cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שרת HTTP
היסטוריה
שרת ה-HTTP הראשון, httpd (ראשי תיבות של: Hyper-Text Transfer Protocol Daemon) נכתב על ידי טים ברנרס-לי. הוא החל לעבוד על הפרויקט בשנת 1989 במסגרת עבודתו ב-CERN, ובשנת 1990 הציג את הגרסה הראשונה של השרת, במקביל להצגת דפדפן האינטרנט הראשון, WorldWideWeb. טים ברנרס-לי יצר למעשה את הגרסה הראשונה של פרוטוקול ה-HTTP, שלימים נקראה HTTP 0.9, גרסה זו של הפרוטוקול הייתה פשוטה ביותר ולמעשה כללה פקודה אחת בלבד - "GET", ללא מבנה פתיח, ניהול תקשורת או הודעות שגיאה.
כיום, שרתי דפי אינטרנט מסוגלים לא רק לשלוח ללקוח קבצים השמורים על מחשב השרת, אלא גם להריץ יישומים על השרת בתגובה לבקשות שהתקבלו, לשמור ולמחוק נתונים שצורפו לבקשה, ולשלוח ללקוח תכנים המיוצרים באופן דינמי. מערכת מדיה-ויקי אשר עליה מבוססת ויקיפדיה היא דוגמה ליישום המורץ על שרת כזה. על-מנת לייצר את התכנים הדינמיים מריצים בדרך כלל תוכנה בשילוב עם שרת דפי האינטרנט. בעבר תוכנות כאלו נכתבו בשפות כמו C++ וקושרו לשרת באמצעות CGI. כיום משתמשים בשפות וטכנולוגיות כמו PHP, JSP, ASP ו-ASP.NET למימוש מטרה זו.
רוב שרתי ה-HTTP תומכים גם בפרוטוקול HTTPS לשם הצפנת התקשורת בין השרת ללקוח.
יישומים בולטים
השרתים בולטים בתחום זה הם אפאצ'י מבוסס הקוד הפתוח ושרת IIS של מיקרוסופט, הטבלה שבהמשך מציגה את התפלגות שרתי ה-HTTP השונים ברשת האינטרנט, על פי בדיקת חברת Netcraft מחודש ספטמבר 2013.
שרתים בולטים אחרים:
תצלום 51
תצלום 51 (באנגלית: Photo 51) הוא הכינוי שניתן לתצלום של DNA שהיה הגורם המכריע בגילוי המבנה שלו. התצלום, שנעשה על ידי רוזלינד פרנקלין בסוף 1952, בוצע על ידי קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
מוריס וילקינס, עמיתהּ של פרנקלין מקינגס קולג', שהיה מסוכסך עמה, הראה את התצלום בלי ידיעתה, לג'יימס ווטסון שביקר במעבדתם. ווטסון זכר את התצלום ותוך זמן קצר הצליח, יחד עם שותפו למחקר פרנסיס קריק, לפצח את מבנה מולקולת ה-DNA. קיימות עדויות לכך שפרנקלין הייתה קרובה גם היא להבנת מבנה הסליל הכפול של ה-DNA, באותה תקופה.
פרנקלין נפטרה מסרטן השחלה בשנת 1958, בהיותה בת 37 בלבד. מספר שנים לאחר מכן, ב-1962, זכו ווטסון, קריק ווילקינס בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
הפועל ראשון לציון (כדוריד)
לקבוצה יש שלוש קבוצות משנה המשחקות בליגה השנייה ובליגה השלישית בכדוריד.
היסטוריה
הקבוצה שיחקה בליגה הלאומית ובליגה הארצית בשנות ה-70 של המאה ה-20, וב-1979 עלתה לליגה הלאומית (אז הליגה הבכירה) שבה היא משחקת מאז. בשנות ה-80 של המאה ה-20 היא הצליחה להתברג בצמרת הליגה באופן קבוע וביססה את מעמדה בליגה העליונה, ובעונת 1987/1988 זכתה באליפות ראשונה בהיסטוריה שלה. באותה עונה זכו בדאבל גם קבוצות הנוער, הנערים והילדים של הקבוצה. עונה אחת לאחר מכן (1988/1989) היא זכתה לראשונה בגביע המדינה. הקבוצה הצליחה לזכות בדאבל ראשון בתולדותיה בעונת 1989/1990, ובדאבל שני עונה לאחר מכן. הקבוצה הגיעה לשיאה בשנות ה-90 וה-2000 כאשר בין 1993 ל-2001 זכתה הקבוצה ב-9 אליפויות רצופות (שיא ישראלי לאליפויות רצופות), בין 1988 ל-1999 זכתה הקבוצה ב-11 גביעים רצופים (שיא ישראלי לגביעים רצופים), ובין 1993 ל-1999 היא משלימה שבע זכיות רצופות בדאבל (שיא ישראלי לדאבלים רצופים).
השחקן הבולט בקבוצה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 היה עידן מימון, ולאחר עזיבתו לליגת המשנה בגרמניה התקשתה הקבוצה למלא את מקומו, ואיבדה הקבוצה את האליפות לאס"א ת"א. לאחר חזרתו של מימון הצליחה הקבוצה לזכות באליפויות בעונות: 2002/2003 ו-2003/2004, כאשר יריבתה העירונית מכבי ראשון לציון זוכה בשני גביעים. בין 2004 ל-2007 הקבוצה לא הצליחה לזכות בתארים, עד שבעונת 2007/2008 היא הצליחה לשוב ולזכות באליפות לאחר סדרת גמר מול יריבתה העירונית מכבי. בעונת 2011/2012 היא עלתה לגמר לאחר ניצחון על מכבי ראשון לציון ברבע הגמר ואס"א ת"א בחצי הגמר, ובגמר ניצחה הפועל ראשון לציון את מכבי תל אביב בתוצאה 28-24 וזכתה בגביע המדינה בכדוריד בפעם ה-13. באותה עונה, העפילה הקבוצה לגמר ליגת העל בכדוריד ושיחקה נגד מכבי ראשון לציון, היריבה העירונית אולם במשחק החמישי הפסידה 25-22 והפסידה את האליפות. בעונת 2012/2013 זכתה הקבוצה באליפות ה-16 שלה.
בעונת 2014/2015 זכתה הקבוצה בגביע ובאליפות והשלימה דאבל אחרי 14 שנה.
בעונת 2015/2016 זכתה הקבוצה בגביע המדינה. באותו העונה עידן מימון פרש מכדוריד והחל לאמן את הקבוצה.
בעונת 2016/2017 סיימה הקבוצה עונה ללא תואר, הדחה מוקדמת בחצי גמר הפלייאוף והפסד בגמר הגביע.
טורנירים אירופיים
הקבוצה שיחקה גם בטורנירים האירופיים השונים, וב-1998 הצליחה להעפיל לראשונה לליגת האלופות לאחר שהדיחה במוקדמות את אלופת צרפת איברי פריז. בשלב הבתים היא התמודדה עם בראגה (פורטוגל), וירום (דנמרק) וברצלונה שהייתה סגנית אלופת אירופה המכהנת. ראשון גברה על וירום פעמיים, ניצחה בבית את בראגה והפסידה לה בחוץ, והפסידה פעמיים לברצלונה.
בעונת 1999/2000 היא חזרה להופיע בליגת האלופות לאחר היעדרות של שנה ולאחר שהדיחה בשלב המוקדמות את אלופת פורטוגל פורטו. היא סיימה את שלב הבתים במאזן של 4 ניצחונות ושני הפסדים, והעפילה לרבע הגמר מהמקום השני בבית. ברבע הצליחה הקבוצה להפתיע את קיל החזקה מגרמניה 26 - 24, אך במשחק הגומלין בגרמניה הפסידה 22 - 26 והודחה. במשחקי הדירוג הבאים היא דורגה במקום החמישי.
בשנת 2001 לא הצליחה הקבוצה להעפיל לליגת האלופות, והודחה גם במוקדמות גביע EHF המקביל לליגה האירופית בכדורגל. בשנת 2002 היא שיחקה שוב בליגת האלופות, אך הפעם הפסידה בכל ששת המשחקים. מאז לא הצליחה הקבוצה להעפיל בחזרה לליגת האלופות.
מחלקת הנוער ובית הספר לכדוריד
הקבוצה מפעילה בית ספר לכדוריד המיועד לילדים בכיתות א' - ו'. בית הספר כולל 22 קבוצות עם 500 ילדים המתאמנים ב-8 בתי ספר ומרכזים קהילתיים בראשון לציון. גם קבוצות אלה מצליחות לזכות בתארים השונים.
קבוצות מחלקת הנוער ובית הספר לכדוריד פועלות (מלבד אולם רוזנשטיין) בבתי הספר עמית עמל, טביב, ניצנים, נאות שקמה ובן-גוריון. הן פועלות גם בשכונות קריית ראשון, נאות כרמים, נווה דקלים, קריית חתני פרס נובל וקריית גנים.
את קבוצות בית הספר לכדוריד של הקבוצה, מאמנים חברי הנהלה כמו ניר יעיש ורן עפרון, אך בחלק נכבד מהקבוצות מאמנים גם שחקני הקבוצה.
אולם הבית
אולם הבית של הקבוצה ששימש אותה מ-2001 עד 2016 היה אולם הספורט של חטיבת הביניים ותיכון מקיף ט' בשכונת נאות אשלים שבמערב העיר. היכל מרדכי רוזנשטיין קרוי על שמו של מרדכי רוזנשטיין שהקים את הקבוצה ב-1968 והיה למאמנה הראשון. האולם הוקם בשנת 2001, ובו נערכו משחקי הבית של קבוצת הבוגרים ושל קבוצות המשנה שלה, בנוסף לאימונים הסדירים גם של מחלקת הנוער. באולם יש 400 מקומות ישיבה, ובו נמצאים גם משרדי המועדון.
