cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאואר פארק
תחנת רכבת (1877–1985)
בשנת 1950, שונה שם התחנה לשם "תחנת אברסוואלדר שטראסה" (Bahnhof Berlin Eberswalder Straße). כנקודה להטענת משא המשיך המקום לשמש עד 1970, ובשנת 1985 הושבתה רכבת ההרים שעברה במקום.
שטח ההפקר (1961–1989)
אזור תחנת הרכבת היה סמוך לגבול בין ודינג ופרנצלאואר ברג: ודינג הייתה חלק מהסקטור הצרפתי, ופרנצלאואר ברג מן הסקטור הסובייטי. סגירת הגבול העירוני ב-13 באוגוסט 1961 (בניית חומת ברלין) הפרידה את שטח התחנה לאורך שוודטר שטראסה (Schwedter Straße), גבול הסקטור בפועל. סמוך לתחנה היה הגבול בצומת אברוואלד, אודרברגר שטראסה, שוודטר שטראסה וברנאואר שטראסה, משם התעקל מערבה והמשיך בצידו הדרומי של רחוב ברנאואר. באמצע הצומת ניצבה, בשטח מערב ברלין, אחת מפלטפורמות הצפייה המפורסמות שאיפשרו מבט מעל החומה למזרח ברלין.
בשל הבדלי הגובה בין הפארק לבין שטח תחנת הרכבת לשעבר, ניצבו שומרי הגבול של מזרח ברלין במשך 20 שנים בפני מצב קשה: רצועת גבול כביכול, במישור משופע ותלול מתחת לאצטדיון הספורט, בעוד ששטח התחנה, הגבוה יותר, כבר היה שייך למערב ברלין. בחילופי שטחים ב-1988 רכש המזרח את חלקו המזרחי של מתחם תחנת הרכבת. שאריות מן הגבול נשארו עד היום: כ-300 מטרים מחלקה האחורי של החומה נשארו בפארק.
תחילת "מאואר פארק"
זמן קצר לאחר פתיחת המעבר בין ברלין המערבית למזרחית ואיחודה המחודש של גרמניה החלה רצועת הקיר שנותרה בשוודטר שטראסה לשמש כשטח ירוק פתוח. בקיץ 1990 עוד נותרו במקום מגדלי השמירה שבהם השתמשו שומרי הגבול של מזרח ברלין, ואילו כר הדשא שלידם כבר החל לשמש את התושבים.
במהלך "די ונדה" (Die Wende, "שינוי"), תהליך חברתי-פוליטי שליווה את איחודה של גרמניה, הועלה רעיון לממש את תקוותיהם של התושבים וליצור במקום פארק מסודר. לאחר שעמותת איכות הסביבה אליאנץ (Allianz Umweltstiftung) התחייבה לתרום סכום של כ-4.5 מיליון מארק לעיצוב של הפרק החדש, החליט סנאט ברלין ב-23 ביוני 1992 לבנות את הפארק על שטח של כ-7.1 דונם מתחנת הרכבת נורדבאנהוף.
עבודת התכנון הושלמה על ידי אדריכל הנוף תושב המבורג גוסטב לנגה (Gustav Lange). העבודה הסתיימה עם פתיחת הפארק ב-9 בנובמבר 1994. חלקת קרקע מוודינג לא הייתה מעורבת בתחילה, אלא הייתה שייכת לקרן הרכבת של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. בשנת 2001 הועבר השטח לבעלותה של חברת הנדל"ן "Vivico". התושבים השתמשו במקום כשטח לאחסון חומרי בנייה, והחל מ-11 ביולי 2004 גם כשוק פשפשים פופולרי.
אם כן, באותה תקופה לשטח המאואר פארק היו שייכים מחציתה המזרחית של מסילת הרכבת שעברה במקום, והמדרון התלול שתחת התחנה.
הרחבתו הראשונה של הפארק (2005)
ב-2005 נוספו כשני דונמים של קרקע בחלקו הצפוני של גליים שטראסה (Gleimstraße), שנמצאים סביב חוות הילדים "מוריצהוף" בסוף קופנהגנר שטראסה (Kopenhagener Straße), לשטח המאואר פארק. ביולי 2013 שני דונמים נוספים – בשטח שבין גליימטוּנל (Gleimtunnel, מנהרת גליים) לבין לורצינג שטראסה המורחב (Lortzingstraße). בשטחים אלו דרכים להולכי רגל והם משמשים כאזור המחבר בין ברוננפירטל לפרנצלאואר ברג. מאז הפארק בשימוש כמקום רגיעה.
במיוחד בקיץ, זהו מקום מפגש, בעיקר עבור אנשים צעירים, וזהו מקום פופולרי לשחקני כדורת דשא, כדורגל וכדורסל, להטוטנות ומוזיקאים. אצטדיון יאן הוא אזור מפגש וציור לאמני גרפיטי. המאואר-פארק מלא גם בלילות הקיץ, אבל כמעט חשוך לגמרי. מאז שנות התשעים, מתקיימת במאואר פארק כל שנה בערב 30 באפריל חגיגת ליל ולפורגה עם מדורות ומופעים אמנותיים. בעת האירוע התרחשו בשנים האחרונות שוב ושוב מהומות אלימות, כהקדמה לחגיגות אחד במאי בקרויצברג, שנודעות כאלימות.
הרחבה (2013)
המשאבים הכספיים של קרן אליאנץ היו כפופים לתנאי, שלפיו לפחות עשרה דונם מן הפארק יושלמו עד שנת 2010. אחרת, צריכה הייתה עיריית ברלין להחזיר את הכסף. בעיקרון, ההארכה הייתה חייבת להיעשות רק בששת הדונמים שבבעלות חברת הנדל"ן Vivico, שסופק בתחילה כחלק מהקיר המערבי בתכנוני הפארק הראשוניים. עיריית ברלין הייתה חייבת, אם כן, לקנות את השטח מ-Vivico. המצב הפיננסי של העירייה לא יכול היה להתיר שימוש כזה בכספים, ולכן שני הצדדים הסכימו על פשרה: עיריית ברלין תקבל שטח של שני דונם ותבנה אותו ללא Vivico, ועל ארבעה הדונמים האחרים תקבל Vivico זכויות בנייה.
קטיה דיין
קטיה דיין (נולדה בשנת 1964 לערך) היא רופאה מנתחת, מנהלת מחלקה כירורגית בבית החולים וולפסון - האישה הראשונה והיחידה (נכון ל-2019) שמנהלת מחלקה כירורגית בישראל. מדריכה קלינית באוניברסיטת תל אביב ומנהלת האקדמיה לכירורגיה מטעם איגוד הכירורגים.
ביוגרפיה
אביה של קטיה דיין הוא רופא, ניצול שואה, שגדל בתוניס והיגר לצרפת, שם התמחה במחלות זיהומיות והקים את בנק הדם הראשון במרוקו. בשנות ה-50 של המאה ה-20 עלה לישראל. אימה, שהייתה מורה ורואת חשבון, עלתה לישראל מטנג'יר, שבמרוקו, עם עליית הנוער אחרי קום המדינה. ההורים הכירו בקיבוץ, ונסעו יחד לטנג'יר, שם נולדה קטיה, ומשם היגרו לפריז. קטיה גדלה בכפר קתולי ליד פריז. בשנת 1971 היגרו לישראל. לקטיה אח אחד.
שירתה בצה"ל כמדריכת טנקים בעת מלחמת לבנון הראשונה. בעלת תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת תל אביב (סיימה ב-1990) וכן בוגרת תואר ראשון במדעי הרפואה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב (בהצטיינות). ביצעה התמחות בניו יורק.
בשנת 2000 החלה לעבוד כרופאה כירורגית בכירה במחלקתו של פרופסור אילן חרוזי (כירורגית ב') במרכז הרפואי וולפסון בחולון, בשנת 2008 מונתה ד"ר דיין לתפקיד סגנית מנהל המחלקה, בשנת 2013 מונתה למנהלת בפועל של המחלקה כירורגיה ב' ומנהלת השירות הלפרוסקופי, והחל משנת 2016 היא מנהלת המחלקה.
דיין מרצה באוניברסיטת תל אביב וזכתה באות המרצה המצטיין באוניברסיטת תל אביב מספר פעמים. נוסף על כך, היא מדריכה ב-מ.ס.ר מטעם האיגוד הכירורגי.
תחומי התמחות
דיין היא מומחית בכירורגיה כללית וזעיר-פולשנית (לפרוסקופית) ומנתחת:
נוסף על כך, היא מטפלת בהזרקת בוטולינום טוקסין במקרים של הזעת יתר וקמטי הבעה.
חיים אישיים
קטיה דיין נשואה למשה, ואם לבן. מתגוררת במושב גן חיים.
הסופר קאפ האירופי 2019
ליברפול ניצחה במשחק 5–4 בדו-קרב פנדלים לאחר תיקו 2–2 בתום הארכה ו-1–1 בתום הזמן החוקי, וזכתה בפרס כספי של 4 מיליון לירות שטרלינג.
קבוצות
זו הייתה הפעם החמישית שליברפול השתתפה בסופר קאפ האירופי והזכייה הרביעית שלה, כשהיא זכתה בו שלוש פעמים בעבר וסיימה כסגנית בפעמיים נוספות. זו הייתה ההופעה הרביעית של צ'לסי בתחרות, לאחר שזכתה בה פעם אחת בעבר וסיימה כסגנית פעמיים נוספות.
מיקום
זה היה הסופר קאפ האירופי הראשון שנערך בטורקיה, והגמר השלישי של תחרות אופ"א במדינה, לאחר גמר ליגת האלופות 2005 באצטדיון אטאטורק וגמר גביע אופ"א 2009 באצטדיון שיקרי סראג'ולו, שניהם גם באיסטנבול.
