cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוניית צובר
מאפייני צי אוניות הצובר
ההובלה הימית בתפזורת הגיעה בתחילת המאה ה-21 לממדים עצומים: בשנת 2005 הובלו באוניות צובר 1.7 מיליארד טון פחם, עפרות ברזל, דגנים, בוקסיט ופוספטים. נכון לשנת 2005 פועלות בעולם 6,225 אוניות צובר במעמס מעל 10,000 טון, המהוות 40% מהתפוסה הכללית ו-39.4% ממספר אוניות הסוחר בעולם. אם מביאים בחשבון גם את אוניות הצובר הקטנות, הרי שסך קיבולת המטען בצובר מגיע ל-346 מיליון טון מעמס. מספר אוניות הצובר המעורבות קטן ביותר, וסך קיבולתן עומד על פחות מ-3% מהמעמס הכללי. בימות הגדולות פועלות 98 אוניות צובר במעמס כללי של 3.2 מיליון טון, וגם הן מהוות חלק קטן ביותר מצי אוניות הצובר העולמי.
נכון לשנת 2005, גילן הממוצע של אוניות הצובר היה מעט מעל 13 שנה. כ-41% מכלל אוניות הצובר היו בנות פחות מ-10 שנים, 33% היו בנות יותר מ-20 שנים, וכ-27% היו בנות עשר עד עשרים שנים. גילן של כל 98 אוניות הצובר הרשומות בימות הגדולות הוא מעל 20 שנים.
השתייכות לאומית
על פי רישומי מינהל הספנות של ארצות הברית, מספר אוניות הצובר בעולם כולו, שהמעמס שלהן 10,000 טון או יותר, עמד ב-2005 על 6,225 כלי שיט. 1,703 אוניות הניפו את דגל פנמה, 492 את דגל הונג קונג, 435 את דגל מלטה, 373 את דגל קפריסין ו-371 את דגל סין. פנמה מובילה גם מבחינת המעמס הכללי. במקומות השני עד החמישי ניצבות הונג קונג, יוון, מלטה וקפריסין.
ציי הצובר הגדולים ביותר
ציי הצובר הגדולים ביותר הם בבעלות יוונית, יפנית וסינית, עם 1,326, 1,041 ו-979 כלי שיט בהתאמה. ציי שלוש המדינות הללו מהווים 53% מסך אוניות הצובר בעולם כולו.
יצרנים
חברות מאסיה שולטות בשוק בניית אוניות הצובר בעולם. מתוך 6,225 אוניות צובר שהפליגו בעולם בשנת 2005, כמעט 62% נבנו ביפן, במספנות כגון Oshima Shipbuilding וכן Sanoyas Hishino Meisho. קוריאה הדרומית היא יצרנית אוניות הצובר השנייה בגודלה בעולם, ובמספנותיה הנודעות, כגון Daewoo ו-Hyundai Heavy Industries, נבנו 643 מכלל ספינות הצובר שהפליגו בימים בשנת 2005. סין בנתה 509 ספינות, ובטאיוואן נבנו 129 ספינות. בארבע מדינות אסייתיות אלו נבנו 82% מכלל אוניות הצובר בעולם.
תעריפי הובלה
מספר גורמים משפיעים על תעריפי ההובלה הימית בתפזורת. שוק ההובלה הימית רגיש ביותר לתנודות מחירים, וקיימים שינויים תכופים וחדים בעלויות ההובלה, וזאת על-פי סוג המטען, גודל האונייה ונתיב השיט שלה. מחירי ההובלה הימית, כמו גם חוזים עתידיים להובלה ימית, נסחרים מדי יום בבורסה הבלטית שבלונדון. עלות שינוע מטען באונייה בגודל קייפסייז מדרום אמריקה לאירופה, עמד בשנת 2005 על 15 - 25 דולר לטון. באותה שנה, שינוע של אגרגטים (כגון, חצץ) ממפרץ מקסיקו ליפן עלה בין 40 - 70 דולר לטון.
יש וחברות בוחרות לחכור אונייה, בחוזה שבו נקבע מחיר ליום חכירה, במקום מחיר שנקבע לכל טון מטען. בשנת 2005 המחיר הממוצע ליום חכירה לאונייה בגודל הנדימקס נע בין 18,000 - 30,000 דולר, לאונייה בגודל פנמקס היה בין 20,000 - 50,000 דולר, ולאונייה בגודל קייפסייז היה בין 40,000 - 70,000 דולר ליום.
בין השנים 2005 - 2008 קיימת מגמת עלייה בתעריפי ההובלה בצובר, כמו גם במחירי האוניות. למגמה זו השפעה כלכלית המרחיקה אל מעבר לשוק ההובלה הימית.
פירוק אוניות
אוניות יוצאות משימוש רגיל בצי בתהליך הנקרא פירוק אונייה, או גריטה. בעלי האונייה וסוחרי הגרוטאות מסכימים על מחיר האונייה על-פי משקלה כשהיא ריקה, ובהתאם למחירי המתכת בשוק. בשנת 1998 נגרטו קרוב ל-700 אוניות באתרים המתמחים בפירוק אוניות, כגון אלאנג שבהודו וצ'יטגונג שבבנגלדש. כחצי מיליון טונות מתכת פורקו מאוניות צובר שנגרטו בשנת 2004. מחיר אונייה לפירוק, בשנת 2004, נע בין 340–350 דולר לטון.
צוות
בשנות ה-90 של המאה ה-20 היה מספר גדול יחסית של תאונות שבהן היו מעורבות אוניות צובר. כתוצאה, הוקמה ועדת בדיקה מטעם בעלי האוניות כדי לחקור את השפעתם של גורמים שונים על יעילות עבודת אנשי הצוות ומיומנותם. תוצאות הבדיקה העלו כי מידת המיומנות של אנשי צוות המשרתים באוניות צובר היא הנמוכה ביותר בהשוואה לרמתם באוניות אחרות. מידת המיומנות הגבוהה ביותר נמצאה בצוותי אוניות צובר חדשות יחסית, גדולות יותר, ובאוניות ברמת אחזקה כללית טובה יותר. בנוסף, נמצאו ביצועים טובים יותר באוניות שבהן ההומוגניות הלאומית של אנשי הצוות גבוהה יותר, ולפיכך התקשורת המילולית ביניהם טובה יותר.
בספינות צובר מועסקים קציני סיפון מעטים יותר מאשר באוניות משא אחרות בגודל דומה. בצוותה של אוניית צובר קטנה ישנם שניים או שלושה קציני סיפון, ואילו בספינות בגודל הנדיסייז ומעלה ישנם ארבעה קציני סיפון. בצוותן של מכליות גז טבעי באותו גודל ישנו קצין סיפון נוסף ומלח נוסף.
נתיבי אוניות צובר
נתיבי אוניות צובר מוכתבים על ידי כוחות השוק, ולפיכך מסלולי השיט וסוגי המטענים באוניית הצובר אינם קבועים. בעונת הקציר עשויה אוניית צובר להוביל דגנים, ובעונות אחרות להוביל סחורות מסוג שונה ובנתיב אחר.
מוזיאון אילנה גור
מוזיאון אילנה גור הוא מוזיאון לאמנות השוכן ביפו העתיקה. המוזיאון נוסד בשנת 1995 על ידי האומנית, המעצבת, והפסלת אילנה גור. המוזיאון מורכב מעבודותיה של גור לצד אוסף אמנות של מעל 500 יצירות, של אומנים בינלאומיים לצד ישראלים ומכל סוגי האמנויות. המוזיאון משמש גם כביתה הפרטי של גור אשר פתוח למבקרים ובכך מהווה חוויה היסטורית, אמנותית, ופונקציונליות ביתית ייחודית.
מטרת המוזיאון להתפתח לעבר שיח אומנותי בינתחומי ולקרב את הקהל לאומנות ישראלית-עכשווית.
היסטוריה
מבנה המוזיאון הוקם כחאן היהודי הראשון בשנת 1742, על ידי הגביר יעקב זונאנה. שימושו המקורי של המבנה היה כבית הארחה לעולי רגל אשר הגיעו דרך הים ועצרו במקום מספר ימים לפני שהמשיכו בדרכם לירושלים. למבנה שלוש קומות. קירותיו המסיביים תואמים לאדריכלות האופיינית של התקופה, ולפונקציה שלשמה הוא נועד: מעבר להיותו תחנת ביניים עבור העולים הוא שימש גם כמקלט מפני שודדים שהסתובבו מחוץ לחומות העיר העתיקה. במחצית השנייה של המאה ה-19 שימש המבנה כבית חרושת לייצור סבונים ותמרוקים על בסיס שמן זית, שנוהל על ידי משפחה מוסלמית מבוססת.
לאחר מלחמת העצמאות שוכנו ביפו העתיקה עולים חדשים מארצות הבלקן. במבנה התגוררו עולים בתנאי תברואה קשים, ללא אספקה סדירה של חשמל ומים. משנת 1949 שימש המבנה בחלקו גם כבית כנסת לקהילת יהודי לוב.
אוניית צובר
נתיבי אוניות צובר
כיוון שפריקת אוניית צובר מורכבת יותר מפריקת אוניות משא אחרות, עוגנות אוניות הצובר בנמלים במשך זמן ממוצע ארוך יותר. במחקר על אוניות צובר קטנות, נמצא שזמן פריקת אוניית צובר כפול מהזמן הדרוש לטעינתה. אוניית צובר קטנה שוהה בממוצע 55 שעות בנמל לצורך פריקה בהשוואה לאונייה זהה בגודלה הנושאת בולי עץ, אשר פריקתה נעשית בכ-35 שעות. אוניות בגודל הנדימקס שוהות בממוצע 74 שעות בנמל לצורך פריקה. זמן פריקה של אוניית פנמקס הוא 120 שעות. לשם השוואה, זמן פריקה אופייני לאוניית מכולות הוא 12 שעות, לאונייה הנושאת מכוניות הוא 15 שעות, ולמכלית גדולה הוא 26 שעות. זמני הפריקה הארוכים מאפשרים לצוותי אוניות הצובר לבלות זמן רב יותר על החוף, בין הפלגות.
