cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי
מכוני מחקר ולימוד
שאר אנשי המנהלות עוברים הכשרה באקדמיה הדיפלומטית הצבאית של משרד ההגנה הרוסי בה פועלות שלוש פקולטות עיקריות: הפקולטה למודיעין אסטרטגי, הפקולטה למודיעין מבצעי, והפקולטה למודיעין טקטי.
המודיעין הצבאי הרוסי גם מפעיל שני מכוני מחקר מדעיים במוסקבה: מכון המחקר המדעי המרכזי מספר 6, ומכון המחקר המדעי המרכזי מספר 18.
המעורבות בסוריה ובאוקראינה
המודיעין הצבאי הרוסי בשנים 2011-2015, תחת איגור סרגון, עבדה ביעילות במסגרת חשיפת איומים חדשים על ביטחון הפדרציה הרוסית. המודיעין הצבאי השתתף בתכנון וביצוע המבצע לסיפוח קרים לרוסיה בפברואר-מרץ 2014. באותן שנים בוצע ארגון מחדש של המודיעין הצבאי, פעילות שירות המודיעין הצבאי בחיפוש ואיסוף מידע מבצעי על כלי נשק וציוד צבאי חדשים וסודיים שפותחו במדינות אחרות הוכרה על ידי נשיא רוסיה כמוצלחת ויעילה.
מאז אמצע קיץ 2015, המודיעין הצבאי, יחד עם צוות המטה הכללי הרוסי, תכנן את אופן המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה. בנובמבר 2015, על פי הפייננשל טיימס וגופי המודיעין של נאט"ו, ביקר ראש המטה הכללי הרוסי, בדמשק, שם העביר מסרים מנשיא רוסיה למנהיג הסורי בשאר אל-אסד.
סייבר, חבלה, התנקשויות והרעלות
אחד התפקידים העיקריים של הארגון לספק נתונים מהחלל, מודיעין אלקטרוני תוך שימוש בשיטות סייבר לאיסוף נתונים כדי להשיג מידע מסווג. בינואר 2016 טען המגזין הגרמני שפיגל, שציטט מקורות מודיעין גרמניים, כי מתקפת ההאקרים על הבונדסטאג בתחילת 2015 קשורה למודיעין הצבאי הרוסי. פעולות דומות של האקרים התרחשו במדינות נאט"ו אחרות. חקירה בגרמניה הראתה כי מתקפת ההאקרים אורגנה על ידי קבוצות הפריצה למחשבים Sofacy ו-APT28, אשר, לפי שירותי הביון הגרמניים, ממומנות מתקציב המודיעין הצבאי הרוסי. קבוצת ההאקרים APT28 הוזכרה על ידי העיתונות בארצות הברית באפריל 2015 בהקשר לניסיון להשיג מידע על המשא ומתן בין ארצות הברית ובעלות בריתה בנוגע לסנקציות נגד רוסיה. במאי אותה שנה, APT28 נחשד בארגון מתקפת סייבר על בנקים מערביים. קבוצת APT28 אחראית לחדירה לרשתות המחשבים של הבית הלבן ומחלקת המדינה האמריקנית.
במאי 2016, מארק גלאוטי, מומחה בריטי לשירותי ביון רוסיים, ניתח את פעילותם של גופי מודיעין רוסיים במערב בשנים 2014-2016. המסקנה הכללית של הניתוח של גלאוטי היא שבגלל מכשולים ביורוקרטיים היררכיים, מידע רב-ערך וחישובים אנליטיים שנאספו על ידי המודיעין הצבאי הרוסי במדינות המערב אינם מגיעים לצמרת ההנהגה של רוסיה.
מספר כלי תקשורת הצביעו על הרצח ב-13 בפברואר 2004 בדוחה (קטאר) של אחד ממנהיגי "הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה" זלימחאן יאנדרבייב כמבצע של המודיעין הצבאי הרוסי. ב-26 בפברואר 2004, בהצהרה מיוחדת שהופנתה לרשויות האמירות, הודה ממלא מקום שר החוץ של רוסיה, איגור איוואנוב, בעובדה ש"המתנקשים" שנעצרו ולאחר מכן הורשעו בקטאר שייכים לשירותים החשאיים של רוסיה. באותה שנה שוחררו.
מאז תחילת המבצע הצבאי הרוסי בסוריה בספטמבר 2015, אנשי המודיעין הצבאי פועלים בסוריה כיועצים במאבק של המשטר הסורי במתנגדיו.
הרשויות בבריטניה טוענות כי הרעלת קצין המודיעין הצבאי הרוסי לשעבר סרגיי סקריפל במרץ 2018, שהביאה למותה של האישה הבריטית דון סטרג'ס, בוצעה על ידי סוכני המודיעין הצבאי הרוסי שפעלו תחת השמות אלכסנדר פטרוב ורוסלן בושירוב. מספר כלי תקשורת, מחלקת האוצר האמריקנית ומועצת החוץ של האיחוד האירופי זיהו את בושירוב ופטרוב כקציני מודיעין בשם אנטולי צ'פיגה ואלכסנדר מישקין.
באפריל 2021, משטרת צ'כיה הכניסה את אלכסנדר פטרוב (מישקין) ורוסלן בושירוב (צ'פיגה) לרשימת המבוקשים. השלטונות הצ'כיים מאמינים שהם היו מעורבים בפיצוצים ב-2014 במחסני תחמושת בדרום מזרח צ'כיה, שהובילו למותם של שני בני אדם. במחסנים שהתפוצצו אוחסנו תחמושת של חברה צ'כית שסיפקה נשק לאוקראינה.
סנקציות
בשנים 2016, 2018 ו-2019, ארצות הברית והאיחוד האירופי הטילו סנקציות נגד איגור קוסטיוקוב, ראש המודיעין הצבאי הרוסי, בגין "פעולות לערעור הדמוקרטיה בארצות הברית", התערבות בבחירות ארצות הברית (2016) ומעורבות באחסון, הובלה ושימוש בחומר הרעיל נוביצ'וק ב-4 במרץ 2018 בסולסברי. ב-29 בדצמבר 2016, ארצות הברית הטילה סנקציות ישירות על הארגון.
ביולי 2020, האיחוד האירופי הטיל סנקציות נגד המרכז הראשי לטכנולוגיות מיוחדות של המודיעין הצבאי הרוסי (יחידה צבאית 74455). לפי האיחוד האירופי, הגוף היה אחראי למספר התקפות סייבר, כולל התקפות הידועות בשם "NotPetya" או "EternalPetya" ביוני 2017, והתקפות על רשת החשמל האוקראינית בחורף 2015 ו-2016. במקביל, הוטלו סנקציות נגד ארבעה אנשים שזוהו כעובדי הארגון בגין מעורבותם במתקפות סייבר על ה-OPCW באפריל 2018.
ב-16 בדצמבר 2022, על רקע פלישתה של רוסיה לאוקראינה, הטיל האיחוד האירופי סנקציות על המודיעין הצבאי הרוסי משום שהוא "לוקח חלק במלחמה התוקפנית של רוסיה נגד אוקראינה, לפיכך, אחראי לתמיכה חומרית או כספית בפעולות המערערות או מאיימות על שלמותה הטריטוריאלית, הריבונות והעצמאות של אוקראינה". ב-15 בספטמבר 2022, ארצות הברית הרחיבה את הסנקציות שכן, במהלך פלישתה לאוקראינה, "רוסיה מבצעת פעולות 'סינון' שיטתיות וגירוש בכפייה באזורים שבשליטת רוסיה באוקראינה. המודיעין הצבאי הרוסי ממלא תפקיד מרכזי בפעילויות הגירוש הכפוי לרוסיה.
הארגון נמצא גם ברשימות הסנקציות של שווייץ, קנדה ויפן.
אנג'לו דה קוסטה
אנג'לו אסמאל דה קוסטה ג'וניור (בפורטוגזית: Angelo Esmael da Costa Júnior; נולד ב-12 בנובמבר 1983 בסן ברנרדו דה קמפו, ברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת השוער בבולוניה.
קריירת מועדונים
באפריל 2005 דה קוסטה חתם בקבוצת סנטו אנדרה בליגת משנה בברזיל. בשנת 2004 הוא זכה איתה בגביע ברזיל. לאחר מספר שנים, בשנת 2008 הוא עבר לאיטליה בה חתם בקבוצת "אנקונה". בשנת 2010 הוא עבר לסמפדוריה ובשנת 2011 לראשונה הוצב במשחק של הליגה העליונה. תקופה מסוימת הוא היה שוער משנה של סרחיו רומרו ולאחר פציעתו הפך לשוער ראשי.
ב-20 בינואר 2015 עבר לבולוניה עם חוזה ל-3 שנים בה הוא משחק לצד השוער הפולני לוקאש סקורופסקי.
אחמד זכי ימאני
אחמד זכי ימאני (בערבית: أحمد زكي يماني; 30 ביוני 1930 – 23 בפברואר 2021) היה פוליטיקאי סעודי, שר הנפט במשך 24 שנים (1962–1986), וחבר בכיר באופ"ק במשך 25 שנה.
ביוגרפיה
אחמד זכי ימאני נולד ב-1930. את לימודיו עשה במוסדות נחשבים ברחבי העולם, ובהם: בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק, ובית הספר למשפטים בהרווארד. את תואר הדוקטור שלו קיבל מאוניברסיטת אקסטר, באנגליה. באמצע שנות ה-50 התחתן עם אישה עיראקית, ממנה נולדו לו שלושה ילדים. ימאני שימש כיועץ קרוב לממשלה הסעודית כבר בשנת 1958.
