cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נקר שחור
תיאור
אורכו של הנקר השחור נע מ-45 ל-55 סנטימטרים והוא בעל מוטת כנף שנעה בין 64 ל-84 סנטימטרים. בממוצע, הוא שוקל בין 250 ל-400 גרם. אורך כנפיו נע בין 22.7 ל-26 סנטימטרים, אורך הזנב הוא בין 15.9 ל-17.3 סנטימטרים, המקור נע בין 5 ל-6.7 סנטימטרים ואורך כפות רגליו נע בין 3.6 ל-4 סנטימטרים. הוא הנקר הגדול ביותר באזור המחיה שלו, ומשקלו דומה לזה של הנקר המגלני שמצוי בדרום אמריקה. הנקר המנוקד והנקר לבן הבטן דומים בגודלם לזה של הנקר השחור, אך הם שוקלים פחות ממנו. נוצותיו של הנקר השחור כולן שחורות, מלבד נוצות ראשו האדומות. אצל הזכרים הנוצות האדומות עוברות לכל אורך ראשם, ואילו אצל הנקבות רק "המצח" אדום. נקר שחור בהתבגרותו דומה לנקר בוגר, אלא שצבעו פחות מבריק, הגוון האדום על ראשו דהוי יותר, ומקורו וגרונו בעלי גוון אפור. הנקר השחור מופיע במספר אגדות בתור נבל עקב עיניו הצהובות החודרניות וציוציו הגבוהים. לנקר השחור יש שני ציוצים שונים. אחד מהם הוא ציוץ בעל צליל גבוה וחזק אותו הוא מפיק רק פעמיים ברצף. הציוץ השני הרם יותר יוצא מגרונו רק בעת מעוף ומזכיר צווחה. גם מעופו של הנקר השחור שונה מאלה של שאר הנקריים, הוא עף באוויר כאשר ראשו מורם.
בית גידול
הנקר השחור מצוי בעיקר בשטחי יערות, בעיקר באזורים בהם ישנם צמחים מחטניים, יערות טרופיים וסבטרופיים ובאזור הטייגה של אסיה. הוא אף מצוי ביערות הרריים וביערות שפלה. פרטים של הנקר השחור נצפו בגבהים של 100 מטרים עד 2,4000 מעל גובה פני הים.
התנהגות
הנקר השחור ניזון מקמפוניות ומזחלים החיים בגזעי עצים. תזונתו אינה משתנה ונשארת קבועה לאורך כל עונות השנה. כמו אצל שאר הנקריים, צווארו חזק ומאפשר לו להלום בעצים ללא הרף. הודות למקורו הגדול, כוחו הרב ומידותיו הגדולות הוא מסוגל לצוד מזון הנמצא עמוק בתוך קליפת העץ. לנקר השחור רגליים קצרות, דמויי גדם, טפרים חדים וזנב נוקשה המאפשרים לו להיאחז היטב בעץ. לרוב, הנקר יחפש עץ שבגזעו ישנם סימנים לריקבון, אולם מספר פרטים ינקרו דווקא עץ חזק ובריא. ברגע שנוצר חור בעץ, הנקר השחור יגדיל אותו על ידי ניקור מטה כלפי שורש העץ וכך יצור לעצמו קן. את הקן ירפדו שבבי העץ שנוצרו במהלך ניקור הקן. גילופים ופתחים שהנקר השחור מותיר על גזעי עצים, מהווים בית גידול לציפורים ויונקים אחרים, ולכן הוא בעל חשיבות אקולוגית גבוהה באזור מחייתו. לא רק שהוא מספק בית גידול למינים אחרים, אלא שגם הימצאותו ביערות מפחיתה את כמות החרקים הפוגעים וניזונים מעצים.
כאשר הקן מוכן, הנקבה מטילה בין שתיים לשמונה ביצים, כאשר הממוצע נע בין ארבע לשש. לרוב הקן יוקם בתוך עץ אורן או צפצפה. זוג הנקרים דוגרים על הביצים בתורות, ואף מתחלקים ביניהם במטלת האכלת הגוזלים. הגוזלים עשויים להילחם ביניהם על מנת לקבל ראשונים את המזון. לאחר 18 עד 35 ימים, גוזל הנקר השחור יוצא מהקן, ונשאר עם הוריו במשך כשבוע.
מצב שימור
כפי שהוזכר לעיל, אזור המחיה של הנקר השחור גדול מאוד ומשתרע כמעט על פני שתי יבשות שלמות. מין זה מתרבה בכל השטחים המיוערים היטב באזור מחייתו. בנקודה מסוימת, כאשר היו כריתות עצים באירופה ובאסיה, חלה ירידה באוכלוסיית הנקר השחר שעודה ניכרת במספר אזורים, דוגמת הרי הפירנאים. לנקר השחור דרושים עצים בוגרים ושטח ניכר של עצים מתים על מנת שיוכל להתרבות. בחלקים מאירופה, בהם ניטעו עצים חדשים או שיערות טופחו, חלה עליה במספר פרטי הנקר השחור. לעיתים, הנקר נחשב למטרד, כי הוא פוגע בעמודים של קווי חשמל וטלפון. בחלק מהמקרים, הנקר נהרג כתוצאה מהתחשמלות או מפגיעה מאנשים המבקשים להבריחו. לנקר השחור יש אויב טבעי, דלק אירופי, שניזון מגוזליו, מביציו, או מנקבתו אותה הוא מצליח לצוד בעת שהיא דוגרת על הביצים. לרוב, הדלק האירופי משתלט על הקן של הנקר השחור והופך אותו לביתו. מלבד הדלק, לנקר השחור כמעט ואין טורפים טבעיים. הקאק לרוב מגרש את הנקר השחור מקיניו, ואף צד את ביציו וגוזליו. מספר דורסי לילה הגדולים יותר מהנקר השחור עשויים לצוד אותו. ביניהם ניתו למנות את לילית אורל, האוח המצוי, הנץ הגדול ואת עקב החורף.
ענבי זעם
הספר מלווה את סיפורה של משפחת ג'ואד שנעקרת מביתה ואדמתה בזמן השפל הכלכלי הגדול, וכמו מאות אלפי משפחות אחרות, מהגרת לקליפורניה בתקווה לעתיד טוב יותר. בדרכה היא מגלה שגם בארץ עשירה אין גבול לניצול, לעוני ולרעב.
הספר יצא לאור בעברית לראשונה בשנת 1941. "ענבי זעם" נכלל ברשימת 20 הספרים החשובים שנכתבו במאה ה-20 על ידי הוצאת הספרים ספרי פינגווין. שם הספר הוא הֶרְמֵז לשורה מתוך מזמור הקרב על הרפובליקה.
עלילת הספר
"ענבי זעם" הוא סיפור השפל הכלכלי הגדול בארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-20, ובעיקר שברונן של משפחות החקלאים האריסים, שעיבדו במשך דורות אדמה שלא הייתה קניינם, בנו עליה את בתיהם, גידלו ומכרו יבולים ושילמו לבעלי הקרקע את חלקם, שנה אחר שנה. במשך השנים האריסים מכרו או שעבדו קרקעות רבות לבנקים כדי לעמוד בתשלומים, וכאשר הגיע השפל, הבנקים הרוויחו פחות, ובנוסף בצורת קשה ("קערת האבק") גזרה סופית את גורל האדמות, והאריסים שעיבדו אותן. הבנקים שלחו צווי פינוי והריסה למתיישבים, טרקטורים באו והרסו את בתיהם וחרשו את שדותיהם, ומשפחות שלמות, לפעמים שלושה וארבעה דורות בכפיפה אחת, יצאו במכוניות רעועות, עמוסות מעבר לקיבולתן, לחפש את מזלן בקליפורניה, שאותה דימו בעיני רוחם לארץ העושר וההזדמנויות.
באמצעות סיפורם של גיבורי הספר, משפחת ג'ואד, נפרש לפני הקורא סיפורן של רבבות משפחות דומות. סבא וסבתא ג'ואד, זקנים וחולים, מתקשים להבין את הגורל המגרש אותם מן האדמה שכבשו במאמצים, בגבורה ובהקרבה. אבא ואמא ג'ואד משתדלים להתמודד עם מצב בלתי מובן אך בלתי נמנע, לשמור את המשפחה מאוחדת ולהתקיים בכל מחיר.
טום ג'ואד, הבן השני, משתחרר מן הכלא (שם ישב על חלקו בקטטה, שיריבו נהרג בה) ערב צאתם לדרך הארוכה מאוקלהומה לקליפורניה. תנאי שחרורו אוסרים עליו לצאת מן המדינה, והוא נאלץ לעבור את הגבול המדיני בסתר, כדי לא להיפרד ממשפחתו. עם משפחת ג'ואד נמנים גם הבן הבכור, נוח, בחור מוזר, שונה ומרוחק, אל, מתבגר בן 16, שעיקר תשומת לבו בספר היא לשלום המכונית מצד אחד ולבנות מצד שני. הוא מקשיב לטום, אך גם מחפש את דרכו. חבצלת-השרון ובעלה הטרי קוני, זוג צעיר המצפה לילד, ושני הילדים, רותי בת השתים-עשרה ווינפילד בן העשר.
לחבורה הזאת מצרפים ההורים שני נוסעים נוספים, במופת של אנושיות פשוטה וניסיון לשמור על הקודים של ערבות הדדית וחמלה בעולם שמתפורר מול עיניהם: אלו הם הדוד ג'ון, ומטיף לשעבר - ג'ים קייסי, שאיבד את עדתו ואת אמונתו ובכל זאת סבור שיוכל לתרום מניסיונו כאשר המוני אדם נודדים בחוסר כל בדרכים.
