cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אחרייך
הסרט צולם במשך שש שנים. הסרט זכה לתמיכה, בין היתר, מ-yes דוקו ומהקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, וזכה בשני פרסי בימוי ולביקורות אוהדות. הוא הציג בכ-300 מקומות ברחבי ישראל, ונכון ל-2020 עדיין מוצג. הוא הוצג גם בגרמניה.
תקציר העלילה
הסרט מתעד את סיפור משפחתה של הבמאית, רנא אבו פריחה. הסרט נפתח ומסתיים לאחר מותה של האם, רודיינא. בסרט משוחזרים אירועים מחייה של המשפחה מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, כשהאם הייתה נערה צעירה מהכפר ג'ת, במרכז הארץ, והתאהבה בצעיר בדואי מהדרום והחליטה לקשור את חייה איתו, בניגוד לרצון משפחתה. רודיינא, שחיפשה חיים אחרים, עברה יחד עם בעלה ליישוב שלו, תל שבע, שהפך במהרה לכלא בשבילה - כאשר, כפי שהיא מספרת, נשים אינן יכולות לצאת לקניות ללא ליווי, אפילו במכולת השכונתית. בעקבות רצונה של רודיינא, עזבו השניים עם חמשת ילדיהם הקטנים את ביתם בתל שבע ליישוב היהודי עומר הסמוך (הנמצא בדירוג הגבוה ביותר במדד הכלכלי-החברתי של יישובים שמפרסמת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, לעומת תל-שבע, שנמצאת בדירוג הנמוך ביותר במדד), במטרה לאפשר לילדיה עתיד טוב יותר, ובמיוחד לתת חינוך טוב יותר לבנותיה. ילדי המשפחה גדלו כישראלים לכל דבר, דיברו עברית, והיו מוקפים בחברים יהודיים, רחוקים מהתרבות הערבית שבה גדלו הוריהם. הכל השתנה כשהאם, עמוד התווך של הבית, חלתה בסרטן השד. על ערש הדווי, מבקשת האם להיקבר בעומר, היישוב שבו היא גרה במשך כ־20 שנה, ונתקלת בביורוקרטיה הדתית שאינה מאפשרת ללא־יהודים להיקבר בבית העלמין המקומי. ילדיה מעדיפים לקבור אותה בבוא היום בג'ת, מקום הולדתה, ואילו בעלה, עודה, רוצה לקבור אותה בתל שבע, מקום הולדתו. לאחר מותה של האם, שאספה סביבה את בני המשפחה, כל דמות פונה לדרכה.
יוסף אפשטיין
יוסף אפשטיין (בצרפתית: Joseph Epstein; נולד ב-16 באוקטובר 1911 - הוצא להורג ב-11 באפריל 1944 במבצר מון ואלרין, צרפת), נודע גם בשמות קולונל ז'יל וז'וזף אנדריי, היה פעיל קומוניסט יהודי, יליד פולין, וממנהיגי תנועת ההתנגדות הצרפתית במלחמת העולם השנייה. הוא הוצא להורג בידי הגרמנים.
פעיל במפלגה הקומוניסטית
בשנת 1931 נעצר על ידי המשטרה אחרי שנשא דברים בהפגנה קומוניסטית אבל שוחרר לאחר שבועות אחדים. הוא נמלט לצ'כוסלובקיה, שם ביקש מקלט מדיני, אך פנייתו נדחתה. אפשטיין חזר לפולין וגורש בצו השלטון.
בטור, צרפת, שם ארגן מהגרים, פגש אפשטיין ונשא לאישה את פולה גרינפלד. משטרת צרפת קיבלה מידע מן הקונסוליה הפולנית על חברותו במפלגה הקומוניסטית ואפשטיין נעצר ואולץ לעזוב את טור. הוא ואשתו עברו לבורדו, שם המשיכו בלימודים. הוא ארגן סטודנטים לקולקטיב ומונה לוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית. בשנת 1933 נסע לפריז. בשנה שלאחריה עבר אפשטיין את הבחינה האחרונה שלו וקיבל תואר במשפטים, אבל נאסר עליו לעסוק בעריכת דין, כיוון שלא היה צרפתי.
מאבק מזוין
בשנת 1936 התגייס אפשטיין לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד ולקח חלק בהגנה על אירון, שם נפצע קשה. בינואר 1938 פיקד על סוללת התותחים של הקומוניסטים הרומנים, טודור ולדימירסקו, בגונדת אנה פאוקר.
עם שובו לצרפת בסוף 1938, נכלא בגור, מחנה מעצר לפליטים פוליטיים וחברי הבריגדות הבינלאומיות.
בשנת 1939 התגייס לשורות צבא פולין, אבל פרש ממנו עקב האנטישמיות ששררה שם, והצטרף ללגיון הזרים הצרפתי. בשנת 1940 נפל בשבי הגרמנים ונשלח לסטאלאג IVB, מחנה לשבויי מלחמה. אפשטיין ברח מן המחנה ונמלט לשווייץ אבל גורש לגרמניה. הוא הצליח להשיג תעודות מזויפות ועבר לפריז.
בתנועת ההתנגדות הצרפתית
בשנת 1941 החל אפשטיין לעבוד עם קבוצת הקלעים והפרטיזנים (Francs-Tireurs et Partisans (FTP), קבוצת מרי קומוניסטית; בפברואר 1943 היה קצין מבצעים באזור פריז.
הוא הציע טקטיקה חדשה של לוחמת גרילה. עד לנקודה זו, פעלה ה-FTP בתאים של שלושה אנשים: אחד תקף ושניים סיפקו אש חיפוי למנוסתם. אפשטיין הציע, שהצוותים ימנו 10 עד 15 לוחמים. שלושה או ארבעה ישליכו רימונים או פצצות והיתר יחפו על נסיגתם. הקבוצה ידעה, שמבנה של חיילי ורמאכט ייקח חלק במצעד בשדרה, המסתיימת בכיכר ל'אטואל. קבוצתו של אפשטיין החליטה לתקוף בשנים-עשר אנשים. שלושה מהם יתקפו ברימונים בשעה שיתר התשעה יאבטחו את נסיגתם. תריסרי חיילים נהרגו או נפצעו אבל רק פרטיזן אחד נפצע. הקצינים הגרמנים דיווחו, שחייליהם הותקפו בידי כמאה אנשי גרילה.
בשלהי 1943 נמצא בוגד בשורות ה-FTP. אפשר שהיה זה יוסף דוידוביץ', שהיה ראש צוות בקבוצת המחתרת, שבראשה עמד הארמני מיסאק מנוחיאן. דוידוביץ' נפל בידי הגסטאפו ואחר שוחרר, או לטענתו, לא שוחרר אלא נמלט מידיהם.
ב-16 באוקטובר 1943 נעצר אפשטיין באברי-פטי-בור בעת פגישה עם מנוחיאן. הוא עבר עינויים בכלא פרזנה, נשפט עם עוד תשעה-עשר מחברי ה-FTP ודינו נגזר למוות. הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים.
לודוויג פיישר
לודוויג פיישר (בגרמנית: Ludwig Paischer; נולד ב-28 בנובמבר 1981) הוא ג'ודוקא אוסטרי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
פיישר התחרה ארבע פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 2004, 2008, 2012 ו-2016. בבייג'ינג 2008 הוא זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג לאחר שהגיע עד לשלב הגמר והפסיד לצ'ה מין-הו הדרום קוריאני.
פיישר מחזיק בשתי מדליות מאליפויות העולם, מדליית כסף (2005) ומדליית ארד (2007). באליפויות אירופה הוא זכה בשבע מדליות. שתי מדליות זהב (2004 ו-2008), שתי מדליות כסף (2005 ו-2010) ושלוש מדליות ארד (2003, 2006 ו-2009).
במהלך הקריירה פיישר זכה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליית זהב בטורניר פריז היוקרתי ומדליית זהב בטורניר מוסקבה.
תמיר מוסקט
תמיר מוסקט (נולד ב-1972) הוא מוזיקאי ומפיק מוזיקלי ישראלי, חבר להקת "בלקן ביט בוקס" ואחד ממייסדיה.
ביוגרפיה
במסגרת פעילותו בסצנת המוזיקה האלטרנטיבית בניו יורק פגש את הסקספוניסט אורי קפלן והקים יחד איתו את הרכב מוזיקת העולם "BBB", היא להקת "בלקן ביט בוקס". הלהקה הופיעה במקומות שונים בעולם והוציאה שישה אלבומים בשנים 2005–2012. במסגרת הלהקה היה מוסקט אחראי על כלי הקשה והמחשב.
בשנת 2006 כתב את המוזיקה לסרטו של אודי אלוני "מחילות".
בשנת 2007 חזר מוסקט לארץ והחל לעבוד כמעבד ומפיק מוזיקלי במקביל לחברותו בלהקה. בין האלבומים שהפיק נמנים "שכול וכישלון" (2007) ו"הורה הסלמה!" (2013) של להקת הבילויים; "אה אה אה אהבה" (2010) של אפרת גוש; "The Alaev Family and Tamir Muskat" (2011) של משפחת אלייב; "השחר 35", אלבום הסולו של סולן הבלקן ביט בוקס תומר יוסף (2011); "Different Pulses", אלבום הסולו הראשון של אסף אבידן (2012); "ואיך אצלך" של חוה אלברשטיין (2013); "תרגיל בהתעוררות" של שלומי שבן (2014); "הרצל לילנבלום" של שלום חנוך, משה לוי ואלי מגן (2021). רבים מאלבומים אלו זכו להצלחה מסחרית ולביקורות אוהדות.
בנוסף שיתף פעולה עם מוזיקאים נוספים כדוגמת שלום חנוך באלבום א-לי-מות, רונה קינן באלבום שירים ליואל, מארינה מקסימיליאן, להקת דפנה והעוגיות ועוד.
