cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפארק הלאומי בדלנדס
בעלי חיים
ערבת העשב המעורבת היא משכן למינים רבים של בעלי חיים. החוקרים זיהו בפארק 39 מיני יונקים, 9 מיני זוחלים, 6 מיני דו-חיים 206 מיני עופות ו-69 מיני פרפרים. בעלי החיים מותאמים לאקלים ולסביבה. מרבית היונקים הקטנים חופרים מחילות או משתמשים במחילות של בעלי חיים אחרים. חלק מהחיות נכנסות לתרדמת חורף במזג האוויר הקר מאוד בחורף. היונקים הגדולים מוצאים מפלט בקניונים או במקומות נמוכים. חלק מהפרסתנים מתגוננים באמצעות התקבצות בעדרים בזמן שהם לוחכים עשבים במהלך השנה.
השבת בעלי חיים לפארק
כבש גדול-הקרניים, הביזון, השועל והחמוס שחור-הרגל הושבו לאזור לאחר שנכחדו ממנו.
הכבש נעלם מהאזור במשך 40 שנים. הפרט האחרון שצפה בבדלנדס ניצוד ב-1926. ב-1964 הוא הושב לפארק. הביזון נעלם מהאזור בשנות ה-80 של המאה ה-19 והושב לאזור ב-1963, אחרי יותר מ-80 שנים שבהן ריחפה מעליו סכנת ההיכחדות. החמוס שחור-הרגל היה היונק בדרגת הסיכון הגבוהה ביותר באמריקה הצפונית. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוגדר מצבו כ"נכחד בבר". ב-1981 נתגלתה אוכלוסייה קטנה בוויומינג. הכלאה עם פרטים בשבי יצרה אוכלוסייה בריאה שהושבה לטבע באזורים ספציפיים (אזורים מוגנים שבהם מושבות של נובחניות, הטרף המועדף על החמוס). הם הושבו לפארק הלאומי בדלנדס ב-1994, והאוכלוסייה מונה מעל ל-300 פרטים. השועל המהיר הושב לאזור בסתיו 2004, לאחר שנעדר ממנו במשך 40 שנים. האוכלוסייה מונה בין 60 ל-80 פרטים.
ילידים
במשך 11,000 שנים השתמשו העמים הילידים של אמריקה באזור זה כשטחי הציד שלהם. הרבה לפני שבני עם הלקוטה התיישבו באזור ישבו בו פלאו-אינדיאנים, שעליהם יש מעט מידע, ואחריהם בני האריקרה. צאצאיהם חיים כיום בדקוטה הצפונית כחלק משלושת השבטים המסונפים (Three Affiliated Tribes). ממצאים ארכאולוגיים בשילוב עם מסורות בעל פה מצביעים על כך שאנשים אלה יישבו בעמקים מבודדים שבהם היו מים מתוקים וחיות ציד זמינים כל השנה. שרידי הגחלים של המדורות שלהם והסלעים שהקיפו אותן מבצבצים בגדות הפלגים העוברים סחיפה, כמו גם ראשי החצים וכלי האבן ששימשו לשחוט ביזונים, ארנבות, וחיות ציד אחרות. מפסגות חומת בדלנדס (Badlands Wall, הרכס המרכזי העובר בפארק) הם יכלו לסרוק את האזור ולתור אחרי אויבים ועדרים של פרסתנים נודדים. אם הציד היה טוב, הם נהגו להישאר באזור עד החורף, לפני שחזרו אל כפריהם לאורך נהר המיזורי. לפני מאה וחמישים שנה, דחקה האומה הגדולה של הסו המורכבת משבעה שבטים, כולל "אוגללה לקוטה", את השבטים האחרים מהערבה הצפונית.
השינוי הגדול הבא הגיע לקראת סוף המאה ה-19 כאשר מתיישבים לבנים התנחלו בדקוטה הדרומית. ממשלת ארצות הברית נישלה את האינדיאנים מרוב שטחיהם והכריחה אותם לחיות בשמורות. בסתיו ובתחילת חורף 1890 הפכו אלפי אינדיאנים, כולל בני אוגללה לקוטה, לחסידיו של הנביא האינדיאני וובוקה. הוא קרא לילידים לרקוד את ריקוד הרוח (Ghost Dance) וללבוש חולצות רפאים (Ghost shirt), אשר תהיינה חסינות לכדורים. וובוקה ניבא שהאדם הלבן ייעלם ושטחי הציד של האינדיאנים ישובו אליהם. אחד מריקודי הרוח האחרונים נערך על הר השולחן Stronghold Table בחטיבה הדרומית של הפארק הלאומי בדלנדס. בסיום החורף שבו רקדני הרפאים לשמורת האינדיאנים פיין רידג'. שיאו של המאבק הגיע בסוף דצמבר 1890. חבורה של בני שבט המינקונג'ו (Minneconjou) מאומת הסו בהנהגתו של הצ'יף אייל מנומר (בשפת לקוטה Uŋpȟáŋ Glešká, באנגלית Spotted Elk) פנתה דרומה מנהר שאיין וחצתה את המעבר בחומת בדלנדס, כשהם נרדפים על ידי יחידות של הצבא האמריקני. הם חיפשו מקלט בשמורת פין רידג'. הם נלכדו בסופו של דבר בסמוך לערוץ וונדד ני (Wounded Knee Creek) ונצטוו לחנות שם למשך הלילה. למחרת בוקר ניסו החיילים לפרוק את הלוחמים האינדיאנים מנשקם. אחד האינדיאנים פתח באש, ובמהרה החל קרב שבו השתמשו החיילים בתותחי הרים כנגד האינדיאנים. בקרב נהרגו כמעט שלוש מאות אינדיאנים, רובם נשים וילדים, ושלושים חיילים. טבח וונדד ני היה ההתנגשות הגדולה האחרונה בין האינדיאנים של המישורים לבין הצבא האמריקני עד להופעת התנועה האינדיאנית האמריקנית בשנות השבעים של המאה ה-20, בעיקר בתקרית וונדד ני ב-1973 בדקוטה הדרומית.
אתר הטבח בוונדד לא שוכן בתחומי הפארק הלאומי בדלנדס, אלא כ-70 קילומטרים דרומית לפארק בשמורת באינדיאנים פיין רידג'. בני האוגללה לקוטה מהשמורה ובני המינקונג'ו משמורת האינדיאנים סטנדינג רוק (Standing Rock Indian Reservation) אחראים לתחזוקת האתר ולתיאור מה שאירע במקום למבקרים מזדמנים.
ציידי מאובנים
ההיסטוריה של בתרונות הנהר וייט (White River Badlands) כמקור פלאונטולגי משמעותי החלה עוד בתקופתם של האינדיאנים. הלקוטה מצאו מאובנים של עצמות גדולות, קונכיות מאובנות ושריונות צבים. הם הסיקו נכונה שהאזור היה פעם תחת מים, ושהעצמות השתייכו ליצורים שאינם קיימים עוד. העניין של פלאונטולוגים באזור התעורר בשנות ה-40 של המאה ה-19. ציידים וסוחרי פרוות נהגו לעשות את הדרך בת ה-500 הקילומטרים בין פורט פייר (Fort Pierre) בדקוטה הדרומית לפורט לרמי (Fort Laramie) בוויומינג שנתיבה עקף את הקצה של מה שהוא כיום הפארק הלאומי בדלנדס. מדי פעם נאספו מאובנים במקום, וב-1843 מצא מקטע של לסת מאובנת, שנאסף על ידי אלכסנדר קלברטסון מחברת הפרוות האמריקנית (American Fur Company), את דרכו לרופא בסנט לואיס בשם ד"ר היראם פרואוט (Dr. Hiram A. Prout).
ב-1846 פרסם פרואוט מאמר על הלסת בכתב העת האמריקני למדע (American Journal of Science) שבו טען כי מקורה מיצור אותו כינה פאלותריום (Paleotherium). זמן קצר לאחר פרסום המאמר הפכו בתרונות הנהר וייט אתר ציד מאובנים פופולרי, ובתוך כמה עשרות שנים נתגלו מיני מאובנים חדשים רבים בבתרונות הנהר וייט. ב-1849 פרסם ד"ר ג'וזף ליידי (Dr. Joseph Leidy) מאמר על הגמל מהאוליגוקן ושינה את שמו של הפאלותריום של פרואוט ל-Titanotherium prouti. עד 1854 שבה הוא פרסם סדרת מאמרים על המאובנים שנתגלו באמריקה הצפונית, נתגלו באמריקה הצפונית 84 מיני מאובנים, שמתוכם 77 נתגלו בבתרונות הנהר וייט. ב-1870 ביקר באזור או. ק. מרש (O. C. Marsh), פרופסור מאוניברסיטת ייל, והוא פיתח שיטות טובות יותר לחילוץ והרכבה מחדש של המאובנים לשלדים כמעט שלמים. מ-1899 ועד ימינו שולח בית הספר למכרות של דקוטה הדרומית (South Dakota School of Mines) מדי שנה אנשים לאתר והוא עדיין אחד ממוסדות המחקר הפעילים ביותר העובדים בבתרונות הנהר וייט. במהלך שלהי המאה ה-19 ועד ימינו הפיקו מדענים ומכונים ברחבי העולם תועלת מהמאובנים של בתרונות הנהר וייט. בתרונות הנהר וייט כוללים את המרבצים העשירים ביותר הידועים של יונקים מהאוליגוקן, המשקפים את החיים באזור לפני 33 מיליון שנים.
