cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המכון למדע המדינה פריז
רפורמות והתפתחות
נקבעה חובת לימודי שפות נוספות בחלק מבתי הספר באוניברסיטה דוגמת בית הספר ליחסים בינלאומיים. בנוסף הסטודנטים לתארים מתקדמים מחויבים לבצע התמחות ארוכה ברחבי העולם, עליה הם מקבלים תשלום, בחברות בינלאומיות גדולות, ארגוני ממשל וביטחון של מדינות שונות, שגרירויות וארגונים בינלאומיים דוגמת האו"ם ועוד. האוניברסיטה הוסיפה תוכניות שנועדו להכיר לסטודנטים את הפעילות במגזר העסקי דוגמת מתן ייעוץ לחברות.
כל הסטודנטים לתואר ראשון מחויבים להעביר את שנתם השלישית ללימודים בחילופי סטודנטים מחוץ לצרפת, באחת מ-470 האוניברסיטאות החתומות על הסכם חילופי סטודנטים עם המכון. בנוסף באוניברסיטה לומדים סטודנטים בינלאומיים שמגיעים לשנת חילופי סטודנטים בפריז. נכון לשנת 2020, 49% מגוף הסטודנטים באוניברסיטה מורכב מסטודנטים בינלאומיים, רבים מהם בתוכנית לחילופי סטודנטים. כמחצית מכלל השיעורים במכון מתקיימים כיום באנגלית, בניגוד לאוניברסיטאות רבות בצרפת.
רשת ארגוני הבוגרים
לאוניברסיטה רשת בוגרים גלובלית המכילה, בין השאר, סניפים ב-38 מדינות. במסגרת הרשת מופעלים מועדונים בינלאומיים וקבוצות מקצועיות בתחומים שונים ומתקיימים כנסים ומפגשים ברחבי העולם, רישות עסקי, אירועי ממשל-אקדמיה, אירועי עסקים ועוד. ברשת כ-65,000 בוגרים המפוזרים ברחבי העולם.
המכון וישראל
לאוניברסיטה מגיעים ללמד ולחקור אנשי סגל ישראלים מהאקדמיה לתקופות שונות כחלק מתוכנית חילופי חוקרים. לאוניברסיטת סיאנס פו הסכמי חילופי סטודנטים עם אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית והמרכז הבינתחומי הרצליה. במכון עצמו מתקיימת פעילות חברתית של ארגון הסטודנטים היהודיים UEJF. בין חברי הסגל נמנים מספר חוקרים ממוצא ישראלי דוגמת פרופ' סמי כהן. בישראל פועלת, בדומה למדינות אחרות בעולם, תוכנית רשת בוגרים של האוניברסיטה המופעלת על ידי שגרירות צרפת.
זלוטניק
זלוטניק הוא שם משפחה, נגזר משמו של כפר פולני בשם זה (, בתעתיק מדויק: זווטניק). לפי דעה אחרת נגזר ממילה פולנית שמשמעה צורף
סיטרואן C4 פיקאסו
סיטרואן C4 ספייסטורר (בצרפתית: Citroën C4 SpaceTourer; לשעבר סיטרואן C4 פיקאסו, בצרפתית:Citroën C4 Picasso) היא מכונית משפחתית קומפקטית במרכב מיניוואן, בעלת חמישה או שבעה מקומות ישיבה, שיוצרה על ידי סיטרואן בין השנים 2006 ל-2022. היא הוצגה בתערוכת הרכב של פריז ב-30 ספטמבר 2006.
ב-25 באפריל 2022 הודיעה סיטרואן כי הפסיקה את הייצור של הספייסטורר.
דור ראשון
הדור הראשון יוצר בין השנים 2006 ל-2013. הצגת הדור הראשון התרחשה בתערוכת פריז ב-30 בספטמבר 2006 כאשר השיווק החל בנובמבר 2006. הדור הראשון חלק את הפלטפורמה שלו עם סיטרואן C4 והפיג'ו 307. הדור הראדון הושק בתחילה רק עם שבעה מושבים עם השם "סיטרואן C4 גרנד פיקאסו". גרסת החמישה מקומות נחשפה בינואר עם שיווק שהחל בפברואר והצגה שהתקיימה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 2007.
בתחום ההנעה חשפה סיטרואן את ה-C4 פיקאסו והגרנד פיקאסו עם מנועי בנזין בנפחי 1.6 ליטר המספק בין 120 ל-156 כ"ס, 1.8 ליטר המספק 125 כ"ס, 2.0 ליטר המספק 140 כ"ס. מנועי דיזל בנפחי 1.6 ליטר המספק 109 ו-112 כ"ס, 2.0 ליטר המספק 136, 150 ו-163 כ"ס. המנועים מוצעים לבחירה עם תיבת הילוכים ידנית בעלת חמישה או שישה הילוכים או עם תיבת הילוכים אוטומטית בעלת ארבעה או שישה הילוכים.
מתיחת פנים שנת 2010
בסוף אוגוסט 2010 נחשפו תמונות ראשונות למתיחת הפנים ל-C4 פיקאסו בתחילת ספטמבר נחשפה רשמית מתיחת הפנים. מתיחת הפנים כללה עיצוב חדש לפגוש הקדמי, הוספת תאורת לד לפנסיים כסטנדרט והגה שונה במקצת. בתחום ההנעה הוסיפה סיטרואן מנוע דיזל המספק 110 כ"ס עם צריכת דלק משולבת של 20.8 ק"מ לליטר.
דור שני
הדור השני יוצר בין השנים 2018 ל-2022. בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 2013 הציגה סיטרואן את הקונספט טכנו-ספייס, שהציג בתצוגה מקדימה את הדור הבא של ה-C4 פיקאסו. באפריל 2013 נחשף הדור החדש באופן רשמי. גרסת השבע מקומות הוצגה חודש לאחר מכן ביוני 2013. הדור החדש כלל עיצוב מודרני יותר.
בתחום ההנעה השיקה סיטרואן את הדור השני עם מנוע בנזין בנפחי 1.6 ליטר המספק 120 כ"ס וצריכת דלק משולבת של 15.8 ק"מ לליטר או עם מגדש טורבו המספק 155 כ"ס וצריכת דלק משולבת של 16.7 ק"מ לליטר. מנועי דיזל בנפחי 1.6 ליטר טורבו המספק 92 כ"ס וצריכת דלק משולבת של 23.8 ק"מ לליטר או 26.3 ק”מ לליטר ו-115 כ"ס וצריכת דלק משולבת של 25 ק"מ לליטר. המנועים משווקים עם תיבת היוכים אוטומטית או ידנית.
מתיחת פנים שנת 2016
במאי 2016 חשפה סיטרואן את מתיחת הפנים ל-C4 פיקאסו. מתיחת הפנים כוללת עיצוב מעודכן ומודרני יותר, שיפור מערכת המולטימדיה ומערכות הבטיחות. בתחום ההנעה הוסיפה סיטרואן מנוע בנזין בנפח 1.2 ליטר טורבו המספק 110 או 130 כ"ס.
שינוי שם 2018
באפריל 2018 חשפה סיטרואן כי שמה של ה-C4 פיקאסו יוחלף מעתה ל-C4 ספייסטורר בגרסת ה-5 מקומות ו-C4 גרנד ספייסטורר בגרסת ה-7 מקומות. יחד עם שינוי השם החליפה סיטרואן את מנוע ה-2.0 ליטר המספק 150 כ"ס למנוע 2.0 ליטר המספק 160 כ"ס.
מכירות
להלן נתוני המכירות באירופה.
קוויקי
קְוִויקִי היא סדרת טלוויזיה קומית מסוג סיטקום, אשר שודרה בערוץ 2 וביפ בשנת 2007. הסדרה עוסקת בזוג שותפים בתל אביב, רוני (נועה פניני) ויאיר (אמיר דוליצקי), ומגוללת את מערכת היחסים החברית בניהם, בזמן שהם מחפשים בני זוג וקריירה. פניני ודוליצקי גם כתבו את העלילה לצד זאב קלאתי.
"קוויקי" הייתה סדרת הרשת הראשונה בישראל וכן סדרת הרשת הראשונה שהפכה לסדרת טלוויזיה. הסדרה החלה את דרכה כפרויקט לימודי, אחר כך כסדרת רשת, לבסוף בוצע פיילוט חדשני שכלל הצבעות ברשת ולאחר מכן הוחלט על הפקת עונה. בשנת 2012 עלתה העונה השנייה.
אטימולוגיה
מקור המילה קוויקי הוא באנגלית. Quick פירושו "מהר" ובסלנג Quickie פירושו יחסי מין חפוזים. לשם זה משמעות כפולה. מחד, כסדרת רשת, לא הייתה לקוויקי צנזורה, והיא אכן היה עסקה במין באופן שערורייתי ותוך שבירת טאבואים. המשמעות השנייה מתייחסת דווקא למשך הצפייה. לקוויקי היו פרקים קצרים במיוחד, לכל היותר שתי דקות, מה שהופך את הצפייה בה ל"חפוזה".
סדרת רשת
צמד השחקנים נועה פניני ואמיר דוליצקי הכירו בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים. אחרי מספר אודישנים משותפים, וכן בעקבות הצלחה גדולה של מערכון שהעלו בבית הספר, השניים קיבלו את ההזדמנות הראשונה שלהם. בשנת 2003 הם הקימו סדרה אינטרנטית בת שתי דקות לפרק. הייתה זו סדרת האינטרנט הראשונה בישראל ובין הראשונות בעולם. קוויקי עלתה ברשת באתר "קטע קטע", המתמחה בשיווק ויראלי ובתוכן לאינטרנט ולסלולר, והפכה להצלחה.