האצטדיון הוא המגרש הביתי של המועדון הטורקי בשיקטש. בגלל תקנות אופ"א בנוגע לזכויות שמות של נותני חסות, הארגון דרש כי האצטדיון ייקרא פארק בשיקטש בכל החומרים של אופ"א.
בחירת מארח
לראשונה אי פעם, הושק תהליך הגשת הצעות פתוח ב-9 בדצמבר 2016 על ידי אופ"א לבחירת המיקום של משחקי הגמר של תחרויות המועדונים (ליגת האלופות, הליגה האירופית, ליגת האלופות לנשים והסופר קאפ האירופי). התאחדויות הכדורגל של המדינות יכלו להביע עניין עד 27 בינואר 2017, ותיקי ההצעות היו צריכים להיות מוגשים עד 6 ביוני 2017.
דו"ח ההצעות של אופ"א פורסם ב-14 בספטמבר 2017. וודאפון פארק באיסטנבול נבחר כמיקום הסופי של המשחק על ידי הוועד הפועל של אופ"א ב-20 בספטמבר 2017.
רקע
המשחק היה הסופר קאפ האירופי הראשון בו השתתפו שתי קבוצות אנגליות, לאחר משחקי הגמר הכל-אנגלים בשני הטורנירים הגדולים של אופ"א: ליברפול ניצחה את טוטנהאם הוטספר בגמר ליגת האלופות 2019 וצ'לסי ניצחה את ארסנל בגמר הליגה האירופית 2019. המשחק היה הסופר קאפ השמיני הכולל שתי קבוצות מאותה מדינה, מה שקרה בעבר חמש פעמים עם קבוצות ספרדיות (2006, 2014, 2015, 2016 ו-2018) ופעמיים על ידי קבוצות איטלקיות (1990 ו-1993). עובדה זו הבטיחה שזה יהיה הסופר קאפ הראשון מאז ליברפול ב-2005 בו זוכה קבוצה אנגלית.
זה היה המפגש האחד-עשר בין שני המועדונים בתחרויות בינלאומיות של אופ"א. ליברפול וצ'לסי הוגרלו זו מול זו בחמש עונות רצופות של ליגת האלופות בין ל-. צ'לסי ניצחה בשלושה מהמפגשים הללו (כולל אחד לאחר הארכה) וליברפול בשניים, כאשר חמשת האחרים הסתיימו בתיקו (כולל אחד שהוכרע בדו-קרב פנדלים לטובת ליברפול).
הקבוצות נפגשו פעמיים בעבר בגמר הגביעים המקומיים, וצ'לסי ניצחה בשתי הפעמים. הראשון היה בגמר גביע הפוטבול ליג 2005, ששוחק באצטדיון המילניום ב, שם ניצחו הבלוז 3–2 לאחר הארכה, ובגמר הגביע האנגלי באצטדיון ומבלי ב-2012, בו ניצחה צ'לסי 2–1. שניהם גם התמודדו בסופר-קאפ האנגלי, מגן הקהילה, ב-2006 וליברפול ניצחה 2–1.
שיפוט
ב-2 באוגוסט 2019, אופ"א מינתה את השופטת הצרפתייה סטפני פראפר כשופטת המשחק, מה שהיה הפעם הראשונה בהיסטוריה שאישה תשפוט גמר תחרות גברים של אופ"א. פראפר הייתה שופטת של פיפ"א מאז 2009, שפטה במונדיאל הנשים 2019 חודש לפני כן, ואף שימשה כשופטת הגמר. היא גם שפטה בעבר במונדיאל הנשים 2015, טורניר הנשים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 ויורו הנשים 2017, והפכה לאישה הראשונה ששפטה בליג 1 באפריל 2019. בת ארצה מנואלה ניקולוסי נבחרה כאחת מעוזרות השופטת, יחד עם השופטת האירית מישל אוניל, בעוד שג'ינייט צ'אקיר הטורקית נבחרה לשופטת הרביעית. השופט הצרפתי קלמנט טורפין מונה לשופט ה-VAR, השימוש הראשון בטכנולוגיה בסופר קאפ האירופי. בן ארצו, פרנסואה לטקסייר, נבחר כאחד מעוזרי ה-VAR במשחק, יחד עם מסימיליאנו איראטי האיטלקי, בעוד מארק בורש מגרמניה כשופט VAR נבדל.
סיקור המשחק
צ'לסי עלתה ליתרון לאחר 36 דקות, כאשר מסירה של כריסטיאן פוליסיק הגיעה לאוליבייה ז'ירו והבעיטה הראשונה שלו ברגל שמאל מצאה את הפינה הימנית של הרשת. שער שני של פוליסיק נפסל זמן קצר לאחר מכן לאחר אישור מה-VAR לנבדל. סאדיו מאנה קבע שוויון 1–1 לאחר 48 דקות כאשר כבש מקרוב בניסיון השני לאחר נגיחה של רוברטו פירמינו המחליף, שנהדפה לא טוב על ידי שוער צ'לסי, קפה אריסבלאגה. המשחק הלך להארכה ומאנה כבש את שערו השני במשחק בדקה ה-95.
צ'לסי קיבלה בעיטת עונשין שש דקות לאחר מכן, כאשר אדריאן הפיל את תמי אברהם ברחבה. ז'ורג'יניו כבש מהנקודה הלבנה וקבע 2–2 עם בעיטה נמוכה לפינה הימנית. המשחק הלך לדו-קרב פנדלים וכשהתוצאה הייתה 5–4, כשאף שחקן משתי הקבוצות לא החמיץ עד אז, הבעיטה הנמוכה של תמי אברהם נעצרה על ידי אדריאן ברגלו הימנית כדי לנצח את המשחק עבור ליברפול.
גלית ארביב
גלית ארביב (10 במרץ 1981 – 26 בפברואר 2002) הייתה שוטרת במשטרת ישראל. היא נהרגה בקרב עם מחבל פלסטיני בשכונת נווה יעקב בירושלים, בגיל 21. על פעולתה בקרב עוטרה בעיטור האומץ של המשטרה.
ביוגרפיה
גלית ארביב נולדה בקריית ביאליק, ובגיל צעיר עברה עם משפחתה לעיר נשר. היא סיימה את לימודיה בתיכון המקיף בעיר.
לאחר גיוסה לשירות חובה בצה"ל הוצבה ארביב לשירות במשמר הגבול. לאחר תום שירותה התגייסה למשטרת ישראל. בפברואר 2002 היא הוצבה בתחנת שפט במרחב ציון בירושלים - התחנה שבה הייתה מוצבת במהלך שירותה במשמר הגבול.
ב-25 בפברואר בשעות הערב, במהלך האינתיפאדה השנייה, חדר מחבל חמוש ברובה סער לשכונת נווה יעקב וירה לכל עבר. ניידת משטרה ובה שלושה שוטרים, וארביב ביניהם, מיהרה למקום. ארביב יצאה מהניידת, ירתה לעבר המחבל והסתערה לעברו. היא הצליחה לפגוע בו אך נפגעה מיריותיו בפלג גופה העליון. שוטר נוסף מהשלושה הסתער לעבר המחבל ונפגע גם הוא. השוטר השלישי ירה לעבר המחבל והתגושש אתו עד שנפגע. אזרחים שבאו למקום סייעו לו להכריע את המחבל.
משטרת ישראל עיטרה את שלושת השוטרים בעיטורים על פעולתם. ארביב עוטרה לאחר מותה בעיטור האומץ.
שמה של ארביב הונצח במספר אנדרטאות: אנדרטת חללי המשטרה בקריית אתא; האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל; חדר הנצחה לנופלי מחוז ירושלים ולוח זיכרון בתחנת מוריה.
בשנת 2015 נחנך בנשר מצפור גלית שהקימה העירייה לזכרה של ארביב.
Radioactive (שיר של ריטה אורה)
Radioactive (בעברית: רדיואקטיבי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית ריטה אורה. השיר יצא לאור ב-11 בפברואר 2013, על ידי חברות התקליטים רוק ניישן וקולומביה רקורדס, כסינגל הרביעי והאחרון מתוך אלבום הבכורה שלה, Ora.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השתים עשרה במצעד שבסקוטלנד, והשמונה עשרה במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי סיה וגרג קורסטין. השיר הוא שיר בסגנון האלקטרופופ והדאנס-פופ. באוסטרליה זכה השיר להצלחה נאה כאשר הגיע אל המקום העשרים ושלוש במצעד המוזיקה האוסטרלי ואף קיבל שם את תואר הזהב.
לשיר יצאו חמישה רמיקסים רשמיים. הרמיקסים היו זמינים להורדה דיגיטלית.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ריטה אורה ב-10 בדצמבר 2012. הקליפ בוים על ידי סינדרום. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות את אורה רוקדת לצלילי השיר, כשהיא לובשת בגדים שונים.
נכון לדצמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-15 מיליון צפיות.
הדיוויזיה הראשונה של צרפת החופשית
הדיוויזיה הראשונה של צבא צרפת החופשית (בצרפתית - 1re division française libre) הייתה אחת היחידות העיקריות בצבא צרפת החופשית, והיחידה הראשונה בצבא זה שהגיעה לסדר גודל של דיוויזיה.
