cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יקום המפלצות של אולפני לג'נדרי
טבלת שחקני ודמויות הסדרה
הערות:
אפימילק
מפעל אפימילק (נקרא לשעבר צ.ח.מ - ציוד חקלאי מיוחד) מפתח, מייצר ומשווק, בישראל ובעולם, מערכות חליבה ממוחשבות. המפעל נוסד בשנת 1977 בקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן. בתחילת דרכו עסק המפעל בפיתוח אמצעי עזר מיוחדים לחקלאות ומכאן שאב את שמו. בהמשך הדרך, בהשראת הממציא אלי פלס, החל המפעל למקד את פעילותו סביב רפת החלב בכלל וסביב מערכת חליבה ממוחשבת בפרט, ומאז ועד היום זהו תחום עיסוקו המרכזי.
בשנת 1979 הושק לראשונה מד חלב מתוצרת המפעל ובשנת 1984 הציג המפעל מערכת ניהול ממוחשבת לרפת החלב. מאז ועד היום הותקנו ב-50 מדינות ברחבי העולם אלפי מערכות ניהול ממוחשבות ובהן למעלה מ-130,000 מדי חלב ויותר מ-5,000,000 פידומטרים (תג זיהוי הכולל מד פעילות).
צחמ אפיקים שיתפה פעולה עם מכון וולקני בפיתוח של החיישן אפילאב, המבצע בדיקה של הרכב החלב ומספק מידע באופן מידי על רמות השומן, חלבון ולקטוז שהוא מכיל.
הפרויקט בווייטנאם
אפימילק מקימה בווייטנאם את פרויקט הרפת הגדול ביותר שהוקם אי פעם בביצוע ישראלי, בתכנון של האדריכלים א.ב מתכננים. הפרויקט, בהיקף של 500 מיליון דולר, יספק עם השלמתו חצי מיליון ליטר חלב ביום, שמהווים 40% מצריכת החלב בכל וייטנאם (נכון למרץ 2011). הפרויקט, שבוצע דרומית להאנוי, בירת וייטנאם, כולל את תכנון הרפת והקמתה, הכשרת שטחים לגידולי שדה למאכל הפרות ואספקת זירמה משובחת להזרעת הפרות.
מכון החליבה הגדול בעולם
בשנת 2011 אפימילק הקימה את מכון החליבה הגדול בעולם, במדינת טקסס שבארצות הברית בהשקעה של 50 מיליון דולר. במכון יתאפשר ביצוע של 30 אלף חליבות ביממה ותפוקתו מוערכת בחצי מיליון ליטר חלב ביום, כשהמכון עובד במשך 24 שעות ביממה ללא הפסקה. הקמת מערכת המחשוב במכון הייתה אתגר טכנולוגי מאחר שיש לעקוב, לרשום ולדווח על מדדים שונים באופן פרטני ביחס לכל אחת מהפרות: הרכב ואיכות החלב, רמת פעילות והמצב הבריאותי של כל אחת מהפרות. בנוסף לפרות הנחלבות כולל הפרויקט ניטור וניהול של תחום גידול העגלות המיועדת להרחבת הפרויקט להיקף של 32,000 חולבות בשנים הקרובות.
מכון החליבה והרפת בטקסס תוכננו מהשלב ההתחלתי באופן המותאם לטכנולוגיות של אפימילק וכך שכל חליבת הפרות תעשה באתר אחד. החברה פיתחה עבור הפרויקט מערכות המאתרות באופן אוטומטי את הפרות שזקוקות למעקב צמוד ובדיקה וכך נחסך הצורך בביצוע בדיקה יומית של הפרות והעגלות הרבות, דבר החוסך הוצאות וכוח אדם רב. בנוסף עונדת כל אחת מהפרות פידומטר מיוחד המשדר אות לרפתן אם הפרה משנה את התנהגותה והרגליה, מרבה לרבוץ על הקרקע או להפך נעה בעצבנות רבה. מידע זה מאפשר לטפל בזמן אמת בבעיות בריאותיות, בירידה בתפוקה כתוצאה מלחץ שחווה הפרה ובמצב ייחום הפרה.
בקרוב צפויה הרחבה של הפרויקט המבוססת על טכנולוגיית אפימילק לקליטת 32,000 חולבות נוספות.
באבכ ח'ראמדין
באבכּ ח'ראמדין (בפרסית: بابک خرمدین, השם "באבכּ" מקורו בפרסית האמצעית - פאפכּ= "אב קטן", "אבא'לה", נולד בסביבות 795 או 798 - ינואר 838) היה מנהיג ממוצא פרסי של המורדים בני התנועה ח'רמיה, שנלחמה בשטחי אזרבייג'ן ואיראן של ימינו נגד שלטון הכיבוש הערבי של הח'ליפות העבאסים ונגד האסלאם הסוני הרשמי. התנועה ח'רמיה - חסידי "דת השמחה" - הייתה תנועה דתית ששילבה יסודות שיעים ויסודות של הדת הזורואסטריות, ונחשבת לפיתוח של הנאו-מזדקיות, דת בעלת מסרים חברתיים רדיקליים. בסיס המרד היה בשטח האזרבייג'ן האיראני של היום - בצפון-מערב איראן. בהנהגתו של באבכ קראו המורדים לתחיית גדולתה של איראן. ההתקוממות התפשטה לדרום מערב ולאזורים הכספיים של איראן ובמזרח ארמניה ונמשכה מעל עשרים שנה. הצטרפו אליה כורדים ופרסים, במיוחד ממעמד האיכרים וייתכן גם דהקאנים (אצולה קטנה). מלחמת הח'ליפות הערבית נגד האימפריה הביזנטית והמרד במצרים בשנים 830–833 הפריעו לשלטון לדכא את המרד. באבכ הביס ארבעה מהגנרלים של הח'ליפה אל מאמון. רק הח'ליפה אל-מעתצם (842-833) הצליח לגייס מספיק כוחות כדי לשים קץ להתקוממות. באבכ סבל אבדות כבדים בקרב על יד המדאן ובהמשך בעזרת סיוע מבעלי אחוזות מקומיים הצליח הגנרל אל-אפשין (חיידר אבן קווס) לנצח את באבכ ובשנת 837 לכבוש את מעוזו הכמעט בלתי נגיש בהרי אזרבייג'ן, באז. באבכ הוצא להורג בשנת 838 בסמארא, בירתו של הח'ליפה אל-מעתצם. המרד של באבכ היה לסמל לחוזקת הזהות המקומית בפרס ובאזרבייג'ן. המידע המפורט ביותר על באבכ הגיע מספרו האחרון של ואקיד אבן אמר תמימי " אחבאר באבכ", המצוטט בספר "כיתאב אל-פהרסת" של אבן א-נדים ושימש גם את אל-מסעודי. מקורות אחרים הם פחות מפורטים וכוללים מידע שלא ניתן לאמת.
השם
באבכ הוא גרסה של השם הפרסי פאפק/פאבאג = "אב צעיר", "אבא'לה" בשפה הפרסית האמצעית. הוא היה נהוג באיראן הטרום-אסלאמית. כך קראו, למשל, לאביו של מייסד האימפריה הפרסית הסאסאנית, ארדשיר הראשון (242-224).
ילדות וצעירות
באבכ בשמו בלידה " אל-חסן", נולד בשנת 795 או אולי 798 ביישוב בילאלאבאד במחוז מימאד שבחבל ארדביל, בחלק המזרחי של האזרבייג'ן האיראני שבצפון-מערב איראן. בימי הפלישה הערבית-מוסלמית בפרס בשנים 633–654 סיפק מחוז מימאד כוחות צבאיים למושל (מרזבאן) הססאני של ארדביל. בסופו של דבר שלטון הססאנים בפרס נפל וגם אזרבייג'ן נפלה גם בידי הערבים המוסלמים. בשנים 730–731 נכבשה ארדביל לזמן קצר על ידי הכוזרים. החל מאמצע המאה ה-8 התנחלו באזור ערבים מן הקלאן רוואדיד. באותה תקופה אזרבייג'ן הייתה מאוכלסת בעם איראני בשם "אד'רים" המקורבים לפרסים. הם דיברו באד'רית או אזרית עתיקה, שלפי דברי הגאוגרף מוקדסי מן המאה ה-10, הייתה דומה לפרסית
קורב לוודאי שבאבכ לא היה פרסי אלא אד'רי. אמו מהרו (שמשמעות שמה הוא "פני ירח") הייתה מינקת לא מוסלמית ילידת אזרבייג'ן. מקורות מוסלמים עוינים וא-טברי תיארו אותה כ"בעלת עין אחת" וטענו שבנה נולד בכתוצאה מאונס שלה על ידי שכיר חרב., באשר לאביו, נפוצו עליו סיפורים רבים וסותרים. אל-ואקדי, מצוטט על ידי אבן אל-נדים, טען שהיה מוכר שמן מאל-מדאין (קטסיפון) שהתיישב באזרבייג'ן. . פטרישה קרון סברה שהוא היה ממוצא ארמי. עם זאת אבו חניפה דינווארי, בן זמנו של באבכ, טען שמקורות רבים מעידים כי היה צאצא של אבו מוסלם באמצעות בתו, פאטמה. בוסוורת' תמך בהשערה זו, בעוד שמקורות אחרים, עוינים, מהרו ליחס לו מוצא נחות או פחות מכובד. שמו היה, לפי מקורות שונים, עבדאללה, מרדאס, מאטא, אמיר אבן עבדאללה או אמיר אבן אחאד, קרוב לוודאי שם מוסלמי.
חנקן חמצני בנשיפה
חנקן חמצני היא מולקולה המורכבת מאטום אחד של חמצן ואטום אחד של חנקן, והיא בעלת הנוסחא הכימיקלית NO. בתנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ תרכובת זו נמצאת במצב צבירה גזי. זוהי מולקולת איתות ומוליך עצבי חשוב בגופם של יונקים, כולל האדם. מולקולת החמצן החנקני מיוצרת על ידי סוגים מסוימים של תא דרך תגובה דלקתית.
