cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרל היינריך אולריכס
חייו
עם איחוד גרמניה בשנת 1871 הפך החוק הפרוסי, ובו סעיף 143 בחוק העונשין מ-1851, שכלל התייחסות מחמירה להומוסקסואליות – שאושר-מחדש כסעיף 152 בהצעת חוק העונשין של הקונפדרציה הצפון-גרמנית (והפך לסעיף 175) – לחוק הקיסרות הגרמנית. בכנסים משפטיים שונים המשיך אולריכס לדרוש למען זכויות ההומוסקסואלים, דבר שעורר כלפיו עוינות רבה.
בשנת 1880 גלה מרצונו לאיטליה, שם נפטר בל'אקווילה ב-1895.
רפטינג
רפטינג הוא פעילות ספורטיבית המשתמשת בכלי ציפה לשיט נהרות. בדרך כלל פעילות זו משלבת מעברים מורכבים הכוללים מספר דרגות של אשדות, במטרה להלהיב את השייטים. התפתחות פעילות זו כספורט פנאי הפכה מקובלת מאז אמצע שנות 1970.
כיום משתמשים בסירות מתנפחות המורכבות מאריגי גומי רבי שכבות ומספר תאי אוויר עצמאיים. אורכן של הסירות נע בין 3.5 מטר (11 רגל) ו-6 מטר (20 רגל), הרוחב נע בין 1.8 מטר (6 רגל) ו-2.5 מטר (8 רגל). יוצאות מן הכלל הן סירות הפאקרפט, אשר מתוכננות לשאת אדם אחד ובגודל של כ-1.5 מטר ומשקל של כ-4 ליברות.
הסירות קיימות במספר צורות. באירופה הסירה הנפוצה ביותר היא סירה סימטרית כאשר ההיגוי מתבצע באמצעות משוט בירכתי הסירה. סוגים אחרים הם האסימטרית וסירה בעלת הגה כיוון. הסירות בדרך כלל נעות באמצעות משוטים ומשיטות בין 4 ל-12 שייטים. ברוסיה, הסירות לרוב מיוצרות ידנית ובדרך כלל מתוכננות בסגנון קטמרן עם שני גלילים מתנפחים המחוברים למסגרת. זוג פדלים מנווטים סירות אלו. סירות בסגנון קטמרן הפכו לנפוצות במערב ארצות הברית גם כן, רק שבהן עושים שימוש במשוטים במקום פדלים.
בטיחות
רפטינג יכול להיות ספורט מסוכן, במיוחד אם צעדי זהירות ובטיחות בסיסיים אינם נשמרים. בעבר היו תאונות רבות בטיולים מסחריים ובטיולים פרטיים אשר גבו נפגעים רבים בגוף ובנפש, כאשר בטיולים פרטיים הדפוס הנפוץ היה סיכון יתר. בהתאם לתנאי השטח, חוקי בטיחות קיימים כיום למפעילי רפטינג, החל מהסמכת ציוד, לבוש, סירות ומדריכים. מומלץ לשמור על כללי בטיחות שמרניים עם מדריכים וחברות הפעלה מוסמכות לפני יציאה לטיול. בדיקת הציוד היא פעולה בסיסית נדרשת.
כמו בענפי ספורט רבים, רפטינג הפך בטוח יותר במהלך השנים. מספר המומחים בתחום הולך וגדל והציוד הפך יותר ייחודי ואיכותי. אין ספק שכתוצאה מכך דירוגי הקושי של רוב הנהרות השתנו. דוגמה קלאסית היא נהר הקולורדו בגרנד קניון, אשר "בלע" כמעט כל משלחת בעבר, משאיר אחריו רק חלקי סירות. כעת הפך בטוח ומאפשר מעבר משלחות מאות פעמים בשנה לאחר הכשרה בסיסית של השייטים.
סיכונים ברפטינג נובעים גם מסכנות סביבתיות וגם מהתנהגות בלתי ראויה. מאפיינים מסוימים בנהרות מטבעם בלתי בטוחים, כגון מערבולות, נפלי עצים, סכרים, סלעים חדים וכמובן אשדים בעלי דרגות גבוהות. רפטינג עם מדריכים מנוסים היא הדרך הטובה ביותר להימנע ממאפיינים אלו. אפילו באזורים בטוחים, בכל אופן, מים בתנועה יכולים להציב סיכונים – כמו בהחלקה על סלעים.
בסופו של דבר, רמת הסיכון הכללית לטיול רפטינג עם מדריכים מנוסים תוך שימוש בצעדי הבטיחות הנדרשים נמוכה.
סוגיות הקשורות לרפטינג
כמו כל ספורט מרחבי, רפטינג צריך לאזן את הניגוד בין שמירה על הטבע לבין השימוש בו. בגלל בעיות חוזרות ונשנות בעבר, הוגדרו חוקים בנהרות מסוימים המגבילים את הפעילות לעונה בשנה ולשעות היום בלבד. ניגודים עם שומרי איכות הסביבה נוצרו כאשר מפעילים מסוימים בתאום עם רשויות התיירות חפרו את קרקעית הנהר או פוצצו חלקים כדי להימנע מסיכוני בטיחות או על מנת ליצור מאפיינים מעניינים יותר בנהר. ערך פעולות אלו נמוך מאחר שנהר משתנה כל הזמן ושינויים מלאכותיים אלו, אינם עמידים לאורך זמן.
כריסטיאן אייקמן
כריסטיאן אייקמן (באנגלית: Christiaan Eijkman; 11 באוגוסט 1858 – 5 בנובמבר 1930) היה רופא צבאי הולנדי, פרופסור לפיזיולוגיה שעסק גם בתחום הבקטריולוגיה. אייקמן חקר את מחלת הבריברי וגילה כי היא נגרמת בעקבות מחסור בוויטמין B1. על תגלית זו קיבל אייקמן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1929, אותו חלק עם פרדריק גואולנד הופקינס (Frederick Gowland Hopkins) תגליתו של אייקמן הצילה חיים והביאה לידעתנו את החשיבות של הוויטמינים בתזונה.
חינוך מוקדם
כריסטיאן אייקמן נולד בנייקרק בהולנד, כילד השביעי ליוהאנה אלידה פול אייקמן וכריסטיאן אייקמן האב. ב-1875 אייקמן התקבל לבית הספר הצבאי לרפואה של אוניברסיטת אמסטרדם, והוכשר להיות קצין רפואה בצבא איי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום אינדונזיה).
בין השנים 1879–1881 עבד בהדרכתו של הפיזיולוג תומאס פלייס, וכתב את עבודת הדוקטורט שלו על קוטביות העצבים. ביולי 1883 תזה זאת זיכתה אותו בתואר דוקטור למדעי הרפואה בהצטיינות. באותה השנה עזב אייקמן לאיי אינדונזיה, שם שימש קצין רפואה. הוא חזר לאירופה ב-1885 בחופשת מחלה אחרי שלקה במלריה
קריירה
אייקמן הצטרף למעבדתו של א. פורסטר באמסטרדם ולאחר מכן למעבדה הבקטריולוגית של רוברט קוך בברלין. בברלין פגש גם את צמד החוקרים פקלהארינג ווינקלר (A. C. Pekelharing and C. Winkler) שהיו בדרכם לאינדונזיה. הוא הצטרף איתם למשלחת ששלחה הממשלה ההולנדית כדי לחקור את מחלת הבריברי, שהוגדרה אז כמגפה בארצות טרופיות וסוב-טרופיות.
אחרי תשעה חודשים של מחקר עקר, נקראו פקלהארינג ווינקלר להולנד וב-1888 בהמלצתם מונה אייקמן לראש המעבדה שהקימו השניים באינדונזיה. במעבדה זו, עד 1896, ערך אייקמן כמה ממחקריו החשובים ביותר, אשר עסקו בפיזיולוגיה של אנשים החיים באזורים טרופיים. הוא הצליח להפריך מספר תאוריות באשר להתאקלמות האירופאים באזורים הטרופיים. רק אחרי עשר שנות מחקר מצא אייקמן באקראי את הגורם למחלת הבריברי.
ב-1898 התמנה אייקמן לפרופסור להיגיינה ורפואה משפטית באוניברסיטת אוטרכט. הוא פנה לחקר הבקטריולוגיה, וחקר את זיהום המים על ידי צואת חיות ובני אדם ואת שיעור התמותה של חיידקים בהשפעת גורמים חיצוניים.
אייקמן השתתף באופן פעיל בוועדות ובמועצות הבריאות, השתתף במאבקים נגד אלכוהוליזם ושחפת, ואף הקים עמותה למאבק בשחפת.
חיים אישיים
ב-1883, לפני מסעו לאינדונזיה, התחתן אייקמן עם אלטיה ויגרי ואן אדמה (Aaltje Wigeri van Edema) שמתה ב-1886. בזמן שהותו עם המשלחת באינדונזיה, התחתן אייקמן שוב ב-1888 עם ברטה ז'ולי לואיז ואן-דר-קמפ. בשנת 1890 נולד להם בן, פיטר-הנדריק, לימים רופא בעצמו.
הישגים מדעיים
העבודה החשובה ביותר של אייקמן הייתה גילוי הגורם למחלה בריברי -מחסור בוויטמין B1, הנקרא תיאמין. חומר זה נמצא בכמויות גדולות בעיקר בדגנים מלאים. אייקמן שם לב שעופות חלו במחלה כשאכלו אורז מלוטש והחלימו כשאכלו אורז מלא. התופעה סקרנה אותו, ולכן עשה תצפית על סיטואציה דומה אצל אסירים. הוא הגיע למסקנה שהפתרון נמצא בקליפת האורז, ובודד את החומר הפעיל, לו קרא "החומר נוגד נויריטיס". חומר זה זוהה בהמשך כתיאמין או ויטמין 1 B. על תגלית זו קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה בשנת 1929.
