cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מעשה שמעון ולוי
תיאור המעשה
חז"ל פירשו את הפסוק:  וַיָּבֹאוּ עַל הָעִיר בֶּטַח במובן של ביטחון, כלומר שמעון ולוי בטחו בכוחו של אביהם להגן עליהם באם ינסו עמי האזור לפגוע בהם כפי שחשש יעקב. וכך פירשו את הפסוק, שיעקב, מתוך אילוץ, סייע לשמעון ולוי בהריגת אנשי שכם, או ששמר מפני מתקפת נקמה או ענישה של עמי האזור.
הדים לשותפות יעקב במלחמה על שכם, בצורה זו או אחרת, ניתן למצוא בתיעודים חיצוניים כמו ספר היובלים, צוואות השבטים ועוד.
תגובת יעקב למעשה
לאחר המעשה, נזף יעקב בבניו בטענה שבגלל מעשיהם נתונה כל המשפחה תחת איום מצד עמי האזור, שכאשר ישמעו על הכרתת בני יעקב את אנשי העיר שלם, יפרשו זאת כניסיון לכבוש את האזור מן העמים הכנעניים שבו, וכדי למנוע מבני יעקב להמשיך בכיבוש האזור, יתאגדו יחד כדי להכרית את משפחת יעקב שסיכוייה להצליח לגבור עליהם אפסיים:.
מנגד, טענו שמעון ולוי שהימנעות מתגובה חריפה על האונס תתפרש כהסכמה שבשתיקה להנהגת שכם בדינה כבזונה:.
השמירה האלוהית על משפחת יעקב
הכתוב מעיד שבצל חששו של יעקב ממלחמת נקמה או הרתעה מצד עמי האזור, הטיל ה' דווקא פחד ומורא בקרב הערים שסביבות העיר שלם, והם נמנעו מלפתוח בעימות עם בניו של יעקב:.
המלבי"ם פירש שעמי הסביבה ראו במעשיהם של בני יעקב שהמיתו עיר שלימה, מעשה הזוכה לסיוע אלוהי שמעל למנהגו של עולם כעונש לאנשי העיר על שותפותם במעשה שכם, ולכן נמנעו מלפתוח במלחמה נגדם:
הצידוק למעשה
פרשנים רבים נתנו דעתם על שאלת ההצדקה להריגת שכם ואביו, וכן לענישה קולקטיבית בה נקטו שמעון ולוי. שאלת ההצדקה מתחלקת לשני חלקים:
1. הצדקת אי המחויבות לעמוד בהסכם
מספר פרשנים בארו את אי מחויבותם של שמעון ולוי להסכם עם אנשי העיר, בכך שאלו חזרו בהם מכוונתם לשמור על המילה כתנאי לקשר בין העמים, והתחרטו על שנכנסו לברית זו בכך שמלו עצמם. כך באר, למשל, פירוש דעת זקנים מבעלי התוספות:.
החזקוני מבאר שכאשר הציעו שכם ואביו לאנשי עירם את התנאים שהציבו בני יעקב לברית-העמים, הם הציגו את הברית כאמצעי להשגת עליונותם על משפחת יעקב, עד כדי שליטה מסוימת ברכוש משפחת יעקב, ובכך ראו עצמם פטורים ממחויבות להסכם:
כיוצא בזה באר הספורנו:.
1. ענישה על גזל והימנעות ממשפט צדק
הרמב"ם מבאר שההצדקה להריגת כל אנשי העיר היא שבן נח שעבר על אחת משבע המצוות אותן הוא מחויב לשמור - חייב מיתה בסייף. והואיל ואחת משבע מצוות בני נח היא העמדת דיינים שיעשו משפט וצדק בעירם, ובני העיר נמנעו מלשפוט את שכם על חטיפת דינה ממשפחתה, שנחשבת לגזל האסור לבני נח, בכך נעשו שותפים לפשע והתחייבו מיתה:
גם החזקוני מבאר שההצדקה להריגת אנשי העיר הייתה הימנעותם מלשפוט את שכם:.
גם אור החיים מביא את פירושו של הרמב"ם באחת האפשרויות להסבר הצדקת מעשה שמעון ולוי:
גם המשיבת נפש פירש כך, אלא שבאר שהאיסור שעבר שכם היה גזל הכסף שחייב האונס לאבי האנוסה, שסירב שכם לתתו: לנימוק זה קיימים תימוכין בפסוקים, שכן בעת תיאור תרמיתם של אחי דינה תוך כדי המשא ומתן עם שכם וחמור, הכתוב מבאר שהמניע שלהם לכך הוא ששכם טימא את אחותם:.
וגם בעת תיאור מעשה שמעון ולוי, הכתוב מבאר שהמניע של אחי דינה למעשה הוא בכך שאנשי העיר היו שותפים לטומאת אחותם על ידי שכם:.
2. אילוץ שנועד כהגנה עצמית
המלבי"ם, באחד מפירושיו למעשה, באר שהריגת אנשי העיר הייתה אילוץ שנבע מכך שאנשי העיר נכונו למלחמה מול אחי דינה כדי למנוע מהם מלקחת את דינה מבית שכם, ולכן היה עליהם להקדים ולהרוג אותם על מנת שיוכלו לקחת את דינה מבלי לסכן עצמם:
מעין זה כתב האור החיים:
יחס יעקב למעשה
כאמור, גער יעקב בבניו על התגובה הפזיזה שנקטו בה כדי להעניש את אנשי העיר, ועל אף טענת בניו "הכזונה יעשה את אחותנו", הקפיד יעקב על בניו על כך עד סוף ימיו, ובשוכבו על ערש דווי, בברכו את כל בניו, נמנע מלברך את שמעון ולוי, ואמר: מדרשים ופרשנים רבים בארו שבדבריו אלו קובע יעקב כי יש לווסת את קנאותם של שמעון ולוי, על ידי פיזור נחלת שבטי שמעון ולוי בתוך נחלות אחיהם. כך ששבט לוי לא נחל נחלה משל עצמו בארץ, אלא גר בערים שונות בנחלות שאר שנים עשר השבטים, על מנת להורות משפטי ה' וחוקיו לכלל שבטי ישראל, ושמעון קיבל נחלה המובלעת בתוך נחלת שבט יהודה.
המדרש מתאר שמידת קנאותו של שמעון שהתגלתה במקור כנגד פריצת הצניעות התהפכה בחטא בעל פעור דרך צאצאו זמרי:
רטנה
רטנה (באוקראינית: Ратне, בפולנית: Ratno; ביידיש: ראַטנאָ) היא עיירה במחוז קובל שבפלך ווהלין שבמערב אוקראינה. מקור השם רטנה ככל הנראה במלה הרוסית "ראטן" - מלחמה, מעין רמז למלחמות הרבות שניטשו באזור. בעיירה גרים כ-8,000 תושבים (2005).
ברטנה התקיימה קהילה יהודית שנחרבה בשואה.
היסטוריה
על פי עדויות היסטוריות נוסדה רטנה בראשית המאה ה-12, על גדות נהר וויז'בקה, כחלק מהממלכה הרוסית של קייב. ב-1366 עברה לידי קאזימיר הגדול מפולין.
בתחילת המאה ה-17 סבלה העיירה מקשיים כלכליים וכמעט התרוקנה מיושביה. בראשית המאה ה-18, בימי שלטון הנסיכים הפולנים לבית סנגושקו, היו בה הרבה מפעלי חרושת, מבשלות שיכר ויין שרף, בתי מלאכה לעיבוד עורות, טחנות רוח וטחנות קמח שהופעלו על ידי סוסים. בימי המלחמה בין פולין ושוודיה בשנים 1706–1707 נחרבה העיר ותושביה הושמדו כמעט כולם. הניצולים שהצליחו לברוח חזרו והקימו את העיירה מחדש. באותו זמן הוקם בית העלמין הישן ובו הובאו לקבורה בקבר אחים כל הרוגי המלחמה. גבעה קטנה בצדו המזרחי של בית העלמין הישן הייתה השריד היחידי מקבר אחים זה. מרטנה הישנה נותר רחוב אחד והוא כונה רחוב "העיר הישנה". כשחזרו הניצולים מהמלחמה הם בנו את בתיהם מחדש לא הרחק מהעיירה שנחרבה, הפעם על נהר פריפיאט.
כאשר כביש שנסלל בשנים 1840–1850 בין קייב לוורשה, עבר בתוך העיירה מצאה את עצמה רטנה שהייתה במשך שנים עיירה שכוחה בצידי הדרכים, בלב ביצות ואגמים, על דרך המלך. גם הממשל התחיל לפקוח עין על הנעשה בעיירה ואפילו לדאוג לצרכיה. וכך הונחו מדרכות עץ לאורך החנויות שבכיכר השוק וכן ברחובות הסמוכים. הכביש הקל על מעבר סחורות ומצרכי מזון מקובל ובריסק אל העיירה וגם אל הכפרים הסמוכים.
ראשית הקהילה
עדויות ראשונות על נוכחות יהודים במקום נרשמו כבר ב-1516, אולם על פי מקורות יהודים, ראשוני היהודים החלו להגיע לרטנה בעקבות גרוש יהודי ליטא, בין השנים 1495–1503. בין המתיישבים ברטנה הייתה גם קבוצת קראים.
המקורות ההיסטוריים מלמדים כי בשנים 1563 ו-1564 היו היהודים חייבים במס גולגולת בסך 60 גילדן לשנה. ב-1565 כבר דווח על 12 בתי יהודים בעיירה, בית כנסת ומקווה.
ברטנה היה בית הכנסת גדול שהשתרע על פני ארבע קומות.
