cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בצהרי היום
עלילת הסרט
לתדהמתו של קיין, בני העיירה נוטשים אותו בזה אחר זה: השופט נמלט מן העיירה; איימי, כלתו הצעירה, מסרבת לעזור לו ודורשת כי יעזוב את העיירה וישאיר אדם אחר להתמודד עם האיום; סגנו, הארווי פל (לויד ברידג'ס), מסרב לעזור לו אלא אם כן יובטח לו כי יקבל את משרת השריף שפינה קיין; המארשל הזקן (לון צ'ייני) חולה בשגרון ואינו מסוגל לעזור; היושבים בבאר המקומי הם ברובם שיכורים ופושעים, האוהדים את חבורת מילר וחפצים במותו של קיין. בכינוס בכנסייה מסרבים בני העיירה לסייע לשריף לאחר שאחד מבני העיירה מסביר להם כי קרב אקדחים ברחובה הראשי של העיירה יזיק לכלכלה המקומית. היחיד שמצדד בו הוא נער בן 14 הרוצה להצטרף לקיין כנגד הפושעים, אך קיין לא מוכן שהנער יצטרף לקרב היריות משום שהוא עלול להיפגע בקרב זה.
קיין נותר לבדו, כאשר הרכבת, ועליה הפושע המבקש את נפשו, מגיעה. הוא עומד מול הארבעה מותש ועייף, אך מתברר כי איימי, אשר כבר ישבה ברכבת בדרכה אל מחוץ לעיירה (לאחר שסברה בטעות כי בעלה עדיין מעורב ברומן עם אהובה ישנה בשם רמירז), ושמעה את קולות הקרב, החליטה לעמוד לצד בעלה, ובסיועה מצליח קיין להרוג את מבקשי נפשו. בסיום הקרב משליך קיין את כוכב השריף שלו אל הרצפה.
צוות ההפקה
הסרט נכתב על ידי ג'ון ו. קנינגהם וקארל פורמן, בהתבסס על סיפור קצר בשם "כוכב הפח". הוא בוים על ידי פרד זינמן; הבחירה בזינמן כבמאי לא הייתה ברורה מאליה, שכן המפיקים תהו אם יהודי מאוסטריה יוכל לביים סרט הנוגע בלב האתוס האמריקני. זינמן סיפר כי הוא קורא נלהב של קרל מאי, סופר מפורסם שכתב ספרי "המערב הפרוע", והשקיט את חששות המפיקים. התסריטאי קארל פורמן היה אף מפיק משנה של הסרט, אך קיבל קרדיט בכותרות רק על כתיבת התסריט בצוותא עם קנינגהם, בשל היותו ב"רשימה השחורה" של ה-MPAA (איגוד הקולנוע של אמריקה), שבתקופה זו לא אישר העסקתם בהפקה של חשודים בקומוניזם.
גם ליהוקו של גרי קופר בתפקיד הראשי היה בחירה שנויה במחלוקת. על אף שזכה כבר בפרס האוסקר על הופעתו בסרט "סרג'נט יורק" (1941), הוא נחשב כזקן מדי לתפקיד, והיה מבוגר בשלושים שנה מהשחקנית שגילמה את דמות אשת השריף, גרייס קלי.
חידושים צורניים
הסרט כלל מספר חידושים בתחום הצילום והעריכה, אשר הופכים אותו ליצירה בעלת ערך קולנועי הנצפית עד ימינו על ידי קהל הצופים.
אחת הבחירות המעניינות של הבמאי זינמן הייתה כי הסרט יצולם ב"זמן אמיתי". הזמן החולף בסרט (אשר את רובו מבלה השריף קיין בהמתנה לרכבת העתידה להגיע) איטי אף מהזמן החולף באולם הקולנוע. בסצינות רבות נראה שעון, שמתקדם לאיטו אל השעה שבה תגיע הרכבת ועליה הפושע, מבקש נפשו של קיין. הצילומים התכופים של שעונים שונים נותנים לסרט מסגרת, ויוצרים מתח בסרט, שבניגוד למערבונים בני התקופה, כמעט אינו כולל סצינות פעולה, ומוקדש ברובו (פרט לדקותיו האחרונות שבהן מתעמת קיין עם מבקשי נפשו) לניסיונותיו של קיין לשכנע את בני העיירה כי יסייעו בידו.
טכניקה נוספת שחידש הסרט הייתה "צילום העגורן". זמן קצר לפני קרב האקדחים הגורלי ברחובה הראשי של העיירה, נסוגה המצלמה אחורה ועולה, והצופים רואים את השריף קיין לבדו לחלוטין ברחוב. "צילום העגורן" ממחיש את בדידותו של קיין הננטש על ידי תושבי העיירה כולה.
הבמאי זינמן ביקש לתפוס את אווירתן של תמונות ישנות ממלחמת האזרחים האמריקנית, שבהן מופיעים לעיתים קרובות שמים אפורים, חמורי סבר, כרקע. אפקט זה הוא תוצאה של העובדה שסרטי צילום עתיקים היו רגישים יותר לצבע הכחול ולאור על-סגול. מאמציו של זינמן בכיוון זה היו אחת הסיבות שבשלה התנגד לצילום הסרט בצבע. על אף התקציב המוגבל שבו נעשה הסרט (שבע מאות וחמישים אלף דולר) והעובדה כי צולם במשך 32 יום בלבד, הצליח זינמן ליצור את האפקט שביקש, בהסתמך על הערפיח בלוס אנג'לס, שם צולם הסרט.
משמעויות פילוסופיות ופוליטיות
הסרט רווי במשמעויות פילוסופיות ופוליטיות. הסמליות שבסרט בולטת בסצינות כדוגמת סצנת הימלטות השופט מהעיירה בבהילות, תוך שהוא מקפל את דגל ארצות הברית ולוקח עמו את מאזני הצדק. ההעמדה הבסיסית של תושבי העיירה כציבור נפחד המסרב לסייע לשריף, כמו גם של השריף אל מול אשתו איימי, בעלת הערכים הקווייקרים, הייתה כר פורה לפרשנויות.
הפרשנות המקובלת היא כי הסרט הושפע מקורות חייהם של יוצריו, שנרדפו באותה עת בשל נטיות קומוניסטיות (אמיתיות או מדומות), וחשו כי נבגדו בידי הציבור האמריקני שעבורו יצרו סרטים במשך שנים רבות, כמו גם בידי האליטות האינטלקטואליות, שאיפשרו את קיום "ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית" של הסנאטור מקארתי. אכן, הייתה זו הפרשנות הנפוצה לסרט, כאשר סצנת הסיום, שבה משליך קיין בבוז את כוכבו והודף את בני העיירה הבאים לברכו על ניצחונו, התפרשה כאמירה אנטי-אמריקנית בוטה מסוג "אתם לא מספיק טובים בשבילי". אנשי הימין השמרני האמריקני בתעשיית הסרטים, מסוגם של הבמאי הווארד הוקס והשחקן ג'ון ויין, ראו בסרט שיקוץ, ובמשך שנים דיברו נגדו בראיונות ובמאמרים. נטען כי הסרט "ריו בראבו" משנת 1959, בבימויו של הוקס ובכיכובו של ויין, היה תגובת נגד ל"בצהרי היום".
פרשנות פחות נפוצה משייכת את הסרט לימין הפוליטי דווקא. המדובר בקריאה להתערבות אמריקנית במלחמות זרות, ולהצלת העולם מהקומוניזם המאיים עליו. על פי פרשנות זו אזרחי העיירה הם מדינות העולם, אשר על אף שההתערבות האמריקנית הצילה אותן במלחמת העולם השנייה (כשם שקיין שלח את הפושעים לכלא מלכתחילה, בטרם החלה עלילת הסרט), מסרבות לעמוד לצדה של אמריקה נגד איום הרודנות, כאשר זו שבה ועולה במלחמת קוריאה. נראה כי ערכים בסיסיים של הימין האמריקני אכן חלחלו אל הסימבוליקה העשירה של הסרט. השריף העומד בודד אל מול הפורעים, כאשר החלטתם הדמוקרטית של בני העיירה המתכנסים באולם הכנסייה, היא החלטה פחדנית וכושלת, ההתנגדות לאידאולוגיות פציפיסטיות, מסוג אלו שאיימי אוחזת בהן בראשית הסרט (ואכן איימי אינה מהססת להשליך את חינוכה הצידה, ולאחוז בנשק אל מול הפורעים, ברגע שמגיעה העת לכך), נראים כמסרים ברורים שהסרט מעביר.
ההנגדה בין "תושביה ההגונים" של העיירה, שנותרו לאחר שקיין ניקה את העיירה מפושעים בטרם החלה עלילת הסרט, ובין השיכורים בבר החפצים במותו של קיין, אף היא משייכת את הסרט לימין האמריקני. זוהי אמירה ברורה בעד חוק וסדר, כאשר תושבי העיירה התרככו במהלך השנים שבהן הסיר קיין את איום הפשע מרחובות העיירה, ואינם יכולים לעמוד לבדם נגד האיום המתמיד הרוחש בחצרם האחורית. העובדה כי הפושעים המסוכנים שוחררו מלכתחילה, ויכולים לחזור ולהטיל אימה על העיירה, היא אמירה בעלת אופי ימני נגד מערכת הצדק האמריקנית.
