cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אונס קבוצתי
אונס קבוצתי בין גברים
כאשר הקורבן הוא גבר, מדובר בעבירת מין קבוצתית שאינה מוגדרת אונס על פי החוק הישראלי (Multiple perpetrator rape sexual assault - MPRSA). על פי הגדרת חוק העונשין (סעיף 345) אונס הוא עבירת מין הכוללת החדרת איבר מאיברי גופו של אדם או החדרת חפץ כלשהו על ידי אדם לאיבר מינה של האישה, ללא הסכמתה החופשית. תקיפה מינית בה הקורבן הוא גבר נקראת בישראל מעשה סדום (חוק העונשין, סעיף 347). למרות ההגדרה בחוק, היחס החוקי למעשה סדום בכפייה מקביל לאונס, וחוק העונשין קובע ש"דינו כדין אונס".
נהוג לחשוב שמקרים של עבירות מין המתרחשות בין גברים יופיעו בבתי כלא בין אסירים, אך בשנים האחרונות צצות פרשות אונס שונות ברחבי העולם שאינן מתקיימות בבתי כלא. השכיחות באוכלוסייה נמוכה יחסית – מחקרים מעידים על 1.4% של גברים נאנסים. עם זאת, תופעות של אלימות מינית נגד גברים בכלל, ואונס קבוצתי בפרט, הן תופעות שסובלות מתת-דיווח בשל נורמות מגדריות שונות.
אונס קבוצתי על ידי נשים
ברובם המכריע של מקרי האונס הקבוצתי, האנסים הם זכרים, אך נרשמו גם מקרים בהם נשים היו הפוגעות. גם במקרה זה מדובר בעבירת מין קבוצתית שאינה מוגדרת כאונס הן בספרות המקצועית והן בהגדרת החוק בישראל. עבירת מין קבוצתית מסוג זה מתרחשת כאשר שתי נשים או יותר פוגעות בגבר או באישה. מדובר בסוג עבירה שמדווחת לעיתים רחוקות, ולכן כמעט ולא קיים תיעוד של סוג אונס זה.
בחוק העונשין ובפסיקה
בישראל מתואר אונס קבוצתי בסעיף 345(ב)(5) לחוק העונשין כאונס שנעשה.
כיום בישראל, עבירת אונס קבוצתי נחשבת לאונס בנסיבות מחמירות, ומבצעי האונס צפויים למאסר של עד 20 שנה. באונס קבוצתי מוגשים כתבי אישום כמספר האנסים שנכחו בעת המעשה, כל אנס נשפט בגפו, וגזר דינו ניתן בהתאם למקומו, תפקידו, וחלקו באונס הקבוצתי. קורבן האונס מעיד בכל משפט על כל חשוד בנפרד (משפטים נפרדים או באותו משפט), עולה לדוכן העדים ונותן עדות כמספר כתבי האישום לפחות.
פרשת האונס בשמרת (1988) היוותה ציון דרך משמעותי וחשוב במערכת החוק ובפסיקה העוסקת בפשיעה המינית בכלל והקבוצתית בפרט. תחילה קבע השופט מיכה לינדנשטראוס בבית המשפט המחוזי בחיפה שגרסת הנאנסת אינה אמינה ולכן זיכה מחמת הספק את החשודים באונס. בערעור שהוגש לבית המשפט העליון על ידי פרקליטות המדינה, ובהרשעה של ארבעת הנאשמים ידי חבר השופטים שכלל את נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר ואת השופטים מישאל חשין ואליעזר גולדברג, נקבע באופן חד וברור כי אונס מוגדר כאונס כאשר לא ניתן אישור מהאישה למגע מיני איתה, וכי על הגבר לחפש ולוודא את הסכמתה המפורשת של האישה טרם המגע המיני.
נתונים אודות אונס קבוצתי בישראל
מתוך כלל הפניות על עבירות מין שדווחו לאיגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל, 5% מהפניות דיווחו על תקיפה קבוצתית. זאת לעומת הפגיעה הנפוצה ביותר שדווחה, אונס וניסיון אונס – 34% מכלל הפניות; 24% מהפניות דווחו על פגיעה מינית על ידי בן-משפחה קרוב (גילוי עריות); 13% על מעשה מגונה; 12% על הטרדה מינית בעבודה; ו-9% על הטרדה מינית.
בין מקרי האונס הקבוצתי שפורסמו בכלי התקשורת בישראל נמנים פרשת נירים (1949), פרשת האונס בשמרת (1988), האונס הקבוצתי בלוד (2003) והאונס הקבוצתי באילת (2020).
בסכסוך הישראלי–ערבי
במהלך הסכסוך הישראלי–פלסטיני, קיימים תיעודים בודדים של מקרי אונס קבוצתי על רקע לאומני, של יהודים וערבים. בין המקרים המתועדים הם מאורעות תרפ"ט – נשים יהודיות שנאנסו בעיקר בירושלים על ידי מספר ערבים. מקרה נוסף הוא אונס הטרמפיסטיות מביר אל-מכסור בשנת 2005 – אז אנסו ארבעה בחורים ערביים ארבע בחורות מאזור חיפה והקריות תוך קריאות גנאי על רקע לאומני; האנסים פעלו באופן אינדיבידואלי, ותושבי הכפר ממנו הגיעו הביעו גינוי למעשה וכן הוכחש כל קשר למניע לאומני.
מקרה נוסף הוא "פרשת נירים" באוגוסט 1949 סמוך למשלט נירים: קבוצת חיילי צה"ל לקחו בשבי נערה בדואית, אנסו אותה באכזריות בזה אחר זה על פי הסדר שקבע המ"מ, ולאחר מכן היא נרצחה ונקברה מחוץ למשלט; החיילים הועמדו לדין על האונס והכליאה. במקרה זה, מרבית הראיות המרשיעות בנוגע לאלימות המינית הגיעו בעקבות הודאות החיילים במשלט, מאחר שכשנמצאה גופת הנערה היא הייתה במצב של ריקבון מתקדם; 17 חיילים נשפטו לעונשי מאסר.
סיקור תקשורתי
בישראל עד סוף שנות השמונים לא הופיעו סיקורים בתקשורת והתייחסות לאונס קבוצתי כתופעה חמורה ומזעזעת. בעקבות מספר פרשיות אונס קשות, וביניהן פרשת האונס בשמרת (1988) חל שינוי משמעותי ביחסה של התקשורת. פסק הדין הראשוני שהתקבל בבית המשפט המחוזי בחיפה גרר עמו קולות מחאה והפגנות שגינו את הפסיקה, לפיה זוכו הנאשמים. היו קולות שדרשו משפט חוזר וערעור של פרקליטות המדינה לבית המשפט העליון, תוך האשמת המערכת המשפטית וביקורת על האשמת הקורבן שהתנהלה מול הנאנסת באותה התקופה. המחאות יצרו שיח ציבורי שזכה לכיסוי תקשורתי נרחב. לאחר הרשעת ארבעת הנאשמים, החלו פרשיות של אונס קבוצתי "לקבל במה" תקשורתית בישראל.
בתרבות
בשנת 1986 עלתה לבמות אופרת הרוק "מאמי", שהביאה למרכז הבמה גם את נושא האונס הקבוצתי על רקע לאומני. האופרה זכתה למספר עיבודים בתיאטרון הבימה ובבתי הספר למשחק. במסגרתה נכתב השיר "האונס" מאת הלל מיטלפונקט, והוא בוצע על ידי אהוד בנאי ומזי כהן (שהשתתפו גם באופרה המקורית). בשיר מתואר אונס קבוצתי ברוטלי שמבצעים שבעה פועלים פלסטינים ב"מאמי", כמטאפורה ליחסים בין מדינת ישראל לפלסטינים בזמן האינתיפאדה. בין שורות השיר: "נדפוק אותך מאמי יא מאמי מתוך אידאולוגיה", "מאמי יא מאמי תפתחי את הרגליים לשבעה מדוכאים, שבעה פלסטינאים".
בתחילת שנות התשעים כתבו חברי להקת מוניקה סקס שיר על פרשת האונס בשמרת, "כל החבר'ה" ובכך הציפו למרכז השיח הציבורי את הסוגיה של אונס קבוצתי בכלל ואת היותה תופעה שלא מתקיימת רק בחברות שוליים ואוכלוסיות חלשות. שורה משירו של דן אלמגור, "כשאת אומרת לא", צוטטה בפסק הדין של בית המשפט העליון בפרשת האונס בשמרת, ולאחר השימוש בשירו, שינה דן אלמגור את אחת השורות בשיר: "כשהיא אומרת 'לא' – לזה היא מתכוונת. לזה היא מתכוונת כשהיא אומרת 'לא!', לכן ה'לא!' שלה סופי, מוחלט. רק היא קובעת, לא שום בית-משפט".
בנוסף, החלו לעלות הצגות שונות הדנות באונס קבוצתי, בהן "משחקים בחצר האחורית" של המחזאית ובמאית התיאטרון עדנה מזי"א, ששאבה את השראתה ממקרה האונס הקבוצתי בשמרת. גם ספרה של רקפת זהר, "דבק שקדים או ציאניד", מבוסס על אותו מקרה.
בשנת 2012 עלה לאקרנים הסרט הישראלי "שש פעמים" של הבמאי יונתן גורפינקל. הסרט מציג את תופעת האונס הקבוצתי מנקודת מבט חברתית של מעמדות ויחסי כוחות. הסרט מציג מציאות חברתית קשה בגיל הנעורים, ועורר זעזוע בשיח הציבורי בישראל.
בקולנוע
הסרט "הנאשמים" שיצא בארצות הברית בשנת 1988 היה הראשון שהתמודד עם הנושא של אונס קבוצתי באופן ישיר.
