cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרד הנעורים
עלילת הסרט
ג'יימס דין מגלם את ג'ים בן ה-17, נער מתוסבך המגיע לעיירה חדשה ולבית ספר חדש. בניסיונותיו להשתלב עם התלמידים הוא מסתבך במרוץ מכוניות בעל השלכות הרסניות.
ג'ים מנסה להתקבל בחברת הנערים שבעיר החדשה, וכן גם להתחבב על נערה (נטלי ווד) בחבורה. לכן הוא מסכים להתחרות במרוץ מכוניות מסוכן ולא חוקי. באותו מרוץ, עקב תאונה, נהרג מנהיג חבורת הנערים. הנער מאשים את עצמו בתאונה, ומלא במרירות, יאוש, בדידות, ורגשות אשם. הוריו של ג'ים אינם מגלים סובלנות או רגישות למצוקתו של בנם המיואש. תחושותיו הקשות של ג'ים, מביאות אותו לברוח ולהסתגר, עם ידידתו ועם ידידו. באותו לילה סוער משולבים הסתגרות מפני השוטרים, אהבת נעורים עם ידידתו, וסוף טראגי של ירי בשגגה בו נהרג ידידו.
ניתוח
הבמאי ניקולאס ריי והשחקן ג'יימס דין מתארים בסרט דיוקן של נער הנתון במצוקה, תוך בחינה של עולמו של ג'ים ושל הלחצים הסוגרים עליו, בשתי מסגרות התייחסות:
הצלחת הסרט מיוחסת, מלבד לתסריט הבנוי היטב, גם לג'יימס דין, בזכות משחקו המרגש והופעתו. ההשתתפות בסרט זה היא שפרסמה את דין. כשנה לאחר צאת הסרט לאקרנים נהרג דין בתאונת דרכים, ודמותו נותרה עד היום כסמל למתבגר הנצחי, המנסה, לפעמים באופן נואש וטראגי, למרוד במוסכמות.
הביקורת החברתית בסרט
בנוסף, הסרט מכוון זרקור אל התא המשפחתי, ואל מערכת החינוך והחוק, שלא מספקים מענה לבעיותיהם של הצעירים, בעולם מורכב ההולך ומסתבך.
טומאת כתבי הקודש
טומאת כתבי הקודש היא טומאה קלה שחז"ל גזרו על ספרי הקודש הכלולים בתנ"ך. על פי הגזירה, תרומה או ידיים שנגעו בכתבי הקודש נטמאים.
הספרים עליהם חלה הטומאה
הטומאה חלה רק על ספרים וחלקי ספרים שנכתבו על פי כללי ההלכה המכשירים אותם לקריאה בציבור, בין השאר נדרש שהם כתובים בדיו על קלף, כמו ספר תורה ומגילה, שהם נכתבו בכתב אשורי בשפה המקורית של הטקסט המקודש, וכן שנכתבו על ידי יהודי שאינו מין.
המשנה מציינת שגם ספר שנמחק חלקו מטמא את הידיים כל עוד נשארו בו 85 אותיות, שהוא מספר האותיות בפרשת "ויהי בנסוע" הנחשבת ל"ספר" בפני עצמו.
יוצא דופן הוא "ספר העזרה" אשר על פי המשנה במסכת כלים אינה מטמאה. לפי פירוש רבי עובדיה מברטנורא ספר העזרה הוא הספר בו קורא הכהן הגדול ביום כיפור ומכיוון שאין חשש שיניחו לידו תרומה לא גזרו עליו טומאה.
לגבי מעמדם של חלק מכתבי הקודש המקובלים כיום, קהלת, שיר השירים ומגילת אסתר, התקיימה מחלוקת, בסופה נפסק שאף הם בכלל טומאת הידיים כשאר כל כתבי הקודש.
דין זה אינו חל על הספרים בלבד אלא גם על התפילין עם רצועותיהם, וכן הדברים שמחוברים לספר כדוגמת: המטפחת של הספר.
סיבת הגזירות
התלמוד במסכת שבת מביא את דברי רב משרשיא לסיבת הגזירה שכתבי הקודש מטמאים את התרומה: המפרשים מביאים שההפסד המדובר הוא מעכברים שהיו באים לאכול את התרומה ואוכלים בדרך את הספרים.
כן מביאה הגמרא במסכת שבת את דברי רב פרנך המסביר את טעם הגזירה שכתבי הקודש מטמאים גם את הידיים בכך שהגזירה נועדה להרחיק אנשים מלגעת בידיהם בספרי תורה, דבר שאסור משום כבודו של הספר.
טעם נוסף שמובא בתוספתא הוא "שלא יעשה אותן שטיחין לבהמה".
על פי התוספות הטעם של כבוד הספרים חל על כל כתבי הקודש, ולא רק על התורה. הרמב"ם מביא רק את הנימוק של רב משרשיא ולא את זה של רב פרנך ועל כן מניחים שהוא סבר שזהו הטעם העיקרי.
במשנה מסופר, שנושא זה היה עילה לוויכוח עם הצדוקים, במהלכו השווה רבן יוחנן בן זכאי את טומאת כתבי הקודש לטומאת מת, והסביר: "לפי חיבתן היא טומאתן".
בספרות המחקר היו שפקפקו בטעמים שהובאו בתלמוד לטומאת כתבי הקודש. פרופ' הרן שיער שמדובר במנהג עממי שקדם את התקופה הרבנית והטעמים במקורות חז"ל נועדו להסביר מנהג קיים. פרופ' זאב פלק שיער, לעומת זאת ששימוש בתשמישי מצווה שבלו למצווה אחרת היה רווח, למשל שימוש בבגדי כהונה שבלו להדלקת הנרות בשמחת בית השואבה, ולכן ייתכן שהחשש היה שהכהנים ישתמשו בספרי תורה שבלו כשטיחים לאכילת תרומה ומכאן הגזירה. פרופ' שמא פרידמן טען שטומאת כתבי הקודש היא שריד לגישה המופיעה בתורה ובתנ"ך שנגיעה בקודש מקדשת, המבוטאת למשל בפסוק "כל הנוגע במזבח יקדש". בהתאם לכך הוא משער שבעבר ידיים שנגעו בכתבי הקודש התקדשו והיה צורך לרחוץ את הידיים כדי להימנע מהעברת הקדושה הלאה. בדורות שלאחר מכן מנהג זה קיבל פרשנות חדשה של טומאה.
ניקוס זיזיס
ניקולאוס "ניקוס" זיזיס (ביוונית: Νικόλαος Ζήσης; נולד ב-16 באוגוסט 1983 בסלוניקי שביוון) הוא כדורסלן יווני המשחק בעמדות הרכז והקלע בא.א.ק. אתונה ובנבחרת יוון. גובהו הוא 1.97 מטר.
קריירה
ב-1996 החל זיזיס לשחק במועדון הכדורסל של ימק"א. בגיל 17 עבר לקבוצת א.א.ק. אתונה מליגת העל היוונית, ובה החל את הקריירה המקצוענית שלו. במהלך תקופתו בקבוצה זכה עימה זיזיס בגביע היווני בשנת 2001 ובאליפות יוון בשנת 2002.
לאחר חמש עונות באתונה עבר זיזיס לקבוצת בנטון טרוויזו מליגת העל האיטלקית. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עימה באליפות איטליה ובסופר קאפ האיטלקי, וכעבור עונה אף בגביע האיטלקי.
ב-13 ביוני 2007 חתם זיזיס למשך שלוש עונות בצסק"א מוסקבה הרוסית. הוא זכה עימה בשנת 2008 בגביע היורוליג, לאחר ניצחון בגמר על מכבי תל אביב.
בקיץ 2012 חתם זיזיס בבילבאו באסקט הספרדית לשנתיים. לאחר שנה חתם באוניקס קאזאן מהליגה המאוחדת של VTB.
זיזיס משתייך לסגל הנבחרת הלאומית של יוון משנת 2001. במשך שנותיו בנבחרת הוא זכה עימה במדליית הזהב באליפות אירופה 2005 ומדליית הכסף באליפות העולם 2006.
בלייד
בלייד (באנגלית: Blade) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Tomb of Dracula #10 מיולי 1973 בכתיבתו של מארב וולפמן ובאיורו של ג'ין קולן.
בלייד הוא האלטר-אגו של אריק ברוקס, ערפד בעל יכולת להתהלך גם באור השמש. בלייד בעל כוחות על רבים, בהם יכולת ריפוי וכוח על אנושי.
שלושה סרטי קולנוע המבוססים על הקומיקס יצאו בין השנים 1998-2004: בלייד, בלייד 2 ובלייד: טריניטי, כשאת דמותו של בלייד גילם השחקן וסלי סנייפס. סרט קולנוע נוסף אודות הדמות עתיד לצאת כחלק מהשלב החמישי ביקום הקולנועי של מארוול, בו יגלם השחקן מהרשלה עלי את דמותו של בלייד. קולו של בלייד בגילומו של עלי נשמע מחוץ למסך בסצנת סוף הכתוביות סרט הנצחיים מהיקום הקולנועי של מארוול
דמותו של בלייד מדורגת במקום ה-63 ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי IGN.
דבאייל
דְבַּאיֶיל (ידוע גם כמקלוני חומוס) הוא חטיף חומוס מטוגן מלוח וחריף המבוסס על קמח חומוס ותבלינים.
מקורו של החטיף הוא ב, שם הוא ידוע בשם "סֶב".
מרכיבי הדבאייל העיקריים הם קמח חומוס, מלח, פלפל חריף, אבקת פלפל שחור, כורכום ותבלינים שונים. תהליך ההכנה כולל ערבוב החומרים לבצק, יצירת מקלונים דקים בצורת "חוטים" (בדרך כלל באמצעות מכונה לטחינת בשר) וטיגונם בשמן עמוק.
