cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'ואאו פיגיירדו
סיום המשטר הצבאי
מכיוון שהמפלגה הפוליטית של המשטר הצבאי החזיקה ברוב בסנאט (הבית העליון בקונגרס הלאומי) ונמנעה מחזרה לבחירות ישירות, פיגיירדו היה מסוגל להנחות את תהליך הירושה הנשיאותית. כמו כל נשיא צבאי מאז ההפיכה, פיגיירגו יכול היה להחליט על מועמד בין ראשים צבאיים בכירים, להציע את המועמד לבני בריתו בקונגרס, ולצפות שהבחירות יתקיימו ללא סיבוכים. אך באופן מוזר, פיגיירדו עיכב שוב ושוב את קביעת תמיכתו במועמד, פעולה שפגעה בתדמית הנוקשת של הברית להתחדשות לאומית ועודדה את שאיפות מפלגות האופוזיציה לערוך קמפיינים ציבוריים. שמועות אמינות לפיהן פיגיירדו התכוון להאריך את כהונתו לנשיאות בשנתיים רק הוסיפו לחוסר הוודאות בקרב בעלות הברית הפוליטיות של הכת הצבאית. במקביל, מפלגות פוליטיות באופוזיציה ניצלו את אי ההחלטיות בהנהגה הצבאית כדי להתאחד סביב מנהיג פוליטי בשם טנקרדו נווס ולטפח תמיכה מצד אנשי הצבא לעלייתו של נווס, שפעל מטעם התנועה הדמוקרטית. בין השאר בגלל חוסר המעורבות של פיגיירדו, אחיזת הצבא בכוח נסוגה עד לנקודה שלראשונה מזה שני עשורים מילאו הפוליטיקאים האזרחיים את רוב המועמדויות לנשיאות. בסופו של דבר בבחירות העקיפות, נטשו רבים בהנהגת הצבא את הברית להתחדשות לאומית, הקימו את מפלגת החזית הליברלית, זייפו קואליציה עם מפלגות מרכז באופוזיציה, ובחרו בטנקרדו נווס לנשיאות עם 480 מתוך 686 קולות הקונגרס. בתמורה לנטישת הכוחות המזוינים את המשטר נבחר השמרן ז'וזה סרניי לסגן הנשיא.
לאחר ירידתו מהשלטון נטש פיגיירדו את הקריירה הפוליטית וניתק קשריו עם ההנהגה הצבאית באשר היא. הוא חי הרחק מתשומת הלב הציבורית ועזב את הבירה ברזיליה בשביל לשוב להתגורר בריו דה ז'ניירו. ז'ואאו פיגיירדו נפטר ב-24 בדצמבר 1999. במותו הכריז נשיא ברזיל המכהן, פרננדו אנריקה קרדוזו, על שלושה ימי התאבלות לאומיים לזכרו של פיגיירדו.
מרכז ממותה
מרכז ממותה (בספרדית: Central de Mamuts) הוא אתר פלאונטולוגי בשטח נמל התעופה הצבאי סנטה לוסיה במדינת מקסיקו. האתר מכיל שרידים של לפחות 200 ממותות קולומביאניות, 25 גמלים וחמישה סוסים. האתר הוא הריכוז הגדול ביותר בעולם של שרידי ממותה; הקודם היה אתר הממותה בדקוטה הדרומית עם 61 פרטים בלבד. באתר התגלו גם כלים אנושיים ועצמות מגולפות, מה שמרמז על כך שבני אדם ניצלו את האתר כדי ללכוד ולהרוג יונקים גדולים. מאובנים נוספים ממשיכים להימצא באתר. החפירה אמורה להסתיים בשנת 2022, כאשר תסתיים בניית שדה התעופה האזרחי בשטחו של נמל התעופה הקיים.
היסטוריה
הארכאולוג רובן מנסנילה לופס, ממכון האנתרופולוגיה וההיסטוריה במקסיקו סיטי, דיווח גם, כי נראה שהממותות בותרו על ידי בני אדם. עדיין לא ברור אם הממותות מתו מסיבות טבעיות ואז בותרו על ידי בני אדם. האתר נמצא במרחק של 19 ק"מ בלבד מבורות מלאכותיים אשר שימשו בעבר בני אדם ללכידת והריגת יונקים גדולים.
תגלית
האתר התגלה במהלך הקמת שדה התעופה האזרחי בשטחו של נמל התעופה הצבאי סנטה לוסיה במקסיקו סיטי. בשל כמות השרידים והחפצים שנמצאו, כל הדחפורים ועובדי הבנייה מלווים על ידי ארכאולוגים. הבנייה הופסקה מספר פעמים לצורך חפירות נוספות.
אדריאן הייסטינגס
אדריאן הייסטינגס (באנגלית: Adrian Hastings; 23 ביוני 1929 - 30 במאי 2001) היה פרופסור לדתות ותאולוגיה, חוקר הנצרות המודרנית, כומר קתולי ופעיל פוליטי בזירה הבינלאומית.
חייו
הייסטינגס נולד ב-1929 בקואלה לומפור שבמאלזיה למשפחה אנגלית קתולית ששהתה שם בתקופת השלטון הקולוניאלי באי. בצעירותו החליט הייסטינגס לפנות ללימודי כמורה אותם השלים בדוה שבצפון צרפת, עיר שהיא מרכז ללימודים קתולים-אנגליים עוד מימי היותה מפלט לקתולים הנרדפים באנגליה של המאה השש עשרה. לאחר לימודים אקדמיים באוקספורד יצא הייסטינגס למלא תפקידים שונים במסגרת הכנסייה הקתולית באוגנדה שם שהה כעשרים שנה, ובמקביל השלים את לימודיו האקדמיים ברומא, והתמחה בתאולוגיה אנגליקנית. הייסטינגס שב לבריטניה ב-1966 ומילא שם תפקידים שונים בשליחות הכנסייה תוך הסתייגות משמרנות היתר של הכנסייה שלא הלמה לדעתו את זמנו, בפרט בקשר לאיסור החיתון לכמרים (הוא עצמו נשא אישה על אף היותו כומר קתולי). במקביל המשיך בעבודתו האקדמית ובפעילות פוליטית. ב-1982 חזר לאפריקה וכיהן מספר שנים כפרופסור לדתות בזימבבווה. ב-1985 שב הייסטינגס לבריטניה וכיהן שנים ארוכות באוניברסיטת לידס כפרופסור לתאולוגיה. הייסטינגס נפטר בשנת 2001 בלידס בגיל 71.
הייסטינגס השתתף פעמים רבות בפעילות פוליטית בנושאים בינלאומיים. הדוגמאות הבולטות מתוכן הן חשיפת הטבח שביצעו הפורטוגזים במוזמביק ב-1973 (פעילות שסייעה להשגת עצמאות במדינה זו), והמחאה נגד הטיהורים האתניים בבוסניה ובקוסובו.
על פרסומיו
הייסטינגס שילב כל ימיו בין כתיבה אקדמית ענפה שכללה פרסום של למעלה מארבעים ספרים - בעיקר בנושא הנצרות באנגליה ובאפריקה במאה העשרים ובימי הביניים – ובין כמורה קתולית בסגנון מיוחד, ופעילות פוליטית כנגד עוולות בזירה הבינלאומית.
ספרו החשוב ביותר של הייסטינגס הוא הספר בנייתן של אומות העוסק במקורותיה של הלאומיות ובהתפתחותה. בספר זה הוא קורא תיגר על האסכולה המודרניסטית בחקר הלאומיות (הובסבאום, אנדרסון, גלנר ועוד), מצביע על הופעתה המוקדמת של הלאומיות באנגליה כבר בעומק ימי הביניים, ומחדד את הקשר שבין דת ולאומיות – בפרט בנוגע לעולם הנוצרי ולהסתמכותו על התנ"ך.
בנייתן של אומות: התנ"ך והיווצרות מדינות הלאום
בנייתן של אומות: התנ"ך והיווצרות מדינות הלאום הוא שם ספרו של פרופסור אדריאן הייסטינגס העוסק במקורותיה של הלאומיות. הספר יצא באנגלית בשנת 1997. הספר בנייתן של אומות מבוסס על הרצאות שנשא הייסטינגס אודות צמיחת הלאומיות, בסדרת ההרצאות ע"ש ויילס באוניברסיטת קווינס בבלפסט בשנת 1996. בהרצאותיו נתכוון הייסטינגס להציב חלופה לסדרת ההרצאות שנשא ההיסטוריון הבריטי הנודע, אריק הובסבאום, על אותה במה בדיוק, אחת עשרה שנים קודם לכן. הובסבאום הוא מייצג מובהק של האסכולה המודרניסטית בחקר הלאומיות. הספר תורגם לעברית בשנת 2008 על ידי דן דאור והוצא לאור בהוצאת שלם.
הטענות בספר
בספרו טוען הייסטינגס מספר טענות מרכזיות:
מיקלוש זריני
מיקלוש זריני או ניקולה זרינסקי (בהונגרית: Miklós Zrínyi, בקרואטית: Nikola VII Zrinski Čakovečki; 5 בינואר 1620 או 1 במאי 1620, אוזאל או צ'אקובץ – 28 בנובמבר 1664 גורני קושאנץ) היה מצביא, מדינאי ומשורר ממוצא הונגרי וקרואטי. כיהן כבאן של קרואטיה בין השנים 1664–1647. חיבר את הפואמה האפית הראשונה בשפה ההונגרית – Szigeti veszedelem. הודות לתפקידו הצבאי והפוליטי, בימי המלחמות נגד הטורקים בשנות ה-1660 זריני היה "המנהיג הבלתי מעורער של האומה ההונגרית" (M. Molnar). באגדות הקרואטיות הוא מכונה ניקולה זרינסקי צ'אקובצ'קי (איש צ'אקובץ), לפי מקום הולדתו. היה הנין של הגנרל והרוזן מיקלוש זריני (1508–1566) או ניקולה שוביץ' זרינסקי, אחד הגבורים הלאומיים של העמים ההונגרי והקרואטי.
