cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שיר ההד
ניתוח ופרשנות
לדעתו של פרחי הטיול בשיר הוא למעשה טיול בשומקום, אנטי-טיול. "הרים כחולים" ו"שבילים עתיקים" הם תיאורים כוללניים ואינם ברורים. המקומות המוזכרים בשיר כמו הר נבו והר סיני הם "תיאוריים תנ״כיים דוממים, מדומיינים בשיממון ובקיבעון היסטורי." שיר הזמר הוא למעשה בן לווייתו של המטייל, מעין שלוחה תודעתית שלו. בכל בית השיר נשלח אל העולם, אך בהיעדר נמען המעוניין לקבלו, חוזר אל המטייל כהד. החזרה המשולשת של ההד בסוף כל בית מעצימה את תחושת הייאוש והבדידות. שיר הזמר נכשל לדעתו של פרחי, היות שכדי להצליח שיר הזמר חייב להפוך לקולקטיבי, הוא חייב למצוא קהל שיהיה מוכן להאזין לו. שירו של המטייל איננו נשמע על-ידי איש, אלא חוזר אליו כהד מההרים. המטייל הוא היחיד המסוגל לשמוע את השיר, כפי שכותב פרחי: "בעוד שהפזמון תובע את הקשב, 'שיר ההד' נכתב בצלמה של אי האפשרות להקשיב".
שמואל איינשטיין
הרב שמואל איינשטיין (כ"ג בחשון תרפ"ט נובמבר 1928 - כ"ג בניסן תשע"ז 19 באפריל 2017) היה ראש ישיבת פוניבז' לצעירים.
ביוגרפיה
נולד במנהיים שבדרום גרמניה למשה, בחודש טבת תש"ג הם עברו לשווייץ, ודרו בתחילה כפליטים אצל משפחה גויה, ולאחר שבועיים עברו למוסד לפליטים בבזל, שם הוא שהה עם אחיו התאום, אך באותם ימים התעוררו בעיות עם הכשרות במקום, ולכן הועברו אחרי תקופה למוסד חרדי בעיר בעלבן של משפחת אשר, כשגדל חיפש מקום תורה והחליט להגיע לישיבת עץ חיים בעיר מונטרה בראשותו של הרב שלמה בוצ'קו, שם למד אצל הרב אהרן יהודה לייב שטינמן.
בערב ראש השנה תש"ו עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער והתגורר במחנה בעתלית, אחרי יום כיפור עבר למחנה של אגודת ישראל, בחשון תש"ו הלך ללמוד תורה בישיבת פוניבז' בבני ברק, ולמד ביחד עם הרב יעקב אדלשטיין.
בשנת תשי"ט התמנה על ידי הרב מפוניבז' לכהן כר"מ לשיעור ב' בישיבת פוניבז' לצעירים, והחשיב את עצמו כתלמידו של ראש הישיבה הרב שטיינמן. לאחר פטירתו של הרב ליפקוביץ בשנת תשע"ב התמנה לראש הישיבה, מאז התחיל באמירת שיחות ובקביעת מסכתות וסדרי הישיבה. בחורף תשע"ו חדל ממסירת שיעורים יומיים בישיבה, בשל חולשה, אך המשיך להגיע לישיבה מדי יום לתפילות ולאמירת שיחות.
בשנת תש"כ התחיל להתעסק עם תורתו של רבי עקיבא איגר, ודלה מכתבי ידו לההדירם ולהוציאם לאור עולם בהדרם, בהתחלה זה יצא כחוברות, ובשנת תשכ"ט הוציא את המהדורה הראשונה של הספר 'כתב וחותם' לרבי עקיבא איגר, בסופו צירף חידושים מרבו הרב שטינמן בשם אגלי צפון. נחשב כמומחה בתחום הדפסת כתבי היד של רבי עקיבא איגר.
בשבת שירה תשע"ז עבר אירוע מוחי וגופו נחלש לפני חג הפסח התאשפז עד לפטירתו בכ"ג בניסן תשע"ז.
ומפירו (קוקטייל)
ומפירו (באנגלית: Vampiro) הוא קוקטייל המורכב מ 50 מ"ל טקילה סילבר, 70 מ"ל מיץ עגבניות, 30 מ"ל מיץ תפוזים, 10 מ"ל מיץ ליים, כפית דבש, חצי פרוסת בצל קצוצה, מעט פלפלות צ'ילי אדומות פרוסות, כמה טיפות של רוטב ווסטרשייר, קורט מלח בישול וקרח.
את כל המרכיבים יש לשים בשייקר, לנער היטב, למזוג לכוס אולד פאשן מלאה בקרח גרוס ולקשט בפלפלות צ'ילי אדומות.
יחידת עילית (סרט, 2011)
יחידת עילית הוא סרט פעולה בריטי-אוסטרלי משנת 2011, בכיכובם של ג'ייסון סטיית'האם, קלייב אוון ורוברט דה נירו ובבימויו של גארי מק'קנדרי. הסרט מבוסס על רומן משנת 1991 בשם "אנשי הנוצות" מאת ראנולף פינז.
עלילות הסרט
הסרט מגולל אפילוג משנת 1980 המתאר קבוצת שכירי חרב, דני ברייס (ג'ייסון סטיית'האם), האנטר (רוברט דה נירו), דייוויס (דומיניק פרסל), ומאייר (עדן יאנג), שנשלחו למקסיקו במטרה לרצוח גבר מסוים. דני מבלי משים הורג אותו מול הילד הצעיר שלו, ואז נפצע במהלך המילוט. כתוצאה מאירוע זה, דני פורש וחוזר אל מולדתו אוסטרליה.
בשנה שלאחר מכן, זומן דני לעומאן על ידי שייח' עומר, חולה סרטן סופני, אשר אסר את האנטר מאחר שלא עמד במשימתו עליה הובטח לו שכר 6,000,000 דולר. בפגישה נאמר לדני כי באם הוא לא יבצע את משימתו, האנטר יוצא להורג.
בפגישה התבקש דני להרוג שלושה סוכני SAS לשעבר, סטיבן האריס (לאצ'י האלמה), סטיבן קריג (גרנט באולר) וסימון מקאן (דניאל רוברטס) אשר מואשמים בכך שרצחו את שלושת בניו של השייח' בעת היותם חפים מפשע. השייח' הציב תנאי לדני, לפיו הוא יקבל את שכרו רק אם ימסרו הקלטות בהם ישמעו הנאשמים מתוודים ומודים ברצח האנשים אותם ביצעו ולהפוך את מותם לתאונות. דני נתבקש לעשות זאת בטרם מות השייח'. דני מתאחד עם דייוויס ומאייר. הם מסכימים לעזור לו תמורת חלק מן הכסף.
כאשר דני ומאייר מתגנבים אל בית היעד הראשון שלהם, נשלחים שאר חברי החוליה לחקור אודות מיקום חברי ה-SAS ששירתו באותה עת וחשודים באותו הרצח. סטיבן האריס החל לתחקר בעומאן, ודייוויס באנגליה אצל אנשי הבר המקומיים. כך נודע לאנשי "נוצות", חברה סודית של פעילים לשעבר, על תחקור זה, כשבעקבותיו נשלח ספייק לוגן (קלייב אוון), לחקור.
הספר
העלילה לסרט מבוססת על הרומן "אנשי הנוצות" של רנולף פינז והוא מבוסס על סיפור אמיתי, לטענת פינז. כמה אלמנטים מתוך הספר השתנו כדי להפוך את הסרט לאמין יותר לקהל.
ראנולף פינז, מחבר הספר, טוען כי חברה חשאית בשם "אנשי הנוצות", המורכבת מחברי SAS בדימוס, פעלו בין הצללים. הם נקראים "אנשי נוצות" משום שהשפעתם והתערבותם היו מתוחכמים, כמו מגע נוצה. זה גם רמז לשלוש נוצות של גדודי הצבא הבריטי. תפקידם היה להגן על אנשי SAS ועל משפחותיהם ולנקום על עוולות או על נזק שנגרם להם.
אביר הטמפלרים
אביר הטמפלרים (בשוודית: Tempelriddaren) הוא הספר השני בסדרת הספרים על אביר הטמפלרים (טרילוגיית מסעי הצלב) של יאן גילו. ספר זה עוקב אחר דמותו הבדיונית של ארן מגנוסון כאביר טמפלרי בממלכת ירושלים. הספר מתחיל בשנתו ה-27 של ארן ומסתיים ביציאה מארץ הקודש.
יחידת עילית (סרט, 2011)
הספר
המתרחש מאחורי החלקה השתנה מקבוצת טרור טרוריסטית שהוכשרו על ידי הסובייטים, המכונה "המרפאה" לשיח' עומר, שנשלח בגלות לאחר מותו, לאחר ששלושת בניו הבכורים מתים בג'יהאד. השייח 'שוכר קבוצה של שכירי חרב מעולים ומיומנים, מעניק להם תקציב בלתי מוגבל, ומחזיק את אחד מחבריהם כבני ערובה, כדי שיסיימו את המשימה שהציב עבורם.
היעדים הם שלושה סוכני SAS (אחד שעדיין משרת וגיבור מלחמה מעוטר) ששירתו בעומאן בשנות ה-70. מותם חייב להופיע בטעות כדי למנוע מעשי תגמול. בסרט, נוסף לו תנאי שהם חייבים להודות שהם הרוצחים לפני שהם נהרגים.
