cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קאיפורה
תיאור
הסוג התגלה ב-1992 במערה "Toca da Boa Vista" שבבאהיה בצפון-מזרח ברזיל ותואר לאחר ארבע שנים, ב-1996 בידי החוקרים: Cartelle & ו-Hartwig, כשהוא נקרא על הישות המסתורית "Caipora", המכונה: "תושב היער" בידי עמי ברזיל. הסוג מכיל מין אחד - Caipora bambuiorum, אשר נקרא על חברת המחקר הברזילאית "Grupo Bambui". בעבר הוא נחשב לבן לסוגים אחרים כמו הפרוטופיתקוס והקרטלס הגדולים יותר. ממצאיו תוארכו ללפני 10,000 שנה מזמננו, מעט לפני ההולוקן.
קוף זה היה קרובם של השאגן, המורוקי וקוף העכביש, אך היה כבד יותר והגיע עד למשקל של 20.6 ק"ג. הוא ידוע רק ממאובנים שהשתמרו מפיסת הנאוקרניום (Neurocranium) או "קופסית המוח". אף שאלה לא השתמרו נראה שהיו לו גפיים ארוכות ללפיתת ענפים וכנראה שגם זנב לופתני בדומה לקרוביו. ככל הנראה הוא דמה לקופי המורוקי וניזון בעיקר מעלים.
פולה (בובה)
פוּלָה (בערבית: فلة, באנגלית: Fulla) הוא שמה של בובת אופנה הנמכרת ומשווקת במדינות מוסלמיות כתחליף לבובת הברבי. מקור שמה הוא בסוג של פרח היסמין אשר גדל במזרח התיכון בלבד.
מראה
הבובה תוכננה בתחילה להיות שחורת-שיער עם פסים ערמוניים בשיערה ועיניים חומות, אך מאוחר יותר הוצגו דגמים של הבובה בעלי צבעי שיער ועיניים בהירים יותר. צוות פיתוח המוצר שקל כעשרה דגמי פנים לפני שהחליט על מראה.
הבובה הסטנדרטית הולבשה בערב הסעודית בעבאיה שחורה וברעלה, אך ללא רעלה במדינות ליברליות יותר. כמו בגדיה של אישה מוסלמית מסורתית, נחלקים גם בגדיה של פולה לשתי קטגוריות: בגדי החוץ ובגדי הבית. בגדי החוץ הסטנדרטיים של פולה הורכבו ממעיל ארוך בצבע פסטל וצעיף לבן. בהמשך בגדיה הפכו לססגוניים יותר, אם כי, עקב האיסור על נשים מוסלמיות לחשוף עור רב, כל בגדיה מחויבים לצניעות; כתפיה מכוסות וחצאיתה מגיעה עד מתחת לברך.
לעומת בגדי החוץ, בגדי הבית של פולה מגוונים. היות שלנשים מוסלמיות מותר להיראות עם עור חשוף בחברת נשים אחרות או בני משפחה גברים, בגדי הבית שלה מעוצבים כתלבושות מודרניות וכוללים, בין השאר, אף בגדי ים והלבשה תחתונה.
תכונות
הבובה תוכננה להיות דמות של אישה ערבייה מוסלמית מסורתית. יוצריה של פולה מאמינים כי ההורים הערבים כועסים על השינויים בהשקפות על מיניות ועל תפקידן של הנשים, שחלו בחברה הערבית בעקבות השפעות מערביות, ולכן פולה אמורה להציג ערכים ערביים מסורתיים, וסדר חברתי אשר נהוג בחברה מוסלמית מסורתית.
יש הורים ערבים הטוענים כי אם ילדות עוטות בובותיהן ברעלות כשהן צעירות, יהיה להן קל יותר לעטות רעלות כשהן יגדלו והן לא יחשיבו את הדבר בתור משהו שמסמל את סוף ילדותן.
חברת הצעצועים "ניו-בוי" הפיצה פרסומות אנימציה המציגות את חייה של פולה. באחת הפרסומות נראית פולה כשהיא לבושה בבגדים צנועים, מתפללת, אופה עוגה כדי להפתיע חברות וקוראת ספר לפני השינה. מטעם חברת ניו-בוי נמסר שהפרסומת נועדה להעביר את ערכיה של פולה ולהראות איזה סוג של התנהגות מקדמת הבובה. סדרת פרסומות נוספת מראה מספר שחקניות סוריות מציגות כלי כסף, מכשירי כתיבה ואביזרים נלווים שונים של פולה.
אביזרים ומוצרים נלווים
למותג פולה אביזרים ומוצרים נלווים רבים, הכוללים מערכות לבוש, תכשיטים, שעוני יד, מטריות, אופניים, רהיטים, ציוד לבית הספר, בריכות שחייה ועוד, הנמכרים בנפרד.
בנוסף לפולה, יוצרו גם מספר בובות נוספות: יסמין ונדה - חברותיה של פולה, דמויות של אח קטן ואחות, ובובה של אח גדול ומגונן. אם כי, לדברי החברה לעולם לא ייווצר לפולה בובה בדמות חבר, כי המוסלמים מתנגדים לזוגיות לפני הנישואין, ולטענת יוצריה זהו אינו ערך ערבי שראוי להנחיל לילדות ונערות ערביות.
בתחילה יוצרה פולה כעקרת בית, אך מאוחר יותר החלו לייצר בובות של מורות ורופאות בדמותה של פולה, מכיוון שיוצריה האמינו כי אלו הם מקצועות מכובדים וראויים לאישה מוסלמית.
ההבדלים בין "פולה" ל"ברבי"
פולה וברבי דומות במספר בחינות, כמו בגודל, בפופולריות ובכמות ההכנסות, ושתיהן מהוות מודל לחיקוי לילדות. לעיתים אף מכונה פולה "ברבי המוסלמית". אך למעשה, יש ביניהן יותר הבדלים מאשר קווי-דמיון.
בעוד שדמותה של ברבי עצמאית ולה חיים חופשיים ומגוון רחב של משרות, פולה מוגבלת במספר רב של תחומים. בתחום הלבוש - אמנם לפולה מספר רב של בגדים ואביזרים, אך בגדי החוץ שלה לא כוללים פריטים חושפניים, ובדרך כלל היא רעולה. לעומת זאת, גבולות הלבוש של ברבי אינם מוגדרים. בעוד שלברבי מספר רב של משרות, לפולה יש רק שתיים: מורה ורופאה. אם כי, לא בכל המדינות מיובאות בובות אלו, והבובה הסטנדרטית והפופולרית היא למעשה בובת עקרת הבית. בנוסף לכך, לבובת הברבי נוצרה בובת-חבר ("קן") ואילו לפולה לא נוצר חבר.
פולה וברבי גם שונות במראן החיצוני. בובת הברבי הסטנדרטית היא בעלת מראה מערבי; שיערה בלונדיני, עיניה כחולות, עורה בהיר ומאופר. פולה, לעומת זאת, היא בעלת חזות מזרחית ולה שיער כהה, עיניים חומות, גוון עור בצבע ארד ומראה נטול קוסמטיקה. בנוסף לכך, לברבי יש רגליים רזות וחזה מלא, ופולה, לעומת זאת, צנועה יותר ובעלת חזה קטן יותר ורגליים עבות יותר. אם כי, היא רזה יותר מבובת הברבי. אך על אף ההבדלים החיצוניים, על שתיהן מועברת ביקורת רבה על הצגת סטריאוטיפ של יופי בלתי ניתן להשגה.
פופולריות
בובת הפולה פופולרית מאוד בארצות מוסלמיות, בעיקר במזרח התיכון, והיא מניבה הכנסות של כ-24 מיליארד דולר במכירות כלל-עולמיות, סכום הקרוב להכנסותיה של בובת הברבי. הבובה פופולרית גם בקרב קהילות מוסלמיות במזרח הרחוק, דרום אמריקה ואירופה. פולה אמנם נמכרת גם בצפון אמריקה, אך במדינות אלה נמכרות יחידות מעטות יחסית של הבובה. בובה דמוית פולה, הנושאת אותו שם, מיוצרת בהונג קונג ונמכרת באריזה כמעט זהה גם בישראל, אם כי בקרב ערביי ישראל פולה אינה זוכה לפופולריות כמו בארצות אחרות.
אף שבעבר נמכרו בובות רבות שיוצרו עם רעלה, כמו "רוזאן" ו"הברבי המרוקאית", אף אחת מהן לא זכתה לפופולרית כמו הבובה "פולה".
ביקורת
למרות הצלחתה המסחרית של פולה, קמו לה מתנגדים רבים. פעילים פמיניסטיים, ובראשם הסופרת המצרית נוואל אל-סעדאווי, טוענים כי פולה משמשת לדיכוי החשיבה הליברלית בקרב הערבים ונותנת לגיטימציה להמשך הדיכוי והאפליה של האישה.
פעיל זכויות האישה הסורי, מען עבדול סלאם, טוען כי פולה היא עדות להשתנות האסלאם והקצנתו. הוא מוסיף, כי אילו פולה הייתה יוצאת לשוק עשור קודם היא לא הייתה פופולרית כמו היום. טענה נוספת שעלתה היא, כי פולה, בדומה לברבי, מייצגת מודל לא מציאותי של יופי שנשים צריכות להסתגל אליו; אף על פי שלברבי גוף מחוטב יותר, היקף מותניה של פולה דק יותר.
