cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטוני בליידן
ת'ורסטיין סינדרי בולדוינסון בליידן (באנגלית: Thorsteinn Sindri Baldvinsson Blyden; נולד ב-9 במרץ 1993) הידוע יותר בשם הבמה שלו סטוני בליידן, הוא שחקן איסלנדי, ראפר, זמר, מתופף ומפיק תקליטים.
ביוגרפיה
בלידן נולד ברייקיאוויק, איסלנד. אביו, בולדווין, הוא אופה איסלנדי ואמו, דברה, מדריכת כושר ממוצא קובני. בליידן החל לתופף בגיל צעיר.
קריירה
לשם הבמה שלו הוא בחר בסטוני, שהוא תרגום גס של החלק השני של שמו האיסלנדי, ת'ורסטיין, "אבן ת'ור". באמצעות מצלמה ששאל מאביו החל לצלם את עצמו ואת חבריו בגרסאות כיסוי לשירים שונים. לאחר מכן הוא המשיך והעלה קטעי תיפוף על תופים משלו ליוטיוב תחת השם "Stony's World". הוא גם יצר רמיקסים בהשראת סדרת האינטרנט הקומית של "ג'ייק ואמיר", שהופקה על ידי CollegeHumor, וזכתה למיליוני צפיות ביוטיוב ומספר ניכר של רכישות ב-ITunes. כשחקן, בליידן הופיע בסרטים "The Standoff" ו-"Hope Springs Eternal", כמו גם בסדרת הטלוויזיה "קז'ואל". החל משנת 2017 הוא משחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה של ניקלודיאון "רחוב האנטר".
מלון טרמה מילפיני
מלון טרמה מילפיני (איטלקית: Hotel Terme Millepini) הוא מלון ארבעה כוכבים במונטגרטו בפדובה שבאיטליה. הוא מכיל 100 חדרים והוא מוכר כבעל הבריכה העמוקה ביותר בעולם, Y-40, אשר הכניסה אותו על כך לספר השיאים של גינס. המלון נבנה לראשונה ב-1997 והוא שופץ ב-2013.
בריכת Y-40
Y-40, בריכת "הנאה עמוקה" נפתחה לראשונה ב-5 ביוני 2014. היא תוכננה על ידי האדריכל אמנואלה בוארטו. היא בעומק של 40 מטרים, מה שהופך אותה לבריכה העמוקה בעולם. היא מכילה 4,300 מטרים מעוקבים של מים תרמיים הנשמרים בטמפרטורה של 32–34 מעלות. הבריכה מכילה מערות תת-מימיות ומנהרה תלויה שקופה תת-מימית המשמשת את האורחים למעבר. היא כוללת פלטפורמות בעומקים שונים, הנעים בין 1.3 מטר עד 12 מטרים, לפני שקירות הבריכה נעשים צרים לתוך מנהרה דמוית באר הצוללת ישר לעומק 40 מטרים. המלון מציע כרטיסים לצלילה חופשית ולצלילה. הצוללנית החופשית האיטלקית אומברטו פליזארי מדדה את עומק הבריכה לפני פתיחתה.
כאשר היא נפתחה ב-5 ביוני 2014, הוענק לה התואר "בריכת השחייה העמוקה ביותר לצלילה" על ידי ספר השיאים של גינס. שיא זה היה שייך לפני כן לבריכת נמו 33 בבלגיה.
שירה סטופל
שירה סטופל-פנסטרהיים (נולדה בשנת ה'תשמ"ח 1988), היא סופרת, שחקנית, ובמאית ישראלית.
קורות חייה
סטופל נולדה וגדלה בפתח תקווה, בוגרת לימודי תיאטרון ויהדות במכללת אמונה שבירושלים.
לעיתים כותבת ביקורת מופע בעיתון בשבע.
סטופל נשואה לרב יהודה פנסטרהיים. בשנת התשע"ט יצאה שירה לשליחות רבנית יחד עם בעלה וילדיה בשיקגו שבארצות הברית במסגרת הסוכנות היהודית וארגון תורה מציון. בעקבות מגפת הקורונה בארצות הברית חזרו לישראל והם מתגוררים בחריש.
דמיטרי שאקולין
דמיטרי ויקטורוביץ' שאקולין (ברוסית: Дмитрий Викторович Шакулин יליד קירוב, 11 במאי 1968) הוא כדורסלן עבר ומאמן.
קריירה
שאקולין עסק בכדורסל מגיל צעיר, בזכות אביו שהיה כדורסלן ושיחק באליפות מחוז קירוב בכדורסל. בגיל 14 שאקולין עבר למוסקבה שם שיחק במספר קבוצות נוער.
במהלך הקריירה שיחק בשורותיהן של מספר קבוצות ידועות, בהן דינמו מוסקבה (1985-1992, 1993-1996, 2001-2002) וקבוצת אוברלכינגן בגרמניה (1994-1995, 1998-1999). במשך עונה (1997-1998) שיחק שאקולין בצסק"א מוסקבה ובמשך שנתיים שיחק בליגה הישראלית כשחקן במכבי ראשון לציון (1999-2000). לפני שהחליט לפרוש ממשחק פעיל שיחק בשנים 2001-2002 בספרטק סנקט פטרבורג.
מאמן
כמאמן מקצועי, שאקולין אימן את חימקי מוסקבה (2003-2007), את דינמו מחוז מוסקבה (2008) ומיולי 2008 החל לשמש כעוזר מאמן של אטורה מסינה בצסק"א. שאקולין היה גם עוזרו של יבגני פאשוטין באליפות אירופה לנוער ב-2005 כאשר רוסיה זכתה בטורניר. בנבחרת רוסיה עבד כעוזר מאמן לדייוויד בלאט שאף הציע אותו כמועמד להחליפו לכשיעזוב את אימון הנבחרת הרוסית.
היה ממלא מקום מאמן קבוצת הכדורסל של צסק"א מוסקבה מה-25 בנובמבר 2010, לאחר פיטוריו של דושקו וויישביץ' בעקבות סדרת כישלונות ביורוליג. הוא המשיך בתפקידו עד ל-28 בפברואר 2011, כשהתפטר בשל סדרת כישלונות נוספים.
מגן אברהם
חיבור הספר
חיבורו של המגן אברהם נכתב בשתי מהדורות, את מהדורתו הראשונה הוא כתב בשנת תכ"ה (1665) עוד קודם הגיעו לגיל שלושים, ועסק בחיבורו שש שנים; בשנת תל"א (1671) סיים את חיבורו וקיבל הסכמות מרבני פולין. אחיו, רבי יהודה, נסע בשנת תל"ג לאמסטרדם כדי להדפיס את הספר, אך נפטר בדרכו, והספר הוחזר לרבי אברהם שכתב מהדורה נוספת שכללה שינויים והרחבות, בעיקר בנוגע לספר עולת תמיד שהתפרסם באותה העת, ואשר גומבינר חלק עליו. הספר לא התפרסם בחיו.
קוגניציה חברתית
רושהארט וסטריאנו מתייחסים לארבעה מרכיבים עיקריים של קוגניציה חברתית: עיבוד פרצופים, זיהוי רגשות, תיאוריה של התודעה, וייחוס תכונות לאחר. המונח קוגניציה חברתית הוא שגור במספר תחומים בפסיכולוגיה ומדעי המוח, לרוב כדי להתייחס ליכולות החברתיות הנצפות בקרב אנשים המאובחנים עם אוטיזם, סכיזופרניה ופסיכופתיה.
מגן אברהם
חיבור הספר
בנו היחיד, רבי חיים, שביקש להדפיס את הספר לאחר פטירת אביו, עמד בפני קשיים רבים. כתב היד של הספר נפל בידי זרים שלא רצו להחזירו, על אף פסקי דין מבתי דין שונים, ולבסוף רק חרם מוועד ארבע ארצות שכנע אותם להחזירו. בהמשך עמדה לו לרועץ בעיית המימון: הוא הצליח לאסוף בקאליש רק חלק קטן מן הסכום הדרוש. עמל רב נדרש ממנו, כדי לשכנע את המדפיס רבי שבתי משורר בס להשקיע את יתר הסכום, ולהדפיס את הביאור לאורח חיים יחד עם ביאורו של הט"ז (טורי זהב, ר' להלן) בדיהרנפורט תנ"ב (1692).
שם הספר
המחבר לא ציין שם כלשהו על דפי ספרו בכתב יד, רק באקראי השיב פעם לשאלת תלמידיו כיצד יקרא לספרו כי שם הספר יהיה "נר ישראל" (ראשי תבות: נר יפה של רבי אברהם הלוי). כפי הנראה מחמת ענווה לא רצה לשלב את שמו בספר. אולם בנו, שהדפיס את הביאור יחד עם ביאורו של רבי דוד בעל הט"ז, החליט בכל זאת לקראו בשם אביו, אם בשל רצונו לכבד את אביו או כדי למצוא שם בעל משמעות שיתאים יחדיו לשני המחברים שחיבורם נדפס לראשונה. כך נקרא בדפוס שם חיבורו של רבי אברהם מגן אברהם נ"י, כאשר נ"י הוא ראשי תיבות של השם המקורי; וחיבורו של רבי דוד – מגן דוד ט"ז, כאשר ט"ז הוא ראשי תיבות של השם המקורי - טורי זהב. כמו כן נקבע שם כולל לספר המשותף - מגיני ארץ. בסופו של דבר רק השם מגן אברהם נשאר שגור בפי הלומדים, בעוד השם מגן דוד על אף שעד היום מופיע בדפוס כשם הפירוש, אינו בשימוש, וכולם מכנים אותו בשמו המקורי טורי זהב, כנראה משום שגם פירושו הנודע יותר של הט"ז על יורה דעה, שנדפס כחמישים שנה קודם לפירושו על אורח חיים, קרוי כך.
