cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של הקריביים
מהפכות הסוכר והעבדות
לפני תום סחר העבדים, קלט האזור הקריבי כ-47% מכלל 10 מיליון העבדים האפריקאים שהובאו לאמריקות. מתוך מספר זה, כ-17% הגיעו אל האיים הקריביים הבריטיים. על אף שקבוצות האוכלוסייה הלבנות שימרו את מעמדן החברתי הנַעֲלֶה, הן הפכו למיעוט מספרי בכל האיים. בשנות המאה ה-19 המוקדמות, פחות מ-5% מכלל האוכלוסייה של ג'מייקה, גרנדה, נוויס, סנט־וינסנט, וטובגו היו לבנים, ופחות מ-10% מהאוכלוסייה של אנגווילה, מונטסראט, סנט־קיטס, סנט־לוסיה, ואיי הבתולה. רק באיי הבהאמה, ברבדוס וטרינידד, היו הלבנים יותר מ-10% מכלל האוכלוסייה. בניגוד והמחשה חדה להיקף העבדות, הייתה טרינידד המושבה היחידה בקריביים הבריטים, שבה היו משועבדים, פחות מ-80% מאוכלוסייתה. הסוכר והעבדות, הם שנתנו לאזור הקריביים, אוכלוסייה שהיא אפריקאית בעיקרה.
ספינת העבדים (ספר ילדים)
ספינת העבדים (במקור באנגלית: Ran Away to Sea) הוא רומן משנת 1858 מאת תומאס מיין ריד (שבתרגום העברי שויך בטעות לז'ול ורן). הרומן מספר על אודות ילד צעיר שמתנדב, בלי ידיעתו, לעבוד על ספינת עבדים, והתלאות שהוא עובר, בעת מסע הספינה לאפריקה, משם קונים את העבדים המועברים למכירה ביבשת אמריקה.
היסטוריה של הקריביים
מהפכות הסוכר והעבדות
למהפכה דמוגרפית זו, היו השלכות חברתיות חשובות. במקום להיות קבוצה אתנית הומוגנית באופן יחסי, המחולקת לקטגוריות על פי קריטריונים כלכליים, היו בחברה הקריבית, חלוקות חופפות מורכבות לפי מעמד וקאסטה. שלוש החלוקות הבסיסיות היו: אנשים "לבנים חופשיים", אנשים "לא לבנים חופשיים", ועבדים.
ספינת העבדים (ספר ילדים)
העלילה
הנער בילי מצטרף לספינה ששמה "ראפינה", בלי ידיעתו הוא חותם על חוזה להיות נער סיפון ומשרת של הקברניט והקצינים הראשיים, שמתגלים לאחר מכן כאנשים אכזריים מאוד. לאחר שהנער מותקף באלימות על ידי מלח צרפתי אכזר (לה-גרו) יוצא להגנתו אחד ממלחי הספינה, הולנדי בשם בן בראס, ונהיה ידידו הטוב. לאחר הטענת הסחורה (העבדים השחורים) יוצאת הספינה לעבר אמריקה, ומתחילה מצוקה של מחסור במים מתוקים לשתייה (בשל רשלנות הקברניט והקצינים השיכורים, בפיקוח על מילוי החביות במים מתוקים במקום מי הים שהיו בהם).
היסטוריה של הקריביים
מהפכות הסוכר והעבדות
הלבנים חולקו לפי קווי מעמד המבוססים על עושר. במושבות הבריטיות, הם נקראו "לבנים נַעֲלִים" (principal whites) ו"לבנים עניים". במציאות למעשה, נוצרו שלוש דרגות. בראש, ביוצרן אליטה, היו משפחות בעלות עבדים ומטעים מצליחים. הבאים בדרגה, היו הסוחרים, אנשי המנהל ואנשי מקצוע כגון רופאים ואנשי כמורה, אשר היו במעמדם החברתי, רק כפסע מבעלי המטעים הגדולים.
ספינת העבדים (ספר ילדים)
העלילה
פתאום פורצת אש בספינה, הקברניט והקצינים הראשיים נמלטים בספינה קטנה. בילי ובן בראס בונים לעצמם רפסודה קטנה, בנפרד משאר המלחים, שבנו לעצמם רפסודה גדולה. הספינה ראפינה מתפוצצת (בשל חביות אבק שרפה, שהיו בתחתית הספינה) וטובעת. כל העבדים השחורים טובעים ונטרפים על ידי כרישים.
היסטוריה של הקריביים
מהפכות הסוכר והעבדות
בתחתית דרגות הלבנים, באו אלה שנקראו "לבנים עניים". קבוצה זו כללה חקלאים קטנים עצמאיים, משרתים, עובדים קשי יום, וכל אנשי השרות, משוטרים ועד נפחים, כמו גם מגוון "ספיחים" ללא תפקיד מוגדר, שנוכחותם נדרשה על פי "חוקי הכשל" (Deficiency Laws). היו אלה חוקים שנועדו לשמור על מספר מינימלי של לבנים בכל מטע, כדי לעמוד על המשמר מפני מרידות עבדים. חוק מסוים כזה בג'מייקה, משנת 1703, קבע כי חייב להיות אדם לבן אחד על כל 10 עבדים, עד ל-20 העבדים הראשונים, ואחד עבור כל 20 עבדים שלאחר מכן. החוק שונה בשנת 1720, בהעלותו את היחס (פחות לבנים) ובהורידו את הקנסות על אי הציות לחוק. אולם נראה היה שבעלי המטעים היו יותר מוכנים לשלם קנסות על אי ציות מאשר לגייס ולהחזיק משרתים "לבנים", כך שהחוק התנוון לכדי אמצעי הכנסה פשוט נוסף, עבור המדינה. מצב זה היה נכון בכל רחבי האיים הבריטיים במאה ה-18.
ללא קשר לדרג או מעמד, צבע העור נתן לכל אדם ממוצא אירופאי, מעמד מיוחס בתוך חברת המטעים. חשיבות הגזע וצבע העור היוו שוני משמעותי מן הנורמות של החברה האירופאית הטיפוסית והדגישו את הבידול והשוני בין החברה "בבית" וזו שמעבר לים בניכר.
ספינת העבדים (ספר ילדים)
העלילה
הרפסודה הגדולה עם המלחים האכזריים מצליחים לגלות את החבורה של בילי, בן בראס, סנואו והילדה, ומנסים לחטוף מהם את הצידה שהכינו להם בלב ים. מלח ישר בשם אנגלמן מצליח לערוק אליהם ועמו מלח איטלקי מפוקפק, יחד עם המלחים המנוסים הם מצליחים לברוח מהרפסודה הגדולה.
היסטוריה של הקריביים
מהפכות הסוכר והעבדות
לכל אחת מחברות העבדים במושבות, הייתה קבוצת ביניים שכונתה "אנשים צבעוניים חופשיים" (free persons of color), מעמד שנוי במחלוקת המורכב מאפריקאים ומעורבי גזע. קבוצה זו, מקורה בנישואי תערובת וזיווגים של אדונים אירופאים ועבדיהם האפריקאים. עד למאה ה-19, היה ניתן לחלק את הקבוצה לשחורים שהרוויחו את החופש שלהם או היו צאצאיהם של עבדים; ומעורבים או מולאטים, שהיו צאצאיהם של התחברויות בין אירופאים ושאינם אירופאים. עד לעת ביטול העבדות במושבות הקריביות בשנת 1833, יִיצגה האוכלוסייה ההטרוגנית החופשית הלא לבנה, כ-10% מכלל האוכלוסייה של ג'מייקה, 12% מהאוכלוסייה של ברבדוס, וכ-20% מכלל האוכלוסייה של טרינידד. מספר לא קטן מה"לא לבנים החופשיים" האלה, היה חופשי כבר במשך דורות, וחלקו אף במשך מאות שנים, ויצר נישה בחברות המקומיות כסוחרים מצליחים, בעלי מטעים, אנשי מקצוע, ואף בעלי עבדים.
ספינת העבדים (ספר ילדים)
העלילה
בסופו של דבר הם נאספים מלב ים על ידי ספינה אנגלית שנוסעת לאמריקה, המלח המפוקפק נעצר לאחר שנחשף עברו הפלילי. בילי מתחתן עם הנערה. הדוד העשיר מכניס את בילי לעסקיו, והוא נהיה לאיש עשיר, בעלים של ספינות מסחר רבות. בן בראס וסנואו משמשים כקברניטים בספינותיו של בילי.
היסטוריה של הקריביים
מהפכות הסוכר והעבדות
בכל האיים הקריביים הבריטים, באוכלוסיית ה"לא לבנים החופשיים", באו לידי ביטוי מספר מאפיינים משותפים. הם היו בעיקר נשים, עירוניות בעיקר, ונבדלות באופן ברור מן העבדים, הן על ידי החוק והן על ידי הנוֹהַג הלא רשמי. אף על פי שמספר הנשים הבוגרות, עלה על מספר הגברים, נטתה אוכלוסיית ה"לא לבנים החופשיים" להיות הַיותר מאוזנת מבחינה מינית כוללת, והייתה הקבוצה היחידה שגדלה והתרבתה בעקביות, במושבות הבריטיות בתקופת סחר העבדים. יתר על כן, ה"לא לבנים החופשיים" היו עירוניים באופן מובהק, למעט טרינידד שבה חיו "לא לבנים חופשיים" בקהילות כפריות באותה מידה שחיו בערים.