בשנת 2013 החל לעבוד יחד עם גלעד כהנא על אלבום משותף תחת השם "לא כוחות". לאלבום קדמו הסינגלים "אני לא מאושר", "להתבונן בך" (שלווה בקליפ בכיכובה של ליאת הר לב) ו"נדל"ן" (בו מתארחת הזמרת מארינה מקסימיליאן). האלבום המלא יצא במרץ 2014.
בשנת 2014 קיבל מוסקט את פרס אקו"ם על שם יאיר רוזנבלום למעבד השנה, על הפקת אלבומיהם של חוה אלברשטיין ואסף אבידן. בנימוקי הזכייה כתבו השופטים כי:
ב-2016 השיק מוסקט את הלייבל Ape records, המתמקד בהפקת סינגלים בודדים מלווים בקליפ ולא באלבומים מלאים. הסינגל הראשון שהוציא הלייבל היה של מארינה מקסימיליאן. ב-2017 יצא אלבומו של אביתר בנאי, "לשונות של אש", אשר מוסקט השתתף בהפקתו המוזיקלית. מוסקט הפיק גם את האלבום הבא של בנאי "החיים מתחילים לנגן" שיצא לאור ביוני 2021. העבודה המשותפת על האלבום נמשכה כשנתיים.
קלאוס פון אמסברג
קלאוס פון אמסברג (בגרמנית: Klaus von Amsberg, בהולנדית: Claus van Amsberg; 6 בספטמבר 1926 – 6 באוקטובר 2002), היה אריסטוקרט גרמני אשר נישא למלכה ביאטריקס מהולנד.
ביוגרפיה
קלאוס נולד ב-6 בספטמבר 1926 בהיצאקר, לקלאוס פליקס פון אמסברג ולברונית גסטה פון דם בוסשה-הדנהאוזן. בנעוריו היה הנסיך חבר בתנועת הנוער ההיטלראי וכן שירת בוורמכט בתקופת מלחמת העולם השנייה בתפקידי מנהלה בדנמרק ובאיטליה. עם סיומה של המלחמה הוא נישבה על ידי כוחות ארצות הברית ב-1945 באיטליה וכששוחרר מהכלא עבר לבריטניה ומשם חזר לגרמניה.
קלאוס כיהן כדיפלומט מטעם מערב גרמניה, ובשנת 1965 הכיר את ביאטריקס, נסיכת אוראניה-נסאו בחופשת סקי בשווייץ. הרומן הורחק מעיני התקשורת ובסופו של דבר, למרות התנגדותו של העם ההולנדי עקב עברו הנאצי, אושרו הנישואין בידי המלכה יוליאנה, אמה של ביאטריקס ועל ידי הפרלמנט. החתונה נערכה ב-10 במרץ 1966, ולזוג נולדו שלושה בנים.
עקב חברותו של הנסיך בתנועת הנוער ההיטלראי בנערותו וכן עקב שירותו בוורמאכט, הוא זוהה על ידי העם ההולנדי כחלק מן העבר הגרמני הנאצי. במחאה ההמונית שהתעוררה בלטה הסיסמה "אני רוצה את אופני בחזרה", תזכורת להחרמת האופניים מן ההולנדים בידי הכובש הנאצי. בעת שחלפה כרכרת הזוג המלכותי ברחוב נזרקה לעברה פצצת עשן על ידי פעילים בתנועת פרובו, תנועה אנרכיסטית הולנדית. תקרית זו התפתחה לקרבות רחוב בין המשטרה למפגינים. אולם, ככל שחלפו השנים התמעטה דעת הקהל השלילית כנגדו והוא הפך לאחד מבני משפחת המלכות האהודים בהולנד.
משפחתו
ב-10 במרץ 1966 התחתן קלאוס עם ביאטריקס, מלכת הולנד, ממנה נולדו לו שלושה בנים:
הקיסם בעינו של אלוהים
הקיסם בעינו של אלוהים (באנגלית: The Mote in God's Eye) הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופרים האמריקנים לארי ניבן וג'רי פורנל, שפורסם לראשונה ב-1974. הסיפור מתרחש בעתיד הרחוק של יקום הקו-דומיניום של פורנל, ומספר על המגע הראשון של האנושות עם מין זר. שם הספר מהדהד משחק מילים עם המשל "ולמה זה אתה רואה את הקיסם בעין אחיך, ואל הקורה אשר בעינך לא תביט" המצוטט ב מהברית החדשה. "הקיסם בעינו של אלוהים" היה מועמד לפרסי הוגו, נבולה ולוקוס בשנת 1975. הוא ראה אור בעברית בשנת 1987 בהוצאת זמורה-ביתן בתרגומו של אריה בובר.
רקע
"הקיסם בעינו של אלוהים" מתרחש ביקום הקו-דומיניום של פורנל, שבו שורה של הסכמים בין ארצות הברית לבין ברית המועצות מניבים ממשלה עולמית והתיישבויות בין-כוכביות במערכות שמש אחרות. עם הזמן מתפתחת על כדור הארץ מלחמה גרעינית והקיסרות-הראשונה עולה ומתבססת על כוכב הלכת ספרטה. אירועים אלה מתרחשים מאות ספורות לפני אירועי הרומן. קיימת התייחסות לאירועים אלו בספרו של פורנל King David's Spaceship.
האנושות ברובה היא חלק מקיסרות-האדם השנייה. בראשה עומד צי-החלל, המושתת על עקרונות הצי הבריטי של המאה ה-19, כגון צוותים המונים גברים בלבד; חיל קצינים כשירים ביותר שגויסו בנעוריהם והוכשרו כצוערים מתלמדים על ספינות חלל; וחיל נחתים מאורגן וחמוש היטב לביצוע משימות קרקע. אלה אשר מוכיחים את עצמם בתפקיד יכולים להתקבל לאצולה, כמו במקרה של ד"ר אנתוני הורוואת, אשר זוכה בתואר ברון לקראת סוף הרומן. האצילים עצמם נוטים להיות נאמנים יותר לחובת שירות הצי מאשר לנהנתנות מזכויות יתר. הקיסרות אמנם נוצרית בעיקרה, אך דתות אחרות מותרות, פחות או יותר. כך למשל תושבי כוכב הלכת דיין יהודים, ואילו הוראס בורי, דמות מרכזית ברומן, הוא סוחר ואיל הון מוסלמי מהלבנט. דת חדשה בשם "הכנסייה אשר-לו", התבססה כשכוכב הקיסם הפך בהיר מאוד בן לילה ושויך ל"פניו-של אלוהים", אך לאורך הרומן היא מתוארת כדת דועכת, לאחר שמייסדה התאבד ביום שבו כבה אורו של הקיסם.
תקציר העלילה
בשנת 3017 לספירה מתאוששת האנושות לאיטה ממלחמת אזרחים בין-כוכבית שהביאה לקיצה של קיסרות-האדם הראשונה. קיסרות-האדם השנייה עסוקה בביסוס שליטתה על שרידי קודמתה, לעיתים בכוח, אם כך נדרש. לאחר דיכוי המרד על כוכב הלכת שיקגו-החדשה נשאר קפטן ברונו קזילר, רב החובל של חללית צי-החלל הקיסרי מק'ארתור, כרמטכ"ל של המושל החדש. במקומו ממונה המפקד רודריק בליין כמפקד זמני על הספינה, שמשימתה החדשה והסודית היא להשיב את הוראס חוסיין בורי, סוחר רב-כוכבי רב-עוצמה החשוד בהנהגת המרד, אל ספארטה, בירת הקיסרות. נוסעת נוספת חשובה על המק'ארתור היא הליידי סנדרה ברייט "סאלי" פאולר, אחייניתו של סנטור בכיר בקיסרות ושבויה שחולצה מידי המורדים.
קאלדוניה-החדשה היא בירתו של המרחב הקיסרי שמעבר לערפילית שק-הפחם. בתוך מרחב זה שוכן ענק אדום המכונה "עינו של מורצ'סון", אליו משויך כוכב צהוב דמוי שמש, אשר מנקודת מבט מקאלדוניה-החדשה ניצב ממש מול העין. כיוון שיש אלה אשר מאמינים כי העין ושק הפח הם פניו של האל, הכוכב הצהוב מכונה בקרב רבים "הקיסם בעינו של אלוהים".
ספינות קיסרות-האדם השנייה משתמשות בהנע-אלדרסון המאפשר להן לדלג באופן מיידי בין "נקודות אלדרסון" במערכות שמש מסוימות. כאשר המק'ארתור מתקרבת לקאלדוניה-החדשה, היא מקבלת פקודה לחקור את הופעתה של חללית זרה המונעת באמצעות מפרש שמש. לאחר שהחללית הזרה יורה על המק'ארתור, פוקד בליין לנתק את המפרש מסל-המטען המרכזי והוא מועמס על הסיפון, ובתוכו מתגלה ייצור פרוותי חום-לבן, ללא רוח חיים.
לאחר דיונים רבים, נשלחת המק'ארתור חזרה אל כוכב "הקיסם" שבסביבתו הופיעה הספינה הזרה, מלווה בספינת הקרב לנין. המק'ארתור נושאת עימה חוקרים אזרחיים שמטרתם לקיים מגע ראשון עם החייזרים, או "הקיסמניקים" - כינוי שדבק בהם במהרה. על האדמירל קוטוזוב, שנמצא על סיפון הלנין, למלא את ההוראות המחמירות שלא ליצור אף מגע בין הלנין לבין החייזרים ולוודא כי אף טכנולוגיה אנושית אינה נופלת לידיהם. לקיסמניקים, שנראים ידידותיים, יש טכנולוגיה מתקדמת שבה הם מוכנים לסחור, לשמחתו הרבה של בורי. אף על פי שגם בספינותיהם הותקן הנע-אלדרסון, ספינות קיסמניקים שביצעו את הדליגה לא חזרו מעולם.