הפשיטה על גטו רומא
הפשיטה על גטו רומא התרחשה ב-16 באוקטובר 1943. סך הכל 1,259 בני אדם, בעיקר בני הקהילה היהודית - המונים 363 גברים, 689 נשים ו-207 ילדים - נעצרו על ידי הגסטפו. מתוך העצורים הללו, 1,023 זוהו כיהודים וגורשו למחנה הריכוז אושוויץ. מבין המגורשים הללו שרדו רק חמישה עשר גברים ואישה אחת.
הגטו
גטו רומא הוקם ב-155. בזמן הפשיטה, הוא היה בן כמעט 400 שנה והיה מורכב מארבעה בלוקים צפופים מסביב לפורטיקו ד'אוטביה, דחוסים בין תיאטרון מרסלוס, פונטנה דלה טרטארוגה, פאלאצו צ'נסי ונהר הטיבר.
מבוא
כשגרמניה הנאצית כבשה את רומא יומיים לאחר הכניעה האיטלקית ב-8 בספטמבר 1943, 8,000 יהודים איטלקים שהו ברומא, חמישית מכלל היהודים באיטליה. רבים מאלה עברו דרומה לאחר נחיתת בעלות הברית, בתקווה למצוא ביטחון מפני רדיפות הנאצים.
המפקד הצבאי הגרמני של רומא, הגנרל ריינר שטהל, חשש בתחילה שכל פעולה נגד יהודי רומא תגרור גינוי מהאפיפיור פיוס ה-12, שממנו הוזהר על ידי הבישוף אלואיס הודל, רקטור הכנסייה הגרמנית ברומא. אולם גינוי זה מעולם לא קרה. שטהל החליט שלא להורות על גירוש היהודים ללא סמכות רשמית ממשרד החוץ הגרמני. הקונסול הכללי של גרמניה, איטל פרידריך מולהאוזן, הרחיק לכת וכתב לשר החוץ יואכים פון ריבנטרופ כדי להציע ליהודים הרומאים להיות כלואים במחנות איטלקיים במקום לגרש אותם, אך ריבנטרופ מעולם לא העז לפעול נגד ה-אס דה, ממנו שטהל קיבל את פקודותיו. תפקידו של שגריר גרמניה בוותיקן, ארנסט פון ויצקר, באירועים אלה נותר שנוי במחלוקת.
ב-26 בספטמבר הודיע הרברט קאפלר, מפקד האס אס והגסטפו ברומא, לקהילה היהודית בעיר כי 200 ראשי משפחות יהודים יגורשו אלא אם ימסרו לו מזהב. הקהילה מסרה את הסכום הזה במועד אחרון, 28 בספטמבר, בסיועם של אזרחי רומא שאינם יהודים. אירוע זה הותיר את הקהילה היהודית עם הרושם שהגרמנים מחפשים רק שלל ובמיוחד את האוצרות היקרים של ספריית הקהילה היהודית.
פשיטה
בבוקר 16 באוקטובר 1943, 365 אנשי כוחות הביטחון והמשטרה הגרמניים (המשטרה האיטלקית נחשבה ללא אמינה ) סגרו את הגטו, שהכיל אז חלק גדול מהקהילה היהודית, והפכו אותו לכלא וירטואלי. תיאודור דנקר, שמונה באותה תקופה לראש היודנרפראט באיטליה ועליו הוטל ליישם את הפתרון הסופי, רצח העם של היהודים באיטליה, הורה לפנות את הגטו. כמה יהודים בגטו הצליחו להימלט מעל הגגות.
בפשיטה נעצרו 1,259 בני אדם, מהם 363 גברים, 689 נשים ו-207 ילדים. לאחר מכן שוחררו האסירים הלא יהודים ו-1,023 יהודים נלקחו ל- מכללה הצבאית בפאלאצו סלוויאטי בטרסטוורה. יומיים לאחר מכן, לפחות 1,035 אסירים הועלו על רכבות השואה בתחנת טיבורטינה וגורשו לאושוויץ. רק 16 שרדו.
אחרי
בזמן הפשיטה, חוקי הגזע האיטלקיים (באיטלקית: Leggi Razziali), כבר פורסמו על ידי מועצת השרים באיטליה הפשיסטית. החוקים הוחלו משנת 1938, על מנת לאכוף אפליה והפרדה גזעית בממלכת איטליה. הם הגבילו את זכויות האזרח של יהודי איטליה, אסרו לפרסם ספרים שנכתבו על ידי סופרים יהודים, והוציאו יהודים ממשרדים ציבוריים, מחינוך ומרוב המקצועות וגם נאסרו נישואים של יהודים עם איטלקים. חוקים נוספים שללו מיהודים את נכסיהם, הגבילו את נסיעותיהם ולבסוף, קבעו את כליאתם בגלות פנימית. גירוש היהודים באיטליה החל ב-8 בספטמבר 1943, לאחר שכוחות גרמנים השתלטו על צפון ומרכז איטליה שיחררו את בניטו מוסוליני מהכלא והציבו אותו כראש מממשלת הבובות של הרפובליקה החברתית האיטלקית.
בתקופת הכיבוש הגרמני, המשיכו יהודי רומא לחיות במחבוא, תחת איום מתמיד במעצר ובגירוש, עד לשחרור העיר על ידי בעלות הברית ב-4 ביוני 1944. בסך הכל גורשה רבע מאוכלוסיית רומא היהודית - למעלה מ-2,000 איש, מתוכם רק 102 שרדו את השואה. בנוסף, עוד 75 יהודים רומאים נרצחו בטבח הארדיאטין, כאשר 335 אזרחים הוצאו להורג כגמול על מתקפת הפרטיזנים על חיילי SS.
המשטרה האיטלקית ברומא, שלא כמו בחלקים רבים אחרים של איטליה הכבושה על ידי הגרמנים, לא השתתפה במעצרים של יהודים, והציבור הרחב התנגד למעצרים כאלה. מסיבות אלה, חלק ניכר מהיהודים ברומא לא נעצרו ושרדו את השואה, ולעיתים קרובות הסתתרו בוותיקן או במוסדות קתוליים אחרים.
מבין המבצעים הבכירים, תיאודור דנקר התאבד בעקבות לכידתו בדצמבר 1945. הרברט קפלר נידון על ידי בית משפט צבאי ב-1948 למאסר עולם בגין תפקידו בטבח הארדיאטין, נמלט מהכלא ב-1977 ומת פחות משנה לאחר מכן.
תפקידו של האפיפיור פיוס ה-12 באירועים היה נושא למחלוקת ניכרת, בשל קרבתם של הוותיקן והגטו הרומי. לדברי מייקל פייר, "שאלת שתיקת האפיפיור הפכה למוקד של ויכוח וניתוח היסטורי אינטנסיבי" מכיוון שהגירושים התרחשו "מתחת לחלונות שלו". המונח "מתחת לחלונות שלו" שימש ככותרת של ספר בנושא מאת ההיסטוריונית האמריקאית סוזן זוקוטי. הביטוי מבוסס על ציטוט מהדו"ח של ארנסט פון ויזסקר, שגריר גרמניה בוותיקן, שדיווח לברלין שהפשיטה המשטרתית התרחשה "מתחת לחלונות האפיפיור". ההיסטוריון הבריטי איאן קרשו כתב כי "מחאה חזקה וחד משמעית של האפיפיור הייתה עשויה להרתיע את הכובשים הגרמנים ולמנוע את גירוש היהודים שהם יכלו לשים עליהם את ידם. הגרמנים ציפו למחאה כזו. זה מעולם לא הגיע."
הנצחה
מספר לוחות אבן נחשפו בגטו הרומי ובתחנת הרכבת טיבורטינה לזכר המעצר והגירוש של יהודי רומא באוקטובר 1943.
קולנוע סובייטי
הקולנוע הסובייטי כולל את סרטי הקולנוע שהופקו בברית המועצות. כיוון שרוב תעשיית הקולנוע נשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, אלו התאפיינו בדרך כלל באסתטיקה וערכים של ריאליזם סוציאליסטי. כמו בתחומי אמנות אחרים, הכתיבה הדוקטרינה המרקסיסטית-לניניסטית את הגישה לפיה מעשה האמנות אינו נובע מהשראה או כישרון של יחידים, אלא מציית למספר כללים, הניתנים ללימוד שיטתי-מדעי. גישה זו הובילה, בפרט בקולנוע, שהיה אמנות צעירה, לפיתוח גישות דידקטיות ללימוד וייצור סרטים.
קינו פארבדה
לפני מהפכת אוקטובר 1917 התקיימה תעשיית קולנוע קטנה, בעיקר בערים הגדולות של מערב רוסיה ובמדינות הבלטיות.
הכוחות המהפכניים ראו בקולנוע בעיקר כלי לחינוך ולתעמולה. לפי תפיסתם, קולנוע עלילתי, המגולל סיפור, הוא אמנות בורגנית, שאינה מספרת את האמת על חיי הפועלים ומייצרת אשליות. דרך הסרטים, האמינו, ניתן להעביר מסרים פשוטים וקליטים להמונים באמצעות מראות, גם בלי צורך להתעמק בכתבים אידאולוגיים ועלילה סבוכה. האפקט התעמולתי נוצר על ידי מניפולציות רגשיות אותן ניתן להשיג על ידי חיתוכי מונטאז' ומעבר בין סצנות המייצרים אימג' הנחקק בזיכרון לאורך זמן ומתחבר למסר (בין היתר תוך ניצול אפקט קולשוב, אחת התגליות של הקולנוע הסובייטי). כך נוצרו יומני הקולנוע "קינו פארבדה" ("קולנוע אמת") - סרט קצר (גלגל יחיד) המורכב בעיקרו מצילומי תעודה ובחלקו הקטן מצילומים מבוימים, שנערכו יחדיו וסיפרו סיפור פשוט של גבורת פועלים, צדקת המהפכה וכדומה. אחד הבולטים ביוצרים סוגה זו היה הקולנוען היהודי דג'יגה ורטוב‎. פוליטרוקים ("קציני חינוך") נעו עם הסרטים בין ערים, כפרים ועיירות במרחב, הקרינו אותם, לעיתים עם קריינות, והפיצו את בשורת המהפכה לכל קצווי הארץ.
