cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלזה סקיאפארלי
בית סקיאפארלי - תקומה מחדש
בשנת 2007, איש העסקים האיטלקי דייגו דל ואלה רכש את המותג של בית סקיאפארלי אך הידיעה אודות תקומת המותג לא נודעה לציבור עד 2013 עם מינויו של מרקו זניני. המותג היה מועמד לחזור לרשימת חברי הקוטור של מועצת האופנה הצרפתית והציג את התצוגה הראשונה שלו מאז המועמדות, בינואר 2014. תוך שימוש באסטרטגיה עסקית ייחודית ובלעדית, אמור המותג למכור את הקולקציה הראשונה שלו בבלעדיות בבוטיק בפריז, הדורש קביעת פגישה בתיאום מראש.
עיצובים בולטים
סקיאפארלי הייתה מהראשונות לייצר שמלות מעטפת כשאת השראתה שאבה מהסינר המסורתי כדי לייצר עיצובים המחמיאים לכל צורות הגוף הנשי. עיצובה, שהופיע לראשונה בשנת 1930, דגם דו-צדדי עם חורים לידיים משני צדדיו, שמתעטף סביב הלובשת ונקשר מקדימה סביב המותן. ייתכן שכבר בדגם המוקדם הזה, שולבו כפתורים בעיצוב. למרות שתחילה נתפס הפריט כלבוש משלים לבגדי רחצה, הפופולריות שלו עלתה בקרב הקונים וייצרנים החלו לייצר עותקים של הדגם, כשהם משווקים כבגדי לבוש יומיומיים. כארבעים שנה מאוחר יותר, הסגנון הפשוט ונוח ללבוש הזה הוצג מחדש כשהמעצבת האמריקנית דיאן פון פירסטנברג שאבה ממנו השראה והשיקה בשנות השבעים שמלות בסגנון דומה.
ב-1931 החצאית החצויה של סקיאפארלי, שנחשבה כעיצוב מקדים למכנסיים הקצרים, היממה את עולם הטניס כשהשחקנית לילי אלוורז לבשה אותה בזמן וימבלדון.
עיצובים חדשניים אחרים של סקיאפארלי כללו ביגדי רחצה עם חזייה פנימית מובנית וחיתוך אחורי נמוך במיוחד. החיתוך הנמוך התאפשר בעזרת רצועות מוסתרות שעברו בגב והודקו בקו המותן ונרשם כפטנט בשנת 1930 ושווק על ידי החברה "Best & Company". עיצובים אחרים שלה התאפיינו בחלקים הניתנים לפירוק והפיכה. עוד בשנת 1930היא ייצרה סט ראשון מסוגו, שכלל שמלת ערב ומעיל תואם. בתקופת היובש בארצות הברית שמלתה הפופולרית שכונתה בשם "שמלת ספיק איזי" סיפקה כיס חבוי להסתרת בקבוקון למשקאות חריפים.
אביזרי הידוק
סקיאפארלי הייתה מהמעצבות הראשונות בשנת 1930 להציע עיצובים עם רוכסנים הגלויים לעין. במקום להיות מוחבאים, הרוכסנים היוו אלמנט משמעותי בעיצוביה, כשהם מהדקים בצורה גלויה קווי צוואר ונראים לאורך שרוולים וחצאיות. היא השתמשה בפלסטיק גס שייצרו באופן חדשני מחומרים פלסטיים חצי סינתטיים כמו ניטרוצלולוזה ותאית אצטט. יחד עם צ'ארלס ג'יימס, סקיאפארלי הגיעה להסכמי עבודה עם יצרנים ממדינות שונות, כדי לקדם את הרוכסנים, שנבחרו בהתאם למדינה בה יימכרו בגדיה. .
סקיאפארלי הייתה גם ידועה בשימוש בכפתורים יוצאי דופן שדמו פעמים רבות לחפצים שונים כמו נרות, סימני קלפים, ספינות, כתרים, צרצרים, תופי מרים, גזרים מצופי משי וכרוביות. הרבה מהכפתורים האלו עוצבו על ידי ג'ין קלמנט ורוג'ר ג'ין פייר, וזה האחרון עיצב עבורה גם תכשיטים. בשנת 1936 סקיאפארלי העסיקה גם את המעצב ג׳אן שלומברגר כמעצב כפתורים, והיא הייתה הראשונה לזהות את הפוטנציאל שלו.
תכשיטים
אביזרי האופנה של סקיאפארלי כללו גם מגוון רחב של תכשיטים ייחודיים בעיצובים חדשניים. אחד מעיצוביה הסוריאליסטיים ביותר היה שרשרת עשויה פלסטיק שקוף, שהייתה מעוטרת בחרקים ממתכות צבעוניות שעצב קלמנט, ונתנו את האשליה שהחרקים מטפסים ישירות על עור העונדת. במהלך שנות השלושים, ייצור התכשיטים שלה נעשה בידי ג'אן שלומברגר יחד עם קלמנט וג'ין-פייר, בנוסף לכפתורים ולשאר אביזרי ההידוק שלה. תכשיטיו של שלומברגר שילבו אבני חן יוקרתיות עם כאלו פשוטות באופן שנחשב אז לחדשני וייחודי. עיצוביו אלו התגלו כמוצלחים מה שהוביל אותו לעזוב את סקיאפארלי כדי להקים עסק תכשיטים משלו בניו יורק.
סקיאפארלי שיווקה בנוסף סיכות נוי בעיצובו של אלברטו ג'קומטי, חפתים מתכתיים מעוטרי פרווה בעיצובו של מרט אופנהיים, ותכשיטים נוספים בעיצובם של מקס בוינט, לינה ברטי, והסופרת אלזה טריולה. בהשוואה לסגנון העיצוב יוצא הדופן שאפיין את פריטיה בשנות השלושים, התכשיטים שעיצבה בשנות הארבעים והחמישים התאפיינו בסגנון יותר מופשט או פרחוני.
טקסטיל
סקיאפארלי הייתה ידועה בשימוש בסוגי טקסטיל חדשניים, שנרקמו באופן שדמה למרקמים כמו של קליפת עץ ונייר קרפ, ובהדפסים חדשניים כמו פיסות עיתון.
היא עיצבה ביגוד תוך שימוש במשי מלאכותי ומקומט, עשוי זהורית, כחמישים שנה לפני שעשה זאתהמעצב היפני איסי מיאקי. סקיאפארלי נהגה לשחק עם שילובים הופכיים של צבעים, צורות ומרקמים, ואימצה במלואן את הטכנולוגיות ואת חומרי הגלם החדשים של אותה תקופה. יחד עם צ׳ארלס קולקומבט, היא התנסתה בחומרים כמו אקרילן, צלופן, חולצה עשויית זהורית בשם "ג׳רסלה" ושילוב סיבי זהורית עם שבבי מתכת בשם "פילדיפר" והיא הייתה המעצבת הראשונה לעשות שימוש בחומרים סינתטיים באופנת הקוטור. . עיצוביה היו כה חדשניים שחלקם אף לא נשנו, כדוגמת "גלימת הזכוכית" עיצבה בשנת 1934 מפלסטיק שקוף דמויי זכוכית בשם רודופן, ממשפחת הצלופנים. ייצור הבגדים מחומרים כאלו התגלה כבעייתי וכמלווה בסכנות לא צפויות. עורכת האופנה דיאנה פרילנד העידה ששמלתה, שהייתה עיצוב של סקיאפארלי, נמסה ונהרסה כליל בניקוי יבש, כי הבדים הסינתטיים חזרו למצבם הגולמי כשבאו במגע עם חומרי הניקוי.
שיתופי פעולה עם אומנים
הדחף של סקיאפארלי לדמיין וליצור, יחד עם מעורבותה בתנועות האומנות הדאדא והסוריאליזם, הביאו אותה לטריטוריה חדשה ביצירתיות שלה. הרגישות האינסטינקטיבית של סקיאפארלי היא שהבדילה אותה מהיריבה המרכזית שלה קוקו שאנל. האחרונה אף נהגה להתייחס לסקיאפארלי כאל "האמנית האיטלקייה ההיא, שמכינה בגדים".
סקיאפארלי שיתפה פעולה עם מספר אמנים בני זמנה, המפורסם מביניהם סלבדור דאלי, עמו עיצבה חלק מבגדיה הבולטים ביותר. אמנים נוספים איתם הייתה בקשר היו ליאונור פיני, מרט אופנהיים ואלברטו ג'קומטי.
בשנת 1937 סקיאפארלי שיתפה פעולה גם עם האמן ז'אן קוקטו ויחד יצרו שניים מהעיצובים הבולטים והאומנותיים ביותר שלה כחלק מקולקציית הסתיו של אותה שנה. ג׳קט ערב שרקומה עליו דמות אישה כשיד אחת שלה מלטפת את מותן הלובשת, ושיערה הבלונדיני גולש לאורך אחד השרוולים. ומעיל ערב ארוך שהציג שני פרופילים זה מול זה, כך שיצרו אשליה אופטית של אגרטל ורדים. הרקמה בשני העיצובים האלו נעשתה על ידי רוקם הקוטור הצרפתי לסאז'.
דאלי
העיצובים שסקיאפארלי ייצרה יחד עם האמן הסוריאליסטי דאלי, היו גם מהידועים ביותר שלה. למרות שמעולם לא נתנה להם שמות רשמיים, הם מוכרים ביותר לפי השמות- כובע הנעליים, שמלת הלובסטר, הדמעות והשלד. בנוסף לארבעת העיצובים האלו שנעשו במשותף עם דאלי, השפעתו עליה ניכרת גם ביצירותיה האחרות שלא נעשו בשיתוף עמו.