ב-1962 התמנה לשר הנפט של הממלכה, תפקיד עתיר כוח והשפעה, בה קשר עוד בשנות ה-60 קשרים עם מדינות המערב רוכשות הנפט. בראשית שנות ה-70 הוביל ימאני את המעבר של מדינות המפרץ הפרסי ממשטר של זיכיונות לחברות מפיקות נפט למשטר של שותפות בין החברות למדינות, דבר שהעלה במידה רבה את תקבולי המדינות מהפקת הנפט והגדיל את מעורבותן של הממשלות בקביעת מדיניות החברות. ימאני גם הוביל בשנת 1972 להידוק הקשרים בין סעודיה לארצות הברית וניסה לחתום עם ארצות הברית הסכם ארוך טווח, שעל פיו ארצות הברית תתחייב לקנות כמויות גדולות של נפט מסעודיה, וסעודיה תתחייב להשתמש ברווחים בהשקעות בארצות הברית. הסכם זה נדחה בסופו של דבר על ידי ארצות הברית ולא יצא אל הפועל.
במחצית השנייה של 1973 היה בין מובילי חרם הנפט הערבי, שקבע מכסות נפט למדינות המערביות השונות בהתאם לידידותן עם הערבים והביא להעלאה דרמטית במחירי הנפט, וכפועל יוצא, למשבר האנרגיה העולמי. הוא דרבן את חברות אופ"ק לרסן את ייצור הנפט שלהן ולהעלות את מחירי הנפט באופן משמעותי. בזכות מהלך זה נודע שמו של ימאני בעולם המערבי. הוא ניהל שיחות עם מדינות מערביות שונות, שבמהלכן קשר בין תמיכה בעמדה הערבית לחוזי אספקת נפט לאותן מדינות. דיבורים על הסכמים כאלו עם בריטניה, צרפת, מערב גרמניה, איטליה ויפן הוצגו על ידי מבקריהן כמינוי ימאני ל"שר החוץ" ה"אמיתי" של מדינות אלו. במהלך שנת 1974 התמודד ימאני עם ניסיונות של יבואניות הנפט במערב להתארגן כנגד קרטל הנפט של אופ"ק והוביל קו מרוכך כלפי המערב תוך הצהרות על ניסיונות להוריד מחירים ולהגדיל את התפוקה. באותה שנה הוא חתם על הסכם עם ארצות הברית.
במרץ 1975 התחתן עם אשתו השנייה, תמאם אל-אנבר, ולהם חמישה ילדים. בדצמבר אותה שנה, נלקחו ימאני ואחרים משרי אופ"ק כבני ערובה על ידי הטרוריסט הבינלאומי איליץ' רמירס סאנצ'ס, הידוע לשמצה כ"קרלוס" או "קרלוס התן", וכמה מחברי באדר מיינהוף בווינה, אוסטריה. הפעולה תוכננה על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין בראשות ודיע חדאד, על פי הערכות בהזמנת מועמר קדאפי, שליט לוב, או סדאם חוסיין, שליט עיראק, במטרה להעלות את מחיר הנפט בניגוד למתוכנן בידי שרי אופ"ק. קרלוס התבקש מפורשות בידי מזמיני הפעולה להוציא להורג את ימאני, בשל קשריו עם המערב, ועמו את שר הנפט האיראני ג'משיד אמוזגאר, שהואשם כמשרתו של השאה. בסיום האירוע, לאחר שבני הערובה שוחררו, ובהם גם שרי הנפט האיראני והסעודי, זומן קרלוס לעדן לשימוע; הוא נדרש לנמק את אי-חיסולם של השרים. אף על פי שחדאד החליט לשחררו ללא עונש, בעקבות האירוע הוא סולק מן החזית העממית, ומאז היה לשכיר חרב שפעל שלא במסגרת ארגון כלשהו.
החל מראשית שנות ה-80 החל שפל ממשי במשק הנפט: חלה ירידה בתפוקה, ביצוא ובמחירי הנפט, ועקב כך קטנו ההכנסות וקרנות הרזרבה. ב-1985 כבר הוערכו הכנסות הנפט של הממלכה בפחות מ-28 מיליארד דולר (לעומת 100 מיליארד ב-81'), ואחוז הנפט הסעודי מכלל השוק העולמי עמד על 17% בלבד (לעומת 37% ב-76'). בתחילה, בראשית 1980, ביקש ימאני להמשיך בהיקף הגבוה של הפקת הנפט בידי סעודיה, כאשר גורמים אחרים בממשלת סעודיה דרשו לצמצם את הפקת הנפט כדי למנוע ירידת מחירים. אולם בהמשך עבר ימאני לקיצוניות השנייה וקבע מדיניות של צמצום הפקה סעודית כדי למנוע ירידת מחירי נפט. במדיניותו זו אף הפר הוראות של המלך שהיה זקוק להכנסות הנפט. אולם מדיניותו כשלה ובשנת 1985, לאחר שהפקת הנפט הסעודית צומצמה דרסטית, כדי לכסות על הפקת יתר על ידי מדינות אופ"ק אחרות, שינה ימאני כיוון ועבר לתמיכה בהגברת הפקת הנפט כדי לדחוף החוצה מהשוק יצרני נפט יקר כמו בריטניה. אולם מדיניות זאת הביאה לקריסת מחירים לה ימאני לא ציפה, מ-$25 ל-$10 לחבית והחמירה עוד יותר את המצב הכלכלי של סעודיה.
בעיצומו ובעטיו של משבר זה הדיח פהד את ימאני מתפקידו כשר הנפט, בשל חילוקי דעות על קביעת מדיניות הנפט. בפיטורים היה מעורב גם חשש של בית המלוכה הסעודי מהיווצרות מוקדי כוח מחוץ למשפחה, בתחום האנרגיה.
לאחר פיטוריו פרש ימאני לעסקים פרטיים. בין שנת 1987 ל-1996 היה, בין היתר, בעליו של מותג השעונים השווייצרי "vacheron constantin" (ואשרון קונסטנטין). ישנן השערות לפיהן שעון של המותג, בעיצובו של האמן ריימונד מורטי, ששוויו נאמד בקרוב לתשעה מיליוני דולרים, נמצא בבעלותו של ימאני.
אנה פאולה מאיה
אנה פאולה מאיה (בפורטוגזית: Ana Paula Maia; נולדה ב-1977) היא סופרת ותסריטאית ברזילאית.
קריירה
אנה פאולה סיימה לימודי מדעי המחשב ומדעי התקשורת. ספרה הראשון "דייר הפגמים התת-קרקעיים", יצא לאור ב-2003. היא המחברת של טרילוגיית "סאגת הפראיים", שהתחילה עם הרומנים הקצרים "בין קרבות כלבים לחזירים שחוטים" ו"העבודה המלוכלכת של אחרים" – שראו אור בכרך בודד – והסתיימה ברומן "פחם מהחי".
חיים אישיים
מאיה נולדה בנובה איגואסו, במדינת ריו דה ז'ניירו; אמה היא מורה לספרות ואביה בעלים של בר. מאיה גדלה עם ספרים בילדותה, אבל איבדה בהם עניין בהתבגרותה, כשניגנה בלהקת פאנק רוק במהלך שנות העשרה שלה. היא מדברת על הנושא בשיחה שכותרתה "ספרות היא מפגש מאוד פרטי".
השפעות
כתיבתה של מאיה מושפעת בין היתר מסרטיהם, סדרות הטלוויזיה והמותחנים של פיודור דוסטויבסקי, אדגר אלן פו, קוונטין טרנטינו וסרג'ו לאונה. הדמויות הראשיות בסיפוריה הם גברים, אנשים העובדים בעבודות חיוניות ומסוכנות, כמו אוספי אשפה, כורי פחם ועובדי בית מטבחיים.
פרסים
מאיה זכתה במשך שנתיים ברציפות בפרס סאו פאולו לספרות לרומן הטוב ביותר: בשנת 2018 על ספרה "כמו על האדמה כך מתחת לאדמה", ובשנת 2019 על ספרה "לקבור את מתיך".
קאקורו
קאקוּרוֹ (ביפנית: カックロ) הוא תשבץ מספרים (כמו סודוקו) שמקורו ביפן. בקאקורו צריך לשבץ את הספרות מ-1 עד 9 (או חלקן), כך שסכום המספרים בשורה או בטור יהיה שווה לתוצאה הרשומה בסוף השורה או הטור. גם כאן, כמו בסודוקו, אין לחזור על ספרה יותר מפעם אחת בטור או בשורה (או חלק מהטור/השורה שנתחם בתוצאה), רק שבקאקורו החידה מורכבת יותר ולעיתים אף דורשת מחשבון.
כך לדוגמה, נניח שצריכים להגיע לסכום של 8 באמצעות שלוש משבצות. התוצאות האפשרויות על פי הכללים לעיל הם: צירוף של 3, 3, 2 אינו בא בחשבון כי מופיעה בו פעמיים אותה ספרה.
עובדות המסייעות בפתרון קאקורו
צירופים קבועים לקבלת תוצאה מסוימת עבור מספר קבוע של משבצות: ואפשר לחשב את המשלים ל-45 עבור חמש עד שבע משבצות.
דיסקוגרפיה של מתי כספי
מתי כספי (נולד ב-30 בנובמבר 1949) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, מלחין, פזמונאי ומעבד מוזיקלי ישראלי. זוכה "פרס אקו"ם" בתחום המוזיקה.
לכספי דיסקוגרפיה רבת-שנים, הכוללת תשעה עשר אלבומי אולפן, אלבום הופעה אחד (כסולן), שמונה אלבומי אוסף ולפחות עשרה אלבומים של שיתופי פעולה עם אמנים אחרים.
