cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מדורות השבטים
ביקורת מימין
גדי טאוב מרדיו גלי ישראל טען כי זוהי סדרה פוסט ציונית, אשר מתארת בצורה מגמתית כיצד רצח רבין התבצע בגלל ההסתה של בנימין נתניהו. הוא הוסיף כי הסדרה עושה דמוניזציה לא מוצדקת ולא מבוססת של הימין ומסלפת את ההיסטוריה.
ביקורת משמאל
רותה קופפר מעיתון כלכליסט תיארה את הסדרה כמעמיקה, מצוינת, מרובדת ומעניינת, וזוהר אורבך מאתר מאקו כתב כי זוהי סדרה דוקומנטרית שעוסקת ברפורמת לוין.
על פי נדב מנוחין מאתר וואלה!, זהו ניסיון בהיסטוריה לעומתית, שמגוללת את הסיפור הישראלי בעשורים האחרונים ככרוניקה של התנגשויות בין קבוצות בדלניות שלכל אחת מהן סיפור אחר שהיא מספרת לעצמה וכל אחד מהן משוכנעת שקבוצות אחרות מאיימות על חייה, אך בפועל, הסיפור שהסדרה מציגה רצוף בעיות בפני עצמו ונופל לכמה בורות שהוא עצמו חפר. מנוחין הטיל ספק של הדוברים לייצג את הקבוצות המיוחסות להם, וביקר את חלוקת הסיקור בין השבטים, כאשר לטענתו המחנה המנתחלים הוא הדומיננטי ביותר, בעוד המזרחים, החרדים, הערבים, יוצאי ברית המועצות והאתיופים נדחקים לקצה הסיפור.
לירון רודיק מ-TimeOut כתבה כי הסיקור עצמו של הסדרה עשוי היטב, אך ריבוי המשתתפים בפרק הראשון היה מוגזם, וכי היה עדיף לקיים ראיונות עומק עם 12 משתתפים קבועים שמייצגים את האוכלוסיות השונות בארץ. היא ציינה שהקריינות של גבריאל הייתה שינוי מרענן מהקריינות האופיינית בז'אנר הדוקו הישראלי.
דורון ברוש ממעריב אונליין תיאר כי הצפייה בסדרה היא לא דבר נעים או קל וביקר את העובדה שהסדרה מציגה יותר מדי קטעים של היסטוריה קרובה, נדושה ומוכרת לצופים, כגון מראות פיגועים ורצח רבין.
קורפוס הכתובות השמיות
Corpus Inscriptionum Semiticarum (בעברית: קורפוס הכתובות השמיות, בקיצור CIS) הוא אוסף כתובות עתיקות בשפות שמיות שנכתבו מאז סוף האלף ה-2 לפנה"ס ועד עליית האסלאם. האוסף נכתב ופורסם בלטינית. כותב הקורפוס, ארנסט רנן, כתב בפתק שהתגלה לאחר מותו: "מכל מה שעשיתי, זה הקורפוס שאני הכי אוהב".
חברת אהבת תורה
חברת אהבת תורה הייתה הקהילה המאורגנת של דתיים יוצאי גרמניה בחיפה, שנוסדה בשנת תרצ"ג, 1933. הקהילה היוותה מרכז קהילתי ליוצאי גרמניה ומלבד בית הכנסת שלה הקימה בעיר גם את בית הספר הריאלי לבנים "יבנה", הסניף המקומי של תנועת הנוער "עזרא" וגן הילדים "אהל יעקב".
קורפוס הכתובות השמיות
היסטוריה
הפרויקט החל ב-17 באפריל 1867 כאשר ה-Académie des Inscriptions et Belles-Lettres קיבלה את הצעתה של ועדה בראשות ארנסט רנן להתחיל יוזמה דומה לקורפוסים הגרמניים של תאודור מומזן ללטינית העתיקה (קורפוס הכתובות הלטיניות) וליוונית עתיקה, שהכילו כתובות עתיקות בשפות אלה ופרשנותן. הוחלט שהאוסף יכיל את כל הכתובות העתיקות הכתובות ב"אותיות שמיות", למעט כתבי יתדות שמיים.
חברת אהבת תורה
מורה דרכה הראשון של הקהילה היה רב אברהם יצחק קליין (אב"ד נירנברג וחבר מועצת גדולי התורה) שלא הסכים לשמש כרבה הרשמי של הקהילה בגלל היותה ציונית. הרב הרשמי הראשון היה הרב משה פינדלינג, מחבר "תחוקת העבודה" ומראשי מערכת הרבנות העירונית. אחרי פטירתו ועד הפסקת פעילותה של הקהילה כיהן בתפקיד זה הרב יעקב סטפנסקי.
קורפוס הכתובות השמיות
היסטוריה
התוכנית המקורית של העבודה לפרסום עשרה ספרים:
חברת אהבת תורה
צמיחת הקהילה
במהלך העלייה החמישית הנקראת גם "עליית היקים" התיישבו בחיפה מספר משפחות של עולים מגרמניה, וכך נוצרה הקהילה. בתחילה התקיים מניין עראי בבתי המשפחות, ולאחר זמן מה עבר לבית הכנסת אהבת תורה ברחוב מיכאל 1. שלושת מייסדי הקהילה הראשיים הם: החבר ר' משה גוטמן, ר' שמעון גרינולד ור' יואל קסלר. ברבות השנים, הפך המקום בבית הכנסת צר מהכיל את הציבור הרחב שהתלקט סביב הקהילה, ובשנת תשכ"ג (1963) הונחה אבן הפינה לבית הכנסת החדש שנבנה באותו מקום, ונחנך כעבור שנה. המבנה נבנה מתרומות פרטיות של חברי הקהילה, וכן מתרומה של הקהילה היהודית במינכן.
קורפוס הכתובות השמיות
היסטוריה
לאחר מכן, התוכנית חולקה לחמישה חלקים:
ה-Répertoire d'Épigraphie Sémitique (בקיצור RÉS) פרסם כתובות בין פרסומי ה-CIS.
חברת אהבת תורה
השקפה
חברי הקהילה היו נאו-אורתודוקסים מגרמניה, שחונכו על ברכי משנת "תורה עם דרך ארץ" מבית מדרשו של הרש"ר הירש. נוסף על כך הקהילה הייתה בעלת אוריינטציה ציונית-דתית.
קורפוס הכתובות השמיות
כרכים
חלק מכרכי הקורפוס הועלו לארכיון האינטרנט, והקישורים בפרק זה מובילים לכרכים שהועלו.
חברת אהבת תורה
מנהגים
חלק מחברי הקהילה הגיעו מצפון גרמניה ומזרחה, שבהם נהגו כמנהג אשכנז המזרחי (הקרוב יותר למנהגי מזרח-אירופה – מנהג פולין), וחלקם מדרום-מערב גרמניה, שם נהג מנהג אשכנז המערבי. משכך, מנהגי הקהילה שילבו חלקים ממנהג פולין וחלקים ממנהג אשכנז המערבי, לצד דברים נוספים בהם אימצו בני הקהילה את המקובל בארץ ישראל (כמופיע בלוח לארץ ישראל). בשנותיה הראשונות של הקהילה, התקיימו בימים הנוראים שני מניינים (גם עקב חוסר מקום בבית הכנסת), האחד בנוסח אשכנז המערבי והשני בנוסח פולין, אך עם הקמת המבנה החדש של בית הנכסת אוחדו שני המניינים למניין אחד, ובהכרעת הרב יהושע קניאל הוחלט להתפלל בו בנוסח פולין. משהגיעו חלק מחברי הקהילה לארץ ישראל, התחילו להתפלל בהברה ספרדית, ובכלל הקהילה לא קיימה את כל מנהגי יהדות גרמניה. למשל בקהילה התפשרו שחלק מהקדישים נאמרו על ידי מספר אנשים ובחלקם שמרו על המנהג המקורי שרק אחד אומר כל קדיש, והשמיטו את רוב רובם של הפיוטים (חוץ מבימים נוראים, גשם וטל, וסליחות). מבחינות אחרות, הקהילה נהגה על פי הספר "מנהגי פרנקפורט".
קורפוס הכתובות השמיות
כרכים
Corpus Inscriptionum ab Academia Inscriptionum et Litterarum Humaniorum conditum atque Digestum. Parisiis: E Reipublicae Typographeo, 1881-1962.
חברת אהבת תורה
מנגינות
כידוע, במנהג יהודי גרמניה ישנה חשיבות רבה למנגינות הייחודיות לכל מועד במעגל השנה ולכל אירוע. באהבת תורה שימרו את המנגינות העיקריות, כגון של התפילות בימים נוראים, ארבע פרשיות, שירי המעלות, לדוד ברוך ה' צורי וכו'. כשילדי הקהילה למדו לקרוא, היו הולכים לביתו של יוליוס שטראוס והוא היה מלמדם את מנגינת אנעים זמירות. כמו כן, יוליוס שטראוס הביא את המנגינות של לכה דודי, שהיו מושרות בשבתות מיוחדות כגון ארבע פרשיות. גם מנגינת סיום מזמור שיר ליום השבת, "אדון עולם" ו"יגדל" השתנו בהתאם למועד.
שקיעת הקהילה
לאחר שנפטרו רוב חברי הקהילה, הצעירים עברו לשכונת אחוזה ולערים אחרות ובית הכנסת נסגר. מבנה בית הכנסת נמסר לחסידי ויז'ניץ.
