cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סילביה מתיוס ברוול
ביוגרפיה
לאחר סיום כהונתו של אובמה סיימה את תפקידה בממשל. היא מונתה לנשיאת האוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון די. סי. ונכנסה לתפקידה ביוני 2017.
היא נשואה למשפטן סטיבן ברוול מאז 2007, ולזוג שני ילדים.
ליברטה
ליברטה היא יישוב עירוני באנטיגואה וברבודה, זהו היישוב השלישי בגודלו במדינה. נכון ל־2013, ביישוב מתגוררים כ־3,400 איש.
היסטוריה
בסביבות המאה ה-19 בעת שחרור בריטי של עבדים באנטיגואה וברבודה הבריטית, לבעלת מטעים קולוניאליים היו בעיות כלכליות והיא נאלצה למכור חלק מרכושה במגרשים קטנים. העבדים לשעבר בשכונה קנו את כל הנכסים הקטנים, שכן הם רצו להחזיק בקרקע לנצח. "ליברטה", כלומר חירות והוקרה לעם המשוחרר, הפך לשם היישוב בשנת 1835. עד 1842, שלט מצויר ליד גבולו נכתב: "הכפר של ליברטה".
בעלי הקרקע החדשים התיישבו מיד על המגרשים שרכשו, בנו את בתיהם וטיפחו את גינותיהם. מלבד העבודה במטעים סמוכים, הם עבדו גם במכונאות במספנת נלסון בנמל פלמות'. בהמשך עבדו צאצאיהם גם במלאכות אחרות, כמו חייטים ובעלי חנויות.
פין אליוט
פין אליוט (באנגלית: Finn Elliot; נולד ב-16 ביוני 2002) הוא שחקן אנגלי, אשר התפרסם בעיקר בזכות תפקידיו בסרט הקולנוע "האוקיינוס שבינינו" ובסדרות הטלוויזיה "הממלכה האחרונה" ו"הכתר".
ביוגרפיה
אליוט נולד בהונג קונג. כשהיה בן שנה עברה משפחתו לקואלה לומפור ולאחר מכן לסינגפור. בגיל תשע עברה המשפחה לבריטניה. הוא גדל בצ'צ'יסטר, מערב סאסקס.
קריירה
אליוט החל את קריירת המשחק שלו כשהצטרף לתיאטרון הנוער של פסטיבל התיאטרון בצ'יצ'סטר.
בשנת 2015 שיחק בסדרת הטלוויזיה "The Outcast". על תפקידו זכה בביקורות מצוינות.
בשנת 2017 אליוט גילם את הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו בילדותו כשלמד בבית הספר גורדונסטון. הוא שב לגלם את הנסיך פיליפ בפרק בעונה השלישית בשנת 2019.
בשנת 2018 שיחק בסרט הקולנוע האוקיינוס שבינינו.
בשנת 2020 לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הממלכה האחרונה. הוא מגלם את בנו של אותרד (אלכסנדר דריימון).
קייט דאגלס
קתרין "קייט" קדוולאדר דאגלס (באנגלית: Katherine "Kate" Cadwallader Douglass; נולדה ב-17 בנובמבר 2001) היא שחיינית אמריקאית, זוכת מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020), אלופת עולם (פוקואוקה 2023), אלופת עולם בבריכת 25 מטר (מלבורן 2022) ושיאנית ארצות הברית במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. סגנית אלופת עולם (פוקואוקה 2023) ואלופת עולם בבריכת 25 מטר (מלבורן 2022) במשחה ל-200 מטר חזה. נוסף לכך, היא שיאנית ארצות הברית במשחים ל-100 יארד פרפר, 200 יארד חזה ו-200 יארד מעורב אישי.
ביוגרפיה
דאגלס נולדה וגדלה בניו יורק. היא לומדת באוניברסיטת וירג'יניה בהדרכת טוד דסורבו.
2021
באליפות ארצות הברית ששימשה כמבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו (2020) שנערכו באומהה, נברסקה ביוני 2021 זכתה דאגלס בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.32 דקות, אחרי אלכס וולש (2:09.30 דקות) ולפני מדיסין קוקס (2:09.34 דקות) ונכללה במשלחת האמריקאית. מדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 56.56 שניות, אחרי טורי הסק שקבעה שיא ארצות הברית חדש של 55.66 שניות) וקלייר קורזן (56.43 שניות).
מדליית ארד אולימפית
במשחקים עצמם היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:09.04 דקות, אחרי יוי אוהאשי מיפן (2:08.52 דקות) ואלכס וולש (2:08.65 דקות).
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-5 מדליות, 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב במשחי שליחות 4x50 מטר חופשי ו-4x100 מטר חופשי. מדליות כסף במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב ובמשחה שליחים משולב 4x50 מטר מעורב, בהם היא שחתה בשלב המוקדמות. מדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:04.68 דקות, אחרי סידני פיקרם מקנדה (2:04.29 דקות) ויו ייטינג מהרפובליקה העממית של סין שקבעה שיא עולם חדש לנערות של 2:04.48 דקות.
2022
באליפות המכללות שנערכה באטלנטה, ג'ורג'יה במרץ 2022 היא זכתה ב-3 מדליות זהב אישיות, במשחה ל-50 יארד חופשי בשיא ארצות הברית חדש של 20.84 שניות, שיפור לשיא בן 3 השנים של אבי וייצל (20.90 שניות), במשחה ל-100 יארד פרפר בשיא ארצות הברית חדש של 49.04 שניות, שיפור לשיא בן השנתיים של אריקה בראון (49.38 שניות) ובמשחה ל-200 יארד חזה בשיא ארצות הברית חדש של 2:02.19 דקות, שיפור לשיא בן 5 השנים של לילי קינג (2:02.60 דקות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:23.20 דקות, אחרי לילי קינג מארצות הברית (2:22.41 דקות) וג'נה שטראוך מאוסטרליה (2:23.04 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:32.58 דקות, אחרי אוסטרליה (3:30.95 דקות) וקנדה (3:32.15 דקות), כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.61 שניות ובמשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה במלבורן, אוסטרליה בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-7 מדליות, 5 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:15.77 דקות, לפני לילי קינג (2:17.13 דקות) וטס סכוטן מהולנד (2:18.19 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא לאומי חדש של 2:02.12 דקות, לפני אלכס וולש מארצות הברית (2:03.37 דקות) וקיילי מקיואן מאוסטרליה (2:03.57 דקות), במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 1:33.89 דקות, לפני אוסטרליה (1:34.23 דקות) והולנד (1:35.36 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם קלייר קורזן, לילי קינג וטורי הסק בשיא עולם חדש של 3:44.35 דקות, לפני אוסטרליה (3:44.92 דקות) וקנדה (3:46.22 דקות) ובמשחה שליחים משולב 4x50 מטר מעורב ביחד עם ראיין מרפי, ניק פינק וטורי הסק בשיא עולם חדש של 1:35.15 דקות, לפני איטליה (1:36.01 דקות) וקנדה (1:36.93 דקות). מדליות כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:26.29 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:25.43 דקות ולפני קנדה (3:28.06 דקות) ובמשחה שליחות 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:42.41 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 1:42.35 דקות ולפני שוודיה (1:42.43 דקות).
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 זכתה ב-6 מדליות, 2 זהב, 3 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:07.17 דקות, לפני אלכס וולש (2:07.97 דקות) ויו ייטינג מהרפובליקה העממית של סין (2:08.74 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם רגן סמית', לילי קינג וגרטשן וולש בתוצאה של 3:52.08 דקות, לפני אוסטרליה (3:53.37 דקות) וקנדה (3:54.12 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.41 שניות. מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:21.23 דקות, אחרי טטיאנה סקונמאקר מדרום אפריקה (2:20.80 דקות) ולפני טס סכוטן מהולנד (2:21.63 דקות) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:31.93 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:27.96 דקות ולפני הרפובליקה העממית של סין (3:32.40 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.28 שניות ובמשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי שליחים בתוצאה של 3:20.82 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:18.83 דקות ולפני הממלכה המאוחדת (3:21.68 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 52.42 שניות. מדליית ארד במשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:40.19 דקות, אחרי הרפובליקה העממית של סין (3:38.57 דקות) ואוסטרליה (3:39.03 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 51.79 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.81 שניות.
אונימ"ה
אונימ"ה (UNIMA, ראשי תיבות בצרפתית של Union Internationale de la Marionnette; בעברית: האיגוד הבינלאומי של תיאטרון בובות) הוא הארגון הבינלאומי של בובנאים, תאטרוני בובות וחוקרי התחום.
האיגוד נוסד בשנת 1929 בפראג והוא ארגון התיאטרון הבינלאומי הוותיק ביותר. אונימ"ה הוא ארגון לא-ממשלתי המסונף לאונסק"ו והוא נוכח ביותר מ-90 מדינות. הארגון מקדם את תחום תיאטרון הבובות ותומך בפגישות, ועידות, פסטיבלים ושיתופי פעולה בנושא. כמו כן, מטרותיו הנוספות הן קידום שלום, הבנה הדדית בין עמים וזכויות אדם.
אונימ"ה הוא ארגון חבר במכון הבינלאומי לתיאטרון.
בשנת 1981 הבובנאי הצרפתי ז'אק פליקס (Jacques Félix) העביר את מטה אונימה לשרלוויל-מזייר, עיירת כורים בצפון בצרפת שהייתה מקומו של הפסטיבל העולמי של תיאטרון בובות התלת-שנתי מאז 1972 והפכה לבירת תיאטרון הבובות העולמית.