נדודיה של משפחת ג'ואד ממחנה פליטים אחד לאחר, מכמה ימי עבודת פרך וניצול מחפיר במטע פירות לכמה ימים אחרים של עבודה קשה ונצלנית בשדה כותנה, בניסיון נואש לקיים את נפשם, להרוויח די לקניית מזון ודלק להמשך הדרך, בתקווה המתמדת להתיישב בצורה קבועה ומכובדת בקליפורניה - ארץ החלומות - כל אלה משובצים בין פרקי תיאור כלליים של המתרחש באמריקה בשנים האלה. כפסיפס ענקי מוצגת אמריקה הגדולה, על כבישיה, תחנות הדלק, הפונדקים, המוסכים וחנויות הכל-בו שבדרכיה הכפריות, השדות, המרחבים שאין להם קץ והמדבר הנורא, מדבר המוות, הניצב כמכשול בלתי עביר לכאורה בדרך לקליפורניה. ובתוך כל אלה המוני הנוודים, אנשים פשוטים, קשי יום, שגורשו מבתיהם ואיש אינו דואג להם ואינו מצפה להם אלא כדי להפיק מהם כמה ימי עבודה במינימום השכר האפשרי, שגם אותו אפשר לקצץ בחצי, כי הרי תמיד יבואו אנשים נואשים חדשים, שיסכימו לעבוד גם בחצי שכר הרעב כדי שילדיהם לא יגוועו ברעב לנגד עיניהם.
נקודת אור יחידה ביחס השלטונות לעקורים הוא המחנה הממשלתי, הפדרלי, שבניגוד למחנות המדינה השונים מנסה לקיים רמה מסוימת של הגינות, יחס אנושי, ניקיון וכבוד אדם. הנהלת המחנה מונעת ממשטרת המדינה לבוא בשעריו ולהתעלל בדיירים, משתדלת לעזור להם ככל האפשר, ומציגה מופת של אנושיות באוקיינוס של אכזריות, אדישות ואטימות.
גטו שווינציאן
גטו שווינציאן היה הגטו בעיר שווינציאן בליטא, בזמן שהייתה כבושה בידי הנאצים (לפני המלחמה - שווינציאן הייתה בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה, ולאחר המלחמה - הייתה בשטח ליטא הסובייטית). הגטו התקיים מיולי 1941 עד אפריל 1943. בשיאו התגוררו בו כ-1,500 אסירים. במקומו היום קיים פארק עירוני. לזכר הגטו, המקום מסומן בחנוכיית עץ, שגולפה על ידי יוזפס יקשטס (Juozapas Jakštas) בתחילת שנות התשעים ובשנת 2011.
הקמה ופעולה
לפני המלחמה היו בשווינציאן כ-9,000 תושבים, מתוכם שליש יהודים. הגטו הוקם זמן קצר לאחר שגרמניה הנאצית תקפה את ברית המועצות ב-22 ביוני 1941. בסוף ספטמבר 1941 הועברו 1,000 עד אלפיים מיהודי שווינציאן לצריפים של שטחי אימונים צבאיים לשעבר ליד שוונצ'יונייליאי. גם שם נאספו יהודים מיישובים סמוכים אחרים. יהודים אלה נטבחו ב-9–10 באוקטובר על ידי נאצים וליטאים מיחידת רצח ליטאיות בשם Ypatingasis būrys. בדו"ח יגר נמנו 3,726 מקרי מוות בעיר (1,169 גברים, 1,840 נשים, 717 ילדים).
חיסול
בסוף 1942 פעלו באזור שלושה גטאות קטנים נוספים: מיכלישקי, סולי ואשמיאני. בשל פעילות פרטיזנית מוגברת הוחלט לחסל את ארבעת הגטאות באביב 1943. כדי למזער את ההתנגדות הובאו שוטרים יהודים מגטו וילנה. כ-2,700 יהודים בעלי כושר עבודה הועברו גטו וילנה או למחנות עבודה בז'ייז'מריאי, ז'וסלה או קנה (Kena). ב-4 באפריל עלו היהודים שנותרו לרכבת משא בשוונצ'יונייליאי. נאמר להם שהם יועברו לגטו קובנה. במקום זאת, הרכבת עצרה בפונאר. חמישה קרונות רכבת הופנו למחנה עבודה בבזדוניס ושני קרונות נוספים עם אנשי היודנראט הובלו לגטו וילנה. מעטים הצליחו להימלט, אך הרוב המכריע נורה על ידי שוטרים גרמנים וליטאים. על פי מקורות נאציים, כ-4,000 יהודים נרצחו ב-5 באפריל 1943 בפונאר.
הרובע העשרים של פריז
הרובע העשרים של פריז (בצרפתית: XXe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. ברובע נמצאים האזורים הקוסמופוליטיים מנילמונטן ובלוויל, שקלטו גלים רבים של מהגרים מאז אמצע המאה ה-19. כיום, בבלוויל מצוי רובע הצ'יינהטאון השני בגודלו בפריז.
הרובע העשרים מוכר הודות לבית הקברות פר לשז שבתחומו, בו קבורים אישים מפורסמים, כגון המלחינים פרדריק שופן וג'ואקינו רוסיני, הסופרים אוסקר ויילד ומרסל פרוסט, הציירים קאמי פיסארו וז'אק-לואי דויד, זמר הרוק ג'ים מוריסון ועוד רבים אחרים.
שטח הקרקע של הרובע הוא 5.984 קמ"ר.
דמוגרפיה
אוכלוסיית הרובע העשרים של פריז הגיעה לשיאה בשנת 1936, עם 208,115 תושבים. גם כיום, הרובע צפוף מאוד בתושבים ובפעילות עסקית, עם 182,952 תושבים ו-54,786 משרות, על פי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך בשנת 1999.
הרבעים הפנימיים
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע העשרים הם:
בוב הייט
בוב הייט (באנגלית: Bob Hite ידוע גם בשם "הדוב") הוא זמר ומוזיקאי אמריקאי שנולד ב־26 בפברואר 1943. סגנונו הקבוע הוא בלוז, בלוז רוק, וגוספל. ידוע בעיקר בשל השתתפותו כסולן הלהקה האמריקאית "קנד היט" בין השנים 1967–1981. תפקידו העיקרי הוא שירה, אם כי הוא מתמחה גם במפוחית פה (ניתן לשמוע סולואי מפוחית ארוכים שלו בשירי הלהקה, כמו הלהיט "on the road again" שנפתח ונסגר בסולו ממושך של הייט), גיטרה וקלידים.
ביוגרפיה
הייט נולד ב־26 בפברואר 1943, בעיר טורנס שבקליפורניה ובצעירותו, על אף שהיה אדם לבן ומוזיקת הבלוז הייתה נחשבת מוזיקה שחורה, הוא התאהב בסגנון. בשנת 1965 (בגיל 22) הוא הכיר את הגיטריסט אלן וילסון, אז בן 22, גם הוא לבן חובב בלוז, ויחד השניים החליטו להקים את להקת "קנד היט". גם הגיטריסט הנרי וסטין הצטרף זמן קצר לאחר מכן והשלישייה הזו היוותה את הליבה של הלהקה. לשלישייה הצטרפו בסופו של דבר לארי טיילור (גיטרה בס) ופרנק קוק (תופים). בשנת 1969, לאחר שהלהקה צברה פופולריות, היא הוזמנה להופיע בפסטיבל וודסטוק, ושירם "going up the country" הפך לאחד מהמנוני תנועת ילדי הפרחים. ההופעה של הלהקה לא נכללה בסרט המקורי '(1970) Woodstock', אך הן כן נכללו בגרסת "Cut of Director" מ -1994. הלהקה אף התארחה בפרק של התכנית האמריקאית "Playboy After Dark" נובמבר 1969. הייט הוזמן לשוחח עם יו הפנר לאחר ההופעה, יחד עם אורחים נוספים כמו דיק שון ולארי סטורץ'. אחת האורחות בתוכנית, לינדזי וגנר, אז בת 20, ישבה על ברכיו של הייט במהלך התכנית. כשנשאלה על ידי הפנר איזה סוג של חיה היה הייט אם הוא היה בעל חיים, ואגנר ענתה שהוא יהיה דוב. הייט אמר בתגובה שאנשים קראו לו "הדוב" פעמים רבות, ומשם הפך כינויו "הדוב" לנפוץ מאוד. ב־5 באפריל 1981, בהפסקה בין הסטים במועדון פאלומינו בצפון הוליווד, הוענק להייט בקבוקון הרואין על ידי מעריץ. ככל הנראה ההרואין היה מורעל, והייט החל לעבור פרכוסים ולבסוף נכנס לתרדמת. לאחר מכן נעשו כמה ניסיונות החיאה אך ללא הצלחה. הלהקה, כולם שיכורים ומבוהלים, הכניסו את הייט למכונית מסחרית בלית ברירה והסיעו אותו לביתו של חברו לפיטו דה לה פארה, שם נפטר.
שיתופי פעולה
מלבד היותו סולן הלהקה canned heat", לאחר מותו בטרם עת של גיטריסט הלהקה אלן וילסון הגיטריסט לארי טיילור נכנס ללהקה ויחד איתו הם ביצעו תקליט משותף עם אמן הבלוז ג'ון לי הוקר בו הייט כמעט שלא שר אלא מנגן על מפוחית וגיטרה.
אלפונס דה למרטין
אלפונס דה למרטין (בצרפתית: Alphonse de Lamartine; 21 באוקטובר 1790 – 28 בפברואר 1869) היה משורר ומדינאי צרפתי, מחלוצי השירה הרומנטית.