בישראל
החטיף הגיע והופץ בישראל על ידי יהודים שעלו מעיר הנמל עדן שבתימן, אשר הייתה קולוניה של הודו הבריטית (Aden Province) והושפעה רבות מהתרבות ההודית. כמו כן, מיקומה הגאוגרפי והאסטרטגי של העיר, שהפך אותה לעיר נמל חשובה הנמצאת על מסלול הודו-אירופה, תרם אף הוא להשפעות תרבויות הודיות על המטבח המקומי. בשנות החמישים והשישים שווק הדבאייל בשווקים בישראל על ידי רוכלים שהכינו אותו במקום באמצעות מטחנת בשר ידנית שמתחתיה סיר טיגון המונח על פרימוס. בשנות השבעים פחתה בצורה ניכרת הפופולריות שלו עם שווקם של החטיפים התעשייתיים דוגמת הביסלי. כיום משווק הדבאייל באריזות אטומות או במשקל ברשתות השווק, בקיוסקים ובחנויות התבלינים.
בתקופה בה היה הדבאייל פופולרי נהגו הרוכלים בשוק להצהיר בפני קהל הקונים כי הדבאייל הוכן מחומוס בלבד בקריאה "דבאייל אוריגינל", זאת מאחר שנודע כי חלק מהרוכלים שהכינו את הדבאייל נהגו להוסיף לעיסה גם קמח חיטה במטרה להוזיל עלות ההכנה.
קיטאי-גורוד
קיטאי-גורוד (ברוסית: Китай-город) היא שכונה במרכז מוסקבה בירת רוסיה.
שכונה זו, שהייתה מוקפת חומה מאז ימי הביניים, ממוקמת בסמוך לקרמלין. בין הקרמלין לבין השכונה מפרידה הכיכר האדומה.
מקור שם השכונה אינו ברור. המילה "גורוד" משמעה ברוסית "עיר", והמילה "קיטאי" משמעה "סין". יחד עם זאת המלומדים מסכימים כי אין כל קשר בין שם השכונה לסין, או לאוכלוסייה סינית.
ישנן סברות שונות בדבר מקור השם. לפי אחת הסברות מקורו במילה "קיטה" שמשמעה "צמה", או "מקלעת" ומשמעות השם "עיר מקלעות קש" - בהתייחס למבני העץ שהיו בה והיו בנויים מקלעות של ענפים.
חומות השכונה
חומות השכונה הוקמו בין השנים 1536–1539 על פי תוכניות של האדריכל האיטלקי הידוע כיום בשמו הרוסי פטרוק מאלי. החומה כללה 13 מגדלי שמירה ושישה שערים. עובי החומות וגובהן היה שישה מטרים.
אחרוני המגדלים נהרסו בשנות ה-30 של המאה ה-20, אולם מספר חלקים מהחומה נותרו עד ימינו. מקטע חומה מצוי בזאריאדיה, ומקטע אחר ביציאה מתחנת אוחוטני ריאד של הרכבת התחתית של מוסקבה, מאחורי מלון מטרופול.
לאחר נפילת ברית המועצות החלה עיריית מוסקבה בשיקום החומה, ומספר מקטעים נבנו מחדש מאז שנת 1995.
גבולות הרובע
הרובע מוקף שרשרת של הכיכרות המרכזיים של מוסקבה ובהם הכיכר האדומה, כיכר התיאטרון (בחזית תיאטרון בולשוי), כיכר לוביאנקה (בחזית הלוביאנקה) וכיכר סלאביאנסקאיה.
אדריכלות ייחודית
קיטאי-גורוד היוותה את מרכז העסקים הראשי של מוסקבה מאז ימי הביניים. הרחובות העיקריים של הרובע - וארווארקה, איליינקה וניקולסקאיה היו רחובות חנויות, ומחסנים, וגם כיום מהווים אזורים מסחריים. את הרובע עיטרו שתי כנסיות - ניקולאי הקדוש )(שנחנכה בשנת 1653) וניקולאי הגדול (נכחנה בשנת 1689, נהרסה בשנת 1933).
ברחוב ניקולסקאיה הייתה ממוקמת האוניברסיטה הראשונה של מוסקבה - האקדמיה היוונית לטינית הסלאבית, מאז שנות ה-60 של המאה ה-17.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 פותחו אזורי הרובע. מבנים רבים נהרסו ובמקומם נבנו מבני עסקים ומרכזים מסחריים. בשטח נרחב הסמוך לרובע הוקם בשנת 1907 מלון מטרופול - בסגנון האר נובו. בין השנים 1910–1912 נבנו מבני המשרדים ששימשו עד שנת 2012 את בית המשפט לחוקה של רוסיה.
שכונה שלמה של קיטאי-גורוד, שנקראה זאריאדיה נהרסה בשנות ה-30 וה-40 (למעט מבנים היסטוריים) במטרה לאפשר בניית בנייני משרדים ומסחר מודרניים.
ברובע נמצה רחוב קצר טרטיאקובסקי פרויזד שמרכז חנויות יוקרה.
מפרצון ורדי
מפרצון ורדי (באנגלית: Verdi Inlet) הוא מפרצון מכוסה קרח בחוף הצפוני של חצי האי בטהובן, בדרום מערב האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
המפרצון ממוקם בין חצי האי פשה, וחצי האי האריס.
גילוי ומיפוי המפרצון
הפרצון התגלה מן האוויר, ומופה באופן גס (חלקי), על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948
מקור השם
שמו של המפרצון נתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
המפרצון נקרא על שמו של המלחין האיטלקי ג'וזפה ורדי; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
החלטת הררי
החלטת הררי (ידועה גם כפשרת הררי) היא החלטה של הכנסת הראשונה אותה יזם חבר הכנסת יזהר הררי מן המפלגה הפרוגרסיבית. ההחלטה, שהתקבלה ב-13 ביוני 1950, קובעת כי הכנסת הראשונה לא תחוקק חוקה למדינת ישראל, וכי החוקה תיכתב בפרקים, הקרויים "חוקי יסוד" שיתאגדו, לבסוף, לכלל חוקת המדינה. כתוצאה מהחלטה זו, אין למדינת ישראל חוקה כתובה, ושטחים רבים וחשובים אינם מוסדרים בחוקה.
רקע היסטורי ומשפטי
הכנסת הראשונה נקראה "האספה המכוננת" והבחירות לכנסת הראשונה נקראו "הבחירות לאספה המכוננת". במגילת העצמאות צוינה במפורש פעולה אחת בלבד שעל האספה המכוננת לבצע: הקמת שלטונות נבחרים בהתאם לחוקה. מזאת השתמע, שהיה על האספה המכוננת לכונן חוקה למדינת ישראל.
ואכן, קביעה זו במגילת העצמאות נקבעה על בסיס החלטת האו"ם מכ"ט בנובמבר 1947 שעל יסודה קמה מדינת ישראל, אשר נתנה דעתה לעניין החוקה, וקבעה כי המדינות החדשות - היהודית והערבית - תחוקקנה לעצמן חוקה.
עם קום המדינה החל הוועד הלאומי נותן דעתו לנושא, וזרח ורהפטיג נבחר על מנת לעמוד בראש ועדה שתביא, לבסוף, לכתיבת חוקה.
ב-16 בפברואר 1949 נחקק חוק המעבר, אשר הפך את "האספה המכוננת" ל"הכנסת", וקבע באופן בסיסי מהי הכנסת ומהם תפקידיה, ומהם תפקידי הממשלה ונשיא המדינה. הכנסת החדשה דנה מספר דיונים בנושא החוקה אך לא הגיעה לכלל הכרעה.
טיעונים בעד ונגד החוקה
מצדדי החוקה ראו בחקיקת החוקה משום מעשה בסיסי שמבצעת אומה עם הפיכתה למדינה ריבונית. למדינות רבות בעולם ישנן חוקות, המסדירות את היחס בין האזרח לשלטון, בין רשויות המדינה ובין עצמן, וקובעות ערכי בסיס לאורם מתנהלים חיי המדינה, וכן משמשות להגנה על זכויות האדם. מצדדי החוקה טענו שמדינת ישראל החדשה זקוקה לחוקה, וכי בכך יש גם עמידה בהתחייבויותיה הבינלאומיות, שכן עליה לכבד את החלטת האו"ם ששימשה בסיס להקמתה, על כל פרטיה ודקדוקיה.
מתנגדי החוקה הצביעו על כך שבבריטניה, ממנה נלקחה שיטת המשפט הישראלית באותם הימים, אין חוקה, והדבר אינו פוגע בהיותה מדינה מתקדמת ושומרת חוק, בה נשמרות זכויות האזרח, וקיים איזון בין רשויות הממשל. כמו כן, טענו המתנגדים, כי המדינה החדשה מצויה בהליך של קליטת עלייה המונית, ויש להניח כי תשנה פניה מבחינה דמוגרפית באופן רדיקלי במהלך השנים הקרובות. נטען כי לא ייתכן שהמספר הקטן של התושבים שהיו מצויים במדינת ישראל עם הקמתה יקבע חוקה, שעל פי הגדרתה קשה לשנותה, שתחייב את מיליוני העולים הבאים להיות לאזרחי המדינה, כמו גם את דורות העתיד. הדתיים שהתנגדו לחוקה טענו שהחוקה לא נחוצה בישראל כי התורה היא חוקתו היחידה של עם ישראל. אם חוקה שיכתבו תסתור את התורה, אזי היא אסורה ואם היא תתמוך בתורה, אזי היא מיותרת.