מבנה הארגון
גופי השלטון של אונימ"ה הם: הקונגרס, המועצה, ועדת הביקורת, הוועדה המנהלת, המזכירות הכללית, הוועדות, המרכזים הלאומיים והנציגים.
אונימ"ה-ישראל
בישראל שימש במשך שנים רבות דוד בן שלום (הונזו) כ"נציג לא רשמי" ואיש הקשר לאונימ"ה העולמית, אולם סניף רשמי לארגון - אונימ"ה-ישראל - הוקם בשנת 1984 על ידי האמן הדס עפרת, לאחר שאושרה בקשתו בקונגרס אונימ"ה בדרזדן, גרמניה (עפרת כיהן כנשיא המרכז הישראלי עד שנת 1991). לאחר מכן פעל המרכז תחת הנהלות מתחלפות של עלינא אשבל (תיאטרון הקרון), אילן סביר (2003-1999), מירי פארי, דבורה צפריר, תמר שרף ופטריסיה דונובן. האיגוד הוציא במשך שנים כתב עת בשם "הלו בובה" והפיק כינוסים וסדנאות. בשנת 2007 הוא התפרק, מאחר שלא נמצא מי שינהלו.
בשנת 2015 מונתה הבובנאית דקלה כץ מתיאטרון המפתח לנציגה הרשמית של אונימ"ה בישראל.
The Vast Fields of Ordinary
The Vast Fields of Ordinary הוא רומן להט"בי מ-2009 שנכתב על ידי הסופר האמריקאי, ניק בורד . הרומן מתאר את הקיץ שלאחר סיום התיכון עבור נער מתבגר מהפרוורים בארון, חברתו הטובה ביותר לסבית מחוץ לארון ושני הנערים שהוא מעוניין לצאת איתם (האחד כוכב פוטבול לטיני והשני סוחר סמים).
הספר זכה בפרס ספרי סטונוול של איגוד הספריות האמריקאי בקטגוריית ספרות ילדים ונוער והיה מועמד לפרס למדא לספרות בנושא ספרי להט"ב לילדים/נוער. Booklist  הוסיפה את הרומן לרשימת הקשת 2010 שלה, ביבליוגרפיה של ספרים למבוגרים צעירים הכוללים תכנים הומוסקסואליים, לסביות, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים או שואלים. הניו יורק טיימס רשם את הספר כאחד מהספרים הבולטים של 2009.
על בסיס הרומן הזה, כתב העת אאוט הכניס את הסופר ניק בורד ל-"OUT 100", רשימה של 100 אנשים שתרמו תרומות חשובות לתרבות הלהט"ב והפוליטיקה ב-2009.
ביקורת
הרומן ספג לביקורת נרחבת, וזכה להערות חיוביות רבות. הניו יורק טיימס מצא את הרומן כרומן הביקורת שיבחה את השימוש של ברד בשפה ובמטאפורה, וכינתה את היצירה כ-. הסוקר מייקל קארט, מ-Booklist, שיבח את הספר ואמר כי: בסקירה שפורסמה ב-The Plain Dealer  פורסם כי בורד  במגזין האמריקאי, School Library Journal , הופיע הרון כאחד מ-11 הרומנים לבני נוער להט"בים שפורסמו ב-2009 כי היו דמויות חזקות וכתיבה כנה, והגיע למסקנה כי הרומן
לעומת זאת, מספר ביקורות על הרומן היו שליליות. Booklist , אף שבדרך כלל שיבח את הרומן, ביקר גם את היצירה על היותה, ומצאה כי עלילת המשנה של הנעדרת אינה מספקת. גם Booklist וגם The Plain Dealer  הרגישו כי מסקנת הרומן הייתה מובהקת מדי.
Sin Miedo (del Amor y Otros Demonios)
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד אלבומי הפופ הלטיניים, וקיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריה האלבום האורבני הלטיני הטוב ביותר.
רקע
בדצמבר 2019 הוציאה אוצ'יס את הסינגל המוביל מהאלבום "Solita". עם זאת, הוחלט שהוא לא ייכלל באלבום והוא הופץ כסינגל עצמאי בלבד. באפריל 2020, המיני-אלבום השני שלה, To Feel Alive, יצא לאור מכיוון שאוצ'יס לא הספיקה להוציא את אלבום האולפן השני שלה. המיני-אלבום הוקלט כולו במהלך בידוד שאירע במגפת הקורונה.
אוצ'יס הכריזה ב-5 בנובמבר 2020 על האלבום באמצעות הרשתות החברתיות שלה, תוך שחשפה את רשימת הרצועות והעטיפה שלו.
כמצ'יינה
תאגיד כימי בינלאומי של סין או ChemChina היא חברת כימיקלים בבעלות ממשלתית סינית המייצרת כימיקלים לחקלאות, מוצרי גומי, חומרים כימיים וכימיקלי בסיס (specialty chemicals המשמשים במגוון רחב של תחומי תעשייה ועיבוד פטרוכימי. בשנת 2019, דורגה במקום ה-144 במדרג החברות Fortune Global 500.
עד סוף 2016 היו לכמצ'יינה 10,800 פטנטים רשומים.
בלוסטאר
כמצ'יינה החלה כמפעל קטן לייצור תמיסות שנקרא בלוסטאר שנוסד על ידי רן ג'יאנשין בשנת 1984 באמצעות הלוואה של 10,000 יואן. רן יצר את אמפריית כמצ'יינה  על ידי לקיחת שליטה על מעל 100 מפעלים שהיו בבעלות המדינה ושרו במצוקה כלכלית, בכל רחבי סין, בעוד הממשלה מחזיקה בבעלות. הוא נמנע מפיטורי עובדים עודפים בעודו מסיט אותם לעבוד בשרשרת המסעדות מלאן נודלס. הוא הביא יועצים מקצועיים להנהלת החברה, והפך את העסק לאחת מהיוזמות הדינמיות ביותר בסין.
פירלי
באמצע 2016 רכשה כמצ'יינה 100% ממניות יצרנית הצמיגים האיטלקית, פירלי, תמורת כ-7.7 מיליארד דולר.
רכישת Syngenta
בפברואר 2016, נודע כי כמצ'יינה הסכימה לרכוש בשווי 43 מיליארד את Syngenta, חברה שווייצרית לייצור זרעים וחומרי הדברה, שהיא הרכישה הגדולה ביותר של חברה זרה.
החברה מחזיקה בחברת "זרעים גדרה" הישראלית.
עונת 2018/2019 בליגה הבלקנית בכדורסל
עונת 2018/2019 בליגה הבלקנית בכדורסל (BIBL) הייתה העונה ה-11 של תחרות אירופית זו לקבוצות כדורסל.
ונרה D
ונרה D (ברוסית: Венера-Д) הוא שמה של גשושית חלל רוסית ששיגורהּ מתוכנן לצאת לכוכב הלכת נוגה בסביבות שנת 2024. משימתה העיקרית של הגשושית תהא לבצע תצפיות סביב כוכב הלכת נוגה, במשימה הדומה מאוד לזו שביצעה הגשושית האמריקנית מגלן (Magellan) בשנות ה-90, בהבדל אחד, כאשר הגשושית הרוסית תעשה את המשימה עם מכ"ם חזק יותר. נוסף לכך, ונרה D תידרש לערוך מיפוי של אתרי הנחיתה על כוכב הלכת נוגה, במטרה להקים על כוכב הלכת בסיס לשהייה ארוכה בחלל, בסיס שאמור להסתמך על רכיבים של תוכנית ונרה.
עונת 2018/2019 בליגה הבלקנית בכדורסל
המשחק הראשון במסגרת שלב הבתים התקיים ב-16 באוקטובר 2018 והגמר ב-7 באפריל 2019. בתחרות השתתפו 7 קבוצות, 2 מבולגריה, 2 מצפון מקדוניה, 1 מאלבניה, 1 מקוסובו ו-1 מקזחסטן.
ונרה D
ונרה עשויה להיות הגשושית הראשונה ששולחת הפדרציה הרוסית (כאשר גשושיות ונרה הקודמות נשלחו על ידי ברית המועצות). ונרה D היא ספינת הדגל של דור חדש של גשושיות רוסיות שמיועדות להישלח לנוגה, ותוכלנה לשהות בחלל שעה וחצי יותר מן הגשושיות הסובייטיות הקודמות.
התכנון העיקרי הוא להרכיב את ונרה D על גבי משגר הפרוטון על מנת לשגרו לחלל, אולם ייתכן שעם ההתקדמות בפיתוח טיל השיגור אנגרה, כנראה שהגשושית תוצמד אל משגר האנגרה החדש.
עונת 2018/2019 בליגה הבלקנית בכדורסל
מתכונת התחרות
7 הקבוצות שיחקו בבית בודד במתכונת של שני סבבים, בית וחוץ נגד כל אחת מקבוצות הבית, בסך הכל כ-12 משחקים כאשר 4 הראשונות העפילו לפינל פור. לאחר הפינל פור שתי הקבוצות שהפסידו בחצי הגמר התמודדו במשחק בודד על המקום השלישי. כל משחקי הפינל פור התקיימו באולימפיק פארק שבטירנה, אלבניה.
חואן גריס
ביוגרפיה
גריס נולד במדריד, למד ציור מכני בבית הספר לאמנויות ואומנויות (Escuela de Artes y Manufacturas) במדריד בשנים 1902-1904, במהלכן תרם מציוריו לכתבי עת מקומיים. בשנים 1904-1905 למד אצל הצייר חוזה מריה קרבונרו (José Maria Carbonero). וככל הנראה בשנת 1905 אימץ לעצמו את השם הבדוי חואן גריס.
