cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרחון הקטוריה
הקרחון מתנשא לגובה של 351 מטרים מעל פני הים.
בשל התמוטטות חלק B של מדף הקרח לארסון בשל התחממות כדור הארץ, התגבר קצב הזרימה של הקרחון ב-14 מ"מ ליום.
מקור השם
סר יוברט וילקינס, אשר טס מעל האזור בטיסתו מה- 20 בדצמבר 1928, קרא לאזור הקרחון "פיורד הקטוריה", על שמה של האונייה הקטוריה אשר הביאה אותו לאי דספשן.
בעקבות הסקר שנעשה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1947, לא נמצאו במקום פיורדים.
בסקר נוסף שנערך על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנית 1955, נמצאו שני "קרחונים ארוכים" ושני "קרחונים קצרים" אליהם התכוון וילקינס, ושמות ה"פיורדים" ניתנו להם.
לקריאה נוספת
• Christine Petersen, Earth's Changing Climate, P 57
סארה אבו כף
סארה אבו כף (בערבית: سارة أبو كف; נולדה ב-22 בדצמבר 1976) היא מרצה בכירה במחלקה לניהול ויישוב סכסוכים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וחוקרת בתחום הפסיכולוגיה הבין-תרבותית והקלינית. חברה במועצת המנהלים של האגודה לפסיכולוגיה רב-תרבותית.
ביוגרפיה
בוגרת תואר ראשון במדעי ההתנהגות (בשנת 1999), תואר שני בפסיכולוגיה במגמה הקלינית (בשנת 2004) ותואר שלישי בפסיכולוגיה (סיימה ב-2010) - שלושת תאריה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במהלך לימודיה לתואר שני היא החלה לעבוד כעוזרת הוראה וגם התנסתה ב-2011 בפרקטיקום של שנה במרפאות הפסיכיאטריות בבית החולים סורוקה. היא לא סיימה את ההתמחות. את הבתר-דוקטורט שלה עשתה במכון לאנתרופולוגיה רפואית באוניברסיטת הרווארד, שבבוסטון (בשנים 2011–2012) במסגרת תוכנית פולברייט.
אבו כף יזמה תוכנית התערבות בקרב סטודנטים בדואים וערבים במוסדות להשכלה גבוהה המתקשים בהתמודדות עם הלחצים האקדמיים וכיום מייעצת למערך השירות הפסיכולוגי של אוניברסיטת בן-גוריון ולמרפאות פסיכיאטריות.
בשנת 2015 כיהנה כחברה בוועדת סל הבריאות.
בשנת 2017 ייסדה יחד עם ג'יהאד אל-סאנע, חאדר אלשייך, גיורא ירון וסמדר נהב את סיראג', בית תוכנה המשמש כקבלן משנה של פרויקטים בתחום הפיתוח בהייטק. החברה פועלת ללא כוונות רווח ומעסיקה בדואים בלבד. אבו כף משמשת דירקטורית בחברה.
אבו כף חברה במועצת המנהלים של האגודה לפסיכולוגיה רב-תרבותית ושותפה לפיתוח תוכניות הסמכה בפסיכולוגיה קלינית בזיקה תרבותית.
תחומי הלימוד וההתמחות והמחקר
עבודת הסמינריון שלה בתואר השני עסקה אבו כף בייצוגי הורים אצל ילדים ערבים-בדואים. היא חקרה ייצוג הורי בקרב ילדים ערבים-בדואים ממשפחות פוליגמיות. בעבודת הדוקטורט שלה (בהנחיית פרופסור ביאטריס פריאל) חקרה פגיעוּת לדיכאון ולמצוקה גופנית בקרב סטודנטים מקבוצות תרבותיות שונות, ובמיוחד בקרב סטודנטים בדואים. היא פיתחה מודל של שירותי בריאות נפשיים לטיפול בדיכאון בקרב אוכלוסיות פגיעות.
תחומי ההתמחות והמחקר של אבו כף כוללים:
משנת 2008 מרצה באוניברסיטת בן-גוריון. ב-2012 הפכה למרצה בכירה. התחומים בהם היא מרצה (נכון ל-2017):
משפחתה
אבו כף נשואה לג'אזי, אדריכל ומורה למתמטיקה ופיזיקה. אם לשישה. מתגוררת באום בטין בבית, שבדומה לשאר הבתים בכפר, לא מחובר לביוב או לחשמל.
לאבו כף ארבעה אחים ואחיות, ביניהם היבה אבו כף, מראשונות הרופאות הבדואיות בישראל, העובדת כגסטרואנטרולוגית במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
גה-אדנגבה
גה-אדנגבה או גא-אדנגבה (באנגלית: Ga-Adangabe, Ga-Adangme, Gã-Adaŋbɛ, Ga-Dangme, GaDangme) היא קבוצה אתנית (שבט-על) הטרוגנית השוכנת בגאנה. תתי השבטים הבולטים ביותר בקרב הגה-אדנגבה הם הגה והאדנגבה, אם כי ישנם עוד תתי שבטים, אך כולם מזוהים כחלק משבט הגה-אדנגבה הגדול. כיום הגה-אדנגבה מונים כשני מיליון אנשים.
היסטוריה
תקופת הגעתם של בני גה-אדנגבה לגאנה היא שאלה שתשובתה עדיין אינה ברורה. ישנן מספר גרסאות למקורם של בני גה-אדנגבה כאשר הדעה הרווחת ביותר היא כי הם היגרו מאזור ניגריה של ימינו, אך המיקום המדויק אינו ידוע. ישנם מספר אגדות ומסורות בעל פה של בני גה-אדנגבה לגבי מקורם הראשוני, ביניהן מסורות שגורסות כי מוצאם ביורובלנד (מקום מושבם של בני יורובה במערב אפריקה), או אף ממצרים או מארץ ישראל (צאצאיהם של שבט גד ושבט דן) אך מסעם עבר דרך ניגריה. התבססותם בהתיישבויות קבע התרחשה ככל הנראה במאות ה-15–16. הם הגיעו בשתי קבוצות עיקריות - אקרה ואדנגבה. ככל הנראה קבוצת אקרה היגרה לגאנה בסירות קאנו וקבוצת האדנגבה היגרה יבשתית. אנשי האדנגבה התיישבו בגדה המערבית של נהר הוולטה, בני אקרה התיישבו מערבית יותר באזור בו נהר אקוופים (Akwapim) פוגש את הים.
בני גה התערבבו ונישאו לתושבי האזור, בני קפשי (kpeshi), והושפעו מהם רבות בתחום החקלאות. העיר אקרה התפתחה ממספר יישובים סמוכים של בני גה, והתרחבותה הואצה עם הגעת האירופאים לאזור. הראשונים להגיע היו הפורטוגזים בשנת 1482, אחריהם באו, במאה ה-17, ההולנדים, אחר כך האנגלים, השוודים והדנים שנכנסו לשוק סחר החליפין באזור והחלו לבסס את השפעתם בתחומים שונים. בממלכת אקוואמו (Akwamu), תקפה בשנת 1677את אקרה וכבשה אותה. ארקה המשיכה להתרחב ולהתפתח והשיגה מחדש את עצמאותה בשנת 1730. עם התיישבות הבריטים ב-1874 איבדה אקרה את עצמאותה פעם נוספת. בשלב זה מנתה אקרה כ-7500–10,000 תושבים והמשיכה לשגשג הודות לקשרי מסחר ענפים פנימיים וחיצוניים. הסוחרים המקומיים תיווכו בין האירופאים לבין ממלכת אסאנטה (Asante) הסמוכה בסחר של עבדים, זהב וסחורות אחרות. משנות ה-20 של המאה ה-19 החלו להגיע מיסיונרים אירופאים שהשפיעו מאוד על התרבות המקומית.
שפות
שפות גה-אדנגבה הן חלק מענף שפות הקווה (Kwa) והן שייכות כמו כל השפות בגאנה, למשפחת השפות ניז'ריות-קונגולזיות. נמצא שהטון של שפת גה קרוב יותר לשפת היורובה (Yoruba) מאשר לתת-משפחת שפות האקאן (Akan) המדוברות באזורים הצמודים לאזורי גה, עובדה שתומכת במקורם של בני גה-אדנגבה באזור ארץ יורובה. שפת גה קרובה עוד יותר לשפה השכנה לה ממזרח, שפת יו (Ewe). הודות למספר גורמים ביניהם היותה של האנגלית השפה הרשמית של גאנה, הטרוגניות של קבוצה אתנית זו, מגוריהם בבירת גאנה ומסביבה, ונגישותו של חינוך מערבי הפכו רבים מבני גה-אדנגבה לדוברי אנגלית בנוסף לשפת האם שלהם. בנוסף, רבים מדוברי גה מדברים אחת או יותר משפות אקאן (פנטה או טווי) והיו, עקב שכיחותן של שפות אלה במחוזות גה-אדנגבה.
שפות אלו כמו שפות רבות בגאנה הן עשירות בפתגמים ואנשי ציבור ודוברים רהוטים של השפה משלבים פתגמים בדיבורם. פתגמים הם, בין השאר, כלי חשוב להעברת ביקורת על אישיות רמת-דרג באופן מרומז ועקיף.
תמהנו מרעות
תָּמַהְנוּ מֵרָעוֹת הוא פיוט שנאמר בקהילות רבות כחלק מאמירת הסליחות, בדרך כלל, בנעימת תחנון ושברון לב. יהודי ספרד נוהגים לומר פיוט זה בסליחות בחודש אלול ובעשרת ימי תשובה. הפיוט חובר על ידי מחבר לא ידוע. הפיוט התחבר כנראה במאות הראשונות שלאחר חורבן הבית.