אביר הטמפלרים
עלילה
בגיל 27, ארן כבר ותיק בצבא הצלבני, כאשר הוא מתמודד עם החוויה המוזרה ביותר שאביר טמפלרי יכול לחוות. בעודו רודף אחר להקת גנבים סרצנים, הוא נתקל בצלאח א-דין, מנהיג הכוחות המוסלמים ומציל את חייו. הם הופכים לחברים קרובים, אך אויבים גדולים בו זמנית. במהלך שיחה עם צלאח א-דין, ארן לומד ומסיק כי צלאח מכין מתקפה על ממלכת ירושלים מהדרום ומביא עמו מידע זה לירושלים. מכיוון שארן הוא מפקד מבצר הטמפלרים בעזה, הוא מתכונן להכות את המכה הראשונה על כוחו של צלאח א-דין, בתקווה לפחות לעכב את צלאח א-דין, כך שירושלים אולי תינצל, שכן צבא המלך דאז עסוק במערכה צפונה משם. לאחר מצור קצר צלאח א-דין חס על העיר, בין השאר משום שארן הציל את חייו של צלאח א-דין, כשהוא הולך לזכות בפרס גדול יותר, העיר ירושלים. ארן מקבל פקודה לצעוד עם כל כוחו קדימה כדי לשבור את המצור על אשקלון. ארן ואנשיו מנהלים מתקפת פתע ויחד עם האבירים בעיר הם מוחצים לחלוטין את כוח המצור. למרות שהאדון הגדול ושני הטמפלרים הבכירים נמצאים באשקלון, הפיקוד על הכוחות הטמפלרים שרודפים אחרי צלאח א-דין ניתן לארן, בשל מזלו בקרב האחרון, שנתפס כרצונו של האל. צלאח א-דין שעדיין אינו מודע למצור השבור מופתע לחלוטין כשהטמפלרים תוקפים את כוחו המרכזי בכסות ערפל צפוף ולוכדים את עיקר הפרשים הממלוכים בתעלה, ומביסים לחלוטין את צבאו של צלאח בקרב על תל גזר. כאשר ארנולד דה טורוג'ה נבחר לאדון אבירי מסדר הטמפלרים, ארן מוזמן לירושלים כדי להיות אדון העיר, שם הוא והאדון הגדול מנהלים מדיניות סובלנית מבחינה דתית במטרה ליצור שלום מתמשך בין הנוצרים למוסלמים.
לאחר מותו של דה טורוג'ה, שנרצח על ידי הרקליוס, פטריארך ירושלים, זוכה ג'רארד מרידפור לתואר האמן החדש, וארן פוטר מיד מהעיר ומוחזר לתפקידו בעזה. ארן חש אכזבה ממסע הצלב ובקרב קרני חטין, ארן נפצע קשה ומבלה מספר שבועות בבית החולים של צלאח א-דין בדמשק. לאחר מכן הוא הופך ליועץ אישי של צלאח א-דין ומשכנע אותו לחוס על אוכלוסיית ירושלים שנכבשה (בשנת 1187). כמו כן, צלאח מחזיק בשבי את ג'ראר רידפור, שחותם בעל כורחו על פקודת השחרור של ארן ממשימתו. בסוף הרומן, ריצ'רד לב הארי מגיע לארץ הקודש עם צבאו. ריצ'רד כובש את עכו מצלאח א-דין, וכאשר צלאח מנסה לרכוש ממנו 5,700 אסירים, ריצ'רד מעדיף לטבוח באוכלוסייה במקום זאת, מכיוון שתנאים מסוימים לא התקיימו. ארן משתוקק מאוד לחזור הביתה, וצלאח א-דין תורם לארן את סכום הכסף שנותר שלב הארי זנח בתשוקתו לדם. ארן נוסע לעכו, בדרך שוכר בעלי מלאכה שונים ואז משיג ספינת משא טמפלרית ויוצא חזרה למולדתו.
גארי כהן (בנקאי)
גארי דייוויד כהן (באנגלית: Gary David Cohn; נולד ב-27 באוגוסט 1960) הוא בנקאי השקעות יהודי-אמריקאי ודמות פוליטית. כיהן כיועץ הכלכלי הבכיר לנשיא דונלד טראמפ ועמד בראש המועצה הלאומית לכלכלה של ארצות הברית מ-20 בינואר 2017 ועד 6 במרץ 2018. החליפו בתפקיד לורנס קודלו. לפני כן היה המנכ"ל ומנהל התפעול הראשי (COO) של גולדמן זקס מ-2006 עד 2017. כהן הוא חבר המפלגה הדמוקרטית ומחזיק בעמדות מתונות, אך תרם גם לפוליטיקאים רפובליקנים.
כהן, אשר ירש בתפקידו את ג'פרי זיאנטץ, נחשב לאחד הקולות המשפיעים לאורך תקופת שירותו בממשל טראמפ, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה פוליטית. ב-6 מרץ 2018 הגיש כהן את התפטרותו, זאת לאחר החלטתו של טראמפ להטיל מכסים על ייבוא של אלומיניום ופלדה.
כהן נולד למשפחה יהודית שהגיעה ממזרח אירופה, בנם של ויקטור ואלן כהן. הוא אובחן בדיסלקסיה בגיל צעיר ועבר ארבעה בתי ספר שונים עד כיתה ו'. סיים תואר ראשון בבית הספר לעסקים של אמריקן יוניברסיטי.
כהן נשוי ולו שלוש בנות. מתגורר בניו יורק.
ויויאן מאייר
ויויאן דורותי מאייר (Vivian Dorothy Maier) (פברואר 1926 – 21 באפריל 2009) הייתה צלמת רחוב אמריקאית שעבודותיה התגלו והוכרו רק לאחר מותה. היא עבדה כארבעים שנה כמטפלת, בעיקר בנורת' שור, אילינוי בחלקה הצפוני של שיקגו, במקביל להיותה צלמת. היא צילמה יותר מ -150,000 צילומים במהלך חייה, בעיקר של אנשים וארכיטקטורה של שיקגו, העיר ניו יורק ולוס אנג'לס, וכן טיילה וצילמה ברחבי העולם.
במהלך חייה, צילומי מאייר לא היו ידועים ולא פורסמו; רבים מתשליליה לא הודפסו מעולם. אספן בשיקגו, ג'ון מלוף, רכש כמה מתמונותיה של מאייר בשנת 2007, בעוד ששני אספנים אחרים משיקגו, רון סלאטרי ורנדי פרואו, מצאו גם כמה מההדפסים והתשלילים של מאייר בתיבות שלה ובמזוודות בערך באותה תקופה. צילומיה של מאייר פורסמו לראשונה באינטרנט ביולי 2008, על ידי סלאטרי, אך העבודות זכו לתגובה מועטה. באוקטובר 2009 פרסם מלוף בבלוג שלו קישור למבחר מצילומיה של מאייר שהעלה לאתר שיתוף התמונות פליקר, והתוצאות הפכו לוויראליות, ואלפי אנשים הביעו בהם עניין. בעקבות כך, זכתה עבודתה של מאייר להתייחסות הביקורת, ומאז מוצגים צילומיה ברחבי העולם.
חייה ועבודתה היו נושא לספרים וסרטים תיעודיים, כולל הסרט התיעודי "למצוא את ויויאן מאייר" משנת 2013, שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, והיה מועמד לפרס האוסקר לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-87.
חייה האישיים
פרטים רבים מחייה של מאייר נותרו לא ידועים. היא נולדה בעיר ניו יורק בשנת 1926, בת לאם צרפתייה, מריה יאסוד ג'סטין, ואב אוסטרי, צ'ארלס מאייר (הידוע גם בשם וילהלם). מספר פעמים במהלך ילדותה עברה בין ארצות הברית לצרפת, וגרה עם אמה בכפר האלפיני סן-בון-אן-שמסאור (Saint-Bonnet-en-Champsaur) ליד קרוביה של אמה. נראה כי עד 1930 אביה עזב את המשפחה לסירוגין. במפקד של 1930 ראש משק הבית נרשם כז'אן ברטרנד, צלם מצליח שהכיר את גרטרוד ונדרבילט וויטני, מייסדת מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית. כשהייתה מאייר בת ארבע, היא ואמה עברו לברונקס, ניו יורק, עם ברטרנד, שבאותה תקופה היה צלם מקצועי.
בשנת 1935 גרו ויויאן ואמה בסנט-ג'וליאן-אן-שמסאור; שלוש שנים אחר כך הם חזרו לניו יורק.
במפקד 1940 נרשמו צ'ארלס אביה, מריה אימה, ויויאן וצ'ארלס-ג'וניור כגרים בעיר ניו יורק, שם עבד האב כמהנדס קיטור.
בשנת 1951, בהיותה בת 25, עבדה בסדנת יזע בניו יורק. בשנת 1956 עברה לאזור צפון החוף של שיקגו, שם עבדה בעיקר כמטפלת ואומנת למשך 40 השנים הבאות.
ב -17 שנותיה הראשונות בשיקגו עבדה מאייר כמטפלת אצל שתי משפחות: משפחת גנסבורג משנת 1956 עד 1972, ומשפחת ריימונד בין השנים 1967 עד 1973. לין גנסבורג אמרה מאוחר יותר על מאייר, "היא הייתה כמו מרי פופינס אמיתית וחיה", ואמרה שהיא מעולם לא דיברה גבוהה עם ילדים והייתה נחושה בדעתה להראות להם את העולם שמחוץ לפרבר האמיד שלהם. המשפחות שהעסיקו אותה תיארו אותה כאדם פרטי מאוד ודיווחו שהיא בילתה את ימי חופשתה ברחובות שיקגו וצילמה, לרוב במצלמת רוליפלקס.