הקמה
יחידות יבשה של צבא צרפת החופשית היו פעילות עוד בספטמבר 1940 במסגרות שונות, בייחוד באפריקה. יחידות אלו פעלו במסגרת הקרב על דקר, והקרב על גבון במסגרתו ניסו אנשי צרפת החופשית להעביר מושבות אלו לשליטתם. בריגדה שלמה המכונה "חטיבת המזרח" (Brigade d'Orient) בפיקודו של ראלף מונקלאר פעלה במסגרת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה. יחידות אלו לא היו מאוחדות, ולא פעלו במסגרת אוגדתית. לקראת המערכה בסוריה ובלבנון במאי 1941 הגיעו אנשי יחידות אלו לקסטינה שבארץ ישראל ואוחדו ליחידה אחת, בפיקודו של פול לואי לז'נטיום. יחידה זו היא הראשונה שנקראה "הדיוויזיה הקלה הראשונה של צבא צרפת החופשית".
המערכה בסוריה ולבנון
היחידה שהתאגדה בקסטינה תחת פיקודו של לז'נטיום כללה שבעה גדודים, פלוגת טנקים, סוללת תותחים, וכוחות עזר וסיור נוספים, ובסך הכל כ-8,000 חיילים. בין 8 ביוני ל-11 ביולי 1941 לחמה היחידה לצד יחידות נוספות של צבא בריטניה, וצבאות ממושבות בריטניה, כנגד אנשי צרפת של וישי בסוריה ובלבנון. הקרבות היו קשים, אך בסיומם נכנסו אנשי היחידה לדמשק, והשליטו את צרפת החופשית על הלבאנט הצרפתי.
המדבר המערבי
באוגוסט 1941 פורקה היחידה, וצבא היבשה של צרפת החופשית נערך מחדש במסגרות חטיבתיות. אלו לחמו היטב במסגרת המערכה במדבר המערבי והצטיינו בקרב ביר חכים. בפברואר 1943, הוקמה הדיוויזיה מחדש בטוברוק בפיקודו של אדגאר דה לרמינא, ולחמה במסגרת המערכה בתוניסיה בחודשים אפריל ומאי 1943. מספר חודשים לאחר מכן שימשה היחידה בתפקיד חיל מצב בלוב.
הלחימה באירופה
באפריל 1944 נשלחה היחידה אל המערכה באיטליה ולחמה שם. היא צוידה מחדש בציוד אמריקאי, ולחמה במערכה זו עד יולי 1944.
באוגוסט 1944 נחתה הדיוויזיה בחופי דרום צרפת כחלק ממבצע דרגון, כחלק מהארמייה הצרפתית הראשונה, והתקדמה צפונה לתוככי צרפת בלחימה נגד הגרמנים דרך פרובאנס והרי הווז', עד לחבל אלזס. בינואר 1945 עמדה הדיוויזיה במגננה דרומית לשטרסבורג, ולחמה כחלק מהקורפוס השני בקרב על כיס קולמאר.
במרץ 1945 עזבה הדיוויזיה את אלזס וירדה דרומה, שם הובילה מתקפה באזור האלפים וכבשה בחזרה את השטח שכבשו האיטלקים במסגרת המערכה על צרפת בשנת 1940.
האגם הלבן
האגם הלבן (בגרמנית: Weißer See או Weißensee) הוא אגם בצפון-מזרח ברלין ברובע פנקו שבשכונה הנקראת על שמו וייסנזה ואשר היוותה רובע עצמאי עד לרפורמת השכונות של ברלין ב-2001.
האגם שוכן בלב פארק הקרוי על שמו. באגם הזה נהנים עופות מים כגון: ברבורים, אגמיות, ברווזים, ברווזים סיניים, מתנאי-קינון מוגנים ומלבד זאת הוא משמש גם לבילוי ולנופש.
.om
.om היא סיומת האנטרנט (ccTLD) בעומאן.
רישום
נכון לעכשיו, הרשות הרגולטורית לטלקום היא הרשמת של .om ccTLD. הרשות אחראית באופן בלעדי על ניהול שם הדומיין האינטרנטי ברמה העליונה ".om" ו- ". عمان". הרשות יכולה:
רשמים מוכרים
הרשם המוסמך הוא כל אדם או גוף המורשה על ידי הרשות במסגרת הסכם (הסמכת רשם) לקבל בקשות רישום של דומיינים באינטרנט, לקבל החלטה, לרשום, להעביר, לעצור, למחוק אותם ולנקוט בכל הצעדים הנדרשים הקשורים לשמות הדומיינים בתוך את השורות המוגדרות בהסכם ההסמכה לרשם.
הרשות תבדוק את הבקשות שהוגשו לה ממשרדים ומפעלים המעוניינים לקבל הסמכה מהרשות ולקבל החלטות.
הרשמים המוסמכים הנוכחיים הם:
בת שבע שבח
בת שבע שבח (נולדה ב-24 באפריל 1938) היא ציירת, פסלת וצלמת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בעיר פיוטרקוב טריבונלסקי, פולין, לליאון וברוניה שיטנברג. ניצולת השואה מברגן-בלזן.
ב-1945 עלתה לישראל עם דודתה פרניה מצילתה. התחנכה בפתח תקווה במוסד עלייה של תנועת המזרחי, ובירושלים.
בשנות ה-60 למדה בארצות הברית בסמינר למורים "הרצליה".
בשנות ה-70 למדה צילום בסטודיו 18 בתל אביב.
בשנות ה-80 למדה ציור אצל ברוריה הסנר בגבעתיים, במכון אבני ביפו, ומוריו: נפתלי גולומב, והלני שמאי וכן פיסול ואובניים בבית שניידרמן אצל רחל פסח, וגדעון קריא.
לימדה עבודות יד ויצירה בחוגים שונים.
יצירה
שבח מצלמת בעיקר נופי טבע בישראל ובחו"ל ומציירת בסגנון פיגורטיבי נופים אורבניים. מרבית יצירותיה מתאפיינות בתיעוד של מסע אל מציאת סמליו ותמונותיו ושל הטבע הסובב אותה, כשהיא מתעכבת במיוחד על צדדיו היפים של העולם. היא מעמיקה ומחפשת מתווים וקווים אסתטיים, תוחמת צורות וצבעים בוהקים, נוטלת השתקפויות מרהיבות הקיימות במקום, כאלו שלא תמיד אנו נוטים לראותן ולזהותן כפוטנציאל ליצירה אמנותית חדשה. שבח מצטיינת בשימוש בדיאלוג האישי שלה עם הסובב אותה, בכל מקום ובכל שעה של חייה, ועם הפיכת הקיים והנמצא למהות יצירתית ואמנותית חדשה ומוערכת. חברה בארגון הציירים והפסלים - גבעתיים.
ברית הפריפריה
ברית הפריפריה או דוקטרינת הפריפריה הייתה אסטרטגיה דיפלומטית, שקראה לישראל לפתח בריתות אסטרטגיות חמות עם שכנותיהן של המדינות הערביות העוינות את ישראל ושוכנות במזרח התיכון. מטרתה של האסטרטגיה היא לנטרל את ההתנגדות הרחבה של מדינות ערב לקיומה של ישראל, האסטרטגיה פותחה על ידי ראש ממשלת ישראל הראשון, דוד בן-גוריון והתמקדה בעיקר בטורקיה, איראן בתקופת שושלת פהלווי, אתיופיה בתקופת שלטונו של היילה סלאסי ואף הרחבת הקשרים בין ישראל לבין הקהילה הכורדית שמפוזרת ברחבי רוב מדינות המזרח התיכון אך מרוכזת בעיקר בעיראק ובאיראן. בנוסף, קיימה ישראל קשרים חמים עם המורדים בדרום סודאן.
היסטוריה
הסכסוך הישראלי-ערבי נחשב במשך הרבה עשורים בעיקר כסכסוך בין מדינות ערב לישראל ולא כסכסוך פאן-אסלאמי נגד ישראל. לפיכך, מדינות כמו טורקיה ואיראן אשר נחשבו יריבות של מדינות ערב כחלק מהמאבק על שליטה אזורית, טיפחו בהתמדה את הקשרים שלהם עם ממשלת ישראל, ששאפה לקיבוע הלגיטימיות של ישראל כמדינה באזור וזאת על מנת להכין את הקרקע לקיום משא ומתן ואף נורמליזציה עם מדינות ערב, בנוסף לכך מטרות הממשל הישראלי תאמו את עמדות הממשלות באנקרה ובטהראן, מלבד זאת כמו לישראל גם לאיראן וטורקיה היו יחסים חמים עם מדינות אירופה וארצות הברית. טורקיה החלה תהליך של דמוקרטיזציה ושילוב בכלכלת השוק החופשי, הייתה גם חברה בארגון נאט"ו ואף הייתה מועמדת לחברות באיחוד האירופי (דבר שבתוקף גם ב-2022), האיראנים היו בעלי ברית מרכזיים של ארצות הברית - דבר שהקל על הדיאלוג בין ישראל, איראן וטורקיה.
אחרי גסיסת האסטרטגיה
בשנת 1950 הן טורקיה והן איראן הפכו למדינות המוסלמיות היחידות שהקימו יחסים דיפלומטיים עם ישראל, ישראל סייעה בפיתוח התעשייתי והצבאי בטורקיה ובאיראן, בתמורה לסיוע הצבאי הנרחב החליטה איראן לספק לישראל נפט בזמן מלחמת ששת הימים, אך עשור לאחר מכן נותקו היחסים בין איראן לישראל וזאת מאחר שלאחר פרוץ המהפכה האסלאמית היחסים החמים הפכו לסכסוך רחב וארוך שנים שנמשך גם בהווה (נכון ל-2022), עם עליית מפלגת הצדק והפיתוח של הפוליטיקאי רג'פ טאיפ ארדואן בשנות האלפיים החלה ההידרדרות ביחסי טורקיה-ישראל, אחד מהסוגיות הבולטות הן שבניגוד לממשלות טורקיות קודמות, ממשלת ארדואן גינתה את מדיניות ישראל בסכסוך הישראלי-פלסטיני ואף האשימה אותה בסכסוך. כתוצאה ממהתחזקות האיראנית והטורקית, החלה התקרבות ערבית לישראל, ששיאה הוא הסכמי אברהם.
