cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ואזגן הראשון
המשך פעילותו בשנים 1960-1990
ואזגן הראשון יצר קשרים פוריים עם מנהיגי הכנסיות האחרות בעולם. בשנת 1965 ערך ביקור ברומניה, ארץ הולדתו, וביקר בהזדמנות זו במנזר ניאמץ. בשנת 1970 פגש בוותיקן במפגש היסטורי את האפיפיור פאולוס השישי . תחת הנהגתו הצטרפה הכנסייה הארמנית למועצה העולמית של הכנסיות. בשנת 1965 לקח חלק בוועידת הכנסיות הנוצריות המזרחיות באדיס אבבה. בשנת 1987 הכנסייה בהנהגתו שיחקה תפקיד חשוב בהשגת תרומות ובמתן סיוע לקרבנות רעידת האדמה הקטלנית בשנת 1988. באותה שנה הוא פגש את המנהיג הרוחני של המוסלמים הסונים בהרי קווקז מתוך רצון ליישב את הסכסוך בנוגע לאזור נאגורנו קאראבאך. מאוחר יותר תמך במאבק המזוין של הארמנים בנאגורנו קאראבאך ובצבא הארמני במלחמתה נגד אזרבייג'ן. בשנת 1991 זכה להיות עד לחידוש עצמאות ארמניה והשכנת הדמוקרטיה וחופש הדת בארמניה, תהליך בו תמך. בירך אישית על משאל העם שבו הוחלט על הכרזת העצמאות ונכח בהשבעת הנשיא הראשון של ארמניה העצמאית, לבון טר-פטרוסיאן. בתקופת התחייה של המדינה הארמנית, אחרי שנת 1991 עסק רבות בשיפוץ הכנסיות הארמניות העתיקות, בהצלת אוצרות האמנות הכנסייתית הארמנית ובהתחדשות מוסדות הכנסייה. הקים, בין השאר, את "מוזיאון כנסיית האם" על שם "אלקס מנוגיאן". הוא חידש את המגעים עם הכנסייה הארמנית הקתולית וגם עם הקתוליקוס הארמני של קיליקיה (היושב בביירות) בשאיפה ליצור פיוס ולאחד מחדש את כל ענפי הנצרות הארמנית. ואזגן הראשון הלך לעולמו ב-18 באוגוסט 1994 באצ'מיאדזין, בעקבות מחלה ממארת ממושכת. הובא לקבורה ב-28 באוגוסט אותה שנה בקתדרלה באצ'מיאדזין. במקומו נבחר גארגין הראשון (קארקין הראשון), שכיהן קודם לכן תחת השם גארגין השני כקתוליקוס של הבית הגדול של קיליקיה בלבנון.
ריוקאן
ריוקאן (ביפנית: 旅館) הוא סוג של פונדק דרכים יפני מסורתי ששירת את הנוסעים בדרכים המרכזיות ומקורו בתקופת אדו (1603–1868). חדרי הריוקאן היו מרוצפים בדרך כלל במחצלות טטאמי מסורתיות. הרחצה בפונדק הייתה משותפת והמבקרים בו הסתובבו לבושים בחלוק יפני מסורתי – יוקטה.
בימינו נפוצים יותר פונדקי ריוקאן באזורים כפריים ביפן ובעריה הגדולות קשה למצוא ריוקאן משום שתיירים עירוניים יפנים רבים מעדיפים לשהות בבתי מלון על פני לינה בריוקאן שכן עלות השהות בהם גבוהה יותר.
מאפיינים
החדרים עצמם מכילים מאפיינים מסורתיים כגון: רצפה המכוסה במחצלות טטאמי, דלתות הזזה מנייר, מיטות פוטון, שולחן עץ נמוך וכריות ישיבה (זבוטון) ולעיתים גם אלמנט אסתטי כמו סידור פרחים מסורתי.
ריוקאן רבים נמצאים בסמוך למרחצאות מעיינות חמים (אונסן) והריוקאן מספק לאורחיו חלוק יוקטה על מנת שיוכלו להסתובב בחופשיות בשטח המקום.
במרבית הריוקאן כוללת השהות גם ארוחת בוקר וארוחת ערב (קאיסקי) וישנם ריוקאן המציעים שהייה במחיר מוזל הכוללת לינה וארוחת בוקר בלבד.
