cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
SIGMA 155
מערכות מתקדמות
ה-SIGMA 155 תוכנן להיות מערכת עצמאית בשטח, ללא תלות בכוחות אחרים. בהתאם לכך, למערכת יש מחשב טקטי, מערכת ניווט אינרציאלית (INS), כמו גם מערכת ניווט לוויינית (GPS) המורכבת בכל תותח בנפרד, מה שמאפשר לו יכולות ניוד ואש עצמאיות, ללא תלות בקרון הבקרה. למערכת יש גם מערכת ראייה ליום ולילה, לאיתור מטרות באופן עצמאי ואף מכ"ם לבדיקת מהירות הלוע של התותח. המערכות המתקדמות האלו נותנת יכולות רבות לתותח, לדוגמה, המערכות מאפשרות לחשב את הסטייה של הפגז הראשון שנורה, ולשפר את הדיוק מיד לאחר הירי.
המלחמה האנגלו-צרפתית (1778–1783)
המלחמה האנגלו-צרפתית, הידועה גם בשם מלחמת 1778 או מלחמת בורבון בבריטניה, הייתה סכסוך צבאי בין צרפת לבריטניה הגדולה, בחלק מהזמן עם בעלות בריתם, בין 1778 ל-1783 כתוצאה מכך, נאלצה בריטניה הגדולה להפנות משאבים ששימשו למלחמה במלחמת העצמאות האמריקאית (המרד של שלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה) לזירות באירופה, הודו ואיי הודו המערבית, ולהסתמך על מה שהתברר להיות הכימרה של תמיכת הלויאליסטים בפעילותה בצפון אמריקה. מ-1778 עד 1783, עם או בלי בעלות בריתם, נלחמו צרפת ובריטניה על השליטה בתעלת למאנש, הים התיכון, האוקיינוס ההודי והקריביים.
תוך ימים ספורים לאחר שהגיעה הידיעה על כניעתו של בורגוין בקרב סרטוגה לצרפת, החליט לואי השישה עשר, מלך צרפת להיכנס למשא ומתן עם האמריקאים שהביא לברית צרפתית-אמריקאית רשמית ולכניסה הצרפתית למלחמה, והעביר את הסכסוך לבמה העולמית. ספרד נכנסה למלחמה רק ב-1779, כבעלת ברית של צרפת בהתאם להסכם הסודי של ארנחואס. למהלכים הדיפלומטיים של ורז'ן בעקבות המלחמה הצרפתית עם בריטניה הייתה גם השפעה מהותית על כניסתה המאוחרת של הרפובליקה ההולנדית למלחמה, ולהצהרות על נייטרליות מצד שחקנים גאופוליטיים חשובים אחרים כמו האימפריה הרוסית. ההתנגדות למלחמה היקרה הלכה וגברה, וביוני 1780 תרמה לפרעות בלונדון הידועים בשם "מהומות גורדון".
במקביל סייעה צרפת לספרדים במבצעים נגד מנורקה וגיברלטר שבשליטת הבריטים וכן באיי הקריביים. מנורקה נכבשה בשנת 1781 וכך גם איים רבים בקריביים. הברית הצרפתית-ספרדית, לעומת זאת, ב-1782 נתקלה בכישלונות קשים עם התבוסה ותפיסתו של דה גראס בקרב הקדושים באפריל, כמו גם הכישלון של המצור הגדול על גיברלטר בספטמבר. צרפת, שגם היא התמודדה עם קשיים כלכליים, רצתה שלום שפירושו לכפות את בעלת בריתה הספרדית למשא ומתן.
בנוסף, נערכו סדרה של קרבות ימיים בין האדמירלים אדוארד יוז ופייר אנדרה דה סיפרן בניסיון צרפתי לעקור את בריטניה משטחיה ההודיים. הלחימה שם הייתה ברובה לא חד משמעית אך הצרפתים לא הצליחו לעקור את הבריטים והלחימה הסתיימה רק עם היוודע הסכמי השלום הזמניים האנגלו-צרפתים-ספרדים משנת 1783.
מלחמת בורבון סייעה להבטיח את העצמאות האמריקאית ולהביא לסיום האימפריה הבריטית הראשונה אך התבררה כמזיקה לכתר הצרפתי. עלות ההשתתפות במלחמה האמריקנית הובילה באופן בלתי נמנע לפשיטת רגל של צרפת עצמה שש שנים מאוחר יותר, והכינה את הבמה למהפכה הצרפתית.
רקע כללי
מאז מלחמת שבע השנים, שרי החוץ של צרפת, החל משואזיל, עקבו אחר הרעיון הכללי שעצמאותן של המושבות בצפון אמריקה תהיה טובה לצרפת ורעה לבריטניה, ויתרה מכך ניסיון לכבוש מחדש חלקים של צרפת החדשה תהיה מזיקה למטרה זו. כשפרצה המלחמה ב-1775, הרוזן דה ורז'ן, אז שר החוץ, התווה שורה של הצעות שהובילו לתמיכה חשאית של צרפת וגם של ספרד בתנועת המורדים, ולהכנות למלחמה, כולל הרחבת הציים שלהם. כדי לקדם את מטרת ההשתתפות הצרפתית במלחמה, ורז'ן עקב מקרוב אחר חדשות מצפון אמריקה ומלונדון, ופעל להסרת המכשולים להשתתפות ספרדית במלחמה. ורז'ן הרחיק לכת והציע מלחמה ללואי השישה עשר, מלך צרפת באוגוסט 1776, אך החדשות על כיבוש העיר ניו יורק על ידי האו עיכבו את התוכנית הזו.
בשנת 1777, המרד של שלוש עשרה המושבות נכנס לשנתו השלישית. כניעתו של ג'ון בורגוין בקרב סרטוגה סימנה כי המאבק נגד המושבות האמריקאיות עשוי להתגלות כארוך ויקר מהצפוי. התבוסה הבריטית העלתה את הסיכוי להתערבות צרפתית ולמלחמה באירופה. ממשלתו של נורת', שחששה ממלחמה עם צרפת, חיפשה פיוס עם המושבות האמריקאיות והייתה מוכנה להעניק מידה הוגנת של אוטונומיה לשם כך, אך מה שהספיק ב-1775 כבר לא הספיק עד 1778. לנורת' לא הייתה כל כוונה להציע עצמאות, אבל בעקבות סרטוגה ועם הסיכוי לברית צרפתית, לא היה סביר שהאמריקאים יסכימו עם תנאים פחותים יותר.
למרות שהתעניינה באותה מידה בשמירה על השפעתה בקרב מדינות גרמניה, הייתה לצרפת בעיה כפולה. כתומכת במושבות הבריטיות המרדניות בצפון אמריקה, היה זה האינטרס של צרפת להימנע ממערכה יבשתית. צרפת יכלה לעשות יותר נזק לבריטים בצפון אמריקה מאשר באירופה. המערך הדיפלומטי בשנת 1756 הפיל 200 שנות מדיניות חוץ צרפתית שאיחדה את הכתר הצרפתי והאוכלוסייה הצרפתית נגד בית הבסבורג, והביאה לצרפת הישגים טריטוריאליים אדירים במלחמות חוזרות ונשנות עם אוסטריה ההבסבורגית וספרד ההבסבורגית. היפוך מדיניות זו ב-1756 קשר את מדיניות החוץ הצרפתית באירופה לווינה. למרות ארגון מחדש זה, היה קיים בבית המלוכה הצרפתי בוורסאי, ובצרפת בדרך כלל, תחושה אנטי-אוסטרית חזקה. המהפכה הדיפלומטית של 1756, שנחתמה ב-1770 עם האיחוד האישי (המונח הדיפלומטי לנישואין) של לואי, הדופין מווינואה, והארכידוכסית האוסטרית מארי אנטואנט, נחשבה כשגיאה פוליטית וגם זוגית בעיניהם של צרפתים רבים. הנישואים עמדו בניגוד ל-200 שנות מדיניות חוץ צרפתית, שבהן האקסיומה המרכזית "הייתה עוינות לבית הבסבורג". שר החוץ הצרפתי, הרוזן דה ורז'ן, שמר על עוינות עמוקה כלפי האוסטרים שקדמו לברית של 1756. הוא לא אישר את העברת איגרות החוב המסורתיות של צרפת, וראה שהאוסטרים לא אמינים. הוא הצליח לחלץ את צרפת ממחויבויות צבאיות מיידיות לאוסטריה עד 1778.
משבר הצי האנגלו-צרפתי 1778
ב-4 בדצמבר 1777 הגיעה הידיעה לבנג'מין פרנקלין בוורסאי שפילדלפיה נפלה ושבורגוין נכנע. יומיים לאחר מכן, הסכים לואי ה-16 למשא ומתן על הקמת ברית. ההסכם נחתם ב-6 בפברואר 1778, וצרפת הכריזה מלחמה על בריטניה חודש לאחר מכן, כאשר פעולות האיבה החלו בהתכתשויות ימיות מול אושאנט ביוני, בעיקר ב-17 ביוני 1778. ג'ורג' השלישי לא קיבל בברכה מלחמה עם צרפת, אבל הוא "היה מוכן" אליה. המלך האמין שהוא ניסה להימנע מהסכסוך, אך "צרפת בוחרת להיות התוקפן", ובריטניה נקטה "בכל הצעדים הדרושים אם זה ייגמר במלחמה". הוא "התכונן" לסכסוך מזוין עם הצרפתים על ידי זכירת הניצחונות הבריטים על אותה מעצמה בורבונית במלחמת שבע השנים.
