cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מטרופוליטנס 92
מטרופוליטנס 92 (בצרפתית: Metropolitans 92) היא קבוצת כדורסל צרפתית מהעיר לבלואה-פרה, המתמודדת בליגת העל הצרפתית.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 2007 ממיזוג של קבוצות ראסינג פריז ששיחקה בליגה הבכירה ונקלעה לקשיים כלכליים, ולבלואה ספורט קלאב ששיחקה בליגה השנייה. בסיום עונת 2007/08 נשרה הקבוצה לליגה השנייה וחזרה לאחר עונה אחת.
ראסינג פריז זכתה 4 פעמים באליפות צרפת (1951, 1953, 1954, 1997), והגיעה עד לגמר הגביע הצרפתי בעונות 1956, ו-2000. כמו כן, החל מעונת 1991/92 השתתפה בגביעי אירופה השונים: יורוליג, גביע ספורטה, גביע קוראץ' והיורוצ'לנג'.
לבלואה ספורט קלאב הגיעה פעמיים לגמר הגביע הצרפתי (1996, 1998).
בתחילת עונת 2010/11 הפסידה הקבוצה במוקדמות היורוצ'לנג' למכבי חיפה הישראלית בסיכום שני מפגשים.
בעונת 2012/13 הגיעה הקבוצה לרבע גמר היורוצ'לנג, וזכתה לראשונה בגביע הצרפתי לאחר ניצחון בגמר על נאנטר 74-77.
אולם הבית של המועדון הוא היכל מרסל סרדאן בלבלואה-פרה, המכיל 3,051 מקומות ישיבה, ולעיתים משתמשת הקבוצה בהיכל פייר דה קוברטן (אצטדיונה של ראסינג פריז) בפריז המכיל 4,016 מקומות ישיבה.
פורט ארתור (טסמניה)
פורט ארתור (באנגלית: Port Arthur) היא עיירה ומושבת עונשין לשעבר של נידונים בחצי האי טסמן, טסמניה, אוסטרליה. הוא ממוקם כ- מדרום-מזרח לבירת טסמניה, הובארט.
האתר מהווה חלק מאתרי הנידונים האוסטרליים, רשימה של 11 אתרי מורשת עולמית שהן שרידים של אתרי הנידונים שנבנו במקור על ידי האימפריה הבריטית במאות ה-18 וה-19. באופן קולקטיבי, אתרים אלו, כולל פורט ארתור, תוארו על ידי אונסק"ו:
ב-28 באפריל 1996, התרחש באתר טבח, שהיה אירוע הרצח ההמוני הגדול ביותר בתולדות אוסטרליה המודרנית.
מיקום
לפי מפקד האוכלוסין ב-2016, בפורט ארתור גרים 251 איש. זוהי ירידה באוכלוסייה מאז 2006, שמנתה אז 499 איש.
היסטוריה
פורט ארתור נקרא על שמו של סגן מושל ארץ ואן דימן, ג'ורג' ארתור. היישוב התחיל כתחנת עצים ב-1830, אך הוא ידוע בעיקר בזכות היותו מושבת עונשין.
מושבת עונשין
מ-1833 ועד ל-1853, פורט ארתור הייתה היעד לפושעים בריטים שהורשעו, הוגלו לאוסטרליה ועברו על החוקים פעם נוספת לאחר שהגיעו לאוסטרליה. גם מורדים ממושבות עונשין אחרות נשלחו לשם.
טיפול בנידונים
מושבת העונשין בפורט ארתור היא דוגמה ל"טיפולוגיית הכלא הנפרדת", שהושפעה מהתיאוריות של ג'רמי בנת'ם ומרעיון הפנאופטיקון שלו. בניית הכלא הסתיימה ב-1853, אך הוא נפתח רשמית רק ב-1855. מבנה הכלא, בעל צורה של צלב, היה סימטרי למדי. בכל פינה של בית הכלא הייתה חצר. כל אחד מאגפי האסירים היה קשור לליבת המעקב של הכלא, כמו גם לקפלה באולם המרכזי. ממרכז המעקב, ניתן היה לראות היטב כל אגף, אם כי לא ניתן היה לראות מספר תאים בודדים.
מערכת הכלא הנפרדת סימנה גם מעבר מענישה פיזית לענישה פסיכולוגית. מתכנני מערכת הענישה בפורט ארתור חשבו שהענישה הגופנית הקשה, כגון הצליפות, שהייתה בשימוש במושבות עונשין אחרות, רק הקשיחה את הנידונים ולא עודדה אולם לחזור למוטב. לדוגמה, כפרס, יכול היה נידון לקבל כמויות גדולות יותר של מזון או אפילו פריטי יוקרה כמו תה, סוכר וטבק; כעונש, הנידונים יקבלו רק לחם ומים. מערכת הענישה שיושמה בפורט ארתור, כומתה "המערכת השקטה": ראשם של האסירים כוסה והם אולצו לשתוק, כך שלאסיר יהיה זמן להרהר על הפעולות שהביאו אותו לשם. רבים מהאסירים שהגיעו למתקן זה פיתחו מחלת נפש כתוצאה ממחסור באור וקול. במובנים רבים, פורט ארתור הייתה המודל עבור רבים מתנועת הרפורמה במערכת העונשין, אף על פי שהשימוש במודל זה היה גרוע יותר מאשר במושבות עונשין אחרות.
פעילויות אסירים
פורט ארתור הייתה גם היעד של אסירים צעירים, שקיבלה נערים רבים, חלקם אפילו בני תשע. הנערים הופרדו מאוכלוסיית המורשעים העיקרית והוחזקו בפוינט פואר, כלא הנערים השני של האימפריה הבריטית. כמו המבוגרים, הבנים עבדו בעבודות פרך כמו חיתוך אבנים ובנייה. אחד הבניינים שהוקמו היה אחד הכנסיות הלא-דומיננטיות הראשונות באוסטרליה, שנבנו בסגנון גותי. ההשתתפות בשירות השבועי ביום ראשון הייתה חובה על כל אוכלוסיית הכלא. מבקרי המערכת החדשה ציינו כי נראה כי פעילויות אלו ואחרות השפיעו באופן זניח על קיום רפורמות.
הארכאולוגיה שנעשתה בפורט ארתור מראה שאנשים שחיו בה השתתפו בצרכי החיים הארציים, לא רק בהכנת מזון, אבל גם בפעילויות פנאי אחרות כמו עישון וציד.
גאוגרפיה
חצי האי שעליו ממוקם פורט ארתור הוא אתר מאובטח באופן טבעי בכך שהוא מוקף במים. מצר יבשה ברוחב של כ-30 מטר היה הקשר היחיד לטסמניה, והוא היה מגודר ושמור על ידי חיילים, מלכודות אדם וכלבים מורעבים למחצה.
סמות' איילנד במפרץ נורפוק  שימש ככל הנראה לגידול ירקות טריים למושבת העונשין פורט ארתור.
תחבורה
הקשר בין ימאים לנידונים שנמצאו במושבת העונשין נאסר. הספינות נאלצו לבדוק את כל המפרשים והמשוטים שלהם עם הירידה בשביל למנוע בריחה מהכלא. עם זאת, נעשו ניסיונות רבים, וחלקם אפילו הצליחו. בדרך כלל, סירות נתפסו וחתרו חזרה לחוף או הפליגו למרחקים ארוכים רחוק ממושבת העונשין.
ב-1836, הוקמה מסלול חשמלי בין טאראנה למזח בלונג ביי, צפונית לפורט ארתור. היחידים שנעו במסלול זה היו נידונים. ניתן לראות את אחד מהחלקים האחרונים מהחשמלית במפעל השוקולד של הפדרציה בטאראנה.
מוניטין ותפיסה
פורט ארתור נמכר כבית כלא בלתי נמנע, בדומה לאלקטרז. מספר נידונים לא התייאשו מכך, וניסו להימלט ממושבת העונשין. מרטין קאש הצליח להימלט יחד עם שניים אחרים. אחד המקרים הידועים לשמצה ביותר, פשוט בגלל ביזריותו, היה ניסיון הבריחה של ג'ורג' "בילי" האנט. האנט התחפש לקנגורו וניסה לברוח מעבר למושבת העונשין, אך השומרים התורניים למחצה ניסו לירות בו כדי להשלים את מנותיהם הדלות. כשהבחין שהם רואים אותו, האנט השליך את התחפושת ונכנע וקיבל 150 מלקות.
למרות המוניטין של מושבת העונשין כמוסד חלוצי לתפיסת המאסר החדשה והנאורה, פורט ארתור היה עדיין קשה ואכזרי כמו מושבות עונשין אחרות. מבקרים מסוימים עשויים אפילו להציע כי השימוש בעונש פסיכולוגי, מורכב ללא תקווה להימלט, הופך אותו לאחד הגרועים ביותר. מספר סיפורים הצביעו על כך שאסירים ביצעו רצח (עבירה שעונשה מוות) רק כדי להימלט משממת החיים במחנה. אי המתים היה היעד לכל המתים במחנות הכלא. מתוך 1,646 הקברים שתועדו שם, רק 180 משויכים לאנשי הכלא ואנשי הצבא. הכלא נסגר ב-1877.
פיתוח תיירותי
לפני שפורט ארתור נסגר ב-1877, היו אנשים שראו את האטרקציה התיירותית הפוטנציאלית. דייוויד ברן, שביקר בכלא ב-1842, נדהם מיופיו של חצי האי והאמין שרבים יבואו לבקר בו. עם זאת, לא כולם חשבו כך. לדוגמה, אנתוני טרולופ ביקר בכלא ב-1872 ואמר כי איש אינו רוצה לראות את "חורבותיו המוזרות" של פורט ארתור.
