cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היפוליטה
קורותיה עם תסאוס
יתר על כן, ישנן גרסאות המשלבות את הסיפור של הרקולס ושל תסאוס, על פיהן הרקולס חוטף והורג את היפוליטה בעוד תסאוס, בסיוע סת'נלוס וטלאמון, חוטף ונושא את אחותה של היפוליטה, אנטיופ. יש גם גרסאות שהיפוליטה או אחותה אנטיופ נישאו לתסאוס וילדו לו את בנו היפוליטוס.
הגבירה והחד-קרן
הגבירה והחד-קרן (בצרפתית: La dame à la licorne) הוא מחזור של שישה שטיחי קיר הנחשבים לפאר היצירה של אמנות ימי הביניים. השטיחים נארגו בפלנדריה במאה ה-16.
חמישה מהשטיחים מתארים אחד מחמשת החושים: טעם, שמיעה, ראייה, ריח ומגע. השטיח האחרון נקרא "לתשוקתי היחידה" ("À mon Seul Désir"). בכל אחד מהשטיחים מתוארת גבירה עם חד-קרן, ובחלקם גם קוף או אריה.
השטיחים עשויים בסגנון "מילפֿלֶר" ("אלף פרחים"), וגודל כל אחד מהם הוא כ-3.5 מטרים על 3.5 מטרים.
היסטוריה
השטיחים התגלו מחדש ב-1841 בטירת בוסאק על ידי פרוספר מרימה, שהיה באותה תקופה המפקח על העתיקות בצרפת. הסופרת ז'ורז' סאנד כתבה עליהם ופרסמה אותם בציבור, והם נרכשו בשנת 1882 על ידי מוזיאון קלוני בפריז שם הם מוצגים.
שמיעה
בשטיח קיר זה מנגנת העלמה על מקשי עוגב המצוי על שולחן מכוסה בשטיח טורקי. משרתת עומדת בצדו השני של השולחן, תומכת בעוגב ומנפחת אויר במפוח שלו. האריה והחד-קרן עומדים משני צידי הגבירה עם העוגב ומחזיקים בדגלים. בשטיח זה הם פונים לכיוונים הפוכים מאשר בשאר השטיחים.
ראייה
בשטיח קיר זה הגבירה יושבת ומחזיקה מראה בידיה הימנית. החד-קרן כורע לרגליה, כשרגליו הקדמיות על ירכה של הגבירה, והוא מביט בבבואתו שבמראה. האריה עומד לשמאלה של הגבירה ומחזיק בידו נס דגל.
מגע
בשטיח זה עומדת הגבירה ובידה האחת נוגעת בקרן של החד-קרן. בידה האחרת היא מחזיקה נס דגל. האריה יושב ומביט בה.
"לתשוקתי היחידה" - À Mon Seul Désir
שטיח קיר זה רחב משטחי הקיר האחרים ועשוי בסגנון שונה. הגבירה עומדת במרכז השטיח, לפני אוהל שעליו רשום "לתשוקתי היחידה", או "לזה שבו חפצתי" (בצרפתית: À Mon Seul Désir). משרתת עומדת לימינה ואוחזת תיבה; הגבירה מניחה את השרשרת שהיא עונדת ביתר שטיחי הקיר - בתוך התיבה. לשמאלה ספסל ועליו שק של מטבעות. האריה והחד-קרן עומדים משני צדיה של הגבירה ומחזיקים נסי דגלים.
הוצעו כמה פירושים למשמעותו של שטיח זה: לפי אחד מהם, הגבירה, המניחה את השרשרת בתיבה, בוחרת לוותר על התשוקות שעוררו בה החושים האחרים, וקובעת למעשה את שליטת הרצון שלה בחושים. אחרים רואים את שטיח הקיר הזה כמייצג חוש שישי של הבנה. לפי פרשנויות אחרות, השטיח מייצג אהבה, או את תום הבתולים.
אליפות ארץ ישראל באתלטיקה 1948
אליפות ארץ ישראל באתלטיקה נערכה בין התאריכים 7 - 8 במאי 1948 בתל אביב, בעיצומה של מלחמת העצמאות. השתתפו כ-100 אתלטים מ"הפועל" ומ"מכבי".
רחל אדטו
רחל אדטו-לוי (נולדה ב-21 ביוני 1947) היא רופאה ישראלית ועורכת דין, שכיהנה כחברת הכנסת בכנסת ה-18 מטעם קדימה והתנועה.
ביוגרפיה
רחל אדטו נולדה בחיפה ולמדה בבית הספר הריאלי בעיר. בעלת תואר דוקטור לרפואה מטעם בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים וכן בעלת תואר מוסמך במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית ותואר בוגר במשפטים מהקריה האקדמית אונו, הוסמכה כעורכת דין וחברה בלשכת עורכי הדין. בשנת 1980 הוסמכה כמומחית למחלות נשים ומיילדות. שימשה כרופאה בכירה במחלקת נשים בבית החולים הדסה הר הצופים. בשנת 1993 מונתה לתפקיד סגנית מנהל בית החולים הדסה עין כרם, וב-1995 לסמנכ"ל המרכז הרפואי שערי צדק, תפקיד אותו מילאה עד שנת 2006. בין השנים 2000–2004 הייתה סגנית יו"ר ארגון הרופאות בישראל.
בין התפקידים הציבוריים שאותם מילאה אדטו: יועצת שר הבריאות לבריאות האשה (מאז 1997), יו"ר המועצה הלאומית לבריאות האשה, חברה במועצה הלאומית למיילדות וגינקולוגיה ובוועדה הציבורית לקביעת סל הבריאות (מאז 2000) וייצוג ישראל במשלחת לעצרת האו"ם בניו יורק. שימשה גם כחברת מועצת מבשרת ציון. מ-2017 מכהנת כדירקטורית בכלל ביטוח.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה הוצבה במקום ה-35 ברשימת קדימה לכנסת. בבחירות זכתה קדימה ב-29 מנדטים ואדטו לא נבחרה לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה נבחרה למקום ה-22 ברשימת קדימה ונבחרה לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרפה למפלגת התנועה בראשות ציפי לבני.
עבודתה בכנסת התמקדה בנושאים החברתיים ובעיקר בתחום הבריאות. הייתה חברה בוועדת הכנסת ובוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ועמדה בראש השדולה לקידום בריאות האישה ואגודות הידידות הפרלמנטריות עם הודו ונפאל. עם החוקים שיזמה במהלך כהונתה בכנסתם נמנים חוקים אלה:
פנתר שחור
פנתר שחור הוא כינוי שניתן לפרטים שחורים של חתוליים גדולים. בניגוד לפנתר, שהוא סוג טקסונומי, המונח פנתר שחור אינו מכוון למין טקסונומי כלשהו, אך המינים בהם קיימים פרטים שחורים הם נמר באסיה ובאפריקה, ויגואר באמריקה הלטינית (שני מינים השייכים לסוג פנתר). בצפון אמריקה מתייחס המונח לפומה, אף שבניגוד לנמר וליגואר אינה שייכת לסוג פנתר. המונח מאפיין פרטים בעלי מלניזם (עודף פיגמנטציה של מלנין) הנובע מווריאציה גנטית מולדת.
פנתרים רבים המזוהים ממרחק כשחורים הם בעלי פיגמנטציה חלקית המאפשרת במבט מדוקדק לראות את חברבורותיהם. במינים אלה, כמו בבעלי חיים אחרים, קיימת גם תופעה הפוכה של פרטים לבקנים, הנובעת מהיעדר מלנין. פרט כזה מכונה "פנתר לבן".
נמרים שחורים
נמרים שחורים נדירים מאוד באפריקה, אך נצפים באזורים שונים באסיה, בפרט באזורים מיוערים בסין, נפאל, בורמה ודרום הודו. הם נפוצים מאוד בחצי האי המלאי. מעריכים כי הסיבה להיותם נפוצים באזורים המיוערים בדרום מזרח אסיה היא ברירה טבעית הנובעת מיכולת ההסוואה המשופרת שלהם באזורי היער, המאופיינים בצמחייה סבוכה וסביבה חשוכה. זו כנראה הסיבה למיעוט פרטים כהים באפריקה, שם הנמרים חיים בסביבה דלילה יחסית בצמחייה. נמצא כי הפרטים השחורים הם אגרסיביים יותר, עד כי זואולוגים נטו בעבר לסווגם כמין נפרד. בנמרים, התכונה נובעת מאלל רצסיבי, ולכן זיווג של שני נמרים שחורים יניב תמיד גורים שחורים. לעומת זאת, מכל זיווג אחר יכולים להיוולד צאצאים שחורים או מנומרים.
יגוארים שחורים
במין יגואר, הנפוץ בדרום אמריקה, מתאפיינים כשישה אחוזים מבין הפרטים במלניזם. המלניזם במין זה מקורו באלל דומיננטי. לכן להורים בעלי פרווה כהה עשויים להיוולד בשגר אחד פרטים נורמליים ופרטים בעלי מלניזם, ואילו לזוג הורים בעלי פרווה מנומרת ייוולדו תמיד ולדות בעלי פרווה מנומרת. עם זאת, הדומיננטיות אינה מלאה, ולכן גם הפיגמנטציה עשויה להיות חלקית, וייתכנו פרטים בעלי גוונים שונים של שחור.