בשנת 1906 עבר לגור בפריז והתיידד עם אנרי מאטיס, ז'ורז' בראק ופרננד לז'ה. ובשנת 1915 הוא צויר על ידי ידידו אמדאו מודיליאני. בפריז הלך גריס בדרכו של חבר אחר בן ארצו פבלו פיקאסו. על אף שהתפרנס כצייר איורים הומוריסטיים וקודרים למספר כתבי עת, החל לצייר באופן רציני רק בשנת 1910 ועד לשנת 1912 פיתח סגנון קוביסטי אישי.
בשנת 1912 צייר את הדיוקן "הוקרה לפיקאסו" שנחשב לציור קוביסטי משמעותי שנעשה בתקופה מוקדמת של הקוביזם על ידי אמן מלבד פיקאסו או בראק. הדיוקן, צבע שמן על קנבס, הצביע על סגנון אנליטי של קוביזם. בקיץ 1913 עסק ביצירה, יחד עם פיקאסו, בעיירה סרה ( Céret) והחל לעבור לקוביזם סינתטי, עם שימוש נרחב בקולאז', בניגוד למונוכרומטיות של חבריו, הוא הרבה להשתמש בצבעים הרמוניים בהירים ובשילובים נועזים, בדומה לחברו מאטיס.
בשנת 1924 החל בעיצוב במה ותלבושות עבור הבלט רוס של סרגיי דיאגילב. באותה השנה הרצה בסורבון והציג בתערוכות גדולות בגלריה סימון בפריז ובגלריה פלכטהיים (Flechtheim) בברלין ודיסלדורף.
החל מאוקטובר 1925, חלה גריס לעיתים קרובות, ולבסוף נפטר מאי-ספיקת כליות בגיל 40, והותיר אחריו אישה ובן.
קליטומאכוס
קליטומאכוס (נקרא במקור עזרבעל; בערך 187 - 110 לפנה"ס) היה פילוסוף פיניקי שעמד בראש האקדמיה האפלטונית באתונה.
ביוגרפיה
כאשר הרומאים החריבו את קרתגו עד היסוד בסופה של המלחמה הפונית השלישית (149 - 146), עזרובעל כתב יצירת תנחומים שהוקדשה לבני מולדתו האומללים. ב-127, שנתיים אחרי מותו של קרנאדס, עזרובעל ששינה את שמו לקליטומאכוס, הפך לראש האקדמיה האפלטונית באתונה והמשיך לשמש בתפקיד זה עד מותו. אחד מתלמידיו היה פילון מלאריסה.
יצירתו
קליטומאכוס כתב כארבעים ספרים שמהם שרדו אחדים בלבד. מטרתם העיקרית של ספרים אלה הייתה להפיץ בציבור את רעיונותיו הפילוסופיים של מורהו קרנאדס, שבהם החזיק ושמהם לא סטה מעולם. גם יצירת התנחומים של קליטומאכוס לבני מולדתו הייתה מבוססת על דבריו של קרנאדס, ונועדה להציג את כוחה של הפילוסופיה לשמש כנחמה על צרות החיים.
ספריו של קליטומאכוס זכו בהערצתו של קיקרו שעשה בהם שימוש ביצירותיו ובהן "על הנבואה" ו "על טבע האלים". שניים מספריו של קליטומאכוס הוקדשו למשורר הרומאי גאיוס לוקיליוס ולקונסול לוקיוס מרקיוס קנסורינוס - מה שמצביע על כך שיצירותיו זכו להערצה ברומא.
עפרה קליסקי
ביוגרפיה
עפרה קליסקי נולדה במקוה ישראל בשנת 1951 לפרופ' אפרים גוטליב ולפראדל שמחה לבית בראון. בן זוגה ושותפה לחלק ממחקריה המדעיים הוא הכימאי ד"ר יהושע קליסקי. ילדיה הם ד"ר תומר קליסקי. ד"ר אפרת זקבך. ד"ר איתי קליסקי. ועמינדב קליסקי.
קליסקי גדלה בירושלים והתגוררה בבאר-שבע ובמיתר. היא רכשה תואר שני בכימיה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית וב-1980 סיימה בהצטיינות תואר שלישי בכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית בהנחית פרופ' מיכאל אוטולנגי. יחד עם פרופ' אוטולנגי חקרה קליסקי את החלבון הרגיש לאור הנמצא בעין, רודופסין. בהמשך הקריירה הרחיבה קליסקי את התעניינותה באינטראקציה בין חומר ואור לתחומים כמו לייזרים, גבישים אופטיים, ובולעים מתרווים. לאחר סיום הדוקטורט יצאה קליסקי בשנים 1981-1983להשתלמות בתר דוקטורט במחלקה להנדסת כימיה, אוניברסיטת רוצ'סטר, ניו-יורק. מאוחר יותר, לאחר שצברה ניסיון רב בתעשייה הכימית, העשירה קליסקי את מומחיותה העסקית ברכישת תואר מוסמכת במנהל עסקים (MSM) מאוניברסיטת בוסטון בשנת 1996.
מחקר, תעשייה וייעוץ
בשנת 1996 החלה קליסקי לעבוד כיועצת עצמאית לחברות תעשייה אשר שקלו להיכנס לפיתוח מוצרים חדשים או טכנולוגיות חדשניות וסיכמה את עבודתה בלמעלה מ-20 מחקרי שוק והערכה טכנולוגית מקיפים. במקביל, בדקה קליסקי עבור המדען הראשי (מדע"ר) של משרד התעשייה והמסחר (כיום – רשות החדשנות) כ-170 בקשות תמיכה למיזמי מחקר ופיתוח אשר הגישו חברות תעשייתיות קימות וחברות הזנק . רבות מהבקשות שקיבלו המלצה חיובית על ידי קליסקי אושרו בוועדות המדע"ר וחלקן הניבו מוצרים מוצלחים של התעשייה הישראלית.
קליסקי תרמה מניסיונה וידיעותיה לקהילה המדעית והתעשייתית והייתה מרצה מוזמנת בכנסים מקצועיים רבים.
ניהול מאגדי מחקר ופיתוח
קליסקי מונתה על ידי לשכת המדע"ר לנהל שלושה תאגידי מחקר ופיתוח לאומיים כאשר כל אחד מהם פעל במשך מספר שנים בהשתתפות מוסדות אקדמיים וחברות תעשייתיות כדי לקדם תחום מדעי-טכנולוגי חלוצי ומבטיח.
המאגד הראשון שניהלה היה מאגד לייזרים שאובי דיודה (לש"ד) שפעל בשנים 1999–2001. בשנים 2004–2008 ניהלה קליסקי את מאגד EDCOT לפיתוח טכנולוגיות ליישום מבודדים ומוליכים בהתקני העתיד. חברות המאגד היו החברות התעשייתיות אפלייד מטריאלס ישראל, טאואר סמיקונדקטורס, קרינה שימושית, KLA, נובה, ננו-אור וסלע וקבוצות מחקר מובילות מהטכניון, מאוניברסיטת תל אביב, מאוניברסיטת ב.ג. בנגב ומהאוניברסיטה העברית.
המאגד השלישי שניהלה קליסקי הוא מאגד MAIM למניעת יצירת משטחים מיקרוביאליים אשר פעל בשנים 2009–2013.
הוראה
ב-2002 החלה קליסקי להרצות על טכנולוגיה ויזמות עסקית לתלמידות המחלקה למנהל עסקים במרכז האקדמי לב, ובשנים 2005–2007 עמדה בראש המחלקה.
קץ לגלות
קץ לגלות הוא אלבום סולו מספר 4 של הזמר יוצר החסידי אברהם פריד. האלבום יצא ב-1985 בחברת גל פז והוא מורכב משירים שאת רובם הלחין יוסי גרין.
רקע
האלבום יצא ב-1985 ובו 10 רצועות עם שירים חסידיים בעברית ואנגלית של גדולי המלחינים במוזיקה החסידית.
את השיר "וניקיתי" מבצע אברהם פריד בדואט עם עצמו כילד.
גויקו קצ'אר
גויקו קצ'אר (בסרבית: Гојко Качар, בקרואטית: Gojko Kačar, נולד ב-26 בינואר 1987 בנובי סאד שביוגוסלביה, כיום בסרביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירת מועדונים
קצ'אר גדל בנוער של וויבודינה נובי סאד הסרבית, ובעונת 2004/05 החל לתפוס מקום קבוע בקבוצה הבוגרת. את עונת 2007/08 החל קצ'אר בסערה, כאשר הבקיע 11 שערים בחצי עונה, יותר מכמות השערים שהבקיע עד לאותה עונה בקבוצה. בפגרת החורף של אותה עונה נרכש על ידי הרטה ברלין מהבונדסליגה תמורת שלושה מיליון אירו, והפך לשחקן היקר ביותר בתולדות וויבודינה נובי סאד. קצ'אר, שהצטרף לחברו לנבחרת סרביה, מרקו פנטליץ', לא הצליח לשחזר במחצית העונה השנייה את יכולתו מתחילת העונה, והבקיע רק שער אחד נוסף, על אף שהיה שחקן הרכב קבוע בהרטה ברלין. קצ'אר נשאר במועדון שתי עונות נוספות, בהן הבקיע במצטבר תשעה שערי ליגה, ועזב את הרטה ברלין בתום עונת 2009/10.