מוזיאון אילנה גור
היסטוריה
בשנות השבעים משכה אליה יפו העתיקה אמנים רבים שהחליטו להשתכן באזור ולפתוח בו גלריות קטנות וייחודיות. גם אילנה גור הגיעה לאזור, ובשנת 1983 רכשה חלק קטן מהמבנה שישמש אותה בעת ההיא כדירה פרטית הצופה לים התיכון. בתחילת שנות ה - 90 החליטה גור לפתוח מוזיאון פרטי שבו תוכל להציג את יצירותיה ואת אוסף האמנות העצום אשר באמתחתה. גור רכשה את המבנה כולו והחלה בעבודות השחזור והשיפוץ, שארכו כשלוש שנים, תוך שמירה על סגנונו האדריכלי של הבית. המבנה היה נטוש עזוב ומוזנח, ואף היה צורך לקדוח חור בקיר על מנת להיכנס פנימה בפעם הראשונה בגלל שלא הייתה דלת כניסה. משנסתיימו העבודות נפתח המבנה כמוזיאון פרטי בשנת 1995.
אוניית צובר
פריקה וטעינה
שיטת טעינת האונייה תלויה בסוג המטען ובציוד המצוי לצורך טעינתו, בין על סיפון האונייה ובין במתקני החוף. בנמלים שאינם משוכללים מתבצעת הטעינה בעגורני כף או בעזרת שקים הנשפכים דרך פתח הספנה. שיטות אלה הולכות ונעלמות בנמלים משוכללים. בנמלים רבים נמצאים בשימוש עגורנים בעלי מפרק כפול שמהירות טעינתם היא כ-1,000 טון בשעה, וכן עגורני שער היכולים לטעון כ-2,000 טון בשעה. מהירות הפריקה של עגורן תלויה בגודל הכף שלו (בין 6–40 טון), ובמהירות שבה הוא יכול להעלות את המטען מבטן האונייה, להורידו במסוף הפריקה ולהחזיר שוב את הכף אל תוך האונייה. עגורני שער מודרניים מסוגלים לעשות סבב של הרמת מטען - פריקתו במסוף - חזרה לספנה, בכ-50 שניות.
מוזיאון אילנה גור
אוספים
אוספי המוזיאון מכילים למעלה מ-500 יצירות של אמנות ישראלית, בינלאומית ואתנית לצד עבודותיה של האמנית אילנה גור. יצירות האמנות במוזיאון כוללות: ציור, פיסול, וידאו-ארט, אמנות שבטית, עתיקות, רישום, פריטי עיצוב וחפצים שימושיים. העבודות נרכשו במהלך מסעותיה של גור בארץ ובעולם. מסעות אלו התפרסו במשך חמישה עשורים ותוצאתם היא אסופה אקלקטית, אך בעלת מספר מאפיינים דומים, דוגמת: עיסוק בנושאי נשיות ואימהות, דיוקנאות ואמנות שימושית. לצד יצירות עכשוויות של אמנים ישראליים וותיקים וצעירים, במוזיאון מוצג אוסף עשיר של אומנות אתנית שמקורה בעיקר מיבשת אפריקה ומדרום אמריקה. על אף האקלקטיות לכל אחד מחללי המוזיאון אופי מיוחד משלו. בכל חדר ממוקמות יצירות ממקומות ומזמנים שונים. כל יצירה בעלת תוכן אחר ומאחוריה מסתתר סיפור עצמאי. ייחודו של המוזיאון נובע מההקשרים המיוצרים על ידי האמנית, הן ברמה הנושאית והן ברמה הוויזואלית.
אוניית צובר
פריקה וטעינה
טעינה בעזרת מסוע היא שיטה יעילה ביותר לטעינת מטעני תפזורת, בדרך כלל בהספק שבין 100 - 700 טון לשעה, ובנמלים משוכללים קיימים מסועים המסוגלים לטעון אף בקצב של עד 16,000 טון בשעה. חסרונו העיקרי של המסוע הוא בזמן הניכר הנדרש בהכנות להפעלתו ולהפסקת פעולתו. אוניות המצוידות במסועים משלהן יכולות לטעון בקצב של כ-1,000 טון בשעה.
לאחר שהמטען נפרק, מתחיל הצוות בניקיון האונייה. תהליך זה חשוב במיוחד אם האונייה מיועדת לשאת מטען מסוג אחר מזה שנפרק ממנה זה עתה. ממדיהן הגדולים של הספנות, והסיכון הבריאותי שכרוך בטיפול בחלק מסוגי המטענים, מקשים על מלאכת הניקיון. לאחר ניקוי הספנות, ניתן להתחיל בתהליך הטעינה.
מוזיאון אילנה גור
אוספים
המוזיאון מכיל שלוש קומות בנוסף לקומת חנות המוזיאון, אשר בכל קומה טמונים חללים המכילים כל אחד שפע רעיוני וויזואלי השונה מהאחר. בקומת הגג, מתפרס גן פסלים עם נוף פנורמי על תל אביב-יפו והים התיכון.
אוניית צובר
פריקה וטעינה
טעינת מטען באוניית צובר חייבת להיעשות באופן שהאונייה תמשיך להיות מאוזנת כל העת, זאת כדי לשמור על יציבותה במים. בעת הטעינה מורדים לעיתים לתוך הספנות כלים הנדסיים, כגון יעה אופני או דחפור, המפזרים את המטען באופן שווה לכל חלקי הספנה. פיזור שווה של המטען חשוב במיוחד בשעה שהספינה מלאה חלקית, כיוון שאז קיימת סכנה רבה יותר שהמטען אינו יציב. במידה המטען אינו ממלא את הספנה במלואה, ננקטים אמצעי זהירות, כגון כיסוי המטען במשטחי עץ, או חלוקת המטען בתוך הספנה באמצעות מחיצות, כל זאת כדי לדאוג ליציבותו של המטען בשעת ההפלגה.
היבטים הנדסיים
תכנונה של אוניית צובר נגזר במידה רבה מאופי המטען שאותו היא מתוכננת לשאת. צפיפות המטען, הידוע גם בשם "פקטור האחסון" (storage factor), הוא הגורם העיקרי בשיקולי התכנון. צפיפות החומר של מטעני תפזורת נפוצים, נעה החל מ-0.6 טון למטר מעוקב בדגנים קלים, ועד לכ-3 טון למטר מעוקב בעפרות מתכת.
מוזיאון אילנה גור
האוסף האתני
החלל האפריקאי כולל אוסף אקלקטי של פריטים פונקציונליים מקוריים שהיו שייכים בעבר לבני שבטים אפריקאים קדומים ושימשו אותם לפעולות בחיי היום יום, כגון מיטות ילודה, כיסא מנהיג וקערות אוכל. לצידם כולל האוסף מגוון מסכות, פסלים וכלים שבאמצעותם נערכו טקסים פולחניים. האוסף נאסף על ידי אילנה גור במהלך ביקוריה באפריקה. רוב הפריטים המוצגים בחלל האפריקאי עשויים עץ מגולף – החומר הזמין ביותר שהיה לשבטים אשר חיו בטבע, לצד שימוש ברפיות, חבלים, חרוזים, צדפים וקליפות של פירות.
אוניית צובר
היבטים הנדסיים
המשקל הכולל של המטען הוא הגורם הקובע בשיקולי התכנון של אונייה המיועדת להוביל עפרות מתכת, זאת עקב צפיפותו הרבה של החומר. לעומת זאת, המגבלה העיקרית של אוניות המתוכננות לשאת פחם, היא מגבלת נפח, זאת מכיוון שבאוניות צובר רבות ניתן למלא את הספנה בפחם, מבלי לחרוג מהמשקל המקסימלי המותר לאונייה.
הגורם השני המכתיב את ממדי האונייה, הוא גודל הנמלים ונתיבי השיט שבהם היא מתוכננת לשוט. לדוגמה, אונייה המתוכננת לעבור בתעלת פנמה חייבת לעמוד במגבלות גודל מסוימות (מגבלות פנמקס). ברוב אוניות הצובר, היחס שבין אורך האונייה לרוחבה הוא בין 5 ל-7, כשהממוצע הוא 6.2. היחס שבין גובה האונייה לאורכה הוא בין 11 ל-12.
מוזיאון אילנה גור
חדר פיסול
חדר פיסול נקרא על שם אוסף אמנות בממדים קטנים, המאורגן במרכז החלל על גבי סטנדים נפרדים. חדר זה נחשב לחלל המרשים ביותר במוזיאון בשל שילוב עבודות של אילנה גור לצד אמנים בינלאומיים כדייגו ג'אקומטי, הנרי מור, אלכסנדר ארכיפנקו ואמנים ישראליים כיצחק דנציגר, עוזי קצב ואורי ליפשיץ. התקרה המחוררת שמעל משלימה את ייחודיות החלל ומהווה אחד מהאלמנטים האדריכליים המרתקים שהמבנה המתוארך למאה ה-18 מציע. תקרת האמפורות נעשתה בטכניקת "כוורת" שבתוכה אוחסנו אמפורות (כדי חרס שמקורם ביוון העתיקה) כדי לתמוך במשקלה ולבודד מפני חום וקור. עתה טקסטורת התחרה שלהן חוברת למראה האמנותי הכולל של החלל. חדר המיניאטורות צופה לים ולנמל יפו העתיקה, לאזור בו נמצאו אלפי אמפורות אשר שימשו במאות הקודמות לבניית תקרות בשיטת הכוורת. בדרך זו נוצר קשר רעיוני בין המקום שבו המבקרים במוזיאון ניצבים לנוף בו הם צופים.