שימושים במושג "פנתר שחור"
הפנתר השחור ידוע בתרבות בעיקר מספרו של רודיארד קיפלינג, "ספר הג'ונגל", אשר עובד אחר כך לסרטים וסדרות אנימציה. בסרט אחת הדמויות הראשיות היא בגירה - נמר כהה המוצא ביער תינוק נטוש ומביא אותו לגדול בלהקת זאבים.
תנועת המחאה האפרו-אמריקאית "הפנתרים השחורים" שאבה את שמה מהפנתר השחור. בלוגו שלה מופיע איור של פנתר שחור. תנועת מחאה ישראלית שקמה בתחילת שנות השבעים הלכה בעקבותיה ואימצה את השם "הפנתרים השחורים".
בהקשרים רבים הכינוי "פנתר שחור" נושא משמעות חיובית והוא ניתן כשם חיבה לאנשים ולגופים שונים. כך למשל, בהקשר צבאי, "הפנתרים השחורים" היה כינויו של גדוד שריון 761 של הצבא האמריקאי, שפעל במהלך מלחמת העולם השנייה החל משנת 1942 (אך שותף בקרבות רק מאוקטובר 1944) במסגרת הארמייה השלישית בפיקודו של גנרל ג'ורג' פטון. הגדוד היה מורכב מחיילים שצבע עורם שחור.
כדוגמה למוצר צבאי שנקרא בשם "פנתר שחור" ניתן לציין טנק מערכה שפותח בקוריאה הדרומית.
"הפנתר השחור" הוא דמות קומיקס מבית היוצר של חברת מארוול קומיקס.
בכדורגל משמש המונח לתיאור מספר שחקנים. "הפנתר השחור" היה כינויו של אאוזביו, שחקנה של בנפיקה ליסבון ואחד משחקני הכדורגל הבולטים בכל הזמנים. "פנתר שחור" היה גם כינויו של השוער לב יאשין שנהג ללבוש בגדים שחורים בהופעותיו.
מובי דיק (סרט, 1956)
התסריט מבוסס של הרומן מובי דיק של הרמן מלוויל משנת 1851.
קלנועית
קלנועית (באנגלית: Mobility scooter) היא כלי רכב חשמלי קטן לנוסע אחד או שניים, המשמש בעיקר לניידות בסביבה הקרובה. כלי הרכב מתאפיין במבנה בעל שלושה או ארבעה גלגלים, בעל רצפה (בניגוד לתלת אופן ממונע) ובעל כידון או הגה (בניגוד למרבית כיסאות הגלגלים הממונעים), הקל באופן משמעותי ממכונית. יש המחשיבים גם כיסא גלגלים ממונע דמוי קטנוע לקלנועית.
מובי דיק (סרט, 1956)
תקציר העלילה
בשנת 1841 מגיע המלח ישמעאל (ריצ'רד בייסהארט) לעיירה ניו בדפורד בניו אנגלנד כדי להצטרף לאחת האניות העוסקות בציד ליווייתנים.
קלנועית
קלנועיות רבות משמשות כפריט טכנולוגיה מסייעת, החוסך מאנשים מוגבלי תנועה הליכה למרחקים ארוכים, ברשות הרבים. במסדרונות של מבני ציבור גדולים כמו בתי חולים ונמלי תעופה ובקניונים עשויות להיות קלנועיות עם נהג מקומי שמסיעות לקוחות כבדי תנועה.
השם "קלנועית" הוא מותג של כלי רכב חשמליים מתוצרת חברת "אפיקים רכב חשמלי – אגודה שיתופית יצרנית חקלאית בע"מ", המיועדים לסייע לאנשים מוגבלי תנועה (באנגלית: Mobility scooter). למרות קיומו של סימן המסחר, השם "קלנועית" הפך בשפה העברית לשם גנרי של כל כלי רכב חשמלי לסיוע אנשים מוגבלי תנועה. נכון להיום, אין שם רשמי בעברית לכלי הרכב מלבד השם הגנרי.
מובי דיק (סרט, 1956)
תקציר העלילה
הם מתקבלים על ידי הקציין הראשון סטרבאק (ליאו גן) והקצין השני סטאב (הנרי אנדרוז). רק כעבור מספר ימים מופיע רב החובל אחאב (גרגורי פק) לפני המלחים. על לחיו צלקת גדולה והוא מתהלך בעזרת קב עשוי מעצם לווייתן לאחר שנפצע קשה בהתקלות על ליווייתן לבן ענק בשם מובי דיק.
קלנועית
היסטוריה
הקלנועית הראשונה היא של חברת SEARS האמריקאית משנת 1954. לאחר מכן פותחה קלנועית גם על-ידי אלאן ר. טיים בשנת 1968 בבריג'פורט, מישיגן. מה שהניע את אלאן לייצר כלי רכב שכזה היה הרצון לעזור לבן משפחה שחלה בטרשת נפוצה. הכלי המסייע החשמלי הראשון נבנה בביתו של אלאן טיים, הדגם נקרא "אמיגו" והוא היה בעל הנעה קידמית בלבד. בהמשך, "אמיגו", Amigo Mobility International Inc, הפכה לחברת קלנועית וכיסאות גלגלים חשמליים דמויי קטנוע.
מובי דיק (סרט, 1956)
תקציר העלילה
הוא מסביר להם כי מטרתו העקרית היא ללכוד ולהרוג את מובי דיק וכי הראשון שיבחין בו יזכה למטבע זהב יקר. הם שטים לעבר אטול ביקיני וצדים ליווייתנים בהצלחה אלא שמגיעה ספינה ורב החובל שלה, גארדינר (ג'יימס רוברטסון ג'סטיס) אומר לאחאב כי ראה את מובי דיק ליד מדגסקר. אחאב מורה להפסיק את הציד ולשוט למדגסקר. סטרבאק מתנגד ומנסה להמריד את המלחים נגדו אך לא מצליח.
קוויקווג נכנס לדיכאון ורוצה למות הוא מבקש מנגר הספינה (נואל פרסל) להכין עבורו ארון קבורה בתשלום. הוא נשאר קפוא ואחד המלחים רוצה להסיר את עורו. ישמעאל נאבק אתו ואז מתעורר קוויקווג והורג את התוקף.
קלנועית
תיאור
בקלנועית ישנה ידית המותקנת על מוט ההיגוי עם הוראות לנסיעה קדימה, אחורה וכפתור שליטה במהירות הנסיעה. נסיעה קדימה ואחורה נשלטים על ידי לחצני בוהן, לחצני אצבעות או מתג.
מובי דיק (סרט, 1956)
תקציר העלילה
ליד מדגסקר הם נפגשים בספינה "רייצ'ל". רב החובל מבקש מאחאב עזרה בחיפוש אחרי בנו שנעלם לאחר היתקלות עם מובי דיק. אחאב מסרב כי הוא חדור מטרה ללכוד ולהרוג את מובי דיק. הוא מודיע למלחים כי אם יצליחו במשימה הוא ייתן להם עשרה אחוזים משווי הלווייתנים שנלכדו.
קלנועית
תיאור
הקלנועית גדולה יותר מכיסא גלגלים ועל כן הן מתאים פחות לשימוש ביתי. לעומת זאת, עבור אנשים ללא גמישות ידיים/כתפיים הנחוץ לשימוש בכיסא גלגלים, הם קלים יותר לשליטה. סיבוב הכיסא של הקלנועית הוא בדרך כלל קל יותר מאשר הזזת תומכות הרגל של רוב כיסאות הגלגלים הרגילים. קלנועית יעילה גם לאנשים בעלי שיתוק מערכתי או כללי (בעיות עורקים, ריאות, בעלי דלקות הפרקים או השמנת יתר), שעדין יכולים לעמוד, ללכת מספר צעדים או לשבת ללא צורך בתמיכה, ולהם יכולת שליטה במוט ההיגוי ובידיות השליטה. לקלנועית יש פחות נקודות אחיזה לגוף, כמו משענת ראש או משענת רגליים מאשר לכיסא גלגלים. גורם עיקרי המשפיע על פופולריות הקלנועית הוא שהיא אינה נראית ככיסא גלגלים אלא דומה יותר לקטנוע. בנוסף, קלנועית הוא בדרך כלל זול יותר מכיסאות גלגלים ממונעים ולכן הן נתפסים כאלטרנטיבה מועדפת.
מובי דיק (סרט, 1956)
תקציר העלילה
הם חווים סופת טייפון קשה וסטרבאק רוצה להרוג את אחאב ביריה אך נרתע.
לבסוף הם נתקלים במובי דיק ויורדים לסירות עם אחאב כדי להסתער עליו. אחאב נצמד עליו ודוקר אותו אך מובי דיק הוא ענק, צולל אתו למעמקים ואח"ע הופך את הסירות והורס את הספינה. כולם נספים פרט לישמעאל שנאחז בארון המתים של קוויקווג וניצל לבסוף על ידי מלחי "רייצ'ל".
קלנועית
בישראל
רכב מנועי בעל שלושה או ארבעה גלגלים המונע באמצעות מנוע חשמלי שנתקיימו בו כל אלה:
מבחינה הלכתית, התעוררה השאלה בקרב הציבור הדתי-מסורתי האם מותר לעשות שימוש ברכב חשמלי מסייע בשבתות וחגים. מכון 'צומת', מצאו פתרון טכני-הלכתי המאפשר לציבור זה לעשות שימוש ברכב גם בשבתות ובחגים תוך שמירה על ההלכה באמצעות מנגנון מיוחד שפותח בהתבסס על שתי הלכות:
בית המשפט המחוזי בתל אביב קבע שקלנועית אינו נחשב רכב מנועי לעניין חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, ולכן מי שנפגע בתאונת דרכים בעת שנהג או נסע בו זכאי לפיצוי מהביטוח של בעל הרכב הפוגע. על פי פסיקה של השופט רם וינוגרד מבית משפט השלום בירושלים, כלל זה תקף גם לתאונות שאירעו לפני הוספת הרכב לתקנות התעבורה בשנת 2006.