שנות ה-40 של המאה ה-8
שנות ה-40 של המאה ה-8 היו העשור החמישי של המאה ה-8, החלו ב-1 בינואר 740 והסתיימו ב-31 בדצמבר 749.
אליפות וימבלדון 2016
אליפות וימבלדון 2016 היא תחרות טניס גראנד סלאם שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-27 ביוני והסתיימה ב-10 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
הפרסים
משתתפי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £28,100,000.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. השנה דורגו 32 ספורטאים. 16 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. השנה דורגו 32 טניסאיות. להלן ה-16 טניסאיות הראשונות שזכו לדירוג:
במשחק הגמר סרינה ויליאמס מארצות הברית נפגשה עם אנגליקה קרבר מגרמניה וניצחה בשתי מערכות.
תחרות זוגות גברים
במשחק הגמר פייר-הוגו ארבר וניקולא מאי מצרפת נפגשו עם הזוג הצרפתי הנוסף שלא היה מדורג ג'וליין בנטו ואדגר-רוג'ה ואסלין וניצחו אותם ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות דורגו:
במשחק הגמר הזוג הלא מדורג סרינה ויליאמס וונוס ויליאמס מארצות הברית נפגשו עם מרטינה הינגיס משווייץ וסניה מירזה מהודו נפגשו עם טימאה בבוש מהונגריה ויארוסלבה שבדובה מקזחסטן וניצחו אותן בשתי מערכות. לאחיות ויליאמס זה היה הניצחון ה-6 בתחרות זוגות נשים בווימבלדון.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. 16 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר הזוג הלא מדורג חיטר ווטסון מבריטניה והנרי קונטינן מפינלנד נפגשו עם רוברט פארה מקולומביה ואנה-לנה גרונפלד מגרמניה וניצחו אותם בשתי מערכות.
ישראלים בווימבלדון
בטורניר היחידים לגברים דודי סלע נפגש בסיבוב הראשון עם דויד פרר והפסיד בשלוש מערכות.
בתחרויות זוגות גברים דודי סלע שיחק לצד סטפן רובר מצרפת. הם ניצחו בסיבוב הראשון. בסיבוב השני הם נפגשו עם הזוג הצרפתי שהיה מדורג ראשון בתחרות והפסידו בשתי מערכות.
יוני ארליך השתתף בתחרות זוגות גברים לצד קולין פלמינג מבריטניה. הם הודחו בסיבוב הראשון.
לטנוניים
לטנוניים (שם מדעי: Synodontidae) היא משפחת דגים ימיים מהסדרה דגי-לטאים.
מאפיינים
רוב בני המשפחה הם קטנים אך כמה מינים מגיעים לאורך 60 ס"מ. ללטנוניים סנפירים קטנים ומותאמים לשכיבה על קרקעית הים בחיפוש והמתנה למזון. עיניהם וראשיהם גדולים ולסתותיהם בולטות ובעלות שיניים חדות, דבר המקנה להם דמיון ללטאות ים, ומכאן שמם.
הלטנוניים חיים בעומק של עד 400 מטר מתחת למים וצמודים לקרקעית הים רוב זמנם ויש להם יכולת לשחות. הם חיים בעיקר בימים הטרופיים והסובטרופיים הרדודים הסמוכים לחוף.
הלטנוניים טורפים הניזונים מדגים אחרים, דיונונים וסרטנים ומשתמשים בהסוואתם כדי ללכוד את הטרף.
יצחק ישעיה הלברשטאם
רבי יצחק ישעיה הלברשטאם (ר' שעי'לה טשכויבער, תרכ"ד, 1864 - ג' באלול תש"ג, 1943) היה בנו הצעיר של רבי חיים הלברשטאם מצאנז, כיהן באדמו"רות ורבנות בעיירה צ'כוב שבגליציה, על שמה התפרסם.