ברקע הדברים עמדו ויכוחים מעשיים בהרבה, ופוליטיים בבסיסם. הכנסת הראשונה הייתה מבוססת על קואליציה של מפא"י עם המפלגות הדתיות. מפלגת האופוזיציה העיקרית באותם הימים, מפ"ם, הייתה מפלגה שמאלית, בעלת זיקה לברית המועצות. הוויכוח על עצם פניה הפוליטיים של המדינה טרם הוכרע. עניינים בסיסיים עמדו על הפרק, והדעות בהם היו חלוקות. המפלגות הדתיות ראו ביצירת מסמך חוקתי מחייב משום פגיעה בעקרונותיהן. דוד בן-גוריון כשלעצמו לא היה נלהב לכתיבת החוקה. הוא סבר כי היא לא הכרחית לכינון המשטר בישראל, ולפי ניתוחו של ניר קידר גיבש את עמדתו מתוך מגמה הסכמית והנחה כי ויכוחי עומק בחברה הישראלית בשלב ראשוני זה עשויים לפגוע באחדותה ולהקשות עליה לעמוד באתגר הביטחוני ובקליטת העלייה הגדולה.
החלטת הררי
ב-13 ביוני 1950 קיבלה הכנסת החלטה שיזם חבר הכנסת יזהר הררי, מן המפלגה הפרוגרסיבית, ולפיה:
החלטה זו הייתה פשרה פוליטית, אשר שמרה, מחד, על העיקרון כי הכנסת מוסמכת לחוקק חוקה, וכי בעתיד אכן תחוקק אותה, ומאידך דחתה מעשה זה לעתיד הבלתי מוגדר.
"פשרת הררי" נתמכה על ידי סיעות מפא"י, המפלגה הפרוגרסיבית, הספרדים ועדות מזרח וויצו.
יישום ההחלטה
החלטת הררי חסמה את ההתנגדות העקרונית לחקיקת חוקה ואיפשרה את דחיית הכנת חוקי היסוד, שהם מרכיבי החוקה, עד שיגובש רוב בכנסת לתמיכה בהם. כך נוצר מצב בו הכנסת הראשונה לא עסקה יותר בנושא החוקה וחוק היסוד הראשון, חוק יסוד: הכנסת, נחקק רק בשנת 1958 על ידי הכנסת השלישית (אם כי כבר בשנת 1953 הונחה הצעה לחוק יסוד זה על שולחן הכנסת). עד לשנת 1992 נחקקו כמה חוקי יסוד, שעסקו בהגדרת גופי השלטון השונים במדינת ישראל ובתפקידיהם: חוק יסוד: הכנסת, חוק יסוד: מקרקעי ישראל, חוק יסוד: נשיא המדינה, חוק יסוד: הממשלה, חוק יסוד: משק המדינה, חוק יסוד: הצבא, חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, חוק יסוד: השפיטה, וחוק יסוד: מבקר המדינה. ב-1992 נוספו שני חוקי יסוד העוסקים בזכויות האדם: חוק יסוד: חופש העיסוק וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. בשנת 2014 אישרה הכנסת ה-19 את חוק יסוד: משאל עם, ובשנת 2018 אישרה הכנסת ה-20 את חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
לאור המחלוקות הציבוריות בעת הזו (2023), נשמעו קולות הקוראים לעצירת השימוש בכלי של חקיקת חוקי יסוד ללא הסכמה רחבה, או בכלל.
מחשב זומבי
מחשב זומבי (או בקיצור זומבי) הוא מחשב המחובר לאינטרנט ונפרץ על ידי האקר, וירוס, תולעת מחשב או סוס טרויאני. בדרך כלל המחשב נפרץ כחלק מפעילות רחבת היקף היוצרת רשת בוטים (באנגלית: Botnet), המשמשת בבוא העת ככלי להוצאת התקפות רחבות היקף אל הפועל בהנחיה מרחוק של ההאקר השולט בה.
שימושים
זומבים היו בשימוש נרחב בקרב מפיצי דואר זבל אלקטרוני. בשנת 2005 מוערך כי בין 50 ל-80 אחוזים מדואר הזבל בעולם נשלח על ידי מחשבים אלו. הסיבה העיקרית לשימוש במחשבי זומבי היא היכולת למנוע זיהוי, לעקוף סינון ברמת הספקית וכמובן - לחסוך רוחב פס למפיץ עצמו ואת העלות הכרוכה בכך.
זומבים גם משמשים פעמים רבות כחלק ממערך התקפת מניעת שירות מבוזרת. בהתקפות מסוג זה המפעיל של הרשת משתמש בזומבים כדי להוציא לפועל התקפה הדורשת משאבים רבים, בדרך כלל משאבי רוחב פס. התקפות לדוגמה הן הצפת SYN, התקפת פינג וכיוצא בזה.
אתרי טוסה
אתרי טוסה (בסינית: 土司遗址; בפין-יין: Tǔsī Yízhǐ) הם אחד מאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו ברפובליקה העממית של סין שנוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית ב-3 ביולי 2015. זהו אתר המורשת העולמית ה-48 בסין. אתר המורשת העולמית כולל שלושה אתרים ארכאולוגיים של מרכזים מנהליים של מערכת טוסה.
רקע
מערכת טוסה (בסינית: 土司; בפין-יין: Tǔsī, מילולית המנהיג / מנהיג השבט) הייתה שיטת שלטון באימפריה של סין מאז המאה ה-13, מנהיגי השבטים או קבוצות האתניות באזורים עם מיעוטים לאומיים בדרום-מרכז ודרום-מערב סין מונו לפקידי ממשל סיניים. התואר טוסה עבר בירושה. לדוגמה, היו שליטי טוסה ביונאן, בגוויג'ואו, בסצ'ואן ובטיבט, ובמחוזות האוטונומיים של שְׂיָאנְגְשִׂי בחונאן ואֶנְשְׁה בחוביי. המערכת התנהלה באופן זה למשך 1,000 שנים, ולאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין היא בוטלה.
אתר המורשת העולמית
ב-3 ביולי 2015, נוספו שלושת אתרי טוסה לרשימת אתרי מורשת התרבות העולמית, במפגש ה-39 של ועדת המורשת העולמית בבון, גרמניה. על פי הודעת הוועדה, מערכת טוסה נועדה לאחד את הממשל, ובו זמנית להרשות למיעוטים אתניים לשמור על מנהגיהם ודרך חייהם.
שלושת אתרי טוסה שהוכרזו על שטח כולל של 7,813 דונם ושטח חיץ בן 31,253 דונם, כוללים חורבות של מבנים ששימשו את המערכת הפוליטית העתיקה של טוסה: בית מגורים, מקדש, בית קברות, מבצר, בית משפט, תעלת שפכים ועוד.
ניקיטה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פרס יצחק שדה לספרות צבאית
הפרס מוענק מדי שנה על ידי העמותה להענקת פרס לספרות צבאית ע"ש יצחק שדה ליצירה שראתה אור לראשונה במהלך השנה הקודמת למתן הפרס ועוסק באחד מהתחומים הנ"ל:
שלמה בריימן
שלמה בריימן (ברימן; 24 בינואר 1908, ד' באדר א' ה'תרס"ח – 6 בדצמבר 1981, י' בכסלו ה'תשמ"ב) היה חוקר תקופת ההשכלה והציונות אצל יהדות רוסיה, חוקר הספרות הרוסית ויחסה ליהדות וליהודים.
בריימן היה חוקר ומרצה לספרות באוניברסיטה העברית. ריכז את הקונגרס העולמי למדעי היהדות הראשון באוניברסיטה בהר הצופים בקיץ 1947. ניהל במסגרתה את "המרכז להשכלת העם". ערך את הסדרה "מקורות" – כתבי יסוד של הציונות. היה מעורכי וכותבי האנציקלופדיה העברית וכן מעורכי האנציקלופדיה יודאיקה.
ביוגרפיה
ב-1932 קיבל תואר מוסמך למדעי-הרוח (אחד מתוך 11 שקיבלו תואר זה באותה שנה). ב-1933 למד בקורס פדגוגיה באוניברסיטה העברית. במשך שנת 1934 לימד בני נוער בקיבוץ גשר. לאחר שנה זו שב לירושלים והחל לעבוד באוניברסיטה במשרה מלאה כמנהל הארכיון הכללי של האוניברסיטה.
בשנת 1944 קיבל בריימן תואר "דוקטור לפילוסופיה" על עבודת המחקר "מ.ל. ליליינבלום – הפובליציסטן של תקופת ההשכלה".
"המרכז להשכלת העם"
החל משנת 1943 עבד בריימן – תחילה כמזכיר והחל משנת 1952 באופן רשמי כמנהל – ב"מרכז להשכלת העם" באוניברסיטה העברית, שמטרתו הייתה מתן השכלה לציבור בוגר, שאינו תלמידי האוניברסיטה. את המרכז ניהל באותן השנים פרופסור אברהם הלוי פרנקל. בריימן ארגן קורסים והשתלמויות בכל הארץ, בערים ובהתיישבות, תוך שיתוף פעולה עם ההסתדרות, הרשויות המקומיות וצה"ל, אירח אנשי מדע מרחבי העולם והפגיש אותם עם אנשי מדע מקומיים, יזם וערך תוכניות רדיו עם אנשי המדע המובילים בתחומם כמו אפרים קציר, אהרן קציר, ישעיהו ליבוביץ ועוד.
בזכות מומחיותו בתחום השכלת מבוגרים, גויס בריימן לצה"ל לשירות מילואים ייחודי, ובין השנים 1948–1955 שירת בצבא כמארגן מנגנון השכלה למבוגרים. בתחום זה היה בקשר מקצועי עם סא"ל דב הררי, ששימש קצין הסברה ראשי בצה"ל. בשנת 1953 קיבל בריימן מלגה על שם מוריס כץ לשם ביצוע תוכנית השתלמות ומחקר בשדה חינוך המבוגרים.
