cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון (1986)
החקירה ותוצאותיה
מרפי שוחררה ממעצרה זמן קצר לאחר ניסיון הפיגוע, שלו הייתה שותפה בלא ידיעתה. במשפטו של ארוסה היא התפרצה לעברו: "ממזר שכמותך! איך יכולת לעשות לי את זה? אני שונאת אותך! אני שונאת אותך!" בזמן פסק הדין כבר ילדה את בתו של הינדאווי, וסיפרה שכאשר תתבגר זו אין בדעתה להסתיר ממנה את האסון שכמעט בא עליה מידי אביה קודם ליציאתה לאוויר העולם.
ממשלת סוריה ניסתה להטיל את האחריות על ישראל, כאילו החליפה מזוודתה של הנוסעת התמימה במזוודת נפץ, במטרה להפיל את האשם על הסורים. הופצו שמועות, שהתבררו כחסרות שחר, על כך שבני משפחתו של הינדאווי הורשעו בירדן בריגול עבור ישראל. תאוריית קשר דומה טווה גורדון תומאס, מחבר ספר על "המוסד" בשם "מרגלי גדעון". טיעונים אלו לא התקבלו על דעתה של בריטניה. הראיות שקשרו את הסורים לפיגוע היו חזקות דיין כדי שתוציא את שגרירה מדמשק ב-24 באוקטובר 1986, היום שבו ניתן גזר דינו של הינדאווי. ההחלטה נתמכה בידי כל חברי הפרלמנט. הפצצה, אמרו הבריטים, הורכבה בשגרירות סוריה בלונדון. גם ארצות הברית החזירה את שגרירה בסוריה ל"התייעצויות". באירופה כולה אומץ יחס נוקשה יותר כלפי הסורים, ורק צרפת ויוון נקטו עמדה אופוזיציונית. רדיו דמשק כינה את ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, "פרו ישראלית יותר מראש ממשלת ישראל" והזהיר כי תשלם מחיר יקר על ההחלטה. סוריה ומרחבה האווירי נסגרו בפני הבריטים. בפועל נקטה דמשק מאז משנה זהירות במעורבותה בטרור.
ג'אני ריברה
ג'ובאני (ג'אני) ריברה (באיטלקית: Gianni Rivera; נולד ב-18 באוגוסט 1943), כדורגלן איטלקי, שיחק ברוב הקריירה שלו בקבוצת מילאן ונחשב כסמל המועדון. נחשב אחד מטובי הכדורגלנים האיטלקיים בכל הזמנים וזכה בזמנו לפופולריות עצומה באיטליה. כינויו היה "נער הזהב" ("במבינו ד'אורו").
קריירה
ב-1962 זכה לראשונה עם מילאן באליפות איטליה ובעונה שלאחריה זכתה מילאן בגביע האלופות לאחר שניצחה במשחק הגמר את בנפיקה ליסבון בתוצאה 1:2. בהמשך הקריירה שלו זכה שוב ריברה עם מילאן בגביע אירופה לאלופות ב-1969 (ניצחון על אייאקס 1:4 בגמר), בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1968 (ניצחון על המבורג 0:2) וכמו כן, זכה באיטליה בשלוש אליפויות ובארבעה גביעים. ריברה קבע שיא משחקים במדי מילאן - 501 הופעות, שהחזיק מעמד עד שבירתו ב-2003 על ידי פאולו מלדיני. ב-1969 זכה ריברה בתואר כדור הזהב.
ב-1962 צורף לנבחרת האיטלקית ושיחק במדיה בטורניר גביע העולם ב-1962 בצ'ילה. היה זה הראשון מבין ארבעה טורנירי גביע העולם בכדורגל בהם השתתף ריברה. ב-1968 זכה יחד עם הנבחרת האיטלקית באליפות אירופה לאומות.
בטורניר גביע העולם ב-1970 במקסיקו שיחקה נבחרת איטליה בבית המוקדם מול נבחרת ישראל, במשחק שהסתיים בתיקו מאופס (ריברה שותף במחצית השנייה של המשחק). איטליה העפילה לשלבים המאוחרים של הטורניר ובשלב חצי הגמר ניצחה את נבחרת גרמניה המערבית, במשחק שנחשב לאחד האיכותיים בהיסטוריה של הגביע העולמי, שבו כבש ריברה את השער הרביעי שהיה גם שער הניצחון. בגמר נוצחו האיטלקים 4:1 על ידי נבחרת ברזיל. בנבחרת האיטלקית, בה הופיע במשך 12 שנים, ב-60 משחקים בינלאומיים, שיתף פעולה עם לואיג'י (ג'יג'י) ריבה (מלך השערים של נבחרת איטליה בכל הזמנים). ריברה עצמו כבש 14 שערים במדי ה"סקוודרה אזורה". הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה בטורניר גביע העולם ב-1974 שנערך בגרמניה המערבית.
בימיו של ריברה שיחק קשר איטלקי מפורסם נוסף - סנדרו מאצולה ששיחק במדי היריבה העירונית אינטר מילאנו. היריבות בין שני הקשרים הייתה אחת המפורסמות בתולדות הספורט האיטלקי ומאמני הנבחרת הלאומית נמנעו בפעמים רבות לשתף אחד משניהם בשעה שיריבו היה על המגרש.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית, הפך ריברה לסגן נשיא מועדון מילאן והיה חלק מהאחראים לשנים הבלתי מוצלחות שעבר המועדון בראשית שנות השמונים. עם בואו של סילביו ברלוסקוני למילאן מצא ריברה את דרכו החוצה ועבר לזירה הפוליטית. תקופת זמן מסוימת שימש כסגן שר הביטחון בממשלתו של רומנו פרודי ושימש בעבר כחבר בפרלמנט האיטלקי. כיום הוא חבר בפרלמנט של האיחוד האירופאי.
מונטי הול
ביוגרפיה
הול נולד בשם מונטֶה הלפרין בוויניפג שבפרובינציית מניטובה שבקנדה להורים יהודיים: מוריס הלפרין ורוז לבית רוּזן. הוא בוגר תואר ראשון בכימיה וזואולוגיה מאוניברסיטת מניטובה. בזמן הלימודים הוא החל להשתתף במחזות זמר ולאחר סיום לימודיו עבר לטורונטו שם עבד כזמר ושחקן.
בשנת 1955 הוא עבר לניו יורק והחל להופיע בתוכנית רדיו של רשת NBC.
בשנת 1973 זכה לכוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד. בשנת 2013 הוענק לו פרס אמי על מפעל חיים.
היה נשוי למפיקה מרילין פלוטל. לזוג היו שתי בנות ובן.
על שמו קרויה בעיית מונטי הול, בעיה מתמטית שנדמית פשוטה אך הפילה בפח גם מתמטיקאים מנוסים.
מחוזות יפן
יפן מחולקת מנהלתית ל-47 מרכיבים: אזור מטרופוליני (to 都) טוקיו, אזור הפרובינציה (dō 道) הוקאידו, 2 מחוזות עירוניים (fu 府) אוסקה וקיוטו ו-43 מחוזות (ken 県). ביפן הם נקראים 都道府県 (todōfuken). המחוזות הם גופים ממשלתיים הגדולים מערים, עיירות וכפרים.
הנציג הבכיר של כל מחוז הוא מושל (chiji 知事) הנבחר בצורה ישירה. חוקים ותקציבים נקבעים על ידי ועדה (議会 gikai), אשר חבריה מכהנים 4 שנים.
על פי חוק האוטונומיה המקומית, כל מחוז מחולק בתורו לערים (shi 市) ונפות (gun 郡). כל נפה מתחלקת בתורה לעיירות (chō, machi 町) וכפרים (son, mura 村). למשל, הוקאידו מחולק לארבע עשרה נפות, המשמשות כסניפים (shichō 支庁) של המחוז. ישנם מחוזות בהם סניפים אשר ממלאים תפקידים מנהלתיים, מחוץ לבירה.
רקע היסטורי
שיטת החלוקה הנוכחית נקבעה על ידי ממשלת מייג'י, ביולי 1871, עם ביטול שיטת הנחלות הפיאודליות. על אף שתחילה היו 300 מחוזות, רבים מהם היו האן לשעבר, מספר זה צומצם באופן דרסטי ל-72 לקראת סוף שנת 1871, ול-47 בשנת 1888. חוק האוטונומיה המקומית משנת 1947 מסר עוצמה פוליטית רבה יותר למחוזות, והקים ממשלות מחוזיות ובתי נבחרים מקומיים.
בשנת 2003, הציע ראש הממשלה דאז, ג'וניצ'ירו קואיזומי, לאחד את כל המחוזות לעשר מדינות אזוריות, על פי המודל האמריקאי. התוכנית קראה לכל אזור לקבל אוטונומיה רבה יותר מהמחוזות הקיימים, ובכך הוריד את מספר הנפות ולחסוך בעלויות הממשל. ישנן הצעות ממשלתיות נוספות לאיחוד מחזות, אך נכון לינואר 2010 הן אינן מתוכננות לצאת לפועל.
סוגי מחוזות
סוגי המחוזות - טוֹ, דוֹ, פוּ וקֶן - נבדלים זה מזה מסיבות היסטוריות, אך מאז שנת 1947 אין הבדל מנהלתי ביניהם. לרוב נקראים המחוזות בשמותיהם בלבד, ללא תוספת הסוג, מלבד הוקאידו. אולם, התוספת באה לידי ביטוי כאשר מעוניינים להבדיל בין המחוז לבין העיר בעלת אותו השם. למשל הירושימה-קן הוא השם היפני של המחוז, והירושימה-שי היא העיר הגדולה בו.