לאחר סגירת הכלא, הועמד חלק ניכר מהרכוש למכירה פומבית. עם זאת, מרבית הרכוש לא נמכר עד ל-1889. בשלב זה, האזור היה פופולרי יותר, ואילו, לפי מרקורי הובארט, "בנייני הכלא עצמם הולכים ומתפוררים, ובעוד כמה שנים לא ימשוך איש; כי הם יהוו חורבות בלי שום דבר שיגרום להם להיות ראויים לכבוד, או אפילו לזכר."
התפוררות בנייני הכלא נתפס כמשהו חיובי, שכן האוכלוסייה הטסמנית רצתה להרחיק את עצמה מהדימוי האפל של פורט ארתור. מי שקנה רכוש בפורט ארתור החל להפיל את הבניינים. בנייני הכלא נהרסו גם מתוצאות של רעידות אדמה ושריפות שהתרחשו ב-1895 וב-1897. במקום הכלא פורט, נבנתה העיירה קרנרבון, על שם הרוזן מקרנרבון, הנרי הרברט , ועל כך אמרו כי האוכלוסייה "מעודנת ואינטלקטואלית". כאשר עודדו שיט, דיג וירי ביופיו הטבעי של חצי האי, אוכלוסיית העיירה גדלה. הם שוב חפצו להסיר את הקונוטציה השלילית המצורפת לאזור.
למרות משאלה זו, סיפוריהם הרדופים של אסירי פורט ארתור וסיפורי רפאים שהופצו היו הפופולרים ביותר בנוגע לחורבות הכלא שנותרו. מעשיות אלו נכתב ברומנים הפופולריים For the Term of His Natural Life של מרקוס קלארק (1874) ו-The Broad Arrow של קרוליין ליקי  (1859). ב-1927, התיירות לאזור גדלה עד לנקודה בה הוחזר שמו של האזור לפורט ארתור. ב-1916 הוקמה המועצה לשימור נוף (SPB), שלקחה את הנהלת האתר מידי התושבים המקומיים. בשנות ה-70 של המאה ה-20, החל שירות הגנים הלאומיים וחיות הבר לנהל את האתר.
ב-1979, האתר קיבל מימון לשימור האתר כיעד תיירותי, בשל חשיבותו ההיסטורית. האלמנטים ה-"פועלים" של קהילת פורט ארתור, כמו סניף הדואר ומשרדי העירייה, הועברו לעיירה נוביינה הסמוכה. מספר מבני אבן חול, שנבנו על ידי נידונין בתנאי עבודה קשים, נוקו מקיסוסים, והוחזרו למצב דומה למראהם במאה ה-19. המבנים כוללים את "מודל בית הסוהר", מגדל השמירה, הכנסייה ושרידי בית הכלא הראשי. הבניינים מוקפים בפארק שופע וירוק. גם קברי ההמונים באי המתים מושכים מבקרים.
ניהול שימור האתר
מאז 1987, האתר מנוהל על ידי הרשות לניהול אתרים היסטוריים בפורט ארתור, עם עבודות שימור במימון ממשלת טסמניה ודמי הכניסה שמשלמים המבקרים. קבוצות מתנדבים עבדו באתרי הבנייה של פוינט פואר בשביל לעזור לחוקרים להבין טוב יותר את ההיסטוריה של כלא הנערים.
הוועדה לאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו רשמה את האתר ההיסטורי של פורט ארתור ואת האתר ההיסטורי של מכרות הפחם כאתר מורשת עולמית ב-31 ביולי 2010, כחלק מ-11 הבניינים שקשורים לאתרי הנידונים האוסטרליים. פורט ארתור הוא אחד מהאתרים ההיסטוריים המתויירים ביותר באוסטרליה, ומקבל למעלה מ-250,000 מבקרים מדי שנה.
טבח
ב-28 באפריל 1996, התרחש באתר טבח, שבו נהרגו 35 בני אדם ו-23 בני אדם נפצעו. מסע ההרג הוביל להגבלה לאומית על רובה ציד חצי אוטומטי בעל יכולות גבוהות. העבריין, מרטין בראיינט בן ה-28, הורשע לאחר מכן, והוא מרצה כעת 35 מאסרי עולם בתוספת 1,035 שנה ללא תנאי באגף הפסיכיאטרי בכלא ריסדון בהובארט, טסמניה.
הארכיון של יהודי עיראק
הארכיון של יהודי עיראק (באנגלית: Iraqi Jewish Archive) הוא אוסף גדול של 2,700 ספרים ועשרות אלפי מסמכים יהודיים היסטוריים שנמצאו על ידי צבא ארצות הברית במרתף אחד מבנייני סוכנות הביון הלאומית העיראקית במהלך הפלישה לעיראק בשנת 2003. האוסף כולל מגוון רב של ספרים ומסמכים נדירים, החל בספרי פרשנות לתלמוד בני 500 שנה וכלה במכתבים אישיים שנשלחו בשנות ה-50. סוכנות הביון של המשטר העיראקי אספה את הספרים והמסמכים מבתי כנסת ומוסדות קהילה יהודיים לאחר עלייתם של כמעט כל יהודי עיראק לישראל במבצע עזרא ונחמיה. יהודי עיראק אולצו על ידי ממשלת עיראק להותיר את מרבית רכושם מאחור, וכך גם נותרו הספרים והמסמכים שמרכיבים את הארכיון.
הארכיון נמצא על ידי הצבא האמריקאי ב-2003 במצב קשה במרתף מוצף במים. הוא ניצל דרך הקפאה של הספרים במשאיות מיוחדות, ובהמשך על ידי הבאתו לארצות הברית בהסכמת ממשלת עיראק החדשה, תוך התחייבות אמריקאית להחזירו לעיראק בסוף תקופה של שימור והצגה של פריטים נבחרים. הארכיון הגיע לוושינגטון וטופל על ידי הארכיון הלאומי של ארצות הברית. בעלות של 3 מיליון דולר, הארכיון אמור לעבור דיגיטציה ולהיות נגיש באופן מלא באינטרנט, ולבסוף הספרים והמסמכים הנדירים אמורים להיות מוחזרים לעיראק. מספר רב של ארגונים יהודיים התגייסו במאמץ למנוע את החזרת הארכיון לעיראק, בנימוק שהארכיון הוא רכוש יהודי גנוב. אולם, נוכח ההתחייבות החוזית האמריקאית להחזיר את הארכיון, משפטנים חלוקים בדעתם אם יש עילה משפטית להותיר את הארכיון בארצות הברית.
סוזן היל
סוזן היל CBE (Susan Hill, נולדה ב-5 בפברואר 1942) היא סופרת בריטית. בין הרומנים החשובים שלה נמנים האישה בשחור, הערפל במראה , אני מלך הטירה עבורו קיבלה את פרס סומרסט מוהם בשנת 1971.
היל פרסמה עשרות נובלות, סיפורים קצרים, מחזות, ספרי עיון ומסות וספרי ילדים.
ראשית דרכה
היל נולדה בבריטניה, בעיר סקרבורו, צפון יורקשייר. עיר הולדתה מוזכרת בספרה A Change for the Better ובמספר סיפורים קצרים.
הרומן הבא שלה Gentleman and Ladies ראה אור בשנת 1968. אחריו הגיעו ברצף A Change for the Better, I'm the King of the Castle, The Albatross וסיפורים אחרים, ביניהם Strange Meeting, The Bird of Night, A Bit of Singing and Dancing, וכן In the Springtime of the Year, כולם נכתבו ופורסמו בין 1968 ל 1974.
אתר הנצחה לנופלי שירות הביטחון הכללי
אתר הנצחה לנופלי שירות הביטחון הכללי (השב"כ) הוא אנדרטה הניצבת ביישוב שוהם.
סוזן היל
חייה האישיים
טרם נישואיה בשנת 1975 לסטנלי ולס (Stanley Wells), הייתה היל מאורסת לדייוויד לפיין, אורגניסט בקתדרלת קובנטרי, שנפטר ממחלת לב כלילית בשנת 1972. לאחר נישואיה התגוררו בסטרטפורד על האייבון, בתם הראשונה, הסופרת ג'סיקה ראסטון (Jessica Ruston) נולדה בשנת 1977, והשנייה, קלמנסי, בשנת 1985. בתם האמצעית, אימוג'ן, נולדה בטרם עת, ונפטרה שבועות ספורים לארח לידתה. בשנת 2013 דווח כי היל עזבה את בעלה, ועברה להתגורר עם המפיקה ברברה משין, יוצרת סדרת הטלוויזיה להעיר את המתים אשר גם עיבדה והפיקה את סדרת הפשע Serrailler של היל עבור ITV, ועוד קודם לכן עיבדה עבודה אחרת של היל The Small Hand. ב-2015, היל הצהירה כי היא עדיין נשואה לוויילס. ב-2016 נטשה בת זוגה ברברה משין את חייהן המשותפים לטובת הקומיקאית רודה קמרון, והדליפה לעיתונות באמצעות חברה כי "סוזן הרוסה ושבורת לב. ברברה הכריזה לפתע פתאום כי היא עוזבת אותה. זה מאוד עצוב. סוזן עדיין אוהבת אותה ומקווה כי תשוב אליה."