כחמישים שנה לאחר הסרטת הסרט, לאחר סיום ציד המכשפות כמו גם סיומה של המלחמה הקרה, נראה כי הסרט אומר אמירה ברורה על הצורך בעמידה קולקטיבית על ערכים, ועל המחיר שיש לשלם עבור דברים הנראים בטוחים ומובנים מאליהם כחירות וצדק. הדינמיקה הפסיכולוגית בין השריף ובין אנשי העיירה, שבה השריף מעמת את אנשי העיירה עם הגדולים בחששותיהם, ודורש מהם לקום ולהיאבק על חירותם, מזכירה במעט את הדינמיקה בין "הגברת הזקנה" ואנשי העיירה במחזה "ביקור הגברת הזקנה" של פרידריך דירנמאט. השאלה עד כמה אנו מוכנים להיאבק על ערכינו, ועד כמה יכול הקולקטיב לראות בסבלו של היחיד, ובלבד שלא יופרע מהלכם התקין של העניינים באירועים כ"קרב יריות ברחוב הראשי", היא העומדת בלבו של הסרט. העובדה כי הטיעון המנצח, זה ששבה את לבם של אנשי העיירה בכינוסם בכנסייה, הוא טיעון תועלתני כלכלי, היא בעלת משמעות כשלעצמה. אל מול אמירתו החד משמעית של קיין "מעולם לא ברחתי, ולא אברח גם היום" עומדת אמירתו של השריף הזקן והחולה, (המגולם על ידי לון צ'ייני, שחקן שהתפרסם כ"מומיה" בסרטי אימה זולים בשנות הארבעים) "עמוק בפנים, לאנשים פשוט לא אכפת".
פרסים
הסרט נחשב לאחד הטובים שבמערבונים שנוצרו מעולם, ומופיע ברשימות רבות של "מאה הסרטים הטובים ביותר". הוא היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, וזכה לארבעה: גארי קופר כשחקן הטוב ביותר, הארי גרסטד ואלמו ויליאמס על עריכת הסרט, ודימיטרי טיומקין על שיר הנושא (המתחיל במילים "Do not forsake me oh my darling" – "אל תנטשי אותי, אהובתי"). כמו כן, זכה הסרט בשני פרסי גלובוס הזהב: לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפסקול המקורי הטוב ביותר. הסרט היה הצלחה קופתית, וזכה לביקורות אוהדות בזמן שהוצג על המסכים, ואף שנים רבות לאחר מכן.
מספר פעמים צולמו גרסאות מחודשות לסרט, וכן המשך, אך אלו אינן עומדות ברמתו של הסרט המקורי. ניסיון מעניין נעשה בסרט "אאוטלנד" בשנת 1980, שבו נלקחה עלילת הסרט לחלל החיצון, ואת תפקידו של קופר שיחק שון קונרי, כשריף במושבה הכורה מחצבים בירחיו המרוחקים של כוכב הלכת שבתאי, ונאלץ להילחם נגד סוחרי סמים.
אליעזר זאב מבוטשעטש
רבי אליעזר זאב מבוטשעטש (בוצ'צ'אה) (ה'תק"ס, 1800 – ג' בטבת ה'תרי"ב, 26 בדצמבר 1851) היה האדמו"ר הראשון ומייסד שושלת חסידות בוטשעטש בוטושאן, מראשוני מפיצי דרך החסידות ברומניה.
מתולדותיו
נולד בעיירה הרצה (Hertza בגליציה, כיום באוקראינה) לרבי חיים, מגזע החכם צבי. למד "תורת הנגלה" אצל רבי אברהם דוד מבוטשאטש וחסידות אצל רבי מנחם מנדל מקוסוב ורבי אורי מסטרליסק. בסטרליסק היה מיודד עם רבי שלום מבעלז. לאחר נישואיו בשנת תקע"ו לערך, הוכתר לכהן כרבה של עיירת מולדתו הרצה, שם גם החל ללמד את דרך החסידות.
מסופר כי כאשר תלמידיו של רבי מנחם מנדל מקוסוב סיפרו לו שרבי אליעזר זאב מנהיג עדה, לא אמר דבר. כשהגיע רבי אליעזר זאב לקוסוב, הסתגר עמו רבי מנחם מנדל, ובסופו של דבר יצא לתלמידיו ואמר: "מעתה ראוי שגם אתם תקראו לו רבי".
בשנת תקפ"ו נפטרו רבותיו רבי מנחם מנדל מקוסוב ורבי אורי מסטרליסק. בשנת תקפ"ח (1828) עבר מהעיירה הרצה, עם כמה מאות משפחות מחסידיו, והתיישב בעיירה בוטשעטש במחוז בוטושאן שברומניה. סמכותו של רבי אליעזר זאב הקיפה גם את יהודי האזור. בשנים אלו נסע אל רבי צבי הירש מזידיטשוב. בשנת תקצ"ה נולד בנו רבי יוסף אהרן אשר שימש כממלא מקומו של אביו לאחר פטירתו.
פטירתו
רבי אליעזר זאב נפטר ביום שישי, ג' בטבת תרי"ב בעיירה בוטשעטש, שם נטמן. על קברו הוקם אוהל.
עד מלחמת העולם השנייה היו מגיעים ביום ההילולא אלפי חסידים מרומניה ומחוצה לה לפקוד את המקום וסיפורי מופת נקשרו בציונו. מעט מדברי תורתו נשתמרו בספרו של בנו, רבי יוסף אהרן, בספר 'יד יוסף' על התורה ומועדים.
ארנולד דניאל
ארנולד דניאל, (במקור עד 1902 שנוולד- Schönwald, בהונגרית: Dániel Arnold; טטה, 15 בספטמבר 1878 –Leatherhead, בריטניה, דצמבר 1967 או פברואר 1968) היה כלכלן יהודי-הונגרי, עיתונאי וסופר.
ביוגרפיה
ארנולד שנוולד נולד במשפחה יהודית כבנם של מור דוד שנוולד ושל ליאונרה סרווש. הוא למד באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ואז קטע את לימודיו ועבר לקריירה של עיתונאות. בתחילת המאה ה-20 הצטרף לתנועה הסוציאל -דמוקרטית, ואז בשנת 1905, למפלגה הסוציאל -דמוקרטית ההונגרית (MSZDP). בקונגרס ה-12 של המפלגה הוא דגל בארגון האיכרים העניים והלאומים השונים בהונגריה. הוא עסק גם בנושא החקלאות, ומאמריו הופיעו באופן קבוע בכתב העת ה"מאה העשרים" (Huszadik Század).
ב-31 באוקטובר 1909, בבודפשט, נשא לאישה את תרזה אלואיז אנגלסמן, בתם של פאל אנגלסמן ושל אנה לאנגהמר. בסתיו 1918 (מהפיכת החרציות) הציע למפלגה את חלוקת הקרקעות. דניאל יצא לחו"ל בפברואר 1919 והתגורר תחילה בשווייץ ולאחר מכן בווינה. הוא התיישב בצ'כוסלובקיה בשנת 1934, משם נסע מאוחר יותר לבריטניה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוא בא שוב בקשר עם ה-MSZDP והשתתף בהכנת התוכנית החקלאית של המפלגה בשנת 1930. דניאל הפך מאוחר יותר למומחה חקלאי עבור ממשלת בריטניה ובמהלך מלחמת העולם השנייה היה קשור בלונדון להגירה האנטי-פשיסטית ההונגרית לבריטניה. ארנולד דניאל פרסם בממלכה המאוחדת מחקרים בנושאים חקלאיים בשנות ה-40 של המאה ה-20 והיה מרצה קבוע במועדון ההונגרי בלונדון.
מהומת אלוהים
האריס החל לכתוב את הספר במהלך מה שהוא תיאר כתקופה של "אבל קולקטיבי ותדהמה" בעקבות פיגועי 11 בספטמבר (2001). באותה תקופה הוא היה בן 34, בוגר תואר שני במדעי המוח הספר כולל ביקורת כללית על כל אמונה דתית.
הספר פורסם ב-11 באוגוסט 2004, והוא זכה בפרס PEN /Martha Albrand עבור ספרי עיון ראשון בשנה שלאחר מכן. המהדורה בכריכה רכה יצאה לאור באוקטובר 2005. באותו חודש הוא נכנס לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במקום הרביעי, ונשאר ברשימה במשך 33 שבועות. הספר תורגם לעברית בשנת 2006 ויצא לאור בהוצאת עברית.
תוכן
מהומת אלוהים נפתח בתיאור ספרותי של יום בחייו של מחבל מתאבד – יומו האחרון. בעיני רוב האמריקאים בתקופת כתיבת הספר התשובה לטרור הייתה חיזוק האמונה הדתית. האריס סבר שיש לעודד חוסר אמונה דתית - לכן "סוף האמונה" הוא דבר חיובי לדעתו.
שמו של הספר באנגלית - "סוף האמונה" מתייחס ל-"אמונה עיוורת" (Faith), ומצביע על האבסורד שבה, על השלכותיה והסכנות שבה. הוא גם דן בהבדל בין אמונה זו לבין אמונה המגיעה מהיסק או חוויה (Belief).
בפרק מבוא, האריס קורא להפסיק את הכבוד והסובלנות למערכות האמונות המתחרות של הדת. האריס מתאר אותן כ"כולן בלתי נגועות בראיות במידה שווה". בעודו מתמקד בסכנות הנשקפות מקבוצות קיצוניות דתיות החמושות כיום בנשק להשמדה המונית, האריס מבקר גם את הדתיים המתונים, שאותם הוא מתאר כ"ההקשר שבו לעולם לא ניתן להתנגד כראוי לאלימות דתית".
האריס ממשיך בבחינת טבעה של האמונה עצמה, מאתגר את התפיסה שאנו יכולים ליהנות מחופש אמונה בכל מובן, וטוען כי "אמונה היא מקור של פעולה בפוטנציה ". במקום זאת הוא טוען שכדי להיות שימושיות, אמונות חייבות להיות גם קוהרנטיות מבחינה לוגית וגם מייצגות באמת את העולם האמיתי.