ג'ון מלוף, אוצר של כמה מצילומיה של מאייר, סיכם את הדרך בה תארו אותה הילדים בהם טיפלה:
"היא הייתה סוציאליסטית, פמיניסטית, מבקרת קולנוע, וסוג של מישהי שאורת את הדברים כפי שהם. היא למדה אנגלית כשהיא הלכה לבתי קולנוע, שאותם אהבה... היא כל הזמן צילמה תמונות, שהיא לא הראתה לאף אחד".
בשנים 1959 ו - 1960 יצאה מאייר למסע עצמאי ברחבי העולם, בו צילמה בלוס אנג'לס, מנילה, בנגקוק, שנחאי, בייג'ינג, הודו, סוריה, מצרים ואיטליה. הטיול מומן ככל הנראה באמצעות מכירת החווה המשפחתית בסן-ג'וליאן-אן-שמסאור. במשך תקופה קצרה בשנות השבעים של המאה העשרים עבדה מאייר כעוזרת בית עבור מנחה תוכנית האירוח פיל דונהיו.
את חפציה האישיים היא אחסנה אצל מעסיקיה; בבית מגורים אחד היו לה 200 ארגזי חומרים. רובם היו תמונות או תשלילים, אך מאייר צברה גם עיתונים, אשר לפחות במקרה אחד כללו "ערמות בגובה הכתפיים". בנוסף, הקליטה קלטות קול של שיחות שניהלה עם אנשים שצילמה.
האחים גנסבורג, שמאייר דאגה להם בילדותם, ניסו לעזור לה כשהפכה למבוגרת חסרת כל. כשעמדה להיות מפונה מדירה זולה בפרבר קיקרו בשיקגו, האחים דאגו לשכן אותה בדירה טובה יותר בשכונת פארק רוג'רס בשיקגו.
גילוי והכרה
בשנת 2007, שנתיים לפני מותה, מאייר לא הצליחה לעמוד בתשלומי שטח האחסון ששכרה. כתוצאה מכך, הוצאו למכירה פומבית תשלילים, הדפסים, הקלטות שמע וסרטי 8 מ"מ. במכירה זו קנו שלושה אספני תמונות חלקים מיצירותיה: ג'ון מלוף, רון סלרטרי ורנדי פרוב.
תצלומיה של מאייר פורסמו לראשונה באינטרנט ביולי 2008 על ידי סלטרי, אך העבודות זכו לתגובות מועטות.
מלוף, שעבד באותה העת על ספר על תולדות פורטאג' פארק בשיקגו קנה את החלק הגדול ביותר בעבודתה של מאייר, כ -30,000 תשלילים. מאוחר יותר קנה מלוף צילומים נוספים של מאייר מקונה אחר שרכש אותם באותה מכירה פומבית. מלוף ראה את שמה של מאייר על התיבות אותן רכש אך לא הצליח לגלות עליה דבר עד שלאחר שנים שחיפוש בגוגל הוביל אותו להודעת פטירה של מאייר בעיתון שיקגו טריביון באפריל 2009.
באוקטובר 2009 קישר מלוף מהבלוג שלו מבחר תצלומים של מאייר בפליקר ומשם הם הפכו לתופעה ויראלית, כאשר אלפי אנשים הביעו בהם עניין רב.
בתחילת 2010 רכש אספן אמנות משיקגו בשם ג'פרי גולדשטיין חלק מאוסף מאייר מפרוב, אחד הרוכשים המקוריים. מאז הרכישה המקורית של גולדשטיין, האוסף שלו גדל וכלל 17,500 תשלילים, 2,000 הדפסים, 30 סרטים תוצרת בית, ומספר שקופיות. בדצמבר 2014 מכר גולדשטיין את אוסף התשלילים בשחור לבן לגלריה סטיבן בולגר בטורונטו. מלוף, המנהל את אוסף מלוף, מחזיק כיום בכ- 90% מכלל היצירה של מאייר, כולל 100,000-150,000 תשלילים, יותר מ -3,000 הדפסות וינטג', מאות גלילי סרטים, סרטים ביתיים, קלטות קול עם ראיונות, ופריטים נוספים כגון מצלמות וניירת. אוסף זה מכיל לטענתו כ- 90% מהעבודה הידועה שלה.
מאז חשיפתה זו שלאחר מותה, צילומיה של מאייר ועצם גילוים זכו לתשומת לב בינלאומית בתקשורת, , ויצירתה הופיעה בתערוכות, במספר ספרים ובסרטים תיעודיים.
אתגר משפטי
ביוני 2014 הגיש עורך הדין והצלם לשעבר דייוויד סי דיל (David C. Deal) תיק משפטי המטיל ספק בזכותם של הבעלים הנוכחיים של התשלילים למסחר אותם. התיק ביקש לקבוע האם יש יורש חוקי לעזבונה של מאייר - בן דוד בצרפת - שיש להכיר בו במסגרת החוק האמריקאי. על פי חוק זכויות היוצרים בארצות הברית, הבעלות על התצלום עצמו שונה מהבעלות על זכויות יוצרים שלו, והתיק עשוי להימשך מספר שנים עד לסיומו, במיוחד מכיוון שהיורשים הפוטנציאליים חיים מחוץ לארצות הברית. מלוף, שהוא כאמור הבעלים של רוב התמונות הידועות של מאייר, איתר בעבר בן דוד ראשון מצרפת ושילם לו עבור הזכויות; עם זאת, דיל מאמין שמצא קרוב משפחה קרוב יותר בצרפת, שעשוי להיות הנהנה מן העזבון.
צילומיה
מלוף אמר על עבודתה: "קשישים שהתאספו במרכז העיר הפולני בחלקה העתיק של שיקגו, אלמנות בלבוש ראוותני, והנוכחות האפרו-אמריקאית ברחובות העיר, היו כולם ראויים לעדשתה של מאייר".
הצלמת מרי אלן מארק Mary Ellen Mark (אנ') השוותה את עבודתה לזו של הלן לויט, רוברט פרנק, ליזט מודל ודיאן ארבוס. ג'ואל מאירוביץ' Joel Meyerowitz אנ, אף הוא צלם רחוב, אמר כי עבודתה של מאייר "ספגה סוג של הבנה אנושית, חום ומשחקיות המוכיחה שהיא צלמת אמיתית 'a real shooter'."
התצלומים הידועים ביותר של מאייר מתארים סצנות רחוב בשיקגו ובניו יורק בשנות החמישים והשישים. מבקר ב"אינדיפנדנט" כתב כי "הקונים האמידים של שיקגו מטיילים ומרכלים בחנויות הכל-בו המובחרות שלהם, אבל הנושאים המרתקים ביותר בצילומיה הם אותם אנשים בשולי אמריקה המוצלחת והעשירה בשנות החמישים ושנות השישים של המאה ה-20: הילדים, המשרתות השחורות, הבטלנים היישובים על גרמי המדרגות בפתחי החנויות". מרבית תצלומיה של מאייר הם שחור-לבן, ורבים מהם תמונות מזדמנות של עוברים ושבים שנתפסו ברגעים חולפים "שלמרות זאת יש בהם משיכה ורגש בסיסיים".
בשנת 1952 מאייר רכשה את מצלמת הרוליפלקס (Rolleiflex) הראשונה שלה. במהלך הקריירה שלה היא השתמשה במצלמות רוליפלקס 3.5T, רולייפלקס 3.5F, רוליפלקס 2.8C, רוליפלקס אוטומטית ואחרות. בהמשך השתמשה גם ב - Leica IIIc, Ihagee Exakta, Zeiss Contarex ובמצלמות SLR אחרות.
בכתבה ב"וול סטריט ג'ורנל", וויליאם מאיירס מציין כי מכיוון שמאייר השתמשה ברוליפלקס בפורמט בינוני, ולא במצלמה של 35 מ"מ, בצילומיה יש פרטים רבים יותר מצילומיהם של רוב צלמי הרחוב. הוא כותב שעבודתה מזכירה את צילומיהם של הארי קלהן Harry Callahan (אנ'), גארי ווינוגרנד, ויג'י, כמו גם רוברט פרנק. הוא גם מציין שיש צילומי דיוקן עצמי רבים בעבודתה, "בשינויים גאוניים רבים, כאילו היא בודקת את זהותה עצמה או משלבת את עצמה בסביבה. כאישיות בצל, היא צילמה לעיתים קרובות את הצל שלה, אולי כדרך להיות שם ובו זמנית לא ממש להיות שם".
רוברטה סמית', שכתבה ב"ניו יורק טיימס", ציינה שתמונותיה של מאייר מזכירות צלמים מפורסמים רבים מהמאה העשרים, ובכל זאת יש להם אסתטיקה משל עצמם. היא כותבת כי עבודתה של מאייר "עשויה להוסיף להיסטוריה של צילומי רחוב של המאה העשרים על ידי סיכומה ביסודיות כמעט אנציקלופדית, תוך התקרבות כמעט לכל צלם ידוע שאתה יכול לחשוב עליו, כולל ויג'י, רוברט פרנק וריצ'רד אבדון ומשם נעים צילומיה לכיוון אחר. למרות הדמיון, הם שומרים על אלמנט ייחודי של רוגע, קומפוזיציה בהירה ועדינות המאופיינת בהיעדר תנועה פתאומית או רגש קיצוני".
בסרט הדוקומנטרי "למצוא את ויויאן מאייר" (Finding Vivian Maier) משנת 2013, הילדים הבוגרים בהם טיפלה מאייר בשנות החמישים, השישים והשבעים של המאה העשרים, נזכרים כיצד שילבה את עבודתה כצלמת עם עבודת היום שלה כמטפלת. לעיתים קרובות היא הייתה לוקחת את הילדים הצעירים שנמצאים בטיפולה למרכז שיקגו בעודה מצלמת את צילומיה. מדי פעם ליוו אותה לאזורים המחוספסים והמוזנחים של שיקגו, ובאחת הפעמים, אף למשחטות Union Stock Yards בשיקגו, שם צילמה גוויות של כבשים.