קודם לכן שיחקה הקבוצה במגרש הבלטות (1968 - 1978), בו אירחה את משחקיה הראשונים בליגות הנמוכות, בית הפועל (1979 - 1986) שנמצא במרכז העיר, והיכל גן נחום (1987 - 2000) בו שיחקה בכל שנות ההצלחה הישראלית והאירופאית.
כמסורת מאז שנת 2005, בכל עונה הקבוצה עורכת את אימון הפתיחה בהיכל גן נחום, בשל שיפוצים בפרקט בהיכל מרדכי רוזנשטיין.
בתחילת עונת 2014/15, הודיעה הקבוצה כי תעבור לקראת חודש ינואר לאולם הספורט נחלת יהודה החדש שנבנה בשכונת נחלת יהודה. הקבוצה עברה לאולם על שם ספי ריבלין בעונת 2016/2017. באולם החדש כ-600 מקומות ישיבה והוא חלק ממתנ"ס מקומי ולצידו גם הוקמה בריכת שחייה חצי אולימפית ואמפיפארק קטן ל-800 צופים. מרכז הספורט משמש גם את בתי הספר הסמוכים "המעיין" (מקיף יב') ו"בן-גוריון". בניית הקומפלקס כולו עלתה כ-48 מיליון שקלים.
סגל הקבוצה לעונת 2022/2023
מעודכן ל- 22 באוגוסט 2022:
(קפטן)
מודל שכבתי
מודל שכבתי הוא שיטה המשמשת בהנדסה לפירוק בעיה מורכבת למספר רבדים או שכבות. בכל רובד נפתרת תת-בעיה ספציפית, ואוסף כל הפתרונות מהווה את פתרונה של הבעיה המורכבת.
יתרונות המודל השכבתי
למודל שכבתי יש מספר יתרונות, ביניהם:
עאנין
עאנין (בערבית: عانين) הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון. היישוב מונה, נכון לשנת 2006, כ-3,719 תושבים מוסלמים. גאוגרפית הכפר נמצא בקצה הצפון מערבי של השומרון ממזרח לאזור אום אל-פחם.
יש המזהים את הכפר עם היישוב הקדום עננין, הנזכר בכתובת רחוב התלמודית כאחת העיירות היהודיות בתחום סבסטיה לעניין מצוות התלויות בארץ. בנוסף, יש המזהים במקום את הישוב הקדום בית ענת או בתאניה, הנזכר באונומסטיקון של אוסביוס ובתוספתא.
מילאן גורוביץ'
מילאן גורוביץ' (בסרבית: Милан Гуровић; נולד ב-17 ביוני 1975 בנובי סאד, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הקלע. גובהו 2.06 מטרים.
את שנותיו הראשונות כמקצוען, העביר גורוביץ' בקבוצת פריסטרי היוונית. ב-1998 עבר לברצלונה, במדיה שיחק שנתיים בהן זכתה קבוצתו באליפות ה-ACB ובגביע קוראץ'. בחמש השנים שלאחר מכן שיחק בא.א.ק אתונה, פלקנסטרו טריאסטה, אוניקאחה מאלגה, ק.ק וויבודינה, פרטיזן בלגרד וחובנטוד בדאלונה. ב-2005 חתם בכוכב האדום בלגרד לשנתיים, בהן זכה עם קבוצתו בגביע הסרבי (2006) ונבחר ל של גביע יול"ב לעונת. בעונה שלאחר מכן עבר לפרוקום סופוט הפולנית וזכה עימה באליפות פולין. ב-8 באוגוסט 2008, חתם ג'ורוביץ' לעונת אחת בגלאטסראיי, שלאחריה הודיע על פרישתו ממשחק הכדורסל.
גורוביץ' שיחק גם בנבחרת יוגוסלביה בין השנים 1999–2002 וזכה עימה במדליית הארד באליפות אירופה 1999 ובמדליות הזהב באליפות אירופה 2001 ובאליפות העולם 2002. לאחר מכן היה חבר בסגל נבחרת סרביה ומונטנגרו ושיחק עימה באליפויות אירופה בשוודיה (2003), בסרביה ומונטנגרו (2005) ובספרד (2007).
אלכסנדרו יואן קוזה
אלכסנדרו יואן קוזה (20 במרץ 1820, ברלאד – 15 במאי 1873, היידלברג) היה פוליטיקאי רומני. השליט המשותף הראשון של הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה תחת השם אלכסנדר יואן הראשון בין השנים 1859 עד 1866 והחל מינואר 1862 – דומניטור רומניה. בדומה לרבים מבני האליטה הרומנית באותם הימים היה קוזה בעל שורשים יוונים.
קוזה נבחר להיות השליט הן בנסיכות מולדובה והן בנסיכות ולאכיה, ובכך למעשה התאחדו שני חבלי הארץ תחת אוניה פרסונלית בשם הנסיכויות הרומניות המאוחדות. לקראת סוף תקופת שלטונו ניסה ליזום מספר רפורמות בנושאי קרקעות, אך לא צלח בכך ואולץ למעשה לחתום על כתב הוויתור שלו על כיסאו.
קוזה היה הנסיך האחרון של הנסיכויות ולאכיה ומולדובה. בינואר 1862 שינה את שם הנסיכויות המאוחדות לרומניה וקבע את בוקרשט כבירתו היחידה.
קוזה רצה להעניק זכויות אזרחיות ליהודי ארצו, אבל ההתנגדות החזקה שקמה מחוגים אנטישמיים רחבים, מנעה זאת ממנו. הוא הבטיח ליהודים אמנציפציה הדרגתית ועשה צעדים ראשונים בכיוון זה, אך הדחתו הפסיקה את התהליך.
רקע משפחתי ושנות צעירותו
אלכסנדרו יואן קוזה נולד ב-20 במרץ 1820 בעיר ברלאד בנסיכות מולדובה. אביו, יואן קוזה, היה איספרבניק, פרקלאב של גאלאץ, נשיא בית משפט מקומי) ומקורו היה במחוז פלצ'יו שבמולדובה. שם המשפחה קוזה מצביע על שורשים יוונים (קוזאס). האם, סולטאנה לבית קוזאדיני, הייתה בת למשפחה יוונית, וממנה למד אלכסנדרו גם את השפה היוונית המודרנית.
פעמים רבות הוזכרו כמקומות הולדתו גם הערים גאלאץ (לפי ההיסטוריון אי.ג'. ולנטיניאנו) וחוש (לפי החוקרת לוצ'יה בורש), אולם העיר ברלאד צוינה כמקום הולדתו בכמה מסמכים אישיים - כמו תעודת הפטירה מ-15 במאי 1873 בהיידלברג, דיפלומת הבגרות מאוניברסיטת סורבון בפריז ב-8 בדצמבר 1835, הצהרת התודה של אלמנתו אלנה למשלחת של תושבי ברלאד שבאו ללוויה בשנת 1873 ושפורסמה בעיתון המקומי "סמנטורול ", שהופיע בעיר ברלאד ובמונוגרפיה שפרסם בשנת 1903 ההיסטוריון אלכסנדרו דימיטריה קסנופול.
אלכסנדרו יואן בילה את שנות ילדותו באחוזת אביו בכפר ברבוש (Bărboşi). למד ב"פנסיון" (פנימייה) הצרפתי של סאקטי בגאלאץ, ולאחר מכן ב"פנסיון" הצרפתי היוקרתי של ויקטור קנים ביאשי שם למדו יחד איתו דמויות נוספות של הפוליטיקה והתרבות הרומנית העתידית - מיכאיל קוגלניצ'אנו, וסילה אלכסנדרי ומאטיי מילו.
בהמשך למד בתיכון בפריז עד שנת 1835. אחרי לימודי ספרות, התחיל לימודי משפטים, אך לא סיים. נרשם באיגוד הכלכלנים בפריז. בבירת צרפת היה פעיל בחוגי הסטודנטים, לצידם של אלכסנדרי, האחים גולסקו, יון גיקה, צ'זאר בוליאק ואחרים.
בחזרתו למולדת בשנת 1839 התגייס לצבא המולדבי ושרת בו שלוש שנים. אחרי כן הועסק במערכת המשפטית. בין השנים 1842–1845 מונה כנשיא בית המשפט של המחוז ("צינוט") קובורלוי. בגיל 24, ב-30 באפריל 1844 נשא לאישה את אלנה רוסטי-סולסקו (1825–1909), בתו של הפוסטלניק יורדקה רוסטי ושל אקתרינה לבית סטורזה.
פעילותו המהפכנית
באירועי אביב העמים במולדובה בשנת 1848 נמנה אלכסנדרו יואן קוזה עם הפעילים הראשיים. יחד עם וסילה אלכסנדרי ומיכאיל קוגלניצ'אנו השתתף במפגשים של שוחרי החופש והרפורמות באחוזה מנז'ינה (Mânjina) של קוסטקה נגרי. עשרה ימים אחרי בריחתו של מטרניך מווינה, קוזה ומהפכנים אחרים נפגשו ביאשי כדי לתכנן את צעדיהם. בהמשך השתתף קוזה ונאם באספה במלון "פטרסבורג" ביאשי כשדרש מהשליט מיכאיל סטורדזה רפורמות בשם העם. אולם נעצר כעבור זמן קצר בתוך קסרקטין והוכה יחד עם מהפכנים אחרים. בעקבות המכות נפצע ברגלו וסבל מכך שנים רבות.
