cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמות השושנים
מפלת הלנקסטרים וקרב טאוטון
מרגרט המשיכה בניסיונותיה לחזור לשלטון, ובתמיכה צרפתית ניסתה פעמיים בשנת 1464 להתמרד כנגד המלך אדוארד הרביעי לבית יורק. שני ניסיונות אלו דוכאו על ידי הדוכס ממונטגיו, אחיו של ווריק, ושלטון בית יורק נראה בטוח. המלך הנרי נתפס והובל ללונדון, שם הוצג ברחובות כשכובע קש על ראשו, אך לא הוצא להורג, ובמקום זאת נשמר במעצר במצודת לונדון. ב-1468 נכנע אחרון מבצרי הלנקסטרים לכוחות יורק.
בגידתו של ווריק
בתקופה שלאחר 1464 היה השלטון נתון להלכה בידי המלך אדוארד, ולמעשה בידי ווריק ואחיו מונטגיו. אדוארד היה לאחר תקופה קשה של לחימה, ועתה רצה לנוח וליהנות מפירות ניצחונו. ווריק, איש המעשה, נטל לידיו בפועל את מוסרות השלטון, ושימש כשליט.
בשנת 1464 נשא המלך אדוארד בסתר את אליזבת וודוויל, אצילה ממשפחה של תומכי לנקסטר. היו אלו נישואים שערורייתיים, והם הוסתרו מעיני כל (לרבות מווריק) במשך תקופה ארוכה. משנתגלה העניין הסתבר כי על הממלכה השתלטו אצילים חדשים - אחיה המרובים של אליזבת וודוויל ובני ביתם, שמנעו מאנשים כווריק, אשר נלחמו למען שלטון יורק, את פירות הניצחון.
כלפי חוץ תמך ווריק במלך צרפת בריבו עם הדוכס מבורגונדי. אדוארד סבר אחרת, ואף השיא את אחותו מרגרט לדוכס בורגונדי, שארל "האמיץ". הייתה זו מהלומה שווריק לא יכול עוד לשאת.
ווריק קשר עם ג'ורג', אחיו של המלך, הדוכס מקלארנס, להשתלט על כס המלוכה. קלארנס אף הוא לא היה מרוצה מקרובי משפחתו החדשים מבית וודוויל וראה בהם איום של ממש למעמדו. הוא נישא לבתו של ווריק, והשניים מרדו במלך אדוארד. בקרב ביצת הדג'קוט, ב-26 ביולי 1469, הובס אדוארד בידי ווריק וקלארנס. השניים הביאו אותו לטירתו של ווריק, ושם הונחה לשתף פעולה עם ווריק. בשלב זה החזיק ווריק בשני מלכים כשבויים במעצר - אדוארד הרביעי והנרי השישי.
לכאורה הסכים אדוארד עם שלטונו של ווריק, ואף חתם על חנינה לכל אלו שלחמו כנגדו בהדג'קוט. אז שחרר אותו ווריק מן המעצר, והוא נותר על כס המלוכה, כאשר ווריק מושך בחוטים. פתרון מסוג זה אולי התאים להנרי השישי, חדל האישים, אך לא ללוחם עז כאדוארד הרביעי.
בצרפת שהו באותו זמן, כזכור, המלכה מרגרט ובנה אדוארד. אלו נפגשו עם ווריק, ועתה כרתו ביניהם ברית. שני אישים אלו, מרגרט ווריק, שאין ספור קורבנות נהרגו במלחמות שביניהם, מצאו עתה אינטרס משותף - לחתור תחת כסאו של מלך אנגליה.
בספטמבר 1470 נחתו ווריק וקלארנס בראש צבאם בחוף דרטמות', כשהם מניפים את דגל השושנה האדומה של לנקסטר. תוך זמן קצר היה ווריק בלונדון, הוציא מכלאו את הנרי השישי, והכתירו שוב כמלך אנגליה. מרגרט נותרה עם בנה, לעת עתה, במרחק בטוח בצרפת. ווריק היה שוב לשליטה של אנגליה, הפעם בשם המלך הנרי השישי, שקיבל את המאורעות בשוויון הנפש האופייני לו. מעצרו, כמו גם הכתרתו, לא היו בעלי משמעות עבורו.
ב-14 באפריל 1471 נלחמו צבאות המלך אדוארד בצבאותיו של ווריק בקרב בארנט. ווריק הובס ונהרג בקרב. באותו יום עצמו הגיעה המלכה מרגרט לאנגליה עם בנה. ב-4 במאי 1471 נלחם בית לנקסטר את הקרב האחרון שלו במלחמת השושנים, בטיוקסברי. תוצאות הקרב היו מכריעות. אחרוני תומכי לנקסטר הושמדו. יורש העצר אדוארד, בנו של הנרי השישי, נהרג, ומרגרט נפלה בשבי (ומתה 11 שנים לאחר מכן בעוני ובגלות). ב-21 במאי 1471 ביקר ריצ'רד, אחיו של אדוארד הרביעי, את הנרי השישי בשביו במצודת לונדון. זו הפעם לא שרד הנרי את הביקור, ולתקופת מלכותו הארוכה והסוערת הושם סוף. קלארנס הבוגדני הומת בסתר אף הוא. לפי שייקספיר הומת קלארנס באמצעות הטבעה בחבית יין. ריצ'רד נישא לאן, בתו של ווריק, בנישואים של אינטרס ומעמד. נראה היה כי המלוכה נתונה לבטח בידי בית יורק, וכן היה עד מותו של אדוארד הרביעי, כפי הנראה מדלקת התוספתן, בשנת 1483.
ריצ'רד השלישי
עם מותו של אדוארד הרביעי הובטח הכס לבנו, אדוארד החמישי, שהיה ילד בן 12. אדוארד החמישי, ואחיו בן התשע, המכונה "הדוכס מיורק", היו ילדיה של אליזבת וודוויל השנואה. מולם עמד ריצ'רד, הדוכס מגלוסטר, אחיו של המלך. ריצ'רד הוכיח כבר את נחישותו ואת אופיו האכזרי בכל שנות הלחימה, וברציחתו של הנרי השישי. שייקספיר מתאר אותו כגיבן, בעל יד משותקת, מכוער ומרושע. אך זהו תיאור שניתן מפי משורר החצר של נכדתו של הנרי טיודור, אויבו המר של ריצ'רד. כפי הנראה, מדובר היה באדם מוכשר ביותר, ובעל טענה לגיטימית לכס המלוכה. היה זה שלטונם של ילדים, עוצרים למיניהם ומלכי בובה שגרר את אנגליה לשנים של מלחמות שושלתיות. ריצ'רד היה תוצר טיפוסי של התקופה - אכזר, נחוש, ואינו בוחל באמצעים.
בטרם הוכתר המלך הצעיר, קרא לו ריצ'רד לבקרו בלונדון, ביחד עם אחיו הדוכס, ואז עצר אותם ריצ'רד "להגנתם" במצודת לונדון. איש אינו יודע מה אירע לנסיכים הצעירים, ויש אומרים ששני שלדים שנתגלו מאות שנים לאחר מכן בעת שיפוצים בתקופת המלך צ'ארלס השני הם שלדיהם. עד היום ישנו ויכוח היסטורי אם היה זה ריצ'רד שהרג אותם, אם לאו. מכל מקום, משנעצרו הנסיכים הצעירים, הכריז עליהם ריצ'רד כממזרים, ועל אמם כזונה וכמכשפה, והכתיר עצמו ברוב עם כמלך ריצ'רד השלישי.
שלטונו של ריצ'רד החל באופן מוצלח, והוא היה מקובל על הבריות כאחד מהמצביאים המוצלחים ביותר במלחמת השושנים, וכמושל ראוי. עם זאת אופיו האכזרי הרחיק מעליו את תומכיו, והעם האנגלי סירב לקבל את המלוכה שהחלה ברצח אכזרי של שני ילדים. אחרון הלנקסטרים, הנרי טיודור (לימים הנרי השביעי), שאביו היה אחיו למחצה הבלתי חוקי של הנרי השישי, ואמו הייתה נכדתו של ג'ון מגונט (וכך בעל טענה מסוימת לכתר, ככל צאצאיו של אדוארד השלישי), הניף את נס המרד.
בקרב בוסוורת' ב-1485 הביס הנרי את ריצ'רד. הקרב ידוע בשל תיאורו הדרמטי של שיקספיר במחזה "ריצ'רד השלישי", כיצד ריצ'רד זועק "סוס! סוס! מלכותי תמורת סוס!" סוס זה לא נמצא לו, והוא נהרג בקרב. הנרי טיודור הכתיר עצמו כהנרי השביעי, והתחתן עם בתו של אדוארד הרביעי, אליזבת', בחתונה ששילבה את שושנת יורק הלבנה עם שושנת לנקסטר האדומה, לכלל הסמל המשולב של השושנים האדומות והלבנות של הבית החדש - "בית טיודור". בזאת הושם קץ למלחמות השושנים.
תרשימים גנאלוגיים
להבנה יותר טובה של הדמויות הפועלות, ושל היחסים בין בתי האצולה, מצורף להלן עץ משפחה. תאים כחולים מסמנים פלנטג'נטים שאינם לנקסטרים או יורקים, אדומים - לנקסטרים, תאים לבנים - יורקים. התאריכים - השמאלי תאריך לידה, הימני פטירה, המודגשים תאריכי מלוכה. נשים יסומנו בכתב מוטה. שם עם קו חוצה מסמן אדם שנהרג בקרב או נרצח. קו אנכי מקווקו מסמן צאצא ישיר שאינו בן אלא נכד או נין מדרגה זו או אחרת.
