cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבחירות לסנאט של ארצות הברית (2020)
מיסיסיפי
באפריל 2018 התפטר ת'אד קוקרן מהסנאט, כעבור 39 שנות כהונה. מושל מיסיסיפי הרפובליקני פיל בראיינט מינה את נציבת החקלאות של מדינת מיסיסיפי, סינדי הייד-סמית, למלא את מקומו של קוקרן בסנאט עד אשר תתקיימנה בחירות מיוחדות. בנובמבר אותה שנה נבחרה הייד-סמית למלא את שארית כהונתו של קוקרן, שתגיע לידי גמר עם התפזרות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית. בבחירות 2020 היא מתמודדת לראשונה אל תקופת כהונה מלאה בת שש שנים.
מישיגן
גארי פיטרס נבחר לראשונה אל הסנאט ב-2014 לאחר שש שנות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית. פיטרס מתמודד לתקופת כהונתו השנייה. מולו מתמודד ג'ון ג'יימס, שכבר היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לסנאט ב-2018 מול דבי סטייבנו, איש עסקים בהווה וקפטן בצבא ארצות הברית בעבר. באופן כללי, מישיגן נמנית בין המדינות התחרותיות ביותר בבחירות הלאומיות, ולצד דאג ג'ונס באלבמה — פיטרס הוא הסנאטור הדמוקרטי היחיד שמתמודד במדינה בה טראמפ ניצח בבחירות לנשיאות ב-2016. ביום הבחירות המירוץ בין פיטרס לג'יימס היה צמוד במיוחד, ולאחר ספירה של כ-95% מהקולות דומה היה כי ידו של ג'יימס על העליונה בפערים זעומים של פחות מאחוז בודד. עם זאת, ב-5 בנובמבר גבר פיטרס על ג'יימס בפער בן 1.3% לאחר מרוץ צמוד ויקר מבחינה כספית, שהיה התחרותי ביותר במישיגן מזה עשרים שנה.
מסצ'וסטס
אד מרקי נבחר לתקופת כהונה מלאה בבחירות 2014. הוא הושבע לתפקידו בסנאט לאחר שניצח בבחירות מיוחדות ב-2013, שהתקיימו בעקבות התפטרותו של ג'ון קרי לשם מינויו למזכיר המדינה של ארצות הברית בידי הנשיא ברק אובמה. כבר באוקטובר 2018 אישש על כוונותיו להתמודד לתקופת כהונתו השנייה. הבחירות המקדימות במסצ'וסטס התקיימו ב-1 בספטמבר 2020. מרקי ניצב בפני חבר בית הנבחרים ג'וזף קנדי השלישי. לקנדי ולמרקי עמדות פוליטיות דומות, אם כי מרקי נחשב ליברלי יותר. אף סנאטור לא הפסיד מועמדות בפריימריז מאז ריצ'רד לוגאר ב-2012.
התמיכה של אנשי המפלגה הדמוקרטית במרקי ובקנדי הייתה מפוצלת. מארקי קיבל תמיכה מצד ה-DSCC, ממנהיג הדמוקרטים בסנאט צ'אק שומר ומיושבת ראש ה-DSCC, קתרין קורטז מסטו. הוא זכה לתמיכת אנשי מפתח באגף הפרוגרסיבי של המפלגה, בהם אלכסנדריה אוקסיו-קורטז ואליזבת וורן. לעומתו, קנדי נהנה מתמיכתם של אישים בכירים במפלגה הדמוקרטית בהם ננסי פלוסי, סטני הוייר, אדם שיף, קירסטן סינמה ורבים אחרים. בסופו של דבר מרקי גבר על קנדי. פער הניצחון של מרקי, 10.8%, יוחס לחוזקו הבלתי צפוי בקרב הפרוגרסיבים והמצביעים הצעירים. הפסדו של קנדי סימן את הפעם הראשונה בה בן למשפחת קנדי הפסיד בבחירות במסצ'וסטס.
המועמד הרפובליקני הוא קווין או'וקנור, במקצועו משפטן.
נברסקה
בן סאס הרפובליקני נבחר לסנאט ב-2014 אחרי שכיהן כנשיא אוניברסיטת מידלנד. זוהי התמודדותו השנייה לסנאט. בפריימריז הרפובליקנים ניצח סאס את מאט איניס, לשעבר יושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז לנקסטר, עם 75.2% מהקולות.
כריס ג'ניסק, איש עסקים שהתמודד ב-2018 למועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, נבחר למועמד המפלגה עם 30.7% אחרי שגבר על שישה מתמודדים אחרים. לאחר הבחירות המקדימות, המפלגה הדמוקרטית בנברסקה הסירה תמיכתה בג'ניסק משהתפרסמו טענות כי לכאורה הטריד מינית עובדת במטה הבחירות שלו. ג'ניסק סמיאן לפרוש מהמירוץ על אף שהמפלגה הדמוקרטית הביעה תמיכה רשמית ביריבו הראשי מהפריימריז, מה שהוביל את בראד אשפורד, לשעבר חבר בית הנבחרים האמריקאי מטעם מחוז הקונגרס השני של נברסקה, להכריז על מסע בחירות משלו ב-23 באוגוסט 2020, כמועמד שניתן יהיה להצביע לו באמצעות כתיבת שמו על פתק הצבעה. לאחר שג'ניסק נאחז בקרנות המזבח וסירב בכל זאת לפרוש, אשפורד נסוג מהכרזתו ב-27 באוגוסט כשהוא מנמק את נסיגתו במחסור בזמן ובמשאבים הדרושים לניהול קמפיין אל הסנאט. המפלגה הדמוקרטית בנברסקה לבסוף העניקה תמיכתה לפריסטון לאב, פעיל חברתי ותיק בנברסקה, שהכריז על קמפיין דומה לזה של אשפורד.
ניו ג'רזי
ב-2013 נפטר הסנאטור פרנק לוטנברג בעודו מכהן. מושל ניו ג'רזי כריס כריסטי מינה את ג'פרי קייזה למלא את מקומו של לוטנברג, עד אשר תתקיימנה בחירות מיוחדות. בבחירות אלה נבחר קורי בוקר, אז ראש עיריית ניוארק, לשארית כהונתו של לוטנברג. בבחירות 2014 נבחר לתקופת כהונה מלאה. ב-1 בפברואר 2019 השיק בוקר את מסע הבחירות לנשיאות במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית 2020. אף על פי שחוקי מדינת ניו ג'רזי אפשרו לבוקר לנהל מסע בחירות הן לנשיאות והן לסנאט במקביל, פרש בוקר מהמירוץ הנשיאותי ב-13 בינואר 2020 והחל להתמקד במאמציו להיבחר לכהונה שנייה.
בין הטוענים לכתר מהמפלגה הרפובליקנית ניתן היה למנות את המהנדס הירש סינג, המועמדות העצמאיות לסנאט ב-2018 טרישיה פלנגן ונטלי לין ריברה, ומתמודד עלום-שם ושמו יוג'ין אנגנוס. בסופו של דבר נבחר למועמד הרפובליקני ריק מהטה, פרופסור למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון ורוקח במקצועו. ניו ג'רזי לא בחרה בסנאטור רפובליקני מאז 1972, ומרבית הפרשנים הפוליטיים חוזים כי בוקר ייבחר בקלות.
ניו מקסיקו
מערכת הבחירות לסנאט בניו מקסיקו נבדלת משאר המרוצים ברחבי ארצות הברית בכך שהיא המדינה היחידה בה סנאטור דמוקרטי פורש מתפקידו. סנאטור זה הוא טום יודול, שהכריז כבר במרץ 2019 על כוונתו לפרוש. בן ריי לוהאן התמודד ונבחר ללא התנגדות אל מועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט, ובמדינה הדמוקרטית הוא צפוי להיבחר בקלות.
מועמד המפלגה הרפובליקנית היה מארק רונצ'טי, המטאורולוג הראשי של תחנת הטלוויזיה KRQE שבבעלות פוקס ו-CBS. רונצ'טי נחשב לאנדרדוג בבחירות אלה. לראיה, ב-7 באוקטובר 2020 פרסם האתר "New Mexice Political Report" סקר דעת קהל שהראה כי לוהאן מוביל על רונצ'טי בפער של כעשרה אחוזים. ביום הבחירות נבחר לוהאן אל הסנאט עם 51.7% מקולות הבוחרים.
קולורדו
בשנת 2014 נבחר קורי גרדנר, אז חבר בית הנבחרים האמריקאי, לתקופת כהונתו הראשונה בסנאט של ארצות הברית. גרדנר נבחר בפער דחוק בן 1.9% על פני הסנאטור הדמוקרטי המכהן מארק יודול. גרדנר, שהוכרז לא פעם כ"סנאוטר הפגיע ביותר בבחירות 2020 לסנאט" (כלומר בעל הסיכויים הגבוהים ביותר לאבד את מושבו), מתמודד לתקופת כהונתו השנייה. זאת, בין היתר, הודות להתחזקותה המשמעותית של המפלגה הדמוקרטית במדינת קולורדו. לראיה, לדמוקרטים רוב בשני בתי בית המחוקקים במדינה.
