cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהרן יהודה ליב שטינמן
תקופת ליטא
בילדותו למד בתלמוד תורה המקומי. בזכרונות בן עירו, הרב זאב איידלמן (1914–2000), נכתב כי יצא לו שם של עילוי בבריסק וכי בשל כך התקבל ללימודים בישיבה בגיל צעיר מהמקובל, הוא החל את לימודיו בישיבת תורת חסד בבריסק בגיל 11 או 12, היה מקורב לראש הישיבה, הרב משה סוקולובסקי, והתפלל עמו במניין בביתו. לימים קרא לבנו הגדול על שמו של רבו זה. בישיבת "תורת חסד" היה גם תלמידו של המשגיח, הרב אברהם יעקב גורדון.
בגיל 16 נסע ללמוד אצל הרב פסח פרוסקין וחתנו הרב שלמה מטות בקוברין, שם למד כחצי שנה. בשנת ה'תרצ"א נסגרה הישיבה שם לאחר שבני הקהילה המקומית סירבו להמשיך להחזיק אותה, והוא חזר לישיבת "תורת חסד" בבריסק. בשבט ה'תרצ"ב, בשל מחלוקת על ראשות הישיבה בבריסק, עבר ללמוד בישיבת קלצק אצל הרב אהרן קוטלר. בחודש תמוז באותה שנה שב לישיבת "תורת חסד", שהייתה בראשות הרב ישראל חיים קפלן.
היה מקורב לרבני עירו, הרב שמחה זליג ריגר, בן דודה של אמו שגם סמך אותו לרבנות, וכן לרב העיר, יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, והיה ידידם של בניו הרב יוסף דב והרב דוד עמם למד בחברותא ומדי תקופה היו נבחנים אצל אביהם על הנלמד.
תקופת שווייץ
לפי החוק הפולני הוא היה אמור להיות פטור מגיוס בשל גיוסו של אחיו הגדול לצבא הפולני, ובכל זאת הוא קיבל צו גיוס. בעקבות זאת שינה את שם משפחתו לשטינמן כדי להציג את עצמו כבן יחיד, עילה נוספת לפטור מגיוס. ניסיון זה לא צלח, ניסיון נוסף שלא הגיע לכלל ביצוע נעשה בשנת ה'תרצ"ו, על ידי הרב שמחה זליג ריגר שניסה להשיג עבורו סרטיפיקט לעליה לארץ ישראל, ולכן החליט לעבור לשווייץ. בקיץ ה'תרצ"ז (1937) קיבל אשרת יציאה מפולין ואשרת כניסה לשווייץ, כתלמיד בישיבת 'עץ חיים' במונטרה, בראשות הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו. מכתבי המלצה עבורו נכתבו על ידי הרב יצחק זאב סולובייצ'יק והרב ברוך בר ליבוביץ. יחד עמו קיבלו אישור לצאת לשווייץ שני נכדיו של הרב חיים סולובייצ'יק, הרב משה סולובייצ'יק והרב אריה לייב גליקסון. הם ערכו גורל הגר"א לפני יציאתם, והתוצאה הייתה הפסוק "הבוקר אור והאנשים שולחו". הרב שטינמן יצא לפני חבריו, מיד כשקיבל את האשרה, ונסע לציריך דרך ורשה וברלין, למונטרה הגיע בחודש סיון ה'תרצ"ז.
רבי משה סולובייצ'יק והרב שטינמן הצעיר כיהנו כר"מים בישיבה. בין תלמידיו מתקופה זו היה המקובל הרב חיים אריה ארלנגר. בשנת ה'ת"ש עברו לעיירה בה. בזמן מלחמת העולם השנייה הם נלקחו למחנה העבודה בשאונברג על יד בזל, עקב היותם נתיני פולין, שם אולצו לעסוק בסלילת כביש, הרב משה סולובייצ'יק, שהנהיג את הפליטים היהודים במחנה העבודה, השלים במקומו חלק מהעבודות שהוטלו עליו. בהמשך אמר עליו מנהל המחנה שהוא רוחני ולכן פטרו מעבודה. לאחר מכן חלה בדלקת ריאות, במהלך אשפוזו בבית חולים ביקש מלווהו מחולה שחפת שיירק לתוך מבחנת הבדיקה שלו, על מנת שיזוהה בטעות כחולה במחלה מידבקת בסוף קיץ תש"א שהה במשך תקופה בעיירה לזאן שבה היו בתי מרפא לחולי שחפת, לאחר ששוחרר מהמחנה התגורר בלוצרן, שם התקבצו סביבו מספר תלמידים, ולאחר כמה חודשים פעל להשתלב עם הקבוצה כמסגרת נפרדת בתוך ישיבת מונטרה עד לנישואיו, אז עזב והקבוצה השתלבה בישיבה.
בטבת ה'תש"ד נשא לאישה בארוזה את תמר קורנפלד, ילידת פולין. בחתונה השתתף קהל מוזמנים שמנה כ-15 איש בלבד, בשל דרישת החתן לחיסכון בהוצאות, שמומנו מכספי צדקה של נדיבים יהודים מקומיים. שושבינו היה זאב וולף רוזנגרטן (לימים היה בנו של וולף, יצחק, נהגו האישי). לאחר חתונתו התגורר בלוגאנו. בתקופת שהותו בשווייץ עמד בקשרים תורניים עם הרב מרדכי יעקב ברייש.
בישראל
בקיץ ה'תש"ה (1945) עלה לארץ ישראל דרך ספרד, באונייה "פלוס אולטרה" שהגיעה לנמל חיפה בח' בתמוז, והתיישב בפתח תקווה למשך חצי שנה. כתביו נשלחו על ידי הרב משה סולובייצ'יק לישראל, אך אבדו בדרך. זמן מה עבד בבית מלאכה ומשם הביאו הרב זאב איידלמן ללמוד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה, שם למד בחברותא עם הרב חיים שאול קרליץ.
כעבור חצי שנה מונה, בהמלצת החזון איש, שלפי עדות נהג לקום לכבודו, לראש ישיבת חפץ חיים בכפר סבא. בקיץ ה'תשי"ב נפתחה בכפר סבא ישיבה גדולה על שם הרב חיים עוזר גרודז'ינסקי. הרב שטיינמן עבר לכהן בראשה והנהיג בה לימודים ביידיש.
באלול ה'תשט"ו מונה על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן לראשות ישיבת פוניבז' לצעירים. בשנת ה'תשכ"ה מונה על ידי הרב כהנמן לכהן כראש כולל פוניבז'. הרב כהנמן רצה שיעזוב את משרתו בישיבת פוניבז' לצורך כך, אך לבקשת הרב מיכל יהודה ליפקוביץ הסכים שיכהן בשני התפקידים יחד. בשנת תשל"ח הקים את ישיבת גאון יעקב שבה היה ראש ישיבה. הוא העביר בה שיעורים בשעות אחר-הצהריים, שיעור כללי פעמיים בשבוע ושיחה מוסרית פעם בחודש. לאחר כמה שנים מינה את חתנו הרב זאב ברלין להנהגת הישיבה ולמסירת שיעורים יומיים לבני השיעור הגבוה. הוא המשיך למסור שם שיעורים כלליים ושיחות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 קיבל, בהמלצת הסטייפלר, הצעה ממזכיר העדה החרדית הרב יוסף שיינברגר להתמנות לראש בית דין ולגאב"ד העדה במקומו של הרב יצחק יעקב וייס ששקל לפרוש, אולם הוא סירב להצעות. באותן שנים היה מקורב גם לחוגי בריסק.
בסיוון ה'תשנ"ח (1998) ייסד את ישיבת ארחות תורה. הוא מסר בישיבה זו שיעור כללי מדי שבוע ושיחות מוסר לעיתים. בתקופה זו הפסיק למסור שיעורים סדירים בישיבות פוניבז' וגאון יעקב. הוא נשא בתואר ראש ישיבה גם בישיבות המסונפות לאורחות תורה ("רנה של תורה" בכרמיאל, "נר זרח" במושב עוצם ובישיבת תורה בתפארתה באלעד). בישיבות אלו מסר שיעורים ושיחות מפעם לפעם. מסר שיעורים שבועיים בביתו לבני הקיבוץ בישיבות ארחות תורה, גאון יעקב, ותורה בתפארתה.
בנוסף העביר בביתו מספר שיעורים בגמרא. בשעות הערב נהג למסור שיעור הלכה במשנה ברורה, וכמו כן העביר שיעור מוסר והשקפה מדי שבוע מתוך ספר "דרך ה'" של הרמח"ל וספרי הרב חיים מוולוז'ין, "נפש החיים" ו"רוח חיים".
הרב שטינמן התגורר בבני ברק בדירה קטנה המרוהטת בפשטות, וסגנון חייו נטה לסגפנות.
בהנהגת הציבור החרדי-ליטאי
בערוב ימיו של הרב אלישיב חל פיצול במחנה הליטאי. בראש מחנה הרוב ניצב הרב שטינמן, ששימש כסמכות הרוחנית העליונה של מפלגת דגל התורה, בתמיכת רובם הגדול של חברי מועצת גדולי התורה של המפלגה. בראש הזרם הקטן יותר (והמחמיר יותר מבחינה אידאולוגית) עמד הרב שמואל אוירבך.
הרב שטינמן כיוון את התנהלות מפלגת דגל התורה, החינוך העצמאי, ועד הישיבות, ארגון הצדקה קופת העיר בני ברק, ארגון התשובה "לב לאחים", המרכז הארצי לטהרת המשפחה, בד"ץ שארית ישראל והעיתון "יתד נאמן". עד שנותיו האחרונות קיבל קהל בביתו מדי יום, לעצה ולברכה. לעומת קודמו הרב אלישיב, שעסק בעיקר בפסיקת הלכה ובהנהגת הציבור, עסק הרב שטינמן, כבר בחיי הרב שך והרב אלישיב, גם בייעוץ חינוכי, הכוונת ראשי ישיבות, שלום בית ושידוכים.