תפוצת החיבור
בפירוש המגן אברהם, הרב גומבינר מרבה להתווכח בקיצור נמרץ עם דעות אחרות תוך הסברת סיבת המחלוקת והבאת ראיות לשיטתו, הכל תוך כבוד לדעה החולקת. אולם כלפי דעותיו של רבי שמואל בן יוסף בספריו "עולת תמיד" ו"עולת שבת" נהג אחרת ודחה אותן מכל וכל.
לפנים משורת הדין
לִפְנִים מִשּׁוּרַת הַדִּין היא הנהגה המוטלת על האדם לעשות מֵעֵבר לחיוב המוטל עליו כלפי חברו, ולנהוג עמו במידת החסד. דרישה זו נלמדה על ידי חז"ל מפסוקים שונים במקרא.
יש שכתבו שהחיוב לעשות לפנים משורת הדין הוא רק בדברים שפטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים. ויש שכתבו שהחיוב הוא דווקא בדבר שיש איזה סיבה או עניין שבעבורה יתחייב ליתן ממון לחברו, אלא שהתורה פטרה אותו, ועל זה נאמר שיש לוותר ולעשות לפנים משורת הדין.
מקור הדין
בתלמוד בבלי למדו עיקרון זה של לפנים משורת הדין מהפסוק ודרשו חז"ל 'אשר יעשון' - זה לפנים משורת הדין.
דרשה זו של חכמים מוזכרת מספר פעמים בתלמוד - במקרה אחד רבי ישמעאל שקנה משא שנשא חברו, כדי להיפטר מן החובה לסייע לו להרים את המשא, אף על פי שמעיקר הדין היה פטור מלסייע בהרמת משא (זקן ואינה לפי כבודו). התלמוד קובע שרבי ישמעאל נהג במקרה זה לפנים משורת הדין.
מושגים מקבילים
בדומה לעיקרון זה של לפנים מושרת הדין, ישנם בתלמוד עקרונות דומים שנלמדו מפסוקים שונים, לפיהם ישנה מעלה לנהוג 'לפנים משורת הדין':
ועשית הישר והטוב
במקורות תלמודיים נלמד מהפסוק שחובה לנהוג בדרך הישר והטוב כנימוק לקביעתן של תקנות שאינן על פי דין, אך לא כנימוק לפסיקה של בית הדין לפנים משורת הדין. כך, למשל, בתקנות כמו דינא בר מצרא או שומה הדר לעולם.
הציווי לעשות את הישר והטוב התפרש בתלמודים כציווי המקנה לחכמים סמכות חקיקתית, ולא סמכות שיפוטית לפסוק שלא על פי דין. עם זאת, לדעת הרמב"ן "ועשית הישר והטוב" פירושו "פשרה ולפנים משורת הדין", ואם כך הפסוק מדבר בסמכות שיפוטית. באופן דומה גם בפסוקים ובספרי השו"ת המאוחרים מצינו שימוש בכלל "ועשית הישר והטוב" בהקשר פסיקתי.
והלכת בדרכיו
חז"ל למדו מהפסוק כי יש להלך אחרי מידותיו של הקב"ה. יש מן המפרשים האחרונים שכתבו שמהפסוק לומדים כי יש ללכת לפנים משורת הדין, כשם שהבורא מתנהג לפנים משורת הדין על הבריות. המשותף לשני המקרים האלו הוא שאין מדובר בהם בפסיקה או בתקנות אלא בהנהגות פרטיות של חכמים כלפי עצמם. אפשר, שהנהגות אלו אינן בהכרח מחייבות את זולתם. עם זאת, מדבריהם של בעלי התוספות משמע שהדרישה לנהוג לפנים משורת הדין עשויה להיות מופנית גם כלפי אחרים.
למען תלך בדרך טובים
מקור תלמודי נוסף ויחיד שבו מוצאים במפורש פסיקה של "לפנים משורת הדין" הוא בדיון שבין תובע לנתבע הוא במקרה של רבה בר בר חנן שבו הסבלים שברו לו חבית יין בעת שהעבירוה ממקום למקום, ורב אמר לרבה בר בר חנן להחזיר לסבלים את הגלימות שלהם ולשלם להם שכר טרחה משום. במקרה זה אדם נדרש להפסיד ממון כדי לנהוג עם זולתו "לפנים משורת הדין". הפרשנים מבארים את הכפל בעניין באותו הפסוק, כי הכתוב בא להוסיף שיש לעשות יותר ויותר משורת הדין.
אזכורים בתלמוד
בתלמוד נזכרו כמה סיפורים על אמוראים שהתנהגו על פי דין זה של לפנים משורת הדין. אחת מהדוגמאות היא בדיני מצוות השבת אבידה: החיוב לפעול לפנים משורת הדין מודגש במיוחד בדברי רבי יוחנן:
סיבות לנהוג "לפנים משורת הדין"
לדעת הרמב"ם בספרו מורה הנבוכים הסיבה להנהגה של לפנים משורת הדין היא מאחר שנורמות משפטיות הן כללי התנהגות בעלי תוקף משפטי והן כלליות ושוות לכול. אולם כלל התנהגות טוב הוא כלל המתאים לרוב הציבור - לרובו ולא לכולו. הדברים אמורים לא רק בחוקים מעשה ידי אדם, אלא גם בחוקים ומשפטים שבתורה. הרמב"ם מבאר במורה הנבוכים כי, שלא כרופא המרפא את החולה האינדיבידואלי, הרי חוקי התורה, בהיותם כלליים ולא אינדיבידואליים, עלולים שלא להתאים למיעוט. מכאן הצורך לבוא לעזרת המיעוט הנפגע מן החוק הצודק ביחס לכלל.
לפי הרמב"ם במשנה תורה (הלכות סנהדרין, פרק כ"ד הלכה ו') על הדיין לסטות משורת הדין להשתמש בכלל "הפקר בית דין הפקר" בשביל ליצור מצב צודק יותר, בפסיקה הישראלית העיקרון הזה שומש בצורה רכה יותר, על ידי מתן לסעד לדחות ביצוע דבר שהוסכם שיבוצע קודם לכן.
המשפט האנגלי מבקש לעזור למיעוט באמצעות דיני ה"יושר" שבאו להמתיק את הדין הכללי הפוגע. להבדיל מדיני ה"יושר" האנגליים, שהם חלק אינטגרלי של הדין, כללי "לפנים משורת הדין" יורדים ממישור החקיקה והשיפוט המדינתיים אל המישור הפרטי הדורש התנהגות מוסרית האישית של כל אדם בחיי היום יום. ללא כלל זה, כאשר אין אדם מוותר משלו ותחת זאת הוא עומד בתוקף על מלוא זכויותיו, אין יישובו של עולם יכול להתקיים, כדברי רבי יוחנן: "לא חרבה ירושלים – אלא שהעמידו דבריהם על דין תורה" (הישר והצודק) ולא עשו "לפנים משורת הדין".
מקורות השוללים פסיקה לפנים משורת הדין
בניגוד למקורות המחייבים פסיקה לפנים משורת הדין, ישנם בתלמוד גם מקורות שמהם ניתן להסיק שהדיין אינו רשאי לפסוק לפנים משורת הדין. מן הפסוק למדו, שאסור לדיין לפסוק דין לטובת הדל כדי לסייע לו "להתפרנס בנקיות", משום שבכך הוא "מקלקל את הדין". בהקשר אחר נקבע, שאין מרחמים בדין. המשנה דנה באדם שנפטר והניח כמה חייבים הנושים בו - אשה ובעל חוב ויורשים. לדעת רבי טרפון הכסף צריך להינתן לכושל (לעני) מביניהם, ואילו לפי רבי עקיבא אין מרחמים בדין, ולכן אין לקבוע סדרי קדימה בין נושים לפי מצבם הכלכלי. מחלוקת זו בין רבי עקיבא לרבי טרפון עוסקת בקביעת הדין, בחקיקה אך לא בפסיקה. משום כך, אין לכאורה בקביעה העקרונית של רבי עקיבא, שאין מרחמים בדין, כדי לשלול פסיקה לפנים משורת הדין. רבנו תם הבין כי העיקרון המובא על ידי רבי עקיבא מקיף גם את תחום הפסיקה. בסוגיה בבבא בתרא, סופר על מקרה שבו אדם בשם רוניא, רכש שדה סמוך לשדה של רבינא. רבינא ביקש אף הוא לרכוש את אותה שדה, ומשום כך סילק את רוניא, "משום דינא דבר מיצרא", אך רב ספרא, בנו של רב ייבא, מנע זאת ממנו. לפי רש"י הסיבה הייתה כדי לרמוז לרבינא שעליו לרחם על רוניא העני, ולא לסלקו מן השדה שרכש במיטב כספו. רבנו תם המובא בתוספות על הסוגיה, דוחה את פירושו של רש"י, בין השאר בטענה כי רב ספרא נהג בניגוד לקביעתו של רבי עקיבא ש"אין מרחמים בדין". לדעתו, האיסור לרחם בדין אינו נוגע רק לרחמים המעצבים את החוק, אלא גם לרחמים המעצבים את הפסיקה.
אולם, פרשנים אחרים הסבירו שקביעה זו שאין מרחמים בדין, נכונה דווקא כשעוסקים בדין רגיל. לעומת זאת, בדין שיסודו בתקנת חכמים משום "ועשית הישר והטוב" כמו "דינא דבר מיצרא", בהחלט יש מקום לערב שיקולי רחמים בפסיקה, ואם לא נעשה כך, נמצאנו מחטיאים את מטרת הדין. גם ציווי התורה "ודל לא תהדר בריבו", נוגע דווקא לדינים שיסודם בדין תורה, ואינו חל על דינים הנובעים מתקנות חכמים, שמגמתן לעשות את הישר והטוב. בנוסף ישנם חריגים המצדיקים סטייה מהדין על רקע מעמדו של התובע, מצבם הכלכלי של התובע או הנתבע, וכדומה.
