cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ואנה למליי
ג'ואנה לאמונד למליי (באנגלית: Joanna Lamond Lumley; נולדה ב-1 במאי 1946 בג'אמו וקשמיר, הודו) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטית ודוגמנית לשעבר. פרסומה העיקרי מגיע ממשחקה בסדרת הטלוויזיה "פשוט נהדרת" כפטסי סטון. מנחת תוכנית הטיולים "ג'ואנה בקאריביים".
ביוגרפיה
למליי נולדה בהודו הבריטית, לאב שהיה סרן בצבא הבריטי, ואת שנות ילדותה העבירה גם בבתי ספר צבאיים בהונג קונג ובמלזיה. בנעוריה חזרה המשפחה לאנגליה והיא למדה בלט וניסתה את מזלה בדוגמנות. קריירת המשחק של למליי נפתחה בהופעתה ב-1969 כנערת בונד בסרט "בשירות הוד מלכותה" מסדרת "ג'יימס בונד". תפקידה הראשי הראשון היה ב-1975 כפרדי, בחידוש של סדרת הטלוויזיה "הגומלים". בשנות ה-80 שיחקה בשני סרטים מסדרת הפנתר הוורוד. היא שיחקה בתיאטרון לסירוגין בשנות ה-70 וה-80. ב-1992 חזרה לתודעת הקהל כשהצטרפה לג'ניפר סונדרס ב"פשוט נהדרת" למספר עונות (ולחידוש הסדרה ב-2000).
בשנת 2014 שיחקה בדרמה הקומית "מצחיקה שכזאת" של הבמאי פיטר בוגדנוביץ', לצד ג'ניפר אניסטון, אוון וילסון וקתרין האן.
למליי גילמה דמויות רבות מהמעמד הגבוה אך במציאות רק בשנת 1995 קיבלה מהמלכה תואר אבירות (מסוג OBE). לאחר שהתפרסמה סיפרה שבנה נולד (ב-1967) מחוץ לנישואין, בתקופה בה היה הדבר בלתי מקובל.
שיחקה בסרט "הזאב מוול סטריט" הדודה אמי.
היא צמחונית ותומכת בזכויות בעלי חיים.
שרינה קסוואן
שרינה קסוואן הוא שם העט של שרה קסוואן (ברומנית: Sarina Cassvan; 3 בינואר 1894 – 8 בינואר 1978) הייתה סופרת ומתרגמת יהודייה שפעלה ברומניה ארץ מולדתה ובצרפת, בה התגוררה במשך כשלושים שנה.
חייה האישיים
== יצירתה הספרותית ==
פעילות עיתונאית
המאמר הראשון של שרינה קסוואן פורסם בעיתונות בשנת 1921. בתקופה 1929–1933 עבדה בתור כתבת עבור העיתונות בפריז.
יצירותיה התפרסמו במשך עשורים רבים בעיתונים "Revista copiilor și a tinerimii", "Adevărul literar și artistic", "Lupta", "Cuvântul literar", "Dimineața", "Scena", "Rampa", "Femeia", "Gazeta literară" ,"Contemporanul.
ספרים
ספרה הראשון, "Crezul ocnașului" (עקרונותיו ואמונתו של הנידון לעבודת פרך) הופיע בשנת 1922.
ספרה "30de zile în studio" (30 ימים באולפן), שהופיע בשנת 1933, היה בין הספרים הראשונים בשפה הרומנית שתיעדו את נושא הקולנוע.
בשנת 1963 פורסם הרומן שלה "Între pană și spadă" (בין קולמוס לחרב) על חייו של נסיך מולדובה דימטריה קנטמיר.
מחזות
שרינה קסוואן כתבה את המחזות "Una sau mai multe femei" (אישה אחת או יותר), ו – "Calvar" ("ייסורים"), מחזה שתורגם לצרפתית בשם "Les masques du destin" (מסכות הגורל) והוצג בתיאטרון אלברט הראשון בפריז. המחזה לילדים "Niță", "Nuța și Lăbuș" (ניצה, נוצה ולאבוש) הוצג בתיאטרון העממי בבוקרשט בשנת 1926 והמחזה לילדים "În țara trântorilor" (בארץ העצלנים) הוצג בתיאטרון הלאומי קישינב בשנת 1928.
תרגום
שרינה קסוואן ניהלה פעילות תרגום ענפה מצרפתית (אנטול פרנס, אמיל זולה, ז'ול ורן ועוד), רוסית (מקסים גורקי, לב טולסטוי ועוד) וגרמנית (שטפן צוויג ועוד) לרומנית ומרומנית לצרפתית. תרגומה לרומנית של סיפורי שרל פרו, שיצא לאור בשנת 1966,זכה להצלחה רבה, הודפס ופורסם מחדש עד שנת 2004. בשנת 1931 תרגמה וערכה את האנתולוגיה "Contes roumains d’écrivains contemporains" ובו תרגום לצרפתית של יצירותיהם של סופרים רומנים משפיעים ומוערכים באותה תקופה כגון טודור ארגזי, גאלה גלקטיון, מיחאיל סדובאנו ועוד.
חברות בארגוני סופרים
שרינה קסוואן התקבלה לאגודת הסופרים הרומנים בשנת 1924.
היא ייסדה את Asociația Gândirii Europene (אגודת החשיבה האירופאית) אותה ניהלה במשך שמונה שנים. האגודה נתמכה על ידי אלנה וקרסקו ומומנה על ידי אישים רומנים וזרים רבים. בשל פעילותה הספרותית והפעילות שניהלה למען קידום תרבותי מחוץ לרומניה, התקבלה לארגון Société des Auteurs et compositeurs dramatiques (SACD), ארגון הפועל לשמירת זכויותיהם של המחזאים, המלחינים ועובדי הבמה בצרפת, ולארגון Académie Féminine des Lettres, ארגון צרפתי שמטרתו תמיכה בפעילות הספרותית של נשים ועידודה.
ז'ורדי פרה-סרדה
ז'ורדי פרה סרדה (בקטלאנית: Jordi Pere Cerdà; 1920 – 11 בספטמבר 2011) הוא שם העט של אנטואן קיירול (Antoine Cayrol), משורר, סופר ומחזאי קטלאני.
ז'ורדי פרה סרדה נולד בכפר סַיַגּוּז (Saillagouse בצרפתית; סַלְיַגּוֹזָה Sallagosa בקטלאנית) שבקטלוניה הצפונית (בצרפת). סרדה, שכתב בסך הכול עשרה ספרים, החל לפרסם את שירתו בתחילת שנות החמישים. בין ספריו: "כל לשון מעלה אש", "חזירויות", "עור הנרקיס", "יער בלי נשק" ו"ציפורים לקריסטופור". קובץ כל כתביו התפרסם בשנת 1988 בברצלונה. בשנת 1996 זכה סרדה באות הכבוד של ספרות קטלוניה ובשנת 1999 בפרס הספרות הלאומי של ספרד.
1979 במוזיקה
להלן חלק מהאירועים המוזיקליים הבולטים של שנת 1979.
ניקטופוביה
ניקטופוביה (מיוונית: הלחם המילים ניקס - אלת הלילה במיתולוגיה היוונית ופוביה) היא פחד לא רציונלי מהחושך. פחד זה שונה משאר הפוביות, בכך שהסובל מניקטופוביה אינו פוחד ישירות מגורם הפוביה (במקרה זה, החושך). עם זאת, זהו אחד הפחדים הנפוצים ביותר, בעיקר בקרב ילדים, אך נפוץ במידה מסוימת גם בקרב מבוגרים.
לא ידוע מהו מקור הפחד, ומשערים כי הוא שריד מתקופת הפרהיסטוריה בה החושך היווה חיסרון בהתמודדות נגד טורפים. תמיכה בסברה זו היא העובדה שהסובלים מניקטופוביה פוחדים שיצור (בעל חיים או אצל ילדים מפלצת) יתקוף אותם בחושך. פחד זה מתבטא בשני סוגי מצבים, בהם תסמיניו שונים: כאשר הסובל מהניקטופוביה נמצא לבדו במקום חשוך, הוא עלול לחוש הרגשת רתיעה גדולה, המלווה בהזעה, שיתוק, ובמקרים קיצוניים גם צעקות. כל צליל הנשמע מרחוק מפתיע ומרתיע. המצב השני, כאשר האדם הולך לישון במקום חשוך.
העיר החופשית דנציג (הנפוליאונית)
העיר החופשית דנציג (בצרפתית: Ville Libre de Dantzig; בגרמנית: Freie Stadt Danzig; בפולנית: Wolne Miasto Gdańsk) או רפובליקת דנציג (בצרפתית: République de Dantzig; בגרמנית: Republik Danzig) הוא השם שניתן לממשל בעיר גדנסק (בגרמנית, דנציג) בתקופת נפוליאון.
היסטוריה
העיר החופשית דנציג הייתה עיר-מדינה עצמאית למחצה שייסד הקיסר הצרפתי נפוליאון במהלך המלחמות הנפוליאוניות. בין 9 בספטמבר 1807 ועד ל-22 בינואר 1813 נהנתה העיר משלטון אוטונומי, שהשתרע על העיר דנציג עצמה, שפך הנהר ויסלה וחצי האי הל.
לאחר קונגרס וינה בשנת 1815, סופח שטח זה לפרוסיה, והפך לבירת המחוז מערב פרוסיה. האוטונומיה ממנה נהנו תושבי העיר אבדה.