הקיסמניקים הם מין עתיק ילידי לכוכב הלכת שאותו מכנה האנושות "קיסם-ראשי" אשר התפתח לכדי תת-מינים בעלי התמחויות שונות. הקיסמניק החי הראשון שמגיע לקרבת המק'ארתור ומועלה על סיפונה הוא מסוג "מהנדס"- תת-מין בעל יכולות טכניות גבוהות ביותר, אך מוגבל ביכולות שפתיות וברצון חופשי. הוא נאסף יחד עם צמד יצורים הזוכים לכינוי "מיניאטורות" או "חומצ'יקים" - יצורים תבוניים למחצה המשמשים אותו כעוזרים. כעבור ימים מספר מגיעה משלחת של "מתווכות" (מאותו תת-המין של הטייס המת של ספינת המפרש) - תת-מין המתמחה בתקשורת ובמשא ומתן - ואלה מזמינות את בני האדם לשלוח קבוצה לביקור בקיסם-ראשי. לאחר דיונים, הביקור מאושר ולכל אדם בקבוצה זו מוצמדת "פיונץ'(קליק)"- מתווכת אשר לומדת אותו ומנסה להבין כיצד לחשוב כמותו.
בזמן זה נעלמות המיניאטורות שהיו על המק'ארתור ונחשבות למתות, אך בפועל הן מתרבות בקצב מסחרר, ומבלי שאיש יבחין הן משנות חלקים בספינה כך שיתאימו לצרכיהן. כאשר מתגלה הדבר מתבצעים מספר ניסיונות להיפטר מהנגע, אך אלה נכשלים ועל המק'ארתור מתפרץ קרב שליטה שבסופו, לאחר אבדות רבות, נאלץ הצוות לנטוש את הספינה. המבקרים בקיסם ראשי נקראים לחזור אל הלנין במהירות ללא הסבר. לאחר פינויה המוחלט של מק'ארתור, יורה הלנין עליה כדי למנוע כל סיכוי של לכידת טכנולוגיה אנושית. אף על פי שהמק'ארתור הושמדה לגמרי, על הלנין מבינים כי המיניאטורות גילו ושיפרו את שדה-לאנגסטון.
במהלך הפינוי מתנתקים שלושה צוערים - סטאלי, וייטברד ופוטר מהספינה ונאלצים להימלט בסירות הצלה שעברו התאמה בידי המיניאטורות. הסירות נוחתות באופן אוטומטי בשטח דליל אוכלוסין על קיסם-ראשי, והצוערים מגלים מוזיאון מבוצר המציג ראיות להיסטוריה ארוכה ועקובה מדם, וזאת בניגוד מוחלט לרושם שהקיסמניקים הקפידו ליצור של עולם של שוחרי שלום. לאחר מכן מתגלים הצוערים בעזרתה של ה"פיונץ'(קליק)" המתווכת של וייטברד, אשר חושפת כי הקיסמניקים (למעט המתווכות העקרות) חייבות להרות מעת לעת אחרת ימותו. תכונה זו מובילה בהכרח להתפוצצות אוכלוסין ולמלחמות המשמידות ציווילזציות שלמות. בנוסף, נחשף כי הנגידים (תת-מין של אדונים להם מצייתות המתווכות) מסתירים מפני האנושות את קיומו של תת-מין של לוחמים, קטלניים יותר מכל לוחם אנושי.
מטרת מוזיאונים מסוג זה היא לסייע לציוויליזציה שהדרדרה לכדי ברבריות מוחלטת לשוב לקידמה טכנולוגית ותרבותית. "מחזורים" אלה של ציוויליזציה-מלחמה-קריסה החוזרים על עצמם למעלה ממאות אלפי שנים, מותירים את הקיסמניקים כמאמינים פאטאליסטיים בגורל זה. אגדות מספרות על דמות מיתולוגית המכונה "אדי המוטרף", היחיד שסבור כי ניתן לשבור את המחזוריות, אך כל קיסמניק שמבטא אמונה בכך מסווג כ"אדי המטורף" ונחשב כמי שאיבד את שפיותו.
הציוויליזציה הנוכחית מושתת על פיאודליזם תעשייתי, עם קואליציות של נגידים השולטים בכוכב הלכת. סיעה אחת, בראשותו של נגיד בשם "המלך פיטר", רוצה לחשוף את האמת לבני האדם, אך גישה זו נדחית. התיישבות קיסמניקים על כוכבי לכת אחרים תוביל בהכרח לקונפליקטים בלתי פוסקים עם האנושות, שכן פיצוץ האוכלוסין הבלתי נמנע יאלץ אותם לחפש שליטה על עולמות הקיסרות. אף על פי כן, הקואליציה החזקה יותר מעדיפה פתרון זמני זה על פני ההתמוטטות הממשמשת ובאה. שני הפלגים שולחים לוחמים אחרי הצוערים, האחד כדי ללכוד אותם, השני להצילם. לוחמי הקואליציה החזקה מצליחים ללכוד את הצוערים, אך השלישייה מסרבת לשבי וכתוצאה מכך נהרגת.
הלנין עוזבת את מערכת הקיסם מבלי לדעת מה עלה בגורל הצוערים, ולוקחת עימה שלושה שגרירים - נגיד זכר עקר ושתי מתווכות. משימתם היא לאפשר את יציאתם של הקיסמניקים אל הגלקסיה הפתוחה, תוך הסתרת סודם הנורא של מינם.
בדיוק בזמן שוועידה קיסרית עומדת להסכים להקצאת מושבות עבור הקיסמניקים, קברניט השיוט קווין רנר, שחושד בכנות כוונותיהם של הקיסמניקים, מצליח להבחין בסרט היירוט של חללית המפרש כי צלליות נוסעי החללית המקורית, שנפלטו ממנה לחלל ונשרפו מקרינת השמש, מסגירים את אשר ניסו הקיסמניקים להסתיר. לא רק שהוא מגלה צללית של לוחם בין הנוסעים, אלא גם כמה דמויות הרות, מה שמוכיח כי לא היו אלה פסלים או סמלים דתיים (כפי שטענו הקיסמניקים על השאלות בנוגע לסרט זה). כתוצאה מגילוי זה מתוודות המתווכות על שעלה בגורלם של שלושת הצוערים הנעדרים.
בקרב הנהגת הקיסרות מתקבלת החלטה לארגן צי קרב שינסה לפרוק את הקיסמניקים מנשקם, ואם לא תושג כניעה - להשמידם. השגרירים מבינים כי הכחדת המין שלהם קרבה משום שהם יודעים כי הנגידים לעולם לא ייכנעו לתנאים אלה, וכך אחד המתווכים מציע אפשרות שלישית: הטלת מצור על נקודת האלדרסון היחידה המאפשרת יציאה ממערכת הקיסם. הקיסרות מאמצת תוכנית זו, על אף התנגדותו הנחרצת של בורי, התופש את הקיסמניקים כאיום הגדול ביותר שניצב בפני האנושות.
הקיסמניקים
הקיסמניקים הם מין חיזרי זקוף קומה ההולך על שתיים. גובהם כ-1.3 מטר וגופם מכוסה פרווה שצבעה משתנה לפי תת-מינם. הדבר הבולט ביותר במראם הוא האנטומיה הא-סימטרית של פלג גופם העליון: בצידם הימני ישנן שתי זרועות דקות ועדינות ואילו בצידם השמאלי זרוע אחת מאסיבית ששריריה צומחים עד לראש, כך שאין לקיסמניקים אוזן שמאלית שתתאים לאוזן הימנית הקרומית הגדולה דמוית הממברנה. עמוד השדרה אינו חולייתי אלא מורכב מעצמות עבות המתחברות אל מפרקים גדולים, כך שהראש אינו מסוגל להסתובב. פניהם פשוטות וחסרות יכולת הבעה לכן מחוות הגוף משמשות כחלופה להבעות פנים.
לנגידות ולנגידים פרווה לבנה כמשי, למהנדסים יש פרווה חומה, ואילו למתווכות פרווה חומה עם כתמים לבנים. המתווכות הן הכלאה בין נגידים לבין מהנדסים והן תמיד עקרות. לאחיות מתווכות יש דפוסים זהים של כתמי פרווה. כל תת-המינים הקיסמניקיים מצייתים באופן מוחלט לנגידים, ורק למתווכות יש רמה מסוימת של עצמאות לניהול משא ומתן בין נגידים מתחרים. קיימים תת-מינים נוספים המונים לוחמים שהושבחו גנטית ליעילות בקרב פנים מול פנים ולשימוש בנשק, רופאים עם מיומנויות מוגברות, וחקלאים תבוניים למחצה. המיניאטורות או החומצ'יקים הן מין של חיות מאולפות המקושר גנטית לקיסמניקים, אך הן כשליש מגובהם ובעלות ארבע זרועות המאורגנות במנח סימטרי.
כחלק ממעגל הרבייה, מתחלף מינם של הקיסמניקים במהלך חייהם, אך המתווכות נשארות עקרות ואורך חייהן קצר יותר. לשון הפניה אל המתווכות הוא בלשון נקבה. נגידות יכולות להפוך לזכרים עקרים באמצעות טיפול הורמונלי, ובכך הם יכולים להפוך לאוצרים המגינים על משאבים משותפים שרצוי שלא יהיו סביבם מלחמות בעלות.
