cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
.istanbul
.istanbul ו-.ist הם סיומות אינטרנט. תחום זה ממומן בקהילה על ידי עיריית איסטנבול וחברת Medya A.Ş. הסיומת A.Şl תשפר את המודעות למורשת ההיסטורית של איסטנבול ותסייע לצמיחה כלכלית בכך שתאפשר רישום בלתי מוגבל ופתוח של השמות.
רגעים (שיר של אילנה אביטל)
"רגעים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל. את השיר הוציאה לאור בשנת 1984 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השלישית והמובילה באלבום האולפן הרביעי של הזמרת, רגעים. השיר נכתב על ידי חמוטל בן זאב והולחן על ידי הנרי בארטר. ב-2 בפברואר 1984 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג'. בשבוע לאחר מכן נכנס אל המצעד במקום ה-27. מיקום השיא אליו הגיע בדירוג הוא המקום השישי. לבסוף, ב-12 באפריל יצא מהדירוג לאחר שמונה שבועות צעידה רצופה.
תחת מצור 2
תחת מצור 2: הטריטוריה האפלה (באנגלית: Under Siege 2: Dark Territory) הוא סרט מתח ופעולה אמריקאי משנת 1995 בכיכובו של סטיבן סיגל. זהו סרט המשך לסרט "מצור ימי" (שבמקור נקרא "תחת מצור").
עלילה
קייסי רייבאק (סטיבן סיגל) היה בעברו לוחם ומפקד מעוטר בקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים", המתמחה בלוחמה בטרור. לאחר פרישתו מהצבא הוא הפך לטבח. לאחר שאחיו וגיסתו נהרגו בתאונה, רייבאק לוקח חופשה מהעבודה כדי לקחת חסות על אחייניתו המתבגרת שרה (קתרין הייגל). הם נפגשים בתחנת הרכבת בדנוור ועולים על רכבת שנוסעת ללוס אנג'לס דרך הרי הרוקי. על הרכבת הם מתיידדים עם דייל בשם בובי זאקס (מוריס צ'סטנאט).
על הרכבת נמצאים גם שני מדענים שמחזיקים בקודים סודיים לשליטה בלוויין "גרייזר 1" – לוויין החמוש בנשק לייזר קטלני. במהלך הנסיעה, משתלטת על הרכבת כנופיית טרוריסטים שמונהגת בידי מהנדס מחשבים בשם טראוויס דן (אריק בוגוסיאן). דן סייע בפיתוח הלוויין עבור צבא ארצות הברית, אולם סולק מהפרויקט. לצדו מפקד על הכנופיה מרקוס פאן (אוורט מקגיל) – שכיר חרב אכזרי. דן מכריח את המדענים לתת לו את הקודים לשליטה בלוויין, ולאחר מכן רוצח אותם. באמצעות הלווין, הוא מבצע מספר פעולות טרור, ומאיים להשמיד כור גרעיני שנמצא מתחת לפנטגון – מה שיגרום להשמדת כל וושינגטון די סי. רייבאק מבין שהוא התקווה היחידה לנוסעי הרכבת ולתושבי העיר, ומתחיל במאבק יחיד כנגד הטרוריסטים.
דייוויד ארנולד
ארנולד נודע במיוחד בשל הפסקולים והשירים שהלחין לחמשת סרטי ג'יימס בונד האחרונים, המוזיקה לסרט סטארגייט (1994), המוזיקה לסרט היום השלישי (1996) והמוזיקה לסדרת הטלוויזיה המצליחה "הממלכה הקטנה".
קריירת הקולנוע והטלוויזיה
ארנולד נולד בלוטון, בדס, בריטניה. הוא למד במרכז לאמנויות בהיטצ'ין, הרטפורדשייר, שם התיידד עם הבמאי דני קאנון. השניים עשו את סרטם הרציני הראשון ביחד The Young Americans. בשנה שלאחר מכן הוא הלחין את הפסקול לסרטים סטארגייט ו-Last of the Dogmen, כשהפסקול לסטארגייט מדורג שלישי בקטעי המוזיקה בהם משתמשים הכי הרבה בקדימונים לסרטים.
ארנולד המשיך לעבוד עם במאי סטארגייט רולנד אמריך והלחין את הפסקולים לשני סרטיו הבאים: היום השלישי וגודזילה, ועבד בארבעת סרטיו של הבמאי ג'ון סינגלטון. בנוסף לכך, הוא גם הלחין פסקולים לקומדיות, דרמות וסדרות טלוויזיה בריטיות בכללן העשייה המחודשת של Randall and Hopkirk (Deceased) בשנת 2000 ו-Little Britain. במהלך הפקת הסרטים, מבצע את המוזיקה שלו ניקולאס דוד.
ג'יימס בונד
ארנולד היה מעריץ של בונד מגיל צעיר וגם מעריץ של מלחין סרטי ג'יימס בונד, ג'ון בארי. ב-1997 הפיק ארנולד את Shaken and Stirred: The David Arnold James Bond Project, אלבום שמציג גרסאות חדשות של נושאים מסרטי ג'יימס בונד השונים. האלבום מציג מגוון של אמנים עכשוויים בכללם ג'ארוויס קוקר, כריסי היינד, Propellerheads ואיגי פופ; הוא גם הקליט גרסה של אתה חי רק פעמיים, אבל לא כלל אותה באלבום. ג'ון בארי, המלחין המקורי של רבים משירי הנושא באלבום, שיבח את פרשנותו של בארי. בארי התקשר לברברה ברוקולי, מפיקת סרט ג'יימס בונד הבא (באותה עת) מחר לנצח, כדאי להמליץ שארנולד יהיה מלחין הסרט.
ארנולד נשכר כדי להלחין את הפסקול והוא גם הלחין פסקולים לארבעת הסרטים הבאים: העולם אינו מספיק, למות ביום אחר, קזינו רויאל וקוונטום של נחמה. ארנולד היה כותב שותף של שירי הנושא לסרטים: העולם אינו מספיק ("The World Is Not Enough" של Garbage) וקזינו רויאל ("You Know My Name" של כריס קורנל) כמו גם "Surrender" של קיי די לאנג שמופיע בסיום הקרדיטים של מחר לנצח.
עבודות נוספות
ארנולד שיתף פעולה ביחד עם הלהקות Cast, The Cardigans, קייזר צ'יפס, מאסיב אטאק, ופאלפ כמו גם עם הזמרים נטאשה בדינגפילד, מלאני סי., ביורק, כריס קורנל, שירלי מאנסון, מארק מוריס וב-2009 הוא הפיק ביחד עם מייק דיקסון את אלבומה של שירלי באסי 'The Performancew'
ב-2001 הוא סיפק גרסה חדשה של מוזיקת הנושא של סדרת הטלוויזיה דוקטור הו (שהולחנה על ידי רון גריינר) עבור תסכיתי האודיו עם הדוקטור השמיני (פול מקגאן) בהפקת Big Finish Productions. השתמשו בגרסה שלו של מוזיקת הנושא החל מ-2001 עם התסכית "Storm Warning" ועד 2008, אז החליפה אותה גרסה חדשה שאותה עשה ניקולאס בריגס, שהחלה שימוש ב-"Dead London". הגרסה של ארנולד חזרה לשימוש ב-2012 עם המארז "Dark Eyes", כשהיא החליפה גרסה שעשה ג'יימי רוברטסון, שהייתה בשימוש מאז התסכית "The Silver Turk" בשנת 2011 ועד "Dark Eyes".
ארנולד גם מלחין את המוזיקה לסדרת הטלוויזיה שרלוק ושימש המנהל המוזיקלי של טקס סיום אולימפיאדת לונדון (2012).
ארנולד הוא דודן מדרגה שנייה של הזמר ומחבר השירים האירי דמיאן רייס והוא שגריר של סוכנות הסיוע CARE International בבריטניה. הוא הופיע בתפקידי אורח קטנים בשני פרקים של הסדרה הממלכה הקטנה, שם גילם כל פעם דמות שונה.
ז'וז'ה מאניאי
ביוגרפיה
אנה קלרה מאניאי נולדה במשפחה יהודית. אביה היה השחקן לאיוש מאניאי, ואמה השחקנית ז'וז'ה שימון.
על פי עדותה מפיה:
"אני ילדה טובה גם היום, אני יודעת שההורים שלי גידלו אותי נורא בקפדנות. למשל, אם נכנסתי הביתה ברעש ובצלצולים, לא בירכתי לשלום, או אולי שכחתי לדפוק על דלת החדר של אבי, האוויר בבית קפא. כשהייתי בת ארבע כבר היה לי שעון, אך על אף שידעתי מה השעה שהוא מראה כל העת, עדיין איחרתי. אמא שלי קיבלה אותי במקרים אלה במילים: 'פגעת בי'. כאב לי לשמוע את זה. בסוף, אם כן, היה תמיד שבקביעת פגישה כלשהי אני הייתי שם ראשונה. דרך אגב, אהבתי את ההורים שלי. עד כמה? הנה זה: בגיל שבע הרגשתי שקרה לי עוול משום שלא ירשתי דבר משמה של אמי כי קראו לי קלרה מאניאי והיא ז'וז'ה שימון. לא תאמינו: כתבתי מכתב למשרד הפנים וביקשתי לשנות את שמי הפרטי. קרה נס: כמה ימים אחר כך כבר קראו לי בשמה של אמי. אהבתי להיות בבית. לא התעניינתי במגרש המשחקים, ברחוב, בשיטוטים, רק חיכיתי וחיכיתי שהורי יחזרו הביתה. אבי שיחק בתיאטרון הלאומי של בודפשט, אמי לימדה, ביימה או שיחקה. אמנים כה גדולים הגיעו אלינו הביתה מפעם לפעם שהרגשתי לידם כל דקה כמתנה. ובנוסף לכל זה הייתי ילדה יחידה במשפחה שקיבלה כמות אהבה וטיפול שלא ניתנים למדידה."