קיימות מגבלות נוספות על שימוש ב"לפנים משורת הדין": לדעת בעל 'חוות יאיר' משמעותו של "לפנים משורת הדין" היא, לרוב, מידת חסידות שאינה מחייבת. עם זאת, כאשר התובע הוא אדם גדול, יש מקום לחייבו לנהוג "לפנים משורת הדין".
בהקשר לפשרה במשפט העברי הנובעת מסמכותו של בית הדין לפסוק לפנים משורת הדין, נקבע שסמכותו של בית הדין לפשר היא מוגבלת. בית הדין רשאי להציע את הפשרה לבעלי הדין, אך אין הוא יכול לכפות אותה עליהם.
אכיפה של חיוב שהוא לפנים משורת הדין
במקורות המשפט העברי ישנה מחלוקת בשאלה האם בית הדין רשאי לכפות על בעל דין פסיקה שהיא בגדר לפנים משורת הדין:
ההמרדכי פסק שבית הדין רשאי לכפות על בעלי הדין פסיקה שהיא בגדר לפנים משורת הדין. לעומתו, רבנו ירוחם קובע, שאין הדיין רשאי לכפות על בעל הדין לנהוג לפנים משורת הדין. הוא לומד זאת מדברי הרא"ש, שפסק שאין לכפות על מוצא אבדה להכריז עליה, במקום שעל פי דין אין הוא חייב בכך.
הבית יוסף קיבל את פסיקת רבנו ירוחם, ודחה את פסיקת 'המרדכי'. אולם, הב"ח חלק עליו ופסק כ'מרדכי'. הרמ"א הביא את שתי הדעות להלכה, אך דעתו נוטה להכריע כדעת ה'מרדכי'. לדעתו ראוי לכפות לפנים משורת הדין אך, אין כח ביד הדיינים לכוף לבעל דין להיכנס לפנים משורת הדין.
רבי יהונתן אייבשיץ מכריע אף הוא שניתן לכפות על בעל דין לנהוג לפנים משורת הדין, אך כפייה זו לא תהיה באמצעות שוטים או נידוי (הלכה), אלא בדברים. כלומר, משכנעים את האדם לקיים את החיוב המוטל עליו, ומכריזים בפניו, שאם יסרב ייחשב כעבריין. בשו"ת צמח צדק חלק על כך ולדעתו ניתן לכפות לנהוג לפנים משורת הדין, אף על ידי נידוי.
קליינמן מציין כי על אף שלבית הדין, באופן עקרוני, יש סמכות לחייב בעל דין לנהוג לפנים משורת הדין, מעיון בפוסקים ובספרות השו"ת מתקבל הרושם שפוסקי הלכה ודיינים, לפחות בדורות האחרונים, לא הרבו להשתמש בסמכותם זו. הפוסקים ממעטים לאכוף פסקים שמכוח לפנים משורת הדין, ובדרך כלל הם מסתפקים בהמלצה לקיומם של הפסקים.
מעמדו של הציבור ב"לפנים משורת הדין"
לעיתים, אחד מן הצדדים לדיון עשוי להיות הציבור. כך יהיה כאשר היחיד תובע את אחת הרשויות או גופים ממשלתיים או, לחלופין, כאשר הרשויות או גופים ממשלתיים תובעים את היחיד. ייתכנו גם מקרים בהם שני הצדדים הם גוף ציבורי. מעמדו של הציבור בפסיקות שהן לפנים משורת הדין - אינו ברור. ישנם שיקולים המדגישים את חובת הציבור לנהוג לפנים משורת הדין עם היחיד וישנם שיקולים המחייבים את היחיד לנהוג לפנים משורת הדין עם הציבור.
פעמים שעל הציבור לנהוג לפנים משורת הדין עם היחיד
אין עֲנִיוּת בציבור: מקום בו בעלי הדין הם הציבור והיחיד, ייחשב הציבור כעשיר.
פעמים שעל היחיד לנהוג לפנים משורת הדין עם הציבור
"לסלק מעליו תלונות רבים" – כאשר הציבור תובע את היחיד, ראוי ליחיד לסלק מעליו את תלונות הרבים ולנהוג איתם לפנים משורת הדין. אמנם, אין כאן הוראה מחייבת, אלא המלצה בלבד.
ההטבה לרבים היא מצווה – לעיתים ההטבה לרבים נחשבת מצווה, ואז ראוי ליחיד להיטיב עם הרבים, על ידי שינהג איתם לפנים משורת הדין.
פסיקת בתי המשפט בישראל
במערכת המשפט הישראלית נזקקים שופטים, לעיתים, לעקרון 'לפנים משורת הדין", אם כי יש כאלו שמתנגדים ליישום עיקרון זה בפסיקה. אחת הדוגמאות להתייחסות עקרונית לנושא "לפנים משורת הדין" היא בפרשת כיתן. פסק הדין עסק באחריות מעביד (כיתן) בנזיקין בשל כך שעובד שהועסק על ידה כשומר נטל כלי ירייה שהגיע לידיו עקב עבודתו, וביצע באמצעותו רצח. בית המשפט הגיע למסקנה שחברת כיתן אינה נושאת באחריות נזיקית כלפי שאריו של הנרצח, אולם עם זאת ציין השופט מנחם אלון: "שהרי מסורת ישראל בידינו והיא יסוד מוסד בעולמו של המשפט העברי, שבצדה של מידת הדין מצויה גם החובה לנהוג לפנים משורת הדין". על יסוד דברים אלה הבהיר לכיתן שראוי כי תפצה את האלמנה והיתומים. השופט מאיר שמגר התנגד למסקנה זו וטען כנגדו: "מסתייג הנני בתכלית מן המגמה העולה מבין השיטין בדברי חברי הנכבד, שלפיה רצוי להעניק לתשלום לפנים משורת הדין מעמד כללי וממוסד בדיני הנזיקין".
נקשבנדיה
הנקשבנדיה (או נקשבנדי) היא אחת מארבעת הזרמים הסופיים העיקריים של האסלאם, המכונים "טריקה". זרם זה מחשיב כמייסדו את אבו בכר, בן לווייתו של מוחמד וחמו. רוב הטריקות האחרות (ובהן הצ'ישטייה, הסורווארדייה והקאדריה) מייחסות כמייסדן את עלי בן אבי טאלב.
הנקשבנדיה היא טא'אפה שייסד בהאא אד-דין נקשבנד, ששמו הפרסי (نقشبندی) הוא מקור שמה. היא נחשבת לטא'אפה אורתודוקסית בעלת סילסילה (שושלת יוחסין) בכרית המקיימת ד'כר ח'פי. מתוכה יצאה הטריקה הח’אלדיה.
זוהי טריקה אשר פונה למשכילים העירוניים ולכן ישנם יותר כתבים נקשבנדיים מאשר בטריקות האחרות. על התלמיד הנקשבנדי לשלוט גם בשריעה, בנוסף לידיעתו את הכתבים הנקשבנדיים.
הנקשבנדיה הייתה זו שעמדה מאחורי תנועות ג'יהאד רבות באסיה- בקווקז כנגד הרוסים, במחוז סינג'אן בסין כנגד הסינים, בהתנגדות ההודית כנגד הבריטים ובסכסוך באצ'ה (אינדונזיה) כנגד ההולנדים. הייתה טענה כי הנקשבנדיה מעורבת בסכסוכים ובתנועות התנגדות גם במקומות אחרים. דמות מרכזית בטריקה היא חוואג'ה אח'ראר שהיה ח'ליף נקשבנדי. הוא הפגין יותר מעורבות בקהילה, שלח תלמידים מטעם הח'ליפות שלו ובעיקר השפיע רבות על המשטר הטימורי.
דמות חשובה נוספת היא של השייח' סירהינדי שהיה מוג'דיד, אשר הפך את הנקשבנדיה לטא'אפה כדי להציל את האסלאם בהודו מלהפוך להינדי.
המקור הגאוגרפי של הנקשבנדיה הוא במרכז אסיה, בטורקיה, בהודו (על ידי המונגולים) ובסין. כיום הנקשבנדיה נפוצה בטורקיה, על ידי השייח' קוטקו אשר בוחן את המציאות דרך עיני הנביא לו היה חי כיום (הוא חבר במפלגה האסלאמית). כיום שייח'ים נקשבנדיים רבים הם גם פרופסורים ובנקאים.
הנקשבנדיה דוגלת במעורבות של השייח'ים הצופים בפוליטיקה, כדי ליצור שלטון השומר על השריעה ופועל על-פי עיקרון הצדק. עיקרון נקשבנדי זה מבטא למעשה את היותה של הטריקה הנקשבנדית מאוד מחוברת לענייני העולם הזה וכי היא ראתה בפעילות הקהילתית בעולם הזה תנאי חשוב לקיומה (בניגוד לטריקה הקאדרית, לדוגמה, אשר מרכז ענייניה היה הדאגה לפרט ולגאולתו בעולם הבא). חוואג'ה אח'ראר היה הראשון אשר דיבר על כך בגלוי - מעורבות פוליטית מתוך תחושת האחריות לקהילה.
הנקשבנדיה ניהלה מלחמת חורמה עם הקובראוויה והאישקייה, שתקפה בעיקר את הסילסילות של הטריקות ועל ידי כך זכתה בעוד תומכים, אך גם בעוד שונאים.
הנקשבנדיה היוותה בתקופות שונות גם כמוליכה של תנועות תחייה אסלאמיות וגם כמובילה של מאבק כנגד אסכולות צופיות אחרות.
ההכוונה הנקשבנדית הייתה תמיד לחיים המופנים כלפי האל כאשר הגמול לאהבה ולהתמסרות ניתן בעולם הבא. נקשבנד עצמו מתואר כמי שהתרחק מקרבת השליטים וטען כי השררה מרככת את לב האדם ומסיתה אותו מדרך האל.