לאחר מכן
עם תום מלחמת העולם הראשונה, זכתה פולין שוב בעצמאות, אולם חבר הלאומים החליט על הקמת העיר החופשית דנציג מחדש. בשנת 1939 דרשה גרמניה הנאצית את סיפוחה של דנציג לרייך השלישי, ומשסירבה פולין, פלשו הגרמנים לפולין, ובכך פרצה מלחמת העולם השנייה.
אריה "בעל גוף"
אריה "בעל גוף" הוא סיפור קצר מאת חיים נחמן ביאליק, והיצירה הראשונה שפרסם בפרוזה. הסיפור התפרסם בהמשכים בכתב העת הספרותי "השילוח" בשנת 1899, ובהמשך יצא בספר נפרד, וכן נכלל באסופות של כתבי ביאליק.
עלילה
עלילת הסיפור נסבה על דמותו של אדם בשם אריה המכונה "צפיר" (תייש צעיר), יהודי החי בעיירה באימפריה הרוסית, ועוסק בהצלחה רבה בסחר בעצים ובמתן הלוואות. אריה הוא אדם גס ואלים, חסר השכלה ושטוף באמונות טפלות, שעיקר עניינו בחיים בצבירת הון. מצד החיוב, הוא מתואר כאדם חסון בגופו ובנפשו, פשוט הליכות, מחובר לטבע ומתחבר בנקל לבני האדם הפשוטים, יהודים וגויים, באמצעות יכולת הדיבור וההומור שלו וקסמו האישי. הוא בעל חכמת חיים ושמחת חיים.
בפתיחת הסיפור מתוארים דמותם ושגרת חייהם של אריה ושל בניו, דרך פרטים מעברו של אריה ואפיזודות שונות מחיי יומו, בכללן קטטה אלימה עם סוחר עצים מתחרה. לאחריה מתחילה ההתפתחות העלילתית המרכזית: אריה מוצא במישור שבו הוא מאחסן עצים ערימה גדולה של עצים וקרשים משובחים, ומחליט להשתמש בהם כדי לשפץ את ביתו, שעל אף העושר שצבר נשאר כל השנים במצב רעוע. לכבוד חנוכת הבית מוזמנים כל נכבדי הקהילה, שאריה בז בלבו להם ולהליכותיהם המעודנות, אך שואף לזכות בהכרתם. הסעודה הדשנה שעורך אריה לאורחיו מסתיימת באקורד צורם, כאשר מוגשת פשטידה שלא עלתה יפה והאורחים עוזבים במהירות.
בסיום יושב אריה לעת ערב ומאזין לצלילי כינור העולים מבתים שכנים, ומתערבבים בצלילי החליל שבו מנגן בנו. צלילי החליל נמשכים כשתמה מנגינת הכינור. אריה רואה בניצחונו של החליל, כלי פשוט ועממי, סמל לעלייתם של בני מעמדו החברתי, אנשים פשוטים וגסים, בעלי כישורים כלכליים, מול שקיעתם של בעלי הייחוס וההליכות המעודנות:
ביקורת ופרשנות
הסיפור מבוסס על היכרותו האישית של ביאליק עם ענף המסחר בעצים, שבו עסק מספר שנים בצעירותו, ודמותו של אריה מבוססת ככל הנראה על אדם אמיתי שחי בז'יטומיר, העיר שבה גדל ביאליק.
ההתרחשות העיקרית בסיפור מהדהדת, באופן אירוני ואף פארודי, את בניית בית המקדש בידי שלמה המלך וטקס חנוכתו. ביאליק משתמש רבות בהרמזים מקראיים כדי לחזק הקבלה זו. למשל, נאמר שבמהלך הבנייה, יריביו של אריה "ראו לכליון עיניהם את כל חֵשק אריה אשר חָשק להראות", ניסוח המרמז לתיאור מספר מלכים "וַיְהִי כְּכַלּוֹת שְׁלֹמֹה לִבְנוֹת אֶת בֵּית יְהוָה וְאֶת בֵּית הַמֶּלֶךְ וְאֵת כָּל חֵשֶׁק שְׁלֹמֹה אֲשֶׁר חָפֵץ לַעֲשׂוֹת". לעומת הפסוק המתייחס לרצונו של שלמה "לעשות", אריה מונע מחשק "להראות" לאחרים את עושרו. בניגוד לחנוכת המקדש במקרא, שממנה יצאו המוזמנים "שמחים וטובי לב", אורחיו של אריה יצאו "זועפים וסרים בלי ברכת הפרידה ובלבם שנאה כבושה".
מבקרים אחדים תמהו מה הניע את ביאליק להקדיש סיפור שלם לתיאורה של דמות גסה, זאת מיד לאחר שתיאר בצורה מרשימה את דמות הלמדן בשירו "המתמיד". הסופר מנדלי מוכר ספרים, ש"אריה בעל גוף" מושפע מיצירתו, אמר לביאליק שהיה מסתפק בדף אחד לתיאור אדם כאריה "בעל גוף". עם השנים הכירו חוקרי הספרות באיכויותיו הספרותיות ובמורכבותו של הסיפור, ובמקומו במסכת יצירתו של ביאליק בשירה ובפרוזה, והתפתח דיון במשמעויותיה. המבקרים נחלקו בשאלת יחסו של המספר לגיבורו - האם זה יחס של הערצה על פשטותו, קסמו המחוספס וכוחו, יחס של רתיעה ובוז על גסותו וחומרנותו, או שילוב של השניים, כדברי שמואל ורסס: "ככל שהדמויות השופעות גשמיות מעוררות בו בביאליק אהדה רבה, מתגונן הוא בפני קסמי עולם זר, מפתה ודוחה זה, ובעזרת ההיתול והאירוניה הוא מנסה לבנות חיץ של ממש בינו לבינם"..
המרוץ לצמרת של מקס פישר
המרוץ לצמרת של מקס פישר (באנגלית: Rushmore) הוא סרט דרמה קומי משנת 1998 בבימויו של וס אנדרסון. הסרט מתאר את קורותיו של נער בשם מקס פישר (ג'ייסון שוורצמן) המיודד עם תעשיין מיליונר מבוגר בשם הרמן בלום (ביל מארי) ואהבתם המשותפת למורה בבית ספרו של מקס - רוזמרי קרוס (אוליביה ויליאמס). התסריטאים של הסרט הם וס אנדרסון ואוון וילסון. הסרט הזניק את הקריירה של שוורצמן ואנדרסון והחזיר את מאריי לתודעה כשחקן סרטים עצמאיים מכובד.
הסרט זכה בפרס אינדפנדנט ספיריט עבור הבימוי הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1999. ביל מארי זכה במועמדות לפרס גלובוס הזהב.
עלילת הסרט
חייו של מקס סובבים סביב "ראשמור" - בית ספר פרטי אליו קיבל מלגת לימודים בעקבות מחזה שכתב. מקס מתעסק כדרך קבע בפעילויות חוץ בית ספריות ואוחז במינויים כגון: סגן נשיא מועדון הבולים והמטבעות, מנהל קבוצת הלקרוס, קפטן קבוצת הסיף, חבר נבחרת קרב עשר, המנצח השני של הכוראל, מייסד אגודת התותחנים, בעל חגורה צהובה בקונג פו, קפטן נבחרת הדיונים, נשיא אגודת הכוורנים, נשיא מועדון הקליגרפיה, מחליף בקבוצת ההיאבקות, העורך הראשי של עיתון "ראשמור יאנקי", נשיא מועדון השפה הצרפתית, נציג רוסיה במודל האו"ם ומייסד אגודת האסטרונומיה. בסוף הסרט מתכנן מקס להקים את מועדון העפיפונים, ובורר מועמדים פוטנציאלים. כמו כן, מקס כותב ומביים מחזות הכוללים פירוטכניקה ותפאורה איכותית. למרות שלל כישרונותיו, הזיותיו על הצלחה אקדמאית נתקלים בחומת המציאות וציוניו נמוכים מאוד. הציטוט האהוב של מקס הוא בלטינית: "Sic transit gloria" שמשמעותו היא "כך חולפת תהילת עולם".
הרמן בלום אינו מסופק ממפעלו המשגשג, נישואיו הכושלים ושני בניו הלומדים בראשמור עם מקס המתנהגים כפרחחים חסרי תקנה. הוא ומקס נעשים חברים טובים. מקס מעריץ את הצלחתו הכלכלית של הרמן, והרמן מעריץ את הביטחון העצמי של מקס. הרמן שואל את מקס "מהו הסוד?" ומקס עונה לו שצריך למצוא משהו שהוא אוהב ולהמשיך לעשות אותו למשך כל חייו. ה"משהו" הזה בשביל מקס הוא בית הספר ראשמור. הרמן מעוניין ללמוד את קסמו של מקס ומציע לו עבודה, אך מקס מסרב. מקס מתבייש במקצועו של אביו הספר ואומר כי הוא בעצם נוירוכירורג. למרות זאת, מקס ואביו קרובים מאוד ואביו מעודד את מקס ותומך בו.
לאחר שמקס מניח אבן פינה למצפה תת-ימי ללא אישור בית הספר, הוא מסולק מן הלימודים על ידי דוקטור גוגנהיים (בריאן קוקס) - שלמקס היו חיכוכים איתו בעבר. זוהי מכה אנושה למקס ובעקבות זאת הוא נאלץ להירשם לבית ספר ציבורי. נערה מבית ספרו החדש בשם מרגרט יאנג מנסה לעורר את תשומת לבו, אך הוא אינו שם לב אליה. רוזמרי והרמן מנסים לתמוך במקס בבית ספרו החדש.