מושל קולורדו לשעבר, ג'ון היקנלופר, הוא המועמד הדמוקרטי ובדרך כלל מוביל על גרדנר בפערים 10 עד 20 אחוזים, כאשר פרשנים רבים כבר מחשיבים אותו כמועדף לזכייה. גרדנר הוא נושא המשרה הרפובליקני היחיד בקולורדו, ומאז ניצחונו הדחוק בבחירות 2014 נעשתה קולורדו דמוקרטית יותר ויותר. גרדנר זוכה גם לדירוגי תמיכה נמוכים בשל נאמנותו האדוקה לנשיא דונלד טראמפ, שהפסיד בבחירות 2016 לנשיאות את קולורדו להילרי קלינטון בפער של 4.9%. נוסף על כך, היקנלופר גייס הרבה יותר כספים מגרדנר באופן משמעותי.
בבחירות הכלליות זכה היקנלופר ב-53.5% מקולות הבוחרים ונבחר לסנאט, בעוד גרדנר גרף 44.2% מהקולות (1,429,085 קולות לעומת 1,730,722 קולותיו של היקלנופר).
קנזס
פט רוברטס הרפובליקני פורש מהחיים הפוליטיים כעבור 24 שנות כהונה רצופות בסנאט.
בבחירות המקדימות הרפובליקניות התמודדו מזכיר המדינה לשעבר של קנזס כריס קובאק, חבר בית הנבחרים האמריקאי רוג'ר מרשל, נשיאת הסנאט של קנזס סוזן ווגל ועוד מתמודדים אחרים. בשלבים מאוחרים יותר של הבחירות המקדימות פרשה ווגל מהמירוץ לסנאט. גזבר מדינת קנזס, ג'ייק לטורנר, התמודד גם הוא בקצרה למועמדות אם כי ב-3 בספטמבר 2019 הכריז על כוונותיו לפרוש מהמירוץ לסנאט כדי להתמקד במסע הבחירות שלו לבית הנבחרים של ארצות הברית.
כמו כן, במהלך מסע הבחירות לסנאט בקנזס הועלו השערות רבות בדבר אפשרות כי מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו, לשעבר חבר בית הנבחרים האמריקאי ממחוז הקונגרס הרביעי של קנזס ומנהל ה-CIA, יתמודד לסנאט. לבסוף האפשרות לא קרמה עור וגידים.
בקרב המפלגה הדמוקרטית, ברברה בולייר — חברת הסנאט של קנזס שעד 2018 הייתה בכלל רפובליקנית — התמודדה למועמדות המפלגה מול רוברט טילמן, שהתמודד בעבר לבית הנבחרים האמריקאי ללא הועיל. בולייר זכתה במועמדות מפלגתה, ורוג'ר מרשל הרפובליקני זכה גם הוא במועמדות המפלגה הרפובליקנית. שניהם יתייצבו זה מול זה בבחירות הכלליות.
קנטקי
מאז 1985 מייצג מיץ' מקונל את קנטקי בסנאט האמריקאי, אחרי שניצח בפער זעום את וולטר הדלסטון. ב-2007 נבחר למנהיג הסיעה הרפובליקנית בסנאט, וכפועל יוצא נעשה ב-2015 — עם התכנסות הקונגרס ה-114 של ארצות הברית — מנהיג הרוב בסנאט. זוהי התמודדותו השביעית לסנאט. מועמדת המפלגה הדמוקרטית היא איימי מקגראת', לשעבר טייסת F/A-18 הורנט בחיל הנחתים של ארצות הברית. במועמדותה תמכו מספר אישים בהם אנדי בישיר, קמלה האריס וקירסטן ג'יליברנד, חרף היותה אנדרדוג.
קרוליינה הדרומית
לינדזי גרהאם, המכהן כיושב ראש ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית, נבחר מחדש לתקופת כהונתו השלישית ב-2014 ובבחירות אלה הוא מתמודד בפעם הרביעית לסנאט. ב-9 ביוני 2020 גבר גרהאם על שלושה מעמיתיו שקראו עליו תיגר בבחירות המקדימות. במפלגת החוקה נבחר ביל בלדסו למועמד המפלגה, אך ב-1 באוקטובר פרש מהמירוץ לסנאט והכריז על תמיכתו בגרהאם.
לאחר שפרשו יריביו העיקריים, אל מועמד המפלגה הדמוקרטית נבחר ג'יימי הריסון, לשעבר יו"ר המפלגה הדמוקרטית בקרוליינה הדרומית. חרף היותה של קרוליינה הדרומית מדינה אדומה באופן קבוע, סקרים רבים מצביעים על כך שהבחירות לסנאט בקרוליינה הדרומית הן תחרותיות, כאשר מרבית הסקרים שהתפרסמו בחודשי הקיץ נעים בין שוויון ליתרון צנוע עבור גרהאם. הפופולריות של גרהאם פחתה כתוצאה מתמיכתו הבלתי-מתפשרת בנשיא דונלד טראמפ, זאת לאחר שמתח עליו ביקורת תכופה כאשר התמודד טראמפ למועמדות המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ב-2016.
קרוליינה הצפונית
בבחירות 2014 נבחר תום טיליס אחרי שמונה שנים בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, כשהוא גובר בקושי רב על הסנאטורית הדמוקרטית המכהנת קיי הייגן.
חברת הסנאט של קרוליינה הצפונית אריקה ד. סמית', נציב מחוז מקלנבורג טרבור פולר, וחבר הסנאט המדינתי לשעבר קאל קנינגהם התמודדו על מועמדות המפלגה הדמוקרטית. ב-3 במרץ 2020 זכה קנינגהם במועמדות מפלגתו, כשמנגד טיליס נבחר גם הוא בבחירות המקדימות הרפובליקניות. בתאריכים 13 בספטמבר, 22 בספטמבר ו-1 באוקטובר נערכו עימותי בחירות בין טיליס לקנינגהם, יום לאחר העימות האחרון הודה קנינגהם כי הוא שלח מסרונים בעלי אופי מיני לאישה שהיא אינה רעייתו אך הדגיש כי אין בכוונתו לפרוש מהמירוץ. כמו כן, יום לאחר ההודאה של קנינגהם הודיע טיליס כי הוא נדבק במחלת הקורונה.
טיליס הפך לא פופולרי הן בקרב רפובליקנים שמרנים והן בקרב בוחרים מרכזיים בשל תמיכתו הלא-עקבית בנשיא טראמפ. כמו כן, אי-הכרת המוניטין שלו כמו גם הפיכתה של קרוליינה הצפונית למדינה מתנדנדת וסגולה במרוצת השנים לא עמדה לזכותו של טיליס. למשל, בבחירות 2016 בחרו תושבי המדינה את רוי קופר הדמוקרטי לתפקיד המושל קרוליינה הצפונית. קנינגהם הוביל על טיליס בסקרים בפערים נמוכים יחסית.
ביום הבחירות הכלליות ניצח טיליס את קנינגהם עם 48.7% מהקולות (2,665,598 קולות) לעומת 46.9 האחוזים שגרף קנינגהם (2,569,965 קולות), פער בן 1.8% (95,633 קולות).
רוד איילנד
ברוד איילנד מתמודד ג'ק ריד בפעם החמישית אל הסנאט. הוא נבחר ללא התנגדות למועמדות המפלגה הדמוקרטית בבחירות המקדימות. מנגד, יועץ ההשקעות אלן ווטרס נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית. רוד איילנד היא מדינה דמוקרטית באופן מובהק, וסיכוייו של ריד להיבחר מחדש לסנאט גבוהים במיוחד.
נאורה שם שאול
נאורה שם שאול (ידועה גם כ"נאורה שם"; נולדה ב-1954) היא סופרת, עיתונאית, אמנית דיגיטלית, מתכנתת ופעילת אינטרנט וקוד פתוח מאז שנות השמונים ופעילה בדרך הבודהיסטית של Engaged Dharma; מייסדת ועורכת כתב העת "זומביט" ובין הראשונים בישראל לכתוב וללמד על תרבות הרשת (תרבות דיגיטלית) בבמות שונות. בשנים האחרונות היא מלווה רוחנית של חולים סופניים. ספרה, "רומן דיגיטלי", ראה אור ב-1993, מתרחש כולו ברשתות מחשבים ונחשב לספר העברי הראשון בסוגת הסייברפאנק שנכתב בעברית. ארגנה את כנס ההאקרים הראשון בישראל (Y2HACK). ב-2000 בחר בה העיתון ידיעות אחרונות כאחת מעשרת "שליטי הרשת", עשרת האנשים המשפיעים על האינטרנט בישראל.
ביוגרפיה
נאורה שם מתגוררת בשכונת שפירא בדרום תל אביב ולה בת אחת.
עיתונאית
הייתה בעלת טור בהעיר בו היה לה מדור סייבר על מציאות מדומה. בקפטן אינטרנט בהארץ היה לה טור על אינטרנט ופרטיות ברשת (בו כתבה גם ביקורות ספרים והגות), הייתה בעלת טור על פשעי מחשב בעיתון 'שישי' בעריכת אדם ברוך,  בעלת מדור "מחשבים ומשחק" בעיתון חדשות  והייתה בעלת מדור שבועי "אשת רשת" בעיתון גלובס  ובעיתון 'בנקאות'. כתבה במסע אחר. , בכתב העת משקפיים ובכתב העת "שירת המדע" בהוצאת מכון וייצמן ובעריכת יבשם עזגד, בכתב העת "אאוריקה: ילדים בעידן הידע" בהוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב. ובכתב העת "אטמוספירה" של אל על. ייסדה ובשנים 1994–1997 הייתה העורכת הראשית של כתב העת זומביט.
פרסמה הקבץ מאמרים על הקוד הפתוח בשם "הקתדרלה והבזאר" בשנת 2004 בהוצאת 'התעוררות' ובהם החיבור בשם זה מאת אריק ס. ריימונד, בו חיברה את פרק המבוא, "קוד פתוח כתפישת עולם".