הנקשבנדיה הצליחה רבות בקרב עולם האסלאם מאחר שהיא נותנת למאמין שילוב של פרקטיקה יומיומית פשוטה המונחה על ידי השריעה עם עקרונות סוניים אורתודוקסיים, וכך נותר שילוב בין האסלאם הקלאסי ובין הפרשנויות המודרניות שלו.
תגובתה של הנקשבנדיה לאתגר הקולוניאלי הייתה מגוונת. החל בהשלמה עם השלטון הקולוניאלי והשתלבות בתוכו (כמו שעשה עבד אל-עזיז) לבין מלחמה בשלטון הזה (כמו שעשו המוג'הידון).
הנקשבנדיה מכוונת את פעילותה בראש ובראשונה אל האליטות ומנסה להשפיע על השליטים שיחזרו לדרך הישר והצדק. הנקשבנדיה מדגישה את הסילסילה הבכרית, לכן אין הם חשודים בנטייה לשיעיות.
עזאזל (ספר)
עזאזל (ברוסית: Азазель) הוא הספר הראשון בסדרת הספרים הבלשית "תיבת פנדורין" פרי עטו של הסופר הרוסי-גאורגי בוריס אקונין. הספר פורסם לראשונה ב-1998 במוסקבה. תרגומו של יגאל ליברנט לעברית יצא לאור ב-2004, במקביל להפצתם של סרטים המבוססים על הספרים.
עלילת הספר
הספר נפתח ב-13 במאי 1876 ומתמקד בפתיח באחד מהסטודנטים הצעירים של אוניברסיטת מוסקבה, בגן אלכסנדר שבמוסקבה, המתאבד בירייה לעיני עוברי האורח. אראסט פנדורין הוא פקיד רישום זוטר במחלקת הבילוש של משטרת מוסקבה, שמחליט לחקור את ההתאבדות המוזרה של הסטודנט. הסטודנט הוריש את כל רכושו לגברת עשירה מאנגליה בשם ליידי אסתר, המנהלת ומממנת בית יתומים. פנדורין נפגש עם הליידי אך מתבייש בחשדו כאשר הוא משוחח איתה - היא פועלת ומקדישה את כל מרצה למען היתומים. פנדורין עוקב אחרי סטודנט חשוד, חברו של המתאבד, ומגיע לגברת אמיליה. מדברי הסטודנט מבין פנדורין שאמיליה היא ששכנעה את הסטודנט וחברו המנוח להוריש את רכושם לרשת בתי היתומים של הליידי אסתר.
הסטודנט נרצח ופנדורין ניצל במזל. מתברר שרצח הסטודנטים קשור לכנופיה בשם עזאזל. פנדורין מקודם בדרגה ונוסע לבריטניה כדי לחקור את העניין לעומק. הוא נחטף, נבגד וכמעט נרצח שוב ומגיע למידע החושף חברים ברשת עזאזל. הוא חוזר לרוסיה, משיג את המידע שנית ומגלה שקיים קשר למנהל רשת בתי היתומים. הוא מדווח למפקדו והלה נוסע מיד עם פנדורין לאסור את המנהל, אך אז מתגלה שגם המפקד חבר ברשת "עזאזל". פנדורין מצליח להינצל בעור שיניו, אך מפקדו ומנהל הרשת מתים. פנדורין משוחח עם הליידי אסתר ומבין שבעצם היא זו שעומדת מאחורי הכנופיה כולה, שמורכבת מהיתומים שהיא מגדלת ונותרים נאמנים לה בבגרותם. הליידי אסתר מנסה לברוח ופנדורין רודף אחריה. היא כולאת אותו בחדר יחד איתה, ומאיימת לפוצץ את שניהם כדי להגן על יתומיה. פנדורין מתחנן על חייו ומשוחרר, לאחר הבטחה שלא ירדוף את היתומים. הוא רץ החוצה וממתין לפיצוץ, שמתרחש באיחור קל.
פנדורין מועלה שוב בכמה דרגות ונישא לאהובתו, בתו של בכיר רוסי. מיד בסיום החתונה מתקבל מכתב משליח מיוחד. פנדורין חותם והשליח ממהר לברוח החוצה תוך ספירה לאחור "עשר, תשע, שמונה..." שמעוררת את חשדו של פנדורין, והוא יוצא לרדוף אחריו. שניות ספורות לאחר צאתו, נשמע פיצוץ עז מהבניין ממנו יצא פנדורין. האנשים ששהו שם, ביניהם אשתו ואביה, מתו בפיצוץ. בסוף הספר הולך פנדורין גלמוד ושערותיו הלבינו, על אף שהוא בן עשרים.
עיבוד טלוויזיוני
בשנת 2002 הערוץ הראשון ברוסיה הפיק מיני-סדרת טלוויזיה בשם "עזאזל" המבוססת על הספר בבימויו של אלכסנדר אדבשיאן ובכיכובם של איליה נוסקוב כאראסט פנדורין, סרגיי בזרוקוב כאיוואן ברילינג, מרינה אלכסנדרובה כיליזבטה פון אוורט-קולוצולצבה ואולג באסילשווילי כגנרל מיזינוב.
בשנת 2020 החלה הפקת עיבוד מחודש לספר בשם "פנדורין: עזאזל" בהפקת Kinopoisk HD: הבלש המפורסם אראסט פנדורין יוצא להרפתקאות בתפאורה חדשה: הוא ינהל את חקירותיו לא ב, אלא בגרסה אלטרנטיבית מודרנית של רוסיה, שבה עדיין שולטת שושלת רומנוב.
תאונת גויאניה
תאונת גויאניה הייתה תאונה גרעינית שהתרחשה בעיר גויאניה שבברזיל ב-13 בספטמבר 1987.
התאונה החלה כתוצאה מגנבה של מרכיב רדיותרפיה מבית חולים נטוש בעיר. המרכיב הכיל צסיום-137, חומר רדיואקטיבי, בתוך תרכובת צסיום כלורי. המרכיב התגלה לאחר מכן באתר פסולת ומשך את תשומת לבו של בעל האתר, דבאר אלפס פריירה, שהביא אותו לביתו והזמין קרובים, שכנים וחברים להסתכל על האבקה שזהרה באור כחול. חלקי המקור נלקחו בידיים ונמסרו לאנשים נוספים כמתנות, והוא עבר בין אנשי הסביבה במשך יותר משבועיים. כ-112,000 איש נבדקו בחשד לחשיפה רדיואקטיבית ואצל 249 מתוכם נמצאו כמויות גדולות של חומר רדיואקטיבי. ארבעה אנשים מתו באירוע.
תוצאות ומסקנות
כל החפצים אשר זוהמו בצסיום נקברו באתר מחוץ לעיר אשר לפי הערכות יהיה מאושר לשימוש בני אדם בעוד כשלוש מאות שנים. התאונה משכה את תשומת הלב הבינלאומית. עד אז דרישות שיווק והובלה של חומרים רדיואקטיביים לא היו נוקשות. בעקבות האירוע הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בשיתוף פעולה עם ארגונים בינלאומיים הכניסה לשימוש תקנה מספר 115 שבין השאר הקשתה דרישות בטיחות למקורות רדיואקטיביים. בברזיל בעקבות כך כל מקור מתועד מהפקתו ועד קבורתו הסופית.
אד וסטוויק
אדוארד ג'ק פיטר ווסטוויק (באנגלית: Edward Jack Peter Westwick; נולד ב-27 ביוני 1987) הוא שחקן וזמר אנגלי. ווסטוויק מוכר בעיקר בשל תפקידו בסדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת", בה גילם את דמותו של צ'אק בס.
ביוגרפיה
ווסטוויק נולד במחוז האמרסמית' בלונדון וגדל בסטבנאג', הרטפורדשייר, אנגליה. אמו, קרול (לבית בלנקירון), היא פסיכולוגית חינוכית ואביו, פיטר ווסטוויק, הוא מרצה באוניברסיטה. הוא הבן הצעיר, ויש לו שני אחים גדולים.
בגיל 6 הוא החל בשיעורי מוזיקה ולמד בבית ספר לדרמה בשבת בבוקר. ווסטוויק התחנך בבית הספר ברקלי ובמכללת צפון הרפורדשייר, שם לקח חוגים במנהל עסקים, משפטים ותקשורת. לימים אימן בתיאטרון הנוער הלאומי בלונדון.
קריירה
את קריירת המשחק שלו, החל ווסטוויק בפרקי אורח בסדרות בריטיות. החל משנת 2006 החל להופיע בסרטים בריטים ואמריקאים. ביניהם, "הילדים של מחר", של הבמאי אנתוני מינגלה, "הבן של רמבו", "100 רגל" ו"ס. דארקו".
בשנת 2007 קיבל ווסטוויק את תפקידו הראשון בטלוויזיה האמריקאית וגילם את דמותו של צ'אק באס בסדרה הנעורים המצליחה "אחת שיודעת". בעקבות תפקידו זה זכה ווסטוויק בשלושה פרסים בטקס פרסי בחירת הנוער האמריקאי, אחד כ"כוכב ממין זכר", ושניים כ"דמות הנבל".
בשנת 2008, נבחר לפרזנטור של "K-Swiss", חברת מדי כדורגל. בשנת 2009 התארח בסדרת הטלוויזיה "קליפורניקיישן" בדמותו של כריס סמית'. דמות זו הופיעה בפרק השני של עונה 3.
בשנת 2011 שיחק בסרט "מסלול לאהבה" בתפקיד ג'וני, לצדה של פליסיטי ג'ונס. בשנה זו גם שיחק בסרטו של קלינט איסטווד "ג'יי אדגר"
בשנת 2015 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה אמריקאית "עיר מרושעת" ברשת ABC, בתפקיד של הרוצח הסדרתי קנט גריינגר.