תולדותיו
נולד לרבי חיים ולרכיל דבורה, בת רבי יחיאל צבי אונגר מטורנה. נישא לפריידא (נפטרה בשנת תרנ"ב), בתו של רבי יחיאל מקרילוביץ (בנו של רבי משולם זוסיא השיל מאפטא-זינקוב). לאחר חתונתו התגורר בבלז שם אכל "קעסט" אצל חמיו של חמיו, רבי יהושע רוקח מבעלז. בהיותו בבעלז התחבר לדודו רבי ישכר דב רוקח לימים האדמו"ר מבעלז.
בגיל 19 מונה לרב בצ'כוב. לאחר עשר שנים, בשנת תרנ"ג (1893) עבר לסאטמר ולאחר מכן עבר לקרקוב. נישא בשנית לאסתר, בתו של רבי יעקב צבי מפוריסוב. התאלמן בשנית ונישא להינדא, בת הרב מנחם מנדל.
צדיקי דורו הפליגו בקדושתו ובנשמתו הגדולה. התפרסם במופתים.
נשרף בבוכניה בעודו עטוף בטליתו של אביו.
הבחירות לנשיאות הודו 1969
באוגוסט 1969 ערכה ועדת הבחירות של הודו את מערכת הבחירות החמישית לתפקיד נשיא הודו. בבחירות אלו זכה ורהגירי ונקטה גירי ברוב הקולות בסבב הבחירות השני ונבחר להיות הנשיא. תוצאת לוואי של מערכת בחירות זו היא הפיצול שחל במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.
רקע
ב-3 במאי 1969, אחרי שנתיים של כהונה, נפטר לפתע הנשיא זקיר חוסיין, אשר שמר על ניתוק מכובד ממאבקי הכוח שבתוך מפלגת הקונגרס.
מוררג'י דסאי והממסד של מפלגת הקונגרס ראו במותו של הנשיא הזדמנות ליישב את המחלוקת עם אינדירה גנדי. הם תכננו לנצל את הרוב שלהם במועצה הפרלמנטרית של הקונגרס על מנת למנות אחד מהם בתור מועמד לנשיאות מטעם מפלגת הקונגרס, ולאחר זכייה בבחירות, להיפטר מראש הממשלה הלא רצויה.
לאינדירה היה זמן עד יולי, מועד שבו הייתה צריכה להתכנס בבנגלור ועדת העבודה של הקונגרס כנציגת ועדת הקונגרס הכלל הודית והמועצה הפרלמנטרית. היועץ של אינדירה, המזכיר הראשי פרמשוואר נריאן הקסר המליץ לה להמיר את המאבק האישי במאבק אידאולוגי והיא בחרה בנושא הלאמת הבנקים. לא היה לה עניין מיוחד בהלאמת בנקים, אבל היא החליטה להשתמש בנושא זה כדי להגן על עמדתה בבחירת מועמד המפלגה לנשיאות.
ממסד המפלגה הבין את התרגיל הפוליטי וענה בתרגיל משל עצמו, הוא העביר לאינדירה מסמך עבודה וביקש ממנה ליישם אותו במלואו, מה שלא היה אפשרי מבחינה פוליטית.
המועצה הפרלמנטרית של הקונגרס נפגשה ב-11 ביולי 1969, כדי לדון במועמד לנשיאות. אינדירה הציעה כנשיא את ג'ג'ין רם, מנהיג קסטת הדליתים ושר בכיר, באומרה שמינוי זה יגשים את שאיפתו של מהטמה גנדי, אולם לא נמצא תומך להצעה ורם עצמו לא היה מעוניין בתפקיד שיסיים עבורו את פעילותו הפוליטית.