באבכ ח'ראמדין
ילדות וצעירות
כילד התיתם באבכ כשאביו נרצח על יד סבלאן בעת מסע. עד גיל שתים עשרה עבד באבכ כבוקר ואחר כך הועסק כשרת וסייס אצל מפקד ערבי בשם שיבל אבן אל-מותאנה אל -אזדי ביישוב סרב. העבדים (גילמן) של שיבל לימדו את האהאכ לנגן בע'וד. הוא למד גם לדלקם שירים, ייתכן בניב האד'רי המקומי. לפי דיווחו של הסופר אבו ל-מאעלי שחי במאה האחת עשרה, באבכ ניגן בע'וד ושר שירים בפני קהל מקומי ובו בזמן מכר פירות בכפר.
חנקן חמצני בנשיפה
רמת חנקן חמצני בנשיפה (eNO) נמדדת באמצעות בדיקת נשימה (ספירומטריה) ספציפית לאבחון אסתמה. הבדיקה נעשית באמצעות נשיפה לפייה המחוברת למכונה שמודדת את רמת החנקן החמצני באוויר הריאות. חנקן חמצני מיוצר באופן רגיל על ידי הגוף, אך עם זאת, רמה גבוהה שלו בנשיפה עלולה להעיד על דרכי נשימה דלקתיות – סימן מובהק לאסתמה. בדיקה זו הולכת ונעשית נגישה יותר בבתי חולים רבים במדינות מפותחות, אם כי רמת הדיוק שלה עדיין מוטלת בספק.
באבכ ח'ראמדין
ילדות וצעירות
מאוחר יותר התיישב בעיר תבריז. שם עבד במשך שנתיים בשרות מפקד ערבי נוסף. מוחמד אבן ארוואד אזדי. אחרי שהגיע לפרקו שב באבכ לכפר הולדתו, בילאלאבאד. הוא פגש בו בעל אחוזות אמיד ומשפיע בשם ג'אוידאן שהתרשם מפקחותו וגייס אותו לשירותו. ג'אוידאן היה איראני מקומי שהנהיג אחד הפלגים של תנועת הח'רמייה באזרבייג'ן. הוא נקלע לעימותים צבאיים עם מנהיג אחר מבני הח'רמייה, בשם אבו עמראן. באחד הקרבות ביניהם הובס אבו עמראן ונהרג, בעוד ג'אוויד'אן נפצע אנושות ומת כעבור שלושה ימים. באבאכ, שאימץ את אמונת הח'רמייה ירש את מקומו כמנהיג. ייתכן שבאותה תקופה שינה באבאכ את שמו מאל-חסן לבאבאכ
ההתקוממות
בשנת 755 נרצח אבו מוסלם. אף-על-פי שהוא סייע לעבאסים לנצח את בית אומאיה, הח'ליפה הורה לרצוח אותו, ייתכן בגלל עליית הפופולריות שלו בקרב האיראנים והלא מוסלמים. איראנים רבים, שציפו ליותר חופש וליותר זכויות מהשליטים החדשים, התקשו להאמין שגיבורם נרצח על ידי הח'ליפה שנחשב לידיד של איראן ושל האיראנים. הרצח הביא למרידות רבות, רובן בקרב אנשי הח'רמייה וחסידי זרואוסטר. הח'ליפה הרגיש צורך להגיב עם יתר אלימות נגד האוכלוסייה האיראנית על מנת לחזק את שליטתו במחוזות המזרחיים של האימפריה הערבית. המרידות התמשכו בקביעות למשך העשורים הבאים והתושבים האיראנים של הח'ליפות נמצאו תחת דיכוי מתמיד.
חנקן חמצני בנשיפה
פעילות ביולוגית
NO אנדוגני מיוצר מהחומצה האמינית L-arginine באמצעות שלושה אנזימים הידועים בשם: NO synthases והם: (inducible NOS (iNOS), endothelial NOS (eNOS), neuronal NO (nNOS. השניים האחרונים פעילים בצורה שוטפת בתאי אנדותל ובתאי-עצב בהתאמה, בעוד שהראשון מופעל במצבים דלקתיים (על ידי ציטוקינים, למשל).
באבכ ח'ראמדין
ההתקוממות
באבכ הצטרף לח'רמייה (ח'וראם-דינאן). ואקד דיווח בכרוניקה על סיפור הצטרפותו של הצעיר לתנועה זו. שני אנשים אמידים בשם ג'אוידאן בן שהראק (או שהראק) ואבו עמראן חיו אז ברמה שמסביב להר באז והתחרו על הנהגת תושבי הרמה הח'וראמים. ג'אוידאן נתקע פעם בשלג בדרכו בחזרה מן העיר זנג'אן לבאז, ומצא מקלט בבלאלאבאד ,שם נקרה אל ביתה של אמו של באבכ. היא הייתה ענייה ויכלה רק להדליק אש עבורו בעוד שבנה בבאכ דאג להביא מים למשרתיו ולסוסיו. ג'אוידאן שלח אז את באבכ לקנות מזון, יין ותבן. בשובו הביתה שוחח האבכ עם ג'אוידאן ואף על פי שמיעט בדיבור הרשים אותו בפיקחותו ג'אוידאן ביקש מאמו רשות להעסיק את בנה באחזקת חוותיו ואחוזותיו והבטיח לשלוח לה חמישים דירהם לחודש כתמורה לעבודתו. האישה הסכימה והרשתה לבאבכ ללכת. ג'אוידאן דאג לחינוכו של באבכ שלמד בהשגחתו היסטוריה, גאוגרפיה ואת החידושים באמנות הלחימה. בהדרגה הפך באבכ לראוי להיות מפקד במלחמות הראשונות נגד הכובשים הערבים. הוא נעשה גם אדם רוחני מאוד שכיבד את מורשתו של זרתושת - זרוארסטר. עשה כל מאמץ אפשרי כדי לאחד את האיראנים וליצור יחד עם מפקדים אחרים כמו מזיאר חזית מאוחדת נגד הח'ליפות הערבית. לפי ההיסטוריון אבן אספנדיאר, מחבר הספר "תולדות טבריסטן", אמר מזיאר:
מנהיגותו של באבכ כתבה בשנים 816–837 את אחד הדפים הדרמטיים ביותר בתולדות איראן. הוא ואנשיו לחם באותה תקופה לא רק נגד שלטון הח'ליפה אלא גם למען שימור השפה והתרבות הפרסית. אחרי מות ג'אוידאן נשא באבכ את אלמנתו לאשה ובשנים 816–817 בימי הח'ליפה אל-מאמון הפך למנהיג תנועת הח'רמייה. באבכ האיץ את העם למרוד במשטר הח'ליפי. קרא לפרסים לקחת כלי נשק, לכבוש טירות ומבצרים ולחסום את הדרכים בפני האויב. העם הצטרף אליו בהמוניו. החוקר ולדימיר מינורסקי מציין שבאזרבייג'ן של המאה ה-9–10 הייתה האוכלוסייה המיושבת המקורית מורכבת מאיכרים שהערבים כינו אותה בזלזול מסוים "אולוג'", כלומר "לא ערבים", מונח הדומה במקצת לזה של "ריאיה" שבו השתמשה האימפריה העות'מאנית לגבי ה"לא טורקים". הנשק היחיד שעמד לרשותה היה הקלע. התושבים דיברו מספר ניבים - אזרית קדומה (אד'רית), טלישי וכו', המדוברות בימינו על ידי איים בודדים בתוך האוכלוסייה הדוברת שפות טורקיות. אוכלוסייה זו היוותה את בסיס ההתקוממות של באבכ נגד הח'ליפות הערבית.
חנקן חמצני בנשיפה
פעילות ביולוגית
אף על פי ש-iNOS נחשב לגורם המרכזי להימצאות NO בנשיפה אצל חולי אסתמה, ניסויים שנעשו בעכברים קשרו גם את ה-nNOS כאחראי.
בתחילה נהוג היה לחשוב שחנקן חמצני בנשיפה מגיע בעיקר מזיהומים בסינוסים, המכילים רמות גבוהות של NO, אך מחקרים מאוחרים יותר הראו כי דרכי הנשימה התחתונות יותר הן הגורם העיקרי ל-eNO ושתרומת סינוסים שעברו זיהום היא מינימלית.