במידה והאמונה הדתית לא מצליחה לבסס את עצמה בראיות אמפיריות, האריס משווה את הדת לסוג של מחלת נפש, שלדבריו "מאפשרת לבני אדם נורמליים לקצור את פירות הטירוף ולחשיב אותם כקדושים". הוא טוען שאולי יש "שפיות במספרים", אבל זה "רק תאונה של ההיסטוריה שזה נחשב נורמלי בחברה שלנו להאמין שבורא היקום יכול לשמוע את תפילותיך, בעוד שזה מעיד על מחלת נפש להאמין שהוא מתקשר איתך באמצעות ברז הגשם בקוד מורס על חלון חדר השינה שלך." האריס שואל מדוע בתקופה המודרנית עלינו לכבד אמונה כמו לידת בתולין (בנצרות).
אחת הטענות המרכזיות של האריס מול הדת היא שבעלי האמונה מתנגדים להתפתחות ושינוי. לטענתו ההתמקדות שלהם בטקסטים עתיקים גורמת להם להעתלם מתובנות מצטברות ששינו את העולם. בכל תחום אחר אנו משנים את השקפותינו לאור נתונים חדשים. רק הדת מתגאה בכך שהיא נשארת ללא שינוי.
האריס מבצע סקירה קצרה של הנצרות לאורך הדורות, בוחן את האינקוויזיציה ורדיפות של מכשפות ויהודים. לטענתו, דבר זה רחוק מלהיות סטייה מהדת, עינוי האפיקורסים היה לדבריו ביטוי הגיוני של הדוקטרינה הנוצרית – כך שהיא הוצדקה באופן ברור על ידי אנשים כמו אוגוסטינוס הקדוש. הוא מרחיק אף מעבר לכך וטוען כי האנטישמיות הנוצרית לאורך ההיסטוריה יצרה את ההשראה לשואה. "במודע או לא", הוא אומר, " הנאצים היו סוכני דת".
בין ההיבטים השנויים במחלוקת של הספר ישנה הערכה וביקורת בלתי מתפשרת על האיסלאמיזם, שהאריס מתאר כ"כת מוות". הוא טוען כי קיים קשר ברור בין הוראה אסלאמית לזוועות טרור כמו 9/11. הוא מספק אישושים לקשר הזה באמצעות ציטוטים מהקוראן הקוראים לשימוש באלימות.
הוא גם מציג נתונים ממרכז המחקר פיו, בטענה שהדבר מראה שאחוזים משמעותיים מהמוסלמים ברחבי העולם יצדיקו פיגוע התאבדות כטקטיקה לגיטימית. בהתקפה על מה שהוא מכנה "חוסר היגיון שמאלני", האריס מותח ביקורת על נועם חומסקי, בין היתר על כך שהפגין, לדעתו, נכונות לא הגיונית להטיל את כל האשמה על עמדות כאלה על מדיניות החוץ של ארצות הברית.
עם זאת, האריס מבקר גם את תפקידו של הימין הנוצרי בארצות הברית, בהשפעה על תחומים כמו מדיניות תרופות, מחקר בתאי גזע עובריים ומניעת איידס בעולם המתפתח. במה שהוא רואה כסחיפה מתמדת לעבר תיאוקרטיה, האריס מותח ביקורת חריפה על דמויות מובילות הן מבית המחוקקים והן ממערכת המשפט על מה שהוא תופס ככישלון בלתי מעורער בהפרדת הדת והמדינה. "לא רק שאנחנו עדיין אוכלים את הפסולת של העולם העתיק", הוא טוען, "אנחנו זחוחים לגבי זה".
לאחר מכן, האריס ממשיך ומתאר את מה שהוא מכנה "מדע של טוב ורע" – גישה רציונלית לאתיקה, שלטענתו חייבת להיות מבוססת בהכרח על שאלות של אושר וסבל אנושיים. הוא מדבר על הצורך לקיים "קהילות מוסריות", מיזם שבו הוא מרגיש שהזהות המוסרית הדתית הנפרדת של "המושלים" וה"ארורים" אינה יכולה לשחק תפקיד. אבל האריס מבקר את עמדת הרלטיביזם המוסרי, וגם כלפי מה שהוא מכנה "הבחירה הכוזבת של הפציפיזם ". בקטע שנוי במחלוקת אחר, הוא משווה את השאלות האתיות שהעלו נזקים נלווים ועינויים במהלך מלחמה. הוא מסיק שהנזק הנלווה בעייתי יותר מבחינה אתית. "אם אנחנו לא מוכנים לענות, אנחנו צריכים להיות לא מוכנים לנהל מלחמה מודרנית", מסכם האריס.
לבסוף, האריס פונה לרוחניות, שם הוא שואב במיוחד את השראתו ממנהגי דתות המזרח. הוא כותב שהיו מיסטיקנים במערב ומכנה כמה מאותם "גברים ונשים יוצאי דופן", כמו מייסטר אקהרט, יוחנן מהצלב, תרזה מאווילה, סרפים סארובסקי, אבל לפי האריס, ככל שזה נוגע לרוחניות מערבית, "נראה שעמדנו על כתפי הגמדים".
הוא דן בטבעה של התודעה, וכיצד ניתן לגרום לתחושת ה"עצמי" שלנו להיעלם על ידי שימוש בטכניקות של מדיטציה. האריס מצטט ממיסטיקנים מזרחיים כמו פדמאסמבהאבה ו- Nisargadatta Maharaj, אך הוא אינו מודה בשום אלמנט על-טבעי בטיעונו –לטענתו "המיסטיקה היא מפעל רציונלי, דת איננה." בהמשך הוא מרחיב: "למיסטיקן יש סיבות לאמונות שלו, והסיבות הללו הן אמפיריות". הוא קובע כי ייתכן שחווית העולם תעבור "טרנספורמציה קיצונית", אך עלינו לדבר על האפשרות במונחים רציונליים.
ביקורת חיובית
בביקורת הספר ב"אינדיפנדנט ", יוהאן הארי היה חיובי ברובו, ותיאר את הספר כ"ניסיון אמיץ, אגרופני להרוס את החומות המבודדות כיום אנשים דתיים מביקורת".
ביקורות חיוביות אחרות הגיעו מנטלי אנג'יר, דניאל בלו, וסטפני מריט.
ריצ'רד דוקינס שיבח את הספר. לדבריו אין הרבה סיכוי שהספר ישכנע אנשים דתיים כמו שהוא יעורר את המודעות של אתאיסטים אינטליגנטים. לדבריו הספר יכול לתת אומץ לאתיאסטים בארצות הברית "לצאת מהארון".
ביקורת שלילית
בביקורת עבור Free Inquiry, העורך תומאס וו. פלין טען שהאריס איפשר לטיעון שלו להעיב על ידי הפוליטיקה האישית שלו ועל ידי השימוש שלו בשפה רוחנית. האריס תיאר מאוחר יותר את הביקורת של פלין כ"מעורבת, מטעה ובסופו של דבר מעצבנת".
סקירה נוספת של דייוויד בולטון עבור New Humanist תיארה את הספר כמכיל "הפשטות יתר מדהימות, הגזמות והתעלמות".
ביקורות שליליות של נוצרים כללו את אלה של ר' אלברט מוהלר ג'וניור עבור The Christian Post, ומת'יו סימפסון עבור Christianity Today. מדלן באנטינג, שכותבת ב"גרדיאן", מצטטת את האריס כאומר ש"כמה דעות דתיות הן כל כך מסוכנות שאולי זה אפילו מוסרי להרוג אנשים בגלל שהאמינו להן". באנטינג מעירה, "זה נשמע בדיוק כמו הטיעון שהועלה על ידי מי שניהלו את האינקוויזיציה".
כשהיא מצטטת את אותו קטע, שואלת התאולוגית קתרין קלר, "האם יש הצעה מסוכנת יותר מזו ?" היא טוענת שהאנטי סובלנות שהקטע מייצג "תפרק" את החומה הג'פרסונית בין הכנסייה למדינה.
תגובה
המהדורה בכריכה רכה של מהומת אלוהים, שפורסמה ב-2005, הכילה המשך חדש שבו הגיב האריס לחלק מהביקורות הפופולריות יותר שקיבל מאז הפרסום. החיבור שלו "תגובה למחלוקת" הבהיר גם את ההקשר של קטע מטריד לכאורה בו התכוון למקרים מאד ספציפיים כמו זה של מחבל הפועל ממניעים דתיים, שבהם הניסיון להרוג מחבל רצחני יהיה בעצם הרג מישהו בגלל האמונה הדתית שלו, לפיה יש להרוג את הכופרים באמונה הספציפית בה הוא מחזיק.
ניתוח טכני
ניתוח טכני הוא שיטה המתיימרת לסייע בניתוח מגמות של ערכי נכסים פיננסיים הנסחרים במסחר פומבי (מניות, סחורות, מטבע חוץ). הניתוח מתבצע ברמת הנכס הספציפי או אף ברמה של קבוצת נכסים מאותו סוג (כגון מדד המעו"ף בבורסה לניירות ערך בתל אביב). אנשים העוסקים בניתוח טכני קרויים "מנתחים טכניים" או בקיצור "טכנאים". המנתח הטכני מתווה את מחירי הנכסים שאותם הוא מנתח על גבי גרפים, במטרה לזהות מגמות ודפוסים שיאפשרו לו לחזות תנועות עתידיות בשוק.
אין כל ביסוס מדעי ליעילות השיטה בסיוע לקבלת החלטות השקעה טובות יותר, אפילו לא בוודאות נמוכה. למעשה, לניתוח הטכני אין יכולת מוכחת כלשהי לחיזוי מגמות עתידיות של נכס, מעבר להימור עיוור.