אינדירה ניסתה לדחות את תאריך הבחירה בטיעון שיש להגיע קודם להסכמה, מתוך רצון לשכנע חברים במועצה, אולם נשיא מפלגת הקונגרס, סידוונהלי ניג'לינגפה התנגד לדחייה וקיים את ההצבעה. ברוב דחוק נבחר רדי. אינדירה התאכזבה מכך שהשר הנאמן לה בדרך כלל, ישוונטראו שבן, הצביע עם מתנגדיה. להפתעת הפרשנים היא לא נקטה צעדים נגד שבן ובמקום זאת נקטה בצעדים נגד דסאי. במכתב מנומס, היא הודיעה לסגן ראש הממשלה ושר האוצר של הודו, דסאי שהיא לוקחת ממנו את האחריות על תיק האוצר, כי זה לא יהיה הוגן להעמיס עליו את האחריות ליישם מדיניות שממנה הוא הסתייג. היא הוסיפה כי היא לוקחת על עצמה את משרד האוצר, והזמינה אותו להישאר בממשלה כסגן ראש הממשלה ללא תיק. דסאי התרגז, דחה את הצעתה והתפטר. אינדירה זימנה את אינדבפרשד פאטל, אמרה לו כי יש להלאים את הבנקים מסיבות פוליטיות, ורצתה את כל המסמכים הדרושים על שולחנה בשעה 10 בבוקר המחרת. בקשתה מולאה. כעבור כמה שעות ניתנה הוראת ההלאמה ל -14 הבנקים המסחריים הגדולים, הלאמה שנכנסה לתוקף ב-19 ביולי 1969.
כמועמד לנשיאות, המועצה בחרה בנילאם סנג'יווה רדי אשר זיקתו אליהם הייתה ידועה, ולא בסגנו של חוסיין והנשיא בפועל, ורהגירי ונקטה גירי. אינדירה נאלצה לקבל את רדי בתור המועמד הרשמי של מפלגת הקונגרס וחששה כי בחירתו תאפשר לסינדיקט לגרש אותה מכהונתה.
בינתיים התפטר סגן הנשיא גירי מכהונתו כנשיא בפועל, והצהיר כי יתמודד בבחירות לנשיאות כמועמד עצמאי, במקומו התמנה למשך חודש מוחמד הידיאטולה כממלא מקום הנשיא.
ניג'לינגפה עשה טעות פוליטית כאשר ביקש ממפלגות האופוזיציה סווטנרה וג'אנה סנג, כי בסבב השני של הבחירות יתמכו ברדי אם צ'ינטאמן דשמוח לא יעלה לסבב זה. אינדירה ניצלה טעות זו וגינתה את המהלך של ניג'לינגאפה. אינדירה ביקשה מחברי הקונגרס "להצביע על פי מצפונם", במקום ללכת על פי הקו המפלגתי, ובכך אפשרה להם לתמוך במועמד העצמאי גירי.
הבחירות עצמן
היו 15 מועמדים אולם רק שלושה, גירי, רדי ומי שהיה נגיד הבנק המרכזי של הודו, ושר האוצר ההודי, צ'ינטאמן דשמוח שהיה מועמד האופוזיציה נחשבו כבעלי סיכוי לזכות וכך גם התפצלו קולות המצביעים.
הבחירות לנשיאות הודו הן בחירות בשני סבבים, בסבב הראשון של הבחירות לא היה מועמד מנצח, ובסבב השני של הבחירות שנערך ב 16 באוגוסט 1969, גירי הוכרז כמנצח, גירי זכה ברוב הקולות ב -11 מתוך 17 בתי המחוקקים של מדינות הודו, אף על פי שמפלגת הקונגרס הייתה בשלטון ב-12 מדינות. לקמפיין של גירי הייתה גם תמיכה מצד הקומוניסטים ומפלגות פרלמנטריות שמאליות אחרות והוא זכה בקולות למעלה ממחצית חברי הלוק סבהה. ניתוח נתוני ההצבעה הראו כי רוב חברי מפלגת הקונגרס הצביעו בפועל עבור רדי.
השלכות הבחירות
נשיא מפלגת הקונגרס, Siddavanahalli Nijalingappa דרש הסברים לכישלונו של רדי, מועמד המפלגה מאינדירה ומשני שרים - שר המזון והחקלאות ג'אגג'יון רם והשר לפיתוח תעשייתי פקהורודין עלי אחמד. רדי, שהתפטר מתפקידו כיושב-ראש הלוק סבהא כדי להשתתף בבחירות, פרש זמנית מפוליטיקה פעילה וחזר למחוז אנטאפור.
הבחירות הובילו למחלוקת רבה בתוך מפלגת הקונגרס שהגיעה לשיא בפיצול ההיסטורי של מפלגת הקונגרס ב-1969 ולהתחזקותה של אינדירה גנדי בפוליטיקה ההודית.