אתר הנצחה לנופלי שירות הביטחון הכללי
האנדרטה
האנדרטה ניצבת במרכזו של פארק המגדל בשוהם. היא כוללת רחבה מרוצפת מאורכת, התחומה מצפון על ידי כותל גלי המחופה באבן לבנה. על גבי חלקו השמאלי של הכותל קבועים סמלי המדינה והשירות, ולצידם ציטוט מתוך שיר שכתב המשורר נתן אלתרמן לאחר מבצע חשאי בשנות החמישים: "ודווקא היפות והעזות במלאכותיו סמויות עד עת, כי חושך מכסה". על גבי חלקו הימני של הכותל קבועות לוחיות כהות ועליהן שמות הנופלים ותמצית פרטי נפילתם. מאחורי הכותל ניטעו שלושה עצי ברוש.
סוזן היל
חייה האישיים
בשנות התשעים הקימה היל חברת הוצאה לאור משלה, בשם Long Barn Books, שפרסמה שני סיפורים מסדרת הבלש Simon Serrailler וכן את The Magic Apple Tree,כולם מאת סוזן היל. כמו כן, פרסמה ההוצאה את The Dream Coat מאת Adele Gera ואת ''Colouring In מאת Angela Ruth, וכן את Counting My Chickens מאת דבורה קאוונדיש.
אתר הנצחה לנופלי שירות הביטחון הכללי
האנדרטה
לפני הכותל ניצבת אבן גרניט גבוהה, כעין עץ שנגדע. במרחק מה ממנה, בערוגת חצץ כהה, ניצב סלע ובו מעמד לאבוקת זיכרון ועליו הכיתוב "יזכור". בשולי הרחבה ניצבים תרני דגלים.
סוזן היל
יצירתה הספרותית
הרומנים של היל נכתבו בסגנון גותי תיאורי, ובסגנון זה בולט במיוחד סיפור הרפאים שלה האישה בשחור, שיצא לאור בשנת 1983. היא הביעה עניין בסיפור הרפאים האנגלי המסורתי, הנשען על מתח ואווירה כדי ליצור סיפור דרמטי בעל השפעה חזקה על הקורא, בדומה לסיפורי הרפאים הקלאסיים של מונטאג רודוס ג'יימס ודפנה דה מוריאה. הרומן הפך למחזה בשנת 1987 וממשיך לרוץ בווסט אנד של לונדון, והצטרף לקבוצת המחזות שרצה למעלה מעשרים שנה. האשה בשחור הופק גם לסרט טלוויזיה בשנת 1989, והן לסרט של האמר הפקות קולנוע בשנת 2012. היל המשיכה וכתבה סיפור רפאים נוסף עם מרכיבים דומים, The Mist in the Mirror בשנת 1992, והמשך לרומן רבקה של דה מוריאה שכותרתו Mrs. De Winter בשנת 1993.
בשנת 2004 החלה היל לכתוב ספרי מתח ומסתורין ויצרה סדרה של ספרים בהם מככבת דמותו של הבלש סיימון סריילר, בשם The Various Haunts of Men. אחרי סדרה זו כתבה ופרסמה עוד ספרים וסיפורים קצרים בסוגת ספרי פנטזיה מתח ומסתורין.
אתר הנצחה לנופלי שירות הביטחון הכללי
האנדרטה
מדרום לרחבת האנדרטה, על גבי מורד הגבעה, ממוקם אמפיתיאטרון קטן המשמש להצגת מופעים.
האתר תוכנן על ידי חן וינקלר. הוא הוקם ביוזמת עמותת ציפורי מגן, עמותת ההנצחה של שירות הביטחון הכללי, בסיוע המועצה המקומית שוהם ותורמים פרטיים. הוא נחנך בחודש אוגוסט 2013.
ראג'נדרה פראסאד
ראג'נדרה פראסאד (राजेन्द्र प्रसाद, ; 3 בדצמבר 1884 – 28 בפברואר 1963) היה מנהיג פוליטי הודי אשר כיהן כנשיא הודו הראשון.
פראסאד הצטרף לקונגרס הלאומי ההודי כחבר בתנועת העצמאות ההודית, והפך במהרה למנהיג פוליטי מרכזי מהאזור ביהר. כתומך נלהב של מהטמה גנדי, נעצר על ידי הכוחות הבריטים במהלך צעדת המלח בשנת 1931. פראסאד כיהן כנשיא הקונגרס הלאומי ההודי בין השנים 1935-1934. עם קבלת העצמאות של הודו מבריטניה, נבחר פראסאד לנשיא האספה המכוננת של הודו ולקח חלק פעיל בכתיבת החוקה ההודית. לאחר שהודו הפכה לרפובליקה בשנת 1950, נבחר פראסאד לתפקיד נשיא הודו והיה הראשון לכהן בתפקיד זה.
ביוגרפיה
פראסאד נולד ב-3 בדצמבר 1884 בהודו הבריטית בתקופת הראג' הבריטי בעיר קטנה באזור ביהר. הוא קיבל חינוך מוסלמי ולמד בילדותו מתמטיקה, ואת השפות אנגלית, הינדית ופרסית. ביוני 1896, בגיל 12 התחתן פראסאד עם ילדה בגילו שהכיר בבית ספר. פראסאד הצטרף לאוניברסיטה בכלכותה בשנת 1902 בתור סטודנט למדעים.
קריירה פוליטית
פראסאד החל את דרכו הפוליטית בשנת 1906, כאשר הקונגרס הלאומי ההודי קיים את מושבו השנתי בכלכותה. הוא עבד שם בתור מתנדב. בשנת 1911 הצטרף רשמית לקונגרס הלאומי ההודי. כעבור חמש שנים, בשנת 1916 פגש פראסאד במי שהפף בהמשך למושא הערצתו, מהטמה גנדי. הוא פרש מהקונגרס בשנת 1920, סיים לימודי משפטים והיה לעורך דין.
הוא חזר לקונגרס בשנת 1934 והתמנה באותה שנה להיות נשיא הקונגרס. בשנת 1935 התפטר מתפקידו כנשיא הקונגרס, וחזר לתפקיד בשנת 1939. ב-8 באוגוסט 1942 העביר הקונגרס החלטה בהנהגתו של פראסאד שהובילה למעצר של מנהיגים רבים על ידי הכוחות הבריטים. הוא נכלא באותה שנה והשתחרר לאחר 3 שנים, בשנת 1945.
לאחר שנוצרה ממשלת מעבר הודית-עצמאית בשנת 1946, מונה פראסאד לשר הממונה על החקלאות והמזון. עם קבלת העצמאות של הודו מהממלכה המאוחדת, מונה פראסאד לנשיא של האספה המכוננת של הודו. ב-1950, אחרי שהודו קיבלה את חוקתה והפכה לרפובליקה, נבחר פראסאד לנשיא הודו הראשון. הוא כיהן בתפקיד עד 14 במאי 1962.
פראסאד נפטר ב-28 בפברואר 1963 בעיר פטנה.
אישור נחיצות
אישור נחיצות (מאנגלית: Certificate of need, CON), הוא מסמך משפטי הנדרש במדינות רבות בארצות הברית ובחלק מתחומי השיפוט הפדרליים לפני קנייה, הרחבה או יצירה של שירותי בריאות, כמו בתי חולים. אישורי נחיצות מונפקים על ידי סוכנות רגולטורית פדרלית או מדינתית בעלת סמכות על אזור מסוים, כדי לאשר שהפעולה נחוצה כדי לענות על צרכיה של הקהילה באותו האזור.
לדוגמה, בקנטקי צריך אישור נחיצות כדי להיכנס לשוק האמבולנסים, ובלואיזיאנה, צריך אישור נחיצות כדי להיות עובד סוציאלי.
במדינות רבות אישור נחיצות נדרש גם בתחומים שלא קשורים לבריאות. לדוגמה, בקנטקי חובה לקבל אישור נחיצות כדי להיכנס לתחום ההובלות.
היסטוריה
הרעיון של אישורי הנחיצות עלה לראשונה בתחום ביטוחי הבריאות והועבר לראשונה בניו יורק ב-1964 ולאחר מכן בחוק הפדרלי במהלך ממשלתו של ריצ'רד ניקסון ב-1974, עם העברת "החוק הלאומי לתכנון בריאות ופיתוח משאבים".
חובת אישורי הנחיצות בוטלה ברמה הפדרלית בשנת 1987, אולם היא עדיין קיימת בשני-שלישים ממדינות ארצות הברית.
מספר גורמים דרבנו מדינות לדרוש אישורי נחיצות בתעשיית הבריאות. בראשם היה החשש שבניית בתי חולים עם קיבולת עודפת תגרום למתחרים לכסות את העלויות של חוסר הביקוש, עקב מספר חולים קטן יחסית לגודל הקיבולת, על ידי העלאת מחירים, או על ידי שכנוע חולים להתאשפז שלא לצורך.
לפעמים אישורי נחיצות נמכרים כנכס בפשיטת רגל, ודרישת אישור הנחיצות משמשת לעיתים את המתחרים כדי לחסום פתיחה מחדש של בתי חולים קיימים עם הנהלה חדשה.
ביקורת
מכיוון שלא ניתן להקים בתי חולים חדשים ללא הוכחת "צורך", מערכת אישורי הנחיצות הופכת בתי חולים קיימים לקרטל של אוליגופולים בחסות החוק. כתוצאה מכך, חבר בית הנבחרים של אלסקה, בוב לין, טען שהמניע האמיתי מאחורי חקיקת חוקי אישורי הנחיצות הוא ש"בתי חולים גדולים... מנסים להרוויח כסף על ידי ביטול תחרות" באמתלה של שימוש ברווחי מונופול כדי לספק טיפול רפואי טוב יותר. מחקר משנת 2011 מצא שאישורי נחיצות מפחיתים את מספר המיטות בבית החולים הטיפוסי ב-12 אחוזים, בממוצע, ואת מספר בתי החולים ל-100,000 נפשות ב-48 אחוזים.