באבכ ח'ראמדין
ההתקוממות
אז פעלו כבר מזמן קבוצות של ח'וראמים באספהאן, אזרבייג'ן, ריי, המדאן, ארמניה, גרגאן ובאזורים שונים באיראן. בגרגאן בימי הח'ליפה אל-מהדי בשנים 778–779 פעלו ה"באטנים" נושאי "הדגל האדום" (סורח-אלאמאן) ודוכאו על ידי מושל טבריסתאן, עמר בן עלא. בעת שלטונו של הארון א-רשיד פרצו מרידות באספהאן, ריי והמדאן ובמקומות נוספים ודוכאו על ידי עבד אללה בן מאלכ ואבו דולף עג'לי. אולם אף אחת ממרידות אלה לא הצליחו להימשך ולהתפשט כמו התקוממותו של באבכ שהתגרתה בצבאות הח'ליפות למשך עשרים שנה. בימי האבכ התרכזה תנועת הח'רמייה באזרבייג'ן וחוזקה במתנדבים מאזורים אחרים, שכללו ככל הנראה צאצאים של תומכי אבו מוסלם וגורמים איראניים אחרים שהתנגדו לשלטון העבאסים. מניחים שההערכות לגבי מספר הלוחמים של באבכ - כמו 100,000 (לפי אבו ל-מעלי), 200,000 (לפי מסעודי) או "אין ספור" -של בגדאדי - היו מוגזמות מאוד אבל הן מצביעות על הממדים הגדולים של המרד. באותה תקופה התפזרו ח'וראמים גם מחוץ לאזרבייג'ן - בטבריסטן, ח'וראסאן, באלח, אספהאן, קאשאן, קום, ריי, קאראג', המדאן, לורסתאן, ח'וזסתאן וכן בארמניה ובאזור בצרה לפי טברי התעצם כוחו של באבכ בשנים 816–817 והוא טען שבתוכו שורה רוחו של ג'אוואדאן. בשנים 819–820 נשלח נגדו יחיא אבן מועד', מושל ארמניה וג'זירה, אבל לא הצליח לנצחו. כעבור שנתיים הב יס באבכ את כוחותיו של עיסא אבן מחמד אבן אבי ח'ליד. כשב-824–825 נלחם נגדו הגנרל אחמד אבן אל-ג'ונאיד, באבכ הביס גם אותו ולקח אותו בשבי. בשנים 827–828 הגיע עוד צבא ערבי בפיקודו של מוחמד אבן חומייד טוסי. עלה בידו לנצח בקרב ולקחת בשבי מספר מורדים ושלוח אותם לאדונו, הח'ליפה אל -מאמון, אבל באבכ חמק מידיו. יתרה מזו כעבור שנתיים נוספות ב-9 ביוני 829 נחל באבכ ניצחון מכריע על גנרל זה בקרב השתאדסר. מוחמד אבן חומייד איבד את חייו. רבים מחייליו נהרגו. והשורדים שבהם נמלטו באי סדר מחפיר. ב־836-835 החליט הח'ליפה אל-מעתצם את הגנרל המוכשר שלו, חיידר אבן כּווס אל-אפשין (אינו זהה למנהיג מבני ח'רמייה בן ברית של באבכ) להילחם בבאבכ. אפשין שיקם מספר מבצרים. ארגן מערכת תגבורות כדי להבטיח אספקה שוטפת לקרוונים. באבכ פשט כדי לתפוס את משלוחי הכסף אל צבאו של אפשין נקלע בעצמו במארב, איבד רבים מאנשיו ונמלט בעור שיניו. עם זאת בהזדמנויות אחרות הצליח לשדוד כמה ממשלוחי האספקה של אויביו ולגרום להם אבדות בנפש. עם המפקדים שלחמו בפיקודו נמנו לוחמים כמו אזין, רוסטם, ,תרחאן, מעאוויה ואחיו, עבדאללה.
בשנה הבאה הביס באבכ את אחד מפקודיו של אפשין, בוגה אל-כביר. ב-837–838 שלח הח'ליפה אל-מתעצם תגבורות אל אפשין וסיפק לו הוראות צבאיות מפורשות. אפשין פעל בהתאם בסבלנות והצליח לתפוס את באבכ במעוזו בבאז. אולם באבכ נמלט. אז צייד הח'ליפה את אפשין באגרת שבה הבטיח לבאבכ ערבות לביטחונו. באבכ דחה אותה באומרו: "מוטב לחיות יום אחד נוסף כשולט מאשר עוד ארבעים שנה כעבד שפל". הוא החליט לעזוב את המדינה ולהימלט אל האימפריה הביזנטית. בדרכו פגש באבכ את סהל אבן סונבט, או סהל סמבטיאן, נסיך חאצ'ן (בנגורנו קרבאך של ימינו) שהיה ארמני, לפי ההיסטוריונים הארמנים או "אלבני של קווקז" לפי ההיסטריונים האזרים. סהל מסר את באבכ לידי אפשין תמורת גמול גדול. אל-מתעצם הורה לאפשין להביא את באבכ אליו. אפשין הודיע לבאבך על כך ואיפשר לו ערב אחד לנסוע לבאז ולהתבונן בפעם האחרונה עד שחר במעוזו - "גאליי באבכ" ההרוס שבו שהו הוא, אשתו ולוחמיו למשך 23 שנים של מלחמות.
חנקן חמצני בנשיפה
פעילות ביולוגית
חמצן חנקני מיוצר ברמות גבוהות באוכלוסיות המתגוררות באזורים גבוהים במיוחד, מה שמסייע לאוכלוסיות כאלו להימנע מהיפוקסיה באמצעות הרחבה של כלי הדם הפולמונריים.
באבכ ח'ראמדין
מותו
באבכ הוצא להורג בפמבי בעיר סאמרא ב-4 בינואר 838 למען יראו וייראו. הובא למקום ההוצאה להורג על גבו של פיל כדי שהל העם יראה אותו. הח'ליפה הורה על כירורגים לכרות לו את הידיים והרגליים, לפתוח את בטנו ולשחוט אחר כך את גרונו. האגדה מספרת שבאבכ הספיק לשטוף את פניו בדם שזרם מפצעיו כדי שאויביו לא ייהנו ממראה לובן פניו בעקבות הדימום הרב בהמשך העונש נתלה באבכ בעודו בחיים תפור בתוך עור של פרה כשהקרניים בגובה אוזניו כדי למעוך לו את הראש בהדרגה במקביל להתייבשות. לבסוף הראו את ראשו בחוצות כל ערי עיראק ואחר כך נשלחו אותו לחבל ח'וראסאן כדי לחשוף את מראהו בפני כל התושבים שם. התחנה האחרונה הייתה נישפור בה הועלה ראשו על עמוד קלון. אחיו של באבכ נשלח לבגדד והוצא שם להורג בצורה דומה על ידי מושל העיר.
מורשתו
אחרי המרד של באסכ למשך מאתיים שנה נהנה חבל אזרבייג'ן מחצי-אוטונומיה ואף משליטה של שושלות מקומיות במסגרת הח'ליפות העבאסית עד למאה ה-11 כשנכבש על ידי הטורקים הסלג'וקים. דמותו של באבכ יחד עם הנושאים ה"פרוטו-סוציאליסטיים" של תורת מזדק עוררו עניין מיוחד בימי בניית ברית המועצות הוכרז באבכ לגיבור לאומי של אזרבייגן הסובייטית. בעידן הסובייטי היה זה בעיקר המלומד זיה בוניאדוב שטען שבאבכ הוא גבור לאומי של העם של אזרבייג' ן, טענה שלא הייתה מקובלת על האתנולוג, ההיסטוריון והאנתרופולוג ויקטור שפירלמן. שפירלמן מתח בקורת על בוניאדוב על שלא הזכיר כי באבכ היה דובר פרסית והתעלם מעדויות בני תקופתו שקראו לו "פרסי". עם זאת, ברפובליקה האסלאמית של איראן נשאר באבכ דמות שנויה במחלוקת ופולחנו עורר בקורת בקרב כהני דת שיעים. באזרבייג'ן של ימינו באבכ המשיך להיות דמות פולחן והוא נחגג כגבור לאומי. גם באיראן המודרנית דמותו נתגלתה מחדש בימי שלטונו של רזא שאה פהלווי ונחגג אז גם כן כגבור לאומי.
חנקן חמצני בנשיפה
אסתמה
בדיקות ביופסיה של הסמפונות הראו ביטוי מוגבר של iNOS בתאי אפיתל אצל נבדקים אסתמטיים בהשוואה לכאלה שאינם חולים במחלה. עובדה זו מעידה על ייצור מוגבר של NO בדרכי האוויר התחתונות. במצבים המעודדים דלקות, כמו זיהום במעברי הנשימה או שאיפת אלרגנים (גורמים מרכזיים להתקפי אסתמה), רמת ה-eNO עולה. הגורמים לעלייה זו הם ציטוקינים שביטויים עולה במהלך תגובה דלקתית, דבר המעודד יצירה מוגברת של eNO. ישנם תרופות המשמשות לחולי אסתמה, המסייעות בהורדת רמת ה-eNO.
באבכ ח'ראמדין
לקריאה נוספת
כולל ציטוטים מתוך Waqid al Amr at-Tamimi - Akhbar Babaq
חנקן חמצני בנשיפה
אסתמה
מחקרים נוספים הראו כי קיימים גורמים נוספים מלבד דלקות שיכולים לעודד עליית eNO, למשל חומציות מעברי האוויר.
באבכ ח'ראמדין
לקריאה נוספת
Abbas Amanat, Farzin Vejdani (ed)- Iran Facing Others:Identity Boundaries in a Historical Perspective ,Palgrave MacMillan, New York 2012
חנקן חמצני בנשיפה
אסתמה
נמצא כי בדיקת רמת ה-eNO היא מדד טוב יותר לאבחון חולי אסתמה מאשר בדיקה בסיסית של תפקוד הריאות. הספציפיות שלה גבוהה יותר, אם כי הרגישות שלה נמוכה יותר. כלומר, תוצאה חיובית בבדיקת eNO עשויה להיות שימושית לאבחון חיובי של אסתמה, אך תוצאה שלילית אינה שימושית באותה מידה כדי לשלול את קיום המחלה.
ברונכיאקטזיס (התרחבות הסימפונות)
מחלה נוספת המאופיינת בעלייה של רמות ה-eNO היא מחלת הברונכיאקטזיס שבה יש התרחבות בלתי נורמלית ובלתי הפיכה של הסימפונות. במחלה זו אחוז ה-NO קשור להיקף המחלה ולחומרתה. אחוז ה-NO הגבוה בנשיפה משקף במקרה זה את קיומו של תהליך דלקתי בדרכי הנשימה התחתונות ועשוי להוות מדד לפעילות המחלה ולשמש לניטורה.
מחלות וסקולריות (בכלי הדם)
קיימות גם מחלות וסקולריות כגון יתר לחץ דם ריאתי, המאופיינות דווקא בירידה של רמת ה-eNO. מחלה זו מלווה בהיצרות של כלי הדם הריאתיים הגורמים לעלייה בלחץ הדם המלווה בקוצר נשימה. אצל חולים במחלה זו נמדדת כאמור ירידה ברמת החנקן החמצני בנשיפה בהשוואה לאנשים בריאים. הירידה בייצור החנקן החמצני האנדוגני בכלי דם ריאתיים אצל חולים ביתר לחץ דם ריאתי עשויה לתרום להיצרות כלי דם אלה ולהתרבות תאי שריר חלק המקיפים אותם.