סכסוך איודיה
סכסוך איודיה הוא סכסוך דתי, פוליטי וחברתי בהודו, שבמרכזו אתר בעיר שבמחוז אוטר פרדש שגודלו כ-12 קמ"ר, הנחשב לאחד מסמלי המתיחות הדתית בין הרוב ההינדואי במדינה למיעוט המוסלמי. במקום שכן מסגד על שם באבור במשך מאות שנים, אך הוא הוחרב במהומות של ההינדוטבה בשנת 1992. האתר נחשב במסורת ההינדואית כמקום הולדתו של האל ראמה, וההינדואים מאמינים כי שכן בו מקדש הינדואי לפני שנבנה בו מסגד. המסגד נחשב בעיני לאומנים הינדואים לסמל לשלטון האימפריה המוגולית, תקופה שנתפשת כעידן של דיכוי ההינדואים בידי השליטים המוסלמים.
בספטמבר 2010 פסק בית המשפט העליון של אללהאבאד כי על פי ממצאים ארכאולוגיים שהוצגו לפניו, במקום הולדתו של האל ראמה על פי המסורת ההינדואית שכן מקדש הינדואי, והמסגד נבנה במקומו. בית המשפט פסק כי שליש מהקרקע, בחלק המרכזי באתר, ישמש לבניית מקדש לראמה. שליש נוסף ישמש לבניית מסגד מוסלמי, ושליש ישמש כמקדש לקבוצה מקומית של בני דת הווישנויזם.
כל הצדדים ערערו לבית המשפט העליון של הודו, והרכב בן חמישה שופטים דן בערעור. ב-9 בנובמבר 2019 ביטל בית המשפט העליון של הודו את פסק דינו של בית המשפט קמא והורה על מסירת האתר כולו להקדש שיבנה בו מקדש הינדואי. כמו כן הוא הורה לממשלת הודו להעניק מגרש חלופי בן 20 דונם למועצת הווקף המוסלמית של אוטר פרדש, כדי לבנות בו מסגד חדש, במקום מסגד באבור שנהרס ב-1992. הממשלה הקצתה אתר בכפר, במרחק נסיעה של כ-30 ק"מ מהאתר המקורי. בניית המסגד החלה ב-26 בינואר 2021.
רקע דתי והיסטורי
כתבי דת הינדואים שנכתבו בין המאה ה-11 למאה ה-14 מתארים את איודיה כאתר עלייה לרגל של מאמיני ראמה.
המסגד אינו מוזכר בכתבים עתיקים אחרים אודות איודיה, וגם לא בספר קורות חייו של באבור. בספרים אחדים, בהם ספר שנכתב על ידי בתו של בהאדור שאה הראשון, נאמר כי המוסלמים ששלטו באוטר פרדש נהגו להרוס מקדשי אלילים הינדואים ולהקים במקומם מסגדים.
באיודיה בוצעו במהלך השנים חפירות ארכאולוגיות שניסו למצוא שרידים של מקדש הינדי מתחת למסגד. חפירות ראשונות בוצעו על ידי הראג' הבריטי באמצע המאה ה-19. ערך חפירות באתר בשנים 63–1862 אך לא מצא עדויות למקדש כלשהו. חפירות נוספות נערכו בסוף המאה ה-19, וכן במסגרת מספר סקרים ארכאולוגיים שנערכו משנת 1969 עד 1980.
תחילת המחלוקת
על פי עדויות, האתר באיודיה היה מכונה בעבר "מסגד-מקדש" והוא נחשב לקדוש הן בעיניי ההינדואים והן בעיניי המוסלמים. המוסלמים נהגו להתפלל בתוך המסגד וההינדואים ברחבה מחוץ למסגד.
המקרה המתועד הראשון של אלימות דתית באיודיה התרחש בשנת 1855, בכפר האנומנגרהי, המרוחק כקילומטר מאיודיה. מספר סונים טענו שברהמנים הינדואים הרסו מסגד בכפר ובנו במקומו מקדש הינדואי. המוסלמים ניסו לתקוף את המקדש אך נהדפו; הם ברחו והסתתרו בתוך מסגד באבור. המסגד הותקף על ידי הינדואים, והתערבות כוחות משטרה בריטיים מנעה שפיכות דמים. בשנת 1857 הקים ממשל הודו הבריטית גדר בין שני האזורים כדי למנוע מחלוקות.
במהלך שנות הממשל הבריטי בהודו קמו קבוצות הינדואיות שונות שטענו לבעלות על האתר וביקשו לבנות במקום מקדש הינדואי. כל אלה נדחו על ידי הממשל הבריטי.
ב-27 במרץ 1934 התרחשו עימותים בין הינדואים ומוסלמים באיודיה, לאחר שנודע כי מוסלמים שחטו פרות (הקדושות בהינדואיזם) בכפר שאהג'האנפור הסמוך. חומות המסגד ואחת מכיפותיו ניזוקו במהלך המהומות, ושוחזרו על ידי הממשל הבריטי.
בשנת 1946 ארגון הינדואי לאומני בשם ABRM ארגן אירועי מחאה ליד המסגד, שנמשכו לסירוגין במשך מספר שנים.
בשנת 1949 ערכו פעילי הארגון עצרת תפילה הינדואית שנמשכה 9 ימים ברצף, ובסיומה, ב-22 בדצמבר 1949, פרצו פעילי הארגון למסגד והציבו בו פסלים של ראמה ו. הארגון הפיץ שמועות לפיהן פסלי האלילים "הופיעו באורח פלא" בתוך המסגד. המוסלמים ראו בהצבת הפסלים מעשה של חילול הקודש במסגד, וחדלו להתפלל במקום.
ג'ווהרלל נהרו ביקש להסיר את הפסלים, אך פעילי ABRM באוטר פרדש מנעו זאת. כדי למנוע מהומות, משטרת המחוז נעלה את שערי המסגד ונאסרה הכניסה אליו, אם כי המשטרה אפשרה לאנשי דת הינדואים להיכנס דרך דלת צדדית ולקיים פולחן ליד הפסלים.
הריסת מסגד באבור
בשנות השמונים עלה כוחה של מפלגת העם ההודית, שקראה, בין היתר, להרוס את המסגד ולהקים במקומו מקדש לאל ראמה. בשנת 1986 קבע שופט מחוזי כי יש לפתוח את שערי המסגד ולאפשר להינדואים להתפלל בו. פסק דין זה עורר מהומות מחודשות, ומשטרת המחוז החליטה להותיר את האתר נעול.
בספטמבר 1990 החל לאל קרישנה אדוואני לעלות לרגל לאתר המסגד באופן קבוע, ולדרוש כי יוקם בו מקדש הינדואי. הוא ערך מסע על מכונית המעוטרת בסגנון מרכבתו של האל ראמה, ועבר מרחק של עשרת אלפים ק״מ מכפר לכפר, תוך שהוא מבקש מכל כפר לתרום לבנה אחת למקדש החדש. המסע עורר התלהבות רבה. כשהגיעה התהלוכה לניו דלהי, ליוו את אדוואני עשרות פילים ומאות אלפי אנשים, לבושים במחלצות כתומות-זהובות (צבעו המסורתי של האל ראמה) ונושאים חיצים וקשתות (סמליו של ראמה). פעולותיו עוררו מהומות רבות ומתיחות בין הינדואים ומוסלמים, והוא נאסר על ידי משטרת ביהר. במקביל לפעילותו, קבוצות של ארגוני סנג פריוואר הגיעו לאיודיה וניסו לתקוף את המסגד מספר פעמים. פעילי הארגונים נעצרו על ידי משטרת אוטר פרדש.
בבחירות של 1992 לבית המחוקקים של אוטר פרדש זכתה מפלגת העם ההודית ברוב המושבים.
ב-6 בדצמבר 1992 נהרס המסגד על ידי המון מוסת בסיומה של עצרת מפלגת העם ההודית. המפלגה ארגנה עצרת מחאה ליד המסגד והשתתפו בה מעל ל-150,000 איש. במהלך הנאומים של מנהיגי המפלגה נשמר השקט, אך בשעת אחר הצהריים ההמון הסתער על המסגד, הדף את כוח המשמר המשטרתי והפיל את הגדר שהוצבה כדי להגן על המסגד. הפסלים של ראמה וסיטה הוצאו מהמסגד והועברו למקום מבטחים, והמסגד הותקף באמצעות גרזנים, פטישים ואזמלים, ולעיתים גם בכפות הידיים. עד שהמשטרה הצליחה לפזר את המהומה לא נותרו ממנו אלא חורבות. במהלך פעולת ההרס נהרגו 4 הינדואים מנפילת אבנים, ויותר מ-100 נפצעו. התמונה של ההינדואים החוגגים את הרס המסגד הפכה לכלי שרת בידי אלה שהציגו את ארגוני הימין בהודו כפרועים ומסוכנים ליציבות המדינה.
למחרת נותרו במקום מעל ל-1,000 הינדואים, שניסו להתחיל בבניית המקדש החדש. כוחות הביטחון ההודיים השתלטו על המתחם ופינו אותו בעזרת גז מדמיע ואלות. הרס המסגד גרם לזעזוע ברחבי הודו, ודווח ברחבי העולם. בשער השבועון "India Today" שיצא למחרת, הופיעו תמונות ההרס והחורבן ולצידן הזעקה: "איודיה – בושה לאומה ההודית".
ועדת חקירה לבדיקת הנסיבות שהובילו להרס המסגד קבעה כי האשמים העיקריים הם מנהיגי מפלגת העם ההודית, שקראו להרוס את המסגד, וחלקם נשאו נאומי הסתה בעצרת. הדו"ח ציין שהם יכלו לעצור את ההרס, אילו רצו בכך.