בשנת 1907 אייקמן התקבל כחבר באקדמיה המלכותית למדעים בהולנד, ובנוסף קיבל כמה תוארי אבירות מהממשלה ההולנדית. במלאת 25 להיותו פרופסור הכריזו על פרס "מדליית אייקמן", שמוענק עד היום על שמו לחוקרים שהצטיינו בתחום רפואה טרופית. מכון המחקר שניהל באינדונזיה קיים עד היום תחת שמו של אייקמן, והוא מכון מחקר מפורסם לביולוגיה מולקולרית.
בנוסף לפרס נובל, אייקמן קיבל את פרס ג'ון סקוט (פילדלפיה) ועמית זר באקדמיה הלאומית למדעים בוושינגטון.
באיירן מינכן (כדורסל)
באיירן מינכן (בגרמנית: FC Bayern München) היא קבוצת כדורסל גרמנית מהעיר מינכן שבמדינת בוואריה, המתמודדת בבונדסליגה וביורוליג.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה ב-1946 כחלק ממועדון באיירן מינכן. ימי התהילה של הקבוצה כללו זכייה בשתי אליפויות ובגביע אחד. בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21 השתתפה הקבוצה בבונדסליגה רק עונה אחת ). ובסיום עונת העפילה הקבוצה בחזרה לבונדסליגה מהמקום הראשון. בעונת  הגיעה עד לחצי גמר הגביע הגרמני ולסדרת חצי גמר הפלייאוף בבונדסליגה ובעונת  זכתה הקבוצה באליפות גרמניה לאחר 3:1 על אלבה ברלין בסדרת הגמר.
במסגרת האירופאית השתתפה הקבוצה בעונת 1968/69 בשלב המוקדמות של גביע המחזיקות. בעונת 2011/12 השתתפה הקבוצה במסגרת שלב הבתים של היורוקאפ. בעונת 2013/14 השתתפה הקבוצה ביורוליג.
הקבוצה מארחת בהיכל רודי זדלמאייר, שנחנך בשנת 1970 ואירח את תחרות האירוויזיון בשנת 1983. ההיכל קיבל בשנת 2011 את שם נותן החסות (יצרן הרכב "אאודי") ונקרא אאודי דום, המכיל 6,700 מקומות ישיבה.
המחתרת ההולנדית
המחתרת ההולנדית (בהולנדית: Nederlands Verzet) הייתה מחתרת שנאבקה בכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה. פעולות המחתרת באיסוף מודיעין הנגד, פגיעה בכוחות הנאציים וביצירת רשתות התקשורת בהולנד, היוו גורם חשוב בסיוע להצלחת מאמצי כוחות בעלות הברית לשחרור המדינה מהכיבוש הנאצי.
רקע
לפני הפלישה הגרמנית, ממלכת הולנד דגלה בשמירה על נייטרליות. הולנד לא נלחמה במדינה אירופית אחרת מאז שנת 1830. גם בשנת 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הולנד שמרה על מדיניות הנייטרליות, ולא הייתה בעימות עם גרמניה.
פלישת גרמניה
כ-900 אזרחים הולנדים מתו בהפצצת רוטרדם, בדיווחים הבריטים וההולנדים נאמר כי נרצחו כ30,000 אזרחים. אלו היו הקורבנות הראשונים של הכיבוש הנאצי בהולנד, שנמשך חמש שנים.
המדיניות הגרמנית ההתחלתית
בתחילה השלטון הנאצי בהולנד היה סלחני יחסית כלפי האוכלוסייה המקומית, כיוון שנחשבה לגביו כחלק מהגזע הארי. סוג השטח בהולנד, נטולת השממות וצפופת האוכלוסין הקשו על הנאצים לבצע פעולות לא חוקיות כלפי מתנגדיהם כמו שנהגו לעשות בכל המדינות שאותן כבשו, כמו גם שהולנד הייתה מוקפת מכל צדדיה בטריטוריות גרמניות, ששללו נתיבי בריחה מן ההולנדים. כל מי שנחשד בידי הגרמנים בקשרים עם ההתנגדות ההולנדית לכיבוש הנאצי, הוענש במקום בגזר דין מוות.
מרבית העם ההולנדי השלים בתחילה עם השליטה הגרמנית במדינה, והולנדים רבים היו משתפי פעולה נלהבים (בשנת 2011 הארכיון הלאומי של הולנד פרסם מסמכים בנושא משתפי הפעולה). כמו בגרמניה, מרבית ההתנגדות המקומית הראשונית הגיעה מכיוונם של הסוציאל-דמוקרטים, הקתולים          והקומוניסטים.
הנאצים הגלו את האוכלוסייה היהודית ההולנדית למחנות ריכוז ומנעו מהם זכויות רבות שהיו לעמים אחרים בהולנד. הנאצים גם שיעבדו גברים בין הגילאים 18–45 לעבוד במפעלים גרמניים או בעבודות ציבוריות. במהלך חמש שנות הכיבוש הנאצי, ככל שתנאיו של העם ההולנדי הלכו ונעשו קשים יותר, כך גברה וצמחה ההתנגדות ההולנדית המחתרתית.
פעילויות
ההתנגדות בהולנד הייתה בקנה מידה קטן יחסית לשאר אירופה. תאים ממודרים של המחתרת התעסקו בפעילויות עצמאיות. חלק מהקבוצות המחרתיות הקטנות כלל לא היו קשורות בשום דרך אחת לשנייה. הקבוצות הללו עסקו בזיוף תעודות זהות, תלושי מזון וכספים, איסוף מודיעין, פרסום עיתונים מחתרתיים, חבלה בקווי טלפון ומסילות רכבת, הכנת מפות עדכניות, וחלוקת אוכל וסחורה.
בפברואר 1943, שני סוכנים של המחתרת ההולנדית שהשתייכו לתא CS-6 (שנקרא על שם הכתובת, רחוב קורלי 6, באמסטרדם) צלצלו בפעמון הדלת של גנרל משנה בדימוס הנדריק סייפרדט בן השבעים בהאג. אחרי שענה והזדהה בשמו, הם ירו בו פעמיים בבטנו. הוא מת ביום למחרת. התנקשות הזו בקצין זוטר יחסית גררה פעולת תגמול אכזרית בידי גנרל האס. אס האנס אלבין ראוטר, שהורה על הריגתם של 50 שבויים הולנדים וסדרה של תקיפות שונות על אוניברסיטאות הולנדיות.
המחתרת ההולנדית תקפה במקריות מוחלטת את מכוניתו של ראוטר ב6 במרץ 1945, בתגובה לתקיפה 116 גברים הולנדים קובצו והוצאו להורג באתר התקיפה של המכונית, דה וואסטה הוב (De Woeste Hoeve) ועוד 147 אסירים של הגסטאפו הוצאו להורג. פשע מלחמה דומה לזה התרחש ב־1 וב־2 באוקטובר 1944, בכפר פוטן, כאשר מעל ל־600 גברים הועברו למחנה ריכוז ונרצחו, בתגובה לפעילות של המחתרת ההולנדית באזור.
ארגון
לפי היסטוריון ה-CIA סטיוארט בנטלי, עד אמצע שנת 1944 היו ארבעה ארגוני התנגדות מחתרתיים רציניים בהולנד, כל אחד עצמאי לחלוטין ובלתי תלותי באחרים:
בנוסף לקבוצות אלו, ארגון כספים הולנדי קיבל תשלומים מהממשלה הגולה על מנת לממן פעולות של ה־LO וה־KP. מנהל ארגון הכספים היה ואלראבן ואן האל, שפעולותיו התגלו בידי הנאצים, והוא הוצא להורג בגיל 39. אחיו שהיה שותפו לניהול הכספי של המחתרת המשיך בפעולות המימון החשאי עד לסוף המלחמה. לאחריה הוא הגיש בקשה לממשלה ההולנדית להחזר כל החובות תוך הצגת ספרים עם מספרים מדויקים על ההוצאות. הממשלה ההולנדית שפרסמה במהלך המלחמה שהיא תערוב להוצאות המחתרת רק עד סכום של 30 מיליון גידלן - שילמה את כל החובות שהסתכמו בלמעלה מ-100 מיליון גילדן (כחצי-מיליארד אירו במונחי 2020).
אחרי הפלישה לנורמנדי
לאחר הפלישה לנורמנדי ביוני 1944 האזרחים ההולנדים היו נתונים ללחץ עצום של בעלות הברית לשתף פעולה ולאסוף מודיעין אודות המערך ההגנתי של הצבא הגרמני, ולגרום לאי יציבות בהולנד באמצעות פעולות לחימה ממוקדות.
חלק מן המדינה שוחרר כתוצאה מהתקדמות בעלות הברית לעבר קו זיגפריד. נמל אנטוורפן שוחרר ב-4 בספטמבר 1944. מבצע מרקט גארדן שהיה ניסיון להשתלט על שמונה גשרים וקווי תחבורה באזור ארנהיים באמצע ספטמבר, נכשל חלקית מכיוון שהכוחות הבריטים סירבו לקבל מידע מודיעיני שנמסר להם מן המחתרת ההולנדית, אשר נגע לגודלם וכוחם של הכוחות הגרמנים באזור. הם האמינו שהמקורות ההולנדים היו חשודים.
על אף שדרום הולנד שוחררה, נותרו אמסטרדם ושאר הצפון תחת שליטה נאצית עד הכניעה הרשמית ב-6 במאי 1945. במהלך שמונת החודשים הללו לא שאפו כוחות בעלות הברית להתקדם מפחד לחייהם של אזרחים רבים, ומתוך תקווה כי גרמניה תתמוטט במהרה. כאשר ביקשה הממשלה ההולנדית הגולה שביתת רכבות ארצית כאמצעי התנגדות, הפסיקו הנאצים בתגובה משלוחי מזון למערב הולנד, דבר שהוביל לרעב החורף בשנים 1944–1945.