פוּ (אוסקה וקיוטו) ו-קֶן
לפני מלחמת העולם השנייה חוקים שונים חלו על פו ו-קן, אך הבחנה זו בוטלה לאחר המלחמה, וכיום שני סוגי המחוזות מתפקדים בצורה דומה. כתוצאה מכך, בעברית ובאנגלית אין הבחנה בין פו ו-קן, ושניהם נקראים "מחוז" (Prefecture).
הוקאידו
המונח דוֹ (פרובינציה) שימש במקור לאזורים המורכבים ממספר פרובינציות, כמו טוקאידו. המונח משתמש בקנג'י של המילה "דרך", והקיסר טמו נחשב כטובע המונח.
הוקאידו, הפרובינציה היחידה כיום, לא היה אחד משבע הפרובינציות המקוריות (הוא נודע בשם "אֶזוֹ" בתקופה הטרום מודרנית). שמו המודרני הגיע ככל הנראה מאחד החוקרים היפניים הראשונים שהגיעו לאי, מָטְסוּאוּרָה טָקֵשׁירוֹ. מכיוון שהוקאידו אינו מתאים לסיווגי ה-דו הקיימים, הומצאה עבורו קטגוריה חדשה.
ממשלת מייג'י סיווגה את הוקאידו תחילה כ"התיישבות נציגותית" (kaitakushi 開拓使), ומאוחר יותר חילקה את האי לשלושה מחוזות (סאפורו, הַקוֹדאטֶה ונֶמוּרוֹ). כל השלושה התאחדו למחוז הוקאידו בשנת 1886. סיומת ה-קן מעולם לא נוספה לשם, ועל כן סיומת ה-דו קיבלה גם היא משמעות של מחוז.
כאשר צורף הוקאידו ליפן, רשת התחבורה באי הייתה דלילה, ועל כן חולק המחוז למחוזות-משנה אשר יכלו למלא תפקידים מנהלתיים של ממשלת המחוז, וכך לעקוב מקרוב אחר פיתוח האי. מחוזות-משנה אלה עדיין קיימים כיום, על אף שהם מחזיקים בפחות כוח מאשר היה להם לפני מלחמת העולם השנייה: כיום הם קיימים בעיקר למטרות בירוקרטיות.
"מחוז הוקאידו" הוא למעשה מונח מיותר, על אף שמדי פעם נעשה בו שימוש על מנת להבדיל בין ממשלת המחוז לאי עצמו. ממשלת המחוז מכנה עצמה "ממשלת הוקאידו" להבדיל מ"ממשלת מחוז הוקאידו."
טוקיו-טוֹ
האזור המטרופוליטני (טוֹ) היחיד ביפן הוא טוקיו. לאחר ביטול שיטת הנחלות הפיאודליות, טוקיו-פוּ (מחוז עירוני כמו קיוטו ואוסקה) הכיל מספר ערים, שהגדולה שבהן היא העיר טוקיו. טוקיו עצמה חולקה ל-15 רבעים.
בשנת 1943, שונה סיווג טוקיו-פו לטוקיו-טו, ורובעיה של טוקיו הפכו לרבעים מיוחדים, כאשר רשויות מקומיות נכנסות תחת סמכות המחוז, ולכל רובע אספה מחוקקת וראש עירייה משלו. מספר פרוורים, כפרים ועיירות מסביב לעיר הפכו גם הם לרבעים, והביאו את מספרם ל-35.
הסיבה לארגון מחדש זה הייתה לאחד את מינהל האזור על ידי ביטול רשויות ברמות שונות. הממשל המרכזי היה מעוניין בשליטה רחבה יותר על העיר בשל מצבה המדרדר של יפן במלחמת העולם השנייה, ובשל האפשרות של מקרה חירום במטרופולין.
הרפורמות שנערכו לאחר המלחמה אף שינו את מפת העיר טוקיו. בשנת 1947, 35 הרבעים אורגנו מחדש ל-23 רבעים מיוחדים, מכיוון שרבים נהרגו בהפצצות על העיר במהלך המלחמה, ניצולים רבים עזבו את העיר ורבים מהגברים שגויסו לא חזרו.
ישנם מספר הבדלים במינוח בין טוקיו לשאר המחוזות: כוחות המשטרה וכיבוי האש נקראים צ'וֹ (chō 庁) במקום הוֹנְבּוּ (honbu 本部), למשל. אולם, ההבדל היחיד ברמה המנהלתית בין טוקיו-טו לשאר המחוזות הוא שטוקיו חולשת על ערים כמו גם רבעים. כיום, כשאר לרובעי טוקיו יש דרגת אוטונומיה הקרובה לזו של ערים אחרות במדינה, ההבדל ברמה המנהלתית בין טוקיו לשאר המחוזות הוא מזערי.
רשימת המחוזות
מקובל לאגד את המחוזות לחבלי ארץ, כאשר לחבל אין מעמד משפטי כלשהו. אולם, המנהג לסדר את המחוזות לפי מיקומם הגאוגרפי הוא נפוץ. מצפון לדרום, מחוזות יפן והאזורים בהם הם נמצאים הם:
יום שימור שכבת האוזון
יום שימור שכבת האוזון הוא יום בינלאומי שנקבע על ידי העצרת הכללית של האו"ם ל -16 בספטמבר . ב-19 בדצמבר 1994, עצרת האו"ם הכריזה על היום, כציון לתאריך ב-1987, בו נחתם פרוטוקול מונטריאול על חומרים המדלדלים את שכבת האוזון.
אברהם די בוטון
רבי אברהם ברבי משה די בוטון (1545, ה'ש"ה או 1548, ה'ש"ח - 1588, ה'שמ"ח) המכונה הלחם משנה היה רב, פוסק וראש ישיבה. מחכמי סלוניקי וממפרשי משנה תורה להרמב"ם.
חייו
רבי אברהם נולד למשה מצאצאי מגורשי ספרד. תלמידו של המהרשד"ם. המפורסמים בתלמידיו הם רבי שמואל חיון ורבי שבתאי יונה. מחכמי יוון במאה ה-16.
בשעת מחלתו נוסף לו השם חייא, ולפעמים היה חותם בשם זה.
נפטר בגיל 43 במגפה בשנת ה'שמ"ח (1588), ונקבר בסלוניקי. על פי האגדה, נפטר ביום שישי, ונקבר סמוך מאוד לשקיעת החמה, כאשר היה נראה כאילו כבר נכנסה השבת. כשהמלווים הצטערו על שנאלצו לחלל את השבת לצורך קבורתו, יצאה השמש והיה ברור לכולם כי השבת עדיין לא נכנסה.
צאצאיו המשיכו ברבנות בטורקיה ובארץ ישראל. בנו היה רבי מאיר די בוטון.
ספריו
חיבורו המפורסם ביותר הוא פירוש על ספר משנה תורה של הרמב"ם בשם לחם משנה. בפירושו זה הוא מעמיק בדברי הרמב"ם, תוך השוואת דבריו לראשונים אחרים, ולמפרשי הרמב"ם שקדמו לו: רבי יום טוב וידאל די טולוזא מחבר ה'מגיד משנה' ורבי יוסף קארו מחבר הבית יוסף וכסף משנה.
החיד"א כתב כי רבי אברהם החל לכתוב את חיבורו לפני שהתוודע לקיומו של פירוש כסף משנה על הרמב"ם, ולאחר שהתוודע לפירוש ציין גם את פירוש זה בחיבורו.
הפירוש 'לחם משנה' זכה לתפוצה רחבה שכן הוא הודפס ומודפס במהדורה הסטנדרטית של ספר משנה תורה.
רבי דוד קונפורטי מספר שרבו, רבי מרדכי קלעי, ייחס לעצמו חלק מכתיבת הפירוש 'לחם משנה'. לדבריו רבי מרדכי קלעי טען שהוא ורבי אברהם די בוטון כתבו את הפירוש במשותף. טענה זאת נראית חלשה במקצת שכן למעט המקור הנ"ל היא איננה מופיעה בשום מקום אחר.
חיבורו השני של רבי אברהם הוא ספר שו"ת בשם לחם רב בו כונסו את התשובות לשאלות הלכתיות שנשאל לאורך השנים.
חיים אבן חביב
רבי חיים אבן חביב היה מחכמי פורטוגל במאה ה-15. בשנת 1497, עם גירוש פורטוגל, היגר אל העיר פאס שבמרוקו. בשנת ה'רס"ה השלים את החיבור "ספר הבתים", בו מלאכת איסוף וסידור של אלפים מתשובות הרשב"א, לפי הנושאים שבהם הן עוסקות, הספר לא נדפס.
תולדות חייו ויצירתו
רבי חיים נולד לרבי משה אבן חביב. יש הסבורים כי אביו הוא רבי משה בן שם טוב אבן חביב, מחבר פורה בנושאי פילוסופיה, שירה ודקדוק עברי. כנראה בעת גירוש פורטוגל הוא קידש שם שמים בעמידתו האיתנה על הנאמנות לדת היהודית, לנוכח מעשי הכפייה וההרג שביצעו השלטונות במקום. הוא חתם את "ספר הבתים" שסידר, בחרוז:.
ספר הבתים
עם גירוש פורטוגל, בשנת ה'רנ"ז (1497), היגר אל העיר פאס שבמרוקו ונמנה עם חכמי המקום. הוא שקד שם על איסוף וסידור שאלות ותשובות הרשב"א, הנחשבות ליסוד בפסיקה ההלכתית. עלה בידו לקבץ ולסדר לראשונה כ-3000 תשובות אל תוך ספר בן שני כרכים גדולים הנחשב במשך מאות שנים לקובץ תשובות הרשב"א הגדול ביותר. את שם הספר קרא "ספר הבתים", משום שאת התשובות סידר לפי "בתים", כאשר כל בית מציין נושא הלכתי ראשי המכיל את כלל התשובות העוסקות באותו נושא. החלק הראשון מכיל עשרים ותשעה בתים והחלק השני עשרים וחמישה. את המלאכה סיים בי"ב בניסן ה'רס"ה (1505).