באתר המסגד ההרוס הוקם אוהל ענק ששימש כמקדש הינדואי מאולתר, תחת אבטחה כבדה. ארגונים מוסלמים רבים המשיכו להביע זעם על הרס המסגד, וביולי 2005 תקפו מוסלמים את המקדש המאולתר. בפיגועי טרור רבים בהודו נטען כי הם נעשו כנקמה על הרס מסגד באבור, בהם בשנת 1993, בהם מספר מכוניות תופת התפוצצו והרגו 257 בני אדם.
פסיקת בית המשפט העליון של אוטר פרדש
במהלך השנים הגישו גופים דתיים שונים, בהם הינדואים, מוסלמים ווישנויים, תביעות בעלות על שטח המסגד באיודיה וביקשו להקים בו בתי תפילה. בשנת 2003 הורה בית המשפט העליון של אוטר פרדש לערוך סקר ארכאולוגי על מנת לברר האם קיימת הוכחה ודאית לקיומו של מקדש הינדואי קדום מתחת למסגד. החפירות גילו במקום שרידי לבנים בצורת מעגל, בסגנון הבנייה המסורתי של מקדשים הינדואים בצפון הודו, ללא הוכחה מוצקה לקיומו של מקדש לאלים ראמה, שיווה או בודהה.
מכל מקום, בית המשפט קבע שממצאי החפירות מעידים על כך שמתחת למסגד שכן מקדש הינדואי גדול. מספר היסטוריונים וארכאולוגים מתחו ביקורת על עדויות המומחים בפני בית המשפט ועל חלקים מפסק הדין.
ב-30 בספטמבר 2010 פסק בית המשפט העליון של אללהאבאד כי השטח השנוי במחלוקת יפוצל לשלושה חלקים: שליש מהשטח ישמש לבניית מקדש לראמה, שליש נוסף יועבר למועצת הווקף הסונית של אוטר פרדש וישמש לבניית מסגד, ושליש ישמש כמקדש לקבוצה מקומית של בני דת הווישנויזם. שלושת הצדדים ערערו על פסק הדין לבית המשפט העליון של הודו.
נרנדרה מודי הבטיח במסע הבחירות שלו ב-2014 כי יבנה מחדש את המקדש ההינדואי באיודיה.
פסיקת בית המשפט העליון של הודו
הרכב בן חמישה שופטים דן בערעור בבית המשפט העליון של הודו. ב-9 בנובמבר 2019 ביטל בית המשפט את פסק דינו של בית המשפט העליון של אוטר פרדש והורה על מסירת האתר כולו להקדש שיבנה בו מקדש הינדואי. כמו כן הוא הורה לממשלת הודו להעניק מגרש חלופי בן 20 דונם למועצת הווקף המוסלמית של אוטר פרדש, כדי לבנות בו מסגד חדש, במקום מסגד באבור שנהרס ב-1992. כחלק מפסק הדין קבע בית המשפט כי מאמיני הווישנואיזם אינם צד במשפט, בגלל חוסר זיקה שלהם לאל ראמה.
ב-12 בדצמבר 2019 דחה בית המשפט העליון את כל 18 העתירות שביקשו עיון חוזר בפסק הדין.
עיתוי פרסום הפסיקה, זמן קצר לאחר בחירתו מחדש של נרנדרה מודי לראש ממשלת הודו, הפתיע רבים. אחד הפרשנים אמר: "מפלגת העם ההודית הבטיחה לתומכיה לבנות מחדש את המקדש לאל ראמה באיודיה, ובית המשפט העליון הגיש לממשלתו של מודי את הניצחון על מגש."
באוגוסט 2020 הניח מודי את אבן הפינה למקדש ההינדואי באיודיה.
הממשלה הקצתה למסגד שטח קרקע בכפר דאניפור, במרחק נסיעה של כ-30 ק"מ מהאתר באיודיה. בניית המסגד החלה ב-26 בינואר 2021.
בעקבות פסק הדין הביעו גורמים מוסלמים בהודו חשש שלאומנים הינדואים יבקשו עתה לפעול להריסת שני מסגדים נוספים באוטר פרדש.
הוועדה להגברת התחרותיות במשק
הוועדה להגברת התחרותיות במשק (מכונה: ועדת הריכוזיות או ועדת התחרותיות) היא ועדה שהוקמה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו, שר האוצר ד"ר יובל שטייניץ ונגיד בנק ישראל פרופ' סטנלי פישר באוקטובר 2010 כדי לטפל בבעיית הריכוזיות במשק הישראלי באופן שיגביר את התחרותיות במשק וכתוצאה מכך גם את הצמיחה ויגדיל את השוויון בחלוקת ההכנסות.
הוועדה הוקמה על ידי ראש הממשלה ושר האוצר בשל התחושה המתמשכת כי הריכוזיות מונעת תחרות וגורמת לעליות מחירים במגוון ענפי המשק וכן בשל ממצאי בנק ישראל בדו"ח לשנת 2009 והצעת החוק שהוגשה בעקבות הדברים (הצעת חוק הגברת התחרותיות וצמצום סיכונים בפעילות קבוצות עסקיות, התש"ע–2010). הוועדה הייתה אמורה להגיש את מסקנותיה הסופיות בתוך ארבעה חודשים מעת מינויה בתאריך 1 במרץ 2011, אך מועד הגשתן נדחה שוב ושוב.
חברי הוועדה
יו"ר הוועדה היו אייל גבאי מנכ"ל משרד ראש הממשלה וחיים שני מנכ"ל משרד האוצר במשותף, אולם בקיץ 2011 סיימו שניהם את תפקידם והוועדה נותרה ללא יושבי ראש. בהמשך ביקש השר שטייניץ מחיים שני להמשיך ולכהן כיו"ר יחיד לוועדה על-מנת שתוכל להמשיך בדיוניה ולהגיש את הדו"ח הסופי. חברי הוועדה היו: כמו כן ייעץ לוועדה פרופ' אריה בבצ'וק שכתב עבורה חוות דעת בנושאי עבודתה.
המלצות ביניים
ב-19 בספטמבר 2011, כמה חודשים לאחר תחילת המחאה החברתית בישראל 2011, פרסמה הוועדה את טיוטת המלצות הביניים שהתגבשו, כדי לקבל את הערות הציבור בנוגע להן. בתגובה להמלצות הביניים אמר ח"כ משה גפני, יו"ר ועדת הכספים של הכנסת, כי הוא תומך בהמלצות הוועדה בקריאתה להפרדת החזקות ריאליות מפיננסיות, וטען ש"זה לא מספיק" ויש להרחיב את ההגבלות. הדבר מעודד את התחרותיות ומונע את המונופולים. לטענתו אף יש לשקול חקיקה שבעלי החברות הגדולות לא יוכלו להיות גם בעלים של כלי תקשורת מה שיכול "לפגוע במשטר הדמוקרטי" בארץ. בינתיים סיימו מנכ"ל משרד רה"מ והאוצר את תפקידם והוועדה נשארה ללא יושבי ראש. לפיכך ביקש השר שטייניץ מחיים שני באורח חריג להמשיך להוביל את עבודת הוועדה עד לסיומה.
המלצות סופיות
ב-22 בפברואר 2012 פרסמה הוועדה את המלצותיה הסופיות, והן עתידות להיקבע בחוק עד לתום מושב החורף של הכנסת. עיקרי ההמלצות:
התגובות על המלצות הוועדה
מבקרי הוועדה צופים כי תוצאות יישומן המלא של מסקנות הוועדה בעיקר בנושא השטחת הפירמידות העסקיות צפויות לגרום לזעזוע רבתי בשוק ההון, שכן לדעתם, כלל לא ברור מה יעלה בגורלן של הרבה מן החברות ללא תמיכתן של החברות מעליהן בקבוצת השליטה ועל כן צפויים אנו להיות עדים לפעילות ערה של מכירת חברות בדומה לזו שנבעה מדו"ח הרפורמה בשוק ההון (רפורמת בכר). עם זאת כלכלנים מדגישים שיישום מסקנות הוועדה יביאו להאצה של פיתוח וחדשנות עסקית ותחילתו של גל השקעות חדש במשק הישראלי אשר יוביל בסופו של יום להורדת יוקר המחיה ויצירת מקומות עבודה חדשים.
תוצאות המלצותיה של הוועדה
אחד מתנאי הסף שהציב נפתלי בנט ערב כניסתו לממשלה היה קידום המלצות הוועדה ועם הקמתה מונה לתפקיד השר האחראי על ענייני יוקר המחיה בנוסף למינוי לשר הכלכלה והמסחר. ב-21 באפריל 2012 אישרה הממשלה פה אחד את המלצות הוועדה. נקבע כי על שר האוצר להכין תזכיר חקיקה על מנת להביא ליישום המלצות הוועדה בהקדם האפשרי. לבסוף הגיש שר האוצר שטייניץ את הצעת החוק לכנסת. בדבריו עם הקריאה הראשונה אמר השר שטייניץ: "לחקיקה בנושא הריכוזיות השפעה דרמטית על המבנה הכלכלי של המשק ועל יצירתה של כלכלה בריאה יותר הבנויה על יסודות יציבים ואיתנים יותר. לחוק תהיה גם תרומה דרמטית לחיזוקה של הדמוקרטיה". החוק עבר בקריאה ראשונה ביוני 2012 ובקריאה שנייה ושלישית ב-9 בדצמבר 2013, אחרי שעבר הכנה ממושכת של חודשים בוועדת הכספים של הכנסת בראשות ח"כ ניסן סלומיאנסקי.
מרדכי למברג
ביוגרפיה
נולד בדנציג, למשפחה מסורתית. ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה עלו הוריו לישראל והתיישבו בצפון תל אביב. את שירותו הצבאי עשה בחיל התותחנים.