מלחמת העולם הראשונה ואחריה
עם פרוץ המלחמה, לראשונה בתולדות העיירה הוכרחו היהודים לפתוח את חנויותיהם בשבת ולמסור את כל כלי הנחושת שברשותם. ב-1915 העלה הצבא הרוסי הנסוג את העיירה באש והיא נכבשה בידי הצבא הגרמני. חיילים רוסים שהתחבאו ביערות היו מגיחים מדי פעם, שודדים ורוצחים יהודים.
לאחר המהפכה ברוסיה שלטו ברטנה ובסביבותיה כנופיות אוקראיניות ובראשם ההטמאן פבלו סקורופדסקי. ברטנה התארגנה לראשונה קבוצה של צעירים יהודים להגנה עצמית.
בין השנים 1920–1921 עברה רטנה גל של רציחות מידי הבלחובצים, יחידה מיוחדת בצבא הפולני בפיקודו של האנטישמי בולק בלחוביץ.
השואה וחורבן הקהילה
בספטמבר 1939 עברה רטנה לשליטה סובייטית, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. לאחר כשנתיים של שלטון סובייטי, נכנס הצבא הנאצי לרטנה ב-23 ביוני 1941 והמשיך בדרכו אל פנים רוסיה ואוקראינה. במשך שבועיים ניצלו האוקראינים את המצב שנוצר כדי לערוך פרעות ביהודים. הפוגרום הראשון ברטנה אירע ב-6 ביולי בשעה 5 לפנות ערב. בנימין פריימן היה הקורבן הראשון, לא לפני שהספיק להרוג את אחד מתוקפיו באמצעות גרזן. כעבור יומיים שלחו הנאצים פלוגה להשליט סדר במקום. האוקראינים פתחו לעברם באש. ב-8 ביולי הוציאו הנאצים את כל היהודים מבתיהם והטילו עליהם את האחריות ליריות שנורו לעבר הכוחות הגרמניים. הם הורו להוציא להורג מיד 60 איש, 30 יהודים ו-30 אוקראינים מתושבי העיירה אולם הסכימו להחליף את האוקראינים בשלושים שבויי מלחמה רוסיים שהובלו לרחוב קובל והוצאו להורג ביריות. אחר כך הובילו לאותו מקום 30 יהודים. שניים הצליחו להימלט ו- 28 הוצאו להורג. בשבועות הבאים החלו הגרמנים באקציות ולצורך זה הוקמו באזור מספר גטאות.
ב-16 ביולי 1942 פשטו פרטיזנים על רטנה, השתלטו עליה ליום אחד והרגו שני קצינים גרמנים. הפרטיזנים קראו לבני הנוער היהודי בעיירה לברוח עמם ליערות ולהצטרף לשורותיהם, אך לא נענו. למחרת הגיעה לעיירה יחידה של ה-אס אס שרצחה בתגובה 120 יהודים.
ב-26 באוגוסט 1942 חוסלו מרבית יהודי העיירה בגבעות פרוכוד. לאחר חצות הוקפה רטנה בכוחות גרמנים ואוקראינים, כולל יחידות האיינזצגרופן, פלוגות המוות שביצעו את "הפתרון הסופי". בחמש בבוקר החלה האקציה. היהודים הובלו לרחבה הסמוכה לביתו של אליהו יונוביץ'. משם הם הובלו במכות רצח אל בורות שהוכנו בגבעות החול של פרוכוד ושם נרצחו 1300 מהם. האוקראינים ניצלו את ההזדמנות ופשטו במסע של ביזה על בתי היהודים שנרצחו.
כמה מאות יהודים הצליחו להימלט ליערות, אולם רבים נורו ונהרגו במהלך המנוסה. כשלושים משפחות שברחו ליערות הצליחו לשרוד במשותף, הקימו מעין מחנה אך במשך הזמן חוסלו על ידי הגרמנים ועל ידי אוקראינים משתפי פעולה.
ב-3 בספטמבר 1942 חוסלו עוד 128 מתוך 130 מיהודי רטנה במלניצה ורטנה היהודית חדלה למעשה מלהתקיים.
הצבא האדום שחרר את רטנה ב-22 במרץ 1944. 14 יהודים שניצלו במלחמה חזרו אליה, אך עזבו אותה כעבור זמן.
כלכלה
עיקר פרנסתה של העיירה היה על ירידים שנערכו כל יום שני בשבוע בשוק הגדול וברחובות הסמוכים אליו. ברטנה התפתח מסחר ער בגרעיני חיטה לקמח ומצרכי מזון. את התבואה והקמח היו מייבאים מקובל, מבריסק ומלוצק. עמודי התווך של הכלכלה ברטנה היו בעלי העגלות שהיו המקשרים בין רטנה לקובל ולבריסק, שתי הערים הגדולות השכנות.
השוק המרובע היה לבה של העיירה. כל חנויות התבואה, מכולת, סדקית, אריגים ובתי מרזח היו מרוכזות סביבו. כמעט כל רחובות העיירה יצאו מכיכר השוק.
לקריאה נוספת
נחמן תמיר, רטנה- סיפורה של קהילה יהודית שהושמדה, הוצאת ארגון רטנה בישראל, 1983
נורת'לנד (ניו זילנד)
חבל נורת'לנד (באנגלית: Northland; במאורית: Te Tai-tokerau, "זנב הדג") הוא החבל הצפוני ביותר בניו זילנד. הוא נמצא בצפון האי הצפוני על רוב שטחו של חצי האי צפון אוקלנד ושטחו הוא 13,789 קמ"ר. חבל נורת'לנד גובל בים טסמן במערב, באוקיינוס השקט במזרח ובחבל אוקלנד בדרום, ואין גבול גאוגרפי ברור ביניהם. נורת'לנד הוא החבל הכפרי ביותר בניו זילנד: מתגוררים בו 226,100 תושבים, פחות ממחצית מהם באזורים אורבניים. העיר הגדולה ביותר בחבל ומקום מושבה של המועצה האזורית היא פאנגרי (Whangarei) שבה מתגוררים כ-48,000 תושבים.
לחבל נורת'לנד יש תפקיד חשוב בהיסטוריה של ניו זילנד. ראשוני המאורים שהגיעו לניו זילנד התיישבו ככל הנראה באזור זה, וגם משלחות ההתיישבות הראשונות של האירופים עגנו לחופיו. בהמשך אף נחתם בשטחו הסכם ואיטנגי בין המאורים למתיישבים האירופים. עד המאה ה-19 היה מכוסה רוב שטחו של האזור ביערות קאורי, אולם במהלך המאה ה-19 נכרתו רוב היערות לתעשיית העץ, כיום נשארו אזורים קטנים של שמורות יער ונעשה מאמץ לשקם את היערות. כמחצית משטחו של החבל מוקדש לחקלאות וליערנות - שניים ממקורות התעסוקה העיקריים של תושביו.
חלוקה מנהלית
מבחינה מנהלית החבל מחולק לשלוש רשויות אזוריות, כולן מחוזות.
שפות טונגוסיות
שפות טונגוסיות (או השפות המנצ'ורו-טונגוסיות) הן משפחת שפות המדוברות במזרח סיביר ובמנצ'וריה. אף שהדבר שנוי במחלוקת, רוב הבלשנים מקשרים את השפות הטונגוסיות לקבוצת השפות האלטאיות, שיש הכוללים ביניהן את השפות הטורקיות ואת השפות המונגוליות והגדרה שנויה יותר במחלוקת כוללת גם קוריאנית, יפנית, השפות האוראליות, איינו ועוד. שפות טונגוסיות רבות נמצאות בסכנת הכחדה.
סיווג
הבלשנים העוסקים במשפחה זו הציעו מספר חלוקות שלה לפי מאפיינים מורפולוגיים, לקסיקליים ופונולוגיים. צורת חלוקה אחת שנראית מקובלת מעט יותר מחלקת את השפות הטונגוסיות לשתי קבוצות - צפוניות ודרומיות, ואילו הדרומיות מתחלקות לדרום-מזרחיות ולדרום-מערביות.
הפיה לילי
הפיה לילי (בגרמנית: Prinzessin Lillifee; בתרגום לעברית: הנסיכה ליליפי) היא סדרת ספרים גרמנית לילדות, שנכתבה ואוירה על ידי מוניקה פינסטרבוש. סדרת הספרים עוקבת אחר לילי, פיית פרחים שבכל ספר עוברת הרפתקה חדשה ולומדת ערכים חדשים יחד עם חבריה בעלי החיים בממלכת ורודיה. הספר הראשון בסדרת הספרים הופץ בשנת 2004, ונכון לשנת 2021 ישנם 17 ספרים בסדרה. לכל ספר יש עלילה מקורית משלו, אך יש קשר כרונולוגי בין הספרים.
סדרת הספרים תורגמה למספר שפות, והופצה במעל 25 מדינות, ביניהן צרפת, ארצות הברית, הולנד, יפן וטורקיה. בישראל, הופצו שבעה ספרים מתוך סדרת הספרים על ידי הוצאת שוקן בתרגום לעברית שנעשה על ידי חגי ברקת, ארנו בר ויעל קליפר בהתאמה.
בהשראת סדרת הספרים, הופצו כמעל 350 מוצרים נלווים שונים הכוללים מוצרי בית, בובות, צעצועים ומגזינים, כמו כן, הופקו סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ועיבודים לתיאטרון.
אנשים (תוכנית טלוויזיה)
אנשים היא תוכנית טלוויזיה יומית, בהגשת נסלי ברדה, העוסקת בדמויות בולטות בתחומים שונים בחברה הישראלית. התוכנית משודרת בימים ראשון - רביעי בלילה בערוץ קשת 12 ומופקת על ידי חברת "קסטינה תקשורת".
היסטוריה
כיום מנחים את התוכנית לסירוגין לצד אתגר וגדעון גם מרב מילר, דרור גלוברמן (לעיתים רחוקות, כשמחליף את אתגר) ומירי מיכאלי, ששימשה בעבר כתבת בערוץ עשר וכיום כתבת "חדשות הבוקר" בקשת 12.