במהלך אותו עימות, צרפת רותקה לאירופה כשהיא נלחמת במעצמות יבשתיות בזמן שבריטניה הביסה את הצי הצרפתי וזכתה בניצחונות בהודו, איי הודו המערבית וצפון אמריקה. עם זאת, מעמדה האסטרטגי של בריטניה בתחילת 1778 היה שונה בהרבה מזה שנהנתה ממנו ב-1756. נעלמה הברית עם ממלכת פרוסיה: ב-1778 בריטניה הייתה מבודדת מדינית וללא בעלות ברית אירופיות. בחודשים הראשונים של שנה זו ניסתה בריטניה, ללא הצלחה, למצוא בעלת ברית יבשתית שתרתק את כוחה של צרפת. כישלון זה הוליד את העובדה האסטרטגית המרכזית של מלחמת 1778: לא יהיו מסעות אירופיים מתחרים כדי לפזר את כוחה של צרפת. בידוד באירופה לא היה רלוונטי בזמן שלום, אבל בריטניה הייתה בנחיתות רצינית ללא בעלות ברית אירופיות במלחמה נגד צרפת.
שלא כמו מלחמות קודמות נגד הצרפתים, מלחמה זו הציעה לבריטניה אפשרויות אסטרטגיות מעטות, אם בכלל, כמו בחירה להילחם באירופה לעומת אחת באסיה ובאמריקה. צרפת ובריטניה נלחמו על השליטה בתעלה, כאחד מהפרקים של הלוחמה הגלובלית שלאחר תחילת הלחימה ב-1778. בתחילת המלחמה, פעולת הצי הראשונה במימי אירופה נערכה ב-27 ביולי 1778, 100 מייל מערבית לאושאנט, אי בפתח התעלה. שני ציי הקרב הצרפתי והבריטי, בעלות עוצמה שווה של 30 ספינות כל אחת, לחמו במשך מספר שעות, כשאף אחד מהצדדים לא השיג ניצחון ברור. הקרב תואר מאז כבלתי מוכרע בתוצאותיו.
הקריביים, 1778–1779
המצב האסטרטגי והמבצעי במערב היה מורכב. היא כללה קרבות על עליונות ימית, פשיטות על שיירות ומושבות אויב, וגיחות לתמיכה בצדדים הנלחמים במלחמת העצמאות האמריקאית. הצרפתים חסמו את יצרניות הסוכר החשובות ביותר של בריטניה, ברבדוס וג'מייקה, ניתקו אותם ממזון ואספקה, ואלפים מתו מרעב ומחלות. מיליציות קולוניאליות מילאו רק תפקידי משנה מוגבלים ויותר חיילים צרפתים ובריטים מתו מהאקלים והמחלות בקריביים מאשר מלחימה. טריטוריה מרכזית אחת שעניינה במיוחד הייתה האי דומיניקה באיי הודו המערבית, ששכן בין מרטיניק בשליטה צרפתית לגוואדלופ, ונכבש על ידי בריטניה ב-1761. כיבוש מחדש של האי היה אמור לשפר את התקשורת בין האיים, וימנע את השימוש של פריבטירים, שהתקיפו את הספנות הצרפתית, בנמלים דומיניקנים. באוגוסט 1778, פרנסואה קלוד אמור, המרקיז דה בוייה, המושל הכללי הצרפתי של מרטיניק, קיבל הודעה על הכרזת מלחמה.
הפריגטה הצרפתית קונקורד הגיעה למרטיניק ב-17 באוגוסט עם פקודות מפריז לכבוש את דומיניקה בהזדמנות המוקדמת ביותר, ודה בוייה תכנן מיד מבצע כזה. הוא שמר על קשרים באוכלוסייה הדומיניקנית, שנותרה ברובה צרפתית במהלך שנות הממשל הבריטי. כתוצאה מכך, הייתה לו תמונה מדויקת של מצב ההגנות הדומיניקניות, וידע שחיל המצב של האי מונה פחות מ"חמישים חיילים כשירים לתפקיד". הוא גם היה מודאג ממקום הימצאו של הצי הבריטי של איי ליווארד של אדמירל סמואל ברינגטון, שחרג באופן משמעותי בכוחו הצבאי. ללא ידיעתו של דה בוייה, ברינגטון, שרק לאחרונה נכנס לתפקידו, קיבל פקודות לשמור את רוב הצי שלו בברבדוס עד לקבלת הנחיות נוספות. הכוחות הסדירים הבריטיים באי, שמנו בסך הכל כ-100 חיילים, חולקו בין ההגנות בבירה רוזו, הגבעות שהשקיפו עליה, וב-Cachacrou.
דה בוייה שמר בקפידה על חזית של שלום במגעיו עם הרשויות הדומיניקניות בזמן שהחל להכין את כוחותיו במרטיניק. ב-2 בספטמבר הוא וסגן המושל סטיוארט חתמו על הסכם שאסר באופן רשמי על צוותי פריבטירים לשדוד. למחרת שלח דה בוייה את אחד הקצינים שלו לדומיניקה כדי לראות אם פריגטה של הצי המלכותי עדיין עוגנת במפרץ הנסיך רופרט (ליד פורטסמות' של היום). סטיוארט, שחשד באדם, גרם לו לחקור ולאחר מכן לשחרר אותו. ב-5 בספטמבר הודיעו לדה בוייה שהפריגטה הפליגה לברבדוס. הוא הלם במהירות, והביס את הבריטים בדומיניקה בספטמבר 1778. דה בוייה השאיר חיל מצב של 800 חיילים (700 חיילים צרפתיים סדירים ו-100 אנשי מיליציות שחורים חופשיים) באי, העביר את פיקודו למרקיז דה דושילו וחזר אל מרטיניק. אירועים אלו היו הראשונים בסדרה של פעולות צבאיות שהביאו לשינוי השליטה באיים הקריביים במהלך המלחמה, שבה היה מעורב דה בוייה לעיתים קרובות.
. הצי הבריטי תוגבר עוד יותר בינואר 1779 על ידי עשר אוניות קו בפיקודו של אדמירל ג'ון ביירון, שקיבל את הפיקוד על תחנת איי ליווארד הבריטיים. לאורך המחצית הראשונה של 1779 שני הציים קיבלו תגבור נוסף, ולאחר מכן הצי הצרפתי היה עדיף על זה של הבריטים. יתר על כן, ביירון עזב את סנט לוסיה ב-6 ביוני על מנת לספק שירותי ליווי לספינות סוחר בריטיות המתאספות בסנט קיטס לשיירה לאירופה, מה שהותיר את ד'אסטן חופשי לפעול. ד'אסטן ודה בוייה, ניצלו את ההזדמנות להתחיל בסדרת מבצעים נגד נחלות בריטיות סמוכות. היעד הראשון שלהם היה האי סנט וינסנט, דרומית לסנט לוסיה. האי נפל ב-18 ביוני, וד'אסטן הפנה את תשומת לבו לאיים אחרים. הוא קיווה לכבוש את ברבדוס, נחלה בריטית מרכזית, אבל לאחר שלא התקדם נגד רוחות הסחר המזרחיות הרווחות, הוא הפנה את תשומת לבו לגרנדה. הצי הצרפתי הגיע לגרנדה ב-2 ביולי, והסתער על ההגנות העיקריות שלה החל בשלהי ב-3 ביולי. תנאי הכניעה סוכמו ב-4 ביולי.
המשלחת הגדולה הראשונה לצפון נערכה ב-1779 על ידי התת אדמירל הצרפתי ד'אסטן. בניסיון לפלוש לסוואנה הכבושה בידי הבריטים, הביאו הצרפתים 20 אוניות קו ו-3,000 חיילים באוניות תובלה לג'ורג'יה. למרות שוושינגטון לא הצליח לשתף פעולה עם בני בריתו, בהיותו מקובע בתקיפת הבריטים בעיר ניו יורק, ד'אסטן הנחית את הכוחות לסיוע לאמריקאים לפני שחזר לצרפת, כפי שנצטווה לעשות. ב-9 באוקטובר 1779, בתיאום עם יחידת הצבא הקונטיננטלי, האדמירל הצרפתי יזם הסתערות על העיר הנצורה. הצבא הבריטי המבוצר הדף את הפולשים; ד'אסטן נפצע קשה ונאלץ להפליג לאירופה. למרות תפיסה אסטרטגית נכונה, שיתוף הפעולה של בעלות הברית חמק מיישום מבצעי מוצלח.
הודו המזרחית, 1778–1780
תוצאה ברורה אחת של חידוש התחרות האנגלו-צרפתית באיי הודו המזרחית בין 1778 ל-1783 הייתה הערכה רבה יותר של הבריטים לצרכים האסטרטגיים של נחלותיהם החדשות שנרכשו באסיה. החפיפה של מאבק עולמי בין מעצמות אירופה לכמה מלחמות הודיות מקומיות הטרידה את חברת הודו המזרחית הבריטית והביכה מאוד את נשיאיה. יתר על כן, המלחמה חשפה את השאיפות הגאו-פוליטיות היריבות של הצרפתים, ואלה עוררו בתורם את הבריטים היותר סתמיים וחסרי ההבחנה לנסח את עקרונות האימפריה שלהם. כאשר הגיעה הידיעה להודו ב-1778 שצרפת נכנסה למלחמה, החברה עברה במהירות לכבוש שם מאחזים קולוניאליים צרפתיים, בעיקר לכידת פונדיצ'רי לאחר חודשיים של מצור.
במרץ 1779 זכו הכוחות הבריטיים במאהה ("Mahey") מהצרפתים; הנייהירים, קהילה הינדית שנשלטה על ידי מטריארכיה ו (במידה מסוימת) נהגה בפוליאנדריה, ניצלו את ההזדמנות כדי למרוד בשלטונו של היידר עלי. המרד נתמך, אם לא יוזם, על ידי הבריטים אך דוכא, והצרפתים כבשו מחדש את מאהה ב-1780 בסיועו של חיידר עלי.