374 מלוחמי המחתרות ההולנדיות במהלך מלחמת העולם השנייה קבורים בשדה כבוד בדיונות מסביב לבלומנדאל. בסך הכל נהרגו כ-2,000 לוחמי מחתרת הולנדים.
אלכוהול מזוקק
משקה אלכוהולי מזוקק, תזקיק או ספּירְט (מרוסית: спирт; באנגלית: Spirit או Liquor) הוא משקה אלכוהולי המיוצר על ידי זיקוק נוזל התסיסה של פחמימות שעברו תסיסה אלכוהולית. תהליך הזיקוק מרכז את הנוזל כדי להגביר את ריכוז האתנול בנפח. ברנדי, וודקה, אבסינת, ג'ין, רום, טקילה, וויסקי הם משקאות אלכוהולים מזוקקים.
צריכת משקאות מזוקקים באופן לא מבוקר עשויה להוביל להרעלת אלכוהול קשה ולמוות. צריכה ארוכת טווח של משקאות מזוקקים מתואמת עם אחוזי תמותה גבוהים והשפעות בריאותיות מזיקות אחרות, גם בהשוואה למשקאות אלכוהוליים שאינם מזוקקים. בנוסף ישנה סכנה בצריכת אלכוהול שזוקק לא כהלכה, מכיוון שתהליך הזיקוק עלול גם להגביר את ריכוז גם מתנול, שהוא אלכוהול רעיל ומסוכן. לכן בישראל וברוב מדינות העולם נדרש רישיון כדי לזקק אלכוהול למכירה.
היסטוריה
הראיה המוקדמת ביותר לזיקוק אלכוהול נמצאה בדמות לוח אבן עם תחריט באכדית המתוארך למאה ה-12 לפנה"ס. הלוח מתאר את תהליך יצור הבשמים שהיה נהוג בממלכת בבל.
ראיות מוקדמות אחרות לזיקוק נמצאו גם בתת-היבשת ההודית בדמות של אביקים מחימר.
תהליך הזיקוק
שיטת הזיקוק היחידה שבה אין צורך לחמם את נוזל התסיסה היא זיקוק בהקפאה. בשיטה זו מקפיאים את נוזל ההתססה עד שהמים קופאים אך האתנול נשאר נוזלי. כך ניתן להפריד בין הקרח לנוזל ולקבל תזקיק אתנול נקי.
שתי שיטות הזיקוק הנפוצות ביותר הן זיקוק דודי וזיקוק רציף. הזיקוק הרציף היא שיטה מהירה ויעילה לזיקוק אלכוהול, אך התזקיק המתקבל הוא בעל אחוזי אלכוהול גבוהים מאוד, לכן שיטה זו משמשת רק למשקאות חסרי טעם כמו וודקה. זיקוק דודי הוא התהליך הנפוץ למשקאות בעלי טעם וריח, כגון ויסקי, טקילה ורום, מכיוון שניתן לעצור את תהליך הזיקוק לפני שהתזקיק מאבד את אופי הפחמימה ששימשה להתססה ואת האנזימים החיוניים לתהליך הישון.
איקאה
איקאה (IKEA) היא חברה רב-לאומית שנוסדה בשוודיה, שמשווקת בעיקר ריהוט ביתי להרכבה עצמית. לחברה 460 חנויות ב-62 מדינות. רוב חנויותיה של החברה פזורות ברחבי אירופה, כששאר החנויות ממוקמות בעיקר בארצות הברית, קנדה, אסיה, המזרח התיכון ואוסטרליה. בשנת 2004 ביקרו בחנויות איקאה למעלה מ-400 מיליון איש, שהניבו לחברה פדיון של 14.8 מיליארד אירו. בשנת 2009 הגיעה החברה לרווח של 2.5 מיליארד אירו מתוך פדיון של כ-23 מיליארד אירו.
מייסד איקאה היה אינגוואר קמפראד, שהיה האיש החמישי בעושרו בעולם בעת מותו בינואר 2018, הונו הוערך ביותר מ-72 מיליארד דולר. הוא הוריש מחצית מהונו למטרות חסד.
היסטוריה
איקאה נוסדה בשוודיה בשנת 1943 על ידי אינגוואר קמפראד, בהיותו בן שבע עשרה. שם החברה נבנה מהאותיות הראשונות של שמו הפרטי, שם משפחתו, שם החווה (אלמְטָריד Elmtaryd) ושם הכפר (אגונאריד Agunnaryd) בהם גדל. ייתכן וראשי התיבות נבחרו משום שהגייתן קרובה למילה היוונית "בית" (οίκος, אויקוס) והמילה הפינית "נכון" (oikea, אויקאה).
איקאה החלה את דרכה בשוודיה כחנות למכירת עטים, ארנקים, מסגרות תמונה, רגלי שולחן, שעונים, תכשיטים, גרבי ניילון וכל מוצר אחר שקמפראד גילה כי יש צורך בו והוא יכול לספקו במחיר מוזל. רהיטים שולבו במגוון מוצרי החברה בשנת 1947 ובשנת 1955 החלה איקאה לעצב את רהיטיה בעצמה. המוטו הבסיסי שלה היה ועודנו עד היום: אספקת רהיטים מעוצבים היטב ובמחיר סביר להמונים.
החברה המשיכה לפתוח סניפים בדנמרק, שווייץ ואחר כך בגרמניה. בשנת 1975 החברה פתחה סניפים באוסטרליה ואחר כך במזרח הרחוק ובקנדה. בשנת 1983 פתחה החברה חנות ראשונה במזרח התיכון (בערב הסעודית), ובשנת 1985 נפתחה החנות הראשונה של החברה בארצות הברית. בשנת 2010 פתחה איקאה חנות בבירת הרפובליקה הדומיניקנית, סנטו דומינגו, לראשונה באמריקה הלטינית. עד לפטירתו של קמפראד ב-2018 החברה תחת פיקוחו ההדוק, שכן חברת ההחזקות שבבעלות משפחתו מחזיקה בבעלות מלאה על איקאה.
בשנת 2018 הודיעה איקאה שתפעל להחליף את אריזות הפוליסטירן שלה באריזות מתכלות שעשויות מפטריות תפטיר, כחלק ממאמצי החברה להפחית את הפסולת ולהגביר את המיחזור.
קטלוג איקאה, המציג בתמונה ובטקסט את המוצרים הנמכרים בחנויות איקאה, הופץ מדי שנה במשך 70 שנים, והגיע לתפוצה של למעלה מ-160 מיליון עותקים. בסוף 2020 הודיעה איקאה על הפסקת פרסום הקטלוג.
בשנת 2021, החברה התחילה לשווק חשמל מאנרגיות מתחדשות למשקי בית בשוודיה.
בשנת 2022 פתחה החברה חנות וקניון ברובע המרסמית' בלונדון. החברה הודיעה כי תבצע מעבר לחנויות קטנות יותר בתוך ערים.
שיטת הניהול ומוצרי החברה
איקאה ידועה כמשווקת רהיטים בעלי עיצוב מודרני, אשר ברוב המקרים מוצעים למכירה כשהם ארוזים באריזה רבועה, ומורכבים מאוחר יותר על ידי הקונה בביתו. שיטה זו, לטענת איקאה, מאפשרת לה להפחית בעלויות ההובלה של הרהיטים ובכך לקצץ גם בעלויות הקנייה. איקאה ככלל נוקטת בשיטה של גלגול חלק מהתפעול השוטף אל הלקוחות היכן שמתאפשר, כך למשל לאחר בחירת המוצר הלקוח אמור לגשת אל המדפים שליד הקופות ולהביא את המוצר הארוז אל הקופה, במסעדה הצמודה לחנות מתבקשים הסועדים לפנות את הכלים לאחר הארוחה, ואף בפינה שבה נמכר בד גולמי, מתבקשים הקונים לחתוך את הבד בעצמם.
כדי לקצץ בעלויות, נוקטת החברה הליכים של ייצור חכם בהם נעשה שימוש ברכיבים אחידים יחסית, ושימוש רחב ביחידות עץ סנדוויץ'. בשנים האחרונות מציעה החברה גם מתכונות ריהוט שלם לבית תחת השם "בוקלוק".
חנויות איקאה בנויות לרוב כקופסאות גדולות, שהלקוח עובר בהן בכיוון אחד דרך כמעט כל חלקי החנות עד שהוא מגיע לקופה. התצוגה מתחילה בחדרי תצוגה לרהיטים וכלי מטבח, ולאחר מכן המחסן בו ניתן לאסוף את החבילות עבור המוצרים ולהמשיך לקופה. תצוגה זו מאפשרת לאיקאה גם לצמצם במידה ניכרת את צוות המוכרים בחנות, שכן בחירת המוצרים נעשית באופן עצמאי על ידי הלקוחות. לעיתים, נספחת לחנות גם מסעדה, המגישה לרוב מאכלים שוודיים, שלעיתים קרובות ניתן לרכוש גם בה את מרכיבי המזון בנפרד, להכנה בבית. צבעי החנויות, צהוב וכחול, מפגינים גם הם גאווה שוודית (אם כי איקאה רשומה כחברה הולנדית), בהיותם צבעי הדגל השוודי, כמו כן, גם הספרים המוצגים כדוגמה בכונניות הם בשפה השוודית.