שיטות מדידה
השיטה הנפוצה ביותר למדידת חנקן חמצני בנשיפה היא באמצעות תגובה כימית הפולטת אור (chemiluminescence). מולקולות ה NO בנשיפה מגיבות עם אוזון (O3) ותגובה זו מייצרת מולקולות פחמן דו-חמצני במצב מעורר. כאשר האלמנטים חוזרים למצב היסוד שלהם, מתרחשת פליטת אור בכמויות הפרופורציונליות לכמות ה-NO בנשיפה. הנבדק יכול לנשוף ישירות לתוך מכשיר מדידה (טכניקת "און-ליין"), או למאגר שלאחר מכן יתחבר למנתח (טכניקת "אוף-ליין"). עם הטכניקה הראשונה שתוארה, ניתן לנתח את ה-eNO מדגימת נשימה לפני ואחרי התגובה בנפרד. הבדיקה דורשת קואורדינציה בסיסית מן הנבדק, וניתן לבדוק בהצלחה אף ילדים שגילם עולה על 4 שנים.
חברת Aerocrine השוודית, שמוכרת ציוד ביו-רפואי, פיתחה מכשיר שנקרא: NIOX Mino. המכשיר מודד רמות NO בתיאום גבוה מאוד עם ערכי chemiluminescence. עם זאת, בפטנט אין תיאור פרטים בנוגע לעקרונות ההפעלה העומדים מאחורי המכשיר ואין כל ראיה לכך שהאות שנוצר במכשיר הוא עקב חמצן חנקני.
טווח ערכים
הרמה הנורמלית העליונה של eNO במחקרים שונים נעה בין 20–30 חלקיקים למיליארד. עם זאת, מספר תכונות עיקריות משפיעות על ערכי הייחוס. לגברים יש ערכי eNO גבוהים יותר מאשר לנשים. כמו כן, עישון מקטין את ערכי eNO, ואפילו מצב של עישון לשעבר יכול להשפיע על תוצאות הכמות. בנוסף, הרמות גבוהות יותר אצל אנשים עם דרמטיטיס (נטייה לאלרגיות). אחוז ה-eNO הוא גם תלוי זרימה (גבוהה יותר בספיקות נמוכות יותר ולהפך), ולכן מדידות בדרך כלל נלקחות לפי 50 מ"ל /שנייה. גיל או גובה יכול במידה ניכרת להשפיע על כמות eNO בילדים. סדר הגודל של ההשפעות הללו וחשיבותן הוא כ-10% מהערכים הנמדדים.
שולמית גולדשטיין
קריירת התעמלות אמנותית
גולדשטיין הייתה חברה במועדון הפועל אזור. היא זכתה באליפות ישראל בהתעמלות אמנותית בשנים 1985–1987.
באליפות העולם שנערכה בוואיאדוליד, ספרד בשנת 1985 היא סיימה במקום ה-49 בקרב רב אישי בתוצאה של 37.050 נק' ובאליפות העולם שנערכה בוורנה, בולגריה, בשנת 1987 היא סיימה במקום ה-72 בקרב רב אישי בתוצאה של 35.500 נק'.
באולימפיאדת סיאול (1988) יצגה את ישראל יחד עם רקפת רמיגולסקי. היא סיימה במקום ה-35 בקרב רב אישי בתוצאה של 36.50 נק' (מקום 37 בחישוק - 8.90 נק', מקום 26 בחבל - 9.40 נק', מקום 37 בקלאבים - 8.95 נק' ומקום 24 בסרט - 9.25 נק') והתאמנה בהדרכת אילנית לזר.
באולימפיאדת אטלנטה (1996), שמשה כשופטת בתחרויות התעמלות אמנותית.
לאחר שפרשה מקריירת הספורט, שימשה גולדשטיין כפרשנית ערוץ הספורט עד לשנת 2016 ובשנים האחרונות לחייה פעלה כמאמנת פילאטיס.
גולדשטיין נישאה לרב-פקד רז אידלסון ונולדו להם שלושה ילדים.
הלכה לעולמה במאי 2022 לאחר מחלה קשה.
הנצחה
במהלך טקס הפתיחה לאליפות אירופה שנערך ביוני 2022 בתל אביב, התקיימה דקת דומיה לזכרה.
מונור
מונור (בהונגרית: Monor) היא עיירה בהונגריה, הממוקמת כ-40 קילומטר מבודפשט.
הקהילה היהודית
יהודים החלו להתיישב במונור במחצית השנייה של המאה ה-19 וקהילה מסודרת נוסדה ב-1862, אשר לאחר הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה לזרם הנאולוגי. ב-1880 נמנו במונור כ-390 יהודים, וב-1910 הקהילה הגיעה לשיא של 570 יהודים.
בפרעות טרור לבן שנערכו בהונגריה בסביבות 1920 נגרם נזק כלכלי ונזק ברכוש ליהודים, ויהודי אחד אף נהרג. באותה שנה החלה ירידה הדרגתית באוכלוסייה: ב-1920 נמנו 490 יהודים, ב-1930 נמנו 445 וב-1941 נמנו 344 יהודים בלבד, כשלושה אחוזים מכלל האוכלוסייה. רובם היו סוחרים ובעלי מלאכה, והיו בהם גם כמה פקידים, תעשיינים ובעלי מלאכה בתעשייה הזעירה.
בשואה
עוד בתחילת המלחמה היהודים במקום סבלו מחקיקה אנטי-יהודית בהונגריה ורבים מהגברים גויסו לעבודות כפייה בשירות העבודה. הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרס 1944. על-פי נתוני מפקד שנערך בשבוע השני של אפריל 1944 מנתה הקהילה הנאולוגית של מונור 254 נפשות.
המִנהל ההונגרי נותר על כנו גם אחרי הכיבוש הגרמני, והיהודים רוכזו בגטאות וגורשו בהתאם לתקנות ולצווים של רשויות השלטון ההונגרי, המרכזי והמקומי. ב-12 במאי 1944 הורה ד"ר לסלו אנדרה (Laszlo Endre), סגן הממונה על המחוז ואנטישמי מושבע, להקים גטאות במחוזו. באותו היום הוקם במונור גטו לאורך כמה רחובות. נוסף על יהודי מונור הועברו אל הגטו גם יהודים מיישובי הסביבה ובסך הכל רוכזו בו כ-350 יהודים.
היהודים בגטו נחקרו ועונו בניסיון לדלות מהם מידע היכן הסתירו חפצי הערך. כמה יהודים, ובהם גם מומרים, בחרו להתאבד כדי להימלט מן ההשפלה והעינויים. בית החרושת ללבנים במונור היה למרכז השילוח של יהודי גטאות מחוז פשט-פיליש-שולט-קישקון שמדרום וממזרח לבודפשט. ב-30 ביוני 1944 פונו היהודים מגטאות אלו למרכז השילוח, וכן הועברו אליו יהודי הגטאות של יאספאטי, יאסארוקסאלאש , יאסברן ויאסלדאן שבמחוז יאס-נאג'קון-סולנוק. כ-8,000 יהודים נדחסו במתחם בית החרושת ללבנים, תחת כיפת השמים, ללא מחסה וללא מים, וגם מזון סופק להם רק בצמצום, ולא בכל יום. כולם גורשו משם לאושוויץ בשלושה טרנספורטים שיצאו בין 6 ל-8 ביולי 1944.
מילה טובה (שיר)
מילה טובה הוא פזמון שכתב בשנת 1981 יעקב גלעד, והלחינה יהודית רביץ, והיא גם המבצעת הראשונה והמזוהה עם השיר.
השיר נכלל במופע היחיד הראשון של רביץ, שנקרא על שמו "מילה טובה", בקיץ 1981, והוא מופיע באלבומה "מילה טובה ואוסף שירים" משנת 1982.
השיר מביע תקווה וראיית החיובי, ומתייחס ל"מילה טובה" - חיזוק, תמיכה, הבעת תקווה, וראיית הטוב, כדבר התורם לאושר ושיש לשאוף אליו. הבית הראשון בשיר בנוי מניגודים: תיאור מצב קשה, וציון אפשרי של סופו הטוב או החיובי. השיר מתחיל במשפט "אֲפִלּוּ בַּשָּׁרָב הֲכִי כָּבֵד / יָדַעְתִּי שֶׁהַגֶּשֶׁם עוֹד יֵרֵד." וממשיך בכך שאפילו "בְּמַשַּׁב סוּפָה וָקֹר" נראתה ציפור בחלון, דבר המסמל את התקווה והחופש.
הבית השני מתייחס במפורש ל"מילה טובה" - כגורם העושה את ההבדל ומביא לאותה תקווה. "לֹא פַּעַם זֶה קָשֶׁה / אֲבָל לָרֹב - מִלָּה טוֹבָה / מִיָּד עוֹשָׂה לִי טוֹב". הבית השלישי חוזר לניגודים, ומתמקד בקשיים מסוגים אחרים. "אֲפִלּוּ בִּרְחוֹב רָאשִׁי סוֹאֵן" - שבו עומס התנועה והרעשים עשויים להיות קשים ובלתי נסבלים, "רָאִיתִי אִישׁ יוֹשֵׁב וּמְנַגֵּן", כלומר ניתן לראות אדם, שלמרות הקשיים יכול ליצור אמנות. הבית ממשיך בכך שהחיזוק או תקווה אינם מחייבים משפטים ארוכים או ריבוי מלל. "רַק מִלָּה טוֹבָה, אוֹ שְׁתַּיִם" כדברי השיר, יעשו את ההבדל.