ביוגרפיה
אלפונס דה למרטין נולד בעיר מקון בחבל בורגונדיה שבצרפת. בעשר השנים הראשונות לחייו שהה בכפר קטן שאליו נמלט אביו מן הטרור של המהפכה הצרפתית. לקסמו של הטבע נוספה ההשפעה העדינה של אחיותיו ומעל לכל של אמו שהייתה אדוקה מאוד ונתנה לו חינוך קתולי. הוא למד בקולג' של מסדר הישועים בפריז, קרא את ורגיליוס, הורציוס וגם את פרנסואה-רנה דה שאטובריאן וגילה התמסרות גדולה לדת.
בשנת 1816 בהיותו בחופשה בעיר אקס לה בן במזרח צרפת התאהב באישה צעירה. הם שבו לפריז והבטיחו זה לזה להיפגש שוב, אך אהובתו נפטרה מחמת מחלה בדצמבר 1817. היגון של אהבה עד לשברון לב והרצון למצוא את אהובתו מחדש נתנו ללמרטין את השראתו בשירים היפים ביותר של הקובץ "הרהורים פיוטיים", ובו השירים: "הבדידות", "העמק" ו- "האגם". לקט לירי ראשון זה של הרומנטיזם הצרפתי שהופיע בשנת 1820 זכה מיד להצלחה יוצאת מן הכלל. ביום המחרת הוא כבר משורר מפורסם. הוא גרם למהפכה בשירה הצרפתית.
מפני הצלחתו הספרותית והיותו ביחסים טובים עם חוגי הכנסייה הקתולית התמנה למרטין לנספח בשגרירות צרפת בנאפולי. הוא נישא לצעירה אנגליה, והם חילקו את זמנם בין פריז לבין הטירה סנט פואה בחבל בורגונדיה שהמשורר קיבל כחלק של הירושה המשפחתית. בשנת 1825 התמנה למזכיר שגרירות צרפת בפירנצה. הוא מילא את תפקידו בהצטיינות, אך בגלל הסירוב למנותו לשר בממשלת צרפת התפטר, חזר לטירתו וחי שם כאציל כפרי. התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית ופרסם את קובץ שיריו "הרמוניות פיוטיות ודתיות" בשנת 1830. קובץ זה נחשב ליצירת המופת הלירית של למרטין. בשנת 1832 הפליג עם אשתו ובתו ליוון, ללבנון ולארץ ישראל והגיע עד לכנסיית הקבר הקדוש בירושלים, אך בדרכם חזרה בתו נפטרה בביירות.
בעקבות המהפכה של 1848 התמודד למרטין בבחירות שהתקיימו בצרפת באפריל של אותה השנה, וזכה ל-1.6 מיליון קולות. לאחר הבחירות התמנה למרטין לשר החוץ של הרפובליקה הצרפתית השנייה, אם כי במידה רבה שימש ראש הממשלה בפועל. בדצמבר של אותה שנה התמודד למרטין בבחירות הראשונות לנשיאות הרפובליקה, אך הפסיד ללואי נפוליאון, אחיינו של נפוליאון הראשון, שנבחר לנשיא ברוב גדול. למרטין פרש מן הפוליטיקה בשנת 1851.
בשנת 1857 פרסם יצירת מופת נוספת בשם "הגפן והבית" בשירה זו המשורר נזכר ברשמיו הראשונים מחיי הכפר. בשנת 1867 נתקף במחלה וחי בפריז כמעט מחוסר הכרה עד שנפטר בפברואר 1869. הוא נקבר באחוזת קבר צנועה ליד הטירה של סנט פואה.
סביאן
סאביאן (אנגלית: Sabian) היא חברת מצילות קנדית ידועה המתמחה בייצור ובעיצוב דגמי מצילות שונים. סביאן ידועה כיצרנית מצילות ייחודיות והיא נחשבת לאחת מהחברות הטובות והמובילות בשוק המצילות לצד זילדג'יאן, פייסטי, מיינל ואחרות.
היסטוריה
סביאן נוסדה בשנת 1981 על ידי רוברט זילדג'יאן, בנו של אבדיס זילדג'יאן השלישי, ששימש כבעלים של יצרנית המצילות הנודעת זילדג'יאן. החברה קמה לאחר מותו של אוודיס זילדג'יאן השלישי; בנו הבכור ארמנד הפך לבעלי החברה. עקב הנסיבות שגם גרמו לסכסוך בין האחים ארמנד ורוברט ולהליכים משפטיים בין השניים, עזב רוברט את זילדג'יאן והקים יצרנית מצילות משלו, לה הוא קרא סביאן.
שם החברה הוא למעשה חיבור של שתי האותיות הראשונות של שמות שלושת ילדיו של רוברט – סאלי, ביל ואנדי.
לאחר הקמת החברה, החלו אנשיה לייצר שתי סדרות של מצילות – HH (Hand Hammered) ו-AA. שתי הסדרות מיוצרות עד היום ונחשבות לסדרות המובילות של סביאן; לצד Vault ו-Paragon שיוצרו מאוחר יותר. כיום יושב ראש החברה הוא אנדי זילדג'יאן, הצעיר מבין ילדיו של רוברט.
תפליט
תַּפְלִיט (מהשורש פלט; בלעז: exudate) הוא נוזל המסתנן מתוך מחזור הדם, בעיקר לאזור דלקתי או נגע. הרכבו משתנה אולם לרוב כולל מים ומרכיבים שהתמוססו בדם. חלבוני פלזמה, תאי דם לבנים, טסיות דם ובמקרה של פגיעה בכלי הדם גם תאי דם אדומים.
דית (טרנסודט)
דַּיִת (transudate, תרגום מילולי: פעפוע) הוא נוזל המופיע על רקע של הפרעה בלחץ הידרוסטטי או בלחץ אוסמוטי (ולא על רקע של עלייה בחדירות כלי הדם), ולכן הוא צלול יחסית, דל בחלבון ובעל משקל סגולי נמוך מאוד. לרוב, נוזל מסוג זה קיים במקרים של אי ספיקת לב שמאלי המשפיעה על לחצי הנוזל בכלי הדם, או למשל בתסמונת הנפרוטית - פגיעה כלייתית שגורמת לאובדן חלבון בשתן, ולכמות חלבון נמוכה בפלסמה המשפיעה על הלחץ האוסמוטי בנימים.
בולון-סור-מר
בּוּלוֹן-סור-מֵר (בצרפתית: Boulogne-sur-Mer) היא עיר במחוז פה-דה-קאלה בצפון צרפת. העיר, השוכנת לחוף מצר דובר שבתעלת למאנש, היא נמל הדיג הגדול במדינה. מיקומה באחת הנקודות הקרובות ביותר גאוגרפית לאי הבריטי הפך אותה במהלך ההיסטוריה למעוז בעל חשיבות צבאית ולאתר קרבות.
היסטוריה
בתקופה הרומית נקראה העיר "בונוניה" והייתה בסיס חשוב של "הצי הבריטי" של הצי הרומי. בשנים 55 לפנה"ס ו-54 לפנה"ס שימשה את כוחותיו של יוליוס קיסר בניסיון הפלישה לבריטניה, ובשנת 43 לספירה היוותה ראש גשר לפלישת קלאודיוס אל האי הבריטי. בסוף המאה השלישית הגיע לאזור שבט מוריני, אחד מן השבטים הבלגיים שחדרו לשטחי האימפריה הרומית. בני השבטים התנצרו ב-633 על ידי הבישוף הקדוש אודמר.
בימי הביניים הותקף האזור בפלישות של ויקינגים, שלאחר התיישבותם במקום נקראו "נורמנים". בולון הייתה לבירת דוכסות של האימפריה הרומית הקדושה, בעלת זיקה לארצות השפלה. עם שליטיה נמנו גוטפריד מבויון ואחיו בולדווין מבולון, שניהם מראשי מסע הצלב הראשון ונשאו בתואר מלכי ירושלים. ככל סביבתה, הייתה גם בולון נתונה בשלטון האנגלים במשך רוב מלחמת מאה השנים, ואילו ב-1450 חזרה לשלטון צרפת. בין השנים 1544–1550 הושמה העיר תחת מצור אנגלי, שהיה חלק מהמלחמות האיטלקיות והסכסוך הבריטי בסקוטלנד. המצור הגיע לסיומו ב"שלום בולון", שסיים גם את הסכסוך הבריטי בסקוטלנד, והעיר חזרה לשלטון צרפתי בתמורה לכופר בסך 150,000 ליש"ט.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות ריכז נפוליאון בונפרטה 200,000 חיילים מן הגרנד ארמה במחנה ענק בשטח העיר, במסגרת מערכת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית, כדי להגן על צרפת מפני פלישה ולהיערך לפלישה אפשרית לבריטניה.
בראשית מלחמת העולם הראשונה, בסתיו 1914, רוכזו בבולון כוחות בריטיים שנועדו לבלום את המירוץ אל הים של הגרמנים ולספק עתודה לחזית. בעת מתקפת האביב הגרמנית באביב 1918 תקפו כוחות גרמניים את העיר במסגרת מתקפת "ג'ורג'ט", שנבלמה בזכות מתקפת נגד משולבת של מדינות ההסכמה.
במלחמת העולם השנייה הוצב בעיר חיל מצב בריטי. הכוח נכנע להתקפה גרמנית מאסיבית שבוצעה במאי 1940 במסגרת המערכה על צרפת. חלק מן הכוח הצליח לסגת לדנקרק ופונה במבצע נועז. העיר נפגעה קשה בקרבות, היא בוצרה כחלק מהיותה מעוז של החומה האטלנטית והנמל שלה בוצר והפך לנמל צבאי גרמני רב-חשיבות בתעלת למאנש אל מול בריטניה. ב-15 ביוני 1944 הפציצו מטוסי חיל האוויר המלכותי הבריטי את נמל בולון בפצצות טולבוי בנות 5 טון והשמידו אותו כליל. באוגוסט 1944 נכבשה העיר על ידי כוח קנדי.