באוגוסט 2010 חתם קצ'אר בהמבורג. את הבכורה ערך באוגוסט 2010 כאשר החליף בניצחון 2-1 על שאלקה 04 בבונדסליגה את אלג'רו אלייה. בשנת 2014 הושאל לחצי עונה לסרסו אוסקה מליגת העל היפנית. בעונת 2014/15 התמודדה המבורג במאבקי התחתית ועמדה לרדת אל הבונדסליגה השנייה לראשונה בתולדות המועדון. קצ'אר הבקיע מספר שערים חשובים בשלבי ההכרעה של העונה, והצליח לסדר לקבוצה מקום במבחני הירידה במקום לרדת באופן ישיר. המבורג ניצחה במבחנים אלו בצורה דרמטית את קרלסרוהה ונשארה בבונדסליגה.
בקיץ 2016 חתם קצ'אר באאוגסבורג מהבונדסליגה.
קריירה בינלאומית
קצ'אר החל לשחק בנבחרת סרביה בשנת 2007, והשתתף עמה באולימפיאדת בייג'ינג (2008), ממנה הודחה סרביה בשלב הבתים. גויקו קצ'אר אינו הנציג היחידי ממשפחת קצ'אר שהשתתף באולימפיאדה. דודו, סלובודאן קצ'אר, זכה במדליית זהב באיגרוף במשקל כבד באולימפיאדת מוסקבה (1980) כנציג יוגוסלביה. דוד אחר שלו, טאדייה קצ'אר, זכה גם כן באיגרוף במדליית כסף באולימפיאדת מונטריאול (1976) כנציג יוגוסלביה.
בספטמבר 2008 הבקיע קצ'אר חמישייה בניצחון 8-0 של נבחרת סרביה בכדורגל עד גיל 21 על מקבילתה ההונגרית, במוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2009. בטורניר עצמו, קצ'אר הבקיע בהפסד 3-1 לנבחרת שוודיה את שערה היחיד של סרביה בטורניר, שהסתיים בהדחתה של סרביה בשלב הבתים עם שתי נקודות.
קצ'אר השתתף עם נבחרת סרביה במוקדמות יורו 2012, אליו כשלה הנבחרת לעלות. לאחר מוקדמות אלה, קצ'אר לא זומן יותר, והופעתו האחרונה במדים הלאומיים נערכה בשנת 2012.
קוד מזהה בין-לאומי
קוד מזהה בין-לאומי הוא שם כולל לשיטות סיווג למסמכים אלקטרוניים ופיזיים הנהוגות בעולם. הקוד מופיע כחלק מציטוטי מקורות במאמרים, בוויקיפדיות שונות ובכל מקום אחר בו חשוב לדייק בהפניה למקור, בדרך כלל עקב זכויות יוצרים.
Daughter
Daughter הם להקת אינדי פולק בריטית, שנוסדה בשנת 2010 על ידי הסולנית אלנה טונרה, ילידת צפון לונדון, הגיטריסט השווייצרי איגור האפלי, והמתופף רמי אגיללה מצרפת. בשנת 2013 יצא לאור אלבום הבכורה של ההרכב, ובשנת 2016 יצא אלבומם השני.
היסטוריה
סולנית הלהקה, אלנה טונרה, גדלה עם אחיה הבכור קירן בשכונת נורת'ווד בלונדון להורים ממוצא אירי ואיטלקי. סבה, שנולד באירלנד, חשף אותה למוזיקה אירית מסורתית מגיל צעיר. העניין של אלנה במוזיקה החל כאשר קיבלה עותק של האלבום גרייס של ג'ף באקלי. לאחר שחוותה בריונות בבית הספר היא השתמשה בכתיבה כדי "להתמודד רגשית עם החיים". אלנה מייחסת למעבר בין בתי ספר שעשתה בגיל 12 השפעה עצומה, ועל כך אמרה שמאז היא כותבת "על דברים שאני מרגישה שקשה לדבר עליהם בבגרות".
אלנה החלה את הקריירה שלה במוזיקה, בהופעות אקוסטיות תחת השם שלה ברחבי לונדון, ומצאה כי הדבר "לא מתאים לי בכלל. בתור מוזיקאית, אני לימדתי את עצמי והרגשתי שאני מוגבלת בידי היכולות שלי". איגור האפלי, חבר הלהקה, צפה באחת מן ההופעות האקוסטיות שלה, והבחין כי "היה לה כוח אשר משך את כולם". איגור, במקור משווייץ, למד במכון הלונדוני לביצועי מוזיקה עכשווית, שם פגש את אלנה במהלך קורס כתיבת שירים. בעקבות כך החלו להופיע יחד, כשאיגור מוסיף לשירתה של אלנה גיטרה חשמלית. לאחר הקלטת הדמו הראשון שלהם, הדיבורים על הלהקה עברו מפה לאוזן, ואת מיני-אלבום הבכורה שלהם, בשם His Young Heart, שחררו באופן עצמאי ב-20 באפריל 2011 לאחר שהקליטו אותו בחדרו של איגור. מאוחר יותר באותה השנה, ב-2 באוקטובר, הוציאו לאור מיני-אלבום נוסף בשם The Wild Youth. מיני-אלבום זה זכה לשבחים באתר בריטי אשר תיאר את הלהקה כ-"אחד מקולות הפופ המיוחדים שיש כיום." בנוסף הוזמנו להתארח בתחנת הרדיו BBC Radio 1.
בעקבות כניסתם לקשר רומנטי ביניהם, איגור התעקש כי הם "צריכים לשמור על החיים הפרטיים וחיי הלהקה שלנו בנפרד, כי אני לא רוצה שאלנה תפסיק להגיד דברים אישיים בשירים שלה, שכן כותבי שירים צריכים להיות רחבי ידיים, הם צריכים לא לפחד". אלנה הסכימה דבריו ועל כך אמרה: "איגור לא שואל על הכתיבה שלי. הוא רואה במה שאנחנו עושים אמנות. הוא בהחלט לא מנסה לשכתב את המילים שלי. אני אף פעם לא מספרת לאף אחד על מה השירים שלי, אפילו לא לאיגור. אני מרגישה שהם מספיק ישירים, בכל אופן. הם לא מעורפלים במיוחד".
ב-2012, זמן קצר לאחר מופע בלונדון מול קהל של 700 איש, הלהקה הודיעה על חתימת חוזה עם חברת התקליטים הבריטית 4AD. הסינגל הראשון שלהם, "Smother", פורסם בחודש אוקטובר של אותה השנה. הוא הושמע על ידי תחנת הרדיו BBC Radio 1 ו-6Music. בדצמבר 2012, הופיעה הלהקה בתוכנית הטלוויזיה "המופע של דייוויד לטרמן" עוד לפני ששחררו אלבום שלם. אלנה תיארה זאת כ-"אולי (...) מצב של לרתום את העגלה לפני הסוסים".
If You Leave
הלהקה הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלהם, "If You Leave", במרץ 2013 והוא הגיע למקום ה-16 במצעדים בבריטניה. בנוסף זכה לביקורות חיוביות בעיתונות; "אלבום שהוא הרהור יפיפה כמו "If you Leave" הוא אלבום שעוקבים אחריו מההתחלה ועד הסוף, מרותקים על ידי הסיפור שנטווה בו והרגשות שהוא מציג. ובימים הדיגיטליים האלו זה מרגיש כמו הישג יוצא דופן". הלהקה גם זכתה בתואר ה-"אלבום העצמאי של השנה" בפרסי המוזיקה העצמאית בלונדון ב-2013. הלהקה החלה בסיבוב הופעות ארוך על מנת לתמוך באלבום וגם גייסה את לוק סונדרס כחבר צוות נוסף, כדי לאפשר את היכולת לנגן את השירים כפי שהם באלבום. כמו שאיגור הסביר: "הוא מנגן את כל מה שאנחנו לא יכולים, וזה קלידים, בס, ועוד כמה גיטרות. היינו מאוד שמחים עם התוצאה. זה לקח די הרבה זמן, המון חזרות, אבל אנחנו ממש שמחים עם איך השירים נשמעים בשידור חי". בנוסף לכך השתמשה הלהקה באפקטי קול וגיטרה כדי לנגן את השרים.
תל משוש
תל מָשׁוֹשׁ (בערבית: خربة المشاش - "ח'רבת אל משאש") הוא אתר ארכאולוגי בנגב הצפוני, כ-12 ק"מ מזרחית לבאר שבע. תל משוש הוא למעשה מקבץ אתרים שונים המפוזרים סביב הבארות באזור. היותו של המקום מוקד משיכה להתיישבויות בתקופות שונות מצביעה על חשיבותו הגאוגרפית. התל הוא מן האתרים הגדולים והחשובים שנמצאו באזור בקעת באר שבע, ובעת שגשוגו במאה ה-11 לפנה"ס היה שטחו כ-60 דונם. באתר התקיימו שלוש עונות חפירה ארכאולוגית; הראשונה ב-1972, השנייה ב-1974, והשלישית ב-1975. החפירות נערכו על ידי משלחת ישראלית-גרמנית בראשותם של יוחנן אהרוני, אהרן קמפינסקי מאוניברסיטת תל אביב וו. פריץ מאוניברסיטת מיינץ גרמניה.
זיהוי האתר עם ערים מקראיות
יוחנן אהרוני, בהתבססו על פסוקים מהמקרא, הציע לזהות את תל משוש עם היישוב המקראי חורמה. אולם לא כל החוקרים מסכימים עם זיהוי זה.
בנוסף, ישנם חוקרים, כישראל פינקלשטיין, הרואים בתל משוש יישוב עמלקי או חלק מרצועת החוף בתקופת הפלשתים, ודוחים את זיהוי האתר כעיר ישראלית.