ב-1963 עמד בראש ארגון מתמחים שניסה להיאבק על דירוג השכר של המתמחים למשפטים. ב-1965 לאחר התמחות של שנה בבית המשפט העליון אצל הנשיא שמעון אגרנט, שאצלו למד קודם לכן ב, התקבל ללשכת עורכי הדין בתל אביב.
את התואר השלישי עשה באוניברסיטת קיימברידג' בהנחיית גלנוויל ויליאמס. לאחר ששב ארצה שימש כמרצה במשרה חלקית באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית ובמקביל נכנס כשותף למשרד עורכי דין פרטי. אחד משותפיו דאג להעברתו למילואים בפרקליטות הצבאית.
הוא החל את דרכו בפרקליטות המדינה בפרקליטות מחוז דרום, והתגורר בעומר. בסביבות גיל ארבעים בעקבות פטירת אמו והיכרות עם ירמיהו ברנובר והרב יוסף שמחה גינזבורג חזר בתשובה והתקרב לחסידות חב"ד, ילדיו התחנכו במוסדות החסידות.
באמצע שנות ה-70 נשלח להקים את פרקליטות מחוז הצפון שהייתה עד אז מסונפת לפרקליטות חיפה, כפרקליט מחוז הצפון ניהל את התביעה במשפט כלא שאטה.
בשנת 1988 סיים את תפקידו כפרקליט מחוז הצפון והתמנה כאחראי על המחקר במשרד המשפטים.
ב-1992 פרש ממשרד המשפטים ועבד כסנגור פלילי. במקביל שימש מרצה בכיר בפקולטה למשפטים של מכללת שערי משפט וב.
למברג מתגורר בעפולה.
משפחתו
ילדיו הם חסידי חב"ד ופעילים במוסדות החסידות:
טירון (סדרת טלוויזיה)
טירון (באנגלית: The Rookie) היא סדרת דרמת פשע משטרתית אמריקאית. הסדרה עוקבת אחרי חייו של ג'ון נולן, קבלן שיפוצים בן 45, אב לילד בקולג', שמחליט, מיד לאחר גירושיו, ובעקבות שוד בנק בו היה מעורב כקורבן, להתגייס למשטרת לוס אנג'לס כטירון הכי מבוגר במשטרה.
הסדרה מופקת ומשודרת על ידי רשת הטלוויזיה ABC. הפרק הראשון בסדרה שודר ב-16 באוקטובר 2018. העונה השנייה עלתה ב־29 בספטמבר 2019, העונה השלישית עלתה ב-3 בינואר 2021, העונה הרביעית עלתה ב-26 בספטמבר 2021 והעונה החמישית שודרה החל מ-25 בספטמבר 2022. הסדרה משודרת ביותר מ-180 מדינות ברחבי העולם.
בסדרה מככבים נייתן פיליון, אליסה דיאז, ריצ'רד טי ג'ונס, מליסה אוניל, אפטון ויליאמסון, מרסדר מייסון, מקיה קוקס, שון אשמור ואריק וינטר.
עלילת הסדרה
הסדרה עוסקת בג'ון נולן (נייתן פיליון), גרוש בן 45, שהחליט להתגייס למשטרה בשנת 2015 מיד לאחר גרושיו ולאחר שוד בנק בו היה מעורב ובו שכנע את השודד להניח את נשקו. הוא עבר את מבחני האקדמיה לשוטרים וגויס למשטרת לוס אנג'לס. נולן מתמודד עם השלכות היותו הטירון המבוגר ביותר בתחנה, ולא מוותר על חלומו להמשיך בקריירה ולהפוך לשוטר.
הפקה
ב-6 באוגוסט 2019, הודיעה אפטון ויליאמסון כי לא תשוב לעונה שנייה של הסדרה בעקבות הטרדה מינית והערות גזעניות שספגה על הסט ומאחורי הקלעים. בפוסט שהעלתה באינסטגרם כתבה: "במהלך צילומי הפיילוט, חוויתי הערות גזעניות ואפליה ממחלקת השיער, כמו גם בריונות מהמפיקים בפועל. ההערות הפוגעניות ממחלקת השיער, בראשות המנהלת סאלי ניקול סיגנוביץ', הסלימו במסיבת סיום העונה לכדי פגיעה מינית של ממש". היא אף הוסיפה כי במהלך העונה הטריד אותה מינית כוכב אורח בסדרה, דימיטריוס גרוס. היא ציינה כי היא דיווחה על המעשים הפוגעניים למנהל התוכנית והמפיק בפועל, אלכסיי הולי, אך הוא לא תיעד את תלונתה, ואפילו לא נפתחה חקירה, כשהיא אף נדרשה לצלם סצנות נוספות עם השחקן שפגע בה מינית.
ספין אוף
ב-8 בפברואר 2022 הודיעה רשת ABC כי היא הזמינה ספין און לסדרה שיעסוק ב- FBI בכיכובה של ניסי נאש. הספין אוף הוצג במהלך שני פרקים בעונה הרביעית של הסדרה. קאט פוסטר, פליקס סוליס ופרנקי פייסון הצטרפו לסדרה. לסדרה קוראים הטירון: סוכנת חדשה (באנגלית: The Rookie: Feds), הפרק הראשון בסדרה שודר ב־27 בספטמבר 2022
דייוויד הוקני
דייוויד הוקני (באנגלית: David Hockney; נולד ב-9 ביולי 1937) הוא אמן בריטי שמקום מושבו בקליפורניה. עיקר יצירתו היא אישית ואוטוביוגרפית, כאשר הנודעות שביצירותיו הן ציוריו של בריכות שחיה בלוס אנג'לס.
יזמות בנייה
יזמות בנייה היא הפעילות הכרוכה בייזום ובניהול של פרויקט בנייה, מתחילתו ועד סופו. ביזמות בנייה עוסקים גופים פרטיים (אדם, חברה פרטית וכדומה) וגופים ציבוריים (משרד השיכון, רשות מקומית).
דייוויד הוקני
במכירה פומבית שנערכה ב-15 בנובמבר 2018, נמכרה יצירתו "דיוקן של אמן (בריכה עם שתי דמויות)" בשווי של 90.3 מיליון דולר, ובכך הפכה את הוקני לאמן החי שציורו נמכר במחיר הגבוה ביותר. המכירה התרחשה בבית המכירות כריסטי'ס, ניו יורק.
קורות חייו
הוקני נולד בברדפורד שבאנגליה ולמד שם בבית היסודי ובקולג' המלכותי לאומנות בלונדון, שם פגש את R. B. Kitaj. הוא החל ליצור פופ ארט, אך עבודותיו המוקדמות מכילות גם אלמנטים אקספרסיוניסטים, שמזכירים במעט יצירות של פרנסיס בייקון. לעיתים מוצאים ביצירותיו, כמו למשל בציור We Two Boys Together Clinging (1961), ששמו לקוח משיר של וולט ויטמן, אזכורים להומוסקסואליות שלו.
יזמות בנייה
פעילויות שיזם בנייה נדרש לבצע או לתאם במהלך פרויקט בנייה:
דייוויד הוקני
קורות חייו
מאוחר יותר, ביקור בקליפורניה (בה התיישב בסופו של דבר) נתן להוקני את ההשראה ליצירתם של ציורי שמן של בריכות שחייה בלוס אנג'לס. ציורים אלו נעשו בסגנון ריאליסטי יותר והוא משתמש בהם בצבעים חיים יותר. הוא גם יצר הדפסים, דיוקנאות של חברים ועיצב תפאורות עבור גלינדבורן, לה סקאלה ואופרת המטרופוליטן בניו יורק.
הוקני למד ליתוגרפיה בבית ספר לאומנות בברדפורד שביורקשייר. ההדפס הראשן שלו היה Myself and My Heroes (1961), שבו הוא מופיע לצידם של מהטמה גנדי וולט ויטמן עטורי הילה. המיזם הגדול הראשון שלו ביצירת הדפסים היה סדרה של שישה-עשר תחריטים שבהם הוא מציג את Rake's Progress של הוגרת' באופן אוטוביוגרפי. בשנות השישים בקליפורניה הוא יצר, יחד עם קן טיילר, סדרה נוספת של הדפסים תחת הכותרת A Hollywood Collection. חלק ניכר מהליתוגרפיות שלו הן דיוקנאות של חברים, במקרים רבים מדובר בזה של סיליה בירתוול. ההדפסים הראשונים שלו בשנות השמונים היו שתי ליתוגרפיות גדולות של סיליה, שפורסמו על ידי הסטודיו Gemini G.E.L. שהקים ידידו טיילר. בשנת 1982 יצר הוקני שני תחריטים לכבוד פבלו פיקאסו, שאת עבודתו העריץ וממנה הושפע.
הוקני גם עסק בצילום, או ליתר דיוק, בקולאז'י צילום. הוא השתמש במספר משתנה (5 - 150) של תמונות פולרויד או תדפיסי מעבדות צילום של פריט אחד כדי ליצור תמונות מורכבות. בשל העובדה שתמונות אלו מציגות את אותו הדבר אבל מנקודות מבט שונות ובמרווחי זמן קצרים התוצאה היא יצירה שמזכירה יצירות קוביסטיות - דמיון שממש חלק ממטרותיו של הוקני - דיון בשאלה כיצד פועלת הראיה האנושית. חלק מהתמונות הללו הן תמונות נוף, בעוד אחרות הן דיוקנאות.
הקולאז'ים המצולמים הללו הופיעו ביצירותיו בעיקר בין השנים 1970 - 1986. הוא קרא להם "joiners". תחילתו של הסגנון הזה ביצירתו היה בכך שצילם תמונות פולרויד של עצם אחד וסידר אותם ברשת. נושא הצילום זז בעת שצולם ועל כן בתמונות נראית תנועתו של המצולם מנקודת המבט של המצלם. ביצירות המאוחרות יותר שינה הוקני את הטכניקה שלו והזיז את המצלמה סביב נושא הצילום.