הסדרה שמתרכזת בחייהם של זוג שותפים הייתה בין השאר תוצאה של כורח כלכלי, מאחר שצולמה בדירתו של המפיק גיל לביא, שהייתה גם המשרד הראשון של "קטע קטע". מרבית המשתתפים בסדרה, כלל ברמת ההפקה, התנדבו לכך, או שזכו לשכר בסיסי מאוד. לבסוף הסדרה נמכרה לאינטרנט זהב. החל מאפריל 2004 היא שודרה פעם בשבוע באתר "תביא חיוך" של אינטרנט זהב ובאתר MSN. כמה ימים לפני כן, אינטרנט זהב התחיל קמפיין לקידום הסדרה מבית אידיאולוג'יק בעלות של רבע מיליון שקל. הסדרה זכתה לאהדת הגולשים והקונספט שלה זכה להצלחה ניכרת וחלוצית בימיו הראשונים של האינטרנט. שתי עונות הופקו מהסדרה האינטרנטית, עם למעלה מ-20 פרקים בני שתי דקות כל אחד. בממוצע, כרבע מיליון גולשים צפו בכל פרק, והמערכונים הללו הפכו למעין קאלט. לאור הצלחתה הוזמנה גם עונה שנייה, ובשלב זה תכניה נמכרו לאורנג' וסלקום כתוכן סלולרי.
ניסיונותיהם לתרגם את הלהיט האינטרנטי לשידורים טלוויזיוניים לעומת זאת, עברו תלאות רבות. תחילה HOT רכשו לשידור את הקטעים שעלו ברשת. שם, נעשה שימוש בקטעים כמעברונים. אחר כך חברת "נורמה הפקות" הציעה להפיק סיטקום מלא עם הצמד. השניים כתבו במשך שנתיים 12 פרקים, יחד עם זאב (זאביק) קלאתי, שותפו של דוליצקי. כשסיימו, החלו לנהל משא ומתן עם קשת. שם בתחילה רצו את הסדרה, ואישרו לצלם שלושה פרקים מתוכה, אך לבסוף חזרו בהם.
בדצמבר 2004 הסדרה עוררה מהומה כאשר פניני ודוליצקי התארחו בתוכנית "כל לילה עם אסף הראל" ליד חבר הכנסת החרדי שלמה בניזרי מש"ס, וניהלו שיחה שבחוגים חרדיים נחשבה ל"שיחת זימה".
הפיילוט
בשנת 2005 הפסידה הזכיינית טלעד את זכויותיה בשידורים בערוץ 2 לזכייניות קשת ורשת. אז, לקשת היו ארבעה ימי שידור רצופים, מה שהפך את לוח השידורים של הזכיינית לארוך מאי פעם. לפיכך, היא נאלצה לבצע מספר ניסויים טלוויזיוניים בשידור חי, ואף עלו לשידור פורמטים שלא זכו לשביעות רצונם של האחראים. בקשת לא היו בטוחים האם הפורמט של קוויקי מתאים להם. אחרי שכבר הפיקו שלושה פרקים הם ירדו מן הרעיון.
לבסוף קשת חשבו על פתרון יצירתי שלא ניסו בעבר. הם שידרו את שלושת פרקי הפיילוט המצולמים והותירו לצופים להחליט אם הם אוהבים אותו או לא. הפיילוט, שנקרא "נעשה קוויקי או לא?" שודר בקשת, ואז נפתח אזור באתר הבית של הזכיינית. באתר יכלו הצופים להשפיע החלטתה של קשת בנוגע לסיטקום. הצופים חוו את דעתם על הסדרה באתר האינטרנט, והפקת פרקים נוספים לסדרה הייתה תלויה בתוצאות הפיילוט.
צוות התוכנית גייס ידוענים שונים כדי לשכנע את הצופים להשאיר את התוכנית באוויר. תוצאות הפיילוט היו טובות. אף על פי שהסדרה שודרה בשעה מאוחרת וללא פרומואים, היא זכתה ל-12% רייטינג ולהצלחה גורפת בהצבעה האינטרנטית. בזכות כך בקשת החליטו לאשר את התוכנית והעונה הופקה במלואה. בכך, הפכה קוויקי לסדרת הרשת הישראלית הראשונה שזכתה להגיע לטלוויזיה.
עונה ראשונה
הסדרה נפתחת כשרוני, סטודנטית לצילום, נפרדת מבן זוגה עידו. בניגוד לרצונה הוא מותיר אצלה אגרטל עתיק שקיבל כירושה משפחתית ואשר שרד את התלאות במחנה הריכוז ברגן-בלזן. אחרי הפרידה הרועשת, רוני יורדת לבר של אריה אשר נמצא בסמיכות לביתה, ומספרת לו את שאירע. היא מתלבטת מה לעשות אם האגרטל ומסבירה שמפאת חשיבותו הסנטימנטלית, היא לא יכולה לזרוק אותו. רוני מחפשת שותפה אך בוררת את המועמדות בקפידה. למרות הסינון, היא מציעה למועמדות העוברות והשבות את האגרטל. בתהליך הסינון יושבת עמה סיוון, נערה מתבגרת ומרדנית שגרה שבשכנות לרוני.
בינתיים יאיר, טיפוס שקט, מסודר וכנוע, מחפש דירה ובטעות מגיע לכתובת של רוני. רוני מסבירה לו שהוא לא יכול להיות השותף שלה מאחר שהיא מחפשת אך ורק שותפה נשית. במקביל, סיוון פורצת לדירה בסערה לאחר ריב בביתה. סיוון, אשר רוצה שרוני תחזור לעידו, תוקפת את יאיר אשר לבסוף עוזב את הדירה, לא לפני שהוא משאיר את מספר הטלפון שלו לרוני, למקרה שתתחרט. רוני מציעה גם לו את האגרטל, וכשהוא מסרב, היא מבקשת ממנו לזרוק אותה במקום רחוק.
בסופו של דבר רוני מתקשרת אל יאיר ומזמינה אותו לביתה. היא מסכימה שהם יהיו שותפים, אך מבהירה לו בתקיפות שבינו לבינה לא תתפתח שום צורה של מערכת יחסים רומנטית. יאיר בתגובה אומר לה שאינו נמשך אליה בכלל, אך מספר לה שראה דירה אחרת והוא מעוניין בה. לאחר מכן רוני יורדת לבר של אריה, וכשהיא חוזרת לביתה היא מגלה שעידו הכין לה ארוחה רומנטית והוא רוצה לחזור אליה. לפתע מצלצל יאיר בפעמון ומודיע שבדירה השנייה כבר סגרו עם שותף אחר. לאחר מכן נכנסת לדירה גם סיוון ומחבקת את עידו. בזמן השיחה בניהם מצלצל בדלת אריה, אשר נכנס עם האגרטל של עידו אותה מצא ברחוב. עידו זועם שרוני זרקה את האגרטל, ובלהט הוויכוח מכנה אותה "בת זונה!". האירוע מסעיר את אריה, אשר מבריח את עידו. לבסוף יאיר עובר לגור בדירתה של רוני ואריה לוקח את האגרטל ומשתמש בה ככלי לטיפים אצלו בבר.
עונה שנייה
העונה נפתחת בשיחה של רוני ויאיר בבר של אריה. על הבר יושבת אלונה, בחורה עמה אריה יוצא לסירוגין במשך שמונה שנים. יאיר אומר לרוני שהוא לא מתחיל עם נשים כיוון שממילא אף אחת לא רוצה לצאת איתו. הוא מדגים לה ומציע לבחורות רנדומליות לצאת איתו ואכן כולן מסרבות. לפתע מודיעה לו עדי, המלצרית של אריה, שהיא תצא איתו. לאחר מכן אריה ניגש אל רוני ויאיר בחגיגיות ומודיע להם שהוא הולך להביא עם אלונה ילד. למחרת, לרוני נודע כי המורה הראשית שלה לצילום, פאני לובין, הזמינה אותה לשיחה לפני ועדת הדחה. רוני מגיעה לבית המורה ובשיחה חמורת סבר היא מודיעה לה שהיא ממליצה להדיח אותה. במקביל, עדי ויאיר יוצאים לארוחה במסעדה, שם הם לא מספיקים להתווכח. מאז הוא נמנע מלהגיע לבר כשהיא נמצאת.
בבוקר, רוני המצוברחת מסרבת לצאת ללימודים בעקבות השיחה עם מורתה. לבסוף יאיר משכנע אותה, היא מקבלת שיחת טלפון מחברתה ללימודים ומגלה שהמורה חטפה שבץ והיא בקומה. היא מגיעה לבית החולים ומנסה לברר איפה נמצאת המחברת עם ההמלצה להדיח אותה, ומגלה שהיא אצל אמה המבוגרת של המורה. כדי להיכנס לביתה, רוני שולחת את סיוון להתחזות לתלמידה המתרימה עבור ילדים חולי אסתמה. בזמן שסיוון מעסיקה את האם המבוגרת, רוני גונבת את המחברת, אך לא מספיקה לצאת והאם סוגרת את הדלת כשרוני מאחורי כורסת האם המבוגרת.
בינתיים בבר, אריה מקבל שיחת טלפון מאלונה שמודיעה לו כי היא מבייצת, ועל כן הוא הולך אליה ומפקיד את הבר בידי יאיר. יאיר, שבטוח שנשים אוהבות לצאת עם ברמנים, מגלה שהוא צדק. אחת הנשים היושבות על הבר משוחחת איתו בחושניות. אף על פי כן, כשעדי מגיעה למשמרת המצב משתבש. השניים מתחילים לריב ובסופו של דבר יאיר צועק על הבחורה היושבת על הבר, והיא עוזבת בכעס. בשיא הריב, יאיר מנשק את עדי, אך מיד לאחר מכן השניים ממשיכים להתווכח. באמצעות זוג או פרט מוחלט שיאיר יעזוב. הוא מגיע לבית עם המורה של רוני, מחופש לפקיד מטעם משרד הביטחון. הוא מודיע לה ברוסית כי יש מלחמה ועליה לרדת למקלט, וכך מציל את רוני.