עקב ההרס הרב בעיר הוקמו בה בשנות החמישים והשישים מבנים מודרניסטיים וברוטליסטיים כצעד לשיקום העיר ותשתיותיה.
כלכלה
באופן מסורתי התבססה כלכלת המקום על דיג. העיר היא נמל הדיג הגדול בצרפת וכ-7,000 מתושביה מתקיימים על תעשיית הדיג. במשך שנים רבות הופעל קו מעבורת בין בולון לדובר אך הוא הופסק ב-1995 לאחר פתיחת מנהרת התעלה.
חינוך ותרבות
ב-1905 נערך בעיר כנס האספרנטו העולמי הראשון, ומאז מהווה העיר מוקד לפעילות בתחום שפת אספרנטו.
בעיר מתקיימים קורסים לתרבות ושפה צרפתית במסגרת ה-Universités de l'été מן הוותיקות בצרפת.
כן נמצא בעיר קמפוס של אוניברסיטת חוף האופאל (Université du Littoral Côte d'Opale).
פארק מיניאטורות
פארק מיניאטורות הוא מתחם הכולל דגמים מיניאטוריים של נוף באזור מסוים: הרים, מבנים, נמלי תעופה, כלי רכב וכדומה. פארק המוקדש למדינה מסוימת מלקט מבנים מרחבי המדינה, וכולל לעיתים גם מבנים היסטוריים שחרבו. כאשר הפארק מציג עיר מסוימת, הוא קרוי עיר מיניאטורית. פארק מיניאטורות פועל כאתר תיירות.
בדרך כלל ממוקם פארק מיניאטורות תחת כיפת השמים.
פארק מיניאטורות נבנה בדרך כלל בקנה מידה קבוע לכל המוצגים שבו. קנה מידה זה נע מ-1:72 עד 1:9. באירופה ובאסיה נפוץ קנה המידה 1:25.
ישראל
דגם ירושלים בסוף ימי בית שני מציג את ירושלים בסוף תקופת בית שני, בקנה מידה 1:50. הוא נבנה בשנים 1962-1966, בשטח מלון הולילנד שבשכונת בית וגן בירושלים. בשנת 2006 הועבר הדגם לשטח מוזיאון ישראל.
דגמים נוספים בירושלים
פארק מיני ישראל נפתח בחודש נובמבר 2002 בקרבת לטרון, ובו מוצגים דגמים של מקומות, אזורים, ובניינים שונים בישראל, בקנה מידה 1:25.
שמעון סביר
שמעון סביר (סוויסה) (נולד ב-1930) הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת תת-ניצב. עמד בראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה.
ביוגרפיה
סביר נולד בקזבלנקה שבמרוקו בשם שמעון סוויסה. בנעוריו למד בישיבה והיה ממקימי תנועת הנוער בית"ר. הוא השתתף בארגון פעולות הגנה על יהודי קזבלנקה ובהברחת יהודים ממרוקו מחוץ למדינה לקראת עלייתם לארץ ישראל. במהלך תקופה זו נעצר על ידי השלטונות והושם במאסר בגין פעילות ציונית. לאחר מלחמת העולם השנייה היה בשליחות מטעם בית"ר בגרמניה ובצרפת ושימש מפקד מחנה המעבר ארנאס במרסיי. ב-1948 עלה לישראל. על פעילותו הציונית קיבל את עיטור לוחמי המדינה ממשרד הביטחון.
ב-1949 התגייס לשירות הביטחון והתנדב לשרת ביחידת סיור של משטרת ישראל בנגב שעסקה בפטרולים בציר אילת-באר שבע. בהמשך שירת בתחנת גדרה. הוא שימש סוכן סמוי שהושתל בכנופיית עבריינים בדואים סוחרי סמים והביא למעצרם. ב-1963 היה לקצין משטרה בדרגת מפקח. שימש ראש הלשכה לתפקידים מיוחדים בנפת רמלה-רחובות, וראש המחלקה לתפקידים מיוחדים במשטרת ירושלים. בתקופה זו היה עמד בראש צוות שעצר חוליית מחבלים שאומנה על ידי הפת"ח. ב-1970 מונה לסגן מפקד נפת רמלה-רחובות. עם הקמת מרחב מרכז של המשטרה ב-1971, מונה לראש לשכת החקירות של המרחב. בשנים 1972 עד 1975 שהה בשליחות בצרפת מטעם המחלקה לעלייה ולקליטה של הסוכנות היהודית. לאחר שובו לישראל שירת כראש לשכת תפקידים מיוחדים במרחב מרכז וב-1978 מונה לסגן מפקד המרחב. במרץ 1978, התבצר צעיר במסעדה ברחובות, החזיק תחת איומי אקדח בני ערובה ואיים להתאבד, סביר ניהל משא ומתן עם הצעיר והצליח להביא למעצרו ללא פגיעה בנפש. על כך עוטר בעיטור השירות של המשטרה. ביוני 1980 קודם לדרגת ניצב משנה ומונה לראש אגף חקירות במחוז הדרום. בתפקידו הבא שירת כמפקד מרחב שפלה. בשנים 1985 עד 1988 עמד בראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה.
לאחר פרישתו עבד כחוקר פרטי. ב-1989 היה שותף בייסוד עמותת אמית"י, אזרחים למען מנהל תקין.
סביר נשוי ואב לחמישה ילדים. אחיו הצעיר הוא רפאל סוויסה, חבר הכנסת ונציב בתי הסוהר.
אולימפיאדת טורינו (2006)
אולימפיאדת החורף ה-20 נערכה מ-10 בפברואר עד 26 בפברואר 2006 בעיר טורינו וב-6 מקומות נוספים במחוז פיימונטה באיטליה.
זאת הפעם השנייה שאיטליה אירחה אולימפיאדת חורף לאחר שעשתה זאת קודם באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956).
ישראל באולימפיאדה
המשלחת הישראלית כללה 5 ספורטאים. שני צמדים בריקוד על קרח: גלית חייט וסרגיי סחנובסקי, אלכסנדרה ורומן זרצקי, וגולש הסקי מיכאל רנז'ין. מרב הציפיות של הוועד האולימפי בישראל לזכייה במדליה ראשונה באולימפיאדת חורף נתלו בחייט וסחנובסקי, שסיימו במקום החמישי באליפות אירופה שקדמה לאולימפיאדה זו.
הזוגות גלית חייט וסרגיי סחנובסקי והאחים אלכסנדרה ורומן זרצקי התחרו בריקוד על קרח במסגרת ענף החלקה אמנותית. התחרות כללה שלושה חלקים שנערכו בשלושה ימים שונים.
בחלק השני, ריקוד מקורי, דורגו גלית וסרגיי במקום ה-6 ועלו למקום ה-9 בסיכום הכללי.
בחלק האחרון, הריקוד החופשי, הם דורגו במקום ה-7 וסיימו את התחרות במקום השמיני, בתוצאה של 181.16 נקודות בסיכום שלושת החלקים.
רומן ואלכסנדרה דורגו בריקוד חובה במקום ה-24 והאחרון, בריקוד מקורי הם עלו למקום ה-23, ובריקוד חופשי הם דורגו במקום ה-20 ובסיכום התחרות במקום ה-22 מתוך 23 זוגות שסיימו את התחרות עם 135.80 נקודות.
בתחרות הסלאלום סיים רנז'ין במקום 37 מתוך 93 מתחרים (47 סיימו). זמנו הכולל של מיכאל בשני המקצים היה 2:00.73 דקות, כ-17 שניות אחרי המנצח.
קריית שאול
קריית שאול היא שכונה בגבול תל אביב ורמת השרון, צפונית לתל ברוך, דרומית לכפר הירוק, מערבית לדרך משה סנה ומזרחית לנתיבי איילון. כל חמשת רחובותיה של השכונה - הגנים, הפרחים, השדות, הבריכה והבאר - מצויים בתחום שיפוטה של רמת השרון. אזור זה מכונה "נווה גן". עם זאת, מקובל להתייחס גם ליתר האזור שממערב לדרך משה סנה וצפונית לצומת הפיל, רחוב מאיר בינט הנושק לבית העלמין קריית שאול ורחוב לילי מנחם, המצויים בתחום שיפוטה של עיריית תל אביב-יפו, כחלק מהשכונה.
היסטוריה
ראשוני תושביה של קריית שאול היו בני 14 משפחות של סוחרים יוצאי סלוניקי, תושבי תל אביב ויפו. המתיישבים רכשו קרקעות בשטח של כ-260 דונם ועברו להתגורר במקום ב-1922. הם שאפו להמשיך ולהחזיק בעסקיהם בערים, אך להתגורר באזור כפרי יותר, בו יוכלו להשלים הכנסה באמצעות גידולים חקלאיים, שכללו בעיקר ירקות ובקר. המייסדים גם הקימו באר ומגדל מים, אך המושבה הקטנה שהקימו סבלה בכל זאת ממצוקת מים, ו-11 מהמשפחות עזבו בתוך שנה. השכונה קרויה על שם הרב שאול גרשון (1854–1926), אביו של חיים גרשון, אחד מן המייסדים, וסבם של נסים אלוני ושאול אלוני.
ב-1924 הגיעו מתיישבים חדשים, ובמקום התגוררו 15 משפחות. כדי לייעל את אספקת המים לחלקות החקלאיות הן חולקו מחדש. רוב הגידולים כללו עתה בננות והדרים. בסוף שנות ה-20 הגיעו משפחות חדשות, שרכשו קרקעות נוספות. שטח המושבה גדל ל-1,700 דונם. בתקופת המרד הערבי שימש מגדל המים גם לנקודת תצפית ועמדת שמירה, ונבנו בו חרכי ירי. ב-1949 הוחל בהקמת בית העלמין קריית שאול צפונית-מזרחית לשכונה.