אוכלוסיית ה"לא לבנים החופשיים" ניצבה בפני תחרות מצד שני קצוות הספקטרום הכלכלי. בקצה התחתון של הסולם הכלכלי, נאלצו להתחרות עם פועלים עבדים, שעבדו לעיתים קרובות קשה מאוד ותוך ייסורים, כדי להשיג מספיק כסף לרכישת החופש שלהם ובכך להצטרף לקבוצת החופשיים. בקצה העליון, הם התחרו עם הפועלים המיומנים, אנשי המסחר, ומגזר השירותים המיומן למחצה של המעמדות הנמוכים ה"לבנים". ה"לבנים" השתמשו לעיתים קרובות בכוחם הפוליטי, או במקרים מסוימים, ביכולת הגישה שלהם אל כוח פוליטי בבריטניה, כדי להגביל את ה"לא לבנים החופשיים" ככל האפשר. חוקי הפליית התנהגות, לבוש ומגורים, מניעה מעיסוק במקצועות מסוימים, הגבלת ירושה חומרית, ואפילו מניעת העברת שם המשפחה לצאצאיהם, היו נפוצים בכל רחבי האיים הקריביים. אולם בעת ביטול העבדות, החלו ה"לא לבנים החופשיים" קוראים תיגר באגרסיביות, על ההגמוניה הפוליטית של ה"לבנים", והצלחותיהם היו חשובות מאוד בחברה הקריבית הבריטית, שהתפתחה כתוצאה מכך.
החברוֹת הקריביות שלאחר ביטול העבדות
נקודת המפנה הגדולה השנייה בתולדות הקריביים, נבעה מביטול העבדות במאה ה-19. בקריביים הבריטיים, היא התרחשה בין 1833 (כאשר הועבר החוק לביטול העבדות בקריביים) ל-1838, כאשר "מערכת־החניכוּת" התמוטטה בטרם עת. מערכת־החניכוּת (Apprenticeship System) נועדה להקל על המעבר מעבדות לחירות על ידי אילוץ העבדים־לשעבר להישאר במטעים שבהם עבדו, למשך שש שנים נוספות. המטרה העיקרית שלה הייתה מניעת נטישה מיידית בקנה מידה גדול, של אחוזות ומטעים על ידי העובדים, אם כי במקביל, היו אלה האדונים ולא עבדיהם, אשר להם הוענקו פיצויים על אובדן "רכושם" (ב"רכושם", הכוונה היא לעבדיהם). המערכת הוכחה כמסורבלת מכדי לנהלה והופסקה בטרם עת בשנת 1838. ברבדוס ואנטיגואה, ביטלו את העבדות בשנת 1834 ללא הפעלת מערכת־חניכוּת.
ביטול העבדות היה קשה למושבות, אשר נאלצו להסתגל לקבוצות־רוב של אזרחים חדשים בתוכן. כאלה שלא ניתן היה עוד למנוע מהם זכויות אזרח, שזה עתה הורחבו בעל כורחו ולמורת רוחו של המיעוט ה"לבן" המיוחס. הרחבת זכויות אזרח אלו, לא התרחשה בקלות, וזאת היות שהמערכות הפוליטיות והשלטוניות היו קיימות כבר במשך מאות שנים, כמכשירה הבלעדי של אליטת בעלי הקרקעות הקטנה והלבנה, שחבריה היו מאוימים כעת, על ידי ההסרה של מעמדם המועדף. מעל לכל, נוצרו קשיים כלכליים. מחירי הסוכר נפלו, ויצרני הודו־המערבית החלו עומדים בפני תחרות קשה, לא רק מצד יצרנים אחרים באימפריה הבריטית (כמו הודו, דרום אפריקה ואוסטרליה, וכן יצרני סוכר שאינם מתוך האימפריה, כמו קובה וברזיל) אלא גם מצד יצרני סוכר הסלק באירופה ובארצות הברית. ירידת המחירים התרחשה בד בבד עם עליית עלויות העבודה, מצב שסוּבך אף יותר, בשל הצורך המיידי להתייחס לעבדים־לשעבר כפועלים בשכר המסוגלים ורוצים להתמקח על שכרם.
כדי להקל על קשיי העבודה, עוּדדוּ המועצות המקומיות לייבא פועלים חופשיים מהודו, סין ואפריקה, תחת חוזי התקשרות. מלבד המצב, שבו היה לפועלים אסייתים אלה, טווח זמן מוגדר מבחינה חוקית כנותני שרות (על פי החוזה איתם) והובטח להם שכר, הם קיבלו את אותו היחס שקיבלו העבדים האפריקאים שאותם החליפו חלקית בשדות ובבתי החרושת. בין השנים 1838 ל-1917, כמעט חצי מיליון הודים (מהודו הבריטית) באו לעבוד במטעי הסוכר של איי הודו המערביים הבריטיים. טרינידד ייבאה 145,000; ג'מייקה 21,500; גרנדה 2,570; סנט וינסנט 1,820; וסנט לוסיה 1,550. בין השנים 1853 ל-1879, ייבאה גויאנה הבריטית יותר מ-14,000 עובדים סינים, שמקצתם הלכו למושבות האחרות. בין השנים 1841 ל-1867, כ-32,000 עובדים אפריקאים בחוזה התקשרות, הגיעו לאיי הודו המערביים הבריטיים, ורובם הלכו לג'מייקה ולגויאנה הבריטית. עם פוליטיקאים חשובים, כראש הממשלה הבריטי ויליאם גלאדסטון, כבעלי אחוזות ומטעי סוכר, תפסה גויאנה הבריטית (שנוהלה ישירות על ידי הכתר הבריטי) מקום בעל חשיבות גדולה מאוד בקריביים.
הבאת העובדים בחוזי ההתקשרות, לא פתרה את הבעיות של המטעים ושל הממשלות המקומיות בקריביים במהלך המאה ה-19, אך איפשרה למטעי הסוכר לעמוד בקשיי המעבר מעבודת הכפייה לעובדים בשכר. המהגרים החדשים הפכו את התרבות, הכלכלה, ואת החברוֹת לפלורַלִיסטיות. ההודים הציגו לאזור את האורז והגבירו את הייצור המקומי של הקקאו וכן את גידול יבולי האדמה (פקעות, פירות וירקות). על אף שמספר מסוים של הודים המירו בסופו של דבר את דתם לנצרות והתחתנו עם קבוצות אתניות אחרות, רובם נשארו נאמנים לאמונות ההינדואיזם והאסלאם המקוריות שלהם, בהוסיפם מקדשים ומסגדים לאדריכלות הדתית בטריטוריות. הסינים עברו לעסוק במסחר המקומי, וכן, עד תחילת המאה ה-20, בהפעלת חנויות מכולת סיניות ומסעדות סיניות, שהפכו דבר נפוץ ושגרתי בכל המושבות.
אמנסיפצית העבדים, הייתה הזרז לעלייתה והתחזקותה של האיכרות האנרגטית והדינמית בכל רחבי האזור הקריבי. חלק גדול מהעבדים־לשעבר, התיישבו בכפרים חופשיים, ביוצרם לעיתים קרובות קואופרטיבים לקניית אחוזות סוכר פושטות רגל או נטושות. היכן שחָסַר להם ההון לקניה, פלשו ותפסו אדמות ריקות והמשיכו בגידולם של רבים מיבולי המזון שבעלי המטעים ה"לבנים" והממשלה הקולוניאלית, יִיצאו במהלך ימי העבדות.
הכפרים, על אף היותם עצמאיים לרוב, היו מאגר כוח אדם פוטנציאלי שניתן היה למושכו לעבוד במטעים (תחת חוזה ובשכר). בג'מייקה, מספר בעלי הנכסים השחורים החופשיים, גדל מ-2,014 בשנת 1838 ליותר מ-7,800 בשנת 1840, וליותר מ-50,000 בשנת 1859. בברבדוס, שם הייתה הקרקע מועטה יותר ומחיריה גבוהים יותר, בעלי נכסים של פחות מ-20 דונם כל אחד, גדלו במספרם מ-1,110 בשנת 1844 ל-3,537 בשנת 1859. בסנט וינסנט, 8,209 בני אדם בנו את בתיהם בעצמם, קנו והחלו מעבּדים יותר מ-50,000 דונם בין השנים 1838 ל-1857. באנטיגואה, הוקמו בין 1833 ל-1858, 67 כפרים חופשיים שבהם 5,187 בתים ו-15,644 תושבים. הכפרים החופשיים יִיצרו יבולים חדשים כגון אגוזי קוקוס, אורז, בננות, שורש־החץ, דבש ושעוות דבורים, כמו גם גידולי מטעים מוכרים של קנה־סוכר, קפה, טבק, קקאו, לימון ליים, וגידולי אדמה.
איי וינדווארד וברבדוס
איי וינדווארד (Windward Islands) כוללים (לפי מוסכמות בריטיות ואמריקאיות) את דומיניקה, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, וגרנדה. המונח וינדווארד מתוארך למאה ה-18, לזמנים שבהם ספינות בריטיות, שהפליגו לג'מייקה, עקבו אחרי מעבר רוחות הסחר ועצרו באיים שלאורך הדרך.
לאומות שבאיים אלה, היו מערכות פוליטיות וכלכליות דומות מאוד בשנות השמונים המאוחרות (של המאה ה-20). למרות הַקְבָּלוֹת אלו, היו איי וינדווארד הרבה יותר הטרוגניים מאשר איים אחרים בהתקבצויות חבר העמים הקריבי הבריטי. ההבדלים והשוֹנוּת הרַבָּה, הם שמנעו את הקמתה של ממשלה משותפת במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, בדומה לקווים מנחים שהוּתווּ באיי ליווארד.
המורשת הצרפתית יִיחדה את איי וינדווארד משכניהם שבחבר העמים הקריבי הבריטי. הצרפתים הקימו התיישבויות קבע על ארבעת האיים בשנות המאה ה-17 ושלטו בהם עד לתפיסתם על ידי הבריטים בשנות השישים של המאה ה-18. גם לאחר השתלטות הבריטים, המשיכה צרפת להתחרות עם בריטניה על הסמכות והשליטה באיי וינדווארד, בהצליחה להשיב את שליטתה בסנט לוסיה (למשל) בכמה הזדמנויות. צרפת לא וויתרה על תביעתה על סנט לוסיה, עד לשנת 1815.