בפרק שלאחר מכן, רוני מכירה את ניר, שמוגדר כמאהב הטוב ביותר שהיה לה. בכל פעם שהם מקיימים יחסי מין, רוני מרוב התרגשות מצהירה שהיא אוהבת אותו אף על פי שאין כך הדבר. למעשה, בדיוק כמו ניר היא מעוניינת ביחסי מין מזדמנים ותו לא. למרות זאת, הצהרות אלה מלחיצות אותו, אך היא מרגיעה אותו. אל הדירה מגיע אביו של יאיר, אשר מבקש מרוני לקנות עבורו סמים קלים. יאיר נפגע שאביו מעדיף לבקש זאת מרוני. בסופו של דבר יאיר הוא ילך עם אביו כי ניר הגיע אל רוני. השניים קונים מסוחר הסמים, ומעשנים בסלון יחד עם רוני וניר. רוני, מעורפלת מהג'וינט, אומרת לניר שהיא כל כך אוהבת אותו, מה שמבריח אותו שוב.
בפרק השלישי רוני משכנעת את יאיר להסיר את השיער שעל כתפיו. אף על פי שיאיר חושש שהדבר יפגע בגבריותו, השניים הולכים יחד למכון להסרת שיער בלייזר ויאיר עובר את הטיפול הראשון. המטפלת מציעה לרוני לעבור טיפול למילוי קמטים. רוני מתנגדת ואומרת שאין לה קמטים, אך יאיר והמטפלת מראים להשכן. לטענת המטפלת זהו אחד מנזקי העישון ולאור זאת מחליטה רוני להיגמל מעישון. בצאתם מהמכון, הם פוגשים את איילת, חברה של רוני מהלימודים. הם אומרים לה שרוני באה לטיפול, והיא בתגובה אומרת שהיא נרתעת מגברים אשר מסירים שיער. יאיר ואיילת מתקרבים ומחליטים לצאת לדייט. בבית, יאיר מגלה שהטוש איתו סימנו על גופו במכון, אינו נמחק. משום כך, הוא דוחה את פגישותיו עם איילת עד שלבסוף מחליט לבוא אליה מבלי להוריד חולצה. בינתיים רוני חווה קשיי גמילה ומפתחת הפרעת אכילת יתר, דיכאון ו"קריז", עד שאריה שופך על פניה מים קרים. בדייט, יאיר ואיילת מתנשקים והיא מכינה להם אמבטיה זוגית. יאיר במהירות ממלא אותה בקצף איתו הוא מכסה את כתפיו. באמבטיה הרומנטית, איילת פולטת נפיחה, מה שגורם ליאיר לעזוב בטענה שזה לא נשי. הוא מספר את שאירע לרוני, אשר מגיבה באפתיות מוחלטת. עקב זאת יאיר משכנע את רוני לחזור לעשן. היא שואפת סיגריה והחַיּוּת חוזרת אליה מיד.
ביקורות ופרסים
אף על פי שהסדרה שודרה בשעה מאוחרת והכילה לא מעט גסויות היא זכה להצלחה רבה, אם כי היא התקבלה בביקורות מעורבות. המבקר ירון פריד מ"הארץ" כתב: "קשה שלא להתאהב בנועה פניני [...] קשה שלא להעריך את הגישה הבריאה והמשוחררת לסקס [...] ואי אפשר שלא להתבדר מטריק המונולוגים-בהפתעה של דמויות משנה". לעומת זאת, פיני אסקל, העורך האחראי על ערוץ התרבות של וואלה!, אמנם החמיא לכישרון הכתיבה והמשחק של פניני ודוליצקי, אולם טען ש"הניסיון של השניים לאפיין דמויות לא מספיק טוב, ומסתיים ברמה שטחית ולא מעניינת".
בשנת 2008 הצמד רוני ויאיר זכו בתואר "צמד השנה" בתחרות אנשי השנה של ערוץ ביפ. אריה הברמן (דביר בנדק) היה מועמד בקטגוריית "דמות המשנה".
בשנת 2009 יוצרי הסדרה אף היו מועמדים לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה במספר קטגוריות. הסדרה הייתה מועמדת בקטגוריית "הסדרה הקומית", אמיר דוליצקי הועמד בקטגוריית "שחקן בסדרה קומית", נועה פניני הועמדה בקטגוריית "שחקנית בסדרה קומית", השניים היו מועמדים יחד בקטגוריית "תסריט בסדרה קומית" וזאב קלאתי בקטגוריית "בימוי בסדרה קומית".
פלאש פוטוליזה
פלאש פוטוליזה (באנגלית: Flash Photolysis) היא שיטת מחקר, המשמשת בעיקר לבחינת קינטיקה של תגובות כימיות. בשיטה זו, דוגמית חומר מקבלת הבזק אור חזק במשך מספר ננושניות, פיקושניות או אף פמטושניות מקרן לייזר או מכל מקור אור מתאים אחר (כגון מנורת הבזק ). הבזק חזק זה גורם לתחילתה של תגובה כימית, או מוביל להתגברות רמות האנרגיה של אלקטרונים בקבוצת אטומים או במולקולות שבדוגמית החומר, מעבר לרמתם הראשונית. עצמת בליעת האור של דוגמית החומר, משתנה בעקבות אותם תהליכים שגרם ההבזק, ועל כן, על מנת לבחון את קצביהם של תהליכים אלו, מקובל לקלוט את רמות הבליעה של האור בדוגמית, במרווחי מבחן קצרים של כמילישנייה.
פלאש פוטוליזה פותחה מעט לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1949, בעקבות ניסיונות צבאיים לייצר מצלמות המסוגלות לצלם טילים בזמן טיסתם. מפתחי הטכניקה, מנפרד אייגן, רונלד ג'ורג' רייפורד נוריש וג'ורג' פורטר, זכו בפרס נובל לכימיה בשנת 1967 על המצאתם זו. במשך 40 השנים שלאחר מכן, הטכניקה נעשתה מתוחכמת יותר ויותר, הודות לפיתוחים חדשים בתחומי האופטיקה והלייזר. יתר על כן, העניין בשיטה זו גדל במידה ניכרת, כאשר היישומים המעשיים שלה התפשטו מעבר לכימיה אל תחומים חדשים, כגון הביולוגיה, מדע החומרים ומדעי הסביבה. כיום, חוקרים רבים משתמשים באופן שכיח בטכניקת הפלאש פוטוליזה, על מנת ללמוד יותר על תהליכי אור מושרה ופוטוסינתזה, במולקולות אורגניות, בפולימרים, בננו-חלקיקים, במוליכים למחצה, בצמחים, באותות ביולוגיים, ובשינויי קונפורמציות במערכות ביולוגיות.
פיליפו הראשון, רוזן סבויה
פיליפו הראשון, רוזן סבויה (באיטלקית: Filippo I di Savoia; 1207 – 16 באוגוסט 1285), היה רוזן סבויה בין השנים 1268–1285.
ביוגרפיה
פיליפו נולד בשנת 1207 באגבל, לטומאסו הראשון, רוזן סבויה ולמרגריט מז'נבה, בתם של גיום הראשון, רוזן ז'נבה ובאטריצ'ה דה פאוצ'יני. בצעירותו יועד פיליפו לכמורה, ובשנת 1236 השיג לו אחיו גוליילמו מסבויה משרות כמורה בכמה ערים, על ידי קשריו עם הנרי השלישי, מלך אנגליה. בשנת 1241 נבחר פיליפו לבישוף לוזאן, אך כעבור זמן קצר התפטר ומונה לבישוף ואלנס.
בשנת 1243 לחם הנרי השלישי בגסקוניה, ופיליפו הגיע לבקר אותו ואת אשתו - אחייניתו אלינור מפרובאנס, יחד עם אחיותיה ביאטריס מפרובאנס וסנסיה מפרובאנס. בשנת 1244 ברח האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי מרומא, ופיליפו שכנע את אחיו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה לאפשר מעבר בטוח לאפיפיור, ולאחר מכן ליווה אותו לליון, ובתמורה מונה על ידי האפיפיור בשנת 1245 לארכיבישוף ליון. פיליפו סייע לאחיו, וניהל משא ומתן עם סוחרים מהאזור על היטל המיסים.
כאשר התברר בניגוד לציפיות שפיליפו אמור לירש את השליטה ברוזנות סבויה, הוא התפטר מתפקידו בכנסייה, והתחתן עם אדלייד, רוזנת בורגונדי, בתם של אוטו הראשון, דוכס מראניה וביאטריס השנייה, רוזנת בורגונדי, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1268 מת אחיו פייטרו השני, רוזן סבויה, ופיליפו עלה לשלטון במקומו. פיליפו הרחיב את תחומי הרוזנות, ובשנת 172 צירף את שטחי ברס לרוזנות, אולם בשנת 1282 הוא ספג תבוסה מקואליציה של יריביו שכללה את רודולף הראשון, מלך גרמניה, שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה וז'אן השני, רוזן ויינואה.
רבקה יהב
קורות חיים
רבקה יהב נולדה בחיפה בשנת 1950 להורים שעלו לארץ ישראל שנתיים קודם לכן באונייה "אקסודוס". רבים מבני משפחתו של אביה, יליד גליציה שבפולין, נספו בשואה. סבה נהרג במלחמת העולם השנייה בזמן ששירת כחייל בצבא הרוסי.
הוראה והדרכה
החל משנת 1982 עסקה יהב בהוראה וניהול תוכניות לימודים בשיטות שונות בפסיכותרפיה במחלקה ללימודי המשך בפקולטה למדעי הרווחה והבריאות שבאוניברסיטת חיפה, עד לשנת 1993 בה מונתה לתפקיד מנהלת היחידה. בתפקיד זה, בו פעלה שש שנים עד שנת 1999, הקימה את התוכנית התלת-שנתית ללימודי פסיכותרפיה, תוכנית להנחיה קבוצתית (דו שנתית) ופיתחה תוכניות לימוד רבות ומגוונות בתחומי הטיפול, הרווחה והבריאות. במקביל עסקה יהב במשך כל שנות פעילותה בהדרכת סטודנטים, עובדים ועמיתים והוראה כחברת הסגל האקדמי בבית הספר לעבודה סוציאלית.
