cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דב גולדברגר
ביוגרפיה
הנהלות ציבוריות בהן חבר גולדברגר בהווה: הוועדה לבחירת מנכ"לים בשירות המדינה, חבר הנהלת קרן גרוס, חבר מערכת כתב העת "מפגש". הנהלות ציבוריות בהן היה חבר בעבר: יו"ר מנהיגות אזרחית - ארגון הגג של המגזר השלישי, חבר דירקטוריון חברת החדשות - ערוץ 2, חבר המועצה האקדמית מכללת ויצו חיפה, חבר המועצה הלאומית לטכנולוגיית המידע, יו"ר עמותת בתי הספר הקהילתיים, יו"ר המכון למחקר וחינוך קהילתי – בית הספר לחינוך, אוניברסיטת בר-אילן, יו"ר עמותת "בת עמי" לשירות לאומי לבנות, יו"ר ועדה ציבורית לבחינת עלויות ספרי הלימוד, יו"ר ועדת התכניות – הפדרציה היהודית העולמית לשירותי קהילה, יו"ר הנהלת מרכז ציפורי – יער ירושלים, יו"ר ועדה מטעם המל"ג לבחינת היתר למכללת גורדון, חבר הנהלת "אמנות לעם".
בעשור השני של המאה ה-21, הוא פועל כעצמאי בתחומי החינוך, הרווחה והקהילה. בשנת 2023 קרא להכניס שינויים ועדכונים בנוסח התפילה, כדי שתכיר במציאות של מדינת ישראל ותצמצם נוסחים שהתקבעו בתקופת הגלות.
גולדברגר הוא בעל תואר ראשון בחינוך ובקרימינולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1973 קיבל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת תל אביב ובשנת 1984 קיבל תואר דוקטור על העבודה שפרסם מטעם ה-JTC, במקביל לפעילות ציונית בקהילה בפלטבוש שבניו יורק. בשנת 1999 מונה לפרופסור נלווה באוניברסיטת בר-אילן, שבבית הספר לחינוך שלה לימד מאז שנת 1984 (עם התמחות בתחום החינוך הבלתי פורמלי).
במהלך השנים זכה פרופ' גולדברגר במספר פרסים, ביניהם: פרס החינוך האישי של משרד החינוך על מפעל חיים, פרס איכות הניהול וחבר כבוד באיגוד הישראלי לאיכות, ופרס אגרסט על פעולת התנדבות בקהילה (הקמת מרכז קהילתי).
גולדברגר היה נשוי לאיטה עד למותה ב-2023. הוא אב לארבעה ומתגורר במודיעין.
הארמייה התשיעית (ארצות הברית)
הארמייה התשיעית של ארצות הברית היא עוצבה של צבא ארצות הברית, שמפקדתה מוצבת באיטליה. היא ידועה בעיקר בזכות לחימתה במסגרת כוחות בעלות הברית במערב אירופה במלחמת העולם השנייה. מפקדה הראשון והיחיד אז היה לוטננט גנרל ויליאם סימפסון.
היסטוריה
הארמייה הוקמה ב-15 באפריל 1944 בטקסס שבארצות הברית ונקראה בתחילה הארמייה השמינית. ב-22 במאי באותה שנה, לאחר שהגיעה מפקדתה לבריטניה, שונה שמה לארמייה התשיעית, על מנת שלא יחול בלבול בינה לבין הארמייה השמינית הבריטית.
הארמייה נועדה לקבל את הפיקוד על חלק מן הדיוויזיות האמריקניות שהוזרמו לצרפת לאחר הפלישה לנורמנדי והפריצה של בעלות הברית מנורמנדי אל צפון צרפת. הארמייה הפכה למבצעית ב-5 בספטמבר 1944 במסגרת קבוצת הארמיות ה-12. התפקיד הראשון שהוטל עליה היה הכנעת חיל המצב הגרמני שנותר בעיר הנמל ברסט שבברטאן, בעוד שהארמיות האמריקניות האחרות בצרפת (הראשונה והשלישית) התקדמו באותה עת מזרחה. בהמשך החודש, לאחר כניעת הגרמנים בברסט, יצאה הארמייה מזרחה ותפסה את מקומה בין הארמייה הראשונה מצפון לבין הארמייה השלישית מדרום. בחודש נובמבר הועברה הארמייה התשיעית צפונה, לאגפה של קבוצת הארמיות ה-12, כשהארמייה הראשונה מימינה ומשמאלה הארמייה הבריטית השנייה, שהשתייכה לקבוצת הארמיות ה-21. באותו חודש תקפה הארמייה התשיעית את קו ההגנה הגרמני על גבול בלגיה-גרמניה (קו זיגפריד) ובדצמבר החלה לתקוף את מערכי הגרמנים בסמוך לנהר הרואר (Roer).
עם תחילת קרב הארדנים ב-16 בדצמבר 1944 נמצאה הארמייה בצפון בלגיה, מצפון לגזרת הפריצה הגרמנית בארדנים, בעוד שמפקדת קבוצת הארמיות ה-12 נמצאה מדרום לגזרת ההתקפה הגרמנית. על כן הועברה הארמייה ב-20 בדצמבר תחת פיקודה של קבוצת הארמיות ה-21 (ביחד עם הארמייה האמריקנית הראשונה). רבות מיחידות הארמייה התשיעית הועברו תחת פיקוד הארמייה הראשונה כדי לתגבר אותה בלחימתה נגד הגרמנים בקרב הארדנים, בעוד הארמייה התשיעית עוסקת בעיקר במגננה.
באפריל 1945 פעלו במסגרת הארמייה 13 דיוויזיות אמריקניות, מהן תשע דיוויזיות רגלים, שלוש דיוויזיות משוריינות ודיוויזיה מוטסת אחת (ה-17).
מפקדת הארמייה התשיעית הוחזרה לארצות הברית לאחר תום המלחמה ופורקה ב-10 באוקטובר 1945.
ב-2012 הוקמה מחדש כפיקוד כוחות הצבא בפיקוד אפריקה של ארצות הברית.
שיבניק
היסטוריה
בניגוד לערים אחרות בדלמטיה אשר נוסדו בידי האילירים, היוונים או רומאים, נחשבה שיבניק לעיר העתיקה ביותר באזור אשר נוסדה בידי הקרואטים, אם כי חפירות באזור טירת מיכאל הקדוש הראו כי המקום היה מיושב זמן רב לפני בוא הקרואטים. הקרואטים בנו במקום מצודה, לכל המאוחר במאה ה-9. העיר נזכרה לראשונה במגילה מאת המלך הקרואטי פטר קרשימיר הרביעי (Petar Krešimir), והאפיפיור בוניפקיוס השמיני העניק לה מעמד של עיר ודיוקסיה בשנת 1298.
העיר נשלטה לפרקי זמן קצרים במאה ה-12 על ידי ונציה ושוב מ-30 באוקטובר 1412. למרות שהעות'מאנים התקיפו את העיר מספר פעמים ב-1570, 1647 ו-1659, הם לא כבשוה, והביצורים שהוקמו על ידי הונציינים עומדים עדיין על תילם. ב-1649 נפלה העיר קרבן למגפת דבר אשר כילתה שלושה רבעים מתושביה. בנפול ונציה ב-1797, עברה העיר לשליטת בית הבסבורג, אשר החזיק בה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, למעט תקופת כיבוש צרפתי בין השנים 1806 ו-1813. העיר גדלה ושגשגה ונבנו בה מערכת להספקת מים בשנת 1879 ובית חולים בשנת 1883, והיא חוברה למפעל ההידרו-אלקטרי על נהר קרקה בשנת 1895.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה העיר לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים מכוח הסכם רפאלו. בזמן מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר בידי האיטלקים והגרמנים אחריהם. כמו האזור כולו הייתה שיבניק לאחר המלחמה לחלק מיוגוסלביה, וב-1991 נכללה בקרואטיה העצמאית כשזו הכריזה על עצמאותה. העיר הופצצה על ידי הצבא היוגוסלבי בזמן מלחמת העצמאות של קרואטיה, והתושבים הצליחו למנוע את כיבושה בשישה ימי קרב בין 16 בספטמבר ל-22 בספטמבר 1991, המכונים "קרבות ספטמבר". עם זאת חלקים מסביבתה של העיר נתפסו על ידי צבא יוגוסלביה ושוחררו על ידי צבא קרואטיה במבצע סערה רק ב-1995. למרות שנזקי המלחמה תוקנו, חיסלה זו לחלוטין את תעשיית האלומיניום ששגשגה בעיר.
העיר במאה ה-21
עיקר גאוותה של העיר הוא על קתדרלת יעקב הקדוש הנמנית עם רשימת אתרי המורשת העולמית. סמוך לקתדרלה נמצא ארמון הלוג'יה הגדולה (Loggia Grande) אשר שימש את מועצת העיר בתקופה הונציינית. העיר מוקפת במספר מבצרים, ובהן מבצר מיכאל הקדוש, מבצר ניקולס הקדוש (שהוא חלק מאתר המורשת העולמית מפעלי ההגנה הוונציאניים בין המאות ה-16 וה-17: סטטו דה טרה ומערב סטטו דה מאר) ומבצר יוחנן הקדוש. שיבניק מנסה לשווק את עצמה כיעד תיירותי, בין היתר בשל קרבתה לפארקים הלאומיים קרקה וקורנטי.