מתיישבים
אמריקנים ממוצא אירופי החלו להתיישב במערב ארצות הברית עוד בטרם פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית. עם זאת, תופעה זו לא השפיעה על אזור הבדלנדס עד המאה ה-20. ואז, חקלאים רבים מלאי תקווה הגיעו לדקוטה הדרומית מאירופה או ממזרח ארצות הברית כדי לנסות למצוא מחייה באזור. הגודל הסטנדרטי של חלקת הקרקע שקיבלו היה 650 דונם. בהיותה בסביבה צחיחה למחצה, סחופת רוח, היה זה נכס קטן מדי על מנת שיוכל לכלכל משפחה. בשנת 1916, הוגדל במערב דקוטה שטח החלקה ל-2,600 דונם. בקר רעה בשטחי המרעה, וגידולים כגון חיטה וחציר נקצרו מדי שנה. עם זאת, אירועי אגן האבק של שנות ה-30, בשילוב עם להקות של ארבה היו מעבר לכוחם של רוב המתנחלים בבדלנדס. הבתים, שנבנו מגושי אדמה וחוממו באמצעות גללים של ביזונים ננטשו. המתיישבים שנשארו חיים כיום בחוות ומגדלים חיטה.
המטווח בשמורת האינדיאנים פיין רידג'
כחלק ממאמץ המלחמתי בתקופת מלחמת העולם השנייה השתלט חיל האוויר של ארצות הברית על קרקעות בשמורת האינדיאנים פיין רידג', ביתם של האינדיאנים משבט לקוטה אוגללה, כמטווח לתותחנות. קרקעות אלו שימשו בשנים 1942–1945 למטווח של הטלת פצצות וירי בתותחים. לאחר המלחמה, שימשו חלקים של מהמטווח לאימוני ארטילריה של המשמר הלאומי של דקוטה הדרומית. בשנת 1968 הכריז חיל האוויר האמריקני על רוב המטווח כרכוש עודף. אף על פי שחיל האוויר מחזיק עדיין ב-10,000 דונם הוא אינו משתמש בהם. השאר הועבר לשירות הפארקים הלאומיים.
הירי בוצע בתוך מרבית החטיבה הדרומית של הפארק בימינו. הקרקע נרכשה או הושכרה מבעלי קרקעות בודדים ומהשבט במטרה לפנות אותה מבני אדם. מרכבים ישנים של כלי רכב או חביות של 55 גלונים צבועים בצהוב בהיר שימשו מטרות. מטרות ברוחב 75 מטר נחרשו בקרקע עבור המפציצים. פיסת בד באורך 18 מטרים וברוחב 2 מטרים שנגררה על ידי מטוס שימשה כמטרה ניידת. עד היום הקרקע זרועה בתרמילי פגזים שנזרקו ובתחמושת שלא התפוצצה.
טבח סינג'אר
טבח סינג'אר או הטבח בעם היזידי בוצע במהלך חודש אוגוסט 2014 על-ידי כוחותיו של ארגון המדינה האסלאמית, בעיירה סינג'אר ובכפרים ועיירות יזידיים נוספים הסמוכים לרכס הרי סינג'אר, הנמצא בחלקו המערבי והמישורי של מחוז נינווה, כ-120 ק"מ ממערב לעיר מוסול ובקרבת הגבול הסורי-עיראקי. במהלך הטבח הוצאו להורג כ-5000 יזידים על-ידי כוחות ארגון המדינה האסלאמית, בין 5000–7000 נחטפו ובהם נשים רבות שנמכרו לעבדות או שנאלצו להתאסלם וכ-50,000 יזידים שחיו בסכנת השמדה חולצו על-ידי הכוחות הלוחמים.
כ-280,000 מן היזידים תושבי אזור סינג'אר נפלו קורבן לטבח. חלקם ברחו לחבל הכורדי, חלקם ברחו להר סינג'אר ונלכדו עליו משום שאנשי המדינה האסלאמית הקיפו אותו, ואחרים נפלו בידי המדינה האסלאמית. הניצולים חולצו ב-7 באוגוסט 2014, בעזרת לוחמי ארגון ה-YPG. ארצות הברית ובריטניה העניקו סיוע אווירי לכוחות היחידות להגנת העם (YPG) שפרצו נתיב מילוט בשטחים שנכבשו על-ידי המדינה האסלאמית ומיליטו באמצעותו את היזידים הנצורים על ההר לשטח סוריה. כחלק מהמאבק על הכרה ברצח העם, במאי 2021 צוות חוקרים של האו"ם קבע שארגון המדינה האסלאמית ביצע רצח עם כנגד העם היזידי בעיראק. צוות החוקרים קבע שעדויות היזידים "ברורות ומשכנעות" וכי לאנשי המדינה האסלאמית קיימת אחריות בלעדית לפשע רצח העם כנגד העם היזידי.
רדיפת היזידים
היזידים נרדפו במשך שנים ארוכות, עוד קודם לרדיפת הארגון המדינה האסלאמית. לאורך ההיסטוריה, שכניהם המוסלמים של היזידים ראו בהם "עובדי שטן", והאחרונים נאלצו לחיות במנוסה מתמדת. הם חוו רדיפות בידי גורמים אסלאמיים עוד מימי האימפריה העות'מאנית, ובתוך כך בוצעו בהם מעשי טבח במהלך התקופה החמידית 1891 –1894 (במקביל לרצח העם הארמני). הרדיפות וההתקפות הרבות שחוו היזידים, נבעו בשל תפיסת מוסלמים רבים את דתם הייחודית כעבודת שטן ובייחוד לאור הבידוד וההסתגרות שאפיינו את קהילתם. המערך האמוני של היזידים, הבידוד הקהילתי שייחד אותם מהמוסלמים שסביבם וכמו גם העובדה שדתם איננה מונותיאיסטית, סימנה אותם ככופרים אותם בעיני השייח'ים של המדינה האסלאמית, המאמינים בשריעה. אמירות אלה עולות בדבריהם של חיילי המדינה האסלאמית כשהם קראו לעריפת ראשי הגברים היזידים, שיעבוד נשותיהן לשפחות, וקריאה לאסלם את ילדיהם או להפוך אותם לעבדים.
רדיפת היזידים טרם 2014
לאחר הפלישה האמריקאית לעיראק בשנת 2003 ועם תחילת פעילותו של ארגון אל-קאעדה במדינה, הפכה רדיפת היזידים בעיראק לקשה ואלימה מאוד. ארגון אל-קאעדה הגדיר את היזידים ככופרים ולפיכך אישר את הריגתם ללא הבחנה. ארגון אל-קאעדה פעל בעיראק ואפריל 2007 חטפו כמה פעילי אל-קאעדה אוטובוס ובו פועלי טקסטיל שחזרו מיום עבודה במוסול. אנשי אל-קאעידה הורו לכל היזידים, 23 מכלל יושבי האוטובוס, לרדת. שאר יושבי האוטובוס, מוסלמים ונוצרים המשיכו בנסיעתם. היזידים שהורדו מהאוטובוס נרצחו. מעשה זה נעשה כתגובה על סקילתה למוות של נערה יזידית בת-17 שהודיעה על כוונתה להתאסלם בשל רצונה להתחתן עם מוסלמי – דבר המהווה את הפשע החמור ביותר בדת היזידית.
האירועים הללו החמירו בקיץ 2007, ובמהלכו ביצע ארגון אל-קאעדה פיגוע ראווה עצום שהביא להריסת שני כפרים יזידים, "גיר עוזייר" ו"סיבא שיח' ח'דרי" באזור סינג'אר ולהריגתם של 796 יזידים ופציעתם של 1,562 נוספים בפיצוץ מתוזמן של 4 משאיות תופת. כשנתיים לאחר מכן, פוצצו עצמם שני מחבלים מתאבדים בבית קפה שבעיירה סינג'אר והביאו למותם של 21 יזידים.
עליית המדינה האסלאמית בעיראק
עלייתו של ארגון "המדינה האסלאמית" בעיראק הוא פועל יוצא של שלוש התפתחויות מרכזיות; ראשית היא הופעתו של ארגון "אל-קאעדה" בזירה הבינלאומית בשל חתירתו לקדם תפיסה אסלאמיסטית-ג'האדיסטית בעולם. הארגון נתפס כאיום על יציבות המערכת הבינלאומית והביטחון הבינלאומי, בעיקר לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001. גישתו הקיצונית משכה אליו צעירים מוסלמים רבים ותרמה להקמת ארגונים נוספים מסוגו. ארגון המדינה האסלאמית, או בשמו הקודם "המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה, הוא התוצאה של התפתחות זו. התפתחות שנייה היא ההתערבות הצבאית האמריקאית בעיראק בשנת 2003. כיבושה של עיראק הביא למהפך במאפייניה הפוליטיים והחברתיים וביכולות האסטרטגיות של המדינה. לפיכך, השלטון המרכזי נחלש מאוד. כמו כן, פירקו האמריקאים את צבא עיראק, שהיה הצבא הגדול ביותר במזרח התיכון בשנות ה-90 של המאה ה-20. במקומו הוקמו כוחות הביטחון העיראקיים, כוח שמנה בשנת 2014 כ-650,000 איש. על אף גודלו, לכוחות לא היה שום יכולות להגן על עיראק אל מול אויב חיצוני. לעיראק לא היה חיל אוויר ממשי, טילים או נשק לא קונבנציונלי, אלא כוח שריון קטן בלבד שאף הוא נכשל, בין היתר בשל מאבקים בין העדות השונות שהרכיבו אותו. יתרה מכך, יציאתה של ארצות הברית מעיראק בסוף שנת 2011 הותירה את השטח למאבקים פנימיים שהובילו להשתלטות דאעש על עיראק. ההתפתחות השלישית היא מלחמת האזרחים בסוריה. החלל השלטוני שנוצר בסוריה אפשר לארגון המדינה האסלאמית להקים בסוריה בסיס מבצעי שסייע להגיע להישגים עיראק.