בסוף שנות השבעים מאייר הפסיקה להשתמש ברוליפלקס שלה. מרבית צילומיה שצולמו בשנות השמונים והתשעים היו שקופיות צבעוניות, שצולמו בסרט של Ektachrome.
מורשתה
בשנת הלימודים 2014- 2015 במכון לאמנות של שיקגו, נוסדה 'קרן מלגות ויויאן מאייר' לסיוע לסטודנטיות הזקוקות למשאבים כספיים. המלגה התבססה על תרומות של מלוף, סיסקל והווארד גרינברג, הבעלים של גלריית הווארד גרינברג המציגה ועוסקת בעבודתה. מלוף השתמש בכספים שהתקבלו ממכירות ההדפסים וסרטו "למצוא את ויויאן מאייר" כדי לממן מלגה קבועה המוענקת על בסיס שנתי. המלגה מוענקת ללא הליך הגשה ושלא על בסיס תואר, שנת לימוד או מדיום היצירה כדי לאפשר חופש אמנותי למקבליה. שמות המקבלים לא פורסמו בפומבי.
ארכיונה
בשנת 2017 הודיעה ספריית אוניברסיטת שיקגו כי אוסף מחקרי של צילומיה של מאייר נתרם על ידי מלוף.
ג'ונתן בראונלי
ביוגרפיה
בראונלי נולד בלידס שבאנגליה ולמד בברדפורד. אמו הייתה שחיינית ואביו רץ. את אימוני הטריאתלון החל כנער יחד עם אחיו הבכור אליסטר בראונלי, והחליט להקדיש לכך את עתידו לאחר שראה את אחיו משתתף באליפות אירופה לצעירים ב-2002. הוא זכה במדליית ארד באליפות אירופה לנוער ב-2008 ובמדליית זהב שנה אחר כך. ב-2010 זכה במדליית זהב בסבב תחרויות אליפות העולם עד גיל 23 ובמקום ה-38 בבוגרים, במהלך הסבב זכה במקום השני בטריאתלון לונדון באותה שנה זכה במדליית כסף באליפות אירופה עד גיל 23. ב-2011 ניצח בתחרות הסבב העולמי בלוזאן, סיים שני בסידני ובמדריד ושלישי בלונדון ובבייג'ינג, בסיכום הכללי זכה במדליית כסף אחרי אחיו אליסטר, שזכה באליפות העולם. באליפות אירופה ב-2011, סיים אחרי אחיו פעם נוספת וזכה במדליית כסף. ב-2012 ניצח בשתי התחרויות הראשונות בהן השתתף במסגרת סבב אליפות העולם, בסן דייגו ובמדריד וסיים שני בתחרות בקיצביהל לאחר אחיו, בהמשך השנה ניצח בתחרות בסטוקהולם וסיים שני באוקלנד מה שהביא לו את הזכייה באליפות העולם באותה שנה.
הוא ייצג את בריטניה באולימפיאדת לונדון, במהלך התחרות קיבל עונש של 15 שניות עיכוב, אף על פי כן, זכה במדליית ארד לאחר אחיו שניצח בתחרות וחאבייר גומס הספרדי שסיים שני. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים שני לאחר אחיו וזכה במדליית כסף. באולימפיאדת טוקיו זכה עם נבחרת בריטניה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית המעורבת ובתחרות האישית סיים במקום החמישי.
Gold Digger
Gold Digger הוא הסינגל השני מתוך האלבום Late Registration של אמן ההיפ הופ האמריקאי, קניה וסט, ומשתתף בו הזמר והשחקן ג'יימי פוקס. השיר הגיע למקום ה-1 במצעד הבילבורד הוט 100, והוא מכיל אינטרפולציה מהשיר "I Got a Woman" של הזמר ריי צ'ארלס שממנה שר ג'יימי פוקס. Gold Digger הגיע למעמד פלטינה כפולה.
הסינגל שבר שיא של הורדות דיגיטליות חוקיות בתוך שבוע בלבד, והוא מכר מעל 80,000 הורדות דיגיטליות, כששבר גם את השיא של ההורדה הדיגיטלית המהירה ביותר בכל הזמנים. הוא היה במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 עשרה שבועות והיה הסינגל שנשאר במקום הראשון הכי הרבה שבועות באותה השנה, מלבד השיר של מריה קארי, "We Belong Together". השיר היה מועמד לפרס גראמי בשנת 2006 בקטגוריית "תקליט השנה", וזכה בפרס "ביצוע הראפ הטוב ביותר". השיר הגיע למקום התשיעי במגזין בילבורד בקטגוריית השירים הטובים ביותר של העשור, והוא נבחר למקום ה-20 במאה שירי ההיפ הופ הגדולים ביותר של VH1.
רקע
לאחר השקתו, רבים שיערו כי וסט הגה את הרעיון של Gold Digger לאחר שצפה בתיאור של ג'יימי פוקס בסרט הביוגרפי של ריי צ'ארלס, Ray. עם זאת, וסט למעשה יצר את הקצב של השיר עוד לפני שהסרט הופק. וסט הקליט והפיק את Gold Digger בביתו של הזמר והמפיק לודאקריס באטלנטה בשנת 2004 בשביל אלבום הבכורה של הראפרית "שוואנה", והפזמון נכתב מנקודת מבט נשית בגוף ראשון. עם זאת, מסיבות לא ידועות, שוואנה החליטה לא להשתמש בשיר. לאחר מכן וסט כתב מחדש את השיר מנקודת מבט של דובר זכר.
את הבית השני של השיר נהג וסט לשיר בתחילת שנת 2004, כשקידם את אלבום הבכורה הראשון שלו, The College Dropout, במסע הופעות. הבית הראשון נכתב בהמשך השנה בזמן שוסט יצא למסע ההופעות של זמר ה-R&B, אשר. במקור היה בית שלישי שנלקח משיר של וסט שלא פורסם בשם "Drop Dead Gorgeous". כעבור שנה, מעט לפני שיצא Gold Digger כסינגל, החליט וסט לכתוב בית שלישי שונה, ובתוך שבוע הוקלט השיר החדש באולפני "Sony Music" שבניו יורק.
בשיר מתאר וסט בביקורתיות את החיים ההרסניים של גבר שנשוי לאישה שמתמרנת אותו למטרות רווח כספי. עם זאת, סיפור אחר עולה בבית השלישי, המתאר זכר שחור שמרוויח הון ומחליט לעזוב את חברתו הנאמנה והלא אנוכית עבור בחורה לבנה.
והיא תראה
"והיא תראה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי נאור אורמיה. את השיר הוציאה ב-20 באוקטובר 2014 לאור חברת התקליטים Mobile1 Music כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
על השיר
"והיא תראה" נכתב על ידי אורמיה בלבד. הופק לו וידאו קליפ רשמי, שפורסם בערוץ היוטיוב הרשמי של אורמיה ביום צאת השיר. הוא מציג את הזמר בכמה נופים שונים, בעיקר על חוף הים, במכונית יוקרה או במסעדה. נכון ליולי 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מרבע מיליון צפיות.
שחקן השנה ע"ש סר מאט באזבי
שחקן השנה ע"ש סר מאט באזבי, היה ידוע בעבר גם כשחקן השנה של חברי מועדון הכדורגל מנצ'סטר יונייטד, הוא פרס שמוענק לשחקן השנה מטעם אוהדי מנצ'סטר יונייטד. הוא נקרא על שמו של מאמן הקבוצה לשעבר מאט באזבי, אשר אימן את הקבוצה בשתי תקופות שונות, מ-1945 עד 1969 ומ-1970 עד 1971. שמו של הפרס שונה לכבודו ב-1996, בעקבות מותו ב-1994, וגביע חדש הוצג בדמות הפסל של באזבי בחלקו המזרחי של האולד טראפורד.
הזוכה הראשון בפרס היה בריאן מקלייר ב-1988, שהיה גם לשחקן הראשון לזכות בפרס פעמיים, כאשר זכה בו גם ב-1992. מאז, עוד שבעה שחקנים זכו בפרס יותר מפעם אחת, כשמתוכם חמישה זכו בו בעונות עוקבות: רוי קין (1999, 2000), רוד ואן ניסטלרוי (2002, 2003), כריסטיאנו רונאלדו (2007, 2008), דויד דה חאה (2014, 2015, 2016) וברונו פרננדש (2020, 2021). זכייתו של רונאלדו ב-2008 הפכה אותו לשחקן הראשון שזוכה בפרס 3 פעמים, ביחד עם זכייתו ב-2004. דה חאה זכה בפרס ב-2016 שנה שלישית ברציפות, וכך הפך לשחקן השני אחרי רונאלדו לעשות כן, והראשון לזכות בפרס שלוש עונות ברציפות. לאחר זכייתו של אנדר הררה בפרס ב-2017, דה חאה הפך לשחקן הראשון שזוכה בו ארבע פעמים, ב-2018.
הזוכים
השחקנים המודגשים עדיין משחקים עבור מנצ'סטר יונייטד
דוד קראוזה
דוד קראוזה הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
בשירותו במשטרת ישראל שימש קראוזה קצין אגף מבצעים של משטרת מחוז ירושלים, מפקד מרחב דן וסגן מפקד מחוז תל אביב. בשנת 2003 הועלה לדרגת ניצב ומונה לראש אגף קהילה ומשמר אזרחי. בשנת 2005 עבר לשמש ראש אגף יחידות המטה. בשנת 2006 הופקד על אגף תכנון וארגון ושירת בתפקיד עד פרישתו ב-2011.