יזמות בנייה
לעיתים עוסקת חברה אחת בשתי פעילויות הבנייה, זו של יזם הבנייה וזו של קבלן הבניין, לעיתים נעשות שתי פעילויות זו על ידי שתי חברות בעלות זיקה ביניהן (למשל יזם בנייה שלו חברה בת לקבלנות בניין), ולעיתים אלה חברות נפרדות, המתקשרות לפרויקט מסוים באמצעות חוזה.
דייוויד הוקני
קורות חייו
הוקני לא תכנן ליצור את ה-joiners. הוא פשוט "גילה" אותם. הוא שם לב בשנות השישים המאוחרות שצלמים השתמשו במצלמות בעלות עדשות רחבות-מפתח כדי לצלם. הוא לא אהב את זה כיוון שתצלום שכזה מעוות את התמונה ויוצר תמונה שונה מזו הנקלטת בעין אנושית. הוא עבד על תמונה של סלון בלוס-אנג'לס שבה הסלון והגינה הופיעו יחד. הוא צילם מספר תמונות פולרויד של הסלון והדביק אותן זו לזו, מבלי שהתכוון ליצור מהן יצירה נפרדת. כשהביט בתמונות המחוברות הבין הוקני שזה עתה יצר נראטיב כאילו הצופה נע בחדר. לאחר תגלית זו החל הוקני לעבוד יותר ויותר עם מצלמה ואף הפסיק לצייר למשך פרק זמן כדי להקדיש את זמנו לסגנון צילום חדש זה.
הוקני התבקש לעצב את הכריכה ומספר עמודים של מהדורת דצמבר 1985 של מגזין הגרסה הצרפתי של מגזין האופנה "ווג" (Vogue). בהתאמה לעניין שגילה בקוביזם והערצתו לפבלו פיקאסו, בחר הוקני לצייר את סיליה בירתוול (שמופיעה במבחר מיצירותיו) במצגים שונים של תווי פניה כאילו העין סרקה אותן באלכסון.
בשנת 1974 עמד הוקני במרכז סרטו של ג'ק הזן A Bigger Splash (שנקרא על שם אחד מציורי בריכות השחיה של הוקני משנת 1967). הוקני זכה לכיבודים שונים במהלך השנים. רבות מיצירותיו מוצגות כיום במנסרה הישנה Salts Mill בסלטייר Saltaire שליד עיר הולדתו ברדפורד.
ראש לימבו
רָאש לימבו (באנגלית: Rush Limbaugh; 12 בינואר 1951 – 17 בפברואר 2021) היה שדרן רדיו ופובליציסט אמריקאי, זוכה העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית, מדליית החירות הנשיאותית. לימבו היה דמות מוכרת ובעל השפעה על תנועת הימין השמרני בארצות הברית. תוכנית הרדיו שלו הייתה בעלת מספר המאזינים הגדול ביותר בארצות הברית.
בשנת 2001 הודיע לימבו כי הוא איבד את שמיעתו, ולאחר מכן החל להסתייע בשתל שבלולי. בשנת 2014 הושתל שתל שבלולי נוסף וחל שיפור בשמיעתו.
קריירה
דמויות בולטות שהתארחו בתוכניתו הם ג'ורג' בוש האב וג'ורג' בוש הבן (בזמן כהונתם כנשיאי ארצות הברית), קולין פאוול, דיק צ'ייני, ארנולד שוורצנגר, דונלד רמספלד, קונדוליזה רייס ושרה פיילין.
לימבו היה ידוע באהדתו לישראל, וב-1993 הוא ביקר בארץ. הוא נפגש עם חברי כנסת, עם אריאל שרון, בנימין נתניהו ועם ראש הממשלה, יצחק רבין. הוא ביקר גם בכותל המערבי, ביד ושם וברמת הגולן.
ב-4 בפברואר 2020 במעמד נאום מצב האומה, העניק לו הנשיא דונלד טראמפ את מדליית החירות הנשיאותית.
נפטר ממחלתו ב-17 בפברואר 2021 בגיל 70.
דן כהן (שופט)
דן גבריאל כהן (נולד ב-1942) הוא משפטן ישראלי. בעברו כעורך דין עסק בתחום האזרחי-מסחרי, שימש בשנים 1978–1981 שופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע. בשנת 2009 הוגש נגדו כתב אישום בעבירות של קבלת שוחד ומרמה. כהן נמלט מישראל ובשנת 2013 הוסגר לישראל מפרו, הורשע ונידון לשש שנות מאסר, ולקנס בסך 10 מיליון ש"ח. ב-2016 שוחרר מהכלא לאחר שאושרה בקשתו לשחרור מוקדם.
ביוגרפיה
דן כהן נולד בתל אביב. למד בבית הספר התיכון גאולה. שירת בצה"ל בחיל התותחנים.
בתו של דן כהן היא גרושתו של בנו של שופט העליון והנשיא לשעבר אהרון ברק.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן התמחה אצל נשיא בית המשפט העליון, יואל זוסמן. לאחר ההתמחות עסק בעריכת דין במשרד פרטי. בשנת 1978 מונה, ביוזמתו של זוסמן, לשופט בית המשפט המחוזי בבאר שבע, מינוי זה היה בהיותו בן 36, והוא הפך לשופט בית המשפט המחוזי הצעיר בישראל.ב-1981 הועמד לדין משמעתי, לאחר שבמהלך דיון משפטי באולמו השמיע הערה, שלא פורסמה, ביחס לבית המשפט העליון. בית הדין המשמעתי לא קבע סנקציה על התבטאותו של כהן, אך נשיא בית המשפט העליון, משה לנדוי, ושר המשפטים, משה נסים, החליטו על העברתו מבאר שבע לבית המשפט בנצרת, ובעקבות זאת פרש כהן מכס השיפוט.
כהן פתח בתל אביב משרד עורכי דין עם שותפים אחדים. כעבור שנתיים נעצר יחד שותפו, עו"ד יוסי ירושלמי בחשד להעלמת הכנסות, והפרשה הסתיימה בעסקת כופר. בהמשך פתח כהן משרד חדש, עם עו"ד מיכאל שפיגלמן. לימד בפקולטה למשפטים ובבית הספר למינהל עסקים של אוניברסיטת תל אביב. ב-1999 התמזג משרדו עם משרדם של יורם זמיר ואבנר ברק. בתו היחידה של כהן, אורנית, הייתה נשואה לאבנר ברק, בנו של נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק.
ב-1991 מינה אותו שר האנרגיה והתשתית, יובל נאמן, לדירקטור בחברת החשמל. ב-1993 מונה גם ליו"ר ועדת הנכסים של החברה. במסגרת תפקידו זה פעל לאישורן של עסקאות רכש במאות מיליוני שקלים, ובהן רכישת טורבינות גז מחברת "סימנס" ורכישת קרקע מצפון לתחנת הכוח אשכול באשדוד מחברת "רוגוזין". באביב 2001 פרש כהן מתפקידו בחברת החשמל.
הליכים פליליים
ב-28 במאי 2003 נחקר כהן לראשונה, וזאת כעד ביחס לעסקאות שונות שבוצעו על ידי חברת "רוגוזין" וחברות בנות וחברות הקשורות אליה.
ב-16 בנובמבר 2003 זומן כהן לחקירה באזהרה ברשות ניירות ערך, בחשד להפרת אמונים וקבלת דבר במרמה. כהן השתמש בזכות השתיקה. ב-18 באוגוסט 2005 נחקר שוב באזהרה, וגם בחקירה זו בחר להשתמש בזכות השתיקה. ארבעה ימים לאחר חקירה זו עזב את ישראל, ולפי דיווחים נמלט לפרו - מדינה עימה אין למדינת ישראל הסכם הסגרה.
בשנת 2009 הוגש נגד כהן כתב אישום בחשד לקבלת שוחד של עשרות מיליוני שקלים (מחברת סימנס ומחברת "רוגוזין"), קבלת דבר במרמה, רישום כוזב במסמכי תאגיד, מרמה והפרת אמונים, סיוע לקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ושיבוש מהלכי משפט (בגין העדות שנתן בחקירתו במאי 2003). בעקבות בקשה של רשויות החוק בישראל נעצר כהן ב-25 באוגוסט 2009 בלימה בירת פרו. עם המעצר ביקשה ישראל את הסגרתו. ב-15 באוקטובר 2009, אישר בית משפט בפרו את בקשת ההסגרה.
בסוף נובמבר שוחרר כהן למעצר בית וב-7 בדצמבר 2009, החליט בית משפט בפרו על ביטול צו ההסגרה בשל פגמים שמצא בית המשפט בבקשה הישראלית. לאחר דיון בנושא החליט בית המשפט העליון בפרו לאשר את הצו, והורה על הסגרתו של כהן לישראל, אולם בינואר 2011 החליט נשיא פרו להקפיא את הליך ההסגרה, וזאת מבלי שנימק את החלטתו.
ב-16 במרץ 2013 נענו שלטונות פרו לבקשת ישראל להסגרת כהן ולמחרת נחת כהן בישראל, ונעצר בנמל התעופה בן-גוריון. מעצרו הוארך עד תום ההליכים המשפטיים. ועררו על המעצר נדחה על ידי בית המשפט העליון בנימוק כי כהן אינו ראוי לאמון.
