cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קולומביה
לקולומביה עבר עשיר של שלטון חוקתי, והמפלגה הקונסרבטיבית והמפלגה הליברלית, שהוקמו ב-1843 ו-1848 בהתאמה, הן שתי המפלגות העתיקות ביותר ששרדו באמריקות. למרות זאת, מתיחות בין שתי המפלגות הובילה לעיתים קרובות לאלימות, במיוחד במלחמת אלף הימים (1899–1902) וב- La Violencia (האלימות), החל מ-1948. מאז 1960, כוחות ממשלתיים היו מעורבים בעימותים עם מתקוממים שמאלניים וכוחות צבאיים-למחצה ימניים. הסחר בקוקאין החמיר את המצב, והעימותים החריפו באופן ניכר החל משנת 1990. למרות זאת, למתקוממים חסר הכוח הצבאי או התמיכה הציבורית הדרושה להפיכת הממשלה, ובשנים האחרונות האלימות מצטמצמת. המתקוממים ממשיכים לבצע התקפות כנגד אזרחים, וחלקים גדולים העוטפים את האזור הכפרי עדיין תחת השפעת קבוצות גרילה, אולם הממשלה החלה במאמצים שמטרתם לאשר מחדש את שליטתה לאורך כל המדינה, וכעת ישנה נוכחות ממשלתית בכל אחד ממחוזות קולומביה. בינתיים, למרות הדאגה מהאלימות במדינה, שיעור הרצח בקולומביה היה למשך מספר רב של שנים בין הגבוהים בעולם, אך קוצץ בכמעט חצי משנת 2002.
קולומביה היא בעלת הציבור דובר-הספרדית השני בגודלו בעולם, אחרי מקסיקו. היא גם אחת המדינות המתועשות ביותר בדרום אמריקה. קולומביה מגוונת מאוד מבחינה אתנית, והיחסים בין צאצאי השבטים המקוריים, הקולוניאלים הספרדיים, עבדים אפריקאיים ומהגרים מהמאה ה-20 מאירופה והמזרח התיכון הפיקו מסורת תרבותית עתיקה, שגם הושפעה מהגאוגרפיה המגוונת להפליא. רוב המרכזים העירוניים ממוקמים ברמות הרי האנדים, אבל שטחה של קולומביה מקיף גם את יער האמזונאס, ערבות טרופיות ורצועות החוף הקריבי והשקט. מבחינה אקולוגית, קולומביה היא אחת מ-17 המדינות שמארחות את רוב זני כדור הארץ.
מקור השם
מקורה של המילה "קולומביה" בשמו של כריסטופר קולומבוס (Cristóbal Colón בספרדית, Cristoforo Colombo באיטלקית). את המילה הגה המהפכן פרנסיסקו דה מירנדה, ככינוי לכל העולם החדש, ובמיוחד לשטחים ולקולוניות שהיו תחת מרות ספרד ופורטוגל. השם אומץ לאחר מכן על ידי רפובליקת קולומביה הגדולה שהוקמה ב-1819 והורכבה משטחיה של מלכות המשנה של גרנדה החדשה (המדינות המודרניות: קולומביה, פנמה, ונצואלה ואקוודור).
בשנת 1830, כשוונצואלה ואקוודור התפצלו, אזור הקונדינאמארקה שנשאר הפך למדינה חדשה: הרפובליקה של גרנדה החדשה. בשנת 1858 גרנדה החדשה שינתה את שמה רשמית לקונפדרציה הגרנדית, ובשנת 1863 לארצות הברית של קולומביה, ולבסוף אימצה את שמה הנוכחי - רפובליקת קולומביה - בשנת 1886.
היסטוריה
המתיישבים הראשונים בדרום אמריקה עברו בהכרח דרך קולומביה בדרכם מצפון. עם זאת, שבטים אלו לא הותירו אחריהם עדויות ארכאולוגיות מרובות, אך הכלים שנותרו מעידים על רמה אמנותית גבוהה. בקולומביה לא התבססה לפני הכיבוש הספרדי אימפריה אחת, כגון האצטקים במקסיקו או בני האינקה בפרו, ובאזור שלטו מספר שבטים עצמאיים, ביניהם בני מואיסקה, נריניו, קימבאיה ועוד. תרבויות מפותחות שהתבססו בסן אגוסטין ובטייראדנטרו הרבה לפני הכיבוש הספרדי הותירו אתרים ארכאולוגיים מרתקים של פסלים וקברים. בני טאירונה, שהתבססו סמוך לחוף הקאריבי, פיתחו מעט לפני הכיבוש הספרדי תרבות מורכבת והותירו אחריהם את 'העיר האבודה' (סיודד פרדידה), אחת הגדולות שבערים העתיקות בדרום אמריקה.
הספרדי הראשון שהגיע לחופי קולומביה היה אלונסו דה אוחדה, שנחת בקולומביה ב-1499. ב-1508 החל וסקו נונייז דה בלבואה בכיבוש חלקה הצפוני של המדינה, והיה לאירופי הראשון שהגיע לאוקיינוס השקט. אחריהם באו ספרדים נוספים, שהשמועות אודות חפצי הזהב בהם משתמשים השבטים המקומיים הציתו את דמיונם, אך רק ב-1525 הקים רודריגו דה באסטידאס את סנטה מרתה, העיירה הספרדית הראשונה באזור. ב-1533 נוסדה גם קרטחנה, בה התרכז במהרה הסחר הספרדי באזור. בסיוע המחלות המידבקות שעשו שמות באוכלוסייה המקומית, השלימו הספרדים תוך שנים ספורות את כיבוש רוב חלקי קולומביה מהילידים, תוך שהם מתקדמים משלושה צירים שונים, ומקימים בדרכם את הערים קאלי, פופאיאן ובוגוטה. לאחר הכיבוש החלו המצביאים הספרדים להיאבק על השליטה באזור, וכדי להשכין שלום הקימו הספרדים את האודיינסייה המלכותית של סנטה פה בממלכת גרנדה החדשה, כפי שנקרא אז האזור).
עם גידול האוכלוסייה הספרדית בדרום אמריקה הוחלט על חלוקה מנהלתית חדשה, ו'גרנדה החדשה' (שהייתה עד אז כפופה למלכות המשנה של פרו) הוכרזה ב-1717 כמלכות משנה עצמאית, שהשתרעה על פני קולומביה, ונצואלה, אקוודור ופנמה של ימינו, היא מלכות המשנה של גרנדה החדשה. כבירת היחידה המנהלתית הפכה בוגוטה לעיר מרכזית, שאמנם לא הגיעה לרמתן של לימה ומקסיקו סיטי אך התפתחה כמרכז חשוב של הספרדים בדרום אמריקה. אך המרירות ההולכת וגוברת של המתיישבים כנגד השלטון המרכזי בספרד בשלהי המאה ה-18 הובילה בסופו של דבר למרד גלוי. הדבר אירע כאשר נפוליאון כבש את ספרד והמליך את אחיו כשליט המושבות. ב-20 ביולי 1810 התכנסו בכירי המתיישבים בבוגוטה והקימו אספת נציגים עצמאית; בהמשך אותה שנה הוכרזה גם עצמאות מלאה.
הרפובליקה החדשה לא החזיקה מעמד זמן רב. בוליבאר, שתמך בשלטון ריכוזי, נבחר אמנם לנשיא בשנת 1821, אך עד מהרה התברר שאין ביכולתו לשלוט בשטח רחב כל כך, והמדינה התפצלה ב-1830 לשלוש מדינות נפרדות - ונצואלה, אקוודור ו'גרנדה החדשה', ששטחה כלל גם את פנמה. אך המאבק על דמותה של המדינה, בין המפלגה השמרנית-ריכוזית למפלגה הליברלית-פדרלית, לא שכך, ובמאה ה-19 התחוללו במדינה לא פחות משמונה מלחמות אזרחים. בשנת 1863 שונה שם המדינה לארצות הברית של קולומביה וב-1886 היא קיבלה את שמה הנוכחי, רפובליקת קולומביה.
במאה ה-20
המחצית הראשונה של המאה ה-20 בקולומביה התאפיינה בסדר יחסי לתקופה הקודמת ובהתפתחות כלכלית אינטנסיבית. ההגמוניה השמרנית נמשכה עד 1930 כאשר נבחר נשיא ליברלי אנריקה אוליה הררה. בתקופתו היו סכסוכי גבול עם פרו שהסתיימו עם ניצחון קולומביאני. ב-1934 אלפונסו לופס פומרחו הליברלי נבחר לנשיא. בתקופתו נוסדה מערכת הסתדרות העובדים במדינה, הוכרז על זכות לשביתה וניתנו זכויות אזרח לנשים. במלחמת העולם השנייה הייתה קולומביה נייטרלית, אך כשהסתמנה תבוסתן של מדינות הציר, הכריזה קולומביה מלחמה עליהן באופן סמלי.
תקופת היציבות בקולומביה הסתיימה ב-9 באפריל 1948 כאשר חורחה אליעזר גייטן, מועמד לנשיא מטעם הליברלים, בעל נטייה מרקסיסטית שהיה מאוד פופולרי בקרב השכבות החלשות של האוכלוסייה, נורה למוות בידי מתנקש בבוגוטה. המתנקש נהרג על ידי המונים ברחוב ומהר מאוד המהומות פרצו ברחבי הבירה. אירוע זה נודע כ"בוגוטאסוֹ". המהומות התפשטו ברחבי המדינה וכך התחילה תקופה של מלחמת אזרחים חדשה בין הממשלה השמרנית לגרילות הליברליות, שקיבלה את השם "לה ויולנסיה" ([תקופת] האלימות). המלחמה הייתה עקובה מדם, גבתה למעלה מ-200 אלף הרוגים, והמוני פליטים, בעיקר מאזורים כפריים, שגורשו מאדמותיהם בידי כוחות הממשלה.