רקע משפחתי ושנות נעוריו
ניקולה השביעי מבית זרינסקי, שנודע בהיסטוריה ההונגרית כ"מיקלוש זריני", נולד בצ'אקובץ, בפי ההונגרים "צ'אקטורניה" (Csáktornya). לפי מקורות אחרים - נולד יותר דרומה, בעיר אוזאי או אוזאל, במרכז קרואטיה, מצפון לקרלובץ. הוא היה בן למשפחת אצילים אמידה. אביו, יוראי החמישי זרינסקי היה קרואטי ואמו, מגדלנה (מגדולנה) סצ'י (Széchy), הייתה הונגריה. נולד בדת הפרסביטריאנית אך הועבר מהר לדת הקתולית, כביטוי לנאמנות לקיסר אוסטריה. למד בנעוריו את מלאכות הלחימה אצל הבישוף של זגרב, פטר דמיטרוביץ', ובחצר של הארכיבישוף של אסטרגום, פטר פאזמאן, התעמק ברזי השפות הקרואטית וההונגרית וספרותן. בין השנים 1630–1634 למד במוסד של ישועים בעיר גראץ ובין 1634–1635 בטרנבה בסלובקיה. בהמשך, בין השנים 1635–1637 ליווה את סנקביץ', אחד מהכמרים מאסטרגום, במסע לימודים ארוך באיטליה. הגיע לשליטה טובה בשש שפות: קרואטית, גרמנית, הונגרית, לטינית, טורקית ואיטלקית.
לוחם אמיץ נגד השוודים והטורקים
בשנים הבאות השתכלל והצטיין ניקולה זרינסקי כאיש צבא בקרבות בגבול קרואטיה שנמצאה אז בשליטת האימפריה ההבסבורגית נגד ניסיונות הפלישה של האימפריה העות'מאנית. בשנת 1645, בשלבים האחרונים של מלחמת שלושים השנים, לחם נגד הכוחות השוודים במוראביה, כשצייד וחימש את גדודו על חשבונו. בקרב שקאלץ הצליח להשמיד חטיבה שוודית שלמה ולקחת אלפיים שבויים. באגר הציל את חיי הקיסר פרדיננד השלישי כשהלה הופתע בלילה על ידי מתקפה שוודית בפיקודו של קרל גוסטף וראנגל. לאחר מכן נתן בסמוך לחלק העליון של נהר הטיסה מכה ניצחת לצבאו של גיירג' ראקוצי הראשון, שליט טרנסילבניה.
באן של קרואטיה
בשובו הביתה התחתן עם הרוזנת מריה אוזבּיה דרשקוביץ'. כהוקרה להישגיו הצבאיים, הקיסר האוסטרי העניק לזריני את התואר "קפטן של קרואטיה". בשנת 1646 הצטיין שוב בלחימה נגד הטורקים. לאחר מכן לקח חלק בטקס הכתרתו של הקיסר פרדיננד הרביעי. נשא בטקס את החרב המלכותית והתמנה לבאן ו"קפטן גנרל" של קרואטיה. בתוקף תפקיד זה ישב בראש אסיפות האצילים הקרואטים (דיאטות) ודאג להגן על זכויות הקרואטים. הקפיד לדרוש כי ארצו לא תיחשב ל"אדמות כבושות" (partes annexae), אלא לממלכה (regnum).
גם בשנים 1652–1653 התגייס למאבק בעות'מאנים. במקביל לתפקידיו המדיניים והצבאיים, לא זנח זריני את אהבתו לעיסוקים אינטלקטואליים ועמד בקשר מתמיד עם מלומדים כמו, למשל, ההולנדי יאקובוס טוליוס. את רישומיו מהביקור אצל זריני, כתב טוליוס ב"אגרות המסע" שלו - Epistolae itinerariae. בין היתר התפעל מבקיאותו של זריני בשפות.
בשנת 1655 ניסה זריני להיבחר לפלטין של הונגריה - "נאדור", אולם למרות התמיכה מצד האצילות הקטנה, הקיסר העדיף על פניו את פרנץ ושלני. ככל הנראה קשריו של זריני עם הפרוסטנטים וההונגרים מטרנסילבניה היו בעוכריו.
שנת 1664
אחרי שכבש מחדש כמה מבצרים חשובים כמו ברזנצה, בבובצ'ה ובעיר פץ', התקדם זריני 240 ק"מ בעומק שטח האויב והרס את הגשר סולימאן ב-1 בפברואר 1664. עם זאת המשך המסע הצבאי שלו הוכשל על ידי סירובם של גנרלים אחרים של האימפריה הקדושה לשתף פעולה. החצר בווינה חשדה כי לזריני תוכניות שאפתניות חשאיות לקדם את עצמאותה של הונגריה. כמו כן הואשם שעל ידי בניית טירתו אוי-זריניוואר בשטח שהיה אמור להיות מפורז, בין שתי האימפריות, הפר את הסטטוס קוו ושלום השביר באזור. המצור של קניז'ה, מבצר טורקי חשוב בדרום הונגריה, נכשל בגלל עיכוב, ככל הנראה בזדון, של הלחימה מצד מונטקוקולי, שהיה אכול קנאה כלפי זריני, ובנוסף על ידי נסיגת כוחות של המפקדים האוסטרים האחרים שלא ששו לקרב נגד הווזיר הגדול שבא להציל את המבצר.
למרות המצור הכושל, הידיעות על מסעו הצבאי הנועז של זריני הגיעו לאוזני כל חצרות אירופה והביאו לו שבחים רבים ותהילה. השמועות אמרו שרק לזריני שמור הסוד איך ניתן לנצח את הטורקים. הקיסר לאופולד השלישי העניק לו תואר "נסיך" והאפיפיור אלכסנדר השביעי הורה להטביע מדליה עם תמונת זריני כפלדמרשל. פליפה הרביעי, מלך ספרד, שלח לו את עיטור גיזת הזהב ומלך צרפת לואי הארבעה עשר העניק לו את התואר הרם "פר דה פראנס" (pair de France).
אחרי ששחרר את קניז'ה מהמצור, פנה אהמט קפרילי לכיוון טירתו של זריני, אוי זריניוואר. הכוחות של מונטקוקולי לא נקפו אצבע בזמן שזריני, שבגאוותו סירב לכל סיוע, ניסה להגן בכוחות עצמו על מבצרו. הקיסר ריכז את הכוחות בגבול האוסטרי-טורקי והעדיף להתעלם מהמצור על זריניוואר. לבסוף נפלה זריניוואר לידי הטורקים. בקרב סנט-גוטהרד במערב הונגריה נעצרה התקדמות הטורקים.
תבוסת העות'מאנים יכולה הייתה להפוך להזדמנות לשחרור הונגריה מעול הסולטאן, אבל החצר בווינה העדיפה לחסוך כוחותיו בחזית האנטי-טורקית כדי להתפנות, למשל, למאבקים לירושת כתר ספרד. מונטקוקולי נשא ונתן עם הטורקים וחתם על הסכם וושוואר, שבו ויתרה האימפריה ההבסבורגית על כיבושיה האחרונים, ויתרה על שטחים נוספים לטובת הסולטאן והתחייבה לשלם לו תשלום שנתי בשווי 200,000 גולדן, וכל זה אף על פי שרוב הזמן ידם של הכוחות בשירות הקיסר הייתה על העליונה. זריני אץ לווינה כדי למחות נגד ההסכם, אך התעלמו מדעתו. עזב את העיר בעוגמת נפש, לא לפני שהבטיח לשגריר הוונציאני בווינה, סגרידינו, כי הוא מוכן לסייע לרפובליקה סרניסימה במאבקה נגד הטורקים על ידי משלוח של 6,000 לוחמים. יש סבורים שלמרות היותו עד אז נאמן לחצר האוסטרית, התחיל זריני להיות מעורב בקשר הידוע מאוחר יותר כ"קנוניית ושלני" שנועדה להחזיר את עצמאותה של הונגריה. אך ב-18 בנובמבר 1664, נהרג זריני על ידי חזיר בר פצוע בשעת ציד, במקום הנקרא גורני קורשאנץ (Gornji Kuršanec), על יד אחוזתו בצ'אקובץ.
אחרי מותו פרחו האגדות כי נרצח בפקודת החצר של הקיסר.
גיבור לאומי וגיבור תרבות של שני עמים
עם כל הזדהותו עם התרבות ההונגרית ומעורבותו הפעילה במאבק ההונגרים לשחרור מהטורקים (וברמיזה אף מההבסבורגים, למשל ב"הרהורים על חיי המלך מתיאש" או "אם הייתם שואלים אותי לידי איזה עם ואיזו אומה אני רוצה להפקיד את חיי הרי אלו ההונגרים" – ב"הרפואה האמיתית נגד האופיום הטורקי") – היה גאה זריני גם בזהותו הקרואטית. כפי שכתב בלטינית לידידו, האציל הקרואטי מזגרב, איוואן רוצ'יץ', "לא התכחשתי מעולם להיותו קרואטי ובן לבית זריני" (Ego mihi conscius aliter sum, etenim non degenerem me Croatam et quidem Zrinium esse scio). בשנת 1659 הקים מיקלוש זריני מנזר פרנציסקני ביישוב הולדתו, צ'אקובץ, והקדיש אותו לוולדיסלב הקדוש.
משורר הונגרי
מיקלוש זריני נחשב לבולט בין נציגי הספרות הבארוקית ההונרית. כתב בעיקר שירים, גם ליריים - כמו "סירונית הים האדריאטי" (1651, Adriai tengernek syrenaia) וגם אפיים - "המצור על סיגטוואר" Opsidio Sigetana או Szigeti veszedelem'. הושפע בסגנונו על ידי הסופרים האיטלקים לודוביקו אריוסטו, טורקוואטו טאסו וג'ובאן בטיסטה מרינו.