כובע הנעליים
בשנת 1933 צולם דאלי על ידי אשתו גאלה כשנעל הבית שלה מאוזנות על ראשו. בשנת 1937 הוא רשם עיצוב לכובע נעליים עבור סקיאפארלי, אותם הציגה סקיאפארלי בקולקציית הסתיו-חורף של 1937–1938. הכובע שהיה בצורת נעל עקב של אישה, עוצב כך שהעקב הזדקף מעלה ובוהן הנעל נתלתה מעל למצחה של החובשת. כובע זה נחבש על ידי גאלה דאלי, סקיאפארלי עצמה ועל ידי העורכת הראשית של ההרפרס בזאר, היורשת דייזי פלווז.
שמלת הלובסטר
שמלת לובסטר משנת 1937 הייתה שמלת ערב פשוטה עשויה משי לבן עם חגורת ארגמן וציור של לובסטר גדול שצויר על החצאית על ידי דאלי. עוד משנת 1934 החל דאלי לשבל לובסטרים בציוריו, ועיצובו לסיקאפארלי הודפס ישירות על בד המשי. השמלה נלבשה על ידי ווליס סימפסון בסדרת צילומים של הצלם ססיל בטון.
תלבושות לסרטים
סקיאפארלי עיצבה תלבושות למספר סרטים. הבולטות שבהן היו תלבושותיה של השחקנית ז'ה ז'ה גאבור בסרט "מולן רוז'", ותלבושותיה של השחקנית מיי וסט בסרט "כל יום הוא יום חג" (באנגלית: "Every Day's a Holiday") משנת 1937.
בשמים
הבשמים של סקיאפארלי צוינו בזכות הבקבוקים יוצאי הדופן שלה. הבושם הידוע ביותר שלה היה "מפתיע!" שיצא בשנת 1936 שהגיע בבקבוק שפיסל לאונור פיני בצורת גוף אישה בהשראת צורת גופה של השחקנית מיי וסט וציורים של דאלי של מוכרי פרחים.
בשמים אחרים כללו:
מורשת
הכישלון העסקי של סקיאפארלי הוביל לכך ששמה לא מוכר כמו שמה של היריבה המרכזית ביותר שלה, שאנל. אך בשנת 1934 העמיד מגזין טיים את שאנל בחטיבה השנייה של האופנה, ואילו את סקיאפארלי כאחד מ-"קומץ בתים שנמצאים כעת או בקרבת שיא כוחם כפקידים של אופנת ההוט הקוטור המודרנית. משוגעת ומקורית יותר מכל מתחריה, הגברת סקיאפארלי היא זו שאליה מיוחסת המילה ׳גאונה׳ לרוב". באותה תקופה זיהה מגזין טיים כי לשאנל הון של כ-15 מיליון דולר למרות שלא הייתה לה אז "ההשפעה הדומיננטית ביותר באופנה", בעוד שסקיאפארלי נשענה על השראה ולא על יצירה כדי ליצור בגדים. לא עבר זמן רב עד ששמלותיה של סקיאפארלי זכו להערצה, וכל מפעל שמלות העתיק אותן. שמלותיה, או העתקים שלהן, נלבשו על ידי מיליוני נשים, מבלי שהכירו כלל את שמה של סקיאפארלי.
ג'יי אר יואינג
ג'ון רוס יואינג הבן (אנגלית: .John Ross Ewing, Jr) המכונה ג'יי אר (.J.R), הוא דמות בדיונית ראשית בסדרת הטלוויזיה "דאלאס", ששודרה ברשת CBS בין השנים 1978 ל-1991, וכן בשלושה סרטי טלוויזיה שנעשו בהמשך לסדרה ובמקביל לה: "דאלאס: השנים המוקדמות" (1985), "דאלאס: שובו של ג'יי אר" (1996) ו"דאלאס: מלחמת בני יואינג" (1998) ובסדרת ההמשך "דאלאס" (2012). הדמות גולמה על ידי השחקן לארי הגמן, שהיה בן 47 כאשר החלו צילומי התוכנית "דאלאס", ובן 67, כאשר הסתיימו צילומי סרט הטלוויזיה האחרון שנעשה על פי הסדרה. יוצר הדמות, ויוצר הסדרה "דאלאס" הוא התסריטאי דייוויד ג'ייקובס.
ג'יי אר יואינג תואר כאדם חסר מצפון ושאפתני, שאינו מהסס לפגוע בקרובים לו, בידידיו ובבני משפחתו, ושואף לעוצמה ולצבירת ממון.
כאשר החלה הסדרה "דאלאס", בפורמט של מיני סדרה בת חמישה פרקים, היה הרעיון המקורי שילוב בין "בוננזה", סדרה ותיקה בה תוארה משפחה פטריארכלית ובה אב דומיננטי ושלושה בנים, ורומיאו ויוליה סיפורם של שני נאהבים ממשפחות יריבות. בהתאם לכך, לא עמדה דמותו של ג'יי אר במוקד העניינים בתחילה, אלא הסדרה התמקדה בסיפורו של אחיו הצעיר "בובי יואינג" (שגולם על ידי פטריק דאפי) שנישא לבת המשפחה היריבה, משפחת בארנס, על רקע תככים ומזימות בין אילי נפט בעיר דאלאס שבטקסס.
עד מהרה, כבשה דמותו של ג'יי אר התככן והאגוצנטרי את הצופים, והוא הפך לאנטי-גיבור הידוע ביותר בטלוויזיה האמריקנית בתקופתו.
עם סיום העונה השנייה של הסדרה, נראה ג'יי אר נורה בידי אדם מסתורי. המדובר בקליף האנגר מתוכנן, שנועד ליצור מתח לקראת עליית העונה השלישית של הסדרה. השאלה "מי ירה בג'יי אר?" הייתה למטבע לשון, ופתרון התעלומה במהלך העונה השלישית הביא את הסדרה לשיאי צפייה ופופולריות. ברקע הדברים עמדה דרישתו של הגמן, שגילם את ג'יי אר, להעלאה משמעותית בשכרו, כאשר הייתה בידי המפיקים הברירה להיענות לדרישותיו, או "להרוג" את דמותו. לבסוף החליטו המפיקים להותירו בחיים, והדמות המשיכה להופיע בכל העונות שלאחר מכן.
דמותו של יואינג נהרגה בעונה השנייה של "דאלאס" בגרסתה החדשה (2012) עקב מותו של השחקן.
ביוגרפיה בדיונית
על פי "דאלאס", ג'יי אר יואינג נולד באמצע שנות ה-30 למשפחת יואינג, המנהלים חווה בשם "סאות'פורק" ליד דאלאס. הוריו, ג'וק (ג'ים דייוויס) ואלינור, המכונה "מיס אלי" (ברברה בל-גדס) הביאו לעולם שלושה ילדים - הבכור, ג'יי אר, האמצעי, גארי (טד שאקלפורד), שעזב את המשפחה (והופיע בסדרה משלו בשם נוטס לנדינג), והצעיר בובי (פטריק דאפי). בשלב מאוחר יותר בסדרה מסתבר כי עובד החווה, ריי קרבס, אף הוא בנו של ג'וק. ג'יי אר לא היה מרוצה מהתנהגותו של גארי, שהיה אלכוהוליסט, והכבשה השחורה של המשפחה, ולכן הביא לחווה את בתו של גארי, לוסי, המכונה "מיס לוסי" (שרלין טילטון), על מנת שתגדל עם יתר בני המשפחה.
ג'יי אר נישא לסו-אלן (לינדה גריי), שהייתה "מיס טקסס הצעירה", בתחרות בה שפט ג'יי אר. הנישואים לא היו מאושרים, והשניים לא היו נאמנים זה לזה. סו-אלן בגדה בג'יי אר עם אויבו המושבע קליף בארנס (קן קרצ'בל), והתמכרה לאלכוהול, ואילו ג'יי אר בגד בה עם נשים רבות, לרבות אחותה, קריסטין, והתמכר לאלכוהול גם הוא. קריסטין היא זו שירתה בו, בפרק שחתם את העונה השנייה של הסדרה, ירייה שהביאה לאשפוזו, ולתקופת שיקום ממושכת.
ג'יי אר לא היה חוואי כאביו ואחיו. הוא העדיף את עסקי הנפט, בהם עסק באופן שפל וללא מעצורים. יריבו בעסקים אלו היה קליף בארנס, בנו של יריבו הנערץ של אביו של ג'יי אר. ניסיונותיהם של השניים לפגוע זה בזה ולצבור ממון זה על חשבון זה היוו חלק ניכר מעלילת הסדרה במהלך כל 14 העונות. היו אלו שתי הדמויות היחידות בסדרה שהופיעו בכל 14 העונות.
ג'יי אר, שהיה רודף נשים אובססיבי, נישא במהלך הסדרה לשתי נשים שונות. בתחילה נישא לסו-אלן, ממנה נולד בנו ג'ון רוס השלישי, ולאחר מכן לקאלי (קת'י פודוול) ממנה נולד בנו טרנס הרפר. בן נוסף, ג'יימס ביומונט, נולד לו מרומן שהיה לו בטרם נישא לסו-אלן.
ג'יי אר נהג במכונית מסוג מרצדס בנץ, בעלת לוחית הרישוי "EWING 3" (הלוחית "EWING 1" הייתה שמורה לג'וק), אך בשנת 1987 החליף אותה לקדילק אלאנטה בעלת גג נפתח.