ב-1953 התרחשה הפיכה צבאית והגנרל השמרני גוסטבו רוחס פינייה שלט במדינה ביד קשה. המפלגה הליברלית נתמכה בידי המפלגה הקומוניסטית וגרילות כפריות. הסכסוך נמשך 10 שנים והסתיים עם חתימת הסכם קואליציוני ל-16 שנים בין הליברלים לשמרנים. ההסכם חידש את הבחירות והבטיח רוטציה בין נשיא שמרני לליברלי כל 4 שנים. למרות ההסכם לא כל הגרילות התפרקו מנשקן וחלק ממנהיגיהן הפכו לראשי כנופיות של שודדים. רובם חוסלו בידי הצבא והמשטרה, אך אחד מהם, מנואל מרולנדה ולס, שרד והקים ב-1964 גרילה בעלת אידאולוגיה קומוניסטית בשם "הכוחות המזוינים המהפכניים של קולומביה, הידוע בראשי תיבות FARC. שנה לאחר מכן נוסדה גרילה קומוניסטית נוספת בשם ELN. גרילות אלה קיימות עד היום.
ארגוני הגרילה שהציגו את עצמם כלוחמים למען צדק ושוויון חברתי, מימנו את עצמם בשוד, חטיפות, גביית "מס מהפכה" מהאוכולוסייה, ומאוחר יותר בסחר בסמים. כתגובה לגרילות הקומוניסטיות החלו להופיע גרילות מהימין שנקראו "פרמיליטריוס", כגון הארגון MAS – muerte a secuestradores (מוות לחוטפים) שנוצר כתגובה לחטיפת אחותו של סוחר סמים ידוע. במקביל החלו להתגבש ארגונים שעסקו בייצור וסחר בסמים, הנקראו "קרטלים" (cartel). בהתחלה היה מדובר במריחואנה, אך מהר מאוד הפך הקוקאין, שגודל ויוצר בקולומביה ונמכר בעיקר בארצות הברית, למוצר הרווחי ביתר עבור ארגוני הפשיעה.
לקראת שנות ה-80 של המאה ה-20 האלימות הפוליטית בקולומביה הפכה קשורה קשר הדוק לעסקי הסמים, בהם עסקו הקרטלים והגרילות משמאל ומימין. דמות בולטת בסחר הסמים הקולוביאני הייתה זו של פבלו אסקובר, מנהיג בלתי מעורער של הקרטל של מדיין. הוא שילב בין עסקי הסמים לפעילות פוליטית וחברתית, כגון שיקום שכונות עניות של מדיין וכך הפך לדמות פופולרית בקרב האוכלוסייה הענייה בעיר. דרכו הפוליטית הסלולה בקוקאין אף הביאה אותו לקונגרס הלאומי ב-1982, אך שר המשפטים לארה בונייה דאג לכך ש-1984 אסקובר גורש מהקונגרס. פעילותו של השר באותה השנה הביאה גם לפירוק הבסיס של הקרטל באזור יער טרופי בדרום המדינה, שכלל מעבדות ואף שדה תעופה. התגובה לא אחרה לבוא והשר נרצח. הייתה זו נקודת פתיחה של חזית נוספת של מלחמת אזרחים דה-פקטו שקולומביה הייתה שקועה בה מזה עשרות שנים – מלחמת סמים. לקראת סוף שנות ה-80 הקרטל של מדיין היווה איום של ממש על ממסד המדינה. הטרור השתולל בערים הגדולות: מכוניות תופת פוצצו ליד בנייני ממשלה, בנקים, בניין מחלקת הביטחון האדמיניסטרטיבי. נרצחו שופטים, כולל שופטים מבית המשפט העליון, פוליטיקאים בולטים, בהם שלושה מועמדים לנשיאות וכן בכירי המשטרה. שיא הטרור היה בנובמבר 1989 כשאנשי הקרטל פוצצו מטוס נוסעים שהמריא מבוגוטה לקאלי, בכוונה לחסל את המועמד לנשיאות ססאר גוויריה. בפיגוע נרצחו 107 איש, ביניהם אזרחי ארצות הברית, אך הסתבר שגוויריה לא היה על הטיסה.
ב-1990 גוויריה נבחר לנשיא והכריז על מלחמה טוטאלית נגד ארגוני הסמים, בתמיכה של ארצות הברית, כשקולומביה התחייבה להסגיר לארצות הברית את ברוני הסמים הקולומביאנים. ב-1991 נעצר והוסגר לארצות הברית דנדני מוסקרה, בכיר הרוצחים של הקרטל, האחראי על הפיגוע במטוס, והוא מרצה בימינו מאסר עולם. תשתית הקרטל נחלשה מאוד, מעבדות רבות הושמדו, אנשי מפתח רבים חוסלו או נעצרו והוסגרו לארצות הברית. ב-2 בדצמבר 1993 הרשויות הקולומביאניות הצליחו לאתר את פבלו אסקובר במדיין והוא חוסל תוך ניסיון להימלט. הייתה זו נקודת שבירה במלחמה של ממשלת קולומביה בקרטלי סמים. אחרי חיסולו של אסקובר והתפרקות הקרטל של מדיין, הגיע תורו של יריבו המרכזי, הקרטל של קאלי, שפורק ב-1998.
דעיכת הקרטלים הביאה להרגעה משמעותית של המצב הביטחוני בערים הגדולות, אך באזורים הכפריים נמשכה המלחמה בגרילות, שהשתלטו על תעשיית הסמים. באמצע שנות ה-90 צמחו ארגוני "הגנה עצמית" שמטרתם הייתה להילחם בגרילות הקומוניסטיות. ארגונים אלה אוחדו למיליציה ימנית קיצונית הידועה בשם AUC (כוחות ההגנה העצמית המאוחדות של קולומביה) ונתמכו על ידי אלה שהיו מאוימים על ידי הגרילות: בעלי אדמות עשירים, אנשי עסקים, חברות להפקת נפט ויהלומים וכן באופן בלתי רשמי על ידי חלק מהצבא והממשל. ה-AUC התאפיינו באכזריות רבה וביצעו מעשי טבח רבים באזרחים הכפריים שלטענת הארגון היו תומכי הגרילות. סוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 היא השיא של האינטנסיביות של הלחימה שבה היו מעורבים שלושה צדדים: צבא קולומביה, גרילות השמאל הגדולות FARC ו-ELN וגרילת הימין AUC. שיחות השלום עם גרילות השמאל שיזם הנשיא אנדרס פסטרנה לא הניבו תוצאות משמעותיות. התגברה טקטיקת החטיפות מצד הגרילות, שחטפו בין היתר גם אזרחים זרים, כולל אמריקאים וישראלים. מצב זה וכן הפיגועים של 11 בספטמבר בארצות הברית וכן הקשר בין ה-FARC לאל-קאעידה הביאו לכך שממשל בוש הכניס את הגרילות הקולומביאניות לרשימת ארגוני הטרור והציע סיוע לממשלת קולומביה במלחמה נגדן.
במאה ה-21
ב-2002 נבחר הנשיא אלווארו אוריבה שהיה ראש עיריית מדיין ומושל אנטיוקיה. אביו של אוריבה היה חקלאי עשיר שנרצח ב-1983 בידי ה-FARC. תקופת כהונתו של אוריבה כנשיא התאפיינה באפס סובלנות כלפי ארגונים חמושים בלתי חוקיים, הן משמאל והן מימין, והן ארגוני הסמים. מדיניות זאת זכתה לגיבוי ומימון (מעל 3 מיליארד דולר) מצד הממשל האמריקאי שכונה "תוכנית קולומביה" (Plan Colombia). הביא לפירוקה של המיליציה הימנית AUC ונקט יד קשה נגד ה-FARC וה-ELN ובכך הביא להחלשות חסרת תקדים של הגרילות, וכן להורדה משמעותית של הפשיעה ולהחזרת תחושת הביטחון לאזרחים הקולומביאנים והחזרת האמון בכוחות המשטרה והצבא בקרב הציבור. במסגרת "תוכנית קולומביה" הציע אלטרנטיבות כלכליות לחקלאים מגדלי הקוקה והביא לציצמום ניכר של גידול צמח זה בשטחי המדינה. ב-2006 נבחר לכהונה שנייה ברוב חסר תקדים בהיסטוריה הפוליטית של קולומביה. במרץ 2008 כוחות הצבא הקולומביאני תקפו באקוודור וחיסלו את ראול רייס, מנהיג הזרוע הצבאי של FARC, פעולה שהביאה למשבר דיפלומטי עם אקוודור וונצואלה (תחת שלטונו הנאו-קומוניסטי של הוגו צ'אווס).
למרות ניסיונו של אוריבה להכניס תיקון לחוקה שיאפשר את הארכת כהונתו לקדנציה נוספת, בית המשפט החוקתי פסק שהדבר מנוגד לחוקה ובבחירות בשנת 2010 נבחר תומכו של אוריבה, חואן מנואל סנטוס. סנטוס החליט לשים קץ לסכסוך עם הגרילות וב-2012 חודשו שיחות השלום עם FARC ו-ELN החלשות, אך עדיין פעילות, בתיווך של מדינות אירופה ואמריקה, כהשיחות מתקיימות בקובה. ב-2015 חוסל מנהיג הגרילה המרקסיסטית הקטנה ELP.
באוגוסט 2016 נחתם, בתיווך נציגי נורווגיה וקובה, הסכם שלום בין קולומביה למחתרת ה-FARC. ב-2 באוקטובר באותה שנה התקיים בקולומביה משאל עם לאישור ההסכם. 50.23% מהבוחרים הצביעו נגד, מול 49.76% שהצביעו בעד, וההסכם נדחה.
ב-2016 פרץ משבר עם ונצואלה השכנה, על רקע המשבר הכלכלי העמוק שהיא עוברת, כאשר נשיא ונצואלה ניקולס מדורו הורה על גירוש אלפי קולומביאנים מהמדינה בטענה שהם עוסקים בהברחת מוצרי ייסוד לקולומביה ומסייעים לאופוזיציה. עשרות אלפי פליטים מוונצואלה יצרו משבר הומניטרי באזורי הגבול.