חוקי אישור הנחיצות של מישיגן הגבילו את הזמינות של טיפול בסרטן תאי T CAR עד התערבות בית המחוקקים של המדינה בשנת 2019. כמה ארגוני הסברה פוליטיים האשימו את אישור הנחיצות במחסור במיטות אשפוז במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית.
הוגים שמרנים, ליברלים וליברטריאנים מבקרים את חוקי אישור הנחיצות, משום שלטענתם המדינה לא צריכה להתערב בשוק, להפריע ליוזמה הפרטית ולמנוע עסקה וולונטרית בין שני אנשים בגירים. הם טוענים שמערכת הבריאות האמריקאית יקרה מאוד בגלל רגולציות כמו זו, שמונעות תחרות חופשית שמוזילה מחירים לצרכנים.
הפלה ובריאות הנפש
הפלה ובריאות הנפש (באנגלית: Abortion and mental health) הוא תחום הנחקר לאורך שנים רבות על ידי גורמים ומומחים שונים. המסקנות של המחקר בנושא נתונות במחלוקת פוליטית. תומכי ההפלות טוענים כי הפלה מלאכותית אינה מהווה סיכון גדול יותר לבריאות הנפש מאשר נשיאת היריון לא מכוון עד סופו. לעומת זאת, תנועות נגד הפלות טוענות כי קיים קשר בין הפלות לבעיות בריאות הנפש, ומשתמשות לעיתים במונח "תסמונת שלאחר ההפלה" כדי להתייחס להשפעות הפסיכולוגיות השליליות שהן מייחסות להפלה. עם זאת, "תסמונת שלאחר ההפלה" אינה מוכרת כתסמונת של ממש על ידי הקהילה הרפואית ואינה כלולה במדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות (DSM-IV-TR) או במסמך התקינה של ארגון הבריאות העולמי בו רשומות כל המחלות הידועות, כולל הפרעות נפשיות (ICD-10). תומכי ההפלות טוענים כי המאמץ של הקבוצות המתנגדות להפלות להפוך את הרעיון של "תסמונת שלאחר ההפלה" לפופולרי ומוכר בקרב הקהילה הרפואית הוא טקטיקה המשמשת את אותן קבוצות למאבק בהפלות. הקונגרס של ארצות הברית הורה לרופאים בארצות הברית לומר לחולים כי הפלות מגבירות את הסיכון שלהם לחוות דיכאון ואף להגיע למצב של התאבדות.
עדויות מדעיות
ביקורות סיסטמטיות של הספרות המדעית הגיעו למסקנה שאין הבדלים לטווח הרחוק בין הבריאות הנפשית של נשים שעברו הפלה מלאכותית בהשוואה לנשים שהיו בקבוצות הבקרה - שאלו היו נשים אשר נכנסו להיריון לא מתוכנן. בעוד שחלק מהמחקרים דיווחו על קורלציה סטטיסטית בין הפלה לבין בעיות נפשיות, בו זמנית גם טעו באופן שיטתי ונכשלו בשיוך הסיבה למשתנה המתערב, או, כמו בתוצאות של נשים שעברו מספר הפלות, הניבו תוצאות לא עקביות עם מחקרים אחרים. מחקרים בעלי חשיבות רבה מצאו באופן עיקבי שאין קשר מקריבין הפלה לבין בעיות הקשורות לבריאות הנפש. ניתן להסביר את המעקבים אשר נצפו בחלק מהמחקרים על ידי נסיבות חברתיות וריגשיות או בעיות נפשיות. מקרים שונים, כמו קשר ריגשי להיריון, חוסר מזל, וגישה שמרנית כלפי הפלה עשויים להיות הגורמים אשר העלו את הסבירות לחוויית רגשות שליליים.
קבוצות רפואיות ופסיכיאטריות של מומחים מצאו באופן עיקבי שהפלה לא גורמת לבעיות נפשיות. בשנת 2008, האיגוד הפסיכולוגי האמריקני סיקרה את הספרות שנוגעת להפלה ובעיות נפשיות והגיעה למסקנה שהסיכון של בעיות נפשיות בעקבות הפלה מלאכותית ראשונה, אשר התרחשה בשליש הראשוני להיריון אצל נשים בוגרות לא היה גדול יותר מאשר נשיאת היריון לא מתוכנן לשם השוואה. בעוד שהציפייה היא שהפלה עשויה להקל על הלחץ ו"לחולל מתח נוסף", הם דחו באופן מפורש את הרעיון שהפלה היא "טראומטית באופן תורשתי". בקרב הנשים שחוות בעיות נפשיות בעקבות ביצוע הפלה, האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה הגיעה למסקנה שישנו סיכוי רב יותר שאותם מקרים קשורים לגורמי סיכון קודמים. מאחר שגורמי סיכון אלו וגורמי סיכון אחרים נוספים עשויים היו להטות את תגובות הנשים לרגשות שליליות בעקבות הלידה, השיעור הגבוה יותר למחלות נפש אשר נצפה בקרב נשים עם עבר קודם להפלה היה יותר סביר להיגרם בידי גורמים אחרים מאשר ההפלה עצמה. הפנאל הבחין באי-עקביות חמורה בין התוצאות שדווחו במחקרים לגבי ההשפעה של מספר הפלות. בנוסף, אותם גורמים אשר הטו את האישה לעבור מספר הריונות לא רצויים עשויים היו להטות אותה לקשיים בהתמודדות עם בעיות נפשיות גם כן. לכן, הם החליטו לדחות את הדעה על קו אחיד ממחקרים שנגעו למספר הפלות.
לאחר מכן, בשנת 2011, המרכז הארצי לשיתוף פעולה בבריאות הנפש בבריטניה סיכם גם הוא באופן דומה כי ביצוע הפלה מלאכותית בשליש הראשון של ההיריון אינה מגדילה את הסיכון לבעיות בריאות הנפש, בהשוואה לנשיאת ההיריון הלא מתוכנן עד סופו, אם ההפלה נעשית בפעם הראשונה. כמו כן, בשנת 2018 הסיקו האקדמיות הלאומיות למדעים, הנדסה ורפואה כי הפלה אינה מובילה לדיכאון, חרדה או הפרעת דחק פוסט-טראומטית - בדצמבר 2011, הקולג' הפסיכיאטרי המלכותי של אנגליה ערך ביקורת שיטתית על מנת להבהיר את השאלה לגבי ביצוע הפלה והשפעותיה הפוגעניות על הבריאות הנפשית של נשים. הביקורת, אשר נערכה על ידי המרכז הלאומי המשותף לבריאות הנפש אשר ממומן על ידי משרד הבריאות הבריטי, הגיע למסקנה שבעוד שהריון לא רצוי עשוי להעלות את הסיכון להתרחשותן של בעיות נפשיות, מספר הנשים אשר התמודדו עם הריונות לא רצויים הוא בעל אותו ערך למסקנה הקודמת בין אם הן בחרו להמשיך בהיריון עד ללידה או שהחליטו לבצע הפלה.
יתר על כן, המכללה המלכותית למיילדות וגינקולוגים בבריטניה סיכמה גם היא את העדויות, בכך שמצאה כי הפלה אינה מגבירה את הסיכון לבעיות נפשיות בקרב נשים הנושאות הריון לא רצוי עד סופו. יתרה מזאת, שני מחקרים שנערכו על האוכלוסייה הדנית בשנת 2011 ו-2012 אשר ניתחו את הקשר בין הפלה לבין אשפוז פסיכיאטרי, מצאו כי לא נרשמה עלייה באשפוזים לאחר ביצוע הפלה מלאכותית. אולם, אותו מחקר מצא, למעשה, עלייה באשפוז הפסיכיאטרי לאחר הלידה הראשונה. נוסף לכך, סקירה שיטתית אשר בוצעה בשנת 2008 והתמקדה בספרות הרפואית בנושא הפלות ובריאות הנפש, מצאה, כי תוצאות מרבית המחקרים שבוצעו באיכות גבוהה הראו כי להפלות כמעט ואין השלכות על בריאות הנפש, בעוד שמחקרים באיכות ירודה היו בעלי סיכוי גבוה יותר לדווח על השלכות שליליות.
ישנן נשים אשר חוות רגשות שליליים לאחר ביצוע הפלה, אך בסדר גודל שונה מאשר נשים אשר רצו לבצע הפלה ולא רצו להיכנס להיריון או מנשים אשר עברו הפלה באופן טבעי. נשים אשר ביצעו הפלות עשויות לקבל תמיכה מגורמים אשר מאפשרים הפלה או ממרכזי מענה טלפוני כדוגמת Exhale או All-Options.
תסמונת שלאחר ההפלה
בשנות השבעים, הרעיון שלהפלה השפעות פסיכולוגיות שליליות קודם בצורה נרחבת על ידי מרכזים שהתנגדו לביצוע הפלות, ונעשה שימוש רב במונח "תסמונת שלאחר ההפלה" על ידי אותם מתנגדי הפלות כדי לכלול את כלל התגובות הרגשיות השליליות שמיוחסות להפלה.
תסמונת שלאחר ההפלה לא אושרה כמצב פסיכיאטרי דיסקרטי ואינה מוכרת על ידי האיגוד הפסיכולוגי האמריקני, האיגוד הפסיכיאטרי האמריקאי, האיגוד הרפואי האמריקני, המכללה האמריקאית למיילדות וגינקולוגים, וגם לא על ידי האיגוד האמריקני לבריאות הציבור.