ארגון המדינה האסלאמית התפצל מ"אל-קאעדה" עקב סכסוך בין מנהיגיו, אבו בכר אל-בגדאדי ובין מנהיג "אל קאעדה", איימן א-זוואהירי, על הנהגת הג'יהאד העולמי. ארגון המדינה האסלאמית ראה עצמו כיורש האמיתי של אל קאעדה, שכן לפי תפיסתו, אל קאעדה סטתה מדרכה של המייסד אוסאמה בן לאדן, ולכן סמכותו של אל זוואהרי איננה לגיטימית. באפריל 2013, התפרצה העוינות אל פני השטח, כשאל בגדאדי הודיע שהוא מרחיב את המדינה האסלאמית, ומשנה את השם לארגון המדינה האסלאמית של עיראק וסוריה. באביב 2013, החל המדינה האסלאמית להעביר את כוחותיו מסוריה למערב עיראק, ובתחילת 2014, החלו להשתלט על ערים בעיראק. ביוני 2014, הצליח ארגון המדינה האסלאמית להשתלט על מוסול, העיר השנייה בגודלה בעיראק. בעקבות הישגי הכיבוש הרבים של הארגון, הכריז אל בגדאדי על הקמת הח'ליפות האסלאמית ומינה עצמו לח'ליפה שינהיג אותה. הוא קיצר את שם הארגון ל"מדינה האסלאמית" כדי להדגיש שאינו מקבל את פיצול העולם למדינות לאומיות שגבולות חוצצים ביניהן.
בדומה לאל קאעדה, גם ארגון המדינה האסלאמית רדף את היזידים בשל רצונם "לטהר" את עיראק והמדינות השכנות מהשפעות לא-אסלאמיות וכופרות השוכנות בעיראק.
מעשי הטבח ביזידים
בבוקר 3 באוגוסט 2014, פשטו כוחות המדינה האסלאמית על העיירה סינג'אר והכפרים היזידים הסמוכים, כוחות המגן הכורדים של צפון עיראק, הפשמרגה, שהגנו על האזור בעשור שקדם לטבח נטשו את עמדותיהן בסינג'אר ובכך סללו את הדרך להשתלטות המהירה והחלקה של כוחות המדינה האסלאמית בכיבוש האזור כולו. במשך שנים המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן KDP אחת משתי מפלגות השלטון האזור כורדיסטן העבירה כספים ליזידים בסינג'אר שהיו מוכנים להצטרף למפלגה ובתמורה הציעו להם הגנה משום שהיזידים היו למיעוט נרדף. היזידים הצביעו למפלגת KDP בבחירות וסללו את הדרך לכוח הפוליטי הכורדי במחוז נינווה. עוד בטרם ההשתלטות על סינג'אר, כוחות המדינה האסלאמית כבשו את מוסול ויזידים רבים בסינג'אר רצו לעזוב את האזור, אך כוחות מקומיים הקשורים ל-KDP לחצו על היזידים להישאר וממשלת הכורדים הבטיחה לאזרחים כי כוחות הפשמרגה ישמרו עליהם, אך לא כך היה, והאחרונים נטשו את עמדותיהם כאשר לוחמיו של ארגון המדינה האסלאמית הגיעה לסינג'אר.
בכיבושם, אילצו אנשי המדינה האסלאמית את הנוצרים ובני המיעוטים להתאסלם, בעוד שליזידים כלל לא ניתנה האפשרות להתאסלם.
כ-280,000 יזידים תושבי העיירה סינג'אר והכפרים שסביב לרכס סינג'אר נכחו בטבח. חלקם ברחו לחבל הכורדי, חלקם ברחו להר סינג'אר ונלכדו עליו ואחרים נפלו בידי המדינה האסלאמית.
אלה שלא הצליחו להימלט מידי המדינה האסלאמית מצאו עצמם מבודדים ברכס הרי סינג'אר, מוקפים באנשי המדינה האסלאמית, שהיו מוצבים בתחתית ההר. האחרונים נשבעו להשמיד את היזידים בשל היותם עובדי השטן כחלק מתהליך שלקח מספר חודשים הופרדו נשים, נערות וילדות מהגברים שנטבחו. הנשים רוכזו על משאיות כדי להימכר כשפחות מין בשווקים של מוסול ללוחמי המדינה האסלאמית.
היזידים הנצורים על הר סינג'אר, נמצאו במצור ברכס הצחיח, תוך שנחשפו לשמש חזקה וטמפרטורות הנעות בין 40–45 מעלות צלזיוס. היזידים מצאו עצמם ללא מים, מזון או תרופות. מצבם של היזידים על ההר היה חמור מאוד, שכן רכס סינג'אר היה נצור כולו על-ידי לוחמי המדינה האסלאמית שלא אפשרו כניסת סיוע הומניטרי בסיסי דרך היבשה. ב-7 באוגוסט 2014, החלו ארצות הברית ובריטניה לספק סיוע הומניטרי ליזידים הנצורים על ההר ובנוסף, העניקו סיוע אווירי ללוחמי ארגון ה-PKK ולוחמי היחידות להגנת העם (YPG) הסיוע האווירי הופיע במארזים שהוצנחו על-ידי הצבא האמריקאי וחלקם של המארזים הגיעו דווקא למדינה האסלאמית, בנוסף, חלק ממסוקי הסיוע של צבא עיראק הפכו למונית אד הוק לפינוי אנשים נואשים.
המבצע לחילוץ היזידים הנצורים
ב-7 באוגוסט 2014, החל מבצע לחילוץ היזידים בעזרת לוחמי ארגון ה-YPG. ארצות הברית ובריטניה העניקו סיוע אווירי לכוחות ה-YPG, שהחלו בחילוצם של מרבית היזידים מההר, תוך שהשתמשו בנתיבי מילוט שהיו מוכרים ללוחמי המדינה האסלאמית אך לוחמי ה-YPG אבטחו את המסדרון שפתחו כנתיב חילוץ ולכן לוחמי ארגון המדינה האסלאמית לא הצליחו לפגוע במחלצים, שעברו בליבו של השטח הנשלט על-ידי המדינה האסלאמית. פתיחת נתיב החילוץ חיבר בין ההר לבין הגבול הסורי שבו הם שלטו, וכך אבטחו אותו וחילצו את היזידים. חילוץ הנצורים נעשה בעזרת משאיות וטרקטורים.
היזידים שחולצו הועברו למחנות פליטים ממערב לדהוכּ, בחבל הכורדי האוטונומי שבצפון עיראק. אליהם הצטרפו יזידים נוספים מאזור שייח'אן – מובלעת יזידית גדולה באזור "מישור נינווה", המאוכלס רובו בבני מיעוטים, הממוקמת כ-30 קילומטר מצפון-מזרח למוסול. אזור זה חווה פלישה חלקית של המדינה האסלאמית באוגוסט 2014, לאחר הפלישה להרי סינג'אר. פלישתם של אנשי המדינה האסלאמית הייתה לעיירות נוצריות ויזידיות של מישור נינווה.
מבצע החילוץ ארך כשלושה שבועות, עד שרובם המוחלט של היזידים הועבר לאזור בטוח. לאחר החילוץ דווח כי כ-300 יזידים מצאו את מותם כתוצאה מהתנאים בהם חיו במהלך המצור על הר סינג'אר.
המאבק להכרה כרצח עם
בשנת 2016, הכריזה ועדה של האו"ם על פעולותיו של ארגון המדינה האסלאמית כלפי היזידים בסוריה כרצח עם. במאי 2021, קבע צוות האו"ם כי ארגון "המדינה האסלאמית" ביצע רצח עם כנגד העם היזידי בעיראק. צוות החוקרים, בראשו של עורך הדין הבריטי כרים ח'אן, קבע שעדויות היזידים "ברורות ומשכנעות" וכי לפעילי המדינה האסלאמית מוטלת האחריות הבלעדית לביצוע פשע רצח העם כנגד העם היזידי. לדבריו, המדינה האסלאמית "ניסתה להשמיד את היזידים פיזית ואיימה על תושבי כפרים יזידים רבים באולטימטום "להתאסלם או למות". עדויות שנאספו על-ידי צוות החקירה תמכו בטענות שלפיהן ארגון המדינה האסלאמית אחראי למעשי השמדה, רצח, אונס, עינויים, שיעבוד, רדיפות ופשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות שבוצעו כנגד היזידים.
כחלק מהמאבק על ההכרה ברצח העם, נאדיה מוראד, יזידית שנחטפה והוחזקה בתנאי שיעבוד החלה לשמש כשגרירת היזידים בעולם ולהפיץ את סיפור רצח העם היזידי ברחבי העולם. מוראד התגוררה בכפר היזידי קוצ'ו שבאזור סינג'אר, עד אשר כוחות המדינה האסלאמית פשטו על האזור באוגוסט 2014. במתקפות על סינג'אר אביה ואחיותיה של מורד נרצחו, והיא נחטפה והוחזקה בתנאי שיעבוד. בנובמבר 2014 הצליחה מוראד להימלט מהבית בו היא הוחזקה, דרך דלת שנשארה לא נעולה. שפר עליה גורלה והיא מצאה אנשים טובים שהבריחו אותה אל מחוץ למוסול, והיא הצליחה להגיע למחנה פליטים יזידים בדוהוק שבכורדיסטן העיראקית, ומשם לגרמניה. ב-16 בדצמבר 2014 הביאה את דברן של הנשים היזידיות ואת עדותה המצמררת על זוועות ארגון המדינה האסלאמית לתודעת העולם, כאשר נשאה דברים מול מועצת הביטחון של האו"ם. מאז הפכה מוראד לסמל למאבקן של הנשים היזידיות המוחזקות עדיין בשבי של לוחמי המדינה האסלאמית ומספרן מוערך בין 3,500 ל-5,000 במרחב שבשליטת המדינה האסלאמית בשטחים שהיו בעבר עיראק וסוריה.