אדי המטורף
לעיתים קרובות, כאשר הם מקיימים שיח עם בני האדם, מזכירים הקיסמניקים דמות מיתולוגית המכונה "אדי המטורף". סיפורי אדי המטורף רבים, אך כולם עוסקים במחזורי ההתמוטטות החוזרים ונשנים של ציוויליזציית הקיסם ובחוסר הטעם במניעתם. הנע-אלדרסון, המאפשר לספינות קיסרות-האדם לנוע בין מערכות שמש, נקרא בפי הקיסמניקים הנע אדי המטורף. הכינוי נובע מכך שספינות המנסות להשתמש בו נעלמות לעולמים, וזאת אף על פי שטכנולוגיית ההנע מבוססת על מדע מוכח והומצאה מחדש פעמים רבות בידי ציוויליזציות קיסמניקים בנות מחזורים שונים. הקיסמניקים לא יודעים כי הספינות הנעלמות מופיעות למעשה בתוך הפוטוספירה הלוהטת של עינו של מורצ'סון. ספינות קיסרות-האדם, לעומתן, מוגנות באמצעות שדה לאנגסטון הסופג אנרגיה. הנקודה בחלל שבה פועל הנע-אלדרסון מכונה בפי הקיסמניקים נקודת אדי המוטרף, וזוהי כותרתו של החלק השני ברומן. שאר כותרות חלקי הרומן נקראות "חללית החקר של אדי המטורף", "הכירו בבקשה, את אדי המטורף", "תשובתו של אדי המטורף", ו"הדליגה של אדי המטורף". מנקודת מבטם של הקיסמניקים, בני האדם הם אדי המטורף. מספר קיסמניקים, ביניהם הפיונץ'(קליק) של רוד בליין, הופכים בעצמם לאדי המטורף לאחר שנחשפים להתנהגות אנושית.
נס ירוק
הנס הירוק הוא דגל היסטורי אשר הונף בידי ספינות סוחר איריות מן המאה ה-17 ועד תחילת המאה ה-20. הדגל כולל שדה ירוק עם נבל בריאן בורו מוזהב ובקנטון מופיע דגל אנגליה (צלב ג'ורג' הקדוש), דגל האיחוד בשילובו של דגל סקוטלנד (עד שנת 1801) או דגל הממלכה המאוחדת בשילובו של צלב פטריק הקדוש.
הדגל הופיע בספרי הדגלים הבאים:
מדגל זה נותר כיום רק דיון היסטורי על מעמדו כדגל ימי רשמי באיים הבריטיים או לחלופין כדגל בלתי רשמי אשר הונף על ידי ספינות סוחר איריות ספורות.
גלאוקוניט
גלאוקוניט הוא מינרל פילוסיליקטי (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות) השייך לקבוצת הנציצים, אם כי ניתן לשייך אותו גם לסיליקטים של ברזל. יש גם המשייכים את הגלאוקוניט לקבוצת האיליט.
הרכב וקריסטלוגרפיה
נוסחת המבנה הכימי של הגלאוקוניט היא K,Na,Ca)1.2-2.0(Fe+3,Al,Fe+2,Mg)4(Si7-7.6Al1-0.4O20)(OH)4•7nH20).
הגלאוקוניט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" (2/m\) או "מונוקלינית המיהדרלית" (\ m), וחבורת סימטריות מרחבית C2/m או Cm. הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=5.25-5.31, b=9.09-9.19Å, c=10.03-10.15Å, גודלה של זווית β הוא 100.5°, ונפח תא היחידה הוא 474.03Å3.
תכונות פיזיקליות
הגבישים של הגלאוקוניט נדירים. המינרל מופיע בדרך כלל בתצורת נודלות (כדוריות קטנות) בעלות צורות רבות מעוגלות בגודל של גרגירי חול, שאינן מאפיינות את הרכבו המינרלוגי, וכמו כן כלוחיות אלסטיות בדומה לנציץ. במקרים נדירים, מופיע הגלאוקוניט בתדפיסי מאובנים (Fossil casts), גבישים בודדים באגרגטים, ציפוי למינרלים כבדים וגרגרי קוורץ וכדבק בין גרגרי קוורץ. לגלאוקוניט יש פצילות מושלמת בכיוון אחד ({001}) היוצרת "פתיתים". הקשיות של המינרל נמוכה, 2 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.9 גרם לסמ"ק.
קל לטעות בינו לבין מינרלים מקבוצת הכלוריט או מינרלי חרסית מסוימים. המינרל סלדוניט דומה במבנה ובהרכב שלו לגלאוקוניט, אך ההופעה שלו שונה מעט. הוא נוטה להופיע כחומר כחול-ירוק בחללים בבזלת, וככל הנראה נוצר כתוצאה משקיעה מתוך תמיסות חמות במהלך השלבים הסופיים של התגבשות הסלע והתקררות המאגמה.
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. מקדמי השבירה של הגלאוקוניט הם: nα=1.59-1.612, nβ=1.609-1.643 ו-nγ=1.61-1.644. גבישי הגלאוקוניט שקופים למחצה עד אטומים, צבעם בדרך כלל הוא בגוונים של ירוק כחול, ירוק, ירוק-שחור וירוק צהוב. מקור הצבע הוא תוצאה של תכולת הברזל במינרל. הצבע הירוק-כחול הוא מקור שמו של המינרל (ראו בהמשך) והוא מאפיין של הגלאוקוניט ומשמש כאמצעי זיהוי שלו. בשקף מנוסר צבעו של הגלאוקוניט ירוק, צהוב או ירוק-זית. הברק של הגלאוקוניט הוא עמום. הגלאוקוניט ניחן בפלאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו). מזווית אחת (X) צבע המינרל הוא צהוב-ירוק, ומזוויות אחרות (Y ו-Z) הוא צהוב עמוק, או ירוק-כחלחל.
התאוריות
תהליך ההיווצרות של הגלאוקוניט היה נושא לוויכוח במשך תקופה ארוכה, ומספר השערות הועלו כדי להסביר את נוכחותו בים ימיים. התאוריה הראשונית לגבי היווצרותו של הגלאוקוניט הוצעה על ידי McRae בשנת 1972, וכללה השערה בדבר שיקוע במקביל של מגנזיום, ברזל ואלומיניום יחד עם סיליקה ג'ל (Si-Gels), שבהמשך נספח אליהם אשלגן.
השערה זו ננטשה בהמשך בעקבות הצגתה של תאוריה בדבר היווצרות הגלאוקוניט כתוצאה מבליה של פילוסיליקטים במבנה שכבות 2:1, שהיו חשופים להחלפה דיאגנטית של אלומיניום על ידי ברזל מלווה באשלגן (Burst 1958a, Hower 1961). תאוריה חליפית ומקובלת יותר הוצעה בשנת 1981 על ידי Odin ו-Matter. התאוריה החליפית כללה יצירה של המינרל בשני שלבים: אותיגנזה של סמקטיט ברזלי בנקבוביות של מצעים, המלווה בהמסה של הסמקטיט הברזלי מתוך מצעים שונים וגיבוש מחדש של גלאוקוניט. בהתאם לתאוריה זו, מקורן של כדוריות הגלאוקוניט (Glauconite Pellets) הוא בהתגבשות גרנולרית סביב משקע דטריטי חרסיתי ופאזות נוספות כמו תחמוצות.
התהליכים העיקריים המעורבים בתהליך זה עשויים להשתנות כתלות בנוזלים הנעים דרך הסדימנט. אודין מציין כי לבידודו הכימי החלקי של גלעין התהליך מהסירקולציה של מי הים, חשיבות מפתח, מאחר שהוא מאפשר יצירה של מיקרו-סביבה השונה מהסביבה הימית העיקרית. טענה זו נתמכת בראיות לכך שגרגרים בגדלים שונים נוטים לגלות מידה שונה של גלאוקוניזציה. הגרגרים הדקים אינם מראים סימנים לגלאוקוניזציה, בעוד הגדולים ביותר נוטים לעבור גלאוקוניזציה על פני השטח שלהם. הטענה בדבר המיקרו-סביבה השונה המלווה את התהליך, נתמכת בהופעתה של גלאוקוניזציה בגרגרי סילט וחרסית בפצלים, בעוד מסת האם החרסיתית אינה נוטה לעבור תהליך זה כלל.
סטרטיגרפיה
הרבדה של סלעים קלאסטיים גלאוקוניטים תוארה בארץ ישראל במיפוי שערכו יעקב בן-תור ועקיבא פרומן בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים באזור עבדת (עבדה) שבנגב. בן תור ופרומן מתארים את אבני החול הנוביות, המאפיינות את בסיס הקרטיקון התחתון כיחידות יבשתיות המכילות סימנים של שלוש הצפות ימיות (Marine Transgression) המאופיינות באופקים דולומיטיים, גיריים וחוואריים, בחלקם גלאוקוניטיים, המכילים פאונה ימית. דרגת הבסיס הגלאוקוניטית שבמכתש רמון כוללת אבן חול גלוקוניטית עם Lamellibranchia indet (מין של צדפה) ושימשה את הכותבים לזיהוי סטרטיגרפי של האינטרקלציה, שהמשכה לווה בהשקעת סלעים קרבונטיים. במכתש הגדול, שבקמר חתירה, ובמכתש הקטן, שבקמר חצרה, הוגדרו אופקים של גיר, דולומיט, אבני חול וחוואר כדרגת הבסיס הגלאוקוניטית.
הכותבים משתמשים בדרגת הבסיס הגלאוקוניטית (מקור: גלוקוניטית) כדי לתאר קורלציה סטרטיגרפית מרחבית, שמאפיינת לדבריהם את (עמ'41). הופעה נוספת של גלאוקוניט שמזהים הכותבים באזור המיפוי, היא באאוקן התחתון (לפני 55 מיליון שנים).