גה-אדנגבה
דת, אמונה ומנהגים
לבני גה-אדנגבה יש דת ילידית משלהם. החל המאה ה-19 מיסיונרים המירו רבים מתושבי אקרה לנצרות. על אף השפעות הדתות החדשות, בעיקר הנצרות, ובשנים האחרונות גם האסלאם בקרב בני גה, נוטים בני גה לשלב בדתות אלו מרכיבים מהדת הילידית שלהם. לכן ההגדרות הדתיות אצל בני גה הן נזילות ומשתנות.
הדת הילידית
התפיסה הקוסמולוגית בדת הילידית של בני גה בנויה על מדרג בין בריות שונות על פי הסדר הבא: ישות עליונה, ישויות נפשיות, בני אדם, בעלי חיים ולבסוף צמחים. בני גה מאמינים באל עליון בשם אטאה-נאה ניונמו (ataa-naa nyonmo) אשר נחשב לבורא העולם וכמקור כל הטוב וכל הרוע בעולם, ולו מאפיינים נשיים וגבריים כאחד (ataa-naa בשפת גה זה "היא-הוא"). אין מקדשים של האל העליון כיוון שנחשב למרוחק מאוד מבני האדם, ושמו מוזכר רק בטקסי ניסוך והקרבת קרבן עבור אלים אחרים או אבות קדמונים.
קיימת היררכיה בין האלים הזוטרים, דזמה וודזי (dzema wodzi) שנחשבים אלים קרובים יותר לאל העליון, ווודזי (wodzi) שנחשבים קרובים פחות לאל העליון. האלים הזוטרים משמשים כמתווכים בין בני האדם לאל העליון ולרוב קשורים לגורמים בטבע, כגון: נהרות, הרים, אגמים ועוד. לאלים הזוטרים נבנים מקדשים המשמשים כבתי תפילה בהם רוח האל שורה, ולכל מקדש כוהנים וכוהנות של האל. אלים חשובים אצל בני הגא הם נאי (nai) אל הים, קפלה (kpele) אל דגני הדוחן ואוטו (otu), אל גידולי היאם (משפחה של צמחים יוצרי פקעות ראויות למאכל). ישנם מנהגים אשר משויכים לאל מסוים כמו האיסור לדוג בימי שלישי, היום הקדוש של נאי.
תמהנו מרעות
פיוט זה הוא השני מתוך שלושה פיוטים קדומים (אנשי אמונה אבדו, תמהנו מרעות, אל תעש עמנו כלה), שלפני כל אחד מהם נאמרות י"ג מידות (אל מלך יושב על כיסא רחמים...).
גה-אדנגבה
הדת הילידית
הדזמאוון (dzemawon) הם רוחות להן יש תפקיד חשוב בדת הילידית. רוחות יכולות להתגלם בבני אדם ולשנות את צורתן לפי רצונן. התבוננות ברוחות נחשבת לאירוע שיוביל למותו של הצופה, אך רוב הרוחות יחוסו על האדם שרואה אותן. את הרוחות מהללים בשירה וריקודים, ושפת השירה אינה מדוברת ומובנת כיום.
תמהנו מרעות
מבנה הפיוט
בכל משפט יש תקבולת משלימה.
גה-אדנגבה
פסטיבל ההומו-וו (Homowo)
אנשי הגה חוגגים את חג ההומוו שמשמעות שמו – הוא "לעג לרעב" (homo – רעב; wo - לעג). החג נמשך כשבוע ונחגג לזכר סיומו של הרעב הגדול שפקד את אנשי גה במאה ה-16 ולכן בעיקרו הוא חג של אוכל. התאריך המדויק בו נחגג החג שונה בין תתי השבטים אך הוא חל בחודשי אוגוסט-ספטמבר. על פי המסורת, במהלך הגירתם הגה חוו תנאי בצורת ורעב קשים ולמרות כל הקשיים הם עיבדו את האדמה, שתלו בה שתילים, ופנו לאלים ולאבות הקדמונים שיברכו את היבול. תחינותיהם נענו ואכן באותה שנה היה שפע של גידולים, דגים וצאן. את שפע המזון והניצחון על הרעב הם החליטו לחגוג בסעודה של מנות מיוחדות, במהלכה לגלגו על הרעב שפקד אותם. ההכנה להומו-וו מתחילה מספר חודשים לפני הטקס עצמו והיא מכילה בתוכה עוד טקסים קטנים. ראשית, שותלים גידולים לפני העונה הגשומה שמתחילה בסביבות חודש מאי. טקס הגבמלילאה (gbemlilaa) שהחל ממנו אסור לנגן עד ההומו-וו, נשובולמו (nshobulemo) טקס הרגעת הים, ואוקומפאה (okomfemaa) איסור דיג עד להומו-וו.
תאריכי החג המדויקים נקבעים על פי מועצה של כהני הוולומיי (wulomei) ובאופן מסורתי התיישבויות עתיקות של הגה חוגגות לפני התיישבויות חדשות יותר. לכבוד החג אנשי גה עולים שבוע מראש לכפר של תת-השבט שלהם ומביאים איתם את היבול השנתי.
תמהנו מרעות
מבנה הפיוט
בכל תיבה כ-3 מילים.
גה-אדנגבה
פסטיבל ההומו-וו (Homowo)
החג מתחיל ביום חמישי, יום שמציין את קדושת האדמה ובו אסור לעבד את האדמה. יום שישי למחרת מוקדש לזכר נפטרי השנה החולפת. יום שלישי של השבוע הוא יום קדושת הים בו לא הולכים לים ומבשלים מאכלים מסורתיים של ההומו-וו. ראשי המשפחות מקריבים את המאכלים לאלים השונים כהודיה וכהזמנה לתחילת הסעודה. יום רביעי מציין את הקשר בין זקני תת-השבט לצעיריו, הצעירים מבקרים את הזקנים ומאחלים להם אריכות ימים, והזקנים כמחווה מעניקים לצעירים מתנות. הכפרים שונים קיימים מנהגים נוספים על האירועים שצוינו.
תמהנו מרעות
מבנה הפיוט
הפיוט אינו מחורז, אך ניכרות בו לעיתים חריזות מקומיות המקשטות את השיר.
הפיוט מבטא את רצונו של המתפלל לסליחה.
גה-אדנגבה
תאומים
בקרב אנשי גה, בדומה לחברות רבות בעולם לידת תאומים נחשבת מאורע ייחודי. האמונות והטקסים הנלווים ללידת תאומים מגוונים ושונים בין חברות שונות, ובייחוד בקרב שבטים וקבוצות אתניות מדרום לסהרה. הריון ולידה של תאומים טומנים בחובם סכנות רבות הן עבור האישה התאומים והן עבור האישה שנושאת אותם. לאור סכנות אלו ישנם שבטים אפריקאיים בהם לתאומים יש אסוציאציה שלילית, אך אצל אנשי גה תאומים משויכים לדברים חיוביים.
מוטיב חוזר בתרבויות אפריקאיות מקשר בין לידת תאומים לבין חיות אשר יולדות מספר רב של צאצאים, כך גם אצל בני גה שעל פי אמונתם לתאומים יש נפשות מקבילות של תאומי תאו בשמיים. בכוחן של נפשות התאו לרדת מהשמיים לעולם החומרי ולקבל צורה של בני אדם, חיות וכן של חפצים. התאו מסמל בעיני הגה פראיות, עוצמה וחברותיות.
טקסי פיוס וטהרה
את סוגי הטקסים השונים מחלקים לארבע קטגוריות: טקסי טהרה של כפר או שבט שלמים, טקסי טהרה של מתחמים, טקסי טהרה אישיים וטקסי טהרה של מקדשים או חפצים מחוללים. יש מגוון של סיבות לכך שאדם יצטרך להיטהר, לדוגמה: אדם שהרג במהלך מלחמה, אדם שצד חיית-בר גדולה, אישה לאחר הוסת החודשי או הריון ועוד. טקסים אלו מגוונים מאוד ומבוצעים בהן בהם מעשים סמליים, כגון טאטוא חצר במהלך טיהור של מתחם מגורים כפעולה המסמלת את סילוק הנגע.
דיפו – טקס התבגרות
בנות שבט הקרובו (Krobo) והשאי (Shai) של בני גה-אדנגבה עוברות טקס התבגרות בשם דיפו (Dipo). טקס הדיפו אורך מספר ימים בהם קבוצת בנות גרות יחד בבית ייעודי לטקס, ונמצאות תחת השגחתן וליווין של כהנות ונשים מבוגרות, בדרך כלל קרובות משפחה של בנות הטקס. לאורך רוב הטקס שמתחיל ביום שישי הבנות מסתובבות עם חזה חשוף ועטויות בשרשראות חרוזות בחרוזי זכוכית. במהלך הטקס יש אירועים רבים אשר מבוצעים בימים מוגדרים, כגון: גילוח הראש, התרחצות פולחנית, הקרבת עז ועוד. בסוף טקס הדיפו הבנות רוקדות ריקוד מסורתי אל מול הכפר וביום למחרת בשוק של הכפר ובכך הן הפכו מבנות לנשים.
מנהגי מוות
המוות מיוחס לסיבות טבעיות ועל-טבעיות ושילוב ביניהן. האמונה היא שרוחות המתים נודדות לאחר המוות למשך תקופה מסוימת לפני הצטרפותן לאבות הקדמונים בשמיים. נהוג לפייס את רוחות האבות הקדמונים על ידי מנחות מסוגים שונים. הלוויות כוללות בתוכן אלמנטים מסורתיים של אנשי הגה בשילוב עם מנהגי הדת הרשמית של הנקבר. טקסי הלוויה מהווים סמל למעמד ועושר ולרוב כרוכים בהשקעת סכום כסף גדול, והטקס מלווה בסעודה גדולה. המוות נחגג כסמל להמשכיות השושלת המשפחתית.
בני גה נהגו לעטוף את המתים בשטיח ייעודי ולשאת אותו על משטח עץ למקום קבורתו. במהלך התקופה הקולוניאלית, האנגלים חייבו קבורה בארונות קבורה מערביים, מנהג אשר חלחל אל בני גה אך לא העלים את המנהג הישן.
