והנפיק לו באוקטובר 1945 דרכון. ההיסטוריון הבריטי, מקס הייסטינגס, כתב ש"לכל הפחות הייתה מידה של שחיתות בביצוע עסקה זו", כאשר סוכן ה-OSS, פטרסון גודפלוו, שסיפק ללי את הדרכון, שאפשר לו לשוב לקוריאה, קיבל ככל הנראה הבטחה מרי, שאם הוא יעלה לשלטון, הוא יגמול לגודפלוו באופן כספי. לאחר קבלת העצמאות הקוריאנית, ולאחר פגישה סודית עם הגנרל דגלאס מקארתור, הוטס לי באמצע אוקטובר 1945 לסאול באמצעות מטוסו האישי של מקראתור, "The Bataan".
לאחר שובו לקוריאה, קיבל לי את תפקידי נשיא "הועדה המרכזית לקידום העצמאות", יושב ראש "המועצה המחוקקת של הנציגים הדמוקרטים של העם הקוריאני" ואת תפקיד נשיא "מטה האיחוד". בנקודת זמן זו הוא היה אנטי-קומוניסטי, והתנגד להתערבות חיצונית בענייניה של קוריאה. הוא התנגד להצעות של ברית המועצות וארצות הברית בוועידת מוסקבה ב-1945 לחלוקת קוריאה לארבעה חלקים ולשיתוף פעולה בין המפלגה הקומוניסטית לבין המפלגה הלאומית. הוא גם סירב להצטרף לוועדת שיתוף הפעולה האמריקאית-סובייטית וכן למשא ומתן עם הצפון. התנועה הלאומית הקוריאנית הייתה במשך שנים רבות מפולגת ונתונה למאבקים פנימיים ורוב מנהיגי תנועת המאבק לעצמאות שנאו זה את זה לפחות באותה מידה בה הם שנאו את היפנים. לי, שחי במשך שנים רבות בארצות הברית, היה דמות שלא הייתה מוכרת כל כך בקוריאה ולפיכך היחס אליו היה פחות או יותר כאל מועמד של פשרה עבור הגורמים השמרנים. יותר מכך, לי דיבר אנגלית שוטפת שלא כמו אף אחד מיריביו ולפיכך הוא היה הפוליטיקאי הקוריאני שזכה למידת האמון הגבוהה ביותר מצדם של שלטונות הכיבוש האמריקאים ביפן. הדיפלומט הבריטי, רוג'ר מקינס, נזכר מאוחר יותר: "הנטייה של האמריקאים הייתה לתמוך באישיות ולא בתנועה פוליטית, בדומה לתמיכתם באנרי ז'ירו בצרפת ב-1942 ובצ'יאנג קאי שק בסין. הם תמיד העדיפו את הרעיון של שיתוף פעולה עם מנהיג שאותו הם יכלו לזהות 'כאיש שלהם'. הם חשו הרבה פחות נוח להתעסק עם תנועות". בהמשך הוסיף מקינס שבמקרה של לי היה הסיפור דומה, שכן אמריקאים מעטים שלטו בשפה הקוריאנית בשנות הארבעים או ידעו הרבה על קוריאה, והיה זה הרבה יותר קל עבור שלטונות הכיבוש האמריקאים להתעסק עם "האיש שלהם", מאשר להבין בעצמם את הנעשה בקוריאה. לי היה "חריף, עוקצני ובלתי מבטיח" והיחס אליו במחלקת המדינה, לאור המגעים הממושכים איתו בעבר, היה כאל "סכסכן מסוכן", אך הגנרל האמריקאי, ג'ון ר. הודג', החליט שלי הוא האיש הטוב ביותר עבור האמריקאים שיגבה אותם בשל האנגלית השוטפת שלו ויכולתו לשוחח בסמכותיות עם קציני הצבא האמריקאים על נושאים אמריקאים. החל מאוקטובר 1945, כאשר היה ברור שלי הוא הפוליטיקאי הקוריאני המועדף על האמריקאים, פינו מנהיגים שמרנים אחרים את הזירה בפניו. הייסטינגס כתב: "בחברה האסיאתית, בה פוליטיקאים מונעים על ידי הרצון העז ביותר להיות מגובים על ידי כוח חזק, הגיבוי שלי קיבל מהממשל הצבאי היה הגורם המכריע מאחורי עלייתו לשלטון".
כאשר הסתיימה הישיבה הראשונה של הוועדה לשיתוף פעולה אמריקאי-סובייטי, החל לי לטעון ביוני 1946 שממשלת קוריאה חייבת לקום כישות עצמאית. באותו חודש הוא הכין תוכנית המבוססת על רעיון זה ושהה בוושינגטון מדצמבר 1946 ועד אפריל 1947 כדי לקדם את התמיכה ברעיון שלו. במהלך ביקורו, יושמו רעיונותיו האנטי-קומוניסטים של לי על ידי מדיניות תורת הבלימה של הנשיא הארי טרומן ודוקטרינת טרומן שעליהן הוכרז במרץ 1947.