במאי 2021, על רקע המשבר הכלכלי הבינלאומי שנגרם כתוצאה ממגפת הקורונה, החלה מחאת התנגדות לרפורמה כלכלית שהייתה צפויה לגרום להעלאת מיסים. המחאות הוסלמו למאבקים אלימים בין כוחות הביטחון למפגינים, במהלכם דווחו ארגוני זכויות אדם וכלי תקשורת על עשרות הרוגים לא חמושים, בין היתר בנסיבות שיוחסו במשטרה לניסיון פריצה לבניין הקונגרס. בעקבות המחאות הודיע הנשיא איוואן דוקה כי יוותר על הרפורמה.
פוליטיקה
קולומביה היא רפובליקה נשיאותית. עד לאחרונה, הנשיא נבחר יחד עם סגן הנשיא לכהונה אחת בת ארבע שנים. באוקטובר 2005, הקונגרס הקולומביאני שינה את החוקה כדי לאפשר לנשיאים להיבחר מחדש לעוד כהונה. ראשי ערים וממלאי תפקידים אחרים יכולים להיבחר לכהונה בת שלוש שנים ולא יכולים להיבחר שוב מיידית.
כלכלה
תחומי הייצוא העיקריים של קולומביה כוללים מוצרי צריכה שהייצור שלהם עתיר ידיים עובדות, נפט, קפה, פחם ופרחים.
קולומביה היא אחת היצרניות הגדולות בעולם של קפה והיצואנית השנייה, אחרי הולנד, של פרחים.
במהלך השנים סבלה קולומביה משם רע שהרחיק תיירים בשל איומי ארגוני הגרילה השונים ופשיעה אלימה, במהלך השנים האחרונות האיומים והאלימות ירדו והתיירות בקולומביה מתפתחת לאחרונה במהירות. מדריך לונלי פלנט בחר בקולומביה כאחד מעשרת היעדים המומלצים בשנת 2006. היא ידועה בשל השילוב של חופים קריביים ופסיפיים יחד עם מרחבי ג'ונגל ואתרים בעלי מזג אוויר נעים בגבהים, כמו בסביבות הבירה בוגוטה, האוכל הקולומביאני, אתרים של ארכיטקטורה קולוניאלית, מוזיקה ופולקלור אינדיאני.
גאוגרפיה
קולומביה היא המדינה ה-26 בגודלה בעולם והרביעית בגודלה בדרום אמריקה. היא ממוקמת באזור הצפוני-מערבי של דרום אמריקה, והמדינות השכנות לה הן ונצואלה וברזיל במזרח, אקוודור ופרו בדרום, ופנמה בצפון-מערב. האוקיינוס האטלנטי שוכן מצפון לה, דרך הים הקריבי, ובמערבה נמצא האוקיינוס השקט. מלבד הגבולות עם המדינות בדרום אמריקה, רפובליקת קולומביה חולקת גבולות ימיים עם המדינות הקריביות - ג'מייקה, האיטי והרפובליקה הדומיניקנית, ומדינות מרכז אמריקה - הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה.
דרום המדינה מהווה חלק מיער האמזונאס, שהוא יער הגשם הטרופי הגדול בעולם. בתוך גבולותיה של קולומביה נמצא המגוון הפיזי הגדול ביותר באזור אמריקה הלטינית, בהתחשב בגודל המדינה. בקולומביה יש את המגוון הגדול ביותר של ציפורים ודו-חיים השוכנים בה, יותר מבכל מדינה בעולם - כרגע ידועים בקולומביה 1,815 זנים של ציפורים ו-583 זנים של דו-חיים. המדינה היא חלק מטבעת האש, אזור המאופיין ברעידות אדמה רבות והתפרצויות געשיות.
גאולוגית, קולומביה מורכבת משני גושים גדולים, האחד מושקע בתוך האוקיינוס האטלנטי והים הקריבי ומכסה אזור בגודל 828,660 קמ"ר, והשני הוא הקרקע הנגלית המורכבת מרכס הרי האנדים ומישורי הליאנוס, המחולקים עם ונצואלה, ומכסים אזור של בערך 1,143,748 קמ"ר. מאפייני פני השטח של קולומביה יוצרים תבניות הרים מורכבות. השליש המערבי של המדינה הוא המסובך ביותר, החל מחוף האוקיינוס השקט במערב, דרך שפלות חוף האוקיינוס המקוטעות, ובמזרחן הרי הבאודו, בין הרכסים הצרים והנמוכים ביותר בקולומביה. אחריהן נמצאות שפלות ריו אטראטו/ריו סאן ג'ואן הרחבות. בקולומביה יש רכסי הרים גבוהים המגיעים לגובה של כ-5,500 מטר מעל פני הים.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2023, אוכלוסיית קולומביה מונה מעל 53 מיליון איש והיא השלישית בגודלה באמריקה הלטינית, אחרי ברזיל ומקסיקו.
בחלקה האמצעי של המאה העשרים הייתה תנועה גדולה של אוכלוסייה מהאזורים הכפריים לערים, אך היא הואטה, ושיעור האוכלוסייה העירונית מוערך כיום ב 77 אחוז. 30 ערים הן בנות 100,000 איש ויותר. בתשע הנפות של השפלה המזרחית, ששטחן הכולל 54% משטח המדינה, חיים רק 3 אחוז מן האוכלוסייה.
השפה העיקרית בקולומביה היא ספרדית, אך כ-80 שפות ילידיות שונות מדוברות בקרב כחצי מיליון דוברים.
עיור
קולומביה היא מדינה עירונית מאוד עם 77.1% מהאוכלוסייה המתגוררת באזורים עירוניים, מעל הממוצע העולמי שהיה ב-2010, 51.3% לפי האומות המאוחדות. נכון לשנת 2021, הערים הגדולות במדינה הן בוגוטה, עם 7,715,800 תושבים, מדיין, עם 2,490,200 תושבים, קאלי, עם 2,205,700 תושבים, וברנקייה, עם 1,273,600 תושבים.
התפלגות האוכלוסייה - רוב האנשים חיים בצפון ובמערב, שם נמצאים הזדמנויות חקלאיות ומשאבי טבע; שטחי העשב העצומים של הלוס יאנוס מדרום וממזרח, המהווים כ-60% מהמדינה, מאוכלסים בדלילות. אוכלוסייה עירונית - 82.4% מסך האוכלוסייה (נכון לשנת 2023). שיעור העיור - קצב שינוי שנתי של 1.01% (הערכה לשנים 2020–2025). הערים העיקריות של קולומביה מפורטות להלן מבחינת חשיבות ומספר תושבים. נתוני האוכלוסייה הם ממפקד האוכלוסין האחרון של המחלקה האדמיניסטרטיבית הלאומית לסטטיסטיקה לשנת 2021.
התפלגות אתנית
במדינה מתקיים גיוון אתני רב. כ-49% מן האוכלוסייה הם מסטיצו, בני תערובת של לבנים וילידי אמריקה, 37% הם לבנים ממוצא אירופי ומזרח תיכוני (לרוב ספרדי, אך קיימות גם קהילות מהגרים ממדינות אירופיות רבות), 23% הם מולאטים, בני תערובת של שחורים ולבנים, ושחורים, 3% הם בני תערובת של שחורים וילידי אמריקה וצאצאים טהורים לעמים אמריקאים ילידיים. השחורים הם צאצאי אפריקנים שהובאו כעבדים מן המאה ה-16 ועד המאה ה-19. מאז ביטול העבדות, מדיניות לאומית של "מסטיסחה" (Mestizaje) מעודדת עירוב בין קולומביאנים ממוצא אירופי, אפריקני וילידי.
דת
על פי נתונים מ-2014, כ-79% מן התושבים הם קתולים, 13% הם פרוטסטנטים. 2% דתות אחרות (יהדות, אסלאם, בהאים ובודהיזם) ו-6% חסרי דת/ אתאיסטים / אגנוסטיקנים. קיימים מיעוטים קטנים של עדי יהוה ושל מורמונים, וכן מאמינים של דתות אנימיסטיות או של שילוב בין נצרות ודתות אפריקניות או אמריקניות-ילידיות.
קהילה מוסלמית קטנה מרוכזת באזור הקריבי. הקהילה היהודית מוערכת ב-5,000 עד 10,000 איש.
ליקטור
ליקטור (לטינית: Lictor) היה חבר במעמד מיוחד של משרתי ציבור בתקופת המלוכה והרפובליקה הרומית, שמשימתו הייתה טיפול במגיסטראטים בעלי "אימפריום". בין השאר נתנו הליקטורים שירותי ליווי, ייצוג והגנה למגיסטראטים ושימשו כמשרתיהם האישים ושומרי ראשם.
מקור מורשת הליקטורים בהיסטוריה הרומית עתיק מאוד. לפי טיטוס ליוויוס, רומלוס שהיה מלך רומא הראשון יצר את המשרה וקבע שהמלך יהיה מלווה ב־12 ליקטורים לזכר 12 הציפורים שהיו האות לכך שיעלה למלוכה. לפי דעה אחרת ייתכן והמנהג שאול מן האטרוסקים שישבו באטרוריה, שלאחר ששנים־עשר שבטיהם בחרו את מלכם (rege) נהגו לשלוח ליקטור אחד מכל שבט לשירות המלך. המסורת האחרונה נתמכת על ידי הממצא הארכאולוגי. רמז לתפקיד המקורי של הליקטורים עשוי להימצא בשמם, אך גם כאן אין ידיעה ברורה. לפי אולוס גליוס מקור השם במילה ligando, שמשמעותו קשירה, בגלל שהליקטורים נהגו לקשור את ידיהם ורגליהם של פושעים לפני הענשתם.
הליקטורים נבחרו מבין הפלבאים והיו אנשים חופשיים ואזרחי רומא, דבר שניתן להקיש מהעובדה שלבשו טוגה בתוך רומא. הליקטור היה צריך להיות אדם חסון המסוגל לעבודה גופנית. הליקטורים היו פטורים משירות צבאי וקיבלו שכר קבוע של 600 ססטרצים (נכון לראשית תקופת האימפריה) ואורגנו באגודה. לרוב, נבחרו הליקטורים על־ידי המגיסטראט אותו היו אמורים לשרת, אך ייתכן שנבחרו בהגרלה.