את תפקיד הסמל ממלאת מוראד במסירות, נוסעת ברחבי העולם ומשתדלת להביא את זעקתה לתודעה הציבורית העולמית. נדיה מוראד פועלת יחד עם אמל קלוני, עורכת דין המתמחה במשפט בינלאומי ובזכויות אדם, שהחליטה לייצג את הנשים היזידיות הכלואות בידי לוחמי המדינה האסלאמית אל מול מערכת המשפט הבינלאומית ובתוך כך החלה לפעול לצורך העמדתם לדין של פושעי המדינה האסלאמית.
בשנת 2018, זכתה מוראד בפרס נובל לשלום בשל הפעילות הציבורית להעלאת המודעות לסוגיה היזידית ולסוגיית הנשים היזידיות החטופות בשבי ארגון המדינה האסלאמית.
הקורפוס ה-22 (בריטניה)
הקורפוס ה-22 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי, אשר השתתף במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם בצרפת בדצמבר 1917, ממה שנשאר מקורפוס אנזא"ק ה-2, לאחר שעזבו הדיוויזיות האוסטרליות להקים את הקורפוס האוסטרלי. ביולי 1918 תוגבר הקורפוס באופן משמעותי על ידי תוספת של ארבע דיוויזיות מהצבא הבריטי מהשורה הראשונה, הדיוויזיה ה-15 (הסקוטית), הדיוויזיה ה-34, הדיוויזיה ה-51 (היילנד) והדיוויזיה ה-62 (ווסט ריידינג). הקורפוס הועמד תחת פיקוד צרפתי ביולי 1918 במהלך הקרב השני על המארן, כאשר שתי דיוויזיות (15, 34) נכנסו לפעולה עם הארמייה העשירית הצרפתית (מנז'ן) באזור סואסון, ושתי דיוויזיות (51, 62) פעלו בעמק ארדרה עם הארמייה החמישית הצרפתית (ברטלו) נגד ריימס. הקורפוס הוחזר לפיקודו של הייג בתחילת אוגוסט 1918 לצורך קרב אמיין, ופורק לאחר המלחמה.
אנניאס (כדורגלן)
אנניאס אלוי קסטרו מונטיירו (בפורטוגזית: Ananias Eloi Castro Monteiro; 20 בינואר 1989 – 28 בנובמבר 2016), הידוע בקצרה כאנניאס, היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ. נהרג בהתרסקות טיסה 2933 של LaMia, כאשר שיחק בשאפקואנסה.
קריירת מועדונים
אנניאס גדל במחלקת הנוער של באהיה, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2008 במסגרת הליגה הברזילאית השנייה. בשנת 2011 הושאל אנניאס לשנתיים לפורטוגזה. בחודש אפריל 2012 רכשה פורטוגזה כמחצית מהזכויות על אנניאס.
ב-10 בינואר 2013 חתם אנניאס בקרוזיירו. ב-29 במאי הוא הושאל לפלמיירס עד לסוף השנה.
אזאר מאג'די
אזאר מאג'די (בפרסית: آذر ماجدی) היא מסאית ופעילה קומוניסטית איראנית, יושבת ראש ה"ארגון לשחרור האשה" ואחת המנהיגות של מפלגת הפועלים הקומוניסטית של איראן. היא מתנגדת למשטר הרפובליקה האסלאמית של איראן מאז ששבה מלימודים מחוץ לאיראן כדי להתנגד לחומייני, בשנת 1978.
אנניאס (כדורגלן)
קריירת מועדונים
לאחר שהעפיל עם פלמיירס לליגת העל הברזילאית, הושאל אנניאס לרסיפה ולשאפקואנסה.
אזאר מאג'די
ביוגרפיה
מאג'די נולדה באיראן לאב אתאיסט ולאם מוסלמית. הייתה נשואה להוגה המרקסיסטי מנסור הקמט שהוביל את ההתנגדות הקומוניסטית לשאח, והם הורים לשלושה ילדים.
עמדות פוליטיות
מאג'די מגדירה את עצמה מרקסיסטית ו"פועלית-קומוניסטית". היא מתארת את האסלאם כ"אידאולוגיה מאוד שונאת נשים". בראיון משנת 2001 אמרה מאג'די ש"הציבור חייב לעשות משהו כדי לחסל את האסלאם". בראיון אחר קבעה מאג'די ש"איסלמופוביה היא מושג מומצא, שמנסה להשתיק את העולם ולמנוע ביקורת על האסלאם ועל התנועה האסלאמית".
אנניאס (כדורגלן)
קריירת מועדונים
ב-11 בדצמבר 2015 חתם אנניאס באופן קבוע בשאפקואנסה. ב-2 בנובמבר 2016 הוא הבקיע את שער השוויון בתיקו 1-1 נגד סן לורנסו במסגרת גביע סודאמריקנה, שעזר לשאפקואנסה להעפיל לגמר הטורניר בזכות שערי חוץ.
מותו
ב-28 בנובמבר 2016, כאשר טס יחד עם קבוצתו למשחק הגמר של גביע סודאמריקנה, נהרג אנניאס בהתרסקות טיסה 2933 של LaMia, יחד עם שחקנים ואנשי צוות נוספים של שאפקואנסה.
חיים יהודה אליעזר
הרב חיים יהודה (יאודה) אליעזר (נפטר ב-5 בספטמבר 1779) היה רב, דיין, מלמד ופוסק באזמיר.
תולדותיו
היה צאצאו של הרב ברזילי יעבץ, וחתנו של רבי יעקב אלבעלי. רבי יהודה למד תורה מפי הגאון רבי יצחק נוניס בילמונטי, מתורתו מצטט רבות בספרו כתלמיד מפי רבו. מתלמידיו היה הרב יצחק גאטינייו. גיסו, הרב רפאל אשכנזי, מספר עליו ש"העמיד תלמידים הרבה".
על מסירותו ללימוד התורה מספר החבי"ף:
עוד נזכר אודותיו שהיה שוקד תמיד לחזור על תלמודו וקבע לו חזרה גם בשבת קודש, כי
נפטר בי"ד באלול ה'תקמ"ט ונקבר באזמיר. הספידו הרב רפאל אשכנזי בספרו מראה הגדול.
צאאציו
בנו הוא רבי יהושע אברהם יהודה, מחבר ספר עבודת משא, בתו של רבי חיים יהודה, נישאה ל "חכם המעולה במוה"ר אברהם המכונה מירקאדו בונמו ז"ל" ונפטרה בשנת התרכ"ג .נכדיו היו רבי חיים יהודה אברהם, בעל ספר אחי וראש, ורבי יהודה בנבנישתי, מחבר ספר תושע יאודה.
חיבורו
שו"ת שמחת יאודה (שאלוניקי תקס"ח) - 128 סימנים בפלפול וחריפות וכן דרשות בנושאים שונים כמו הספד, חתונה, לצדקה ועוד. בספר הסכמה משותפת מאת רבני אזמיר, הרב רפאל יוסף חזן, והרב יצחק מאיו. נדפס לאחר פטירתו.
ברוך נאדל
ברוך נָאדֶל (נודע גם בשם העט ברוך אורן; 10 בפברואר 1926 – 17 בספטמבר 2014) היה עיתונאי, סופר וסופר ילדים ישראלי. היה עיתונאי חוקר שעסק בנושאים חברתיים וכלכליים. נודע כלוחם נגד שחיתויות ועוולות, ותחקירים וכתבות שפרסם עוררו הדים רבים בציבור הישראלי משנות ה-50 ועד ה-70. חתן פרס סוקולוב לעיתונות.
ביוגרפיה
ברוך נאדל נולד ב-1926 בתל אביב. הוריו, מניה (לבית שיינמן) ומנחם נאדל, ילידי רוסיה, היו סוציאליסטים ופעילים בתנועת פועלי ציון שמאל, וחינכו את בנם ברוח המרקסיזם. בילדותו, התגורר עם בני משפחתו בירושלים ובקיבוץ חפציבה, למד במשמר העמק ובתיכון עין חרוד–תל יוסף, ולבסוף שב עם משפחתו לתל אביב וסיים לימודיו בתיכון חדש.
נאדל היה מעורב בפעילויות מחתרתיות שונות ובהן פעילות ב"הגנה", בפלמ"ח, בנוטרות בגליל העליון ובהברחת עולים בלתי-לגאליים. ב-1948 הצטרף לארגון לח"י, שבו היה פעיל עד שנעצר לכמה ימים כחשוד בהשתתפות בהתנקשות בפולקה ברנדוט.
ב-1950 התגייס לצה"ל, שירת שנתיים בגדוד 51 של חטיבת גבעתי כסמל סיור וחבלה, ופיקד על יחידת סיירים שביצעה פעולות תגמול. השתחרר ב-1952 בעקבות פציעה.
למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קריירה עיתונאית
נאדל עסק בכתיבה עוד בתקופת המחתרות. הוא פרסם מאמרים ורשימות בעיתונים "דבר" ו"על המשמר", ובעיתונים המחתרתיים של ארגון הלח"י (בהם "מברק" של תנועת "הלוחמים"), ובין היתר שיגר כתבות מירושלים הנצורה. בשנת תש"ח הופיע ספרו הראשון, "במצור: אמת-ירושלים". כתב בבמות נוספות, בהן "סולם" של ישראל אלדד. על רבים מפרסומיו חתם בשם "ברוך אורן".
אחרי שחרורו מהצבא ב-1952 החל לעבוד ב"ידיעות אחרונות". זמן קצר אחרי שהחל את עבודתו, נקלע כעיתונאי לאירוע הפיגוע בצירות הסובייטית. בהיותו בין הראשונים שנקלעו למקום, ובגלל עברו במחתרת, נחשד כאילו היה חבר בתנועת "מלכות ישראל", שעמדה מאחורי הפיגוע. הוא היה עצור במשך 10 ימים, שוחרר ולא הואשם. לאחר שחרורו תיאר במשך תקופה ארוכה בסדרת כתבות בעיתונו את חוויותיו מהמעצר ואת הליכי המשפט של חברי התנועה. לאחר מכן פרסם כתבות תחקיר על שחיתויות במועצות מקומיות. היה מקורב לחברי שורת המתנדבים.