יחד עם אסירים פוליטיים אחרים גורש על ידי השלטונות לטורקיה, אבל בדרך, מלחים יוונים שעמדו בקשר עם הקונסוליה האנגלית החזירו אותם על סירה אל עיר-הנמל בראילה בנסיכות ולאכיה. משם, מצוידים בדרכונים אוסטרים הוברחו לטרנסילבניה. כך יכול היה להיות נוכח באספה הגדולה של המוני העם הרומני בעיר בלאז' ב-3 - 5 במאי 1848, שבה נאמו אברם ינקו וסימיון ברנוציו. באותו חודש, בעיר בראשוב צרף חתימתו לתוכנית המהפכנים המולדבים הגולים. לאחר מכן נסע לבוקובינה, חבל ארץ בצפון מולדובה שהיה אז חלק מאוסטריה, ויחד עם קוסטקה נגרי, היה ביוני 1848 חבר בוועד המהפכני המולדבי. שימש כחבר בהנהגת הוועד וכאחד מאוספי התרומות למענו.
בהמשך פנה לווינה ולפאריז וסירב להיענות להצעת החנינה של מיכאל סטורדזה. בינתיים, באפריל 1849 מיכאל סטורדזה נאלץ לעזוב את כס המלכות לטובת גריגורה אלכסנדרו גיקה ). קוזה נפגש באיסטנבול עם השליט החדש, בעל דעות יותר ליברליות מקודמו, שאהד בסתר את התנועה המהפכנית מ-1848. גריגורה אלכסנדרו גיקה שאף, כמו קוזה, להגשמת איחוד הארצות הרומניות למדינה אחת.
קוזה ליווה את גיקה ליאשי והתמנה שוב על באוקטובר 1849 כנשיא בית המשפט במחוז קובורלוי. בשנת 1851 מונה מנהל במשרד הפנים, ולאחר מכן, בשנת 1856 כפרקלאב של גאלאץ. בשנת 1858 התמנה לתפקיד שר המלחמה.
איחוד הנסיכויות הרומניות
איחוד הנסיכויות הרומניות היווה הגשמת שאיפה ארוכת שנים שהתחזקה אחרי שנת 1848 כשהשליטים מיכאיל סטורדזה וגאורגה ביבסקו חתמו על איחוד מכס בין שתי הארצות. היה מדובר בתהליך מורכב מבוסס על הזיקה החזקה מבחינה לשונית, תרבותית וכלכלית שביניהן. סיום מלחמת קרים יצר הזדמנות להקשר אירופי נוח להגשמת שאיפה זו. בחירתו בשנת 1859 של אלכסנדרו יואן קוזה לשליט בשתי הארצות הביאה בסופו של דבר למימוש האיחוד, מעבר ל מה שציפו המעצמות. כשבאוקטובר 1857 בהתאם להחלטות קונגרס השלום בפריז הוקמו ה"דיוואנים אד הוק", אסיפות שנועדו לדון בארגון מחדש של הנסיכויות הרומניות, קוזה השתתף בפורום מסוג זה שהוקם ביאשי. הוא היה נציג של גאלאץ. נמנה עם התומכים ההחלטיים ביותר באיחוד שתי הנסיכויות - מולדובה וולאכיה (מונטניה או "הארץ הרומנית").
אחרי שהאסיפות אד הוק הצביעו בעד איחוד הנסיכויות, המעצמות אימצו בוועידת פריז (מאי-אוגוסט 1858) את רעיון האיחוד החלקי, מעין פדרציה, וביקשו לערוך בכל נסיכות בחירות לשליטים, לממשלות ולפלמנטים נפרדים. אחרי שתחילה הועלו המועמדויות של וסילה אלכסנדרי ושל קוסטקה נגרי, בסופו של דבר "המחנה הלאומי" -Partida Națională - שנהנה מרוב קולות ותמך באיחוד - בחר בקולונל קוזה כמועמד שלו. המועמד הנגדי של המחנה השמרני היה השליט לשעבר, מיכאיל סטורדזה. בבחירות שהתקיימו ב-5 בינואר 1859 (17 ינואר לפי לוח השנה הגרגוריאני) נבחר אלכסנדרו יואן קוזה כשליט (דוֹמְן) של מולדובה, על ידי כל 48 הנציגים הנוכחים. תומכי סטורדזה- חלקם נמנעו מלהצביע, חלקם הצטרפו לעמיתיהם מהמחנה הלאומי.
בוולאכיה האספה הבוחרת נראתה בהתחלה נשלטת על ידי שמרנים, אבל לחץ דעת הקהל היטה את הכף לטובת רעיון האיחוד. מועמדיהם, השליטים לשעבר ברבו שטירביי וגאורגה ביבסקו יצאו מהתחרות. לפי הצעתו של דימיטריה גיקה, המועמד הליברלי ניקולאיה גולסקו ויתר על מועמדותו לטובת אלכסנדרו יואן קוזה, השליט הנבחר של מולדובה. ב-24 בינואר 1859 (5 בפברואר לפי לוח השנה הגרגוריאני) כל 64 הנציגים שנכחו בהצבעה בחרו בקוזה גם כשליט של ולאכיה הסכם פריז לא כלל שום איסור על בחירת אותו השליט בשתי הנסיכויות. לפיכך הנסיכויות המאוחדות של מולדובה וולאכיה שאת הקמתן אישרו המעצמות האירופיות שהתכנסו בפריז, הפכו לאוניה פרסונלית בהנהגת שליט משותף.
אלכסנדרו יואן הראשון
בין השנים 1859–1861 הנסיכויות המאוחדות התנהלו בהתאם להסכם בפריז עם שתי ממשלות ושני פרלמנטים נפרדים. בהמשך בשנת 1861 בתמיכת חסידי האיחוד המוחלט, איחד קושה את הפרלמנטים ואת הממשלות וב-24 בנובמבר 1861 השיג גם את הכרת איחוד זה מצד האימפריה העות'מאנית, המעצמה הסוברנית, אמנם רק הכרה זמנית מוגבלת לשנות שלטונו של קוזה. ב-22 בינואר 1862 הורכבה הממשלה המאוחדת הראשונה בראשותו של ברבו קטרג'יו וכעבור יומיים - ב 24 בינואר 1862 - הפרלמנט היחיד.
לדברי מיכאיל קוגלניצ'אנו קוזה רצה לבנות בירה חדשה עבור הנסיכויות הרומניות, בירה שתמוקם בין גאלאץ ובין בראילה, בשפך הסירט. גם קוסטקה נגרוצי תמך בכך, אך הרעיון נפל לבסוף בגלל הקרבה היתירה לגבול הרוסי.
אלכסנדרו יואן קוזה והיהודים
בימי שלטונו של קוזה נעשו כמה צעדים לקראת האמנציפציה של היהודים. יהודים אחדים התמנו לתפקידים ציבוריים. החוק המוניציפלי משנת 1864 הרשה ליהודים, בתנאים מסוימים, להשתתף בבחירות המוניציפליות. באותה שנה, 1864, קובץ החוקים האזרחי איפשר התאזרחות של יהודים, רק ברמה אינדיבידואלית אחרי עשר שנות שהות במדינה.
הדחת קוזה מהשלטון
בלילה של 11 בפברואר 1866, בשעה 4:00 בבוקר, חדרו הקושרים להדחת קוזה אל הארמון הנסיכותי ואילצו את הדומניטור לחתום על מסמך התפטרות שבו נכתב:.
העוצרות הורכבה משלושה אישים, גנרל ניקולאיה גולסקו, קולונל נ. חאראלאמב ולסקר קטרג'יו. בתקופת הביניים, עד הגעתו של גנרל גולסקו מאחוזתו הכפרית, מילא את מקומו דימיטריה סטורדזה. בראש הממשלה הזמנית עמד יון גיקה, שהיה גם שר חוץ, ושר הפנים היה דימיטריה גיקה. עוד באותו יום בחרו בתי המחוקקים בנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה כדומניטור במקום קוזה, אך התנגדות המעצמות וחוסר רצון של הרוזן לקבל על עצמו את התפקיד, הביאו לביטול הבחירה. במקום קוזה נבחר מי שעתיד היה להיות המלך הראשון של רומניה, קרול הראשון, גרמני משושלת הוהנצולרן-זיגמרינגן, ובכך החלה למעשה שושלת המלוכה של רומניה.
לא הכל היו מרוצים מהדחת קוזה ובחירת קרול והדבר בא לידי ביטוי בעיתונות התקופה.
אלכסנדרו יואן קוזה נפטר ב-15 במאי 1873 בהיידלברג, בגיל 53. הובא לקבורה במולדת באחוזתו רוג'ינואסה כשבלוויה השתתפו אלפי אנשים. קוזה השאיר שני בנים מהקשר מחוץ לנישואים עם הנסיכה מריה אוברנוביץ'. אלמנתו אלנה גידלה אותם בפריז עד 1882 כשאחרי מות מזכירו של קוזה, באליגו דה בן, חזרה לרומניה. דימיטריה (1864–1888) שהתאבד בפריז בעקבות אהבה נכזבת, ואלכסנדר, חולה לב שנפטר ממחלת השחפת גם כן בגיל צעיר. אלכסנדרו קוזה ג'וניור היה נשוי לנסיכה מריה מורוזי שירשה ממנו את האחוזה ברוג'ינואסה. אלנה קוזה התגוררה ביאשי ובשנותיה האחרונות בפיאטרה ניאמץ ויזמה פעילויות נדבנות רבות.
חכמת התנינים
חכמת התנינים (באנגלית: The Wisdom of Crocodiles; יצא לאקרנים גם תחת השם "חיי נצח") הוא סרט מותחן משנת 1998 בכיכובו של ג'וד לאו ובבימויו של פו-צ'י לאונג. הסרט מבוסס על ספר מאת פול הופמן.