התקופה הכלקוליתית וראשית תקופת הברונזה הקדומה
היישוב שקם בשלהי התקופה הכלקוליתית (4500 לפנה"ס-3500 לפנה"ס) ובראשית תקופת הברונזה הקדומה (3300 לפנה"ס-2400 לפנה"ס הוא חלק משרשרת יישובים שהתקיימו לאורך בקעת באר שבע. באתר נמצאו שרידים של מערות מגורים שזהות בצורתן לאלה שנתגלו באתרים אחרים של "תרבות באר שבע".
ראשית תקופת הברונזה התיכונה
היישוב באתר התחדש לאחר יותר מאלף שנים שלא הייתה בו התיישבות, בראשית תקופת הברונזה התיכונה (2000 לפנה"ס - 1550 לפנה"ס). באתר נמצאו מתקופה זו שרידים של מצודת דרכים גדולה בצומת בין הדרך שחצתה את ואדי באר שבע לבין הדרך שירדה מהר חברון לנגב והערבה. התיישבות זו הייתה ככל הנראה מאורגנת ויזומה ותפקיד המצודה היה לשמור על צומת הדרכים. במאה השמונה-עשרה לפנה"ס פסקה הפעילות במצודה ובמקומה עברה ההתיישבות לתל מלחתה. בנוסף נמצאו מתקופה זו שרידי סוללה שבמקורה הקיפה את אזור הבארות, אשר שימשו באותה תקופה לשהיית שיירות ולחניית חיילים בעת סכנה. הסוללה ככל הנראה הוקמה בחיפזון, וכפי שמעידה איכות הבנייה הירודה בהשוואה לסוללות שנמצאו בצפון הארץ
תקופת הברונזה המאוחרת
בסוף תקופת הברונזה המאוחרת (1550 לפנה"ס - 1200 לפנה"ס), ההתיישבות באזור הבארות של תל משוש חודשה, זאת לאחר יותר מ-500 שנה מסוף פרק ההתיישבות שקדם לה. נראה כי הסיבה לכך היא חידוש השימוש בדרכים שעוברות במקום ומקשרות בין עבר הירדן ובין שפלת החוף הדרומי, ששימשו לצורכי מסחר וצרכים צבאיים. ייתכן שההתיישבות המחודשת במקום התרחשה בעקבות ייסודה של תחנת דרכים או מצודה מצרית במקום.
תקופת הברזל
הממצאים מתקופת הברזל I (1150 לפנה"ס-1000 לפנה"ס) חולקו על ידי החוקרים לשלוש שכבות:
השכבה השלישית: בשכבה זו נמצאו בורות אפר, ממגורות ורצפות לס. מממצאים אלה ניתן להסיק כי בסוף המאה השלוש עשרה לפנה"ס החלה התיישבות של נוודים למחצה באזור שסביב לבארות תל משוש, ככל הנראה בסוכות או באוהלים. במחצית הראשונה של המאה השתים עשרה לפנה"ס השתנה אופי הבנייה באתר והחלה התפתחות של בנייה פרטית בתל משוש.
השכבה השנייה (סוף המאה ה-12 לפנה"ס ראשית המאה ה-11 לפנה"ס): בשכבה זו נתגלה היישוב הגדול ביותר שהתקיים בתל משוש וגודלו כשישים דונם. המבנים בתקופה זו היו מסגנון בתי ארבעה מרחבים. בתים אלו מקבלים את הכינוי "בתים ישראליים" במסגרת התאוריה שמקשרת תקופת התיישבות זו לתקופת ההתנחלות. באתר נמצאו מבני ציבור, שנבנו בראשית המאה השתים עשרה לפנה"ס ושניכרת בהם השפעה מצרית-כנענית. יש הסבורים כי בתחילתו קם היישוב עקב הפעילות המצרית באזור ורק לאחר מכן ייתכן כי הוא עבר לשלטון פלשתי. בשכבה זו נמצאו ממצאים רבים, לדוגמה: מבנה ציבורי ששימש כנראה כאחד ממרכזי המנהל הישובי, חדרים המעידים על אופי פולחני ואמידות כלכלית, מצודה ועוד.
השכבה הראשונה (סוף המאה ה-11 לפנה"ס וראשית המאה ה-10 לפנה"ס): שכבה זו נמצאה הרוסה בעקבות סחף, בשכבה נותר מבנה שמזוהה כמצודה או מגדל ששימש להגנה. בראשית או באמצע המאה העשירית לפנה"ס נחרב תל משוש וננטש, ככל הנראה בעקבות המצב הביטחוני שהיה באזור. תושבי תל משוש עברו לתל עירא, שם תנאי ההגנה היו טובים יותר.
היישוב בתל משוש התחדש בתקופת הברזל II, לקראת סוף המאה השמינית לפנה"ס-תחילת המאה השביעית לפנה"ס כתחנת דרכים והמבנים בו שימשו כ"חאן שיירות". מבנה גדול שנמצא באתר מתקופה זו, ככל הנראה שימש כאכסניה לעוברי אורח. החורבן הסופי של היישוב היה בסביבות שנת 600 לפנה"ס.
המאה השביעית לספירה
לא נמצאו ממצאים המעידים על התיישבות בין היישוב שנחרב בשנת 600 לפנה"ס ועד המאה השביעית לספירה. היישוב האחרון שהוקם בתל משוש היה מנזר סורי-נסטוריאני ובו נמצאו כתובות בסורית מסוף המאה השביעית או ראשית המאה השמינית. כתובות אלו נכתבו בידי נזירי הכת הנסטורינאית. במנזר נמצאה כנסייה ובה נתגלו סרקופאגים המכילים שלדי נזירים.
אקלים וחקלאות
סוג הקרקע הנפוץ באזור היא אדמת לס, שעליה גבעות נמוכות ומבותרות ומקור המים המרכזי הוא נחל באר שבע. בתקופה הכלקוליתית, תקופת הברונזה הקדומה I ובתקופת הברזל I התפרנסו התושבים מחקלאות. התנאים הטובים לפעילות חקלאית היו כתוצאה מכמות המשקעים באותה תקופה, שנעה בין 300 ל-400 מ"מ, שהיא גבוהה יחסית לאזור זה.
מנוע על-מגח סילוני
מנוע על־מגח סילוני או סקראמג'ט (באנגלית: Scramjet) הוא גרסה של מנוע מגח-סילון "נושם אוויר" שבו הבעירה מתרחשת בעת זרימת אוויר על-קולית ושגיא קולית. כאשר מהירות האוויר קרבה למהירות הקול, מתחילה להיווצר תופעת המגח. תופעת המגח היא דחיסה עצמית של פרודות האוויר, כלומר, דחיסה ללא כוח חיצוני.
בדומה למנוע מגח-סילון, מנוע סקראמג'ט מסתמך על מהירות רכב גבוהה, כדי להאט ולדחוס בכוח את האוויר הנכנס, לפני הבעירה. אך בעוד שמנוע המגח הרגיל מאט את האוויר למהירות תת-קולית לפני הבעירה, מהירות זרימת האוויר במנוע סקראמג'ט היא על-קולית לאורך פנים המנוע כולו. דבר זה מאפשר למנוע סקראמג'ט לפעול ביעילות במהירויות גבוהות מאוד. דחיסת תערובת הדלק והאוויר מתבצעת במנוע זה על ידי תנועתו באוויר.
כלי הטיס "נושם האוויר" המהיר ביותר הוא ה-נאס"א X-43A הבנוי בתצורת סקראמג'ט, שהגיע למהירות 9.6 מאך. לשם השוואה, כלי הטיס "נושם האוויר" השני במהירותו הוא המטוס המאויש SR-71 "ציפור שחורה", שהגיע למהירות מקסימלית של 3.3 מאך (3,530+ קמ"ש בגובה 80,000 רגל, 24,384 מטר).
בשל אופי העיצוב שלו, מוגבל תפעול מנוע הסקראמג'ט לכמעט מהירות היפר-קולית (5 מאך ומעלה). היות שהוא חסר מדחסים מכניים, דוֹרש מנוע הסקראמג'ט אנרגיה קינטית גבוהה של זרימה על־קולית כדי לדחוס את האוויר הנכנס, למצב של תנאי עבודה תפעוליים. לפיכך, כלי המוּנע על ידי מנוע סקראמג'ט, חייב להיות מוּאץ למהירות הנדרשת, על ידי אמצעי הנעה אחרים, כמו מנוע טורבו־סילון, תותח־מסילה (railgun), או מנועי רקטה. בטיסה של כלי הטיס הניסויי בואינג X-51 המוּנע על ידי סקראמג'ט, הועלה הכלי לגובה טיסה על ידי בואינג B-52, לפני ששוחרר והוּאץ באמצעות רקטה ניתקת, למהירות קרובה ל-4.5 מאך.
בעוד שמנועי סקראמג'ט הם פשוטים מבחינה רעיונית, היישום בפועל מוגבל על ידי אתגרים טכניים קיצוניים. טיסה היפר־קולית בתוך האטמוספירה יוצרת כוח גרר עצום, והטמפרטורות הגבוהות הנוצרות על גוף כלי הטיס ובתוך המנוע יכולות להגיע לערכים קיצוניים. שמירה על בעירה בזרימה העל־קולית מציבה אתגרים נוספים, כאשר הדלק חייב להיות מוזרק, מעורבב, מוּצת ונשרף בתוך אלפיות השנייה. בעוד שטכנולוגיית הסקראמג'ט נמצאת בפיתוח כבר מאז שנות ה-50 (של המאה ה-20), רק לאחרונה הושגה הצלחה בטיסה המונעת על ידי מנוע סקראמג'ט.