Believer (סרט אמריקאי, 2018)
Believer (בעברית: מאמין) הוא סרט תיעודי אמריקאי שיצא ב-2018. הסרט בוים על ידי דון ארגוט. הסרט מדבר על הקישור בין קהילת הלהט"ב לבין המורמונים. בסרט מופיע המוזיקאי האמריקאי דן ריינולדס. הסרט מתמקד בניסיונו של ריינולדס לארגן את הפסטיבל LOVELOUD באורם שביוטה, ארצות הברית אשר מטרתו של הפסטיבל היה לתמוך בנוער להט"בי.
הצילומים בעיקר היו בסולט לייק סיטי ובאורם. כמו כן, הצילומים היו גם בניו יורק ובלאס וגאס. מלחין הסרטים הגרמני-יהודי הנס צימר יצר את פסקול הסרט. כמו כן, ריינולדס יצר 2 שירים לסרט. בינואר 2018, הוכרז כי הסרט יצא ברשת הטלוויזיה האמריקאית HBO.
10 ימים לפני שהפסטיבל נערך, הודיעה כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים כי היא תומכת בפטסיבל זה ואמרה בנוסף כי:.
ב-2019, הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי המוצלח ביותר בפרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
נטשה הנסטרידג'
נטשה הנסטרידג (באנגלית: Natasha Henstridge; נולדה ב-15 באוגוסט 1974) היא שחקנית ודוגמנית קנדית. ידועה בעיקר בתפקידה כחייזרית בסרט "מין מסוכן", ובסדרה "המעגל הסודי" כדון צ'מברלין.
ילדותה ונעוריה
הנסטרידג' נולדה בעיר ספרינדייל, מזרח קנדה, להלן ובריאן הנסטרידג', עקרת בית ומנהל שיפוץ ובנייה. הנסטרידג' גדלה בעיר פורט מקמרי במערב קנדה.
קריירת דוגמנות
בגיל 13 נכנסה לתחרות "מראה השנה" של סוכנות הדוגמנות ״קזבלנקה״, וזכתה במקום הראשון. היא דיגמנה בפריז שנה לאחר מכן. בגיל 15 כבר כיכבה על עמוד השער של הגרסה הצרפתית למגזין קוסמופוליטן.
קריירת סרטי קולנוע
בשנת 1995 לוהקה כחייזרית מסוכנת לתפקיד הראשי במותחן הבדיוני שובר הקופות "מין מסוכן", ובשנת 1998 חזרה על תפקידה בסרט ההמשך "מין מסוכן 2" אשר נכשל בקופות.
בהמשך דרכה קיבלה תפקיד קטן בסרט עצמאי "דוג פארק", ובשנת 1996 לוהקה לשחק בסרט שובר הקופות המצליח "מקסימום ריסק" לצידו של השחקן הידוע ז'אן-קלוד ואן דאם.
בשנת 2000 קיבלה הנסטרידג' תפקיד ראשי בקומדיה הרומנטית "זה היה חייב להיות אתה" לצד מייקל ורטן, וקיבלה תפקיד משני בסרט הקומי המצליח "ללכת על הכל" לצידם של ברוס ויליס ומת'יו פרי, דבר שהעלה את קריירת משחקה, למגוון סרטים בהמשך דרכה.
בין השנים 2002 עד ל-2004 שיחקה במשך 2 עונות בתפקיד הראשי של קייסי מק'ביין בסדרת הפעולה "מרגלות בע"מ" ברשת NBC, אודות שלוש פושעות מורשעות שמועסקות כמרגלות על ידי חברה סודית ממשלתית.
בשנת 2010 שיחקה בסרט "להתחיל את המשחק". בשנת 2016 כיכבה במותחן "פלישה לבית", לצדו של סקוט אדקינס.
קריירת סרטי טלוויזיה וסדרות טלוויזיה
את משחקה בסרטי טלוויזיה העבירה נטשה בתפקידים שונים ובסרטים וסדרות שונים כגון: "סאות' פארק", "הגבול החיצוני", "מפקד בפיקוד", "אגדה אורבנית", ועוד מגוון רחב של תוכניות.
בשנת 2014 גילמה תפקיד אורח בסדרה הקומית "סלפי" של רשת ABC, בתפקיד ג'סמין ספרשטיין.
חייה הפרטיים
בשנת 1995 נישאה לשחקן במאי דמיאן צ'אפה, לאחר כשנה התגרשו בשנת 1996.
מהשחקן ליאם ווייט יש לנטשה שני ילדים, שנולדו בשנים 1998 ו-2001.
עצלן רעמתי
עצלן רעמתי (שם מדעי: Bradypus torquatus), הידוע גם כאאי, הוא אחד מארבעת המינים בסוג עצלן תלת אצבע. בנוסף אליו קיימים המינים עצלן גמדי, עצלן חום-גרון ועצלן חיוור-גרון. לעצלן הרעמתי ראש קטן, עיניים ואוזניים קטנטנות, וזנב קטן החבוי בפרוותו. אורכו הוא כ-50 ס"מ ומשקלו 4.5 ק"ג. בית גידולו ב בברזיל.
בפרוותו הגסה מצויים בדרך כלל אצות, קרדיות, קרציות, חיפושיות ועשים. הפרווה היא כהה, ארוכה ודמוית רעמה בראש, בצוואר ובכתפיים, ומכאן שמו, אורך פרוותו באזור הראש יכול להגיע עד 15 ס"מ. הפרווה שעל בטנו היא דקה, סמיכה, וחיוורת.
הוא ניזון מהעלים, מהניצנים, ומהענפים הרכים של מספר עצי יער, במיוחד אלה מהסוג Cecropia. הוא יורד לקרקע רק כדי לעשות צרכים, או לעבור לעץ אחר אם אי אפשר לזוז מענף לענף. הוא כמעט ולא יורד לקרקע מפני שאם הוא נמצא על קרקע נמוכה, הוא אינו יכול לעמוד וללכת, על הקרקע, העצלן יכול רק לגרור את עצמו בעזרת רגליו הקדמיות הארוכות והחזקות יותר. הגנותיו הראשיות הן לא לזוז בכלל וכך לא יבחינו בו או להשתמש בטפריו החדים והחזקים. הוא יכול לשחות טוב. העצלן הרעמתי הוא חיה סוליטרית.
בשנת 1955, העצלן הרעמתי היה מצוי רק בבאהיה, אספיריטו סנטו, וריו דה ז'ניירו במזרח ברזיל, ביערות החוף של באהיה. אוכלוסייתו התדלדלה ככל שהיערות נכרתו. האיום העיקרי לעצלן הרעמתי הוא הרס בתי גידול כתוצאה מכריתת עצים, הפקת פחם עץ, ואישור לנטיעת מטעים ולגידול בקר. ציד ממושך הוא גם כן איום.
תת-מין
תת-מין (באנגלית: Subspecies) הוא המדרג הטקסונומי האחרון במיון עולם הטבע, והוא מגדיר אוכלוסייה של פרטים בני מין אחד שבשל בידול גאוגרפי או אחר קיים שוני מהותי בצורה, ברצף הדנ"א או בהתנהגות בינם לבין הפרטים באוכלוסיות אחרות של אותו מין.
מינוח
ישנם מונחים שונים לרמות שמתחת למין.
השימוש במונחים האלה אינו אחיד, עם זאת לרוב:
קריטריונים
פרטים המסוגלים להתרבות זה עם זה ולהעמיד צאצאים פוריים נחשבים בדרך כלל כבני אותו המין, אך אם יש ביניהם שוני גנטי ופנוטיפי מהותי ביניהם והם משתייכים לאוכלוסיות שבדרך כלל נפרדות זו מזו, הם עשויים להיות מוגדרים כתת-מין. לדוגמה, כלב הבית והזאב הערבי יכולים להזדווג ולהוליד צאצאים פוריים, עם זאת בדרך כלל האוכלוסיות נפרדות זו מזו, והשוני הגנטי ביניהם משמעותי מאוד מבחינה מורפולוגית ומבחינת דפוסי ההתנהגות, ולכן הם מוגדרים כשייכים לתת-מין שונה של הזאב המצוי.
רק שוני מהותי מגדיר תת-מין, ולכן הגדרת אוכלוסייה כתת-מין תלויה גם בהגדרת שוני מהותי, ולפיכך היא תלויה גם בחוקר המגדיר.
האופנוברים ממאדים
האופנוברים ממאדים (אנגלית: Biker Mice from Mars) היא סדרת אנימציה בת 65 פרקים שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1993 ל-1996.
תת-מין
תת-מין כשלב התמיינות חדש
בספר מוצא המינים של צ'ארלס דרווין משנת 1859, העלה דרווין השערה שתת-מינים הם התחלה של התמיינות של מינים חדשים. דרווין העריך שאם סוג מסוים של אורגניזם כולל הרבה מינים, הדבר מעיד על התמיינות בקצב גבוה יחסית, ובהתאם לכך נצפה לראות גם הרבה תת-מינים, שהם התחלה של התמיינות נוספת.