ב-9 ביולי 2013 חתם כהן על הסדר טיעון עם הפרקליטות. בית המשפט קיבל את הסדר הטיעון והרשיע את כהן בעבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים. ב-30 בספטמבר 2013 נגזרו על כהן, בהתאם להסדר הטיעון, מאסר של 6 שנים, בניכוי חצי שנה, וקנס בסך 10 מיליון ש"ח. במאי 2014 הוצא לצמיתות משורות לשכת עורכי הדין.
נמתחה ביקורת על כך שדן כהן מרצה את עונשו בכלא ניצן באופן חריג, שם הוא מקבל תנאים המקבילים לאלה של עצורים (וטובים בהרבה מאלה של אסירים).
ב-13 בספטמבר 2016 שוחרר מכלא מעשיהו, לאחר שאושרה בקשתו לשחרור מוקדם.
סופיה, נסיכת שוודיה
סופיה, נסיכת שוודיה (בשוודית: Sofia av Sverige, 2 במאי 1801 - 6 ביולי 1865), הייתה בתו של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה, ואשתו של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן.
ביוגרפיה
סופיה נולדה ב-2 במאי 1801 בסטוקהולם, לגוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה ולפרדריקה מבאדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט. סופיה חונכה על ידי האומנות המלכותיות הדוויג אולריקה דה לה גרדי ושרלוט סטיירנלד.
בשנת 1809 הודח אביה מתפקידו, לטובת דודו קרל השלושה עשר, מלך שוודיה, וכל המשפחה הושמה במעצר בית. לאחר תקופה קצרה שוחררו בני המשפחה, ולאחר שלא הורשו להגר לבריטניה, הם התיישבו בדוכסות הגדולה של באדן. עד מהרה התדרדרו היחסים בין הוריה, ובשנת 1812 הם התגרשו, וסופיה ואחיה נשלחו להיות תחת חסותו של דודם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה. בשנת 1815 התארסה סופיה עם לאופולד, נסיך באדן, שהיה דודו למחצה של אביה מנישואים מורגנטיים, על מנת לחזק את טענתו של לאופולד לכתר הדוכסות הגדולה של באדן, מאחר שהצאצאים החוקיים של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן מתו בזה אחר זה ללא ילדים. ב-25 ביולי 1819 התחתנו השניים, ונולדו להם 8 ילדים.
בשנת 1830 מת לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של באדן, ובעלה לאופולד עלה לשלטון במקומו. סופיה מתוארת כחכמה ונאמנה אך קפדנית. היא הלכה לישון בשעות מאוחרות וקמה מאוחר בבקרים, ולאחר מכן בילתה שעות בכתיבת מכתבים לקרובים שונים ברחבי אירופה. היא התעניינה במדע, אמנות ופוליטיקה, והמשיכה להתעדכן בכל האירועים הפוליטיים האקטואליים באמצעות התכתבותה. קשריה עם החצר הקיסרית בווינה היו מתוחים במיוחד, על אף שילדיה נשלחו לשם להשלים את לימודיהם. סופיה שמרה על מרירות מסוימת כלפי הדחת אביה, ולקחה מאוד לליבה כאשר אחיה נשלל ממעמדו כנסיך שוודי. במהלך מהפכות אביב העמים בשנת 1848, נאלצה סופיה לברוח מקרלסרוהה עם משפחתה לשטרסבורג, והם חזרו בשנת 1849, לאחר שהמרד דוכא בידי הצבא הפרוסי. בשנת 1852 מת בעלה, ובנם לודוויג השני, הדוכס הגדול של באדן עלה לשלטון במקומו.
בית המלוכה השוודי רצה לעשות שלום עם בית המלוכה השוודי המודח, ואוסקר הראשון, מלך שוודיה וז'וזפין מלוכטנברג ניסו לארגן פגישה עם סופיה, אך ללא הצלחה. בשנת 1863 פגשה סופיה את אוסקר, נסיך הכתר השוודי ואשתו סופיה מנסאו. הפגישה הייתה מוצלחת, ובסופו של דבר בשנת 1881 התחתנה נכדתה ויקטוריה, נסיכת באדן עם גוסטב החמישי, מלך שוודיה. ב-6 ביולי 1865 מתה סופיה בקרלסרוהה, והיא בת 64 שנים.
משפחתה
ב-25 ביולי 1819 התחתנה סופיה עם לאופולד, הדוכס הגדול של באדן, ממנו נולדה לו 8 ילדים:
רוני גינוסר
רוני גינוסר (נולדה ב-16 ביוני 1987) היא זמרת ישראלית, שהתפרסמה בעקבות השתתפותה בתוכנית המציאות "כוכב נולד".
ביוגרפיה
בגיל 19 אובחנה בתסמונת סוואנט.
Happy Christmas (אלבום של ג'סיקה סימפסון)
Happy Christmas (בעברית: חג מולד שמח) הוא אלבומה השביעי של הזמרת ג'סיקה סימפסון, אשר יצא ב־22 בנובמבר 2010 Primary Wave. האלבום הופק על ידי מספר מפיקים בין היתר על ידי קוק הארל, טריקי סטיוארט ודה-דרים. האלבום כולל אוסף של גרסאות כיסוי לשירי חג מולד ידועים בתוספת שני שירים מקוריים.
רקע
ב־2010 סימפסון חשפה בריאיון ל כי היא עובדת על אלבום חג מולד חדש. בספטמבר אותה שנה היא גם חשפה שהיא עובדת עם דה-דרים וטריקי סטיוארט על אלבום זה ועל אלבום נוסף. כחודש לאחר מכן חשפה סימספון בחשבון הטוויטר שלה כי היא סיימה את הקלטות האלבום. אלבום זה הוקלט לאחר שרשת PBS חשבה לעשות עם סימפסון ספיישל לכבוד חג המולד וביחד עם סימפסון הם החליטו כי זהו רעיון טוב יהיה להוציא אלבום ביחד עם הספיישל. על מנת לקדם את האלבום הופיעה במספר תוכניות טלוויזיה ביניהם תוכניות האירוח: "The Early Show", תוכנית האירוח של ג'ימי פאלון, תוכנית האירוח "Live with Kelly and Ryan" ועוד.
רוני גינוסר
ביוגרפיה
בשנת 2010 השתתפה בעונה השמינית של התוכנית "כוכב נולד" והגיעה לשלבים המתקדמים.
ב-2007 הופיעה בפסטיבל הג'אז באילת, שם הוענקה לה מלגת הלימודים לברקלי. בשנת 2011 סיימה לימודים במכללת ברקלי למוזיקה.
ב-2013 הופיעה עם גון הלוי בערב שירי סשה ארגוב "כשאור דולק בחלונך" (על שם השיר באותו השם). במקביל הופיעה עם סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הסימפונית ירושלים, בערבי שירים פורטוגל-לאדינו, ובערבי אינדי פופ עם סתו גרמן.
מ-2015 הופיעה לצידו של יובל דור בערב של נשמת ארץ, שירים ארץ ישראליים, ובאנסמבל של "מערב פינת מזרח" עם הגיטריסט ארי קטורזה, המתופף יפתח בועז, והבאסיסט יוסי אוחיון.
ב-2017 החלה להופיע עם הפסנתרן שגיא סגל במופע "מחווה לאייטיז", מופע שבו הושמעו עיבודים חדשים לשירים משנות ה-80. ב-2019 המופע בוצע במסגרת פסטיבל הפסנתר בת"א.
ב-2020 החלה להופיע עם הפסנתרן בן יוסף במופע ובו עיבודים חדשים לשירים צרפתים מן המאה העשרים. המופע בוצע במסגרת "ישראל מחוברת" של בית היוצר.
ג'אן גלאצו ספורצה
ג'אן גָלֵאָצוֹ מריה ספורצה השני (באיטלקית: Gian Galeazzo II. Maria Sforza; 20 ביוני 1469 - 21 באוקטובר 1494) היה הדוכס השישי של מילאנו.
ביוגרפיה
נולד באבייטגראסו שליד מילאנו. בהיותו בן שבע בלבד מת אביו, גלאצו ספורצה, והנער היה לדוכס מילאנו. כיוון שלא יכול היה לשלוט בעצמו מונה דודו, לודוביקו ספורצה, כאפוטרופוס ועוצר ולמעשה היה לודוביקו שליט דוכסות מילאנו.
ב-1488 התחתן ספורצה עם הנסיכה איזבלה מנאפולי, לזוג נולדו שלושה ילדים: פרנצ'סקו (1491–1512), שעבר לחצרו של לואי השביעי, מלך צרפת ב-1499; בונה ספורצה, רעייתו של זיגיסמונד הראשון; ואיפוליטה מריה (1493–1501).
עם מותו ב-1494, בגיל 25 בלבד, כתב ההיסטוריון פרנצ'סקו גואיצ'ארדיני שהשמועות לפיהן הצעיר לא מת מוות טבעי יש להן על מה לסמוך, ושהוא ככל הנראה הורעל. אם הורעל, הרי שהיה זה בהוראת דודו ואפוטרופסו, לודוביקו ספורצה.
רמי הרפז
ביוגרפיה
רמי הרפז נולד בהרצליה, השישי משבעת ילדיהם של שפרה ושלמה הרפז (גולדנברג) (אחד מאחיו הוא האסטרופיזיקאי עמוס הרפז). הוא נכד ליינן הראשי של יקב "כרמל מזרחי" בראשון לציון. גדל בקיבוץ משמר העמק ובקיבוץ הזורע. בנעוריו היה חבר בקלוב התעופה לישראל ובגדנ"ע אוויר. התגייס לצה"ל ב-1956 וסיים קורס טיס (מס' 25) באוגוסט 1958 במגמת קרב. בקורס האימון המתקדם טס על מטוסי אוראגן ולאחר מכן שירת כטייס קרב בטייסת מיסטרים ובטייסת סופר מיסטרים. הדריך בבית הספר לטיסה ובקורס אימון מתקדם, שירת בטייסת העקרב והשתחרר מהשירות הסדיר ב-1961. עבד בקיבוץ הזורע ועשה שנת שירות בקיבוץ זיקים. במלחמת ששת הימים שירת כסמ"ט א' בטייסת 107, טייסת מטוסי אוראגן, ושימש מוביל בכיר של מבני תקיפה. הוא השתתף ב-24 גיחות מבצעיות בתקופת המלחמה, המספר הגבוה ביותר מבין טייסי הקרב בחיל האוויר.
