cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מירנדה רייסון
ביוגרפיה
ב-2007 הופיעה בסדרה Comedy Showcase של ערוץ 4 הבריטי יחד עם דנקן ג'יימס, רורי קיניר ונייג'ל הרמן. ב-2010 שיחקה בדרמה-קומית "נשוי רווק אחר" של רשת ITV. היא הופיעה בתיאטרון הגלוב בתפקיד הראשי במחזה "אן בולין" מאת הווארד ברנטון. הופעת הבכורה הייתה ב-24 ביולי 2010 וזכתה לשבחים רבים.
היסטוריה של איטליה
איטליה במלחמת העולם הראשונה
על אף שבתחילה הייתה איטליה בעלת ברית של מדינות המרכז, במהלך מלחמת העולם הראשונה היא כרתה ברית עם צרפת ואנגליה נגד הקיסרות הגרמנית ואוסטרו-הונגריה וב־23 במאי 1915 נכנסה למלחמה בצד מדינות ההסכמה.
מירנדה רייסון
ביוגרפיה
בקולנוע הופיעה רייסון בסרטו של וודי אלן "נקודת מפגש" ב-2005, ובסרט "Land of the Blind" ב-2006.
בשנת 2013 הצטרפה רייסון לצוות המדבבים בסדרת ההנפשה הממוחשבת של "תומס הקטר וחברים" ומדבבת את דמותה של מילי, שהופיעה לראשונה בספיישל "מלך מסילת הרכבת".
היסטוריה של איטליה
איטליה במלחמת העולם הראשונה
כך נפתחה החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה. התחוללה לחימה בצפון איטליה בין ממלכת איטליה, ולצדה צבאות נוספים ממדינות ההסכמה, לבין אוסטרו-הונגריה, בתמיכת כוחות מן גרמניה. לאורך רוב שנותיה התנהלה החזית במלחמת חפירות סטטית בערוצי הנהרות איזונצו ופיאווה בשטחי צפון איטליה, סלובניה וקרואטיה של ימינו. לבסוף, מוטט הצבא המלכותי האיטלקי, בסיוע בריטי, צרפתי ואמריקאי את קווי ההגנה האוסטריים. מעורבות איטלקית הייתה גם בחזיתות אחרות.
תוצאות מלחמת העולם הראשונה
בתוקף ההסדר שלאחר המלחמה, איטליה קיבלה שטח אוסטרי לשעבר לאורך הגבול הצפון-מזרחי.
אף על פי שאיטליה נכללה בצד המנצח במלחמה, חשו האיטלקים אכזבה מהמלחמה בגלל ההישגים המועטים־יחסית שהביאה להם, לעומת ההרס שגרמה. מעבר לעניין הרגשי, נזקי המלחמה – בנפש (חצי מיליון הרוגים וחצי מיליון נכים) וברכוש – גרמו לשפל כלכלי: אבטלה, חובות לאומיים, רעב, אינפלציה וכדומה. המצב הכלכלי הקשה וכישלונות נציגיה של איטליה בוועידות השלום אשר ויתרו על שטחים הביאו לעליית גורמים רדיקליים. פרץ משבר פוליטי: השמאל – קומוניסטים וסוציאליסטים אשר שלטו על מעמד הפועלים, מול הימין – לאומנים שדרשו החזרת שטחים וכבוד לאיטליה.
מירנדה רייסון
ביוגרפיה
בשנת 2017 שיחקה לצד ג'וני דפ בסרט הפשע הבלשי של קנת בראנה "רצח באוריינט אקספרס" שמבוסס על ספר באותו שם מאת אגאתה כריסטי. באותה שנה שיחקה בסרט "לנשום".
היסטוריה של איטליה
עליית הפשיסטים לשלטון
לפני מלחמת העולם הראשונה היה בניטו מוסוליני כתב צעיר בעיתונים סוציאליסטיים, אך בעקבות תמיכתו במלחמה הוא הצטרף לתנועה הפשיסטית הלאומנית, ואף שירת בעצמו בצבא האיטלקי במהלך המלחמה. מעט לאחר סיום המלחמה, ב־23 במרץ 1919, הוא הקים את ארגון -הלחימה (Fasci di Combattimento). הארגון ניסה להתמודד בבחירות הכלליות בנובמבר אותה השנה, כשהוא הציג אידאולוגיה שמאלית – תמיכה בהעלאת מיסי ירושה ובביטול המלוכה, אך הוא הפסיד למפלגה הסוציאליסטית השלטת. לקראת הבחירות הבאות החליט הארגון לשנות גישה ולהדגיש מסרים לאומניים ופופוליסטיים. הוא פנה אל העם הפשוט, בעיקר החלשים והעניים (שמספרם הלך וגדל). ב־1921 נכנסה המפלגה הפשיסטית לפרלמנט האיטלקי עם 35 מקומות (7 אחוזים מהקולות). למפלגה הצטרפו כל שכבות החברה. בית המלוכה האיטלקי ומשטרת איטליה תמכו בה.
ב־1922 הנהיג מוסוליני את "המצעד על רומא" – הפיכה שקטה בה הוא תפס את השלטון בפועל. במצעד על רומא רוכזו כחמישים אלף מחברי המפלגה הפשיסטית בצמתים סביב הבירה רומא, לכאורה כמחאה על ניסיון הסוציאליסטים לארגן שביתה נוספת. למעשה הייתה זו הפגנת כוח של המפלגה הפשיסטית ואמצעי לחץ על הממשלה, שאכן פעל: ראש הממשלה ג'ילוטי התפטר ופינה את מקומו למוסוליני, ששהה כל אותה עת במילאנו. ההפיכה התאפשרה רבות בזכות תמיכתם של המלך ורבים מקציני הצבא, שסירבו להפעיל את הצבא כנגד הפשיסטים.
מירנדה רייסון
ביוגרפיה
בשנת 2018 גילמה את טסיה בסדרת המדע בדיוני והאימה "נייטפלייר" ברשת SyFy.
היסטוריה של איטליה
דת
מאז איחוד איטליה, בשנים 1860–1870, סירבו האפיפיורים להכיר באובדן שטחי מדינת האפיפיור. תהליך הפיוס בין ממלכת איטליה לכס הקדוש בראשות האפיפיור החל לקראת סיום מלחמת העולם, בתקופת ממשלת ויטוריו אמנואלה אורלנדו, וב־1929 הבשיל התהליך להסכמים הלטראניים. בהסכמים אלו הכירו הצדדים בקריית הוותיקן כמדינה עצמאית ובשאר השטח כשייך לממלכת איטליה, והסכימו על הכרזת הדת הקתולית כדת המדינה. מוסוליני וחבריו להנהגה הפשיסטית היו אתאיסטים ואף התנגדו לדת, אך הם רצו בהסכם ככלי לאחדות העם האיטלקי ואף להשגת תמיכת הקתולים מחוץ לאיטליה.
מדיניות חוץ
מדיניות החוץ של מוסוליני הונחתה בידי שלושה יסודות מרכזיים: ראשית, המשך שאיפותיו של הממשל הליברלי הקודם: הממשל הקודם כרת ברית בת עשרות שנים עם הקיסרות הגרמנית ואוסטרו-הונגריה, אך זו הופרה לבסוף בידי האיטלקים, שחשקו בשטחים בחבל הבלקן ובצפון אפריקה. נקודה משמעותית נוספת במורשת המדינית הייתה היחס העוין כלפי האימפריה האתיופית, שהביסה את איטליה במלחמה האיטלקית–אתיופית הראשונה. יסוד שני במדיניות החוץ היה הרצון לפצות על העלויות הכבדות ששילמו האיטלקים במלחמת העולם הראשונה, כאשר השטחים המעטים שהם קיבלו מאוסטריה לא היו משמעותיים בעיניהם, במיוחד ביחס למרוויחות הגדולות מהמלחמה – הרפובליקה הפולנית השנייה וממלכת יוגוסלביה הבלקנית. יסוד שלישי היה השאיפה לחידוש ימי האימפריה הרומית העתיקה.
מירנדה רייסון
חיים אישיים
בספטמבר 2007 נישאה רייסון לשחקן ראזה ג'אפרי שותפה לסדרה "ספוקס". הם התחתנו זמן קצר לאחר שהוא עזב את הסדרה. ביולי 2009 הם נפרדו והודיעו שהם מתגרשים.
היסטוריה של איטליה
מדיניות חוץ
בשנת 1935 החלה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. בעקבות תקרית גבול בה נהרגו מספר חיילים איטלקים פלשה איטליה לאתיופיה משתי חזיתות: סומליה האיטלקית בדרום ואריתריאה בצפון. באפריל 1936 נכבשה הבירה אדיס אבבה, וקיסר אתיופיה היילה סילאסי נמלט. בעקבות המלחמה עלתה ההערצה כלפי מוסוליני לשיא, ואיטליה פרשה מחבר הלאומים בעקבות סנקציות שהוטלו עליה במהלך המלחמה והשפיעו מעט מאד.