אוניית צובר
מכונות
חדר המכונות באוניית צובר נמצא בדרך כלל סמוך לירכתי האונייה, תחת גשר הפיקוד ומעל למכל הדלק. באוניות צובר גדולות, מקטגוריית הנדימקס ומעלה, מותקן מנוע דיזל בעל מחזור שתי פעימות המניע מדחף יחיד. מחולל הזרם (האלטרנטור), מחובר ישירות לציר המדחף, וקיים גם גנרטור חשמלי נוסף. אוניות צובר קטנות מונעות במנוע דיזל בודד, או בזוג מנועי דיזל עם מחזור ארבע פעימות, המחוברים למדחף דרך תיבת הילוכים. מהירות השיט הממוצעת המתוכננת לאוניות צובר בקטגוריות הנדיסייז ומעלה היא בין 13.5 ל-15 קשר (28 קמ"ש). מהירות המדחף במנועי שתי פעימות נמוכה יחסית, כ-90 סיבובים לדקה.
כתוצאה ממשבר האנרגיה של 1973 וממשבר האנרגיה של 1979 והעלייה במחירי הדלקים, פותחו בשלהי שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 מנועי אוניות ניסיוניים המשתמשים בפחם. החברה האוסטרלית New Lines בנתה אוניית משא במעמס 74,700 טון, בשם River Boyne, המשתמשת במנועים המונעים בפחם. יעילותה של האונייה הייתה גבולית ומנוע הקיטור שהניע אותה הפיק 19,000 כוחות סוס. מנוע כזה עדיף באוניות צובר המובילות בוקסיט ודלקים דומים, אך תפוקת הכוח שלו נמוכה, מחיר בנייתו גבוה ותחזוקתו בעייתית ויקרה.
מוזיאון אילנה גור
חדר נזירים
מוקדש ליצירה "הבוקר שאחרי" בה מוצגים פריטים שונים על גבי שני שולחנות נזירים מקוריים.
אוניית צובר
פתחי הכוות
פתחי הכוות באוניות צובר הם פתחים גדולים הנמצאים על סיפון האונייה ודרכם נעשית הגישה לספנות. את הפתחים מכסות דלתות מטען כבדות, שהן מכסי הכוות. בדרך כלל, רוחב הדלתות הוא בשיעור 45-60% מרוחבה הכולל של הספינה ובשיעור 57-67% מאורך הספנות. כדי לטעון ולפרוק מטען ביעילות, חייבים מכסי הכוות, המובילים לספנות (המחסנים), להיות גדולים, אלא שדלתות גדולות יוצרות קשיים מבניים. העומס המבני מתרכז סביב קצות פתחי הכווה, ולכן אזורים אלה בגוף האונייה חייבים להיות מחוזקים. אלא שחיזוק יתר של אזורים אלה כרוך בהוספת משקל רב לאונייה, גורם המקטין את קיבולת המטען שלה.
עד לשנות ה-50 היו פתחי הכוות מכוסים במכסי עץ שנבנו מחדש לאחר כל הטענה ונהרסו לצורך הפריקה. באוניות צובר מודרניות מוזחות דלתות הכוות ממקומן באמצעים הידראוליים, פעולה שניתנת לעיתים לביצוע על ידי איש צוות יחיד. מכסי הכוות יכולים לזוז קדימה, אחורה, לצדדים, או להתרומם ולהתקפל. מכסי הכוות חייבים להיות אטומים למים, שאם לא כן עלולים לפרוץ מים לספנה ולגרום לטביעת האונייה, כפי שאכן אירע לא פעם בעבר.
מוזיאון אילנה גור
גן הפסלים
בקצה מבנה המוזיאון שוכן גן הפסלים. הוא מוקף בנוף עוצר נשימה של קו החוף של תל אביב, הנחשב לאחד הנופים הקסומים של ישראל. בגן, פסלים גדולי ממדים שנעשו על ידי אמנים שונים ביניהם, דוד זדנלוביץ – "דיוקן ז'אק ליפשיץ", ריצ'רד סטנקביץ ואילנה גור. הגן מציע אזורי ישיבה נוחים לצידם של עצי זית ושאר פירות ופרחים אופייניים לישראל, כמו גם כיסאות ושולחנות נגרים אותנטיים ששימשו בתי ספר יסודיים לפני שהגיעו לידיה של גור. אלו מאפשרים למבקרים להתענג על השקט והרוגע המהפנטים ששורים בגן ייחודי זה וליהנות מרגע של אתנחתא. כשמו, הגן כולל פסלים בגדלים ובצורות שונות, חלקם עשויים ברונזה, חלקם מחלקי מתכת ישנים, מורגים, מחרשות ואפילו אבני ריחיים שאורגנו זה לצד זה בקפידה. לרוב הפסלים זיקה ישירה עם הטבע וזו הסיבה שהם נבחרו להיות מוצבים דווקא בגן הפסלים.
אוניית צובר
פתחי הכוות
תקנות בינלאומיות באשר למכסי הכוות באוניות צובר גובשו לאחר טביעת האונייה MV Derbyshire. ב-Load Line Conference, כנס שנערך בשנת 1966, נקבעו דרישות שלפיהן מכסה הכווה באונייה חייב לעמוד בעומס של 1.74 טון למטר רבוע תחת לחץ מי הים, והדופן החיצונית שלו צריכה להיות בעובי מינימלי של 6 מ"מ. ההתאחדות הבינלאומית של חברות סיווג האוניות החמירו בדרישות התקן לחוזק מכסי הכוות, וקבעו דרישות אחידות (Unified Requirement S21) בשנת 1998. תקן זה מחייב, כי העומס שבו מכסה הכווה חייב לעמוד צריך להיות מחושב על פי שטח פני המכסה, מהירות האונייה ומיקום הכווה ביחס לחרטום.
גוף האונייה
בתכנון אוניות צובר מושם דגש על קלות בנייתן ויעילות הטענתן ופריקתן. כדי להקל על בניית האונייה, מתוכננות אוניות הצובר כך שפני גוף האונייה חלקות מחרטום עד ירכתיים. אף שחרטום בולבוסי מקל על תנועת הספינה במים, מעדיפים מהנדסי אוניות לבנות לאוניות צובר גדולות חרטום פשוט ואנכי. כיוון שמבנה אוניות צובר הוא פשוט ככל האפשר, הן בדרך כלל איטיות יותר מספינות אחרות, אך על אף איטיותן הן יעילות למדי. אחת הדרכים למדידת יעילות האונייה היא השוואת המעמס המרבי של האונייה למשקלה כשהיא ריקה ממטען. אונייה בקטגוריית הנדימקס יכולה לשאת משקל הגדול פי חמישה ממשקל גופה.
אף על התחתית הכפולה של האונייה קיימות מגבלות תכנוניות. החלל שבין הדפנות חייב להיות גבוה דיו כדי לאפשר מעבר של צנרת וכבלים, ואף מרווח דיו כדי לאפשר גישה בטוחה של אנשי הצוות לצורך בדיקת תחתית האונייה ואחזקתה. מאידך, קיימים אילוצי תכנון לחסכון במשקל גוף האונייה ולמניעת בניית חללי נפח בלתי מנוצלים.
גוף אוניות צובר בנוי מפלדה עם תכולת פחמן נמוכה (0.16-0.29 אחוז). בתחילת המאה ה-21 החלו חלק מיצרני האוניות להשתמש בפלדה בעלת תכולת פחמן גבוהה יותר, וזאת כדי להקטין את משקל האונייה. חלקים מסוימים באונייה, כמו ציר המדחף, עשויים פלדה יצוקה. בעבר נעשו ניסיונות לבנות אוניות צובר מבטון היצוק לתוך לוחות פלדה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 גבר השימוש בדפנות כפולות (ולא רק בתחתית כפולה) בבניית אוניות צובר. עיצוב זה מגדיל את רוחב האונייה. היתרון בבניית דפנות כפולות הוא ביצירת חלל עבור אלמנטים מבניים, צנרת וכבלים. כך אלמנטים אלה אינם תופסים מקום בחלל הספנה. עיצוב כזה מגדיל את נפח הספנה, מפשט את המבנה הפנימי, ומיעל את פעולות הטעינה, הפריקה והניקיון. דפנות כפולות גם מגדילות את נפח תאי מי הנטל, דבר המגביר את יכולת הצוות להגדיל את שוקע האונייה בעת נשיאת מטענים קלים.
עיצוב חדש של אוניות צובר, המכונה "מבנה היברידי" (Hy-Con), מנסה לנצל את יתרונות שתי שיטות הבנייה: דופן כפולה ודופן אחת. במבנה היברידי נבנית האונייה עם דפנות כפולות רק בספנות הקדמית והאחורית, בעוד ששאר הספנות נבנות עם דופן אחת. מבנה זה מגביר את קשיחות ועמידות הספינה באזורים החשובים, ובו בזמן חוסך במשקלה הכולל.
כיוון שבניית אוניות צובר בעלת דפנות כפולות נעשה משיקולים כלכליים ולא משיקולים הנדסיים גרידא, יש הטוענים כי אוניות בעלות דפנות כפולות עוברות בדיקות סקר תקופתי פחות מקיפות ולכן סובלות מתופעות שיתוך הרסניות יותר. למרות ההתנגדויות, נכללו הדפנות הכפולות כדרישת תקן מחייבת באוניות בקטגוריות פנמקס וקייפסייז החל משנת 2005.