יהודה נאות
יהודה נאות (גלובמן) (נולד ב-1924) הוא איש צבא ישראלי, לשעבר מפקד באצ"ל וקצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד אגד ארטילרי 214 במלחמת ששת הימים ומפקד עוצבת כידון. לאחר שחרורו כיהן כמבקר מערכת הביטחון ומנכ"ל ויו"ר השקם.
אהרן יהודה ליב שטינמן
בהנהגת הציבור החרדי-ליטאי
בשל מעמדו, השפעתו חרגה מגבולות המגזר הליטאי והייתה לו השפעה גם על מפלגות ש"ס ואגודת ישראל.
פטירתו והלווייתו
הרב שטינמן נפטר ביום שלישי, כ"ד בכסלו ה'תשע"ח, 12 בדצמבר 2017, בגיל 103, בבית החולים מעייני הישועה. צוואתו עוררה הד ציבורי ותקשורתי רב בשל רשימת הבקשות החריגות שנכתבו בה. בצוואתו ביקש הרב שטינמן כי קבורתו תיערך תוך זמן קצר (כשש שעות) מפטירתו, כי בהלווייתו לא יינשאו הספדים, וכי לא יצאו הודעות פומביות על הלווייתו. עוד ביקש כי יקברו אותו בין אנשים פשוטים וירכשו את המצבה הזולה ביותר ולא יכתבו עליה שום תארים, ואלו שרוצים לפעול לזכותו שילמדו פרק משניות או פרקי תהילים בשנת האבל. כן יעץ שלא לקרוא לילדים על שמו.
יהודה נאות
ביוגרפיה
נאות נולד בפתח תקווה, בנם של יצחק-שלמה ונחמה גלובמן ונינו של מייסד המושבה יהושע שטמפפר מראשוני הפרדסנים בפתח תקווה. בגיל 15 הצטרף לתנועת בית"ר ובגיל 16 התנדב לאצ"ל. פעל תחת הכינוי "אביתגר", מילא בארגון תפקידי פיקוד בהם מפקד פתח תקווה ומפקד חיל הקרב (ח"ק) בירושלים. הוא השתתף בפעולות רבות, בהן מפקד הפעולה נגד משרדי העלייה בירושלים בפברואר 1944, מפקד הפעולה להשתלטות על תחנת השידור ברמאללה במאי 1944, ומפקד פעולת פיצוץ מטה הבולשת הבריטית במגרש הרוסים ביולי 1944, פעולה בה נפצע מרסיס בחזהו. באוגוסט 1944 נעצר על ידי הבריטים, הושם במעצר בלטרון ובאוקטובר 1944 הוגלה למחנה מעצר באפריקה. ביוני 1946 היה בקבוצת הבורחים שנמלטה ממחנה אסמרה, אך נתפס והועבר לקניה. הוא שוחרר ושב לארץ ישראל רק ביולי 1948.
אהרן יהודה ליב שטינמן
פטירתו והלווייתו
הלווייתו התקיימה ביום פטירתו בבני ברק. השתתפו בה על פי הערכת המשטרה כ-200,000 איש וכוחות ההצלה טיפלו במהלכה ביותר מ-90 משתתפים. לא נישאו בה דברי הספד, אך הרב גרשון אדלשטיין נשא דברי חיזוק ומקורבו הרב חזקיהו מישקובסקי הקריא את צוואתו. הוא נטמן כצוואתו תוך מספר שעות, אך נישאו עליו הספדים ונכתבו מאמרים וכתבות גם בתקשורת החרדית, ואף יצאו גיליונות אבל מיוחדים, בעקבות הוראת הרב חיים קניבסקי שאמר שצוואתו תקפה רק ביחס למשפחתו ולא לכלל הציבור שחייב בכבודו כגדול הדור.
יהודה נאות
ביוגרפיה
לאחר הקמת צה"ל הצטרף לחיל התותחנים והשתחרר מצה"ל ב-1950 בדרגת רב-סרן. בשנת 1955 שב לצה"ל, שירת כקצין המבצעים במפקדת קצין תותחנים ראשי. ב-1957 מונה למפקד גדוד 332, גדוד תותחנים מוצנח. בהמשך פיקד על גדוד 402. שימש מפקד התותחנים הפיקודי בפיקוד המרכז, קצין הדרכה וסגן קצין תותחנים ראשי ומפקד ביסל"ת. במלחמת ששת הימים שימש במינוי חירום מפקד אגד ארטילרי ומפקד הסיוע של אוגדה 31 שלחמה בחזית המצרית. ביולי 1968 מונה למפקדו הראשון של אגד ארטילרי 209, האגד הקבוע הראשון בחיל ופיקד עליו במשך כשנה.
אהרן יהודה ליב שטינמן
פטירתו והלווייתו
בנובמבר 2021, ערב יום השנה הרביעי לפטירתו, חיללו אלמונים את קברו, ולאחר מכן נפתחה חקירה במשטרה.
יהודה נאות
ביוגרפיה
נאות בוגר פו"ם, המכללה לביטחון לאומי והאקדמיה לארטילריה של צבא ארצות הברית בפורט סיל שבאוקלהומה.
אהרן יהודה ליב שטינמן
הנצחתו
בעצרת השבעה לזכרו, שבה נשא דברים גם האדמו"ר מבעלז, הוכרז על ייסוד "קריית אילת השחר", על שם ספרו של הרב שטינמן. הקריה מיועדת לקום במתחם ישיבת ארחות תורה שיכלול גם את בניינה החדש. ראש עיריית נצרת עילית, רונן פלוט, הודיע שהשכונה החרדית "הר יונה ג'" תיקרא על שם הרב שטינמן שתמך בהקמתה. גם עיריית בית שמש החליטה על קריאת שכונה בשם "שכונת איילת השחר". ישיבת שערי יושר החליפה את שמה ל"ישיבת אילת השחר". רחוב נקרא על שמו בבית שאן. שכונה חדשה שנבנית בצפון בני ברק בסמוך לפארק הירקון נקראה אף היא על שם הספר "אילת השחר".
יהודה נאות
ביוגרפיה
לאחר שחרורו מונה בידי שר התחבורה עזר ויצמן, בינואר 1970, לראש אגף הרישוי במשרד התחבורה. בסוף שנת 1970 פרש מתפקידו באגף הרישוי, לאחר שעזר ויצמן עזב את המשרד. בשנים 1977 עד 1980 כיהן כמבקר מערכת הביטחון, כמינוי של עזר ויצמן. לאחר מכן שימש סגן מנכ"ל השק"ם, ועם פטירתו של המנכ"ל שימש כמנכ"ל בפועל. ביולי 1983 נתמנה למנכ"ל השק"ם בעקבות הצבעה חשאית בה גבר על יוחנן גור. באפריל 1984 עבר להיות יו"ר השקם.
אהרן יהודה ליב שטינמן
הנצחתו
לזכרו הוקם הארגון "ישיבה על קברו" לעידוד לימוד תורה.
פעילותו הציבורית ומנהיגותו
תחום החינוך תפס חלק ניכר בפעילותו של הרב שטינמן. יחד עם האדמו"ר מגור, הרב יעקב אריה אלתר, הקים את רשת בתי הספר היסודיים "נתיבות משה". שני הרבנים נסעו יחד למסעות התרמה מחוץ לישראל עבור מוסדות אלו ועבור רשת "שובו", בשנים 1998.
בשנת ה'תשס"ט הוביל הרב שטינמן בשיתוף פעולה עם חלק מהגורמים החסידיים מסיעת שלומי אמונים, את הקמת העמותה החדשה של החינוך העצמאי, מהלך שבמסגרתו התחזקה השפעתם של אנשי דגל התורה בו. מהלך זה היה בין הגורמים למתיחות בין דגל התורה ובין חסידות גור במשך כעשור. המתיחות התבטאה בין היתר בתמיכה במועמדים מתחרים בבחירות לעיריית ירושלים. באלול ה'תשע"ו הופיע הרב שטינמן בחתונת נכדו של האדמו"ר מגור, צעד שהתפרש כחתירה לפיוס. שבועיים לאחר מכן השיב לו האדמו"ר מגור בביקור גומלין.
בשנת תשי"ג בעת פרשת חוק שירות לאומי היה שליח של החזון איש בנושא לרבנים לגייסם למאבק, וחתם על כרוז האיסור על גיוס נשים לשירות לאומי.
בשנת ה'תשכ"ג פעל הרב שטינמן לעידוד הקדשת החיים ללימוד תורה בכוללים. כך היה בין היוזמים של הוצאת "עמלה של תורה" באותה שנה, קונטרס שליקט הרב שלמה ברוודה והרב שטינמן כתב לו את ההקדמה, בעילום שם. כשנתיים לאחר מכן מונה לראש כולל פוניבז'. בשנות הנהגתו עודד הרב שטינמן פתיחת כוללים גם מחוץ לריכוזי האוכלוסייה החרדים הוותיקים. הוא יזם וסייע בהקמת רשתות כוללים שבהן אלפי אברכים, כמו "עטרת שלמה" בראשות הרב שלום בער סורוצקין, "יששכר באהליך" בראשות הרב אלחנן וייסבורד ו"מגדל עוז" בראשות הרב יחזקאל אתרוג, וכן סייע לכוללים ולמוסדות תורה נוספים בכספים שהתרים. הוא יזם הקמת קרנות סיוע כלכלי לאברכים והורה לנדיבים להעדיף הפניית כספי צדקה לתרומות לכוללים ולאברכים על פני מטרות אחרות.