ספרד נכנסת למלחמה, 1779–1780
באפריל 1779 חתמו צרפת וספרד על אמנת ארנחואס, אשר קבעה סיכום של מטרות המלחמה הבורבוניות. ספרד ביקשה לכבוש מחדש את גיברלטר ומנורקה, מובייל ופנסקולה בפלורידה, ולגרש את הבריטים ממרכז אמריקה הספרדית על ידי סיום זכותם לכרות עצים במפרץ הונדורס ובחוף קמפצ'ה. צרפת הצהירה כי מטרותיה הן לגרש את הבריטים מאזור הדיג של ניופאונדלנד, להפסיק את ההגבלות על הריבונות הצרפתית על דנקרק, להחזיר את הסחר החופשי בהודו, להחזיר את סנגל ודומיניקה, ולהחזיר את סעיפי הסכם אוטרכט הנוגעות למסחר האנגלו-צרפתי.
ספרד נכנסה למלחמה עם אחת המטרות של כיבוש מחדש של גיברלטר, שאבדה לאנגליה ב-1704. חיל המצב שלה כלל חיילים מבריטניה ונסיכות הבוחר מהנובר. ספרד החלה באופן רשמי במצור ביוני 1779, שהיה המצור הארבעה עשר והארוך ביותר בגיברלטר, כאשר הספרדים הקימו מצור יבשתי סביב סלע גיברלטר. האסטרטגיה הספרדית שילבה הפגזה מתמדת של גיברלטר מהיבשה עם התקפות ימיות וניסיונות לנתק את קווי האספקה למרוקו, תכנון להשתלט מחדש על גיברלטר על ידי חסימה והרעבת חיל המצב שלה. המצור הימי התואם היה חלש יחסית, והבריטים גילו שספינות קטנות מהירות יכולות לחמוק מהחסימות, בעוד שספינות אספקה איטיות וגדולות יותר בדרך כלל לא יכולות. עם זאת, בסוף 1779, האספקה בגיברלטר התדלדלה מאוד, ומפקדה, הגנרל ג'ורג' אליוט, פנה ללונדון בבקשה לסיוע.
אורגנה שיירת אספקה, ובסוף דצמבר 1779 הפליג צי גדול מבריטניה בפיקודו של האדמירל סר ג'ורג' ברידג'ס רודני. למרות שהפקודות האולטימטיביות של רודני היו לפקד על צי איי הודו המערבית, היו לו הנחיות סודיות לתספק תחילה את גיברלטר ומנורקה וב-4 בינואר 1780 הצי התפצל, כאשר חלק מהספינות הפליגו מערבה לכיוון איי הודו המערבית. זה הותיר את רודני כשבפיקודו 19 אוניות קו שאמורות ללוות את ספינות האספקה לגיברלטר.
בצפון אמריקה תקף המושל הספרדי של לואיזיאנה, ברנרדו דה גאלווס, את החלק הדרומי של ארצות הברית והפתיע את כוחות המצב הבריטיים.
ניסיון הפלישה לבריטניה הגדולה, 1779
על מנת להקל על הלחץ בחזיתות אחרות, צרפת ובעלת בריתה החדשה, ספרד, תכננו וניסו לבצע פלישה לבריטניה הגדולה בסוף קיץ 1779. הפעולה, המתייחסת לניסיון פלישה ספרדי קודם, הארמדה הספרדית של 1588, נקראה הארמדה של 1779. התוכנית המוצעת הייתה לכבוש את האי וייט ולאחר מכן לכבוש את בסיס הצי הבריטי של פורטסמות'. הצי הצרפתי והספרדי המשולב כלל 66 אוניות קו, שמטרתן הייתה לטאטא את הצי המלכותי מהתעלה כהכנה להנחתת 30–40,000 חיילים שהוכנו לפלישה.
למרות העליונות המספרית על הצי הבריטי בתעלת למאנש, המבצע המשולב הצרפתי-ספרדי נכשל עקב קומדיה של טעויות ניווט, תקשורת שגויה, מחלות, מחסור במזון ומזג אוויר גרוע. ב-3 בספטמבר, לאחר שלא הצליחו להכריע באופן נחרץ את הצי הבריטי, שעד אז תפס עמדת הגנה חזקה ב"סולנט", החליטו מנהיגי הארמדה הגדולה לסגת כש-8,000 חיילים חולים במחלות. הפלישה גרמה לבהלה בבריטניה אך ג'ורג' השלישי התעודד מכישלונה.
צפון אמריקה, 1780–1781
עם ד'אסטן חזרה בצרפת, ווושינגטון תקוע בניו ג'רזי, צרפת עדיין ביקשה נוכחות ימית רציפה במימי צפון אמריקה. כאשר ביולי 1780 הגיע לניופורט לוטננט גנרל הרוזן דה רושאמבו עם צבא של 6,000 איש, הוא תיאר את המצב: "בכל מבצע, ובכל נסיבות, יש להתייחס לעליונות ימית מכרעת כעיקרון יסוד, והבסיס שבו צריכה להיות תלויה בסופו של דבר כל תקווה להצלחה". ההולנדים עזרו למורדים האמריקאים על ידי מכירת רובים ואבק שריפה מנמליהם בקריביים. הבריטים השתמשו בכך כעילה להכרזת מלחמה על הולנד בדצמבר 1780. האדמירל רודני בילה את השנים 1780 ו-1781 באיים הקריביים כדי לבזוז ולהחריב את האיים הקריביים ההולנדיים.
בדצמבר 1780, המלחמה בצפון אמריקה הגיעה לנקודה קריטית. הצבא הקונטיננטלי ספג תבוסות גדולות מוקדם יותר באותה השנה, כאשר צבאות הדרום שלו נלכדו או התפזרו באובדן צ'ארלסטון ובקרב קמדן בדרום, בעוד שצבאותיו של ג'ורג' וושינגטון והמפקד העליון הבריטילצפון אמריקה, סר הנרי קלינטון התבוננו זה בזה ברחבי ניו יורק בצפון. המטבע הלאומי היה כמעט חסר ערך, התמיכה הציבורית במלחמה, שעמדה להיכנס לשנתה השישית, הלכה ודעכה, וחיילי הצבא הפכו למרדנים בשכר ובתנאים.
קציני התכנון הצרפתים נאלצו לאזן בין דרישות מתחרות למערכה ב-1781. לאחר סדרה של ניסיונות אמריקאים לא מוצלחים לשיתוף פעולה (שהובילו לניסיונות לא מוצלחים בניופורט, רוד איילנד ובסוואנה, ג'ורג'יה), הם החליטו שיש צורך במעורבות נוספת בצפון אמריקה. הם גם היו צריכים לתאם את פעולותיהם עם ספרד, שכן הייתה תוכנית פוטנציאלית לבצע הסתערות על המעוז הבריטי ג'מייקה. התברר שהספרדים לא היו מעוניינים במבצעים נגד ג'מייקה עד לאחר שהתמודדו עם ניסיון בריטי צפוי לתגבר את גיברלטר הנצורה, ורק רצו לקבל מידע על תנועות צי הודו המערבית.
כשהצי הצרפתי התכונן לעזוב את ברסט במרץ 1781, התקבלו כמה החלטות חשובות. צי איי הודו המערבית, בראשות הרוזן דה גראס, לאחר פעולות באיי ווינדוורד, הופנה ל-Cap-Français (כיום Cap-Haïtien) כדי לקבוע אילו משאבים יידרשו כדי לסייע לפעולות ספרדיות. בשל מחסור באוניות תובלה, צרפת גם סיפקה שישה מיליון ליברות כדי לתמוך במאמץ המלחמתי האמריקני מעבר לאספקת חיילים נוספים. הצי הצרפתי בניופורט קיבל מפקד חדש, הרוזן דה באראס. דה באראס נצטווה לקחת את צי ניופורט כדי להטריד את הספנות הבריטית מול נובה סקוטיה וניופאונדלנד, והצבא הצרפתי בניופורט נצטווה להתאחד עם צבא וושינגטון מחוץ לניו יורק.
בפקודות שלא שותפו במלואן עם הגנרל וושינגטון, דה גראס קיבל הוראה לסייע במבצעים בצפון אמריקה לאחר עצירתו ב-Cap-Français. הגנרל הצרפתי, הרוזן דה רושאמבו, קיבל הוראה לומר לוושינגטון כי דה גראס עשוי לסייע, מבלי להתחייב. (וושינגטון נודע מג'ון לורנס, המוצב בפריז, שלדה גראס היה שיקול דעת להגיע צפונה.)
דה גראס קיבל את המכתבים הללו ביולי בערך באותו זמן שקורנווליס התכונן לכבוש את יורקטאון, וירג'יניה. דה גראס הסכים עם רושאמבו ובעקבות כך שלח הודעה המציינת שהוא יגיע לצ'ספיק בסוף אוגוסט, אך ההסכמים עם הספרדים פירושם שהוא יוכל להישאר רק עד אמצע אוקטובר. הגעת אוניות התובלה גרמה לצבא הצרפתי-אמריקאי להתחיל בצעדה לעבר וירג'יניה. דה גראס הגיע לצ'ספיק כמתוכנן, וחייליו נשלחו לסייע לצבאו של לאפייט במצור על קורנווליס. צי בריטי שנשלח להתעמת עם שליטתו של דה גראס בצ'ספיק הובס על ידי הצרפתים ב-5 בספטמבר בקרב צ'ספיק, וצי ניופורט סיפק את תובלת המצור הצרפתית כדי להשלים את הגעת הצבא של בעלות הברית. המצור על יורקטאון ובעקבותיו כניעתו של קורנווליס ב-19 באוקטובר היו מכריעים בסיום פעולות האיבה הגדולות בצפון אמריקה.
