cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סמי סוסה
סמואל קלווין פרלטה "סמי" סוֹסה (באנגלית: Sammy Sosa, נולד ב-12 בנובמבר 1968) הוא שחקן בייסבול ממוצא דומינקני אשר שיחק במייג'ור ליג בייסבול בתפקיד שחקן שדה ימני בין השנים 1989–2007. סוסה חבר במועדון חובטי 500 הום ראנס, השחקן המוביל מבחינת חבטות הום ראן בכל הזמנים בקרב השחקנים הזרים בליגה ואחד משני שחקנים בנשיונל ליג מאז שנת 1900 שהשיגו 160 RBI בעונה אחת, הישג אותו השיג בשנת 2001. סוסה הוא השחקן היחיד בכל הזמנים שאי פעם הצליח לחבוט 60 חבטות בעונה, במשך שלוש עונות רצופות.
קריירה
סוסה נולד במחוז סן פדרו דה מקוריס שברפובליקה הדומיניקנית.
במהלך הקריירה שלו שיחק בארבע קבוצות מקצועניות שונות. הוא החל את דרכו בליגה המקצוענית בקבוצת טקסס ריינג'רס בשנת 1989. במהלך העונה עבר לקבוצת שיקגו וויט סוקס שם שיחק עד שנת 1991. בשנים 1992 - 2004 שיחק בשיקגו קאבס בה כיכב כאחד החובטים הטובים ביותר בליגה. ב-2005 שיחק בבולטימור אוריולס. ב-2007, שיחק שוב בקבוצת "טקסס ריינג'רס" שם חבט את חבטת ההום ראן ה-600 שלו במהלך הקריירה, והיה לשחקן החמישי בתולדות הליגה שהגיע להישג הזה.
ב-1998 נבחר יחד עם מרק מקגווייר לספורטאי השנה של ספורטס אילוסטרייטד. כמו כן נבחר ל-MVP של ה-MLB.
שמו של סוסה נקשר עם שימוש בסמים משפרי ביצועים ולכן טרם נבחר להיכל התהילה.
מוזיקה אקוסטית
מוזיקה אקוסטית היא ז'אנר מוזיקלי שיוצריו משתמשים אך ורק בכלי נגינה שמפיקים אך ורק צלילים אקוסטיים, בניגוד לכלי נגינה אלקטרוניים.
מבקר המוזיקה קרייג קונלי מציע כי: "כאשר מוזיקה מתויגת אקוסטית, מנותקת או בלתי מחוברת, נראה כי ההנחה היא שסוגים אחרים של מוזיקה עמוסים בטכנולוגיה ובייצור הפקת יתר ולכן אינם טהורים כל כך."
סוגי מכשירים אקוסטיים
ניתן לפצל את הכלים האקוסטיים לשש קבוצות: כלי מיתר, כלי נשיפה, כלי הקשה, כלי נגינה אחרים, כלי אנסמבל וכלי נגינה לא מסווגים.
היסטוריה
הכלי האקוסטי המקורי היה הקול האנושי, שמפיק צליל על ידי העברת אוויר על פני שפתות הקול. ככל הנראה הכלי האקוסטי הבנוי הראשון הוא החליל. החליל העתיק ביותר שנמצא בחפירות ארכאולוגית הוא חליל בן 43,000 שנים, שמקורו במרכז אירופה.
עד ל-1800, כלי המיתרים האקוסטיים הפופולריים ביותר באירופה היו דומים מאוד לגיטרה של ימינו, אך עם גוף קטן יותר. בהמשך המאה ה-19, נוצרו הגיטרה הקלאסית על ידי אנטוניו דה טורס חוראדו, וכן הקונטרבס. מאוחר יותר, הפופולריות של הגיטרה התפשטה גם לארצות הברית. במאה ה-19, הגיטרה נהייתה לכלי מוכר בו מנגנים בפסטיבלים ובקונצרטים מפוארים.
כאשר כלי נגינה אלקטרוניים נוצרו במהלך המאה ה-20, כלי מיתר רבים, כגון כינור, ויולה וצ'לו, הוגדרו מחדש כאקוסטיים.
Hurts 2B Human
Hurts 2B Human (בעברית: כואב להיות אנושי) הוא אלבומה השמיני של הזמרת-יוצרת האמריקאית, פינק. האלבום יצא לאור ב-26 באפריל 2019, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA. על מנת לקדם את האלבום פינק הוציאה לאור את השיר "Walk Me Home" ב-20 בפברואר 2019. באלבום פינק משתפת פעולה עם האמנים ורבל, חאליד וכריס סטייפלטון.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
רקע
במקור, האלבום היה אמור לצאת לאור כמיני-אלבום שמונה חודשים לאחר יציאתו של אלבומה הקודם, אך פינק אמרה בריאיון ל-USA Today: "המשיכו לבוא לי הזדמנויות לעבוד עם כל האנשים המדהימים האלה ואני חושבת שזה מהות כל האלבום הזה, הכפר שנדרש כדי ליצור אותו. בהתחלה באמת חשבתי לעשות מיני-אלבום בשביל המעריצים אבל אז הכל התגלגל לכדי פרויקט שלם".
קידום
פינק הכריזה על האלבום ועל הסינגל הראשון שלו בתוכנית האירוח של אלן דג'נרס ב-6 בפברואר באותה השנה. שבועיים לאחר מכן, יצא לאור הסינגל הראשון. באותו היום הופיעה איתו בטקס הפרסים הבריטי. ב-21 במרץ 2019, העלתה לערוץ היוטיוב שלה את הקליפ הרשמי לשיר. שבוע לאחר מכן, היא הוציאה לאור את השיר "Hustle" כסינגל שיווקי מתוך האלבום ביחד עם האלבום לרכישה מוקדמת.
ב-11 באפריל 2019, היא הוציאה לאור את השיר "Can We Pretend" כסינגל שיווקי נוסף ובמהלך החודש הוציאה אותה כסינגל באוסטרליה ובהמשך גם כסינגל בכל העולם. ב-22 באפריל חשפה פינק גם את שיר הנושא של האלבום ובהמשך הוציאה אותו כסינגל גם. ובאותו היום הופיעה שוב עם הסינגל הראשון בתוכנית האירוח של אלן דג'נרס. ביום יציאת האלבום היא התראיינה בתוכנית "Today Show" וב-17 בספטמבר, היא הוציאה את השיר "Love Me Anyway" כסינגל הרביעי מהאלבום.
סרט מגנטי
סרט מגנטי הוא סרט ארוך, עשוי מחומר פלסטי שבו חומר הניתן למגנוט, המיועד להקלטת אותות אנלוגיים או דיגיטליים.
סרט מגנטי בנוי מבסיס של סרט מחומר פלסטי דק, המצופה בשכבה דקה המכילה חלקיקים של תחמוצת הברזל, אשר משנים את התכונות המגנטיות שלהם בהתאם לשדה מגנטי שיוצר ראש ההקלטה של מכשיר ההקלטה. הסרט משמש להקלטת אותות אנלוגיים או דיגיטליים. רוחב נפוץ של סרטים מגנטיים היה 1/2 אינץ' (במחשבים) ו-1/4 אינץ' (ברשמקולים).
בראשית ימיו סרט מגנטי היה מלופף על גלגל יחיד, ולשם שימוש בו נדרש גלגל נוסף, ריק, שאליו עבר הסרט במהלך קריאתו או כתיבתו. בהמשך הוחלפו סרטים אלה בקלטות, המכילות במארז אחד שני גלגלים, אחד לאספקת הסרט והשני לקליטתו.
סרט מגנטי משמש באלקטרוניקה בידורית, להקלטה של צליל בפורמטים שונים על גבי סרטי הקלטה וכן בקלטת אודיו רגילה או קלטת אודיו דיגיטלית מסוג DAT, וכן להקלטה של תמונה וקול בקלטת וידאו. במחשבים משמש הסרט המגנטי לאחסון של נתונים.
רבקה (מיני-סדרה, 1997)
רבקה (באנגלית: Rebecca) היא מיני-סדרה בריטית / גרמנית בבימויו של ג'ים או'בריאן. את התסריט כתב ארתור הופקרפט על פי הרומן "רבקה" מאת דפנה דה מוריאה שיצא לאור ב-1938.
הסדרה צולמה עבור חברת Carlton Television על ידי פורטמן הפקות בשיתוף עם ערוץ WGBH ועם Tele München. בארצות הברית שודרה הסדרה כחלק מתוכניות Masterpiece Theatre ברשת הטלוויזיה הציבורית PBS.
תקציר עלילה
מקסים דה וינטר נמצא בחופשה במונטה קרלו. השנה היא 1927. הוא פוגש אישה צעירה, בריטית נאיבית מעט, שהיא בת לווייתה של גברת ואן הופר, אמריקאית מכוערת טיפוסית. גברת ואן הופר חולה בשפעת וכך הצעירה - ששמה כמו במקור הספרותי אינו מוזכר - חופשייה לבלות את זמנה עם האלמן העשיר. כשגברת ואן הופר מודיעה שהיא מתכננת לחזור לניו יורק, מקס מציע נישואים לנערה. הם מתחתנים והוא לוקח אותה לקורנוול שם על חוף הים שוכנת מנדרלי, האחוזה שלו. על צוות המשרתים הגדול מפקחת גברת דנוורס, שהייתה מסורה לאשתו הראשונה של מקס, רבקה. רבקה נהרגה בתאונת שיט כעשרה חודשים לפני כן. גופתה המושחתת התגלתה כ-40 מיילים צפונית לאחוזה וזוהתה על ידי בעלה.