ב־1936 החלה מלחמת האזרחים בספרד. מוסוליני שלח את ה-"Corpo Truppe Volontarie" (כוח גדודי המתנדבים) לעזרת הלאומנים הספרדים בראשות הגנרל פרנקו, שקיבל סיוע גם מ"לגיון הקונדור" הגרמני, לעומת הרפובליקנים שקיבלו סיוע מברית המועצות. מטרותיהם של הזרים שהתערבו במלחמה היו בין השאר תמיכה בצד הדומה אידאולוגית להם, וניסויו של הצבא בלחימה בשטח כמעין הקדמה למלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה ונפילת הפשיזם
מוסוליני שאף לספח לאימפריה האיטלקית שטחים נרחבים באפריקה ובמזרח התיכון. בהתאמה לשאיפות אלו חתמו האיטלקים והגרמנים על ברית הפלדה, מעט קודם לפלישת גרמניה הנאצית לפולין שפתחה את מלחמת העולם השנייה. למרות ברית זו והעוינות לפולנים, ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, ופייטרו באדוליו, הרמטכ"ל, חששו שלצבא המלכותי האיטלקי אין די טנקים, כלי רכב משוריינים ומטוסים למלחמה ארוכה ומשמעותית. מוסוליני, שהביע מיידית תמיכה בצד הגרמני, קיבל חלקית את עצתם, וכך איטליה הצטרפה בעצמה ללחימה נגד בעלות הברית רק באמצע 1940, בעת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
במקביל לניהול המלחמה בים התיכון ובצפון אפריקה נגד בעלות הברית, פתחה איטליה באוקטובר 1940 בפלישה ליוון. ב־1941, הכריזו מדינות הציר ובהן איטליה מלחמה גם על ארצות הברית ועל ברית המועצות, אם־כי האימפריה היפנית שמרה על נייטרליות ביחס לאחרונה. עד שנת 1943 הובס הצבא האיטלקי בצפון אפריקה ובברית המועצות.
מלחמת אזרחים, ניצחון בעלות הברית ושחרור
בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943 המלך ויטוריו אמנואלה פיטר והדיח את מוסוליני, אסרו ומינה את מרשל פייטרו באדוליו לראש הממשלה. תוך כחודש וחצי חתם באדוליו על הסכם כניעת איטליה ללא תנאי, בניגוד לדעת גרמניה, שתפסה מייד את רוב שטח הארץ ושחררה את מוסוליני, שהנהיג בצפון מדינת בובות קצרת־חיים – הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. בעלות הברית שנחתו בדרום התקדמו צפונה, בסדרת מבצעים שכונתה הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה. במקביל, הכוחות הנאמנים למוסוליני לחמו לצד הכוחות הגרמניים הפולשים במסגרת הצבא הרפובליקאי הלאומי, בעוד חיילים אחרים מצבא איטליה הצטרפו לתנועת ההתנגדות האיטלקית שמרדה בשלטונם. מאבק זה מכונה מלחמת האזרחים האיטלקית. באפריל 1945 גורשו הגרמנים מאיטליה, והפרטיזנים האיטלקים תפסו את מוסוליני והוציאוהו להורג בתלייה עם פילגשו, קלרה פטצ'י.
לידת הרפובליקה
עם סיום מלחמת העולם השנייה נותרה כלכלת איטליה וחברתה במצב חלש ביותר. עם התפטרות המלך הקשיש ויטוריו אמנואלה ומינוי בנו אומברטו השני לתפקיד, שחל למעשה בשלהי מלחמת העולם ולהלכה רק ב־1946, התגבר הלחץ הציבורי לקיום משאל עם בדבר צורת הממשל תוך איום במלחמת אזרחים נוספת. המשאל התקיים לבסוף בראשית יוני 1946, ובו, לראשונה באיטליה, הורשו גם נשים להצביע. תומכי הרפובליקה ניצחו את תומכי המונרכיה ברוב של 54% ומועצה מחוקקת נבחרה לכתיבת חוקה לרפובליקה. המועצה אסרה על החברים הזכרים מבית סבויה – ממנו באה משפחת המלוכה – לשהות בשטח איטליה, איסור שבטל רק בשנת 2002.
במסגרת הסכם השלום של 1947 נערכו תיקונים קלים בגבולה של איטליה עם צרפת, אזור הספר המזרחי הועבר ליוגוסלביה והאזור מסביב לעיר טריאסטה הוכרז כטריטוריה חופשית. ב־1954 הטריטוריה, שנשארה תחת מנהל כוחות ארצות הברית ובריטניה (אזור A הכולל את העיר עצמה) ויוגוסלביה (אזור B), חולקה בין איטליה ליוגוסלביה, בעקרון לאורך הגבול בין האזורים. הסדר זה נעשה קבוע באמנת אוזימו בין איטליה ליוגוסלביה שאושררה ב־1977 (ובימינו נדונה בין איטליה, סלובניה וקרואטיה). עוד נקבע שאיטליה תשחרר את שטחיה שמעבר לים, רובם במזרח אפריקה – אריתריאה, סומליה ואתיופיה, וכן את לוב ואיים מסוימים במזרח הים התיכון.
איטליה נעשתה רפובליקה דמוקרטית בה נשיא איטליה ממנה את ראש הממשלה. סמכויותיו של הנשיא הוגדרו כסמליות בעיקרן. יותר מ־60 ממשלות כיהנו במדינה מאז תום מלחמת העולם השנייה. הממשלות נשענו על קואליציות רופפות ומרובות מרכיבים. עד שנת 2019 מספר מערכות הבחירות במדינה עמד על 19.
הנס הכלכלי
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, הפכה כלכלת איטליה מכלכלה מבוססת חקלאות שהושפעה קשה מתוצאות מלחמות העולם, לכלכלה מתקדמת ומובילה בתחום הסחר והיצוא העולמי. בשנות ה־50 וה־60 נהנתה המדינה מפריחה כלכלית ממושכת, שכונתה "הנס הכלכלי האיטלקי", וגרמה לעלייה דרמטית ברמת החיים של האיטלקי הממוצע. הפריחה נמשכה עד השביתות החריפות שהתרחשו בסתיו החם של 1969 והמחאה החברתית הנרחבת שפרצה בעקבותיו. אלו, לצד משבר האנרגיה העולמי של 1973, פגעו בצמיחה הכלכלית וזו לא חזרה לשיעוריה בשנות 'הנס'.
המדינה עודנה מתמודדת עם פערים בין דרום איטליה לצפונה ופערים בתחומים מסוימים מול ממוצע האיחוד האירופי שאיטליה היא אחת ממייסדיו.
שנות העופרת
בשנות ה־70 התרחשה הסלמה חריפה באלימות הפוליטית שכללה פיגועי טרור מהימין ומהשמאל הקיצוני. נקודת ההתחלה של התקופה מסומנת לרוב בפיגוע כיכר המזרקה שביצע ארגון נאו-פשיסטי בשם "הסדר החדש"  בדצמבר 1969. המשבר המתמשך הוביל להתקרבות המפלגות הגדולות – המפלגה הדמוקרטית-נוצרית השלטת בהובלת אלדו מורו והמפלגה הקומוניסטית האיטלקית בהובלת אנריקו ברלינגר, למורת רוחם של הקיצוניים מימין ומשמאל שראו בפשרה ההיסטורית בגידה ערכית. כתוצאה, ערב השבעת ממשלה חדשה בשנת 1978 חטפה תנועת הבריגדות האדומות המרקסיסטית את מורו ולבסוף רצחה אותו, וכך עלה בידה להפסיק את שיתוף הפעולה.
בשנות ה־80 הוקמו לראשונה ממשלות שאינן בהנהגת המפלגה הדמוקרטית – בראשות ג'ובאני ספאדוליני מהמפלגה הרפובליקנית  (1981–1982) ובהמשך בראשות בטינו קרקסי מהמפלגה הסוציאליסטית  (1983–1987).
הרפובליקה השנייה (1992 והלאה)
אם־כי מבנה השלטון האיטלקי נותר על כנו, בשל השינויים הגדולים שהתרחשו מקובל באיטליה לכנות את התקופה המתחילה ב־1992 בשם 'הרפובליקה השנייה'. השינויים כוללים את פירוק המפלגות הגדולות הישנות עקב שערוריות ואי־סדר בשנים שקדמו לשינוי וצמיחת מפלגות חדשות, לצד שינויים בשיטת הבחירות ובאופי הפוליטיקה ואף בתחומי הכלכלה והתרבות.
בשנים 1986–1992 נערך משפט רב־נאשמים נגד המאפיה הסיציליאנית, ("המקסיפרוססו של פלרמו" ), בסיומו נגזרו כעשרים מאסרי עולם ועונשי מאסר רבים נוספים. לאחר גזר הדין הסופי ופעולות ממשלתיות נוספות נגד המאפיה, הגיבה המאפיה בחיסול השופטים ג'ובאני פאלקונה (במאי) ופאולו בורסלינו (ביולי) באמצעות מכוניות תופת. בשנה הבאה (1993) פוצצה המאפיה מכוניות תופת במוקדי תיירות רבים במדינה.
קופה אמריקה נשים 1991
קופה אמריקה נשים 1991 (נקראה אז: אליפות דרום אמריקה בכדורגל נשים 1991, בספרדית: Campeonato Sudamericano de Fútbol Femenino 1991) הוא הטורניר הראשון של הקופה אמריקה לנשים שארגנה CONMEBOL. הטורניר נערך בברזיל והתקיים מ-28 באפריל עד ה-5 במאי 1991. האליפות שימשה כטורניר המוקדמות לגביע העולם הראשון לנשים, שנערך מספר חודשים לאחר מכן בסין.
מכיוון שרק שלוש מדינות לקחו חלק באליפות, הוחלט שהנבחרות ישחקו במתכונת של בית אחד, והנבחרת שתסיים את הבית עם המאזן הטוב ביותר תזכה בגביע. המארחת ברזיל, שניצחה בשני משחקיה וספגה רק שער אחד, זכתה במקום הראשון. אדריאנה הברזילאית סיימה כמלכת השערים של הטורניר עם ארבעה כיבושים, ובפרס השחקנית המצטיינת זכתה אדה קרוז מצ'ילה. בעקבות הזכייה, העפילה ברזיל לגביע העולם בתור הנציגה היחידה של דרום אמריקה.