תפקידי הליקטור
משימתו העיקרית של הליקטור הייתה לשמש שומר ראש למגיסטראטים בעלי אימפריום, לפי המפתח הבא:
הליקטורים הלכו לפני המגיסטראט בשורה, כאשר הליקטור הקרוב ביותר אליו, ה־proximus lictor (המכונה לעיתים גם הליקטור הראשי, primus lictor) פוסע ממש לפני המגיסטראט ומעביר את הוראותיו. אם היה קהל במקום, פינו הליקטורים את הדרך עבור המגיסטראט ואף הקפידו כי הקהל יגלה כבוד ראוי לבעל המשרה, כמו ירידה מן הסוס או הסרת כיסויי ראש. הליקטורים היו חייבים לעמוד לצידו של המגיסטראט כאשר פנה אל הקהל. המגיסטראטים יכלו להיפטר מהליקטורים רק כאשר ביקרו בעיר חופשית או כאשר פנו אל מגיסטראטים בדרג גבוה מהם.
לליקטורים היו גם משימות משפטיות וענישתיות, והם יכלו בצו אדונם לאסור ולהעניש אזרחים רומים. הענשתם של עבדים או אזרחים זרים הייתה מסורה לקרניפקס.
ליקטור קוריאטוס
ליקטור קוריאטוס (lictor curiatus, ברבים, lictores curiati) היה ליקטור מיוחד שלא נשא עמו פסקס ומשימתו העיקרית הייתה דתית. היו כשלושים ליקטורים כאלו, תחת פיקודו של הפונטיפקס מקסימוס, הכהן הראשי של רומא. הם נכחו בעת הקרבת קרבנות, שם נשאו את החיה לעולה אל המזבח. הבתולות הוסטליות כמו גם הכהנים, ה־flamen, היו זכאים לליווי והגנה של ליקטור קוריאטוס אחד. בתקופת האימפריה, לוו נשים מן המשפחה המלכותית בשני ליקטורים כאלו. הליקטורס קוריאטי היו אחראים גם לזימון האספה הכללית, הקומיטיה קוריאטה, ועל שמירת הסדר במהלכה.
המשחק של ריפלי
המשחק של ריפלי (באנגלית: Ripley's Game) הוא רומן מתח שנכתב בשנת 1974 על ידי הסופרת פטרישיה הייסמית'. הספר הוא השלישי בסדרת הריפליאדה שגיבורה הוא טום ריפלי.
הספר עובד לקולנוע פעמיים. ראשית, בשנת 1977 כסרט בשם : "החבר האמריקאי" (בגרמנית: Der Amerikanische Freund) בבימויו של וים ונדרס ובכיכובו של דניס הופר. עיבוד שני לקולנוע הופק בשנת 2002 ונקרא "המשחק של ריפלי", בבימוייה של ליליאנה קבאני ובכיכובו של ג'ון מלקוביץ'.
תקציר עלילה
ספר זה הוא השלישי בסדרת הריפליאדה. בספר זה טום ריפלי הוא סוחר עשיר בשנות ה-30 לחייו. הוא מתגורר בוילפרס (Villeperce) שבצרפת, בחווה שנקראת בל אומברה (Belle Ombre), עם אשתו הצרפתייה אלואיז (Heloise). בתחילת הסרט אחד משותפיו, פושע אמריקאי בשם ריווס מינוט (Reeves Minot), מבקש ממנו לרצוח שני בני אדם. ריפלי "השונא לרצוח, אלא אם הדבר מתחייב" מסרב לבצע רצח בתמורה ל-90,000 דולרים.
שכנו של ריפלי, ג'ונתן טרוואני (Jonathan Trevanny), הוא בריטי עני העוסק בבניית מסגרות לתמונות וחולה בסרטן הדם. טרוואני מעליב את ריפלי, וריפלי, כנקמה, מבקש ממינוט לשכנע את טרוואני לרצוח את האנשים, ואף מציע למינוט לזייף מסמכים על מנת לשכנע את טרוואני שהסרטן שלו מתגבר ושימיו ספורים. טרוואני, המאמין שימיו סבורים, מנסה למצוא מקור הכנסה לאשתו ולבנו, ומסכים להצעה.
טרוואני מבצע את אחד ממעשי הרצח, ומינוט (בעזרתו של ריפלי) מביא עדויות רפואיות נוספות לכך שימיו של טרוואני ספורים ומשכנע אותו להרוג בוס של המאפיה ברכבת. הפעם טרוואני מהסס, וריפלי מופיע ברכבת ומסייע לו לרצוח את הבוס ושומרי ראשו.
ריפלי וטרוואני נמלטים מחברי המאפיה הרוצים לנקום את מות ראש הכנופיה, ונעשים חברים. ריפלי לומד מטריוואני איך זה לדאוג לאדם אחר (ונהיה פחות סוציופת) ואילו טריוואני לומד להתגבר על המצפון שלו.
8 בנובמבר
8 בנובמבר הוא היום ה-312 בשנה בלוח הגרגוריאני (313 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 53 ימים.
ז'ולייט גרקו
ז'ולייט גרקו (בצרפתית: Juliette Gréco, ; 7 בפברואר 1927 – 23 בספטמבר 2020) הייתה שחקנית וזמרת שאנסונים צרפתייה.
תולדות חייה
ז'ולייט גרקו נולדה לאב קורסיקני ולאם צרפתייה. בילדותה גדלו היא ואחותה בבית סבתה, אם אמה, בדרום צרפת ונשלחו ללמוד במנזר. כחניכת מנזר הייתה ז'ולייט שקטה, ביישנית ומסוגרת. בזמן מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי הייתה אמה חברה במחתרת הצרפתית, וגם ז'ולייט ואחותה התגייסו לפעילות זו. כאשר נתפסו, גורשו אמה ואחותה למחנה הריכוז ראוונסבריק אך ז'ולייט, שהייתה אז בת 16, לא נשלחה עמן הודות לגילה הצעיר.
במקום להישלח לרוונסבריק, נשלחה למאסר בכלא בצרפת. במהלך חורף 1943 שוחררה מהכלא, אך נאלצה לצעוד 8 קילומטרים לבדה חזרה לפריז, לבושה רק בשמלת הקיץ שלה. בפריז היא מצאה מחסה אצל השחקנית Hélène Duc, אותה הכירה מהמחתרת הצרפתית. לאחר המלחמה, דוק הוכרה כחסידת אומות עולם.
בשנת 1946 עזבה אמה את צרפת ונסעה להודו-סין עם הצי הצרפתי. ז'ולייט עברה אל רובע סן ז'רמן דה פרה בפריז והחלה להסתובב בחוצות העיר, מגלה חיים חדשים שלא הכירה עד אז. היא נקלטה בהווי הבוהמי של פריז לאחר המלחמה והייתה לאחת מכוכבותיו. בלבושה השחור תמיד ובשערה השחור הארוך נראתה כהתגלמות האינטלקטואלים הצעירים, מנופצי האשליות ומוכי העוני, של הבוהמיה הצרפתית באותן שנים.
היא התעניינה מאוד במוזיקת הג'אז שפרחה בשנות ה-50 וה-60 בפריז. בשנת 1949 הייתה בת זוגו של חצוצרן הג'אז הנודע מיילס דייוויס. בסוף שנות ה-50, לאחר שהופיעה במספר סרטי קולנוע צרפתיים, שבתה את ליבו של המפיק דריל זאנוק, שפתח בפניה את האפשרות להופיע בהוליווד. היא הופיעה במספר סרטים והייתה ידידתם של ג'ון יוסטון, ארול פלין ואורסון ולס.
בהמשך ניסתה את כוחה במשחק והופיעה בסרטי קולנוע אחדים. על אף הצלחותיה הרבות, כזמרת וכשחקנית, סבלה לעיתים מזומנות מדיכאון ואף ניסתה פעם להתאבד.
בין 1953 ל-1956 הייתה נשואה לשחקן פיליפ למר, ממנו נולדה בתה, לאחר מכן התגרשה ממנו ונישאה לשחקן מישל פיקולי, נישואין אלה ארכו בין 1966 ל-1977. ב-1988 התחתנה עם המוזיקאי ז'ראר ז'ואנסט, שליווה את ז'אק ברל.
במקביל לעיסוקיה האמנותיים הייתה פעילה כלוחמת לזכויות אדם.
נפטרה ב-23 בספטמבר 2020.
מכתשי עריף
מכתשי עריף הם זוג מכתשי סחיפה השוכנים בישראל על הר עריף. הם הקטנים ביותר מבין מכתשי הנגב וחצי האי סיני. אחד המכתשים נמצא על דופנו הדרום מזרחי של ההר והשני על דופנו המערבי של הר עריף, אשר שוכן לא רחוק ממצפה רמון וגובהו 965 מטרים. בשנת 1995 מכתשי עריף הוגדרו כחלק מארץ המכתשים, ובכך הוגדרו כאתר גאולוגי לאומי.
גאולוגיה
מכתשי עריף הם מכתשי סחיפה, כלומר מכתשים שנוצרו כתוצאה מגידוע וסחיפה של שכבת סלע קשה שכיסתה שכבת סלע רכה. במכתשי עריף נחשפות שכבות מעידן הקרטיקון, היורה והטריאס. קירות המכתש בנויים שכבות של דולומיט וגיר מגיל קנומן, ובתוכו בנויות דפנות המכתש שכבות של אבן חול מתצורת חתירה מגיל קרטיקון תחתון.