בשל אורכן ומשקלן, נמצאות אוניות הצובר בסיכון מתמיד של "שבירת הגב", שבר המתרחש במרכז האונייה, ולכן חוזקה האורכי של האונייה הוא אחד השיקולים ההנדסיים המרכזיים בעת תכנונה ובנייתה. מהנדסים ימיים עושים שימוש ביחס ידוע בין אורך האונייה ועובי הדופן שלה, כדי להתגבר על חולשה מבנית זו.
בטיחות
בשנות ה-80 וה-90 היו מספר אירועי תאונות של אוניות צובר, ורבות מהן טבעו. בין השנים 1990 - 1997 לבדן, טבעו 99 אוניות צובר. מרבית מקרי הטביעה היו פתאומיים ומהירים, דבר שלא איפשר לצוות האוניות להימלט, וטבעו בהם יותר מ-650 אנשים. אסונות אלה - בתוכם מהווה טביעת האונייה MV Derbyshire בשנת 1980 נקודת ציון מיוחדת - הביאו לקביעת תקנות בטיחות בינלאומיות מחמירות לאוניות צובר במהלך שנות ה-90.
בעיות יציבות
תזוזת מטען תפזורת בספנה היא אחת מהסכנות הגדולות ביותר ליציבותה של אוניית הצובר. הבעיה חריפה במיוחד במטעני גרעינים הנוטים לשקוע במהלך ההפלגה בים, וליצור חלל בין המטען לבין הדלת הסוגרת את הספנה מלמעלה. כאשר נוצר חלל מעל המטען בתוך הספנה, יכול המטען לנוע במהלך תנודות האונייה על פני הגלים. תנועת המטען עלולה לגרום לאונייה לנטות על צידה, דבר הגורם לתנועת מטען נוסף. פעולת שרשרת מעין זו עלולה להביא להתהפכות האונייה במהירות רבה.
אמנת SOLARS משנת 1960 נועדה לענות לסיכון זה. התקנות קבעו כי יש לבנות באוניות צובר מכלי מי נטל עליונים, שיספקו מענה לסיכון תזוזת המטען על ידי הגבהת מרכז הכובד של האונייה. על פי התקנות גם קיימת חובה ליישר את המטען בספינה בעזרת יעה אופני או דחפור. יישור פני המטען מפחית את שטח הפנים שלו, ובכך אף קטנה סכנת ההתלקחות הספונטנית של מטענים כגון פחם, עפרות מתכת ופסולת ברזל.
סכנה נוספת הנשקפת לאוניית צובר הנושאת מטען יבש, היא ספיגת לחות במטען. כאשר מלט או תפזורת גרגירית מתערבבים במים, הבוץ שנוצר בתחתית הספנה עשוי להפוך לנוזלי, לגרום בכך להחלקת המטען שמעליו ולפגיעה ביציבות המטען והספינה כולה. הדרך למנוע סכנה זו היא על ידי אוורור נאות של המטען וניטור מדוקדק של סימני מים.
כשלים מבניים
בשנת 1990 טבעו 20 אוניות צובר ו-94 אנשי צוות אבדו עימן. בשנת 1991 טבעו 24 אוניות צובר ו-154 אנשי צוות טבעו עימן. אבדות אלה מיקדו את תשומת הלב להיבטי הבטיחות של אוניות הצובר ולקחים חשובים נלמדו, בין השאר באופן בנייתן. הלשכה האמריקאית לספנות (אנגלית: American Bureau of Shipping) הגיעה למסקנה כי טביעת האוניות הייתה קשורה ישירות לכשל מבני בספנות, ואילו חברת רישום לוידס הוסיפה כי דפנות הספנות לא עמדו בצירוף הכשלים של שיתוך מקומי, עייפות החומר ותפעול לקוי.
חקירות מקרי התאונה העלו דפוס התרחשויות ברור המביא לטביעת האונייה:
על פי תקנים שקדמו לאסונות הטביעה בשנות ה-90, היה על אוניית הצובר לעמוד בהצפת הספנה הקדמית בלבד מבלי שתטבע. אולם התקן לא נתן מענה לאפשרות שבה שתי הספנות הקדמיות מוצפות. תרחיש שבו שתי הספנות האחוריות מוצפות אינו טוב יותר, מכיוון שבמקרה כזה מוצף גם חדר המכונות במהירות, והאונייה נותרת ללא הנעה, חשופה לכוח הגלים, ולפיכך לסכנת טביעה. אם מוצפות שתי ספנות במרכז האונייה, העומס שנוצר על גוף הספינה עלול לגרום לה להישבר באמצעה.
חקירת מקרי הטביעה חשפה גורמי סיכון נוספים:
בטיחות הצוות
מאז חודש דצמבר 2004 כל ספינות הצובר בקטגוריות פנמקס וקייפסייז נדרשות לשאת סירות הצלה, שעם ניתוקן הן מגיעות למים בנפילה חופשית. סירות אלו מוצבות בירכתי האונייה מאחורי גשר הפיקוד, ומאפשרות נטישה מהירה של הצוות במצב חירום. אחת הטענות המושמעות נגד השימוש בסירות הצלה בנפילה חופשית, היא כי אנשי הצוות נדרשים למידה מסוימת של כושר ניידות ולכושר גופני, כדי להיכנס לתוך הסירה ולנתקה מן האונייה. דווחו אף מקרי פציעה של אנשי הצוות במהלך נפילת הסירה לים, וזאת במקרים שבהם אנשי הצוות לא נקשרו כיאות בחגורות הבטיחות.
אוניות צובר בצי הסוחר הישראלי
נכון לשנת 2006 היו בצי הסוחר הישראלי שש אוניות צובר (כולל אוניות ישראליות שהפליגו תחת דגל נוחות), במעמס כולל של 719,000 טון. אולם, נכון לשנת 1979 הפליגו בצי הסוחר 22 אוניות צובר, כל אחת מהן במעמס קטן יחסית, מהן 11 אוניות בדגל ישראל והשאר בדגלי נוחות, ומעמסן הכולל היה 774,600 טון. כושר המעמס של האוניות בצי הסוחר נותר, לפיכך, כמעט ללא שינוי מאז סוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
הבחירה באוניות צובר קטנות יותר בשנות ה-70 נעשתה בשל מגבלת השוקע בנמלי ישראל נכון לאותה עת. מאז הועמקו נמל חיפה ונמל אשדוד, וסמוך לתחנות הכוח אורות רבין בחדרה ורוטנברג באשקלון אף נבנו מזחים מיוחדים המתאימים למובלות פחם בגודל קייפסייז.
במהלך השנים אבדו בים שתי אוניות צובר שהפליגו בצי הסוחר הישראלי:
יעקב אשר
יעקב אשר (נולד בב' בתמוז תשכ"ה, 2 ביולי 1965) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת דגל התורה בסיעת יהדות התורה ויו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה. בעבר היה יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט. ומזכ"ל דגל התורה ובין השנים 2008–2013 שימש ראש עיריית בני ברק.
ביוגרפיה
אשר נולד וגדל ברמת גן לאהרון ולטובה אשר. למד בישיבת משכן יעקב בחיפה, בישיבת הרב עמיאל בתל אביב ובישיבת גרודנא באשדוד. למד בכולל בית יהודה בבני ברק. שירת מספר חודשים בצה"ל במסגרת "שלב ב'".
פעילות במישור המקומי
בשנת 1990 החל לעבוד בעיריית בני ברק: תחילה עזר לסגן ראש העיר אליהו סויסה, ומשנת 1992 ניהל את לשכת ראש העיר ירחמיאל בויאר. בשנים 1996–1998 עזר למנכ"ל העירייה ולאחר מכן ניהל את אגף החינוך.
לקראת הבחירות הראשונות באלעד, שהתקיימו בספטמבר 2000, עבר אשר לעיר והתמודד בראשות רשימת "חן ביחד" המזוהה עם יהדות התורה, מול ראש המועצה הממונה צוריאל קריספל שהתמודד על התפקיד מטעם ש"ס. אשר זכה ב-914 קולות והפסיד לקריספל שזכה ב-974 קולות. הוא נכנס למועצה וכיהן כממלא מקום ראש המועצה. ראש המועצה ביקש להדיחו מהמועצה בטענה שהוא אינו מתגורר באלעד והוא עובד עבור עיריית בני ברק, אולם הצעד נמנע על ידי בית המשפט. אשר פעל להקצאת מבנים למוסדות המקורבים ליהדות התורה ואף פנה לשם כך מספר פעמים לבית המשפט. בשנת 2003 שב לעיריית בני ברק ונבחר למועצה כנציג הראשון של דגל התורה ברשימה המאוחדת שלה עם אגודת ישראל, "הרשימה התורתית המרכזית", וכיהן כממלא מקום ראש העיר ישכר פרנקנטהל וכממונה על אגף ההנדסה. לקראת הבחירות לעיריית בני ברק בשנת 2008 היה אשר למועמד של דגל התורה לתפקיד ראש העיר, שניתן לדגל התורה מתוקף הסכם רוטציה בין דגל התורה ואגודת ישראל. אשר הוכרז כראש העיר בלא שהתקיימו בחירות, מאחר שהיה המועמד מטעם הרשימה היחידה שהתמודדה, "הרשימה התורתית המרכזית", שכללה נציגים של יהדות התורה, ש"ס והבית היהודי.
בתקופת כהונתו קידם אשר מיזמי בנייה של מגדלי מסחר רבי קומות בצפון בני ברק, ובהם פרויקט BBC - בני ברק ביזנס סנטר. עד לכהונתו כחבר הכנסת היה חבר בדירקטוריון מפעל הפיס, דירקטוריון פארק אריאל שרון ודירקטוריון החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי.
