cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התרמה
התרמה טלפונית
השלב הבא באבולוציית ההתרמות, אשר לא עלה לארגון המתרים בהדפסת שי פרסומי, הוא שלב הטלפון. טלפנים מתקשרים לבית המותרם, בהסתמך על מאגר מידע המכיל היסטוריית תרומות של אותו אדם ואולי גם מידע נוסף. הטלפן מבקש תרומה. לבקשת התרומה מספר גרסאות:
התרמה בלתי ממוסדת לצדקה
לקראת סוף שנות התשעים של המאה העשרים, הפכה העמידה ברמזורים לזמן בו ניתן למשוך את תשומת לב הנהג. מצב זה מנוצל בישראל לצורך התרמה. בנוסף לקבצנים, לרוב, לנהג מוצע ספרון, ספר תהילים זעיר או עלון. בתמורה, מתבקש הנהג להרים תרומה נדיבה. אם מסרב הנהג לתרום, עשוי המתרים להותיר בידיו את הפרסום, או לבקשו חזרה.
הגבלת עובדי מדינה
קובע: "לא יתרים עובד המדינה כל כספים, ולא יגבה ולא יקבל כספים שנתרמו לאיזו מטרה שהיא זולת לאוצר המדינה ובתור תפקידו". הממשלה רשאית להתיר התרמה כזו למטרה ציבורית, ובהתאם לסמכותה זו התירה ממשלה לנציגויות ישראל בחו"ל לגייס ולקבל תרומות לצורך עריכת אירועי יום העצמאות ואירועים לציון מועדים מכוננים ביחסי החוץ של ישראל.
הגבלת תרומות למפלגות
חוק מימון מפלגות מסדיר את התרומות למפלגות, ובין השאר קובע תקרה (2,300 ש"ח בשנת 2019) לתרומה של אדם למפלגה. הגבלה זו נועדה למנוע תרומות גדולות, שעלולות ליצור מחויבות של המפלגה לתורם.
תרבות ה"שנור"
שְׁנוֹר הוא איסוף תרומות. מקור המילה בשפת יידיש. אוסף הכסף מכוּנה שְׁנוֹרֶר (שנורער). למילה זו קונוטציה שלילית.
המושג תרבות השנור מתייחס בחברה היהודית לגופים המעדיפים להתקיים על תרומות אף שבאפשרותם להתבסס, אולי במעט מאמץ, גם על הכנסות עסקיות.
בן-אביגדור כותב בסיפורו "במליצה ובחיים": "המידה הזאת היא מידה מגונה מאוד, היא מראה באופן בולט את מידת השנוררות אשר דבקה בעמנו במשך ימי הגלות".
אישור המתרים כמוסד ציבורי מזכה
מדינות שונות מעודדות את משלמי המיסים לתרום כספים למוסדות ציבוריים שאושרו לכך, על ידי מתן הטבות במס הכנסה בהתאם לגובה התרומה. בישראל מוסדר הנושא ב, לפיו מי שתורם למוסדות אלה יהנה מזיכוי ממס בשיעור 35% מתרומתו.
על מנת שארגון ייכלל ברשימת הארגונים שתרומה אליהם מעניקה זיכוי במס, עליו להגיש בקשה לרשות המיסים, ובה אישורים כמו: פרטים על פעילות המוסד, מסמכי התאגדות, דו"חות כספיים ואישור ניהול תקין. מוסד ציבורי הרשום כאגודה עות'מאנית יכול להיכלל ברשימת הארגונים שתרומה אליהם מעניקה זיכוי במס, למרות שאינו מציג אישור ניהול תקין ואין ביקורת חיצונית משמעותית על התנהלותו הכספית. סעיף 46 מסמיך את שר האוצר באישור ועדת הכספים של הכנסת להחליט האם הארגון שהגיש את הבקשה עומד בקריטריונים הנדרשים.
גם לאחר קבלת האישור, ארגונים המוכרים לעניין סעיף 46 נמצאים תחת פיקוח של רשות המיסים ונדרש מהם לשלוח לרשות מסמכים רלוונטיים על מנת לקבל המשך זכאות לאישור. מדיניות שר האוצר למתן אישור נבחנה לראשונה על ידי בית המשפט הגבוה לצדק בבג"ץ 637/89 חוקה למדינת ישראל נ' שר האוצר, אולם בית המשפט לא מצא טעם משפטי לבטלה או להתערב בה. לאחר כשני עשורים בג"ץ נדרש שוב לסוגיה בבג"ץ עמותה לוויפאסנה בישראל נ' שר האוצר, שבו המליץ בית המשפט לשר האוצר לגבש מדיניות יותר ברורה בנוגע למתן אישור לפי סעיף 46. לשם כך מינה שר האוצר ועדה ציבורית בראשות השופטת בדימוס שרה פריש, והמלצות הוועדה הניבו מסמך קוים מנחים של רשות המיסים.
הערות שוליים
Contributie
נסים פרנסיז
נסים פרנסיז (נולד ב-19 בינואר 1944) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למדעי המחשב בטכניון ולשעבר ראש המעבדה לבלשנות חישובית בפקולטה.
ביוגרפיה
נסים פרנסיז נולד בבולגריה. משפחתו עלתה לישראל בשנת 1949, והתיישבה בכפר סבא. את התואר הראשון במתמטיקה ובפילוסופיה קיבל מהאוניברסיטה העברית ב-1965, ולאחר שירות צבאי במסגרת העתודה האקדמית, המשיך לתואר שני במתמטיקה שימושית (מדעי המחשב) במכון ויצמן, אותו סיים בשנת 1971. שם קיבל ב-1976 גם את הדוקטורט במתמטיקה שימושית (מדעי המחשב), שנושאו היה מפרט ואימות לתוכניות ציקליות The specification ,and verification of cyclic (sequential and concurrent) programs בהנחיית פרופ' אמיר פנואלי.
באותה שנה החל פרנסיז לעבוד כעמית מחקר באוניברסיטת קווין בבלפסט, צפון אירלנד, ושנה אחר כך כאסיסטנט-פרופסור במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת דרום קליפורניה, לוס אנג'לס. בשנת 1978 התמנה למרצה במחלקה למדעי המחשב בטכניון, ושנה מאוחר יותר קודם לדרגת מרצה בכיר, וב-1984 לפרופסור חבר. בשנת 1991 מונה לפרופסור מן המניין. בין השנים 1996–2000 עמד פרנסיז בראש המעבדה לבלשנות חישובית, ובשנת 2000 מונה למחזיק קתדרת בנק לאומי בפקולטה. במהלך עבודתו האקדמית הנחה 40 תלמידים לתארים מתקדמים. בשנת 2010 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. בשנים 1981–1985 עסק במקביל בפרויקטי מחשוב (נקודה צפה ופרולוג) במעבדת המחקר של IBM בחיפה.
לאורך השנים, שימש פרסיז פרופסור אורח בשנות השבתון שלו במעבדות המחקר של IBM בניו-יורק, בחברת Microelectronics & Computer Technology, אוסטין, טקסס; במכון המחקר הלאומי למתמטיקה ומדעי המחשב, CWI, באמסטרדם; באוניברסיטת מנצ'סטר, בריטניה; במרכז המחקר HCRC באוניברסיטת אדינבורו, סקוטלנד ובאוניברסיטת סנט אנדרוז, סקוטלנד. בתקופות הקיץ שימש כחוקר אורח גם במעבדת המיחשוב של הרווארד, מסצ'וסטס; באוניברסיטה האקדמית של אובו, פינלנד ובאוניברסיטת אוטרכט, הולנד.
פרנסיז מתגורר בנהריה, נשוי ואב לשלושה. ב-2011, בעקבות מעבר חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, הצטרף לרשימת החותמים בקריאה לחרם על ההתנחלויות.
תחומי מחקריו
פרופ' פרנסיז ממשיך את עבודתו המחקרית גם לאחר צאתו לגמלאות. תחומי מחקריו הנוכחיים הם: לוגיקה פילוסופית וכן Semantics Theoretic-Proof.
בנוסף הוא מתעניין גם בנושאים הבאים:
איי. בי. וי.
מועדון כדורגל איי.בי.וי. (באיסלנדית: Íþróttabandalag Vestmannaeyja או בקיצור ÍBV - בתרגום לעברית: "אגודת הספורט וסטמאנאאיאר") הוא מועדון כדורגל איסלנדי, המשחק בעיר וסטמאנאאיאר באיסלנד.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1903 ושיחק בעונה הראשונה של ליגת העל האיסלנדית בשנת 1912. בעונה זו המועדון פרש מהליגה לאחר משחק אחד. המועדון חזר לליגת העל בשנת 1926 ושיחק עונה אחת. המועדון שיחק בליגת העל בשנים 1929, 1930, 1934, 1942, 1943.
בשנת 1955 הוקמה הליגה האיסלנדית השנייה והמועדון שיחק בליגה השנייה מעונת 1955 ועד עונת 1967 שבסיומה עלה לליגת העל האיסלנדית. המועדון שיחק בליגת העל מעונת 1968 ועד עונת 1975. בעונת 1968 זכה בגביע האיסלנדי בפעם הראשונה והעפיל בפעם הראשונה למפעלים האירופאים במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1969/1970. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת לבסקי סופיה והודח מהטורניר.