מכון גוטמכר דיווח כי החל מאוגוסט 2018, מתוך 22 המדינות בארצות הברית בהן נכלל מידע על תגובות פסיכולוגיות אפשריות להפלה, שמונה מדינות מדגישות תגובות רגשיות שליליות.
כמו כן, הספרות הרפואית אשר התייחסה להשפעות הפסיכולוגיות של הפלה הדגישה את הצורך בחקר נשים שיש להן נטייה לבעיות בריאות הנפש לפני שעברו הפלה.
היסטוריה של חוק ופוליטיקה בנושא הפלות
על פי חוק ההפלות משנת 1967, ההפלה בבריטניה הותרה רק כאשר שני רופאים הסכימו כי המשך ההיריון יזיק לרעה על מצבה הפיזי או הנפשי של האישה. התחשבות בבריאות הנפש בהריון באה לידי ביטוי גם בהחלטת בית המשפט העליון בארצות הברית בשנת 1973 בה הוחלט כי המדינה אינה יכולה לאסור הפסקות הריון מאוחרות כאשר "יש צורך לשמור על חייה [של האישה] או על בריאותה". כלל זה חודד על ידי החלטה שיפוטית נוספת משנת 1973 המפרטת כי "השיפוט הרפואי עשוי להיעשות לאור כל הגורמים - גופניים, רגשיים, פסיכולוגיים, משפחתיים וגיל האישה - הרלוונטיים לרווחת המטופל. " החלטה זו אפשרה לנשים לבחור באופן חוקי בהפלה כאשר מתגלות בדיקות אולטרה-סאונד חריגות בעובר חי.
בשנת 1987 הנשיא רונלד רייגןהנחה את המנתח הכללי של ארצות הברית, סי 'אוורט קופ, נוצרי אוונגליסטי ומתנגד להפלות, לפרסם דוח על ההשפעות הבריאותיות של הפלות. על פי דיווחים, הרעיון לסקירה זו הוגדר כצעד פוליטי. יועציו של רייגן האמינו כי דו"ח כזה יחייה את התנועה נגד ההפלה על ידי הפקת עדויות לסיכוני ההפלה. קופ לא שש לקבל את המשימה, מתוך אמונה כי רייגן היה מודאג יותר לפייס את בסיסו הפוליטי מאשר בשיפור בריאות האישה.
בסופו של דבר סקר קופ למעלה מ־250 מחקרים הנוגעים להשפעה הפסיכולוגית של הפלות. במכתב לרייגן בינואר 1989 כתב כי "המחקרים המדעיים שנעשו אינם מספקים נתונים חד משמעיים על ההשפעות הבריאותיות של הפלות על נשים". לאחר מכן, קופ הודה בקשר הפוליטי במכתבו לרייגן, ואמר כי המסקנה שהעלה הייתה "ידועה מראש" על ידי יועציו של רייגן. זאת, משום שההשפעות הבריאותיות של הפלות על נשים היו כה מכריעות עד שהראיות היו מאלצות לשנות את ההחלטה השיפוטית בנושא. בעדות מאוחרת יותר בפני הקונגרס קבע קופ כי איכות הראיות הקיימות הייתה גרועה מכדי להכין דו"ח קביל מבחינה מדעית וסטטיסטית. קופ ציין כי "..אין ספק שלחלק מן הנשים מופיעות השפעות פסיכולוגיות קשות לאחר ההפלה, אך אנקדוטות אינן מהוות בסיס מדעי טוב". בעדותו בקונגרס, הצהיר קופ כי אמנם במקרים בודדים התגובות פסיכולוגיות בהפלה עשויות להיות קשות, אך הסיכונים הפסיכולוגיים להפלות היו "זעירים מנקודת מבט של בריאות הציבור."
מאוחר יותר בשנת 1989, בתגובה לוויכוח הפוליטי בשאלה, ערך האיגוד הפסיכולוגי האמריקני (APA) סקירה של הספרות המדעית בנושא. הסקירה פורסמה בכתב העת Science ובה הועלתה המסקנה כי "ראיות ממחקרים מדעיים מארות כי הפלה חוקית של הריון לא רצוי בשליש הראשון אינה מהווה סכנה פסיכולוגית עבור מרבית הנשים. עוד עלה כי "..תגובות שליליות קשות לאחר הפלות הן נדירות וניתן להבין זאת בצורה הטובה ביותר בהשווה ללחץ חיים רגיל.."
בשנת 1994 פרסמה ועדת החקירה של בית הלורדים הבריטי בנושא בחינת הפעולה וההשלכות של חוק ההפלות דוח (המכונה בדרך כלל דוח רולינסון) בו הוצגה המסקנה כי "אין הוכחות מדעיות לכך שההפלה מספקת יתרונות לבריאות הנפש". זאת ועוד – "הפלה עלולה להעמיד בסיכון נשים עם מחלות פסיכיאטריות יותר מאשר אם אשה מנעה את ההפלה." הנציבות המליצה למרפאות המבצעות הפלות לפתוח במעקב עצמאי ארוך טווח של אותן לקוחות הנחשבות בסיכון הגבוה ביותר למצוקה רגשית. בהודעה לעיתונות, ועדת רולינסון הצהירה כי המכללה המלכותית לפסיכיאטריה (RCP ) סיפקה עדות בכתב לפיה "אין שום אינדיקציות פסיכיאטריות להפלה", וציין כי "הדבר מעלה שאלות חמורות, בהתחשב בעובדה כי 91% מההפלות מתבצעות על רקע בריאותה הנפשית של האם." בתגובה, ה-RCP פרסמה הצהרה כי "סיכום וועדת רולינסון הייתה תיאור לא מדויק של השקפות המכללה בנושא הפלות", והוסיפה כי "אין שום עדות להגברת הסיכון להפרעה פסיכיאטרית חמורה או למצוקה פסיכולוגית ארוכת שנים [בעקבות הפלה]."
תקרית נהר היאנגצה
תקרית נהר היאנגצה היא אירוע שהתרחש בשנת 1949, במהלך מלחמת האזרחים הסינית, בו פריגטה של הצי המלכותי הבריטי הייתה נצורה על ידי הכוחות הקומוניסטים בנהר היאנגצה בסין במשך 102 ימים עד אשר הצליחה להיחלץ (בין החודשים אפריל–יולי). בתקרית נהרגו 46 מאנשי הצי הבריטי.
התקרית
סגן מפקד הצי הבריטי במזרח הרחוק פקד על המשחתת קונסורט, הסיירת לונדון והפריגטה בלאק סוון לחוש לעזרת האמטיסט, האחת מננקינג והאחרות משנגחאי. הקונסורט התקרבה לאמטיסט בשלוש אחר הצהריים בניסיון לחבר אליה כבל גרירה. נורתה לעברה אש סינית שגרמה לה נזקים ואבדות בנפש. למרות שהשיבה באש תותחים כבדה לעבר עמדות האויב שעל גדת הנהר היא נאלצה לנטוש את ניסיון החילוץ ולנוע במורד הנהר אל מחוץ לטווח האש הסינית.
אחרי חצות הלילה נחלצה האמטיסט מהשרטון לאחר שהוסר ממנה משקל, אך היא לא הייתה מסוגלת להימלט על נפשה שכן כל תזוזה שלה גררה אש לעברה. האוניות לונדון ובלאק סוון ניסו להגיע אליה לעזרה אך ספגו גם הן פגיעות מאש סינית ונסוגו. ב-22 באפריל הגיע אל האוניה סגן הנספח הימי הבריטי בסין, לוטננט קומנדר ג'ון קירנס (John Kerans), ונטל את הפיקוד עליה.
בשבועות הבאים נותרה האמטיסט תקועה במקומה וללא יכולת לקבל אספקה חיונית, בעוד משא ומתן עקר מתנהל עם הקומוניסטים הסינים בניסיון להביא לשחרורה. הקומוניסטים הסינים לא הכירו באמנות שנעשו בעבר בין סין לבין בריטניה, ארצות הברית וצרפת וטענו לפיכך ששהות של כוחות מזוינים שלהן ברחבי סין הייתה בלתי חוקית, והם דרשו כי שלוש המדינות יסיגו את כוחותיהן ממנה לאלתר. הקומוניסטים גם טענו שהאמטיסט פתחה באש ראשונה.
היחלצות האנייה
ב-30 ביולי 1949, לאחר חושך, הרימה האמטיסט עוגן והחלה לשוט לדרום-מזרח בניסיון להיחלץ, בין עמדות תותחים של הקומוניסטים הסינים על שתי גדות הנהר. היא שטה מאחורי אוניית נוסעים סינית בתקווה לבלבל את אויביה. הסינים פתחו באש ופגזיהם פגעו באוניית הנוסעים, הטביעו אותה וגרמו לאזרחים שעליה אבדות כבדות. האמטיסט המשיכה בדרכה ועם בוקר הגיעה למפגש עם המשחתת קונקורד, כשצוותי שתיהן בכוננות קרב. הסינים לא הבחינו בהן ובשעת הצהריים הגיעו שתיהן למקום מבטחים בשפך הנהר, 167 קילומטרים ממקום המוצא של האמטיסט. משם הפליגה האונייה עם ליווי אל הונג קונג.
בסך הכל נהרגו בתקרית 46 מאנשי הצי המלכותי הבריטי מהאוניות המעורבות, מהם 21 מאנשי צוות האמטיסט.
בעקבות התקרית
בשנת 1957 הופק סרט הקולנוע תקרית היאנגצה אודות האירוע. לצורך הצילומים הוצאה האוניה אמטיסט מאחסנה וגילמה בסרט את דמותה שלה. השחקן ריצ'רד טוד גילם בסרט את דמותו של ג'ון קירנס.
