cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
א-שדאדי
א-שַׁדַּאדִי (בערבית: الشدادي; בתעתיק מדויק: אלשדאדי) היא עיירה בדרום מחוז אל-חסכה שבצפון-מזרח סוריה.
במפקד שנערך בשנת 2004 נרשמו בא-שדאדי 15,806 תושבים.
מלחמת האזרחים
בפברואר 2013 כבשו את העיירה פעילים מארגון ג'בהת אל נוסרה תוך שלושה ימים. בתקיפה נהרגו כ-100 חיילים מצבא סוריה וכן פועלי מתקני נפט רבים.
בשנת 2014 העיירה נכבשה על ידי דאעש, ובפברואר 2016 כבש אותה ארגון ה-YPG (המיליציה הכורדית בסוריה), השולט בה מאז.
פיאג'ו זיפ
פיאג'יו זיפ (באיטלקית: Piaggio Zip) הם סדרות של קטנועים מתוצרת יצרנית הרכב הדו-גלגלי פיאג'ו אשר מיוצרים באיטליה משנת 1992.
היסטוריה
דגמי "פיאג'ו זיפ" מהסדרה הראשונה שווקו ברוב מדינות אירופה. בשנת 1996 הרחיב היצרן את מגוון הדגמים כולל ייצור הדגם: "Zip SP", והדגם היוקרתי יותר: "Zip Fast Rider" אשר עברו שינוי משמעותי במבנה ובעיצוב. בוצע שינוי משמעותי שהציג חזית עיצובית שונה לחלוטין לעומת הגרסה הקודמת.
בין השנים 1995–1999 שווקו מספר דגמים בשם המסחרי "Easy Moving".
בשנת 2001 הוצגו מגוון דגמים שעוצבו לחלוטין מחדש. מלבד לדגם 50 סמ"ק מנוע שתי פעימות, יוצרו דגמים 100 סמ"ק ו-125 סמ"ק עם מנוע מחזור ארבע פעימות.
הסדרה השנייה "Piaggio Zip 2 Cat II" מיוצרת משנת 1999.
סטרפסילס
סטרפסילס (אנגלית: Strepsils) הוא שם המותג של סדרת תרופות ללא מרשם בצורת לכסניות מציצה לטיפול בכאבי גרון המיוצרת בנוטינגהאם על ידי חברת רקיט בנקיזר. היא שייכת לקו המוצרים של בוטס (boots health-care international) שרקיט בנקיסר רכשה ב-2006.
סטרפסילס מיוצרת מאז 1958, ומכילה שני רכיבים פעילים: אמילמטקרסול ו2-4 דיכלורובנזיל אלכוהול. לחומרים אלו פעילות חיטוי קלה.
הכמות המומלצת היא סוכרייה אחת כל שעתיים או שלוש שעות למבוגר.
לסטרפסילס ויטמין סי 100 מתווסף גם ויטמין C. כל סוכרייה מכילה 1.2 מ"ג של דיכלורובנזיל, 0.6 מ"ג של אמילמטקרסול ו-100 מ"ג של ויטמין C.
דוב ים (סוג)
דוב ים או דֹּב-יָם דְּרוֹמִי (שם מדעי: Arctocephalus) הוא סוג של טורפים ימיים הנכללים בתת-המשפחה דובי ים (Arctocephalinae) וכולל את כל בני תת-המשפחה למעט המין דוב ים צפוני. סוג זה כולל את כל מיני דובי הים החיים בחצי הכדור הדרומי ובאנטארקטיקה.
רשות תעופה אזרחית
רשות תעופה אזרחית היא גוף ממשלתי, לעיתים תאגיד סטטוטורי, האמון על רגולציה ורישוי ובקרה על התעופה של המדינה או המדינות (במקרה של ארגון של האיחוד האירופי) המפעילות אותה. שזה כולל רישום כלי הטיס הפועלים ברישיונה.
מאפיינים
תעופה, בדומה לתחומי תחבורה אחרים, כוללת גורמי סיכון מרובים וייחודיים הדורשים תשומת לב ובקרה הדוקה לטובת הקטנתם ומניעתם. רשויות התעופה אמונות על הגדרת דרישות לקבלת הסמכה או רישיון לפעול במקצועות התעופה והסמכת תפעול של מתקנים ואמצעים לדברים הבאים: במדינות מסוימות רשות התעופה האזרחית המקומית גם אמונה על חקירה של תאונות אוויריות, אם כי בהרבה מקרים סמכות החקירה מוקנות לגוף נפרד לטובת יכולת בחינה אותנטית של הרגולציה ושל הרשות. בישראל לדוגמה, על חקירת תאונות אוויריות סמוך משרד החוקר הראשי שבמשרד התחבורה והבטיחות בדרכים. בארצות הברית על חקירות אמונה המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה (NTSB).
למרות הרישוי והגדרת הנהלים לבקרה אווירית, לרוב שירות או רשות אחרת מספקת שירות זה למדינה.
רשות התעופה גם אמונה על השגה והפצת מידע תעופתי (דוגמת פרסום מידע תעופתי) תעופה בתחומי האחריות שלה לשימוש עובדי וכן מפיצה מידע לפי פורמטים בינלאומיים כגון NOTAM, METAR, AIRMET, PIREP, SIGMET, ו-TAF.
היסטוריה
בעשורים הראשונים של התעופה, החוקה האווירית התפתחה בנפרד במדינות שונות. זה יצר סטנדרטים שונים ולעיתים נוגדים אחד את השני בצורה בה נוצר המצב שלעיתים מטוסים ממדינה אחת לא יכלו לטוס במדינה אחרת. אמנת שיקגו שנחתמה בשנת 1944 אפשרה יצירה של סטנדרט אחיד לרישוי, הסמכה, ניסוי, כיול, וכדומה. זה מאוחר יותר לאחר ביסוס האומות המאוחדות אפשר יצירת ארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית (ה-ICAO) בשנת 1947 המאפשר שמירת רמה רגולטורית אחידה והטמעת חידושים ושיטות מיטביות לשמירת בטיחות טיסה.
באירופה בשנת 1970 נוסד ארגון רשויות התעופה המאוחדות (JAA) ששאף לבסס שיתוף פעולה בין רשויות התעופה האירופאיות וביסוס סטנדרטים מינימליים אחידים. הארגון פורק בשנת 2009. במקביל, בשנת 2003 נוצרה הסוכנות האירופית לבטיחות תעופה (EASA) שהחליפה את ה-JAA ופועלת בתחומי האיחוד האירופי. מדינות חברות באיחוד שומרות על רשויות התעופה שלהן ואלה מטמיעות את התקנות ש-EASA מגדירה.
יחסי בוסניה והרצגובינה–קרואטיה
יחסי בוסניה והרצגובינה–קרואטיה הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לרפובליקת קרואטיה. המדינות המודרניות היו שתיהן חלק מיוגוסלביה. רוב האוכלוסייה בשתי המדינות מדברת אחת מהניבים של סרבו-קרואטית. שתי המדינות חולקות גבול משותף של 932 קילומטרים.
היסטוריה
בוסניה והרצגובינה וקרואטיה היו שתיהן חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן הצטרפו למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, אשר חברה לממלכת סרביה ולממלכת מונטנגרו, להקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר הפכה בשנת 1929 לממלכת יוגוסלביה. במהלך מלחמת העולם השנייה היו שטחי שתי המדינות תחת שליטת המדינה העצמאית של קרואטיה, מדינה גרורה של גרמניה הנאצית שהונהגה על ידי תנועת האוסטאשה הקרואטית הפשיסטית. לאחר המלחמה הן שבו להיות חלק מיוגוסלביה בראשותו של טיטו.
בראשית שנות התשעים היו שתי המדינות מעורבות במלחמות יוגוסלביה, סכסוכים חמושים שבאו בעקבות התפרקות יוגוסלביה לחמש מדינות ריבוניות: בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, הרפובליקה של מקדוניה, סלובניה והרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (שהפכה בשנת 2003 לסרביה ומונטנגרו, והתפרקה בשנת 2006). הקרואטים, הבוסניאקים והסרבים (כולל הקרואטים-בוסנים והבוסנים-סרבים) נלחמו זה בזה בבריתות לא יציבות בסדרת קונפליקטים. מרבית המלחמות אירעו בשטחה של בוסניה והרצגובינה, שם הקימו הקרואטים את הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה. עם זאת, לאחר המלחמות שמרו בוסניה והרצגובינה וקרואטיה על אותו גבול שהיה להם בתקופת יוגוסלביה, ובעקבות הסכם דייטון בוסניה והרצגובינה חולקה לשתי ישויות על בסיס שלושת העמים: רפובליקה סרפסקה (לסרבים) והפדרציה של בוסניה והרצגובינה (לבוסנים והקרואטים). על פי ספר העובדות העולמי 7,269 פליטים קרואטים עדיין מתגוררים בבוסניה והרצגובינה ו-31,600 איש הם עקורים מבוסניה. ב-2009 חאריס סילייג'יץ', חבר נשיאות בוסניה והרצגובינה מטעם הבוסניאקים, הביע ביקורת על הסכם דייטון ותוצאותיו.
יחסים כלכליים
היצוא לבוסניה והרצגובינה מסתכם ב-14.4% מכלל היצוא הקרואטי, ואילו משנת 2007 בוסניה והרצגובינה היא שותפת הסחר החמישית בגודלה בקרואטיה. כתוצאה מכך, קרואטיה היא גם היבואנית והיצואנית הגדולה ביותר של בוסניה והרצגובינה, ואילו בוסניה והרצגובינה היא הרוכשת השנייה בגודלה של סחורות קרואטיות. עם 343 מיליון מארק סחיר (237 מיליון דולר) של הון זר שהושקע, קרואטיה היא המשקיעה המובילה בבוסניה והרצגובינה, ומובילה עם סלובניה (302 מיליון מארק סחיר, או 208 מיליון דולר) וסרביה ומונטנגרו (122 מיליון מארק סחיר, או 84 מיליון דולר). בשנת 2007 הסתכם הסחר בין המדינות בסכום של 2,517 מיליון דולר (3.64 מיליארד מארק סחיר, או 13.63 מיליארד קונה קרואטי), גידול של 32 אחוזים לעומת השנה הקודמת.