במרץ 1782 הצביע בית הנבחרים הבריטי בפרלמנט נגד פעולות נוספות במלחמה נגד אמריקה כתוצאה מהכניעה של יורקטאון. הידיעה על הכניעה של יורקטאון, מנורקה וההפסדים באיי הודו המערבית הפילו אז את הממשלה. הממשלה החדשה תחת המרקיז מרוקינגהם החלה במהרה במשא ומתן שהוביל לחוזה פריז. למרות שפעולות התקפיות נגד אמריקה הסתיימו, המלחמה נמשכה במקומות אחרים באיי הודו המערבית והמזרחית וכן בגיברלטר. מינויו של לורד שלבורן לאחר מותו של רוקינגהם ביולי אילץ שינוי נוסף בממשלה. למרות זאת, שלבורן קיבל את העצמאות האמריקאית ללא תנאים מוקדמים. למרות משלחת ימית צרפתית השמידה עמדות סחר בריטיות במפרץ הדסון במהלך קיץ 1782, אף שטח לא נכבש בפועל.
בריטניה והאוקיינוס האטלנטי 1780–1782
בבריטניה ההתנגדות למלחמה היקרה גברה, וביוני 1780 תרמה לפרעות בלונדון הידועות בשם מהומות גורדון.
המלחמה באוקיינוס האטלנטי הגיעה לקיפאון עד 1780. בינואר 1781 נכשלה צרפת בניסיונה לפלוש לג'רזי, איי התעלה, וכוח הנחיתה שלהם הובס בקרב על ג'רזי. הצי הצרפתי ספג עד מהרה שורה של תבוסות במימי הבית שלה על ידי הצי המלכותי, אשר התבררו כיקרות לא רק מבחינה צבאית אלא גם מבחינה כלכלית. תחילה באושנט בדצמבר 1781, שם נתפסו מספר אוניות תובלה בליווי ספינות תחת הרוזן דה גישן על ידי צי של הצי המלכותי בראשות ריצ'רד קמפנפלט הובילו לאובדן של חיילים צרפתים רבים. באפריל בשנה שלאחר מכן התרחש הקרב השלישי הגדול יותר של אושאנט באפריל שבו צי של הצי המלכותי בראשות סמואל ברינגטון לכד שתי אוניות קו צרפתיות יקרות ערך, אך גם לכד שני שלישים משיירת הליווי שלה. תבוסה זו הייתה קשה - הנזק הכספי לאוצר הצרפתי היה משמעותי, והיווה מכה גם לכוחות הצרפתיים שפעלו באוקיינוס ההודי. תבוסות נוספות באו בעקבות אובדן הפריגטה החדשה לגמרי Hébé בפעולה של 4 בספטמבר 1782, שעליה נידון שבלייה דה ויני לחמש עשרה שנות מאסר - שלילת דרגתו והכרזתו כבלתי כשיר לשירות. הפעולה הבאה התבררה כקרב הימי האחרון של מלחמת העצמאות האמריקאית שבה הובסה שיירה פרנקו-אמריקאית על ידי ג'יימס לוטראל מול פרול ב-12 בדצמבר 1782. השיירה הייתה חלק משרשרת האספקה של פייר בומרשה למתיישבים האמריקאים.
הקריביים, 1781–1783
באוקטובר 1781 גובשה תוכנית בין דה גראס, מפקד הצי הצרפתי באיי הודו המערבית, לבין פרנסיסקו סאודרה דה סנגרוניס, המנהל הכללי של איי הודו הספרדית, נציג בית המלוכה ועוזרו של המושל הספרדי של לואיזיאנה, ברנרדו דה גאלווס. המטרות האסטרטגיות של תוכנית זו היו להנחות את הכוחות הצבאיים הצרפתיים-ספרדים באיי הודו המערבית להשגת המטרות הבאות:
תוכנית זו נודעה בשם אמנת דה גראס - סאוודרה והמטרה הראשונה הושגה בעיקרה עם כניעת הצבא הבריטי תחת הגנרל קורנווליס במצור על יורקטאון בספטמבר 1781. לדה גראס ולצי שלו היה חלק מכריע באותו ניצחון, ולאחר מכן הם הפליגו לאיים הקריביים. עם הגעתו לסן דומנג בנובמבר 1781 נמסר לו חדשות שהתוכנית קיבלה את האישור: להמשיך בכיבוש ג'מייקה.
ג'מייקה הייתה הנחלה הבריטית הרווחית ביותר בעולם החדש, במיוחד הסחורה שבלטה ביותר הייתה סוכר; היא הייתה בעלת ערך רב יותר לכלכלה הבריטית מאשר שלוש עשרה המושבות האמריקאיות ביחד. במכתב מהמלך ג'ורג' השלישי ללורד סנדוויץ' הוא הצהיר שהוא יסתכן בהגנה על האיים הקריביים החשובים של בריטניה תוך סיכון בריטניה עצמה, וזו הייתה האסטרטגיה שיושמה בשנת 1779. סוכר היווה 20% מכלל היבוא הבריטי והיה שווה פי חמישה מטבק. כמו גם הגירוש ההדרגתי של הבריטים מאיי הודו המערבית על ידי הצרפתים והספרדים, הכיבוש היה אמור לכפות מכה מסיבית על הכלכלה הבריטית. הפלישה עצמה אמנם נתפסה בבתי המלוכה בפריז ובמדריד כאלטרנטיבה לניסיונות הספרדים והצרפתים לכבוש את גיברלטר שהיו אסון יקר במשך שנתיים.
בזמן שדה גראס חיכה לתגבורת כדי לבצע את המערכה בג'מייקה, הוא כבש את סנט קיטס בפברואר 1782. שאר איי ווינדוורד (אנטיגואה, סנט לוסיה וברבדוס) עדיין נותרו בשליטה בריטית, בעוד האדמירל ג'ורג' רודני הגיע לזירה הקריבית בחודש שלאחר מכן, לאחר שהביא תגבורת. אלו כללו 17 אוניות קו, והעניקו לבריטים יתרון קל במספרם.
ב-7 באפריל 1782 יצא דה גראס ממרטיניק עם 35 אוניות קו, כולל שתי ספינות של 50 תותחים ושיירה גדולה של יותר מ-100 ספינות משא, כדי להיפגש עם צי ספרדי המורכב מ-12 אוניות קו. בנוסף דה גראס היה אמור להיפגש עם 15,000 חיילים בסן דומנג שיועדו לכיבוש האי על ידי נחיתה בחוף הצפוני של ג'מייקה. לאחר שנודע לו רודני הפליג זאת מסנט לוסיה במרדף כעת עם 36 אוניות קו למחרת.
לספינות הבריטיות בתקופה הזו היה גוף אשר עבר תהליך ציפוי בפחי נחושת; אשר נמצא כאמצעי מעשי להגנה עליהם מפני צימדה ימית של זיפרגליים וכן מפני קורוזיה של מי מלח. התוצאה של זה הייתה שהמהירות וביצועי השיט שלהם בכללותם ברוח טובה השתפרו באופן דרמטי.
בין 9 באפריל 1782 ל-12 באפריל 1782 צי בריטי בפיקודו של האדמירל ג'ורג' ברידג'ס רודני התמודד והביס צי צרפתי תחת הרוזן דה גראס בקרב בסנטס. האבדות הצרפתיות היו עצומות; כמעט 8,000 עד 9,000 חיילים נהרגו, נפצעו או שנשבו והם איבדו חמש אוניות קו, ארבע מהן נלכדו. לפיכך בוטלו התוכניות הצרפתיות והספרדיות לפלישה לג'מייקה. הצי הבריטי עשה את דרכו לג'מייקה, משם הורה רודני להוד לחפש את כל הספינות הצרפתיות הפגועות שנמלטו מהקרב. השייטת של הוד, שמנתה 13 ספינות, יצאה לכיוון סן דומנג, ותוך כדי הפלגה במעבר מונה, נתקלה ולכדה מספר ספינות צרפתיות שנפרדו לפני קרב ה-Saintes והיו בדרכן ל-Cap-Français.
הידיעה על הקרב הגיעה לצרפת ביוני והתקבלה בייאוש. התבוסה יחד עם ההפסד של Ville de Paris היו מכה הרסנית למלך הצרפתי לואי השישה עשר. שר הצי המרקיז דה קסטריס הגדיר את החדשות כ"אסון חמור". הרוזן דה ורז'ן חש ערעור באמון הצי הצרפתי.
הודו המזרחית, 1782–1783
סיפרן, לוחם אגרסיבי ועז נפש, סיכל ניסיון בריטי לכבוש את הכף בתחילת 1781, ותקף שייטת של הצי המלכותי בפורטו פראיה באיי כף ורדה הנמצאים באוקיינוס האטלנטי כ-450 מייל מערבית לאפריקה. הוא הגיע לדרום הודו שנה לאחר מכן. ביבשה תמכו הצרפתים בחיידר עלי במלחמתו נגד חברת הודו המזרחית הבריטית. בים נלחם סופרן בחמישה קרבות קשים וקשים נגד צי הודו המזרחית הבריטית במהלך 1782 ו-1783. תת אדמירל אדוארד יוז היה מודע לכך שהמטרה הצרפתית נועדה לעקור את הניצול הכלכלי הבריטי ואת השליטה הצבאית, וששימור השייטת שלו חיונית להישרדות הנוכחות הבריטית בהודו. שני הציים בעלי היכולות והנחישות באותה מידה הפסיקו את ההתכתשות ההדדית שלהם רק כשהגיעו ידיעות כי הסכמי שלום נחתמו על ידי בריטניה, צרפת וספרד בתחילת 1783. כשהידיעות על השלום הסתננו דרך המצב הטקטי בהודו, הסתיימה גם המערכה שם בקיפאון.