החל משנת ה'תשנ"ו היה ממובילי מפלגת דגל התורה. בשנה זו הכריע על המשך האיחוד בין דגל התורה ואגודת ישראל על פי החלוקה של 40–60 לטובת אגודת ישראל. בשנת ה'תשנ"ט הכריע על כניסה לממשלת אהוד ברק תמורת הבטחה להמשך השחרור של בני ישיבות משירות צבאי (הבטחה שהביאה בהמשך להקמת ועדת טל). קודם לבחירות 2003 ובחירות 2006 נערכו בביתו כינוסים משותפים של מועצות גדולי התורה של דגל התורה ואגודת ישראל. מקורבו מרדכי קרליץ ניהל את המשאים ומתנים הקואליציוניים מטעם יהדות התורה במשך השנים.
בבחירות המוניציפליות בשנת 2008 התמודדה בבחירות בכמה ערים הרשימה החרדית-מודרנית "טוב". בכנס בחירות שהתקיים בבית שמש אמר כי הקמת מפלגה של מקלים במצוות היא חילול השם. לעומת זאת בבני ברק, בהכוונת הרב שטינמן, לא נערכו בחירות במערכת בחירות זו וכלל הסיעות בעיר הגיעו להסכמה על הרכב המועצה ועל תמיכה במקורבו של הרב שטינמן, יעקב אשר, לראשות העירייה, כך גם בעיר מודיעין עילית.
במשך שנים טענו מקורבי הרב שטינמן שהיומון הליטאי "יתד נאמן" אינו מתייחס כראוי לעמדותיהם של רבם ושל הרבנים המזוהים עמו, ושמערכת העיתון מצרה את צעדיהם של כתבים בעיתון הקשורים אליו. במאי 2012, בתקופת חוליו האחרון של הרב אלישיב, זמן קצר לפני פטירתו, לאחר משא ומתן וניסיונות לפשרה שלא צלחו הוביל הרב שטינמן מהפך בשליטה בעיתון "יתד נאמן", שעברה לידי מקורביו. מהלך זה לווה בביקורת כלפי מנהיגות הרב שטינמן מצד הזרם השמרני, שאיבד את השליטה בעיתון. בעקבות כך, פרסם העיתון מכתב בכתב ידו של הרב חיים קניבסקי, חתנו של הרב אלישיב, ובו כתב:. בהדרכה שנתן הרב שטינמן להנהלת העיתון לאחר המהלך אמר שבעת הצורך להשתמש בכוחו של העיתון יש להתמקד במאבק כנגד שיטות פסולות ולא כנגד אישים.
בעקבות שינוי הרכב מערכת "יתד נאמן", הקים פלג המיעוט את העיתון "הפלס" ולאחר מכן את מפלגת בני תורה. לאחר שהמפלגה התמודדה בבחירות לרשויות המקומיות בישראל בשנת 2013 תמך הרב שטינמן בהרחקת אברכים שהצביעו עבורה מכוללים. הוא חתם על מכתב חריף נגד "הפלס" והורה לתלמידים לעזוב את ישיבת כנסת יצחק בחדרה אל ישיבת "תורה בתפארתה" שהקים, בעקבות הזדהות ראש ישיבת "כנסת יצחק" וחלק מרבניה עם אנשי "בני תורה".
באוגוסט 2012 הרחיב את שורות מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
בשנת 2014 תמך בצירוף חברים חדשים לבד"ץ שארית ישראל, שבו היה עד אז רוב לרבני פלג המיעוט, וכינס בביתו את כינוס הבד"ץ המורחב. בעקבות זאת הפך הבד"ץ לכפוף לו ולרב קניבסקי.
בעבר הרבה להגיע למבחני תלמידים בישיבות גדולות ובישיבות לצעירים ואף בתלמודי תורה בישראל. בשנותיו האחרונות הופיע בעיקר בכינוסים ציבוריים, וכן בחן בביתו תלמידים מישיבות ומתלמודי תורה.
מסעותיו מחוץ לישראל
הרב שטינמן ערך מסעות רבים מחוץ לישראל, במטרה לחזק את הזיקה היהודית בקהילות היהודיות שם. במקומות שבהם ביקר נערכו כינוסים רבי משתתפים שבהם עודד את הנוכחים לשלוח את בניהם לתלמודי תורה ולמוסדות ללא לימודי חול. הוא עודד פתיחת מוסדות כאלו על פי המתכונת המקובלת בציבור החרדי בישראל. כמו כן ביקר בישיבות ובמוסדות התורה. חלק מהמסעות נועדו אף לגיוס כספים לקרנות ולמוסדות חינוך ותורה, ובעיקר מוסדות להחזרה בתשובה והחזקת אברכים בישראל. חלקם נערכו יחד עם האדמו"ר מגור, גם מתוך רצון להעביר מסר של אחדות הציבור הליטאי עם הציבור החסידי, בפרט לאחר הקרע של בחירות תשמ"ט שבהן התפצלו הליטאים והחסידים. המסעות מחוץ לישראל סימלו התרחבות של פעילות הציבור החרדי-ליטאי להשפעה כלפי חוץ.
לימודי חול במוסדות חינוך
הרב שטינמן התנגד לשילוב לימודי חול בתכני הלימוד של מוסדות החינוך. הנושא עמד בבסיס חלק ממסעותיו מחוץ לישראל שבהם עודד פתיחת מוסדות ללא לימודי חול, וכן הימנעות מלימודי חול גם במקומות שבהם התקיימו אלה בהסכמת רבנים אחרים. בשנת 2010 כתב נגד יוזמה להקמת ישיבה תיכונית חרדית:, בשנת 2013 חתם על מכתב נגד שילוב לימודי חול בכולל אברכים. גם במוסדות שנועדו למתקרבים ליהדות דעת הרב שטינמן שאין לשלב בהם לימודי חול.
צביון הישיבות
הרב שטינמן הדגיש את חשיבות החינוך ליראת שמים במכתב לתלמידי הישיבות כתב נגד עיסוק בנושאי "מאָדע", כלומר אופנה:. בתקופת תוכנית ההתנתקות כתב לראשי הישיבות נגד השתתפות בחורי ישיבות במחאות לטובת מי מהצדדים. עוד התריע מפני נסיעת בחורי ישיבות לשהות בצימרים בחופשות. בערב פורים תשע"ב כתב לתלמידי הישיבות מכתב בגנות השכרות, בישיבות שבראשותו הורה לערוך סדרי לימוד בפורים במקום איסוף התרומות המקובל ברוב הישיבות.
דת ומדינה
הרב שטינמן סבר כי יש להיזהר ממאבקים כוחניים מול הציבור החילוני ומדינת ישראל, ולדעתו על הציבור החרדי לנסות להגיע להסכמות באמצעות הידברות. לכן נטה להימנע מהפגנות וממחאות. הוא סבר כי לעיתים מאבקים גורמים דווקא לחיזוק היריב, כך כאשר הרב עמאר הוביל מאבק כנגד מימון המדינה לרבנים רפורמים, הסתייג הרב שטינמן מהמאבק הציבורי בנימוק שהוא מסייע דווקא לחיזוק הרפורמים. עם זאת, בשנות ה-90 קרא להשתתף בהפגנות השבת ברחוב בר-אילן, והשתתף בהפגנה כנגד חפירות הקברים ביפו בשנת 1999 תמך והשתתף בהפגנת החרדים נגד בית המשפט העליון ובשנת 2013 הורה על עריכת עצרות תפילה של נשים ותלמידות חרדיות בראש חודש בכותל המערבי, כמחאה כנגד תפילתן של חברות ארגון "נשות הכותל" באותה עת במקום.
לשיטתו, דרך ההתמודדות של הציבור החרדי עם מוסדות המדינה הציונית, היא על ידי הקמת מוסדות תורה וקירוב. בהשראתו יוצאים אברכים פעם בשבוע למקומות יישוב בפריפריה ולומדים תורה עם התושבים המקומיים. הוא עודד את פעילות החזרה בתשובה, בישראל ומחוצה לה והופיע בכינוסים לחיזוק הפעילות. החל מהפסקת פעילותו הציבורית של הרב שך שימש כנשיא ומכוון דרכו של ארגון "לב לאחים". מאז שנת ה'תש"ס (2000) שימש נשיא ישיבת תורת חיים במוסקבה.
בשנת 2001 חתם הרב שטינמן על מכתב נגד אמנת כנרת שדגלה בדיאלוג בין חילונים לחרדים, למרות השתתפות מקורבו מרדכי קרליץ בניסוח האמנה.
כאשר היו ניסיונות מצד משרד החינוך לכפות על מוסדות התורה לימודי ליבה, הורה למנהלי מוסדות שלא להסכים לכך.
ראה מעלה בכך שמוסדות חינוכיים לא יתוקצבו מכספי המדינה. רוב המוסדות שהוא עמד בראשם מקבלים כספים כאלה, אולם ישיבתו "גאון יעקב" נמנעת מכך, מאז היווסדה.
התנגד להכשרת גיורי צה"ל, אך סירב לחתום על כרוז שנוסח אישית כנגד הרב עובדיה יוסף שהכשיר אותם, בנימוק שהוא מזכה הרבים.
גיוס חרדים
בחודש סיון תשנ"ח פורסם ב"יתד נאמן" מכתב בחתימתו ובחתימת הרב אלישיב שבו נכתב:
יש הטוענים כי הרב שטינמן תמך בהקמת הנח"ל החרדי, בראותו בכך פתרון חלקי לתופעת הנושרים בציבור החרדי. הוא עצמו הכחיש שתמך בנח"ל החרדי, וכתב שאינו יכול למנוע הקמת מסגרת זו עבור מי שאינם שומרים תורה ומצוות. יהודה דובדבני ממייסדי הגדוד שנפגש עם הרב שטיינמן בנושא סיפר כי הציג בפני הרב שטינמן את התוכנית להקמת הגדוד, שלא ענה ישירות, והוא ראה בכך הסכמה בשתיקה. עמדות האמורות שיוחסו לו הביאו למחאה נגדו מצדם של גורמים חרדים שמרניים, כמו אנשי העדה החרדית ובמיוחד נטורי קרתא, שהשמיצוהו בפשקווילים ובכמה הזדמנויות ניסו להפריע לשיעוריו. בכמה מקרים התחוללו התכתשויות אלימות שדרשו התערבות משטרתית הרב אלישיב האשים את התוקפים ב"ביזוי תלמידי חכמים".