החל מראשית שנות השלושים של המאה ה-19 (1830 והלאה), היו איי וינדווארד וטובגו, לכאורה, תחת סמכותו של מושל ברבדוס. אך עם זאת בפועל, ממלאי מקומו של המושל בכל אי ואי, קיימו אוטונומיה ניכרת. בשנת 1875, ניסה מושל ברבדוס ליישם הצעה בריטית הקוראת לייסוּד קונפדרציה של איי וינדווארד. מחשש לאובדן עצמאותם הפוליטית והפיננסית, הביסו בעלי המטעים הברבדיים בהצלחה, את הניסיון ליישום הצעה זו. בשנת 1885, פרשה ברבדוס ממשלת איי וינדווארד, בהשאירה את סנט לוסיה, סנט וינסנט וגרנדה עם מושל סמלי (דומיניקה פרשה כבר קודם לכן). בשנת 1940, התאחדה דומיניקה חזרה עם איי וינדווארד, לאחר היותה חברה מסויגת ב"פדרציית איי ליווארד" במשך 70 השנים שלפני כן. המבנה הפוליטי החלש של איי וינדווארד, שרד עד לשנת 1956; החברות בו, נקלטו בשנה שלאחר מכן ב"פדרציית איי הודו המערבית" הכושלת.
האומות העצמאיות החדשות של איי וינדווארד, חַלקוּ דפוסים פוליטיים וכלכליים משותפים. כולן היו מונרכיות חוקתיות בעלות מערכת פרלמנטרית ממשלתית הבנויה על פי "מודל ווסטמיניסטר" (מערכת פרלמנטרית דמוקרטית בריטית). לכל אחת ממדינות האיים, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט לוסיה, וגרנדה, הייתה רשות מחוקקת בעלת שני בתים שהייתה מורכבת מבית נבחרים וסנאט בלתי־נבחר. ראש הממשלה היה מנהיג המפלגה שהחזיקה ברוב מושבי בית הנבחרים. דפוס זה היה דומה בדומיניקה, פרט לכך שחברי בית הנבחרים והסנאט, השתייכו למוסד חד־ביתי ללא הפרדה. החקלאות הייתה המרכיב המוביל בתוצר המקומי הגולמי עבור כל אחד מהאיים. במקרה של גרנדה לעומת זאת, החליפה התיירות את החקלאות כגורם ההכנסה העיקרי של מטבע החוץ באמצע שנות ה-80 (של המאה ה-20). בכל איי וינדווארד, היו רמות גבוהות של אבטלה והגירה.
בשנות ה-80 המאוחרות (של המאה ה-20), לאחר עשור סוער, נשאר הביטחון הלאומי שיקול חשוב בעבור מנהיגי איי וינדווארד. הפלת ממשלת גרנדה בשנת 1979 והחלפתה על ידי "הממשלה המהפכנית העממית" (PRG), התפיסה הזמנית של האי יוניון בגרנדינים באותה השנה, ניסיון ההפיכה בדומיניקה בשנת 1981, וההתנקשות במנהיג "הממשלה המהפכנית העממית" בשנת 1983, היממו את אוכלוסיית איי וינדווארד. אירועים אלו הובילו ליצירת יחידות דמוי־צבאיות לשירותים מיוחדים, בתוך כל אחד מהארגונים המשטרתיים הלאומיים. במקביל עם זאת, המשיכו המנהיגים המקומיים, בדרך כלל, להתנגד להקמת צבא אזורי, מחשש שמוסד שכזה (כלומר הצבא), עלול לסכן את הדמוקרטיה.
למרות קשרי המאה ה-19 אל איי וינדווארד, הייתה ברבדוס נבדלת ושונה במספר דרכים משכנותיה. ברבדוס נחשבה לאומה הבריטית ביותר בקֶרֶב חבר העמים הקריבי הבריטי, והיוותה את התממשות השליטה הבלתי מעורערת שיושמה על ידי הבריטים משנת 1625 ועד למתן העצמאות בשנת 1966. הבסיס הכלכלי היה שונה מרוב מדינות איי וינדווארד; התיירות החליפה את החקלאות כגורם ההכנסה העיקרי של מטבע החוץ בשנות ה-70 (של המאה ה-20). ברבדוס נבדלה משכנותיה, גם על ידי אחזקת צבא סדיר. המבנה הפוליטי של ברבדוס, לעומת זאת, היה זהה לזה שבסנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, וגרנדה.
איי ליווארד
מבחינה היסטורית, תולדותיהם של איי ליווארד ואיי וינדווארד, פנו לדרכים נפרדות במקצת, על אף הקשר הקולוניאלי המשותף להם. איי ליווארד יושבו מוקדם יותר ולכן לא היו (עם חריגותו האפשרית של סנט־קיטס מהכלל) תחת מחלוקת קשה כפי שהיו איי וינדווארד. כתוצאה מכך, תקופת השלטון הבריטי הרציף באיי ליווארד, הייתה ארוכה יותר. מורשת אחת של מצב זה מתבטאת בהיעדר שפות קריאליות מושפעות־צרפתית בקרב תושבי איי ליווארד.
כְּישוּת פוליטית, עברו איי ליווארד שתי תקופות פדרליות ממושכות במהלך התקופה הקולוניאלית. הראשונה שבהן, "ממשלת איי ליווארד הקריביים", הוקמה בשנת 1671 ואיחדה את האיים תחת פיקוחו של מושל בריטי. במשך תקופה קצרה בין השנים 1806 ל-1832, חולקה התקבצות זו לשתי ממשלות נפרדות. בשנת 1871 הפכו הטריטוריות דומיניקה, איי הבתולה הבריטיים, מונטסראט, סנט־קיטס, נוויס, אנגווילה ואנטיגואה (יחד עם ברבודה ורדונדה) ל"פדרציית איי ליווארד". פרט לדומיניקה, שפרשה בשנת 1940, נותרו איים אלה מאוחדים עד לפירוק הפדרציה על ידי הבריטים בשנת 1956. לאחר תקופה קצרה שבה נוהלו האיים כמושבות נפרדות, נקלטו חברותיה לשעבר של "פדרציית איי ליווארד", לתוך "פדרציית איי הודו המערבית" בשנת 1958. האיים קיבלו מעמד של מדינות־עמיתות בשנת 1967, חמש שנים לאחר פירוקה של "פדרציית איי הודו המערבית". עד לסוף שנת 1983, קיבלו כל שטחי החסות והתלות (למעט אנגווילה, מונטסראט ואיי הבתולה הבריטיים) עצמאות מלאה.
תופעה אחת שכורכת יחדיו את שתי התקבצויות האיים (איי ליווארד ואיי וינדווארד) במובן הפוליטי ואולי אף הפסיכולוגי והסוציולוגי היא "תסביך האי הקטן", מצב בו סובלים תושבי האיים הקטנים מתחושת נחיתות כללית אל מול וביחס לתושבי האיים הגדולים (כגון ג'מייקה, ו"טרינידד וטובגו"). לפי חוקרים של אזור הקריביים, מצב זה הוא הסיבה לכישלונה של "פדרציית איי הודו המערבית" וניסיונות אחרים, אף פחות מוצלחים, לאיחוד. חוקרים אחרים נעצו את הסיבה לכישלון האיחוד בהגירה מהאיים הקטנים יותר לאיים הגדולים, על אף כי דפוסי הגירה אלה, מתאימים יותר לְבְּחִינָה מהיבט כלכלי מאשר סוציולוגי או פסיכולוגי.
איי ליווארד חלקו בדרך כלל, דפוס פיתוח כלכלי דומה. מערכת המטעים, שאופיינה על ידי ייצור של מוצר ייצוא עיקרי אחד או שניים ואשר הוחזקה לעיתים קרובות על ידי בעלים שלא התגוררו במקום, הייתה מורשת נוספת של השליטה הבריטית המתמשכת באיים. המערכת הפיקה בעיקר סוכר עבור בריטניה. תוצרי הלוואי שלה היו סכסוכי עבודה, תלישות והעדר מולדת, הגירה ועוני, שהיו מנת חלקם של העובדים. כך ניהיה שאיגודי העובדים הפכו לכלים הראשונים לצורך ההתבטאות הפוליטית של ההמונים באיים. המפלגות הפוליטיות שצמחו מתוך ההתאחדויות, הפכו שליטות בממשלות איי ליווארד, במיוחד לאחר מתן זכות הצבעה מקיפה לכל הבגירים, בשנת 1951. אף על פי שעצמתן של מפלגות הפועלים פחתה בסופו של דבר על ידי פלגנות ועלייתן של קבוצות אופוזיציה מהמעמד הבינוני (במיוחד בסנט־קיטס ובנוויס), שרדה השפעתן הפוליטית.
היבט פוליטי אחד בולט של איי ליווארד הוא שכיחות גבוהה של מדינות מרובות איים - "אנטיגואה וברבודה", "סנט־קיטס ונוויס", אנגווילה, ואיי הבתולה הבריטיים. התאגדויות מעין אלו, יותר מעוּדדו על ידי הבריטים אשר חשבו להגביר את יכולת הקיום הכלכלית והפוליטית של מדינות קטנות אלו על ידי הרחבת בסיסיהן היצרני והאלקטורלי. הבריטים לא לקחו בחשבון במידה מספקת את "תסביך האי הקטן", ועם זאת, את הטינה והכעס שנוצרו בקרב תושבי האיים הקטנים. כך קרה שהתאגדויות של שותפים לא שווים בדרגה ובגודל, קידמו תסיסה ואי שקט יותר מאשר אחדות, במיוחד במקרה של אנגווילה. בסופו של דבר, גישה חיובית יותר לשאלה של פדרציה מרובת איים, המבוססת על רעיון של אוטונומיה מוגברת ומובטחת לאיים הקטנים, יושמה ב"אנטיגואה וברבודה", ו"סנט־קיטס ונוויס".