ז'וז'ה מאניאי סיימה את לימודיה בשנת 1971 באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. היא החלה מיד לשחק בתיאטרון הלאומי של בודפשט ובבמה העליזה. במקביל, הפכה לחברה בחברת הפקת הסרטים ההונגרית. עד מותה שיחקה בתיאטרון האופרטה של בודפשט. קיבלה על עצמה בעיקר תפקידים קומיים, אך שיחקה גם בתפקידי אופי.
ב-9 בינואר 1999, בגיל 49, שמה קץ לחייה במו ידיה. היא הובאה למנוחת עולמים בבודפשט ליד הוריה.
רוז'ה ואדים
רוז'ה ואדים (בצרפתית: Roger Vadim; 26 בינואר 1928 – 11 בפברואר 2000) היה שחקן, תסריטאי, במאי ומפיק קולנוע צרפתי. ידוע בין השאר על כך שהשיק את הקריירה של בריז'יט בארדו בסרטו "ואלוהים ברא את האשה".
ביוגרפיה
ואדים נולד כרוז'ה ולדימיר פלמיאניקוב (Roger Vladimir Plemiannikov) בפריז. אביו, איגור פלמיאניקוב, היה ממוצא ביילרוסי, היגר לצרפת דרך אוקראינה, נעשה אזרח צרפתי ושירת כסגן הקונסול של צרפת במצרים. ואדים שיחק בתיאטרון מגיל 16.
קריירה
הוא נעשה תסריטאי משנה לצד במאי הסרטים מרק אלגרה (Marc Allégret) בשנת 1947. סרטיו של ואדים נתפסו, בדרך כלל, כקולנוע קליל, אוורירי, עם דגש יתר על סגנון וקישוטיות. עם זאת, הוא היה הראשון שגילה ועיבד לקולנוע את הרומן המזהיר "יחסים מסוכנים" של שארלו דה-לאקלו, ובסרטו "בארבארלה" (1968) עיצב למעשה מגמה של פופ בקולנוע העולמי. מבין סרטיו המאוחרים רק "סוף המשחק" (על פי נובלה של אמיל זולא) השאיר רושם כלשהו.
ואדים, ציניקן שנון, כריזמטי אך גם ריקני משהו, היה ידוע ברומנים שלו עם שחקניות ידועות. הוא חי עם קתרין דנב, ונולד להם ילד, כריסטיאן ואדים. לאחר מכן נישא לג'ין פונדה. בתקופה האמריקאית שלו בלטו שני סרטים : "ברבארלה" (אחד הראשונים לשילוב אמנות הפופ והקומיקס) ו"נערות יפות כולן בשורה" (עם רוק הדסון). לאחר מכן התדרדרה הקריירה שלו במהירות. הוא כתב על כך ספר שיצא לאור ב-1986, "Bardot, Deneuve & Fonda".
קנדי דרלינג, אשת חברה שהייתה קרובה לאנדי וורהול, כתבה על רומן לכאורה שהיה לה עם ואדים ביומנה My Face for the World to See. בנוסף לקריירת התיאטרון והקולנוע של ואדים, הוא גם כתב מספר ספרים, בכללם האוטוביוגרפיה "D'une étoile à l'autre" (מכוכב אחד למשנהו).
מותו
ואדים נפטר מלימפומה בגיל 72, והוא קבור בבית הקברות של סן טרופז, צרפת.
בין דת ולאום: לקראת זהות לאומית ישראלית
בין דת ללאום: לקראת זהות לאומית ישראלית הוא ספר עיון מאת יוסף אגסי, שיצא בהוצאת פפירוס של אוניברסיטת תל אביב ב-1984. מהדורה שלישית יצאה בשנת 2019 בהוצאת עלו-עט (מספרי העמודים מתייחסים למהדורה הראשונה).
הספר דן בבעיית הזהות הלאומית של אזרחי מדינת ישראל, ומציע תוכנית להכרה פומבית בלאום חדש: הלאום הישראלי (או: האומה הישראלית, בהיות אומה מושג זהה ללאום; ולהבדיל מעם, שמציין מוצא אתני). על פי ההצעה, הלאום הישראלי יורכב מכל האזרחים של מדינת ישראל, שיש להם אתוס מדיני משותף - בדומה למדינות לאום אחרות בעולם המודרני. התוכנית שונה מהרעיון של מדינת כל אזרחיה (בגרסתה הטכנית) בכך, שהיא מתבססת על הכרה בשיתוף של תרבות, היסטוריה וטריטוריה משותפות של אזרחי המדינה. לטענתו של אגסי, חסרונה של הכרה בלאום ישראלי גורמת נזק זהותי ופוליטי, הן לתושבי ישראל והן ליהודים הגרים מחוץ לישראל, ועל כן שאלת הלאומיות הישראלית כל כך חשובה.
אגסי מדגיש, בספר זה ובפורומים אחרים, שאין לראות בהצעתו את האופציה היחידה לתיקונה של מדינת ישראל, מבחינת הפונקציה הלאומית שלה. הוא מפרט בספר את הפונקציה הרצויה, לדעתו האישית; אך יותר משחשוב לו לקדם את הפתרון שהוא מציע, חשוב לו להתחיל לקיים דיון מעמיק בשאלת הזהות המשותפת של אזרחי ישראל - דיון שמעולם לא התקיים.
תרגום של הספר לאנגלית פורסם בשנת 2013, בשם: Liberal Nationalism for Israel: Towards an Israeli National Identity. Franklin Classics Trade Press
רקע
הרעיון להכרה בקיומו של לאום ישראלי נבט אצל יוסף אגסי בעקבות פגישותיו עם הלל קוק, שהיה נציג הארגון הצבאי הלאומי בארצות הברית, וחבר האספה המכוננת של מדינת ישראל מטעם תנועת החרות. בישיבתה ביום 16 בפברואר 1949 (יומיים בלבד לאחר ישיבתה הראשונה), האספה המכוננת קיבלה את חוק המעבר, ובכך הכריזה על עצמה ככנסת הראשונה של מדינת ישראל, מבלי שהציבור הכללי בחר בה לכך. לטענתו של קוק וערי ז'בוטינסקי עמיתו לסיעה, שנכחו בישיבה, המעשה היווה הפיכה כנגד המשטר הדמוקרטי, והפרה של התחייבותה של האספה לחוקק חוקה, ולאחר מכן לפזר את עצמה כדי להעביר את הבחירה לציבור. מיד בעת המעשה, הכריז קוק בתרעומת: "זהו פוטש!". אמירה זאת נמחקה מדברי הכנסת.
אגסי פגש את קוק באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, תקופה בה עסק אגסי בחקר מחשבה מדינית, וחיפש תוכנית מדינית לישראל. אגסי השתכנע מהצעתו של קוק לכונן לאום ישראלי. מאז טוען אגסי בעקביות, שאירוע ההכרזה על כינון הכנסת שבה נכח קוק גרמה לבכיה לדורות, בכך שהוחמצה הזדמנות היסטורית לעצב את מדינת ישראל כמדינת לאום מודרנית.
האנומליה של מדינת ישראל
על פי תפיסתם של קוק ושל אגסי, מדינת ישראל מגדירה את עצמה כמדינתו של העם היהודי, וזאת בשעה שרובו של העם היהודי לא חי בה, איננו שותף בחובות האזרחיות שלה, ואינו נושא בתוצאות של בחירותיו. מצב זה גורם נזק כפול, ואף משולש: לציבור הישראלי היהודי - הוא יוצר זיקה בלתי ברורה (מבחינה פוליטית) עם יהודים שאינם תושבי ישראל; ואילו תושבי המדינה שאינם יהודים סובלים מאפליה, בשל אי-השתייכותם ללאום שהמדינה היא שלו; וליהודים החיים מחוץ לישראל הוא יוצר בעיה של נאמנות כפולה, למדינת מושבם ולמדינת ישראל - מצב שבו אכן מואשמים היהודים מדי פעם במדינות מגוריהם.
לעומת מצב אנומלי זה, המצב הרצוי הוא של מדינת לאום מודרנית, שבה הלאום זהה לאזרחות, ונפרד מן המוצא האתני ומן הדת. במדינת לאום כזו, קיימת הכרה בקיומה של קבוצה מדינית, המתאפיינת בשיתוף של תרבות, היסטוריה, בדרך כלל גם שפה עיקרית, ובכל המקרים - טריטוריה עם גבולות ברורים, ויחסים מוגדרים עם מדינות העולם האחרות. כך למשל, המדינה הצרפתית היא מדינתם של כל הצרפתים החיים בה, והשותפים למכלול של ערכים, היסטוריה ומסורת תרבותית, ללא הבדל של מוצא אתני או דת - ולא של אנשים ממוצא צרפתי שבחרו לחיות מחוץ לצרפת.