ספרייתו
בטירתו בצ'אקובץ, הייתה ברשותו ספרייה גדולה הידועה כ"Bibliotheca Zriniana" שהוא תרם רבות להרחבתה ולקטלוגה בשנת 1662. במשך השנים נדדה הספרייה בכמה מקומות והצליחה להינצל ממעשי השוד שהתרחשו באחוזתו של זריני בקרואטיה אחרי ההוצאה להורג באוסטריה של אחיו, הבאן פטר זריני, בעקבות דיכוי הקשר האנטי-הבסבורגי בשנת 1671. בסופו של דבר הגיעה הספרייה לטירה בביטוב (Vöttau) בדרום צ'כיה. בשנת 1893 נקנתה על ידי השלטונות האוטונומיים הקרואטיים והפכה לחלק מאוצר הספרים של הספרייה הלאומית האוניברסיטאית הקרואטית שקמה בזגרב. האוסף של זריני שבזגרב כולל 731 ספרים בעלי ערך רב. הספרייה מצוינת לשבח על ידי המלומד ההולנדי יאקוב טוליוס שביקר בה. אורח נכבד נוסף באחוזתו של זריני בצ'אקובץ היה המלומד הטורקי אווליה צ'לבי.
מבחר יצירות
לדבריו, אין הונגריה צריכה לסמוך על עזרת שאר הנוצרים. מה שהונגריה צריכה הוא "נשק, נשק ועוד נשק ונחישות חסרת פחד". הוא מבכה את הידרדרות רוחם של ההונגרים בני זמנו, אבל עדיין תולה תקווה בחוסנו ובגבורתו של עם זה. הוא מסיים את הספר באמרה הרומית:
העיר האסורה
העיר האסורה (בסינית מפושטת: 故宫, בפין-יין: Gùgōng) הייתה ארמונם של קיסרי סין החל מאמצע תקופת שלטונו של הקיסר השלישי משושלת מינג (ששלטה בסין בשנים 1644-1368), וכלה בסוף תקופתו של הקיסר האחרון משושלת צ'ינג (1912-1644). הארמון שוכן ברובע דוֹנְגְצֶ'נְג שבמרכז בייג'ינג, בירת הרפובליקה העממית של סין, וכיום שוכן בו "מוזיאון הארמון". העיר האסורה שימשה במשך קרוב ל-500 שנים כביתם של קיסר סין ובני ביתו, וכן כמרכז הפולחני והפוליטי של הממשל הסיני.
העיר האסורה נבנתה בשנים 1420-1406; כיום יש בה 980 מבנים ובהם 8,707 חדרים, על-פני שטח של 720 דונם, והיא נקראת "אסורה" מכיוון שהקיסרים שגרו בה לא התירו לאיש להיכנס אליה או לעוזבה בלא רשותם. מכלול המבנים מדגים את סגנון האדריכלות המסורתית של ארמונות בסין, והשפיע על התפתחות התרבות והאדריכלות במזרח אסיה ובמקומות נוספים. ארגון אונסק"ו הכריז על העיר האסורה כאתר מורשת עולמית בשנת 1987. העיר האסורה היא כיום בין אתרי התיירות הפופולריים ביותר בסין. בשנת 2019 ביקרו בה מעל 19 מיליון איש. משנת 1924 מנוהלת העיר האסורה על ידי מוזיאון הארמון, שהאוסף הנרחב של חפצי אמנות וחפצי ערך שבבעלותו מבוסס על האוספים הקיסריים של שושלות מינג וצ'ינג. חלק מהאוספים, שהיו בעבר ברשות המוזיאון, מוצגים כיום במוזיאון הארמון הלאומי בטאיפיי, בירת טאייוון. שני המוזיאונים התפצלו מאותו מוסד לאחר מלחמת האזרחים הסינית.
שם
השם המקובל, "העיר האסורה", הוא תרגום שם המקום בסינית: "דְזְגִ'ין צֶ'נְג" (紫禁城, בפין-יין: Zǐjinchéng), שפירושו "העיר הסגולה האסורה". שם נוסף מקובל שנולד מאותו מקור הוא "הארמון האסור". במנצ'ורית קרוי המקום "דבּקורי דורגי הוטון", שפירושו המילולי הוא "העיר הפנימית המרובדת".
השם "דְזְגִ'ין צֶ'נְג" הוא בעל משמעויות בכמה רבדים. "דְזְה" (או סגול), מתייחס לכוכב הצפון, שבסין הקדומה היה קרוי כוכב "דְזוֵיי", ובאסטרולוגיה הסינית המסורתית היה מקום משכנו של הקיסר השמימי (או קיסר הירקן). האזור סביב הכוכב בשמים היה מכונה "מכלאת דְזוֵיי" (紫微垣, בפין-יין: Zǐwēi yuán או "המכלאה הסגולה האסורה"), ועל פי האמונה הסינית, הוא שימש כממלכתו של הקיסר השמימי ובני משפחתו. העיר האסורה, כמקום משכנו של הקיסר הארצי, הייתה המקבילה הארצית. "ג'ין", או "אסורה", מתייחס לעובדה שאיש לא היה רשאי להיכנס אל הארמון או לעוזבו בלא רשותו של הקיסר. פירוש המילה "צֶ'נְג" הוא "עיר סינית מוקפת חומה".
כיום האתר מוכר בסין כ"גוּגונְג" (故宫, בפין-יין: Gùgōng), שפירושו "הארמון לשעבר". המוזיאון השוכן בבנייני העיר האסורה ידוע כ"מוזיאון הארמון" או "גוּגונְג בּוּווּיְוֵּאן" (故宫博物院, בפין-יין: Gùgōng Bówùyùan).
בניית הארמון
האתר שבו שוכנת כיום העיר האסורה היה חלק מ"חאנבליק" (במונגולית משכנו של החאן), בירת שושלת יואן המונגולית. בסינית העיר הייתה קרויה "דאדוּ (大都, בפין-יין: Dàdū, מילולית: "עיר גדולה"). עם ייסודה של שושלת מינג העביר הקיסר הראשון, הונְג ווּ, את הבירה דרומה, אל העיר נאנג'ינג (בסינית, "הבירה הדרומית"), וב-1369 הורה להרוס עד היסוד את ארמונות המונגולים שבדאדו. שם העיר שונה לבֵּייפִּינְג (北平, בפין-יין: Beiping, מילולית "שלום צפוני"), והיא ניתנה כנחלה לאחד מבניו, ג'וּ די, שתוארו היה נסיך יֵן. לקראת מותו, לאחר שלושים שנות שלטון, הכתיר הונג וו את נכדו, בנו של בנו הבכור, ג'וּ יון־ון (Zhu Yunwen), כיורשו בשלטון. הנכד שלט כקיסר ג'יאן־ון (Jian Wen) ארבע שנים (1402-1398) בלבד. משום שג'וּ די כפר בזכותו של ג'יאן־ון לכתר ומרד בו. ג'וּ די היה טקטיקן מעולה וכוחותיו גברו על כוחות הקיסר וכבשו את נאנג'ינג הבירה. בשנת 1402 הוכתר ג'וּ די בנאנג'ינג כקיסר השלישי של שושלת מינג ונטל את השם "הקיסר יוֹנג־לֶה" (永乐 – "אושר נצחי". שלט בסין עד שנת 1424). השנים הרבות שבילה ג'וּ די בבֵּייפִּינְג, לימדו אותו על היתרונות האסטרטגיים של המקום והוא החליט להחזיר את בירת הקיסרות מנאנג'ינג לשם בהדרגה. ב-1403 הוא הכריז על בֵּייפִּינְג כעיר בירה במקביל לנאנג'ינג ושינה את שמה לבֵּייגִ'ינְג (北京, בפין-יין: Běijīng, מילולית "בירה צפונית"). ב-1406 החלה בניית הארמון שעתיד להיקרא "העיר האסורה". האדריכלים הראשיים היו הסריס רואן אן, שבוי מלחמה מווייטנאם וצָאי שִׂינְג, והמהנדסים הראשיים היו קְוָאי שְׂיָאנְג ולוּ שְׂיָאנְג.
הבנייה נמשכה 15 שנים והשתתפו בה כ-100,000 בעלי מקצוע וכמיליון פועלים. העמודים של המבנים החשובים ביותר נעשו מגזעים שלמים של העץ יקר הערך המכונה בסינית "נאנמו" (楠木, בפין יין: nánmù שם מדעי: Phoebe zhennan) המצוי בג'ונגלים של דרום-מערב סין. אבל העמודים אותם רואים המבקרים כיום נעשו מחדש בתקופת שושלת צ'ינג והם בנוים מקטעים של גזע עץ אורן. גרמי המדרגות הרחבים ותגליפי האבן הגדולים נעשו מגושי שיש גדולים שמקורם במחצבות ליד בייג'ינג. בשל גודלם לא ניתן היה להעביר את הגושים האלו בדרך המקובלת, ובמקום זאת נחפרו לאורך הדרך מהמחצבות בארות. בשיא החורף נשאבו מבארות אלו מים אותם שפכו על הדרך תוך יצירת שכבת קרח, וגושי האבן נגררו עליו. הרצפות של מרבית האולמות הגדולים רוצפו ב"לבנים מוזהבות" (金砖, בפין-יין: jīnzhuān), לבני ריצוף שנאפו מחימר בכבשנים מכל שבע הנפות של סוג'ואו שבדרום מזרח סין. כל קבוצת לבנים נאפתה במשך כמה חודשים, תהליך שתוצאתו הייתה לבנים חלקות שהקשה עליהם משמיעה צליל מתכתי. רוב ריצוף הפנים הקיים כיום עשוי מהלבנים המקוריות בנות שש מאות שנים. האדמה שנחפרה במהלך כריית התעלה שסביב לעיר האסורה, נערמה מצפון לארמון על מנת ליצור גבעה מלאכותית, גבעת גִ'ינְגשָׁאן.