מקס משמש כמעין אח גדול לדרק קלאווי (מייסון גמבל) הקטן ממנו. אימו של דרק היא אישה מושכת מאוד וכאשר מגנוס באקן - ביריון בבית הספר - מקניט את מקס, מקס אומר שסילקו אותו מבית הספר גם מפני שגברת קלוואי אוננה לו במושב האחורי של מכונית היגואר שלה.
לאחר שמקס מסתדר בבית ספרו החדש - הוא מצטרף לנבחרת המעודדים וחוזר לביים הצגות, הוא מבקש מרוזמרי לשוב ולהיות ידידים. השניים מבלים יחדיו במגוון פעילויות, לעיתים תכופות בליווי הרמן ודרק. לבסוף, דרק מגלה את הרומן בין רוזמרי להרמן ומתריע בעדו לסיים אותו מכיוון שהוא אדם נשוי וחבר של מקס.
מגנוס מספר לדרק כי מקס טען שאימו אוננה לו ומבהיר לו שהוא מגן על האדם הלא נכון. דרק לא מקבל את דבריו בתחילה אך מגנוס אומר לו: "הבן של נוירוכירורג לא צריך להרשים אף אחד, נכון?". דרק נוכח כי מגנוס אומר את האמת ומחליט לערער את מקס. הוא שולח אליו מכתב שמגלה לו על יחסיו של הרמן עם רוזמרי. מקס אורב להרמן ומגלה אותו יוצא מביתה בשתיים בלילה. מקס מתעמת עם הרמן שטוען כי הוא מאוהב בה. מקס אינו מסוגל לקבל את רוע הגזירה ומספר לאשתו של הרמן על הבגידה, שבתגובה פותחת בהליכי גירושין. הרמן נאלץ לעבור לבית מלון ומקס מכניס דבורים אל חדרו. הרמן דורס את אופניו של מקס שבתגובת נגד מנתק את הבלמים של רכבו. עקב כך מקס נעצר על ידי המשטרה. מקס מותקף באבנים על ידי דרק וחבריו. דרק מאשים אותו כי שיקר על אימו ומקס מכחיש. במעשה נואש לזכות ברוזמרי, מקס שולח תמונות של רוזמרי והרמן אל דוקטור גוגנהיים אך הלה מודיע לו שהיא התפטרה לפני שהתמונות הגיעו אליו בכלל. מקס פוגש ברוזמרי שמנפצת את הפנטזיה של מקס ואומרת לו להתרחק ממנה. מגנוס מקניט את מקס שוב ומקס מסתער עליו, אך מגנוס הולם בו. לבסוף מקס מתקשר להרמן ומבקש ממנו לפגוש אותו בבית הקברות בה נטמנה אימו. הרמן מגיע ומקס אומר לו שהוא תכנן להפיל עליו עץ אך זנח את הרעיון מפני שרוזמרי אוהבת אותו ולא את מקס.
לאחר מכן מקס עוזב את הלימודים ועובר לעבוד במספרתו של אביו. מרגרט יאנג מחפשת אחריו, אך מקס אינו מעוניין לפגוש אותה. יום אחר דרק מגיע אל המספרה לאחר שעת הסגירה ומבקש להתנצל בפני מקס על שרגם אותו באבנים. הוא מספר למקס שדוקטור גוגנהיים לקה בשבץ מוחי. מקס הולך לבקר את דוקטור גוגנהיים שלא דיבר עשרה ימים בבית החולים. גוגנהיים מזהה את מקס וחוזר לדבר. בבית החולים מקס פוגש את הרמן שנפצע בעינו מאחד מבניו. הוא מספר למקס כי רוזמרי עזבה. מקס מביים תאונת אופניים ודופק על חלונה של רוזמרי שמסכימה לטפל בו. מקס מנסה לשכנע אותה לחזור להרמן אך ללא הצלחה ואף זוכה לנשק אותה. רוזמרי מגלה כי הדם שמרוח על מצחו של מקס הוא מזויף והיא אומרת לו לצאת מביתה.
מקס משכנע את הרמן להשקיע 8 מיליון דולר בבניית המצפה הימי בגינו נזרק מקס מראשמור. הם מזמינים את רוזמרי להנחת אבן הפינה, אך היא אינה מגיעה. מקס חוזר לבקר אותה בבית הספר החדש בו היא מלמדת ומנסה לשכנע אותה לחזור להרמן. מקס כותב מחזה חדש ומזמין את כל הדמויות שנראו בסרט. הוא מקדיש את ההצגה לאימו - אלואיז פישר ולאדוארד אפלבי. מקס מושיב בערמומיות את הרמן ורוזמרי אחד ליד השנייה. מקס, מגנוס, מרגרט ודרק משתתפים בהצגה עתירת האפקטים והפירוטכניקה. ההצגה היא הצלחה מסחררת והרמן ורוזמרי חוזרים להיות יחדיו בעוד מקס ומרגרט יאנג הופכים לזוג.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מאוד. האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 87%, המבוססת על ידי 85 מבקרים.
ז'וזפ מריה ליומפרט
ז'וזפ מריה ליומפרט דה לה פניה (Josep Maria Llompart de la Peña; 23 במאי 1925 - 28 בינואר 1993) היה משורר קטלאני.
ז'וזפ מריה ליומפרט נולד בפלמה דה מיורקה שבאיים הבלאריים בשנת 1925.
יצירתו כוללת בסך הכול שמונה קובצי שירה. בין ספריו: "שִׁירֵי מוֹנְדְּרָאגוֹ" (1961), "זיכרונות ווידויים של נער בן טובים" (1974), "כנסיית הכאבים ושירים אחרים" (1981) ו"ירושלים" (1990). נושאיה העיקריים של שירתו הם המוות ואהבת המשורר לנופי ארצו וללשונה. ליומפרט קידם את השימוש בלשון הקטלאנית במיורקה וכיהן כנשיא אגודת הסופרים הקטלאנים בין השנים 1983 ו-1987.
חרם (אסלאם)
חַרַם (בערבית: حرم) הוא "מקום קדוש" או "אתר קדוש" לאסלאם.
יורג היינריך
יורג היינריך (בגרמנית: Jörg Heinrich, נולד ב-6 בדצמבר 1969 ברטנאו שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בנבחרת גרמניה בעמדות הבלם והקשר.
חרם (אסלאם)
אטימולוגיה
בשפה הערבית ישנן שתי מילים דומות: חַרַם (حرم) ו-חַרָאם (حرام). מקורן בשורש השמי ח-ר-מ, שממנו נגזרת גם המילה העברית חֵרֶם. המשמעות הכללית של שתי המילים היא "אסור" וגם "קדוש", אך לכל אחת מן השתיים ישנן גם משמעויות ייחודיות. מילים נוספות מאותו השורש קשורות גם הן באיסור או בקדושה, למשל: חַרִים (حريم), "הרמון"; אחראם (إحرام), "[מצב של] קידוש [לקראת עלייה לרגל]"; מוחרם (مـُحـَرَّم), החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי ואחד מן החודשים הקדושים בלוח הג'אהלי.
יורג היינריך
קריירה מוקדמת, פרייבורג ובורוסיה דורטמונד
היינריך שיחק כנער במועדוני חובבים בגרמניה המזרחית, ובשנת 1990 החל לשחק בקיקרס אמדם ששיחקה אז בליגה השלישית בגרמניה. בשנת 1994 התגלה כישרונו על ידי פרייבורג, והוא חתם בקבוצה שעלתה אל הבונדסליגה עונה קודם לכן, כאשר היה בן 25. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1994/95, פתח היינריך בהרכב ב-33 משחקים, כולל בניצחון הגדול 5-1 על באיירן מינכן, בו הבקיע את השער החמישי. בעונה זו סיימה פרייבורג באופן מפתיע במקום השלישי, כאשר בנוסף להיינריך שיחקו בה שחקנים כרודולפו קרדוסו וינס טוט. היינריך כבש שבעה שערים בעונת שיא זו. את עונת 1995/96 פתח היינריך בפרייבורג, אך בחלון ההעברות של החורף עבר לבורוסיה דורטמונד, והשתלב מיד בקבוצה. היינריך פתח בכל אחד מהמשחקים של בורוסיה דורטמונד עד לסוף העונה, וזכה עמה באליפות הבונדסליגה, והמשיך לשחק במועדון עוד שתי עונות רצופות, בהן היה שחקן קבוע בהרכב. עם בורוסיה דורטמונד היינריך זכה בליגת האלופות בשנת 1997, לאחר ניצחון 3-1 על יובנטוס במשחק הגמר, בו שיחק 90 דקות. ניצחון זה זיכה את בורוסיה דורטמונד בכרטיס לגמר הגביע הביניבשתי בדצמבר 1997. במשחק זה דורטמונד ניצחה 2-0 את קרוזיירו הברזילאית, כשהיינריך משחק 90 דקות.
פיורנטינה וחזרה לבורוסיה דורטמונד
בקיץ 1998 חתם היינריך בפיורנטינה מהסרייה א', שם שיחק שתי עונות, צבר 57 הופעות והבקיע חמישה שערים. בתום התקופה שב היינריך לבורוסיה דורטמונד, שם שיחק שלוש עונות נוספות. בעונת 2001/02 זכה היינריך עם בורוסיה דורטמונד באליפות נוספת בבונדסליגה, והשתתף בגמר גביע אופ"א באותה עונה, בו הפסידה הקבוצה 3-2 לפיינורד, ובעונה העוקבת השתתף עם הקבוצה בליגת האלופות, ממנה הודחה למרות שצברה עשר נקודות מתוך 18 בשלב הבתים השני. בקדנציה זו, היינריך צבר 63 הופעות בקבוצה, והבקיע שבעה שערים.
