cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הגנת "אמת דיברתי" בלשון הרע
אמת אובייקטיבית מול הבעת דעה
עם זאת, אם אין באותה הבעת דעה עניין ציבורי או שמא היא איננה אמת, לא יוכל המתגונן לטעון את טענת "אמת דיברתי" ויפנה לסעיף בחוק שמגן על דעות שהובעו בתום לב, קרי, סעיף 15(4) לחוק. כך גם יעשה במקרה בו לא ניתן אובייקטיבית לסווג את הדעה כאמת או שקר, שכן, הגנת אמת בפרסום טובה רק לדעות שבעניינים עובדתיים הניתנים לאימות באופן מלא.
לסיכום, האבחנה בין דעות הניתנות לסיווג כאמת או שקר אינה קלה ובית המשפט יידרש להפעיל את מבחני האמיתות האובייקטיביים שהוזכרו לעיל.
"פרט לוואי שאין בו פגיעה של ממש"
בחלקו האחרון של סעיף 14 לחוק נקבע כי "...הגנה זו לא תישלל בשל כך בלבד שלא הוכחה אמיתותו של פרט לוואי שאין בו פגיעה של ממש". במה דברים אמורים? כאמור, לצורך בחינת השאלה "האם עומדת לנתבע טענת הגנת האמת" יבחן בית המשפט האם קיימת זהות בין המציאות האובייקטיבית כפי שהובאה בפניו לבין תיאורה בפרסום. אולם, כפי שקובע הסיפא של הסעיף, זהות זו אינה חייבת להיות מוחלטת. די בכך שהמשמעות והתוכן הכללי של הפרסום תואמים את המציאות על מנת שתקום לנתבע ההגנה. הרציונל מאחורי סייג זה הוא שבאיזון בין חופש הביטוי לבין הזכות לשם טוב אל לנו "לדקדק בציציותיו של הפרסום הפוגע" על מנת לא להגביל יתר על המידה את חופש הביטוי. על כן, נקבע בפרשת קראוס כי גם אם ישנו פרט קטן שגוי אשר אינו בעל חשיבות מהותית, קיומו לא ישלול את ההגנה וחופש הביטוי לא יפגע.
על מנת שאכן יקום הסייג "...פרט לוואי שאין בו פגיעה של ממש" נדרש שיתקיימו שני תנאים מצטברים:
המבחן שקבעה הפסיקה בפרשת צור נ' הוכברג לשאלה "האם יש פגיעה של ממש באותו פרט שגוי" הוא: האם הפגיעה שנגרמה מן הפרט השגוי אינה שונה באופן מהותי מהפגיעה שהייתה נגרמת לתובע לו היה הפרט מדויק. כלומר, "לו היה הפרט השגוי נכון, האם פרסומו היה פוגע בתובע?". אם כן, לא תעמוד למפרסם הגנת "אמת דיברתי".
עם זאת, לעיתים אף על פי שהוכח כי אכן מדובר בפרט לוואי שאין בו פגיעה של ממש והוא אינו שולל את הגנת האמת באופן אוטומטי, המילה בלבד בנוסח סעיף 14 מרמזת על כך כי יכול להיות שקיומו של פרט שגוי זה יצטרף לשיקולים חיצוניים אחרים (כגון הרקע ונסיבות הפרסום) ויעניק עודף משקל להכרעת בית המשפט כנגד מתן ההגנה לנתבע.
"אמיתות הפרסום" ודיווח על חשדות, עבירות והליכים פליליים
כאשר הפרסום המדובר עוסק במעשה פלילי שנעשה בעבר על ידי התובע מתעוררת השאלה: "האם מצוין בפרסום כי התובע ביצע את המעשה או שמא צוין כי הוא רק נחשד בביצועו?".
המקרה הפשוט הוא כאשר ברור מתוך נוסח הדברים למה התכוון המפרסם:
אם פורסם "פלוני ביצע מעשה פלילי" אזי יצטרך הנתבע להוכיח כי אכן בוצע המעשה על ידי פלוני (הרשעת בימ"ש קודמת תהווה הוכיחה יעילה ביותר).
לעומת זאת אם נאמר בפרסום "פלוני נחשד בביצוע מעשה פלילי" אזי יצטרך הנתבע להוכיח כי אכן ישנן חשדות מוצקים כנגד פלוני. כאמור, על החשדות להיות מבוססים מעבר לתלונה פזיזה או פעולה נמהרת (ראו סעיף 2.1.3 לעיל).
המקרה המסובך יותר הוא כאשר לא ברור מתוך נוסח הפרסום האם התובע ביצע את המעשה הפלילי או שמא הוא רק חשוד. או אז שוב יפעיל בית המשפט מבחן אובייקטיבי ויבחן כיצד היה "האדם הסביר" מבין ממכלול הפרסום מהי דרגת האשמה המיוחסת לתובע. ייתכן כי למרות הסתייגויותיו והבהרותיו של המפרסם (הנתבע) בגוף הטקסט כי "עוד לא נקבעה אשמתו של התובע" יכול בית המשפט לקבוע כי מגוף הדברים משתמע שהפרסום מייחס לתובע אשמה מלאה ואז יצטרך המפרסם להוכיח שהתובע אכן ביצע את המעשה המיוחס לו.
נשוב ונציין את סעיף 25א שהוסף לחוק בתיקון משנת 2003, בעקבות הדיון הנוסף בפרשת קראוס, ובו נקבע כי במקרים בהם פורסם באמצעי תקשורת כי אדם נחשד בפלילים ולאחר מכן בוטל האישום או שאותו נאשם זוכה, יהיה חייב אמצעי התקשורת לפרסם עדכון על דבר הזיכוי אם ידרוש זאת נשוא הפרסום.
העניין הציבורי- מבט כללי
בבסיס יסוד זה עומדת השאלה האם קיימים לפרסום יתרונות חברתיים המצדיקים אותו, חרף לשון הרע שבו. שאלה זאת הנה שאלה ערכית ולפיכך ניתן לומר כי יסוד זה, בשונה מיסוד "אמיתות הפרסום" שהוא יסוד עובדתי, הוא "מושג שסתום". הווה אומר, משמעותו איננה קבועה ולעולם יוכל השופט ליצוק לתוכו תוכן בהתאם למדיניות השיפוטית הנהוגה. זאת ועוד, אין לשמוע ראיות בנושא זה, הנושא כולו מסור לשיקול דעתו של השופט. עם זאת, השופט קדמי, בפרשת בורוכוב נ' יפת, הדגיש כי "בית המשפט, בתוך עמו הוא יושב" ויהיה זה בלתי סביר להניח כי ככזה יתעלם מהמוסכמות החברתיות הנהוגות. סוגיה חשובה בענייננו שעוד לא הוכרעה בפסיקה היא השאלה האם צריך שיהיה "עניין ציבורי" בפרסום כולו או שיש צורך "בעניין ציבורי" ספציפית באותו חלק מהפרסום שטומן בחובו לשון הרע. שאלה זו עלתה בפס"ד מדינה נ' יבין, בו נגענו לעיל, אך בית המשפט בחר שלא להכריע בה.
במשפט האנגלו-אמריקאי ובחלק נכבד ממדינות המשפט הקונטיננטלי (גרמניה לדוגמה) אין קיום ליסוד "העניין הציבורי" בהקשר של הגנת "אמת דיברתי" (או כפי שהיא ידועה במדינות המשפט האנגלו-אמריקאי: (Justification. לשיטתם, די בהוכחת "יסוד האמת" כדי שהפרסום יזכה להגנה. מאידך, ישנן מדינות, בהן המצב דומה למצב בישראל, כלומר, על מנת שפרסום יזכה להגנה יש להוכיח קיומו של יסוד הדומה "לעניין ציבורי" בנוסף ל"יסוד האמת". לדוגמה, זהו המצב בחבל קוויבק שבקנדה ובמדינות מסוימות באוסטרליה.
המבחנים לקיומו של עניין ציבורי
בית המשפט יכריע בסוגיית קיומו של "עניין ציבורי" על ידי איזון אינטרסים: מחד גיסא, ניצב האינטרס של הפרט במניעת פרסום פרטים פוגעים אך נכונים אודותיו ומאידך גיסא, עומד האינטרס של חופש הביטוי. פרופ' רות גביזון במאמרה, "איסור פרסום הפוגע בפרטיות- הזכות לפרטיות וזכות הציבור לדעת", קובעת כי האינטרס של חופש הביטוי טומן בחובו, בין השאר ואולי בעיקר, את זכות הציבור לדעת. המבחן שאומץ על ידי הפסיקה (למשל בפרשת מאגרי מידע נ' ונטורה) הוא "מבחן התועלת" של פרופ' זאב סגל הקובע כי עניין ציבורי הוא "כל עניין שיש לציבור תועלת בידיעתו, אם לשם גיבוש דעתו בעניינים ציבוריים ואם לשם שיפור אורחות חייו" (מבחן זה הוצע על ידי פרופ' סגל במאמרו "הזכות לפרטיות למול הזכות לדעת").
לשיטת שנהר, יהיה ראוי להרחיב את המבחן ולקבוע כי יתקיים "עניין ציבורי" לא רק כאשר תצמח לציבור תועלת מידיעת הפרטים שבפרסום, אלא גם כאשר תצמח לציבור תועלת מעצם הפרסום. זאת משום שחוק איסור לשון הרע עוסק לא רק בפרסום ברבים אלא גם בפרסום בחוג מצומצם (שני אנשים למשל). לדוגמה: ניתן לומר כי אין "עניין ציבורי" בנוגע לכשירותו של מפעיל טרקטור אך לציבור כולו יש אינטרס שהחוג המצומצם של הממונים על אותו מפעיל טרקטור יקבלו מידע בנוגע לכשירותו.