מבנה השליטה בחברה
איקאה נמצאת בבעלות ומופעלת על ידי מערך מסובך של תאגידים שלא למטרות רווח ולמטרות רווח. המבנה הארגוני מחולק לשני חלקים עיקריים: תפעול וזכיינות. אינטר איקאה מערכות בבעלות אינטר איקאה הולדינג, חברה הרשומה בהולנד, שנרשמה בעבר בלוקסמבורג (בשם Inter IKEA Holding SA). אינטר איקאה הולדינג, מצידה, נמצאת בבעלות קרן אינטרוגו שבסיסה בליכטנשטיין. בשנת 2016 מכרה INGKA Holding את חברות הבת שלה לעיצוב, ייצור ולוגיסטיקה לחברת אינטר איקאה הולדינג. ביוני 2013 התפטר אינגבר קמפראד מדירקטוריון אינטר איקאה אחזקות ובנו הצעיר מתיאס קמפראד החליף את פר לודביגסון כיו"ר חברת ההחזקות. לאחר ארגון מחדש ב-2016, Inter IKEA Holding SA כבר לא קיימת, לאחר שהתאגדה מחדש בהולנד. מתיאס קמפראד הפך לחבר דירקטוריון בקבוצת אינטר איקאה ובקרן אינטרוגו. מתיאס ושני אחיו הגדולים, מחזקים בתפקידי ניהול באיקאה, ואחראים על החזון הכללי של התאגיד והאסטרטגיה ארוכת הטווח.
בשנת 2016 פתחה הנציבות האירופית בחקירה בחשד שאיקאה העלימה 1.1 מיליארד דולר במיסים. הנציבות טענה כי ממשלת הולנד, שם ממוקם המטה הראשי של איקאה, התירה לחברת הרהיטים לרשום רווחים בלוקסמבורג ובליכטנשטיין, שם היא לא משלמת מיסים כלל. במוקד החקירה תעמוד החלטה של ממשלת הולנד מ־2006, שאפשרה לאיקאה לשלם דמי זיכיון לחברה בת שלה שמאוגדת בלוקסמבורג ובכך להפחית את שומת המס. אחרי שהנציבות האירופית קבעה שתמרוני מס מסוג זה אינם חוקיים, החברה־הבת מלוקסמבורג מכרה את זכויות הקניין הרוחני שלה על המותג איקאה לחברה־בת אחרת בשם אינטר־איקאה סיסטמס. החברה הזאת השתמשה בהלוואה מהחברה־האם, שרשומה בליכטנשטיין. בשלב זה שוב נכנסה לתמונה ממשלת הולנד, שב־2011 התירה למטה הראשי של איקאה להפחית את תשלומי הריבית על ההלוואה מהרווח החייב במס של החברה.
איקאה ישראל
חברת איקאה ניסתה להיכנס לראשונה לישראל בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, וניהלה משא ומתן עם חברת "כלל סחר" מקבוצת כלל (ישראל) על קבלת הזיכיון. לבסוף החליטה שהשוק בישראל אינו גדול מספיק והמשא ומתן הופסק. בתחילת 1997 החליטה שוב לפעול בישראל וקיימה מכרז לקבלת הזיכיון. שמונה קבוצות ניגשו למכרז שמתוכם ארבע עלו לשלב הבא.
ביוני 1997 הוכרזה קבוצה שכללה את סופר-פארם, קרדן השקעות ו"לאומי ושות'" (בית ההשקעות של בנק לאומי) כזוכה. אך ברגע האחרון החליטה סופר-פארם, שהייתה השותפה הבכירה בקבוצה, לוותר על הזיכיון והוא עבר לחברת פישמן רשתות מקבוצת פישמן ורשת ריבוע כחול.
על פי תנאי הזיכיון היה על הזוכים לפתוח חנות בגודל של 18,000 מ"ר תוך שנתיים, ולרכוש את כל המוצרים באופן בלעדי מאיקאה. בנוסף נדרשה הקבוצה לוותר על זיכיון הרשת הדנית המתחרה איי.די.דיזיין, אותו קיבלה שנה קודם. הסכם הזיכיון נחתם בנובמבר 1997, במסגרתו עברה פעילות "איי.די.דיזיין" לבעלותו הבלעדית של פישמן, אך הוא קיבל אופציה להיות שותף באיקאה ישראל. בינואר 1999 הכריזה ריבוע כחול כי תפתח את הסניף הראשון בספטמבר 2000. מנכ"ל ריבוע כחול, יעקב גלברד, אמר כי נבחנים שני אתרים חלופיים, אולם נראה שהסניף הראשון יוקם באזור יקום, על שטח של 20 אלף מ"ר ובהשקעה של כ-40 מיליון דולר. בתום שנתיים מקבלת הזיכיון רשת ריבוע כחול לא הצליחה לעמוד ביעד הפתיחה ואיקאה הודיעה שהזיכיון יבוטל. בשלב זה החל בני גאון שהיה יושב ראש "אגודה שיתופית קו-אופ ריבוע כחול" (חברת האם של רשת ריבוע כחול) לנהל את הזיכיון. גאון הגיעה להסכם חדש עם איקאה במסגרתו הוסכם שאיקאה העולמית תחזיק 25% מהפעילות בישראל, ותקום חנות ראשונה תוך 18 חודשים, בהשקעה כוללת של 20 מיליון דולר, במגרש בשטח 50 דונם שאותר באזור התעשייה קריית ספיר בנתניה.
ב-3 באפריל 2001 נפתח לבסוף הסניף הראשון של איקאה בישראל. החנות זכתה להצלחה רבה ותוך שנתיים מיום הקמתה, הסתכמו המכירות השנתיות ב-323 מיליון שקל; והרווח הנקי - 28 מיליון שקל. עם תחילת הפעילות בישראל מניות איקאה העולמית באיקאה ישראל עברו לאיש העסקים הקנדי אלברט גנאט שהיה דירקטור באיקאה העולמית (גנאט נפטר באפריל 2004).
במסגרת הליכי פירוק האגודה השיתופית "קו-אופ ריבוע כחול" הוחלט בתחילת 2003 למכור את זיכיון איקאה. מכירת הזיכיון התעכבה מכיוון שאגודת קו-אופ ואיקאה העולמית לא הגיעו להסכמה לגבי מתווה המכירה. בסוף 2004 פורסם מכרז לרכישת הזיכיון.
במרץ 2005 נרכש החלק של קו-אופ ריבוע כחול בידי מתיו ברונפמן תמורת 25 מיליון דולר, ביוני רכש את חלקם של יורשי אלברט גנאט בבעלות.
ב-5 בפברואר 2011 פרצה שרפה בסניף איקאה שבנתניה והסניף נשרף כליל. הסניף נבנה מחדש, ונפתח ב-6 במרץ 2012.
בפברואר 2006 הודיעה החברה כי בכוונתה לפתוח חנות שנייה בישראל, בראשון לציון. לאחר שהעירייה הוציאה אישורים שחרגו מתוכנית המתאר, ולאחר עימותים ממושכים עם סוחרי העיר ומאבק משפטי ממושך, נפתח הסניף במרכז עסקים שורק ב-9 במרץ 2010.
חנות שלישית של הרשת בקריית אתא נפתחה לציבור ב-11 במרץ 2014. הסניף בקריית אתא הוא למעשה חלק מקניון שער הצפון, שנבנה במקביל להקמת החנות ומכיל אותה בתוכו. זהו הסניף הראשון בישראל שבו חנות איקאה בנויה בתוך מבנה שאינו שייך לה בלבד. קונספט דומה של קניון משולב עם חנות איקאה קיים ברוסיה תחת המותג "MEGA" שמנוהל על ידי חברת איקאה העולמית, אך מלבד רעיון כללי אין קשר ביניהם.
בספטמבר 2016 פורסם כי הוחלט סופית על הקמת חנות רביעית של הרשת בבאר שבע שנפתחה ב-27 בפברואר 2018.
ב-27 במרץ 2019 נפתחה חנות קונספט למטבחים בנמל תל אביב.
בדצמבר 2018 פורסם כי הוחלט סופית על הקמת חנות הרשת באשתאול שבמטה יהודה. החנות הייתה אמורה להיפתח ב-5 במרץ 2020, אך בעקבות חריגות בנייה במבנה הסניף, נדחתה פתיחתה. ב-24 במאי 2020 נפתחה החנות השישית של הרשת באשתאול.
ב-מרץ 2022 דווח על הכוונה להקים סניף חדש באשדוד, אך הוא לא נפתח עדיין.
ב-2022 נפתחה חנות קונספט למטבחים בפתח תקווה.
מהשוואות שנערכו בין מחירי המוצרים בסניפי איקאה ישראל לבין סניפים במדינות רבות אחרות, עולה שמחירי המוצרים באיקאה ישראל גבוהים בעשרות אחוזים מן הנהוג בחנויות איקאה בעולם.
ברונו אלווש
ברונו אדוארדו רגופה אלווש (בפורטוגזית: Bruno Eduardo Regufe Alves; נולד ב-27 בנובמבר 1981) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
אלווש החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ורזים, ובגיל 16 עבר למחלקת הנוער של פורטו. לאחר שהושאל לפארנסה ויטוריה דה גימארייש ופורטו, בקיץ חתם ל-5 שנים בפורטו. ב-15 באוקטובר 2005 קיבל כרטיס אדום במשחק נגד בנפיקה ליסבון לאחר שנגח בנונו גומש. בעונת זכה עם המועדון באליפות.
ב-3 באוגוסט 2010 חתם בזניט סנקט פטרבורג תמורת 22 מיליון אירו. ב-30 באוקטובר 2010 אלבס הבקיע את השער הראשון שלו בניצחון 2–4 נגד א.א.ק. אתונה במסגרת הליגה האירופית.
קריירה בינלאומית
ביוני אלווש ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל בתיקו 1-1 נגד. אלווש זומן לסגל הנבחרת לקראת יורו 2008. ב-14 בנובמבר 2009 הבקיע את השער היחידי במשחק נגד במסגרת פלייאוף מוקדמות מונדיאל 2010 שבסיומו עלתה פורטוגל. אלווש נכלל בסגל הנבחרת גם לקראת מונדיאל 2010, יורו 2012 ומונדיאל 2014.
שאול אייזנברג
שאול נחמיה אייזנברג (1921 – 27 מרץ 1997) היה איש עסקים ואיל הון ישראלי.