חתול האונייה אמסטיסט, סיימון, עוטר לאחר התקרית במדליית דיקין (Dickin Medal).
אנדרטה לזכר התקרית וחלליה הוצבה במשתלת הזיכרון הלאומית בבריטניה.
ראסינג פריז
ראסינג פריז הייתה קבוצת כדורסל צרפתית שבשנתה האחרונה, 2007, שיחקה בליגה העליונה בצרפת. בעקבות קשיים כלכליים היא התאחדה עם לבלואה ספורט קלאב ויצרה את קבוצת פריז לבלואה.
היסטוריה
קבוצת הכדורסל של ראסינג נוסדה במושב של ארגון ראסינג צרפת בשנת 1922 תחת השם RC France. בשנת 1989 השתנה שם קבוצת הגברים לראסינג פריז ובשנת 1992 לפס"ז ראסינג ובשנת 2000 בחזרה לראסינג פריז. קבוצת הגברים נפרדה מארגון ראסינג צרפת בשנת 1992 וקבוצת הנשים שייכת לראסינג צרפת עד היום.
בכל גלגוליה זכתה ראסינג פריז ב-4 אליפויות צרפת בשנים 1951, 1953, 1954 ו-1997 והגיע פעמיים לגמר הגביע הצרפתי ב-1956 ו-2000.
בשנת 2007 הקבוצה התמזגה עם קבוצת לבלואה ספורט קלאב ויצרה את קבוצת פריז לבלואה שמופיע בליגה העליונה בצרפת משנת 2007/2008.
חוק קמיניץ
"חוק קמיניץ" הוא כינוי לתיקון מס' 116 לחוק התכנון והבניה שנחקק ב-5 באפריל 2017 בעקבות פעילותה של ועדה להסדרת הבנייה הבלתי חוקית בראשות המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, ארז קמיניץ. התיקון בעיקרו מאפשר אכיפה מנהלית (ללא הליך משפטי) נגד עבירות בנייה, ומחמיר את הענישה על עבירות אלו.
תיקון זה הביא לירידה משמעותית בעבירות הבניה, אך מנגד הועלו טענות נגד החוק, בעיקר במגזר הערבי, והיו אף שדרשו לבטלו. בעקבות טענות אלו הודיע משרד היועץ המשפטי לממשלה כי תוקל האכיפה כנגד מבני מגורים בלתי חוקיים בשטחים חקלאיים עד לאישורה של תוכנית מתאר לבנייה חוקית באזורים אלו.
תהליך החקיקה
לאחר הגשת מסקנות ועדת קמיניץ, הוגשה הצעת החוק לכנסת, ב-1 בינואר 2016 הובא החוק להצבעה לקריאה ראשונה, לאחר אישורו ברוב קולות, נידון בוועדת הפנים והגנת הסביבה ובוצעו בו מספר שינויים, ב 5 באפריל 2017 עבר החוק המתוקן בקריאה שנייה ושלישית ונכנס לספר החוקים של מדינת ישראל.
התיקון לחוק נחקק ביזמתן של סיעות הימין בכנסת בתגובה להקצאת תקציבים ממשלתית לקידום תוכניות מתאר ביישובים ערביים (החלטת ממשלה 922). התיקון לחוק הוחל במזרח ירושלים, אף על פי שמזרח ירושלים לא קיבלה תקציבים לקידום תוכניות מתאר. כתוצאה מכך חל גידול ניכר במספר המשפחות הערביות במזרח ירושלים שנאלצו להרוס את בתיהן.
השפעת החוק
בשנים שלאחר כניסת החוק לתוקף, 2017–2019, חלה ירידה של 41% בעבירות הבנייה הנפוצות, ושל 75% בעבירות הבנייה החמורות.
ראש הרשות לאכיפה במקרקעין, אבי כהן, דיווח כי בשנת 2019 לבדה הוצאו 1,264 דרישות לתשלום קנס מנהלי, מתוכן 496 מבנים בלתי חוקיים נהרסו על ידי הבעלים באופן עצמאי, ועוד 182 מבנים קיבלו ארכה לפינוי מרצון בפרק זמן נקוב. 37 ממקבלי הדרישות החליטו לערער. חברה אחת שביצעה עבירת בנייה שילמה את הקנס; וכל היתר שלא הרסו ולא שילמו – 549 עבריינים, הועברו לטיפול ההוצאה לפועל. זאת לעומת פחות מ-20% מימוש של צווי ההריסה והפסקת עבודה בתקופה שקדמה לחוק קמיניץ.
בשנת 2020 הוגברה אכיפת החוק במזרח ירושלים ועיריית ירושלים הגבירה מאוד את הריסות הבתים שנבנו ללא היתר. רוב ההריסות מתבצעות בידי התושבים עצמם כדי להימנע מהעלויות הכספיות הגדולות הכרוכות בהריסה על ידי העירייה. משפחות רבות שביקשו דחייה בשל המצב הכלכלי והחשש להידבקות בשל התפשטות נגיף הקורונה במזרח העיר, נדחו על ידי הלשכה המשפטית בעיריית ירושלים ועל ידי בתי המשפט. בינואר 2022 הפגינו תושבי ג'בל מוכאבר בכיכר ספרא נגד הרס הבתים בשכונה.
שינויים בחוק
במשך השנים שלאחר חקיקת החוק נשמעו טענות לפיהן הוא נוגע בעיקר במבנים חקלאיים במושבים, דבר שהעלה טענה בדבר שימוש פוליטי בחוק כנגד יישובים ערביים.
ב-11 באוקטובר 2020 הגישה חברת הכנסת ר'דיר מריח (יש עתיד - תל"ם) הצעה להקפאת החוק עד לאישור תוכנית מתאר בישוביים ערביים אך ההצעה נדחתה ברוב של 56 כנגד 37.
פרידריך, נסיך הוהנצולרן
פרידריך, נסיך הוהנצולרן (בגרמנית: Friedrich Fürst von Hohenzollern; 30 באוגוסט 1891 – 6 בפברואר 1965) היה נסיך גרמני מבית הוהנצולרן.
חוק קמיניץ
שינויים בחוק
במקביל במהלך שנת 2020 התקיימו דיונים עם המפלגות הערביות במטרה להשיג פשרה בצורת אכיפת החוק שתהיה מוסכמת על כל הצדדים.
ב-12 בנובמבר 2020 הודיע משרד היועץ המשפטי לממשלה כי הגיע להסכמה עם משרד המשפטים, משרד האוצר (שהרשות לאכיפה במקרקעין נמצאת תחת סמכותו) ועם הרשימה המשותפת כי יחולו הקלות במדיניות האכיפה בכל הקשור למבני מגורים בלתי חוקיים שהוקמו על שטחים חקלאיים לתקופה של מספר שנים עד לאישורה של תוכנית מתאר לבניה ביישובים אלו.
ביוני 2021, במסגרת המשא ומתן הקואליציוני להרכבת הממשלה על ידי חבר הכנסת יאיר לפיד, עמדה דרישת מפלגת רע"מ לתיקון חוק קמיניץ כאחד הנושאים המרכזיים הדורשים פתרון ופשרה בין המפלגות.
פרידריך, נסיך הוהנצולרן
ביוגרפיה
ב-2 ביוני 1920 התחתן פרידריך עם מרגרטה קרולה, נסיכת סקסוניה, בתם של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ולואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו שבעה ילדים. אחיו פרנץ יוזף, נסיך הוהנצולרן-אמדן התחתן עם אחותה, מריה אליקס, נסיכת סקסוניה.
בשנת 1948, זמן קצר לאחר הדחתו של מיכאי הראשון, מלך רומניה נדון סדר הירושה במהלך הפגישה בין מיכאי, דודו ניקולאה בראנה, והנסיך פרידריך. זמן קצר אחרי הפגישה הזאת, דוברו של קרול השני, מלך רומניה, בריאיון עם העיתון הצרפתי לה פיגארו, הביע תמיכה חזקה בנסיך פרידריך, ובנוסף, קבע כי מיכאי לעולם לא יחזיק שוב את ראשות הבית.
ב-6 בפברואר 1965 מת פרידריך בקראוכנווייס, ובנו פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן ירש את תאריו.
משפחתו
ב-2 ביוני 1920 התחתן פרידריך עם מרגרטה קרולה, נסיכת סקסוניה, בתם של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ולואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו שבעה ילדים:
מאיה ראכלין
מאיה ראכלין (נולדה ב-5 באוגוסט 1998) היא עיתונאית, שדרנית, עורכת ומגישת חדשות ישראלית. מגישה את תוכנית האקטואליה והראיונות היומית "מהדורת חמש" המשודרת בערוץ כאן 11.
בשנת 2023 נבחרה על ידי פורבס ישראל לאחת מ-30 הצעירים הישראלים המבטיחים.
ביוגרפיה
ראכלין היא בתו של העיתונאי אלי ראכלין, מגיש ומבזקן בחדשות 13 ונעה, עורכת דין.
ראכלין גדלה בתל אביב. את לימודי בית הספר היסודי וחטיבת הביניים עשתה בבית הספר לאומנויות בתל אביב, ואת התיכון בעירוני א' לאומנויות, שם למדה במגמת התיאטרון.
בשירותה הצבאי שימשה שדרנית בגלי צה"ל.
בסוף שנת 2019, לאחר שחרורה מצה"ל, החלה לעבוד בתאגיד השידור הישראלי, כעורכת התרבות של כאן חדשות בדיגיטל, וכן כמבזקנית וכתבת לענייני חוץ ב"כאן 11". היא הובילה מספר משדרים מיוחדים, והייתה חלק מצוות המגישים בפודקאסט "עוד יום".