תיארוך
תיארוך מדויק של גלאוקוניט אפשרי בעזרת רדיומטריה של איזוטופים בשיטת מדידת יחסים בין איזוטופ של אשלגן הדועך לארגון (שיטת K-Ar), וכן ביחסים בין שני איזוטופים של ארגון (Ar39 ו-Ar40 שיטת Ar-Ar), אם כי נדרשת הבנה מעמיקה והתחשבות בתגובת הגרגרים הגסים יחסית (טווח 10 מיקרון) לתהליך ההקרנה (Irradiation) של האשלגן. קושי נוסף העולה מתיארוך של סלעי משקע הוא בתיארוך תקופת ההשקעה, ולכן נעשים מאמצים להבין את התהליכים שמלווים היווצרות של מינרלים דיאגנטים, המאפיינים את סביבת ההשקעה ומועד ההשקעה. יש לקחת בחשבון שתיארוך תהליך השקעה של סלע משקע אינו מאפשר מציאה של תיארוך חד משמעי, מכיוון שדיאגנזה מאופיינת במספר שלבים הכוללים המסה וגיבוש מחדש של המינרלים החרסיתיים, המכילים גם אשלגן ותמיסות בסביבת השקעתם.
טיעונים שונים נשמעו בעד ונגד השימוש בגלאוקוניט לתיארוך, ומקובל לומר שהגרגרים הגסים יותר של הגלאוקוניט נוטים לספק גילים מדויקים יחסית, שעשויים להניב סטייה בת מיליונים בודדים של שנים ועד 10 מיליון שנים. בשנת 2006, ערכו ע. סנדלר וי. הרלבן מהמכון הגיאולוגי לישראל מחקר על מינרלי חרסית וביניהם גלאוקוניט, תוך התייחסות לתהליכים הדיאגנטיים שמאפיינים איליטיזציה וגלאוניטיזציה של משקעים דטריטיים מסמקטיט בסביבה ימית. מטרתו של המחקר הייתה הבנת התהליכים המשפיעים על יחסי K-Ar בתהליך הדיאגנזה של משקעים, כדי להתחשב בהם בעת תיארוך מדויק בשיטת K-Ar וכן Ar-Ar. המחקר נערך על סלעים מקמר רמון ומקמר חתירה, המוכרים מהרצף הסטרטיגרפי מהגילים אלביאן תיכון עד טורון תיכון (בין לפני 100 מיליון שנים ללפני 90 מיליון שנים). החרסיות הושקעו בסביבה ימית, והרכב המאספים המינרולוגיים מצביע על כך שמקורם של המינרלים דטריטי, ולא כלל תהליך של חימום קבורתי ניכר או חשיפה לחום משמעותי אחר.
המחקר הראה שהגלאוקוניט עשוי להיווצר מיד עם השקעת החומר הדטריטי בעת חשיפתו לתמיסות עשירות באשלגן בנסיבות של אידוי מים מהסביבה, ועשוי להימשך עד מיליוני שנים לאחר השקיעה הראשונית, כל עוד ישנה נוכחות של תמיסות מועשרות באשלגן. תיארוך הדגימות ממקורות שונים בנגב הביא בין היתר לחיזוק התובנה שגלאוקוניט נוצר בתהליך דמוי איליטיזציה של סמקטיט בנוכחות תמיסות עשירות באשלגן וברזל. בניגוד לאיליט, הגלאוקוניט מאופיין בריכוזים גבוהים יחסית של ברזל, ומצביע על תנאים מחזרים בסביבת ההשקעה, שבדרך כלל מעידים על נוכחות של חומר אורגני רב ביחס למשקע הטרגני-דטריטי.
הפרטים השונים שגילו תכונות דמויות גלאוקוניט, כגון צבע ופצילות כונו בשם הכולל גלאוקוניטיים (מקור Galucony), וזיהוי וודאי של גלאוקוניט מתאפשר רק בעזרת קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן וכימיה, כדי לקבוע את המבנה הגבישי ואת הסטויכיומטריה של הרכבו. מסקנותיהם של החוקרים היו שהגלאוקניט נוטה להיווצר בסביבה ימית על גבי מדף היבשת, ובתנאים מחזרים, ללא תלות ישירה במחזורי ההרטבה-ייבוש, שבעזרתם הסבירו מחקרים קודמים את היווצרותו. כמו כן, יש להדגיש שמדובר בפרט מסדרה של מינרלים (גלאוקוניטיים), שהרכבם משתנה בעקבות שינויים במאפיינים של סביבת השקעתם במהלך היווצרותם.
גילוי ומקור השם
המינרל נתגלה לראשונה בחצי האי אוטגו שבחבל אוטגו שבניו זילנד. מקור השם מיוונית: "גלאוקוס" (γλαυκος), שפירושו "כחול-ירוק" שנועד לתאר את מראה הצבע הכחול-ירוק של המינרל, כפי הנראה בהתייחס לברק ולגוון הכחול-ירוק של פני הים. השם ניתן למינרל ב-1828, אם כי בשם הנרדף "גלאוקוני" (glauconie) נעשה שימוש כבר ב-1823.
תפוצה
הגלאוקוניט מופיע בצורה אופיינית בסלעי המשקע מתקופת היורה והקרטיקון המכונים "חולות ירוקים" (Greensand), סוג של אבן חול שצבעה ירקרק בגלל הגלאוקוניט. ניתן למצוא גלאוקוניט גם באבני גיר שאינן טהורות, באבני טין ובקירטון.. גלאוקוניט נוצר בתנאי חיזור במשקעים ושכבות מסוג זה נפוצות באבני חול שנוצרו קרוב לחוף, בימים עמוקים ובים התיכון, אבל לא בים השחור או באגמי מים מתוקים. הגלאוקוניט מתחמצן במגע עם אוויר, והאוויר דל החמצן שנוצר תוך כדי כך מהווה סכנה לכורים.
תפוצת החולות המכילים גלאוקוניט נרחבת. עובדה זו נתגלתה לראשונה על ידי חוקרי הטבע במשלחת המחקר של הספינה הבריטית צ'לנג'ר במסעה בשנים 1872–1876. את הגלאוקוניט ניתן למצוא בחצי האי אוטגו שבחבל אוטגו בניו זילנד, בחצי האי יורק באוסטרליה, במקומות שונים באנגליה (לדוגמה בקנט), באזור קלבדוס בצרפת, ליד ורונה באיטליה, בדרום אפריקה, בגרמניה ובמדינות רבות בארצות הברית.
הגלאוקוניט נפוץ מאוד בישראל. הוא מצוי באבן גיר ובחוואר יוראסיים (בעיקר בתת-הקרקע). בחוואר, גיר ודולומיט מגיל קרטיקון תחתון בנגב ובגליל. ובקירטון סנוני בגליל, ועוד. הגלאוקוניט הוא אחד מהמינרלים המצויים בתצורת חתרורים.
האיש בחליפה האפורה
וילסון כתב גם ספר המשך ב-1983 אך הוא לא הצליח כקודמו.
הספר זכה להצלחה הוא מתאר את קשיי ההסתגלות של הלוחמים לחזור לחיים האפורים של השגרה. הוא מותח ביקורת על צורת העבודה הוורקהולית והשפעתה ההרסנית על חיי המשפחה.
הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב.
תקציר העלילה
טום ראת' (גרגורי פק) ואשתו בטסי (ג'ניפר ג'ונס) גרים בווספורט, קונטיקט ומגדלים שתי בנות ובן. השנה היא 1955, עשר שנים לאחר מלחמת העולם השנייה בה לחם תום בחזית אירופה ויפן. תום נושא איתו את חוויות המלחמה ואינו משתף בהם את אשתו. שתי חוויות מציקות לו:
תום עובד בעמותת צדקה ומרוויח בקושי למחייתו. בטסי מבחינה שהמלחמה שינתה אותו. לפניה היה אנרגטי ואמביציוזי וכעת הוא אדיש וחסר יוזמה. היא רוצה למכור את בית אמה שנפטרה וביחד עם מכירת הבית הנוכחי לעבור לדירה יותר מרווחת אך תום מהסס לאכזבתה וכעסה של אשתו. הוא גם מנותק במידה מסוימת מילדיו המרותקים כל הזמן לטלוויזיה ואינם שמים לב אליו.
לבסוף הוא ניגש לריאיון למשרת מנהל יחסי ציבור ברשת הטלוויזיה UBC. כאשר הוא מתבקש על ידי המנהל הראשי גורדון ווקר (ארתור או'קונל) לכתוב את קורות חייו הוא מתקשה כי חוויות המלחמה שוב צפות במוחו.
גם החלום על מכירת בית חמותו מסתבך בכך שהמטפל שלה מציג צוואה חתומה על ידה ובו היא מורישה לו את הבית. הוא פונה לעזרה לידידו השופט ברנסטיין (לי ג'יי. קוב).
הופקיס משקיע את כל זמנו בעבודה על חשבון משפחתו. אשתו (אן הרדינג) נפרדת ממנו ובתו המרדנית בורחת להינשא עם בחור שלדעת הופקינס אינו מתאים לה. בפגישה טעונה היא מטיחה בו כי הזניח אותה ואין לו רשות להתערב בחייה. תום מסרב להצעתו כי יצרף למסע ברחבי ארצות הברית כי זה יפגע במשפחתו. הוא מעדיף לעבוד תשע עד חמש והופקינס מבין אותו.
תום נתקל לפתע בפקודו לשעבר גארדלה המספר לו כי מריה חיה בעוני, היא נישאה אך בעלה מת בתאונה. היא מגדלת את ילדו של תום שהוא כעת בן עשר וזקוקה לתמיכה כספית. תום מתבונן בתמונה בנו, ליבו נכמר והוא מחליט לגלות זאת לבטסי.
אנדראס
{{פירושונים|
פונקציית תעדוף
פונקציית תעדוף (באנגלית: Priority function) היא פונקציה שמטרתה לדרג יעדים שונים ולתת עדיפות לטיפול בהם.
דוגמאות
פונקציית התעדוף הבסיסית עבור מטרות שנעות במהירות זהה לכיוון אזור ההגנה היא:
כלומר העדיפות פרופורציונלית הפוך למרחק מהמערכת המיירטת.