ב-1955 עבר לכתוב בשבועון "העולם הזה", ופרסם מחיפה סדרת כתבות על ראש העיר אבא חושי. הוא תיאר שחיתות מוניציפלית בקנה מידה נרחב, וכינה את העיר "חושיסטאן", המתנהלת כאחוזה פרטית של ראש העיר. פרסום הכתבות עורר סערה ציבורית וגרר תביעת דיבה מגורמים בעיריית חיפה נגד השבועון, עורכו אורי אבנרי ונאדל עצמו.
חודשים אחדים לאחר פרסום התחקיר פרש מ"העולם הזה" ומעולם העיתונות בכלל, ועבד במשך 12 שנים בעבודות שונות, ובהן מדריך נוער, מנהל משרד יחסי ציבור, ובעל עסק למכירת מוצרי חשמל.
ב-1967, אחרי מלחמת ששת הימים, שב ל"ידיעות אחרונות", תחילה כעיתונאי מן המניין המסקר אירועים שונים, וכעבור שנתיים עבר להתמקד בתחקירים עיתונאיים שעסקו בשחיתויות בכל רובדי החברה הישראלית.
סגנונו הייחודי של נאדל היה פורץ דרך בעיתונו ובעיתונות הממוסדת בכלל. הוא השתמש בביטויים קשים ונוקבים על מושאי תחקיריו, בשפה שלא נכתבה עד אז בעיתונות הממוסדת. על הכוונת שלו היו מפעלים ובעלי הון, פקידים בכירים ואנשי ציבור. אחד משיאי הישגיו העיתונאיים היה פרסום תחקיר ב-1975 על מס הכנסה ועל ההון השחור. הנתונים שהציג על היקף ההון השחור בישראל של שנות ה-70 עוררו סערה ציבורית, נדונו בכל כלי התקשורת והגיעו לדיון בכנסת. את התחקיר הוא פרסם בספר שנקרא "דוח נאדל" (1975).
ב-1972 הוענק לנאדל פרס סוקולוב לעיתונות על "הישגו העיתונאי האישי בהגנת זכויות הצרכן הישראלי". במשך שנים רבות היה נאדל כתובת לתלונות של אנשים בנושאי צרכנות ועוולות ממסדיות, שאותן פרסם במדור קבוע בעיתון "ידיעות אחרונות".
בשלהי שנות ה-70 חדל להתרכז בתחקירי שחיתויות ובמקום זאת ערך בעיתונו מדור שנקרא "סימפוניית הצעצועים" שעסק במוצרים וחוויות הקשורים להורות, ילדים ונוער, וכן עסק בביקורות על ספרים ומופעי תרבות.
ב-1981 פרש לגמרי מעולם העיתונות.
יצירה ספרותית
ב-1980 עלה על במת תיאטרון באר שבע המחזה פרי עטו "ראש העיר הבא".
ברומן הקצר "פרשת הלוחם יונתן" (תרמיל, 1976), שהועלם מהחנויות כמה שבועות לאחר הופעתו בהוראת משרד הביטחון, יש הטוענים, שנגולה לראשונה פרשת חיסולו של איש-המחתרת אליהו גלעדי, בהוראת יצחק שמיר. הספר היווה השראה למחזה שהועלה בתיאטרון ולדרמת טלוויזיה -"גופה בחולות", בבימויו של ריקי שלח. אחרים סוברים שהרומן, חלקו בדיוני, חלקו תיעודי, עניינו אינטרס משותף של הפלמ"ח והלח"י לחסל את "הלוחם יהונתן", איש לח"י, תהא זהותו האמיתית אשר תהא, שמחד, הסגיר להגנה את סודות יצורו של חומר נפץ משופר, סוד שמור של הלח"י ומאידך, עמד לחשוף את דבר האמת הקשה אודות גורלם של נעדרי הפעולה לפיצוץ גשר א-זיב, שלפלמ"ח היה אינטרס להחריש מחשש נקמה בבריטים מצד לוחמי הפלמ"ח. האינטרס המשותף הוליד שיתוף פעולה ו"יונתן" חוסל על ידי הלח"י. עצם חשיפת שותפות האינטרסים בין הארגונים הייתה היא כשלעצמה בעלת פוטנציאל הרסני מבחינה פנים יישובית ואל מול היחסים עם הבריטים.
לדברי המבקר מיכאל וילף, "שני יסודות מאפיינים את כתיבתו: הסנסציוני וההירואי, כאשר הראשון נובע, מן הסתם, מידיעתו הרחבה ומסקרנותו המקצועית של עיתונאי-חוקר, ואילו השני קשור, כנראה, לתקופת הבראשית של ההוויה הישראלית כאשר נאדל נטל חלק פעיל בעשייתה."
חייו האישיים
בגיל 20 נישא ברוך נאדל לג'נטילה, בתו של המשורר היידי והעסקן הציוני-סוציאליסטי דניאל לייבל (נודעה בהמשך כמתרגמת בשם העט "ג. אריוך"). לשניים נולדה בת אחת, דינה.
ב-1956 התגרש ונישא לאילנה שן, גרושתו של יעקב חרותי, ממנהיגי הארגון המחתרתי "מלכות ישראל". מנישואים אלה נולדו לו שתי בנות, טל וגילי ובן. בנו (1960–1981) נפטר במהלך שירותו הצבאי כקצין חינוך בשריון.
ב-1981 עזב את ישראל עם אשתו אילנה ובתם גילי והיגר לארצות הברית. הם עברו להתגורר בניו יורק, שם עסק באיסוף כספים עבור מוסדות וארגונים ישראליים ויהודיים. מאז שקע אל האלמוניות ונעלם מהבמה התקשורתית, למעט גיחה קצרה לריאיון עיתונאי שהעניק ב-1993, לרגל הוצאת ספרו "לחצות את הפירנאים עם סוזן". את ארכיונו האישי מסר לאוניברסיטת ייל והוא שמור בספרייה על שם סטרלינג באוניברסיטה.
ב-17 בספטמבר 2014 הלך נאדל לעולמו בניו יורק, בגיל 88.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
מילטון שטיינברג
הרב מילטון שטיינברג (25 בנובמבר 1903 – 20 במרץ 1950) היה רב רקונסטרוקציוניסטי, פילוסוף, תאולוג וסופר יהודי אמריקאי.
ביוגרפיה
נולד ברוצ'סטר, ניו יורק לפאני לבית שטרנברג ולשמואל (בוגר ישיבת וולוז'ין), הוא גדל בשילוב של יהודית אותדוקסית של סבו וסבתו והסוציאליזם המודרני של אביו. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בתיכון דוויט קלינטון, בתקופה זו היה פעיל בבית הכנסת הקונסברטיבי "אנשי חסד" ולמד אצל הרב יעקב קוהן, ב-1911 התחיל ללמוד לימודים קלאסיים בסיטי קולג' של ניו יורק, שאותם סיים בהצטיינות ב-1924 בסיטי קולג' הכיר את פרופסור מוריס רפאל כהן שאיתו התווכח רבות על האמונה היהודית. שטיינברג החל בלימודי תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה ב-1928 שם למד אצל ג'ון דיואי, במקביל הוא נכנס לבית המדרש לרבנים באמריקה, שם הוסמך לרבנות. בסמינר הוא הושפע מאוד מהרב מרדכי קפלן, מייסד היהדות הרקונסטרוקציוניסטית, אך ביקר חלקים מהגותו, לאחר מכן המשיך לדוקטורט באוניברסיטת קולומביה אך לא סיימו.
ב-1921 החל לשמש כרב בקהילת בית-אל צדק באינדיאנפוליס, ב-1933 הוא הוזמן לכהן כרב של בית הכנסת פארק אווניו במנהטן, אז קהילה קטנה עם נטייה רפורמית. בשש עשרה שנותיו בקהילה, הוא הגדיל אותה מ-120 ל-750 משפחות, והפך אותה לקונסרבטיבית.
היה חבר בוועד המנהל של ההסתדרות הציונית באמריקה.
בין יצירותיו של שטיינברג נכללו Basic Judaism ,The Making of the Modern Jew וכעלה נדף, רומן היסטורי על דמותו של אלישע בן אבויה. בשנותיו האחרונות החל לכתוב סדרה של חיבורים תאולוגיים. הפרויקט שקיווה שיסתיים בספר תאולוגיה, נקטע עם מותו, שטיינברג ניסח חלק מהתפילות בסידור "סדר תפילות לשבת" של רבו מרדכי קפלן.
היה נשוי לאדית מ-1929 בניו הם ג'ונתן - היסטוריון ודיוויד אף הוא פרופסור להיסטוריה.
מילטון שטיינברג הלך לעולמו ב-20 במרץ 1950, ארכיונו שמור ב-JewishGen המרכז לגנאלוגיה יהודית.
כעלה נידף
הספר נדפס לראשונה בינואר 1940, והפך עם פרסומו לרב מכר, הספר תורגם לעברית לראשונה על ידי "יוסף לוז ויצא לאור בהוצאת מ' ניומן בתש"י, ב-2015 הספר יצא לאור מחדש בהוצאת ידיעות אחרונות ומכון שכטר בתרגומה של יעל ענבר.
הספר הוא ספר לימוד חובה בכמעט כל הסמינריים התאולוגיים הלא-אורתודוקסים, והוא נלמד בבתי ספר יהודים רפורמים כחלק מתוכנית הלימודים הרגילה, והפך למעין מניפסט המטיף לסינתזה.
כותבים רבים מייחסים לספר השפעה רבה על הנוער היהודי בארצות הברית.