המושבה נוהלה בידי ועד מקומי, אך זה התקשה באספקת שירותי תשתיות וחינוך. בראשית שנות ה-50 נדרשו התושבים להכריע האם ברצונם להסתפח לתל אביב או לרמת השרון. התושבים בחרו ברמת השרון, בשל מסי הארנונה הגבוהים בתל אביב. באותה העת, הייתה המושבה מרוחקת משתיהן, אך במהלך השנים התקרבה אליה תל אביב, עם הקמתן של השכונות הסמוכות - תל ברוך, צהלה ונאות אפקה. כך נוצר רצף טריטוריאלי בין השכונה לבין שכונות עבר הירקון של תל אביב, בעוד בינה לבין רמת השרון גופא מפרידים כביש 5, הכפר הירוק ושטחים חקלאיים. ניתוקה של השכונה מרמת השרון גרם לכך שחלק מהבעיות לא נפתרו, ועדיין היו קשיים באספקת שירותים לשכונה.
השכונה בהווה
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה השכונה לשנות את פניה, עם אישורן של תוכניות לבניית בנייני מגורים רבי קומות במקומם של הבתים צמודי הקרקע. ב-2005 אוכלסו ראשוני הבניינים, וב-2011 נחנך בית ספר יסודי ראשון לילדי השכונה. הבנייה החדשה עוררה מחלוקות בין עיריות רמת השרון ותל אביב-יפו. עיריית תל אביב-יפו דרשה לספח אליה את השכונה, בשל הרצף הטריטוריאלי בינה לבין שכונת תל ברוך צפון הסמוכה לה, ושגם בה בתי מגורים יוקרתיים בעלי אופי דומה. בשנת 2007 החלה עיריית תל אביב-יפו לקדם תוכנית לחסימת הרחובות המחברים בין השכונה לבין תל ברוך צפון, כדי למנוע מעבר של כלי רכב בתל ברוך צפון. תושבי שכונת קריית שאול הגישו עתירה מינהלית נגד החלטה זו, ואילו עיריית רמת השרון סללה כביש גישה חדש, לכיוון הכפר הירוק. במקביל, הקים משרד הפנים ועדת גבולות לבחינה מחודשת של השיוך המוניציפלי של השכונה.
בשטח השכונה, ברחוב הבאר סמוך לבית הספר, נותר מגדל המים הראשון ולידו בית הבאר, שרידים כמעט אחרונים למושבה קרית-שאול (פרט למספר בתי מגורים שגם הם עתידים להרס ובמקומם יוקמו מגדלי מגורים).
בסקר שימור אתרים שערכה עיריית רמת השרון בשנת 2010 הומלץ להכריז על מגדל המים ובית הבאר כאתרים לשימור בדרגה א' בשל ערך היסטורי וציבורי גבוה.
בשנת 2018 החלה קבוצת פעילים, הכוללת כמה מצאצאי המייסדים בפעילות, בשיתוף המועצה לשימור אתרים, במטרה לשמר את מגדל המים המקורי ולהפוך את בית הבאר שלידו למרכז להנצחת המושבה קרית-שאול. כתוצאה מפעילותם הציבה המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל שלט במקום המכריז "אתר היסטורי לשימור". במקביל, בחודש ינואר 2019 הכין משרד אדריכלים, עבור עיריית רמת השרון, תיק תיעוד "באר נווה-גן".
בריכת החורף של נווה גן
בריכת החורף צפונית לשכונה היא אחד מאתרי הטבע הייחודיים של מישור החורף ומאחרונות בריכות החורף שנותרו ללא הרס, שריד לנוף המקומי שהיה נפוץ בעבר ואבד. השטח עשיר בצמחיית מים ייחודית כמו בצעוני וכף צפרדע איזמלנית. מבחינת החי בשטח נצפו בו תנים, דורבנים, ארנבות שדה ועופות מים כמו מגלנים וברכיות. במי הבריכה מתעוררים בחורף סרטנים ירודים. בנוסף היא משמשת כבית ריבוי לדו חיים כמו אילנית מצויה, קרפדה ירוקה וגם לטריטון הפסים שמצוי בסכנת הכחדה חמורה.
באפריל 2021 למרות עתירות של אקולוגים החלו העבודות על הרס שולי הבריכה והמשך הכנת תשתית לבנייה. בהמשך, שטח הבריכה שוטח ונהרס לצורך הקמת שכונת מגורים חדשה, לצד פארק אקולוגי. פעילי סביבה ותושבי שכונה יצאו למאבק לשמר שטחי הצפה מצפון לבריכה שעדיין עשירים בחי וצומח ולשלבם בפארק העתידי. לבסוף, הוחלט ב-2022, כי לפי התכנון החדש, יהיו כ-60 דונם של בריכות חורף ואחו לח, וייחפרו שתי בריכות שלא היו בתכנון הקודם. בחלק מהשטח יקימו חווה חקלאית, ורוב השטח יהיה יער פארק שרוני – שם יינטעו עצים וצומח מקומי. בסך הכל, מדובר בכ-270 דונם של פארק אקולוגי, שהעבודות עליו צפויות להסתיים ביולי 2025..
איסטאנדרס
איסטאנדרס (באנגלית: EastEnders) היא אופרת סבון בריטית, המשודרת בערוץ BBC One מ-19 בפברואר 1985. עלילת הסדרה עוקבת אחר חייהם של תושבי רובע וולפורד הדמיוני במזרח לונדון. מאז החל שידורה הופיעו בה עשרות דמויות, ועם הזמן חלקן עזבו והצטרפו אחרות. לאורך השנים הייתה הסדרה אחת התוכניות הנצפות בבריטניה, ועסקה בנושאים שנויים במחלוקת שלא זכו להתייחסות בשידורי הטלוויזיה במדינה קודם לכן.
הסדרה שודרה במקור במתכונת של שני פרקים בני חצי שעה בשבוע. החל מאוגוסט 2001, משודרים בערוץ BBC One הבריטי ארבעה פרקים בשבוע, כאשר כל פרק משודר שוב מאוחר יותר בערוץ BBC Three ובסופי שבוע משודר מרתון של פרקי השבוע ב-BBC One.
מאפייני הסדרה
איסטאנדרס מתאפיינת בסגנון ריאליסטי, ועלילותיה מציגות נושאים המעסיקים את הציבור הבריטי. "החלטנו ליצור דרמה ריאליסטית, שתוכל להציג בצורה אמינה סיפורים על הומוסקסואליות, אונס, אבטלה, גזענות וכדומה", הסבירה בעבר יוצרת הסדרה ג'וליה סמית. הנושאים בהם עסקה הסדרה השתנו על פי רוח התקופה. כך, למשל, בשנות ה-80, הופיעה בה דמותו של ארתור פאולר המובטל, שייצג את המיתון ששרר בבריטניה באותה תקופה, ובתחילת שנות ה-90 שיקפה הסדרה את בהלת האיידס, דרך סיפורם של מארק פאולר, שגילה כי הוא נשא HIV, ואשתו, שמתה מהמחלה מאוחר יותר.
לאורך השנים התייחסו עלילות הסדרה לתופעות כגון רצח, אונס, התעללות מינית ופדופיליה, התמכרות לסמים ואלכוהוליזם, זנות, הומופוביה, יציאה מהארון (סצנה עם סם סטרייק זכתה לפרס הסצנה הטובה ביותר בטקס פרסי אופרות הסבון הבריטיות), המתת חסד ואנאלפביתיות. כמו כן הוצגו בסדרה בעיות רפואיות ונפשיות, בהן מוות בעריסה, סרטן השד (פגי מיטשל), אגורפוביה (ג'נין בוטשר), סכיזופרניה (ג'ו ויקס), הפרעה דו־קוטבית (ג'ין סלייטר ובתה סטייסי) ותסמונת דאון (בתם של בילי והאני מיטשל).
אף שפרקי הסדרה מצולמים מראש, בכמה מהם נכללה התייחסות לאירועים אקטואליים בבריטניה ומחוצה לה, על ידי הוספת חומר שצולם מאוחר יותר או שידור חי. בין האירועים ששולבו בעלילות הסדרה היו בחירות לראשות הממשלה במדינה, מונדיאל 2006, בחירתו של ברק אובמה לנשיא ארצות הברית, מותו של מייקל ג'קסון ואולימפיאדת לונדון.
רייטינג והשפעה
איסטאנדרס היא אחת מתוכניות הטלוויזיה הפופולריות והנצפות ביותר בבריטניה. למרות הביקורת על תכניה, היא נחשבת למוקד לצפייה משפחתית. בסקר שוק שערך ה-BBC ב-2003 עלה כי התוכנית נצפית לרוב על ידי שכבת הגיל 60–74, עם שכבת הגיל 45–59 במקום השני. פרק ממוצע של איסטאנדרס מושך אחוזי צפייה שבין 35% ל-40%. בנוסף לכך, השידור החוזר ב-22:00 בערוץ BBC Three מושך כ-500 אלף צופים נוספים בממוצע, בעוד 3 מיליון אנשים בממוצע צופים במרתון השבועי המשודר ביום ראשון.
שתי היריבות המרכזיות של איסטאנדרס בקרב על הרייטינג הן אופרות הסבון של ITV קורוניישן סטריט ואמרדייל. ב-2001 שודרה התוכנית לראשונה ראש בראש מול קורוניישן סטריט וזכתה בקרב עם 8.4 מיליון צופים (נתח של 41%) בעוד קורוניישן סטריט משכה 7.3 מיליון צופים (נתח של 34%). הפרק ששודר בשידור חי לרגל 25 שנה לסדרה ב-19 בפברואר 2010, בו התגלה כי סטייסי בראנינג רצחה את ארצ'י מיטשל, זכה ל-16.41 מיליון צופים – הרייטינג הגבוה ביותר לו זכתה התוכנית מאז ה-14 בנובמבר 2003.