ביוגרפיה
שאול נחמיה אייזנברג נולד ב-1921 במינכן למשפחה יהודית שומרת מצוות מפולין. לאחר עליית הנאצים לשלטון נמלט ונדד כפליט ברחבי אירופה. כאשר כבשו הגרמנים את הולנד שבה שהה באותה העת, הפליג למזרח הרחוק וב-1940 הגיע לשאנגחאי. משם נדד לחרבין בירת מנצ'וקוו שהייתה מדינת בובות יפנית, וממנה ליפן. ב-1941 נשא אשה מקומית ממוצא אוסטרי-יפני, ועסקיו החלו לפרוח. בשנות מלחמת העולם השנייה עבד עם מפעלי תעשייה ממדינות הציר, ולאחר המלחמה החל לעבוד עם מפעלי תעשייה אמריקאיים מהם ייבא עפרות ברזל לתעשיית הפלדה היפנית, ובמקביל ייצא להודו תחנות כוח וחוטי חשמל וטלפון מתוצרת יפן.
חוק אייזנברג, ותחילת פעילותו בישראל
בשנת 1952 ביקר לראשונה בישראל, קיבל אזרחות ישראלית והקים עבור אחיו, רפאל, את חברת "אחים איזנברג". באותה עת תיווך אייזנברג בין ישראל ליפן, והיה יועץ למשלחת מסחרית-דיפלומטית של ישראל במדינה. במהלך הביקור ארגן תערוכת תעשייה יפנית בישראל. בשנת 1958 היה מעורב בהקמת אגודה לידידות יפן-ישראל בטוקיו.
בשנת 1963, ביקר בישראל והביע את רצונו להשקיע בישראל ואף לעלות. במקביל המשיך לפעול להידוק יחסי ישראל-יפן.
באוגוסט 1967 הגיע לצורך התכנסותה של אחת "הוועדות הכלכליות" של המיליונרים היהודים מרחבי העולם, ביוזמת פנחס ספיר. בעקבות הוועידה, במטרה לשכנע אותו להעביר את פעילותו לישראל ולנהל את עסקיו בעולם ממנה, יזם ספיר חוק שזכה לכינוי "חוק אייזנברג", שפטר ממס הכנסות של חברות רב לאומיות הפעילות גם בישראל. בעקבות אישור החוק אייזנברג העתיק את פעילותו הבינלאומית לישראל, ועבר להתגורר בבית שרכש בסביון.
בנוסף, היה אייזנברג בין המשקיעים הבולטים בחברה לישראל שהוקמה בשנת 1968. באמצע 1970 הוא צורף לוועד הפועל של החברה, ובסוף 1970 הוא הגדיל את השקעתו בחברה ב-600,000 דולר והיה למשקיע הפרטי הגדול ביותר בחברה, עם השקעה של 1.9 מיליון דולר מתוך הון של 30 מיליון דולר. בשנת 1982, בעת שהחזיק 21% ממניות החברה, פעל אייזנברג להגיע לשליטה מלאה בחברה, שליטה שהשיג לבסוף בתחילת 1984.
בספטמבר 1969 הונחה אבן הפינה לבית אסיה בתל אביב שאת הקמתו יזם, ואשר גם הוא זכה להקלות מס מיוחדות על סמך הבטחה שמשרדיו יושכרו לשגרירויות ואנשי עסקים זרים במטבע זר. עם איוש הבניין ב-1979 התברר שרק 20% מהמבנה הושכר בהתאם להתחייבות, אך בגלל הניסוח המעורפל של ההתחייבות לא היה ניתן לטעון שאייזנברג לא עמד בה.
במקביל ניצל אייזנברג את קשריו על-מנת לרקום עסקאות צבאיות בין מדינות המזרח הרחוק ובין ישראל, והפך ליצואן נשק מישראל לארצות אחרות באפריקה ובאמריקה הלטינית. מאוחר יותר היה בין אנשי העסקים הראשונים שרקמו עסקאות מסחריות בין ישראל וסין. באמריקה הלטינית ביסס את מרכז עסקיו במושבה הבריטית לשעבר בליז, שם היה מקורב לצמרת המדינה ומונה לקונסול כבוד שלה בישראל.
פעילות "קבוצת אייזנברג"
בתחילת שנות ה-70 שלוש בנותיו התתתנו עם ישראלים. בשנת 1975 רכש חותנו יונתן זוכוביצקי, יחד עם חברו מילדות מיכאל אלבין, את חברת "פריון", חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסת תל אביב. בהמשך הצטרפו להשקעה שני חתנים נוספים של אייזנברג, יגאל דיאמנט ומאיר רוזנפלד. פריון הייתה חברת החזקות קטנה שהחזיקה בבעלותה מאפייה וקרקעות באזור חיפה. בעזרת כספים שהשקיע אייזנברג היא רכשה חברות רבות שפעלו בתחומים שונים. בחלק מהחברות מימשו את ההשקעה ברווח מהיר באמצעות הנפקה בבורסה. ב־1977 קנתה "פריון" את מפעל הטקסטיל "לודז'יה", והוא הונפק מייד בבורסה. בסוף אותה שנה רכשה את חברת "אתא", שהפעילה את מפעל הטקסטיל ואת רשת חנויות ההלבשה הגדולים בישראל והעסיקה כ־3,000 עובדים. בשנת 1979 הייתה פריון שותפה עם אייזנברג ברכישתם של בנק הספנות, בנק ממשלתי שהופרט, ושל השליטה בבנק הבינלאומי הראשון. חברות ציבוריות נוספות שבהן רכשה את השליטה היו "רפק אלקטרוניקה", "קיסריה מקרקעין ונופש", החברה לספנות והספקה, נחושתן ואינטרגאמא, שהייתה סוכנת "קודאק" בישראל. פעילות זו קיבלה בתקשורת את הכינוי "קבוצת אייזנברג", אך בפועל לא פעלה תחת חברת החזקות אחת, אלא הייתה אוסף של חברות. אייזנברג עצמו לא היה מעורב בניהול היומיומי של הקבוצה והיא נוהלה על ידי חותנו יונתן זוכוביצקי ומיכאל אלבין מבית אסיה.
בתחילת שנות ה־80 הפכה "קבוצת אייזנברג" לאחד הגופים החזקים במשק, ושאול אייזנברג גם רכש את השליטה ב"חברה לישראל". הקבוצה המשיכה וקנתה חברות נוספות: "הילרון – חברה ליצוא ויבוא גידולי ומוצרי חקלאות", "אמישר", שהייתה חברת השקעות שהקימו הציונים הכלליים, ו"לומיר חברה לבנין". מאחר שאייזנברג שהה רוב הזמן מחוץ לישראל, ניהלו כאמור אלבין ויונתן זוכוביצקי בפועל את עסקיו בישראל. הקבוצה נהנתה מהגאות בבורסה באותן השנים, ושווי החברות שבהן שלטה עלה במהירות בתוך שנים ספורות (למעשה באותן שנים ויסתו הבנקים את שוק המניות, והשגשוג היה מלאכותי).
באותן השנים קשרה "קבוצת אייזנברג", בתיווך אלבין, קשרים פוליטיים במפלגת הליכוד (דרך מפלגה הליברלית בה היה חבר). השר וחבר הכנסת אברהם שריר קיבל מהקבוצה משרדים בבית אסיה, בעת שהיה חבר בוועדת הכספים של הכנסת. וחבר הכנסת מיכה רייסר מתנועת החרות מונה לדירקטור באתא, והחברה סיפקה לו רכב ומימנה לו נסיעות לחו"ל (רייסר נחקר אחר כך נחקר באזהרה על העניין). בבחירות לכנסת האחת עשרה, שנערכו ב־1984, שימש אלבין בהתנדבות כגזבר קמפיין הליכוד.
בעקבות משבר מניות הבנקים והאינפלציה הגבוהה נפגע שווי החברות ב"קבוצת אייזנברג". נוסף על כך צברה חברת "אתא" הפסדים כבדים והגיעה לסף פשיטת רגל. שאול אייזנברג וממשלת ישראל הגיעו להסכמה כי יוזרם למפעל הון בסך 10 מיליון דולר, אך הוא המשיך להפסיד וניסיון מכירה שלו נכשל. ב־29 באוקטובר 1984 מונה לו כונס נכסים. עובדי המפעל נאבקו למניעת סגירתו במאבק תקשורתי שהכביד על עסקי הקבוצה. בינתיים עלה חשד לוויסות מניותיו של המפעל, שלמרות הקשיים עלו משער של 100 שקל ל־1,600 בשנים שלפני סגירתו. במאי 1984 הודיע אלבין שהוא פורש מקבוצת אייזנברג, וביולי עשה זאת גם זוכוביצקי. בעיתונות פורסם שאייזנברג חשד כי אלבין מעל בכספי הקבוצה או הפיק רווחים אישיים על חשבונה, אך כל הצדדים הכחישו את החשדות. באותם ימים הודיע אייזנברג כי הוא מתכוון למכור את קבוצת החברות כולה, למעט החברה לישראל ובנק הספנות. אייזנברג גם האשים את אלבין וזוכוביצקי כי ללא ידיעתו השתמשו בכספו למימון השקעה בחברת הטקסטיל האמריקנית "יונייטד מרצ'נד", שעליה השתלטו עם שני חבריהם לספסל הלימודים בתיכון, מנחם עצמון ועוזי רסקין. מנחם עצמון, שהיה באותה עת מנכ"ל משותף של החברה לישראל, ועורך הדין רם כספי מונו בוררים בין אלבין לאייזנברג, כדי לקבוע את חלוקת הנכסים ביניהם. בבוררות נקבע כי אייזנברג יקבל את מלוא הבעלות בחברת "פריון" בתמורה למניות של החברות "נחושתן" ו"אמישר". זוכוביצקי היגר לארצות הברית ואלבין עבר בתחילת 1985 להתגורר בלונדון.