"מילה טובה", המתבטאת בהכרת תודה והכרת הטוב, נמצאה מחקרית כאחד הגורמים החשובים בבריאות נפשית, כגורם השני בעוצמתו המנבא אושר, וכפעילות שעשויה לתרום במידה רבה לאושר.
אווז לבן
אֲוַז לבן (שם מדעי: Chen) הוא סוג של עופות ממשפחת הברווזיים הכולל שלושה מינים. בעבר שויך סוג זה לסוג הכללי - אווז וההחלטה לשייכו לסוג נפרד עדין אינה מקובלת על כל העוסקים בתחום זה.
האווזים בסוג זה מאופיינים בצבע לבן כמעט בכל גופם. מלבד מינים אלו ישנם מינים לבנים של אווז הבית, מדובר בהכלאה של מיני אווז מסוג זה ומסוג האווז האפור ורוב החוקרים מסווגים אותם כתת-מין של סוג האווז האפור.
נאנטר
נאנטר (בצרפתית: Nanterre) היא עיר הנמצאת בחבל איל-דה-פראנס, צרפת, בה מתגוררים 90,903 תושבים.
בעיר ממוקמת אוניברסיטת פריז X - נאנטר בה לומדים כ-33 אלף סטודנטים. מתחם לה דפאנס נמצא בחלקו בתחומי העיר וכלל משרדים של סוסייטה ז'נרל.
חינוך וספורט
בנאנטר ישנם ארבעה בתי ספר תיכוניים. מועדון הכדורסל נאנטר פועל בעיר מאז. בשנת 2017 עתיד להיפתח בעיר ארנה 92, אצטדיון רוגבי שיכיל 32,000 מקומות ישיבה. הארנה 92 נמצא בתוכניות ההצעה לאירוח המשחקים האולימפיים בפריז לשנת 2024. אם ההצעה תזכה במכרז, האצטדיון יארח את תחרויות התעמלות המכשירים, הטרמפולינה (17,500 מקומות ישיבה) והרמת המשקולות (6,500 מקומות ישיבה).
מרליון
מרליון הוא הסמל הלאומי של סינגפור. המרליון הוא בעל חיים בעל ראש אריה וגוף של דג והוא מופיע בסמלי קבוצות הספורט של המדינה, לשכות התיירות, וכסמל פטריוטי כללי של האומה הסינגפורית. מקור השם "מרליון" הוא הלחם בסיסים של המילים "Mer" (ים), שאותו מייצג גוף הדג ומייצג את השורשים של המדינה ככפר דייגים, ו-"Lion" (אריה), המיוצג על ידי ראש האריה ומייצג את שמה המקורי של סינגפור, "סינגפורה" - עיר האריה. המרליון עוצב על ידי הבריטי אלק פרייז'ר ברונר, אוצר אקווריום ואן קליף שבמדינה, על מנת לשמש כחלק מהלוגו של לשכת התיירות הסינגפורית. אף על פי שהמרליון הוצא מהלוגו בשנת 1997, ממשיכה לשכת התיירות הסינגפורית להחזיק את הזכויות עליו.
פסל המרליון
הקמת פסל המרליון נהגתה על ידי סגן הדיקן של אוניברסיטת סינגפור ונבנה בין נובמבר 1971 לאוגוסט 1972. הפסל שוקל 70 טון ומתנשא לגובה 8.6 מטרים, מחירו 165,000 דולרים אמריקאים.
ב-15 בספטמבר 1972, התקיים טקס מיקום פסל המרליון במעמד ראש ממשלת סינגפור לי קואן יו. פסל המרליון המקורי עמד בשפך נהר הסינגפור, עם גשר אנדרסון מאחוריו.
העתקי המרליון
בנוסף לפסל המרליון הגדול והידוע, קיימים עוד ארבעה פסלי מרליון ברחבי סינגפור:
בעבר פעל פסל מרליון ענק בגובה 37 מטרים שמוקם באי סנטוזה והיה קיים בו מצפה.
נח רזניק
נח רזניק (נולד ב-3 בספטמבר 1933) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
קריירה
רזניק נולד בשכונת נורדיה בתל אביב. הוא בוגר מחלקת הנוער של מכבי תל אביב. את הופעתו הראשונה בבוגרים ערך בגיל 18 במשחק מול מכבי רחובות שבו ניצחה הקבוצה 1–4. שיחק בנבחרת צה"ל שניצחה בשנת 1956 לאחר מבצע סיני את נבחרת צרפת 1–3 באצטדיון רמת גן אל מול עיניהם של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שהיה זה משחק הכדורגל הראשון בו צפה ושגריר צרפת, פייר ז'ילבר שהתכבד בבעיטת הפתיחה.
רזניק שותף לארבע אליפויות (1952, 1954, 1956, 1957) וארבע גביעי מדינה (1954, 1955, 1958, 1959) בתקופה בה היה שחקן פעיל בין השנים 1952 עד 1962. שיחק בנבחרת מכבי ישראל, נבחרת תל אביב, נבחרת צה"ל ונבחרת ישראל. שיחק בתפקידי מגן ובלם. היה ידוע כבועט פנדלים מוכשר וכך כבש את רוב 20 שעריו במשחקים רשמיים.
המשחק המפורסם ביותר שלו היה במדי הנבחרת מול נבחרת ויילס בשנת 1958 במסגרת משחקי קדם הגביע העולמי שבו שמר על ג'ון צ'ארלס, כוכב הכדורגל ואולי השחקן הטוב בעולם בשעתו. הנבחרת אמנם הפסידה 0–2 בבית ובחוץ, אולם השוער יעקב חודרוב והבלם רזניק הצטיינו ומנעו מצ'ארלס להבקיע ולגרום לתבוסה גדולה יותר. חודרוב אף ספג במשחק החוץ חבטה מצ'ארלס ששברה את אפו, אבל הדבר לא מנע ממנו לסיים את המשחק בין הקורות.
בשנת 1957 יצא רזניק כשחקן חיזוק עם הפועל פתח תקווה, דבר חריג שבקושי אושר על ידי מרכז מכבי וזאת רק לאחר ויכוחים סוערים, למסע משחקים באירופה ובמזרח הרחוק. המאמן אליעזר שפיגל העלה אותו דווקא כחלוץ, מהלך שהתברר כמוצלח ביותר ובו כבש רזניק כנגד נבחרת סינגפור את שני שערי הניצחון. רזניק גם היה שותף בשנת 1959 ל"חרפת וורצ'לב" שבה הובסה נבחרת ישראל 2–7 מול נבחרת פולין. הקריירה של רזניק הסתיימה בשנה זו, כאשר במשחק ידידות של מכבי תל אביב מול הפועל חיפה לכבוד הקמת מערך תאורת הלילה באצטדיון קריית אליעזר. מאמן-שחקן חיפה זלאטקו צ'ייקובסקי, ששיחק בעבר בקבוצת פרטיזן בלגרד, נבחרת יוגוסלביה ונבחרת אירופה פגע ברזניק וגרם לו לפציעה חמורה בברך.
You Don't Know What to Do
You Don't Know What to Do (בעברית: אתה לא יודע מה לעשות) הוא סינגל של הזמרת מריה קארי, מתוך אלבומה ה-12 Me. I Am Mariah... The Elusive Chanteuse. השיר יצא כסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום ב-30 ביוני 2014 בשיתוף הראפר וייל.
השיר הגיע למקום ה-14 במצעד השירים שבוולוניה, והשלישי במצעד השירים הדיגיטליים הבינלאומיים שבקוריאה הדרומית.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קארי עצמה, ג'רמיין דופרי, בראיין מייקל קוקס, פטריק אדמאס וטרי גונזלס והופק על ידי השלושה הראשונים. פטריק אדמאס וטרי גונזלס מופיעים בקרדיטים על כתיבת השיר מאחר שהשיר מסמפל את השיר "I'm Caught Up in a One Night Affair" שנכתב על ידי אדמאס וגונזלס למרות שבפועל השיר נכתב רק על ידי קארי, דופרי וקוקס.
ניתוח מוזיקלי
מבחינה מוזיקלית השיר הוא שיר דיסקו ואילו מבחינה לירית השיר מדבר על הניסיונות הכושלים של בן זוגה של קארי להיות רומנטי כלפיה. בשל היעדר קליפ השיר לא זכה להצלחה בעולם פרט לבלגיה ודרום קוריאה שהיו שתי המדינות היחידות בהם השיר נכנס למצעד שלהם.
למרות זאת, השיר זכה לביקורות חיוביות בקרב מבקרי המוזיקה אשר החמיאו לעובדה שהזמרת השתמשה בדיסקו בשיר וכינו את המהלך הזה כ"החזרת הדיסקו לתחייה" ואף כינו אותו השיר הכי טוב באלבום והשוו אותו לשירים של ג'וסלין בראון, דאפט פאנק, להקת שיק ופארל ויליאמס.
לאופולד פיגל
ביוגרפיה
פיגל נולד ב-1902 למשפחת חקלאים. הוא למד חקלאות באוניברסיטה בווינה ולאחר מכן הצטרף לחיים פוליטיים מתמיכה במעמד האיכרים. עם ההפיכה האוטוקרטית של מפלגת חזית המולדת האוסטרית תחת אנגלברט דולפוס הפך פיגל לחבר במועצה הפדרלית של מנהל האיכרים הכלכלי באוסטריה תחתית.
לאחר ביצוע האנשלוס בידי גרמניה הנאצית, פיגל, עקב התנגדותו לנאציונל-סוציאליזם נשלח בידי הרשויות למחנה הריכוז דכאו במאי 1938 ושוחרר רק במהלך 1943. הוא הפך למהנדס נפט אך באוקטובר 1944 נתפס מחדש ונשלח למחנה הריכוז מַאוּטהַאוּזֶן בצפון אוסטריה. הוא הובל בינואר 1945 ביחד עם היינריך מאייר (לוחם עצמאות אוסטרי אשר מאוחר יותר הוצא להורג) אל בית הדין העממי של גרמניה הנאצית אשר היה צפוי להוצא להורג בו. באפריל הוצלו חייו של פיגל כאשר הצבא האדום כבש את וינה במסגרת מתקפת וינה.