האיים הצפוניים
האיים הצפוניים (כלומר שלוש הקבוצות: איי בהאמה, איי טרקס וקייקוס ואיי קיימן) ממוקמים בצפון האגן הקריבי. שתי הקבוצות איי בהאמה ואיי טרקס וקייקוס, משתייכות לארכיפלג איי הבהאמה המשתרע דרום־מזרחית לפלורידה. איי קיימן ממוקמים דרומית לקובה וצפון־מערבית לג'מייקה.
לשלוש הקבוצות האלו, היסטוריה התפתחותית דומה. גילוי היבשה הראשון של אדם אירופאי בעולם החדש, התממש בנחיתה על אחד מאיי הבהאמה ב-12 באוקטובר 1492, על ידי כריסטופר קולומבוס. לא ידוע בדיוק על איזה מהם. את איי קיימן, גילה כריסטופר קולומבוס במסעו השלישי, בשנת 1503. על אף שקיימות טענות שפונסה דה ליאון הוא אשר גילה את איי טרקס וקייקוס בשנת 1512, עדיין ישנם היסטוריונים הטוענים מנגד כי הראשון לנחות על איים אלו היה כריסטופר קולומבוס במסעו הראשון בשנת 1492.
האיים הצפוניים חַלקוּ קשרים מדיניים משותפים בזמנים שונים במהלך המאות ה-19 וה-20. טרקס וקייקוס היו חלק מאיי הבהאמה במחציתה הראשונה של המאה ה-19. עד למחציתה השנייה של המאה ה-19, היו טרקס וקייקוס וכן איי קיימן, שטחי תלות וחסות של ג'מייקה ונשארו כך עד לעצמאותה של זו בשנת 1962, אז הפכו שתי קבוצות האיים למושבות בריטיות נפרדות. איי בהאמה, אשר הפכו למושבה בריטית באמצע המאה ה-17, השיגו עצמאות כאומה ריבונית בשנת 1973. בשנות ה-80 המאוחרות (של המאה ה-20), החליטו שלוש הקבוצות להמשיך ולהחזיק במעמדן כחברות בחבר העמים הבריטי.
לבסוף, בשנות ה-80, הושפעו שלוש קבוצות האיים על ידי הסחר בסמים. הן איי הבהאמה והן איי טרקס וקייקוס, הפכו לנקודות מעבר לסוחרי סמים מדרום אמריקה; בנוסף, חוו שתי החֲבָרוֹת הללו, משברים חברתיים ופוליטיים קשים שנבעו משחיתות קשורת סמים.
חינוך
טרם חלוף מחצית המאה ה-19, היה החינוך ברחבי הקריביים הבריטיים, מורכב משלושה סוגים: חינוך בחו"ל המבוסס על יוזמה פרטית; חינוך באיים עצמם, בבתי ספר בלעדיים ל"לבנים" מקומיים חסרי אמצעים לצורך הלימוד בחו"ל; וחינוך עבור אלה, שהיו בעלי יכולת ללימוד עיוני, מקרב קבוצת הביניים של ה"לא לבנים".
בעלי המטעים העשירים, שלחו בדרך כלל את ילדיהם לחו"ל, בעיקר לבריטניה, אך מספר גדול להפתיע, נסע ללמוד בצפון אמריקה הבריטית, במוסדות חינוך כמו מכללת הרווארד (שהפכה מאוחר יותר לחלק מ"אוניברסיטת הרווארד"), מכללת קינגס־קולג' (שהפכה אחר כך ל"אוניברסיטת קולומביה"), ומכללת־פילדלפיה (שהפכה מאוחר יותר לחלק מ"מאוניברסיטת פנסילבניה").
ה"לבנים" העניים למדו בבתי ספר מקומיים שהוקמו על ידי קרנות צדקה במאה ה-18.
העבדים וצאצאיהם קיבלו, לא הרבה יותר משיעורי דת, לעיתים על פי מדיניות רוֹוַחַת לא רשמית ולעיתים על פי חקיקה מפלה. לדוגמה, בשנת 1797, חוּקק חוק בברבדוס, לפיו אסור היה ללמד עבדים קריאה וכתיבה. רק בשנות המאה ה-19 המוקדמות, החלו להפתח בתי ספר רבים ל"שחורים" ולתלמידים "לא לבנים" חופשיים, בכל רחבי האיים הקריביים. באותה התקופה, נפתחו גם שלוש מכללות להכשרת מורים באנטיגואה, ג'מייקה וברבדוס.
אחרי שנת 1870, התרחשה מיני־מהפכה בחינוך הציבורי ברחבי האיים הקריביים. היא התרחשה בו זמנית עם החלתו של חוק חינוך יסודי ציבורי חובה חינם, בבריטניה ובמדינות אחדות בארצות הברית. מערכת של חינוך יסודי ציבורי חינם והשכלה תיכונית מוגבלת, הפכה זמינה לכל, בכל אחת מהטריטוריות. מערכת מאורגנת של הכשרת מורים ובחינות, נוסדה אף היא במקביל.
עם זאת, עיקר החינוך הציבורי והדחיפה אליו, במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, לא באו מהממשלות המקומיות אלא מן הציבור הדתי. עדות מתחרות של הנצרות הפרוטסטנטית (הכנסייה האנגליקנית, בפטיסטים, ווזליאנים (מתודיסטים), מוראביאנים (אוונגליסטים), פרסביטרים וישועים) הפעילו מערכת עצומה של בתי ספר יסודיים ותיכוניים. בסופה של המאה ה-19, ניכסו הכנסיות לעצמן במונופול, את החינוך היסודי בג'מייקה וברבדוס, וניהלו את רוב בתי הספר היסודיים בטרינידד, גרנדה ואנטיגואה. בכל טריטוריה התקיימה "מועצת ניהול לחינוך" אשר פיקחה על בתי הספר הממשלתיים והדתיים. הסיוע הממשלתי למערכת החינוך, גדל באיטיות עד שבסופו של דבר, באמצע המאה ה-20, השיגו הממשלות המקומיות, שליטה על כל צורות החינוך. על אף שמערכות החינוך באיים רחוקות מלהיות מושלמות ועל אף שגם היום, רוב ממשלות האיים, עדיין מוציאות יותר כספים על בתי כלא מאשר על בתי ספר, היווסדו וקיומו של חינוך ציבורי לכל, הצית את שאיפותיו של הציבור העירוני העני.
בהתבססה על מערכת החינוך הבריטית (אפילו לכדי השימוש בספרי הלימוד והבחינות הבריטיים), מערכת החינוך הקריבית הקולוניאלית לא שונתה ולא הותאמה לנסיבות המקומיות, אך אף על פי כן, יצרה שורה של מנהיגים בכל רחבי האזור, שלהם תחושת זהות מקומית חזקה וידע מעמיק של המוסדות הפוליטיים הבריטיים, אשר שימשו היטב את האזור במהלך המאה ה-20.
אירועים מקדימים לעצמאות
החינוך באיי הודו המערביים הבריטיים, יצר שתי קבוצות. הראשונה זוהתה כקרובה מאוד למערכת החינוך הבריטית, במיוחד לאגודה הפביאנית של הוגים רדיקליים בתוך מפלגת הלייבור הבריטית החדשה, אשר ביקשה לחולל שינויים פוליטיים באמצעות הערוצים הפרלמנטריים המקובלים. על אף שנציגיה לא היו תלויים בהמונים לצורך תמיכה פוליטית (משום שלהמונים טרם הייתה זכות הצבעה), ידעו אלה כיצד למשוך את ההמונים לפעולה פוליטית. הם הצטרפו למועצות המקומיות והקהילתיות, בדוחקם לצמצום זכויות היתר של מעמדות בעלי המטעים הוותיקים ובדחפם ליותר ייצוג מקומי בעניינים מקומיים. הם גם תמכו בהכרה חוקית בתנועות האיגודים המקצועיים הצעירות באיים הקריביים.
הקבוצה השנייה, שהתקיימה תחת השראת רעיון החזרה הרוחנית לאפריקה, הייתה פופוליסטית ועצמאית יותר מאשר הקבוצה הראשונה.
בנוסף להתארגנויות אלו, היה מספר לא מבוטל של אנשים מכל המושבות, ששירתו בחו"ל במלחמת העולם הראשונה, במסגרת גדודי הודו המערבית של הצבא הבריטי. חלקם היה ממוצא אפריקני, ואחרי המלחמה הם קיבלו אדמות וקצבאות, בכמה מטריטוריות הודו המערבית, שם יצרו את גרעין התנועה הפאן־קריבית המוקדמת. התנסותם המלחמתית, הפכה אותם לביקורתיים כלפי החברה והממשלה הבריטיות, והם נטו להתסיס לכיוון של רפורמות פוליטיות ולהבאה לשלטון וממשל עצמי, במושבות הקריביות.
התסיסה הפוליטית של קבוצות אלו, הניחה את היסודות עבור דור של פוליטיקאים אשר פירקו מאוחר יותר את הקולוניאליזם באיים הקריביים הבריטיים.