סימבה מלך הג'ונגל
סימבה מלך הג'ונגל (באיטלקית: Simba: è nato un re) היא סדרת טלוויזיה איטלקית בת 52 פרקים שהופקה על ידי חברת Mondo TV בשנת 1995. בישראל שודרה הסדרה בערוץ הילדים בשנת 1996, ומהדורה מיוחדת שלה שודרה בשנת 2000. עלילת הסדרה משלבת אלמנטים ודמויות מהסרטים מלך האריות, ספר הג'ונגל ובמבי, אך כוללת גם דמויות מקוריות.
עלילה
עלילת הסדרה נסובה סביב כפיר בשם סימבה ועופר בשם במבי שהתייתמו מהוריהם ואשר אומצו על ידי משפחה של זאבים (שלפי העלילה היא אותה משפחה שאימצה את מוגלי) סימבה ובמבי לומדים את דרכי וחיי הג'ונגל בהדרכתם של הדוב באלו, הפנתר באגירה ודמויות נוספות של חיות אשר מדריכות ושומרות עליהם. לאחר התבגרותם, סימבה ובמבי נודדים יחד עם חבריהם לסוואנה, וסימבה הופך למנהיג החבורה ובמבי ל"סגן" שלו. בסוף הסדרה סימבה מתגבר על שירקאן, טיגריס מרושע שהרג את הוריהם של סימבה ובמבי בעזרתם של ציידים. לאחר מכן סימבה הופך למלך הסוואנה, מתחתן עם הלביאה פרנה ולשניים נולדים שני כפירים בשם ג'וניור ולוסי. במבי הופך למלך היער השחור ומתחתן עם האיילה במבינה ונולד להם עופר בשם קוקיאולו.
סדרות המשך
סדרת ההמשך השנייה, אשר שודרה באיטליה בשנת 2004, נקראה winner e il bambino della va profezia וכללה 26 פרקים גם כן. בסדרה זו מסופר על בתו של סימבה, לוסי, שאימצה ילד בשם ארי. ארי הוא נסיך יתום, אשר הוריו נהרגו על ידי מכשפה ולאחר התבגרותו הוא מתגבר עליה והופך למלך. הסדרה לא שודרה בישראל.
פיתול צוואר
פיתול צוואר (מוכר גם בשם הלועזי טורטיקוליס - Torticollis, הֶלחם של המילים הלטיניות tortus - פיתול, ו-collum - צוואר) הוא מנח אסימטרי של הצוואר. הפיתול יכול להתבטא בגוף כהטייה צידית של הצוואר והראש, כסיבוב הצוואר והראש, או כשילוב של השניים.
שכיחות התופעה המדווחת במחקרים נעה בין 2% מהלידות לבין 0.3% מהלידות.
אטיולוגיה
אבחון מדויק של סוג הפיתול הצווארי ומקורו תורם לבניית תוכנית טיפול מתאימה. חוסר התקדמות בטיפול לאורך זמן יכול להעיד על מקור שונה לבעיה מזו שאובחנה בתחילה. האבחון נערך על ידי אורתופד או נוירולוג ילדים.
טיפול
הטיפול הנפוץ לתופעה הוא פיזיותרפיה של הצוואר. ההורים מונחים לבצע תרגילים בהם הם מניעים את צוואר התינוק וראשו בעדינות לכיוון הצד שאינו "מועדף", למשל באמצעות גלגול הראש והפנייתו בשכיבה על הגב או הבטן, עידוד הפנייה ספונטנית של הראש לצד זה באמצעות גירויים וצעצועים המוצבים שם, עידוד שינה על הגב כך שהראש מונח בכל פעם בצד אחר ולא רק לפי ההטייה, ועוד.
ממחקרים עולה כי ב-97% מהמקרים של טורטיקוליס מולד לא היה צורך בניתוח. במחקרים נמצא כי מומלץ טיפול מוקדם ככל האפשר בתופעה: כאשר הטיפול ניתן עד גיל 3 חודשים, ניכר שיפור של 100% בפיתול הצווארי. לעומת זאת, טיפול שניתן בגיל 3-6 חודשים - ב-25% מהמקרים נדרש ניתוח; טיפול בגיל 6-18 חודשים - ב-70% מהמקרים נדרש ניתוח; וטיפול מעל גיל 18 חודשים - ב-100% מהמקרים נדרש ניתוח.
פיתול צוואר לא מטופל נוטה לגרום לאסימטריה תפקודית בגילאים מאוחרים יותר, ולעיתים מלווה בעיכוב התפתחותי וחולשת גב.
מיצובישי GTO
מיצובישי GTO (באנגלית: Mitsubishi GTO) היא מכונית ספורט בסגנון גראן טוריסמו, מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1990–2000 (משנת הדגם 1991).
תצורות
==מאפיינים==
סרפנטינות מעלה העקרבים
סרפנטינות מעלה העקרבים (בכביש 227 המחבר בין כביש 206 וכביש 90) הוא שמה של הדרך היורדת ממעלה עקרבים לערבה שסללו הבריטים בשנת 1927. הדרך שימשה כנתיב התחבורה העיקרי ממרכז הארץ לאילת מקום המדינה ועד לטבח מעלה עקרבים שהתרחש ב-1954 שבעקבותיו נסגרה הדרך, ונסלל מעלה העצמאות במצפה רמון בשנה שלאחריו.
סרפנטינות היא שיטת בניה בריטית לירידה בדרך מפותלת בצלע הר המחוזקת בטרסות. דרך מעלה עקרבים מסומנת בצדדיה גם כן בחביות שהוצבו בידי חיילי צה"ל לאחר מלחמת העצמאות.
רקע היסטורי
מעלה עקרבים שוכן סמוך למכתש הקטן, על רכס חצרה היורד בתלילות אל בקעת צין. רכס זה מהווה חומת הרים בצורה ומכשול טבעי למעבר אדם ובעלי חיים מהערבה אל צפון הנגב. במשך ההיסטוריה נפרצו שלושה מעלות שונים על מנת להתגבר על מכשול זה, החל מתקופת המקרא ועד לימינו.
בתקופת המקרא
כבר בתקופת המקרא היה ידוע על קיום מעלה בשם מעלה עקרבים הנזכר בכמה מקומות בתנ"ך ( ועוד). כיום מעלה זה מזוהה עם שביל קדום המכונה בפי הבדואים – "המעלה הבהיר" (נ'קב צפעי בערבית), כנראה בגלל המדרון הקירטוני עליו הוא מטפס. המעלה הזה לא נבדק ביסודיות, וקשה לתארך אותו, אך ניתן להניח שהוא המעלה הנזכר במקרא.
בימי הביניים
דרך מעלה עקרבים נפרצה לראשונה כדרך רשמית (המוכרת במחקרים היסטוריים) בתקופה הרומי-ביזנטית, בה שימשה דרך זו ככביש גישה בין חצבה לממשית. פריצת הדרך הייתה משימה הנדסית מסובכת במיוחד בתקופה זו עקב הצורך לחצוב בסלע קשה, במדרון תלול ובלב המדבר, והקמתה מעידה על חשיבותה המיוחדת.
אורך התוואי של הכביש הרומי-ביזנטי מתחילת המעלה עד סופו הוא 7 ק"מ והוא עובר ממערב לערוצו של נחל גוב . על מנת להתגבר על התלילות הרבה (שיפוע של 36%) נעשו בדרך פיתולים רבים ונחצבו מדרגות בסלע. במקומות תלולים במיוחד הדרך נתמכה בגדרות אבנים על מנת למנוע סחף של הדרך. הדרך שימשה בעיקרה למעבר נוח בין הים התיכון למפרץ אילת לשם העברת סחורות והיא הייתה הנוחה ביותר למסעות כאלו בקרב דרכי הנגב העתיקות. תוואי דרך זה השתמר כמעט לחלוטין מהתקופה הביזנטית עד לעת החדשה.
בתקופת המנדט הבריטי
בשנת 1927 שלטונות המנדט הבריטי רצו לחזק את שליטת המשטרה בשטח ההפקר שבין הנגב (משטרת כורנוב - ממשית) לערבה (משטרת עין חוצוב - עין חצבה) ולהקל על הגישה ביניהן. לשם כך נסללה דרך "מעלה העקרבים", בצלע ההר שמול שרידי הדרך הביזנטית העתיקה שעברה במקום, וסמוך לנ'קב צפעי המזוהה כמעלה המקראי. הדרך נסללה כדרך סולינג (דרך עפר עם אבני שפה בצידה: הסולינג הן אבנים גדולות שהוצבו בעומק 18–45 ס"מ לאורך שולי הדרך. לרוחבה דחסו חצץ, חלוקים ושברי אבנים. דרכים רבות כאלה נסללו ברחבי הארץ בימי המנדט הבריטי .), בשיטת הסרפנטינות (סרפנטין, serpens = נחש בלטינית ) שנועדה להתגבר על תלילות הדרך בעזרת פיתולים רבים בכביש. פיתולים אלו (הסרפנטינות) יוצבו בעזרת קירות תמך מאבן. הדרך מתחילה ברכס חצרה בגובה 402 מ' מעל פני הים ומסתיימת בבקעת צין בגובה 80 מ' מעל פני הים. הדרך יורדת גובה זה לאורך 3.6 ק"מ בלמעלה מ-36 פיתולים בכביש.
בנובמבר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, חיילי צה"ל השתלטו על דרך מעלה עקרבים במסגרת "מבצע לוט" שנועד להשיג שליטה ישראלית מבאר שבע ועד לסדום וחוף ים המלח. בהמשך המלחמה הדרך שימשה את כוחות חטיבת אלכסנדרוני במבצע ייצוב לכיבוש ים המלח ואת כוחות חטיבת גולני במסגרת מבצע עובדה שסיים את מלחמת העצמאות. על מנת שחיילי גולני לא יזוהו בידי הירדנים, לוחמי החטיבה ירדו בדרך בלילה ללא אורות למרות הסכנה הגדולה בירידה בדרך זו בתנאים אלו.
