cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קיילב פורטר
קיילב פורטר (באנגלית: Caleb Porter, נולד ב-18 בפברואר 1975 בטקומה), הוא מאמנה של קבוצת ה-MLS קולומבוס קרו. קודם לכן, בשנים 2013–2017, אימן את קבוצת פורטלנד טימברס, גם היא מהליגה האמריקנית הבכירה. פורטר זכה עם הטימברס באליפות ארצות הברית בשנת 2015, ועם קולומבוס (אותה ניצח בגמר של 2015) זכה באותו תואר בשנת 2020.
קריירת אימון
בשנת 2000 לאחר קריירה קצרה ולא מוצלחת כשחקן, פורטר חזר לאינדיאנה כמאמן כדורגל בליגת הקולג'ים. תחילה שימש כעוזר מאמן באינדיאנה הוסיירס, בה שיחק כנער, ולאחר מכן הפך למאמן ראשי. בשנת 2006 עבר לאמן את קבוצת הקולג' אקרון זיפס מהעיר אקרון שבאוהיו. קבוצה זו ייצגה את שלוחת אוניברסיטת אוהיו באקרון. בשנת 2010 הוא הצליח לזכות עם אקרון באליפות הכדורגל לגברים של ה-NCAA. במקביל לעבודתו באוהיו, בשנים 2011 – 2012, שימש פורטר כמאמנה של נבחרת ארצות הברית בכדורגל עד גיל 23. עם הנבחרת הצעירה, הוא הצליח להעפיל למשחקים האולימפיים בלונדון, אך הנבחרת לא הצליחה לעלות לשלב הנוקאאוט, וסיימה את דרכה בשלב הבתים.
מאמן ראשי ב-MLS
בשנת 2012 זכה פורטר למינוי המקצועני הראשון שלו, עת מונה למאמנה הראשי של הפורטלנד טימברס, שהחלה את עונתה השנייה בליגה. בשנת 2014 אימן את קבוצת הליגה במשחק האולסטאר של ה-MLS (אשר שוחק בפורטלנד, בה אימן), בו ניצחו כוכבי הליגה את אלופת גרמניה, באיירן מינכן, בתוצאה 2-1. בשנת 2015 הוביל את הטימברס לזכייה ראשונה באליפות, במשחק בו הם ניצחו את קולומבוס קרו, אותה מאמן פורטר נכון לעונת 2021, 2-1 באצטדיון מפרה. פורטר סיים את דרכו בפורטלנד בתום עונת המשחקים של 2017.
בשנת 2019 מונה פורטר למאמנה של הקולומבוס קרו, והוביל אותה בתוך שנה לזכייה באליפות (השנייה בתולדותיה). באופן אירוני, קבוצתו זכתה באליפות באותו אצטדיון בדיוק בו זכה פורטר עם הטימברס בשנת 2015, ומול היריבה המושבעת של הטימברס – סיאטל סאונדרס.
יוזף אנטון קוך
יוזף אנטון קוך (בגרמנית: Joseph Anton Koch; 27 ביולי 1768 - 12 בינואר 1839) היה צייר אוסטרי נאו-קלאסי ומאוחר יותר השתייך לתנועת הנצרתיים הרומנטית הגרמנית.
חיים
יוזף אנטון קוך היה בנו של סוחר טירולי שלימד את עצמו את צעדיו האמנותיים הראשונים. את הכשרתו הראשונה קיבל באאוגסבורג, שם השתייך לסדנתו של הפסל איגנאץ אינגרל. בשנת 1785 הוא קיבל מענק מהנסיך-הבישוף של אוגסבורג, קלמנס ונצלאוס פון זקסן. המענק איפשר לו להשתתף כתלמיד בבית ספר לאמנות בשטוטגרט, שם היה אמור לקבל הכשרה אמנותית מקיפה. עם זאת, משנת 1791 ואילך, הזדהה קוך עם רעיונות המהפכה הצרפתית, כך שנעצר בגין "חשד פוליטי" ואוים בהדחה על ידי הנהלת בית הספר. הוא צפה לסנקציה הזאת ועזב את בית הספר ללא הסמכה.
בשנת 1794, עם מענק של פטרונו גאורג נוט, הצליח קוך לנסוע לאיטליה. הוא ביקר בסלרנו ובפסטום בשנת 1795 ולבסוף התיישב ברומא, שם למד אצל הקלאסיקאי הגרמני אסמוס יאקוב קרסטנס, שהשפיע על יצירות הדמויות שלו ביצירותיו. משנת 1797 עבד כשרטט וכחרט ומאייר עבודות של הומרוס ושייקספיר.
על פי הצעתו של הצייר גוטליב שיק, אותו הכיר מבית הספר, התמסר קוך יותר ויותר לציור שמן, בעקבות הדוגמה הצרפתית של הציירים ניקולא פוסן וקלוד לורן. משנת 1803 החל קוך לחקור את האזור שמסביב לרומא. הוא ליווה את עמיתיו יוהאן כריסטיאן ריינהרט, פרידריך אוליבייה ופרנץ הורני.
בשנת 1806 התחתן קוך עם קסנדרה רנאלדי, שהייתה באותו גיל. היו להם שלושה ילדים. האדריכל המפורסם מהמאה ה-19 גאיטאנו קוך הוא צאצא של אנטון קוך. הצייר יוהאן מיכאל ויטמר הפך לחתנו.
פטר פון קורנליוס הפקיד בידיו חלקים מציור בית מאסימו, שם עבד קוך בין השנים 1824–1829 על מחזור ציורי קיר עבור "הקומדיה האלוהית" של דנטה.
קוך צייר עד סוף ימיו, אך נשאר עני למרות הכרה אמנותית. רק כמה שבועות לפני מותו, הציע לו הקיסר פרדיננד הראשון מאוסטריה קצבה נדיבה.
בגיל 71 נפטר ג'וזף אנטון קוך ב-12 בינואר 1839. הוא קבור בוותיקן בקמפו סנטו טאוטוניקו ליד בזיליקת פטרוס הקדוש.
יצירה
עבודתו המאוחרת של יוזף אנטון קוך מאופיינת בשילוב של קומפוזיציה דמויות בפנורמות נוף גדולות. המשטחים מעוצבים בצורה חדה ושומרים על צבעים בהירים. למרות תשומת הלב לפרטים, הדגש הוא על ההרכב ההרמוני של נופי האלפים, כאשר אין לטעות בכוונה האידיאלית והמיתית.
הציור Der Schmadribachfall שלו, שצויר בין השנים 1805–1811 נחשב לתחילתו של ייצוג נוף הררי עצמו. הוא מביע כי נושא הנוף ראוי לתמונה בפני עצמו, ולא משמש רק כרקע. עם זאת, עדיין לא מדובר בשמירה מדויקת וטופוגרפית נכונה של פני הנוף, אלא מוצג כנוף הרואי, עולם נטול סכסוכים, אחדות הטבע והאדם.
מאחורי הכיוון החדש הזה הייתה גם תפיסה תרבותית חדשה: בשונה מהמאה ה-18 שבה ההרים עדיין נתפסו כמשהו מאיים, במאה ה-19, הם הפכו למייצגי מקום אידיאלי, שלל ביטחון, שקט ויופי. לכן בתקופה הזאת התיירות האלפינית החלה להתפתח.
הוא תרם ציורים לספרו של אלכסנדר פון הומבולדט על מסעו לאמריקה (1805).
שרה ברנאר
שרה ברנאר (בצרפתית: Sarah Bernhardt; 22 באוקטובר 1844 – 26 במרץ 1923) הייתה שחקנית תיאטרון צרפתייה ממוצא יהודי. נחשבה בתקופתה לשחקנית המפורסמת בעולם והייתה "הכוכבת הבינלאומית הראשונה". כונתה 'האלוהית' ו'קיסרית התיאטרון'; ויקטור הוגו כינה אותה 'קול הזהב', וז'אן קוקטו כינה אותה 'המפלצת הקדושה'.
ילדות ונעורים
נולדה בשם אנרייט רוזין ברנאר (בצרפתית: Henriette Rosine Bernard). אמה, יהודית ברנאר, הייתה יהודייה ילידת אמסטרדם, קורטיזנה מפורסמת בפריז. אביה היה כנראה צעיר הולנדי, וסבה מצד אמה היה מוריץ ברנהארד - סוחר יהודי באמסטרדם. כאשר הייתה בת שתים עשרה הוטבלה לנצרות ונכנסה למנזר לנשים. ב-1859 התקבלה לקונסרבטוריון למוזיקה ולמשחק תיאטרלי בהמלצתו של שארל, דוכס מורני. ב-11 באוגוסט 1862 החלה לשחק בתפקיד משני בקומדי פראנסז במחזהו של ז'אן רסין "איפיגניה".
קריירה
ב־1866 עברה לשחק בתיאטרון אודיאון שבפריז, ושם נחלה את הצלחותיה הראשונות כאשר גילמה את דמותה של קורדליה בגרסה הצרפתית למחזהו של שייקספיר "המלך ליר", ואת דמותה של זאנטו במחזהו של פרנסואה קופה "עובר האורח" (1869). ב-1872 גילמה בהצלחה רבה את תפקיד מלכת ספרד במחזהו של ויקטור הוגו "רואי-בלה" - מה שגרם לקומדי פראנסז להזמינה לשחק בשורותיו כשחקנית מן המניין. בתקופה זו שיחקה, בין היתר, ב-1874 את התפקיד הראשי במחזהו של ז'אן רסין "פדרה", וב-1877 את תפקידה של דונה סול במחזהו של ויקטור הוגו "ארנאני".