הרצאות וכנסים בנושא תרבות הרשת
לימדה בהקבץ תרבות דיגיטלית באוניברסיטת תל אביב (בה היה לה מינוי כמקבילה למרצה בכיר), המדרשה לאמנות, האוניברסיטה הפתוחה, שנקר,, אורט ישראל ובית ברל. הרצתה בנושא אסתטיקת מחשב בכנס בדאגשטול גרמניה, ממנו פורסם מאמר מדעי. אירגנה את Y2HACK, שני כנסי ההאקרים הראשונים בישראל והרצתה בהם.
ספרות ואמנות
ב-1976 כתבה את השיר "יש לי אח קטן" בביצוע אריק איינשטיין, הנכלל בתקליט "ילדים" בהלחנת שם טוב לוי. ב-1982 ערכה וחרזה את "קלאסיטף" – תקליט מוזיקה קלאסית לילדים המלווה בקריינות של יוסי גרבר וגליה ישי.
פירסמה סיפור באנתולוגיה "דפי עשב: חשיש בספרות העולם" בהוצאת חרגול בעריכת דן דאור.
ב-1994 השתתפה בתערוכת מחשבים ראשונה בגלריה קלישר חמש, בבית הספר לאמנות קלישר, באוצרות הורית פלד. במסגרתה יצרה מיצב ששאב השראה משירו של מאיר ויזלטיר "קרע את השיר": מסדרון חשוך ובקצהו סרטון של דפים מדפדפים של הספר "רומן דיגיטלי". כשהצופה התקרב, הדף בסרטון נקרע, התקפל, התקמט ונפל לסל האשפה המלא ירקות קרועים ומקומטים.
ב-2005 יצרה והציגה את "שפת-אם" – אוסף שירה שהתפרסם בקובץ איגוד המשוררים, הונגש לקהל באירוע ההשקה באמצעות אווטאר שהקריאה את השירים בקולה המסונתז.
בשנת 2016 הייתה מיוצרי המיצב האינטראקטיבי "אלונלי", המאפשר לחוות בדידות במרחב ציבורי, שהציג בכנס פרינט-סקרין במדיטק באוצרותו של ליאור זלמנסון ואחר-כך במוזיאון הרצליה,באוצרותה של שרון ברק רעיף. בנתה מוצגים אינטראקטיבים למוזיאונים: מוזיאון נחום גוטמן, בית ביאליק, מוזיאון הילדים בחולון.
ליווי רוחני לנוטים למות
היא למדה בבית הספר "קשובות" (לשעבר מרכז שוורץ), הוסמכה על ידי העמותה לליווי רוחני בישראל. התמחתה בהנחיית מדיטציה לחולים סופניים בעמותת "אחד על אחד" ובהשתלמויות במסגרות שונות. מלווה את הנוטים למות ואת בני משפחתם, בעיקר בהתנדבות – הוספיס שיבא, באונקולוגית איכילוב, בפיילוט צבר ובאופן פרטי.
יוהנה בודין
קורות חייה
יוהנה בודין נולדה ב-29 במרץ 1898 בווינה לאדלברט ופרנצ'יסקה. את שנות ה-20 שלה בילתה בציד פנתרים בדרום אמריקה. לאחר חזרתה לאירופה נישאה בשנת 1927 לונדלין קבט, בעל מסעדה בעיירה גבלי. לשניים נולדה בת שנפטרה בגיל 5, ולאחר מכן נפרדו.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
לאחר הפרידה מבעלה עברה בודין לברטיסלאבה, ושימשה כמטפלת בביתם של ולדימיר ובלה גרינמנדל עבור ילדיהם גרטרוד ופאבל, אליהם הגיעה בעקבות היכרות עם אמו של ולדימיר, קתרינה.
באוגוסט 1944, לפני פרוץ המרד הסלובקי ופלישת גרמניה הנאצית לסלובקיה, התפצלה משפחת גרינמנדל. ההורים ולדימיר ובלה נעזרו במסמכים מזויפים והסתתרו. בודין, בהיותה בת 46, עזבה עם שני הילדים גרטרוד ופאבל, לדירה שכורה בעיר דוברבקה שבפרברי הבירה ברטיסלאבה, כשהיא מתחזה לאמם כדי להצילם. . ב-22 בספטמבר 1944, נסעה בודין לברטיסלאבה כדי להביא את ההורים למקום מסתור. באותו יום, נתפסה גרטרוד בדירה בה הייתה לבדה באותה עת, נשלחה לאושוויץ, שם נספתה. בעקבות זאת התאחדו פאבל והוריו באותו הלילה ועברו מדוברבקה לגבלי שבמחוז טרנבה, שם הסתתרו אצל שתי משפחות – רהאק ויורקוביץ', עד תום המלחמה. בודין נשארה בדירה השכורה ורקמה מפות ומפיות על מנת לכלכל את משפחת גרינמנדל שמשאביה הדלדלו. במהלך המלחמה נחקרה על ידי הגסטפו אודות מיקומו של פאבל אך לא חשפה אותו.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה בודין הצטרפה למשפחת גרינמנדל, ששינתה את שמה לבודין – כשם המשפחה שלה. בשלהי 1949 עלתה משפחת בודין לישראל, כאשר בודין עלתה יחד איתם. בודין עבדה כמנהלת משק בית אצל משפחה אמידה בחיפה, עד ליציאתה לגמלאות. לאחר מכן עברה לגור בקריית ים לצד משפחת בודין. בודין נפטרה ב-29 בנובמבר 1985.
הכרה והנצחה
בעקבות פעילותה בתקופת השואה להצלת יהודים הוכרה בודין כחסידת אומות העולם ב-29 בינואר 2006 על ידי יד ושם. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של בודין ונוצר קשר עם פאבל ששמו שונה לחיים לאחר עלייתו לישראל. כמו כן אותר קברה בבית הקברות הלטיני שבחיפה.
ישיבת כנסת יצחק (מודיעין עילית)
ישיבת כנסת יצחק קריית ספר (מכונה גם חדרה - קריית ספר) היא ישיבה גדולה ליטאית בעיר מודיעין עילית. בישיבה כ-400 בחורים.
הקמת הישיבה
הישיבה נוסדה על ידי הרב אבא מרדכי ברמן, ונקראה אז בשם ישיבת "עיון התלמוד". בשנת ה'תשס"ב (2002) הישיבה עמדה על סף סגירה בשל חולשתו של הרב ברמן. בעקבות כך ביקש הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, מהרב יהושע גרשון ארנברג, ראש ישיבת כנסת יצחק בחדרה, שייקח את הישיבה תחת חסותו. הרב ארנברג שלח למקום צוות חדש בראשות הרב שמעון נוביק, וכן בחורים מישיבתו. לצד הרב ארנברג המשיך הרב ברמן להעביר את ה"שיעור הכללי", עד לפטירתו בשנת ה'תשס"ה (2005).
בשנותיה הראשונות תפקדה הישיבה כסניף של הישיבה בחדרה. קבלת בחורים חדשים נעשתה בידי הרב ארנברג, אנשי צוות ותלמידים היו עוברים בין הישיבות באופן שוטף לפי שיקולי ההנהלה.
לאחר חמש שנות פעילות מינה הרב ארנברג בתחילת שנת הלימודים ה'תשס"ח (2008) את הרב יעקב קרפ ששימש עד אז ר"מ בחדרה, לכהן כראש הישיבה. מאז החלה הישיבה להתגבש באופן עצמאי, בראשות הרבנים נוביק וקרפ. בשנת ה'תשע"ב (2012) הושלמה ההתנתקות בין שתי הישיבות, עם כניסת הישיבה במודיעין עילית לבנייני הקבע החדשים שלה.
צוות הישיבה
הרב יעקב קרפ פרש בסיוון ה'תשע"ז (2017) מתפקידו כראש הישיבה לאחר שנקרא לעמוד בראשות ישיבת קריית מלך, בעקבות פטירת הרב שמואל יעקב בורנשטיין.
ראש הישיבה כיום הוא הרב שמעון נוביק; המשגיח הוא הרב יהושע עלזאס. צוות הר"מים: הרב יחיאל פישהוף - מחבר סדרת הספרים "טעם ודעת" על סדר טהרות; הרב מנחם בראך; הרב אליעזר שטיינהויז; הרב דוד מרדכי מרגליות; הרב ישראל אלתר והרב ישראל משה יגלניק.
בעבר כיהנו כר"מים: הרב שמואל יהודה מלר, שפרש בקיץ ה'תש"ע (2010) עם מינויו לר"מ בישיבת פוניבז'; הרב איסר זלמן שוורצמן, שפרש בחורף ה'תשע"ז (2017); הרב אהרן ולדמן, שפרש בקיץ ה'תשע"ז (2017).
משכן הישיבה
באלול ה'תשס"ג (2003) הוקצה עבור הישיבה שטח ברחוב מסילת ישרים בעיר, שבו הועמדו קראוונים. מבנה בית המדרש הורחב מספר פעמים עם הגידול במצבת התלמידים.
באלול ה'תשע"ג (2013) נכנסה הישיבה למבני הקבע שלה ברחוב שערי תשובה 4 בעיר. באלול ה'תשע"ו (2016) נוספה קומה תשיעית לבניין הישיבה.