ארונות קבורה פנטסטיים
מנהג אשר החל להיות נפוץ אצל אנשי הגה הוא קבורה בארונות קבורה מעוצבים בצורות רבות וססגוניות. בשפת הגה ארונות אלו נקראים אבבואו אדקאי ("abebuu adekai") שמשמעות השם הוא "קופסאות פתגם", אם כי שמם בספרות הפופולרית הוא "ארונות פנטסטיים" (fantasy coffins). ישנן מספר גרסאות לגבי מקור המנהג, כאשר מקובל כי הנגר-אומן הראשון שיצר או לכל הפחות הפך אותם לפופולריים הוא קאנה קווי (Kane Kwei). גרסה אחת להתפשטות המנהג גורסת כי קאנה שהיה נגר, התבקש על ידי דודו החולה שעבד כדייג לבנות לו ארון מעוצב כמו סירה, אשר מסמל את רצונו של הדוד להמשיך לדוג גם אחרי מותו. על פי הסיפור, כאשר סיים לבנות את ארון הקבורה הציג אותו לדוד שלו ובאותו היום דודו נפטר. בהלוויית דודו שהיה אדם מוכר וחשוב בקהילה השתתפו רבים, וארון הקבורה הייחודי שלו עורר עניין רב אצל משתתפי ההלוויה.
בטקסים של הגה נהוג לפעמים לשאת את הצ'יפים באפיריונים. על פי גרסה אחרת, בשנות ה-50 קאנה התבקש להכין אפיריון בצורת פול קקאו לנשיאת צ'יף בטקס. על פי הסיפור, הצ'יף נפטר טרם סיום האפיריון והטקס, והוחלט להמיר את האפיריון לארון קבורה עבור הצ'יף. גם בסיפור זה ארון הקבורה הססגוני יצר עניין אצל משתתפי ההלוויה. זמן קצר לאחר מכן סבתו של קאנה, שנולדה וגדלה בטשי (teshie) פרבר עני של אקרה שצמוד לשדה התעופה, נפטרה. סבתו של קאנה, על אף שהוקסמה מהמטוסים הרבים שחגו מעל העיירה מעולם לא זכתה לטוס. קאנה נזכר בהתלהבות של משתתפי לוויית הצ'יף מארון הקבורה והחליט לבנות לסבתו ארון קבורה בצורת מטוס, "כדי שתוכל לטוס איתו לעולם הבא". מספר שבועות לאחר לוויית סבתו של קאנה אנשים החלו לבקש ממנו להכין עבורם ארונות קבורה ייחודיים.
משמעות השם אבבואו אדקאי היא קופסת פתגם – כלומר קופסה סמלית או מבטאת פתגם - בא לבטא את המשמעות הסמלית של צורת הארון עבור הנקבר בתוכו. לדוגמה, אחד מארונות הקבורה הראשונים היה בצורת פולי קקאו אשר שימש לקבורתו של חקלאי קקאו עשיר אשר רצה לקחת את עושרו יחד איתו. ארונות אלו יכולים לסמל מקצוע, תכונת אופי של בנאדם או תשוקה של הנקבר. לדוגמה, בעל מונית החליט להיקבר בארון בצורת מרצדס – הרכב בו הוא נהג, או ארון בצורת דג טונה לדייג.
המשמעות של צורת הארון נובעת גם מסמלים תרבותיים של הגה. מנהיג חכם ייקבר בארון בצורת אנטילופה שכן האנטילופה נחשבת לחיה בעלת כושר מנהיגות וחוכמה בקרב הגה; אדם נאמן ייקבר בארון בצורת פיל שכן הפיל נחשב לחיה נאמנה. קבורה בארון בצורת נשר נחשבת לכבוד הגדול ביותר והיא שמורה רק לאנשים חשובים ביותר, כמו הכהן הגדול. בשירת הגה, האל העליון מתואר כנשר ולכן דימוי זה נחשב לכבוד הגדול ביותר בתרבות הגה. על פי תפיסתם של הגה, ארון הקבורה נהפך מחפץ עשוי עץ לחפץ אליו עוצב באמצעות טקסים שנעשים במהלך ההלוויה.
אנשי הגה תופסים את המוות לא כקץ החיים אלא כתחילתו של מסע אל עבר קיום אחר. בהתאם לתפיסה זו, לווית המת הוא השלב החשוב ביותר עבור אנשי הגה ויש לה חשיבות מכרעת על טיבו של המסע של הנפטר אל עבר חייו החדשים. ארונות קבורה בצורות של כלי תחבורה (רכבים ומטוסים) נועדו לסמל מסע בטוח ונוח אל עבר העולם הבא.
על אף העובדה שרוב אוכלוסיית גאנה הם נוצרים, מנהג הארונות הפנטסטיים המבטא אמונות אנימיסטיות פופולרי גם בקרב אנשי גה נוצריים. על אף הפופולריות של המנהג, הכנסיות עדיין מתנגדות למנהג ואינן מאפשרות הכנסה של ארונות אלו לכנסיות. בתגובה לכך החלו הנגרים-אומנים שיוצרים את הארונות לבנות ארונות בצורת ספרי תנ"ך – עיצוב לארון אשר הותר לכניסה לכנסייה.
עם צבירת פופולריות של ארונות פנטסטיים נפתחו עוד סדנאות עץ אשר מתמחות בהכנתם. כיום הנגר-אומן הראשי עוסק מעט אם בכלל בהכנת הארון בעצמו, ורוב המלאכה נעשית על ידי המתלמדים שתחת חסותו. מנהג זה הפך להיות אחד המנהגים הייחודיים ביותר של גאנה. כיום ישנן כעשר נגריות אשר מתמחות ביצירת ארונות פנטסטיים.
קרבה משפחתית
המנטסמיי (mantesemei), הצ'יפים של מרכז אקרה, משמשים כמנהיגים של שושלות-אב (שושלות שנקבעות על פי האב המייסד שלהן) רבות השפעה, ולהם זכויות על קרקעות ברבעים השונים של הגה. בתוך שושלות האב יש כהנים וכוהנות אשר משמשים כמתקשרים עם האבות הקדמונים והאלילים המשפחתיים. שם המשפחה מבטא את שושלת המשפחה (תת-השבט) או את השושלת המרכזית אליה הם משתייכים.
אילן היוחסין של בני גה נקבעת כמעט תמיד על פי האב, אך ישנם בני גה אשר ייחוסם נקבע על פי האם. ייחוס על פי האם הוא ככל הנראה מנהג שאימצו אנשי גה שנישאו לאנשי שבט האקאן (akan), או לאימוץ של ילד על ידי משפחת אמו כאשר האב אינו נוכח או מתכחש לאבהותו.
שמות ושמות קרובים
שם של קרובי משפחה נקבע על פי המין, והדור של האדם. האב מעניק לילוד את שם המשפחה בטקס שנערך שמונה ימים לאחר לידתו. שם המשפחה נקבע על ידי שם השושלת של אביו, מין התינוק, מספרו במשפחה ודורו של התינוק. לכל תת-שבט יש סדרה שלמה של שמות שייחודיים לו, אך בכל שבטי הגה-אדנגבה קיימים אותם שמות מיוחדים לתאומים ולילדים שנולדו מיד אחרי התאומים. עקב הישנות של שמות נהוג לכנות אנשים בכינויי חיבה וכיום נהוג גם להעניק לילד שם על פי שיוכו הדתי (מוסלמי או נוצרי).
מעמד האישה
מעמד הנשים פחות מאוד בתרבות הגה. מגיל קטן קיימת הפרדה בין המינים וייעוד של כל מין לתפקיד מסוים - הבנים והבנות מחונכים לשחק במשחקים נפרדים ולהתנהג בצורה שונה. הבנות מחונכות מגיל צעיר לעזור במשק הבית ולטפל באחיהן הקטנים אשר גרים איתן באותו קומפלקס מגורים, בעוד הבנים הצעירים חיים עם אבותיהם ועל כן לא נמצאים עם אחיהם הצעירים ולא מחונכים לביצוע מטלות הבית - שכן אלו מבוצעות על ידי הנשים. ערכו של חינוך בבית הספר בקרב בנות צעירות נתפס כערך פחות לעומת הקמת משפחה, כאשר נערה צעירה נכנסת להריון היא אינה יכולה להמשיך את לימודיה בעוד הנערים ממשיכים בלימודיהם ללא קשר לתא המשפחתי שהקימו.
טקסי נישואין וגירושין
מוסד הנישואין אינו בעל חשיבות מרכזית בתרבות הגה. חשיבות פחותה זו נובעת רבות מהעובדה כי גברים ונשים אינם מנהלים משק בית משותף, אינם חולקים את רכושם לאחר החתונה וחיים בנפרד. טקס הנישואין בקרב בני המעמד הנמוך מצוין לרוב על ידי החלפת מתנות, ואילו במעמדות גבוהים יותר טקס הנישואין מצוין בצורה דומה יותר לעולם המערבי. גירושין אינם אירוע חריג בתרבות הגה, כאשר הגורם המרכזי לגירושין הוא היעדר תמיכה של הבעל באישה ובילדים אשר חיים במשק בית נפרד. הליכי גירושין אינם מתבצעים בצורה פורמלית בקרב רבים מאנשי הגה. החוקים בגאנה מאפשרים לזוג שנישא בטקס מסורתי להסדיר ולהכיר בנישואין על ידי המדינה. פעמים רבות טקס הנישואין המסורתי אינו מתועד בכתב (אלא על ידי עדי ראייה, שפעמים רבות מקורבים לאחד מבני הזוג) וכן הזוג שנישא לא מגיש בקשה להכרה בהם כזוג נשוי על פי המדינה. עקב כך, פעמים רבות נישואין מסתיימים בהכחשת הנישואין - שכן הם חסרי תיעוד - או שמתבצעים גירושין על פי המסורת בהם הבעל אינו מחויב לחוקי הגירושין במדינה.