ב-20 ביולי 1948, נבחר לי להיות נשיא הרפובליקה של קוריאה. בבחירות הוא גרף 92.3% מקולות הבוחרים בעוד שהמועמד השני, קים גו, קיבל 6.7% מהקולות. ב-15 באוגוסט הוכרז באופן רשמי על הקמתה של הרפובליקה של קוריאה (קוריאה הדרומית) ורי הושבע כנשיאה הראשון. לי עצמו היה פעיל למען עצמאותה של קוריאה והיחסים שלו עם האליטות של משתפי הפעולה עם היפנים היו, כפי שההיסטוריון הקוריאני, קיונג מון הוונג, תיאר לעיתים קרובות, "יחסי התכתשות", אך בסופו של דבר הושגה הבנה בין הצדדים, הואיל ובתמורה לתמיכתם, ויתר לי על מהלכי טיהור פוליטי בקרב האליטות הללו. במיוחד, אותם קוריאנים ששירתו במשטרה הלאומית של העידן הקולוניאלי ושאותם המשיכו האמריקאים להעסיק לאחר אוגוסט 1945, קיבלו הבטחה מלי שמשרותיהם לא תהיינה תחת סכנה. עם ההכרזה על עצמאותה של קוריאה ב-1948, 53% משוטרי משטרת קוריאה הדרומית, היו כאלה ששירתו במשטרה הלאומית בתקופת הכיבוש היפני.
מלחמת קוריאה
הן לי והן קים איל-סונג שאפו לאחד את חצי האי הקוריאני, כל אחד תחת שלטונו, אך ארצות הברית סירבה לתת לקוריאה הדרומית כלי נשק כבדים מסוג כל שהוא כדי להבטיח שניתן יהיה לעשות שימוש בצבא הדרום רק לצורכי שמירה על שקט פנימי ולצורכי הגנה עצמית. בניגוד לכך, קוריאה הצפונית צוידה היטב במטוסים ובטנקים מתוצרת סובייטית. על פי ג'ון מריל, "למלחמה קדמו התקוממויות רציניות בדרום וסדרה של התנגשויות קשות לאורך קו רוחב 38 צפון", ו-100,000 איש נהרגו כתוצאה מ"מהומות פוליטיות, לוחמת גרילה ותקריות גבול".
כאשר פרצו מעשי האיבה, ב-25 ביוני 1950, הוכתה כל ההתנגדות הדרום קוריאנית על קו הרוחב 38 על ידי המתקפה הצפון קוריאנית תוך שעות ספורות. ב-26 ביוני, היה ברור שצבא קוריאה הצפונית יכבוש את סיאול. לי, שפחד מהתקוממות רבתי בסיאול, אסר על אנשי צבאו לחשוף את הנעשה ותחת זאת עזב את העיר ב-27 ביוני עם רוב שלי ממשלתו. בחצות ה-28 ביוני, הרס צבא קוריאה הדרומית את גשר האן, ובכך מנע מאלפי אזרחים להימלט מהעיר. באותו יום נכבשה העיר על ידי חיילי הצפון.
במהלך כיבוש העיר על ידי צפון קוריאה, הקים לי ממשלה זמנית בפוסן ויצר חגורת הגנה מסביב לבליטה של נקטונג. התנהלה סדרה של קרבות, שמאוחר יותר נודעו בשם הכללי, הקרב על בליטת נקטונג. לאחר הקרב על אינצ'ון בספטמבר 1950, הוכרע צבאה של קוריאה הצפונית וכוחות האו"ם, שהחלק הגדול מהם היה חיל המשלוח האמריקאי והדרום קוריאנים, לא רק ששחררו את כל שטחה של קוריאה הדרומית, אלא גם פלשו לחלק גדול משטחה של קוריאה הצפונית. האזורים של קוריאה הצפונית שנכבשו על ידי כוחות האו"ם היו אמורים להיות מנוהלים על ידי האו"ם ובהמשך היו אמורים להתקיים שם בחירות. תחת זאת, ניהול השטחים נמסר לקוריאה הדרומית. לאחר הצטרפותה של סין בנובמבר 1950, החלו כוחות האו"ם לסגת. במהלך תקופת משבר זו, הורה לי על מעשי הטבח של דצמבר.
במהלך המלחמה, עמדה משכורתו הרשמית של לי על שווי של 37.50$ לחודש (במונחי 1950). הן אז והן בשנים שלאחר מכן, הועלו השערות רבות על האופן שבו הצליח לי לחיות ממשכורת בסדר גודל כזה. משטרו של לי היה ידוע לשמצה בשל השחיתות שפשתה בו וכל אחד בממשלה מהנשיא ועד אחרון הפקידים גנב ככל יכולתו הן מכספי הקופה הציבורית והן מכספי הסיוע האמריקאי, ובכך הפכה ממשלתו של לי לאחת המושחתות ביותר בהיסטוריה של קוריאה הדרומית. הייסטינגס כתב שמשטרו של לי היה מעורב "בהיקפים הגרועים ביותר של שחיתות" והגיעו הדברים לידי כך שלחיילי הצבא לא שולמו משכורות במשך חודשים, כאשר הקצינים מעלו בכספי המשכורות, הציוד שסופק על ידי ארצות הברית נמכר בשוק השחור וגודלו של הצבא נופח במאות אלפי "חיילי רפאים", שהיו קיימים רק על הנייר כדי לאפשר לקצינים לגנוב את כספי המשכורות שהיו משולמות לחיילים אלה אילו הם באמת היו קיימים. בעיות המוסר הירוד בצבא קוריאה הדרומית התאימו לשחיתות במשטרו של לי. השערורייה הגרועה ביותר בתקופת המלחמה ובכל תקופת משטרו של לי, הייתה תקרית גיס ההגנה הלאומיים. לי הקים את הכוח הזה בדצמבר 1950, מתוך כוונה להפכו למיליציה צבאית למחצה, שתכלול גברים שלא שירתו בצבא או במשטרה ושגויסו לכוח למשימות ביטחון פנים. בחודשים הבאים, אלפים מאנשי הגיס, גוועו ברעב או קפאו למוות במבני המחנות הבלתי מחוממים כשלא סופקו להם מדי חורף. אפילו לי לא היה יכול להתעלם ממותם של רבים כל כך מכוחות ההגנה והורה על עריכת חקירה. בחקירה התגלה שמפקד הגיס, הגנרל קים יון גון גנב סכומים שהסתכמו במיליוני דולרים שהיו מיועדים לחימום מבני המחנות ולאספקת מדים ומזון לאנשים שתחת פיקודו. קים וחמישה קצינים אחרים הוצאו להורג בעיר טגו על ידי כיתת יורים ב-12 באוגוסט 1951, לאחר שהורשעו בשחיתות.