הרתחה
הרתחה היא שיטת בישול בה המזון מבושל בנוזל (לרוב מים) רותח. לעיתים נוזל הבישול מורתח טרם הכנסת מוצרי המזון לתוכו ולעיתים יחד עמם.
יחסי בוסניה והרצגובינה–קרואטיה
פיתוח כלכלי
בין המדינות נערכו כמה מיזמים משותפים, ובהם הרחבת הכביש האירופי E73 כדי להעלות אותו לסטנדרטים של כביש מהיר.
הרתחה
המטרה בהרתחה היא לגרום לחימום מהיר של מוצר המזון, בין השאר כדי לדרבן קרישה של חלבונים וכן לעיקור המים. מוצרי מזון שונים מגיבים באופן שונה להרתחה: חלקם משחררים למים חומרים מזינים וכן חומרי טעם וריח (חלק חיוני בהכנת מרק); חלקם מתרככים עקב שחרור עמילנים, ואחרים מתקשים עקב קרישת חלבון.
יחסי בוסניה והרצגובינה–קרואטיה
סכסוכי גבולות
לשתי המדינות יש כמה קטעים של גבול השנויים במחלוקת, שהגדולה שבהן היא הנוגעת לגישה ימית אל נהר אונה (כפרים בבסיס הר פליישיביצה נמצאים בקרואטיה, בעוד שאחרים הם בבוסניה, המשמעות היא שיש צורך בתשעה מעברי גבול בכביש בודד, וחוסר הפעולה בבעיה זו מונע התפתחות רצינית באזור. קו הרכבת זאגרב - ספליט - ביחאץ' עדיין סגור לתנועה בעיקר בגלל הבעיה הזו. האשרור של הסכם הגבול משנת 1999 עדיין לא התרחש בשנת 2013.
הרתחה
כלי הרתחה
כיום בישראל רבים משתמשים בקומקום חשמלי להרתחת מים. בעבר השתמשו בקומקום שהונח על הכיריים. הרתחת מים בכלים אלו מיועדת להכנת משקאות חמים או ארוחות "מנה חמה". כיום נפוצים גם מתקני מים מינרליים ומתקני טיהור מים שרבים מהם מאפשרים הרתחת המים.
טמפרטורת הרתיחה
טמפרטורת הרתיחה של המים מושפעת בעיקר משני גורמים - ריכוזי וטיב מומסים, ולחץ האוויר. השפעת המומסים על טמפרטורת הרתיחה מתבטאת בטמפרטורת רתיחה גבוהה יותר ככל שעולה הריכוז, אם כי אפקט זה אינו גדול. לחץ האוויר משפיע על טמפרטורת הרתיחה באופן שעם עליית הלחץ עולה טמפרטורת הרתיחה, ועם ירידת הלחץ יורדת גם הטמפרטורה.
בדרך כלל אם טמפרטורת הרתיחה נמוכה יותר יש להאריך את זמן הבישול כדי להשיג תוצאה דומה, אם כי אין נוסחה קבועה הנכונה לכל סוגי הבישול - יש תהליכים המושפעים באופן חזק יותר מן הטמפרטורה, כמו למשל בישול ביצים ולעומתם סוגי בישול אחרים מושפעים הרבה פחות. כתוצאה מכך, אנשים המתגוררים ביישוב שנמצא גבוה מעל פני הים צריכים "לכייל" את זמני הבישול שמופיעים בספרי בישול ומתכונים. מן הצד השני, ניתן לקצר את זמן הבישול על ידי העלאת טמפרטורת הרתיחה. לשם כך משתמשים בסיר לחץ.
הרתחת מים
בזכות האפקט המעקר של הרתחת מים, נעשה שימוש בהרתחה כאשר מי שתייה באיכות ראויה אינם זמינים. מצב זה יכול להיות מצב קבע במקומות מסוימים, או כשמתגלות תקלות במערכת הספקת מי השתייה, גם כאשר זו בדרך כלל טובה. במצב כזה יתבקשו האזרחים אותם משרת המתקן בו התגלתה התקלה להרתיח את מי השתייה.
במצב זה יש להרתיח את המים למספר דקות ולהמתין להתקררותם בכלי מכוסה. רשויות בריאות רבות בעולם, ובכללם גם משרד הבריאות הישראלי ממליצות להרתיח מים המשמשים להכנת מזון תינוקות עד גיל שנה, בין אם מדובר במי ברז ובין אם מדובר במים "מבוקבקים" (נקראים לפעמים "מים מינרליים").
משקאות חמים
בימינו נפוצים משקאות חמים הנמסים מיידית במים רותחים; המוכרים בהם הם קפה נמס ותה. לשם הכנתם נדרשת רק הוספת מים רותחים לכוס המכילה אבקה, גרגרים או שקיק המוכנים לשם כך.
להכנת קפה מבושל (קפה שחור) מורתח הקפה הטחון עם המים בג'זווה או פרקולטור. חליטת קפה נעשית במכונת קפה. חליטת תה על ידי מזיגת מים רותחים על עלי התה נעשית בתיון (קנקן תה) ומקובלת בטקס התה היפני ובשעת התה הבריטית המסורתית.
הרתחת ביצים
אחד מהשימושים הבסיסיים ביותר במטבח בהרתחה היא בהכנת ביצים. ניתן להכין ביצים בקליפתן ומקולפות, כאשר מטרת ההרתחה היא לשנות את מרקמם של החלבון והחלמון. אורך השהיה של הביצים במים הרותחים יקבע את התוצאה הסופית: ביצה רכה, ביצה קשה, ביצה עלומה ועוד.
כיבוס בשר
אחת משיטות התקנת בשר (בשר עוף, בדרך כלל) היא הרתחה ארוכה. התהליך גורם לבשר להתרכך, בעיקר כתוצאה מפירוק סיבי הקולגן ברקמות החיבור והפיכתו לג'לטין, וטעם הבשר מתעדן. ככל שההרתחה מתארכת, כך מאבד הבשר יותר מטעמו, והרתחה ארוכה מדי עשויה ליצור מרקם סיבי. שם התהליך מושאל מכביסה במים רותחים. עוף מכובס נחשב לעיתים כחלק מהמטבח המזרח אירופאי, אך הוא נפוץ במטבחים רבים אחרים.
הרתחת פסטה
בתהליך התקנת פסטה, כמו גם סוגים שונים של כיסונים, נהוג להרתיח את הפסטה במשך מספר דקות. במקרה זה, תהליך ההרתחה גורם חדירת מים לתוך העמילנים ממנו עשויה הפסטה, והפיכתה לרכה יותר. אף על פי שפסטה יבשה לרוב יכולה להחזיק מעמד ללא קירור, פסטה מבושלת אינה עמידה למשך יותר ממספר יממות. ככל שמשך ההרתחה ארוך יותר, כך הפסטה מתרככת יותר. מתכונים שונים של פסטה דורשים משך הרתחה ספציפי, והוא מצוין לרוב במתכון.
הכנת אורז
ניתן להתקין אורז יבש למאכל על ידי הרתחה הדרגתית. גם במקרה זה השפעת ההרתחה היא הוצאת עמילן, כתוצאה מכך האורז מתרכך משמעותית וטעמו נעשה מעט מתוק יותר. האורז סופח אליו את המים ועל כן גודלו ומרקמו משתנים משמעותית כתוצאה מהבישול. קיימים מתכונים לאורז העושים שימוש חוזר במי ההרתחה, שלאחר הבישול רוויים עמילן וחומרי טעם שונים.
שליקת עלים ירוקים
עלים ירוקים, כגון חסה, כרוב, עלי סלרי ועוד ניתן לבשל בהרתחה מיוחדת: מכניסים את העלים למים רותחים (ללא הרתחה הדרגתית) למשך כשתי דקות, ואז מוציאים אותם לתוך מי קרח על מנת לעצור את השפעות ההרתחה. התוצאה היא עלים פריכים יותר מהמקור, בעלי טעם מודגש ולרוב צבע בוהק יותר.
אכסניית קאזה נובה (ירושלים)
אכסניית קאזה נובה (בלטינית מאוחרת: Casa Nova) שוכנת ברובע הנוצרי בירושלים בסמיכות למנזר הפרנציסקני מנזר סן סלוודור, ברחוב הנושא את שמה של האכסניה. האכסניה נמנית עם רשת אכסניות קאזה נובה הנמצאות בבעלותה של משמורת ארץ הקודש, והיא מופעלת על ידי המנזר הפרנציסקני הסמוך. פירוש שמה של האכסניה בלטינית הוא "בית חדש", והיא קרויה כך משום שהאכסניה חדשה יחסית למנזר הסמוך אליה.
היסטוריה
מבנה האכסניה הוקם בשנת 1755 על גבי בית קברות פרנציסקני במטרה לשמש מקום מגורים לצליינים קתולים העולים לרגל לירושלים. בשנת 1806 הוספו חדרים עליונים יותר לאכסניה, ואילו ב-1866 נבנה המבנה מחדש. האכסניה בנויה סביב חצר פנימית ובחצר מצוי דקל המתנשא לגובה של כעשרה מטר. באכסניה תשעים חדרים המרוהטים בפשטות יחסית, אם כי יש שירותים בכל חדר.
לצד הכניסה מצוי שריד לתקופה שקדמה להגעת כלי הרכב לירושלים - מדרגה ששימשה לעליית נוסעים על גב חמורים או סוסים. באכסניה שמורה דלת עץ שאורחי האכסניה בתקופת המאה ה-16 - המאה ה-18, ביניהם עולי רגל מפורסמים, חרטו את שמם עליה.