יעל אתיופי
קרניים
זכר היעל האתיופי מתאפיין כקרוביו בזוג קרניים גדולות ועבות בצורת סהר, והמבנה שלהן אופייני לרוב היעלים: הקרן צומחת לכיוון מעלה ומתעגלת בהדרגה לאחור עד שיוצרת רבע או חצי עיגול. למרות שהקרניים ישרות לגמרי, הן נראות מעוקמות לצדדים כיוון שהן צומחות באלכסון. קרני היעל האתיופי קטנות משל היעל הסיבירי והאלפיני, אך גדולות יותר משל היעל הנובי ועז הבר. מיקום הקרניים הוא במרכז הקרקפת - סמוך ממש למצח, והקרניים קרובות מאוד לעיניים ולאוזניים בשל עוביין. בבסיס יש בין הקרניים רווח קטן של מספר סנטימטרים, אולם ככל שהקרן גדלה הרווח מתרחב עד שמגיע למוטת קרניים בקצוות של חצי מטר או יותר. הקרניים עבות ומסיביות לכל אורכן, אולם למרות זאת הן יהפכו בהדרגה לצרות בקצוות. השפיצים של היעל עבים יחסית לעיזי בר. לאורך הקרן יש ליעל האתיופי כפתורים גדולים ובולטים על המשטח הקדמי של הקרן ומספרם הוא 15-9 בהתאם לגילו של הפרט. בשאר הקרן יש חריצים עבים ודקים המפלחים את הקרן לרוחבה.
לנקבות היעל קרני-חרב קטנות ודקות בצורת "V" לעומת הזכרים והן ישרות ברובן עם קימור קל לאחור. אין להן כלל כפתורים, אלא חריצים בלבד. מוטת הקרניים שלהן קטנה מאוד. כתוצאה מכך, הקרניים מהוות את סימן ההיכר הבולט ביותר בין הזכרים לנקבות. צבע הקרניים של שני הזוויגים הוא חום חלודה כהה או בהיר, חום-ברונז'ה, חום-ברזל או אפור בהיר וכהה, כשקרני הזכרים נוטות להיות כהות יותר.
מראה חיצוני
יחסית למיני יעל אחרים הפרווה של היעל האתיופי קצרה ודקה למדי אולם היא שעירה יותר משל היעל הנובי. היא מורכבת משערות צפופות וזיפיות. צבע הפרווה הכללי יוצא דופן בססגוניותו לעומת מיני היעלים האחרים: כל האזור העליון הכולל את הגב, הצלעות העליונות, הכתפיים, העכוז, צדדי הצוואר והעורף - בצבע אדום-נחושת כהה עד ערמוני או מהגוני אצל הזכרים ואדמדם או כתמתם בהיר אצל הנקבות, בעוד שהשוקיים, הגפיים, הגרון, החזה, הצלעות התחתונות והמותניים בצבע מחוספס של אפרפר-לבנבן משולב בשערות חומות. הגחון, המפשעה, והרגליים בצבע לבן בוהק, ועל חזית הרגליים יש שתי רצועות שחורות שמופרדות על ידי הברכיים הלבנות. לזכרים מבוגרים יש פס שחור במותניים, ולרוב החלק העליון של הרגליים, החזה, הגרון ואף העורף מתכהים בהדרגה עם הגיל עד לצבע שחור פחם. לנקבות יהיו כתמים שחורים על הרגליים הקדמיות בלבד. זנבו של היעל מתכהה בהדרגה לצבע חום שוקולד כהה עד שחור, והוא בולט היטב על רקע המפשעה הבהירה שסביבו. פרסותיו של היעל בצבע אפור כהה.
צבע ראשו של היעל האתיופי הוא אדום כהה או בהיר במצח ובחרטום, ואפרפר-לבנבן בלחיים ובסנטר. בקדמת הלחיים ובתחתית העיניים יש כתם רחב וארוך בצבע שחרחר דהוי, ומעל העיניים יש גבות בהירות שהופכות לעיתים לפסים דהויים שנמשכים עד לחוטם. לזכרים מבוגרים הראש מתכהה בהדרגה בחרטום, במצח, בלחיים ובסנטר עם הגיל, ובסופו של דבר הוא עלול להיות כמעט שחור לגמרי לבד מרצועה בהירה מאחורי העין ויתמזג עם העורף והגרון השחורים. צבען של האוזניים הוא אדמדם כהה בצד החיצוני ואפרפר בצד הפנימי עם קצוות שחורות. לזכרים יש זקן גדול ועבה בסנטר בצבע חום שוקולד או שחור עם קצוות אדמדמות, בעוד שהנקבות חסרות זקן לחלוטין.
מבנה ומידות גוף
ליעל האתיופי יש מבנה גוף ארוך וכבד, צוואר קצר ועבה, וכתפיים גדולות ושריריות. הראש שלו קטן יחסית, ומתאפיין במצח בולט וחרטום משולש ומוארך. הרגליים קצרות מאוד ולמרות שהאחוריות ארוכות במעט מהקדמיות אין זה ניכר. הפרסות קצרות וחזקות ומותאמות במיוחד לטיפוס הררי; הקצוות החדות של הפרסה וכרית הגומי הקעורה בתחתית הפרסה משפרת את האחיזה של היעל בסלעים ובזיזים. האוזניים של היעל קצרות, צרות ועגלגלות והזנב קצרצר ושעיר. הדו-צורתיות זוויגית של היעל האתיופי בולטת ביותר; מעבר להבדלים הנזכרים בקרניים, בצבע הפרווה ובנוכחות הזקן, מסת הגוף של הזכרים גדולה ומסיבית ביותר, לעומת מסת הגוף של הנקבות המהווה כ-60% ממסת הגוף של הזכרים. מלבד המשקל הזכרים גדולים מהנקבות גם במידות גוף אחרות אם כי לא בצורה בולטת.
מידות הגוף של היעל האתיופי:
תפוצה ובית גידול
היעל האתיופי כשמו אנדמי לצפון-מערב אתיופיה. הוא מוגבל כיום לרצועה קטנה מאוד בהרי סימן הממוקמים במחוז צפון גונדר שבמדינת אמהרה האתיופית (סמוך לגבול עם תיגראי), כשמרבית האוכלוסייה מצויה בפארק הלאומי שבאזור זה - בעיקר לאורך 25 קילומטר של המדרון הצפוני. ישנם כ-4 אוכלוסיות קטנות שנמצאות מחוץ לפארק הלאומי.
בית הגידול של היעל האתיופי בהרי סימן מתאפיין בערוצי ענק, מדרונות הרריים תלולים ואנכיים, שוחות, כרי דשא תת-אלפינים וצוקים תלולים ומשוננים. היעלים האתיופים מאכלסים את המצוקים הגבוהים ביותר ברמה - בגובה של 2,500 - 4,500 מטר מעל פני הים (כמו ברכס ראס דשן), עם גובה ממוצע של 3,500 מטר; בשל כך ישנו סיכון פוטנציאלי של נפילה למוות ליעלים רשלנים. עם זאת, היעלים האתיופים יורדים לעיתים קרובות למישורים ולכרי המרעה הנמוכים, באזורים שבהם יש הפרעה אנושית נמוכה. העונה הגשומה מתרחשת באזור זה ממאי עד אוקטובר, ובהתאם לכך יש שוני נרחב בשפע ובגיוון של הצמחייה הייחודית לאזור. במהלך העונה היבשה, פריטי מזון כעשבים ושיחים נעלמים באופן דרמטי ממרבית הנוף.
גובה הצוקים בשילוב עם קו הרוחב הנמוך תורם לקיצוניות בכמות המשקעים ובתנודות הטמפרטורה היומית: ביום רגיל, הטמפרטורה נעה בין הקפאה ליותר מ-25 מעלות צלזיוס. למרות התנודות הקיצוניות של הטמפרטורה, ההבדלים העונתיים בטמפרטורה הם מינימליים בשל הקרבה של אתיופיה לקו המשווה. כמות המשקעים הממוצעת היא בסביבות 1,500 מילימטר לשנה.
התנהגות ופעילות
ליעל האתיופי הבוגר אין כמעט טורפים טבעיים, לבד אולי ממקרים של טריפה על ידי צבוע נקוד ונמר אפריקאי שאינם שכיחים כל כך באזור הצוקים. לגדיים לעומת זאת יש מגוון טורפים, כולל קרקלים, סרוואלים, חתולי בר, זאבים אתיופים, תנים זהובים, ובשבועות הראשונים לחייהם גם דורסי יום גדולים.
בניגוד לכבשי ועיזי בר רבים, הנקבות של היעל האתיופי הן הרבה פחות חברותיות מהזכרים מחוץ לעונת הרבייה, והן חיות בבדידות עם גדייהן או בקבוצה קטנה של 5-3 פרטים. הזכרים לעומתם יקימו קבוצות גדולות למדי המונות כתריסר פרטים המורכבים מזכרים באותו הגודל והגיל; בעבר תועדו גם עדרים של 50 פרטים. דפוס חברתי זה משתנה לגמרי בעונת הרבייה, כאשר הנקבות יוצרות קבוצות יחד עם צאצאיהם בעוד שהזכרים מתבודדים אחד מהשני על ידי הלחימה על שטחי הפעילות. לעיתים קרובות ניתן לרעות עדרים מעורבים של זכרים ונקבות יחדיו; זכרים מבוגרים עלולים להיות בודדים בכל עונות השנה.
היעל האתיופי הוא בעל חיים צמחוני מובהק, ותזונתו מבוססת בעיקר על עשבי תיבול, שיחים, עשבים, שרכים, אפיפיטים, חזזיות וצמחים עשבוניים ואלפינים אחרים. למעשה היעל מנצל כמעט את כל סוגי הצמחייה בבית גידול עם העדפה לשיחים ועשבי תיבול. היעל האתיופי עומד לעיתים קרובות על רגליו האחוריות כדי להגיע לענפים ועלים של עצים גבוהים. פרטים צעירים מסוגלים אף לטפס על עצים אנכיים. היעל זקוק לשתייה לעיתים קרובות.