מפעלו זה נזכר לשבח על ידי אחד ממגורשי ספרד שבאו לפאס, המקובל וההיסטוריון רבי אברהם אדרוטיל, בספרו "השלמות לספר הקבלה":
גלגוליו של כתב היד
כתב היד היה במרוקו עד המאה ה-18. עד אז עשו בו שימוש חכמי מרוקו, ומהם: רבי שמואל אבן דנאן, רבי מנחם סירירו, רבי יעקב אבן צור וכן השד"ר ששהה תקופה ממושכת במרוקו רבי חיים יעקב. רבי מתתיה סירירו כותב לרבי יוסף חיים בן סאמון, שהתעניין אצלו על קניית כתבי יד מאוצרות משפחת סירירו, כי בשנת ה'תקט"ז, לאחר מאמצים מרובים, מצא, יחד עם רבי משה נגארה, את כתב היד בפאס. וכנראה כך, במהלך אמצע המאה ה-18, הובא הספר לליבורנו. וכך כתב רבי יוסף חיים בן סאמון:. הספר הובא גם לידי ידידו של בן סאמון, החיד"א, שאף עשה בו שימוש רב. במאה ה-19 הגיע הספר לידיו של רבי אליעזר אשכנזי מתוניס שתכנן להוציאו לאור. לאחר מכן בא לידי רבי יהודה זרחיה אזולאי, שכתב שער לכתב היד וכלל בו ציטוטים שונים העוסקים בשבחיו של הרשב"א. בשנת ה'תרל"ה הוצע הספר למכירה על ידי אספנים שהוציאו את חידושי הר"ן על מסכת ראש השנה, מכתב יד שהיה בעזבונו של רבי יהודה זרחיה אזולאי. משם הספר עבר לחכמי ירושלים שמכרו אותו לאוצר המקטלג זוסמן יעבץ (אביו של זאב יעבץ). כיום הספר נמצא בספריה הבודלייאנית.
פירושים על נ"ך
החוקר הרב יעקב משה טולידאנו העיד כי ראה פירושים שונים על נ"ך מרבי חיים אבן חביב שהועתקו על ידי רבי יהודה בן רבי מאיר טולידאנו, בשנת ה'תק"ע בערך.
בית הכנסת נוז'יק
בית הכנסת נוז'יק (בפולנית: Synagoga Nożyków) הוא היחיד מבתי הכנסת בוורשה ששרד את השואה. בית כנסת זה ממוקם ברחוב טווארדה 6 בוורשה בירת פולין. בית הכנסת נחנך בשנת 1902. הוקם בכספי משפחת נוז'יק, ונקרא על שמם.
הקמת בית הכנסת
זלמן ורבקה נוז'יק היו זוג יהודים עשירים חשוכי ילדים, שהקדישו את הונם לבניית בית כנסת חדש בורשה. הם מינו לצורך כך ועדה מקרב נכבדי הקהילה בעיר, בראשם עמד זלמן נוז'יק עצמו. בשנת 1893, רכשה הוועדה את הקרקע ברחוב טווארדה 6 לצורך בניית בית הכנסת, בסכום של 157,000 רובל. הבניה שנמשכה 4 שנים (1898-1902) עלתה בסופו של דבר 250,000 רובל. הסכום כולו שולם על ידי משפחת נוז'יק. בל"ג בעומר תרס"ב (1902) נחנך המבנה המפואר של בית הכנסת בטקס חגיגי. פחות משנה לאחר מכן, נפטר זלמן נוז'יק. אשתו רבקה, נפטרה בשנת 1914.
פעילות בבית הכנסת
בבית הכנסת כיהן פרופ' מאיר בלבן, אשר נאומיו משכו רבים לבית הכנסת. אופיין המפואר של התפילות שנערכו בבית הכנסת היוו אף הן מקור משיכה. על ההווי המוזיקלי בבית הכנסת היה אחראי מנצח המקהלה אברהם צבי דוידוביץ'. המקהלה הורכבה מגברים ונערים, ליוותה את החזן ושרה יצירות ליטורגיות של מלחינים ידועים. במהלך השנים שימשו כחזנים ראשיים בבית הכנסת, שלמה הרשמן (אחיו הצעיר של החזן מרדכי הרשמן), משה לוינסון וגרשון סירוטה. בבית הכנסת שימש גם "חזן שני" שהיה סגן לחזן הראשי. בין החזנים ששמשו בתפקיד זה היו יעקב לוינסון ואברהם ברקין (אביו של החזן יעקב ברקין), לעיתים היה זה סולן מן המקהלה.
הרב והמטיף הראשון בבית הכנסת היה הרב הגאון אבא חיים מיקלישנסקי זצ"ל. מיקלישנסקי התחנך בישיבת וולז'ין והיה בין חתניו של רבה של וורשה, הרה"ג שמואל זענוויל קלפפיש זצ"ל, שנפטר בשנת 1902.
הבניין עבר שיפוץ בשנת 1923. לרגל הפתיחה המחודשת נערך בבית הכנסת טקס בו הופיעה מקהלת בית הכנסת בניצוח דוידוביץ' אשר ליוותה את החזן גרשון סירוטה.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת הכיבוש הנאצי בפולין, נכלל בית הכנסת בתחום הגטו ויהודים הורשו להתפלל בו. עם צמצום הגטו, הוצא בית הכנסת מחוץ לתחום והמבנה הוחרם וחולל על ידי הפיכתו לאורוות סוסים ומחסן למספוא. בית הכנסת ניזוק בהפצצות בעקבות המרד הפולני בשנת 1944.
מאז מלחמת העולם השנייה
עם תום המלחמה, שופץ בית הכנסת ונפתח מחדש לציבור בסוף שנות הארבעים.
בשנים 1950-1947 כיהן כחזן ראשי בבית-הכנסת החזן ישראל שטוקהמר.
בשנת 1977 החלו עבודות לשיפוץ והרחבת בית הכנסת. על המבנה נוסף אגף, שיועד למשרדי הקהילה היהודית בורשה. הפתיחה המחודשת נערכה בסימן 40 שנים למרד גטו ורשה, בתאריך 18 באפריל 1983. בפתיחה נכחו מנהיגים יהודיים מפולין ומהעולם וכן נציגי הכנסייה הקתולית בפולין.
בשנות התשעים היווה בית הכנסת יעד להתקפות אנטישמיות, ובשנת 1997 אף הוצת, ונגרם נזק למבנה.
כיום משמש בית הכנסת את הקהילה היהודית הקטנה בורשה.
ג'וניה
ג'וּניָה (בערבית: جونيه) היא עיר ראשית במחוז כסרואן שבלבנון השוכנת לחופי הים התיכון, 15 ק"מ צפונית לביירות. בעיר מתגוררים כ-96,315 תושבים (2021), מרביתם נוצרים. העיר ידועה בחופים ובמועדוני הלילה שלה, כמו גם בשוק שלה. הנמל המסחרי של העיר הותקף ב-15 ביולי 2006 על ידי חיל האוויר הישראלי כחלק ממלחמת לבנון השנייה.
היסטוריה
ישנם תיעודים לעיר עוד מאמצע המאה ה-19, שם נאמר כי אוכלוסייתה מונה כ-2,500 איש, והיא משמשת בעיקר למסחר אזורי, ולא למגורים.
בשנת 1913 העיר סבלה ממיתון כלכלי, שהתחזק במיוחד בשנות מלחמת העולם הראשונה. כתוצאה מכך, תושבים רבים עזבו. הפיתוח והצמיחה חזרו לעיר בשנות ה-20.
עם תחילת מלחמת האזרחים במדינה, אנשי רבים ברחו לעיר, שנחשבה לבטוחה יחסית.
קבוצת דיון
באינטרנט, קבוצות דיון הן רשת, המכונה גם רשת Usenet, של שרתים המפעילים מעין פורומים המאפשרים למשתמשים בהם לדון בכל נושא העולה על הדעת, בעזרת תוכנת לקוח. כל משתמש יכול לעיין בקבוצת הדיון, לשלוח תגובה להודעה קיימת או לשלוח הודעה חדשה.
הרשת בנויה בצורה היררכית, עם כמה עשרות קבוצות ברמה העליונה, ועוד כמה עשרות מתחת לכל קבוצה כזו, וכך הלאה. החל מהרמה השלישית, בדרך-כלל, הקבוצות מכילות דיונים, וכן תת-קבוצות הדנות בנושאים יותר ספציפיים מתוך תחום הדיון. בסך-הכל, קיימות כמה עשרות אלפי קבוצות דיון, ובעבר, כל ספק אינטרנט בגודל בינוני ומעלה החזיק שרת קבוצות דיון עם מבחר של כמה אלפים מתוכן. בנוסף, חברות וארגונים אחרים מפעילים שרתי קבוצות דיון בהם מתנהלים דיונים בנושאים הקשורים לארגון. שרתים אחרים (למשל, של ספק אינטרנט) יכולים להחזיק עותקים של קבוצות דיון אלה, ולשלוח אליהן תגובות שהתקבלו ממשתמשים מקומיים.
הטכנולוגיה של קבוצות כמעט ונשכחה מאז תחילת המאה ה-21, כתוצאה ישירה של עלייתו של הפורום, המהווה תחליף מבוסס דפדפן לקבוצת הדיון ובכך מבטל את הצורך בהתקנת לקוח לפעילות בקבוצת הדיון.
חנן קמינסקי
חנן (אלברט) קמינסקי (נולד ב-28 באוגוסט 1950) הוא אנימטור, מאייר ובמאי הנפשה ישראלי, העומד בראש התוכנית לתואר שני בעיצוב משולב ב-HIT מכון טכנולוגי חולון.
ביוגרפיה
קמינסקי נולד בשנת 1950 בבריסל (בלגיה), למשפחה יהודית ששרדה את השואה, ומתגורר כיום בתל אביב.