בשנים 1922-1925 התארכו סרטי הקינו פראבדה לסרטים דוקומנטריים באורך מלא. ב-1929 הפיק ורטוב‎ את סרטו "איש עם מצלמת קולנוע", המהווה תיעוד של 24 שעות במוסקבה. הסרט הציג כמה וכמה חידושים אמנותיים וטכניים. קצב החיים בעיר ההומה הוצג בסרט בשיטות קולנועיות, במיוחד שיטות עריכה חדשניות לזמנן. בין השיטות שהוצגו בסרט היו אפקטים של עין נפתחת למראה העירוני, היעלמות התמונה בהדרגה או והופעת התמונה כך (דיזולבים), הצגת תמונות במסך מפוצל, הילוך מהיר, הילוך איטי, הקפאת התמונה (פריז-פריים), זוויות צילום מפתיעות ועוד.
סרטי קולנוע עלילתיים
גם לאחר המהפכה, המשיכו בתי קולנוע שפעלו לפניה, להקרין סרטים ישנים שהיו ברשותם. ב-17 בינואר 1922 הוציא הסובייט העליון הנחיות להקרנת סרטים בברית המועצות. כל בתי הקולנוע הולאמו וחויבו להרשם ולעמוד תחת פיקוח, וכל הסרטים חויבו בביקורת צנזורה, כן הולאמו אולפני הסרטים הפרטיים הספורים. כל העשייה הקולנועית והרכש של סרטי קולנוע הוכפפו למחלקה ייעודית בוועדת החינוך העממית - הרשות הממלכתית לקולנוע של רוסיה הסובייטית (גוסקינו, Госкино). ב-1924 נוסדו, על בסיס האולפנים הפרטיים שהיו לפני המהפכה, אולפני הקולנוע המרכזיים - מוספילם במוסקבה ולנפילם בלנינגרד. אולפנים אלה יהפכו לבית היוצר המרכזי לסרטי קולנוע בברית המועצות. באותה עת חודשה פעילותו של המכון לקולנוע על שם גרסימוב (VGIK/ВГИК), אחד מהמוסדות האקדמיים הראשונים בעולם ללימודי אמנות הקולנוע.
מספר יוצרים החלו ליצור סרטים עלילתיים, שעלילתם תואמת את עולם הערכים החדש. אחד הראשונים שבהם היה סרגיי אייזנשטיין, שאף פיתח את הכללים המדעיים ליצירת סרט עלילתי "נכון" במסגרת הריאליזם הסוציאליסטי, כולל שיטות הצילום והמונטאז' שהקנו לו תהילה. סרטו הראשון היה "שביתה", אך סרטו העלילתי החשוב הראשון היה "אוניית הקרב פוטיומקין" (1925). סרט ראינוע באורך 75 דקות, בעל עלילה פשוטה וברורה כך שהקהל יוכל לזהות בבירור מי הם הטובים ומי הרעים ותוך שימוש בדימויים חזותיים עזי-מבע ורגש הנקלטים היטב בזיכרון. תבנית זו תהפוך לדגם לשלל סרטים עלילתיים שייוצרו בברית המועצות.
ב-1927 ראה אור הסרט "אוקטובר", שביים אייזנשטיין יחד עם גריגורי אלכסנדרוב, תוך שימוש בטכניקות מונטאז'. הסרט הציג את אירועי מהפכת אוקטובר לפי ספרו של ג'ון ריד, עשרת הימים שזעזעו את העולם. סיפורו של סרט זה מדגים את הכורח של יוצרי הסרטים להתאים עצמם כל העת לתכתיבי המפלגה. על פי האירועים בספר נטל לאון טרוצקי חלק מרכזי באירועים ולפיכך נכללו בתחילה סצינות רבות שבהן הופיעה דמותו של טרוצקי, אך לאחר רדיפתו וגירושו של טרוצקי על ידי סטלין ב-1927, נותרו סצינות אלו על רצפת חדר העריכה.
התקופה הסטליניסטית
המלחמה שמה קץ לתנופת עשיית הסרטים בברית המועצות. רבים מהבמאים והשחקנים גויסו לצבא האדום והעשייה הקולנועית הצטמצמה ליומני קולנוע בלבד.
עם זאת, הן במהלך המלחמה והן מיד לאחריה ראו אור סרטים צבעוניים מוזיקליים קלילים שנועדו למטרת בידור ואסקפיזם. רבים מהם בבימויו של איוואן פירייב‎, ביקשו לתאר את הווי החיים בקולחוזים הכפריים כחיי שמחה נטולי דאגות של ממש ("הנערה האהובה" (1940), "רועת החזירים ורועה הצאן" (1941), "6 אחרי המלחמה" (1944), "סיפור על אדמת סיביר" (1948) ו"הקוזאקים של קובאן" (1949)). אלכסנדר פטושקו‎ יצר באותה עת סרטים המבוססים על סיפורי עם. סרטיו (הראשון שבהם "הפרח מאבן" צולם בשנת 1946) היו פורצי דרך בשימוש באפקטים מיוחדים ובאנימציה משולבת שחקנים חיים.
נוסף על מגמה זו, שהיה בה אסקפיזם מסוים מאימי המציאות, ראו אור לאחר המלחמה סרטים שבאו להלל את הניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה כגון סרטו של גריגורי אלכסנדרוב "מפגש על האלבה" (1949) ו"נפילת ברלין (1950). עם זאת, קיצוב כלכלי והידוק של הצנזורה על סרטים, תרמו לכך שמעט סרטים הופקו בברית המועצות בשנות הארבעים והחמישים. עם תחילת המלחמה הקרה צומצמה מאוד גם הפצת סרטים מהמערב, ואלו שהותרו עברו מסננת מחמירה של איתור מסרים מקפיטליזם ועד ציונות, אשר מנעה את הפצתם הנרחבת בברית המועצות.
תחיית הקולנוע הסובייטי
אחד הסרטים שבישרו על תחיית הקולנוע הסובייטי היה "העגורים עפים" של מיכאל קאלאטוזוב מ-1957, סרט אנטי-מלחמתי שייצג את הבשלת התנאים ליצירה מקורית לאחר הסרת חלק מהמגבלות הסטליניסטיות על תעשיית הקולנוע בעת ההפשרה של חרושצ'וב. הסרט זכה בפרס דקל הזהב פסטיבל הקולנוע בקאן. ב-1959 נחנך פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה עם סרטו של סרגיי בונדרצ'וק "גורל אדם". ב-1960 זכה סרטו של גרגורי צ'וחראי "בלדה לחייל" בפרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל קאן ולראשונה זיכה את ברית המועצות במועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ב-1961. ב-1962 זכה סרטו הראשון של אנדריי טרקובסקי באורך מלא, "נעורי איוואן" בפרס אריה הזהב של פסטיבל ונציה. ב-1967 ראה אור אחד הסרטים הסובייטיים המונומנטליים ביותר "מלחמה ושלום" בבימויו וכיכובו של בונדרצ'וק שאף זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ל-1968. הפקת הסרט נמשכה מאז 1961, היה הראשון בברית המועצות שצולם במצלמת 70 מ"מ ועם 6 ערוצי שמע סטראופוניים.
בין 1969 ל-1971 הופקה סדרת הסרטים על אירועי מלחמת העולם השנייה, "השחרור (סדרת סרטים)", כקופרודוקציה סובייטית עם מדינות הגוש המזרחי גרמניה המזרחית, פולין, יוגוסלביה ואיטליה. הסדרה מגוללת בחמישה סרטים באורך מלא את שחרור מזרח אירופה במלחמת העולם השנייה ואת תבוסתה של גרמניה הנאצית, החל מקרב קורסק ועד לקרב על ברלין.
נוסף על "סרטי איכות" אלה נוצרו גם שלל קומדיות פופולריות, שזכו לקהל רב. בהן "ליל הקרנבל" (1956) של אלדר ריאזנוב שהפך את לודמילה גורצ'נקו לכוכבת, "האדם האמפיבי" (1961) וסרטיו של לאוניד גאידאי "מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק (1965), "השבויה מקווקז" (1966) ו"יד היהלום" (1967) וכן"הזהר מהמכונית" (ריאזנוב, 1966) ו"אל תיקח ללב!" (גאורגי דאנליה, 1969).
בשנות השבעים החלו יוצרים כאנדריי טרקובסקי ליצור קולנוע נסיוני בנושק לעולמות של פנטזיה ומדע בדיוני עם סרטים כגון "סולאריס" (1972) או "סטאלקר‎" (1979). כן צמח ז'אנר סרטי פנטזיה המבוססים על פולקלור וסיפורים עממיים, שהיו נושאים בטוחים מבחינה פולטית אשר אפשרו ליוצריהם חופש יצירתי ואמנותי. רבים מסרטים אלה היו סרטי אנימציה כגון "קיפוד בערפל" (Ёжик в тумане, 1975) או "אגדת האגדות" (1979, Сказка сказок) של יורי נורשטיין.