מוסדות הישיבה
לצד הישיבה הגדולה שבה כ-350 בחורים, מוסדות הישיבה כוללים גם כולל אברכים המונה כ-100 אברכים. עד לקיץ ה'תשע"ז (2017) שכן הכולל בעזרת הנשים של הישיבה. בקיץ ה'תשע"ז (2017) עבר הכולל למבנה קבע ברחוב שערי תשובה בעיר. בראשות הכולל עומד הרב אלכסנדר שטרנבוך ובנשיאות הכולל עומד הרב דוד כהן ראש ישיבת חברון.
באלול ה'תשע"ד (2014) נוספו למוסדות הישיבה שתי ישיבות קטנות, "משכן עזרא" ו"אבן האזל".
Was It Even Real?
(בעברית: האם זה היה אפילו אמיתי?) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית אוליביה אובריאן. האלבום יצא לאור ב-26 באפריל 2019 על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס. מתוך האלבום ארבעה סינגלים.
אליצור גבעת שמואל
אליצור עירוני גבעת שמואל או בקיצור אליצור גבעת שמואל (בעבר: מכבי גבעת שמואל, מועדון כדורסל הבקעה) היא קבוצת כדורסל ישראלית מגבעת שמואל, שהשתתפה בעבר בליגת העל וכיום משתתפת בליגה ארצית צפון.
הקבוצה בעבר היוותה איחוד של מכבי גבעת שמואל, אליצור קריית אונו ומכבי גני תקווה.
מהקמת הקבוצה עד האיחוד הראשון
מכבי גבעת שמואל הוקמה בתחילת שנות ה-90 ובעונת 1995/96 עלתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת העל. לאחר 3 עונות ירדה לליגה השנייה, אך לאחר עונה אחת עלתה בחזרה לליגת העל.
בעונת 2002/2003 העפילה הקבוצה לגמר גביע המדינה אך הפסידה למכבי תל אביב 96-83. באותה עונה אף הגיעה לחצי גמר הפלייאוף.
האיחוד הראשון
בעונת 2003–2004 התאחדה הקבוצה עם קבוצת מכבי פתח תקווה, לאחר שפ"ת ויתרה על העלייה לליגת העל. בתמורה לאיחוד עברה הקבוצה לשחק בפתח תקווה וקיבלה אליה את שני שחקניה הצעירים של פ"ת - אילון זגורי ומיכה ברגיג. בסיום העונה פורק האיחוד בגלל מספר סיבות - הראשונה שבהן הייתה עלייתה של פ"ת לליגת העל, והשנייה הייתה ההבנה בשתי הקבוצות שהאיחוד לא שינה את חוזקן בליגה או את מספר האוהדים.
האיחוד השני
לאחר מספר שנים של תנודות בין הליגות, החליטה הנהלת הקבוצה לאחד את מכבי גבעת שמואל, מכבי גני תקווה ועירוני קריית אונו לקבוצה אחת שתשחק החל מעונת 2009–2010 תחת השם מועדון כדורסל הבקעה.
בעונה זו העפילה הקבוצה לליגת העל לאחר 1:3 בסדרת חצי הגמר מול מכבי אשדוד, ואף זכתה באליפות הליגה הלאומית לאחר ניצחון בגמר נגד הפועל יקנעם/מגידו. בעקבות קשיי תקציב החליטה הקבוצה לא לממש את העלייה ונשארה לעוד עונה בליגה הלאומית.
בסיום עונת 2010/11 העפילה הקבוצה לליגת העל לאחר שגברה 0:3 בסדרת הגמר על קבוצת הפועל תל אביב.
לאחר שהשתתפה במשך עונת 2011/12 בליגת העל, פורק האיחוד בחודש יולי 2012 בגלל בעיות כלכליות עם מעבר הבעלים דורון הרציקוביץ' לקבוצת הפועל אילת. הקבוצה עברה לשחק תחת השם אליצור גבעת שמואל ונרשמה בליגה ב', ליגת הכדורסל החמישית והנמוכה ביותר בליגות הכדורסל בישראל.
הקבוצה הצליחה לעלות עד לליגה הארצית, עד שבתום עונת 2015/2016 ירדה לליגה א'.
בסיום עונת 2016/2017 העפילה הקבוצה לליגה הארצית.
הקלעים הבולטים במדי המועדון
קלעי הקבוצה הבולטים בכל הזמנים:
אדי ג'ייקובסון
אדוארד "אדי" ג'ייקובסון (באנגלית: Edward "Eddie" Jacobson; 17 ביוני 1891 – 25 באוקטובר 1955) היה יהודי אמריקאי, חברו לנשק ושותפו לעסקים של נשיא ארצות הברית הארי טרומן, טרם כניסתו של טרומן לפוליטיקה. בתקופת נשיאותו פעל בהצלחה להשפיע על טרומן להכיר במדינת ישראל מיד עם הקמתה.
ביוגרפיה
אדוארד ג'ייקובסון נולד למשפחה יהודית בעיר ניו יורק בשנת 1891. הוריו שרה ודוד ג'ייקובסון היו מהגרים דלי אמצעים שהגיעו מליטא. אביו היה סנדלר. שם המשפחה ג'ייקובסון, בגרסתו העברית הוא יעקובסון ובחלק מן המקורות בעברית נוהגים להשתמש לגביו בשם זה. המשפחה התגוררה ברובע לואר איסט סייד שהיה אז שכונת פועלים ענייה.
בשנת 1893 עברה המשפחה לקנזס והתיישבה בעיירה קטנה, ובשנת 1905 עברה המשפחה להתגורר בעיר קנזס סיטי שבמדינת מיזורי. באותה שנה פגש אדי ג'ייקובסון בן ה-14 לראשונה את הארי טרומן, שהיה אז בן 21, כאשר שניהם עבדו בעבודות שונות בעיר. ג'ייקובסון עבד בחנות בגדים, וטרומן כפקיד במשרדים שונים.
בשנת 1917, כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על הקיסרות הגרמנית והצטרפה למחנה מדינות ההסכמה, התגייס ג'ייקובסון לצבא ארצות הברית, והשניים נפגשו שוב כשג'ייקובסון עבר אימוני טירונות בבסיס באוקלהומה. על טרומן, שהיה קצין, הוטל לנהל את הקנטינה בבסיס, ועל ג'ייקובסון, שהיה חייל פשוט, הוטל להיות המפעיל של הקנטינה ("שקמיסט" בעגה הצה"לית). מאז נמשכה ידידותם לאורך השנים.
טרומן התקדם בשירות הצבאי, נשלח לצרפת, שם פיקד בהצטיינות על סוללת תותחים והגיע לדרגת קפטן (סרן). ג'ייקובסון המשיך בשירות כחייל פשוט. בתום המלחמה חזרו שניהם למיזורי ופתחו במשותף חנות לבגדי גברים. על אף הצלחה התחלתית קצרה, החנות פשטה רגל במהלך המשבר הכלכלי שלאחר המלחמה ה-Post–World War I recession. למרות זאת ג'ייקובסון וטרומן נותרו חברים קרובים. טרומן פנה לפעילות ציבורית משפטית ומפלגתית. בתחילה כשופט, בהמשך כסנאטור, לאחר מכן כסגן נשיא ולבסוף כנשיא ארצות הברית. ג'ייקובסון הפך לסוכן נוסע שמכר את מרכולתו במקומות שונים. מאחר שלא היה כבול למקום עבודה מסוים יכול היה מעת לעת לבקר את ידידו טרומן בבית הלבן, בעת שטרומן כיהן כסגן נשיא וכנשיא.
בתו של ג'ייקובסון העידה לימים שאביה לא ביקש להפיק כל תועלת מידידותו עם המדינאי הבכיר. המפנה בגישתו זאת, כשהחליט לנצל את חברותו עם טרומן, היה לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כאשר נתבררו ממדי שואת העם היהודי. הוא פנה לטרומן מספר פעמים בתכיפות בבקשת עזרה מהנשיא לעם היהודי.
פגישת ויצמן עם טרומן
לאחר שמחלקת המדינה, שחששה מפגיעה באינטרסים של ארצות הברית במזרח התיכון, החלה לפעול להקפאת תוכנית החלוקה ולכינון משטר נאמנות של האו"ם בארץ ישראל, פעלו גורמים ציוניים למצוא דרכים להשפיע על נשיא ארצות הברית, הארי טרומן. משנסיונות ישירים להפגש עם הנשיא טרומן לא צלחו, פנו אל ג'ייקובסון מנהיגי הציונים בארצות הברית, שידעו על ידידותו של ג'ייקובסון עם הנשיא, וביקשו שיפעיל את השפעתו על הנשיא לטובת תמיכה בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. פרנק גולדמן, נשיא בני-ברית, פנה אל ג'ייקובסון שלא היה ידוע כציוני, פרט על הרגש היהודי שלו ושטח בפניו את בקשתו כי ינצל את קשריו עם טרומן למען עמו וישפיע עליו להיפגש עם חיים ויצמן. פנייתו של גולדמן אל ג'ייקובסון הייתה בשיחה טלפונית לילית לביתו של ג'ייקובסון בקנזס סיטי. גולדמן ביקש ממנו לטוס מיד לוושינגטון הבירה ולהיפגש עם הנשיא. ג'ייקובסון נעתר, טס ב-13 במרץ 1948 לבירה והתייצב בפני טרומן. בטרם היכנסו לחדרו של הנשיא אמר לו מזכירו האישי של הנשיא שהוא מקווה כי אינו מתכוון לדבר עם הנשיא על בעיית היהודים. טרומן קיבל אותו בלבביות וג'ייקובסון, חרף אזהרת המזכיר, העלה את נושא החלטת החלוקה ואת תוכנית הנאמנות. טרומן הסביר לו את עמדתו והדגיש כי אינו מוכן להיפגש עם איש בנושא זה. ג'ייקובסון המשיך להפציר בטרומן שיסכים להיפגש עם ויצמן. טרומן גילה סימני רוגז.