שושלת מינג
הקיסר יונג לה עבר להתגורר בעיר האסורה עוד בטרם נשלמה בנייתה במסווה של מסעות "סיור וצייד" (巡狩), והמרכז האדמיניסטרטיבי של האימפריה עבר בהדרגה מנאנג'ינג לבייג'ינג. כשהארמון הושלם ב-1420 עבר יונג לה להתגורר בארמון דרך קבע, וב-1421 קבע את בייג'ינג כעיר הבירה הראשית של האימפריה. אולם, פחות מתשעה חודשים לאחר שהושלמה בנייתם, נשרפו שלושת האולמות הראשיים, כולל החדר שבו היה כס השלטון. עשרים ושלוש שנים חלפו עד שהם נבנו מחדש.
העיר האסורה הייתה מקום מושבם של קיסרי שושלת מינג מ-1420 ועד 1644. באפריל 1644 נפל הארמון לידי כוחות המורדים בפיקודו של לִי דְזְה-צֶ'נג, והקיסר צ'ונְג גֶ'ן, הקיסר האחרון של שושלת מינג, תלה עצמו על גבעת גִ'ינְגשָׁאן. לִי דְזְה-צֶ'נג הכתיר עצמו באולם "הבכירות הצבאית" כקיסר בשושלת חדשה, שושלת שׁוּן. אלא שזמן קצר אחר כך הוא נמלט מפני הצבאות המאוחדים של המאנצ'ו ושל ווּ סָאנְגְווֵי, מפקד לשעבר בצבא מינג, תוך שהוא מעלה באש חלקים מהעיר האסורה.
שושלת צ'ינג
ב-1860, במהלך מלחמת האופיום השנייה, השתלט כוח משולב צרפתי-אנגלי על העיר האסורה והחזיק בה עד לסיום המלחמה. ב-1900 נמלטה הקיסרית האלמנה צישי מהארמון במהלך מרד הבוקסרים, וכוחות הברית האירופאים-יפניים השתלטו עליו. הם פינו את העיר האסורה שנה לאחר מכן.
לאחר ששמשה משכן לעשרים-וארבעה קיסרים, ארבעה עשר משושלת מינג ועשרה משושלת צ'ינג, איבדה העיר האסורה את מעמדה כמרכז הפוליטי של סין ב-1912, עם התפטרותו של פויי, הקיסר האחרון של סין, מכס השלטון. עם זאת, בהסכם שנחתם בין משפחת הקיסרים לשעבר וממשלת הרפובליקה החדשה של סין, ניתנה הרשות לפויי, למעשה הוא אפילו חויב, לחיות בין חומות העיר האסורה. לפויי ולמשפחתו נשמרה זכות השימוש בחצר הפנימית, בעוד שהחצר החיצונית הועברה לרשויות הרפובליקניות. בחצר החיצונית הוקם מוזיאון ב-1914.
אחרי המהפכה
ההתנגדות לשהותו של פויי בארמון הלכה וגברה במהלך "ממשלת בייאנג" של הרפובליקה של סין. ב-1923 סיפר רג'ינלד ג'ונסטון (Reginald Johnston), המורה לאנגלית של פויי, לפויי כי הסריסים מבריחים אוצרות מהארמון ומוכרים אותם בחנויות לממכר עתיקות. פויי הורה לבצע ספירת מלאי של כל אוצרות הארמון. לפני שמהלך זה התחיל, פרצה אש ושרפה את הגנים של ארמון "השפע המבוסס" (建福宫), מקום בו אוחסנו מרבית האוספים של אוצרות האומנות של הקיסר צ'יינלונג. בזיכרונותיו טען פויי כי את השרפה הציתו הסריסים במטרה להסתיר את המעילה. שרפה זו ליבתה עוד יותר את רגשות הציבור נגד עצם שהותו של פויי בארמון. הגנים שוקמו מחדש רק בשנת 2005.
ב-1924 השתלט פֶנְג יוּשְׂיָאנְג על בייג'ינג בהפיכה. פנג גינה את ההסכם הקודם שנחתם בין משפחת צ'ינג לבין הממשלה הסינית הקודמת והגלה את פויי מהארמון. ב-10 באוקטובר 1925 נוסד מוזיאון הארמון בעיר האסורה. מרבית האוצרות וחפצי הערך שאוחסנו בה קוטלגו בהדרגה והוצגו בפומבי. זמן לא רב אחר כך, איימה הפלישה היפנית לסין על שלומם של אוצרות אלו, והם הוצאו מהעיר האסורה. החל ב-1933 נארזו חפצי ערך חשובים ופונו. בתחילה הם נשלחו לנאנג'ינג ומשם לשאנגחאי. אולם זמן קצר אחר כך איים הצבא היפני הקיסרי גם על שאנגחאי. ממשלת סין החליטה לפנות את האוספים למערב המרוחק. חפצי הערך פוצלו לשלושה משלוחים: האחד נשלח בנתיב הצפוני לשאאנשי, השני נשלח במעלה היאנגצה אל סצ'ואן, והמשלוח האחרון שונע דרומה אל גואנגשי. כמה פעמים אילץ הקצב המהיר של התקדמות היפנים להעביר את המשלוחים בבהילות למקום חדש על מנת להתחמק מההפצצות ומהאפשרות שיתפסו בידי היפנים. במקרים מסוימים הגיעו היפנים למקום בו היה אחד המשלוחים שעות ספורות קודם לכן. בסופו של דבר, כל שלושת האוספים הגיעו למקלט היחסי של סצ'ואן, ושהו שם עד סוף המלחמה.
בינתיים לכד הצבא היפני את העיר האסורה, והיפנים נטלו משם מעט כדי ארד גדולים וכמה תותחים. רובם נתגלו אחרי המלחמה בטיינג'ין והוחזרו.
ב-1945, בסוף מלחמת העולם השנייה, הוחזרו האוספים לנאנג'ינג ולבייג'ינג. אף אחד מחפצי הערך שהיו בארמון לא ניזוק או אבד.
ב-1947, כאשר הלך והתברר כי כוחות הקוומינטנג עומדים להפסיד במלחמת האזרחים הסינית, הורה צ'יאנג קאי שק להעביר את חפצי הערך מהעיר האסורה והמוזיאון הלאומי בנאנג'ינג לטאיוואן. בפועל, אף אחד מחפצי הערך שהיה בבייג'ינג לא פונה, אבל רבים מהאוספים הטובים ביותר שאוחסנו בנאנג'ינג נשלחו לטאיוואן. כיום הם מהווים את ליבה של התצוגה במוזיאון הארמון הלאומי בטאיפיי.
תחת שלטון הרפובליקה העממית של סין
ב-1949 הוכרזה הרפובליקה העממית של סין בכיכר טיין-אן-מן שמול הכניסה הדרומית אל העיר האסורה. במהלך שני העשורים שלאחר מכן הועלו הצעות שונות באשר לעתידה של העיר האסורה: להחריבה עד היסוד, לשחזרה, להקים בה פארק ציבורי, מרכז תעבורה או "מקום בילוי".
כמה נזקים נגרמו לעיר האסורה בתקופה זו, כולל פירוק וסילוק כס המלוכה שבאולם "ההרמוניה התיכונה", סילוק שלטי השמות מכמה בניינים וגנים, והריסה של שערים ובניינים משניים.
שיא הנזק נגרם בתקופה מהפכת התרבות. ב-1966 בוצעו שינויים באולם "הסגידה לאבות הקדמונים", וכמה מהחפצים באולם הושמדו ואת מקומם תפסה תערוכה של פסלי בוץ מהפכניים. עם זאת, נזק נוסף נמנע כאשר ראש הממשלה ג'ואו אנלאי התערב ושלח חטיבה מצבא השחרור העממי כדי לשמור על הארמון. חיילי החטיבה מנעו מהמשמרות האדומים לבזוז את העיר במסגרת המערכה שהוביל מאו דזה-דונג כנגד ארבעת הנושנים (מנהגים, תרבות, נוהגים ודעות ישנות). בין 1966 ל-1971 היו כל השערים המובילים לעיר האסורה חתומים והצילו אותה מחורבן נוסף.
ב-1987 הכריז ארגון אונסק"ו שהעיר האסורה היא אתר מורשת עולמית תחת הכינוי "הארמון הקיסרי של שושלות מינג וצ'ינג", בשל תרומתה המשמעותית להתפתחות התרבות והאדריכלות הסינית.
כיום
מוזיאון הארמון אחראי כיום על שימור ושיקום העיר האסורה. כחלק מהפעולות שננקטו כדי לשמור על העיר האסורה, הוגבל הגובה המרבי של בניינים חדשים הנבנים סביבה. ב-2005 החל פרויקט שיקום שעתיד לארוך 16 שנים, ובמסגרתו ישופצו וישוחזרו כל המבנים בעיר האסורה למצבם כפי שהיה לפני שנת 1912. זוהי פעולת השיקום הגדולה ביותר שנערכה בעיר האסורה במאתיים השנים האחרונות, ובמסגרתה נסגרים בהדרגה קטעים מהאתר לשם הערכה, תיקון ושחזור. הגנים של ארמון "השפע המבוסס", שנהרסו בשרפה של 1923, שוקמו מחדש ב-2005, אך הם עדיין סגורים לקהל.
טארון אגרטון
תחילת חייו
הוא בילה את ילדותו המוקדמת בחצי האי ויראל, לפני שמשפחתו עברה לשאנוויירפושגוונגיש, שבאי הוולשי אנגלסי, שם למד בית ספר יסודי. אגרטון עבר עם משפחתו לאברסטווית' כשהיה בן 12. למרות שנולד באנגליה, אגרטון מחשיב את עצמו כוולשי, מדבר עם מבטא וולשי והוא גם דובר וולשית. הוא בוגר האקדמיה המלכותית לדרמה, שם הוא סיים את לימודי המשחק ב-2012.
קריירה
אגרטון הופיע לראשונה ב-2011 עם תפקיד קטן בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה לואיס בתפקיד ליאם ג'יי. מאוחר יותר, הוא היה לשחקן ראשי בסדרה של רשת Sky1 "העשן".