התוכנית ללימודי פסיכותרפיה
החל משנת 1994 שימשה יהב כמנהלת אקדמית ויו"ר צוות היגוי בתוכנית תלת שנתית ללימודי פסיכותרפיה, המיועדת לבוגרי תואר שני ומעלה, והשיגה עבור תוכנית זו את רישוי האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה.
המרכז הקליני הבין-תחומי
בשנת 2002 הקימה יהב את המרכז הקליני הבין-תחומי, שבראשו היא עומדת עד היום. המרכז מעניק שירותים לקהילה ברמת הפרט, המשפחה, הקבוצה והארגון, בשיתוף החוגים להפרעות בתקשורת, ריפוי בעיסוק, בית-הספר לעבודה סוציאלית, פיזיותרפיה, וגרונטולוגיה שבאוניברסיטת חיפה. הטיפולים ניתנים על ידי צוות רב מקצועי (קלינאי תקשורת, מרפאים בעיסוק, עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, מטפלים באמנויות, ואנשי ייעוץ ארגוני), הנותנים מענה בראייה בין-תחומית לצורכי האבחון והטיפול של פונים מכל הגילים. המרכז הקליני מתמחה במתן שירותים לקהל הרחב ובכללם לאוכלוסיות עם צרכים מיוחדים, וייחודו בהנגשת השירות למשפחות ממעמד סוציו–אקונומי נמוך. במרכז פועלים המכון להפרעות בתקשורת, המכון האודיולוגי, המכון לריפוי בעיסוק, מכון קרטן לשימושי מחשב, המכון לפסיכותרפיה ומכון לאבחון קוגניטיבי.
עבודתה הטיפולית
בתחילת דרכה המקצועית (1975 - 1973) עבדה יהב עם ילדים, נוער והוריהם באמצעות משחק, שיחות טיפוליות והדרכת הורים. במשך 15 שנים, החל מ-1975, עבדה בשירות הפסיכולוגי של הטכניון, בו התמחתה בפסיכותרפיה במבוגרים צעירים עם בעיות שונות. בין השנים 1978–1979 טיפלה בחולים המתגוררים בקהילה ובבני משפחותיהם, במסגרת המרפאה הפסיכיאטרית שבבית החולים רמב"ם.
בשנות השמונים, פתחה יהב קליניקה פרטית, בה עוסקת עד היום בפסיכותרפיה.
קשיים ביחסי אהבה
יהב עוסקת רבות בחקר יחסי אהבה: ההבדל בין התאהבות לאהבה, השונות התרבותית של יחסי אהבה, ההבדל בין תלות לנתינה בקשרי אהבה, המנעד בין הפנטזיה למציאות, ההבדל בין התאהבות לאהבה, אהבות אובססיביות ועוד. היא חוקרת את השאלה, האם אהבה שוכנת בפער שבין הכמיהה לבין סיפוקה, האם האהבה נמצאת בהיעדר או בהתגשמות? בהיותה של אהבה מושג אניגמטי, מנסה המחקר להבין באמצעות שאלונים, ראיונות וניתוחי מקרה דפוסים חוזרים ואת מקורותיהם המצויים בילדות המוקדמת, בדפוסי התקשרות וביחסי אובייקט, הגורמים לאנשים מסוימים לבחור באובייקט שאינו מתאים, שאינו נמצא או אובייקט מתעלל, וממלאים את חיי הנפש שלהם בתחושות של תסכול ודכדוך. עוד מנסה גוף הידע אותו מגבשת פרופ. יהב לגשש אחר דרך לצאת מדפוסים הרסניים אלה לקראת יחסי אהבה מספקים. לאורך שנות עבודתה יישמה יהב ידע זה בעבודתה טיפולית: החל משנת 1975 עבדה בשירות הפסיכולוגי לסטודנטים בטכניון, כפסיכותרפיסטית ליחידים זוגות וקבוצתית, בגישות פסיכודינמיות קוגניטיביות והתנהגותיות, והחל משנת 1980 במסגרת קליניקה פרטית.
ספר העוסק ב"קשיים ביחסי אהבה" נכתב בשיתוף עם פרופ' אליעזר ויצטום, ועומד לראות אור בהוצאת אריה ניר.
ליווי התפתחותי בגיל הרך
מודל הליווי ההתפתחותי שפיתחה יהב החל ב-2004, והוא מיושם ב-80 גנים ובמעונות היום של ויצו ונעמ"ת בחיפה, על ידי צוות רב מקצועי הכולל עובדות סוציאליות, קלינאיות תקשורת, מרפאות בעיסוק, פסיכולוגיות ומטפלות באמנות. הפרויקט שנלמד על ידי גורמים בארץ ובעולם בכוונה ליישמו במקומות נוספים, זיכה את יהב בפרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות שאינה למטרת רווח כספי. יהב הצליחה לגייס כספים לצורך פרויקט זה על מנת לבצע את הטיפולים בסביבה הטבעית, ללא סטיגמה, ולהנגיש את השירות לילדים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך ובכללם לילדים ממשפחות יוצאות אתיופיה, להם הותאם פרויקט ייחודי, המשתף מנהיגים קהילתיים מקרב יוצאי אתיופיה החיים בחיפה.
יהב מעורבת בפרויקט "הורים במרכז", פרויקט רב תחומי להורים וילדים בגילאי 0–6 עם "שותפות חיפה-בוסטון"
פסיכותרפיה טרום לידתית (פרה-נטאלית)
עבודתה של יהב בתחום הפסיכותרפיה הטרום-לידתית מתבססת על גוף ידע אמפירי, המוכיח שהעובר הוא בעל יכולת לחוש ולזכור חוויות מהתקופה שבין רגע ההתעברות ועד הלידה. משמעותם של ממצאים אלו היא, שלרשמים, שחווה אדם טרום לידתו, עשויים להיות השפעות מרחיקות לכת וארוכות טווח על התפתחותו ועל רווחתו הנפשית. העבודה הטיפולית מתבצעת בשלב בו מתקבלת ההחלטה להביא ילד לעולם, ובזמן ההריון. הידע מיושם בתמיכה נפשית ובסיוע ש"הוא בעל פוטנציאל תרפויטי עבור האם וכך גם עשוי להיות בעל השפעה על פרי ביטנה".
פרסים
בשנת 2009 הוענק ליהב אות רקנאטי-צ'ייס-רשי ליזמות בעבודה סוציאלית, על היוזמה והיישום של פרויקט ליווי התפתחותי, המתמקד בזיהוי וטיפול מוקדם בבעיות רגשיות, התנהגותיות, לשוניות והתפתחותיות סנסור-מוטוריות בילדים בגילאי 3 - 6. פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות הוענק ליהב
כמו כן הוענקו ליהב תעודת הערכה מטעם החברה הרוסית לפסיכולוגיית הלידה והטרום-לידה (Russian Society of Prenatal and Perinatal Psychology and Medicine ), ופרס ההוקרה של ויצו ל"נשים פורצות דרך".
פעילות למען הקהילה
בין השנים 1979–1990 הייתה יהב בין מקימי מרכז צוותא לתרבות מתקדמת בחיפה, ופעלה בהתנדבות כראש ועדת חברים וראש ועדת רפרטואר חיפה.
יהב שימשה בין השנים 2000 ל-2003 דיירקטורית בחברה לפיתוח עכו העתיקה.
החל מ-2001 צורפה יהב לפורום "חוקה בהסכמה" שהוקם על ידי "המכון הישראלי לדמוקרטיה" במטרה לגבש חוקה לישראל.
חוק מוות מוחי-נשימתי
חוק מוות מוחי-נשימתי, התשס"ח-2008 הוא חוק שקובע את התנאים לקביעת מוות מוחי נשימתי בישראל, שיקבעו על פי מעמדם, זכויותיהם, דתם ואמונתם של המטופל ומשפחתו.
החוק אושר בכנסת ב-23 במרץ 2008 ביוזמת חבר הכנסת לשעבר עתניאל שנלר, ונכנס לתוקף בתחילת יוני 2009. בשנת 2009 יצא חוזר מנכ"ל משרד הבריאות, שמפרט את הנהלים בפועל ליישום החוק.
עיקרי החוק
חוק מוות מוחי נשימתי קובע כי עת קביעת מותו של אדם הוא כאשר נקבע מוות מוחי נשימתי או לבבי ,ומסדיר את התנאים וההוראות לקביעת מוות מוחי נשימתי בישראל תוך התחשבות בדתם, מעמדם, זכויותיהם ואמונותיהם של המטופל ומשפחתו.
הליך קביעת המוות המוחי נשימתי יבוצע בתנאי שבבית החולים קיים מכשיר לעריכת בדיקות מכשירניות מיוחדות, הקובעות אם תפקוד המוח הופסק באופן מלא ובלתי הפיך, לרבות גזע המוח. במצב כזה, אם הגורם הרפואי למצב ברור לחלוטין ויש עדויות קליניות להפסקת הנשימה העצמאית, ניתן לקבוע כי המצב הוא מוות מוחי נשימתי.
אם נקבע מוות מוחי נשימתי, המשפחה על פי דתה ואמונתה יכולה לקבוע אם להמשיך את הטיפול בחולה או להפסיקו, כלומר, לנתק את המטופל מהמכשירים ולקבל את מסמכיו הרפואיים.
שינויים בחוק
השינויים של החוק נקבעו על ידי שר הבריאות ובהסכמת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת. התוספת הראשונה נמצאת בסעיף 1 והיא הגדרת "מכשיר רפואי" והתוספת השנייה נמצאת בסעיף 3(1) והיא שתחומי המומחיות הרפואית של הרופאים שבחרה ועדת ההסמכה הרפואית המיוחדת הם: הרדמה, טיפול נמרץ כללי, טיפול נמרץ לילדים, נוירולוגיה, נוירוכירורגיה, רפואה דחופה, רפואת ילדים, רפואה פנימית, וקרדיולוגיה.