ניתן לראות דוגמה פשוטה לפונקציית תעדוף זו במשחקי מחשב בהם יריבים רבים (זומבים למשל) מתקרבים אל השחקן והשחקן נדרש לחסל אותם. במקרה זה, בעצם בחירתו של השחקן לירות ביריבים הקרובים יותר הוא בוחר למעשה פונקציית תעדוף. חומרת האיום של המטרות פרופורציונלית הפוך למרחק של כל מטרה כי (תחת ההנחה שמדובר ביריבים זהים) הזמן שלה עד להגעה פרופורציונלי למרחק ולכן לשחקן יהיה מספר הזדמנויות N שפרופורציונלי למרחק לירות במטרות, כך שאם מניחים מודל הסתברותי, הסתברות ההרג - ההסתברות להגיע ל-k פגיעות (נדרשות k פגיעות כדי לחסל יריב) היא בקירוב N*p)/k) ולכן חומרת האיום (שיחסית הפוך להסתברות ההרג) פרופורציונלית להופכי המרחק.
עוגת בנבורי
עוגת בנבורי היא עוגת שמרים מתובלת ושטוחה. נקראת על שם מקום יצירתה, בנבורי שבאוקספורדשייר, אנגליה.
בעבר היו העוגות נשלחות מבנבורי למקומות רחוקים כמו אוסטרליה, הודו ואמריקה, בדרך כלל בסלי נצרים מקומיים.
בסוף המאה ה-19, חדרי הרענון בתחנת הרכבת של סווינדון מכרו כהגדרתם "עוגות בנבורי ופאי חזיר (מעופש בעליל)".
מלבד דומדמניות, המילוי בדרך כלל כולל סוכר חום, מי ורדים, רום ואגוז מוסקט. עוגות בנבורי נאכלות באופן מסורתי באנגליה עם תה של אחר הצהריים.
יחסי אוגנדה–קניה
שתי המדינות שותפות בתחומים רבים, במיוחד בתחומי מסחר, תשתיות, ביטחון, חינוך, חקלאות ואנרגיה.
היסטוריה
בין השנים 1961 ל-1965, התאחדו המדינות יחד עם טנזניה בארגון שירותים משותפים במזרח אפריקה, שוק משותף עם מבנה פדרלי. קניה ואוגנדה הקימו גם את ארגון הקהילה המזרח אפריקנית הראשון, שהתמוטט לאחר מכן בשל הבדלים אידאולוגיים וסכסוכים טריטוריאליים בתוך עצמה.
ב-7 ביולי 2000, אוגנדה, קניה וטנזניה הקימו מחדש את הקהילה המזרח אפריקנית. קהילה זו תרמה רבות לשיפור היחסים הבילטרליים ובעיקר הסחר בין שתי המדינות.
מסחר וכלכלה
במשך שנים רבות הייתה אוגנדה יעד הייצוא הגדול ביותר של סחורות אוגנדיות. אך, בשל הסרת הגבלות הסחר בתוך הקהילה המזרח אפריקנית, טנזניה הפכה ליעד הייצוא הגדול ביותר עבור קניה במקום אוגנדה.
בשנת 2013, הייצוא של קניה לאוגנדה עמד על כ-632 מיליון אירו. בשנה זו, אוגנדה ייצאה לקניה סחורות בשווי 144 מיליון אירו.
יחסים דיפלומטים
אוגנדה מחזיקה בשגרירות בניירובי. מאידך, קניה מחזיקה בשגרירות בקמפלה.
המכשף האחרון
המכשף האחרון הוא עיתון פנטזיה ומשחקי תפקידים ישראלי, אשר יצא לאור בחמישה גליונות בלבד (העיתון יצא על בסיס דו-חודשי מדצמבר 1993 עד יוני 1994). אף על פי כן נודע בקרב קהילת משחקי התפקידים בארץ, ואף הפך לפריט נפוץ בקרב שחקנים רבים, עקב תפוצתו הרחבה והבאתו לידיעת הכלל על ידי הנפקה גדולה וחלוקה כשי בידי מגזינים וארגונים שונים.
צוות העיתון
הצוות הורכב, בין השאר, משחקנים ידועים בקהילה או מעורכים מחברת "מיצוב" המשווקת והמתרגמת של ספרי החוקים למשחק מבוכים ודרקונים והרחבותיו, עד לשנת 1995.<BR> אנשי צוות ידועים:
כתבות מיתולוגיות
על אף מחזור החיים הקצר של העיתון ישנן מספר כתבות אשר הפכו לנכסי צאן ברזל בקרב אוכלוסיית שחקני משחקי התפקידים בארץ:
אולפנת תהילת ישראל
אולפנת בני עקיבא תהילת ישראל היא אולפנה ממלכתית דתית לבנות באילת. האולפנה נועדה לספק חינוך תורני מוגבר לבנות דתיות בעיר, כדי שלא יצטרכו ללמוד במוסדות פנימייתים מרוחקים. האולפנה שייכת למוסדות מרכז ישיבות ואולפנות בני-עקיבא, והוקמה בשיתוף מנהל החינוך באילת. היא נקראת על שם הרב ישראל הס, שהיה פעיל ב"מכון מאיר" באילת ועסק בהפצת התורה בעיר, ונפטר בשנת תשנ"ז.
את האולפנה ייסד הרב חיים בן-גיגי, שהגיע לאילת כחלק מהגרעין התורני "אל עמי", אחד משלושת הגרעינים התורניים הפועלים בעיר. הצוות החינוכי מורכב מנשים ותיקות באילת שרובן הגיעו לעיר במסגרת הגרעין התורני "אל עמי", ונשים צעירות שהגיעו לעיר בעקבות לימודי בעליהן בישיבת ההסדר איילת השחר שבאילת.
ב-2008 למדו באולפנה כ-110 תלמידות, חלקן ממשפחות הגרעינים התורניים, וחלקן מהמשפחות המקומיות הוותיקות בעיר. בוגרות האולפנא השיגו ציוני בגרות גבוהים ביחס לשאר התיכונים בעיר, וזאת למרות היותה של האולפנה ממ"ד, כלומר לא יכולה לברור את תלמידותיה.
האולפנה שמה דגש על ההווי החברתי, כמקובל באולפנות אחרות. לכל שכבה יש בת שירות לאומי המשמשת כמדריכה חברתית. במהלך השנה מתקיימות שבתות סמינריון באילת ומחוצה לה, בנושאים כמו: סמינריון חסד בכיתה י', סמינריון שואה ותקומה בכיתה י"א וסמינריון לחיי משפחה בכיתה י"ב, ומתקיימות פעילויות חברתיות נוספות. האולפנא משקיעה מאמצים בקשר האישי בין הצוות לתלמידות, למשל בקיום שיחות אישיות, ארוחות שבת אצל המחנכות ועוד.
באולפנה שתי מגמות לימוד: ארץ ישראל וביולוגיה. ב-2003 זכתה האולפנה במקום הראשון בקבלת פרס הצטיינות על עידוד לימודים בתחום איכות הסביבה מאת המשרד להגנת הסביבה ומשרד החינוך.
בוטאריטארי
בוטאריטארי (באנגלית: Butaritari) הוא אטול אלמוגים הממוקם במרכז האוקיינוס השקט, ומהווה חלק מאיי גילברט שברפובליקת קיריבטי. באטול שלושה איים מיושבים - מקין (Makin), קייבו (Kiebu) ואון (Onne).
בעבר נקרא האטול כולו "מקין" ועל כן, על מנת להבדיל מהאי, קראו לאי המיושב "מקין הקטן".
גאוגרפיה
כמות המשקעים באטול מרובה ביותר, ויורדים בו מדי שנה כ-4,000 מילימטרי גשם (ביחס ל-2,000 מילימטרים היורדים בטאראווה ו-1,000 מילימטרים באיים הדרומיים יותר של קיריבטי).
צורתו של האטול מלבנית, ורוחבו ממזרח למערב כ-30 ק"מ וכ- 15 ק"מ מצפון לדרום. מספר תעלות מקשרות את הלגונה עם האוקיינוס בצידו המערבי של האטול. הלגונה עמוקה מאוד, ומושפעת משינויי האקלים של האוקיינוס בשל תעלות אלה. עומקה של הלגונה מאפשר כניסת ספינות גדולות אליה.
חלקו הדרומי והדרום מזרחי של האטול הוא אי אחד, הנחצה על ידי תעלה אחת. רוחבו של האיון ביו 0.2 ל-0.5 ק"מ.
היסטוריה
האי הוכרז על ידי ארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-19 כשטח בריבונותה מכוח חוק איי הגואנו. בשנות ה-70 של המאה ה-19 שימש האטול כמרכז המסחרי והכלכלי של איי גילברט, עד שהוקם מרכז כלכלי בטאראווה. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוקם באטול מרכז של חברת סחר יפנית, אולם הירידה במחירי הקופרה הביאה לשפל כלכלי באי. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבש לזמן קצר האי על ידי כוחות נחתים של ארצות הברית באוגוסט 1942. במהלך קרב מקין בנובמבר 1943 נכבש האי בשנית על ידי חיל הרגלים של צבא ארצות הברית.
עיין ערך: אהבה
עיין ערך: אהבה הוא רומן מאת דויד גרוסמן שיצא לאור ב-1986. הספר זכה בשבחי הביקורת והיה לרב-מכר, וכמו כן, תורגם לשפות רבות. הספר מטפל בנושא השואה מזוויות אישיות מאוד ולא-שגרתיות. חלקו הראשון של הספר, "מומיק", יצא לאור מאוחר יותר בנפרד כנובלה עצמאית, ועובד גם לסרט קצר ולמחזה. הספר נחשב בעיני מבקרים רבים לאחד הרומנים החשובים ביותר שנכתבו בעברית.