אינטרקיור
אינטרקיור בע"מ (באנגלית:InterCure) היא חברה ציבורית ישראלית לגידול ואספקת קנאביס למטרות רפואיות, ברישיון ובפיקוח משרד הבריאות, הפועלת מאז שנת 1994. ניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב, בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך של טורונטו.
על החברה
חברת אינטרקיור נוסדה בנובמבר 1994, כחברת השקעות בתחום הביומד. בין החזקותיה היו 17.25% מחברת רג'נרה, שעסקה בפיתוח תרופות למחלות מערכת העצבים המרכזית, והחזיקה 9.3% בנובלוס העוסקת בדיאגנוסטיקה למחלת הסרטן.
ביוני 2018 רכשה את חברת קנדוק בע"מ, שהתאגדה כחברה במרץ 2010 ועסקה בתחום הקנביס. באמצעות חברה זו וחברות בנות אחרות עוסקת אינטרקיור במחקר, טיפוח, גידול, יבוא, ייצור, ייצוא, שיווק, הפצה ומכירה של מוצרי קנאביס רפואי. יושב ראש החברה מאז מרץ 2019 הוא אהוד ברק. מנכ"ל החברה הוא אלכסנדר רבינוביץ.
בנובמבר 2018 דיווחה החברה על גיוס של 17 מיליון דולר במסגרת הנפקה פרטית. ביוני 2020 גייסה החברה 38 מיליון ש"ח.
ב-1 בספטמבר 2021 החלו מניות החברה להיסחר בנאסד"ק, במקביל למסחר בהן, שהחל קודם לכן, בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובבורסה לניירות ערך של טורונטו.
לחברה 11 חברות בנות עיקריות:
מרדכי רון
מרדכי רון (נובמבר 1923 - אפריל 1988) היה ניצב במשטרת ישראל.
ביוגרפיה
רון (רובינשטיין) נולד בחיפה ולמד בבית הספר "נצח ישראל" ובבית הספר המקצועי שליד הטכניון. היה פעיל ההגנה ובשנת 1940 עבר הכשרה של פלוגות הים והיה מדריך ימי באגודת יורדי ים זבולון. בשנת 1941 התגייס לצי הבריטי ושירת בו שש שנים בים התיכון ובים סוף. בשנת 1947 יצא לשליחות רכש באירופה מטעם ההגנה וכעבור שנה חזר לישראל והתגייס לחיל הים.
רון נפטר בגיל 65 מהתקף לב ונקבר בחלקת השוטרים בבית העלמין הצבאי בחיפה.
סן ג'ורג'ו דיי גרקי
סן ג'ורג'ו דיי גרקי (באיטלקית: San Giorgio dei Greci) היא כנסייה ברובע קסטלו, בוונציה שבאיטליה.
היסטוריה
מאז התנתקותה של הרפובליקה של ונציה מהאימפריה הביזנטית, לא הורשו מאמיני הנצרות היוונית האורתודוקסית לקיים תפילות לפי מנהגם בוונציה. רק בשנת 1498 הורשתה הקהילה היוונית בעיר להקים את ה"סקולה דה סן ניקולו דיי גרקי" (מעין איגוד מקצועי), ורק בשנת 1539, לאחר משא ומתן ארוך עם נציגי האפיפיור, הורשתה הקהילה להקים בעיר כנסייה. זמן קצר לאחר מתן ההיתר החלה בניית כנסיית סן ג'ורג'ו דיי גרקי, במימון מס מכס מיוחד שהוטל על כל הסחורות שיובאו אל העיר ממדינות בהן שלטה הדת הנוצרית אורתודוקסית.
עבודות הבנייה בוצעו בפיקוחו של סנטה לומבארדו, והחל משנת 1548 בפיקוחו של ז'אנאנטוניו קיונה. מגדל הפעמונים של הכנסייה נבנה בשנת 1592.
כיפת הכנסייה מעוטרת בפרסקו המתארת את "הסעודה האחרונה" מעשה ידי ג'ובאני קיפריוס שצויר בין השנים 1589–1593.
בשנת 1619 נבנתה בכנסייה אנדרטה לגבריאלה סווירוס, מעשה ידי באלדאסארה לונגנה.
דון שולנדר
דונלד ארתור "דון" שולנדר (באנגלית: Donald "Don" Arthur Schollander; נולד ב-30 באפריל 1946) הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 6 מדליות מהן 5 זהב. הוא היה השחיין הראשון בהיסטוריה, שזכה בארבע מדליות זהב באולימפיאדה אחת והשחיין הראשון בהיסטוריה, ששחה 200 מטר, בסגנון חופשי, בפחות משתי דקות.
ביוגרפיה
שולנדר נולד בשארלוט, צפון קרוליינה וגדל במדינת אורגון. בגיל 16 הוא עבר לסנטה קלרה, קליפורניה כדי להתאמן אצל המאמן ג'ורג' היינס, מועדון שבו שחו מספר אלופים אולימפיים כמו קלאודיה קולב, דיק רות', דונה דה וארונה, מארק ספיץ, דבי מאייר וקארן מו.
ביולי 1963 היה שולנדר לשחיין הראשון בעולם שירד מגבול 2 דקות במשחה ל-200 מטר חופשי כשקבע 1:58.8 דקות. הוא הגיע לאולימפיאדה כמחזיק בשיאי עולם במשחים ל-200 מטר ו-400 מטר חופשי.
אולימפיאדת השיא
שולנדר למד באוניברסיטת ייל והיה חבר באחוות הגולגולת והעצמות (Skull and Bones) וכן במסדר האחוה דלתא, קפא ואפסילון יחד עם הנשיא לעתיד ג'ורג' ווקר בוש. הוא שימש כקפטן נבחרת השחייה של ייל.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בויניפג קנדה בשנת 1967 זכה שולנדר ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.01 דקות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:34.08 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:00.46 דקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה שולנדר במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:52.3 דקות, לפני אוסטרליה (7:53.7 דקות) וברית המועצות (8:01.6 דקות) ובמדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.8 דקות, אחרי מייקל ונדן מאוסטרליה (1:55.2 דקות דקות) ולפני וג'ון נלסון מארצות הברית (1:58.1 דקות), למרות שזה היה המשחה החזק שלו, שבו החזיק בשיא העולמי. משחה זה נערך לראשונה באולימפיאדה זו.
לאחר המשחקים האולימפיים בשנת 1968, הוא פרש משחייה תחרותית.
הרולד ארלן
הרולד ארלן (באנגלית: Harold Arlen; 15 בפברואר 1905 - 23 באפריל 1986) היה מלחין, זמר ומעבד יהודי-אמריקאי שכתב מוזיקה פופולרית בעיקר שירים למחזות זמר וסרטים מוזיקליים. הוא כתב למעלה מ-500 שירים, הידוע ביותר בהם הוא "מעבר לקשת בענן" (Over the Rainbow) שנודע בביצועה של ג'ודי גרלנד בסרט הקוסם מארץ עוץ, עליו זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, השיר גם נבחר ל"שיר מספר אחד של המאה ה-20" על ידי התאחדות חברות התקליטים של אמריקה (RIAA). ארלן שיתף פעולה עם תמלילנים רבים, בהם איירה גרשווין, טד קולר, ג'וני מרסר ויפ הרבורג והיווה אחד מיוצריו החשובים של ספר השירים האמריקאי הגדול.
תולדות חייו
ארלן נולד בשם חיים ארלוק בעיר באפלו, אביו היה חזן. כבר כנער למד לנגן בפסנתר והקים להקה בהרכב משתנה (בשם The Buffalodians) עבורה הלחין ובהן ניגן בפסנתר ושר. בגיל 20 עבר לניו יורק כדי לשמש כנגן מלווה במופעי וודוויל ושינה את שמו. הוא המשיך להוביל להקה גם בניו-יורק, בלהקתו בניו יורק ניגנו בין השאר רד ניקולס, ג'ו ונוטי ואחרים. החל מ-1929 שיתף פעולה עם התמלילן טד קולר (Ted Koehler) בכתיבת שירים עבור מועדון הכותנה ובהם להיטו הראשון Get Happy. השניים פעלו גם כצמד כותבים בסמטת טין פאן עבור מחזות זמר של ברודוויי ובין היתר כתבו את הסטנדרטים It's Only a Paper Moon, Let's Fall in Love ו- Stormy Weather. לחניו מתקופה זו מצטיינים בשילוב הרמוניות בלוז ולפיכך התחבבו על נגני ג'אז.
באמצע שנות השלושים עבר לקליפורניה על מנת לעבוד בהוליווד וב-1937 נשא לאשה את הדוגמנית והשחקנית אניה טרנדה (Anya Taranda). ב-1938 נשכר על ידי אולפני MGM לכתוב את פסקול הסרט "הקוסם מארץ עוץ".
בשנות הארבעים שיתף פעולה בעיקר עם התמלילן ג'וני מרסר בכתיבה לסרטים. השנים כתבו שירים לסרטים שכללו את הלהיטים: Come Rain or Come Shine, Blues in the Night, That Old Black Magic, Any Place I Hang My Hat Is Home ו- One for My Baby (and One More for the Road).