השלכות החוק
בעקבות החוק, מספר רבנים הסכימו לוותר על העמדת משגיח דת בעת קביעה של מוות מוחי נשימתי בבתי חולים ואנשים מהמגזר הדתי החלו לתמוך בחוק ולהסכים לתרום איברים, למרות זרמים מסוימים שנשארו תקפים בדעתם נגד החוק כמו הזרם הליטאי בציבור החרדי המונהג בידי הרב יוסף שלום אלישיב שמתנגד לחוק בחריפות וחושב כי ניתוק אדם ממכונות כאשר הוא סובל ממוות מוחי נשימתי או לבבי נחשב לרצח.
ביקורות ודיונים שהתעוררו בעקבות החוק
החוק קיבל ביקורות שונות ממספר גורמים ועורר דיונים. על פי דבריו של ח"כ שנלר, החוק קודם במטרה להכניס למעגל תורמי האיברים להשתלה גם את האוכלוסייה הדתית, ויושב ראש המרכז הלאומי להשתלות, פרופ' גבריאל גורמן, ציפה לעלייה במספר התורמים. לדעת איגוד הרופאים לטיפול נמרץ לעומת זאת, החוק עלול דווקא להקטין את מספר השתלות האיברים בגלל המגבלות הקשות שהוא מטיל בדרך לקביעת המוות המוחי-נשימתי.
יהדות התורה התנגדה לחוק ואף קבעה כי הוא מהווה סיבה להצבעת אי-אימון בממשלה. לדעתו של משה גפני, חבר כנסת יהדות התורה: "חוק זה הוא בניגוד מוחלט להלכה כאשר ע"פ ההלכה מוות מוחי אינו מוות אלא רק מוות לבבי ואילו ע"פ חוק זה יוכלו לנתק חולה מהמכשירים גם כאשר אירע אצלו מוות מוחי והוא בעצם עדיין חי". בניגוד לכך, הרב שלמה משה עמאר תמך בחוק ובכך גרם גם לתמיכתם של חברי כנסת מש"ס והצבעתם בעד החוק.
ירון חדד
ירון חדד (נולד ביוני 1959) הוא שחקן וזמר ישראלי.
ביוגרפיה
ירון חדד נולד בראשון לציון. הוא שירת בלהקת פיקוד דרום בין היתר עם חנוך רוזן, דורון מזר, אבי דור ועירית ענבי.
לאחר השירות הצבאי הצטרף ל"להקת קסם" שהתחרתה בשנת 1982 בקדם אירוויזיון עם השיר "בומרנג", ושנה לאחר מכן התחרתה שוב בקדם אירוויזיון עם השיר "האגדה על בל". בין חברי ההרכב הייתה גם עירית ענבי.
הוא גם שיחק במחזמר "ברנשים וחלומות" ובמחזמר "אל תרדי ממני" בבית לסין.
בקדם אירוויזיון 1987 שר את השיר "אולי הלילה" והגיע למקום האחרון.
הוא שיחק ב"סוויני טוד" ובמחזמר "עלובי החיים" בתיאטרון הקאמרי, השתתף במופע "הלהקות חוזרות" ושיחק בהצגות ילדים.
בקדם אירוויזיון 1992 הופיע עם השיר "זודיאק". השיר הגיע למקום התשיעי בלבד, אך הפך ללהיט. לאחר מכן הוציא ירון חדד את אלבום הבכורה, שהיה אלבומו היחיד ונקרא בשם "זודיאק".
בהמשך פרש חדד מעולם הבידור. בין היתר היה בעלים של פלאפליה בראשון לציון.
סיון רותם
סיון רותם היא זמרת אופרה ישראלית, מורה לפיתוח קול וציירת.
ביוגרפיה
סיון רותם נולדה בבואנוס איירס. לאחר עלייתה לארץ, חיה בקיבוץ אפיקים ולאחר מכן ביישוב חופית. בתה, נגה רותם, מלחינה מוזיקה לסרטים.
רותם החלה את הקריירה המוזיקלית שלה ככנרת, אך לאחר מכן עברה הסבה לזמרה קלאסית תחת הדרכתה של מירה זכאי באקדמיה למוסיקה באוניברסיטת תל אביב.
לרותם הופעות רבות כזמרת אופרה. היא הופיעה באופרה של סיאטל בתפקיד ויולטה בלה טרוויאטה ובתפקיד סוזנה בנישואי פיגרו. באופרה של סן חוזה היא הופיעה בתפקיד מוזטה בלה בוהם ובתפקיד רוזלינדה בעטלף. בישראל הופיעה רותם באופרה הישראלית באופרות לה בוהם (1987), אורפאו ואאורידיצ'ה (1992), כך עושות כולן (1999), דון פסקואלה (1993), ורתר (1996, 1999) ואלקטרה (2000). אופרות נוספות בהן השתתפה היו חליל הקסם (בניצוחו של זובין מהטה), חלום ליל קיץ, כרמן, דון ג'ובאני והאימפרסריו.
במהלך הקריירה שלה שרה רותם עם תזמורות רבות. בין השאר שרה כסולנית עם התזמורות הסימפוניות של לוס אנג`לס, סן דייגו, וונקובר, בוכום וקראקוב. בארץ הופיעה עם כל התזמורות החשובות, בין השאר התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית חיפה, סימפונט רעננה וסינפונייטת באר-שבע.
רותם הופיעה עם דייוויד ברוזה וסינפונט רעננה בלילות ספרד, שרה שירי לאדינו בפסטילאדינו, שירי פלמנקו עם באלדי אולייר, והופיעה בפסטיבל הליטורגיקה בנצרת ובשוברטיאדה.
רותם הקליטה את הסימפוניה מס' 2 של אהרון חרל"פ, ציפור המלחמה, עם התזמורת הסימפונית חיפה ואת תחי האהבה, שירי אהבה ספרדיים, עם הפסנתרן יונתן זק. רותם וזק הקליטו גם את שיריו של המלחין היהודי הגרמני ג'קומו מאיירבר עבור חברת התקליטים נקסוס.
סיון רותם היא גם ציירת המציגה את ציוריה בגלריות בארץ ובחו"ל.   בין השאר, היא הציגה תערוכות יחיד בארץ בבית גבריאל, סינמטק ירושלים, ובמשכן לאמנויות הבמה. רותם הציגה גם תערוכות יחיד במדריד, ליסבון, בראגה ובוקרשט. כמו כן השתתפה רותם בתערוכות קבוצתיות בגלריה על האגם ברעננה, במרכז האמנים ע"ש שאגאל בחיפה, בתיאטרון ירושלים ובאוניברסיטה המורמונית בירושלים, וכן בלונדון.
מפלגת הגמלאים הרוסית
מפלגת הגמלאים הרוסית לצדק חברתי (ידועה בשמה המקוצר מפלגת הגמלאים ) היא מפלגה פוליטית רוסית שמרנית, שהוקמה לראשונה בשנת 1997.
היסטוריה
המפלגה נוצרה במקור ב-29 בנובמבר 1997 ונשאה שמות כמו "מפלגת הגמלאים" ו"מפלגת הגמלאים הרוסית". בהמשך, המפלגה התפרקה באופן זמני, אך בשנים 2007–2012 היא אורגנה מחדש לארגון ציבורי של גמלאי רוסיה. ב-5 באפריל 2012 הוקמה מחדש בשם "מפלגת הגמלאים הרוסית לצדק חברתי", בראשותו של איגור זוטוב, חבר הדומה הממלכתית משנת 2011 במסגרת הדומה השישית. ב-11 במרץ 2017 המפלגה שינתה את שמה שוב.
מאז 26 בדצמבר 2015, יו"ר המפלגה היה סגן האספה המחוקקת של מחוז סברדלובסק, יבגני ארטיוך. ב-29 ביולי 2016 הודח ארטיוך מתפקיד היו"ר. באותו יום נשללה מועמדותו לבחירות בדומה.
מאז 2012 יו"ר המועצה המרכזית של המפלגה הוא ולדימיר יורייביץ' בוראקוב.
יורם מלצר
יורם מֶלְצֶר (Melcer; נולד ב-3 בנובמבר 1963) הוא סופר, מתרגם, מסאי, עורך ומבקר תרבות וספרות ישראלי.
ביוגרפיה
מלצר נולד בחיפה, בנה של המתרגמת ריטה מלצר (שתרגמה בעיקר מספריו של גבריאל גרסיה מרקס). מקצת משנות נעוריו עברו עליו בהונדורס, שם התחנך בבית הספר האמריקני בטגוסיגלפה. בשנת 1972 שבה משפחתו לישראל והוא המשיך את לימודיו בבית ספר יסודי ובין השנים 1975–1981 למד בבית הספר הריאלי וסיים את לימודיו במגמה מתמטית-פיזיקלית בהצטיינות יתרה.
מלצר תרגם יצירות ספרות רבות, מן השפות ספרדית, פורטוגלית, אנגלית, צרפתית, איטלקית וקטלאנית. בסך הכל פורסמו כ-75 ספרים בתרגומו. כמו כן, תרגם שירה מספרדית, מפורטוגלית ומאנגלית.
בשנת 1999 זכה בפרס ברנשטיין לביקורת ספרות, וספר המסות שלו זכה בפרס משרד התרבות. בשנת 2001 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ושנה לאחר מכן קיבל את פרס "בני ברית" לעיתונות.
בשנים 2001 ו-2003 נשלח על ידי משרד החוץ לייצג את מדינת ישראל בסדרת הרצאות בספרד וביריד הספרים הבינלאומי בארגנטינה. החל מסתיו 2002 ועד מרץ 2004 היה אחד משני מגישיה של תוכנית ספרות שבועית בטלוויזיה, "על המדף", בערוץ 33 ובערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית.