בעונת 1970 הגיע לגמר הגביע האיסלנדי. בעונת 1971 סיים את הליגה במקום השני והעפיל בפעם הראשונה לגביע אופ"א בעונת 1972/1973. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת וייקינג. בעונת 1972 זכה בגביע האיסלנדי בפעם השנייה והעפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1973/1974. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך והודח מהטורניר.
בסוף עונת 1975 סיים את ליגת העל במקום האחרון וירד לליגה השנייה. אחרי עונה אחת חזר לליגת העל. בעונת 1977 סיים את הליגה במקום השלישי והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1978/1979. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת גלנטורן. בסיבוב השני הפסיד לקבוצת שלונסק ורוצלב מפולין והודח מהטורניר.
בעונת 1979 זכה באליפות איסלנד בפעם הראשונה והעפיל לגביע אירופה לאלופות בפעם הראשונה בעונת 1980/1981. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת באניק אוסטרבה והודח מהטורניר. בעונת 1981 זכה בגביע האיסלנדי בפעם השלישית והעפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1982/1983. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת לך פוזנן והודח מהטורניר.
בעונת 1982 סיים את הליגה במקום השני והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1983/1984. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת קרל צייס יינה מגרמניה והודח מהטורניר. בעונת 1983 הגיע לגמר הגביע האיסלנדי והעפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1984/1985. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת ויסלה קרקוב והודח מהטורניר. בסוף עונת 1983 סיים את הליגה במקום הלפני אחרון וירד לליגה השנייה. המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה הראשונה עד עונת 1990.
המועדון שיחק 17 עונות ברציפות בליגה הראשונה מעונת 1990 ועד עונת 2006. בעונת 1995 סיים את הליגה במקום השלישי והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1996/1997. בסיבוב המוקדמות הראשון הפסיד לקבוצת לנטנה טאלין מאסטוניה והודח מהטורניר. בעונת 1996 הגיע לגמר הגביע האיסלנדי והעפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1997/1998. בסיבוב המוקדמות ניצח את קבוצת היברניאנס ממלטה. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת שטוטגרט והודח מהטורניר.
בעונת 1997 זכה באליפות איסלנד בפעם השנייה, זכה בפעם הראשונה בגביע הליגה האיסלנדית, הגיע לגמר הגביע האיסלנדי והעפיל לליגת האלופות בעונת 1998/1999. בסיבוב המוקדמות הראשון הפסיד לקבוצת אוביליץ' מסרביה והודח מהטורניר. בעונת 1998 זכה באליפות איסלנד ובגביע האיסלנדי והעפיל לליגת האלופות בעונת 1999/2000. בסיבוב המוקדמות הראשון ניצח את קבוצת קיי אף טירנה. בסיבוב המוקדמות השני הפסיד לקבוצת מ.ט.ק. הונגריה והודח מהטורניר.
בעונת 1999 סיים את הליגה במקום השני והעפיל לגביע אופ"א בעונת 2000/2001. בסיבוב המוקדמות הפסיד לקבוצת הארט אוף מידלות'יאן והודח מהטורניר. בעונת 2000 הגיע לגמר הגביע האיסלנדי. בעונת 2001 סיים את הליגה במקום השני והעפיל לגביע אופ"א בעונת 2002/2003. בסיבוב המוקדמות הפסיד לקבוצת א.י.ק סולנה והודח מהטורניר. בעונת 2004 סיים את הליגה במקום השני והעפיל לגביע אופ"א בעונת 2005/2006. בסיבוב המוקדמות הראשון הפסיד לקבוצת B36 טורסהאבן והודח מהטורניר.
בסוף עונת 2006 ירד לליגה השנייה. המועדון שיחק שנתיים בליגה השנייה ובסוף עונת 2008 עלה לליגה הראשונה. המועדון משחק בליגת העל האיסלנדית ברציפות מעונת 2009. בעונות 2010, 2011, 2012 סיים את הליגה במקום השלישי והעפיל לליגה האירופית 3 עונות ברציפות. בעונות 2011/2012, 2012/2013 הפסיד בסיבוב המוקדמות הראשון לקבוצת סנט פטריק אתלטיק מאירלנד. בעונת 2013/2014 ניצח בסיבוב המוקדמות הראשון את קבוצת הבנר בולטפלאג. בסיבוב המוקדמות השני הפסיד לקבוצת הכוכב האדום בלגרד והודח מהטורניר.
לאחר סיום עונת 2019 המועדון ירד לליגת משנה.
השערה מנוגדת לעובדות
כשל לוגי זה נפוץ מאוד כאשר מעלים ספקולציות "מה אם" (What If) בנוגע לאירועים היסטוריים או עתידיים. כמעט בכל המקרים, בגלל ששינוי באירוע היה פותח את הדלת למספר כמעט אינסופי של התרחשויות נוספות, חיזוי כזה נדון לכישלון. הבעיה המובנית בכשל היא ההטיה הקוגניטיבית שבו.
אליזבת סקוט
אליזבט ליאונרד סקוט (באנגלית: Elizabeth Leonard Scott; 23 בנובמבר 1917 - 20 בדצמבר 1988) הייתה סטטיסטיקאית, מתמטיקאית ואסטרונומית אמריקנית.
ביוגרפיה
סקוט גדלה בברקלי, קליפורניה, ולמדה באוניברסיטה שם מתמטיקה ואסטרונומיה. היא קיבלה את תואר הדוקטור ב-1949. במהלך לימודיה למדה מספר קורסים בסטטיסטיקה, אם כי העניין הראשוני שלה בסטטיסטיקה היה לצורך ניתוח נתונים אסטרונומיים. מאחר שבאותה תקופה הייתה קיימת אפליה חזקה נגד נשים בתחום (על נשים נאסר להשתמש בטלסקופ שבהר וילסון, ונשים לא מונו למשרות אקדמיות בתחום), החליטה להתרכז בסטטיסטיקה, וב-1948 (עוד לפני שסיימה את לימודי הדוקטורט) מונתה למרצה לסטטיסטיקה באוניברסיטת ברקלי, ושם הגיעה עד לדרגת פרופסור בין 1968 ל-1973 הייתה יו"ר המחלקה לסטטיסטיקה.
בשנות מלחמת העולם השנייה הייתה עוזרת המחקר של ג'רזי ניימן, שעסק בתכנון אופטימלי של תוכניות הפצצה. במהלך עבודתה המשותפת עם ניימן התפתחו ביניהם גם קשרי ידידות אמיצים.
תרומתה למדע
הקריירה המדעית של סקוט עסקה בסטטיסטיקה, אסטרונומיה, ובתחומים המשותפים לשני התחומים. ב-1948 פרסמה מאמר משותף עם ניימן שהראה כי בתנאים מסוימים אמד נראות מקסימלית עשוי להיות לא עקיב. בין 1952 ל-1964 סקוט וניימן פרסמו 26 מאמרים משותפים שעסקו בניתוח נתונים אסטרונומים של גלקסיות, חלקם בשיתוף פעולה עם ק. ד. שיין, מנהל מצפה הכוכבים בהר ליק. בנוסף לכך, עסקה גם בחקר מזג האוויר, ובייחוד בטכנולוגיה של זריעת עננים, ופרסמה 30 מאמרים שעסקו בתחום זה (חלקם בשיתוף פעולה עם ניימן). כן הייתה מעורבת במחקר לזיהוי גורמי סיכון של סרטן העור, וערכה מחקר שעסק באי השוויון בשכר בין גברים ונשים באקדמיה.
הכרה מקצועית
ב-1992, ועדת הנשיאים של ארגוני הסטטיסטיקה (COPSS) הכריזה פרס על שמה המוענק עבור קידום נשים בתחום הסטטיסטיקה. הזוכה הראשונה בפרס הייתה פ. נ. דייוויד.
נעלי פיפ-טואו
נעלי פיפ-טואו (בעברית לעיתים מכונות "נעלי אצבע"; באנגלית: peep-toe shoe) הן נעלי נשים, שבהן אצבעות כף הרגל חשופות דרך פתח בקדמת הנעל.
היסטוריה
הנעליים חזרו להיות פופולריות עם כניסתם לאופנה של הכפכפים.
ארכף עגול-אוזן אטנדקה
ארכף עגול-אוזן אטנדקה (שם מדעי: Macroscelides micus) הוא מין ממשפחת הארכפיים המצוי רק באזור נידח במערב נמיביה הקרוי אטנדקה.
מאפיינים
ארכפים אלה קטנים ביותר ומגיעים לאורך 19 ס"מ ולמשקל 28 גרם. הם דומים לארכפים הנמיבים, אך קטנים יותר ולמעשה הם הקטנים ביותר במשפחתם. הם בעלי פרווה ורודה ואוזניים עגולות והם פעילי לילה החיים במדבריות וערבות בדרום נמיביה. כמו רוב קרוביהם הם משתמשים באפם הארוך והכפוף מעט כדי לצוד חרקים שונים.
הארכפים הם מונוגומיים וחיים יחדיו לכל חייהם - דבר נדיר מאוד אצל יונקים. הם משתדלים להישאר בין השיחים כדי לא להיטרף על ידי עופות דורסים וטורפים נוספים, ובעת הצורך רצים בנתיבים עקלתוניים כדי לבלבל את הטורפים.
ברבורה סימנובה
ברבורה סימנובה (בצ'כית: Barbora Seemanová; נולדה ב-1 באפריל 2000) היא שחיינית צ'כית, אלופת אירופה (בודפשט 2021) במשחה ל-200 מטר חופשי.