תקציר עלילה
סטיבן הוא רווק מסתורי וכריזמטי שחי בלונדון אשר שתי נשים שהיה איתן בקשר מצאו את מותן באופן מסתורי. בת זוגו שרה מתה בתאונת דרכים ולאחר מכן הוא מציל את מריה מהתאבדות בקפיצה אל פסי הרכבת והשניים נכנסים למערכת יחסים רצינית, אך סטיבן הורג אותה ושותה את דמה. המשטרה חושדת בסטיבן שהוא גרם למותן, אך אין לשוטרים שום הוכחות כנגדו. סטיבן פוגש את אן, מהנדסת מבנים, ומתאהב בה. לסטיבן יש בעיות רפואיות כמו המופיליה, אפניאה ודום לב ובכוונתו להרוג אותה ולשתות את דמה, כי הוא סבור שהדבר יציל את חייו.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות שליליות. האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 44%, המבוססת על ידי 18 מבקרים. ב-1999 הסרט זכה בפרס הראשי בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע פנטסטי בבריסל.
ניר קידר
ניר קידר (נולד ב-29 בספטמבר 1968) הוא משפטן והיסטוריון ישראלי, פרופסור מן המניין במכללה האקדמית ספיר המכהן כנשיא המכללה וכיושב ראש הוועד המנהל של אייסף, הקרן הבינלאומית לחינוך.
ביוגרפיה
קידר נולד בפתח תקווה לרחל ושלמה קידר.
הוא סיים תואר ראשון במשפטים ובהיסטוריה כללית (בהצטיינות יתרה) באוניברסיטת תל אביב בשנת 1994, והתמחה בבית המשפט העליון אצל הנשיא אהרן ברק.
לאחר סיום ההתמחות נסע לארצות הברית ללימודי דוקטורט במשפטים ובהיסטוריה של המשפט באוניברסיטת הרווארד אותם סיים בשנת 2000. עבודת הדוקטורט עסקה בהיסטוריה של שלטון החוק במערב ובישראל.
עם שובו לישראל הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2013 התמנה לראש בית הספר למשפטים במכללה האקדמית ספיר וכיהן בתפקיד עד שנת 2017. בשנת 2019 מונה למשנה לנשיא לעניינים אקדמיים של המכללה וביולי 2022 מונה לנשיא המכללה.
הוא אב לבן ובת.
ניהול אקדמי
בתקופת כהונתו גדלה מצבת הסגל האקדמי ובית הספר הכפיל את מספר הסטודנטים הלומדים בו והגדיל את היקף הפעילות האקדמית. בבית הספר הוטמעה תכנית מסודרת של מיומנויות אקדמיות ומקצועיות, בצד לימודי המשפטים התיאורטיים, הוטלה חובת פרקטיקום על כל סטודנט, הוקמה קליניקה לסיוע משפטי לבני החברה הבדואית בדרום, ופותחו קורסים בתחומי המשפט, הטכנולוגיה והיזמות ששילבו לימודים והתנסות מעשית.
כמשנה לנשיא לעניינים אקדמיים, הוביל את המעבר של המכללה להוראה מרחוק בזמן מגפת הקורונה. במקביל קידם קידר תכניות להעמקת הוגנות מגדרית ומגוון, ולקידום הוגנות ושותפות בין יהודים וערבים בקמפוס.
פעילות חברתית
בצד פעילותו האקדמית, קידר פעיל גם מבחינה חברתית. הוא בוגר תכנית הדוקטורט של קרן אייסף, ומאז סיום הדוקטורט הוא היה פעיל בארגון הבוגרים שלה. מאז אוקטובר 2021 קידר הוא יושב ראש הוועד המנהל של אייסף בארץ.
קידר היה חבר ועד היישוב במדרשת בן-גוריון בנגב, והתנדב במסגרת המועצה האזורית רמת נגב במספר מסגרות.
מחקריו
תחומי המחקר של קידר הם היסטוריה של המשפט בעת המודרנית, היסטוריה ישראלית, תאוריה של המדינה והמשפט ומשפט משווה. בתחומים אלה כתב חמישה ספרים ועשרות מאמרים.
ממלכתיות
בסדרת מאמרים וספרים בחן קידר את רעיון הממלכתיות. הוא חקר את גלגולי הרעיון החל מראשית המאה העשרים, והראה שהממלכתיות, כמו תפיסות אזרחיות דומות לה, שבו למרכז הדיון הציבורי בכל העולם לנוכח המציאות החברתית המקוטבת של פערים כלכליים מתרחבים ושל תפיסת החברה כזירת מאבק בין קבוצות זהות נפרדות ולא כמרחב ציבורי משותף.
הוא הראה שבצד המשמעות המוכרת של המלה 'ממלכתיות' כשייכות למדינה (למשל בביטוי 'בית ספר ממלכתי'), יש לתואר 'ממלכתי' גם משמעות ערכית עמוקה יותר המבטאת תודעה אזרחית. לפי דוד בן-גוריון, שטבע את הביטוי ממלכתיות, תודעת אזרחות עומדת על שלושה עיקרים:
מבחן רב-ברירתי
מבחן רב-ברירתי (המכונה לרוב גם "מבחן אמריקאי" ולפי האקדמיה ללשון העברית "מבחן ברירה") הוא שיטת הערכה שבה נדרש העונה לבחור תשובה אחת מתוך רשימה של אפשרויות. סוג כזה של שאלות מצוי במבחנים בחינוך, בסקרי שוק, בסקר דעת קהל ובתחומים רבים נוספים.
ניר קידר
מחשבתו האזרחית ופועלו של דוד בן-גוריון
קידר בחן את תפיסת העולם האזרחית-פוליטית של בן-גוריון והראה את מרכזיותה במחשבה ובמדיניות שלו.
מבחן רב-ברירתי
שיטת השאלות הרב-ברירתיות מיוחסת לפרדריק ג'. קלי (Frederick J. Kelly) מאוניברסיטת קנזס בשנת 1914. עם השימושים הראשונים בשיטה זו נמנית הערכת כישוריהם של מגויסים לצבא האמריקני בתקופת מלחמת העולם הראשונה. כותבי שאלונים בשיטה זו עוברים בדרך כלל הכשרה בטקסנומיה של בלום.
יתרונות
לשיטת השאלות הרב-ברירתיות יש כמה יתרונות. עיצוב השאלות בדרך זו יכולה להיות יעילה מאוד אם כותבי השאלות עברו הכשרה טובה ואיכות השאלות מובטחת.
ניר קידר
מחשבתו האזרחית ופועלו של דוד בן-גוריון
גם בהיעדר חוקה כתובה, ואולי דווקא בזכות היעדרה, בן-גוריון הוביל שורת מהלכים שעיצבו את ישראל כמדינת חוק דמוקרטית בעלת סדר חוקתי, שמגביל את כוח השלטון ומצמצם את יכולתו לפגוע בדרך שרירותית בפרט ובחירויותיו. אבן היסוד של סדר זה היא הכפפת צה"ל וכוחות הביטחון למרוּתן של הכנסת והממשלה הנבחרות, כלומר למרות הדמוקרטיה ושלטון החוק. בנוסף עוצבה דמוקרטיה פרלמנטרית יציבה המבוססת על בחירות חופשיות לכנסת ולרשויות המקומיות והוקמו מערכת משפט עצמאית וחזקה ומנהל ציבורי (אדמיניסטרציה) ממלכתי ויעיל. בצד אלה, עמד קידר גם על היחס המפלה כלפי ערביי ישראל שמסמן את גבולות הדמוקרטיה, הממלכתיות ושלטון החוק בישראל.
מבחן רב-ברירתי
חסרונות
לשיטת המבחנים הרב-ברירתיים יש כמה חסרונות: השימוש במבחנים רב-ברירתיים בכמה מתחומי חינוך נתון במחלוקת בשל חלק מההיבטים השליליים שלהם, אמיתיים או הנתפסים כאלו, אבל הפורמט נשאר פופולרי בשל התועלת הגלומה בו והחיסכון המוכח בעלותו.
ניר קידר
היסטוריה של המשפט הישראלי
בשורת מחקרים בחן קידר את ימיה הראשונים של מערכת המשפט הישראלית. הוא הראה שמערכת המשפט בארץ הוקמה בכוונת מכוון לאור עקרונות שלטון החוק, וכי נעשה מאמץ כבר מזמן הקמת המדינה, להקפיד על משפט המנוסח בצורה אוניברסלית והמורכב מכללים כתובים ומפורסמים מראש, ועל מערכת משפט חזקה ועצמאית, המורכבת משופטים בלתי-תלויים, מפקידות משפטית עצמאית, מהסתדרות עורכי-דין פעילה ומיועץ משפטי רב כוח וסמכויות.
קידר כתב בין היתר, גם על המאבק למינוי שופט ספרדי לבית המשפט העליון, על ההיסטוריה של הפרשנות המשפטית ודרכי ההנמקה השיפוטית בארץ, על ההיסטוריה של שיטת הבחירות הישראלית ושל ההסדרה המשפטית-חוקתית של מפלגות פוליטיות, ועל חקר ההיסטוריה של המשפט בישראל.
מבחן רב-ברירתי
מבנה
מבחן ידע רב-ברירתי בנוי משני חלקים: השאלה והתשובות האפשריות. בניגוד לכך, מבחן ידע יישומי בנוי משלושה חלקים: "הגזע", השאלה המובילה והתשובות האפשריות. "הגזע" יכול להיות תיאור קצר או מפורט שבו כמה מרכיבים. חלק זה יהיה ארוך בהתאם לצורך להבטיח כי תיאור הבעיה יהיה אמין ותקף בצורה המרבית. השאלה המובילה מתארת מה על הנבחן לעשות במקרה המתואר. במבחן רב-ברירתי ברפואה יכולה השאלה המובילה להיות "מהי הדיאגנוזה הסבירה ביותר?" או "מהו הפתוגן הסביר ביותר שגרם לתופעה?".