חיים אישיים
ראכלין לומדת באוניברסיטת תל אביב. בן זוגה הוא גל חן, כתב חדשות 12.
סימפליפיי
סימפליפיי (באנגלית: Siemplify) היא חברת אבטחת מידע ישראלית-אמריקאית.
ביולי 2020 הצטרפה החברה למאגד הסייבר הישראלי (IC3) - קבוצת חברות סייבר ישראליות בהובלת התעשייה האווירית לישראל.
גיוס הון ובעלות
בפברואר 2016 גייסה החברה ארבעה מיליון דולר.
בנובמבר 2016 גייסה החברה עשרה מיליון דולר.
ביולי 2018 גייסה החברה 14 מיליון דולר.
במאי 2019 גייסה החברה 30 מיליון דולר.
בינואר 2022 רכשה חברת גוגל את החברה תמורת כ-500 מיליון דולר, וצירפה אותה ל-Google Cloud.
קפטן אלה
ביוגרפיה
אלה ואויה נולדה בקלנסווה למשפחה מוסלמית. היא התחנכה בבית ספר עתיד, שם סיימה גם את לימודיה התיכוניים. היא בוגרת תואר ראשון בהצטיינות בתקשורת במכללה האקדמית נתניה, ובוגרת תואר שני בהצטיינות בממשל ושיווק פוליטי במרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 2010 הקימה את פרויקט "חיים משותפים" – קבוצה שמפגישה בין ערבים ויהודים על מנת ליצור הבנה בין-תרבותית ודו-קיום.
עוד לפני שירותה הצבאי עסקה בתחום התקשורת והייתה שדרנית ברדיו קול נתניה (השייך למכללה הארצית נתניה) למשך שנתיים, בתוכנית "בלערבי אחלה". אלה שימשה כיזמת ומפיקת הקמפיין "סליחה, לא גלשנו קצת?", שמטרתו לעורר מודעות לסכנות ברשת, וזכתה במלגת בנק הפועלים.
ואויה הייתה פעילה ברשתות החברתיות לעולם הערבי (זוכה לחשיפה בפייסבוק, בטיקטוק ובאינסטגרם), לצד התקשורת המסורתית והחדשותית.
שירות צבאי
ואויה התנדבה לשנת שירות לאומי בבית חולים מאיר בכפר סבא בשנת 2011. לאחר מכן, בשנת 2013, התנדבה לשירות בצה"ל, כחיילת הראשונה בצה"ל מאזור "המשולש". לאור רגישות העניין, היא הסתירה את שירותה בצה"ל מבני משפחתה והסובבים אותה.
היא החלה את קורס הקצינים בבה"ד 1 ב-2015, ובמהלכו קיבלה את אות מצטיין הנשיא. לאחר קבלת דרגות הקצונה, חזרה למדור ערבית בחטיבת דובר צה"ל, בו החלה את תפקידה כסגן ראש מדור תקשורת ערבית. ב-2018 קיבלה את אות מצטיין ראש אגף המבצעים, אלוף אהרון חליוה. בסוף 2019 הפכה את שירותה הצבאי לפומבי, והחלה ליצור את "קפטן אלה" – סדרת סרטוני הסברה על ישראל וצה"ל לחברה הערבית.
חוק המעמד האישי בעיראק
חוק המעמד האישי הוא חוק בעיראק שעוסק במעמד האישה, ומתרכז סביב ארבעה נושאים מרכזיים – נישואים, גירושים, משמורת ילדים וירושה. חוק זה נכנס לתוקף בשנת 1959 והוא חוק פרוגרסיבי מאוד. בראש ובראשונה קבע החוק כי יופסק הטיפול הבלעדי של נושאים אלה (כאשר מדובר באזרחיות מוסלמיות) בידי גורמי הדת הסוניים והשיעיים, וכעת כל שופט מן המניין שהוכשר על-ידי המדינה יוכל לפסוק בעניינים אלה. כלומר, החוק יצר מסגרת חדשה בה מעורבות מומחים הפכה לבגדר בחירה וכך המעמד האישי בעיראק כבר לא נשלט על-ידי העולמא. יתר על כן, החוק ביטל את ההפרדה בטיפול בין שיעים לסונים, דבר שמחזק את היכולת לשותפות ומאפשר יחס שיווני. כמו כן, עם כניסת החוק מחוקקים חדשים התחילו יותר ויותר לאפשר לנשים אקטיבסטיות לשרטט ולהגיש הצעות חוק או תיקונים.
מאז שנכנס החוק ועד היום, הוא עבר מספר שינויים ותוספות, אך למרות זאת נשארו סביבו מחלוקות מהותיות. ארגוני הנשים שואפים באמצעות החוק להגיע למצב של שוויון זכויות בין שני המינים, ויש צורך מתמיד באיזון רצונות אלו עם השקפותיהם של אנשי הדת השיעית, אשר מעוניינים בדבקות עם הקוראן וחוקי השרעיה. השלטון ובפרט מערכת המשפט העיראקית הם הגופים הממונים על שמירת מאזן זה, ובעקבות זאת נוצרים במדינה חיכוכים רבים ביניהם לבין אנשי הדת השיעית, שממשיכים לדרוש את ביטול החוק.
רפורמות
אף על פי שהחוק מתבסס על חוקי האסלאם, והטענה הייתה שהוא נשען על עקרונות השריעה, החוק החדש הכיל מספר רפורמות נועזות. בפרק זה יפורטו הרפורמות בכל אחד מארבעת התחומים.
'''רפורמות בתחום הירושה
רפורמות בתחום הנישואים
נושאים בעייתיים רבים אחרים הנוגעים לזכויות נשים ניכרו גם בתחום הנישואים, למשל נישואי ילדים, נישואים בחוסר הסכמה ויחסי פוליגמיה. החוק קבע כי הסכמתה של האישה לנישואים תהפוך לתנאי הכרחי לקיומם, והודגשה הזכות שלה למוהר. הוכנסו לחוק גם סעיפים שנועדו להגביל את גיל הנישואים, בעיקר כדי לטפל בבעיה של נישואי ילדים: 1) שפיות ובגרות אצל בני הזוג הכרחיים לקיום נישואים. 2) בשלות סופית ומלאה לקיום נישואים היא בהגעה לגיל 18. 3) אם ילד או ילדה טוענים אחרי גיל 16 שהגיעו לבגרות ומבקשים אישור לנישואים, השופט יכול להיענות בחיוב אם הוא מאמין להצהרותיו ולמוכנותו הפיזית לנישואים, ובתנאי שהאפוטרופוס מאשר זאת. במקרה והאפוטרופוס לא מאשר, יוכל השופט לבקש את קבלת האישור בתוך פרק זמן מוגדר, או לחלופין, אם ההתנגדות אינה מקובלת עליו, יכול לאשר בכל זאת. חשוב להסתייג ולומר כי תיקונים אלה לא הובילו לשינויים ממשיים במציאות, מספר הסעיפים הגדול אפשר לפרש את החוק באופנים שונים ומעצם כך איבד את רוב משמעותו. כמו כן, החוק לא נגע ישירות במקרים שבהם אולצו נשים להתחתן ועל כן לקונות אלה המשיכו להעסיק פעילות לזכויות נשים. מוהר הוא מנהג נפוץ בחברות אסלאמיות שלפיו משפחת החתן הייתה צריכה להעביר לאבי הכלה סכום כסף או נכסים כאות לנישואים. הטענה של ארגוני הנשים הייתה שהתייחסו לנשים כמעין מוצרים המיועדים למכירה ברשות האבות. נאמר כי נשים נסחרות בתמורה לחיות משק או לנשים אחרות, וה"מחירים משתנים בהתאם לתנאי השוק". כך, בשנות בצורת שבהן היה קושי כלכלי רב, נישואי ילדים היו נפוצים מאוד ואבות הציעו את בנותיהם בגיל צעיר מאוד עבור סכומים זעומים ואפילו בלי מוהר רק בשביל "להיפטר" מהאחריות לכלכל ולהאכיל ילד נוסף. עם שינוי הזמנים הגישה השתנתה וכעת, האישה נלקחת בחשבון כחלק אינטגרלי מחוזה הנישואים ונקבע כי היא רשאית להחזיק נכסים בפני עצמה. לכן הוחלט בחוק כי המוהר צריך לעבור אליה במקום לאב.
רפורמות בתחום הגירושים
היה ניסיון להגביל גירושים חד-צדדיים. הבעייתיות בנושא נבעה מכך שגברים יכלו להתגרש מהנשים בקלות (מספיק שיצהירו על כך באמירת המילה "את מגורשת" שלוש פעמים, מנהג המכונה "התכחשות = 'טאלק' ") ולעומת זאת, אצל נשים לא רק שלפעמים הכריחו אותן להתחתן, אלא גם לא הייתה להן שום דרך להביא לסיום הנישואים. האמירה מצד ארגוני הנשים הייתה שהאיום בגירושים גרם לנשים להישאר נאמנות, לעבוד קשה ולרצות את בעליהן, ולעיתים גם לסבול מאלימות או ממילים פוגעניות רק כדי להימנע מאותם גירושים חד-צדדיים. שכן, גירושים אלו יכלו להשאיר את הנשים חסרות בית, עניות, חסרות זכויות וקשה מכל - בלא זכות למשמורת על ילדיהן.