בית הספר הגבוה למוזיקה הנס אייזלר
בית הספר הגבוה למוזיקה הנס אייזלר (בגרמנית: Hochschule für Musik "Hanns Eisler") בברלין, גרמניה הוא אחד הקונסרבטוריונים למוזיקה הראשונים במעלה באירופה. בית הספר נוסד במזרח ברלין בשנת 1950 בשם "הקולג' הגרמני למוזיקה", כיוון שבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין, הוותיק יותר, נמצא במערב ברלין. אחרי מותו של אחד הפרופסורים הראשונים שלו, המלחין הנס אייזלר, שונה שם המוסד להנצחת שמו בשנת 1964. בשנת 2005 שופץ הקונסרבטוריון. הוא שוכן כיום ב-Gendarmenmarkt וב-Neuer Marstall
בבית הספר הגבוה למוזיקה "הנס אייזלר" פועלים מגוון הרכבים מוזיקליים, בהם מוזיקה קאמרית, מקהלות, תזמורות והרכבי ג'אז.
בית הספר הגבוה (Hochschule)
מכון קורט-זינגר, שנוסד בשנת 2002, מתמחה במחקר בנושא בריאות נגנים. מאז 2003 עוסק המכון למוזיקה חדשה במוזיקה עכשווית. עם ייסוד מכון הג'אז של ברלין בשנת 2005, הגיע הקונסרבטוריון לרמה בינלאומית בלימודי ג'אז; בין אנשי הסגל דייוויד פרידמן, ג'ון הולנבק, ג'ודי נימאק וג'יגס ויגהאם.
היסטוריה
אחרי ייסוד גרמניה המזרחית (DDR), נמצאו כל בתי הספר למוזיקה והקולג' היחיד למוזיקה במערב ברלין. משום כך החליט משרד החינוך של מזרח גרמניה לייסד קולג' למוזיקה בחלקה המזרחי של העיר. ב-1 באוקטובר 1950 נוסד בית הספר הגרמני הגבוה למוזיקה. מנהלו הראשון היה פרופסור גיאורג קנופלר. בסגל הוראה היו רודולף וגנר-רגני והנס אייזלר (הלחנה), הלמוט קוך (ניצוח), הלמה פרכטר, ארנטו שלנברג (קול), קרל אדולף מרטינסה, גרטה הרוויג (פסנתר), גוסטב האוומן, וילהלם מרטנס (כינור), ברנהרד גינתנר (צ'לו), ורנר בוכהולץ (ויולה) ואיוואלד קוך (קלרינט).
מאז 1964 קרוי הקונסרבטוריון "בית הספר הגבוה למוזיקה 'הנס אייזלר' ברלין".
בשנת 1950 נוסד בית ספר מיוחד למוזיקה. הקונסרבטוריון יצר שותפות עם בית הספר ע"ש קרל פיליפ עמנואל באך.
בשנת 1953 נפתחה תוכנית של בימוי אופרה ותיאטרון מוזיקה, לאחר ששני סטודנטים הביעו עניין בתחום זה. הלימודים במקצוע הבימוי לתיאטרון מוזיקה הם לתואר ראשון ואילו בימוי אופרה לומדים לתואר מוסמך.
לאחר איחוד גרמניה העבירה מדינת ברלין את הקונסרבטוריון לניהולה. כיום נמצא המוסד בשטח השיפוט של מחלקת המדע, המחקר והאמנויות של הסנאט הגרמני.
דימיטריה פאפאזוגלו
דימיטריה פאפאזוגלו (ברומנית: Dimitrie Papazoglu; 28 במרץ 1811 - 2 באוגוסט 1892) היה בויאר ואיש צבא רומני (הגיע לדרגת לוטננט-קולונל), היסטוריון וגאוגרף.
שם המשפחה פאפאזוגלו בא ממקור יווני ומשמעו זה "בן של כומר".
פאפאזוגלו נולד בבוקרשט, אז בירת נסיכות ולאכיה, במשפחת בויארים. במסגרת פעילותו בצבא השתתף בדיכוי מהומות הבולגרים בבראילה בשנים 1841 - 1843, לקח חלק במהפכת 1848 ולקח חלק בכיבוי השריפה הגדולה בבוקרשט. בשנת 1855 פרש מהצבא בדרגת מאיור, אך בשנת 1884, כשצבא רומניה עבר ארגון מחדש, קודם לדרגת לוטננט קולונל.
משבר החוב של יוון
משבר החוב של יוון הוא משבר כלכלי, שהתרחש ביוון החל מסוף שנת 2009. הוא היה מוקד מרכזי של משבר החוב האירופי. המשבר החל כתוצאה של המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 בצירוף בעיות מבניות וחולשה של הכלכלה היוונית. בעקבות המשבר נכנסה יוון למיתון ממושך שבמהלכו התכווץ התוצר הלאומי ביותר מ-20%. שיעור החוב הציבורי ביחס לתוצר עלה באופן חד, ושיעור האבטלה הגיע בשיאו (קיץ 2013) ליותר מ-25% מכוח העבודה. בעקבות המשבר, שאיים על יציבות כלכלות אחרות באירופה, יוון נאלצה לבקש סיוע ממדינות האיחוד האירופי ומקרן המטבע הבינלאומית ולהסכים לתנאים של מספר תוכניות חילוץ. במסגרת תוכניות החילוץ, שהאחרונה מביניהן הסתיימה בקיץ 2018, יוון קיבלה סיוע בסכום קרוב ל-300 מיליארד אירו ונאלצה להנהיג רפורמות ותוכניות צנע, שכללו קיצוצים חדים בתקציבי הרווחה, בתנאי הפנסיה ובהעסקה במגזר הציבורי.
המשבר ומדיניות הצנע הביאו להשלכות חברתיות קשות. יותר משליש מאזרחי יוון הוגדרו כנתונים בסכנה לעוני, ולפי דו"ח של ה-OECD כ-1.5 מיליון אזרחים יוונים חיו בתנאי עוני קיצוני בשנת 2017. תנאי הפנסיה של מרבית אזרחי יוון נפגעו באופן משמעותי ומספר האזרחים החיים ללא קורת גג גדל פי 4 בתוך מספר שנים. תקציבי הממשלה לשירותי חינוך, בריאות ורווחה הופחתו, דבר שהוביל להידרדרות בשירותים ובקצבאות, להרעה בנגישות ובאיכות של מוסדות חינוך ציבוריים, ולהגעת מערכת הבריאות הציבורית לסף התמוטטות. דו"חות ומחקרים שעוסקים בבריאות הציבור הצביעו על הידרדרות חריפה בבריאות הנפש, על עלייה במספר האזרחים הסובלים מדיכאון קליני ועל עלייה של 40% במספר ההתאבדויות בשנים 2015-2010.
שנות המשבר, במהלכן נערכו במדינה מספר מערכות בחירות, משאל עם, ומספר רב של שביתות והפגנות, היו גם שנים רצופות במשברים פוליטיים.
רקע
יוון הצטרפה לקהילה הכלכלית האירופית ב-1 בינואר 1981. מתוקף כך היא הפכה לאחת החברות באיחוד האירופי לאחר הקמתו ב-1992. מטבע האירו הושק ב-11 ממדינות האיחוד ב-1 בינואר 1999. הקריטריונים להצטרפות לגוש האירו קבעו שעל המדינות המצטרפות להראות אינפלציה נמוכה מ-1.5%, גירעון תקציבי נמוך מ-3% ויחס חוב לתוצר נמוך מ-60%. ב-1999 יוון לא עמדה בקריטריונים ולא צורפה למטבע. בהמשך יוון הציגה שיפור בנתונים הכלכליים וכתוצאה מכך, צורפה לשוק האירו ב-1 בינואר 2001. מאוחר יותר התברר כי יוון סילפה נתונים על מנת להצטרף לאיחוד. כך למשל, יוון הצליחה להסתיר חלק מהחוב הציבורי.
במהלך שני העשורים שקדמו להצטרפותה לגוש האירו, יוון סבלה מאינפלציה גבוהה, חוב גבוה ביחס לתוצר, צמיחה נמוכה, ושורה של משברים הקשורים בשער החליפין של המטבע המקומי. התקווה של היוונים הייתה שהצטרפות לגוש האירו תעזור לייצב את האינפלציה ותיצור תנאים נוחים יותר לצמיחה. עד שנת 2008 ציפייה זו אכן התגשמה ברובה. ההצטרפות לאירו אפשרה ליוון ללוות כסף בריבית נמוכה יחסית. בעוד שבשנות התשעים יוון נדרשה לעיתים לשלם ריבית של כ-10% או יותר על חלק מההלוואות שלה, מצבה החדש אפשר לה ללוות בריבית של 2-3%. מצב זה עודד את המדינה ללוות יותר, אך במקביל עלויות מימון החוב ירדו והתוצר הלאומי גדל. בין 2001 ל-2008 ההשקעה הפרטית ביוון עלתה, התוצר הלאומי הריאלי של יוון גדל בקצב ממוצע גבוה של 3.9% בשנה והאינפלציה ירדה לפחות מ-4%.