ככל שהתקדמה דאלאס לעונתה האחרונה, בשנת 1991, כך גדל מספר אויביו של ג'יי אר וגבר כוחם. רוב בני משפחתו נטשו אותו, ולבסוף הוכרע בידי איל נפט בשם קרטר מקיי (ג'ורג' קנדי), שגרם לו בתרמית מוצלחת למכור את חלקו בחברה המשפחתית "יואינג אויל" לאויבו קליף בארנס. בפרק האחרון של הסדרה "דאלאס" נודד ג'יי אר בחווה כשבידו האחת בקבוק ויסקי, ובשנייה אקדח טעון. או אז חווה ג'יי אר חוויה מיסטית, בנוסח סרטו של פרנק קפרה "אלו חיים נפלאים". הוא רואה כיצד היו מתפתחים העניינים לולא בא לעולם. הסדרה הסתיימה ביריית אקדח, ובובי הנזעק אל החדר המרכזי בסאות'פורק בזעקה. גורלו של ג'יי אר לא התגלה לצופים.
בסרטים המאוחרים יותר הסתבר כי ג'יי אר ירה במראה, ולאחר מכן יצא לנוח באירופה למשך חמש שנים, משם שב בסרט ההמשך "דאלאס: שובו של ג'יי אר" ובסרט שלאחריו: "דאלאס: מלחמת בני יואינג". בסרטים אלו כושל ג'יי אר במאמציו להשתלט מחדש על חברת הנפט המשפחתית, אך מצליח לגזול מאויבו מקיי כסף רב.
הליכון (עזר הליכה)
הליכון הוא אביזר טכנולוגיה מסייעת לאנשים שמוגבלים ביכולת ההליכה או בתפקוד או במערכת שיווי משקל. הפגיעה במערכות אלה, אצל המשתמשים בהליכון יכול להיות בשל היחלשות כללית שנגרמה בשל זקנה או בשל פגיעה במערכת העצבים, בשרירים או בעצמות. ההליכון מאפשר הליכה לאנשים שיכולותיהם הגופניות נמוכות יותר מהיכולות הדרושות להליכה עם קביים או מקל הליכה.
ההליכון מורכב ממסגרת אלומיניום אשר מותאמת לגובה המותניים ולרוחב המשתמש, בעומק של כ-30 סנטימטר. למסגרת זו יש ארבעה עמודי פינה שכל אחד מהם מכיל רגלית או גלגל בחלקו התחתון וכל זוג מהם מחובר בחלקו העליון בידית. לעיתים קיימים גלגלים בקדמת ההליכון. ישנו גם הליכון-רולטור בעל שניים או ארבעה גלגלים. במקרה של שני גלגלים, הם לרוב בקדמת ההליכון.
קיימים גם הליכונים המותאמים לאוכלוסיות ספציפיות כגון מבוגרים הסובלים מהשמנת יתר - הליכונים רחבים ועמוקים יותר מהרגיל, או ילדים - הליכונים נמוכים יותר מהרגיל. ניתן להתאים הליכונים מודרניים לגובה המשתמש, על מנת שיוכלו לשמור על כיפוף קל של הזרועות; כיפוף זה חשוב לשמירת זרימת הדם בזמן השימוש בהליכון.
ישנם הליכונים המכילים משטח ישיבה לזמן המנוחה של המשתמש.
הליכון לפעוטות חסרי לקות
ישנם הליכונים שמשמשים פעוטות חסרי לקות ונועדו לזרז על לימוד מיומנות ההליכה.
בהחלקה על הקרח
בזירות החלקה על הקרח רבות, נעשה שימוש בהתקן דמוי הליכון ללא גלגלים שמאפשר למחליקים מתחילים בתחום לשמור על שיווי המשקל שלהם ולהתאמן בטכניקות החלקה. גם בזירות החלקה על גלגיליות נעשה שימוש בהליכון הדומה לזה שמשמש אנשים מוגבלי תנועה, כדי לאפשר למחליקים מתחילים לפתח את כושר ההחלקה שלהם.
לוקיוס קורנליוס סולה
לוקיוס קורנליוס סולה פליקס (בלטינית: Lucius Cornelius Sulla Felix) או בשמו הידוע סולה (138 לפנה"ס – 78 לפנה"ס) היה מדינאי ומצביא רומאי בתקופת הרפובליקה הרומית, מראשי סיעת האופטימאטים בסנאט הרומי, והדיקטטור הראשון לכל חייו בתולדות הרפובליקה הרומית. סולה היה אחראי ישיר למלחמת האזרחים הרומית, ומילא תפקיד מרכזי בהתפוררות המשטר הרפובליקני.
השם
לפעמים בוטא שמו סילה בגלל התפתחות השפה הלטינית לשני כיוונים והפיכת שמו מ-SUILLA) suilla) לסילה או סולה. צורה פחות שכיחה יותר של ביטוי שמו היא Sylla שמבוטאת סיולה, בדומה לשם שאנו משתמשים בו כיום. פליקס הוא כינוי שקיבל סולה אחרי שסוסו מעד וכידון שהוטל לעברו החטיא אותו – משמעות השם "בר המזל".
תקופת ילדותו ונעוריו
סולה נולד לאחד מענפיו העניים של בית האב של הקורנליים. לפי פלוטרכוס, הרבה סולה להסתובב בחברתם של שחקנים ורקדנים בתחילת חייו הבוגרים (עד שנות השלושים לחייו). לאחר שירש בגיל 30 סכום כסף נכבד ונשא לאישה את איליה, החל סולה לבסס את מעמדו הכלכלי.
מלחמת יוגורתה
בשנת 107 לפנה"ס נבחר סולה למשרת הקוואיסטור, וסופח לצבאו של גאיוס מריוס, שבאותה העת קיבל את הפיקוד על הכוחות הרומאים שנלחמו עם יוגורתה מלך נומידיה. המלחמה היוגורתית החלה בשנת 112 לפנה"ס ומהלך האירועים בה גרם למבוכה רבה ברומא, בשל אי הצלחתם של המצביאים שנשלחו לאפריקה לסיימה. הגעתו של הקונסול קוינטוס קיקיליוס מטלוס בשנת 109 לפנה"ס לנומידיה, שינתה את מהלך המלחמה והובילה לכיבוש רוב נומידיה על ידי הרומים. אך מטלוס לא הצליח ללכוד את יוגורתה ועל רקע כישלון זה ערך סגנו, גאיוס מריוס, את מסע הבחירות שלו. מריוס הצליח להיבחר לקונסול ולהחליף את מפקדו לשעבר בניהול המלחמה. יוגורתה נמלט לשטחה של מדינת חתנו, בוככוס מלך מאוריטניה.
בשנת 106 לפנה"ס ערך צבאו של מריוס מסע מלחמה נועז ומוצלח לעבר מבצר נהר המולכט. בחזרתו של הצבא מנהר המולכט הותקף על ידי כוחותיהם המשולבים של בוככוס המאוריטני ויוגורתה חמיו. ההתקפה הפתיעה את מריוס ובתחילת הקרב מצבו של הצבא הרומי היה בכי רע. אולם מריוס, בזכות עזרתו של סולה, ששימש כקצין במטה הכללי וכמפקד של יחידת פרשים (או של כל חיל הפרשים), הצליח לארגן את צבאו מחדש ולהדוף את הנומידים והמאוריטנים.
סולה, שהגן על האגף הימני של הגייסות, ביצע הסתערות נועזת לעבר יחידת פרשים נומידית שחסמה את נתיב נסיגתו של הצבא הרומי. לאחר מכן הסתער לעבר כוחות האויב שצרו על הלגיונות מצד אחר, כוחות שהונהגו על ידי המלכים בוככוס ויוגורתה עצמם והצליח להדוף אותם. מהלך זה אפשר לצבא הרומי לסגת באופן מסודר אל עבר העיר קירטא (קונסטנטין של ימינו), בה שהה סולה, יחד עם כל הצבא הרומי, את החורף של שנת (105-106 לפנה"ס).
לקיחתו בשבי של יוגורתה סיימה את המלחמה שנמשכה שבע שנים ומריוס חזר מנצח לרומא. הוא זכה לטריומף (תהלוכת ניצחון) ב-1 בינואר 104 לפנה"ס, כשהמלך ובניו השבויים צועדים לפני מרכבתו. עם זאת, מריוס לא היה יכול לטעון לבלעדיות על הניצחון, דבר שגרם לו תסכול רב. סגנו סולה הוא זה שזכה בהערכה על התפיסה המתוחכמת של המלך הנומידי (מעשה שהונצח מאוחר יותר בפסל זהב שהעניק המלך בוככוס לקפיטול הרומי, או, לפי גרסאות אחרות, על גבי מטבע).
מלחמות הקימברים והטווטונים
הכישרון והתעוזה שהפגין סולה בלכידתו של יוגורתה זיכו אותו באהדה רבה ובקידום בקריירה הפוליטית שלו, אך גם בישרו על תחילתו של קרע עתידי בינו לבין מריוס שבשלב זה עדיין לא בא לידי ביטוי. סולה המשיך לשרת בצוותו של מריוס עד למערכה כנגד הטווטונים והקימברים, אשר פלשו לאיטליה דרך גאליה בין השנים 104-103 לפנה"ס.
במהלך המלחמה עבר סולה לשרת תחת פיקודו של קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס, בן זוגו הקונסולרי ויריבו הפוליטי של מריוס. קאטולוס לא הצליח לעצור את פלישת הקימברים ומריוס נקרא להציל את בן זוגו לקונסוליה. בשנת 101 לפנה"ס, בקרב ורקלה, ניצחו הקונסולים את השבטים הברברים, אך הניצחון נזקף לזכותו של מריוס בלבד, דבר שהגביר את המתיחות והיריבות בינו לבין קאטולוס. לאחר סיום הקרב הראשי עמד סולה בראש הכוח שרדף אחרי השבטים הגאלים שנגררו אחרי הקימברים והטווטונים, אך לא השתתפו בקרב עצמו וחנו על הרי האלפים. תבוסת הקימברים והדרבון של פרשי סולה הובילו לנסיגה מהירה וחפוזה של שבטים אלו מהרי האלפים ובריחתם לארצם.