בשנת 2017 גילם את בן קולינס בסרט המתח האמריקאי "ההתרסקות" לצד פרנק גרילו ומיני דרייבר, וגילם את טוני קסטילו בסדרה "סנאץ'". בשנה זו החל לשחק בתפקיד הראשי בסיטקום הבריטי "זהב לבן" של רשת BBC Two ומשודרת גם בנטפליקס. ב-2019 עלתה עונתה השנייה של הסדרה.
מוזיקה
ווסטוויק החבר בלהקת הרוק הבריטית ששמה "The Filthy Youth", יחד עם ארבעה נוספים. להקת הפאנק, נוסדה ב-2006 וקיבלה השראה מלהקות כמו הרולינג סטונז, הדלתות וקינגס אוף ליאון. השירים "Orange" ו-"Come Flash All You Ladies", שניהם הופיעו באחד מן הפרקים של "אחת שיודעת". ב-2010 הלהקה התפרקה.
חיים אישיים
באוקטובר 2019 החל לצאת עם הדוגמנית הדרום אפריקאית תמרה פרנצ'סקוני, הצעירה ממנו בתשע שנים.
האשמות בתקיפה מינית
בנובמבר 2017 עלו טענות נגדו על ידי שלוש נשים: כריסטינה כהן, רייצ'ל אק ואורלי ווין. כהן ווין טענו שבוצע בהן אונס, ואק טוענת כי ווסטוויק תקף אותה מינית. שלושת האירועים התרחשו לכאורה בשנת 2014. ווסטוויק פרסם הצהרה נגד הטענות של כהן ווין ואמר כי "הן לא מאומתות וכפי הנראה גם לא נכונות" ואמר עוד: "מעולם לא כפיתי את עצמי בשום צורה שהיא, על אף אישה, ובוודאי שלא ביצעתי אונס". ביולי 2018 הודיעה ​​לשכת התובע המחוזי של לוס אנג'לס כי ווסטוויק לא יועמד לדין בגין טענות האונס והתקיפה המינית. התובעים אמרו כי עדים שזוהו על ידי שני הקורבנות הראשונים לכאורה "לא היו מסוגלים לספק מידע שיאפשר לפרקליטות להוכיח את האירוע מעבר לכל ספק סביר", התובעים ציינו גם כי לא ייבדקו טענות נוספות שהועלו על ידי אנשים נוספים בשל היותן מחוץ לחוק ההתיישנות.
בעקבות ההאשמות נגד ווסטוויק, הוא נאלץ לפרוש מצילומי המיני-סדרה אליה היה אמור להצטלם "תעלומת האליבי החסר" וגם העונה השנייה של הסדרה "זהב לבן" הושהתה. ווסטוויק הצהיר כי הוא מאוכזב מפעולות של רשת BBC, עקב החקירות המתמשכות, התהליכים המשפטיים והאופי הבלתי מאומת של הטענות.
סנטה קטרינה
סנטה קטרינה היא מדינה בדרום ברזיל שרמת החיים בה היא מהגבוהות בברזיל. עיר הבירה היא פלוריאנופוליס, ששוכנת באי ששמו אף הוא סנטה קטרינה.
בסמוך לה נמצאות המדינות, ריו גראנדה דו סול מדרום ופרנה מצפון. במערב היא גובלת בארגנטינה.
היסטוריה
התיישבות אירופית החלה בהתיישבות הספרדית באי סנטה קטרינה ב-1542. הפורטוגזים לקחו פיקוד ב-1675. הפיקוד על סנטה קטרינה התבסס ב-1738. מהגרים אירופים רבים, בעיקר מגרמניה, התחילו להגיע בתחילת המאה ה-19. מהגרים מאיטליה, מפולין, מרוסיה, מאוקראינה, מיפן ומחלקים אחרים של אירופה הגיעו מאוחר יותר. במרץ 2004 נפגעה המדינה מההוריקן הראשון שנרשם אי פעם באזור הדרום אטלנטי.
גאוגרפיה
סנטה קטרינה נחשבת למדינה הקרה בברזיל. היא גם אחת מהמדינות הספורות בברזיל שיורד בהן לפעמים שלג במהלך החורף, בגלל שהיא באזור הררי. באמצע שנת 1990, במשך חורף קשה, ירד שלג בגובה שני מטר באזורי הכפר במדינה, שווה ערך לכמות השלג שיורדת בחורף ברוסיה ובקנדה.
בקרבת עיירה איטפואה נמצא שמורת טבע גדולה המהווה אטרקציה תיירותית משמעותית.
דמוגרפיה
לפי IBGE, מתגוררים במדינה 6,091,000 תושבים. 83% מהאוכלוסייה מתגוררים בערים. 86.96% מהתושבים הם לבנים, 9.98% ממוצא מעורב, 2.63% שחורים, 0.25% אסייתים ו-0.09% אמריקאים.
מרדכי רוטנברג (פריז)
הרב מרדכי רוטנברג (נולד בט' בסיון ה'תשי"ח, 28 במאי 1958 אנטוורפן בלגיה) הוא רב חרדי בפריז, רב בית הכנסת אגודת הקהילות ברחוב פָּאוֶוה (Pavée), ורב מערכת כשרות גדולה בצרפת.
ביוגרפיה
נולד באנטוורפן שבבלגיה לרב חיים יעקב ורבקה לבית מלכיור, ונקרא על שם סבו הרב מרדכי רוטנברג, רב קהילת מחזיקי הדת באנטוורפן וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, שנספה בשואה.. למד בישיבת מרכז התורה ברנסי, בראשות הרב יעקב טולידאנו, ולאחר מכן נשלח לארץ ישראל ללמוד בישיבת מיר.
נישא לבלה, בת הרב פנחס מנחם יוסקוביץ, ששימש כרב ראשי של פולין לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי.
לאחר פטירתו של אביו, בז' באלול תש"ן (1990), מונה להחליפו כראש אגודת הקהילות והיה לרב הרביעי של בית הכנסת אגודת הקהילות ברחוב פאווה (rue Pavée) שברובע הרביעי של פריז. וממשיך דרכו בניהול מערכת החינוך ומערכת הכשרות. גיסו, הרב יצחק כץ, הקים לאחר פטירת חמיו קהילה נפרדת בשם "קהל יראים פריס" (קי"ף).
מכהן כנשיא ישיבת אמת ליעקב בנוז'אן-סור-מארן.
מרקו פרידל
מרקו פרידל (בגרמנית: Marco Friedl; נולד ב-16 במרץ 1998) הוא כדורגלן אוסטרי, המשחק בעמדת המגן השמאלי בוורדר ברמן ובנבחרת אוסטריה.
קריירת מועדונים
פרידל התחיל את הקרירה שלו בקבוצת הילדים של קירכביכל וכאשר היה בן 9 הצטרף לקופסטיין. בשנת, הצטרף לאקדמיה של באיירן מינכן. בנובמבר, פרידל הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון. ב-14 במרץ 2017, פרידל חתם על חוזה לארבע וחצי שנים בקבוצה הבוגרת.
ב-22 בנובמבר 2017, פרידל ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2–1 נגד אנדרלכט במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות. כעבור שלושה ימים, פרידל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בהפסד 1–2 לבורוסיה מנשנגלדבך.
ב-25 בינואר 2018, פרידל הושאל לוורדר ברמן לשנה וחצי. במאי, חתם על חוזה בקבוצה תמורת כ-3 מיליון אירו. פרידל כבש את שער הבונדסליגה בתיקו 2-2 נגד בורוסיה דורטמונד.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, פרידל בכל הנבחרות הצעירות של אוסטריה.
ב-7 באוקטובר 2020, פרידל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, נגד.
לורנס אוטס
קפטן לורנס אדוארד גרייס ("טיטוס") אוטס (באנגלית: Lawrence Edward Grace ("Titus") Oates 17 במרץ 1880 - 17 במרץ 1912) היה חוקר אנטארקטיקה אנגלי, שנודע בדרך מותו במסע משלחת טרה נובה, כאשר יצא מן האוהל אל תוך סופת שלגים במילים "אני רק יוצא החוצה ואולי אתעכב קצת". מותו נתפס כאקט של הקרבה עצמית, משום שהבין, כי במצב הנמק שפשט ברגליו הקפואות הוא פוגע בסיכוייהם של שלושת חבריו הנותרים לשרוד, ועל כן בחר במוות בטוח.
רקע
אוטס נולד בלונדון, אנגליה בשנת 1880, בן למשפחה עשירה ועתיקת יומין, שהייתה בעלת נחלות באסקס במשך מאות שנים. דודו היה חוקר הטבע וחוקר יבשת אפריקה פרנק אוטס.
בשירותו הצבאי נפצע פעמיים ועוטר בצלב ויקטוריה. פציעת רגל השאירה אותו צולע ברגל אחת, שהתקצרה בהשוואה לרגל השנייה.
משלחת טרה נובה
ב-1910 הגיש אוטס בקשה להצטרף אל משלחתו של רוברט פלקון סקוט אל הקוטב הדרומי, והתקבל בעיקר על סמך ניסיונו עם סוסים וכן, במידה פחותה, יכולתו לתרום 1,000 ליש"ט (סכום שווה ערך, במונחי 2008, ל-50,000 ליש"ט) להוצאות המשלחת. תפקידו היה לטפל בפונים שסקוט ייעד לגרירת המזחלות בשלב הראשון של ציוד תחנות המזון ובמחצית הראשונה של המסע אל הקוטב הדרומי. בהמשך בחר בו סקוט לקבוצת חמשת האנשים שיצאו לקטע המסע הסופי אל הקוטב.