ב-2 באוגוסט 1985 הוזמן אלבין לתשאול ביחידה הארצית לחקירות הונאה. הוא נחשד בהונאה בפעילותו בבורסה בשנות הגאות שלה (לפני משבר 1983), במעילה בכספי אייזנברג ובפעולות מרמה במניות אתא לפני שקרסה. בתום התשאול הוחלט לעצור אותו והוא ביקש להיוועץ בפרקליטו. במהלך החקירה ביום שבת הוא לא שיתף פעולה, והחוקרים הודיעו לו שהם מתכוונים לבקש את הארכת מעצרו ב־15 ימים נוספים. אלבין ביקש שישאירו אותו לבד בחדר לכמה דקות כדי לחשוב. הוא מצא את מותו בנפילה מחלון החדר, שהיה בקומה השלישית. נסיבות הנפילה אינן ברורות היות ששהה לבדו בחדר בעת ההתרחשות, ועלו סברות שונות – שהייתה זו התאבדות או ניסיון בריחה כושל.
פעילות בשנות ה-90
בשנות ה-90 את עיקר פעילותו בישראל ניהל דרך "החברה לישראל". באותן השנים החל תהליך ההפרטה בישראל של חברות ממשלתיות ואייזנברג הצליח לרכוש נתח של כ-25% מקבוצת "כימיקלים לישראל" (הכוללת את "מפעלי ים המלח") בפברואר 1997 רכשה החברה לישראל, נתח נוסף של 17% ממניות הממשלה בחברה תמורת כ-200 מיליוני דולרים נוספים, ובסך הכול שילמה 930 מיליון דולר במצטבר והפכה לבעלת השליטה.
בתקופת ממשלת נתניהו הראשונה הוחלט להפריט גם את חברת הספנות הלאומית "צים". "החברה לישראל" ביקשה לרכוש את השליטה בחברה, אולם ביצוע התוכנית התעכב. בנוסף באותן שימש אייזנברג כמתווך בעסקת מכירת מטוסי ביון, עם מערכת של התעשייה האווירית לישראל להתרעה מוקדמת מסוג פלקון לסין. העסקה בוטלה אחר כך בעקבות לחץ של ארצות הברית, פרשה שקיבלה את השם "משבר הפלקון". לאחר מותו בנו התבקש להחזיר עמלות שקיבל בעסקה.
שאול אייזנברג נפטר בבייג'ינג, במרץ 1997, שנתיים לפני שפג תוקפו של חוק אייזנברג. הוא נטמן בבית הקברות בסביון.
משפחתו
אייזנברג היה נשוי ללאה ואב לחמש בנות ובן אחד. במותו הותיר נכסים בשווי 1.3 מיליארד דולר. המאבק על הירושה היה מר והתנהל לאור זרקורי התקשורת. בסופו זכה הבן ארווין אייזנברג בנתח הגדול ביותר בירושה, ונותר מנהל עסקי קבוצת אייזנברג.
אחיו רפאל, שעמו ביצע את פעילותו העסקית הראשונה בארץ, נפטר בשנת 1976, והותיר אחריו תשע בנות ושלושה בנים. חתנו הוא הרב אשר דויטש מראשי ישיבת פוניבז' וממנהיגי הפלג הירושלמי.
חומרים ממריצים
חומרים ממריצים (באנגלית: Stimulants, לפעמים Psychostimulants, או Psychotonics, או בשפת הרחוב "Uppers") הוא מונח-על המציין את אותם החומרים - לרבות תרופות וסמים - המגבירים את פעילות מערכת העצבים המרכזית, מגבירים תוך זמן קצר את המרץ, המוטיבציה, את מיקוד הקשב ואת הערנות ולעיתים מרוממים את מצב הרוח ומדכאים את התיאבון. כמו כן הם מגבירים, במידה פחותה יותר, פעילויות פיזיולוגיות נוספות של הגוף. לרבים מהם ויש פעילות סימפתומימטית. חומרים אלה נפוצים בעולם בטבע וכן כחומרים סינתטיים, כתרופות מרשם או ללא מרשם וכסמים, לרבות סמי רחוב וכאלה הרשומים ברשימת הסמים המסוכנים מקבוצת האמפטמינים והקוקאין. החומרים הממריצים הנפוצים ביותר הם הניקוטין, האמפטמינים, הקוקאין והקפאין.
בשנת 2013 החומרים הממריצים שנרשמו הכי הרבה על ידי רופאים היו החומרים הסינתטיים ליסדקסאמפטמין, מתילפנידאט ואמפטמין. ההערכה היא שבין 0.8–2.1 אחוז מהאוכלוסייה השתמשה ללא ביקורת, בצורה מוגזמת בחומרים ממריצים אמפטאמיניים (כמו אמפטאמין, מתאמפטמין, MDMA).
לצורך רפואי בפסיכיאטריה ונוירולוגיה משתמשים בחומרים מקבוצת האמפטמינים בעיקר בטיפול בהפרעת קשב וריכוז, נרקולפסיה וכאוגמנטציה בצירוף לתרופות נוגדות דיכאון במקרים עמידים לטיפול הרגיל, כמו כן במצבים אחרי חבלה בראש או אפאתיה אחרי מקרי שבץ, במקרים של קיהיון אפאתי, וכו'. בענפי רפואה אחרים משתמשים בכמה חומרים ממריצים, למשל, בדלקות אף (פסאודואפדרין), כתרופות להפרעות בסימפונות (תאופילין) ובהרדמה מקומית (נגזרות קוקאין).
מנגנונים פרמקולוגיים
לפי מנגנון הפעולה שלהם החומרים הממריצים מתחלקים ל:
רמון דקר
רמון "The Diamond" דקר (4 בספטמבר 1969 - 27 בפברואר 2013) היה לוחם איגרוף תאילנדי מהולנד שזכה שמונה פעמים באליפות העולם באגרוף תאילנדי. דקר היה ידוע בסגנונו הבלתי מתפשר, מהירותו ויכולתו להתאים את סגנונו ללוחמים שעמדו מולו. ב-1990 הוענק לדקר התואר "לוחם השנה" בתאילנד מידי ראש ממשלת תאילנד ובכך היה המערבי הראשון שזכה בתואר. דקר קיבל את התואר לאחר שורה של קרבות מול עילית לוחמי המואי תאי בבנגקוק במהלך אותה השנה, בהם נאמפון וסופרלאק באצטדיון לומפיני.
תחילת דרכו
דקר נולד ב-5 בספטמבר 1969 בעיר ברדה (Breda) בדרום הולנד לאם חד הורית. לאחר שהתנסה בג'ודו ובאגרוף, החל דקר את אימוניו במועדון הקיקבוקס המקומי של המאמן קור האמרס בגיל 12. אמו של רמון וקור האמרס הפכו לזוג בעקבות היכרותם.
בגיל 16 עלה רמון דקר לקרב הזירה הראשון שלו במשקל 55 ק"ג וניצח בנוקאאוט קיקבוקסר מנוסה ממנו בהרבה. במהלך השנתיים הבאות המשיך דקר בשרשרת ניצחונות וסומן ככוכב עולה בשמי הקיקבוקס ההולנדי. הדבר לא נעלם מלוחם אחר, רוב קיימן. אמרגנו של קיימן זיהה את הפוטנציאל והחל לנהל את הקריירה של דקר, בעוד קור האמרס נשאר אחראי על האימון עצמו. קיימו ודקר החלו להתאמן ביחד והפכו לחברים.
בגיל 18 זכה דקר בתואר הראשון שלו, אלוף הולנד של ארגון MTBN במשקל נוצה. דקר ניצח בנוקאאוט בבעיטה לראש לוחם בשם ראניקסון ממכון צ'קוריקי באמסטרדם, ממנו יצאו שמות גדולים כמו באדר הארי, פיטר ארטס, גילברט בלנטיין (שנלחם שלוש פעמים מול דקר), פרי אובדה ועוד רבים וטובים, ביניהם הלוחם הישראלי אבנר שלום.
את הבכורה הבינלאומית שלו פתח דקר בהפסד בנקודות לצרפתי רישאר נאם (Richard Nam). השניים יפגשו כעבור שנה, כאשר דקר מנוסה "ומבושל" יותר. דקר ניצח בקרב החוזר בנוקאוט בסיבוב הרביעי.
קריירה מקצוענית
ב-14 באפריל 1988 זכה דקר בחגורה האירופית במשקל עד 60 ק"ג של ארגון NKBB לאחר ניצחון משכנע בנקודות על האנגלי קווין מוריס. אותה שנה התמודד דקר מול מואנגקורדם ממכון סיטצ'אנג התאילנדי על תואר IMTA וזכה בנקודות. חצי שנה לאחר מכן עלה דקר לקרב הראשון מתוך שלושה שיבואו מול גילברט בלנטיין, כישרון עולה נוסף ממכון צ'קוריקי. בלנטיין ניצח בנקודות את הקרב הזה. ההפסד גרם לדקר ולקור האמרס, מאמנו, לחשוב על שינוי כיוון בסגנונו של דקר. בפברואר 1990 עלה דקר לקרב מול נונגקאי פאיות, אלוף אצטדיון לומפיני בבנגקוק ואחד מהשמות החמים ביותר במואי תאי העולמי באותה התקופה. לאחר חמישה סיבובים דומיננטיים ניצח דקר בנקודות וזכה בחגורת התאחדות IMF במשקל עד 63 ק"ג. השניים יפגשו מספר חודשים מאוחר יותר, בבנגקוק והפעם תהיה ידו של התאי על העליונה.
סדרת הקרבות מול קובאן
השניים נפגשו לראשונה ב-21 באפריל 1991 בפריז. דקר עלה לא מוכן פיזית לקרב לאחר שפחות מחודש לפני כן התחרה מול התאי סיאנגטיאנוי בטוקיו, יפן, וניצח בנקודות לאחר קרב מתיש. קובן ניצל זאת והימם את דקר במגל שמאלי שהוריד את ההולנדי לקנבס. דקר הודה לאחר הקרב שקובן הפתיע אותו בעוצמת המכות שלו ובעבודת הידיים הטובה, אולם באותה נשימה הבטיח שהקרב החוזר יהיה שונה לחלוטין.