משא ומתן לשלום
משא ומתן רציני החל בין בריטניה, צרפת וספרד (שנוהלו על ידי אלי פיצרברט מבריטניה, ורוזן ארנדה מספרד). מדי פעם היו מגיעות מהודו חדשות על קיפאון מתמשך, הן במלחמות היבשתיות (שכללו את הצרפתים רק כתומכי השליטים המקומיים) והן בקרבות ימיים; נראה שהבריטים עדיין החזיקו את כל השטח הצרפתי שם שהם כבשו בשנים 1778–1779, בעוד שהצרפתים לא החזיקו בשטח בריטי. באיי הודו המערבית, לעומת זאת, הצרפתים עדיין החזיקו בכל השטח שכבשו, בעוד שהבריטים החזיקו רק באי צרפתי אחד, סנט לוסיה. אף על פי כן, לאחר קרב הקדושים הועברה היוזמה האסטרטגית לבריטים שדומיננטיותם בים הוכרזה מחדש וסימנה על קריסה בברית הצרפתית-אמריקאית. כתוצאה מכך, החלו שיחות בין אמריקה לבריטניה באמצעות שלבורן ופרנקלין כשהבריטים הסכימו להכיר ב'ארצות הברית' החדשה.
צרפת, על פי חוזה הברית עם ספרד, לא יכלה לעשות שלום ללא הסכמת ספרד; לא בלי ערובה שגיברלטר תימסר לידי ספרד. שתי הממלכות רצו להאיץ את ההתקפה הגדולה שלהם על גיברלטר בתקווה לתפיסתה, כדי להשיג עמדה דיפלומטית חזקה. גיברלטר הפכה בכך לגורם מרכזי בשיחות השלום. כוחות צרפתים חיזקו את הספרדים יחד עם ספינות הצי הצרפתי. המפקד הצרפתי הדוכס דה קריון היה כעת אחראי על המבצעים הצרפתיים-ספרדים.
גיברלטר וסיום המלחמה
ב-18 בספטמבר פתחו בעלות הברית במתקפה הגדולה שלהן עם עשר סוללות צפות בעיצוב צרפתי, שכללו יותר חיילים ממה שהיו אי פעם בשירות בו זמנית בכל יבשת צפון אמריקה. אולם ההתקפה באותו יום ולמחרת בבוקר הייתה כישלון יקר מאוד עם אובדן כל עשר הסוללות הצפות. עד 27 בספטמבר הגיעו ידיעות על האסון לפריז ולמדריד ושתי המדינות נתקפו ייאוש. כעת כל התקוות היו לתבוסה של השייטת הבריטית בדרכה להקל על גיברלטר. הצרפתים והספרדים קיוו כי תבוסתה או כישלונה יובילו לכניעת חיל המצב מה שיוביל למשא ומתן. השיירה עברה ללא בעיות וניסיון להביס את הצי הבריטי הסתיים בכישלון בקרב כף ספרטל. החדשות על כישלון נוסף זה שברו את הנחישות הצרפתית והספרדית. כשגיברלטר בטוחה יחד עם ניצחונו של רודני בקרב הקדושים באפריל, הדרישות הבריטיות בשיחות השלום התחזקו מאוד וערערו את האמון הצרפתי שבירך על ההצלחה ביורקטאון. הדיפלומטים הבריטים סירבו בתוקף להיפרד מגיברלטר, למרות הצעות ספרד לסחור ברוב רווחיה.
הצרפתים עשו כל שביכולתם כדי לעזור לספרדים להשיג את מטרת המלחמה החיונית שלהם, והחלו בדיונים רציניים על אסטרטגיות יציאה אלטרנטיביות, הדיפלומט הצרפתי הרוזן דה ורז'ן ניסה לגרום לספרד להציע לבריטניה כמה ויתורים גדולים מאוד בתמורה לגיברלטר. הספרדים תחת רוזן ארנדה הסכימו מבלי להתייעץ עם בית המלוכה במדריד.
ורז'ן היה נואש לשלום - עבור צרפת עלות המלחמה הפכה לעצומה והיא התקרבה לגבולות היכולת שלה ללוות כסף. בחזית העלות הזו עמד הצי הצרפתי - במהלך ארבע השנים הראשונות של המלחמה איבד הצי הצרפתי ארבע אוניות קו, שלוש מהן בתאונות. אולם במהלך 1782 היא איבדה 15 אוניות קו (כמעט מחציתם היו באפריל בלבד). ההפסדים של ספינות אלו היו משמעותיים מבחינה כלכלית - למרות זאת, ללא חשש, לואי הבטיח לבנות עוד ספינות. כך הוטלו מיסים חדשים - שר האוצר הצרפתי ז'אן פרנסואה ז'ול דה פלרי הבטיח בהצלחה את הוספת מס הכנסה Vingtième - השלישי והאחרון מסוגו במשטר הישן.
זמן קצר לאחר החילוץ של גיברלטר פתח ורז'ן את המשא ומתן מחדש. הצרפתים קיבלו את הסכם השלום המקדים בין בריטניה הגדולה לאמריקה ב-30 בנובמבר עם מחאות אך ללא פעולות. הסכמים ראשוניים נחתמו עם בריטניה, צרפת וספרד ב-20 בינואר 1783. המצור על גיברלטר הוסר שלושה ימים לאחר מכן, אך החדשות על השלום במימי הודו התקבלו רק ביוני.
לאחר מכן
כתוצאה מהסכם השלום החזירו צרפת ובריטניה זו לזו כמעט את כל השטחים שלקחו זו מזו מאז 1778.
עבור הצרפתים תוצאות המלחמה היו מעורבות; הם הצליחו במטרה המלחמתית שלהם להפריד את אמריקה מבריטניה. עם זאת, הרווחים היו זעומים - האי הזעיר טובגו, שאותו כבשו ב-1781, וגם שטח מסוים סביב נהר סנגל באפריקה שאותו איבדו לבריטניה ב-1763. על כל הסדר הדיג מסביב לחוף ניופאונדלנד היה צורך לשאת ולתת מחדש בגלל הזכויות שהוענקו לאמריקאים. צרפת לא הצליחה להפוך את ההשפלה של 1762 - הודו, קנדה והמושבות באיי הודו המערבית של בריטניה - כל הרווחים מ-1762 נותרו ללא פגע. מלבד אכזבה מסוימת, הבריטים לא היו בטראומה מאובדנם באמריקה. בנוסף לעובדה שהקשרים התרבותיים והכלכליים התחדשו עד מהרה בין אמריקה, בריטניה ניצחה למעשה בשנה האחרונה של המלחמה העולמית. בסופו של דבר הם קיבלו קשרי סחר טובים עם הקולוניסטים לשעבר שלהם וצרפת הוצאה מהסחר בתוך חודשים לאחר הסכם השלום הסופי. כפי שניסח זאת מאוחר יותר שר החוץ הצרפתי ורז'ן, "האנגלים קונים שלום במקום לעשות אותו".
אולם עבור צרפת עלות המלחמה תשאיר חותם רציני; יותר מ-1.3 מיליארד ליברות הוצאו במהלך הסכסוך שנמשך חמש שנים. נוסף על העלויות של בניית ספינות צרפתיות לאחר מלחמת שבע השנים, החוב גרם לבעיות כלכליות ופוליטיות גדולות, וכשהמדינה נאבקה לשלם את חובותיה, הדבר הוביל בסופו של דבר למשבר הפיננסי של 1786 ובסופו של דבר למהפכה הצרפתית בשנת 1789.
שעת הזהב (צילום)
בצילום, שעת הזהב (באנגלית: Golden hour) היא מחזור זמן קצר מיד לאחר הזריחה או לפני השקיעה שבה אור היום נראה אדמדם ורך יותר בהשוואה לזמן בו השמש גבוהה יותר בשמיים.
שעת הזהב נקראת לפעמים גם "שעת הקסם", במיוחד על ידי צלמי קולנוע וצלמים. בזמנים אלו, בהירות השמיים תואמת את בהירות פנסי הרחוב, שלטים, פנסי רכב וחלונות מוארים.
פרק הזמן זמן קצר לפני שעת הקסם בזריחה, או אחריה בשקיעה, נקרא " השעה הכחולה ". כאשר השמש נמצאת בעומק משמעותי מתחת לאופק, כאשר אור שמש שיורי ועקיף מקבל גוון כחול בעיקרו, ומתקבלת תוצאה שבה אין צללים חדים כי השמש לא עלתה או שקעה.
פרטים
כאשר השמש נמוכה מעל האופק, קרני השמש צריכות לחדור לאטמוספירה למרחק גדול יותר, ולהפחית את עוצמת האור הישיר, כך שיותר מהתאורה מגיעה מאור עקיף מהשמים, מה שמפחית את יחס התאורה. מבחינה טכנית זהו סוג של פיזור תאורה. יותר אור כחול מפוזר, כך שאם השמש נוכחת, האור שלה נראה אדמדם יותר. בנוסף, הזווית הנמוכה של השמש מעל האופק מייצרת צללים ארוכים יותר.