באביב 1951, לי, שזעם על פיטוריו של מקארתור על ידי הנשיא טרומן, השתלח בריאיון עיתונאי בבריטניה שאותה הוא האשים בגרימת פיטוריו של מקארתור. לי ראה את עצמו מחויב לאיחודה של קוריאה תחת שלטונו והיה תומך נלהב בקריאתו של מקארתור למלחמת חורמה כנגד סין, אפילו במחיר של הצתת מלחמה גרעינית כנגד ברית המועצות. לי הכריז: "הכוחות הבריטים כבר לא רצויים בארצי". זמן קצר הוא אמר לדיפלומט אוסטרלי על כוחות הצבא האוסטרליים שנלחמו עבור ארצו: "הם לא רצויים כאן יותר. אמור זאת לממשלתך. הכוחות האוסטרלים, הקנדים, הניו זילנדים והבריטים, כולם מייצגים ממשלה שכעת מחבלת במאמצים של האמריקאים לשחרר ולאחד את האומה המדוכאת שלי".
בחירה מחדש
בשל אי שביעות הרצון הנרחבת מהשחיתות ומהדיכוי הפוליטי של רי, לא נראה היה סביר שהוא יוכל להיבחר מחדש לאספה הלאומית. כדי לסכל זאת, ניסה לי לתקן את החוקה כך שיתאפשר לו לקיים בחירות לנשיאות בבחירה ישירה. כאשר האספה דחתה את התיקון הזה, הורה לי על מעצרים המוניים של פוליטיקאים מהאופוזיציה ואז, ביולי 1952, הוא העביר את התיקון שבו חפץ. בבחירות לנשיאות שהתקיימו לאחר מכן הוא זכה ב-74% מקולות הבוחרים.
התפטרות וגלות
ביולי 1953, לאחר תום המלחמה, החלה קוריאה הדרומית לשקם את עצמה לאחר החורבן שהמיטה המלחמה בכל רחבי המדינה. קוריאה הדרומית נותרה מדינה ברמת פיתוח של העולם השלישי והיה עליה להיסמך באופן נרחב על הסיוע האמריקאי. ב-1956 נבחר לי מחדש למה שנראה ככהונה האחרונה שלו לנשיאות, מאחר שהחוקה של 1948 הגבילה את כהונת הנשיא לשתי תקופות רצופות. עם זאת, זמן קצר לאחר שהושבע, הוא תיקן את החוקה כך שיתאפשר לנשיא המכהן, הוא בעצמו, להתמודד על מספר בלתי מוגבל של תקופות כהונה.
ב-1960, ניצח לי בן ה-84 בבחירות לתקופת הכהונה הרביעית שלו כאשר גרף 90% מקולות המצביעים. ניצחונו הובטח לאחר שיריבו העיקרי מהאופוזיציה, צו ביונג אוק, מת זמן קצר לפני הבחירות שהתקיימו ב-15 במרץ.
לי שאף לכך שבן חסותו, לי קי פונג, ייבחר למשרת סגן הנשיא, תפקיד נפרד מתפקיד ראש הממשלה על פי החוקה שהייתה נהוגה אז. כאשר לי, שהתמודד על המשרה מול צ'אנג מיון (מי ששימש כשגריר קוריאה הדרומית בארצות הברית בתקופת מלחמת קוריאה והיה חבר במפלגת האופוזיציה), זכה בבחירות בהפרש גדול, טענה המפלגה הדמוקרטית שבאופוזיציה שהבחירות זויפו. הדבר עורר את זעמם של חלקים בציבור הדרום קוריאני ב-19 באפריל. כאשר המשטרה ירתה במפגינים בעיר מסאן, נאלץ לי להתפטר ב-26 באפריל עקב הפגנות סטודנטים.
ב-28 באפריל, הוטס לי בחשאי על ידי מטוס דאגלס DC-4 של ה-CIA אל מחוץ לקוריאה הדרומית, כאשר מפגינים צרו על הבית הכחול (מעון הנשיאות בסיאול). במהלך הטיסה, לי ואשתו האוסטרית נגשו לתא הטייס כדי להודות לצוות המטוס. אשתו של לי הציעה לטייס טבעת יהלום, אך הוא סירב באדיבות. הנשיא לשעבר, אשתו ובנו המאומץ עברו לחיות בגלות בהונולולו שבהוואי.
חייו האישיים
בפברואר 1933, פגש לי לראשונה את פרנצ'סקה דונר האוסטרית בז'נבה. באותה עת השתתף לי בכינוס חבר הלאומים ודונר עבדה שם כמתורגמנית. באוקטובר 1934 הם נישאו בניו יורק. דונר שימשה גם כמזכירתו.
מותו
לי סינג-מן מת כתוצאה משבץ מוחי ב-19 ביולי 1965. שבוע לאחר מכן הועברה גופתו לסיאול והוא נקבר בבית הקברות הלאומי של העיר.