זו הייתה הפעם הראשונה בה התפצלה מפלגת הקונגרס, ב -12 בנובמבר 1969 גורשה אינדירה גנדי (ראש ממשלת הודו המכהנת מטעם מפלגת הקונגרס) ממפלגת הקונגרס על הפרת המשמעת המפלגתית. גנדי ונאמניה הקימו מפלגה חדשה, הקונגרס הלאומי ההודי (R) שנודעה כ"קונגרס (R)" ונקראה גם "הקונגרס החדש". נטלו לעצמם את הסמל של פרה עם עגל יונק.
המפלגה הישנה נקראה הקונגרס הלאומי ההודי (ארגון) ונודעה כ"קונגרס (O)" בה שלטו הסינדיקט והבוסים האזוריים, כללה את מנהיגי המפלגה ובהם קומרשוומי קמראג', פרפולה צ'אנדרה סן, אגוי מוקהרג'י, ודסאי עצמו. מפלגה זו שמרה על סמל המפלגה של זוג שוורים נושאי עול.
נוה דרומי
נוה דרומי (נולדה ב-24 ביולי 1985, ו' באב ה'תשמ"ה) היא עיתונאית, פובליציסטית ומגישת טלוויזיה ישראלית. משמשת מנחה ופאנליסטית בערוץ "עכשיו 14" ובעבר פרסמה מאמרי דעה ב"הארץ". מנהלת פורום המזרח התיכון בישראל.
קורות חיים
בנובמבר 2015 השתתפה ב"ועידת השלום של הארץ", בפאנל בהנחיית ברק רביד, שהמליץ עליה כמה חודשים אחר כך בפני עורך "הארץ". לאחר מכן הועסקה בעיתון והחלה לכתוב בו מאמרי דעה. ביולי 2021 פרסם איש התקשורת שמעון ריקלין ברשת החברתית טוויטר שדרומי פוטרה מ"הארץ", וציין שסיבת הפיטורים היא שדרומי הביעה ברשתות החברתיות תמיכה בתנועת "עד כאן", שנאבקת בתופעות שלטעמה פוגעות בחוסנה ובתדמיתה של מדינת ישראל. בהמשך אושרו הדברים בידי דרומי. במהלך חמש השנים שבהן הועסקה בעיתון "הארץ" כתבה דרומי כ-150 מאמרי דעה.
בינואר 2021, עם השקת ערוץ "עכשיו 14", החלה להגיש בו את תוכנית האקטואליה "שישי בוקר", את התוכנית "חמישי בחמש", ומגישה לסירוגין את התוכנית "עכשיו כנסת" ותוכניות נוספות בערוץ. בנוסף, דרומי משתתפת באורח תדיר כפאנליסטית בתוכנית האקטואליה היומית "הפטריוטים" והגישה פינה בשם "שלטון הפקידים" בתוכנית הדו"ח של אראל סג"ל העוסקת בבירוקרטיה.
החל מספטמבר 2021 דרומי היא בעלת טור שבועי במוסף "יומן" של העיתון "מקור ראשון". משמשת ככתבת במגזין סוף שבוע של אתר Mako. ב 2022 החלה לכתוב טורי דעה בעיתון "ישראל היום". בינואר 2023 החלה לכתוב טורי דעה בעיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 2023 החלה להגיש את התוכנית מבקרי המדינה בערוץ כנסת לצד אורי משגב.
נוסף על עבודתה העיתונאית משמשת כמנהלת "פורום המזרח התיכון ישראל".
בנובמבר 2022 ראה אור ספרה "פרחים בקנה", בהוצאת "סלע מאיר", העוסק בתהליכים העוברים על צה"ל.
חיים אישיים
דרומי נשואה ואם לשתי בנות. היא מתגוררת בתל אביב.
הכלה (מירון סימה)
"הכלה" (1970) הוא הדפס מאת הצייר הישראלי מירון סימה.