פעילות במישור הארצי
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב במקום השביעי ברשימת יהדות התורה, כנציג השלישי של דגל התורה, ונבחר מטעמה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצב שוב במקום השביעי ברשימה, אך לא נכנס לכנסת כיוון שיהדות התורה קיבלה רק שישה מנדטים ומונה למזכ"ל דגל התורה. ב-24 במאי 2016, לאחר הפסקת חברותו בכנסת של סגן שר החינוך מאיר פרוש מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי הקטן" (סעיף 42ג לחוק יסוד: הכנסת), נכנס אשר במקומו. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום השישי ברשימה. רשימת יהדות התורה זכתה בבחירות לשמונה מנדטים והוא נכנס לכנסת ושימש כיושב-ראש סיעת יהדות התורה.
משנת 2016 יעקב אשר מכהן כחבר במועצה הציבורית של ארגון נט"ל, המעניק תמיכה וסיוע נפשי לנפגעי טראומה על רקע לאומי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום החמישי ברשימה ונכנס לכנסת.
ב-28 בפברואר 2022 מונה אשר לסגן יו"ר הכנסת.
מכהן בכנסת ה-25 כיושב-ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה.
חיים אישיים
אחיו הם; רבי פנחס אשר ורבי אברהם אשר (נפטר בשנת תשע"ט).
הרב יעקב אשר נשוי למרים-מירי אשר ואב ל-7 ילדים. גר בבני ברק.
יגאל ביבי
יגאל ביבי (נולד ב-21 בינואר 1942) הוא איש ציבור ישראלי. כיהן כראש עיריית טבריה בשנים 1978-1988 וכחבר הכנסת בשנים 1988–2003 מטעם המפד"ל.
קורות חיים
ביבי נולד בטבריה והוא בוגר ישיבות תנועת בני עקיבא. בשנים 1963–1966 הוא היה מרכז סניף בני עקיבא בטבריה. בעל תואר בוגר במדע המדינה ותולדות ישראל מאוניברסיטת בר-אילן.
פעילות ציבורית בטבריה
בשנת 1965 הוא היה פעיל במשמרת הצעירה של המפד"ל בטבריה והוצב במקום השלישי של רשימת המפד"ל לבחירות המקומיות. באותה שנה התמודדה המפד"ל במסגרת חזית דתית וביבי הוצב במקום הרביעי. באותן שנים היה פעיל ביבי באליצור טבריה.
בשנת 1969 נכנס לראשונה למועצת עיריית טבריה, מהמקום השני ברשימת המפד"ל. הוא הצטרף לקואליציה של ראש העיר, משה צחר, והיה לסגן ראש עיר בתואר וראש מחלקת הסעד. בסוף 1973 קיבלה המפד"ל שלושה מנדטים, ובאוגוסט 1974 הצטרף לקואליציה ומונה לסגן ראש עיר בפועל, הממונה על המשמר האזרחי. בשנת 1975 עתר לבג"ץ נגד מינוי רב אשכנזי ראשי בטבריה, לאור מיעוט התושבים האשכנזים בטבריה.
בשנת 1978 התמודד ביבי בראשות רשימה משותפת של המפד"ל ואגודת ישראל ובבחירות האישיות לראשות העיר שהונהגו אז לראשונה. ביבי עלה לסיבוב השני בבחירות לראשות העיר, ונתמך על ידי אנשי המערך. בבחירות גבר על מועמד הליכוד, פנחס פרח ונבחר לראש עיריית טבריה. לאחר הבחירות הבטיח ביבי שימור על סטטוס קוו בענייני דת והקים קואליציה רחבה ולצורך כך מינה שלושה סגנים בשכר, למרות שלעיר בגודל של טבריה הותר להעסיק שני סגנים בשכר בלבד. בעקבות עתירה של האופוזיציה לבג"ץ הפסיק אחד הסגנים, נציג אגודת ישראל, לכהן כסגן בשכר. ביבי סירב לדרישת משרד הפנים להשיב את המשכורת ששולמה ביתר לקופת העירייה, בטענה שלא ניתן לדרוש ממי שעבד להשיב את המשכורת.
לקראת הבחירות בשנת 1983 הביא ביבי לאיחוד של רשימת המפד"ל עם חלק מנציגי הליכוד שפרשו ממנה. בבחירות זכה ביבי בסיבוב הראשון ליותר מ-60% מהקולות.
ביבי נבחר גם לסגן יו"ר מרכז השלטון המקומי בישראל.
בבחירות שנערכו בשנת 1988 הפסיד ליוסי פרץ ששימש כסגנו.
בכנסת
כבר בשנת 1977 נכנס לרשימת ששת המומלצים של סיעת למפנה לרשימת המפד"ל לכנסת התשיעית. אולם בפועל לא הוצב במקום ריאלי ונדחק למקום ה-23. לקראת הבחירות לכנסת העשירית ב-1981, דרש לשריין את המקום השני ברשימת המפד"ל לספרדי.
בשנים 1988–2003 כיהן כחבר הכנסת מטעם מפד"ל והיה סגן שר במשרד להגנת הסביבה בין השנים 1990–1992, כשראש הממשלה החזיק בתיק (למעשה ביבי היה השר להגנת הסביבה בפועל) ובמשרד הדתות (1996–2000). בכנסת ה-12 היה חבר הוועדה למינוי שופטים ובכנסת ה-13 יו"ר הסיעה בכנסת. שימש חבר הוועד המנהל באוניברסיטת בר-אילן.
בבחירות 2006 הוצב במקום ה-108 והסמלי ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת ה-18 הודיע על פרישתו והסרת תמיכתו מהמפד"ל ועל תמיכתו בש"ס בטענה כי "ש"ס זה המפד"ל האמיתי".
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 ב-2019 הודיע על תמיכתו בעוצמה יהודית ולקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ב-2021 הכריז על תמיכה ברשימת הציונות הדתית.
איסור שידורי פורנו בטלוויזיה
יגאל ביבי יזם וקידם שתי הצעות חוק האוסרות על שידורי פורנו בטלוויזיה. כשהחלו השידורים הדיגיטליים של יס ושל חברות הכבלים, החלו לשדר בישראל ערוצי פורנו בתשלום בהזמנה אישית של הערוצים. ביס שודרו הערוצים "בלו" ו"פלייבוי" ובחברות הכבלים שודרו הערוצים "ויויד", "ספייס" ו"פלייבוי" לצד סרטי פורנו בהזמנה אישית ב"הום סינמה". החוק הראשון, הידוע גם בשם "חוק הבזק", עבר ביולי 2001. בחוק נקבע שהעובר עליו צפוי לעד 3 שנות מאסר. יס והוט עקפו את החוק על ידי שידור ערוצי הפורנו במתכונת של "שלם וצפה" בה היה צריך להזמין את הערוצים באופן יומי. בתגובה יזם חוק נוסף שאסר שידורי פורנו גם במתכונת זאת. החוק השני עבר ביוני 2002. שני החוקים עברו בתמיכת הלובי הפמיניסטי והח"כים הדתיים, החרדים והערבים. כתוצאה מכך אין היום שידורי פורנו ביס ובהוט: ערוצי הפורנו ירדו מהמסך ולאחר זמן מה הוחלפו בערוצים ארוטיים רכים.
חיים אישיים
ביבי נשוי ואב לחמישה, תושב נווה דניאל שבגוש עציון.
קשת 12
קשת 12 (נקרא גם ערוץ 12) הוא ערוץ טלוויזיה מסחרי ישראלי של שידורי קשת בע"מ ופורום הערוצים הישראלי, קבוצת תקשורת הכוללת גם את הזרוע הבינלאומית קשת אינטרנשיונל ואת הזרוע הדיגיטלית mako. עם עליית ערוץ 2 המסחרי, ב-4 בנובמבר 1993, נמנתה "קשת" יחד עם שתי זכייניות נוספות, "רשת" ו"טלעד". בעקבות פיצול ערוץ 2, ערוץ "קשת 12" הושק ב-1 בנובמבר 2017, והחל מינואר 2019 משדר באופן בלעדי את תוכני חברת החדשות של ערוץ 2 לשעבר, הנקראת היום חדשות 12.
בערוץ משודרות תוכניות טלוויזיה מסוגות שונות, בהן ריאליטי, סאטירה, סדרות דרמה וקומדיה, ותוכניות בידור ומגזין. בין התוכניות המזוהות עם הערוץ: "עובדה", "ארץ נהדרת", "נינג'ה ישראל", "הכוכב הבא", "מאסטר שף", "בשבילה גיבורים עפים", "צומת מילר", "חתונה ממבט ראשון", "אופירה וברקוביץ", "חדשות הבוקר", "ערב טוב עם גיא פינס", "אנשים", "יצאת צדיק", "המתחזים", "מועדון לילה", "MKR המטבח המנצח", "כפולים" ועוד.
היסטוריה
ב-4 בנובמבר 1993, החלו שידורי ערוץ 2 המסחרי בשיטת 3 זכייניות – קשת, רשת וטלעד. ב-5 בנובמבר היה יום השידורים הראשון של קשת. עם השקת ערוץ 2 הושקה גם חברת החדשות של הערוץ, שהייתה משותפת לשלוש הזכייניות. בין השנים 1996–2002, הרייטינג של ערוץ 2 ושל חברת החדשות המשיך לטפס ולהוביל על ערוץ 1, כאשר בטבלאות הרייטינג – מאז תחילת המדידה, קשת הובילה את הצפייה באופן המשכי לאורך השנים. בתקופה זו צמחו בקשת התוכניות "הלילה השישי", "מרגול", "גלגל המזל", "עובדה" (במקור בטלעד), "הפוך", "בת ים ניו יורק", "שמש", "רק בישראל", "לתפוס את השמים", "הבורגנים", "חלומות בהקיציס" ועוד.