קורפוס הכתובות השמיות
חלק 2 (Pars II)
כתובות בארמית, תדמורית ונבטית. בעריכת אז'ן-מלכיור דה ווגואה, סדרה זו החלה להתפרסם בשנת 1889, ומכסה את שטחי הממלכות הסוריות העתיקות, כמו גם את כל ההארצות אליהן חדרה הארמית תחת האימפריה הפרסית, מאנטוליה ועד הודו, מהים הכספי ועד מצרים העליונה.
חלק 3 (Pars III)
כתובות בעברית; הסדרה הזאת לא פורסמה. עם זאת, מספר כתובות בעברית פורסמו ב-Repertoire d'Épigraphie Sémitique (ראו בהמשך).
חברת אהבת תורה
מפעלי הקהילה
הקהילה ייסדה את "ארגון נשים דתיות", את החברא קדישא של חיפה, את 'מקור חיים', ארגון שדאג לשיעורי תורה, וכן ארגון צדקה. בשנת תש"ן (1990) הוציאה הקהילה את "ספר היובל של קהילת אהבת תורה". עד לבנייתו מחדש של בית הכנסת, שכן בו גם כולל האברכים של הרב יעקב ניסן רוזנטל.
קורפוס הכתובות השמיות
חלק 4 (Pars IV)
חמיירית, שבאית. כרך זה, שפורסם לראשונה ב-1889, נערך על ידי יוסף דרנבורג. הוא מכסה את חצי האי ערב, במיוחד את הכתובות החמייריות והשבאיות.
חלק 5 (Pars V)
סרצנית, דדנית, צפאית ותמודית; סדרה זו לא פורסמה עד 1950.
עמנואל שפר (קצין אס אס)
ד"ר עמנואל שפר (בגרמנית: Emanuel Schäfer; 20 באפריל 1900, הלוצ'ין, פרובינציית שלזיה, הקיסרות הגרמנית – 4 בדצמבר 1974, קלן, גרמניה המערבית) היה קצין אס אס בדרגת אוברפיהרר בגרמניה הנאצית, פושע מלחמה אשר בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה היה מפקד הגסטפו בקטוביץ, בקלן, ובהמשך מפקד משטרת הביטחון והאס דה בסרביה, ונמנה עם האחראים להשמדת יהדות סרביה ובתוכה יהדות בלגרד. לאחר המלחמה הואשם בגרמניה באחריות לרציחתם של יהודים. הוא הורשע רק בסיוע לרצח בשל חוסר בראיות, נידון לשש וחצי שנות מאסר, וב-1956 שוחרר בשחרור מוקדם.
ראשית חייו
עמנואל שפר נולד בעיר הלוצ'ין (בשטחי צ'כיה המודרנית) ורכש השכלה תיכונית בריבניק. ב-1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב בתפקיד מטה ביחידת ארטילריה. ב-1919, לאחר תום המלחמה, שב לריבניק, הצטרף למשמר הגבול הגרמני ובו שירת עד 1922. במקביל, ב-1920 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת ורוצלב וב-1925 רכש דוקטורט במשפטים. בשנים 1925–1928 היה חבר בארגון קסדת הפלדה. ב-1926 התגייס למשטרת פוטסדם ובהמשך עבר קורס קציני משטרה וקורס פיקוד ומטה משטרתי. ב-1933 מונה למפקד הגסטפו במשטרת ורוצלב, וב-1934 מונה למפקד הגסטפו באופולה.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין, פיקד שפר על יחידת איינזצגרופן 2 שהתלוותה לוורמאכט בעת הפלישה. באוקטובר 1939 מונה למפקד הגסטפו בקטוביץ וכיהן בתפקידו במשך שנה. בהמשך מונה למפקד משטרת הביטחון בקלן. ב-21 באוקטובר 1941 פיקד אישית על האקציה הראשונה שנערכה בקלן במסגרתה נעצרו כ-3,000 מיהודי העיר וגורשו לגטו לודז'. בינואר 1942 מונה למפקד משטרת הביטחון והאס דה באזור סרביה אשר ביוגוסלביה הכבושה, אזור שנותר בחזקת הגרמנים לאחר חלוקת הממלכה בין מדינות הציר. הוא החליף את וילהלם פוקס, שהועבר מתפקידו. בשלהי פברואר קיבל שפר מברק מהיינריך מילר, ראש הגסטפו, על הגעתה של משאית הגז לבלגרד. שפר זימן אליו את הרברט אנדורפר, מפקד מחנה הריכוז וההשמדה סיימישטה, עדכן אותו על הגעת המשאית ותכליתה, והנחה אותו להשתמש בה אך ורק להריגת יהודים. ב-8 ביוני 1942 עדכן שפר על חיסולה של הבעיה היהודית בסרביה והתרברב שבלגרד היא העיר הגדולה היחידה באירופה שהפכה ליודנפריי. ב-9 ביוני 1942 דיווח שפר למשרד הראשי לביטחון הרייך על סיום המשימה בבלגרד ועל החזרת משאית הגז לברלין.
באוקטובר 1944, עם שחרור בלגרד על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו, עזב שפר את העיר וסיים את תפקידו. בינואר 1945 מונה למפקד משטרת הביטחון והאס דה בטריאסטה. בראשית מאי 1945 עזב את טריאסטה לקלגנפורט ושם אימץ זהות בדויה של איש ורמאכט בשם ד"ר שלייפר. הוא נפל בשבי הצבא האמריקני ושוחרר לאחר זמן קצר.
לאחר המלחמה
שפר מצא מסתור בבית מזכירתו לשעבר בבילפלד. באפריל 1951 עלה בידי המשטרה הגרמנית לעצור אותו. הרשויות בפולין, בברית המועצות וביוגוסלביה ביקשו את הסגרתו. הוא הועמד לדין בבית משפט מקומי בבילפלד, וב-20 ביוני 1951 הורשע ונגזרו עליו שנה ותשעה חודשי מאסר. בפברואר 1953 השתחרר מהכלא. ב-6 ביולי 1952 הועמד לדין בבית משפט פדרלי בקלן על פשעי מלחמה ועל חלקו ברצח יהודים בסרביה. ב-23 ביוני 1953 הורשע בסיוע לרצח בבלגרד ונידון לשש וחצי שנות מאסר. בית המשפט הפדרלי הגרמני ציין כי לא נמצאו די עדויות כדי להרשיעו ברצח, אלא רק בסיוע לו. בשלהי 1956 שוחרר מהכלא בשחרור מוקדם. עמנואל שפר מת ב-1974 בקלן והוא בן 74.
יחסי מלזיה–עומאן
יחסי מלזיה–עומאן הם היחסים הדו-צדדיים בין מלזיה לעומאן.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין המדינות כוננו בשנת 1983, ובעקבותיהם הוקמה שגרירות מלזיה במסקט באותה שנה. בעוד עומאן הקימה את שגרירותה בקואלה לומפור בשנת 2011.
יחסים כלכליים
בשנת 2011, היו כ-1,300 סטודנטים עומאנים במלזיה עם 30,000 תיירים מעומאן שביקרו במלזיה, בעוד ש-1,000 מלזים עבדו בעומאן בעיקר בתחום נפט וגז, רפואה, בנייה וכאקדמאים.
אצטוניטריל
אצטוניטריל (Acetonitrile) היא תרכובת אורגנית שנוסחתה CH3CN. החומר הוא הניטריל הפשוט ביותר, בטמפרטורת החדר אצטוניטריל הוא נוזל שקוף. המולקולה קווית ואורך הקשר המשולש C≡N הוא 1.16 אנגסטרום.
אצטוניטריל הוא תוצר לוואי בייצור אקרילוניטריל והוא משמש כממס א פרוטי.
שימושים
אצטוניטריל משמש בעיקר כממס. הוא מסיס לחלוטין במים ובמגוון ממסים אורגנים אך לא בפחמימנים, הוא מסוגל להמיס מגוון יונים ומולקולות לא-קוטביות. הודות ליכולת ההמסה הטובה והצמיגות הנמוכה משמש החומר כפאזה נעה בכרומטוגרפיית HPLC.
אצטוניטריל משמש להפרדת בוטאדיאן במתקני זיקוק. היכולת להמיס יונים והמקדם הדיאלקטרי הגבוה - 3.92D מאפשר שימוש באצטוניטריל בסוללות.
יחסי מצרים–תוניסיה
היחסים בין מצרים לתוניסיה הם הקשר הארוך, ההיסטורי והלבבי בין מצרים לתוניסיה, שתי מדינות ערביות בצפון אפריקה.
היחסים בעבר
מצרים ותוניסיה היו שתי התרבויות הקדומות והוותיקות ביותר באפריקה, התרבות המצרית והתרבות הקרטגנית. בהיותן שתי מדינות קדומות, עסקאות בין קרתגו למצרים התלמיית נערכו בתדירות גבוהה. עם זאת, הייתה יריבות בין שתי המדינות, מכיוון שהמצרים לא סמכו על הקרתגים ולעיתים פנו נגד הקרתגים, מה שהפך את היחסים למורכבים יותר. אופי מסובך זה בין שתי המדינות נשמר עד סוף העת העתיקה ותחילת תקופת ימי הביניים.
פילי מלחמה רבים של חניבעל הובאו ממצרים, ואף השתתפו בניסיונותיו הכושלים של חניבעל לכבוש את רומא.
גם מצרים וגם תוניסיה נפלו יחד תחת שלטונן של אימפריות שונות מאוחר יותר, האימפריה הרומית, הח'ליפות הערבית והאימפריה העות'מאנית. המשפיע ביותר היה הכיבוש הערבי בשתי המדינות, שגרם להן לאמץ את השפה הערבית במקום שפותיהן העתיקות, והגעת האסלאם. השפעתם של האסלאם והתרבות הערבית גרמה גם לציוני דרך משמעותיים, להקמת כמה מהמוסדות הוותיקים בשתי המדינות, ובמיוחד אוניברסיטת אל-אזהר במצרים והמסגד הגדול של קירואן בתוניסיה.