ב-1879 הייתה לה עונה מוצלחת בלונדון, ומכאן ואילך נודעה כשחקנית הגדולה ביותר של זמנה. קולה זכה לכינוי "קול הזהב".
ב-1880, בשל ביקורת שנמתחה על משחקה במחזהו של אמיל אוז'ייה "ההרפתקנית", עזבה את קומדי פראנסז, הקימה להקה משלה - תיאטרון שרה ברנאר - ויצאה איתה למסע הופעות בלונדון, בקופנהגן, ברוסיה ובארצות הברית. בניו יורק פגשה בתומאס אדיסון וקראה בפניו בביתו את תפקידה במחזה "פדרה". ב-1881 גילמה את דמותה של דופלסי במחזהו של אלכסנדר דיומא הבן "הגברת עם הקמליות".
בין 1891 ל-1893 ערכה מסע הופעות באמריקה הצפונית, באמריקה הדרומית, באוסטרליה וברוב בירות מדינות אירופה. ב-1899 העלתה על הבמה גרסה צרפתית של "המלט" שבה שיחקה את התפקיד הראשי. בשנת 1900 גילמה את הדמות בסרט הקצר "Le Duel d'Hamlet".
שנים אחרונות
ב-1905, כאשר הופיעה בריו דה ז'ניירו, נפלה מן הבמה ונפגעה בברכה. פצע זה, שהפך בהדרגה לנמק, גרם לכריתת רגלה הימנית ב-1915. למרות זאת המשיכה בקריירה שלה, ואף שלא הייתה מסוגלת להתנועע על הבמה, קולה האפיל על נכותה. באותה שנה ערכה מסע הצגות מוצלח באמריקה, ולאחר מכן המשיכה לשחק כמעט עד יומה האחרון.
בשנת 1907 הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה "חיי הכפולים" ("Ma Double Vie").
שרה ברנאר נפטרה בפריז ב-1923 כתוצאה ממחלת כליות ונקברה בבית הקברות פר לשז שבעיר.
קשר לפלשתינה
בשנת 1910 ביקרה ברנאר במצרים. בהסכמתה יזמו התנגשות מלאכותית בין המרכבה שבה טיילה לבין העגלה שהובילה יינות "כרמל מזרחי" לחלוקתם בין הלקוחות בקהיר. איש לא נפצע, אך העיתונות במצרים ובעולם פרסמה את מקרה ההתנגשות עם "יינות כרמל מזרחי", וכך זכו היינות לפרסום חינם.
איש ביל"ו מראשון לציון דוד יודילוביץ חיבר יחד עם הסופר הצרפתי טיבו את הספר "תולדות שרה ברנאר". יודילביץ שימש סוכן "כרמל מזרחי" בקהיר ופגש את שרה ברנאר בביקורה בקהיר.
הנצחות
בשנת 1906 הוצגה לראשונה אדמונית מזן חדש, והוא נקרא "שרה ברנאר" על שמה. כמו כן נקראת על שמה "עוגיית שרה ברנאר".
בשנת 2004 עלתה בישראל ההצגה "שרה ברנארד", בכיכובם של ליא קניג ושלמה בר-שביט.
בעיר העתיקה של פראג שוכנת מסעדת "שרה ברנאר" על שמה.
ברנאר נכללה בין מושאי הביוגרפיה של נורמן לברכט "גאונות וחרדה - כיצד שינו היהודים את העולם בין 1847-1947", שיצאה לאור ב-2019. לברכט הגדיר את ברנאר כמי ש"המציאה את הידוענות".
חיים אישיים
בנה מוריס ברנאר נולד ב-10 בדצמבר 1864. אביו היה אציל בלגי בשם הנרי-מקסימילאן גוז'ף דה ליג'ן (1824-1871). מבנה נולדו נכדיה וניניה. שרה נפטרה בזרועות בנה. מוריס נפטר ב-21 בדצמבר 1928 ונקבר לצדה.
אסכולת נוריץ'
היסטוריה
אגודת האמנים נוריץ' הוקמה בשנת 1803 על ידי ג'ון כרום ורוברט לדברוק כמועדון בו יכלו אמנים להיפגש כדי להחליף רעיונות. מטרותיה היו "לחקור את ההתפתחות, ההתקדמות והמצב הנוכחי של הציור, האדריכלות והפיסול, במטרה להצביע על שיטות הלימוד הטובות ביותר להשגת השלמות הגדולה יותר באמנויות אלה."
הפגישה הראשונה של החברה הייתה בבית המרזח "החור שבקיר". שנתיים לאחר מכן הם עברו למקום שאיפשר להציע לחברים שטח עבודה ותצוגה. התערוכה הראשונה של האגודה נפתחה בשנת 1805 וזכתה להצלחה רבה עד שהפך לאירוע שנתי עד שנת 1825. הבניין הקודם נהרס, אך האגודה נפתחה מחדש שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1828, בשם: "מכון נורפוק וסופוק לקידום אמנות יפה", במקום אחר. התערוכות נמשכו עד 1833.
מורה הדרך של האסכולה היה ג'ון כרום, שמשך אליו חברים ותלמידים מובילים רבים עד למותו בשנת 1821. עומס ההנהגה נפל אז על ג'ון סל קוטמן, חבר החברה מאז 1807, שהמשיך לשמור על החברה מאוחדת ופעילה עד שעזב את נוריץ' ללונדון בשנת 1834. למעשה, החברה הפסיקה להתקיים מאותו מועד.
ההישג הגדול של אסכולת נוריץ' היה שקבוצה קטנה של אמנים ממעמד הפועלים, אוטודידקטים, הצליחה לצייר בחיוניות את האזור שמסביב לנוריץ' ובסיוע חסות מקומית דלה.
רחוק מיצירת פסטיש (חיקוי) של המאה ה-17 ההולנדית, כרום וקוטמן הקימו יחד עם ג'וזף סטנארד אסכולת ציור נוף שראויה לתהילה גדולה יותר. ציורי צבעי המים של ג'ון סל קוטמן מנבאים את אימפרסיוניזם צרפתי.
אחת הסיבות שאמני אסכולת של נוריץ' אינם ידועים כל כך כציירים אחרים בני אותה התקופה, בעיקר ג'ון קונסטבל וויליאם טרנר, היא מכיוון שרוב הבדים שלהם נאספו על ידי התעשיין ג'יי ג'יי קולמן (תעשיין החרדל) והוצגו בתצוגה קבועה במוזיאון טירת נוריץ' מאז שנות השמונים של המאה ה-19.
היעדר החשיפה תוקנה בשנת 2001, כאשר רבות מיצירותיהם הגדולות של אמני אסכולת נוריץ' הוצגו לראשונה מחוץ למקום, בגלריית טייט בלונדון בשנת 2000.
יחסי אוסטרליה–פולין
יחסי אוסטרליה–פולין הם היחסים הדיפלומטיים בין אוסטרליה לפולין. מעל 170,000 אזרחים אוסטרלים הם ממוצא פולני. שתי המדינות חברות בקבוצת אוסטרליה ובארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
היסטוריה
האזרחים הפולנים הראשונים שהגיעו לאוסטרליה הגיעו בדצמבר 1696. 10 האזרחים הפולנים הפליגו עם החוקר ההולנדי וילם דה פלמינך במהלך חקירתו את אוסטרליה המערבית. הפולני הידוע הראשון שהתיישב באוסטרליה היה ג'וזף פוטסקי שהגיע להובארט, טסמניה כאסיר, יחד עם משפחתו, בשנת 1803. במשך 40 השנים הבאות הגיעו עשרות מהגרים פולנים והתיישבו באוסטרליה.
בראשית המאה ה-20 התנהלו היחסים הדיפלומטיים בין אוסטרליה לפולין דרך לונדון כאשר אוסטרליה הייתה חלק מהאימפריה הבריטית. זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, הקימה פולין העצמאית החדשה קונסוליה בסידני בשנת 1919 וקונסוליה במלבורן בשנת 1931. אולם שתי הקונסוליות נסגרו מיד לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939. במהלך המלחמה לחמו חיילים אוסטרלים ופולנים יחד במערכה האיטלקית, במיוחד במהלך הקרב על מונטה קאסינו. לאחר המלחמה צמחה פולין מחדש עם גבולות שונים ממה שהייתה לפני המלחמה והקימה מערכת שלטון קומוניסטית.
בין השנים 1947–1966, מעל 61,000 מהגרים פולנים היגרו לאוסטרליה. רבים מהמהגרים הפולנים היו ותיקים, עקורים, ניצולים ממחנות עבודה וריכוז, מחנות שבויים או מחנות מעצר. בפברואר 1972, אוסטרליה ופולין כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים. באותה שנה פתחה פולין שגרירות בקנברה. אוסטרליה פתחה שגרירות בוורשה בספטמבר 1973.
לאורך שנות השמונים, פולין חוותה את תנועת הסולידריות שתרמה בסופו של דבר לנפילת הקומוניזם במדינה. במהלך פרק זמן זה, למעלה מ-25,000 מהגרי "סולידריות" היגרו לאוסטרליה.
ביקורים רמי דרג
הביקור החשוב ביותר התרחש בספטמבר 2000 כאשר נשיא פולין אלכסנדר קוושנייבסקי ביקר באוסטרליה והשתתף בטקס הפתיחה של אולימפיאדת הקיץ 2000 שנערכה בסידני. במאי 2013 ערך שר החוץ הפולני רדוסלאב סיקורסקי ביקור רשמי באוסטרליה. הביקור הוחזר במהרה על ידי שרת החוץ האוסטרלית, ג'ולי בישופ, במרץ 2014, אז חתמו שתי המדינות על הסכם אשרת עבודה וחופשה. בשנת 2013, שתי המדינות חגגו 40 שנה להקמת יחסים דיפלומטיים.