בשנת 2003, שנה לאחר עליית ערוץ 10, השיקה קשת את התוכניות "קחי אותי שרון" ו"כוכב נולד" וכן את העונה הראשונה של תוכנית הסאטירה והבידור "ארץ נהדרת". בשנת 2005 תמה תקופת הזיכיון הראשונה בערוץ 2, והערוץ עבר לשיטת "שתי זכייניות", כאשר במכרז זכו קשת ורשת, וטלעד חדלה מלהיות גוף משדר. בשנת 2008 עלתה לראשונה תוכנית "האח הגדול" בקשת.
ב-31 באוקטובר 2016 הגישה "קשת" לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בקשה לקבלת רישיון שידור לשבעה ימים בשבוע. ב-29 בינואר 2017 אישרה מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ל"קשת" להתחיל בהליכי קבלת רישיון שידורים. ב-26 באפריל 2017 נקבע שקשת תשדר באפיק 12, לאחר שהציעה במכרז על אפיק זה את הסכום הגבוה ביותר מבין המתמודדות, 25,222,000 ש"ח.
ב-2017 הרשות השנייה החליטה לחייב את קשת עם המעבר לאפיק החדש, וכך גם את רשת ואת ערוץ עשר, להתחיל לשדר באיכות HD. אולם עם שינוי האפיקים, בעידן פלוס ובממירים של סלקום tv הנשענים על עידן+, הערוצים עדיין משודרים באיכות SD, הנמוכה יותר.
ב-31 באוקטובר 2017 סיים ערוץ 2 את שידוריו עם תום שיטת הזיכיונות. במסגרת שיטת הרישיונות, קשת משודרת בערוץ 12, ובנפרד, רשת משודרת בערוץ 13. החל מ-16 בינואר 2019, לאחר שקשת ורשת חתמו על הסכם מכירת מניותיה של רשת בחברת החדשות לקשת, לאור המיזוג של רשת עם ערוץ עשר בתאריך זה, תוכני חברת החדשות משודרות באופן בלעדי בערוץ 12, ושם המותג "החדשות" (לשעבר "החדשות 2") השתנה ל"החדשות 12", על אף שבשידורי החברה, המותג נשאר כפי שהיה אז, כ"החדשות".
ב-21 באפריל 2019 שודרה לראשונה בישראל ושאר העולם במקבץ הפרסומות בפריים טיים בחדשות 12, פרסומת המונגשת לעיוורים של חברה מסחרית המיועדת לקהל הרחב.
בשנת 2020 הוחלט בשידורי קשת לעשות שינויים במבנה הארגוני שלה, שבו נערכת החברה לפעול כקבוצת תקשורת. אחד מהשינויים הבולטים שיתבצעו הוא הקמת הנהלה עצמאית לערוץ 12, כאשר סמנכ"ל התוכניות של קשת, חיליק שריר, מונה למנהל הערוץ. ערוץ 12 יפעל כחברה עצמאית בתוך הקבוצה, בדומה ל-mako ולקשת אינטרנשיונל.
שידורי קשת בע"מ נמצאת בבעלות החברה המרכזית לייצור משקאות קלים (קוקה-קולה ישראל) של משפחת ורטהיים. בעלים נוספים: טי. אס. אר. או. אן ניהול בע"מ, אחין השקעות (1995) בע"מ, ענבר ומריוס נכט בע"מ.
שיתופי פעולה של הערוץ
קשת משתפת פעולה עם חברות תקשורת וערוצי טלוויזיה אחרים, ומובילה הפקות משותפות (קו פרודוקציות) כמו "שטוקהולם" ו"תיק נעדר" עם תאגיד השידור הציבורי, ו"משיח" עם סלקום TV. בנוסף, עד 2020 הנציג של ישראל לאירוויזיון המשודר בערוץ כאן 11, היה נבחר במסגרת התוכנית "הכוכב הבא" של קשת, זאת אף על פי שבתאגיד עלתה האפשרות להחזיר את שידורי קדם האירוויזיון כפי שהיו נהוגים בימי רשות השידור.
בשנת 2018, חידשה קשת הסכם עם אק"ט (איגוד עובדי הקולנוע והטלוויזיה), המסדיר את תנאי העובדים, וכן חתמה על הסכם עם אולפני הרצליה על השקעה משותפת בתכנים והשתתפות ברווחי ההפצה. בשנת 2019, תיקפה קשת הסכם עם שח"ם (ארגון השחקנים בישראל), המסדיר את נושא התמורה הנוספת לשחקנים המופיעים בהפקות שנמכרות על ידי קשת לשידור בגופי שידור בינלאומיים.
סמלילים
על אף שבעת זכייתה במכרז באפיק 12 הציגה "קשת" שני סמלים שונים לערוץ 12 החדש (ראו גלריה בהמשך), בחודשים האחרונים של ערוץ 2 הציבה לצד הלוגו של ערוץ 2 בגרסתה את הספרה "1", אשר לאחר מכן בליל הפיצול שולב באופן מוחלט בלוגו ומאז עבר שינוי קל בצורתו. גם בזכיינית המתחרה "רשת" ניסו ככל האפשר ליצור דמיון בין סמל ערוץ 2 הוותיק לבין הסמל החדש של ערוץ 13. הרשות השנייה לא פתחה בהליכים כלשהם כלפי "קשת" בגין השימוש בלוגו, זאת אף על פי שבעבר פעלה כנגד השימוש בסמל ערוץ 2 עבור זכיינית אחרת - "נגה" (שלימים אוחדה ל"רשת").
מיד חוזרים/מיד נשוב
קשת 12 היה ערוץ הטלוויזיה הראשון ששילב במהלך הפרסומות את הכתובית "מיד נשוב" בצירוף שם התוכנית המשודרת, וכמו כן גם את הספירה לאחור עד החזרה מהפרסומות ומהחסויות, מהלך אשר אומץ גם על ידי המתחרות רשת, ערוץ עשר, כאן 11 וערוץ 14. בעקבות השימוש של המתחרות בכתוביות הללו, הסדר שלהן השתנה בערוץ 12 כך שבשונה מבערוצים האחרים, הכתובית מוצגת מעל שם התוכנית ולא מתחתיו. בנוסף, בסמל הפרסומות עצמו מופיעה אנימציה בו הסמל נצבע מבפנים החוצה בצבעי הקשת ולאחר מכן הצבע מוסר באותו אופן. אנימציה דומה קיימת במעבר לפרסומות ובחזרה מהפרסומות שמשלבת את הופעת או היעלמות סמל הערוץ. בכך, נשברה ה"אחידות" המיתוגית שאפיינה את ערוצים 2 ו-10, שבזמן הפסקות הפרסומות לא הציגו אף כתובית או אנימציה על גבי המסך, לרבות צבע אחיד ללוגו - בדרך כלל בגווני לבן-שקוף. כמו כן מציבה קשת מתחת לסמליל הערוץ את סמליל חברת החדשות במהלך שידוריה בערוץ, כאשר בתחילה הכיתוב "החדשות" הוצג בגופן המותג של קשת, ואילו החל מ-2019 מוצג בגופן המותג של חברת החדשות. בתחילת ינואר 2021 שונה "מיד נשוב" ל"מיד חוזרים".
היינריך הראשון, נסיך אנהלט
היינריך הראשון, נסיך אנהלט (בגרמנית: Heinrich I., Fürst von Anhalt; 1170 – 1252), חבר בית אסקניה, ורוזן אנהלט בין השנים 1212–1218, ולאחר מכן נסיך אנהלט עד מותו.
ביוגרפיה
היינריך נולד בשנת 1170, והיה הבן הבכור של ברנהרד, רוזן אנהלט ובריגיטה מדנמרק, בתו של קנוט החמישי, מלך דנמרק. אביו קיבל את דוכסות סקסוניה מהקיסר פרדריק ברברוסה אחרי הדחתו של הדוכס היינריך הארי מבית ולף בשנת 1180. לאחר מותו בשנת 1212, חילקו היינריך ואחיו את הנחלות: היינריך קיבל את נחלות המשפחה סביב באלנשטדט, שם הוא הקים את נסיכות אנהלט, בעוד אחיו הצעיר אלברכט ירש את דוכסות סקסוניה, שכללה את השטחים סביב ויטנברג ובלציג (מאוחר יותר דוכסות סקסוניה-ויטנברג), כמו גם את השטחים באזור לאוונבורג. בתחילה היה היינריך תומך נאמן של בית הוהנשטאופן יורש העצר פרידריך השני, אם כי מאוחר יותר הוא תמך באופן זמני בקיסר אוטו הרביעי מבית ולף, בעקבות סכסוך עם הארכיבישופים של מגדבורג. בשנת 1215, הוא נטל לעצמו את התואר "הנסיך", ולאחר מותו של אוטו בשנת 1218 הוא קיבל את התואר באופן רשמי. משנת 1220 שימש היינריך כאפוטרופוס לבניו של בן דודו אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג, יחד עם הארכיבישוף אלברכט הראשון מקאפרנבורג ואחיו, אלברכט הראשון, דוכס סקסוניה.