גברת דה וינטר החדשה חדש המומה בבית האחוזה הענק, וגברת דנוורס אינה עושה דבר כדי להקל עליה. עם זאת היא מוצאת חבר בפרנק קרולי, המפקח על האחוזה. הכלה הצעירה חשה שלא בנוח בסגנון החיים החדש לה, ובנוסף נראה שזכרה של רבקה שורר במנדרלי ואוחז בכל יושבי הבית ואורחיו. בהיעדר ביטחון עצמי היא שוגה שוב ושוב, עד כדי כך שנדמה לה שמקס מאוהב עד כלות באשתו הראשונה המושלמת לכאורה, ושהוא מתחרט על החלטתו הנמהרת להתחתן בשנית. היא גם מסתקרנת בנוגע לבקתה שנמצא על שפת הים ומבן, נווד שוטה, שחוזר ומבטיח שהוא לא אמר דבר, ומתחנן שלא תשלח אותו לבית המשוגעים. דברים שהצעירה לא מבינה.
ביאטריס, אחותו של מקס, וגיסו ג'יילס משכנעים אותו לחדש את המסורת של אירוח נשף התחפושות השנתי באחוזה. גברת דנוורס מציעה לגברת דה וינטר ליצור לעצמה שמלה בדוגמה של דיוקן של אחת מבנות המשפחה התלוי בגלריה. ההצעה מוצאת חן בעיניה והיא מזמינה שמלה כזו, בלי שתהיה מודעת לעובדה שרבקה לבשה את אותה שמלה בנשף שנערך שנה לפני כן, זמן קצר לפני מותה. כאשר מקס רואה אותה יורדת במדרגות, מעט לפני בוא האורחים, הוא דורש ממנה בזעם להחליף את בגדיה.
בשעות הבוקר המוקדמות ביום שאחרי הנשף, מגלה גברת דנוורס את הבוז שהיא רוחשת לגברת דה וינטר השנייה, כשהיא לוקחת אותה לחדר השינה של רבקה, אותו היא שמרה כמעין מקדש. היא מציגה בפני הצעירה את המלתחה של רבקה ואת הפריטים היוקרתיים שלה, עוד אומרת לה גברת דנוורס שהיא לעולם לא ראויה להחליף את גבירתה הקודמת, ומעודדת אותה לקפוץ מהחלון אל החצר המרוצפת ולהתאבד. ניסיון זה נקטע כאשר הן שומעות אותות מצוקה מספינה טובעת בחוף הים הסמוך.
צוללנים שנשכרו לבדוק את הנזק שנגרם לגוף האוניה מגלים את שרידי הספינה של רבקה, ובתוך תא נעול מגלים גופה. מתברר שזו הגופה של רבקה, המזוהה לפי התכשיטים והבגדים. עוד מתגלה שבתחתית הספינה נקדחו חורים שגרמו לה לשקוע.
מקס מתוודה בפני אשתו שהוא חנק את רבקה בבקתה שעל שפת הים, אחרי שהיא התגרתה בו והודיעה לו שהוא בהיריון ושהילד אינו שלו. הוא נעל את הגופה בתא שבספינה והשיט אותה אל הים, כמו כן הוא קדח את החורים בספניה ואחר כך נמלט בסירה. כאשר נסחפה אל החוף גופה של אשה, הוא זיהה אותה כאשתו. מקס מגלה שהוא מעולם לא אהב את רבקה, ושהיא הייתה מרשעת ששמה ללעג את נישואיהם כשהתרועעה עם גברים רבים בדירה שהייתה לה בלונדון ובבקתה שעל שפת הים.
שוב נפתחת חקירה והמסקנה המתקבלת היא שרבקה התאבדה. אבל בן הדוד של רבקה, ג'ק פאוול, אינו משוכנע בכך. הוא קיבל מכתב מרבקה שמפצירה בו להיפגש איתה בבקתה בחוף הים בלילה שבו מתה, ושהיא רוצה לספר לו דבר מה חשוב. ג'ק מגלה שהוא היה מאהב של רבקה, והוא חושד שהיא הייתה בהריון ממנו, וכשמקס גילה זאת הוא הרג אותה. ג'ק מנסה לסחוט את מקס, שמסרב להיענות לדרישותיו.
סימון ביומן הפגישות של רבקה מוביל אותם אל רופא בלונדון אותו ביקרה ביום מותה. הוא מגלה שרבקה הייתה חולה בסרטן ונותרו לה רק חודשים אחדים לחיות, ובכך תמך הרופא בפסק הדין שקבע שהיא התאבדה. מקס מבין שהיא הטעתה אותו בכוונה שיחשוב שהיא מצפה לילד מגבר אחר כדי לדרבן אותו להרוג אותה בהתקף זעם.
כשמקס ואשתו חוזרים למנדרלי הם רואים שהבית עולה בלהבות, גברת דנוורס הציתה את הבית ביאושה ומתוך יצר נקם. מקס עולה לקומה העליונה כדי להציל את האישה שנמצאת בחדרה של רבקה. הוא מצליח להוציא אותה אבל מועד בדרכו למטה. גורלה של גברת דנוורס אינו ברור. בסצנת האפילוג שמתרחשת עשר שנים אחר כך, מקס נראה צולע ומצולק מעט. אחרי שאיבדו את מנדרלי והחליטו שלא לבנות אותה מחדש, מר וגברת דה וינטר חיים בשלווה בבית מלון קטן, משוחררים מאחיזתה של רבקה.
הפקה
בעיבוד הקולנועי של "רבקה" משנת 1940 שביים אלפרד היצ'קוק, הדמות של רבקה אינה מוצגת כלל על המסך. במיני-סדרה היא נראית מאחור וכן נראים הבזקים של עיניה ופיה (השחקנית לוסי קוהו), אם כי לא רואים את פניה במלואן.
הסדרה צולמה באתרים בצ'ארלסטאון בקורנוול, באחוזת לוטון הו בבדפורדשייר, בבית מונטקיוט בדרום סאמרסט, וברות'רפילד פארק בהמפשייר. צילומי הפנים נערכו בשפרטון סטודיוס.
פרסים
דיאנה ריג זכתה על הופעתה בפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה מצטיינת במיני-סדרה או בסרט.
נחמיה דב הופמן
נחמיה דב הופמן (ביידיש: נחמיה דוב האָפֿפֿמאנן; 1860, גאברה, פלך קובנה, ליטא, האימפריה הרוסית – 1928, קייפטאון, דרום אפריקה) היה סופר עברי איש תנועת ההשכלה. חיבר מספר רב של מאמרים וספרי מדע פופולרי, שהתפרסמו בעברית במזרח אירופה במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1889 היגר לדרום אפריקה, והיה חלוץ העיתונות היהודית בארץ זו.
שרלוטה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין
שרלוטה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (בגרמנית: Charlotte Frederica, Prinzessin von Mecklenburg-Schwerin; 4 בדצמבר 1784 - 13 ביולי 1840), הייתה רעייתו של כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק קודם שהוכתר למלך דנמרק.
ביוגרפיה
שרלוטה פרדריקה נולדה ב-4 בדצמבר 1784 בשוורין שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, להוריה פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ולואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
בשנת 1804 הגיע בן דודה כריסטיאן פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק לביקור בשוורין והתאהב בשרלוטה פרדריקה, וכעבור שנתיים ב-21 ביוני 1806 התחתנו השניים בלודוויגסלוסט. בשנת 1807 ילדה שרלוטה פרדריקה את בנה הבכור כריסטיאן פרדריק שמת בלידתו, ובשנת 1808 ילדה את בנה פרדריק. בשנת 1810 נשלחה שרלוטה פרדריקה לגלות בהורסנס, בעקבות קשריה עם אדואר דו פוי השווייצרי, שהיה המורה שלה למוזיקה, ונאסר עליה לראות את בנה.
בשנים הבאות חיה שרלוטה פרדריקה בהורסנס, שם ניהלה מספר רומנים עם קצינים בצבא הדני, ובשנת 1829 עברה להתגורר בקרלסבאד תחת השם "גברת פון גוטן". בשנת 1830 נסעה לאיטליה, ובסוף השתקעה ברומא, שם אף המירה את דתה לקתולית.
ב-13 ביולי 1840 מתה שרלוטה פרדריקה ברומא, מה שהיווה הקלה גדולה לבית המלוכה הדני, משום שחששו ששרלוטה פרדריקה תחזור לדנמרק כשבנה יעלה לשלטון.
קולות הלב (אלבום)
האלבום יצא בשנת 2013. מתוך האלבום יצאו כמה סינגלים שהיו ללהיטים: קולות הלב, אף אחד ויום קדוש.
יחסי ארצות הברית–קובה
יחסי ארצות הברית–קובה הם היחסים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה של קובה. ב-20 ביולי 2015, לאחר ניתוק יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, שהחל ב-1961, בעיצומה של המלחמה הקרה, חודשו היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לבין קובה. את ארצות הברית מייצגת בקובה שגרירות ארצות הברית בהוואנה ואת קובה מייצגת שגרירות קובה בוושינגטון.