הוראה, עריכה ומחקר
בקיץ 1947 היה בריימן בין מארגני הקונגרס העולמי למדעי היהדות הראשון (נקרא אז: הכינוס העולמי למדעי היהדות), שהתקיים באוניברסיטה בהר הצופים.
בין השנים 1955–1962 שימש בריימן מרצה וחבר מחקר בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1971 קיבל הצעה לשמש כפרופ' לספרות עברית מודרנית באוניברסיטת קורנל בארצות הברית. היה חבר פעיל באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל ובוועדות פרסים לספרות.
החל משנת 1952 ערך בריימן את הסדרה "מקורות" – כתבי יסוד של הציונות (בהוצאת ההסתדרות הציונית).
בין השנים 1957–1962 היה חבר המערכת של האנציקלופדיה העברית, ערך את המדורים "ספרות עברית חדשה" ו"תולדות הציונות באירופה המזרחית", וכתב בה ערכים. מתחילת 1964 ערך את המדורים הבאים באנציקלופדיה יודאיקה: תולדות הציונות במזרח אירופה וההתיישבות היהודית החדשה בארץ ישראל, הספרות היהודית-רוסית, היהודים ושאלת היהודים בספרות הרוסית הכללית, סופרים והוגי דעות רוסיים ממוצא יהודי.
בריימן נפטר בירושלים, בהיותו בן 73, בשנת 1981 (ה'תשמ"ב) ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
השקפות ופעילות ציבורית
במסגרת עבודותיו ומחקריו במשך שנים רבות, קיים קשרים עם אנשי אקדמיה, תרבות וספרות. לאחר מלחמת ששת הימים היה בין התומכים בתנועה למען ארץ ישראל השלמה ולימים תמך במפלגת הליכוד.
לצד ישעיהו ליבוביץ ניהל פולמוס עם אנשי ברית שלום, אשר דגלה בהקמת אוטונומיה דו-לאומית לערבים ויהודים. בעיקר חלק על עקיבא ארנסט סימון, וכן קיים התכתבות ארוכה עם יצחק בער בנדון.
חיים אישיים
התגורר בירושלים. רעייתו חומה (לבית דינס), ילידת סלנט, ליטא, עלתה ארצה בשנת 1933. הוריה נרצחו בתקופת השואה, בשנת 1941, בידי שכניהם הליטאים. בנותיו, אסתר בריימן ותחיה סנפירי, מתגוררות בירושלים. אחותו סוניה, שעלתה לפניו בשנת 1921 בעלייה השלישית, הייתה חלוצה בגדוד העבודה, במחנות העולים בקפריסין וחברת דגניה א'.
ישיבת ההסדר נתיבות
דרך ומטרות
הישיבה מדגישה את ערכי האחריות, התרומה לכלל והמחויבות האישית כלפי כל אדם מישראל, כמבוטא גם בשמה. שם זה נבחר על ידי הרב בן שלום גם על שם ספרו של האדמו"ר מחסידות ויז'ניץ, הרב ישראל הגר, ועל שם הסבא ישראל מרוז'ין. הישיבה מדגישה ש. כדי ליישם ערכים אלו מעודדת הישיבה התנדבות נרחבות בתחומי גמילות חסדים ותרומה לקהילה. מסיבה זו הוקמה הישיבה בעיירת פיתוח. הישיבה מעודדת את תלמידיה להמשך תרומה לקהילה ויצירת אינטגרציה עם תושבי הפריפריה גם לאחר סיום לימודיהם בה.
הישיבה שואפת.
גמרא
שיטת הלימוד בישיבה מכוונת ליישם את מסקנת התלמוד הבבלי ב, ש - יש להסיק מהלימוד מסקנות לחיי המעשה. הלימוד עושה שימוש בכלי לימוד פנומנולוגיים ומחקריים, בעיון בפסוקי הסוגיה ובמקורותיה המוקדמים והמקבילים.
מחשבה
בנוסף להתמקדות בכתבי הרמב"ם והראי"ה קוק, הישיבה גם הולכת לאורה של חסידות רוז'ין, שעל פי תפיסת ראשיה רואה את מהות החסידות בערכי כלל ישראל. בהקשר זה נלמדת בין השאר תורתו של הרב יעקב פרידמן (האדמו"ר מהוסיאטין). בעבר נלמדה גם תורת הרב עוזיאל בהובלת הרב מוטי מטלון. הרב פרידמן-בן שלום הוא נצר לשושלת רוז'ין, ולכן החיבור לתורת רוז'ין, שסיסמתה -. בכך גם מתקשרת הישיבה למגמה הנאו-חסידית בציבור הדתי-לאומי. הרוח החסידית מתבטאת בישיבה גם בהתוועדויות ובניגונים מיוחדים מבית רוז'ין.
צוות חינוכי
הצוות החינוכי כולל את ראש הישיבה הרב דוד אסולין, הרב אסף ברלינר, הרב חגי דביר, הרב שמעון ישראלי, הרב מתן אבשטיין והרב ברוך בן-אבו. (ארבעת האחרונים הם בוגרי הישיבה).
הרב ישראל פרידמן בן-שלום לימד בישיבה שיעורים בחסידות וגמרא עד מותו בשנת ה'תשע"ז. לאחר פטירתו המשיך את דרכו בישיבה בנו הושע פרידמן בן-שלום. תלמידי הישיבה נוסעים לטישים מרכזיים הנערכים על ידו בשכונת גילה בירושלים בקהילת בית ישראל.
בעבר לימדו בישיבה שמוליק בן שלום, הרב מוטי מטלון, הרב יוסי אליצור, הרב אלקנה שרלו, הרב אוריאל עיטם, הרב דביר כהן, הרב פרופ' עודד ישראלי וד"ר צבי צמרת.
פוליטיקה של אוגנדה
אוגנדה היא רפובליקה והשלטון בה מתבסס על דמוקרטיה נשיאותית. נשיא המדינה עומד בראשה ואף בראשו של בית הנבחרים המבוסס על מערכת רב-מפלגתית. הממשלה והמועצה הלאומית מתחלקות בסמכויות של הרשות המבצעת. זכות הבחירה בבחירות ניתנת לכל אזרח מגיל 18 ומעלה. על מנת להקטין את האלימות שנוצרה בין הפלגים במדינה בשנת 1986 הועבר חוק שאסר על קיום פעילות מפלגתית אך אפשר למועמדים לבחירות להתמודד ולשווק את עצמן באופן עצמאי (אף על פי כן, מותר היה למועמד להשתייך למפלגה). משאל עם שנערך ביולי 2005 ביטל את האיסור בן 19 השנים על קיום מפלגות בפוליטיקה.
בחירות לנשיאות נערכו בפברואר 2006 מוסווני התמודד נגד כמה יריבים, הבכיר מביניהם דר. קיזה בסיג'ה. מוסווני הוכרז לבסוף הזוכה והמשקיפים הבינלאומיים במדינה אישרו את העובדה שהבחירות היו חופשיות. למרות זאת ולמרות ההכרזה שהבחירות היו דמוקרטיות, התקיימה רדיפה של האופוזיציה על ידי הממשלה חודשים אחדים לפני הבחירות. הקואליציה הפריעה לקיומו של הקמפיין האופוזיציוני, פגיעה בפעילות פוליטית של המתנגדים לממשלה המכהנת, הפניית האשמות על אונס ופשעים אחרים נגד בסיג'ה ושימוש בכספי מיסים למימון הקמפיין של הקואליציה.
הרשות המבצעת
בראש מדינת אוגנדה עומד נשיא אשר נבחר בבחירות כלליות לתקופת כהונה בת 5 שנים. נכון לשנת 2008, נשיא אוגנדה הוא יוורי מוסבני, אשר משמש בנוסף כמנהיג צבא אוגנדה. הנשיא מכהן בתפקידו החל מינואר 1986.
הנשיא הוא זה אשר ממנה את שרי הממשלה מבין חברי הפרלמנט אשר נבחרו בבחירות. ראש הממשלה, רוהאקנה רוגונדה, עוזר לנשיא בפיקוח על הממשלה. רוגונדה הוא ראש הממשלה החל מאפריל 1999. סגן הנשיא הוא גילברט בוקניה. הוא החל את כהונתו במרץ 2003.
הרשות המחוקקת
בפרלמנט האוגנדי ישנם 332 חברים. מתוכם, 215 הם נבחרי-ציבור אשר נבחרים בבחירות ישירות, בנוסף כל אחד מ-79 (עתידים להשתנות ל-80) המחוזות המנהליים באוגנדה בוחר אישה אחת והיתר הם נציגים של קבוצות בעלות אינטרס מיוחד: 10 אנשי צבא, 5 נכים, 5 נערים, 5 נציגים ממעמד-הפועלים ו-13 חברים שכיהנו בעבר כשרים.
הרשות השופטת
הרשות השופטת באוגנדה מתפקדת כזרוע עצמאית של הממשלה ומורכבת מבתי-משפט לתביעות אזרחיות, בתי-משפט לתביעות פליליות, בית-משפט עליון, בית-משפט לערעורים ובית-דין גבוה לצדק. השופטים בבית-המשפט העליון נבחרים בידי הנשיא ואילו השופטים בבית-הדין הגבוה לצדק נבחרים בידי הנשיא ומאושרים בידי הפרלמנט.
חוק
החוקה האוגנדית אומצה ב-8 באוקטובר 1995, על ידי 284 חברי ועדת החוקה לאחר דיונים מעמיקים על טיוטת החוקה אשר הוצעה במאי 1993. ב-1995 הממשלה עיצבה מערכת חוקים המבוססת על חוקי הדין המקובלים באנגליה. אוגנדה מוכנה לקבל את החלטות בית הדין הבינלאומי לצדק, אך עם סייגים מסוימים.