החל מ-16 בינואר 2019 התוכנית משודרת בשעה 22:30, במקום 17:15 זאת בעקבות מעברו של רפי רשף ותוכניתו "חמש" לערוץ 12 בשעה 17:00.
באוקטובר 2019 עברה התוכנית לשידור רק בימי שישי עד מרץ 2020.
ב-11 במרץ 2023 התוכנית שבה במתכונת חדשה כתוכנית לייט נייט בימים ראשון - רביעי בהנחיית נסלי ברדה.
פורמט התוכנית
התוכנית ערוכה בצורת מגזין אקטואלי. בכל פרק מתמקדים לרוב בדמות מרכזית אחת, רובן ידוענים, במסגרת כתבת עומק, ולאחר מכן ראיון אישי עם אחד מכתבי התוכנית. לאחר מכן משודרות מספר כתבות נוספות על דמויות אחרות.
פרנסיס גולטון
סר פרנסיס גולטון (באנגלית: Francis Galton; 16 בפברואר 1822 ברמינגהאם – 17 בינואר 1911 בהסלמיר) איש אשכולות אנגלי, מדען, חוקר טבע ואבי תורת האאוגניקה.
גולטון היה בן למשפחת וג'ווד-דרווין, שרבים מבניה היו מדענים, ובהם בן דודו צ'ארלס דרווין. בצעירותו למד רפואה, אך לאחר מות אביו נטש תחום זה ופנה לעיסוקים מדעיים אחרים. הוא טייל ברחבי העולם (בעיקר באפריקה). השתייכותו למשפחה עשירה אפשרה לו להיות חופשי במחקריו ממגבלות דיסציפלינריות או מוסדיות, ולהתמקד בכל פעם בנושא שעניין אותו. גולטון עסק בסטטיסטיקה, בעיקר ביחס ליישומיה בתורשה, בגאוגרפיה, במטאורולוגיה, בפסיכולוגיה, באנתרופולוגיה, בביולוגיה, בקרימינולוגיה ובצילום. כמו כן היה גולטון ממכונני שיטת הזיהוי הפלילי בעזרת טביעות אצבעות. ניסח את המושגים בסטטיסטיקה נסיגה וקוֹרֶלַצְיָה, וגילה את עקרון התסוגה לממוצע (עקרון הקובע את היחסים בין מדידה שנועדה לחלק את החברה לקבוצות, לבין מדידה שנייה של הקבוצות שנוצרו על ידי המדידה הראשונה). היה הראשון ליישם שיטות סטטיסטיות במחקר על ההבדלים האנושיים ועל הורשת אינטליגנציה, החדיר את השימוש בשאלונים ובסקרים לשם איסוף נתונים על קבוצות אנושיות, מידע בו השתמש כדי ליצור מחקרים גנאלוגיים וביוגרפיים.
היה חבר החברה המלכותית של לונדון (Royal Society of London for the Improvement of Natural Knowledge), נשיא המכון המלכותי לאנתרופולוגיה (The Royal Anthropological Institute), מזכיר אגודת המדעים הבריטית (British Science Association) ויושב ראש הוועדה האנתרופומטרית הבריטית (British Anthropometric Committee). כתב למעלה מ-340 מאמרים וספרים במהלך חייו, שלרבים מהם הייתה השפעה ארוכה על עולם המדע.
מחקריו על תורשה ואאוגניקה
צ'ארלס דרווין השפיע השפעה עמוקה על בן-דודו, ובעקבות ספרו מוצא המינים החל גולטון לחקור את תורשת האדם. דרך ניתוח סטטיסטי של אילנות יוחסין ודרגות קרבה של שופטים, מצביאים, אמנים, מדענים, מדינאים וראשי ממשלה הסיק גולטון כי גאונות, כישרון, אופי ותכונות מוסריות הן תכונות מורשות, ולפיכך על האדם להזדווג באופן סלקטיבי כדי להעצים איכויות אלו. את המונח אאוגניקה טבע גולטון רק ב-1883, אך כבר בחיבורו משנת 1869, התבונה התורשתית (Heredity Genius), נשמעה קריאה לאנושות לקחת אחריות על האבולוציה של המין האנושי דרך פיקוח על הרכב התורשה באוכלוסייה; בהקדמה לספר מצהיר גולטון: "כשם שקל [...] להשיג דרך סלקציה זהירה זן קבוע של כלבים או סוסים הניחנים בכוחות ריצה מיוחדים, כך יהיה זה מעשי להפיק גזע אנושי רב כישרונות על ידי נישואין שנעשים מתוך שיקול דעת במשך כמה דורות רציפים... לכל דור יכולת עצומה להשפיע על התכונות הטבעיות של יורשיו, וזוהי חובתנו לאנושות לחקור את טווח הכוח הזה, ולהפעילו באופן שייתן יתרון לדיירים העתידיים של הארץ".
בספר Heredity Genius ניסה גולטון להגדיר ולבחון את התכונות הדרושות לאדם בחברה המתורבתת כדי לשרוד. בחברה המתורבתת, טען, ליכולת התבונית והחברתית חשיבות השווה ליכולות פיזיות: "בהינתן שתי חיות השוות מכל שאר הבחינות", הדגים, "זו האינטליגנטית יותר תגבר לבטח" (עמ' 336). עבור גולטון, התפתחות ציוויליזציה מוסרית (כלומר, החברה המערבית) היא בבחינת השתנות תנאי האקלים והמזון בהם חיה החיה האנושית, וכדי לשרוד עליה להתאים עצמה לסביבה החדשה.
עיקר עיסוקו המדעי של גולטון היה בנושא האאוגניקה. הוא היה מראשי התומכים בהורשה של תכונות הניתנות למדידה, ובהן מנת המשכל. אמונה זו הביאה אותו להבעת דעות קיצוניות, כגון תמיכה בהגבלת הנישואין על פי תכונותיהם התורשתיות של ההורים. גולטון לא היה הראשון שהמליץ לשלוט על הזיווגים האנושיים, אך היה הראשון שדן בנושא התורשה והשליטה על הילודה באמצעים סטטיסטיים. כמו כן, היה הראשון ליישם את תורת האבולוציה והברירה הטבעית על החברה האנושית. אולם, תחת ידיו פושטה תורת האבולוציה מהשפעות הסביבה על תהליכי הברירה הטבעית, והודגשה חשיבות הפן התורשתי בלבד. דרך מושגי הברירה הטבעית נראה הדיון על גזעים שונים כתיאור של מלחמת הישרדות שמתחוללת בין הגזעים. העיסוק בדעיכת הגזע הלבן קיבל כעת פרספקטיבה חדשה ונוסח בטרמינולוגיה מדעית חדשה. פרספקטיבת המאבק הטעינה את השיח על הגזע בתחושת דחיפות, וברצון לפעול וליישום מסקנות מדעי הגזע על החברה, לנוכח מה שנראה כהתדרדרות מהירה של המין האנושי במאה ה-19.
כיום נראה כי מנת משכל היא עניין מורכב מכדי להיות נמדדת ומכומתת על פי מדדים כגודל הגולגולת, או המרחק בין אחורי הראש וקדמת הראש, וכי לגורמים סביבתיים השפעה על יכולותיו השונות של האדם. דעותיו של גולטון, שנראה היום כי הן מוטעות, היו בעלות השפעה שלילית על התפתחות מדע הפסיכולוגיה והובילו בעקבותיהן אסכולות שיצרו שינויים חברתיים שליליים, כהגבלות על ההגירה בארצות הברית, עיקורם של בעלי "מנת משכל נמוכה" ותופעות שליליות נוספות, ששיאן בחוקי "השבחת הגזע" בגרמניה הנאצית. הגדרת האאוגניקה של גולטון די רחבה, ורוב הרפואה הגנטית בת זמננו נופלת לתחומה, אולם לאחר מלחמת העולם השנייה הפך המושג לכינוי גנאי ורוב הגנטיקאים העכשוויים מסרבים לראות בגולטון את מבשר המדע שלהם.
ניסוייו בצילום
בין עיסוקיו הרבים של גולטון אפשר למנות גם את מחקריו בצילום. תרומתו המעניינת לתחום נקראת צילום מורכב (Composite photography); שיטה שהמציא להרכבת מונטאז' מפורטרטים שונים זה על גבי זה לשם קבלת ממוצע ויזואלי. את הפנים המטושטשים והמדומיינים הללו יצר גולטון על ידי צילום רצוף של פורטרטים על גבי אותו הנגטיב, בעזרת מצלמת רפרודוקציה. הנחתו הייתה שרק קווי המתאר המשותפים לכל הפורטרטים יראו באופן חד וברור, ואילו כל התווים האינדיבידואליים ויוצאי הדופן יטושטשו או ימחקו. בהשפעת הקטגוריה המושגית של האדם הממוצע שהמציא הסטטיסטיקאי אדולף קטלה, טען גולטון שדימויים אלו, אותם כינה "pictorial statistics", הם הופעה אופטית טהורה של אותו "אדם ממוצע".
אחת ממטרות הצילום-המורכב הייתה ליצור "טיפוסי-משפחה" באמצעות צילום פורטרטים של כמה בני משפחה יחדיו, וכך לחזות מראש את החזות הפיזית של הצאצאים מנישואים אפשריים, וכן כדי ליצור "מאגרים גזעיים טהורים", שיעזרו בעריכת סלקציה של זיווגים נכונים לשם השבחת הגזע.