היחסים בין שתי המדינות
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בשנת 1972, שתי המדינות חתמו על הסכמים רבים כגון הסכם השקעה וקידום והגנה (1991); הסכם מיסוי כפול (1991); אמנת ההסגרה (1999); הסכם שירותי אוויר (2005); קומוניקה משותפת בנושא שיתוף פעולה בטכנולוגיות, טובין ושירותים סביבתיים (2006); והסכם ביטוח לאומי (2010). בשנת 2012, אוסטרליה תרמה 500,000 דולר לקרן אושוויץ-בירקנאו כדי לשמור על מחנות המוות של אושוויץ-בירקנאו בפולין.
יחסי סחר
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין אוסטרליה לפולין ב-1.1 מיליארד דולר. הייצוא העיקרי של אוסטרליה לפולין כולל פחם, עפרות נחושת, עפרות אבץ ותרכיזים ותרופות. הייצוא העיקרי של פולין לאוסטרליה כולל כסף ופלטינה, ציוד וחלקי טיפול מכני, רכבי סחורה וכלי רכב ממונעים.
אנקילוזאוריים
אנקילוזאוריים (שם מדעי: Ankylosauridae) היא משפחה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף שחיו בתקופת הקרטיקון עד לסיומה לפני 66 מיליון שנה. מאובניהם נמצאו ברחבי מזרח אסיה, אמריקה הצפונית ואירופה והם היו בעלי מראה משוריין מאוד, עם ראש קטן, גוף נמוך בעל שריון שמורכב משורות של לוחות גרמיים (אוסטאודרמים) להגנה ובקצה זנב בעל "אלה" גדולה שיכלה לחבוט באויבם. הם נכללו בקבוצת האנקילוזאוריה ובולטים מביניהם האנקילוזאורוס והאאופלוצפלוס הגדולים.
שרה ווטרס
שרה ווטרס (באנגלית: Sarah Waters נולדה ב-21 ביולי 1966) היא סופרת וולשית הידועה בעיקר בזכות הרומנים ההיסטוריים שלה שמתרחשים בעת התקופה הוויקטוריאנית אשר זיכו אותה בשם "דיקנס של הנשים" שמציעים לקוראות גיבורות לסביות, כגון לגעת בקטיפה ו-Fingersmith, הנקראים בכל העולם, זכו בפרסים רבים ועובדו לסדרות טלוויזיה.
ביוגרפיה
שרה ווטרס נולדה בניילנד פמברוקשייר, ויילס בשנת 1966. מאוחר יותר היא עברה למידלסברו כשהייתה בת שמונה. היא גדלה במשפחה שכללה את אביה רון, אמא מרי, ואחות. אמה הייתה עקרת בית ואביה מהנדס שעבד בבתי זיקוק לנפט. היא מתארת את משפחתה "די אידילית, בטוחה ומטפלת". אביה, "אדם יצירתי להפליא", עודד אותה לבנות ולהמציא. כבר בילדותה כתבה שירים וסיפורים אבל לא תכננה שזו תהיה הקריירה שלה. על אף ההנאה הברורה מן הכתיבה, היא לא חשה שום תחושת ייעוד או העדפה להפוך לסופרת בצעירותה.
בצעירותה הצטרפה לתנועה לפירוק נשק גרעיני בעקבות החבר שלה באותה תקופה. היא תמיד זיהתה את עצמה פוליטית כשמאלנית.
לווטרס תואר ראשון, שני ותואר דוקטור בספורות אנגלית מאוניברסיטת קנט, אוניברסיטת לנקסטר , ואוניברסיטת המלכה מרי בלונדון בהתאמה. עבודת הדוקטורט שלה נקראה "Wolfskins and Togas : Lesbian and Gay Historical Fictions, 1870 to the Present" (בתרגום חופשי לעברית: עורות זאב וטוגות: דימויים היסטוריים לסביים והומואים, מ-1870 עד ימינו) והיא שמשה השראה וחומר מחקר בכתיבת ספריה. לפני כתיבת הרומנים, ווטרס עבדה כאקדמאית, בעלת תואר דוקטור ובהוראה. היא החלה לכתוב את הרומן הראשון בעודה עובדת על תזת הדוקטורט שלה בספרות הומו-לסבית.
ווטרס מתגוררת בקנינגטון, דרום מזרח לונדון עם שני חתולים ובת זוגה משנת 2002 לוסי ווגן, שעובדת במגזין לוח שידורים לטלוויזיה.
קריירת הכתיבה
עבודתה על הספרים כוללת עבודת מחקר אינטנסיבית, שהיא היבט שהיא נהנית ממנו. כחלק ממחקרה היא קראה פורנוגרפיה של המאה ה -19, שבה נתקלה בכותרת ספרה הראשון, Tipping the Velvet (שמשמעותו מין אורלי בסלנג ויקטוריאני). עם זאת, קלאסיקה פופולרית וויקטוריאנית השפיעה אף היא על יצירתה, כמו צ'ארלס דיקנס, וילקי קולינס והאחיות ברונטה, וכמו כן סופרים עכשוויים המשלבים בין תקופה ויקטוריאנית ופוסט-מודרניזם, במיוחד א. ס. בייאט, ג'ון פאולס ואנג'לה קרטר. לתקופה קצרה הייתה ווטרס חברה בחוג הסופרים הצפוני של לונדון, שחבריו כללו בין היתר את הסופרים צ'ארלס פליזר וניל בלקמור.
כל ספריה של ווטרס זכו בפרסים ובמועמדויות. למעט הספר "הזר הקטן", כל הספרים כוללים עלילה לסבית ולדבריה, אין לה בעיה להיות מסומנת כסופרת לסבית.
ספר ביכוריה של ווטרס "לגעת בקטיפה" (באנגלית: "Tipping the Velvet") הוא רומן פיקרסקי ויקטוריאני שיצא לאור ב -1998. הספר זכה בפרס בטי טרסק ובפרס למדא לספרות. בשנת 2002, הרומן קיבל עיבוד למיני סדרה בשלושה חלקים עבור ערוץ BBC Two. הספר תורגם ל-24 שפות לפחות, כולל סינית, לטבית, הונגרית, קוריאנית וסלובנית.
ספרה השני, "זרעים של חיבה" (באנגלית: Affinity, תורגם לעברית בהוצאת ינשוף ב-2008) יצא לאור שנה אחרי הראשון, ב-1999. הרומן, המתרחש אף הוא בעידן הוויקטוריאני, משלב ספיריטואליות עם בתי סוהר בעידן הוויקטוריאני בעלילה שמספרת על היחסים בין אישה מהמעמד הבינוני-גבוה לבין נשות רוח שנאסרו. הספר זכה בפרס סטונוול לספרות ובפרס סומרסט מוהם. אנדרו דייוויס כתב תסריט על פי הספר וב-2008 יצא הסרט לקולנוע.
ספרה השלישי, Fingersmith יצא לאור ב-2002 והיה מועמד לפרס מאן בוקר ופרס אורנג' ועובד לסדרה של ה-BBC One בשנת 2005, בכיכובם של סאלי הוקינס, איליין קסידי ואימלדה סטונטון הזמר והצייר דייוויד בואי ציין את הספר כאחד מ-100 הספרים הטובים שקרא. הספר גם קיבל עיבוד מיוחד על ידי הבמאי הדרום-קוראני פארק צ'אן-ווק. הוא העביר את התרחשות הסיפור לקוריאה של שנות ה-30, ימי הכיבוש היפני.
ספרה החמישי, The Little Stranger שיצא לאור ב-2009 מצד אחד ממשיך את הקו של מלחמת העולם השנייה מהספר הקודם אך הוא שונה מכל שאר ספריה בכך שאין בו דמויות לסביות מוצהרות.
ספרה השישי, The Paying Guests יצא לאור ב 2014 ועלילתו מתרחשת בשנות העשרים של המאה ה-20. בעקבות המשבר החברתי והכלכלי של אחרי מלחמת העולם הראשונה משקי בית נקלעו לקשיים כלכליים ופרנסס ריי ואמה נאלצות להשכיר חדרים בביתן כדי להמשיך להתקיים. מערכת היחסים הלסבית המתפתחת בין פרנסס לדיירת ליליאן בארבר מספקת רקע מורכב לחקירת רצח שתופסת את המחצית האחרונה של הספר.
פרסים והוקרה
בינואר 2003 נכנסה ווטרס נכללה ברשימת 20 הסופרים הבריטים הצעירים הטובים ביותר של מגזין הספרות גרנטה. באותה שנה, היא קיבלה את פרס סאות' בנק לספרות. היא הוכתרה סופרת השנה של 2003 בפרס הספרות הבריטית. בשנת 2006 ו 2009 היא זכתה בפרס "סופר השנה" של בפרס סטונוול לספרות. ב-2009 צורפה ווטרס כעמיתה של האגודה המלכותית לספרות. היא בעלת תואר כבוד מאוניברסיטת לנקסטר. כל ספריה זכו בפרסים, בין היתר פעמיים בפרס למדא לספרות: בשנת 2000 עבור "לגעת בקטיפה" ובשנת 2007 עבור "משמרת לילה".