ביוגרפיה
סימנובה נולדה וגדלה בפראג.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה סימנובה במקום 31 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.26 דקות. נוסף לכך, היא השתתפה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, אך הרביעייה פסלה.
2018
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) שנערכה בבואנוס איירס, ארגנטינה באוקטובר 2018 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.14 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 54.19 שניות ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.25 דקות.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 סיימה סימנובה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 1:57.16 דקות, כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא לאומי חדש של 1:57.32 דקות ובמקום 19 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.62 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 3:40.78 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 55.09 שניות.
אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי 2021 זכתה סימנובה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:56.27 דקות, לפני פדריקה פלגריני מאיטליה (1:56.29 דקות) ופרייה אנדרסון מבריטניה (1:56.42 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.74 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 53.68 שניות ועלתה מהמקום החמישי לגמר, במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.67 שניות ובמקום 12 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:48.86 דקות, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.51 שניות, התוצאה השנייה בטיבה באליפות כולה.
2021
באולימפיאדת טוקיו (2020) סיימה סימנובה במקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 1:55.45 דקות. כבר בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא לאומי חדש של 1:56.14 דקות. נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום 21 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.92 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.98 שניות.
דה הבילנד טייגר מות'
דה הבילנד DH.82 טייגר מות' (באנגלית: de Havilland DH.82 Tiger Moth, מילולית: "עש טיגריסי" - מין עש ממשפחת הדובוניים) הוא מטוס דו-כנפי וחד-מנועי תוצרת בריטניה אשר תוכנן בידי ג'פרי דה הבילנד בשנות ה-30 ושירת בחיל האוויר המלכותי ובחילות אוויר נוספים של חבר העמים הבריטי כמטוס לאימון בסיסי.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבנו אלפי מטוסי טייגר מות' ושירתו במדינות רבות נוספות. הטייגר מות' נשאר כמטוס לאימון בסיסי בשירות חיל האוויר המלכותי עד 1951, אז הוחלף על ידי הדה הבילנד צ'יפמאנק, ומספר גדול של מטוסים נפלטו לשוק האזרחי. הטייגר מות' הוסיף לשרת בתפקידים צבאיים ואזרחיים, והוא נותר בשימוש נרחב כ"מטוס שעשועים" ברחבי העולם גם בימינו.
הטייגר מות' עדיין משמש לעיתים כמטוס לאימון בסיסי, בעיקר עבור טייסים המבקשים לרכוש ניסיון בהטסת מטוס בעל כן נסע הכולל גלגל בקצה זנבו, אם כי מרבית המטוסים שנבנו היו מצוידים במחליק תחת זנבם. בימינו, פועלים מטוסי טייגר מות' בשירות בתי ספר לטיסה, בעוד אלה המצויים בידי אנשים פרטיים טסים מעט ונשמרים בתנאים מבוקרים. מועדוני תעופה המוקדשים לטייגר מות' קיימים ברחבי העולם, בהם חולקים חבריהם מידע טכני ומהווים מוקד משיכה לחובבי המטוס.
רקע לפיתוח המטוס
המטוס הראשון שנבנה מסדרת המות' ("עש" - כונה כך בשל חיבתו של מתכננו, ג'פרי דה הבילנד לאנטומולוגיה), ערך את טיסת בכורה שלו ממנחת סטאג ליין (Stag Lane) של חברת דה הבילנד ב-22 בפברואר 1925. המות' התפתח מחלומו של דה הבילנד על בניית מטוס עשוי עץ, בעל תחזוקה פשוטה, קל להטסה וזול, אשר יפתח את עולם התעופה בפני מעגל רחב יותר של אנשים. פשטות המטוס הייתה המפתח להצלחתו הרבה, והמטוס, אשר סומן כ-DH.60, הפך לפופולרי מאוד. 90 יחידות מהמטוס הוזמנו על ידי ספטון בראנקר (Sefton Brancker), ראש מנהל התעופה האזרחית, עבור מועדוני תעופה שנתמכו על ידי ממשלת בריטניה. אלפי מטוסי מות' נבנו בשנים 1925–1935 בבריטניה וברישיון ברחבי העולם.
הביקוש הגובר למות' החל לדלל את מלאי המנועים מסוג סירוס (Cirrus) בעל ארבעה צילינדרים המסודרים בשורה, אשר התבסס על עודפי מנוע בו נעשה שימוש בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הדיסקו-רנו בעל שמונת הצילינדרים בצורת V. על כן פיתחה דה הבילנד, כמעט במקביל לפיתוח המות', את מנוע הג'יפסי, שנוסה לראשונה ב-1927 בתוצאות מעודדות. הגרסה הראשונה שלו הותקנה ב-DH.60G ג'יפסי מות' ב-1928 והוכחה כאמינה ביותר.
במהלך 1928 שודרג מנוע הג'יפסי ל-120 כ"ס (ג'יפסי סימן II) ומאוחר יותר ל-130 כ"ס (ג'יפסי סימן III, שסומן כג'יפסי מייג'ור). גרסה חדשה של המות' שפותחה אף היא ב-1928 התבססה על שלדת מתכת שהחליפה את שלדת העץ המקורית וכונתה מטאל מות' ("מות' מתכתי"). מטוס זה היה פופולרי מאוד בקנדה ובאוסטרליה והיה הגרסה הראשונה שהוזמנה בכמויות גדולות על ידי חיל האוויר המלכותי.
העניין הגובר במטוס מצד ממשלות ברחבי העולם הניעו את דה הבילנד לפתח גרסה צבאית לאימון ב-1931, ה-DH.60T (T - Trainer), שהיה בבסיסו מטאל מות' בעל מנוע ג'יפסי סימן II ושלדה מחוזקת המתאימה להתקנת מצלמות, פצצות אימון וציוד קשר. בנוסף, הורכבו כנפיים חדשות וחזקות יותר, ופתחי הכניסה הועמקו להקלת הגישה לתא הטייס.
ה-DH.60T נבחן, אך לא אומץ על ידי חיל האוויר המלכותי, אם כי הוא נרכש על ידי מספר מדינות אחרות. לדעתם של אנשי חיל האוויר המלכותי שבחנו את המטוס, היה מבנה תא הטייס חסרונו העיקרי, מכיוון שנשאר ללא שינוי משמעותי מגרסאותיו המוקדמות. עיצוב כנפי המטוס (המונחות בדיוק אחת מעל השנייה), מיקם את מכל הדלק מעל ראשו של הטייס בתא הקדמי והגביל את הגישה, מה שעלול להביא לקושי בנטישה מהירה של המטוס במצב חירום. למרות זאת, עודד משרד האווירייה הבריטי את דה הבילנד להמשיך בפיתוח המטוס כדי להתאימו למכרז מס' 15/31 עבור מטוס אימון חדש לחיל האוויר המלכותי. העיצוב ועבודת הפיתוח היו בעיקרן מאמץ אד הוק במסגרתו נעשה שימוש ב-DH.60T מפורק כאב טיפוס עליו התבססו המתכננים, אשר למעשה לא נעזרו בשרטוטים לגרסה החדשה.
עיצוב ופיתוח
אב הטיפוס של הטייגר מות', שדמה לדגמי המות' המוקדמים, עבר למעשה מספר שינויים מהותיים: המנוע הותקן במהופך, על מנת לשפר את שדה הראייה לפנים, וההטיה קדימה של תומכות הכנפיים שהסיטו לפנים את הכנף העליונה ב-22 אינץ' שיפרה משמעותית את הגישה לתא הטייס. שינוי זה הסיט את מרכז המסה של המטוס ועל כן בוצעה משיכה לאחור של הכנפיים, עם הבדל של 2 אינץ' בין הכנף העליונה (משיכה לאחור של 11 אינץ') לעומת התחתונה (9 אינץ'). מנוע הטייגר מות' היה מסוג דה הבילנד ג'יפסי סימן III בעל 120 כוחות סוס, גוף המטוס וכנפיו כוסו בבד וטיסת הבכורה בוצעה ב-26 באוקטובר 1931, בידי היוברט ברואד (Hubert Broad), טייס הניסוי הראשי של דה הבילנד.
מאפיין מיוחד בעיצובו של הטייגר מות' הוא מערכת השליטה הדיפרנציאלית במאזנות, שהורכבו על גבי הכנף התחתונה בלבד והופעלו באמצעות ארכובת פעמון שהוסתרה תחת כיסוי הבד של הכנף. ארכובת הפעמון המעגלית נעה בעזרת כבלים ושרשרת עשויי מתכת, מאמצעי השליטה שבתא הטייס דרך זיז המחובר למאזנת החיצונית שהורכב בזווית של 45 מעלות לקדמת חלקה המרכזי של הארכובה, בזמן שזוג המאזנות נמצא במצב נייטרלי. התוצאה שהתקבלה היא מערכת שליטה במאזנות הכנפיים הפועלת כמעט ללא תנועה מטה של המאזנת החיצונית בזמן פנייה, בעוד המאזנת הפנימית נעה בחלקה הגדול למעלה כדי למנוע סיבסוב נגדי, ובכך מסייעת בשמירה על יציבות הטיסה.
מרגע שהוצג, הוכיח עצמו הטייגר מות' כמטוס אימון אידיאלי, פשוט להטסה וזול לרכישה ולתחזוקה, אם כי השליטה במטוס חייבה יד בטוחה ויציבה על ההגאים בשל תגובתו האיטית לשינויים פתאומיים. מספר מדריכי טיסה העדיפו את הטייגר מות' בשל תכונותיו, מכיוון ששימש כאמצעי יעיל לסינון ראשוני של פרחי טיס לא מתאימים.