כשעמד ג'ייקובסון לעזוב את החדר, הוא הבחין בפסלון שהיה בחדר, של הנשיא השביעי של ארצות הברית, אנדרו ג'קסון, רוכב על סוסו. ג'ייקובסון השתהה לרגע, ואז אמר לנשיא כי כשם שג'קסון הוא גיבורו של טרומן, כן גם לו יש גיבור, והוא חיים ויצמן. הוא הוסיף כי ויצמן הוא איש זקן וחולה שעשה דרך ארוכה כדי להיפגש עמו כדי להשמיע בפניו את דברו של עמו. אז ניגש טרומן אל ג'ייקובסון, טפח על כתפו ואמר לו: "ממזר שכמוך, ניצחת!" . עם זאת דרש טרומן שדבר פגישתו עם ויצמן לא ייוודע לאיש, וביקש שוויצמן ייכנס לבית הלבן בשער אחורי.
את שיחתו עם ג'ייקובסון תיאר טרומן לימים בספר זכרונותיו:
ויצמן הגיע ב-18 במרץ 1948 לפגישה המובטחת עם הנשיא טרומן. המפגש עלה יפה. ויצמן הצליח להרשים את הנשיא וטרומן הפך לתומך בתוכנית החלוקה, זאת בניגוד לעמדת אנשי מחלקת המדינה ובעיקר מזכיר המדינה ג'ורג' מרשל. טרומן ידע כי תמיכתו העקבית בתוכנית החלוקה והעימות המתמשך עם מחלקת המדינה עלולים לעלות לו בכישלון בבחירות לנשיאות ארצות הברית שעמדו להיערך בחודש נובמבר 1948, אך לא חזר בו מעמדתו זו.
בישיבת מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקיימה לאחר פגישת שני האישים, דיברו נציגי ארצות הברית בעד תוכנית החלוקה. מיד לאחר הכרזת העצמאות הכירה ארצות הברית במדינת ישראל שזה אך נוסדה. המנדט הבריטי הסתיים בחצות שבין 14 במאי ל-15 במאי 1948, והנשיא טרומן יכול היה להכיר במדינה רק לאחר חצות הלילה, לפי שעון ישראל – וכך הכיר הנשיא במדינת ישראל בשעה 00:11 לפי שעון ישראל, כתשע שעות לאחר שהוקמה. לאחר ההכרה בישראל העניק הנשיא טרומן את העט בה חתם על מסמכי ההכרה כשי לאדי ג'ייקובסון.
אחרית ימיו
לאחר שהחליט לא להתמודד בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 1952, פרש הנשיא טרומן מכהונתו בשנת 1953, וחזר להתגורר בביתו באינדפנדנס מיזורי. מכיוון שלא היה אדם אמיד התקיים טרומן מקצבה דלה שהיה זכאי לה הודות לשירותו הצבאי. על רקע זה חוקק הקנגרס חוק שיאפשר מתן פנסיה לנשיא בתום כהונתו. בכוונתו של אדי ג'ייקובסון היה אז לבקר שנית בישראל ביחד עם טרומן. תוכניתו לא יצאה אל הפועל מאחר שהלך לעולמו לאחר התקף לב בשנת 1955. הוא נטמן בבית הקברות בעיר קנזס סיטי. הותיר אחריו את רעייתו, בלומה, ושתי בנות.
הנצחה
בעיר נתניה נקראה על שמו חורשה עירונית.
יחסי מלזיה–מקסיקו
יחסי מלזיה–מקסיקו הם היחסים הדו-צדדיים בין מלזיה למקסיקו. שתי המדינות הן חברות הדדיות בשיתוף הפעולה הכלכלי באסיה-פסיפיק.
היסטוריה
באוגוסט 1966 נפגשו דיפלומטים ממלזיה ומקסיקו בוושינגטון די. סי., ארצות הברית כדי לדון באפשרות לכונן יחסים דיפלומטיים. ב-27 במרץ 1974 כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. בהתחלה, לאף מדינה לא הייתה משלחת דיפלומטית קבועה. מקסיקו הוסמכה למלזיה משגרירותה בג'קרטה, אינדונזיה ואילו מלזיה הוסמכה למקסיקו משגרירותה בוושינגטון הבירה. בשנת 1985 פתחה מקסיקו קונסוליית כבוד בקואלה לומפור. באוקטובר 1985, לאחר הכתרתו של המלך איסקנדאר מג'והור; שתי המדינות החלו בדיון בפתיחת משלחות דיפלומטיות קבועות בבירות זו של זו, בהתאמה. באוקטובר 1991 פתחה מקסיקו שגרירות בקואלה לומפור. בשנת 1992 פתחה מלזיה שגרירות במקסיקו סיטי.
בספטמבר 1991 ערך ראש הממשלה מאהאטיר מוחמד ביקור רשמי במקסיקו והפך לראש המדינה המלזי הראשון שביקר במקסיקו. במהלך ביקורו במקסיקו נחתמו כמה הסכמים בין שתי המדינות, ובמיוחד התמיכה של מלזיה במקסיקו להצטרף לשיתוף פעולה כלכלי-אסייתי-פסיפיק. בנובמבר 1998 ביקר נשיא מקסיקו ארנסטו סדייו במלזיה כדי להשתתף בוועידת ה-APEC העשירית שהתקיימה בקואלה לומפור. באוקטובר 2002 ביקר סגן ראש הממשלה עבדאללה אחמד בדאווי בלוס קאבוס, מקסיקו, כדי להשתתף בוועידת ה-APEC ה-14.
בשנת 2014 חגגו שתי המדינות 40 שנה ליחסים דיפלומטיים. שתי המדינות פעלו בצמוד כחברות מייסדות בשותפות הטראנס-פסיפית.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג ממלזיה למקסיקו
ביקורים רמי דרג ממקסיקו למלזיה
הסכמים דו צדדיים
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים כמו הסכם על שיתוף פעולה משותף בין חברות מלזיות ומקסיקניות לזיקוק שמן דקלים (1991); הסכם תובלה אווירית (1992); הסכם בדבר תשלומי אשראי והדדיות בין בנק נגארה מלזיה לבנק מקסיקו (1991); מזכר הבנות בשיתוף פעולה בטלקומוניקציה (1994) ומזכר הבנות בשיתוף פעולה חקלאי (1994).
יחסי מסחר
בשנת 2018 הסתכם הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות בכ-9 מיליארד דולר. הייצוא העיקרי של מלזיה למקסיקו כולל: מעגלים אלקטרוניים משולבים, טלפונים ומחשבים. הייצוא העיקרי של מקסיקו למלזיה כולל: טלפונים; מכוניות למטרות תיירות; מיוצר מברזל ופלדה. חברות רב-לאומיות מקסיקניות כמו Cemex ו-Gruma פועלות במלזיה. קיימות 22 חברות מלזיות שפועלות במקסיקו.
מלזיה היא אחת השותפות העיקריות לייבוא של מקסיקו, ומאז 1992 שתי המדינות הפכו לשותפות ביחסי סחר. מקסיקו עסקה בתחומים רבים של עסקים עם מלזיה, בעיקר בתחום החינוך ומלזיה הייתה מתכננת לנהל עסקים נוספים עם מקסיקו במסגרת השותפות הטראנס-פסיפית (TPP).
אלכסנדר פון קרובטין
תחילת דרכו
קרובטין נולד ב-12 בספטמבר 1849 בעיר אולומואוץ שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית. כיום נמצאת העיר בתחומי צ'כיה. הוא למד באקדמיה צבאית לתותחנים, ובשנת 1869 נכנס לצבא בדרגת לויטננט. הוא בילה עוד מספר שנים בלימוד התפקיד של הארטילריה, והתפרסם כמומחה בתחום. בשנת 1873 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ומ-182 עד 1877 שימש כמדריך באקדמיה הצבאית הטכנית. בשנת 1895 הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1896 מונה לחבר במטכ"ל. בשנת 1900 הועלה לדרגת גנרל-מיור, ובשנת 1910 לדרגת פלדצוגמייסטר.
מלחמת העולם הראשונה
קרובטין היה מיודד מאוד עם הרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף, ובמהלך משבר יולי בשנת 1914 היה מבעלי הברית הבולטים של הצנדורף שדרשו להכריז מלחמה על סרביה באופן מיידי. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה קרובטין היה אחראי על רתימת הכלכלות של אוסטריה והונגריה לטובת המלחמה, ולדאוג לאספקה סדירה של מזון וכן של תחמושת וציוד. קרובטין מילא את תפקידו בנאמנות, והצליח לשלש את מספר פגזי הארטילריה שהיו זמינים בכל דיוויזיה.
בפברואר 1916 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט, שהיא דרגה הגבוהה מגנרל אולם נמוכה מפילדמרשל. קרובטין היה אחראי על התמודדות עם המשבר שנגרם עם כניסתה של רומניה למלחמה, מה ששלל מאוסטרו-הונגריה משאבים חיוניים כמו נפט. במהלך כינוס של מועצת הכתר ב-9 בספטמבר 1916 קרובטין העלה הצעה אשר נועדה להעניק לצבא סמכויות בלתי-מוגבלות לתפוס מזון ולהעניש את אלו שיסתירו אותו. ההצעה נדחתה על הסף עקב וטו שהטילו עליה קנצלר אוסטריה קרל פון שטירגק וראש ממשלת הונגריה אישטוון טיסה.