שתל חזה
שתל חזה משמש בניתוח הפלסטי להגדלת השד או לבנייתו מחדש (למשל לאחר כריתת שד). ישנם שלושה סוגים של שתלים:
היסטוריה
שתלים היו בשימוש לפחות משנת 1865 כדי להגדיל שדיים של נשים. מקובל לחשוב כי ההשתלה הראשונה בהיסטוריה אירעה בגרמניה ובה שומן מגידול שפיר נלקח מישבן של אישה והועבר לשדיה. בשנים שלאחר מכן הקהילה הרפואית התנסתה בשתלים מחומרים שונים, בעיקר מפרפין (חומר לבן הדומה לשעווה ומשמש לייצור תכשירים רפואיים).
השתלים הבינוניים הכו את הנמוכים. הפוליאוריתן, שתל מפולימר שהיה בשימוש בעבר, איים על הסיליקון, כיוון שעל פי מחקרים אחוז הדחיות שלו על ידי הגוף מזערית.
דליפות משתלים
דליפת סיליקון – מהווה סיבוך נדיר בשימוש בשתלים המודרניים בעלי מעטפת עמידה יותר. ככל שעובר זמן רב יותר מהניתוח, הסיכון להתממשות סיבוך זה עולה. הדליפה לעיתים אינה מורגשת אך עלולה במקרים מסוימים לעוות את מבנה השד או לגרום להתקשות קופסית. ניתן לאבחן מקרים אלה באמצעות שימוש בשיטות הדמיה שונות כגון אולטרא-סאונד, ממוגרפיה ואף MRI. בדרך כלל הפתרון הוא ניתוחי הכולל החלפת השתל ועיצוב השד מחדש.
חיל המשלוח היווני לקוריאה
חיל המשלוח לקוריאה (ביוונית: Εκστρατευτικόν Σώμα Ελλάδος) היה כוח של צבא יוון אשר השתתף במלחמת קוריאה לצד כוחות האו"ם. הכוח כלל גדוד ומאוחר יותר רגימנט של צבא יוון, וכן טייסת של חיל האוויר היווני אשר כללה שבעה מטוסים.
היסטוריה
ב-1950 החליטה ממשלת יוון לסייע לכוחות האו"ם במלחמת קוריאה. במקור, תכננה יוון שלוח לקוריאה בריגדה שלימה, אולם לנוכח ההצלחות המרשימות שקצרו כוחות האו"ם בסוף אותה שנה, החליטה ממשלת יוון להסתפק בסיוע סמלי בסדר גודל של גדוד. 849 חיילים יוונים התנדבו לשרת בקוריאה, והם רוכזו בגדוד מיוחד שנקרא "גדוד ספרטה". ב-1953 נשלחו לקוריאה גדודים נוספים שאוחדו לרגימנט אחד שכלל 1,063 חיילים. הכוח הוגדל בהדרגה, ובתחילת 1955 כלל 2,163 חיילים. עם זאת, לנוכח פרעות איסטנבול באותה שנה, התקשו היוונים ללחום שכם אל שכם לצד החיילים הטורקים בכוחות האו"ם, ועד סוף השנה נותרו בקוריאה רק 191 חיילים יוונים. בהמשך הוציאה יוון גם את שאר אנשיה מהארץ, והותירה רק נציגות סמלית של קצין אחד ותשעה חיילים שהוחזרו ב-1958.
במקביל לסיוע הקרקעי, יוון שלחה לקוריאה גם טייסת בת שבעה מטוסי דאגלס C-47 דקוטה. כל אנשי הטייסת היו בוגרי מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים היוונית, ולפיכך בעלי ניסיון רב. הם השתתפו בהצטיינות בשלל משימות. יוון גם שלחה לקוריאה כמרים שסייעו בהחייאת הכנסייה האורתודוקסית של קוריאה, שכמעט ונכחדה.
הסרט האמריקני "בריגדת התהילה" מ-1953 עוסק במפגש של חיילים אמריקנים ויוונים בקוריאה.
החיים הסודיים של חיות המחמד 2
החיים הסודיים של חיות המחמד 2 (באנגלית: The Secret Life of Pets 2) הוא סרט קומדיה אמריקאי בהנפשה ממוחשבת של חברת Illumination Entertainment וסרט ההמשך של "החיים הסודיים של חיות המחמד". את הסרט ביים כריס רנאוד. התסריט נכתב על ידי בריאן לינץ'. בסרט חזרו לדבב השחקנים אריק סטונסטריט, קווין הארט, אלברט ברוקס, חניבעל בורס, בובי מויניהן, לייק בל ואלי קמפר. לואי סי.קיי שדיבב את מקס הוחלף בשחקן פאטון אוסוולד, ואליהם הצטרפו מדבבים נוספים כגון: טרה סטרונג, טיפאני האדיש, ניק קרול, האריסון פורד ופיט הולמס. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-7 ביוני 2019 בהפצת סרטי יוניברסל.
עלילה
מקס הטרייר (פטון אוסוולד) מתמודד עם כמה שינויים משמעותיים בחיים. הבעלים שלו (אלי קמפר) נשואה כעת ויש לה תינוק, ליאם. מקס כל כך דואג להגן על התינוק, עד כדי כך שהוא מפתח טיקים של עצבנות. בטיול משפחתי לחווה, מקס והכלב המעורב דיוק (אריק סטונסטריט) פוגשים בפרות חסרות סבלנות לכלבים, שועלים עוינים, ותרנגול הודו מעורר אימה – וכולם רק מגבירים את החרדה של מקס. למרבה המזל, מקס מקבל הדרכה מכלב חווה ותיק בשם רוסטר (האריסון פורד, אשר עושה את הופעתו הראשונה כקריין בסרט מצויר), אשר דוחף את מקס להיפטר מהלחצים שלו, למצוא את האלפא שבתוכו, ולתת לליאם מעט חופש. בינתיים, בזמן שבעליה לא נמצאים, גידג'ט הפומראניאנית האמיצה (ג'ני סלייט) מנסה להציל את הצעצוע האהוב על מקס מדירה מלאת חתולים, ומקבלת מעט עזרה מחברתה החתולית, קלואי (לייק בל), שגילתה את נפלאות הקטניפ. והארנבון החמוד-משוגע סנובול (קווין הארט) מתחיל לפתח שגעון גדלות לפיו הוא גיבור-על אמיתי, לאחר שהבעלים שלו, מולי, מתחילה להלביש אותו בפיג'מה של גיבורי-על. אך כשדייזי (טיפאני האדיש), שי טסו חסרת פחד, מופיעה ומבקשת מסנובול עזרה במשימה מסוכנת, הוא יהיה חייב לאזור את האומץ ולהיעשות הגיבור שהוא התיימר להיות. האם מקס, סנובול, גידג'ט ושאר החבורה יוכלו למצוא את האומץ הפנימי להתמודד עם הפחדים הכי גדולים שלהם?
הפקה
באוגוסט 2016, הוכרז כי כריס רניוד ישוב לכס הבמאי וכי בריאן לינץ' ישוב למלאכת התסריט עבור המשך אשר ייצא לאקרנים ב-13 ביולי 2018. עם זאת, בינואר 2017 צאתו נדחתה ל-3 ביולי 2019.
באפריל 2018, הוכרז שפאטון אוסוולד יחליף את סי.קיי בתור מקס בזמן שכל יתר המדבבים יחזרו לדבב. שחקנים נוספים שצפויים לדבב הם טיפאני האדיש, ניק קרול, האריסון פורד ופיט הולמס.
שדה ציקלוטומי
בתורת המספרים האלגברית, שדה ציקלוטומי הוא שדה מספרים מהצורה, כלומר, הרחבה של שדה המספרים הרציונליים על ידי סיפוח של שורש יחידה מסדר n. משפט קרונקר-ובר מבסס את התפקיד המרכזי של השדות הציקלוטומיים בתורת המספרים האלגברית.
ההרחבה המתקבלת היא הרחבת גלואה, שחבורת גלואה שלה היא חבורת אוילר \ U_n. בפרט, ממד ההרחבה הוא \ \phi(n), כאשר \ \phi היא פונקציית אוילר. הפולינום המינימלי של \ \zeta_n הוא הפולינום הציקלוטומי \ \Phi_n.
כמה מהשדות הציקלוטומיים הראשונים הם ; (משום ש-); . מדוגמאות אלה אפשר ליצור אחרות, משום שאם n,m זרים, אז. למשל,.
את המצולע המשוכלל בעל n צלעות אפשר לבנות במחוגה וסרגל (במילים אחרות, השדה הציקלוטומי מוכל בשדה המספרים הניתנים לבניה) אם ורק אם \ \phi(n) הוא חזקה של 2; דבר זה קורה אם ורק אם n הוא חזקת 2, כפול מכפלה של ראשוניי פרמה שונים, כדוגמת 3,5,17 או 257. חבורת גלואה של השדה הציקלוטומי מאפשרת לחשב את קוסינוס הזווית במצולעים המשוכללים. לדוגמה,.
כצעד ראשון בהבנת השדות הציקלוטומיים מתבוננים בשדה המתקבל מסיפוח שורש יחידה מסדר ראשוני, p, שאפשר להניח שהוא אי-זוגי. במקרה זה, חוג השלמים של השדה הוא המועמד הטבעי. הדיסקרימיננטה של ההרחבה היא, ובהתאמה לזה השדה מכיל את השורש של  (בדוגמאות לעיל אפשר לראות ש- , ובדומה לזה ). זוהי דוגמה ראשונה למשפט קרונקר-ובר, שלפיו כל הרחבה אבלית K של המספרים הרציונליים מוכלת בשדה ציקלוטומי. הסדר m המינימלי כנ"ל נקרא הקונדקטור של K.
מחישוב הדיסקרימיננטה נובע שהראשוני המסועף היחיד בהרחבה הוא p; ראשוני זה הוא מסועף לחלוטין:.