בגיל 20 עלה לישראל לבדו, בחיפוש אחר חלום להפוך לעובד אדמה בקיבוץ. אבל היה זה חלום ילדות אחר, האהבה לציור, שבו בחר להתמקד והוא סיים את לימודיו באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים בשנת 1977. במסגרת לימודיו שם פגש את המרצה האורח, במאי סרטי ההנפשה האיטלקי עמנואל לוצאטי שהשפיע רבות על הקריירה שלו.
לאחר סיום לימודיו, קמינסקי יצר סרטי הנפשה קצרים לילדים בטלוויזיה הישראלית המתפתחת. לאחר מכן, הוא המשיך את לימודיו באקדמיית רויאל לאמנות באמסטרדם, שם יצר את סרט ההנפשה הקצר שלו "הורוד והאפור" (1981).
במהלך שנות ה-80 החל לשתף פעולה עם CTW בניו יורק ויצר סרטי הנפשה קצרים ל"Sesame street" וגם ל"רחוב סומסום" בגרסה הישראלית שלו, ומאוחר יותר, בשנות ה-90, ל"שארע סימסים", הגרסה הפלסטינית שלו.
בין 1985-1988 חי בפריז שם יצר את סדרת סרטי ההנפשה הראשונה שלו לטלוויזיה "Les Betises" ("השטויות"), קופרודוקציה בין הטלוויזיה הצרפתית והשווייצרית.
בשנת 1990, היה לבמאי ההנפשה של קלטת הילדים שירים קטנים, שזכתה להצלחה רבה ובעקבותיה יצאו קלטות המשך.
בין השנים 1991-1995 ביים את סרט ההנפשה באורך מלא הראשון שלו "הרפתקאות שלומיאל". הסרט, המבוסס על סיפורים קצרים מאת הסופר זוכה פרס נובל יצחק בשביס-זינגר, עם מוזיקה של המלחין זוכה פרס האוסקר מישל לגראן ("מטריות שרבורג") ושירים ודיאלוגים של זוכה פרס אמי שלדון הארניק ("כנר על הגג") זכה לפרסים והיה לנקודת מפנה בקריירה שלו.
בשנת 1998 היה לבמאי הנפשה בסרט באורך מלא "בבר מלך הפילים". בין 1999-2008 יצר את שלושת סרטי ההנפשה באורך מלא ואת סדרת הטלוויזיה הנודעים "Pettson & Findus" (פרס Pulcinella 2001), את סרט ההנפשה באורך מלא "היידי בת ההרים" וסדרות טלוויזיה בהנפשה "The Fantastic Flying Journey", "מכתבים מפליקס" ו-"The Wumblers".
בשנת 2015 זכה בפרס "Pucinella" על הקריירה שלו בפסטיבל הבינלאומי לסרטי הנפשה, Cartoons on the Bay בוונציה. בשנת 1996 הקים את מגמת ההנפשה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. מאז, קולנוע ההנפשה הפך לתעשייה בישראל ותופס חלק נכבד בהפקות טלוויזיה ובתעשיית המשחקים.
בשנת 2017 סיים לביים את סרטו האחרון עד כה, "אגדת המלך שלמה" – קופרודוקציה ישראלית-הונגרית.
קמינסקי הוא פרופסור חבר במכון טכנולוגי חולון (HIT) ובחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בלה קיש
ביוגרפיה
בלה קיש נולד באיז'אק באימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של יאנוש קיש וורונה ורגה.
הוא התפרנס כפחח וחי בעיירה קטנה צינקוטה שלימים התמזגה עם העיר בודפשט. תחביביו היו אסטרולוגיה ותורת הנסתר. קיש היה נשוי פעמיים והיו לו שני ילדים, ארנקה ואילונקה. בשנת 1912 הוא שכר את שירותיה של משרתת בשם גברת יאקובק, לאחר שאשתו בגדה בו עזבה אותו לטובת גבר אחר.
אף על פי שקיש היה דמות אהודה, קיש מעולם לא היה בקשר אינטימי עם הנשים בעיירתו. אנשי העיירה הבחינו בכך שהוא החל לצבור מיכלי מתכת גדולים. הוא אמר לשוטרים שחקרו אותו בנושא שהוא אוגר במיכלים דלק כדי שישמשו לו כרזרבה לשנות מלחמה.
כאשר מלחמת העולם הראשונה פרצה בשנת 1914, הוא גויס לצבא והשאיר את אחזקת ביתו בידי גברת יאקובק.
גילוי הגופות בביתו
ביולי 1916, משטרת בודפשט קיבלה שיחת טלפון מבעל הבית של קיש ואמר שהוא מצא בדירה שבעה מכלי מתכת גדולים. שוטר מהעיירה נזכר שקיש נחקר בעבר בנוגע למיכלים ואמר שהוא אוגר דלק לתקופת מלחמה, על כן הוביל מחלקה של חיילים שנזקקו לדלק לדירתו. מיד לאחר שאחד המיכלים נוקב בדוקרן דלף ממנו ריח עז ומחשיד. בלש המשטרה קארוי נאג' פתח בחקירה והחליט לפתוח את אחד מהמיכלים למרות התנגדותה של גברת יאקובק. במיכל נמצאה גופה של אישה חנוקה ובמיכלים אחרים נמצאו גופות או שאריות גופות נוספות. מחיפוש נרחב בביתו של קיש נמצאו לא פחות מ-24 גופות שונות.
נאג' הודיע לצבא שעליהם לעצור את קיש מיידית אם הוא עודו בחיים - שכן עלה חשש הוא נפל בשבי. השם בלה קיש היה שם נפוץ מאוד באותן שנים בהונגריה ולכן לא ידעו את איזה חייל במדויק מחפשים. נגי עצר את גברת יאקובק ואף פקד על שירות הדואר שלא להעביר לקיש מכתבים, על מנת למנוע מצב שבו שותף לפשעיו יזהיר אותו מהחוקרים ומהמשטרה. נאג' חשד שגברת יאקובק מעורבת ברציחות, בעיקר מפני שקיש רשם את שמה כיורשת חוקית. ג'קובק הבהירה לחוקרים שאין היא ידעה דבר על הרציחות. היא הראתה להם חדר סודי נעול שקיש אסר עליה להיכנס אליו לעולם. חדר זה היה מלא בכונניות עם ספרים ובשולחן כתיבה עליו היו מונחים מכתבים ואלבום תמונות, המסמכים הוכיחו שקיש התכתב והיה בקשר עם 74 נשים שונות. רוב הספרים עסקו ברעלים או בדרכי חנק שונות. מהמכתבים שנמצאו נגי הצליח להגיע למספר מסקנות. המכתבים הישנים ביותר היו משנת 1903 ומהם עלה בבירור שקיש הונה את הנשים - בעיקר נשים בגיל העמידה שחיפשו זוגיות או חתן. הוא פרסם מודעות במדורי שידוכים במספר עיתונים ויצר קשר עם נשים שחיו הרחק ממשפחתן ומקרוביהן והיו עריריות כך שאיש לא יבחין בהיעדרן. הוא פיתה אותן והצליח לשכנע אותן לשלוח לו כסף. המשטרה אף מצאה מסמכים שהעידו ששתיים מקורבנותיו התלוננו עליו וגילו שהוא הונה אותן. שתיהן נעלמו ותיקי המשפט שנפתחו נגד קיש נסגרו.
כל אישה שנכנסה לדירתו נחנקה. קיש שימר את גופותיהן באלכוהול ואטם אותן במיכלי מתכת הדוקים היטב. המשטרה גילתה שלכולן היו נקבים בגב ושקיש שאב את דמן מהגופות. הדבר הוביל את החוקרים לחשוב שקיש היה סוג של ערפד.
הימלטות
ב-4 באוקטובר 1916 החוקר נאג' קיבל מכתב ובו הודיעו לו כי קיש מחלים מפצעיו בבית חולים סרבי. אולם, נאג' לא הצליח לשים את ידיו על קיש. בלה קיש נמלט מבית החולים והניח גופה של חייל אחר במיטתו. נאג' הודיע למשטרת הונגריה להתחיל בחיפושים אחריו, אך הוא הצליח להימלט ולא נתפס בשטח הונגריה או מחוץ לה.
אחרית דבר
במספר הזדמנויות אחרות, עלו השערות שקיש החליף זהות עם חייל בשם מאקרי שנהרג במלחמה. במשך שנים קמו עדויות שונות של אנשים שראו אותו בערים ובאתרים שונים. החלו לפוץ עליו מספר שמועות, שמועה אחת גרסה שהוא נעצר ברומניה על שוד או שהוא מת מקדחת צהובה בטורקיה. בשנת 1920, חייל מלגיון הזרים הצרפתי דיווח על חייל אחר בשם הופמן (אחד מהשמות הבדויים בהם עשה קיש שימושיו במכתביו) שהתפאר ביכולתיו לענות אנשים בכיסא עינויים ושתאם את מראהו של קיש. "הופמן" נשר משורות הלגיון הצרפתי לפני שהמשטרה הצליחה להשיגו.
הפעם האחרונה בה קיש נראה הייתה בשנת 1932 בניו יורק. בלש הרציחות הנרי אוסוולד היה סבור שהוא ראה את קיש בתחנת הרכבת התחתית במנהטן. היו אף שמועות שקיש עובד בעיר בתור שרת אך לא יכלו לאשש אותן. כאשר שוטרים באו לתשאל את השרת החשוד כבלה קיש הוא נעלם.
עד להיום לא ידוע מה עלה בגורלו של קיש או מה המספר האמיתי של קורבנותיו.
טורניר צ'ארלסטון בסבב ה-WTA
טורניר צ'ארלסטון (או בשמו הרשמי : גביע מעגל המשפחה - Family Circle Cup) הוא טורניר טניס מהקטגוריה העליונה בסבב ה-WTA הנערך מאז שנת 1973 בעיר צ'ארלסטון במדינת קרוליינה הדרומית שבארצות הברית. הטורניר משוחק על מגרשי חימר ירוק פתוחים.