ב-1954 השתתף כמלחין בהפקת הסרט "כוכב נולד" (A Star Is Born) בבימויו של ג'ורג' קיוקור ובכיכובה של ג'ודי גרלנד, לפי מחזה מאת מוס הארט ועם מילים של איירה גרשווין. עבור השיר The Man that Got Away מן הסרט (למילים של איירה גרשווין) היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
החל מ-1954 ירד היקף הפעילות של ארלן ממספר סיבות, הוא חלה בכיב קיבה מדמם. ב-1956 נפטרה אמו והוא קיים שנת אבל לזכרה בה לא כתב מוזיקה. אשתו סבלה במשך שנים מגידול במוחה, שגרם לה במשך תקופה ארוכה לתופעות פסיכוטיות, ב-1970 נפטרה והוא איבד עניין בחייו.
ב-1974 הופיע שירו מ-1933 It's Only a Paper Moon כשיר הנושא לסדרת הטלוויזיה Paper Moon.
אמנים רבים הקליטו משירי ארלן וחלקם אף הקדישו לו תקליטים, בהם ברברה סטרייסנד, פרנק סינטרה, ג'ודי גרלנד, טוני בנט, לואי ארמסטרונג, דיוק אלינגטון, פגי לי, בילי הולידיי, שרה ווהן ומל טורמה. זמרים מתחומי מוזיקה שונים ביצעו אף הם משיריו בהם אריק קלפטון, ג'יימס טיילור, אריתה פרנקלין, דיאנה רוס, שר ואחרים.
מנשה קליין
הרב מנשה קליין (כינה עצמו: מנשה הקטן; א' בניסן תרפ"ג, 9 באפריל 1923 – כ"ט באלול תשע"א, 28 בספטמבר 2011) היה רב חרדי בארצות הברית, רבה של "קהילת אונגוואר" וראש ישיבת בית שערים בברוקלין, ולאחר מכן בישראל. מפורסם בשל סדרת ספרי השו"ת שלו, מִשְנֶה הלכות.
ביוגרפיה
נולד לרבי אליעזר זאב, ששימש כרב באירליאבה בחבל אונגוואר שבאוקראינה. למד אצל אביו ואצל רבי יוסף אלימלך כהנא באונגוואר. בילדותו היה ידידו של הסופר אלי ויזל, המזכירו באוטוביוגרפיה שלו, "כל הנחלים הולכים אל הים". במהלך השואה רצה רבו למנותו לממלא מקומו באונגוואר.
אחרי המלחמה הגיע לארצות הברית. בתשי"ד נישא לחוה יהודית, בתו של רבי יחיאל גרטנר מלענטשנע. בזיווג שני נישא לבתו של הרב דוד שלמה פרנקל, מחבר ספר "באר דוד".
בתחילת ימיו בארצות הברית עזר לאדמו"ר מקלויזנבורג, רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, להקים את מוסדותיו "שארית הפליטה", והוא ניהלם בשנים הראשונות. לימים פתח בית כנסת בבורו פארק בשם 'אונגוואר'. מאז כונה "הרב מאונגוואר", ובהמשך "האדמו"ר מאונגוואר".
באמצע שנות ה-80, יזם את הקמת קריית אונגוואר ברמות אלון. הוא תכנן לעלות לישראל עם סיום בנייתה, אך התעכב בארצות הברית ועלה רק בשנת תשס"ט. לאחר עלייתו לישראל נסע פעם בשנה לקהילתו בארצות הברית. בשנת תשס"ד, פתח בנו הרב דוד שלמה ישיבה קטנה בקריית אונגוואר.
נפטר בכ"ט באלול תשע"א, ערב ראש השנה תשע"ב, ונטמן בבית העלמין העתיק בצפת.
ילדיו
מלבד בנו הבכור כל ילדיו הם מאשתו השנייה.
סיגל ריחני
עלי הסיגל הריחני דמויי לב, מעט מחוספסים, וערוכים בבסיסם בצורת שושנת. מבין שושנות העלים יוצאים גבעולים אופקיים, שלוחות, שבקצותיהם מתפתחות שושנות עלים חדשות, וכך מתפשט הצמח ומכסה שטח ברבייה וגטטיבית. פרחיו הכחולים-סגולים בולטים מבין העלים עד לגובה כ-10 ס"מ, והם ניתנים לקטיפה.
הפרחים והעלים אינם אכילים. הם מכילים שמן נדיף בעל ריח מתקתק, ויש המפיקים מהם בשמים, וכן אף גלידה ייחודית מבושמת. ברפואה מסורתית נהוג להשתמש בהם להקלה על דרכי הנשימה, מכאב גרון ועד ברונכיטיס.
בתרבות מקושר הסיגל הריחני לאהבה וכך הוא מופיע במספר מחזות, בין היתר ביצירתו של ויליאם שייקספיר חלום ליל קיץ בו משתמש פוק בשמן המבושם כדי ליצור שיקוי אהבה, ובשירו של דויד ברוזה, סיגליות.
קישורים חיצוניים
הסיגל הריחני נכחד מישראל כצמח בר לפני כ-100 שנה.
לימודי חול
לימודי חול ביהדות הדתית, ובפרט ביהדות החרדית, הם לימודים שאינם לימודי קודש, העוסקים בתורה שבכתב (תנ"ך) ובתורה שבעל פה (משנה ותלמוד ומפרשיהם, הלכה, אגדה וקבלה), אלא עוסקים בהשכלה כללית, כגון לימודי מתמטיקה ואנגלית. במסגרות החינוך החרדיות והתורני לאומי לבנים, יש התמקדות בלימודי קודש בלבד, לשם קיום מצוות תלמוד תורה. לעיתים נלווים ללימודי הקודש לימוד בסיסי מזערי של לימודים שאינם לימודי קודש, בעיקר בכיתות הנמוכות (בייחוד בתלמודי התורה של תנועת שס). במסגרות לימוד דתיות אחרות ניתן ללימודי חול משקל רב יותר, למשל לשם השגת תעודת בגרות, אך עדיין ניתן דגש ללימודי קודש, כאשר מידת השילוב המדויקת נתונה לשיקול בית הספר. על מנת להשיג תעודת בגרות הוקמו הישיבות התיכוניות (מיעוטן חרדיות-מודרניות כגון ישיבת היישוב החדש וישיבת מערבא).
שילוב לימודי החול בלימודי הקודש במסגרת החינוך העל-תיכוני החרדי נעשה לעיתים בהחלטה אישית: התלמיד לומד לימודי קודש בישיבה, ובמקביל לומד לימודי חול במוסד לימוד חילוני, לרוב לשם השגת מקצוע.
גישות שונות בציבור הדתי והחרדי
בעבר לימודי החול היו מבוססים על כתבי חכמי יוון הקדומים, שדברי חוכמת הטבע היו מעורבים בדעתם הפילוסופית הנוגדת את השקפת היהדות. באופן לימוד זה היה חשש גדול שהתלמידים יגררו אחר השקפות זרות ויתבוללו. על כן רבים מגדולי ישראל אסרו על בני דורם באופנים שונים ללמוד; הרשב"א אסר על צעירים מגיל עשרים וחמש ללמוד בספרים הללו, היו שאסרו ללמוד בכתבי אריסטו לחלוטין כי אין התועלת שווה את הנזק, זאת על אף שהרמב"ם ציטט פסקאות שלמות מאריסטו בספרו מורה נבוכים.
הרב שמשון רפאל הירש פירש את הביטוי "תורה עם דרך ארץ", שמקורו בפרקי אבות, כשילוב בין לימודי קודש מעמיקים ולימודי חול המאפשרים קיום בעולם (כגון: מדעים, מתמטיקה, שפות) והכרת התרבות הכללית בצורה מעמיקה (אם כי חלוקות הדעות אם הרב הירש ראה בכך מעין "בדיעבד", או "מלכתחילה").
הרב מנחם מנדל שניאורסון מפרט באחת מאגרותיו (אגרות קודש חלק ג'), שישה אופני היתר שונים בלימוד חכמות אומות העולם (=לימודי חול) והם: הרב דסלר, שהיה משגיח בישיבת פוניבז' ומגדולי המחנכים בציבור החרדי הסביר באגרת כי הציבור החרדי נמנע מלימודי חול כדי לאפשר צמיחת גדולי תורה שירכזו את כל כוחותיהם בלימוד התורה, ובמקביל כדי לגרום לכל מי שאינו לומד תורה להיות לכל היותר "חנווני" כך שלא יהיה פיתוי לעזוב את הישיבות.
אף כיום ניטשת מחלוקת בין שתי הגישות דלעיל. חלק מהציונות הדתית והחרדים המודרניים דוגלת בשיטה של "תורה עם דרך ארץ". לעומת זאת, הציבור החרדי ברובו והתורני לאומי נגד לימודי חול בקרב הגברים.
הרב משה צבי נריה הקים בכפר הרא"ה ישיבה קטנה - ללא לימודי חול. בלחץ ההורים והרב אברהם צוקרמן (שטען שצריך להוסיף לימודי חול כשם שיש חיוב לאב ללמד מלאכה לבן), אף על פי התנגדותו החריפה של הרב נריה שאף אמר: "יצמחו לי שערות על כף היד לפני שילמדו לימודי חול בכפר הרא"ה".
ישיבות בני עקיבא הן ישיבות תיכוניות, שבהן נלמדים לימודי קודש ולימודי חול. במיעוטן נוהגים להקפיד על הפרדה בין לימודי הקודש ללימודי החול. לימודי הקודש מתקיימים בשעות הבוקר (בדרך כלל עד ארוחת הצהרים) ולימודי החול עד סוף יום הלימודים. אולם ברובן שעות לימודי הקודש הן כשאר שעות הלימודים. כשם שהמערכת הלימודים כוללת לימוד מתמטיקה, כך גם כוללת את לימודי מקצועות הקודש.