בשנת 1964 ביקר האפיפיור פאולוס השישי במדינת ישראל ובממלכת ירדן, ובעת שהותו בירושלים, שהייתה באותה עת בשליטת ירדן, התגורר באכסניה זו.
בשנת 1966, במלאת מאה שנים להקמת המבנה, הוא שופץ והותקנה לו דלת מודרנית.
מיסטלבאך
מיסטלבאך (בגרמנית: Mistelbach) היא עיר בצפון-מזרח אוסטריה, במדינת אוסטריה תחתית.
היסטוריה
מיסטלבאך נזכרה לראשונה במסמכים אוסטריים רשמיים מ-1130.
ב, העיר התפתחה באופן ניכר עקב קרבתה למסילת הרכבת המזרחית באוסטריה, והיא נהפכה לעיר הבירה של המחוז.
קהילה יהודית
הקהילה היהודית במיסטלבאך נוסדה ב-1890. ב-1932, התגוררו בעיר 382 יהודים. את הקהילה שירתו מספר מוסדות קהילתיים, בית כנסת ושלושה בתי תפילה, וכמו כן מספר מוסדות תרבות ורווחה. רב הקהילה, ד"ר ישראל טאגליכט, הפך מאוחר יותר לרב הראשי של וינה.
בית הכנסת ברחוב אוזר 24 במיסטלבאך נחנך בפברואר 1896. בימי מלחמת העולם השנייה, שימש המבנה כמחסן מזון, וב-1945 הוצת כדי שמלאי המזון לא ייפול לידי הצבא הרוסי. בית הכנסת עמד נטוש וריק עד אשר נהרס באופן בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
ייננות
העיר ממוקמת בלב אזור Weinviertel המפורסם בכרמים ובייקבים המצויים בו. זה האזור הפורה ביותר מבחינת ייצור יין באוסטריה.
פזאן
היסטוריה
פזאן נזכרת לראשונה בתקופה הרומית בשם Phazania
תקן חשבונאות
תקן חשבונאות הוא קובץ כללים בתחום החשבונאות. כל תקן עוסק בנושא אחר, וכך למשל, תקן חשבונאות מספר 4 של המוסד הישראלי לתקינה חשבונאית מתייחס לכללי החשבונאות הנוגעות לעבודות על פי חוזה ביצוע.
כל תקן מורכב מרשימת כללים והנחיות אשר מנוסחים על ידי מוסד שייועד לכך בהוראת המדינה. מוסד זה לעיתים כפוף למשרד המשפטים או פועל בעיקר על בסיס התנדבותי. התקנים משמשים ארגונים עסקיים לצורך עריכת הדוחות הכספיים ומסייעים לרואי החשבון לקבוע את דרך הטיפול בסוגיות חשבונאיות שונות.
בעבר כל מדינה ומדינה ניסחה כללים משלה, וכך נוצר מצב שבו לא ניתן לבצע השוואה בין דוחות כספיים של חברה במדינה אחת לזו במדינה אחרת, עקב דרך טיפול שונה בסוגיות החשבונאיות. ואולם, עם השנים אימצו מדינות רבות את כללי הדיווח הבינלאומיים (IFRS) אשר נכתבו על ידי המוסד הבינלאומי לתקינה בחשבונאות. ישראל אימצה גם היא תקנים בינלאומיים אלו בכל הנוגע לחברות ציבוריות (ראה תקן חשבונאות ישראלי מספר 29). חברות פרטיות יכולות לבחור בין עריכת הדוחות הכספיים לפי IFRS או לפי תקנים ישראליים. מלכ"רים בישראל אשר חייבים על פי החוק לערוך ולהגיש דוחות כספיים, נדרשים להתייחס לתקן חשבונאות ישראלי מספר 5.
מרב בטיטו
מרב בטיטו (נולדה ב-17 בדצמבר 1969) היא עיתונאית, תחקירנית ומגישת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
בטיטו נולדה וגדלה בבית שאן, למשפחה דתית יוצאת מרוקו בת חמישה ילדים. אביה היה מנהל סניף בנק ואמה מנהלת בית ספר. בגיל 11 החלה ללמוד באולפנה שבקריית מוצקין, מגיל 15 הייתה ילדת חוץ בקיבוץ שדה אליהו. לפני השירות הצבאי עשתה שנת שירות ובצה"ל שרתה כמ"כית טירונים. לאחר שירותה הצבאי סיימה תואר ראשון בהיסטוריה ותעודת הוראה באוניברסיטת תל אביב. בהמשך עבדה כמורה להיסטוריה ורכזת שכבה בתיכון שבנצרת עילית. עד 2008 שמרה על אורח חיים דתי.
בגיל שלושים ושלוש החלה ללמוד בבית הספר לעיתונות כותרת. לאחר מכן עבדה כעיתונאית בעיתון "עולם האישה" והכינה כתבות על נשים חזקות בעולם התקשורת. מאוחר יותר עבדה כתחקירנית בתוכניתו של נסים משעל "משעל חם", ששודרה בערוץ 2. משנת 2003 שימשה ככתבת בעיתון "מעריב" ובסוף שנת 2007 עברה לעיתון "ידיעות אחרונות". בין היתר הגישה פינת אקטואליה בתוכניתו של רפי רשף "חמש עם רפי רשף", ששודרה בערוץ 10 והשתתפה בסדרת הטלוויזיה "בנות" ששודרה בערוץ HOT3. כמו כן השתתפה כחברת פאנל בתוכנית ביקורת התרבות "תרבות רעה" בערוץ הלוויין "יס ישראלי".
בטיטו השתתפה בתוכנית האקטואליה בהנחיית עמנואל רוזן ששודרה בערוץ 2.
ב-2011 השתתפה בעונה השלישית של תוכנית המציאות "האח הגדול", ששודרה בערוץ 2 של קשת.
בשנת 2016 הייתה בין מגישות הסדרה התיעודית ההיסטורית "והארץ הייתה תוהו ובוהו" בערוץ 1.
החל מינואר 2023 לוקחת חלק בפאנל הפרשנים של התכנית "אולפן שישי" בערוץ 12. מגישה את התוכנית השבועית "הלובי החברתי" בערוץ כנסת.
חיים פרטיים
בטיטו התחתנה בגיל 19, ילדה שלוש בנות והתגרשה בגיל 36. לאחר מכן נישאה בשנית לשלום ברקוביץ', אב לשניים, ועברה להתגורר ברעננה.
אוניברסיאדת קובה (1985)
אוניברסיאדת הקיץ ה-13 נערכה בקובה, יפן ב-1985; טקס הפתיחה והמשחקים נערכו באצטדיון האוניברסיאדה שנבנה לקראת האירוע. במשחקים השתתפו כ-2,800 ספורטאים.
באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות ב-11 ענפי ספורט: אתלטיקה, ג'ודו, התעמלות מכשירים, טניס, כדורמים, כדורסל, כדורעף, כדורגל, סיף, קפיצה למים ושחייה.
סך הכול הוענקו 368 מדליות, מתוכן 84 לברית המועצות.
שחייה
טובי השחייניות והשחיינים בעולם השתתפו באוניבסיאדה זו:
פורשה 918 ספיידר
פורשה 918 ספיידר היא מכונית-על היברידית פלאג-אין במרכב רודסטר, בעלת שני מקומות ישיבה, שיוצרה על ידי פורשה בין השנים 2013 ל-2015. היא הוצגה ב-10 בספטמבר 2013 בתערוכת הרכב הבינלאומית של פרנקפורט.
היסטוריה
המכונית הוצגה לראשונה כדגם קונספט בשנת 2010 בתערוכת המכוניות בז'נבה. הפורשה 918 קונספט אשר הוצגה הייתה בעלת מנוע V8 מרכזי בנפח 3.8 ליטרים בהספק של 500 כוח סוס. מנוע זה פותח ממנוע מכונית האבטיפוס RS ספיידר, מכונית מרוץ 24 השעות של לה מאן של פורשה. לצד מנוע זה שכנו שלושה מנועים חשמליים אשר סיפקו 218 כ"ס נוספים. בסה"כ הספק מכונית הקונספט עמד על 718 כ"ס.
בספטמבר 2013 הציגה פורשה בתערוכת הרכב בפרנקפורט את דגם היצור הרשמי.
עיצוב ומרכב
העיצוב ספורטיבי ויוקרתי, חיצונים הדגם יותר ספורטיבי ומעוצב כיאה למכונית-על, פנים המכונית ספורטיבי עם מושבי ספורט אך גם יוקרתי כשאר רכבי פורשה.
מרכב המכונית מסוג מונוקוק עשוי סיבי פחמן וכן מתכות קלות כמו מגנזיום ואלומיניום. אלה תורמים להפחתת משקל המכונית, שהוא 1,490 קילוגרם (כולל נוזלים). חלוקת משקל המכונית הנה 57 אחוזים בחלק הקדמי לעומת 47 אחוזים בחלק האחורי, אופטימלית בסיוע ליצירת מרכז כובד נמוך. עקב עיצובה הספורטיבי של המכונית אחד מן האתגרים ההנדסיים ביצירת חלוקת משקל זאת היה שינוי זווית התקנת תיבת ההילוכים הגדולה ב-180 מעלות לאורך הציר, כאשר בפשטות ניתן לומר כי תיבת ההילוכים הותקנה בכיוון הפוך מהתקנת תיבה טיפוסית.