מדינת ישראל הוקמה כדי לפתור בעיה פוליטית של אותם יהודים שרצו בשלטון עצמי; אולם בהמשך הדברים היא הוגדרה (לטענתו של אגסי - כתוצאה של תאונה היסטורית) כמדינתו של כל העם היהודי. כתוצאה מכך, במקום לפתור את בעיית היהודים המפוזרים בעולם בלא מסגרת מדינית - מדינת ישראל יצרה בעיה יהודית נוספת. בין היתר, אגסי מאפיין בעיה זו בקביעה, שישראל היא מדינה שאינה מכירה באומתה, ועל כן לבני האומה הזאת אין חירות לאומית. אי-ההכרה בבעיית הזהות הלאומית של תושבי ישראל מונע לחלוטין כל דיון בבעיה, וכל עוד הבעיה קיימת הדבר מסכן את עצם קיומה של ישראל כמדינה שוויונית וליברלית.
גורם נוסף לאנומליה של ישראל, לדעת אגסי, הוא הזיקה שיצרו ראשי מפלגת מפא"י, מייסדי המדינה, בין לאומיות לבין לאומנות, זיקה שבעקבותיה הם לא הסכימו לאפשרות קיומה של לאומיות ליברלית. לטענתו של אגסי, הסתירה המלאכותית שבין לאומיות לבין ליברליות משתיקה כל ניסיון למחשבה מדינית רציונלית.
יסודות האומה הישראלית ויהדותה
בחלק הראשון של הספר, אגסי מפרט את המצע הרעיוני, ההכרחי להבנה של הצעתו לכונן לאום ישראלי. אגסי דן בו בהתהוותה של הלאומיות בכלל, ובעם היהודי בפרט.
ברמה הרעיונית, אגסי דן במושגי מפתח אחדים, שדרושים לו לדיון בהמשך הספר:
רעיונות לתחייה לאומית-יהודית עלו במחשבתם של הוגים יהודים בערך באותו זמן שהשתרש בתרבות הארופאית הכללית, בתחילה במערבה ואחר כך במזרחה. אמנם, היו גוונים שונים לרעיון זה (בעת הנידונה): ציונות מדינית, ציונות רוחנית, וציונות מעשית. מתוכם, רק מנהיגי הציונות המעשית (ביניהם: לילינבלום, פינסקר ובן-יהודה) היו מודעים להבדל שבין העם היהודי לבין האומה החדשה שהולכת ונוצרת. הציונות רוויזיוניסטית, לעניין הלאומיות העברית-ישראלית הנדון כאן, הייתה סניף של הציונות המדינית.
על פי קוק ואגסי, מדינת ישראל רואה עצמה מחויבת באחריות לכל העם היהודי (שהוא מושג אמורפי, כלומר חסר צורה, וא-טמפורלי - שאינו נמצא במקום ובזמן). ולא רק בהווה, אלא גם בעבר (מבחינת מחויבות להמשכיות המסורת), ומכאן שגם בעתיד. כתוצאה הכרחית מכך, לדעתם, המדינה מזניחה את מחויבותה לביטחונו ולרווחתו של הציבור הקונקרטי החי בישראל, באשר זה אינו כל העם היהודי, ואף איננו יהודי כולו. בעיה זו תיפתר רק כאשר ציבור זה יוגדר כלאום, שישראל היא מדינתו.
טרגדיה של אומה
בחלק זה אגסי מתאר בקצרה את פעילותו של הלל קוק בארצות הברית, וקושר אותה להצעתו לכינונו של לאום ישראלי.
אגסי מציין, שבהיותו פילוסוף, הוא אינו אוהב לתאר את הרעיונות או את ההיסטוריה באופן פשטני (כלשונו: "בצבעים עזים"), ומעדיף בדרך כלל להעמיד מסגרת כללית כדי לקיים דיון שיטתי, שיאפשר להתבונן בבעיות מנקודות מבט שונות ומנוגדות. אך בבואו לתאר את רעיון הלאום הישראלי, הוא חורג ממנהגו הזה, ומתאר את הלל קוק באופן מעט סכמטי, בעיקר בגלל רצונו להניע את הציבור בישראל לקראת שינוי דרסטי בתפיסת עולמו.
במכתבו של פיטר ברגסון (הלל קוק) אל חיים ויצמן, הוא הציע שהמדינה שתקום תהיה מיועדת לבני האומה העברית, כלומר: ליהודים וללא-יהודים בארץ ישראל, וליהודים חסרי המולדת באירופה; ואילו ליהודי ארצות הברית (שהיוו אז את הקהילה היהודית החזקה מחוץ לארץ ישראל) הוא ממליץ לא להיכלל באומה זו, כדי שלא ייקלעו לסכסוך פנימי.
בקונגרס הציוני ה-22, שהתכנס ב-1946, ושהיה האחרון לפני כינונה של מדינת ישראל, התקבל גינוי לוועד ההצלה של קוק; וזאת בין היתר בגלל ההבחנה שעשה בין יהודים לבין עברים. אולם, אגסי מציין שהבחנה זו נעשתה בנאום המרכזי של הקונגרס עצמו, על ידי הנואם הראשי, דוד בן-גוריון, שהתנגד הן למדינה יהודית-תאוקרטית (מדינת הלכה), והן למדינה שאזרחיה הם כל היהודים בעולם.
אגסי קורא לחקור את מהלך הקונגרס באופן היסטורי-מיומן, כדי לחשוף את ההשתקה של הפעילות של קבוצת ברגסון, ואת תרומתה להגעה להחלטה להכריז על עצמאות - וזאת כשנה בלבד אחרי הקונגרס, שבזמן קיומו איש לא האמין שההכרזה תהיה קרובה כל כך.
תוכנית עדכנית לאומה הישראלית
בחלק האחרון מציע אגסי תוכנית מפורטת, להפיכתה של מדינת ישראל למדינה של הלאום הישראלי, במתכונת של דמוקרטיות ליברליות מודרניות. לדבריו: "גם אם תיושם הצעה זו... ותיכשל - יהיה בכך יתרון עצום על חוסר היוזמה הישראלי הנוכחי, המזיק לישראל... מטרת ההצעה: לאפשר לישראל להתמודד עם בעיותיה באופן דמוקרטי."
בדומה לאפקט של החוק על אזרחי ישראל שאינם יהודים - הוא מעורר ספק גם בנאמנותם של יהודי התפוצות, למדינות מגוריהם. אגסי כותב: "ישראל רואה עצמה כמדינה השייכת לדת-עם, ומשום כך מסרבת (באמצעות חוק השבות) לראות את יהודי האומות האחרות כבני אותן אומות לכל דבר" (עמ' 255). על כן, אגסי לא מציע לבטל את חוק השבות, אלא לתקנו כך שיעניק הגנה ליהודים נרדפים, אם יהיו כאלה בעתיד; אולם כך שהוא לא יהווה בסיס לאזרוח אוטומטי של כל יהודי בעולם. כדבריו בפרקי הסיכום: "חוק יסוד (שיהיה תחילתה של חוקה)... יקבע עקרונית תנאי הגירה והתאזרחות מתאימים. בנוסף לכך, תקבענה ממשלות ישראל בעתיד מגבלות מספריות כנדרש, אך אלה לא תפלינה לרעה בני או בנות דתות אחרות או בני או בנות עמים וגזעים שונים, מלבד מכך שתהיה העדפה של מהגרים הידועים במקומותיהם כיהודים. במסגרת חוק יסוד זה, יהיה תחליף לחוק-השבות שיבטיח דלת פתוחה לכל המחפשים מפלט בישראל משום היותם נרדפים כיהודים, כדי שישבו קבע בישראל ואף יוכלו להתאזרח בה ככל תושבי-קבע" (עמ' 220).
רפאל דוברובסקי
רפאל דוברובסקי (דצמבר 1916 - אוקטובר 2014) היה תעשיין ישראלי, מייסד ומנהל של מפעל "דפרון" למחברות ולמעטפות.
ביוגרפיה
רפאל דוברובסקי נולד בדצמבר 1916 ביקטרינוסלב שבאימפריה הרוסית (היום באוקראינה). בית הדפוס של אביו הולאם בידי הבולשביקים בשנת 1922. כעבור שנתיים עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב. הוא למד בגימנסיה גאולה. אביו הקים בית דפוס בשכונת מונטיפיורי, וגם רפאל עבד בו.
בשנת 1939, לאחר שהוריו נפטרו, התחתן והוא ואשתו, אהובה, החלו לייצר מחברות בבית הדפוס, שבהמשך פעילותו עבר לרמת גן.
כחבר האצ"ל נעצר ב-1946 בחשד שהדפיס דברי תעמולה נגד שלטונות המנדט. הוא שוחרר בעקבות השתדלותה של אשתו. במלחמת העצמאות שירת בהג"א. ב-1955 קרא למפעלו "דפ-רון" ובהמשך "דפרון". ב-1961 רכש מכונה חדשנית לייצור מחברות, ותפוקת דפרון עלתה פי ארבעה. בשנת 1973 עבר המפעל לפתח תקווה, והחל לייצר גם מעטפות. בניהם של רפאל ואהובה דוברובסקי הצטרפו אף הם לעבודה במפעל, וכך גם בעלה של הבת. בתחילת שנות ה-90 פגע במפעל ייבוא גובר של מחברות מסין, ופעילותו הצטמצמה בהדרגה.
רפאל דוברובסקי נפטר בשנת 2014, בגיל 98.
יחיאל יצחק פאר
הרב יחיאל יצחק פֶּאר (קרי: פְּר; לעיתים נכתב: פער; באנגלית: Yechiel Yitzchok Perr; נולד ב־1935) הוא ראש ישיבה חרדי-אמריקאי. מייסד וראש ישיבת פאר רוקאוואי.