עם הכיבוש העות'מאני, מצרים ותוניסיה נשלטו יחד תחת הטורקים, אך השלטון העות'מאני בשתי המדינות נבדל בכמה דברים. מצרים העות'מאנית ותוניסיה העות'מאנית תפקדו שניהם כפרובינציות אוטונומיות של האימפריה, אך היחסים היו שונים להפליא. התוניסאים, ברובם, נותרו נאמנים למדינה העות'מאנית, והיו אחד האזורים הקדומים ביותר שתמכו בטנזימאט, כולל ביטול העבדות שהיה מהקדומים בעולם, בשנת 1846, ואפילו היה בין כמה מהאזורים הליברליים ביותר באימפריה; אך במצרים נערכו מספר עימותים עם הטורקים, שראשיתם במלחמות העות'מאנית–הממלוכית, ואף מאוחר יותר מלחמת מצרים–האימפריה העות'מאנית. באותה עת נהגה מצרים לתמוך בעות'מאנים במלחמות עות'מאניות שונות. התנגשות זו בין היחסים בין מצרים לאימפריה העות'מאנית התפתחה עוד יותר עם השקפה שונה משלה שתסלים בסופו של דבר למאה ה-20 תחת שלטון גמאל עבד אל נאצר. בסך הכל, היחסים של תוניסיה עם העות'מאנים נחשבו לטובים ואילו קשריה של מצרים עם העות'מאנים היו מורכבים ברובם.
בסוף המאה ה-19 נפלו הן מצרים והן תוניסיה בידי המתיישבים האירופיים, האימפריה הבריטית וצרפת. שתיהן נהיו מדינות מאוד מודרניות והפכו למעשה לחלק מהמדינות הערביות הליברליות ביותר. עם זאת, הפעילות האנטי-בריטית והאנטי-צרפתית במצרים ותוניסיה הייתה כה גדולה עד שהיא דחפה את הבריטים והצרפתים להחליט מחדש על עמדותיהם במושבותיהן. שתי המדינות סבלו רבות במלחמת העולם השנייה, בהיותם מטרות של גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית; גם נקודות המפנה של המלחמה החלו בשתי המדינות, ובמיוחד המערכה בצפון אפריקה.
יחסים מודרניים
לאחר שתוניסיה זכתה בעצמאות בשנת 1956, מצרים ותוניסיה כוננו יחסים הודות למאמצים של חביב בורגיבה, שבעבר אף למד במצרים. תוניסיה ניתקה את יחסיה עם מצרים בשנת 1966 בעקבות הכרזתו של נשיא תוניסיה, בורגיבה, שיש לפתור את הבעיות במזרח התיכון במשא ומתן. בשנת 1967, כשבוע לאחר מלחמת ששת הימים, חידשו שתי המדינות את יחסיהן. מצרים ותוניסיה קיימו יחסים לבביים, כאשר מצרים ותוניסיה היו שותפות בחזית מול ישראל. עם זאת, לאחר שאנואר סאדאת חתם על הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979, מערכת היחסים בין שניים הדרדרה, אם כי לא באופן ישיר, שכן תוניסיה נמנעה מלצאת נגד ישראל שלא כמו מצרים לפני סאדאת. רק בשלהי שנות ה-80 חידשו מצרים ותוניסיה את הקשר, אך תוניסיה הצליחה לקיים יחסים עם מפתח מצרים.
האביב הערבי
פרוץ האביב הערבי זכה לתמיכה חזקה הן בתוניסיה והן במצרים כאחד, מכיוון שהיו שתי המדינות הערביות שהושפעו ראשונות מהמהפכה. למרות זאת, רק תוניסיה הצליחה להפוך ליותר דמוקרטית; מצרים, לעומת זאת, ראתה שינוי שני במשטר ואי שקט רב יותר, אם כי הצליחה להימנע לחלוטין ממלחמת אזרחים שלא כמו סוריה, תימן, עיראק ולוב.
למרות אירועי האביב, שתי המדינות נותרות לא פתורות בכל הנוגע לסוגיות החברתיות שלה. הקצנה של צעירים ואסלאמיסטים כאחד, יחד עם תנאים כלכליים לא יציבים, הביאו לשתי המדינות להישאר נגועות בשחיתות גם לאחר האירועים.
שיתוף פעולה
בשנת 2019 הודיע עבד אל-פתאח א-סיסי על חיזוק היחסים ושיתוף פעולה במלחמה בטרור עם תוניסיה. בעבר, שתי המדינות חתמו גם על 10 הסכמי שיתוף פעולה בשנת 2017. בשנת 2017 היה צפוי כי מערכת היחסים המסחרית בין שניים תביא דחיפה.
קיימים חילופי סטודנטים בין מצרים לתוניסיה בחזיתות רבות.
גאליצ'יצה
גאליצ'יצה (במקדונית: Галичица; באלבנית: Mali i Thatë) הוא הר שנמצא בגבול אלבניה–מקדוניה הצפונית. בצד המקדוני של ההר, יש פארק לאומי, השוכן בין שני האגמים הגדולים ביותר במדינה: אגם אוחריד ואגם פרספה. הפארק הלאומי, שבו נמצאו למעלה מ-1,600 מינים, משתרע על שטח של כ-227 קמ"ר.
כלא נובוצ'רקסק
כלא נובוצ'רקסק (ברוסית: Новочеркасская тюрьма) הוא בית כלא בעיר נובוצ'רקסק, מחוז רוסטוב, המהווה נקודת ציון בעולם הפשע של רוסיה. כיום זהו בית מעצר לפני משפט מספר 3 של שירות בתי הסוהר הפדרלי ומכונה "קרסנאיה גורקה".
זה קורה
רקע
השיר נכתב עבור הסרט "אדם" שיצא לאור בשנת 1973. אלי מגן הקליט אותו לראשונה עבור הסרט, אך ההקלטה נגנזה. לבסוף נותרה בסרט רק מנגינתו. בשנת 1975 הקליט אותו אריק לביא עבור אלבומו "דיוקן", וביצוע זה הוא המוכר ביותר לשיר.
כלא נובוצ'רקסק
היסטוריה
הכלא בנובוצ'רקסק הופיע כמעט במקביל להקמת העיר, וקיבל שם כלא. הכלא גודר בגדר עץ; כעבור זמן מה הוקם במקומו בניין אבן המאכלס עד 600 איש עם בית חולים פנימי.
זה קורה
רקע
השיר מדבר על אי הוודאות מה ילד יום בקרב בני האדם.
כלא נובוצ'רקסק
היסטוריה
בסוף שנת 1910 - תחילת 1911 פרצה מגפת טיפוס חזקה בשטח כלא נובוצ'רקסק שגבתה חיי אדם רבים, הגורם לה היה צפיפות הכלא. כתוצאה מכך, הוחלט להעביר את בית החולים מחוץ לכלא, ולבנות מחדש את הכלא עצמו. לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, החלה בנייתם של בניינים חדשים (עשויים לבנים אדומות) בכלא נובוצ'רקסק ששרדו עד היום. האסירים הראשונים של הכלא החדש בשנת 1916 היו פליטי מלחמה שברחו לרוסיה. הכלא החדש החל להתמלא בשבויים בשנת 1917. מתחם הכלא החדש כלל את הבניין הראשי ובניין המשמר, בית מרחץ, מכבסה ומתקנים ביתיים אחרים. דרך בית המרחץ, שהיה ממוקם בסמוך לגדר, בשנת 1917, היה הניסיון היחיד של בריחת אסירים המונית, אך הנמלטים לא הצליחו להתגבר בשקט על המכשול האחרון - גדר הכלא הגבוהה.
זה קורה
רקע
במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל לשנת תשל"ה (1975) דורג השיר במקום ה-19.
כלא נובוצ'רקסק
היסטוריה
במהלך התקופה הסובייטית המשיך הכלא למלא את תפקידו: במהלך הדיכוי הסטליניסטי ביקרו כאן אסירים רבים שנשלחו למחנות עבודה בכפייה - כלא נובוצ'רקסק היה נקודת מעבר עבורם.
בשנת 2003 עוצב המוסד מחדש כבית מעצר לפני משפט והוא יכול להכיל עד אלפיים אסירים. בכלא הוחזקו כמה רוצחים סדרתיים, שפעלו בעיקר במחוז רוסטוב: קונסטנטין צ'ריומוחין (שהוצא להורג ב-1993), אנדריי צ'יקטילו (שהוצא להורג ב-1994), יורי ציומן, ולדימיר מוכאנקין (שניהם נידונים למוות, שעונשם הומר למאסר עולם). אסירים ידועים אחרים בכלא נובוצ'רקסק היו:
זה קורה
רקע
קראוס סיפר בהופעה שלנעמי שמר היה חלק בכתיבת המילים בפזמון.
דני ליטני ביצע גרסת כיסוי לשיר. בשנת 1998 ביצע יזהר אשדות גרסת כיסוי לשיר שהוקלטה עבור פרויקט עבודה עברית. בשנת 2003 רמיקס של השיר יצא במסגרת האלבום "פלסטלינה 1" של פוליאנה פרנק. בשנת 2020 ישי לוי ורבקה זוהר ביצעו גרסת כיסוי לשיר שהוקלטה במסגרת פרויקט צו השעה.