בשנים ה'תשנ"ט-ה'תשס"א הוביל הרב שטינמן עם רבנים נוספים את העמדה החרדית בוועדת טל שדנה בהמשך מתן שחרור משירות צבאי לבני הישיבות, לאחר פסק דין של בג"ץ שביטל את ההסדר שהיה קיים עד אז. הרב שטינמן קיבל בביתו את חברי הוועדה ואמר להם כי אין להטיל מחויבויות צבאיות כלשהן על בני הישיבות; זאת מול רבנים אחרים שסברו שאין לשתף פעולה כלל עם הוועדה.
בשנת ה'תשע"ג פורסמו דבריו נגד פניית תלמידי ישיבות לשירות לאומי אזרחי.
בתקופת דיוני ועדת שקד, שדנה בחוק חדש לגיוס בני ישיבות, התנגד למאבק פומבי של הפגנות ועצרות מחאה ואמר כי דרך ההתמודדות הנכונה היא הידברות עם גורמי השלטון לצד תפילה וחיזוק בלימוד התורה. לאחר שהוועדה גיבשה את החוק החדש, שלפיו אם לא יעמוד הציבור החרדי ביעדי גיוס יופעל על תלמידי הישיבות (מלבד 1,800 תלמידים מכל שנתון) חוק גיוס חובה וכן יופעלו סנקציות פליליות כנגד מי שיסרבו להתגייס, אמר כי יש חילול השם בכך שמדינת ישראל מצהירה שלימוד תורה נחשב ל"פלילי". בעקבות זאת תמך בהפגנת החרדים נגד הגיוס. עם זאת, הורה לתלמידי הישיבות להמשיך ולהתייצב בלשכות הגיוס לקבלת דחיית שירות כבעבר, והורה לחברי הכנסת החרדים לפעול לתיקון החוק.
לימודי חול ופרנסה
בשנת תשנ"ט קיבלו מנהלי המרכז החרדי להכשרה מקצועית מכתב תמיכה להפעלת לימודים לגברים, לתואר באישור המל"ג למקצועות המחשב, חשבונאות ומינהל, בתנאי שלא ישולבו בהם תכנים של הגות ומחשבה "או כל לימוד שיש בו נגיעה לאפיקורסות", מהרבנים יוסף ישראלזון, מרדכי שלמה שטיינמץ ושמואל אליעזר שטרן, לאחר שנועצו ברב שטינמן וברבנים נוספים, עם זאת בשנת תשס"ג פורסם שדחה סכום עתק שהציע נדיב להכשרת אברכים לשוק העבודה. בהזדמנויות נוספות שלל לימודי חול.
חינוך
הרב שטינמן הדגיש שעיקר החינוך הוא בדוגמה האישית שנותנים ההורה והמחנך. הוא התנגד למבחנים פומביים בנימוק שאין לעודד תלמידים על ידי מתן כבוד בפרהסיה, והורה להמעיט ככל האפשר בהערות ובביקורת פומבית לילדים. הוא תמך בהפחתת השימוש בענישה פיזית והתנגד לסילוק של תלמידים בעייתיים ממוסדות לימוד, כל עוד אינם גורמים נזק רוחני לשאר התלמידים. לדבריו סילוק תלמיד מהישיבה כמוהו כהריגה. בנושא סינון בקבלת תלמידים למוסדות חינוך סבר כי במקרים רבים הדבר אינו נובע ממניעים ענייניים אלא מגאווה. במכתב שפרסם בשנת תשנ"ו קרא להורים לבחור מקום לימודים לבנם על פי ההתאמה החינוכית ולא לבחור במוסד בעל שם אם אינו תואם את רמתו של התלמיד.
שידוכים ונישואים
עמדתו העקבית של הרב שטיינמן בנושא גיל הנישואין לבחורים, גרסה כי חובה על ראשי הישיבות לאפשר לבחורים להתחתן בכל גיל בו יחפצו. עם זאת, הוא לא חייב נישואין מוקדמים אלא רק כאפשרות למעוניינים. כך גם הנהיג בישיבות אורחות תורה ותורה בתפארתה. בנושא זה התבטא הרב שטיינמן באופן חריג על ראשי הישיבות המונעים נישואים מוקדמים, ואמר כי: "על פי הרוב כוונתם של ראשי הישיבות בעיקר משום שדואגים לישיבתם שלא יתחתנו צעירים ואז תהיה להם ישיבה קטנה"
נושאים מדיניים
בשנת תשס"ה (2005), בעת הכניסה של יהדות התורה לממשלת שרון שביצעה את תוכנית ההתנתקות, סירב להביע את דעתו וביקש לקבל את הכרעת הרב אלישיב. בשיחה לעיתון המבשר בערב פסח תשע"ב התריע מפני התגרות באיראנים. הוא הביע את דעתו נגד עלייה להר הבית אך סירב להאשים את העולים בטרור הערבי.
פועלו והגותו בהלכה
הרב שטינמן נסמך להוראה בבריסק על ידי הרב שמחה זליג ריגר, והוכר בבני ברק כבר בשנות ה-50 כאיש הלכה, חוג מקורביו בתקופה זו כלל גם מורי הוראה כמו הרב בן ציון פלמן, שמצטט בספריו פסקי הלכה רבים מפיו, ואנשי הלכה נוספים בעיקר מקרב תלמידי החזון איש. בכולל פוניבז' שבראשו עמד מסר בקביעות גם שיעורי הלכה.
לחלק מפסיקותיו נודעה השלכה ציבורית כאשר הורה לחברי הכנסת הסרים למרותו להצביע לפי דעתו. כך ב"חוק ההסדרה" (שעסק בנושא בעלות על קרקעות פלסטיניות פרטיות שיש עליהן בתים יהודים ולא אושר לבסוף) קבע הרב שטינמן כי על פי ההלכה, אי אפשר לחייב בעלים למכור את שדהו אם הוא מודיע שאינו מסכים לכך, ובעקבות כך הצביעו בשנת 2012 חברי הכנסת משה גפני ואורי מקלב מסיעת יהדות התורה נגד החוק. בשנת 2003 חיווה דעתו במכתב אישי לרב אלישיב כי עליו לעבור ניתוח נחוץ למרות היותו כרוך בסיכון חייו, בשל אחוזי ההצלחה של המנתח וסיכויי התועלת של הניתוח לטווח הארוך, בעקבות מכתבו זה החליט הרב אלישיב על ביצוע הניתוח.
משפחתו
אמו של הרב שטינמן, גיטל פייגא, הייתה בתו של הרב משה אליהו גיבורנובסקי מקמניץ. דודו של הרב שטינמן היה הרב חיים שלמה גורפינקל, מו"צ בקמניץ.
אחותה של סבתו עלקא, נישאה לדב, אביו של הרב שמחה זליג ריגר. אחיה של עלקא היה הרב משה אהרן וויצבלום, מתלמידי המהרי"ל דיסקין שכיהן כרב בעיירה סמוכה לבריסק, ובאחרית ימיו עלה לארץ ישראל וכיהן כר"מ בישיבת תורת חיים.
הרב שטינמן היה נשוי לתמר (נפטרה בכ"ה בסיוון ה'תשס"ב), בת שמאי קורנפלד, צאצא לרב משה חיים רוטנברג, אחיו של בעל "חידושי הרי"ם". לבני הזוג שני בנים ושתי בנות:
ספריו
לצד ספרים אלה התפרסמו ספרים וקונטרסים ובהם נערכו דברים שאמר בעל פה, כגון הספר "צדיק כתמר יפרח" (ה'תשע"ד), מנכדו גדליה הוניגסברג; "הפנקס" - קטעים מתוך יומנו האישי של איש אמונו הרב יצחק לוינשטיין (ה'תשע"ו); וסדרת ספרים וקונטרסים בשם "אעלה בתמר" (בהם: תורת החזון איש, עם הערות הרב חיים קניבסקי, ה'תשס"ד, תורת והנהגות בית בריסק, ה'תשע"ה). מסוף העשור הראשון של המאה ה-21 מוציא תלמידו הרב משה יהודה שניידר מדי שבוע עלון בשם "פרי חיים" ובו שיחותיו, דברי תורתו ותשובות הלכתיות מהשבוע שחלף. משנת ה'תשע"ד יוצא מדי שבוע העלון "כאיל תערוג" שבו הדרכות ודברי תורה מפיו. לאחר פטירתו החל לצאת עלון נוסף בשם "שאל אביך ויגדך" ובו דברי תורה והדרכות ממנו.
מתלמידיו ואנשי ביתו
יצחק רוזנגרטן היה נהגו ומקורבו משך שנים רבות. הרב יצחק לוינשטיין ר"מ בישיבת אור יהודה היה מקורבו הבולט, עד לפטירתו ב-2009. מ-2009 מקורבו הבולט ביותר ומי שהביא פעמים רבות את דבריו, גם בהקשרים פוליטיים, היה נכדו דוד שפירא. הרב גדליה הוניגסברג, הנשוי לנכדתו למד עמו והוציא מספר ספרים על הגותו. הרב משה יהודה שניידר למד עמו בחברותא בשנותיו המאוחרות והוציא עלון שבועי מדברי תורתו.
תמונות
הלווייתו
הפארק הלאומי טאי
הפארק הלאומי טאי (בצרפתית: Parc national de Taï) הוא פארק לאומי בחוף השנהב, המשתרע באחד האזורים האחרונים בהם שרד יער הגשם ראשוני במערב אפריקה. הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1982 הודות למגוון הצמחייה והחי שבו, הכוללת גם מינים בסיכון, כמו ההיפופוטם הגמדי.