המונח “שעה” משמש באופן ציורי; לאפקט אין זמן קבוע ומשתנה בהתאם לעונה ולקו הרוחב בו אנו נמצאים. “שעת זהב” נמשכת בדרך כלל 20 דקות ותלויה מאוד במזג האוויר ובמיקום. אופי התאורה נקבע על פי גובה השמש, וזמן המעבר של השמש מהאופק לגובה מוגדר תלוי בקו הרוחב של המקום ובזמן השנה. בלוס אנג'לס, קליפורניה, בשעה לאחר הזריחה או שעה לפני השקיעה, לשמש יש גובה של בערך 10–12 מעלות. עבור מיקום קרוב יותר לקו המשווה, מגיעים לאותו גובה תוך פחות משעה, ועבור מיקום רחוק יותר מקו המשווה, מגיעים לגובה תוך יותר משעה. עבור מיקום מרוחק מספיק מקו המשווה, ייתכן שהשמש לא תגיע לגובה של 10°, ושעת הזהב נמשכת במשך כל היום בעונות מסוימות.
מחיקה מלאה של נתונים
טכניקות מבוססות תוכנה משתמשות ברצף של אפסים, ומידע פסוודו אקראי שנכתב על כל הסקטורים בדיסק כדי למחוק את הנתונים לצמיתות. ישנו הבדל משמעותי בין טכניקות מחיקת הנתונים השונות, תוכנות רבות מספקות גם תמיכה במספר פעמים של כתיבה מחדש על הדיסק, כך שהן תומכות בסטנדרט של גופים ממשלתיים ותאגידים. אם כי בדיסק קשיח מודרני מספיקה רק כתיבה אחת על כל הסקטורים בדיסק כדי שלא היה ניתן לשחזרם. תוכנה שעומדת בסטנדרט אמורה לספק אימות של הסרת הנתונים, שהכרחי כדי לוודא שהנתונים אכן נמחקו.
לכל מערכת הפעלה נכתבו תוכנות ייעודיות שמתאימות לה. התכונות הנפוצות במערת Windows הן CCleaner ו-Revo Uninstaller.
טכניקות
ישנן מספר טכניקות שונות למחיקת נתונים לצמיתות, טכניקות מבוססות תוכנה לרוב כותבות רצף מספרים של: אחדים, אפסים, ונתונים אקראיים שנכתבים על כל סקטור בדיסק הקשיח. רמת האבטחה תלויה במספר הפעמים שהנתונים נכתבים על הכונן.
טכניקות מבוססות תוכנה למחיקת נתונים לצמיתות ממדיה דיגיטלית מקבילות למחיקת כתוב על דף נייר באמצעות קשקוש על החלק הכתוב עד שאי אפשר לראות את המידע שנכתב מתחת.
סטנדרטים
ממשלות ומדינות מסוימות הוציאו טכניקות מבוססות תוכנה על מנת להשמיד מידע מסווג. אחד ממרכיבי המפתח של עמידה בסטנדרטים אלה הוא מספר הפעמים שהנתונים נכתבים מחדש. כמו כן סטנדרטים מסוימים דורשים אימות על מנת לוודא שהמידע אכן נמחק.
תוכנה למחיקת נתונים לצמיתות צריכה לספק למשתמש תעודת אימות שמציינת כי טכניקת המחיקה הושלמה כראוי. התוכנה צריכה גם לעמוד בדרישות למחיקת אזורים נסתרים בכונן, וגם לספק דיווח על סקטורים פגומים שלא ניתן היה לכתוב עליהם.
ניק קלג
ניקולס ויליאם פיטר קְלֵג (באנגלית: Nicholas William Peter Clegg; נולד ב-7 בינואר 1967) הוא פוליטיקאי בריטי, אשר כיהן כסגן ראש ממשלת בריטניה בממשלת קמרון הראשונה, וכמנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית בין השנים 2007–2015. בין השנים 1999 – 2004 היה חבר בפרלמנט האירופי, ובשנים 2005–2017 כיהן כחבר בפרלמנט הבריטי.
עם תבוסת מפלגתו בבחירות הכלליות במאי 2015, התפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית. באוקטובר 2018 הצטרף לפייסבוק, כסגן נשיא גלובלי לתקשורת, בניסיון לסייע לחברה להתמודד עם הביקורת הגוברת נגדה מצד משתמשים וורגולטורים ברחבי העולם, בעקבות משבר קיימברידג' אנליטיקה.
ביוגרפיה
קלג נולד בעיירה צ'אלפונט סיינט ג'יילז (Chalfont St Giles) בבקינגהאמשייר שבדרום-מזרח אנגליה בשנת 1967, השלישי מתוך ארבעה ילדים במשפחתו. אביו, ניקולאס קלג, ממוצא חצי-אנגלי וחצי-רוסי, היה בנקאי. אמו, הרמאנס ואן דן ואל בייק, היא הולנדית במוצאה. קלג דובר אנגלית, הולנדית, צרפתית, גרמנית וספרדית.
הוא למד בדרום בקינגהאמשייר בבית הספר קלדיקוט, ואחר כך בתיכון וסטמינסטר בלונדון. בגיל 16 השתתף בתוכנית חילופי תלמידים שבמהלכה למד במינכן שבגרמניה. לאחר הלימודים עבד שנה כמדריך סקי באוסטריה ובבנק בהלסינקי. כשחזר לממלכה המאוחדת החל ללמוד ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה בקולג' רובינזון באוניברסיטת קיימברידג'. באוניברסיטה היה פעיל בחוג התיאטרון ובנבחרת הטניס. בסיום הלימודים קיבל מלגה ללימודים במשך שנה באוניברסיטת מינסוטה, שם כתב תזה על הפילוסופיה הפוליטית של תנועת האקולוגיה העמוקה. בתום הלימודים עבר לניו יורק, שם עבד כמתמחה תחת כריסטופר היטצ'נס, בשבועון "The Nation". אחר כך עבר לבריסל, שם עבד במשך שישה חודשים כמתלמד בארגון שעסק בסיוע למדינות ברית המועצות לשעבר. עשה תואר שני נוסף בקולג' אירופה בברוז', שם גם פגש את מי שהפכה להיות אשתו, מרים.
בשנת 1993 זכה בפרס דייוויד תומאס של העיתון הכלכלי "Financial Times". בשנת 1994 החל לעבוד בעבור הנציבות האירופית, בתוכנית סיוע למדינות ברית המועצות לשעבר. במשך שנתיים ניהל תוכניות סיוע במרכז אסיה ובקווקז בשווי עשרות מיליוני אירו, ובסך הכל עבד כחמש שנים בפרויקט.
רמת פורבידן (אנטארקטיקה)
רמת פרובידן (באנגלית: Forbidden Plateau;מילולית: הרמה האסורה) היא רמה ארוכה וצרה המשתרעת לכיוון דרום מערב ממפרץ שארלוט לכיוון מפרץ פלאנדרז בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
ניק קלג
קריירה פוליטית
בשנת 1998 נבחר לייצג את המפלגה הליברל-דמוקרטית בבחירות לפרלמנט האירופי במחוז מזרח המידלנדס. בשנת 1999 נבחר לתפקיד והיה לליברל הראשון שנבחר לתפקיד במחוז מאז שנת 1931. בשנת 2005 נבחר לפרלמנט הבריטי מטעם הליברל-דמוקרטים במחוז שפילד-הלאם (חלק מהעיר שפילד). עם היבחרו לתפקיד מונה כדובר המפלגה לענייני אירופה וסגן דובר בנושאי יחסי חוץ. בשנת 2006 מונה לדובר המפלגה לענייני פנים. בתפקיד זה בלט בהדגשת הקו של הליברל-דמוקרטים בעד זכויות אזרח ופעל נגד תוכנית הממשלה להנפקת תעודות זהות ביומטריות בבריטניה ונגד החזקת DNA של אזרחים ללא הרשעה פלילית.
ב-18 בדצמבר 2007 נבחר לכהן כראש המפלגה הליברל-דמוקרטית. לקראת הבחירות הכלליות בבריטניה 2010, באפריל 2010, הודיע כי יעדיף לחבור לשמרנים ולא למפגלת הלייבור בראשות ראשות הממשלה המכהן גורדון בראון. בנוסף אמר לראשונה כי הנהגת רפורמה בשיטת הבחירות בבריטניה, שמעוות לשלילה את הצבעה למפלגות קטנות יותר (דוגמת המפלגה הליברל-דמוקרטית), תהיה תנאי מוקדם להצטרפות לקואליציה ממשלתית כלשהי. בבחירות שהתקיימו ב-6 במאי 2010, המפלגה זכתה ב-57 מושבים בפרלמנט. קלג הודיע מיד כי על השמרנים בראשות קמרון להקים את הממשלה בקואליציה עם הליברל-דמוקרטים. לאחר הבחירות הצטרף יחד עם מפלגתו לקואליציה בראשות דייוויד קמרון ומונה לסגן ראש הממשלה.
קומזט
קומזט (ברוסית: Комзет, ראשי תיבות של Комитет по земельному устройству еврейских трудящихся - הרשות להסבת יהודים עמלים לחקלאות שליד נשיאות מועצת הלאומים של הוועד הפועל המרכזי של ברית-המועצות) היה ארגון סובייטי שהוקם ב-29 באוגוסט 1924 המטרה העיקרית של הקומזט הייתה למשוך את האוכלוסייה היהודית ברוסיה הסובייטית לעבודה יצרנית בחקלאות, יעדים אחרים היו קבלת סיוע כספי מהפזורה היהודית ומתן אלטרנטיבה לציונות ליהודי ברית המועצות. קומזט הקים מספר מושבות חקלאיות יהודיות בברית המועצות והיה לו תפקיד משמעותי בהקמת המחוז היהודי האוטונומי. הארגון פורק ב-1938.
ניק קלג
קריירה פוליטית
חודש לאחר הבחירות קלג תמך בהעלאת המע"מ בבריטניה מ-17.5% ל-20%, אף על פי שבמסע הבחירות יצא כנגד העלאת המע"מ.