ביוגרפיה
נולד וגדל בדרום אוזון פארק שבקווינס, ניו יורק, לרב מנחם מנדל פאר שכיהן כרב האזור במשך למעלה מ-50 שנה.
בתיכון למד במתיבתא של ישיבת רבנו חיים ברלין, בהמשך למד בישיבת פילדלפיה ואחר כך בין השנים 1944–1956 בישיבת לייקווד שבה היה לתלמידו המובהק של הרב אהרן קוטלר.
בשנת 1961 (ה'תשכ"ב) נישא לשושנה נקריץ בתו של הרב יהודה לייב נקריץ נכדתו של רבי אברהם יפהן חתנו של הסבא מנובהרדוק. נישואיו הביאו אותו במגע עם המסורת של נובהרדוק, הוא המשיך ללמוד בישיבת "בית יוסף" נובהרדוק בברוקלין ובישיבת קמניץ בעיר.
ב-1969 (ה'תשכ"ט) יסד את ישיבת פאר רוקאוואי, בשם הרשמי "ישיבה דרך איתן" על שם ספרו של הרב יפהן, הישיבה מתנהלת בסגנון ישיבות ליטא וקיים בה גם מסלול השכלה תיכונית.
כתביו ושיחותיו
שיחות המוסר שלו מתוארות בספריו של יוצר הקולנוע והאנתרופולוג אלן מוריניס, "Climbing Jacob's Ladder" (ברודוויי, 2002) ו"Everyday Holiness: The Jewish Spiritual Path of Mussar" (2007). חלק מהשיחות נערך ונדפס בספר "מָשְכֵנִי אחריך" בידי תלמידיו.
חידושי תורתו מתפרסמים מעת לעת בכתבי עת תורניים כמו "עם התורה" ו"מוריה".
LUM!X
לוקה מיכלמאייר (בגרמנית: Luca Michlmayr), הידוע בשם הבמה LUM!X (נהגה "לומיקס"), הוא די-ג'יי ומפיק מוזיקלי אוסטרי.
קריירה
מיכלמאייר החל להפיק מוזיקה בעצמו בגיל 11. על ידי העלאת בוטלגים ושירים מקוריים ל-SoundCloud ויוטיוב. הרשת השוודית העצמאית Bounce United מצאו אותו והחתימו אותו. במאי 2018 הוציא מיכלמאייר את סינגל הבכורה שלו Underground, אותו הפיק בשיתוף עם המוזיקאי הספרדי מוחא. לרגל הגעה ל-700 אלף מנויים בערוץ היוטיוב הרשמי של Bounce United, הוא הפיק את השיר Bounce United (700K).
בתחילת 2019, הלייבל השוודי Nelation הוציא לאור את הסינגלים Jägermeister ו-Waiting for Me, שיצאו במקור ב-SoundCloud וביוטיוב ב-2017. לאחר שהבוטלג שלו של השיר Monster של Meg & Dia הפך לפופולרי ביוטיוב, הוא הוציא לאור רמיקס לשיר עם המוזיקאי האיטלקי גברי פונטה והוציא את הגרסה החדשה כסינגל באמצעות Spinnin Records. בכך הוא השיג את פריצת הדרך הבינלאומית שלו והצליח למקם את עצמו במספר מצעדי סינגל אירופיים. עבור יותר מ-400,000 יחידות שנמכרו מהסינגל בגרמניה, מיכלמאייר השיג עם אלבומו Bundesverband Musikindustrie תקליט פלטינה. עם יותר מ-70 שבועות במצעד הסינגלים הגרמני, Monster הוא גם אחד השירים שנשארו הכי הרבה זמן במצעד הסינגלים הגרמני.
בינואר 2020 הוא הוציא, שוב יחד עם פונטה, מוקבי ו-DTE, את הסינגל The Passenger (LaLaLa), גרסת כיסוי לשיר באותו השם של איגי פופ, שגם התמקם במצעד הסינגלים הגרמני והאוסטרי והעניק לו מספר פרסי הקלטות. שיתוף פעולה שלישי עם פונטה, שכותרתו "Scare Me", התפתח בספטמבר 2020. כאן עבד גם עם המפיק האמריקאי KSHMR ו-Kara.
באוגוסט 2021 הוציא לאור את הסינגל Champion, ששימש כהמנון הרשמי של פלייאוף League of Legends בקיץ 2021. השיר נוצר בשיתוף עם Orange Inc ו-Séb Mont. השיר Trick or Treat יצא בעקבותיו באוקטובר 2021, שהופק בשיתוף עם צמד הדיג'יי והמפיקים המוזיקליים השווייצרי Molow.
ב-8 בפברואר 2022 נבחר לייצג את אוסטריה באירוויזיון 2022 שייערך בטורינו, איטליה ביחד עם הזמרת פיה מריה עם השיר "Halo". ב-10 במאי 2022 ביצעו מריה ו-LUM!X את "Halo" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2022. הם נכשלו בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-14 במאי. מאוחר יותר התברר כי אוסטריה דורגה במקום ה-15 בחצי הגמר עם 42 נקודות.
וילם הראשון, רוזן אנו
וילם הטוב ( בהולנדית: Willem I van Henegouwen; בצרפתית: Guillaume Ier de Hainaut; 1286 – 7 ביוני 1337) היה רוזן אנו (כווילם הראשון), אווסנס, הולנד (כווילם השלישי) וזיילנד (כווילם השני) מ-1304 ועד מותו.
ביוגרפיה
וילם, נולד ב-1286, והיה בנם של יוהאן השני, רוזן אנו, ופיליפה מלוקסמבורג, בתו של היינריך החמישי, רוזן לוקסמבורג. הוא היה אח של יוהאן מבומון ואליס מאנו.
וילם לא היה צפוי להיות רוזן במקור. לאחר מותם של אחיו הגדולים, יוהאן (נהרג בקורטרייק ב-1302) והיינריך (נפטר ב-1303), הוא הפך ליורש של מחוזות אביו.
לפני שנהפך לרוזן, הוא הובס על ידי גי מנאמור בקרב באי דויבלנד ב-1304. גי ויוהאן השני, דוכס בראבנט כבשו אז את רוב זיילנד והולנד, אך השטחים הללו התאוששו שוב כאשר וילם הפך לרוזן החדש באותה שנה. וילם המשיך במלחמה עם פלנדריה עד לשלום פריז ב-1323, שבמהלכו התנער רוזן פלנדריה מכל התביעות על זיילנד. וילם, בתורו, הרוויח את כל זיילנד אך הסכים לוותר על כל התביעות על פלנדריה הקיסרית. וילם כבש את רוב בישופות אוטרכט וניסה לכבוש את פריסלנד אך נהדף על ידי הסל מרטנה. עם מותו של דודו, גי ד'אווסנס, הבישוף של אוטרכט, לקח וילם את הפייף של אמסטרדם וסיפח אותו להולנד.
רבות מבנותיו נישאו עם שליטים חשובים באירופה; אדוארד השלישי, מלך אנגליה ולודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היו נשואים לבנותיו, ואילו הוא היה נשוי לאחותו של פיליפ השישי, מלך צרפת. עם הבריתות החשובות הללו זכה וילם להשפעה וכבוד ניכרים, שבהם השתמש כדי לקדם את האינטרסים של מחוזותיו.
משפחתו
ב-19 במאי 1305 התחתן ויליאם עם ז'אן מוולואה, אחותו של פיליפ השישי, מלך צרפת, ונולדו לו הילדים הבאים:
אוניברסיטת ליון
אוניברסיטת ליון (בצרפתית: Université de Lyon), היא מיזוג קבוצת אוניברסיטאות, המורכב מאוניברסיטאות, מכוני מחקר ומפעלים (ComUE) שבסיסם בליון, צרפת. אוניברסיטת ליון אוגדה בשנת 2007, היא כוללת, 12 אוניברסיטאות ומכוני מחקר ובנוסף מקושרים אליה עוד 9 מוסדות אקדמאים ואוניברסיטאות. שלוש האוניברסיטאות העיקריות בקבוצה הן: אוניברסיטת קלוד ברנרד ליון 1, המתמקדת בלימודי בריאות ומדעים ומונה כ-27,000 סטודנטים; אוניברסיטת לומייר ליון 2 , המתמקדת במדעי החברה והאמנויות, ומונה כ-30,000 סטודנטים; אוניברסיטת ז'אן מולן ליון 3 , המתמקדת במשפטים ובמדעי הרוח עם כ-20,000 סטודנטים. מיזוג האוניברסיטאות הזה מייצג היקף של 129,000 תלמידים, 11,500 מורים ומורים-חוקרים ו-510 מעבדות פרטיות וציבוריות.