גאוגרפיה ואקלים
הפארק הלאומי טאי נמצא במרחק של כ-100 ק"מ צפונית לחופו של האוקיינוס האטלנטי, ומשתרע לאורך גבולה של המדינה עם ליבריה, בין הנהרות קוואלי במערב (נהר זה הוא גבולה המערבי של חוף השנהב, בינה לבין ליבריה) וסאסאנדרה ממזרח. שטחו של הפארק הוא כ-3,300 קמ"ר, ו-200 קמ"ר נוספים משמשים כאזור חיץ סביב לו. הפארק סמוך לשמורת הר נימבה, המשותפת לחוף השנהב ולגינאה, ולשמורת נ'זו (N'zo).
הפארק נמצא בגובה שבין 80 ל-400 מטרים מעל פני הים. רוב האזור הוא מישור סחף קדום, העשוי מאבן גרניט, ובשטחו מספר הרים מבודדים שנוצרו במהלך פעילות געשית, כמו הר ניאנוקואה (Mont Niénokoué). האדמה אינה פורייה בשל הרכבה; האקלים הוא טרופי, וכמות הגשם השנתית נעה בין 1700 מ"מ בצפון ל-2000 מ"מ בדרום; העונה היבשה היא בין ספטמבר לפברואר. הטמפרטורה נעה בין 24° ל-27°, משרע קטן בשל הקרבה לאוקיינוס. הלחות גבוהה מאוד, בין 85% ל-90%.
החי והצומח
יער הגשם שבפארק הוא שריד ליער גשם ראשוני עצום, שכיסה בעבר את כל השטח שבו שוכנות היום גאנה, חוף השנהב, ליבריה וסיירה לאון. ביער הגשם קיימת מידה גבוהה של אנדמיות - זוהו למעלה מ-150 מינים ייחודיים לאזור זה. הצמחייה היא ירוקת עד וצפופה; העצים ביער מתנשאים לגובה 40 עד 60 מטרים. החי ביערות אלה הוא טיפוסי ליערות מערב אפריקה; מתוך 54 מיני יונקים ידועים ביער הגשם של גינאה, 47 נמצאים ביער הגשם של טאי; בהם פיל יער אפריקני, תאו היער (תת-מין של תאו אפריקני), בונגו, חזיר יער ענק, חזיר נהרות, צביון צהוב-גב, צביון שחור, צביון זברה, צביון אוגילבי, צביון חום, צביון מקסוול, אנטילופה מלכותית, איילון המים, חתול זהוב אפריקני, פנגולין ענק ופנגולין עצים קטן. חמישה מינים מתוכם נמצאים ברשימה האדומה של איגוד השימור הבינלאומי: היפופוטם גמדי, קולובוס ירוק, נמר אפריקאי, שימפנזה מצוי וצביון ז'נטינק (מין אנטילופה מתת-משפחת הצביונים). ההיפו הגמדי וצביון ז'נטניק הם גם מינים אנדמיים לאזור זה.
נוכחות אנושית
בשנת 1926 הוכרזה באזור שמורת יער, ששודרגה למעמד של פארק לאומי בשנת 1972. ארגון אונסק"ו הכירה בפארק כשמורה ביוספרית בשנת 1978, וב-1982 כאתר מורשת עולמית.
יער טאי הוא גם מאגר טבעי של נגיף האבולה, וארגון הבריאות העולמי הביע בעקבות כך את חששו מקרבתה של השמורה לנמל התעופה הבינלאומי באביג'אן, העיר הגדולה בחוף השנהב.
קבוצה שמימית
קבוצה שמימית (ברוסית: Небесная команда) הוא סרט דרמה וספורט רוסי, המגולל את קורותיה של קבוצת ההוקי קרח לוקומוטיב יארוסלבל ואוהדיה המסורים, העדים לפרקים החשובים בחיי הקבוצה אך גם הטרגיים.
הסרט יצא לאקרנים במלאת עשר שנים לאסון בו נספו כמעט כל שחקני הקבוצה (למעט אחד שלא עלה על המטוס) והצוות המקצועי בהתרסקות מטוס, ב־7 בספטמבר 2011. הקבוצה הייתה בדרכה למשחק במינסק, למשחק פתיחת העונה של ליגת ההוקי הקונטיננטלית מול דינמו המקומית. המטוס מדגם Yak-42 התרסק מיד לאחר שהמריא מנמל התעופה טונושנה בעיר יארוסלבל, כ-240 קילומטר צפונית מזרחית למוסקבה. בהתרסקות המטוס נספו 44 בני אדם ואחד נפצע קשה.
הסרט הופק על ידי אולג ז'ארוב ואולפני יארסינמה שבבעלותו, בשיתוף פעולה עם אולפני מוספילם. בשלבי ההפקה הראשונים הסרט נקרא בשם רק לוקו! («!Только Локо»).
עלילה
לדברי הבמאי הסרט מוקדש לזכרה של קבוצת ההוקי לוקומוטיב, שאבדה באופן טראגי, ומבוסס על אירועים אמיתיים ודמויות אמיתיות. עלילת הסרט מתרחשת ב־5-8 בספטמבר 2011, בראיון לרוסיסקאיה גאזטה, הוא הסביר את הרעיון כך: "הדמויות הראשיות - כן, הן אוהדי הקבוצה, נשות השחקנים, המשפחה שלהם. אבל הגיבורים הם כמובן שחקני ההוקי עצמם. הסרט צולם באופן קרוב לתיעודי: לא אגדה, שום דבר לא הומצא — רק דמויות אמיתיות וסיפוריהם האמיתיים. עד כדי כך שהסצנות בהשתתפות שחקנים צולמו בצורה שלא יראו את פניהם — כך שיוכלו להתחבר באופן טבעי לצילומים תיעודיים שמשולבים בסרט.
הפקה
צילומי הסרט נערכו מאוגוסט עד 13 באוקטובר 2020 וכללו אתרי צילום כמו מינסק, קוסטרומה, ירוסלבל ומתחם אולפני מוספילם, למרות מגפת הקורונה ברוסיה. ויאצ'סלב פטיסוב שימש כיועץ לסרט ואף הופיע בהופעת קמע בסרט עצמו. הנהלת קבוצת לוקומוטיב ירוסלבל סירבה לשתף פעולה עם ההפקה.
תגובות
ביולי 2020, הודיעה הנהלת לוקומוטיב ירוסלבל כי אינה תומכת ביצירת הסרט, בהודעה מטעם הקבוצה נאמר כי יוצרי הסרט יצרו קשר עם הקבוצה בבקשה לסייע בצילומים, לאחר שלמדו את חומר הסרט, החליטה הנהלת המועדון לסרב לתמיכה בשל מספר סיבות. הקבוצה טענה שהפקה של סרט כזה היא מוקדמת מדי. בנוסף, העלילה שטחית ואינה מציגה את העומק והטרגדיה הבלתי הפיכה של קבוצת לוקומוטיב, המוכרת על ידי הקהילה הבינלאומית כאחת הנוראות בתולדות הספורט.
אטול שאביאני
שאביאני (בדיבהי: މިލަދުންމަޑުލު އުތުރުބުރި) הוא אטול באיים המלדיביים, נמצא במחוז צפון-עליון. האטול כולל 51 איים מתוכם 16 מיושבים, בירת האטול היא האי פונאדהו (מינואר 1968), מדרום לו נמצא האטול נונו מצפון האטול הא דאלו וממערב האטול ראה. באטול 14,502 תושבים ובראשו עומד הצ'יף מוחמד נהיר.
טיטוס טובלר
טיטוס טוֹבְּלֶר (בגרמנית: Titus Tobler; 25 ביולי 1806, שווייץ - 21 בינואר 1877, מינכן, גרמניה) היה רופא וחוקר ארץ ישראל ולשונאי שווייצרי בן המאה התשע עשרה. עבד כרופא בשווייץ. בין שנות הארבעים לשנות השישים של המאה התשע עשרה יצא טובלר למספר מסעות מחקר במזרח התיכון.
הוא פרסם את מחקריו השונים על ארץ ישראל. במחקריו עסק במגוון תחומים, מזיהוי מקום קבורתו של ישו ואמיתות המסורת הקתולית בדבר קבורתו בכנסיית הקבר ועד למצב מוסדות הרפואה בארץ ישראל במאה התשע עשרה. כמו כן הוציא לאור כתבים העוסקים בעולי רגל לארץ ישראל מימי הביניים.
ספרו של טובלר על מצב הרפואה בירושלים במאה התשע עשרה תורגם לעברית בשנת 2005 (תשס"ה) על ידי שמעון שטרן.
בשכונת שייח' ג'ראח בירושלים נקרא רחוב על שמו.
APG-63 ו-APG-70
AN/APG-63 ו-AN/APG-70 הם משפחת מערכות מכ"ם שתוכננו על ידי יוז איירקראפט (Hughes Aircraft; כיום ריית'און) עבור מטוס הקרב F-15 איגל להשגת עליונות אווירית.
AN/APG-63
ה-AN/APG-63 פותח בשנות השבעים המוקדמות והיה בשירות מבצעי החל מ-1973. ב-1979 הוא עבר שדרוג משמעותי והפך למכ"ם המוטס הראשון שכלל מעבד אות הניתן התכנות. מעבד האות הניתן לתכנות איפשר לשנות את המערכת על-מנת להתאימה לעבודה במודים חדשים ועם מערכות נשק חדשות באמצעות שינוי בתוכנה במקום שינוי בחומרה.
ה-AN/APG-63 כבר לא מיוצר כיום אך הוא נשאר בשירות. כמעט 1,000 מערכות AN/APG-63 נמסרו עד שהופסק ייצורו ב-1986. כ-700 עדיין מבצעיים במטוסי F-15A/B/C/D המופעלים על ידי חיל האוויר האמריקני, המשמר הלאומי האווירי, חיל האוויר הישראלי, חיל האוויר היפני וחיל האוויר הסעודי.