יש לזכור כי המבחנים לקיומו של העניין הציבורי אינם אלא כלי עזר בידי בית המשפט. לפיכך, לא ניתן לקבוע א-פריורית נושאים מסוימים בהם יהיה או לא יהיה "עניין ציבורי" ובית המשפט יידרש, כל פעם מחדש, לבחון את מידת התועלת הציבורית שבפרסום הקונקרטי שלפניו.
העניין הציבורי וצנעת הפרט
בפרשות שונות (דוגמאות יובאו להלן) נקבע כי ככל שהפרסום נוגע לענייניו האינטימיים של אדם, כך ייטה בית המשפט לקבוע כי יש פחות עניין ציבורי בפרסומם. קשה לקבוע מראש מהם הנושאים האינטימיים ביותר שלגביהם זכאי אדם להגנה מיוחדת. עם זאת, לפי שנהר, ניתן להקיש על מהותם של נושאים אלה מחוק הגנת הפרטיות, התשמ"א-1981. על פי פרופ' סגל, הנושאים המוגנים על ידי חוק הגנת הפרטיות הם בעיקר: חיי האהבה והמשפחה של אדם, נטיותיו המיניות, מצבו הבריאותי, תחביביו ומצבו הכלכלי. כאמור, ענייניו האינטימיים של אדם זכו לא פעם להגנה מוגברת על ידי בית המשפט. לדוגמה בפרשת נוף נ' אבנרי נפסק כי אין עניין ציבורי בפרסום פרטיו של סכסוך משפחתי. בפרשת וזנה נקבע כי אין תועלת ציבורית בפרסום על יחסי אישות בין נאשם למתלוננת. בפרשת פלמונית נ' כל הקריות נקבע כי אין עניין ציבורי בפרסום זהותה של נשאית איידס. מאידך גיסא, לעיתים יתקיים היסוד של עניין ציבורי אף אם מדובר בפרסום פרטים אינטימיים. לדוגמה: בפרשת פלמונית נאמר כי אם הייתה הסתברות גבוהה שבהיעדר פרסום זהותה של נשאית האיידס תיווצר סכנת חיים אז היה עניין ציבורי בפרסום זהותה.
העניין הציבורי ודיווח על מאורעות בעלי אופי חדשותי
כאמור, בית המשפט ייטה לקבוע כי יש עניין ציבורי בפרסום ככל שתוכנו נוגע למידע בעל אופי חדשותי שחשוב לציבור. עם זאת, עולה השאלה מהי מידת ההגנה שיש להעניק לאדם הפרטי שנקלע שלא מרצונו ושלא בטובתו לעין הסערה התקשורתית. באנגליה פרסום יזכה להגנה מפאת העניין הציבורי שבו כל עוד מדובר "בעניין ראוי ולגיטימי להתעניינות הציבור" או אפילו "דבר שיש בו משום חדשות לציבור". בארצות הברית, בפס"ד Rosenbloom v. Metromedia, נקבע כי יזכה להגנה כל פרסום שבתחום "ההתעניינות הציבורית הלגיטימית". בפרשות יבין וונטורה בית המשפט נעזר בדין האנגלי והאמריקאי וקבע כי יש עניין ציבורי בפרסום פרטים על אדם אם הם נוגעים "לנושאים חדשותיים". עם זאת, אליבא דשנהר, יהיה ניתן לעיתים לספק את האינטרס הציבורי שבקבלת המידע החדשותי מבלי לציין את זהות המעורבים.
העניין הציבורי ודיווח על דמויות ציבוריות
לשיטת פרופ' סגל ניתן לראות בהחלטת אדם ליטול על עצמו מעמד ו/או תפקיד חברתי-ציבורי כהסכמה מכללא מצדו לוויתור על פרטיותו. מכך יוצא שפרסומם של פרטים מסוימים מותר לגבי "איש הציבור" אך לא כך לגבי האדם הפרטי. פרופ' גביזון מבקרת את גישת פרופ' סגל וטוענת כי ייתכן וגישתו הולמת את "המתחם הקלאסי" של הדמויות הציבוריות (רה"מ, שרים, נשיא המדינה וכו') אך בנוגע לדמויות ציבוריות כגון: ספורטאים, עבריינים, אומנים או "סתם אנשים עשירים" קיומה של אותה הסכמה מכללא הוא לעיתים מפוקפק.
בענייננו, ראוי לבחון את "הגנת העניין הציבורי" בחוק הגנת הפרטיות, לגביה נאמר כי אם אדם הוא "דמות ציבורית", אל לו לקבול כי ענייניו הפרטיים נחשפים ברבים ופרטיותו נפגעת במידה מסוימת. לעומת גישה זאת טוען עו"ד חיים פאל, במאמרו "זכות הציבור לא לדעת", כי אם החוק והפסיקה יאפשרו חדירה רבה מדי לפרטיותם של אנשי ציבור, מעטים יהיו מוכנים להיכנס "לקלחת החיים הציבוריים" ודבר זה יפגע ברמתו וצביונו של השירות הציבורי. שאלה נוספת היא מי ייחשב "לדמות ציבורית" לצורך העניין ומי לא. לשאלה זאת לא נקבעו עדיין מבחנים ברורים בפסיקה אך, לגישת שנהר, סביר להניח שבית המשפט יגדיר פלוני כ"דמות ציבורית" לפי מידת השפעתו על החברה ולאור השאלה האם הגיע מרצונו לאותה עמדה חברתית ועד כמה ניתן לראות ברצון זה הסכמה לפרסום דברים אודותיו. אם נבחן את הפסיקה בענייננו נגלה כי, לדוגמה, נדירים המקרים בהם לא יכיר בית המשפט בקיומו של עניין ציבורי כאשר מדובר בחשדות פליליים בנוגע לאנשי ציבור. מאידך, בית המשפט פחות ייטה להכיר בקיום עניין ציבורי בדיווחים רכילותיים אודות דמויות ציבוריות או פרסומים בנוגע ליחסי הזוגיות שלהם. מאידך, בית המשפט כבר פסק (בפרשת אבו חצירא נ' העיתון "חדשות") כי קיים עניין ציבורי בפרסום בעיתון של מכתבים המלמדים על רומן מחוץ לנישואין שניהל אדם הטוען למשרה בעלת אופי דתי.
"העניין הציבורי" ודיווח על חשדות, עבירות והליכים פליליים
מחד גיסא, לפי שנהר, בפרסומים הנוגעים לעבירות פליליות עשויה להיות תועלת חברתית רבה: הציבור זקוק למידע מסוג זה כדי לדעת באיזו חברה הוא חי וכדי לדעת מפני מי ומפני מה עליו לחשוש. בנוסף, באמצעות פרסומים אלו יכול הציבור לקבל מידע אודות דרך טיפול רשויות החקירה והתביעה בעבירות פליליות. מאידך גיסא, קיים החשש כי פרסומים על הליכים משפטיים יהוו "משפט על ידי העיתונות" ויפגעו בזכותו של הנאשם להליך הוגן.
בנוסף, במקרים בהם יסתיים ההליך ללא הגשת כתב אישום או אפילו ללא הרשעה, עצם הדיווח על ההליכים יהווה פגיעה קשה בנאשם. ניתן לומר שככל שההליך הפלילי מצוי בשלב מתקדם יותר כך העניין הציבורי בו יזכה להכרה על ידי בית המשפט. בפרשת בורוכוב נ' יפת נקבע כי אין עניין ציבורי בדיווח על הגשת תלונה במשטרה. העניין הציבורי יגבר כל אימת שהחשוד נחקר, נעצר ו/או מובא בפני שופט. קל וחומר כאשר מוגש כתב אישום ומתנהל הליך משפטי, בדיווח על הליכים משפטיים המתנהלים בדלתיים פתוחות יהיה כמעט תמיד "עניין ציבורי".
על פי פרופ' ש"ז פלר, במאמרו "הרהביליטציה-מוסד משפטי מיוחד מחויב המציאות", העניין הציבורי בפרסום דבר הרשעתו של אדם הולך ופוחת ככל שנוקפות השנים ממועד ההרשעה. פרופ' פלר גורס כי גם מי שחטא בפלילים זכאי להגנה על שמו הטוב והגנה זו הולכת ומתעצמת ככל שחולף יותר זמן מחזרתו למוטב.
אכן, בפרשת פלוני נ' הכתב אלמוני נקבע כי לא היה עניין ציבורי בפרסום פרטיו של פלוני שהורשע בהריגה לפני שנים רבות והרשעתו אף נמחקה. מאידך, לשיטת שנהר, מחיקת ההרשעה לא מקימה חזקה שאין בה עניין ציבורי, לדוגמה אם אדם מתמודד על משרה ציבורית יהיה עניין ציבורי בפרסום הרשעות בעברו גם אם התיישנו.
ביבליוגרפיה
חיבורים בעברית
חוקי יסוד
הצעות חוק
תקנונים מקצועיים
פסיקה ישראלית- בית המשפט העליון
פסיקה ישראלית- בית משפט השלום ומחוזי
פסיקה זרה
חיבורים בלועזית
ברטולומה דה לאס קסאס
ברטולומה דה לאס קסאס (בספרדית: Bartolomé de las Casas; 24 באוגוסט 1484 - 17 ביולי 1566) היה כומר ספרדי מהמסדר הדומיניקני, שפעל במושבות הספרדיות ביבשת אמריקה, והיה הבישוף הראשון של צ'יאפס. היה אחד מהראשונים באותה תקופה שדיבר על זכויות האדם של האינדיאנים.