קולטן לסידן
הקולטן CaSR  הוא קולטן בגוף אשר חש ברמת הסידן הקיימת בנוזל החוץ תאי. קיימת חשיבות גבוהה לשמירת ריכוז הסידן בטווח צר (ראו משק הסידן בגוף האדם) ועל כן קיים הצורך בקולטן (רצפטור) אשר יוכל לזהות שינויים מזעריים ברמתו. הקולטן נמצא על פני תאים מסוימים בגוף שמטרתם לווסת את רמות הסידן- כך לדוגמה קיים הקולטן על פני תאי בלוטת יותרת התריס- פאראתיירואיד, על גבי תאים בלולאת הנלה שבכליה, במערכת העיכול ועוד. עם זאת, הקולטן קיים גם באיברים שאינם עוסקים בוויסות רמות הסידן בגוף- כגון מוח, עדשת העין, קרטינוציטים בעור, שד.
מבנה הקולטן
קולטן CaSR שייך לקבוצת הקולטנים הממברנליים, צמודי חלבון G, בעלי מבנה החוצה את הממברנה 7 פעמים. קולטן זה מורכב מ-1078 חומצות אמינו, כאשר חלקו החוץ תאי, המורכב מ-612 חומצות אמינו, אחראי לקשירת יוני סידן, והחלק המעוגן לקרום התא אחראי לתהליך התמרת האותות מהחלק החוץ תאי אל חלבון ה- G. גם מגנזיום וחומצות אמינו ארומטיות יודעים להיקשר על ידי ליגנד לקולטן זה.
מנגנון פעילות הקולטן
בכליה, הקולטן מפחית את הספיגה הטובולרית של סידן באמצעות השפעה ישירה (סידן נקשר לקולטן וכתוצאה מכך מופחתת ספיגת הסידן. כמו כן, מעכב הקולטן את פעילותו של PTH, מעכב את יצור הקלציטריול, מפחית את ריכוז השתן, ומעכב את פעולת הואזופרסין.
בעצם, תפקידיו של הקולטן אינם ברורים עדיין- ייתכן כי העלאת ריכוז הסידן בעצם, הנקשר לקולטן זה, גורמת לעידוד תהליכי בניית עצם, אולם אין הוכחה ישירה לכך.
במערכת העיכול, הקולטן מבוטא על פני תאי אפיתל במעי באזורים המעורבים בספיגת סידן, והוא ככל הנראה בעל תפקידים הקשורים בוויסות ספיגת הסידן.
מגנזיום
מגנזיום יודע להיקשר לקולטן לסידן באפיניות נמוכה מזו של הסידן. היפרמגנזמיה (רמה גבוהה של מגנזיום בדם) תגרום לעיכוב הפרשת PTH על ידי היקשרות המגנזיום אל הקולטן ועיכוב שחרור ההורמון PTH. באופן דומה, היפו-מגנזמיה חדה תביא לעידוד הפרשת הורמון ה-PTH. עם זאת, מחסור מתמשך במגנזיום תעכב את יצורו של ה- PTH ותפריע לפעולתו.
סופרקביטציה
בתחום הטכנולוגיה הימית, סופרקביטציה היא טכנולוגיה הנעזרת באפקטים של קביטציה כדי ליצור בועה של אדים בתוך פאזה נוזלית של זורם הגדולה מספיק כדי לעטוף לחלוטין עצם הנע דרך הזורם, באופן שמפחית משמעותית את הגרר שפועל על העצם ומאפשר לו לפתח מהירויות גבוהות מאוד. יישומים קיימים של הטכנולוגיה הזאת מוגבלים בעיקר לקליעים או לטורפדו, כמו גם לסוגים שונים של מדחפים, אולם באופן תאורטי ניתן ליישם את הטכניקה גם לצורך הנעה של כלי תחבורה ימיים גדולים (צוללות).
האתגר המרכזי בפיתוח הטכנולוגיה אינו טמון במנגנון ההנעה בלבד אלא דווקא במנגנון ההנחיה; יכולת התמרון הקלאסי (באמצעות הגאים) של כל קליע שהוא, אטמוספירי או תת-מימי, תלויה ביחס ישר בחוזק הגרר שפועל על העצם, וכיוון שהטכנולוגיה מתבססת על הפחתת הגרר, שיטת התמרון בעזרת הגאים אינה אפקטיבית במקרה זה. היגוי של קליע או טורפדו המונעים בדרך זאת חייבים להתבצע לפיכך באמצעות תהליכים מורכבים בהרבה הכרוכים בעיוות צורת הבועה לכדי צורה אסימטרית שתייצר כוח פנייה. כיום, קיימים דיווחים שבצי האמריקני ובצי הסיני עמלים על פיתוח צוללות עם הנעת סופרקביטציה.
עקרון פיזיקלי
במים, קביטציה מתרחשת כאשר לחץ המים יורד אל מתחת ללחץ האדים של המים, כך שנוצרות בועות של אדים. מצב כזה יכול לקרות כאשר מים מואצים למהירויות גבוהות, כמו למשל באזור המדחפים של אונייה. ככל שעומק המים (או הלחץ שלהם בעבור צינור מים) בו האצת הזורם מתרחשת גדול יותר, כך פוחתת הנטייה לקביטציה שכן גדל הפער בין הלחץ המקומי ולחץ האדים (מספר הקביטציה חסר הממדים הוא מדד לנטייה של בועות אדים להיווצר בתוך נוזל, והוא מחושב כהפרש בין הלחץ המקומי ולחץ האדים, חלקי הלחץ הדינמי). מרגע שהזרימה מאטה שוב, אדי המים ייטמעו בפאזה הנוזלית של המים. אפקט זה אחראי למשל, לשחיקה של מדחפי אוניות, שכן אם בועות האדים קורסות קרוב מאוד לפני השטח של להבי המדחף, הקריסה של כל אחת מפיקה מתקף מרוכז מאוד במרחב ובזמן, באופן שיוצר נזק.
ניתן לצפות בהופעת בועות אדי מים בספל של מים רותחים. במקרה זה לחץ המים אינו מופחת, אלא שלחץ האדים של המים מוגבר באמצעות חימום. אם מקור החום חזק מספיק, הבועות יתנתקו מתחתית הספל ויעלו לפני המים כאדים. במקרה שהספל מורחק ממקור החום הבועות ייטמעו מחדש במים שכשהם מתקררים.
קליע תת-מימי הנע בעזרת סופר קביטציה הוא קליע שצורתו מתוכננת כך שתאתחל את בועת הקביטציה באפו, שאמורה (בין אם באופן טבעי או באופן הנתמך בגז פנימי הנוצר בגוף הקליע) להימשך עד לקצה האחורי של הקליע, באופן שמפחית דרמטית את הגרר שהיה פועל עליו אילו היה בא במגע עם הנוזל שבו הוא שקוע. מאפיין מרכזי של קליע כזה הוא צורת האף, שניתן לעיצוב כדיסק שטוח או כחרוט, אך חייב להיות בעל שפה חדה לאורך היקף האף שמאחוריו מתהווה בועת הקביטציה. אם הבועה אינה באורך המספיק לעטוף את הגוף, מצב שקורה במיוחד במהירויות נמוכות, אז ניתן להרחיב את הבועה באמצעות הזרקה של גז בלחץ גבוה בסמוך לאזור האף.
המהירות הגבוהה מאוד הנדרשת כדי לאתחל את הבועה ניתנת להשגה באופן זמני על ידי חיבור מנוע רקטי חזק לקליע תת-מימי או באמצעות שיגור התחלתי של הקליע באטמוספירה, כאשר לאחר מכן הוא יחדור מהאוויר לפני המים.
ישראל יעקב אלגאזי
הרב ישראל יעקב אלגאזי (ה'ת"ם, 1680 – י' בתמוז ה'תקט"ז, 1756), היה מחכמי איזמיר וירושלים, שימש כראשון לציון משנת ה'תקט"ו (1755) ועד לפטירתו.
ביוגרפיה
נולד לרב יום טוב אלגאזי וגדל באיזמיר. למד אצל רבי חיים אבולעפיה (בעל "עץ החיים") ורבי יצחק הכהן רפפורט (בעל "בתי כהונה"). בהיותו באיזמיר הביא לדפוס את הספר הקבלי חמדת ימים, אשר לא נודע מי חיברו, ויש המייחסים אותו לר' ישראל יעקב עצמו.
בשנת ה'תצ"ה עלה לארץ ישראל. למד בישיבת המקובלים בית אל. היה חבר בבית דינו של הרב אליעזר נחום. שימש כראש ישיבת "נוה שלום ברית אברהם" שבה למדו גדולי חכמי ירושלים.
אחר פטירת רבו הראשון לציון הרב יצחק הכהן רפפורט בשנת ה'תקט"ו, הוכתר תחתיו כראשון לציון.
נפטר בי' תמוז ה'תקט"ז, ונקבר בחלקת "קהל חסידים" שבהר הזיתים בסמוך לקבר הרש"ש.
בנו, הרב יום-טוב אלגאזי, מונה אף הוא לראשון לציון.
חוק אכיפת פסקי חוץ
חוק אכיפת פסקי חוץ, התשי"ח-1958 עוסק באכיפה בישראל של פסקי דין שניתנו על ידי בתי משפט במדינה זרה. החוק חל על פסקי דין אזרחיים או פסקי דין לתשלום פיצויים או נזקים לצד שנפגע. לפסק דין זר אין תוקף בישראל כל עוד לא נקלט במשפט הישראלי. חוק אכיפת פסקי חוץ הוא המסלול העיקרי לקליטה זו.
בית המשפט רשאי להכריז על פסק חוץ כפסק אכיף, אם התקיימו מספר תנאים:
גם בהתקיים התנאים לעיל, אכיפת הפסק עלולה להימנע בשל קיומן של הגנות שונות המפורטות בחוק. כמו כן, ככלל, לא ניתן לאכוף פסק חוץ שחלפו למעלה מ-5 שנים מאז ניתן, אלא בנסיבות מיוחדות.