AN/APG-63(V)1
ה-APG-63(V)1 הוא תכנון מחודש של חומרת המכ"ם משנות התשעים שנועד לשפר את אמינותו וביצועיו. התכנון מחדש איפשר לכלול גם מודים חדשים רבים. הוא נועד להחליף מערכות APG-63 שהותקנו בדגמים מוקדמים של מטוסי F-15C/D, והוא סיפק שיפור בביצועים ובאמינות. ריית'און מסרה 161 מערכות מכ"ם מסוג APG-63(V)1 לחיל האוויר האמריקני, והיא קיבלה חוזה לאספקת 40 מערכות כאלו גם לקוריאה הדרומית עבור ה-F-15K סלאם איגל שהזמינה.
AN/APG-63(V)2
ה-APG-63(V)2 הוא מכ"ם AESA שהותקן במספר מצומצם של מטוסי F-15C של חיל האוויר האמריקני. שדרוג זה כולל את רוב החומרה החדשה של ה-APG-63(V)1, אך מוסיף מערכת AESA. ה-AESA מספק עדכוני עקיבה מיידיים ויכולת משופרת לעקיבה אחר מטרות מרובות. ה-APG-63(V)2 תואם למערכות הנשק שמופעלות כיום על ידי ה-F-15C ומאפשר לנצל את מלוא היכולות של ה-AIM-120 אמראם, הנחיית מספר טילים בו-זמנית למספר מטרות המרוחקות אחת מהשנייה.
AN/APQ-180
ה-APQ-180 היא נגזרת של מכ"ם ה-APG-70, שיועדה להתקנה על ה-AC-130U. היא כוללת מעבד אות אנלוגי משודרג ומספר מודי אוויר-קרקע משופרים.
בלי לוגו
בלי לוגו; המטרה: בריוני המותגים (באנגלית: No Logo: Taking Aim at the Brand Bullies) הוא שם ספרה המפורסם של החוקרת והעיתונאית הקנדית נעמי קליין, העוסק במה שהיא רואה כהשתלטותם על הכלכלה העולמית של תאגידי ענק בינלאומיים בעידן הגלובליזציה. ספר זה תרם רבות להפיכתה של קליין ל"כוהנת הגדולה" בכל הקשור למאבק בגלובליזציה, והפך בעצמו למורה דרך בקרב המבקשים שינוי בתחום.
הספר פורסם לראשונה בקנדה בינואר 2000, זמן קצר לאחר מהומות האנטי-גלובליזציה בסיאטל ב-1999, לרגל כנס ארגון הסחר העולמי, שמשכו תשומת לב עולמית למחאה סביב נושאים אלו. עם הזמן הפך הספר לרב-מכר בינלאומי. הוא תורגם לעברית על ידי עידית פז ויצא לאור בשנת 2005 על ידי הוצאת בבל.
בעקבות ספרה הוציאה קליין בשנת 2003 סרט בן 40 דקות בשם "בלי לוגו - מותגים, גלובליזציה והתנגדות" (באנגלית: No Logo - Brands, Globalization & Resistance) המתאר את הרעיונות המרכזיים המוצגים בספר.
תוכן הספר
בספרה, קליין מתמקדת בהיווצרותם ובהתנהלותם של מותגים שונים בעולם ומקשרת אותם לתנועות האנטי גלובליזציה השונות. בשלושת החלקים הראשונים של הספר ("בלי מרחב", "בלי בחירה", "בלי עבודה") קליין דנה בתופעות הנגרמות, לטענתה, כתוצאה מהתנהלות התאגידים בעולם, כגון סדנאות יזע באסיה ובמרכז אמריקה והפגיעה בשוק התעסוקה במדינות המפותחות כתוצאה מכך, התפתחות שיבושי תרבות מגוונים, צנזורה תאגידית, חדירת הפרסום לחינוך ועוד. כדי להדגים את התהליכים המתוארים, היא מתמקדת במספר תאגידים בולטים לרעה, לדבריה, ובראשם: נייקי, מקדונלד'ס, סטארבקס, וולמארט, חברת וולט דיסני ומיקרוסופט.
בחלק הרביעי והאחרון בספר ("בלי לוגו"), מתארת קליין את דרכי המחאה השונות, שבהם בחרו תושבים מקומיים לנקוט כנגד התהליכים שתוארו בפרקים הראשונים של הספר, דוגמת פריחתה של תנועת Reclaim the Streets. על אף שנושא הגלובליזציה והשלכותיה הוא הנושא שעולה וחוזר כחוט השני בספרה, קליין כמעט ולא דנה בו ישירות, אלא לרוב בעקיפין. בספרה העוקב בנושא זה, "גדרות וחלונות", היא דנה בהרחבה ישירות בנושא הגלובליזציה.
ביקורת
"בלי לוגו" גרר ביקורות נוקבות מצד העיתונות, התומכת בשוק החופשי, ובפרט מצד האקונומיסט, שפתח בעימות פומבי עם קליין, אותו הם כינו "בלי לוגו לעומת פרו לוגו" (בשפת המקור: "No Logo vs. Pro Logo"). בספר "The Rebel Sell", שיצא בשנת 2004, נמתחת ביקורת קשה על הרעיונות המובאים ב"בלי לוגו", בטענה שהקישור בין שיפור תנאי התעסוקה של מעמד הפועלים לבין המאבק לאנטי גלובליזציה הוא שטחי ופסול, ועוד עלול לשחק לידי התאגידים המותקפים.
פרשת בן זיגייר
פרשת בן זיגייר, שהתפרסמה בחודש פברואר 2013, ונודעה תחילה כ"פרשת האסיר X", עוסקת באזרח אוסטרלי-ישראלי בשם בן זיגייר ששירת ב"מוסד", נעצר ב-2010 בישראל בחשד לפגיעה בביטחון המדינה, נכלא בכלא איילון, והתאבד בתאו כעבור חודשים אחדים. דבר מעצרו ומותו נאסרו לפרסום.
מידע ראשוני על הפרשה התפרסם בחודש יוני 2010 כאשר פורסמה באתר החדשות ynet ידיעה על אסיר, ללא ציון שמו, הנמצא בתא שמור באגף השמור בכלא איילון, בגין עבירות שלא פורסמו ומבלי שהוא בא במגע עם העולם החיצון. במהלך חודש פברואר 2013 הפרשה יצרה הד ציבורי נרחב כאשר רשת טלוויזיה אוסטרלית פרסמה תחקיר העוסק במוצא האסיר ובקורות חייו.
יממה לאחר הפרסום, הוסרו בישראל חלקים מצו איסור הפרסום שעמד על כנו באותה העת אודות הפרשה, ומדינת ישראל הודיעה שבשירות בתי הסוהר בישראל הוחזק אזרח ישראלי בזהות בדויה מטעמי ביטחון, בכפוף לדין הישראלי וללא פגיעה בזכויותיו.
חייו ומותו של בן זיגייר
על פי תחקיר של רשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC, "האסיר איקס" הוא "בן" (בנימין בן אפרים בצלאל הלוי) זיגייר (Ben Zygier), שנולד במלבורן שבאוסטרליה ב-9 בדצמבר 1976 ועלה לישראל בשנת 1996. השלים לימודי משפטים באוסטרליה. התמחה במשך כחצי שנה במשרד עורכי הדין הרצוג, פוקס, נאמן ושות'. עם עלייתו ארצה עברת את שמו לבנימין אלון והשתקע ברעננה. זיגייר החזיק דרכון אוסטרלי נוסף תחת השם בן אלן (Ben Allen). בשנת 2006 נישא לאזרחית ישראל ולזוג נולדו שתי בנות. בשנת 2010 נחשד והואשם ככל הנראה בריגול חמור, ושהה במעצר באגף 15 בכלא איילון, בתא מבודד שהוקם על מנת לכלוא בו בבידוד מוחלט את יגאל עמיר, רוצחו של ראש הממשלה יצחק רבין. זיגייר נכלא תחת זהות בדויה שסיפק "המוסד", כך שאפילו סוהרי השב"ס לא ידעו את זהותו האמיתית. בתא זה הוא גם נפגש עם עורכי דינו.
ביומו האחרון, 15 בדצמבר 2010, הגיעו לבקרו אשתו ובתו הקטנה, ובסיומה הבחין מש"ק המודיעין בכלא כי זיגייר "בוכה, עצבני ונסער", לאחר שקיבל בשיחה "הודעה קשה". שעות אחדות לאחר מכן זיגייר התאבד בתלייה בתאו, וב-22 בדצמבר נטמן בבית קברות יהודי בעיר הולדתו שבאוסטרליה. בדו"ח הנתיחה שלאחר המוות, שנערכה במכון לרפואה משפטית באבו כביר, נקבע כי סיבת מותו של זיגייר הייתה חנק כתוצאה מתלייה. בעקבות התחקיר פתחה ממשלת אוסטרליה בחקירה של הפרשה.
האגף בו היה כלוא זיגייר ממוקם בחלקו הדרומי של כלא איילון, מאחורי דלתות ברזל כפולות. אגף זה הוא אגף נפרד המכיל תא כליאה אחד בלבד, כך שמי שכלוא בו מבודד מכל נפש חיה. התחקיר חשף כי באגף המבודד מותקנת מערכת משוכללת למניעת התאבדויות, שבמקור הותקנה כדי למנוע את התאבדותו של יגאל עמיר. מערכת זו עוקבת אחר האסיר שבתא במשך כל שעות היממה, ומזהה שינויים גופניים אצל האסיר כמו עצבנות והזעה כתוצאה מלחץ, ולכן עלה חשד כי האסיר נרצח ולא התאבד. ממאמר מרומז שפרסם פרשן "הארץ" אמיר אורן ב-27 בדצמבר 2010 (פחות משבועיים לאחר מותו של זיגייר), ופורסם שוב באתר העיתון ביום שידור התחקיר האוסטרלי, משתמע כי בעקבות חשד זה נפתחה חקירה מיוחדת, תחת פיקוחו האישי של ראש אגף החקירות והמודיעין במשטרת ישראל, ניצב יואב סגלוביץ ובמעקב של המפכ"ל, היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין, והשר לביטחון פנים.