היינריך תמך בקיסר פרידריך השני, במהלך המרד של בנו היינריך השביעי, מלך סיציליה ומלך גרמניה בשנת 1234, כמו גם במערכותיו באיטליה נגד הליגה הלומברדית, השתתפות במצור על ברשיה בשנת 1238. עם שובו לגרמניה הוא היה מעורב בסכסוך בין ארכיבישוף מגדבורג ווילברנד פון קפרנברג עם בני דודיו האסקניים, מרקיזי ברנדנבורג, שבהם נהרסו אחוזות ניינבורג על ידי חיילי אוטו השלישי, מרקיז ברנדנבורג בשנת 1242. שני הצדדים התפייסו בשנת 1245, בתיווכו של אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, שחיתן את בתו מטילדה, אחיינית של מרקיזי ברנדנבורג, עם בנו הבכור של היינריך, היינריך השני.
לפני מותו, בשנת 1245 ציווה היינריך לחלק את נסיכות אנהלט בין בניו: היינריך השני, ירש את אשרסלבן, ברנהרד קיבל את ברנבורג, וזיגפריד ירש את צרבסט, בעוד בניו הצעירים הוסמכו לכמורה, ואכן לאחר מותו של היינריך ב-1252, חולקה הנסיכות בין בניו. צאצאיו שלטו בדוכסות אנהלט עד 1918.
משפחתו
בשנת 1211 התחתן היינריך עם אירמגרד מתורינגיה, בתו של הרמן הראשון, רוזן תורינגיה, ממנה היו לו אחד עשר ילדים:
קרל גילרופ
קרל אדולף גילרוּפּ (בדנית: Karl Adolph Gjellerup; ) היה משורר, סופר, מחזאי ומתרגם דני, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1917.
חייו
השקפת עולמו של גילרופ הושפעה מהפילוסופיה של שופנהאואר ושל קאנט.
בשנת 1892 עבר לגור בדרזדן והושפע מאוד מהאופרות של ריכרד וגנר. הוא כתב מסה על טבעת הניבלונגים ותרגם את שירת האלים מתוך האדה.
בשנת 1894 יצאה לאור רומן שכתב בגרמנית ומכאן ואילך המשיך לכתוב בגרמנית.
בשנת 1917 הוענק לו פרס נובל לספרות יחד עם הנריך פונטופידן. בנימוקי הפרס נאמר שהוא הוענק לו על "סיפורו האידיאליסטי השופע והגמיש".
נפטר בקלוטשה, ליד דרזדן, ב-1919.
הקוקס
הקוקס (באנגלית: The Kooks) הם להקת רוק אינדי בריטית.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 2004 במוסד למוזיקה מודרנית בברייטון באנגליה, שם חבריה היו תלמידים. דרכה של הלהקה החלה כאשר פריצ'רד צירף את רפרטי לפרויקט בקולג'; אל אותו פרויקט צורפו אחר כך גם הריס וג'רד. בהרכב זה בחרו חברי הלהקה את שמה לאחר שיר של דייוויד בואי מתוך האלבום Hunkey Dory.
עם הוצאת אלבום המיני הראשון, הופיעה הלהקה בפסטיבל מוזיקה בברייטון, ומיד הוחתמו על ידי וירג'ין רקורדס. אלבום הבכורה הרשמי של הלהקה, Inside In/Inside Out, הופיע במצעד הבריטי רוב שנת 2006, מכר יותר ממילון עותקים, והגיע למעמד של אלבום פלטינה משולש; זאת בעיקר עקב שיר הנושא מהאלבום "Naïve", אותו פריצ'רד טוען כי כתב עוד בהיותו בן 16.
אלבומם השני "Konk" יצא באפריל 2008, ואלבומם השלישי "Junk of the Heart" יצא בספטמבר 2011.
האלבום הרביעי של הלהקה, ששמו "Listen" יצא בשנת 2014. הוא זכה לביקורות מעורבות. האלבום החמישי "Let's Go Sunshine" יצא באוגוסט 2018.
אוניית נוסעים
אוניית נוסעים (passenger ship) היא אונייה המסיעה נוסעים בתנאי נוחות מיוחדים ומפליגה למרחקים ארוכים. מבחינים בשני סוגים של אוניות נוסעים: אוניית-קו (liner), המפליגה בקו אחד ובלוח זמנים קבוע מראש, ואוניית תענוגות (cruise ship, cruiser), הפוקדת נמלים רבים ומהווה כעין בית מלון צף המנעים את שהותם של הנוסעים.
כיכר יוניון (ניו יורק)
כיכר יוניון (באנגלית: Union Square) או פארק כיכר יוניון (Union Square Park) היא כיכר (שבמרכזה מצוי גן עירוני) הנמצאת במפגש הרחובות ברודוויי ובאורי (Bowery) באי מנהטן שבעיר ניו יורק. אזור זה של העיר תוכנן ונבנה במהלך המאה ה-19.
מבנה הכיכר
הכיכר מצויה בין הרחובות 14, מזרח כיכר יוניון, 17 ומערב כיכר יוניון. כמו כן הכיכר נמצאת במפגש הרחובות ברודוויי, השדרה הרביעית וברוורי.
מסביב לכיכר נמצאת השכונות פלאטאיירון בצפון, צ'לסי במערב, גריניץ' וילג' ואוניברסיטת ניו יורק בדרום וגרמסי במזרח.
היסטוריה
אזור הכיכר תוכננה והכיכר הוקמה במהלך המאה ה-19. באפריל 1861 לאחר נפילת פורט סמטר נערכה בכיכר עצרת למען האיחוד - העצרת הגדולה ביותר שנערכה באמריקה הצפונית עד לאותה עת, בה הונף הדגל אשר הורד מתורן המצודה.
שוק האיכרים
מדי יום שני, רביעי, שישי ושבת נערך בכיכר שוק איכרים בו מביאים איכרי ניו אינגלנד ומדינת ניו יורק את תוצרתם. בשוק נמכרים בעיקר ירקות ומוצרי מזון ביתיים כגון ריבות ורטבים ביתיים.
אתר הפגנות פופולרי
הפארק הוא אתר פופולרי להפגנות פוליטיות - בעיקר הפגנות מצד השמאל האמריקאי והפגנות אנטי מלחמתיות.
לאחר מתקפת הטרור של ה-11 בספטמבר הפכה הכיכר מקום התרכזות מרכזי של הבעת הצער ופעילויות שלום - אנשים רבים הדליקו נרות בכיכר והניחו זרי פרחים ונערכו בה עצרות רבות.
סונטה ארקטיקה
סונטה ארקטיקה (באנגלית Sonata Arctica) היא להקת פאוור מטאל ומטאל סימפוני פינית. הלהקה במקור היא מהעיר קמי, והוקמה בשנת 1995. האלבומים האחרונים של הלהקה (ובהם בעיקר The Days of Grays, Unia ו-Reckoning Night) מכילים יסודות מסוימים של פרוגרסיב מטאל. הלהקה היא בין להקות הפאוור מטאל המצליחות בכל הזמנים, עם מילים מעט שונות מלהקות מאותו סגנון כמו רפסודי, בליינד גארדיאן ועוד.
הקמה והשנים הראשונות (1995-1999)
הלהקה הוקמה ב-1995, על ידי טוני קאקו, יאני לימטאיינן, מארקו פסיקוסקי, טומי פורטימו ופנטי פאורה, בזמן שהגיטריסט והמתופף, לימטאיינן ופורטימו, היו בני 14-15. בתחילת דרכה נקראה הלהקה Tricky Beans, על שם שיר שכתב סולן הלהקה, טוני קאקו. באותו זמן הם ניגנו רוק כבד ולא פאוור מטאל שגרם להצלחתם מאוחר יותר. באותה תקופה סונטה עשו שלושה סינגלים שהם לא שלחו לשום חברת תקליטי. שלושת הסינגלים נקראו Friend 'till the End, Agre Pamppers ו"פיסמייקר" (PeaceMaker).
ב-1997, שינתה הלהקה את שמה ל-Tricky Means, בתקופה זו ועד 1999 השתנה הסגנון המוזיקלי של סונטה לגמרי עם דגש על מלודיות חזקה של קלידים. הזמר טוני קאקו פיתח שירה נקיה ולפעמים עשירה בגוון מדהים ובסלסולים מהירים, שהסתמך גם על קולות ולסטו (פלצט) וגם על טנור, הבס והגיטרה נשענו על מקצבים נעימים, והגיטריסט השני מארקו פאסיקוסקי עזב את הלהקה. טוני אמר שהשינוי בסגנון נעשה בעיקר בגלל ההשפעה של להקת הפאוור מטאל סטראטובריוס. ב-1999 הלהקה הקליטה דמו שנקרא Fullmoon (ירח מלא) באולפני טיקו טיקו שבעיר קמי, וזו הייתה הקלטת המטאל הראשונה של סונטה. באותה התקופה הלהקה כללה את הזמר והקלידן טוני קאקו, יאני לימטיינן הגיטריסט, הבסיסט יאן קיבילהטי, והמתופף טומי פורטימו. הדמו נשלח לחברת התקליטים Spinefarm Records על ידי ידיד של הלהקה וחוזה הקלטות לא איחר לבוא בזמן שהלהקה שינתה את שמה לשמה כיום: סונטה ארקטיקה.
הפריצה (1999-2003)
יותר מאוחר באותה שנה (1999) הלהקה הוציאה את הסינגל הראשון שלה שנקרא UnOpened ויצא בפינלנד. השיר, למרות בעיה טכנית בהקלטה, היה הצלחה גדולה בפינלנד ונכנס לעשרים השירים הנקנים ביותר בשבוע הראשון שלו. ההצעות של חברות התקליטים הבינלאומיות לא איחרו לבוא וב-1999 הוציאה הלהקה את האלבום הראשון שלה, Ecliptica. האלבום גרר התעניינות רבה של העיתונות. באותו הזמן טוני החליט להתרכז בשירה וחיפש אחר קלידן שיחליף אותו. מיקו הארקין הצטרף ללהקה בתור הקלידן והשלים את החסר. בשנת 2000 נבחרה סונטה ארקטיקה ללוות את להקת הפאוור מטאל המוכרת, סטראטובריוס, במהלך סיבוב ההופעות האירופאי שלהם.