תעסוקה
בעבר רוב אנשי הגה התעסקו בחקלאות ובדיג. עם התבססותו של חינוך מערבי באקרה גברים החלו לרכוש כישורי תעסוקה כבעלי מלאכה (נגרים, בנאים וכו'), בעוד נשים זכו לגישה לחינוך מערבי מאוחר יותר ובייחוד אחרי עצמאותה של גאנה. עם הכיבוש הקולוניאליסטי של גאנה ומדינות שכנות לה נוצרו אפשרויות נרחבות לתעסוקה של גברים בעבודות בנייה ותשתיות.
בנאי ממוצא גה בשם טטה קוואשי (Tetteh Quashie), שיצא לעבוד באי ביוקו (bioko) חזר בסוף המאה ה-19 עם שתילים של צמח הקקאו ושתל מטע שלהם. הבאתו של צמח הקקאו לגאנה היא נקודת מפנה היסטורית בכלכלתה של גאנה במאה ה-20, שכן הקקאו הפך ליבול ייצוא מרכזי.
תעשייה מרכזית באקרה ובקרב אנשי הגה כיום היא דייג ממוסחר אשר מעורבים בו מספר תאגידים ממדינות זרות. מעבר לדיג תעשייתי שלב שיטות דיג מודרניות במקום שיטות הדיג הישנות בקנו.
רפואה
אנשי הגה מתייעצים עם מרפאים רבים, ביניהם כאלו אשר משתמשים ברוחות הוודזי (wodzi) כדי לגלות ולמצוא ריפוי לבעיות רפואיות. רפואה מערבית בדרך כלל באה בנוסף ולא במקום רפואה מסורתית. רפואה מסורתית של הגא מקשרת פעמים רבות בין מצב פסיכולוגי או חטא לבין מצב רפואי, ולכן בתהליך הריפוי מן המחלה יש מרכיב של וידוי.
מוזיקה
מוזיקה מסורתית בגאנה, שמקורה בטקסים ובפסטיבלים עדיין נפוצה בעיקר בקרב כפרים בגאנה ובערים קטנות אשר מתנהל בהם אורח חיים מסורתי יותר, אך גם באקרה סגנון מוזיקלי זה אינו נעלם למרות תהליכים של התפתחות טעם מוזיקלי חדש בקרב האנשים. רוב המוזיקה כוללת שירה אשר יכולה להיות או לא להיות מלווה בכלי נגינה. כלי הנגינה הנפוצים הם תופים וכלי הקשה כגון גונג, פעמונים, ורעשנים מסוגים שונים. בנוסף נעשה שימוש בכלי נשיפה עשויים במבוק וקרנות בעלי חיים. השירים של אנשי הגה בדרך כלל כתובים בשפת הגה ובשפת האקאן או שילוב של שתיהן, שילוב של שתי השפות באותו השיר הוא סגנון פופולרי גם במוזיקה המודרנית.
תזונה
תזונת הגה עשירה במזונות עתירי עמילן כמו יאם, מניהוט מצוי (קסוואה), דוחן, תירס ואורז - מאכלים נפוצים בגאנה. בנוסף תזונת הגה, שרבים מהם גרים לאורך חופיה של גאנה, מכילה הרבה דגי ים. תירס הוא המרכיב המרכזי אצל אנשי הגה וממנו מכינים את הקנקיי (kenkey) - המנה המרכזית אצל הגה.
הקנקיי היא מנה פופולרית במספר מדינות במערב אפריקה. את הקנקיי מכינים מבצק העשוי מקמח תירס שמלופף בקליפת תירס או עלי לחך אשר מבושלים באידוי. נהוג להגיש את המנה הזו יחד עם רסק פלפל חריף ודגים.
גביע דייוויס 1988
גביע דייוויס 1988 הייתה התחרות ה-77 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 74 נבחרות. התחרות נערכה בחסות חברת אלקטרוניקה יפנית NEC.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (2 בתי אירופה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). מנצחי הבתים האזוריים קיבלו זכות לעלות לבית העליון במקום 4 נבחרות החלשות של הבית העליון. לראשונה הבתים האזוריים חולקו לתת-הבית העליון ותת-הבית התחתון תוך הסדרת העברות בינם.
המשחק על התואר התקיים בין נבחרת שוודיה לבין נבחרת גרמניה המערבית בגטבורג. הוא הסתיים עם התוצאה 1:4 לטובת גרמניה המערבית שניצחה בתחרות בפעם הראשונה.
העברות לקראת שנת 1989
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב המוקדמות של הבית העליון ישראל, מקסיקו, פרגוואי וספרד נותרו בבית העליון. ברזיל, הודו, ניו זילנד ושווייץ ירדו לבתים אזוריים.
בעקבות משחקי הבתים האזוריים ארצות הברית, אינדונזיה, אוסטריה וברית המועצות עלו לבית העליון.
ישראל בגביע דייוויס
בתחרות שנת 1988, נבחרת ישראל המשיכה להיות מוצבת בבית העליון. במשחקה הראשון היא נפגשה עם נבחרת איטליה.
בעקבות הפסד זה הנבחרת הייתה צריכה לשחק מול נבחרת הודו על הישרדות בבית העליון. נבחרת ישראל זכתה בניצחון טכני.
בעקבות המקצועות שנעלמים מן העולם
בעקבות המקצועות שנעלמים מן העולם הוא מיזם חברתי העוסק בתיעוד וחשיפה למקצועות העבר, בעלי מלאכה, אומנים וחנויות ותיקות בתחומים שהולכים ונעלמים בשל היבוא הזול והשינויים הטכנולוגיים שתופסים את מקומם של בעלי המלאכות. המיזם פועל מאז שנת 2015 בשתי זרועות: זרוע וולנטרית העוסקת בתיעוד וצילום מקצועי והפצת הידע לציבור הרחב בעזרת עבודת יח"צ ופעילות מול עיתונאים וגופי תקשורת. פעילות זאת נעשית בכל רחבי הארץ. בנוסף, ישנה זרוע כלכלית המקיימת מגוון של סיורים בעסקים בתל אביב. פעילות זאת מסייעת למיזם לממן את פעילותו ומאפשרת לבעלי העסקים חשיפה ללקוחות חדשים.
אלעזר אלישר
אלעזר אלישר (26 ביולי 1889, כ"ו בתמוז ה'תרמ"ט – 18 במאי 1955, כ"ב באייר ה'תשט"ו) היה איש ציבור ישראלי, סגן יושב ראש ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים, וחבר ועד העדה הספרדית בירושלים.
בעקבות המקצועות שנעלמים מן העולם
היסטוריה
מיטל כץ הייתה מעצבת אופנה במשך 16 שנים עד שלא יכלה להתמודד עם היבוא מסין וסגרה את העסק שניהלה. תחושת חוסר הרלוונטיות המקצועית, וההבנה שהיא לא לבד בסיפור הזה, הובילה את כץ בשנת 2015 להקים מיזם לתיעוד של בעלי מקצועות, שעקב השינויים הטכנולוגיים והגלובליים הולכים ונעלמים. במסגרת המיזם מקבלים בעלי המקצועות יום תיעוד חינמי הכולל כתיבת סיפור חייהם וצילומי סטילס מקצועיים הנעשים על ידי הצלמת הדס אדלר. הסיפורים והצילומים מופצים במדיה החברתית ובפניות ישירות לעיתונאים על מנת להעלות את החשיפה לאותם בעלי מקצועות.
אלעזר אלישר
ביוגרפיה
נולד בירושלים לריקה, נכדת הרב חיים נסים ברוך, ולרב יוסף שאול אלישר, עסקן ירושלמי ונכדו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
בעקבות המקצועות שנעלמים מן העולם
היסטוריה
במקביל לתהליך התיעוד במסגרת המיזם נוצרו סיורים המיועדים לקהל הרחב. לסיורים יש מטרה כפולה: מימון פעילות המיזם, על מנת לאפשר את המשך קיומו והרחבת הפעילות, והגדלת החשיפה לבעלי המקצוע באופן של חיבור ישיר בין הקהל ובין העסקים. רוב בעלי המלאכה הם מבוגרים, חלקם מעל לגיל 80. בין בעלי המקצועות ניתן למצוא כורך ספרים שעושה את העבודה בצורה ידנית, לחצן ואומן כלי כסף, בית מלאכה לייצור מטקות ושש בש ויצרן מרצפות מצוירות. מלבד החשיפה מסייעים הסיורים לבעלי עסקים, שמגדילים באמצעותם את המכירות. הסיורים, בהם השתתפו למעלה מעשרת אלפים איש, מתקיימים בפורמטים שונים.
אלעזר אלישר
ביוגרפיה
בילדותו התחנך בתלמוד תורה של העדה הספרדית בירושלים, ובהמשך אצל הרב נסים אלישר ובישיבת סבו, הרב חיים משה אלישר. בשנת 1906, כשהיה כבן 17 נסע לפריז שבצרפת, שם למד בבית ספר למסחר. בסיום לימודיו בשנת 1908 חזר לישראל, ובמשך מספר שנים סייע לאביו בעסקיו.
בשנת 1924 ייסד את לשכת המסחר "איטליה-א"י" בירושלים, ושימש כנשיאה עד לשנת 1930. בשנת 1925 נישא לפאולין בת ציון ולונה בוליסה אמזלג, נכדתו של חיים אמזלג.
בשנת 1927 החל לשמש כסגן הנשיא של "התאחדות הספרדים העולמית", ובתחילת שנת 1932 נבחר לשמש כסגן היו"ר וחבר הוועד הפועל שלה בירושלים. כן שימש כחבר ועד העדה הספרדית בירושלים למשך מספר שנים.