רבייה ומחזור חיים
היעל האתיופי נבדל מקרוביו בכך שביכולתו להתרבות בכל עת במשך השנה. מאפיין זה נגרם כנראה כתוצאה מהאקלים הטרופי הקבוע שבאזור הרי סימן וחוסר תנודות עונתיות משמעותיות. עם זאת, ברוב המקרים שיא הרבייה תתרחש בחורף - מפברואר עד אפריל, או בתחילת הקיץ - ממרץ עד יוני. בדרך כלל הרבייה בשאר השנה תתבצע על ידי זכרים צעירים שינצלו את היעדרות הזכרים המבוגרים. היעל האתיופי הוא בעל חיים פוליגמי - הזכרים הדומיננטיים מתרבים עם כמה שיותר נקבות. לרוב מדובר בזכרים גדולים ומבוגרים עם קרניים גדולות במיוחד בשל הכוח וניסיון הלחימה שלהם, והם משתלטים על עדרי הנקבות על ידי סילוק זכרים אחרים משטח הפעילות האנושית.
הלחימה בין הזכרים בתקופת הרבייה מתרחשת בתדירות גבוהה ביותר בין זכרים יריבים בעלי גיל וגודל זהה. התנהגות זאת נובעת מכך שזכרים צעירים תמיד יובסו בקרבות עם זכרים מבוגרים, ולמעשה, כאשר יש הפרש גיל משמעותי בין הזכרים הלחימה לא תתרחש בכלל והזכר המבוגר יותר יניס על נקלה את הזכר הצעיר. הקרבות של הזכרים דומים לשאר עיזי הבר: הזכרים נעמדים אחד מול השני, כאשר אחד מהם יעמוד על רגליו האחוריות ויטיח את קרניו בראש היריב וכן להפך, ובנוסף גם נעילה ודחיפה עם הקרניים למשך זמן ממושך עד שאחד מהם ייכנע.
תוחלת החיים של היעל האתיופי היא עד 15 שנים.
מצב
היעל האתיופי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "סכנת הכחדה" (EN), מכיוון שהאוכלוסייה הכוללת של המין מוערכת בכ-500 פרטים בלבד המוגבלים לפארק הלאומי הרי סימן. למרות שאוכלוסיית היעל כבר מראה סימנים של עלייה בעשור האחרון, בית הגידול שלהם סובל מפעילות אנושית גבוהה. בעבר יעל זה סווג בקטגוריית "'סכנת הכחדה חמורה" (CR). היעל האתיופי שרד שני עשורים של מלחמות כחלק מהסכסוך האתיופי-אריתראי למרות נוכחות רבה של כפריים, כנראה בשל אי השכיחות של הנשק המודרני בתקופה זאת כך שהוא כמעט ולא ניצוד בשל בית הגידול הבלתי נגיש. בתקופות מאוחרות יותר היעל החל לסבול באופן חמור מציד נרחב, עד שמספריו הגיעו לשפל כזה שכפסע היה בינו בין הכחדה. לאחר פעולות שימור מצבו התייצב יחסית. כיום, האיום העיקרי עליו הוא הרס בית הגידול שנגרם על ידי הסגת גבול אנושית בתוך בית הגידול הטבעי שמוגבל מאוד, יחד עם מרעה צאן וסלילת כבישים. בעוד שבעבר התיישבות התרחשה בעיקר מחוץ לפארק, תושבים רבים שחזרו לאחר מלחמת אוגדן החלו להתיישב בתחומי הפארק ויוצרים לחץ הולך וגובר על חיות הבר שבפארק. כיום יש מעל 30,000 תושבים שחיים בתוך ומחוץ לגבולות הפארק הלאומי. למרות קיומה של חקיקה לאומית ואזורית בנושא, הריחוק של האזור מהערים המפותחות כמו גם העובדה שתושבים גרו מחוץ ובתוך הפארק גם לפני ההכרזה עליו כאזור שימור - גורמת לאכיפה להיות קשה. היעל האתיופי כאמור גם נוהג לעיתים לבקר בשדות ולאכול גידולים חקלאיים, וכתוצאה מכך הדבר מוביל לסכסוך בין התושבים לרשויות השימור. הציד הלא חוקי כיום נעשה בעיקר עבור בשרו ופרוותו של היעל וכן לקרניו המשמשות כספלי שתייה או כקישוט.
שימור
היעל האתיופי מוגן על ידי החוק האתיופי, ויש איסור מוחלט לצודו אלא בהיתר מיוחד לציד עבור מטרות מדעיות. היעל האתיופי משמש כסמל של הארגון לשימור חיות הבר של אתיופיה (EWCO), והאגודה להיסטוריה של הטבע באתיופיה (EWNHS).
הפארק הלאומי הרי סימן אשר מכיל את רוב האוכלוסייה העולמית של המין, קיבל הגנה מיוחדת בחוק מספר 59 בשנת 1969, והפך לאתר מורשת עולמית בשנת 1978. הפארק מנוהל על ידי רשות הטבע והגנים של ממשלת אמהרה האזורית, והוא נמצא כיום תחת תוכנית מפורטת לניהול הפארק שפותחה לאחר מחקר בין-תחומי של 20 שנה. הפארק משך תשומת לב לאומית ובינלאומית לאחר הכללתו ברשימת אתרי המורשת הלאומיים שנמצאים בסכנה בשנת 1996. בעקבות כך ממשלת אוסטריה מממנת פרויקט משולב של שימור ופיתוח הפארק לצד רשות הטבע והגנים האתיופית ופעולות שימור רבות מתרחשות בתחומי הפארק בשנים האחרונות. היעל האתיופי מקבל בפארק הגנה מוגבלת יחסית וישנם סיירים קבועים מטעם הפארק שאחראים על מניעת הציד. דו"חות מהשנים האחרונות מצביעים על כך שרמת הציד הלא חוקי היא כמעט אפסית.
פעולות השימור הבאות שהוצעו לאתיופיה:
בשנת 2004, אומדן האוכלוסייה הכולל היה כ-500 פרטים, עלייה קלה לעומת האומדן בשנת 1994 שהיה בסביבות 200 - 250 פרטים. סביר להניח שהאוכלוסייה גדלה במעט מאז. מומחי שימור מאמינים כי הפארק הלאומי סימן אינו מסוגל להכיל יותר מ-2,000 יעלים, מה שעשוי ליצור בעיה בעתיד.
בובי פישר
רוברט ג'יימס "בובי" פישר (באנגלית: Robert James "Bobby" Fischer; 9 במרץ 1943 – 17 בינואר 2008) היה שחמטאי אמריקאי, יהודי מומר, בדרגת רב-אמן, ואלוף העולם ה-11 בשחמט לאחר שניצח באליפות העולם בשחמט 1972, והפסיד את תוארו כאשר סירב להשתתף באליפות העולם בשחמט 1975. פישר נחשב בעיני רבים לגדול השחמטאים בכל הזמנים. התפרסם גם בשל התנהגותו המגלומנית והאימפולסיבית. חרף מוצאו, נודע כבעל דעות אוטואנטישמיות ואנטי-אמריקאיות בוטות וקיצוניות. הוא חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
ילדותו
למרות מוצאו היהודי של פישר, הוא העדיף לא להחשיב את עצמו כיהודי, ונהג להשמיע דעות אנטישמיות לעיתים מזומנות. בשנות ה-60 לחייו התקרב לכנסיית האלהים העולמית Worldwide Church of God, כת נאו-פרוטסטנטית אדבנטיסטית שומרת שבת, שמרכזה בפסדינה בקליפורניה. אחת ההשקפות הנפוצות בקרב כת זו היא החשבת ה"גזע" האנגלו-סקסי כעם הנבחר של אלוהים.
לאחר מספר העתקות מגורים התיישבה המשפחה בניו יורק, שם גם התוודע למשחק השחמט. אחותו בת האחת-עשרה רכשה מערכת כלים עם דף הוראות, והם למדו יחד את כללי המשחק. פישר גילה כישרון רב ואהבה למשחק, ובשנת 1951 השתתף במשחק סימולטני, באולם הספרייה העירונית בברוקלין, מול אומן השחמט מקס פייבי. פישר הפסיד במשחקו זה תוך פחות מ-15 דקות, אך הרשים את מנהל מועדון השחמט של ברוקלין, קרמין ניגרו, שהזמינו להצטרף למועדון וללמוד שחמט ללא תמורה. פישר למד שחמט תחת הדרכתו של ג'ון קולינס, שהדריך לפני כן שחמטאים בכירים אחרים, והיה כאב שני לפישר, שגדל ללא אב. פישר עבר בילדותו הערכות פסיכיאטריות מיוזמת אמו, בגלל הפרעות בהתנהגות ובגלל התמסרותו הבלעדית לשחמט.
הוא נכנס לתחום השחמט המקצועי בשנת 1951, בעזרת הרמן הלמס. בגיל 10 שיחק לראשונה בתחרות והגיע למקום החמישי. ב-1955 הוא ניצח לראשונה בתחרות ארצית, בטורניר וושינגטון סקווייר פארק. ביוני שנה זו, גם עבר לשחק במועדון השחמט של מנהטן, היוקרתי יותר, וניצח באליפות הנוער לדרג ג' ולאחריו לדרג ב'. באליפות לדרג א' ניצח בשני משחקים, סיים שישה בתיקו והפסיד בשניים.
נעוריו
בשנת 1956, בגיל 13, ניצח באליפות ארצות הברית לנוער ובכך היה האלוף הצעיר ביותר עד אז. ניצחון זה העניק לו את זכות ההשתתפות באליפות הבוגרים. משחקו בשנה זו נגד דונלד ביירן, זכה אז לכינוי "משחק המאה". לאחר הצלחה זו השיג פישר תוצאות בינוניות בלבד ולא בלט במיוחד עד שנת 1957.