אף אם היה לשיטת הניתוח הטכני יתרון כלשהו בחיזוי, יתרון קטן ככל אשר יהיה, הרי השיטה הזו כבר ידועה לגורמים בשוק, לכן אפילו יתרון חיזוי קטנטן ימחק במיקרו שנייה בידי תוכנות מחשב.
למרות זאת, בניגוד מוחלט למציאות ובסתירה להגיון הצרוף, חסידי השיטה ממשיכים לטעון כי על סמך בחינת ההתנהגות ההיסטורית של המחירים ומחזורי המסחר בנכס הפיננסי ניתן בכל זאת להעריך ולחזות, מגמות עתידיות של הנכס הפיננסי בעתיד לטווחי זמן שונים. לשיטתם, אין צורך להשתמש בנתונים ריאליים הקשורים בנכס עצמו (כגון דוחות כספיים של חברה, נתונים מקרו-כלכליים ועוד) על מנת לנסות להעריך את ערכו העתידי של הנכס, שכן ציפיות המשקיעים הן הגורם העיקרי למגמות מחירים עתידיות, וכל נתון אחר כבר מגולם במחירי הסחורה הנוכחיים.
עם זאת, גם חסידי השיטה הטכנית מטילים על הניתוח מגבלות, כגון אי ניתוח של נכסים ומדדים בעלי סחירות נמוכה מדי, שתנודותיהם עשויות להיות מקריות, והימנעות מקבלת החלטות ערב פרסום נתונים חשובים הנוגעים לסחורה.
היסטוריה
כבר במאה ה-18 המציאו היפנים את השיטה הקרויה היום "גרף נרות יפניים" (Japanese Candlesticks) למסחר בשוק האורז. צ'ארלס דאו (על שמו נקרא מדד "דאו ג'ונס") שנחשב כאבי השיטה הטכנית המודרנית, אימץ בין השאר את השימוש בנרות יפניים. דאו הגדיר בשלהי המאה ה-19 את חמשת היסודות עליהם מושתתת כיום שיטת הניתוח הטכני ופרסמם במאמר בשם "תאוריית דאו".
אחד הידועים בסוחרים הטכניים ומי שתרם להכרה בה יותר מכול הוא ויליאם גאן (W.D. Gann) אשר פיתח כלים רבים ומורכבים הצוברים חסידים רבים גם היום. גאן החל לסחור בסחורות בתחילת המאה ה-20, ואחר כך החל לפרסם תחזיות (בעיקר לשווקים אך גם לאירועים גאופוליטיים) במכתב למנויים. סיפורים על הדיוק המדהים של תחזיותיו קיימים עד היום, כגון סיפור על יום מסחר בתירס בו טען גאן שהשוק יסיים בירידה. באותו יום הלכו מחירי התירס ועלו, וכמחצית השעה לסיום המסחר שב גאן וטען כי אם יום המסחר לא יסתיים בירידה סימן שהשתנו סדרי עולם. בדקות האחרונות של המסחר באותו יום צנח מחיר התירס וסיים בירידה. חסידי גאן טוענים שהוא חזה בדיוק נמרץ את המפולת והמשבר הכלכלי העולמי של 1929 שאחריה.
עקרונות הניתוח הטכני
באמצעות ניתוח גרפים המייצגים את הפעילות באפיק ההשקעה אותו מנתח המשתמש, מזהה המנתח הטכני ("טכנאי") את כיוון המסחר, נקודות כניסה ויציאה אפשריות, יעדי זמן ומחיר, מומנטום ועוד.
השיטה מנסה לתת למשקיע עקרונות מעשיים למשמעת עצמית, בצורה נוחה ופשוטה, בשאיפה למזעור של תוחלת ההפסד הטמונה בכל ניסיון השקעה בשוק ההון. כל טכנאי מתאים לעצמו את הכלים בהם הוא משתמש ואת טווחי הזמן בהם הוא סוחר בהתאם לאופיו ולניסיונו.
הבסיס ליישום אפקטיבי של שיטת הניתוח הטכני לצורך ביצוע השקעות מוצלחות בשוק ההון נעוץ ביכולת לזהות בצורה בהירה נקודות כניסה, ולהגדיר בצורה נחרצת נקודות יציאה, תוך חתירה החלטית לביצוע הכניסה והיציאה על פי העקרונות שנקבעו. בכך מיושם הלכה למעשה היתרון היחסי שמקנה השיטה למפעיליה, על פני שיטות מסחר אחרות או פעולה אקראית - רגשית של המשקיע.
השיטה נשענת על מספר חוקים בסיסיים ובהם:
הפועלים על פי השיטה מקפידים על שלושה עקרונות מסחר בסיסיים:
מחזורי המסחר בניתוח הטכני
מחזורי המסחר הם בעצם נפח המסחר באותו יום במספר מניות או בסכום כסף כלומר כמות המניות או כמות הכסף שעברו בין המשקיעים באותו יום/שבוע/חודש מסחר.
הפילוסופיה מאחורי השיטה הטכנית
ישנן שתי גישות פילוסופיות מנוגדות שמנחות את המנתחים הטכניים, עם זאת שתיהן מגיעות לאותה מסקנה שיש לזהות שינויים בשוק בתחילתם.
גישה אחרת טוענת שהשוק אינו משוכלל ורוב התנועות נוצרות ממשחק של מספר מצומצם של בעלי עניין והגופים הפיננסיים הגדולים. מספיקה פעילות של גופים בודדים כאלה כדי להזיז את השערים בשוק. ההנחה היא שלגופים פיננסיים גדולים ישנו יתרון על פני המשקיעים הקטנים בהבנה ובעיבוד של המידע הבסיסי (למשל, דוחות פיננסיים, מדדי מצב המשק ועוד). היתרון מתבטא בזמינות טובה יותר של המידע, יכולות מחשוביות טובות יותר, כוח אדם רב, ועוד. לפי גישה זו על המנתח הטכני לזהות את תנודות השערים בתחילתן מתוך הנחה שהן מאפיינת קבלת החלטות של גורם שמבין טוב ממנו בשיקולים הפונדמנטליים. גישה זו מסבירה מדוע השיטה הטכנית מתאימה בעיקר למשקיעים קטנים ואיננה מתאימה לגופים הפיננסיים הגדולים בעצמם.
המטרה העיקרית בניתוח הטכני היא זיהוי מגמה חדשה מוקדם ככל האפשר (כדי להצטרף אליה) תוך מזעור הסיכון (במקרה של טעות). זיהוי מוקדם של מגמה מגדיל את פוטנציאל הרווח ממנה אך מגדיל גם את הסיכוי לטעות בזיהוי. מאידך, ככל שהמגמה בשלה יותר היא בולטת יותר לעין, אך פוטנציאל הרווח ממנה קטן וגדלים הסיכויים שתשבר לטובת מגמה חדשה.
כלים בניתוח הטכני
כלים שונים בניתוח הטכני הם:
קיימים סוגים שונים של מתנדים. בדרך כלל נהוג לחלק את המתנדים לכאלו שנמצאים על גבי הגרף אשר נקראים Overlays ומתנדים אשר נמצאים מעל הגרף ומתחתיו שקרויים בדרך כלל Indicators.
בנוסף ישנם אינדיקטורים לניתוח טכני שאינם גרפיים אלא מתארים סיטואציה חוזרת בשווקים כגון: שלושה ימי ירידה רצופים משיא חדש.
גרפים אלו משמשים מנתחים שונים בעת בדיקת הגרף אחורה והסקת מסקנות מהניתוח. בדומה לסוגי הגרפים השונים, ישנם גם טווחי זמן שונים עבור המסחר התוך יומי והיומי: מנתחים טכניים מובילים בוחנים מספר גרפים במקביל עבור נכס מסוים כדי לוודא שהמגמה שהם מזהים אכן באה לידי ביטוי בסוגי הגרפים השונים.
תוכנית מסחר וניתוח טכני
אחד היתרונות היחסיים של הניתוח הטכני על פני שיטות מסחר אחרות הוא קביעת שיטת מסחר קבועה, כלומר תוכנית מסחר (סיסטם).
ישנן תוכנות מחשב למסחר אשר מאותתות לסוחר כאמור, כי התנאים לביצוע פעולה כפי שקבע אותם מראש מתקיימים ברגע נתון, וישנן תוכנות אשר עם קיומם של התנאים שנקבעו מראש, גם נותנות ישירות הוראה לביצוע הפעולה ללא מעורבות ישירה של הסוחר עצמו.
בוסתנאי עודד
בוסתנאי עודד (נולד ב-1933) הוא חוקר ההיסטוריה של עם ישראל בתקופה הקדומה.
ביוגרפיה
בוסתנאי עודד נולד בירושלים להורים שעלו מעדן. הוא שירת בצה"ל בשנים 1951–1953 ולאחר מכן למד תנ"ך והיסטוריה באוניברסיטה העברית. בשנת 1958 קיבל תואר ראשון במדעי הרוח מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובתחילת 1960 קיבל תעודת הוראה. בשנת 1960 קיבל את הפרס על שם חנה, זאב וברוך בן ישי, על עבודתו "מדיניות החוץ של יהודה מודגמת בתקופת אחז". בתחילת 1968 קיבל את פרס מפעל הפיס על עבודת הדוקטורט שלו, "המעמד המדיני של עבר הירדן הישראלי בתקופת המלוכה (עד חורבן שומרון)". בשנת 1969 זכה לתואר דוקטור להיסטוריה של עם ישראל, ומונה למרצה באוניברסיטת חיפה.