נמנה עם מייסדי ומנהלי "קופת אשראי א"י - קרדיט בנק", שנקרא בהמשך "בנק קדם לקרידיט", וחבר ההנהלה של בנק "קופת עם". כן שימש כסגן יו"ר שכונת תלפיות ובהמשך כיושב ראש הוועד שלה.
בשנותיו האחרונות התגורר בחיפה, שם נמנה עם מקימי בית מלון "לב-הכרמל", ושימש כמנהל חברת "לב-הכרמל" וחברת "פיתוח ירושלים".
הלך לעולמו בחיפה ונקבר בירושלים.
חוברת (גלריה גורדון)
"חוברת" היא פנזין או קובץ מודפס של יצירות אמנות מושגיות שיצאה במאי 1974 בהוצאת גלריה גורדון. היא הכילה יצירות טקסט ועבודות מושגיות של דוד אבידן, תמר גטר, דוד גינתון, יאיר גרבוז, רפי לביא, מיכל נאמן ואפרת נתן. "חוברת" היוותה ביטוי לשימוש הנרחב בטקסטים באמנות מושגית בשנות השבעים של המאה ה-20. גרבוז הגדיר בדיעבד את יצירותיהם של משתתפי ה-"חוברת" כניסיון "בהגדרת טריטוריה פיזית ונפשית ובסימון מידותיה וגבולותיה."
החוברת, בת 48 עמודים לא ממוספרים, שהודפסו בסטנסיל. מיעוטם מודפס משני צדי הדף. "חוברת" הודפסה במכונה שהייתה שייכת ל"מדרשה לאמנות". בספרו "כל הסיכויים שבקרוב תעבור כאן רכבת" (2000), תיאר יאיר גרבוז את המניע שלו ושל רפי לביא להפקת החוברת כרצון להצגת העבודות המושגיות שיצרו האמנים במעין "תערוכה במדיום הסטנסיל". את המימון להפקתה סיפק שעיה יריב, בעליה של גלריה גורדון, שבה גם נמכרו עותקיה.
האמנים המשתתפים יצרו עבור "חוברת" עבודות בעלות ממד ארס פואטי בולט. דוד אבידן, לדוגמה, הדפיס את השיר "תרומה צנועה לתאוריה-של-הפואטיקה", שפורסם שנה קודם לכן בספרו "שירים שימושיים". אל מילות השיר מצורפות 22 הערות שוליים ממוספרות, בהתאמה למילות השיר. רפי לביא יצר מפות מנטאליות של דירתו ושל אזור מגוריו בתל אביב, ואילו יאיר גרבוז פרסם טקסט בשם "ביוגרפיה+תחביבים+רשימות+הסברים+תוכן העניינים" ובו דיווח בגוף ראשון על משמעות היות אמן, לצד סדרת רשימות המתבססות על שדות סמנטיים שונים, כגון מוצרי נייר וחומרי אמנות.
בעבודות רבות ישנה התייחסות אל הגוף ואל התודעה ומגבלותיהם. דוד גינתון, לדוגמה, יצר דפים ובהם כתמים שנוצרו על ידי הטבעת חלקי גופו, בצירוף כותרות מבארות כגון "נחתם על ידי האף". מיכל נאמן יצרה דפים המשלבים התייחסויות פוליטיות עם דימויים גופניים, כגון גרסה ל"גדי בחלב אמו". תמר גטר פרסמה דפים ובהם בדיקה תודעתית של גודלה של גלוית דואר, לצד עבודת טקסט המעמתת בין צורה לטקסט.
"חוברת", נתקלה בביקורת לא אוהדות של יהושע קנז, עורך המוסף הספרותי ב"הארץ" ושל יגאל תומרקין, שפרסם כתגובה חוברת פארודית.
מוחמד כנעאן (כדורגלן)
קריירת מועדונים
מוחמד כנעאן נולד במג'ד אל-כרום, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית. החל את דרכו בקבוצת הילדים של מועדון ספורט מג'דל כרום אשר הייתה הקבוצה של עיר מגוריו. בגיל 11 עבר לשחק בקבוצת הילדים של מכבי חיפה. כנעאן היה שחקן מרכזי בקבוצות הנוער של המועדון והרבה לשחק. הוא כבש 40 שערים בארבע עונות בקבוצות הנוער השונות של המועדון.
ב-18 ביולי 2018, חתם כנעאן במ.ס. אשדוד לחמש עונות. הוא שיחק בנוער של המועדון אך לסירוגין שותף גם בקבוצה הבוגרת. את משחק הבכורה שלו בבוגרים ערך כנעאן ב-20 בדצמבר אותה שנה, במשחק הגביע נגד הפועל רמת גן, בו עלה כמחליף בדקה ה-79 ואשדוד ניצחה 0–2. שישה ימים לאחר מכן, ערך כנעאן את משחקו הראשון בליגה במהלך ההפסד 0–1 לקבוצת נעוריו, מכבי חיפה, כשעלה כמחליף בדקה ה-67. סך הכל בעונת 2018/2019 שיחק שני משחקי ליגה ומשחק גביע אחד, ובקבוצת הנוער שיחק 18 משחקי ליגה בהם כבש 5 שערים והוסיף הופעה בגביע המדינה לנוער. החל מעונת 2019/2020, שיחק כנעאן רק בקבוצה הבוגרת של המועדון. ב-3 בנובמבר 2019, כבש כנעאן את שער הבכורה שלו בבוגרים בדקה ה-51 לאחר שעלה כמחליף בדקה ה-46 במהלך המשחק נגד סקציה נס ציונה שנגמר בשוויון 2–2. בעונה זו שיחק כנעאן 31 משחקים בכל המסגרות בהם כבש 5 שערים.
קריירה בינלאומית
ב-18 במרץ 2021 זומן לראשונה גם לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, על-ידי המאמן האוסטרי וילי רוטנשיינר, לקראת שלושת משחקיה מול דנמרק, מול סקוטלנד ומול מולדובה, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-20 בנובמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של הנבחרת, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה במשחק הידידות מול קפריסין שהסתיים בהפסד ביתי לישראל 2–3.
טיבור בנדק (שחקן תיאטרון)
ביוגרפיה
טיבור בנדק נולד במשפחה יהודית. אביו עבד כסוכן נוסע מסחרי והתכוון שגם בנו יבחר בקריירה זו ולכן רשם אותו לבית הספר למסחר ברחוב קרטס בבודפשט, שם סיים טיבור בנדק את בחינות הבגרות שלו בשנת 1929. הוא החליט, בניגוד לרצון אביו, שהוא רוצה להיות שחקן ולכן המשיך את לימודיו למשחק ובשנת 1931 סיים את בית הספר הלאומי למשחק, שם היה תלמידו של ינה טרז'. האב קיבל את החלטת בנו, רק ביקש ממנו לשנות את שמו ואז טיבור אימץ את השם בנדק במקום בנדיקט (בנדק הוא הגרסה ההונגרית של בנדיקט=בנדיקטוס=ברוך). בין השנים 1931–1934 עבד כחבר להקה ב"תיאטרון ארשקאויוואר" (Érsekújvári Színház). לימים הופיע עם כמה להקות אזוריות ברחבי הונגריה ובשנת 1934 הפך לזמר ג'אז מאופר לשחור במועדון הלילה "אריזונה" בבודפשט. שם הכיר את אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת שהיה אז הנסיך וויילס אדוארד, יורש העצר הזמין אותו ללונדון, אך בנדק לא קיבל את ההזמנה. בשנת 1938, כאשר החוקים אנטי-היהודיים נכנסו לתוקף (בתחילה החוק היהודי הראשון, אך במיוחד החוק היהודי השני) הוא נאלץ לעזוב את הבמה. לא ידוע כיצד עבר את השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך לפקיד, אך משנת 1948 שוב היה שחקן. הוא שיחק לראשונה ב"וואריטה הקאמרי" ולאחר מכן בתיאטרון הקומדיה של בודפשט ומשנת 1951 בבמה העליזה, משנת 1956 בתיאטרון פטפי ובתיאטרון יוקאי, ומשנת 1960 עד מותו שוב בבמה העליזה. הוא קיבל בעיקר תפקידי אופי ומצא את הצלחה האמיתית על בימת הקברט. תפקידו הבלתי נשכח ביותר הוא האזרח הקטן ובעל ההכרה, מר זַאצֶ'ק. כשחקן משכיל ורב-לשוני הוא היה גם מנחה קברט מצליח. בפחדו ממחלה, הוא סיים את חייו במו ידיו בגיל 52.
נחי וייס
נחי וייס (נולד בט"ז בכסלו ה'תשמ"ט, 24 בנובמבר 1988) הוא זמר יוצר, משורר וכותב. שיריו והגיגיו מתפרסמים בכתבי עת שונים בעברית ובאנגלית, ועד כה פרסם ספרים. הוא מופיע בישראל ובאירופה עם שיריו ומבצע גם גרסאות כיסוי לבוב דילן ומאיר אריאל. במהלך שנת 2022 מופק ספרו האנתולוגי אמנותי "מותק החושך" בפראג שבצ'כיה, הכולל שירים וכתבים, וכן תצלומים ממסעותיו האמנותיים שצולמו בידי הצלם הדוקומנטרי ריקו היאז ממרילנד, ארצות הברית.
ילדותו ונערותו
וייס נולד ברובע היהודי בירושלים. הוא בן בכור מבין ששת ילדיהם של הרב עמנואל ואדל, ונכד לרבקה מנדל ניצולת שואה מסופיה, בולגריה. למד בתלמוד תורה ביידיש תורה ויראה של חוג נטורי קרתא השמרנים – הידועים בהתנגדותם החריפה לציונות – בשוק מאה שערים. ב-1999 עבר לתלמוד תורה אמשינוב בשכונת בית וגן בירושלים, וזכה לקשר קרוב עם האדמו"ר הרב יעקב אריה מיליקובסקי. בדרכו באוטובוסים הלוך ושוב מבית הספר נחשף לפיגועי טרור קשים של האינתיפאדה השנייה.