הכניסה לפוליטיקה
בשנת 93 לפנה"ס נבחר סולה למשרת הפראיטור ושימש כפראיטור עירוני ('פראיטור אורבאנוס'). עם תום השנה, מונה, כמקובל ברפובליקה הרומית, לפרופראיטור, ונשלח על ידי הסנאט לשמש כנציב בפרובינציה קיליקיה, בדרום מזרח טורקיה של ימינו (ישנה בעייתיות בתיארוך כהונת הפראיטורה של סולה, לפי מחקרים אחרים נבחר סולה לפרטור בשנת 97 לפנה"ס, מה שאומר שהוא שימש כפרופראיטור בקיליקיה ב-96, וחזר ב-95 או 94 לרומא). הכוח הצבאי הרומי בקיליקיה לא היה רב, ותפקידו העיקרי של סולה היה למגר את שודדי הים באזור.
במהלך תקופת נציבותו של סולה באסיה הקטנה ניסה מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, להשתלט על קפדוקיה. סולה, שקיבל הוראות לבלום השתלטות זו, יצא בראש הכוחות הצבאיים הרומיים הדלים שהועמדו לרשותו ומספר כוחות עזר שגייס מבנות הברית של רומא באזור קפדוקיה. לאחר שעבר את הרי הטאורוס ניצח סולה בקלות את נציבו של מיתרידטס בקפדוקיה ואת כוחות העזר שנשלחו לשם על ידי מלך ארמניה. מיתרידטס ויתר במהרה על כל טענה שהייתה לו כלפי השטח הקפדוקי שכבש וטען לניקיון כפיים בכל הסיפור.
עם סיום כהונתו, בשנת 91 לפנה"ס, חזר סולה לרומא והחל בפעילות פוליטית נמרצת. הוא נשא לאישה את אלמנתו של מרקוס אימליוס סקאורוס (סקאורוס מת כנראה ב-89, וסולה התחתן איתה לפני הקונסולאט שלו בין 91 ל-88). אלמנתו של סקאריוס הייתה בת למשפחת המטלים רבת ההשפעה, מראשי סיעת האופטימאטים שסולה זיהה את עצמו עמם. נישואין אלה וירידת הפופולריות של מריוס (כתוצאה ממאורעות סטורנינוס) חיזקו את מעמדו של סולה.
מלחמת האיטלקים ברומא
בשנת 91 לפנה"ס פרצה באיטליה מלחמת בעלות הברית כתוצאה מקיפוח מתמשך של בנות בריתה האיטלקיות של רומא. בשנת 90 לפנה"ס התמנה סולה ללגאטוס בצבא הרומי בחזית הדרומית של המלחמה. הצבא הדרומי נחל מספר תבוסות אבל הצליח להתאושש ולהכות במורדים האיטלקים. הגדודים בפיקודו של סולה הובילו את הצבא הדרומי לכיבושה מחדש של קאמפניה וחדירה לתוך סאמניום.
סולה כבש את בוויאנום (שהפכה למרכז המורדים לאחר נפילתה של קורפניום), התקדמותו נעצרה מול חומות הערים נולה ואיסרינה שלחמו לחימה עיקשת ועמדו במצור. בשלב זה הסתיימה למעשה המלחמה בדרום ובמקביל הצליחו הרומים לדכא את המרד בחלק הצפוני של איטליה. יכולתו של סולה כמצביא, וניצחונותיו המרשימים בדרומה של איטליה סיימו למעשה את המלחמה, אם כי הערים נולה ואיסרינה נשארו תחת מצור של חיילי סולה, ואש המרד לא כבתה בקרב הסאמניטים.
בשנת 88 לפנה"ס, עם סיומה של המלחמה, נבחר סולה לקונסול. מוצאו האצילי, תמיכתם של המטלים רבי ההשפעה וניצחונותיו במהלך המלחמה האיטלקית סללו את דרכו להשגת המשרה. סולה נהנה מאהדת מעמד האצולה הרומאי ותמיכת הסנאט. הסנאט אף החליט, כחלק מסמכותו, שסולה ישלח כפרוקונסול שבמזרח, כדי לנהל את המלחמה במיתרידטס השישי, שכבש חלקים נרחבים מיוון. החלטה זו חרתה מאוד לגאיוס מריוס, שרצה בכהונה זו, על מנת לשקם את המוניטין הפגוע שלו.
מלחמת האזרחים
בשנת 88 לפנה"ס הוציא הטריבון פובליוס סולפיקיוס רופוס, מנהיגה של סיעה עצמאית בפוליטיקה הרומית, שורה של תקנות מהפכניות. האצולה, בראשות הקונסול סולה, הכריזה על חגיגה דתית שלא כסדרה ובכך הצליחה לבטל את ההתכנסות של אספות העם לדון בתקנות אלה (כיוון שלפי המסורת הדתית אספות עם לא יכולות להתאסף בעת חגיגה דתית).
בתגובה הצית סולפיקיוס מהומות קשות שאיימו על חיי הקונסולים וסולה נמלט על נפשו לביתו של מריוס. הקונסולים ביטלו את החגיגות, התקנות של סולפיקיוס עברו וסולה ברח מרומא והצטרף מחדש אל מחנותיו בקמפניה, שם עדיין צרו הלגיונות על העיר נולה, אחד ממעוזי הכוח האחרונים של המורדים האיטלקים.
אותה עת חנה סולה בדרום איטליה מול נולה והתכונן לעבור ליוון עם הצבא שחנה שם. כאשר הגיעו נציגי הממשלה לצבא הקמפני והודיעו לסולה על ההחלטה להחליפו במריוס, הוא סירב לציית. סולה כינס את חייליו ושכנע אותם שהחלטה זו פוגעת בראש ובראשונה בהם, כיוון שמריוס יגייס צבא חדש והם יאבדו את האפשרות להתעשר מהביזה וחלוקת אדמות שתבוא בעקבות המלחמה. טיעונים אלה שכנעו בקלות את הצבא שהורכב רובו מבני מעמד הפרולטרים, המעמד הנמוך ביותר בחברה הרומית שהיה למעשה חסר כל רכוש ועתידו היה תלוי ברווחים שיפיק בשירותו הצבאי. הצבא כבר התרגל למפקדו במהלך המלחמה האיטלקית, רכש לו נאמנות ואהדה טבעיים וסמך על הבטחות סולה לביזה בהסתמך על ניסיון העבר.
שליחי רומא נרצחו וששת הלגיונות שחנו מול נולה צעדו בראשות סולה לעבר רומא. מבין הקצינים רק אחד, כנראה ליקיניוס לוקולס, נשאר נאמן לסולה והצטרף לצבא. השאר, ברובם בני מעמד האצולה, סירבו להשתתף במה שהיה למעשה שבירת כל הכללים בפוליטיקה הרומית ומרד. צבאו של סולה הדף את החילות הקלים של מריוס וסולפיקיוס, היה הכוח הצבאי הראשון שחצה את הגבולות המקודשים של הפומריום, אותם היה אסור לחצות חמושים, כבש את רומא בקלות והשליט בה, לראשונה בתולדותיה, שלטון חרב. זו הייתה הפעם הראשונה שצבא רומי כבש את רומא במלחמת אזרחים.
סולה יצר בכך תקדים. הוא היה הראשון שהשתמש במעמדו ובטבעו החדש של הצבא הרומי, יציר הרפורמות שערך מריוס, כדי לקדם את מטרותיו האישיות, ולפעול באופן ישיר נגד המוסדות החוקים של הרפובליקה. ישראל שצמן, בספרו "תולדות הרפובליקה הרומית", מתאר את רעידת אדמה זו והשלכותיה במילים הבאות:.
כיוון שסולה כבש את רומא, נאלצו הסנאט ואספות העם לפעול על פי רצונו. סולפיקיוס נלכד והוצא להורג, חוקיו בוטלו ומריוס ותומכיו ברחו מהעיר לאפריקה. בנאום לסנאט הציג סולה את עצמו כקורבן בניסיון להצדיק את כניסתו הכוחנית לעיר.
סולה החל לבצע רפורמה ברומא: הוא העביר את החקיקה של אספות העם לאספת הקנטוריות בלבד, וגם סמכות זו נזקקה רק לאישור הסנאט הרומי. במישור הצבאי הוא מינה את נאמנו מטלוס פיוס למפקד הכוחות הצרים על נולה וסאמניום. סולה החליף את גניאוס פומפיוס סטראבו בפומפיוס רופוס כמפקד הצבא בצפון איטליה. הוא העביר חוק להסדרת תשלומי הלוואות על מנת לשקם את מצבה הכלכלי הגרוע של רומא בעקבות מלחמת האזרחים. לאחר שעיצב מחדש את המגמה הפוליטית של העיר וחיזק את כוח הסנאט ברומא, נתן סולה לבחירות לקונסולט של שנת 87 לפנה"ס להתקיים כסדרן. שני הקונסולים שנבחרו היו גניאוס אוקטביוס, איש אצולה שמרן, וחבר בסיעה האופטימאטית, ולוקיוס קורנליוס קינה, אחד ממתנגדיה החריפים של האצולה השלטת.