פרק הבכורה של התוכנית מ-1985 משך 17 מיליון צופים. בחג המולד של 1986 שברה הסדרה את שיא הרייטינג לאופרת סבון בבריטניה, עת 30.15 מיליון אנשים במצטבר צפו בדן ווטס מגיש את מסמכי הגירושין לאשתו אנג'י בשידור המקורי ובשידור החוזר בסוף השבוע. השיא של אותו פרק טרם נשבר.
בשל החשיפה הרחבה לה היא זוכה, הייתה לסדרה תרומה חשובה להעלאת המודעות לתופעות שונות בציבור הבריטי. סקר של ארגון האיידס הלאומי בבריטניה גילה כי רבים מבני הנוער שאבו את הידע שלהם על המחלה מהפרקים שתיארו את מאבקו של מארק פאולר בה, וכאשר עסקה הסדרה בהתעללות בילדים ובאלימות במשפחה נרשמו עליות חדות במספר הפניות לארגוני סיוע.
ביקורת
איסטאנדרס היא הסדרה המעוררת את המספר הרב ביותר של תלונות צופים ב-BBC, בין היתר בשל עיסוקה בנושאים רגישים. לאורך השנים נשמעו תלונות רבות על התכנים האלימים והשפה הגסה בסדרה, במיוחד לנוכח שעת השידור המוקדמת שלה. כמו כן, במספר מקרים נטען כי הסדרה הציגה בצורה סטריאוטיפית אוכלוסיות שונות. ב-1997, בעקבות שידורם של מספר פרקים המתרחשים באירלנד, התלונן השגריר האירי בלונדון על הייצוג השלילי של העם האירי בתוכנית. הרשת התנצלה על שידור הפרקים והיו"ר שלה הודה מאוחר יותר כי באותם פרקים הפר הערוץ את התחייבותו להציג את כל קבוצות האוכלוסייה בצורה מדויקת ולהימנע מעידוד דעות קדומות.
בשנים האחרונות הוצגו בתוכנית מספר סיפורים שעוררו תלונות רבות מצד צופים. באוגוסט 2006, סצנה שבה נראו קארלי וויקס וג'ייק מון מקיימים יחסי מין על רצפת מועדון לילה וסצנה אחרת בה אוון טרנר תקף באלימות את דניס פוקס גררו תלונות רבות. סצנת המין הוסרה מהשידור החוזר ששודר בסוף אותו שבוע. סיפור האלימות במשפחה מ-2007 בו היו מעורבים בן מיטשל וסטלה קרופורד גררה 60 תלונות מצופים, אשר סברו כי הסצנה בה בריונים תוקפים את בן בעוד סטלה צופה מהצד הייתה "לא נעימה".
במרץ 2008, סצינות בהן טניה בראנינג ובן זוגה שון סלייטר הוצגו קוברים את בעלה של טניה, מקס, בעודו בחיים, משכה תלונות רבות. משרד התקשורת הבריטי Ofcom פסק כי אותם פרקים הפרו את קוד השידורים מ-2005 והפרו את הכללים לפיהם תכנים אלימים או פוגעניים שאינם מתאימים לצפייה על ידי ילדים לא אמורים להיות משודרים לפני השעה 9 בערב. בספטמבר 2008, איסטאנדרס החלה להציג סיפור על פדופיליה בו היו מעורבות הדמויות של טוני קינג, וויטני דין, ביאנקה ג'קסון, לורן בראנינג ופיטר ביל. הסיפור גרר מעל 200 תלונות. באפריל 2009, צופים רבים התלוננו על מותה של דניאל ג'ונס רגעים מעטים לאחר שנחשפה בפני רוני מיטשל כבתה האבודה.
בתחילת 2011 הגיע מספר תלונות הצופים לשיא, לאחר שבנה התינוק של רוני מיטשל מת בעריסה והיא החליפה אותו בתינוקה של קאט מון. ה-BBC קיבל כ-3,400 תלונות על הפרק, שהצופים כינו "חסר רגישות", "חסר אחריות" ו"נואש". רוז לואס מהעיתון סאנדיי מרקורי הגדירה את העלילה כ"מזעזעת ומגוחכת", ושאלה "האם אנחנו באמת אמורים להאמין שקאט לא תשים לב שהתינוק נראה אחרת?". עם זאת, ארגון לאומי העוסק בחקר מוות בקרב ילודים שיבח את הסיפור, בעוד המנהלת ג'ויס אפסטיין הסבירה כי "אנו אסירי תודה לאיסטאנדרס על ההצגה המדויקת של ההשפעה ההרסנית שמותם של תינוקות מותירה על משפחות. אנחנו מקווים שהסיפור יעזור להגביר את מודעות הציבור למוות בעריסה, שגובה את חייהם של כ-300 תינוקות מדי שנה". עד ה-7 בינואר באותה שנה הספיק הסיפור לגרור את מספר התלונות הגבוה ביותר בהיסטוריה של התוכנית: ה-BBC קיבל 8,500 תלונות בעוד הרגולטור Ofcom קיבל 374 תלונות. למרות המחלוקת, איסטאנדרס זכתה לרייטינג של כ-10 מיליון צופים במהלך שידור פרקי הסיפור.
אלזי מוד טילני
קורות חיים
אלזי טילני נולדה בנוריץ' בשנת 1893. אביה היה אלברט ג'וזף טילני (1866–1929) ואמה הייתה חנה רייצ'ל צ'פמן (1866–1916). לאלזי הייתה אחות אחת- אדית' רייצ'ל טילני (נולדה בשנת 1891), ושלושה אחים- אלברט ג'ורג' טילני (1891-197), פרידריך ויליאם טילני (1897–1977) ווילפרד ארנסט טילני (1900–1971).
טילני ומשפחתה התגוררו בשנת 1903 ברחוב יואנדן (Hughenden) מס' 23, נוריץ'.
טילני הצטרפה לקפלת סארי בפברואר 1903 בעודה בת עשר. בשנת 1920, היא יצאה למשימה באלג'יריה ותוניסיה, שם עבדה במשך יותר מעשור. בתקופת שהותה בצפון אפריקה כתבה טילני על כך שביקרה בבתי יהודים, ועל נסיונותיה לקרב אותם אל ישו.
בשנות ה-30, היא החליטה להשקיע את מאמציה ברווחתם של יהודים, בכך שהצטרפה למשלחת המבוססת היטב Mildmay. היא התגוררה בג'רבה שבתוניסיה עד לאביב 1934, בו עברה לפריז על מנת "לעבוד יחד עם יהודים בפריז". ב - 1936, היא עברה לגור בבית המשימה הצפון אפריקאית שבפריז.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
עד לכיבוש פריז על ידי גרמניה הנאצית ביוני 1940, טילני המשיכה לעבוד בעיר, בשיתוף פעולה עם המשימה הצפון אפריקאית. במהלך שהותה שם, היא שמרה על קשר עם בני חסותה היהודים, ואף נפגשה עם חלקם כאשר עמדו להגר לארצות הברית.
כאשר כבשו הנאצים את פריז, היא נשלחה למחנה מעצר בויטל יחד עם מאות אזרחים זרים אחרים. במחנה זה תהיה טילני כלואה במשך ארבע שנים. המחנה היה ממוקם ליד העיירה ויטל באזור הווז' (Vosges) ליד ננסי (Nancy), בצפון מזרח צרפת. המחנה הוקם ב-1940 ונכלאו בו אזרחי מדינות אויב ומדינות נייטרליות, שתמורתם ביקשו הגרמנים לקבל אזרחים שלהם הכלואים במדינות שלחמו נגדם. שלא כשאר מחנות הנאצים, שהיו בנויים צריפים, היו במחנה ויטל מלונות פאר מיוחדים, בנויים בתוך פרק. שלוש שורות של גדר תיל הקיפו את הפרק, ומשמרות של גרמנים שמרו על המקום.
בפברואר 1942, הבריטים והגרמנים ניסו להסכים על חילוף אסירים, אך בסופו של דבר התוכנית לא יצאה לפועל. קפלת סארי שלחה לטילני שני פאונדים בשביל טיפול שיניים, ובתחילת שנת 1943 דיווחים אשר הגיעו לקפלה הצביעו על כך שהיא סובלת מתת-תזונה. 2,500 אנשים היו כלואים בעשרת בתי המלון שבמחנה. רוב הנשים היו מבריטניה, קנדה וארצות הברית, אך באפריל 1943 הגיעה קבוצה של 400 יהודים. רובם היו פולנים מגטו ורשה, אשר הורשו לצאת משום שהחזיקו דרכונים דרום אמריקאים. הם הביאו איתם סיפורים מזעזעים על רצח והרג המוני.
טילני, אשר עבדה במשרד הראשי, עם ארכיונים ופרוטוקולים, למדה שהורו לאדם אשר היה אחראי על המחנה, המפקד לאנדהאוזר (Landhäuser), לקבץ את כל היהודים במחנה לשם שליחתם מזרחה. נאמר כי הם אחזו בדרכונים מזויפים.
הגרמנים נתקלו בהתנגדות. חלק מהיהודים התאבדו, על ידי קפיצה מגג המלון או על ידי לקיחת רעל. יהודים אחרים ניסו לברוח, ביניהם פולני צעיר בשם סשה קראבץ (Sashe Krawec), אשר ביקש עזרה ממורתו לאנגלית, היא אלזי טילני. טילני החביאה את קראבץ במשך יותר משישה חודשים, עד ל-18 בספטמבר 1944, כאשר חיילים אמריקאים הגיעו.