חייו
דה לאס קסאס נולד בסביליה בשנת 1484. בשנת 1502 היגר עם אביו להיספניולה. בהיספניולה קיבל לאס קסאס שטח אדמה והחזיק בעבדים. כמו כן השתתף בקרבות מול בני הטאינו המקומיים. שמונה שנים מאוחר יותר, בשנת 1510, הוסמך ככומר, וב-1512 החל בפעילות מיסיונרית אצל בני הטאינו בקובה. ב-1513 השתתף במסע לכיבוש קובה שהונהג על ידי דייגו ולאסקס דה קואיאר. מאוחר יותר העיד על הזוועות אליהן נחשף במהלך המסע. לאס קסאס קיבל אנקומיינדה שהייתה עשירה בזהב ובעבדים וניהל אותה לצד עיסוקו ככומר.
בשנת 1511 נכח בדרשותיו של אנטוניו דה מונטסינוס בהיספניולה כנגד השעבוד הנורא שהטילו בעלי האנקומיינדות על האינדיאנים, אולם אירוע זה לא שינה את השקפתו. בשנת 1514 התחולל המהפך הגדול בדעותיו. לאס קסאס הבין כי מעשי הספרדים באמריקה הם עוול. הוא ויתר על האנקומיינדה ועל עבדיו והטיף לאחרים לעשות כמותו. בהמשך הבין כי כדי לשנות את המדיניות הספרדית יהיה עליו לפעול מספרד וב-1515 חזר לסיביליה.
בספרד פעל לאס קסאס למען האינדיאנים אצל מלכי ספרד ופרסם מספר ספרים. בעקבות פועלו נקרא "מגן האינדיאנים". בספרו "Brevísima relación de la destrucción de las Indias" ("תיאור קצר של הרס האינדיאס") שנכתב ב-1542 ויצא לאור ב-1552 תיאר דה לאס קסאס את אכזריותם של הספרדים כלפי ילידי אמריקה, ובמיוחד באיים הקאריביים, מרכז אמריקה ומקסיקו של ימינו. תאוריו אלו היו מאוחר יותר בסיס להפצת האגדה השחורה בידי אויבי ספרד. לחלק מהמקרים אותם תיאר היה עד, ואחרים תיאר על סמך עדויותיהם של אחרים. בהמשך פיתח דוקטרינה של הגדרה עצמית, לפיה השלטון נועד לשרת את העם, פעולות חשובות שלו טעונות התייעצות עם העם ואת אישורו. עוד כתב כי אף מדינה, מלך או שליט אינם יכולים להתנכר לנתיניהם ולשנות את המערכת הפוליטית מבלי לקבל את הסכמת הנתינים.
בהמשך, הוציא ספר, אותו הקדיש למלך פליפה השני ובו הביע תמיכה מפורשת בזכויותיהם של ילידי פרו להישאר חופשיים והתנגדות להפיכתם לעבדי הספרדים. בנוסף, הטיל ספק בזכויותיה של ספרד לקחת לעצמה את אוצרותיו של אטוואלפה מלך האינקה ואוצרות שנמצאו באתרי קבורה שונים. הוא הסביר כי כשהגיע לאמריקה תמך בכיבוש הספרדי, אך הגיע למסקנה כי הכיבוש יביא לקריסתה של ספרד. לשיטתו, היה על הספרדים לדאוג להמרת דתם של האינדיאנים, ולהפכם לאזרחים נאמנים, ולא לרדוף ולהרוג אותם. הוא טען שבמקום לנצל את המקומיים לעבודה, יש להביא עבדים מאפריקה, אך לאחר שנוכח בהשפעת העבדות על האפריקאים, שינה דעתו גם בהקשר זה.
בסוף שנות הארבעים של המאה ה-16 שב לספרד וניסה לפעול לביטול מוסד האנקומיינדה, לפיו ילידי המושבות בהן שלטה ספרד "שילמו" לה בעבודה בתמורה למזון ולהדרכה דתית. ב-1550 ניהל ויכוח ציבורי בעניין זה בואיאדוליד עם חואן חינס דה ספולוודה. בסיום הוויכוח טען כל צד לניצחונו. בפועל, האנקומיינדה לא בוטלה, אך היא דעכה מעצמה.
הפיכתו לקדוש על ידי הכנסייה הקתולית
האפיפיור יוחנן פאולוס השני התחיל בתהליך ביאטיפיקציה בשנת 2000, שבסופו הוא אמור להיהפך לקדוש קתולי.
תמוז (להקה)
תמוז הייתה להקה ישראלית משפיעה שפעלה באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. חבריה היו שלום חנוך (שירה וגיטרה), אריאל זילבר (שירה וקלידים), מאיר ישראל (תופים), יהודה עדר (גיטרות) ואיתן גדרון (בס). תמוז נחשבת לאחת הלהקות הישראליות החשובות ביותר, ואלבומה היחיד, "סוף עונת התפוזים", נחשב לאבן דרך בתולדות הרוק הישראלי.
הרקע להקמת הלהקה
תמוז החלה את דרכה בשנת 1974, כאשר תכנן מתי כספי להקים הרכב ישראלי ברוח "קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג". הוא קישר בין דני ליטני, שלום חנוך ואריאל זילבר, אך לא נוצר קשר טוב מספיק ביניהם, והלהקה התפרקה בטרם הספיקו חבריה להקליט.
בין שלום חנוך לאריאל זילבר, לעומת זאת, נוצר קשר הדוק, שניהם חזרו לישראל זמן קצר קודם לכן לאחר ניסיונות כושלים להצליח בחו"ל - שלום חנוך באנגליה ואריאל זילבר בצרפת, והם החליטו להמשיך לעבוד יחד. הם צירפו אליהם את המתופף מאיר ישראל, שניגן קודם במספר להקות קצב, בין השאר ב"עוזי והסגנונות" ועוד שני צעירים שהשתחררו מלהקת הנח"ל, הגיטריסט יהודה עדר והבסיסט איתן גדרון. את שם הלהקה, תמוז, נתן להם אריק איינשטיין שגם לקח אותם כלהקת החימום שלו בסיבוב ההופעות "סע לאט".
סוף עונת התפוזים
הקלטת "סוף עונת התפוזים" החלה בשנת 1975 באולפני טריטון. מנהל הלהקה היה מנהל האולפנים מיכאל תפוח, הטכנאי היה טומי פרידמן, והמפיק המוזיקלי הצעיר - לואי להב בן ה-25, שהגיע מארצות הברית אחרי שעבד שם עם ברוס ספרינגסטין. מרבית משירי האלבום נכתבו על ידי שלום חנוך ומאיר אריאל, וכולם הולחנו על ידי חנוך ואריאל זילבר, שגם חילקו ביניהם את תפקידי השירה. האלבום השפיע רבות על הרוק הישראלי וכל שיריו הפכו לקלאסיקות.
בעקבות הצלחת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות. כמו בהקלטת האלבום, גם בהופעות השקיעו טומי פרידמן ולואי להב, בעיקר בסאונד ובתאורה, כאשר ייבאו ציוד מחו"ל. בבימוי המופע סייע אורי זוהר. בנוסף לשירי האלבום, ביצעו חנוך וזילבר חלק משיריהם, כ"מאיה", "תפסתי ראש על הבאר", "בטי בם" ו"אגדה יפנית". בהפסקות ליוותה הלהקה את רמי פורטיס, שהיה אז חשמלאי המופע, כאשר שר את שירו "אינקובטור". סיבוב ההופעות נחל הצלחה, והלהקה הופיעה בכל רחבי הארץ.
סוף ימי הלהקה
באמצע שנת 1976 הציג זילבר בפני הלהקה את השיר "רוצי שמוליק", שכתב שמוליק צ'יזיק. בהצבעה בין חברי הלהקה הוחלט כי השיר אינו מתאים לקו המוזיקלי שלה, ומאיר ישראל טען כי הוא מתאים יותר לכוורת. זילבר הקליט את השיר בעצמו, והשיר הפך ללהיט ענק. בשלב זה החליט זילבר לפרוש מהלהקה לקריירה עצמאית, ולא חזר בו גם לאחר הבטחתם של אנשי חברת CBS כי באלבום הבא של הלהקה יינתן דגש רב יותר לשיריו. בהופעות האחרונות של "תמוז" עלה זילבר לבמה עם שקית על ראשו, כמחאה, כדי שלא יראו אותו.
אף על פי שברדיו הרבו להשמיע את שירי הלהקה, "תמוז" הייתה כישלון כלכלי גדול. הפקת המופע הייתה יקרה וגררה הפסדים כספיים. לאחר שהוחלט על פירוק הלהקה, התברר כי היא נמצאת בחובות גדולים, ושעליה להמשיך להופיע עוד כחודשיים על מנת לכסותם. דווקא בהופעות הסיום בא קהל רב יותר והלהקה זכתה להצלחה גדולה, אך לחבריה היה ברור כי לא ניתן להמשיך יחד ולהקליט אלבום שני. ב-10 ביולי 1976 ערכה הלהקה את הופעתה האחרונה בקיבוץ איילת השחר. בסך הכל הופיעה הלהקה 200 פעמים ברחבי המדינה עד לפירוקה.