העיר האסורה
כיום
ב-2005 הודיעו יבמ ומוזיאון הארמון על מיזם משותף להקים אתר אינטרנט שיציג בגרפיקת תלת-ממד את העיר האסורה ואתרים נוספים בבייג'ינג. מיזם המורשת התרבותית קרוי "העיר האסורה: מעבר לזמן ולחלל" ומוגש הן בסינית והן באנגלית. במסגרתו מוצגים מבני העיר האסורה וחפצי התרבות שבה בתצוגות תלת-ממדיות. העיר האסורה הווירטואלית כוללת כ-800 מבנים והוכרזה באוקטובר 2008.
טארון אגרטון
קריירה
בשנת 2014 אגרטון גילם את אגזי, בן חסותו של הארי הארט (קולין פירת'), בסרטו של מת'יו ווהן "קינגסמן: השירות החשאי" ובסרט ההמשך שלו, "קינגסמן: מעגל הזהב". בשנת 2014 אגרטון כיכב בסרט "עדות נעורים", המבוסס על סיפור חייה של ורה בריטיין. ב-2015, הודיע אגרטון שהוא יככב בגרסה מחודשת של "מועדון המיליארדרים".
העיר האסורה
תיאור האתר
[[קובץ:Forbidden city map wp 1.png|שמאל|ממוזער|300px|מפה של העיר האסורה. לאותיות באדום יש התייחסות בהמשך הערך
טארון אגרטון
קריירה
בשנת 2016 כיכב בסרטו של דקסטר פלטשר; "אדי הנשר" לצד יו ג'קמן. עבור תפקידו, אגרטון היה מועמד לפרס השחקן הטוב בדרמה של בחירת הנוער.
העיר האסורה
תיאור האתר
- - - הקו מסמן פחות או יותר את הקו המפריד בין החצר הפנימית (הצפונית) לחיצונית (הדרומית)
טארון אגרטון
קריירה
בשנת 2019 אגרטון כיכב בתור הזמר אלטון ג'ון בסרט המוזיקלי-ביוגרפי "רוקטמן" בבימויו של דקסטר פלטשר. הוא למד לנגן בפסנתר עבור התפקיד ושר בלייב בכל טייק במהלך הצילומים. הסרט יצא לאקרנים במאי 2019, זכה לביקורות חיוביות, ועבור הופעתו בסרט הוא זכה לשבחים. וושינגטון פוסט כתבו עליו על אגרטון כי "הוא מפעיל כוח יציב, כריזמטי מיוחד", בעוד ואניטי פייר תיארו את הופעתו כ"ניואנסית ומציגה אינטליגנציה רגשית בעודו משוחרר, נישא בלהט ובזריזות". אגרטון זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי על הופעתו. הוא גם היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי וקיבל מועמדות לפרס גראמי לאלבום אוסף הפסקול הטוב ביותר. באותה שנה, אגרטון קריין את גרסת ספר האודיו של האוטוביוגרפיה של ג'ון, אני, והשניים אף הופיעו על הבמה יחד מספר פעמים.
בשנת 2022 החל לשחק במחזה "Cock" מאת המחזאי מייק ברטלט שהועלה ב"תיאטרון השגרירים" של וסט אנד.
העיר האסורה
תיאור האתר
העיר האסורה משתרעת על שטח של 720 דונם, והיא מהווה את מכלול הארמונות הגדול ביותר בעולם. צורת העיר היא כשל מלבן שאורכו, מצפון לדרום, 961 מטרים, ורוחבו, ממזרח למערב, 753 מטרים. בשטח זה שוכנים 980 מבנים ובהם 8,707 חדרים. העיר האסורה תוכננה במקור לשמש כמרכזה של העיר העתיקה מוקפת החומה של בייג'ינג, והיא מוקפת בשטח גדול יותר, מוקף חומה גם הוא, הקרוי העיר הקיסרית. גם העיר הקיסרית מוקפת בשטח גדול ממנה - העיר הפנימית. מדרום לעיר הפנימית שוכנת העיר החיצונית.
טארון אגרטון
קריירה
הוא סומן כאחד מחמישים הגברים הבריטיים האופנתיים של מגזין GQ ב-2015 ו-2016.
העיר האסורה
תיאור האתר
העיר האסורה חשובה גם כיום לתכנון האורבני של בייג'ינג. הציר החוצה את העיר האסורה מצפון לדרום משמש גם כציר המרכזי של בייג'ינג. ציר זה נמשך דרומה דרך שער טיין-אן-מן אל כיכר טיין-אן-מן, המרכז הטקסי של הרפובליקה העממית של סין, וצפונה ממנה דרך מגדל התוף ומגדל הפעמון עד אָנְדִינְגמֶן (בעבר מקומו של שער בחומה הצפונית של העיר הפנימית). כיוון הציר אינו בדיוק מצפון לדרום, והוא סוטה ממנו בשתי מעלות. יש חוקרים המאמינים שמכיוון שהציר תוכנן עוד בתקופת שושלת יואן הוא מכוון כלפי זאנאדו, הבירה השנייה של האימפריה של שושלת יואן.
חומות ושערים
העיר האסורה מוקפת בחומה ומעבר לחומה בתעלת מים. אורך התעלה 3,800 מטרים, רוחבה 52 מטרים, ועומקה 6 מטרים. אורך החומה 3,428 מטרים, גובהה 7.9 מטרים, עובייה בבסיסה הוא 8.62 מטרים וככל שהיא גובהת היא הולכת ונעשית צרה. בחלקה העליון מגיע עובייה ל-6.66 מטרים. החומות נועדו לשמש גם כחומת מגן וגם כקיר תמך לארמון. החומות נבנו סביב ליבה של אדמה נגוחה שחופתה משני צדדיה בשלוש שכבות של לבנים שנאפו במיוחד. המרווחים בין הלבנים נסתמו בטיח.
בארבע פינות החומה הוצבו מגדלים ("E" במפה המצורפת) שלהם שלוש קומות של גגות בעלי מבנה מורכב הבנוי בסך הכול מ-72 משטחי גגות שונים. מגדלים אלה הם שחזור של היכל טֶנְגְוָאנְג שבנאנצ'אנג, בירת מחוז ג'יאנגשי ושל מגדל העגור הצהוב שבווּהָאן, בירת מחוז חוביי, כפי שהופיעו בציורים מתקופת שושלת סונג. מגדלים אלו היו החלקים הבולטים ביותר של הארמון שיכלו לראות פשוטי העם, שלא הורשו להיכנס לארמון, ואגדות רבות נקשרו בהם. על פי אגדה אחת, לא הצליחו האומנים שפירקו את אחד ממגדלי הפינה לצורך שיפוצים בתחילת שושלת צ'ינג לבנותו מחדש, והוא הוקם מחדש רק לאחר התערבותו המאגית של הנגר-בנאי האלמותי, לוּ בָּאן (דמות אמיתית שחיה כנראה במאה החמישית לפנה"ס).
בכל צד בחומה המקיפה את העיר האסורה יש שער אחד. ארבעת השערים הם: כל השערים בעיר האסורה מקושטים במסמרי דלת מוזהבים המסודרים בתשע שורות המכילות כל אחת תשעה מסמרים, למעט "השער המהולל המזרחי" שבו יש רק שמונה שורות.
החצר החיצונית
נהוג לחלק את העיר האסורה לשני חלקים. החצר החיצונית (外朝) או החצר הקדמית (前朝) כוללת את החלק הדרומי של הארמון, ושימשה לצרכים טקסיים. החצר הפנימית (内廷) או הארמון האחורי (后宫) כוללת את החלק הצפוני של הארמון, והיא שימשה כמשכן המגורים של הקיסר ובני משפחתו, וכן לניהול ענייני היום-יום של המדינה. (במפה דלעיל שורטטה ההפרדה בין החלקים בקו אדום מרוסק). כללית יש בעיר האסורה שלושה צירי אורך. המבנים החשובים ביותר מרוכזים סביב לציר האורך המרכזי, צפון-דרום.
במעבר מדרום לצפון עוברים דרך המבנים והכיכרות הבאים: בכל שלושת האולמות יש כס מלכות, והגדול והמקושט ביותר נמצא באולם ההרמוניה העילאית (שחזור משנת 1950).
כבש המדרגות המרכזי המוביל אל המפלס העליון בגבעה, עליה בנויים שלושת האולמות מצד צפון ומצד דרום, הוא כבש מדרגות טקסי, חלק מהדרך הקיסרית, וחרוטים עליו תבליטים מורכבים. כבש המדרגות המרכזי הצפוני, המוביל אל אולם שימור ההרמוניה, מגולף מגוש סלע אחד שאורכו 16.57 מטרים, רוחבו 3.07 מטרים ועוביו 1.7 מטרים. גוש סלע זה שוקל כ-200 טון והוא גוש הסלע המגולף הגדול ביותר בסין. כבש המדרגות המרכזי הדרומי המוביל לאולם ההרמוניה העילאית גדול אפילו יותר, אך הוא מורכב משני לוחות אבן שהוצמדו האחד לשני. החיבור הוסתר בפיקחות על ידי שימוש בתבליטים חופפים, ונתגלה רק כשהבלייה הרחיבה את הסדק בין שני לוחות האבן במאה ה-20.
בדרום מערב ובדרום מזרח החצר החיצונית ניצבים אולם העליונות הצבאית ("H") ואולם התהילה הספרותית ("J"). הקיסר עשה לעיתים שימוש בראשון על מנת להקביל שרים ולדון בענייני ניהול המדינה, ומאוחר יותר אכסן המבנה את מפעל ההוצאה לאור של הארמון. האולם השני שימש להרצאות טקסיות שנישאו על ידי מלומדים קונפוציניסטים בעלי מוניטין, ואחר כך שימש כמשרדו של המזכיר הגדול. המבנה הכיל את אחד משבעת העותקים של אסופת הספרים הגדולה המכונה "סְאקוּ צְ'וֵאנשׁוּ" (במנדרינית: 四庫全書, בפין-יין: Siku Quanshu - "אסופת ארבעת האוצרות"). בצפון מזרחה של החצר החיצונית היו שלושת הארמונות הדרומיים (南三所) (מסומנים במפה באות "K"), שהיו מקום משכנו של נסיך הכתר.