בשנת 2012 הוכתר השיר כאחד מ-100 השירים העבריים הנבחרים של "שבת עברית ב-103" בתחנת 103fm.
הבחירות לסנאט של ארצות הברית (2022)
הבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-2022 נערכו ב-8 בנובמבר 2022, במסגרת הבחירות הכלליות בשנה זו. 34 מושבים בסנאט, הנמנים עם קבוצה 3 של הסנאט, יעמדו לבחירה לכהונה בת שש שנים במסגרת בחירות אמצע הכהונה. המושבים הנבחרים יחלו בכהונתם ב-3 בינואר 2023, והכהונה מיועדת להסתיים ב-3 בינואר 2029. קבוצה שלוש מורכבת, נכון להיום, טרם הבחירות, מ-20 חברי המפלגה הרפובליקנית לעומת 14 אנשי המפלגה הדמוקרטית.
בנוסף לבחירות של כלל מושבי קבוצה 3, יתקיימו שני סבבי בחירות מיוחדות, האחד בקליפורניה, בעקבות מינויה של הסנאטורית הדמוקרטית קמלה האריס לסגנית נשיא ארצות הברית, והשני באוקלהומה בעקבות פרישתו של הסנאטור הרפובליקני ג'ים אינהוף. בכך, יתקיימו באוקלהומה בחירות לשני המושבים של המדינה בסנאט.
קיי אור
'''קיי א. אור (באנגלית: Kay A. Orr'''; נולדה ב-2 בינואר 1939) היא פוליטיקאית אמריקאית שהייתה מושלת נברסקה ה-36. בתפקיד זה כיהנה בשנים 1987–1991 מטעם המפלגה הרפובליקנית. היא האישה הרפובליקנית הראשונה שנבחרה למשרת מושל.
ביוגרפיה
קיי א. אור נולדה ב-2 בינואר 1939 בשם קיי אבון שטארק בעיר ברלינגטון שבאיווה. אמה, סיידי, הייתה פעילה בפוליטיקה המקומית, ואילו אביה, ראלף, היה חבר במועצת עיריית ברלינגטון וסוחר במשק חקלאי. את לימודיה הגבוהים השלימה באוניברסיטת איווה בשנים 1956–1957. היא נישאה לוויליאם דייטון "ביל" אור ב-26 בספטמבר 1957 ולהם שני ילדים, ג'ון-ויליאם אור וסוזן גייג. היא עברה לגור עם משפחתה בלינקולן שבנברסקה ב-1963. זמן קצר לאחר שהשתכנה בלינקולן, החלה אור להתנדב במפלגה הרפובליקנית. היא תמכה בפוליטיקאים רפובליקנים כמו ריצ'רד ניקסון וקרל קרטיס.
אור הייתה ממלאת מקומו של גזבר נברסקה ב-1981 ושנה לאחר מכן, ב-1982 היא נבחרה למשרה זו. היא הייתה האישה הראשונה להיבחר למשרדים חוקתיים בנברסקה. היא כיהנה בתפקיד זה עד 1987. בשנת 1986, אור נבחרה להיות המועמדת של המפלגה הרפובליקנית בבחירות למושלות נברסקה.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-1986 בנברסקה, גברה על ראשת עיריית לינקולן לשעבר, הלן בוסאליס, בבחירות לתפקיד המושל. אלו היו הבחירות הראשונות בארצות הברית בהן נבחרה אישה רפובליקנית למושלת מדינה כלשהי. בבחירות 1990 הפסידה אור לבן נלסון, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 הביעה אור תמיכה בג'ורג' ווקר בוש ובבחירות 2012 היא תמכה במיט רומני. לעומת זאת, במאי 2016, במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו באותה שנה, פרסמה אור מאמר ובו כתבה מדוע אינה תתמוך בדונלד טראמפ.
בעלה, ביל אור, נפטר ב-5 במאי 2013 ממחלת ריאות חסימתית כרונית.
אגם פטרישה (אלברטה)
אגם פטרישה (באנגלית: Patricia Lake) הוא אגם בשטח הפארק הלאומי ג'ספר, בפרובינציית אלברטה שבקנדה. האגם ממוקם ליד העיירה ג'ספר, ונקרא על שם פטרישיה, נסיכת קונוט, נכדתה של המלכה ויקטוריה.
פרויקט חבקוק
חלק מהניסויים של פרויקט חבקוק במהלך מלחמת העולם השנייה - תוכנית לבנות נושאת מטוסים שאינה ניתנת להטבעה, מחומר בנייה מורכב עשוי קרח ונסורת בשם "פייקריט", נערכו באגם פטרישה.
הניסויים הראשונים נערכו באגם לואיז. ובינואר 1943, הוחלט על ניסוי אב הטיפוס באגם פטרישה. אב הטיפוס המתוכנן היה אמור להיות באורך של 60 מטרים (עשירית מאורכו של הכלי המתוכנן).
האגם נבחר בשל טמפרטורת המים הנמוכה (הספינה הנבנית עשויה מקרח), וכן בשל היותו מקושר בקווי רכבת המצויים בג'ספר, וכן באזור היו ממוקמים מתקני צבא אחרים. מרוחק, באזור זה כבר היה אימון צבאי מעורבות באזור, כמו הסוואה. בנוסף התגוררו באזור קהילות מנוניטים ודוחובורים אשר היו סרבני מצפון, ולכן לא התגייסו לצבא מחד, אך יכלו לעבוד בפרויקט מאידך (וכך לתרום לפרויקט המלחמתי).
הפייקריט הוא שילוב של קרח, נסורת, המתוחזקים על ידי קירור. במסגרת הניסוי החלו במרץ 1943 לבנות דגם ספינה תוך שימוש בקרח רגיל, בחלקו טבעי ובחלקו בקרור. בניית הדגם כללה בניית בקתת עץ על האגם הקפוא, בה הותקנו גופי קירור, וסביבה נבנה קיר קרח. המבנה נוסר מהאגם, והמשיך לצוף עליו. הקירור כובה בחודש יוני (וגופי הקירור נלקחו ממנו), והמבנה החל להימס, ורק לקראת ספטמבר שקע.
בצלילה שנערכה בשנות ה-70 של המאה ה-20 נמצאו השרידים של בקתת העץ, ובסמוך להם, לחוף האגם הוצב שלט המציין כי מדובר בניסוי מתקופת מלחמת העולם השנייה.
תיירות
שבילי הליכה מקשרים בין אגם פטרישה לעיירה ג'ספר, ולאתרי תיירות סמוכים אחרים: אגם פירמיד והר פירמיד.
היסטוריה של מונטנגרו
ההיסטוריה של מונטנגרו מתחילה בתקופת הברונזה, כאשר הייתה חלק מממלכת איליריה ששלטה בחבל הבלקן במשך מאות שנים. רוב התושבים בתקופת איליריה עסקו בחקלאות או במסחר.
במאה ה-2 לפנה"ס, האילירים נלחמו ברומאים. לאחר מספר קרבות קשים, הארץ נפלה לידי האימפריה הרומית. הרומאים הקימו באזור את פרובינקית איליריקום.
בעקבות התדרדרות האימפריה הרומית, תושבי האזור סבלו מפגיעות קשות. בעקבות כך, הסלאבים פלשו למדינה והקימו בה את נסיכות דוקליה. אך בשנת 960, לאחר נפילתה של ממלכת סרביה, כבשה האימפריה הביזנטית את דוקליה. ב-1042, פתח סטפן ווג'יסלאב במרד נגד השלטונות הביזנטים, והקים מחדש את המדינה. מאז המאה התשיעית עד למאה ה-13, החלו שלוש הנסיכויות במונטנגרו: דוקליה, טרבוניה ורסיה לכבוש שטחים ברחבי הבלקן. אך במאה ה-11, מלך סרבי פלש לדוקליה וייסד בה את נסיכות זיטה. המדינה פורקה סופית כאשר רפובליקת ונציה כבשה את חופי הארץ.
האימפריה העות'מאנית הגיעה למונטנגרו בשנת 1496. בעקבות המשטר הדל באזור, המדינה יכלה להכריז על עצמאותה בשנית ונקראה נסיכות-בישופות מונטנגרו. הנסיכות-בישופות הוחלפה לנסיכות בשנת 1852. מונטנגרו תקפה את העות'מאנים במלחמה העות'מאנית-רוסית של שנת 1877. בעקבות המלחמה, הרחיבה מונטנגרו את שטחיה וזכתה להכרה על ידי רוב מדינות העולם. כמו כן, תקפה גם בתקופת מלחמות הבלקן.
במלחמת העולם הראשונה נפלה מונטנגרו לידי האוסטרים, אך בשנת 1918 מדינות ההסכמה שחררו את המדינה. הוחלט לאחר המלחמה שבסוף אותה השנה המדינה תצטרף ליוגוסלביה. אחרי מלחמת העולם השנייה ופירוקה של יוגוסלביה, מונטנגרו הכריזה על עצמאותה, פעם נוספת, בשנת 2006.
ממלכת איליריה
לפני הגעתם של הסלאבים אל חבל הבלקן במאה ה-6 לספירה, שטחה של מונטנגרו של ימינו נשלט על ידי שבטי האילירים.
במהלך תקופת הברונזה, האילירים ברובם התגוררו ליד אגם שקודרה בגבול אלבניה. בחוף הים האדריאטי החלה התיישבות של סוחרים, ציידים וחקלאים. מושבות יווניות הוקמו בדרום ארץ האילירים במאה ה-6 וה-7 לפנה"ס. כמו כן, ידוע ששבטים קלטים התיישבו בה בסביבות המאה ה-4 לפנה"ס. במהלך המאה ה-3 לפנה"ס, ממלכת איליריה הכריזה על שקודרה כבירתה. הרומאים סיפחו אליהם את ממלכת איליריה במאה השנייה לפנה"ס, במהלך המלחמות האיליריות אל פרובינקית איליריקום.