לאחר כיבוש גרמניה הנאצית בידי בעלות הברית, גנרל הצבא האדום פיודור טולבוחין דרש מפיגל שינהל את חלוקת האוכל באזורים הגובעים של וינה. מנקודה זאת החל פיגל לעלות במעמדו האזרחי ובהמשך השנה הצטרף אל מפלגת העם האוסטרית והפך למושל אוסטריה תחתית.
כאשר בסוף 1945 התבצעו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות, פיגל נבחר לקנצלר אוסטריה, דאז אזורי הכיבוש באוסטריה אשר היו מחולקים בין ברית המועצות, האימפריה הבריטית, הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית וארצות הברית. פיגל פעל להקמת חזית אוסטרית מאוחדת נגד הכיבוש, על כן הוא הזמין את המפלגה הסוציאליסטית להצטרף אל ממשלת אחדות לאומית ובכך מנהיגה, אדולף שרף הפך לסגנו של פיגל.
עם פטירתו של קרל רנר במילוי תפקידו, פיגל הפך לנשיא אוסטריה בפועל במהלך 1951 עד עלייתו של תאודור קרנר. עקב התמשכות המלחמה הקרה העימות על ריבונות אוסטריה נמשך. אוסטריה עצמה הייתה מדינה דמוקרטית מערבית אך גבולותיה עם הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, הרפובליקה העממית ההונגרית וצ'כוסלובקיה העלו חשד כי תצטרף אל הגוש המזרחי. היה זה רק לאחר התפטרות פיגל שאוסטריה אוחדה והשיגה ריבונות בהסכמה כי תהיה מדינה נייטרלית.
ז'מרסון
ז'מרסון דה ז'סוס נסימנטו (בפורטוגזית: Jemerson de Jesus Nascimento; נולד ב-24 באוגוסט 1992 בז'רמואבו שבברזיל), הידוע בקיצור כז'מרסון, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מץ.
אתלטיקו מיניירו
ז'מרסון הצטרף אל מחלקת הנוער של קונפיאנסה בשנת 2009, ושנה לאחר מכן עבר אל מחלקת הנוער של אתלטיקו מיניירו מליגת העל הברזילאית, זאת לאחר תקופות התרשמות לא מוצלחות בפלמיירס, בסנטוס ובואסקו דה גאמה. בשנת 2012 הושאל ז'מרסון לדמוקרטה, בה ערך 12 הופעות, ובחודש אוגוסט חזר לאתלטיקו מיניירו. בחודש דצמבר הוא הועלה לסגל הבוגר של המועדון.
מונקו
ב-31 בינואר 2016 חתם ז'מרסון על חוזה לחמש עונות במונקו מליגת העל הצרפתית. ב-9 בפברואר ערך ז'מרסון את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 לסושו במסגרת שמינית גמר הגביע הצרפתי. ב-20 במרץ, לאחר הופעה אחת במונקו ב', קבוצת המילואים של המועדון, ערך ז'מרסון את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–2 על פריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור ה-31. בחצי העונה הראשונה של במועדון ערך ז'מרסון ארבע הופעות ליגה.
בעונת הפך ז'מרסון לשחקן הרכב קבוע במועדון. ב-14 בספטמבר 2016 ערך ז'מרסון את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על טוטנהאם הוטספר במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2016/2017. ב-21 באוקטובר הבקיע ז'מרסון את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-64 בניצחון 2–6 על מונפלייה במסגרת המחזור העשירי בליגה.
קורינתיאנס
ב-6 בנובמבר 2020 חזר ז'מרסון לברזיל וחתם בקורינתיאנס עד לסוף העונה.
ב-8 באוקטובר 2021 חתם לעונה אחת במץ מהליגה הצרפתית.
קריירה בינלאומית
ז'מרסון זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל לקראת משחק מוקדמות מונדיאל 2018 נגד נבחרת פרו ב-17 בנובמבר 2015.
מינה אתרטון
מינה אתרטון (באנגלית: Minna Atherton; נולדה ב-17 במאי 2000) היא שחיינית אוסטרלית, סגנית אלופת עולם (קוואנגג'ו 2019) במשחה ל-100 מטר גב ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ושיאנית העולם הנוכחית (2022) במשחה ל-100 מטר גב (בריכת 25 מטר). השחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-55 שניות.
שקורטה פייזה
שקורטה פייזה (באלבנית: Shkurte Fejza; נולדה ב-18 בנובמבר 1961) היא זמרת פולק אלבנית מקוסובו.
מינה אתרטון
ביוגרפיה
אתרטון מתאמנת במועדון השחייה של בריזביין בהדרכתו של דייוויד לאש ביחד עם אמילי סיבום.
שקורטה פייזה
ביוגרפיה
פייזה נולדה במושיטיסה ב-18 בנובמבר 1961.
מינה אתרטון
אלופה ושיאנית עולם לנערות
באליפות העולם לנוער שנערכה בסינגפור בשנת 2015 זכתה אתרטון ב-6 מדליות,3 זהב ו-3 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש לנערות של 59.58 שניות, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אליפות חדש של 2:09.11 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי. מדליות כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.83 שניות, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ובמשחה שליחים 4x100 מטר משולב מעורב.
שקורטה פייזה
ביוגרפיה
היא החלה את הקריירה שלה כשהשתתפה כחלק מההרכב Afërdita וזכתה במקום הראשון ובפרס Debutantja më e suksesshme בפסטיבל פריזן Takimet e Majit שהתקיים במאי 1975. היא זמרת ידועה בארצה, והיא שואבת השראה משירים עממיים אלבניים מסורתיים, כאשר חלק משיריה מתארים גם מסורות ומוזיקה פופולרית וגם את סבלם של הקוסובואים בסרביה. שיתופי הפעולה הבולטים ביותר הם שיחרת בהלולי, רמז'יה אוסמני וסברי פייזולולהו.
מינה אתרטון
2016
בתחרות שנערכה בבריזביין בפברואר 2016 קבעה אתרטון במשחה ל-50 מטר גב שיא עולם לנערות 27.49 שניות (הנוכחי, 2019).
באליפות אוסטרליה נערכו באדלייד ושהיוו גם את המבחנים האוסטרלים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה אתרטון במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.59 שנית, אחרי אלופת העולם אמילי סיבום (58.73 שניות) וסגנית אלופת העולם מדיסון וילסון (59.26 שניות) ולכן לא נכללה במשלחת האוסטרלית למשחקים האולימפיים.
2018
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט באפריל 2018 סיימה אתרטון במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.47 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, סין בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר גב ביחד עם ג'ורג'יה דייוויס מהממלכה המאוחדת בתוצאה של 56.74 שניות, אחרי אוליביה סמוליגה מארצות הברית (56.19 שניות) וקטינקה הוסו מהונגריה (56.26 שניות) ובמשחי שליחות 4x50 מטר חופשי ו-4x200 מטר חופשי. נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:03.98 דקות.
סגנית אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה אתרטון ב-3 מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x100 מטר משולב מעורב. כשחיינית ראשונה היא קבעה בסגנון הגב תוצאה של 59.65 שניות. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.85 שניות, אחרי קיילי מאס מקנדה (58.60 שניות) ולפני אוליביה סמוליגה (58.91 שניות). בשלב חצי הגמר היא ניצחה את המשחה הראשון בשיא אישי חדש של 58.60 שניות ועלתה שנייה למשחה הגמר. במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ג'סיקה הנסן, אמה מקיאן וקייט קמפבל בתוצאה של 3:53.42 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:50.40 דקות ולפני קנדה (3:53.58 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה בסגנון הגב תוצאה של 59.06 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:08.26 דקות. בשלב חצי הגמר היא ניצחה את המשחה הראשון בתוצאה של 2:07.38 ועלתה מהמקום הרביעי למשחה הגמר ובמקום 19 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.32 שניות.
שיאנית עולם (בריכת 25 מטר)
ביומה האחרון של הליגה הבינלאומית בשחייה (ISL) (בריכת 25 מטר) שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-27 באוקטובר אותה שנה זכתה אתרטון במקום ראשון במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש של 54.89 שניות, שיפור לשיא העולם בן ה-5 שנים של קטינקה הוסו (55.03 שניות) ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-55 שניות. היה זה שיא העולם היחיד שהושג במסגרת חדשה זו. נוסף לכך היא ניצחה במשחים ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 25.81 שניות, 14 מאיות השנייה איטי משיא העולם ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 1:59.48 דקות, 25 מאיות השנייה איטי משיא העולם.
רולף שטיינר
תחילת דרכו
שטיינר נולד במינכן ב-3 בינואר 1933. הוא גדל בגרמניה הנאצית, ובילדותו היה חבר בדויטשה יונגפולק - ארגון הילדים של המפלגה הנאצית. הוא רצה להצטרף להיטלריוגנד - ארגון הנוער של המפלגה, אולם הארגון פורק לפני שהספיק להצטרף אליו. באוטוביוגרפיה הרשמית שלו, שפורסמה ב-1976, טען שטיינר כי כילד היה חבר בפולקסשטורם, ובימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה לחם כנגד כוחות צבא ארצות הברית.
ב-1948 הוא החל ללמוד תאולוגיה במטרה להפוך למיסיונר. עם זאת, תוך זמן קצר הוא שינה את טעמו והחליט שברצונו להפוך לחייל. מכיוון שבאותה תקופה צבא גרמני לא היה קיים, החליט שטיינר להתגייס ללגיון הזרים הצרפתי באמצעות חיילים צרפתים שחנו באופנבורג.