ניר קידר
היהדות והמדינה היהודית בעיני אנשי רוח חילונים
בשני מאמרים שכתב קידר עם גדעון כץ, הם עמדו על מכלול היחסים של הוגים ואנשי ציבור יהודים חילונים כלפי היהדות וכלפי הרעיון של מדינה יהודית.
מבחן רב-ברירתי
דוגמאות
איזו עיר בהודו מפורסמת בתעשיית התוכנה שלה? א) בנגלור ב) מומבאי ג) מייסור ד) צ'נאי
ניר קידר
היהדות והמדינה היהודית בעיני אנשי רוח חילונים
במאמר השני: 'יהדותה של מדינת ישראל בעיני אנשי רוח חילונים', הם ניתחו את שתי עמדות היסוד בנושא: עמדת רוב אנשי הרוח המשקיפים על ישראל והיהדות כעל שני יסודות המשלימים זה את זה, המזינים זה את זה או לכל הפחות שבאפשרותם להתקיים כך; ועמדת המיעוט הסבור כי שני רכיביו של הצמד מסוכסכים זה עם זה.
דת, תרבות ומשיחיות בתפיסת היהדות של דוד בן-גוריון
במחקר נרחב עמד קידר על תפיסת היהדות של בן-גוריון כדת, כמערך ערכים וכתרבות, ועל מקומה בישראל; והוא הראה שתפיסה זו נגזרת ממערך תפיסותיו האזרחיות ממלכתיות ולא מעמדתו האישית כאדם חילוני. בן-גוריון היה אדם חילוני שראה ביהדות תרבות לאומית המבוססת על מערכת ערכים הומניסטית, שנוסחה על ידי נביאי ישראל ונכחה במחשבה ובפרקסיס היהודיים לאורך כל ההיסטוריה. הוא ראה ביהדות זו מאגר של סמלי תרבות משותפים וגורם חשוב המאחד את החברה הישראלית וקושרת אותה עם יהודי התפוצות, ומצפן ערכי המכוון את יצירתה של חברת מופת ישראלית.
מבחן רב-ברירתי
מבחן סיבירי
מבחן סיבירי הוא מבחן רב-ברירתי בו תשובה שגויה לאחת או יותר מהשאלות מורידה נקודות בציון. מבחן סיבירי מצמצם את כדאיות ניחוש התשובות.
ניר קידר
דת, תרבות ומשיחיות בתפיסת היהדות של דוד בן-גוריון
גם יחסו לסוגיות של דת לא נגזר מתוך יחסו האישי לאמונה ולהלכה אלא מתוך תפישה ממלכתית שמבקשת לכונן סובלנות הדדית ושותפות אזרחית. המדיניות שנגזרה מכך התבססה על מערכת הסכמות ופשרות שתהווה בסיס רחב וגמיש לחיים משותפים, ועל ניסיון להימנע מוויכוחים מיותרים, מהצהרות חגיגיות ומהחלטות פורמליות נוקשות בענייני זהות, תרבות ודת.
משפט השוואתי
מחקריו של קידר בתחום זה עוסקים בשני עניינים עיקריים: מערכות משפט מעורבות או היברידיות (כלומר, מבוססות על כמה מסורות משפט), ושאילת משפט.
בהסתמך על המשפט בישראל, הצביע קידר על דגם מיוחד של עירוב: מערכת משפט מעורבת מבחינה מרחבית, שבה מערכת המשפט מבוססת על שיטת משפט עיקרית אחת (למשל, המשפט האנגלו-אמריקני), אך פועלת בתוך אקלים פוליטי שעוצב בהשפעת תרבות פוליטית אחרת (למשל, התרבות האירופית או המקומית).
ויילד ויזל
ויילד ויזל (Wild Weasel; בתרגום חופשי מאנגלית: סמור פרא; בעברית, מכוּנה מטוס כזה צייד טילים) הוא כינוי שהעניק חיל האוויר האמריקני למטוסים המיועדים למשימות דיכוי הגנה אווירית.
המטוסים פותחו על מנת לתת מענה לדוקטרינה הסובייטית של שנות ה-60 וה-70 שהשתמשה במערכים צפופים של טילים נגד מטוסים על מנת לבלום תקיפות הפצצה מהאוויר על אזורים אסטרטגיים. המטוסים צוידו במכשור שאפשר להם לקלוט נעילות של מכ"מי סוללות הנ"מ ולזהות שיגורים, ותפקידם היה להזהיר את מבני התקיפה מהסוללות וטיליהן. בהמשך נוספו למטוסים טילים נגד קרינה שאפשרו להם לתקוף את המכ"מים, ופודי לוחמה אלקטרונית לצורך שיבוש המכ"מים הקרקעיים.
מטוסי ציד הטילים נחלו הצלחה חלקית במהלך מלחמת וייטנאם, שהייתה תקופת הפעילות העיקרית שלהם. במהלך מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים השתמש חיל האוויר הישראלי בטקטיקות תקיפה אמריקאיות לצורך דיכוי ההגנה האווירית המצרית, אך על פי רוב המשימות נכשלו.
היסטוריה
הכינוי ויילד ויזל נגזר מפרויקט ויילד ויזל, שהיה פרויקט הפיתוח הראשון של מטוסים שנועדו לפגיעה בטילי נ"מ במסגרת דיכוי הגנה אווירית. בתחילה כונה הפרויקט "פרט" (באנגלית: Ferret - חמוס), על שם החמוס שצד מכרסמים וזוחלים על ידי התגנבות למחילותיהם. השם הוחלף, מכיוון ש"פרט" כבר שימש, בזמן מלחמת העולם השנייה, ככינוי למפציצים נגד מכ"ם.
מטרתו של הפרויקט הייתה מציאת מענה להתפתחות ההגנה האווירית בצפון וייטנאם במהלך מלחמת וייטנאם, לאחר שברית המועצות פרסה בשטח צפון וייטנאם מאות סוללות נ"מ, בעיקר מדגמי SA-2 ו-SA-3. בישראל נוצר צורך דומה בזמן מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים, כאשר מצרים פרסה עשרות סוללות נ"מ באזור תעלת סואץ שהפילו מטוסים ישראליים רבים במהלך מלחמת יום הכיפורים.
גישת הפיתוח
מטוס הציד הוא בדרך-כלל מטוס דו מושבי, כאשר במושב האחורי נמצא מפעיל מערכות (בחיל האוויר האמריקני זהו קצין לוחמה אלקטרונית, ובישראל זהו נווט קרב שחלק מהכשרתו הוא בלוחמה אלקטרונית ובהפעלת מערכות נשק). על המטוס מותקנים פודים מיוחדים ומערכות פנימיות נוספות, המבצעות סינון לתדרים הנקלטים בהן, מסווגות אותן על פי צורת האיום, ומאכנות את המיקום המקורב של מקור הקרינה (שיטה זו היא לוחמה אלקטרונית סבילה).
מטוסי הציד המקוריים לא נשאו עליהם מערכות לחסימה ושיבוש של תדרי מכ"ם (לוחמה אלקטרונית פעילה, המיועדת לצורך הגנה מלווה או לוחמה מנגד), אך עם השנים התפתחה תורת לחימה שחילקה את משימות הוויילד ויזל לשתיים: איירון הנד (Iron Hand מאנגלית: "יד ברזל") לצורכי דיכוי, חסימה והטעיה; ויילד ויזל לתקיפה והשמדה.
דגמים
כיום מוטלת משימת ציד טילים בחיל האוויר האמריקני בעיקר על מטוסי F-16D (בלוק 50/52).
F-100F סופר סייבר
המטוס הראשון שיועד לתצורת ציד היה F-100 סופר סייבר. בנובמבר 1965 הוצבו בווייטנאם ארבעה מטוסי F-100F (שכונו Wild Weasel II), שצוידו בקולט אזהרות מכ"ם מדגם APR-25, בקולט פנורמי מתקדם מדגם IR-133 (המאתר גלים שתדירותם בין 2 ל-4 גיגה-הרץ), ובמצלמה פנורמית מדגם KA-60 (שנועדה לצילומי אוויר, לצורך איסוף מודיעין ותחקור משימות). מערכות אלו היו יעילות בעיקר באיתור סוללות SA-2. המטוסים נכנסו לפעילות במהלך חודש דצמבר של אותה שנה, ובפברואר 1966 נוספו שלושה מטוסים נוספים מאותו הדגם לפעילות באזור. כלל המטוסים עברו הסבה שאפשרה להם לשגר טילי AGM-45 שרייק.
בסך הכול הובילו מטוסי סופר סייבר 9 משימות מוצלחות נגד סוללות טילים, אך בסופו של דבר הוברר שחסרונות ה-F-100 (איטי יחסית לשאר המטוסים בזירה, בעל יכולת נשיאת מטען נמוכה וטווח פעולה קצר מדי) היקשו על יכולתו לעמוד במשימה התובענית תחת האיום הגבוה, ובקיץ 1966 הוחלף במטוס חדיש יותר - F-105EF ת'אנדרצ'יף.
F-105EF ת'אנדרצ'יף
ב-15 בינואר 1966 המריא לראשונה דגם ה-EF (כינויו: Wild Weasel III), מצויד במערכות אלקטרוניות דומות לאלו שנשא הסופר סייבר, ו-11 המטוסים הראשונים הוצבו באזור וייטנאם ביוני של אותה שנה. לרוב הגן ת'אד-צייד בודד על רביעייה או שמינייה של מטוסי תקיפה. בעוד שמטוסי F-105D רבים ניצלו בעקבות זאת, כבר במהלך החודשיים הראשונים של שירותם הופלו 5 מתוך 11 הציידים. בסך הכול יוצרו 86 מטוסי EF, ורובם הוסבו לאחר מכן לתצורת ה-G.