סולה השביע את הקונסולים החדשים לתיקונים שערך ויצא בראשות לגיונותיו ליוון כדי להילחם במיתרידטס כפי שתכנן מראש.
המלחמה במזרח
עד שהגיע סולה למזרח, בשנת 87 לפנה"ס, השתלט כבר מיתרידטס על רוב אסיה הקטנה ורק מספר ערים יווניות, בראשות רודוס, נשארו נאמנות לרומא וערכו מלחמת מגן נואשת נגד הכובש הפונטי. גם בדרום יוון נחל מיתרידטס הצלחות רבות עד שכוחותיו נעצרו בבויאוטיה על ידי הנציב הרומי במקום.
סולה החל את מסע המלחמה שלו באפירוס. כוחותיו מנו 5 לגיונות, מספר רב של פרשים, וכוחות עזר שגייס מתסליה ובויאוטיה. מאפירוס עבר סולה לאטיקה דרך בויאוטיה, וצר על מעוזי הכוח של מיתרידטס ביוון, אתונה ופיראוס. בגלל חוסר חמור באוניות שלח סולה את סגנו, לוקלוס, לגייס צי בקפריסין, בעוד הוא מפצל את כוחותיו בין אתונה ופיראוס. סולה לא היסס לבזוז את אוצרות מקדשי היוונים בדלפי ואולימפיה ולכרות את עצי חורשות אקדמיה והליקון הקדושות לצורכי מלחמתו. לאחר מצור ממושך נפלה אתונה בשנת 86 לפנה"ס לידיו של סולה ונבזזה על ידי חייליו.
כיבוש אתונה איפשר לסולה להפנות את כל כוחותיו למצור על פיראוס עליה שלט מצביאו של מיתרידטס, ארכלאוס. הלה בחר לסגת דרך הים ולזנוח את העיר. ארכלאוס נסוג לתסאליה, שם התאחד עם כוח צבאי חדש מפונטוס שנחת במקום. סולה, לאחר שהבטיח את שליטתו בפיראוס, יצא עם צבאו לעבר תאסליה ונפגש בביואטיה עם הצבא המחוזק. הקרב שנערך בין שני הצבאות בכירוניאה הסתיים בניצחונו של סולה. למרות נחיתותו המספרית, סולה הצליח הודות לתמרונים טקטיים מוצלחים ושימוש יעיל בכוחות עתודה, להביס את הצבא הפונטי. ארכאלוס וצבאו נסוגו לאי אובויה, שם תוגברו על ידי משלוח צבאי נוסף ממיתרידטס. ארכאלוס שב ליבשה היוונית ושני הצבאות נפגשו שנית בבויאוטיה, במישור ליד אורכומנוס. סולה חיפה על נחיתותו המספרית בהקמת חפירות באגפי מחנהו. ההסתערות הראשונה של הצבא הפונטי הובלה על ידי מרכבות, שנהדפו על ידי שורות הלגיונרים ונסיגתן גרמה לבלבול ולמהומה בשורת הפלאנקס הפונטים. מיד לאחר כישלון מתקפת המרכבות יצאו חיילותיו של סולה להתקפה בה נחלו ניצחון מוחץ. קרב זה סיים את שליטת פונטוס ביוון והחזיר אותה לידיים רומאיות. את הקרבות הבאים ערך נגד הפונטים באסיה הקטנה במטרה לסיים את הלחימה בשטחה של פונטוס.
סולה החל לארגן מחדש את פרובינקיית אסיה הרומית ולחדש את הקשרים עם מדינות הברית והחסות של רומא באסיה הקטנה. הערים היוונית שנשארו נאמנות לרומא, כמו ערי מגנסיה, ליקיה ורודוס, זכו להכרה מחודשת כבנות ברית של הרפובליקה הרומית ולהקלות במיסים. גורל הערים שנכבשו או עברו לידי מיתרידטס לא שפר עליהם: חומותיהן נהרסו, מעמד תושביהן השתנה לבני-חסות או נתינים של רומא והם חויבו לשלם מיסים בערך של 2,000 כיכרות זהב, דבר ששיקע רבות מהן בחובות למשך שנים רבות (בעיקר לסוחרים הרומאים שהלוו להם את הכסף). עתה מינה סולה את אחד מקציניו, ליקונוס מורנה, לנציב אסיה, השאיר בידיו את כוחות צבא הממשלה לשעבר ויצא לרומא עם כוחותיו הנאמנים ושלל רב.
תמורות שלטוניות ברומא בזמן העדרו של סולה
לאחר שסולה יצא עם צבאו למזרח החל הקונסול קינה במאבק פוליטי להחזרת מריוס וחבריו לרומא ולהשבת חוקי סולפיקיוס. פעולות אלו נתקלו בהתנגדות אלימה של הסיעה האופטימאטית בראשות חברו לקונסולט, אוקטאוויוס. בעקבות גלי האלימות (שלפי המסופר נהרגו בהם עשרת אלפים איש), נאלצו קינה ותומכיו לגלות מרומא.
הגולים מיהרו לגייס צבא מבני מדינות הברית האיטלקיות ומחלק מגדודי הצבא הרומי שחנה בקמפניה. מריוס, שהיה כנראה בקשר קבוע עם קינה, חזר לאיטליה, איחד את כוחותיו עם צבאו של קינה. בניגוד להחלטת הממשל הרומי הכיר מריוס בקינה כקונסול וקיבל מידי האחרון את הפיקוד על צבא המורדים. מצבה של הממשלה האופטימאטית היה בכי רע, כוחותיה הצבאיים היו מפוזרים חלקם במזרח בהנהגת סולה וחלקם בדרום איטליה, עסוקים בקרבות בסאמניטים. תמיכתו של הכוח הצבאי השלישי בצפון איטליה, בראשות גניאוס פומפיוס סטראבו, הייתה לא ברורה ואף על פי שהציב את מחנהו מול העיר רומא, הוא נתן למורדים להקיף את חומותיה.
בצר לה, הכריזה הממשלה על מתן זכויות אזרח לכל הקהילות האיטלקיות שמרדו בהם בעבר ובכך מחקה את כל הישגי רומא במלחמה האיטלקית. צעד זה שנעשה מתוך תקווה לגייס תומכים חדשים הוסיף לכוחות הממשלה רק כעשרת אלפים איש. בלית בררה קראו האופטימאטים למטלוס פיוס ולצבאו שנמצאו בסאמניום לנטוש את המצור שם, ולבוא לעזרתם. מריוס וקינה, כתגובה, העניקו לסאמניטים את כל דרישותיהם הפוליטיות וגייסו לעצמם חיל עזר סאמניטי. הכוחות של מריוס וקינה ניתקו את העיר רומא מדרכי האספקה והטילו עליה מצור. צבאות הממשלה לקו במגפות, רעב, עריקות הולכות וגוברות ואובדן מורל החיילים. בלית בררה נכנעה המפלגה השלטת בעיר כניעה מלאה בפני מריוס וקינה, כשבקשתה היחידה הייתה הימנעות המנצחים מטבח המוני.
שערי העיר נפתחו, קינה צעד בראש לגיונותיו לתוכה, ואילו מריוס התעקש שיסירו ממנו תחילה את הנידוי שהטיל עליו סולה. עם הסרת החרם נכנס מריוס לעיר והחל במרחץ דמים שנמשך עשרה ימים ברומא גופא, ובאיטליה כולה מספר חודשים. מנהיגי האופטימאטים הוצאו להורג ורכושם הוחרם, ביניהם הקונסול אוקטאוויוס, עשרות קונסולים לשעבר, עשירי רומא, מצביאים מפורסמים, בני בריתו לשעבר של גאיוס עצמו ועוד רבים אחרים. מריוס לא טרח אפילו להעמידם למשפט אלא הפעיל פלוגות של עבדים-לשעבר לשם חיסול מיטב אצולת רומא. מעשיו של מריוס החרידו אף את בני בריתו הפופולרים, קינה וסרטוריוס, אולם גם הם פחדו מידו של זה וקינה אף בחר במריוס להתמודד יחד איתו על הקונסולט של שנת 86 לפנה"ס.
ב-13 בינואר בשנת 86 לפנה"ס מת גאיוס מריוס במיטתו. עם מותו נפסק מרחץ הדמים (למעט כמה ספיחים). סרטוריוס, אחד ממנהיגיה המתונים של סיעת הפופולרים הוציא להורג את כל הפלוגות של מריוס שלקחו יד בטבח. עתה הפך קינה, למעשה, לשליט יחיד של איטליה וכוחו ביטל כל כוח אחר ברומא. הכוחות הפופולרים ניצלו את העדרו של סולה ושללו ממנו את פיקודו, תאריו, רכושו וביתו. הם החריבו את אחוזותיו והוציאו להורג את ידידיו. משפחתו של סולה ניצלה בנס, כיוון שברחה למוקדון ברגע האחרון. הממשלה הפופולרית שלחה צבא חדש בן שני לגיונות בראשות לוקיוס ולריוס פלקוס וגיוס פימבריא לאסיה הקטנה על מנת שיחליף את סולה בפיקוד. יחד עם זו הסנאט הרומי שמר על קשר עם סולה, בייחוד לאור הצלחותיו הצבאיות ביוון. לאחר חתימת הסכם השלום עם פונטוס סולה שלח מכתב לסנאט בו הצהיר על קבלתו את השינויים שנתקבלו לגבי האזרחות הרומית של בעלי-הברית האיטלקים, וכי הוא מתכוון לחזור לאיטליה.