האופנוברים ממאדים
השם "אופנובר" הוא הלחם של המילים אופנוע ועכבר, ועל כן יש לקרוא את המילה "אופנוברים" במילרע.
תת-מין
תת-מין כשלב התמיינות חדש
מספר מחקרים ניסו לבחון את השערתו של דרווין למצוא הרבה תת-מינים בקרב אורגניזמים להם הרבה מינים. מחקר משנת 2017 הראה שהתופעה נכונה לגבי עופות. מחקר משנת 2020 הראה שכך המצב גם עבור חלק מהיונקים - אלו שחיים בים ובאוויר, אך לא בקרב יונקים יבשתיים, כנראה בגלל השפעתם של מחסומים יבשתיים טבעיים כמו הרים ונהרות, שתוחמים באופן מובהק יותר את סביבת המחיה של מינים יבשתיים. מסקנת החוקרים במחקר של שנת 2020 הייתה שבקרב יונקים ועופות שאינם יבשתיים תת-מינים הם אכן תחילתה של התפתחות חדשה פוטנציאלית של מין חדש.
גלריה
לטיגריס ישנם שישה תת-מינים חיים:
האופנוברים ממאדים
גרסה חדשה של הסדרה יצאה בבריטניה באוגוסט 2006 אבל לא צברה פופולריות כמו המקור ובוטלה לאחר העונה ראשונה.
את שיר הפתיחה בגרסה העברית ביצעה יסמין גמליאל.
עלילה
העלילה מתמקדת בהרפתקאותיהם של שלושה עכברים אופנוענים דמויי אדם (ויני, טרוטל ומודו) אשר בעקבות מלחמה בכוכב הבית שלהם מאדים, הם נסו על נפשם ונחתו בכדור הארץ בשיקגו שם הם מתיידדים עם מוסכניקית חביבה בשם שרלין "צ'ארלי" דייווידסון. לרוע מזלם הם מגלים שהפלוטארקים, זן של דגים דמויי אדם המנצלים משאבים טבעיים מכוכבים אחרים משום שהם ניצלו עד תום את משאבי הכוכב שלהם, הגיעו אף הם לכדור הארץ במטרה לנצל את משאביו וזאת לאחר שגרמו נזק בלתי הפיך בכוכב מאדים אשר גרם למותם של רוב אוכלוסיית העכברים דמויי האדם שם. האופנוברים מגלים שהתעשיין המוביל בשיקגו, לוראנס לימבורגר הוא למעשה פלוטארקי אשר מסווה את עצמו כבן-אנוש. לימבורגר שוכר את שירותיהם של הנבלים - פרופסור קרבונקל, המדען המטורף והסאדיסטי ו'בור גריז' הטיפש על מנת לעזור לו לגנוב את המשאבים הטבעיים של כדור הארץ ולשלוח אותם לכוכב פלוטארקיה. תוכניותיו של לימבורגר מסוכלות בסוף כל פרק על ידי חבורת האופנוברים.
ויקיפדיה הסינית
ויקיפדיה הסינית (בסינית: 中文維基百科/中文维基百科) היא הגרסה בשפה הסינית של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה, המנוהלת ומתופעלת בידי קרן ויקימדיה. גרסה זו של ויקיפדיה החלה לפעול באוקטובר 2002, ונכון ל- ב ישנם בה  ערכים.
אתר ויקיפדיה הסינית נחסם לגישה מספר פעמים, לתקופות זמן שונות, על ידי ממשלת הרפובליקה העממית של סין. זאת כחלק מצנזור רחב של אמצעי התקשורת שמפעילה ממשלת סין בנושאים פוליטיים שנויים במחלוקת. קהילת המשתמשים של ויקיפדיה הסינית מורכבת ברובה מדוברי סינית, בעיקר מסין, צפון אמריקה, טאיוואן והונג קונג.
לוויקיפדיה הסינית שתי אנציקלופדיות אינטרנטיות מתחרות הגדולות ממנה. האחת היא Baidu, המכילה למעלה משלושה מיליון ערכים, והשנייה היא "הודונג" ( Hudong ), המכילה למעלה מארבעה מיליון ערכים.
אחד הקשיים בהם נתקלה ויקיפדיה הסינית היא שתי שיטות הכתב הנהוגות בקרב דוברי הסינית. ישנם אזורים בהם נהוג הכתב המסורתי וישנם אזורים בהם נהוג הכתב המפושט. תחילה פוצלה ויקיפדיה הסינית לשתיים, ונכתבה בנפרד בכתב מסורתי ובכתב מפושט. מאוחר יותר אוחדו הוויקיפדיות ונוספה תוכנה הממירה את שיטת הכתב. ההמרות מרוכזות בטבלאות הניתנות לעריכה על ידי מפעילי המערכת באתר, ונוספו תגים מיוחדים המאפשרים להוסיף או להסיר המרות ספציפיות בערך מסוים, או אף רק במופע אחד בערך. הקוראים בוויקיפדיה הסינית יכולים לבחור בעזרת לשוניות באיזה כתב הם מעוניינים לקרוא ואף לבחור באיזה ניב מקומי (סיני, סינגפורי, הונג קונגי וטאיווני).
במאי 2017 פרסמה ממשלת סין כי היא תקים אנציקלופדיה אינטרנטית-חינמית שאותה יכתבו עשרים אלף אנשי אקדמיה שנבחרו בניגוד לוויקיפדיה שבה כל אחד יכול לערוך, הערכים יעברו בוועדה עליונה שתורה עם התוכן עובר את חוקי הצנזורה, לפי מה שפורסם נושאים שעשויים לפגוע במפלגה הקומוניסטית של סין, כגון אירועי כיכר טיין-אן-מן, לא יפורסמו.
כפיס המוח
כְּפִיס הַמּוֹחַ (TA: Corpus callosum) הוא מבנה במוח של יונקים (לבד מיונקי הביב ומחיות כיס) שמורכב מאוסף של אקסונים.
חלק זה מחבר בין שתי ההמיספרות של המוח הגדול, הימנית והשמאלית. הוא מאפשר להמיספרות לחלוק ביניהן מידע, כך שכל צד של המוח יכול לדעת מה השני תופס ועושה. חלק ניכר ממעבר המידע בין ההמיספרות מתבצע דרך כפיס המוח. על כן יש לו תפקיד משמעותי בתקשורת של מערכת העצבים.
כפיס המוח הוא המבנה הגדול ביותר של חומר לבן במוח, והוא מכיל כ-300 מיליון אקסונים.
כפיס המוח נוצר בעת ההריון, בשבועות 8–9.
הפלסטיות של כפיס המוח
כפיס המוח מאופיין ביכולת פלסטית גבוהה יחסית. גמישות זו משקפת ככל הנראה את הצורך הרב באפשרות לשנות קשרי עצב מסוימים בקליפת המוח.
פגיעה בכפיס המוח
פגיעה בכפיס המוח יכולה להשפיע על התפקוד הקוגניטיבי של האדם.
מחקר
בעבר במקרי אפילפסיה קשים, היו מורידים את כפיס המוח בניתוח וסברו כי הדבר לא מהווה פגיעה קשה, אולם בעקבות מחקריו של רוג'ר ספרי (שזכה על כך גם בפרס נובל בשנת 1981) התברר כי לחלק זה תפקיד חשוב בהעברת מידע בין ההמיספרה הימנית והשמאלית.
הבדלים בגודל הכפיס
לנשים יש כפיס מוח עבה יותר, ע"פ מחקרים המובאים בספרים כמו "פרדוקס המינים" של סוזן פינקר (אחותו של סטיבן פינקר), "ההבדל המהותי" של סיימון ברון-כהן, "המוח הנשי" ו"המוח הגברי" של לואן בריזנדיין ועוד.
. עד כה לא נמצאה משמעות תפקודית להפרש הגדלים. בנוסף נמצא כי כפיס המוח של שמאליים ושל מוזיקאים בממוצע גדול יותר מזה של האוכלוסייה הכללית.
כרמל שאמה הכהן
כרמל שאמה הכהן (נולד ב-16 באוגוסט 1973) הוא ראש עיריית רמת גן. בעברו היה שגריר ישראל ל-OECD ולאונסק"ו וחבר הכנסת מטעם סיעת הליכוד.
ביוגרפיה
שאמה הכהן נולד וגדל ברמת גן בשכונת רמת השקמה, להורים יוצאי עיראק מצד אחד וסוריה - טורקיה מצד שני. הבכור משבעה ילדים. בצה"ל שירת כחוקר באגף המודיעין. בעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה וכן הסמכה כשמאי מקרקעין.
שם משפחתו הוא - שאמה, אך באוקטובר 2010 החליט להוסיף לשמו את שם המשפחה "הכהן" (משפחתו מיוחסת לכהנים), כדי להדגיש את יהדותו. זאת, לאחר שרבים בציבור סברו בטעות כי הוא משתייך למגזר הדרוזי.
קריירה פוליטית
החל משנת 2002 שימש כיושב ראש סניף הליכוד ברמת גן. בשנת 2003 נבחר כחבר במועצת עיריית רמת גן, וכיהן במועצה עד לבחירתו לכנסת בשנת 2009. בפעילותו במועצה בלט בתחום איכות הסביבה. שימש כיו"ר ועדת הביקורת של העירייה, במסגרת זו ניהל מאבק מתוקשר נגד ראש העירייה צבי בר.