לגיון הזרים הצרפתי
שטיינר עבר הכשרה ואימונים בצרפת, ולאחר מכן נשלח להשתתף במלחמת הודו-סין הראשונה. שטיינר לחם בקרבות כנגד הווייט מין ורכש ניסיון קרבי רב. במהלך המלחמה הוא איבד את אחת מריאותיו בנסיבות לא ברורות. בזיכרונותיו, הוא טען שריאתו נפגעה במהלך קרב דיין ביין פו. עם זאת, מחקר של העיתונאי והסופר פרדריק פורסיית' קבע שהרופאים נאלצו לכרות את ריאתו ב-1959 לאחר שחלה בשחפת. לימים, חזר בו שטיינר מהטענה שלחם בקרב דיין ביין פו, אולם טען שהיה רוצה להשתתף בקרב המפורסם. במהלך הלחימה בווייטנאם, שטיינר הועלה שלוש פעמים מדרגת טוראי לדרגת סמל. הוא הורד בדרגה פעמיים בשל חוסר משמעת.
ב-1956 הוחזר שטיינר מווייטנאם ונשלח להשתתף במלחמת סיני. מיד לאחר מכן הוא נשלח לאלג'יריה ולחם כנגד תנועות העצמאות האלג'יראיות עד 1961. במהלך שהותו באלג'יריה, הכיר שטיינר צרפתייה מקומית בשם אודט, אשר הפכה לאשתו. באמצעות אשתו, התקרב שטיינר לארגון הצבאי החשאי - מיליציה ימנית קיצונית שהתנגדה לשלטונו של שארל דה גול. שטיינר היה מעורב בניסיון הפיכה נגד דה גול ב-1961. בעקבות ניסיון ההפיכה, נידון שטיינר לתשעה חודשי מאסר, שלאחריהם סולק מהלגיון.
מלחמת ביאפרה
עם שחרורו מהלגיון, שטיינר החל לעבוד במפעל לייצור מטוסים בצרפת. ב-1967 יצר עמו קשר חברו מימי הלגיון רוג'ר פאולקס. פאולקס, גם הוא יליד גרמניה, ארגן קבוצה של שכירי חרב בוגרי הלגיון במטרה להילחם בצבאה של ביאפרה שמרדה בשלטון ניגריה. שכירי החרב זכו לגיבוי שקט מצד ממשלת צרפת, שקיוותה שחברות צרפתיות יקבלו זיכיונות לשאיבת נפט בביאפרה.
כל החיילים הלבנים שהתגייסו לצבא ביאפרה זכו אוטומטית בדרגות קצונה בלי קשר לדרגותיהם בצבאות מהם הגיעו. פאולקס היה בוגר משבר קונגו, אז גברו שכירי החרב הלבנים הממושמעים והמאומנים היטב על המיליציות הקונגולזיות. פאולקס, כמו גם מרבית אנשיו, האמינו שהלחימה בביאפרה תהיה דומה. עם זאת, עד מהרה התברר שהצבא הניגרי מאומן ומצויד טוב בהרבה. הניגרים לא לקחו שבויים, ושנאו במיוחד את שכירי החרב הלבנים. כעבור כמה חודשים, כמעט כל שכירי החרב בחרו לעזוב. שטיינר היה אחד הבודדים שהחליטו להישאר.
הניגרים הטילו על ביאפרה מצור, ובארץ פרץ רעב קשה שבמהלכו נהרגו בין 2 ל-3 מיליוני בני אדם. שטיינר הציע לשלטונות ביאפרה להקים חיל ים ולפרוץ באמצעותו את המצור. שטיינר הצליח להפוך כמה ספינות אזרחיות לספינות תותחים, ובאמצעותן להסב נזק כבד לצי הניגרי. בעקבות הצלחתו בפעולות הימיות, מונה שטיינר למפקד בריגדת הקומנדו ה-4. למעשה, זו הייתה בריגדת הקומנדו היחידה של צבא ביאפרה, אולם הספרה 4 נבחרה בכוונה במטרה להטעות את הניגרים ולגרום להם לחשוב שלצבא ביאפרה יש כמה בריגדות קומנדו. בתחילה ביצעו אנשיו של שטיינר פעולות חבלה ומארבים בעורף הניגרי, אולם במרץ 1968, נאלצו מפקדי צבא ביאפרה להורות לו לחזור לביאפרה כדי להגן על שדות הנפט. בשנתיים הבאות ללחימה, פעלה הבריגדה של שטיינר כבריגדה סדירה רגילה.
בשל אופיו האקסצנטרי ומזגו הלא-צפוי, זכה שטיינר עד מהרה לפרסום ברחבי העולם, ועיתונאים מערביים רבים הגיעו לביאפרה כדי לראיין אותו ולסקר את פילות אנשיו. בשלב מסוים ממשלת ביאפרה הפסיקה לשלם לו, אולם הוא המשיך להילחם עבורה. לימים טען שעשה זאת מסיבה אידאולוגית - להגן על בני ביאפרה המאוימים. עם זאת, העיתונאי האמריקני טד מורגן טוען ששטיינר פשוט נהנה מהמלחמה ומתשומת הלב, ולא הכיר דרך חיים אחרת. עם זאת, אנשיו של שטיינר לא חיבבו אותו מכיוון שנתפס בעיניהם כמתנשא. הוא התעקש לתת פקודות בצרפתית או גרמנית למרות שידע לדבר אנגלית - שפה שמרבית אנשיו הבינו.
ב-15 בנובמבר 1968 פתח שטיינר במבצע הירושימה במטרה לעצור את ההתקדמות הניגרית. שכירי החרב הלבנים תקפו ללא חיפוי ארטילרי או אווירי, ונתקלו בעמדות ניגריות מחופרות היטב וספגו אבדות כבדות. כעבור שבועיים נאלץ שטיינר להורות על עצירת המתקפה לאחר שיותר ממחצית הבריגדה שלו נמחקה. בעקבות הכישלון, שטיינר הפך למריר ופרנואידי, והרבה בשתייה. הוא הפך למטרד עבור מפקדי הצבא הביאפרי, וב-10 בדצמבר גורש מהארץ.
מלחמת האזרחים בסודאן
לאחר שגורש מביאפרה, שטיינר הציע את שירותיו לרודן אוגנדה מילטון אובוטה. באותה תקופה, אוגנדה תמכה באופן פעיל בארגוני המרד בדרום סודאן. אמין שלח את שטיינר למחוז אניאניה במטרה לסייע למורדים שם. ביולי 1969 הגיע שטיינר לסודאן וחבר אל הממשלה המורדת באניאניה. הפלגים השונים באניאניה נאבקו זה בזה על השליטה בצבא המורד. שטיינר חבר לגנרל אמיליו טפנג וסייע לו במאבקיו מול הגנרלים והפוליטיקאים האחרים. הוא הורה למקומיים לבנות שדה תעופה וקיווה שיוכל לקבל באמצעותו נשק ואספקה מאוגנדה. עם זאת, אף מטוס מעולם לא נחת בשדה התעופה שלו. בהמשך, הוא נסע חזרה לאירופה במטרה להעלות במערב את המודעות לסבלם של אזרחי דרום סודאן הנוצרים.
כוחו של טפנג הלך ונחלש בעקבות מתקפה גדולה שהוביל הצבא הסודאני, ובאפריל 1970 הוא איבד את השליטה בצבא לטובת הקולונל ג'וזף לאגו. בעקבות הסתלקות פטרונו מהזירה הפוליטית, מעמדו של שטיינר בדרום סודאן נחלש מאוד. לאגו קיים קשרים הדוקים עם ישראל, והסתייע רבות בנשק ישראלי ובמדריכים צבאיים ישראליים. הנציג הישראלי בדרום סודאן, דוד בן-עוזיאל, סימן את שטיינר כסכסכן שמסב יותר נזק מתועלת. כמו כן, בישראל לא התלהבו משיתוף הפעולה עם אדם בעל עבר נאצי לכאורה. בן-עוזיאל הודיע ללאגו שהוא מתנה את המשך הסיוע הישראלי לדרום סודאן בסילוקו של שטיינר מהארץ.
בנובמבר 1970 שטיינר עזב את דרום סודאן והמריא לקמפלה שבאוגנדה. הוא הגיע לאוגנדה בזמן מאבקים פנימיים עזים בין הנשיא אובוטה לגנרל אידי אמין. בשל ידידותו הקרובה עם אמין, ב-8 בינואר 1971 הוא נעצר בידי אנשיו של אובוטה, ונשלח לח'רטום שם נשפט בפני בית דין סודאני על "פשעים נגד אפריקה". נשיא סודאן ג'עפר נומיירי החליט להשתמש במשפט של שטיינר ככלי תעמולה להצדקת מלחמתו בדרום סודאן בפני המערב. התביעה הסודאנית הציגה את שטיינר בתור הגורם המתסיס המרכזי שהוביל לפרוץ המרד, והמוח מאחורי הממשלה המורדת באניאניה.
אחריתו
שטיינר עבר לגור בגרמניה המערבית, שם הכתיב את זיכרונותיו לסופר הצללים איב-גיא ברנס. זיכרונותיו פורסמו ב-1976 בצרפתית בשם "La Carré rouge". באותה שנה יצא לאקרנים בגרמניה המזרחית סרט תיעודי בשם "Immer wenn der Steiner kam", אשר מבוסס על ראיונות שערכו עמו עיתונאים מזרח-גרמניים בזמן שישב בכלא בסודאן. בסרט זה הוצג שטיינר כשליח של חברות הנפט המערביות שמעוניינות לקבל את הזכויות לשאיבת נפט בדרום סודאן. בעקבות פרסום הסרט, שטיינר טען שהסרט שקרי, ולמעשה חברות הנפט ברובן חתמו על הסכמים עם ממשלת סודאן לשאוב את הנפט לאחר שדרום סודאן תיכבש מחדש. כמו כן, הוא טען שהעיתונאים המזרח-גרמניים השקו אותו בבירה (מצרך נדיר בסודאן שאסרה על ייצור וייבוא של אלכוהול) כדי לגרום לו לענות את התשובות שרצו לשמוע. שטיינר ניסה ליצור קשר עם אותם עיתונאים, אולם השטאזי מנע ממנו גישה אליהם.