דגור ברגולך
דַגוֹר בּרַגוֹלַך הוא קרב בדיוני מעולם הפנטזיה של ג'.ר.ר. טולקין, הידוע גם בשם קרב להבת הפתע. דגור ברגולך היה הקרב הרביעי במלחמות בלריאנד, ובמהלכו שבר מורגות את המצור על אנגבאנד.
במשך כ־400 שנים צרו ממלכות העלפים בבלריאנד על מעוזו של מורגות באנגבאנד. מורגות עמל במשך שנים אלו על בניית צבא אדיר, ולבסוף הפתיע את העלפים במתקפה אדירה. ראשית, עורר מורגות נהרות להבה אשר כילו את מישור ארד גלן הפורה. עלפים רבים מצאו את מותם בניסיון לברוח מהאש והעשן. צבאות הבאלרוגים והאורקים, בהנהגת גלאורונג הדרקון, פלשו בהצלחה לדורתוניון והרגו את אנגרוד ואיגנור.
בחזית המזרח נהדפו כוחותיהם של בני פאנור. פרשיו של מגלור נשרפו למוות במישור לותלן ופער מגלור נכבש, ובכך זכה מורגות למעבר לתוך בלריאנד. מגלור עצמו נסוג למבצרו של אחיו מיד'רוס בהימרינג. מעבר אגלון נפרץ, וקלגורם וקורופין נמלטו לנרגותרונד. האורקים של מורגות התפזרו ופלשו לתוך מזרח בלריאנד. קרנתיר נס לאמון ארב, היכן שהוא ואמרוד בנו מערכות הגנה. משם הצמד שחרר באיטיות את מזרח בלריאנד מהאורקים, בעוד שמגלור ומיד'רוס החזיקו בגבול הצפוני.
מינאס טירית שבשערי הסיריון במערב החזיקה מעמד תחת אורודרת, ודודו פינרוד פלגונד צעד מנרגותרונד עם צבא גדול צפונה. אולם פינרוד חש בראש צבאו ונפל למארב' ולולא התערבות ברהיר, בן האדם, היה נופל. כוחו של פלגונד חזר על עקבותיו, וברהיר המשיך להגן על דורתוניון עד שאבדו כל אנשיו. מעוזי ההרים של ארד ותרין והיתלום החזיקו מעמד, אך בקושי רב.
לכשהגיעה הידיעה בדבר האבדות הכבדות לפינגולפין, המלך העליון של הנולדור בבלריאנד, יצא המלך לבדו לאנגבנד. בשעריה קרא למורגות לדו־קרב. בשערי אנגבנד הם נלחמו, ואף שחרב פינגולפין פצעה את מורגות שבע פעמים, הוא הובס ונהרג.
בקרב נהרג גם הדור זהוב השיער, ראש בית הדור.
בבטו
ז'וזה רוברטו גמה דה אוליביירה (פורטוגזית: José Roberto Gama de Oliveira; נולד ב-16 בפברואר 1964), הידוע בכינוי בבטו (Bebeto), הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ברזילאי, שזכה עם נבחרת ברזיל במונדיאל 1994. כיום הוא חבר פרלמנט ריו דה ז'ניירו.
בבטו הוא יליד סלבדור, ברזיל. הוא החל את הקריירה ב-1983 בקבוצת ויטוריה מברזיל, ושיחק בין היתר בדפורטיבו לה קורוניה וסביליה מהליגה הספרדית. בנוסף שיחק במספר מועדונים בברזיל, וכן ביפן, מקסיקו וערב הסעודית, עד שפרש ממשחק פעיל בשנת 2002.
בבטו ממוקם במקום ה-5 בטבלת כובשי כל הזמנים של נבחרת ברזיל, לאחר שכבש 39 שערים עבור הנבחרת.
קריירת משחק
מפלמנגו עבר בבטו בשנת לקבוצת ואסקו דה גאמה, וסייע לה לזכות באליפות כבר בעונתו הראשונה במועדון, אליפות ראשונה לקבוצה לאחר 15 שנים. ב-4 שנותיו במועדון כבש בבטו 28 שערים ב-53 הופעות.
לקראת עונת בליגה הספרדית, עבר בבטו לתחנה הראשונה בקריירה שלו מחוץ לברזיל, קבוצת דפורטיבו לה קורוניה. הקבוצה חזרה שנה קודם לכן לליגה הבכירה בספרד לראשונה מאז, וסיימה את העונה במקום ה-17.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, בבטו כבש 29 שערים וזכה בתואר מלך השערים של הליגה, ולה קורוניה הדהימה כשסיימה את העונה במקום ה-3, כשקודמות לה רק ברצלונה וריאל מדריד.
עונה לאחר מכן, ב-, לה קורוניה ניצבה בפני זכייה ראשונה והיסטורית באליפות, כשהובילה את הטבלה ערב המחזור האחרון, ונזקקה לניצחון מול ולנסיה. במהלך המשחק נשרק כדור עונשין מ-11 מטר לזכות לה קורוניה דקות ספורות לסיום המשחק. בבטו, אחד הבועטים הקבועים של הקבוצה (אחרי דונאטו, שלא היה על המגרש באותו הזמן), סירב לקחת את הבעיטה. מירוסלב דג'וקיץ' ניגש לבעוט במקומו והחמיץ, והמשחק הסתיים בשוויון 0-0. בעקבות כך, ברצלונה זכתה באליפות בזכות הפרש שערים עדיף על לה קורוניה.