החצר הפנימית
החצר הפנימית מופרדת מהחצר החיצונית על ידי חצר מלבנית הניצבת לציר הראשי של העיר. החצר הפנימית שימשה כביתם של הקיסר ובני משפחתו. בתקופת שושלת צ'ינג, חי הקיסר ואף עבד כמעט אך ורק בחצר הפנימית, בעוד שהחצר החיצונית שימשה למטרות טקסיות בלבד. במרכז החצר הפנימית הייתה קבוצה נוספת של שלושה אולמות המסודרים בטור ("L") והם "ארמון הטוהר השמימי", "אולם האיחוד", ו"ארמון השלווה הארצית". אולמות אלה, הקטנים מהאולמות של החצר החיצונית, היו משכנם הרשמי של הקיסר והקיסרית. הקיסר המסמל יאנג ואת השמיים, אמור היה להתגורר בארמון הטוהר השמימי. הקיסרית, המסמלת יין ואת הארץ, אמורה הייתה להתגורר בארמון השלווה הארצית. בין שני הארמונות ניצב אולם האיחוד, שבו אמורים להתמזג היין והיאנג על מנת ליצור הרמוניה.
מצפון לשלושת האולמות האלה משתרע הגן הקיסרי ("M"). קטן יחסית בממדיו, וקומפקטי בתכנונו, ועם זאת מכיל כמה פינות נוף המעוצבות בקפידה. מצפון לגן מצוי המבנה האחרון בציר האורך המרכזי, "שער העוצמה הנשגבת", השער הצפוני של הארמון.
משני צדדיהם של שלושת האולמות המרכזיים, בחצר הפנימית, מתפרשים סדרה של חצרות פנימיות וארמונות קטנים, בהם התגוררו פילגשי הקיסר וילדיו. ישירות ממערב שוכן אולם הטיפוח השכלי ("N"). במקור היה זה ארמון משני, והוא הפך למשכן ולמשרד הקיסר בפועל החל בקיסר יוּנְגגֶ'נְג. בעשורים האחרונים לשלטון שושלת צ'ינג ניהלו הקיסריות האלמנות, כולל צישי, את חצרותיהן בחלקו המזרחי של האולם. מסביב לאולם הטיפוח השכלי מוקמו המשרדים של המועצה הגדולה וגופי מפתח ממשלתיים אחרים.
מבני דת בעיר האסורה
לאמונה הדתית נודע מקום חשוב בחיי היום-יום בחצר הקיסרית. כך למשל בתקופת שושלת צ'ינג הפך "ארמון ההרמוניה הארצית" למקום פולחן שמאני, בהתאם למנהגי הפולחן שהביאו השליטים החדשים ממנצ'וריה. בה בעת המשיכה האמונה הדתית הסינית הנפוצה ביותר, הטאואיזם, לשחק תפקיד חשוב במהלך תקופות השלטון של שושלות מינג וצ'ינג. בעיר האסורה יש שני מקדשים טאואיסטיים, האחד בגן הקיסרי, והאחר בחלק המרכזי של החצר הפנימית.
דת נפוצה אחרת בארמון של שושלת צ'ינג הייתה בודהיזם טיבטי או לאמאיזם. בחצר הפנימית מפוזרים כמה מקדשים בודהיסטיים. באיקונוגרפיה בודהיסטית נעשה שימוש בקישוטים הפנימיים של מבנים רבים. מבין אלה, ביתן גשם הפרחים הוא החשוב ביותר. במבנה זה יש מספר גדול של פסלי הבודהה, איקונות, ומנדלות, המסודרים בסידורים פולחניים.
סביב העיר האסורה
העיר האסורה מוקפת משלושה צדדים על ידי גנים קיסריים. מצפון פארק גִ'ינְגשָׁאן (景山, פין-יין: Jǐngshān), המוכר גם כ"גבעת הפחם", גבעה מלאכותית שנוצרה מהאדמה שפונתה בעת חפירת התעלה והאגמים שמסביב לעיר האסורה. לגבעה הייתה גם מטרה נוספת. בהתאם לעקרונות הפנג שווי, יש להסיט מדרכן רוחות רעות המגיעות מצפון, והגבעה הנמצאת מצפון לעיר האסורה נועדה להגן עליה. משום כך יש גם המכנים גבעה זו "גבעת הפנג שווי".
ממערב, שוכן רובע ג'ונְגנָאנְהָאי (中南海, פין-יין: Zhōngnánhǎi, מילולית "ים דרומי ומרכזי"), ששימש כגן המרוכז סביב שני אגמים מחוברים וכיום משמש כמרכז השלטון בסין וכולל את בנייני המטה של המפלגה הקומוניסטית של סין ושל "מועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין" (כלומר, ממשלת סין). צפון לג'ונְגנָאנְהָאי ומצפון מערב לעיר האסורה שוכן פארק בֵּייהָאי (北海公园, פין-יין: Běihǎi, מילולית: "ים צפוני"), גם הוא מרוכז סביב אגם המחובר אל שני האגמים שבג'ונְגנָאנְהָאי, ומשמש פארק פופולרי.
דרומית לעיר האסורה היו שני מקדשים חשובים; המקדש הקיסרי של המשפחה (太庙, בפין-יין: Tàimiào), והמקדש הקיסרי של המדינה (太社稷, בפין-יין: Tàishèjì), שבהם יכול היה הקיסר להוקיר את רוחות אבותיו הקדמונים ואת רוח האומה בהתאמה. כיום מבנים אלו הם אולם התרבות של העם העמל בבייג'ינג ופארק ג'ונְגשָׁאן (המנציח את סון יאט-סן) בהתאמה.
דרומית יותר, על הציר העיקרי צפון-דרום, ניצבים שני מבני שער גדולים זהים. הראשון הוא "השער הזקוף" (端门, בפין-יין: Duānmén), והשני והמפורסם יותר, "שער טיין-אן-מן" (天安门, בפין-יין: Tiān'ānmén, מילולית: "שער השלום השמימי", 门-מן פירושו "שער"). מעל לפתח המרכזי במבנה השער מתנוססת תמונתו של מאו דזה-דונג ומימינו ומשמאלו שני שלטי ענק "תחי הרפובליקה העממית של סין" ו"תחי האחדות הגדולה שבין עמי העולם". שער טיין-אן-מן מחבר את העיר האסורה עם המרכז הסמלי של המדינה הסינית המודרנית, כיכר טיין-אן-מן.
אף על פי שכיום יש פיקוח הדוק על הפיתוח והבנייה באזורים הסמוכים לעיר האסורה, נעשו בהם במהלך המאה ה-20 פעולות הרס ובנייה מחדש, שנבעו מסיבות פוליטיות, ואשר שינו את אופיים. מאז שנת 2000 פועלת הרשות העירונית של בייג'ינג לפנות מהבניינים ההיסטוריים מוסדות ממשלתיים וצבאיים, והיא הקימה פארק סביב החלק מחומת העיר האסורה שנותר על תילו. ב-2004 חודש צו שהגביל את התכנון ואת גובה הבניינים במטרה לקבוע את אזור העיר הקיסרית והאזור הצפוני של העיר כשטח חיץ עבור העיר האסורה.
שימוש בסמלים בעיר האסורה
עיצוב העיר האסורה, החל מהתוכנית הכללית, וכלה בפרטים הקטנים, תוכנן בקפידה במטרה לשקף את הפילוסופיה הסינית, את עקרונות הדת בסין, ומעל לכל לסמל את תפארת העוצמה הקיסרית. כמה דוגמאות של עיצובים סמליים:
אוספים
האוספים של ארמון המוזיאון מבוססים על האוסף הקיסרי של שושלת צ'ינג. על פי ספירת מלאי שנעשתה ב-1925, אוחסנו בעיר האסורה כ-1.17 מיליון פריטים. בנוסף, הספריות הקיסריות הכילו את אחד מאוספי הספרים העתיקים והמסמכים הגדולים ביותר בסין, כולל מסמכים רשמיים המתעדים את פעילות הממשל של שושלות מינג וצ'ינג.
החל מ-1933 היה הכרח לפנות את רוב הפריטים החשובים מאוסף המוזיאון בשל סכנת הפלישה היפנית. עם תום מלחמת העולם השנייה הוחזר האוסף לנאנג'ינג. אולם כאשר החל להתחוור לממשלה הלאומנית שקומוניסטים עומדים לנצח במלחמת האזרחים של סין, היא החליטה לשנע את הפריטים החשובים ביותר לטאיוון. מתוך 13,427 ארגזים של החפצים מאוסף הארמון המקורי, 2,972 מאוחסנים כיום במוזיאון הארמון הלאומי בטאיפיי, קרוב ל-10,000 ארגזים הוחזרו לבייג'ינג, ו-2,221 נותרו כיום מאוחסנים באחריות המוזיאון של נאנג'ינג.
ההשפעה התרבותית
לעיר האסורה, פסגת ההתפתחות בת אלפיים שנה של האדריכלות הסינית והמזרח אסיאתית הקלאסית, הייתה השפעה משמעותית על ההתפתחותה של אדריכלות זו, והיא אף העניקה השראה למבנים מודרניים רבים. לדוגמה: במאה ה-19 בנה הקיסר גיאה לונג מווייטנאם ארמון ומצודה שהיו מתוכננים להיות עותק מוקטן של העיר האסורה הסינית. חורבותיהם שוכנים בהואה. השם המקובל באנגלית ובשפות אחרות למקום הוא "העיר הקיסרית". שמו של מכלול בנייני הארמון הפנימי בווייטנאמית מתורגם מילולית ל"העיר האסורה הסגולה", שם הזהה לשמה של העיר האסורה בבייג'ינג בסינית.