לתסיסה הפוליטית שאפפה מעת לעת את הקריביים הבריטיים, היו שורשים במצב הכלכלי העגום שבהם. הממשלה הקולוניאלית השקיעה את הונה ביצור סוכר ובמטעים גדולים, אבל המסחר בסוכר כבר לא השתלם מבחינה כלכלית. יעילות יצרנית משופרת בג'מייקה, ברבדוס וטרינידד, לא יכלה להסוות את הקשיים בעלויות ובשיווק. האבטלה הייתה נפוצה. המשכורות באחוזות הסוכר, נעו מרבע ועד חצי מאלה ששולמו באחוזות הסוכר בקובה באותה התקופה. רבים מהאיים הקטנים יותר, נטשו את ייצור הסוכר לגמרי. רבים מאוד מאנשי איי הודו המערבית, היגרו מסיבות כלכליות לוונצואלה, פנמה, קוסטה ריקה, ניקרגואה, גואטמלה, קובה, מקסיקו וארצות הברית. כאשר ההזדמנויות הכלכליות בחו"ל הסתיימו עם בוא השפל הגדול, חוסר שביעות רצונם של המהגרים החוזרים והפועלים המתוסכלים, התפרץ לכדי אלימות בכל רחבי האזור בין השנים 1935–1937.
עצמאות פוליטית
השקפותיהן השליטות של הממשלות המקומיות, היו דומות לאלה של בני מעמד בעלי המטעים, בעיקר של אלה הוותיקים והיותר מבוססים. עם זאת, עד לסוף המאה ה-19, לא רק שמעמד בעלי המטעים עצמו התפלג והתפצל, אלא שגם אותגר על ידי המעמדות הנמוכים יותר. אתגר זה, יצר סדרה של משברים פוליטיים חוזרים ונשנים בין מושלים, מחוקקים, ומשרד המושבות, בהובילו לכמה שינויים צנועים במערכת, בתחילת המאה ה-20.
לאחר שחרור העבדים ומתן הזכויות להם, הוליד פירוק מבנה הקאסטות הישן של חברת העבדים הקריבית (שהתבסס על חלוקות מבלבלות של גזע, מקצוע ומעמד), חברת מעמדות חדשה מורכבת אף יותר מבעבר. התפלגויות מעמד חדשות, שבתוך הקאסטות הישנות שירדו ממעמדן, יצרו קבוצות מעמד חדשות שחוללו מתחים חדשים. לדוגמה, מעמד בעלי המטעים, שמעולם לא היה אחיד, לא במרחב המושבות הבריטיות כולו ואף לא בתוך המושבות עצמן, הפך מגוון אף יותר.
במאה ה-19, הגיח מעמד חדש "זעיר בורגני" שהורכב מסוחרים, בעלי אחוזות מצליחנים ללא שושלות ומסורות של בני מעמד בעלי הקרקעות הוותיק, ואנשי מקצוע ומגזר ניהולי הולך ומתרחב. מעמד זה, היה חסר אחידות בהרבה מזה שאותו הלך והחליף בתחומי הכלכלה והפוליטיקה. בג'מייקה, קיבלו מספר גדול מאוד של יהודים את זכות הבחירה והשתתפו באופן פעיל בפוליטיקה. יהודים קיבלו זכויות ומעמד שוויוניים בג'מייקה וישבו שם בבית הנבחרים התחתון, זמן רב לפני שהשיגו זכויות כאלה בבריטניה. בברבדוס, מספר קטן של "לא לבנים חפשיים" ויהודים טיפסו מעלה במעמדם החברתי, אך עמידותה של אריסטוקרטיית בעלי המטעים, עצרה את היווצרותן של הזדמנויות שהתאפשרו במקומות אחרים בקריביים. בטרינידד, כללו האליטות הלבנות אנגלים, צרפתים, סקוטים וספרדים, וכן את החלוקה הדתית לקתולים ופרוטסטנטים במקביל לחלוקות החברתיות והפוליטיות. על אף שהמושלים היו עשויים להעדיף את משפחות בעלי המטעים הוותיקים, במיוחד אלה שמוצאן אנגלי, הייתה המציאות החדשה בלתי נמנעת, ובהדרגה שיקפו המינויים במשרדים הפוליטיים הגבוהים, את הגעתם להשפעה חברתית של האנשים החדשים שלא השתייכו לאליטות המוכרות. הם נטו להיות שמרניים מבחינה פוליטית, אך שמרנותם הייתה פחות נוקשה מזו ששררה במשך מאות שנים בקריביים.
על אף שאליטות בעלי המטעים והסוחרים הקטנות, שימרו את שליטתם הפוליטית עד לשנות ה-40 (של המאה ה-20), התרחבה הדמוקרטיזיציה הפוליטית והחברתית של החברות הקריביות. דמוקרטיזציה זו נבעה מארבע מקורות: גיוון כלכלי, אשר פתח הזדמנויות כלכליות; מערכת החינוך המתרחבת, אשר יצרה מעמד מקצועי חדש; התרחבות דינמית של דת מאורגנת; והיווצרותם והתחזקותם של ארגונים ואיגודים מקצועיים. על אף שמשקל תרומתם של מקורות אלה לא היה שווה, תרמו ארבעתם להיווצרות מסורת חזקה של שלטון דמוקרטי שאפיינה את הקריביים הבריטיים במהלך המאה ה-20.
בין השנים 1880–1937, איפשרו הזדמנויות כלכליות נרחבות היווצרות מעמד ביניים מבוסס בכל מרחב הקריביים הבריטיים. רבים ממעמד זה, היו "לא אירופאים" ולשעבר מקהילת ה"לא לבנים החופשיים" של ימי העבדות. בהיותו מתוגבר בהודים חרוצים וקבוצות מהגרים חדשות אחרות (שהגיעו בשנות המאה ה-19 המאוחרות ואילך), התרחב מעמד זה באופן משמעותי, במהלך התקופה שלאחר העבדות.
הדרגים הנמוכים בשירות הציבורי, סיפקו תמיד הזדמנויות לְ"לא לבנים" כישרוניים משום שבמושבה טיפוסית, לא ניתן היה למצוא מספיק אירופאים כדי לאייש את כל המשרות הפנויות, למעט באיים הגדולים יותר, בהם הספיקו קבוצות האוכלוסייה המקומיות לצורך איוש משרות ציבוריות אלו. בתחומים אחרים, שבהם נדרש במיוחד מספר גדול מאוד של אנשים, היו משרתי הציבור הזוטרים מכלל אזור המושבות. לדוגמה, בשנת 1892, הייתה משטרת טרינידד מורכבת בעיקר ממהגרים מברבדוס אך גם מאחרים לפי הפירוט שלהלן: 292 מהגרים מברבדוס, 137 מאיים אחרים ו-47 מקומיים. הקצינים הבכירים היו תמיד אירופאים.
מוצרי יצוא חדשים כגון אורז, בננות, לימון ליים, קקאו, אגוז מוסקט ושורש־החץ, סיפקו את האמצעים הכלכליים להצטרפות אל מעמדות הביניים עבור מספר אנשים ולצאצאיהם, לצורך שגשוג ועלייה למעמד גבוה אף יותר. גידול אורז, על אף שנחשב פעילות איכרית בעיקרה בטרינידד, סייע גם כן להניע מספר אנשים שחורים, הודים וסינים מאוכלוסייתה, לשורות המעמד הבינוני. לא היה די בעושר לבדו כדי להעניק סטטוס של מעמד ביניים, אך הוא סייע לעיתים קרובות לעליית בני איכרים במעלה הסולם החברתי, אשר עם חינוך נחוץ ומתחייב, יכלו לשאוף למעמד גבוה ומלא.
חינוך
החינוך היווה את המעלית החברתית המשמעותית והגדולה של ההמונים הקריביים הבריטיים. מאמצע המאה ה-19, התרחב החינוך הציבורי במהירות. חינוך יסודי משולב עם הקניית ידע מסוים בשפות, היה שימושי בתחומי המסחר מכיוון שרוב המדינות הקריביות הבריטיות, ניהלו את רוב מסחרן עם מדינות שכנות דוברות ספרדית. השכלה תיכונית הועילה בהשגת משרות בפקידות הזוטרה, והייתה חיונית לצורך רכישת מקצועות איכותיים ונחשבים יותר. מערכת של מלגות, אפשרה לילדים בעלי־יכולת מהמעמד הנמוך, להמשיך לבתי ספר תיכוניים והלאה אל רכישת מקצוע. בעשורים הראשונים של המאה ה-20, תהליך זה של בחירה אקדמית והכנה קפדנית לבחינות הבריטיות (שהיו אחידות הן לסטודנטים הבריטיים והן לאלה שבמושבות) נשלט בעיקר על ידי מנהלי בתי ספר שחורים, מצב שהיווה את הבסיס להופעת "ההמונים המשכילים".
כנסיות
החל מהמאה ה-19, הפכו הכנסיות לבעלות חשיבות ומשקל באשר לעיצוב תבונתם ותחכומם הפוליטי של ההמונים. בשנות ה-80 (של המאה ה-20) המשיכו הכנסיות לשחק תפקיד חשוב בקריביים, בהיותן גמישות ובהצליחן להיות מהפכניות או שמרניות, חלוציות בגישתן או מתנגדות לקדמה, וזאת בהתאם לנושא שעמד על הפרק והשתייכותן לעדה או לזרם מסוימים.