יהודים
נוכחות יהודים מתועדת בשיבניק החל מ-1432. אין פרטים על קהילה זו ומוסדותיה. ידוע שבראשית המאה ה-16 גורשו יהודי העיר בצו מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. במחצית השנייה של המאה ה-16 הזמין השלטון המקומי בנקאיים ומלווים בריבית יהודים לעיר. היהודים גבו ריבית נמוכה הרבה יותר מהמלווים המקומיים. ב-1586 תועדו האחים גרשון ורפאל זיזא אשר הפעילו בנק למתן הלוואות שפעל עד סוף המאה. ב-1622 תועדו האחים שם-טוב ושמשון סמאדג'ה ואנג'לו פרנקו אשר קיבלו כתב זכויות למתן הלוואות. ב-1649 תועדה ברשומות פטירתו של יהודי בשם שמואל פרנקו. בתקופה זו לא הייתה קהילה מאורגנת והיהודים שפעלו בעיר נסמכו הלכתית על קהילת ספליט. עד המחצית השנייה של המאה ה-18 קיים תיעוד על פעילות סוחרים ובנקאים יהודים כגון משפחות אבינון, פנסו, לוי, רוסו, ג'אני, לוסינה וחביליו. החל מראשית המאה ה-19 פסק התיעוד לגבי יהודים שהתגוררו בשיבניק.
Natural Force
Natural Force (בעברית: כוח טבעי) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הוולשית בוני טיילר. האלבום יצא לאור במאי 1978, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA. מתוך האלבום יצא הלהיט "It's a Heartache".
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-2 במצעד האלבומים שבשוודיה.
רקע והוצאה
האלבום הופק על ידי רוני סקוט, סטיב וולף ודייוויד מקאי. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לאלבום את תואר הזהב על מכירות של 500,000 עותקים בארצות הברית, מה שהופך אותו לאחד מן האלבומים הנמכרים ביותר במדינה בשנת צאתו.
שוקי הופמן
שוקי הופמן (נולדה ב-13 ביולי 1952) היא כוריאוגרפית ובמאית, העוסקת בעיקר בהוראת ריקוד ובהפקת אירועי מחול ותרבות. ב-1988 היא ייסדה בירושלים, יחד עם בעלה שלומי, את בית הספר לריקוד "מחולה", שהפך ברבות הימים לרשת של בתי ספר למחול. על כך, הוענק לה אות "יקיר ירושלים" בשנת 2008.
ביוגרפיה
שוקי הופמן נולדה בירושלים בשם שושנה סוויד ליעקב ומזל, יצרני תכשיטים שעלו מדמשק שבסוריה.
בשנת 1970 התגייסה לצבא, שם שירתה כמדריכת ספורט. במקביל השתתפה בקורס הוראת ריקודי עם. עם שחרורה מהצבא, בשנת 1972, נישאה לשלומי והשניים החלו להופיע במופעי מחול, בין היתר במועדוני החאן הירושלמי וירושלים של זהב.
בשנת 1973 החלה הופמן לקחת שיעורים באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, שם למדה במשך שלוש שנים. בשנת 1975 החלה לעבוד כאחראית על תחום המחול בעיריית ירושלים, בין היתר בקידום חוגי המחול העירוניים.
בסוף שנות ה-70, קיבלה לידיה לנהל אמנותית את להקת "הורה ירושלים" שם עבדה עד 1988. בשנת 1983 זכתה הלהקה במדליית ארד בפסטיבל הפולקלור בדיז'ון שבצרפת.
יצרה כוריאוגרפיות עבור להקות רבות, ביניהן: אנחנו כאן-ת"א, להקות משגב, הורה אשקלון, תזוזה בקרית מלאכי, להבים בדרום, להקות קריית שמונה, להקות שהם וכן ללהקות יהודיות בברזיל, אנגליה וקנדה.
בין יצירותיה הידועות בעולם המחול הישראלי: לא תפגע בי עין רע, דואו (שזכה בריקוד השנה מאמנות לעם), הורה סחרחורת, עת קציר (שזכה בפרסים רבים כולל מדליית כסף בדיז'ון), לירושלים, חיזורים, סובבוני, לא עוזב את העיר, טריו, מעוף, חסקה, פורים ועוד.
הקמת בית ספר מחולה
בשנת 1988 עזבה הופמן את עיריית ירושלים, וביחד עם בעלה, הקימו בית ספר ירושלמי למחול - מחולה, בתחילת הדרך היה זה עם זוג חברים ואחרי שנתיים, המשיכו לבד. בית הספר "מחולה" בראשותם, כלל אולמות עם רצפות מחול, מראות, חדרי הלבשה והיה ברמה טובה יחסית לתקופה. בהמשך הקימה ב"מחולה" את הלהקות הייצוגיות ושימשה כמנהלת האמנותית של הלהקה הבוגרת במשך כ-15 שנים.
שימשה שופטת בפסטיבל ישראל.
הופמן אחראית לכוריאוגרפיות של מופעי תיירות רבים בירושלים, ממועדוני "ירושלים של זהב" ו"החאן הירושלמי" בשנות ה-70 וה-80 ועד למופעי "הצברים" בימ.ק.א – ירושלים בשנות ה-2000.
בנוסף להיותה כוריאוגרפית, יצרה הופמן העמדות רבות, לתיאטרון החאן בירושלים, למחזות הזמר "הנה הלהקות" ו"אנני", וכן לתוכניות טלוויזיה שונות.
אחראית על מרבית עיצובי התלבושות של להקות "מחולה". כמו כן, היא שותפה מרכזית ואחראית על הניהול האמנותי של כל התמונות ההמוניות של רקדני מחולה לאורך השנים בטקסים הגדולים של טקס הדלקת המשואות בהר הרצל, בטקסים של "תגלית" ו"מסע אחר" בלטרון, ועוד.
גדוד נהגי הפרדות
גְּדוּד נֶהָגֵי הַפְּרָדוֹת, Zion Mule Corps (זמ"ק, ZMC), הוא הראשון מבין הגדודים העבריים שהוקמו על ידי הבריטים בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
סמל הגדוד היה מגן דוד ובמרכזו גור אריה. נהגו לומר: "גור לארי הבריטי המלכותי".
הקמתו
במחנות גאבארי ומפרוזה הסמוכים לאלכסנדריה שבמצרים התרכזו בתקופה ההיא יותר מאלף מיהודי היישוב שגורשו מארץ ישראל על ידי העות'מאנים או עזבוה מרצונם בשל המצב הכלכלי הקשה בארץ בתקופת המלחמה. ביניהם היה טרומפלדור, ואליו חבר ז'בוטינסקי שהגיע מאיטליה. משאת נפשם של השניים הייתה להקים גדוד לוחם שיסייע לבריטים בכיבוש ארץ ישראל. לאחר מגעים רבים עם גורמים בצבאה ובממשלתה של בריטניה נענתה היוזמה בצורה חלקית. כיבוש ארץ ישראל לא היה חלק מתוכנית המלחמה של בריטניה באותה עת, אולם הוצע שגדוד המתנדבים היהודים יוכל לשמש בגזרת הדרדנלים ולא ככוח לוחם אלא ככוח עזר באספקה. הרעיון לא התקבל בהתלהבות, אולם טרומפלדור הוביל את הדעה כי עצם הקמת כוח צבאי יהודי, שיסייע במלחמה כנגד העות'מאנים ללא קשר לגזרת המלחמה ולאופי הכוח, חשוב דיו במאבק להכרה בריטית עתידית בזכותם של היהודים לבית לאומי בארץ ישראל.
גורמים רבים בהנהגה הציונית הביעו התנגדות נחרצת להקמת הגדוד מחשש שבכך יעמדו בסכנה חייהם של יהודי ארץ ישראל, החשופים להתנכלויות הטורקים.
השתתפותו בלחימה
ב-1 באפריל 1915 נשבעו החיילים המתנדבים אמונים לגדוד שקיבל את השם "Zion Mule Corps" (גדוד הפרדות של ציון). מאחר שלא נמצא לו בתחילה שם עברי כונה הגדוד בקיצור זמ"ק, ולאחר מכן נודע כגדוד נהגי הפרדות. הגדוד היה למעשה יחידת תובלה שמנתה 650 לוחמים יהודים. מפקדו של הגדוד היה קצין בריטי, לויטננט קולונל ג'ון פטרסון, שקשר את גורלו בגורל הגדודים היהודיים וסגנו היה טרומפלדור. לאחר תום הלחימה עזב פטרסון את התפקיד בשל מחלה וטרומפלדור פיקד על הגדוד בחודשים האחרונים לקיומו. לרופא הגדודי מונה הד"ר משולם ליבונטין.
ב-27 באפריל, אחרי שבועיים של אימונים, הצטרף הגדוד למערכת גליפולי והונחת בחוף גליפולי שבטורקיה (חצי אי קטן בגדה המערבית של מצרי דרדנלים), כאשר כבר בהחפה נחצה הגדוד לשניים. טרומפלדור עם הרוטות הראשונה והשנייה נעו אל פנים חצי האי, בעוד הרוטות השלישית והרביעית נותרו בחוף וכעבור מספר ימים הוחזרו לאלכסנדריה. שתי הרוטות שנותרו הובילו אספקה לקווים הקדמיים, היכן שהבריטים ניסו לפרוץ את הקווים העות'מאנים, וזכה על כך להערכת הפיקוד הבריטי. שנים עשר מחיילי הגדוד נפלו וחמישה נפצעו במערכה שהסתיימה בכישלון - נסיגת כוחות מדינות ההסכמה מחצי האי גליפולי.
הבסיס לגדודים עבריים
ז'בוטינסקי ששאף ופעל להקמת גוף צבאי יהודי אשר יהיה גורם משפיע במלחמה העולמית לא ראה בגדוד נהגי הפרדות הגשמת חזונו מאחר שהגדוד לא היה יחידה לוחמת אלא תומכת לחימה ולא הוצב בחזית ארץ ישראל. הוא עזב לאיטליה והמשיך מאירופה לשכנע את הגורמים המדיניים השונים להקים יחידה יהודית קרבית. טרומפלדור לעומתו ניסה לנחמו באמרו: "כולם חיילים, בלי חיילי ההובלה אי אפשר, ובסכנה ישתתפו עם הלוחמים". בדיעבד הצדיק ז'בוטינסקי את בחירתו של טרומפלדור שכן השם שקנה לעצמו גדוד נהגי הפרדות היה גורם חשוב שסייע להקמת הגדודים העבריים הלוחמים בהמשך.