ארון ג'קסון
ארון לי ג'קסון (באנגלית: Aaron Lee Jackson; נולד ב-6 במאי 1986 בהארטפורד, קונטיקט שבארצות הברית) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הרכז והקלע. גובהו של ג'קסון 1.91 מטרים.
קריירה
לאחר שג'קסון סיים את קריירת המכללות ולא נבחר בדראפט 2009, שיחק ג'קסון באנטליה מליגת העל הטורקית. לאחר שקבוצתו לא העפילה לשלב הפלייאוף הוא עבר באותו עונה לוירטוס בולוניה מליגת העל האיטלקית. את העונה באנטליה סיים עם 15.2 נקודות, 4.9 ריבאונדים ו-4 אסיסטים בממוצע למשחק.
אחרי שהסתיימה העונה חתם ג'קסון בבילבאו באסקט מליגת העל הספרדית לשנה עם אופציה לשנה נוספת. בעונת 2010/11 הוביל ג'קסון את קבוצתו למקום השישי בתום העונה הסדירה. בפלייאוף הוא הוביל את קבוצתו עד לגמר כאשר ניצחו את ולנסיה וריאל מדריד. בגמר הפסידו לברצלונה אך למרות זאת הגעתם לגמר הבטיחה להם לשחק ביורוליג בעונה הבאה.
בין 2012 ל-2017 שיחק ג'קסון בצסק"א מוסקבה מליגת ה-VTB במהלכן זכה ב-5 אליפויות ב-VTB ובזכייה ביורוליג ב-2016. בעונת הוא שיחק בממוצע 21 דקות ביורוליג ב-34 משחקים, בהן קלע 7.6 נקודות ומסר 3.6 אסיסטים.
ב-6 ביולי 2017 ג'קסון חתם בבייג'ינג דאקס מליגת העל הסינית.
לקראת סוף עונת 2017/2018 ב-NBA חתם ג'קסון ביוסטון רוקטס עד סוף העונה. כשחקן הרוקטס השתתף ג'קסון במשחק NBA אחד בלבד.
בקיץ 2018 חזר לשחק עבור בייג'ינג דאקס.
ב-16 בדצמבר 2019 חתם ג'קסון במכבי תל אביב עד לתום העונה. ב-14 ביוני 2020, עם תום חוזהו, עזב ג'קסון את הקבוצה.
יאיר רוזנבלום
יאיר רוזנבלום (6 בינואר 1944 – 27 באוגוסט 1996) היה מלחין ומעבד ישראלי. נמנה עם חשובי היוצרים בזמר העברי, ומזוהה בעיקר כמלחין הלהקות הצבאיות.
ביוגרפיה
רוזנבלום נולד בתל אביב לבצלאל, יושב ראש ועד העובדים של תנובה ולפנינה, רואת חשבון ב"מבטחים". בשנותיו הראשונות, התגורר עם הוריו ואחותו הבכורה עליזה בשכונת בורוכוב בגבעתיים. לאחר מכן עברה המשפחה לתל אביב לרחוב ריינס 3 ובהמשך לבניין מעונות חברת תנובה ברחוב קלונימוס 9. בבית זה גר והלחין יאיר מסוף שנות ה-80 ועד מותו.
לאחר שחרורו הלחין לתוכניתה הבאה של הלהקה, "בפעם ה-18" (1964), את השיר "חופשה רבע שנתית" ביוזמתו של שותפו החשוב ביותר לעתיד בכל הקשור ללהקות הצבאיות, במאי הלהקות הצבאיות דני ליטאי שמספר שנים לאחר מכן ימנה אותו למנהל המוזיקלי של הלהקה. היה זה שירו הראשון שהתפרסם. לתוכנית ה-19 של הלהקה, "מהנח"ל באהבה" (1965), הלחין את השיר "ארבע אחרי הצהריים", למילותיו של יורם טהרלב. השיר היה המפגש הראשון של שני היוצרים, שמאז המשיכו להפיק יחד שירים רבים נוספים, בהם: "ישנן בנות", "היה לי חבר היה לי אח" ו"גבעת התחמושת".
בשנים אלו כתב את שיריו הראשונים במסגרת מחזמר שהיה שותף לו בקיבוץ נחשון. את המחזמר "ירח בעמק איילון", שנכתב לחג החמש–עשרה לקיבוץ נחשון כתבו רוביק רוזנטל, מירה מאיר ושאולי רוזנטל. את הפזמונים כתבו מירה מאיר ויאיר רוזנבלום.
בהמשך דרכו עבד עם מרבית הפזמונאים בישראל, בהם יוסי בנאי, אהוד מנור, יענקל'ה רוטבליט, ירון לונדון וחיים חפר.
רוזנבלום הלחין שירי משוררים רבים, בראשם של נתן אלתרמן ("אוריאנה", "נאום תשובה לרב חובל איטלקי", "מסביב למדורה", "האם השלישית", "ליל חניה", "המשתה") וכמו כן של אברהם שלונסקי ( "בואי כלה"), חיים גורי ("בלדה ליצחק שדה"), דליה רביקוביץ ("תקופות השנה", "סוף הנפילה"), אברהם בן יצחק ( "בודדים אומרים" ) ועוד.
רוזנבלום גילה את הפזמונאית רחל שפירא והלחין את שירה הראשון, "מה אברך". את השיר מצא בחוברת זיכרון לזכר בן כיתתהּ של שפירא, שנהרג במלחמת ששת הימים. רוזנבלום כתב גם מילים למספר שירים שהלחין. אחד מהם הוא השיר "מיקה", בביצועו של אפרים שמיר שנכתב למיקה מרידור, שהייתה חברה בלהקת פיקוד המרכז, ובמשך מספר חודשים היה להם רומן, אך לבסוף היא נישאה ליגאל בשן. למיקה הוא גם כתב את השיר "סוף כל פרפר". כן כתב את השירים "הללויה" ו"המלך ואני" ללהקת הנח"ל, "מקפלות המצנחים" ו"אני ואתה" ללהקת פיקוד המרכז, ו"אם ייפול הכוכב שלי" לאילנית.
אחד השירים המוכרים ביותר שהלחין הוא "שיר לשלום" שחיבר יענקל'ה רוטבליט, והתפרסם בביצועהּ של להקת הנח"ל עם הסולנית מירי אלוני. תחילה היה השיר שנוי במחלוקת ואף נאסר להשמעות בצה"ל, אך אט אט זכה בלגיטימציה, שהגיעה לשיאה כשהושר על ידי יצחק רבין בעצרת השלום, שבסיומהּ נרצח.
רוזנבלום חיבר שירים ללהקות ולזמרים רבים. שימש כמנהל מוזיקלי לאמנים ולהרכבים שונים, בהם רבקה מיכאלי, יוסי בנאי ולמספר תוכניות של "הגשש החיוור". מיטב שיריו היוו את פסקול סרט הפולחן "הלהקה", להם יצר עיבודים מוזיקליים חדשים. כמו כן הלחין לפסקול הסרט צ'ארלי וחצי את נעימת "בלילה על הדשא".
ב-1972 זכה רוזנבלום בפרס כינור דוד בקטגוריית "מלחין השנה" וב-1996, זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים בתחום הזמר העברי.
בשנים 1987–1990 הלחין ללהקת "דור שני קריית מלאכי" את שיריה.
בשנת 1990, בעת שהתגורר בקיבוץ בית השיטה, הלחין את תפילת יום הכיפורים "ונתנה תוקף". הלחנת הפיוט הוקדשה לזכרם של 11 בני הקיבוץ שנהרגו במלחמת יום הכיפורים, והוא הפך להיות מושר בלחן זה בבתי כנסת רבים. הביצוע המקורי היה של חנוך אלבלק. לימים התקבל הלחן גם בקרב המגזר החרדי, והתפרסמו ביצועיהם של הזמר החסידי אברהם פריד, ומקהלת שירה.
ב-1993 הפיק בשותפות עם רחל הרמתי מופע אישי בשם "שיר לשלום", בו ביצע את מיטב שיריו יחד עם זמרים צעירים, ביניהם בתו קרן. הלהקה הופיעה ברחבי הארץ וזכתה לשבחים, ואף עמדה לנסוע לסיבוב הופעות בארצות הברית, שנקטע עקב מחלתו ומותו.
ב-2003 הופק מחזמר להיטים בבימוי גדי ענבר ובהשתתפות בוגרי בית הספר "בית צבי" בשם "מיקה שלי", על פי שיריו של יאיר רוזנבלום. ביולי 2018 הועלה "מיקה שלי" על הבמות פעם נוספת, והפעם בתיאטרון הלאומי "הבימה", בעיבודו ובבימויו של משה קפטן ובהשתתפותם של יובל דיין, מיקי קם ואחרים.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
חיים אישיים
בשנת 1972 התחתן עם עדנה רמות (ויסברגר) אותה פגש כאשר שירתה כקצינת החינוך בפיקוד מרכז בעת שעבד על תוכניות הלהקה. עדנה הייתה שותפה לחייו של יאיר ב-17 שנות נישואיהם. לימים ניהלה את נציגות משרד התיירות בלונדון, בניו יורק ולאחר מכן את בנייני האומה בירושלים. בשנת 1974 נולדה בתם היחידה קרן רוזנבלום פולק, שלמדה בבית הספר הגבוה למוזיקה "רימון" והופיעה עם אביה בעשרות ההופעות של מופעו "שיר לשלום" בשנות ה-90. יאיר ועדנה התגרשו בשנת 1989.
נפטר ממחלת סרטן הוושט בשנת 1996, בגיל 52, ונטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
בנט מלכיאור
הרב בנט בנימין מלכיאור (24 ביוני 1929 – 28 ביולי 2021) היה הרב הראשי של הקהילה היהודית בדנמרק בין השנים 1969–1996.