הזרם התורני לאומי יסד את תלמודי התורה הציונים, שבחלקם לא לומדים לימודי אנגלית וכן את הישיבות הקטנות לאומיות. בנוסף הקימו אנשי הזרם ישיבות 'קטנות תיכוניות' כגון ישיבת בני צבי שבבית אל (קשורה לישיבת בית אל) וישיבת ירושלים לצעירים (הקשורה לישיבת מרכז הרב) - שהייתה בעבר ישיבה קטנה ובלחץ ההורים הוסיפה לימודי חול.
התערבות המדינה בתוכנית הלימודים
העמידה על העיקרון של לימודי קודש בישיבות, מתנגשת לעיתים עם הרגולציה הקובעת תוכנית הלימודים ודורש לכלול בה לימודי חול. דוגמה: בשנת 1924 עמדה ישיבת סלבודקה בפני סכנת סגירה, משום שהחוק הליטאי קבע כי כל ישיבה שלא תלמד לימודי חול כלליים לא תוכר על ידי השלטונות, ותלמידיה יגויסו לצבא. בעוד ישיבות אחרות קיבלו את החוק החדש, ראש ישיבת סלבודקה, הרב נתן צבי פינקל, סירב לכך בתוקף, בנימוק שהתערבות מסוג זה מקעקעת את עצם מהותו של המושג ישיבה, ולאחר שחלק מתלמידי הישיבה קיבלו צווי גיוס העביר את הישיבה, על כל תלמידיה ורבניה, לארץ ישראל.
בשנת 2002 ארגון המורים בבתי הספר העל יסודיים עתר לבג"ץ, בתביעה לבטל את ההקצבות הכספיות שנותן משרד החינוך למוסדות במגזר החרדי, שאינם עומדים בתוכנית היסוד או "תוכנית הליבה", עקב התמקדותם בלימודי קודש. בג"ץ נענה לעתירה זו, והקציב למדינה שנתיים, עד לתחילת שנת הלימודים ה'תשס"ח להתארגנות למימושה. בדצמבר 2007 פנתה שרת החינוך, יולי תמיר, לבג"ץ, בבקשה לדחות בשנה את יישום פסק הדין.
המחלוקת האידאולוגית
על השאלה העקרונית, אם היהדות צריכה להישאר רק באוהלה של תורה או גם להיפתח למדע ולחכמות חיצוניות, נתחברה ספרות רחבה. המחלוקת בנושא זה ניטשה כבר בעת העתיקה, כאשר התחולל העימות בין התרבות בחברה היהודית התפתח יחס דו-ערכי כלפי תרבות יוון: מצד אחד, היהודית להלניזם. לא ניתן היה להתעלם מהישגיה המדעיים, ומצד שני, היא נתפסה כאיום על היהדות עקב הניגוד הבסיסי בין היבט ההאמנה שלה לבין ההיבט הארצי-מדיני של היהדות. תרבות יוון הייתה תרבותם של המלכים ההלניסטיים, שכבשו את יהודה, והיא אומצה על ידי האימפריה הרומית, שצבאותיה החריבו את בית המקדש. על רקע זה, החריפה העוינות בין היהדות לתרבות יוון. בקרב קבוצות מסוימות בעם היהודי התגבשה שלילה של תרבות זו.
מאות שנים לאחר מכן, השתלטות הנצרות על העולם הרומי ושימור התרבות בה (תוך התאמות למסר המונותאיסטי שלה), העמיקו את השסע בין התרבות היהודית לתרבות האירופית, שנתפסה כגלגול חדש של האלילות. השקפה זו הזינה את המאבק המר שהתנהל נגד הרמב"ם ועיסוקו בחכמות החיצוניות. שבמרכזו עמדו כתביו הפילוסופיים, הבליט את הקיטוב בחברה היהודית. המאבק הגיע לשיאו בשנת 1232 ,כאשר חכמי צרפת הצפונית הטילו חרם על ספרו של הרמב"ם, "מורה נבוכים". החרם החריף את המחלוקת בין תומכי הרמב"ם למתנגדיו, מחלוקת שנמשכה למעשה עד תחילת המאה ה-14.
במרכז היהודי שהתפתח במזרח אירופה, הייתה העמדה השוללת כל עיסוק במדע דומיננטית עד המאה ה-20.
תורה בלבד
הדוגלים בגישת "תורה בלבד" טוענים כי עצם הגישה "תורה עם דרך ארץ" רואה את התורה כפגומה וכלוקה בחסר, אחרת למה יש צורך במדע? גישה זו מתבטאת במשמעות האמרה "הפוך בה והפוך בה דכולה בה" (אבות, פרק ה, כ"ב) דהיינו, בתורה מצויה כל החכמה שהועיד בורא העולם לעם הנבחר. בין היתר, עמדה זו מסתמכת על דברי רבי שמעון בר יוחאי: "בזמן שישראל עושים רצונו של מקום, מלאכתם נעשית על ידי אחרים", כלומר, כל עוד המאמין דבק באמונתו, האל יספק את צרכיו ואת פרנסתו ואין לו לחשוש. מכאן שהעבודה פוגעת באמונה באל, כיוון שהיא מצביעה על חוסר ביטחון של העובד ביכולת האל לדאוג לפרנסתו. תומכי גישת "תורה בלבד" נטו להתעלם מהמקורות בספרות ובמסורת ישראל המדגישים את ערכה של העבודה, והציגו אותה כצורך במישור הפיזי-קיומי בלבד. הם לא ראו בעבודה אידיאל או מצווה המחייבת את האדם היהודי. ביחד עם הגדרת לימוד התורה כמצווה, יצרו את הפער בין הקודש לחול.
גישת "תורה בלבד" מתבססת על מספר יסודות:
א. היסוד הראשון הוא החשש שהחשיפה למדע עלולה לסכן את שומרי המצוות, בעיקר את הצעירים, העלולים להגיע לכפירה בעקבות עיון בטקסטים אפיקורסיים. החוששים לכך מעלים טיעון זה כנגד הטענה שהרמב"ם עסק במדע: לדבריהם, הרמב"ם היה אישיות דגולה ויחידה במינה, על כן הכללים הרגילים אינם חלים עליו. עקב עליונותו הרוחנית לא היה העיסוק בחכמות חיצוניות עלול לסכן אותו. עם זאת, כאשר מדובר באנשים רגילים, הכשרת העיסוק במדע עלולה להביאם לידי כפירה, על כן יש להרחיקו מהם במידת האפשר.
ב. היסוד השני קשור לאמרה התלמודית "מיום שחרב בית המקדש אין לקב"ה בעולמו אלא ארבע אמות של הלכה בלבד" (בבלי, ברכות דף ח', ע"א) במילים אחרות, התורה כוללת את כל החכמות שבעולם, לכן העיסוק בחכמות חיצוניות משמעותו שלילת היקפה של סמכות התורה. ההלכה בלבד תקפה מבחינה דתית ורוחנית, וכל פעילות אינטלקטואלית אחרת היא בבחינת איסור. פרשנות זו מעוגנת במסורת, שתחילתה בתקופת התלמוד והיא רווחת עד ימינו.
ג. היסוד השלישי הוא התפיסה שכל שעה שאינה מוקדשת ללימוד תורה היא בגדר עברה של ביטול זמן. תפיסה זו מסתמכת על הפסוק "לא ימוש ספר התורה הזה מפיך והגית בו יומם ולילה" (יהושע, א', ח'). אולם גם במקרה זה ניתנו פירושים שונים לפסוק, ועל פי חלקם ניתן לעסוק בלימודים חיצוניים לצורך פרנסה.
רבים מהדוגלים ב"תורה בלבד" מסתמכים על כתביו של הרב אליהו דסלר. בספרו מכתב מאליהו מסתמך הרב דסלר על המקורות ועל ספרות המוסר, וקובע כי העבודה אינה מצווה כלל, אלא קללה. היא נקשרה לגירוש האדם מגן עדן, וכרוכה בסבל פיזי, בהיותה עונש על החטא שחטא, ככתוב: "בזעת אפיך תאכל לחם" (בראשית, ג', י"ט). רק מי שקולל מחויב בטורח הכרוך בעבודה, בעוד שלימוד התורה מטהר את העוסקים בו. הפיכת המלאכה לעיסוק של קבע יש בה משום טומאה גדולה, והיא עלולה להרחיק את האדם מהממד הרוחני. עמדה זו מובילה באופן בלתי נמנע להשקפה שיש להמעיט בעבודה ככל האפשר, וכי מי שחייב לעסוק ב"השתדלות" (עבודה), ראוי שיעשה זאת בצנעה.
הרב דסלר מותח ביקורת על החברה המערבית וההשכלה, שהניעו יהודים לשאוף להישגים אקדמיים בתירוץ שהם נדרשים לצורך פרנסה. לדידו זו עבודה זרה. הוא מביא לדוגמה את העובדה שהנאצים שלחו פרופסורים לעסוק בעבודות כפיים פשוטות כאחד האדם, וטוען שהיהודים לא למדו את הלקח. גישתו זו של הרב דסלר מקובלת במגזר החרדי בימינו, ודבריו מצוטטים בתחום זה חדשות לבקרים. עם זאת הוא התיר באופן מסויג ומוגבל עיסוקים מסוימים, מעשיים ולא אקדמיים. היתר זה ניתן לאנשים שיכולתם השכלית או הרוחנית דלה.