העיר האסורה שימשה רקע לספרים רבים. בשנים האחרונות היא הופיעה בסרטים ובסדרות טלוויזיה. כמה דוגמאות:
נישואי בוסטון
נישואי בוסטון (מאנגלית: Boston Marriage) הוא מונח מן המאה ה-19 שמטרתו לתאר מערכת יחסים בין נשים לא נשואות שגרו יחד ולא נתמכו על ידי עזרה גברית כלשהי.
בארצות הברית של המאה ה-19 הייתה תופעה זו מוכרת לכל. נשים רבות, במיוחד אלו שהיו ממעמד חברתי בינוני ומעלה ובעלות השכלה אקדמית, חיו במסגרת חיים שכזאת. מסגרת זו הציעה לנשים אלטרנטיבה שהייתה מקובלת על החברה – אלטרנטיבה למוסד הנישואים המסורתי. נשים אלה חיו בצורה קונבנציונלית ומכובדת.
בסוף המאה ה-19 שלטה התפיסה לפיה נשים אינן מעוניינות בפעילות מינית. מכיוון שהיה ידוע כי מסגרת "נישואי בוסטון" איננה כוללת יחסים מיניים, הנשים שחיו במסגרת שכזאת יכלו להביע את רגשותיהן ואהבתן זו לזו בגלוי.
המונח "לסבית" (lesbian) נטבע מאוחר יותר בשנת 1890, ולכן בין אם היה מדובר בקשר לסבי-מיני או קשר אפלטוני, השתמשו במונח זה לתיאור התופעה.
כיום משתמשים במונח זה לתיאור יחסים המבוססים על אינטימיות, אמון ומחויבות בין שתי נשים, ללא קשר מיני ביניהן.
מקור המונח
קיימות כמה השערות לגבי מקור השם. ההשערה הראשונה מתייחסת לעיר בוסטון שנוסדה ב-17 בספטמבר 1630 על ידי מתיישבים פוריטנים שהגיעו מאנגליה. מתיישבים אלו זוהו עם אופי קפדני, מוסרי וצנוע.
השערה נוספת היא כי מקור הכינוי בספרו של הנרי ג'יימס "הבוסטונים" ("The Bostonians"), בו מתוארת מערכת יחסים בין שתי נשים, המזכירה את מוסד הנישואים המסורתי. מתוך הנובלה של ג'יימס ניתן ללמוד כי לדעתו מערכת יחסים מסוג נישואי בוסטון איננה סוטה, והיא אף מאפשרת לנשים צמיחה והגשמה. כך למשל מספר ג'יימס כי מערכת היחסים של אחותו אליס עם בת זוגה קתרין השפיעה עליו רבות. ג'יימס מתאר את מערכת היחסים בין שתי הנשים כמופלאה במיוחד, וטוען שבזכותה הן הבינו שהן אינן זקוקות לגבר בחייהן. יחד עם זאת, נראה כי דעתו של ג'יימס בנושא היא דעת מיעוט, שכן רבים בני זמנו תיארו את מערכת היחסים שבין אוליב לוורנה בספרו "הבוסטונים" כמערכת יחסים חולנית. כך לדוגמה, פ. ו. דופי טען כי הדמות הראשית של אוליב היא דמות סוטה.
בתקופה שבה התפרסם הספר, השתמשו במונח "new women" לתיאור של נשים עצמאיות, משכילות, שבחרו לא להתחתן כפי שהיה מקובל בצורה המסורתית. נשים אלו לא נתמכו על ידי גורם כלשהו, וברוב המקרים הן היו בעלות קריירה משלהן, תכונות שאפיינו גם את הנשים שחיו במסגרת "נישואי בוסטון".
ההשערה השלישית מתייחסת למערכת היחסים בין שתי הסופרות Sarah Orne Jewett ו-Annie Adams Fields שחיו בעיר בוסטון. יש הטוענים כי זוגיות זו שימשה למעשה השראה לדמויותיו של הנרי ג'יימס בספרו.
הגדרת המונח
המונח "נישואי בוסטון" מתייחס למערכות יחסים בין נשים אשר היו רווחות בעיקר במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. במערכת יחסים זו נשים חיו יחדיו ללא תלות בגבר. מושג זה נטבע לראשונה על ידי הנרי ג'יימס בנובלה " הבוסטונים" (the Bostonians), נובלה אשר עסקה במערכת היחסים האינטימית שבין שתי נשות בוסטון אמידות (Theophano, 2015).
על אף העובדה כי נישואי בוסטון לא בהכרח התחילו להתפתח בעיר בוסטון, עדיין ישנם מספר אספקטים של העיר אשר השפיעו רבות על עידן נישואי בוסטון. בשנת 1980, כאשר העיר חגגה 250 שנה, היה בה ערבוב ייחודי של אנשים שונים אשר הגיעו ממקומות שונים. כך לדוגמה בצפון בוסטון היו מתיישבים עניים במיוחד אשר חיו בזוהמה ובצפיפות. למרות זאת, צפון בוסטון נחשבה למרכז עסקי אשר משך אליו מיני מהמרים, סרסורים וזונות. בעוד הצפון היה אזור מאוד מלוכלך ומטונף, אזור הדרום היה קודר במיוחד: לאזור זה הגיעו מהגרים אשר היו בדרכם במעלה הסולם הכלכלי. אולם, עדיין היה מדובר שכונות עוני. לעומת שכונות העוני של הצפון והדרון, היו גם אזורים בהם היה שגשוג ואצילות. אותם האזורים המשגשגים הולידו את הספריות המרכזיות, התזמורת הסימפונית וכן את התיאטרון. למרות התרבות הרבה וההתקדמות בחינוך, השינוי החברתי בבוסטון היה מועט מאוד. אולם, על אף התקדמות בעייתית זו קמה תנועה נשים חדשות אשר חרתו על דגלן עקרונות של הגדרה עצמית ונסיגה מתוך החברה הבוסטונית הכללית. התנועה הזו השאיפה רבות על התפתחות מושג נישואי בוסטון, שכן ההבנה כי נשים יכולות להגדיר את עצמן באופן עצמאי הובילה נשים רבות לבקש לקחת חלק במערכות יחסים חד מיניים.
למונח "נישואי בוסטון" ישנן שתי משמעויות השונות קמעא. ראשית, נישואי בוסטון יכולים להתייחס למערכת יחסים בין שתי נשים אשר מבקשות לתחזק קשר יציב המבוסס על אמון, ביטחון ואהבה. במערכת יחסים זו הנשים מבקשות לקיים משק בית משותף זאת בעצמאות מלאה וללא תלות בגבר. מכאן, מדובר במערכת יחסים אשר נשענת על חיים משותפים. שנית, נישואי בוסטון יכולים להתייחס למערכת יחסים לסבית במובן המודרני: מערכת יחסים של אהבה, אמון, אינטימיות וכן יחסי מין. המשמעות היא שלא תמיד נשים החיות בנישואי בוסטון נמצאות במערכת יחסית אינטימית (מבחינת יחסי מין) אולם יש מקרים רבים שזה אכן המצב. יתרה מזאת, מכוון שבאותה התקופה הייתה חשאיות רבה סביב הנושא של הומוסקסואליות בפרט ומין בכלל, לא היה ידוע לגבי נשים רבות האם מערכת היחסים בניהן כללה גם יחסים אינטימיים (Angelowicz, 2012).
כמו כן, את המונח של נישואי בוסטון ניתן לחלק באופן נוסף: מערכות יחסים אשר מבוססות על רומנטיקה ומערכות יחסים אשר מבוססות על חברות (Gent, 2014). המשמעות היא כי גם אם תמיד היה מדובר במערכת יחסים אינטימית, האינטימיות הייתה שונה בית מערכת אחת לשנייה: בעוד במערכת יחסים אחת הנשים היו בקשר רומנטי, במערכת יחסים אחרת הנשים הרגישו חברות חזקה ואפילו סוג של שארות (כמו-משפחתיות) (Gent, 2014)
המטרה המרכזית בנישואי בוסטון לא בהכרח הייתה קיום מערכת יחסים אוהבת, אלא קיום מערכת יחסים עצמאית נטולת תלות בגברים (Theophano, 2015). המשמעות היא שהנשים אשר בחרו לקחת חלק בנישואי בוסטון בעצם ביקשו להפריד את חייהם מהגברים ולחיות חיים שלמים ומלאים ללא צורך כלל בגברים, על מנת שלא לאפשר להם נתח משמעותי בעולם.
באותה התקופה היה מדובר בסידור שכיח מאד: הבירה מסצ'וסטס הייתה מלאה בנשים משכילות ממשפחות טובות אשר יכלו לתמוך בעצמן ללא העזרה של גברים. עבור נשים אלה, היה הגיוני במיוחד לחפש את החברה זו של זו, מחוץ למסגרת מערכת היחסים "הקונבנציונלית". יתרה מזאת, ישנן נשים אשר באותה תקופה החשיבו את בנות זוגן כגברים לכל דברים („female husbands”), זאת בשל התפיסה כי הגבריות היא לא מצב התלוי באנטומיה, אלא יותר מצב אישיותי-רגשי. נישואי בוסטון הם אם כן חלק מתהליך של כינון מגדרים חדשים, וניסיון לצאת מהגבולות המקובלים בין המגדר הנשי למגדר הגברי.
עם זאת, הסידור שתואר לעיל אינו הצורה היחידה לנישואי בוסטון; קיים היה גם סידור שבו הנשים לא חיו זו עם זו בפועל. בצורה זו של נישואי בוסטון הנשים היו נשואות בנישואין "רגילים" לגברים, אך בו זמנית גם לחברה קרובה. הטענה היא שהנישואין לגבר נבעו מתוך מניעים של נוחות כלכלית, בעוד שמערכת היחסים הנשים סיפקה את הצרכים הפסיכולוגים שלהן, כדוגמת אהבה, אינטימיות ואמון. המשמעות היא שלא תמיד היה מדובר בנשים אשר חיו חיים משותפים באופן מלא, אלא בנשים אשר בחרו לקשור את חייהן זה בזה. אכן, מדובר במערכות יחסים ארוכות טווח ומחייבות, ובכך הן בעצם דומות למערכת היחסים שאנו מכירים בין גבר לאישה (Theater, 2004).