המרד ההולנדי
המרד ההולנדי או מלחמת שמונים השנים, אשר התרחש בין השנים 1568 ל-1648 הוא כינוי להתקוממות שבע-עשרה הפרובינציות שב"ארצות הנמוכות" או "ארצות השפלה" (Nederlanden), המכונות בשפה העברית כיום "הולנד" נגד האימפריה הספרדית (בית הבסבורג) ששלטה באזור. ארצות השפלה הן למעשה הפרובינציות המאוחדות של ארצות השפלה, אזור שזכה בעצמאותו מספרד לאחר מרד זה.
שלטונו של קרל החמישי ובנו פליפה השני
קרל החמישי (1500 עד 1558), מלך ספרד וקיסר האימפריה הרומית הקדושה, היה למעשה פלמי (יוצא חבל פלנדריה) מלידה. סדרת אירועי ירושה הביאו לכך שזכה בכתרי ספרד, גרמניה ופלנדריה (נחלות בורגונדיה).
בשנים בהן שלט קרל בספרד (1520 עד 1556), הרחיבו כובשים כמו הרנן קורטס (1485-1547), פרנסיסקו פיזרו (1470-1541) ואחרים את השליטה הספרדית בעולם החדש. קרל ויתר על כס המלוכה בשנת 1556 והעניק את נכסיו העצומים לבנו פליפה השני (1527-1598). פליפה שהתחנך בספרד לא היה רגיש כלפי נתיניו הפלמים וההולנדים כפי שהיה אביו, ונהג בתושבי האזור ביד קשה, בין היתר בגלל התחזקות מגמת הרפורמציה הפרוטסטנטית בקרב תושבי האזור אותה שאף פליפה, כמו אביו, לקעקע מממלכתו. הדבר גרם להתנגדות גוברת בקרב האצולה והאוכלוסייה המתונה (הן הקתולית והן הפרוטסטנטית) של הולנד. הלך הרוח הזה של התנגדות הוביל תחילה להפגנות שלוות (כבר מפשרה של האצילים), אך בקיץ 1566 פרצו הפגנות אלימות של קלוויניסטים, המכונות הזעם האיקונוקלסטי, או (בהולנדית: Beeldenstorm) ברחבי הולנד. מושלת ארצות השפלה ההבסבורגיות, מרגרט מפארמה, כמו גם רשויות בדרגים נמוכים יותר, חששו מהתקוממות ועשו ויתורים נוספים לקלוויניסטים, כמו ייעוד כנסיות מסוימות לפולחן קלוויניסטי, אך בדצמבר 1566 ובתחילת 1567 הקרבות הראשונים בין הקלוויניסטים מורדים וכוחות ממשלתיים הבסבורגיים התרחשו, והחלו במה שנודע כמלחמת שמונים השנים.
בשנת 1568 התאחדו הפרובינציות של ארצות השפלה תחת הנהגתו של הנסיך וילם מאורניה (נסיכות אורנז'), והרוזן לאמורל פון אגמונט, שהיה מראשי הצבא.
התקוממות, דיכוי ופלישה (1566–1572)
התקופה שבין תחילת ה-Beeldenstorm באוגוסט 1566 ועד תחילת 1572 (לפני לכידת בריאל ב-1 באפריל 1572) הכילה את האירועים הראשונים של סדרה שלימים נודעה כמלחמת שמונים השנים בין האימפריה הספרדית לקבוצות שונות של המורדים בארצות השפלה ההבסבורגיות. כמה מהקרבות והמצורים הראשונים שהתחוללו בין קלוויניסטים רדיקליים לכוחות הממשל ההבסבורגיים התרחשו בשנים 1566–1567, ולאחר מכן הגעתו והשתלטות הממשלה על ידי פרננדו אלווארז דה טולדו, הדוכס השלישי מאלבה (הידוע בפשטות כ"אלבה" או "אלווה") עם צבא של 10,000 חיילים ספרדים ואיטלקים. לאחר מכן, פלישה מבשרת רעות של האציל החזק ביותר בארצות השפלה, וילם הראשון, נסיך אורנז', לא הצליחה לעורר מרד כללי נגד הממשלה. למרות שהמלחמה נראתה כי הסתיימה עוד לפני תחילתה, בשנים 1569–1571, הדיכוי של אלבה הלך וגבר, וההתנגדות נגד משטרו עלתה לגבהים חדשים והפכה לרגישה למרד. למרות שלמעשה כל ההיסטוריונים מציבים את תחילת המלחמה אי שם בתקופה זו, אין הסכמה היסטורית לגבי האירוע המדויק שיש לראות בו כמי שהחל את המלחמה. כתוצאה מכך, אין הסכמה אם המלחמה באמת נמשכה שמונים שנה בדיוק. מסיבה זו ומסיבות אחרות, כמה היסטוריונים השתדלו להחליף את השם "מלחמת שמונים שנה" ב"מרד הולנדי", אך גם אין הסכמה לאיזו תקופה צריך לחול המונח "מרד הולנדי" (תהיה זה הקדמה ל- המלחמה, השלב (ים) הראשוניים של המלחמה, או המלחמה כולה).
מול חיל הרגלים הספרדי עמדו המיליציות של אנשי ארצות השפלה, אשר כרעו תחת נטל המיסים הספרדיים וקיוו נואשות להציל את מולדתם ולזכות בחירותם. כדי לבלום את התקדמות הספרדים, פתחו אנשי ארצות השפלה את הסכרים אשר הגנו על המישורים הנמוכים מהים, והציפו שטחים נרחבים בנתיב הצבא הספרדי. בסופו של דבר, הצליחו המורדים להדוף את הספרדים.
מרד (1572–1576)
לאחר ש-Watergeuzen ("קבצני הים") השתלטו על כמה ערים וערים מוגנות בצורה גרועה בהולנד ובזיילנד באפריל 1572, פתח וילם "השתקן" מאורנז' את הפלישה השנייה שלו להולנד ממזרח בניסיון נוסף ליצור התקוממות כללית נגד משטר הדיכוי של הגנרל-מושל הספרדי פרננדו אלווארז דה טולדו, הדוכס השלישי מאלבה אשר פעל לפי פקודות פליפה השני, מלך ספרד, ביקש להכחיד את כל גילויי הפרוטסטנטיות והאי ציות באמצעות אינקוויזיציה והוצאות להורג פומביות, כמו גם ביטול כמה זכויות היתר של האצולה ההולנדית והאוטונומיה של הערים, ולהנהיג מיסים מחמירים יותר.
לפלישה השנייה של וילם ב-1572 היו תוצאות מעורבות, ובנו של אלבה דון פאדריקה יצא למסע בזק כדי להשתלט מחדש על כל הערים שנכבשו על ידי כוחות אורנג'יסטים והקבצנים באוקטובר 1572. מספר ערים (כולל מכלן, צוטפן ונארדן) שסירבו להיכנע נרדפו באכזריות על ידי כוחותיו של פאדריקה בניסיון להפחיד אחרים שייכנעו מחדש לממשלת המלוכה, והגיעו לשיאן במצור שנמשך שבעה חודשים על הארלם לפני שנכבשה ביולי 1573. בשלב זה, שטח המורדים הצטמצם לרוב הערים בהולנד (בעיקר למעט אמסטרדם המלכותית) וזיילנד, ושתי ערים בחלרה; מתוך ידיעה שדיכוי אלים ייגרם כתוצאה מהתנגדות, ערים אלו החליטו להילחם עד הסוף המר, בעוד האחרות נכנעו. המתקפה הספרדית נעצרה אחרי הארלם, כאשר המורדים ההולנדים כבשו את גרטרוידנברג, ניצחו במצור על אלקמאר ובקרב דלפט, והשיגו עליונות ימית. בשל בריאות לקויה, אלבה התפטר וחזר לספרד בדצמבר 1573.
מהפיוס של גנט לאיחוד אוטרכט (1576–1579)
מ-8 בנובמבר 1576 עד 23 ביולי 1577, המושל הכללי הספרדי החדש של הולנד חואן מאוסטריה (הידוע בהיסטוריה כ"דון חואן") עסק במשא ומתן לשלום עם הפרלמנט ההולנדי. האיחוד הראשון של בריסל (9 בינואר 1577) אישר את הפיוס, והוסיף כי המדינות ישמרו על הדת הקתולית במחוזותיהן. על ידי חתימת הצו ב-12 בפברואר 1577 ב-Marche-en-Famenne, קיבל דון חואן באופן נומינלי את כל דרישות הפיוס. רוב הכוחות הזרים נסוגו לשטח לוקסמבורג, שלא הצטרפה לדרישות הפיוס. אמנם התרחשו כמה מצורים על ערים עם כוחות מצב ספרדיים שסירבו לסגת, אך אלה נפתרו ברובם במהירות על ידי תשלום עבורם; באופן כללי, למצב היה פוטנציאל לשים קץ למלחמה אם ניתן יהיה להגיע להסכמות שיכובדו בין הצדדים.
מ-24 ביולי 1577 עד 6 בינואר 1579, החל עם כיבוש מצודת נאמור, דון חואן וסגנו ויורשו אלכסנדר פארנזה, דוכס פארמה פתחו במתקפה צבאית נגד המחוזות המאוחדים, תוך שהוא מבקש לפייס מחוזות שהיו מוכנים להכפיף את עצמם בחזרה תחת ממשלת המלוכה הספרדית בתנאים מסוימים. בתגובה, האיחוד השני של בריסל של הפרלמנט ההולנדי (10 בדצמבר 1577) גילה התנגדות חריפה ונחושה יותר לממשלת ספרד, ודרש כעת (ועצמם להבטיח) הגנה שווה לקתולים ולפרוטסטנטים בכל מחוזות הולנד. וילם "השתקן" מאורנז' הפך למנהיג הפוליטי בפועל של המחוזות המאוחדים, בעוד מתיאס מאוסטריה הובא להחליף את דון חואן כמושל-גנרל.