תורה עם דרך ארץ
לעומת הגישה השוללת את המדע ולימודי החול, התבססה גם הגישה הנגדית הרואה אותם בחיוב. תומכי העיסוק בעבודה בצד התורה, הביאו מן התלמוד נימוקים מוסריים להצדקת עמדתם, כגון: "רבן גמליאל, בנו של רבי יהודה הנשיא, היה אומר: יפה תלמוד תורה עם דרך ארץ שיגעת שניהם משכחת עוון, וכל תורה שאין עמה מלאכה סופה בטלה וגוררת עוון" (פרקי אבות, פרק ב', משנה ב'), או: "כל האומר אין לי אלא תורה... אפילו תורה אין לו" (יבמות, דף קט, ע"ב). נראה שמחייבי לימודי החול חששו מהיווצרות תלות של תלמידי החכמים במפרנס חיצוני.
א. הדגם הרציונליסטי, שמייצגו הבולט הוא הרמב"ם. מכל הדעות המחייבות שילוב בין תורה למדע, זו של הרמב"ם היא החיובית ביותר והמקיפה ביותר. לא רק שמותר לעסוק בלימודי חול, אלא שאף מצווה לעסוק בהם. הרמב"ם ביטא השקפה זו בספרו מורה נבוכים, וכן בפסקי הלכה המופיעים בספרו משנה תורה. הוא מחייב לימוד מדעים כגון: אסטרונומיה, מדעי הטבע, פיזיקה, ביולוגיה, רפואה, וכן דקדוק ואטימולוגיה. נימוקו העיקרי הוא שחובת המאמין להכשיר את עצמו במלאכת ההיגיון, כי רק באמצעותה יוכל להבין את יחס העולם לבורא העולם. לדעת הרמב"ם, לימודי החול אף הכרחיים לקיום המצוות המעשיות. לצד גישה זו, הרמב"ם אוסר להתפרנס מהתורה: "אל תעשה עטרה להתגדל בה ולא קרדום לחפור בהם. ועוד ציוו ואמרו: אהב את המלאכה ושנא את הרבנות. וכל תורה שאין עמה מלאכה סופה בטלה וגוררת עוון. וסוף אדם זה שיהא מלסטם את הבריות" איסור זה זכה לפרשנויות שונות וסותרות של מתנגדיו. במציאות הישראלית מצאו תומכי גישת "תורה בלבד" צידוק לעקיפת איסור זה ולעיסוק בתורה כמקור פרנסה. סיבה נוספת שמביא הרמב"ם ללמוד לימודי חול היא מצוות אהבת ה' ויראתו: "והיאך היא הדרך לאהבתו ויראתו? בשעה שיתבונן האדם במעשיו וברואיו הנפלאים הגדולים, ויראה מהם חכמתו שאין לה ערך ולא קץ, מיד הוא אוהב ומשבח ומפאר ומתאווה תאווה גדולה לידע השם הגדול...וכשמחשב בדברים האלו עצמן, מיד הוא נרתע לאחוריו, ויירא ויפחד ויידע שהוא בריה קטנה שפלה אפלה".
ב. הדגם התרבותי, שמייצגו המובהק הוא הרב שמשון רפאל הירש. הרב הירש הוא מכונן השיטה המכונה "תורה עם דרך ארץ", ונחשב לאבי "האורתודוקסיה המודרנית". כיהודי מאמין שהוא גם בן לתרבות המערב המודרנית, ביקש הרב הירש לשלב בין שתי ההשקפות. הוא ביסס את התיאוריה לפיה שורשי ההומניזם האירופי מקורם ביהדות. משנתו החינוכית " תורה עם דרך ארץ" התבססה על השקפה זו. לטענתו, לא קיימים ניגודים בין תורה למדע, המאלצים לבחור באחד הכיוונים, ואם בכל זאת היהודי ניצב בפני הכורח לבחור, עדיפה התורה על פני ההשכלה החילונית. הרב הירש סבר כי לימודי החול מסייעים להבנה מעמיקה יותר של התורה. גם הרב עזריאל הילדסהיימר פעל לביסוס הגישה של "תורה עם דרך ארץ", בעיקר באמצעות ייסוד בית מדרש גבוה לרבנים בברלין. הוא גם התיר ללמוד באוניברסיטאות. גישה אורתודוקסית זו התפתחה בגרמניה נוכח התפשטות ההשכלה והמודרניזציה, שיצרו קשר בין הצלחה כלכלית לבין ידע, התמחות וקידמה טכנולוגית.
ג. הדגם המיסטי, שהתגבש לאור השקפתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. לדעת הרב קוק הבעיה של שילוב תורה וחכמה (מדע) אינה במישור התרבותי, אלא במישור המיסטי-מטפיזי: מעצם נגיעתה בסוגיות של קודש וחול, היא חורגת מגבולות תרבותיים/חברתיים גרידא. היחס בין קודש לחול דומה ליחס שבין חומר לצורה: חול הוא חומר, ואילו קודש הוא צורה. הרב קוק הגיע למסקנות מרחיקות- לכת מבחינה מטפיזית, באמרו במפורש: "לדעת שאין אמת חול מוחלט בעולם", דהיינו, קיים רק קודש והעדיין לא קודש. בסופו של דבר כל החול (העדיין לא קודש) נמצא בתורה ומתקדש על ידה. מכאן נובע כי ביסודו של דבר לימודי החול אינם חסרי קדושה לנצח מטבעם, וכי לימודי הקודש יהיו עקרים, אם כל פעולותיהם יחולו בתחום הקדושה בלבד. לימודי החול חשובים לא למרות העדר קדושתם, אלא משום שזוהי הדרך שבה החיים כולם, הדעת כולה, ההוויה כולה, מתאחדים בסופו של דבר.
ד. הדגם האינסטרומנטלי המכונה גם "רקחות, טבחות ואופות", בהשקפת הגאון מווילנה (הגר"א).נגזר מהמושג ההלכתי "הכשר מצווה". זוהי פעולה שאינה בעלת ערך דתי, ובכל זאת יש לה חשיבות מאחר שהיא מאפשרת לקיים מצווה. גישה זו מכירה בערכו של המדע כאמצעי או כמכשיר: אם הלימוד (או פעילות חילונית אחרת) נעשה לשם קיום מצווה, כלומר, לשם שמים, אזי הוא עשוי לקבל פן של קדושה. כך לדוגמה, ניתן לייחס ערך דתי לאכילה, שתייה, מלאכה וכיוצא באלו. בדומה לכך, מותר ללמוד לימודי חול אם מטרתם לסייע בסופו של דבר לשמירת מצוות וללימוד תורה. לאור השקפה זו, לימודי החול אינם בבחינת עברה של ביטול תורה. אמנם אין כאן תמיכה גורפת בלימודי חול, אך ניתנת לגיטימציה לעסוק בכך בהיותם בעלי ערך אינסטרומנטלי.
הגביע הגרמני לנשים
הגביע הגרמני בכדורגל נשים (בגרמנית:  Deutscher Fußball-Bund-Pokal Frauen) הוא טורניר כדורגל המאורגן על ידי התאחדות הכדורגל הגרמנית, הוא הטורניר השני בחשיבותו בגרמניה אחרי הבונדסליגה, ומשוחק בשיטת הנוק אאוט. מחזיקת הגביע הנוכחית היא וולפסבורג, שמחזיקה ברצף של 9 זכיות מעונת 15–2014.
משתתפות
כלל הקבוצות מהבונדסליגה והבונדסליגה השניה משתתפות בטורניר, לצד הזוכות בתחרויות הגביע האזוריות. קבוצות מילואים של קבוצות מהבונדסליגה והבונדליגה השנייה אינן מורשות להשתתף בטורניר, גם במקרה של זכייתן בתחרויות הגביע האזוריות.
דירוג וציוות
מהקבוצות המשתתפות, לא כולן מחויבות להשתתף בסיבוב הראשון של הטורניר. 32 קבוצות משתתפות בסיבוב השני, כך שמספר המשחקים בסיבוב הראשון נקבע לפי מספר הקבוצות העודפות. הקבוצות שאינן נדרשות להשתתף בסיבוב הראשון הן אלו שסיימו את העונה הקודמת בבונדסליגה בצורה הטובה ביותר, וכמות הקבוצות הללו נקבע שוב לפי מספר הקבוצות שנרשמו לטורניר.
חוקים
המשחקים מורכבים משתי מחציות בנות 45 דקות, כשהקבוצה המנצחת בתום 90 הדקות מתקדמת לשלב הבא. במקרה של תיקו, שתי מחציות בנות 15 דקות יתווספו. באם לא תהיה הכרעה בתום 30 הדקות, ההכרעה תתבצע על ידי בעיטות עונשין. במשחק הגמר, באם לא תהיה הכרעה בתום 90 דקות, ההכרעה תתבצע מיידית על ידי בעיטות העונשין, ולא תתקיים הארכה.
מחזיקות הגביע
לפני איחוד גרמניה באוקטובר 1990, השתתפו בטורניר קבוצות ממערב-גרמניה בלבד.
יגאל מרקוס
יגאל מרקוס (נפטר ב-2022) היה ניצב במשטרת ישראל.
ביוגרפיה
מרקוס נולד בפתח תקווה. הצטרף למשטרת ישראל ושירת במחוז תל אביב, היה ראש לשכת התנועה במחוז ועמד בראש שלוחת מחלקת המודיעין במחוז כראש מדור אגירה והערכה. בשנת 1974 מונה למפקד משטרת מרחב דן.
היה נציג המשטרה בארצות הברית בדרגת תת-ניצב עד 1984. לאחר שחזר לארץ הועלה לדרגת ניצב. שימש סגן המפקח הכללי ובשנת 1986 מונה במקביל לראש אגף חקירות. בשנת 1988 סיים את תפקידיו ועבר לפקד על מחוז תל אביב, בראשו עמד עד 1993.