לאחר הנסיגה מגליפולי ולאחר שהבריטים סירבו להעבירו אל חזית אחרת פורק הגדוד ב-26 במאי 1916. 120 מחייליו התגייסו שוב והגיעו ללונדון והיוו בסיס לגדוד ה-38 של קלעי המלך שהוקם ב-1917 והשתתף בכיבוש ארץ ישראל מידי טורקים וגם בראשו עמד ג'ון פטרסון. עוד שני גדודים הוקמו בצבא בריטניה בארץ ישראל: הגדוד ה-39 של קלעי המלך והגדוד ה-40 של קלעי המלך. בעקבות זאת, שנה לאחר פירוק גדוד אחד של נהגי הפרדות, היו שלושה גדודים עבריים של קלעי המלך בארץ ישראל.
יין סופר טוסקן
יין סופר טוסקן (באיטלקית: Super tuscan) הוא יין ממסך (בלנד) איטלקי שמערב זנים ענבים איטלקיים מקומיים עם זני ענבים מיובאים מצרפת או יין שמבוסס על זנים צרפתיים בלבד.
סופר טוסקן היא הקטגוריה הבלתי רשמית של יינות טוסקנה והיא אינה נכללת בשיטת הסיווג של יינות איטליה. מקורם של יינות סופר טוסקן נעוץ בפרקטיקות המגבילות שהטילה שיטת האפלאסיונים DOC של אזור קיאנטי לפני שנות התשעים. במהלך תקופה זו קיאנטי היה צריך לכלול לא יותר מ-70% סנג'ובזה ולפחות 10% מענבי יין לבן מקומי. היצרנים שסטו מתקנות אלה לא יכלו להשתמש בשמו של הקיאנטי על גבי תוויות בקבוקי היין שלהם ונאלצו לסווג את יינותיהם כיין שולחני (vino da tavola) - הקטגוריה הנמוכה ביותר של יינות איטליה. בשנות השבעים סבלו יינות קיאנטי מביקוש מועט בשוק ונחשבו כבעלי איכות נמוכה. יצרני יינות טוסקנים רבים חשוב שהם יוכלו להפיק יין טוב יותר אם הם לא יעמדו בכללים המגבילים של תקנות ה-DOC.
מרקזה פיירו אנטינורי היה הראשון שיצר את היין "בסגנון קיאנטי" שהתעלם מתקנות DOV, ושיווק ב-1971 את ממסך הסנג'ובזה-קברנה סוביניון שנודע בשם טיינאנלו (Tignanello) ב-1978. יצרנים אחרים הלכו בעקבותיו ובמהרה החלו מחירי היינות הסופר טוסקן לעלות על מחיריהם של כמה מסוגי הקיאנטי הידועים ביותר. במקום לסמוך על פרסומו של אזור קיאנטי, יצרני יין סופר טוסקן ניסו ליצור יין מותגי שיהיה ידוע בזכות עצמו. בשלהי שנות השמונים התפשטה לאזורים אחרים של טוסקנה המגמה של יצירת יינות באיכות גבוהה שלא קיבלו את הסיווג DOC, כמו גם לפיימונטה ולונטו. נעשה ניסיון להתאים את תקנות יינות קיאנטי DOC נעשו על מנת "לתקן" את סוגיית סופר טוסקן, כך שרבים מיינות סופר טוסקן המקוריים יוכלו לקבל את כינוי המקור קיאנטי DOC/G. בעוד שיצרנים רבים הכשירו את יינות הסופר טוסקן שלהם כדי שיוסמכו לתקנות DOC, הרי שרבים לא עשו כן והמשיכו להשתמש בכינוי מקור פחות מגביל וסווגו כיינות טוסקנה בלבד.
בנוסף ליינות מבוססי עינב סנג'ובזה, רבים מיינות הסופר טוסקן הידועים מבוססים על "ממסך-בורדו", כלומר על שילוב זנים שונים של ענבים מאזור בורדו (במיוחד קברנה סוביניון ומרלו). ענבים אלה אינם במקור מהאזור, אלא יובאו ונשתלו מאוחר יותר. האקלים בטוסקנה הוכח כטוב מאוד לגידול ענבים אלה. אחד מהיינות הסופר-טוסקן המוצלחים ביותר היה "ממסך-בורדו" בשם ססיקאיה (Sassicaia) שיוצר על ידי "טנוטה סן גואידו" (Tenuta San Guido).
קישורים חיצוניים
Tuscan wine
קאמפ רוק
קאמפ רוק (באנגלית: Camp Rock) הוא סרט טלוויזיה מוזיקלי לכל המשפחה מבית היוצר של דיסני משנת 2008, בכיכובם של האחים ג'ונאס ודמי לובאטו. הסרט שודר בערוץ דיסני לראשונה ב-20 ביוני ולאחר מכן בערוצי דיסני ברחבי העולם, כשבישראל שודר כשלושה חודשים לאחר ההקרנה המקורית ב-11 בספטמבר. הסרט זכה ל-8.9 מיליון צפיות בשידור הבכורה, ונכון לשנת 2013 הוא סרט הטלוויזיה השלישי הנצפה ביותר של דיסני כשלפניו הסרטים "היי סקול מיוזיקל 2" ו"המכשפים מוויברלי פלייס: הסרט".
עלילה
הסיפור עוקב אחרי מיטצ'י טורס (דמי לובאטו), מוזיקאית צעירה ומלאת השראה, תמימה וחביבה אשר חולמת להפוך לזמרת מקצועית, אם כי יש לה פחד במה. רגע לפני סיום הלימודים ותחילת החופש הגדול, מיטצ'י משתוקקת ללכת למחנה קיץ למוזיקת רוק הנקרא "מחנה רוק" ולהעביר שם את הקיץ, אולם אמה קוני (מריה קאנאלס בררה) מבהירה לה שלא תוכל ללכת מאחר שאין ביכולתה לשלם עבור המחנה. מיטצ'י מבואסת מכך, וקוני, שמבחינה ברצון העז של בתה ללמוד במחנה מציעה למנהל המחנה את שירותי הקייטרינג שלה לתקופת הקיץ. היא לבסוף נשכרת על ידו, ועבודתה המכסה את העלויות מאפשרת למיטצ'י להפוך לחניכה במחנה רוק, אמנם בתמורה היא צריכה לעזור לאמה במטבח.
באותו הזמן כוכב הפופ שיין גריי (ג'ו ג'ונאס), ילד שמנת יהיר וסולן להקתו "קשר השלושה" ("Connect 3"), בה חברים הוא ושני אחיו נייט (ניק ג'ונאס) וג'ייסון (קווין ג'ונאס), נשלח בכפייה ולמורת רוחו למחנה כדי להעביר את כל שיעורי הריקוד ואף להקליט שיר עם הזוכה של מופע הסיום, זאת לאחר שעורר סערות ציבוריות רבות ועצבן את הסובבים אותו. ביומו הראשון, שיין שומע במקרה קול של נערה ששרה עם ליווי פסנתר ומתאהב בה, אולם הוא אינו יודע את זהותה של הזמרת. במהלך מופע האלתורים הפותח את המחנה, מיטצ'י מגלה שרוב החניכים האחרים באים מרקע מפואר ומכובד, מה שגורם לה להתבייש בעובדה שהיא חניכה רק משום שאמה היא טבחית המחנה, והיא מנסה להסתיר זאת מחבריה, אולם עם הזמן רק הולכת ומסתבכת במערבולות של שקרים וצרות.
כשהיא נמצאת בדרכה לעזור לאמה במטבח, מיטצ'י שומעת את שיין מנגן שיר שלו על גיטרה ומחמיאה לו, מה שמעלה את ביטחונו העצמי ועד מהרה מתפתחת בין השניים מערכת יחסים אדוקה כאשר המכנה המשותף של השניים הוא מוזיקה. טס טיילר (מייגן ג'ט מרטין), נערה עשירה עם אמא זמרת מפורסמת, וקייטלין גלר (אליסון סטונר), יריבתה של טס, מתחילות לזרוק ספגטי אחת על השנייה בחדר האוכל. מיטצ'י, שמחשיבה את שתיהן כחברותיה, מתערבת בניסיון לפייס ביניהן, וכאשר מנהל המחנה בראון ססריו (דניאל פאדרס), מגיע הוא מפריד בין השתיים ומעניש את קייטלין על שהתחילה את המריבה. העונש של קייטלין הוא לעזור במטבח, ומיטצ'י, שמפחדת שזו תגלה את הסוד אודות אמה מתנערת מלעזור לה, אך בהמשך הסוד מתגלה לאחר שמיטצ'י נכנסת בטעות למטבח בשעה שקייטלין עובדת. קייטלין כועסת, אך השתיים משלימות כאשר מיטצ'י יוצאת להגנתה לאחר שטס מנסה לחבל בהופעתה במסגרת מופע אלתורים לילי.
שיין מבזבז את רוב זמנו בחיפוש אחר הבחורה עם הקול המיוחד, אם כי הוא בנוסף מבלה עם מיטצ'י, ויום אחד כשטס מבחינה בשניים מבלים יחדיו היא מתחילה לקנא. לאחר שטס מגלה את הסוד של מיטצ'י היא מספרת אותו לאוזני המחנה כולו, ומצליחה לסכסך בינה לבין שאר החניכים, לרבות בינה ובין שיין שמרגיש מרומה. יתר על כן מיטצ'י מגורשת מהלהקה של טס, בה חברות גם אלה (אנה מריה פרז דה טגל) ופגי (ג'סמין ריצ'רדס), וכעת אין לה קטע מוזיקלי להופיע איתו במופע הסיום. היא בהמשך חוברת לקייטלין ועובדת איתה על מופע משותף, אולם בליל מופע הסיום טס מפלילה אותה בגנבה ובראון פוסל את השתתפותה.