פ.צ. קלן ושלהי הקריירה
בקיץ 2003 חתם היינריך בפ.צ. קלן, שם שיחק עונה אחת, בסיומה פרש מכדורגל מקצועני. היינריך המשיך לשחק כדורגל בקבוצות חובבים, המפורסם שבהם הוא אוניון ברלין.
חרם (אסלאם)
אזור מוגן
ההבחנה בין חרם וחימה נדרשת, לפי חלק מהחוקרים המודרניים, בשל הצורך באמצעים שונים לקביעה באילו אזורים יתקיימו הגבלות - הבחירה בחרם הייתה במקומות בהם ההגבלות נועדו יותר לטובת הקהילה, בעוד שחימה נבחרה במקומות בהם רצו לשמור על הטבע האזורי. רעיון זה כנראה נובע משתי התחייבויות שונות שעל המוסלמי לכבד איג'מאע (הסכמה בין שכנים בתוך האסלאם) ותפקיד החליפה (משרת הטבע). חלוקה זו יכולה לשקף או שלא לשקף דרך היסטורית של קבלת החלטות.
יורג היינריך
קריירה בינלאומית
היינריך שיחק בנבחרת גרמניה החל משנת 1995, והבקיע שני שערים ב-37 הופעות. היינריך השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1998 בו שיחק בכל חמשת המשחקים של הנבחרת, עד להדחתה ברבע הגמר מול נבחרת קרואטיה, ובגביע הקונפדרציות בשנת 1999. הופעתו האחרונה של היינריך בנבחרת נערכה בשנת 2002.
חרם (אסלאם)
אתר קדוש
חַרַם פירושו גם מקום קדוש במיוחד לאסלאם. שני האתרים בעלי הקדושה הרבה ביותר באסלאם הן הערים מכה ואל-מדינה בערב הסעודית, כך שהמבנה הזוגי בערבית אל-חַרַמַאן או אל-חַרַמֲיְן (الحرمان או الحرمين), "שני הקודשים", מתייחס לשתי הערים האלה. מאז 1986, דחה בית המלוכה הסעודי את כל תוארי המלוכה מלבד "אפוטרופוס של שני המקומות הקדושים".
יורג היינריך
תארים
עם בורוסיה דורטמונד:
חרם (אסלאם)
אתר קדוש
המונח "חרם" משמש גם בהתייחסות לאתרים קדושים אחרים, כגון "אל-חַרַם אל-קֻדְסי א-שַריף" (الحرم القدسي الشريف), "המתחם הקדוש הירושלמי", הוא הר הבית; אך היו שמחו על שימוש זה במונח חַרַם. כך, הכריז אבן תיימיה שמכה ומדינה הן המקומות היחידים שזכאים לכינוי זה ובנוסף אליהן גם עמק וואג' בטאיף - אך לא ירושלים או חברון. אחד משמותיה של ירושלים במסורת האסלאמית הוא "תַ'אלִת' אל-חַרַמֲיְן" (ثالث الحرمين), "השלישי מבין שני הקודשים", ניסיון ליישב, באמצעות כינוי פרדוקסלי, את המתח שבין העליונות הבלתי מעורערת של שתי הערים הקדושות ביותר - מכה ומדינה - ובין הרצון להכיר במעמדה המיוחד של ירושלים.
حرام Haram Haram Haram Haramo Haram fa:حرام Haram Haram Harām ハラーム 하람 Haram Haram Harām Haram (islam) Haraam Харам Haram ฮะรอม Haram حرام
Mercy
Mercy היא מילה באנגלית שפירושה רחמים.
סקטקס
סקטקס (בספרדית: Zacatecas; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של סקטקס, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Zacatecas) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו. סקטקס נמצאת במרכז מקסיקו, והיא גובלת בנאיאריט במערב, דורנגו בצפון-מערב, קואווילה בצפון, סן לואיס פוטוסי ונואבו לאון במזרח, וחליסקו, גואנחואטו ואגואסקליינטס בדרום. בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא סקטקס.
היסטוריה
הספרדים התחילו להתיישב באזור מדינת סקטקס של ימינו בסביבות 1530, אך כעבור כמה שנים רובם נאלצו לעזוב את המקום עקב התקוממויות של תושבים ילידים, והמקום נותר מסוכן עבור ספרדים גם בשנים שלאחר מכן, עד שהשלטון הספרדי הצליח להשתלט לחלוטין על האזור.
במשך המאות שלאחר מכן התגלו באזור מחצבים רבים ובשלב מסוים האזור סיפק חלק נכבד מכמות הכסף העולמית. בהתאם לכך האזור הפך לאחד האזורים החשובים ביותר במלכות המשנה של ספרד החדשה, והעיר סקטקס שגשגה.
ב-1824, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, נוצרה באזור מדינת סקטקס כשהעיר סקטקס משמשת כבירתה.
כלכלה
בנוסף לכרייה הכלכלה מסתמכת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול שעועית, פלפלת צ'ילי, גויאבות, קנה סוכר, ענבים ואפרסקים, תעשייה ותיירות.
חנה ספרן
חנה ספרן (נולדה ב-28 ביולי 1950 בחיפה) נמנית עם המייסדות והפעילות המרכזיות בקואליציית נשים לשלום ונשים בשחור. הייתה שותפה להקמתו של מרכז המחקר הפמיניסטי - ספריה וארכיון בארגון אשה לאשה - מרכז פמיניסטי חיפה. היא חברה בצוות ההיגוי של המרכז ובפורום ההיסטוריוניות הפועל בתוכו.
ביוגרפיה
בין השנים 1996-1987 עבדה בארגון אשה לאשה - מרכז פמיניסטי חיפה. ספרן ממשיכה להתנדב ולפעול בארגון זה ובחיים הפמיניסטיים בישראל. היא הייתה בין מקימות קו החירום לנפגעות אלימות ומקלט החירום בחיפה. השתתפה בתוכנית העמיתים של מכון השל.
ספרן היא גם חוקרת היסטוריה פמיניסטית, ולימדה לימודי נשים ומגדר באוניברסיטת חיפה, במכללת עמק יזרעאל ובשלוחה של אוניברסיטת לסלי בארץ שהפכה למכללה האקדמית לחברה ואמנויות בנתניה. את עבודת הדוקטורט שלה, אותה השלימה באוניברסיטת חיפה בשנת 2001, כתבה "על השפעתו של הפמיניזם האמריקני על התנועה לזכות בחירה לנשים ביישוב היהודי (1926-1919) ועל התנועה לשוויון הנשים בישראל (1982-1971)". בשנת 2006 התפרסם ספרה: "לא רוצות להיות נחמדות: המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל". כותרת הספר היה ציטוט מדבריה של אחת ה-34 הפמיניסטיות שאותן ראיינה בעבודת המחקר שלה. ספרן פרסמה טור קבוע בעניינים פמיניסטיים בדף המידע של "אשה לאשה" ומשמיעה את דעותיה בעניינים מדיניים וחברתיים באתר ynet ובבימות נוספות.
ספרן מתגוררת בחיפה. היא אם לשניים, בעבר חלקה את חייה עם בן זוג והיא חיה כיום עם בת זוג. היא מגדירה את עצמה כלסבית כל עוד קיים דיכוי של החירות של נשים לבחור את סגנון החיים שלהן ולבטא את המיניות שלהן באופן חופשי.
על פעילותה לקידום זכויות נשים בישראל, קיבלה ספרן בשנת 2004 את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג.
חטפית טורקית
חטפית טורקית (שם מדעי: Ficedula semitorquata) היא מין של ציפור ממשפחת החטפיתיים. אורך גופה: 12 -13.5 ס"מ. תפוצתה מצומצמת בעולם ובישראל היא חולפת נדירה.
תיאור המין
החטפית הטורקית היא ציפור קטנה למדי. אורך גופה: 12 -13.5 ס"מ. יש לה זנב בעל שוליים לבנים עד הקצה, שעוטף את נוצת הזנב החיצונית והיא בעלת כתם מפרק כנף קטן מאוד. לזכר חיבור דק המשתנה בין הפרטים בין הכיפה השחורה לבין הגב השחור היוצר חצי קולר. צבעיו הם שחור לבן עם עורף שחור. בתחתית גבו כתם אפרפר, כתם המצח הלבן מצומצם והכתם הלבן בבסיס אברות היד נרחב למדיי. לנקבה הגב חום אפרפר בהיר והחלקים התחתונים לבנים. היא דומה לחטפית לבנת עורף נקבה, אך יש לה פס כנף נוסף ושולי זנב לבנים.
היא ניזונה מחרקים מעופפים. פירוש השם המדעי- semitorquata- בעלת חצי קולר.
סקצ'רס
סקצ'רס (באנגלית: Skechers USA, Inc.) היא חברת נעליים אמריקאית שנוסדה על ידי רוברט גרינברג ובנו מייקל בשנת 1992, מיד לאחר שרוברט עזב את חברת LA Gear - גם אותה הוא הקים, בשנת 1983.
המוצרים הראשונים של החברה היו מגפיים בסגנון של מגפי "ד"ר מרטינס" ונעלי סקייטבורד. לאורך השנים התפתחה החברה באופן ניכר, וכיום היא מוכרת מאות דגמי נעליים שונים מסוגים שונים, עבור גברים, נשים וילדים כאחד.
נעלי החברה מיוצרות במפעלים הממוקמים בסין, מקסיקו, ברזיל ורומניה.