ב-2013 העניק שטיינר ראיון לעיתונאי פטר מרטל בו טען שהאוטוביוגרפיה שלו שפורסמה ב-1976 היא "אגדה" שהומצאה בידי סופר הצללים שלו. כמו כן, הוא התנגד להגדרתו כ"שכיר חרב" וטען שמעולם לא לחם בשביל כסף, אלא למען אידיאלים שהאמין בהם.
שטיינר מתגורר כיום במינכן עם אשתו השנייה.
הקונסוליה הבריטית בירושלים
הקונסוליה הבריטית בירושלים הייתה נציגות דיפלומטית של בריטניה בארץ ישראל, שנועדה לחזק את הקשרים בין הבריטים לבין האימפריה העות'מאנית והאוכלוסייה המקומית. הקונסוליה נפתחה בשנת 1839, ופעלה עד הכרזת המלחמה של הממלכה המאוחדת על האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה ב-1914. מבנה הקונסוליה, הממוקם ברחוב דוד רמז ליד תיאטרון החאן במערב ירושלים, נבחר כאתר מורשת בישראל.
הרקע להקמת הקונסוליה
ההצעה להקמת הקונסוליה עלתה לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-19 בממסד המיסיונרי האוונגליסטי, ממסד שמטרתו הייתה להפיץ את הנצרות. המיסיונרים האמינו שאם יהיה קונסול בריטי בארץ ישראל, הוא יוכל לגרום ליהודים להתנצר. ההצעה נפסלה על ידי הבריטים באותה תקופה, מפני שעוד לא הייתה להם מדיניות אקטיבית כלפי האימפריה העות'מאנית, בנוסף לא הייתה הצדקה מסחרית לכך.
עשור לאחר מכן, בריטניה לא הייתה מעוניינת לחיזוק המעמד עם האימפריה העות'מאנית, בעוד שרוסיה וצרפת התחילו לחזק את מעמדן עם האימפריה בגלל מיקומה האסטרטגי בארץ ישראל. שתי המעצמות חיזקו עוד יותר את מעמדן עם האימפריה בעקבות המהלכים של מוחמד עלי, משנה למלך מצרים ששלט באזור והקים בירושלים מחנה צבאי גדול. בשנת 1834 עלתה שוב ההצעה להקמת קונסוליה בריטית בירושלים, והפעם על ידי השירות הקונסולרי. ההצעה הזו נדונה בכובד ראש, במיוחד לאחר שנחתם חוזה הונקאר איסקלסי בין רוסיה למוחמד עלי בשנת 1833, דבר היכל לפגוע ביחסים עם הבריטים. ג'ון ויליאם פארן היה הראשון מאנשי השירות הקונסולרי שהעלה את ההצעה בנובמבר 1834, וזאת מפני שביקר בירושלים והתרשם מהמיקום האסטרטגי שלה. ההצעה פעם נוספת לא התקבלה בגלל שילוב פוליטיקה פנים משרדית וחוסר בשלות מדינית של משרד החוץ הבריטי, אך היא לא בוטלה והוחלט שידונו עליה שוב בהמשך.
בשנת 1836 ההצעה עלתה שוב על ידי ניבן מור, הקונסול הכללי בבירות, שבנוסף להצעות של פארן ציין גם את הפעילות הרוסית והצרפתית אצל האורתודוקסים והקתולים. בסופו של דבר, לקראת סוף שנת 1836, ההצעה התקבלה והוחלט להקים קונסוליה בריטית בירושלים. עם זאת, היה קושי למצוא מועמד מתאים שיעמוד בראש הקונסוליה, דבר העיכב את הקמתה. ב-19 בספטמבר 1838, לאחר שהתגברו על הקשים לזכות בפירמאן מתאים ממוחמד עלי, מונה ויליאם טאנר יאנג, סוחר בריטי שפעל בארץ ישראל, לכהן כתת-קונסול בירושלים. בפברואר 1839, נקבע שתחום השיפוט של תת-הקונסוליה יהיה בכל ארץ ישראל, כולל צידון. בנוסף נקבע שיאנג יהיה אחראי על כל התחנות הקונסולריות המסחריות לאורך חוף יפו עד צידון, כולל עכו וחיפה.
בעקבות סיום המאבק עם מחמד עלי, והפיכתה של ארץ ישראל ושל ירושלים בפרט, האימפריה החליטה להגביר את הפעילות האירופאית. בגלל החלטה זאת, הוחלט לקדם את יאנג בשנת 1841 למעמד של קונסול עצמאי.
היסטוריית הקונסוליה עד סגירתה
הקונסוליה הבריטית בירושלים הוקמה בשנת 1839 במערב ירושלים. הקונסוליה פעלה יותר בתחום הפוליטי והמשפטי מאשר בתחום המסחרי, הסיבה לכך שירושלים לא הייתה מוקד מסחרי בעל חשיבות. ברמן נוימן, רופא יהודי שישב בירושלים בשנות ה-50 וה-60, כתב בספרו "עיר הקודש ויושבי בה":
מבחינה פוליטית הקונסולים היו אמורים למלא מספר תפקידים שהיו קשורים זה לזה. תחילה, הקונסולים היו אמורים לשמור על קשרים עם הרשויות המקומיות, ראשי הקהילות הדתיות הגדולות, נכבדים חשובים ושיח'ים בדווים בעלי השפעה. קשרים אלו היו חושבים על מנת לחזק את האינטרסים של הבריטים. בנוסף, כחלק ממאבקי הכוחות הבין-מעצמתיים, הקונסולים פיקחו ודווחו על המעצמות האירופאיות האחרות שפעלו בישראל. עם זאת, תפקיד הקונסול שימש גם כמקור מידע חשוב והיה עליו לספק באופן סדיר דיווחים. הדיווחים כללו פירוט על נושאים רבים, ביניהם הרכב האוכלוסייה, נושאים מסחריים וחברתיים, המצב בדרכים, רמת התברואה, המצב הפוליטי ותפקוד האימפריה העות'מאנית.
בנוסף לפעילויות הפוליטיות, הקונסולים העניקו הגנה וסיוע לנתינים ובני חסות בריטים. מהקמת הקונסוליה ועד תחילת שנות ה-80, מספר הנתינים ובני החסות נע בין 50 לכ-1200, וכלל, בנוסף לבריטים, יהודים מאימפריה הרוסית. ההגנה והסיוע התממשו בעיקר דרך משפטים בהם היו אמורים הקונסולים לפעול על פי חוקי הקונסולריות והחוק הבריטי.
עקב תקציב נמוך של הקונסוליה, שהיה כ-150 עד 200 ליש"ט לשנה, הצוות שלה היה קטן ופעלו בה בין חמישה לשמונה אנשים. מפני שרוב הפעילות של הקונסולים כוללת דיווחים, רוב עבודת הצוות הוקדשה לכתיבת מכתבים, דוחות, שאילתות וכו'. למרות בקשות חוזרות בעניין, ובניגוד לנהוג הקונסוליות אחרות, סירב משרד החוץ לספק לקונסולים שכר ראוי המאפשר להם לקיים סגנון חיים הדרוש מהם כקונסולים של אומה חשובה. הקונסול הראשון, יאנג, קיבל שכר של 300 ליש"ט לשנה, אך הורשה לעסוק במסחר, דבר שהקונסולים אחריו לא יוכלו לעסוק בו. לפין הוענקה משכורת של 550 ליש"ט בלבד, אך בשנת 1860, לאחר בקשותיו הרבות, הועלתה משכרתו ל-600 ליש"ט בשנה. סוכם זה נחשב יחסית נמוך לעומת מה שהרוויחו קונסולים אחרים באותה תקופה. גם מור, שהחליף את פין לאחר שהודח בעקבות הסתבכות כלכלית, הסתפק במשכורת דומה לפין למרות בקשותיו.
התקציב הנמוך פגע גם בהקצאת משאבים למבנה ראוי לקונסוליה. בהתחלה יאנג נאלץ להתגורר בביתו של ג'ון ניקולאיסון, ראש המיסיון הפרוטסטנטי, ולאחר מכן בבית במיקום בו הוקמה הקונסוליה. גם פין נדד מבית לבית ברחבי ירושלים, כאשר משרדי הקונסוליה נותרו במבנה קטן וצר. לבסוף התגורר יחד עם אשתו, אליזבט אן פין, ברחוב עובדיה 24, שם נמצא כיום "בית ברכה", מוסד חינוכי חרדי לבנות הנחשב כאתר מורשת בישראל. מור התגורר באחת מ-17 מצדיות שכבר לא נעשה בהן שימוש לאחר ששמרו על הדרך שבין נמל יפו לשער יפו. מור יזם בבניין שינויים, וכיום הוא בניין משטרת מחנה יהודה, שם למשטרת ישראל יש משרד אבדות ומציאות.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הקונסוליה נסגרה. לאחר הסגירה, הקונסול שרף חלק מהמסמכים והעביר חלק מהם לקונסוליה האמריקאית, שם הם נשארו עד שארצות הברית הצטרפה למלחמה. לאחר מכן הועברו המסמכים לקונסוליה הספרדית, ואז, עם סיום תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, הועברו המסמכים אל ארכיון המדינה, אך הם נהרסו בזמן מלחמת העצמאות.
אוסף הקונסוליה הבריטית בירושלים מופקד בספרייה הלאומית.