היסטוריה מבצעית
במהלך שנות ה-30 היה הטייגר מות' פופולרי מאוד בקרב מועדוני התעופה של בריטניה על אף שכנפיו לא היו ניתנות לקיפול, שלא כמו בדגמי המות' הקודמים, מה שהיה מביא לחיסכון במקום אותו תפס המטוס בהאנגרים. בתחילה הזמין חיל האוויר המלכותי 35 יחידות של הטייגר מות' סימן I בעלי אמצעי שליטה כפולים, שסומנו על ידי דה הבילנד כ-DH.82. ההזמנה העוקבת כללה 50 מטוסים עם מנוע מסוג ג'יפסי מייג'ור סימן I בעל 130 כ"ס שסומן כטייגר מות' סימן II (או DH.82A). הטייגר מות' נכנס לשירות בבית הספר המרכזי לטיסה של חיל האוויר המלכותי בפברואר 1932. ערב מלחמת העולם השנייה שירתו בחיל האוויר המלכותי 1,000 מטוסים, ו-300 המטוסים שהיו בבעלות פרטית הועברו גם הם לרשותו כדי להדביק את הביקוש למטוסי אימון.
במהלך סדרת הייצור של כ-7,000 מטוסים בבריטניה נבנו 4,005 יחידות של הטייגר מות' סימן II עבור חיל האוויר המלכותי וזרוע האוויר של הצי המלכותי, כאשר שלושה רבעים מהם נבנו על ידי חברת מוריס מוטורס מקואלי (Cowley) שליד אוקספורד.
הטייגר מות' הפך למטוס האימון הבסיסי הנפוץ ביותר במדינות חבר העמים הבריטי ומקומות אחרים, והיה המטוס העיקרי בתוכנית אימוני האוויר האימפריאלית, במסגרתה חוו אלפי טייסים את טיסתם הראשונה במטוס הקטן והחסון, שכן חיל האוויר המלכותי ראה את הטייגר מות' כמתאים ביותר לאימון טייסי קרב לעתיד. בעוד שהמטוס נחשב כסלחן ונוח להטסה במהלך שלבי הלימוד הבסיסי הראשוניים, היה צורך במיומנות וריכוז כדי לתפקד בהצלחה במהלך תרגילים אווירובטיים וטיסות במבנה - תמרון קלוקל עלול היה לגרום למטוס להיכנס לסחרור או להזדקרות. בנוסף לתפקידו כמטוס אימון, שימשו מספר מטוסים כמטוסי קישור וכאמבולנס אווירי.
גרסה מונחית-רדיו לאימון תותחני נ"מ פותחה ב-1935 וסומנה כ-DH.82 קווין בי ("מלכת הדבורים"): בגרסה זו נעשה שימוש בשלדת העץ של הג'יפסי מות' וכנפי הטייגר מות' סימן II. כ-300 יחידות מגרסה זו היו בשירות בתחילת מלחמת העולם השנייה. במטוסים אלה נשמרו אמצעי השליטה התקניים בתא הטייס הקידמי לטיסות מבחן ולהעברות בין בסיסים, אך צוידו במערכת שליטה מרחוק באמצעות רדיו בתוספת מערכת לתיקון שגיאות שהותקנה בתא הטייס האחורי. 400 מטוסים מגרסה זו נבנו על ידי דה הבילנד, ו-70 נוספים על ידי סקוטיש אוויאיישן.
הקלות בה נבנה המטוס ופשטותו הטכנית, הביאו להקמתם של קווי ייצור במדינות נוספות, באמצעות מתן רישיון לחברות מקומיות או במפעלים מקומיים של דה הבילנד אשר הוקמו במדינות חבר העמים הבריטי: דה הבילנד קנדה בנתה 1,548 יחידות מכל הגרסאות, כולל ה-DH.82C ובעלות מנועים אמריקניים מסוג מנאסקו (Menasco) אשר סומנו כמנאסקו מות'. בנוסף בנתה דה הבילנד קנדה 200 מטוסי טייגר מות' עבור חילות האוויר של צבא ארצות הברית במסגרת השאל-החכר, אשר סומנו לצורכים מנהלתיים כ-PT-24 לפני שסופקו לחיל האוויר המלכותי הקנדי.
דה הבילנד אוסטרליה הרכיבה 20 מטוסים מחלקים מוכנים שנשלחו מבריטניה לפני שפתחה פס ייצור משלה של DH.82A מקומיים, מהם נבנו 1,070 יחידות. בנוסף, נבנו 23 מטוסים בשוודיה (סומנו כ-SK-11), 91 בפורטוגל, 38 בנורווגיה ו-133 בידי הסניף המקומי של דה הבילנד בניו זילנד (וזאת בנוסף למספר גדול של מטוסים שהורכבו מחלקים מוכנים שנשלחו מבריטניה).
לאחר תבוסת בעלות הברית במערכה על צרפת באוגוסט 1940, ולאור סכנת הפלישה הגרמנית לאי הבריטי, הוגשו שלוש הצעות להגנת חופי בריטניה בהשתתפות הטייגר מות': ההצעה הראשונה כללה את ציודם של המטוסים במתלים לפצצות על מנת שיתפקדו כמפציצים קלים. ההצעה השנייה כללה התקנת להבים חדים כדי לקרוע חופות של מצנחים בעת ניסיון פלישה מהאוויר. טיסות המבחן היו מוצלחות, אך הרעיון לא אומץ. ההצעה השלישית כללה התקנת מכל בתא הטייס הקדמי ואמצעים תחת הכנפיים לפיזור רעל עכברים מסוג Paris Green כנגד כוחות קרקע.
לאחר המלחמה
בימינו, נשמרו מספר גדול של מטוסי טייגר מות' במצב טיסה (כ-250 מטוסים על פי הערכה). מספר המטוסים הכשירים לטיסה אף גדל במהלך השנים, עם שיפוצם או שיחזורם של טייגר מות' שהוזנחו או שהוצגו בעבר במצב סטטי בלבד.
שירות
הטייגר מות' שירת כמטוס צבאי במדינות הבאות:
הטייגר מות' בישראל
לפני קום המדינה, פעלו בארץ ישראל המנדטורית שלושה מטוסי טייגר מות'. המטוס הראשון, מגרסת DH.82A, נרכש בסוף 1934 בבריטניה על ידי יצחק צ'יזיק ודב הוז, אך הגיע לארץ רק ב-1937 כאשר פתחה חברת אווירון בית ספר לטיסה באפיקים. מטוס זה, ברישום G-ACYN, קיבל רישום מנדטורי מקומי (VQ-PAN) אך התרסק במהלך מופע אירובטי לפני שנשא אותו.
שני המטוסים האחרים שהיו מגרסת DH.82C, בעלי חופות סגורות, נרכשו באוגוסט 1947 מעודפי חיל האוויר המלכותי הקנדי מתרומות "ארגון נשים חובבות תעופה" (נח"ת) ויהודי קנדה, הגיעו מפורקים בדרך הים והורכבו בארץ. החופות, שהיו חיוניות לחימום תאי הטייסים בתנאי החורף הקנדי, הוסרו, על מנת לאפשר צילומי אוויר. המטוסים נחנכו בחיפה בטקס חגיגי והשתתפו בתצוגה אווירית. רישומיהם הקנדיים (CF-CTB ו-CF-CJA) הוחלפו ברישומים מנדטוריים (VQ-PAU ו-VQ-PAT, בהתאמה) והם נכנסו לשירות באוקטובר, כאשר כמפעילם האזרחי נרשם הקלוב הארצישראלי לתעופה, ופעילותם העיקרית הייתה במסגרת מחלקת הטיס של הפלמ"ח. המטוסים לא היוו "קפיצת מדרגה" טכנולוגית בהשוואה למטוסים אחרים שהיו בשירות באותה עת, אך הייתה להם תרומה חשובה בעיבוי צי המטוסים הקטן של המחלקה. עם כניסתם לשירות, פעלו מטוסי הטייגר מות' משדה התעופה חיפה כגף לצילום אווירי. ב-10 באוקטובר צולמו בפעם הראשונה אתרים בצפון הארץ, בהם מחנות הצבא הסורי ברמת הגולן ונתגלה עיבוי המערך הצבאי.
ב-10 בנובמבר 1947 הוקם שירות האוויר ומטוסי הטייגר מות' פעלו בטייסת הראשונה שהוקמה במסגרתו, טייסת א'. בשלביה הראשונים של מלחמת העצמאות שימשו המטוסים להפצצה, הצנחת אספקה, צילום אוויר, סיורים מעל ריכוזי אויב וליווי שיירות. לדוגמה, במהלך מבצע נחשון הועבר טייגר מות' משדה דב לנען והוטס בידי מודי אלון לליווי שיירת האספקה שהגיעה לירושלים ב-5 באפריל 1948. במהלך אותו חודש אבדו שני המטוסים כאשר אחד מהם התרסק כתוצאה מאש נ"מ במהלך פעילות מבצעית באזור מעלה החמישה, והשני נחת נחיתת אונס ליד רמת רחל בשל פגיעות מאש אויב והוצא משירות, ללא אבדות בנפש בשני המקרים.