מבנה ועלילה
הרומן מורכב מארבעה חלקים, שסדר הזמנים ביניהם אינו נהיר במבט ראשון. בכל החלקים משתתף מומיק (שלמה) נוימן, בין אם כגיבור או כמספר. לכל חלק לשון וסגנון מיוחדים משלו.
החלק הראשון, "מומיק", עוסק בתלמיד בית ספר יסודי בשכונת בית מזמיל בירושלים בשנות החמישים, בן לזוג ניצולי שואה המקפידים לא לספר לו דבר על השואה ועל הזוועות שעברו עליהם, מתוך רצון לגונן עליו ולדאוג לו לילדות "נורמלית" ככל האפשר. אך בתחילת הספר מגיע לבית המשפחה אנשל, אחי סבתו המנוחה של מומיק; אנשל (שמומיק קורא לו מיד "סבא") היה מאושפז בבית חולים לחולי נפש, כפי הנראה בשל מה שעבר עליו בשואה, ועל מומיק מוטל לטפל בו. אנשל מדבר בשברי מילים ומשפטים בלבד, ומומיק מנסה להתחיל ולהשלים משברים אלה את הסיפור שאותו, כך הוא מרגיש, מתאמץ לספר סבו, שהיה לפני המלחמה סופר ילדים מצליח בעיתון עברי בוורשה - מאמץ זה, לנסות ולספר (או "להציל") את סיפורו של הסב, עובר כחוט מקשר בין כל חלקי הספר.
כיוון שבאותה תקופה לא מקובל לדבר על השואה ומוראותיה - בעיקר לא באוזני ילדים - בונה לו מומיק, ילד רגיש ומבודד מסביבתו, נראטיב פנטסטי משלו על השואה ועל ההיסטוריה הפרטית של משפחתו. באופן אירוני, דווקא העובדה שמנסים להסתיר ממנו בכל מחיר את המידע הזה דוחקת את מומיק לחקור ולחפש בכלים העומדים לרשותו, ולסגת יותר ויותר אל עולמו הדמיוני. מומיק מוצא את עצמו נקשר יותר ויותר אל חבורה של תמהונים ניצולי שואה, שמהם הוא לומד עוד ועוד פרטים על העולם שחרב ועל הדמונים הרודפים את הוריו.
חלק זה מסופר על ידי מספר חיצוני המספר את הדברים מנקודת מבטו הילדותית של מומיק; הוא כתוב בשפה המשקפת את עולמו הנאיבי של מומיק, ומעביר את אווירת החיים בישראל בשנים הראשונות למדינה.
החלק השני, "ברונו", מסופר מנקודת מבטו של מומיק הבוגר שגדל להיות סופר ומשורר, ויוצא למסע בפולין כדי להתחקות אחר עקבותיו של ברונו שולץ, סופר יהודי-פולני שנספה בשואה. מומיק מנסה "לגאול" את ברונו שלו על ידי כך שהוא הופך אותו לדמות אגדית שנמלטה מן הגטו והצטרפה ללהקת דגי סלמון בים הצפוני. חלקים מסיפורו של ברונו מסופרים על ידי הים, שאצל גרוסמן הוא יצור קדמוני וחושני ממין נקבה, שכולה איד, המקיימת דיאלוג קבוע ומתגרה גם עם מומיק עצמו, הכותב את הסיפור. במקביל מתוארת מערכת היחסים הקשה של מומיק עם אשתו רותי ועם המאהבת שלו איילה, כשכל אותה עת הוא נאבק לנסות ולכתוב על השואה, ובעיקר על סבו, אנשל, שנעלם לבלי שוב וגורלו לא ידוע. חלק זה של הספר כתוב בשפה שירית, והמונולוגים של הים כתובים בסגנון זרם התודעה.
החלק השלישי, "וסרמן", מספר את סיפורו של אנשל וסרמן, מחבר סיפורי ילדים יהודי נודע, שהוא אותו סבא אנשל שהוצג בחלק הראשון. בעוד המספר, מומיק, מנסה לתאר באופן ריאליסטי ככל האפשר את גורלו של וסרמן במחנה ההשמדה, תוך הסתמכות על מסמכים ותיעוד מן התקופה, הרי שדומה כי וסרמן והדמויות האחרות מקבלות חיים משלהן, ומתעקשות להסיט את הסיפור ("הסיפור האחד שאין בלתו", זה שגם אנשל וגם מומיק מתעקשים לנסות ולספר שוב ושוב, על אף הכישלון הידוע-מראש) לכיוונים שאינם צפויים, על כורחו של מומיק.
בחלק זה מובא וסרמן בפני מפקד המחנה, הר נייגל, כשמברר כי מחמת פגם כלשהו הוא אינו מסוגל למות, לאחר שכמה ניסיונות להוציאו להורג לא עלו יפה. בינו לבין נייגל נוצרת מערכת יחסים מתוחה, ונייגל מצווה עליו לכתוב עבורו סיפור ילדים בהמשכים; וסרמן, מצידו, מקווה באמצעות הסיפור "לנגע את נייגל בחיידק האנושיות", ולהחזיר לו את צלם האנוש שנייגל ויתר עליו ביודעין. סיפור הילדים מתגלה כסיפור הזוי ומעוות, ונראה כי גם וסרמן וגם מומיק עצמו מאבדים עליו את השליטה. דבריו של וסרמן נאמרים בעברית ארכאית ומצועצעת - הסגנון שבו כתב את סיפוריו בעיתוני הילדים של ראשית המאה ה-20. כינויו הספרותי של וסרמן, "שחרזאדה", מפורש כעת על דרך ההיפוך - לפי ההסכם בינו לבין הקצין הנאצי, בכל ערב על הקצין הנאצי לנסות ולהרוג אותו, כשכר על סיפורו.
בעת כתיבת הסיפור מתגורר מומיק בדירה שכורה בתל אביב (שממנה, הוא מעיר, ניתן לראות את הים, שהוא מתגעגע אליו - אליה - מאז סיפור המעשה בברונו), לשם הוא הוגלה מביתו על ידי אשתו והמאהבת שלו גם יחד, כדי שיוכל לשבת ולכתוב. הוא מתחבט בניסיון למצוא את הדרך הנכונה לכתוב על השואה, ומעלה את רעיון "החדר הלבן", חדר דמיוני במוזיאון יד ושם, שבו מוצא האדם בתוך עצמו את החומרים המוכרים של נושא השואה: לא כתיבה על "הרוצחים" אלא התחברות אל הרוצח המסתתר בתוכך, וכן הלאה.
בסיפורו של קאזיק משתתפים לא רק מומיק ואנשל עצמם, אלא גם הר נייגל הבדוי, וחבורת הקשישים התמהונים מילדותו של מומיק, שהוא משיב אותם לחיים בסיפור והופך אותם ל"אמנים", שהתמהונות (או אף השיגעון) שלהם אינם אלא דרכם המיוחדת ללחום בנאצים ובטירוף המלחמה האנושי בכלל.
ג'ורג'ה טופרצ'אנו
ג'ורג'ה טופרצ'אנו (רומנית: George Topîrceanu; 20 במרץ 1886 - 7 במאי 1937), משורר וסופר רומני, הומוריסטן, חבר מתכתב של האקדמיה הרומנית.
חייו
ג'ורג'ה טופרצ'אנו נולד בבוקרשט כבנם של ג'ורג'ה טופרצ'אנו האב, תופר מעילי איכרים ושל פאראסקיבה, אורגת שטיחים, שניהם מאזור סיביו. כבר בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון (בבתי הספר "מאטיי בסאראב" ו"ספנטול סאבה") התחיל לפרסם בעיתונות כשהפרסום הראשון היה בשנת 1904 בכתב העת ההומוריסטי "בלגיה של המזרח" ("Belgia Orientului"). הוא נרשם ללימודי משפטים, אחר כך עבר לפקולטה לספרות, אך עזב את הלימודים לפני סיומם.
פרסומיו בכתבי העת השונים התרבו, והוא הפך לחלק מהחוגים הספרותיים של תקופתו. בשנת 1911 התיישב ביאשי ולקח חלק בעריכת כתב העת "החיים הרומניים" (Viaţa Românească}. בשנת 1912 התחתן עם מורה שילדה את בנו היחיד, גאורגה. הנישואים התפרקו במהרה. בשנים 1912–1913 הפיק, יחד עם שותף, את כתב העת "התיאטרון".
בשנת 1926 הוענק לו הפרס הלאומי לשירה של רומניה ובשנת 1936 נבחר כחבר מתכתב של האקדמיה הרומנית.
הלך לעולמו בשנת 1937 ביאשי.
פרנסיסקו אנטוניו גרסיה קרסקו
בשנת 1806 נתמנה למושלה הזמני של האינטנדנסיה של קונספסיון ובשנת 1808, עם מותו של המושל לואיס מוניוס דה גוסמאן (Luis Muñoz de Guzmán), התמנה למושלה הזמני של צ'ילה, מינוי אשר אושרר והפך לקבוע בצו מלכותי משנת 1909. עיתוי מינויו כפה עליו להתמודד עם משבר המלוכה הספרדית ותוך כשנתיים איבד את הסמכות שהופקדה בידיו וביוני 1810 הדיחה אותו האודיינסייה המלכותית של צ'ילה. סייעו לזאת קשריו על חואן מרטינס דה רוסאס, ממובילי המאבק לעצמאות צ'ילה, מעורבותו בפרשת הסקורפיון ומאסרם השרירותי של שלושה מבני האליטה בעוון קידום רעיונות של התנתקות מספרד.