אולם קרב גמבלו (31 בינואר 1578) היה תבוסה הרסנית עבור המורדים, ורבים החלו לדבר על כניעה. יתר על כן, קלוויניסטים רדיקליים תפסו את השלטון בערים שונות בפלנדריה ובבראבנט, בעיקר מה שנקרא הרפובליקה הקלוויניסטית של גנט, רדפו קתולים והרחיקו בעלי ברית קתוליים רבים שעד לאותה נקודה תמכו במרד, אך כעת נודעו בשם "המלקוננטים". פארמה הצליח להפעיל בהצלחה את כישוריו הדיפלומטיים על כמה מבני נפש אלה, וניהל משא ומתן עם כמה אצילים ועוצרי עצר קתולים במחוזות דרום שונים תוך הבטחות לכבד את האינטרסים שלהם בתמורה לנטישת המרד. לבסוף, החזית המאוחדת של המדינות הכלליות קרסה ב-6 בינואר 1579 כאשר רוזנות ארטואה, רוזנות אנו והעיר דואי חתמו על איחוד אראס, בשאיפה לחזור לקתוליות ולממשלת ספרד תחת דרישות מתונות יותר מאשר הפסיפיקציה. ב-17 במאי 1579 הם חתמו על הסכם שלום נפרד עם המלך. בתגובה, רוב המחוזות והערים האחרות (כמעט רק בחלקים דוברי ההולנדית של ארצות השפלה) ביקשו לאשר מחדש את מחויבותם לפסיפיקציה, כמו גם לאיחוד השני של בריסל, ולגבש איחוד פוליטי וצבאי קרוב עוד יותר על ידי סיכום איחוד אוטרכט ב-23 בינואר 1579.
התנתקות וכיבוש מחדש (1579–1588)
פליפה השני הציב פרס על ראשו של נסיך אורנז', ואכן הלה נרצח ביריות אקדח ב-10 ביולי 1584 ב"פרינסנהוף" שבדלפט בידי אציל מקומי זוטר, תומך בית המלוכה הספרדי. הפוליטיקאים במדינה המתהווה נאבקו למצוא ראש מדינה ריבוני חדש, כולל מתיאס מאוסטריה, פרנסואה מאנז'ו, וילם "השתקן" מאורנז' ורוברט מלסטר, אולם ללא הצלחה. אחרי ההתנקשות בחיי וילם השתקן (יולי 1584), סירבו גם אנרי השלישי מצרפת וגם אליזבת הראשונה מאנגליה להפוך לריבוני הישות החדשה. עם זאת, אליזבת הסכימה להפוך את המחוזות המאוחדים לפרוטקטוראט של אנגליה (ברית נונסאץ', 1585), ושלחה את רוברט דאדלי, רוזן לסטר, כמושל כללי. גם הוא לא זכה להצלחה, וב-12 באפריל 1588 הפכו "שבעת המחוזות" לרפובליקה.
הדוכס מפארמה המשיך במתקפה הצבאית והדיפלומטית המוצלחת שלו, והחזיר יותר ויותר מחוזות וערים בחלקים הדרומיים, המזרחיים והצפון-מזרחיים של ארצות השפלה לידיים מלכותיות. הכיבושים המחודשים של פארמה נעצרו פחות או יותר לאחר נפילת אנטוורפן (1585), ולבסוף הגיעו לסיומם עם כישלונה של הארמדה הספרדית (יולי-אוגוסט 1588) וכאשר פליפה השני הורה לו להתערב במלחמות הדת בצרפת (ספטמבר 1589) כדי למנוע מצרפת תחת אנרי הרביעי להפוך לממלכה פרוטסטנטית. התפתחויות אלו הולידו שלב חדש, עשר השנים (1588–1598), שבהן היו כיבושים משמעותיים על ידי צבא המדינות ההולנדיות בהנהגתם של מאוריץ מנסאו ווילהלם לודוויג מנאסאו-דילנבורג, והרפובליקה ההולנדית. התפתחה כמעצמה גדולה מסחרית.
עשר השנים (1588–1598)
בתקופת "עשר השנים" (בהולנדית: Tien jaren) שנמשכה בין השנים 1588 עד 1598, מאוריץ מנסאו, נסיך אורנז' לעתיד ובנו של וילם "השתקן" מאורנז', ובן דודו וילהלם לודוויג, רוזן נסאו-דילנבורג וכן הגנרל האנגלי פרנסיס ור, הצליחו להפוך את גל המלחמה נגד האימפריה הספרדית לטובת הרפובליקה ההולנדית. הם השיגו ניצחונות רבים על הצבא הספרדי של פלנדריה, וכבשו שטחים גדולים בצפון ובמזרח ארצות השפלה ההבסבורגיות ששולבו ברפובליקה ונשארו חלק מהולנד עד היום. החל מהביצור החשוב של ברגן אופ זום (1588), מאוריץ ווילהלם לודוויג כבשו לאחר מכן את ברדה (1590), צוטפן, דבנטר, דלפסיל וניימכן (1591), סטינוויק, קויורדן (1592) גרטרוידנברג (1593), חרונינגן (עיר)חרונינגן (1594), גרול, אנשדה, אוטמרסום ואולדנזאל (1597), טריטוריות שאבדו ב-1580 בגלל בוגדתו של גאורך דה לאלאינג. השנים המוצלחות ביותר של מאוריץ היו 1591 ו-1597, שבהן מסעותיו הביאו לכידת ערים מבוצרות חיוניות רבות, שחלקן נחשבו כ"בלתי ניתנות לחדירה". הטקטיקות הצבאיות החדשות שלו זיכו אותו בתהילה בקרב בתי המלוכה באירופה, וגבולות הולנד של ימינו הוגדרו בעיקר על ידי מסעותיו של מאוריץ מאורנז' במהלך עשר השנים.
לקראת הפסקת האש (1599–1609)
לאחר עשר השנים (1588–1598) שבהן היו כיבושים משמעותיים על ידי צבא המדינות ההולנדיות בהנהגתם של מאוריץ מנסאו ווילהלם לואי מנסאו-דילנבורג, בין השנים 1599–1609 המלחמה התאפיינה בדרך כלל בקיפאון; קרב ניופורט הידוע (1600) הביא להולנדים ניצחון טקטי ללא רווח ארוך טווח, בעוד כיבושי ספרד במצור על אוסטנד (1601–1604) ובמערכה של ספינולה 1605–1606 התאזנו למעשה על ידי ניצחון הצי ההולנדי בקרב על גיברלטר (1607) ופשיטת הרגל של המדינה הספרדית באותה שנה. צרות כלכליות היו בין המניעים העיקריים שהניעו את ההולנדים, ועוד יותר את הספרדים, ללכת לשולחן המשא ומתן להפסקת אש.
שתים עשרה שנות שביתת נשק (1609–1621)
החזקת הצבאות וצמצום הסחר הכניסו גם את ספרד וגם את הרפובליקה ההולנדית למתח כלכלי. כדי להקל על התנאים, נחתמה הפסקת אש באנטוורפן ב-9 באפריל 1609, שסימנה את סיום המרד ההולנדי ותחילתן של שתים עשרה שנות ההפוגה. מסקנתה של הפסקת אש זו הייתה הפיכה דיפלומטית גדולה עבור פרקליטה של הולנד יוהאן ואן אולדנברנוולט, שכן ספרד על ידי כריתת האמנה הכירה רשמית בעצמאות הרפובליקה. בספרד ההפוגה נתפסה כהשפלה גדולה - היא ספגה תבוסה פוליטית, צבאית ואידאולוגית, והפגיעה ביוקרתה הייתה עצומה. סגירת הנהר סכלדה לתנועה באנטוורפן וממנה, והסכמה לפעילות מסחרית הולנדית בנתיבים הימיים הקולוניאליים הספרדיים והפורטוגזים היו רק כמה נקודות שהספרדים מצאו התנגדות.
למרות שהיה שלום ברמה הבינלאומית, אי שקט פוליטי השתלט על ענייני הפנים של הולנד. מה שהתחיל כמריבה תאולוגית הביא להתפרעויות בין רמונסטרנטים (ארמיניאנים) לקונטר-רמונסטרנטים (גומאריסטים). באופן כללי, העוצרים תמכו בראשונים והאזרחים באחרונים. אפילו הממשלה הסתבכה, כאשר אולדנברנוולט לקח את הצד של הרמונסטרנטים והסטאדהאודר מאוריץ מנסאו נעמד לצד מתנגדיהם. בסופו של דבר, הסינוד של דורט גינה את הרמונסטרנטים על כפירה והרחיק אותם מהכנסייה הציבורית הלאומית. ואן אולדנברנבולט נידון למוות, יחד עם בן בריתו ז'יל ואן לדנברג, בעוד שני בעלי ברית רמונסטרנטים נוספים, רומבוט הוגרבטס והוגו גרוטיוס קיבלו מאסר עולם.