מפרט טכני
מערכת הנעה היברידית פלאג-אין המשלבת בין מנוע בנזין V8 צילינדרים בנפח 4.6 ליטר המספק 608 כ"ס ב-8,500 סל"ד ומומנט מרבי של 55.1 קג"מ ב-6,700 סל"ד לשני מנועים חשמליים המספקים יחד 287 כ"ס, שלושת המנועים מספקים יחד 880 כ"ס ומומנט מרבי של בין 93.5-135 קג"מ. תיבת הילוכים רובוטית כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. נתון התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש עומד על 2.6 שניות ומ-0 ל-200 קמ"ש בתוך 7.2 שניות ומ-0 ל-300 קמ"ש בתוך 19.9 שניות. המהירות המרבית עומדת על 345 קמ"ש אך בדיקות שנעשו הוכיחו כי מהירות השיא היא 351 קמ"ש. בבדיקה עצמאית של עיתון הרכב Car and Driver's הפורשה 918 ספיידר האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב 2.2 שניות, נתון ההופך אותה למכונית הסדרתית המהירה ביותר בעולם אשר נבדקה, ה-918 גם גמעה רבע מייל ב-9.8 שניות. נוסף על כך מגזין Motor Trend's ביצע גם הוא בדיקות האצה למכונית וציין כי ה-918 ספיידר היא המכונית המהירה ביותר בתאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אשר נבדקה על ידם מעולם.
מערכת אחסון האנרגיה של המכונית היא סוללת ליתיום-יון 312 תאים נוזל מקורר, 6.8 קילו ואט-שעה הממוקמת מאחרי תא הנוסעים. סוללה זו נטענת בנוסף גם על ידי בלימה חוזרת של המכונית ועל ידי תפוקת אנרגיה עודפת מהמנוע. טעינת הסוללה אורכת כשבע שעות על ידי המטען האוניברסלי פורשה המתחבר לשקע חשמל ביתי אופייני, וכשעתיים של טעינה על ידי מטען ייעודי בתפוקה של 240 וולט. כמו כן באפשרות מנוע ה-V8 לטעון סוללה ריקה לגמרי תמורת שני ליטרים של בנזין.
הפורשה 918 ספיידר פולטת רק 79 גרם של פחמן דו-חמצני לכל קילומטר, פחות ממחצית הכמות אשר פולטת מכונית משפחתית ממוצעת. צריכת הדלק היא כ-3.5 ליטרים למאה ק"מ בנסיעה משולבת חשמל, וכ-11 ליטרים למאה ק"מ על ידי שימוש במנוע הבנזין בלבד.
ל-918 חמישה מצבי הנעה אפשריים: מצב E-Drive (הנעה חשמלית) המאפשר למכונית לנוע על ידי כוח הסוללה בלבד, המספקת כוח אל המנועים החשמליים לטווח נסיעה של עד 29 קילומטר (הנתון אשר נבחן ואושר על ידי הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית הוא 19 ק"מ), ומהירות שיא של כ-150 קמ"ש. בנוסף לארבעה מצבים משולבים (רגיל, ספורט, מרוץ ומרוץ הייבריד) בין מנוע הבנזין לצמד מנועיו החשמליים. המצבים השונים מאפשרים לבחור בין חיסכון בדלק, לביצועים משופרים. טווח הנסיעה הכולל עם מכל דלק מלא וסוללה טעונה במלואה הוא 680 קילומטר.
לפורשה 918 מערכת מתלים אדפיטיביים ומערכת הבלימה של המכונית היא אלקטרו-מכנית.
נורבורגרינג
בספטמבר 2013 פרסמה פורשה הודעה רשמית כי נהג המרוצים של החברה מארק ליב הקיף במכונית הפורשה 918 עם חבילת הספורט וייזאך את מקטע הנורדשלייפה (22.8 ק"מ) בנורבורגרינג בזמן שיא של 6:57 דקות, נתון זה הוא הפחתת השיא הקודם ב-14 שניות והוא המהיר ביותר אשר הושג בנורדשלייפה על ידי מכונית חוקית לנהיגה בכבישים ציבוריים. כמו כן הפורשה 918 היא המכונית החוקית לכביש הראשונה אשר ירדה מתחת למחסום 7 הדקות במסלול הנורדשלייפה.
פורשה 918 RSR
בשנת 2011 הציגה פורשה בתערוכת הרכב של דטרויט את הפורשה 918 RSR, גרסת המרוצים של הפורשה 918 ספיידר קונספט.
דגם זה משתמש במנוע ה-V8 של ה-918 ספיידר אך עם הספק משופר ל-563 כוח סוס, לצד שני מנועים חשמליים המניעים את הגלגלים הקדמיים ומפיקים 204 כ"ס. בסך הכל הספק המכונית עומד על 767 כ"ס. תיבת ששת ההילוכים של הרכב פותחה מתיבת ההילוכים של רכב מרוץ הלה-מאן, ה-RS ספיידר.
כדי לשפר את ההאצה ולחסוך בדלק, הציגה פורשה ב-RSR מערכת היברידית שונה מהרגיל. סוללות המנועים החשמליים אינן ניזונות מחיבור לחשמל, אלא מהכוח המופק על ידי גלגל תנופה אשר משמר את האנרגיה הקינטית הנוצרת בזמן בלימה. מערכת מסוג זה מכונה KERS ולעיתים נעשה בה שימוש במכוניות פורמולה 1.
ביצועים
פרחחי המעיין
פרחחי המעיין (באנגלית: The Fountainheads) הייתה להקה ממדרשת עין פרת - המדרשה באלון, המוכרת בעיקר בזכות השיר "Dip Your Apple", שיר שביצעה לכבוד ראש השנה ה'תשע"ב (2011). לפי אתר YouTube, זהו הסרטון הנצפה ביותר בישראל באותה שנה.
קריירה
ב-3 בדצמבר 2010 הלהקה העלתה ליוטיוב את הסרטון הראשון שלה, "I Gotta Feeling Hanukkah" (בתרגום חופשי לעברית: "יש לי תחושה של חנוכה"). הסרטון יצא לכבוד חנוכה והתבסס על הלהיט של בלאק אייד פיז, I Gotta Feeling. בדצמבר 2012 עמד מספר הצפיות בסרטון על כ-270,000. נכון לאפריל 2014 עומד מספר הצפיות הכולל של ערוץ היוטיוב על כ-6 מיליון צפיות.
ב-4 מרץ 2011 הלהקה העלתה את הסרטון השני שלה, "Raise Your Mask" (בתרגום חופשי לעברית: "הרימו את המסכות שלכם") הסרטון יצא לכבוד פורים והתבסס על השיר "Raise Your Glass" של הזמרת האמריקאית פינק. תקרית זוטא התרחשה כאשר, כשבועיים לאחר העלאת הסרטון של פרחחי המעיין, העלה גם הרכב הא-קפלה המכביטס את השיר "Purim Song" שהתבסס גם הוא על השיר של פינק והיה בעל מוטיבים דומים. עם זאת, לאור הזמן הקצר שחלף בין שתי ההעלאות, ככל הנראה מדובר בצירוף מקרים בלבד. נכון ל-21 בדצמבר 2012, מספר הצפיות בסרטון עמד על כ-300,000.
ב-2 באפריל 2011 העלתה הלהקה סרטון נוסף, לכבוד חג הפסח, שנקרא "Dayenu, Coming Home" (בתרגום לעברית: "דיינו, חוזרים הביתה"). הסרטון התבסס על "Coming Home" של פאף דאדי ו-"Forget You" של סי-לו גרין. נכון לדצמבר 2012, עמד מספר הצפיות בסרטון על כ-700,000.
ב-7 בספטמבר 2011 העלתה הלהקה את השיר "Dip Your Apple" (בתרגום חופשי לעברית: "טבלו את התפוח שלכם") השיר יצא לכבוד ראש השנה ה'תשע"ב והוא מתבסס על השיר "Waka waka" של שאקירה. הסרטון מכיל מוטיבים מסרטונים וסרטים מפורסמים ומתופעות מפורסמות, כולל ממלך האריות, Charlie Bit My Finger, Angry Birds ופק-מן. בתאריך 12 בדצמבר 2011, יוטיוב דיווח שזהו הווידאו הנצפה ביותר בישראל בשנה זו. בדצמבר 2012 עמד מספר הצפיות בסרטון על כ-2,500,000.
ב-11 בדצמבר 2011 העלתה הלהקה את השיר "Light up the Night" (בתרגום חופשי לעברית: "האירו את הלילה"). הסרטון יצא לכבוד חנוכה והמוטיב החוזר בו הוא ענייני חנוכה - חנוכיה, שמן זית, נרות, וסדרת סרטי מטריקס והדמויות בה - ניאו, טריניטי, הסוכן סמית' והסוכנים. בנוסף, בסרטון מופיעים אזכורים להתפרצות כתוצאה מהתגרענות, הארי פוטר ותופעות מפורסמות. בסרטון זה, בפעם הראשונה, פרחחי המעיין הפיקו שיר מקורי ולא התבססו על שיר קיים. נכון לדצמבר 2012, עמד מספר הצפיות בסרטון על כ-425,000.
ב-12 בספטמבר 2012 העלתה הלהקה את השיר "Livin' in a Booth" (בתרגום חופשי לעברית: "חיים בסוכה"). השיר יצא לכבוד סוכות והתבסס על "Marry You" של ברונו מארס. בסרטון מופיע ניר ברקת בהופעת אורח קצרה. נכון לדצמבר 2012, עמד מספר הצפיות בסרטון על כ-150,000.
ב-6 בדצמבר 2012 העלתה הלהקה את השיר "iHanukkah - Apple Style" (בתרגום חופשי לעברית: "אני חנוכה - תפוח סטייל"). השיר יצא לכבוד חנוכה ושמו מרמז לשיר גנגנם סטייל. בדומה לשיר "Light Up the Night", השיר הוא יצירה מוזיקלית חדשה ואינו מתבסס על שיר קיים. נכון ל-21 בדצמבר 2012, מספר הצפיות בסרטון עומד על מעט יותר מ-20,000.