שימש יו"ר מועצת צעירי הליכוד הארצית. במהלך תקופת טרום ההתנתקות והמאבק הפנימי בליכוד בין אריאל שרון לקבוצת המתנגדים לתוכנית שכונו בתקשורת ה"מורדים", היה שאמה הכהן ממנהיגי חברי המרכז שתמכו בשרון.
בשנת 2009 בבחירות לכנסת ה-18 שובץ במקום ה-25 ברשימת הליכוד כנציג מחוז דן, ונבחר לכנסת. תחילה שימש כסגן יושב ראש הכנסת וב-2010 התמנה ליושב ראש ועדת הכלכלה של הכנסת. כיושב ראש ועדת הכלכלה פעל רבות בנושאים חברתיים מבחינת רגולציה ומיסוי וסייע בהעברתן של מסקנות ועדת ששינסקי בדרך לרפורמת המיסוי בסקטור הגז הטבעי והנפט ולאישורו של חוק מיסוי רווחי נפט. במהלך כהונת הכנסת ה-18 הגיש שאמה למעלה מ-40 הצעות חוק פרטיות ועשרות הצעות לסדר. בשנת 2013 לקראת הבחירות לכנסת ה-19, שובץ שאמה הכהן במקום ה-32 ברשימת הליכוד ישראל ביתנו, אך זו קיבלה 31 מנדטים ושאמה לא נבחר לכנסת.
בשנת 2013 הגיש את מועמדותו לראשות עיריית רמת גן, אולם בבחירות שנערכו באוקטובר 2013 הפסיד בהתמודדות לישראל זינגר, סיעתו, "רמת-גן 1", זכתה בארבעה מנדטים במועצת עיריית רמת גן והוא החל לכהן כיו"ר האופוזיציה במועצת העיר וכיו"ר ועדת הביקורת של העירייה.
בנובמבר 2013 הוענק לו אות אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות המחוקקת.
עם בחירתו של ראובן ריבלין לנשיא מדינת ישראל ב-10 ביוני 2014, התפטר שאמה-הכהן מחברותו במועצת עיריית רמת גן וחזר לכהן כחבר הכנסת. ערב השבעתו לכנסת, מתח שאמה הכהן ביקורת על הליכוד, שלדבריו מזניח את נושאי החברה לטובת קידום ההתנחלויות:.
שר החוץ, אביגדור ליברמן, הציע לשאמה-הכהן את תפקיד שגריר ישראל ל-OECD ולאונסק"ו שמקום מושבו בפריז. באוגוסט 2014 הממשלה אישרה מינוי זה, מה שהביא לסיום כהונתו בת החודשיים בכנסת ה-19. בבחירות אלה, הליכוד וישראל ביתנו התמודדו יחד ברשימת הליכוד - ישראל ביתנו. את שאמה הכהן החליף אלכס מילר, ובכך גדלה כוחה של ישראל ביתנו על חשבון הליכוד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24, הצטרף למפלגת תקווה חדשה של גדעון סער ושימש כראש מטה הבחירות שלה.
כראש עיריית רמת גן
בשנת 2018 התמודד בבחירות לראשות ולמועצת העיר. שאמה-הכהן עלה לסיבוב השני יחד עם ישראל זינגר ראש העיר המכהן, ובסיבוב זה גבר על זינגר ונבחר לראשות העיר.
לאחר בחירתו של שאמה לעיריית רמת-גן הכריז שהוא פועל לסגירת השירות הווטרינרי בעיר.
לאחר שנים בהן הפעילה העירייה במה המותאמת לציבור הדתי ביום העצמאות, ביוני 2019, החליט שאמה הכהן שבכל אירוע עירוני הפתוח לקהל הרחב תופיע לפחות זמרת אחת, ותוכן האירוע יצריך את אישור מנכ"לית העירייה או יועצת ראש העיר למעמד האישה, זאת בעקבות טענות על כך שלא התאפשר לנערה לשיר על אחת הבמות. בהמשך אותה השנה, הודיע כי על במות יום העצמאות יופיעו רק אמנים מקומיים ובעלות של עד 60 אלף שקלים להופעה.
שאמה-הכהן הוביל גם החלטה של עיריית רמת גן שלא לאפשר עוד קידום תמ"א 38 בעיר.
מועצת העיר קיבלה את יוזמתו להפעיל הסעות בשבתות מרמת גן למוקדי הבילוי בתל אביב.
התבטא נגד מגורי חרדים בעיר רמת גן: "התחרדות העיר רמת גן – איום אסטרטגי".
בדצמבר 2021 הורה להסיר את העבודה "ירושלים" של האמן דוד ריב מתערוכה במוזיאון העירוני. עבודה זו כללה את המילים "ירושלים של זהב – ירושלים של חרא". בית המשפט המחוזי בתל אביב אמנם הוציא צו מניעה, אולם שלושה ימים לאחר מכן אישר את הסרתה.
חשדות לפלילים
בנובמבר 2022 נחקרו שאמה-הכהן ורעייתו על-ידי רשות המיסים בחשד שהעלימו הכנסות חייבות במס מדירות שבבעלותם.
סכסוכים משפטיים
באוקטובר 2017 פסק בית משפט השלום בתל אביב שפרסומים של שאמה הכהן בדף פייסבוק שלו בעניינו של עובד בעיריית רמת-גן, חיים קרשינקר, הם בגדר לשון הרע, וחייב אותו לשלם פיצויים בסך 200 אלף ש"ח. שאמה ערער על פסק הדין אך בית המשפט המחוזי דחה את הערעור והותיר על כנה את הקביעה, לפיה שאמה הוציא לשון הרע.
בנובמבר 2017 פסק בית המשפט השלום בתל אביב שפרסומים של שאמה הכהן כנגד מ"מ ראש עיריית רמת גן, משה רווח, הם בגדר לשון הרע וחייב אותו לשלם פיצויים בסך 280 אלף ש"ח והוצאות משפט בסך 46 אלף ש"ח. שאמה הכהן ערער לבית המשפט המחוזי, אך ערעורו נדחה והוא חויב לשלם הוצאות משפט נוספות בסך 20 אלף ש"ח.
חיים אישיים
שאמה-הכהן נשוי לוורד ואב לשלושה בנים ובת. מתגורר ברמת אפעל, רמת גן.
מריה קלוטילדה, נסיכת סבויה
מריה קלוטילדה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Maria Clotilde di Savoia; 2 במרץ 1843 - 25 ביוני 1911), הייתה בתו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ואשתו של הנסיך נפוליאון בונפרטה.
ביוגרפיה
ב-30 בינואר 1859 התחתנה מריה קלוטילדה עם הנסיך נפוליאון בונפרטה, ממנו נולדו לה 3 ילדים. נישואי הזוג שנעשו מסיבות פוליטיות לא היו מוצלחים, ובעוד בעלה היה בוגד בה בקביעות, הייתה מריה קלוטילדה צנועה ונאמנה. בשנת 1861 ביקרו השניים בארצות הברית, ובשנת 1863 הם ביקרו בארץ ישראל.
לאחר הכרזת הרפובליקה הצרפתית השלישית בשנת 1870 בעקבות המפלה הצרפתית במלחמת צרפת–פרוסיה, סירבה בתחילה מריה קלוטילדה לעזוב את פריז, אולם לאחר מכן נאלצו היא ובני משפחתה לעבור להתגורר באחוזתם בפראנז'ן, שווייץ. לאחר מות אביה בשנת 1878 עברה מריה קלוטילדה עם בתה להתגורר בטורינו, ולאחר מכן התיישבה בטירת מונקאליירי, שם הקדישה את חייה לצדקה ולדת עד מותה ב-25 ביוני 1911.
משפחתה
ב-30 בינואר 1859 התחתנה מריה קלוטילדה עם הנסיך נפוליאון בונפרטה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
הספרייה הלאומית
הספרייה הלאומית של ישראל (בעבר "בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי") היא הגוף הלאומי של ישראל המופקד על שמירת האוצרות המודפסים של המדינה ושל תרבות העם היהודי. הספרייה שוכנת בירושלים, ורשומים בה מעל לחמישה מיליון פריטי דפוס וארכיון. הספרייה שוקדת על שמירת עותקים מכל ספר המודפס באופן מסחרי בישראל. בנוסף, היא אוספת יצירות הקשורות למדינת ישראל, ליהדות ול, ובהן ספרים, כתבי עת, מפות, כתבי יד, יצירות אודיו וחומרי אפמרה.
ניהול הספרייה, שנוסדה ב-1892 על ידי ארגון "בני ברית", היה נתון שנים רבות בידי האוניברסיטה העברית בירושלים כנאמן, ולא בידי גוף ציבורי לאומי. בעקבות קבלת "חוק הספרייה הלאומית", הוגדרה הספרייה באופן רשמי כ"ספרייה לאומית" (עד קבלת החוק היא הייתה ספרייה לאומית רק דה פקטו). ב-23 ביולי 2008 שינתה הספרייה הלאומית את מעמדה לחברה לתועלת הציבור. בשלב ראשון הייתה חברה-בת של האוניברסיטה העברית והחל מ-1 בינואר 2011 היא נמצאת בבעלות משותפת של מדינת ישראל והאוניברסיטה העברית.
ייעודה ותפקידה
הספרייה הלאומית אוספת כל מידע כתוב שיצא לאור בישראל וספרים נוספים שהספרייה רוכשת או מקבלת מתרומות. על פי חוק הספרים (חובת מסירה וציון הפרטים), תשס"א-2000, חייב כל מי שמוציא לאור ספר, כתב עת, עבודה מחקרית, תקליט, סרט קולנוע או כל פרסום אחר בחמישים עותקים ומעלה, לשלוח שני עותקים לספרייה הלאומית. חובה חוקית זו הייתה בעיקרה בתוקף על-פי פקודת העיתונות כבר בתקופת המנדט הבריטי.