לאחר הפירוק
להקת תמוז תרמה רבות לקריירה המוזיקלית של כל חמשת חבריה. אריאל זילבר פתח בקריירה מצליחה, וכבר בסוף אותה שנה (1976) הוציא את אלבום הבכורה שלו, "רוצי שמוליק". שלום חנוך החל במקביל את הקלטות אלבום הסולו הראשון שלו בעברית - "אדם בתוך עצמו". מאיר ישראל הפך למתופף מבוקש, ולמתופף הקבוע של שלמה ארצי. יהודה עדר הפך לנגן ומעבד מפורסם, הצטרף ללהקת דודה והיה ממקימי בית הספר למוזיקה "רימון". איתן גדרון היה גם הוא לנגן מבוקש, וניגן בין היתר עם אלון אולארצ'יק, אסתר שמיר ועם מזי כהן.
להקת "תמוז" התאחדה בשנת 1983 לשלוש הופעות. בשנת 2000 השתתפה הלהקה במופע "עם הגב לים" לזכרו של מאיר אריאל, שבו שרו את שני השירים שכתב מאיר אריאל - "סוף עונת התפוזים" ו"הולך בטל". בשנת 2006 הופיעה הלהקה בבית הספר "רימון", וביצעה פעם נוספת את שני השירים האלו. בשנת 2009 התאחדה תמוז במופע מיוחד לציון 10 שנים למותו של מאיר אריאל שהתקיים בתיאטרון קיסריה. איחוד נוסף התרחש ב-28 במרץ 2016 במסגרת השקת האלבום "עולה ירח", של יהודה עדר. אירוע זה הוביל לאיחוד הלהקה גם בהופעת ההשקה של אלבומו של שלום חנוך "זום", ב-15 בספטמבר 2016, בלייב פארק ראשון לציון.
הוועדה לביטחון המדינה (בולגריה)
הוועדה לביטחון המדינה (בבולגרית: Комитет за държавна сигурност או בקיצור ДС) היה השירות החשאי, (המקביל לקג"ב בברית המועצות) של בולגריה, מ-1925 ועד 1990. בתקופת הרפובליקה העממית הבולגרית שימש הארגון כזרוע מרכזית לרדיפת מתנגדי המשטר ואף קיבל הנחיות מהק.ג.ב..
לישקוביצה (מחוז לוביץ')
לישקוביצה (בפולנית: Łyszkowice; ביידיש: ליסקעוויץ) הוא כפר במחוז לוביץ' שבפרובינציית לודז' בפולין, מושב הגמינה (מחוז מינהלי) לישקוביצה. הכפר שוכן כ- דרומית ללוביץ' ו- צפונית-מזרחית לבירה האזורית לודז'.
הכפר מונה כ-1,400 תושבים (נכון ל-2011).
אישים ידועים
בלישקוביצה נולד חבר הארמייה קריובה במלחמת העולם השנייה, הסופר פרנצישק זומבצקי, שהעיד במשפטם של פושעי המלחמה הגרמנים קורט פרנץ ומפקד מחנה ההשמדה טרבלינקה, פרנץ שטנגל. זבצקי העיד כי קרונות הטרנספורטים שהיו דחוסים באסירים יהודים בדרך לטרבלינקה, חזרו ריקים.
יהודים
בין מלחמות העולם התגוררו בלישקוביצה כ-550 יהודים, שהיו כמעט מחצית מתושביה. רבים מהם נמלטו לפני הכיבוש הגרמני של ספטמבר 1939. במקביל לישקוביצה קלטה כמה מאות פליטים מלודז' וערים אחרות בקרבתה כמו אלכסנדר לודז', בז'ז'יני וזגייז'. במאי 1940 הוקם בלישקוביצה גטו ובו נכלאו בין 500 ל-600 יהודים. אלה גורשו במרס 1941 לגטו ורשה וגורלם היה כגורל יהודי הגטו.
קילומטר לשעה
קילומטר לשעה (קמ"ש) היא יחידת מידה למהירות, המציינת מעבר של קילומטר אחד במשך שעה אחת.
יחידת מידה זו היא יחידה מקובלת למדידת מהירותם של כלי רכב במרבית מדינות העולם. בארצות הברית מקובלת במקומה יחידת המידה מייל לשעה. למדידת מהירותם של כלי שיט מקובלת יחידת המידה קשר, שהיא 1 מיל ימי לשעה ושווה ל-1.8525 קילומטר לשעה.
בכתיב פיזיקלי המהירות קילומטר לשעה נרשמת בצורה קילומטר/שעה או  קילומטר·שעה1−.
יחידת מידה מקובלת למהירות בקרב הפיזיקאים היא מטר לשנייה (מ/ש) - זו יחידת SI למהירות.
תנועה במהירות גבוהה מאוד נמדדת בקילומטר לשנייה. מהירות האור היא כ-300,000 קילומטר לשנייה, ומהירות המילוט מכדור הארץ היא 11.2 קילומטר לשנייה. למעבר מקילומטר לשנייה לקילומטר לשעה יש להכפיל את המהירות ב-3,600.
שלי יחימוביץ'
שלי רחל יחימוביץ' (נולדה ב-28 במרץ 1960, כ"ט באדר ה'תש"ך) היא עיתונאית, סופרת, מגישת רדיו וטלוויזיה ישראלית. בעברה הייתה פוליטיקאית שכיהנה בין השנים 2006–2019 כחברת כנסת מטעם מפלגת העבודה. בשנת 2011 נבחרה לראשות מפלגת העבודה, והייתה למנהיגת המפלגה עד שנת 2013. כיהנה שלוש פעמים כראש האופוזיציה ובנוסף שימשה כיושבת ראש ועדות בכנסת: ועדה לביקורת המדינה, ועדת האתיקה, ועדה לזכויות הילד, ועדת השניים, ועדת המשנה החסויה לענייני חוץ וביטחון של ביקורת המדינה. 69 חוקים שיזמה נכנסו לספר החוקים של מדינת ישראל.
ביוגרפיה
שלי יחימוביץ' נולדה בכפר סבא לחנה ומשה, ניצולי השואה מפולין. בילדותה גדלה ברמת השרון. אביה היה פועל בניין ואמה מורה. בכיתה ט' סולקה מתיכון אוסטרובסקי ברעננה, עקב כרזות מחאה שתלתה ברחבי בית הספר נגד ההנהלה, ועברה לפנימיית הדסים.
יחימוביץ' שירתה בצה"ל כמש"קית ח"ן בבסיס חיל האוויר בחצרים, כקצינת שלישות בבסיס עציון וכקצינת ת"ש של פרויקט הלביא. היא בעלת תואר ראשון במדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במהלך לימודיה ריכזה את עבודת סניף באר שבע של האגודה לזכויות האזרח והצטרפה ל"אגודה לסיוע והגנה על זכויות הבדואים" ולתנועת "שלום עכשיו".
קריירה עיתונאית
את דרכה העיתונאית החלה בזמן לימודיה בבאר שבע, ככתבת "על המשמר" בדרום, ואחר כך ככתבת רשת ב' של קול ישראל בדרום, משם המשיכה לתפקידי כתבות בכירים ברדיו בתחומי העבודה, הכלכלה והפוליטיקה. הגישה את מגזין הכלכלה "צבע הכסף" של רשת ב'. ב-1993, עם פרישתו של רזי ברקאי מקול ישראל, בחר בה שלום קיטל להחליף את ברקאי בהגשת תוכנית האקטואליה הפופולרית של רשת ב', "הכל דיבורים", שאותה הגישה וערכה במשך שבע שנים, ובאמצעותה הייתה לחלק פעיל וחשוב בעיצוב סדר היום. ב-1994 החלה להגיש מדי פעם בפעם את התוכנית "ערב חדש".
יחימוביץ' נחשבה לעיתונאית דעתנית וביקורתית, שקידמה בתוכניותיה עמדות הקרובות ללבה. כך הרבתה לעסוק בנושאים כלכליים וחברתיים מנקודת מבט סוציאל-דמוקרטית ובנושאים הנוגעים למעמד האישה, ויחד עם חברתה כרמלה מנשה העניקה לראשונה ובעקביות במה נרחבת לנשות "ארבע אמהות", עד ליציאת צה"ל מלבנון.
קריירה פוליטית
בנובמבר 2005, שלושה שבועות אחרי בחירתו של עמיר פרץ לראשות מפלגת העבודה, הודיעה על עזיבתה את העיתונאות, כניסתה לפוליטיקה, והתמודדות על מקום ברשימת מפלגת העבודה לבחירות לכנסת השבע עשרה. שבועיים קודם להודעתה ערכה ריאיון עם עמיר פרץ בתוכניתה "פגוש את העיתונות". קיומו של הראיון, שתואר על ידי מבקרי טלוויזיה כראיון אוהד במיוחד, וחוסר תקופת צינון בין תפקידה כעיתונאית להחלטתה לעבור לפוליטיקה, עוררו דיון ציבורי בשאלות הנוגעות לאתיקה עיתונאית. בתגובה לביקורת טענה יחימוביץ' כי "באופן תקין הייתה צריכה להיות תקופת צינון, זה לא התאפשר טכנית, הייתי צריכה להחליט כאן ועכשיו, האופוריה הפוליטית האישית שלי הייתה כל כך גדולה, התחושה הפנימית שחציתי את הקווים מבפנים ושאני לא יכולה יותר לשבת שם כמראיינת אובייקטיבית, כי אני כבר שם, בצד השני". בנוגע לראיון הסבירה כי הראיון "לא היה יותר מפרגן מעשרות ראיונות עם בנימין נתניהו שעשו כתבים כלכליים שטופי מוח עם אג'נדה קפיטליסטית, שהמדיניות שלו באותה תקופה נראתה הירואית בעיניהם". בעקבות צעד זה של יחימוביץ' קיבלה מועצת הרשות השנייה החלטה המחייבת את עיתונאי הרשות בתקופת צינון של שלושה חודשים קודם למעברם לפעילות פוליטית.