מלצר לימד כיתות מחוננים בבית הספר "אופק", מתמטיקה ומחשבים בבית הספר הריאלי, ואנגלית ותרגום לבגרות בבית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים. הוא אחד הרכזים בתוכנית להכשרת מורים למחוננים באוניברסיטה העברית.
מלצר היה עורך התוכן וסופר הבית של הספרייה הלאומית בירושלים.
מסוף 2015 הוא עורך את כתב העת הדיגיטלי "אלכסון".
נושאי הרצאותיו ומאמריו
משנת 1992 כותב מאמרים וטורים אישיים קבועים במספר עיתונים, בהם מאמרי תרבות ב"העולם הזה" ו"שישי". טור אישי "דברים אחדים" (1995–1997) במדור תרבות וספרות של הארץ, ומאוחר יותר טור לענייני לשון באותו המוסף (2005–2009). כמו כן, כתב ביקורת על ספרות מתורגמת ב"ספרים וספרות" של מעריב (1996–1998),וטור אישי "עלים" (1999–2005) באותו המוסף. החל משנת 2003 כותב קבוע במוסף התרבות של העיתון El País באורוגוואי (בספרדית), ומשנת 2010 כותב קבוע במסע אחר הישראלי. כמו כן, פרסם מאמרים ב"ארץ אחרת", "מקור ראשון", "פנים", "הליקון" ועוד.
ב-1999 ראה אור קובץ סיפורים פרי עטו, "שלג באלבניה", ב"הוצאת חרגול". ב-2000 ראה אור כרך מסות, "האם ליסבון קיימת?", ב"הוצאת הקיבוץ המאוחד". ב-2002 ראה אור הרומן "חיבת ציון" ב"הוצאת מודן". ב-2004 ראה אור ספרו המונוגרפי, "פלה: אל בשר ודם", ב"הוצאת מפה". ב-2008 ראה אור ספרו "האיש שנקבר פעמיים", ב"הוצאת כרמל".
כחלק מעבודתו הספרותית ערך מלצר את "פרשת לופז" של חיים שנהב, "מלח בחומות" מאת כרמלה סרנגה, מחקר מקיף של ד"ר יוסף בן דוד על הבדואים בישראל, ספר אוטוביוגרפי של ד"ר עדית אולשטיין וכתב וערך פרסום רשמי של מוזיאון ישראל לליווי תערוכה לכבוד מאה שנה לגניזת קהיר.
במקביל מלצר לימד באוניברסיטת בן-גוריון במסגרת לימודי תואר שני בכתיבה יוצרת. העביר סדנאות לכתיבת פרוזה ויצירות בבית אריאלה, בהן, הרצאה על תרגומו ל"ספר האי-נחת" של פרננדו פסואה, יצירותיו של גבריאל גרסיה מרקס ושל סופרים גדולים מאמריקה הלטינית, וסדרת הרצאות שכותרתן "בוב מרלי: דת, מחאה ומוזיקה בים הקריבי".
קישורים חיצוניים
מאמריו:
טוגאי ביי
טוּגָאי בֵּיי (בכתיב ערבי: طوغاي بگ; 1601 – 30 ביוני 1651) היה נסיך ומצביא טטרי קרימאי.
חייו
המִירזַא (נסיך) טוגאי היה בן לאַרְגִינִים, אחד מארבעת השבטים הנאצלים של חאנות קרים. בינואר 1644 הוביל חיל טטרים גדול לפשיטה על נחלות האיחוד הפולני-ליטאי. ב-30 בחודש הושג בידי צבאות הכתר בראשות ההטמאן סְטַניסְלַב קוֹנְייֶצְפּוֹלְסְקִי והמגנאט ירמי וישניובייצקי, באוֹחְמָטיב הסמוכה לצ'רקאסי. בקרב שהתחולל ספגו הטטרים את התבוסה הכבדה ביותר בתולדות פשיטותיהם על האיחוד. הסיים הפולני-ליטאי התעודד והורה על הפסקת תשלום הכופר השנתי. ההתמרמרות שעורר הכישלון בקרב המירזות, לצד זעם מצד השער הנשגב בקושטא, הביאה להדחת הח'אן מחמט הרביעי ולהכתרת אסלאם השלישי גיראי. השליט החדש עמד על כך שהשלום יישמר. השקט הכפוי הביא את הח'אנות לסף מלחמת אזרחים ב-1645. את התואר ביי קיבל טוגאי עם מינויו למושל אוֹר קָאפּי, שאירע בערך ב-1646. הוא איבדו במהרה, כנראה עקב זיהויו עם הנוטים למרד, אך זכה בו שוב לאחר שהושגה רגיעה והווזיר הגדול סַפְר עַאזִי חזר למשרתו בנובמבר 1647.
במרץ 1648 הגיע לחצר הח'אן בבָּחְצִ'יסַרָאי הקוזאק בוגדן חמלניצקי, שביקש תמיכה במרד שתכנן נגד האיחוד. אסלאם, שהיה נתון בלחץ כבד מכל הצדדים – העות'מאנים דרשו שקט כדי לאפשר להם להתמקד במלחמתם נגד הרפובליקה של ונציה, ומאידך פרץ רעב בקרים והמירזות תבעו היתר לבוז ביזה – היסס. לבסוף לא ערך הכרזת מלחמה או כל הצהרה רשמית אלא שלח את טוגאי ביי בראשות 4,000 פרשים לסייע לחמלניצקי. המהלך הוצג על ידי היסטוריונים שונים ככניעה למושל אור קאפי העצמאי-למחצה, או לחלופין כמהלך מחושב מצד הח'אן שנועד לאפשר לו להתנער מאחריות במקרה והיוזמה תתגלה ככישלון. בתמורה לשיגור הכח הותר לאנשיו ליטול שלל ולשבות עבדים ככל שיחפצו.
מעורבות החיל הטטרי הפכה את מרד חמלניצקי להצלחה מעל ומעבר לכל התקוממות קוזאקים בעבר. הפרשים שיחקו תפקיד מכריע בניצחון הגדול בקרב קורסון, ב-26 במאי 1648, בו הודבר צבא הכתר. לידי הביי נפלו שני הטמני (מצביאי) פולין-ליטא, מִיקוֹלָאי פּוֹטוֹצְקִי ומָרְצִ'ין קָלִינוֹבְסְקִי, שנפדו שנתיים לאחר מכן תמורת הון גדול. בנוסף לאצילים והחיילים, שבו הטטרים מכל הבא ליד בקרב האוכלוסייה ובזזו רכוש רב. מיד לאחר קורסון שב טוגאי ביי לקרים עם חילו, כדי למכור את אלפי העבדים שתפס; אומדן מופרז של בן הזמן נקב ב-40,000 איש שהגיעו לשווקים בח'אנות. הצלחותיו דרבנו את אסלאם השלישי ואת העות'מאנים לתמוך בהמשך מעשי האיבה. ביולי שב טוגאי לזירה בראש כח משולש, 11,000 פרשים. ב-23 בספטמבר נחלו הוא וחמלניצקי ניצחון גדול בפילאבצי, ולא נותר כל צבא של ממש בינם לבין הבירה ורשה. אנשיו המשיכו בנטילת שלל במרץ. בקרב היהודים, שסבלו מעשי טבח רבים מהקוזאקים, היה מקובל לראות את הטטרים כהצלה מאחר ששמרו על שבוייהם בחיים. עם זאת, הם היו מעוניינים בעבדים רווחיים, ולעיתים שרפו חיים זקנים וחולים שהיו עלולים להכביד על השיירות. בספר יוון מצולה שחיבר נתן נטע הנובר אודות גזירות ת"ח-ת"ט הוא נזכר פעם אחת כ"טוהאי בֵיא". חמלניצקי רכש לו הערכה רבה, ובין השניים שררו יחסי אמון מלאים: באחד ממכתביו התייחס אליו כ"אחי, נשמתי, הבז היחיד בעולם!"
פרדס בחיסכון
פרדס בחיסכון הוא פרויקט הסתדרותי משנת 1955 שנועד לפועלי המושבות, אשר במסגרתו הוקמו גופים יורידיים, שמטרתם הייתה לאפשר לחבריהם לרכוש זכויות חכירה בקרקעות לשם עיבוד פרדסים שנרכשו מרשות הפיתוח וקק"ל אנגליה. הפרויקט הוא תוצאה של שיתוף פעולה ממשלתי בין-משרדי לצד שיתוף פעולה של המוסדות ההסתדרותיים.
מבחינת ההיענות של פועלי המושבות (שלא הייתה להם קרקע לעיבוד או משק עזר) זהו אחד הפרויקטים המוצלחים של ההסתדרות. עם זאת, במבחן התוצאה, ההשקעה לא הניבה את התשואה המצופה.
השנים הראשונות
בשנים הראשונות לאחר הקמת מדינת ישראל, ביקשו השלטונות לשפר את המצב הכלכלי בארץ, וליצור מקורות ייצור ותעסוקה. בין היתר, הוחלט לפתח את גידול הפרדסים וליישב את הקרקעות הלא מנוצלות ברחבי הארץ. כדי לממש את היעדים הללו, החליטו משרדי הממשלה ומוסדות המדינה ובכללם גופי ההסתדרות על הקמת פרויקטים של "פרדס בחיסכון". שר האוצר באותה עת, לוי אשכול, ייחס את הרעיון הראשוני למיזם זה לעורך "מעריב", עזריאל קרליבך.
מדינת ישראל על זרועותיה הקימה את מפעל החסכון הכללי של הדרי ישראל ולצידו הוקם פרדס בחסכון לפועלי המושבה שהתגבש ופעל בחסות הסתדרות הפועלים החקלאים.