לכבוד פסח ה'תשע"ד 2014, הפיקו הלהקה והמדרשה סרטון אינטראקטיבי המאפשר לצופה לבחור תוך כדי צפייה את המשך הסרטון והאופי המוזקלי המבוצע. הלהקה הופיעה בישראל וכן בקהילות יהודיות בצפון מזרח ארצות הברית.
ביקורת
עדי ארבל, כותב הטור "לא אקטואלי" בעיתון מקור ראשון, התייחס ללהקה בטורו כשכתב "אופנה חדשה שהולכת ותופסת תאוצה ברחבי הרשת היהודית היא יצירתם של קליפים אשר מתלבשים על להיטים עולמיים ומגיירים אותם לטובת השמעת הנרטיב היהודי מנקודת מבט חייכנית משהו. קליפ אחד כזה הופק על ידי בוגרי מדרשת עין-פרת ומביא את סיפורה של מגילת אסתר ברוח פורימית כטוב בעיני המלך ובעיני עשרות אלפי הצופים אשר עיניהם לא חזתה כדבר הזה. הצלחתו של הסרטון לא נעלמה גם מעיניהם של אנשי משרד החוץ אשר העלו אותו גם הם לערוץ ההסברה הישראלי." ארבל הוסיף כי הקליפ הוא גימיק "חביב".
נמב"י
נמב"י (באנגלית: ראשי תיבות של "Not In My Back Yard" ובעברית ראשי תיבות של "נגד מיקום בחצרי") הוא כינוי להתנגדות של תושבים להקמתו של מוסד ציבורי בסמוך לביתם, מחשש שהדבר יפגע בערך בתיהם ואורח חייהם.
הכל מסכימים שהחברה אינה יכולה להתקיים ללא מוסדות ציבוריים כגון בתי ספר, בתי אבות, בתים לאנשים עם צרכים מיוחדים, מתקנים לטיפול בפסולת וכדומה. הבעיה היא שמוסדות ומתקנים כאלה מלווים במטרדים מסוגים שונים, כגון מטרדי רעש, ריח, זיהום, קרינה, התנהגויות אנושיות לא מקובלות וכדומה, ולכן הכול שמחים להקמתם, אך מעדיפים שיוקמו בשכונה אחרת, בעיר אחרת ולעיתים - במדינה אחרת (כאשר מדובר בסילוק של פסולת גרעינית, למשל).
דוגמה ידועה במיוחד לתסמונת נמב"י היא הקמת אנטנות סלולריות שלגביהן מתנהלים ויכוחים רבים. על פי המצב כיום, כמעט איש איננו מוכן לוותר על מכשיר הסלולר שלו, ולעומת זאת, רבים לא מוכנים שתוקם אנטנה ליד ביתם בשל החשש מהשפעות הקרינה.
אפליה על פי מצב סוציו-אקונומי
דוגמה קיצונית לכך ניתן למצוא במקרה מ-2019, בו תושבים בזכרון יעקב שילמו לחברה פרטית 500 אלף שקל בתמורה לכך שלא תפעיל מוסד שיקומי לנפגעי התמכרויות
חוק 'נמב"י' רישוי מפעלי תשתית לאומית
במהלך שנת 2017–2018 היה ניסיון לקדם תיקון לחוק רישוי עסקים - רישוי מפעלי תשתית לאומית, על רקע מחלוקות בין רשויות מקומיות לבין משרדים ממשלתיים במספר סוגיות שונות. ההצעה התמקדה בהעברת סמכות רישוי העסקים מהרשות המקומית לשלטון המרכזי במקרים של תשתית לאומית או מפעלים חיוניים. ראש הממשלה, בנימין נתניהו אף התייחס בפומבי להצעת תיקון החוק כ'חוק נמב"י'. הצעת החוק לא עברה בסופו של דבר.
נמב"י בישראל
במחקר שפרסמו בני פירסט ומישל פורטמן (אקולוגיה וסביבה, יוני 2018) נאמר ש"בעשור האחרון הופכת תופעת הנִמְבִּ"י לשכיחה מאוד בישראל. כמו במדינות מפותחות אחרות, אחת מהתופעות הנלוות לתהליכי הפיתוח המואץ היא מספרם העולה של תושבים המתנגדים לתוכניות בנייה בסמיכות למקום מגוריהם. הניגוד הפנימי בין הרצון לשמור על רמת חיים גבוהה ועל איכות סביבה נאותה, ובין הצורך בהקמת תשתיות חיוניות שיאפשרו את אותה רמת חיים גבוהה, הוא אחד המאפיינים העומדים בבסיס תופעת הנִמְבִּ"י".
במקרים רבים נטען על ידי חברות תשתיות וועדות תכנון ובנייה בדיונים בבתי המשפט בכלל ובבית המשפט העליון בפרט שהטענות נגדן הן מסוג NIMBY, ובמקרים לא מעטים השופטים תומכים באמירה זאת בפסק דינם. בין השאר נאמר כך על ידי השופטת דפנה ברק ארז והשופט רון סוקול כלפי הדרישה להרחיק את אסדת הגז מהחוף, על ידי השופט יצחק עמית כלפי שלל עתירות המבקשות לשנות את הסדרי השימוש במסלולי הנחיתה בנמל התעופה בן-גוריון ועל ידי השופט אליקים רובינשטיין כלפי עתירה נגד הקמת תחנת הסגר. במקרים מעין אלו ממעטים השופטים להתערב וטוענים שהמקום לשקול היכן ימוקם המפגע הנטען הוא בוועדות התכנון והבנייה ולא בבית המשפט. השופטת מרים נאור אף נימקה הטלת הוצאות משפט על עותרים בכך שהם לא חזרו בהם מהעתירה לאחר שחששות בטיחותיות הופגו על ידי חברת התשתיות וכל שנשאר היה, לדברי השופטת: "טענת NIMBY קלאסית שאין לקבלה".
לי הארווי אוסוואלד
לי הארווי אוסוואלד (באנגלית: Lee Harvey Oswald; 18 באוקטובר 1939 – 24 בנובמבר 1963) היה אזרח אמריקאי, שהתנקש בחייו של נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי, ב-22 בנובמבר 1963, בדאלאס שבטקסס. על אף שוועדת וורן, שמונתה לחקור את רצח קנדי הגיעה למסקנה ברורה שאוסוואלד הוא אכן הרוצח, קיימות תאוריות קשר המטילות ספק בכך. לי הארווי אוסוואלד נרצח על ידי ג'ק רובי, בטרם הושלמה חקירתו.
נעוריו
אוסוואלד נולד בניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית למשפחה ממעמד הפועלים. אביו, רוברט אדוארד לי אוסוואלד, מת כחודשיים לפני לידתו, ואמו, מרגריט, גידלה אותו ביחד עם אחיו רוברט ואחיו החורג ג'ון פיק. בילדותו עברה המשפחה טלטלות, ואוסוואלד אף בילה חלק מילדותו המוקדמת בבית יתומים. עד שהגיע אוסוואלד לגיל 18, גרה המשפחה ב-22 דירות שונות, ואוסוואלד ביקר בשנים-עשר בתי ספר שונים.
המשפחה עברה לגור בניו יורק, שם השיג פיק עבודה במשמר החופים. אוסוואלד המתבגר היה לבעל מזג הפכפך וסוער, ונטה לעיתים קרובות לאלימות. במהלך תקרית בביתו של פיק, שלף אוסוואלד סכין כנגד אשתו של פיק ואיים עליה בדקירה. על אף שאוסוואלד ואימו הכחישו וניסו לטשטש את שאירע, הם אולצו לעזוב את הבית. ב-1952 התקבל אוסוולד לחטיבת ביניים בברונקס, אולם הוא נעדר תדיר מהלימודים מה שהוביל את בית הספר לערוך לו אבחון פסיכיאטרי. לי אובחן כבעל "הפרעת אישיות עם קווים סכיזואידים ונטיות פאסיביות-אגרסיביות", והושם תחת פיקוחו של קצין מבחן. בנובמבר 1953, משהתנהגותו החמירה, הורה שופט כי הוא יישלח למוסד לעבריינים צעירים. בינואר 1954 חזרו מרגריט ואוסוואלד לניו אורלינס במטרה להתחמק מפסיקת בית המשפט. אוסוואלד מעולם לא סיים את בית הספר התיכון.
שירותו הצבאי
בשנת 1955 ביקש אוסוואלד מאמו לשקר בדבר גילו, כדי שיוכל להתגייס למארינס. השקר נתגלה ואוסוואלד לא התקבל לחיל. הוא עבד בעבודות מזדמנות כפקיד וכשליח בחברות שונות, ואף שירת זמן קצר ביחידת משטרה מוטסת. כבר בשלב זה גילה נטיות קומוניסטיות, אך הדבר לא פגע ברצונו העז לממש את חלום ילדותו ולהתגייס למארינס.
השהות בברית המועצות
עוד במהלך שירותו הצבאי הכין אוסוואלד היטב את עריקתו. הוא חסך את משכורתו הצבאית, הגיש בקשה לקבלת דרכון אמריקאי, ואף נרשם ללימודים בבית ספר לאמנויות בשווייץ שכן כחייל לשעבר היה מחויב בשירות מילואים, ולפיכך לא יכול לעזוב את ארצות הברית אלא למטרת לימודים.