לאחר הקמת המדינה
בעקבות טבח זה ובשל קרבתה של הדרך לגבול הירדני, כביש מעלה עקרבים נסגר בשנת 1955. בהמשך אותה השנה נסלל על ידי חיל ההנדסה מעלה העצמאות במכתש רמון (כביש 40), שהחליף את מעלה עקרבים כדרך הבלעדית ממרכז הארץ לאילת, ומעלה עקרבים נזנח לחלוטין. בעקבות מלחמת ששת הימים והרחקת הגבול הירדני מאזור מעלה עקרבים, הכביש נפתח מחדש לתנועת מטיילים.
נתוני הדרך כיום
אורכו של כביש מעלה עקרבים הוא כ-20 ק"מ, מתוכם כ-4 ק"מ בסרפנטינות. רוחב הכביש נע בין 5.3 ל-6 מ', והוא כולל 36 עיקולים תלולים (18 סרפנטינות) מגובה 402 מ' מעל פני הים ועד לגובה 80 מ'.
התדרדרות מצב הדרך
במהלך השנים ירדה רמת ההשקעה בתחזוקת הכביש, ועקב כך מצבו ההנדסי והבטיחותי, שמלכתחילה לא היה טוב, הלך והתדרדר. בשנים האחרונות חלקים מהכביש נסגרו על ידי משרד התחבורה והכביש הוכרז כ"כביש ללא אבא" (כבישים ברמה בטיחותית נמוכה מאוד שמשרד התחבורה נמנע מלהשקיע בהם).
הכביש נסגר לראשונה בשנת 2007 עד שנת 2014, והחל ממרץ 2017 הוא סגור לתנועה עד היום.
פרט לחביות שהציב חיל ההנדסה במקום, הכביש חסר מעקה בטיחות והוא גם כן חסר שוליים. הכביש מאופיין בשיפועים משתנים, ובפיתולים רבים בזוויות חדות מעל תהום עמוקה, שלא מאפשרים תנאי נהיגה ראויים לנוסעים בכביש. בנוסף לכל אלו, הכביש סובל גם מפגיעת שיטפונות, ניקוז בעייתי וסחף שגורמים לו נזקים רבים.
שיקום ושימור
באוקטובר 2012, הוועדה לשימור אתרים בערבה תיכונה הכריזה על ארבעה אתרים לשמור בתחום מועצה אזורית ערבה תיכונה: סרפנטינות מעלה עקרבים, משטרת הרוכבים בעין חוצוב, דרך סולינג מנדטורית לאום רשרש ועין אמציה.
במעלה עקרבים נמצאות נקודות תצפית על הערבה, נחל צין והדרך הרומית-ביזנטית העתיקה, יחד עם הסברים קצרים.
בשנת 2016 רשות ניקוז ונחלים ערבה החליטה להוביל מהלך לשיקום ולשימור הכביש יחד עם גופים נוספים: רשות ניקוז ים המלח, מועצה אזורית ערבה תיכונה, מועצה אזורית תמר, משרד התחבורה, נתיבי ישראל, רשות הטבע והגנים והמועצה לשימור אתרים. במסגרת הפרויקט שהושקעו בו כ-11 מיליון ש"ח (נכון לסוף 2016), יבוצעו פעולות מקומיות לאורך הכביש לשיפור תנאי הדרך מבחינה בטיחותית (כמו התקנת מעקות והרחבת הכביש) ומבחינה תשתיתית (כמו שיפור האספלט וגיזום צמחייה).
בקטע הסרפנטינות שהוא עיקר אתר המורשת, נבחנו כמה דרכי שיפור על מנת שלא לשנות מן המבנה המקורי שלו. בעתיד מתוכנן קטע זה להפוך לחד סטרי ותוגבל בו מהירות הנסיעה על מנת שיהיה אפשר להשאיר את הדרך כמות שהיא יחד עם החביות בצדדיה. בנוגע להקמת מעקות בטיחות בקטע הסרפנטינות קיימת מחלוקת בין משרד התחבורה שתומך בהקמתן, למועצה לשימור אתרים שרואה בהקמת מעקות חדשים פגיעה קשה בשימור של אתר מורשת זה.
אלכסנדר דרוז
אלכסנדר אברמוביץ' דרוז (ברוסית: Александр Абрамович Друзь; נולד ב-10 במאי 1955 בלנינגרד) הוא משתתף סובייטי ורוסי בשעשועונים אינטלקטואליים. "מגיסטר" המשחק מה? היכן? מתי?, בו זכה בפרס ינשוף יהלום ושש פעמים בפרס ינשוף בדולח.
ביוגרפיה
אלכסנדר התחנך בבית ספר יוקרתי בלנינגרד המתמחה במתמטיקה ופיזיקה. בשנת 1975 סיים את מכללת לנינגרד לחינוך תעשייתי ובשנת 1980 סיים את לימודיו במכון המהנדסים של לנינגרד לתעבורת רכבת, המתמחה בתחום "מכונות מחשוב אלקטרוניות" (EVM).
אלכסנדר דרוז הוא מהנדס מערכות מוסמך.
אלון דור-און
דור-און הוא נינו של מרדכי אלון, ראש מועצת בנימינה ואחיו של יגאל אלון.
משנת 2016 דור-און מאמן את קבוצת בית הלוחם בתל אביב ותחתיו זכתה הנבחרת בגביע המדינה בשנת 2019 ובשנת 2022.
במערכת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש התמודד במקום השלישי ברשימת זכויותינו בקולנו.
דור-און תושב בנימינה, נשוי ואב לשלושה בנים. בבעלותו פאב בזכרון יעקב.
שלמה דסקל
שלמה (שלוימי) דסקל הוא זמר חרדי חסידי-אמריקאי.
ביוגרפיה
דסקל נולד בישראל בבני ברק, כבחור שר במקהלות חסידיות, לאחר נישואיו היגר לארצות הברית, אלבומו הראשון יצא לאור בשנת 2003 כאוסף של שירים מוכרים, בהמשך הוציא עוד שני אלבומים עם שירים חדשים, לצד זה יצא לאור בהפקת המפיק יוחי בריסקמן סידרה בשם "רילקס" (Relax) של יצירות ארוכות הכוללות מיקס של שירים מוכרים שקטים ומרגשים המושרים על ידי דסקל, הסדרה זכתה להצלחה רבה ונמכרה ברבבות עותקים.
הזמר דסקל מצליח לשלב באלבומיו מגוון נרחב ביותר של סגנונות. שלומי דסקל הוא אחיו של הזמר החסידי יענקי דסקל.
הראל טל
הראל דוד טל (נולד ב-10 לפברואר 1988) הוא מוזיקאי, זמר ומלחין ישראלי, המשתייך לזרם החרדי לאומי בציונות הדתית.
ביוגרפיה
נולד בנווה דקלים ליפעת ולרב שמואל טל ראש ישיבת תורת החיים. למד בישיבת תורת החיים עוד בהיותה בגוש קטיף, ולאחר מכן מספר שנים בישיבתו של הרב אליעזר שלמה שיק ביבנאל.
קריירה
כילד למד בחוגי לימוד לחליל וגיטרה, ובנערותו הלחין כמה שירים.
לאחר חתונתו למד בכולל מספר שנים ולאחר מכן הקים להקת חתונות. בשנת 2008 פרסם אלבום סקיצות בשם "איה", יחד עם מרדכי גרנביץ'.
בשנת 2013 הנחה חופה בבאר שבע, במהלכה הכה בו זרם חשמלי עז מכבל החשמל של מערכת ההגברה. הוא נפגע קשה וקיבל מכות חשמל ועיסויים והובהל לטיפול נמרץ. הוא התאושש מהפציעה ולאחר חודשים ספורים אף חזר להופיע.
בשנת 2015 הוציא את אלבום הבכורה נפשי בשאלתי. שיריו מבוססים על מילים מהמקורות וכן מילים שהוא עצמו כתב. חלק מהשירים הם לחנים חדשים לפיוטים עתיקים, כמו הביצוע לפיוט 'עת דודים כלה' המיוחס לרבי חיים בן סהל. כך גם השיר 'אני העבד' שכתב עוזי חיטמן, אותו הוא שר בלחן חדש.
את האלבום הפיק אבי טל והוא מופץ באמצעות חברת "דברי שיר". השתתפו בו גם אבי סינגולדה, עמית יצחק, אבי אבידני ועדי חייט. שירו "תעיתי כשה אובד" זכה לגרסת כיסוי של ישי לפידות בשם "בקש עבדך".
חיים אישיים
טל נשוי לשירה, לזוג שישה ילדים. עד לתוכנית ההתנתקות התגורר בגוש קטיף, לאחריה התגורר ביבנאל וביצהר וכיום מתגורר ביד בנימין.
סינוד ירושלים
סינוד ירושלים או סינוד בית לחם (בספרות, Synodus Jerosolymitana או Synodus Bethlehemitica) היה ועידה כנסייתית לענייני אמונה (סינוד) שכונסה ב-1672 על ידי פטריארך ירושלים דוסיתאוס השני בכנסיית המולד בבית לחם לשם התנערות הכנסייה היוונית-אורתודוקסית מן הקלוויניזם וקביעת עיקרי האמונה המבדילים אותה מן הנצרות המערבית (הכוללת הן את הנצרות הקתולית והן את הנצרות הפרוטסטנטית). מאמר באנציקלופדיה בריטניקה, המהדורה האחת-עשרה מ-1911 קובע כי הסינוד היה "הצהרת האמונה החיונית ביותר שיצאה מן הכנסייה היוונית אורתודוקסית באלף שנה".