מטרת פרדס בחיסכון
מפעל החיסכון הכללי ופרדס בחסכון לפועלי המושבה - התקיימו זה לצד זה ושירתו אותה מטרה לסוגי האוכלוסייה השונים: מפעל החסכון הכללי נועד לאזרחים באשר הם ואילו פרדס בחסכון לפועלי המושבה נועד ליצור מקור חסכון לעובדי המושבות ולאפשר להם לקבל בחכירה קרקע לנטיעת פרדס וכך לסייע להם מבחינה כלכלית ולקשור אותם לקרקע המושבה מבחינה ציבורית וחברתית. הגופים אשר הקימו יחדיו את המפעל של "פרדס בחסכון" היו רשות הפיתוח, יכין חק"ל, הדרי ישראל ופרדס סינדיקט בע"מ.
הדרך בה חוסכים
המצטרפים לפרויקט רכשו זכויות במקרקעין שנמצאו מתאימים לנטיעת עצי הדר לתקופת חכירה בת 49 שנים, הניתנת לחידוש לתקופה נוספת בת 49 שנים. נטיעת הפרדסים במקרקעין בוצעה (בפיקוח משרד החקלאות) על ידי יכין חק"ל. האחרונה עיבדה את הפרדסים בתקופת העיבוד הראשונה ועד למסירתם לחוכרים, ומאותה העת ואילך עובדה הקרקע על ידי חברה לעיבוד מטעמם או יכין חק"ל, כאשר התמורה משיווק הפרי בניכוי העלויות אמורה הייתה להניב לחוכרים את התשואה המובטחת. התוכנית של פרדס בחיסכון נתנה הזדמנות גם למי שאמצעיו לא היו מרובים לרכוש חלקת פרדס, בתשלומים חודשיים, למשך שנים אחדות. הממשלה הדגישה כי ענף ייצוא פרי ההדר נושא רווחיות רבה. במקרים מסוימים שטח האדמה שהוחכר טרם עבר פרצלציה ועל כן נמכר לחוכרים שטח משוער ולא שטח מדויק.
התפתחות הפרויקט
לאחר שהפרויקט יצא לדרך והחוסכים נרשמו למפעל, נרכשו קרקעות במקומות שונים ברחבי הארץ, חברות עיבוד שונות עיבדו את הפרדסים והתשואה נמסרה לחוסכים. הממשלה באמצעות משרד האוצר ומשרד החקלאות תמכו ועודדו מפעל עממי זה. בדיעבד התברר כי במקרים רבים העיבוד המשותף לא הניב את הפירות המיוחלים, והחוכרים הפסידו כסף מעסקת החכירה.
עד היום מחזיקים רבים מן האזרחים בקרקעות מכוח אותם ההסכמים, אשר יהיו תקפים על פי החוזים המדוברים לפחות עד שנות ה-50 של המאה ה-21. כבר בשנת 1968 הכניס מינהל מקרקעי ישראל לחוזי החכירה סעיף המבטל את המשך החכירה במקרה שייעוד הקרקע שונה. תביעה של קבוצת חוכרים של פרדס חסכון באזור סביון לאפשר להם להמשיך לחכור את שטח הפרדס למרות שינוי ייעוד הקרקע נדחתה על ידי בית המשפט.
עוז זהבי
עוז זהבי (נולד ב-24 ביוני 1983) הוא שחקן, דוגמן, זמר ומנחה טלוויזיה ישראלי.
קריירה
תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בתוכנית "אין", בהנחייתן של יעל בר זוהר ומיכל ינאי, אליה ביקש להתקבל כמגיש פינה, אך בסופו של דבר התקבל כמנחה מהמניין. הנחה את תוכנית הנוער "מיי בלוג" במסגרת שידורי "רשת" של ערוץ 2, לצד גיא אריאלי והראפרית שורטי. כמו כן, שיחק בסדרה "איתמר ואני" (הערוץ הראשון), והשתתף בתפקיד אורח בתוכניות "שמש" בתור בן דודה של זואי וב"לנצח עם מיקי ברקוביץ'". בפסח 2007 הנחה יחד עם רונה לי שמעון תוכנית של ערוץ ניקלודאון שנערכה בשמורת הטבע "נאות קדומים".
הוא זכה לפרסום בעיקר בעקבות משחקו בשנים 2007–2010 בסדרת הטלוויזיה "האי", בה גילם את דמותו של סול, בן זוגה של אנה (אפרת בן יעקב).
השתתף בשישה פסטיגלים בין השנים 2008–2020: "תפוס ת'פסטיגל" (2008) לצד ליאת בלו, איתה הופיע עם השיר "אי זוגי"; "קונג פו פסטיגל" (2009) בו הופיע עם השיר "אומץ לב" והיה גם שותף בהלחנתו; "לילה מטורף בפסטיגל" (2010) בתפקיד בילי הנער עם השיר "אל תפסיק ת'גרוב" שאותו כתב והלחין; ב-"i פסטיגל game on" (2011); ב-"X פסטיגל", בתפקיד יסוד האש (2013) וב-"my פסטיגל" (2020).
בשנת 2010 שיחק זהבי בסדרת הדרמה "עספור", בתפקיד איציק בנסולי. בשנת 2010 שיחק גם במיני-סדרה "נבלות" על פי ספרו של יורם קניוק, ובסדרה "חיים אחרים" של "קשת", ששודרה בערוץ 2. כמו כן שיחק באותה שנה בסרט הקולנוע "התגנבות יחידים", בבימויו של דובר קוסאשווילי. באותה שנה נבחר לדוגמן עבור חברת "רנואר", ביחד עם הדוגמנית אור גרוסמן. לאחר מכן דגמן לחברת מאניה ג'ינס.
בשנת 2012 לוהק לתפקיד אורח בסדרת הדרמה האמריקאית "סאות'לנד" ברשת האמריקאית TNT, כאריק הנסון. במרץ 2012, נודע שזהבי לוהק לפיילוט לגרסה האמריקאית של סדרת הדרמה "תמרות עשן", אך בהמשך ביטלה רשת ABC את הסדרה. לאחר מכן, השתתף בסרט "הסיפור של יוסי" בבימויו של איתן פוקס, שפתח את התחרות המרכזית בפסטיבל הסרטים טרייבקה בניו יורק.
בשנת 2014 שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "זגורי אימפריה", בתפקיד אביאל זגורי. באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט האמריקאי "על גבול התנהגות רעה", בו הוא מגלם את ארי, חייל צה"ל ששונא ערבים. כמו כן החל להשתתף בתוכנית הבידור "הכל הולך" בערוץ 2, תוכנית שממנה החל להיעדר לאחר כמה פרקים בשל חזרות למחזמר "שיער". אחר כך נודע שזהבי עזב את הפאנל סופית.
בשנת 2016 שיחק בסרט "ארבע על ארבע", עם אושרי כהן, טל מזרחי, רוני דלומי ואליאנה תדהר. בסרט זה הוא מגלם את מוטי, מנכ"ל חברת אקזיט. באותה שנה שיחק גם בסרט "לעבור את הקיר" בבימויה של רמה בורשטיין, בתפקיד זמר היוצר קשר עם מיכל, שגילמה נועה קולר. זהבי ביצע גם את שיר הנושא של הסרט, "הולך ובא". בחנוכה 2017 הופיע ב"שלושת המוסקטרים".
בשנת 2018 החל לשחק בסדרה "יש לה את זה" לצד ניב סולטן בתפקיד ליאור אלימלך.
בשנת 2019 החל לשחק בתיאטרון הקאמרי לצידם של עמוס תמם, אנדריאה שוורץ ששיחקה לצידו ב"עספור" ואנסטסיה פיין בהצגה "קרוב יותר".
בשנת 2019 החל לשחק בסדרת המתח "תיק נעדר" שבה הוא מגלם את ברק, שעובד במוסד.
בשנת 2020 השתתף בפסטיגל בפעם השישית. באותה שנה החל לגלם את דמותו של רונן (אשכנזי) איינשטיין בסדרה "בת השוטר", והחל לשחק במחזמר המבוסס על הסרט "לא רק בלונדינית", בתפקיד אמט פורסט.
בשנת 2021 השתתף בצילומים לסדרה "העיר הטובה", ששודרה ב-HOT בשנת 2022. בסדרה הוא מגלם מחנך כיתה שמתמודד עם זהותו המינית.
ב-2021 הופיע בעונה השנייה של "הזמר במסכה" בתור הספגטי. הוא הגיע לגמר, וסיים במקום השני.
ב-26 ביוני 2022 הוציא את הסינגל "עד הגל הבא".
ב-2022 השתתף בסדרה הבוגד של HOT, בנוסף, השתתף בעונה השנייה של "המדובב" ב YES ובגרסה הבימתית של "לעבור את הקיר" בתיאטרון בית ליסין.
ב-2023 הוא מגלם את דמותו של קפטן פון טראפ במחזמר "צלילי המוזיקה", בהפקת התיאטרון העברי, לצד רויטל זלצמן, טוביה צפיר, עדי הימלבלוי ושחקנים נוספים. באותה שנה שיחק בסדרה 4:20 בה משחק את אסי אב שמנסה בכל מחיר להציל את בתו.
חיים אישיים
בשנים 2015–2016 היה זהבי בן זוגה של השחקנית ליהי קורנובסקי, כשבמשך כחצי שנה השניים אף היו מאורסים.
זהבי הוא בעלה של השחקנית הגר דנון, בתם של השחקנים רמי דנון ותחיה דנון. בינואר 2019 נולדה בתם הראשונה וביוני 2021 נולדה בתם השנייה. השניים מתגוררים בתל אביב.
ב-2015 הפך זהבי לטבעוני אחרי צפייה בתחקיר בית המטבחיים דבאח שבדיר אל-אסד בחדשות 2, ובמרץ 2016 נשא את דברי הפתיחה בקונגרס הטבעוני השלישי. באוקטובר 2016 הודה שחזר לאכול בשר.
המפלגה הנציונאל סוציאליסטית של צ'ילה
המפלגה הנציונאל סוציאליסטית של צ'ילה הייתה מפלגה נאצית שפעלה בצ'ילה, בתקופת הרפובליקה הנשיאותית. המפלה תמכה בשנותיה הראשונות ברעיונותיו של מנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר, אם כי מאוחר יותר היא התמקדה יותר בגרסה צ'יליאנית של הפשיזם.