עם קריסת שלטונה של האימפריה הספרדית על נחלותיה ביבשת אמריקה בשנות העשרים של המאה ה-19, כתוצאה ממלחמות העצמאות הספרדיות אמריקאיות, נותרו רק קובה ופוארטו ריקו תחת שלטונה של ספרד עד למלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898, שהייתה המשך של מלחמת העצמאות של קובה. על פי הסכם פריז, שנחתם באותה שנה, הפכה קובה להיות מדינת חסות של ארצות הברית, שהשיגה לעצמה השפעה כלכלית ופוליטית על האי, שהמשיכה להתקיים עד לקבלת העצמאות של קובה ב-1902. בעקבות המהפכה הקובנית ב-1959, התדרדרו באופן משמעותי היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות. ב-1961 ניתקה ארצות הברית את יחסיה הדיפלומטיים עם קובה והמשיכה לבצע פעולות סמויות להפלת המשטר הקומוניסטי. בנוסף, כפתה ארצות הברית סדרה של מגבלות ואיסורים מקיפים כנגד הממשל הקובני כתגובה להלאמה של רכושן של חברות אמריקאיות בקובה, והיא הכריזה שהיא תמשיך לעשות כן כל עוד ממשיכה ממשלת קובה לסרב להתקדם לקראת תהליך של דמוקרטיזציה וכיבוד זכויות האדם, בתקווה לראות תהליך של דמוקרטיזציה ויישום מחדש של הקפיטליזם, באותו אופן בו התרחש תהליך דומה במזרח אירופה לאחר סתיו העמים ב-1989. במקביל, העצרת הכללית של האומות המאוחדות וארגונים נוספים, קראו פה אחד "לשים קץ לאמברגו הכלכלי, המסחרי והפיננסי ארוך השנים של ארצות הברית כנגד קובה".
ב-17 בדצמבר 2014 הודיעו נשיא ארצות הברית, ברק אובמה ונשיא קובה, ראול קסטרו, על תחילתו של תהליך של נורמליזציה של היחסים בין שתי המדינות, שכונה על ידי התקשורת "ההפשרה הקובנית" (באנגלית: Cuban Thaw, בספרדית: deshielo cubano). לאחר משא ומתן חשאי בקנדה ובקריית הוותיקן, בחודשים שקדמו להצהרה, ובסיועו של האפיפיור פרנציסקוס, נחתם ההסכם להסרתם של כמה ממגבלות הנסיעה האמריקאיות, להפחתת המגבלות על הסחר, להתרת הקשרים של הבנקים האמריקאים עם המערכת הפיננסית הקובנית, ולפתיחתה של שגרירות אמריקאית בהוואנה, לאחר שזו נסגרה בעקבות ההתקרבות של קובה לברית המועצות ב-1961.
ארצות הברית וקובה חידשו רשמית את יחסיהן בקיץ 2015, לראשונה מאז ימי המלחמה הקרה. דרג הנציגויות של שתי המדינות הועלה לשגרירויות, כשב-20 ביולי נפתחה שגרירות קובנית בוושינגטון, וב-13 באוגוסט נחנכה באופן רשמי שגרירות ארצות הברית בהוואנה, כאשר שלושת לוחמי המארינס שהורידו את הדגל האמריקאי ב-1961 הניפו אותו שוב.
ב-20 במרץ 2016 הגיע אובמה לביקור היסטורי בן שלושה ימים בהוואנה, קובה, בהיותו הנשיא הראשון להגיע לאי הקריבי מאז ביקורו של קלווין קולידג' ב-1928.
ב-16 ביוני 2017 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, יחד עם הסנאטור הקובני מרקו רוביו, כי יבטל חלק גדול מצעדי הנורמליזציה שקידם ממשל אובמה עם קובה. בין היתר הכריז הנשיא כי יחולו הגבלות חדשות על תיירים אמריקניים במדינה, וכי ישית סנקציות על חברות שישתפו פעולה עם הצבא הקובני. בזאת הכריז טראמפ כי הוא מבטל את "ההסכם הנורא" שחתם ברק אובמה עם הקובנים.
בנאומו הצהיר טראמפ כי הסנקציות שביטל אובמה והקיימות ימשיכו לפעול עד אשר חופש הביטוי יחזור להתקיים במדינה, כל המפלגות הפוליטיות יהיו חוקיות ויקבע מועד לבחירות דמוקרטיות.
בשנת 2023, נודע כי הרפובליקה העממית של סין קידמה התקנה של מתקני האזנה בקובה אשר תאפשר תאפשר לבייג'ין לאסוף תקשורת אלקטרונית מדרום מזרח ארצות הברית
היסטוריה
הקשר בין המושבה הספרדית של קובה לבין המושבות ביבשת צפון אמריקה החל להתרקם בראשית המאה ה-18 באמצעות חוזים מסחריים בלתי חוקיים בין המושבות האירופאיות בעולם החדש, שמטרתם הייתה להתחמק מתשלום מיסים. כאשר גדל היקף הסחר החוקי והבלתי חוקי, נעשתה קובה שותפה לסחר משגשג באופן יחסי באזור ומרכז לייצור טבק וסוכר. במהלך תקופה זו החלו סוחרים קובנים להגיע בהדרגה לנמלים בצפון אמריקה ומיסדו חוזי סחר שהחזיקו מעמד שנים רבות.
הכיבוש הבריטי של הוואנה ב-1762 פתח את הסחר עם המושבות הבריטיות בצפון אמריקה והמהפכה האמריקאית ב-1776 יצרה הזדמנויות סחר נוספות. ספרד פתחה באופן רשמי את הנמלים בקובה לסחר הצפון אמריקאי בנובמבר 1776 והאי נעשה בהדרגה תלוי בסחר זה.
לאחר פתיחתו של האי לסחר העולמי ב-1818, החליפו חוזי הסחר את הקשרים הכלכליים הספרדיים. ב-1820, סבר תומאס ג'פרסון שקובה היא "התוספת המעניינת ביותר שיכולה להיות למערכת המדינות שלנו" ואמר למזכיר המלחמה, ג'ון קלהון שארצות הברית "חייבת, בהזדמנות הראשונה האפשרית, לספח את קובה".
במכתב לשגריר ארצות הברית בספרד, יו נלסון, תיאר מזכיר המדינה, ג'ון קווינסי אדמס, את הסבירות שארצות הברית "תספח את קובה", תוך חצי מאה, למרות מכשולים:. ב-1854, נרקמה על ידי דיפלומטים אמריקאים, הצעה סודית שנודעה כ"גילוי הדעת של אוסטנד", על רקע רצונם לספח מדינה תלויה לארצות הברית. במסגרת גילוי הדעת זה הועלתה הצעה לקנות את קובה מספרד תמורת סכום של 130 מיליון דולר. במקרה שספרד הייתה דוחה את ההצעה, נרמז בגילוי הדעת, בשם הייעוד הגלוי, יש להשיג את המטרה בכוח הזרוע. כאשר התוכניות הללו פורסמו, בשל הדרך שבה אחד ממחבריהן התלהב מהן בקול, גרם פרסומו של גילוי הדעת לשערורייה והוא נדחה, בין השאר בשל ההתנגדויות של אנשי התנועה לביטול העבדות בארצות הברית.
ב-1877, רכשו האמריקאים 83% מכלל היקף היצוא הקובני. במהלך תקופה זו צפה הסופר האנגלי, אנתוני טרולופ, ש. בהדרגה גם החלו תושבי יבשת צפון אמריקה להתגורר בקובה ועל כמה מחוזות על החוף הצפוני נאמר שהמאפיין שלהם הוא יותר אמריקאי מאשר ספרדי. בין השנים 1878–1898, ניצלו משקיעים אמריקאים את ההזדמנות שנוצרה עקב ההתדרדרות של המצב הכלכלי בעקבות מלחמת עשר השנים, כדי להשתלט על אחוזות שהם ניסו לרכוש ללא הצלחה לפני שאחרים יציעו מחירים נמוכים יותר עבורן. מעל הכל, נוכחותם של משקיעים אלה אפשרה את השילוב של הכלכלה הקובנית במערכת הכלכלית הצפון אמריקאית והחלישה את קשריה של קובה לספרד.
המאבק לעצמאות קובה
עם התגברות ההתנגדות לשלטון הספרדי בקובה, ניסו המורדים שנלחמו על עצמאות האי להשיג את תמיכתו של נשיא ארצות הברית, יוליסס ס. גרנט. גרנט דחה את ההצעה והיקף המרידה הצטמצם, אף על פי שהתעניינות האמריקאית באזור המשיכה. מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'יימס בליין כתב ב-1881 על קובה:.
לאחר כמה הצלחות של המורדים במלחמת העצמאות השנייה של קובה ב-1897, הציע נשיא ארצות הברית, ויליאם מקינלי, לרכוש את קובה בתמורה ל-300 מיליון דולרים. דחיית ההצעה, והפיצוץ שגרם לטביעתה של ספינת הקרב האמריקאית, USS מיין, בנמל הוואנה, הובילו לפרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד. בקובה הייתה מלחמה זו ידועה בכינוי "ההתערבות האמריקאית במלחמת העצמאות של קובה". ב-10 בדצמבר 1898, חתמו ארצות הברית וספרד על הסכם פריז, שעל פיו ויתרה ספרד על כל זכויותיה בקובה. ההסכם שם קץ לקיומה של האימפריה הספרדית ביבשת אמריקה וסימן את תחילתה של ההתפשטות האמריקאית ואת הדומיננטיות ארוכת הטווח שלה באזור. מיד לאחר חתימת ההסכם, החלה "חברת הנדל"ן בקובה", בבעלות אמריקאית, לנהל את עסקי מכירת הקרקעות בקובה לאמריקאים. המשטר הצבאי האמריקאי באי נמשך עד 1902, כאשר הוענקה בסופו של דבר עצמאות רשמית לקובה.