היסטוריה
בשנת 1995 החל שיתוף הפעולה בין 15 האוניברסיטאות ומכוני המחקר שנמצאו בליון. מתוך אינטרסים משותפים ויתרון "הגודל". בשנת 2007 מוזגו האוניברסיטאות מכוני המחקר תחת קורת גג אחת שנקראה אוניברסיטת ליאון. הגודל אפשר להם לבצע פרויקטים משותפים בתחומים ספציפיים: אסטרטגיה בינלאומית וקבלה של סטודנטים זרים, פיתוח פוטנציאל המחקר של הגוף המאוגד והשתתפות בפיתוח כלכלי מקומי. שילוב תלמידים החיים בליון, פיתוח טכנולוגיות הוראה חדשות ושיתוף ידע עם הציבור הרחב (תרבות מדעית, טכנית ותעשייתית). המיזוג גרם לקידום המרכז האוניברסיטאי ברמה המקומית, הלאומית והבינלאומית. ב-22 ביולי 2013 בהתאם לחוק להשכלה גבוהה ולמחקר הצרפתי, אוניברסיטת ליון הפכה לקהילת האוניברסיטאות והמפעלים (ComUE), שהיא קבוצה קונפדרלית בעלת מעמד של מוסד ציבורי בעל אופי מדעי, תרבותי ומקצועי. ה-ComUE אושר ב-16 ביולי 2014 על ידי מועצת המנהלים. ב-5 בפברואר 2015 נחתמו החוקים המאשרים את אוניברסיטת ליון כמוסד ציבורי. ב-29 באוקטובר 2020, משרד החינוך הצרפתי אישר את הפרויקט למיזוג המפעלים כחלק מיוזמת המיזוג של אוניברסיטת ליון אף על פי שבראשית הדרך פרויקט מיזוג המפעלים, עורר סירובים עוקבים מטעם האוניברסיטאות השותפות במיזוג.
בזכות ימים כאלה
"בזכות ימים כאלה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים הישראליים אילנה אביטל ויזהר כהן. את השיר הוציאה לאור בשנת 1984 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה הרביעית באלבום האולפן הרביעי של הזמרת, רגעים. הוא נכתב והולחן על ידי אהוד מנור, מיטש הילר והנרי בראטר. ב-13 בספטמבר 1984 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג'. בשבוע לאחר מכן נכנס אל המצעד במקום ה-29. מיקום השיא אליו הגיע בדירוג הוא המקום השביעי. לבסוף, ב-11 בדצמבר יצא מהדירוג לאחר אחד-עשר שבועות צעידה רצופה.
הערות שוליים
קט:שירי יזהר כהן
עונת 1948/1949 בסרייה א'
עונת 1948/1949 בסרייה א' הייתה העונה ה-47 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-19 בספטמבר 1948 והסתיימו ב-12 ביוני 1949.
בליגה השתתפו 20 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
נובארה, פדובה ופלרמו עלו מהליגה השנייה.
טורינו זכתה באליפות בפעם השישית בתולדות המועדון ובפעם החמישית ברציפות. ב-4 במאי בקרבת טורינו התרחש האסון האווירי בסופרגה בו נספו כל שחקני טורינו. ב-5 סיבובים האחרונים של הליגה השתתפה קבוצת עתודה שהצליחה לשמור על המקום הראשון. בסיום העונה לליגת משנה ירדו מודנו וליבורנו. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו קומו וונציה.
כדורגלנים מצטיינים
אישטוואן ניארש מאינטר כבש 26 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
Jerusalema
Jerusalema (בעברית: ירושלים) הוא שיר של התקליטן והמפיק המוזיקלי הדרום אפריקאי, מאסטר קייג'י, בשיתוף פעולה עם הזמרת הדרום אפריקאית נומצבו זקודה. השיר יצא ב-29 בנובמבר 2019. מאוחר יותר, הוא נכלל באלבומו השני של מאסטר קייג'י, Jerusalema.
גרסת רדיו של השיר יצאה ב-10 ביולי 2020. גרסה זו נהייתה ויראלית באמצע 2020, בעיקר בשל אתגר הריקודים.
רמיקס בשיתוף פעולה עם המוזיקאי הבריטי-ניגרי, בורנה בוי, יצא ב-19 ביוני 2020.
רמיקס שני בשיתוף פעולה עם הזמר הוונצואלי, מירקו TDH, והזמרת הקולומביאנית, גרייסי רנדון, יצא ב-17 בספטמבר 2020.
ב-2020, השיר זכה בקטגוריית השנה בפרסי הבידור האפריקאי בארצות הברית.
ביקורת
השיר זכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. מנדיסה נטסינד, מ-Zkhiphani, אמרה כי השיר "הגיע לשיאים שהשיר הדרום האפריקאי לפניו לא עשה בעבר". בנוסף, היא אמרה כי נומצבו זקודה היא "זמרת עוצמתית". בנוסף, היא אמרה כי: "בסצנת מוזיקת הדרום אפריקאית כבר מתכוננת חשיפה מיוחדת עם שיר שהוא מאוד שלנו". אנו סומבה, מהמגזין Music in Africa, אמר כי השיר הוא "ללא ספק" אחד משירי ההאוס הגדולים ביותר בדרום אפריקה לשנת 2020. בנוסף, הוא אמר כי: "נומצבו חיזקה את נוכחותה [של דרום אפריקה] בסצנת מוזיקת ההאוס המקומית". רואפו סמנגה, מ-OkayAfrica, אמר כי הרמיקס הוא "חזיז".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר יצא בערוץ היוטיוב של חברת התקליטים Openmic Productions ב-13 בדצמבר 2019. נכון לנובמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-456 מיליון פעמים.
הווידאו קליפ של הרמיקס עם בורנה בוי יצא בערוץ היוטיוב של חברת התקליטים Openmic Productions ב-23 באוקטובר 2020. נכון לנובמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-24 מיליון פעמים.
.one
.one היא סיומת אינטרנט. הסיומת הוצעה ב-ICANN והפכה לזמינה לציבור הרחב ב-20 במאי 2015.
עם תוכנית ה-gTLD החדשה של ICANN, One.com הגיש בקשה לניהול ה-.LD TLD One.com זכה במכירה פומבית פרטית עם Radix Registry בזכויות למחרוזת ".one". המכירה הפומבית הייתה המודל "מכרז מחיר שני", בו הזוכה מציע את ההצעה הגבוהה ביותר ומשלם את ההצעה השנייה בגובהה.
נכון למרץ 2018, .one היה הדומיין ברמה הגבוהה ביותר בארבעים ותשע הכי רשומים באינטרנט, עם 65,022 רישומים.
שפמנון מערות זהוב
שפמנון מערות זהוב (שם מדעי: Clarias cavernicola) הוא מין של דג מערה מהסוג שפמנון שבמשפחת השפמנוניים. הוא חי באפריקה הדרומית, ואזור המחיה שלו מתרכז רק בכמה מערות מוצפות בנמיביה, שהידועה בהן היא מערת נשימת הדרקון. שמפנון המערות הזהוב נמצא בסכנת הכחדה חמורה.
אורכו של השפמנון מגיע ל-16 ס"מ. הוא בעל גוף בצבע זהוב והוא כמעט עיוור לחלוטין אך מתמצא בזכות הזיפים הרגישים שלו. השפמנון מצוי במים בקבוצות הפעילים בלילה וניזונים מחסרי חוליות שהם מוצאים ומשיריים.
ישנם 200-400 פרטים של השפמנון וחלה ירידה באוכלוסייה עקב שינויים אקראיים שונים ועקב שימוש במי האגמים של המערה לצריכה, מה שהוריד את המפלס.
ליאור לוטן
ביוגרפיה
בתפקידו כרמ"ח שו"ן באמ"ן היה לוטן סגנו של אילן בירן במשא ומתן עם חזבאללה על עסקת השבויים, בפרשת טננבוים, שבמסגרתה הוחזרו ב-2004 אלחנן טננבוים וגופות שלושת חטופי הר דב. בשנת 2002, פיקד על צוות המשא ומתן המטכ"לי, במצור על המחבלים שהתבצרו בכנסיית המולד בבית לחם בזמן מבצע חומת מגן. במהלך מבצע זה פיקד על מספר אירועים נוספים בהם התבצרו מחבלים במחנות הפליטים ובמפקדות. בשנת 2003 פיקד לוטן על צוות המו"ם המטכ"לי במבצע לחילוצו של נהג המונית אליהו גורל אשר נחטף באזור יהודה ושומרון. במלחמת לבנון השנייה היה לוטן חלק מצוות תכנון בראשות טל רוסו, אשר שימש במהלך המלחמה כיועץ לראש אמ"ץ לפעילות יחידות מיוחדות. הצוות יזם ותכנן מבצעים מיוחדים רבים במהלך המלחמה ובהם מבצע חד וחלק. לוטן השתתף במבצע מיוחד בלבנון בימי סיום המערכה..
בינואר 2011 פורסם כי נבחר לתפקיד דובר צה"ל על ידי הרמטכ"ל המיועד יואב גלנט. לאחר מינויו של בני גנץ לתפקיד הרמטכ"ל, הודיע לוטן על הסרת מועמדותו.
באוקטובר 2014 מונה למתאם מטעם ראש הממשלה בנימין נתניהו לנושא השבויים והנעדרים.בתפקידו זה ריכז לוטן את כלל הפעילות הלאומית בנושא. ב-25 באוגוסט 2017 פרש מהתפקיד.
חיים אישיים
לוטן אב לבת ולשני בנים. הוא בעל תואר ראשון ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן ועורך דין בהכשרתו. שימש כמנהל המכון למדיניות נגד טרור וכמרצה בבית הספר לממשל באוניברסיטת רייכמן (המרכז הבינתחומי הרצליה). בפעילותו העסקית משמש לוטן כמנכ"ל החברה הבינ"ל .BCE Greensands Ltd אשר פיתחה טכנולוגיה ידידותית לסביבה להפקת אנרגיה ממינרל נפט. לוטן פועל רבות גם כיועץ בכיר לחברות בינ"ל במשברי סייבר וכדירקטור בחברות סטארטאפ. לוטן פעיל במספר גופים בהתנדבות וכיהן כחבר בחבר הנאמנים של מכללת ספיר שבנגב.