עודד לימד במכללת שאנן והיה דיקן לימודים מתקדמים והמנהל האקדמי של מכללת תל חי. כן היה בין כותבי אנציקלופדיה מקראית וסדרת עולם התנ"ך בהוצאת דוידזון-עתי.
סולומון בנדרנאיקה
סולומון בנדרנאיקה (בסינהלית: සොලමන් බණ්ඩාරනායක, בטמילית: சாலமன் பண்டாரநாயக்கா; 8 בינואר 1899 – 26 בספטמבר 1959) היה ראש ממשלת ציילון.
חייו
בנדרנאיקה נולד בקולומבו בירת ציילון, בשנת 1899. הוא רכש השכלה משפטית באוניברסיטת אוקספורד בממלכה המאוחדת והוסמך כעורך דין בשנת 1925.
בנדרנאיקה נכנס לחיים הפוליטיים בציילון בגיל צעיר. בשנת 1931 נבחר למועצת המדינה שתחת חסות הבריטים. בשנת 1947, כאשר ציילון זכתה לעצמאות, נבחר לבית הנבחרים. בשנת 1951 הקים את מפלגת החופש של ציילון.
בנדרנאיקה נבחר לראש ממשלה בשנת 1956, על בסיס מצע סוציאליסטי ומדיניות נייטרלית במאבק הבין גושי. ממשלתו התבססה על קואליציה של מפלגות השמאל. שלטונו ניצב בפני בעיות כלכליות קשות ובפני מאבק לשוני שהתחולל בין החלקים האתניים השונים של אוכלוסיית ציילון.
במדיניות החוץ כוננה ממשלת בנדרנאיקה יחסים דיפלומטיים עם מדינות הגוש הקומוניסטי ודרשה מבריטניה לפנות את בסיסי הצבא שלה מציילון.
בנדרנאיקה הגביר את מעמדה של הדת הבודהיסטית במדינה והחליף את השפה האנגלית בשפה הסינהלזית כשפה הרשמית במדינה. כל זה לא היה די בו כדי להשביע את רצונם של כוהני הדת הבודהיסטית וב-19 בספטמבר 1959, נזיר בודהיסטי שביקש ריאיון עם ראש הממשלה, נתקבל בארמון, שלף אקדח וירה בראש הממשלה בבטנו. בנדרנאיקה מת למחרת מפצעיו.
בבחירות שנערכו בציילון לאחר הרצח, נבחרה אלמנתו סירימאבו בנדרנאיקה כראש ממשלת ציילון, והייתה בזאת לאשה הראשונה בהיסטוריה שמילאה תפקיד של ראש ממשלה.
פיקו טורקינו
פיקו טורקינו (בספרדית: Pico Turquino) הוא ההר הגבוה בקובה, הממוקם ברכס ההרים סיירה מאסטרה.
שם ההר ההגיעו ככל הנראה מהצבע טורקיז (בספרדית: Turquesa). ההר הוזכר לראשונה (בשם "טרקווינו") על מפה שצייר ג'רארדו קרמר בסוף המאה ה-18.
פסל של חוסה מארטי, שפוסל על ידי ג'ילמה מדרה, נמצא בפסגת ההר.
ב-1957, בזמן ההפיכה שארגנו פידל קסטרו ואנשיו, נכבש ההר. לדברי צ'ה גווארה, להר היה למהפכנים.
מלובין
קוסטיאנטין מיקולאיוביץ' בוצ'רוב (באוקראינית: Костянтин Миколайович Бочаров; נולד ב-11 באפריל 1997), הידוע יותר בשם הבמה מלובין (מעוצב: Mélovin; באוקראינית: Меловін) הוא זמר ויוצר אוקראיני. הוא התפרסם לראשונה כשזכה בעונה השישית של תוכנית המציאות The X Factor (אקס פקטור) במדינתו וגם בכך שייצג את אוקראינה בתחרות אירוויזיון 2018.
פיקו טורקינו
שמורת הטבע טורקינו נמצאת סמוך להר.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 24 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מרץ (26 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא דצמבר (23 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,174 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (160 מ"מ גשם), וחודש דצמבר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (21 מ"מ גשם).
מלובין
קריירה
בוצ'רוב ניסה שלוש פעמים להתקבל לאקס פקטור אוקראינה אך נכשל, רק בשנת 2015, בעונה השישית של התוכנית, התקבל, הגיע לגמר ואף ניצח. לאחר סיום התוכנית הוא יצא לסיבוב הופעות באוקראינה יחד עם המועמדים הסופיים האחרים של התוכנית. בשנת 2016, יצא סינגל הבכורה שלו, "Ne odinokaya".
בשנה שלאחר מכן התמודד שוב בוצ'רוב ב-Vidbir 2018 שהתקיים ב-16 בינואר 2018, הוא התמודד כאחד מ-18 מתחרים עם השיר "Under the Ladder". הוא התמודד בחצי הגמר השני אשר נערך ב-17 בפברואר 2018, שם העפיל לגמר כשסיים בשלושת במקומות הראשונים. ב-24 בפברואר נערך הגמר בו ניצח מלובין ובכך נבחר לייצג את אוקראינה באירוויזיון 2018 בליסבון, פורטוגל.
באירוויזיון עצמו התמודד מלובין בחצי הגמר השני שנערך ב-10 במאי, הוא הוגרל לשיר אחרון בסדר השירים והעפיל לגמר לאחר שסיים במקום ה-6 מתוך 18 מדינות. בגמר, שנערך יומיים לאחר מכן, הופיע מלובין ראשון בסדר השירים וסיים במקום ה-17 מתוך 26 מדינות עם 130 נקודות, כשהוא מקבל רק 11 נקודות מניקוד השופטים.
לאחר האירוויזיון יצא לאור הסינגל החדש שלו "That's Your Role", אשר זכה לצפיות רבות ביוטיוב.
לקראת חג המולד באותה שנה הוציא סינגל בשם ״(Chudova Mytʹ (Чудова Мить״ וכן סינגלים נוספים מהאלבום Octopus אותו היה אמור לקדם באמצעות סיבוב הופעות אשר נדחה בעקבות נגיף הקורונה
ב-25 בדצמבר 2020, הוציא לאור סינגל חדש בשם ״Dance with the Devil״
חיים אישיים
מלובין יצא מהארון כביסקסואל במופע ובפני קהל, באירוע ששודר בשידור חי בטלוויזיה, במהלך פסטיבל המוזיקה הגדול באוקראינה.
צחור
צחור היא מילה בעברית שמשמעותה "לבן".
ג'ורג' טאון (איי קיימן)
ג'ורג' טאון (באנגלית: George Town), השוכנת באי גראנד קיימן, היא בירת הטריטוריה הבריטית איי קיימן שבאיי הודו המערבית. אוכלוסייתה מונה 30,600 תושבים, נכון לשנת 2006.
בעיר פועלים הפרלמנט המקומי, בית המשפט ומשרדי ממשלה.
כלכלת העיר וכלכלת האיים מבוססת על תעשיית הבנקאות והפיננסים, ובעיר למעלה מ-600 בנקים. מרביתם הם משרדים רשמיים בלבד והם אינם כוללים צוות רב מלבד צוות תפעולי מצומצם. העיר מהווה אתר עצירה לספינות טיולים ותיירות, ויש בה מעגן ומספר מרכזי קניות.
על אף מספר תושביה המועט יחסית, ג'ורג' טאון דורגה ב-2020 כעיר עולם בדרגה בטא מינוס.
המכון להיסטוריה של תרבות חומרית
המכון להיסטוריה של תרבות חומרית של האקדמיה הרוסית למדעים (ברוסית: Институ́т исто́рии материа́льной культу́ры Российской Академии наук, בראשי תיבות ИИМК РАН) הוא מוסד מחקר ממלכתי במסגרת האקדמיה הרוסית למדעים, הנחשב למכון העתיק ביותר ברוסיה שעוסק במחקר ארכאולוגי, יורשו של הוועדה הארכאולוגית הקיסרית הפטרבורגית. במתכונתו הנוכחית המכון הוקם בשנת 1937.
היסטוריה
המכון הוקם מתוך הוועדה הארכאולוגית הקיסרית, שנוצרה בשנת 1859 ולאחר המהפכה הפכה לוועדה הארכאולוגית הרוסית בשנת 1918.
המכון הוקם בשנת 1991 על בסיס סניף לנינגרד של המכון לארכאולוגיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות (LOIA). במכון חמש מחלקות: ארכאולוגיה סלבית-פינית, ארכאולוגיה של מרכז אסיה והקווקז, היסטוריה של תרבות קדומה, ארכאולוגיה פלאוליתית. ישנן מעבדות הפועלות בתחום טכנולוגיות ניסיוניות וארכאולוגיות.
סטפן אמברוסיוס
סטפן קופי אמברוסיוס (באנגלית: Stephan Kofi Ambrosius; נולד ב-18 בדצמבר 1998 בהמבורג שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני-גנאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קרלסרוהה מהבונדסליגה השנייה, בהשאלה מהמבורג.
קריירת מועדונים
אמברוסיוס גדל במחלקות הנוער של זנקט פאולי והמבורג. בשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של המבורג. ב-31 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 1-1 נגד שטוטגרט במסגרת המחזור ה-28 בבונדסליגה לעונת 2017/2018.
קריירה בינלאומית
אמברוסיוס היה חלק מסגל נבחרת גרמניה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021.
בחודש יולי 2022 פורסם כי בחר לייצג את נבחרת גאנה.
1962 בצרפת
שנת 1962 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 975 שנות לאום.