תיאור
ההדפס "הכלה" מציג כלה לבושה שמלה לבנה ולצידה החתן האוחז בהינומה. סימה יצר את ההדפס בשנת 1970 בטכניקה של חיתוך עץ צבעוני ובמהדורה של 75 עותקים. בנוסף ללוחות העץ, סימה הוסיף לעבודה הדפסה של מרקמים, שמקורם בטקסטיל, טכניקה בה השתמש החל משנות ה-50 של המאה ה-20. דוגמה לכך ניתן לראות בהינומה. העבודה מודפסת על גיליון נייר צבעוני מסוג "קנסון" (Canson), בגובה של 65 ס"מ, וברוחב של 50 ס"מ. בשנת 1970 קיבל סימה מדליית זהב על עבודה זו במסגרת הביאנלה של פירנצה, איטליה.
עותק של ההדפס, שמקורו באוספו של דוד רובינגר, נמצא בארכיון סדנת ההדפס ירושלים והוא נושא הקדשה של האמן לרובינגר. עותק נוסף נמצא באוסף מוזיאון ישראל.
אנה צ'יצ'רובה
אנה ולדימירובנה צ'יצ'רובה (ברוסית: Анна Владимировна Чичерова; נולדה ב-22 ביולי 1982) היא אתלטית רוסיה. היא אלופה אולימפית (לונדון 2012) ואלופת עולם (טגו 2011) בקפיצה לגובה.
ב-6 באוקטובר 2016 שלל הוועד האולימפי הבינלאומי מצ'יצ'ירובה את מדליית הארד שבה זכתה בבייג'ינג 2008 עקב שימוש בחומרים אסורים. שיאה האישי של בקפיצה לגובה, עומד על 2.07 מטר, התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים.
ביוגרפיה
צ'יצ'רובה נולדה במחוז רוסטוב, בגיל חודש עברה לירוואן, אז ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית, אמה הייתה כדורסלנית ואביה קופץ לגובה. בתחילת שנות ה-90 עברה עם משפחתה לרוסיה.
היא החלה להתאמן בקפיצה לגובה בגיל שבע תחת הדרכת אביה, בגיל 17 החלה ללמוד ולהתאמן באקדמיית הספורט הרוסית, באותה שנה, זכתה במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה לקאדטים עם תוצאה של 1.89 מטר. באליפות העולם לנוער בשנת 2000 סיימה במקום הרביעי ובאליפות אירופה לנוער בשנת 2001 זכתה במדליית כסף.
מאחר שלא הצליחה לשפר באופן משמעותי את תוצאתה הטובה ביותר, שקלה צ'יצ'רובה לפרוש, היא פנתה למאמן ייבגני זגורולקו, שהסכים לקחת אותה תחת חסותו בשנת 2003. תוך שנה שיפרה את שיאה האישי ב-15 סנטימטרים. היא החלה לרשום הצלחה בתחרויות מרכזיות לבוגרים, זכתה במדליית ארד באליפות העולם באולם ובמקום השישי באליפות העולם באצטדיון. בשנת 2004 זכתה במדליית כסף באליפות העולם באולם כשעברה גובה של 2.00 מטר וניצחה באליפות רוסיה. היא ייצגה את הנבחרת הלאומית באולימפיאדת אתונה וסיימה במקום השישי עם תוצאה של 1.96 מטר. בשנת 2005 זכתה באליפות אירופה באולם ובאוניברסיאדה. באליפות העולם באותה שנה סיימה במקום הרביעי. באליפות העולם באתלטיקה 2007 זכתה במקום השני אחרי בלנקה ולאשיץ', לאחר ששברה את שיאה האישי ועברה רף של 2.03 מטר. היא זכתה באליפות רוסיה בשנת 2007, ייצגה את רוסיה פעם נוספת באולימפיאדת בייג'ינג בה זכתה במדליית ארד לאחר טיה הלבאוט וולאשיץ' עם תוצאה של 2.03 מטר. מדליה זו נשללה ממנה בשנת 2016 לאחר שנמצא כי השתמשה בחומרים אסורים. בשנת 2009 זכתה במדליית כסף באליפות העולם בברלין ובמקום השני בתחרויות ליגת הזהב בבריסל, ציריך ופריז, בכל האירועים ניצחה אותה ולאשיץ'. את עונת 2010 החמיצה צ'יצ'רובה בעקבות חופשה שלקחה לרגל הריונה ולידת בנה.