על פי ההסכם הקואליציני, נערך ב-5 במאי 2011 משאל עם בנושא שינוי שיטת הבחירות. קלג ומפלגתו ביקשו לעבור לשיטת הצבעה חלופית, שהייתה מעניקה למפלגות קטנות סיכויים רבים יותר לזכות בשלטון, אולם הדבר נדחתה בהפרש עצום, כאשר 67.9% מהמצביעים התנגדו לשינוי ורק 32.1% הצביעו בעד השינוי.
בינואר 2012, הכריז קלג כי "הבנייה בהתנחלויות היא ונדליזם מכוון מצד מדינת ישראל במטרה למנוע הסכם שלום באמצעות פתרון שתי המדינות".
באוגוסט 2012, פרץ משבר בין שתי המפלגות המרכיבות את הקואליציה, המפלגה השמרנית והמפלגה הליברל-דמוקרטית, אלרח שהחליטו לנטוש את מאמציהן לבצע שינוי יסודי בבית הלורדים. רפורמה מקיפה בבית הלורדים הייתה אחד היעדים העיקריים לשמם הצטרפה המפלגה הליברל-דמוקרטית לקואליציה. רפורמה לשינוי הרכב חברי הבית, המושתת ברובו על לורדים שמונו לתפקיד בידי הממשלה, וכאלה שזכו בו בירושה, לגוף שמרבית חבריו ממונים בבחירות כלליות. שינוי שהמפלגה הליברל-דמוקרטית ניסתה לקדם עשרות שנים.
לקראת הבחירות הכלליות בבריטניה 2015, קלג ספג את רוב הביקורת על הקיצוצים החדים שביצעה הממשלה השמרנית בראשות דייוויד קמרון. לאחר שהמפלגה זכתה ב-8 מושבים בלבד בבחירות, הודיע ביום שלמחרת על התפטרותו מראשות המפלגה. בבחירות הכלליות ב-2017 הפסיד את גם מושבו בפרלמנט לטובת מועמד הלייבור.
קריירה בפייסבוק
הוכרז כי קלג נשכר כלוביסט, איש יחסי ציבור ויועץ פוליטי, במקום בעיר אחר ששימש כסגן נשיא לעניינים גלובליים ותקשורת. הוא הודיע כי הצטרף לפייסבוק מכיוון שהיה "משוכנע שהתרבות של החברה משתנה בעקבות פרשת "קיימברידג' אנליטיקה"" וש"מחוקקים צריכים לנהל שיחה רצינית אם חברות עתירות נתונים, המאפשרות לחברות אחרות לשתף ולהשתמש בנתונים". הוא הודה ששערוריית הנתונים של קיימברידג' אנליטיקה "זיעזעה את פייסבוק עד היסוד שלה" ואמר ל-BBC כי החברה "לא עשתה מספיק בעבר" בכל הקשור לפרטיות הנתונים של המשתמשים שלה.
באפריל 2019, לאחר שיזם שורה של הנחיות חדשות לפרסום פוליטי בפייסבוק, קלג הואשם על ידי הנציבה האירופית לצדק, צרכנים ושוויון מגדרי, במכתב שנחתם על ידי מספר בכירים ב, באי הבנה של חוקי האיחוד האירופי, וקבע כי הנחיות המוצעות של פייסבוק בנושא פרסום פוליטי "יפגעו בזכויות הבחירה של האיחוד האירופי". במאי 2019, הוא דחה את קריאותיהם של המועמדות האמריקאיות לנשיאות אליזבת וורן וקמאלה האריס, כמו גם מייסד פייסבוק כריס יוז לפרק את פייסבוק, ואמר שפייסבוק היא "סיפור הצלחה אמריקאי ענק" וכי "אני לא חושב שזו מסורת אמריקאית מאוד להתחיל להעניש הצלחה". ביוני 2019, קלג אמר כי "אין שום הוכחה" לכך שרוסיה השפיעה על תוצאות משאל העם של האיחוד האירופי באמצעות פייסבוק. הוא אמר שהחברה פועלת לרגולציה מוגברת של חברות טכנולוגיה. באוקטובר 2019, דמיאן קולינס, יו"ר ועדת הדיגיטל, התרבות, המדיה והספורט של בית הנבחרים הבריטי, ביקש רשמית מקלג להסביר מדוע פייסבוק פטרה הצהרות פוליטיות מהנחיות לבדיקת עובדות.
בשנת 2020, קלג עזר להוביל את הקמת המועצה המפקחת על פייסבוק, שמדווחת אליו, ושכנע את ראש ממשלת דנמרק לשעבר והחברה לשעבר בהנהלת קולג' אירופה, הלה ת'ורנינג שמידט, לשמש כיושבת ראש משותפת של המועצה. בנוסף גייס בישראל את אמי פלמור, לשעבר מנכל"ית משרד המשפטים. לאחר מכן הוא מילא תפקיד בהשעיית חשבון הפייסבוק של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ באמצע 2021.
לקראת פרסום המסמכים שהודלפו מהחברה באוקטובר 2021, כתב קלג מזכר פנימי שאומר שאין ראיות שפייסבוק היא הגורם העיקרי לקיטוב ושהחברה לא "מרוויחה מקיטוב, למעשה, בדיוק להפך". מאוחר יותר הוא פרסם הצהרה פומבית האומרת שהדיווח על המסמכים "יחס מניעים כוזבים להנהגה ולעובדים של פייסבוק", ואמר שזה "פשוט שקרי שפייסבוק התעלמה מהמחקר הפנימי שלה על הנזק שהיא גורמת". לאחר פרסום המסמכים, הוא ערך מספר ראיונות פומביים בהגנה על החברה. באחד הראיונות הוא הצהיר כי "אני לא יכול לתת לך תשובה כן או לא", כשנשאל אם פייסבוק מילאה תפקיד בהגברת תוכן קיצוני לקראת ההסתערות על הקפיטול ב-2021. קליג ספג ביקורת על תפקידו בהגנה על החברה, בין השאר כאשר עיתונאי "הגרדיאן" ג'ון האריס, כינה אותו: "the fall guy for Facebook's failures" (אדם שמיוחסת לו האשמה במכוון באופן שקרי, על מנת להסיט את האשמה מגורם אחר).
חיים אישיים
בשנת 2000 נישא למרים גונזלס דורנטס, עורכת דין ספרדייה מואיאדוליד. הם הורים לשלושה בנים. אשתו קתולית, וכך גם הם מגדלים את ילדיהם, אולם קלג הצהיר כי אינו מאמין באלוהים.
קלג מתגורר באתרטון, קליפורניה, לאחר שהתגורר בעבר בשכונת היוקרה פוטני, שבדרום מערב לונדון. יש לו גם בית במחוז הבחירה שלו לשעבר בשפילד. בעת שהיה סגן ראש ממשלת בריטניה, קלג ושר החוץ ויליאם הייג חלקו את השימוש באחוזת צ'בנינג, שהיא בדרך כלל מעונו הרשמי של שר החוץ של בריטניה.
רמת פורבידן (אנטארקטיקה)
הרמה גובלת ברמת ברוס שמדרום לה, וברמת פוסטר שמצפון לה.
הרמה נמצאת בגובה 1,596 מטרים מעל פני הים.
גילוי הרמה
הרמה מופתה לראשונה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, באמצעות תצלומי אוויר שצולמו על ידי חברת האנטינג אירוסרווירז (Hunting Aerosurveys Ltd) בעונת המחקר 1957–1956.
מקור השם
שמה של הרמה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
שם זה ניתן לרמה, כיוון שכל הניסיונות לעלות על הרמה כשלו, עד הצליחו בכך חברי סקר שטחי חסות איי פולקנד בשנת 1957. מאז שנה זו לא הצליחו לעלות לפסגת הרמה עד שנת 2001.
קומזט
רקע
על פי תזכיר של יואל גולדה מ-1923 היהודים הוגבלו על ידי הצארים לתחום המושב ולמגוון תעסוקה מוגבל. אחרי המהפכה הרוסית, האיכרים השתלטו על הקרקעות והפועלים על בתי החרושת. עתודת איכרים ובעלי מלאכה כפריים הגיעה אל בתי החרושת ומילאה את השורות. לאותם יהודים שעסקו במסחר, תיווך, מלאכה זעירה ועיסוקים דומים לא נמצאה דרך להשתלב בתעשייה או בכפרים ולכן הדרך להפוך אותם ליצרנים היא למצוא קרקעות לא מעובדות שניתן להכשירן לעיבוד חקלאי ולתת להם קרקעות אלו.
בסוף 1923 הגיש גם אברהם בראגין (Abraham Bragin) תזכיר באותו נושא, והציע לרכז את החקלאים היהודים באזורים שבהם יש קרקעות פנויות כדוגמת חופי צפון מזרח הים השחור, צפון חצי האי קרים וחלק מערבות אוקראינה, מקומות בהם יוכלו היהודים לגדל טבק וגפנים. על מנת לממן את הקמת היישובים ופרנסת תושביהם בשנים הראשונות חשב בראגין שאפשר לפנות לגופים יהודים כמו הג'וינט.
גרגורי ברוידו (Бройдо, Григорий Исаакович) שהיה סגן הנארקומנאץ ׁ(Наркомнац), כלומר סגן הקומיסר העממי ללאומים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה (כלומר סגנו וממלא מקומו של סטלין) הגיש גם הוא תזכיר בסוף 1923 בו תמך בתזכירו של בראגין וקרא למדיניות אקטיבית בנושא סידור מספר רב של יהודים על הקרקע. הוא היה הראשון שהעלה בתזכיר את הטיעון שחוץ מפתרון הבעיה של אי-פרודוקטיביות של האוכלוסייה עליה מדובר, סידור כזה יהיה משקל נגד לציונות ויזכה לתמיכה של יהודים בארצות המערב. תמיכה שתתבטא גם בכסף שייתרם או יינתן כהלוואה למטרה זו. על מנת לנהל את הכסף הציע להקים ועד ציבורי מיוחד לנושא זה.