עונה לאחר מכן, שוב סיימה הקבוצה במקום השני בליגה, הפעם אחרי ריאל מדריד, אך בגביע המלך הקבוצה נחלה הצלחה מרובה, וזכתה בתואר לראשונה בתולדותיה, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על ולנסיה. בבטו פתח בהרכב הקבוצה במשחק הגמר.
לאחר עונתו הרביעית והפחות מוצלחת בקבוצה, שהסתיימה במקום ה-9 בטבלה, עזב בבטו בחזרה לברזיל, לקבוצת פלמנגו, בה שיחק בעבר.
בארבע העונות בלה קורוניה קבע בבטו מספר הישגים היסטוריים במועדון. בסך הכל, כבש בבטו 86 שערי ליגה ב-131 הופעות במדי הקבוצה, והוא מלך שערי הליגה של הקבוצה בכל הזמנים. הוא כבש 13 שערים במשחקי הקבוצה באירופה, והוא מדורג שלישי בטבלת מלך שערי הקבוצה באירופה בכל הזמנים. הזכייה התואר מלך השערים בעונתו הראשונה, הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה בה שחקן הקבוצה זוכה בתואר, כשמאז זכו שני שחקנים נוספים בתואר כששיחקו בקבוצה (דייגו טריסטן ורוי מקאיי).
לאחר 15 משחקים בלבד בפלמנגו, חזר השחקן לספרד, הפעם לקבוצת סביליה, אך הוא ערך בשורותיה רק 5 הופעות ליגה, ומעולם לא כבש לזכותה. ממנה חזר השחקן למועדון נעוריו, ויטוריה.
ב-, לקראת משחק הגביע הבין-יבשתי מול בורוסיה דורטמונד מגרמניה, החתימה קבוצת קרוזיירו את בבטו, יחד עם שני שחקנים נוספים (דוניזטי מקורינתיאנס וגונסאלבס מבוטפוגו), למשחק אחד בלבד. השלושה פתחו בהרכב ושיחקו במשך כל המשחק, אך קרוזיירו נוצחה 2-0.
בבטו, שרצה לשמור על יכולת גבוהה כדי לייצג את במונדיאל 1998, חזר לוויטוריה, וממנה עבר לבוטפוגו. יכולתו במועדונים אלו סייעה לו להיכלל בסגל הנבחרת. לאחר שתי עונות במועדון, שוב עזב השחקן את ברזיל, הפעם לקבוצת טורוס נזה ממקסיקו. לאחר קדנציה קצרה בקבוצה, שכללה 8 הופעות ליגה בלבד, עבר השחקן ליפן, שם שיחק במדי קאשימה אנטלרס, שאומנה אז על ידי שותפו להתקפת פלמנגו בתחילת הקריירה, זיקו. אף על פי שתרם רק שער אחד ב-8 הופעות ליגה, קבוצתו זכתה באליפות יפן באותה העונה.
החלוץ שב בפעם האחרונה לברזיל, ושוב למועדון נעוריו ויטוריה, אך זמן קצר אחר כך חזר לשתף פעולה עם שותפו להתקפת הנבחרת, רומאריו, בקבוצת ואסקו דה גאמה.
את קריירת המשחק סיים בבטו בקבוצת אל-איתיחאד הסעודית, ופרש ממשחק פעיל בשנת 2002, בגיל 38.
נבחרת ברזיל
בבטו הוא אחד הכובשים המצטיינים בתולדות נבחרת. הוא ממוקם שישי בטבלת כובשי כל הזמנים של הנבחרת עם 39 שערים, והיה בסגל הנבחרת בשלושה טורנירי מונדיאל שונים: 1990, 1994 ו-1998.
הוא זכה עם נבחרת ברזיל הצעירה באליפות העולם בכדורגל עד גיל 20, בטורניר שנערך במקסיקו בשנת. במהלך הטורניר הוא כבש שער אחד. שנתיים אחר כך הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, אך עקב התחרות בסגל, נותר מחוץ לסגל לקראת מונדיאל 1986.
כעבור שנתיים נוספות, באולימפיאדת סיאול (1988), זכה בבטו במדליית כסף לאחר שנבחרת ברזיל הפסידה בגמר ל. בבטו כבש בטורניר שני שערים. בטורניר זה החל שיתוף הפעולה עם שותפו לחוד, רומאריו, שכבש 7 שערים בטורניר. שנה לאחר מכן, הוביל את נבחרת ברזיל לזכייה בקופה אמריקה לאחר 40 שנים, כשסיים כמלך שערי הטורניר עם 6 שערים. בזכות הופעותיו הטובות בטורניר, ביחד עם הופעותיו בעונה זו במדי אלופת ברזיל ואסקו דה גאמה, ובטורניר מוקדמות מונדיאל 1990, זכה השחקן בתואר כדורגלן השנה בדרום אמריקה.
במונדיאל הראשון שלו, איטליה 1990, נפצע בבטו לפני המשחק מול (המשחק השני של הנבחרת בשלב הבתים), ולא תרם בטורניר שהסתיים בהדחה בשמינית הגמר. ארבע שנים אחר כך, כבר היה אחד השחקנים הטובים והדומיננטיים בטורניר מונדיאל 1994 בארצות הברית, כשחלק את חוליית ההתקפה עם רומאריו, כבש בטורניר 3 שערים, והיה מהגורמים הבולטים בזכייתה של ברזיל בתואר אלופת העולם.