דוד גולינקין ואחרים הראו שמהלך חייו של המחבר השפיעו על עלילת הספר: בצעירותו למד באוניברסיטה וניהל דיון ארוך עם רב הקהילה ואחד המרצים באוניברסיטה, לדברי גולינקין דמויותיהם היוו בסיס לדמויותיהם של רבי עקיבא ולאלישע שבספר, כך גם שטיינברג עסק רבות בהשפעתה של ההלניזם על היהדות ובבואו לכתוב את הספר השתמש בתחום מחקרו כדי לכתבו את ה"ביוגרפיה" של אלישע - כך לדברי אשתו אדית.הניו יורק טיימס כתב כי "הספר מרשים באופן יוצא דופן", בשיקגו דיילי ניוז נכתב כי זהו "רומן גועש על עידן סוער הדומה באופן מוזר לעידננו", בניו יורק הראלד טריביון נכתב כי זה "ספר נדיר ומרגש, יצירתי במחשבתו, רגיש ומלומד, מבלי להיקרא כמסמך".
הספר נחשב לקלאסיקה בספרות היהודית אמריקאית מודרנית, ופופולרי במיוחד בקרב סטודנטים יהודים בארצות הברית, לדברי פרופ' דוד גולינקין הדבר נובע מהזדהות עם תחושת הניגוד בין הדת למדע.
חשוב
חשוב (באנגלית: !Think) הוא סיפור מדע בדיוני קצרצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור פורסם באביב 1977 במגזין Isaac Asimov's Science Fiction Magazine, ותורגם לעברית במגזין "קוסמוס: המבחר של אסימוב" בגיליונו השלישי.
עלילה
נוירופיזיולוגית מגלה שימוש חדש בלייזר על מנת לסרוק מוחות, ולרשום רישומים מדויקים של תהליך המחשבה. לאחר מספר ניסויים היא מגלה שביכולתה לקרוא מחשבות בעזרת הלייזר. במהלך אחד הניסויים, המחשב שלה מנסה לתקשר איתה באמצעות הלייזר, והיא מגלה שהוא מסוגל לחשוב בצורה עצמאית.
יעקב ליוור
יעקב ליוור (9 בדצמבר 1923 – 1 במאי 1969) היה פרופסור, חוקר מקרא, ראש החוג למקרא באוניברסיטת תל אביב. היה אחד מהעורכים העיקריים של האנציקלופדיה המקראית ועורכם של קבצים מדעיים שונים.
ביוגרפיה
יעקב ליוור נולד בא' בטבת תרפ"ד, 9 בדצמבר 1923 בבנדין שבדרום פולין ועלה לארץ כפעוט. בן ללאה ושלמה ליוור, ממייסדי המושבה מגדיאל. בזמן מלחמת העולם השנייה, כשהיה בן 17 בלבד, התנדב לצבא הבריטי על מנת להילחם בנאצים. לאחר ארבעה חודשים, במהלך הקרב על כרתים (1941) נפל בשבי והיה כלוא ארבע שנים במחנה שבויים בגרמניה. בשבי, זכה לכינוי "הפרופסור", משום שהיה מעביר את רוב זמנו בקריאה.
ב-1945 חזר לארץ ישראל, ולמד בחוגים למקרא ולהיסטוריה של עם ישראל ב. במלחמת העצמאות נמנה בין הסטודנטים הלוחמים במצור על הר הצופים. ב-1952, התחתן עם חדוה ליוור (כהן) ונולדו להם שלוש בנות; נעמי, אפרת ושלומית. בשנת 1957 קיבל תואר דוקטור.
יעקב התחיל לעבוד באנציקלופדיה המקראית בראשית שנות 50'. לראשונה, כעוזר מדעי (1954), אחר כך כעורך משנה (1962) ולבסוף כעורך (1968). יעקב התמנה להיות העורך הראשי החל מכרך ו', אך נפטר בתחילת עבודתו כעורך ראשי.
יעקב היה ממייסדי החוג למקרא באוניברסיטת תל אביב. מ-1960 היה מרצה בחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב, ומ-1963 ועד מותו בטרם עת ב-1969 כיהן כראש החוג.
לאחר פטירתו, נקבר בהר המנוחות בירושלים.
עבודתו המחקרית
יעקב נמנה עם חוג תלמידיו של פרופסור בנימין מזר. מבחינה מדעית גישתו הייתה סינתטית: מחקר המקרא הקלאסי המשולב בגישה היסטורית שקולה, וידע של התקופה העתיקה והריאליה. מחקריו המרכזיים היו בתקופת שיבת ציון וראשית ימי הבית השני, בהם גלש גם לתקופות מאוחרות יותר. מבחינה זו חרש ליוור בקרקע לא זרועה במחקר הישראלי, שהזניח תקופה לא זוהרת זו, החשובה כל כך להתפתחות יהדות הבית השני. מכאן, גלש גם לפרשות בחקר מגילות מדבר יהודה. ולא משך ידו גם מתחומים אחרים בחקר המקרא, כעולה מרשימת פרסומיו.
ספר יובל לכבודו
בשנת תשל"ב (1971) יצא לזכרו ספר יובל, ובו מחקרים במקרא ובספרות ימי בית שני. הספר נערך בידי בנימין אופנהיימר ויצא לאור על ידי הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
בהקדמה לספר נכתב:
ערכים באנציקלופדיה יודאיקה (1971)
David, House of [David], Genealogies (Biblical), Hiram, Hosea (King), Jehoiachin, Jehoiakim, Kingship (Biblical), Korah, Manasseh (King), Menahem, Priestly and Levitical Courses, Sheshbazzar.
מיכל פזדן
קריירת מועדונים
פזדן הצטרף למחלקת הנוער של קבוצת הוטניק קרקוב בגיל 15. בעונת 2003-2004, עלה לסגל הקבוצה הבכירה של מועדון נעוריו. ב-2007 הצטרף לקבוצת גורניק זאבז'ה. ב-14 בספטמבר 2007, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפולנית במשחק מול פולוניה ביטום. אחרי 5 שנים בזאבז'ה, בהן ערך 126 הופעות ליגה, חתם פזדן בקבוצת יגילוניה ביאליסטוק. בביאליסטוק, שיחק פזדן שלוש עונות, בהן הופיע ב-86 משחקי ליגה וכבש 3 שערים. ב-24 ביוני 2015, עבר לשחק בקבוצת לגיה ורשה. בעונתו הראשונה בלגיה, זכה פזדן עם קבוצתו באליפות הליגה הפולנית. בעונתו הבאה בקבוצה, זכה עמה באליפות נוספת.
קריירה בינלאומית
פזדן ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת פולין ב-15 בדצמבר 2007, במשחק הניצחון 1-0 מול בוסניה והרצגובינה. פזדן נכלל על סגל הנבחרת הפולנית לטורניר יורו 2008, ויחד עם שותפו לסגל לוקאש גרגוליה היו ליחידים בסגל שלא שותפו אפילו לדקת משחק אחת בטורניר. פזדן נכלל גם בסגל הנבחרת הפולנית לטורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת, וזכה בתואר השחקן המצטיין במשחק התיקו 0-0 מול אלופת העולם גרמניה.
צ'רלי מגירה
גבריאל (גבי) אבודרהם (10 באוקטובר 1972 – נובמבר 2016), הידוע בשם הבמה צ'רלי (או צ'ארלי) מגירה, היה אמן, יוצר ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
גבי אבודרהם נולד בבית שאן למרים מגירה (Meguira), יוצאת קזבלנקה, ולמשה אבודרהם, יוצא מרקש. אבודרהם גדל בעפולה ומאוחר יותר עבר לגדעונה. בגיל 14 החל ללמוד בפנימייה בכפר סבא.
ב־1994 הקים אבודרהם עם נתן גרופר את ההרכב The Shnek. ההרכב פעל עד 1997.
אלבום הבכורה של מגירה, "דה אבטומטיק מיסטרזינגר ממבו שיק", הוקלט בביתו בחורף 2000. את השיר השני באלבום, "אתמול היום ומחר", הפיקו והקליטו יותר משנה קודם לכן "נערי ההפקר" (מגירה ובועז גולדברג) בהקלטת השיר ניגן בפסנתר, הזמר והמוזיקאי שי נובלמן. באותה תקופה החל לאמץ את שם הבמה צ'רלי מגירה (Charlie Megira), שהפך להיות מזוהה עימו עד מותו.
את הופעת הבכורה בשם הבמה ערך מגירה במועדון הפטיפון שבתל אביב ב־29 בנובמבר 2001. הזמר שי נובלמן, שהופיע במועדון באותו הערב, הזמין אותו להעלות את המופע הפותח. באותה שנה הכיר אבודרהם את מיכל קהן. השניים היו לבני זוג ושיתפו פעולה על הבמה ובהקלטות שונות.
ב־2004 שיחק בסרט הקולנוע "ריקי ריקי", שבו השתתפה גם קהן. אחותה, השחקנית דלית קהן, שיחקה בתפקיד הראשי.
בנובמבר 2011 נשא אבודרהם לאישה את סרה סמסון אחרי כמה חודשים של היכרות. כעבור שנה עבר הזוג לברלין. לשניים נולד בן, אדריאן. לאחר לידתו של אדריאן בילה מגירה את זמנו בין הופעות בברלין, בישראל ובצפון קרוליינה. ב־2011 שיתף פעולה עם הבמאי ארי פולמן ועם מלחין הפסקולים מקס ריכטר בפסקול הסרט "כנס העתידנים".
ב־8 בנובמבר 2016 נמצא אבודרהם מת בדירתו בברלין, לאחר ששם קץ לחייו. הוא נטמן בישראל בעקבות מאבק על מקום קבורתו ועל אופי הטקס.