אריק כריסטיאן אולסן
אריק כריסטיאן אולסן (באנגלית: Eric Christian Olsen; נולד ב-31 במאי 1977) הוא שחקן ומפיק אמריקאי. הוא ידוע בזכות תפקידו כבלש מרטי דיקס בסדרה "NCIS: לוס אנג'לס", וכאוסטין בסרט הקומדיה הפארודי "קטע מהסרטים".
קריירה
התפקיד הראשון של אולסן היה התפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "בקשתו של ארתור" משנת 1999. לאחר מכן שיחק בסרט קצר. עד מהרה אריק קיבל תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה של פוקס, Get Real, כששיחק את קמרון גרין. הסדרה נמשכה שנה ולאחר מכן עבר לשחק במסך הגדול כשגילם תותחן בסרט פרל הארבור. בעקבות השתתפותו בסרט הוא קיבל תפקיד ראשי בדרמת הנעורים "קטע מהסרטים".
לאחר מכן גילם אולסן את ג'ייק בקומדיית העשרה הבחורה המושכת. בשנת 2003 הוא זכה בתפקיד לויד כריסמס בסרט "מטומטמים ללא הפסקה", סרט ההמשך לסרט המצליח מטומטמים בלי הפסקה. לאחר מכן הצטרף לעונה האחרונה של סדרת הטלוויזיה מרוץ לאתמול.
בשנת 2009 הוא הופיע בכמה פרקים בעונה הראשונה של קומדיית המצבים "קומיוניטי", כסטודנט, מוזיקאי - ספורטאי. אולסן הופיע בסדרת האודיו של ויל פרל ואדם מקיי, Funny or Die, סדרה של מערכונים, המציגים דמות בשם פרי הילטון, פרודיה על פריס הילטון. בהמשך כיכב בסרט האימה מדע בדיוני 2011 היצור.
אולסן גילם את הבלש מרטי דיקס בסדרה "NCIS: לוס אנג'לס". דמותו הופיעה בשני פרקים בעונה הראשונה לפני שהוא הצטרף לצוות השחקנים הקבוע בעונה השנייה.
בשנת 2017 שיחק בסרט הספורט-הביוגרפי "קרב המינים".
הוא חלק מצוות השחקנים של Mortal Enemy מאת ניקולס ראיין הווארד משנת 2018. אולסן הפיק מספר סרטים, סרט קצר "קירח", משנת 2014 ומפיק בכיר של הסרט התיעודי "אנדי איירונס: נשיקת האל" משנת 2018. בבעלותו חברת הפקות "Cloud Nine Productions". בשנת 2019 היה למפיק בכיר שהפיק עבור חברת Hulu סדרה בשם "Woke".
חיים אישיים
באוקטובר 2011 התארס לשחקנית שרה רייט. הם נישאו ליד ג'קסון הול, ויומינג, ב-23 ביוני 2012. ילדם הראשון, בן, וויאט אוליבר אולסן נולד ב-16 באוגוסט 2013 וילדם השני, בתם, אמה אוליביה אולסן נולד ב-9 באוגוסט 2016. ילדם השלישי, הבת Winter Story Olsen נולד ב-15 בספטמבר 2020.
אולסן ורייט השתתפו בפרק משנת 2015 בתוכנית "ציידי הבתים" כשחיפשו בית נופש לרכישה ליד ג'קסון הול. אולסן ורעייתו חברים גם במועצת המנהלים של פרס הסביבה לתקשורת. בנוסף, אולסן מתנדב בארגון הצדקה "Hats Off for Cancer" כחבר דירקטוריון כבוד ודובר, המופיע בקמפיין הפרסום שלהם.
פרסים ומועמדויות
פרסי האמן הצעיר
פרס פטל הזהב
פרסי פריזמה מטעם מועצת תעשיות הבידור
הבהלה השטניסטית
הבהלה השטניסטית (מאנגלית: The Satanic Panic) הייתה תאוריית קשר ופאניקה מוסרית ששררה בארצות הברית בשנות השמונים של המאה העשרים, התפשטה במדינה ובהמשך למדינות אחרות מסביב לעולם, עד לדעיכתה בסוף שנות התשעים של המאה העשרים. פאניקה קולקטיבית זו התאפיינה בהפצת האשמות לא מאומתות ולא מבוססות בדבר התעללות פולחנית שטניסטית (באנגלית: Satanic ritual abuse) שכללה התעללות גופנית, התעללות מינית ואף קורבן אדם בילדים ומבוגרים במסגרת טקסי תורת הנסתר או כת השטן. בגרסה הקיצונית ביותר תוארה התופעה כקשר כלל עולמי, שמעורבים בו אישים אמידים ובעלי עוצמה מרחבי העולם, אשר חטפו או גידלו ילדים לשם הקרבת קורבנות, צילום פורנוגרפיה ועבדות מין. בעקבות ההאשמות נפתחו כ־12,000 חקירות פליליות חסרות בסיס.
הפאניקה הושפעה רבות מדבריהם של ילדים ובגירים במסגרת שיטות טיפוליות וחקירתיות שונות שכיום נחשבות כלא-אמינות. הפרסום הראשוני לתופעה-כביכול היה הספר האוטוביוגרפי, המוקע כיום כלא אמין, "מישל זוכרת" (1980), אשר התבסס וצבר פופולריות במהלך העשור בעקבות משפט גן מקמרטין. עדויות, רשימת תסמינים, שמועות ושיטות חקירה שנועדו לחשוף זיכרונות של התעללות פולחנית שטניסטית הופצו בכנסים מקצועיים, פופולריים ודתיים. תוכניות אירוח, שהקדישו תשומת לב רבה לנושא, השאירו אותו על סדר היום והפיצו את הפאניקה ברחבי ארצות הברית ומעבר לגבולותיה. במקרים מסוימים, ההאשמות הובילו להליכים משפטיים פליליים שחלקם הסתיימו בהרשעות. לאחר כשבע שנים של התדיינות משפטית, משפט מקמרטין נסגר בלי להרשיע אף אחד מהנאשמים. מקרים אחרים הסתיימו בעונשי מאסר ממושכים, שחלקם בוטלו מאוחר יותר. עם הזמן התפתח מחקר אקדמי על המקרים הללו, שתוצאותיו ומסקנותיו, בסופו של דבר, הצביעו על תופעה של פאניקה מוסרית, הנעדרת כמעט לחלוטין כל אחיזה במציאות למעט פרנויה.
חקירות רשמיות לא הצליחו למצוא שום ראיה לתאוריות הקשר או לרציחתם של עשרות. במקרים בודדים של פשעים שאומתו, נמצא דמיון לסיפורים על התעללות פולחנית שטניסטית. במחצית השנייה של שנות ה-90 פחת העניין בתופעה, וספקנות הפכה לעמדת המוצא בנושא, כשחוקרים מעטים נותנים משקל לקיומה של התופעה.
תקדימים היסטוריים
הפאניקה סביב התעללות פולחנית שטנית כללה אלמנטים רבים מפאניקות מוסריות קודמות ותאוריות קשר, דוגמת עלילת הדם של אפיון משנת 30 נגד יהודים, השמועות שהובילו לרדיפת הנצרות הקדומה באימפריה הרומית, האשמות מאוחרות יותר בהרג תינוקות נוצרים ובחילול מכוון של לחם הקודש במהלך טקסים יהודיים, וצייד המכשפות של המאות ה-16 וה-17. האשמות של אחרים במעשי אימה הכוללים קניבליזם, רצח ילדים, עינויים וגילוי עריות שימשו לעיתים ל"האחרה" (othering, סימון כאחרים) של בני קבוצות מיעוט, או כשעירים לעזאזל בתקופות של משברים חברתיים. הרשויות השתמשו גם במאסר ועינויים על מנת לסחוט הודאות ממי שנחשדו כסוגדים לשטן, הודאות שלאחר מכן שימשו להצדקת הוצאתם להורג. מסמכים היסטוריים המתעדים האשמות אלו רוכזו והוצגו בימינו בניסיון לצייר את הפעילות השטנית העכשווית כהמשך רציף של קונספירציית רשע עתיקה, אף על פי שאין כל ראיות לסגידה לשטן באירופה בשום תקופה בהיסטוריה. תקדים אחר בהקשר של ארצות הברית היה המקרתיזם בשנות החמישים של המאה העשרים.
שורשיה של הפאניקה המוסרית הנדונה כאן נעוצים בחמישה גורמים שהחלו להתגבר לפני שנות ה-80: התבססות הנצרות הפונדמנטליסטית וארגון "הרוב המוסרי" (Moral Majority); עלייתן של תנועות התנגדות לכתות, אשר הפיצו רעיונות על כתות פוגעניות אשר חוטפות ועושות שטיפת מוח לילדים ומתבגרים; הופעתה של כנסיית השטן וקבוצות אחרות העוסקות בשטניזם, אשר הוסיפו גרעין של אמת לטענה שקיימות כתות שטניות; התפתחות שרותי הרווחה והגנת הילד ומאבקם להכרה בהתעללות מינית בילדים כבעיה חברתית ופשע פלילי; וכן פופולריזציה במושגים כמו הפרעת דחק פוסט-טראומטית וזכרונות מודחקים, שהביאה להקמת קבוצות של שורדי התעללות וכתות.