השלב הסופי של המלחמה (1621–1648)
למרות שההולנדים והספרדים היו מעורבים שניהם בצדדים מנוגדים של מלחמת הירושה של ייליך (יוני 1609 – אוקטובר 1610; מאי-אוקטובר 1614) בייליך-קלווה-ברג, הם נמנעו בזהירות זה מזה, ולפיכך מעשי האיבה מעולם לא התפשטו בחזרה לתוך ארצות השפלה ההבסבורגיות, וההפוגה נשמרה. עם זאת, גם הניסיונות לשאת ולתת על שלום סופי כשלו, והמלחמה התחדשה כצפוי בשנת 1621. בעיקרו של דבר, היא הפכה לזירה צדדית של מלחמת שלושים השנים הרחבה יותר שכבר פרצה עם המרד הבוהמי ב-1618 בחלקים המזרחיים של האימפריה הרומית הקדושה (בוהמיה ואוסטריה), ומשכה לקרב במרכז אירופה את האיחוד הפרוטסטנטי נגד הליגה הקתולית, למרות ששני הסכסוכים מעולם לא התאחדו במלואם. עם שינוי קווי החזית הלוך ושוב - בעיקר, הספרדים כבשו את ברדה ב-1625, אך ההולנדים כבשו אותה בחזרה ב-1637 - הצליחה הרפובליקה ההולנדית לכבוש את מבצרי הגבול המזרחיים של אולדנזאל (1626) וגרונלו (1627), העיר הבראבנטית הגדולה של הרטוגנבוש (1629), הערים המבוצרות פנלו, רורמונד ומאסטריכט לאורך המז (1632) וסאס ואן גנט (1644) והולסט (1645) בפלנדריה הזיילנדית. אף על פי כן, שיחות השלום בשנים 1629–1630 עלו בתוהו, תוכניות שאפתניות יותר לכבוש את בריסל בשנים 1632–1633 בעזרת אצולה אנטי ספרדית בדרום הולנד מעולם לא יצאו לפועל, וכמה ניסיונות הפתעות רפובליקניות צפוניות ומצור על אנטוורפן נערך על ידי הצבא המלכותי הספרדי של פלנדריה. גם הברית הצרפתית-הולנדית משנת 1635 לא הביאה לשינויים משמעותיים במצב בשטח, במיוחד בשל הזוועות שבוצעו במהלך החרבת טיינן, שהביאו תוצאות הפוכות ועלו להם באהדת האוכלוסייה הדרומית. עם זאת, התערבות צרפתית ואי שביעות רצון פנימית במחיר המלחמה בארצות השפלה הביאו לשינוי במדיניות "הולנד תחילה" של ספרד ולהתמקדות בדיכוי המרד הקטלוני שנתמכה על ידי צרפת. הקיפאון והצרות הפיננסיות שנוצרו כתוצאה מכך, בתוספת תשישות הצבא הספרדי והרצון ההולנדי להכרה פוליטית רשמית, שכנעו בסופו של דבר את שני הצדדים באמצע שנות ה-40 של המאה ה-17 לקיים שיחות שלום. התוצאה הייתה השלום של מינסטר משנת 1648, שאישר את רוב ההסכמות שכבר הושגו עם הפסקת האש של 1609.
שלום מינסטר
המשא ומתן בין ספרד לרפובליקה החל רשמית בינואר 1646 כחלק ממשא ומתן השלום הכללי יותר בין הצדדים הלוחמים במלחמת שלושים השנים. המדינות הכלליות שלחו שמונה צירים מכמה מהמחוזות, מאחר שאיש לא סמך על האחרים שייצגו אותם בצורה נאותה. הם היו וילם ואן ריפרדה (אוברייסל), פרנס ואן דוניה (פריזלנד), אדריאן קלאנט טוט סטדום (חרונינגן), אדריאן פאו ויאן ואן מתנסה (הולנד), ברתולד ואן גנט (חלרה), יוהאן דה קנויט (זיילנד) וגודרט ואן ריד (אוטרכט). המשלחת הספרדית הובלה על ידי גספר דה ברקאמונטה, הרוזן השלישי של פניארנדה. המשא ומתן נערך במבנה המוכר כיום כהאוס דר נידרלנד במינסטר.
המשלחות ההולנדית והספרדית הגיעו עד מהרה להסכם, המבוסס על הנוסח של שתים עשרה שנות שביתת הנשק. ההסכם אישר את ההכרה של ספרד בעצמאות הולנד. הדרישות ההולנדיות (סגירת הסכלדה, ויתור על Meierij, ויתור רשמי של כיבושים הולנדים באיי הודו ובאמריקה והסרת האמברגו הספרדי) נענו בדרך כלל. עם זאת, המשא ומתן הכללי בין הצדדים העיקריים נמשך, משום שצרפת המשיכה לנסח דרישות חדשות. בסופו של דבר הוחלט לפיכך לפצל את השלום בין הרפובליקה וספרד ממשא ומתן השלום הכללי. זה איפשר לשני הצדדים להגיע לשלום נפרד מבחינה טכנית (לצערה של צרפת, שטענה שהדבר נוגד את הסכם הברית משנת 1635 עם הרפובליקה).
נוסח האמנה (ב-79 מאמרים) נקבע ב-30 בינואר 1648. לאחר מכן הוא נשלח לריבונים (פליפה הרביעי, מלך ספרד והמדינות הכלליות) לאשרור. חמישה מחוזות הצביעו לאשרר (בניגוד לעצתו של הסטאדהאודר וילם השני, נסיך אורנז') ב-4 באפריל (זיילנד ואוטרכט התנגדו). אוטרכט נכנעה לבסוף ללחץ מצד המחוזות האחרים, אך זיילנד החזיקה מעמד וסירבה לחתום. בסופו של דבר הוחלט לאשרר את השלום ללא הסכמתה של זיילנד. הנציגים לוועידת השלום אישרו את השלום בשבועה ב-15 במאי 1648 (אם כי הנציג של זיילנד סירב להשתתף, והנציג של אוטרכט סבל ממחלה דיפלומטית אולי).
בהקשר הרחב יותר של האמנות בין ממלכת צרפת והאימפריה הרומית הקדושה, לבין שוודיה והאימפריה הרומית הקדושה מ-14 ו-24 באוקטובר 1648, הכוללים את שלום וסטפאליה, אך לא נחתמו על ידי הרפובליקה, הרפובליקה זכתה כעת גם "עצמאות" רשמית מהאימפריה הרומית הקדושה, בדיוק כמו הקנטונים השווייצריים. בשני המקרים זו הייתה רק פורמליזציה של מצב שכבר היה קיים זמן רב. צרפת וספרד לא חתמו על הסכם ולכן נותרו במלחמה עד להסכם הפירנאים של 1659. השלום נחגג ברפובליקה בחגיגות מפוארות. הוא הוכרז חגיגית ביום השנה ה-80 להוצאה להורג של הרוזנים של אגמונט והורן ב-5 ביוני 1648.
לאחר מכן
למלחמת שמונים השנים (בערך 1568–1648) היו השפעות צבאיות, פוליטיות, חברתיות-כלכליות, דתיות ותרבותיות מרחיקות לכת על ארצות השפלה, האימפריה הספרדית, האימפריה הרומית הקדושה, כמו גם אזורים אחרים של אירופה ומושבות אירופאיות מעבר לים. בשלום מינסטר (15 במאי 1648), ארצות השפלה ההבסבורגיות פוצלו לשניים, כאשר ארצות השפלה הצפוניות הנשלטות על ידי פרוטסטנטיים הפכו לרפובליקה ההולנדית, בלתי תלויה באימפריה הספרדית ובאימפריה הרומית הקדושה, ואילו ארצות השפלה הספרדיות הדרומיות שנשלטו על ידי הקתולים, נשארו תחת ריבונות הבסבורגית ספרדית. בעוד שהאימפריה הספרדית וארצות השפלה הדרומיות יחד איתה נהרסו כלכלית ודמוגרפית, והידרדרו פוליטית וכלכלית, הרפובליקה ההולנדית הפכה למעצמה מסחרית עולמית והשיגה רמת שגשוג גבוהה עבור המעמדות הגבוהים והבינוניים שלה הידועים כתור הזהב ההולנדי, למרות אי-שוויון ובעיות סוציו-אקונומיים, גאוגרפיים ודתיים מתמשכים, כמו גם סכסוכים פוליטיים, צבאיים ודתיים פנימיים וחיצוניים.
אצטדיון הילסבורו
אצטדיון הילסבורו (באנגלית: Hillsborough Stadium) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בפרבר אולרטון בעיר שפילד שבאנגליה, ונושא את השם הילסבורו על שם מחוז הבחירה בו הוא שוכן. האצטדיון נחנך בשנת 1899 ומכיל 39,732 מקומות ישיבה. הוא משמש מאז הקמתו כאצטדיון הבית של שפילד ונסדיי.
במסגרת ניסיונותיה של התאחדות הכדורגל האנגלית לארח בעתיד פעם נוספת את גביע העולם בכדורגל, אושרה תוכנית להרחבתו של האצטדיון לכ-45,000 מקומות. בעבר אירח האצטדיון משחקים במסגרת מונדיאל 1966 ויורו 1996 שהתקיימו במדינה.
השנים הראשונות
במהלך שנת 1898, התבשרה קבוצת שפילד ונסדיי כי השטח אותו השכירה לטובת מגרשה הביתי נחוץ להרחבת קווי רכבת. הקבוצה רכשה שטח בפרבר אולרטון בצפון-מערב העיר שפילד, תמורת סכום של כ-5,000 ליש"ט. במקום 2,000 מקומות עמידה באצטדיון הישן, נבנו באצטדיון החדש יציעים שהכילו 3,000 מקומות עמידה. האצטדיון נפתח ב-2 בספטמבר 1899, עם פתיחת העונה בליגת המשנה באנגליה, במשחקה של שפילד מול צ'סטרפילד. הרברט מאנדיי, שחקנה של צ'סטרפילד, היה הראשון לכבוש במגרש החדש, אך שפילד ניצחה במשחקה הראשון באצטדיון בתוצאה 1–5. על אף מיקומו של האצטדיון מחוץ לגבולות העיר, והיעדר תחבורה ציבורית ראויה לאזור, האצטדיון התמלא בכ-3,000 צופים בכל משחק בשלושת החודשים הראשונים מהקמתו.
האצטדיון, שעד לשנת 1914 נקרא "אצטדיון אולרטון", הביא איתו גם הישגים למועדון. בשמונה השנים הראשונות מהיווסדו, זכתה שפילד בשתי אליפויות אנגליה הראשונות בתולדותיה, ( ו-), ובגביע ה-FA השני בתולדותיה ב-1907.