המכתשים התפתחו על גבי קמר מעוות שנוצר לאורך העתק הרוחב עריף-בתור, והם מהווים חלון גאולוגי ייחודי, מכיוון שנתגלו בקרקעיתם שכבות סלעים מתקופות שאינן חשופות במקום אחר בארץ ישראל (תצורת רעף מגיל טריאס). בלב המכתש המזרחי מצוי סדן של סלע מגמתי בדומה לשן רמון המופיעה במכתש רמון. באזור מצויים מאובנים רבים של פרוקי-רגליים קטנים יבשתיים וימיים.
המכתש המערבי רדוד יחסית כיוון שאבני החול של תצורת חתירה דקות כאן במיוחד (80 מ' במכתש עריף ומכתש עריף א-נאקה לעומת 200–250 מ' באילת ו-600 מ' בנגב הצפוני).
פבל פסטל
פבל איבנוביץ' פסטל (ברוסית: Павел Иванович Пестель; 24 ביוני 1793, מוסקבה - 13 ביולי 1826, סנקט פטרבורג) היה איש צבא רוסי, קולונל, שנודע כמהפכן, מנהיג רוחני וארגוני בולט של תנועת הדקבריסטים, מנהיגה של "האגודה הדרומית" (רוס' Южное Общество) של התנועה.
תחילת דרכו
פבל פסטל, השתייך למשפחה לותרנית ממוצא סכסוני אשר התיישבה ברוסיה בתקופת שלטונו של פיוטר הגדול. פבל היה הבכור בין ארבעת הילדים במשפחה. אבי-סבו, סבו, אביו ודודו שימשו זה אחר זה כמנהלי שירות הדואר של מוסקבה, ויצרו מעין שושלת מקצועית.
משנת 1805 עד לשנת 1809 למד פאבל פסטל יחד עם אחיו וולדימיר בדרזדן שבגרמניה, עיר מולדתה של אמו, שם קיבל השכלה פרטית בבית סבתו אנה קרוק על ידי מיטב המורים בעיר.
קריירה צבאית
בשנים 1810–1811 פסטל היה תלמיד ב"פאג'סקיי קורפוס" (ברוסית: Пажеский Корпус), בית ספר יוקרתי לקצינים, אותו סיים בהצטיינות בדרגת סגן-משנה (прапорщик) ונשלח לשרת בחטיבה הליטאית של המשמר הקיסרי הרוסי. הוא לקח חלק במלחמת רוסיה-צרפת (1812) ובמערכות ההמשך שלה באירופה בשנים 1813–1814. הוא נפצע קשה בקרב בורודינו, ועל מעשיו בקרב זה קיבל אישית את "חרב הזהב של גבורה" מידיו של המפקד העליון של צבא רוסיה, פילדמרשל מיכאיל קוטוזוב. פסטל המשיך להצטיין בהמשך המערכה באירופה בקרבות דרזדן, קולם ולייפציג, בתפקיד השליש של הגנרל פיוטר ויטגנשטיין. פסטל סיים את המלחמה בגיל עשרים בדרגת רב-סרן (поручик) עם חמישה עטורי כבוד רוסיים, אוסטריים ופרוסיים.
חייו כדקבריסט
בשנת 1816, פסטל הצטרף כחבר לאגודה סודית בשם "איחוד הישועה", האגודה הפוליטית הראשונה של תנועת הדקבריסטים, והיה שותף לכתיבת התקנון שלה. ב-1818 פסטל היה אחד ממארגניה של אגודה סודית נוספת בשם "איחוד השגשוג". הוא הטיף לשיטה הרפובליקנית כשיטת המשטר ברוסיה העתידית ובכך הניח את היסוד למסורת הרפובליקנית בתנועת השחרור הרוסית. בו בזמן, קידם פסטל רעיון לחיסולו של הצאר וכל בני המשפחה המלכותית. הוא תכנן לבצע מהפך צבאי בבירה ולייסד גוף שלטוני דיקטטורי אשר ימשול במדינה במשך כעשור, על מנת למנוע מלחמת אזרחים ולאפשר ביצוע הדרגתי של הרפורמות המתוכננות. עם זאת, בהתייעצויות שניהל ב-1820 בסנט-פטרסבורג עם מנהיגי הקושרים האחרים הוא נשאר במיעוט בנוגע לרצח המשפחה המלכותית ולכינון דיקטטורה. לצד חילוק הדעות בין הקושרים, כולם הכירו בעוצמת האינטלקט, כושר המנהיגות והכישרון הארגוני של פסטל. היסטוריונים רבים רואים בו את המנהיג הבולט בקרב מנהיגי הדקבריסטים. לדוגמה, ו. א. קלוצ'בסקי, אחד ההיסטוריונים הגדולים של רוסיה, מכנה את פסטל "הראש הכי ענייני באגודה החשאית".
במרץ 1821, אחרי פירוק עצמי של "איחוד השגשוג" הוא ייסד את "האגודה הדרומית" של התנועה הדקבריסטית. חבריה של האגודה היו קציני הארמייה השנייה שהמטה שלה נמצא בטולצ'ין. הודות לכריזמטיות, כוח השכנוע וההחלטיות של פסטל הוא הפך למנהיג האגודה. הוא הצליח לשכנע את כל חברי האגודה לקבל את הדרך הרפובליקנית שלו. עקב מינויו באותה שנה למפקד חטיבת ויאטסקי פסטל נאלץ לעזוב את טולצ'ין ולהתגורר רוב הזמן בחטיבה שלו בגוברניית (מחוז) קייב השכנה, מה שלא מנע ממנו להמשיך ולהנהיג את האגודה. פסטל דגל באיחוד בין האגודה שלו לבין "האגודה הצפונית" שפעלה בפטרסבורג (ותמכה ברעיון של מונרכיה חוקתית) ואף נסע בשנת 1824 לבירה כדי לנסות וליישם את האיחוד, אך מאמציו לא הועילו.
תוכנית "רוסקאיה פרבדה"
החל ב-1821, פסטל עבד על פרויקט הרפורמות החברתיות והכלכליות ברוסיה, לו הוא קרא מאוחר יותר "רוסקאיה פרבדה" ("האמת הרוסית" - Русская Правда), שתאושר גם כתוכנית פוליטית. תוכנית זו כללה דרישה לשחרור מיידי של איכרים צמיתים על חלקות האדמה שלהם, הטלת מגבלות על זכויות בעלי האחוזות, יצירת קרנות קרקע ציבורית ופרטית, שוויון מלא של כל האזרחים בפני החוק וזכות הצבעה לכל אוכלוסיית הגברים מעל גיל 20.
פסטל היה תומך נלהב של רעיון הרפובליקה ושל מדינה ריכוזיות. לפי "רוסקאיה פרבדה" שנקרא "החוקה.צו המדינה" (Конституция. Государственный Завет), את התפקיד של גוף החקיקה הייתה אמורה למלאה אספה עממית חד-תאית "נרודנוייה ווצ'ה" (Народное Вече) שמנה 500 איש. גוף בשם "דרז'אבניה דומה" (Державная дума), שאמור היה לכלול 5 אנשים, הוכרז כרשות המבצעת. בתור הרשות השופטת היה אמור לפעול "וורכובניי סובור" (Верховный собор) על 120 אנשיו. ב-1825 פסטל ניהל משא ומתן עם האגודה הפטריוטית הפולנית, בו נדונה האפשרות של פעולה מהפכנית משותפת.
בתוכנית הרפורמות פסטל נתן את דעתו גם על הבעיה היהודית. בדומה לכמה מדינאים באותה תקופה, הוא ראה בבדלנות היהודית בעיה לאימפריה הרוסית. הוא הציע שני פתרונות לבעיה: לשכנע את ההנהגה היהודית לפעול לכיוון של אינטגרציה גדולה יותר של היהודים בתוך החברה הרוסית, או לחלופין, לעזור ליהודים להקים מדינה משלהם על טריטוריה של האימפריה העות'ומאנית. הוא אף הציע להקצות למטרה הזאת כוח צבאי מסוים, אם כי ציין שהפתרון השני קשה יותר לביצוע.
ב-13 בדצמבר 1825, יום אחד לפני מרד הדקבריסטים בפטרסבורג, נעצר פסטל בטולצ'ין בעקבות מכתב הלשנה של אחד מקציני החטיבה שלו. לאחר החקירה והמשפט הוא נדון למוות ונתלה עם עוד ארבעה דקבריסטים במבצר פטרופבלובסקיה ביולי 1826, על אף שהיה היחיד מכל החמישייה שלא השתתף בהתקוממות ולא ירה באיש. עובדה זאת יכולה ללמד על כך שהשלטונות ראו בו את האידאולוג והמארגן הראשי של תנועת המרי.
דמותו של פסטל בהיסטוריוגרפיה הרוסית
כמעט שאין ויכוח בין ההיסטוריונים על כך שפסטל היה הדמות המשמעותית ביותר בקרב הדקבריסטים. אולם במשך השנים שעברו מאז האירועים, השתנו הערכות החוקרים על אופיו ועל המניעים לפעולותיו.
למרות הכריזמתיות ומעלותיו האינטלקטואליות של פסטל, הדעות עליו בקרב בני זמנו היו חלוקות ורבים מהם החזיקו בדעה שלילית עליו. הרבה מחברי תנועת הדקבריסטים בסנט פטרסבורג, כמו רילייב וטרובצקוי ממנהיגי "האגודה הצפונית", ייחסו לו שאיפות של דיקטטור והאשימו אותו ב"בונפרטיזם". נ.א. גרץ', סופר ועיתונאי רוסי שהכיר אישית כמה מהקושרים הדקבריסטים, כתב בספר זיכרונותיו על תפקידו של פסטל בתנועת הדקבריסטים כך: "מה היו מטרותיו? למיטב שיפוטי הן היו אישיות ואנוכיות. רצונו היה לצור מהומה ולנצל אותה לתפיסה לידיו את השלטון."
בשנות ה-50 של המאה ה-19 אלכסנדר הרצן, סופר והוגה דעות רוסי, הנחיל בחברה הרוסית הליברלית דעה מאוד חיובית על פסטל כגיבור ולוחם חופש. הרצן סבר שפסטל היה האישיות הבולטת בין כל חברי האגודות החשאיות. דעותיו של הרצן על פסטל עצבו את דימויו בעיני החוגים הליברליים הרוסים בעשורים הבאים.