נכון ל-2012, נמכרו נעלי סקצ'רס במעל ל-100 מדינות ברחבי העולם באמצעות רשת של כ-30 מפיצים.
מאז 1999, מניית החברה נסחרת בבורסת ניו יורק תחת הסימול - SKX.
כדי להיתפס כמותג אופנתי, פרסמה סקצ'רס במהלך השנים את מוצריה באמצעות ידוענים שונים.
בשנת 2012, נאלצו אנשי סקצ'רס ליישב תובענה ייצוגית נגדם, שהתבססה על הטענה כי הם הטעו את לקוחותיהם בקמפיין הפרסום של דגם הנעליים Shape-Ups, תמורת סכום על סך 40 מיליון דולר.
המצור על ירושלים (1099)
המצור על ירושלים בשנת 1099 הוא מצור שערכו הצלבנים על ירושלים במסגרת מסע הצלב הראשון.
המצור ארך חמישה שבועות ובסופו נכבשה העיר ותושביה נטבחו על ידי הצלבנים. כיבוש העיר היה נקודת השיא והשגת המטרה שלשמה יצא מסע הצלב מאירופה, ותחילתה של ממלכת ירושלים הצלבנית.
ירושלים המוסלמית
בשנת 1092 מת השליט הסלג'וקי מלך-שאה והאימפריה שסבלה זמן מה מסכסוכים ותככים החלה להתפורר. אל תוך חלל זה נכנס מסע הצלב ובמקביל ניצלו הפאטמים של מצרים את חולשת הסלג'וקים ופלשו אל תוך ארץ ישראל.
בעת המצור הצלבני על אנטיוכיה הופיעה משלחת מצרית במחנה הצלבני ובידה הצעה לברית משותפת. הברית כוונה נגד האויב המשותף, הסלג'וקים, וכללה הצעה לחלק את סוריה וארץ ישראל בין המצרים לצלבנים. ההצעה נבעה מאי הבנה מצרית לגבי מהות מסע הצלב - הצלבנים נדמו לשכירי חרב של האימפריה הביזנטית וההצעה הייתה בהתאם - ייקחו הצלבנים את סוריה, אזור השפעה מסורתי של ביזנטיון, והמצרים יחזיקו בארץ ישראל, הצעתם נדחתה על הסף. כך, בעוד הצלבנים מותשים מול חומות אנטיוכיה והמפקד הסלג'וקי מנותק ממקור כוחו בצפון, כבשו הפאטמים את ירושלים. בחודש אוגוסט 1098, לאחר מצור של ארבעים יום, נפלה ירושלים הסלג'וקית לידי הצבא המצרי ושליטי העיר ובראשם בני ארתק נמלטו צפונה והמצרים ביססו את שלטונם בדרום ארץ ישראל בעוד צפון הארץ נותר בתוהו שלטוני.
הדרך לירושלים
לאחר כיבוש אנטיוכיה (אנטקיה שבדרום טורקיה) בשנת 1098 פעלו הצלבנים לביסוס שלטונם בשטח שנתפס ובאזורים הכפריים הסמוכים אליו. סכסוכים פנימיים בין הנסיכים המובילים את מסע הצלב חזרו וצפו אל פני השטח. בוהמון מטרנטו הכריז על עצמו כשליט אנטיוכיה, ויריבו רמון הרביעי, רוזן טולוז - בתסכולו - פנה להרפתקה צבאית ויצא לכבוש לעצמו נחלה משלו. הוא שכנע את רובר מנורמנדי ואת טנקרד להישבע לו אמונים ולצעוד לצדו לכיוון דרום בדרכם לאמירות טריפולי מתוך תקווה לכבוש לעצמו נחלה שוות ערך לנחלתו של בוהמון.
תוכניותיו של רמון עלו על שרטון כאשר ב-14 בפברואר 1099 הטיל מצור על הכפר ארקה שמדרום לאנטיוכיה. המצור ומריבות חוזרות בין מנהיגי המסע הקרינו על האווירה המתוחה במחנה והתפשטו גם לאנשי הכמורה הנלווים ללוחמים ולהמון פשוטי העם שהוו את רוב הכוח הלוחם.
הצלבנים נאלצו להפסיק את המצור ובלחץ הלוחמים ושאר הצלבנים החליטו רמון וגוטפריד מבויון - שלא לקח חלק במריבות הטריטוריאליות של שאר הנסיכים - לצעוד לכוון ירושלים.
ביום 16 במאי 1099 יצא הצבא הצלבני מטריפולי (ללא כוחותיו של בוהמון שנשאר באנטיוכיה) והחל במסע מזורז לאורך מישור החוף ודרך המלך ללא עצירה ומבלי לתקוף מבצרים שבדרך. ב-19 במאי חלפו הצלבנים על פני העיר ביירות וב-23 במאי על פני העיר צור. בסמוך לקיסריה חנה הצבא הצלבני והתפנה לחגוג את חג השבועות הלטיני, פנטקוסט, ומשם המשיך אל תוך הארץ והשתלט ללא קרב על העיר רמלה, שננטשה על ידי תושביה וחיל המצב הקטן מפחד הצבא הצלבני.
הצלבנים הקימו בעיר רמלה, היושבת על הדרך בין ירושלים למישור החוף ובה הכנסייה של ג'ורג הקדוש, דיוקסיה (בעברית "הגמונות" או "בישופות") בעלת אופי ייחודי - שילוב של יחידת מנהל דתית עם סמכויות צבאיות.
ב-6 ביוני המשיכו הצלבנים בדרכם והגיעו לקובייבה (כפר בן נון), ושם נפגשו עם שליחים מכנסיית המולד בבית לחם שביקשו את הגנת הצבא הנוצרי. כוח של אבירים בראשות טנקרד רכב כל הלילה לבית לחם ועם שחר הגיע לעיר והתקבל בזרועות פתוחות. טנקרד הניף את דגלו על בית לחם ורכב צפונה לכיוון ירושלים.
שאר האבירים והלוחמים הנלווים אליהם לא הצליחו לרסן את התלהבותם והמשיכו את דרכם לכוון ירושלים. כאשר הגיעו לראש ההר שממנו הם ראו לראשונה את חומות העיר, הם ירדו על ברכיהם ופצחו בזמירת המנוני שמחה, ומאז קוראים להר בשם "הר השמחה" (מוֹנט ז'וּאַ Montjoie). אם כי דרכם של הצלבנים אינה ידועה לכל פרטיה, הדעה המקובלת היא כי הם עלו במעלה בית חורון, ו"הר השמחה" הוא נבי סמואל.
הצבא הצלבני שיצא מאירופה שלוש שנים לפני כן דרך ארצות לא נודעות ומול סכנות וסבל של משתתפיו (כמו גם של אלו שאתרע מזלם לעמוד בדרכו) עמד עתה בפני מטרת המסע - ירושלים העיר הנוצרית הקדושה ביותר - מרכז היקום והמקום שישו הנוצרי חי ומת בו.
רבים מהצלבנים האמינו כי כיבוש ירושלים הגשמית יביא בסיכומו של דבר לאיחוד עם ירושלים השמימית ויצירת גן עדן נוצרי.
הביוגרף של טנקרד מספר, כי האביר ראה את העיר מפסגת הר הזיתים:
מול חומות ירושלים
תחת האיום של מתקפת נגד פטמית וללא יכולת לכיבוש מיידי של כל הארץ מחמת מחסור בכוח אדם ומשאבים. כך בניגוד לכל הגיון צבאי ושיקולים לוגיסטיים הטילו הצלבנים את כל כובד משקלם אל המטרה העיקרית של מסעם כשהם מונעים על ידי קנאות דתית ואמונה עיוורת כי ההשגחה העליונה מדריכה את דרכם, כישלון המצור על ירושלים עשוי היה לגרום למסע הצלב כולו להתמוטט.
הגנת ירושלים
תושבי העיר נהנו מאספקת מים מתוך חומות העיר שהתבססה על מערכת אספקת המים הרומית העתיקה ובורות מים חצובים.
מפקד חיל המצב איפתיקר א-דאולה פיקד על כוח של כ-1,000 חיילים סדירים, מתוכם 400 פרשים פאטמיים, שהגיעו לעיר זה-מקרוב. משנודע על התקרבות הצבא הצלבני ננקטו אמצעי זהירות והגנה נוספים שכללו גירוש של כל הנוצרים מחוץ לעיר שמא יהפכו ל"גיס חמישי" כפי שקרה באנטיוכיה וסתימת בארות או הרעלת בארות מחוץ לחומות. האוכלוסייה היהודית של העיר השתתפה אף היא בהגנה על החומות.
הכוח התוקף
הצבא הצלבני מול חומות העיר היה קטן ביחס למשימה העומדת לפניו אך חדור אמונה ובעל ניסיון שהצטבר במהלך שלוש שנים של לחימה כמעט ללא הפסקה בדרך מאסיה הקטנה לירושלים. כאמור ה"דהירה" לכוון ירושלים המבטאת אסטרטגיה כפויה של הכול או כלום, הכתיבה גם את העובדה שהמצור הצלבני על ירושלים לא תוכנן להיות תהליך ארוך של התשה אלא התקפה ישירה פנים-אל-פנים על חומות העיר.
הסכסוכים בין מנהיגי הצבא שהתפתחו מתחילת המסע ונבעו מתחרות גאווה ותאוות בצע באו לידי ביטוי מוחשי בעת המצור משהמחנות נפרדו לשני צבאות נפרדים.
המחנה הגדול, בראשות גודפריד מבויון טנקרד ורובר מפלנדריה, הוקם בין מגדל גוליית לשער שכם.