אליפות ישראל בשחמט 1980
אליפות ישראל בשחמט 1980 הייתה האליפות ה-15 של ישראל בשחמט. היא אורגנה על ידי האיגוד הישראלי לשחמט ונערכה ביפו.
בתחרות הפתוחה זכה נתן בירנבוים, שצבר 12 נקודות מ-15 אפשריות.
בתחרות הבזק זכה ישראל גלפר, שצבר 12 נקודות מ-13 אפשריות והקדים את שמעון כגן, שצבר 11.5 נקודות, ואת יהודה גרינפלד, שצבר 9.5 נקודות.
התחרויות נערכו בשיטת ליגה.
אום אל עומדן
אום אל עומדן (או אום אל עמדאן) הוא אתר ארכאולוגי הנמצא מצפון לכביש המחבר את מודיעין עם כביש 3 הארצי (שדרות החשמונאים), בקצה של שכונת בוכמן (מוריה) במודיעין.
בהתאם לניתוח הממצאים הארכיטקטים והסטרטיגרפים של האתר, ניתן להבחין בשלוש שכבות עיקריות, אשר תוארכו בעזרת מטבעות ישנים וכלי חרס שנמצאו. הממצאים הראשונים הם מן התקופה הפרסית מהמאה החמישית עד למאה השלישית לפנה"ס. בנוסף להם אף נמצאה כמות מועטה של כלי חרס מן התקופה ההלניסטית מהמאה השלישית עד למאה השנייה לפנה"ס, ואף נמצאו שרידים רבים מהשנים המאוחרות של המאה הראשונה לספירה עד לתחילתה של המאה השנייה לספירה.
בגלל הממצאים מימי מרד החשמונאים יש ארכאולוגים הטוענים כי היה זה כפר חשמונאי. האתר הוצע על ידי חופרי האתר כמיקום אפשרי למודיעים העתיקה.
בעקבות החפירות שנערכו מטעם רשות העתיקות בחורבת אום אל-עומדן ניתן לזהות את החורבה ככפר. הכפר כולל סמטה מרכזית רחבה, סמטאות צרות הניצבות לה, גת, מבני מגורים ומבני ציבור, בהם בית כנסת (מהעתיקים בארץ) ומקווה טהרה. כמו כן, נחשפו במקום שלוש מערכות קבורה. בנוסף על כך, נתגלו במקום חותם אבן ועליו כתובת בארמית, כלי חרס, מטבעות מתקופות המרד הגדול ומטבעות בר כוכבא.
סיור באתר
בשנים 2014-2012 נערכו באתר עבודות להכשרת האתר לביקורי קהל. הוכשרה חנייה ודרך גישה אל אתר אום אל עומדאן מרחוב ראובן שבמודיעין. שביל הסיור עובר ליד הכפר היהודי העתיק מתקופת הבית השני. בכפר נראים בתי מגורים, בוסתן, חצרות וגת מרוצפת אבני פסיפס לבנות. השביל מסתיים בבית הכנסת העתיק ובמקווה הטהרה המרשים מהמאה הראשונה לספה"נ.
Network News Transfer Protocol
NNTP (ראשי תיבות של: Network News Transfer Protocol) הוא פרוטוקול תקשורת המשמש בעיקר להבאה ופרסום הודעות קבוצות דיון (Usenet) בעת התקשורת עם שרת המספק את השרות. הפרוטוקול משמש גם לסנכרון ההודעות בין השרתים השונים המציעים שירות זה. את, תקן הפרוטוקול, השלימו בריאן קנטור מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ופיל לפסליי מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי במרץ 1986.
לרוב, פורט ה-TCP מס' 119 שמור בעבור שירות ה-NNTP. בעת ההתחברות מאובטחת בעזרת SSL, משתמשים בפורט TCP מס' 563. צורת התחברות זו לעיתים נושאת את השם NNTPS.
היסטוריה
במקור, קבוצות הדיון פותחו מסביב לפרוטוקול ה-UUCP, כשרוב העברות המאמרים נעשו בתקשורת טלפונית ישירה לשרת. הקוראים והכותבים היו מתחברים למחשב אשר אירח את קבוצת הדיון, כשהם קוראים וכותבים ישירות לכונן הקשיח של השרת.
בהמשך, כאשר השימוש ברשתות המקומיות ובאינטרנט נעשה שכיח יותר, עלה רצון לאפשר לתוכנות הקוראות בקבוצות הדיון לרוץ על מחשבים אישיים, כמו גם רצון להשתמש באינטרנט כדי לטפל בהעברות המאמרים. היות שלרוב מערכות קבצים רשתיות התואמות לאינטרנט לא היו זמינות, הוחלט לפתח פרוטוקול חדש אשר ידמה לפרוטוקול ה-SMTP אך יהיה מותאם לטיפול בקבוצות הדיון - זהו פרוטוקול ה-NNTP.
עומר דגן
עומר דגן (נולד ב-9 ביולי 1976) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ששימש כמפקד יחידת המחשוב לוט"ם מנובמבר 2019 עד מאי 2023.
ביוגרפיה
נולד וגדל בקיבוץ גת.
בשנת 1994 התגייס לצה"ל לקורס תכנות בממר"ם ושירת כמתכנת במא"ם. בשנת 1997 סיים קורס קצינים ומונה למפקד קורס תכנות בבסמ"ח, תפקיד בו שירת עד 1999.
בהמשך מילא תפקידי פיקוד ותוכנה והוביל פרויקטי מחשוב מבצעיים.
בשנים 2006 ועד 2009 שימש כראש לשכתו של עמי שפרן, ראש אגף התקשוב.
בין 2009 ו-2015 שימש בשלושה תפקידי ראש ענף, בדרגת סגן אלוף. בשנת 2015 מונה למפקד יחידת מצפ"ן, בית התוכנה של לוט"ם, ושימש בתפקיד זה עד 2017. לאחר מכן שירת כרמ"ח בחטיבת ההגנה בסייבר באגף התקשוב, אשר דגן היה ממקימיה.
בשנת 2018 מונה לראש מנהלת הטרנספורמציה הדיגיטלית הראשון באגף התקשוב לאחר שהוביל את עבודת המטה להקמתה.
ביוני 2019 הועלה לדרגת תת-אלוף ובנובמבר 2019 מונה למפקד לוט"ם, במקומו של תא"ל רמי מלאכי. במאי 2023 הוחלף על ידי תא"ל יעל גרוסמן.
דגן בעל תואר ראשון במדעי המחשב ומתמטיקה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדעי המדינה עם התמחות בביטחון לאומי ודיפלומטיה מאוניברסיטת תל אביב.
חיים אישיים
דגן מתגורר ברעננה ונשוי לד״ר נעה דגן ולהם לשלושה ילדים.
שותפות קוד
שותפות קוד (באנגלית: Code Sharing) הוא מושג שמקורו בתחום התעופה האזרחית, ואשר במסגרתו חוברות שתי חברות תעופה או יותר בהענקת שירות משולב בטיסה המבוצעת על ידי אחת מהן, אך הנושא גם את קוד השירות של יתר החברות בשותפות. כל אחת מהחברות בשותפות הקוד מעניקה לטיסה ערך מזהה משלה, הכולל את קוד החברה ב-יאט"א (ארגון חברות התעופה הבינלאומי) ואת מספר הטיסה. בדרך כלל כל חברה מעניקה לטיסה מספר המיועד לטיסות שותפות קוד המבוצעות על ידי חברות תעופה אחרות (לדוגמה, באמצעות מספר בן ארבע ספרות בניגוד לשלוש ספרות, או באמצעות מספר המתחיל בספרה שנועדה לכך).
שותפות קוד נחתמה לראשונה בין חברת התעופה האוסטרלית קוואנטס לאמריקן איירליינס האמריקאית, בהצעת שירותי טיסה משותפים בין מספר ערים באוסטרליה לערים בארצות הברית. עם היווסדן של בריתות חברות התעופה הגדולות בעולם, החל בשנת 1993, הפכה שותפות קוד לעקרון יסוד של בריתות אלה, אך הנוהג רווח בגרסתו המקורית גם כיום.
מאחר שאין טעם לפצל את הטיפול בנוסעים, כבודה ומטען העושים את דרכם לאותו מטוס בדיוק בין מספר טרמינלים, קיימת מגמה לאחד את פעילותן של חברות הפועלות בשותפות קוד בשדות תעופה מרובי טרמינלים בטרמינל אחד.
יתרונות השיטה לחברות התעופה
האינטרס הכלכלי של חברות התעופה להקשר בהסכמי שותפות קוד ברור שכן הוא טומן בחובו מספר יתרונות: עם זאת, לשותפות קוד נודעים גם יתרונות שיווקיים:
יתרונות וחסרונות לציבור הנוסעים
מאידך, שותפות קוד הביאה גם לתופעות חיוביות מבחינת ציבור הנוסעים שכן החברות השותפות בקוד מנסות לתאם ביניהן את לוחות הזמנים של טיסות ההמשך ולפעול במשותף בתחום ניהול הכבודה. יתרונות אלה באים לידי ביטוי מרבי בבריתות חברות התעופה הגדולות, במסגרתן חלק ניכר מרשת הטיסות משותף למספר חברות (מצב שניתן לתארו ביתר דיוק כריבוי קודים).
יונה וולך
יונה וולך (10 ביוני 1944 – 29 בספטמבר 1985) הייתה משוררת ישראלית.