שני מטוסי טייגר מות' משופצים ובמצב טיסה פועלים בימינו בישראל, אחד (רישום אזרחי 4X-AAT) כחלק ממטוסי מועדון צניחה חופשית, והשני (4X-AAN) נמצא בידיים פרטיות. מטוס נוסף (בסימון VQ-PAU, ששירת במלחמת העצמאות) מוצג במוזיאון חיל האוויר בחצרים בצבעי הקלוב הארצישראלי לתעופה.
ג'אקומו מינוטולי
ג'אקומו מינוטולי (איטלקית: Giacomo Minutoli; 1765 – 11 בפברואר 1827), אדריכל איטלקי, היה מהאדריכלים החשובים ביותר בתקופת הנאו קלאסיציזם במסינה. הסגנון האדריכלי של ג'אקומו מינוטולי הושפע במיוחד מעקרונות האדריכלות הרומית, כמו גם מהאדריכלות הפלדיאנית.
ביוגרפיה
בין השנים 1787 ל-1799 מינוטולי למד אצל קרלו ואנויטלי (באיטלקית: Carlo Vanvitelli) אשר תכנן את הארמון קזרטה (באיטלקית: Reggia di Caserta) אשר במחוז קמפניה שבאיטליה. מינוטולי תכנן כנסיות רבות, וילות וארמונות במסינה. ב-5 בפברואר 1783 נהרסה מסינה ברעידת אדמה נוספת. בין השנים 1799 ל-1803 נבנה הארמון פלאצאתה של מסינה (באיטלקית: Palazzata di Messina) מחדש לפי תוכניותיו של ג'אקומו מינוטולי. עם הזמן, הארמון מסינה נהיה פופולרי.
מינוטולי מת ב-11 בפברואר 1827 במסינה.
עמק המלכות
עמק המלכות (בערבית: وادي الملكات - ואדי אל מליכּאת) הוא האתר בו נקברו בימי קדם נשותיהם של פרעוני מצרים. הוא ידוע גם כטא-סט-נפארו (המקום של בני פרעה), כיוון שביחד עם המלכות של שושלות מצרים (1070-1550 לפנה"ס) נקברו נסיכים ונסיכות רבים, וחברי אצולה שונים. הקברים של אנשים אלו תוחזקו על ידי כהני המתים שהיו ממונים על הבאת המנחות ועל התפילות מדי יום.
העמק ממוקם בסמוך לעמק המלכים המפורסם ממנו, בנקרופוליס של תבאי על הגדה המערבית של הנילוס מול תבאי (לוקסור המודרנית). אזור עקר זה על הגבעות המערביות נבחר בשל בידודו היחסי וקרבתו לבירה. מלכי השושלת ה-18 החליטו להיקבר בקברים החצובים בסלע, בניגוד לפירמידות המסורתיות או חדרי הקבורה. ייתכן שהדבר נעשה כדי למנוע פגיעה בקבר ובזיזתו בידי שודדי קברים.
היסטוריה
אף על פי שמייסדת העמק היא המלכה סיטרא, אשתו של מייסד השושלת ה-19, ישנם עדויות כי לפני כן נחפרו קברים ומספר בורות קבורה השייכים לשושלות ה-17 וה-18. עם זאת סיטרא היא זו שהפכה את האזור למקום קבורה של נשות ובנים מועדפים של אנשי מלוכה מכהנים.
הקבר המלכותי הראשון, שנתגלה על ידי ג'ובאני בטיסטה בלזוני בשנת 1816, היה קברה של טייטי אשתו של רעמסס הראשון. בשנת 1828 ג'ון גארדנר וילקינסון איתר 24 קברים. ארנסטו סקיאפארלי החל בחפירה שיטתית בעמק בשנת 1903 וגילה את קברה של נפרטרי, אשת רעמסס השני על ציוריו המפורטים. הקברים המוקדמים מסוף השושלת ה-17 היו בעיקר בורות פשוטים עם תא בתוכם. במהלך השושלת ה-18 נקברו באזור בעיקר בכירים וקצינים. ייתכן כי הקבר הראשון של מלכה היה קברה של מאתנדג'מת (Mutnedjmet), אשתו של חרמחב. הקברים הראשונים לא היו מעוטרים בתכשיטים, אלה התווספו מאוחר יותר עם קבורתה של טאיה, אשתו של סתי הראשון. ובדור שלאחר מכן, תחת רעמסס השני שחמש מתוך שבע נשותיו נקברו בעמק המלכות.
כיום בעמק המלכות ישנם עד כ-98 קברים, בארות ואזורי חפירה שננטשו זמן קצר לאחר הקמתם ומעולם לא שמשו כקבר. רובם המכריע של הקברים נמצא במצב רע, אבל ישנם כמה המעוררים הערצה לנוכח יופיים. בחלק מהקברים המעוצבים אין עדות כלל לבעליהם. החשיבות של הקברים, היא במלאכת התיעוד המספקת מידע על מלכות ונסיכים שלא היה קיים לפני כן. ומאפשרת לנחש את הסיבה לאלו הנעדרים באופן בולט מבית הקברות המיועד למלוכה המצרית (כדוגמת, איזיס-נפרט שקברה טרם נמצא).
אדריכלות
ישנם 3 סוגי קברים בעמק המלכות:
מלכות ונסיכים בולטים
רשימת המלכות וצאצאי המלוכה הבולטים הקבורים בעמק המלכות:
קיכלי סהרון
קִיכְלִי סַהֲרוֹן (שם מדעי: Turdus torquatus) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הקיכליים, הנפוץ בעיקר באירופה. זהו קיכלי בינוני, באורך 23–24 ס"מ באורך ובמשקל 90–138 גרם. הזכר שחור ברובו עם סהר לבן בולט לרוחב חזהו המקנה לו את שמו העברי. הנקבות חומות ועמומות יותר מהזכרים, ומצעירים סימני החזה עשויים להיעדר לחלוטין. בכל רחבי תפוצתו (מלבד האזורים הצפוניים יותר), זהו מין החובב גובה, עם שלושה תת-מינים המקננים בהרים מאירלנד ומזרחה עד איראן. הוא מקנן באזורים הרריים פתוחים עם כמה עצים או שיחים, כולל אברש, מחטניים, אשור, אלפנרוז או ערער. זהו מין נודד, העוזב את אזורי הקינון לחורף בדרום אירופה, צפון אפריקה וטורקיה, בדרך כלל בהרים עם שיחי ערער. התטולה האופיינית מכילה 3–6 ביצים בצבע כחול בהיר או ירקרק-כחול עם כתמים חומים. כשכמעט כל הדגירה מתבצעת על ידי הנקבה, והבקיעה מתרחשת בדרך כלל לאחר 13 ימים. הגוזלים פורחים מהקן לאחר עוד 14 ימים, ונשארים תלויים בהוריהם עד כ-12 ימים לאחר מכן.
הוא אוכל כל, בין השאר חסרי חוליות, במיוחד חרקים ושלשולים, מעט בעלי חוליות קטנים ומגוון רחב של פירות. רוב הציד של בעלי החיים מתרחש על הקרקע. במהלך נדידת האביב ובעונת הקינון, חסרי החוליות מהווים את חלק הארי בתזונתו של הבוגר ושל הגוזלים. בהמשך השנה, הפירות הופכים תופסים נפח גדול יותר, ובמיוחד אלו של הערער המצוי.
כיום הוא מזדמן נדיר ביותר בישראל, בעיקר בסוף הסתיו (נובמבר). רוב הפרטים הנצפים בארץ שייכים לתת-המין alpestris אבל הייתה גם תצפית אחת בתת-המין השלישי amicorum. בעבר, עד לתחילת שנות ה-90 של המאה הקודמת, התצפיות במין זה היו מרובות יותר.
אטימולוגיה
מקורו של השם המדעי במילים הלטיניות turdus, "קיכלי", ו-torquatus, "צווארון", שמתייחס לסהרון הלבן הבולט בצווארו של הזכר.
השם העממי באנגלית הוא "Ring Ouzel", כאשר "Ouzel" הוא שם ישן לשחרור, מילה שקשורה Amsel בגרמנית. "Ouzel" עשוי להיות מיוחס לקבוצה של ציפורים הדומות באופן שטחי אך רחוקות יותר, האמודאיים, שנציגם באירופה, אמודאי אירופי, מכונה לפעמים Water ouzel. השם "Ring Ouzel" שימש לראשונה את ג'ון ריי בספרו Collection of English Words not Generally Used (1674), והתבסס עם ספרו משנת 1678 "The Ornithology of Francis Willughby of Middleton in the County of Warwick". ישנם שמות ישנים ומקומיים נוספים, כולל "fell blackbird", "hill blackbird", "moor blackbird", "rock ouzel" ו-"mountain blackbird".
טקסונומיה
קיכלי הסהרון תואר לראשונה על ידי קרל לינאוס תחת שמו המדעי הנוכחי במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו משנת 175. הוא ציין תיאורים קודמים של פרנסיס ווילובי ואליזר אלבין, שניהם נתנו לו את השם Merula torquata.
ישנם כ-85 מינים של קיכלים בינונים עד גדולים בסוג Turdus. הם מאופיינים בראשים מעוגלים, כנפיים מחודדות בינוניות או ארוכות, והם בדרך כלל בעלי שירה מלודית.