בשנת 1957 הייתה הפריצה הגדולה שלו. הוא ניצח באליפות ארצות הברית לנוער, באליפות הפתוחה של ארצות הברית, ולבסוף זכה באליפות ארצות הברית לבוגרים. פישר הכריז אז: "בגיל 20 אהיה אלוף העולם".
בשנת 1958 השתתף בתחרות הבין אזורית, בעיר פורטורוז' ביוגוסלביה, בה השתתפו רבי אומנים ידועים. הוא סיים במקום החמישי ועלה לשלב דו קרבות המועמדים. בזכות הצלחות אלו קיבל פישר דרגת רב אמן בשחמט. בכך היה לרב האמן הצעיר ביותר בהיסטוריה (שיא זה נשבר מאז).
רב אמן
אביו של פישר עבר שוב לעיר אחרת ואימו נישאה בשנית ועברה להתגורר באנגליה, וזאת לאחר סכסוך וקרע בינה לבין פישר על רקע התערבותה ומעורבותה היתרה בקריירה שלו. כך נותר פישר הנער ללא הורים לצדו, בגיל 16 הוא עזב את בית הספר בטענה ש"כל המורים מטומטמים – הם אינם מסוגלים לעזור לי להתקדם בשחמט", והחליט להשקיע את כל כולו בשחמט.
בשנת 1960 ניצח פישר שוב באליפות ארצות הברית כשהוא צובר 7 ניצחונות, 4 תיקו וללא שום הפסד. באותה שנה זכה גם במקום הראשון, במשותף עם בוריס ספאסקי, בתחרות החשובה במאר דל פלאטה, ארגנטינה. באוקטובר נערכה אולימפיאדת השחמט בלייפציג, מזרח גרמניה, ופישר שובץ ללוח מספר 1, כשחמטאי הבכיר ביותר, בנבחרת ארצות הברית. הוא ניצח בעשרה משחקים, סיים שישה בתיקו והפסיד בשניים בלבד.
בשנת 1961 ארגנה אישה עשירה, הגב' פיאטיגופסקי, דו-קרב בין פישר לבין שמואל רשבסקי, גדול שחקני ארצות הברית והקצתה 8,000 דולר למנצח. פישר פרש מהתחרות כשהתוצאה הייתה 5.5:5.5 בטענה שגב' פיאטיגופסקי קובעת שעות שנוחות לה למשחקים ואינן נוחות לו. רשבסקי ניצח טכנית אך פישר הכריז על עצמו כשחקן הגדול ביותר בהיסטוריה.
פישר הסתמן כתקווה הגדולה של ארצות הברית להדיח את הסובייטים מכתר אליפות העולם. ברית המועצות שלטה בצמרת העולמית והחזיקו בכתר זה 25 שנה ברציפות. השלטון בברית המועצות ראה בזה דבר חשוב, שכן שליטה בשחמט העולמי מהווה כמעין הנצחת "הניצחון האינטלקטואלי" או "היתרון האינטלקטואלי" של הקומוניזם אל מול הקפיטליזם במערב. שחמט נחשב למשחק לאומי בברית המועצות והמדינה הקצתה משאבים רבים על מנת להבטיח את ההגמוניה העולמית שלה במשחק זה,
פישר התבטא בתקשורת נגד השחמטאים הסובייטים, אותם הוא מנצח בקלות, על הנשים האמריקאיות, על המיליונרים האמריקאים ועל מערכת החינוך. הוא הודיע שינצח כל אישה שחמטאית כשהוא פותח ללא פרש אחד. בשנת 1962 ניצח פישר בתחרות הבין-אזורית בסטוקהולם בצורה מוחצת. הוא עלה לשלב הבא, בו התקיימה תחרות בין כל שמונת ה"מועמדים" לאליפות העולם. כל השחקנים התמודדו אחד נגד השני ארבע פעמים (סה"כ 28 משחקים לשחקן). תוצאת התחרות הייתה ניצחון לשחמטאי הארמני (במסגרת ברית המועצות) טיגראן פטרוסיאן, כאשר פישר סיים רביעי. פישר טען שנעשתה נגדו קנוניה על ידי השחקנים הסובייטים ופרש משחמט בינלאומי. הוא חזר לתחרויות בינלאומיות רק לאחר שנתיים.
ב-1964 פורסם לראשונה מד כושר. פישר וטיגראן פטרוסיאן קיבלו מד כושר 2690, ועד סוף שנה זו הגיע ל-2734.
בשנת 1965 חזר והשתתף בתחרות "גביע פיאטיגופסקי" והגיע שני אחרי בוריס ספסקי הרוסי. הוא חזר במהירות לכושרו וניצח במספר תחרויות חזקות בשנה זו.
התחרות הבין-אזורית של שנת 1967 נערכה בעיר סוסה, תוניסיה. זו הייתה התחרות החשובה הגדולה הראשונה שנערכה באפריקה. פישר מחה כל העת נגד תנאי התחרות הגרועים, התאורה הדלה, ההיתר לקהל הצופים לצלם את המתחרים בזמן המשחק, והעובדה ששיחק שישה משחקים בשישה ימים (ויקטור קורצ'נוי שיחק בתחרות זו שמונה משחקים בשמונה ימים). משחקו נגד קורצ'נוי נדחה לבקשת פישר, מסיבות דת. משחקו בסיבוב הבא נגד יפים גלר נדחה שוב עקב תלונותיו של פישר על עומס המשחקים בתחרות. למשחק הבא נגד אייבארס גיפסליס איחר פישר בלמעלה משעה והפסיד טכנית. מול רשבסקי הוא שוב איחר בחצי שעה וניצח, אך עורר את זעמו של רשבסקי שטען שפישר נהנה מזכויות יתר. פישר עצמו כעס על ההפסד הטכני במשחקו נגד גיפסליס ודרש משחק חוזר. כשהנהלת התחרות החליטה שההפסד עומד בעינו הודיע פישר על פרישתו מתחרות זו וממשחק תחרותי בכלל. הוא לא הופיע למשחקו מול רב האומן הורט, ונרשם לו הפסד טכני, אך אז החליט שהוא חוזר לתחרות. התנהגותו עוררה מורת רוח רבה בקרב השחקנים. פישר חזר לתחרות אך לא התייצב למשחקו מול בנט לארסן הדני כדי לא לחלל את יום השבת. הפעם הודח מן התחרות. פישר פרש מתחרויות ונעדר מן הזירה למשך שנתיים.
בשנת 1968 חזר וניצח בתחרויות בנתניה וביוגוסלביה, ושוב פרש מתחרויות.
בשנת 1970 השתתף כשחקן לוח שני, בדו-קרב על 10 לוחות בין נבחרת רוסיה לנבחרת שאר העולם. הוא הביס את טיגראן פטרוסיאן 1–3 על לוח זה.
בשנים 1971-1970 הגיע פישר לשיאו וניצח בקלות יתרה בכל תחרות אליה ניגש. מאזנו לשנה זו היה 38 ניצחונות, 17 תיקו ושני הפסדים. בין היתר ניצח בתחרויות חזקות בבואנוס איירס וזאגרב.
כיבוש הכתר העולמי
בתחרות הבין-אזורית בפאלמה דה מיורקה שבספרד, ניצח בקלות ועלה לדו קרבות המועמדים. הוא ניצח 6:0 את טיימאנוב, ואחריו 6:0 את לארסן. את פטרוסיאן ניצח 6.5:2.5 והעפיל לדו-קרב על הכתר באליפות העולם בשחמט 1972 מול אלוף העולם הרוסי, בוריס ספאסקי.
ההתמודדות הצפויה העלתה את משחק השחמט למרכז החדשות ולמוקד התעניינות מרכזי בכל העולם. היא קיבלה אופי של מאבק בין המזרח למערב, וזאת בשיא תקופת המלחמה הקרה והאיבה בין המעצמות.
פישר הערים קשיים על המארגנים האיסלנדים בדרישות רבות שהיו בלתי אפשריות. הוא גם חשד שעומדים "לשתול" מהפנטים ומכשפים בקהל, חשד במקורם של כלי המשחק ובחומר מהם הם עשויים ודרש להחליפם, ולעיתים נראה היה שהקרב לא יתקיים ופישר יפרוש שוב. הפרס למנצח בדו-קרב הכתר נועד להיות 125,000 דולר, אך פישר הודיע שלא יתמודד על סכום כזה. המיליונר הבריטי, ג'ים סלייטר, התערב והודיע שהוא תורם 125,000 דולר נוספים, ובכך מעלה את הסכום לרבע מיליון דולר. גם הנרי קיסינג'ר, מזכיר המדינה האמריקאי, דיבר על לבו של פישר בשיחה טלפונית ביניהם וביקש שלא ישבש את התחרות, שכן מדובר ב"דו-קרב המאה". פישר ניצח בדו-קרב בתוצאה 12.5:8.5 והפך בכך לאלוף העולם ה-11 במספר.
כאשר פישר היה אמור להתחרות באליפות העולם בשחמט 1975 ולהגן על תוארו מול אנטולי קרפוב, הוא סירב בגלל אי הענות לדרישותיו הרבות לשינויים בחוקי התחרות ופרש משחמט מקצועני.
בסך הכול היה פישר אלוף ארצות הברית שמונה פעמים (1957–1960, 1962, 1963, 1965, 1966), ולמעשה זכה באליפות בכל פעם שניגש אליה. בין השנים 1962 ו-1972 ניצח בכל התחרויות בהן השתתף, למעט שתיים.