ביוגרפיה
בנט מלכיאור נולד בעיר הגרמנית בּוֹיתֶן, הידועה כיום כביטום בפולין, להורים ממוצא יהודי-דני. אביו, מרכוס מלכיאור, כיהן באותה עת כרבה של העיר, ומאוחר יותר היה לרב הראשי של הקהילה היהודית בדנמרק. לבנט היו חמישה אחים, ביניהם הפוליטיקאי והעיתונאי הדני-ישראלי, ורנר דוד מלכיאור (1922–1987) והפוליטיקאי והשר-לשעבר בממשלת דנמרק, ארנה מלכיאור (1924–2016).
בשנת 1933 שבה המשפחה לדנמרק, אולם כאשר מלאו לבנט 14 שנים, נאלצה המשפחה להימלט בעקבות צו הגירוש נגד יהודי דנמרק באוקטובר 1943. תחילה נמלטה המשפחה לדרום דנמרק, שם שוכנה בחצרו של הבישוף. בשלב מאוחר יותר, בתום הפלגה בת 19 שעות בסירת דיג בים הבלטי, הגיעה המשפחה לשוודיה, שם המשיך בנט בלימודיו כפליט דני.
אחרי שחרור דנמרק במאי 1945, יכלה המשפחה לשוב לדנמרק ובנט מלכיאור למד שם בתיכון. אולם ב-1948 הוא התנדב לשרת בצה"ל והשתתף במלחמת העצמאות.
בשנים 1949–1958 שימש מלכיאור כמורה בבית הספר היהודי בקופנהגן. ב-1963 הוא עמד בהצלחה במבחן לרבנות ב-Jew's College בלונדון (כיום London School of Jewish Studies), ונתמנה לרב הראשי של קהילת קופנהגן. לאחר פטירת אביו ב-1969, נתמנה בנט מלכיאור למחליפו כרב הראשי של יהדות דנמרק. הוא החזיק במשרה זו עד צאתו לגמלאות בשנת 1996.
כרבה הראשי של יהדות דנמרק נודע בנט מלכיאור במעורבותו המקומית והבינלאומית בנושאים הנוגעים לפליטים ולנפגעי רדיפות, והוא הגן בין השאר על זכויותיהם של מוסלמים בדנמרק.
מלכיאור היה מהחברים המיסדים במשלחת הדנית לוועדת הלסינקי לזכויות האדם (1985), היה חבר בוועדת הסיוע הדנית לפליטים (1996–2007) ושימש כיו"ר הפורום היהודי-נוצרי-מוסלמי (2002–2004).
משפחתו
בנט מלכיאור נישא ב-1951 לליליאן וייסדורף, ולזוג נולדו ארבעה בנים: מיכאל (שר וחבר הכנסת לשעבר) (1954), ג'ון (1956), אלן (1962) וקים (1966).
אותות כבוד
לבנט מלכיאור הוענק תואר אבירות מלכותי דני מדרגה ראשונה. הוא קיבל גם אות הוקרה על השתתפותו במלחמת העצמאות של ישראל, צלב השירות של גרמניה המערבית, ואות הוקרה מטעם הארגון הארצי של ידידי הפליטים בדנמרק. ב-1999 הוא מונה לנשיא הכבוד של ארגון בני ברית באירופה לכל ימי חייו.
כתביו
מלכיאור תרגם שורה של יצירות לדנית, בין השאר את חמשת חומשי התורה. הוא גם חיבר כמה ספרים, ובהם אוטוביוגרפיה בשם Så vælg da livet ("ובחרת בחיים").
מריה מאליברן
מריה מאליברן (בספרדית: Maria Malibran; 24 במרץ 1808 – 23 בספטמבר 1836) הייתה זמרת ילידת צרפת ממוצא ספרדי, אחת מזמרות האופרה המפורסמות ביותר של המאה ה-19. מאליברן נודעה באישיותה הסוערת ובעוצמתה הדרמטית והייתה לדמות אגדית אחרי מותה בגיל 28. דיווחים על קולה מאותן שנים מתארים אותו כיוצא מגדר הרגיל מבחינת המנעד, החוזק והגמישות. להלכה הייתה מצו-סופרן, אם כי רוב הופעותיה היו כסופרן.
קורות חיים וקריירה
מאליברן נולדה בפריז בשם מריה פליסיטאס גארסיה למשפחת מוזיקאים ספרדית מפורסמת. אביה, מנואל גארסיה, היה טנור ידוע שם, שזכה להערצת רוסיני, על יצירת דמותו של הרוזן אלמביבה באופרה שלו, הספר מסביליה. גארסיה היה גם מלחין ומורה רב השפעה לפיתוח קול והיה מורה הזמרה הראשון של מריה. הוא תואר כקשוח ועריץ; השיעורים שנתן לבתו היו למריבות בלתי פוסקות בין שני בעלי אגו איתן ובלתי מתפשר.
ראשית הקריירה
בפעם הראשונה עלתה מאליברן על בימת האופרה בגיל 17, כזמרת במקהלה של תיאטרון המלך בלונדון. כשהפרימה דונה חלתה, הציע גארסיה שבתו תקבל עליה את תפקיד רוזינה באופרה הספר מסביליה. הקהל אהב את המצו הצעירה והיא המשיכה לשיר בתפקיד עד סוף העונה. עם תום העונה, לקח גארסיה את להקת האופרה שלו לניו יורק כדי להביא תרבות לילידים. הלהקה הורכבה בעיקר מבני משפחתו: מריה, אחיה, מנואל, ואחותה הצעירה, פולין גארסיה-ויארדו, שתיעשה בהמשך לזמרת מפורסמת בזכות עצמה.
הייתה זו הפעם הראשונה, שאופרה איטלקית בוצעה בניו יורק, במשך תקופה של תשעה חודשים. מריה שרה את התפקידים הראשיים בשמונה אופרות, ששתיים מהן כתב אביה. בניו יורק פגשה ונישאה בחיפזון לבנקאי פרנסואה אז'ן מאליברן, שהיה מבוגר ממנה ב-28 שנים. יש גורסים, שאביה של מריה אילץ אותה להינשא לבנקאי בתמורה להבטחתו של זה לתת למנואל גארסיה 100,000 פרנק. אבל לדברי אחרים, מריה נישאה פשוט כדי להימלט מאביה העריץ. חודשים ספורים לאחר החתונה הכריז הבעל הטרי על פשיטת רגל ומריה נאלצה לתמוך בו משכר הופעותיה. לאחר שנה עזבה את מאליברן וחזרה לאירופה.
באירופה שרה מאליברן את התפקיד הראשי בהצגת הבכורה של מריה סטוארדה של דוניצטי. האופרה, המבוססת על המחזה מריה סטיוארט של פרידריך שילר, הקימה עליה את זעם הצנזורים, שתבעו תיקונים בטקסט. מאליברן, כטיפוסי לה, התעלמה מתביעותיהם.
מריה מאליברן יצרה קשר רומנטי עם הכנר הבלגי שרל דה בריו. השניים חיו יחד כידועים בציבור במשך שש שנים ובשנת 1833 נולד להם ילד, לפני שמריה השיגה את ביטול נישואיה למאליברן. פליקס מנדלסון כתב אריה בליווי כינור סולו במיוחד בשביל הזוג. מאליברן הופיעה בבתי אופרה חשובים, ביניהם האופרה הלאומית של פריז, שם פגשה והופיעה עם המלחין והזמר האירי מייקל באלף.
שנותיה האחרונות ומותה
בשנת 1834 עברה מאליברן לאנגליה והתחילה להופיע בלונדון. באפריל 1836 נפלה מסוסה במהלך צייד וסבלה פגיעות, שמהן לא החלימה עוד. היא סירבה לפנות לרופא והמשיכה להופיע כשהיא נעזרת בקביים. בסוף מאי 1836 כיכבה ב"העלמה מארטואה", שבאלף כתב למענה. היא מתה חמישה חודשים אחרי התאונה.
אבן מאלכ
אבו עבדאללה ג'מאל א-דין מוחמד בן עבדאללה בן מאלכ א-טאי אל-ג'יאני א-נחווי (בערבית: ابو عبدالله جمال الدين محمد بن عبدالله بن محمد بن عبدالله بن مالك الطائي الجياني النحوي) (1203-1205 – 21 בפברואר 1274) היה בלשן ערבי יליד חאאן. לאחר שעזב את אל-אנדלוס ללבנט לפני 1246 לימד שפה וספרות ערבית בערים חלב וחמה, לפני שהתיישב בדמשק, שם החל את התקופה הפורייה ביותר בחייו. הוא היה מאסטר בכיר במדרסה עדיליה. המוניטין שלו בספרות הערבית התבסס על ספרו אל-חולאסה אל-אלפיה (הידוע גם כאלפיה ), גרסה של דקדוק ערבי, שעבורו נכתבו לפחות 43 פירושים.
מריה מאליברן
תפקידים וסגנון ווקאלי
מאליברן התברכה, כך אומרים, במנעד רחב במיוחד ואם לשפוט על פי התפקידים ששרה, נראה שהוא היה בן שלוש אוקטבות. בני זמנה של מאליברן התפעלו מעוצמת הרגש שהציגה על הבימה. רוסיני, דוניצטי, שופן, מנדלסון וליסט היו בין מעריציה. הצייר אז'ן דלקרואה, בניגוד להם, האשים אותה בחוסר עידון ורמה ובניסיון "לקרוץ להמונים, שאין להם שום טעם אמנותי."