מחקר משנת 2020 על הגנטיקה של הסוג העלה שהקיכלי התפתח לפני בערך 9.37 מיליון שנים, התפרש מאפריקה לפני כ-7.2 מיליון שנים, והתפצל לקבוצות פליארקטיות ואינדומלאיות לפני בערך 5.7 מיליון שנים. הגירה נוספת מאפריקה ליבשת אמריקה התרחשה לפני כ-5.3 מיליון שנים. פרטי המחקר מצביעים על כך שקיכלי סהרון, בן לקבוצה האירו-אסייתית, עשוי להיות קשור לקיכלי נאומני ולקיכלי חום-כנף יותר מאשר לשחרור הדומה לו יותר מבחינה שטחית.
תת-מינים
לקיכלי סהרון שלושה תת-מינים מוכרים:
תיאור
קיכלי סהרון הוא קיכלי בינוני, באורך 23–24 ס"מ באורך ובמשקל 90–138 גרם. הניצוי של הזכר מתת-המין הנומינלי שחור לחלוטין למעט סהרון לבן בולט על החזה, קשקשים אפורים צרים בחלקים העליונים ועל הבטן וקצוות חיוורים לנוצות הכנף. המקור צהוב והרגליים חומות אפרפרות. הנקבה דומה לזכר אך חומה יותר ועם רצועת חזה עמומה יותר. הצעירים דומים לנקבה, אבל עם סהר שד חלש או לא קיים.
דגם החזה הלבן הופך את הבוגרים ממין הזה לקלים לזיהוי; גם זכרים בחורף הראשון מראים לפעמים סהרון חיוור. ניתן לבלבל בין פרטים צעירים מסוימים עם צעירים של שחרור, אך אצל הראשונים תמיד יש דגם כנף לבן יותר.
לזכרים מהתת-מין T. t. alpestris יש דגם לבן רחב יותר בחלקים התחתונים שלהם מאשר T. t. torquatus, המעניק להם מראה קשקשי מובהק מלמטה. גם דגם הכנף בהיר יותר מאשר אצל התת-המין הנומינלי. הנקבות דומות יותר לאלו של הנומינלי, אבל בעלות קצוות לבנים רחבים לנוצות הסנטר והגרון. לזכרים של T. t. amicorum יש את רצועת החזה הגדולה והלבנה ביותר מבין שלושת תת-המינים, והקצוות הלבנים והקצוות הרחבים יותר של נוצות הכנף יוצרים דגם לבנבן ייחודי בכנף. לנקבות יש גבולות לבנים צרים לנוצות בחלקים התחתונים. קיכליי סהרון בוגרים עוברים חילוף מלא לאחר עונת הקינון מסוף יוני עד תחילת ספטמבר, לפני נדידת הסתיו שלהם. לקטנים יש חילוף חלקי בין יולי לספטמבר, בו מתחלפים נוצות הראש, הגוף וסוככות הכנף.
תפוצה ובית גידול
קיכלי הסהרון מתרבה ברציפות ברחבי מערב וצפון אירופה מצפון-מערב אירלנד, דרך סקנדינביה לצפון מערב רוסיה, ובהרים ברחבי דרום אירופה מהפירנאים דרך האלפים, הבלקן, יוון וטורקיה מזרחה ועד טורקמניסטן. בשנת 2014, תועד קינון ברכס טימאן שבמחוז ארכנגלסק, כ-300 ק"מ מזרחה יותר מאתרי הקינון שידועים בעבר בצפון רוסיה.
זהו מין נודד, הציפורים עוזבות את אזורי הקינון בספטמבר ובאוקטובר. ציפורים מתת-המין הנומינלי חורפים בדרום ספרד ובצפון מערב אפריקה. אוכלוסיות מרכז אירופאיות של T. t. alpestris נוהגות לנוע לגבהים גבוהים יותר בתחילה לפני שהן נעות דרומה או דרום מערבה דרך האלפים השווייצרים; כשבועיים לאחר מכן עוברים נודדים מתת-המין הנומינלי באותו אזור לחורף בדרום טווח הקינון או סביב הים התיכון. קיכליי סהרון alpestris מזרחיים נודדים דרך הבלקן וטורקיה. T. t. amicorum נודדים דרומה למצרים ואזורים שכנים. הנדידה חזרה מתרחשת בעיקר בחודשים מרץ ואפריל, הזכרים מגיעים כמה ימים לפני הנקבות. מקננים צפוניים מגיעים מאוחר יותר, ובהרים, כמה ציפורים עשויות לטפס לגובה בשלבים עם הפשרת השלג. ציפורים רבות עוצרות במקומות קבועים באביב ובסתיו. קיכלי הסהרון נכחד מלטביה ומגיע רק בנדידה בדנמרק. הוא חולף בסוריה ומזדמן לאיסלנד, ירדן, חצי האי ערב, סודן, קזחסטן, מאוריטניה, סבאלברד ויאן מאיין. באוקיינוס האטלנטי, הוא מבקר קבוע בחורף באיים הקנריים אך נדיר באיים האזוריים ובמדיירה.
באזורים הדרומיים יותר, קיכלי סהרון הוא מין של הרים פנים יבשתיים, אך בצפון תפוצתו, הוא נמצא יותר ברמות החוף. הוא יכול להתמודד עם רוחות וגשם אבל נמנע מקרח ושלג. תת-המין T. t. torquatus מצוי בדרך כלל באדמת בור פתוחה עם כמה עצים פזורים מעל רום 250 מטרים, ומגיע עד ל-1,200 מטרים בסקוטלנד ובצפון אירופה. בשווייץ, קיכליי סהרון מקננים על מדרונות של רמות מחוספסות עם אברש, מחטניים, אשור או אלפנרוז בגובה 1,100–1,300, אם כי בטורקיה מם מצויים מגובה פני הים עד 1,500 מטרים. בארמניה ובקווקז הוא תופס בית גידול תלול דומה של עצים מחטניים, סבך רודודנדרון ושיחי ערער, מגובה פני הים עד 2,000–3,000 מטרים.
בצפון-מערב אפריקה הם חורפים ביערות ערער בגובה 1,800–2,200 מטרים, לעיתים קרובות ליד נהרות או בריכות. בנדידה הם מופיעים לעיתים בערבות חוף ועל גבעות תלולות עם עשב בר קצר ושיחים פזורים.
התנהגות
קיכלי סהרון הוא מין טריטוריאלי ונצפה בדרך כלל לבד או בזוגות, אם כי להקות קטנות עשויות להיווצר בנדידה. מחוץ לעונת הקינון מספר פרטים עשויים להיות בקשר רופף באזורי האכלה טובים, כגון עצי פרי, לעיתים קרובות עם קיכלים אחרים כגון קיכלי רונן או קיכלי לבן-גבה. התעופה שלו ישירה, וציפורים לרוב נחות על סלעים או על מקבצי אברש.
קינון
עונת הקינון נמשכת מאמצע אפריל עד אמצע יולי בהרי האלפים ובאיים הבריטיים, וממאי עד אוגוסט בסקנדינביה. הטריטוריות עשויות להתפרש לאורך נחלים, במרחקים של 160–200 מטרים אחת מהשניה, והן אף עשויות לחפוף, אך מין זה אינו יוצר מושבות קינון. הקן, שנבנה על ידי הנקבה, בצורת גביע העשוי מעלים, דשא יבש וחומר צמחי אחר ומודבק בבוץ. במערב התפוצה כמעט תמיד בנויים הקינים על הקרקע, אבל תת-המין T. t. alpestris עשוי גם לקנן בעץ קטן או שיח בגובה ממוצע של 3.5 מטרים מעל הקרקע.
התטולה מכילה 3–6 ביצים כחולות חיוורות או כחולות ירקרקות עם כתמים בחום-אדמדם. הביצים בגודל 22 על 30 מ"מ ובמשקל של 7.4 גרם, מתוכו כ-6% מהקליפה. הדגירה מתבצעת כמעט תמיד על ידי הנקבה, הבקיעה קורית בדרך כלל לאחר 13 ימים. הגוזלים פורחים מהקן לאחר עוד 14 ימים, ונשארים תלויים בהוריהם עד כ-12 ימים לאחר מכן.
בוגרים מתרבים לאחר שנתם הראשונה ואורך חייהם הממוצע הוא שנתיים, אם כי תועדו גם פרטים בני תשע. ייתכנו שני מחזורי קינון, במיוחד בדרום התפוצה, ואף שלושה באופן נדיר. מין זה הוא פילופטרי, כלומר חוזר לאותו אזור כדי לקנן מדי שנה. כ-36% מהצעירים שורדים את השנה הראשונה שלהם, בעוד ששיעור ההישרדות השנתי למבוגרים הוא 47% לזכרים ו-37% לנקבות. גורמי המוות העיקריים בצפון מערב אירופה הם טריפה (9%), תקריות הקשורות לאדם בשוגג (10%) וציד, בעיקר בצרפת (77%).
תזונה
במהלך נדידת האביב ועונת הקינון, חסרי חוליות מהווים את המרכיב המרכזי בתזונה, וכוללים שלשולים, זבובים, חיפושיות, נמלים, עכבישים וחלזונות. בהמשך השנה, הפירות נהיים חשובים יותר, כולל מגוון גרגרי יער, תות, דובדבן, עוזרר, בן-חוזרר וערער. כשהוא זמין ערער מצוי מהווה יותר מ-90% מתזונת החורף של קיכלי הסהרון, כאשר פרוקי-רגליים מהווים את רוב השאר. כתוצאה מכך, קיכלי סהרון הוא וקטור חשוב לפיזור זרעי הערער, והוא המפתח לפיזור ערער האיים הקנריים האנדמיים.