הקרב החוזר נקבע ל-6 באוגוסט 1991, באצטדיון הבית של קובאן, אצטדיון לומפיני בבנגקוק. באותה העת דקר כבר היה מוכר לקהל התאי מקרבות קודמים באצטדיון, אולם איש לא שיער מה עומד להתפתח בסיבוב הראשון. כבר בדקה השנייה הצליח דקר לפגוע עם ברכייה מדויקת בפניו של קובאן ולאחר מכן ניצל זאת ותפס את התאי בפינה עם סדרת מכות ידיים שהובילה את השופט לעצור את הקרב לחייב את קובאן בספירה ראשונה לחובתו. מייד עם חידוש הקרב תפס דקר את קובאן במרפק ימני ולאחריו מגל שמאלי וימני שהורידו את קובאן לקנבס באופן סופי. הניצחון הכה בהלם את עולם המואי תאי בתאילנד. הקרב השלישי ביניהם נערך כחצי שנה אחר כך, על חגורת IMF, בבנגקוק תאילנד. הקרב נמשך חמישה סיבובים מלאים. בסיבוב השלישי קובאן גרם לחתך רציני מעל עינו הימנית של דקר במכת מרפק. החתך לא הפסיק לדמם במהלך כל הקרב והפריע לניהול הקרב של דקר. מגל שמאלי של קובן הוריד את דקר לספירת חובה בסיבוב הרביעי ובכך בעצם גמר את הקרב. קובן ניצח בקרב בנקודות.
המפגש הבא בין השניים התקיים בפריז בשנת 1993 ולא התעלה לרמה של השניים הקודמים. דקר זכה בניצחון בנקודות.
שיא הקריירה
השנים 1991–1997 היו שנות השיא בקריירה של דקר. לא הייתה זירה או אירוע מואי תאי עולמי אשר דקר נפקד ממנו. בין השנים הללו הוא נלחם בכוכבים העולים בשמי המואי תאי הן בתאילנד והן במערב. חלק מהקרבות הללו הפכו לקלאסיקה במואי תאי העולמי, ביניהן הקרב בינו לסאקמנגקול התאי שבזמן האירוע היה רק בן 17. הקרב היה אחד מהקרבות המדממים בהיסטוריה של המואי תאי. סאקמונגקול ניצח בקרב בנקודות.
סדרת קרבות אחרת הייתה הסדרה מול אורונו התאי, בן לאב אמריקאי ואם תאית. שני הקרבות הללו קיבעו את דמותו של דקר כלוחם בלתי מתפשר וככזה שלעולם לא יוותר לעצמו בעיני הקהל התאילנדי, למרות שני ההפסדים של דקר מול אורונו. בשנים הללו דקר זכה בחגורות IKBF לאחר ניצחון על גילברט בלנטיין, WPKL לאחר ניצחון על חסן קאסוראי אולם הפסיד קרבות אליפות על תוארי ה-WMC לג'רואנטונג התאי, את חגורת WMTA לג'ומהוד וחגורת IMF לקובאן.
בתקופה הזו החל דקר לסבול מפציעות כרוניות כתוצאה מהקרבות הרבים שהשתתף בהם, לעיתים קרובות ללא מנוחה ראויה בין קרב לקרב. החל משנת 1997 נראה היה כי דקר גורר פציעה בשוק. הוא בעט הרבה פחות בקרבות ונראה היה התאים את סגנונו בעקבות הפציעות הללו. דקר המשיך להופיע בקרבות אולם צמצם את השתתפותו לקרבות בעיקר בהולנד. בשנים 1997–1998 הוא ערך מספר מועט יחסית של קרבות בהשוואה להספק הרגיל שלו. הבולטים ביניהם היו הקרב הבלתי נשכח מול דני ביל, הכוכב העולה הצרפתי בפריז בו ניצח ביל בנקודות, קרב מול סאנגטיאנוי התאי באמסטרדם והקרב מול ראיין סימסון, קרב "הנוקאאוט הכפול", בו שני הלוחמים פגעו סימולטנית אחד בשני עם מגל ימני וירדו לקאנבס.
קרב הפרידה
ב-18 במרץ 2001 נפרד דקר מהזירה המקצוענית בקרב מולי מרינו דה-פלורינו ברוטרדם, הולנד. הקרב הסתיים בסיבוב הרביעי במגל שמאלי שהוריד את דה-פלורינו לקאנבס. בסיום הקרב הודיע דקר בדמעות על פרישתו. רוב קיימן, לוחם מגירו ג'ים האגדי וחברו הטוב של דקר העביר לו את הלפיד של מועדון גולדן גלורי שמצידו העביר את הלפיד ללוחמי המועדון האחרים.
חזרה לזירה
לאחר פרישתו הקים דקר שני מחנות אימונים: Team Dekkers והמחנה הקבוע במועדון גולדן גלורי בברדה. ב-2005 הפתיע דקר וקיבל חוזה לקרב MMA בארגון K-1 שהיה אז בשיא פעילותו. הקרב נקבע מול גנקי סודו, לוחם MMA יפני אשר הופיע בין היתר בארגוני Pride היפני וה- UFC האמריקאי. דקר לקח את הקרב בהתרעה של כמה ימים וללא כל ניסיון מעשי ב-MMA. הקרב הסתיים בניצחון מהיר של היפני בהכנעה בנעילת עקב. למרות ההפסד המהיר והצפוי, דקר חתם חוזה לקרב נוסף בארגון K-1, הפעם בחוקי K-1 שאינם שונים בהרבה מחוקי מואי תאי שאותם הוא הכיר היטב. הקרב נקבע מול דווין לודוויג, לוחם קיקבוקס ו-MMA אמריקאי לאירוע K-1 Max 2005. הפעם ניתן לדקר מספיק זמן להתאמן לפני הקרב אולם במהלך האימונים הוא קרע רצועה בכתף ימין. למרות הפציעה, דקר עלה לקרב ונלחם כמעט ללא שימוש ביד ימין. הבדלי הרמות והניסיון בין השניים היו כל כך ברורים שגם ללא יד ימין דקר הוריד את לודוויג לספירה בכל סיבוב בקרב ולבסוף ניצח בהחלטת שופטים אחידה.
ההכרה התאילנדית
רמון דקר היה מהמערביים הבודדים שנלחם בעלית הלוחמים התאים, בזירות המובילות ובחוקי מואי תאי מלאים. דקר החל את הקריירה שלו כלוחם קיקבוקס וככזה סגנונו הותאם לחוקי קיקבוקס מערביים. המעבר ללחימה בתאילנד הבהיר לו כי עליו לשנות את סגנון הלחימה לכזה אשר יאפשר לו להתמודד בהצלחה עם האלמנטים שהתאים חזקים בהם במיוחד: מכות המרפק והברכיים. דקר הבין כי הוא מפסיד קרבות לא מפני שהוא פחות טוב מהמתמודדים מולו כי אם מפני שצבירת הנקודות שלו נמוכה עקב סגנונו המערבי. לדוגמה, מכות ידיים תחת חוקי מואי תאי מעניקות ניקוד נמוך יותר מברכיות או שליטה בקלינץ'. דקר שינה את סגנונו ואת קצב הקרב והתוצאות לא איחרו לבוא. הקהל התאי שלא היה מורגל בלוחמים מערביים ברמה כזו, למד להכיר ולהעריך את ההולנדי הבלונדיני שלא מוותר לאיש בזירה. מקרב לקרב נראה בבירור כיצד דקר הופך ליותר ויותר תאי בלחימתו. הקהל התאי הגיב בהתאם וב-15 בספטמבר 1990 הוכתר דקל ללוחם השנה בתאילנד על ידי ראש הממשלה התאילנדי. זו הייתה הפעם הראשונה שזר זוכה בתואר הזה. עד כמה עמוק הכבוד שהתאים רכשו לדקר מלמד העובדה שביום ההולדת ה-85 למלך תאילנד, פומיפון אדוניאדט, הוענק לדקר עיטור מלכותי לציון פועלו ותרומתו לספורט המואי תאי. דקר מונה "כשגריר הלוחמים הזרים" במדינה.
מותו
ב-27 בפברואר 2013 לאחר שחזר לביתו מאימון במועדון גולדן גלורי בברדה, הולנד, התמוטט דקר ברחוב. ניסיונות של עוברי אורח לייצבו עד הגעת הפרמדיקים נכשלו והוא נפטר בדרך לבית החולים. סיבת המוות הרשמית הייתה אוטם שריר הלב. במהלך האימון התלונן דקר על מיחושים קלים בראשו אולם לא ייחס להם חשיבות רבה. מאות רבות של בני משפחה, חברים ומעריצים השתתפו בהלווייתו בבית הקברות Zuylen בברדה.
לאחר מותו הוקמה קרן רמון דקר, The Diamond Foundation, על ידי חבריו ומשפחתו אשר מטרתה לסייע ליתומים וילדים עזובים בתאילנד.
ביקורת רבה הועלתה כלפי היחס של הממסד ההולנדי לרמון דקר. באס ראטון, מלוחמי ה- MMA הראשונים בזירת ה-UFC וחבר למועדון גולדן גלורי, העלה טענות קשות כלפי היחס לענפי אמניות הלחימה בהולנד בכלל והיחס, או יותר נכון, חוסר היחס לרמון דקר בחייו ויותר מכך, במותו.
רות אלון
רות אלון (5 באפריל 1919 – 2 בפברואר 2016) הייתה ממקימי קיבוץ גינוסר, ורעייתו של ראש ממשלת ישראל בפועל, יגאל אלון.