עד לשנות המאה ה-19 המאוחרות, זכו הכנסיות הנון־קונפורמיסטיות להצלחה בלתי רגילה בְּקֶרֶב ה"לא לבנים", אך הן שילמו על כך מחיר יקר. מנהגיהן ודרך הטפתן הדתית, עברו סינקרטיזציה עם דתות אפרו־קאריביות יריבות כגון הקומינה (Kumina) והמיאל (Myal). כאשר הנוהג החברתי חסם את ניידותם כלפי מעלה של ה"לא לבנים" (בסולם החברתי), נהרו קהילות שלמות אל הכנסיות האלו. הקהילות נכנסו לתוך שורה של דתות כריזמטיות, תחילה עם הופעתה של דת הפוקומניה (Pocomania) בשנת 1880, ובהמשך עם עלייתה של דת הבדווארדיזם (Bedwardism) בשנות המאה ה-20 המוקדמות, והראסטפארי בשנת 1930. בנוסף על הדת עצמה, סיפקו הכנסיות ניסיון בהתגייסות המונים וביצירת תנועות חברתיות. חשוב מכך, סיפקו הכנסיות תמיכה נפשית עבור ההמונים השחורים ונתנו להם נחמה וביטחון עצמי, שהיו נדירים בקרב אנשים אלה.
פדרציית איי הודו המערבית
השלטונות הבריטים עוֹדדוּ את ניסוי ההתאגדות בְּקונפדרציה, כחלק מהחלטתן לדחוף אל ממשל עצמי מוּתאם אזורית. הרעיון כבר נדון בעבר במשרד המושבות הבריטי מאז שנות המאה ה-19 המאוחרות, אך הוּעלה מחדש, במסגרת וועידה אזורית שנערכה בג'מייקה בשנת 1947. הבריטים היו מעוניינים ביעילות וריכוזיות מנהלתית, בו בזמן שתושבי האזור דיברו על עצמאות מדינית. בוועידה הושגה פשרה בין הצדדים לפיה נעשו תוכניות להקמת פדרציה מדינית שתתחלנה באיחודן של הטריטוריות השונות, ותסתיימנה בעצמאות מדינית אזורית, וכן תוכננו הקמתם של "השרות המטאורולוגי של הודו המערבית" ו"האוניברסיטה של הודו המערבית" כשלוחת מכללה של אוניברסיטת לונדון.
הפדרציה החלה את דרכה באופן שאינו מבשר טובות, עם סרובם של פוליטיקאים בולטים בג'מייקה ו"טרינידד וטובגו", להשתתף ולהתחרות בבחירות הפדרליות ועם תמיכה עממית כללית פושרת למדי. פדרציה מקרטעת זו, של עשר טריטוריות האיים (ג'מייקה, "טרינידד וטובגו", ברבדוס, גרנדה, "סנט קיטס-נוויס-אנגווילה", "אנטיגואה וברבודה", סנט־לוסיה, "סנט־וינסנט והגרנדינים", דומיניקה, ומונטסראט) שרדה משנת 1957 ועד 1962, כאשר ג'מייקה בחרה לעזוב. הפדרציה עלתה במהירות על שרטון בשל עמידה חסרת פשרות של הטריטוריות השונות, על אינטרסים מקומיים וצרי אופק, במיוחד של המשתתפות העיקריות והגדולות, ג'מייקה ו"טרינידד וטובגו". ב-9 בספטמבר 1961, הצביעו כ-54% מהבוחרים בג'מייקה בעד סיום השתתפותם בפדרציה, אחוז ההצבעה הנמוך ביותר עד אז בג'מייקה, אך זה הספיק לממשלה כדי לקבל החלטה בעניין, להתחיל בתוכניות להִפרדוּת מהפדרציה ולהעלות את הדרישה לעצמאות מדינית מלאה. ניסיונות של ברבדוס ו"טרינידד וטובגו" להצלת הפדרציה, לאחר פרישת ג'מייקה, כשלו.
עצמאות מדינית
המדינות הקריביות האנגלופוניות הראשונות שקיבלו עצמאות היו ג'מייקה ו"טרינידד וטובגו" בשנת 1962. ברבדוס זכתה בעצמאות בשנת 1966, איי הבהאמה בשנת 1973, גרנדה בשנת 1974, דומיניקה בשנת 1978, סנט־לוסיה ו"סנט־וינסנט והגרנדינים" בשנת 1979, "אנטיגואה וברבודה" בשנת 1981 ו"סנט־קיטס ונוויס" בשנת 1983. בסוף 1987, נותרו מונטסראט, איי הבתולה הבריטיים, איי קיימן ואיי טרקס וקייקוס, כמושבות כתר עם ממשל פנימי עצמי מוגבל. אנגווילה, שנפרדה באופן חד צדדי מ"סנט־קיטס ונוויס" בשנת 1967, הפכה למדינה עמיתה של בריטניה בשנת 1976.
להיות אליזבת
להיות אליזבת (באנגלית: Becoming Elizabeth) היא סדרת דרמה היסטורית, שנוצרה על ידי אניה רייס, העוקבת אחר המלכה אליזבת הראשונה בצעירותה. הקרנת הבכורה של הסדרה הייתה בערוץ Starz ב-12 ביוני 2022.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר המלכה אליזבת הראשונה בצעירותה כמתבגרת יתומה שמסתבכת בפוליטיקה של חצר המלכות האנגלית במסעה להבטחת הכתר.
הפקה
בדצמבר 2019, הוכרז שערוץ Starz נתן אישור להפקת סדרה בת 8 פרקים המתמקדת בשנותיה הצעירות של המלכה אליזבת הראשונה שנוצרה על ידי אניה רייס, שתשמש גם כמפיקה בפועל. באוקטובר 2022 הוכרז שסטאר ביטלה את הסדרה ולא תמשיך לעונה 2 שתסקר את שלטונה שלמרי הראשונה.
ליהוק
באוקטובר 2020 לוהקה אליסיה פון ריטברג לתפקיד ראשי בסדרה. במאי 2021, רומולה גאראי, ג'סיקה ריין, טום קאלן, בלה רמזי, אוליבר זטרסטרום, ג'ון הפרנן, ג'יימי בלקלי, ג'ייקוב אייברי, אלכסנדרה גילברית', ליאו ביל, אקאו קוורטי, אלכס מקווין ואוליבר האבנד לוהקו אף הם לתפקיד בסדרה.
צילומים
הצילום העיקרי החל בדצמבר 2020. במרץ 2021, הצילומים התקיימו בטירת קרדיף.
היפוקרטס מכיוס
היפוקרטס מכיוס היה מתמטיקאי ואסטרונום יווני שחי באי כיוס במאה החמישית לפני הספירה בין 470 לפנה"ס ועד 410 לפנה"ס. הוא התמחה בעיקר בגאומטריה. הוא עסק בבעיות הגאומטריות של ימי קדם, וכן ידע על מספר משפטים חשובים, למשל שצלע משושה משוכלל החסום במעגל שווה לרדיוס המעגל, שזווית החסומה בחצי עיגול היא זווית ישרה ושהיחס בין מעגלים שווה ליחס בין ריבועים הבנויים על קוטריהם. הוא הראשון שחישב מתמטית שטח של צורה, הסהרון של היפוקרטס, שגבולותיה אינם מורכבים מקווים ישרים בלבד. הוא כנראה ידע להוכיח בצורה ריגורזית, פחות או יותר, לפחות חלק ממשפטיו. ככל הנראה הוא כתב ספר "יסודות", במבנה דומה לזה שבספרו המפורסם של אוקלידס כמאה שנים אחריו, אך הספר לא השתמר.
י"ז באדר
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בי"ז אדר תלוי האם בר המצווה נחוג בשנה פשוטה או מעוברת והאם הוא נולד בשנה פשוטה או מעוברת. עבור ילד שנולד באדר א' או שבר המצווה שלו חל בשנה פשוטה, פרשת בר המצווה היא, ברוב השנים, פרשת כי תשא. אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה או כסדרה המתחילה ביום חמישי פרשת בר המצווה היא פרשת ויקהל (בשנים מקביעות השא או השג) או פרשת ויקהל-פקודי (בשנים מקביעות הכז). עבור ילד שנולד באדר ב' או בשנה פשוטה, ובר המצווה חל בשנה מעוברת, פרשת בר המצווה, ברוב השנים, היא פרשת שמיני. אבל אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בשבת או בשנה חסרה המתחילה ביום שני (שנה מקביעות בחה) פרשת בר המצווה היא פרשת צו.
CAPS
CAPS (ראשי תיבות של Cleaved Amplified Polymorphic Sequence, ביקוע רצף פולימורפי מוגבר, לפעמים נקראת PCR-Restriction Fragment Length Polymorphism (PCR-RFLP)) היא טכניקה בביולוגיה מולקולרית לניתוח סמנים גנטיים בדנ"א. זוהי הרחבה לשיטת ה"פולימורפיזם של אורך קטעים" (RLFP), תוך שימוש ב"תגובת שרשרת של פולימראז" (PCR) המאפשר לנו לנתח כמות דנ"א קטנה ולזרז את ניתוח התוצאות.
כמו RLFP, שיטת CAPS מתבססת על העיקרון כי הבדלים גנטיים בין אנשים, הנגרמים בעקבות סניפים או בעקבות מוטציה החדרה או השמטה, יכולים ליצור או לבטל אתרי הגבלה של אנזימי הגבלה (restriction endonuclease), וכי ניתן לזהות הבדלים אלה באורך מקטע הדנ"א לאחר פעילות האנזים.
לרוב המרקרים המולקולריים לCAPS לוקוס ספציפי, וניתן לשתף אותם בין מעבדות. בניגוד לשיטת RLFP, שיטת זו לא דורשת שימוש באיזוטופים רדיואקטיביים או בתספיג דרומי.
בשיטת הCAPS, הגברת PCR, המאפשרת לנתח כמות דנ"א קטנה, מכוונת על פני אתר ההגבלה שהשתנה, והתוצרים עוברים ביקוע על ידי אנזימי ההגבלה. כאשר תוצרים אלה מופרדים על ידי ג'ל אגרוז (Agarose), פחמימה הדומה לאגר, או באלקטרופורזה בג'ל, ניתן להבחין ביתר קלות על דפוסים שונים בבנדים של תוצרי PCR.