דוגמאות מתוך משחקיו
=== לבן:  שחור:   בובי פישר   פורטורוז 1958 ===
במשחק זה זוכה פישר בטיב (צריח תמורת פרש) ולהפתעתו מגלה שהוא הסתבך במלכודת חבויה היטב. אגף המלך של השחור נחלש קלות, וחולשה זו נוצלה היטב על ידי אולפסון. נראה שפישר מצליח להשיג שוויון אך לאחר יצירת שני רגלים צמודים וחופשיים נצחון הלבן כבר לא הוטל בספק.
לבן: בובי פישר שחור:   הנס ברלינר   ניו יורק 1960
במשחק זה מדגים פישר בסגנון מבריק את הכח של רגלי המעבר. פישר מסלק את הכלים שחוסמים של הרגלי, ולאחר מכן נפטר מהכלים שמפריעים לו להתקדם. האיומים המתמידים של פישר כלפי רגלים וכלים לא מוגנים מעסיקים את יריבו בשעה שהוא עצמו מרוויח זמן יקר. האנרגיה של פישר בהתקפה מזכירה את הסגנון של פול מורפי.
המסע 15. רד2 מאיים 16. ז4 ומגרש את הפרש שמגן על רגלי המלכה ב-ד6. לאחר חילופי הכלים מייד לאחר מכן רגלי ד5 הופל לרגלי מעבר. המסע 22. רו4 מגרש את המלכה השחורה ובכך עוד מחסום של הרגלי סולק.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו עסק בסיוע לפיתוח תכנות שחמט. כמו כן חיבר מספר ספרי שחמט למתחילים, בהם הספר "בובי פישר מלמד שחמט".
בשנת 1977 שיחק שלושה משחקי ראווה מול תוכנת השח המובילה דאז, תאנדרבילט. באותה שנה סירב לשתי הצעות מפתות: לשחק משחק בודד תמורת 250,000$ במלון סיזר-פאלאס שבניו יורק, ולהשתתף בתחרות בפיליפינים תמורת שלושה מיליון דולר. את הכנסייה בעיר מגוריו תבע על סך של 3.2 מיליון בטענה שהכומר הקליט את שיחת הווידוי שלו.
הפעם הבאה בה הסכים להתחרות הייתה רק בשנת 1992 בבלגרד, בירת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. התחרות הייתה אמורה להיות שחזור של קרב האליפות שלא התקיים ב-1975 בינו לבין ספאסקי, אף על פי שבאותה עת קספרוב היה אלוף העולם הרשמי. התגמול למשתתפים נקבע על 5 מיליון דולר, מתוכם שני שלישים למנצח. פישר ניצח בתחרות (10:5 ניצחונות, 15 תיקו), אף על פי שרוב המומחים שצפו בתחרות העירו שפישר נמצא בבירור מעבר לשיאו. היה זה משחקו הרשמי האחרון.
בשנת 1996 הכריז פישר על וריאצית שחמט שהמציא שנקראת שחמט 960 ובה הכלים מסודרים באקראיות, וזאת על מנת למנוע את המצב שבו שחקנים משננים בעל פה פתיחות במקום להפעיל יצירתיות ומחשבה כבר מהמהלך הראשון.
ההשתתפות בתחרות בתחומי יוגוסלביה גררה כתב אישום של ממשלת ארצות הברית בהפרת הסנקציות כנגד יוגוסלביה, ופישר נעצר ביפן באוקטובר 2004. יפן הרשתה לו לצאת מתחומה במרץ 2005 לאחר שקיבל אזרחות מאיסלנד, אך ארצות הברית עדיין דרשה את הסגרתו. אם היה מורשע הוא היה צפוי לעונש של עד 10 שנות מאסר.
פישר גם רשם בשנת 1988 פטנט על המצאת שעון שחמט ייחודי. השעון הקרוי על שמו (Fischer digital Chess clock) מעניק תוספת זמן של שתי שניות לכל מהלך שמתבצע.
מורשתו
פישר תרם רבות להתפתחות התאורטית במספר פתיחות. הוא נחשב לשחקן הפתיחה הספרדית החזק ביותר (בכלים הלבנים) באותה תקופה. כמו כן הוא החזיר לאופנה את וריאנט ההחלפה בספרדית ושיכלל אותו. בכלים השחורים הוא נחשב למומחה בהסתעפות ניידורף להגנה סיציליאנית ובהגנה הודית של המלך. הוא תרם גם תרומה חשובה להגנת גרינפלד. על שמו קרוי וריאנט פישר בהגנה נימצו-הודית. הוא היה אחד מהמפתחים של וריאנט הרגלי המורעל בהגנה סיציליאנית. בלבן הוא פיתח את התקפת פישר-סוזין כנגד ההגנה הסיציליאנית. הוא פיתח את הגנת פישר כנגד גמביט המלך.
עמדותיו האנטישמיות והאנטי-אמריקניות
פישר ידוע לא רק בזכות הישגיו בשחמט (והקשיים הרבים שהוא הערים על מארגני התחרויות), אלא גם עקב התבטאויותיו המתריסות כנגד ארצות הברית, ישראל והיהודים. החל משנות השישים נהג פישר להשמיע הערות אנטישמיות בראיונות פומביים רבים. הוא היה מכחיש שואה והצהיר ש"יש יותר מדי יהודים בשחמט", וש"היהודים היו תמיד רמאים לאורך ההיסטוריה. הם שקרנים, והם החלאות הכי גרועות בעולם". באחד מראיונותיו טען כי ארצות הברית נשלטת על ידי "יהודים מנוולים ומלוכלכים בעלי אף מכופף".
בשנת 1999, בריאיון לרדיו הונגרי, טען פישר כי הוא קורבן לקונספירציה יהודית עולמית. בשנת 2001, לאחר קריסת מגדלי התאומים, אמר בריאיון לתחנת רדיו בפיליפינים כי "אלו הן חדשות נפלאות... אני מוחא כפיים למאורע. ארצות הברית וישראל רוצחות ושודדות את הפלסטינים במשך שנים... עכשיו זה מכה בארצות הברית בחזרה". באותו ראיון טען כי יש "להרוס את ארצות הברית" אם לא תשנה את מדיניות החוץ שלה, קרא לרצח הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, והביע ציפייה להפיכה צבאית בארצות הברית שבה מנהיגי הצבא יוציאו להורג "מאות אלפי מנהיגים של יהדות ארצות הברית" וכן "יאסרו את כל היהודים ויסגרו את בתי הכנסת". הערות דומות הושמעו על ידו בראיונות רדיו רבים בין השנים 1999–2005 בפיליפינים, באיסלנד, בקולומביה וברוסיה.
מותו
בובי פישר מת בגיל 64, ב-17 בינואר 2008, כתוצאה מאי ספיקת כליות. הוא נפטר באיסלנד, בה התגורר לאחר שהוצא נגדו צו מעצר מצד ארצות הברית ויפן, בשל הפרת הסנקציות על יוגוסלביה. לבקשתו הוא נקבר כקתולי.
בשנת 2010 הורה בית המשפט העליון של איסלנד להוציא את שרידי גופתו של פישר מקברו כדי לבצע בדיקת DNA. הבדיקה נועדה לאמת או להכחיש את הטענה כי פישר הוא אביה של ילדה פיליפינית בת תשע, כמו גם להכיר בה ובאמה כיורשות של רכושו הרב. לאחר כחודשיים נפסק שפישר אינו האב של הילדה.
בשנת 2011 נעשה סרט תעודי על חייו של פישר על ידי HBO בשם "בובי פישר נגד העולם" שהכיל קטעים נדירים ממשחק הגמר נגד בוריס ספאסקי ב-1972 ובשנת 2014 נעשה הסרט "שובר את הכלים" (הסרט נקרא במקור "Pawn Sacrifice"), דרמה ביוגרפית המביאה את סיפור חייו ומתמקדת בניצחונו על בוריס ספאסקי.
מירה זכאי
מירה זכאי (21 בספטמבר 1942 – 20 במאי 2019) הייתה זמרת אלט ישראלית, שזכתה לקריירה עולמית, שעיקרה היה בתחום הליד (השיר האמנותי) והאורטוריה, פרופסור נלווה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
קורות חייה
זכאי נולדה בירושלים, נכדתו של יוסף פטאי ואחייניתם של הפרופסורים שאול ורפאל פטאי. בוגרת המדרשה למורי ציור בתל אביב. בעלת תואר ראשון בספרות עברית ותיאטרון מאוניברסיטת תל אביב ותואר אמן מטעם האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב. הופיעה פעמים רבות בישראל ובעולם תחת שרביטם של מנצחים ידועים כגאורג שולטי, זובין מהטה, דניאל בארנבוים, אבנר בירון, אבנר איתי ואחרים בקונצרטים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית תל אביב, הקאמרטה הישראלית ירושלים, הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של שיקגו, הפילהרמונית של ניו יורק, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, תזמורת פריז, הפילהרמונית של וינה ועוד.
עם הקלטותיה הידועות נמנות הסימפוניה השנייה של מאהלר עם התזמורת הסימפונית של שיקגו בניצוח גאורג שולטי (ביצוע שזכה בפרס גראמי), האופרות "בוריס גודונוב" מאת מוסורגסקי ו"מלחמה ושלום" מאת פרוקופייב בניצוחו של רוסטרופוביץ, "תיקון חצות" מאת מרדכי סתר בניצוחו של גארי ברתיני והקלטות רבות של שירים אמנותיים ישראליים. יהודי מנוחין בחר בה כמבצעת הסולו היחידה לקונצרט מיוחד שנערך לכבוד האפיפיור יוחנן פאולוס השני; בקונצרט ביצעה את האריה Erbarme dich, mein Gott מתוך ה"מתאוס פסיון" מאת יוהאן סבסטיאן באך, כאשר מנוחין מלווה אותה בכינור. למעלה משמונים יצירות נכתבו במיוחד לקולה על ידי מלחינים בישראל ומחוצה לה.