היחסים בשנים 1900–1959
"התיקון של טלר" משנת 1898 אסר על סיפוח מוחלט של קובה לארצות הברית. ארצות הברית הסכימה להסיג את כוחותיה מהאי, בתנאי שקובה תסכים לתיקון פלאט, תיקון לחוק המעורבות הצבאית מ-1901, שהוצע על ידי הסנאטור אורוויל ה. פלאט, שהתיר לארצות הברית להתערב בעיניניה הפנימיים של קובה אם יהיה צורך בכך כדי להבטיח את שלטונה של ממשלה טובה וחייב את קובה להחכיר לארצות הברית קרקעות לצורך הקמתם של בסיסים ימיים. במסגרת החוזה הקובני-אמריקאי, הוחכר לארצות הברית החלק הדרומי של מפרץ גואנטנמו, שם הוקם הבסיס הימי ב-1898. תיקון פלאט הגדיר את התנאים ליחסי ארצות הברית-קובה במשך 33 השנים הבאות ונדחה בתקיפות על ידי רוב תושבי קובה.
אף על פי שארצות הברית הכירה בהפיכתה של קובה לרפובליקה עצמאית, השליט המושל האמריקאי, צ'ארלס אדוארד מגון, ממשל צבאי זמני לשלוש שנים נוספות, בעקבות מרד שפרץ בהנהגתו של חוסה מיגל גומס. בעשרים השנים הבאות התערבה ארצות הברית שוב ושוב באמצעים צבאיים בענייניה של קובה: 1906–1909, 1912 ו-1917–1922. ב-1912, נשלחו כוחות אמריקאים לדכא את המחאות של הקובנים ממוצא אפריקאי כנגד אפליה כביכול.
ב-1926 היו בבעלותן של חברות אמריקאיות 60% מתעשיית הסוכר הקובנית. וושינגטון תמכה באופן רצוף בממשלות הקובניות. עם זאת, עימותים פנימיים בין ממשלת חררדו מצ'דו ובין האופוזיציה, הובילו לתבוסה הצבאית שהוא נחל מהמורדים ב-1933. שגריר ארצות הברית בקובה, סאמר וולס, ביקש התערבות צבאית אמריקאית. הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, למרות מדיניות השכן הטוב שהוא הוביל כלפי אמריקה הלטינית, הורה ל-29 ספינות מלחמה להגיע לקובה ולקי וסט, העמיד בכוננות את חיל הנחתים של ארצות הברית ומפציצים לשימוש בעת הצורך. מחליפו של מצ'דו, רמון גראו, נכנס לתפקיד הנשיא ומיד ביטל את תיקון פלאט. במחאה, הסירה ארצות הברית את הכרתה בממשלת גראו והשגריר וולס תיאר את המשטר החדש כ"קומוניסטי" וכ"חסר אחריות".
עליית כוחו של הגנרל פולחנסיו בטיסטה בשנות השלושים כמנהיג דה פקטו וכנשיא קובה בשתי תקופות כהונה (1940–1944 ו-1952–1959), פתחה עידן של שיתוף פעולה הדוק בין ממשלות קובה וארצות הברית. שתי המדינות חתמו על הסכם יחסים ב-1934. תקופת כהונתו השנייה של בטיסטה כנשיא החלה בעקבות הפיכה שתוכננה בפלורידה, ונשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הכיר בשיבתו של בטיסטה לשלטון והעניק לו סיוע כספי וצבאי.
עידן בטיסטה בקובה עמד בסימן שליטתה הכמעט מוחלטת של ארצות הברית בכלכלה הקובנית. מספר חברות אמריקאיות המשיכו להתפתח, אף על פי שהשחיתות גאתה והוואנה הפכה למקום מקלט לדמויות מהפשע המאורגן האמריקאי ואירחה את "ועידת הוואנה" המפורסמת ב-1946. שגריר ארצות הברית בקובה, ארתור גרדנר, תיאר מאוחר יותר את היחסים בין ארצות הברית לבין בטיסטה במהלך תקופת כהונתו השנייה כנשיא:
עם פרוץ המתיחות הצבאית בקובה בין המורדים בהנהגתו של פידל קסטרו, לבין ממשלת בטיסטה, תבע הנשיא הנבחר מנואל אורוטיה יאו, מארצות הברית לשים קץ למכירות הנשק לבטיסטה. וושינגטון ביצעה צעד מכריע במרץ 1958 כדי למנוע מכירת נשק לכוחותיו של בטיסטה ובכך שינתה את מהלך המהפכה באופן בלתי הפיך לטובתם של המורדים. המהלך זכה להתנגדות תקיפה מצדו של השגריר ארל ט. סמית וגרם ליועץ מחלקת המדינה, ויליאם וילנד, לקונן על כך ש.
היחסים לאחר המהפכה
ב-1959, לאחר המהפכה הקובנית, הכיר נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, בממשלה הקובנית החדשה שהדיחה את ממשלת בטיסטה, אך היחסים בין שתי המדינות התדרדרו במהרה. תוך מספר ימים, התפטר שגריר ארצות הברית, ארל ט. סמית, מתפקידו והוחלף בפיליפ בונסל. הממשל האמריקאי החל להיות בהדרגה מודאג מהרפורמה האגררית בקובה ומההלאמה של התעשיות שבבעלות אמריקאית. בין ה-15 באפריל לבין ה-26 באפריל 1959, ביקר קסטרו בראשות משלחת של נציגים בארצות הברית כאורחים של מועדון העיתונות. הביקור נתפס על ידי רבים כ"מתקפת קסם" (Charm offensive) מצדו של קסטרו וממשלתו החדשה ובמסגרת ביקורו הוא הניח זר על אנדרטת לינקולן בוושינגטון. לאחר פגישה של קסטרו עם סגן הנשיא דאז, ריצ'רד ניקסון, בה הוא התווה את תוכנית הרפורמות שלו, החלה ארצות הברית להטיל מגבלות סחר הדרגתיות על האי. ב-4 בספטמבר, נפגש השגריר בונסל על ראש הממשלה קסטרו והביע "דאגה כנה מהיחס שניתן לאינטרסים אמריקאים פרטיים בקובה". ההתערבות הממשלתית וההשתלטות על עסקים בבעלות פרטית המשיכה ומגבלות הסחר על קובה הלכו וגדלו. ארצות הברית חדלה לקנות סוכר מקובה וסירבה לספק נפט לשותפתה לעסקים לשעבר, צעד שהיה הרסני לכלכלת האי וגרם לקובה לפנות לשותפתה החדשה לסחר, ברית המועצות, כדי שזו תספק לה את הנפט החיוני. במרץ 1960 החמירו המתחים כאשר אוניית המשא La Coubre התפוצצה בנמל הוואנה ו-75 איש נהרגו. פידל קסטרו האשים את ארצות הברית והשווה את התקרית להטבעתה של USS מיין, אף על פי שהוא הודה כי אינו יכול היה להביא הוכחה כלשהי להאשמתו. באותו חודש, התיר בחשאי הנשיא אייזנהאואר ל-CIA לארגן, לאמן ולצייד גולים קובנים כלוחמי גרילה שיפילו את משטרו של קסטרו.
המועמד הדמוקרטי לנשיאות ארצות הברית, ג'ון פ. קנדי, האמין שמדיניותו של אייזנהאואר כלפי קובה שגויה. הוא מתח ביקורת על מה שהוא ראה כשימוש בהשפעת הממשל האמריקאי לקידום האינטרסים והגדלת הרווחים של חברות אמריקאיות פרטיות, במקום לסייע לקובה להגיע לקדמה כלכלית, באומרו שהאמריקאים שלטו בכלכלת האי והעניקו תמיכה לאחד ממשטרי הדיכוי הרצחניים ביותר בהיסטוריה של אמריקה הלטינית. "הנחנו לבטיסטה לשים את ארצות הברית בצד של הרודנות ולא עשינו דבר כדי לשכנע את העם הקובני ואת אמריקה הלטינית שרצינו להיות בצד של החרות".
ב-1961 עמדה קובה כנגד פלישה של כ-1,500 גולים קובנים שאומנו על ידי ה-CIA במפרץ החזירים. נטילת האחריות של הנשיא קנדי ליוזמה, שעוררה תגובה עממית נגד הפלישה, הוכחה כאמצעי תעמולה של הממשלה הקובנית. ארצות הברית החלה בעיצוב תוכניות חדשות שמטרתן גרימת חוסר יציבות של ממשלת קובה. פעילויות אלו נודעו באופן כולל כ"פרויקט קובה", או כ"מבצע נמייה" (Operation Mongoose). מבצע זה היה תוכנית מתואמת של פעילות פוליטית, פסיכולוגית וצבאית, שבה שולבו מבצעי מודיעין לצד ניסיונות רצח של מנהיגי מפתח פוליטיים. פרויקט קובה כלל גם הצעה לביצוע פעולות התקפה על מטרות בארצות הברית, כדי להשיג תמיכה לפעילות צבאית כנגד ממשלת קובה. הצעה זו הייתה ידוע בשם מבצע נורת'וודס.
דוח של ועדה מיוחדת של סנאט ארצות הברית, אישר מאוחר יותר את קיומם של שמונה ניסיונות להרוג את קסטרו בין השנים 1960–1965, לצד תוכניות נוספות כנגד מנהיגים קובנים אחרים. לאחר כישלון הפלישה למפרץ החזירים, ביצעה ארצות הברית פלישת דמה ב-1962 במבצע שכונה Operation Ortsac (שמו של קסטרו בהיפוך אותיות). המתחים בין שתי המדינות הגיעו לשיאם ב-1962, לאחר שמטוס סיור של ארצות הברית צילם פעילות בנייה של אתרי שיגור לטילים סובייטיים לטווח בינוני. גילוי זה הוביל לפרוץ משבר הטילים בקובה.