"מערבונים מזרחיים"
סוגה ייחודית בקולנוע הסובייטי של שנות השישים והשבעים הייתה "המערבון האדום" או "המערבון המזרחי", סרטי פעולה שהתרחשו במרחבי רוסיה. סרטים אלה ביקשו לחקות את צורת המערבון האמריקאי, תוך העתקת העלילה מהמערב הפרוע אל האזורים האסיאתיים של ברית המועצות ומלחמת הצבא האדום בלאומנים מוסלמיים מקומיים ("אינדיאנים") בהרי הקווקז ובערבות מרכז אסיה וסיביר, בעת המהפכה ומלחמת האזרחים ברוסיה.
סרטי פעולה נוספים נוצרו באותה תקופה בקופרודוקציה עם צ'כוסלובקיה ומזרח-גרמניה.
שנות השמונים
לאחר תקופת ברז'נייב הוקלו חלק מהמגבלות הפוליטיות וניתן יותר חופש אמנותי ומקום לביטוי אישי של היוצרים. במקביל, התאפשרה הפצתם של סרטים רבים יותר מחו"ל, בעיקר מן הקלונוע הגרמני, הקולנוע ההונגרי והקולנוע הפולני שזכו לפריחה באותה תקופה. הפרסטרויקה והגלאסנוסט ביטלו למעשה את מירב ההגבלות ואיפשרו פריחתם של זרמים רבים הן בקולנוע הרוסי והן בקולנוע של הרפובליקות השונות. בתקופה זו החלה הקריירה של במאים צעירים שיתנו את אותותיהם בקולנוע הרוסי שלאחר התפרקות ברית המועצות, בראשם ניקיטה מיכאלקוב.
ב-1981 זכה הסרט "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות" של ולדימיר מנשוב בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-1986 ראה אור אחד הסרטים הייחודיים באפיים - "קין-דזה-דזה!" ששילב מדע בדיוני, קומדיה סאטירית, דיסטופיה וסוריאליזם ואלמנטים של סייברפאנק.
עין חרוד מאוחד
עֵין חֲרוֹד (מְאוחד) הוא קיבוץ שהוקם לאחר הפילוג בקיבוץ המאוחד (1952) על ידי קבוצת הצעירים בקיבוץ עין חרוד, שהוקם בי"ח באלול תרפ"א (1921) על ידי אנשי גדוד העבודה. קיבוץ עין חרוד ההיסטורי הוא הקיבוץ הראשון בישראל שהתבסס על עקרון "הקיבוץ הגדול". הקיבוץ נמצא בעמק חרוד שבעמק יזרעאל המזרחי השייך למועצה אזורית הגלבוע וממוקם ליד מעין חרוד ומכאן שמו. קיבוץ עין חרוד מאוחד משתרע על חלק משטחו המקורי של קיבוץ עין חרוד טרם הפילוג.
ראשיתו
עין חרוד הוא היישוב הראשון שכונה קיבוץ בארץ ישראל. ההתארגנות הראשונה במתכונת זאת הייתה דגניה א שחבריה קראו להתארגנות קבוצה. ראשוני הקיבוץ היו אנשי העלייה השנייה והעלייה השלישית אשר היו חלוצים וחלוצות חברי גדוד העבודה. העלייה לקרקע בסמוך לפתחו של מעין חרוד הייתה בי"ח באלול תרפ"א 1921; תחילה באו לאתר כ-35 חברים מהקבוצה שעבדה בראס אל עין ליד פתח תקווה. ולמחרת הצטרפו כ-39 חברים ממחנה גדוד העבודה במגדל. היישוב השיתופי שאותו הקימו נקרא בתחילה: "פלוגת גדוד העבודה בעמק יזרעאל". מנהיגי היישוב הבולטים בראשיתו היו שלמה לביא, יהודה אלמוג ומנחם אלקינד, ואחר כן גם יצחק טבנקין. עין חרוד הוקם מלכתחילה על פי תוכנית "הקבוצה הגדולה" אשר הגה שלמה לביא ואושרה על ידי ההסתדרות הציונית בקונגרס הציוני הי"ב, הסתדרות העובדים, ומפלגות הפועלים: הפועל הצעיר ואחדות העבודה.
בקיץ תרפ"ג 1923 התפלג קיבוץ עין חרוד מ"גדוד העבודה". הצטרפו אליו חבורות חלוצים, והוא הפך ל"קיבוץ ארצי" שפלוגותיו פזורות ברחבי הארץ. עין חרוד וקיבוצים נוספים הקימו ב-1927 את "הקיבוץ המאוחד". בקיץ 1929 חזרו ונצטרפו אל "הקיבוץ המאוחד": כפר גלעדי, תל יוסף ורמת רחל, קיבוצי "גדוד העבודה" שהתפרק.
התיישבות ופילוג
ב-1926 עבר הקיבוץ למקום הקבע שלו, במעלה גבעת "קומי" (Qumi). במקומו התיישב ארעית גרעין המייסדים של קיבוץ בית השיטה, עד שעבר למקום הקבע. ה"מחנה" ליד מעין חרוד שימש בהמשך למגורים זמניים של קבוצות מתיישבים נוספות.
בשנת 1952, כחלק מן המאבק בתנועת העבודה והפילוג בתנועה הקיבוצית, התחולל פילוג גם בקיבוץ עין חרוד. הקיבוץ התפצל לשני קיבוצים: עין חרוד מאוחד (שנשאר בקיבוץ המאוחד) ועין חרוד איחוד. לאחר דין ודברים קרקעות הקיבוץ ונכסיו פוצלו וחולקו לשניים, בין שני קיבוצים באותו אתר; האחד של נאמני עם מפ"ם והשני של תומכי מפא"י. בשנת 1954 עברה הקבוצה המזוהה עם מפא"י ואשר פרשה מן הקיבוץ המאוחד, לאתר סמוך במעלה גבעת קומי שבאדמות הקיבוץ והקימה את "עין חרוד איחוד". הקיבוץ עין חרוד שבו נשארו החברים שזוהו בעבר עם מפ"ם, נקרא מאז בשם "עין חרוד (מאוחד)".
בקיבוץ עין חרוד פעלו מראשיתו אנשי ציבור ויצירה ידועים ובהם: שלמה לביא, חיים שטורמן, יצחק טבנקין, נחום בנארי, חיים אתר, זרבבל גלעד ואברהם תרשיש.
מרכז חברה ותרבות
ב-1927 ביקרה בעין-חרוד משלחת רבנים ובהם הראי"ה קוק, כחלק ממסעה ביישובים החקלאים בצפון הארץ. הרב ניסה לדבר על לבם של חברי הקיבוץ לשמור מצוות, ובין השאר, להתחתן כדת משה וישראל; לפי המסופר קצת מדבריו השפיעו "ועוד באותו לילה הועמדו בעין חרוד שמונה עשרה חופות".
בשנת 1937, לאחר תכנון רב שנים, הוקם בפאתיו הצפוניים של היישוב המשכן לאמנות על שם חיים אתר, המהווה כיום מרכז חשוב לאמנות ישראלית
בנדיקוט חוטמני
טקסונומיה
הבנדיקוט החוטמני הוא אחד מתוך 3 מינים הקיימים כיום בסוג בנדיקוט, לצד בנדיקוט סרוג מזרחי ובנדיקוט סרוג מערבי (המין הרביעי - בנדיקוט מדברי - נכחד במהלך המאה ה-20). מבחינה גנטית, הוא קרוב בעיקר למין בנדיקוט סרוג מזרחי. האנטומולוג הצרפתי אטיין ז'ופרואה סנט-אילר תיאר את המין לראשונה בשנת 1804, ומשמעות השם המדעי שלו היא: "גירית-כיס ארוכת-אף". שתי דגימות נוספות ששייכות למין זה תוארו בתחילה בתור מינים נפרדים ב-1825 וב-1841.
לבנדיקוט החוטמני שני תת-מינים:
תיאור
הבנדיקוט החוטמני הוא כיסאי דמוי חולדה או טנרק, והמין הגדול בסוגו. גופו גוצי וקומפקטי עם תנוחה שפופה, ראשו חרוטי, ואוזניו מחודדות וזקופות. סימן ההיכר של המין הוא חוטמו המחודד שארוך יותר מכל מיני הבנדיקוטים האוסטרלים. זנבו קצר ודקיק, טפריו ארוכים, וחלק מהאצבעות ברגליו האחוריות סינדקטיליות.
אורך ראשו וגופו של הבנדיקוט החוטמני 40–50 סנטימטרים, אורך זנבו 12–16 סנטימטרים ומשקלו 1-0.8 קילוגרם לזכר ו-706 גרם לנקבה. הכיס של הנקבה מכיל 8 פטמות ונפתח אחורנית.
הפרווה של הבנדיקוט החוטמני נוקשה וזיפית, והיא נבדלת מהמינים האחרים בהיותה חדגונית וכהה למדי. צבעה הכללי חום-אפרפר, חום בהיר או חום חולי, והיא שזורה בשערות שחורות, לבנות וזהובות. הגפיים, הסנטר, המותניים והצד התחתון של הגוף בצבע לבן-שמנת, בעוד שהגב והחרטום עשויים להתכהות. הפסים השחורים בפלג הגוף האחורי שאופיינים למינים בסוג נעדרים לרוב אצל הבנדיקוט החוטמני או דהויים במיוחד. החוטם, פנים האוזניים והכפות ורודים, והזנב משחיר בקצהו.