פרוכילודונטיים
פרוכילודונטיים (שם מדעי: Prochilodontidae) היא משפחה של דגים מסדרת החריתאים החיים במים מתוקים טרופיים בצפונה של אמריקה הדרומית עד לדרום ברזיל, פרגוואי וצפון ארגנטינה. בעבר השתייכו למשפחת החריתיים והם קרובים למשפחה Curimatidae.
בני המשפחה הם דגים קטנים יחסית שחלקם מגיעים לאורך 80 סנטימטרים והם אוכלי כל. הם בעלי שפתיים רחבות ובתוכם שיניים קטנות ומחודדות, אך הם יכולים לפשק אותם קדימה כדי לינוק מזון במהירות. הם יכולים גם להשמיע קריאות צרודות במים. הם בעלי סנפירים קטנים וגוף בשרני בעל קשקשים קשיחים ורבים מהם נעים בנחילים גדולים במי הנהרות כמו האמזונאס.
דגים אלה משמשים כדגי מאכל לילידים המקומיים ולתושבים וכן לחיות שונות כמו דגים טורפים, עופות מים, לוטרות ענק ודולפיני נהרות.
הגוף החיובי
פעילי התנועה מתנגדים לנטייה לשפוט את הגוף על סמך משקל, ומציינים ששיפוט זה מצטרף לרשת של שיפוטים נוספים המתקיימים על בסיס גזע, מיניות, מוגבלות וגורמים נוספים. מתוך כך, התנועה מתחברת לארגונים נוספים המקדמים תפיסה חיובית של גוף ועקרונות של צדק ושוויון.
מטרת התנועה להתייחס לסטנדרטיים לא מציאותיים של יופי ולקדם דימוי גוף חיובי בעצמי ובאחרים. זאת, מתוך תפיסה כי היופי מבוסס על הבנייה חברתית, שאין לאפשר לה לפגום בתחושת הביטחון והערך עצמי של הפרט.
הרעיון בבסיס תנועת הגוף החיובי מתמצא בתפיסה שאנשים צריכים לאהוב את עצמם באופן מלא תוך קבלה שלמה ומלאה של תכונותיהם הגופניות.
היסטוריה
שורשיה של התנועה בגל הראשון של הפמיניזם, כאשר קמה תנועת רפורמה לקוד לבוש ויקטוריאני, שהתנגדה ללבוש המגביל נשים באמצעות מחוכים ואמצעים נוספים שהצרו את תנועת הגוף וניסו להתאימו לאידיאל מותניים צרות, שרווח באותה התקופה.
נקודת ציון נוספת התרחשה בשנות השישים של המאה הקודמת, כאשר התקיים בסנטרל פארק אירוע שנועד לחבר אנשים שמנים כנגד תופעות של ביוש שמנים.
בעידן הנוכחי התנועה צוברת תאוצה באמצעות הרשתות החברתיות והסירוב להיכנע למודל מצומצם ומדיר של יופי.
נתנאל אמבוקו
נתנאל אמבוקו (בצרפתית: Nathanaël Mbuku; נולד ב-16 במרץ 2002 בוילנואבה-סן-ז'ורז' שבצרפת) הוא צרפתי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אאוגסבורג.
קריירת מועדונים
ב-25 באוקטובר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-0 על מונפלייה במסגרת המחזור השמיני בליגה לעונת 2020/2021. בעונה זו ערך אמבוקו 32 הופעות ליגה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
קריירה בינלאומית
אמבוקו היה חלק מסגל נבחרת צרפת בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו 2020 בשנת 2021, וערך שתי הופעות בטורניר.
רוקדת (שיר)
רוקדת הוא שיר של אניה בוקשטיין ועופר ניסים אשר יצא לאור בשנת 2017 כחלק מהאלבום הנושא את שם זה. השיר נכתב והולחן על ידי בוקשטיין ועבר עיבוד על ידי עופר ניסים ואסי טל.
רקע ותוכן השיר
בפוסט שכתבה בפייסבוק סיפרה בוקשטיין על השיר כי הוא "סיפור של הפוגה ממסע של חיפוש אהבה. על לילה שמשכיח ומערפל כאב ובדידות. על רגע שמתמסר לחוויה ולתנועה". כמו כן סיפרה כי כתבה אותו בהשראת האנשים האהובים עליה ביותר.
באשר לשיתוף הפעולה עם עופר ניסים הוסיפה כי היא "מאוד מתרגשת לחשוף שיתוף פעולה עם אחת מאגדות המוזיקה הגדולות שצמחו כאן, אומן שטבע את חותמו על סצנת הלילה והמועדונים בארץ ובעולם".
ביקורת
בביקורת של האלבום כתב יוסי חרסונסקי על השיר:
.lk
.lk (.ලංකා/.இலங்கை) היא סיומת האינטרנט בסרי לנקה. חברות זרות שאין להן נוכחות מקומית יכולות רק לשריין את הדומיינים הפתוחים ברמה השנייה והמתאימה שלהם (דרך רישום הדומיין LK או סוכנים). על מנת להירשם ולהשתמש בשם עליהם להיות בעלי כתובת איש קשר בסרי לנקה (שניתן להשיג באמצעות סוכן או משרד עורכי דין).
סיומות אינטרנט משניות
רישום מוגבל:
תחומים ברמה העליונה הבינלאומית
בספטמבר 2010 נרשמו שני תחומים ברמה העליונה לסרי לנקה. הם הפכו לפעילים במהלך 2011.
פנדמיה
פַּנְדֶמְיָה (מיוונית: πᾶν – כל; δῆμος – עם, מגפה הפוגעת בכל העם; בעברית: מגפה עולמית) היא מגפה (אפידמיה), שהתפשטה על פני אזורים נרחבים, על פני מספר יבשות או בכל העולם.
מגפה בעלת תפוצה רחבה אך במצב יציב ונשלט אינה פנדמיה. שפעת עונתית, גם כשהיא בעלת תפוצה רחבה, אינה מוגדרת כפנדמיה בדרך כלל.
במהלך ההיסטוריה היו כמה אירועי פנדמיה כגון פנדמיית האבעבועות השחורות והשחפת. אחת הפנדמיות הקטלניות ביותר במהלך ההיסטוריה היא מגפת המוות השחור שקטלה לפי ההערכות בין 75 מיליון ל-200 מיליון אנשים במאה ה-14.
פנדמיה בולטת במאה ה-20 היא מגפת השפעת הספרדית שקטלה לפי ההערכות בין עשרים לחמישים מיליון אנשים ברחבי העולם בין השנים 1918 ו-1920, וכן מחלת האיידס, הנגרמת בעקבות הידבקות בנגיף ה-HIV, התפרצה החל מסוף שנות ה-70 וגבתה עד כה את חייהם של יותר מ-25 מיליון בני אדם.
ב-11 במרץ 2020 הכריז ארגון הבריאות העולמי על מגפת הקורונה כפנדמיה.
הגדרה
בעבר הגדיר ארגון הבריאות העולמי שישה שלבים המתארים את תהליך ההדבקה בנגיף עד להפיכתו למגפה עולמית, הנתונים התייחסו לנגיף האינפלואנזה מחולל מחלת השפעת. ב-2014 המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן בשנת 2014, המרכזים לבקרת ומניעת מחלות בארצות הברית הציגו מסגרת מקבילה לשלבים הפנדמיה. החל בפברואר 2020, הודיע דובר הארגון כי שוב לא ייעשה שימוש בשיטת ששת השלבים להגדרת פנדמיה.
מחלה או מצב רפואי אינם מוגדרים כמגפה רק משום שהם נפוצים וגורמים לתחלואה ולמוות, אלא אם כן ישנה מעורבות של זיהום, לדוגמה, סרטן אחראי למקרי תחלואה רבים אך אינו נחשב למגפה מכיוון שהמחלה אינה מידבקת.
צדק נאצי ללא עונש: מסמכים על צדק נאצי
צדק נאצי ללא עונש: מסמכים על צדק נאצי (בגרמנית: Ungesühnte Nazijustiz – Dokumente zur NS-Justiz) היה שמה של תערוכה נודדת בגרמניה שעסקה בפשעי מערכת המשפט בגרמניה הנאצית בין השנים 1933–1945 ברייך הגרמני ובאזורים שנכבשו על ידו. בתערוכה הוצגו מסמכים שהעידו על הליכים פליליים ועונשי מוות וכן על הקריירות של השופטים והתובעים הנאצים לאחר מלחמת העולם השנייה. לתערוכה זו קדמו שני קמפיינים של עצומות ב. במסגרת הקמפיין "צדק נאצי ללא עונש" הוגשו כתבי אישום פליליים נגד 43 עורכי דין נאצים שהושבו לתפקידם. הסיבה לכך הייתה התקרבותה של תקופת ההתיישנות לגבי חלק גדול מפשעי הנאצים נגד האנושות (תחילת תוקף ההתיישנות: 31 בדצמבר 1959) והתקרבותה של תקופת ההתיישנות לגבי הריגה שבוצעה עד 1945 (תחילת תוקף ההתיישנות: 31 במאי 1960).