ב-16 באוקטובר 1959 הגיע אוסוואלד למוסקבה, בוויזה של תייר שתוקפה שישה ימים. ביומו השני במוסקבה הודיע למדריכת התיירים הרוסית שליוותה את קבוצתו כי הוא חייל לשעבר ובכוונתו לערוק. אוסוואלד הודרך להגיש בקשה רשמית לקבלת אזרחות רוסית, אך כעבור חמישה ימים נדחתה בקשתו, ונמסר לו כי עליו לעזוב את שטח ברית המועצות עוד באותו היום. בתגובה ניסה אוסוואלד להתאבד, באמצעות חיתוך הוורידים. על מנת שלא ליצור חיכוך עם ארצות הברית, ומחשש לתקרית בינלאומית, החליטה ההנהגה הסובייטית להורות על מתן אזרחות לאוסוואלד. הוא ויתר על אזרחותו האמריקנית, קיבל תעודות רוסיות ונשלח למינסק (כיום בירת בלארוס) שם החל בעבודה כפועל במפעל מתכת שייצר מכשירי רדיו וטלוויזיה. אוסוואלד היה תחת מעקב בלתי פוסק של ה-ק.ג.ב., וכיום מצוי בידי היסטוריונים תיק המתאר את חייו בברית המועצות על בסיס יומי.
במינסק היה אוסוולד לבעל דירה משלו והכנסתו החודשית איפשרה לו רווחה (בקנה מידה של מינסק). נוסף לכך, כאמריקני היחיד בעיר, היה אוסוואלד הביישן והמתבודד למרכז חיי החברה במפעל בו עבד. ידידיו הרוסים כינו אותו "אליק" שכן "לי" נשמע להם כשם סיני. עד מהרה התאהב בעובדת במפעל בשם אלה גרמן, בחורה יהודייה בת 19, ואף הציע לה נישואין. גרמן סירבה.
הייתה זו נקודת מפנה ביחסו לברית המועצות. עתה סבר אוסוואלד כי ברית המועצות אינה מיישמת כהלכה את הסוציאליזם, וכי היא סוטה מן המרקסיזם הטהור, בו האמין אוסוואלד. הוא החל לשים לב כי במקום להיות חברה אידיאלית וחסרת מעמדות, הרי שחברי המפלגה הקומוניסטית מקבלים קידום שלא על פי כישוריהם. הוא החל לזלזל בעבודתו במפעל, ולבסוף ביקש מן השגרירות האמריקאית כי תמצא דרך להחזירו הביתה.
ב-17 במרץ 1961 פגש אוסוואלד במרינה פרושקובה, סטודנטית לרוקחות בת 19, בנשף ריקודים. השניים נישאו פחות מחודש וחצי לאחר מכן. יש הסבורים כי מרינה נישאה לאוסוואלד רק מכיוון שרצתה להגר לארצות הברית. ביולי 1961 הגיע אוסוואלד לשגרירות ארצות הברית במוסקבה, וביקש מחדש את אזרחותו האמריקנית ואת הדרכון שלו. בקשות אלו נענו, אם כי הניירת הכרוכה בכך, הן מבחינת האמריקנים והן מבחינת הסובייטים גרמה לעיכוב של כשנה. בינתיים הרתה מרינה, והביאה לעולם בת. המשפחה עזבה את ברית המועצות ב-1 ביוני 1962.
בדאלאס
בארצות הברית השתקעה המשפחה בעיר דאלאס. אוסוואלד ניסה לכתוב את זכרונותיו מתקופתו בברית המועצות, בכתב יד אותו כינה "הקולקטיב", אך במהרה נטש את הרעיון. הוא יצר קשרים עם הקהילה הקטנה של מהגרים רוסים באזור. ידידים מאותה התקופה מוסרים כי אוסוואלד היה שנוא על המהגרים, אך הם ריחמו על מרינה. אוסוואלד סירב ללמד אותה אנגלית, ולעיתים היה מכה אותה. משניסו להשפיע על מרינה לעזוב את אוסוואלד והיא סרבה, ניתקו הידידים את קשריהם עם הזוג. בקבוצה זו יצר אוסוואלד קשרים עם ידיד בלתי צפוי - הגאולוג ברון ג'ורג' דה מוהרנשילדט (Mohrenschildt). השניים היו שונים באופיים, וכפי הנראה סבר הברון האריסטוקרט, שהיה ידוע בפרובוקציות שלו, כי ידידותו עם אוסוואלד היא פרובוקטיבית דיה, וכי היא מרגיזה את קבוצת הגולים הרוסים אליה השתייך.
אוסוואלד החל לעבוד בחברת הריתוך "לזלי" (Leslie), אך התפטר כעבור שלושה חודשים. לאחר מכן החל אוסוואלד לעבוד בחברת "ג'אגרס-צ'ילס-סטובאל" (Jaggars-Chiles-Stovall), שהתמחתה במכונות לצילום מסמכים. אוסוואלד ניצל את עבודתו בחברה ליצירת מספר זהויות פיקטיביות, ובהן מסמכי זיהוי על השם "אלק ג'יימס הידל" (Hidell). לאחר שישה חודשים פוטר אוסוואלד מעבודתו בחברה. אוסוואלד היה עובד בלתי חברותי ועצל, והוא פוטר לאחר שנתפס בקפטרייה קורא בירחון סאטירי רוסי.
הניסיון לרציחת הגנרל אדווין ל. ווקר
גנרל אדווין ל. ווקר (Walker) היה איש ציבור אנטי-קומוניסט, תמך בהפרדה גזעית (סגרגציה), והיה חבר בארגון הימני הקיצוני "אגודת ג'ון בירץ'". ווקר פוטר מתפקידו בצבא על ידי הנשיא ג'ון פ. קנדי לאחר שהפיץ בין חייליו ספרות ימנית קיצונית. לאחר פיטוריו שב ווקר לטקסס, שם ניסה להתמודד על משרת המושל מול ג'ון קונלי, והפסיד. בפברואר 1963 שיתף ווקר פעולה עם מטיפים אוונגליסטים במעין מסע אנטי קומוניסטי שכונה "מבצע רכיבת לילה". בכך מיקד את תשומת לבו של אוסוואלד.
אוסוואלד החל לעקוב אחר ווקר, צילם את ביתו של ווקר ואת דרכי הגישה אליו, והזמין באמצעות הדואר רובה צלפים מסוג מנליכר-קרקנו (Carcano), בשם "אלק ג'יימס הידל". ב-10 באפריל 1963, בסמוך לפיטוריו מחברת מכונות הצילום, תכנן אוסוואלד את רציחתו של ווקר. הוא תכנן את ביצוע הרצח ביום רביעי, בעת שהאזור עמוס באנשים המתפללים בכנסייה הקרובה, כך ייקל עליו להיטמע בהמון לאחר ביצוע הרצח. הוא השאיר למרינה פתק עם הוראות ברוסית למקרה שייתפס. ווקר ישב בכיסא בביתו בעת שאוסוואלד ירה אליו ממרחק של 30 מ'. הכדור ניתז ממשקוף החלון, והרסיסים פגעו בידו של ווקר.
בסמוך למעשה לא היה לרשויות מושג מיהו שהתנקש בווקר. מרינה ראתה את אוסוואלד שורף את כל תוכניותיו בחדר האמבטיה, ושמרה את הפתק שהשאיר לה, על מנת להביאו אל המשטרה אם ינסה אוסוואלד להרוג מישהו שוב. מעורבותו של אוסוואלד בניסיון הרצח נתגלתה רק לאחר חיפוש שנערך בביתו לאחר רצח קנדי.
בניו אורלינס
אוסוואלד היה עתה מובטל. ניסיונו להרוג את הגנרל ווקר נכשל, וידידו דה מוהרנשילדט עזב את דאלאס. הוא עזב את מרינה (שהייתה עתה בהריון עם ילדם השני) עם זוג ידידים בשם פיין (Paine), וחזר לעיר הולדתו על מנת לחפש עבודה. בין מאי ויולי 1963 עבד אוסוואלד בחברת הקפה "ריילי" (Reily), ואף מרינה הצטרפה אליו.
עתה התרכזו תקוותיו המרקסיסטיות בפידל קסטרו שליט קובה, שהיה באותה העת יריב קולני לארצות הברית. הוא הפך לתומך קסטרו נלהב, והצטרף לארגון "משחק הוגן לקובה" (Fair Play for Cuba Committee) שהיה ארגון כלל ארצי, שאוסוואלד לבדו היווה את סניף ניו אורלינס שלו. אוסוואלד הוציא $22.73 על הכנת 1,000 כרוזים, 500 בקשות הצטרפות, 300 כרטיסי חבר, וביקש ממרינה לחתום כ"אלק ג'. הידל" על הכרטיסים במקום המיועד לחתימת נשיא הסניף.
הוא נהג לחלק את הכרוזים ברחוב, וניסה להתעמת עם גולים קובנים היושבים בניו אורלינס. הוא נפגש עם ראש ארגון הסטודנטים הקובנים בניו אורלינס, קרלוס ברינגר, ולאחר מכן התעמת איתו ברחוב, כשנפגשו במקרה בעוד אוסוואלד מחלק כרוזים. התפתחה קטטה ואוסוואלד בילה את הלילה בבית המעצר. עתה קיבל אוסוואלד תשומת לב תקשורתית, ואף התראיין, וצולם כשהוא מחלק כרוזים עם עוד שני "מתנדבים" אותם שכר עבור $2 מהתור בלשכת האבטלה. לאחר מכן עומת אוסוואלד עם ברינגר בתחנת רדיו מקומית, אך במקום דיון בנושאי קובה, התפתח דיון בנושאי עברו של אוסוואלד, והשקרים שסיפר לעיתונות על הרקע שלו. אוסוואלד הושפל והובס, ועזב את ניו אורלינס כחודש לאחר מכן.