מופע הסיום מתחיל, אולם רגע לפני המופע של הלהקה של טס, חברות הלהקה אלה ופגי פורשות ממנה בטענה שטס שתלטנית מדי ומונעת מהן לבטא את עצמן. כתוצאה מכך כל אחת מהן מופיעה לבד; אלה מופיעה ראשונה, אחריה טס, שהופעתה משתבשת אחרי שהיא מאבדת ריכוז בעקבות התנהגות אמה, ואז מגי עולה ומגלה ששמה האמיתי הוא למעשה מרגרט דופרי. מיטצ'י וקייטלין מגלות שהן בעצם כן יכולות להופיע וממהרות אל הבמה. בסיום ההופעה של מגי בראון מכריז על סיום המופע והולך למאחורי הקלעים, שם הוא פוגש במיטצ'י ונותן לה אישור להופיע (הוא פסל את השתתפותה במופע הסיום, אם כי הוא נגמר ולכן היא יכלה הופיעה). מיטצ'י שרה את אותו השיר שניגנה על הפסנתר ביום הראשון במחנה, ושיין מזהה את קולה מאותו היום ומבין שהוא שייך למיטצ'י. הוא עד מהרה עולה ושר ביחד איתה, כאשר החלק שלו בשיר הוא למעשה השיר שלו שכתב לאחר ששמע את קולה, אותו אחד שמיטצ'י החמיאה לו עליו כשנפגשו לראשונה. לבסוף הלהקה "קשר השלושה" מכריזה על פגי כהמנצחת והיא זוכה להקליט את השיר עם שיין. לאחר מכן כל חניכי המחנה עולים על הבמה ושרים ביחד. אחרי ההופעה מיטצ'י ושיין נפגשים מאחורי הקלעים ומשלימים.
פסקול
אלבום הפסקול "Camp Rock" כבש את המקום השלישי במצעד האלבומים בילבורד 200 עם מכירות של למעלה מ-188,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו. הוא בהמשך זכה בתואר אלבום פלטינה בארצות הברית מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי בעקבות מכירות של כ-1,257,000 עותקים, ובאותו התואר בברזיל לאחר מכירות של כ-60,000 עותקים.
מיקומי שיא
תארים נוספים:
We Rock
We Rock (בתרגום חופשי: אנחנו עושים רוק) הוא הסינגל הראשון מתוך האלבום שיצא לאור ב-19 באפריל 2008, וכחודשיים לאחר מכן ב-3 ביוני הפך זמין להורדה באייטונס. הסינגל לווה בווידאו-קליפ ששודר לראשונה בערוץ דיסני באותו היום. השיר הופק ונכתב על ידי קארה דיוגארדי וגרג וולס, והוא מבוצע על ידי שחקני הסרט דמי לובאטו, האחים ג'ונאס, אארין דויל, רנה סנדס, אנה מריה פרז דה טגל, רושון פגאן, ג'ורדן פרנסיס, אליסון סטונר ומייגן ג'ט מרטין, עם קארה דיוגארדי כזמרת רקע. נכון לשנת 2015 הסינגל נמכר בכ-230,000 עותקים ברחבי העולם.
Play My Music
Play My Music (בתרגום חופשי: לנגן את המוזיקה שלי) הוא הסינגל השני מתוך האלבום שיצא לאור ב-3 במאי 2008, בביצועם של האחים ג'ונאס. הסינגל לווה בווידאו-קליפ ששודר לראשונה בערוץ דיסני באותו היום.
הפקה
הסרט צולם במחנות הקיץ YMCA Wanakita ו-Kilcoo שבאונטריו, קנדה. ימי הצילום נמשכו 25 ימים והעריכה של הסרט ארכה כ-7 חודשים.
ביקורות
הסרט קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות; אתר Common Sense Media העניק 3 כוכבים מתוך 5 וציין כי "דיסני מתגלה כלהיט מהנה, נקי ומובטח לילדות בטרום ההתבגרות". אתר Kids TV Movies נתן 4 כוכבים מתוך 5. באתר IMDb קיבל הסרט דירוג ממוצע של 4.9 מתוך 10 בהסתמך על כ-18,000 מבקרים. אתר אנטרטיינמנט ויקלי העניק ציון C (כמעט טוב) לסרט והסביר "הדבר המוזר ומעורר ההתנגדות בלקח של הסיפור של "קאמפ רוק" הוא שאף אחד לא לוקח החלטה חד משמעית להיות אמיץ, להיות טוב יותר. מיטצ'י מודה שאמא שלה היא הטבחית רק משום שהיא נדחקת לפינה, והילדה הרעה מתרככת רק משום שהיא מפשלת בהופעה החשובה שלה. השפלה לא צריכה להיות הגורם המניע לשיפור עצמי, אולם התסריט מכיל מספר עצום של קיצורי דרך כמו זה: שיין מוכיח שהוא אינו מטומטם כי הוא עוזר למתופף מגושם לרקוד; מיטצ'י ושיין נמצאים במערכת יחסים רומנטית במסגרתה אף לו אחד מהם אומר משהו מקסים, אך שניהם צוחקים כאילו זה המצב. "קאמפ רוק" היא נוסחה (של דיסני) נוקשה, כל כך חסרת ייחוד, שעד אשר השחקנים שרים את שיר הסיום, "We Rock", קשה להיעתר לה".
הצלחה מסחרית
"קאמפ רוק" שודר לראשונה ב-20 ביוני 2008 בערוץ דיסני וזכה ל-8.9 מיליון צפיות. יום לאחר מכן שודר בערוץ ABC וזכה ל-3.47 מיליון צפיות, וכששודר בערוץ ABC Family ב-22 ביוני זכה ל-3.73 מיליון צפיות.
בארצות הברית הופצו בחנויות Target, Claire's ו-Limited Too סחורות של הסרט שכללו בין היתר הלבשה (פיג'מות, חולצות, הלבשה תחתונה), תיקים (תיקי נשיאה, תיקי גב), מגוון מצעים, צעצועים ובובות של דמויות הסרט, לרבות מיטצ'י ושיין. ב-13 במאי 2008 הסופרת לוסי ראגלס הוציאה לאור עיבוד ספרותי לסרט, ספר מסוגת רומן בשם "Camp Rock: the Junior Novel". הספר תורגם גם לעברית ונקרא "קאמפ רוק: הסיפור המקורי".
מדיה ביתית
ב-19 באוגוסט 2008 יצאו לחנויות בארצות הברית גרסאות הדיוידי והבלו ריי של הסרט שנקראו "Camp Rock: Extended Rock Star Edition". הגרסאות הופצו ברחבי העולם מספר חודשים לאחר מכן, כמו גם בישראל. שתי הגרסאות כללו את התכנים הבאים:
סרט המשך
מספר ימים בטרם שידור הבכורה של "קאמפ רוק", פורסם כי שלב הפרה-פרודקשן של סרט ההמשך יחל בסמוך לשידורו. יתר על כן נודע כי אחיהם הצעיר של האחים ג'ונאס, פרנקי ייקח בו חלק. הצילומים לסרט ששמו "קאמפ רוק 2: הג'אם האחרון" החלו ב-3 בספטמבר 2009, וכבר באפריל 2010 הופיעו קדימונים שכללו הצצות לסט של הסרט ולווידאו-קליפים של השירים "It's On", "Can't Back Down" ו-"Fire" שהופיעו בסרט. אלבום הפסקול יצא ב-10 באוגוסט 2010, והסרט "קאמפ רוק 2: הג'אם האחרון" שודר לראשונה ב-3 בספטמבר של אותה השנה, ובישראל ב-16 בספטמבר 2010 בערוץ דיסני.
SSRN
SSRN (ראשי תיבות של Social Science Research Network; בעברית: רשת המחקר של מדעי החברה) הוא אתר אינטרנט המוקדש להפצה מהירה ולהנגשה של מחקר בתחומי מדעי החברה והרוח. האתר נחשב מרכזי וחשוב במחקר האקדמי, במיוחד בכלכלה, מימון, חשבונאות, ניהול ומשפטים. האתר נוסד בשנת 1994 על ידי הכלכלן האמריקאי מייקל ג'נסן. הנשיא והמנכ"ל הוא כעת גרג גורדון.
ככלל, מאמרים בפורמט PDF מועלים לאתר על ידי מחבריהם, לעיתים בגרסה ראשונית שטרם התפרסמה או התקבלה לפרסום, ומאותו הרגע יכול כל אדם להורידם בלא תשלום. הורדת מאמרים שכבר פורסמו בכתבי עת מסחריים כרוכה לעיתים בתשלום. משתמשים יכולים להירשם לשירות הודעות במאות תחומי התמחות ולקבל לתיבת הדואר האלקטרוני מידי כמה ימים ידיעונים (e-journals) עם תקצירי מאמרים חדשים בתחומי העניין שלהם.
SSRN מציע דירוג של כותבים ומאמרים לפי מספר ה"הורדות" שלהם באתר. האתר אף מציע דירוג של בתי ספר ופקולטות בתחומים השונים על פי סך ההורדות של מאמרי אנשי הסגל שלהם. דירוגים אלה הם בינלאומיים, כלומר משתתפים בהם כל המוסדות שחוקריהם מעלים את פרסומיהם לאתר.
במאי 2016 נרכש המאגר על ידי הוצאת אלסוויר.