F-105G ת'אנדרצ'יף
בשלהי שנת 1967 נכנסו לשירות מטוסי ה-F-105G, שהיוו את הגרסה הסופית של הת'אד בתצורת ציד טילים. הם צוידו במערכות לוחמה אלקטרונית חדישות, שגם אילצו לשנות חלקית את מבנה המטוס, על מנת לאפשר נשיאת חימוש חיצוני נוסף. פודי הל"א AN/ALQ-105 מתוצרת וסטינגהאוז הוצמדו בחיבור מבני לגחון המטוס משני צדדיו. שלושים מטוסים הותאמו לנשיאת טילי AGM-78 סטנדרד ארם, שהיו מתקדמים יותר מטילי השרייק. במשימה אופיינית נשא המטוס שני טילי שרייק בנקודות התלייה המרוחקות (נקודות 1 ו-5), ובפנימיות נתלה מצד אחד (נקודה 2) טיל סטנדרד ארם, שאוזן על ידי מכל דלק נתיק בינוני מנגד (נקודה 4), ובמרכז (נקודה 3) הוצב מכל גחון בעל קיבולת גדולה.
.
בסך הכול הוסבו 61 ת'אדים מדגמי F ו-EF לדגם G. חרף הוצאתם מווייטנאם של מטוסי ה-F-105D בשנת 1970 (המטוסים הוחלפו במטוסי F-4 פנטום מתקדמים, וגם החלה ננקטת אסטרטגיה של תקיפה באמצעות מפציצים כבדים), נשארו דגמי ה-G בשירות עד תום המלחמה. גם בתחום זה החליף מטוס הפנטום את הת'אד, אך דגמיו השונים לא נתנו מענה לכלל האיומים שבהם עסקו הת'אדים.
EF-4C/D פנטום
כבר בשנת 1964 הופסק ייצורם של מטוסי הת'אד, ולמעשה כלל דגמי הת'אד/ויילד ויזל היו מטוסים שעברו הסבה. עקב כך נוצר צורך במטוס מתקדם יותר, חזק יותר ובעל מסגרת פעולה רחבה יותר. המטוס שנבחר לכך היה ה-F-4 פנטום - מטוס קרב רב משימתי עדכני שהצטיין ביכולתו לשאת חימוש כבד ודלק רב לטווחים ארוכים.
במהלך מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים הפעיל חיל האוויר הישראלי מטוסים מדגם זה (שכונו בו "קורנס"), תוך שימוש במערכות שיבוש ואיתור, שהיו יעילות בעיקר כלפי סוללות SA-2 ו-SA-3, אך חסרות תועלת למול SA-6. המערכות היו בעיקרן מתוצרת ארצות הברית, אך גם עברו שדרוגים בישראל. במבצע שלום הגליל השתמש חיל האוויר במטוסי קורנס שנשאו מערכות שיבוש אקטיביות מסוגים שונים במהלך מבצע ערצב 19 להשמדת סוללות הנ"מ הסוריות בלבנון.
F-4G פנטום
בשנת 1975 טס לראשונה דגם הציד של ה-F-4G. במקור מדובר בדגם המתקדם שיוצר לצי האמריקני, אך חיל האוויר האמריקני הזמין גרסה מיוחדת, מותאמת ללוחמה אלקטרונית וציד טילים, שסומנה כ-Wild Weasel V (נקרא לעיתים גם - ויילד ויזל מתקדם). המטוסים צוידו במכ"ם רב עוצמה מדגם AN/APQ-120, ויכולת נשיאת טילי שרייק, סטנדרד ארם ומאוחר יותר גם AGM-88 הארם.
הטייסת הראשונה נכנסה לשירות מבצעי בשנת 1978, ובסך הכול יוצרו 116 מטוסים מדגם זה, שהיה האחרון בסדרת הוויילד ויזל מבין דגמי הפנטום השונים.
F-16 פייטינג פלקון
המטוס העיקרי שמשמש כיום לציד הטילים הוא ה-F-16 פייטינג פלקון (דו מושביים מבלוק 30/32 ומעלה), שהוא בעל יכולת נשיאת חימוש מגוונת: כלל הטילים נגד קרינה מתוצרת ארצות הברית ופודי לוחמה אלקטרונית.
על הדגם הישראלי של המטוס מדגם D (בלוק 30A ומעלה, הנקרא בישראל "ברק") קיימת מעין דבשת המתמשכת מכיוון הזנב ועד לחופה, שבה מותקנים רכיבים אוויוניים מתוצרת ישראל. תוספת האוויוניקה מכבידה את המטוס בלמעלה מטון (חיל האוויר הישראלי אינו היחיד המפעיל דגמים בעלי דבשת אוויוניקה). על-פי הערכות, מיועדים מטוסים אלו בין השאר לביצוע משימות ציד טילים.
שרות מבצעי בישראל
בחיל האוויר הישראלי לא הוקצו מטוסים ייעודיים למטרת ציד טילים. את מקומם תפסה תורת לחימה שהשתמשה באמצעי מיסוך אלקטרוניים לצורך הגנה מפני טילים. במהלך מלחמת יום הכיפורים סבל חיל האוויר הישראלי מרשת צפופה של סוללות נ"מ מצריות באזור תעלת סואץ, אשר הגבילה את יכולת הפעולה שלו. הרשת נבנתה עוד במהלך מלחמת ההתשה, ובין מלחמת ההתשה למלחמת יום הכיפורים נבנה במצרים "מערך מתגלגל" של טילי נ"מ, שנעו באישון לילה לכיוון תעלת סואץ, עד שנוצר מצב שבו בתחילת מלחמת יום הכיפורים ירו המצרים "חומה של אש" מעל לתעלה.
בשנת 1970 נקרא חיל האוויר האמריקני לסייע לישראל, והביא עמו פודי ל"א משבשי מכ"ם. אלו היו יעילים כנגד סוללות SA-2, אך כפו הקפדה על מבנה טיסה אחיד, קשוח ולא מקובל שכונה "פוד פורמיישן". טיסה במבנה זה בוצעה ב-18 ביולי 1970, אך בין סוללות ה-SA-2 הוסתרו גם סוללות SA-3 ששיגרו טילים ופגעו במספר מטוסים. מוביל המבנה ומפקד הטייסת שמואל חץ נהרג, והנווט מנחם עיני נשבה. מטוס נוסף נפגע ובו אביהו בן-נון, לימים מפקד חיל האוויר, והנווט שאול לוי, אך הם הצליחו לבצע נחיתת חירום בשדה רפידים. למרות ההצלחה היחסית של הטיסה (הושמדו 4 סוללות מתוך 10, ו-3 סוללות נוספות נפגעו) קרסה קונספציית הלוחמה האלקטרונית, והמבנה כונה בלעג "פוץ פורמיישן".
שנים לאחר מכן העיד תא"ל יפתח ספקטור שאילו חיל האוויר היה מודע לטכניקות האמריקניות שיושמו במהלך מלחמת וייטנאם, יחסו אל אמצעי הל"א וההצעות האמריקאיות היה שונה. אולם, בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים לא חצו טייסי חיל האוויר את התעלה, ובוצעו רק כמה ניסיונות תקיפה מרחוק של מערך הטילים בעזרת טילי שרייק שהעלו חרס.
בפתיחת מלחמת יום הכיפורים הופעל "מבצע תגר", שנועד להביא להשמדת סוללות הטילים על תעלת סואץ בעזרת הטלת קלע של חימוש ממרחק בשילוב עם ירי טילי שרייק, ושימוש במטוסי A-4 סקייהוק ("עיט") ומטוסי F-4 פנטום ממוכשרים בציוד לוחמה אלקטרונית לדיכוי הסוללות. תוכנית המבצע הייתה מורכבת ביותר, ונמתחה עליה ביקורת רבה. בין השאר הוגדר המבצע כ-"אופרציות" (על ידי יפתח ספקטור), ונאמר על התוכנית שהיא צריכה להיות מדויקת כמו "שעון שווייצרי". בסופו של דבר, המבצע בוטל כמעט בצמוד לתחילת הפעלתו, ואיום הטילים הוסר כליל רק לקראת סוף המלחמה, לאחר ההשתלטות הקרקעית על השטח ושיתוק קרקעי של סוללות הטילים שבו. מהלך דומה בחזית הצפונית, שכונה "דוגמן 5" והיה מבוסס על תוכנית תגר, כשל לחלוטין עקב הפעלה לקויה שלא נצמדה לתנאי הבסיס של המבצע, ומזג אוויר גרוע מעל המטרות. שנתיים לאחר מכן הגדיר זאת מפקד חיל האוויר לשעבר עזר ויצמן: "הטיל כופף במלחמה הזאת את כנפו של המטוס - וזו עובדה". לאחר מלחמת יום הכיפורים הוקמו בחיל האוויר ועדות בדיקה שונות, שעסקו גם בפיתוח תורת לחימה מסודרת ללוחמה באזור מוכה טילים ולוחמה אלקטרונית. ככל הנראה, השיטות יושמו בקפדנות, ובמהלך מלחמת שלום הגליל השמיד חיל האוויר כליל את מערך הגנת הנ"מ הסורי. מהמעט שפורסם על כך, נראה שבמבצע זה, שכונה ערצב 19 בוצעה חסימת מכ"ם בעזרת כלי טיס בלתי מאוישים ייעודיים, ונעשה שימוש במטוסי פנטום ששיגרו טילים נגד קרינה, במקביל לתקיפה בעזרת טילי כחלילית מהקרקע, שהשמידו את מכ"מי הסוללות.