אוטס חלק על סקוט פעמים רבות בסוגיות של ניהול המשלחת. "טבעם גרם להם לחיכוכים הדדיים צורמים," נזכר אחד מחברי המשלחת. כשראה לראשונה את סוסי הפוני שסקוט הביא למסע, נבעת אוטס למראה הבהמות בשווי 5 ליש"ט, שהיו לדבריו תשושות מדי לביצוע המלאכה ו"מטען עלוב של סוסים בלים מזוקן." לאחר מכן אמר: "בורותו של סקוט בכל הנוגע לצעידה עם סוסים היא קולוסאלית." עוד כתב ביומנו, "כשלעצמי, אני מתעב את סקוט בכל לבי והייתי מוותר על כל העניין אלמלא היותנו משלחת בריטית." ... הוא [סקוט] איננו ישר, הוא מעמיד את עצמו במקום הראשון, את השאר בשום מקום...". עם זאת, הוא הוסיף וכתב, שדבריו הבוטים נבעו לא אחת מן התנאים הקשים. סקוט, בנימה בוטה פחות, כינה את אוטס "הפסימיסט העליז שלנו" וכתב "החייל נוטה לראות הכל במשקפים שחורים, אבל נוכחתי לדעת, שזה קו אופי שלו."
קפטן סקוט, קפטן אוטס ועוד 14 חברים במשלחת יצאו מבסיסם במחנה אוונס אל הקוטב הדרומי ב-1 בנובמבר 1911. בנקודות על קווי רוחב שונים, שנקבעו מראש במהלך המסע בן 1440 הק"מ, שלח סקוט קבוצות של אנשי התמיכה של המשלחת בחזרה, עד שב-4 בינואר 1912, בקו רוחב 87° 32' דרום, נשאר רק צוות הקוטב בן חמשת האנשים של סקוט, אדוארד אדריאן וילסון, הנרי רוברטסון באוארס, אדגר אוונס ואוטס לצלוח את 269 הק"מ האחרונים עד לקוטב. ב-18 בינואר 1912, 79 ימים אחרי שהתחילו במסעם, הגיעו לבסוף אל הקוטב, ושם מצאו את האוהל שחוקר הקטבים הנורווגי רואלד אמונדסן וארבעת אנשי צוותו הותירו מאחוריהם במחנה פולהיים שלהם, אחרי שהשיגו אותם בתחרות והיו הראשונים להגיע אל הקוטב. בתוך האוהל היה פתק מאמונדסן, להודיעם כי קבוצתו הגיעה אל הקוטב הדרומי ב-14 בדצמבר 1911, 35 ימים לפני קבוצתו של סקוט.
המסע חזרה
קבוצתו של סקוט נתקלה בתנאים קשים באופן קיצוני במסע חזרה, בעיקר עקב מזג אוויר גרוע במידה בלתי מצויה, אספקת מזון ירודה, חבלות שנגרמו בנפילות, והשפעות הצפדינה וכוויות הקור, שחברו יחד להאט את התקדמותם. ב-17 בפברואר 1912, סמוך לרגלי קרחון בירדמור, מת אדגר אוונס, כנראה, לדעת חבריו, כתוצאה מפגיעת ראש בנפילה אל תוך בקע כמה ימים קודם לכן. רגליו של אוטס נפגעו מכוויות קור קשות וייתכן (אם כי לא הוכח) שפצע המלחמה שלו נפתח מחדש בגלל השפעות הצפדינה. אין ספק שהוא נחלש והלך בקצב איטי יותר מחבריו. ברישום ביומנו מיום 5 במרץ כתב סקוט "רגליו של אוטס במצב נורא... החייל המסכן כמעט גמור." התקדמותו האיטית יותר של אוטס, שיתר השלושה מיאנו להפקירו מאחור, גרמה לקבוצה לפגר בלוח הזמנים. בממוצע של 105 ק"מ בין תחנות המזון שהונחו מראש ומלאי של שבוע בלבד של מזון ודלק שסיפקה כל תחנה, נדרשה הקבוצה לקיים מכסת צעידה של למעלה מ-14 ק"מ ביום כדי להצטייד במנות מספיקות למסע 640 הק"מ האחרונים של מסעם חזרה על פני חומת הקרח רוס. אלא שמספר זה היה המיטב שהצליחו להגיע אליו בכל יום נתון והוא הלך והצטמצם לעיתים לכ- 4.8 ק"מ ביום בגלל מצבו המחמיר של אוטס. ב-15 במרץ אמר אוטס לחבריו, שאיננו יכול להמשיך והציע להם להניחו בשק השינה שלו. הם סירבו. הוא הצליח לגרור את עצמו עוד כמה קילומטרים אותו יום אבל מצבו החריף במשך לילה.
עמרם בן דיוואן
רבי עמרם בן אפרים דיוואן (מוכר בכינוי: רבנו העד"ן הקדוש; ה'ת"ק - ט"ו באב ה'תקמ"ב) היה שד"ר ומקובל יליד ירושלים.
לורנס אוטס
המסע חזרה
בבוקר ה-16 במרץ הקיץ אוטס משנתו וידע, כי עליו להקריב את עצמו כדי לתת לאחרים סיכוי להינצל. סקוט כתב, שאוטס אמר להם, "אני רק יוצא החוצה ואולי אתעכב זמן מה", ויצא, חוסך מעצמו את הכאב והמאמץ של נעילת מגפיו. הוא יצא מן האוהל אל תוך סופת השלג בקור של 40°- צלזיוס, אל מותו. עוד כתב סקוט ביומנו, "ידענו שאוטס האומלל הולך אל מותו, אבל אף כי ניסינו להניאו מכך, ידענו שזה מעשה של אדם אמיץ וג'נטלמן אנגלי." וילסון, במכתבו אל אמו של אוטס, לא הזכיר את דבריו האחרונים, וגם לא את ניסיון חבריו להניאו מן המעשה. הדברים שכתב סקוט נועדו להציג את אוטס כמי שהקריב את עצמו לשם הסיכוי של הצלת חבריו, ולא כמי שסבלו גרם לכך שלא יכול היה עוד לשאת את הקושי והכאב, כפי שגרס וילסון. ייתכן שדברי סקוט נועדו לשמש לו אליבי, ומכאן שיש לתת יותר אמון בדברים שכתב (או לא כתב) וילסון.
עמרם בן דיוואן
חייו
עמרם בן דיוואן נולד בשנת ה'ת"ק בירושלים לר' אפרים כנצר למשפחת רבנים ידועה מהעיר דיוואן במרוקו . אביו עלה לארץ ישראל ורבי עמרם חזר למרוקו, שם למד בישיבת "נוה שלום" של דודו, רבי יהודה בר עמרם דיוואן, בה רכש את השכלתו התורנית והתלמודית, הגה בתורת הנגלה והנסתר, ונמנה עם תלמידי ישיבת המקובלים. לאחר מכן התיישב בחברון ובשנת ה'תקכ"ג (1763) נשלח על ידי קהילת חברון כשד"ר למרוקו. בכתב המינוי שלו, עליו חתם ר' יצחק זאבי, הכתירוהו נכבדי חברון בתארים: "החכם השלם, סיני ועוקר הרים". ר' עמרם דיוואן התיישב באסז'ן מיד עם הגיעו למערב הפנימי ופתח בה ישיבה. לאחר שסבב בקהילות ישראל ברחבי מרוקו ואסף את התרומות למען כוללות חברון, שב ר' עמרם דיוואן לארץ ישראל.
לאחר שהות קצרה בארץ ישראל יצא ר' עמרם למרוקו בשליחות שנייה מטעם כוללי חברון בשנת ה'תקל"ד (1774). בשליחות זו שהה למעלה משמונה שנים, רובן במקנס (מאדר ה'תקל"ה ועד א' בכסלו ה'תקמ"א), בביתו של ר' זכרי משאש. סיבת השתהותו במרוקו נבעה ממלחמות השבטים שהתנהלו סביב מקנס, ואולם ייתכן גם שמצבו הבריאותי מנע ממנו את המשך הדרך בגלל הסיגופים החמורים שנטל על עצמו. בד' בתמוז ה'תקמ"ב יצא עם בנו מפאס לעבר נמל טנג'יר, אולם נפטר בדרכו חזרה לארץ ישראל בערב שבת ט"ו באב ה'תקמ"ב ונקבר בבית העלמין של הכפר אסז'ן הסמוך לוזאן. ברבות הימים, קברו הפך אתר עלייה לרגל לעשרות אלפי חסידים ומעריצים מדי שנה ובמקום אף מתקיימת הילולה שנתית.
לורנס אוטס
המסע חזרה
קורבנו הנאצל של אוטס לא שינה בסופו של דבר את גורל חבריו. סקוט, וילסון ובאוארס המשיכו להשתרך את 32 הק"מ הבאים אל תחנת המזון "טון אחד" שיכלה להצילם, אבל נבלמו בקו רוחב '79°40 דרום על ידי סופת שלג אימתנית ב-20 במרץ. לכודים באוהלם בגלל מזג האוויר, חלשים, קפואים ומורעבים מכדי להמשיך, מתו לבסוף מקץ תשעה ימים, במרחק 17.6 ק"מ בסך הכל מיעדם. גופותיהם הקפואות נמצאו על ידי משלחת חיפוש ב-12 בנובמבר 1912. גופתו של אוטס לא נמצאה מעולם. סמוך למקום מיתתו המשוער הקימה משלחת החיפוש גלעד וצלב הנושא את הכתובת "במקום זה מת ג'נטלמן אביר באבירים, קפטן ל. א. ג. אוטס, מן האיניסקילינג דראגונס. במרץ 1912, בדרכו חזרה מן הקוטב, הלך מרצונו לקראת מותו בסופת שלגים, בניסיון להציל את חבריו, כורע תחת עומס תלאותיו."
מורשת
במינווד, לידס, נקרא על שמו בית ספר לורנס אוטס (נסגר ב-1992). ביובל המאה למותו, הוסר הלוט מעל שלט כחול לכבודו בפארק מינווד, לידס.