עם סיום מלחמת מיתרידטס ובעקבות מכתבו של סולה, החלו כוחות הפופולרים בראשות קינה לגייס צבא לקראת ההתנגשות עתידית ובלתי נמנעת עם סולה. קינה גייס צבא גדול במטרה לעבור ליוון ושם להילחם בסולה. אך חייליו, שלא רצו לעזוב את איטליה, מרדו בו ורצחו אותו. הקונסול השני, גניאוס פפיריוס קרבו, וויתר על ניסיון להכין כוח מגן ביוון וריכז צבא גדול במיוחד באיטליה עצמה.
חזרתו של סולה מהמזרח, ושיאה של מלחמת האזרחים הרומית
בשנת 83 לפנה"ס נחת סולה בברונדיסיום עם צבא שמנה כחמישה לגיונות, 6,000 פרשים, וכוחות עזר יוונים ומקדוניים. עם חזרתו לאיטליה הצטרפו אליו שרידי הסיעה השמרנית ומספר רב של אצילים רומים, הבולטים שבהם היו מרקוס ליקיניוס קראסוס, גניאוס פומפיוס מגנוס (שגייס צבא פרטי של שלושה לגיונות) ומטלוס פיוס, שחזר מגלותו באפריקה והחל לארגן צבא בצפון איטליה. אמנם לממשלה הפופולרית היה כוח צבאי שמנה כ-100 אלף איש, אך הכנתם למלחמה הייתה לקויה. בנוסף, לא הוצב כוח מגן בחוף הדרום מזרחי של איטליה, מה שאפשר לסולה להשתלט מהר וללא התנגדות על מאספיה ואפוליה.
סולה חצה את סאמניום ללא הפרעה (מה שמעיד על הנייטרליות הזמנית ששמרו הסאמניטים והלוקאנים) והגיע לעיר קפואה שבקאמפניה. באזור זה נערך קרב בינו לבין צבא הקונסול משנת 83 לפנה"ס, גיוס נורבנוס. סולה נחל ניצחון מוחץ, שרידי כוחותיו של נורבנוס נמלטו לקפואה, שם הוטל עליהם מצור. מעבר לכך הצליח סולה להעביר לצידו את נאמנות צבא הקונסול השני של שנת 83, לוקיוס סקיפו.
מסע המלחמה של שנת 83 היווה הצלחה מסחררת לסולה. אפוליה, פיקניום וקמפניה נגפו בפניו, מחנות 2 הקונסולים של שנת 83 הובסו או פוזרו ובני הברית ששמרו עד אז על נייטרליות מהוססת חשו לאן הרוח נושבת וחברו לסולה. הממשלה הפופולרית התכוננה בקדחתנות לעימות עם סולה. גאיוס מריוס הבן וגניאוס פאפיריוס קארבו, שניים ממנהיגי הקיצונים בסיעה הפופולרית, נבחרו לקונסולים של שנת 82 לפנה"ס, כוחות חדשים גויסו מאטרוריה ומעמק נהר הפו, ואוצרות בעלי ערך חולטו ממקדשי רומא. בשלב זה רוכזו רוב כוחות הפופולרים בעיר רומא, אטורוריה, קאמפניה ולאטיום. בנוסף, הסאמניטים והלוקאנים ויתרו על נייטרליות ומיהרו להצטרף לסיעה הפופולרית, בחששם מזרועו של סולה.
בשנת 82 נערך הקרב המכריע בין סולה וגאיוס מריוס הבן. אף על פי שהצבא של מריוס הבן תוגבר בכוחות סאמניטים, סולה הביסו בקלות. מריוס ושרידי צבאו נמלטו לעיר פראינסטה, שם הוטל עליהם מצור על ידי אחד מקציני סולה. הכוח העיקרי בהנהגתו של סולה חש צפונה, לעבר חילותיו של קרבו. בדרכו עצר סולה ברומא, שהייתה נטולת מגן, והבטיח לתושביה שכל רע לא יאונה להם.
צבא הפופולרים התרכז באותה עת רובו ככולו באטרוריה בהנהגת קרבו, כאשר כוחות נצורים נשארו בקפואה, ניאפוליס, פראינסטה ומספר ערים נוספות. אטרוריה עצמה הוקפה בשלושת הצבאות העיקריים של סולה: צבאו של מטלוס שנע מכיוון אומבריה, של פומפיוס שנע מכיוון מסינה הגאלית ושל סולה בראש גדודיו מכיוון רומא. בקרב הראשון שנערך בין קרבו לסולה לא נפלה הכרעה, אך לאחר נפילת שטחים שבין הרי האלפים לאפנינים לידי האופטימאטים נואש קרבו, נטש את צבאו וברח לאפריקה. רוב הצבא הפופולרי נפוץ או הושמד על ידי פרשיו של פומפיוס. סגנו של קרבו, קרניס, נסוג עם שרידי צבא זה לעבר פראינסטה בניסיון לשבור את המצור שהוטל שם על מריוס הבן. קרניס נוכח שהכוח שצר על העיר חזק מדי, ויתר, ואיחד תחת פיקודו את שרידי הצבאות הפופולרים ואת צבאותיהם של הלוקנים והסאמניטים שחנו שם. בראש הכוח המאוחד צעד לעבר רומא שנשארה ללא הגנה. סולה הגיב במהירות, גייס את כל כוחותיו ויצא להגן על העיר ממתקפת פתע זו.
ב-1 בנובמבר 82 לפנה"ס נערך מול שערי רומא הקרב המשמעותי האחרון במלחמת האזרחים, הקרב הידוע כקרב שער קולין, שנמשך כיממה. בהתחלה הובס האגף השמאלי בהנהגת סולה על ידי הפופולרים ונאלץ לסגת אל חומות העיר. האגף הימני של הצבא, בהנהגת קראסוס, הצליח להדוף את צבא הפופולרים ולשנות את מפת הקרב. הצבא הפופולרי הושמד כמעט לחלוטין וכל 3,000 השבויים, כולל קרינס והמנהיגים הסאמניטים והלוקנים, הוצאו להורג שלושה ימים לאחר סיום הקרב, בשדה מרס.
עם סיום קרב זה נסתיימה למעשה מלחמת האזרחים: חיל המצב בפרסנטה נכנע ומנהיגם גאיוס מריוס הבן התאבד. סולה ציווה לערוך טבח גדול בחלק מבני פראינסטה, הסאמנים ואצילי רומא ששהו בה. לאחר הטבח נתן סולה לחייליו לבוז את העיר. נאפוליס נכבשה, קפואה נכנעה מרצונה וסאמניום נחרבה כמעט כליל בידי סולה. העיר האחרונה באיטליה ששמרה נאמנות לפופולרים הייתה וולטרה שבאטרוריה. היא עמדה במצור שלוש שנים וכשנכנעה בשנת 79 לפנה"ס הושמד כל הצבא שלה בידי צבא הממשלה האופטימיאטית.
יצירת המשרה
בשנת 82 לפנה"ס, יצר הסנאט (סביר להניח בעידודו התקיף של סולה), באישור אספת העם את משרת ה"דיקטטורה למתן חוקים וסידור ענייני הכלל" ("Dictator Rei publicae constituendae causa"). הדיקטטורה החדשה הזו שמרה למעשה רק על הצורה החיצונית של המוסד הרפובליקאי הקדום אולם למעשה הייתה בעלת סמכויות בלתי מוגבלות.
המשרה החדשה העניקה למחזיקה שליטה מלאה בחייהם וכספם של האזרחים, חופש מוחלט בהחלטות שנגעו ברכוש, שטח וגבולות המדינה הרומית, אחריות בלעדית לקביעת תחומי השיפוט של העיר רומא ושל כל עיר, רומית או איטלקית, שבשליטת המדינה. סולה זכה לשליטה מוחלטת במדיניות החוץ של רומא ובמדינות הכפופות אליה. הוענקה לו הסמכות למנות פקידים גבוהים בממשלה (סמכות שהייתה שייכת לעם קודם לכן). הזכות החשובה ביותר שהוענקה לסולה ולו בלבד, היא ההחלטה מתי פג תוקפה של משרתו. לראשונה בתולדות הרפובליקה זכה אדם לכהן במשרה ללא הגבלת זמן.
חוקרים רבים טוענים שמטרתו של סולה לא הייתה להפוך לשליט יחיד ברומא אלא לבצע רפורמה מקיפה בחוקה הרומית, להשיב את הכוח למעמד האצולה הרומי ולהביס לחלוטין את הסיעה הפופולרית ותיקוניה. תאוריה זו מסתמכת בין השאר על כך שכבר בשנת 80 לפנה"ס, כאשר סולה כונן מחדש את החוקה הרומית הוא ביטל את משרת הדיקטטור וכיהן כקונסול יחד עם מטלוס פיוס.
הפרוסקריפציות
פעולותיו הראשונות של סולה בתוקף מעמדו החדש היו חיסול שיטתי של כל חברי סיעת הפופולרים שלא עברו לצידו או נכנעו, קרוביהם, תומכיהם וידידיהם. סולה התנקם באכזריות גם בכל הערים והעמים האיטלקים שלא עברו לצידו במהלך המלחמה ובראשם הסאמניטים.
עם כניסתו לתפקיד הדיקטטור הצהיר סולה שכל פקידי השלטון הצבאי והאזרחי של הממשלה הפופולרית וכל האזרחים שסייעו בגלוי לממשלה זו מזמן ניצחונו בקפואה, דינם מוות ורכושם יוחרם. שמות אנשים אלה פורסמו על ידי סולה ותומכיו מדי יום ברשימות נידונים בפומבי ("הפרוסקריפציות"), רשימות שנחתמו סופית ב-1 ביוני 81 לפנה"ס.