סרט קולנוע
מפיק הסרטים ורנר שרוטר יצר סרט על מאליברן: "מותה של מריה מאליברן" (1971), בכיכובה של מלכת היופי קנדי דרלינג.
הבריחה למצרים
הבריחה למצרים הוא אירוע המתואר בבשורה על-פי מתי שבו ברח יוסף, אבי ישו יחד עם משפחתו למצרים, לאחר שהוזהרו שהורדוס עומד להרוג את כל התינוקות באזור בית לחם. האירוע מתואר באמנות הנוצרית כחלק מתיאורי חיי ישו.
בברית החדשה
תיאור הבריחה מופיע רק בבשורה על פי מתי. על פי הבשורה, כששלושת האמגושים הגיעו לחפש את ישו, הם פגשו בהורדוס וסיפרו לו ש"מלך היהודים" עומד להיוולד בבית לחם. הורדוס שואל אותם מתי נראה הכוכב המבשר על לידת המשיח ואיפה הוא עומד להיוולד. מיד לאחר ביקורם אצל מרים וישו, נגלה מלאך ליוסף ומצווה עליו לברוח למצרים ולהישאר שם עד שיורה לו המלאך לחזור, כי הורדוס רוצה להרוג את התינוק. מיד קם יוסף ובאותו לילה לקח את אשתו ובנו למצרים, שם נשארו עד מות הורדוס. לאחר מות הורדוס, שב ונגלה המלאך ליוסף ואומר לו שאלו המבקשים להרוג את הילד מתו וכי עליו לחזור לארץ ישראל. כיוון שיורשו של הורדוס היה בנו ארכלאוס, לא חזר יוסף אל יהודה, אלא אל הגליל, לנצרת.
מתי מקשר את הסיפור לכמה נבואות מהברית הישנה על מנת להוכיח את אמיתות שליחותו של ישו. הוא מצטט את הנביא הושע בפסוק "ממצרים קראתי לבני" כדי להראות שבן האלוהים ייקרא לבוא ממצרים. את תיאור טבח החפים מפשע הוא מסיים בהערה "אז נתקיים הנאמר בפי ירמיהו הנביא: קול ברמה נשמע, נהי בכי תמרורים, רחל מבכה על-בניה, מאנה להנחם כי אינם". את המעבר של יוסף ומשפחתו לנצרת הוא מסיים "למען יתקיים הנאמר על-פי הנביאים כי נצרי יקרא לו", אם כי פסוק כזה לא מופיע בתנ"ך.
מקורות חוץ-קאנוניים
בעוד מתי לא מפרט על המאורעות בדרך למצרים, על השהות בה ועל הדרך חזרה, בשורות אפוקריפיות שונות מרחיבות על כך. הן מספרות על מפגש עם שני הגנבים שנצלבו עם ישו, על פסלים שנשברו לפניו והתפוררו ועל נביעת אפרסמון מעץ סרק. במצרים קיימות מספר כנסיות ומקומות קדושים לנצרות, באתרים שעל פי המסורת שהתה בהם המשפחה הקדושה. האתר הידוע שבהם הוא הכנסייה הקופטית "סרגיוס ובכחוס הקדושים" שנקראת גם "אבו סרגא". על פי המסורת, הכנסייה בנויה באתר בו התגוררה המשפחה הקדושה תקופה מסוימת בעת שהותה במצרים.
Fauna Palaestina
מחלקת החרקים
נכון ל-2014 מונה הסדרה שישה כרכים:
סקפנורינכוס
סקפנורינכוס (שם מדעי: Scapanorhynchus; מיוונית: "חוטם את חפירה") הוא סוג נכחד של כריש מהמשפחה כרישי גובלין, אשר חי בין הקרטיקון למיוקן. הסוג תואר ב-1889 בידי החוקר האנגלי ארתור סמית' וודוורד (Arthur Smith Woodward) וממנו ידועים ארבעה מינים.
מאובניו הזכירו בצורתם את כריש הגובלין המודרני והוא הגיע לאורך של 65 ס"מ עד שלושה מטרים, בדומה למין ששרד, ואלה כללו חוטם מוארך דמוי-חרטום ובעל צורות של שיניים עבות מותאמות למעיכת טרף שהגיעו לאורך של עד שבעה ס"מ.
חלק מהחוקרים חולקים על כך שהשתייך למשפחה של כרישי הגובלין ורואים בו קרוב עתיק יותר של כרישי החול במשפחה עצמאית של דמויי-עמלץ.
הפיגוע ברחוב בן-יהודה (2001)
הפיגוע ברחוב בן-יהודה בירושלים התרחש במוצאי שבת, 1 בדצמבר 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה. במתקפה מתואמת פוצצו שני מחבלים מתאבדים את מטעני החבלה שלהם ברחוב כמעט בו זמנית, וזמן קצר לאחר מכן התפוצצה מכונית תופת ברחוב סמוך. בפיגוע נרצחו 11 בני אדם.
הפיגוע
בשעה 23:45 נצמד מחבל מתאבד אל קבוצת נערים בצומת הרחובות בן-יהודה ולונץ במדרחוב בן-יהודה בירושלים, שהיה הומה אדם באותה שעה, והפעיל את מטען הנפץ שלו. מספר שניות לאחר מכן ובמרחק של כ-40 מטר משם, ליד כיכר ציון, פוצץ מחבל מתאבד שני את חומר הנפץ שנשא. מחבלים אלו גרמו למרבית הנפגעים באותו לילה. לדברי ניצב מיקי לוי, מפקד משטרת מחוז ירושלים דאז, היו המטענים שנשאו רבי עוצמה והכילו גם ברגים ומסמרים כדי להגדיל את פגיעתם.
כוחות ביטחון והצלה זרמו לזירת הפיגוע והחלו לטפל בנפגעים ולפזר את הסקרנים הרבים שנקהלו בה. כעשרים דקות לאחר הפיצוץ הראשון התפוצצה ועלתה באש מכונית תופת שהוחנתה ברחוב הרב קוק הסמוך לכיכר ציון ולמדרחוב. מכונית התופת הוצבה כדי לפגוע באנשי כוחות החירום שיוזעקו אל זירת הפיגועים הראשונים. לאחר מכן, מחשש למכוניות תופת נוספות, פרצו השוטרים לעשרות מכוניות שחנו במרכז ירושלים, אך לא מצאו דבר.
הפיצוצים גרמו גם לשבירת חלונות של עשרות חנויות ומשרדים במדרחוב ודליקה פרצה באחת החנויות.
כתוצאה מהפיצוצים נהרגו עשרה בני אדם וכ-180 נפצעו. פצוע נוסף נפטר מפצעיו לאחר שבוע. כל ההרוגים היו נערים וגברים, מגיל 14 ועד 21.
לאחר הפיגוע
ארגוני הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והחמאס נטלו שניהם אחריות למתקפת הטרור.
שמונה ימים לאחר הפיגוע ביקרו במדרחוב מושל מדינת ניו יורק ג'ורג' פטאקי, ראש עיריית ניו יורק רודולף ג'וליאני וראש העיר הנבחר מייקל בלומברג. הם נטעו בו עץ לזכר הנרצחים.
בשנת 2006 עצרו כוחות הביטחון את אבראהים חאמד, שהיה אחראי לפיגוע הזה, ולפיגועי-התאבדות נוספים.
שלט זיכרון לקורבנות הפיגוע נקבע על קיר בניין במדרחוב, בצומת הרחובות בן-יהודה ולונץ.
איטון קולג'
איטון קולג' (לעיתים בקצרה: איטון, השם הרשמי באנגלית:  King's College of Our Lady of Eton, "מכללת המלך של גבירתנו מאיטון") הוא בית ספר תיכון יוקרתי באנגליה שנוסד ב-1440 על ידי הנרי השישי. לומדים בו בנים בלבד בתנאי פנימייה. איטון הוא בית ספר פרטי, עצמאי הן בקביעת תוכנית הלימודים והן במימון. בית הספר נמצא בעיירה איטון, במחוז ברקשייר – סמוך לווינדזור וכ-30 ק"מ מערבית ללונדון. זהו אחד ממוסדות החינוך היוקרתיים והנחשבים בעולם, ורבים מבני האליטה בבריטניה וברחבי תבל למדו בו. בית-הספר הוא מוסד אנגליקני, אך מקבל תלמידים בני כל הדתות.
תנאי לימוד ומלגות
איטון משתייך לקבוצה של בתי ספר המכונים פאבליק סקול (בית ספר ציבורי). זהו שם היסטורי ומטעה, כיוון שכאמור מדובר במוסד פרטי ועצמאי. כיום נקראים בתי הספר הללו באופן רשמי "בתי ספר עצמאיים", אך הכינוי הישן עודו בשימוש.
בבית הספר לומדים כ-1,300 נערים בגילים 13 עד 18, כ-250 בכל שכבה, כולם בתנאי פנימייה. שכר הלימוד השנתי (נכון לשנת הלימודים 2014/15) הוא 34,434 ליש"ט, דבר המציב אותו במקום ה-6 מבחינה זו בממלכה המאוחדת. חלק מהנערים זוכים למלגות שונות ומשלמים שכר לימוד מופחת. קבוצה מובחרת במיוחד מכונה "מלגאי המלך" (king's scholars), ומונה כ-70 תלמידים, כלומר כ-14 בכל שכבה, הנבחרים על סמך עמידה במבחן ומקבלים מלגה של לפחות 10 אחוז משכר הלימוד, אך אפשר לקבל הנחה נוספת לפי צורך כלכלי. הם מתגוררים במבנה בית הספר עצמו, ונהנים מזכויות יתר סמליות נוספות ותנאים משופרים. קבוצה זו קיימת מאז נוסד בית הספר, שמנה בתחילה 70 תלמידים שגרו בבית הספר וזכו לסיוע מהמלך. התלמידים שאינם נמנים עם מלגאי המלך מכונים באופן מסורתי אופידנז (oppidans - מלשון אופידום, "עיירה" בלטינית, שכן הם התגוררו בתחילה בעיר איטון ולא בבית הספר). הם מתגוררים במספר בניינים ברחבי המוסד. קיימות בשנים האחרונות מלגות שונות גם עבור תלמידים אלה, למשל עבור הצטיינות במוזיקה.