בשנות ילדותו למד מוזיקה באופן אוטודידקטי, ניגן על תופים וחליל, שר והקליט את עצמו. במסיבות כתה ואירועים חגיגיים שר במקהלות הילדים. מגיל צעיר הוא קרא קטעי שירה ופואמות, בעידודה של אמו, והוציא לאור עלוני ילדים ונוער בשם "נחלי אמונה".
בשנת 2004 עזב וייס את הלימודים בישיבת "אור תורה" במבנה המפורסם של "לב יהודה" של הרב מוטה פרנק ולא השלים את לימודי ישיבה קטנה. הוא הסתובב עם חבורת פצועי הנחל ביצהר ובסוסיא. אז גם החל לעסוק באופן מקצועי בצילום ונגינה על תופים וגיטרה. הוא נלווה ולמד מהצלמים אלכס ליבק ומנחם כהנא, שבאו לסקר ולתעד התרחשויות בשכונות החרדיות וחצרות החסידים. באותו זמן נמנה על החלוצים שהסתננו בלילות לקבר יוסף בשכם במטרה להעלות את המודעות על נטישת המתחם המתמשכת - והכמיהה לשוב לשם תחת ריבונות ישראלית. הוא תיעד את הנסיעות הללו ביומנים וצילומי סטילס – מה שהפך בשנת 2018 לספר הראשון המקיף את כל מאורעות קבר יוסף וקורותיו, ואת עולמם הרוחני של חסידי ברסלב המסכנים עצמם כדי להגיע לשם.
קריירה
בשנת 2005 החל וייס רשמית לכתוב חדשות וכתבות מגזין לעיתון שעה טובה, בעריכתו של אשר צוקרמן, לצד העיתונאים אהרן קליגר, אריה ארליך ובנימין גרנות. במהלך עבודתו העיתונאית סיקר בין היתר את אירועי פינוי גוש קטיף וההפגנות בירושלים, סיור בתוככי המוקטעה ברמאללה, תופעה של ישראליים שנקלעו לחובות המתחפשים לחרדים ומקבצים נדבות בלונדון, סופת האיירן שפגעה בחוף המזרחי של ארצות הברית בסוף חודש אוגוסט 2011, וערך תחקירי פרופיל מעמיקים על דמויות כאריאל שרון, הרב יצחק דוד מורגנשטרן והמקובל הרב גמליאל רבינוביץ. עוד ראיין ניצולי שואה ודמויות במערב ומזרח אירופה, ביניהם את מי שהיה חברותא של הרוגוצ'ובר בלבוב ואת Majed el-Shafie שנמלט מגזר דין מוות במצרים והקים את הארגון הבינלאומי One Free World International, ואף פרסם לראשונה את פסק ההלכה של הרב יצחק יוסף המתיר להאזין למוזיקה בימי ספירת העומר.
בדצמבר 2005, בפריימריז על ראשות הליכוד בין בנימין נתניהו לסילבן שלום ומשה פייגלין, היה וייס פעיל ורכז פריימריז בתא החרדי למען נתניהו. לקראת סוף היום ושעת ההכרעה הגיע נתניהו לחניון בנייני האומה בירושלים, שם עודד את הפעילים החרדיים ודרבנם למאמץ אחרון להבאת מתפקדים. נתניהו גרף 44.4% מהקולות – והקשר בין הפעילים החרדיים ונתניהו זכה לביקורות חריפות בעיתונות החרדית, בראשם עיתון משפחה שגינה את תופעת "השחורים בליכוד" בסדרת כתבות.
בפברואר 2006, בעת שהמתין וייס עם ארבעה מחבריו בטרמפיאדה של צומת אריאל לכיוון ירושלים, ירד לעברם מחבל פלסטיני מפורד טרנזיט וניסה לירות בהם מרובה סער קלשניקוב מטווח אפס, אך האירוע בנס לא הסתיים בטרגדיה בשל מעצור בנשק.
בבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 2007, היה בין פעילי השטח של מטה ברסלב ושלומי אמונים המשולב בביתר-עילית, שהביאו את מאיר רובינשטיין לראשות העיר ברוב של 60% בתום מערכת בחירות קשה וסוערת מול ראש העירייה המכהן יצחק פינדרוס.
באפריל 2008 נישא וייס למיכל ליפשיץ, בת למשפחה אמריקאית, חסידי ברסלב מצפת ובוגרת סמינר גור בחצור הגלילית. באותה שנה נעצר וייס על השתמטות מצה"ל וישב בכלא ארבע בצריפין משך שבועיים, לאחר שקוצר עונשו בהתערבות חבר הכנסת מאיר פרוש ורות בר ממשרד הביטחון. במהלך 2010 שידר וייס בקו החדשות 'הכל בקול'. ב-2011 התגורר וייס בניו יורק, שם כתב יומן לעיתון בקהילה. עם חזרתו לישראל הפך לכתב רשמי בעיתון בקהילה ובאתר האינטרנט החרדי החדש כיכר השבת, שם הביא ראיונות אישיים ופרופילים, חדשות ופובליציסטיקה. ב-2012, התגרשו בני הזוג וייס.
במהלך השנים 2012 עד 2015 השלים וייס לימודי תקשורת מטעם מעריב-מקור ראשון תחת שרביטם של העורך אורי אליצור וערן בר-טל, לימודי דיפלומטיה והסברה במרכז הבינ"ל לדיפלומטיה ציבורית, ולימודי דוברות פוליטית ועזרה פרלמנטרית במרכז הישראלי להכשרה פוליטית שהקימה מיכל שיר, לימים חברת הכנסת מטעם סיעת הליכוד. במהלך 2013 שימש כעורכו הראשי של העיתון היומי "נכון להיום", וביוני 2014 החל וייס לשמש כדוברה הפוליטי ועוזרה הפרלמנטרי של יו"ר ועדת הפנים של הכנסת חברת הכנסת מירי רגב. וייס ליווה את רגב בתקופה הסוערת של חטיפת שלושת הנערים, מבצע צוק איתן ודיוניה הקשים של ועדת הפנים של הכנסת בסוגיות ערביי ישראל. באחד הדיונים סילקה רגב את חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה מסיעת בל"ד ועוררה סערה. באותה תקופה קראה רגב להשעות את חברת הכנסת חנין זועבי ממליאת הכנסת, להוציא את הפלג הצפוני של התנועה האיסלאמית מחוץ לחוק ולהטיל מאסר על מיידי אבנים. במסגרת זו יזם וייס וקידם הצעת חוק להסרת מיסים מתושבי הדרום על בניית חדרי מיגון.
במשך השנים שימש וייס כמרואיין ואורח בנושאי מיסטיקה יהודית, חרדים, צילום ותקשורת, ואף ייעץ באותם נושאים בהפקות ומחקר בגופים מסחריים ופרטיים. בשנת 2015 החל וייס להצטרף כמתופף וכצלם דוקומנטרי במסעות הכליזמרים הירושלמים לגרמניה, צ'כיה, סיביר ואוקראינה. באותה שנה החל גם להופיע, לשיר ולנגן בגיטרה קאברים לבוב דילן, מאיר אריאל, לאונרד כהן וניגוני נשמה. בשנת 2017 החל וייס לשמש כעורך תוכן באגף התקשורת במשרד ראש הממשלה בנימין נתניהו. במהלך השנה נמנה עם החוג "אותיות פורחות" לספרות וקולנוע בהנחיית השחקן והמורה ברוך ברנר והמשוררת רבקה מרים. בדצמבר 2018 הוציא לאור בהוצאה עצמית את הספר "קבר יוסף – כך נפרצה הדרך", מסמך דוקו-היסטורי בן 450 עמודים המתאר את כל אירועי קבר יוסף משחר ההיסטוריה ועד ימינו, בשילוב מאות תמונות ומסמכים, ובמרכזו פרופיל מקיף ומעמיק על עולמם הרוחני והמעשי של חסידי ברסלב החלוצים במאבק לסלילת הדרך לשכם מחדש. הספר נמכר במהלך 2019 בלמעלה מ-1,000 עותקים בעברית.
במהלך 2019 עבר וייס להתגורר לתקופה בגרמניה, אוקראינה וצ'כיה. שם הופיע כזמר המלווה את שיריו בגיטרה וכתב את ספר הביוגרפיה "הלוחם", על חייו ומשנתו של הרב קלמן גולדשמידט. בסוף השנה העלה בירושלים ערב פואטיקה ובלוז "מפשיטים מילים מנוקדות" עם הצלמת והמשוררת דסי פרומר.
ביולי 2020, לרגל שנת העשרים למאיר אריאל, הוציא לאור וייס, יחד עם הרכב 'הנשמות הגועשות' גרסת כיסוי בעיבוד חדש לשירו 'מדרש יונתי' (ירוקות, 1988). השיר, שבימיו של אריאל הוחרם בתחנות השידור, הובא לעדנה חדשה בעיבוד רענן ומקצועי. בגרסה של וייס נקרא השיר "רוקדת ברבים". בריאיון לאתר ynet אמר וייס: "דנתי בזה עם שירז אריאל. 'מדרש יונתי' מעניק לשיר ארשת ארכאית, מתוחכמת, מלומדת מדי. מטרת הווידאו שצילמה ציפורה וויס, בבימויה של דסי פרומר, היא להביא את תוכן השיר לקדמת השיח, גם באמצעים וויזואליים. זו השליחות המרכזית שלי. שיתבוננו בו, יעצרו עליו, יחשבו איתו, יתפלאו ממנו. בנוסף להבנה המשותפת הסכמנו יחד ששם קליל יותר, מסקרן יותר, לצד השם המקורי שיופיע בסוגריים, יביא לו יותר מאזינים ומתבוננים".