המספר הסופי של ההרוגים ברומא ובאיטליה כולה היה, לפי דעת מומזן, 4,700 איש. ההוצאות להורג בוצעו לא רק על ידי חיילי סולה, אלה גם על ידי אנשים פרטיים שקיבלו מענקים כספיים על כל רציחה שביצעו. מלבד אנשי הסיעה הפופולרית (שכללו בין השאר את האחראים לרציחות של שנת 86), נרצחו גם אלה שהואשמו בתמיכה, כספית או אחרת, שהעניקו לאצילים פופולרים. גם קרובים, ידידים ואפילו מלווי כספים לפופולרים נכללו ברשימות של סולה ונרצחו.
הרכוש שהוחרם מהנרצחים חולק בין אוצר המדינה, סולה, ידידיו ומקורביו. סולה נקם גם במתים, הוא הורה לחלל את קברו של אויבו הוותיק, גאיוס מריוס ולנתץ את המצבות שהוקמו לשם הנצחת ניצחונותיו. חילול זכרו של מריוס לא הספיק לשכך את רצונו של סולה בנקמה והוא הורה לרצוח את בן אחיו של מריוס ויורשו.
כמעט אף אחד ממצדדי הפופולרים וממנהיגיהם לא חמק מידיהם של סולה וקציניו. אלו שהצליחו להימלט לסיציליה ואפריקה הרומית מוגרו על ידי פומפיוס ולגיונותיו בפקודת סולה. הסאמניטים סבלו קשות מידיו של סולה וכל שבויי המלחמה שלהם הוצאו להורג. בערך בשנת 80 לפנה"ס ערך סולה מסע מלחמה אכזרי בשטחם, השמיד את עריהם והפך את אדמת ארצם לאדמה חרוכה. ערים איטלקיות שהמשיכו בסורם נפלו זו אחר זו בפני צבאותיו של סולה והוצבו בהם חיילות משמר.
הרפורמה החוקתית
יחד עם החיסול השיטתי של הפופולרים ותומכיהם החל סולה לבצע רפורמה חוקתית רחבה במבנה הרפובליקה הרומית מתוך מטרה ברורה להעניק לה יציבות פוליטית. סולה, כאריסטוקרט מובהק, ראה את הדרך ליציבות המדינה הרומית על ידי חיזוק מעמד האצולה והקטנת כוחם של אספות העם, מעמד הפרשים ובעלי ההון.
פעולותיו במישור זה כללו:
פעולות נוספות
סולה העניק כספים רבים (כספים שהוחרמו מהנידונים למוות) לקרובי משפחתו, תומכיו ולחייליו לשעבר. הוא החל בתהליך של חלוקת אדמות לחיילים הוותיקים שלו ובהקמת מושבות חדשות.
בתחום הכלכלי הציל סולה את אוצר המדינה הרומי שהתרוקן בגלל מלחמות האזרחים על ידי הזרמה של מיליון דינרים מתוך השלל שנלקח במהלך המלחמה האיטלקית ומלחמת האזרחים הראשונה. כ-25 מיליון דינרים נלקחו שלל מיוון וממלחמת מיתרידטס וכסף נוסף קיבלה המדינה ממכירת רכושם המוחרם של הנידונים למוות.
פעולותיו האחרונות של סולה היו שיקום בנייני הסנאט ברומא וארכיון המדינה.
פרישתו של סולה מהחיים הפוליטיים ומותו
בשנת 80 לפנה"ס נבחר סולה למשרת קונסול יחד עם קוינטוס מטלוס, וויתר למראית עין על משרת הדיקטטור שלו. שנה לאחר מכן, כשסיים לערוך את התקנות החדשות בחוקה ולאחר שנתן לבחירות לקונסולאט להיערך כסדרן וללא התערבותו, פרש סולה מרצונו החופשי מהדיקטטורה ומהחיים המדיניים והחזיר את השלטון לידי שני קונסולים נבחרים חדשים. בכך פעל למעשה בהתאם למסורת הרומאית שמכתיבה כי על הדיקטטור להתפטר בסיום תפקידו - ההבדל היחיד היה שסולה נזקק ליותר משישה חודשים כדי להשלים את מלאכתו.
סולה פרש לאחוזתו הכפרית ליד פוטאולי במטרה לכתוב זיכרונות וחרוזים, עסק מדי פעם בצייד ובדייג וכן ביישוב סכסוכים מזדמנים במושבה הרומית הסמוכה. סולה לקח את אשתו הצעירה ואלריה ואת רעו משכבר הימים, מטרוביס, שהיה שחקן מפורסם ברומא תחת חסותו. השניים, לפי פלוטרכוס, היו מאהבים. סולה הספיק לגייס כספים אחרונים למימון מבנים חדשים ברומא לפני שמת בביתו, בשנת 78 לפנה"ס (לפי מומזן כתוצאה משטף דם) והוא כבן שישים.
השפעתו של סולה על הרפובליקה הרומית, וניתוח פעילותו כדיקטטור
סולה, כמנהיג פוליטי וצבאי, היה בעל השפעה מכרעת על אופייה וגורלה של הרפובליקה הרומית לקראת סוף ימיה. מלחמת יוגורתה, בה באו לידי ביטוי חולשתו הבסיסית של הצבא הרומי וחסרונותיה של שיטת הממשל הרפובליקנית, הסתיימה לא מעט בזכותו. ניצחונותיו של סולה על מיתרידטס וההסדרים החדשים שקבע באסיה הקטנה וביוון לאחר סיום המלחמה, ביססו את כוחה של רומא במזרח. סולה יצר את הקשרים הרשמיים הראשונים בין רומא לאימפריה הפרתית, לעתיד שכנתה המזרחית של האימפריה הרומית.
בתקופת הדיקטטורה שלו נחתם התהליך של התמזגות האזרחות הרומית עם האזרחות האיטלקית, תהליך שגבה מחיר דמים רב.
השפעתו החשובה ביותר של סולה על הרפובליקה הרומית הייתה בתחום השלטון הפנימי של רומא. פעולותיו במלחמת האזרחים, הרפורמות החוקתיות שערך ושלטון הדיקטטורה שלו תרמו לקריסתה של הרפובליקה. סולה היה חלק משרשרת של מנהיגים צבאיים שהשתלטו על רומא בכוח חרבם, שרשרת שהולידה את משטר הקיסרות הרומית. שרשרת זו החלה בגאיוס מריוס וכללה את פומפיוס הגדול, יוליוס קיסר, מרקוס אנטוניוס ולבסוף אוגוסטוס. סולה היה המנהיג הרומאי הראשון שפלש לעיר הבירה וכבש אותה בעזרת לגיונות רומיים. בכך הדגים לראשונה את עוצמת הצבא הפרולטרי החדש (שעוצב על פי המתווה של גאיוס מריוס) וחידד את ההבחנה עד כמה רופף משטר הרפובליקה הרומי.
השערות רבות הועלו על ידי היסטוריונים בימי קדם ובימינו לגבי הסיבות שהובילו את סולה לכיבוש רומא, הרפורמות שערך ולבסוף פרישתו מהפוליטיקה. סברה נפוצה אחת טוענת שהמאבק הסיעתי בין הפופולרים לאופטימאטים שהתבשל מאז ימי הגראכים הגיע לנקודת הרתיחה שלו ומלחמת האזרחים הייתה בלתי נמנעת.
ז'רום קארקיאנו טוען שסולה ניסה למעשה לייסד משטר יחיד וכל פעולותיו כוונו למטרה זו. אולם התמרדותו של מעמד האצולה בהנהגת המטלים ופומפיוס אילצו את סולה להתפטר ולוותר על תוכניותיו.
יש חוקרים הרואים את מאבקו וניצחונו הסופי של סולה כסימני המאבק בין מעמד האצולה הסנאטורי הרומי למעמד הפרשים, מאבק שהסתיים בניצחונה של האצולה ובביסוס כוחה. על פי תאוריה זו מעשיו של סולה היו למעשה רפורמה מהפכנית, שמטרתה היחידה הייתה לחזק ולבסס את השלטון האוליגרכי ברומא.
לעומת זאת חוקרים מודרניים רבים, ושצמן בתוכם, טוענים שסולה רצה להבטיח את יציבות הממשל הרומי שעורער על ידי הפופולרים ובראשם מריוס, וליצור משטר בו הסנאט הרומי הוא הגוף המרכזי המפקח על שאר מוסדות הרפובליקה. המאבק היה בין שני מחנות פוליטיים, אחד שהתגבש סביב סולה, והשני סביב מריוס וקינה. לכל מחנה הצטרפו אנשים ממגוון מעמדות החברה הרומית, כל אחד על פי מטרותיו האישיות. כאשר מיגר סולה את אויביו והתמנה לדיקטטור, הוא ייסד צורת משטר שנתנה לסנאט הרומי כוח יתר, צמצמה את כוחם ומעמדם של הטריבונים, המגיסטרים ואספות-העם. בראייה זו סולה יצר מנגנון שלטוני שמטרתו הייתה לשפר את הטיפול בבעיות הרפובליקה הרומית ובחוסר יציבותה. משהבטיח זאת, פרש מהדיקטטורה לחיים פרטיים.
היו מטרותיו של סולה ככל שהיו, השלטון שהניח אחריו לא החזיק מעמד יותר ממספר שנים. הסנאט הרומי לא השכיל לנצל את הכוח שקיבל מרפורמות סולה והמדינה הרומית נפלה פעם אחר פעם בידי מצביאים חזקים, מנהיגים שהלכו בדרך שסולה סלל לפניהם ומקור כוחם היה הצבא החדש שתבניתו ואופיו גובשו בידי מריוס וסולה. במובנים רבים חשיבותו הגדולה ביותר של סולה היה ששלטון הדיקטטורה שלו היה קו המתאר לשלטון הפרינקפס העתידי של אוגוסטוס - משטר יחיד באצטלה רפובליקנית.