לחלופין, ניתן לנתח את הקטע המוגבר על ידי, תהליך שלעיתים קרובות יכול להיעשות על ידי.
השער החדש
השער החדש (בערבית: الباب الجديد, אלבאב אלג'דיד) הוא אחד משערי ירושלים, הממוקם בחומה הצפון-מערבית של העיר העתיקה של ירושלים. שער זה נפרץ בשנת 1889. השער החדש מחבר בין המתחם הצרפתי ומנזר נוטר דאם דה ז'רוזלם, הנמצא מחוץ לעיר העתיקה, לרובע הנוצרי, הנמצא בתוך העיר העתיקה. השער החדש נמצא במקום הטופוגרפי הגבוה ביותר מכל השערים של העיר העתיקה של ירושלים.
בניסיון לכבוש מחדש את העיר העתיקה ב-1948, כמה שבועות לאחר נפילת הרובע היהודי, פרצו במסגרת מבצע קדם לוחמי האצ"ל דרך השער החדש ואף תפסו בו ראש גשר. אולם, מאחר ששאר חזיתות הפריצה נכשלו, נסוגו ממנו הלוחמים.
בין מלחמת העצמאות למלחמת ששת הימים השער היה סגור ולא היה בשימוש שכן הוא נמצא על קו הגבול העירוני בין ישראל לירדן. לאחר מלחמת ששת הימים השער נפתח מחדש לציבור.
שמות השער
השער נקרא "השער החדש" מכיוון שהוא החדש בין שערי העיר העתיקה. הוא נפרץ בחומה בשנת 1889, לפי בקשת כמרים נוצרים ובהשתדלות השגריר הצרפתי בקושטא, כדי להקל על הקשר בין המנזרים הנמצאים באזור זה משני צדי החומה.
בערבית נקרא השער "אלבאב אלג'דיד" (השער החדש) וגם "באב עבד אלחמיד", על שם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני, שהסכים לפריצת השער.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים הציע משה דיין להבקיע שער חדש יותר כדי לסמל את הניצחון הגדול, ואף הציע לו שם – "שער השבות", אך התוכנית נגנזה.
השחקן השישי בליגת העל בכדורסל
השחקן השישי של העונה בליגת העל בכדורסל הוא פרס שנתי מטעם מנהלת ליגת העל בכדורסל המחולק מאז עונת לשחקן שתרם הכי הרבה לקבוצתו, כאשר הוא איננו פותח בחמישייה (אפשרי ששחקן שפתח בחמישייה יכלל בקטגוריה, אך חובה עליו שפתח על הספסל יותר פעמים מאשר בחמישייה). הזוכה בפרס נבחר על ידי ועדה מיוחדת של מנהלת ליגת העל ובחלק מהפעמים גם בשיתוף הקהל.
יחסי הודו–פלאו
יחסי הודו–פלאו הם היחסים הבינלאומיים הקיימים בין הודו לפלאו. שגרירות הודו במנילה, הפיליפינים מוסמכת במקביל לפלאו.
היסטוריה
שגריר הודו בפלאו (השוכן במנילה) ראג'יט מיטר ייצג את הודו בחגיגות יום העצמאות של פלאו במאי 2009. פלאו הצביעה בעד מועמדותה של הודו למושב לא קבוע במועצת הביטחון של האו"ם לשנת 2011–2012.
הנשיא טומי רמנגסאו הוביל משלחת מפלאו להשתתף בפסגה השנייה של הפורום לשיתוף פעולה הודו ומדינות האוקיינוס השקט (FIPIC) שהתקיימה בג'איפור ב-21 באוגוסט 2015. רמנגסאו גם קיים דיון דו-צדדי עם ראש הממשלה מודי בשולי הפסגה. הוא חיפש הסכם על חילופי רפואה עם הודו, שיסייע לממשלת פלאו להפחית את עלויות שירותי הבריאות על ידי שליחת חולים להודו לטיפול במקום למדינות אחרות.
שר המדינה, משרד המדע והטכנולוגיה ומשרד מדעי כדור הארץ YS Chowdary ייצג את הודו בטקס ההשבעה של רמנגסאו כדי להתחיל את כהונתו הרביעית כנשיא ב-19 בינואר 2017. לאחר הטקס, הנשיא רמנגסאו הודיע לצ'ודרי כי פלאו תתמוך במועמדותה של הודו למושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם.
יחסי סחר
הסחר הדו-צדדי בין הודו לפלאו קטן בגלל האוכלוסייה המצומצמת של פלאו והקישוריות האווירית הדלה עם נקודות מעבר מרכזיות. לפלאו יש קשרי אוויר ישירים רק עם מנילה וגואם. < ·· הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות הסתכם ב-170,000 דולר ב-2007–2008 ועלה ל-800,000 דולר ב-2014–2015. הסחר עלה משמעותית ל-3.72 מיליון דולר בשנים 2015–2016, כתוצאה מיצוא של ספינות, סירות ומבנים צפים מפלאו להודו. הודו ייצאה סחורה בשווי 200,000 דולר לפלאו וייבאה 3.70 מיליון דולר בשנים 2015–2016. יבוא הודו מפלאו עלה מ-100,000 דולר בתקציב הקודם. הסחורה העיקרית שמייצאת הודו לפלאו היא תרופות. היבוא היחיד של הודו מפלאו היה מכונות וציוד חשמליים בשנים 2014–2015, וספינות, סירות ומבנים צפים בשנים 2015–2016.
בפסגת ה-FIPIC השנייה, ראש הממשלה מודי הודיע כי ייפתח משרד סחר של FIPIC בשטחי ה-FICCI בניו דלהי. משרד הסחר, שנקרא FIPIC Business Accelerator, נפתח רשמית ב-7 בספטמבר 2015. הקונפדרציה של התעשייה ההודית (CII) הקימה גם מחלקה ייעודית במטה שלה בניו דלהי המתמקדת בהגברת הסחר עם מדינות האוקיינוס השקט.
ספנות
למרשם הספינות הבינלאומי של פלאו (PISR) יש משרדים בהודו, וספינות רבות בדגל פלאו מקורן בהודו. ב-28 בפברואר 2017, בית המשפט העליון של מדרס הורה על מעצרה של הספינה TB Parasea One, ששייטה תחת דגל פלאו. הבעלים של הספינות, Paradigm Seastar Ltd, שבסיסה בדובאי, לא שילמה עמלות בגין אי השלמת משלוח מטעמו של רוי לקסים הממוקם במנגאלור, ששכר את כלי השיט להובלת חומרי בנייה מסינגפור אל מאלה.
יחסי תרבות
פלאו הנפיקה מטבע אספנים במהדורה מוגבלת המתאר את האל ההינדי ונקאטסווארה ב-16 באפריל 2014, יום צ'איטרה פורנימה. זה היה המטבע הראשון שהציג אלוהות הינדית שהונפקה על ידי מדינה שאינה הודו. מטבעות הכסף משובצים בשישה גבישי סברובסקי ויהלום. פלאו הנפיקה 1,111 מטבעות של 1 אונקיה ו-511 מטבעות של 3 אונקיות, עם ערך נקוב של $5 ו-$20 בהתאמה. כל מטבע היה עטוף בקופסאות מעוצבות במיוחד עם נורות לד בפנים ובצורת מקדש קטן.
נכון לפברואר 2016, כ-20 אזרחים הודים התגוררו בפלאו. הטאג' פלאו היא המסעדה ההודית היחידה באי.
סיוע חוץ
הודו סיפקה מענק של 150,000 דולר לרכישת ציוד מטבח לבית החולים הלאומי בפלאו ו-100,000 דולר לרכישת סירה ושתי משאיות איסוף ב-2008. עוד 100,000 דולר סופקו ביוני 2010 לרכישת מחשבים, ו-100,000 דולר באוגוסט 2011 עבור שדרוג IT ומחשבים במשרדי ממשלת פלאו ובנציגויות דיפלומטיות. ביוני 2014, הודו סיפקה מענק בסך 168,000 דולר כדי לסייע לפלאו באירוח הפורום ה-45 של מדינות האוקיינוס השקט. הודו תרמה 50,000 דולר לסיוע באסון בנזק שנגרם על ידי טייפון העל הייאן במרץ 2014.
הודו הודיעה כי תעניק מענק סיוע בסך 100,000 דולר בשנה לכל אחת מ-14 מדינות איי האוקיינוס השקט, כולל פלאו, בפגישת השותפים של Post Forum Dialogue בשנת 2006. הסכום הוגדל ל-125,000 דולר בשנה משנת 2009. בפסגת ה-FIPIC הראשונה ב-19 בנובמבר 2014, ראש הממשלה מודי הכריז על צעדים רבים שהודו תנקוט כדי לשפר את היחסים עם מדינות האוקיינוס השקט, כולל פלאו, כגון הקלת מדיניות הוויזות, הגדלת המענק הסיוע למדינות האוקיינוס השקט ל-200,000 דולר. כל אחד מדי שנה, ומספר צעדים להגברת הסחר והסיוע הדו-צדדי בפיתוח מדינות האוקיינוס השקט.
הודו תרמה 10,000 דולר כדי לסייע במימון משרד חדש לאגודת המסלול והשדה בפלאו. האגודה חנכה רשמית את המשרד החדש ב-15 בפברואר 2017.
אזרחי פלאו זכאים למלגות במסגרת התוכנית ההודית לשיתוף פעולה טכני וכלכלי. דיפלומטים פלאויים השתתפו בקורס הכשרה מיוחד לדיפלומטים ממדינות האוקיינוס השקט שאורגן על ידי מכון שירות החוץ ונערך בפלאו במאי 2015.