לאחר התפטרותו ירש את מקומו בנשיא האודיינסייה המלכותית של צ'ילה הקריאולי הקשיש מתאו דה טורו סמברנו. גרסיה קרסקו נשאר בצ'ילה לתקופת מה אולם עם התגברות כוחה של תנועת העצמאות במהלך שנת 1811, ולאחר שהושם במעצר למשך מספר ימים בחשד למעורבותו במרד פיגרואה, עזב את צ'ילה ועבר להתגורר בלימה, בירות מלכות המשנה של פרו, שם נפטר בשנת 1813.
חפוז
חפוז הוא יחסי מין שנמשכים זמן קצר מאוד. החפוז עשוי לנבוע מתשוקה מינית ספונטנית של הצדדים או להיות סידור קבוע או מתוכנן.
תיאור
החפוז מתייחס ליחסי מין שיכולים לכלול מגע מיני מגוון, בפרק זמן קצר שבו המשתתפים מענגים זה את זה ואת עצמם.
בהתייחס למשך הזמן של החפוז, מצאו מחקרים שנעשו בנושא שישנם הבדלים משמעותיים בנוגע למשך הממוצע של יחסי המין בין זוגות מאותו המין לבין זוגות הטרוסקסואליים. בנות זוג לסביות דיווחו על משך יחסי המין הארוך ביותר, לאחר מכן בני זוג הומואים ובני זוג הטרוסקסואליים בעלי המשך הנמוך ביותר. מכנה משותף מרכזי לכלל הקבוצות שנבדקו היה שמשך יחסי המין אינו בהכרח קשור לסיפוק מיני ושקיום יחסי מין בתדירות גבוהה יותר, גם אם במשך קצר יותר, נחשב לכזה שמסייע לזוגיות חיובית.
חפוז במערכות יחסים הטרוסקסואליות ארוכות טווח
בקרב זוגות הנמצאים במערכת יחסים ארוכה או בעלי ילדים, החפוז יכול להיות פתרון מתאים לקיום יחסי מין ולרוב משך יחסי המין בזוגות אלו יהיה קצר יותר. במערכות יחסים צעירות, בני הזוג לרוב ישקיעו יותר ביחסי המין ובחקירת אפשרויות מיניות ועל כן המשך יהיה ארוך יותר. זוגות עשויים לבחור באפשרות זו על מנת לחזק את הזוגיות ולהעמיק את תחושת האינטימיות על אף חוסר הזמן.
חפוז כחלק כסקס מזדמן
מקרה נוסף של חפוז הוא זה שמגיע כסקס מזדמן. חפוז מסוג זה נפוץ יותר כאשר בני הזוג אינם במערכת יחסים. מפגשים אקראיים וספונטניים מובילים אותם לקיום מהיר של יחסי מין מתוך משיכה או מתוך חיפוש ריגושים ומשמעות. במקרים אלה המין החפוז הוא חלק מסקס מזדמן ואקראי.
בני זוג מאותו המין
בקרב בני זוג מאותו המין החפוז יאופיין לרוב גם כן בסיפוק מיני של אחד מבני הזוג מפני שהגעה לסיפוק מיני של שני בני הזוג דורשת משך זמן ארוך יותר. מחקרים שנעשו מצאו כי בקרב בני זוג מאותו המין מעט זוגות דיווחו על משך יחסי מין קצרים, בעיקר אצל הנשים. יחד עם זאת ייתכנו מצבים שבהם שני השותפים יגיעו לסיפוק מיני.
החפוז מנקודת המבט של האישה
על אף הדעה הרווחת בקרב גברים כי נשים מעוניינות בזמן חדירה ארוך בעת קיום יחסי המין, מחקרים שבדקו הנאה מינית אצל נשים מצאו כי הסיפוק של הנשים מושפעים ממיקום, עוצמה, סגנון ודפוסים רצויים וכי משך האקט לא היה מימד מרכזי בחשיבותו. למעשה רק אחת מתוך חמש נשים העידה כי חדירה ארוכה יותר משפרת את האורגזמה. עם זאת, מחקרים כן הראו שמפגשים מיניים שלא כללו רק חדירה והיו ארוכים יותר בדרך כלל כללו יותר אורגזמות לנשים. זה ככל הנראה כתוצאה מכך שהחפוז אינו מאפשר משך זמן נאות לגירוי מתאים של הדגדגן אשר עשוי להביא את האישה לאורגזמה ללא חדירה ו/או בזמן החדירה.
איחוד מוסדות גור
איחוד מוסדות גור - הוא הגוף המתקצב, מנהל ומפקח על כלל מוסדות החינוך והחסד של חסידות גור בישראל. בקרב חסידי גור הוא מכונה האיחוד (מלעיל).
הקמה וניהול
הארגון הוקם בשנת 1989.
המנהלים הראשונים היו אברהם פאלוך ואחריו מאיר עובדיה איינפלד, עם פטירתו של איינפלד, מילא את מקומו נחמן וידיסלבסקי. בהמשך הצטרף אליו יונתן בורנשטיין. בשנת 2016 פרש בורנשטיין. בשנת 2018 פרש גם וידיסלבסקי ובמקומו נכנס לייבל יוסקוביץ. בשנת 2019 מינה האדמו"ר מגור את יונתן בורנשטיין למנהל ואיחד את קופת ה'איחוד' יחד עם קופת העמותה להקמת בית המדרש הגדול של החסידות בירושלים.
תקציב הארגון לשנת 2017 היה כ-110 מיליוני שקלים.
הארגון מקיים מדי שנתיים ועידה מפוארות לתומכיו הגדולים. בין השאר התקיימו ועידות ביוון, איטליה, פולין ושווייץ.
בשנת 2019 גייס הארגון, כ-50 מיליון ש"ח באמצעות מימון המונים.
ולדמר הצעיר
ולדמר הצעיר (בדנית: Valdemar den Unge; 1209 בערך – 28 בנובמבר 1231) היה מלך דנמרק מ-1218 ועד מותו.
ביוגרפיה
ולדמר היה בנו הבכור והמלך השותף של ולדמר השני, מלך דנמרק ושל אשתו הראשונה, דגמר מבוהמיה. הוא מת על פני אביו ולפיכך מעולם לא היה שליט יחיד. לעיתים הוא מאוזכר בשם "ולדמר השלישי", למשל, בכתובת שעל קברו רשום בלטינית, Waldemarus Tertius Rex Daniae, Filius Waldemari Secundi (ולדמר השלישי, מלך דנמרק, בנו של ולדמר השני). למרות ששם זה מתייחס בדרך כלל לולדמר משלזוויג שמלך על דנמרק יותר מאוחר.
ראשית חייו
ולדמר היה ילדו הבכור של אביו מנישואיו הראשונים. אמו, המלכה דגמר מתה בלידתה ב-1212 והניחה אחריה את בעלה האלמן עם ילד קטן. המלכה דגמר הייתה אהודה מאוד על עמה עקב אדיקותה הדתית וטוב הלב שהפגינה כלפי האנשים הפשוטים.
המלך ולדמר נישא שנית שנתיים מאוחר יותר לברנגריה מפורטוגל. מנישואין אלו נולדו לוולדמר הצעיר שלושה אחים למחצה ואחות אחת למחצה: סופי, אריק, אבל וכריסטופר. אמו החורגת החדשה, אישה יפהפייה ויהירה, הייתה בלתי אהודה על העם הדני וזכתה לרחשי בוז מצדו. היא הייתה ניגוד גמור לאמו המנוחה של ולדמר הצעיר. כאשר מתה ברנגריה גם היא בלידתה ב-1221, לא נישא המלך ולדמר השני שוב.
מלך שותף
בפגישה של האצולה הדנית, שאורגנה על ידי ולדמר השני ב-1215, באי סמסו, הוסכם פה אחד שוולדמר הצעיר יישבע אמונים ומיד לאחר מכן הוא נבחר להיות מלך שותף של דנמרק. היה זה נוהג שיושם במקור על ידי שושלת בית קאפה הצרפתית ומאוחר יותר על ידי בתי מלוכה רבים באירופה. דוכסות שלזוויג של ולדמר הועברה לאחיו הצעיר אריק.
במהלך חגיגה גדולה שנערכה בשלזוויג בקיץ 1218, בנוכחות 15 בישופים ו-3 דוכסים, נמשח ולדמר הצעיר והוכתר כמלך דנמרק. הוא הצטרף לאביו למסע ציד חסר מזל באי ליו ב-1223, שם שניהם נלקחו בשבי על ידי היינריך הראשון משוורין ונכלאו עד לחג הפסחא של 1226. הרוזן היינריך דרש שדנמרק תשיב את האדמות שהיא כבשה מהולשטיין 20 שנה קודם לכן ותהפוך להיות ממלכה וסאלית של האימפריה הרומית הקדושה, בתמורה לשיחרורם. שליחים שנשלחו מדנמרק סירבו לתנאים אלו ודנמרק הכריזה מלחמה. כאשר היו שני המלכים בשבי, רוב הטריטוריות הגרמניות התנתקו מדנמרק. הצבאות הדנים נשלחו כדי להחזירם למרותה של דנמרק. המלחמה הסתיימה בתבוסה של הכוחות הדנים ב-1225. כדי להבטיח את שחרורם, נאלץ ולדמר השני להכיר בהתנתקותן של הטריטוריות הגרמניות, לשלם קנס של 44,000 מארקים של כסף ולחתום על הבטחה שהוא לא יחפש לנקום ברוזן היינריך וישלח את בנו אריק לשבי במקומם.
ב-24 ביוני 1229 נשא ולדמר הצעיר לאישה את אלנור מפורטוגל, בתו של אפונסו השני, מלך פורטוגל. השידוך הוסדר על ידי הבישוף גונר מוויבורג שאותו אהב הזוג הצעיר כמו אביהם. הם היו נשואים במשך שנתיים שלאחריהן מתה המלכה אלנור בלידתה. התינוק מת זמן קצר לאחר מכן.