"מישל זוכרת" ומשפט גן מקמרטין
בשנת 1983 הוגשו האישומים במשפט גן מקמרטין, שכלל האשמות בהתעללות פולחנית שטנית; היה זה תיק בעל חשיבות רבה בקליפורניה, שזכה בתשומת לב רבה ברחבי ארצות הברית. התיק גרם לקיטוב סביב השאלה כיצד לפרש את הראיות שהושגו. תוך זמן קצר, יותר ממאה גנים מרחבי המדינה היו מוקד להאשמות דומות, אשר דווחו בעיתונות בשקיקה וללא כל ביקורת. במהלך משפט מקמרטין, הכיסוי התקשורתי של הנאשמים (פגי מקמרטין וריי באקי) היה שלילי במכוון, והתמקד רק בהצהרות התביעה. מישל סמית ושורדים-לכאורה אחרים נפגשו עם הורים המעורבים במשפט, ונטען שהם השפיעו על העדויות נגד הנאשמים.
קי מקפרלן (Kee MacFarlane), עובדת סוציאלית אשר הועסקה על ידי Children's Institute Inc, פיתחה שיטה חדשה לחקירות ילדים בעזרת בובה מדויקת אנטומית, אשר שימשה את הארגון במאמץ לסייע לחשיפת ההתעללות בילדי גן מקמרטין. לאחר שהילדים התבקשו להצביע על האיברים של הבובה במקום שבו נגעו בהם לכאורה, ונשאלו שאלות מנחות, מקפרלן איבחנה התעללות מינית כמעט בכל ילדי הגן. היא חילצה וידויים באמצעות חקירות ארוכות שתיגמלו חשיפות של התעללות והענישו התנגדויות. העדויות במשפט שנבעו משיטות חקירה אלו כללו סתירות והיו לרוב מעורפלות בכל פרטיהן פרט לחלק שבו עסקו בהתעללות.
אף על פי שהאישומים המקוריים במשפט מקמרטין עסקו בהאשמות בדבר תאוריית קשר נרחבת שכללה התעללות שטנית, אישומים אלו נשמטו מהתיק בשלבים מוקדמים של המשפט, והתביעה המשיכה רק באישומים בהתעללות הלא טקסית, ורק נגד שני נאשמים. לאחר עדויות של שלוש שנים, מקמרטין ובאקי זוכו ב-52 מתוך 65 אישומים, חבר המושבעים לא הצליח להגיע להסכמה על 13 האישומים הנוספים נגד באקי, ו-11 מתוך 13 מושבעים הצביעו עליו כלא אשם. באקי הואשם שוב ולאחר שנתיים שוחרר ללא הרשעה.
האשמות בתאורית קשר
ב-1984 התריעה קי מקפרלן בפני ועדה של הקונגרס של ארצות הברית כי ילדים נחשפים למראות קשים של הפרשות גוף והתעללות בבעלי חיים במסגרת טקסים פולחניים ביזאריים. זמן קצר לאחר מכן הכפיל הקונגרס את תקציבן של תוכניות להגנת ילדים. הפסיכיאטר רולנד סאמיט ערך כנסים עם תחילת משפטי מקמרטין, בהם הציג את התופעה כקונספירציה שמעורבים בה כל מי שמטיל ספק בקיומה. ב-1986 טענה העובדת הסוציאלית קרול דרלינג בפני חבר מושבעים שהקונספירציה מגיעה עד לממשל. בעלה בראד דרלינג הציג בכנסים מצגת על קשר שטני עתיק יומין אשר לדעתו מכה שורש ביישובים אמריקאים.
בסוף שנות השמונים, מטפלים או מטופלים שסברו כי מישהו סובל מהתעללות פולחנית שטנית יכלו להציע פתרונות וביניהם פסיכולוגיה נוצרית, גירוש שדים וקבוצות תמיכה של מי שהציגו את עצמם כ"לוחמים אנטי-שטניים". המימון הפדרלי לחקר התעללות בילדים הוגדל, וחלק ניכר ממנו הופנה למחקר על התעללות מינית בילדים. מימון ניתן גם לכנסים התומכים בקיומה של התופעה, שהקנו מראית-עין של מכובדוּת לרעיון קיומה של התופעה ושימשו גם כמקום מפגש לתובעים, שבו יכלו לחלוק מידע ושיטות להבטחת הרשעות - ביניהן טקטיקות של העלמת מזכרים, סירוב לתיעוד של ראיונות עם ילדים נפגעים לכאורה, והשמדת ראיות או סירוב לחלוק אותן עם ההגנה. אילו התגלו הוכחות, הפרשייה הייתה הופכת למקרה הראשון שבו פעילות פלילית סודית ומאורגנת התגלתה על ידי עובדים בבריאות הנפש.
בשנת 1987 הפיק הרלדו ריברה משדר טלוויזיוני מיוחד שעסק בקיומן של כתות סודיות, וציטט הערכה לפיה הן מונות כ"מליון עובדי שטן בארצות הברית, המקושרים ומאורגנים ביעילות וסודיות רבה" תוכניות אירוח שימשו דתיים פונדמנטליסטים, פסיכולוגים, עובדים סוציאליים וכוחות משטרה כדי לקדם את הרעיון שקיים בפועל קשר של כתות שטניות ושהן מבצעות פשעים חמורים.
בשנות ה-90 פרסם הפסיכולוג ד. קורידון המונד תאוריה מפורטת על התעללות טקסית, שהתבססה לדבריו על מידע שאסף בטיפולי היפנוזה שביצע במטופליו. לטענתו, התברר כי המטופלים היו קורבנות של קונספירציה עולמית המאורגנת בתאים מחתרתיים שהשתמשו בעינויים, שטיפת מוח והתעללות טקסית על מנת ליצור במטופלים אישיות מפוצלת שתופעל באמצעות מילות קוד; הקורבנות-לכאורה אומנו לפעול כמתנקשים, זונות, סוחרי סמים ושחקני פורנו (על מנת ליצור פורנוגרפיית ילדים). המונד טען שמטופליו חשפו בפניו שהקשר נהגה על ידי רופא יהודי בגרמניה הנאצית, שכעת עבד עבור סוכנות הביון המרכזית האמריקאית במטרה לשלוט בעולם בעזרת כת שטנית. לטענתו, חברי הכת הם דמויות מוערכות וחזקות בחברה אשר השתמשו בכספים שנוצרו בעזרתה על מנת לקדם את האג'נדה שלהם. זכרונות חסרים אצל הקורבנות והיעדר ראיות הוצגו כראיות לכוחה ויעילותה של הכת בקידום תוכניותיה. טענותיו של המונד זכו לתשומת לב רבה בשל מעמדו הבולט בתחום ההיפנוזה והפסיכולוגיה.
התפשטות התופעה מחוץ לגבולות ארצות הברית
ב-1987 התפרסמה רשימה של "סַמָּנים" מאת קתרין גוּלד, ובה מגוון רחב של תסמינים מעורפלים שהיו בסופו של דבר נפוצים, לא-ספציפיים וסובייקטיביים, שלטענתה אפשר היה בעזרתם לאבחן התעללות שטנית ברוב הילדים הקטנים. לקראת סוף שנות השמונים החלו להופיע האשמות בהתעללות פולחנית שטנית ברחבי העולם (כולל קנדה, אוסטרליה, בריטניה, ניו זילנד, הולנד וארצות סקנדינביה), בין השאר בזכות הבינלאומיות של השפה האנגלית, ובבריטניה גם בעזרת רשימת הסמנים של גולד. האמונה בקיומה של התעללות שטנית התפשטה במהירות בחוגי מקצועות הבריאות (למרות היעדר הראיות) באמצעות מגוון של סמינרים לעובדי רפואה, שבמהלכם הם נדרשו להאמין בקיומן של כתות שטניות ושל קורבנותיהן, ולא לפקפק בזכרונות הקיצוניים והמשונים שנחשפו. כהוכחות שימשו פריטי מידע מנותקים כגון תמונות שציירו פציינטים, עטיפות תקליטי הבי מטאל, פולקלור היסטורי על אנשים שסגדו לשטן ותצלומים של חיות שעברו התעללות. במהלך הסמינרים, פציינטים העידו על התנסויותיהם והמנחים הדגישו את חשיבותו של שחזור הזכרונות בתהליך הריפוי.
ירידת קרנה של התאוריה
הכיסוי התקשורתי של מקרי ההתעללות הפולחנית החל להיעשות שלילי בסביבות 1987, וה"פאניקה" באה אל סופה בין 1992 ל-1995. ב-1995 יצא סרט הטלוויזיה של HBO "אישום: משפט מקמרטין", שבו הוצג ריי באקי כקורבן של תביעה קנאית ולא כסוטה ומתעלל; הסרט מסמן את קו פרשת המים בתפיסה הציבורית של האשמות בהתעללות פולחנית שטנית. ב-2003 כבר התקבלו טענות על התעללות פולחנית בספקנות, והאמונה בקיומה לא נחשבה עוד לזרם המרכזי בחוגים מקצועיים. אף על פי שהתעללות מינית בילדים היא בעיה אמיתית ורצינית, הטענות על התעללות פולחנית היו ביסודן כוזבות. עם הסיבות לקריסתה של התופעה אפשר למנות את קריסת התביעה בתיקים שנפתחו נגד המתעללים, מספר הולך וגדל של חוקרים, עיתונאים ובעלי-תפקידים שפקפקו בממשותן של ההאשמות, ומגוון של תביעות מצליחות שהוגשו נגד אנשים מתחום בריאות הנפש. האסטרופיזיקאי והאסטרוביולוג קרל סייגן הקדיש פרק שלם בספרו האחרון, עולם רדוף שדים: המדע כנר בעלטה (1996), לביקורת על היומרות לשחזור זכרונות על חטיפות בידי חוצנים והתעללות פולחנית שטנית, והביא כסימוכין לדבריו חומרים של האגודה לתסמונת זיכרון שווא.