ב־2019 יצא הסרט "מחר כבר עבר", שבו תיעד המוזיקאי והמבקר בועז גולדברג את חייו של מגירה ואת גוף היצירה שלו לאורך השנים. מאוחר יותר באותה שנה יצא בלייבל Numero Group האוסף Tomorrow's Gone, המכיל 24 שירים מכל שנות הקריירה של מגירה.
אלבומים
2001 – צ'רלי מגירה, "דה אבטומטיק מיסטרזינגר ממבו שיק"
2003 – צ'רלי מגירה, "פרגמנטים רוקנרוליים"
2006 – צ'רלי מגירה ונערת ההפקר, "Charlie Megira und Hefker Girl"
2009 – צ'רלי מגירה והמודרן דאנס קלאב, "Love Police"
2014 – צ'רלי מגירה והבית שאן וואלי הילביליז, "The End of Teenage"
2015 – צ'רלי מגירה והבית שאן וואלי הילביליז, "Boom Chaka Boom Boom"
לאחר מותו – מהדורות ויניל של הלייבל Numero Group
2019 – צ'רלי מגירה, "Tomorrow's Gone" (אוסף)
הוצאות מחודשות
2022 – צ'רלי מגירה, "דה אבטומטיק מיסטרזינגר ממבו שיק"
2023 – צ'רלי מגירה ונערת ההפקר, "Charlie Megira und Hefker Girl"
אל-מנאר (כתב עת)
אל-מנאר (בערבית: المنار, "המגדלור") היה כתב עת אסלאמי, שיצא לאור בקהיר על ידי רשיד רידא ברציפות מ-1898 ועד מותו של רידא ב-1935.
בהתחלה הופק כתב העת כשבועון ולאחר מכן הפך לירחון שכלל פרשנות על פי הקוראן, דברי תמיכה במוחמד אבן עבד אל-והאב ותמיכה בהעמקת הידע במדע ובטכנולוגיה. במאמריו קרא רידא לרפורמות באסלאם תוך חזרה לרעיונותיהם של הח'ליפים הראשונים וכן העלה את רעיון המדינה המוסלמית.
כתב העת פרסם ספרים בהמשכים או חלקים מספרים טרם הוצאתם לאור כספרים, כך למשל פורסם בו חלק ניכר מהספר "על טבעי העריצות" של עבד א-רחמן אל-כוואכבי, וזאת בנוסף למאמרים רבים של כוואכבי, בהם פיתח את משנתו בדבר אימוץ מוסדות מדיניים מערביים שמתאימים לאסלאם וכן פיתח את הרעיון של סוציאליזם אסלאמי מתוך האמונה שהקוראן מתיר חלוקה מחדש של העושר.
רשיד רידא העלה באל-מנאר את רעיונותיו של אבן תיימיה בן המאה ה-13, כפי שרידא פירש אותם, כלומר דגש על חזרה לאמונתם של הסלף (בני שלוש הדורות הראשונים לאסלאם), מכאן התנגדות עזה לחידושים של הצופים.
תפוצתו של כתב העת הייתה ברוב השנים 1000–1500 גיליונות אולם השפעתו על הוגי הדעות של המודרניזם באסלאם ועל אנשי הוהאביה ואנשי הסלפיה הייתה גבוהה יותר מאשר מספר הגיליונות שנמכרו.
ההספד
ההספד (באנגלית: Obituary) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בגיליון אוגוסט 1959 של The Magazine of Fantasy and Science Fiction. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1978 בגיליון 1 של פנטסיה 2000.
הרעיון לסיפור נוצר כאשר אסימוב קרא הספד על חברו סיריל מ. קורנבלות' בניו יורק טיימס, וגילה שהוא מקנא בחברו על ההספד הגדול לו זכה. באוטוביוגרפיה שלו ציין אסימוב כי זהו הסיפור היחיד שלו בו המספר הוא אישה.
עלילה
הסיפור מסופר על ידי אשתו של פיזיקאי תאורטי המכונה לנסלוט סטיבנס (שם בדוי). לנסלוט הוא אדם מריר שמרגיש תסכול מהעובדה שהוא לא זכה לתהילה, ואילו חבריו הבינוניים כן, בייחוד בהספדים המפוארים הנכתבים עליהם. אחרי עשרים וחמש שנות נישואין, אשתו מרגישה אומללה יותר ויותר. בשלב מסוים היא מעירה כי הוא יכול לצפות לזה שלפחות בהספד שלו הוא יזכה להכרה, אך לנסלוט רק מתרגז בטענה כי אפילו את ההנאה הזו לא יחוש, כי הרי לא יוכל לקרוא את ההספד על עצמו, והוא יורק עליה בכעסו.
בוקר אחד, מודיע לנסלוט לאשתו כי הוא גילה דבר שיבטיח לו תהילת עולם. הוא נותן לעוזרי המעבדה שלו חופש של חודש, ומגייס לעזרתו את אשתו. במעבדה, מראה לנסלוט לאשתו מיכל ברזל המכיל בתוכו עכבר לבן. לנסלוט מפעיל את מכשיריו ויוצר העתק מדויק של מיכל הראשון, אשר לטענת לנסלוט, הגיע מהעתיד. אולם התהליך אינו מושלם, והעכבר החדש מופיע מת. לאחר חמש דקות, מיכל המתכת והעכבר החדשים נעלמים, ומשאירים רק את המיכל המקורי.
תוכניתו של לנסלוט היא ליצור שכפול של עצמו על ידי אותו תהליך. ההעתק יהיה מת, כפי שהעכבר מת, ולנסלוט מתכנן שאשתו תכריז על מותו. לאחר ההלוויה הוא יודיע קבל עם ועדה כי הוא חי וכי מותו המבוים הוא תוצאה של תגליתו. הפרסום של הסיפור יבטיח ללנסלוט תהילת עולם. לנסלוט מזהיר את אשתו כי היא נקודת הכשל האפשרית היחידה בתוכנית, ושהוא יהרוג אותה אם משהו ישתבש.
לנסלוט מבצע את תוכניתו. הוא יוצר העתק של עצמו, ומעביר את הגופה לחדר במעבדה אשר סודר מראש כך שיראה כאילו ניסוי באשלגן ציאניד יצא משליטה. לאחר מכן לנסלוט מתחבא בחדר בו הוא ביצע את השכפול עם אספקה של אוכל ומים לשלושה ימים, ואשתו מתקשרת לרופא. הרופא קובע את מותו של לנסלוט כתוצאה מהרעלת ציאניד. אשתו של לנסלוט מודיע לתקשורת על מותו, ומזמינה כמה עיתונאים להגיע למעבדה, שם היא מספרת להם על לנסלוט ועל גאונותו.
בית ספר למפלצות
בית ספר למפלצות (באנגלית: Monsters University; בתרגום חופשי, "אוניברסיטת המפלצות") הוא סרט הנפשה ממוחשבת תלת-ממדי שיצא לאקרנים ב-21 ביוני 2013. הסרט הוא פריקוול לסרט "מפלצות בע"מ" והוא הופק והופץ על ידי חברת וולט דיסני ופיקסאר. במאי הסרט הוא דן סקנלון והמפיק הוא קורי ריי.
עלילת הסרט
הסיפור מתחיל עם מפלצת צעירה בשם מייק ווזובסקי בטיול בית ספר ל"מפלצות בע"מ", מפעל להפחדת ילדים. בסיור, הכיתה פוגשת את פרנק מק'קי, מפחידן שנכנס לעולם האנושי כדי להפחיד את הילדים בלילה, קוצר את הצרחות שלהם, וממיר אותם לאנרגיית גז בעיר "מפלצופוליס". כשפרנק מכין דלת כניסה לעולם האנושי, הילדים שמים לב שמייק חומק לדלת של פרנק. פרנק מפחיד את הילד בהצלחה ולאחר מכן חוזר דרך הדלת למפלצופוליס. פרנק נוזף במייק, אבל מתרשם מיכולת ההתגנבות השקטה וכושר ההפחדה שלו, ונותן לו את כובע "אוניברסיטת המפלצות" שלו למזכרת. המורה של מייק מוכיחה אותו גם כן, אבל מייק שמח, ומקבל עידוד להיות מפחידן כשיגדל.
13 שנה אחרי, מייק מתחיל את יומו הראשון ב"אוניברסיטת המפלצות" היוקרתית. הוא פוגש בשותפו לחדר, מפלצת החנונית והביישנית, רנדל "רנדי" בוגס, שחפץ להיות פופולרי ויש לו קושי בשליטה בכוח ההסוואה שלו. (בסרט "מפלצות בע"מ" רנדל הופך לנבל ולמפלצת מאיימת במיוחד). במהלך המפגש הראשון של השיעור למפחידנים, מנהלת האוניברסיטה הקשוחה, הדיקנית הארדסקראבל, אומרת לסטודנטים-מפחידנים שהם חייבים לעבור את הבחינה הסופית של הסמסטר כדי להמשיך בתוכנית הלימודים. באחד הלילות, מייק פוגש בסטודנט-מפחידן אחר, מפלצת כחולה וגדולה בשם ג'יימס פ' "סאלי" סאליוון, שנכנס בטעות לחדרו של מייק כדי להסתיר את צ'ייס החזיר, הקמע של האוניברסיטה היריבה. לאחר שהם מציגים את עצמם, הקמע גונב את כובע האוניברסיטה של מייק ונמלט. מייק וסאלי נאבקים בצ'ייס החזיר בחוץ, ומנסים ללכוד אותו. מייק מצליח ללכוד אותו, אבל סאלי מקבל את הקרדיט על כך, והוא מוזמן להצטרף ל"לשאוג שאגת אומגה", האחווה השולטת בקמפוס. מייק מבקש להצטרף, אך סאלי מתכחש לו, ובכך מצית את היריבות בין השניים.