כחצי מאה מאוחר יותר, ולדימיר לנין, מנהיג מהפכת אוקטובר, העלה על נס את התנועה הדקבריסטית, ובכך נתן את הטון לדורות של היסטוריונים סובייטיים בכל הנוגע לדקבריסטים בכלל ולפסטל, כמנהיגם הבולט, בפרט. בתקופה זו הגישה החיובית והמתלהבת בהערכת דמותו של פסטל כמהפכן גיבור, הייתה הגישה השלטת ואף היחידה. לדוגמה, כך כותבת מ.ו. נצ'קינה, חוקרת סובייטית מובילה בנושא הדקבריסטים, על "רוסקאיה פרבדה", פרויקט החוקה של פסטל: "זוהי האנדרטה הגדולה ביותר למורשת המהפכנית של הרבע הראשון למאה ה-19... "רוסקאי פרבדה" חדורה באהבת מולדת חמה, אותה פסטל העריך מעל הכל".
דוד בן יוסף פרדו
דוד בן יוסף פרדו (נפטר ב-15 במרץ 1657), חכם בקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם.
דוד פרדו נולד בסלוניקי במחצית הראשונה של המאה ה-16. עבר עם אביו לאמסטרדם ושם נתמנה לחכם בקהילת "בית ישראל", אחת משלוש הקהילות הפורטוגזיות שהתקיימו באותו זמן בעיר. בשנת 1638 התאחדו הקהילות לקהילה אחת, ופרדו נתמנה לחכם הקהילה המאוחדת יחד עם יצחק אבוהב דה-פונסיקה, מנשה בן ישראל ושאול מורטירה. כמו כן שימש כאחראי על בית העלמין של הקהילה. בשנת 1625 ייסד את "חונן דלים", התאגדות ששמה לה למטרה לסייע לנזקקים.
פרדו פרסם תעתיק לאותיות לטיניות של החיבור Obligacion de los Coraçones מאת יוסף פורמון (תרגום של חובות הלבבות) באמסטרדם בשנת 1610.
קרוב משפחה של פרדו, הנושא אף הוא את השם דוד פרדו, חיבר את הפירוש לתוספתא "חסדי דוד".
Radioactive (שיר של Imagine Dragons)
"Radioactive" הוא סינגל של להקת הפופ-רוק האמריקאית Imagine Dragons. השיר נכלל במיני אלבום שלהם Continued Silence ואחר כך נכלל גם באלבום הבכורה שלהם Night Visions (2012), כשיר הפותח של האלבום. השיר יצא לאור ב-29 באוקטובר 2012. מוזיקלית, Radioactive הוא שיר רוק אלקטרוני ורוק אלטרנטיבי עם אלמנטים של דאבסטפ.
Radioactive היה מועמד לשני פרסי גראמי, בקטגוריות הקלטת השנה וביצוע הרוק הטוב ביותר, וזכו באחרונה. זה היה הפעם הראשונה שהלהקה הייתה מועמדת. רמיקס לשיר בהשתתפות קנדריק לאמאר יצא לאור דרך אינטרסקופ רקורדס. הרמיקס יצא לאור לקנייה ב-ITunes.
רמיקס בהשתתפות קנדריק לאמאר
רמיקס לשיר בהשתתפות קנדריק לאמאר יצא לאור ב-27 בינואר 2014. הרמיקס, כאשר השאירו כמעט את כל הטרק המקורי מ-Continued Silence, הוקלט על ידי הלהקה ולאמאר לשחרור כסינגל.
הופעות חיות
"Radioactive" בוצע לראשונה על ידי Imagine Dragons ולאמאר בטקס פרסי הגראמי ה-56, אשר התקיים בסטייפלס סנטר, לוס אנג'לס ב-26 בינואר 2014. השיר בוצע כחלק ממאש אפ עם שירו שם לאמאר M.A.A.D City, טרק מאלבום מועמד הגראמי שלו Good Kid, M.A.A.D City. השיר בוצע על ידי הצמד שוב ב-1 בפברואר 2014 כמופע פותח של המערכון סאטרדיי נייט לייב של NBC.
קונואיד
בגאומטריה, קונואיד הוא משטח ישרים שישריו, הקווים היוצרים, ממלאים שני תנאים: קונואיד נקרא קונואיד ישר אם צירו מאונך למישור המכוון. פועל יוצא מכך הוא, שהציר מאונך גם לכל הקווים היוצרים. כל קונואיד הוא משטח קטלן, ואפשר ליצג אותו על ידי הפרמטרים: כאשר c מיצג את פונקציית הישר והווקטורים r(u) הם מקבילים לישר.
הית' לדג'ר
הית' אנדרו לדג'ר (באנגלית: Heath Andrew Ledger; 4 באפריל 1979 – 22 בינואר 2008) היה שחקן קולנוע ובמאי וידאו קליפים אוסטרלי. היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "הר ברוקבק", וזכה לאחר פטירתו בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בתור הג'וקר בסרט "האביר האפל".
ביוגרפיה
בגיל 17 עזב לדג'ר את לימודי התיכון כדי להפוך לשחקן.
קריירה
לדג'ר עבר לסידני אולם שב לפרת' על מנת לשחק בסדרת הטלוויזיה "Sweat" בה גילם תפקיד של רוכב אופניים הומוסקסואל. בשנת 1997 הופיע בסרט האוסטרלי "Blackrock" ובסדרת הפנטזיה הטלוויזיונית "Roar". בשנת 1999 השתתף בקומדיה "10 דברים שאני שונאת אצלך" ובסרט הדרמה "Two Hands".
בשנים 2000–2001 שיחק בסרטים "הפטריוט", "מונסטר בול" ו"סיפורו של אביר". בשנת 2001 זכה בפרס ShoWest על תפקידו בסרטים "הפטריוט" ו"סיפורו של אביר".
בשנת 2005 זכה לדג'ר בפרס גלובוס הזהב, בפרס מעגל המבקרים של ניו יורק ובפרס מעגל המבקרים של סן פרנסיסקו על משחקו בסרט "הר ברוקבק", שבו גילם את אניס דל מאר - בוקר הומוסקסואל, כמו כן היה מועמד לפרס האוסקר על תפקיד זה. בנוסף על כך, בשנה זו שיחק גם בתפקידים ראשיים בסרטים "קזנובה" ו"האחים גרים". בהמשך אותה שנה שיחק בדרמה שמספרת על תרבות הסקייטבורד, "שליטי דוגטאון" בבימויה של קתרין הארדוויק.
ב-2007 שיחק בסרט "אני לא שם" לצד כריסטיאן בייל ושארלוט גינסבורג.
בנוסף ב-2007, לוהק לדג'ר לתפקיד הנבל הג'וקר בסרט "האביר האפל" (סרט ההמשך של "באטמן מתחיל"). עם ליהוקו עלו ביקורות כנגד הליהוק שבאותה עת נחשב לחריג, אך עם זאת ב-2008 השתתף לדג'ר בצילומי הסרט ואף זכה לשבחים.
חיים אישיים
בשנים 2004–2007 היה בזוגיות עם השחקנית האמריקאית מישל ויליאמס, שאותה פגש בצילומי "הר ברוקבק". הם אף התארסו, וב-2005 נולדה להם בת משותפת בשם מטילדה רוז. הם נפרדו בספטמבר 2007.
לאחר פטירתו, צצו טענות שלדג'ר הותיר אחריו גם בת סודית מקשר רומנטי שהיה לו בגיל 17. אולם טענות אלו הופרכו בכתבי העת על ידי דודיו של לדג'ר ועל ידי הוריה של הנערה.
פטירתו
ב-22 בינואר 2008, סמוך לסיום צילומי הסרט "האביר האפל", נמצא לדג'ר בדירתו בסוהו ללא רוח חיים, עקב הרעלה משילוב של תרופות מרשם וכדורי שינה.
לאחר פטירתו זכה משחקו של לדג'ר לתשבחות ביקורתיות עבור גילום "הג'וקר" ב"האביר האפל", וב-11 בינואר 2009 זכה לדג'ר על תפקידו זה בפרס גלובוס הזהב. במאי הסרט, כריסטופר נולאן, קיבל את הפרס בשמו. ב-22 בפברואר 2009 לדג'ר זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקיד הג'וקר. אמו, אביו ואחותו עלו לבמה לקבל את הפרס בשמו. הג'וקר של לדג'ר נרשם ברשימת הנבלים הקולנועיים הגדולים ביותר בכל הזמנים. התשבחות שקיבל על תפקיד זה היו הודות למשחקו ועל הפיכת הדמות לכל כך מרושעת.
מספר שבועות לפני פטירתו החל לדג'ר להצטלם לסרטו של טרי גיליאם, "מופע הפלאים של דוקטור פרנסוס". מאחר שהסרט מתרחש בעולם פנטזיה, לאחר פטירתו הפתאומית הוחלט ללהק מספר שחקנים נוספים לתפקיד שגילם (ג'וני דפ, ג'וד לאו וקולין פארל), ולהוסיף לדמות את היכולת לשנות את צורתה. הסרט יצא לאקרנים במהלך שנת 2009.
לאחר פטירתו גופתו נשרפה ואפרו פוזר סמוך לקברי סביו בבית העלמין קראקאטה שבמערב אוסטרליה.
שמעון אפרתי
הרב שמעון אפרתי (1908–1988) היה רב, פוסק ואיש ציבור בישראל ומחוצה לה. שימש כמנהל מחלקת הכשרות הארצית ברבנות הראשית.
פצחן מצוי
פצחן מצוי (שם מדעי: Coccothraustes coccothraustes) הוא מין ציפור ממשפחת הפרושיים שקיבל את שמו עקב מנהגו לפצח גרעינים וגלעינים בעזרת מקורו הגדול.