ב-1913, בעקבות רווחי המועדון, הוחלט על הרחבת האצטדיון ושיפוצו. שמו שונה ל"אצטדיון הילסבורו", על שם מחוז הבחירה שנקבע באזור באותה התקופה, ונוספו לו גם חדרי הלבשה, משרדים, חדרי התרעננות וחדר ביליארד, בנוסף ל-5,600 מקומות ישיבה ויציעי עמידה חדשים. ב-4 בפברואר אירחה הקבוצה את נוטס קאונטי לעיני קהל שיא של 43,000 צופים, אך אחת מחומות האצטדיון קרסה במהלך המשחק וגרמה לפציעתם של כ-70 אנשים.
ב-10 באפריל 1920, אירח האצטדיון לראשונה משחק בינלאומי, ובו ניצחה את  בתוצאה 4–5 במסגרת אליפות הבית הבריטית, לעיני כ-35,000 צופים.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, היה הילסבורו לאחד מהאצטדיונים המובילים באנגליה. הוא הורחב פעם נוספת, ב-1961, והעלה את מספר מקומות הישיבה שלו מכ-9,000 לכ-16,000 בעקבות שיפוץ היציע הצפוני של האצטדיון. היה זה היציע השני בלבד באנגליה שנבנה עם גג מתקפל, והראשון שנבנה כך לכל אורכו של האצטדיון. שנה אחר כך אירח האצטדיון, לראשונה אחרי 42 שנים, משחק בינלאומי נוסף, ובו נפרדו אנגליה ו בשוויון 1-1 במסגרת מוקדמות יורו 1964.
במסגרת מונדיאל 1966 אירח האצטדיון ארבעה משחקים, בהם ניצחונה של 4-0 על  בשלב רבע הגמר. בשנת 1977, אירח האצטדיון לראשונה משחק גמר, כשאברטון ואסטון וילה נפגשו באצטדיון למשחק החוזר של גמר גביע הפוטבול ליג, לעיני 52,135 צופים.
אסון הילסבורו
ב-15 באפריל 1989, אירח האצטדיון את משחק חצי גמר הגביע האנגלי בין ליברפול לנוטינגהאם פורסט, כפי שקרה עשרות פעמים בעבר. עקב פתיחה מאוחרת של שערים לא מסומנים אל יציע העמידה של אוהדי ליברפול, נהרו מאות אוהדים אל תוך היציע, וכתוצאה מדוחק ומצפיפות שנגרמו בין היתר מגדרות הברזל בצידו השני של היציע, נמחצו למוות 96 אוהדי ליברפול ומאות רבות נפצעו. עיקרי דו"ח טיילור לחקירת ממצאי האירוע הטילו אצבע מאשימה, בין היתר, גם על שפילד ונסדיי, שלא עמדה בסטנדרטים הבטיחותיים הנדרשים. כחלק מממצאי הדו"ח, הוחלט להסיר באצטדיון הילסבורו ובשאר האצטדיונים במדינה את הגדרות שבין הקהל למגרש, וכן לבטל לחלוטין את יציעי העמידה. במהלך ארבע השנים שלאחר האירוע, עבר האצטדיון את השיפוץ הדרוש, הפך לאצטדיון בעל מקומות ישיבה בלבד, והגדר בין הקהל למגרש הוחלפה במעקי בטיחות נמוכים.
מחוץ לשערי האצטדיון הוקמה אנדרטה לזכר הרוגי האסון. האנדרטה נחנכה ב-15 באפריל 1999, יום השנה העשירי לאסון. על האנדרטה נכתב: ''לזכרם של 96 גברים, נשים וילדים שמצאו את מותם הטרגי ואין-ספור האנשים שחייהם השתנו לנצח. חצי גמר גביע ה-FA, ליברפול נגד נוטינגהאם פורסט. 15 באפריל 1989. "לעולם לא תצעדו לבד".''
תקופת האצטדיון הכל-מושבי
אצטדיון הילסבורו נכלל רשימת המגרשים המארחים של יורו 1996, ואירח את שלושת משחקיה של בשלב הבתים. שנה אחר כך אירח האצטדיון, לראשונה מאז האסון, משחק גדול באנגליה כאצטדיון נייטרלי - גמר גביע הפוטבול ליג בין לסטר סיטי למידלסבורו.
שיא הצופים באצטדיון מאז שיפוצו נקבע ב-2 בפברואר 2000, במשחקה של שפילד מול מנצ'סטר יונייטד, לעיני 39,640 צופים. האצטדיון עדיין זוכה לממוצעי צופים גבוהים יחסית. נכון לעונת, האצטדיון הוא הגדול מבין אצטדיוני קבוצות הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, עם כ-500 מקומות יותר מאלנד רואד.
ב-25 ביוני 2007, הכה שיטפון גדול את אזור האצטדיון, לאחר שסכר הנהר המקומי נפרץ. המגרש כוסה כולו בכמה מטרים של מים, שפגעו בין היתר גם בחדרי ההלבשה, במסעדות, במטבחים, במשרדים ובחנויות באצטדיון. עלות השיפוץ הוערכה במיליוני ליש"ט, אם כי השיפוץ לא פגע רבות בקבוצה המקומית שהייתה בפגרת הקיץ.
בשנת 2009 אושרה הרחבת האצטדיון, בעלות כוללת של כ-22 מיליון ליש"ט. המטרה הייתה התאמתו לסטנדרטים העדכניים הנדרשים על ידי פיפ"א לאירוח משחקי גביע העולם בכדורגל. השיפוץ תוכנן כך שיגיע לסיומו עד לשנת 2013, וכלל שינויים נרחבים במגרש, ביציעים ובסביבת האצטדיון, והעלאת תכולת האצטדיון בכ-5,000 מקומות. בסופו של דבר, כישלונה של הצעת אנגליה לאירוח מונדיאל 2018 גרמה להקפאת תוכניות השיפוץ, ועד כה טרם החלו העבודות באצטדיון.
מיקום, יציעים ומבנים
אצטדיון הילסבורו ממוקם בצידה הצפון מערבי של העיר שפילד, באזור המשמש בעיקר למגורים. באצטדיון שישה יציעים:
חנות המועדון הרשמית של הקבוצה נמצאת מתחת ליציע הצפוני של האצטדיון, ובה ניתן לרכוש, בנוסף למוצרי מרצ'נדייז, גם כרטיסים ביום המשחק. מתחת ליציע הדרומי ניתן למצוא מספר מסעדות, וכן משרדים, חדרי ישיבות, לאונג' ובאר וסוויטות עסקיות. ב-1996 נבנה גשר להולכי רגל החוצה את הנהר הסמוך לאצטדיון, לרווחת האוהדים שהגיעו למשחקי יורו 1996.
ג'יימס ווד
ווד נולד בדרהאם שבאנגליה. אביו היה פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת דורהם. ווד למד בתיכון איטון קולג', הוא סיים תואר שני באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1988.
בין השנים 1992 ל-1995 שימש כמבקר הספרות בעיתון הגארדיאן. בשנת 1994 היה שופט בפרס מאן בוקר. בשנת 1995 מונה להיות עורך בכיר בניו ריפבליק.
אדולפו סוארס
אדולפו סוארס גונסלס (בספרדית: Adolfo Suárez González; 25 בספטמבר 1932 – 23 במרץ 2014) היה ראש ממשלת ספרד הראשון שנבחר בצורה דמוקרטית לאחר שלטון הדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו, והיווה דמות מפתח במעבר של ספרד משלטון דיקטטורי לדמוקרטי. כיהן כראש ממשלת ספרד בין השנים 1976–1981.
ביוגרפיה
אדולפו סוארס החל את לימודי המשפטים שלו בגיל 16 באוניברסיטת סלמנקה, וקיבל את התואר בגיל 21.
סוארס היה מזכ"ל התנועה הלאומית (Movimiento Nacional), גוף ששימש כמפלגה היחידה במשך 38 שנה, לכל אורך שנות שלטונו של פרנקו וכשנה לאחר מותו ב-1975. סוארס מונה לראש ממשלת ספרד ה-138 על ידי מלך ספרד חואן קרלוס ב-4 ביולי 1976, למרות התנגדות אנשי המרכז והשמאל, שציינו את עברו בממשל פרנקו. ב-1976 הפתיע סוארס רבים ממתנגדיו בעשיית רפורמה פוליטית כצעד ראשון במעבר לדמוקרטיה (La Transición).
ב-1977 הוביל סוארס את איחוד המרכז הדמוקרטי (Unión de Centro Democrático) לניצחון בבחירות החופשיות הראשונות בספרד ב-41 שנים והיה לראש הממשלה הנבחר הראשון בתקופה שלאחר שלטון פרנקו. בבחירות 1979 ניצחה הקואליציה של סוארס. ב-25 בינואר 1981 התפטר סוארס מתפקידו כראש ממשלה. ב-1982 הקים סוארס מפלגה חדשה, המרכז הדמוקרטי והחברתי (Centro Democrático y Social), שמעולם לא זכתה להצלחה כפי שזכתה מפלגת האיחוד המרכז דמוקרטי. ב-1991 פרש סוארס מן החיים הפוליטיים מסיבות אישיות.
בהוקרה על תרומתו האישית לדמוקרטיה הספרדית זכה סוארס בספטמבר 1996 בפרס נסיך אסטוריאס.
אשתו של סוארס, מריה דל אמפארו אילאנה אלורטגווי, נפטרה ממחלת הסרטן ב-17 במאי 2001. בתם מריה דל אמפארו סוארס אילאנה (נולדה ב-1962) נפטרה ב-7 במרץ 2004 גם כן מסרטן. בתם מריה סונסולס סוארס אילאנה (נולדה ב-(1967) היא מגישת חדשות, ובנם אדולפו סוארס אילאנה (נולד ב-1964) הוא פוליטיקאי ועורך דין. לזוג נולדו שני ילדים נוספים: לאורה וחאבייר.