סאלח, פה זה ארץ ישראל
הסרט הוקרן לראשונה ב-15 במאי 2017 במסגרת פסטיבל הסרטים דוקאביב, בו התמודד בתחרות הישראלית, וזכה בפרס הבימוי (שהוענק לדוד דרעי) ובפרס התחקיר (שהוענק לטליה אלוני ולרנן יזרסקי). ב-19 בספטמבר 2017 הסרט היה מועמד בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2017. בפברואר 2018 הסרט עובד לסדרה תיעודית בת ארבעה פרקים ושודרה בערוץ רשת 13, הסדרה כללה גילויים נוספים וחדשים על אלו שהופיעו בסרט.
תקציר העלילה
הסרט עוסק בסיפור קליטתם של יוצאי ארצות האסלאם, ויישובם בעיירות פיתוח, שתוארה במחקרים אקדמיים. טענת יוצרי הסרט היא שעולים שהגיעו בשנים 1954–1956 נשלחו ליישב את הפריפריה בדרכי רמייה כשננקטה נגדם אפליה, בייחוד בהשוואה לקליטת יוצאי פולין בעליית גומולקה שנתיים אחר כך. בסרט נטען שמובאים לראשונה פרוטוקולים של הסוכנות העוסקים בקליטת העולים. את הקריינות לפרוטוקולים המובאים ביצע ירון לונדון.
הסרט דן גם בבעיות התעסוקה, הכלכלה והדיור ובהסללה בחינוך בעיירות הפיתוח, ומובאים בו ראיונות עם עולי שנות ה-50, ומרואיינים שעסקו בקליטת העולים. בחלק מן הסדרה מובאות תגובות של עולי שנות ה-50 הצופים בסדרה, שקובצו באולם על מנת לצפות בה.
המשתתפים בסדרה
במאי הסדרה, דוד דרעי, מופיע לכל אורך הסרט ופרקי הסדרה, כמראיין, וגם כדמות מרכזית המספרת את סיפורה האישי. קריין הפרוטוקולים החסויים הוא ירון לונדון. לצידם מופיעים בסרט ובסדרה גם שורה של מומחים, המחזקים ומרחיבים בעדויותיהם המצולמות את טענות הבסיס שלה. ביניהם פרופ' סמי שלום שטרית, פרופ' ארז צפדיה, חתן פרס ישראל פרופ' אלישע אפרת, חתן פרס ישראל ושר החוץ לשעבר דוד לוי, חבר הכנסת ושר הביטחון לשעבר עמיר פרץ, בני משפחת דרעי המורחבת, ד"ר אבי פיקאר ועוד.
ביקורת
הסרט והסדרה הניבו מיד עם שידורם תגובות רבות, שנעו מעשרות ביקורות נלהבות ("חומר נפץ חברתי ופוליטי" - סמדר שילוני, ynet. "צפיית חובה" - גילי איצקוביץ' - הארץ, "סרט חזק ומאוד חשוב" - קובי מידן, "קשה לצפות בסרט מבלי להתכווץ. הבטן מתהפכת" נירית אנדרמן, הארץ), ודיוני רשת רחבים, ועד ביקורות ספורות על אמיתותן ההיסטורית של הטענות. בין היתר, ההיסטוריון ד"ר אבי פיקאר, שמופיע בסרט, האשים את יוצריו, בניגוד לעדותו המפורשת בסרט, בהטייה ועריכה מגמתית, תוך התעלמות והעלמה של עובדות.
כמו כן, נטען כי מרבית החומר שהוצג בסרט כגילוי ראשוני כבר התפרסם בעבר במאמרים אקדמיים, וכי מסמכים שהוצגו בסרט כחסויים היו גלויים ופתוחים לציבור. טענת נגד לטענה זו גורסת כי החשיפה המצומצמת של חלק מהעובדות שמופיעות בסדרה במאמרים אקדמיים, שתפוצתם והשפעתם הציבורית זניחה, לא עוררה כל הד ציבורי, וכי החשיפה בסרט הביאה לראשונה לידיעת הציבור הרחב את העובדות המטלטלות.
בסרט מצוטט לובה אליאב כמי שהורה על הורדה אלימה ואכזרית של עולים חדשים ממשאיות באמצעות לחיצה על כפתור ש"שופך" אותם לאדמה. יש הטוענים כי ציטוט זה הוצא מהקשרו מתוך דבריו בריאיון מוקלט, ובכך ציירו את אליאב באור הפוך ממה שעשה כל חייו למען העולים בכלל ועולי מרוקו בפרט. דורון גלעזר, אחד מיוצרי הסדרה, אף הודה: "אני מודה שטעינו, ושנגרם לו עוול". במאי הסדרה דוד דרעי ושאר יוצריה עומדים מאחורי הציטוט הזה.
בקורת נוספת מתייחסת לכך שהסדרה יוצרת את הרושם כי פרופסור אלישע אפרת היה "איש שטח", שעסק ביישוב העולים בעיירות הפיתוח בעוד שבתקופה בה הוקמו כמעט כל עיירות הפיתוח (שנות ה–50 של המאה הקודמת), אפרת היה סטודנט בשנות ה–20 לחייו, ועסק בהדרכת נוער ובהוראת עברית. במאי הסדרה דוד דרעי אישר בתגובה שפרסם כי אפרת הצטרף לאגף התכנון של משרד הפנים רק ב-1960, אך טען כי אין הדבר רלוונטי לעיקר הטענות העולות בסרט, כי גם לאחר מכן יושבו עולים בעיירות הפיתוח, וכי לפרופ' אלישע אפרת היה חלק פעיל בכך, כפי שתיאר בעדותו המצולמת המופיעה בסדרה.
משרד עורכי דין
משרד עורכי דין (או: פירמת עורכי דין) הוא משרד המספק שירותי עריכת דין ללקוחותיו.
מאפיינים
לעיתים מופעל משרד עורכי דין על ידי עורך דין יחיד, אך פעמים רבות מתאגדים עורכי דין אחדים למשרד משותף, המסוגל להציע מגוון רחב יותר של התמחויות. גודלו של משרד עורכי דין עשוי להגיע למאות עובדים ואף יותר. ריבוי התמחויות בהיבטים שונים של המשפט האזרחי מאפשר למשרד לתת מענה שלם בפעולות מורכבות, המצריכות התייחסות משפטית משולבת. עסקת מיזוגים ורכישות, למשל, מצריכה ידע בדיני חברות, דיני מיסים, דיני עבודה ועוד. הלקוח הזקוק לשירות בתחום זה יוכל לקבלו במשרד גדול אחד, או בשיתוף פעולה בין משרדים קטנים אחדים.
התקשרות של לקוח עם משרד עורכי דין נעשית בשתי דרכים עיקריות:
העובדים במשרד עורכי דין הם מסוגים אחדים:
לחלק מעורכי הדין במשרד עורכי דין יש לפעמים גם הסמכה כנוטריונים.
עו"ד יעקב נאמן, שותף בכיר במשרד "הרצוג, פוקס, נאמן ושות'", שהוא מהמשרדים הגדולים בישראל, עמד על תהליך המעבר משכיר לשותף במשרדו: "בדרך כלל אחרי חמש שנים, לפעמים יותר לפעמים פחות, מחליטים אם לקדם אותו כשותף או לשלוח אותו לדרכו. מי שאינו מתאים להיות שותף אין טעם שיישאר במשרד. היום זה נמשך שש או שבע שנים כי תקופת ההתמחות קוצרה. אנחנו רוצים להכיר את האנשים, להיווכח בבשלות וביכולת שלהם לטפל כעצמאים בלקוח ובתיק."
כלי עזר מרכזי במשרד עורכי דין הוא הספרייה המשפטית, הכוללת בראש ובראשונה פסקי דין של בית המשפט העליון, וכן ספרים וכתבי עת בתחום התמחותו של המשרד. אף שכרכים של פסקי דין מפארים רבים ממשרדי עורכי הדין, אבד עליהם הכלח, משום שעם התפתחות המחשוב הועברו פסקי הדין לאחסון ב-CD-ROM, ולאחר מכן הוחלפו בשירות אינטרנט, שבו מוצגים פסקי הדין סמוך מאוד לנתינתם.
בישראל
בישראל צורת ההתאגדות המקובלת למשרד עורכי דין היא שותפות. צורת התאגדות נוספת היא הקמת חברה בלתי מוגבלת במניות, שהיא חברה מקצועית מיוחדת של עורכי דין, רופאים, רואי חשבון ודומיהם שאיננה חברה מוגבלת במניות. כאשר אחריותו המקצועית של עורך הדין, החבר בחברה כזו, כלפי לקוחותיו וחובתו לפצותם בגין נזקים שנגרמו עקב רשלנות מקצועית, היא אחריות אישית ואיננה מוגבלת למספר המניות שהוא מחזיק.
לפי נתוני דן אנד ברדסטריט לשנת 2008, בישראל פעילים כ-3,000 משרדי עורכי דין. 25% ממשרדים אלה מעסיקים 5 עורכי-דין ומעלה. במשך שנים אחדות היה משרד "הרצוג, פוקס, נאמן ושות'" המשרד הגדול ביותר בישראל. בשנת 2008 הועסקו בו 170 עורכי דין, מתוכם 60 שותפים, וכן 30 מתמחים. בשנת 2013 היה המשרד הגדול ביותר גולדפרב זליגמן ובשנת 2014 מיתר ליקוורניק גבע לשם טל. בשנת 2015 שב הרצוג פוקס נאמן למקום הראשון עם 265 עורכי דין, ונכון לשנת 2020 עדיין היה המשרד הגדול בישראל עם כ-417 עורכי דין. בשנת 2022 היה משרד עורכי הדין מיתר במקום הראשון, והרצוג פוקס נאמן במקום השני. לאחר השלמת המיזוג בין משרד גולדפרב זליגמן לבין משרד גרוס בשנת 2023, הפך המשרד המאוחד (גולדפרב גרוס זליגמן) למשרד הגדול בישראל עם 520 עורכי דין.