היה חבר במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
מרקוס נפטר ב-6 באפריל 2022.
רכבת לקוטב
רכבת לקוטב (באנגלית: The Polar Express) הוא סרט הנפשה ממוחשבת אמריקאי מסוגת הרפתקאות משנת 2004, המבוסס על ספר הילדים בשם זה מאת כריס ואן אלסברג משנת 1985. ואן אלסברג שימש גם כאחד המפיקים בפועל בעיבוד הקולנועי. הסרט נכתב, הופק ובוים על ידי רוברט זמקיס ומציג דמויות אנושיות המונפשות באמצעות לכידת תנועה. בסרט מככב טום הנקס, שהיה גם אחד המפיקים בפועל, במספר תפקידים בולטים שונים, לצד דריל סברה, נונה גיי, ג'ימי בנט ואדי דיזן בתפקידי משנה. בסרט מופיעה גם הזמרת טינשיי בגיל 9 כמודל ההנפשה הממוחשבת עבור הדמות הנשית הראשית.
הסרט הופק בתקציב שעמד על $165 מיליון, שהיה סכום שובר שיאים עבור סרט הנפשה באותם ימים.
"רכבת לקוטב" הוקרן בבתי קולנוע רגילים ובתלת ממד בקולנועי IMAX ב-10 בנובמבר 2004. הסרט הכניס $311.3 מיליון ברחבי העולם ולימים נכנס למהדורת 2006 של ספר השיאים של גינס בתור הסרט הראשון שהופק כולו בלכידת תנועה ובעיבוד דיגיטלי. כמו כן השתתף בו מייקל ג'טר בתפקיד המשחק האחרון שלו לפני מותו, והסרט הוקדש לזכרו מחמת עובדה זו.
עלילה
בעיר גרנד ראפידס בערב חג המולד מתחיל ילד להטיל ספק בקיומו של סנטה קלאוס. הילד המתקשה להירדם מבחין בקטר קיטור הנכנס לרחוב, ויוצא מביתו להתבונן בו. כרטיסן הרכבת מציג אותה בפניו בשם "הרכבת לקוטב", הנוסעת לעבר הקוטב הצפוני. הילד מהסס תחילה אבל עולה לרכבת בזמן יציאתה.
באחד מהקרונות פוגש הילד ילדה נלהבת וילד מתחכם. הרכבת אוספת ילד אחר בשם בילי, שאף הוא מחליט שלא לעלות אך משנה את דעתו. גיבור הסרט רואה את ניסיונו לעלות על הרכבת ומפעיל את הבלמים כדי לאפשר לו לעלות, למורת רוחו של הכרטיסן. בזמן שבילי יושב לבדו בקרון התצפית של הרכבת מוגש שוקו חם בקרונות הנוסעים והילדה מביאה כוס גם לבילי. בזמן שהיא והכרטיסן נכנסים לקרון המסעדה מבחין הילד שהיא שכחה את כרטיסה הלא נקוב, אבל מאבד את הכרטיס בין הקרונות כשהוא מנסה להשיבו. הכרטיס נכנס חזרה לקרון הנוסעים, אך הכרטיסן מבחין בהיעדרו ומדחיק את הילדה חזרה לקרון האחורי.
כשהילד המתחכם טוען שהכרטיסן יגרש את הילדה מן הרכבת, משיג הילד הראשי את הכרטיס בחזרה וממהר לקרון המסעדה לחפש את הכרטיסן, תוך שהוא מטפס על גג הרכבת. הוא פוגש נווד שיצא למחנאות על הגג, המציע לו קפה ומנהל איתו שיחה על קיומם של סנטה קלאוס ושל רוחות רפאים. הנווד גולש יחד עם הילד לאורך הקרונות לעבר קרון העזר של הקטר, שם הנווד נעלם בראש מנהרת פלאט טופ.
בתא הנהג של הקטר מגלה הילד שהילדה לא סולקה מהרכבת, אלא נתבקשה להשגיח על נסיעתה בזמן שהנהג והמסיק סמוקי וסטימר מחליפים את פנס הקטר.
הילד מפעיל את הבלמים והרכבת נעצרת מול עדר איילי צפון החוסם את המסילה. הכרטיסן מושך בזקנו של סמוקי וגורם לו להשמיע קולות חייתיים, ובכך הם מפנים את עדר איילי הצפון.
הרכבת ממשיכה במהירות גבוהה ומחבר המצערת נופל, ובכך הרכבת מאיצה ללא שליטה במורד 179 מעלות לעבר אגם קפוא. בעוד הרכבת מחליקה על הקרח משתמש סמוקי בסיכת שיער לתיקון המצערת על מנת לחזור למסילה שניות ספורות לפני הישברות הקרח.
הילד משיב את הכרטיס הלא נקוב של הילדה לכרטיסן, ובזמן ששלושתם חוזרים לקרון הנוסעים משתמש הנווד בבובת אבנעזר סקרוג' על מנת להתגרות בילד ולכנותו ספקן.
הרכבת מגיעה לקוטב הצפוני, שם מכריז הכרטיסן שאחד הנוסעים יבחר לקבלת מתנת חג המולד הראשונה מסנטה בעצמו.
הילד והילדה רואים שבילי עדיין לבדו בקרון התצפית ומשכנעים אותו להצטרף אליהם, אך הילד הראשי מנתק את הקרון בטעות והוא מגיע לסובבן רכבות בבית המלאכה של סנטה.
הילדים עושים את דרכם דרך מרכז פיקוד של אֶלפים ומשרד מיון מתנות טרם הם מושלכים לתוך שק מתנות ענק. שם, הם מוצאים את הילד המתחכם והאֶלפים מוציאים אותם בהגיעו של סנטה.
פעמון נופל מן המושכות של אחד מאיילי הצפון הדוהרים; הילד לא מצליח תחילה לשמוע את צלצולו, עד שהוא אוזר עוז מתוך עצמו להאמין. הוא מראה את הפעמון לסנטה, הבוחר בו לקבל את מתנת החג הראשונה. סנטה מתיר לו לשמור את הפעמון לעצמו, והילד מכניס אותו לכיס גלימתו.
הקרון האחורי מוחזר אל הרכבת כשהילדים עולים לנסיעה הביתה, אך הילד מגלה שהפעמון אבד בגלל חור בכיסו.
הוא חוזר הביתה ומתעורר ביום חג המולד למראה מתנה ובה הפעמון. הילד ואחותו הקטנה שרה מצלצלים בו בהנאה ואילו הוריהם, שאינם מאמינים בסנטה, טוענים שהפעמון מקולקל.
הילד משפיע על חבריו ועל אחותו שהחלו שלא לשמוע את הפעמון ככל שאמונתם דעכה. עם זאת, הפעמון עדיין מצלצל עבורו כפי שעושה ל"כל מי שמאמין באמת".
לאיוש קוזמה
קורות חיים
קוזמה נולד בכפר קטן בדרום טרנסדנוביה. בין השנים 1902–1906 למד ב"אוניברסיטה המלכותית יוז'ף" (כיום שמו: אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה). המאסטר שלו היה בלה יאנסקי. בשנים 1909–1910 למד ציור בפריז אצל אנרי מאטיס כבעל מלגה. הוא היה חבר בחוג הרעיוני של האדריכלים הצעירים האמנותיים העממיים של האר נובו ההונגרי. הם ניסו לממש אדריכלות מודרנית ובו זמנית לאומית. המוטיבים הדקורטיבים של אדריכלות עממית והגילוף הפסטורלי נאספו מהנופים של מחוז שומוג' ושל טרנסילבניה. הם עשו רישומים, תחריטים של בנייני כפר, כנסיות, שערים ושילבו תכונות סגנון כאלה בתוכניותיהם.
בין השנים 1910–1913 עמד קוזמה בראש משרד התכנון של בלה לייטה וניהל את המשרד. בשנת 1911 הופיע בתערוכת KÉVE עם הגרפיקה, האיורים ועיצוב הרהיטים שלו. ((התאחדות האמנים ההונגרים והיישומים ההונגריים (בקיצור KÉVE) הייתה קבוצת אמנים בהונגריה (בין השנים 1907–1947)). קוזמה ביצע את בית רוז'אוולדי, שנבנה על פי תוכניותיו של לייטה, הושלם בשנת 1912 ונהרס מאז. אז החלה עבודתו של קוזמה באומנות שימושית. העיטורים החיצוניים גם של בנייני לייטה הנוספים קשורים לשמו. הוא גם ייצר את הריהוט עבור בית קפה ניו יורק בארמון ניו יורק שהיום משמש כבית מלון עם בית קפה בקומת הקרקע.
גם עבודתו הגרפית הייתה משמעותית, הוא יצר איורי ספרים בתחילת דרכו. (החולמני האחרון, 1908, איורים של ספרי אנדרה אדי, של גזה צ'אט, עטיפות ספריו של ז'יגמונד מוריץ וכו'). הוא פיתח קשר הדוק עם דפוס קנר המפורסם בגיומנדרד, שם עיצב הדפסי ספרים בסגנון אר-נובו (Kner Classics, Monumeta Litterarum). בשנת 1925 הוא תכנן את מעונו של אימרה קנר בגיומנדרה בסגנון אר דקו, שהוא כיום מוזיאון הדפוס. בשנות ה-30 פנה יותר ויותר לעיצוב מבנים. בשנת 1930 תכנן לבנות מחדש את "היכל האופנה" (Divatcsarnok), ובהמשך בנה כמה בנייני דירות להשכרה. רוב בתי הדירות והווילות שעוצבו בקפידה, שתוכננו בקפידה, נבנו ברובע 2 של בודפשט (בבודה). אלה כבר מראים קשר לאוונגרד (באוהאוס). אחת העבודות הידועות ביותר שלו היא בית נופש באי לופה (על הדנובה בקרבה לסנטאנדרה), שתוכנן על פי המודל שלו. הוא תכנן כמה מבני ביתנים ניסיוניים מודרניים לירידים הבינלאומיים של בודפשט, שהתקיימו פעמיים בשנה: הבית ההונגרי (1932) מגדל ביתן הטקסטיל, ביתן התיירות (1936), ביתן הטקסטיל (1937) ביתן תשלובת הפלדה והמתכת מנפרד וייס (1940) טונגסרם - אוריון "ביתן האור" (1941).