שמעון אפרתי
בחו"ל
לאחר המלחמה שימש כרב שארית הפליטה בוורשה. במסגרת זו פעל רבות להיתר עגונות שבעליהן נעלמו בתקופת השואה, ועמד בקשר עם הרב הראשי הרצוג ורבנים נוספים כדי לפתור בעיה סבוכה זו. לימים כינס את הנושאים שעסק בהם בספרי השו"ת "בעמק הבכא" ו"מגיא ההריגה", שהודפסו בסיוע יד ושם ומוסד הרב קוק וזכו להסכמות הרבנים הראשיים ורבני ירושלים: הרב צבי פסח פרנק, הרב איסר זלמן מלצר והרב יעקב משה חרל"פ.
לחלק מהשאלות צירף "תיאור מחריד" על הרקע ההיסטורי לשאלה. מנושאי השאלות ומהתשובות עליהן ניתן ללמוד על נסיבות חייהם של היהודים בפולין לאחר השואה. בסוף הספר "מגיא ההריגה" הודפס מאמרו שפורסם בהצופה בשנת 1947 ובו תיאור מצב היהודים בפולין שלאחר המלחמה. הרב אפרתי עצמו היה עד ראייה לאירועים שונים בהם נרצחו יהודים לאחר השואה, בהם פוגרום קיילצה.
פצחן מצוי
תפוצה
בישראל הם נצפים בגליל, בכרמל ובירושלים, לעיתים גם במישור החוף. חולף נדיר בסוף נדידת הסתיו, ונצפה בעיקר כחורף. זהו "מין מתפרץ": מספר הפרטים החורפים משתנה מאוד משנה לשנה, כאשר במרבית השנים הוא נדיר עד לא שכיח; אך מדי כמה שנים חלה התפרצות בנדידה דרומה, אז הוא עשוי להיות נפוץ ברחבי הארץ.
שמעון אפרתי
בחו"ל
אחת השאלות המפורסמות שהובאה לפתחו לאחר השואה היא על אדם שחנק בשגגה תינוקת כדי שקול בכיה לא יסגיר את מקום מחבואם לגרמנים ועתה לבו מייסרו אם נהג כשורה. לאחר שדן בשאלה הגיע הרב אפרתי למסקנה שחל על אותה תינוקת דין רודף, כיוון שסיכנה את האחרים, אף שלא ברצונה, ואין לאותו אדם לייסר עצמו על מעשהו. בשאלות נוספות הוא דן בנושאים הקשורים בכבוד המת וקבורתו.
בארץ ישראל
בשנת 1953, מונה למנהל מחלקת הכשרות הארצית של הרבנות הראשית. בתקופתו גופי הכשרות הפרטיים לא היו מפותחים, ולרבנות הראשית היה חלק מכריע בעיצוב אופיים וציביונם של חיי הדת במדינה, ובכלל זה הכשרות הציבורית. הרב אפרתי נחשב מומחה כשרות בעל שם, ובתפקידו קידם רבות את נושא הכשרות בישראל. בין השאר הוציא ספר ובו בירורים הלכתיים בנושאי כשרות בתקופה המודרנית, וכמו כן פרסם מאמרים בנושאי כשרות בכתב העת הרבני "קול תורה" בעריכת הרב שמואל אהרון שזורי ובירחון "הפרדס".
פצחן מצוי
מראה חיצוני
אורכו של הפצחן 19-18 ס"מ, אורך כנפיו שלו 33-29 ס"מ ומשקלו נע בין 50 ל-60 גרם. גופו מוצק וצווארו עבה וחזק. המסכה והגרון שחורים, צבע הראש ערמוני, העורף אפור תכלכל ודגם הכנף בולט. הסוככות הלבנות, יוצרות כתם לבן גדול שבולט במיוחד בתעופה. גם קצה הזנב הלבן בולט בתעופה. לאברות האמה של הפצחן מבנה מיוחד - קצה הנוצות משונן והן בעלות צבע מתכתי- ירוק או כחול. לעיתים קרובות יורד לקרקע לאכול. הוא נע לרוב בלהקות קטנות, ובתעופה משמיע קולות אופייניים - "סי-סי-סי".
שמעון אפרתי
בארץ ישראל
אפרתי התגורר בשכונת רחביה בירושלים, ושימש כרב בבית הכנסת "אוהל יוסף" ברח' האר"י שהוקם על ידו לזכרו של חותנו הרב יוסף ורטהיים. בנו הוא הרב יוסף אפרתי ובתו היא חנה, הנשואה לרואה החשבון יעקב ארמן מירושלים.
פצחן מצוי
תזונה
לפצחן מקור חרוטי עבה ומגושם המאפשר לו לפצח גלעינים. גם שרירי הלסת מותאמים היטב למטרה זו. הוא ניזון בעיקר מזרעים קשים של עצים ומגלעיני פירות כמו חרצני זית, דובדבן ושזיף מצוי, אותם הוא מפצח בעזרת שרירי הלסת, המסוגלים להפעיל כוח שווה-ערך לעומס של כ-30-48 ק"ג. מקורות מזון נוספים הם זרעי אורן, פירות יער, נבטים, זחלים וחיפושיות. הפצחן ידוע גם ביכולתו לתפוס חרקים תוך כדי מעופו.
ויני ג'ונסון
וינסנט "ויני" ג'ונסון (באנגלית: Vincent "Vinnie" Johnson; נולד ב-1 בספטמבר 1956) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1979–1992. מוכר בכינויו "The Microwave" ("המיקרוגל"), אשר ניתן לו על ידי דני איינג' במהלך פלייאוף, בשל יכולתו "להתחמם" במהירות ולקלוע כמות רבה של נקודות בזמן קצר. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 12.0 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק.
בשנת 1994 הופרשה גופייתו עם המספר "15" על ידי קבוצת דטרויט פיסטונס, במדיה זכה בשתי אליפויות NBA בעונות ו-.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1979 נלקח ג'ונסון בבחירה השביעית על ידי סיאטל סופרסוניקס, אלופת העונה הקודמת. את עונת הרוקי שלו סיימה סיאטל עם המאזן השני בטיבו באזור המערבי, והעפילה לגמר המערב, בו הפסידה מול לוס אנג'לס לייקרס (1–4).
במהלך עונת, לאחר כשנתיים וחצי בסיאטל, הועבר ג'ונסון בטרייד לדטרויט פיסטונס. לאורך תקופתו עם הפיסטונס שימש בעיקר כשחקן ספסל, כמחליפם של ג'ו דיומרס ואייזיאה תומאס בעמדות הקלע והרכז. בעונת קלע 15.7 נקודות למשחק מהספסל, וסיים במקום השני בהצבעות לפרס השחקן השישי של העונה, אחרי הזוכה ריקי פירס. בפלייאוף סייע לפיסטונס להעפיל לגמר ה-NBA, לראשונה מזה 32 שנים, אך קבוצתו הפסידה מול הלייקרס בתוצאה 3–4.
בסדרת הגמר של פלייאוף שוב התמודדה דטרויט מול לוס אנג'לס לייקרס, ואף גברה עליה בתוצאה 4–0 בדרך לזכייתה הראשונה אי פעם באליפות ה-NBA. לאורך הפלייאוף שותף ג'ונסון בכל 17 משחקי קבוצתו כשחקן ספסל, והיה הקלעי השלישי הפיסטונס (אחרי תומאס ודיומרס) עם ממוצע של 14.1 נקודות למשחק. בעונה העוקבת העפילו הפיסטונס לגמר ה-NBA בפעם השלישית ברציפות, בו התמודדו מול פורטלנד טרייל בלייזרס. במשחק החמישי של סדרת הגמר, כאשר קבוצתו ביתרון 3–1, קלע ג'ונסון סל שדה כ-0.7 שניות לסיום המשחק, ובכך קבע את ניצחון דטרויט בתוצאה 92–90 וזכה עמה באליפות נוספת.
בסיום עונת חתם ג'ונסון על חוזה בסן אנטוניו ספרס, ולאחר עונה אחת במדיה פרש ממשחק, בגיל 35.
מקס ויינרייך
קורות חיים
ויינרייך נולד בעיירה קולדיגה (Kuldīga) שבפלך קורלנד של האימפריה הרוסית. קיבל חינוך גרמני ויהודי ברוח תנועת ההשכלה, תחילה התחנך בבית ספר גרמני בקולדיגה, ולאחר ארבע שנים עבר ללמוד בגימנסיה בעיר ליבאווה. בין 1909 ל-1912 למד בגימנסיה היהודית הפרטית של איליה גילרייביץ' אייזנבט בסנקט פטרבורג. לאחר מכן התגורר בדווינסק (כיום דאוגבפילס) ובלודז'.
על אף שגדל במשפחה משכילה, שבה דוברה השפה הגרמנית, מפעל חייו של ויינרייך היה מכון "יִיוואָ" (ר"ת ביידיש של ייִדישער װיסנשאַפֿטלעכער אינסטיטוט, דהיינו המכון המדעי היהודי), שאותו ייסד בווילנה שבליטא בשנת 1925, והיה מנהלו בין השנים 1925–1939. בפרוץ מלחמת העולם השנייה שהה ויינרייך בדנמרק עם אשתו רגינה שבת ויינרייך (בתו של צמח שאבאד) ובנו הבכור אוריאל. רגינה חזרה לווילנה, אך ויינרייך ואוריאל היגרו ב-1940 לניו יורק. רגינה והבן הצעיר גבריאל נחלצו בזמן הקצר שבו לטביה הייתה חופשית, והגיעו גם הם לניו יורק. בשנת 1940 ייסד ויינרייך מחדש את המכון בניו יורק, לאחר שנתמנה לפרופסור בסיטי קולג' של ניו יורק.
לעיתים נוהגים לצטט את ויינרייך כהוגה הקריטריון להבחנה בין שפות ודיאלקטים: "שפה היא דיאלקט עם צבא וצי" (במקור: "אַ שפּראַך איז אַ דיאַלעקט מיט אַן אַרמיי און פֿלאָט"), אף כי הוא עצמו הבהיר בבירור בטקסט עצמו כי הוא בסך הכול מצטט משהו שאמר לו מאזין אלמוני בקהל באחת מהרצאותיו ב-1944 (יש סברה נוספת, שלפיה מקור האמרה צרפתי).