לאחר המלחמה
לאחר שמחנה ויטל שוחרר, טילני הייתה מהאחרונים לעזבו. היא עבדה עבור הצבא האמריקאי, ולאחר מכן חזרה לפריז. לאחר מכן נסעה לליסבון ועבדה יחד עם המשלחת השווייצרית בדרום אפריקה. לאחר מכן עברה לגור בפלורידה, ארצות הברית, בסמוך לאחיה פרדריק. היא נפטרה ב -1974.
הכרה והנצחה
מכתב שהוצג בעלון המשימה הצפון אפריקאית חשף את מעשיה של אלזי, ובו נכתב שהיא הסתירה במשך 16 שבועות יהודי צעיר שנידון להישלח למחנה השמדה בפולין. במכתב נוסף נכתב שכשהגרמנים נטשו את המחנה בספטמבר, היא שוב סיכנה את עצמה בכך שהסתירה את רישומי המחנה ואת הניירות, כי היא הייתה ארכיונאית המחנה.
בנה של רות בוכהולץ, שניצלה בזכות טילני, פרופ' פיליפ סנדרס, עו"ד מלונדון שחקר את תולדות משפחתו, גילה את סיפור ההצלה של אמו על ידי אלזי והחל לחפש קרובי משפחה של טילני בנוריץ'.
יום בניו יורק
יום בניו יורק (אנגלית: On the Town) הוא סרט מוזיקלי משנת 1949. את המוזיקה לסרט כתבו ליאונרד ברנשטיין ורוג'ר אדנס, את המילים כתבו בטי קומדן ואדולף גרין. הסרט הוא עיבוד למחזמר שעלה על בימות התיאטרון בברודוויי בשנת 1944, אף על פי ששינויים רבים נעשו מהגרסה הבימתית המקורית; כך למשל שיריו של ברנשטיין, שנכתבו למחזמר המקורי, הוחלפו ברובם בשיריו של אדנס, ורק הפסקול נותר פרי יצירתו.
הסרט זכה להצלחה מיידית וזכה בפרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר.
בשנת 2006 הגיע הסרט למקום ה-19 ברשימת מכון הסרטים האמריקאי לסרטים המוזיקליים הטובים ביותר בכל הזמנים.
עלילה
שלושה מלחים - גבי (ג'ין קלי), צ'יפ (פרנק סינטרה) ואוזי (ג'ולס מאנשין), מקבלים חופשה בת עשרים וארבע שעות בעיר ניו יורק. גבי מתאהב בתמונה של "גברת שער מסתובב", ששמה למעשה הוא איווי סמית' (וורה אלן). המלחים מתרוצצים ברחבי ניו יורק כדי למצוא אותה בזמן הקצר העומד לרשותם. לעזרתם באות שתי נשים שלאחר זמן קצר מפתחות קשר רומנטי עם שני המלחים האחרים: אוזי עם קלייר (אן מילר), שבעיסוקה היא אנתרופולוגית, צ'יפ עם הילדי אסטרהזי (בטי גארט), נהגת מונית אגרסיבית המתאהבת במהירות בצ'יפ ולבסוף גבי המתחבר עם איווי, שחקנית מתחילה השואפת לעלות לגדולה.
איווי מזמינה את צ'יפ, "לעלות אליה הביתה". קלייר טוענת כי היא מצאה את התשוקה שלה, "האדם הפרה היסטורי" שלה, אוזי במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע. ואילו גבי לוקח את איווי למסע דמיוני בשיר "ברחוב הראשי", בסטודיו של קרנגי הול. בשלב מאוחר יותר של היום צ'יפ מתאהב בכל ליבו בהילדי, כאשר הוא שר לה, "את נוראית, נורא נחמדה להיות איתה...". באותו הערב, כל הזוגות נפגשים במרומי בניין האמפייר סטייט כדי לחגוג את הלילה, "בעיר הגדולה".
אך כאשר איווי מוכרחה לצאת מוקדם לעבודה, כמאמנת רקדניות, החברים תומכים בגבי המאוכזב בשיר "אתה יכול לסמוך עלי". החבורה ממשיכה ועוברת חוויות נוספות בעיר ולבסוף מתאחדת עם איווי בקוני איילנד. לפני שעשרים וארבע השעות המוקצות לחופשה שלהם חולפות ועליהם לחזור לספינה המפליגה ללב ים. אף על פי שעתידם אינו בטוח, הבנים והבנות חולקים נשיקה אחרונה ומילות פרידה, כאשר על פניהם חולפים שלושה מלחים אחרים היוצאים לחופשה בעיר הגדולה בשיר הנושא של הסרט, "ניו יורק, ניו יורק".
הנהר האדום (אסיה)
הנהר האדום (בסינית:  红河, ב: Sông Hồng) ידוע גם כ-נהר האם (בווייטנאם) וכ-נהר יואן (בסין) הוא נהר המתחיל בדרום-מערב סין עובר דרך וייטנאם ונשפך ל-מפרץ טונקין. הנהר ידוע בהצפותיו הרבות.
טונדז'ה ימבול
טונדז'ה ימבול (בבולגרית: Тунджа Ямбол) היא קבוצת כדורסל בולגרית מהעיר ימבול. המתמודדת בליגת העל הבולגרית.
היסטוריה
מועדון הכדורסל "טונדז'ה ימבול" הוקם בשנת 1945, מאז שנת 1964, מארחת הקבוצה בהיכל דיאנה המכיל 2,600 מקומות ישיבה. הקבוצה משתתפת בליגה הראשונה מאז הקמתה. בעונת 2000/01 התמודדה על האליפות מול קבוצת לבסקי סופיה, אך הפסידה בסדרת הגמר 3-0. בעונת 2001/02 זכתה באליפות הראשונה והיחידה שלה, לאחר ניצחון בסדרת הגמר מול קבוצת אקדמיק סופיה 0-3.
הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון
צו בדבר התליית הליכי בנייה (הוראת שעה) (יהודה והשומרון) (מס' 1653), התש"ע-2009, או בשמו העממי תוכנית ההקפאה, הוא צו שעליו חתם אלוף פיקוד המרכז, אבי מזרחי, בתפקידו כריבון על אזור יהודה ושומרון, אשר יישם מדיניות של עצירת הבנייה בהתנחלויות למשך עשרה חודשים, מ-26 בנובמבר 2009 עד 26 בספטמבר 2010. המדיניות הונהגה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו, במטרה לדבריו, להוכיח לעולם שישראל רצינית בכוונותיה להגיע להסכם שלום.
ההחלטה על ההקפאה
לאחר כניסתו של ברק אובמה לכהונת נשיא ארצות הברית, הוא החל לחתור לפתרון של שתי מדינות לשני עמים, וכחלק מהמאמצים לחזרה למשא ומתן ולפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, פעל להקפאת הבנייה בהתנחלויות למשך זמן של כשנה. (דרישה זו עלתה עוד קודם לבחירתו.) לאחר פגישות רבות, ארצות הברית וישראל הגיעו לטיוטות להסכמים להקפאת הבנייה בהתנחלויות שכללה דרישות קלות יותר מבחינתה של ישראל שכללו ויתור על הקפאת הבנייה במזרח ירושלים, והמשך הבנייה לבתים שהשלד שלהם מוכן.
ב-25 בנובמבר 2009 כינס נתניהו מסיבת עיתונאים ובה הכריז שהוא מחיל מדיניות של הקפאת בנייה ביהודה ושומרון, אך לא במזרח ירושלים, למשך עשרה חודשים. דוברו של נתניהו הסביר כי "כחלק מהמאמצים להנעת שיחות השלום עם הרשות הפלסטינית ולקידום אינטרסים מקיפים של ישראל, יבקש רה"מ מהקבינט לביטחון לאומי לאשר השעיה זמנית של אישורי בנייה חדשים למגורים ולהתחלות בנייה חדשות למגורים ביהודה ושומרון למשך עשרה חודשים."
שר הביטחון, אהוד ברק, תמך בהקפאה בטענה ש"הקפאת הבנייה ביש"ע היא צעד של לקיחת אחריות, מנהיגות ושיקול דעת. מטרתה להשאיר חלון פתוח לחידוש המשא ומתן עם הפלסטינים", אך היו רבים בימין שהתנגדו לה. נתניהו העביר את ההצעה לקבינט המדיני-ביטחוני, וזה אישר אותה סופית.
אלוף פיקוד המרכז חתם על הצו ב-26 בנובמבר 2009. ההקפאה נמשכה עשרה חודשים, עד ל-26 בספטמבר 2010. במהלך ההקפאה אסור היה לעשות עבודות הכשרה ויציקת יסודות, אך מבנים שכבר נוצקו בהם יסודות לא נכללו בהקפאה ומותר היה להמשיך לבנותם.
בשטח היו מאות מגרשים שקיבלו את כל האישורים והושקע בהם כסף רב אך טרם נוצקו בהם יסודות. הדבר גרם להפסדים כלכליים למשקיעים שרבים מהם מימנו את הבנייה באמצעות משכנתה. לפיכך הכינה הממשלה תוכנית לפיצוי כספי של אלה שנפגעו מההקפאה, והקצתה לכך 90 מיליון ש"ח.
נגד ההקפאה הוגשו עתירות אחדות לבג"ץ, מטעם רשויות מקומיות ביהודה ושומרון, פורום משפטי למען ארץ ישראל ועוד. בדיון מאוחד נדחו כל העתירות.
סיום ההקפאה
לאחר תשעה חודשים הסכימו הפלסטינים לקיים שיחות ישירות עם ישראל, אך התנו אותן בהמשך ההקפאה. גם ארצות הברית ביקשה מישראל להמשיך את ההקפאה, אף על פי שנתניהו ושרים אחרים הבהירו פעמים רבות כי ההקפאה זמנית וחד-פעמית, וכי בסיומה תימשך הבנייה.