רקע
ב-1629 ראה אור בז'נבה (מרכז הקלוויניזם באותה עת) חיבור בלטינית בשם "הוידוי של קיריליוס לוקריס", אותו חיבר כביכול פטריארך קונסטנטינופול קיריליוס לוקריס. החיבור סיכם בשמונה עשרה נקודות את עיקרי האמונה באופן שנטה לזהות את הנצרות היוונית אורתודוקסית עם הקלוויניזם. החיבור זכה עד מהרה למהדורות באנגלית, צרפתית וגרמנית וב-1631 ראה אור בקונסטנטינופול תרגומו ליוונית. קיריליוס לוקריס עצמו הכחיש שהיה זה הוא שחיבר את הספר. בקונסטנטינופול עצמה תבעו אנשי הכנסייה היוונית אורתודוקסית, שגובו כנראה על ידי הישועים, משלטונות האימפריה העות'מאנית לאסור את הפטריארך הבוגדני. כוחם של הפרוטסטנטים (בראשות השגריר ההולנדי) להגן עליו לא היה רב והוא נכלא והוצא להורג בכלאו ב-1638.
ב-1643 ראה אור חיבור עליו היה חתום הפטריארך של קייב, פטרו מוהילה, שדחה את הקשר בין הנצרות היוונית אורתודוקסית לקלוויניזם. אך הדבר לא הצליח לעצור את הזיקה שנוצרה בקרב רבים בין נצרות יוונית אורתודוקסית לבין קלוויניזם.
הוועידה
על מנת לשים קץ לשמועות על זיקה בין נצרות יוונית אורתודוקסית לבין קלוויניזם ולהגדיר היטב את עיקרי האמונה השונים שלהן, כינס פטריארך ירושלים דוסיתאוס השני סינוד במרץ 1672. בוועידה השתתפו שישה מטרופוליטים ונציגים נוספים מדרג נמוך יותר, אשר ייצגו את כל המרחב היווני אורתודוקסי.
באי הוועידה הצהירו על חוסר תקפות האמונה בפרדסטינציה (גזרה קדומה בלתי מותנית לגורלו של אדם) ובגאולה על האמונה לבדה (בלטינית, עקרון Sola fide; כלומר האפשרות לגאולת הנפש ללא ביצוע כל פרקטיקה דתית, אלא מתוך אמונה בלבד). כך הכחישו למעשה את עיקרי הקלוויניזם וכל אפשרות לכך ששתי האמונות יעלו בקנה אחד. יתר על כן הצהירו לראשונה על אמונתם שפסוקית "ומן הבן" (Filioque) אינה מקורית מכתבי הקודש, אלא זיוף קתולי. כלומר שרוח הקודש בשילוש הקדוש נמשכת מן האל האב לבדו ולא מן האל הבן ובכך הדגישו את התרחקותם מהנצרות המערבית ככלל. כן הצהירה הוועידה כעיקר אמונה שהחיבור "הווידוי של קיריליוס לוקריס" אינו אלא זיוף.
מסקנות הוועידה ראו אור ב-1676 בשם "וידוי דוסיתאוס או שמונה-עשר עיקרי האמונה של סינוד ירושלים".
קתרין ברקוף
קתרין ברקוף (באנגלית: Katharine Berkoff; נולדה ב-28 בינואר 2001) היא שחיינית אמריקאית, סגנית אלופת עולם (בודפשט 2022) במשחה ל-50 מטר גב, זוכת מדליית ארד באליפות עולם (פוקואוקה 2023) ובאליפות עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) ואלופת האוניברסיאדה (נאפולי 2019) במשחה ל-100 מטר גב. שיאנית ארצות הברית בעבר במשחה ל-50 מטר גב ובמשחה ל-100 יארד גב.
2019
באוניברסיאדה שנערכה בנאפולי, איטליה בשנת 2019 היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בשיא משחקים חדש של 59.29 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
2021
באליפות ארצות הברית ששימשה כמבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו (2020) שנערכו באומהה, נברסקה ביוני 2021 היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.82 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 58.62 שניות ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:10.20 דקות ולא ניכללה במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-6 מדליות, 2 זהב, 3 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב במשחי שליחות 4x50 מטר חופשי ו-4x100 מטר חופשי. מדליות כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב ובמשחה שליחים משולב 4x50 מטר מעורב, בהם היא שחתה בשלב המוקדמות. מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 55.40 שניות, אחרי לואיז הנסון משוודיה (55.20 שניות) וקיילי מאס מקנדה (55.22 שניות).
שיאנית ארצות הברית
באליפות המכללות שנערכה באטלנטה, ג'ורג'יה במרץ 2022 היא זכתה בשתי מדליות אישיות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-100 יארד גב בשיא לאומי חדש של 48.74 שניות, לפני גרטשן וולש (49.00 שניות) ורגן סמית' (49.96 שניות), שיפור לשיא בן השנה של רגן סמית' (49.16 שניות) ובכך השיא הלאומי בסגנון הגב טוב מהשיא הלאומי בפרפר, לראשונה מאז נכנס סגנון הפרפר כסגנון חדש. מדליית ארד במשחה ל-100 יארד חופשי בתוצאה של 46.95 שניות, אחרי גרטשן וולש (46.05 שניות) ומורגן סקוט (46.78 שניות).
כחודש לאחר מכן, במבחנים האמריקאים לאליפות העולם שנערכו בגרינסבורו, קרוליינה הצפונית בסוף אפריל היא ניצחה במשחה ל-50 מטר גב בשיא ארצות הברית חדש של 27.12 שניות, לפני רגן סמית' (27.25 שניות) ואוליביה סמוליגה (27.33 שניות), שיפור לשיא הקודם בן ה-3 שנים של אוליביה סמוליגה (27.33 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 58.61 שניות.
סגנית אלופת עולם
באליפות העולם עצמה שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני אותה שנה היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.39 שניות, אחרי קיילי מאס מקנדה (27.31 שניות) ולפני אנאליה פיגרה מצרפת (27.40 שניות).
2023
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 היא זכתה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד. מדליית ארד במשחה ל-100 מרט גב בשיא אישי חדש של 58.25 שניות, אחרי קיילי מקיואן מאוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 57.53 שניות וחברתה לנבחרת רגן סמית' (57.78 שניות). היא זכתה במדליית זהב ובמדליית ארד לאחר ששחתה בשלב המוקדמות, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ובמשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.38 שניות.
חיים אישיים
אביה, דייוויד בעברו סגן אלוף אולימפי (סיאול 1988) ושיאן עולם במשחה ל-100 מטר גב.
הממלכה בקצה הדרך
הממלכה בקצה הדרך (בשוודית: Riket vid vägens slut) הוא הספר השלישי בטרילוגיית מסעי הצלב של. ספר זה עוקב אחר דמותו הבדיונית של ארן מגנוסון כשהוא חוזר הביתה לשוודיה לאחר 20 שנה כאביר טמפלרי.
עלילה
הספר מתחיל בארן, אשר חוזר הביתה למנזר בו גדל ומתאחד עם קרוביו. לארן, כעת אביר מנוסה, יש תוכניות נהדרות לשוודיה. לבנות כוח לחימה מרוכז ליצירת שלום יציב בתוך שלושת המחוזות, שיתהוו לממלכה מאוחדת אחת בשם שוודיה. הוא גם נאלץ להדוף שתי פלישות על ידי הטוען לכתר הדני, סוורקר קרלסון.
ספר זה מכסה את החלק האחרון בחייו של ארן, ולפיו נטען כי ארן הוא אב מייסד דה פקטו של שוודיה המודרנית.
נורת'רופ גראמן X-47 פגסוס
עיצוב ופיתוח
צי ארצות הברית לא השקיע רבות בכלי טיס בלתי מאוישים עד אמצע שנות ה-2000, אז זכו בואינג ונורת'רופ גראמן בחוזים על סך 2 מיליון דולר לכל חברה, במטרה להקים תוכנית מחקר בת 15 חודשים בנושא.
בשיקולי העיצוב של כלי הטיס הימי היה צורך להתמודד עם סביבת מי מלח, שילוב עם מערכות שליטה ובקרה קיימות, והפעלה בסביבה בה יש הפרעה אלקטרומגנטית רבה. בנוסף, הצי היה מעוניין להשתמש בכלי הטיס למשימות סיור, תוך חדירה למרחב האווירי המוגן וזיהוי מטרות.
בתחילת 2001, הצי חתם על חוזה עם נורת'רופ גראמן לפיתוח כלי טיס בלתי מאויש ימי לצורכי הדגמה, תחת השם "X-47A פגסוס".
ה-X-47A פועל באמצעות מנוע טורבו-מניפה בודד, המורכב בחלקו האחורי של כלי הטיס. גוף המטוס עשוי מחומרים מורכבים ויש אפשרות לחמשו ב-2 פצצות דמה במשקל 225 ק"ג כל אחת.
משחקי הרעב (סרט)
משחקי הרעב (באנגלית: The Hunger Games) הוא סרט מדע בדיוני-הרפתקאות אמריקאי בבימויו של גארי רוס, המבוסס על עלילת הספר "משחקי הרעב" שנכתב על ידי סוזן קולינס. הסרט, אשר יצא לאקרנים ב-2012, הופק על ידי נינה ג'ייקובסון וג'ון קיליק, והתסריט נכתב על ידי סוזן קולינס, גארי רוס ובילי ריי. בסרט מככבים ג'ניפר לורנס, ג'וש האצ'רסון, ליאם המסוורת', וודי הארלסון, אליזבת בנקס ודונלד סאת'רלנד.