דמותו של סולה בהיסטוריוגרפיה העתיקה והמודרנית
סווטוניוס, בחיבורו "12 הקיסרים", כותב שיוליוס קיסר חשב שסולה הפגין בורות פוליטית כשוויתר על השלטון ברומא.
גאיוס סאלוסטיוס קריספוס מבקר את סולה ובספרו "מלחמת קאטלינה" הוא כותב:
אגואסקליינטס
אגואסקליינטס (בספרדית: Aguascalientes) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינת אגואסקליינטס שבמקסיקו.
לוקיוס קורנליוס סולה
דמותו של סולה בהיסטוריוגרפיה העתיקה והמודרנית
פלוטרכוס, ב"חיי אישים", מתייחס לסולה במילים הבאות: " פלוטרכוס משווה את סולה למריוס, בכך שגם הוא הפך לרוצח בימיו האחרונים. דעתו של פלוטרכוס על סולה היא כנראה שלילית, בין השאר הוא מתאר אותו כשחצן, הפכפך, רצחני ואדם שחב הרבה מהישגיו למזלו הטוב. במקום אחר פלוטרכוס מציג בהבלטה את קשריו של סולה עם זונות, שחקנים ורקדניות, בעלי מקצוע שנחשבו לבעלי מוסר נמוך בתרבות הרומית.
אגואסקליינטס
היסטוריה
אגואסקליינטס נוסדה ב-22 באוקטובר 1575 על ידי חואן דה מונטורו תחת השם "וייה דה נואסטרה סניורה דה לה אסונסיון דה לאס אגואס קליינטס" (מילולית: "כפר גבירתנו של העלייה השמיימה (הכוונה למרים, אם ישו) של המים החמים"), שבהמשך קוצר ושונה לאגואסקליינטס. במקור אגואסקליינטס הייתה אמורה להיות נקודת מנוחה לשליחי שירות הדואר בין מקסיקו סיטי וסקטקס. במהלך התקופה הקולוניאלית אגואסקליינטס צמחה והפכה לעיר חשובה באזור.
לוקיוס קורנליוס סולה
דמותו של סולה בהיסטוריוגרפיה העתיקה והמודרנית
פרופסור מ. קארי בספר "דברי ימי רומא" רואה את סולה כאחד האנשים החשובים ביותר בהיסטוריה של הרפובליקה הרומית. הוא משווה אותו ליוליוס קיסר וסקיפיו אפריקאנוס. קארי רואה בסולה את הדמות המוזרה ביותר בין השלוש: אדם בעל טבע עצל ומתענג, שמסוגל יחד עם זה לפרצי עבודה מאומצת. באישיותו של סולה, לפי קארי, התקיים שילוב של נימה מיסטית מיוחדת, אמונה איתנה במזלו הטוב, ציניות ונטייה להתבודדות. בנוסף, קארי מתאר את סולה, כפי שהוא מתאר רומאים רבים אחרים, כאדם חסר דמיון יוצר.
תאודור מומזן רואה בסולה אחד המנהיגים הדגולים בהיסטוריה של רומא ואביר האריסטוקרטיה הרומית; עם זאת, מומזן אינו מוחל לו ואינו מצדיק את מעשיו לאחר סיום מלחמת האזרחים, אם כי מנסה להסבירם בקטע הבא בספרו "דברי ימי רומא":
אגואסקליינטס
כלכלה
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על היי-טק ולחברות רבות בתחומי התוכנה וטכנולוגיית המידע יש מפעלים ומרכזים באגואסקליינטס.
לוקיוס קורנליוס סולה
דמותו של סולה בהיסטוריוגרפיה העתיקה והמודרנית
על דמותו של סולה מבוססת האופרה המוקדמת של מוצרט, לוצ´ו סילה. סדרת הרומנים ההיסטוריים The Masters of Rome מאת קולין מקאלוג עוסקת בין היתר בדמותו.
אגואסקליינטס
חינוך
בעיר פועלות אוניברסיטאות רבות, בהן האוניברסיטה האוטונומית של אגואסקליינטס והאוניברסיטה הטכנולוגית אל רטוניו.
לוקיוס קורנליוס סולה
דמותו של סולה בהיסטוריוגרפיה העתיקה והמודרנית
נראה שמי שהצליח לתאר חלק מדמותו של סולה באופן מדויק הוא סולה עצמו, כפי שנראה בכתובת שציווה, לפי המסורת, לכתוב על מצבתו:
אגואסקליינטס
תחבורה
את אגואסקליינטס משרת נמל התעופה הבינלאומי ליסנסיאדו חסוס טראן פרדו, המציע טיסות לערים מרכזיות במקסיקו ויעדים נוספים בארצות הברית.
העיר היא אחת הערים הידידותיות ביותר לרוכבי אופניים במקסיקו.
הרכבה (בוטניקה)
הרכבה היא פעולה בה מרכיבים ענף אשר מצויים עליו אברי ריבוי (כגון עיניים), על ענף ממין אחר, מאותה משפחה של צמחים. הענף העליון - נקרא רוכב. הענף שעליו מרכיבים - נקרא כנה. הרוכב המורכב על הכנה מתאחה עמה, והופך להיות כאחד הענפים של הגזע. פעולת ההרכבה נפוצה במיוחד בקרב עצים, ועצי פרי בפרט, ובנוסף במינים חד-שנתיים שונים לרבות ירקות.
רקע
שימוש נפוץ של הרכבה הוא כדי לתת לצמח תכונות שתלניות טובות יותר, ופירות בעלי תכונות רצויות. בצמח המורכב ("התוצר הסופי"), יהיו תכונות הפרי כשל פירות הרוכב, ותכונות העמידות של הצמח בקרקע, כגון עמידותו למחלות ולמזיקים, כושרו לקלוט חמרי מזון ומים מן האדמה, ועמידותו לתנאי קרקע שונים - כשל תכונות הכנה. תכונה חשובה נוספת, שבהן הצמח מושפע מהכנה, היא עוצמת הצימוח וכמות הפרי על העץ.
ההרכבה דורשת התאמה מסוימת בין המינים המורכבים. במקרה שההתאמה אינה מושלמת, העץ לא יתאחה כראוי, והוא עשוי להישבר עם עליית משקל העץ. תכונת התאמה זו, הנקראת שארות, היא אחד הגורמים העיקריים בבחירת ה'כנה'. מינים שונים לחלוטין של צמחים לא ניתנים להרכבה אחד עם השני ולמעשה לא "יתחברו" לעולם.
השימוש העיקרי היום בהרכבות הוא לשתי מטרות:
בדרך כלל ההרכבה מתבצעת במשתלה, אך אפשר להרכיב גם על עץ בוגר במטע, בדרך כלל כשמתעורר צורך להחליף זן במטע, או לרענון עצים מבוגרים שתנובתם ירדה. ההרכבה על עצים בוגרים נעשית בעיקר באביב כשהעץ מתעורר מתרדמת החורף. למעשה אין הגבלה היום כמעט על מועדי ההרכבה, והכל תלוי בסוג העץ. הדרים נוהגים להרכיב באביב, נשירים נוהגים להרכיב עם ההתעוררות סמוך לט"ו בשבט, מנגו, אבוקדו ועצים סוב טרופיים מרכיבים בקיץ.
שיטות הרכבה
ישנן מספר שיטות הרכבה, הנפוצות ביותר הן:
לאחר ההרכבה יש לקשור את הכנה לרוכב, ולכסות את המקומות החשופים בעץ בחומר הנקרא כופר. הכופר נמס בחום, והוא מיושם כשהוא חם אך לא רותח. בסוגים מסוימים של כופר, ישנם חומרים המזרזים את האיחוי וההשרשה ומעכבים את צימוח הענפים, כדי שיהיה לעץ זמן וכוח להתאחות.
פאראפילם (parafilm) הוא חומר נמתח העשוי משעווה הנפוץ מאוד בהרכבות כיום. את הרוכבים מצפים בסרטי פאראפילם. לאחר שפורצות עיני הרוכב, הן מבקיעות לעצמן דרך מבעד לפאראפילם. הפאראפילם תורם להצלחת הרכבה, בכך שהוא מעין "כלוב ללחות", הוא מאפשר כניסת אוויר, אך מונע מאדי המים לצאת, ולכן לא מאפשר לענף להתייבש. ענף העטוף כיאות בפאראפילם, יוכל להישאר בחיים שבועות רבים. הדבר מאפשר להרכבה לפרוץ גם לאחר שלושה חודשים ויותר.
תולדות ההרכבה
מניחים שטכניקת ההרכבה פותחה במרכז אסיה בטווח הזמן שבין סוף האלף השלישי לבין האלף הראשון לפני הספירה, אך טרם הוברר היכן ומתי בדיוק. השימוש בטכניקת ההרכבה תרם להאצת תהליך הביות של עצי פרי, וכלל כניסה של מגוון עצים מהשלב השני של הביות. למשל, עצים ממשפחת הוורדיים, אשר קודם לכן, כתוצאה מריבוי מזריעים בלבד הניבו פירות בלתי צפויים באיכותם, מתיקותם וגודלם. השימוש בהרכבה גם האיץ את המעבר של עצי פרי מתורבתים ממרכז אסיה לאירופה, באמצעות היוונים והרומאים, אשר הפיצו את הטכניקה ושיכללו אותה.