התערוכה הוצגה מ-27 בנובמבר 1959 עד פברואר 1962 בעשר ערים אוניברסיטאיות גרמניות ובמספר ערים אוניברסיטאיות זרות. תחילה הוצגה התערוכה בקרלסרוהה, מקום מושבו של בית המשפט הפדרלי לצדק ובית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה, ולאחר מכן בברלין המערבית, שטוטגרט, פרנקפורט אם מיין, המבורג, טובינגן, פרייבורג, היידלברג, גטינגן, מינכן, אוקספורד, לונדון, אמסטרדם, אוטרכט וליידן. יוצר התערוכה היה ריינהרד שטרקר (Reinhard Strecker), סטודנט ממערב ברלין, והמארגנים היו קבוצות סטודנטים מקומיות, בעיקר חברי אגודת הסטודנטים הסוציאליסטית הגרמנית (SDS). התערוכה מומנה מתרומות פרטיות, השתמשה באמצעי הייצוג הפשוטים ביותר, התקיימה בעיקר בחדרים פרטיים ונדחתה כמעט על ידי כל המפלגות והתקשורת בגרמניה. למרות זאת, הייתה לה השפעה ציבורית משמעותית.
היסטוריה
הממשלה הפדרלית הראשונה תחת קונרד אדנאואר נקטה מדיניות של שילוב מחדש של הנאצים בחברה, במשפט, בכלכלה ובפוליטיקה. הממשלה ניסתה להפוך על פיהם צעדים מסוימים של בעלות הברית נגד הנאצים. בשנת 1949 סייעה הממשלה לפושעים נאצים מורשעים להשיג חנינה חלקית. מאז 1951, חוק 131 אפשר ליותר מ-55,000 עובדי מדינה נאצים שאיבדו את זכאותם לעבודה ולפנסיה כתוצאה מהדה נאציפיקציה לחזור לשירות המדינה. החוק קבע שרק פושעי מלחמה נאצים בכירים לא יוכלו לחזור לשירות המדינה.
מאז החימוש מחדש והצטרפות הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לנאט"ו ב-1954, הגבירה ממשלת מזרח גרמניה את התקפותיה על המערב, ואמרה שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה (מערב גרמניה דאז) נמצאת ברצף ישיר עם הפשיזם הנאצי. לשם כך ייסדה "ועדה לאחדות גרמניה" (Ausschuß für deutsche Einheit, ובראשי תיבות ADE) בראשות אלברט נורדן (Albert Norden). משנת 1956 פורסמו במזרח גרמניה חוברות המתעדות את האנטישמיות במערב גרמניה ואת הקריירה שפיתחו נאצים לאחר המלחמה במערב גרמניה. החוברת הראשונה, "שופטים נאצים בשירות בון [בירת מערב גרמניה]" (Nazi-Richter im Bonner Dienst), טענה כי 80 אחוזים מבכירי המשפט הפדרליים הגרמנים הגבוהים היו תומכים בדיקטטורה של אדולף היטלר. בין השאר צוינו בחוברת שמות של 39 שופטים ותובעים שהיו רשומים בתיקי פשעי מלחמה מהולנד, פולין וצ'כוסלובקיה. בחוברת הושוו משרדיהם בתקופת הנאציזם למשרדיהם הנוכחיים. ה-ADE החלה אפוא מסע צלב רב-שנתי, שבין תולדותיו - הספר החום של מזרח גרמניה שיצא לאור ב-1965, ובו שמותיהם של למעלה מ-1,800 נאצים ופושעי מלחמה שהיו בעמדות הנהגה במערב גרמניה. החוברת שיצאה ב-23 במאי 1957, "שופטי הדמים של היטלר אתמול - עלית המשפט של בון היום" (Gestern Hitlers Blutrichter – Heute Bonner Justiz-Elite), פירטה את גזרי דין המוות שפסקו, את הנמקותיהם לפסיקות אלה, את שמות הקורבנות ותאריכי הוצאתם להורג, ולאחר מכן את שמותיהם, תפקידיהם ומיקום משרדיהם הנוכחיים של השופטים. החומר הגיע מתיקים של משרד המשפטים של הרייך, בית הדין העממי, הפרקליטות העליונה של הרייך ובתי דין מיוחדים של התקופה הנאצית. עד 1960 פרסם ADE עוד שמונה חוברות כאלה עם שמותיהם של יותר מ-1,000 עורכי דין מהתקופה הנאצית.
בנובמבר 1957 הופיעו החוברות שהודפסו במזרח גרמניה גם בבריטניה. עקב חשש מתגובתם של חברי פרלמנט בריטים, דרש שר החוץ הפדרלי היינריך פון ברנטאנו תגובה משר המשפטים הפדרלי פריץ שפר על ההאשמות. התייחסויותיו הקצרות לשלטון החוק ברפובליקה הפדרלית חיזקו בחו"ל את הרושם שהממשלה הפדרלית רוצה להפסיק את ההליכים הדרושים. עד מרץ 1958, עשרים חברי פרלמנט בריטים שאלו את ממשלתם על כך. אזרחים בריטים רבים התלוננו. צהובונים בריטיים העלו את הנושא. בעצת הכפוף לו, קרל היינריך קנאפשטיין, שפר טען בפני ברנטאנו שבדיקת כוח אדם פנימית הראתה שהחשדות שפירטה ADE היו "בלתי מבוססים". כל הפוליטיקאים האחראים של מערב גרמניה דבקו בקו טיעון זה. לאחר הדיווחים הביקורתיים הראשונים בעיתונות, ועידת שרי המשפטים (Justizministerkonferenz) של המדינות השונות החליטה בנובמבר 1958 לבחון עורכי דין נאצים לשעבר רק במקרה של "האשמות קונקרטיות". שר המשפטים של סקסוניה התחתונה, ורנר הופמייסטר, טען כי השופטים בבית הדין העממי פעלו שלא כשורה רק במקרים מועטים, וכי מבחינה משפטית, "עמדתם בטוחה", ואי אפשר לשפטם בגלל הדה-נאציפיקציה שהתקיימה והסתיימה. שני שרי משפר. זמן קצר לאחר מכן, איגוד השופטים הגרמני הביע סולידריות עם כל עורכי הדין שהותקפו והתלוננו כי הם מושמצים.
בינואר 1959 הצהיר אדולף ארנדט מה-SPD כי גזרי הדין במשפטי הנאצים בגרמניה היו קלים מדי עבור האופוזיציה של ה-SPD בבונדסטאג, אך הוא לא תהה אם יש לכך קשר להחזרתם של עורכי דין נאצים לשעבר אל שורות המשפטנים הפעילים. הוא נמנע מלגנות אותם מוסרית ודרש לא להמשיך להפיץ את "ההשמצה הקולקטיבית הממוקדת" של מזרח גרמניה. מערכת המשפט הפדרלית הגרמנית הייתה אמורה להבטיח ששופטים בעלי עבר פלילי קודם לא ישמשו עוד במשפטים של פושעים נאצים. רק כמה מחברי ה-SPD בפרלמנט המדינה, כמו פריץ הלמשטדטר בבאדן-וירטמברג, קראו לחקירות פליליות נמרצות ומהירות נגד עורכי דין נאצים לשעבר בשירות המדינה.
התחלה
בשנת 1958 ריינהרד שטרקר, סטודנט בן 29 לבלשנות מהאוניברסיטה החופשית של ברלין (FUB), התוודע לפרסומים במזרח גרמניה בנושא עורכי הדין הנאצים. את תוכני החוברת "אנחנו מאשימים: 800 שופטי דם נאצים תומכי משטר אדנאואר" (פברואר 1959) המשיך לחקור באופן עצמאי. הוא זעם על אי ההתייחסות להאשמות המזרח-גרמניות, והחליט לאסוף באופן עצמאי תיעוד של הפשעים שביצעו עורכי דין נאצים. רשויות המשפט הפדרליות בגרמניה לא העניקו לו גישה לתיקים, וגם בית משפט אזורי דחה את פנייתו. הוא פנה לצ'כוסלובקיה, וגם שם נמנעה ממנו גישה לתיקים המקוריים. הוא פנה ל-ADE במזרח ברלין לצורך המחקר. הוא היה ידוע לשלטונות מזרח גרמניה כאנטי-קומוניסט, אך למרות זאת תמר מנהל ADE, אדולף דטר (Deter) בפרויקט שלו ואיפשר לו לצפות במסמכים מקוריים נבחרים. לאחר סקירת כ-3,000 קבצים שה-ADE אסף מארכיונים גרמניים ומזרח אירופיים, שטרקר הגיע למסקנה שהם אמיתיים ושההאשמות של ADE מוצדקות בעיקרן.
במהלך המחקר עלה רעיון התערוכה. כדי לתמוך בכך, אספה אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה החופשית של ברלין חתימות בשתי עצומות שהוגשו לבונדסטאג ובהן צוינו עורכי דין נאצים לשעבר שחזרו לתפקידם ורופאים לשעבר במחנות הריכוז שחזרו לעבוד כרופאים. האיגוד הארצי של איגודי הסטודנטים הגרמניים (VDS) תמך בעצומות. שטרקר בדק עם כ-30 סטודנטים עמיתים כ-100 תיקי משפט, ערך הקבלה בין עבריינים לבין שופטים ממערב גרמניה ובנה כ-140 תיקיות אישיות. הוא הציג חומר זה במאי 1959 בפרנקפורט אם מיין בקונגרס SDS (ארגון הסטודנטים הסוציאליסטים הגרמנים, Sozialistischer Deutscher Studentenbund) "למען דמוקרטיה - נגד מיליטריזם ורהביליטציה לפושעים". נשיא בית הדין האזורי העליון, קורט סטאף (Staff), אישר את אמיתות המסמכים.