יעודה העיקרי של הספרייה הלאומית הוא איסוף, שימור, טיפוח והנחלה של אוצרות ידע, מורשת ותרבות בכלל, ובמיוחד כאלו שיש להם זיקה לעם ישראל, ארץ ישראל ומדינת ישראל. לייעוד זה שלושה מרכיבים:
תפקידי הספרייה הלאומית לפי החוק כוללים:
קריאות להקמת ספרייה לאומית בירושלים
קולות הקוראים להקמתה של ספרייה לאומית יהודית נשמעו לראשונה ב-1872, אז פרסם הרב יהושע העשיל לוין מווילנה בכתב-העת "חבצלת" קול קורא להקמת ספרייה שמטרתה "לאסוף שמה כל ספרי עמנו, אחת מהנה לא נעדרה", אם כי האופי של הספרייה אותה ביקש להקים היה דתי, ובהערה לקול הקורא מובהר כי הספרייה תעמוד "תחת השגחת הרבנים הצדיקים [...] לבל יבואו שמה חלילה ספרים מאלה אשר לבבם פונה היום להטות עקלקלות [...]".
את קול הקורא חתם עורך "חבצלת" בהצטרפות לקריאה, וכי "כבר העיר על זה אחד מסופרינו הכי נכבדים בגליונות הקודמים". ובגיליון שלאחר מכן, בעמוד הראשון, התפרסמה הודעתו של הראשון לציון, רבה של ארץ ישראל באותה התקופה, אברהם אשכנזי, שתמך ביוזמה, והתנדב לשמש כמשגיח על "הבית הרם הזה לבל יבוא בו ספרי המטים עקלקלותם [...]".
בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי
באותה העת פעלה בירושלים חברת "תפארת ירושלים", אגודה יהודית ירושלמית שעסקה בעזרה הדדית, ושמה לה למטרה בין היתר להפיץ תרבות והשכלה בקרב תושבי ירושלים היהודים. החברה נוסדה בשנת 1873 על ידי ישראל דוב פרומקין עורך "חבצלת", אברהם משה לונץ, חיים פרס, אברהם זוסמן ומיכל הכהן, ובי"ד בטבת ה'תרל"ה (1875), פתחה החברה את שעריו של "בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי". בפתיחת הספרייה צוין הקול הקורא של יהושע לוין שקרא לראשונה לפתיחת ספרייה לאומית בירושלים, וצוינה תמיכתו של הרב הראשי של ארץ ישראל - אברהם אשכנזי.
ספרייה זו הייתה למעשה "ספריית חברים", מעין ספרייה ציבורית. היא עסקה גם בפעולות תרבות, כך הוטל על חבריה להתכנס כל יום לשיעור לימוד בתלמוד, תנ"ך ודקדוק בבית הספרייה. עדכונים בנוגע לספרייה התפרסמו בקביעות בעיתון "חבצלת,, שעורכו היה בין מקימיה. הספרייה, שהחזיקה לא רק ספרות תורנית אלא גם ספרות לא תורנית, כמו את ספריו של יוסף בן מתתיהו ואת ספרי הרמח"ל שהיו שנויים במחלוקת בקרב בני היישוב הישן, היוותה סלע מחלוקת בפולמוס ההשכלה בירושלים. בעקבות המחלוקת באייר תרל"ה בית הדין הרבני הטיל איסור לבקר בספרייה, ואף להימצא בחברתם של מייסדיה. איסור זה ידוע בשם "גחלי אש". בין הרבנים החתומים האיסור: שמואל סלנט, נפתלי הרץ הוטנער, מאיר אוירבך ואחרים. האיסור חודש פעמיים: בי"ז בתמוז ה'תרס"ד (30 ביוני 1904) ובכ"ז בניסן ה'תרפ"ז (29 באפריל 1927). איסור זה נודע מאוחר יותר כחרם על הספרייה הלאומית, אף על פי שלא נקרא כך על ידי מפרסמיו, ולאחר פחות משנתיים נסגרה הספרייה.
ניסיון משמעותי נוסף נעשה בראשותו של אליעזר בן-יהודה, שהקים ב-1884 את "בית אוצר ספרי ישראל" (ולאחר מכן - "בית הספרים לבני ישראל"), שהתקיים למשך עשור עד שמוזג לתוך "מדרש אברבנאל". גם ספרייה זו לא נחלה הצלחה מרובה וסבלה ממחסור כספי ומנזקי הפולמוס שעדיין שרר בירושלים. בשנת 1894 הועבר אוסף הספרייה, שכלל 1,031 ספרים, ל"מדרש אברבנאל".
בית הספרים מדרש אברבנאל
בתחילת ימיה של הספרייה שכנו כל הספרים בשני ארונות קטנים בביתו של לואיס אונגר, אולם עם גידולה של הספרייה, בשנת 1894, נשכר עבור הספרייה מבנה קטן ליד שכונת אבן ישראל, שם התאפשרה גם פתיחתו של אולם קריאה. באותה השנה, ביוזמתו של יהושע סירקין, הוחלט רשמית על יסודה של ספרייה לאומית, על בסיס מדרש אברבנאל שהייתה רק ספרייה ירושלמית. בעקבות זאת אוחדה ספרייתו של בן-יהודה לתוך מדרש אברבנאל, ויצא קול קורא למשלוח ספרים וכסף.
למרות הקריאות הנרגשות ליהודי הגולה, התפתחה הספרייה לאיטה, וכללה אלפים בודדים של ספרים, אולם התמונה השתנתה מן הקצה אל הקצה בעקבות פעילותו הענפה של יוסף חזנוביץ, ששלח מן הגולה, החל מ-1895 ועד מותו ב-1919, כעשרים אלף ספרים וכתבי עת להעשרת הספרייה, מבלי שזכה לראותה בעצמו. משלוח הספרים הראשון, שהכיל 8,800 ספרים בעברית וחמש מאות ספרי לועזית הגיע לירושלים בשלהי 1895 וערר התרגשות רבה. קליטתו וקטלוגו של אוסף חזנוביץ היוו בעיני מייסדי בית הספרים נקודת מפנה, ובדו"ח משנת 1910 כתבו: "ובכן נשתכלל ונתיסד הבית הזה, ויפשוט מעליו את תכונת בית מקרא לצעירים אשר הייתה לו בראשונה, וילבש לבוש חכמים כי לא בית מקרא יאמר לו עוד כי אם בית מדרש לדורשי תושיה וחוקרי דעת". בעקבות זאת שונה רשמית שמה של הספרייה ל"בית הספרים הכללי לבני ישראל בירושלם מדרש אברבנאל וגנזי יוסף".
עם גידולה של הספרייה החלו מנהליה לתור אחרי בניין רחב ידיים יותר וחסין יותר מפני דליקות, אותו מצאו בבית עמיאל שבסמוך למגרש הרוסים, ולשם עברה הספרייה בחודש סיוון תרנ"ו. אולם למניעת מצב זה, בו הם תלויים בחסדי בעל הבית ונאלצים מפעם לפעם לטלטל את כל אוספי הספרייה לבית חדש, פעלו למען בניין קבע לספרייה. איסוף הכסף התחיל בשנת 1894, ובשנת 1899 קנו מנהלי הספרייה בהקפה מגרש סמוך לרחוב החבשים. טקס הנחת אבן הפינה נערך בשנה שלאחר מכן. הבניין נועד להיות אדיר-ממדים, אולם הכסף הספיק לבניית אגף אחד בלבד מתוך התכנון. בשנת 1902 נחנך בניין ספריית בני ברית שנודע גם בשם "בית נאמן", ובסיוע קרן משה מונטיפיורי סילקו את חובם לבעל הקרקע.
תחת הנהלת ההסתדרות הציונית
אוצר בית הספרים המשיך לגדול, ובדו"ח שהוציא ועד בית הספרים בשנת 1910, נמנו באוספי הספרייה 32,151 ספרים. במקביל, נעשו ניסיונות להעביר את הבעלות על הספרייה מידי אגודה פרטית לידיים ציבוריות. בשנת 1905, בקונגרס הציוני ה-7, קרא היינריך לווה לטיפוחה של ספרייה לאומית תחת חסות המוסדות הלאומיים. המשא ומתן בין ועד בית הספרים לבין הקרן הקיימת לישראל התמשך, ולאחר שנקטע בעת מלחמת העולם הראשונה, הובא לידי גמר בשנת 1918, כשבית הספרים הועבר למשך שנה לידי ועדה משותפת של המשרד הארצישראלי ואגודת בני ברית. בסוף אותה שנה, הועבר בית הספרים לרשות ההסתדרות הציונית.
הספרייה נמסרה להנהלתו של שמואל הוגו ברגמן, שצבר ניסיון עשיר בספריית אוניברסיטת קארל בפראג. ברגמן מצא בבואו ספרייה קטנה הניצבת מול מכלול של בעיות - אלפי ספרים בלתי מקוטלגים, מאות ספרים שהושאלו ולא חזרו, חוסרים אדירים בספרות ליבה, תקציב זעום ומחסור בספרנים מקצועיים. במהלך שנת תרפ"א קוטלגו רוב הספרים "חוץ ממספר לא גדול ביותר של ספרים בלתי חשובים ומחוסרי ערך" וסודרו בכרטסות לפי מחברים ולפי נושאים. כמות העבודה הנדרשת הייתה מעל ליכולתם של עובדי הספרייה, והם נעזרו במתנדבים רבים.