כ-15% מהתלמידים באים מחוץ לבריטניה, וקיימת גם תוכנית מיוחדת לאמריקנים, שיכולים ללמוד שנה אחת בבית הספר.
התלמידים והמורים נדרשים ללבוש את בגדי בית הספר, הכוללים מעיל פראק ומכנסיים מפוספסים.
האישה הראשונה שהתקבלה כמורה היא אליאן ווגל, בשנת 1980.
אף על פי שאיטון נועד מראשית ימיו להכשיר תלמידים לקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', שנוסד שנה לאחר ייסוד איטון ב-1441, איטון אינו כפוף לקולג' או לאוניברסיטת קיימברידג' באופן פורמלי, אך קיימת מערכת קשרים בין המוסדות.
ספורט תחרותי הוא חלק חשוב מחיי התלמידים. רבת עניין במיוחד היא תחרות הקריקט, שנערכת מדי שנה מאז 1805, נגד נבחרת בית הספר הארו (Harrow), אף הוא "בית ספר ציבורי" עתיק ומכובד. בין שני בתי הספר קיימת יריבות מסורתית.
שנת הלימודים באיטון נחלקת לשלושה טרימסטרים, המכונים "מחציות" (halves):
פוליטיקאים
נוסף על שרים, מושלים ובכירי ממשל רבים, נמנו עד כה עשרים ראשי ממשלה של בריטניה שהיו בוגרי איטון, החל ברוברט וולפול, הנחשב בדרך כלל לראש ממשלת בריטניה הראשון, (כיהן בשנים 1721–1742), וכלה בבוריס ג'ונסון, שנכנס לתפקידו ב-2019. בבית הספר הארו, לשם השוואה, למדו שבעה מראשי הממשלה של בריטניה. אחד מן האולד איטוניאנס הידועים ביותר, והנערצים ביותר עד היום באיטון, הוא ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, אך למעשה הוא למד במוסד רק תקופה קצרה ואף לא רחש לו חיבה מיוחדת.
אנשי צבא
נוסף על הדוכס מוולינגטון הנזכר לעיל, היו עוד מצביאים ואדמירלים מבין הבוגרים, ו-37 בוגרי איטון זכו במשך השנים בצלב ויקטוריה.
אנשי דת וכנסייה
בין הבוגרים לאורך השנים נמנים בישופים וארכיבישופים בכנסייה האנגליקנית (אחד של יורק, ושניים של קנטרברי, היינו ראשי הכנסייה האנגליקנית - ג'ון סאמנר ופרדריק קורנווליס). כמו כן היו בין הבוגרים אנשי כנסייה בכירים בכנסייה הקתולית ואף מרטירים קתוליים, שכולם נהרגו במהלך הרפורמציה האנגלית. אחד מהם אף הוכתר כקדוש - ראלף שרווין, שנתלה ב-1581 והוכתר כקדוש ב-1970. אחד מן המרטירים בוגרי איטון, תומאס אופילד, נידון למוות בתלייה על ידי בוגר איטון אחר, ב-1585.
סופרים, אמנים, אנשי מדע
הנרי פילדינג, אלדוס האקסלי, ג'ורג' אורוול, שתיעב את המוסד ותיארו בזכרונותיו בצורה שלילית מאוד, ואיאן פלמינג (יוצרו של ג'יימס בונד, שאף הוא היה "אולד איטוניאן") הם ארבעה מעשרות הסופרים שלמדו באיטון. עוד בוגרים ידועים הם הכלכלן ג'ון מיינרד קיינס, הפילוסוף אלפרד ג'ולס אייר, המתמטיקאי ג'ון הנרי וייטהד והמדענים רוברט בויל, ג'ון הרשל, סטיבן וולפרם והנרי סולט.
בני מלוכה
איטון היה פופולרי במשך השנים בקרב בני משפחת המלוכה המורחבת, אם כי אף אחד מבוגריו לא עלה על כס המלוכה הבריטי, עד כה. בין היתר למדו בו הנסיכים ויליאם והארי.
בעשורים האחרונים החלו ללמוד בבית הספר בני משפחות מלוכה מרחבי העולם, בכלל זה משפחות שסולקו מכס המלוכה. בין השאר למדו בבית הספר בני משפחות מלוכה מנפאל, תאילנד, אתיופיה, יוגוסלביה, רומניה, כווית, ונסיכויות הודיות. גם מלך בלגיה לאופולד השלישי היה בוגר בית הספר.
יחסי הודו–צ'כיה
יחסי הודו–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים בין הודו לצ'כיה. היחסים הכלכליים בין המדינות החלו עוד בימי הביניים. במהלך השנים שלאחר עצמאות הודו מילאה צ'כוסלובקיה תפקיד כשותפה כלכלית חיונית. כיום, גם הודו וגם צ'כיה יצרו קשרים הדוקים בכל הנוגע למסחר, השקעות ותיירות.
היסטוריה
בוהמיה (כיום חלק מצ'כיה) סחרה רבות עם הודו בסחורות ייחודיות ויקרות ערך כמו תבלינים. התבלינים הועברו לצ'כוסלובקיה, דרך נתיבי היבשה והים. מעניין לציין שבאוניברסיטת קארל בפראג, האוניברסיטה העתיקה והגדולה ביותר בצ'כיה, פעלו מספר רב של חוקרי סנסקריט. במהלך המאות הבאות, יחסי הודו וצ'כיה התחזקו עוד יותר כאשר אמנים, אנשי עסקים, חוקרים ומנהיגים פוליטיים רבים נסעו בין שתי המדינות. לאחר שחזרו מביקורם בהודו, חוקרים צ'כים רבים הפיצו ידע על התרבות והמורשת ההודית לעם הצ'כי. בנוסף, חוקרים וסופרים הודים בולטים רבים ביקרו בפראג וכן בערים אחרות בצ'כוסלובקיה. ביקורים אלו הרחיבו את הידע של האנשים הצ'כים בהודו והקלו על יצירת קשרים בין שתי המדינות. הגידול בכמות הסחר הדו-צדדי הביא לכינון קשרים אישיים עוד יותר. בשנת 1920 הוקמה קונסוליה צ'כוסלובקית בבומביי, וכעבור כמה שנים לאחר מכן הוקמה גם קונסוליה צ'כוסלובקית בכלכותה.
הודו קיימה יחסי סחר עם צ'כוסלובקיה עוד לפני עצמאות הודו. אפילו בשנות השלושים של המאה העשרים היו לבאטה יותר ממאה עובדים צ'כוסלובקים בקלקוטה. במהלך השנים שלאחר עצמאות הודו הקימה צ'כוסלובקיה מספר רב של פרויקטים גדולים בהודו בתחומים כמו אנרגיה, ביטחון ומתכות. עם זאת, לאחר הקמת צ'כיה ב-1 בינואר 1993, המסחר ירד עקב חיסולם של כמה תאגידים ממשלתיים גדולים בצ'כיה והמעבר לתשלומים שבוצעו במטבעות ניתנים להמרה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו לראשונה רשמית ב-18 בנובמבר 1947, ולאחר מכן רבים מנשיאי הודו וראשי ממשלה הגיעו לביקורים תכופים בצ'כוסלובקיה. ביקורים מפורסמים רבים התקיימו לאחר מהפכת הקטיפה והקמת צ'כיה וסלובקיה. בפברואר 1994 ביקר נשיא צ'כיה ואצלב האוול בהודו, שם קיבל שני פרסים יוקרתיים: פרס השלום של אינדירה גנדי ופרס גנדי לשלום. באוקטובר 1998 חתמו שתי המדינות על אמנה למניעת כפל מס. ביוני 2010 ביקר סגן נשיא הודו, מוחמד חמיד אנסארי, בצ'כיה ונחתם הסכם ביטוח לאומי וכן הסכם על שיתוף פעולה כלכלי בין שתי המדינות.
הסכמים דו-צדדיים
להלן רשימה של כמה מההסכמים החשובים שנחתמו בין הודו לצ'כיה:
גם הודו וגם צ'כיה מעוניינות באותה מידה ללמוד על ההיסטוריה והתרבות של המדינה האחרת. אנשים צ'כים נלהבים מיוגה, איור ודה וטקסטים דתיים הודים. לאוניברסיטאות רבות בצ'כיה יש היסטוריה ארוכה של לימודים על תרבות הודית, שפות, ספרות והיסטוריה הודית. באופן דומה, באוניברסיטת דלהי בהודו סטודנטים יכולים ללמוד את השפה וההיסטוריה הצ'כית, והם יותר ויותר להוטים לבקר בצ'כיה כדי לחקור את האדריכלות, ההיסטוריה והיופי.
יחסי סחר והשקעות
במשך עשורים רבים הייתה צ'כוסלובקיה אחת השותפות העיקריות בהודו בין מדינות מזרח אירופה. חברות צ'כיות רבות תרמו בפיתוח העתיד התעשייתי של הודו באמצעות אספקת הציוד הדרוש לתעשיות החשמל וההנדסה ולמגזרים. אפילו כיום, צ'כיה קשורה לעיתים קרובות בהודו לחברות צ'כיות מפורסמות כמו סקודה, טטרה, בטה וזטור. תחומי המדע והטכנולוגיה הם מהתחומים הנוחים ביותר לשיתוף פעולה עתידי בין הודו לצ'כיה. תחומים כמו פטרוכימיים, עיבוד מזון ותעופה אזרחית הם תחומים בהם שתי המדינות יכולות להפיק תועלת זו מזו.