אלה פורנל
אלה סאמר פורנל (באנגלית: Ella Summer Purnell; נולדה ב-17 בספטמבר 1996) היא שחקנית אנגלייה, הידועה בעיקר מהופעותיה בסרטי הקולנוע "המעון של מיס פרגרין לילדים משונים" (2016), "צ'רצ'יל" (2017) ו"צבא המתים" (2021) ובשל כיכובה בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "מתוק ומר" (2018–2019) ברשת Starz.
ביוגרפיה
פורנל נולדה וגדלה בלונדון, אנגליה (הממלכה המאוחדת) למשפחה מרקע נוצרי. היא למדה בבית הספר פורסט, בבית הספר לבנות של לונדון, ובתיאטרון לשחקנים צעירים באיזלינגטון. עוד למדה משחק, שירה ומחול בבית הספר למשחק של סילביה יאנג. היא הייתה מיוצגת על ידי סוכנות סילביה יאנג. אחר כך הייתה מיוצגת בסוכנות Rights House. באוגוסט 2018 עברה לגור בברוקלין שבניו יורק.
קריירה
ב-2008 נבחרה פורנל לשחק במחזמר "אוליבר!" בתיאטרון דרורי ליין שבלונדון. היא הייתה בין הילדות הבודדות שנבחרו להופיע במחזמר, והשתתפה בו במשך שנה.
לקראת סיום ההופעות של "אוליבר!" לוהקה פורנל לתפקיד רות הצעירה בסרט "לעולם אל תתן לי ללכת" של מארק רומנק, המבוסס על ספר מאת קאזואו אישיגורו. הסרט יצא לאקרנים ב-2010 וקיבל ביקורות חיוביות.
אחר כך לוהקה פורנל לתפקיד קיילי בסרט "Ways to Live Forever" של גוסטבו רון, עיבוד לספר מאת סאלי ניקולס. עוד לוהקה לתפקיד מיה בסרט "הפולשים" של חואן קרלוס פרסנדיוס, בו גילמה את בתו של קלייב אוון. היא נבחרה לאחת מעשר כוכבות המחר של הממלכה המאוחדת על ידי מגזין הקולנוע Screen International. ביוני 2011 הופיעה פורנל בסרט הקצר "Candy" של ערוץ BBC HD.
ב-2013 הופיעה פורנל בסרט הקולנוע "קיק אס 2" בתפקיד "דולסה". עוד שיחקה בתפקיד הראשי בסרט העצמאי "WildLike", ובתפקיד מליפיסנט בצעירותה בסרט "מליפיסנט" משנת 2014.
פורנל כיכבה בסרטו של טים ברטון "המעון של מיס פרגרין לילדים משונים", עיבוד לרומן באותו שם מאת רנסום ריגס, שיצא לאקרנים ב-2016. ב-2015 הופיעה בסרט "Access All Areas" בתפקיד מיה לצדה של ג'ורג'י הנלי.
פורנל כיכבה בתפקיד הראשי בסדרה "מתוק ומר" של רשת Starz, המבוססת על הרומן רב המכר באותו שם מאת סטפני דנלר. בסדרה מגלמת פורנל את טס, צעירה נאיבית בת 22 השואפת לחיים חדשים בניו יורק. אחרי ששודרה העונה הראשונה בתחילת 2018, חודשה הסדרה לעונה שנייה. בדצמבר 2019 פורסם שרשת Starz ביטלה את המשך הסדרה.
קיקויו
הקיקויו הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בקניה. אנשי הקיקויו דוברים את שפת הקיקויו, שהיא שפת בנטו. המונח "קיקויו" הוא הצורה הסוואהילית של ההגייה המקורית "גקויו" (Gĩkũyũ). הקיקויו מכונים בשמות נוספים כגון "אגקויו" (Agĩkũyũ), "ניומבה יה",(Nyũmba ya) ו"מומבי" (Mũmbi). השם "קיקויו" מקורו בעץ השקמה הענק, ששמו דומה, בעוד שהשם השני של השבט - "אגקויו", מתייחס לילדים של עץ השקמה הענק. על פי מפקד האוכלוסין של קניה משנת 2009, יש כ-6,622,576 אנשים בשבט הקיקויו, המהווים כ-16.9% מאוכלוסיית המדינה.
מקור
לפי המיתולוגיה, מקור שבט הקיקויו הוא משני הורים אשר נוצרו על ידי אלוהים, שמות ההורים היו קיקויו ומומבי. פירוש המילה קיקויו הוא 'עץ שקמה ענק'. אנשי הקיקויו מחזיקים באמונה כי ישנו בורא כל יכול בשם נגאי (Nagai) אשר ברא את עץ השקמה, העץ הקדוש שמתוכה גדלה האומה. הקיקויו משתייכים למשפחת אנשי הבנטו (Banto) המהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בקניה. המקום המדויק של אבות הקיקויו אשר היגרו לאחר ההרחבה הראשונית של אנשי הבנטו באזור מערב אפריקה אינו ברור. יש הטוענים כי הם הגיעו לאזור הר קניה כיום לאחר שאבותיהם התמקמו בהתנחלויות קודמות יותר מצפון וממזרח, בעוד אחרים טוענים כי הקיקויו, יחד עם שכניהם ממוצא הבנטו - אמבו (Embu), מרו (Meru), קמבה (Kamba) מברה (Mbeere), עברו לגור בקניה מהתיישבויות נוספות באזור הצפוני.
האומה ועיסוקיה
לפני שנת 1888, הגיעו אנשי מדינות ערב לשטחם בקצוות הדרומיים של אנשי הקיקויו, שם היו מעורבים בסחר עבדים, בעוד שלא התקיימה עבדות ממוסדת בקרב אנשי הקיקויו. אנשי הקיקויו הביעו התנגדות לניסיון הערבים לפלוש לשטחם, כך שכאשר ניסו לחדור אל אדמתם הם הומתו באופן מיידי. בהמשך, כתוצאה משילוב של רכישת קרקע, שותפויות ונישואי תערובת התרחשה התפשטות טריטוריאלית. כוחם הגאוגרפי והפליטי של אנשי הקיקויו נשמר לאורך דורות, עד להגעת הבריטים. סביב שנת 1888 הגיעו הבריטים לשטחם של אנשי הקיקויו במטרה להכניע את האוכלוסייה המקומית, ליישב ולהשתלט על הקרקע החלקית העשירה שלהם. הוקם שלטון בריטי על אף ניסיונות ההתנגדות מצד אנשי הקיקויו אשר הגיע לסופו בשנת 1963.
מבחינה כלכלית, אנשי הקיקויו היו איכרים טובים ואנשי עסקים ממולחים. מלבד חקלאות ועסקים, אנשי הקיקויו היו מעורבים בבניית מבנים, יצירת מחרוזות, הכנת חוטי משיכה ושרשראות ברזל.
נגאי – הבורא העליון
נגאי הוא הבורא העליון והמעניק של כל הדברים. הוא יצר את הקהילה הראשונה של אנשי הקיקויו, סיפק להם את כל המשאבים הדרושים לחיים: קרקע, גשם, צמחים ובעלי חיים. נגאי אינו אל גשמי ולכן לא ניתן לראותו, אך הוא בא לידי ביטוי בשמש, ירח, כוכבים, מטאורים, רעמים וברקים, גשם, קשת בענן, וכן בעצי התאנה הגדולים (Mugumo). עצי התאנה שימשו כמקומות לפולחן והקרבה וסימנו את האזור של אנשי הקיקויו ואנשי המומבי- אבותיהם של אנשי הקיקויו, כאשר לראשונה התמקמו בו. לנגאי יש מאפיינים אנושיים, אך יש אומרים שהוא חי בשמיים או בעננים. על פי תורת הקיקויו, נגאי מגיע מדי פעם לכדור הארץ כדי לבדוק את המתרחש, להעניק ברכות, ולתת גזרות עונש במידת הצורך. כאשר נגאי מגיע הוא שוכן בהר קניה. תנועותיו של נגאי מזוהות כרעמים, בעוד שהברקים הם הכלים שבהם נגאי משתמש כדי לעבור ממקום קדוש אחד לאחר. אנשי הקיקויו מאמינים כי נגאי בחר בהר קניה למקום מנוחתו בזמן שהוא מגיע לבדוק את כדור הארץ, לאחר מכן בחר באדם הקיקויו כאדם הראשון, כדי לציין את יופייה של הארץ שהוא נתן לו.
הפילוסופיה של הדת המסורתית של אנשי הקיקויו
אומת הקיקויו האמינה שישנו קשר פנימי בין כלל הדברים ביקום. לכל דבר הנראה לעין יש כוח רוחני פנימי. כוח זה מקורו מאלוהים, הישות העליונה ביקום שבכוחה ליצור ולהרוס את כוח החיים. האמינו כי כל מה שיצר האל הוא בעל כוח פנימי חיוני שמחבר את כלל הדברים אליו, על ידי העובדה שנוצרו על ידו. אנשי הקיקויו האמינו שלאל העליון, נגאי, היה את כוח החיים בתוכו ולכן הוא היה השליט הטוב ביותר אשר שולט בכל דבר ביקום. לפי אנשי הקיקויו אלה שבעלי כוח החיים הגדול ביותר הם האנשים שהכי מקורבים לאל העליון והם היו ההורים הראשונים שנוצרו על ידו ולכן הוא נתן להם את כוח זה. ההורים הראשונים היו המכובדים ביותר בקרב אנשי הקיקויו.
שפה
אנשי הקיקויו מדברים בשפת הקיקויו אשר היא חלק ממשפחת שפות הבנטו. בנוסף, רבים מדברים סוואהילי ואנגלית אשר שתיהן מוגדרות כשפות רשמיות בקניה.