נפטרו
(קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1962)
070 שייק
דניאל בלבואנה (באנגלית: Danielle Balbuena; נולדה ב-13 ביוני 1997), הידועה בשם הבמה 070 שייק, היא זמרת ופזמונאית אמריקאית. בנוסף לקריירת הסולו שלה, היא חברה בקולקטיב המוזיקלי 070, שהוציא מיקסטייפ בשם The 070 Project: Chapter 1 בשנת 2016. במרץ 2018 הוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, Glitter.
ב-2018, זכתה לתשומת לב על עבודתה עם המוזיקאי האמריקאי קניה וסט בוויומינג, כשווסט החתים אותה מאוחר יותר ב-GOOD Music. שייק ביצעה הופעות אורח ללא קרדיט בשירים "Ghost Town" ו-"Violent Crimes" מתוך אלבומו של וסט, Ye, שהגיעו ל-40 הראשונים במצעד הבילבורד הוט 100. שייק הופיעה גם ב-Daytona של פושה טי ו-Nasir של נאז. ב-2020 יצא אלבום הבכורה שלה, Modus Vivendi. לקראת סוף 2021 השתתפה ברמיקס של הלהיט הבין-לאומי של מדונה, "Frozen". ב-2022, יצא אלבומה השני, You Can't Kill Me. שני האלבומים זכו לשבחים ממבקרי המוזיקה. ב-2022 השתתפה בשיר "Escapism" של הזמרת ריי, שהגיע למקום הראשון בממלכה המאוחדת.
אמנות
הסגנון המוזיקלי של שייק משלב R&B אלטרנטיבי, היפ הופ ומוזיקת נשמה. שייק העידה כי ההשפעות המוזיקליות שלה הן מייקל ג'קסון, לורן היל, פאראמור ו-My Chemical Romance.
חיים אישיים
שייק מתארת מאהבות בבולטות במוזיקה שלה. במאמר של ווג ב-2017 על כוכבים קווירים במוזיקת הראפ, הוזכר כי שייק בזוגיות עם סופיה דיאנה לודאטו. במאמר של פיצ'פורק מ-2018, שייק אמרה שהיא לא אוהבת לשים תווית על המיניות שלה: "אני לא ממש מזהה את עצמי בתור קווירית או לסבית או משהו. אני פשוט אוהבת בנות". היא הייתה במערכת יחסים עם הזמרת קלאני.
ברטרם פורר
פורר, יליד ספרינגפילד, מסצ'וסטס, סיים את לימודיו באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט בשנת 1936. הוא קיבל תואר שני M.A. ודוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס.
הוא שירת כפסיכולוג ומנהל בבית חולים צבאי בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה. כשחזר לארצות הברית עבד במרפאה לבריאות הנפש של מנהל החיילים המשוחררים בלוס אנג'לס; ובמרפאה פרטית במאליבו, קליפורניה.
אמנון בירמן
אמנון בירמן (נולד ב-1948) הוא מחבר תשבצי היגיון ישראלי.
קורות חייו
אמנון בירמן נולד בשנת 1948, בן למתרגם אברהם בירמן, וגדל בירושלים. בנעוריו למד בגימנסיה רחביה (סיים ב-1966). בהמשך למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, הוסמך כעורך דין, ועסק כ-15 שנה במקצוע זה, כיועץ משפטי של משרד התחבורה.
עם פרישתו מעריכת דין החל לפרסם רשימות בטור אישי במקומון הירושלמי "כל העיר". מבחר מרשימות אלה קובץ בספרו "אחד מאוזן". במקביל לכתיבה במקומון, ערך ספר שבו מיטב מהסאטירות שאהב. כן החל לפרסם תשבצי היגיון.
חיבור תשבצי הגיון
את עיקר פרסומו קנה בירמן כמחבר תשבצי הגיון. תשבציו התפרסמו במקומוני "רשת שוקן" ("העיר", "כל העיר", "כלבו"). ניסיון של מערכת "העיר" להפסיק את פרסום התשבץ בתחילת 2005 נתקל בתגובות נזעמות של הקוראים, ולאחר הפסקה של שבועות מעטים חודש פרסום התשבץ. בירמן פרסם במסגרת "העיר" למעלה מאלף תשבצי היגיון, וב-2007 הועבר התשבץ למוסף "עכבר העיר". ב-2004 החל לפרסם תשבצי היגיון גם ב"מעריב" עד שנת 2014. עד 2023 פרסם תשבצי היגיון בשבועון "לאשה". תשבציו ממשיכים להתפרסם בעיתון "הארץ". בנוסף, בירמן נוהג לשלוח בדואר, ובהמשך בדואר אלקטרוני, תשבץ שבועי למנויים. לקטים של תשבצים אלה יצאו לאור בחוברות אחדות.
בשנת 2007 יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות ספרו "תשבצי היגיון", ובו 80 תשבצי היגיון ופתרוניהם.
לגבי עיסוקו, העיד בירמן את הדברים הבאים:
משפחתו
בירמן נשוי לצביה, ד"ר לעבודה סוציאלית, ואב לארבעה. מתגורר בשכונת בקעה בירושלים. בתו, דניאלה, נפצעה קשה בפיגוע התאבדות במדרחוב בן-יהודה בירושלים ב-1997. בנו שי מפרסם תשבצי היגיון בעיתון "ישראל היום".
רבי אלעזר בן עזריה
רבי אלעזר בן עזריה (ראב"ע) היה תנא בן הדור השלישי לתנאים. כיהן תקופה מסוימת כנשיא הסנהדרין במקום רבן גמליאל דיבנה ולאחר מכן יחד עימו. ידוע בעושרו ובייחוסו ככהן, בהיותו דור עשירי לעזרא הסופר. דודו הוא התנא שמעון אחי עזריה, ובין צאצאיו נמנו רבי עזריה בן בנו של רבי אבטולס, ושלשלת ראשי ישיבת גאון יעקב (הישיבה הארץ-ישראלית בימי הגאונים) לדורותם. היה בר פלוגתא של רבי עקיבא.
מינויו לנשיא
כאשר חכמי יבנה החליטו להדיח את רבן גמליאל דיבנה מהנשיאות ולמנות במקומו חכם אחר, הם בחרו ברבי אלעזר בן עזריה בשל חכמתו, ייחוסו ועושרו.
על פי התלמוד הבבלי, רבי אלעזר בן עזריה היה אז כבן שמונה עשרה. כאשר הציעו לו להיות הנשיא, הוא התייעץ עם אשתו האם להיענות בחיוב, והיא ענתה לו שאין לו שערות לבנות של זקנה, כפי שראוי שיהיה לדרשן. נעשה לרבי אלעזר בן עזריה נס, וגדלו לו כשמונה עשרה שורות של שערות לבנות. תחת הנהגתו, ועל פי גישתו החינוכית, סילקו את שומר פתח בית המדרש ופתחו את שערי בית המדרש, כך שכל תלמיד שירצה לבוא יוכל. בו ביום נוספו לבית המדרש ארבע מאות ספסלים לתלמידים החדשים, ולפי דעה אחרת שבע מאות ספסלים. בנוסף, באותו יום נשנתה כל מסכת עדיות. מאוחר יותר החכמים התפייסו עם רבן גמליאל והוא הוחזר לתפקידו כנשיא, אך רבי אלעזר המשיך לשמש עמו כנשיא ברוטציה של שבוע אחד מכל ארבעה (ולפי חלק מהגרסאות שבוע אחד מכל שלושה).
אחד ממאמריו של רבי אלעזר בן עזריה במשנה פותח במילים: "הרי אני כבן שבעים שנה". על פי התלמוד הבבלי, את המשפט הזה אמר רבי אלעזר בן עזריה בצעירותו, וכוונתו היא "הרי אני נראה כמו בן שבעים שנה" בשל השערות הלבנות שנוספו לשיערו. הרמב"ם הסביר שהשיבה זרקה בשיערו של רבי אלעזר בן עזריה בשל שקידתו והתמדתו בתורה. מהתלמוד הירושלמי משמע שהמשפט המוזכר נאמר על ידי רבי אלעזר בן עזריה בזקנותו, בהיותו אכן כבן שבעים.
תורתו
רבי אלעזר בן עזריה נהג לפסוק הלכה לפי הפשט של התורה, ועל כך מיוחסת לו האמירה "דיברה תורה כלשון בני אדם". כמו כן מיוחסות לו מספר אמירות ידועות העוסקות ביחס בין ההלכה לבין המוסר האנושי וערך חיי האדם: "סנהדרין ההורגת אחד בשבוע נקראת חבלנית; רבי אלעזר בן עזריה אומר: אחד לשבעים שנה", "פיקוח נפש שדוחה את השבת" ואחרות.
שלושה דברים היה רבי אלעזר בן עזריה מתיר וחכמים אוסרים: הוא התיר להוציא בשבת פרה לרשות הרבים כשרצועה קשורה בין קרניה, כיוון שלדעתו הרצועה נחשבת כתכשיט ולא כמשא; התיר לקרד את הבהמה ביום טוב במסרק עבה, אף על פי שהדבר עשוי לגרום לעשיית חבורה והוצאת דם האסורה ביום טוב, מכיוון שסבר שדבר שאינו מתכוון מותר; והתיר לשחוק פלפלים בריחיים ביום טוב. במחלוקת הראשונה והשלישית נפסקה ההלכה כנגד דעתו, אמנם במחלוקת השנייה דעתו נפסקה להלכה.
עושרו
אודות עושרו האגדי מסופר, כי מעשר הבהמה שהפריש מבעלי החיים שבעדריו הגיע לסכום של שנים עשר או שלושה עשר אלף עגלים מדי שנה. יש שכתבו שזו לשון גוזמא, ומדובר במספר טיפולוגי.