חוק המעמד האישי החדש ניסה להתמודד עם טענות אלו והטיל מספר הגבלות על היכולת של גבר להתגרש מאשתו. ראשית, הצהרת התכחשות לא תיחשב אם היא נאמרה על ידי גבר שלא היה בריא נפשית, כלומר במקרים של שכרות או כעס קיצוני. גברים נדרשו לבצע את הליך הגירושים (ולהצהיר על רצונם) בבתי משפט, אך נאמר כי אם לבעל אין יכולת להגיע לבית המשפט הוא יוכל לעשות זאת באופן עצמאי בתקופת ההמתנה ('עידה', תקופה שמתחילה אחרי ההצהרה ונמשכת 3 חודשי מחזור או אם האישה בהיריון עד שהיא יולדת). החוק אפשר לנשים לבקש גירושים דרך בית המשפט ('תפריק') על רקע נסיבות מסוימות, כגון - אם הבעל קיבל נכלא ליותר מ-3 שנים, אם הוא נטש את אשתו ללא סיבה לגיטימית, אם הוא מתברר כעקר והיא לא הביאה ילד ממנו, אם הבעל נמנע לדאוג לה כלכלית ללא סיבה לגיטימית (לאחר שנתנה לו 60 יום אזהרה) או שהוא לא משלם חשבונות, אם הוא גרם נזק לאחד מילדיהם, אם הוא נואף ועוד.
ארגוני הנשים הוסיפו לטעון שגם בנוסח החדש, החוק עדיין מפלה בין המינים ולטענתם סעיף 34 הוא הבעייתי ביותר. סעיף זה נתן לבעל את הזכות לבצע גירושים גם ללא עירוב בית המשפט (אם אין לו יכולת להגיע לבית המשפט). כמו כן, נכתב שם כי אישה יכולה לבקש גירושים ולהתחיל בתהליך רק אם דבר זה נכתב מראש בחוזה הנישואים שלה. ארגוני הנשים העלו את הדאגה כי קרוב לוודאי שנשים חסרות השכלה, אשר בעלות פחות מודעות או יכלות, לא הכניסו סעיף כזה לחוזה הנישואים, ולכן, בפועל, למספר רב של נשים לא תהיה הזכות לסיים נישואים.
רפורמות בתחום אחזקת ילדים
הדרך לחוק
בדומה למדינות אחרות במזרח התיכון, פעילות הנשים בעיראק התעוררה בעקבות המודרניזציה וקיום שיח אינטלקטואלי על מעמד הנשים ותפקידיהן בחברה החדשה. כאשר תנועת הנשים הראשונה בעיראק קמה ב-1923 ונקראה "מועדון ההתעוררות הנשית". אינטלקטואלים בני התקופה טענו כי קידום הנשים הוא צעד הכרחי במודרניזציה, ונשים החלו להתרכז סביב נושאים קונקרטיים של זכויות נשים, כניסה לשוק העבודה, וקידום זכות הבחירה. תנועות הנשים בעיראק לקחו חלק במאבק לעצמאותה מהמנדט הבריטי, וכך בזכות מחויבותן למדינה הן הצליחו להשתלב במרחב החברתי המתהווה. בשנות ה-30 ארגונים אלו הצליחו למלא את החלל החסר בכל הקשור לתחום הרווחה, ולספק לתושבים תמיכה איפה שהממשלה לא הצליחה. הם הפעילו במהלך שנות מלחמת העצמאות ואחריה מרכזי בריאות, בתי מחסה ליתומים, מעונות יום ועוד.
בשנות ה-40, המשיכו ארגוני צדקה אלו לצבור מומנטום בו בזמן שקבוצות חדשות בעלות זיקה דתית ושאיפות פוליטיות או פמיניסטיות חזקות יותר החלו גם כן להתגבש. "איחוד הנשים העיראקי", שקם בשנת 1945 היה הארגון הפמיניסטי החשוב ביותר באותה העת. האיחוד פעל במהלך שנות ה-40 וה-50, ודאג לא רק לנושאי צדקה אלא טיפל בנושאים שנחשבו עד אז טאבו, כמו זנות, גירושים ואחזקת ילדים, תנאי עבודה של נשים וזכויות קניין. הן פעלו גם לטובת השכלת נשים, ותיווכו בין ארגוני נשים שונים בתוך עיראק ומחוץ לה, במדינות ערביות אחרות. "ליגת הנשים העיראקית" שקמה מאוחר יותר (מתוך המפלגה הקומינסטית העיראקית) הייתה בעלת שאיפות מהפכניות חזקות יותר מאלה של "האיחוד", עקב קשרים של רבות מן הנשים באיחוד לגורמים בבית המלוכה ההאשמי, שאילצו את חברות האיחוד להתיישר עם רצון השלטונות. "הליגה", לעומת זאת, לא התיישרה עם מדיניות הממשלה והאוריינטציה הקומניסטית שלה הביאה את הארגון לפעול במחתרת. בשנות ה-50 הליגה גדלה משמעותית, והייתה אקטיבית הן בפעילות הומניטרית והן במוביליות פוליטית. בראש הארגון עמדה נזיהה א-דוליימי, מנהיגה פמיניסטית סוחפת, שהיוותה השראה לנשים רבות לקחת חלק במאבק ושמילאה תפקיד חשוב גם בשיפור שירותי בריאות הציבור במדינה. בשנת 1959 הפכה א-דוליימי לשרה בממשלה והייתה לאישה הראשונה בעולם הערבי שנכנסה לקבינט ממשלתי.
אף על פי שבאופן רשמי עיראק קיבלה עצמאות באוקטובר 1932, התערבות בריטית בענייניה התקיימה עד המהפכה של 1958. מהפכה זו הפכה את עיראק ממונרכיה לרפובליקה. בעקבות המהפכה, נשים זכו לבמה פוליטית וחברתית נרחבת יותר לאחר שהפגינו את נאמנותן לאורך אותם שנים ארוכות. ראשי ההפיכה של עבד אל-כרים קאסם הבטיחו במסגרת הניסיון להפוך את עיראק למודרנית, ומתוך דברי קאסם "לחזק את זכויות הנשים ולהגיע למצב של עצמאות משפחתית". למרות אופוזיציה רחבה ואפילו הפגנות נגדיות, ראשי ההפיכה של עבד אל-כרים קאסם עמדו בהבטחותיהם והכניסו בשנת 1959 את חוק המעמד האישי. ניסוח החוק נעשה על-ידי ועדה מיוחדת שחבריה חקרו ולמדו נושאים שונים הקשורים במעמד האישי. דבר זה לא יכול היה לקרות ללא המאבק העיקש של פעילות לזכויות נשים, ובפרט ללא פעילותה של "ליגת הנשים העיראקית" ומעורבותה בהליכי חקיקה. נזיהה א-דוליימי הייתה בין המומחים שעבדו על ניסוח החוק, כל תהליך הכתיבה נעשה בתיאום מלא עם ועדה של ליגת הנשים, והליגה היא זו שהציגה את הטויטה למשרד הפנים. יתר על כן, מתוך ראיונות שנעשו עם חברות וותיקות בארגון, ניתן להבין כי הן אלו שגרמו להכללתה של הרפורמה המשמעותית ביותר, בתחום הירושה.
לסיכום, החוק היה פרי הרצון להכניס רעיונות סוציאליסטיים על חשבון אינדיבידואליזם בעיראק, אחרי המהפכה של יולי 1958. אף על פי שההישגים לא היו אפשריים ללא תמיכתם של הגברים משורות ההנהגה הפוליטית, הם היו תולדה של השמעת תדירה של הקול הנשי בקמפיינים שונים, בפעילות שדולות ובלקיחת חלק בהליכי חקיקה ובניסוח החוקה החדשה. אפילו שהחוק התבסס ביסודו על חוקי השריעה, הוא היה בעל אופי פרוגרסיבי ונעשו בו שינויים לטובת זכויות הנשים במדינה.
מצב מעמד האישה מ-1958 עד היום
מאז ההפיכה בשנת 1968, הייתה מפלגת הבעת' למפלגת השלטון בעיראק עד 2003. האידיאלוגיה של המפלגה מושתת על רעיונות של לאומיות ערבית, אנטי-אימפריאליזם וסוציאליזם (הגם שרחוקה למדי מן הסוציאליזם הקלאסי). בשנים הראשונות הייתה למפלגה ולרעיונותיה חשיבות והשפעה גדולה על חיי האזרחים במדינה, אך עם עלייתו של סדאם חוסיין לשלטון בשנת 1979, השתנתה משוואה זו. הממשל הפך בהדרגה למשטר דיקטטורי שסדאם חוסיין ומעגל המקורבים שלו ניהלו והמפלגה איבדה מכוחה. שאיפותיו של סדאם חוסיין היו רחבות וכללו ביצוע שינויים כלכליים, פוליטיים וחברתיים. בהתאם לכך, גישתה של המדינה לנשים קיבלה תפנית וכך גם החקיקה. שינויים אלו היו יחסית מיידיים ובולטים לעין. לאחר ההפיכה של מפלגת הבעת', ניסחה המפלגה יחד עם מחוקקים נוספים מספר תיקונים לחוק על מנת שיתאימו יותר לחוקי השריעה. התיקונים נעשו בהקשר של יחסי פוליגמיה, ובנוסף ביטלו כמה מן הרפורמות שנעשו בתחום הירושה. ניתן לראות כי שינוי החוק היה חשוב למפלגת השלטון החדשה מכך שבסעיף מספר 5 של הניסוח החדש נקבע כי התיקונים יכנסו לתוקף בפברואר 1963. כלומר הם בחרו תאריך עבר, כדי לגרום לכך שהחוק ייכנס בפועל כבר ביום הראשון שיחזיקו רשמית בשלטון.