באופן דומה המשיכו יחסי הסחר בין שנית המדינות להתדרדר. ב-1962 הרחיב הנשיא קנדי את מגבלות הסחר שננקטו לאחר המהפכה על ידי קודמו בתפקיד, הנשיא אייזנהאואר, כך שנאסרו כל פעולות הסחר עם קובה, להוציא אספקת מזון ותרופות. שנה לאחר מכן נאסרו על אזרחי ארצות הברית הנסיעה לקובה והעברות כספים אליה. האמברגו של ארצות הברית כנגד קובה ממשיך בצורות שונות עד היום.
בתקופת כהונתו של הנשיא לינדון ג'ונסון החלו היחסים להפשיר, בתהליך שנמשך ב-15 שנים הבאות. ב-1964 שלח קסטרו לנשיא ג'ונסון מסר לעידוד המשך הדו-שיח בין שתי המדינות:
בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים, התרחשה תקופה ממושכת של חטיפת מטוסים בין קובה לבין ארצות הברית על ידי אזרחי שתי המדינות, שהצריכה שיתוף פעולה ביניהן. ב-1974, החלו לבקר בקובה נבחרי ציבור אמריקאים. שלוש שנים לאחר מכן, במהלך תקופת נשיאותו של ג'ימי קרטר, פתחו שתי המדינות משרדי אינטרסים זו בבירתה של זו. ב-1980, לאחר שכ-10,000 קובנים נדחסו בשגרירות פרו בהוואנה בחפשם מקלט מדיני, הצהיר קסטרו שכל מי שחפץ לצאת מקובה יכול לעשות כן, במסגרת מה שנקרא "הסירות של מריאל" (Mariel boatlift, על שם נמל העיר מריאל שבמערב קובה). בצורה זו עזבו את קובה כ-125,000 איש לארצות הברית. מבלי להיוועץ בממשלת ארצות הברית, כלל קסטרו בין הפליטים הללו, שהיגרו מסיבות פוליטיות וכלכליות, גם חולי נפש ואסירים משוחררים.
ב-1977, חתמו ארצות הברית וקובה על הסכם להגדרת הגבול הימים ביניהן, שבמסגרתו הן הסכימו על מיקומו של הגבול במצר פלורידה. ההסכם מעולם לא הובא לסנאט של ארצות הברית לאשרור, אך הוא יושם על ידי מחלקת המדינה.
לאחר המלחמה הקרה
המלחמה הקרה הסתיימה בסוף שנות השמונים לאחר התפרקות ברית המועצות, ובכך נותרה קובה ללא מעצמה שתתמוך בה. השנים הבאות עמדו בסימן של קשיים כלכליים בקובה, תקופה הידועה בכינוי "התקופה המיוחדת" (בספרדית: Período especial). החוק האמריקאי התיר בחלק מתקופה זו את קיומה של פעילות הומניטרית פרטית בקובה. עם זאת, האמברגו האמריקאי ארוך הטווח, הוחמר באוקטובר 1992 כאשר חוקק "חוק הדמוקרטיה הקובנית" (Cuban Democracy Act, או "חוק טוריצ'לי", על שם הסנאטור רוברט טוריצ'לי שיזם אותו) וב-1996 נחקק "חוק החרות והדמוקרטיה הסולידרית הקובנית" (Cuban Liberty and Democracy Solidarity Act). החוק מ-1992 אסר על חברות בנות זרות של חברות אמריקאיות לסחור עם קובה, על נסיעתם של אזרחים אמריקאים לקובה, ועל העברות של כספים למשפחות בקובה. העיצומים הכלכליים יכלו גם לחול על חברות לא-אמריקאיות שסחרו עם קובה. כתוצאה מכך, היה על חברות רב-לאומיות לבחור בין קובה לבין ארצות הברית, כשזו האחרונה הייתה שוק גדול יותר.
ב-24 בפברואר 1996 הפילו מטוסי מיג-29 של חיל האוויר הקובני, שני מטוסי ססנה לא חמושים, שהוטסו על יד הארגון "אחים להצלה", הרגו שלושה קובנים-אמריקאים ותושב קובני-אמריקאי אחד. ממשלת קובה טענה שהמטוסים חדרו למרחב האווירי שלה.
בינואר 1999 הקל הנשיא ביל קלינטון על מגבלות הנסיעה לקובה במאמץ להרחיב את חילופי התרבות בין שתי המדינות. ממשל קלינטון אישר גם את עריכתה של סדרת משחקי ידידות בין קבוצת הבייסבול של בולטימור אוריולס לבין נבחרת הבייסבול הלאומית של קובה, והייתה זו הפעם הראשונה בה שיחקה בקובה קבוצה מהמייג'ור ליג בייסבול מאז 1959.
הידוק האמברגו
היחסים בין שתי המדינות התדרדרו שוב לאחר בחירתו של ג'ורג' ווקר בוש. במהלך מסע הבחירות שלו, ביקש בוש את תמיכתם של יוצאי קובה בארצות הברית על ידי שימת דגש על התנגדותו לממשלת קסטרו ותמיכתו בהידוק מגבלות האמברגו. הקובנים האמריקאים, שעד 2008 נטו להצביע עבור המפלגה הרפובליקנית, ציפו שייושמו צעדי מדיניות משמעותיים ושהם יהיו שותפים בעיצוב המדיניות הנוגעת ליחסי ארצות הברית-קובה. כשלושה חודשים לאחר השבעתו של בוש, החל הממשל שלו להחמיר את מגבלות הנסיעה. מחלקת האוצר של ארצות הברית השקיעה מאמצים גדולים יותר בהרתעת אזרחים אמריקאים לנסוע באופן בלתי חוקי לקובה. ב-2001, הורשעו גם חמישה סוכנים קובנים ("החמישייה הקובנית"), ב-26 סעיפים של ריגול, קשירת קשר לביצוע רצח ופעילויות בלתי חוקיות נוספות בארצות הברית. ב-15 ביוני 2009, דחה בית המשפט העליון של ארצות הברית את ערעורם. המתחים החמירו כאשר תת-מזכיר המדינה לפיקוח על הנשק ולענייני ביטחון בינלאומי, ג'ון בולטון, האשים את קובה בניהול תוכנית לפיתוח נשק ביולוגי. רבים בארצות הברית, כולל הנשיא לשעבר קרטר, הביעו ספק בנכונותה של האשמה זו. בהמשך נמתחה על בולטון ביקורת על הלחצים שהוא הפעיל על הכפופים לו שפקפקו באיכות המידע המודיעיני שהיווה הבסיס לטענתו. בולטון זיהה את ממשלת קסטרו כחלק מציר הרשע והפנה את אור הזרקורים לעובדה שהמנהיג הקובני ביקר אצל כמה מאויביה של ארצות הברית, כולל לוב, איראן וסוריה. לאחר בחירתו מחדש ב-2004, הכריז בוש שקובה היא אחד מ"מעוזי הרודנות" האחרונים בעולם.
בינואר 2006 החל משרד האינטרסים של ארצות הברית בהוואנה, בניסיון לשבור את "מצור המידע", להציג מסרים, כולל ציטוטים מההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, על מסך אלקטרוני שהוצב בחלונות הקומה העליונה שלו. בעקבות צעדת מחאה שאורגנה על ידי ממשלת קובה, הציבה הממשלה מספר רב של תרנים, שנשאו דגלים שחורים עם כוכב לבן בודד, כדי לטשטש את המסרים.
ב-12 בספטמבר 2006 הודיעה ארצות הברית שהיא הקימה חמש קבוצות עבודה בין-משרדיות כדי להשגיח על הנעשה בקובה. הקבוצות הוקמו לאחר ההודעה שפורסמה ב-31 ביולי שמנהיג קובה החולה העביר באופן זמני את סמכויותיו להנהגה קולקטיבית בראשותו של אחיו, ראול קסטרו. פקידי ממשל בארצות הברית הודיעו ששלוש מבין חמש קבוצות העבודה הן מטעם מחלקת המדינה: הצוות לפעילות דיפלומטית, הצוות לתקשורת אסטרטגית והצוות לקידום הדמוקרטיה. צוות רביעי לתיאום סיוע הומניטרי לקובה נוהל על ידי מחלקת המסחר של ארצות הברית והצוות הרביעי, לענייני הגירה, נוהל במשותף על ידי המועצה לביטחון לאומי והמחלקה לביטחון המולדת.
ב-10 באוקטובר 2006 הודיעה ארצות הברית על הקמתו של צוות משימה שכלל מספר פקידים ממשרדי ממשלה שונים שיפעל באופן תקיף יותר כלפי מי שיפר את אמברגו הסחר על קובה, עם עונשים של עשר שנות מאסר וקנסות של מאות אלפי דולרים שיוטלו על מפרי האמברגו.
בנובמבר 2006 האשימו מבקרי פנים של הקונגרס את הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי בכישלון בטיפול ראוי בקידום הדמוקרטיה בקובה. הם טענו שהסוכנות העבירה עשרות מיליוני דולרים לקבוצות גולים במיאמי, שלעיתים היו כספים מבוזבזים ושלא נוהלו כראוי. הדוח ציין שהארגונים שלחו פריטים כמו שוקולד ובדי קשמיר לקובה. הדוח סיכם ש-30% מקבוצת הגולים קיבלו מענקים של הסוכנות, הוציאו כספים על מטרות מפוקפקות. לאחר הודעת ההתפטרות של פידל קסטרו ב-2008, הודיע תת-מזכיר המדינה, ג'ון נגרופונטי, שארצות הברית תמשיך לקיים את האמברגו.