רמון רוזן טולוז הקים את המחנה שלו מול מגדל דוד אך משהוברר לו כי נקודה זו היא החזקה ביותר בהגנת העיר הוא העביר את המחנה אל הר ציון.
המצור על ירושלים
ביום 13 ביוני התנפלו הלוחמים הצלבנים על חומות העיר, משולהבים על ידי שמועה כי נזיר מקומי חזה ניצחון להתקפה, בהתלהבותם תקפו הצלבנים את העיר ללא הכנה וללא שימוש בארטילריה או כלי נשק כבדים שהיו בשימוש באותה תקופה מתוך אמונה כי די בריצת אמוק לכוון העיר על מנת להכריע את הקרב. ההתקפה נהדפה ומנהיגי הצבא הצלבני נאלצו להשלים עם העובדה כי הקרב יתארך וידרוש תכנון קפדני ומשאבים.
הצבא הצלבני החונה מול העיר נאלץ להתמודד במקביל עם מחסור במים שהכביד מאוד על הצלבנים עד לתום המצור וייתכן כי הצלבנים סבלו מרעב וצמא יותר מתושבי העיר. מקור המים היחיד שלא הורעל או נסתם בקרבת העיר הייתה בריכת השילוח הנמצאת בטווח יריית קשת מחומות העיר וסובלת מאספקת מים מועטה ולא סדירה בחודשי הקיץ. הצלבנים נאלצו לשלוח יחידות קטנות של פרשים לחפש מקורות מים בטווחים הולכים וגדלים מחומות העיר.
מחסור בעצים מסביב לירושלים הציב בעיה נוספת מאחר שהצבא הצלבני הגיע אל העיר ללא סולמות או כלי נשק המותאמים ללוחמת מצור.
ב-17 ביוני עגן צי קטן של אוניות מג'נובה בנמל יפו שננטש על ידי חיל המצב. המלחים הצטרפו לצבא הצלבני בהם נגרים ואנשי מקצוע והביאו איתם כלי עבודה מסמרים וחבלים.
עצים הובאו למחנה ממרחק כולל מיערות באזור השומרון ושני מגדלי מצור - אחד בכל מחנה - הורכבו. הצלבנים בנו מספר כלי נשק נוספים המותאמים ללוחמת מצור - קטפולטות, סולמות, ומגנים.
במקביל פעלו אנשי הדת במחנה הצלבני לטהר את מחנה הלוחמים ולהכינו לקרב על ידי טקסים דתיים תפילות ובעיקר תהלוכה סביב חומות העיר. ב-8 ביולי יצאה תהלוכה ובה אנשי דת נושאים צלבים ואיקונות ובעקבותיהם אבירים וחיילים פשוטים המשתתפים תקעו בכלי נשיפה כשהם הולכים יחפים אל הר הזיתים שם עמדו במקום בו - על פי תפיסתם - הופיע ישו לאחר התחייה ושם נשאו תפילה לחסדי האלוהים.
הפריצה לעיר
ב-14 ביולי, לאחר הכנות ממושכות, החלה ההתקפה הצלבנית. המחנה הצפוני בפיקודו של גודפריד מבויון שינה את מקום ההתקפה ובחסות החשיכה נע מזרחה לנקודה הסמוכה לשער הפרחים בסמוך לנקודה הצפון מזרחית של החומה ובכך הטעה את המגנים שריכזו את כוחותיהם בסמוך למגדל גוליית.
הצלבנים התגברו על החומה המשנית הנמוכה באמצעות איל ניגוח, מעל החומות נזרקו חומרי בעירה שהציתו את איל הניגוח. תשישות הלוחמים הביאה להפוגה ויום הלחימה הגיע לסיום זמני כאשר הדרך לחומת העיר פתוחה בפני מגדל המצור הצלבני.
מול הר ציון נתקל הצבא הצלבני בהתנגדות עזה, ללא סיוע מגורם ההפתעה ומול ריכוז כוחות מאסיבי של המגינים נסתיים יום הלחימה מבלי שהצלבנים מצליחים להתקרב לחומה עם מגדל המצור.
ב-15 ביולי התחדשה הלחימה עם שחר. מול הר ציון בדרום העיר חזר התסריט של לחימה עזה במהלכה מנסים הצלבנים להתקרב לחומות עם מגדל המצור ללא הצלחה בעוד המגינים משתמשים בקטפולטות ובאמצעי תבערה על מנת להרחיק את התוקפים, לקראת הצהריים אחזה אש במגדל המצור והוא החל לבעור ויצא מכלל שימוש.
בצד הצפוני של העיר קידמו הצלבנים את מגדל המצור שלהם אל חומות העיר. המגדל שגובהו היה כ-16 מטרים ועליו מוצבים חיילים ובראשם גודפריד מבויון היה כבד מאוד, קשה לתמרון ומטרה נוחה מאוד לחיילים המוסלמיים והארטילריה שבשימושם. בקרב שהתפתח הצליחו הצלבנים להביא את המגדל עד לחומות העיר, תחת מטר של חיצים וקליעים ושימוש באמצעי תבערה. בצהרי היום, לאחר לחימה בלתי פוסקת הגיע הקרב לנקודת מפנה: אש אחזה במבני עץ הסמוכים לחומה מצידה הפנימי והבריחה את הלוחמים המוסלמיים מאזור הפריצה.
הצלבנים עלו על החומה שנותרה ללא מגינים, ההגנה המוסלמית התמוטטה והלוחמים הפטמיים נסוגו בבהלה. הפאניקה אחזה גם בלוחמים המוסלמיים בצד הדרומי של העיר על הר ציון והם נטשו את עמדותיהם, מאפשרים לצלבנים להיכנס אל תוך העיר.
כיבוש ירושלים, טבח וביזה
עם פריצת הצלבנים לעיר הם נתקלו בהתנגדות מאורגנת מועטה בלבד, הצלבנים החלו לטבוח בתושבי העיר ולבזוז את רכושם. ריימון מאגילר (Raymond d'Aguiliers), צלבן שהשתתף במסע הצלב הראשון וכיבוש העיר מספר:
חלק מהלוחמים המוסלמיים ברחו לכוון הר הבית וניהלו קרב מאסף נואש. בחיבור שנכתב על ידי אלמוני שהשתתף בקרבות או אסף עדויות מלוחמים סמוך לאירוע וקרוי "עלילות הפרנקים" ("גסטה פרנקורום") מתואר הקרב:
וריימון מאגילר מוסיף:
מגן ירושלים המוסלמי, איפתיקר א-דאולה, הצליח לברוח מהצלבנים בחסות פרשים מצריים שהיו חלק מחיל המצב, הם הגיעו לשער מגדל דוד ושם עזבו את סוסיהם ונכנסו לתוך המצודה. אך רוח הלחימה עזבה את המפקד הפטמי ואנשיו והם הצליחו לערוך משא ומתן חפוז עם הרוזן רימון שהבטיח להם מעבר חופשי אל כיוון אשקלון, מעוז הכוח הפטמי בארץ ישראל. כך הצליח רימון לתפוס ללא קרב את הנקודה האסטרטגית ביותר בעיר, בה קיווה להשתמש כנקודת התחלה בעימות שיכריע מי ישלוט בירושלים ובממלכה הצלבנית המתגבשת.
הקהילה היהודית בירושלים הייתה דלה מאוד. למרות זאת, השתתפו היהודים בהגנת ירושלים. בעיר היו שתי שכונות יהודיות, בצפונה ובדרומה. עם פריצת הצלבנים אל תוך העיר, החלה מנוסה. ההיסטוריון המוסלמי איבן אל קלניסי מספר שיהודי העיר ברחו לבית הכנסת ושם נשרפו חיים על ידי הצלבנים.
רבות נכתב על הטבח שערכו הצלבנים בתושבי ירושלים ולמרות ההבדלים במספרים המצוטטים של הנרצחים, אין ספק כי מדובר באירוע ברוטאלי. הטבח בירושלים שלא חרג מהשקפת העולם הצלבנית והתנהגות מקובלת בימי הביניים, קשר בין קנאות דתית ואמונה עיוורת עם תורת לחימה ברברית ושאיפה אנוכית להשגת רווח אישי. השקפות - לכאורה מנוגדות אלו - השתלבו יפה באותו זמן. וכך, כשהם עדיין מבוססים בדם של קורבנותיהם הרימו הצלבנים את ידיהם לשמיים במחווה של עבודת קודש.
בחירת "מגן הקבר הקדוש"
ב-17 ביולי, לאחר פינוי רחובות ירושלים מגופות ההרוגים ושריפתם מחוץ לחומות העיר על מנת להימנע מהתפשטות מגיפות בחום הקיץ, נערכה פגישה של ראשי הצבא הצלבני בה נידון גורל ועתיד ירושלים. הזכות למשול בישות החדשה של המדינה הצלבנית ובירתה ירושלים עמדה במרכז העימות המחודש. לאחר דיון הוחלט לתת את שרביט השלטון לידי גודפריד מבויון תחת התואר מגן הקבר הקדוש וזאת לאור התנגדות אנשי הדת ונציגי הכנסייה להפקיד את העיר הקדושה בידי מלך חילוני.
בחירת פטריארך חדש
בהיעדרו של רמון הרוזן מטולוז נבחר פטריארך חדש לירושלים אביר צרפתי מנורמנדי בשם ארנולף. אדם שקנה את שמו במחנה הצלבני משקרא תגר על גילוי שרידי הרומח הקדוש שנתגלו באנטיוכיה על ידי איש דת מאנשי אמונו של רמון הרוזן מטולוז.