לאחר המלחמה התגייס מחדש לשירות קבע. עבר הסבה למטוסי מיראז' 3 ושירת בטייסת 117. בהמשך היה חבר בצוות הקליטה של מטוסי הסקייהוק ושירת בטייסת 109. היה חבר במשלחת הראשונה של חיל האוויר שיצאה לארצות הברית לקלוט את מטוסי הF-4 פנטום בחיל האוויר. במלחמת ההתשה השתתף בגיחות מבצעיות רבות, תחילה בטייסת 109, טייסת סקייהוק בה שובץ עד הגעת הפנטומים שנרכשו, ולקח חלק בפשיטה על האי גרין ובמבצע רביב. לאחר הגעת הפנטומים שירת בטייסת 69 כקצין מערכות, השתתף בהפצצות סוללת נ"מ בשדה התעופה פאיד, הפצצת סוללת נ"מ בג'איפה, מטס הרתעה מעל דמשק בינואר 1970, מבצעי פריחה, תקיפת נמל ראס בנאס ומשחתת שעגנה בו, במבצעי שיער ובגיחות נוספות. במהלך מבצע שיער 7 ב-30 ביוני 1970 נפגע מטוסו מטיל נ"מ והוא נאלץ לנטוש את המטוס יחד עם הנווט, אחיקר אייל, מעל שטח מצרים. במהלך תקופתו בשבי עבר חקירות ועינויים קשים, הוא הפך למנהיג השבויים הישראליים שהיו אסורים בכלא עבסייה שבקהיר באותה תקופה: אנשי צוות האוויר מנחם עיני, יצחק פיר, אבינועם קלדס, עמוס לויטוב ועמוס זמיר; קצין המילואים דן אבידן; הצנחן דוד לוי; ושני אנשי השק"ם שנשבו ליד תעלת סואץ, מוטי כהן ומוטי בבלר. הרפז וחבריו הטייסים תרגמו לעברית את הספר "ההוביט" במה שנודע כתרגום הטייסים. הוא השתחרר מהשבי בנובמבר 1973, לאחר מלחמת יום הכיפורים. במהלך תקופת שביו נולדו לו תאומות.
לאחר שחרורו מצה"ל כיהן כמנכ"ל מפעל פלסטופיל-הזורע במשך שש שנים ולאחר מכן כעובד במחלקת הנדסת המוצר ומנהל פיתוח בחברה.
היה חבר קיבוץ הזורע, היה נשוי לנורית ולזוג נולדו 5 ילדים, בנם הצעיר ארז נפטר במהלך טיול בבוליביה. הבן אמיר הרפז שירת גם כן כטייס קרב בחיל האוויר וסיים בדרגת אלוף-משנה.
הרפז נפטר ב-24 בינואר 2019, מעט לפני יום הולדתו ה-80. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ הזורע.
מיקי וכלב הים
מיקי וכלב הים (באנגלית: Mickey and the Seal) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי בכיכובו של מיקי מאוס שיצא בשנת 1948. הוא היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר, אך הפסיד לסרט של טום וג'רי, "היתום הקטן". זהו הסרט הקצר ה-122 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והשני שיצא באותה השנה.
עלילה
מיקי מאוס מבקר בכלוב כלבי הים שבגן חיות. הוא גורם לכלבי הים לבצע טריקים על ידי האכלתם בדגים. כלב ים צעיר אחד בורח מהכלוב כדי להשיג עוד דגים ומגיע בסופו של דבר לתוך הסל של מיקי. מיקי לוקח את הסל הביתה, שם פלוטו מתחנן לאוכל. כאשר מיקי מניח את הסל, פלוטו שומע רעשים ממנו, אך נפגע באף מהסנפירים של כלב הים. פלוטו מנסה לספר למיקי את מה שארע, אבל מיקי לא מצליח להבין אותו. בזמן שזה קורה, כלב הים בורח מהסל ופלוטו רודף אחריו, מה שגורם לבלגן במטבח. מיקי מגיע ומורה בכעס על פלוטו לצאת מהבית, למרות ניסיונותיו של פלוטו לספר לו אחרי מה הוא רודף.
כשמיקי הולך לחדר רחצה להתרחץ, הוא לא שם לב שכלב הים קופץ לתוך האמבטיה ממש לפניו. לא מודע לחלוטין למה שמסביבו, מיקי מתחיל לקרצף את ראשו של כלב הים במברשת שלו במקום את גבו שלו, שאותו התכוון לקרצף. מיקי מבין בסופו של דבר שהוא לא מקרצף את עצמו, אבל עדיין לא מצליח להבחין בכלב הים שמאחוריו. לאחר מכן, כלב הים מתחיל לקרצף את ראשו של מיקי, מה שגורם למיקי לתמיהה. פלוטו מגיח מחלון חדר האמבטיה ומנסה להסביר למיקי שוב, אבל האחרון סוגר את התריס. כאשר כלב הים לוקח את מברשת הקרצוף שלו, מיקי מנסה להחזיר אותה, אך במקום הוא בטעות תופס את כלב הים; הוא ישר צועק בבהלה כשגילה אותו. לאחר שקפץ מהאמבט, מיקי, תופס שרפרף בכדי להכות את הפולש, מנקז את המים ורק אז הוא מבין שיש כלב ים באמבטיה.
למרות הפקודה של מיקי להישאר בחוץ, פלוטו הכועס מסתער פנימה לחדר הרחצה ומתרסק בתוך האמבטיה הריקה. מיקי מציג בפניו את כלב הים אך פלוטו מיד מנסה לתקוף אותו. לאחר שפלוטו נרתע וכעס כשמיקי אומר שהוא מחליט להשאיר אותו כחיית מחמד, מיקי משנה את דעתו, מבין שפלוטו לא יאהב את הרעיון ובסופו של דבר מחליט לקחת כלב הים בחזרה לגן החיות, ופלוטו, שמחייך כתשובה ומרוצה מהרעיון, ממהר להביא את הסל של מיקי. לאחר שמיקי ופלוטו החזירו אותו למעונו הקודם, כלב הים מציג בפנטומימה לשאר כלבי הים את הדברים שלמד על אופן הרחצה ממיקי ופלוטו. כשמיקי חוזר הביתה, הוא ופלוטו מגלים שכל כלבי הים עברו לביתם ומשתמשים בחדר הרחצה כביתם החדש וקופצים מקרש הגיהוץ לתוך האמבטיה.
בסצנה האחרונה הסוגרת את הסרט, כלב הים הצעיר מנופף לשלום מתוך המקלחת המלאה במים.
תיילוקוסמיים
תיילוקוסמיים (שם מדעי: Thylacosmilidae) היא משפחה של יונקי כיס נכחדים בני הסדרה ספרסודונטה ממוצא נאוטרופי ששלטו בנופי אמריקה הדרומית בין תחילת המיוקן עד לסוף הפליוקן לפני 3–21 מיליון שנה מהיום.
הם נכחדו לאחר ההחלפה האמריקאית הגדולה אשר הביאה לאמריקה טורפים מפותחים יותר כמו הסמילודון או דוביים גדולים ומיני טרף מהירים מדי. כמו כן ייתכן שהם נפגעו מהידלדלות הטרף הטבעי שלהם שאולי נכחד.
מרטין פשקו
מרטין פשקו (28 בינואר 1972) הוא כדורגלן עבר סלובקי ששיחק בעמדת השוער.
קריירה
פשקו נולד בסלובקיה כשזו עוד הייתה חלק מצ'כוסלובקיה ואת קריירת המשחק שלו החל בקבוצת פ.צ. ניטרה הסלובקית. הוא שיחק במדיה שש עונות, עד שעבר לקבוצת רימבסקה סובוטה, גם היא בסלובקיה.
בשנת 2001 עבר פשקו לקבוצת ליגת העל מכבי נתניה. בעונתו הראשונה בנתניה סיימה הקבוצה במקום השביעי כשפשקו החזיק בבלעדיות באפודת השוער הראשון. בשנה שלאחר מכן, בעונת 2002/03, הובא לקבוצה גיא סולומון והתחרות על תפקיד השוער הראשון גברה. לקראת סוף העונה סבל פשקו מפציעה שהשביתה אותו עד סוף העונה ובכך השיג סולומון את תפקיד השוער הראשון. בסוף אותה עונה, בה סיימה נתניה במקום הרביעי בטבלה, ניסתה הנהלת נתניה לאזרח את פשקו כתושב ישראלי בשל העובדה שהוא שהה בישראל עד אותה עת 6 שנים ברצף, אחרי שבערך באותה תקופה אוזרחו בישראל מוראד מגמאדוב ממכבי פתח תקווה ואלכסנדר אובארוב ממכבי תל אביב, אך הקבוצה לא הצליחה להשיג את האיזרוח ולכן פשקו עזב את הקבוצה בחזרה לסלובקיה.
לאחר פרישתו החל לעבוד כסוכן שחקנים.