באחרית ימיו גר כנראה בציפורי שבגליל. מקום קבורתו זוהה בימי הביניים על ידי עולי רגל ליד המושב עלמה, לצד אביו רבי עזריה ועוד תנאים.
יוז'ף קמפנר
יוז'ף קמפנר (בהונגרית: Kempner József; טטה, 1823 – טטה, 26 בפברואר 1882) היה רופא יהודי-הונגרי, הרופא הראשי של מחוז קומארום-אסטרגום, רופא צבאי במהלך מהפכת 1848 בהונגריה (המכונה שם מלחמת העצמאות בשנים 1848–1849).
ביוגרפיה
יוז'ף קמפנר נולד במשפחה יהודית בעיר טטה. הוריו היו בעיקר דוברי גרמנית וזו השפה שהוא התכתב איתם על פי עדותו. בשנת 1848 קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת פשט (היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) והיה בין מעט היהודים (אולי הבודדים) שהשיגו תואר כזה אז בממלכת הונגריה. ואחר כך התיישב בעיר הולדתו טטה כרופא כללי ומאוחר יותר היה הרופא הראשי של מחוז קומרום (תפקיד בכיר מאוד באותם הימים). הוא השתתף במהפכה ובמלחמת העצמאות בשנים 1848–1849 כאלוף-משנה. על מותו דווח ב"עיתון ראשון" (עיתון יום ראשון היה שבועון חינוכי בתמונות ובמאמרים שהופיע בין השנים 1854–1921.
תקשי"ר
תקנון שירות המדינה (או בקיצור התקשי"ר), הוא קובץ הוראות וכללים המסדיר את ניהולו של שירות המדינה בישראל בתחום משאבי האנוש והמפרט את זכויותיהם וחובותיהם של עובדי המדינה. התקשי"ר חל במישרין על עובדי מדינה במשרדי הממשלה ויחידות הסמך, על עובדי מערכת הבריאות הממשלתית ועל עובדי מערכת הביטחון האזרחית (למעט עובדים המועסקים לפי הסכמים קיבוציים-מפעליים מיוחדים). לתקשי"ר גם השפעה על עובדי הרשויות המקומיות, למרות שאינו חל עליהם במישרין.
נציב שירות המדינה הוא המתקין את התקשי"ר. נוהל זה מסתמך על החלטת הממשלה שיצרה את תפקיד הנציב. נייר מדיניות של פורום קהלת משנת 2015 מבקר את סמכותו של הנציב להתקין את התקשי"ר, שכן הסמכות להתקין תקנות אינה ניתנת להאצלה משר לפקיד ציבור, והסמכות ליישום חוק המינויים מסורה לראש הממשלה, כך שלא ניתן להאציל אותה לפקיד.
התקשי"ר פורסם לראשונה במרץ 1953.
תוכן התקשי"ר מתבסס על דיני העבודה, הסכמים קיבוציים והסדרים קיבוציים. נציבות שירות המדינה מפיצה באופן שוטף עדכונים לתקשי"ר.
בתקשי"ר עשרה חלקים:
קתדרלת סטפנוס הקדוש
היסטוריה
בראשיתה נבנתה קתדרלת סטפנוס הקדוש ככנסייה קהילתית ב-1147, אך היא נבנתה מחדש והורחבה במהלך המאות שלאחר מכן. הבנייה הסתיימה ב-1511, אך תיקונים ועבודות שחזור נמשכים עד היום.
בעבר רווחה הסברה שהכנסייה נבנתה בשדה פתוח מחוץ לחומות העיר; אך חפירות שנערכו בשנת 2000, במטרה להתקין מערכת חימום, חשפו קברים שתוארכו באמצעות פחמן רדיואקטיבי למאה ה-4, בעומק 2.5 מטר מתחת לפני הקרקע. 430 השלדים שנמצאו שם הועברו לקטקומבות. הועלו סברות כי ייתכן שאלפים אחרים נקברו בבית קברות עתיק זה, החל מהתקופה הרומית, וכי כנסייה זו, ולא כנסיית רופרכט (Ruprechtskirche), היא הכנסייה העתיקה ביותר בווינה.
הכנסייה המתועדת הראשונה באתר נבנתה ב-1137 בידי הדוכס לאופולד הרביעי תחת חוזה מאוטרן עם רגינמאר הבישוף של פאסאו. הכנסייה הוקדשה לסטפנוס הקדוש, הפטרון של קתדרלת הבישוף בפאסאו. המבנה הראשון נבנה בסגנון רומנסקי, ונחנך עשר שנים לאחר מכן במעמד קונראד השלישי, מלך גרמניה, הבישוף אוטו מפרייזינג ועוד מספר רב של אצילים שעמדו לצאת למסע הצלב השני. ברם, הוא הושלם רק ב-1160, ומאז עבר סדרת שינויים ושיפוצים. הקיר המערבי הנוכחי וצמד המגדלים הרומאניים מתוארכים ל-1237. בשנת 1258 פרצה שרפה גדולה בעיר, שכילתה גם את הכנסייה. במקומה נבנתה כנסייה שנייה, גדולה יותר, גם היא בסגנון רומנסקי, ששילבה את המגדלים הרומים והשער, ונחנכה ב-23 באפריל 1263, תאריך שמצוין כל שנה על ידי צלצול הפעמון הגדול (פומרין) במשך כשלוש דקות. מבנה זה היה הכנסייה השנייה באתר.
בשנת 1304 הורה הקיסר אלברכט הראשון על בנייה של בית מקהלה בן שלושה אגפים בסגנון גותי ממזרח לכנסייה, באופן שיהיה רחב דיו לפגוש את קצוות בית הרוחב הישן. העבודה נמשכה תחת שלטון בנו, הדוכס אלברכט השני; בית המקהלה החדש נחנך ב-1340, ביום השנה ה-77 לחנוכת הכנסייה הקודמת. המוטיב של הריהוט באגף הצפוני עסק במריה הקדושה, באגף המרכזי בסטפנוס הקדוש ובשאר הקדושים, ובאגף הדרומי בשנים-עשר השליחים. חלק זה של הקתדרלה הנוכחית נמצא מזרחית לבית הרוחב הקצר והעבה, ונקרא "בית המקהלה האלברטיני".
ב-1359 הניח בנו של אלברכט השני, רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה "המייסד", את אבן הפינה באזור המגדל הדרומי להרחבה של הכנסייה מערבה בסגנון גותי, הרחבה שמקיפה את הכנסייה הישנה. לאחר השלמת המבנה הגותי פורקה הכנסייה הישנה והוצאה מתוך המבנה. רודולף הרביעי העלה את מעמד הכנסייה ומינה מועצת קנונים הראויה לקתדרלה.
ואכן, בשנת 1469, בעקבות בקשתו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, העניק האפיפיור פאולוס השני מעמד של דיוקסיה לווינה ובעקבות זאת מינה הקיסר בישוף לכנסיית סטפנוס הקדוש, שנהפכה לקתדרלה. הדיוקסיה נחנכה ב-18 בינואר 1469 כאשר קתדרלת סטפנוס הקדוש היא מרכזה. ב-1722 תחת שלטונו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, העלה האפיפיור אינוקנטיוס השלושה עשר את הבישופות לדרגה של ארכיבישופות.
קתדרלת סטפנוס הקדוש ניצלה מנזק מכוון בידי הוורמאכט הגרמני בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר סרן גרהרד קלינקיכט התעלם מפקודות של מפקד העיר זפ דיטריך "לירות מאות פגזים ולהשאיר אותה בהריסות ואפר".
ב-12 באפריל 1945 נפגעה הקתדרלה קשות מאחת השריפות, שהוצתה בידי בוזזים כאשר חיילים רוסיים נכנסו לעיר. מגן מלבנים נבנה סביב דוכן הדרשה, קברו של פרידריך השלישי ואוצרות אחרים, כך שהנזק לאוצרות האמנות היקרים ביותר היה מזערי. עם זאת, השרפה כילתה את ספסלי המקהלה שגולפו בעץ על ידי וילהלם רולינגר בין השנים 1476 ו-1487 שיקום המבנה החל מיד לאחר תום המלחמה, והוא נפתח חלקית ב-12 בדצמבר 1948 ובאופן מלא ב-23 באפריל 1952.
חוץ המבנה
אורך הקתדרלה הרומנסקית-גותית הוא 107 מטר, ורוחבה 34 מטר. הפיח שהצטבר עליה במשך השנים ופגע בחזותה נוקה בשנים האחרונות, וכעת חזית הכנסייה שוב בגוון המקורי.
ה"שטפל" - המגדל הדרומי
המגדל הדרומי המסיבי והגבוה של קתדרלת סטפנוס הקדוש (ראו בתוכנית המבנה: ST) הוא המאפיין הבולט של קו הרקיע של וינה. הצריח המחודד הגותי שבראשו מתנשא לגובה של כ-136.7 מטר ומכונה בחיבה שטֶפל (Steffl); לשון הקטנה של "סטפנוס" בגרמנית) בפי הווינאים. הוא שימש כנקודת התצפית והפיקוד העיקרית בהגנת העיר מוקפת החומות בעת המצור על וינה ב-1523 ובמצור השני ב-1683. זהו הסמל המוכר ביותר של וינה. נדרשו 65 שנה להשלימו, מ-1368 עד 1433. המגדל מכיל דירה לשומר, שבמשך מאות שנים (עד 1955) אייש את המגדל בלילות וצלצל בפעמון אם איתר שרפה. קצה המגדל נושא את החותם הקיסרי, עיט כפול עם סמל הגיבורים של בית הבסבורג-לוריין (השושלת שהמשיכה את בית הבסבורג) על חזהו ובנוסף צלב אפוסטלי בעל שתי זרועות המסמל את הסגנון "מלכותיות אפוסטולית" של הקיסרים ההבסבורגיים כמלכי הונגריה.