זעמן מטבעות
זַעֲמַן מַטְבְּעוֹת (שם מדעי: Hemorrhois nummifer) הוא נחש השייך למשפחת הזעמניים. הנחש אינו ארסי אך נושך אם נתפס. זהו נחש פעיל יום, שוכן קרקע טיפוסי, הניזון ממכרסמים, לטאות, ציפורים ונחשים אחרים. נחש זה מרבה לחדור למחסנים ובנייני מגורים, ובעת פגישה עם אדם המאיים עליו יזדקף וינשוף בחוזקה. נשיכתו אינה מסוכנת לאדם.
תיאור
אורכו של זעמן המטבעות עד מטר ושלושים, ומשקלו עד 600 גרם. צבעו היסודי חום בהיר, ולעיתים אפרפר, ועל גבו כתמים בצורת מטבעות או מעוינים (ומכאן שמו).
זעמן המטבעות אינו מסוכן לאדם ואף מועיל בהדברת מזיקים, אך מראהו החיצוני דומה למראה של הצפע מצוי הארסי והמסוכן ולעיתים מתבלבלים ביניהם. אולם, ניתן להבחין במספר הבדלים חזותיים בולטים בין שני המינים: קיימת השערה שדמיונו של זעמן המטבעות לצפע הוא התאמה אבולוציונית שמאפשרת לו להערים על טורפים, שמתרחקים ממנו במחשבה שהוא הצפע המסוכן.
תפוצה
הוא נפוץ במרכז וצפון ארץ ישראל, ובכל אגן הים התיכון.
17 בספטמבר
17 בספטמבר הוא היום ה-260 בשנה, (261 בשנה מעוברת) בשבוע ה-38 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 105 ימים.
גיא לוי (מוזיקאי)
גיא לוי (נולד ב-1 בספטמבר 1975) הוא מוזיקאי, מלחין, כותב, מעבד ונגן קונטרבס.
ביוגרפיה
לוי נולד במבשרת ציון בשנת 1975. למד בבית ספר התיכון "רנה קסין" בירושלים. שירת בצה"ל ביחידת שלד"ג, יחידת הקומנדו של חיל האוויר.
בשנים 1997 עד 1999 למד באקדמיה למוסיקה ולמחול, ובין השנים 1999 עד 2001 למד בקונסרבטוריון המלכותי של אמסטרדם.
בשנת 2008 ועד 2009 שהה בברלין וניגן עם יוצרים שונים ורבים בתחום הג'אז.
בשנים 2010–2013 עסק לוי בהפקה, הלחנה, הקלטות ויצירות שונות ומגוונות כגון: כתיבת עיבודי מיתרים ללהקה מרסדס בנד, יצירה בשיתוף עם בית אבי חי בירושלים, מופע של שירי שלישיית גשר הירקון, והופעה עם התזמורת הקאמרית הישראלית כנגן קונטרבס.
בשנים 2011–2012 הופיע והקליט בלהקת Black Guru בהובלת בן אילון וכן באלבום עטור השבחים Robin של אפרת בן צור.
בשנת 2013 יצר לוי את הפרויקט "פן – מוזיקה חדשה לשירי אלכסנדר פן" הכלל בין היתר הלחנה והפקת שירי האלבום אשר זכה לתמיכה מאקו"ם, נכנס לסל התרבות והאלבום אף הועלה בפסיטבל ימי זמר בחולון "תמונע", בית אביחי, אוזן בר ועוד.
באותה שנה הפיק לוי את אלבום הבכורה "בין הגבולות" של הזמר עודד גולדשטיין.
בשנת 2015 הקליט את האלבום הראשון והשני של ההרכב "לא" בהובלת גיא שמי. בהמשך השתתף בהופעות של פרויקט "פן – מוזיקה חדשה לשירי אלכסנדר פן" בהשתתפות הזמרת והפסנתרנית טליה אליאב.
בנוסף יצא לסיבוב הופעות עם ההרכב "לא" ביחד עם גיא שמי. בשנת 2016 כתב פסקול לסדרה "אורי ואלה" ביחד עם גל תורן. פסקול זה זכה לשבחים רבים והסדרה, בבימויו של יובל שפרמן, עלתה לשידור בערוץ HOT3.
בשנת 2017 הוציא לאור אלבום בכורה הנושא את שמו של ההרכב המוזיקלי "ליילי". את האלבום הוא כתב, הלחין והפיק יחד עם שותפו, גל תורן. במקביל, החלו השניים לצאת למסע הופעות ראשון ברחבי הארץ, יחד עם נגנים נוספים. בשנה זאת יצא לאור אלבום שירי הילדים "שירים לעמליה" אותו לוי יזם, הלחין והפיק יחד עם הפסנתרנית והמלחינה טל אבן צור. באלבום השתתפו של עלמה זק, אלון נוימן ואיילת רובינסון. בהמשך לשנה זו יצר את הפסקול לסרט הקצר "שאריות" של יעל צפריר.
בשנת 2018 יצר את המוזיקה לפסקול הסדרה זוכת הפרסים "על הספקטרום" ביחד עם טל אבן צור. בהמשך השנה יצר את פסקול לעונה הראשונה של הסדרה "שטוקהולם".
בשנת 2019 החל לעבוד על יצירת סדרת הילדים "קפה עמליה" והפקת מוזיקה מקורית לפסקול. הסדרה שביים בובי לקס וכתבה שחר סיטנר, משודרת בכאן חינוכית מאז מרץ 2020. הסדרה מבוססת על המופע "שירים לעמליה" אותה יצר לוי בשנת 2016 וכוללת שירים מהאלבום. עוד באותה שנה, לקח לוי חלק בהקלטת האלבום "עיר מרוחקת" של הזמרת אפרת בן צור, עמה הוא גם הופיע בין השנים 2012–2022.
בשנת 2021, הלחין והפיק את המוזיקה לסדרה "חזרות" עטורת הפרסים, אשר גם נמכרה לרשת "הולו" האמריקאית.
ב-2022 גם כתב והפיק מוזיקה להצגה "היה שלום מר הפמן" בבימויו של אודי בן משה בתיאטרון החאן. בהמשך לשנה זו השתתף לוי במופע אשר יצר יוני רכטר בשם "תמונות מוזיקליות מפרקי אבות".
לוי נשוי ואב לשתי בנות. מתגורר בתל אביב.
אליפות אירופה בכדורסל 2007
אליפות אירופה בכדורסל 2007, או בקיצור יורובאסקט 2007 היא האליפות ה-35 המאורגנת על ידי פיב"א אירופה. התחרות התקיימה בספרד ונערכה בין ה-3 בספטמבר ל-16 בספטמבר. בתחרות התחרו 16 נבחרות, כאשר לבסוף רוסיה, שהודרכה על ידי המאמן הישראלי דייוויד בלאט, זכתה באליפות, לאחר ניצחון בגמר על הפייבוריטית, המארחת ואלופת העולם דאז ספרד.
כמו באליפות אירופה של 2005 נבחרת ישראל העפילה לאליפות מתוך "טורניר ההזדמנות האחרונה" לאחר שקיץ קודם לכן היא כשלה להעפיל לאליפות מהמוקדמות. תחילת אימוניה של הנבחרת עמדו בסימן השתמטות של מספר שחקנים מהגעה לנבחרת וכן מפציעות של שחקנים בכירים כגון טל בורשטיין ומשה מזרחי. בנוסף לפני טורניר ההזדמנות האחרונה לא היו לנבחרת משחקי אימון נגד נבחרות זרות.
הנבחרת פתחה את הטורניר במשחק טוב נגד יוון שאותו היא הפסידה רק ברבע האחרון, לאחר מכן היא הובסה על ידי רוסיה. סרביה, הקבוצה האחרונה בבית של ישראל, הפסידה גם היא ליוון ורוסיה. בהזדמנות האחרונה לישראל וסרביה לעלות לשלב השני, שתי הקבוצות נפגשו במשחק מותח בו ישראל הצליחה לנצח 87-83 ועלתה לסיבוב הבא. משחק השיא של הנבחרת בטורניר היה ניצחון על נבחרת קרואטיה החזקה, 80-75, במשחק הראשון של השלב השני. עוד ניצחון היה מאפשר לישראל לעלות לשלב רבע הגמר, אך היא הפסידה במשחק הבא לנבחרת פורטוגל במשחק מאכזב ביותר מבחינתה, 85-94. הייתה לישראל עוד הזדמנות לעלות שלב נגד המארחת, ספרד, אך למרות פתיחה חזקה לא הצליחה לנצח. ישראל סיימה את הטורניר במקום ה-9-12. השחקנים שבלטו בנבחרת ישראל היו מאיר טפירו, יותם הלפרין, יניב גרין, ליאור אליהו, וגיא פניני.
הנבחרות שהעפילו
הגרלת שלב הבתים לאליפות נערכה במדריד ב-19 באוקטובר 2006.
שלוש הנבחרות הראשונות מכל בית העפילו לשלב הבא. בשלב זה חולקו הנבחרות לשני בתים, כאשר מאזניהם מול הנבחרות באותו בית מולן שיחקו בשלב המוקדם נותרו תקפים לצורך הדירוג.
שלבי ההצלבה
ארבע הנבחרות הראשונות בכל בית עולות לרבע הגמר, המשוחק בשיטת הנוק-אאוט.
העפלה לאולימפיאדה
שתי הנבחרות (רוסיה וספרד) שהגיעו לגמר העפילו ישירות לבייג'ינג 2008. כאשר לספרד היה מקום מובטח באולימפיאדה עוד לפני האליפות כאלופת העולם, עקב כך הקבוצה שסיימה במקום השלישי (ליטא) העפילה גם היא לאולימפיאדה. בנוסף לכך מקומות 4-7 (יוון, גרמניה, קרואטיה וסלובניה) העפילו לטורניר הקדם-אולימפי שיערך באתונה, יוון בתאריכים 14-20 ביולי 2008. שלוש נבחרות מבין 12 המשתתפות בטורניר יעפילו לטורניר הגמר בכדורסל לגברים בבייג'ינג 2008, בנוסף לנבחרות שכבר העפילו דרך האליפויות היבשתיות. שאר הנבחרות שישתתפו בטורניר מלבד הנבחרות האירופאיות הן ברזיל, קייפ ורדה, קנדה, קמרון, קוריאה הדרומית, לבנון, ניו זילנד ופוארטו ריקו.