בפסגה בוושינגטון שהתקיימה ב-1 בספטמבר 2010 נפגש נתניהו עם נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן, נשיא ארצות הברית ברק אובמה, מלך ירדן עבדאללה השני, ונשיא מצרים חוסני מובארכ. מחד הופעל על נתניהו לחץ כבד מצד ארבעת המנהיגים להמשיך את ההקפאה, ומאידך, פרסמו מתנגדי ההקפאה בישראל ציטוטים של נתניהו ושריו בשלטי חוצות שההקפאה תסתיים במועדה. פיגוע ירי בו נרצחו ארבעה יהודים ליד חברון, דחף לסיומה בפועל של ההקפאה, והליכי בנייה החלו.
נתניהו הכריז שהוא דבק בעמדתו לסיים את ההקפאה במועדה. ממשל אובמה לחץ על ראש הממשלה בנימין נתניהו להאריך את הקפאת הבנייה בהתנחלויות ב-60 יום נוספים, ובכיר בממשלו הסביר כי הבקשה נובעת מתוך אמונה כי באמצעות הארכת ההקפאה בחודשיים הם יצליחו לחדש את המשא ומתן הישיר בין ישראל לפלסטינים, אך ניסיונותיו לא צלחו.
בניה במהלך ההקפאה ולאחריה
במהלך ההקפאה פנו לראש הממשלה 28 חברי כנסת מסיעות ימין שונות, וחתמו על מכתב בו הם קוראים לו לנצל את תקופת ההקפאה על מנת לקדם הכנתן של תוכניות מתאר ליישובים ביהודה ושומרון כדי לאפשר תנופת בנייה מיד עם תום ההקפאה.
על פי נתונים שפרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה במרץ 2011, במהלך חודשי ההקפאה החלה בנייה של לפחות 114 יחידות דיור חדשות בהתנחלויות, והושלמה בנייתן של 1,175 יחידות שהקמתן החלה לפני ההקפאה. כמו כן, מנתוני הלשכה עלה כי בשלושת החודשים הראשונים שלאחר סיום ההקפאה החלה בנייה של 427 יחידות דיור חדשות. לפי נתונים שפרסמה תנועת "שלום עכשיו", בארבעת החודשים שחלפו מאז תום ההקפאה החלה בהתנחלויות בנייתן של 1,756 יחידות דיור חדשות.
מריה וונדה פטריקוביץ'
מריה פטריקוביץ' (בגרמנית: Maria Petrykiewicz) וונדה בוטסי (פטריקוביץ') (בגרמנית: Bottesi Wanda; 1923 –???) אם ובתה שהצילו יהודים בתקופת השואה והוכרו כחסידות אומות עולם על ידי יד ושם.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
וונדה בוטסי נולדה באינסברוק שבחבל טירול שבאוסטריה בשנת 1923.
ונדה ואמה מריה הצילו את הנשים היהודיות לוריין ג'סטמן-ויסניקי, מרים פוכס ורות ורג'ינה ליטמן בקיץ 1944 ממחנה ריכוז והשמדה. תחילה לקחו את הנשים אליהן לדירה, החביאו אותן במשך כמה שבועות, וסיפקו להן מזון ובגדים בסיסיים. חבריהן, אנטון דייץ, שהיה מפקח במשטרה, עזר להן לזייף מסמכים, אשר הצהירו כי הנשים הללו הן נוצריות. כך הנשים היהודיות הצליחו להינצל מהשואה כעובדות זרות.
הכרה והנצחה
הניצולה לוריין ג'סטמן-ויסניקי פנתה ליד ושם במכתב וביקשה שיכירו במריה וונדה כחסידות אומות עולם. הן הוכרו כחסידות אומות עולם ב-5 ביוני 1980 בטקס שהתקיים ביד ושם בנוכחות בתה של ונדה. ניטע לכבודן עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ושמן נחקק בקיר הכבוד.
תרועת מוות
תרועת מוות (באנגלית: Mort) הוא הרביעי בסדרת ספרי "עולם הדיסק" של טרי פראצ'ט והראשון בסדרת ספרי "מוות", תת-סדרה בתוך סדרת הספרים הגדולה של "עולם הדיסק". בספר זה המוות של עולם הדיסק, המתגלם כשלד על-טבעי בגלימה שחורה עם חרמש, שוכר שוליה בשם מורט, שלומד על מקומם של המוות, הצדק, חמלה וה בעולם הדיסק.
עלילה
הספר עוסק במוות, אותו שלד בעל גלימה שחורה וחרמש (ובעולם הדיסק הוא מצויד גם בחרב), שלוקח את נשמות האנשים אחרי מותם. מוות מחליט לקחת לו שוליה, נער בשם מורטימר (בעל שם החיבה "מורט", המילה בצרפתית ל"מוות"). בזמן שמורט לומד את סודות המקצוע, הוא (והקוראים) מתוודעים לעולמו של מוות: מדובר בממלכה חוץ-ממדית בה הזמן הוא לא זמן (אין עתיד ועבר, רק הווה מוקדם יותר והווה מאוחר יותר. בפרט: אי אפשר למות שם וגם אי אפשר להזדקן) וכל החפצים - הבית, הגינה, ההרים והריהוט - מופיעים בגוונים שונים של שחור. את הממלכה ברא מוות והיא בעצם העתקה של דברים שמוות ראה בעולם בני האדם. מוות - שמואס בבדידותו - מעסיק משרת אישי בשם אלברט, רב-מג בעברו שלא רצה למות, ואימץ בת גותית בשם איזבל.
מוות מלמד את מורט את סודות המקצוע וכמה אמיתות חשובות בנוגע לעולם הדיסק וכעבור זמן מה מפקיד בידי מורט את העבודה העצמאית הראשונה שלו, בזמן שהוא לוקח חופשה ויוצא להסתובב בעולם, להכיר אנשים, להשתכר קצת ולאכול קארי בחיפוש אחר משמעות החיים ומזור לבדידותו.
מורט, שהוזהר מספר פעמים על ידי מוות לא להתייחס לתפקידו באופן שיפוטי ("אין צדק. יש רק אותי."), מצליח בקושי בשתי משימותיו הראשונות (מכשפה זקנה ונזיר מתגלגל-נשמות), אך בשלישית מציל את חיי הנסיכה קלי (הרנה) מסטו-לאט, שהייתה אמורה להיהרג (והוא היה אמור לקחת את נשמתה). בכך משנה מורט את ההיסטוריה, שלא שמחה במיוחד להשתנות.
בעזרתם של איזבל, אלברט, הנסיכה קלי והמכשף איגניאס חיתוכטוב על מורט לתקן את כל הבלאגן שיצר, לפני שהמציאות תסגור על הנסיכה קלי ומוות יחזור וייקח את השליטה לידיו.
עיבודים למדיות נוספות
ג'ון מוסקר ורון קלמנטס פיתחו תסריט שיתבסס על הספר לסרט אנימציה עבור אולפני וולט דיסני, אך בעיות של זכויות יוצרים מנעו מהם להמשיך בפרויקט.
פרגוד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חוק בנפורד
חוק בנפורד, או חוק הספרה הראשונה, הוא כלל היוריסטי ואמפירי אודות ההסתברות של הופעת ספרות בנתונים של אוכלוסיות טבעיות גדולות. החוק נתגלה ב-1881 על ידי המתמטיקאי והאסטרונום סיימון ניוקום. הוא נקרא על שמו של הפיזיקאי פרנק אלפרד בנפורד, שגילה אותו מחדש ב-1938.
חוק בנפורד תקף, אמפירית, עבור ערכים המפוזרים על-פני כמה סדרי גודל. הוא חל על אוכלוסיות מגוונות - גובהי בניינים, אורכי כבישים, חשבונות חשמל, מחירי מניות, הוצאות בחברות גדולות ועוד.
גם ניוקום וגם בנפורד הגיעו להשערה מתוך בחינת אותה ראיה: ההתבלות הלא-אחידה של הדפים בטבלאות לוגריתמים.
בדברים בהם המספרים גדלים באופן יחסי, קל להבין את הסיבה להתפלגות כזו, כדי שיישוב יעבור מ-100 תושבים ל-200, עליו לגדול ב-100%, אך המעבר מ-500 ל-600 דורש צמיחה של 20% בלבד.
התפלגות בנפורד נובעת מהנחה שכאשר כותבים את המשתנה בבסיס b, ההסתברות של ספרה מסוימת להופיע אינה תלויה במיקום שלה בתוך המספר. מההנחות האלה נובעת גרסה חזקה של החוק, שלפיה ההסתברות לכך שמספר כלשהו באוכלוסייה יתחיל בספרה ניתנת לחישוב, ושווה ל-. החוק חל על הספרה הראשונה של המספרים, וכן, במידה פחותה והולכת, גם על שתי הספרות הראשונות, השלוש הראשונות, וכן הלאה.
הסבר תאורטי
נסמן ב-S את הפונקציה שמחזירה את הספרה המשמעותית המובילה של מספר, ונסמן ב-\mathcal{S} את הסיגמא-אלגברה על החלק החיובי של הממשיים, הנוצרת על ידי הפונקציה S. לכל מתקיים 10A = A. נוסף על כך, לכל  מתקיים ש- לכל a>0, ו- לכל n טבעי וחיובי.
התפלגות של משתנה מקרי חיובי X היא מטיפוס בנפורד אם לכל s=1,2,...,9 כל משתנה מקרי ביחס ל-\mathcal{S} המקיים את התנאי שלכל a>0 יש ל-S(aX) אותה התפלגות כמו של S(X), הוא מטיפוס בנפורד. אם X,Y משתנים מקריים ביחס ל-\mathcal{S} ובלתי תלויים, ואחד מהם הוא מטיפוס בנפורד, אז כך גם המכפלה XY. המכפלה של משתנים בלתי תלויים רבים, בעלי אותה התפלגות רציפה, מתפלגת מטיפוס בנפורד.