בשנת 1941 יצא לאור בשווייץ ספרו "Das neue Haus", בו לא רק פרסם את בנייניו שהושלמו כבר, אלא הציג מספר שרטוטים חדשים. עבודתו המשמעותית האחרונה, בניין בית הספר היסודי הושלמה בשנת 1949 לאחר מותו.
בנייניו שהוקמו
גם על בתיו של לאיוש קוזמה לא פסח הזמן. רובם עברו שיפוץ, נבנו עליהם קומות או נהרסו.
תאופנוס היווני
תאופנוס היווני (ברוסית: Феофан Грек; סביבות 1340–1410) מגדולי הציירים של איקונינות בנסיכות מוסקבה של המאה ה-15, מורה של אנדרי רובליוב.
ביוגרפיה
הוא נולד בבירת האימפריה הביזנטית קונסטנטינופול ומכאן מקור השם "היווני". העבודות שלו שלפני הגעתו לרוסיה לא השתמרו. בשנת 1370 הוא הגיע לנובגורוד ובשנת 1378 החל לעבוד על עיטור כנסיית ספאס על רחוב אילין. רוב העבודה נשמרה עד היום. הציורים וסגנונו השפיעו רבות על הציירים האחרים בנובגורוד והשפעתו מורגשת בעיטורים של הכנסיות שנבנו באותה תקופה וגם בעיטור הספרים שבוצע במהלך המאה ה-14.
עלי סלאם
ביוגרפיה
סלאם נולד בנצרת, כבן בכור לפועל במפעל דובק לסיגריות. כאשר הבין את צורכיהם של מקומות עבודה רבים, הקים בחדרה את חברת שירותי התחזוקה "בני עלי סלאם 2000 בע"מ".
סלאם הוא מוסלמי-סוני, נשוי, ואב ל-11 ילדים.
בנו באסל רצח את אשתו בשנת 2010 בירי בדירתם ונדון למאסר עולם. שנה לאחר מכן יזם עלי 'סולחה' עם משפחת הנרצחת, במסגרתה הוענקו חצי מיליון ש"ח לילדים.
קריירה פוליטית
משנת 1993 הוא משמש כחבר מועצת העיר נצרת ומשנת 1998 כיהן כסגנו של ראש עיריית נצרת, ראמז ג'ראיסי. בשנת 2003 הפך גם לממלא מקומו של ראש העירייה.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו ב-22 באוקטובר 2013, התמודד סלאם על ראשות העירייה בראש הרשימה העצמאית "נאסרתי" (בערבית: ناصرتي, בתרגום חופשי: "נצרת שלי"). בתום ספירת הקולות הוכרז סלאם כזוכה, בהפרש של 22 קולות בלבד. יריבו, ראש העירייה המכהן ראמז ג'ראיסי, ערער לבית המשפט המחוזי על פסילתן של 47 מעטפות הצבעה, ולאחר שערעורו התקבל ונספרו הקולות שבמעטפות אלה, התברר שג'ראיסי הוא הזוכה, בהפרש של 9 קולות בלבד.
עלי סלאם ערער אף הוא, ואליו הצטרף היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, בהמלצה לערוך בחירות חוזרות בעיר, אך הערעור וההמלצה נדחו. אף על פי כן, ב-11 בפברואר 2014 הפך בית המשפט העליון את ההחלטה והורה על קיום בחירות חוזרות לראשות העיר נצרת בתוך 30 יום. הבחירות החוזרות נערכו ב-11 במרץ 2014, ובהן זכה סלאם בהפרש של כעשרת אלפים קולות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ב-2021, הביע תמיכה בבנימין נתניהו ואכזבה מהרשימה המשותפת בעת ביקור בחירות של נתניהו בעיר נצרת. סלאח אף קיבל באותה עת הצעת שריון בליכוד.
שואת יהודי איטליה
שואת יהודי איטליה התרחשה בשני שלבים. בשלב ראשון, שהתרחש מחקיקת חוקי הגזע באמצע שנת 1938 ועד להקמתה של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בספטמבר 1943, שבו סבלו יהודי איטליה, מושבותיה ושטחי החסות שלה מרדיפות ומאפליה. עם זאת האיטלקים נמנעו מרצח יהודים או מהסגרתם לידי הגרמנים, הן באיטליה והן במדינות כבושות כמו יוון. בשלב שני, הפתרון הסופי באיטליה מהקמתה של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שהייתה ממשלת בובות בחסות הנאצים, ועד לכניעת הגרמנים והאיטלקים בסיום מלחמת העולם השנייה.
בשואה באיטליה נרצחו 7,680 יהודים מתוך 44,500 יהודים שחיו במדינה לפני מלחמת העולם השנייה. שהם כ-17% מהאוכלוסייה המקורית, כך שאחוז היהודים האיטלקים שניצלו בשואה גבוה יחסית לרוב מדינות אירופה. הערכות אחרות מדברות על כ-7,900 נרצחים.
מחקיקת חוקי הגזע ועד הקמתה של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית
ההצהרה אודות הגזע (באיטלקית: Dichiarazione sulla razza) הגדירה את כוונות המפלגה הפשיסטית באיטליה ביחסה ליהודים. ב-15 ביולי 1938 פרסמו עיתוני איטליה בכותרות הראשיות על החלטת המפלגה הפשיסטית לנקוט בצעדים לשמירת טוהר הגזע האיטלקי.
ב-26 באוקטובר 1938 פרסמה המועצה הפשיסטית העליונה הצהרה בנושא הגזע אשר כונתה "דף הנחיות" (באיטלקית" Foglio d'ordine). בהקדמה להנחיות נכתב כי
פרק מיוחד ב"דף הנחיות" דן ביהודים. נאסרה כניסה של יהודים ממדינות חוץ. יוצאים מהכלל היו בני 65 ומעלה ויהודים שנישאו לאיטלקים עד 1 באוקטובר 1916.
באוגוסט 1938 נערך מפקד בקרב יהודי איטליה על מנת לקבוע על מי יחולו חוקי הגזע. במפקד נכללו אנשים שלפחות אחד ההורים שלהם היה יהודי או יהודי לשעבר. מספר הנפקדים היה 58,412.
הוראות אלה היו בסיס לחקיקה מלכותית מ-17 בנובמבר 1938. חוקי הגזע התבססו על ההנחה כי על "הגזע האיטלקי החדש" להיבדל מהגזע היהודי. סעיף 9 נחשב לגרוע מכולם וקבע כי היהודים אינם נמנים עם הגזע האיטלקי ועל כן יש להפלותם לרעה.
מלבד העובדה שהיהודים נאלצו להפרד ממקומות עבודתם ומרכושם, אם היה מסדר גודל מסוים ומעלה, רושם חזק הותירו חוקי הגזע על הילדים, הנוער והצעירים. בבת אחת, "הדור הצעיר" נדרש לצאת ממוסדות הלימוד, לא להיכנס לספריות ציבוריות ולנתק מגע עם החברים שאיתם הוא גדל - בחלק מן המקרים, ללא מורת רוח מצד חבריהם הלא-יהודים והציבור האיטלקי. בערים, עם הקהילות הגדולות יחסית, הוקמו בתי ספר על יסודיים. אבל בעשרות הקהילות הקטנות נאלצו משפחות לעזוב את מקומות היישוב שלהן ולעבור לערים הגדולות או להשאיר את ילדיהן בבית ללא בית ספר. עם זאת, במקומות רבים היו הפרות שקטות של חוקי הגזע, ולא תמיד הם נאכפו בקפידה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה
פרוץ מלחמת העולם השנייה המלחמה ב-1939 והצטרפות איטליה לצידם של הגרמנים, לא הביאו בתחילה לשינויים משמעותיים במעמדם החוקי של יהודי איטליה. כבר ב-1938 משטרו הפשיסטי של מוסוליני הטיל על היהודים הגבלות וחוקקו חוקי גזע, אך לא הייתה פגיעה פיזית רחבת היקף ביהודים. ערב כניסתה של איטליה למלחמה ביוני 1940, הוחל במאסרים נרחבים ללא משפט של פליטים יהודים ששהו באיטליה, והיו ללא אזרחות איטלקית, וכן של יהודים איטלקים שנחשדו כמתנגדים לשלטון. זמן מה לאחר מכן, אותם יהודים נשלחו למחנות עונשין, אשר נכון לספטמבר 1940 כבר מנו 15 במספר. מספרם של המחנות הגיע לשיא של כ-40 מחנות בכל רחבי איטליה, בעיקר בדרומה.
כל עוד הייתה איטליה בגדר מדינה גרורה של גרמניה, נמנע היטלר מלדרוש את גירוש היהודים והשמדתם, ומוסוליני, על אף שהחיל עוד ב-10 ביוני 1940 את חוקי הגזע, סירב לגרש את אזרחיו היהודים, בין היתר על מנת להפגין את עצמאותו כלפי גרמניה.