תפוצה
הבנדיקוט החוטמני אנדמי למזרח אוסטרליה; טווח התפוצה שלו משתרע לאורך קו החוף המזרחי, מדרום-מזרח ויקטוריה דרך מזרח ניו סאות' ויילס וטריטוריית הבירה האוסטרלית וכלה בחצי האי כף-יורק שבקווינסלנד. המין חי במגוון רחב של בתי גידול, כולל יער אקליפטוס פתוח, יער גשם טרופי, יער גדותיים, חורש ים-תיכוני, בתה, ביצות, סוואנה וסביבה עירונית. המין מצוי במישורים, שפלות ומדרונות הרריים ברום 1,400 מטר מעל פני הים. כמות המשקעים המינימלית בבית הגידול שלו היא 750 מילימטר לשנה.
אקולוגיה
הבנדיקוט החוטמני פעיל בעיקר בשעות הלילה, ומבלה את שעות היום במנוחה בקינים עשויים עשב ועלים. הקינים מוסווים בתוך הצמחייה הצפופה ויש להם כניסה אחת או שתיים. בשעות הפעילות הליליות הבנדיקוט יוצא לתור אחר מזון בשטחים פתוחים, ונסוג עם שחר לתוך הסבך או היער; חלק משמעותי משעות הפעילות מוקדש לחפירה או נבירה באדמה, והוא מותיר אחריו גומות חרוטיות רבות. הבנדיקוט חי בבדידות בטריטוריה קבועה, ואינטראקציה עם בני מינו מתרחשת בעיקר בהקשר של רבייה.
אף על פי שהבנדיקוט ניזון בעיקר מחרקים וחסרי חוליות אחרים, הוא מוגדר כאוכל-כל, ותזונתו כוללת בין השאר ביצים, פירות, זרעים, פטריות, שורשים ואפילו מכרסמים קטנים. הבנדיקוט מאתר טרף מן החי באמצעות חוש השמיעה, ופריטי מזון תת-קרקעיים באמצעות חוש הריח וחפירה באדמה.
הטורפים של הבנדיקוט מגוונים, וכוללים בין השאר דינגו, שועל אדום, חתול הבית, דורסי לילה ונחשים. הפרווה החדגונית מספקת לו הסוואה בבית הגידול המיוער והחשוך.
הבנדיקוט מתרבה לאורך השנה ללא עונה קבועה, עם שיאי המלטות בספטמבר ואוקטובר. הנקבה מונגומית לעומת הזכר הפוליגמי. ההיריון הוא בין הקצרים ביונקים, ונמשך 12.5 ימים בלבד. הבנדיקוטית ממליטה שגר של 1–5 ולדות (3-2 בממוצע), שזוחלים מיד לאחר הלידה לתוך הכיס ונצמדים לאחת מ-8 הפטמות שבתוכו.
הניתוק הראשון מהפטמה מתרחש בגיל חודש, והגמילה המוחלטת היא בגיל חודשיים. הגורים נותרים זמן קצר לצידה של האם ואז הופכים לעצמאיים. לרוב, הנקבה מתעברת מיד לאחר גמילת הגורים, והיא עשויה להמליט עד 4 פעמים בשנה. הנקבה מגיעה לבגרות בגיל 3 חודשים, והזכר בגיל 4–6 חודשים. רק 20% מהגורים מצליחים לשרוד עד הבגרות.
תוחלת החיים המקסימלית של המין היא 5.6 שנים. גורמי התמותה העיקריים הם טריפה על ידי טורפים פולשים ודריסה בכבישים.
מצב
הבנדיקוט החוטמני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), עקב תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, התרחשותו באזורים מוגנים רבים, הסתגלותו לאזורים עירוניים וחוסר אינדיקציה לירידה משמעותית במספרים. האוכלוסיות הדרומיות חוות ירידה בעיקר כתוצאה מאובדן בית גידול למטרות חקלאות ותעשיית העץ, טריפה על ידי טורפים פולשים (שועל אדום וחתול הבית), ושינויים במשטרי אש שמובילים להתפרצות שריפות בר גדולות.
פרשת מקרי המוות בית החולים ממוריאל בניו אורלינס
המרכז הרפואי ממוריאל ניזוק קשות כאשר הוריקן קתרינה פקד את ניו אורלינס, לואיזיאנה ב-29 באוגוסט 2005. לאחר הסערה, ואף על פי שלבניין לא היה חשמל והוא הוצף, ניסו ד"ר אנה פו, יחד עם רופאים ואחיות נוספים, להמשיך לטפל בחולים. ב-31 באוגוסט, מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, מייק ליוויט, הרגיע את הציבור ש-2,500 חולים יפונו מבתי החולים, אף על פי שלא היה ברור בהתחלה לאן הם יועברו.
ב-11 בספטמבר אותרו 45 גופות במרכז הרפואי ממוריאל, כחמש מהן מתו לפני האסון. מתוך כ-215 גופות שנמצאו בבתי אבות ובבתי חולים בניו אורלינס, לממוריאל היה המספר הגדול ביותר.
ביולי 2006, שופט בלואיזיאנה מצא סיבה סבירה להורות על מעצרם של ד"ר פו ושתי אחיות בגין רצח מדרגה שנייה בקשר למותם של כמה מהמטופלים, וזאת לאחר חקירה של כמעט שנה על ידי משרדו של התובע הכללי של לואיזיאנה, צ'ארלס פוטי. עם זאת, שנה לאחר מכן חבר המושבעים הגדול בפאריש אורלינס סירב להפליל את ד"ר פו בכל אחד מהסעיפים. בסופו של דבר, האישומים נמחקו ומדינת לואיזיאנה שילמה את ההוצאות המשפטיות של ד"ר פו.
התובע הכללי של לואיזיאנה, באדי קלדוול אשר החליף את פוטי, אמר: "זו תביעה שמעולם לא הייתה צריכה להיות מוגשת". בשנת 2008, קלדוול העיד בפני בית המשפט העליון בלואיזיאנה בתמיכה בעמדה שנקטו עורכי דין עבור פו ורופאים ואחיות אחרים ממוריאל, שנאבקו לשמור על רישומי החקירה של המדינה בתיק חסויים מעיני הציבור. לדבריו, "התיק נגד ד"ר פו כנראה הסתיים", אבל מידע חדש זה עלול להוביל לחידוש חקירה, ולכן התיקים צריכים להישאר סודיים. בשנה שלאחר מכן, התובע המחוזי של אורלינס פאריש, ליאון קניצארו, העיד כי "בני אדם נהרגו כתוצאה מפעולות של רופאים". עם זאת, הוא הסביר כי לא תכנן להעמיד איש לדין. "האם היה או לא היה רצח והאם יש או אין תיק שניתן להביאו הם עניינים שונים".
בזמן הוריקן קתרינה
ד"ר פו, מהמחלקה לרפואת אף אוזן גרון במרכז למדעי הבריאות של אוניברסיטת לואיזיאנה, הייתה במרכז הרפואי ממוריאל טרם פגיעת הוריקן קתרינה מיום שני 29 באוגוסט ועד יום חמישי 1 בספטמבר. עד יום רביעי, בית החולים היה מוקף במי שיטפונות, ללא שירותי תברואה, עם כמות אוכל מועטה, וטמפרטורות בתוך מבנה בית החולים של עד 43 מעלות צלזיוס, וללא חשמל. הצוות החליט לפנות את בית החולים. חולים בקומות העליונות נאלצו להיות מובלים במורד המדרגות, ואת אלו שפונו במסוק נאלצו להוביל במעלה מדרגות נוספות למנחת המסוקים בבניין נפרד; כמה מטופלים מתו בזמן העברה. עד יום שישי, כ-2,000 חולים, בני משפחה וצוותים פונו.
הקומה השביעית בממוריאל הושכרה לבתי החולים LifeCare המספק טיפול אקוטי ארוך טווח לחולים חולים קשים, במטרה לשפר את בריאותם עד כדי כך שהם אינם זקוקים עוד לטיפול בבית החולים. רבים מהמטופלים של LifeCare הושפעו במיוחד מאובדן החשמל, שבעה מהם היו מחוברים למכונות הנשמה.
אחת האחיות של מטופל בשם אמט אוורט אמרה מאוחר יותר לחוקרים שאוורט אמר, "סינדי, אל תתני להם להשאיר אותי מאחור". לפי עדים ששוחחו עם הניו יורק טיימס, נטען כי ד"ר פו נתנה קוקטייל קטלני של סמים לאוורט במטרה לשים קץ לחייו. אדם אחד שנכח במהלך האירוע הצהיר כי אוורט מת רק לאחר שחנקו את פניו במגבת. אוורט היה משותק ושקל בערך 170 קילוגרם, מסיבות אלה, לדברי הצוות שהשתתף בדיון, ד"ר פו לא חשבה לכאורה שהצוות יוכל לסייע לו בפינוי באופן סביר.
החקירה
קינג האשים בפומבי שעובד בריאות אחד או יותר הרג חולים, בהתבסס על שיחות עם עובדי בריאות אחרים. קינג אמר ל-CNN שכאשר האמין שרופא עומד להרוג חולים, הוא עלה על סירה ועזב את בית החולים. קינג הסביר את מעשיו במונחים של התנגדותו למעשיה לכאורה של פו, וטען "אני מעדיף להיחשב כאדם שנטש חולים מאשר מישהו שסייע בחיסול חולים".