משנת 2012 ואילך, המסחר הדו-צדדי בין הודו לצ'כיה הסתכם בכמעלה ממיליארד דולר. בשנת 2017 עמד מחזור הסחר הדו-צדדי על 1466 מיליון דולר. חברות צ'כיות מייצאות בעיקר מכוניות, מתקני אנרגיה ומכונות וטורבינות להודו, ואילו חברות הודיות מייצאות בעיקר מכונות חשמל, ברזל ופלדה, כותנה וכימיקלים אורגניים לצ'כיה. יתר על כן, חברות הודיות כמו אינפוסיס, Ashok Leyland ו- Tata Tea השקיעו גם בתחומים בצ'כיה כמו IT, כלי רכב, טקסטיל ותה. בהשראת פעילויות ההשקעה של חברות כמו סקודה אוטו וטטרה בהודו, מספר חברות צ'כיות פוטנציאליות אחרות שוקלות פרויקטים של השקעות בהודו בתחומים כמו תחבורה, כוח, ביטחון ומכונות.
תחום חשוב של שיתוף פעולה סחר דו-צדדי בין שתי המדינות הוא תעשיית הרכב. "סקודה" פורחת בהודו עם מכירות נרחבות של מכוניות סקודה וכן אוסף של 106 סניפים, 69 סוכנויות ו-67 מרכזי שירות ברחבי הארץ. בשנת 2017 מכרה סקודה אוטו 17,438 יחידות בהודו. ביולי 2018 דווח כי יצרנית הרכב הצ'כית טטרה נכנסת לשותפות יחד עם הגנת Reliance במטרה לבנות משאיות צבאיות להודו. עיסוקה של החברה בבניית סחורות לתעשייה הביטחונית ההודית הוא פעילות נוספת המדגישה את התחזקות היחסים הכלכליים בין הודו לצ'כיה. ללא ספק, אחת ההצלחות הגדולות ביותר של חברה צ'כית בהודו היא של באטה שכן היא מחזיקה ברשת מכירות נרחבת ברחבי הארץ כולה. נמסר כי החברה מצפה כי הודו תשמש כשוק החשוב ביותר שלה עד סוף 2018. בסוף דצמבר 2017 דיווחה באטה הודו על עלייה של 6.2 אחוז במכירותיה נטו.
השקעה צ'כית בהודו
השוק ההודי ביסס את עצמו כיעד מרכזי עבור מותגים וחברות צ'כיות רבות. חברות צ'כיות פועלות להתבסס בשוק ההודי על ידי הצעת מוצרים באיכות גבוהה לצרכנים מקומיים. חברות צ'כיות מתעוררות בעיקר כמשקיעות בתחומי האנרגיה, הפיננסים, ההנדסה והתשתיות.
להלן רשימה של כמה חברות צ'כיות חשובות שהשקיעו בהודו:
השקעה הודית בצ'כיה
גם חברות הודיות רבות התבססו בצ'כיה בגלל העבודה הצ'כית המיומנת והשכר הנמוך יחסית.
כריסטה וולף
כריסטה וולף (בגרמנית: Christa Wolf; 18 במרץ 1929, לנדסברג על הוורטה – 1 בדצמבר 2011, ברלין) הייתה סופרת גרמנייה, מחשובי הסופרים של גרמניה המזרחית ומפורסמת בעולם כולו. ספריה תורגמו לשפות רבות ובכללן לעברית.
יחסי הודו–צ'כיה
השקעה הודית בצ'כיה
להלן רשימה של כמה חברות הודיות חשובות שהשקיעו בצ'כיה:
תיירות
גם התיירות בין הודו לצ'כיה גוברת משמעותית בשנים האחרונות. בעשור האחרון רבים מהאתרים ההיסטוריים של פראג שימשו כמוקדי צילום למספר סרטי בוליווד עתירי תקציב. זה מילא תפקיד ביצירת עניין רב בצ'כיה בקרב תושבי הודו, ובכך הביא לגידול במספר התיירים ההודים שבחרו לנסוע לפראג. בשלוש השנים האחרונות גדל מספר התיירים בצ'כיה מהודו ל-150 אחוזים. בשנת 2017 קיבלה צ'כיה 85,680 תיירים הודים והיא מצפה לקבל יותר מ-100,000 תיירים מהודו עד שנת 2020.
יחסים עתידיים
ב-22 באוקטובר וב-23 באוקטובר 2018 התקיים המושב האחד-עשר של הוועדה המשותפת להודו–צ'כיה לשיתוף פעולה כלכלי (JCEC). במהלך זה שתי המדינות הסכימו לפעול לשיפור היחסים הכלכליים הדו-צדדיים. הוסכם כי ניתן להיווצר שותפות חזקה בין צמיחתה של הודו לבין מומחיות ומיומנות טכנולוגית וייצור צ'כית. קשר זה יכול היה להועיל הדדית לשתי המדינות. נושאים חשובים אחרים נדונו בפירוט גם ב-JCEC, כגון הוצאת אשרות סטודנטים לטווח ארוך וחיזוק יחסי הסחר וההשקעות בין שתי המדינות. במקביל בפראג נערכה גם פגישה טכנית של המושב האחד-עשר של ה-JEC של הודו–צ'כיה. במהלכה, ממשלת צ'כיה שיתפה כי היא רואה בהודו בין שתים עשרה המדינות בעלות העדיפות הגבוהה ביותר בכל הנוגע לשיפור יחסי כלכלה, עסקים והשקעות הדדיים. יתר על כן, הוצהר כי חברות צ'כיות רבות יהיו מעניינות לשתף פעולה עם חברות בהודו.
היסטוריה של ארגנטינה
התיישבות האדם בשטחי רפובליקת ארגנטינה של זמננו היא המאוחרת ביותר מבין אזורי יבשת אמריקה, עקב מיקומה בדרום היבשת, ונראה כי רק לפני כ-13 אלף שנה היא הגיעה אל החלק הדרומי של פטגוניה.
התיעוד הכתוב הראשון המוכר לנו לחיים באזור החל עם הגעתם של ראשוני המתיישבים הספרדים אל ריו דה לה פלטה במסעו של חואן דיאז די סוליס בשנת 1516. אירוע זה סימן את תחילת השליטה הספרדית באזור.
פרהיסטוריה
התיישבות האדם בשטחי רפובליקת ארגנטינה של זמננו, החלה כפי הנראה לפני יותר מ-10 אלף שנה. השריד העתיק ביותר המוכר של התיישבות אנושית בארגנטינה הוא מערת הידיים (Cueva de las manos) הנמצאת בפטגוניה באזור פריטו מורנו, ובה ציורי קיר והטבעות של טביעות ידיים. הציור העתיק ביותר ביניהם הוא כנראה בן יותר מ-9,000 שנה. שרידי פעילות של התרבויות הקדומות ביותר באזור, אשר עשו שימוש בכלים, התגלו בצפון-מערב ארגנטינה על מורדות הרי האנדים, והם מתוארכים ל.
לכ-56% מהאוכלוסייה האינדיאנית בארגנטינה הנוכחית יש שורשים לאבות קדומים מהיישובים המקוריים.
תקופת שלטון האינקה
עד הקולוניאליזם האירופאי. ילידי דרום אמריקה (או בשמם המקומי: דִיאָגִיטָה-קָאלָאצָ'אקִי) בצפון ארגנטינה חיו על גבולות אימפריית האינקה המתרחבת.
האזורים, שהיום שולטת בהם מדינת ארגנטינה היו מאוכלסים בידי שבטים אינדיאנים שונים מצפון לדרום, כאשר ביניהם שבטי דייגים שהתגוררו באזור ארץ האש, שבטים נודדים שחיו ברחבי שטחי הפמפס והפטגוניה, שבטים הרריים דוגמת האראוקן (Araucan) או המפוצ'ה (Mapuche) שחיו לאורך שרשרת אנדים, הגווארני באזורי הג'ונגלים שבגבול פרגוואי, ובאזור הצפון שבט הקילמס (Quilmes). במרבית השטחים הייתה ההתיישבות דלילה ביותר, כאשר הרמה הטכנולוגית הפשוטה של שבטים אלה לא אפשרה להם פיתוח אינטנסיבי של מקורות המזון שלהם שיאפשר התרבות גדולה של האוכלוסייה.
יוצאי דופן בתמונה הזאת היו ההתיישבויות של אימפריית הטיוואנאקו והיורשת שלה, אימפריית האינקה, שחדרו אל גבולות האזור המוכר כיום כארגנטינה מצד הגבול הבוליביאני שמצפון. הם לא הקימו מרכזי התיישבות גדולים ועל פי המחקרים הארכאולוגיים נראה שהם הסתפקו בהקמת מוצבי חוץ לשמירת גבולות הממלכה ולגביית מס עובד מהשבטים המקומיים.
תקופת הקולוניאליזם הספרדי
האירופאים הגיעו לאזור בשנת 1502 על רקע מסעו של אמריגו וספוצ'י. כאשר הנווט הספרדי חוּאָן דִיאָס דֶה סוֹלִיס הגיע אל נהר הריו דה לה פלטה, בשנת 1516. בשנת 1536 הקימו הספרדים התיישבות קטנה וארעית במקום בו שוכנת היום העיר בואנוס איירס ובשנת 1580 הקימה בה ספרד התיישבות קבועה אשר נכללה באזורי השליטה של מלכות המשנה של פרו.