יחימוביץ' נבחרה למקום התשיעי ברשימת מפלגת העבודה, ולאחר הבחירות הייתה לחברת הכנסת. הייתה חברה בוועדת הכספים ובוועדה לענייני ביקורת המדינה ועד שנת 2008 עמדה בראש הוועדה לזכויות הילד.באותה שנה, הוענק ליחימוביץ' אות אבירת איכות השלטון מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל על פועלה כחברת כנסת.
במערכת הבחירות לראשות עיריית תל אביב-יפו בשנת 2008 הביעה תמיכה במועמדותו של רון חולדאי, ותקפה את יריבו, דב חנין ממפלגת חד"ש, על עמדותיו האנטי-ציוניות. זאת על אף שהעידה על עצמה כי בבחירות 1996 הצביעה לשמעון פרס לראשות הממשלה ולרשימת חד"ש, בשל הערכתה לחברת הכנסת לשעבר תמר גוז'נסקי.
בבחירות המקדימות של "העבודה" בדצמבר 2008 נבחרה למקום החמישי ברשימת המפלגה לכנסת ה-18. בכנסת זו שימשה יחימוביץ' בתפקיד יו"ר ועדת האתיקה וחברת ועדות הכספים והעבודה, הרווחה והבריאות.
בבספטמבר 2011 נבחרה יחימוביץ' ליושבת ראש מפלגת העבודה, לאחר שגברה על ח"כ עמיר פרץ במסגרת הסיבוב השני של הבחירות לראשות המפלגה, בו קיבלה מעל ל-54% מן הקולות. במשך כחודשיים, בין 9 במאי ל-19 ביולי 2012, שימשה יחימוביץ' כראש האופוזיציה, בתקופת הצטרפות "קדימה" לקואליציה של ממשלת נתניהו.
בדצמבר 2012, במהלך הקמפיין לפני הבחירות לכנסת התשע עשרה, הציגה את תוכניתה הכלכלית, שעיקרה תגבור השירותים הציבוריים ותשלומי ההעברה בהיקף של כ-25 מיליארד שקל לשנה שימומנו באמצעות העלאת הגדלת המיסוי הישיר על בעלי ההכנסות הגבוהות מאוד ועל התאגידים החזקים, ובמקביל העלאת שכר המינימום, שיקום השירותים הציבוריים, צמצום הפערים בין הפריפריה למרכז, הגברת הרגולציה על שוק ההון והשקעה בתחבורה הציבורית על חשבון תשתית הכבישים. במהלך הקמפיין נטתה יחימוביץ' שלא להבליט את הנושאים המדיניים, והעדיפה להתמקד בביקורת על המדיניות הנאו-ליברלית של בנימין נתניהו ובהצגת החלופה הסוציאל-דמוקרטית שמפלגת העבודה בראשותה מציעה. בשלבי הקמפיין האחרונים התחייבה שלא לשבת עם נתניהו בממשלת אחדות. בבחירות קיבלה מפלגת העבודה 15 מנדטים. לאחר הקמת הממשלה השלושים ושלוש מונתה לראש האופוזיציה. בכנסת התשע עשרה שימשה יחימוביץ' כחברה בוועדת הכספים, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת, בוועדת המשנה לעניינים חסויים ובוועדה משותפת לתקציב הביטחון.
בפברואר 2017 הודיעה יחימוביץ' שתתמודד לתפקיד יושבת ראש הסתדרות העובדים הכללית החדשה. לשם כך הקימה רשימה משותפת עם ש"ס שתהיה 26% מהנציגים בהסתדרות ו-20% בנעמ"ת ועם עובדי רשות שדות התעופה בראשות פנחס עידן. לראשונה, מפלגה חרדית רצה ברשימה משותפת שבראשה אישה. בבחירות הפסידה לאחר שזכתה בכ-38% מקולות הבוחרים מול ניסנקורן שזכה בכ-62%. סיעת הבית החברתי בראשותה גדלה מ-33% ל-37.3%. לטענת יחימוביץ ישנו חשד כבד כי הבחירות לוו בזיופים ובאי סדרים רבים ובכוונתה לעתור לבית המשפט. במאי 2017 עתרה יחימוביץ לבית המשפט לביטול תוצאות הבחירות. באוגוסט 2017 דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב את העתירה בטענה כי רשות השיפוט של ההסתדרות היא הגוף המוסמך לדון בטענות אלו. במאי 2018 דחה בית המשפט העליון את ערעורה על החלטת המחוזי, והפנה אותה פעם נוספת למצות טענותיה ברשות השיפוט של ההסתדרות. במידת הצורך, הבהיר בית המשפט העליון כי תוכל לערער על החלטת רשות השיפוט בבית המשפט המחוזי – אולם יחימוביץ' החליטה למשוך עתירתה מרשות השיפוט יומיים לאחר פסיקת העליון, כשהיא טוענת כי אין לה אמון במוסדות ההסתדרות.
ב-24 באוקטובר 2017 מונתה ליו"ר הוועדה לביקורת המדינה.
ב-1 בינואר 2019 מונתה שוב לתפקיד ראש האופוזיציה בעקבות פיצול סיעת המחנה הציוני.
בבחירות המקדימות בפברואר 2019 שקיימה מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, הגיעה יחימוביץ' למקום השלישי, והוצבה במקום החמישי ברשימה לכנסת אחרי יו"ר המפלגה אבי גבאי והמקום השני ששוריין למועמד שלו.
ב-16 ביולי 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הודיעה יחימוביץ' כי בכוונתה לקחת פסק זמן מהפוליטיקה, ולא להתמודד על קדנציה נוספת כחברת כנסת.
לאחר הפוליטיקה והחזרה לעיתונות
במרץ 2020 החלה להגיש תוכנית רדיו בימים ראשון–רביעי בכאן רשת ב' עם חבר הכנסת לשעבר יגאל גואטה. השעה הראשונה של התוכנית שודרה גם בערוץ כאן 11. בפברואר 2022 הודיעה על פרישתה מהתאגיד, עקב מה שתיארה כחוסר נכונות נפשית לעסוק באקטואליה בתקופה הזאת, וכן שהעיסוק בנושא הזה כבר לא עומד בראש מעייניה.
כמו כן היא גם מפרסמת מאמרים בידיעות אחרונות.
חקיקה
יחימוביץ נחשבת אחת המחוקקות הפוריות בכנסות ישראל. 69 חוקים שיזמה נכנסו לספר החוקים של מדינת ישראל: 14 בכנסת ה-17; 25 בכנסת ה-18; 10 בכנסת ה-19; ו-20 בכנסת ה-20. עיקר החקיקה שלה היא בנושאים כלכליים, חברתיים, נורמות שלטוניות ומאבק בשחיתות, ופמיניזם. כמו כן, הניחה 1076 הצעות חוק. הבולטים שבחוקים שיזמה והעבירה:
חקיקה נוספת:
בעקבות הגשתו של חוק ההסדרים לשנת 2008, פרסמה מסמך מפורט התוקף רבים מסעיפי הצעת החוק. רבים מסעיפיה של הצעה זו נמחקו בשלב מוקדם של הדיון בה. מדי שנה חושפת יחימוביץ' את הטיוטה הראשונית של חוק ההסדרים ומפרסמת אותה באתר שלה.
יחימוביץ' נאבקה לצד שר האוצר לשעבר יובל שטייניץ לאישור מסקנות ועדת ששינסקי בנושא מערך המיסוי של הפקת נפט וגז טבעי.
עמדות
יחימוביץ' דוגלת בתפיסת עולם סוציאל-דמוקרטית. היא מתנגדת לתהליכי ההפרטה שהתרחשו בישראל בעשרות השנים האחרונות. היא הייתה חלק מהמאבק לביטולה של תוכנית מהל"ב, ומתנגדת להפרטת בתי הסוהר וקרקעות המדינה, וכן להעסקה קבלנית. היא גם תומכת בהפחתת שכר הבכירים במשק.
יחימוביץ' מגדירה עצמה כפמיניסטית, והיא חוקקה שורה ארוכה של חוקים למען קידום מעמד האישה. תומכת בנישואים אזרחיים ובקידום שוויון זכויות מלא עבור ציבור הלהט"ב.
היא תומכת בפתרון שתי המדינות לשני עמים כחלק ממתווה קלינטון, ועל בסיס עיקרון הכולל שמירה על גושי ההתיישבות הגדולים בידיה של ישראל, התנגדה לזכות השיבה, מתוך תפיסה כי מדינת ישראל היא מדינת העם היהודי.
חיים אישיים
יחימוביץ' מתגוררת בשכונת כרם התימנים בתל אביב-יפו עם בנה ובתה מבן זוגה לשעבר נועם זיו, עמו התקשרה בחוזה משפטי אזרחי. בעבר הייתה בת זוגו של גיא מרוז.