חזון "המעבר לדמוקרטיה"
ב-2003 הוקמה "הועדה לסיוע לקובה החופשית" (Commission for Assistance to a Free Cuba), על מנת "לחקור דרכים בהן ארצות הברית יכולה לסייע לזירוז והקלה של המעבר של קובה לדמוקרטיה". הוועדה הודיעה מיד עם הקמתה על נקיטת סדרה של צעדים שיכללו הידוק האיסור לנסיעה לאי, עיצומים על העברות כספים, וניהולו של מסע תעמולה תקיף יותר כלפי קובה. קסטרו עמד על כך שלמרות הקמתה של הוועדה, קובה עצמה נמצאת "במעבר לסוציאליזם ולקומוניזם" ושזה נשמע "מגוחך שארצות הברית תאיים כעת על קובה".
בפגישה שקיים הנשיא בוש ב-2004 עם חברי הוועדה, הוא הצהיר, "אנו לא מחכים ליום השחרור של קובה, אנו עובדים למען יום זה". הנשיא חזר והדגיש את מחויבותו לקובנים-אמריקאים, בדיוק בעיתוי של בחירתו מחדש באותה שנה ובמסגרת מסע הבחירות שלו הוא הבטיח לפעול ולא להמתין לשחרורה של קובה.
באפריל 2006 מינה ממשל בוש את קילב מק'קריי כ"מתאם המעבר" של קובה והעמיד לרשותו תקציב של 59 מיליון דולר, לצורך ביצוע משימה של קידום מעבר של הממשלה לדמוקרטיה לאחר מותו של קסטרו. סוכנות הידיעות הרשמית של קובה, "גרנמה", טענה שתוכניות מעבר אלה נוצרו על פי בקשתם של קבוצות הגולים הקובנים במיאמי ושמק'קריי הוא האחראי על תכנון הפלת משטרו של ז'אן-ברטראן אריסטיד בהאיטי.
באותה שנה פרסמה הוועדה דוח בהיקף של 93 עמודים. הדוח כלל תוכנית שהציעה שארצות הברית תוציא 80 מיליון דולר כדי להבטיח שהמשטר הקומוניסטי לא ימשיך בקובה לאחר מותו של קסטרו. התוכנית גם כלל נספח סודי שפקידי ממשל קובנים טענו שהוא עלול להוות קשר לרציחתו של פידל קסטרו או אפשרות לפלישה צבאית אמריקאית לקובה, על אף שהם לא הביאו שום סימוכין לטענות אלו.
היחסים לאחר החלפת פידל קסטרו
היחסים בין קובה לארצות הברית נותרו מתוחים, אך לאחר שפידל קסטרו פינה את מקומו לאחיו, ולאחר בחירתו של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית, השתפרו היחסים ולבסוף נורמלו.
באפריל 2009 החל הנשיא אובמה, שקיבל כמעט ממחצית קולות המצביעים הקובנים-אמריקאים במסע הבחירות שלו ב-2008, החל ליישם מדיניות פחות קשוחה כלפי קובה. אובמה הצהיר שהוא פתוח לקיומו של דו-שיח עם קובה, אך הוא יסיר את האמברגו רק אם קובה תעבור שינוי פוליטי. במרץ 2009, חתם אובמה על חוק של הקונגרס להקלת חלק מהעיצומים הכלכליים כלפי קובה ולהקלת הגבלות הנסיעה של קובנים-אמריקאים. באפריל הוסרה מגבלה נוספת שאפשרה תקשורת אינטרנט קלה ומהירה יותר בקובה. הקלת המגבלות הייתה מיועדת ככל הנראה לסייע למוסדות ללא כוונת רווח ולמדענים משתי המדינות לעבוד יחד על נושאים משותפים, כמו הרס של מגוון ביולוגי המשותף לשתי המדינות ומחלות שמשפיעות על אוכלוסיותיהן. בפסגת מדינות אמריקה החמישית, שהתקיימה ב-2009, אותת הנשיא אובמה על פתיחתו של עידן חדש ביחסים עם קובה.
גישושיו של אובמה, זכו לתגמול, במידה מסוימת, מצדו של נשיא קובה ראול קסטרו. ב-27 ביולי 2012, אמר קסטרו שממשלת קובה שואפת לקיים שיחות עם ממשלת ארצות הברית בהם ידונו על כל הנושאים. ב-10 בדצמבר 2013, בטקס האשכבה לנלסון מנדלה, לחצו אובמה וקסטרו ידיים, וקסטרו אמר באנגלית:. אף על פי ששני הצדדים לא ייחסו משמעות מיוחדת ללחיצת הידיים (בדומה ללחיצת הידיים של קלינטון ב-2000), אמר יועץ של הנשיא אובמה שהנשיא רוצה לשפר את היחסים עם קובה, אך הוא עדיין מודאג ממצב זכויות האדם באי.
הפשרת היחסים
החל משנת 2013, ניהלו נציגים אמריקאים וקובנים דיונים חשאיים שבחלקן התקיימו בתיווכו של האפיפיור פרנציסקוס בקנדה ובקריית הוותיקן, כדי להניע תהליך של שיקום היחסים הדיפלומטיים בין קובה לבין ארצות הברית. ב-17 בדצמבר 2014, פורסמה המסגרת להסכם לנרמול היחסים ולסיום האמברגו ארוך השנים, על ידי קסטרו בקובה ועל ידי אובמה בארצות הברית. שתי המדינות התחייבו לפתוח במשא ומתן רשמי מתוך מטרה לפתוח מחדש את שגרירויותיהן בהוואנה ובוושינגטון. כחלק מההסכם, שוחררו ממאסר עובד הסיוע, אלן גרוס וסוכן מודיעין קובני שפעל בשם ארצות הברית. כמו כן הבטיחה ממשלת קובה לשחרר מספר בלתי מוגדר של לאומנים קובנים ממאסר על פי רשימה שהוגשה על ידי ארצות הברית. ארצות הברית מצידה, שחררה את שלושת הנותרים מבין "החמישייה הקובנית". התגובות לשינוי מדיניות זה בקרב הקהילה הקובנית בארצות הברית היו מעורבות. הסנאטורים הרפובליקנים ממוצא קובני, מרקו רוביו וטד קרוז, גינו בתקיפות את השינוי במדיניותו של ממשל אובמה כלפי קובה. הסנאטור הדמוקרטי בוב מננדז, שאף הוא ממוצא קובני, ביקר גם את המהלך. עם זאת, הסנאטורים הרפובליקנים ג'ף פלייק, דין הלר וראנד פול הביעו תמיכה במהלך, ואף חלקם השתתפו בהמשך במשלחות דו-מפלגתיות לקובה. במישור הציבורי, סקרי דעת קהל הצביעו על כך שההפשרה ביחסים עם קובה זכתה לתמיכה רחבה בציבור האמריקאי, החוצה את רף 70 האחוזים.
דיפלומטים רמי דרג מקובה ומארצות הברית נפגשו בהוואנה בינואר 2015. בעוד שהשיחות לא הובילו לפריצת דרך משמעותית, שני הצדדים תיארו אותם כ"פוריים" ונציגת משרד החוץ הקובני, ג'וזפינה וידאל, אמרה שנקבע לוח זמנים לשיחות נוספות.
ב-14 באפריל 2015, הודיע ממשל אובמה שקובה תוצא מרשימת המדינות המממנות טרור של ארצות הברית. החל מאותו יום ניתנה אורכה של 45 יום לבית הנבחרים ולסנאט לבחון אפשרות של חסימת מהלך זה, אך זה לא קרה וב-29 במאי 2015, עם חלוף פרק הזמן בן 45 הימים, הוצאה קובה באופן רשמי מהרשימה. צעדו זה של הנשיא אובמה שם קץ לעימות שהחל מימי המלחמה הקרה ולמתיחות ביחסים עם קובה. ב-1 ביולי 2015 הודיע הנשיא ברק אובמה על חידוש היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין קובה לבין ארצות הברית ועל כך שהשגרירויות ייפתחו בוושינגטון ובהוואנה. היחסים בין שתי המדינות התחדשו באופן רשמי ב-20 ביולי 2015, עם פתיחתן של שגרירות קובה בוושינגטון ושל שגרירות ארצות הברית בהוואנה. השגרירות האמריקאית נפתחה רשמית בהוואנה ב-14 באוגוסט, עם טקס רשמי בהשתתפות מזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי.
בפברואר 2016 נחתם הסכם המסדיר טיסות מסחריות בין שתי המדינות, במסגרת שתכלול עד כ-110 טיסות ישירות ביום, לראשונה זה 50 שנה.
ב-17 ביוני 2017 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על ביטול חלק נרחב מהצעדים שביצע ממשל אובמה כלפי קובה. באוגוסט 2017 דיווחו האמריקאים על סדרה של מקרים של תקיפות קוליות מסתוריות שפגעו בחברים בקהילה הדיפלומטית ובעיקר בסוכני מודיעין, שגרמו אף להתחרשות של חלק ממהם. בעקבות התקיפות החזירה ארצות הברית יותר מחצי מצוות השגרירות חזרה לארצות הברית.
ב-12 בינואר 2021 החזירה מחלקת המדינה של ארצות הברית את קובה לרשימת המדינות המממנות טרור. מזכיר המדינה מייק פומפאו הצהיר "כי בקובה יש תמיכה חוזרת ונשנית במעשי טרור בינלאומיים על ידי הענקת מקלט למחבלים".
יחסי הסחר
על פי חוק משנת 2000, הותר יצוא מארצות הברית לקובה של מוצרי מזון ותרופות, על פי אישור מיוחד של מחלקת המסחר ושל מחלקת האוצר של ארצות הברית.