השימוש בנמל הטבעי בשפכו של נהר הריו דה לה פלטה נאסר על ידי הממשל היות שכל עורקי התחבורה והמסחר הימיים בדרום אמריקה אמורים היו לעבור דרך נמל לימה, בפרו, אך הקרבה היחסית של הנמלים המזרחיים של היבשת על פני לימה הנמצאת במערב היבשת הפכה את ההברחות לסוג המסחר העיקרי בערים כגון בואנוס איירס, אסונסיון ובמונטווידאו.
הספרדים העלו את חשיבות האזור על ידי הקמת מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (Virreinato del Río de la Plata) בשנת 1776, לאחר שקודם לכן היה האזור תחת שיפוטה של מלכות המשנה של פרו. מלכות המשנה הכילה שטחים גדולים ונרחבים שכללו את שטחי ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי וחלקים מבוליביה אך התקיימה רק שנים מעטות.
במשך תקופה זו, נמל בואנוס איירס פרח ושגשג עקב סיבות רבות, כמו ההכנסות הצומחות של מכרות מתכות אצילות שבפוטוסי שבבוליביה, העלייה בהובלה הימית של טוּבִין, גידול בקר לשם ייצוא בשביל תעשיית העור ולמוצרים נוספים, ומעוד סיבות פוליטיות שהפכו את בואנוס איירס לאחד ממרכזי המסחר החשובים של האזור.
מלכות המשנה הצעירה של ריו דה לה פלטה פורקה במהרה בעקבות התמיכה הספרדית הדועכת שנפסקה כמעט לחלוטין, וכאשר תקף נפולאון את ספרד והפיל את המונרכיה שם, שימש צעד זה כאמתלה בידי תושבי בואנוס איירס להתנתק מספרד.
על רקע המלחמות הנפוליאוניות באירופה, התפשטותה של האימפריה הבריטית בעולם ומאבקה של בריטניה בצרפת התקיימו ב-1806 וב-1807, שני ניסיונות כושלים של הבריטים להשתלט על נהר הריו דה לה פלטה, כחלק מהמגמה שלהם לבנות מאחזים צבאיים ומסחריים לאורך נתיבי הים העולמיים, וכחלק ממלחמתם בנפוליאון (בשלב זה ספרד עדיין הייתה בעלת ברית שלו). ניסיונות אלו נתקלו בהתנגדות עיקשת של המתיישבים שכללה מתקפת נגד במקרה הראשון ולחימה ברחבות ומבית לבית במקרה השני עד שנכנע צבא הפלישה הבריטי ונסוג מהעיר. אירועים אלו נחרטו בזיכרון ההיסטורי הארגנטינאי כאירועים אשר בהם המתיישבים התנגדו ועמדו על שלהם מול אחת ממעצמות העל (באותו הזמן) בלי לקבל כל סיוע מספרד.
עצמאות ארגנטינה
האוכלוסייה הארגנטינאית, אשר הייתה ברובה המכריע אירופאית במוצאה, חייתה תחת ההשפעה של ההתרחשויות והלכי הרוח באירופה במדינות המוצא של האוכלוסייה. על רקע זה שמעה של המהפכה הצרפתית ושל המלחמה המהפכנית בארצות הברית הביאו רעיונות ותנועות ליברליות אליה ואל כלל אזורי אמריקה הלטינית. לאחר שצרפת השתלטה על ספרד, נטלו המתיישבים בבואנוס-איירס את השליטה המנהלית והמדינית לידיהם. הם הקימו חוּנְטָה שתנהל את הפעילות השלטונית ב-25 במאי 1810 והזמינו את שאר הפרובינציות להצטרף אליהם. המתיישבים השתמשו בהדחתו של מלך ספרד בידי נפוליאון כאמתלה על מנת שלא להצטייר כמי שמורדים בו, וההכרזה הרשמית על עצמאות המדינה נדחתה עד לשובו אל כס השלטון - משלא נותרה בידיהם ברירה אחרת. כאשר ברקע הדברים גם פרגוואי, המדינה השכנה, הכריזה עצמאות בשנת 1811.
בין השנים 1814 ל-1817 הוביל הגנרל חוסה דה סן מרטין מסעות צבאיים כנגד כוחות מצב ספרדיים והשתלט על אזורים הולכים וגדלים עד לשחרור מלא של ארגנטינה ואז חצה את האנדים באזור העיר מנדוסה, פלש אל צ'ילה השכנה, שחרר גם אותה וממנה המשיך אל מחוזות אחרים. הארגנטינאים רואים בסן מרטין, שלחם בארגנטינה, צ'ילה, אקוודור ופרו, את המשחרר הלאומי שלהם. ב-9 ביולי 1816 הכריז רשמית הקונגרס שהתכנס בעיר טוקומן שבצפון ארגנטינה על עצמאות מהספרדים. בוליביה הכריזה את עצמאותה ב-1825, ולאחר מלחמת ארגנטינה–ברזיל עשתה זאת גם אורוגוואי.
ב-2 בפברואר 1825, חתמה הממלכה המאוחדת ברית ידידות וקשרי מסחר ושיט עם ארגנטינה ובכך הייתה למדינה הראשונה שהכירה בה כמדינה עצמאית.
לאחר תבוסת הספרדים, הופיעו שתי גישמות באוכלוסייה הארגנטינאית בנוגע לדרך שבה יש לקיים את העצמאות, כאשר מצד אחד ניצבו המאחדים (unitarios) ששאפו להקים מדינה מאוחדת בעלת שליטה מלאה על כל אזוריה, ומן העבר השני הפדרליסטים שרצו לראות מדינה עם עצמאות רבה למחוזות ושליטה חלקית בלבד של השלטון המרכזי. מלחמות אזרחים אשר פרצו בין שתי מגמות אלה הביאו על המדינה תקופות ארוכות של חוסר-סדר לאורך המאה ה-19.
לאחר הפיכה שהונהגה בידי הגנרל חוסטו חוסה דה אורקיסה, פדרליסט מורד שנתמך בידי אורוגוואי וברזיל, התבססה אחדותה הלאומית של ארגנטינה מבחינה רשמית, ובשנת 1853 אושרה החוקה.
בתקופה זו, אוכלוסיית ארגנטינה כללה בעיקר מהגרים ספרדיים וצאצאיהם הקריאולים, שחלקם התגורר בבואנוס איירס ובערים אחרות, וחלקם חי בפמפס כגאוצ'וס. לצידם הייתה גם אוכלוסייה משמעותית של צאצאי עבדים אפריקאיים, שרובם לא שמרו על זהות ייחודית והתמזגו באוכלוסייה. ילידים התגוררו בעיקר באזור הצפון-מערבי ההררי ובאזורים הדרומיים.
בריטניה השקיעה בתקופה זאת הון רב בפיתוחה של ארגנטינה כחלק מהמעבר שלה לאורך תקופה זאת מקולוניאליזם, שבו היא כובשת ומנהלת טריטוריות, אל פוסט קולוניאליזם שבו היא שולטת כלכלית ועסקית בשטחים שאינם תחת שליטתה המדינית והופכת אותם לספקים של מוצרי חקלאות ומחצבים ושוקי יעד לתוצרת התעשייתית שלה. היא עשתה זאת בארגנטינה תוך ניצול מעמדה כמעצמה הימית הגדולה. בורחס כתב מאוחר יותר שארגנטינה השיגה עצמאות מספרד, אך הכיבוש הספרדי של ארגנטינה עדיין לא הושלם. מבחינה כלכלית, כפי שכתב פרנאן ברודל, השלטון הספרדי הוחלף בתלות בהון האנגלי. הון זה הושקע בתשתיות, כמו מסילות ברזל, ובהקמת חוות, בעיקר בפטגוניה ובסביבות חצי האי ואלדס, אזורים שאליהם הגיעו מהגרים בריטיים רבים.
התפתחותה של ארגנטינה המודרנית
שני כוחות עיקריים השפיעו על התפתחותה של המדינה הארגנטינאית המודרנית בסוף המאה ה-19: טכניקות חקלאיות מודרניות והשתלבות ארגנטינה בכלכלה העולמית. השקעה זרה והגירה מאירופה סייעה למהפכה הכלכלית. בתחומים כמו רכבות ונמלים הושקע הון זר, בעיקר אנגלי, אשר השאיר את חותמו בתחומי פעילות שונים, כאשר עד היום נהוגה בארגנטינה מערכת רכבות על פי הסטנדרטים הבריטיים, אף על פי ששאר התחבורה היא במודל האירופאי. דבר דומה התרחש במבנה הצבא הארגנטינאי, אשר בו מתקיים פיקוד עצמאי במידה רבה של הזרועות השונות, ובו התבססו בצבא היבשה השפעות של מבנה הצבא הגרמני, אשר יועצים ממנו סייעו להקמת וארגון כוחות היבשה, ומצד שני הצי, אשר הוקם וטופח בעיקר בסיוע יועצים בריטיים, פועל עד היום במתכונת ומסורות בריטיות. ההשקעות הזרות יצרו לעיתים חיכוך מול האוכלוסייה המקומית היות שהבעלים הזרים ציפו לשלוט בהשקעותיהם והשפיעו על אורח חייהם של העובדים והתושבים באזור.
בניגוד למשקיעים, המהגרים שפיתחו את משאביה של ארגנטינה (בעיקר בפמפס הדרומיים) הגיעו מכל אירופה, בדומה להגירה לארצות הברית, כאשר מקורות ההגירה העיקריים היו איטליה (ובמיוחד מחוזותיה הדרומיים), ספרד, ויילס, אירלנד וצרפת.