ב-4 במאי 2005, החליט הפרלמנט האוגנדי לערוך משאל עם בנוגע לצורת השלטון באוגנדה. משאל העם נערך ב-28 ביולי 2005 ובו בחרו אזרחי אוגנדה לאפשר ליותר ממפלגה אחת להשתתף בבחירות (נכון ל-2006 רק מפלגתו של מוסבני הייתה רשאית להשתתף).
קרל פרידריך צלטר
קרל פרידריך צלטר (בגרמנית: Carl Friedrich Zelter; 11 בדצמבר 1758 – 15 במאי 1832) היה מלחין, מנצח ומורה גרמני.
ביוגרפיה
בין תלמידיו של צלטר (בתקופות שונות) היו פליקס מנדלסון, פאני מנדלסון וג'אקומו מאיירבר. פליקס מנדלסון היה אולי תלמידו הנבחר של צלטר, שהתפעל במכתב לגתה מכשרונותיו של תלמידו בן ה-12. צלטר הנחיל למנדלסון את אהבתו העזה למוזיקה של באך, אהבה שהמריצה את מנדלסון להשקיע מאמצים רבים בהשבתו לחיים של המתאוס פסיון של באך, באקדמיה לזמרה בחסותו של צלטר. ביצוע מחודש זה הביא להערכה מחודשת ולהחייאה של יצירות באך, שעד אז נשכחו ברובן הגדול וההתייחסות אליהן הייתה כאל דבר שאבד עליו הכלח. לאחר מות צלטר קיווה מנדלסון להחליפו בתפקיד מנהל האקדמיה לזמרה, אבל המשרה נמסרה לקרל פרידריך רונגנהאגן.
צלטר נשא לאישה את יוליה ראפריץ בשנת 1798, שנה לאחר מות אשתו הראשונה, סופיה אלאונורה פלריקה. יוליה הייתה זמרת ידועת-שם באופרה של ברלין.
צלטר קבור בכנסיית סופיה בברלין.
צלטר חיבר ביוגרפיה של פאש, שיצאה לאור ב-1801.
קקאו (עץ)
קקאו (שם מדעי: Theobroma cacao) הוא עץ קטן (גודלו בין 4.5 ל-7.5 מטרים) וירוק עד ממשפחת החלמיתיים. מוצאו מאמריקה הדרומית וממרכז אמריקה. כיום הוא מגודל בכל האזורים הטרופיים, ובעיקר במערב אפריקה שמשם מגיע כמחצית מין הגידולים החקלאיים. זרעיו של עץ הקקאו משמשים להכנת אבקת הקקאו – המרכיב העיקרי בשוקו ובשוקולד.
הפרחים גדלים על גבי הגזע, בניגוד למקובל (קאוליפלורה).
קאמי סן-סנס
שארל קאמי סן-סנס (בשם מלא בצרפתית: Charles Camille Saint-Saëns; 9 באוקטובר 1835 – 16 בדצמבר 1921) היה מלחין, נגן עוגב, מנצח ופסנתרן צרפתי. מן הידועות ביצירותיו, הקונצ'רטי לפסנתר מס' 2 ו-4, קונצ'רטו לצ'לו מס' 1, האופרה "שמשון ודלילה" והסימפוניה מס' 3 ('עם עוגב').
סן-סנס בצעירותו
סן-סנס נולד בפריז שבצרפת לפקיד ממשלתי. אביו נפטר כשלושה חודשים לאחר הולדתו. אמו, קלמנס, נעזרה בדודתה -קרלוטה מסון - בטיפול בקאמי. בגיל צעיר מאוד התגלה סן-סנס כילד פלא בעל שמיעה אבסולוטית ובגיל שנתיים בלבד החל ללמוד נגינה בפסנתר עם דודת אימו. כמעט מיד התחיל להלחין, והיצירה הראשונה שהלחין לפסנתר מתוארכת ל-22 במרץ 1839 (כשהיה בן ארבע בלבד). כתב היד המקורי נשמר כעת בספרייה הלאומית של צרפת (Bibliothèque nationale de France). יכולותיו הגבוהות לא הוגבלו אך ורק למוזיקה: הוא למד לקרוא ולכתוב בגיל שלוש, ושלט בשפה הלטינית בגיל שבע.
הופעתו הראשונה כפסנתרן הייתה בגיל חמש בסונאטה לכינור מאת בטהובן. הוא המשיך בלימודיו והתעמק במיוחד באופרה "דון ג'ובאני" של מוצרט. בשנת 1842, סן-סנס עבר ללמוד נגינה בפסנתר אצל קאמי-מארי סטאמאטי, תלמידו של פרדריק קאלקברנר. כשהיה בן עשר טען כי יוכל לנגן את כל 32 הסונאטות של בטהובן בעל-פה. אז גם ניגן סן-סנס, בהופעת הבכורה שלו כסולן באולם הקונצרטים איגנץ פלייל (en:Salle Pleyel), את הקונצ'רטו ה-15 לפסנתר של מוצרט, ומספר קטעים של הנדל, קאלקברנר, הומל ובאך. בתור הדרן, הציע לנגן לפי בחירת הקהל כל אחת מ-32 הסונאטות לפסנתר של בטהובן בעל-פה. השמועה על הקונצרט המרשים התפשטה בכל אירופה ואף לארצות הברית הגיעה, שם התפרסם מאמר על הקונצרט בעיתון המקומי של בוסטון.
סן-סנס למד הלחנה אצל ז'אק הלוי וגם נגינה בעוגב. הוא זכה בפרסים יוקרתיים רבים ויצא לו מוניטין שאיפשר לו להתוודע אל פרנץ ליסט, שהיה בהמשך לאחד מחבריו הקרובים. בגיל שש-עשרה, חיבר סן-סנס את הסימפוניה הראשונה שלו; השנייה, שיצאה לאור תחת הכותרת סימפוניה מס. 1 במי במול מז'ור, בוצעה בשנת 1853 לתדהמתם הרבה של מבקרי מוזיקה ומלחינים רבים. מספרים על הקטור ברליוז, שיהיה בהמשך הדרך גם הוא לידידו של סן-סנס, כי אמר עליו: "הוא יודע הכל, אך אין לו חוסר ניסיון".
סן-סנס בבגרותו
בין השנים 1861–1865, משרתו היחידה של סן-סנס כמורה הייתה בבית הספר למוזיקה "נידרמאייר", ורבים התפלאו ששילב בתוכנית הלימודים השמרנית, שכללה מלחינים כמו מוצרט ובאך, גם מלחינים בני זמנו - ליסט, גונו, שומאן, ברליוז ווגנר. תלמידיו המוכשרים ביותר בבית הספר למוזיקה היו אנדרה מסאז'ה וגבריאל פורה, כשהאחרון, תלמידו הנבחר, היה מאוחר יותר גם לאחד מחבריו הקרובים ביותר.
סן-סנס היה איש אשכולות. מגיל צעיר למד גאולוגיה, ארכאולוגיה, בוטניקה ואף חקר פרפרים. הוא נחשב עילוי בתחום המתמטיקה. מאוחר יותר בחייו הוסיף לעיסוקיו בהלחנה ובהופעות כנגן, גם כתיבת ביקורות מוזיקה, התכתבויות עם מיטב המדענים באירופה, והוא אף כתב מאמרים על אקוסטיקה, תורת הנסתר, תפאורות בתיאטרון הרומאי, וכלים אותנטיים. הוא חיבר מאמר פילוסופי, "בעיות ותעלומות" (Problèmes et Mystères) בנושא החלפת הדת במדעים ואומנות; עמדתו הפסימית והאתאיסטית של סן-סנס הקדימה בשנים רבות את האקזיסטנציאליזם. בין ההישגים הספרותיים הנוספים של סן-סנס ניתן למנות את "בן הלוויה הזדוני" (Rimes familières), ספר שירים, ו"הסופרים הלהוטים" (La Crampe des écrivains), מחזה היתולי מצליח. הוא גם היה חבר באגודה האסטרונומית של צרפת; הרצה על תופעת המיראז', תכנן טלסקופ שנבנה במיוחד בשבילו, ואף ערך קונצרטים במיוחד במועדים שבהם התרחשו אירועים אסטרונומיים כגון ליקויי חמה.
במלחמת צרפת–פרוסיה, שהחלה בשנת 1870 ונמשכה שישה חודשים בסך הכול, סן-סנס לא הוכרח לשרת בצבא, מכיוון שהיה ממקורבי בן משפחה של נפוליאון השלישי, אך המלחמה בכל זאת הותירה את חותמה עליו. בחורף 1871 כשהמרד העקוב מדם נגד "הקומונה הפריזאית" פרץ בפריז הנצורה, הוא נסע ללונדון למספר חודשים, משום שמעמדו הנכבד בחברה ופרסומו סיכנו את שלומו. באותה שנה, הוא יסד ביחד עם רומן באסין את "האגודה הלאומית למוזיקה" (Société Nationale de Musique), אשר מטרתה הייתה לעודד מוזיקה חדשה בכלל ובעיקר צרפתית, וכיהן כמשנה לנשיא האגודה. כך צבר סן-סנס כוח ויכולת השפעה על עיצוב עתידה של המוזיקה הצרפתית. אחרי נפילת הקומונה הפריזאית, העלתה האגודה בהשמעות בכורה את יצירותיהם של גבריאל פורה, סזר פרנק, אדואר לאלו ושל סן-סנס עצמו.