עלילת הסרט
עלילת הסרט מתרחשת בעתיד פוסט-אפוקליפטי במדינה בשם "פאנם", השוכנת על חורבותיה של אמריקה הצפונית. בפאנם שולט ממשל חזק, השוכן בעיר מרכזית בשם "הקפיטול". מסביב לקפיטול שוכנים 12 מחוזות, ורוב תושביהם חיים בעוני גדול. הקפיטול שולט במחוזות ביד רמה. כעונש על המרד האחרון שביצעו נגד הממשל ובו מחוז 13 נשרף עד היסוד, יזם הקפיטול את משחקי הרעב - אירוע טלוויזיוני שנתי המשודר בשידור חי בכל המדינה בו נער ונערה מגיל 12 עד 18 מכל מחוז נבחרים בהגרלה ונדרשים להילחם זה בזה למוות בתוך זירה. המנצח הוא מי שנשאר אחרון, ועליו יורעפו פרסים וכסף רב. משחקי הרעב נוצרו כדי להראות את שליטתו המוחלטת של הקפיטול במחוזות, ולהדגים שאפילו ילדים לא יתחמקו מהשפעתו.
הדמות הראשית בסרט היא קטניס אוורדין, נערה בת 16 שגרה במחוז 12. משפחתה של קטניס מונה את אמה ואחותה הקטנה פרים, אותן היא מכלכלת מאז מותו של אביה בתאונת מכרות. כדי לפרנס את משפחתה נוהגת קטניס לצוד באופן בלתי חוקי ביער הסמוך למחוז, יחד עם ידידה הטוב, גייל הות'רן.
בשנה בה מתרחשת עלילת הסיפור מי שנבחרת כמיועדת מחוז 12 בהגרלה היא אחותה של קטניס - פרים. קטניס, שאוהבת אותה מאוד, מתנדבת להחליפה ולהשתתף במקומה במשחקים. יחד עם קטניס עולה בגורל פיטה מלארק, נער שבעבר הציל את קטניס מרעב בכך שנתן לה לחם אותו שרף "בטעות" אף על פי ששילם על כך במכות מאמו. קטניס ופיטה נשלחים לקפיטול למטרות אימונים למשחקי הרעב, והכרת המתחרים שלהם.
במהלך אחד הראיונות שמתקיימים במסגרת האירועים לפני פתיחת המשחק, מתוודה פיטה על אהבתו לקטניס לפני הקהל. לאחר הראיון, קטניס מאוד כועסת על פיטה, אך המנטור שלהם מסביר לה שהצגתם בתור "הנאהבים חסרי המזל" תעזור להם לקבל את אהדת הקהל: ככל שהשחקן יותר פופולרי ובעל יותר סיכויים לשרוד, יש יותר סיכויים שאנשים (נותני חסות) יממנו את צרכיו במהלך המשחק עצמו.
המתמודדים ("מיועדים") נשלחים לזירה, וממוקמים ליד קרן השפע, מבנה בצורת קרן בו נמצאים כלי נשק שונים ואספקה. עם תחילת המשחק נוצר שם מרחץ דמים. קטניס חוטפת תיק גב כתום שבתוכו שלל קטן, ורצה משם למעבה היער של הזירה.
במהלך המשחק מגלה קטניס שפיטה חבר אל ה"קרייריסטים" (המיועדים ממחוזות 1 ו-2, שמתאמנים כל חייהם לקראת המשחקים, ומתנדבים להשתתף בהם מטעם המחוזות שלהם), ושהם מנצלים אותו כדי לאתר אותה. היא מתרחקת מיתר המיועדים האחרים וקברינטי המשחק יוצרים שרפה מלאכותית שמרחיקה את קטניס מגבולות הזירה ואל חיק המיועדים. במהלך מנוסתה נכווית קטניס ברגלה.
ה"קרייריסטים" מוצאים אותה, והיא מטפסת על עץ כדי לברוח מהם. הקרייריסטים מנסים לפגוע בה, אך לא מצליחים. בסופו של דבר פיטה מציע שהם פשוט יחכו מתחת לעץ שקטניס תרד משם, שכן בסופו של דבר היא תיאלץ לרדת על מנת שלא למות ברעב.
על מנת למנוע התקוממויות נוספות, מודיע הכרוז על כך שחוקי המשחקים השתנו, ושהשנה שני מתמודדים יכולים לשרוד ולהפוך למנצחים, בתנאי שהם מאותו מחוז. קטניס מחפשת את פיטה ומוצאת אותו פצוע, אך היא לא יכולה לטפל בו ללא תרופה מתאימה. הכרוז מציע למשתתפים להגיע ל"משתה", בו יש את הדברים שהם זקוקים להם. קטניס יודעת שמחכה לה מרחץ דמים, ופיטה מנסה למנוע ממנה ללכת לשם. קטניס מנשקת אותו, בין השאר כדי לזכות באהדת הקהל, ומשקרת לו שהיא לא תלך.
נשארו 4 מתמודדים. היום השתנה לפתע ללילה על ידי קברניטי המשחק, על מנת להחיש את סיום המשחקים. ת'רש מת על ידי מוטציות של זאבים צמאי דם שרודפים גם אחרי קטניס, פיטה וקייטו. שלושתם רצים לקרן השפע ומטפסים עליה על מנת לשרוד. לאחר מאבק שנערך בראש הקרן, קייטו לופת את פיטה כששניהם עומדים קרובים לשפת הקרן. קטניס יודעת שאם תירה חץ בקייטו הוא יפול אל הזאבים יחד עם פיטה. היא יורה חץ מדויק ביד של קייטו. פיטה משתחרר מקייטו, שנופל אל הזאבים. קטניס יורה בו חץ וכך היא ופיטה מנצחים.
הלילה הופך ליום, והכרוז מודיע שהחוק החדש שלפיו שני מיועדים מאותו המחוז יכולים לשרוד, מבוטל. קטניס ופיטה אובדי עצות. פיטה מנסה לשכנע את קטניס לירות בו ולנצח. לבסוף, קטניס מושיטה לפיטה מחצית מגרגירי רוש הלילה כך שלקפיטול בכלל לא יהיו מנצחים. הם סופרים עד 3 על מנת לבלוע יחד את הגרגירים הרעילים, אך רגע לפני שהם בלעו את הרעל, הכרוז עוצר בעדם ומודיע על ניצחונם.
לאחר החזרה שלהם לקפיטול, היימיטץ' אומר לקטניס שלא מרוצים ממנה בקפיטול וחושדים בה במעשה התרסה. היא צריכה להוכיח להם שהיא ופיטה מאוהבים, ולכן יזמה התאבדות משותפת, ולא כמעשה התרסה. הקברניט הראשי נכנס לחדר שכולו ריק חוץ מקערה ובה גרגירי רוש לילה. לאחר מכן מתקיים ראיון נוסף, בו הנשיא סנואו מכתיר אותם כמנצחים בשידור חי לכל תושבי פאנם. פיטה וקטניס חוזרים הביתה, למחוז 12.
נבו-מוכין-זרי
מוכין-זרי (ככל הנראה קיצור השם Nabu-Mukīn-Zēri שמשמעותו: האל נבו יכונן זרע; ביוונית Χινζηρος) מלך על בבל בשנים 729-731 לפנה"ס לאחר שלכד את כס המלוכה מידי קודמו נבו שומה-אוכין השני.
לאחר שלוש שנים הובס מוכין-זרי בידי תגלת פלאסר השלישי בשערי בירתו והמרד הבבלי דוכא בידי האשורים. עד לאירוע זה, לא אכפו האשורים שלטון ישיר של מלך אשור על בבל. מגמה זו הופסקה לאחר מרד מוכין זרי.
רצח היליאל זאנון
רצח היליאל זאנון הוא אירוע טרור שהתרחש ב-26 ביולי 1963. היליאל, בן ה-13, נהרג בנגב מאש מסתננים פלסטינים שהגיעו מדרום הר חברון שבשליטת ירדן. אמו נפצעה קשה וחלק מרכושם נבזז.
הרצח
הרצח התרחש במאהל השבט הבדואי אבו מועמר בחירבת אום חשרם, ליד קיבוץ שובל. בליל שבת הגיעו למקום שלושה מסתננים שבאו משטחי הגדה המערבית שבשליטת ירדן. המסתננים ירו אל אוהלי השבט, ולפי גרסה אחרת אף נכנסו לאחד מהם וירו בתוכו. מהירי נהרג הנער היליאל זאנון ואילו אמו עטשה נפצעה.
המסתננים שדדו 17 ראשי צאן של השבט והסתלקו.
אבי המשפחה הזעיק אמבולנס משובל, אשר הוביל את האם הפצועה לטיפול בבית החולים המרכזי לנגב בבאר שבע.
לאחר הרצח
בחקירה שנערכה לאחר הרצח מצא גשש כי עקבות המסתננים והצאן הגנוב הובילו אל הכפר דורא.
היליאל זאנון הוכר כאזרח נפגע פעולת איבה.
אירוע זה מצטרף לסדרת אירועי הטרור נגד ישראלים בישראל בשנות ה-50 ובשנות ה-60 שבעקבותן יצאה ישראל לפעולות התגמול.
לצוד פילים
לצוד פילים הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת הקומדיה של התסריטאי והבמאי רשף לוי, שיצא להקרנה בבתי הקולנוע ב-4 ביולי 2013.
הסרט, שעלילתו מתרחשת בירושלים, עוסק בתוכנית של יונתן וסבו לשדוד בנק לשם פתרון בעיותיהם הכספיות.