מסוף שנת 2000 עד לסוף שנת 2001 הלהקה עבדה על אלבומה השני, Silence, שיצא לאור ביוני 2001. עקב האלבום הלהקה יצאה לסיבוב הופעות גדול (שכלל גם את הלהקה גאמה ריי) באירופה ויפן. ב-2002 הלהקה ביצעה את הטיסה הראשונה שלה לאמריקה, וקיימה הופעות בברזיל וצ'ילה. לפי חברי הלהקה ההופעות שם היו חלק מההופעות הטובות ביותר שלהם. באותה שנה יצא לאור אלבום בהופעה חיה שכלל את הביצועים של סונטה ביפן.
בסוף שנת 2002, מיקו עזב את הלהקה מסיבות אישיות. האלבום השלישי (רביעי אם מחשיבים את Songs Of Silence) של סונטה, Winterheart's guild, הוקלט בעזרת יאנס יוהנסן, הקלידן של סטראטובריוס, שביצע את הסולואים של הקלידים באלבום, בזמן שטוני קאקו עשה את הבסיס בקלידים. האלבום יצא בשנת 2003.
לאחר אלבום הסטודיו השלישי של הלהקה, החלו החיפושים אחר קלידן לסונטה. הלהקה קיבלה מספר רב של תגובות ושניים מהפונים הוזמנו לאודישנים. מאחר ששניהם בורכו בכישורים מצוינים, החליטה הלהקה לקבוע את זהות הקלידן לפי תכונותיו. משום כך, בילו חברי הלהקה והנבחנים לילה בשתייה עד שהיו שיכורים על מנת לראות אם המועמדים מתאימים באישיותם ומבחינה מנטלית. האדם שנבחר לבסוף היה הנריק קלינגנברג, שנבחר אחר כך להופיע בסיבוב ההופעות שאחרי האלבום השלישי. סיבוב ההופעות היה מוצלח מבחינת מכירות הכרטיסים.
ההצלחה הגדולה (2004 ואילך)
בשנת 2004 שמשה הלהקה כלהקת חימום במסע ההופעות של איירון מיידן ביפן. באוקטובר באותה שנה הוציאה את הדיסק החמישי שלה Reckoning Night, שזכה גם הוא להצלחה רבה, בפרט במצעד הלהיטים הפיני. אלבום זה נחשב לאלבום המצליח של הלהקה, עם מעמד של אלבום זהב ומכירות של כ-100,000 עותקים. הלהקה תכננה מסע הופעות לקידום ההופעות אך ויתרה עליו לטובת מסע הופעות משותף עם נייטוויש, ענקית המטאל הפינית. ב-2005 הזמינה נייטוויש את הלהקה שוב להופיע ביחד, הפעם במסע הופעות לאמריקה. מסע ההופעות בוטל בסופו של דבר, אך סונטה בכל זאת הופיעה בקנדה וארצות הברית. באותה שנה הפך אלבומה השני Silence ל"אלבום זהב" כאשר מכר למעלה מ-15,000 עותקים.
בשנת 2006 יצאו האלבום/DVD החי For The sake of Revenge שכולל הקלטות מהופעות הלהקה, ואלבום האוסף The End of this Chapter שכולל שירים ידועים מדיסקים קודמים וחידושים לשירים הקלאסיים Replica ו-My Land. אלבום ה-DVD החי הפך גם הוא לאלבום זהב, ואף היה אחד מעשרת ה-DVD הנמכרים ביותר בפינלנד באותה שנה.
בשנת 2007 יצא אלבומם Unia. ב-6 באוגוסט 2007 יצאה הודעה רשמית על יציאת יאני מהלהקה עקב בעיות עם גיוסו, והחלפתו באליאס ויליאנן. יאני היה חבר מקורי בלהקה מאז 1995, ביחד עם טוני קאקו וטומי פורטימו. באותה שנה יצאה הלהקה למסע הופעות נוסף בארצות הברית, בחלקו הופיעה ביחד עם נייטוויש.
ב-2009 יצא אלבומם The Days of Grays.
ב-2012 הוציאה את אלבומה Stones Grow Her Name אשר זכה לתואר אלבום זהב בפינלנד כבר בשבועו הראשון.
דיסקוגרפיה (אלבומים מלאים)
ללהקה גם דיסקים "לא רשמיים" ובהם סינגלים, קאברים ושירים שפשוט לא נכללו באלבומים ה"רשמיים". הדיסקים הם: Orientation, Successor, Takatalvi ו-Don't say a word.
אראגוזאורוס
אראגוזאורוס (שם מדעי: Aragosaurus) הוא סוג של זאורופוד. המין היחיד המוכר, Aragosaurus ischiaticus, חי באראגון שבספרד אך גם בדרום אמריקה. הוא חי לפני כ-120 עד 130 מיליון שנים, באמצע הקרטיקון התחתון. האראגוזאורוס היה דינוזאור שהילך על ארבע רגליים וניזון מצמחים. אורכו הגיע ל-18 מטרים ומשקלו היה כ-28 טון. בדומה לזאורופודים אחרים, צווארו היה ארוך, זנבו היה ארוך וחזק, ראשו היה קטן וגופו גדול.
אל-חארית אבן ג'בלה
אל-חארית תמך במלחמתם של הביזנטים באימפריה הסאסאנית וכאות הוקרה קיבל את התואר פטריקיוס בשנת 529 מהקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
אל-חארית היה נוצרי שהאמין במונופיזיטיזם הגורסת כי השילוש הקדוש הוא בעצם ישות אחת. דבר זה הוביל לקידומה של הכנסייה האורתודוקסית הסורית.
בחירות מקדימות
בחירות מקדימות (בלעז: פריימריז, מאנגלית: Primary election – בחירות מקדימות) מתקיימות לפני בחירות כלליות לבית הנבחרים או לראשות המדינה (נשיאות או ראשות ממשלה), בתוך המפלגות השונות על פי תקנוניהן.
סוגי בחירות מקדימות
קיימים הבדלים בין השיטות השונות לעריכת בחירות מקדימות. יש להבדיל ביניהן על פי גודל הגוף הבוחר:
בישראל
בראשית ימי המדינה, נהגו מרבית המפלגות לבחור את מועמדיהן לכנסת בגוף מצומצם (ועדה מסדרת) שכלל רק אחדים מבכירי המפלגה. בהמשך החלו חלק מהמפלגות, בעיקר המפלגות הגדולות, לעבור לבחירות מקדימות רחבות יותר. למרות זאת, גם כיום חלק מהמפלגות אינן מקיימות בחירות מקדימות, ופועלות לקביעת רשימתן בשיטה הדומה לזו של הוועדה המסדרת. בחלק מהמקרים, כמו ב"ימינה" ב"חוסן לישראל" וב"ישראל ביתנו", הרשימות נקבעות באופן בלעדי על ידי יושב ראש הרשימה. דרך זו מאפיינת מפלגות השואבות את עיקר הפופולריות שלהן מדמותו הבולטת של היושב ראש. במקרים אחרים הרשימות נקבעות על ידי מועצה חיצונית לרשימה כמו ב"מועצת גדולי התורה" של "יהדות התורה" או ב"מועצת חכמי התורה" של מפלגת ש"ס.
נהוג להבדיל בין שלושה סוגים של בחירות מקדימות המתקיימות במפלגות בישראל: סוג אחד, הנפוץ יותר, הוא בחירות בגוף הנבחר של המפלגה המונה בין כמה עשרות ועד אלפי חברים (הגוף הבוחר מכונה ועידה, מרכז או מועצה). הסוג השני הוא בחירות שבהן משתתפים כל החברים שהתפקדו למפלגה. הסוג השלישי הוא "פריימריז פתוחים", בהם כל אזרח יכול לתת את קולו לבחירת רשימת המועמדים של מפלגה אחת לכנסת גם אם אינו מתפקד, שיטה זו הונהגה לראשונה במפלגת "ישראל חזקה" בראשות אפרים סנה לקראת בחירות 2009, ועל ידי מפלגת "זהות" לקראת בחירות אפריל 2019.
בחירות בגוף נבחר
אף שחברי מרכז המפלגה עשויים למנות אלפי חברים ואף יותר, הרי זו עדיין אוכלוסייה הקטנה בהרבה מסך המצביעים, וניתן לבצע בה הטיות שקשות לביצוע בממדים גדולים. החל משוחד גלוי (מעשה המהווה עבירה פלילית) ועד להשפעה המונעת מקשרים לבעלי ממון. וכן בדרך זו, איגודי עובדים גדולים יכולים להכניס לרשימת המועמדים, ובעקבותיה לכנסת, אישים המומלצים על ידם. בתהליך ההטיה חברי המרכז הופכים למעין "בעלי הדעה" על נבחריהם, דבר שעשוי לגרור תופעות של מינוי שאינו מבוסס על התאמה לתפקיד או יכולות נדרשות במשרות ממשלתיות שונות, כתנאי לבחירתם של מועמדים למקום גבוה ברשימה.
בשל הטיה זו נוצר צורך לבלום גלי מינויים שנוצרים בעקבות בחירת מועמדי הכנסת כחלק ממרכז מפלגה. למטרה זו חברי הכנסת ניסו לחוקק חוקים בולמים: איסור על חברי מרכז לכהן כדירקטורים בחברות ממשלתיות, איסור על מינויו של מי שיש לו זיקה לשר מסוים לתפקידים ממלכתיים, איסור על נושאי משרה בארבע דרגות ממשלתיות בכירות לכהן כחבר מרכז מפלגה ועוד.