ספרות
הספרות של אנשי הקיקויו כוללת שירה מקורית, סיפורים, אגדות, חידות ופתגמים המבוססים על עקרונות פילוסופיים שבראשם עומדים ערכי הצדק והמוסר. עד 1888 ספרות הקיקויו התבטאה בפולקלור. ישנם סיפורים מפורסמים כמו העלמה שהוקרבה על ידי בני משפחתה, האחות האבודה, ארבעה הלוחמים הצעירים ועוד רבים. כאשר המיסיונרים האירופאים הגיעו לארץ הקיקויו ב-1888, הם למדו את שפת הקיקויו והתחילו לכתוב בשפה זו על ידי שימוש באותיות רומיות. אנשי הקיקויו לא הסכימו עם הגישה החינוכית של האירופאים המיסיונרים. בנוסף הם דגלו בחינוך לשוויון הזדמנויות, עודדו מעורבות במשק הכלכלי ובשינויים הפוליטיים בארצם. כתוצאה מכך ישנם סמלים בולטים בספרות הקיקויו כגון מג'ה (Meja) ומוואנגי (Mwangi). יצירות ספרותיות של נגוגה וה ד'יונגו (Ngũgĩ wa Thiong'o) כוללות את מורוגי וה קגוגו (2006) (Murogi wa Kagogo), שאיטאני מוד'רבאיני (Caitani Mutharabaini) (1981), מטיגארי (1986) (Matigari) - הקוסם מארץ קרואו, המהווה את הרומן הגדול ביותר בשפת הקיקויו אשר תורגם ליותר משלושים שפות.
מוזיקה
המוזיקה המסורתית של אנשי הקיקויו התקיימה עד 1888 בה אימצו את התרבות האירופאית. לפני 1888 ועד 1920 מוזיקת הקיקויו כללה סגנונות מוזיקה שונים ביניהם נדומו, (Nduumo) קיבאטה (Kibaata), ומוד'ונגושי (Muthunguci). היום, מוזיקה וריקוד הם מרכיבים חזקים יותר בתרבות הקיקויו. קיימת תעשיית הקלטות מוזיקלית של אנשי הקיקויו, בסולם הפנטטוני שלהם וסגנון המוזיקה המערבי. מוזיקאים פופולריים כוללים את יוסף קמרו (Joseph Kamaru), אסתר ואהומה (Esther Wahome), מיקה רוה (Mike Rua), פטר קיגיה (Peter Kiggia), אבריל ניאמבורה ועוד. 10 המוזיקה באוכלוסייה בקניה מתאפיינת בריקודים, תופים ושאר כלים, לעומתם מוזיקת הקיקויו מכילה בעיקר שפה, ולמעשה מספרת סיפורים וחידות דרכה.
קולנוע
הפקת סרטי קולנוע זוהי תופעה חדשה מאוד בקרב אנשי הקיקויו. התופעה הפכה פופולרית רק במאה ה-21. במאה ה-20, צרכו סרטים שנעשו במערב, בעיקר סרטים אמריקאים. סרטים פופולריים של הפקת קיקויו כוללים סדרות קומדיה כמו מאצ'אנגי (Machang'i) וקיהנג'ו (Kihenjo), וסרטים עם אמירה פוליטית לדוגמה-"מטבח הטוטו" שמתרחש בקנייה הקולוניאלית שבו ילד קיקויו צעיר עובד עבור מתיישבים בריטיים בקנייה. הסרט מתאר את הקשיים שעברו העובדים, מתאר את הלחץ המתמיד מצד לוחמי החופש שרצו שהעובדים יחברו אליהם.
מטבח הקיקויו
המזון האופייני של אנשי הקיקויו כולל תירס ושעועית (Gītheri), אפונה ירוקה מחית תפוחי אדמה (Mūkimo), שעועית מחית תפוחי אדמה (Kīmitū), שעועית יבשה מחית, תירס ותפוחי אדמה (Irio), נקניק (Mūtura), דייסה מותססת מקמח דוחן, בשר עיזים צלוי ותירס (Ūcūrū ). בנוסף, מזונם כולל בשר בקר, עוף וירקות מבושלים כגון כרוב, תרד וגזר.
ז'ואקים קרוז
ז'ואקים קרווליו קרוז (בפורטוגזית: Joaquim Carvalho Cruz; נולד ב-12 במרץ 1963) הוא אתלט עבר ברזילאי, אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984), סגן אלוף אולימפי (סיאול 1988), זוכה מדליית ארד באליפות העולם (הלסינקי 1983) ובעל התוצאה החמישית בטיבה בכל הזמנים בריצת 800 מטר.
ביוגרפיה
קרוז נולד בברזיל. למד בבית ספר יסודי ותיכון בעיר הולדתו. לאחר שקבע שיא עולמי לנוער ב-1981 זכה ב-1983 במלגה מטעם אוניברסיטת אורגון ועבר ללמוד שם.
החל מ-1981 הקדיש קרוז את זמנו לפיתוח הקריירה הספורטיבית שלו. קרוז המשיך בפעילותו עד שלהי שנות ה-90 אז פרש מעיסוק פעיל בספורט עקב הגיל ובעיות בריאות. לאחר פרישתו מונה למאמן ריצה במרכז הספורט של צ'ולה ויסטה שבקליפורניה.
קריירה ספורטיבית
קרוז החל להתחרות כבר בגיל 13.
1981
בתחרות שנערכה בריו דה ז'ניירו ב-27 בינואר 1981, בגיל 18, קבע קרוז בריצת 800 מטר שיא עולם לנוער של 1:44.3 דקות.
מדליית ארד באליפות עולם
באליפות העולם הראשונה שנערכה בהלסינקי שבפינלנד זכה קרוז במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.27 דקות, אחרי וילי וולבק מגרמניה המערבית (1:43.65 דקות) ורוב דרופרס מהולנד (1:44.20 דקות).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אולימפי חדש של 1:43.00 דקות, לפני שיאן העולם סבסטיאן קו מבריטניה (1:43.64 דקות) וארל ג'ונס מארצות הברית (1:43.83 דקות). נוסף לכך, הוא השתתף בשלב המוקדמות בריצת 1500 מטר וניצח את המקצה שלו בתוצאה של 3:41.01 דקות, אך לא התייצב לריצת חצי הגמר בגלל התקררות. שבועיים וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ הוא ניצח בשיא לאומי חדש של 1:42.34 דקות ובכך היה לאתלט השני בהיסטוריה שירד מגובל 1:43 דקות בריצה זו. יומיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל, בלגיה הוא ניצח בתוצאה של 1:42.41 דקות. יומיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקלן, גרמניה ב-26 באוגוסט הוא קבע את תוצאת השנה בעולם של 1.41.77 דקות, 4 מאיות השנייה איטי משיא העולם של סבסטיאן קו. מגזין חדשות האתלטיקה דרג אותו, בפעם הראשונה, כספורטאי השנה בעולם.
1985
ב-1985 המשיך קרוז בניצחונותיו תוך שהוא מגיע ראשון ב-6 מתוך 8 התחרויות בהן התחרה כשב-3 תחרויות ירד מתחת ל-1:43 דקות. השגים אלו הביאו את מגזין חדשות האתלטיקה לדרג את קרוז, בפעם השנייה, כספורטאי השנה.
1987
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס שבארצות הברית ב-12 באוגוסט 1987 זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:47.34 דקות, לפני ג'ים ספיווי (3:47.46 דקות) וסגן אלוף העולם סטיב סקוט (3:47.76 דקות), שניהם מארצות הברית.
1988
בשנים שלאחר אולימפיאדת סיאול סבל קרוז מבעיות רפואיות (למשל בעיות בגיד אכילס) שמנעו ממנו לשמור על מקומו בפיסגת הספורט העולמי.
1993
ב-1993 ניסה קרוז לחזור לתחרויות משמעותיות אך לא הצליח לשחזר את הישגיו הקודמים.
1995
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה שבארגנטינה ב-19 במרץ 1995 זכה קרוז במדליית זהב בריצת 1500 מרט בתוצאה של 3:40.26 דקות, לפני טרנס הרינגטון (3:40.97 דקות) וג'ייסון פיירה (3:42.34 דקות), שניהם מארצות הברית.
1996
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה קרוז לכבוד לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה. במשחקים האולימפיים עצמם הוא סיים במקום 45 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:45.32 דקות.
עונת 2003/2004 ב-NBA
עונת 2003/2004 היא העונה ה-58 של ליגת ה-NBA. בגמר ה-NBA ניצחה קבוצת דטרויט פיסטונס את הלוס אנג'לס לייקרס 4-1 וזכתה באליפות ליגת ה-NBA. ל-MVP של עונה זו נבחר קווין גארנט ממינסוטה טימברוולבס שהוביל את קבוצתו למקום הראשון במערב בעונה הסדירה. הדראפט של שנת 2003 נחשב לדראפט מוכשר במיוחד ולצד לברון ג'יימס שנבחר בבחירה הראשונה על ידי הקליבלנד קאבלירס וזכה בפרס רוקי השנה, השתתפו ונבחרו בדראפט זה גם כרמלו אנתוני, דוויין וייד וכריס בוש.
משחק האולסטאר
במשחק עצמו ניצחה קבוצת המערב בתוצאה 136–132, ול-MVP של משחק האולסטאר נבחר שאקיל אוניל מהלייקרס שקלע 24 נקודות כמחליף.
פרסים עונתיים
חמישיות העונה
חמישיות ההגנה
חמישיות הרוקיז
פלייאוף 2004
סגל האלופה, דטרויט פיסטונס: צ'ונסי בילאפס, בן וולאס, ריצ'רד המילטון, ראשיד וולאס, טיישון פרינס, קורליס ויליאמסון, לינדסי האנטר, מהמט אוקור, מייק ג'יימס, דרווין האם, אלדן קמפבל ודארקו מיליצ'יץ'.מאמן ראשי: לארי בראון.