מספר הספרים של הספרייה הלך וגדל, וברחבי העולם הוקמו כמה וכמה אגודות של "ידידי בית הספרים" שקיבצו למען הספרייה כסף וספרים. מקור נוסף לתרומות היו האגודות למען האוניברסיטה העברית, שבין השאר שלחו ספרים לטובת ספריית האוניברסיטה ואלה הועברו מהאוניברסיטה לספרייה הלאומית. הספרייה עשתה כל שביכולתה כדי לעודד עוד ועוד תרומות שכאלה.
במקביל לפרסום של הרבעון "קריית ספר", שבו הופיעו הספרים העבריים החדשים בספרייה, ומתוך רצון לעודד משלוח של ספרים לספרייה, פורסמו סקירות וביקורות עליהם בעיתונות היומית, ובנוסף פורסמו גם נתונים סטטיסטיים בעיתונות התקופה על כמויות הספרים ועל הקוראים.
בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי
ב-1925, שנת פתיחתה של האוניברסיטה העברית, נמסרו אוצרות בית הספרים לאוניברסיטה העברית ושמו הוסב רשמית ל"בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי". ב-15 באפריל 1930 נחנך בניין בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (בית דוד וולפסון) בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
בימי מלחמת העצמאות, עם ניתוק הדרך אל הר הצופים, נותקו גם קמפוס האוניברסיטה העברית והספרייה הלאומית שבו מהעיר ירושלים. חלק מאוצר הספרייה הושחת עקב פגעי המלחמה. האוניברסיטה העברית הוקמה מחדש בבניינים שונים בירושלים, ובין השאר במתחם קולג' טרה סנטה וספריית בית הכנסת ישורון ברחביה, שם היה משכנו של בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי לאחר המלחמה. עם חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עלו שיירות להר הצופים פעם בשבועיים. השיירות נועדו לחילוף של כוחות משטרה ששמרו על ההר המכותר והמבודד שנשאר בריבונות ישראלית. עם ירידת השיירות לירושלים הן הביאו איתן בין היתר את אוצרות בית הספרים הלאומי שנשארו בהר הצופים.
מקור חשוב לשיקומה של הספרייה שימשו גם אוצרות הספרים שהובאו לישראל מעיזבונה של יהדות אירופה שנשמדה בשואה. הספרים הגיעו בעיקר מאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה. בנוסף נאספו כתבי יד יהודיים מעולי תימן, ועשרות-אלפי ספרים בבעלות פלסטינית שנאספו מבתים נטושים אחרי המלחמה, כולם הפכו לחלק מאוספי הספרייה.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוחל בהקמתו של קמפוס חדש לאוניברסיטה העברית בגבעת רם, ובשנת 1960 עברה הספרייה למשכנה הנוכחי שם (בניין ליידי דייוויס) בסמוך אל בית הספר לספרנות, מידע וארכיונאות שהיה קיים בעבר בסמוך אליו.
בשנת 1988 נחשף כי עובד במעבדת שיקום הספרים העתיקים בספרייה, איטלקי שהתגייר בשם רפאל פודה, שעבד בה כמומחה לשיקום ספרים, גנב מאות דפים מספרים עתיקים ומכר אותם לאספנים וסוחרי עתיקות ברחבי העולם. לאחר שלא נתפס במשך כמה שנים החל לגנוב גם ספרים שלמים. בהמשך עלו חשדות נגדו אך הוא ברח לארצות הברית, שם הועמד למשפט לאחר שמכר ספר מזויף כספר עתיק מקורי.
קשיים כלכליים והקפאת פעילות
לקראת סוף המאה ה-20 סבלה הספרייה מקשיים תקציביים משמעותיים, שנבעו, בין השאר, מהיותה תחת חסות האוניברסיטה וללא מעמד עצמאי. קשיי מימון אלה, כפי שדיווח מבקר המדינה, גרמו לליקויים בתפקוד הספרייה בתחומי השגת, אחסון וקטלוג הספרים.
ב-1997 מונתה "ועדת בדיקה בינלאומית לבחינת מצב בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי", ובעקבותיה ב-2002 ועדה בראשות פרופ' יצחק זמיר ("הוועדה לשינוי מעמד הספרייה הלאומית") שהגישה את מסקנותיה ב-2004. הוועדה המליצה להפוך את הספרייה לחברה לתועלת הציבור בבעלות של המדינה (50%), האוניברסיטה העברית (25%) וגופים נוספים, להקצות לה תקציב ייחודי ולתכנן מבנה חדש המתאים לצרכים הנוכחיים של הספרייה. בחלק מהוועדות כיהן דוד בלומברג, שלימים התמנה ליו"ר דירקטוריון הספרייה. לשם יישום ההמלצות, הועלה 'חוק הספרייה הלאומית' להצבעה בכנסת.
חוק הספרייה הלאומית
ב-26 בנובמבר 2007 אישרה הכנסת פה אחד את 'חוק הספרייה הלאומית'. לפי החוק, הספרייה תוגדר כחברה לתועלת הציבור בבעלות המדינה (50%), האוניברסיטה העברית (25%) וגופים נוספים שייקבעו. לחברה תמונה מועצה בת 14 חברים בראשות נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ודירקטוריון בן 11–15 חברים. החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2008, והמעבר למעמד חברה לתועלת הציבור נקבע לחצי שנה לאחר כניסת החוק לתוקף. ב-23 ביולי בשנת 2008 כינס נשיא האוניברסיטה העברית, פרופ' מנחם מגידור, במעמדו כיו"ר האספה הכללית של הספרייה הלאומית, את דירקטוריון הספרייה הלאומית והכריז רשמית על הפעלת הספרייה הלאומית כחברה לתועלת הציבור.
בתקופת המעבר נוהלה הספרייה כחברה בת בבעלות מלאה של האוניברסיטה העברית. אנשי הספרייה בשיתוף עם אנשי "יד הנדיב" חיברו ופרסמו במהלך שנת 2010 תוכנית אב אסטרטגית כבסיס להפעלת הספרייה בעתיד, ולהקמת משכן חדש שייבנה באמצעות תרומה של "יד הנדיב", בעלות של כחצי מיליארד ש"ח. בתקופה זו בוצעו שינויים רבים בספרייה, בהם גיוס כוח אדם נוסף.
ב-21 בפברואר 2010 החליטה ממשלת ישראל לתמוך ולקדם את "מיזם התחדשות הספרייה הלאומית של ישראל". הוקצה מגרש לבניין הספרייה החדש בקריית הלאום (קריית הממשלה), וניתנה הנחיה לקדם קבלת היתרי בנייה על פי תוכנית בניין עיר נקודתית.
זכויות השימור בחוק
לספרייה הלאומית הוענקו ב"חוק הספרייה הלאומית" מספר זכויות שימור הגוברות על כללי זכויות היוצרים הרגילים של המחברים:
הספרייה הלאומית כחברה לתועלת הציבור
ב-1 בינואר 2011 הסתיים שלב המעבר והבעלות על הספרייה עברה לידי המדינה (50% מהמניות) והאוניברסיטה העברית (25%). שאר המניות לא הוקצו בשלב הראשון. באותו חודש הוקמה "החברה לבניין הספרייה הלאומית בע"מ (חל"צ)" שמטרתה "להקים בעבור חברת הספרייה הלאומית בע"מ (חל"צ), בניין או בניינים חדשים כפי שיוסכם עימה על מערכותיהם וציודם, שיאפשרו לה להגשים את מטרותיה ולמלא את תפקידיה, ולמסרם לחברת הספרייה". עם סיום שלב המעבר, החל תהליך ההתחדשות של הספרייה במטרה להפכה למרכז תרבות וחינוך לאומי.
ב-27 במרץ 2011 נחתמה בירושלים "אמנת הספרייה הלאומית" על ידי נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו, יו"ר הדירקטוריון דוד בלומברג ונכבדים אחרים. האמנה, שנכתבה בידי פרופ' אביעד הכהן וד"ר ורדית טוקטלי, מתארת את תפקידי הספרייה, חזונה ומטרותיה, ואת תהליך ההתחדשות שלה.
בדצמבר 2011 הוכרז על תחרות אדריכלית לתכנון הבניין החדש של הספרייה. המשכן החדש היה צפוי להיחנך ב-26 ביולי 2016, אך השלמתו נדחתה לשנת 2019, ונדחתה שוב לסוף 2022.
באוגוסט 2017 פתחה הספרייה באתר האינטרנט שלה את המדור "כתיב", שבו מוצגים עותקים סרוקים של כתבי יד עבריים מרחבי תבל. עד לפתיחת האתר נסרקו כ–45 אלף כתבי יד.
למרות מסקנותיהן החמורות של הוועדות לא חל שיפור בתפקוד המוסד בנושא העיקרי עליו הוא מופקד: שימור אוצרות הידע, המורשת והתרבות. רק בעקבות תביעה משפטית שהוגשה נגד הספרייה על ידי תורם אוסף בגין כשלים ומחדלים שהתגלו לו, הותר לראשונה למומחה חיצוני לבדוק בפועל את מצב שימורו של האוסף ולדווח לבית המשפט על ממצאיו. המומחה קבע כי "סטנדרט השמירה והטיפול באוסף הוא בינוני עד נמוך ומתחייב מכאן שיש לתקן את הטעון תיקון ושיפור הליקויים כמתחייב מארכיון הפועל בסטנדרט מקצועי".