ספריית פבזנר
ספריית פבזנר היא הספרייה המרכזית של עיריית חיפה. היא נקראת על שם שמואל פבזנר וממוקמת בשכונת הדר הכרמל.
בעשור השני של המאה ה-21, מנהלת הספרייה היא רונית ברזילי.
היסטוריה
שורשה של ספריית פבזנר ב"אגודה להשתלמות במדע", שנוסדה בתל אביב על ידי קבוצה שכללה את אהרן צ'רניבסקי. בעקבות קשיים כלכליים נתקבלה בשנת 1923 הצעתו של שמואל פבזנר לשכן את ספריית האגודה בבניין הטכניון בחיפה. לקראת סוף שנת 1925 הכילה הספרייה מעל 4000 ספרים במדע, פילוסופיה ואמנות והיא שירתה חינם כ-750 קוראים מדי חודש. הספרייה הייתה פתוחה בימי השבוע לאחר שעות העבודה בשעות 5-10 ובשבת למשך 7 שעות ויותר. הספרייה רכשה את כל הספרים המדעיים שיצאו בעברית, הייתה מנויה על מספר כתבי עת והחזיקה אוסף של צילומים וגלויות. בשנת 1925 נערכה האגודה להקמת בית לספריה ותוכנית מפורטת לבניין הוכנה על ידי אלכסנדר ברוולד. בשנת 1932 הכילה הספרייה 9000 ספרים וכללה את ספרייתו של ישראל פרידלנדר במדעי היהדות.
הבניין לספרייה נבנה על מגרש שנקנה מכספו של תורם יהודי מרוסיה בשם א. הורביץ, אשר ביקש שיוקם בכספו "בית עם" בחיפה. הבניין נבנה על ידי "קרן פבזנר" שהוקמה למטרה זאת על ידי ועד הדר הכרמל, וב-18 במרץ 1933 נחנך בית פבזנר. התורם מחה על שינוי הייעוד של תרומתו ופנה לבית המשפט כנגד ועד הדר הכרמל אשר בנה בכספו ספרייה במקום בית עם.
הספרייה נוהלה במשותף על ידי האגודה להשתלמות במדע וועד הדר הכרמל ובגלל זו האחרונה ניתן לראותה כסוג של ספרייה עירונית. אחרי עליית הנאצים לשלטון, והאיסור על יהודי גרמניה להוציא משם את רכושם, ניצלה הספרייה פרצה בחוק הגרמני שאיפשרה להעביר ספרים לספריות בישראל, וכך הגדילה את אוסף הספרים. בצורה זו הגיעו לספרייה אוספיהם של אפרים ריינרד וכתבי אלברט איינשטיין שנתרמו על ידי ג' ברג.
בפברואר 1933 נפטר רוכש הקרקעות וסוחר-הספרים בנימין בן-ישראל ברשטיין (בנימין עברי). בצוואתו הוא הוריש את אוסף הספרים שלו שהכיל קרוב ל-10,000 ספרים, שבו נכללו בין היתר ספרי יודאיקה רבים לספריות בחיפה, ספרי העיון לאגודה להשתלמות במדע וספרי הקריאה לספריה הציבורית. וכך, ב-1934 קבלה ספריית האגודה תרומה של כ-7000 ספרים מספרייתו של בנימין עברי. כן קבלה הספרייה תרומות ספרים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ואנשים פרטיים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 קיבלה הספרייה תרומה של כ-2000 ספרים משגרירות ארצות הברית בישראל במסגרת פעילות המרכז לתרבות, במקום להחזיק ספרייה בחיפה נוסף על אלו בתל אביב וירושלים.
בתחום בית פבזנר פועל סניף ארגון חברי ההגנה, וסניף של הגרפוטק הישראלי.
ג'יימס מק'אבוי
ג'יימס אנדרו מקאבוי (באנגלית: James Andrew McAvoy; נולד ב-21 באפריל 1979) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה סקוטי. ידוע בעיקר בשל תפקידיו בסרטים "המלך האחרון של סקוטלנד", "כפרה", "מבוקש" והסדרה הבריטית "לגדול בלי בושה", וכן בשל תפקידו כפרופסור אקסבייר הצעיר בסרט "אקס-מן: ההתחלה" ובסרטי ההמשך "אקס-מן: העתיד שהיה", "אקס-מן: אפוקליפסה" ו"אקס-מן: הפניקס האפלה".
ביוגרפיה
מק'אבוי הגיש בקשה להצטרף לצי המלכותי הבריטי וכבר התקבל כאשר הוצע לו גם באותו זמן ללמוד באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה. לאחר שסיים את לימודיו בשנת 2000, עבר להתגורר בלונדון.
קריירה
בשנת 1999 החל לשחק בהפקות תיאטרון מקומיות של "סיפור הפרברים", "היפה והחיה", "רומיאו ויוליה" ו"הסערה"; השניים האחרונים נכתבו על ידי ויליאם שייקספיר.
הפריצה של מקאבוי הייתה במיני סדרה של רשת HBO "אחים לנשק" משנת 2001, שיצר סטיבן ספילברג על בסיס ספרו של ההיסטוריון סטיבן אמברוז.
בשנת 2004 הוא החל להופיע בסדרה לגדול בלי בושה ועליה הוא היה מועמד לפרס הקומדיה הבריטית. הוא גם הופיע בשני סרטים, וימבלדון ובתפקיד הראשי בבפנים אני רוקד. לאחר מכן הוא שיחק בגרסה מודרנית למקבת', הפקה של הבי בי סי, בסרט סיפורי נרניה ובסרט פנלופי.
ב-2006 מקאבוי שיחק ב"המלך האחרון של סקוטלנד". הוא גם שיחק בסרט "שאלת הפתיחה" ועליו הוא זכה בפרס הבאפטא ל"כוכב חדש". באותה שנה הוא גם סיים לצלם את פנלופי אך הסרט לא יצא לאקרנים עד 2008.
ב-2007 הוא הופיע בשני סרטים שהמבקרים שיבחו: "להיות ג'יין", סרט רומנטי בדיוני על שנותיה הראשונות של הסופרת ג'יין אוסטן ו"כפרה", עיבוד לספרו זוכה הפרסים של איאן מקיואן. מקאבוי היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בכפרה.
ב-2008, הוא הופיע בסרט "מבוקש". מקאבוי הופיע בסרט "התחנה האחרונה" אשר יצא לאקרנים ב-2009. הסרט מבוסס על ספרו של ג'יי פריני על שנתו האחרונה של הסופר לב טולסטוי. אשתו של מקאבוי, אן-מארי דאף, גם משתתפת בסרט זה.
ב-2017 שיחק בסרט האימה "ספליט" בבימויו של מ. נייט שאמלאן. באותה שנה שיחק בתפקיד הראשי בסרט "פצצה אטומית".
ב-2019 שיחק בסרט האימה "מיסטר גלאס" שהוא סרט ההמשך של הסרט "ספליט". הסרט משולב עם המשך העלילה של "בלתי שביר" שיצא בשנת 2000. באותה השנה שיחק גם בסרטים "אקס-מן: הפניקס האפלה" ו"זה: חלק 2" ובתפקיד ראשי בתור לורד עזריאל בסדרת הפנטזיה " חומריו האפלים".
חיים אישיים
תוך כדי צילומי הסדרה "לגדול בלי בושה", מק'אבוי התחיל מערכת יחסים עם השחקנית האנגלייה אן-מארי דאף, שגילמה את מושא האהבה של דמותו; השניים נישאו ב-11 בנובמבר 2006.יש להם בן בשם ברנדן (יליד 2010). ב-13 במאי 2016 הודיעו בני הזוג על החלטתם המשותפת להתגרש.
משנת 2016 מק'אבוי נמצא במערכת יחסים עם ליסה ליברטי, אותה הכיר על סט הצילומים לסרט "ספליט"; שם שימשה כעוזרת הפקה. ליברטי היא ילידת 1979 מפילדלפיה, פנסילבניה, והיא עובדת כמנהלת תוכן של אפליקציית Jove.
יצחק תורג'מן
איציק (יצחק) תורג'מן (נולד בשנת 1969) הוא אלוף במילואים בצה"ל. שימש ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, ראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, ראש מטה זרוע היבשה, מפקד עוצבת "געש", מזכיר צבאי לשר הביטחון ומפקד חטיבה 401.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1987 שובץ תורג'מן בחיל השריון, שם עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון. הוא שימש כמפקד מחלקה, מפקד פלוגה ותפקידים נוספים, כולל תפקיד סגן מפקד גדוד 195 של חטיבה 500. בהמשך שימש כמפקד גדוד 46 בחטיבה 401, בעת נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון בלבנון. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם אוגדה ומפקד המרכז לאימונים באש במל"י. בשנת 2003 מונה למפקד חטיבה במילואים 278 (עוצבת קרני ראם) שבאוגדה 380 (היום אוגדה 252). לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה למפקד חטיבה 401 ובמקביל כמפקד חטיבת מכבים . לאחר מכן שימש כראש מחלקת המבצעים בחטיבת המבצעים במטכ"ל. בתפקידו הבא מונה לראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה בדרגת תא"ל אולם כעבור מספר חודשים מונה למזכיר צבאי לשר הביטחון. ביולי 2013 מונה למפקד עוצבת געש, והוביל אותה בין היתר במבצע צוק איתן. באוקטובר 2015 מונה לראש מטה זרוע היבשה. במרץ 2016, אחרי ביטול מינויו של אופק בוכריס, הוחלט על מינויו של תורג'מן לראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, וב-19 ביוני נכנס לתפקידו.
ב-16 באפריל 2018 הועלה לדרגת אלוף וב-2 במאי מונה לראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה. סיים את שירותו הצבאי בנובמבר 2021.