ה-SDS היה על סף פיצול, ועדיין, ועידת הנציגים הפדרלית החליטה ב-30 ביולי 1959 פה אחד לתמוך בתערוכה של שטרקר. בישיבה נכחו חברי הנהלת ה-SPD ולדמר פון קנרינגן (Waldemar von Knoeringen) ווילי אייכלר. לפי הצעתם של חברי מועצת המנהלים של SDS מוניקה מיטשרליך ויורגן זייפרט, התערוכה קיבלה את השם "צדק נאצי ללא עונש". ה-SDS קרא לכל ארגוני הסטודנטים באוניברסיטאות להכין קמפיינים חינוכיים מקבילים. אלה נועדו לעורר את הציבור ולבטל את המבנה השיפוטי הקודם, לפיו היה צריך להוכיח כי למבצעי הפשעים הנאצים היו "מניעים בסיסיים" על מנת שתתאפשר הענשתם ברצח או בהריגה. המטרה הייתה העמדה מהירה לדין של עורכי דין נאצים לשעבר, שכן תקופת ההתיישנות על פשעיהם קרבה. לאחר מכן, ניתן היה להעמידם לדין רק על פי הדין המשמעתי. במקרים מוצדקים של חשד, המועצה הפדרלית של SDS רצתה להגיש בעצמה כתבי אישום פליליים. התערוכה הייתה אמורה להתחיל בקרלסרוהה כי שם נמצאו בתי המשפט הגרמניים הגבוהים ביותר.
בחוזר מ-30 באוקטובר 1959 אישר היו"ר הלאומי של SDS, גינטר קאלאוך (Günter Kallauch), את הקביעה שפשעי השופטים הנאצים יתיישנו בקרוב, ולכן כל קבוצות ה-SDS המקומיות יצטרכו לעזור בפתיחת הליכים נגד כמה שיותר מהשופטים הללו. התערוכה נועדה לסייע במציאת שופטים נאצים נוספים במשרדים חדשים ולהצביע על נטיות משקמות במערכת המשפט הפדרלית הגרמנית. לשם כך, סוציאל-דמוקרטים בולטים היו אמורים לתת הרצאות בנושא "צדק פוליטי". קאלאוך הזמין לשם כך את וולפגנג אבנדרות', אדולף ארנדט, פול האג, גוסטב היינמן ודיתר פוסר (Diether Posser). ה-SDS בקרלסרוהה נוצר ביוזמת הוועדה המארגנת של וולפגנג קופל (Wolfgang Koppel), ועדה שהכינה את התערוכה הראשונה עם ריינהרד שטרקר, הזמינה את מנהל מפלגת SPD ב-11 בנובמבר 1959 וביקשה תמיכה כספית בתערוכה.
מועצת המנהלים של SPD הגיבה בשלילה ודרשה מידע נוסף לפני הענקת כספים. אדולף ארנדט כתב לקופל ב-20 בנובמבר 1959 שהתערוכה לא מתאימה לאכיפת ההליכים הפליליים ההכרחיים נגד עורכי דין נאצים. אם ל-SDS היה חומר רלוונטי, היה על ה-SDS להעביר אותו לקבוצות הפרלמנטריות הרלוונטיות, שיעשו את ה"הכרחי". לפני שקופל ענה, החליטה נשיאות ה-SPD ב-23 בנובמבר 1959 להתרחק מהתערוכה. ולדמר פון קנורינגן (Waldemar von Knoeringen), אריך אולנהאואר (Erich Ollenhauer) והרברט ונר (Herbert Wehner) תבעו מכל הארגונים המקומיים של ה-SPD להימנע מתמיכה בתערוכה. הדירקטוריון הפדרלי של SDS התבקש לשלוח חוזר כזה לכל קבוצות SDS. לכן קאלאוך לא הצטרף לוועדה המארגנת של קרלסרוהה ולא שלח נציג לפתיחת התערוכה. במכתב מיום 28 בנובמבר (יום לאחר פתיחת התערוכה) דרש מכל קבוצות ה-SDS לארגן את התערוכה בעצמן ולא לערב "ועדות פעולה נייטרליות" מ"סיבות ברורות".
הרקע לכך היה התנאים הנוקשים שהציבה ה-SPD ל-SDS מאז יולי 1959, לתאם פרויקטים פוליטיים כלליים עם הנהלת המפלגה ולהימנע מכל מגע עם קומוניסטים. היה חשש שהוועדה המארגנת של קרלסרוהה עובדת למעשה עם תומכי המגזין, שהדחתו מה-SDS נכפתה בעבר על ידי ה-SPD. קופל השתייך לאגף השמאלי של ה-SDS סביב יו"ר ה-SDS לשעבר, אוסוולד הילר (Oswald Hüller), וארגן מסע לימודי למזרח גרמניה. הוא והילר לא היו עובדי שטאזי. עם זאת, מועצת המנהלים של SPD הייתה משוכנעת שהקומוניסטים ניהלו ומימנו את התערוכה מכיוון שמסמכים רבים הגיעו ממזרח ברלין וכמה נציגים של SDS טיפחו "מגעים מזרחיים" בלתי רצויים. המועצה גירשה את מארגני קרלסרוהה מה-SPD כדי למנוע את המשך התערוכה ודיון ציבורי על נושא הנאצים בשירות המדינה הגרמני. משבר ברלין השני של 1958 ותוכנית גודסברג (Godesberg Program) ב-15 בנובמבר 1959, סיכן הנושא את פתיחת ה-SPD למצביעים ממעמד הביניים.
יישום
בקטלוג התערוכה של קופל נכתב: "במקום שבו תומכי הנציונל-סוציאליזם זוכים לסובלנות, להגנה ולהוקרה, שם הרוח הישנה [של הנאציזם] מוצאת הצדקה ועם זאת הזדמנות לערער את סדר המדינה הדמוקרטי. לכן יש חשיבות מכרעת לביקורת על כך ששופטים נאצים מכהנים ושאין ערעור על העובדה הזו". המחברים רצו לתקוף את הסובלנות הזו ולהגביר מודעות לכך שחזרתם של הנציונל-סוציאליסטים למשרדים ולרשויות הייתה בלתי נסבלת מבחינה מוסרית. על מנת לעשות דה-לגיטימציה למדיניות הקודמת, שהעניקה לגיטימציה לפשעי הנאצים על-ידי שילוב פושעי מלחמה ומשפט נאצים, במערכת השלטון, היה צורך ליצור ציבור שיתקומם נגד הסובלנות הזו. על כן בחרו מעצבי התערוכה בשפה מתלהמת.
בתחילה הוצגו 100 מקרים מתועדים. הם עסקו ב-206 עורכי דין המעורבים בפסקי דין שגויים. בשל המחסור בכסף של הסטודנטים היוזמים, התערוכה כללה רק צילומים של פסקי דין מיוחדים של בתי המשפט, תיקי משפט וכוח אדם, שהורכבו לתיקיות ולעיתים באיכות ויזואלית ירודה. כרזות בכתב יד שימשו כהסברים. התוכן כלל רשימות שמות שהראו כיצד עורכי דין פעילים במערכת המשפט היו פעילים במערכת השיפוט הנאצית, תיעדו את עונשי המוות שנגזרו בהשתתפותם של עורכי דין אלה, וחשפו את פעילותם הנוכחית במערב גרמניה. בין היתר הוצגו תיקים שיפוטיים מבית המשפט המיוחד בפראג. עורכי דין שעבדו שם בעבר, כמו השופט יוהאן דנגר, חבר מועצת בית המשפט המחוזי ולטר אייזל והשופט קורט בלמן, שוב פעלו בבתי המשפט בגרמניה. השופט לשעבר ארווין אלברכט היה חבר בפרלמנט של מדינת חבל הסאר. האופי הבלתי צודק של פסקי הדין הוצג עבור המבקרים בתערוכה בהתבסס על עותקי הפרוטוקולים הפרוצדורליים.
ב-18 בינואר 1960 הגישו קופל ושטרקר כתבי אישום פליליים נגד 43 שופטים לשעבר של בתי המשפט המיוחדים של הנאצים. הם תיארו לפחות מקרה אחד כזה במכתבים למשרדי התובע הציבורי האחראי ברחבי גרמניה. בכך מילאו את החלטת מועצת המנהלים של SDS משנת 1959, שקראה לכל החברים לפתוח בהליכים פליליים נגד עורכי דין נאצים לשעבר לפני תום תקופת ההתיישנות. עונש שלילת חירות על עונשי מאסר בלתי חוקיים פג ב-1950; רק עבירות של הריגה, שלילת חירות הגורמת למוות ורצח על ידי גזרי דין מוות לא חוקיים עדיין היו ניתנות להעמדה לדין. מאז פסק דין של בית המשפט הפדרלי הגרמני (Bundesgerichtshof) משנת 1956, היה צורך להוכיח שהנאשם סילף את החוק, כלומר. שהשופטים עצמם הוציאו בכוונה ובמודע פסקי דין בלתי חוקיים לפי החוק הנאצי.
במערב ברלין הוצגה התערוכה מ-23 בפברואר 1960 עד 7 במרץ 1960 בגלריה שפרינגר בקורפירסטנדאם. למחרת הפתיחה דיווחו עליה העיתונים היומיים של ברלין. אריקה אלטגלט (Der Kurier) מסרה את שעות הפתיחה והדגישה: "כמובן שהכניסה חופשית". בגלל הניסיונות המאסיביים למנוע את הצגת התערוכה בקרלסרוהה, ייסד שטרקר חבר נאמנים. אליו הצטרפו אישים רבים, בהם פרופסור מרגריטה פון ברנטנו, הלמוט גולביצר, וילהלם וייסדל, אוסיפ ק' פלכטהיים, הסופרים אקסל אגברכט, גינטר גראס ו-וולפדיטריך שנורה, יו"ר הקהילה היהודית היינץ גלינסקי, הפרובוסט (Provost, כוהן הדת) היינריך גרובר, המו"ל אקסל שפרינגר ואחרים. הם ביטאו באמצעי התקשורת תמיכה בתערוכה ודחו האשמות נגד SDS. גם קבוצות אוניברסיטאיות אחרות תמכו בתערוכה, בהן קבוצות לימוד גרמנית-ישראלית, קהילת הסטודנטים האוונגליסטית ואגודת הסטודנטים הליברלית של גרמניה. כבר ב-1958 פעלו במשותף במאבק נגד נשק גרעיני. מינואר 1960 ואילך הציגה התקשורת הגרמנית את התערוכה כפעולה חד פעמית של שטרקר וקראה לה על שמו.