המדרשה הלאומית
המדרשה הלאומית, או בשמה המלא המדרשה הלאומית למנהיגות, ממשל וניהול, היא הגוף הלאומי האמון על הכשרת הסגל הבכיר הנוכחי והעתידי של שירות המדינה. משעה שקמה בשנת 2016, המדרשה היא גוף פיתוח והכשרה על-משרדי של נציבות שירות המדינה במשרד ראש הממשלה.
המדרשה החלה בפעילותה בתחילת שנת 2016, ומנהל המדרשה הראשון היה רון צור, ראש מטה יישום הרפורמה בשירות המדינה. בראש המדרשה הלאומית כיום עומד כממלא מקום אילן רם, מנהל מינהל הסגל הבכיר בנציבות שירות המדינה.
רקע
לפני היווסדה של המדרשה הלאומית, במקומה תפקדה 'התוכנית למדיניות חברתית ולמינהל לסגל הבכיר בשירות המדינה'.
התכנית למדיניות חברתית ולמינהל נוסדה בשנת 1987 במסגרת "המכללה לפיתוח סגל בכיר בשירות הציבורי" של מכון אלכ"א (אגף לפיתוח כוח אדם) למדיניות וממשל בג'וינט ישראל ובשותפות עם נציבות שירות המדינה, והיא נמשכה גם לאחר סגירת המכללה בשנת 1996, עד המחזור האחרון בשנת 2015. במהלך השנים הופעלו 22 מחזורים של התכנית, ובהם השתתפו כ-500 מנהלים בכירים בשירות הציבורי, בדרג סמנכ"לים וראשי אגפים. התכנית נועדה להרחיב את היכולות של הסגל הבכיר, מתוך הכרה בחשיבותם ובאחריותם הציבורית. מטרת-העל שלה הייתה לסייע לסגל הבכיר לעצב ולממש מדיניות, ולהתמודד עם אתגרים ניהוליים ולאומיים.
בשנת 2013 הוחלט לאמץ את המלצתה של 'ועדת הרפורמה לשיפור מנגנוני ניהול ההון האנושי בשירות המדינה' להקים מדרשה לאומית למנהיגות, ממשל וניהול שתפעיל את תוכניות הכשרת הסגל הבכיר בעתיד.
בהתאם להחלטה על הקמת המדרשה הלאומית, שהחלה לפעול בתחילת שנת 2016, החליטו נציבות שירות המדינה ומכון אלכ"א למנהיגות וממשל לסיים את הפעלתה של התוכנית לסגל הבכיר.
תפקידים
משימתה המרכזית של המדרשה הלאומית היא לאפשר קפיצת מדרגה ברמת המוכנות והמסוגלות של הדרג הניהולי הבכיר, להתמודדות עם האתגרים הקיימים והעתידיים בחברה הישראלית.
המדרשה הלאומית מהווה מרחב למידה ועשייה לקהילת הסגל הבכיר, במסגרתה מופעלות מבחר של תוכניות הכשרה.
תוכניות יסוד
פיתוח מסוגלות מנהיגותית להתמודדות עם אתגרי הניהול הבכיר:
תוכניות מקצועיות
תוכנית ייעודית לבכירים מעולמות תוכן מקצועיים זהים, ביניהם:
תוכניות רוחביות
תוכניות לפיתוח אישי והעמקה לבוגרי ועמיתי התוכניות:
פוטסי
פוטסי (מאנגלית: Footsie, שמשמעו: משחקי רגל, פלירטוטי רגל או מזמוזי רגל) הוא סוג של משחק חיזור ופלירטוט שבו שני אנשים נוגעים זה בזה בעזרת רגליהם, מתחת לשולחן, במיטה או במקום מוסתר אחר, לעיתים קרובות כביטוי לאהבה וקרבה בין שניהם. משחק זה נעשה לרוב בתור מעשה פלירטוט וחיזור, או פשוט להנאה של מגע בין השניים. אף על פי שפוטסי במהותו ובטבעו אינו מעשה רומנטי או מיני, הוא כן נעשה בדרך כלל בין שני אוהבים צעירים כסימן של חיבה, ולעיתים קרובות ללא תיאום והסכמה מוקדמת על ביצועו. המשתתפים לעיתים נוהגים להסיר את נעליהם ולהישאר יחפים או בגרביים בזמן ביצוע הפוטסי.
המונח "פוטסי" התפתח בשנות ה-40 של המאה ה-20 כצורת הקטנה הומוריסטית למילה "פוט" (כף רגל).
השפעות הפוטסי על היחס לבן הזוג
במחקר על "יחסים סודיים" שנערך בשנת 1994, קבוצת משתתפים (סטודנטים מארצות הברית) התבקשו לשחק במשחק קלפים משותף של בן עם בת זוגו, כאשר החוקרים הורו לכמה משתתפים לשחק בפוטסי עם שותפתם למשחק. מתוך כלל המשתתפים, זוג אנשים שרגליהם התחככו תוך שמירה על סודיות המעשה, דירגו את האטרקטיביות של בן הזוג שלהם באופן משמעותי יותר מאלו שלא התחככו ברגליהם, או כאלה שחיככו את רגליהם בצורה גלויה ופומבית.
פוטסי כהטרדה מינית
על פי החלטת בית המשפט העליון לערעורים באיטליה בשנת 2000, משחק פוטסי אינו נחשב להטרדה מינית.
בתרבות הפופולרית
כותב הקומיקס האמריקאי רוברט קראמב פרסם בשנת 1987 רצועת קומיקס אוטוביוגרפית בשם "פוטסי". הרצועה עוסקת ב"התנגשות של בן הנעורים עם רגלי יצורים חסונים בבית הספר", וזאת כתיאור של פטיש מיני נפוץ. בסרטוני יוטיוב רבים נראים משחקי פוטסי בין שתי נשים יחפות המלטפות זו את כף רגלה של זו, מדגדגות ומשלבות את אצבעות הרגליים. לעיתים תוך שימוש בשמן או בקרם להגברת העונג.
בתרבות הקולנוע, במשך השנים יצאו סרטים רבים המשלבים קטעי "פוטסי" כחלק מפלירטוט וחיזור בין איש ואישה.
פנחס ארצי
פנחס ארצי (23 במאי 1923–8 באפריל 2007) היה אשורולוג ישראלי, היסטוריון של המזרח הקדום ופרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
קורות חייו
פנחס ארצי נולד בשם פטר לנדלר בעיר בודפשט, בנם של חיה ויוסף לנדלר. בשנים 1942–1947 למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט, ובמקביל למד אשורולוגיה באוניברסיטת בודפשט אצל החוקר דוד אנטל (Antal) ובשנת 1948 קיבל תואר דוקטור; נושא הדוקטורט שלו היה "מדיניות החוץ של ממלכות יהודה וישראל".
בשנים 1944–1945, שבהן הייתה הונגריה תחת הכיבוש הנאצי, היה פנחס ארצי פעיל בתנועת הנוער הציונית, ובשיאן של האקציות מצא מחסה בבית הזכוכית וכך ניצל מגירוש. בשנת 1949 הוסמך לרבנות ומונה לרב של קהילת דיור והמחוז. בשנת 1950 עלה לישראל. עם עלותו ארצה עבד כשנה בספרייה הלאומית, שירת שנתיים ברבנות הצבאית, היה מורה בבית ספר תיכון ובשנת 1956 הצטרף כמרצה לאוניברסיטת בר-אילן.
באוניברסיטת בר-אילן ייסד פנחס ארצי את מסלול המזרח הקדום במחלקה להיסטוריה כללית ואת המסלול האשורולוגי במחלקה ללשון עברית וללשונות שמיות. כמו כן היה ראש המחלקה להיסטוריה כללית (1974–1977) וראש המחלקה ללשון עברית (1977–1980). בנוסף לתפקידיו באוניברסיטה יזם כמה פרויקטים אקדמיים, היה ממקימי המכון לאשורולוגיה ולחקר המזרח הקדום, היה ממייסדי האגודה הישראלית לאשורולוגיה ולחקר המזרח הקדום, הקים את רשות המחקר של האוניברסיטה, ייסד את ההוצאה לאור של האוניברסיטה יחד עם א' הראל (הרולד) פיש ויזם הוצאת ספרי שנה למדעי היהדות של אוניברסיטת בר-אילן.
ארצי שימש כפרופסור מן המניין עד פרישתו לגמלאות בשנת 1991 כפרופסור אמריטוס. בשנת 2000 הוענקה לו מדליית בכר מטעם הדירקטוריון וקבוצת המחקר במדעי היהדות של האקדמיה ההונגרית למדעים.
מחקריו
שנות המחקר העיקריות של פרופסור ארצי היו חמישים השנים הראשונות של מדינת ישראל, עם ישראל חוזר למולדתו העתיקה, ולשיטתו של פרופסור ארצי, ניתן להבין טוב יותר את מצבנו המדיני המורכב לאור הקורות את עם ישראל בארצו בעת העתיקה. לפיכך הקדיש את עבודתו לנושאים הקשורים לכך. הוא הקדיש פרק זמן לחקר ותרגום מכתבי אל עמרנה המשקפים את המבנה המדיני והחברתי בארץ ישראל סמוך לתקופת התנחלות השבטים בארץ.
חיים אישיים
היה נשוי לפני לבית ביר, התגורר בירושלים.
רותם ליברזון
רותם ליברזון (נולדה ב-11 בינואר 1967) היא שפית, מחברת ספרי בישול, עיתונאית ומנחת תוכניות בישול בטלוויזיה.