ממשל אובמה הקל על חלק ממגבלות הנסיעה לקובה בינואר 2011. משלחת של הקונגרס של ארצות הברית קראה ב-24 בפברואר 2012, לנשיא קובה, ראול קסטרו, לדון ביחסים דו-צדדיים. משלחת הקונגרס כללה את פטריק ליהי, סנאטור דמוקרטי ממדינת ורמונט ויושב ראש ועדת הסנאט למשפט ואת ריצ'רד שלבי, סנאטור רפובליקני ממדינת אלבמה וחבר בכיר בוועדה לבנקאות, דיור ופיתוח אורבני. הם נסעו לקובה כחלק ממשלחת סנאטורים וחברי בית הנבחרים.
מפרץ גואנטנמו
ארצות הברית ממשיכה להחזיק בסיס ימי במפרץ גואנטנמו. הבסיס נחכר על ידי ארצות הברית. ארצות הברית משלמת לקובה דמי חכירה שנתיים, אך מאז המהפכה הקובנית, לא קיבלה קובה את התשלומים. ממשלת קובה דוחה בתקיפות את ההסכם על רקע ההפרה של סעיף 52 של אמנת וינה 1969, שכותרתו היא "כפיה על מדינה על ידי שימוש בכוח". עם זאת, סעיף 4 לאמנה, קובע שהאמנה לא חלה למפרע על חוזים שנחתמו לפני כינונה.
חכירת מפרץ גואנטנמו הייתה חלק מתיקון פלאט, כתנאי לנסיגת כוחות ארצות הברית מקובה לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד.
לאונרדו רודריגס
לאונרדו אדריאן רודריגס יאקוביטי (בספרדית: Leonardo Adrián Rodríguez Iacobitti; נולד ב-27 באוגוסט 1966) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת המשחק של רודריגס נפרשה על פני שש מדינות שונות, והוא שיחק בסך הכול בתשעה מועדונים שונים. המועדון בו זכה להצלחה הגדולה ביותר ושיחק במשך הזמן הרב ביותר הוא אוניברסידד דה צ'ילה, במדיו זכה בשלוש אליפויות צ'ילה ובשני גביעים. במדי סן לורנסו זכה רודריגס באליפות ארגנטינה ובגביע מרקוסור.
קריירת משחק
רודריגס החל את דרכו בקבוצת הנוער של לנוס מעיר הולדתו. ב-1983 עלה לשחק בקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגת המשנה הארגנטינאית. בעונת עבר לשחק לראשונה בליגה הבכירה, כשחתם במדי ולס סארספילד. בתום עונה אחת במועדון, שהסתיימה במקום ה-11, עבר רודריגס לארחנטינוס ג'וניורס. לאחר עונה אחת עבר לקבוצתו הרביעית בארגנטינה והשלישית בליגה הבכירה, סן לורנסו. העונה בליגה הארגנטינאית התפצלה אז לטורנירי אפרטורה וקלאוסורה, ובטורניר השני מביניהם הגיע רודריגס עם קבוצתו למקום השני בטבלה תוך שהוא מפגין יכולת גבוהה, שאף זיכתה אותו בזימון בכורה לנבחרת ארגנטינה.
לקראת עונת החל רודריגס את הקריירה האירופית שלו, כשחתם במדי ספורטינג טולון מליגת העל הצרפתית. רודריגס השתלב היטב במדי הקבוצה, וקבע שיא קריירה אישי של 12 שערי ליגה באותה העונה. הוא היה למלך שערי הליגה של קבוצתו באותה העונה, ושישי בטבלת מלך שערי הליגה כולה. טולון סיימה את העונה במקום ה-14, בפער שלוש נקודות מהקו האדום.
בתום עונה אחת בצרפת, ולקראת עונת, עבר רודריגס לשחק באטאלנטה מהסרייה א', תחת המאמן מרצ'לו ליפי. רודריגס לא הצליח לשחזר את יכולת כיבוש השערים מהעונה החולפת, וכבש רק פעם אחת באותה העונה ב-19 הופעות ליגה. אטלנטה של ליפי סיימה את העונה במקום השמיני, מרחק נקודה בלבד מהמקום השישי המקנה השתתפות בגביע אופ"א. עונה אחר כך, עם עזיבתו של ליפי והגעתו של פרנצ'סקו גווידולין, איבד רודריגס את המקום בהרכב וכמעט ולא זכה להופעות. גם החלפתו של גווידולין בצ'זרה פראנדלי כבר בחודש נובמבר לא שיפרה את מצבו של רודריגס, שבחצי עונה רשם הופעת ליגה אחת בלבד במדי אטלנטה. רודריגס סיים את דרכו בקבוצה בחלון ההעברות, לאחר עונה וחצי במועדון. בסיום העונה ירדה אטלנטה לסרייה ב'.
במהלך חלון ההעברות של חורף 1994 עבר רודריגס לבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה, תחת המאמן אוטמאר היצפלד. את הופעת הבכורה שלו ערך רודריגס ב-12 בפברואר בניצחון הביתי 1-0 על באייר לברקוזן, ובסך הכול הספיק לערוך שש הופעות ליגה עד לתום העונה, אותה סיימה הקבוצה במקום הרביעי. בתום העונה חזר לאטלנטה בליגת המשנה, אך שוב לא הצליח לקחת חלק משמעותי במהלך העונה, רשם עשר הופעות ליגה וכבש שער אחד בלבד. אטלנטה סיימה את העונה במקום הרביעי, והעפילה בחזרה לליגה הבכירה.
מורדוביה סרנסק
מועדון הכדורגל מורדוביה סרנסק (ברוסית: Футбольный клуб «Мордовия» Саранск) היה מועדון כדורגל רוסי מהעיר סרנסק שברפובליקה מורדוביה שהוקם ב-1961 לראשונה בשם "סטרויטל" סרנסק. בשנת 2020 פורק בעקבות פשיטת רגל.
לאונרדו רודריגס
קריירת משחק
בתום עונה וחצי בצ'ילה עבר רודריגס למועדון הפאר המקסיקני, קלוב אמריקה, לקראת טורניר וראנו. הוא הצליח להעפיל עמה מהמקום הראשון לפלייאוף האליפות, אך שם הופתעה הקבוצה כבר ברבע הגמר על ידי המדורגת שמינית, מונרקס מורליה. בעונת רשם רודריגס 31 הופעות, בהן כבש חמישה שערים, כשקבוצתו הצליחה להעפיל לחצי הגמר בשני הטורנירים של אותה העונה.
מורדוביה סרנסק
היסטוריה
מועדון הכדורגל הוקם ב-1961 בשם סטרויטל סרנסק ועד 2005 שינה פעמים רבות את שמו כשהחליף בעלים (הוא נקרא "ספרטק", "אלקטרוסבט", "סבטו-טכניקה", "ליסמה מורדוביה" והחל מ-2005 נקרא בשם מורדוביה סרנסק לאחר שהקבוצה התאחדה עם קבוצת ביוכימיק מורדוביה).
לאונרדו רודריגס
קריירת משחק
בעונת חזר רודריגס לקדנציה שנייה באוניברסידד דה צ'ילה. בתום מאבק אליפות צמוד סיימה הקבוצה כסגנית האלופה, בפער שתי נקודות בלבד מהאלופה קולו-קולו. עם זאת, רשם רודריגס תואר שני עם קבוצתו באותה העונה, לאחר זכייה בגביע הצ'יליאני עם ניצחון בגמר הכפול על אאודקס איטליאנו. עונה אחר כך הפגינה קבוצתו של רודריגס יכולת גבוהה וזכתה באליפות צ'ילה, השנייה בקריירה של רודריגס, בפער 11 מהסגנית אוניברסידד קאתוליקה. רודריגס היה שחקן הרכב משמעותי בזכייה בתואר, וכבש חמישה שערים ב-28 הופעות. רודריגס נותר עונה שלישית ברציפות בקבוצה, והשלים עמה זכייה בדאבל המקומי. בסך הכול לאחר חמש עונות בשתי קדנציות שונות בקבוצה, זכה רודריגס עם אוניברסידד בשלוש אליפויות ושני גביעים, ערך 124 הופעות ליגה ובהן כבש 22 שערים.
מורדוביה סרנסק
היסטוריה
הקבוצה התבססה בליגה הרוסית השנייה בעונת 2005 וסיימה שביעית באזור "מרכז". בעונת 2009 אף זכתה בגביע הליגה והעפילה לליגה הרוסית הראשונה בעונת 2010. בעונת 2011/12 הקבוצה סיימה במקום הראשון בליגת המשנה הרוסית והעפילה לליגת העל הרוסית בכדורגל לראשונה בתולדותיה. בתום עונת הבכורה שלה בליגת העל ירדה הקבוצה לליגת המשנה.
לאונרדו רודריגס
קריירת משחק
בשנת 2002, בתום הקדנציה המוצלחת בסן לורנסו, חזר רודריגס למועדון נעוריו לנוס, ולראשונה שיחק עמו בליגה הבכירה. בתום טורניר אחד בו רשם 11 הופעות וכבש פעמיים, פרש רודריגס ממשחק פעיל בגיל 36.
מורדוביה סרנסק
היסטוריה
הישג השיא של הקבוצה בגביע הרוסי הוא העפלה לשלב רבע גמר בעונת 1992/3, כשהפסידה לצסק"א מוסקבה 3:0. בעונת 2009/10 העפילה שוב לרבע גמר והודחה לבסוף על ידי אלניה ולדיקווקז בתוצאה 3:0. בעונת 2013/14 סיימה במקום הראשון בליגת המשנה הרוסית והעפילה שוב לליגת העל הרוסית בכדורגל אך נשרה בחזרה בעונת 2015/16.