ציידים בשלג
ציידים בשלג (1565) הוא ציור שמן על לוח עץ מאת פיטר ברויגל האב. הציור מוצג כיום במוזיאון לתולדות האמנות, וינה. זוהי יצירה גדולה, 117 × 162 ס"מ, המהווה חלק מהסדרה המתארת את חודשי השנה. מסדרה זו נותרו כיום חמש תמונות בלבד, המתארות תקופות שונות במהלך השנה.
תמונת "הציידים בשלג" מתארת את החודשים דצמבר ינואר, ונחשבת כאחת מתמונות הנוף החורפיות המפורסמות.
התמונה מתארת סצנה חורפית, בה שבים שלושה ציידים ממסע ציד, כשהם מלווים בכלביהם. לפי המתואר בציור, מסע הציד לא היה מוצלח. הציידים מכתתים רגליהם בכבדות, והכלבים נראים אף הם במצב ירוד. אחד הציידים נושא על גבו גופה כחושה של שועל, הממחישה את דלות שלל הציד. כל הסצנה משרה אווירה של יום קודר, קר ועגמומי.
הצבעים בציור נשלטים על ידי גוני הלבן והאפור, העצים החומים חשופים וללא עלים, ועטויים בחלקיקי שלג, קרח או כפור. צבע השמים הוא בגוון לא מוגדר של אפור, שאינו מאפשר לדעת את זמן התרחשות הסצנה. חזרת הציידים מתרחשת לרוב בין הערבים ולקראת השקיעה, אך ייתכן שהם חוזרים מוקדם יותר עקב דלות הציד.
במרחק, אך באופן התופס חלק ניכר מהתמונה, ניכרים הרים מושלגים, נהר מתעקל, ונוף שטוח של העמק. הציפורים הבודדות על ענפי העצים משמאל מהוות השלמה קומפוזיציונית לצלליות האנשים ממרחק, וגם הן שחורות וקודרות. במרחק נראות דמויות, הנראות כצלליות, המחליקות על הקרח הדק, כשחלקן עוסקות במשחקים הדומים לקרלינג והוקי קרח.
בתוך העמק, בצד ימין של התמונה, מוצבת טחנת מים המחוברת לגלגל מים קפוא ומכוסה בקרח, המשמש, כפי הנראה, לטחינת חיטה לקמח בימים חמים יותר.
הצוקים המושלגים ברקע הם גבוהים וחדים, מאפיין החוזר על עצמו גם ביצירות אחרות של ברויגל בסדרת עונות השנה. צוקים כאלה אינם נמצאים בנוף הטבעי בארצות השפלה. ייתכן כי חלק מתיאורי ההרים מבוסס על רישומים שעשה ברויגל בעת ששהה באיטליה בשנת 1553, אך סביר להניח כי מקורם של נופים אלה הוא בדמיון היוצר של האמן.
יחסי גואטמלה–סין
יחסי גואטמלה–סין הם היחסים הדו-צדדיים בין גואטמלה והרפובליקה העממית של סין.
סקירה כללית
גואטמלה כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין בשנת 1931, ומעולם לא כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין. נכון להיום, העניינים הקשורים בין הרפובליקה העממית של סין לגואטמלה נמצאים בסמכות השיפוט של השגרירות בקוסטה ריקה. בשנת 1952 שלחה ממשלת גואטמלה משלחת לוועידת השלום אסיה-פסיפיק שהתקיימה בבייג'ינג. בינואר 1997, מכיוון שממשלת גואטמלה תמכה בהצטרפות הרפובליקה של סין (טאיוואן) לאו"ם במשך ארבע שנים רצופות, השתמשה סין בכוח הווטו של מועצת הביטחון של האו"ם כדי להתנגד לשלוח 155 משקיפים צבאיים של האו"ם לגואטמלה.
ב-9 בינואר 2015, שר החוץ של גואטמלה קרלוס ראול מוראלס הוביל משלחת להשתתף בפגישת השרים הראשונה של פורום סין-CELAC שהתקיימה בבייג'ינג. בין 21 ל-22 בינואר 2018, סגן שר החוץ של גואטמלה הוביל משלחת להשתתף במפגש השרים השני של פורום סין-CELAC שהתקיים בסנטיאגו, צ'ילה.
במהלך התפרצות מגפת הקורונה בגואטמלה, נשיא גואטמלה אלחנדרו ג'יאמטיי טען כי הרפובליקה העממית של סין הציעה לספק לגואטמלה חיסון נגד COVID-19 מתוצרת סינית, בתקווה שגואטמלה תנתק את הקשרים הדיפלומטיים עם טאיוואן, אך הוא סירב.
יחסי כלכלה ומסחר
בשנת 2007, קבוצת המסעדות הגואטמלית Cabela פתחה את הסניף הראשון שלה בסין בשנגחאי, אך היא נסגרה ב-2009.
בשנת 2016, נפח הסחר בין המדינות היה בשווי 2.562 מיליארד דולר, מתוכם הייצוא של סין היה 2.31 מיליארד דולר והיבוא היה 252 מיליון דולר, עלייה של 13.5%, 12.4% ו-24.1% משנה לשנה, בהתאמה. מינואר עד יוני 2017, נפח הסחר בין המדינות היה בשווי 945 מיליון דולר, מתוכם סין ייצאה בשווי 889 מיליון דולר וייבאה בשווי 56 מיליון דולר, עלייה משנה לשנה של 21.7%, 6.6% ו-7.4% בהתאמה. סין מייצאת בעיקר פטרוכימיה, טקסטיל, מכונות וציוד ומוצרי מתכת, ומייבאת פירות וסוכר.
יחסי תרבות
למרות ששתי המדינות לא כוננו יחסים דיפלומטיים, לשתי המדינות עדיין יש חילופי תרבות מסוימים. ב-1956 הסופר הגואטמלי מיגל אנחל אסטוריאס נסע לסין כדי להשתתף בהנצחה של יום השנה ה-20 למותו של הסופר הסיני לו שון. בשנת 2010 השתתפה גואטמלה בתערוכת אקספו 2010 בשאנגחאי והציגה בביתן המשותף של מרכז ודרום אמריקה.
יחסי דנמרק–נורווגיה
בין ממלכת דנמרק לבין ממלכת נורווגיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתיהן חברות במועצה הנורדית, בנאט"ו, באיחוד הנורדי ובמועצת מדינות הים הבלטי.
היסטוריה
בשנת 1397 הוקם איחוד קאלמאר, אשר היווה איחוד של שלוש הממלכות דנמרק, נורווגיה (כולל איסלנד, גרינלנד, איי פארו והאיים שטלנד ואורקני) ושוודיה (לרבות חלקים מפינלנד) תחת מלך אחד. היוזמה לאיחוד הייתה של מרגרט הראשונה, מלכת דנמרק ושל ולדמר הרביעי, מלך דנמרק.
טכנית, המדינות לא ויתרו רשמית על ריבונותן או על עצמאותן, אך במושגים פרקטיים, הן היו יחידות אוטונומיות בלבד, כשהמונרך מחזיק בריבונותן, ובפרט מוביל את יחסי החוץ שלהן. למדינות היו אינטרסים שונים משלהן (במיוחד אי שביעות הרצון של האצולה השוודית מהתפקיד המרכזי ששיחקה דנמרק באיחוד), דבר שהוביל בסופו של דבר לעימות בין המדינות המאוחדות, ולפער ביניהן, שהלך והתעצם עד לפירוק האיחוד בשנת 1523, כשגוסטב ואסה הפך למלך שוודיה. טכנית, האיחוד מעולם לא בוטל. נורווגיה ומושבותיה, המשיכו להוות חלק מדנמרק, כחלק מממלכת דנמרק-נורווגיה, תחת בית אולדנבורג.
בשנת 1814 נערכה מלחמת גונבואט כחלק מהמלחמות הנפוליאוניות, וכתוצאה ממנה עברה נורווגיה לשליטת שוודיה, כחלק מהאיחוד השוודי-נורווגי. בשנת 1905 בוטל האיחוד ונורווגיה הפכה להיות ממלכה עצמאית, תוך שהיא בוחרת בקרל, נסיך דנמרק לכהן כמלך נורווגיה, תחת השם הוקון השביעי, מלך נורווגיה. עם הכרזת העצמאות הכירה דנמרק בנורווגיה, וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשו שתי המדינות במהלך מבצע וזריבונג, והיו תחת שליטה גרמנית עד סיום המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרפו שתי המדינות לנאט"ו, וכיום הן מקיימות ביניהן קשרים במגוון תחומים, וביניהם תרבות, כלכלה וביטחון.
מיומנה
מיומנה היא להקה ישראלית רב-תחומית המשלבת תיאטרון מחול, תנועה, קול ומשחק, שמרכזה היה ב"בית מיומנה" ביפו העתיקה (כיום נמצא בית הלהקה בהרצליה, בקניון ארנה). השם מיומנה נגזר מן המילה "מיומנות". בקבוצה כחמישים אמנים ממדינות שונות, ובהם רקדנים, זמרים, שחקנים, אקרובטים ועוד.