ביוגרפיה
ליברזון נולדה, והתחנכה בתל אביב. בתיכון למדה בתיכון חדש. סיימה לימודים לתואר ראשון בכלכלה וניהול עסקים ב-NYIT בניו יורק. ולאחר מכן, למדה תואר ראשון בפסיכולוגיה במרכז הביתנחומי הרצליה.
בשנת 1994 למדה במכון הקולינרי הצרפתי, בית ספר לבישול צרפתי במנהטן, וסיימה בהצטיינות.
בשנת 1990 עברה להתגורר בניו יורק ל-11 שנים. היא החלה לעבוד במסעדות בניו יורק.
בשנת 2000 חזרה לישראל והחלה לעשות סדנאות בישול בביתה. בשנת 2012 הקימה בלוג אוכל.
בשנת 2016 הוציאה את ספרה הראשון ״מטבח אישי״ ובשנת 2018 הוציאה את ספרה השני ״מטבח פרסי״. בנוסף, יש לה מדור קבוע ב״השולחן״.
ליברזון השתתפה בשלוש תוכניות טלוויזיה ״בישול ביתי״ בערוץ האוכל, תוכנית ״מתכון מנצח״ בערוץ Foody ותוכנית ״בריאה להשחית״ בערוץ הבריאות.
ליברזון נשואה ואם לשלושה.
ג'רמי גיטינס
פיליפ ג'רמי גיטינס (באנגלית: Philip Jeremy Gittins; נולד ב-30 בינואר 1956) הוא שחקן בריטי, הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד מייקל, הכומר האנגליקני, בסיטקום "מה יגידו השכנים?" של BBC One, בו הופיע בין השנים 1990 ל-1995.
ביוגרפיה
גיטינס נולד בעיר מנצ'סטר שבאנגליה. הוא הופיע בסדרות טלוויזיה רבות בהן "דוקטור הו" יחד עם הדוקטור הרביעי, טום בייקר והמלווה שלו ללה וורד. עוד שיחק בסדרות "טנקו", "בון", "A Touch of Frost", "תחבולות חדשות", אופרת הסבון "איסטאנדרס" (בתפקיד ג'ון צ'רינגטון), ובסדרה "רופאים". ב-2005 כיכב בסדרה "נשות הכדורגלנים".
בנוסף ל"מה יגידו השכנים?" השתתף גיטינס בקומדיות מצבים אחדות בהן, "Fresh Fields", "טרי וג'ון", "Andy Capp", העונה הרביעית של "הפתן השחור" ("Blackadder Goes Forth"), ובסדרה "The Upper Hand".
שירים ללא מילים
תיאור
ז'אנר מחזור היצירות הקצרות לפסנתר, היה מן הז'אנרים הפופולריים ביותר במהלך המאה ה-19 לפסנתר סולו, ובוצע להנאתם של חובבים מן המעמד הבינוני שיכלו להרשות לעצמם נגינה ברמה גבוהה בפסנתר בנוסף לעבודתם.
בין המלחינים שכתבו לז'אנר זה: פאני מנדלסון ("שירים ללא מילים"), אדוורד גריג ("קטעים ליריים"), פרדריק שופן (אוספי מזורקות ונוקטורנים), ברהמס (אינטרמצי), שארל-ולנטן אלקאן (סקיצות Op.63) ועוד.
האוסף הראשון Op.19 יצא לאור בלונדון של שנת 1832, בהוצאת וינסנט נובלו. הכותרת לאופוס זה הייתה "מלודיות מקוריות לפסנתר", אך לאחר מכן הכותרת לאוספים הבאים נקראה בפשטות "שירים ללא מילים".
אחותו של פליקס, פאני מנדלסון כתבה מספר יצירות קצרות לפסנתר, ולפי מספר היסטוריונים היא זו שנתנה לו השראה לכתוב בסוגה זו. הכותרת של קובצי היצירות כ"שירים ללא מילים" הייתה ככל הנראה פרי עטו של פליקס.
ספר שלישי, Op.38 (נכתב בין השנים 1836-37)
הערות:
ספר חמישי, Op.62 (נכתב בין השנים 1842-44)
הערות:
ספר שישי, Op.67 (נכתב בין השנים 1843-45)
הערות:
ספר שביעי, Op.85 (נכתב בין השנים 1843-45)
הערות:
ספר שמיני, Op.102 (נכתב בין השנים 1842-45)
הערות:
בסאראב הראשון
בסאראב הראשון (ברומנית: Basarab I או Basarab Întâiul ), (שנת הלידה לא ידועה; נפטר ב־1351 או ב-1352), היה וויווד (שליט) של ולאכיה בערך בין השנים 1310–1352.
הוא מכונה גם בסאראב המייסד (Basarab Întemeietorul) מפני שנחשב למייסדה של נסיכות ולאכיה, שברומנית הידועה בשפת תושביה כ"הארץ הרומנית" ("צארה רומניאסקה" Ţara Românească) או "מונטניה". יש שזיהו אותו עם "נגרו וודה" Negru Vodă, דמות מיתית למחצה, שנחשבת למייסדת ולאכיה באגדות הרומניות.
מוצאו של בסאראב ומשפחתו
מוצאו של בסאראב לוט בערפל. ייתכן שהיה בנו של טוקומריוס (טיחומיר ברומנית - Tihomir), כפי שמעיד מסמך רשמי משנת 1332 שהוצא על ידי מלך הונגריה, קארוי רוברט מאידך החוקרים המודרניים של תקופת ימי הביניים ברומניה, ובראשם ניאגו ג'ובארה, סבורים כי מוצאו של בסאראב היה קומני.:
הכינוי "נגרו וודה" Negru Vodă (השליט השחור) שניתן למייסד ולאכיה במסורת הרומנית, כפי שנמסרת בכרוניקות של פאולוס מחלב ומירון קוסטין תואמת מוצא אקזוטי ייתכן קומני - (טורקי). המנזרים שהקים "קוזיה" ו"הורזו" נשאו גם הם ככל הנראה שמות קומנים.
לפי דעות אחרות המובן של השם בסאראב היה "קדוש מאוד", "חזק מאוד" או "מושיע". לפי ג'ורג'טה פנליה, השם הוא ללא ספק קומני אבל לא ניתן להסיק מכאן שכל השושלת הולאכית הייתה ממוצא קומני. הייתה קיימת סימביוזה רומנית - קומנית וייתכן שאמו של בסאראב הייתה אצילה קומנית, כשידוע שבמיוחד במזרח ולאכיה כמה משפחות אצולה היו ממוצא קומני.
נראה שאביו של בסאראב, טוקומריוס, הייתה דמות ידועה בחוגי חצר מלכי הונגריה. לפי ספרי האזכרה שבכנסיות בקמפולונג-מוסצ'ל ורמניקו ולצ'ה, בסאראב היה נשוי למרגרטה או מרגיטה. לזוג נולדו שני ילדים: יורשו, ניקולאיה אלכסנדרו (1352–1364), ותיאודורה, שהתחתנה עם הצאר הבולגרי איוואן אלכסנדר (1330–1371). מנישואים אלה נולד הצאר הבולגרי איוואן סרצימיר. אחרי שגורשה על ידי בעלה, תאודורה הפכה לנזירה תחת השם תאופנה.
מלכותו
בהיעדר תיעוד אחר, העלייה לשלטון של בסאראב מוקמה בערך בשנת 1310, בהתאם למסורת לגבי הכתרת ה"שליט השחור" "נֶגרו ווֹדה" כפי שהיא מוזכרת בקרוניקה של לוקארי
תעודה הונגרית מעידה כי בסאראב היה בוודאות בשלטון עוד בשנת 1317
כשהיה מעורב בסכסוך מקומי בין האצילים באזור מצודת מהאדיה
ההיסטוריון קונסטנטין קוגלניצ'אנו סבור שבתקופת המאבק לכס מהלכות בהונגריה (כלומר עד 1318) בסאראב איחד את הנסיכויות (קנזאטים) מדרום לקרפטים תוך הקמת מדינת ולאכיה או "הארץ הרומנית".
לפי ק. ג'ורס'קו מרבית פעילויות האיחוד כבר התסיימו עד 1307 כשקארוי רוברט לבית אנז'ו עלה על כס המלכות בהונגריה.
לעומת זאת הדעות חלוקות לגבי מיקום האזור שהיווה הגרעין של המדינה הולאכית. קיימות שתי תאוריות עיקריות: אחת טוענת לראשונות האזור שמשמאל לנהר אולט שם נמצאו החצרות הנסיכותיות בארג'ש וקמפולונג. השנייה טוענת לבכורת האזור שמימין לנהר אולט - משם התפשטה הישות המדינית (ווייבודות) של ליטובוי.
היחסים עם הבולגרים
באמצעות בתו תאודורה, שנישאה לאיוואן אלכסנדר (מעט זמן לפני 1323) נכנס בסאראב ליחסי קרבה עם שושלת הקיסרים (הצארים הבולגרים). בשנת 1323 כוחות הצאר מיכאיל שישמן השלישי קיבלו תגבורת ולאכית ("אונגרוולאכית") במלחמה נגד הביזנטים. שם השליט ששלח את הלוחמים לא צוין, אך ההיסטוריונים סבורים כי מדובר בבסאראב. בסאראב תמך צבאית בצאר הבולגרי גם ב-28 ביוני 1330 בקרב בוולבוז'ד נגד הסרבים של סטפן אורוש השלישי. במקרה זה הסרבים היו הצד המנצח.
היחסים עם הונגריה. קרב פוסאדה ב-1330
הנסיכות (וויבודות) של בסאראב הייתה בתחילת מלכותו במצב חסות כלפי מלך הונגריה, קארוי רוברט לבית אנז'ו.