עם פיטוריו של הצנדורף במרץ 1917, נותר קרובטין ללא ידידים במועצת הכתר. באפריל 1917 הוא קיבל פיקוד על הארמייה העשירית ופיקד עליה בצורה מעולה במהלך קרב קפורטו באוקטובר של אותה שנה. ב-5 בנובמבר הוא הועלה לדרגת פילדמרשל. הארמייה שלו נכללה במסגרת קבוצת ארמיות דרום טירול, והשתתפה בקרב הנהר פיאווה. ב-26 באוקטובר 1918 בעיצומו של קרב ויטוריו ונטו מסר מפקד הקבוצה יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה לקרובטין את הפיקוד על הקבוצה כולה, והוא המשיך לפקד עליה עד סוף המלחמה במקביל לפיקודו על הארמייה העשירית.
אחריתו
מיד לאחר סיום המלחמה יצא קרובטין לפנסיה, ואת שארית חייו חי בווינה. הוא החזיק בתואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכני של וינה. הוא מת בווינה ב-28 בספטמבר 1933.
שורש 36
שורש 36, או שי בּוּ (בסינית: 夕部, פיניין: Xī bù) הוא השורש השלושים-ושישה של הכתב הסיני. פירושו "ערב", והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 34 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
Baculites
Baculites הוא סוג של אמוניטים שחיו בסוף הקרטיקון. מאובנים אלו היו ידועים כבר מתקופתו של ז'אן-בטיסט דה לאמארק שתיאר אותם מ-1799. משמעות השם Baculites הוא: "מקל הליכה מאובן". שם זה ניתן להם עקב דמיונם של אחורי הקונכיות שלהם למקלות.
אי הדובים (סדרת טלוויזיה)
אי הדובים (צרפתית: L'Île Aux Ours) היא סדרת אנימציה בת 26 פרקים שמקורה בצרפת ושודרה ב-1990 בערוץ 2 הנסיוני בדיבוב של אולפני זאונד, ובהמשך שנות ה-90 בטלוויזיה החינוכית בדיבוב חדש. חלק מפרקי הסדרה של אולפני זאונד נכללו בחלק מסדרת הקלטות "סיפורים קלאסיים מצוירים".
Baculites
מאפיינים
מיני סוג זה היו בעלי קונכיות קשיחות ומגוונות שחלקם ישרות וחלק מעוקמות שאורכם בין כמה סנטימטרים עד לשני מטרים. בתוך הקונכיות היה מקום חלול בדומה לקונכיית הנאוטילוסיים המודרניים. ייתכן שהיצור שחי בו היה דומה לו מאוד ונע באמצעות הנעה סילונית. מאפיין של רכיכות אלה הוא שהזכרים היו קטנים בחצי או שליש מהנקבות ואולי היו קלים יותר.
אי הדובים (סדרת טלוויזיה)
עלילה
גיבור הסדרה הוא דב בשם אדי שהגיע בטעות בהיותו גור לאי של ארנבים. אדי מתבגר ביחד עם חברו הארנב מקס ומשוכנע שגם הוא בעצמו ארנב. אך כשהוא מתבגר רוח רפאים קטנה מספרת לו שהוא בעצם דב. אדי מחליט לצאת למסע בכדור פורח כדי לחפש את בני מינו. מקס מתגנב לכדור הפורח בניגוד להוראותיו של אדי וכמו כן גם רוח הרפאים נלקחת בטעות. וכך יוצאים השלושה למסע לחיפוש אי הדובים.
Baculites
מאפיינים
מאובני רכיכות אלה התגלו ברחבי אמריקה הצפונית וכמה מינים חיו באירופה. הם חיו בעיקר במימי הים הפנימי המערבי לצד אמוניטים אחרים, זוחלים ימיים גדולים ויצורים ים שונים. ככל הנראה הם ניזונו רק מזואופלנקטון צף שתפסו בעזרת זרועותיהם.
פרס אנדי
"פרס אנדי" או "פרס אנדראה ברונפמן לאומנויות עכשוויות" הוענק בין השנים 2015-2006, לאומן ישראלי בתחומי הקרמיקה, הצורפות, הטקסטיל, עיצוב זכוכית או עיצוב אופנה. הפרס ניתן על ידי צ'ארלס ברונפמן במסגרת מוזיאון תל אביב לאמנות. הפרס כלל מענק של 50,000 ש"ח; תערוכה בליווי קטלוג במוזיאון תל אביב לאומנות. בנוסף, נרכשו שתי עבודות והוענקו למוזיאון תל אביב לאומנות ולמוזיאון ישראל, ירושלים.
ङ
ङ‌ - נָ'ה (Ṅa) היא האות ה-16 והעיצור החמישי (אחרי घ) באלפבית הדוונאגרי. האות נהגית כעיצור וילוני, אפי /ŋ/ שאין לו מקבילה מדויקת בעברית, אך קיימות לו מקבילות באנגלית כמו ה-N במילה Link, ובצרפתית כמו N במילה Bonjour. מקור האות הוא באות הברהמינית. האות הבאה אחריה היא च - צָ'ה.
I Do
I Do (בעברית: אני עושה) הוא שיר שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית קארדי בי, בשיתוף עם הזמרת סיזה. השיר יצא לאור ב-5 באפריל 2018, ביחד עם צאת אלבום הבכורה שלה, Invasion of Privacy, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-38 במצעד של קנדה, וה-23 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי קארדי בי, ג'ורדן ת'ורפ, ניאה צ'ארלס ושיין לינדסטרום. בשיר יש אזכור למעצב האופנה הבלגי ראף סימונס. מגזיני ואתרי מוזיקה כגון רולינג סטון, USA Today, וושינגטון פוסט, סקרו את השיר.
אנדרו האמפ מאנטרטיינמנט ויקלי, סקר את השיר בחיוב רב.
הצלחה
למרות שלא יצא כסינגל, קיבל השיר את מעמד הפלטינה בארצות הברית, על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, עבור מכירות של למעלה ממיליון עותקים במדינה. ביוטיוב זכה השיר להצלחה רבה גם כן, כאשר צבר למעלה מ-50 מיליון צפיות בסך הכל.
בספוטיפיי צבר השיר למעלה מ-125 מיליון השמעות בסך הכול.
מיקומי שיא
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-23 במצעד הבילבורד הוט 100.
First Time (מיני-אלבום)
First Time (בעברית: פעם ראשונה) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמר בריטי ליאם פיין. האלבום יצא לאור ב-24 באוגוסט 2018 על ידי חברת התקליטים "קפיטול רקורדס". מתוך המיני-אלבום יצא סינגל.
רקע והכרזה
ב-16 באוגוסט 2018, הכריז פיין על תאריך יציאתו של המיני-אלבום באמצעות פוסט ברשתות החברתיות השונות:
הומר (אלסקה)
הומר (באנגלית: Homer) הוא עיר ומושב המחוז של מחוז חצי האי קנאיי אשר במדינת אלסקה שבארצות הברית. לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית נכון לשנת 2020, מונה אוכלוסיית העיר כ-5,522 תושבים.
היסטוריה
בסוף המאה ה-19 התגלה לראשונה פחם באזור בו נמצא היישוב כיום. בעקבות כך חברת "Cook Inlet Coal Fields" הקימה את היישוב, מזח, מכרה פחם, ופיתחה את מסילת הרכבת שהובילה אל העיר. כריית פחם באזור הומר נמשכה עד מלחמת העולם השנייה.
היישוב נקרא על שם הומר פנוק (Homer Pennock), מנהל בחברת כריית זהב אשר הגיע למקום בו נמצא כיום היישוב ב-1896 והקים במקום מבני מגורים עבור 50 מעובדיו. אף על פי כן, כריית זהב מעולם לא הפכה רווחית באזור זה.
דמוגרפיה
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה $52,057 וההכנסה החציונית למשפחה הייתה $68,455. ההכנסה החציונית לגברים הייתה $41,581 לעומת $37,679 לנשים. ההכנסה לנפש הייתה $32,035. בערך 3.8% מהמשפחות ו-7.9% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, מהם 11.2% מתחת לגיל 18 ו-1.4% מגיל 65 ומעלה.
גאוגרפיה
הומר משתרעת על שטח של כ-69.4 קילומטרים רבועים, מתוכם 35.8 קמ"ר שטחים יבשתיים ו-33.6 קמ"ר שטחי מים. העיר נמצאת בגובה 29 מטר מעל פני הים.
קוריטיבה (כדורגל)
מועדון כדור רגל קוֹריטיבה (פורטוגזית: Coritiba Foot Ball Club) הוא מועדון כדורגל מהעיר קוּריטיבה שבמדינת פרנה, ברזיל. קבוצת קוריטיבה היא אחת משתי קבוצות הכדורגל הגדולות במדינת פרנה, לצד אתלטיקו פרנאאנסה.
סבב הגרנד פרי בשחמט
סבב הגרנד פרי הוא סדרה בת שש תחרויות שחמט שמאורגנות על ידי פיד"ה.
קוריטיבה (כדורגל)
קוריטיבה נוסד בשנת 1909 על ידי מהגרים גרמנים והוא בין הקבוצות הוותיקות בברזיל והוותיקה במדינת פרנה. היא מונה 38 זכיות באליפות פרנה, יותר מאילו של כל יריבותיה גם יחד.