לאחר שמינארד קיבל את ששת הדוחות הללו המצביעים על כך שלפחות שמונה מתוך תשעת מקרי המוות הנחקרים היו רציחות, ביקש מיניארד את חוות דעתו של מומחה אחר, סטיבן קארץ', המתמחה במחלוקת על בדיקות טוקסולוגיות שבוצעו לאחר המוות. לפי הניו יורק טיימס, קארץ' קידם את הטיעון שלפיו ייתכן שלרמת הסמים שנמצאו בגופה אין קשר לרמות שלפני המוות. הטיימס המשיך: "קארץ' טס לניו אורלינס, בחן את העדויות והגיע למסקנה שזה אבסורד לנסות לקבוע את סיבות המוות בגופות ששכבו בחדרים ב-38 מעלות צלזיוס למשך 10 ימים. בכל המקרים, הוא יעץ, סיבת המוות הרפואית צריכה להישאר בלתי ידועה." לאחר קבלת חוות דעת זו, מינארד לא ביקש חוות דעת נוספת.
החוקרים האמינו כי עד24 מקרי מוות של חולים עשויים להיות רצח, אך הצהירו כי הם התקשו להשיג את הרשומות הרפואיות הנדרשות לתיעוד מצבם של החולים. ב-Tenet Healthcare התאגיד שהפעיל את בית החולים ממוריאל אמרו שהם מסרו את כל רישומי החולים שהיו להם על המקרה. החוקרים סברו כי מבין 24 המקרים האפשריים, היו להם תיקים חזקים ביותר על ארבע מקרים של חולים שמתו בשמתו בקומה השביעית של בית החולים.
ב-17 ביולי 2006, ד"ר פו נעצרה והואשמה בארבע עבירות של רצח מדרגה שנייה בקשר למותם של ארבעה חולי LifeCare; האחיות לורי בודו וצ'רי לנדרי נעצרו והואשמו, אך האישומים בוטלו תמורת עדותן. בהצהרה שמסרה Tenet Healthcare, בעלת המרכז הרפואי, נאמר כי "המתת חסד דוחה כל מה שאנו מאמינים כספקי שירותי בריאות אתיים, והיא מפרה כל ציווי של התנהגות אתית וחוקית. הדבר אינו מותר לעולם בשום פנים ואופן." התובע הכללי של המדינה, צ'ארלס פוטי, הודיע על המעצרים למחרת, במסיבת עיתונאים. הוא הצהיר: "זו לא המתת חסד, זה רצח חד וחלק". פוטי אמר שיש לו סיבה סבירה לבצע את המעצרים בהתבסס על עדות עד ראייה, שפורטה בתצהיר שבו נכתב כי ד"ר פו והאחיות "בכוונה (הרגו)" את אמט אוורט האב, בן 61; הוליס אלפורד, 66; איראתה ווטסון, 89; ורוז סווני, 90, על ידי מתן או גרימת מתן מינונים קטלניים של מורפיום או מידאזולאם. עד אחד בתצהיר אמר שהם ראו את ד"ר פו מבקשת מזרקים נוספים מלאים בתמיסת מלח. לדברי קריסטי ג'ונסון, מנהלת הרפואה הפיזיקלית של LifeCare, פו אמרה למטופלים הללו שהיא נותנת תרופות כדי לגרום להם "להרגיש טוב יותר". התרופות המוזרקות ניתנות בדרך כלל למטרות כאב, אך לא ברמות שנמצאו בדוחות הרעלים. אחד מעורכי הדין של פו, ריק סימונס, אמר שהיא "תמימה לחלוטין" כי "היא התנדבה לתורנות סערה ושהתה שם חמישה ימים".
בפברואר 2007, שבעה חודשים לאחר מעצרה של ד"ר פו, שוחח מינארד עם התקשורת על מותם של חולי LifeCare. הוא עדיין לא פרסם קביעה של סיבת המוות באף אחד מהמקרים, והותיר אותם מסווגים כ"לא ידועים". התיק נגד ד"ר פו ושתי האחיות הוטל בספק יותר לאחר שמיניארד הודיע כי הוא סיווג את מקרי המוות של המטופלים בממוריאל כ"לא ידועים", מה שאומר שעל פי הראיות הזמינות הוא לא יכול היה לסווג את מקרי המוות כתוצאה מרצח או מסיבות טבעיות. מיניארד אמר לתקשורת כי הוא שכר כמה מהמומחים המובילים במדינה כיועצים בתיק. הניו יורק טיימס דיווח באוגוסט 2009 שמיניארד הגיע באופן אישי למסקנה שד"ר פו אחראית למותם של ארבעה מתוך תשעת החולים: "אני מאוד לא מאמין שהיא תכננה להרוג מישהו, אבל נראה שהיא עשתה זאת".
תוצאות
עוזר התובע המחוזי, מייקל מוראלס, אמר ב-2009 כי הוא והתובע המחוזי ג'ורדן "לא היו מטורפים" לגבי העמדה לדין בתיק, בין השאר בשל תגובה ציבורית שלילית. במרץ 2007, חבר מושבעים גדול במדינה הושבע לשקול את תיק ממוריאל. שלא כמו חבר מושבעים טיפוסי, הם עסקו רק בתיק אחד, ותפקדו במתכונת חקירה במקום סקירת ראיות. חבר המושבעים הגדול לא שמע מהמומחים של מיניארד, כמה עדים שנכחו במקום, או חוקר משרד המשפטים שהשקיע שנה בתיק וצבר 50,000 עמודי ראיות. שתי האחיות שנעצרו יחד עם ד"ר פו העידו להגנתה, לאחר שנאלצו להעיד בתמורה לכך שלא יואשמו בעצמן.
לאחר מספר חודשים, חבר המושבעים הגדול סיכם את עבודתו בכך שדחה את הגשת כתב האישום נגד מי מהחשודים בכל אחד מהאישומים.
התובע הכללי לשעבר של לואיזיאנה, צ'ארלס פוטי, שכר פתולוגים משפטיים כיועצים כדי להעריך נתיחות ומידע רפואי אחר. אחד מהם, סטיבן קארץ', העיד מאוחר יותר בפני בית המחוקקים של מדינת לואיזיאנה כי כל מקרה "היה צריך להיות מוכרז כבלתי ידוע, כי אי אפשר לעשות ניתוח מדעי של גופה שנמצאת בשמש 10 ימים". קארץ' אמר כי לאחר שהגיע למסקנה זו, משרד התובע הכללי אמר לו לא להגיש דוחות נוספים. פוטי הפסיד בבחירות 2007 לתובע הכללי של המדינה לאחר ביקורת על התביעה כנגד ד"ר פו והאחיות.
Tenet Healthcare, שלא הודו באחריות, הגיעו לבסוף לפשרה בתיק לאחר שהחלה בחירת חבר המושבעים במשפט ב-2011. החברה הקימה קרן של 25 מיליון דולר עבור כל העובדים, החולים והמבקרים שאינם שנלכדו בממוריאל במהלך קתרינה. כדי לקבל חלק מהכסף, על הזכאים להגיש טפסי תביעה נוטריוניים המציינים אם נגרמו להם פציעות. ד"ר פו קיבלה גם היא פיצויים במסגרת ההסדר.
LifeCare בחרה בשלב מוקדם לשלם סכומים לא ידועים לבני משפחה של כמה חולים שנפטרו.
השלכות
בארבע השנים שלאחר קתרינה, ד"ר פו סייעה לכתוב ולהעביר שלושה חוקים בלואיזיאנה המציעים חסינות לעובדי שירותי הבריאות מפני רוב התביעות האזרחיות (למעט מקרים של התנהגות בלתי הולמת מכוונת) על מאמציהם במצבי נפגעים המוניים עתידיים.
פריץ-הוברט גרזר
גנרל פריץ-הוברט גרזר (בגרמנית: Fritz-Hubert Gräser; 3 בינואר 1888 - 4 בנובמבר 1960) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
גרזר נולד ב-3 בינואר 1888 בפרנקפורט על האודר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס גרזר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-12 (ברנדנבורג ה-2 - קרל, נסיך פרוסיה), ולחם בשורותיו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. ב-29 בספטמבר 1915 נפצע גרזר באורח קשה בראשו, ולאחר החלמתו מילא תפקידי מטה שונים בדיוויזיה ה-41, בקבוצת ארמיות הארכידוכס קרל, הקורפוס ה-3, ודיוויזיית המילואים ה-1. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
בשנת 1920 השתחרר גרזר מהצבא, וקנה לו אחוזה ברפן. בשנת 1927 מונה גרזר לראש מחלקת מנועים בAG. בשנת 1932 התגייס גרזר שוב לצבא ומונה למפקד מחוז הורנברג המערבי, וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד המחוז הצבאי פרנקפורט על האודר. ב-1 במאי 1934 הועלה גרזר לדרגת מיור, והועבר לרגימנט הרגלים ה-8. בין יולי לספטמבר 1934 השתתף בקורס הכשרה לקצינים, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הגדוד הראשון ברגימנט הרגלים ה-8. ב-1 באפריל 1936 הועלה גרזר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1938 הועלה לדרגת אוברסט. ב-26 באוגוסט 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-29.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה גרזר מפקד רגימנט הרגלים ה-29, ולחם עמו במערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה ה-3 במסגרת הקורפוס ה-2. במהלך המערכה על צרפת לחם גרזר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-3 במסגרת הקורפוס ה-3, וקיבל על פעולותיו ב-19 ביולי 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע ברברוסה לחם גרזר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-3 במסגרת הקורפוס הממונע ה-56, וב-11 ביולי 1941 נפצע קשה ורגלו השמאלית נקטעה. לאחר תקופת החלמה ארוכה שבמהלכה הועלה גרזר לדרגת גנרל מיור, ב-1 באוקטובר 1941, מונה גרזר ב-1 במרץ 1943 למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-3, שהפכה ב-23 ביוני 1943 לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3. ב-15 במאי 1943 הועלה גרזר לדרגת גנרל לוטננט, וב-26 ביוני 1944 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-27 ביוני 1944 מונה גרזר למפקד קורפוס הפאנצר ה-24, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה, וב-20 באוגוסט 1944 מונה גרזר למפקד קורפוס הפאנצר ה-48, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה. ב-1 בספטמבר 1944 הועלה גרזר לדרגת גנרל חיל השריון, וב-21 בספטמבר 1944 מונה למפקד ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחם עימה במהלך מבצע ויסלה-אודר ובמהלך הקרב על ברלין. ב-8 במאי 1945 קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובאותו יום נפל בשבי בעלות הברית.