בפברואר 1960, הסנאט של מערב ברלין הורה שהאוניברסיטאות המקומיות יאסרו על הצגת התערוכה בשטחן. הפרויקט היה "מעשה של תסיסה ציבורית לטובת הרשויות האזוריות הסובייטיות" במטרה לפגוע ב"מוניטין של מערכת המשפט כעמוד התווך של הסדר הציבורי". הטענה הייתה כל חברי מערכת המשפט במערב ברלין שהיו נאשמים כבר נבדקו והמארגנים לא מילאו את הבקשה למסור מסמכים. סוחר האמנות רודולף שפרינגר פתח גלריה בקורפירסטנדאם לסטודנטים שפעלו בתערוכה. הסנאט ביקש מבעל הבית לאסור זאת ולהפסיק את חוזה השכירות של הגלריה. האירוע תפס את ראש העיר וילי ברנדט מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) בתקופה קשה מבחינה פוליטית. עיתונים בריטיים דיווחו בביקורתיות על פעולות הסנאט והתערוכה נפתחה בגלריה.
ב-2 במרץ 1960, לפני סיום התערוכה במערב ברלין, הציג מועדון הלייבור של אוקספורד בקולג' קורפוס קריסטי באוקספורד מבחר מחומריו של שטרקר על 22 שופטים נאצים. מרטין גילברט, לימים חוקר השואה, היה אחד היוזמים. הם ביקרו בפולין ובמחנה אושוויץ כחלק מחילופי סטודנטים ב-1959 ולאחר מכן הסכימו לעבוד עם שטרקר. העיתון הבריטי "ניו סטייטסמן" דיווח על כך וסתר את ההאשמות הגרמניות בזיוף: ניתן להחליף את המסמכים של שטרקר בעותקים שברשות ממשלת ארצות הברית במהלך אימותם. שטרקר הבחין בין משפט פלילי רגיל לבין עונשי מוות, ששופטים נאצים יכלו להימנע מהם אפילו לפי החוק הנאצי. הוא גם הוכיח שה-ADE עשה כמה טעויות. שלטונות מערב גרמניה לא יכלו להוכיח אי דיוקים בדיווחיו, אך מנעו כל ניסיון לאשש את העדויות במזרח ברלין ממקורות מערביים. במכתבים לעורך ה"טיימס" בלונדון, שכנעו הסטודנטים הבריטים את חברי בית הנבחרים הבריטי לשקול לבחון בעצמם את מסמכי מזרח ברלין. הממשלה הפדרלית הגרמנית סירבה לאשר זאת. חברי הפרלמנט מטעם הלייבור, ברברה קאסל וסידני סילברמן, הקימו ועדה של כל המפלגות כדי להציג תרגומים לאנגלית של מסמכי התערוכה בבית הנבחרים. באפריל 1960 הזמין הבית התחתון את שטרקר להסביר כיצד אישי מערכת המשפט הנאצית ממשיכים לפעול באותם תפקידים בגרמניה הנוכחית, ואת חוסר הנכונות להתמודד עם פשעי משפט נאציים ברפובליקה הפדרלית. חברי פרלמנט בריטים קראו לממשלתם להפעיל לחץ על הממשל הפדרלי לאור העובדות שהוצגו ולדרוש את פיטורי עורכי הדין הנאצים לשעבר.
השפעה
פוליטיקאים פדרליים ומדינתיים מכל המפלגות ראו בתערוכה שוברת טאבו ונלחמו בה. הם דחו את הטענות נגד השופטים מבלי לבדוק אותן, בטענה שהחומר מזויף וכי התלמידים עסקו בתעמולה מזרח גרמנית. הם ראו בהשתלטות ובפרסום מסמכים מברלין המזרחית, אפילו עותקים גרידא, כהפרה חמורה של נורמות. מארגני התערוכה הושמו בפיקוח המשרד להגנת החוקה של הממשלה הפדרלית. חבריהם וקרוביהם נשאלו על חייהם הפרטיים ועל מצבם הכלכלי. שר המשפטים של באדן-וירטמברג, וולפגנג האוסמן, האשים את המארגנים בבגידה. רוב כלי התקשורת הגיבו באופן דומה. העיתון השמרני Badische Neueste Nachrichten, למשל, תיאר אותם כ"העוזרים של שליטי פנקו", שכונה במזרח ברלין בה שכנו מוסדות השלטון של מזרח גרמניה. שטרקר ומשפחתו קיבלו איומים אנונימיים רבים, ודירתו של שטרקר נפרצה. רק שני עיתונים (Badisches Volksblatt, Die Tat) דיווחו בהרחבה על תוכן התערוכה ומטרותיה.
אדולף ארנדט (SPD) קיבל חומרי תערוכה מהמארגנים בנובמבר 1959 ונאלץ להודות שהיא מכילה "מסמכים אמיתיים ורציניים". הוא העביר אותם לוועדה המשפטית של הבונדסטאג, אליה השתייך, כדי לנווט את הטיפול לערוצים פרלמנטריים ולא ציבוריים. בפומבי, שמר על חשדנות כללית לגבי מארגני התערוכה, גם לאחר שיחה ארוכה עם שטרקר על מקורותיו. באפריל 1960, במאמר למגזין הסטודנטים Colloqium, הוא חזר ואמר: "לא ברור מי ארגן את התערוכה, מי ידבר ומי גייס עבורה את הכספים הרבים".
בתחילת ינואר 1960 הציג שטרקר לתובע הכללי הפדרלי הפדרלי מקס גידה (Güde) בלשכתו את חומר התערוכה במשך מספר שעות. לאחר מכן הכריז גידה בפומבי: "ראיתי פסקי דין בין החומר, פסקי דין שבאופן כללי אני מחשיב כאמיתיים, עותקים שאני מאמין שהם פסקי דין אמיתיים, ראיתי פסקי דין שזעזעו אותי". הצהרתו הקנתה לתערוכה רושם אמין וכפתה תגובות פוליטיות נוספות. האוסמן הכריז כי הצילומים ששלחה מזרח ברלין הם ברובם "לא זיופים". הוא הבטיח לפתוח בהליכים אם יהיו מספיק מסמכים או להורות על בדיקת האנשים הנוגעים בדבר. הפרלמנט של מדינת באדן-וירטמברג הקים ועדה המורכבת משני נשיאי בתי משפט אזוריים גבוהים ופרופסור למשפט פלילי, אשר קיבצה 66 שופטים נאצים לשעבר ותובעים ציבוריים, ארבעה מהם נדרשו להיבדק. ההליכים כללו גם 23 שופטי צבא לשעבר בשירות המשפטי במדינה. נגד כמה שופטים ופקידים בשירות המשפטי הגבוה בבאדן-וירטמברג נפתחו חקירות. במקביל, האוסמן הצדיק את העבריינים: אף עובד מדינה או שופט לא הסתיר פעילות קודמת בבתי משפט נאציים. אפילו גזרי דין מוות מבתי משפט צבאיים ובתי דין מיוחדים הם חוק תקף, שכן כל עוד החוקים שהיו בתוקף באותה עת כיסו אותם, לא ניתן להאשים שופטים בהחלת העונש הקבוע בחוק באותה עת.
לאחר מכן הדגיש גישה בראיון כי יש לבחון פסקי דין של שופטים אלה בבתי משפט מיוחדים, כל מקרה לגופו. הם לא יכלו לסרב לשירות, אך יכלו להפעיל שיקול דעת משפטי. "רבים מעונשי המוות לא היו צריכים להינתן. הם לא היו צריכים להינתן, אפילו על בסיס החוקים שלפיהם ניתנו". בכך הסיר גידה את הבסיס להצדקות המקובלות באותה עת. עיתונאים מערב גרמניה עימתו את האוסמן עם גזרי דין מוות מוקדמים יותר שניתנו על ידי פקידי באדן-וירטמברג בגין העבירות הקלות ביותר, למשל ביקורת פשוטה על משטר היטלר, אי דיווח על בריחה ממלחמה, סירוב להציג תעודות זהות, הפרת תקנת מכס ואף מסירת כביסה לאח המבוקש על ידי הגסטפו. כתב העת "דר שפיגל" תיאר במיוחד את עונשי המוות של ולטר אייסלה (Walter Eisele) וציטט עמוד אחר עמוד של קטעים מהחלטות בתי המשפט של השופטים הנאצים לשעבר. הסנאטור במערב ברלין, ולנטין קילינגר, פתח בחקירות נגד חמישה שופטים ושני תובעים ציבוריים עד 22 בדצמבר 1959. ארבעה שופטים במערב ברלין שעבדו על גזרי דין מוות יצאו לפנסיה מוקדמת. ממשלות מדינות הסה, המבורג ונורדריין-וסטפאליה ניסו במשא ומתן חסוי לאלץ את השופטים המופללים לעזוב את תפקידם. למרות זאת, רק 16 שופטים או תובעים לשעבר יצאו לפנסיה מוקדמת בתחילת 1961, בעוד כ-70 המשיכו לכהן. השופט אדולף ארנדט תיאר את "דרכו השקטה" כשגיאה. סעיף 116 הוכנס לחוק השופטים משנת 1961, ואיפשר לשופטים שהיו בנטל לקחת פרישה מוקדמת בשכר מלא אם רצו בכך. עד תום תקופת הבקשה (30 ביוני 1962) הצטרפו 149 שופטים ותובעים להסדר זה. הצעת חוק לפרישה כפויה של עורכי הדין הנאצים הנותרים הייתה מחייבת תיקון לחוק היסוד, שלא ניתן היה למצוא לו רוב של שני שלישים בבונדסטאג. למרות זאת, התערוכה העצימה את הדיון על הפוזיטיביזם המשפטי. שופטים נתפסו כמי שלא צריכים להיות רק טכנאים משפטיים, אלא, בניגוד לתפקודם ברפובליקת ויימאר, להיות מחויבים לסדר הדמוקרטי. בשנת 1960 הקים איגוד השופטים הגרמני ועדה שהכינה המלצות לרפורמה שיפוטית גדולה במטרה לחזק את סמכותה של הרשות השופטת ולהכשיר "אישים מתאימים". הוועדה לא עסקה בהדרה של שופטים נאצים לשעבר, במיוחד אלה שגזרו גזר דין מוות, כדי לא לצפות את חקיקתו של חוק שופטים גרמני, שהיה בהכנה מאז 1955 בערך.