המגדל הצפוני
המגדל הצפוני (ראו בתוכנית המבנה: NT) תוכנן להיבנות כתאום למגדל הדרומי, אך מעולם לא הושלם. גובהו הוא רק כמחצית מאחיו הדרומי, 68 מטר. בקצהו כיפה זמנית, אותה מכנים הווינאים "גג מגדל המים". בנייתה הופסקה ב-1511 ומאז לא הושלמה.
החזית המערבית
הכניסה הראשית נקראת "שער הענק" ("ריזנטור" או "Riesentor") בשל עצם של מסטודון שהייתה תלויה מעליה בעבר. משמאלה ומימינה נמצאים המגדלים הרומים (ראו בתוכנית המבנה: RT). גובה כל אחד מהמגדלים 65 מטר. הם נקראים "רומים" ("heidnischen" בניב וינאי) מכיוון שנבנו מחורבות מבנים רומיים. בסיסם רבוע, שעם עלייתו מעל לגג הופך למתומן. המגדלים הרומים (Heidentürme) מכילים פעמונים, ואף שהמגדל הרומי הדרומי איבד את פעמוניו בזמן מלחמת העולם השנייה, פעמוניו של המגדל הצפוני עדיין פעילים ביחד עם "דלת הענק", הם החלקים העתיקים ביותר בכנסייה. הטימפנון מעל הכניסה מתאר את "ישו המלך", ומשני אגפיו מלאכים מכונפים.
הגג
קתדרלת סטפנוס הקדוש ידועה בזכות הגג המקושט והצבעוני שלה, שאורכו 110 מטר והוא מכוסה ב-230,000 רעפים מזוגגים. מעל לבית המקהלה, על צד אחד של המבנה ישנם רעפים היוצרים פסיפס של העיט הדו-ראשי המסמל את קיסרות בית הבסבורג ששלט בווינה, ובצד השני מופיעים שלט האצולה של העיר וינה והרפובליקה של אוסטריה. ב-1945, כחלק מנזקי מלחמת העולם השנייה, התפשטה שרפה מן הבניינים הסמוכים אל המגדל הצפוני של קתדרלת סטפנוס הקדוש, והרסה את הגג. שחזור חישוקי העץ המקוריים לגג כה גדול (המתנשא לגובה 38 מטרים מעל לקירות) היה דורש קילומטר רבוע של יער, ולכן 600 טון של חישוקי פלדה הותקנו במקומם. הגג הוא תלול מאוד (שיפוע של מעל 80 מעלות במקומות אחדים), כך שירידת גשם מספיקה כדי לנקותו, ולעולם לא נערם עליו שלג.
פעמונים
בקתדרלת סטפנוס הקדוש יש 23 פעמונים.
הפעמון הגדול ביותר נקרא על שם מריה הקדושה, אך מכונה בפי כל "פומרין" (בתרגום חופשי: "המרעימה"). פעמון זה תלוי במגדל הצפוני ושוקל כ-20 טון. זהו הפעמון הגדול ביותר באוסטריה, ופעמון הנדנוד השני בגודלו באירופה (אחרי פעמון "פטר" בקתדרלת קלן השוקל כ-23 טון). הפעמון נוצק במקור בשנת 1711 מתותחים שנלכדו מהפולשים המוסלמים, ונוצק מחדש (בחלקו מהמתכת המקורית) ב-1951 לאחר שנפל והתרסק בשנת 1945 כתוצאת משרפתה של מסגרת העץ שהחזיקה אותו. הפעמון החדש הוא בקוטר 3.14 מטר (קרוב מאוד לערכו של פאי), וניתן במתנה ממדינת אוסטריה עילית. הוא מצלצל רק במספר אירועים מיוחדים כל שנה, כולל ביום השנה החדשה. ישנם עוד שלושה פעמונים אחרים במגדל הצפוני, אך הם ישנים יותר ויצאו מכלל שימוש.
במגדל הדרומי מותקנים אחד עשר פעמונים המופעלים חשמלית, שנוצקו ב-1960. הם החליפו פעמונים ישנים יותר שנהרסו בשרפה של 1945, ומצלצלים בזמן מיסות בקתדרלה: ארבעה מהם מצלצלים במיסה רגילה, עשרה פעמונים מצלצלים במיסה של חג חשוב, והפעמון ה-11 והגדול ביותר נוסף כאשר הקרדינל והארכיבישוף של וינה נוכח. מהגדול ביותר לקטן ביותר, הפעמונים הם: סטפן הקדוש (5,700 ק"ג), לאופולד הקדוש (2,300 ק"ג), כריסטופורוס הקדוש (1,350 ק"ג), לאונהרד הקדוש (950 ק"ג), יוזף הקדוש (700 ק"ג), פטרוס קניזיוס הקדוש (400 ק"ג), פיוס העשירי הקדוש (280 ק"ג), כל הקדושים (200 ק"ג), קלמנט מריה הופבאור הקדוש (120 ק"ג), מיכאל הקדוש (60 ק"ג) וטארסיציוס הקדוש (35 ק"ג). עוד במגדל הדרומי הפעמונים "פרימגלוקה" (Primglocke, נוצק מחדש ב-1772) ו"אורשלה" (Uhrschälle, נוצק ב-1449), אשר מצלצלים בכל שעה עגולה.
המגדל הרומי הצפוני מכיל שישה פעמונים, חמישה מהם נוצקו ב-1772, והם מצלצלים לתפילות הערב ולציון הלוויות. אלה הם פעמוני העבודה של הקתדרלה, ושמותיהם מצביעים על שימושם המקורי: "פויירין" (Feuerin, "אזעקת אש", אך כיום משמש לקריאה לתפילות הערב) שנוצק ב-1859, "קנטרין" (Kantnerin, קורא לזמרים לתפילה), "פרינגרין" (Feringerin, משמש למיסה הראשית בימי ראשון), "בירינגרין" (Bieringerin, "צלצלנית בירה" ומשמש לקריאה אחרונה מהטברנות), "Poor Souls" ("הנשמות המסכנות", פעמון ההלוויות) ו"כורפטש" (Churpötsch, שנתרם בידי ציבור הבוחרים לכבוד האיקונין של מריה פטש שבקתדרלה).
השרפה ב-1945 הרסה את הפעמונים שנתלו במגדל הרומי הדרומי.
נאמר שהמלחין לודוויג ואן בטהובן הבין עד כמה הוא חירש כאשר ראה ציפורים שעפות החוצה ממגדל הפעמונים של הקתדרלה כתוצאה מצלצול הפעמון, אך לא יכול היה לשמוע את צלצול הפעמון עצמו.
אלמנטים נוספים
ליד הקירות החיצוניים של הקתדרלה ניתן לראות:
פנים
הקירוי הפנימי של חלל הקתדרלה הוא קמרון מסוג קמרון רשת הנראה כרשת של צלעות אלכסוניות בין העמודים הראשיים של המבנה.
מזבחות
ישנם 18 מזבחות בחלק הראשי של הכנסייה, ועוד מזבחות בקפלות השונות. המזבח הראשי ומזבח וינר נוישטאדט הם המפורסמים ביותר.
המזבח הראשי
יעדם הראשון של מבקרים רבים בכנסייה הוא המזבח הראשי המרוחק (ראו בתוכנית המבנה: HA), שנבנה במשך שבע שנים (1641–1647) כחלק מליטוש הקתדרלה בסגנון הבארוק. המזבח נבנה בידי טוביאס פוק (Tobias Pock) תחת הדרכתו של הבישוף של וינה, פיליפ פרידריך, הרוזן ברוינר (Philipp Friedrich Graf Breuner) משיש שהובא מפולין, שטיריה וטירול.
המזבח מראה את סקילת סטפנוס הקדוש, פטרונה של הקתדרלה. הוא מוקף במסגרת דמויות של הקדושים הפטרונים של האזורים הסובבים אותה - לאופולד, פלוריאן, סבסטיאן ורוכוס הקדושים - וכן פסל של מריה הקדושה המושך את עין הצופה למבט על איור של גן העדן, שבו ישו מחכה לעלייתו השמיימה של סטפנוס, הקדוש המעונה הראשון.
מזבח וינר נוישטאדט
מזבח וינר נוישטאדט נמצא בראש הספינה הצפונית (ראו בתוכנית המבנה: WNA), ויוצר ב-1447 בפקודתו של הקיסר פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שקברו ניצב מנגד לו, בראש הספינה הדרומית. על במת המזבח חקוק המוטו A.E.I.O.U. (סיסמה שפירושה "כל העולם נתון תחת אוסטריה" - Alles Erdreich Ist Österreich Untertan).
פרידריך הזמין אותו עבור כנסיית המנזר הציסטרציאני ויקטרינג שליד קלגנפורט, שם הוא הוצב עד סגירת המנזר ב-1786 כחלק מהרפורמות של הקיסר יוזף השני כנגד הכמורה. אז המזבח נשלח למנזר הציסטרסיאני על שם ברנר מקליירבו (שנוסד בידי פרידריך ה-3) בעיר וינר נוישטאדט ובסופו של דבר נמכר ב-1885 לקתדרלת סטפנוס הקדוש, אחרי שמנזר וינר נוישטאדט נסגר עקב מיזוג עם כנסיית המנזר של הייליגנקרויץ.
פרויקט לשיקומו החל ב-1985, יום השנה המאה להוספתו. מאחר שהשיקום הצריך טיפול בשטח פנים רחב (מעל מאה מטר מרובע), השיקום ארך כעשרים שנה ועלה 1.3 מיליון אירו.