זכאי הייתה יו"ר ועדת רפרטואר בסל תרבות ארצי בשנים 1999–2009.
ב-20 במאי 2019 נפטרה זכאי כתוצאה מסיבוכים של אירוע מוחי בו לקתה שנה קודם לכן. הותירה אחריה בעל, יעקב זכאי ושתי בנות.
פרסים
מלבד פרס גראמי שקיבלה על שירתה בסימפוניה השנייה של מאהלר, זכתה זכאי גם בפרס אקו"ם על ביצוע מצטיין של מוזיקה ישראלית (לתקליט "שיר ארץ"), וכן בפרס המועצה לתרבות ואמנות על תרומתה למוזיקה ישראלית ובפרס מטעם רשות השידור על ביצוע מצטיין של מוזיקה יהודית וישראלית. במסגרת חגיגות החמישים למדינת ישראל העניק לה שר החינוך והתרבות פרס הוקרה מיוחד על מסירותה לביצוע ולקידום מוזיקה ישראלית. ב-2013 הוכרזה מטעם משרד התרבות והספורט כזוכת פרס מפעל חיים ע"ש פרנק פלג עבור פעילות אמנותית מרשימה ברמה גבוהה, רבת שנים.
This Christmas Day
This Christmas Day (בעברית: זהו יום חג המולד) הוא אלבום האולפן החמישי ואלבום חג המולד הראשון של הזמרת-יוצרת הבריטית, ג'סי ג'יי. האלבום יצא לאור ב-26 באוקטובר 2018, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס.
רקע והקלטה
האלבום הוקלט במהלך שבועיים בארצות הברית ואירופה בזמן סיבוב ההופעות של הזמרת "R.O.S.E. Tour". ג'יי תיארה את האלבום כאלבום אשר "הוקלט בדקה אחרונה" ואף תיארה את העבודה עם המפיקים כ-"חלום שהתגשם".
בתוך האלבום ישנו גם שיר מקורי שהוא גם שיר הנושא של האלבום שנכתב על ידי ג'יי עצמה, ורודני ג'רקינס והופק על ידי ג'רקינס.
גרסאות כיסוי
האלבום הוא אוסף של גרסאות כיסוי לשירי חג מולד ידועים, בתוספת שיר מקורי שכתבה הזמרת עצמה. באלבום זה, שיתפה פעולה ג'יי עם מפיקי מוזיקה ידועים ביניהם דייוויד פוסטר אשר עבד עם הזמרת סלין דיון, רודני ג'רקינס (דארקצ'יילד) שעבד בין היתר עם זמרות כמו ג'ניפר לופז וברנדי נורווד, הזמר בייביפייס שעבד עם זמרות כמו מדונה, אריתה פרנקלין ומרי ג'יי בלייג' וצמד המפיקים ג'ימי ג'אם וטרי לואיס שעבדו בין היתר עם ג'נט ג'קסון.
שלמה ערמן
שלמה ערמן (28 בינואר 1953 – 8 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל, על לחימתו במלחמת יום הכיפורים. הועלה לדרגת סגן-משנה לאחר מותו.
ביוגרפיה
שלמה ערמן נולד בחיפה לאסתר ואברהם ולו אחות ושני אחים נוספים. הוא למד שנה בבית-הספר היסודי "אפגני", ואחר-כך בבית-הספר "קישון". את לימודי התיכון עשה בבית הספר הריאלי, והיה פעיל בתנועת הצופים. ארבעה ימים לאחר סיום בחינות הבגרות התגייס לשירות סדיר בצה"ל.
ערמן גויס לצה"ל בתחילת אוגוסט 1971 והוצב בחיל השריון. לאחר הטירונות השלים קורסים שונים למקצועות השריון, נשלח לקורס מפקדי טנקים, והוצב בגדוד 9 של חטיבה 14 בסיני.
מלחמת יום הכיפורים
שבועיים לפני מלחמת יום הכיפורים נשלחה המחלקה שבה שירת למתחם "אורקל" של קו בר-לב, המתחם הצפוני ביותר של צה"ל בקו התעלה, שכלל שלושה מעוזים. אזור מעוז אורקל היה שטח קשה לתנועה המוקף בביצות טובעניות, והגישה אליו הייתה דרך ציר האורך שצמוד לתעלת סואץ או דרך כבישי פלסטיק שסללו אנשי חיל ההנדסה. עם פרוץ המלחמה, ב-6 באוקטובר 1973, ספג המעוז אש כבדה של ארטילריה מצרית ממערב וממזרח. מפקד המחלקה,, פקד על שלושת הטנקים של המעוז לנוע לכיוון עמדות האש המסומנות, אולם נפגע מרסיסים בראשו, איבד את הכרתו, ולאחר זמן מה מת מפצעיו.
שלמה ערמן, סמל המחלקה, נטל את הפיקוד, ארגן את הכוח ופתח בירי לעבר העמדה המצרית בה רוכזו חיילים מצריים נושאי נשק נ"ט, טנקים ותותחים. הכוח ניהל קרב ממושך כנגד המצרים, תוך שערמן מתדרך כל העת בקור רוח את אנשיו ומשבחם על פגיעותיהם.
בינתיים הותקף המעוז על ידי חיילי חי"ר מצרים ושידר קריאות נואשות לעזרה. שלמה ערמן החליט כי שני טנקים יחזרו למעוז להילחם במצרים וטנק נוסף יחפה מאחור בעמדת אש. ערמן חזר אל חצר המעוז ומשם ניהל קרב אש נגד מאות אנשי חיל רגלים מצריים ונגד חוליות שריון מצרי. בינתיים הלכה ואזלה התחמושת, ותגבורת לא נראתה באופק. ערמן החליט לחסוך בתחמושת, ובמשך הלילה ניהלו קרב מטווחים קצרים נגד אנשי חיל הרגלים. לאחר חצות, התקלקל תותח הטנק, וערמן עבר לטנק אחר. עם עלות השחר פקד להיכנס אל עמדות מסתור ולהעביר אליו את כל הפגזים שנותרו בטנקים האחרים.
ביום השני למלחמה, הפגיז ערמן את מוצב אורקל ג', כדי לנסות ולעצור את התקפת החי"ר המצרית, אולם לקראת צהריים נכבש המוצב ורוב חייליו נהרגו או נשבו. עקב האירועים, התגבשה החלטה לעזוב את המעוז כששני טנקים וזחל"ם מחלצים את אנשי המעוז שנותרו.
הפריצה מהמעוז בוצעה כאשר ערמן נע בטנק הראשון, אחריו הזחל"ם והטנק השני במאסף. המגמה הייתה להגיע אל ציר "זגוגית" שיוביל אותם לכביש בלוזה. ליד שער המעוז הצליחו שלושת הכלים להיחלץ ממארב והמשיכו לנוע, בלב שטח בשליטה מצרית, אל עבר ציר "נדר". לאחר פגיעת טיל בזחל"ם וחסימת דרכו של הטנק המאסף, ביקש ערמן אישור לעצור ולחלץ את האנשים שבזחל"ם, אולם נענה בשלילה, ונאלץ לנטוש את שני הכלים.
תוך זמן קצר נפגע גם הטנק האחרון מטיל נ"ט. ערמן ואנשי הצוות נחלצו מהטנק והמשיכו בנסיגה רגלית לעבר תעוז "יורם", שהיה מרוחק כ-17 ק"מ ממיקומם. המסע המפרך בביצות ארך כשמונה שעות, ובמהלכו נשא עמו ערמן חייל פצוע מחיילי התצפית.
ערמן ופקודיו הגיעו סמוך לטנקים של אנשי מילואים מגדוד שריון 113 תחת פיקודו של אסף יגורי, שגויסו בבוקר יום הכיפורים, שעות ספורות לפני פרוץ המלחמה. אנשי הגדוד, שהותקפו קודם לכן על ידי מארב הקומנדו המצרי ברומני, חשדו שמדובר באנשי קומנדו מצריים. אף שערכו הליך זיהוי שבו הוכח להם שמדובר בחיילים ישראלים (החיילים נתנו שמות קוד ופרטים על החיים בארץ), ירו חיילי גדוד 113 פגז לעבר ערמן ופקודיו, שממנו נהרגו ערמן ושניים מהנחלצים, בעוד שניים אחרים, לוי ורוסקיס, ניצלו. לאחר שעלה ספק אצל אנשי הגדוד אם אכן מדובר בכוח קומנדו מצרי, הוזעקה עזרה לטיפול בנפגעים, אולם זו נאלצה לקבוע את מותם.
על פועלו במלחמת יום הכיפורים קיבל ערמן את עיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל.
לאחר מותו
דבר מותו של ערמן נודע להוריו רק בתום שלושה שבועות, משום ששמו נרשם בטעות כהרמן במקום ערמן. ראש עיריית חיפה, אלוף (במיל.) עמרם מצנע הקים אתר זיכרון לזכרו בגן, הנושא את שמו, ברחוב טבנקין בעיר, ליד בית הוריו.
זולותורן (קנטון)
זולותורן (גרמנית: Solothurn, ; צרפתית: Soleure; איטלקית: Soletta; רומאנש: Soloturn) הוא קנטון של שווייץ. הוא ממוקם בצפון-מערב המדינה. בירתו היא העיר זולותורן. רוב תושבי הקנטון הם דוברי גרמנית כשפה ראשונה.
היסטוריה
בשנים 1798–1803 הקנטון היה חלק מהרפובליקה ההלווטית. בשנת 1803 הצטרף לאיחוד. באמצע המאה ה-19 נכתבה חוקה לקנטון.