בפרסום נוסף בכלי התקשורת בעולם, נטען שזיגייר עבד בחברת קש של "המוסד" שמכרה ציוד אלקטרוני לאיראן, ושפעילותו זו נחשפה בסוף שנת 2009 על ידי עיתונאי אוסטרלי שפעל בירושלים. נוסף על כך, נטען שזיגייר אף נחקר על פעילותו זו על ידי שירות הביטחון הפנימי של אוסטרליה, ASIO.
על פי דיווח שהתפרסם בדר שפיגל ובעיתון האוסטרלי סידני מורנינג הראלד, זיגייר הועבר בשנת 2007 לתפקיד מטה באגף צומת במוסד לאחר שלא נחל הצלחה בעת עבודתו כסוכן באירופה. בשנת 2008, ככל הנראה על רקע תסכולו מתפקידו החדש, יצר ביוזמתו קשר עם איש חזבאללה במזרח אירופה במטרה לגייסו כסוכן כפול למוסד, אולם ניסיון זה הובילו למסירת מידע סודי על סוכני מוסד מרכזיים בלבנון, אשר נחשפו והועמדו למשפט בעקבות זאת. לפי דיווח של רשת ABC האוסטרלית, חשיפתו של אחד מאותם סוכנים הכשילה מבצע של המוסד לאיתור והחזרת גופותיהם של שלושת נעדרי קרב סולטאן יעקוב. בכיר המוסד לשעבר רמי איגרא כינה גרסה זו "מדע בדיוני", והוסיף כי "זיגייר עמד מול 22 שנות מאסר - אלה אישומים של בגידה, לא של מבצע דמיוני". גם בספר "האסיר X" מאת רפאל אפשטיין, שפורסם באוסטרליה ב-2014, נשללת גרסה זו. בספר נטען שזיגייר הואשם בכך שבהיותו בחופשת לימודים במלבורן ב-2009 הוא חשף בפני איש עסקים איראני שפגש באוניברסיטה פרטים על עבודתו בחברת הקש של המוסד באיטליה. לדברי מקורות באוסטרליה ובישראל, המצוטטים בספר, המודיעין הישראלי גילה שהאיראני העביר פרטים אלה לאיראן. העיתונאי יוסי מלמן כתב גם הוא שזיגייר נעצר בחשד של ריגול לאחר מגע עם סוכן איראני.
בחקירת סיבות מוות שניהלה השופטת דפנה בלטמן-קדראי התגלתה שורה ארוכה של כשלים בטיפול באסיר בשירות בתי הסוהר, בין השאר נמצא כי ביום ההתאבדות לא נערכו הרישומים הנדרשים על ידי הסוהר האחראי לפיקוח על האסיר, אחת המצלמות בתאו של זיגייר לא הייתה תקינה ולא תוקנה אף על פי שהדבר היה ידוע לסוהרים, עובדת סוציאלית שהייתה אחראית למעקב אחר מצבו הנפשי של האסיר לא הכירה בחומרת מצבו ביום התאבדותו ולמפקד הכלא לא הייתה כל שליטה או ידיעה על המתרחש בתאו של זיגייר מפאת מעטה הסודיות שבכליאתו. בסיכום הדו"ח הותירה השופטת בלטמן-קדראי את ההחלטה בשאלת הגשת כתבי אישום נגד אחראים בפרשה לפרקליטות המדינה, זאת אף שהדבר מצוי בתחום סמכותו של שופט חוקר סיבות מוות. באפריל 2013 הודיעה פרקליטות המדינה שמחומר הראיות שנאסף בעניין מותו של זיגייר לא ניתן להוכיח שאנשי שב"ס או אחרים פעלו ברשלנות. ולכן לא יוגשו כתבי אישום בפרשה. בפשרה שהושגה בין משפחת זיגייר לבין המדינה, נקבע שמשפחת זיגייר תפוצה ב-4 מיליון ש"ח.
פרסום הפרשה בישראל
נשיאת בית המשפט המחוזי מרכז, השופטת הילה גרסטל, הוציאה צו איסור פרסום מוחלט על זהותו של האסיר, על עצם כליאתו, על החשדות בגינם הוא כלוא וכן על כל פרט אחר הקשור בפרשה, לרבות עצם קיומו של צו איסור הפרסום עצמו. צו זה הוצא בשנת 2010 לבקשת פרקליטות המדינה ולא הוגבל בזמן.
עם זאת, דבר כליאתו פורסם במהלך חודש יוני 2010 באתר ynet ומאוחר יותר גם באתר "הארץ". שתי הכתבות אמנם הוסרו לאחר זמן קצר מן הרשת בעקבות צו איסור הפרסום, אך עותק מן הכתבה שפורסמה ב-ynet נשמר בזיכרון המטמון של מנוע החיפוש גוגל והופץ בבלוגים ואתרי חדשות ברחבי העולם.
כשנתיים וחצי לאחר מכן, ב-12 בפברואר 2013, שודרה כתבה בתוכנית התחקירים "Foreign Correspondent" של רשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC, במהלכה סקר העיתונאי טרבור בורמן את קורות חייו של האסיר תוך כדי שהוא מדווח על עצם כליאתו והתאבדותו בבית הכלא איילון. בכתבה נטען כי הוטל איפול מוחלט על הפרשה כדי למנוע את התערבותה של ממשלת אוסטרליה, שכן זיגייר החזיק גם באזרחות אוסטרלית.
שידור התחקיר ברשת הטלוויזיה האוסטרלית הביא את האתרים "וואלה", "הארץ" ו"גלובס" לצטט את התחקיר האוסטרלי ולפרסם את הפרטים המובאים בתחקיר, אך כעבור זמן קצר הוסרו כל הכתבות הללו בעקבות צו איסור הפרסום העומד על כנו. גם כתבות אלה נשמרו בזיכרון המטמון של גוגל.
בעקבות חשיפת הפרשה
ביוני 2010, בעקבות חשיפה באתר ב-ynet של פרשת כליאתו של אסיר אלמוני (אשר לימים נודע כי היה בן זיגייר), שלח היועץ המשפטי של האגודה לזכויות האזרח, עו"ד דן יקיר, מכתב מחאה ליועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, ובו טען כי כליאתו של זיגייר ללא משפט, מניעת זכויותיו ואיסור פרסום דבר מעצרו והחשדות בגינם הוא כלוא, מהווים פגיעה קשה בזכויות האדם, בעקרון פומביות הדיון ובזכות הציבור לדעת, ואינם ראויים במדינה דמוקרטית. באותה עת פנה אף חבר הכנסת ניצן הורוביץ ליועץ המשפט לממשלה באותו העניין ונענה כי "העניין נמצא תחת פיקוח שיפוטי". עם חשיפת הפרשה נמתחה ביקורת על כך שוועדת החוץ והביטחון של הכנסת לא עודכנה בנושא בזמן אמת. בחודש יולי 2013 התפרסם כי ככל הנראה בישראל קיים לפחות אסיר נוסף אחד, המכונה "האסיר X2", המוחזק בחשאיות גמורה, מבלי שזהותו ידועה אף לסוהריו.
חשיפת הפרשה באוסטרליה בפברואר 2013 עוררה הדים רבים ברחבי העולם, והביאה את משרד ראש הממשלה לכנס את ועדת העורכים למפגש עם ראש "המוסד" תמיר פרדו, על מנת לבקש מחבריה למנוע את פרסום הפרשה בכלי התקשורת הישראליים.
דיק טרפין
דיק טרפין (באנגלית: Dick Turpin) היא מיני-סדרה בריטית שהופקה במקור עבור ערוץ ITV הבריטי במשך ארבע עונות בין השנים 1979 עד 1982. בישראל הסדרה שודרה בשעות אחר הצהריים במסגרת הרצועה היומית "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת במהלך המאה ה-18 ומתמקדת בדיק טרפין (ריצ'רד או'סאליבן). כאשר טרפין חוזר משירות צבאי בפלנדריה הוא מגלה כי בזמן שנעדר גנבו נוכלים את כל כספי הירושה שלו.
טרפין, כעת חסר כל וממורמר, הופך לשודד דרכים ונעזר בשותף צעיר בשם ניק סמית' (המכונה על ידי כולם "סוויפטניק") (מייקל דיקס).
דגימה (מוזיקה)
דגימה או סימפול במוזיקה היא שימוש חוזר בצלילים מוקלטים ביצירה מוזיקלית אחרת. דגימה יכולה להיות של חריזה, לחן, דיבור, קולות או קטעים מוזיקליים, ולהיבנות על גבי שכבות, לעבור איזון והתאמות מהירות או להשתנות בכל דרך אחרת. דגימות בדרך כלל נעשות על ידי שימוש בדוגם צלילים או על ידי תוכנות עריכה.
דגימות מוזיקליות היוו את הבסיס למוזיקת היפ הופ, שצמחה בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי מפיקים מוזיקליים שדגמו מוזיקת פאנק ונשמה, ועל גביהם הדביקו קטעי ראפ. דגימות מוזיקליות היוו השראה לכל סוגות המוזיקה, ובעיקר עבור מוזיקה אלקטרונית ופופ. מוזיקאים שונים יצרו אלבומים שלמים על ידי דגימות, לדוגמה האלבום "Endtroducing....." של המפיק המוזיקלי די ג'יי שאדו, המורכב כמעט כולו אך ורק מסימפולים.
דגימת מוזיקה ללא היתר יכולה להפר זכויות יוצרים. התהליך של קבלת היתר לביצוע דגימה מוזיקלית (clearance) עשוי להיות מורכב ויקר.
פיליפו פצ'יני
פִילִיפּוֹ פָּצִ'ינִי (באיטלקית: Filippo Pacini; 25 במאי 1812–9 ביולי 1883) היה אנטומיסט איטלקי, שנודע בשל גילוי גופיפי פצ'יני, ולאחר מותו בשל גילוי מחולל מחלת הכולרה, החיידק Vibrio cholerae, שנים טרם גילויו הנודע יותר על ידי רוברט קוך.