סבב הגרנד פרי בשחמט
השחמטאים שזוכים להישגים המשוקללים הגבוהים ביותר בסדרה נמנים עם הזכאים להשתתף בתחרות המועמדים לאליפות העולם בשחמט, לגברים ולנשים בהתאמה. הנוהג לקיים סדרות אלו כשלב מקדים לאליפות העולם החל בשנת 2008.
המלומד מעל דוכן הדרשות (רמברנדט)
המלומד מעל דוכן הדרשות או אביה של הכלה היהודיה (בהולנדית: Geleerde aan een lessenaar) הוא ציור שמן של הצייר רמברנדט ואן ריין, שהושלם בשנת 1641. היצירה מוצגת במוזיאון הטירה המלכותית בוורשה.
היסטוריה
סטניסלאב פוניאטובסקי, מלך פולין, רכש את היצירה, יחד עם אישה צעירה במסגרת תמונה, בשנת 1777 מידי הרוזנת אליזבת הנרייט מארי גולובקין. בתחילה הוצגו הציורים בארמון זאזינקי בוורשה, אך לאחר מות המלך הם הועברו ליוזף פוניאטובסקי אשר השאיר את הציורים לאחותו, מריה תרזה פונייטובסקה. בשנת 1815 הם נקנו על ידי קז'ימייז רוזובסקי, שהעביר אותם לבתו, אשתו של אנתוני לאנקורנסקי. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחרמו הציורים בידי הגסטפו, והוחזרו לבעליהם הטבעיים רק בשנת 1947, ואז נלקחו לטירה ליד ואדוץ ובשנת 1950 אוחסנו בכספת בנק שווייצרי. רק בשנת 1994 הם שוב הוצגו בטירה המלכותית בוורשה, בתערוכה של אוסף משפחת לאנקורונסקי. לאחר מכן, תרמה קרולינה לאנקורנסקה את שתי העבודות הללו, יחד עם מספר ציורים אחרים, למוזיאון הטירה המלכותית.
שתי היצירות נחשבו אבודות לאחר מלחמת העולם השנייה והועלו ספקות לגבי יחוסן לרמברנדט. הן לא נכללו במהדורת 1989 של פרויקט המחקר של רמברנדט. לאחר שקרולינה לאנקורנסקה תרמה אותן למוזיאון הטירה המלכותית, פרויקט המחקר של רמברנדט בחן אותן מחדש ואישר לבסוף את ייחוסן בפברואר 2006.
תיאור היצירה
המלומד מוצג כאיש זקן ומזוקן אשר יושב, מחזיק בקולמוס, ליד שולחן כתיבה ועליו כתב יד פתוח. הוא לובש מעיל פרווה כהה וכומתה שחורה רכה. לצווארו שרשרת זהב. כתב היד, שדפיו כמו נהפכו זה עתה ואור חזק מאיר דרכם, נותן אשליה של ספר החוצה את פני השטח הפיזיים של התמונה. שולחן הכתיבה של המלומד מעוטר בראש אריה מגולף ויצורי ים, וכולל ציציות אדומות המהוות ניגודיות למפה הירוקה. הציור מבוצע באופן חופשי, עם אימפסטו (ציור בשכבות עבות במיוחד של צבע) השמור בעיקר לכתב היד.
רמברנדט צייר חוקרים ופילוסופים קדומים לעיתים קרובות, אך פני המלומד חריגים בגלל פרטים מיוחדים, כמו יבלת על לחיו השמאלית והאף האדום, ששניהם מרמזים על אדם קונקרטי.
משטח הציור עשוי עץ צפצפה. שני הציורים ממוזיאון הטירה המלכותית הם בין חמישה (בסך הכל) בהם השתמש רמברנדט בעץ צפצפה. ככל הנראה, רמברנדט קנה מספר קטן של לוחות מסוג זה בין השנים 1639–1641 והתנסה בהם.
לב חופשי (שיר)
לב חופשי הוא סינגל של הזמר הישראלי מוקי, שיצא לאור ב-10 באוקטובר 2013, כסינגל הראשון ושיר הנושא של אלבומו החמישי, הנושא את אותו השם.
רקע וכתיבה
את השיר כתב מוקי, הלחין הזמר דודו טסה, והפיק מוזיקלית אורי אבני, שהפיק את שאר שירי האלבום "לב חופשי". בשיר, עוסק הדובר בחשבון נפש, לאחר פרידה שעבר. אסף נבו ממאקו הגדיר את השיר כ"שיר רוק איטי שבסיסו רגאיי, מלא ברוח רעננה ואופטימיות" וכ"שיר אישי מלא באמת ורגש אוניברסליים".
הצלחה
השיר זכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים השבועיים. במצעד השבועי של חברת "מדיה פורסט", הגיע השיר בשיאו למקום השני. במצעד השבועי של תחנת הרדיו רשת ג', נכנס השיר היישר אל המקום ה-11, בשיאו הגיע למקום הראשון, נשאר שלושה שבועות בצמרת המצעד, ו-14 שבועות בסך הכל. במצעד הרשמי של גלגלצ, תוך שהגיע בשיאו למקום הראשון, ולאחר שיצא מהמצעד, החליפו השיר "ילד של אבא" של מוקי, שיחד עם "לב חופשי", היה לאחד מן הלהיטים המוצלחים ביותר מתוך האלבום.
גם במצעדי הפזמונים השנתיים זכה השיר להצלחה רבה, תוך שהגיע למקום השישי במצעד השנתי של רשת ג', ולשני במצעד השנתי של גלגלצ, תוך שהמקום הראשון הוא הסינגל השני מתוך האלבום, "ילד של אבא". גם במצעד השנתי של חברת "מדיה פורסט", המאגד בתוכו את השירים המושמעים ביותר בתחנות הרדיו בישראל לשנת 2014, הגיע השיר למקום השני. במצעד המוזיקה שערך אתר "מאקו", הגיע השיר למקום השישי.
ביקורת
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת באתרו "יוסמיוסיק", בה כתב כי "המוזיקה של דודו טסה, קצב המיד טמפו, והעיבוד של אורי אבני מכניסים למקום שאנטי נינוח, תחושת של רגיעה אחרי הסערה. הנגיעות האפרו-קריביות, העיטור-מעבר בחשמלית, מעניקים תחושה של המנון למיואשים שרוצים לקום מהתחתית לבוקר חדש. זה מוקי, אבל זה מוקי רגוע, ראש טוב. האם להזכיר לו, שעדיין לא הכל טוב בסביבה שהוא חי? בינתיים, נקבל אותו בשאנטי של עשה-טוב-לעצמך, וזה שאנטי אמיתי".
מבקר המוזיקה גל אוחובסקי העניק לאלבום בו נכלל השיר ביקורת חיובית באתר מאקו, וציין את "לב חופשי" ו"אוהב אותך יותר" כ"שני השירים הבולטים באלבום", תוך ששיבח את הלחן של דודו טסה בשני השירים ואמר כי "מוקי חייב לו כרגע לא מעט", והוסיף כי "שני השירים מתאימים מאוד למוקי, ולדמות שלו, כפי היא מתפתחת דרך שיריו וגם דרך הופעותיו כשחקן וכשופט ב'כוכב הבא'".
גם מבקר המוזיקה בן שלו מעיתון הארץ העניק ביקורת לאלבום, באומרו כי השיר "רכב על לחן מנצח, צלצל צפוי אך מספק, כמו מנה איכותית של חומוס־צ'יפס־סלט, ותפס איזו תחושה חמקמקה של אדם שלבו נשבר אך רוחו מחייכת. בקיצור, שיר מיינסטרים ישראלי שפרץ בתנופה מהרדיו ולא עורר צורך עז להעביר תחנה – הישג לא מבוטל בשנים האחרונות".
אלי עזור
אלי עזור (נולד ב-1958) הוא איש עסקים ישראלי, מו"ל של העיתונים "ג'רוזלם פוסט", "מעריב השבוע" וכתבי עת נוספים, בעלי וואלה ובעל אחזקות נוספות בתחום התקשורת, בתעשיית הדלק מאובנים וכן של קבוצת מרקעי תקשורת, אשר בבעלותה גופי תקשורת רבים וכן חברת "מרקעים שילוט חוצות".
ילדות וכתיבה
עזור נולד בתל אביב. אחותו הייתה העיתונאית אפרת עזור, ולהם שלוש אחיות נוספות. עזור למד בתיכון עירוני ט' ושיחק כדורגל בקבוצת גדנ"ע יהודה. הוא החל את הקריירה העיתונאית בגיל צעיר ככתב ספורט בעיתון חדשות הספורט ומאוחר יותר הצטרף לצוות כתבי הספורט של עיתון חדשות לאחר פגישה עם עורך מדור הספורט של העיתון, פיני זהבי. ב-1984 כתב יחד עם אורי מלמיליאן את הביוגרפיה שלו, "הנער מממילא".
כניסתו בהשקעות לתחום התקשורת
בשנות התשעים רכש מחצית מהעיתון נובוסטי וכעבור כמה שנים השלים ורכש את כולו. באמצע שנות ה-90 קנה עזור ממפלגת העבודה את היומון "נאשה סטראנה" ורכש עוד חמישה שבועונים ברוסית. עזור רכש את בית הדפוס, "הדפוס החדש", של העיתון על המשמר שנסגר.