לצד השיפור בנתוני הצמיחה והאינפלציה, מצב החוב של יוון לא השתפר ואף החמיר בשנים שקדמו למשבר. הסיבה המיידית למצב זה הייתה מדיניות הרחבה פיסקלית שלא לוותה בשמירה על גירעון נמוך. ההוצאה הציבורית כאחוז מתוך התוצר הלאומי הייתה במגמה כללית של עלייה, בעוד שההכנסה הציבורית ממסים כאחוז מהתוצר הייתה במגמה של ירידה. אחת הסיבות להוצאה הציבורית הגבוהה הייתה מערכת פנסיה לא יעילה וגיל פרישה ממוצע נמוך בהשוואה למדינות אירופאיות אחרות. מצד ההכנסות, המדינה סבלה ממערכת מיסוי מסואבת, התחמקות של אזרחים מתשלום מיסים, ואי-אכיפה של חוקי מס בשנים של בחירות. מצב זה השתקף בנתונים לא מחמיאים של גירעון תקציבי שנותר לאורך התקופה גבוה מ-4.5% (בניגוד לשאיפה המוצהרת לגירעון נמוך מ-3%). החוב של יוון כאחוז מהתוצר הלאומי ירד למשך תקופה קצרה בין 2001 ל-2003 מ-103.7% ל-97.4%; אולם, בשנים שלאחר מכן הוא החל לעלות עד לרמה של 113% ב-2008 ו-129.3% ב-2009. החוב הגדול הפך את יוון לפגיעה במיוחד בתרחיש של משבר בינלאומי. כל עוד המצב הבינלאומי אפשר להמשיך ללוות בעלות נמוכה יחסית, יוון הייתה יכולה להמשיך לממן את עלויות החוב שלה, אך עלייה משמעותית בעלויות המימון הייתה מעמידה את הכלכלה בסכנה של חדלות פירעון – כלומר, בסכנה של חוסר יכולת להחזיר חובות בזמן.
שיעורי הצמיחה של יוון הצביעו לכאורה על התחזקות של הכלכלה. עם זאת, שיעורי הצמיחה הגבוהים הובלו בעיקר על ידי צריכה מקומית (הן ציבורית והן פרטית), שהייתה תלויה בהמשך הלוואת הכספים. כלפי חוץ הכלכלה היוונית לא הצליחה להגביר את התחרותית אל מול היצרנים האחרים באירופה ובעולם. מצב זה הוביל להידרדרות של החשבון השוטף.
בנוסף לבעיית החוב, המשק היווני סבל מבעיות מבניות שהתבטאו בקושי לקיים כלכלה המבוססת על תחרות. התעשייה היוונית לא התמקדה בתחומים הנסמכים על הון אנושי גבוה. ההוצאה על מחקר ופיתוח הייתה נמוכה משמעותית מהממוצע באירופה ומדדים בינלאומיים הראו שמערכות החינוך וההשכלה הגבוהה מניבות הישגים נמוכים בהשוואה למדינות אחרות באירופה. הפריון לשעת עבודה ביוון היה נמוך בכ-44% מהממוצע במדינות האירו ואילו עלות העבודה ליחידה הייתה במגמה של עלייה חדה.
לטענת כלכלנים מסוימים, יוון סבלה גם מבעיות בתרבות הפוליטית שהתבטאו בקשיים בריסון מדיניות של הרחבה פיסקלית. הכלכלן זוכה פרס נובל אדמונד פלפס, למשל, טען כי שורש המשבר של יוון הוא בכלכלה המתאפיינת בקליינטליזם וקרוניזם, כלומר ניהול מדיניות כלכלית בהתאם לשאיפת הממשלה לזכות בהצבעות ולהעניק טובות. בעיות של שחיתות, הן במגזר הציבורי והן בפרטי, תרמו גם הן למצב הרעוע ולרמה נמוכה של תחרות.
פרשנים אחרים טוענים שהמקור העמוק למשבר הוא דווקא הכלכלה הניאוליברלית ויחסי הכוחות בין מדינות חזקות בגוש האירופי, כגון גרמניה וצרפת, לבין מדינות בפריפריה של האיחוד, כגון יוון, פורטוגל, אירלנד וספרד. הצטרפות יוון לשוק האירו סייעה לאספקטים מסוימים של הכלכלה, אבל כתוצאה מהמהלך יוון איבדה את היכולת לנהל מדיניות מוניטרית באופן עצמאי. יוון לא יכלה להתמודד עם בעיות התחרותיות של הכלכלה המקומית על ידי פיחות של שער החליפין.
תחילת המשבר
הסכנה שבאחזקת חוב גבוה התפתחה לכדי משבר כלכלי חריף לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21. בשנת 2008 המשבר הכלכלי, שהחל בארצות הברית והפך במהרה למשבר בינלאומי, הביא את יוון לסף קריסה כלכלית. תוצאה מיידית של המשבר הייתה האטה בענפים מרכזיים של הכלכלה היוונית, כגון תיירות והובלה ימית. באוקטובר 2008 הבנק המרכזי ביוון שיגר לפרלמנט ולממשלה היוונית מסמך בו הוא קבע כי דרושים צעדים דחופים. הבנק הודה כי "בצירוף הנסיבות הקשות הנוכחיות של הכלכלה הגלובלית, חוסר האיזון המקרו-כלכלי של הכלכלה היוונית וחולשותיה המבניות הופכים למשמעותיים יותר. הצירוף של הגורמים שתמכו בצמיחה מהירה שנמשכה 13 שנים ללא הפרעה מאבד בהדרגה את כוחו". באותו החודש חלה הידרדרות חריפה בחומרת המשבר הבינלאומי (לאחר הקריסה של ליהמן ברדרס באמצע ספטמבר של אותה השנה). למרות ההידרדרות, ולמרות האזהרות שהבנק היווני וגורמים חיצוניים שיגרו לממשלה, ההערכות של המוסדות היווניים נותרו אופטימיות ביחס לחומרת המשבר. למשל, בתחזיות שהוגשו למוסדות האירופאים בסוף ינואר 2009, שם נצפה כי הכלכלה היוונית תמשיך לצמוח בקצב של 1-2% בשנים 2009–2011 ושהגירעון הציבורי ילך וירד באותן השנים ביחס לתוצר הלאומי.
בעוד שחומרת המשבר הלכה והתבהרה במהלך 2009, האמינות של הממשלה והמוסדות הכלכליים היווניים נפגעה. ב-2 בספטמבר 2009 ראש הממשלה קוסטס קרמנליס קרא להקדמת הבחירות. הבחירות נערכו ב-4 באוקטובר ויורגוס פפנדראו הפך לראש הממשלה. זמן קצר אחרי עלייתו לשלטון גילה פפנדראו שהמצב הכלכלי של המדינה קשה בהרבה ממה שדווח קודם לכן. יוון הציגה נתונים חדשים לפיהם הגירעון עומד על 12.7% מהתוצר הלאומי, לעומת 6.7% שדווח קודם לכן. זמן קצר לאחר מכן עודכן הנתון ל-13.6% ולאחר מכן ל-15.4%. בנוסף, אחרי שנים של צמיחה כלכלית גבוהה התוצר הלאומי של יוון ירד ב-3.2% והכלכלה נכנסה רשמית למיתון. הנציבות האירופית הודיעה כי היא פותחת בחקירה של אמינות הנתונים המסופקים על ידי יוון.
ההבנה כי ממשלות יוון סילפו את הנתונים הכלכליים של המדינה הביאה למשבר אמון ולביקורת חריפה. סוכנויות הדירוג הורידו את דירוג האשראי של יוון באופן דרמטי. ב-22 באוקטובר סוכנות הדירוג פיץ' הורידה את דירוג האשראי של המדינה מרמה של A לרמה של -A. בדצמבר של אותה השנה הדירוג הורד שוב ל-+BBB. בינואר 2009 גם S&P הורידה את הדירוג את הדירוג לרמה של -A ובאפריל 2010 היא עדכנה את הדירוג של יוון ל-+BBB. להורדת הדירוג הייתה משמעות כלכלית גם כיוון שהיא הביאה לעלייה בריבית על הלוואות וגם כיוון שהיא משקפת ותורמת לתחושה של חוסר אמון בכלכלה היוונית.
תוכניות החילוץ הראשונה ומדיניות הצנע (2010–2011)
בינואר 2010 הממשלה היוונית עדיין ניסתה לשדר לעולם יציבות והבטיחה כי יוון תטפל בעצמה במצב הכלכלי. אולם, ככל שממדי המשבר נחשפו, האמון של הציבור, המוסדות הכלכליים ושחקנים פרטיים ירד. בשנת 2010 הגיע שיעור אבטלה לכמעט 10%, יחס חוב-תוצר עלה ל-125% ונרשמה צמיחה שלילית של 0.3%-.
כלי התקשורת בעולם החלו לדווח על פשיטת רגל אפשרית של המדינה והתגבר החשש כי המשבר ביוון יהפוך למשבר עבור האיחוד האירופי כולו. ב-2 בפברואר הכריז ראש ממשלת יוון כי מדינתו תקבל על עצמה שינויי מדיניות חריגים, שמשמעותם אימוץ תוכנית צנע. הצעדים שהממשלה אמצה כללו קיצוץ של 10% בתשלומי השכר במגזר הציבורי, העלאה של גיל הפרישה, העלאה של מחיר הדלק והבטחה לפעול כנגד העלמות מס. ראש הממשלה טען כי צעדים אלה יאפשרו למדינה לצמצם את הגירעון ממצבו הנוכחי (שאז עדיין דווח כ-12.7% מהתוצר) לרמה של 3% המקובלת באיחוד האירופי. תוכנית הצנע שהממשלה היוונית הציעה זכתה לתמיכה מצד הנציבות האירופית ומצד מנהיג המפלגה השמרנית ביוון, אנטוניס סמאראס (שהיה באותה תקופה באופוזיציה); עם זאת, התוכנית ספגה ביקורת מצד המפלגה הקומוניסטית וקבוצות שמאל אחרות, שאף קיימו הפגנות ברחבי המדינה.