הצלב האמיתי
עם כיבוש העיר החלו להתפשט שמועות בקרב הצלבנים על שרידים של הצלב האמיתי המוחבאים בעיר. ב-5 באוגוסט הכריז ארנולף על מציאת הצלב האמיתי.
נסיבות מציאת חפץ הקודש לוטות בערפל וייתכן כי הוכתבו על ידי מגלהו - ארנולף. על פי תיאור של מקורות צלבניים מדובר בכלי עשוי מזהב וכסף ובו כביכול גוש עץ שמקורו - על פי הנאמר- מהצלב עליו נצלב ישו. על פי האגדות הוסתר הצלב על ידי נוצרים מקומיים מפני שליטי הארץ המוסלמיים.
ארנולף והפטריארכיה החדשה שבראשה עמד השתמשו בצלב שנמצא לבסס את מעמדם בירושלים.
נאוטילוס (צוללת גרעינית)
עד הכניסה לשירות
הבניה של הנאוטילוס התאפשרה לאחר פיתוח מוצלח של מערכת הנעה גרעינית על ידי קבוצת מדענים ומהנדסים באגף הכורים הימיים של הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית תחת פיקודו של קפטן (אז) היימן ריקובר. בחודש יולי 1951 אישר הקונגרס של ארצות הברית לבנות את הצוללת הגרעינית הראשונה ובדצמבר אותה שנה הכריזה מחלקת הצי של ארצות הברית ששמה יהיה "נאוטילוס". הצוללת נבנתה על ידי ג'נרל דיינמיקס במספנות בגרוטון, קונטיקט, לפי תוכניותיו של ג'ון בורנהאם (John Burnham). הכור הגרעיני הימי ששימש להנעת הצוללת (S2W) נבנה על ידי וסטינגהאוס. בצוות הפיתוח של הכור היו, בין השאר, המדענים זלמן שפירו ואלווין רדקובסקי שעלה מאוחר יותר לישראל. ב-21 בינואר 1954 הושקה הצוללת לנהר ת'יימז (קונטיקט) כאשר רעיית הנשיא, מימי אייזנהאואר ניפצה בקבוק שמפניה על חרטומה. ב-17 בינואר 1955 החלו ניסויי הים של הצוללת.
עד משימת הקוטב
ב-10 במאי הפליגה הצוללת לראשונה לטווח ארוך ועברה את 2,223 הקילומטרים (1,200 מיל ימי) לסן חואן, פוארטו ריקו בפחות מ-90 שעות, תוך שהיא שוברת הן את שיא המרחק בצלילה והן את שיא המהירות לצוללת.
בין השנים 1955 ל-1957 שימשה הצוללת בעיקר למחקר היבטים שונים של צלילה לטווח ולעומק. בניסויים אלו הוכח שאמצעי הלחימה נגד צוללות שפותחו במהלך מלחמת העולם השנייה אינם תקפים כנגד צוללת מסוגה, המסוגלת לנוע במהירות הן למרחק והן לעומק ולהישאר מתחת למים זמן ארוך.
מבצע "סאנשיין" - מעבר מתחת לכיפת הקרח
שיגור הלוויין הסובייטי "ספוטניק 1" ב-4 באוקטובר 1957 הזניק את המירוץ לחלל כמו גם את המאמץ האמריקאי להגיע לאיום אסטרטגי על ברית המועצות שיאפיל על היתרון שלה בשיגור טילים בליסטיים בין-יבשתיים. שיגור צוללת בעלת יכולת ירי של טיל בליסטי נושא ראש נפץ גרעיני לצפון ברית המועצות, תוך איגוף שייעשה מתחת לכיפת הקרח של הקוטב הצפוני היה יעד להשגת מטרה זו.
ב-25 באפריל 1958 נמצאה הנאוטילוס בבסיס הצי בסן דייגו, מוכנה למבצע "סאנשיין", תחת פיקודו של ויליאם ר. אנדרסון. הצוללת עגנה בסיאטל וב-9 ביוני הפליגה צפונה והגיעה לים צ'וקצ'י ב-19 בחודש. אולם, שכבת קרח בעובי של 18 מטרים וים רדוד לא איפשרו לצוללת להידחק בין שכבת הקרח לקרקעית הים והיא נאלצה לשוב על עקבותיה לבסיס הצי בפרל הארבור.
ב-23 ביולי שבה הצוללת והפליגה צפונה, הפעם הצליחה לצלול דרך תעלה טבעית במצר ברינג וב-3 באוגוסט הייתה לצוללת הראשונה בהיסטוריה שחלפה מתחת לקוטב הצפוני הגאוגרפי. בקו הרוחב 85° הפסיק המצפן לפעול עקב הקרבה לקוטב המגנטי הצפוני ושיטת הניווט היחידה בה יכלה הצוללת להיעזר הייתה מערכת ניווט אינרציאלית שפותחה עבור טילים מונחים. לצוללת לא הייתה כל אפשרות לעליית חירום אל פני השטח ומפקד הכלי שקל שימוש בטילי טורפדו על מנת לבקע את הקרח בשעת חירום, שלא הגיעה. לאחר 95 שעות ו-2,940 קילומטר (1,590 מיל ימי) עלתה הצוללת אל פני הים ליד גרינלנד.
בהמשך הפליגה הצוללת לאי פורטלנד שבאנגליה וזכתה לקבלת פנים רשמית ב-14 באוגוסט בה ציין אותה נשיא ארצות הברית לשבח, במסר שנשא שגריר ארצות הברית בבריטניה, ג'ון היי ויטני. מפקד הצוללת, אנדרסון, זכה באות לגיון ההצטיינות.
ב-11 באוגוסט, שבוע ימים לאחר שה"נאוטילוס" חלפה מתחת לקוטב, עלתה הצוללת הגרעינית האמריקנית סקייט (SSN-578) על פני הקרח בנקודה זו.
לאחר משימת הקוטב
לאחר משימת הקוטב הועברה הנאוטילוס לביצוע משימות שוטפות וביניהן בעת משבר הטילים בקובה ב-1962 ובים התיכון במסגרת סיפוח לצי השישי. ב-3 במרץ 1980 נגרעה הצוללת ממצבת כלי השיט של הצי האמריקאי.
מוזיאון הצוללת
ב-20 במאי 1982 הוכרזה הצוללת כאתר היסטורי לאומי. ב-11 באפריל 1986, לאחר שיפוץ נרחב, נפתח מוזיאון הצוללת בגרוטון, קונטיקט כחלק ממוזיאון כוח הצוללות של הצי. ב-2002 עברה הצוללת שיפוץ נרחב נוסף ומוצגת בה תערוכה על היסטוריית הצוללות.
ארנולד יו מרטין ג'ונס
ארנולד יו מרטין ג'ונס (באנגלית: Arnold Hugh Martin (A.H.M.) Jones; 9 במרץ 1904 - 9 באפריל 1970) היה היסטוריון בריטי חשוב של העת הקלאסית, במיוחד של שלהי הקיסרות הרומית.
חייו ועבודתו
עבודתו הידועה ביותר הייתה The Later Roman Empire, 284-602 (1964), עבודה היסטורית חשובה על רומא וראשיתה של האימפריה הביזנטית, היא פותחת בטטררך דיוקלטיאנוס ומסתיימת בקיסר הביזנטי מאוריסיוס. אחת מהביקורות המודרניות הנפוצות ביותר על עבודתו היא שהוא הסתמך באופן כמעט בלעדי על מקורות ראשוניים מהספרות והאפיגרפיה, מתודולוגיה ששיקפה את הכשרתו ההיסטוריוגרפית של ג'ונס. המחקר הארכאולוגי של התקופה אותה חקר היה בחיתוליו באותה עת, עובדה שהגבילה את המינון של הממצאים בהם הוא היה יכול להיעזר לצורך עבודתו.
הוא פרסם את ספרו הראשון, The Cities of the Eastern Roman Provinces, ב-1937. הוא מונה כפרופסור להיסטוריה של העת העתיקה בקולג' אוניברסיטת לונדון ב-1946. בשנת 1951 הוא עבר לאוניברסיטת קיימברידג' והחזיק באותה המשרה שם. ג'ונס נבחר לאקדמיה הבריטית ב-1947.
לפי המסופר ג'ונס היה קורא מהיר במיוחד והיה בעל זיכרון אנציקלופדי. הוא הסתייג משיחות חולין, דבר שהפך אותו לקר בעיני אלו שלא הכירו אותו, אולם תלמידיו כיבדו אותו מאוד. נמתחה עליו ביקורת על כך שהוא לא תמיד הזכיר עבודות של מלומדים קודמים בהערות השוליים של מחקריו, הרגל לו היה מודע והוא התנצל על כך במבוא לספרו הראשון.
הוא הלך לעולמו כתוצאה מהתקף לב בשנת 1970 כשערך סבב הרצאות בסלוניקי.
מאז מותו של ג'ונס פחתה הפופולריות של עבודתו באקדמיה, בשל התרחבות המחקרים בנושא שלהי העת העתיקה, תקופה שלא הייתה קיימת כשדה מחקר נפרד בזמן חייו. עם זאת, חוקרים של העת העתיקה מזכירים לעיתים קרובות את תרומתו העצומה למחקר התקופה.
מעבר להרים ולגבעות
מעבר להרים ולגבעות (באנגלית: Beyond the Mountains and Hills) הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2016 של הבמאי ערן קולירין. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן 2016, זכה לפרס בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2016, והיה מועמד לשישה פרסי אופיר 2016. בשנת 2017 נבחר ל'סרט השנה' של פורום מבקרי הקולנוע של ישראל.