מנו לנקה
הרב מנו לנקה (בהונגרית: Lenke Manó; טרנבה, 1868 – 1940) היה רב הונגרי, סופר בקהילה היהודית.
ביוגרפיה
לאחר שסיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט בשנת 1893 נבחר לרב יישוב במוראביה. בשנת 1896 עבר לבנסקה ביסטריצה ומשנת 1905 לרב בלוגוז'. הוא היה חבר במועצת המחוז והנציג היהודי הנבחר הראשון של מחוז זויום. הוא כתב כמה מונוגרפיות.
משפחת סולובייצ'יק
משפחת סולובייצ'יק (בכתב עברי דייקני: משפחת סוֹלֹוְצִּ'יק) היא שושלת רבנים לויים מפורסמת ששימשה ברבנות העיר בריסק שלשה דורות ברציפות, ובניה נמנו בין גדולי ומנהיגי היהדות בדורם. משמעות שם המשפחה הוא חזן, ומורה על תפקיד קדום של משפחה זו ב'. משפחה זו נקראת על שם השתייכותם ויחוסם להלויים המשוררים בבית הבחירה שיבנה בקרוב שכן סוֹלֹוְצִּ'יק הוא תרגום מיידיש לחזן ומשורר ששר שירת סולו. על שם עיר רבנותם השושלת מכונה לעיתים בית בריסק. השושלת התחילה ברבי יוסף דוב סולובייצ'יק, בנו רבי חיים, ובנו של רבי חיים - רבי יצחק זאב. בנוסף לשלושה רבנים נודעים אלה בין שורות המשפחה נמנו רבנים מפורסמים שהשפיעו מתורתם ודעותיהם על בני דורם ואף לדורות.
ארנולד לובל
ארנולד סטארק לובל (באנגלית: Arnold Stark Lobel; 22 במאי 1933 – 4 בדצמבר 1987) היה סופר ילדים ומאייר אמריקאי פופולרי. לובל מוכר בעיקר בשל סדרת הספרים על "צפרדי וקרפד".
ביוגרפיה
נולד בלוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה. לאחר שסיים לימודי אמנות, נשא לאישה את אניטה קמפלר והזוג עבר להתגורר בעיר ניו יורק עד מותו ב-1987.
בשנת 1981 זכה לובל במדליית קולדקוט, הניתנת כפרס שנתי לספר הילדים המאויר הטוב ביותר לאותה שנה, עבור ספרו "משלים".
לובל היה מאייר מוכשר שאייר גם ספרים של סופרי ילדים אחרים, ביניהם ספרו של נתניאל בנצ'לי, "סם והמינוטמן".
בין ספריו ניתן למנות את "צפרדי וקרפד ביחד" - סדרת ספרים לגיל הרך שהחלה להתפרסם ב-1970. עלילת "צפרדי וקרפד" נסובה סביב שני חברים, צפרדי וקרפד, שאי אפשר להפריד ביניהם. הם יוצאים למסע מעבר להרים, מגלים דברים, מכינים עוגיות, מטפלים בגינות ועוד הרפתקאות דומות. הסיפורים מתובלים בהומור, מסופרים בפשטות ותמיד מובילים את הילדים והמבוגרים לשמוח יחד איתם על חברות אמת.
על פי בתו, אדריאן, קיים מימד נוסף שגרם לפופולריות של הסדרה: "צפרדי וקרפד הם בני אותו המין, והם אוהבים אחד את השני." בשנת 1974 לובל יצא מהארון.
בשנת 1987 מת לובל כתוצאה מדום לב, שככל הנראה נבע ממחלת האיידס בה חלה.
ספריו שיצאו בעברית
בסוגריים, השנה בה יצא הספר לאור בארצות הברית:
בית הקברות כנרת
בית הקברות כנרת הוא בית קברות השוכן לחוף הכנרת, בקרבת המושבה כנרת וקבוצת כנרת.
תולדותיו
בית הקברות שימש את תושבי המושבה כנרת, ובמשך הזמן גם את קבוצת כנרת, אנשי ההסתדרות ואנשי תנועת העבודה.
בבית הקברות קבורים אישים מפורסמים בני העלייה הראשונה והשנייה, ובהם רחל המשוררת, ברל כצנלסון, שאול אביגור, אברהם הרצפלד ואחרים. כמו כן קבורים בו גם המשוררת אלישבע ביחובסקי, וכן מנהיגים ציונים סוציאליסטים שנפטרו ונקברו בגולה, ועצמותיהם הועלו ארצה לאחר הקמת המדינה, כמו משה הס, דב בר בורוכוב ונחמן סירקין. בבית הקברות פינה מיוחדת לשמואל יבנאלי, שליח הקונגרס הציוני שעסק בהעלאת תימני כנרת ארצה בשנת 1909. כמו כן, ישנן בבית הקברות מצבות של אנשי השומר הקבורים בכפר גלעדי, וכן קברו של שמואל סטולר, מראשוני קבוצת כנרת וחתן פרס ישראל לחקלאות.
בבית הקברות חלקה מיוחדת שהוקצתה לתימני כנרת. עם פרסום ספרו של פרופסור יהודה ניני "ההיית או חלמתי חלום, תימני כנרת – פרשת התיישבותם ועקירתם", נחשף סירובם של תושבי הקבוצה והמושבה לקבור את מתי תימני כנרת בבית הקברות עצמו, ורק לאחר זמן מה הוקצתה להם חלקה נפרדת בבית הקברות.
חלקה נוספת מיוחדת לגולי תל אביב אשר הגיעו לכנרת לאחר שגורשו בשנת 1917 מתל אביב. 52 נפש הגיעו לחצר כנרת וחיו שם בתנאים קשים. 10 נפטרו ונקברו תחת גל אבנים ללא ציון. בשנות החמישים הציבו חברי כנרת על כל אחד מהקברים מצבה ובה נכתב "אלמוני מגולי יהודה". שמות הגולים שנפטרו, אשר התגלו בארכיון הציוני ב-1991, מונצחים במצבת זיכרון שהוקמה בלב בית הקברות, סמוך לחלקה זו.
המשוררת והפזמונאית נעמי שמר, בת כנרת, קבורה אף היא בבית הקברות. במרחק מה ממנה קבור הסופר והמחזאי אהרן מגד.
3 (מספר)
3 (במילים בלשון זכר: שלושה; בלשון נקבה: שלוש) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 2 והבא לפני 4.
3 הוא גם ספרה המשמשת בכתיבת מספרים לפי בסיס עשרוני (ולפי כל בסיס גדול מ-3, כגון בסיס אוקטלי ובסיס הקסדצימלי).
בטכנולוגיה
בהנדסת מבנים, די בשלושה עמודים (תלת רגל) כדי לייצב מבנה. מעבר לזאת, כדי לוודא שמשטח כל שהוא יוצב, המהנדס בודק אם משולש מתוכו יוצב על פי אחד ממשפטי חפיפת המשולשים.
ביהדות
שלוש הוא מספר טיפולוגי ושימושו בתנ"ך ובמשנה שכיח:
ארצי
{{פירושונים| אישים, בני משפחת ארצי אחר ראו גם
ראו גם
}}
שמעון משה דיסקין
הרב שמעון משה דיסקין (מכונה: סימוניק) (ז' בשבט ה'תרצ"ב, 15 בינואר 1932 - ט"ז בתמוז ה'תשנ"ט, 30 ביוני 1999) היה מראשי ישיבת קול תורה.
ביוגרפיה
נולד ברוסיה לרב יהושע זליג דיסקין. בילדותו עלה לארץ ישראל עם הוריו. המשפחה התגוררה בפרדס חנה, שם נתמנה אביו לרב המקומי. למד בישיבת פוניבז'. לאחר נישואיו בשנת 1957 היה ממקימי כולל פוניבז', ולאחר מכן הקים יחד עם הרב צבי פרידמן ישיבה לחוזרים בתשובה בנתניה בשם "תפארת נתניה". בהמשך עבר לכהן כר"מ בישיבת בית התלמוד ולאחר מכן מונה לר"מ בישיבת קול תורה, בראשותו של רבי שלמה זלמן אוירבך. התפרסם כבעל אמרות שנונות.
יזם את עריכת 'ספר המפתח' שהוציא הרב שבתי פרנקל על הרמב"ם.
בשנת ה'תשל"ג זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
נפטר ממחלה בשנת ה'תשנ"ט. אלפים השתתפו בהלווייתו שיצאה מישיבת קול תורה.
אחיו הרב יוסף דיסקין היה מראשי ישיבת תפארת ציון. אחותו הניה רחל הייתה אשתו של ראש ישיבת פוניבז' הרב גרשון אדלשטיין.
זיו וולושין
זיו ווֹלוֹשין (נולד ב-1975) הוא מעצב תאורה ישראלי לתיאטרון.
קורות חיים
זיו וולושין נולד ביפו וגדל בחולון, למד במגמת תיאטרון בבית הספר התיכון החקלאי "מקוה ישראל" ובצבא שירת כלוחם בחיל השריון ולאחר מכן כמדריך נהיגת טנקים לחיילי מילואים.
בשנת 2001 נענה להצעתו של יגאל עזרתי, שלימד את הקורס לבימוי בחוג, לעבוד לצדו כעוזר-במאי בהצגה "געגועים", שעלתה בתיאטרון הערבי-עברי ביפו (בניהולו האמנותי של עזרתי). עם סיום העבודה על ההצגה, מונה וולושין למנהל הטכני ומתפעל הבית ובנוסף לכך שימש גם כמנהל הפקות ומנהל החשבונות של התיאטרון. התאורה להפקה הבאה של התיאטרון, "פר גינט יצא למסעיו" בבימויו של עזרתי, עוצבה על ידי וולושין, שהפך מעתה גם למעצב הבית.