האימפריה הביזנטית
הגבול בין האימפריה הביזנטית והאימפריה הרומית המערבית עבר מצפון לשקודרה, במקום שבו נמצאת מונטנגרו כיום. עם הידרדרות האימפריה הרומית, תושבי דלמטיה סבלו מפגיעות ורדיפות קשות, בייחוד הגותים והאווארים. עמים אלו הוחלפו בסלאבים, אשר היוו את רוב האוכלוסייה בדלמטיה במאה ה-7 עד לימינו.
נסיכות דוקליה
במהלך המאה ה-6, רוב הסלאבים במונטנגרו היגרו לעבר אגם שקודרה, והקימו שם את נסיכות דוקליה. לאחר כמאתיים שנים, בעזרת קירילוס ומתודיוס, האוכלוסייה התנצרה. בעקבות שלטון בולגרי זמני, תושבי דוקליה החלו לחלק את האדמות ביניהם, כמו רבות ממדינות אחרות באירופה האותה תקופה. אחרי נפילתה של ממלכת סרביה בשנת 960, הביזנטים כבשו את דוקליה ושלטו בה במהלך המאה ה-11. שליטי האזור לשעבר נאבקו עבור עצמאותם.
בשנת 1042 סטפן ווג'יסלאב פתח במרד נגד השלטונות הביזנטים וניצח ניצחון מכריע, אשר הוביל לסוף השלטון הביזנטי בדוקליה. לאחר שניצח, ווג'יסלאב הקים את שושלת ווג'יסלאבלביץ' אשר תשלוט בארצם. בשנת 1054 נפלה דוקליה לכנסייה הקתולית, ובעקבות כך, בשנת 1077 הוכרה כמדינה עצמאית על ידי האפיפיור גרגוריוס השביעי.
התפשטות מלכי שושלת ווג'יסלאבלביץ' בחבל הבלקן הוביל לשליטם על רוב הסלאבים אשר חיו בתקופתם, כולל בבוסניה וברסיה. בשנים שלאחר מכן כוחה של דוקליה הוחלש, ולמעשה כמעט לגמרי הייתה כפופה לנסיכי רסיה. בשנת 1168, סטפן נמניה (Stefan Nemanja), מלכה של ממלכת סרביה כבש את דוקליה, ואיפשר לקבוצות אתניות אחרות כמו אלבנים, ולאכים וסרבים להיכנס לארץ.
נסיכות זיטה
לאחר שכבש את המדינה, הקים נמניה את נסיכות זיטה, אשר היוותה את שטחי דוקליה לשעבר. בשנים שלאחר מכן נסיכות זיטה החדשה נשלטה על ידי שושלות רבות. במאה ה-10, החלה ונציה להשתלט על חלקים מדרום דלמטיה ובמהרה הפיצה באזור את השפה הונטית. עד המאה ה-14 הצליחה הרפובליקה של ונציה לשלוט באופן המשכי סביב מפרץ קוטור.
מאבק לשמירת העצמאות (1496–1878)
חבל ארץ במונטנגרו, סנג'ק, שהיווה בעבר את שטחי נסיכות זיטה, נשלט על ידי האימפריה העות'מאנית בשנים 1912–1496, בעוד שחופי מונטנגרו ברובם נשלטו על ידי הרפובליקה של ונציה. המדינה עצמה הכריזה על עצמאותה בשנת 1516, כאשר ואווילה נבחר למיטרופוליט מונטנגרו, והפכה למדינה תאוקרטית. רק ערים קטנות במדינה החדשה נשלטו בפועל על ידי העות'מאנים.
מונטנגרו העצמאית לשעבר התחלקה לשלושה אזורים:
בשנת 1514, שטחי האימפריה העות'מאנית במונטנגרו הוכרזו כמדינה נפרדת ממנה בשם הסנג'ק של מונטנגרו, בהוראת הסולטאן באיזיט השני. משום כוחו הדל של המשטר במדינה, המונטנגרים הכריזו על עצמאותם שנתיים לאחר מכן.
נסיכות-בישופות מונטנגרו
כ-180 שנים לאחר המדינה העצמאית האחרונה שלהם, הכריזה נסיכות-בישופות מונטנגרו על מדינתם החדשה. במשך רוב תקופה זו המונטנגרים היו בסכסוך המשכי נגד העות'מאנים. בסביבות שנות ה-20 של המאה ה-16, כאשר תקפו בהונגריה, מונטנגרו עזרה להונגרים במלחמתם בעזרת פעולות תמידיות נגד האימפריה העות'מאנית. ולכן, הפעם הבאה של תקיפה מצדם הייתה בשנת 1570.
נסיכות וממלכת מונטנגרו
פטר פטרוביץ' נייגוש (Petar Petrović Njegoš), אדם אשר נחשב לבעל השפעה במונטנגרו, תפס את השלטון בנסיכות-בישופות ושלט בה במחצית הראשונה של המאה ה-19. בשנת 1851, דנילו פטרוביץ' נייגוש החליף את אביו במלוכתו, אך בשנת 1852, כאשר התחתן, ויתר על אמונתו הדתית והפך את מדינתו למדינה חילונית והקים בה את נסיכות מונטנגרו. בעקבות אירוע ההתנקשות בדנילו בקוטור בשנת 1860, המונטנגרים הכירו בניקולה הראשון כמלכם החדש. בשנים 1861–1862, ניקולה הכריז מלחמה על האימפריה העות'מאנית והפסיד בה.
בעקבות המרד ההרצגוביני, מלך מונטנגרו הכריז בשנית מלחמה על העות'מאנים. סרביה הצטרפה למאורע אך הובסה בידי הכוחות הטורקים זמן קצר לאחר מכן. האימפריה הרוסית תקפה גם היא את הטורקים בשנים 1878–1877 וניצחה ניצחון מכריע. חוזה סן סטפנו, אשר נחתם במרץ 1878, גרם להכרת עצמאותה של מונטנגרו דה פקטו על ידי מדינות העולם, אך חלק מן ההישגים של מדינות הבלקן צומצמו בעקבות קונגרס ברלין כמה חודשים לאחר מכן. בסופו של דבר, מונטנגרו השיגה משטחי האימפריה העות'מאנית כ-4,900 קמ"ר. בזמן תקופת שלטונו של ניקולה, הנסיכות כתבה את חוקתה הראשונה בשנת 1905 ושודרגה לממלכה בשנת 1910.
משום השתתפותה בליגה הבלקנית, תקפה מונטנגרו את העות'מאנים במלחמת הבלקן הראשונה בשנים 1912, אך השיגה שטחים מעטים בלבד, ונאלצה לוותר על שקודרה במסגרת הסכם לונדון ב-1913 למדינה החדשה אלבניה. כמו כן, במלחמת הבלקן השנייה נלחמה נגד הבולגרים.
מלחמת העולם הראשונה
מונטנגרו סבלה קשות במלחמת העולם הראשונה. זמן קצר לאחר שהאימפריה האוסטרו-הונגרית הכריזה מלחמה על סרביה ב-28 ביולי 1914, מונטנגרו הכריזה מלחמה על מעצמות המרכז תשעה ימים לאחר מכן, אף על פי שהאוסטרים הבטיחו להם את שקודרה אם יישארו נייטרלים במלחמה. בתגובה לכך, סרביה העניקה למונטנגרו 30 ארטילריות וכמיליון דינרים. עד לשנת 1915 צרפת סיפקה למונטנגרו ציוד מלחמה ומזון דרך נמל בר, אך נתפס בעזרת אוניות מלחמה אוסטריות. משנת 1915, גם איטליה ניסתה להעביר אספקה לבלקן, אך אלו נחשפו. מחסור בחומרים אלו הוביל לכניעתה של מונטנגרו ב-15 בינואר 1916.
אוסטרו-הונגריה שלחה צבא נפרד לפלוש למונטנגרו, אך צבא זה היה חלש והפסיד לסרבים ולמונטנגרים במהרה. צבאות מדינות ההסכמה הפגיזו על קוטור, אשר הוחזקה בידי האויב. בזמן שהצבא האוסטרי הצליח לכבוש את פלייבליה, הצד השני תקף בבודווה, אשר הייתה בשליטת הונגריה. בעקבות הניצחון הסרבי בקרב סאר (Cer), ב-15–24 באוגוסט 1914, רוב הכוחות האוסטרים במונטנגרו הועברו לסרביה, ופלייבליה חזרה לשליטתם. לאחר נפילתה של סרביה בדצמבר 1915, כוחה של המדינה הוחלש בהרבה. הצבא הסרבי אשר שרד, כולל מלך סרביה, פטר הראשון, ברח והסתתר ברחבי אלבניה. על מנת לתמוך בנסיגה הסרבית, פתחה במונטנגרו בקרב מוג'קובאק וניצחה בו. אך כמה ימים לאחר מכן נכבשה.
Fever (שיר של ליטל וילי ג'ון)
לשיר יצאו גרסאות כיסוי על ידי מספר אמנים מז'אנרים שונים, הבולטת מביניהם היא פגי לי, שגרסתה הייתה לגרסה המוכרת ביותר של השיר, וביצועה היה לשיר המזוהה ביותר עמה. גרסתה של לי מכילה מילים שונות מהשיר המקורי, והפקה שונה. גרסה זו גם זכתה להצלחה במצעדי פזמונים רבים בעולם, והייתה מועמדת לפרס הקלטת השנה ולפרס שיר השנה בטקס פרסי גראמי הראשון, בשנת 1959.