לאונרדו רודריגס
נבחרת ארגנטינה
רודריגס החל את דרכו בנבחרת ארגנטינה תחת המאמן אלפיו באסילה, שזימן אותו לסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 1991 על אף שלא שותף עד אז באף משחק בינלאומי. במשחקה הראשון של הנבחרת בטורניר, ב-8 ביולי 1991, ערך רודריגס את הופעת הבכורה שלו כשעלה מהספסל בדקה ה-78, בדרך לניצחון נבחרתו 3-0 על. יומיים אחר כך עלה מהספסל במחצית הניצחון 1-0 על, ויומיים לאחר מכן עלה לראשונה בהרכב ואף שיחק תשעים דקות בניצחון 4-1 על. רודריגס פתח בהרכב בכל שלושת משחקי בית הגמר, בהם הניצחון 3-2 על, שוויון 0-0 מול צ'ילה וניצחון 2-1 על שהבטיח לארגנטינאים את המקום הראשון ואת הזכייה בתואר. רודריגס, על אף שלא כבש במשחקים בהם שותף, נבחר בסיום לשחקן המצטיין של הטורניר.
מורדוביה סרנסק
היסטוריה
בעונת 2016/2017 מצבה התדרדר עוד יותר לאחר שהודחה לליגה הרוסית השנייה. בעונת 2017/2018 מצבה התייצב, נבנה עבורה אצטדיון (שיארח קודם משחקים במונדיאל 2018) והיא נצמדה לצמרת הטבלה בליגה השנייה והבטיחה את העפלתה חזרה לליגת המשנה הרוסית, לאחר שהבטיחה את המקום הראשון, ארבעה מחזורים לסיום העונה. בסיום עונת 2019/2020 ירדה לליגה החובבנית ופורקה. ב־2021 הוקמה במקומה קבוצת סרנסק.
סטארט
אצטדיונה הבייתי של הקבוצה היה אצטדיון "סטארט" (Стадион «Старт»; מכיל 11,613 מושבים). בנייתו הושלמה בשנת 2004 והוא מחליף את אצטדיון "סבטו-טכניקה" שנהרס ושימש את הקבוצה בעבר.
לאונרדו רודריגס
נבחרת ארגנטינה
רודריגס נכלל בסגל של באסילה לטורניר גביע המלך פהד 1992 בערב הסעודית. הייתה זו המהדורה הראשונה של הטורניר ששינה בהמשך את שמו לגביע הקונפדרציות, ונכללו בו אז ארבע נבחרות בלבד. רודריגס פתח בהרכב בניצחון נבחרתו 4-1 על בחצי הגמר, והיה הכובש הראשון בגמר הטורניר בו גברה ארגנטינה 3-1 על  כדי לזכות בתואר. היה זה שער הבכורה שלו במדי הנבחרת.
מורדוביה סרנסק
סטארט
בעונת 2018/2019 שימש מורדוביה ארנה למגרש הבית של הקבוצה אך מכיוון שהאצטדיון נמצא בבעלות חברת Sport-Engeenering המועדון נאלץ לשלם דמי השכרה בגובה של 2 מיליון רובלים ו-360 אלף רובלים, בנוסף ל-300 אלף רובלים עבור אבטחה. לכן בעונת 2019/2020 המועדון החליט להימנע מלארח באצטדיון הענק ואצטדיון סטארט היה לאצטדיון הבית המרכזי.
לאונרדו רודריגס
נבחרת ארגנטינה
ב-24 בפברואר 1993 זכה רודריגס עם ארגנטינה בגביע ארטמיו פרנקי, לאחר ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין על אלופת יורו 1992,. רודריגס עלה בהרכב והוחלף לאחר שישים דקות. באותה השנה זומן על ידי באסילה לסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 1993. רודריגס פתח בהרכב הנבחרת בשלושת משחקיה בשלב הבתים, שנפתחו בניצחון 1-0 על והמשיכו בשתי תוצאות תיקו 1-1, מול  ומול קולומביה. ארגנטינה העפילה לרבע הגמר מהמקום הראשון בבית, ושם פגשה את ברזיל. רודריגס עלה מהספסל בדקה ה-54, ורבע שעה אחר כך כבש את שער השוויון של נבחרתו שקבע 1-1. המשחק הגיע להכרעה בדו-קרב פנדלים, ושם כבש רודריגס את הפנדל השלישי של נבחרתו בדרך לניצחון 6-5 בדו-קרב. בחצי הגמר מול קולומביה עלה רודריגס מהספסל במהלך המחצית השנייה, ולאחר שוויון 0-0 שוב עבר המשחק להכרעה בפנדלים. הפעם הופקד רודריגס על הבעיטה הרביעית וביצע אותה בהצלחה בדרך ל-6-5 ולגמר הטורניר. במשחק הגמר מול מקסיקו עלה רודריגס מהספסל לאחר כשעה, וזכה עם נבחרתו בקופה אמריקה בפעם השנייה ברציפות עם ניצחון 2-1 בסיום.
מורדוביה סרנסק
מורדוביה ארנה
אצטדיון מורדוביה ארנה הוא אצטדיון כדורגל שנבנה לקראת מונדיאל 2018 שנערך ברוסיה. האצטדיון שנבנה כדי לארח כמה ממשחקי המונדיאל שימש כמגרשה הביתי של קבוצת מורדוביה. מכיל 43,958 מושבים ומתוכנן לצמצם את מספר המושבים לכדי 30,000. האצטדיון נמצא בניהול ממשלת מורדוביה ובעבר נוהל על ידי חברת "Sport Engineering" ממנה הקבוצה הייתה שוכרת את האצטדיון בכל משחק בית בתחרויות המקצועניות.
לאונרדו רודריגס
נבחרת ארגנטינה
בתום הטורניר סיים באסילה את תפקידו כמאמן הנבחרת, ובעקבותיו הסתיימה גם הקריירה הבינלאומית של רודריגס, שלא לבש עוד את מדי ארגנטינה לאחר המונדיאל. בסך הכול ערך רודריגס 29 הופעות במדי ארגנטינה, בהן כבש שני שערים.
בוריס ואניקוב
בשיא הקריירה שלו שר למשרד התחמושת של ברית המועצות במהלך רוב רובה של מלחמת העולם השנייה ולאחריה ראש המחלקה ליצור נשק אטומי. הוא זכה בשני פרסי סטלין ב-1951 וב-1953, בעל דרגת גנרל-קולונל בחיל ההנדסה של הצבא האדום מ-1944.
חייו עד התפקידים בתעשייה
בוריס נולד ב-7 בספטמבר (26 באוגוסט לפי הלוח הנהוג אז) 1897 במשפחה יהודית של עובד תעשיית הנפט, אחרי שסיים בית הספר היסודי (7 כיתות) עבד בשדות נפט, לאחר מכן בסלילת כבישים והיה מסגר במפעל.
ב-1916 הצטרף למפלגת אסארים אך כעבור שנה עזב אותה. אז גם התחיל לעבוד כמנהל משנה בסלילת כבישי קווקז. ב-1918 הוא סיים את המכללה הטכנית של באקו והתגייס לצבא האדום שם שירת עד 1919. ב-1919 הוא גם הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרוסית (של בולשביקים). באותה השנה עד 1920 הוא היה במחתרת בבאקו ואחר כך בטיפליס.
לאחר מכן אחרי שבולשביקים השתלטו על באקו נשלח חזרה לשם והתחיל לעבוד כפקיד במשרד המפקח הראשי של משרד הפיקוח של פועלים ואיכרים ("ראבקרין") מטעם הפדרציה הרוסית. באותה השנה עבר להתגורר למוסקבה וב-1921 התחיל להיות המפקח הראשי שם ומ-1924 נהיה לסגן ראש הפקחים הכלכליים והתחיל ללמוד במכללה הטכנית הגבוהה של מוסקבה אותה סיים ב-1926.
מנהל מפעלי תעשייה
מ-1927 התחיל לעבוד כמהנדס ראש המחלקה במפעל למכונות חקלאיות בליוברצי ואחר כך נהיה למנהל טכני של המקום. ב-1930–1933 היה למנהל מחלקת תעשיית הטרקטורים וסגן מנהל במנהל הראשי של המכונות החקלאיות במועצה העליונה למשק חקלאי של ברית המועצות. משם עבר לנהל מפעל הנשק בטולה עד 1936. מאותה השנה ניהל מפעל לתעשיית מכונות בפרם
עבודה בממשלת (נארקומאט) ברית המועצות
ב-1936–1937 הוא מונה למנהל המדור הראשי לתותחים ושריון וב-1937 למדור השריון במשרד (נרקומאט) התעשייה הביטחונית של ברית המועצות. החל מדצמבר אותה השנה מונה לסגן השר (נארקום) של התעשייה הביטחונית של ברית המועצות. מינואר 1939 עד יוני 1941 עמד בראש המשרד לחימוש ברית המועצות. הצטרף לועד המרכזי של המפלגה ב-21 במרץ 1939. נעצר ב-7 ביוני 1941 באשמת היותו מרגל גרמני וניסיון קשירת קשר נגד ברית המועצות ובמקומו מונה מנהל המפעל לפלדה ומכונות דמיטרי אוסטינוב.
שוחרר באופן לא צפוי עם זיכוי מלא ב-20 ביולי 1941 ומונה לסגן שר המשרד לתחמושת של ברית המועצות, בו זמנית גם הממונה המיוחד של הממשלה (סובנארקום) בארגון פינוי וארגון מחדש של תעשיות ביטחון.
החל מ-16 בפברואר 1942 הוא מונה יחד עם דמיטרי אוסטינוב לשרי המשרד לתחמושת של ברית המועצות. סיפק את כל סוגי התותחים, מרגמות ותחמושת מכל הסוגים וקליברים לצבא האדום והצי הסובייטי.