לאחר כשנה בה פעלה הספרייה על פי מתווה בית המשפט בפיקוח המומחה, ציין המומחה כי "...רבה המלאכה בצדה של הנתבעת להשלים ולהעלות את רמת השימור אך נעשתה עבודה טובה ומקצועית וזו מעמידה את הספרייה הלאומית בנתיב חדש שיצעיד אותה בבטחה אל עתיד טוב יותר". בית המשפט ציין כי "...פתרון הסכסוך בתיק זה תרם לשיפור כללי של רמת השרות הניתן בבית הספרים ואיכות תהליכי העבודה במקום, לצד מענה לשימור האוסף". בעקבות המשפט הושקעו מאמצים רבים בשיפור ארגון, אחזקה ושימור האוספים.
בינואר 2017 רכשה הספרייה הלאומית את האוסף הפרטי של ספריית קרן ולמדונה, האוסף העשיר ביותר של ספרים וכתבי יד עבריים. האוסף נרכש במכירה פרטית בבית המכירות סותבי'ס בניו יורק, תמורת סכום שהוערך ב-40 מיליון דולר, בתרומת הנדבנים דוד וימימה יסלזון.
בשנת 2020, על רקע מגפת הקורונה בישראל, נקלעה הספרייה הלאומית לקשיים בהיעדר תקציב המדינה, וכתוצאה מכך נאלצה הספרייה להודיע על השבתת פעילותה באופן זמני, ובמשך חודש אוגוסט 2020 יצאו כ־300 עובדי הספרייה לחופשה ללא תשלום שלאחריה חזרו לעבודה סדירה.
רפורמה ניהולית וייסוד משרת הרקטור
בדצמבר 2021 מונה עוה"ד שי ניצן, ששימש עד שנתיים לפני כן כפרקליט המדינה, לתפקיד "רקטור הספרייה הלאומית", תפקיד שלא היה קיים לפני מינויו. על מינוי זה נמתחה ביקורת ציבורית.
מחלקות ואוספים
אוספי הספרייה העיקריים מתחלקים לארבעה: אוסף יהדות, אוסף ישראל, אוסף אסלאם ומזרח התיכון ואוסף מדעי הרוח הכלליים.
אוסף היהדות
ימיו של אוסף היהדות כימיה של הספרייה, כאשר כבר מראשיתה, מטרה עיקרית של הספרייה הייתה "ליצור בית ספרים לאומי שיכלול כל מה שנוצר בשדה הספרות על ידי יהודים בכל הלשונות, וגם את הספרות על אודות היהודים אף אם נכתבה על ידי לא יהודים". האוסף מכיל פרסומים במדעי היהדות, תולדות עם ישראל וספרות יפה בשפות יהודיות. אולם הקריאה למדעי היהדות, המשותף גם לאוסף ישראל, מכיל כ-32,000 ספרים, כתבי עת ומיקרופילמים. כ-35,000 ספרים נוספים נגישים בספריית גרשם שלום, המבוססת על ספרייתו הפרטית, שנתרמה לספרייה, ומהווה את ספריית הקבלה החשובה בעולם.
חלק חשוב באוסף הוא מחלקת הספרים הנדירים, הכוללת את מרבית דפוסי הערש העבריים הידועים, כתבי יד יחידאיים, אוסף דברי דפוס שהודפסו באות עברית בשפות שונות (ערבית, יידיש, לדינו, פרסית, טטרית ועוד) וכן ספרים המכילים הערות בכתב ידם של אישים חשובים, בעלי הספרים בעבר. האוסף כולל גם כתבי עת יהודיים בשפות שונות, החל מהמאה ה-19, ובהם עיתונים וכתבי עת מדעיים ופופולריים. לחלקים מהאוסף מבוצעת דיגיטציה, והוא זמין באתר עיתונות יהודית היסטורית.
מחלקה ייחודית של הספרייה היא מדור רמב"י - רשימת מאמרים במדעי יהדות. המחלקה עמלה על הכנת מפתח מוער ומסווג של עשרות אלפי מאמרים בנושאים יהודיים וישראליים, בשפות רבות ושונות שפורסמו בכתבי עת וספרי מאמרים מגוונים. מפתח רמב"י זמין בחינם באינטרנט.
אוספים מיוחדים
בבניין הספרייה הלאומית מחלקה לכתבי יד וארכיונים וכן המכון לתצלומי כתבי יד עבריים שבו נאספו צילומים של כתבי יד עבריים מכל העולם. המכון הוקם בראשית ימי מדינת ישראל ביוזמתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון והפרופסורים גרשם שלום ושמחה אסף. המכון שלח שליח (פרופ' נחמיה אלוני) אשר עבר בספריות ברחבי העולם וצילם את אוספי כתבי היד העבריים שלהם.
בין הארכיונים האישיים הנמצאים בספרייה ניתן למנות את אלה של אייזק ניוטון, חיים גורי, מרטין בובר, ש"י עגנון, גרשם שלום, חיים באר, דויד גרוסמן, יזהר סמילנסקי, אברהם ב. יהושע, אורי צבי גרינברג ורבים נוספים.
במחלקה למוזיקה של הספרייה הלאומית נמצאת גם הפוֹנוֹתֵיקָה הלאומית - ארכיון צליל, "הזיכרון המוזיקלי" של העם היהודי והקהילות הלא-יהודיות בישראל.
אוסף המפות ע"ש ערן לאור כולל מפות עתיקות ומודרניות, עם דגש על ארץ ישראל.
אוסף אדלשטיין להיסטוריה של המדעים מבוסס על תרומתו של סידני אדלשטיין.
ספריית גרשם שלום לקבלה וחסידות מבוסס על אוסף הספרים הפרטי של חוקר הקבלה פרופסור גרשם שלום.
לאחר מותו של ג'ון יודקין האוסף שלו בתחום התזונה נתרם לספרייה.
קיטלוג
הספרייה הלאומית מנהלת גם מספר מאגרים לאומיים בתחומי הספר והספרנות:
הספרייה הלאומית משמשת גם כספריית הפקדה לפרסומים של האומות המאוחדות והאיחוד האירופי. בנוסף נשמרים בה פרסומים של חבר הלאומים שקדם להם.
הנגשת האוספים לקהל
הספרייה הלאומית כוללת אולמות קריאה ואוספים שונים הפתוחים ברובם הגדול לציבור הרחב ללא צורך בהזדהות או בתשלום, זאת בניגוד למרבית הספריות הלאומיות בעולם, אשר אינן מאפשרות גישה חופשית לאוספיהן. אולמות הקריאה העיקריים הם: אולם קריאה כללי, אולם קריאה מזרח ואולם קריאה יהדות. לצידם שוכנים אוסף אדלשטיין המוקדש להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים, אוסף המפות על שם ערן לאור, ואולם הקריאה של המכון לתצלומי כתבי יד.
אוסף הספרייה ברובו איננו נגיש ישירות, ואדם המעוניין בספר מזמין אותו ישירות באמצעות אתר האינטרנט של הספרייה (עד 2011 בוצעה הזמנת הספרים באמצעות מילוי טופס נייר בהגעה לבניין הספרייה או בהכתבתו לספרן באמצעות הטלפון), והוא מובא מהמחסן לאולם הקריאה תוך פרק זמן של כשעה. שיטה זו קרויה שיטת "מדף סגור". באולמות הקריאה עצמם ישנו אוסף מצומצם הניתן לגישה ישירה (שיטת "מדף פתוח"). באולמות הקריאה ניתן גם לקרוא עיתונים ישנים, שצולמו על מיקרופילם, בעמדות קריאה ייעודיות. העיתונות היומית נמצאת כמעט בכללותה באולם הקריאה הכללי, במיקרופילם, במאגרי מידע, או העיתון הפיזי.
בשנת 2000 החלו אנשי הספרייה הלאומית, ב"מפעל הדיגיטציה על שם משפחת שאפל", ליצור ספרייה דיגיטלית ולהעלות לאינטרנט בתור קבצים סרוקים, ספרים מסוימים שזכויות היוצרים שלהם פגו. חלקם עדיין בפורמט DjVu, ורובם בפורמט PDF שלא ניתנים להורדה בשל זכויות יוצרים או זכויות הנגשה. במסגרת זו נסרקו בין השאר אוסף כתובות, מפות עתיקות של ירושלים וארץ ישראל, כתבי יד של חיבורי רש"י והרמב"ם, אוסף הפשקווילים של יואל קרויס. כן נוסד מפעל עיתונות יהודית היסטורית, בשיתוף עם אוניברסיטת תל אביב, בו נסרקו והועלו לרשת עיתונים יהודיים רבים ובהם הצבי, חבצלת, הלבנון, המגיד, המליץ והצפירה, היינט, דער מאמענט, פארווערטס ועוד. פרופסור אלחנן אדלר הוא אחד היוזמים של מפעל הדיגיטציה ומי שניווט את פעולתו מראשיתו במשך שנים רבות.
הספרייה מקיימת מיזם משותף עם גוגל ספרים, במסגרתו ייסרקו לגוגל ספרים 120,000 ספרים מאוסף הספרייה, שזכויות היוצרים עליהם פגו.
הספרייה מאפשרת לכל אדם בתחומי מדינת ישראל לקבל גישה בחינם למאגר כתבי ה-JSTOR. לשם כך יש להירשם דרך אתר הספרייה הלאומית.