המוזיאון האתנולוגי (ברלין)
שמאל|ממוזער|250px|החדר המלנזי ובו שחזור של כפר מ[[מלנזיה.]] המוזיאון האתנולוגי (בגרמנית: Ethnologisches Museum) הממוקם בברלין בירת גרמניה, נחשב לאחד המוזיאונים האתנולוגיים הגדולים והנרחבים בעולם. במוזיאון למעלה מחצי מיליון מוצגים מרחבי העולם שנאספו על ידי משלחות מחקר וקולוניזציה גרמניות בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
תצוגות המוזיאון
המוזיאון ידוע בשחזור המבנים והכפרים המוצגים בו - המדגימים את מבני המגורים של חברות קדם - תעשייתיות מרחבי העולם. כמו כן מוצגים במוזיאון סירות שהובאו מאיי האוקיינוס השקט.
מוצג ידוע נוסף של המוזיאון הוא ברונזת בנין.
ארכיון הצליל
במוזיאון נמצאת מחלקה מיוחדת הנקראת Berliner Phonogramm-Archiv שהיא ארכיון צליל שנוסד בספטמבר 1900 בו נכלל אוסף נרחב של הקלטות קול ממסורות מוזיקליות אתנולוגיות שנאספו על ידי חוקרים, בלשנים ואתנומוזיקולוגים במקומות שונים בעולם. במקום אוסף גדול של כלי נגינה מכל רחבי העולם שהיה הבסיס לפיתוחה של שיטת הורנבוסטל-זקס לסיווג כלי נגינה אשר פותחה שם על ידי שני חלוצי האתנומוזיקולוגיה, אריך מוריץ פון הורנבוסטל (Erich Moritz von Hornbostel) וקורט זקס (Curt Sachs), שניהם יהודים שנאלצו לעזוב את גרמניה בשנת 1933 עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
ארכאולוגיה אמריקאית
תערוכה זו מציגה מוצגים שנאספו ביבשת אמריקה והקודמים לכיבוש ההיספני של היבשת. מרבית המוצגים הובאו ממרכז אמריקה ומאמריקה, ומקורם החל מהאלף השני לפנה"ס ועד המאה ה-16. המוצגים כוללים תגליפים, כלי אבן מעוטרים מתרבות המאיה, אסטלות אבן מגואטמלה, פסלי אלים אצטקים ותכשיטי וכילי זהב ממרכז אמריקה, ומקולומביה ופרו.
אינדיאני צפון אמריקה
תערוכה המציגה את התרבות האינדיאנית של צפון אמריקה תוך הצגת ההבדל בין התרבויות השונות שהיו: אינדיאני המישורים הגדולים, קליפורניה, דרום-מערב ארצות הברית, והאזורים הארקטיים.
הים הדרומי
תערוכת מוצגים מאוסטרליה ואוקיאניה. "אולם הסירות" כולל מוצגים רבים מאזור זה, וידועה ביותר הסירה הכפולה מטונגה.
ג'ייסון ריצ'רדסון
ג'ייסון אנתוני ריצ'רדסון (באנגלית: Jason Anthoney Richardson; נולד ב-20 בינואר 1981 בסגינואו שבמישיגן) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק 14 שנים בליגת ה-NBA. ריצ'רדסון, ששיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד, נחשב בשיאו לאחד מטובי המטביעים ב-NBA ונודע בסגנון משחקו המלהיב וביכולת קליעת השלשות שלו.
המוזיאון האתנולוגי (ברלין)
מזרח אסיה
תצוגה של תרבויות מזרח אסיה ובייחוד תרבויות סין בשלהי התקופה הקיסרית ואמנות עממים מיפן. התצוגה שמה דגש על מוצגים פולקלוריסטיים ודתיים (ובהם קמעות).
ג'ייסון ריצ'רדסון
בצעירותו שיחק ריצ'רדסון בקבוצתה של אוניברסיטת המדינה של מישיגן, לצד מספר שחקני NBA נוספים לעתיד כדוגמת מאטין קליבס, צ'ארלי בל ומוריס פטרסון. בעונתו הראשונה הוא זכה עם הקבוצה בטורניר אליפות המכללות, ובעונתו השנייה הגיע עם הקבוצה לפיינל פור הטורניר, בעוד הוא עצמו נבחר על ידי כלי תקשורת רבים לחמישיית המצטיינים ("אול-אמריקה") השנייה של ליגת המכללות. בשנתו האחרונה, ב-2001, הוא נבחר לחמישייה הראשונה של התאחדות ה"Big-10".
קרואו
קרואו (Crowe) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית עתיקה ומשמעותו עורב. {{פירושונים|
ג'ייסון ריצ'רדסון
בעונת הוביל ריצ'רסון את גולדן סטייט להעפלתה הראשונה למשחקי הפלייאוף מזה 13 שנים. הוא סייע לקבוצה לנצח בסיבוב הראשון את דאלאס מאבריקס, שסיימה במקום הראשון בליגה את העונה הסדירה, אך הפסיד עמה בשלב חצי גמר המערב ליוטה ג'אז. ריצ'רדסון נותר כאחד מהשחקנים הפופולרים ביותר בקרב אוהדי גולדן סטייט בשל יכולתו המרשימה.
ביולי 2007 הועבר ריצ'רדסון ב לקבוצת שארלוט בובקאטס. בעונתו הראשונה בשארלוט הוא הוביל את הליגה מבחינת אחוזי הקליעה לשלוש נקודות, והוביל גם את קבוצתו מבחינת ממוצע הנקודות שלו. ריצ'רדסון הציג מספר משחקים מרשימים במיוחד, כדוגמת קליעת 34 נקודות בניצחון המפתיע על בוסטון סלטיקס וקליעת 41 נקודות נגד קבוצתו לשעבר גולדן סטייט, אך לא העפיל עם שארלוט למשחקי הפלייאוף.
קרואו
ראו גם
}}
ג'ייסון ריצ'רדסון
באמצע עונת הועבר ריצ'רסון בטרייד נוסף לפיניקס סאנס, בה היה לאחד מהשחקנים הבכירים בצוות המסייע לסטיב נאש ולאמארה סטודמאייר. עם זאת, בסיום אותה עונה הוא לא הצליח להעפיל עמה לפלייאוף. לפני עונת עבר ריצ'רדסון לשחק באורלנדו מג'יק. בחמש העונות הבאות, אותן העביר באורלנדו ולאחר מכן בפילדלפיה 76', סבל ריצ'רדסון מפציעות חוזרות בברכיו שגרמו לו להחמיץ משחקים רבים ופגעו ביכולותיו האתלטיות. בסיום עונת הודיע על פרישה ממשחק, לאחר 14 עונות בליגת ה-NBA.
איגוקאה
איגוקאה אלכסנדרובץ' (בבוסנית: KK Igokea Aleksandrovac) היא קבוצת כדורסל בוסנית מהעיירה "אלכסנדרובץ'" שבנפת לקטשי, המתמודדת בליגת העל הבוסנית, הליגה האדריאטית ובליגת האלופות בכדורסל.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1973 ונחשבת לקבוצת צמרת בליגה הבוסנית. הקבוצה זכתה באליפות הראשונה שלה בעונת 2000/01. ובגביע אחד בעונת 2006/07 (לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת בוסנה סרייבו). בעונת 2012/13 זכתה הקבוצה בדאבל היסטורי, לאחר שזכתה בגביע הבוסני וניצחה בגמר הפלייאוף 2-3 את קבוצת שירוקי.
במסגרת אירופאית
ההופעה האירופאית הראשונה של הקבוצה הייתה בעונת 2000/01 בגביע קוראץ' ובהמשך בגביע ספורטה ובמוקדמות היורוקאפ בעונת 2007/08. בנוסף השתתפה הקבוצה במסגרת הליגה האדריאטית בעונת 2010/11 ובעונת 2012/13.
את משחקיה הביתיים מארחת הקבוצה בהיכל ננאד בוסטינץ' הנמצא בעיר לקטשי, ומכיל 3,050 מקומות ישיבה.
גשם חומצי
גשם חומצי (באנגלית: Acid rain) הוא השם הנפוץ למשקעים שדרגת החומציות שלהם נמוכה מ-pH 5.5 עקב הימצאותן של חומצות הנפלטות ממפעלים וכלי רכב מזהמים כתוצאה משריפת פחם ודלק אחר. לרוב, מדובר במשקעים המכילים חומצה גופרתית וחומצה חנקתית.
המזהמים העיקריים בגשם החומצי הם הגופרית הדו-חמצנית (SO2) ותחמוצות החנקן השונות (מהצורה NOx). בנוסף, מכיל הגשם החומצי גם פחמן חד-חמצני (CO) ההופך לחומצה פחמתית, וכן מחמצנים אחרים.
החומרים המזהמים מגיבים עם המים ליצירת החומצות הללו, והם נוטים להגיב גם בינם לבין עצמם – ויוצרים חומרים מסוכנים יותר. תרכובות הגופרה (SO3) הנפלטות לאוויר מגיבות עם אדי-המים (H2O) ליצירת חומצה גופרתית (H2SO4). החנקן הדו-חמצני (NO2) מגיב עם המים ליצירת חומצה חנקתית (HNO3). הפחמן החד-חמצני מגיב עם אדי המים, כאמור, ליצירת חומצה פחמתית (H2CO3).
הגילוי והגורמים
תופעת הגשם החומצי כמזהם אובחנה לראשונה בשנות ה-70, לאחר שחוקרים ניסו להסביר את תופעת תמותת היערות שהלכה והתרחבה. החוקרים גילו כי העשן הנפלט מבתי-הזיקוק, מפעלי התעשייה וכלי הרכב הנגרם כתוצאה משריפת דלק אורגני, הוביל להופעתן של תרכובות גופרית וחנקן במי הגשמים כתוצאה מהמסת התרכובות בעננים. תרכובות אלה, ובעיקר גופרית דו-חמצנית, ידועות ברעילותן הרבה ובפגיעתן בבעלי חיים וצמחים.