ספרים
במקביל לקריירה עיתונאית ופוליטית כתבה יחימוביץ' שלושה ספרים:
טמרין לבן-קודקוד
טמרין לבן-קודקוד מכונה גם טמרין ראש-כותנה וטמרין חלילי (שם מדעי: Saguinus oedipus) הוא מין קטן של טמרין, ממשפחת המרמוסטיים. משקלו פחות מ-500 גרם ואורכו הממוצע 23.2 ס"מ. הוא נפוץ בשולי יערות טרופיים, ביערות נשירים וביערות משניים, הם שוכנים בכל הגבהים של היער, מצמחיית הקרקע (בגובה של עד חמישה מטרים) ועד לצמרות העצים, אך הם מעדיפים את הצמרות. לעיתים הם אף נמצאים על הקרקע. הם שוכנים לרוב ביערות שגובהם מעל פני הים אינו עולה על 400 מטר, ולעולם לא ימצאו בגובה העולה על 1,500 מטר מעל פני הים.
קוף זה מתאפיין בציצית ארוכה, שערות לבנות מהמצח ועד העורף הגולשות על הכתפיים. גבו חום וחלקיו התחתונים, זרועותיו ורגליו לבנים-צהבהבים.
התנהגות
הקבוצה מתחילה את נדודי היום כשעה ועשרים לאחר הזריחה. היא בוחרת את אזור ההזנה לפי זמינות הפירות בו, אך בעת האיסוף חבריה מחפשים גם חרקים ומוהל. במהלך איסוף המזון, חברי הקבוצה נותרים עירניים וקשובים. לעיתים אחד מחברי הקבוצה אף נפרד מחבריו ומתמקם בנקודה בעלת תצפית טובה כדי לזהות טורפים - בעיקר עופות דורסים, חתוליים, סמוריים ונחשים. אם גילו טורף, עשויים טמרינים אלו לתקוף אותו במשותף על מנת לגרשו.
איסוף המזון נמשך כשעה, ולאחריו חברי הקבוצה נחים במשך דקות מספר, ולאחר מכן נודדים, במהירות של כ-120–140 מטר לשעה, לאזור איסוף המזון הבא. ככל שהיום מתקדם ההפסקות הופכות להיות ארוכות יותר ויותר, עד להפסקת הצהריים שהיא הארוכה מכולן. בשעות אחר הצהריים המאוחרות הם מתחילים במסע מזורז, הכולל הפסקות איסוף מזון קצרות בלבד, חזרה לאתר השינה שלהם, שהוא לרוב עץ בעל עלווה רחבה המאפשר מסתור. הם משתמשים באתרי שינה פעמים רבות, אך ממעטים לחזור לאותו אתר יום אחר יום.
צורת התנועה המועדפת עליהם היא ריצה, קפיצה או דהרה על ארבע או ניתור מעץ לעץ. כאשר הוא חש מאוים, הוא זוקף את ציצתו כדי להיראות גדול יותר.
תזונה
גופם הקטן, נפח מעיהם המצומצם ומעבר המזון המהיר במערכת העיכול שלהם מחייבים אותם להתמקד במזון איכותי ועתיר אנרגיה ולכן הם ניזונים בעיקר מחרקים (40% ממזונם) ומפירות (38%), אך גם ממוהל, מעלים צעירים ומצוף, ולעיתים נדירות גם מלטאות קטנות ומדו-חיים. הם אינם שואבים מוהל ישירות מהעץ, כמו שאר בני משפחת המרמוסטיים, אלא מסתמכים על נזילות טבעיות של מוהל.
מבנה חברתי ורבייה
טמרין לבן-קודקוד חי בקבוצות של 3–9 פרטים (אם כי נצפו גם קבוצות בגדלים הנעים מ-1–19 פרטים), שלעיתים אינם בעלי קשר דם. לצד זוג דומיננטי וצאצאיהם, עשויים להיות בקבוצה פרטים חולפים, לרוב צעירים משני המינים. אף על פי שהיחסים בין בני אותה קבוצה הם לרוב ידידותיים, וסימני אלימות הם נדירים, הקבוצה מקיימת בתוכה הירארכיה ברורה. הזכר והנקבה המתרבים הם קו-דומיננטיים (דומיננטיים במשותף) כלפי חברי הקבוצה האחרים. לנקבה הדומיננטית, ברוב הסיטואציות, קדימות בעת איסוף מזון.
טמריני לבן-קודקוד הם טריטוריאליים. זכרים מגיבים בתוקפנות לזכרים פולשים, אך לא לנקבות פולשות. נקבות מתייחסות באופן דומה לפולשים משני המינים. בעת מפגש בין קבוצות, לא מתרחש מגע פיזי אלא רק איומים קוליים.
טמרין לבן-קודקוד הוא מונוגמי לרוב, אך לעיתים (ולעולם לא בשבי) יש מקרים של פוליגמיה - פוליגניה וגם פוליאנדריה. עונת הרבייה של טמרינים אלו נמשכת לאורך כל השנה, וההריון נמשך 183 ימים. כמו רוב הטמרינים, גם נקבת טמרין לבן-קודקוד ממליטה לרוב תאומים, ולעיתים אף שלישיות. שני ההורים משתתפים בדאגה לצאצא - האב וצאצאים מתבגרים אחראים לרוב לנשיאת הצעירים, ומעבירים אותם לאם לצורך הנקה. הגמילה מהנקה מתחילה בגיל 4–5 שבועות והצעירים מגיעים לבגרות מינית בגיל 12–15 חודשים, אך הופעת המחזור החודשי בנקבות תלויה גם בסיטואציה החברתית ובעיקר בנוכחותה של נקבה בכירה יותר. שיעור השרידה של צאצאים בשנה הראשונה לחייהם הוא 86% בטבע - יותר מאשר בשבייה, כנראה משום שעוזריה של האם בטבע רכשו ניסיון קודם בקבוצות אחרות, ניסיון החסר בקבוצות בשבייה.
תוחלת חייהם הממוצעת היא 13.5 שנים. טמרין לבן-קודקוד הזקן ביותר שנצפה הגיע, בשבי, לגיל של 24 שנים.
שימור
עד לשנות ה-80, סברו חוקרים שטמרין לבן-קודקוד מצוי מקוסטה ריקה ועד קולומביה. המין הוכרז בסכנת הכחדה בשנת 1973, לאחר ייצוא של 40,000 פרטים לארצות הברית לצורך מחקר ביו-רפואי. קופי הטמרין-ראש-כותנה שמשו במשך יותר מעשור כחיית מודל לחקר אדנוקרצינומה. האיום המרכזי על שרידות המין הוא בירוא היערות בקולומביה לצורכי חקלאות, דלק והתיישבות בנוסף לציד שלהם לצורך סחר בחיות מחמד. בשנת 1992 ניתן היה למוצאו רק בצפון קולומביה, בשטח שבין נהר הקוקה, נהר המגדלנה והאוקיינוס האטלנטי.
Big City Life
Big City Life הוא סינגל מתוך אלבום הבכורה של הלהקה מטאפיקס, Signs of a Struggle. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעדי הסינגלים בגרמניה, פולין, אוסטריה, איטליה, שווייץ וניו זילנד. השיר הגיע בשיאו למקום השני במצעד הסינגלים האירופי.
למרות שהלהקה היא בריטית, השיר הצליח יותר מחוץ למדינה ברחבי אירופה, אך עם זאת הגיע גם למקום ה-15 במצעד הסינגלים הבריטי. ב-1 בספטמבר 2006, זכה הסינגל בפסטיבל השירים ה-43 הבינלאומי בפולין. השיר הופיע גם כרצועה ברשימת ההשמעה במשחק 2006 FIFA World Cup, ובאלבום האוסף הבריטי ''Now That's What I Call Music! 62'' ב-2005, מתוך סדרת האלבומים.
רכבל ראש הנקרה
רכבל ראש הנקרה הוא רכבל תיירותי הפועל באתר ראש הנקרה על גבול ישראל - לבנון המאפשר גישה למערות של שמורת הטבע.
מבנה
תחנת הכניסה עליונה לרכבל נמצאת ליד חניון על כביש 4 כמה מטרים לפני הגבול ומעל מצוקי הגיר הלבנים בגובה 70 מ'. תחנה התחתונה נמצאת במבנה הפונה לים עם קיר דמוי סלע לבן כדי להגן עליו מפני רסס הגלים.
השיפוע של הרכבל הוא 60°.
הרכבל נבנה על ידי חברת דופלמאייר האוסטרית בשנת 1987 בשיתוף הטכניון בחיפה, וקרוניות שמכילות 15 אנשים סופקו על ידי חברת Swoboda (נרכשה על ידי חברת דופלמאייר). הרכבל הוא מסוג "מסילה אווירית" (Aerial tramway), בעל כבל יחיד. הקרוניות, באופן לא סטנדרטי, מחוברות חיבור קבוע לכבל עם ארבעה מהדקים כל אחד (במבנה הסטנדרתי, אמורים, כבל אחד לשמש לתמיכת הקרונות וכבל נוסף, הנקרא כבל משיכה, לשמש להנעתם).
במזג אוויר סוער מאוד, הרכבל נאלץ להפסיק את פעולתו לא רק בגלל מהירות הרוח הגבוהה, אלא גם כדי להגן על הקרוניות מפני רסס הגלים, מה שקורה, לפי אתר החברה, יומיים או שלושה ימים בשנה.
קיימן רחב-חרטום
קיימן רחב-חרטום (שם מדעי: Caiman latirostris) הוא מין קיימן ממשפחת האליגטוריים שנפוץ באזורים באמריקה הדרומית.