ארבעת החודשים אותם בילה אוסוואלד בניו אורלינס היוו את הרקע לחקירתו של ג'ים גאריסון, התובע המחוזי בניו אורלינס, אשר חיפש שם את הרקע לרצח קנדי, תוך שהוא מנסה לקשור את אוסוואלד לאיש העסקים המקומי קליי שאו. הקשר לשאו היה אמור להיות דרך גאי בניסטר, סוכן FBI שהפך לבלש פרטי, ודייוויד פרי, טייס, שהיה ידוע בכך שלבש פאה אדומה לא מתאימה שכן מחלה מסתורית הותירה אותו ללא שיער. פרי ואוסוואלד שירתו בשנות החמישים ביחידת משטרה מוטסת (Civil Air Patrol) וקיימת תמונה שבה הם מצולמים ביחד, אך אין כל ראיות כי הם הכירו זה את זה בשנות החמישים או בשנת 1963. משרדו של בניסטר היה ברח' קמפ 544, ואוסוואלד מסר כתובת זו באחדים מהכרוזים שחילק. אין כל ראיה אחרת לקשר בין בניסטר ואוסוואלד, ומכל מקום הטפסים והכרוזים שיצר אוסוואלד בתקופה זו היו רצופים בשקרים. אוסוואלד כנראה הכיר את הבניין שהיה סמוך למקום בו עבד. הבניין היה מקום המושב לוועדה הקובנית נגד קסטרו, וייתכן שפרסום הכתובת בכרוז בעד קסטרו הייתה דרכו של אוסוואלד לנסות ולהביכם.
פרטים אלו (ואחרים) היו הבסיס לכתב אישום שהגיש גאריסון כנגד שאו באשמת קשר לרציחת הנשיא קנדי. המשפט הסתיים בזיכויו של שאו. אין כל ראיות כי שאו, פרי או בניסטר היו מעורבים ברצח. ישנם רבים הרואים בפרטים שעלו בחקירת גאריסון משום אישור לכך שעל אף שלכאורה היה אוסוואלד בעל רגשות חזקים כנגד קסטרו, למעשה יצר בניו אורלינס קשרים עם חבורה של תומכי קסטרו, ואף אם הם עצמם אינם מעורבים ברצח, הרי שהדבר מראה על כך שאוסוואלד אינו אידאולוג מבולבל ומופרע שפעל לבדו, כי אם חלק מרשת בעלת נטייה אידאולוגית שמאלנית.
כיום אין רבים התומכים בגרסתו של גאריסון לאירועים, אם כי היא שימשה בסיס לסרטו של הבמאי אוליבר סטון, JFK תיק פתוח, שהראה בצורה ויזואלית וחזקה, תוך שילוב קטעים תיעודיים, את גרסתו לרצח. גאריסון עצמו אף הופיע בסרט בתפקיד יושב ראש ועדת החקירה ארל וורן (השחקן קווין קוסטנר שיחק את תפקידו של גאריסון).
במקסיקו
לאחר פיטורי אוסוואלד מחברת הקפה, מרינה שבה לדאלאס עם ידידתה רות פיין. אוסוואלד נותר בעיר עוד יומיים, על מנת לקבל דמי אבטלה בסך $33 שהגיעו לו. מניו אורלינס נסע למקסיקו, ומשם תכנן להמשיך לקובה. במקסיקו ניגש לשגרירות הקובנית, וביקש רשות לעבור בקובה בדרכו לברית המועצות. הקובנים התעקשו כי עליו להראות קודם לכן כי בברית המועצות מסכימים לקבלו, והוא פנה אל השגרירות הרוסית, אשר סירבה לבקשותיו. לאחר חמישה ימים אותם בילה בין הקונסוליות, חזר אוסוואלד לדאלאס, כשהוא מאוכזב מכך שהקובנים סירבו לאשר כניסתו.
ההתנקשות בנשיא קנדי
ב-22 בנובמבר 1963 עבר הנשיא קנדי בשיירת מכוניות בעיר דאלאס במסגרת מסע הבחירות שלו לנשיאות. השיירה אמורה הייתה לעבור בסמוך למבנה מחסן הספרים בו עבד אוסוואלד.
על פי דו"ח ועדת וורן, בילה אוסוואלד את הלילה בבית משפחת פיין. בבוקר התעורר מוקדם, לקח את רובהו (רובה איטלקי מסוג mannlicher carcano) מהמקום שבו הסתיר אותו במוסך של משפחת פיין, עטף אותו בשקית חומה והגיע למקום עבודתו, כשהוא נעזר בידיד בשם פרייזר (Frazier), שנהג להסיע אותו לעבודה. פרייזר, ואחותו לילי מיי רנדל, שמו לב לכך שאוסוואלד נושא חפץ כבד וארוך המונח בשקית חומה. לשאלתם הסביר להם אוסוואלד כי בשקית נמצאים מוטות לוילונות.
אוסוואלד עלה אל הקומה השישית של מחסן הספרים. בצדה הדרומי של הקומה היו חלונות גדולים שפנו אל רח' אלם ודילי פלאזה, המקומות בהם הייתה אמורה השיירה הנשיאותית לעבור. הוא נצפה בקומה השישית על ידי מספר עובדים, ביניהם פועלים שהניחו בקומה רצפה מעץ. בשעת הפסקת הצהריים נשאר אוסוואלד לבדו בקומה. רבים ניסו להוכיח כי בעת הרצח היה אוסוואלד במקום אחר, הוא עצמו טען כי בעת הרצח היה עם עובד אחר בשם "ג'וניור" ג'רמן ושתה קוקה קולה ממכונה שהוצבה בקומה הראשונה של הבניין. ג'רמן מכחיש עדות זו, ולעדותם של עדים נוספים שראו אותו במקומות שונים בבניין, כמו גם לעדות עובדת הטוענת כי שהתה בקומה השישית בסמוך לרצח, והקומה הייתה ריקה, לא נמצא סיוע ראייתי. מספר עדים ששהו למטה, ראו אדם בחלון הקומה השישית.
בשעה 12:30 עברה השיירה הנשיאותית בסמוך לבניין. על פי הגרסה הרשמית של ועדת וורן, ירה אוסוואלד שלוש יריות לעבר השיירה. היריה הראשונה כפי הנראה החטיאה את מטרתה. היריה השנייה מכונה "כדור הקסם". לטענת דו"ח ועדת וורן הצליח אוסוואלד בירי כדור אחד לפגוע בקנדי בגבו. הכדור חדר דרך גופו של קנדי ויצא דרך צווארו, ומשם פגע בגבו של מושל טקסס ג'ון קונלי, שישב לפני קנדי במושב הקדמי של הלימוזינה, יצא מצידו הקדמי של קונלי, וננעץ בזרועו. כדור זה נמצא לאחר מכן על אלונקה בבית החולים כשהוא שלם, כמעט כאילו לא נורה. היריה השלישית פגעה בראשו של קנדי, ולמעשה הרגה אותו.
ההמלטות ורצח השוטר ג'פרסון דייוויס טיפיט
על פי גרסת דו"ח ועדת וורן, אוסוואלד נמלט מיד ממקום האירוע דרך חדר מדרגות אחורי, כשהוא מסתיר את הרובה מאחורי קופסאות שהיו במקום. בדרכו למטה נפגש בשוטר מריון בייקר (Baker), שהניח כי היריות באו ממקום כלשהו בקומות הגבוהות של מחסן הספרים, ורץ כדי למצוא את הרוצח. יחד עם בייקר היה מנהל מחסן הספרים, רוי טרולי (Truly), אשר זיהה את אוסוואלד כעובד מחסן הספרים ואישר לו להמשיך בדרכו. אוסוואלד קנה קולה בקפטרייה שבקומה השנייה, ויצא מהבניין.
הוא עלה על אוטובוס בדרכו הביתה, אך האוטובוס לא יכול להמשיך בדרכו בשל המחסומים בתנועה שנוצרו עקב הרצח. אוסוואלד עלה על מונית לעבר האכסניה שבה גר עם שובו לדאלאס, והלך לשם על מנת להוציא משם את מעילו ואקדחו שנותרו שם. לא ידוע לאן התכוון להגיע משם, אך יש המשערים כי מטרתו הייתה לעלות על אוטובוס הנוסע למקסיקו.
השוטר ג'פרסון דייוויס טיפיט (Tippit) קיבל תיאור כללי של הרוצח שפורסם ברדיו המשטרתי, על בסיס תיאור של עדי ראייה שראו את אוסוואלד בחלון הקומה השישית. טיפיט חשד באוסוואלד וביקש לעצור אותו, כשהוא מסמן לו מחלון הניידת בה נהג. אוסוואלד ירה בו למוות. רבים הם הרואים במותו של טיפיט משום הוכחה לתאוריית הקשר, וסבורים כי טיפיט נרצח בשל חלקו בקשר, או כי לא היה זה אוסוואלד שרצח אותו. עדויות חזקות של עדי ראייה קושרות את אוסוואלד לרצח, אך נסיבותיו נותרו עלומות ומעלות חשד בעיני הסבורים כי אוסוואלד לא פעל לבדו.
אוסוואלד הסתובב חסר מעש באזור במשך דקות רבות, ולבסוף נכנס לקולנוע מבלי לשלם. אזרחים ערניים קראו למשטרה לעצור את הדמות החשודה. כמה דקות לאחר תחילת הסרט, נעצר אוסוואלד כמעט ללא התנגדות.
מעצרו ומותו של אוסוואלד
אוסוואלד נעצר בחשד לרצח השוטר טיפיט, ולאחר מכן נקשר לרצח הנשיא קנדי. בעודו במעצר הצהיר בפני עיתונאים כי "לא יריתי באף אחד" וכי "אני רק שעיר לעזאזל". בחקירתו לא גילה אוסוואלד פרטים רבים, ושיקר באשר למעט הפרטים שמסר. לאחר חקירתו הראשונית עלה הצורך להעבירו לכלא המחוזי. במהלך ההעברה, ב-24 בנובמבר 1963, נורה אוסוואלד על ידי ג'ק רובי, בעל מועדון לילה, שכפי הנראה פעל מתוך רגש נקמה על רצח הנשיא. התנקשות זו צולמה במצלמות הטלוויזיה והועברה למיליוני צופים בשידור חי. אוסוואלד הובא לבית החולים שבו מת הנשיא ושם מת גם הוא מפצעיו. רבים סבורים כי רובי לא פעל לבדו, וטוענים כי היו לו קשרים עם המאפיה, וכי הרצח היה חלק מתוכנית הקשר לרציחת הנשיא.