היסטוריה
התנועה הוקמה באפריל 1930 על ידי קרלוס קלר (שהיה לימים האידאולוג המרכזי של המפלגה), דיאז ולדרמה וחורחה גונסאלס פון מראס, שהפך למנהיג המפלגה. המפלגה הייתה בהתחלה נאמנה לאידולוגיה הנאצית והדגישה בפרסומיה את היותה מפלגה אנטישמית ונאמנה לאדולף היטלר בדומה למפלגה הנאצית המקורית. היא קיבלה תמיכה כספית רבה ממהאוכלוסייה הגרמנית בצ'ילה ובמהרה הפכה המפלגה מתנועה קטנה למפלגת בה חברים כ-20,000 אנשים. התנועה הדגישה כי היא פועלת על מנת בסס משטר חד-מפלגתי, שיפעל על עקרונות קורפורטיזם והסולידריות בין מעמדות, ועד מהרה הקימה ארגון סמי-צבאי בו שירתו אנשי המפלגה.
How Ya Doin'?
(בעברית: מה נשמע?) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הפופ הבריטית ליטל מיקס. השיר יצא לאור ב-15 באפריל 2013, כסינגל מתוך אלבום הבכורה של הלהקה DNA, על ידי חברת התקליטים סייקו מיוזיק, כסינגל הרביעי והאחרון מתוך האלבום.
המפלגה הנציונאל סוציאליסטית של צ'ילה
היסטוריה
עם זאת, התמיכה בהיטלר נמשכה הרבה זמן, הסלידה מהיטלר הגיעה לשיאה פון מארס טען בסוף שנות השלושים שהשימוש בשם "נציונאל סוציאלסטית" הייתה טעות מצידו. עם הזמן, גם האנטישמיות שאייפנה את המפלגה הופחתה, כאשר במקום הוצעה צורה צ'ילאנית של הפשיזם. עם זאת, ההשראה האידולוגית העיקרית שלוותה את המת המפלגה הייתה משולבת לטענת חבריה ברצונם של אנשי המפלגה לנצל את המוניטין הבוה שהיה למפלגה הנאצית בגרמניה באותה עת. עם זאת, חברים בודדים במפלגה המשיכו לראות בהיטלר כמודל לחיקוי.
How Ya Doin'?
השיר הגיע למקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי.
המפלגה הנציונאל סוציאליסטית של צ'ילה
היסטוריה
ניסיון הפיכה ודיכויו, שזכה לכינוי הטבח בביטוח הלאומי הביאו לתוצאה שונה מהמצופה, ב-5 בספטמבר 1938, השתלטו כ-30 חברים צעירים מהמפלגה על הבניין המרכזי של האוניברסיטה של צ'ילה וכ-30 נוספים על בניין הביטוח הלאומי, הממוקם ממול בנין הנשיאות של צ'ילה, והתבצרו בהם. לאחר חילופי אש בין המתבצרים לכוחות הממשלה ומספר הרוגיםס הכניעו כוחות הקרביניירוס את המתבצרים בשני המקומות, ריכזו אותם בבניין הביטוח הלאומי, העמידו אותם בשורה ורצחו אותם. האופוזיציה ייחסה את הרצח להוראה ישירה של אלסנדרי ובעקבות הטבח פרש איבנייס מהמרוץ לנשיאות והורה לתומכיו להצביע עבור החזית העממית, שבסופו של דבר ניצחה בבחירות שנערכו באותה השנה.
How Ya Doin'?
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דארן לואיס, איליולה באבלולה, שאזנאי לואיס, פרי אדוארדס, ג'סי נלסון, לי-אן פינוק, ג'ייד ת'ירלוול, ג'יימס קרטר, גלן סקינר, בן וולפלייר-פיירו, ניקולס ת'ורפ, ג'וליאן ברוקהאוס ומיגל דראמונד והופק על ידי המפיק המוזיקלי פיוצ'ר קאט. באוסטרליה, קיבל השיר את מעמד הזהב.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-10 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הקליפ היה בבימויה של קרלי קוסן והצילומים נערכו במזרח לונדון בתחילת מרץ 2013. ליטל מיקס פרסמה כמה הצצות מהקליפ ועשתה ספירה לאחור לתאריך צאתו. היא תיארה את הקליפ כקליפ "ממש צבעוני, עם הרבה ריקודים". הקליפ פורסם ב-4 באפריל 2013 בערוץ ה-Vevo הרשמי שלה.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-80 מיליון צפיות.
סיום
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קרלה אוברבק
קרלה ורדן אוברבק (באנגלית: Carla Werden Overbeck; נולדה ב-8 באפריל 1968) היא כדורגלנית עבר אמריקנית ששיחקה בעמדת ההגנה. אוברבק הייתה קפטנית נבחרת ארצות הברית כשזו זכתה בגביע העולמי שנערך ב-1999.
קריירה
אוברבק נולדה ב-1968 בעיר פסדינה שבקליפורניה, ובצעירותה עברה עם משפחתה לריצ'רדסון, טקסס. ב-1986 היא החלה ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל - שנחשבה באותן שנים לאוניברסיטה עם קבוצת כדורגל הנשים הטובה ביותר בליגת ה-NCAA. עם צפון קרוליינה זכתה אוברבק בארבע אליפויות, ואף נבחרה ארבע פעמים לקבוצת השנה במכללות. בתקופת לימודיה באוניברסיטה, עמד מאזן הקבוצה על 89 ניצחונות, שישה משחקי תיקו ואפס הפסדים (93 אחוזי הצלחה).
ב-1 ביוני 1988, ערכה אוברבק את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ארצות הברית במשחק נגד נבחרת יפן. באותה שנה, היא אף נבחרה לשחקנית ההגנה המצטיינת של ליגת המכללות. ב-1990, לאחר שזכתה באליפות הרביעית עם האוניברסיטה, סיימה אוברבק את לימודיה לתואר ראשון בפסיכולוגיה.
ב-19 באוגוסט 1994 כבשה אוברבק את צמד שערי הבכורה שלה בנבחרת, בניצחון 0-10 על ג'מייקה. שנה לאחר מכן, מונתה אוברבק לקפטנית הנבחרת האמריקאית שנסעה להשתתף בגביע העולם שנערך בשוודיה. אוברבק פתחה בכל משחקיה של ארצות הברית, ולא החמיצה אפילו דקת משחק אחת במהלך הטורניר. בחצי הגמר הפסידו האמריקאיות 1-0 לנורווגיה, אך סיימו במקום השלישי לאחר שניצחו 0-2 את סין. במשחק שלב הבתים נגד אוסטרליה, כבשה אוברבק את השער היחיד שלה בטורנירי גביע העולם. באותה שנה, היא אף הייתה מועמדת לספורטאית השנה מטעם התאחדות ספורט הנשים האמריקאית, לצידן של רבקה לובו (שזכתה בתואר), שטפי גראף ובוני בלייר.
באליפות הכדורגל של אולימפיאדת אטלנטה 1996, זכתה אוברבק בתואר ראשון בתור קפטנית הנבחרת האמריקאית. במשחק הגמר של הטורניר נגד סין, שהיה גם משחקה המאה של אוברבק בנבחרת, ניצחה ארצות הברית 1-2 וזכתה במדליית הזהב. מיד לאחר האולימפיאדה, הודיעה אוברבק על הפסקה זמנית מכדורגל, עקב כניסתה להריון.
ב-9 באוקטובר 1997, במשחק נגד גרמניה, חזרה אוברבק לשורות הנבחרת. שנה לאחר מכן, היא הייתה חלק מסגל הנבחרת שזכה במדליית הזהב במשחקי הרצון הטוב שנערכו בניו יורק. בקיץ של אותה שנה, הצטרפה אוברבק לקבוצת "ראלי ווינגס" מהדבליו-ליג, וזכתה איתה באליפות הליגה.
ביולי 1999, הגיעה אוברבק לשיא הקריירה שלה, כשזכתה כקפטנית עם הנבחרת בגביע העולמי. היא לא החמיצה אף דקת משחק במהלך הטורניר, ובכך הייתה לאחת משתי שחקניות אמריקאיות שלא החמיצו אפילו דקה אחת בטורנירי גביע העולם 1995, אולימפיאדת 1996 וגביע העולם 1999. משחק הגמר של הטורניר, שנערך אל מול קהל שיא של 90,185 צופים, התקיים באצטדיון רוז בול שבעיר הולדתה של אוברבק - פסדינה. במשחק עצמו, נגד סין, הגיעו הנבחרות לבעיטות הכרעה, שם ניצחו האמריקאיות בפנדל המכריע מרגלי ברנדי צ'סטיין. אוברבק, שכבשה את אחד הפנדלים בגמר, נבחרה בסוף הטורניר לקבוצת המצטיינות של האליפות.
שנה לאחר מכן, השתתפה אוברבק בטורניר הבינלאומי האחרון שלה עם הנבחרת האמריקאית - אליפות הכדורגל של אולימפיאדת סידני. במשחק הגמר נגד נורווגיה, הפסידו האמריקאיות 3-2, והסתפקו במדליית הכסף. אוברבק - שכבר לא הייתה שחקנית הרכב ראשון, לא זכתה לשחק באף משחק במהלך הטורניר, ובסופו היא הודיעה על פרישה מהנבחרת. ב-12 שנים בנבחרת ארצות הברית, שיחקה אוברבק ב-170 משחקים, כבשה שבעה שערים ובישלה חמישה.
עם הקמת ליגת ה-WUSA ב-2001, הצטרפה אוברבק לקבוצת "קרוליינה קארג'", שם שיחקה לצידן של בירגיט פרינץ והאגה רייסה. עונה לאחר מכן זכתה הקבוצה בגביע האליפות, לאחר ניצחון 2-3 בגמר על "וושינגטון פרידום". ב-15 בספטמבר 2003 התפרקה הליגה, ואוברבק הודיעה על פרישה ממשחק פעיל.