בשנות התשעים הקים יחד עם פיני זהבי, עמיתו לשעבר, את חברת צ'רלטון שעוסקת ברכישת זכויות שידור לאירועי ספורט, ומשדרת את ערוצי ספורט 1 וספורט 2.
העשור הראשון של המאה ה-21
בשנת 2000 רכש את השבועון "אנשים" ממשפחת אריסון וכן הקים את מקומון ירושלים ביחד עם אביב נקש, עיתון זה נסגר בשנת 2004. בסוף שנת 2004 רכש את עיתון ג'רוזלם פוסט מחברת הולינג'ר. בשנת 2007 הקים יחד עם דודי ויסמן את ישראל פוסט.
בשנת 2003 הוא רכש את 104.5FM רדיו צפון.
בדצמבר 2006 החל להוציא לאור את המגזין ביזנס פוסט שנסגר בינואר 2008 ובמקומו החל להפיץ את Wall Street Journal בישראל.
בשנת 2008 רכשו דודי ויסמן ועזור את תחנת הרדיו אקו 99 FM.
באפריל 2009 קיבל זיכיון להפצת מגזין Forbes ישראל במקום חברת SBC. ביולי 2013 הועבר המגזין לקבוצת R&B מדיה.
בנובמבר 2009 הגיש תביעה נגד גילת רשתות לווין בסך 47 מיליון ש"ח בטענת אי קבלת עסקת מיזוג. באותה עת החזיק באחוז אחד ממניות החברה.
הרחבת השקעותיו לתחומים נוספים
בדצמבר 2009 רכש מחברת בזק יחד עם מספר שותפים - בהם איש העסקים, משה בובליל - מגרש ליד כיכר המדינה תמורת 45 מיליון שקל למטרת בניית פרויקט מגורים בן 70 דירות.
בשנת 2010 דורג במקום ה-30 ברשימת האנשים המשפיעים בעולם התקשורת של "גלובס".
בשנת 2011 הצטרף לקבוצת אלון במיזם התקשורת הסלולרית שלה כמפעיל וירטואלי.
בסוף שנת 2012, בעקבות הטלטלות שעברו על העיתון "מעריב", הקים את העיתון "סופהשבוע" יחד עם כותבי מעריב לשעבר. מאוחר יותר העיתון מוזג לתוך עיתון מעריב. את החלק החדשותי של העיתון עורך גולן בר יוסף ואת המוסף עורך דורון כהן.
בינואר 2013 דורג עזור במקום ה-11 ברשימת אנשי התקשורת המשפיעים של העיתון "גלובס".
בפברואר 2013 התווסף לקבוצה אתר אינטרנט חדשותי חדש www.thepost.co.il, שהפך עם הזמן לאתר "מעריב אונליין", maariv.co.il, המאגד תכנים מחברות הקבוצה ובפרט מהעיתונים "סופהשבוע", "ג'רוזלם פוסט" 103FM ו-99FM. עורך הראשי הוא דורון כהן. עורך האתר הוא אסף נחום (לשעבר עורך nrg).
באפריל 2014 אישר בית המשפט את מכירת "מעריב" לאלי עזור תמורת 4 מיליון שקלים. הממונה על ההגבלים העסקיים אישר את העסקה.
בשנת 2016 התמודד עזור מול האוליגרך דויד דווידוביץ' על רכישת גלובס, אך בהמשך משך את הצעתו.
בשנת 2018 הזרים עזור 10 מיליון ש"ח לערוץ 10 ובכך הפך לשותף זוטר בחברה.
ב-23 בנובמבר 2018 פורסם ב-TheMarker כי עזור משמש לעיתים גם כעורך המוזיקלי של תחנת הרדיו שבבעלותו, 103fm, תחת השם "אליהו בן יגאל".
באפריל 2021 פורסם שעזור רכש את ההחזקות של דלק קידוחים בתמר פטרוליום תמורת כמאה מיליון שקלים. הרכישה תכניס אל עזור לשוק הגז עם בעלות של 22.6% מתמר פטרוליום אשר מחזיקה 16.75% ממאגר הגז תמר.
חיים אישיים
עזור גרוש, ולו שתי בנות.
שליטה בחברות ישראליות
אחזקותיו של עזור מתמקדות בתחום התקשורת, בו הוא שולט בקונגלומרט באמצעות חברות פרטיות רבות שבבעלותו. בין אחזקותיו הבולטות בתחום התקשורת נמצאים "ג'רוזלם פוסט", "מעריב"; רשת "המקומון"; תחנות הרדיו 103fm (רדיו ללא הפסקה), אקו 99 וצפון ללא הפסקה; וערוצי הספורט צ'רלטון. בסוף שנת 2020 אושרה מכירת וואלה! תקשורת לבעלותו של עזור תמורת 65 מיליון שקלים. מכירה זו תחזק את אחזוקתיו של עזור בתחום הדיגיטל שהתנקזו טרם הרכישה בעיקר לפעילות של מעריב אונליין ולאתרים של תחנות הרדיו.
להלן רשימה חלקית של החברות שבבעלותו:
מלחמת האזרחים בליטא (1432–1438)
{{סכסוך צבאי אורדת הזהב בתמיכת: בתמיכת: מלחמת האזרחים בליטא בשנים 1432–1438 הייתה מלחמת ירושה על כס המלכות של הדוכסות הגדולה של ליטא, לאחר שוויטאוטאס הגדול מת ב-1430 מבלי להשאיר יורש. במלחמה נלחמו מצד אחד שוויטריגאילה, שהיה בעל ברית עם האבירים הטווטונים, ומצד שני זיגמונט קסטוטאיטיס, בגיבוי ממלכת פולין. המלחמה איימה לנתק את האיחוד של Krewo, האיחוד האישי בין פולין וליטא. הברית של שוויטריגאילה עם המאסטר הגדול של המסדר הטבטוני, פאול פון רוסדורף, פתחה את המלחמה הפולנית-טווטונית (1431–1435) אך לא הצליחה להבטיח את הניצחון לשוויטריגאילה.
כאשר זיגמונט תפס את השלטון בליטא על ידי הפיכה ב-1432, התפצלה ליטא לשני מחנות מנוגדים, והחלו שלוש שנים של פעולות איבה הרסניות. כדי למנוע מהאבירים להמשיך את תמיכתם בשוויטריגילה, פולין תמכה בפלישה ההוסיטית לפרוסיה ב-1433. המלחמה הסתיימה בתבוסה מכרעת עבור שוויטריגילה ובעלי בריתו, הסניף הליבוני של האבירים הטווטונים, בקרב וילקומייז' בספטמבר 1435. שוויטריגאילה נכנע בסופו של דבר ב-1437; Sigismund Kęstutaitis שלט בליטא רק שמונה שנים לפני שנרצח ב-1440.
הקדמה
הדוכסות הגדולה של ליטא וממלכת פולין יצרו כמה איגודים רופפים בעשורים שקדמו לסכסוך, כולל איחוד קרובו משנת 1385, הסכם אוסטרוב מ-1392 ואיחוד הורודלו משנת 1413. שתי המדינות איחדו כוחות בהצלחה נגד אויב משותף, האבירים הטווטונים, בקרב גרונוולד ב-1410. תבוסתם של האבירים בקרב הביאה להחלשתם אך לא מיגרה לחלוטין את כוחם הצבאי והם המשיכו לעסוק בסכסוכים פחותים. המתיחות הפנימית בתוך המדינה המאוחדת באופן טנטטיבי נמשכה לאחר הקרב. בעוד שיוגאילה וויטאוטאס המירו את דתם לקתולית, האליטה האורתודוקסית המזרחית, יחד עם כמה אילי ליטאים, התנגדו לאיחוד הדוק יותר עם פולין.
ב-27 באוקטובר 1430 נפטר ויטאוטאס הגדול, הדוכס הגדול של ליטא, לפתע מבלי להשאיר יורש או צוואה. הכתרתו למלך ליטא נקבעה לספטמבר 1430, אך הפולנים מנעו מהכתר להגיע לליטא. בתו היחידה של ויטאוטס, סופיה מליטא, נישאה לווסילי הראשון ממוסקבה וילדה לו רק בן אחד בחיים, וסילי השני. הוא היה אורתודוקסי ולא יכול היה להנהיג את הדוכסות הגדולה הקתולית שהתנצרה לאחרונה. דבקותם באמונה האורתודוקסית מנעה גם מגדימינים רבים אחרים להפוך לטוענים לכס המלכות. היו שני מועמדים קתולים מתאימים ביותר: אחיו ויורשו החוקי של ויטאוטס, Sigismund Kęstutaitis, ובן דודו שוויטריגאילה.
האצילים הליטאים בחרו באופן חד צדדי בשוויטריגילה לדוכס הגדול החדש. זה הפר את תנאי האיחוד של הורודלו משנת 1413, שבו התחייבו הליטאים לא לבחור דוכס גדול חדש ללא אישור ממלכת פולין. באותה תקופה יוגאילה (יגיילו), מלך פולין ואחיו של שוויטריגאילה, היה בליטא והשתתף בהלוויה של ויטאוטאס. ב-7 בנובמבר 1430, הוא הודיע שהוא מאשר את הבחירות ושיחסי פולין–ליטא ייקבעו רשמית ב-15 באוגוסט 1431. עם זאת, פרץ סכסוך מזוין עקב סכסוכים טריטוריאליים בפודוליה ובווהלין, שעל פי הבנת האצולה הפולנית, על פי תנאי הסכם משנת 1411, היו אמורות להיות נשלטות על ידי ליטא רק במהלך חייו של ויטאוטאס.