טיוח
טיוח הוא ניסיון להסתיר מידע המעיד על שגיאות, שיקול דעת שגוי, גרימת נזק לאחרים או מידע מביך. ההסתרה נעשית על ידי הסתרת מידע או על ידי מסירת דיסאינפורמציה, ומטרתה למנוע את גילוי האמת בעניין כלשהו. פעולה זו מכונה "לטייח". מקור הביטוי הוא כיסוי בטיח, ובהשאלה משתמשים בו לתיאור טשטוש של פגמים בדו"ח או העלמתם, ופעולות דומות.
Fever (שיר של ליטל וילי ג'ון)
גרסאות ידועות נוספות של השיר בוצעו על ידי אלביס פרסלי, כריסטינה אגילרה, מדונה, מייקל בובלה וביונסה. גרסאות שונות של השיר נכללו במספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
היסטוריה של מונטנגרו
מלחמת העולם השנייה ומונטנגרו תחת השלטון האיטלקי
בשנת 1941, כבשו מדינות הציר את יוגוסלביה, וחולקה ביניהן. איטליה הפשיסטית קיבלה את שטחי מונטנגרו. ההיסטוריון האנגלי דניס מאק סמית האמין כי מלכת איטליה, אלנה, מי שנולדה במונטנגרו, הכריחה את בניטו מוסוליני ליצור מדינה חדשה באזור. רצונות אלה היו מנוגדים לאלו של הקרואטים, שרצו להרחיב את שטחיהם בבלקן.
בשנת 1943, כשנתיים לאחר מכן, איטליה נכנעה לגרמניה ולבעלות הברית, והלחימה נמשכה. ב-1944, פודגוריצה שוחררה על ידי הפרטיזנים והצבא האדום.
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של מונטנגרו
ב-1945 הפכה מונטנגרו לאחת מן הרפובליקות המרכיבות את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. היא הייתה המדינה הכי קטנה ועם הכי מעט תושבים בפדרציה. מונטנגרו התעשרה רבות בזכות סיוע חיצוני, והיוותה יעד תיירותי כמו כן. בשנת 1948 התמודדה יוגוסלביה עם הפיצול היוגוסלבי-סובייטי, מה שגרם למהומה במפלגה הקומוניסטית במדינה. פרו-סובייטים הועמדו לדין ונאסרו בבתי כלא ברחבי יוגוסלביה, בעיקר בגולי אוטוק. מונטנגרים רבים, בשל נאמנותם לברית המועצות, הכירו בעצמם כסובייטים. פיצול פוליטי זה במפלגה הקומוניסטית, הוביל לנפילתם של מנהיגים מונטנגרים רבים.
סופה של יוגוסלביה ומלחמת בוסניה
התפרקות יוגוסלביה בשנים 2001–1991 גרמה לסערה נוספת במדינות יוגוסלביה. אותו הדבר קרה גם במונטנגרו. למעשה, שלושה אנשים ניהלו את הרפובליקה: מילו ג'וקאנוביץ', סבטוזר מרוביץ' ומומיר בולאטוביץ'. שלושתם הגיעו לשלטון במהלך ההפיכה האנטי-בירוקרטית היוגוסלבית.
כאשר המדינה היוגוסלבית הישנה נשלטה בעיקר על ידי כאוס והפיכות, התאחדו שלושת הגברים, בשל רעיונותיהם הקומוניסטים הדומים, והקימו את המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו. בפועל, המפלגה החדשה הפכה לממשיכתה של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, שהורישה לה משאבים רבים. המפלגה ניצחה בבחירות לנשיאות ולראשות הממשלה בשנת 1990.
ב-1992, לאחר משאל עם, מונטנגרו הצטרפה לסרביה עבור הקמתה של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. בשנים 1991–1995, במהלך מלחמת בוסניה ומלחמת העצמאות הקרואטית, שלחה המדינה צבא אשר לחם באזור. הממשלה עצרה את הפליטים הבוסנים והעבירה אותם למחנות בפוצ'ה, שם עינו והרגו רבים מהם. בעקבות כך, הטיל האו"ם חרם על יוגוסלביה.
מונטנגרו כיום
ב-1997, בעקבות פיצול במפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים במונטנגרו, מומיר בולאטוביץ' הקים מפלגה חדשה בשם המפלגה הסוציאליסטית העממית של מונטנגרו.
במהלך מלחמת קוסובו, מונטנגרו הופצצה קשות על ידי נאט"ו במטרה לפגוע ביוגוסלביה.
בשנת 2003, שם המדינה שונה לסרביה ומונטנגרו. לאיחוד המדיני החדש היו פרלמנט וצבא משותפים, ובמשך שלוש שנים אף מדינה לא ערכה משאל עם על התפרקות האיחוד. למרות זאת, בשנת 2006, החל משאל עם במונטנגרו, וכ-55.5% מהמצביעים הביעו דעה חיובית על פיצול המדינה. מונטנגרו הכריזה על עצמאותה ב-3 ביוני 2006.
ב-2017 הצטרפה מונטנגרו לנאט"ו.
טיוח
טיוח מבוצע בדרך כלל על ידי אנשים המנצלים את סמכותם כדי למנוע או להשתיק ביקורת או להסיט אשמה בגרימת עוול.
יוזמי הטיוח לעיתים קרובות מסתירים ראיות מפלילות, או מפרסמים ראיות מטעות, או לא מדויקות.
טיוח המבוצע באמצעות שיתוף פעולה של קבוצת אנשים הוא סוג של קנוניה.
שימוש במושג כיום
כאשר פורצת שערורייה, ניסיון להסתיר את האמת נחשב לעיתים קרובות לחמור אף יותר מהמעשים המקוריים.
לפעמים ניסיון ההסתרה מצליח, אבל במקרים רבים ניסיון ההסתרה נכשל, בגלל חששותיהם של חלק מהמעורבים ובגלל הקושי להסתיר את כל הפרטים הרלוונטיים.
לפעמים טיוח גורם לשערורייה מינורית יחסית לתפוח לממדים משמעותיים. לדוגמה, ניסיון הפריצה למטה המפלגה הדמוקרטית שהחל את פרשת ווטרגייט נחשב לעבירה קלה, אבל בניסיון הטיוח שבא בעקבותיו בוצעו עבירות חמורות בהרבה. ניסיון טיוח כולל לעיתים שיבוש מהלכי משפט, עדות שקר, פיצויים המשמשים כשוחד, ובמקרים קיצוניים גם גרימת התאבדות או רצח. הביטוי "זה לא הפשע, אלא הטיוח" ממחיש תהליך זה. לדוגמה, בדיון של הוועדה לענייני ביקורת המדינה בדצמבר 2020 נמסר כי קיים טיוח בחקירת תאונות אימונים בצה"ל, וכי הוועדה תבדוק את הנושא.
טיוח לא דורש בהכרח דורש הונאה או הצגת מידע מסולף. שיטת הטיוח הנפוצה ביותר היא חוסר תגובה, מתוך תקווה שפרטי השערורייה לא ייחשפו. שיטה זו נקראת "הסתרה פסיבית". במקרים כאלו מתפתחות לפעמים תאוריות קשר מורכבות.
שלבי הטיוח
מקרי טיוח ידועים כוללים את פרשת ווטרגייט, פרשת איראן–קונטראס, טבח מי ליי, פרשת מסמכי הפנטגון, טיוח פרשיות השחיתות בניו יורק תחת שליטת טמאני הול (בסוף המאה ה-19), והסתרת נזקי העישון על ידי תעשיית הטבק. ניתוח של מקרים אלה העלה דפוס פעולה שחוזר על עצמו במקרים של טיוח. שלבי הטיוח מפורטים להלן.
מרטין אודרסקי
ב-1989, הוא קיבל את הדוקטורט שלו ממכון ETH Zurich תחת ניקלאוס וירת', הוא ידוע בתור המעצב של מספר שפות תכנות, כולל פסקל. הוא עשה פוסט דוקטורט ב IBM ו אוניברסיטת ייל.
ב-12 במאי 2011, אודרסקי ושותפים השיקו את Typesafe (שמה שונה Lightbend, ב פברואר   2016 ), חברה המספקת תמיכה מסחרית, הדרכה, ושירותי סקאלה, והוא משמש כיום כיו"ר ואדריכל ראשי. במסגרת זו הוא תמך בפיתוח Kojo.
נבי יעפורי
נבי יעפורי הוא אתר הקבורה של הקדוש הדרוזי יעפורי, הנמצא בצפון רמת הגולן, כחצי קילומטר מצפון לברכת רם וסמוך ממזרח לנחל סער. הבקעה בה שוכן מבנה הקבר מכונה "בקעת יעפורי", על שמו. המבנה, התחום בחומה, נבנה בשנת 1840 לערך, והוא נושא כיפה לבנה. סביבו קמו במשך השנים מספר מבנים נוספים דוגמת מטבח וחדר אוכל, ובמקום נוהג שוק איכרים.
נבי יעפורי היה קדוש שנודע בערכיו המוסריים הגבוהים, ואלה הועברו בעל-פה מדור לדור. הוא מגלם את דמותו של אלע'פרי, מאנשיו של הנביא מוחמד, והוא מקובל על הדרוזים למרות שחי זמן רב לפני שאמונתם התגבשה. לפי המסורת שהה נבי יעפורי באתר. השייח' אמין טריף קבע את יום 25 באוגוסט כיום העלייה לרגל (זיארה) אל קברו של יעפורי, ובמקום נערך טקס התרת נדרים.