ב-6 במאי 1942 הודיע משרד הפנים האיטלקי כי כל האזרחים האיטלקים השייכים לגזע היהודי חייבים להתייצב לעבודת חובה, אך בפועל עקב קשיים טכניים רק מיעוט מהאוכלוסייה היהודית נשלח לעבודות במפעלים תעשייתיים, בחקלאות, בסלילת כבישים וכדומה.
הפתרון הסופי באיטליה
מצבם של היהודים, שהיה קשה וחסר ודאות בשל חוקי הגזע באיטליה, החמיר עם הקמת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, ממשלת בובות שהקים בניטו מוסוליני בחסות הנאצים בצפון איטליה (ובכלל זה, בתחילת קיומה, גם ברומא), והתקיימה מ-23 בספטמבר 1943 ל-25 באפריל 1945.
הפלת המשטר הפשיסטי באיטליה ב-25 ביולי 1943 וכניעת איטליה בפני בעלות הברית בספטמבר של אותה שנה, הביאו לפלישת גרמניה לאיטליה ולאחר שבועות אחדים חולקה איטליה לאזור בשליטה גרמנית בצפונה ובמרכזה, בעוד בעלות הברית החזיקו ביתר שטחי המדינה. האזור שנכבש על יד הגרמנים היה זה שמסוכן ליהודים, שכן בו יכלו הגרמנים ליישם עתה את הפתרון הסופי, בעוד שיהודים שהתגוררו או שהוחזקו במחנות מעצר בדרומה של איטליה, שוחררו על ידי בעלות הברית.
עוד טרם הכיבוש הגרמני ב-1943, היו נציגים גרמנים שפעלו באיטליה. בשנת 1939, הרברט קאפלר איש משטרת הביטחון (SD), כ"נספח המשטרתי" של השגרירות הגרמנית ברומא. בתחילת יוני 1940, מונה קרל וולף למפקד המיועד של שירות הביטחון והמשטרה באיטליה. לאחר הכיבוש, שלח הימלר לרומא את וולף ומינה אותו לראש הממשל הצבאי בצפון איטליה. כך, העמידו הגרמנים קצין בכיר באס.אס. כשליט על צפון איטליה, שבו רוכזו מרבית יהודי איטליה, למעט רומא.
וולף קבע את מטהו בורונה, ותוך זמן קצר הוקמו בכל המחוזות הכבושים באיטליה שלוחות של שירות הביטחון הגרמני. במקביל, נשלחו לאיטליה ארסטר ותיאודור דנקר, שני קצינים מנוסים ביותר לביצוע מלאכת שילוח היהודים להשמדה. דנקר, אחד הקצינים המנוסים ביותר של המחלקה היהודית (Referat IV B4) במשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA), שבראשה עמד אדולף אייכמן. מחלקה זו הייתה אחראית על ביצוע מדיניות הפתרון הסופי באיטליה. דנקר, אשר פיקד עד ספטמבר 1942 על מבצע חיסול יהודי צרפת, וארסטר, שמונה למפקד הגסטפו באיטליה, שהיה ממפקדי הס"ד בהולנד והיה שם אחראי לארגון השילוחים להשמדה. הם הגיעו לאיטליה עם קבוצת עוזרים, והחלו מיד בארגון מעצרם של היהודים בכל הקהילות הגדולות באיטליה. כל זאת בהתאם ליישום הפתרון הסופי בכל אירופה ככלל ובאיטליה בפרט. מינואר 1944 החליף פרידריך בוסהאמר את דנקר כאחראי על שילוח היהודים להשמדה, לאחר שדנקר נשלח להונגריה.
ב-14 בנובמבר 1943, אישרה המפלגה הפאשיסטית הרפלובליקנית החדשה את ה"מנשר הסדור" (Manifesto Programmatico), שקבע כי "המשתייכים לגזע היהודי הם זרים, והם שייכים לאומה אויבת".
הסיבות להחלטה הזאת קשורות ברצונה של הממשלה האיטלקית להוכיח צורה כלשהי של עצמאות. הממשלה האיטלקית, שלא היה בידה את הסמכות הצבאית והפוליטית, יכלה לתמרן רק בתחום מדיניות הפנים, הניהול והבירוקרטיה. בנוסף קידמה את ההזדמנות להרחיב את סמכותה החוקית. לאחר חודשיים שהניחה את שאלת הטיפול ביהודים לאנשי האס.אס, החליטה לאמץ מדיניות אנטי-יהודית משלה, במקביל ליישומה של המדיניות הנאצית כלפי יהודי איטליה. מספטמבר ועד פרסום ההוראה, היו היהודים נתונים לגמרי לחסדיהם של הגרמנים ולמדיניות המעצרים והגירושים שלהם.
ב-30 בנובמבר 1943 פרסם שר הפנים של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, גואידו בופאריני גואידי, את "צו המשטרה מספר 5", לכל ראשי המחוזות לביצוע מיידי. בצו נכתב ש:
הצו החדש הורה על מעצרם של כל היהודים, ריכוזם במחנות ריכוז מקומיים קטנים ומותאמים, עד שיוקם מחנה לאומי גדול - פוסולי, ומיד לאחר מכן גם את הקפאת כל רכושם. הצו הגדיל את הסכנה שהיו נתונים בה היהודים באיטליה. היהודים שהסתתרו מפני הגרמנים באזורי הכפר או בערים קטנות, לא היו יכולים עוד להתחמק מעיניה של המשטרה האיטלקית. לאחר פרסום הצווים נערך מצוד אחר היהודים, בו השתתפו פקידיה ושוטריה של הרפובליקה הפשיסטית. מכאן ואילך, חיפשו ועצרו את היהודים בכל מקום: בבתיהם, ברחוב, ברכבות, בזמן ניסיונות בריחה לשווייץ או לשטחים בשליטת בעלות הברית, ועוד. לאחר שנתפסו על ידי המשטרה הובאו היהודים לבתי סוהר מרכזיים, ומשם הועברו למחנה עיקרי, מחנה הריכוז פוסולי שבקארפי, מדרום לנהר הפו, ליד צומת הרכבות החשוב של העיר מודנה (Modena) שבצפון איטליה. מחנה פוסולי שימש את הגרמנים כמאגר נוח למכסות הגירושים למחנות ריכוז והשמדה מצפון לאיטליה. אלה שלא הגיעו מרצונם לתחנות המשטרה, בחלקם נתפסו על ידי המשטרה האיטלקית, שהחזיקה רשימה של היהודים וכתובותיהם. פרטים אלה היו במשרדי הקהילות היהודיות על פי החוק. רבים מן היהודים הצליחו להימלט מבתיהם ולהסתתר בכפרים, במנזרים וחלקם אפילו הצליחו לעבור את הגבול השווייצרי. בראשית שנת 1944 הושלמה לכידתם של יהודי איטליה, אשר רוכזו במחנות ריכוז ונשלחו להשמדה.
במרץ 1944, הרפובליקה מינתה "מפקח כללי על הגזע" (Ispettore Generale per la razza), עיתונאי אנטישמי קנאי בשם ג'ובאני פרציוזי (Preziosi) שפרסם בעבר מאמרי שטנה כנגד היהודים, והיה אחראי להפצת הפרוטוקולים של זקני ציון באיטליה. פרציוזי, שנפגש עם היטלר ועם יוליוס שטרייכר, הטיף לגירושם של כל היהודים מאיטליה, ופעל לשם כך.
הריכוז במחנות מיוחדים היה הדרך המעשית לאפשר לגרמנים להוציא לפועל את מדיניותם כלפי היהודים. ואכן, במחנה פוסולי, כל עוד היהודים הוכרו כאסירים פוליטיים, כמקובל במחנה זה משנות ה-40, הסוהרים היו איטלקים והיחס היה הוגן למדי. כאשר ניהול המחנה עבר לידי הגרמנים, המצב הורע ובסופו של דבר נשלחו יושבי המחנה למחנה ההשמדה אושוויץ.
בעקבות התקרבות כוחות בעלות הברית לפוסולי באוגוסט 1944, והפחד של הגרמנים מפני התקפות של הפרטיזנים האיטלקים, שהיו באזור, החליטו הגרמנים להקים מחנה חדש בבולצאנו, הקרובה יותר לגבול עם אוסטריה. מרבית האסירים, וכן הסגל הפיקודי של מחנה פוסולי, הועברו בבהילות למחנה הריכוז בולצאנו.
מתוך כ-45,000 יהודים ששהו באיטליה וברודוס עם הכרזת הרפובליקה של סאלו, גורשו למעלה מ-8,500, ומספר הנספים היה 7,900. על אף שנודעו מקרים רבים של סיוע ליהודים, הרי שלהשתתפותה הפעילה של הרפובליקה של סאלו, שוטריה ופקידיה, באיתור היהודים, ריכוזם ושילוחם למזרח, חלק משמעותי בגורלם של היהודים שנרצחו.
יהדות רומא
יהדות רומא היא אחת הקהילות היהודיות הוותיקות בעולם וקיימת כמעט אלפיים ומאתיים שנה. במפקד המיוחד ליהודים שנערך ב-22 באוגוסט 1938 נמנו ברומא 12,799 'בני הגזע היהודי'. כעבור חמש שנים, בעת הדחתו של בניטו מוסוליני, עדיין התגוררו בעיר כ-12,000 יהודים, למרות החוקים שחוקק נגדם המשטר הפשיסטי. יהודי רומא חששו פחות לגורלם ורובם החליטו לא לנטוש את בתיהם. הם סברו כי היות העיר משכן הוותיקן תגן עליהם.