פארק פרובינציאלי
פארק פרובינציאלי (באנגלית: provincial park) או פארק טריטוריאלי (באנגלית: territorial park) הוא פארק או שמורת טבע המנוהלים על ידי אחד הפרובינציות, הטריטוריות או המחוזות של מדינה, בניגוד לפארק לאומי המנוהל ברמה המדינתית.
מדינות בהן יש מחוזות או טריטוריות, ובהתאם פארקים פרובינציאליים הן: ארגנטינה, בלגיה, קנדה, ודרום אפריקה.
ארגנטינה
פארקים פרובינציאליים (בספרדית: Parques Provinciales) בארגנטינה הם:
פארקי פרובינציית מיסיונס הם: הפארק הפרובינציאלי אורוגוו-אי, והפארק הפרובינציאלי אזמרלדה.
בפרובינציית סן חואן מצוי הפארק הפרובינציאלי איסצ'יגואלסטו (המכונה גם "עמק הירח" - "Valle de la Luna", בשל מראהו).
בפרובינציית מנדוסה מצוי הפארק הפרובינציאלי אקונקאגואה.
במחוז בואנוס איירס מצוי הפארק הפרובינציאלי פראירה איראאולה.
בלגיה
הפארקים הפרובינציאליים בבלגיה (בצרפתית: domaines provinciaux) הם הפארק הפרובינציאלי בואה דה רווה (Bois des Rêves), הפארק הפרובינציאלי שבטון (Chevetogne), הפארק הפרובינציאלי הלסין (Hélécine), הפארק הפרובינציאלי פאלון, והפארק הפרובינציאלי וגימון (Wégimont). פארקים אלה כוללים אזורי נופש ופעילויות נופש כגון שחייה, שייט בקאנו, מסלולי הליכה, ואתרי מחנאות, וכן שטחי אזורים מוגנים (המהווים חלק קטן מהפארקים).
קנדה
הפארקים הפרובינציאליים בקנדה (באנגלית: Provincial parks) הם אזורים מוגנים (וכן אזורים תת-מימיים מוגנים), שהוכרזו על ידי ממשלות הפרובינציות כאזורים מוגנים, במטרה להגן על אזורי טבע או אזורים היסטוריים, וכן לאפשר פעילות נופש ופנאי ותיירות.
הפארק הפרובינציאלי הראשון הוכרז בשנת 1885 והוא הפארק הפרובינציאלי המלכה ויקטוריה  ליד מפלי הניאגרה.
הגדול בפארקים הפרובינציאלים הוא הפארק הפרובינציאלי דב הקוטב, ששטחו 595,200 דונמים, בסמוך למפרץ הדסון.
למרות מחוזי פארקים בקנדה הם לא זהים לפארקים הלאומיים, המבנים שלהם ומטרותיהם דומות מאוד. לפארקים הפרובינציאליים והטריטוריאליים מספר קטגוריות. פארקים עשויים להיות שמורות טבע בלי מתקנים לשימוש על ידי הציבור הרחב או פארקים המציעים שירותים רבים למבקרים, ובהם: מסלולי אופניים או מסלולי הליכה, או מסלולי רכיבה על אופנועי שטח, שייט בקאנו או קיאק (לעיתים ניתנים להשכרה), אתרי מחנאות, חופי רחצה ואף אתרי צלילה.
דרום אפריקה
הפארק הפרובינציאלי נוואנדי הוא שמורת טבע המצויה בחלקו הצפוני של מחוז לימפופו בדרום אפריקה.
הפארק הפרובינציאלי סכר מוקולו, מקיף את אזור סכר מוקולו על נהר מוקלו, צפונית לפארק הפרובינציאלי לאפאלאלה.
הפארק הפרובינציאלי חוות לטאבה מצוי אף הוא בפרובינציית לימפופו בסמוך לפארק קרוגר ושטחו כ-420,000 דונמים. נהר לטאבה זורם דרך הפארק.
אולג בלוחין
אולג ולדימירוביץ' בלוחין (ברוסית: Олег Владимирович Блохин; נולד ב-5 בנובמבר 1952) הוא כדורגלן ומאמן עבר, ששיחק בדינמו קייב ונבחרת ברית המועצות, ואימן את נבחרת אוקראינה בכדורגל.
בלוחין נחשב אחד מגדולי השחקנים בהיסטוריה של הכדורגל הסובייטי. הוא שיאן ההופעות ומלך השערים של נבחרת ברית המועצות.
בלוחין זכה בפרס כדור הזהב לשנת 1975 ובפרס כדורגלן הזהב של אופ"א כשחקן הכדורגל הטוב ביותר באוקראינה ב-50 השנים האחרונות (1954–2003).
כשחקן
אולג בלוחין נולד בקייב, אוקראינה (בעבר ברית המועצות) לאב רוסי ואמא אוקראינית. שני הוריו היו ספורטאים בצעירותם - אביו היה אלוף קייב בריצת 100 ו-200 מטר ואמו הייתה אלופת ברית המועצות בריצת 100 מטר משוכות ובקרב חמש. אולג שיחק מגיל צעיר מאוד בקבוצת הנוער של דינמו קייב ובגיל 17 הצטרף לקבוצת הבוגרים של המועדון, בה שיחק ברוב הקריירה שלו. בלוחין הוא שיאן ההופעות של דינמו קייב עם 433 הופעות ומלך השערים שלה בכל הזמנים עם 211 שערים. בלוחין שיחק גם בנבחרת ברית המועצות והופיע במדיה ב-112 משחקים, שיא הופעות בנבחרת לשחקן סובייטי. הוא גם מלך השערים בכל הזמנים של הנבחרת הסובייטית עם 42 שערים. יחד עם הנבחרת השתתף בשני מונדיאלים - 1982 ו-1986. בלוחין שיחק גם 12 משחקים במדי הנבחרת האולימפית של ברית המועצות וזכה עמה במקום שלישי בשתי אולימפיאדות רצופות - ב1972 וב1976. רוב ימיו הוא כונה "האביר של דינמו".
כמאמן
בשנים 1990 - 2002 אימן כמה קבוצות בליגה היוונית. בשנת 2002 חזר לאוקראינה, שם נבחר לחבר פרלמנט מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוקראינה. כעבור שנה פרש מהפוליטיקה ומונה למאמן נבחרת אוקראינה.
בשנת 2006 הצליח להוביל את נבחרת אוקראינה לראשונה למונדיאל. באותו הטורניר נבחרתו הגיעה עד לשלב רבע גמר, בו הפסידה 3-0 לנבחרת איטליה. בדצמבר 2007, לאחר שנבחרת אוקראינה לא הצליחה להעפיל לאליפות אירופה, פרש מאימון הנבחרת.
לאחר פרישה מאימון הנבחרת עבר בלוחין למוסקבה, שם אימן במשך שנה את קבוצת מועדון הכדורגל מוסקבה. בשנת 2009 מונה למנהל אדמיניסטרטיבי של קבוצת צ'רנומורץ אודסה. באביב 2011 מונה שוב לתפקיד המאמן הראשי של נבחרת אוקראינה לקראת טורניר היורו אותו אירחה לצד פולין. בטורניר נבחרת אוקראינה נחלה אכזבה כשהודחה בשלב הבתים, מה שגרם לבלוחין לסיים את תפקידו ולחזור לאמן את דינמו קייב.
חיים אישיים
אולג בלוחין היה נשוי לאירינה דריוגינה, אלופת עולם לשעבר בהתעמלות אמנותית. הזוג התגרש בתחילת שנות ה-90. מנישואין אלו נולדה בתו אירינה (1983). בסוף שנות ה-90 התחתן בלוחין בשנית. מנישואיו השניים יש לו שתי בנות - אנה (2001) ויקטרינה (2002).
גאנז
{{פירושונים|
ראו גם
}}
M61 וולקן
M61 וולקן, או ליתר דיוק M61A1 וולקן (אנגלית: M61 Vulcan), הוא תותח רב קני, בעל שישה קנים, הפועל לפי עקרון הפעולה של מקלע גאטלינג. תותח ה"וולקן" יורה פגזים נפיצים בקוטר 20 מ"מ (לפי כללי המינוח הצבאי, מקוטר זה ומעלה הקליעים מכונים "פגזים"). ה"וולקן" מורכב על פלטפורמות רבות, בהם מטוסי קרב (כגון ה-F-15 וה-F-16), רכב קרבי משוריין (כגון ה-M-163 "מחבט") ואוניות מלחמה. ה"וולקן" מורכב על מטוסי חיל האוויר האמריקאי במשך למעלה מיובל, ושימש בהצלחה גם את מטוסי חיל האוויר הישראלי. תותח ה"וולקן" משמש הן כמערכת ירי עצמאית והן כחלק מתוך מערכת משולבת של מספר תותחים ואמצעים נוספים כגון פלנקס, ומתאפיין בקצב אש גבוה מאוד ובחימוש מגוון ויעיל. יחד עם זאת, מנגנון הירי המורכב שלו ניכר בעלויות הרכישה והתחזוקה הגבוהות יחסית למקלעים או תותחים חד-קניים, ואף חושף אותו יותר לתקלות.
פיתוח
בסוף מלחמת העולם השנייה, שקל צבא ארצות הברית אפשרויות חדשות עבור מטוסי הקרב שלו. המעבר להנעת סילון, שהקנתה למטוסים מהירויות שלא נראו בעבר, הפך את המקלע הישן ללא יעיל. זאת משום שכדי לפגוע במטוס מהיר יש צורך בקצב וכמות אש גדולים מאוד.
הגרמנים פיתחו תותח אוטומטי Mauser MG213C שמנגנון הטעינה שלו הוא תופי (Revolver), דבר שהראה פוטנציאל אך לא היה מספיק מאחר שקצב האש המעשי הוגבל בגלל מנגנון ההזנה ושחיקה של הקנה. הדרישות של צבא ארצות הברית לנשק כזה היו קצב גדול במיוחד של אש ואמינות חסרת פשרות.