גאוגרפיה
הקנטון ממוקם בצפון-מערב שווייץ. הוא גובל מדרום בקנטון ברן, ממזרח בארגאו, ממערב בז'ורה ומצפון בבזל-לנדשאפט. רוב שטחו של הקנטון הוא מישורי-גבעי, אך בחלקו המערבי מתרוממים הרי היורה. נהר ארה (Aare) חוצה את הקנטון.
מחוזות
החל משנת 2005 קנטון זולותורן אשר היה מחולק עד אז ל-10 מחוזות, עבר תהליך במהלכו אוחדו כל שני מחוזות, וכך נוצרו חמישה מחוזות, המכונים Amtei ומשמשים לצורכי בחירות. שניים מעשרת המחוזות – Dorneck ו-Thierstein – הם מובלעות מעבר לגבול הצרפתי. בקנטון 103 מועצות מקומיות.
אנדרטת גבעת מצודת לונדון
אנדרטת גבעת מצודת לונדון (באנגלית: Tower Hill Memorial) היא אנדרטת זיכרון לאומית בלונדון, בצד הדרומי של גני כיכר השילוש הקדוש, על גבעת מצודת לונדון צפונית למצודה. האנדרטה מנציחה את זכר חיילי צי הסוחר שנפלו במהלך שתי מלחמות העולם ומקום קבורתם לא נודע.
מבנה
האנדרטה מורכבת משתי אנדרטאות - אחת לכל מלחמת עולם, וביניהן שני עמודים שעליהם פסלים המייצגים את קצין צי הסוחר (העמוד המערבי) וימאי פשוט (העמוד המזרחי). את העמודים עיצב צ'ארלס וילר. בין שני העמודים רשומה הכתובת:
תרגום:
גביע אירופה למחזיקות גביע
גביע אירופה למחזיקות גביע (באנגלית: European Cup Winners' Cup) היה טורניר כדורגל אירופאי למועדונים שזכו בגביע המקומי בארצם ומדינתם חברה באופ"א. הטורניר שוחק בשיטת "נוק-אאוט" כאשר בכל שלב, למעט הגמר, התקיימו שני משחקים: אחד בבית ואחד בחוץ.
אנדרטת גבעת מצודת לונדון
אנדרטת מלחמת העולם הראשונה
האנדרטה לחללי צי הסוחר הבריטי שנפלו במלחמת העולם הראשונה ומקום קבורתם לא נודע נחנכה על ידי המלכה מרי ב-12 בדצמבר 1928. האנדרטה היא בצורת מסדרון שאורכו 21.5 מטרים, רוחבו 7 מטרים וגובהו 10 מטרים, ובו 12 לוחות ברונזה שעליהם חרותים שמות 12,000 החללים. האנדרטה תוכננה על ידי אדווין לאצ'נס.
אנדרטת מלחמת העולם השנייה
האנדרטה לחללי צי הסוחר הבריטי שנפלו במלחמת העולם השנייה ומקום קבורתם לא נודע נחנכה על ידי המלכה אליזבת השנייה ב-5 בנובמבר 1955. האנדרטה היא גן שקוע שצורתו חצי סהר, ורשומים בה שמותיהם של 24,000 ימאים בריטים ו-50 ימאים אוסטרלים. במרכז הגן השקוע בריכת ברונזה ובמרכזה מצפן מגולף הפונה צפונה. האנדרטה תוכננה על ידי אדוארד מאוף.
גביע אירופה למחזיקות גביע
בשנת 1991 שונה שמו של המפעל לגביע אופ"א למחזיקות גביע (UEFA Cup Winners' Cup).
מפעל זה חדל מלהתקיים בסוף עונת 1999 – אחרי שאופ"א החליטה לצמצם את פעילותה ל-2 גביעי אירופה בלבד – ליגת האלופות וגביע אופ"א. בעונה האחרונה של גביע המחזיקות זכתה לאציו האיטלקית.
במשך כל שנותיו של המפעל לא זכתה מעולם אף קבוצה בגביע פעמיים ברציפות, אך במספר מקרים קרה שקבוצה שזכתה בגביע העפילה בחלוף שנה שוב למשחק הגמר אך נוצחה בגמר. כך לדוגמה זכתה פארמה בגביע בשנת 1993 ובשנת 1994 היא הפסידה לארסנל. ארסנל, שזכתה בו כאמור בשנת 1994, הפסידה בשנת 1995 בגמר לסרגוסה.
בעונת 1971 של המפעל השיגה צ'לסי ניצחון 0–21 על קאריינג 97 הלוקסמבורגית, שעד היום מחזיק בשיא הניצחון הגבוה ביותר בתולדות הכדורגל האירופי.
הישראליות בגביע המחזיקות
קבוצות ישראליות התחרו בגביע המחזיקות החל בעונת ועד לעונת  אז הופסקה פעילות המפעל. הפועל פתח תקווה הייתה הקבוצה הישראלית הראשונה שהשתתפה במפעל ואף עברה את השלב המקדים, מכבי חיפה הייתה הנציגה הישראלית היחידה שהעפילה בסך הכל שלוש פעמים למפעל. שאר הקבוצות ששיחקו במפעל הן מכבי תל אביב, הפועל באר שבע ועירוני ראשון לציון. הישג השיא של ישראלית במפעל הוא הגעה לרבע גמר המפעל, בשנת פעילותו האחרונה (1998/1999) - אז מכבי חיפה הגיעה עד לרבע גמר הגביע והפסידה ללוקומוטיב מוסקבה.
יחסי אוקראינה–גרמניה
יחסי אוקראינה–גרמניה הם יחסי החוץ בין אוקראינה לבין גרמניה.
היסטוריה
בימי הביניים קיימו סוחרים גרמנים יחסי מסחר עם רוס של קייב, ואף התקיימו קשרי נישואין בין האצולה הגרמנית לאצולה הקייבית. במהלך המאה ה-18 התיישבו מהגרים גרמנים רבים בגליציה, ובמהלך המאה ה-19 היגרו גרמנים רבים גם לבסרביה, ווהלין, חצי האי קרים וחופי הים השחור.
בשנת 1914 לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורשו גרמנים רבים מאוקראינה לסיביר, ובפברואר 1918 כבש צבא האימפריה הגרמנית את אוקראינה במבצע אגרוף. לאחר חוזה ברסט-ליטובסק סייעו הגרמנים לפבלו סקורופדסקי בהקמת המדינה האוקראינית, וסייעו לאוקראינים במלחמתם נגד רוסיה הסובייטית.
בשנת 1941 כבשו הגרמנים את אוקראינה במהלך מבצע ברברוסה, וצירפו אותה לנציבות הרייך אוקראינה. במהלך הכיבוש הגרמני רצחו הגרמנים מאות אלפי יהודים, כחלק משואת יהודי אוקראינה, ובחורף 1943–1944 שחרר הצבא האדום את אוקראינה, תוך שהוורמאכט השאיר מאחוריו אדמה חרוכה. לאחר המלחמה היו מוצבים בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה חיילים אוקראינים רבים, אך הם לא קיימו קשר עם האזרחים הגרמנים.
בשנת 1959 נרצח סטפן בנדרה - לאומן אוקראיני, על ידי סוכני קג"ב, בעת שהותו במינכן.
בשנת 1989 הרפובליקה הפדרלית של גרמניה פתחה את הקונסוליה הראשונה בקייב, בשנת 1992 שדרגה אותה לשגרירות. בשנת 1993 נפתח מכון גתה, בקייב, ובשנת 1998 נפתחה משרד לשכת החילופין האקדמית הגרמנית, ומאז יותר מ-4,000 סטודנטים אוקראינים למדו בגרמניה.
השינויים הפוליטיים באוקראינה מאז 2004 נתמכו על ידי הממשלה הגרמנית, שאף מחתה על הסיפוח הרוסי של חצי האי קרים, ועל הסיוע הרוסי למורדים במלחמת האזרחים באוקראינה.
יחסים כלכליים
יותר מ-1000 חברות גרמניות פועלות באוקראינה, ועבור אוקראינה, גרמניה היא שותפת הסחר השנייה החשובה ביותר בסחר החוץ.
יחסים דיפלומטיים
אוקראינה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-5 קונסוליות בדיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, מיינץ ומינכן. מאידך, גרמניה מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב ו-4 קונסוליות בדנייפרופטרובסק, חרקוב, לבוב ואודסה.
מרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג
מרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג (באנגלית: Memorial Sloan Kettering Cancer Center) הוא מרכז רפואי לטיפול ולמחקר במחלות סרטן, שמושבו ברובע מנהטן בעיר ניו יורק שבארצות הברית. הוא הוותיק והגדול בין בתי החולים למחלות סרטן בארצות הברית.
תולדות המרכז
ראשיתו של המרכז בבית החולים לסרטן של ניו יורק, שנוסד במנהטן בשנת 1884 בתרומתה של קבוצת נדבנים, ביניהם היו ג'ון ג'ייקוב אסטור השלישי ואשתו שרלוט. בשנת 1899 שינה המוסד את שמו לבית החולים הכללי ממוריאל לטיפול בסרטן ומחלות נלוות. ב-1916 קוצר שמו לבית החולים ממוריאל.
בשנת 1910 ייסד ג'יימס יואינג, פרופסור לפתולוגיה מאוניברסיטת קורנל, שיתוף פעולה בינה לבין בית החולים בסיוע כספי של הפילנתרופ ג'יימס דאגלס. יואינג הפך לחלוץ בתחום מחקר הטיפול ברדיום בסרטן והיה למנהל בפועל של בית החולים, תפקיד שמילא עד 1939. ב-1931 הוכנס לשימוש בבית החולים מכשיר ההקרנה החזק ביותר בארצות הברית בקרינת X מתוצרת ג'נרל אלקטריק. בהנהגת יואינג הפך בית החולים, ששילב טיפול רפואי עם מחקר מדעי, למודל למרכזי סרטן אחרים בארצות הברית.