לפני ששטרקר וקופל הגישו כתבי אישום פליליים בשם ה-SDS, רק קורבנות נאצים בודדים דיווחו על שופטים נאצים לשעבר; התקשורת כמעט לא הבחינה בכך. כתוצאה מפעולת SDS, אגודות נפגעים גדולות יותר כמו איגוד הקורבנות הנרדפים על ידי המשטר הנאצי - איגוד האנטי-פשיסטים והאגודה הצ'כוסלובקית של לוחמים אנטי-פשיסטים - הגישו תלונות קולקטיביות עם האשמות קונקרטיות.
התובע הכללי של הסה פריץ באואר, ניצול השואה, השתמש בכותרת ובנושא התערוכה במאמרו "צדק נאצי ללא עונש" (1960) בכתב העת Neue Gesellschaft, מאמר בו הסביר את ההמשכיות האישית ואי ההעמדה לדין על פשעי נאצים כנובעים מאותה "רוח שממנה יצאה המדינה הבלתי צודקת". אי ההתמודדות עם פושעים נאצים שעדיין הועסקו מראה על "נטייה כרונית" בגרמניה לרוח זו. היא מבוססת על עבר, הווה ועתיד לא פתורים. באואר השתמש במסמכי התערוכה כמקרה בוחן של פסקי דין בלתי צודקים בעליל ואמצעים משפטיים לא נאותים שבהם נעשה שימוש כדי להעניש על פסדי דין אלה. הוא הטיל ספק בכך ש"כפרה" היא מטרה הגיונית על פי המשפט הפלילי, שכן היא מניחה תובנה מראש של העבריין ואין לצפות לכך משופטים נאצים בדיוק כמו מפושעים רגילים. הם תמיד היו מתרצים את מעשיהם בנסיבות הרות גורל. באואר תיאר את המכשולים המשפטיים להסרת תקופת ההתיישנות באמצעות הגשת כתבי אישום בזמן: זה היה מאוד לא סביר שניתן להוכיח שלשופטים הנאצים יש מניעים כמו רצון לביצוע רצח. בנוסף, רוב השופטים הוכשרו במהלך עידן הנאציזם, כך שלמעשה היו אמורים לשפוט את ערכיהם-עצמם.
ב-17 בפברואר 1960 הוזמן באואר על ידי משרד המשפטים של הסה לבחון את כל פסקי הדין של בתי המשפט המיוחדים בהסה (בסביבות 5,470). ב-21 במרץ שלח את הדו"ח למשרד המשפטים בהסה ובו בקשה להעריך מחדש במיוחד עונשי מוות "מופרזים" מבעוד מועד, לפני תום תקופת ההתיישנות ההולכת וקרבה. המשרד אמר שהוא בדק 67 מקרים אך לא מצא גזרי דין מוות הדורשים צעדים פליליים או משמעתיים. נפתחו חמש חקירות, שתים מהן לא מוצו, ובאואר נאלץ להפסיק את שלושת ההליכים האחרים מכיוון שלא היו ראיות לעיוות צדק מכוון. עד 3 ביוני 1960 עלה מספר המקרים החשודים בהסה ל-159.
הממשלה הפדרלית הודיעה שיש לא לכבד את חוק ההתיישנות עבור כל האישומים הפליליים בהקשר זה. למרות זאת, שרי המשפטים של המדינות השונות המשיכו לשלול חקירות משלהם והגבילו את עצמם לבקשות כלליות לסיוע מנהלי. רק פריץ באואר הגיש בקשה ב-5 במאי 1960 לפתוח בהליכים מקדמיים נגד 99 עורכי דין ממדינת הסה. הוא ציפה לראיות נוספות להרשעות שגויות, שעליהן הצביעו הרשויות הפולניות והצ'כיות בפניו בהכנותיו למשפט אושוויץ השני. ב-8 במאי 1960 נכנס לתוקף חוק ההתיישנות בגין הריגה. רוב בבונדסטאג דחה את בקשת ה-SPD להארכת התקופה. פשעים נאצים רבים קיבלו כך חנינה דה פקטו ופטור מכל העמדה לדין. באמצע מאי 1960, שאר התובעים הכלליים של המדינות הפדרליות דחו את עצתו של באואר להקים ועידה מיוחדת לבעיית עורכי הדין הנאצים. ב-2 ביוני 1960 דן הפרלמנט של מדינת הסה בנושא. התברר שמשרד המשפטים בהסה כבר החל בסקר של עורכי הדין המופללים, כפי שהציע באואר ב-1959, וכתב ל-72 עורכי דין נאצים לשעבר. מפלגות האופוזיציה התנגדו לכך נחרצות וביקשו להוסיף דיון עד לתום תקופת ההתיישנות (30 ביוני 1960). הם לא רצו להכיר בפעילות בית דין צבאי או בית דין מיוחד של התקופה הנאצית, וגם לא להכיר ברשימות השמות של התלונות הפליליות של ADE או SDS כסיבה לקטוע את תקופת ההתיישנות של פשעיהם של אנשים אלה. למרות זאת, הוועדה המשפטית החליטה בעילות אלו להכיר באי התיישנות, ברוב דחוק. עם זאת, הליכים פליליים המשיכו להיפתח נגד אנשים אלה, לעיתים כתוצאה מתלונות פליליות. מאמציו של באואר להעניש את הפושעים הנאצים לא צלחו ברובם. מספר העבריינים הנאצים הידועים בשירות המדינה הגרמני גדל בהתמדה. תקופת ההתיישנות על רצח בעידן הנאצי הוארך על ידי הבונדסטאג ב-1965, אבל במערב גרמניה אף לא שופט אחד של בית הדין העממי, בתי המשפט המיוחדים ובתי משפט נאציים אחרים, הורשע לאחר 1945.
לפני 1959, התקיימו רק תערוכות קטנות, שלא הבחינו ברובן בנושא הנאצי. התערוכות "צדק נאצי ללא עונש" ו"העבר מזהיר" (1960–1962) זכו לפרסום רב יותר וסימנו מהפך תרבותי זיכרון בהתמודדות עם העידן הנאצי, שסלל את הדרך לתנועת הסטודנטים במערב גרמניה של שנות ה-60. התערוכה משכה תשומת לב לכשלי מערכת המשפט הפדרלית הגרמנית, אך החמיצה את מטרתה האמיתית: אף אחד מלמעלה מ-100 עורכי הדין הנאצים שנחשפו לא הואשם. פרויקט SDS "חשף את 'הכבשה השחורה'". הוא לא הראה את מלוא היקף ההשתלטות של עורכי דין נאצים על משרדים גרמניים: מאז 1949 שוחזרה מערכת המשפט של התקופה הנאצית כמעט לחלוטין מבחינת כוח אדם. בין השנים 1933 ו-1965 נותרו במשרדי המשפט 34,000 עורכי דין גרמנים, 8,000 מהם ברציפות. בשנת 1954, 74 אחוזים מעורכי הדין בבתי המשפט המחוזיים, 68 אחוזים בבתי המשפט האזוריים, 88 אחוזים בבתי הדין האזוריים הגבוהים ו-75 אחוזים בבית המשפט הפדרלי הגרמני (Bundesgerichtshof, BGH) היו כאלה שעבדו כעורכי דין בעידן הנאצי. התערוכה הראתה באופן בסיסי כיצד שופטים שפעלו בגרמניה הנאצית ניהלו כעת את זכויותיהם והענישו פושעים נאצים אחרים מעט מאוד או כלל לא. הביקורת לא שינתה את פרקטיקת השיפוט של בתי המשפט בגרמניה. הם כמעט ולא האשימו פושעים נאצים, בעיקר זיכו את אלה שהואשמו, הפחיתו את אומדן החומרה של מעשיהם והחשיבו אותו רק כסיוע לעוול, הצדיקו את העוול הגרוע ביותר בחוקיות פורמלית וכך במשך עשרות שנים פירשו מחדש את המשטר הנאצי כמדינה חוקתית. כתוצאה מכך, רק 6,494 מתוך מאות אלפי פושעים נאצים נענשו עד 1998; נגד יותר מ-150,000 רוצחים מהתקופה הנאצית מעולם לא נקבע אישום. רק ב-1999 שלל הבונדסטאג את התוקף המשפטי של פסקי הדין הלא צודקים של המשטר הנאצי.