לאחר המלחמה
גרזר שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר גרזר בגטינגן, עד למותו ב-4 בנובמבר 1960.
שישק
שישק היה מלך מצרים הנזכר במקרא שלוש פעמים, ומזוהה בידי חוקרים רבים עם המלך המצרי שושנק הראשון. אם אכן שישק הוא שושנק הראשון, הרי כי אז מסעו לארץ ישראל הוא האירוע הראשון המוזכר במקרא, שלו נמצאה עדות ממקור חיצוני, ומכאן חשיבותו הרבה לחקר תולדות עם ישראל.
אזכורים במקרא
שישק מוזכר במקרא שלוש פעמים:
תומכים
רוב האגיפטולוגים (למשל קנת' קיטצ'ן, בוב בייר ואיידן דודסון), מזהים את שישק עם שושנק הראשון, מלך מצרים ממוצא לובי, מייסדה של השושלת ה-22. הסיבה לזיהוי היא כתובת ניצחון שחקוקה על קיר במקדש אמון בכרנך, שבו מתאר שושנק הראשון את כיבושם של כ-50 מקומות בשטחי ארץ ישראל, לבנון וסוריה של ימינו.
מתנגדים
ישנם אגיפטולוגים (ביניהם דייוויד רול ופיטר ג'יימס), המטילים ספק בזיהוי זה. הספק נובע מכך שהם אינם מקבלים את התיארוך לפי הכרונולוגיה הגבוהה, ולכן שושנק הראשון לא מקביל לשיטתם למלכותו של רחבעם. טענה נוספת היא שלפי ספר מלכים א' ודברי הימים ב' שישק עלה על ירושלים, ואילו בכתובת בכרנך ירושלים כלל לא נזכרת. ניתן ליישב קושי זה על פי גרסת הסיפור בדברי הימים ב', בו שישק לא כבש את ירושלים, אם מניחים שרחבעם נכנע בעוד מועד, כאשר צבאות שישק היו סמוכים לירושלים, אולי בגבעון. במקרה כזה הסתפק שישק בקבלת המס הכבד ולא נכנס אל תחום ירושלים והמשיך בדרכו צפונה אל הר אפרים כדי להילחם בירבעם.
דעה נוספת שאינה מסכימה עם הזיהוי היא של מייקל סנדרס, שמתבסס על ההבדל בין השם בתנ"ך, שישק, לבין שמו של מלך מצרים, שושנק. הוא מזהה את שישק עם רעמסס השלישי.
תיארוך זמנו של מסע שישק לאור המקרא
הועלתה הצעה, לתארוך זמנו של מסע שישק לכנען, לאור קרב קרקר. הקרב נערך בשנת 853 לפני הספירה, בין שלמנאסר ה-3 מלך אשור, לבין קואליציית המלכים שכללה את אחאב מלך ישראל. מועד זה, ביחד עם עדות המחבר המקראי לגבי סך כל שנות מלכותם של מלכי ישראל (בניכוי שנות קורגנציה אפשריות), חושף כי השנה בה נערך מסע שישק לארץ כנען היא 924 לפני הספירה, בקירוב.
מרגוט פרנק
מרגוט בטי פרנק (16 בפברואר 1926 – 9 במרץ 1945) הייתה אחותה הבכורה של אנה פרנק. על פי יומנה של אנה פרנק גם מרגוט כתבה יומן אך הוא אבד.
ביוגרפיה
מרגוט נולדה בפרנקפורט שבגרמניה לאוטו פרנק ולאדית פרנק. בשנת 1929 נולדה אחותה הצעירה והמפורסמת אנה פרנק. מרגוט למדה בבית הספר לודוויג-ריכטר בפרנקפורט עד שנת 1933 שלאחריה עקרה משפחת פרנק להולנד מאימת רדיפות הנאצים בגרמניה. מרגוט נרשמה ללימודים בבית ספר הציבורי ברחוב יקרסטראט שהיה קרוב לביתם בכיכר המרוודפליין באמסטרדם, ב-10 במאי 1940 תקפה גרמניה הנאצית את הולנד ובלגיה. הולנד נכבשה תוך חמישה ימים ונכנעה ב-15 במאי. מרגוט ואנה גורשו מבתי הספר ההולנדים בהם למדו בעקבות גזירה שקבעה כי תלמידים יהודים יכולים ללמוד רק במסגרות חינוכיות יהודיות, ועברו ללמוד בבית ספר הגמנסיה היהודי. תלמידי בית ספרה העידו לאחר פרסום יומנה של אנה פרנק כי מרגוט הייתה תלמידה מבריקה, ילדה מופנמת ובעלת זיקה עמוקה לדת היהודית. היא גילתה עניין בחיי הקהילה, למדה את השפה העברית והשתתפה בתפילות ושיעורי דת בבית הכנסת. בשנת 1941 היא הצטרפה לקבוצה הולנדית ציונית שהכינה את חבריה לעלייה לארץ ישראל, ביומנה מציינת אנה פרנק כי מרגוט חלמה להיות מיילדת ולחיות במדינה יהודית בארץ ישראל.
הכניסה למחבוא
בחודש יולי 1942 קיבלה מרגוט פרנק זימון מטעם הלשכה המרכזית להגירת יהודים, שהורה לה להתייצב לצורך העברה למחנה עבודה. אוטו פרנק החליט כי הגיע העת לעבור למחבוא שהוכן מבעוד מועד בחודשים הראשונים של שנת 1942 על ידי אוטו פרנק, בשיתוף עובדיו הקרובים בחברת אופטקה, בחלק האחורי של בית המשרדים ברחוב פרינסנחראכט 263 (Prinsengracht, בעברית: "תעלת הנסיך"). הכניסה למחבוא הוסתרה מאחורי ארון ספרים מסתובב על ציר, החלונות נצבעו והואפלו, וכך נעלם הבית האחורי מעין זר.
מעצר המסתתרים
בבוקר 4 באוגוסט 1944, פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר הגרמנית (גרמנית: Ordnungspolizei) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום. בראש הכוח עמד נגד אס אס קרל זילברבאואר מהאס דה ואיתו עוד 3 קציני משטרה נוספים. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק. ביום 3 בספטמבר 1944 יצאה קבוצת דיירי המחבוא במשלוח האחרון מווסטרבורק לאושוויץ אליו הגיע לאחר מסע של 3 ימים. על הרכבת הגיעה עם משפחת פרנק בלומה אייפרס-עמדין מורה ופסיכולוגית יהודייה שהכירה את האחיות לבית פרנק עוד מימי בית הספר היהודי. אייפרס-עמדין הייתה בקשר רצוף עם אנה מרגוט ואמם ותרמה למחקר ההיסטורי את הרקע לשבעת החודשים האחרונים לחייהן.
באושוויץ נערכה סלקציה לאסירים במשלוח, מתוך 1,019 נשלחו 549 מיד להשמדה. קבוצת המסתתרים במחבוא שרדה את הסלקציה הראשונית אך נשות משפחת פרנק הופרדו מאבי המשפחה והקשר נותק. גורלם לא היה שונה מגורל האסירים האחרים במחנה. לאחר הסלקציה הופשטו הנשים, שיערותיהן נגזזו ומספר קועקע על זרוען. ביום הן עסקו בעבודת כפייה ובלילה הן נדחסו לצריפים. עדויות מאוחרות מעידות כי אנה פרנק התקשתה לעכל את חיי המחנה והסתגרה בתוך עצמה או נתקפה בבכי. בחיי היום יום גילתה אנה פרנק תושייה וכוח. היא תמכה באחותה ואמה והצליחה למצוא מזון בנוסף על ההקצבה הזעומה. תנאי התברואה הקשים גרמו לגרדת קשה ולהעברת בנות המשפחה לחדר בידוד שהיה חשוך ושורץ חולדות, האם אדית ביקרה אותן בחשאי והעבירה להן את קצבת המזון שלה דרך בור שנחפר מתחת לקיר הביתן.