תולדות חייה
יונה וולך נולדה בכפר אונו (לימים קריית אונו) בשנת 1944 ל מיכאל ואסתר וולך, שעלו מבסרביה, והיו ממייסדי היישוב. אסתר, לבית גופמן, נולדה בשנת 1910 בעיירה חוטין. מיכאל וולך נולד בשנת 1912 בעיירה ליפקאני, הוא נהרג במלחמת העצמאות בקרב על גבעת קולה, וכך גדלה וולך (ונפטרה) ברחוב הקרוי על שם אביה. אחותה היחידה, נירה, נולדה בשנת 1938.
היא תוארה כנערה סוערת וחסרת מנוח, בוגרת מכפי גילה ובעלת נטייה למרדנות ואקסהיביציוניזם. היא סירבה להתנהג על פי המוסכמות המגדריות באותה תקופה ואימצה לעצמה התנהגויות שנחשבו אז לגבריות, ולפיכך גם חריגות לנערה. למשל, היא קראה בשקיקה את מערבוני קרל מאי, עישנה סיגריות בשרשרת, התהלכה יחפה, לבשה מכנסי ג'ינס גבריים, חולצה פרומת כפתורים, כובע מצחייה ושיער מפוזר ומרושל. הממסד החינוכי התקשה להתמודד איתה והיא סולקה מתיכון חדש בסוף כיתה י'. סמוך לסילוקה נכנסה להיריון ועברה הפלה ראשונה. בקיץ 1961, בגיל 17, החלה ללמוד במכון אבני לאמנות הציור והפיסול בתל אביב, מוסד שאהבה ושהגביר בה את דחף היצירה הלירית.
המשורר מקסים גילן הכיר את שיריה לעורך גבריאל מוקד, ובשנת 1964 פרסם את שיריה לראשונה בכתב העת "עכשיו". לאחר מכן, באותה שנה, פרסם גילן את שיריה בכתב העת האוונגרדי "קילטרטן". החל מ-1972 הייתה מקורבת לכתב העת "סימן קריאה" ולעורכו, מנחם פרי, שהוציא לאור שניים מספריה ואת המבחר תת הכרה נפתחת כמו מניפה שראה אור לאחר מותה. וולך הייתה ממייסדי כתב העת פשיטא, שביקש להכניס אל השירה את השפה היומיומית.
בסוף שנות השישים, שבהן התגברו בחברה הישראלית מגמות מתירנות וליברליות בכל הנוגע למין ושימוש בסמים, הייתה וולך דוגמה נועזת ויוצאת דופן, נועזות שבאה לידי ביטוי גם בשירתה, המביעה חילופי מגדר וזהות מינית. בגיל 21 התאשפזה וולך מרצון במרכז לבריאות הנפש טלביה הירושלמית, שם טופלה בין השאר בסם הפסיכדלי LSD, כפי שהיה מקובל בטיפול הפסיכיאטרי בשנות השישים. את חוויותיה תיארה בשיריה, בהם השיר "אם תלך למסע אל אס די".
בשנת 1978 זכתה וולך בפרס קוגל על ספרה "שירה".
שירתה
וולך עסקה בנושאים חדשים חסרי קשר לזמן, למקום, לתרבות ולסביבה, ובנושאים מנותקי קונטקסט תרבותי, בניגוד לשירה המקובלת, ולמשוררים שיצרו באותה העת, ואת אלו שילבה עם "שפת הרחוב" ולעיתים גם במילים גסות "אנטי-פואטיות". בשורותיה, איגדה בדרכה הייחודית את הארכאי עם החדשני. הקרע והַיַּתְמוּת היוו סימן היכר ומגדיר בזהותה ובידידותה עם יוצרים אחרים, כגון מאיר ויזלטיר ויאיר הורביץ. וולך עסקה כביכול ב"טפל" התרבותי המקומי ש"לא נגע לאף אחד" אך היה זה קולו האישי של הפרט בחברה הישראלית, ובמובן האוניברסלי, במה שמוגדר כחברה הבורגנית-קפיטליסטית המתהווה.
החוויות האינטימיות מצאו את חזית הבמה בכתיבתה, בעת בה מעטים עשו כך: עיסוק גלוי במין, תחושת חוסר שייכות האדם למינו וכפיית החברה לתפקוד חברתי תלוי מין, החוויה והדיכוי הנשי, פחד עצמי, הפחד מהמוות (הבלתי הרואי בקונטקסט ישראלי), העניין בשיגעון ובאיבוד הדעת, תחושת השונות והזרות מן הכלל, דיכוי הפרט כהוויה חברתית הכרחית של חיים בחברה, הצורך בריבוי פנים וזהויות כצורך קיומי לשם הישרדות בחברה הפוסט-מודרנית (שהחלה מתהווה אז), תכנים אלו נראים כיום מובנים מאליהם בשירה העברית, ויש האומרים שתכנים אלו נלקחים כמובן מאליו בין השאר בזכות שיריה. נושא נוסף הזוכה לעיסוק רב בשירתה של יונה וולך מתחילת כתיבתה ועד סופה, הוא חוויית הקורבנות, על כלל כל היבטיה.
ב-1982 התפרסם בכתב העת הספרותי "עיתון 77" שירה של וולך, "תפילין", ועורר סערה ציבורית עזה, עקב נושאו, התפילין, תשמיש קדושה חשוב ביהדות, המוזכר בשיר בהקשר מיני פרובוקטיבי. סגנית שר החינוך והתרבות, מרים גלזר-תעסה, כינתה את המשוררת "מופרעת" וכן: "בהמה מיוחמת (...) הייתי שמה אותה בפינה". המשוררת החרדית זלדה, שהייתה מיודדת עם וולך ואף הופיעה עמה בצוותא בערבי הקראת שירה, ניתקה את הקשר עמה בעקבות פרסום השיר.
שלושה מנושאי שירתה של וולך מופיעים בהרחבה בספר שירתה זה. האחד, הקיום האנושי ומצבי התודעה של האדם, או האמן, כמסמנים את משמעות החיים וכיווני החיים. השני, המין והחוויה המינית, וולך מתארת שלל צורות של מיניות שלא בהכרח חוותה אותן, אלא שהיא טוענת להימצאן כחלק מהמיניות האנושית, וממקדת בשירתה את משמעותן בתוך התודעה העצמית וחוויית "האני". בין קשת החוויות המיניות שמתארת וולך נמצאות הטרנס-מיניות, ההתעמרות בשותף או השותפה למעשה המיני, ובקצהּ האַל-מיניות. בנוסף, וולך מנסה לצלם את המיניות מבעד להוויה היהודית-הישראלית כגון הדת והלכה; והשלישי, מצב הנפש, הטירוף והשפיות. אם השפיות היא מצב הנפש הנכון או בריאות הנפש, הרי וולך מערערת על הקונקרטיות של כלליה המקובלים בתרבות המערב, או בכל תרבות אחרת, כאשר היא עלולה לפרוץ כניגוד בינה לבין האוטונומיה של חיי הנפש הפנימיים-העצמיים. הדבר ממנו חוששת וולך יותר מכל הוא איבוד יכולת ההסתכלות וההתבוננות האישית והמיוחדת על המציאות, יכולת המתאפשרת רק על ידי הפרדה השואפת למוחלטת בינה לבין כל קבוצה תרבותית או רעיונית אחרת, שעם הצטרפות האדם אליה היא מאלצת אותו לאמץ את חוקיה ובכך להיבלע ולחדול מחשיבתו הביקורתית. השקפה קיצונית, עקשנית וחסרת פשרות זו מובילה בהכרח לתחושת בדידות רבה, ואכן אחד מנושאי שיריה העיקריים הוא בדידות.
שלושת הנושאים: הקיום, המיניות והנפש, מעורבבים ומהופכים בכוונת מכוון בשירתה של וולך, בין השאר באמצעים הצורניים הפואטיים שמתפקידם למסור את האמירה המהותית שברצונה למסור; וולך מראה או טוענת שאין משמעות לחלוקות או לתיוגים המקובלים בעיניה, או בעיניה כאמן שנאמן אל "האני" שלו שאינו נכון לוותר על עצמיותו גם כאשר היא נוגדת את המוסכמות או את המוסר המקובל. אולם קווי המתאר של שירתה מורכבים מדבר והיפוכו, עד כדי איפוס המשמעות כמצב תודעה שאין מנוס ממנו. היא מתארת פראות מינית והתרת כל רסן או מעצור תרבותי, בדרך לסיפוק התשוקה. אולם יחד עם החושניות המינית, מופיע האיון או הריקון של המין מערכו או תועלתו כאמצעי להנאה. וכל זאת, כמקרה פרטי או דוגמה של חוויית הריקון וה"למעלה מזה" בכלל שירתה. בשני הקצוות, התשוקה והדיכאון, היא ניצבת כמעידה על חוויותיה האישיות, שהיו ידועות למיליה הספרותי שהופקד על התקבלות שירתה, עורכי כתבי עת ספרותיים ועמיתים בחוג הקרוב אליה.
מקצת שיריה של וולך תורגמו לשפות זרות כגון: אנגלית, איטלקית ויידיש. אנתולוגיה נרחבת של שיריה ראתה אור באספרנטו.
המאבק על עיזבונה
בן זוגה של וולך בארבע שנות חייה האחרונות, יובל ריבלין, המחזיק בעיזבונה, אסר בשנת 2000 על אקו"ם לעשות שימוש בשיריה שעדיין לא הולחנו או תורגמו. האיסור שהטיל ריבלין נבע מחזרתו בתשובה. צעד זה עורר ביקורת רבה בקרב חובבי שירתה של וולך. הפרשה עלתה לכותרות לאחר שהזמר ארי גורלי, חבר ההרכב "40 מעלות", גילה שלפי החוק הוא מנוע מלמכור תקליטור של שירי משוררים שהקליט ההרכב, היות שהופיעו בו גם שני שירים של וולך, שהזכויות עליהם היו שייכות לריבלין. ריבלין חזר בו מהאיסור בתחילת יולי 2005.