בשנת 1875, נשא סן-סנס לאישה את מארי-לאאר טרופוט. לשניים נולדו שני ילדים, אנדרה וז'אן-פראנסואה, אשר מתו בהפרש של שישה שבועות בשנת 1878. סן-סנס עזב את אשתו כעבור שלוש שנים. הם לא התגרשו, אך גרו בנפרד וחיו את שארית חייהם במנותק זה מזה. כאשר הואשם בקיום יחסים הומוסקסואלים בפומבי הוא השיב: "'Je ne suis pas homosexuel, je suis pédéraste!" ("אני לא הומוסקסואל, אני עושה מעשי סדום!")
סן-סנס בזקנתו
בשנת 1886 יצאו לאור יצירותיו הידועות ביותר כיום - "קרנבל החיות" והסימפונייה השלישית, אותה הקדיש לפרנץ ליסט שנפטר באותה שנה. באותה שנה הצליחו ונסן ד'אנדי וחבריו לסלק את סן-סנס ממשרתו ב"חברה הלאומית למוזיקה". שנתיים אחר כך נפטרה אימו, והאבל עליה דחף את המלחין להרחיק מצרפת לאיים הקנריים. בשנים שלאחר מכן טייל קאמי סן-סנס בעולם והרבה לבקר במקומות אקזוטיים באירופה, צפון אפריקה, דרום-מזרח אסיה ודרום אמריקה. סן-סנס תיעד את מסעותיו בספרים שהיו פופולריים בזמנו תחת שם-העט "סאנואה".
סן-סנס המשיך לכתוב מאמרים בנושאי מוזיקה, מדע והיסטוריה ולצאת למסעות תכופים, עד שהשתקע לבסוף בערוב ימיו באלג'יר, אלג'יריה. כאות הכרה בהישגיו העניקה לו ממשלת צרפת את אות לגיון הכבוד.
קאמי סן-סנס נפטר מדלקת ריאות ב-16 בדצמבר 1921 בבית מלון באלג'יר. נערך לו טקס אשכבה ממלכתי בכנסיית מדלן, והוא נקבר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
יחסיו עם מלחינים אחרים
סן-סנס היה או חבר או יריב למלחינים הנכבדים ביותר באירופה. הוא עמד בקשרי ידידות עם פרנץ ליסט ושמר על קשר הדוק עם תלמידו לשעבר, גבריאל פורה. אך על אף תמיכתו האיתנה במוזיקה הצרפתית, סן-סנס לא הסתיר את תיעובו כלפי רבים מעמיתיו המלחינים הצרפתים, כמו סזר פרנק, ונסן ד'אנדי וז'יל מאסנה. נוסף לכך, סן-סנס שנא גם את יצירותיהם של קלוד דביסי ומוריס ראוול; סיפרו עליו שאמר לפייר לאלו, מבקר מוזיקה ובנו של המלחין אדואר לאלו: "אני נשאר בפריז רק כדי לדבר סרה ב'פֶּלֶאָס ומליסאנד'." האיבה הייתה הדדית; דביסי העיר בעוקצנות: "חוששני שסנטימנטליות מפילה עלי פלצות, ואינני יכול לשכוח, כי שמה הוא סן-סנס." בהזדמנויות אחרות, לעומת זאת, הודה דביסי בהערצתו לכשרונותיו המוזיקליים של סן-סנס.
סן-סנס היה מהראשונים אשר הביאו את המוזיקה של ריכרד וגנר לצרפת. הוא לימד את יצירותיו בתקופת כהונתו בבית הספר למוזיקה "ניאדרמיאר" וביצע בהופעת בכורה את המארש מהאופרה "טנהויזר". הוא אף הימם את ואגנר עצמו כאשר נגן בשלמות את הפרטיטורות התזמורתיות של "לוהנגרין", "טריסטן ואיזולדה" ו"זיגפריד" בקריאה ראשונה, מעשה שהניע את הנס פון בילוב לכנותו "המוזיקאי הגדול ביותר" בתקופתו. למרות הערכתו ליצירות של ואגנר, טען סן-סנס בעקשנות, שאיננו אוהד אותו. בשנת 1886, נענש סן-סנס על הערות חריפות ואנטי-גרמניות שהשמיע בהצגת הבכורה של האופרה "לוהנגרין" בפריז בביטול הזמנות להופיע בקונצרטים ובביקורות שליליות בגרמניה. מאוחר יותר, במלחמת העולם הראשונה, הכעיס סן-סנס הן את הצרפתים והן את הגרמנים כאשר פרסם את מאמרי ההסתה שלו בשם "גרמנופיליה", שם תקף בברוטליות את ואגנר.
סן-סנס ערך את ה"קטעים לצ'מבלו" של ז'אן-פיליפ ראמו ופרסם אותם ב-1895 בהוצאת דוראן בפריז (וכן בהוצאת דובר האנגלית ב-1993).
ב-29 במאי 1913 עזב סן-סנס בשצף קצף את הצגת הבכורה של פולחן האביב מאת איגור סטרווינסקי כבר בתחילתה, זועם, כמשוער, על מה שנתפס בעיניו כשימוש בלתי ראוי בבסון בתיבות הראשונות של הבלט.
מוניטין
סן-סנס החל את הקריירה המוזיקלית שלו כחלוץ - הוא הביא לצרפת השמרנית, שמוצארט ובאך היו הנורמה בעיניה, את הפואמה הסימפונית ואת יצירותיהם, הרדיקליות בשעתן, של ואגנר וליסט. במהלך שנות החמישים והשישים של המאה ה-19 נחשב להתגלמות החדשנות האמנותית, אולם עד מהרה הפך לשמרן מוזיקלי. עד המאה ה-20 לחם סן-סנס בהשפעתם של קלוד דביסי וריכרד שטראוס.
הוא זכור בזכות יצירות רבות ובהן "קרנבל החיות", אשר לא פורסמה במלואה עד מותו; האופרה שמשון ודלילה, היחידה שזכתה להצלחה, הסימפוניה השלישית; הקונצ'רטו לכינור מס. 3; הקונצ'רטו לצ'לו מס. 1; והסונאטה לכינור מס. 1.
סגנון
יצירותיו לפסנתר, אף על פי שאינן נחשבות למאתגרות, יחסית ליצירות בנות זמנו לכלי זה, נכתבו בסגנון המרכזי בכתיבה לפסנתר, בין המוזיקה של ליסט לזו של ראוול. אף על פי שנחשב לשמרן ומיושן בשנותיו המאוחרות, סן-סנס הרבה להלחין מוזיקה חדשנית, ואף חידש חלק מהצורות הישנות יותר. גישתו המוזיקלית הושפעה רבות מן הקלאסיקה הצרפתית, ומכאן שאפשר לראות בו את מבשר הנאו-קלאסיציזם. השפעתו של מוצרט ניכרת ביצירותיו של סן-סנס; לדוגמה, הפרק הראשון בקונצ'רטו הרביעי שלו לפסנתר, בדו מינור, מזכיר מאוד את הפרק האחרון של הקונצ'רטו ה-24 של מוצרט, בדו מינור. השפעתו של סן-סנס על אחרים ניכרת במיוחד ביצירותיו של סרגיי רחמנינוב וביצירותיהם של מלחינים רומנטיים בתקופתו ואחריו.
בתור מבצע, סן-סנס נחשב לאחד המוצלחים בתקופתו. רבים הסכימו כי "אין שני לו בנגינת עוגב", וכי בנגינת הפסנתר עולים עליו ביכולותיהם מעטים בלבד. מסופר כי פרנץ ליסט אמר, שסן-סנס והוא הם הפסנתרנים הטובים ביותר באירופה. בכל אופן, בהופעותיו ניגן סן-סנס באיפוק, רגישות ושלווה. נגינתו צוינה לטובה בעיקר בגלל יכולתו הטכנית המרשימה, מהירותו יוצאת הדופן ועידונו האריסטוקרטי. ההקלטות שהקליט בערוב ימיו מספקות הצצה חטופה אל סגולותיו אלו. לעיתים קרובות האשימו את סן-סנס בנגינה חסרת-רגש, שגרמה להופעותיו להישכח לעומת הופעותיהם של פסנתרנים אחרים, כריזמטיים יותר. ככל הנראה, היה סן-סנס הפסנתרן הראשון שניגן בפומבי את כל הקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט. במשך כל חייו המשיך סן-סנס לנגן בטכניקה שלימד אותו סטאמאתי- שימוש בכוח היד והאצבעות במקום השימוש בזרוע. הפסנתרן קלאודיו אראו, אשר נכח בקונצרטים אחדים של סן-סנס, ציין את התרשמותו הרבה מנגינתו הרגועה והמשוחררת.
יצירותיו
במהלך שנות פעילותו, כתב סן-סנס יצירות בולטות רבות, הכוללות ארבע פואמות סימפוניות, ו-13 אופרות. המפורסמות מתוכן הן שמשון ודלילה (Samson et Dalila) וריקוד המוות (Danse Macabre). בסך הכל, סן-סנס הלחין יותר מ-200 יצירות והיה מהמלחינים הראשונים שחיברו מוזיקה לסרטי קולנוע אילמים, כמו לסרט "ההתנקשות בדוכס גיז" (אופוס 128, 1908).
סן-סנס הלחין חמש סימפוניות, אף על פי שרק שלוש מהן ממוספרות. הוא הוציא את הסימפוניה הראשונה, ואת הסימפוניה השלישית, שנכתבה במקור לתחרות, ממניין הסימפוניות שלו. הסימפוניות של סן-סנס היוו תרומה משמעותית למוזיקה בתקופה, שהמסורת הסימפונית הצרפתית הייתה בשקיעה. פוריותו של סן-סנס באה לביטוי גם בתחום הקונצ'רטי; הוא כתב חמישה קונצ'רטי לפסנתר, שלושה קונצ'רטי לכינור, שני קונצ'רטי לצ'לו, ועוד כעשרים יצירות קטנות יותר לכלי סולו ותזמורת- מתוכן הפנטזיה המתוזמרת אפריקה; ההאוואנז, ההקדמה והרונדו קפריצ'יוזו לכינור ותזמורת; ויצירה לנבל ותזמורת. מבין הקונצ'רטי, הקונצ'רטו השני, הרביעי והחמישי לפסנתר, השלישי לכינור, והקונצ'רטו הראשון לצ'לו נותרו פופולריים.