לאחר מותו של אוסוואלד, בשנת 1965 נישאה מרינה לקנת' פורטר, וקיבלה את השם פורטר.
החקירות
לאחר הרצח מינה הנשיא החדש לינדון ג'ונסון ועדה בראשות השופט העליון ארל וורן על מנת לקבוע את האשמים ברצח. הוועדה הגיעה למסקנה כי אוסוואלד הוא שירה בקנדי, וכי הוא פעל לבדו וללא שותפים. ועדה מאוחרת יותר, ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות, הסיקה בשנות ה-70 כי הנשיא קנדי נרצח "קרוב לוודאי כתוצאה של קשר", אך כי אוסוואלד היה מעורב בקשר וכי שלושה מארבעת הכדורים שנורו בדילי פלאזה נורו על ידו.
באוקטובר 1981 הוצאה גופתו של אוסוואלד מקברה על ידי חוקר בריטי בשם מייקל אדוז, במטרה להוכיח כי האיש המצוי בקבר אינו לי הארווי אוסוואלד אלא מתנקש רוסי שהוחלף באוסוואלד האמיתי בשעה שזה שהה ברוסיה. שיניה של הגופה שנמצאה בקבר תאמו את רישומי השיניים של אוסוואלד.
עד היום חלוקות הדעות בקרב המומחים באשר למעורבותו של אוסוואלד ברצח. רבים הם הרואים באוסוואלד את "המשוגע הבודד", אדם אשר בשל מבנה נפשי לקוי לקח על עצמו, לבדו, את רציחתו של נשיא ארצות הברית, ואף הצליח במעשה, וכי רק בשל רציחתו על ידי רובי נמנע מן החוקרים להוכיח את האמת באופן סופי. אחרים סבורים כי אוסוואלד היה חלק מרשת של קושרים - תומכי קסטרו או מתנגדיו, אנשי המאפיה או הרוסים, או אף אנשי הממסד הצבאי-תעשייתי שעשו בו שימוש כנסיין מפרויקט MKUltra מתוך מטרתם לסלק את הנשיא הליברלי שהצר את צעדיהם. יש כאלו הרואים באוסוואלד שעיר לעזאזל תמים, שהיה קורבן למזימה הגדולה מכפי מידותיו, מבלי שיהיה לו כל חלק בה. אלו טוענים כי לא אוסוואלד הוא שירה את היריות מהקומה השישית של מחסן הספרים (ומכל מקום לא יריות אלו הן שפגעו בנשיא, כי אם היריות מתלולית הדשא הסמוכה, שירו המתנקשים האחרים). הוויכוח בנושא זה מפרנס ספרים רבים, סרטים ואתרי אינטרנט.
דמותו של אוסוואלד הופיעה במספר יצירות בקולנוע ובספרות, ובין היתר היה אוסוואלד נושא לביוגרפיה שכתב הסופר נורמן מיילר.
לחמניית גבינה
לחמניות גבינה, ולעיתים "לחם גבינה", הן לחמניות קטנות בטעם גבינה, פופולריות למדי בבוליביה, ברזיל, פרגוואי וצפון ארגנטינה. בברזיל הן נקראות "פאו ג'י קייז'ו" (pão de queijo), ובאמריקה הספרדית הן נקראות "צ'יפה" (chipá) או "קוניאפה" (cuñapé).
לחמניות הגבינה נמכרות לרוב בדוכנים בצידי הרחוב או בידי רוכלים. מחירן נמוך לרוב והן פופולריות עד מאוד.
בברזיל
"פאו ג'י קייז'ו" או "פאו דה קייז'ו" (pão de queijo; מילולית: "לחם גבינה") הוא מרכיב טיפוסי במטבח הברזילאי, במיוחד במדינות מינאס ז'ראיס וגויאס. מקורו של המאכל אינו ודאי, ומניחים כי תחילתו במאה ה-18, למרות שהוא הפך לנפוץ במיוחד לאחר שנות ה-50 של המאה ה-20. כיום פאו ד'י קייז'ו מהווה פריט נפוץ בארוחת הבוקר, לצד כוס קפה. בשנים האחרונות ניתן אף לקנותו בצורת בצק קפוא להכנה ביתית.
הודות למסורת הארוכה של אפיית הפאו ד'י קייז'ו במדינת מינאס ז'ראיס ותעשיית מוצרי החלב שלה, ובמיוחד גבינות מינאס, ידועה המדינה בברזיל כמקור לפאו ד'י קייז'ו מעולה בטעמו ואיכותו. מוניטין זה מהווה גם מקור גאווה מקומית עבור "מינירוס" (בני המדינה) רבים.
באמריקה הספרדית
באזור התפוצה של שפת הגוארני נפוצות לחמניות הגבינה ביותר תחת השמות chipá, chipa, chipacito ולעיתים chipa'í. מגמות הגירה בתוך החרוט הדרומי החל ממחצית המאה ה-20 הביאו להרחבת תפוצת הצ'יפה גם לצפון מזרח ארגנטינה, וכיום זהו מאכל נפוץ גם במטרופולין הגדול של בואנוס איירס, קורדובה, רוסריו וכדומה. הצ'יפה נמכר, לרוב, בשקיות נייר בצידי הרחוב, ומהווה חטיף פופולרי בזמן של חגיגות עממיות ודתיות.
בצפון ארגנטינה ובבוליביה קיים מאכל דומה הקרוי "קוניאפה" (cuñapé), הדומה לצ'יפה במרכיביו, אך שונה בממדיו הגדולים יותר. באקוודור ניתן למצוא את ה"מוצ'ינס דה יוקה" (muchines de yuca) ובקולומביה את ה"בוליטאס דה יוקה" (bolitas de yuca).
בפראגוואי נפוץ וריאנט של הצ'יפה הנקרה "צ'יפה גדולה" (chipa guasu או chipá guazú), האפוי מקמח תירס, ואשר מהווה מרכיב פופולרי בימי שישי, ובמהלך ימי התענית, שכן אינו מכיל בשר.
מעבר ברנר
מעבר ברנר (באיטלקית: Passo del Brennero; בגרמנית: Brennerpass) הוא מעבר הרים בהרי האלפים על הגבול שבין איטליה לאוסטריה המשמש אחד ממעברי ההרים העיקריים באזור האלפים. זהו המעבר הנמוך ביותר (1,370 מטר) והנוח ביותר מבין מעברי האלפים ואחד הבודדים באזורו. מסיבות אלה מעבר זה היה מוקד למאבקי שליטה.
היסטוריה
מעבר ברנר הפך למעבר הרים מסודר עוד בימי רומא העתיקה, אף שהיה בשימוש עוד קודם לכן. הדרך הרומית הראשונה, ויה קלאודיה אוגוסטה (Via Claudia Augusta), אשר קישרה בין איטליה לבין רייטיה ונחנכה בשנים 46–47 לספירה, לא חצתה את המעבר. דרך זו יצאה צפונה מן העיר ורונה, דרך עמק אדיג'ה אל עבר אאוגסבורג, דרך מעברי הרים אחרים באלפים. רק במאה ה-2 נסללה דרך במעבר ברנר. מאות בשנים עברו במעבר אנשים ובהמות הגוררות עגלות משא בלבד, עד שהדרך הורחבה בשנת 1777 ואיפשרה מעבר כרכרות. בשנת 1867 הושלמה מסילת ברזל דרך המעבר ועד היום זו מסילת הברזל היחידה החוצה את האלפים שלא במנהרה ארוכה. מאז סיום מלחמת העולם הראשונה, עם שינוי תוואי הגבולות הבינלאומיים, חלקו איטליה ואוסטריה בשליטה במעבר. עד לאותה עת היה המעבר כולו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ב-18 במרץ 1940, נפגשו במעבר אדולף היטלר ובניטו מוסוליני כדי לציין את ברית הפלדה.
דרכים
כביש מהיר אירופי E45 (המסומן בתחומי איטליה A22 ובאוסטריה A13), המקשר בין אינסברוק לוורונה ומודנה דרך בולצנו, עובר במעבר ומשמש אחד מנתיבי התחבורה היבשתית החשובים ביותר מצפון לדרום באירופה. אף לאחר הפסקת בדיקות המכס במעבר משתרכים במקום פקקי תנועה ארוכים וידועים לשמצה בפי תיירים מצפון אירופה המבקשים להגיע עם מכוניתם לנופש על חוף הים התיכון.
גשר אירופה (בגרמנית: Europabrücke) הממוקם סמוך לעיר אינסברוק, קילומטרים ספורים מן המעבר, הוא גשר בטון הנושא כביש מהיר בעל שישה מסלולים מעל עמק סיל אל המעבר. הגשר בגובה 180 מטר מעל הקרקע ובאורך 820 מטר נחנך בשנת 1963 כיצירת מופת הנדסית אשר באה להקל על התנועה במעבר ברנר.
המשאיות הכבדות המשרכות דרכן במעלה עמק נהר אין, בדרכן אל המעבר, מזהמות את סביבתן ומהוות נושא לוויכוחים ערים בין מתווי המדיניות באירופה. בשנת 2004 חצו את גשר אירופה והמעבר כ-1.8 מיליון משאיות. כדי להקל על תנועת כלי הרכב בכביש שבמעבר מתבצעות תוכניות לשדרג את מסילת הברזל בין ורונה לאינסברוק ולהעבירה בסדרת מנהרות, כולל מנהרה בבסיס מעבר ברנר. העבודה על חציבת מנהרת הרכבת במעבר, באורך 56 קילומטר, החלה בשנת 2006. חציית מעבר ברנר בכלי רכב כרוכה בתשלום אגרה.