הצעירים ניזונים בעיקר מחסרי חוליות, זחלים ושלשולים שהאחרונים מהווים פריטים עיקריים היכן שהם זמינים. למרות שציפורים הנודדות בסתיו משתמשות בבתי גידול דומים לאלו המשמשים באביב, פירות יער עונתיים מהווים את רוב תזונתם, במיוחד סמבוק, עוזרר, ובמידת האפשר, גרגרי ערער.
טורפים וטפילים
הטורפים של אוזל הטבעת כוללים את הלילית המצויה, ינשוף עצים, עקב חורף בז מצוי,נץ מצוי, חמוס השלגים והרמין. רוב מקרי הטריפה הם של צעירים, ולציפורים שבקעו בתחילת העונה יש סיכוי גבוה יותר לשרוד מאשר בני מחזורים מאוחרים יותר. מחקר סקוטי הראה שעופות דורסים היו אחראים ל-59% ממקרי המוות ויונקים ל-27%. ברומניה, ביצים נטרפו על ידי סנאים אדומים וקיקי אגוזים. כמו אצל קיכלים אחרים בסוג, קיכלי סהרון מהווה לעיתים רחוקות בלבד הורה פונדקאי של הקוקייה האירופית, טפיל תטולה. אם הקן של הקיכלי עמוק מדי מכדי שהקוקיה תוכל לגרש את גוזליו של המארח, הקוקייה הצעירה לא תוכל להתחרות בהצלחה על מזון עם גוזלי המין המארח הגדל במהירות, ואם הקוקיה אכן מצליחה לגרש את חבריה לקן, ההורים אינם ששים להאכילו; כך או כך, הקוקייה הצעירה תרעב.
מחקר בהרי הקרפטים מצא שחלק ניכר מקיכליי הסהרון נשאו קרדית טרומביקולית. אקריות אלו מדביקות בדרך כלל ציפורים הניזונות מהקרקע, ונגע כבד עלול לגרום למצב הקיכלים להידרדר ולהפסיק לאכול. הקרציה Ixodes festai טפילה נפוצה אצל קיכלים, כולל קיכלי סהרון. קיים תיעוד של מין זה הנושא טפיל דם Haemoproteus.
סטטוס ושימור
לקיכלי הסהרון טווח תפוצה נרחב, המוערך ב-9.17 קמ"ר, ואוכלוסייה גדולה, המוערכת ב-600,000–2,000,000 פרטים באירופה (המהווה 95% מטווח הרבייה). לא מאמינים שהמין מתקרב לספי הקריטריונים לירידה באוכלוסייה של הרשימה האדומה של IUCN (כלומר, ירידה של יותר מ-30% תוך עשר שנים או שלושה דורות), ולכן הוא מסווג ברמת סיכון של "ללא חשש". האוכלוסייה המקננת באירופה הוערכה ב-299,000–598,000 זוגות בשנת 2019.
ישנם סימני ירידה במספר מדינות. הירידה במספרים באירלנד בשנים האחרונות הייתה בולטת, כאשר הקינון הרגיל מוגבל כעת לשני מחוזות בלבד. הגורמים החשודים כוללים שינויי אקלים, הפרעות אנושיות, ציד ופעילויות פנאי בחוץ. אובדן של ערערים עשוי להיות גורם בדרום ספרד ובצפון-מערב אפריקה, כמו גם ייעור של אזורי הרמות בבריטניה. תיתכן תחרות גם מצד קיכלים גדולים יותר כמו שחרורים, קיכלי גדול וקיכלי אפור. מחקר סקוטי הצביע על כך שאתרים בגבהים גבוהים יותר ועם כיסוי טוב של אברש היו בעלי פחות סיכויים להיות נטושים על ידי קינון של קיכליי סהרון מאשר במקומות נמוכים יותר או פתוחים יותר.
בהרי האלפים, צפיפות הקינונים יכולה להגיע 60–80 זוגות לקמ"ר, אבל היא בדרך כלל נמוכה בהרבה עם 37 לקמ"ר בסבואה עילית, 22 זוגות לקמ"ר בהרי היורה, ו-8 בבתי גידול פתוחים יותר בבריטניה.
אבירות
אבירות (צרפתית: chevalerie, אנגלית: chivalry, גרמנית: Ritterlichkeit) היא מערכת בלתי-רשמית של קוד התנהגות ומוסר שבמקורה אומצה על ידי אבירים ואצילים פיאודליים באירופה של סוף ימי הביניים ותקופת הרנסאנס, והתפרסמה בעיקר ביצירות ספרותיות ועממיות, כמו סיפורי המלך ארתור ואבירי השולחן העגול, והרומנסות על אביריו של קרל הגדול.
האידיאלים של האבירות היו שונים בתקופות שונות, במקומות שונים ובתפיסות תרבותיות וספרותיות שונות, אך בדרך-כלל כללו אומץ ומיומנות בלחימה; נאמנות ומילוי חובות למוסדות החברה כמו האומה, המלוכה או האדון הפיאודלי; כבוד, נימוס ג'נטלמני, נדיבות ו"משחק הוגן" אציליים; אדיקות נוצרית וחסד נוצרי בהתנהגות כלפי נתינים ווסאלים, בני המעמדות הנמוכים, נשים וילדים, ואף מול אויבים; הערצה רומנטית ואהבה אפלטונית כלפי דמויות נשיות. אידיאלים אלו דומים במידת מה לאידיאלים רומנטיים מקבילים שהתפתחו במעמדות לוחמים ואצילים בתרבויות אחרות, כמו סין, יפן, וארצות האסלאם.
האידיאלים של האבירות השפיעו על תרבות המערב וערכיה המוסריים במשך מאות השנים שלאחר שקיעת הממשל הפאודלי והאבירים עצמם, ועיצבו את ארכיטיפ דמות האביר בספרות הרומנטית, כמו במחזות שייקספירים, ברומנים היסטוריים כשל וולטר סקוט, וכן ביצירות סאטירה ופארודיה דוגמת דון קישוט וינקי בחצר המלך ארתור. ארכיטיפ זה משפיע מאוד גם על דמויות שונות של גיבורים ספרותיים ואמנותיים בתרבות הפופולרית המודרנית, שאינם בדרך-כלל אבירים במובנו המקורי של המונח, אך שואפים להצטיין בתכונות של אומץ, כבוד, הגינות ונימוס.
אטימולוגיה
למונח "שוולרי" מקבילות גם באיטלקית: cavalleria ובספרדית: caballería, ומאותו שורש נגזר גם המונח האנגלי cavalry לחיל פרשים.
בגרמנית, "ריטר" (ritter) הוא פרש או אביר (מאותו שורש כמו rider באנגלית), "ריטרליש" (ritterlich) אבירי ו"ריטרלישקייט" (Ritterlichkeit) אבירות.
בערבית, המונח פֻרוּסִיָּה (فُرُوسِيَّة) שמשמעו "פרשות" התייחס לאמנות הלחימה של פרשים בעולם האסלאם בימי הביניים ובתחילת העת החדשה. ביפנית, המונח בושידו (武士道), שפירושו המילולי "דרך הלוחם", התייחס לאמנויות הלחימה של מעמד הסמוראים. בדומה לאבירות האירופית, הפורוסייה והבושידו כללו גם קוד אתי של כבוד והתנהגות ראויה אצל לוחמים.
בתקופה המודרנית, המונח "אבירות" ושם התואר "אבירי" בשפות שונות בדרך-כלל מתארות התנהגות אמיצה, הוגנת ומנומסת אצל כל אדם, בלי קשר לתוארו ומעמדו. גם בעברית המודרנית נעשה שימוש נפוץ במילה "אבירות" לתיאור התנהגות כזו. בדומה למשמעות המקורית של chevalerie, משמעותה המקראית של המילה העברית "אביר" היא בעל-חיים חסון, בדרך כלל סוס, פר ואף תיש, אך בעת החדשה התגבשה משמעותה כתרגום של התואר knight באנגלית. המונח "אבירות" בעברית עשוי לציין את מוסד האצולה או הכבוד (באנגלית knighthood), אך במקרים רבים מציין את אופן ההתנהגות.
במחקר ההיסטורי
ישנו ויכוח בין חוקרים מודרניים באיזו מידה אכן היה קוד האבירות בימי הביניים מציאות היסטורית, קוד אתי, אידיאל מוסרי או מוסכמה ספרותית.
ואולם עם התקדמותו של המחקר ההיסטורי והספרותי, חוקרים גילו שככל שמקדימים את החיפוש אחר תור הזהב של האבירות, הוא תמיד משויך לתקופה מוקדמת אפילו יותר, ואף לתקופת האימפריה הרומית. ההיסטוריון השווייצרי ז'אן שארל סיסמונדי בן המאה ה-19 כתב: סיסמונדי התייחס בין השאר לאמינותן ההיסטורית של האגדות על המלך ארתור, ועל מלכים אגדיים אחרים כמו ליר, ואגדיים למחצה כמו מקבת'. הוא הוסיף:
לדעת ההיסטוריון ההולנדי יוהאן הויזינחה בספרו "סתיו ימי הביניים" הייתה האבירות בספרות ימי הביניים אידיאל רחוק מן המציאות של תאוות בצע, אכזריות וערמומיות דיפלומטית:
בדומה לסיסמונדי ציין הויזינחה שלא האבירים עצמם (בני התקופה) היו אידיאל האבירות בימי הביניים, אלא דווקא הקדמונים דוגמת אלכסנדר, קיסר וחניבעל. הוא הסיק כי תחיית האבירות בימי הביניים המאוחרים אינה אלא הקדמה לרנסאנס. בהמשך ספרו אף כתב כי:"השאיפה לתפארת של חיי הזמן העתיק, שהיא אופיינית לרנסאנס, שורשיה נעוצים באידיאל האבירי".