עמרם בן דיוואן
חייו
הפייטן ר' דוד חסין שהכירו אישית הכרות רבת שנים, חיבר לכבודו פיוט וקינה בשם "ההר הטוב" סמוך מאוד למועד פטירתו עת ביקר בקברו.
על שם עמרם בן דיוואן נקראה ישיבה שהוקמה בחברון. בניין הישיבה, צמוד לבית הדסה ננטש בעקבות פרעות תרפ"ט, שוקם ומשמש כיום למגורים.
בתשפ"ג הוציא הזמר החסידי אהרלה סמט סינגל לזכרו בהלחנת בנצי שטיין.
משפחתו
בנו, רבי חיים דיוואן שנלווה אליו בשליחות, השתקע והתיישב באסז'ן ולאחר מכן קם להשלים את סבב ההתרמה בדרום מרוקו. ר' חיים נפטר בסופו של דבר ביישוב בשם ווירגאן (Virguane) שבדרום מרוקו, ועם מותו אבדו כתבי היד שחיבר אביו בשנות מגוריו במקנס.
רוית אלון
ביוגרפיה
אלון שחתה בקבוצת השחייה של מכבי קריית אונו בהדרכתו של המאמן אורי קליינמן.
1988
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1988 זכתה אלון במדליית כסף אישית, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:31.10 דקות, אחרי הדס פדה מהפועל נהריה (2:29.22 דקות) ולפני שרון אקסלרוד מהפועל נתניה (2:32.78 דקות).
המכביה
בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה ביולי 1989 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב זכתה אלון במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:29.47 דקות ובמקום השישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:11.07 דקות.
שחיינית מצטיינת באליפות ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה הוכתרה אלון בתואר השחיינית המצטיינת של התחרות כשזכתה ב-2 מדליות זהב, 3 מדליות כסף ו-2 מדליות ארד. מדליות זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:26.63 דקות, שיפור לשיא בן ה-6 שנים של ליאור בירקאן (2:28.36 דקות), לפני גיתית פורת מהפועל גליל עליון (2:32.45 דקות) והדס פדה (2:34.78 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש נוסף של 9:07.47 דקות, לפני הפועל נהריה (9:21.23 דקות) והפועל ירושלים (9:29.83 דקות). מדליות כסף במשחה ל-100 מטר גב בשיא איש חדש של 1:09.35 דקות, אחרי הדס פדה שקבעה שיא ישראלי חדש של 1:08.86 דקות ולפני גיתית פורת (1:10.33 דקות), במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 2:12.98 דקות, אחרי מיכל אמין (2:10.88 דקות) ולפני שני טליתמן מהפועל נהריה (2:14.14 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:33.59 דקות, אחרי מיכל אמין (9:21.71 דקות) ולפני הדס ברכה מקבוצתה (9:40.52 דקות). מדליות ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:18.19 דקות, אחרי הפועל נהריה (4:13.69 דקות) והפועל בית ברל (4:17.41 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:54.27 דקות, אחרי הפועל נהריה שקבעה שיא ישראלי חדש של 4:38.37 דקות והפועל ירושלים (4:50.29 דקות).
גביע המדינה בכדורגל 1958/1959
גביע המדינה 1958/1959 הייתה התחרות ה-22 מאז היווסדה וה-7 לאחר קום מדינת ישראל. המשחקים החלו ב-6 בדצמבר 1958 והסתיימו ב-19 בנובמבר 1959.
במשחק הגמר הובילה מכבי תל אביב 0:4, אך בסיום המשחק ספגה שלושה שערים וכמעט איבדה את יתרונה. בסופו של דבר היא ניצחה וזכתה בגביע בפעם העשירית ובפעם השנייה ברציפות.
השלבים המוקדמים
בשלב הראשון השתתפו קבוצות של ליגה ג' וליגה ב'. בהמשך לתחרות הצטרפו קבוצות מהליגות הגבוהות.
שלבי הגמר
הערות:
שאנדור אנטל
שאנדור אנטל, (במקור אדלר ; בהונגרית: Antal Sándor; 28 בנובמבר 1882, אוראדיה – 1944, מחנה ריכוז לא ידוע בגרמניה) היה עיתונאי, עורך עיתון, משורר, מתרגם, פסל, צורף מטבעות יהודי-הונגרי שנרצח בשואה.
ביוגרפיה
הוא למד משפטים ופילוסופיה בבודפשט בין השנים 1902–1903, ואחר כך פיסול. משנת 1904 היה עורך היומון "יומן נאג'ווארד" (Nagyváradi Napló), ומשנת 1908 עד 1913 התגורר בגרמניה ובסקנדינביה. באמצעות הכשרתו כפסל, התקבל לסטודיו של אריקסון, שם יצר יותר ממאה לוחיות ופרסם את כתביו בעיתונים השוודים. משנת 1913 שוב התגורר באוראדיה, וכאחד מהתעמלנים העיקריים של הספרות המודרנית הפך לחבר של המשורר אנדרה אדי. אנטל ערך את הכרך הראשון של האנתולוגיה הספרותית (כתב עת) "המחר" (A Holnap) וכתב לה הקדמה.
ביולי 1914, במקום שכונה "מרתף הקרח" באוראדיה, ניהל אנטל דו-קרב עם קארוי ר. רונאי, סגן העורך של העיתון סבדשאג (Szabadság-החרות), תחילה באקדחים ולאחר מכן בחרבות. שאנדור אנטל היה אז העורך האחראי של יומן נאג'ווארד, וינה זולטאן ובלה אוטווש, היו עובדי העיתון. רונאי לחם תחילה בדו-קרב אקדח עם שאנדור אנטל. הדו-קרב הסתיים ללא פציעה. בדו-קרב לאחר מכן רונאי פצע את ינה זולטאן בזרועו בדו-קרב בחרב, ובסוף בדו-קרב אקדחים בשתי יריות עם בלה אטווש ממרחק 25 צעדים אף צד לא נפגע. לאחר מכן בדו-קרב בחרבות הוא פתע את אטווש בפניו שנזקק לטיפול רפואי בבית חולים. הסיבה לדו-קרב הייתה ויכוח.
בשנת 1917 היה אנטל עורך "השבוע של וואראד", ובשנת 1919, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הפך לעובד "העיתון האדום". לאחר נפילת הרפובליקה ברח לצ'כוסלובקיה, שם התגורר בברטיסלבה והשתתף בחיי התרבות ההונגרית. בשנת 1921 מונה לעורך העיתון "המיעוטים הלאומיים" (Nemzeti Kisebbségek), ומשנת 1923 עד 1938 היה העורך הראשי של "עיתון העם" (Népújság) ברטיסלבה. בשנת 1942, הופיע עליו מאמר בעיתון מקומי בשפה הגרמנית ובעקבות זה נאסר על ידי הגרמנים יחד עם משפחתו. על פי כמה דיווחים, הוא מת במחנה ריכוז בגרמניה, על פי גורמים אחרים, הוא נהרג בעת שחצה את הגבול.
בשל ידיעתו את השפה השוודית, תרגם אנטל להונגרית הרבה יצירות משוודית, למשל את הרומנים של סלמה לגרלף ומספר יצירות מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג. כתבותיו העיתונאיות הופיעו לפני מלחמת העולם השנייה גם בעיתוני בודפשט (נפסבה, סוציאליזם, וילאג). הוא עסק בעיקר בספרות סוציאליסטית. בשיריו השתמש בצורות השירה ההונגרית של המאה ה-16 והמאה ה-17.
אירוויזיון למוזיקאים צעירים 2014
האירוויזיון למוזיקאים צעירים 2014 הייתה התחרות ה-17 של האירוויזיון למוזיקאים צעירים. התחרות התקיימה ב־31 במאי 2014 מחוץ לקתדרלת קלן בעיר קלן שבגרמניה. התחרות אורגנה על ידי שירות השידור הגרמני (WDR), ומוזיקאים מ-14 מדינות השתתפו בגמר הטלוויזיוני. זו הייתה הפעם החמישית בה התחרות נערכה תחת כיפת השמיים. הפעם האחרונה בה אירחה גרמניה את התחרות הייתה ב-2002.
כל המשתתפים ביצעו יצירה קלאסית לפי בחירתם בליווי התזמורת הסימפונית של שירות השידור הגרמני, בניצוחה של קריסטינה פוסקה. בשנה זו השתתפו בתחרות 14 מדינות. מלטה ומולדובה עשו את הופעת הבכורה שלהם באירוויזיון למוזיקאים צעירים. ארמניה, בלארוס, בוסניה והרצגובינה, גאורגיה ואוקראינה פרשו מהתחרות לשנה זו. הונגריה חזרה לתחרות לראשונה מאז אירוויזיון 2000.
זיוּ הָא מאוסטריה זכה בתחרות, לצד סלובניה והונגריה שהגיעו למקום השני והשלישי בהתאמה. אוסטריה זכתה גם באירוויזיון 2014.
מקום התחרות
כיכר רונקליפלאץ הממוקמת מחוץ לקתדרלת קלן הייתה מקום האירוח של התחרות.
פורמט
סאבין היינריך הייתה המנחה של תחרות 2014.
המוזיקאים לוו בתזמורת הסימפונית של שירות השידור הגרמני, בניצוחה של קריסטינה פוסקה. הזוכה במקום הראשון זכה להופיע עם התזמורת הפילהרמונית של וינה בשנת 2015.
מדינות משתתפות
כל המדינות המשתתפות נכנסו אוטומטית לשלב הגמר. הסבב המקדים התקיים בשני חלקים. החלק הראשון התקיים ב-26 במאי 2014 והשני ב-27 במאי 2014. חבר השופטים המקצועי העניק נקודות בסיבוב זה.