במהלך המונדיאל בבטו התפרסם גם בזכות "תנועת העריסה" - מספר ימים לפני משחק רבע הגמר מול נולד הילד השלישי של בבטו, מתאוס. בבטו כבש שער במהלך המשחק, ומיד לאחר הכיבוש רץ לעבר קו החוץ, הושיט ידיו קדימה ונענע עריסה דמיונית, כשרומאריו ומאזיניו מצטרפים אליו. תנועה זו הפכה נפוצה ופופולרית בקרב שחקנים החוגגים הולדת ילד יחד עם כיבוש שערים.
בבטו חזר לארצות הברית שנתיים אחר כך, באולימפיאדת אטלנטה (1996), כשהצטרף לנבחרת האולימפית של ברזיל. בבטו סיים כמלך שערי הטורניר בצוותא עם הרנן קרספו מארגנטינה, עם 6 שערים. 3 משעריו בטורניר נכבשו במשחק על המקום השלישי מול, בו ניצחה ברזיל 5-0 וזכתה במדליית ארד.
בבטו זכה עם ברזיל בגביע הקונפדרציות בשנת, אף על פי שלא היה שחקן הרכב בטורניר. במונדיאל 1998 בצרפת, בו הפסידה ברזיל את התואר ל בגמר שהסתיים בתוצאה 3-0, שחזר בבטו את ההישג מהמונדיאל הקודם, ושוב כבש 3 שערים, והעמיד את מאזן שעריו בגביע העולם על 6 שערים.
ההפסד בגמר לצרפת היה הופעתו האחרונה בנבחרת ברזיל, ואחרי הטורניר הוא פרש מהנבחרת עם 75 הופעות במאזנו.
לאחר הפרישה
קריירת האימון של בבטו הייתה קצרה מאוד, וכללה פחות משנה בלבד. הוא מונה למאמן אמריקה מריו דה ז'ניירו ב-16 בדצמבר 2009, אך פוטר על ידי מי שהיה שותפו לחוד הנבחרת, והחזיק בתפקיד המנהל המקצועי של המועדון, רומאריו, ב-14 בפברואר 2010.
באוקטובר 2010 נבחר בבטו לפרלמנט של ריו דה ז'ניירו מטעם מפלגת העבודה הדמוקרטית.
האגה רייסה
האגה רייסה (בנורווגית: Hege Riise; נולדה ב-18 ביולי 1969) היא כדורגלנית עבר נורווגית ששיחקה בעמדת הקישור. רייסה, שזכתה בפרס כדור הזהב בגביע העולם 1995, נחשבת לאחת הכדורגלניות הנורווגיות הטובות אי פעם.
ביוגרפיה
רייסה נולדה ב-1969 בעיר לורנסקוג שבדרום נורווגיה. ב-1989, היא החלה לשחק בקבוצת סטסקוג/הולנד מליגת העל הנורווגית, שם שיחקה עד שנת 1995. בזמן שהותה בקבוצה, היא זכתה עם סטסקוג/הולנד בתואר אחד בלבד - גביע המדינה ב-1992. באותו גמר גביע, נגד אסקר, כבשה רייסה שער אחד והובילה את הקבוצה לניצחון 0-3.
ב-23 ביוני 1990, במשחק נגד קנדה, ערכה רייסה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת, בעוד ששערה הראשון הגיע במשחקה השלישי, בהפסד 4-2 לארצות הברית. שנה מאוחר יותר, השתתפה רייסה בטורניר הבינלאומי הראשון שלה - אליפות אירופה שנערכה בדנמרק. כמו באליפות שנערכה שנתיים לפני כן, גם הפעם הגיעו נורווגיה וגרמניה לגמר הטורניר. בדקה ה-54 עלו הנורווגיות ליתרון, אך הגרמניות השוו תוך מספר דקות משער של היידי מוהר. המשחק עבר להארכה, שבה הצליחו הגרמניות לכבוש שני שערים ולזכות בטורניר.
מספר חודשים לאחר מכן, התקיים בסין גביע העולם הראשון לנשים. את שלב הבתים של הטורניר, סיימה נורווגיה במקום השני עם ארבע נקודות והעפילה לרבע הגמר. ברבע הגמר גברו הנורווגיות 2-3 על איטליה, ובחצי הגמר ניצחו 1-4 את שוודיה. במשחק הגמר, פתחה רייסה בהרכב הראשון של הנבחרת, אך נורווגיה הפסידה 2-1 לארצות הברית. היא לקחה חלק בהרכב הראשון בכל ששת המשחקים של נורווגיה בטורניר, וכבשה שער אחד (נגד ניו זילנד בשלב הבתים).
בקיץ 1993, רייסה שיחקה עם נורווגיה באליפות אירופה שנערכה באיטליה. במשחק הגמר ניצחה נורווגיה 0-1 את המארחת, וזכתה בטורניר בפעם השנייה בתולדותיה. רייסה, שהייתה שחקנית מפתח בזכייה, זכתה בפרס מצטיינת הטורניר. שנתיים לאחר מכן, בגביע העולם שנערך בשוודיה, הגיעה רייסה לשיא הקריירה המקצוענית שלה. את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, לאחר ניצחונות על ניגריה, אנגליה וקנדה. ברבע הגמר ניצחו הנורווגיות 1-3 את דנמרק, ובחצי הגמר גברו 0-1 על יריבתן המרה - ארצות הברית, משער ניצחון של אן קריסטין אהרונס. במשחק הגמר מול גרמניה, שנערך מול קהל של 17,158 באצטדיון רוסונדה, ניצחה נורווגיה 0-2 וזכתה בגביע העולם בפעם הראשונה בתולדותיה. רייסה, שכבשה חמישה שערים בטורניר כולל שער אחד בגמר, סיימה כסגנית מלכת השערים ואף זכתה בפרס כדור הזהב, המוענק לשחקנית המצטיינת של גביע העולם.