בתיאטרון
וולך כתבה מחזה שלם אחד בלבד "ולדימיר ושולמית". עותק שלו נמצא בספריית התיאטרון של אוניברסיטת ת"א. היא כתבה גם מחזה משובץ שירים בשם "אור זרוע" שבו מסופר על פיראט אנטישמי שהופך לאוהב יהודים (יגאל סרנה, ביוגרפיה); המחזה נגנז. היא החלה לכתוב כמה תמונות למחזה בשם "אנדרטה של צרעת". הצגה מבוססת על תמונות אלו הועלה בפסטיבל תל אביב לשירה 2019. נוסף לאלה, היא כתבה מספר מערכונים, שגנוזים ב"מכון גנזים" בספריית בית אריאלה ת"א.
קישורים חיצוניים
סרטים:
קטעי קול:
יצירתה וחייה:
משיריה:
חמולת ברגותי
חמולת ברגותי (בערבית: البرغوثي, בתעתיק מדויק: אלברע׳ות׳י) היא חמולה פלסטינית ידועה. רוב בני החמולה מתגוררים בנפת רמאללה ואל-בירה.
מספר מבני המשפחה הם טרוריסטים וכמה מהם דמויות בולטות בספרות ובפוליטיקה הפלסטינית.
רישי סונאק
רישי סונאק (באנגלית: Rishi Sunak; נולד ב-12 במאי 1980) הוא פוליטיקאי בריטי המכהן כראש ממשלת בריטניה.
סונאק מכהן כמנהיג המפלגה השמרנית, וחבר בית הנבחרים מטעמה, המייצג את מחוז ריצ'מונד (צפון יורקשייר) בפרלמנט מאז 2015. הוא כיהן כשר האוצר בקבינט של בוריס ג'ונסון מפברואר 2020 ועד להתפטרותו ביולי 2022.
ביוגרפיה
סונאק נולד בסאות'המפטון שבהמפשייר, להורים הינדים מהפזורה ההודית בדרום-מזרח אפריקה, שמוצאם בפנג'אב. אביו, יליד מושבת קניה, שימש רופא כללי בשירות הבריאות הלאומי ואמו, ילידת טנגניקה, ניהלה בית מרקחת בבעלותה. סונאק הוא הבכור, ויש לו אח ואחות.
עשה את לימודיו התיכוניים בווינצ'סטר קולג', פנימייה פרטית יוקרתית. לאחר מכן למד בתכנית לפילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה בלינקולן קולג׳ שבאוניברסיטת אוקספורד, הוא זכה במלגת פולברייט ללימודי מנהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית.
קריירה פוליטית
בבחירות הכלליות בבריטניה 2015 הועמד מטעם המפלגה השמרנית לנציגה במחוז הבחירה ריצ'מונד שצפון יורקשייר, מושב שקודם לכן הוחזק על ידי ויליאם הייג. הוא נבחר לבית הנבחרים לאחר שזכה לרוב של 51.4%. סונאק תמך בברקזיט במהלך משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי ב-2016 ובהמשך בהצבעות בפרלמנט בנושא.
בבחירות הכלליות בבריטניה 2017 זכה לכהונה נוספת ברוב של 63.9%. הוא כיהן כחבר בוועדת הסביבה, מזון ואזורי הכפר.
ביולי 2019 מונה למזכיר הראשי של האוצר (השר השני בחשיבותו במשרד האוצר הבריטי).
ב-20 בפברואר 2020 מונה לשר האוצר בקבינט של בוריס ג'ונסון לאחר התפטרותו של סאג'יד ג'אוויד. תקופת כהונתו התאפיינה בהתמודדות עם משבר הקורונה, במהלכו הציג תוכניות סיוע לכלכלה, מעסיקים ועובדים בהיקף של מאות מיליארדי פאונד. בשלבים המוקדמים של מגפת הקורונה, הוא היה פופולרי בסטנדרטים של הפוליטיקה הבריטית, שתואר על ידי אנליסט אחד כבעל "דירוג טוב יותר מכל פוליטיקאי מאז ימי הזוהר של טוני בלייר". סקרים שונים הראו שסונאק נשאר פופולרי מאוד בקרב תומכי השמרנים ובריטים רבים אחרים במהלך 2020 והיה לאחד משרי האוצר הפופולריים בהיסטוריה הבריטית. ביולי 2022 התפטר יחד עם שר הבריאות ג'אוויד על רקע אובדן אמון בראש הממשלה ג'ונסון.
לאחר התפטרותו של בוריס ג'ונסון ממנהיגות המפלגה השמרנית הכריז סונאק על התמודדותו לתפקיד. הוא הצליח להגיע לשלב האחרון בהתמודדות יחד עם שרת החוץ ליז טראס. אך בסופו של דבר טראס נבחרה. ברם, לאחר התפטרותה כעבור חודש וחצי חזר להתמודד על ראשות המפלגה והיה למועמד המוביל.
באפריל 2022 נקנס סונאק, כמו גם בכירים נוספים בממשלת בריטניה, בידי משטרת המטרופולין של לונדון על השתתפות במסיבת יום ההולדת של ראש הממשלה דאז בוריס ג'ונסון ביוני 2020. נקבע כי המשתתפים במסיבה הפרו את תקנות הקורונה שנקבעו על ידי ממשלתו של ג'ונסון, שבה היה סונאק באותה עת שר האוצר. סונאק התנצל פומבית על השתתפותו במסיבה.
ראש ממשלת בריטניה
ב-24 באוקטובר 2022 בחרו בו חברי המפלגה השמרנית למנהיג המפלגה השמרנית. יום למחרת נפגש עם המלך צ'ארלס השלישי, שמינה אותו לראש הממשלה.
ממשלתו התמודדה עם הזעזוע הכלכלי שהוביל להתפטרות טראס ועם דרישות להעלאת שכר אשר גררה גל שביתות במדינה. גל זה עורר השוואות לחורף של תחילת 1979 שכונה "החורף העגום" (Winter of discontent), בימי ממשלת הלייבור בראשות ג'יימס קלהאן. קדם לו גל שביתות ביוני 2022.
בינואר 2023 הודיע סונאק כי ממשלתו מתחייבת לרסן את האינפלציה בבריטניה, לשפר את הצמיחה של כלכלת המדינה, להקטין את החוב הלאומי ולקצר את זמני ההמתנה לטיפול רפואי במערכת הבריאות הציבורית. כמו כן התחייב סונאק לחקיקה שתרתיע מהגרים בלתי חוקיים מלהגיע לבריטניה, במיוחד אלו המגיעים לחופי המדינה בסירות באמצעות מעבר בתעלת למאנש.
בפברואר 2023, סונאק ונשיאת נציבות האיחוד האירופי אורסולה פון דר ליין חתמו על שינויים בפרוטוקול הסחר של צפון אירלנד עם אירלנד שנחתם בעקבות פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי.
ישראל
רישי סונאק תומך בישראל ובמדיניותה, ובעבר הצהיר על הכרתו בירושלים כבירתה ההיסטורית של ישראל. הוא מתנגד לתנועת ה-BDS ולאנטישמיות. הוא תמך ברעיון להעביר את שגרירות בריטניה בישראל לירושלים אך ויתר על כך לבסוף. בנוסף, הוא תומך בהכנסת משמרות המהפכה האסלאמית של איראן לרשימת ארגוני הטרור.
חיים אישיים
סונאק הינדי בדתו. הוא נישא ב-2009 לאקשתה מורטי, אותה הכיר כאשר היו שניהם סטודנטים באוניברסיטת סטנפורד. הם הורים לשתי בנות. מורטי היא בתם של מייסד חברת אינפוסיס, נראינה מורטי והסופרת סודה מורטי, והונם המשותף של מורטי וסונאק מוערך במעל 700 מיליון פאונד. למשפחה אחוזה בקנזינגטון שבלונדון ואחוזה בצפון יורקשייר.
למה (מתמטיקה)
לֶמה (באנגלית: Lemma; מיוונית: λημμα) היא משפט מתמטי המשמש כלי-עזר להוכחת משפטים אחרים. נקראת לפעמים גם משפט עזר.
מלבד העובדה שהיא מסייעת בהוכחת משפט אחר, ההבחנה בין "לֶמה" לבין "משפט" היא בעיקר ערכית – הלֶמה עשויה להימצא בצילו של המשפט אשר בהוכחתו סייעה. עם זאת הוכחת הלֶמה עשויה לפתור את מרבית הדרך להוכחת משפט המטרה או אף לפתוח צוהר רחב יותר ממנו בגלל מאפיינים ונושאים שונים שהועלו בזמן הוכחתה. לכן בין הלמות קיימות גם תוצאות חשובות רבות: הלמה של צורן, הלמה של בזו, הלמה של פאטו, הלמה של נקאימה ועוד.
מהעת העתיקה מוכרות הלמה של אוקלידס וספר הלמות של ארכימדס.
אטימולוגיה
המילה היוונית "למה" ("λημμα") פירושה: "כל דבר המתקבל. כגון מתנה, רווח או שוחד". הטיית הריבוי לֶמוֹת נמצאת בשימוש נפוץ, אף שבשפת המקור הצורה הנכונה מבחינה לשונית היא לֶמַטָה, בתעתיק מהמקור היווני λημματα.
אלקטרומטר ליפמן
אלקטרומטר ליפמן (באנגלית: Lippmann electrometer) הוא התקן למדידת זרמים חשמליים זעירים שהומצא על ידי גבריאל ליפמן בשנת 1873.
כאשר מגיע הזרם החשמלי הזעיר הוא משנה את מתח הפנים של הכספית וגורם לו לעלות למרחק קטן בתוך הצינורית הנימית. עליה זו נמדדת באמצעות מיקרוסקופ מתאים בעל סולם מדורג. ב-1876 הדגים אטיין-ז'ול מארה באמצעות האלקטרומטר שפותח על ידי ליפמן מדידה של הפעילות החשמלית של הלב, ציון דרך בתולדות האלקטרוקרדיוגרפיה. ב-1887 השתמש אוגוסטוס דזירה ואלר באלקטרומטר במכונת האלקטרוקרדיוגרפיה שפיתח, הראשונה מסוגה.