מייק מתחיל להקניט את סאלי בכך שעונה על שאלות קשות שוב ושוב בצורה נכונה, תוך כדי שסאלי מגמגם מפני שאינו יודע את התשובות. בבחינה הסופית, היריבות של מייק וסאלי יוצאת מכלל שליטה, וגורמת לדיקנית האדסקאבל להוריד את שניהם מתוכנית השיעורים, ונוסף על כך, סאלי מגורש מאחוות "לשאוג שאגת אומגה". מייק מחליט להיכנס למשחקי ההפחדות, תחרות מיוחדת של האחוות שכוללים אתגרים פיזיים שבוחנים את יכולת ההפחדה של המפלצות. מייק מצטרף ל"אוזמא קאפה", אחווה למפלצות חריגות. מייק מנסה להיכנס כחבר ב"אוזמא קאפה" למשחקי ההפחדה, אבל נדחה בטענה שהוא זקוק לחבר. סאלי, שרואה את התחרות כקבלת כרטיס הכניסה חזרה לתוכנית השיעורים למפחידנים, מוכן להצטרף, ומייק מקבל אותו בסופו של דבר בחוסר רצון. בתהליך ההצטרפות, מייק עושה עסקה עם הדיקנית הארדסקאבל, יוזמת המשחקים, להכנסת "אוזמא קאפה" לתוכנית השיעורים למפחידנים אם הם ינצחו, ואם הם יפסידו, מייק יהיה חייב לעזוב את אוניברסיטת המפלצות. סאלי רוצה לדאוג לניצחונות האחווה בעצמו, אבל מייק מאמין שעם מספיק אימונים, האחווה תוכל להצליח. בינתיים, רנדי הופך להיות חבר של "לשאוג שאגת אומגה" ומקלקל את ידידותו עם מייק.
בתחרות, "אוזמא קאפה" מתקדמים בסיבוב הראשון במפתיע ושורדים הודות למזל. לאחר מכן הם משתתפים במסיבה ש"לשאוג שאגת אומגה" ארגנה, אבל "אוזמא קאפה" נופלים קורבן להתעללויות. האחווה מיואשת מכיוון שעכשיו הם הבדיחה של הקמפוס כולו. האחווה ממשיכה להתאמן, ולבסוף זוכה בסיבוב האחרון, מייק מגלה שסאלי תמרן אותו, כך שרשם ציון מושלם. הלב של מייק נשבר, הוא רוצה להוכיח לכולם שהוא מסוגל להפוך למפחידן. מייק פורץ למעבדת יצירת דלתות לעולם בני התמותה ומשתמש בדלת חדשה כדי להיכנס לעולם האנושי, אך תוכניתו משתבשת כאשר הוא מועבר למחנה קיץ ונכשל בהפחדת הילדים.
באוניברסיטה, סאלי מתוודה בפני הדיקנית הארדסקאבל שהוא רימה, כשהיא מקבלת הודעה על פריצה למעבדה. כשהבינו מה קרה, סאלי נכנס כדי לחפש את מייק. לאחר שמצא את מייק ופייס אותו, הזוג נרדף על ידי שוטרים ומנסים לחזור לאוניברסיטה אך ללא הצלחה, מפני שהדיקנית הארדסקאבל ביטלה את האפשרות למעבר חזרה לעולם המפלצות עד שה"סוכנות לאיתור הילד" תגיע. לכודים בעולם האנושי, מייק מבין שהדרך היחידה לחזור לאוניברסיטה היא להפיק אנרגיה חזקה מספיק שתפעיל את הדלת מבחוץ. בעבודה משותפת, סאלי ומייק מפחידים את המבוגרים ומניבים כמות עצומה של אנרגיה שמספיקה כדי לחזור למעבדה. מעשיהם מובילים לגירושם מהאוניברסיטה, אבל שאר חברי "אוזמא קאפה" מתקבלים ל"תוכנית השיעורים למפחידנים" לסמסטר הבא. הדיקנית הארדסקאבל אומרת להם שהם הראשונים שהפתיעו אותה, ומאחלת להם בהצלחה בעתיד. מייק וסאלי מתקבלים ל"מפלצות בע"מ" בעבודה בחדר הדואר, ועם הזמן, הם הופכים לחלק מצוות המפחידנים.
הפקה
הסרט תוכנן מאז 2005. חברת דיסני הודיעו שיהיה סרט המשך ל"מפלצות בע"מ" ושדיסני תפיק את הסרט בלי פיקסאר, אך פיקסאר תהיה שותפה ביצירת סרט זה. (בהתאם לתנאי העסקה המקורית של דיסני ופיקסאר) יו"ר דיסני מייקל אייזנר החליט להפיק את הסרט באמצעות הסטודיו החדש של דיסני, "Circle 7 Animation" (בסטודיו זה עבדו גם על טיוטה מוקדמת של צעצוע של סיפור 3) והם התחילו לכתוב תסריט לסרט, ובנוסף פרסמו את שם הסרט: "מפלצות בע"מ 2: אבודים בעולם האנוש".
העלילה הייתה שהסרט יתחיל בנקודת הסיום של הסרט הקודם, כשסאלי (שהפך למנהל חברת ״מפלצות בע״מ״ במקום ווטרנוז) ומייק מצאו את בו בעולם האנוש, "נתקעו" בתוכו, וכעת הם מנסים לחזור לעולם המפלצות. אבל מכיוון שדיסני רכשה את פיקסאר, סרטי ההמשך כבר לא היו בהפקת דיסני בלבד, ובמרץ 2006 ג'ון לסטר החליט לסגור את "Circle 7 Animation", וסרט ההמשך בוטל. בהמשך הוחלט כן להוציא סרט המשך (פריקוול) והוא תוכנן לצאת לאקרנים בשנת 2012 לקולנוע אולם לאחר מכן הסרט תוכנן לצאת ב-21 ביוני 2013.
בתחילת הסרט, כנהוג בסרטי פיקסאר, מוצג סרט קצר בשם "המטרייה הכחולה".
נגני מוצרט של לונדון
נגני מוצרט של לונדון (באנגלית: London Mozart Players) היא תזמורת קאמרית בריטית, שנוסדה בשנת 1949. זו התזמורת הקאמרית הוותיקה ביותר בממלכה המאוחדת, שהופעותיה והקלטותיה מתמקדות בעיקר ברפרטואר מן התקופה הקלאסית. מאז 1989, משכן הקבע של התזמורת הוא בפיירפילד הולס, קרוידון. ב-2016 העתיקה התזמורת את משרדיה ל"סנט ג'ון האוונגליסט" כדי לבסס את זהותה בקהילה המקומית.
היסטוריה
תזמורת נגני מוצרט של לונדון הוקמה בשנת 1949 על ידי הארי בלך לביצוע יצירות מאת מוצרט והיידן. בין הנגנים ששמם נקשר עם התזמורת ג'יימס גולוויי, פליסיטי לוט, ג'יין גלובר ואחרים. ניקולה בנדטי, ז'קלין די פרה ויאן פסקל טורטלייה ניגנו בראשית דרכם בתזמורת. היא יוצאת לסיורי קונצרטים באירופה ובמזרח הרחוק, ומקליטה לחברות נאקסוס, צ'אנדוס והיפריון רקוטרדס.
בלונדון, מופיעה התזמורת ברויאל פסטיבל הול, סנט ג'ון'ס סמית סקווייר וקדוגן הול; כמו כן, היא מנגנת בקתדרלות ושאר אולמות קונצרטים בממלכה המאוחדת. תזמורת נגני מוצרט של לונדון היא תזמורת הבית בפיירפילד הול בקרוידון. נגניה מנהלים אותה הן מבחינה תפעולית והן אמנותית. מאז 1988 פורש עליה את חסותו הרוזן מווסקס.
סדרת "בני זמנו של מוצרט"
בשנת 1993 החלה תזמורת נגני מוצרט של לונדון סדרת הקלטות ל"תקליטי צ'אנדוס", שכללה יצירות מאת מלחינים ידועים פחות מן המאה ה-18 ונקראה סדרת "בני זמנו של מוצרט". רבות מן ההקלטות הללו זכו בשבחי הביקורת על הוצאת מלחינים אלה, שאינם נהנים מהשמעות רבות, לאוזני הציבור. מספר ניכר מהקלטות אלה הוגדרו כ"בחירת העורך": במגזין גרמופון.
הסדרה כוללת יצירות מאת:
מתאוס קרמלו
מתאוס לוסנה דוס סנטוס (בפורטוגזית: Mateus Lucena dos Santos; 30 באוגוסט 1994 – 28 בנובמבר 2016), הידוע בכינוי קרמלו (בפורטוגזית: Caramelo), היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת המגן הימני. נהרג בהתרסקות טיסה 2933 של LaMia, כאשר שיחק בשאפקואנסה.
קריירת מועדונים
בשנת 2014 הושאל למשך שנה אחת לאתלטיקו גויאניינסה מהליגה הברזילאית השנייה. בסך הכל הוא ערך 23 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שער אחד.
בחודש ינואר 2015 הושאל קרמלו לשאפקואנסה למשך שנה אחת. הוא שיחק בעיקר כמחליף, וערך בסך הכל חמש הופעות ליגה במשך תקופת ההשאלה.
ב-5 באוגוסט 2016 הושאל קרמלו פעם נוספת לשאפקואנסה עד לסוף שנת 2016.
מותו
ב-28 בנובמבר 2016, כאשר טס יחד עם קבוצתו למשחק הגמר של גביע סודאמריקנה, נהרג קרמלו בהתרסקות טיסה 2933 של LaMia, יחד עם שחקנים ואנשי צוות נוספים של שאפקואנסה.
דייגו יורנטה
דייגו חאבייר יורנטה ריוס (בספרדית: Diego Javier Llorente Ríos; נולד ב-16 באוגוסט 1993 במדריד, שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי, המשחק בעמדת הבלם בקבוצת רומא מהסרייה א', בהשאלה מלידס יונייטד, ובנבחרת ספרד.