שנה אחר כך, נערך באולימפיאדת אטלנטה, טורניר כדורגל הנשים הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים. הנבחרת הנורווגית סיימה את שלב הבתים במקום הראשון, אך בחצי הגמר הודחה על ידי ארצות הברית לאחר הפסד 2-1. במשחק על מדליית הארד פגשה נורווגיה את ברזיל וניצחה אותה 0-2. רייסה פתחה בהרכב הראשון בכל חמשת משחקי הטורניר, אך לא זכתה לכבוש אף שער במהלכו.
ב-1998, לאחר ששיחקה במשך שלוש עונות בניקו מליגת העל היפנית, חזרה רייסה לסטסקוג/הולנד. שנה לאחר מכן, התקיים גביע העולם השלישי, שנערך הפעם בארצות הברית. את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, כשבמהלכו כבשה רייסה שני שערים. ברבע הגמר גברו הנורווגיות 1-3 על שוודיה, אך בחצי הגמר הן הובסו 5-0 על ידי סין. בבעיטות ההכרעה במשחק על המקום השלישי, כבשה רייסה את הפנדל שלה, אך למרות זאת הפסידו הנורווגיות 5-4 לברזיל. היא סיימה את הטורניר עם שלושה שערים, בדיוק כמו חברתה לנבחרת - מריאן פטרסן.
בשנת 2001, הצטרפה רייסה לעונה הראשונה של ליגת ה-WUSA, שהייתה ליגת הנשים הראשונה בעולם שבה כל השחקניות היו מקצועניות וקיבלו שכר על עבודתן. היא חתמה בקבוצת קרוליינה קארג', ובעונתה השנייה בקבוצה הובילה אותה לזכייה באליפות. היא שיחקה בקבוצה במשך שלוש שנים, ועם פירוק הליגה ב-2003, חזרה לליגה הנורווגית. באותה שנה, היא אף נבחרה לכדורגלנית הנורווגית הטובה ביותר בכל הזמנים מטעם התאחדות הכדורגל הנורווגית.
הטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה של רייסה היה גביע העולם 2003 שנערך בארצות הברית. את שלב הבתים סיימה נורווגיה במקום השני, לאחר שניצחה בשני משחקים. למרות זאת, ברבע הגמר הפסידו הנורווגיות 1-0 למארחת, והודחו מהטורניר. בכל ארבעת משחקיה של הנבחרת בטורניר, עלתה רייסה כשחקנית מחליפה. בכך היא סיימה את חלקה בטורנירי גביע העולם, כשלזכותה תשעה שערים ב-22 משחקים שנפרסו על פני ארבעה טורנירים. שנה לאחר מכן, היא הודיעה על פרישתה מהנבחרת, כשלזכותה 58 שערים ב-188 משחקים (שיא מדינה).
רייסה המשיכה לשחק בזירה המקומית עד 28 באוקטובר 2006, אז פרשה ממשחק פעיל והפכה לעוזרת המאמן בקבוצתה - סטרומן. שנה לאחר מכן, היא כבר מונתה למאמנת הראשית של הקבוצה, והובילה אותה לסגנות הליגה והגביע ב-2008. ב-28 בינואר 2009, היא קיבלה את משרת עוזרת המאמנת של פיה סונדהאגה בנבחרת ארצות הברית, והחזיקה בה במשך שנתיים. לאחר מכן, חזרה לנורווגיה והפכה למנהלת מקצועית בקבוצת נעוריה.
חלום עליכם
חלום עליכם הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים בהנחיית עוזי חיטמן. התוכנית החלה את שידורה ב-4 בנובמבר 1993 עם תחילת שידורי ערוץ 2 המסחרי, והסתיימה בשנת 1998.
נושא התוכנית היה הגשמת חלומותיהם של ילדים ישראלים, שכתבו למערכת התוכנית על רצונם להגשים חלומות שונים. בכל תוכנית היה חיטמן מגשים את חלומם של שניים או שלושה מן הכותבים, ומשוחח באולפן עם הילד שחלומו התגשם. עם השנים נכנסה התוכנית לפנתיאון של תוכניות הילדים ורבים רואים בה קלאסיקה ישראלית. השיר שפתח את התוכנית ונשא את שמה, שהלחין וכתב חיטמן, זכה גם הוא להצלחה.
בהשארת התוכנית בין היתר הופק ב-1994 פוג עם שם התוכנית ושעת שידורה, וב-1995 הסופרת גלילה רון פדר עמית כתבה ספר מסדרת ג'ינג'י בשם "חלום עליך, ג'ינג'י". עוד בשנה זו, שר הזמר עופר לוי את הלהיט "הכל פתוח" כאשר לצדו שר ומגשים את חלומו, המשתתף הצעיר ביותר בהיסטוריה של התכנית, מתן ברוכיאן.
קרן מורשת אנטארקטיקה של הממלכה המאוחדת
קרן מורשת אנטארקטיקה של הממלכה המאוחדת (באנגלית: (United Kingdom Antarctic Heritage Trust (UKAHT היא קרן צדקה בריטית, שנרשמה בשנת 1993 ושוב בשנת 2015. הקרן חברה בקואליציית הקרן למורשת אנטארקטיקה. נותנת החסות לקרן היא הנסיכה אן.