מאפיינים
בתי הגידול הטיפוסיים שלו הם ביצות ומנגרובות. המאפיין הפיזי הבולט שלו הוא החרטום הרחב שלו, שממנו נגזר שמו. צבעם של מרבית הקיימנים רחבי-החרטום הוא ירוק זית, כאשר גון הצבע יכול להשתנות בהתאם לאקלים הספציפי במקום החיות שלו. הוא ניזון בעיקר מחסרי חוליות קטנים, וביכולתו למחוץ קליפות על מנת לאכול צבים ושבלולים. הסכנות המרכזיות הנשקפות למין הן ציד בלתי חוקי ואובדן של בתי גידול.
אורכן של מרבית הנקבות אינו עולה על שני מטרים, ושל מרבית הזכרים אינו עולה של שלושה מטרים. גודלו המרבי של הקיימן רחב-החרטום הוא שלושה וחצי מטרים. הוא צבוע בצבעי חום-זית ואפור, לרוב במידה שווה. חוטמם של הקיימנים רחבי-החרטום קצר ורחב למדי, ומכאן שמם. את הקיימנים רחבי-החרטום ניתן למצוא בעיקר במקווי מים מתוקים גדולים, אולם ניתן למצואם גם באגמים, נהרות ומנגרובות. תחום תפוצתו כולל את החוף המזרחי של אמריקה הדרומית וכן אזורים הנמצאים פנימה יותר בתוך היבשת (ראו תמונה).
אפיק נתונים
במחשבים ובתקשורת נתונים, אפיק נתונים או אפיק מחשב (באנגלית: Computer Bus) הוא תת-מערכת המשמשת להעברת מידע בין רכיבי מערכות ממוחשבות.
בעבר, אפיקי נתונים מוקדמים היו, על פי רוב, פשוט אוסף חוטים שחיברו חשמלית מספר רכיבי מחשב במקביל. כיום, המונח משמש לכל מנגנון המאפשר את הפונקציונליות הבסיסית של החיבור החשמלי במקביל, למרות שמדובר במנגנונים מתוחכמים בהרבה. עם התקדמות טכנולוגיות אפיקי הנתונים, ההבחנה בינם לבין רשתות תקשורת הפכה להיות מעורפלת, וכיום מדובר בעיקר בהבחנה רעיונית (מבחינת התפקיד של האפיק במערכת הכוללת), ולא בהבחנה מעשית (מבחינת דרך המימוש או הטכנולוגיה). ניתן לראות דמיון רב בין אפיקי הנתונים המודרניים לבין רשתות תקשורת, כמו התבססות על תקשורת בחבילות, או השימוש בהם לתקשורת עם רכיבים חיצוניים למערכת מחשב סגורה. ניתן אף לראות כיום אמולציות ומימושים של פרוטוקולי אפיקי נתונים על גבי רשתות תקשורת - לדוגמה, iSCSI.
באופן כללי, אפיקי נתונים עשויים להתבסס על צורת תקשורת (העברת סיביות) באופן טורי או מקבילי, כאשר צורת החיבור הפיזית בין הרכיבים יכולה להיות multi-drop (חיבור במקביל לתווך משותף) או משורשרת, בה לכל רכיב שני חיבורים עבור שתי חוליות נפרדות (אחת לרכיב הקודם בשרשרת, ואחת לרכיב הבא).
דור ראשון
אפיקי המחשב הראשונים היו פקעות של חיווט אשר חיברו התקנים וזיכרון. לרוב היה אפיק אחד לזיכרון ואחר להתקנים והם היו נגישים באמצעות פקודות נפרדות אשר עשו שימוש בפרוטוקולים ובתזמונים ייחודיים לכל אפיק.
אחד הקשיים הראשונים היה השימוש בפסיקות. המחשבים הראשונים ביצעו פעולות קלט ופלט באמצעות Busy waiting להתקן שיהיה מוכן. הדבר היה צוואר בקבוק לתוכניות שהיו צריכות לבצע מטלות אחרות בזמן ההמתנה. במצב שכזה, אם התוכנית תנסה לבצע מטלות אחרות, ייתכן שייקח זמן רב עבורה לבדוק שוב האם התקן היעד מוכן וכך מידע יאבד. הפתרון היה שההתקנים יבצעו פסיקות לפעולת המעבד. הפסיקות היו מתועדפות משום שהמעבד יכול לבצע קוד רק עבור התקן אחד כל פעם וישנם התקנים שחשיבות הזמן עבורם גדולה מלאחרים.
השיטה הקלאסית והפשוטה לתעדף פסיקות או גישה לאפיק הנתונים הייתה שימוש ב-daisy chain.
סוגי אפיקים
ניתן לחלק את אפיקי הנתונים לשני סוגים:
כרטיסי תקשורת (מודמים וכרטיסי רשת) אינם נחשבים לרוב כאפיקים. טכנולוגיות חדשות גורמות לטשטוש ההבדלים בין ההתקנים. כניסת USB עשויה לשמש לחיבור התקן חיצוני (מדפסת, למשל) אך ניתן להשתמש בה (עם התאמות מסוימות) כדי לחבר שני מחשבים ביניהם וליצור ביניהם תקשורת.
רוני ארזי
ביוגרפיה
נולד וגדל בבת ים. לאביו נסים ארזי, כיום חבר ועדה של משרד הפנים. בעבר כיהן כמנכ"ל החברה לפיתוח הרובע היהודי ואיש ציבור בבת ים. ולאמו רותי ארזי גננת במקצועה.
אחותו דקלה נהרגה בתאונת דרכים לפני כשני עשורים בדרכה עם בעלה לביתה בהר ברכה.
למד בישיבה התיכונית אדרת בבת ים והיה מדריך בבני עקיבא.
למד בישיבת ההסדר הר ברכה בראשות הרב אליעזר מלמד. בסוף שיעור א' התחתן עם מיכל, במקור מאשקלון. מעצבת גרפית ובעלים משותף של 'משרוקית דיגיטל'.
שירת בגלי צה"ל, תחילה כפקיד רס"ר, אך אחרי חצי שנה כבר החל להפיק את התוכנית הפופולרית 'המילה האחרונה'.
אחרי שנתיים שירות בגל"צ שימש ככתב צבאי וככתב לענייני התיישבות בחינמון 'ישראלי' (שקדם ל'ישראל היום'). כמה חודשים אחר כך החל את עבודתו ברדיו קול חי כעורך וכקריין חדשות.
בהמשך מונה למנהל מחלקת החדשות בתחנה. אחרי שלוש שנים החל לכתוב במקביל גם בעיתון 'בשבע והיה לעורך אקטואליה'.
אחרי שנה וחצי ב'בשבע' התמנה לדובר מועצת יש"ע. ממקימי ישראל שלי שם בעיקר היה מאחורי הקלעים, מנסח טקסטים ויוצר.
בעלים ומנכ"ל של משרד הפרסום 'משרוקית דיגיטל'.
בבחירות 2015 ניהל את מטה הדיגיטל בקמפיין הבחירות של הבית היהודי.
תושב העיר מודיעין ואב לארבעה.
סאבו מילושביץ'
סאבו מילושביץ (בסרבית: Savo Milošević; נולד ב-2 בספטמבר 1973 בבוסניה, יוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר סרבי ומאמן כדורגל.
ב-
Where Were You Last Night (שיר)
Where Were You Last Night (בעברית: איפה היית אתמול בלילה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת השוודית אנקי באגר. השיר יצא לאור באוקטובר 1989, כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה שלה, Where Were You Last Night.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הרביעי במצעד השירים שבשוודיה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי נורל אוסון בארד, שכתבו, הלחינו והפיקו עבורה את "Bang Bang", "Coming From the Heart", "Every Day Every Hour" וכדומה. השיר הוא שיר בסגנון הדאנס-פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון ה-Hi-nrg.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה ליוטיוב ב-25 ביולי 2012. הקליפ צולם בשחור-לבן ברובו, תוך שלאורכו ניתן לראות את באגר בחדר חשוך, כשפנסים מאירים עליה, תוך שהיא שרה את השיר ואוחזת במיקרופון בידה. נכון לינואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על שני מיליון צפיות.
יאמוסוקרו
יאמוסוקרו (בצרפתית: Yamoussoukro, מבטאים לרוב "יאמְסוֹקרוֹ") היא בירתה הרשמית של חוף השנהב המהווה גם מחוז אוטונומי. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2021, אוכלוסיית העיר מנתה 340,234 תושבים, בזמן שבמחוז יאמוסוקרו התגוררו 422,072 תושבים. העיר ממוקמת 240 ק"מ צפונית-מערבית לאביג'אן, וממוקמת כ-30 ק"מ מהאגם שנוצר בעקבות הקמת סכר קוסו בשנות ה-70 של המאה ה-20. העיר משתרעת על פני 855 קמ"ר, בזמן שמחוז יאמוסקרו משתרע על פני 2,070 קמ"ר.
התקופה הקולוניאלית
המלכה יאמוסו, אחייניתו של קוסאי נ'גו, שלטה בכפר "נ'גוקרו" בתחילת הכיבוש הצרפתי של האזור. באותה עת התגוררו בכפר 475 תושבים. כפר זה היה אחד מ-129 כפרים של שבט אקואה.
בשנת 1909, בהוראת ראש השבט דג'אמלאבו, מרד שבט האקואה בצרפתים. בית השלטון האזרחי באזור, ששכן בכפר בונזי, עלה באש, וחייו של המושל הצרפתי של האזור, סימון מוריס ניצלו רק בזכות ההתערבות של קוסאי נ'גו.