שם השליט הופיע במסמכים הונגרים כ"בסאראב, הוויבוד הטרנסאלפיני שלנו" ("Woiuodam nostrum Transalpinus") , ביטוי זה משקף יחסי אדון - נתין שהתקיים בין השליט הרומני ובין מלך הונגריה. באותו המסמך צוינה הצלחת שליחות של איש אמונו של המלך, הרוזן מרטין בוגאר, שנשלח בעבר פעמים חוזרות ללא תועלת. כעת המלך היה מוכן להסכים לקיומה הפוליטי של ה"וויבודות" (ישות פוליטית בהנהגת ווייבוד) החדשה תמורת קבלת חסותו של המלך ההונגרי . למרות זאת, כעבור שנה, נראה כי בסאראב ניתק את קשרי החסות וסירב לשלם את מס הנתינים. בעקבות זאת חלה הרעה ביחסים בין שתי המדינות. משום כך מסמך של המלך ההונגרי מ 18 ביוני 1325 מכנה את השליט הוולאכי " בסאראב הטרנסאלפיני, בלתי נאמן לכתר ההונגרי", ומספר איך שטפן, בנו של הרוזן הקומני פאראבוך, ביזה את מלך הונגריה ושיבח לעומת זאת את בסאראב. ב-1327 האפיפיור יוחנן העשרים ושניים שיבח את השליט הוולאכי על התמיכה בדת הקתולית ועל להיטותו לחסל את האומות ה"כופרות" (נגועות באורתודוקסיה). אחרי תאריך זה לקח השליט הרומני בחזרה מההונגרים את חבל באנות סוורין ואת המצודה סוורין. בהתחשב בתבוסתו של בסאראב יחד עם צבא הבולגרים בקרב וולבוז'ד, קארוי רוברט סבר כי הבשיל הזמן לתקוף את השליט הרומני המרדן. ואכן בספטמבר 1330 התחיל במסעו בראש צבא חזק. כבש את מצודת סברין והתחיל לחצות את חבל אולטניה. בסאראב ביקש מהמלך שלום תמורת פיצוי של 7000 מרקים של כסף, שמשקלם הכולל היה כ-1.447 ק"ג כסף, כמו כן תשלום מס שנתי ושליחת בנו כערובה לחצר ההונגרית. "רק שיואיל לחזור בשלום ויימנע מסכנות, כי אם יבוא הנה, לא יוכל להימלט מהן" הוסיף. המלך דחה את התנאים האלה ולבסוף צבאו נלכד בגיא צר ותלול במקום, שבו נחל תבוסה משפילה מידי לוחמיו של בסאראב. מקום הקרב לא ידוע עד היום בוודאות. ההיסטוריונים הציעו כמה נקודות אפשריות באזור שפלי ההרים: ארץ הלובישטיה (צארה לובישטיי), עמק האולט, ביישוב טיטשט שבמחוז ולצ'ה, הקניון רוקר-בראן, או על ידי מהאדיה. אחרי קרב בן 4 ימים ב-9 בנובמבר - 12 בנובמבר 1330, המלך קארל רוברט נמלט בקושי לבוש בבגדי אחד מנאמניו, דז'ה מולנאר.
מפני מה שעתיד להיקרא קרב פוסאדה (שם שהתאזרח במאה ה20 בהשפעת עבודתו של ההיסטוריון ניקוליה יורגה) בסאראב הקים מדינה עצמאית וכונה השליט בהיסטוריה הרומנית "בסאראב המייסד".
בסביבות 1343 שיתף בסאראב במלכות את בנו ניקולאיה אלכסנדרו. הבן נסע לחצר מלך הונגריה באותו זמן, לאיוש הראשון, כדי לחדש את היחסים בין שתי המדינות.
בשנים הבאות השתתף בסאראב במסעותיו של המלך לאיוש נגד הטטרים. בהזדמנות זו ההרחיב את השטח שבשליטתו מצפון לשפך הדנובה, אזור הידוע כבוג'אק או בסרביה.
היחסים עם הטטרים
ההיסטוריון פ.פ. פנאיטסקו מעיר כי בסאראב בלט כמנהיג בעל היכולת הרבה ביותר להבטיח הבנה עם הטטרים. מצפון לים השחור הטטרים התערבבו עם הקומנים (או הקפצ'אקים) ואימצו את השפה הקומנית. ניאגו ג'ובארה מניח כי למרות וייתכן שלא שלט בשפה הקומנית, מוצאו הקומני האפשרי יכול היה ליצור זיקה מסיעת בנושא זה.
גאורגה ברטיאנו, מצידו,
סבר שבסאראב ניצל את האנרכיה בממלכה הונגרית, השיג חסותה של הורדת הזהב וקיבל ממנה סיוע צבאי. לפי ברטיאנו, הרומנים והטטרים נמצאו באותו צד מהמתרס בשני קרבות - זה שבוולבוז'ד נגד הסרבים וזה שקראו לו "פוסאדה" נגד ההונגרים. על שיתוף פעולה כזה במקרה האחרון כתובות כרוניקות הונגריות.
רעיון קיום שיתוף פעולה בין שני עמים אלה בתקופה זו נתמך גם על ידי היסטוריונים אחרים, כמו יורגה.
פנאיטסקו הבחין בעובדה שבמהלך קרב ב-1331 בין הביזנטים ובין הבולגרים לשמע החצוצרה הטטרית מהמחנה היריב, הקיסר הביזנטי חשב (בטעות, בסופו של דבר) כי זו צריכה להיות איזו תחבולה של ה"גטים (כלומר הרומנים) שמעבר לדנובה, המשתמשים באותם כלי נשק כמו הטטרים; רובם קשתים". "יוצא מסיפור זה שמרחוק, הרומנים של בסאראב, כנראה פרשים, נראו דומים לטטרים ושאימצו את כלי הנשק הנהוגים אצל הטטרים - בעיקר הקשת עם החצים והמגן הטטרי".
בכל זאת רעיון שיתוף הפעולה הפורה כביכול בין בסאראב לטטרים נשאר מבחינת היסטוריונים אחדים בגדר השערה בלבד.
אולם, אחרי שעל כס מלכות הונגריה עלה לאיוש הראשון (הגדול), ההונגרים יצאו בהתקפה נגד הטטרים ורתמו למבצעם גם את בסאראב שהיה בן חסותם ונאלץ לבחון מחדש את מדיניות החוץ שלו בהתאם לנסיבות. בעקבות המערכה מהשנים 1343–1345 הצליח השליט הרומני לכבוש מהטטרים שטח מצפון לדלתה של הדנובה המשתרע בין הנהר פרוט ובין הנהר דנייסטר. חבל ארץ זה שנכנס לשליטת בסאראב ויורשיו למשך עשורים אחדים ייקרא על ידי אחרים בשם "בסרביה".השימוש בשם זה יורחב לכל השטח שבין הפרוט ולבין הדנייסטר עם סיפוחו על ידי האימפריה הרוסית ב-1812.
סוף מלכותו
על הקיר של הכנסייה הנסיכותית בקורטיה דה ארג'ש ישנה כתובת: "בשנת 6860 (1352) נפטר בקמפולונג הווייבוד הגדול בסאראב" לפי המסורת הוא קבור במקום פטירתו, פרט שהוא מתועד גם במסמך משנת 1714 שהוצא על ידי השליט שטפאן קנטקוזינו והמיועד למנזר נגרו וודה בקמפולונג. במסמך בדברו על בסאראב הראשון ועל ניקולאיה אלכסנדרו, השליט מציין כי "גופותיהם קבורים במנזר קדוש זה".
ולאכיה בימי בסאראב הראשון
מדינתו של בסאראב גבלה בצפון עם טרנסילבניה (אז חלק מממלכת הונגריה), במערב עם ממלכת הונגריה עצמה, כשבתווך הבאנאט של סברין, בדרום עם בולגריה, במזרח עם דוברוג'ה שבשליטת בליקה ומאוחר יותר של דוברוטיץ', ובצפון-מזרח עם הטטרים ועם הברודניקים המוזכרים בכרוניקות הרוסיות.
באשר לבאנאט של סברין נמצא תחת שלטונו של בסאראב עד שנת 1330 בלבד. לפי ג'ורסקו השליטה של ולאכיה שם התקיימה משנת 1291 שאחריה אינם ידועים שמות של באנים במסמכים ההונגרים באזור (פרט לאחד המזכיר את פאולוס)
למרות זאת, מקורות שהתגלו לאחרונה
מוכיחים שבשנת 1317 באנאט הסברין היה בידי בית אנז'ו. מקורות אחרים ממקמים את כיבוש סברין בידי בסאראב ב-1324 או 1327
בשנת 1330 שנת המערכה של קארוי רוברט נגדו, היה עדיין בשליטת בסאראב, עד שנכבש על ידי המלך ההונגרי.
שם הבאן האחרון של סברין, דנש (דיוניסיוס) סץ', מוזכר רק ב-1335 ונ. יורגה סבר שההונגרים כבשו את סברין כיבוש קבע רק ב-1334–1335.
קיימת גם ההשערה שהבאנאט של סברין נשאר למרות הכל בשליטת ולאכיה.
ג'ורסקו מקבל גם את האפשרות שדנש בשנת 1335 לא היה אלא טוען לתואר "באן"
ההיסטוריונים לא הצליחו לקבוע באופן ברור מה היה הגבול המזרחי של מדינתו. אחרים סברו כי הפריבילגיה שהוענקה בשנת 1358 לסוחרי העיר ברשוב להגיע ללא מגבלות עד לבראילה ואזור שבין נחלי פרחובה, יאלומיצה ובוזאו ביטאה את שליטתה בפועל של הונגריה במקומות אלה, כך שהגבול המזרחי של ולאכיה היה צריך להיות בין נחלי פרחובה ויאלומיצה.