עלילה
הסרט מציג את דיוקנה של משפחת גרינבאום, משפחה ישראלית-בורגנית ממעמד הביניים שמתגוררת ביישוב באזור ירושלים.
בני המשפחה חיים יחד באותו הבית, אך למעשה כל אחד מהם מתנהל בבדידות בעולם משלו:
במהלך הסרט כל אחד מבני המשפחה חווה משבר קיומי ונגרר אל תוך אירועים המסבכים אותו ברצף של פחדים, הסתרות ואלימות.
פסקול הסרט ושיר הנושא
בית מהשיר 'ייפוי כוח' של דוד אבידן מופיע מיד בתחילת הסרט, ומילותיו מהוות את המוטו של הסרט כולו:  "מַה שֶּׁמַּצְדִּיק יוֹתֵר מִכֹּל
אֶת הַבְּדִידוּת, אֶת הַיֵּאוּשׁ הַגָּדוֹל,
הַבְּדִידוּת הַגְּדוֹלָה וְהַיֵּאוּשׁ הַגָּדוֹל,
שֶׁאֵין לָנוּ בְּעֶצֶם לְאָן לָלֶכֶת."   על פי קולירין, ברוח שיר זה, הסרט מציג משבר אמצע החיים אישי, שהוא במידה רבה גם לאומי: "בסוף זה מה שיש לכל אחד באמצע החיים: פחות או יותר האישה שלך, האהבה שלך, הילדים שלך – ואין לאן ללכת [...] זו קלישאה שפתאום חובטת בך".
כמו כן, הסרט מלווה בפסקול דומיננטי רב משמעויות, הכולל עשרות שירים עבריים קלאסיים המזוהים עם התרבות והחברה הישראלית-בורגנית: שיריהם של שלמה ארצי, אריק איינשטיין, חוה אלברשטיין ועוד.
שארושפטק
שארושפטק (בהונגרית: Sárospatak; ביידיש: שאַראָשפּאָטאָק) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. בשנת 1954 חלק מהעיר הוכרז ככפר נפרד בשם גיירג'טרלו.
היישוב נמצא על דרך רבני הפלאים (הונגריה).
יהודי שארושפטק
יהודים החלו להתיישב במקום במחצית הראשונה של המאה ה-18 והקהילה היהודית התארגנה בסוף המאה ה-18. במקום כיהן רב ובין מוסדות הקהילה היו בית ספר, ישיבה, תלמוד תורה ומוסדות סעד.
בשנת 1930 חיו במקום 1,096 יהודים, ובשנת 1944 היו במקום 910 יהודים.
בשנת 1939 גורשו אל מעבר לגבול ארבע משפחות יהודיות שלא הייתה להן אזרחות הונגרית. אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה נעצרו יהודים אמידים וחברי הנהלת הקהילה ונכלאו במחנה ריכוז. בשנת 1940 נאסר על היהודים למכור יין וטבק ולהחזיק במקלטי-רדיו.
משנת 1941 שימשה שארושפטק למרכז לעבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי. הצעירים היהודים שגויסו נשלחו ברובם לאוקראינה וחלקם הועסקו בהקמת שדה תעופה בקרבת מקום.
ב-15 באפריל 1944, כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הוקם גטו זמני בבניין בית הספר היהודי בעיר שם עונו האמידים שביהודי המקום כדי לסחוט מהם הודאות על הטמנת רכוש. כעבור ימים אחדים הועברו ברכבת לגטו שאטוראליאויהיי ומשם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו כ-100 יהודים לעיר והקהילה התארגנה מחדש. כמה מהחוזרים עלו במשך השנים לישראל ובשנות השישים למאה ה-20 נותרו במקום תשע משפחות יהודיות.
מערת איילון
מערת איילון היא רשת מחילות טבעית באורך של 2,500 מטר, באזור מחצבת מפעל נשר ברמלה שבמישור חוף יהודה, ישראל, הידועה בעיקר בשל מיני בעלי חיים אנדמיים שהתגלו בה ולא היו מוכרים לפני כן. הפתח אל המערה נוצר כאשר דחפור עסק בכרייה במחצבה. המערה נחקרה על ידי ישראל נעמן, סטודנט לגאולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, יחד עם אחרים, בהדרכת פרופ' עמוס פרומקין. ב-31 במאי 2006, בסיום הסקר הראשוני, מסר צוות החוקרים פרטים על הגילוי במסיבת עיתונאים, דבר שהוביל להתעניינות בממצא ברחבי העולם.
המערה היא השלישית בגודלה בישראל, אחרי מערת מלח"ם שבהר סדום (המצויה בתוך סלעי מלח ואורכה 10,000 מטר) ומערת חריטון שבמדבר יהודה (באורך של 3,450 מטר). מערת איילון סגורה לציבור, כדי להמשיך ולשמר את מערכות החיים הקיימות בה. מפעל המלט נשר הודיע כי יגביל את פעולותיו בשטח הקרוב למערה ויאפשר את המשך המחקר בה. חקר מערת איילון הוא דוגמה למחקר רב-תחומי הכולל גאולוגיה, גאוכימיה, מיקרוביולוגיה וזואולוגיה ולכן מעורבים במחקר חוקרים מתחומי מדע רבים.
תיאור המערה
המערה התגלתה בשטח של סלע גירי, הנחצב למטרת ייצור מלט לבנייה. היא נמצאת בעומק של 100 מטר מתחת לפני הקרקע, בגובה 43 מטר מעל פני הים ו-27 מטר מעל מפלס מי התהום הנוכחי. מחילות המערה נוצרו בעקבות סדקים בקרקע הקירטונית. מסלול המחילות יוצר מעין מרובע. בצד הנגדי לפתח מצוי אולם גדול בגובה 30 מטרים ובקוטר של 40 מטר. באולם ישנה בריכת מי תהום, המהווה חלק מאקוויפר ירקון-תנינים. טמפרטורת המים בבריכה (29°c) וריכוז הסולפיד הגבוה שבהם, השונים ממאפייני האקוויפר, מעידים על נביעה ממקור עמוק. באולם, בדומה לחלקים נוספים במערה, ישנה לחות של קרוב ל-100% והיעדר כמעט מוחלט של אור יום. שכבת הקירטון שמעל למערה מנעה חלחול של מים וחומרי מזון מפני השטח אל תוך המערה, והיא הייתה מנותקת מהעולם החיצוני עד שנחשפה.
נסיבות ההיווצרות
המחילות העגולות של המערה נוצרו בעקבות עלייה אַרטֶזית של מי תהום עמוקים, חמים, מלוחים ועשירים בסולפיד אל האדמה הרוויה מי תהום רגילים. כאשר הגיעו מי התהום העמוקים למפלס מי התהום העליון הם התפשטו לאורך סדקים בקרקע, והתערבבו במי תהום שמקורם במי גשמים והם עשירים בחמצן. המגע בין החמצן לבין תרכובות הגופרית שעלו ממעמקים הביא ליצירת חומצה גופרתית, שהֵמֵסָה את הסלע ויצרה את רשת המחילות.
יצירת החומצה הגופרתית היא תהליך אקסותרמי (מפיק חום), ומכאן החום השורר במערה. בתנאי חום ולחות אלה נוצרים גם המבנים האקזוטיים של משקעי המערה: דוגמאות בצורת קיפודים, אלמוגים, חרבות, שערות, מחטים ואבן שוליים ("שפתיים"). גיבוש אבני השוליים נוצר כתוצאה מערבוב של שני סוגי אוויר: האחד, האוויר החם, הלח והעשיר בסולפיד ובאירוסולים שנמצא בחללים הגדולים וניזון ממי התהום העמוקים – ואוויר יבש וקר יחסית שמגיע מסדקים בקרקע, מחוץ למערכת המחילות המערה, דרך הסדקים. זרימת האוויר במערה נוצרת עקב הפרשי לחצים. כאשר חודר למערה אוויר קר ויבש מפני הקרקע והוא מתערבב באוויר החם והלח בתוך המערה, הוא גורם לייבוש האירוסולים ומשקיע מינרלים המצויים באוויר המערה, כמו ארגוניט וגבס, על שולי הסדק שמספק את האוויר הקר, וכך נוצרות עם הזמן "שפתיים" מסביב לסדק.
החיים במערה
המערה היא מערכת אקולוגית ייחודית. זהו המקום היחיד בישראל שנמצאו בו בעלי חיים יבשתיים החיים במערות בלבד ולא יוצאים אל מחוצה להן. המערה הייתה מערכת סגורה ומנותקת במשך מיליוני שנים, ויש בה יצורים חיים אנדמיים, שהתפתחו במשך תקופה ארוכה בנפרד מהסביבה החיצונית. במערה התגלו שמונה מיני בעלי חיים ירודים, ששבעה מהם לא תוארו למדע לפני כן.
מתוך שמונה מיני חסרי חוליות שנתגלו, ארבעה חיים ביבשה. מאחד מהם, מין עקרב, לא נמצאו פרטים חיים אלא רק שלדים. ארבעה מינים נוספים הם סרטנאים – שניים מקורם במינים הגדלים במים מלוחים ושניים מקורם במיני מים מתוקים או מים מליחים.
הימצאותם של מינים אלה, הגדלים במים מלוחים, במקומות שונים בארץ ובאגן הים התיכון, במים פחות מתוקים, מוסברת בכך שהם חיו בעידן הטריאס המאוחר והיורה המוקדם, 200 מיליון שנה לפני זמננו, בשולי ים תטיס, שהים התיכון הוא שריד שלו.