היסטוריה
בשנת 1996, אילון נופר ובועז ברמן, יצרו את המופע הראשון מבית היוצר של מיומנה. ברמן ונופר אספו מכל רחבי העולם קבוצה קטנה של אמנים, כל אחד מרקע שונה ועם מגוון כישרונות. מועשרים מתהליך יצירה עם שחקנים רב-תרבותיים, כישרוניים ומלאי השראה, הקבוצה עודדה התפתחות והעמקת הכישרון האישי של כל אחד מהם בתחומו ובמקביל אפשרה לימוד מיומנויות נוספות ומכאן שמה של הלהקה – מיומנה, ב-2004 העלתה הלהקה מופע לילדים הנקרא "אדרבה".
כיום (2014) למיומנה חברים ממעל לעשרים לאומים שונים, קבוצת מיומנה הפכה ליצואנית תרבות מהמובילות בישראל, עם צוות בינלאומי המסייר ובמקביל עם הופעות בבית מיומנה, הממוקם בנמל יפו העתיקה.
אלמנטים מרכזיים
בתחילת דרכה, הלהקה חקרה את הצלילים המיוצרים על ידי חפצים דוממים ומגוונים כגון מכלי אשפה, סנפירים וכדורי משחק על מנת ליצור מקצבים שונים במהלך ההופעה. עם השנים, החלה לחקור כלי נגינה שונים מכל העולם, לשלב אותם בהופעותיה השונות וליצור מגוון צלילים חדש.
שיתופי פעולה
הצוותים השונים של הלהקה, המופיעים לעיתים בו-בזמן במקומות שונים בישראל וברחבי העולם. הלהקה שיתפה פעולה עם הרכבים וזמרים שונים ובניהם דין דין אביב, ריטה, ברי סחרוף, משינה, מתי כספי ומוזיקה האלקטרונית אינפקטד מאשרום. עם האחרונים הם יצרו גרסאות חדשות ליצירות ההרכב המשלבות אלמנטים של הלהקה (כדוגמת הטראק "Converting Vegetarians", שהגרסה המשולבת שלו הושמעה בהופעות העשור, הפריימרה לאלבום Converting Vegetarians 2 וIM20 של אינפקטד מאשרום).
היוצרים
אילון נופר מתמחתה בכלי הקשה, מוזיקה אוריינטלית וריקודי בטן, ניגנה בהרכבים שונים וסיירה בעולם כמוזיקאית ורקדנית.
בועז ברמן, למד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ולמד בניו יורק נגינה על כלי הקשה אפרו-קובנים. כנגן כלי הקשה, מנהל מוזיקלי, מוזיקאי ומעבד מקצועי, הוא ליווה והקליט עם אמנים ישראליים ובינלאומיים מובילים רבים.
בשנת 1996 אילון ובועז ברמן הגו את הרעיון של יצירת מופע ביחד.
למיומנה מספר מופעים: "מיומנה" - המופע הראשון והקלאסי, "אדרבא" – מופע לילדים, "בחונטוס" שיתוף פעולה מוזיקלי-תאטרלי ייחודי עם דייוויד ברוזה, "BE" - ורסיה מיוחדת לתיאטרון אוף ברודוויי בניו יורק, "זרמים" – מופע חוץ מיוחד לפסטיבל האורות בירושלים, "רקונטו" – הסיפור מאחורי קבוצת מיומנה, מופע מיוחד לספרד, "מומנטיטו" – פנטסיה מוזיקלית לילדים, "מומנטום" בה נחקרו הגבולות בין האמן והטכנולוגיה ו-GAME ON - מופע משותף עם הבלט הישראלי בהשראת פולחן האביב של סטרווינסקי ובכוריאוגרפיה של עידו תדמור.
בובי לאשלי
פרנקלין רוברטו לאשלי (באנגלית: Franklin Roberto Lashley; נולד ב-16 ביולי 1976 בג'נקשן סיטי, קנזס), הידוע יותר בשם הבמה שלו, בובי לאשלי הוא מתאבק אמריקאי המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית הדגל Raw.
קריירה
לאשלי למד במכללת "מיזורי ואלי". במהלך הלימודים, בין השנים 1996–1998, זכה בשלוש אליפויות היאבקות (ספורטיביות), במסגרת תחרויות למשקל של 80 ק"ג. לאחר לימודיו הצטרף לאשלי לצבא ארצות הברית וזכה בתוארי היאבקות בתחרויות במסגרת הצבא. במהלך שירותו החל לפתח את שריריו ולהשמין, במטרה להגיע לקבוצת משקל כבד יותר.
לאשלי עבר מעולם הספורט לעולם הבידור עם הצטרפותו ל-WWE ב-2003. בתחילה הופיע באחד מארגוני החסות של WWE, תחת השם "בלאסטר לאשלי". ב-2005 הצטרף לבסוף לארגון העל, כדי להופיע בארבעה מופעים של Raw וסמאקדאון, תחת שם הבמה "בובי לאשלי". דמותו זכתה לאהדה בקרב הקהל, ולאשלי החל להופיע באופן קבוע במופעי הארגון. דמותו הופיעה בעלילות רבות של מופעי WWE, בין השאר בעלילות בדיוניות על סכסוכים עם דמותם של המתאבקים ויטו ונונזיו. לאשלי הופיע גם בהופעה קצרה באירוע ההיאבקות השנתי של WWE, רויאל ראמבל.
לאשלי עזב את ה-WWE בינואר, 2008 ועבר להופיע בארגון TNA, תחת שם הבמה לאשלי, ובו השיג את אליפות העולם במשקל כבד של TNA שלוש פעמים, פעם ראשונה לאחר שניצח את EC3 ואז לאשלי גם הפסיד ל-EC3 את האליפות, בפעם השנייה הפסיד את התואר ב-2016 למתאבק אדי אדוארדס, אך החזיר לעצמו את התואר לאחר כשבועיים לאחר מכן. בשנים 2015–2016 החזיק לאשלי גם באליפות ה-X דיוויז'ן.
ב-2011 שיחק בתפקיד קטן בסרט האקשן "יצרים בדם".
חיים אישיים
לאשלי יצא עם קריסטל מרשל מהשנים 2007 עד 2010 ולזוג יש ילד אחד שנולד ביולי 2008 בשם מיילס וילדה אחת שנולדה בשנת 2011 בשם נעמי. באפריל 2011 בובי וקריסטל הודיעו שהם נפרדו.
פייטון ריד
פייטון טאקר ריד (באנגלית: Peyton Tucker Reed; נולד ב-3 ביולי 1964) הוא במאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. בין סרטיו הידועים נמנים "לגמור עם אהבה", "יס מן", "מעודדות צמודות" ו"הצד שלו, הצד שלה". כמו כן, ריד ביים את סרט גיבור-העל "אנטמן" ושני סרטי ההמשך, "אנטמן והצרעה" ו"אנטמן והצרעה: קוונטומאניה".
ביוגרפיה
ריד נולד בראשית יולי 1964 בראלי, בירת קרוליינה הצפונית, הצעיר מבין שלושת אחיו. לרגל חג המולד ב-1977, קיבל ריד בן ה-13 מצלמת קולנוע סופר 8, אז התחיל לכתוב ולביים סרטים בכיכובם של חבריו ובני משפחתו. עד מהרה נמשך ריד אל עולם הבימוי והקולנוע ועם גבר לימודיו התיכוניים המשיך ללימודי קולנוע באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. עם תום לימודיו הגבוהים ב-1987, השתכן ריד בלוס אנג'לס, שם נכנס לראשונה לתעשיית הקולנוע הטלוויזיוני כעוזר מפיק ברשת הטלוויזיה ABC.
יצירתו הקולנועית הראשונה הייתה סרט קצר בשם "כמעט גמור" (Almost Beat) ב-1989. בשנים 1990–2001 עסק ריד בעיקר בבימוי תוכניות טלוויזיה, ואף ביים פרק בסדרת האנימציה בחזרה לעתיד". אל תעשיית הקולנוע האמריקאי נכנס עם בימוי סרטו הראשון, "מעודדות צמודות" בכיכובן של קירסטן דנסט ואלייזה דושקו. עם עלייתו לאקרנים נהפך הסרט מיד לשובר קופות ועם הזמן התקבע מעמדו כסרט פולחן. לאחר מכן ביים את הסרט "לגמור עם אהבה" בכיכובם של רנה זלווגר, יואן מקגרגור, דייוויד הייד פירס ושרה פולסון. בין שאר סרטיו נמנים "הצד שלו, הצד שלה" בכיכובם של וינס ווהן וג'ניפר אניסטון ו"יס מן" בכיכובו של ג'ים קארי.
ב-2015 ביים את הסרט "אנטמן" המבוסס על דמות איש הנמלה מחוברות הקומיקס של מארוול, ושגרף כ-520 מיליון דולר אמריקני בקופות. הוא הוסיף לביים את סרט ההמשך של אנטמן, "אנטמן והצרעה", אשר עלה לאקרנים ביולי 2018.
בשנת 2020 החל לעבוד על הסרט "אנטמן והצרעה: קוונטומאניה" שמהווה המשך לקודמיו, והוא עתיד להיות מוקרן במהלך 2022.
ריד מתגורר בלוס אנג'לס יחד עם רעייתו השנייה שלייה, לה נישא ב-2013. בשנים 1998–2006 היה נשוי לבת' למור.
אדריאן שלי
אדריאן שלי (אנגלית: Adrienne Shelly; 24 ביוני 1966 - 1 בנובמבר 2006) הייתה שחקנית, תסריטאית ובמאית קולנוע אמריקאית. שלי התפרסמה כאשר כיכבה בסרטי הבמאי האל הרטלי בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. סרטים אלו "האמת שלא תיאמן" ו"אמון הדדי" היו בין הסרטים המובילים בז'אנר "הקולנוע העצמאי האמריקני". במהלך הקריירה שלה שיחקה שלי בסרטיהם של במאים מובילים נוספים, וטרם מותה החלה בפיתוח קריירה כבמאית ותסריטאית בזכות עצמה.