הפסיכולוג הקנדי סטיבן פינקר, בספרו המלאכים הטובים של טבענו על תולדות האלימות האנושית, ציטט את ההיסטוריון האמריקאי של ימי הביניים ריצ'רד וו. קויפר כי אפילו באידיאלים הספרותיים של ימי הביניים, רמת האלימות הייתה גבוהה בהרבה מן המקובל בספרות ובחיים המודרניים, והיחס כלפי נשים או אויבים מובסים עדיין רחוק מאוד מן המוסכמות המקובלות בימינו להתנהגות "אבירית". למשל, קויפר ציין כי במדגם של ארבעה עמודים בלבד מתוך השירה "לנסלוט" מן המאה ה-13:
לדעתם של קויפר ופינקר, השינוי שחל מאז במוסכמות הספרותיות והחברתיות של התנהגות אבירית נובע איפוא יותר מתהליך התירבות בעת החדשה מאשר מן האידיאלים המקוריים של ימי הביניים.
בספרות ובתרבות הפופולרית המודרנית ניתן למצוא נוסחים שונים של "קוד האבירות", תכופות בצורת רשימת כללים או "דברות". אך כמעט כל הנוסחים האלו הם המצאות מאוחרות, מן המאה ה-19 ואילך, ומשקפים את התפיסה הרומנטית המודרנית של אבירות. מימי הביניים עצמם מוכרים מעט מאוד מקורות כתובים, ספרותיים או היסטוריים, שניתן לכנותם כיום כקוד אבירות, והם שונים זה מזה ומן הנוסחים המודרניים. לא מוכר נוסח רשמי יחיד אשר בימי הביניים כונה "קוד האבירות" או בדומה לכך, ואשר אבירים נשבעו עליו או חונכו לפיו.
בימי הביניים
לפי ההיסטוריון הבריטי (ממוצא וולשי) דייוויד קרואץ', קודים אתיים בלתי-כתובים רווחו בין אבירים עוד לפני הופעת הקודים הכתובים הראשונים של אבירות במאה ה-12. קרואץ' סבר שהם היו סוג של הביטוס – מושג של הפילוסופים והסוציולוגים הצרפתיים פייר בורדייה ומוריס מרלו-פונטי, אשר מציין אוסף סמוי של התנהגויות, הרגלים, כישורים, נטיות והעדפות שאדם רוכש במהלך חייו. ההיסטוריון וחוקר הספרות הצרפתי בן המאה ה-19 לאון גוטייה הדגיש את חשיבותה של הכנסייה הקתולית בעיצוב הביטוס של אבירות, במטרה להפוך את מעמד הלוחמים לנתינים ומשרתים אדוקים של הכנסייה. לדעת גוטייה וקרואץ', כלל ההביטוס האבירי ערכים של נאמנות לאדון הפיאודלי, סגפנות, כוח סבל, נדיבות, כבוד ואתיקה "דוידית", על שם דמותו המקראית של דוד המלך שהיה באותה תקופה סמל נוצרי של נדיבות וכבוד אציליים. ערכים אלו נועדו על ידי הכנסייה להפוך את האביר למגן הצדק לאנשים חלשים כמו אלמנות ויתומים, בניגוד לדמויות של "ברונים-שודדים" (אנגלית: robber barons) ו"אבירים שחורים" שניצלו את כוח הזרוע לעושק המעמדות הנמוכים.
הכנסייה הקתולית אף הקימה מסדרי אבירות דתיים, כמו הטמפלרים, ההוספיטלרים, והמסדר הטבטוני, שנועדו במקורם למשימות צדקה כמו הגנה על צליינים, חולים ונצרכים. אבירים במסדרים כאלו תכופות נטלו על עצמם קוד אתי מחמיר ביותר, למשל חיי נזירות ונדר פרישות. הכוח והמוניטין שצברו מסדרי האבירות הדתיים עוררו מלכים ושליטים להקים מסדרי אבירות חילוניים, אשר נטו לחזק את מושג האבירות כקוד אתי של הגנה על החלש גם בין אבירים חילוניים. מסעי הצלב היו בחלקם יוזמות של הכנסייה הקתולית, שנועדו לתעל את עוצמתם הצבאית של אבירים, ולהפנות אותה ממעשי אלימות ומריבה בנחלותיהם באירופה למטרות שהכנסייה החשיבה כקדושות ומועילות לכלל העולם הנוצרי. קרואץ' ציטט מתוך ספר משנת 1170 לערך של הבישוף הנורמני סטפן דה פוגר (Stephen de Fougeres), בו הוא מאפיין את האביר הראוי בתכונות אלו:
כבוד הושג על ידי האביר באמצעות רדיפת ערכי הקוד, ובעיקר בהפגנת אומץ וחוסר-רתיעה מפני האויב. לפי ההיסטוריון הבריטי של ימי הביניים מוריס קין, האופן החמור ביותר שבו עלול היה האביר לאבד את כבודו הייתה הפגנת פחדנות בשדה הקרב. במילותיו של האביר והטרובדור מחבל הדורדון ברטראן דה-בורן מן המאה ה-12 "כשלעצמי אעדיף להיות בעליה של חלקת אדמה קטנה בכבוד, מאשר לשלוט באימפריה גדולה בחוסר כבוד".
במאה ה-13 תורגם מלטינית לצרפתית ספרו הצבאי הקלאסי של הסופר הרומאי וגטיוס, תחת הכותרת הצרפתית "אמנות האבירות" (L'art de chevalerie). תרגום זה נעשה על ידי הסופר הצרפתי ז'אן ד'מה, שכתב גם המשך לרומן הוורד, השירה האלגורית המפורסמת מאת גיום מלוריס על אהבה אבירית. תרגום ספרו של וגטיוס היה ככל הנראה השראה לסוגה של ספרי הדרכה לאבירים, שעסקו בנושאים כמו טקטיקה ואסטרטגיה צבאית, אתיקה בלחימה ובתחרויות אבירים, נימוסי חצר והתנהגות אצילית, ותכופות המחישו אותם באמצעות סיפורי מעללים חינוכיים מן ההיסטוריה, הפולקלור והשירה. דוגמאות לסוגה זו הם "ספר מסדר האבירות" (Libre del ordre de cavayleria) מאת הסופר הקטלאני רמון ליול מן המאה ה-13, "ספר האבירות" (Livre de chevalerie) מאת האביר והסופר הצרפתי ז'ופרואה דה שארני מן המאה ה-14, ו"ספר מעללי המלחמה והאבירות" (Livre des faits d'armes et de chevalerie) מאת הסופרת הונציאנית קריסטין דה פיזאן מן המאה ה-15. לפי ספרו של ליול, שתורגם מקטלאנית לרבות משפות אירופה, בין חובות האביר המחונך היטב הן:
במאה ה-15 כתב האביר והסופר האנגלי סר תומאס מלורי, בגרסה הקנונית של המחזור הארתוריאני, כי המלך ארתור השביע את אבירי השולחן העגול כל שנה בחג הפנטקוסט על נוסח הנקרא כיום השבועה הפנטקוסטית ומגלם את קוד האבירות:
בתקופת הרנסאנס ובעת החדשה
במאות ה-15 וה-16 החלה לרדת קרנו של מעמד האבירים באירופה. תכופות מייחסים ירידה זו לשימוש הגובר בנשק חם קל המסוגל לחדור אף את שריון הגוף הטוב והיקר ביותר, ולשימוש בתותחי מצור שהפכו טירות גבוהות חומה לחסרות ערך הגנתי. כבר באותה תקופה, מלומדים נטו להכריז על מותה של האבירות בכל פעם שאביר מפורסם נהרג מנשק חם, למשל האבירים הבורגונדים ז'אק דה לאליין ופייר טראי דה באיאר, והאביר והמשורר האנגלי פיליפ סידני. במקביל עלתה חשיבותם החברתית והצבאית של מעמדות נמוכים יותר, ובעיקר של מעמד הביניים והבורגנות בערים. באנגליה, המלכה אליזבת הראשונה נחשבת לעיתים לזו ששמה קץ לאבירות של ימי הביניים: בתקופתה אסר הכתר האנגלי על אבירים להעניק את תואר האבירות לחניכיהם, כפי שהיה מקובל במשך מאות שנים, והפקיע לעצמו את הזכות הבלעדית להעניק תואר אביר. מסדרי אבירות איבדו בהדרגה את עוצמתם הצבאית, הפוליטית והחברתית, והפכו לאותות כבוד טקסיים, אשר יותר ויותר הוענקו גם מחוץ למעמד האצולה, ולעיתים על תרומות שאינן נוגעות לכשירות צבאית. לפיכך התרחקה ספרות האבירות יותר ויותר מן המציאות, ונטתה להתרפק, להתאבל או ללגלג על העבר האבירי המפואר שאבד: אם באלגוריה כמו במלכת הפיות מאת אדמונד ספנסר, אם בביקורת מפוכחת כמו במחזותיו ההיסטוריים של שייקספיר, ואם בפרודיה כמו דון קישוט.