נשים, נישואי בוסטון ופמיניזם
לנשים אשר לקחו חלק בנישואי בוסטון היו מאפיינים ייחודים, מאפיינים אשר פתחו פניהם את הדלת ליצירת מערכות יחסים חד-מיניות עצמאיות. ראשית, אותן הנשים היו משכילות ובעלות תעסוקה, כך שמדובר בנשים אשר באופן כללי יכלו לדאוג לעצמן מבחינה כלכלית ולא היו צריכות להיות תלויות בפרנסתו של גבר במשפחה. כמו כן, מדובר בנשים אשר הגיעו ממעמד בינוני-גבוה אשר פעלו ללא לאות להתקדמות מקצועית והשכלתית. כלומר, היה מדובר בנשים בעלי יציבות כלכלית כך שהן יכלו להשקיע משאבים רבים בהתקדמות המקצועיים שלהן (Theophano, 2015). יתרה מזאת, הן היו נשים אשר בשל ההשכלה הגבוה שרכשו הן למדו כי מקומם החברתי העכשווי הוא בעייתי במיוחד ולכן יש צורך לבצע שינוי.
על אף שמאפיינים אלה הם חשובים במיוחד, ואכן היוו קרקע פורייה לצמיחה של נישואי בוסטון, המאפיין החשוב ביותר של הנשים היה הפמיניזם שלהן. מדובר בנשים פמיניסטיות במיוחד אשר האמינו ששורר חוסר שוויון בין נשים וגברים כך שהנשים תלויות מידי בבעליהן. ההבנה הזו של ההדרה הנשית כנראה התפתחה לאור ההשכלה שהן רכשו, שכן לא מדובר היה בעקרות בית פשוטות, אלא בנשים אשר קנו לעצמן השכלה ובחרו לפתח את עצמן. לטענתן, נוצר מצב בו הגברים תופסים את מרבית התפקידים החברתיים-פוליטיים בעוד לנשים אין מקום להתפתח באופן עצמאי: הן נותרות בבתיהן לגדל את הילדים, ללא השכלה וללא מקצוע. כך, אותן הנשים סברו כי במידה מסוימת החברה עושה עוול לנשים, והאמינו כי יש צורך לתקן מצב זה. יתרה מזאת, הם סברו כי למרות המציאות בה נשים רבות תלויות בגברים, אין הדבר הכרחי. במילים אחרות, הן האמינו כי נשים יכולות לפעול ולהתנהל בדיוק כמו גברים, לצאת לרכוש השכלה וגם לעבוד. באקט מחאתי קמעא, קבוצה של נשים חדשות החליטו לשבור את מאזן הכוחות המגדרי ולפעול כדי למנוע מהגברים נתח משמעותי מהעולם. המטרה שלהן הייתה שהנשים ילמדו לנהל חיים מלאים ועצמאיים ללא תלות בגברים. מכאן, ניתן לראות כי התנועה אשר הולידה את נישואי בוסטון היא תנועה פמיניסטית בבסיסה, תנועה אשר חרתה על דגלה את הנושא של העצמה הנשית. המשמעות הכללית היא שנישואי בוסטון הם מוסד שהוא תולדה של רצון הנשים לחיות חיים עצמאיים- הנישואין החד מיניים אפשרו לנשים לקחת אחריות על חייהן זאת ללא קשר לעולם הגברי, לפתח את עצמן ולחיות חיים מספקים ושוויוניים (Theater, 2004).
מתוך הבנה של מטרה זו ניתן להבין למה נישואי בוסטון היו נישואין מגוונים במיוחד, ולמה אין הגדרה אחת מדויקת לתופעה זו. מכוון שהמטרה הייתה קיום חיים עצמאיים, אין הדבר משנה האם מדובר במערכת יחסים רומנטית, חברתית, מינית או א-מינית, אלא מה שמשנה זה שמדובר במערכת יחסים אשר מאפשרת לנשים לחיות חיים מלאים ללא צורך בהשגחה גברית.
הסיפור של שרה אורן ג'ווט ואנני פילדס
מערכת יחסים מוכרת נוספת בין שתי נשים היא מערכת היחסים שבין שרה ואנני, מערכת יחסים אשר נמשכה כמעט שלושה עשורים. לאורך השנים השתיים חייו זו עם זו לסירוגין, על מנת שיוכלו להשקיע בעבודתן בזמן שהתגוררו בנפרד.
בשנת 1984, התחתנה אנני עם אלמן מבוגר בשם ג'יימס פילדס. לאחר מותו של ג'יימס, בשנת 1881, הציע חבר משותף לאנני ולשרה כי שרה תוכל למלא את החסר שנוצר בחייה של אנני בעקבות מותו של בעלה, ועודד את מערכת היחסים שבין השתיים. מערכת היחסים שבין השתיים פרחה, וג'ווט טענה כי מערכת יחסים הטרוסקסואלית יכולה להיות מאוד הרסנית עבור נשים שכן הנשים ממזגות את הזהות שלהן בזהות של בעליהן, דבר אשר פוגע באינטרסים האישיים שלהם וביכולת הצמיחה. לדידה, במערכת יחסים שכאלה הנשים עלולות לחוש כי שבן זוגן יכול לחיות בלעדיהן. לכן, הנשים עלולות להתחרט על מערכת היחסים ועל עצמן העבודה שהן ביטלו את עצמן ובזבזו את חייהם במערכת יחסים שהיא פוגעת.
שרה לא הייתה מערכת היחסים היחידה של ג'ווט: ביומנה ובמספר שירים וסיפורים, היא תיארה כי במהלך חייה היו לה מספר מערכות יחסים רומנטיות. באחת מהפעמים היא מספרת שמערכת יחסים חזרה של חברות אמיתית הרבה מאוד פעמים הופכת לאהבה אמיתית, שכן תחושת ההתרגשות וההתלהבות היא זו אשר תורמת להתפתחות של מערכת היחסים הרומנטית. מכאן, ניתן לומר כי בכתביה ובחייה ג'ווט העבירה הלאה רוח פמיניסטית משמעותית.
נישואי בוסטון בקרב גברים
על אף שהתופעה הייתה רווחת בעיקר בקרב נשים, לא ניתן להתעלם מן העובדה כי תופעה זו הייתה קיימת גם בקרב גברים. אחת הדוגמאות הבולטות ביותר של נישואי בוסטון בקרב גברים היא המקרה של אוסקר ויילד. ויילד הואשם במעשי סדום, ובשנת 1895 נכנס לכלא למשך שנתיים. למרות גזר דין זה, הוא עשה ככל שביכולתו כדי להגן על אהבה חד-מינית בבית המשפט: הוא אמר כי מדובר בחיבה רוחנית שהיא כה עמוקה עד שהיא טהורה כמו השלמות. הוא הוסיף ואמר כי זהו סוג של אהבה אשר מכתיבה ומקדמת את עבודת האומנות, כמו עבודות האומנות של שייקספיר ומיכלאנג'לו. על אף ניסיונו הנואש להגן על מערכות יחסים הומוסקסואליות, העיתונים התמקדו בעיקר בפרטים ארוטיים ותאוותניים לדוגמת הביקורים המזדמנים של ויילד אצל זונות ממין זכר. לאחר מכן, השירה והכתיבה לגבי גברים ששוכבים ביחד השתנתה כמעט לחלוטין.
דוגמה מוכרת נוספת לגבר אשר התנסה במערכות יחסים הומוסקסואליות ניתן למצוא בדמותו של אברהם לינקולן. מדובר דבריו של ריינולדס, עולה כי לינקולן הגדיר את עצמו כמי שאוהב גם נשים וגם גברים- כלומר, הוא ביקש להפוך את מוסד האהבה למוסד שהוא הרבה פחות רשמי ויותר פתוח. לינקולן קיים מערכת יחסים קרובה מאוד עם חברו ג'ושוע ספיד: השניים נהגו לישון יחד באותה המיטה במשך 4 שנים, וספיד כתב ללינקולן בשנת 1842 כי התשוקה שלו לחברות הזו היא תשוקה נצחית, שלעולם לא תפסיק. עוד נשיא אמריקאי אשר היה במערכת יחסים גברית גרובה הוא ג'יימס א. גרפילד. גרפילד כתב מכתבים מלאי תשוקה לחברו הארי רודס. במכתבים אלה הוא סיפר לו כי הוא מתגעגע אליו מאוד, ושיתף כי הגעגוע תוקף אותו בכל מקום: בלימודים, בכנסייה, בעבודה ואפילו בשעות הפנאי. הוא מתאר שהוא מתגעגע אליו בשעות הערות ושעות השינה, ובכל שעות היום הוא מתאווה לנוכחותו. בתגובה, רודס היה כותב לו כי גם הוא היה רוצה להעביר לילה נטול שינה. מתוך המכתבים האלה ניתן לראות כי מדובר במערכת יחסים עמוקה במיוחד, מערכת יחסים אשר מצד אחד מושתתת על חברות חזקה ומצד שני על תשוקה ורומנטיקה.
נישואי בוסטון כיום
ישנן מספר דוגמאות בסיפורת הלסבית בהן המחבר הכניס מרכיב מיני בחיי הדמויות הנשיות שחיו יחד: (Patience and Sarah" (Miller, 1969" ו-(The Ladies" (Grumbach, 1984". עם זאת, מדוגמאות אלו לא ניתן להוכיח כי הנשים אכן ניהלו מערכת יחסים מינית בנוסף לחייהן המשותפים. אם אמנם כך היה הדבר, עניין זה היה נשמר בסוד.