ההבנה שהתגבשה במוסדות האירופים הייתה שהמשבר ביוון, באירלנד, ובמדינות אחרות באיחוד עשוי להפוך למשבר כלכלי ופוליטי באיחוד האירופי כולו, ביטוי לתלות הגומלין של השווקים ושל המערכת הבנקאית במדינות שונות ברחבי אירופה. עם זאת, בקהילה האירופית לא היו מכניזם ופרוצדורות ברורים לתמיכה פיננסית בשעת חירום כלכלית, ואלה התהוו תוך כדי המשבר. ב-25 במרץ 2010 ראשי המדינות נפגשו בבריסל והכריזו על תמיכתם במאמצי הממשלה היוונית. המנהיגים ציינו שלא התקבלה בקשה לתמיכה מצד יוון, אך הם הכריזו כי מדינות אירופה נכונות לקחת צעדים משותפים לצורך ייצוב המצב הפיננסי. הם הכריזו גם על הקמה של מכניזם לתמיכה הדדית המבוסס על הלוואות בילטרליות המתואמות על ידי הבנק המרכזי האירופי, זאת בנוסף למימון מצד קרן המטבע הבינלאומית. המנהיגים הדגישו שהמכניזם החדש מיועד להיות מפלט אחרון בשעת משבר, ושמצופה מכל המדינות החברות באיחוד לתרום לו על פי 'מפתח ההון' של הבנק המרכזי האירופי.
ב-23 באפריל הממשלה היוונית הגישה בקשה רשמית לסיוע ממדינות האיחוד. מעט יותר משבוע לאחר מכן שרי האוצר של האיחוד האירופי הגיעו להסכמה על פרטי תוכנית הסיוע שהוכרזה רשמית ב-7 במאי. התוכנית כללה הקמת קרן סיוע בגובה 110 מיליארד אירו (146 מיליארד דולר), אשר תתואם על ידי הבנק האירופי המרכזי ותורכב מהלוואות של מדינות אירופיות ובראשן גרמניה. ב-9 במאי קרן המטבע הבינלאומית החליטה רשמית על הענקת הלוואה בגובה 30 מיליארד אירו למשך 3 שנים. כתנאי להבטחת המימון נדרשה יוון לאמץ מדיניות צנע נוקשה כדי להשתלט על הגירעון, כולל קיצוצים בשכר, הקפאת פנסיות והעלאה של מס הקנייה מ-21 ל-23 אחוז. הוחלט כי על יישום התוכנית יפקחו הנציבות האירופית, הבנק המרכזי האירופי וקרן המטבע הבינלאומית.
הבנק האירופי ביצע את העברת הסיוע ליוון בהדרגה. ב-18 במאי יוון קיבלה את ההעברה הראשונה על סך 14.5 מיליארד אירו. ב-19 באוגוסט בוצעה העברה שנייה בשווי 9 מיליארד אירו, מתוכם 2.57 מיליארד הועברו מקרן המטבע העולמית. ב-23 בנובמבר אושרה ההעברה שלישית בגובה 9 מיליארד אירו. ההעברה הרביעית, בגובה 15 מיליארד אירו, אושרה ב-24 בפברואר 2011.
תוכנית הצנע ומחאה ב-2010
מנקודת המבט של מנהיגי אירופה התוכנית שיקפה מצד אחד את התלות ההדדית והסולידריות בין מדינות אירופה, ומצד שני את האחריות הספציפית של כל מדינה לקיום מדיניות פיננסית ברת קיימא. אולם, לא כולם הסכימו עם פרטי התוכנית. מחד, מתנגדי התוכנית ברחבי אירופה טענו שהתוכנית מענישה אזרחים של מדינות שניהלו מדיניות פיננסית אחראית על חוסר האחריות של אזרחים ופוליטיקאים במדינות אחרות. בגרמניה, שנאלצה לשאת באחוז הגבוה ביותר של הוצאות תוכנית החילוץ (28%), נשמעה ביקורת מסוג זה. מאידך, אזרחים ביוון וברחבי אירופה התנגדו לתוכנית בשל גזירות הצנע הקשות כלפי יוון. מבקרי התוכנית מכיוון זה טענו כי הגזירות עשויות להקשות על ההתאוששות במקום לעזור לה (זו הייתה הטענה של הכלכלן ג'וזף שטיגליץ, למשל). עוד נטען כי הן יפגעו באזרחים היוונים באופן לא מתקבל על הדעת. חלק ממתנגדי תוכנית הצנע התארגנו בתנועה "דמוקרטיה ישירה עכשיו!" ששאבה השראה ותמיכה מתנועות מחאה בספרד, מהאביב הערבי וממקומות אחרים באירופה.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה כתב בזכרונותיו שבאופן לא צפוי השגת יציבות כלכלית ביוון הייתה ב-2010 לאחת המטרות המרכזיות של מדיניות החוץ האמריקאית. הוא האשים מנהיגים אירופאיים באימוץ עיקש של מדיניות צנע, בניגוד לריאיות שהראו שמדיניות זו אינה יעילה. לפי אובמה, האירופאים גיבשו תוכנית הצלה בהיקף מתאים עבור הכלכלה היוונית רק כאשר חומרת המשבר הייתה כבר ברורה לכל, ולא נותרה להם ברירה אלא להכיר במציאות. גם תוכנית הצלה זו "כללה מדיניות צנע, אשר כל המעורבים בדבר ידעו שתהיה מכבידה מידי ליישום עבור הממשלה היוונית". המדיניות האירופית, לפי אובמה, נבעה מכך שעבור האירופאיים המשבר היה גאופוליטי באותה מידה שבה הוא היה משבר פיננסי; הוא הקצין את המחלוקות והבדלים בזהויות הלאומיות בתוך האיחוד האירופי, והממשלות האירופאיות היו זקוקות ל"כיסוי פוליטי" על מנת לאשר את התוכנית.
צעדי הצנע שקיבלה על עצמה הממשלה היוונית התרחבו בהדרגה ואושרו על ידי הפרלמנט במספר שלבים:
בפברואר 2010, תוך כדי שהתמונה הכוללת של תוכנית הצנע היוונית החלה להתבהר, העובדים ביוון קיימו שתי שביתות - הראשונה ב-10 בפברואר והשנייה ב-24 בפברואר. שתי השביתות לוו בהפגנות ועימותים בין השובתים לבין המשטרה. זמן קצר אחרי שחבילת הצנע השלישית הוכרזה, הוכרזה שביתה שלישית של 48 שעות במשק היווני, שכללה את עובדי שדות התעופה, הנמלים, הרכבות, המורים בבתי הספר, חלק מבתי החולים, חלק מאתרי התיירות, וחלק מהעסקים הפרטיים ברחבי המדינה. במקביל לשביתה החלו בכל רחבי המדינה, ובמיוחד באתונה, הפגנות אלימות שבהן השתתפו עשרות אלפי אנשים. במהלך אחת ההפגנות, ב-5 במאי, המפגינים הציתו בנק במרכז אתונה ושלושה אזרחים עובדי הבנק - פרסקבי זוליה, אנג'ליקי פאפאת'נסופולו ואפאמינודס צאקאליס - נהרגו. במהלך אותה הפגנה, מפגינים צרו על הפרלמנט, זרקו בקבוקי תבערה והתעמתו עם כוחות המשטרה, שהגיבו באמצעים לפיזור הפגנות. זו הייתה הפעם הראשונה שמפגינים יוונים נהרגו מאז 1991. שנתיים אחרי ההפגנות שלושה בכירים מהבנק בו עבדו ההרוגים הואשמו בהריגה וקיבלו עונשי מאסר ארוכים.
תוצאות תוכנית החילוץ הראשונה
המטרה המיידית של הסיוע ותוכנית הצנע - מניעת מצב שבו יוון אינה יכולה לשלם את חובותיה ב-2010 - הושגה. התוכנית גם סייעה לצמצום הגירעון הממשלתי לרמה של 10.6% מהתוצר ב-2010. המטרה המוצהרת של התוכנית, הורדת הגירעון לרמה של 8.1% לא הושגה, אולם למעשה היעד הזה הוחלט כאשר הנתון לגבי הגירעון ב-2009 עדיין היה 13.6%; עם העדכון של הגירעון ב-2009 ל-15.9% מהתוצר, היעד המקורי כבר לא היה ריאלי. בסופו של דבר, אף על פי שהתוכנית הצליחה בהשגת ייצוב פיסקלי משמעותי ב-2010, העמקת המיתון ועיכובים ברפורמות מבניות הביאו להיתקעות התהליך בחצי הראשון של 2011.
המיתון ב-2010 החריף - התוצר ירד ב-4.5%. אחוז האבטלה עלה ללמעלה מ-12% מתוך כוח העבודה בסוף 2010. ב-2011 אחוז האבטלה (הממוצע) היה 17.7%, עלייה של 5.2% מ-2010. הנפגעים העיקריים בתחום התעסוקה היו נשים (אחוז אבטלה 21.4% לעומת 14.9% לגברים) וצעירים (אחוז אבטלה 29.6% בגילאי 25–29 ו-44.4% לגילאי 15-24). בנוסף, יוון סבלה ב-2010 גם מאינפלציה גבוהה יחסית של 4.7%. למרות הנתונים האלה הבנק המרכזי ביוון ציין לטובה את השינויים שבוצעו. לפי דוח שהבנק פרסם בפברואר 2011, השינויים שנעשו במהלך 2010 היו מעבר למה שניתן היה לחשוב לאפשרי בטרם התוכנית יצאה לפועל.