מטרותיו המוצהרות של הארגון הן כדלקמן:
מיזמים
פורט לוקרוי מופעל כמוזיאון ומשרד דואר (בשם (האתר ההיסטורי מס' 61 בחסות הברית האנטארקטית, המשרד לענייני חוץ וחבר העמים) על ידי קרן מורשת אנטארקטיקה של הממלכה המאוחדת במשך הקיץ של חצי הכדור הדרומי. הרווחים מחנות המתנות ממנים את התחזוקה והשימור של אתר זה ואחרים בחצי האי האנטארקטי.
בשנת 2004 החלה קרן מורשת אנטארקטיקה של ניו זילנד במבצע שיקום נרחב בחבל ים רוס של אנטארקטיקה, בהתמקדות על צריפים, השייכים לחוקרי חבל ארץ זה. אף כי הסניף הניו זילנדי של הקרן נושא באחריות ביצועיות למיזם, הקרן של הממלכה המאוחדת משתתפת במימון העבודות, הכוללות את שימור הצריפים שהיו שייכים לסר ארנסט שקלטון ורוברט פלקון סקוט (שניהם חוקרים בריטיים).
שדה המספרים המרוכבים
במתמטיקה ויישומיה, שדה המספרים המרוכבים הוא השדה שאבריו הם המספרים המרוכבים. כלומר, מספרים שניתן להציג בצורה \ a+bi כאשר a,b הם ממשיים, ו-\ i היא היחידה המדומה, המקיימת \ i^2=-1. המספרים המרוכבים מתאימים באופן טבעי לנקודות במישור המרוכב.
שדה המספרים המרוכבים, שאותו מקובל לסמן באות, מכיל את שדה המספרים הממשיים - ומהווה הרחבה מממד 2 מעליו. שדה המרוכבים מתקבל מסיפוח השורש של מינוס אחת לשדה הממשיים, כלומר, איזומורפי לחוג המנה.
היסטוריה
יצירתם של המספרים המרוכבים, בתחילת המאה ה-16, מיוחסת לג'ירולמו קרדאנו, שנעזר בהם כדי לפתור את המשוואה ממעלה שלישית. המספרים הוגדרו במפורש, בשנת 1572 על ידי רפאל בומבלי. באותה עת נחשבו מספרים כאלה ללא אמיתיים. מתמטיקאים התקשו לקבל את המושג החדש, והדבר בא לידי ביטוי גם בשם שניתן להם. דקארט, הראשון שהשתמש במושג "מספר מדומה" בשנת 1637, התייחס בכך למה שקרוי כיום "מספר מרוכב". המספרים המרוכבים נכנסו למתמטיקה באופן מלא בעקבות עבודותיהם של אוילר וגאוס.
בנייה פורמלית
את שדה המספרים המרוכבים אפשר לבנות באופן פורמלי כאוסף הזוגות הסדורים של מספרים ממשיים, עם פעולות החיבור והכפל.
פעולת החיבור מוגדרת כך:
פעולת הכפל מוגדרת כך:
המבנה המתקבל הוא שדה, שאיבר האפס שלו הוא \ (0,0), ואיבר היחידה הוא \ (1,0).
תכונות בסיסיות
כל איבר בשדה החדש אפשר להציג באופן יחיד בצורה x+iy כאשר ממשיים, הנקראים "החלק הממשי" ו"החלק המדומה" של המספר. הפונקציות מחזירות את החלק הממשי והחלק המדומה, בהתאמה.
ההצגה של מספר מרוכב בצורה z = x+iy, הנקראת ההצגה הקרטזית, מאפשרת לחשב בקלות את המכפלה באופן מפורש, בעזרת העובדה היסודית i^2=-1:
הנורמה הסטנדרטית של שדה המספרים הממשיים, המוגדרת לפי, מגדירה גם את הערך המוחלט של מספר מרוכב, לפי אותה נוסחה בדיוק:. פונקציה זו, המהווה מטריקה ארכימדית על השדה, הופכת אותו למרחב נורמי שלם מעל שדה המספרים הממשיים.
על המספרים המרוכבים מוגדר הצמוד המרוכב,, שהוא אינוולוציה:  ו-.
פעולת ההצמדה היא אוטומורפיזם מסדר 2 של ההרחבה, היוצר את חבורת גלואה של ההרחבה הזו. תכונות האינוולוציה, ובפרט אי-שוויון המשולש, הופכות את המרוכבים לאלגברה כוכב (*-אלגברה).
העובדה שהנורמה (של מספר שונה מאפס) תמיד חיובית מאפשרת לחלק בקלות מספרים מרוכבים:, ובמכנה של השבר הזה יש מספר ממשי. מכאן אפשר לקבל גם את הנוסחה המפורשת,.
הצגה קוטבית והמישור המרוכב
אפשר להתאים את המספר המרוכב \ x+yi לקואורדינטה הקרטזית \ (x,y) במישור. את המישור אפשר לתאר גם באמצעות קואורדינטות פולריות, הכוללות, עבור כל נקודה, את המרחק שלה מראשית הצירים ואת הזווית בין הקטע המחבר את ראשית הצירים לנקודה, לבין ציר ה-\ x. הערך המוחלט של מספר מרוכב מייצג את מרחקו מראשית הצירים (ע"פ משפט פיתגורס), ואילו הזווית ניתנת לחישוב באמצעות פונקציית הטנגנס: בעבור מספרים מרוכבים שנמצאים ברביע הראשון או הרביעי (כלומר ), ואילו בעבור מספרים שנמצאים ברביע השני או השלישי  הזווית היא  (שכן פונקציית tan מחזורית עם מחזור של \pi).
בעבור המספר המרוכב 0, הזווית אינה מוגדרת (או לחלופין כל זווית היא לגיטימית).