אלון נולדה בגרמניה לרגינה ואפרים אפיסדרוף, ולה שלוש אחיות. כשהייתה בת עשר עברה המשפחה לברלין, שם למדה בבית ספר נוצרי לבנות, וכמו כן למדה תנ"ך ועברית.
בנעוריה הצטרפה אלון לתנועת הנוער הציוני "הבונים". ב-1933 עם עליית הנאצים לשלטון, סולקה מבית הספר, ובשנת 1934, בגיל 15, נשלחה יחד עם אחיותיה לישראל, עם עליית הנוער. אביה נפטר מהתקף לב טרם מלחמת העולם השנייה. אמה נספתה בשואה בגטו לודז'.
אלון הגיעה לקיבוץ תל יוסף, משם עברה למגדל, ובשנת 1937 הייתה ממקימי קיבוץ גינוסר ןעבדה שם בתחילה ברפת ובגן הירק.
בקיבוץ גינוסר פגשה ביגאל אלון, שהיה בן מושב מסחה (כיום כפר תבור), שהצטרף לקיבוץ עם חבריו מבית הספר החקלאי כדורי. השניים הפכו לזוג ובשנת 1939 נישאו בטבריה, בטקס צנוע, ללא בני משפחה, מלווים בשני חברי קיבוץ ששימשו עדים.
בשנת 1946 החלה אלון בנסיעות לגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, שם פגשה בילדים ניצולי השואה, וסייעה בהבאתם לארץ ישראל וקליטתם בקיבוץ גינוסר. אלון כתבה לבעלה מגרמניה, וביקשה כי יסייע בקליטתם: "יגאל, אני מבקשת שתדבר עם מזכירות גינוסר, שיעשו כל מאמץ לקלוט את הילדים הללו בהגיעם ארצה".
בשנת 1964 הייתה מיזמי ומקימי בית הארחה "נוף גינוסר" ב"חורשת הפלמ"ח" בקיבוץ, ואף ניהלה את המקום.
לאלון נולדו שלושה ילדים - נורית, יפתח וגוני, ומאוחר יותר הפכה לסבתא לנכדים.
אלון נטמנה בבית העלמין בקיבוץ גינוסר לצדו של בעלה, יגאל.
יחסי גרמניה–ישראל
יחסי גרמניה–ישראל הם מכלול היחסים הדיפלומטיים, כלכליים, פוליטיים ואחרים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין מדינת ישראל. אלו יחסים יוצאי דופן וטעונים, גורם מעצב המשפיע על יחסים אלה מראשיתם הוא רצח העם היהודי, השואה, שביצעה גרמניה הנאצית. לאחר תום מלחמת העולם השנייה הפשירו היחסים בהדרגה כאשר גרמניה המערבית הציעה לשלם פיצויים לישראל ב-1952 והקשרים הדיפלומטיים המלאים נוצרו ב-1965.
מדינת ישראל, שהוקמה שלוש שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, נעה בין שאיפה שברגש להחרמת גרמניה, לבין הרצון לקיים קשר עם גרמניה על מנת לשפר את סיכויי ההישרדות של מדינת ישראל וכן מתוך אמונה בכך שלאחר נפילת הנאצים קמה במערב גרמניה מדינה דמוקרטית. בדרכון שהוציאה ישראל בשנותיה הראשונות היה כתוב כי הוא תקף לכל מדינות העולם פרט לגרמניה, אם כי מי שהיה מעוניין היה יכול לבקש למחוק הגבלה זו.
החרם הישראלי
עקב ההיסטוריה הבעייתית בין גרמניה לעם היהודי בשואה, נמנעו ישראלים רבים מלבקר בגרמניה ורבים העדיפו שלא לקנות תוצרת גרמנית, עם השנים נחלשה ההתנגדות לכך.
לאור חתימת הסכם השילומים עם גרמניה המערבית ועם חלוף השנים נתקבלה ההבנה בישראל על חשיבות היחסים הדיפלומטים עם גרמניה ואכן יחסים אלו נוסדו ב-1965.
הסכם השילומים
בתחילת שנות ה-50, החל המשא ומתן בין ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, היושב ראש של ועידת התביעות היהודיות נחום גולדמן, וקנצלר מערב גרמניה קונראד אדנאואר. בגלל הרגישות של קבלת השילומים, הייתה ביקורת קשה כנגד המשא-ומתן מצד מנהיגים ישראלים כמנחם בגין שקרא למרד ודב שילנסקי שניסה להטמין מטען חבלה במשרד החוץ הישראלי, והתקיימו נגדו הפגנות סוערות. בהפגנות אלה הופיעו גם מפגינים עם טלאי צהוב. כמו כן התקיימו ויכוחים רבים בכנסת. למרות המחאה, נחתם הסכם השילומים בספטמבר 1952. לאחר חתימת ההסכם שלחה מדינת ישראל משלחת מיוחדת לפיקוח על ביצועו. ראש המשלחת, שישבה בקלן, היה דוקטור פליקס שנער.
כינון משרד האינטרסים
משלחת השילומים הפכה עם הזמן למשרד האינטרסים הישראלי שבראשו עמד גם פליקס שנער. בתחילה התמקדו היחסים במישור המסחרי, בהמשך החל ייצוא סחורות מישראל לגרמניה, מגמה שהתחזקה והגיעה לשיאה בשנות השישים. עם כינון היחסים הכלכליים החלו גם ניצנים של יחסים מדיניים שהלכו והתחזקו עם הזמן. בסוף שנות ה-50 נרקמו גם קשרים ביטחוניים שכללו עסקאות נשק וחילופי ידע, קשרים אלו היו בהתחלה חשאיים ונחשפו לציבור רק מאוחר יותר.
בינואר 1956 פורסם שמשרד החוץ מקדם הקמת נציגות גרמנית בישראל לצורך טיפול בתביעות של ניצולי שואה לפיצויים אישיים ושבהתאם להסכם עם גרמניה לנציגות זאת תהיה מעמד של קונסוליה. בפברואר 1956 החליטה ממשלת ישראל לקשור קשרים קונסולריים עם גרמניה ולהזמין את גרמניה לפתוח קונסוליה בישראל. אולם באותו שלב, על רקע החשש שהערבים יעברו לתמוך בגרמניה המזרחית, העדיפה גרמניה שלא לחזק את הקשרים עם ישראל. בתחילת יולי 1956, במענה למחאת אנשי חרות על קשירת קשרים עם גרמניה, ענתה שרת החוץ החדשה, גולדה מאיר, שאין כל החלטה לקשור קשרים עם גרמניה.
ב-1957 יזם מזכ"ל הסתדרות המורים שלום לוין את הקמת הקשרים בין הסתדרות המורים לבין האיגוד המקצועי של מורי גרמניה המערבית, שבראשו עמד בעת ההיא מתנגד למשטר הנאצי בתקופת היטלר, פרופ' היינריך רודנשטיין. בידיעתו ותמיכתו של ראש הממשלה בן-גוריון נסע באוגוסט 1957, בראש משלחת של הסתדרות המורים, לגרמניה המערבית. זו הייתה המשלחת הישראלית הרשמית הראשונה שהגיעה לגרמניה, והיא קשרה קשרים עם הנהגת מורי מערב גרמניה. את רשמיו פרסם ב"דבר" בסדרת מאמרים, שעוררו ביקורת קשה, ובכללה בקרב הנהגת ההסתדרות הכללית וב"טור השביעי" של נתן אלתרמן. שני ארגוני המורים יזמו, בשנים שלאחר מכן, פעולות שונות (ובהן סמינר דו-לאומי ומשלחות הדדיות של מורים) לזיכרון השואה ולהנחלת דרכי המאבק באנטישמיות אצל המורים בגרמניה. ב-1980, בתקופת הקנצלר הלמוט שמידט, קיבל לוין את "אות השירות המצוין" מטעם ממשלת גרמניה המערבית על פועלו "לקירוב הלבבות בין מורים מישראל לבין מורים מגרמניה".
בדצמבר 1958 אסרה המועצה לביקורת סרטים לייבא סרטים מתוצרת גרמניה וכן אסרה להקרין סרטים המציגים את גרמניה באור חיובי.
ביוני 1959 נודע כי ישראל סיכמה עם גרמניה על עסקה למכירת נשק העסקה כללה תת-מקלעים מסוג עוזי ופגזי מרגמה מתוצרת חברת סולתם. העסקה אושרה בממשלת ישראל ברוב קולות, אך עם פרסומה התעורר פולמוס ציבורי נרחב, ובעקבותיו משבר בין מפלגות הקואליציה. המפלגות אחדות העבודה ומפ"ם היו נגד המכירה, בעוד מפא"י בהנהגת ראש הממשלה דוד בן-גוריון הייתה בעד המכירה. לאחר שלא תמכו בעסקה בהצבעה בכנסת התפטר בן-גוריון ונערכו בחירות לכנסת. בישיבת מרכז מפא"י ב-28 ביוני 1959, הסביר בן-גוריון את הצורך ביחסים טובים עם גרמניה: "אני מזועזע מהשואה כמו כל אחד. אבל מי שמסיק מזה מסקנה שאסור לנהל משא ומתן עם גרמניה – האיש הזה חי בעבר ולא בהווה, דואג לרגשותיו ולא לקיומו של לעם היהודי... גרמניה נעשית לכוח מרכזי באירופה לא מפני שאנחנו נתנו לה הכשר... רק אידיוטים...אינם רואים שזו חבלה במעמדה של ישראל בעולם, בעתידה ואולי גם בקיומה, אם אנו נהפוך כוח עצום שמשקלו הפוליטי והכלכלי גדל והולך לשונא לנו ולבעל ברית של הערבים".
ההתנגדות הציבורית בישראל כלפי גרמניה התגברה ב-1962 לאור פעילות המדענים הגרמנים במצרים שסייעו בפיתוח טילים שעל פי הפרסומים בעיתונות התקופה יכלו לפגוע קשות בישראל.