גם היבסקציה שקיבלה את תזכירו של בראגין תמכה בהקמת גוף שיטפל בהתיישבות חקלאית של יהודים.
בתחילת 1924 הקים הפוליטביורו וועדה שפרסמה באפריל המלצה להקים גוף מרכז לנושא, הוא הקומזט שהוקם ב-29 באוגוסט 1924.
פעולות
הקומזט התכנס כבר בספטמבר 1924 לישיבה ראשונה והציג לעצמו כמטרה להסב כ-100,000 משפחות יהודיות לעסוק בחקלאות.
הקומזט ניסה לקבל הקצאת רצף קרקעות בגדתו המזרחית של ים אזוב אולם רצף התנגדויות, הן של השלטונות המקומיים והן של פקידי הקומיסריון לקרקעות מנעו זאת. קומזט הצליח להקים מספר קולחוזים באוקראינה, בקרים ובמחוז סטברופול אולם לא הצליח להקים גושי התיישבות. לפיכך אימץ הקומזט את רעיון האוטונומיה היהודית במזרח ופעל להשגתה.
במרץ 1928 אישרה נשיאות הוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות את בקשת "קומזט" והחליטה על יצירת החבל היהודי האוטונומי.
מבין היישובים שהוקמו על ידי הקומזט על אדמות שהוקצו לו:
מנהיגות
בראש הקומזט עמדה וועדה שהורכבה מנציגי גופים שונים.
מיי ויטמן
ביוגרפיה
ויטמן נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית. אימה היא המדבבת פאט מיוסיק, ואביה הוא המנהל האישי ג'פרי ויטמן.
קריירה
בשנת 1994 קיבלה את תפקידה הראשון בתפקיד בתה של מג ראיין בסרט "אהבה של גבר לאישה", ב-1996 שיחקה את בתו של נשיא ארצות הברית בסרט "היום השלישי" ובאותה שנה התארחה בפרק של קומדיית המצבים המצליחה "חברים".
משנת 1998 ועד 2001 שיחקה את התפקיד של קלואי בסדרה "ג'אג".
משנת 2004 ועד 2006 היא הופיעה בסדרה "משפחה בהפרעה". ב-2006 היא שיחקה בפרק של הסדרה "עקרות בית נואשות" כחברה של ג'ולי מאיר.
בשנת 2010 לוהקה לסדרה "הורים במשרה מלאה" המבוסס על הסרט הנושא שם זהה.
בשנת 2015 שיחקה תפקיד ראשי בסרט הקומי "מתויגת" בתור ביאנקה פייפר, ושיחקה בקומדיית האימה "קיטצ'ן סינק" לצידן של ונסה הדג'נס ומקנזי דייוויס.
חיים אישיים
ב-16 באוגוסט 2021 שיתפה ויטמן בטוויטר כי היא פאנסקסואלית: "אני בעצמי פאנסקסואלית והלוואי שהיו דמויות מדהימות כמו אמיטי ולוז בחיים שלי בזמן שגדלתי. נראות קווירית היא כל כך חשובה".
אמה מוסקט
אמה לואיז מארי מוסקט (נולדה ב-27 בנובמבר 1999) היא זמרת ודוגמנית מלטזית, שנבחרה לייצג את מלטה באירוויזיון 2022 בטורינו, איטליה, שם מוסקט ביצעה את השיר "I Am What I Am" בחצי הגמר הראשון והיא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות.
ביוגרפיה
מוסקט נולדה במלטה למשפחה ידועת-שם. כבר בצעירותה היא התחילה ללמוד שיעורי מוזיקה ופיתוח קול. לאחר לימודיה בתיכון, היא נרשמה לאוניברסיטה לאמנויות הבמה המקומית. שם, היא פיתחה את יכולת השירה, הריקוד ונגינה, בעיקר בפסנתר. בנוסף, היא התחילה במקביל לכתוב את שיריה ולהלחינם.
בשנת 2016 הוציאה לאור את סינגל הבכורה שלה, "Alone", וכשנה אחר כך פרסמה הסינגל השני שלה, "Without You".
בשנת 2018 השתתפה מוסקט במהדורה ה-17 של תחרות הכישרונות Amici di Maria De Filippi, וסיימה במקום הרביעי בקטגוריית השירה. לאחר מכן חתמה חוזה הקלטות עם חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ. היא הופיעה באותה השנה בפסטיבל "Isle of MTV 2018" במלטה, לצד ג'ייסון דירולו, היילי סטיינפלד, סיגלה, דימיטרי וגאס ולייק מייק ואלה אייר. היא השתתפה בפסטיבל גם בשנת 2019, לצד מרטין גריקס, אווה מקס וביבי רקסה. ב-6 ביולי 2018 הוציאה לאור את המיני-אלבום הראשון שלה, Moments, שכלל את שני הסינגלים הקודמים ואת השיר "I Need Somebody". ב-7 בדצמבר אותה השנה הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלה, Moments Christmas Edition.
ב-26 באפריל 2019 פרסמה מוסקט את השיר "Avec moi", בהשתתפות הזמרת ביונדו. היא השתתפה ברמיקס של השיר "Sigarette" מאת ג'וניור קאלי. ב-3 ביולי 2020 הוציאה לאור את השיר "Sangria", בהשתתפות הראפר האיטלקי אסטול. שירם קיבל תואר זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי, וצבר כ-21 מיליון צפיות ביוטיוב.
בפברואר 2022 הכריזה רשות השידור המלטזית כי מוסקט עתידה להשתתף בקדם הלאומי לאירוויזיון 2022, עם השיר "Out of Sight". היא הגיעה למקום הראשון, ונבחרה לייצג את המדינה באירוויזיון, שיתקיים בטורינו שבאיטליה. היא קיבלה את מרב הנקודות מכל ששת חברי השיפוט המלטזים. . ב-14 במרץ הודיעה מוסקט שהיא החליפה את השיר אותו תבצע באירוויזיון. במקום "Out of Sight" היא תייצג את מלטה באירוויזיון עם השיר "I Am What I Am". ב-12 במאי 2022 ביצעה מוסקט את "I Am What I Am" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2022. היא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-14 במאי. לאחר התחרות התברר כי מיקומה בחצי הגמר היה 16 עם 47 נקודות.
טאצ'ירה
טאצ'ירה (בספרדית: Táchira) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה. המדינה, הנמצאת על הרי האנדים במערב ונצואלה, גובלת בסוליה בצפון, במרידה ובברינס במזרח, באפורה בדרום ובקולומביה במערב.
היסטוריה
הספרדים הגיעו לאזור במאה ה-16, כבשו אותו והוא נותר בשליטתם עד המאה ה-19. כלכלת האזור, גם לאחר עצמאות ונצואלה, התבססה על גידול קפה (צמח) וטאצ'ירה הייתה יצואנית הקפה החשובה ביותר בוונצואלה.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה ולאחר שזו התפרקה ב-1830 האזור הועבר לוונצואלה. מיקומו בהרי האנדים בודד את האזור משאר חלקי ונצואלה והוא ספג השפעה תרבותית חזקה מקולומביה.
ב-1864 הפכה ונצואלה למדינה פדרלית ובמקום נוצרה מדינת טאצ'ירה. כעבור שנים ספורות המדינה סופחה לסוליה, עד שב-1881 טאצ'ירה אוחדה עם מרידה וטרוחיו ליצירת מדינת לוס אנדס. לוס אנדס פורקה בחזרה למרכיבותיה ב-1899.
באותה שנה סיפריאנו קסטרו, איש צבא מטאצ'ירה, הוביל את מהפכת השיקום הליברלית (Revolución Liberal Restauradora), שאחת ממטרותיה הייתה השתלטות של אנשי האנדים על השלטון בוונצואלה. קסטרו הדיח את הנשיא איגנסיו אנדרדה והתחיל תקופה של כמה עשרות שנים בהן שלטו בוונצואלה נשיאים מטאצ'ירה. במהלך המאה ה-20 7 מנשיאי ונצואלה הגיעו מטאצ'ירה, יותר מכל מדינה אחרת.
בסוף המאה ה-19 התגלו בטאצ'ירה מצבורי הנפט הראשונים בוונצואלה, שהפכו עם השנים למקור הכנסתה המרכזי של המדינה.
כלכלה
כלכלת טאצ'ירה מסתמכת על הפקת נפט, תעשייה, חקלאות, הכוללת בין היתר גידול בננות, קנה סוכר, קפה, שום ושעועית, גידול מקנה ותיירות.
אש גיהנום
אש גיהנום (באנגלית: Hell-Fire) הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב בידי אייזק אסימוב בשנת 1956, ותורגם לעברית ב-1976 בקובץ 'גדול ורחב הוא העולם' ושוב ב-2009 בקובץ 'כתבי אייזק אסימוב חלק 1'. הסיפור קצר מאוד ואורכו רק כשני עמודים.
עלילה
הסיפור מתרחש בהקרנה הראשונה של סרטון, המראה בהילוך איטי את הפיצוץ של פצצת האטום הנסיונית הראשונה. אחד המדענים בכנס טוען כי פצצות אטום הן אש הגיהנום ובסופו של דבר ישמידו את המין האנושי. במהלך הקרנת הסרטון, שבריר שנייה לפני שהעשן מתגבש לצורת הפטרייה, פניו של השטן מתגלים בתוך הפיצוץ.