בשנת 1886 הלחין את הסימפוניה האחרונה שלו, הסימפוניה השלישית (לעוגב), אחת מיצירותיו הידועות ביותר. בביצוע היתירה נעזרו התזמורות בצרפת בעוגבים הגדולים שבנה אריסטיד קוואייה-קול, בונה העוגבים המפורסם ביותר באותה תקופה. היצירה מפגינה את הביטחון והרווחה ששררו בצרפת בסוף המאה ה-19, תקופה הנקראת על פי רוב "בל אפוק". סן-סנס נקרא לעיתים "המלחין הצרפתי, הגרמני ביותר", ככל הנראה בגלל שימושו הרב בקונטרפונקט.
בשנת 1886 השלים סן-סנס את קרנבל החיות, אשר הושמעה לראשונה באותה שנה ב-9 במרץ. למרות הפופולריות הרבה של היצירה כיום, מיד לאחר ביצוע הבכורה אסר סן-סנס על השמעת היצירה המלאה בקונצרטים נוספים. הוא אישר לנגן אך ורק את קטע "הברבור", לצ'לו סולו ולשני פסנתרים. את כל שאר 13 הפרקים לא הרשה לנגן כל עוד הוא חי. "קרנבל החיות" מהווה ברובה פרודיה על מנגינות של מלחינים אחרים, וסן-סנס חשש שהשמעתה תפגע בתדמיתו בתור מלחין מקצועי. למרות ספקותיו בנוגע ליצירה, "קרנבל החיות" זכתה לאהדה מרובה בציבור לאחר מותו.
אחת מהפואמות הסימפוניות של סן-סנס, "הכישור של אומפל", אופוס 31, התפרסמה בגלל היותה נעימת הפתיחה של תוכנית הרדיו "הצל".
יחסי אוסטרליה–סנט וינסנט והגרנדינים
יחסי אוסטרליה–סנט וינסנט והגרנדינים הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין סנט וינסנט והגרנדינים.
סקירה כללית
היחסים בין שתי המדינות מופקדים על הנציבות הגבוהה האוסטרלית בפורט אוף ספיין, בירת טרינידד וטובגו. מן הצד השני, סנט וינסנט והגרנדינים מחזיקה קונסוליה בסידני, אוסטרליה. במפקד האוכלוסין האוסטרלי בשנת 2016 הזדהו 50 אוסטרלים כילידי סנט וינסנט והגרנדינים.
שתי המדינות הן חברות בארגון האומות המאוחדות, ושתיהן חלק מחבר העמים הבריטי. בשתי המדינות שולט אותו המונרך. שוק התיירות והמסחר בין שתי המדינות הוא זניח - פחות ממאתיים מבקרים בשנה ממדינה למדינה. בין שתי המדינות מפגשים אחדים של רמי דרג, ואף ביקור רם דרג אחד של חבר בפרלמנט האוסטרלי בסנט וינסנט והגרנדינים שנערך בשנת 2012.
אמי בואה
אמי בואה (בגרמנית: Ami Boué; 16 במרץ 1794, המבורג, האימפריה הרומית הקדושה – 21 בנובמבר 1881, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית), גאולוג ממוצא הוגנוטי צרפתי, מוכר בזכות סיוריו בבלקן ותיאוריו לגבי ערים שונות באזורי בולגריה ומקדוניה המודרניות.
ביוגרפיה
אמי בואה נולד בהמבורג למשפחה אמידה ממוצא הוגנוטי-צרפתי, אשר עסקה בספנות. הוא רכש השכלה בז'נבה ובפריז, ובהמשך למד גאולוגיה באוניברסיטת אדינבורו. הוא ערך סיורים ומחקרים באזור סקוטלנד והאיים ההברידיים ובמקביל רכש דוקטורט בגאולוגיה. בהמשך עבר להתגורר בפריז וממנה יצא לסיורים גאולוגיים באזור איטליה, קרואטיה, הונגריה, שווייץ ואוסטריה המודרניות.
ב-1830 נמנה עם מייסדי "החברה הגאולוגית של צרפת". ב-1835 עזב את פריז ועבר לווינה. ב-1836 יצא לסיורים נרחבים באזור הבלקן העות'מאני וביקר בערים רבות באזור בולגריה, יוון ומקדוניה המודרניות. במסגרת סיוריו הרבים תיאר את הערים השונות, אופן בנייתן, ואורח חיי הקהילות השונות המתגוררות בהן.
ב-1836 הגיע בואה לעיר מונסטיר, שם התגוררה קהילה יהודית גדולה. הוא תיאר עיר ובה בנייה צפופה מאוד, רחובות צרים ורובע מסחרי גדול ובו למעלה מ-2,000 חנויות ובכלל זה אזורי המסחר של בני הקהילה היהודית. בואה תיאר את הדיסוננס בין רחובות מלאי זוהמה ורמת סניטציה ירודה, לבין גנים רחבי ידיים ומטופחים אשר שכנו בפאתי העיר. היה זה אחד התיאורים הראשונים של מונסטיר על ידי נוסע מערב-אירופי.
קרל פרידריך כריסטיאן פאש
קרל פרידריך כריסטיאן פאש (בגרמנית: Carl Friedrich Christian Fasch; 18 בנובמבר 1736 – 3 באוגוסט 1800) היה מלחין וצ'מבליסט גרמני.
ביוגרפיה
פאש נולד בצרבסט, בנו של המלחין יוהאן פרידריך פאש, תלמיד של יוהאן סבסטיאן באך. מורו הראשון היה אביו. בשנת 1756 החל לשרת בחצרו של פרידריך הגדול מפרוסיה, שם היה משנה לצ'מבליסט החצר קרל פיליפ עמנואל באך. כשקפ"ע באך עזב את החצר בשנת 1787, תפס את מקומו. בשנת 1791 ייסד את ה"אקדמיה לזמרה" בברלין (Sing-Akademie zu Berlin), שהייתה עד מהרה למרכז חשוב בחיי המוזיקה של ברלין. בקונצרטים של האקדמיה קידם פאש את המוזיקה של י. ס. באך ומלחינים ידועי-שם אחרים של תקופת הבארוק, כמו גם מוזיקה בת זמנו. בשנת 1796 בא בטהובן לביקור באקדמיה.
פאש מת בברלין בשנת 1800. את מקומו כראש האקדמיה תפס קרל פרידריך צלטר.
מרקו גרוייץ'
מרקו גרוייץ' (בסרבית: Марко Грујић; נולד ב-13 באפריל 1996) הוא כדורגלן סרבי המשחק בפורטו בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
גרוייץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הכוכב האדום בלגרד, בה שימש אף כרפטן. ב-26 במאי 2013 גרוייץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד וויבודינה נובי סאד. ב-17 במאי 2015 חתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצה. ב-26 בספטמבר 2015 גרוייץ' הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-2 נגד נובי פאזאר.
היכולת הגבוהה של גרוייץ' משכה את תשומת לבן של כמה מהמועדונים באירופה כמו: ליברפול, אינטר מילאן, יובנטוס, צ'לסי ומילאן. בסופו של דבר, ב-6 בינואר 2016 חתם לחמש שנים בליברפול תמורת 5.1 מיליון פאונד, והושאל מיידית לכוכב האדום תמורת 740 אלף פאונד. את העונה גרוייץ' סיים עם 6 שערים ו-7 בישולים ב-29 משחקי ליגה וזכה עמה באליפות.
ב-20 באוגוסט 2016 גרוייץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בליברפול בניצחון 0-2 נגד ברנלי.
ב-19 באוגוסט 2018 גרוייץ' הושאל להרטה ברלין מהבונדסליגה עד לסיום העונה. בהרטה, גרוייץ' שיחק שנתיים.
ב-6 באוקטובר 2020 הושאל גרוייץ'לפורטו לעונה אחת. ב-20 ביולי 2021 חתם גרוייץ' באופן קבוע בפורטו.
קריירה בינלאומית
גרוייץ' שיחק בכל הנבחרות הצעירות של סרביה והיה שותף לזכייה של נבחרת הנוער בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת. במאי גרוייץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1-2 נגד.
גרוייץ' נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר מונדיאל 2022.
ע
ע' היא האות ה-16 באלפבית העברי, שמה עי"ן (עַיִן) (בפי יהודי תימן עאן) הוא בהתאם לצורתה, צורת עין (האיבר), בכתב העברי הקדום.
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, ע' נמנית עם ארבע האותיות הגרוניות אהח"ע. נהגית כ-א' בדחיקה בלוע, הגייה הדומה לאות עין (ع) הערבית. הגייתה הלועית נשתמרה בישראל בעיקר בפי בני עדות המזרח, ובפרט בפי יוצאי תימן. מבחינה פונולוגית היא מייצגת עיצור לועי, חוכך, קולי (IPA: /ʕ/).
בגימטריה ערכה 70, מספר טיפולוגי המשמש בביטויים רבים כמו שבעים לשון, שבעים חכמי הסנהדרין, וגיל שבעים הוא גיל הזקנה והחוכמה.
בשפה העברית המודרנית שכיחות השימוש באות ע' היא כ־2.97% מכלל אותיות האלפבית העברי.