בתגובה לדרישות אלה, החליט אגף החימוש של ג'נרל אלקטריק להחיות רעיון ישן: מקלע מסתובב רב-קני מסוג גאטלינג (Gatling gun). התכנון המקורי של ה-Gatling gun דרש מקור כוח חיצוני שיסובב את הקנים (סיבוב ידית חיצונית בידי המפעיל), אך בעקבות הדור החדש של מנועי טורבו-סילון שהותקנו במטוסי הקרב, נמצא הפתרון לבעיה: מנועים אלה הפיקו מספיק כוח חשמלי על מנת לסובב את הקנה. לפתרון זה היה יתרון נוסף: סיבוב הקנים באמצעות חשמל אמין יותר מאשר מנגנון התלוי בגזי הפליטה. עם מספר מרובה של קנים (שישה, ברוב הדגמים), קצב האש גדול באופן ניכר מתותח תופי חד-קני. למעשה, קצב האש שהתאפשר היה כה גדול, כך שניתן היה להפחית את קצב האש לכל קנה ועדיין לשמור על ביצועים מעולים מבחינת קצב האש של המערכת כולה, ולהאט את השחיקה של הקנים.
ב-1946 זכתה החברה בחוזה הפיתוח, ותחת השם "פרויקט וולקן" התחייבה החברה לפתח נשק שישה-קני המסוגל לירות בקצב של 6,000 קליעים לדקה. אף על פי שבאירופה הייתה נטייה לטובת קליבר 30 מ"מ הכבד יותר, צבא ארצות הברית בחר בתחמושת 20 מ"מ, מכיוון שהעדיף קצב אש ומהירות לוע יותר גבוהים. אב-הטיפוס הראשון של הוולקן, ה-T-171, נבחן בירי על הקרקע בשנת 1949.
מטוס הקרב הראשון שבו הותקן ה"וולקן" M61 באופן מבצעי כחלק אינטגרלי מהמטוס היה ה-F-104 סטארפייטר, שנכנס לשירות ב-1958. במהלך פיתוח ה-F-104 התגלה שלוולקן היו בעיות עם שרשירי התחמושת, שנטו לתקלות בהזנה, והשאירו שאריות לא רצויות במכלול. כתגובה לכך, פותחה מערכת הזנה ללא חוליות בין פגזי השרשיר, שהותקנה בגרסה המשודרגת של הוולקן M61A1.
אחרי פתרון הבעיה הזאת, לא סבל הוולקן M61A1 מבעיות קשות נוספות ובזכות אמינותו נהפך לתותח הראשי בכוחות האוויר של ארצות הברית ל-50 השנים הבאות.
תיאור
כאמור, תותח ה-M61 הוא נשק אוטומטי מטיפוס גאטלינג: כל אחד מששת הקנים יורה פעם אחת במהלך סיבוב צבר הקנים. ריבוי הקנים מספק קצב אש גבוה ביותר (כ-100 קליעים לשנייה) ומגדיל את זמן החיים של הנשק על ידי צמצום שחיקת והתחממות הקנה עקב ירי (כל קנה נח בזמן ששאר הקנים יורים). הזמן הממוצע בין מעצורים הוא כ-10,000 יריות.
על אף שדגם M61 לא נכנס לשירות, אלא רק יורשו, ה-M61A1, ברוב המקומות משמיטים את הציון A1. לכן, כאשר רושמים "M61 וולקן" הכוונה היא בדרך כלל ל"M61A1 וולקן".
הזנה ומקור כוח
רוב הגרסאות של M61 שנועדו למטוסים הן חשמליות: מרכב צבר הקנים מסתובב באמצעות מנוע חשמלי, שמקבל את כוחו ממנוע המטוס. ישנה גרסה של הוולקן בה הכלי מניע את עצמו באמצעות ניצול גזי הפליטה של ארבעה מששת קניו. גרסה זאת נקראת GAU-4 ואילו בצבא ארצות הברית היא מצוינת כ-M130. אמנם מערכת זו שוקלת כ-4.54 ק"ג יותר מה-M61, אולם היא איננה תלויה במקור כוח חיצוני.
התכנון הראשון של ה-M61 השתמש בשרשירי תחמושת, המחוברים בחוליות. כתוצאה מכך נגרמו בעיות במנגנון ההזנה שהביאו בסופו של דבר להחלפתו של המנגנון. הנשק המקורי הוחלף מהר מאוד ב-M61A1, שתוכנן לעבוד עם מערכת הזנה ללא חוליות. מערכת ההזנה יכולה להיות חד-כיוונית (פולטת תרמילים ריקים וקליעים שלא נורו) או דו-כיוונית (מחזירה אותם בחזרה למחסנית). חיסרון של ה-M61A1 הוא שרובו מורכב ממערכת ההזנה ותוף התחמושת, דבר המקשה על התקנתו במסגרת קומפקטית במטוסי קרב. כיום, לכל יישום יש מנגנון הזנה המתוכנן במיוחד בשבילו, השוקל כ-140–190 ק"ג. רוב התותחים המורכבים על מטוסי הקרב משתמשים במנגנון הזנה דו-כיווני, כיוון שהתרמילים הנפלטים עלולים לחדור למנוע ולגרום לנזק חמור, עד כדי הריסתו.
גרסה קלה יותר של הוולקן, ה-M61A2, זהה מכנית ל-M61A1 אך בעלת קנים דקים יותר, המפחיתה את המשקל הכולל ל-91.6 ק"ג (202 ליברות).
קצב אש
קצב האש האופייני של הוולקן הוא כ-6,000 קליעים בדקה, למרות שמספר גרסאות, כגון אלה שבמטוסי ה-AMX International ו- קונבאייר F-106, הוגבלו לקצב נמוך יותר, ולאחרות אפשר לברור בין 4,000 ל-6,000 קליעים בדקה.
תחמושת
עד לסוף שנות השמונים, ה-M61A1 הוזן בעיקר בתחמושת מסדרת M50, שבה פגז אופייני שקל 100 גרם ונורה במהירות לוע של 1,035 מטר לשנייה. הפגזים באים במספר סוגים: פגז רגיל, חודר-שריון (API), נפיץ (HEI) ופגז לאימונים.
ב-1988 פותח פגז חדש, שסומן PGU-28, וכיום הוא הפגז הסטנדרטי בחיל הים האמריקאי (US NAVY) ובחיל האוויר האמריקאי (USAF). פגז זה תוכנן על מנת שהגרר יהיה נמוך יותר ובכך תוגדל מהירות הלוע שלו, שעולה ל-1,052 מטר לשנייה. פגז זה הוא חודר-שריון למחצה המשלב רש"ק נפיץ, שסיפק שיפור ניכר בטווח, בדיוק ובכוח של המערכת על פני פגז ה-M-56A3 הנפיץ הישן יותר. לפגז החדש יש חיסרון בהשוואה לפגז הישן: הוא פחות אמין ומועד יותר לתקלות מסוכנות (פיצוץ מוקדם של ראש הקרב). דו"ח של חיל האוויר האמריקני ציין שאירעו 24 מקרים של פיצוץ מוקדם (שרובם גרמו נזק רציני) במהלך 12 שנות שירותו, לעומת 2 מקרים בלבד במשך היובל ששרת פגז ה-M56 הישן. הדו"ח העריך לפי נתונים אלה שהסיכוי לכשל או מעצור בתחמושת הוא פי 80 יותר גדול מזה שמותר על פי התקן בחיל.
ביקורת
המאפיינים הבליסטים של פגז ה-20 מ"מ יחסית עלובים, ומתבטאים באיבוד מהיר של אנרגיה קינטית, וכתוצאה מכך הדיוק והקטלניות שלו נמוכים לעומת קליעי ה-25 מ"מ וה-30 מ"מ שמועדפים על ידי חילות האוויר של אירופה ורוסיה. מאמצים לפתח תחליף כבד יותר לוולקן נחלו הצלחה מוגבלת. חיל האוויר האמריקאי השקיע כסף רב בשנות השבעים בפיתוח תותח אוטומטי GAU-7 היורה תחמושת 25 מ"מ עבור מטוס ה-F-15, שמשתמש בקליעים חסרי תרמיל, אך הפרויקט נכשל וננטש לטובת הוולקן. תחליף נוסף שנוסה היה GAU-12 Equalizer שכלל 5 קנים של 25 מ"מ במקום 6 של 20 מ"מ והיה בעצם נגזרת של הוולקן. ה-GAU-12 הותקן על מטוס הארייר AV-8B Harrier II, אך למרות שכוח האש גדל (תחמושת כבדה יותר באותה מהירות לוע) הוא עדיין לא נכנס לשימוש רחב.
מספר מומחים חושבים שלמרות כוח האש הגדול שלו, חסרונו של התותח המסתובב הוא הזמן שלוקח לנשק להאיץ למהירות הסיבוב המקסימלית שלו (כחצי שנייה). כתוצאה מכך, מטח של שנייה אחת יורה רק 70–75 קליעים. מומחים אחרים חושבים שאין בכך כדי ליצור יתרון על תותחים אוטומטיים תופיים דוגמת הADEN/DEFA 30mm (קליבר 30 מ"מ), שיצדיק את התוספת הרבה בסיבוכיות ובמשקל.
כלי טיס צבאיים
תותח ה-M61A1 וולקן מותקן על מטוסי הקרב הבאים:
בנוסף, קיימות גרסאות בהם הוולקן מותקן בצידי מטוסים כבדים ומשמש לירי חיפוי והגנה עצמית. גרסאות כאלה הותקנו על ה-AC-119, על הלוקהיד AC-130 וכן על צריח הזנב של מפציצי B-58 הסלר ו-B-52H.