לאחר תום המהומות החליט המושל הצרפתי, סימון מוריס שבונזי אינה בטוחה דיה, והעביר את תחנת הצבא הצרפתי לנ'גוקרו, שם נבנתה ביוזמת הצרפתים פרמידה לזכרו של קוסאי נ'גו, ומתוך כבוד למלכה יאמוסו נקרא הכפר יאמוסוקרו.
עצמאותה של חוף השנהב
במרץ 1983 הפכה יאמוסוקרו לבירת המדינה. קודם לכן שכנה הבירה בגרנד באסאם (החל מ-1893), בבינג'רוויל (החל מ-1900) ובאביג'אן (החל מ-1933).
ב-6 בנובמבר 2004 תקפו צנחנים וחיל רגלים צרפתי את שדה התעופה יאמוסוקרו לאחר שמטוס שהמריא משדה תעופה זה תקף כוחות של האו"ם, וגרם למותם של עובד או"ם ותשעה צרפתים. בתקיפה זו הושמדו שני מטוסי סוחוי 25 ומספר מסוקי מיל מי-24 - שהיוו את רוב חיל האוויר של חוף השנהב.
דמוגרפיה
בשנת 1901 מנה הכפר 475 תושבים בלבד. ב-1975 מנתה העיר 37,253 תושבים אך מ-1983 עת הוכרזה כבירה גדלה אוכלוסיית העיר במהירות ל-110,013 תושבים (1988), 155,803 תושבים (1998) ו-242,744 תושבים (2010).
אתרים בעלי חשיבות
ביאמוסקורו נמצאת הכנסייה הגדולה בעולם - בזיליקת גבירתנו של השלום ביאמוסוקרו, שהוקדשה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-10 בספטמבר 1990.
פיטסבורג פינגווינס
פיטסבורג פינגווינס (באנגלית: Pittsburgh Penguins) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מפיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית המטרופוליטני שבחטיבה המזרחית.
הקבוצה נוסדה ב-1967 כחלק מההתרחבות הגדולה של ה-NHL שהכפילה את גודל הליגה מ-6 ל-12 קבוצות.
הפינגווינס זכו חמש פעמים בגביע סטנלי, האחרונה בהן ב-2017.
שנים ראשונות
פיטסבורג פינגווינס זכתה לזיכיון מטעם ה-NHL ב-1966 במסגרת הכפלת גודלה של הליגה, שסיימה את תקופת "שש המקוריות" שנמשכה 25 שנה. את הענקת הזיכיון לפיטסבורג חייבת הקבוצה לג'ק מקגרגור, חבר הסנאט מטעם מדינת פנסילבניה, שרצה להחזיר את ה-NHL לעיר לאחר שנעדרה ממנה מאז 1930 ופירוקה של קבוצת ה-NHL שהייתה קיימת אז, פיטסבורג פיירטס. הוא גייס לעזרתו את חברת המזון היינץ שמרכזה בפיטסבורג, ואת ארט רוני, בעלי קבוצת הפוטבול פיטסבורג סטילרס. המאמץ הצליח, ופיטסבורג זכתה באחד מששת זיכיונות ההתרחבות.
האולם הביתי של הקבוצה, ה"סיוויק ארנה", כונה "איגלו" בשל צורתו הכיפתית וצבעו הלבן. כינויו של האולם היווה השראה לקביעת שמה של הקבוצה כ"פינגווינס".
הקבוצה הייתה למציאות ב-1967, והחלה את השתתפותה ב-NHL בעונת 1967/68 יחד עם יתר קבוצות ההתרחבות, כאשר במשחק הבכורה שלה מול מונטריאול קנדיאנס נכחו יוזם הקבוצה, ג'ק מקגרגור, ונשיא ה-NHL קלרנס קמפבל.
העונה הראשונה של הקבוצה הייתה קשה, ולמרות ששובצה לבית המערבי של הליגה - הבית החלש יותר, שכלל את קבוצות ההתרחבות - היא לא הצליחה לעלות לפלייאוף. לעומת זאת רשמה הקבוצה היסטוריה באותה עונה כשניצחה את שיקגו בלאק הוקס - הניצחון הראשון של קבוצת התרחבות על אחת מ"שש המקוריות".
הכוכב הראשון של הקבוצה היה אנדי בת'גייט, חלוץ וותיק בליגה שהגיע מדטרויט רד וינגס, אולם הוא הגיע לקבוצה בגיל 35 והיה מעבר לשיאו.
רק בעונת 1969/70, עם הכוכב צעיר שנבחר בדראפט מישל ברייר, הצליחה הקבוצה להגיע לפלייאוף וגם ניצחה בו סדרה (מול אוקלנד סילס), אך בסיבוב השני כשלה מול סנט לואיס בלוז. ימים בודדים לאחר סיום הפלייאוף נהרג הכוכב הצעיר ברייר בתאונת דרכים. גם בעונת 1971/72 עלו הפינגווינס לפלייאוף, אולם נוצחו בקלות על ידי שיקגו בלאק הוקס.
ב-1974/75 הצליחו הפינגווינס לעבור שוב סדרת פלייאוף כשעברה את סנט לואיס בלוז, אולם בסיבוב השני הודחו על ידי ניו יורק איילנדרס לאחר ששמטו יתרון של 3:0 בסדרה - אחד מארבעה מקרים דומים בלבד בהיסטוריה של ה-NHL. במהלך העונה נקלעה הקבוצה לחובות ונאלצה להכריז על פשיטת רגל. לאחר שנראה היה שהקבוצה תעבור לסיאטל, התערבה קבוצה של אנשי עסקים שהשאירו את הקבוצה בחיים, ובפיסטבורג.
1985 - 1990: תחילת עידן מריו למיה
בדראפט ה-NHL של 1984 בחרו הפינגווינס את הכוכב הגדול של ליגת הצעירים של קוויבק - אחת מליגות הצעירים החשובות של קנדה - את מי שיהפוך לכוכב הגדול של הקבוצה בכל הזמנים ולימים אף לבעליה, מריו למיה. למיה הצטיין כבר בעונות הראשונות שלו שהיו כולן עונות של 100 נקודות ומעלה (מהן למעלה מ-40 שערים), אולם עד 1988 לא הספיקה יכולתו להוביל את הקבוצה לפלייאוף.
החיזוק העלה את הקבוצה ממעמד של אחת הקבוצות הגרועות בליגה לקבוצת פלייאוף לגיטימית, ולאחר שהחמיצה בהפרשים קטנים את הפלייאוף במשך שלוש עונות שבה הקבוצה לפלייאוף ב-1988/89. בפלייאוף הביסה הקבוצה את ניו יורק ריינג'רס בסיבוב הראשון, אולם נכנעה בסיבוב השני בשבעה משחקים ליריבתה המושבעת, פילדלפיה פליירס. מריו למיה כבש במשחק החמישי בסדרה חמישה שערים.
בעונת 1989/90 סבל למיה מפריצת דיסק והחמיץ 21 משחקים, והפינגווינס שהחלו את העונה בצורה טובה הידרדרו והחמיצו את הפלייאוף.
1991 - 2001: עידן למיה-יאגר, גביעי סטנלי ופשיטת רגל שנייה
במהלך עונת 1991/92 פקדה טרגדיה את הקבוצה כאשר המאמן בוב ג'ונסון מת ממחלת הסרטן. המאמן המצליח סקוטי באומן, שזכה בחמישה גביעי סטנלי עם מונטריאול קנדיאנס בשנות ה-70, הגיע במקומו. הקבוצה לא הבריקה בעונה הרגילה והתקשתה גם בתחילת הפלייאוף כשעברה את וושינגטון קפיטלס בשבעה משחקים ואת ניו יורק ריינג'רס בשישה. ההמשך היה קל הרבה יותר, כאשר הפינגווינס מחצו את בוסטון ברואינס בגמר החטיבתי ואת שיקגו בלאקהוקס בסדרת גמר גביע סטנלי, וזכו בגביע סטנלי שני ברציפות כאשר בשתי הסדרות לא נוצחו ולו במשחק אחד. למיה זכה שוב בגביע קון סמיית' והוסיף לו גם את גביע ארט רוס - גביע מלך הנקודות (שערים + אסיסטים) של העונה.
בעונת 1992/93 שוב הכה הסרטן בקבוצה, כאשר מריו למיה התגלה כחולה בלימפומת הודג'קין. לאחר טיפול אינטנסיבי חזר למיה לשחק לאחר שהחמיץ 24 משחקים באותה עונה, ובכל זאת זכה בגביע ארט רוס עם 160 נקודות. הפינגווינס סיימו את העונה הרגילה עם 119 נקודות - שיא מועדון המחזיק מעמד עד היום - וזכו בפעם הראשונה, והיחידה עד כה, בגביע הנשיאים על המאזן הטוב בליגה. אולם בפלייאוף נחלו הפינגווינס אכזבה כשהודחו בסיבוב השני על ידי ניו ג'רזי דווילס בשבעה משחקים, ולא הצליחו לזכות בגביע סטנלי שלישי רצוף.
הפינגווינס המשיכו להגיע בקביעות לפלייאוף באמצע שנות ה-90, כאשר ב-1995/96 החמיצה הגעה נוספת לסדרת גמר גביע סטנלי כשנוצחה בשבעה משחקים על ידי פלורידה פנתרס בגמר החטיבה המזרחית.