עין הפועל (בראשי תיבות: עה"פ) הוא כינויה של האות השנייה בשורש דקדוקי בן שלוש אותיות, על שם האות ע' שהיא האות השנייה במילה פֹּעַל. מכאן גם המונח גזרת עין-עין, שהוא שם אחר לגזרת הכפולים – פעלים שבהם האות השנייה נכפלת, כגון גזז. כך גם המונח גזרת נחי עי"ו (נחי עין-יוד-ויו) שבו העיצור במקומו של עה"פ אינו נכתב בחלק מהבניינים, וגם כשהוא נכתב, הוא עדיין אינו מושמע אלא הופך לתנועה ארוכה, לדוגמה במילה משורש שי"ר: שר בבניין קל עבר יחיד, ישיר באותו בניין מספר ומין, אך בהטיה לעתיד. עוד דוגמה, המילה משורש קו"מ: קם בבניין קל עבר יחיד, יקום בהטיה לעתיד. בשני המקרים אות השורש האמצעית חסרה לחלוטין בזמן עבר, ואילו בזמן עתיד למרות שהאות קיימת היא לא נשמעת אלא מסמנת תנועה גדולה (חיריק מלא, ושורוק).
בעגה הצבאית שאומצה גם לעברית החדשה, ע' (המבוטאת כשם האות: עין) משמשת במשמעות עוזר או עוזרת, לדוגמה: "כעת, ע הרמטכ"ל ממונה על ההיערכות."
ייצוג האות ע'
בקוד ASCII מיוצגת האות ע' בערך F2, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05E2.
בקוד מורס מיוצגת האות ע' באמצעות הרצף (משמאל לימין): .--- (קו קו קו נקודה). סימן ארוך במיוחד זה משקף את תפוצתה הנמוכה של האות ע' בטקסטים עבריים.
הוא ייצוגה של האות ע' בכתב ברייל. <BR><BR> באלפבית צלילי מיוצגת האות ע' באמצעות המילה "עין".
באיתות בדגלי סמפור ע' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה מערבה (שמאלה) ודגל שני הפונה צפון-מזרחה.
באלפבית פונטי מיוצג ההיגוי הלועי (ה"גרוני") של האות על ידי הסמל, ההיגוי הסדקי (ה"אשכנזי") מיוצג על ידי הסמל.
בשפת היידיש, הנכתבת אף היא באותיות עבריות, משמשת האות ע' אות תנועה המקבילה לאות e באנגלית בשפות הלטיניות. לדוגמה, המילה "קינדר" (Kinder) תיכתב ביידיש "קינדער".
פצצת ZIP
במחשבים, פצצת ZIP (באנגלית: Zip bomb) היא שיטה לתקיפת מערכות מחשוב המכילות מנגנונים לפתיחת קבצים מכווצים. התקיפה מתבססת על קובץ דחוס בעל נפח קטן, אשר בעת פתיחתו נפרש לקובץ בעל נפח גדול במיוחד. מטרת התקיפה היא להעמיס על המערכת אשר פתחה את הקובץ הדחוס בצורה כה רבה, עד להשבתת המערכת, לכן מתקפה זו מסווגת כהתקפת מניעת שירות (DOS).
שיטה זו מיועדת לפגוע במערכות הפותחות וסורקות קבצים דחוסים, לדוגמה מערכות אנטי-וירוס, Application Gateway מסוגים מסוימים וכן מערכות שונות המאפשרות להעלות אליהן את המידע בצורה דחוסה.
שיטות הדחיסה הפופולריות מאפשרות לדחוס קבצים בגדלים עצומים במספר קילו-בתים נמוך לאין שיעור. לדוגמה, קובץ טקסט פשוט שיכיל 10,000 תווים זהים (לדוגמה, האות "A") ישקול כמשקל 10,000 תווים בפועל, אך בדחיסה ברמה גבוהה הקובץ ירשם בתור "10000A", כלומר, ייצוג בודד של התו בתוספת מספר המייצג את כמות הופעותיו בקובץ. צורה זו מאפשרת לדחוס קבצים בגודל לא פרופורציונלי ביחס ליכולת ההכלה של המחשב, השרת או התוכנה המותקפים.
השיטה הייתה בשימוש עוד מימי ה-BBS אך מאז מרבית תוכנות האנטי-וירוס יכולות לזהות אם קובץ ZIP הוא פצצת ZIP ולהימנע מפתיחתו. דוגמה מוכרת לפצצת ZIP הייתה הקובץ, שגודלו המכווץ היה 42 קילו-בתים בלבד, אך כאשר הוא נפרס הוא הכיל כ-4.5 פטה-בתים לאחר פתיחת הכיווץ - כמות גדולה מדי אפילו למערכות מחשבים של העשור השני של המאה ה-21.
קביעת היום בהלכה
קביעת היום בהלכה היא סוגה הלכתית בעידן המודרני, והגלובליזציה, בה תנועת בני אדם רבה ומהירה למקומות, וקווי אורך ורוחב, שונים על פני כדור הארץ, ונדרשת הכרעה הלכתית בשאלות וספיקות חדשים שלא היו מעשיים בעבר.
רקע
מיקומו של קו התאריך הוא בעל משמעויות שונות בהלכה, והיה נתון במחלוקת בין הפוסקים. יש המקבלים את קו התאריך הבינלאומי כקו התאריך לעניינים הלכתיים, ויש הקובעים קווים אחרים. ההבדל בין הגישות נוגע בעיקר ליפן ולאוסטרליה והגיע לשיאו בפולמוס השבת ביפן, כאשר תלמידי ישיבת מיר שהגיעו ליפן בימי מלחמת העולם השנייה קיבלו הוראות סותרות מרבנים שונים בארץ ישראל, לגבי היום בו חל יום הכיפורים.
אף לאחר קביעת קו התאריך לעניין הלכה, ישנן עדין בעיות בקביעת תחולת היום לענייני הלכה רבים, באדם שנע מערבה או מזרחה באופן ניכר, או שנמצא בקווי רוחב בהם לא חלים תקופות הזמן הרגילות לרוב מקומות היישוב בעולם, ולכן לא הייתה לכך התייחסות מספקת בתלמוד ובראשונים.
יוער כי רוב הבעיות המוצגות בערך זה יכלו להישאל גם בעבר, באדם שרכב או אפילו הלך מערבה או מזרחה, אלא שבמהירות התנועה הנהוגה באופן טבעי לא נבחן ההפרש בשינוי הזמנים, ולא התעוררה השאלה אלא באופן תאורטי אך כיום שאלות אלה הפכו למשמעותיות ולמעשיות למדי.
אסף גברון
קורות חיים
גברון נולד בשנת 1968 בערד וגדל במוצא עילית. הוריו עלו מאנגליה: אביו, דניאל גברון, היה עיתונאי ב"קול ישראל" באנגלית וב"ג'רוזלם פוסט", ואמו הייתה מורה לילדים עיוורים.
בשנים 1991–1994 למד לתואר ראשון בתקשורת באוניברסיטת לונדון, וב-1997 למד ניו מדיה בוונקובר שבקנדה. בשנות התשעים עסק בכתיבה עיתונאית בישראל, בעיקר בנושאי תרבות ובידור. בשנים 2000–2004 עבד כמנהל קריאייטיב בחברת הייטק שעסקה בתחום הסלולרי. משנת 2016 עובד בתחום האינטליגנציה המלאכותית ב-Project Debater של IBM. לימד כתיבה יוצרת בישראל (אוניברסיטת בר-אילן, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, מכללת ספיר בשדרות ואוניברסיטת בן-גוריון) ובארצות הברית (אוניברסיטת נברסקה באומהה, אוניברסיטת המדינה של סן דייגו).
גברון מתגורר בצפון הישן של תל אביב, גרוש, ואב לשתיים.
יצירתו הספרותית
גברון כתב, ערך ותרגם יצירות רבות. ספריו מגוונים, ועוסקים בישראליות כיום ובעתיד. ב-1997 פרסם את רומן הביכורים שלו, "אייס", שפרק ממנו ("מול המים, 2031") זכה בתחרות סיפורי מדע בדיוני של "ידיעות אחרונות". ב-1999 ערך קובץ סיפורים קצרים של סופרים ישראלים צעירים שונים, בשם "אוטוטו". ב-2000 ראה אור "מין בבית העלמין" – קובץ סיפורים, שאחד מהם ("האדישה והרגוע") עובד לתיאטרון והועלה בהצגה "זוגיות" ב"הבימה" (2001). ארבעת ספריו הבאים – הרומנים "מובינג" (2003), "תנין פיגוע" (2006), "הידרומניה" (2009) ו"הגבעה" (2013) – תורגמו לעשר שפות. ב-2009 יצא "אוכל בעמידה", קובץ טורים על מזללות אוכל מהיר בירושלים שפורסמו במקור בשבועון "כל העיר" בשנות ה-90.
פרסים והוקרה
ב-2010 זכה גברון במלגה מטעם שירות החילופין האקדמי הגרמני (DAAD) לחיות ולכתוב בברלין למשך שנה. באותה שנה (תשע"א) נמנה עם זוכי פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים; בנימוקי השופטים נכתב כי ספריו מציעים "תערובת ייחודית של נגיעה באקטואליה מקומית קשה ואלימה עם הפלגות ברוח המדע הבדיוני ויש בהם מיפוי של 'הדור האבוד', צעירים ישראלים בפתח המאה העשרים ואחת".
הרומן "תנין פיגוע" זכה ב-2012 בצרפת בפרס הספר המתורגם של המגזין Courrier International וכן ב"ספר העיר" של קלן שבגרמניה.
ספרו "הגבעה" זכה ב-2013 בפרס ברנשטיין (בקטגוריית ספר עברי מקורי מחיי הארץ), וכמו כן היה מועמד ברשימה הארוכה לפרס ספיר וברשימה הארוכה לפרס דבלין הבינלאומי לספרות (2016).