גמר
פרסים הוענקו לאמנים של שלוש המדינות המובילות. הטבלה הבאה מדגישה את המקומות הראשונים באמצעות זהב, כסף וארד. תוצאות הניקוד של שאר המשתתפים אינן ידועות ואף פעם לא פורסמו על ידי איגוד השידור האירופי.
סטריז' (רכבת)
מידע כללי
הרכבות פועלות בקווים בין מוסקבה לניז'ני נובגורוד מאז 1 ביוני 2015 ובין מוסקבה לברלין מאז 17 בדצמבר 2016. בקו מוסקבה - ניז'ני נובגורוד הם עוצרים בתחנה אחת עד שלוש ומחברים בין שתי הערים תוך 3 שעות ו-35 דקות (כשהן עוצרות רק בעיר ולדימיר). הקרונות נמשכות על ידי קטר מדגם EP20.
בשנת 2016 חברת הרכבות הרוסית קישרה גם את מוסקבה וברלין באמצעות הסטריז'. זמן הנסיעה בין שתי הערים הוא קצת יותר מ-20 שעות.
לקראת מונדיאל 2018 רכשה חברת הרכבות הרוסית רכבות מדגם Talgo רחבות גוף לשירותים אחרים. הקרונות נמשכו על ידי קטרי EP1 במזרח למרינסק ואילו על ידי קטרי EP20 מערבית למרינסק.
קווים
רכבת סטריז' פועלת כיום בשני קווים:
טיידה
הר טֵיידֶה (בספרדית: Pico del Teide) הוא הר געש שכבתי פעיל באי טנריפה שבאיים הקנריים השייכים לספרד. פסגתו בגובה 3,718 מטרים היא הנקודה הגבוהה ביותר בספרד והנקודה הגבוהה ביותר מעל פני הים באיים שבאוקיינוס האטלנטי. גובהו של ההר, אם מודדים אותו מבסיסו בקרקעית האוקיינוס, הוא 7,500 מטרים, ובכך הוא הר הגעש השלישי בגובהו בעולם, אחרי מאונה קיאה ומאונה לואה בהוואי. גובה זה ממקם את טנריפה במקום העשירי ברשימת האיים הגבוהים ביותר בעולם.
טיידה הוא הר הגעש פעיל, ההתפרצות האחרונה התרחשה בהר בשנת 1909 מלוע אל צ'יניירו (El Chinyero) שבבקע סנטיאגו (Santiago) שבדרום מערב ההר. טיידה, פיקו וייאחו (Pico Viejo - "פסגה עתיקה") ומונטניה בלנקה (Montaña Blanca - "הר לבן") יוצרים את המתחם הגעשי המרכזי של טנריפה.
לנוכח ההיסטוריה הגעשית של ההר והקרבה לאוכלוסייה בת כמאה אלף תושבים המתגוררים ביישובים הסמוכים להר: גראצ'יקו (Garachico), איקוד דה לוס וינוס (Icod de los Vinos) ופוארטו דה לה קרוס (Puerto de la Cruz) הוא הוכרז על ידי האגודה הבינלאומית לוולקנולוגיה ולכימיה של פנים כדור הארץ (International Association of Volcanology and Chemistry of the Earth's Interior) ב-1991 כאחד מ-16 הרי הגעש של העשור ("Decade Volcanoes"), ולכן כראוי למחקר מיוחד כחלק מ"העשור הבינלאומי להפחתת אסונות הטבע" של האו"ם.
הר הגעש והאזור סביבו כלולים בפארק הלאומי טיידה, ששטחו 189 קמ"ר והוכרז אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-29 ביוני 2007. זהו אחד הפארקים הלאומיים המתויירים בעולם, ובשנת 2008 ביקרו בו כ-2.8 מיליון מבקרים, על פי המכון לסטטיסטיקה של האיים הקנריים (Instituto Canario de Estadística). בשנת 2016 ביקרו בפארק 4,079,823 מבקרים וקבעו שיא ביקורים שנתי.
אגדות ומקור השם
הגואנצ'ים, שהיו הילידים המקוריים של האיים הקנריים לפני הכיבוש הספרדי של 1496 כינו את ההר "אצ'יידה" (Echeyde). ההר היה קדוש לגואנצ'ים, ובתרבותם הוא נחשב הר מיתולוגי, בדומה ליחס של היוונים להר אולימפוס. הגואנצ'ים האמינו כי טיידה מחזיק את השמים. בהר נמצאו מקומות מחבוא רבים של הגואנצ'ים שהכילו שרידים של כלי אבן וכלי חרס. משערים כי לכלים אלו היה תפקיד פולחני שנועד להתמודד כנגד השפעתן של הרוחות הרעות, משום שהגואנצ'ים האמינו כי בהר מתגוררים כוחות הרשע ובראשם השטן גואיוטה (Guayota).
במיתולוגיה של הגואנצ'ים היה גואיוטה מיוצג בדרך כלל ככלב שחור המלווה בעדת שדים, הטיביקנה (Tibicena), אף הם בדמות כלבים שחורים מכוסים בפרווה. על פי האגדה חטף גואיוטה את אל השמש והאור מאגק (Magec) וכלא אותו בהר, ועקב כך חשך כל העולם. הגואנצ'ים פנו בבקשת עזרה לאל העליון אצ'מן (Achamán). אצ'מן נלחם בגואיוטה, שחרר את מאגק מכלאו בהר, כלא במקומו את גואיוטה וחסם את הפתח העליון של אצ'יידה בחרוט סוכר. מאז לכוד גואיוטה בטיידה. כשהיו הגואנצ'ים עולים על טיידה בזמן התפרצות געשית הם נהגו להדליק מדורות על מנת להבהיל את גואיוטה.
השם הספרדי טיידה הוא עיוות של השם הגואנצ'י המקורי.
תיאור
המתחם הגעשי של טיידה כוללת את קלדרת לס קניאדס, קלדרה גדולה השוכנת בגובה 2,000 מטרים מעל פני הים, אורכה ממזרח למערב כ-16 קילומטרים, ורוחבה מצפון לדרום כ-9 קילומטרים. הקירות הפנימיים של הקלדרה בגואחרה (Guajara) שבצד הדרומי של הקלדרה יוצרים צוקים תלולים שתחתיתם בגובה של 2,100 מטרים מעל פני הים והן מגיעים לגובה של 2,715 מטרים. הן פסגת טיידה, בגובה של 3,718 מטרים, והן פסגת הר הגעש התאום, פיקו וייאחו בגובה 3,134 מטרים שוכנות במחצית הצפונית של הקלדרה.
חמישה קילומטרים דרומית לפסגה בגובה של כ-2,200 מטרים בקצה הקלדרה משתרעת רצועת סלעים ייחודית לאורך כ-2 קילומטרים המכונה רוקס דה גרסיה (Roques de García). בין צורות הסלעים הייחודיות בולט סלע המכונה רוקה צ'ינצ'אדו (Roque Cinchado - "העץ המאובן") בשל צורתו. צורה זו הופיעה בעבר על שטר של 1,000 פזטות ספרדיות.
היווצרות
האיים הקנריים נוצרו כתוצאה מפעילות געשית, כאשר האיים שנוצרו לראשונה, כלומר העתיקים ביותר גאולוגית הם במזרח הארכיפלג (פוארטוונטורה (Fuerteventura) ולנסרוטה (Lanzarote)) והאיים הצעירים ביותר הם במערב (לה פלמה (La Palma), ואל איירו (El Hierro)). תופעה של היווצרות איים בהדרגה ידועה ממקומות אחרים בעולם, דוגמת איי הוואי ומיוחסת לתנועות לוח טקטוני מעל נקודה חמה, תופעת גאולוגית המיוחסת לתמרת מעטפת, וזו גם בדרך כלל ההנחה לגבי מקור הגעשיות באיים הקנריים. מצד שני, הזמן הארוך של הפעילות הגעשית (מעל 20 מיליון שנים בחלק מהאיים), התכונות המורפולוגיות והמבניות שלהם וההתפתחות הגאוכימית שלהם יוצרים קשיים בהתאמה למודל, ולכן הוצעו הסברים נוספים (התמשכות של שבר טרנס-אגדיר, התרוממות של גושים טקטוניים וכו', וגם הסבר משולב).
הרי הגעש השכבתיים: טיידה ופיקו וייאחו (Pico Viejo - "פסגה עתיקה", למרות שלמעשה היא צעירה גאולוגית מטיידה) הם מוקדי הפעילות הגעשית במאות השנים האחרונות באי הגעשי טנריפה, האי הגדול ביותר (2,058 קמ"ר) והגבוה ביותר (3,718 מטרים) מבין האיים הקנריים. להר היסטוריה געשית מורכבת. היווצרות האי והתפתחות טיידה, הר הגעש הנוכחי, התרחשו בחמישה שלבים המוצגים בסדרת האיורים בתחתית פרק זה. מחקר מהשנים האחרונות הראה שטיידה עלול להתפרץ באופן אלים בעתיד וכי מבנה ההר דומה למבנה של הרי הגעש וזוב ואטנה.
שלב ראשון
האי טנריפה נבנה, כמו האיים הקנריים האחרים בפרט, ואיים געשיים בכלל, מהיווצרות במקביל של שלושה חרוטי מגן גדולים, שהתפתחו בזמן קצר יחסית. שלב געשיות מוקדם זה ייצר את מרבית החלק היבשתי שצץ מעל פני המים בדמות טנריפה. חרוטי המגן מתוארכים למיוקן ותחילת הפליוקן ושרידים מהם נשמרו כיום בשלושה מסיבים מבודדים שעברו סחיפה מסיבית: אנאגה (Macizo de Anaga) בצפון מזרח האי, טנו (Teno) בצפון מערב, ורוקה דל קונדה (Roque del Conde) מדרום. כל חרוט מגן נבנה ככל הנראה תוך פחות משלושה מיליון שנים, והאי כולו בתוך כשמונה מיליון שנים.