חייו
פצ'יני נולד בפיסטויה שבאיטליה לפרנצ'סקו, סנדלר, ולאומילטה דולפי. הוא קיבל חינוך דתי בתקווה שיהיה להגמון, אולם ב-1830 הוענקה לו מלגה לבית הספר לרפואה המכובד בפיסטויה. במהלך לימודי הרפואה למד לנתח גופות ולבחון אותן תחת המיקרוסקופ.
ב-1831, במהלך שיעור נתיחת גופות, גילה פצ'יני איברי חישה זעירים במערכת העצבים המגיבים ללחץ ולרטט. הוא למד אותם מקרוב בשנים שלאחר מכן, ודן בהם במסגרת אגודת Società medico-fisica בפירנצה, אולם הוא פרסם את מחקרו, "Nuovi organi scoperti nel corpo umano", רק בשנת 1840. עד מהרה עבודתו נודעה באירופה, והגופיפים שגילה נקראו על שמו – גופיפי פצ'יני.
הוא שימש עוזר מחקר לפאולו סאבי בפיזה בין 1840 ל-1843, ולאחר מכן החל לעבוד במכון לאנטומיה אנושית. הוא היה פרופסור לאנטומיה באוניברסיטת פיזה בין השנים 1844–1846. ב-1847 החל ללמד בליצ'אום בפירנצה, וב-1849 מונה לעמוד בראש המחלקה לאנטומיה כללית וטופוגרפית במכון ללימודים גבוהים באוניברסיטת פירנצה, שם נשאר עד פרישתו לגמלאות.
במהלך הקריירה שלו פרסם פצ'יני גם מספר מחקרים על הרשתית, על איברי החשמל בדג חשמל, על מבנה העצם ועל מכניקת הנשימה.
הוא מת כמעט מחוסר כול בפירנצה, ונקבר בבית הקברות במיזריקורדיה. בשנת 1935 הועברו עצמותיו לכנסיית סנטה מריה דלה גרציה, יחד עם עצמותיהם של אטו טיגרי ופיליפו צ'יוויניני, שני אנטומיסטים ידועים נוספים
חיים אישיים
פצ'יני מעולם לא נישא, והשתמש ברוב כספו לצורך טיפול בשתי אחיותיו החולות.
הללויה (שיר של לאונרד כהן)
הללויה (באנגלית: Hallelujah) הוא שיר מאת הזמר-יוצר היהודי-קנדי לאונרד כהן שכתב והלחין אותו, שיצא לראשונה בשנת 1984. עם יציאתו זכה השיר להצלחה מועטה, בעיקר כי האלבום שבו הופיע, Various Positions, לא הופץ בארצות הברית. אך הוא צבר פופולריות רבה כשפורסמה גרסת הכיסוי של ג'ון קייל (1991). מאוחר יותר (1994) יצאה גרסתו של ג'ף באקלי, שהגדילה עוד יותר את הפופולריות של השיר. בשנת 2004 דורגה גרסת באקלי במקום ה-259 ב-500 השירים הגדולים של כל הזמנים של המגזין רולינג סטון. בשנת 2001 קיבל השיר חשיפה עצומה כשגרסתו של ג'ון קייל שולבה בסרט שרק. בפסקול הסרט נכללה גרסה נוספת, של רופוס וויינרייט, וגם היא סייעה לפופולריות הרבה של השיר.
השיר הוא אחד משירי הרוק המושמעים ביותר בהיסטוריה ובוצעו לו למעלה מ-300 גרסאות כיסוי מוכרות בהקלטות ובהופעות. בשיר גם נעשה שימוש רב בפסקולים לקולנוע וטלוויזיה. זהו שירו המפורסם ביותר של כהן. "הללויה" חווה עניין מחודש בעקבות מותו של כהן בנובמבר 2016 והופיע מחדש במצעד הסינגלים הבינלאומי, כולל כניסה ל-Billboard Hot 100 האמריקאית בפעם הראשונה.
השיר תורגם לעברית על ידי קובי מידן.
בשנת 2010, צורף השיר לאלבום ההופעה Hope for Haiti Now, שיצא למען רעידת האדמה בהאיטי.
לאורך השנים נוספו לשיר בתים רבים על ידי כהן עצמו, והגרסאות המבוצעות לא כוללות את כל הבתים.
קישורים חיצוניים
על השיר:
קרבפנם
קרבפנם היא אנטיביוטיקה רחבת טווח מקבוצת הבטא לקטם. שלושה תכשירים עיקריים מקבוצת הקרבפנם נמצאים בשימוש: אימיפנם (Imipenem), מרופנם (Meropenem) וארטפנם (Ertapenem).
טווח פעולה
טווח הפעולה של אימיפנם ומרופנם דומה וכולל חיידקים גראם-חיוביים (אך לא כנגד MRSA, ולא כנגד MRSE ויתר חיידקי Enterococcus עמידים), חיידקים גראם-שליליים (כולל בטא לקטמאז רחב ספקטרום (ESBL) וחיידקי הסוג Pseudomonas), אל-אווירניים וכן פעילות מסוימת כנגד חיידקי הסוג Mycobacterium.
ארטפנם אינו יעיל כנגד Pseudomonas aeruginosa, חיידק נפוץ הגורם זיהומים אצל מדוכאי מערכת החיסון ובבתי חולים. לשני חיידקים עמידות אינטרינזית כנגד קרבפנם - Stenotrophomonas maltophillia ו -Burcholderia sepacia.
בשנים האחרונות נצפית עמידות הולכת וגוברת של משפחת חיידקי Enterobacteriacea (חיידקי מעיים גראם שליליים) כנגד אנטיביוטיקות מקבוצת הקרבפנם. עמידות זאת המכונה גם CPE מועברת על גבי פלסמיד. החל משנת 2006 נצפית בישראל התפרצות של זיהומי Klebsiella pneumoniae עמידה לקרבפנם במנגנוני CPE.
שימושים
טווח הפעולה הרחב של אימיפנם ומרופנם מאפשר שימוש בהם כתרופת בחירה בזהומים פולשניים חמורים, בטרם זוהה מחולל הזיהום, בעיקר בבתי חולים, בהם יש אוכלוסייה של חיידקים שפיתחה עמידות כנגד תכשירי אנטיביוטיקה רבים.
עם זאת, מכיוון שמציאת אנטיביוטיקה יעילה נגד חיידקים עמידים לקרבפנם היא קשה, מומלץ להשתמש בקרבפנם באופן מוגבל, ולהשתמש באנטיביוטיקות אחרות במידת האפשר. קיימים אף מוסדות רפואיים בהם השימוש בקרבפנמים מוגבל, ומותנה באישור מומחה למחלות זיהומיות.
תופעות לוואי
תופעות לוואי נוספות של משפחת הקרבפנמים כוללות בחילות, הקאות, שלשולים, וסרפדת. במינונים גבוהים, ובמיוחד במטופלים הסובלים מתפקוד כלייתי נמוך, עלולות התרופות מקבוצה זו לגרום להתקפים אפילפטיים.
השליטים
השליטים (באנגלית: The Puppet Masters) הוא ספר מדע בדיוני מאת רוברט היינליין שיצא בשנת 1951. הספר תורגם לראשונה לעברית על ידי עמוס גפן בשם "פלישה לכדור הארץ" ויצא לאור בישראל בשנת 1961 בהוצאת "מצפן". הוא יצא לאור בשנית בשם "השליטים" בהוצאת מסדה בשנת 1979.
הספר, שנכתב בהשפעת המלחמה הקרה, עוסק באחד הנושאים הנפוצים במדע בדיוני: חייזרים המשתלטים על גוף האדם. הספר עובד לגרסה קולנועית בכיכובו של דונלד סאת'רלנד. בספור מוצג מנקודת-מבטו של סֶם נֶיבֵנְס (למרות העובדה ששמו האמיתי אינו ידוע לקורא; בנקודה מסוימת בספר מתברר כי שמו הפרטי "אליהו", אך ייתכן כי גם זה שם בדוי), סוכן חשאי בארגון הסודי ביותר בעולם, המוזכר רק בשם "המדור". ראש המדור נקרא בפי כל "הזקן" והוא אביו של סם. העלילה מתארת פלישת חייזרים מטיטאן, ירחו של שבתאי, לכדור הארץ - חייזרים טפיליים הנקראים "שליטים". עלילת הספר מתחילה ב-12 ביולי 2007.
עלילה
הספר נפתח בקריאה טלפונית לסם, הקוראת לו להתייצב מיד במשרדו של הזקן, שם הוא מוצג בפני 'אחותו' - סוכנת בשם "מרי" (שמה האמיתי, כך מסתבר בהמשך, הוא "אלוקר"). הוא, מרי והזקן יוצאים לגרינל שבאיווה, כדי לחקור התרסקות של צלחת מעופפת. אחרי קרב עם אדם נשלט בשם ברנס בתחנת-טלוויזיה מקומית הם חוזרים למשרדי המדור. בניסיון לשכנע את הנשיא באמיתותם של הדברים, סם ושני סוכנים אחרים יוצאים לגרינל כדי לבדוק את העובדות מקרוב – והפעם באלימות. כשחזרו למשרדי המדור התגלה שאחד מהסוכנים נשלט. השליט ברח מן הסוכן והשתלט על סוכן אחר. לאחר קרב קצר הוא השתלט על סם, וסם ברח.
סם הנשלט ונשלטים נוספים עזרו להשתלט על כל עמדות-המפתח – שוטרים, כמרים, עובדי-ציבור וכל האנשים שעסקו בתקשורת המונים – בעיר בה נמצאו משרדי המדור. לבסוף סם נלכד על ידי הזקן עצמו, נלקח למשרדי המדור ונחקר. כתוצאה מהחקירה התברר כי השליטים מקורם בטיטאן.