ברגן-בלזן
בחודש אוקטובר 1944 החלה העברת אסירות מאושוויץ למחנות עבודה וריכוז הרחוקים מהחזית, בשלב זה נותק הקשר בין בלומה אברס-אמדן לבנות משפחת פרנק שביום 28 באוקטובר הועלו על משלוח אסירות שכלל את אוגוסטה ון-פלס לברגן-בלזן. האם אידית פרנק נותרה באושוויץ ומתה מרעב בתאריך לא ידוע. בסוף אוקטובר ותחילת נובמבר הגיע לברגן-בלזן משלוח של כ-3,000 נשים מאושוויץ בירקנאו; נשים חולות שיצאו מאושוויץ. הם הובלו בקרונות בצפיפות נוראית והוכנסו לאוהלים ללא תאורה, שירותים או תנאים היגייניים מינימליים. ב-7 בדצמבר סופה עקרה מספר אוהלים, והנשים נאלצו לעמוד מספר שעות בקור העז תחת מטר שוטף עד שהוכנסו לאוהל המטבח למשך הלילה. למחרת פונו מספר אוהלים של חולים לצורך שיכונן של הנשים. ב-2 בדצמבר היה מספרם של הכלואים בברגן-בלזן 15,257, מתוכם 8,000 נשים במחנה הנשים. בתחילת 1945 עמדה מנת המזון היומית של אסיר על ½ ליטר מים ופרוסת לחם או תפוח אדמה. פעמיים בשבוע היו האסירים מקבלים מנה של מים מעופשים רותחים שנקראה "קפה". בחלק מהמחנה כלל לא הייתה אספקת מים, והאסירים נאלצו לשתות ממקורות מים מזוהמים, ולא יכלו להתרחץ. בחודש מרץ 1945 השתוללה בברגן-בלזן, כתוצאה מתנאי התברואה הבלתי אפשריים, מחלת טיפוס שהתפשטה במהירות בקרב האסירים והפילה חללים רבים. לפי רופא האסירים, ד"ר לאו, כעשירית ממקרי המוות במחנה היו עקב מחלת הטיפוס; החלק האחר של מקרי המוות היה עקב מחלות בטן שונות, תשישות ורעב. בשל מגפת הטיפוס הורה הימלר שלא לפנות את ברגן-בלזן אל עבר תחומי גרמניה הנאצית, בניגוד לשאר מחנות הריכוז. על פי עדויות מאוחרות של אסירות, מרגוט שהייתה תשושה נפלה מהדרגש ומתה, ימים מספר לאחר מכן נפטרה אנה ממחלת הטיפוס. תאריכי מותן המדויקים אינם ידועים.
בפברואר הפכה בעיית פינוי הגופות להיות הבעיה החמורה ביותר של המחנה, מאחר שבקרמטוריום יכלו לשרוף בו-זמנית רק 3 גופות. במרץ החלה ערימת גופות בתלים שבהם הונחו עצים ספוגים בנפט, אשר הובערו; אך בסוף מרץ אסר משרד היערות על שימוש בעצים למטרה זו בשל זיהום האוויר של האזור מסביב, וגופות האסירים נותרו במקום שבו מתו. לכשהיה ברור כי השחרור קרב, עשו הגרמנים מאמץ אחרון לפינוי הגופות. בין ה-11 ל-14 באפריל נלקחו האסירים שעוד יכלו ללכת למלאכת פינוי הגופות. הגופות הועברו לנקודה מרוחקת במחנה ונזרקו לקבר אחים ענק. גורלן של אנה ומרגוט פרנק לא היה שונה וגופותיהן נעלמו ומקום קבורתן לא נודע. לאחר שחרור המחנה, על ידי הצבא הבריטי ביום 21 במאי, הועלה מחנה ברגן-בלזן באש ונמחה מעל פני האדמה.
קישורים חיצוניים
Luettelo Anne Frankiin liittyvistä henkilöistä
ריק סנטורום
נעוריו ותחילת דרכו
סנטורום נולד בווינצ'סטר שבווירג'יניה בשנת 1958, וגדל במחוז ברקלי שבמערב וירג'יניה, ומחוז באטלר שבפנסילבניה.
בשנת 1980 סנטורום השלים את לימודי התואר הראשון שלו באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. בשנת 1981 קיבל תואר שני במנהל עסקים בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת פיטסבורג.
בשנת 1986 קיבל סנטורום תואר JD מבית הספר למשפטים ע"ש דיקינסון של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
קריירה פוליטית
ב-1990, בגיל 32 נבחר לבית הנבחרים כנציג המחוז ה-18 של פנסילבניה, כשהביס את חבר הקונגרס הדמוקרטי הוותיק שייצג את המחוז. ב-1994 נבחר כנציג פנסילבניה לסנאט, כשהביס את הסנאטור הדמוקרטי המכהן האריס וופורד. משנת 2001 כיהן בתפקיד השלישי בחשיבותו בהנהגת המפלגה בסנאט. ב-2006 הפסיד את מושבו בבחירות לדמוקרט בוב קייסי.
במרץ 2007 הצטרף סנטורום למשרד עורכי הדין "Eckert Seamans Cherin & Mellott, LLC". במסגרת זו עבד בסניפי הפירמה שבפיטסבורג ובוושינגטון, שם סיפק שירותי ייעוץ עסקי אסטרטגי ללקוחות הסניפים. בנוסף על כך, סנטורום שימש כעמית מחקר בכיר במרכז לאתיקה ולמדיניות ציבורית בוושינגטון. כיום סנטורום משמש גם כפרשן בערוץ פוקס ניוז.
סנטורום ידוע בעיקר בשל עמדותיו הקיצוניות נגד הומוסקסואליות, מעורבותו בפרשת טרי שיאבו, תמיכתו בפלישה האמריקנית לעיראק, תמיכתו בתאוריית התכנון התבוני ותמיכתו בהפרטת הביטוח הלאומי האמריקני.
במהלך 2003 אמר בריאיון ל-Associated Press שהוא מאמין שהומוסקסואלים אינם זכאים לזכות החוקתית לפרטיות לגבי האקטים המיניים אותם הם מבצעים בהסכמה. סנטורום ציין כי יש להוציא מחוץ לחוק אקטים הומוסקסואליים שמתקיימים בהסכמה באותו האופן בו במדינות מסוימות בארצות הברית הוצאו מחוץ לחוק ניאוף, פוליגמיה, הטרדה מינית של ילדים, גילוי עריות, מעשי סדום וזואופיליה. כמו כן, סנטורום ציין כי המצב הנוכחי, בו הממשל איננו מבצע קרימינליזציה לאקטים הומוסקסואלים, מאיים על החברה והמשפחה האמריקנית.
ב-6 ביוני 2011 הכריז סנטורום על מועמדותו בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012. בבחירות הראשונות שנערכו במדינת איווה ניצח סנטורום את המועמד המרכזי מיט רומני בהפרש של 34 קולות בלבד. באפריל 2012 הכריז על פרישתו מהמרוץ לראשות המפלגה הרפובליקנית עקב מחלת בתו. ימים ספורים לפני הפרישה, הוא שלח ברכה מצולמת לישראל לכבוד ליל הסדר, ובו הבטיח לחגוג את ליל הסדר הבא, כנשיא, בשגרירות האמריקאית בירושלים (כלומר, הבטחה להעביר את השגרירות לעיר).
סנטורום התמודד גם בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, הוא פרש מהמרוץ בפברואר 2016 לאחר שקיבל אחוז אחד באסיפות הבחירה באיווה, והביע תמיכה במועמדותו של מרקו רוביו.
משפחתו וחייו האישיים
בשנת 2008, בעת שקארן הייתה בת 48, היא ילדה את הילד השמיני במשפחה, איזבלה, אשר אובחנה עם תסמונת אדוארדס, מחלה גנטית קשה, עם סיכוי החלמה נמוכים מאוד (90% מהתינוקות הנולדים עם תסמונת אדוארדס מתים במהלך שנת חייהם הראשונה בשל פגמים גופניים רבים).
אסון מוסך הרכבת בחיפה
רקע
בתחילת מלחמת לבנון השנייה נכנסה חיפה לראשונה אי פעם למעגל הירי מלבנון. בפתיחת המלחמה נורה טיל לעבר כביש סטלה מאריס, שגרם לנזק קל וללא נפגעים.
יומיים לאחר מכן נחתה במקום קטיושה נוספת שנורתה מלבנון, אך הפעם לא היו נפגעים משום שבמוסך לא הייתה כל פעילות.
הנצחה
תחנת הרכבת חיפה מרכז שינתה את שמה לתחנת הרכבת חיפה מרכז – השמונה.
בקריית ים בה התגוררו חמישה מהרוגים באסון הוקמה אנדרטה לזכרם.
ספרות הילדים של לאה גולדברג
לאה גולדברג החלה לכתוב לילדים באופן שיטתי לאחר עלייתה לארץ ישראל, בשנת 1935. עד אז התרכזה בכתיבת ספרות יפה למבוגרים, אם כי יומניה מלמדים שבילדותה ובנערותה הרבתה לכתוב יצירות לילדים, אך זנחה אפיק כתיבה זה. לאחר עלייתה ארצה, ובעזרתם של חברי חבורת "יחדיו" (אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן ואחרים), יצרה קשר עם עורכו של עיתון "דבר לילדים" יצחק יציב. במהלך שיחתם, הציע יציב לגולדברג לכתוב ולערוך במדור הילדים של עיתון "דבר", הצעה שנענתה בחיוב מצד גולדברג. כבר בגיליון הבא של "דבר" פורסם שירה הראשון של גולדברג לילדים – "פילי הקטן". כעבור שנים פרסמה גולדברג מיצירותיה לילדים גם בעיתון משמר לילדים, ואף ערכה גם את עיתון ״אורות קטנים״ שהופץ לילדי הגולה. ספרות ילדים הייתה לאחד מעיסוקיה המרכזיים והיא כתבה בז׳אנרים שונים ורבים בתחום זה, החל בכתיבת סיפורת, שירה ומחזות לילדים, ועד לכתיבת מאמרים תאורטיים בנושא.