חופת נידה
בהלכה, חופת נידה היא מצב בו הכלה נכנסת לחופה כשהיא נידה. ישנה מחלוקת בין הראשונים האם במצב זה החופה אכן מהווה את נישואי החתן והכלה המאורסים, או לא. למעשה נהוג להימנע ממצב זה, אך אם אירע מקרה כזה, לא מבטלים את החתונה אלא עורכים אותה באופן המותאם למצב.
מקור הדין
בתלמוד הבבלי מובאת הסתפקות של רב אשי:
מחלוקת הראשונים
לדעת הרמב"ם, הרי"ף, הגאונים ורבנו יחיאל, הסתפקות רב אשי היא לעניין עצם חלות הנישואין, והשארת הספק ללא הכרעה משמעותה היא שיש לנקוט לחומרה, שאין לחופת נידה חלות של נישואין. לעומתם, לדעת הרא"ש, הר"ן והריטב"א, הסתפקות רב אשי היא לעניין תשלום 'תוספת הכתובה' שהחליט החתן להוסיף לכלתו מעבר לסך המינימלי שמתחייב לכתובתה, האם תשלום זה חל עליו גם אם הנישואים נעשו בזמן שהכלה נידה, אך לגבי עצם הנישואים אין ספק שחלים גם בעודה נידה.
להלכה נפסק בשולחן ערוך שלכתחילה אין לעשות חופת נידה, והרמ"א הוסיף שמנהג אשכנז לא לדקדק בזה, אך משתדלים להודיע לחתן לפני החופה שכלתו נידה.
האם צריך לקדש שוב לאחר טהרתה
יש הסוברים שכדי לחוש לדעת הרמב"ם נכון לקדש שוב את הכלה לאחר טהרתה, אולם לדעת פוסקים רבים אחרים אין נכון לעשות כן ולערער על תוקף הנישואים.
ענידת הטבעת
נהוג לבצע את מעשה הקידושין על ידי ענידת טבעת הנישואין שעונד החתן על אצבעה של הכלה. כאשר הכלה נידה, התעורר דיון בפוסקים האם החתן רשאי לענוד את הטבעת על יד הכלה, שכן אחת ההרחקות שבין בעל לאשתו הנידה היא האיסור להושיט מידו לידה. אמנם בפועל פוסקים רבים התירו את הדבר, כי בעת ענידת הטבעת הכלה עדיין אינה נחשבת לאשתו של החתן, כיוון שהענידה עצמה היא זו שמקדשת אותה להיות אשתו. כמו כן, יש החולקים על האיסור להושיט מידו לידה, וכדי שלא יתביישו החתן והכלה, משום כבוד הבריות סומכים על דעות אלו.
נתינת ידיים
בדורות האחרונים התפתח מנהג שנעשה נפוץ, שהחתן והכלה נותנים ידיים בדרכם מהחופה לחדר הייחוד. כאשר הכלה נידה, לדעת רבים אין אפשרות לקיים מנהג זה. אולם יש אומרים שכאשר יש בדבר בושה רבה, אפשר לתת ידיים תוך עטיית כפפה שמהווה חציצה בין ידי החתן והכלה.
חדר הייחוד
מנהג יוצאי אשכנז, וקהילות נוספות, שבתום טקס החופה החתן והכלה נכנסים לחדר ייחוד, בו הם מתייחדים לבדם, ובכך משלימים את תהליך הנישואים. כאשר הכלה נידה, ישנו איסור הלכתי לחתן ולכלה להתייחד לבדם בחדר, ולכן כדי למנוע מהם בושה תוך שמירה על כללי ההלכה, נהוג לאפשר גישה לאחד מקרובי החתן או הכלה, כך שיוכל להיכנס בכל עת שירצה לחדר הייחוד, ובכך לבטל את האיסור ההלכתי.
נדין בומר
נדין בומר ימיני היא כוריאוגרפית ישראלית המשמשת כמנהלת האמנותית של להקת המחול "נדין אנימטו".
ביוגרפיה
נולדה בניו יורק, שם החלה את לימודי המחול באקדמיה ABT. לאחר מכן קיבלה מלגה לבית הספר הגבוה Alvin Ailey.
עם חזרתה לארץ בגיל ההתבגרות, גויסה נדין בומר להוראת מחול לילדים ונוער בקשיים.
הוראתה ההומוריסטית והיצירתית זיכתה אותה במענק לימודים שבו השתמשה לפתח את אהבתה לתנועה.
בשנים האחרונות, פתחה נדין שפה תנועתית חדשה הנקראת "קינטיקה".
בשנת 1990 ייסדו בומר ובן זוגה זיו ימיני את המרכז למחול "קצב הגוף".
בשנת 2003 הקימה את האקדמיה למחול "נדין".
במהלך השנים זכו בוגרי האקדמיה בפרסים ראשונים בתחרויות בינלאומיות באירופה עם כוריאוגרפיות קצרות של בומר, אשר היוו גרסה צעירה ליצירות להקת "נדין אנימטו" שהוקמה מאוחר יותר, בשנת 2009.
ה"אנימטו" הוא ז'אנר חדש בתחום התיאטרון-מחול וזהו סגנונה הייחודי של להקת "נדין אנימטו". בומר יוצרת דמויות אותנטיות וסיטואציות בהשראת עולם האנימציה, תוך שימוש בשפת ה"קינטיקה".
בשנת 2007 קיבלה בומר הכרה ממשלתית ותמיכה ממשרד המדע, התרבות והספורט לשיטה ואקדמיה "נדין". באותה שנה הוזמנה נדין עם היצירה "מנימיישן" לבכורה בינלאומית בפירנצה, איטליה.
הלהקה מופיעה ומוזמנת לפסטיבלי מחול גדולים בארץ ובעולם. נדין בומר מציגה את סגנונה הייחודי על במות אלו ומקבלת כבוד ותשבחות על שפת התנועה החדשנית שלה ועל הכוריאוגרפיות השנונות.
אלחנן דב מרוזוב
אלחנן דב מרוזוב (כונה חוניע, או בכינויו המחתרתי אד"ם, ראשי-תיבות של שמו; כסלו ה'תרל"ח, 1877 - ח' בניסן ה'תרצ"ח, 9 באפריל 1938) היה מזכירם האישי של האדמו"ר הרש"ב ובנו אדמו"ר הריי"צ מליובאוויטש, וניהל את רשת ישיבות תומכי תמימים המחתרתיות ברוסיה הסובייטית. הוצא להורג בשל פועלו המחתרתי למען שמירת היהדות.
ביוגרפיה
נולד בעיר צ'רקאסי שבאוקראינה, לצבי הירש אריה ליב ורחל לאה מרוזוב.
בגיל 13 התייתם מאביו, למד מספר שנים בישיבת מינסק. ב-1897, כשנוסדה ישיבת תומכי תמימים בלובביץ', עבר ללמוד בה, ושם למד בצוותא עם רבו לעתיד, רבי יוסף יצחק שניאורסון מחב"ד, ביוזמת אביו של הריי"צ, רבי שלום דובער שניאורסון, הרבי באותה עת. ב-1908 מונה למשגיח בישיבה. באותה שנה נשא את אסתר, בתו של שוחט העיירה קלימוביץ', מנישואין אלו נולדו לו חמישה ילדים. לאחר פטירתה נשא בשנית את בת דודתה, ברכה לבית כ"ץ.
מספר שנים לאחר מכן מונה למזכירו של האדמו"ר הרש"ב עד לפטירתו. ב-1920 עבר לרוסטוב על הדון והמשיך בתפקידו כמזכירו של רבי יוסף יצחק. יחד עם יחזקאל פייגין, ניהל את ענייני החצר ותנועת חב"ד ברוסיה.
פעילותו המחתרתית מאסרו וסוף ימיו
כשהוטל האיסור על הפצת יהדות ברוסיה הסובייטית עמד בראש העוסקים בפעילות המחתרתית של הקמת תלמודי תורה עבור ילדים יהודים. לא ידוע רבות על פעילותו החשאית, כמו על כל פעילות המחתרת בשנים אלו. הוא הוגדר אצל הבולשת הסובייטית כנציגו של רבי יוסף יצחק שניאורסון ברוסיה הסובייטית וכאחראי לקשר עם חסידי חב"ד בברית המועצות, לאחר שהאדמו"ר עצמו יצא משם בשנת תרפ"ח.
מאסרו הראשון
בשנת 1927, נאסר ביחד עם רבו, ונידון ל-3 שנות מאסר בעוון פעילות מחתרתית. לאחר צאתו של הרבי מרוסיה ב-1927 נשאר בלנינגרד וניהל את הישיבות המחתרתיות ברוסיה. מאז לא נשאר ללון במקום אחד, כשהוא בורח מאימת השלטון הקומוניסטי מויטבסק למוסקבה, ובחזרה ללנינגרד, כשבכל משך הזמן הזה היה תחת שם בדוי, על מנת שלא יעלו על עקבותיו.
מאסרו השני
ב-3 בפברואר 1938 נאסר מרוזוב יחד עם בנו וכתריסר יהודים, רובם חסידי חב"ד, על ידי הנ.ק.וו.ד. בעיר לנינגרד. קבוצה זו עונתה במרתפים והוצאה להורג. במשך זמן ממושך לא נמסר למשפחות מה עלה בגורלם מלבד שנשלחו לגלות של עשר שנים. עד לשנת 2014 לא היה מידע נוסף אודותם.