כמה מבקרות פמיניסטיות של אבחוני ההתעללות השטנית טענו שהפאניקה של שנות ה-80 וה-90, בניסיון לטהר את החברה מכוחות הרשע, הסתירה מעין הציבור בעיות אמיתיות של התעללות בילדים; דאגה דומה הביע גארי קלפטון. באנגליה, פאניקת ההתעללות השטנית הסיטה משאבים ותשומת-לב ממקרים מוכחים של התעללות; התוצאה הייתה "היירארכיה של התעללות", שבה התעללות פולחנית הייתה החמורה ביותר, התעללות גופנית ומינית מוזערה או נדחקה לשוליים, והתעללות גופנית "סתם" כבר לא הצדיקה התערבות כלל. נוסף לכך, ככל שגברה הביקורת על חקירות ההתעללות השטנית, ההתמקדות של עובדים סוציאליים במקרים כאלה גררה אחריה אובדן אמינות למקצוע כולו. בגלל הפוטנציאל הסנסציוני של ההתעללות הפולחנית – פושעים מרובים המתעללים בקורבנות מרובים – התמעטה חשיבותו החברתית של הנושא הנפוץ והמוכח יותר של גילוי עריות. המרכז הלאומי להתעללות והזנחה קבע את המונח "התעללות דתית" כדי לתאר מקרים של גירוש שדים, הרעלה והטבעה של ילדים בהקשרים דתיים לא-שטניים, כדי למנוע בלבול עם התעללות פולחנית שטנית.
מספר קטן של אנשים עדיין סבורים גם כיום שיש ממש בטענות על התעללות פולחנית שטנית וממשיכים לדון בנושא. פרסומים מאת קאת'י או'בריאן, הטוענים שהתעללות שטנית פולחנית הייתה תוצאה של תוכניות ממשלתיות (ובמיוחד פרויקט MKUltra של ה-CIA) כדי להשיג שליטה מוחית בסגנון "השליח ממנצ'וריה" אצל ילדים קטנים, אומצו בידי חובבי תאוריות קשר. בספרם "נעשו טעויות (אבל לא על ידי)" מביאים הסופרים קרול טאווריס ואליוט ארונסון את האמונה בקיומה של התעללות שטנית, למרות היעדר גמור של הוכחות, כדוגמה להטיית אישור אצל המאמינים; הם מציינים כמו כן שהיעדר הראיות נחשב למעשה בעיני המאמינים כהוכחה בפני עצמה, המדגימה "כמה פיקחיים ומרושעים היו מנהיגי הכת: הם אכלו את התינוקות האלה ולא השאירו אפילו עצם".
הגדרות
המונח "התעללות פולחנית שטנית" משמש כדי לתאר התנהגויות, מעשים והאשמות הנעות בין קטבים קיצוניים של ההגדרות. ב-1988 חילק מחקר אמריקאי על התעללות מינית בגני-ילדים ברחבי ארצות הברית, בניהולו של דייוויד פינקלהור, את הטענות של "התעללות פולחנית" לשלוש קטגוריות: ריטואליזם מבוסס-כת שבו הייתה להתעללות מטרה רוחנית או חברתית עבור המתעללים, פסבדו-ריטואליזם, שבו המטרה הייתה סיפוק מיני והפולחניות נועדה להפחיד את הקורבנות או לאיים עליהם, וריטואליזם פסיכו-פתולוגי, שבו הפולחניות נבעה ממחלת נפש. חוקרים שבאו אחריו הרחיבו את ההגדרות האלה וגם הצביעו על טיפוס רביעי של התעללות שטנית פולחנית, שבו פשיעה זעירה שמשמעותה אינה ברורה (כגון ונדליזם או גרפיטי) המבוצעת על ידי בני-עשרה יוחסה לפעילותן של כתות שטניות.
עד ראשית שנות ה-90 של המאה העשרים המונח "התעללות פולחנית שטנית" עדיין הופיע בדיווחים תקשורתיים, אבל השימוש בו הלך ופחת בקרב אנשי מקצוע והוחלף במונחים זהירים יותר, כגון "רשתות פדופיליה רב-ממדיות", התעללות פולחנית, התעללות מאורגנת או התעללות סדיסטית, אשר חלקם הצביעו על הכרה במורכבותם של מקרי התעללות שבהם יש מתעללים רבים וקורבנות רבים, בלי לייחס לפושעים הקשר דתי. המונח "התעללות פולחנית", אף על פי שהוסרה ממנו ההתייחסות לכת השטן, המשיך לשמש רק בטענות על התעללות פולחנית שטנית. לעומת זאת, התעללות במסגרת דתית נוצרית, מוסלמית או של כל דת אחרת לא נכנסה אל שיח ההתעללות הפולחנית כלל.
התעללות במסגרת כת
טענות על התעללות פולחנית במסגרת של כת הן התרחיש הקיצוני ביותר של מקרים מסוג זה. בתקופה שבה התעורר לראשונה העניין בתופעה, בראשית שנות השמונים, המונח שימש כדי לתאר רשת של כתות סודיות ובין-דוריות הסוגדות לשטן, שהן לכאורה חלק מקונספירציה מאורגנת להפליא לביצוע פשעים כמו זנות בכפייה, סחר בסמים ופורנוגרפיה. נאמר על הכתות הללו כי הן מתעללות מינית בילדים ומענות אותם כדי להכריח אותם לסגוד לשטן כל ימי חייהם. האשמות אחרות כללו אקטים מיניים ביזאריים כמו נקרופיליה, בליעת זרע, דם וצואה בכפייה, קניבליות, אורגיות, פרודיות על ליטורגיה נוצרית (למשל, טקס מיסה שבו נעשה שימוש בצואה ובשתן במקום בלחם ויין); רצח תינוקות, הפלות פולחניות למטרת אכילת העובּר, וקורבן אדם; שוטרים חברי כת השטן שטשטשו ראיות לפשעי התעללות שטנית, וחילול קברים נוצריים. מעולם לא נמצאו כל ראיות לטענות הללו; רוב ההוכחות שהציגו חסידי התאוריה על התעללות שטנית פולחנית היו זכרונות של מבוגרים על התעללות שעברו בילדותם, the testimony of young children וכן וידויים שהיו מאוד שנויים במחלוקת. הרעיון של קונספירציה להתעללות שטנית פילג את הקהילה הטיפולית, למרות שמעולם לא נמצאה כל ראיה התומכת בכך שמספר גדול של ילדים נרצחו או עברו התעללות כזו. מנקודת ראות משטרתית, קונספירציה חוצת-דורות המוקדשת להקרבת קורבנות, אשר חבריה שומרים על שתיקה גמורה, אינם טועים לעולם ואינם משאירים עקבות פיזיים, היא לא-סבירה באופן קיצוני.
פסבדו-שטניזם
כינוי זה משמש למקרים של התעללות מינית בילדים המשתמשת במאפיינים חיצוניים של פולחן השטן וביומרות לכוחות מאגיים במטרה לזרות אימים על הקורבנות, אך ללא אמונה אמיתית בפולחן. סקירה של יותר מ-12,000 האשמות בהתעללות שטנית פולחנית, אשר לא מצא כל ראיה לקונספירציה הבין-דורית, תיעדה עם זאת כמה דוגמאות של התעללות על ידי פסבדו-שטניסטים.
שטניזם פלילי והזייתי
גרסה שלישית של ההתעללות הפולחנית היא גרסה לא-דתית, שבה הפולחנים היו קשורים להזיות או להפרעה טורדנית-כפייתית. ישנם מקרים של פשעים סדיסטיים קיצוניים שנעשו על ידי יחידים, משפחות מצומצמות ובכמה מקרים אולי כתות, שניתן לקשרם לפולחן השטן, אם כי סביר יותר שהם קשורים לסחר בבני-אדם למטרות מין; לא נמצאו ראיות למקרים כאלה בקבוצות מאורגנות וגדולות.
התנהגות מרדנית
בכמה מקרים חוקרים התייחסו לגרפיטי שכלל סמלים כגון הפנטגרם כהוכחה לפולחן השטן. פשעים שבהם מופיעים סמלים שנחשבו כמשויכים לפולחן השטן נחשבו כדוגמאות להתעללות פולחנית, גם כשלא ניתן היה לקשר אותם למערכת אמונות כלשהי. לעיתים קרובות התברר שמדובר במעשי מרדנות של בני-עשרה.
בסופו של דבר, מעולם לא שרר קונצנזוס בשאלה מהי בדיוק התעללות שטנית. היעדר הגדרה מדויקת, כמו גם הבלבול בין שני המובנים של התואר "פולחני" (דתית לעומת פסיכולוגי), אפשרו לראות רמזים לפולחן השטן במקרים רבים של התעללות רגילה. הדבר הוביל לפולמוס מתמשך שבו שני הצדדים התחפרו בעמדותיהם. עצם היעדרן של הוכחות למקרים הקיצוניים יותר של התעללות נתפס לעיתים כהוכחה בפני עצמו. אנשים שדחו את הטענות על התעללות שטנית הושמצו בכינוי "אנטי-ילדים". בין היתר התבססה הסיסמה "פשוט להאמין לילדים", שהתעלמה מכך שבמקרים רבים עדותם של הילדים עברה פרשנות של אנשי מקצוע, אשר גילו בה רמזים להתעללות.