תמך בסברה הזאת גם ג'ורסקו
ברם, הוא חשב שרק אחרי המסע נגד הטטרים בשנים 1343–1345 קנה בסאראב שליטה של מישור הבראילה והיאלומיצה, ועל השטח שבשפך הדנובה שקיבל את שמו.
בשנת 1321 הגאוגרף הערבי אבו אל-פידא ציין כי היישוב איסקצ'ה נמצא ב"ארץ הולאכים" גם אומור בג האנטולי סיפר כי בשנות 1337–1338 קיליה נמצאה בגבול עם ולאכיה, כלומר השליט הוולאכי שלט על שתי גדול הדנובה באותו אזור.
המצב החברתי בימי בסאראב הראשון
החברה בוולאכיה התחלקה בעיקר לשני מעמדות: הנמוך - של האיכרים, רובם חופשים, והעלית- הבויארים, ה"ז'ודים" jude, juzi והקניאזים. האיכרים היו הספקים העיקרים של המיסים, כמו כן היוו רוב הכוח הצבאי. הז'ודים והקניאזים נותרו בשלב של מנהיגים מקומיים או של פקידים מלכותיים, בעוד הבויארים היו בעלי האחוזות הגדולות, פחות מסוכנים לגבי סמכות השליט כמו חיוניים במקרה של סכסוכים צבאיים. האצולה - הבויארים - התרכזה מסביב לכוח המרכזי של הוויבוד, והוא השתמש בנציגיה בבניית מנגנון המנהל המלכותי. מעמד הביניים המורכב רובו מסוחרים היה מבוטל למדי, כי המסחר שעסקו בו היה בשיעור קטן עם סחורות מחו"ל. ההתפתחות הכלכלית בימי בסאראב תעמיק את ההבדלים ואת ניגודי האינטרסים שבין השני המעמדות הראשיים: האיכרים - ה rustici והבויארים בעלי האחוזות (majores terrae). חצר הוויבוד כללה את הבויארים, היועצים והמשרתים. בתקופה זו המודל לתפקידי היועצים והפקידים הבכירים נלקח בתיווך בולגרי מחצר הקיסרים הביזנטים. מההונגרים הושאל התפקיד של "באן" (באן של סברין, מאוחר יותר באן של אולטניה)
הטקסים והאופנה בחצר השליט הושאלו מהביזנטים.
המצב הכלכלי
לפי יורגה, בדומה לוויבודים שבאו אחריו, גם לבסאראב הגיעו כל המסים על המוצרים המקומיים והמכסים על הכבשים, הכוורות והחזירים. בנוסף נגבו עבורו קנסות ("גלואבה"), מס על סוסים וחויבו עבודות לטובת המלכות.
המטבעות, במידה לא רבה, התקבלו מהמסחר עם זרים, מפני שהעסקאות המקומיות - אפילו הגדולות שבהן - נעשו על ידי סחר חליפין.
מטבעות חוץ אלה (פלורינים, דינרים, פֶרפֶרים) נאספו יותר באוצר השליט ולמשך תקופה מסוימת שימשו לתשלומי המיסים למלך ההונגרי.
הסוחרים מטרנסילבניה השתמשו בשלושה מסלולים מסחריים: ברשוב- בראן - רוקר, ארג'ש - קמפולונג, שבו שילמו מכס בן 3.3 מאיות tricesima, ג'ורג'ו - ברשוב - מעבר בוזאו - בראילה, ו סיביו- טורנו רושו - קאלפאט. ייתכן כי הם כבר זכו בפריבילגיות המצוינות במסמך המאוחר יותר של השליט ולדיסלב הראשון (ולאיקו) משנת 1368 שחזר על התחייבותו ל"חירויות הקודמות שלהם "
מדרום היו מגיעים לוולאכיה סוחרים יוונים ומרגוזה, שנוכחותם מצוינת עוד בשנת 1349 בדרכם דרך סרביה אל עבר "ארצו של בסאראב".
הצבא. אמנות המלחמה
מעט מאוד מידע נשאר לגבי צבאו של בסאראב. הוא מצטמצם בעיקר בסיפור על הקרב "פוסאדה" שבמיניטורות של הכרוניקה המצוירת מווינה ובתיעוד שציין פנאיטסקו לגבי הדמיון, מרחוק, בין הצבא הוולאכי ובין זה הטטרי. בסאראב, בתור "רב-וויבוד" mare voievod היה המפקד העליון של הצבא. הכוח הצבאי הורכב במקרה חירום מכל הגברים הטובים לחיל. לפי רדו רוסטי, "לא היו מגבלות גיל, כי אם של יכולת גופנית. על כל גבר הוטלה החובה להיענות לקריאה לגיוס, בלי קשר לגיל, כל עוד כוחו במותניו או כל עוד לירד ממעמדו של אדם חופשי" ובארץ חקלאית ברובה כמו ולאכיה, שבה מרבית האיכרים היו חופשיים ( מעמד של "מושניאן" moşnean, moşneni), חובת הגיוס נבעה מ"זכותו להשתמש באדמה",
אלו היו הכללים שחלו על "הצבא הגדול" (אוֹאסטיה צ'ה מארה Oastea cea mare). "הצבא הקטן" ("אואסטיה צ'ה מיקה - Oastea cea mică ) כלל את משפחות הבויארים והקנזים, משרתיהם ואנשי "חצר" השליט, אבל ליסודות אלה היה משקל קטן מאוד.
הצבא הגדול היה חולק בין פרשים, שהיו בני האצולה, והרגלים, שהיו איכרים. גם אם לחילים הרגלים היו סוסים, הם שימשו להם רק להסעה ולא ללחימה. החיילים הרגלים היו מאוגדים ביחידות אזוריות (ביחיד צ'אטא ceată, ברבים - cete צ'טה), לפי מחוזות. בעת סכנה, היו מתאספים בבירות המחוזות, ומשם נסעו למחנה הצבאי. חיל הפרשים כלל יחידות של האצילים שגודלן היה תלוי ביכולות של כל אציל ואציל. בראש יחידה כזאת עמד אציל, בעוד שבראש יחידה מלכותית ceata domnească (צ'אטא דומניאסקה) עמד פקיד מלכותי.
קיים יותר מידע בנוגע לציוד וכלי הנשק של הרומנים. המיניאטורות בכרוניקה המצוירת מראות אותם לבושים בגדי איכרים ומצוידים בחצים וקשתות. בשנת 1331 הקיסר אנדרוניקוס השלישי פאליאולוגוס ציין כי "הגטים (הרומנים) מעבר לדנובה, משתמשים באותו נשק כמו הטטרים; רובם הם קשתים". פ.פ. פנאיטיטסקו מסיק את המסקנה כי "מרחוק הרומנים של בסאראב, ייתכן רכובים על סוסים, יכלו ליצור בלבול עם הטטרים, כי אמצו את נשקם, במיוחד הקשת עם חצים והמגן הטטרי".
מלבד קשת, חצים ומגינים, התשמשו בכידונים, בפגיונות, אלות, קלעים, פלצורים וכלי בית שהפכו לכלי נשק.
הפרשים השתמשו בחרבות ובחניתות.
והיו חובשים שריונות אופייניים. תמונת פרש כזה מופיעה גם על פרסקו בכנסייה המלכותית בארג'ש, אך למרבה צער נפגעה מאוד במהלך הזמן.
לגבי המבצרים בוולאכיה, קיימים נתונים ודאיים על שלשה בלבד:מצודת סברין, (Ceurin, Zeurino) והחצרות המלכותיות המבוצרות בקורטיה דה ארג'ש (בתעודות זרות - קסטרו ארגיאס Castro Argias) וקמפולונג (לונגוקמפו Longocampo). אליהם קונסטנטין קוגלניצ'אנו מוסיף גם את המצודה שעל יד רמניקו ולצ'ה, מרכז היפותטי של הוויבודות של ליטובוי. יון קוניה ואנדריי פנדריה סבורים שקסטרו ארגיאס המצוין בכרוניקה המצוירת בווינה הוא למעשה מצודת פויינאר Poenari ולא זו שבקורטיה דה ארג'ש.
מאחר שלפי נתונים ארכאולוגיים, בסביבות 1330, החצר בארג'ש נחרבה בתבערה הרסנית.
האמנות הצבאית הרומנית מאותם הזמנים הובלטה במיוחד בשעת הקרב ב-1330. מול כוחות צבאיים הונגריים בעלי עדיפות מספרית, בסאראב אימץ טקטיקה בעלת ארבעה יסודות:נסיגה מפני האויב, החרבת השטח והרעלת הבארות הנגישים לאויב, טרטור מתמיד של הצבא ההונגרי ובחירת זירת עימות נוח יותר.
בשעת הקרב, הצבא של בסאראב התחלק לארבעה חלקים: שניים שפעלו על שפתי הקניון ושניים האחרים סוגרים את הדרך בקניון. בסוף הקרב נכנס ללחימה גם חיל הפרשים שחדר לגיא ונטרל את הכוחות השורדים.
בנוסף יש לציין, כאן וגם בנסיבות אחרות, שיתוף הפעולה הצבאי בין הרומנים ובין הטטרים.
כמו כן יש לציין כי כוחו הצבאי של ולאכיה היה חזק דיו כדי לאפשר השתתפות "כוח משמעותי" מצידה ב-1323 וב-1330 בתמיכת הצאר מיכאיל אסן השלישי של בולגריה, כמו כן המסע נגד הטטרים מהשנים 1343–1345.