איתור מידע על הנרצחים ומקום קבורתם
בשנת 2014 הותר העיון בחומר ארכיוני של הק.ג.ב. בהם תיקי מאסרם של קבוצה זו עם תמונותיהם וכתבי האישום. בכתב אישום של כמה מהחסידים שנעצרו נאמר:.
יפרח אפראימוב, משליחי חב"ד בפטרבורג שערך את החיפוש מספר: לאחר וידוא שבמקום האנדרטה קבורים הנרצחים האסירים ומאמצים מול השלטונות אושרה הנחת מצבה עם שמותיהם לזכרם, באותו בית קברות בלנינגרד המכונה כיום סנקט פטרבורג.
ככל הנראה הוצא להורג ב-9 באפריל 1938 (ח' בניסן, ה'תרצ"ח).
משפחתו
למרוזוב נולדו שישה בנים ושתי בנות.
שרלוק ברוסיה
הסדרה כוללת שמונה פרקים והועלתה לצפייה דיגיטלית בשירות הזרמת המדיה Start.ru. בינואר 2021 פרק הבכורה של הסדרה שודר ברשת THT. בהמשך נרכש לשידור ברשת ZDF הגרמנית.
ג'ק המרטש מותיר מאחוריו שובל קורבנות ונמלט מלונדון לרוסיה. שרלוק הולמס משאיר את דוקטור ווטסון באנגליה ויוצא אחר הרוצח הקטלני לבירת האימפריה הרוסית, סנקט פטרבורג. ברוסיה שתחת אלכסנדר השלישי, הוא פוגש את דוקטור קארצב, ממנו הוא שוכר חדר למגורים. ד"ר קראצב מתחיל לעזור לו לפתור פשעים מאוד מוזרים, מבלבלים ומסובכים והולמס שוב נאלץ לשכנע את רשויות האכיפה בנכונות שיטות החקירה הדדוקטיביות שלו ובייחוד את הקצין טרודני מהמשטרה המקומית. יריבו העיקרי של הולמס הוא הפוליצמייסטר הציני, השמרני והמסוכן מאוד זנאמנסקי שמהפגישה הראשונה עם הולמס נראה כהתגלמות הרוע, אדם השולט לא רק בעיר, אלא במוחם ובנפשם של הכפופים לו; בחלקו הולמס הופך להיות צעצוע בידיו של "מוריארטי הרוסי".
תקציר עלילת הסדרה
לונדון. הבלש המפורסם שרלוק הולמס עוקב אחר ג'ק המרטש, שמטיל אימה על העיר. הרוצח המטורף מטפל באכזריות בנשים בחסות הלילה ומשאיר הודעות לשרלוק בזירות הפשע. במהלך קרב קשה פוצע המרטש את ווטסון, שותפו של הבלש ועוזב את לונדון. שרלוק מבין שדרכו המדממת של המתנקש שאיתגר אותו, מובילה ל.
שרלוק הולמס שוכר חדר ברחוב פקרסקאיה אצל ד"ר קארצב, יחד הם יוצאים לחקור את הפשעים הסבוכים ביותר. הולמס פוגש את סופיה המסתורית והיכרות זו מבטיחה לצמוח למשהו יותר מאשר ניהול חקירה משותפת. הפשע עבור שרלוק הולמס הוא הפרה של ההרמוניה בעולם. כדי להחזיר את האיזון עליו לתפוס את הפושע ולהשיב את האיזון. הבלש המפורסם רגיל לסמוך על חישובים ודדוקציה, אך אי אפשר להתגבר על הכאוס מבלי להתמוסס לתוכו...
פיתוח
פיתוח הסדרה הוכרז רק לאחר תחילת הצילומים, ב-21 במאי 2019; במקביל תמונה משותפת ראשונה של מקסים מטבייב עם ולדימיר מישוקוב פורסמה. בדיווחים הראשונים כונתה הסדרה "שרלוק הולמס ברוסיה", לימים השם הרשמי שונה ל"שרלוק ברוסיה".
צילומים
צילומי הסרט נערכו מספטמבר עד דצמבר 2019 בעיר סנקט פטרבורג ובפרבריה, לרבות במקומות כמו כלא קרסטי ואחוזת פולובצב על בולגריה מורסקאיה, בה חלל הפנים השתמר כמות שהוא מאז המאה ה-19. בשנת 2020 נערכו מספר צילומי השלמה אך בשל מגפת הקורונה, צוות הסרט נאלץ לצלם כמה סצנות שהיו אמורות להצטלם בסביבת הגדה האנגלית, בעיר סורטוואלה בקרליה.
ביוני 2020 העניק הבמאי נורבק אגן ראיון למגזין "וראייטי" ובו אמר כי בסדרה היו כ-150 דמויות, ליהוק השחקנים לתפקידים הראשיים ארך כשישה חודשים ולמגפת הקורונה לא הייתה השפעה כמעט על ההפקה (העריכה הושלמה לפני פרוץ המגפה ולא היה צורך בהטלת מגבלות), אם כי ההגבלות שהוטלו האטו את תהליך יצירת הגרפיקה ועריכת הצלילים. באותו ראיון צוין השם הבינלאומי הרשמי של הפרויקט: "שרלוק: דברי ימי רוסיה".
שיווק
במרץ 2020, פורסם כי הושלמה ההפקה על הסדרה. שוחרר קדימון הסדרה, עם כרזה רשמית ונודע כי שירות הזרמת המדיה Start.ru ישדר את הסדרה, לאחר שבעבר נטען שהסדרה תשודר בערוץ 1 הרוסי. ב-7 בספטמבר 2020 פורסם הטריילר הראשון של הסדרה, בו הוצג לוגו חדש וכן תאריך יציאת הפרקים הראשונים בשירות START.ru – 22 באוקטובר.
בן פרינחה
ברנארד לוקאס "בן" פרינחה (בהולנדית: Bernard Lucas "Ben" Feringa; נולד ב-18 במאי 1951) הוא כימאי הולנדי בתחום הכימיה האורגנית הסינתטית המומחה בננוטכנולוגיה מולקולרית ובזירוז הומוגני. פרופסור למדעים מולקולריים באוניברסיטת חרונינגן וחבר וראש המועצה של החטיבה המדעית של האקדמיה המלכותית למדעים של הולנד.
חתן פרס נובל לכימיה בשנת 2016, יחד עם ז'אן-פייר סובאז' ופרייזר סטודרט, על "עיצוב וסינתזת מכונות מולקולריות".
רקע מקצועי
את עבודת הדוקטורט שלו "חמצון א-סימטרי של פנולים. אטרופיזומריה וסיבוב אופטי" חיבר באוניברסיטת חרונינגן בהנחייתו של פרופסור הנס ויינברג בשנת 1978.
לאחר תקופה קצרה בה עבד בהולנד ובבריטניה בחברת "של", שב לאוניברסיטת חרונינגן עם מינויו למרצה ב-1984. בשנת 1988 נתמנה לפרופסור מן המניין בעקבות פרישתו של מורו, פרופסור ויינברג.
בראשית המחקר שלו התמקד בזירוז הומוגני וחמצון מזורז, ובפרט בסטריאוכימיה כשהוא מניח תרומות משמעותיות בתחום הסינתזה הכיראלית, ובכללו חקר ליגנדים המשמשים בתגובת "הידרוגנציה א-סימטרית" ובתגובת "סיפוח מצומד גרעין" בתרכובות אורגנומתכתיות מגיבות ובהן הריאגנט העוצמתי אורגנוליתיום. כמו כן עסק בפוטוכימיה בדגש על כימיה אורגנית.
בשנות ה-90 מחקריו בסטראוכימיה הובילו להתקדמות הידע בפוטוכימיה שהתבטא בפיתוחו החלוצי של "מנוע סיבוב מולקולרי חד-כיווני המונע באור", ומאוחר יותר לפיתוח "מכונית מולקולרית" או "ננו-רכב" המונע בפעימות חשמליות.
על שמו רשומים יותר מ-30 פטנטים והוא פרסם למעלה מ-650 מחקרים שעברו ביקורת עמיתים. מחקריו מצוטטים למעלה מ-30,000 פעמים. במחקרו ובהוראתו הנחה למעלה מ-100 דוקטורנטים.
מיס תבל 1989
מיס תבל 1989 היא תחרות מיס תבל ה-38, שנערכה בעיר קנקון שבמקסיקו. נציגת ישראל בתחרות הייתה מלכת היופי, ניקול הלפרין, שהגיעה למקום ה-11 בתחרות.
למיס תבל הוכתרה מלכת היופי של הולנד, אנגלה ויסר.
בנדיקוט רגלי-חזיר
בנדיקוט רגלי-חזיר (שם מדעי: Chaeropus ecaudatus), הוא מין של כיסאי אוסטרלי קטן וייחודי שהיה אנדמי לאזורים הצחיחים של יבשת אוסטרליה והוכחד מן העולם בסביבות 1901 או ב-1950 לפי דעות אחרות. בנדיקוט זה הוא הסוג היחיד במשפחת בנדיקוטיים רגלי-חזיר (Chaeropodidae) המשויכת לסדרת הבנדיקוטאים, אך סיווגו אינו ברור דיו עד היום. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1838 על ידי הזואולוג הבריטי ויליאם אוגילבי. לפני הגעת האירופאים, בנדיקוט רגלי-חזיר היה ניצוד על ידי הילידים האוסטרלים עבור בשרו וזנבו ששימש כקישוט. בנדיקוט זה מעולם לא היה נפוץ יתר על המידה ביבשת, ועם חדירת הקולוניזציה האירופאית הוא נעלם במהירות מכל רחבי אוסטרליה, הגם שסיבת ההכחדה העיקרית של המין אינה ברורה דיה.