צרופה
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1949 על ידי עולים מאלג'יריה ומתוניסיה שהתיישבו בתחילה בעין הוד, ואחר כך ירדו לצרופה. תקנות האגודה אושרו בפברואר 1951. שם היישוב נלקח מספר תהילים:. היישוב שוכן על אדמותיו החקלאיות של הכפר הערבי הנטוש שהיה על רכס הכורכר ממערב – א-סרפנד. סמל המושב עוצב על ידי הקריקטוריסט והמאייר דוש.
שנות ה-50 ועד שנות ה-70
בשלושת העשורים הראשונים לקיומו, התפרנסו החברים בעיקר ממשק החלב, לולי עופות, גידול פרחים וירקות. בשנות ה-50 סבל המושב מקשיים כלכליים שאילצו תושבים רבים לעבוד מחוץ למושב ואף לעוזבו. באוקטובר 1956 חובר המושב לרשת החשמל הארצית. בשנת 1957 הצטרפו למושב משפחות נוספות, חלקן יוצאי פרס שגרו באזור כפר סבא וחלקן הגיעו ישירות ממרוקו. בראשית שנות ה-60 הצטרפו 12 משפחות מהמושב השכן גבע כרמל וזאת כתוצאה ממחסור בשטחי חקלאות עבורן.
ועד המושב התלונן בפני תנועת המושבים על מיעוט מכסות הייצור המוקצבות לתושבים. חקלאי המושב נטשו בהדרגה את גידולי הפרחים ומשק החי ולמעשה בשנת 1977 לא נשארו רפתות פעילות ונותרו ארבעה מגדלי עופות בלבד. המושב החל להתבסס על גידולי ירקות.
שנות ה-80 וה-90
בשנות ה-80, לאחר התמוטטות ארגוני הקניות, והסתבכותם הכלכלית של מרבית המושבים, קיבל מושב צרופה כספים כיוון שלא היה בחובות, אולם בוצעו עיקולים בגין הערבויות ההדדיות של האגודה השיתופית מול ארגוני הקניות ומושבים אחרים. הסדר חובות המושבים והמשבר הכלכלי במושבים גרמו לחיסול השיווק המאורגן של התוצרת החקלאית וכל חבר החל לפעול באופן עצמאי לביסוס משקו החקלאי.
במהלך שנות ה-90 בוטלו העיקולים במסגרת פעולות המשקם, שמונה מטעם הממשלה, לטפל בחובות המושבים ("חוק גל"), והמושב יצא לדרך חדשה, וכמו במרבית המושבים בארץ, קיבל אישור להקצות מגרשים לבנייה במסגרת תוכניות הרחבה.
ביוני 1994, אישרה הועדה המחוזית את תוכנית הרחבת מושב צרופה שעיקרה תוספת 72 מגרשים למגורים. בשנת 1996, אושר למושב להוסיף 6 מגרשים למגורים אל מול ביטול 5 נחלות. הבתים החדשים לא נבנו מחוץ למושב אלא בקבוצות קטנות בתוכו, ובין בתי הוותיקים. כך נשמר האופי הקהילתי שאינו מפריד בין הקבוצות השונות של האוכלוסייה המקומית.
ביולי 1997, פסק המשקם כי מושב צרופה (71 חברי האגודה) פטורים מכל ערבויותיהם בגין חובות האגודה לנושיה.
בשנת 1999, בעקבות הבצורת, החלו לקצץ במכסות המים בהתאם לגידולים החקלאיים. בשנת 2001, הורתה נציבות המים באמצעות חברת מקורות לסגור את אספקת המים בחלקות גידולים מסוימות. כתוצאה מכך נעקרו ביישובי חוף הכרמל 1,000 דונם מטעי בננות וחלקות גדולות של ירקות התייבשו. משבר זה הוביל להקמת מאגר מים גדול לאגירת מי שיטפונות וגשמים ולהקמת אגודת המים חוף הכרמל.
במאה ה-21
נכון לשנת 2020 מתגוררות במושב כ-300 משפחות המונות כ-1,100 נפש. בין המשפחות רב מספרם של בני דור שלישי ורביעי לחברים ותיקים ותושבים בעלי מקצועות חופשיים שהיתוספו בהרחבה. חקלאות המושב מבוססת על מטעי בננות וגידולי ירקות: פלפלים, מלפפונים, חצילים ועגבניות.
ספורט – לאורך השנים הייתה למושב קבוצת כדורגל שהתמודדה בליגה האזורית. בקבוצה שחקנים ששיחקו בליגות השונות וחלקם אף כדורגל מקצועי. כדורגלנים ידועים ממושב צרופה: ישעיהו שווגר, איתן אהרוני וברק בכר.
גאוגרפיה
המושב שוכן ברצועת מישור חוף צרה (כ-3 ק"מ) בין הכרמל לחוף הים, ובגובה 15–20 מטר מעל פני הים בשיפוע ממזרח למערב בהתאמה. חלק מהמושב ממוקם באגן היקוות נחל מהר"ל וכתוצאה מכך הוצף המושב ארבע פעמים בין השנים 1992–2001, ובכל פעם נגרמו לתושבים ולחברים נזקים עצומים לרכוש ולחקלאות. לאחר ההצפה בשנת 1998, השלישית במספר, החליטה ממשלת ישראל על הקמת מעבירי מים מתחת לכביש 4 שיתאימו לספיקות המים הצפויות וזאת במטרה למנוע הצפות נוספות. מחלוקות בין הגורמים המעורבים האריכו את ביצוע העבודות למשך למעלה משלוש שנים עד ההצפה שאירעה בשנת 2001.
ארכאולוגיה
בחלקו המערבי של המושב נמצאו שרידי יישוב עתיק (משני צידי כביש 2), בית מרחץ, בארות, בורות מים, מערות קבורה, קברים חצובים, שברי פסיפס מן התקופה הרומית-ביזנטית (אתר מוכרז, אל-צרפנד 1592/0).
הסוס ונערו
הסוס ונערו (באנגלית: The Horse and His Boy) הוא ספר ילדים המשתייך לספרות הפנטזיה שנכתב על ידי קלייב סטפלס לואיס ופורסם בשנת 1954. זהו הספר החמישי מתוך שבעת הספרים בסדרה דברי ימי נרניה, אף שמבחינת הסדר הכרונולוגי של הספרים, הספר הוא השלישי שבהם ומתרחש למעשה במהלך תקופת ההתרחשות בספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים", בזמן מלכותם של המלכים והמלכות לוסי, סוזן, אדמונד ופיטר, אשר חלקם מופיעים בספר כדמויות משנה.
יש המוצאים בסיפור דמיון גם לסיפור יציאת מצרים, משום שהוא מספר על יציאה מבית עבדים דרך מסע קשה במדבר.
הספר שונה משאר ספרי הסדרה, כיוון שהוא קורה כולו בעולם נרניה, ואין בו מעבר של ילדים מעולמינו לנרניה.
עלילה
נער צעיר בשם שסטה אשר גדל בביתו של דייג עני בשם ארשיש בכפר דייגים קטן בדרום קלורמן מגלה ערב אחד כי האדם שחשב כי הוא אביו אינו אביו האמיתי, והוא מתכוון למכור אותו לעבדות למחרת לאציל קלורמני מזדמן. בעוד הוא חוכך בדעתו אם לברוח או להישאר בזמן שהשניים ישנים שנת שיכורים, הוא מגלה כי סוסו של האציל, ברי, הוא סוס מדבר, שמוצאו מנרניה. ברי משכנע את שסטה לברוח איתו צפונה לנרניה. בדרכם צפונה הם נמלטים מאריה, וכתוצאה מכך הם פוגשים סוסה מדברת נוספת שמוצאה מנרניה בשם הוין, אשר בדומה להם בורחת לנרניה בליווי נערה קלורמנית בשם ארוויס.
יחד הם מגיעים לבירה הקלורמנית - טשבן. בעוברם בעיר הם מגלים כי מבקרים בה "המלכים הברבריים מהצפון" - המלך אדמונד והמלכה סוזן בראש משלחת מנרניה לטשבן. אנשי המשלחת חושבים בטעות כי שסטה הוא הנסיך קורין, נסיך ארץ המלאכים אשר בא איתם לבקר בעיר ונעלם. שסטה מבוהל מכדי להתנגד, והם לוקחים אותו למלון בו הם מתגוררים, שם הוא מגלה כי המלכה סוזן התבקשה על ידי רבדש, נסיך קלורמן, להינשא לו, אולם היא מחליטה לסרב להצעתו ולהימלט יחד עם אחיה ויתר האורחים מנרניה מן העיר. כאשר שסטה נותר לבדו, נכנס מבעד לחלון החדר הנסיך קורין האמיתי, ומאפשר לשסטה להימלט מבעד לחלון לפני שאדמונד וסוזן יגלו שהוא יודע את כוונתם לברוח.
לאחר שהם נפגשים מחוץ לעיר ממהרים ארוויס ושסטה לחצות את המדבר ולהקדים את צבאו של רבדש על מנת להזהיר את תושבי ארץ המלאכים ונרניה. בדרכם רודף אחרי הסוסים אריה, ובשל מהירות בריחתם הם מצליחים להימלט ולהגיע בזמן להזהיר את המלך לון שיספיק לסגור את שערי טירתו. שסטה טועה בדרכו ומגיע לנרניה, שם הוא מצליח להזעיק עזרה, והמלך אדמונד והמלכה לוסי מגיעים עם כוחות צבא להציל את ארץ המלאכים. רבדש המובס מסרב לקבל את תנאי הכניעה, ונהפך על ידי אסלן לחמור.