צ'יצ'רובה חזרה להתחרות בשנת 2011, היא זכתה בתחרויות ליגת היהלום בלוזון ובבריסל (עם תוצאה של 2.05 מטר) וסיימה שנייה בברמינגהאם. באליפות העולם זכתה במדליית זהב עם תוצאה של 2.03 מטר. באליפות רוסיה באתלטיקה שהתקיימה ביולי, שיפרה את שיאה האישי ל-2.07 מטר, התוצאה השלישית בטיבה לקופצת לגובה בכל הזמנים. בשנת 2012 זכתה בתחרות ליגת היהלום ביוג'ין שבארצות הברית ובסטוקהולם, סיימה שנייה בציריך ושלישית בלונדון. היא זכתה במדליית כסף באליפות העולם באולם שהתקיימה באיסטנבול. בתחרות בגרמניה השיגה את שיאה האישי באולם כשעברה גובה של 2.06 מטר. ביולי זכתה באליפות רוסיה באתלטיקה בתוצאה של 2.03 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה צ'יצ'רובה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.05 מטר, לפני בריגטה בארט מארצות הברית (2.03 מטר) ובת ארצה סבטלנה שקולינה (2.03 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה במוסקבה בשנת 2013 זכתה צ'יצ'רובה במדליית ארד ביחד עם רות בייטייה מספרד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.97 מטר, אחרי סווטלנה שקולינה (2.03 מטר) ובריגטה בארט (2.00 מטר).
באליפות העולם שהתקיימה בבייג'ינג בשנת 2015 זכתה במדליית ארד בתוצאה של 2.01 מטר, לאחר הזוכה מריה קוצ'ינה וסגניתה בלנקה ולאשיץ', שעברו אותו גובה אבל עם פחות פסילות.
צ'יצ'רובה מתנשאת לגובה 1.80, היא נשואה לגנדי צ'רנובול, אצן קזחי.
יהודה ואך
יהודה ואך (נולד ב-22 באוגוסט 1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד בה"ד 1. קודם לכן שימש מפקד עוצבת חירם, מפקד חטיבת שועלי מרום, סגן מפקד חטיבת גבעתי, מפקד גדוד גפן ומפקד גדוד שקד.
ביוגרפיה
ואך, בנם של שלום וליאת, נולד וגדל בקריית ארבע ובבגרותו עבר להתגורר בעלי. למד במחזור ב' בישיבה לחינוך תורני סביבתי מצפה רמון. לאחר מכן למד במחזור י' במכינה קדם-צבאית בני דוד ביישובו.
התגייס לצה"ל בשנת 1998, והתנדב ליחידת מגלן. לאחר מסלול הכשרה שירת כלוחם ביחידה. לאחר קורס קציני חי"ר שב ליחידה ומונה למפקד צוות. לאחר מכן שימש כמפקד פלגת לוחמים ביחידה. בהמשך עבר לחטיבת גבעתי ומונה לסגן מפקד גדס"ר גבעתי. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבת גבעתי.
בשנת 2012 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד שקד, ושימש בתפקיד עד שנת 2014. בהמשך שימש כמפקד גדוד דקל בבה"ד 1 בין השנים 2014–2015. בשנת 2015 מונה למפקד גדוד גפן, ושימש בתפקיד עד שנת 2016. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת גבעתי בין השנים 2016–2017. ב-20 באוגוסט 2017 קיבל נזיפה ממפקד פיקוד הדרום, אייל זמיר, בעקבות גניבת שלושים ושלושה רובי M16 במאי 2017, מנשקיית בסיס שדה תימן שבדרום, שהייתה תחת אחריותו הפיקודית במסגרת תפקידו כסגן מפקד חטיבת גבעתי.
ב-16 ביולי 2017 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שועלי מרום, ושימש בתפקיד עד יולי 2019, במקביל היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ו (2019-2018). ב-10 ביולי 2019 מונה למפקד עוצבת חירם. ב-8 בדצמבר 2020 החליט הרמטכ"ל, אביב כוכבי, לעכב את קידומו בדרגה עד לקיץ 2024, בעקבות גניבת שלושים ושמונה כלי נשק בספטמבר 2020, מנשקיית בסיס מחנה גיבור שבצפון, וזאת בגין אחריותו הכוללת לנעשה ביחידתו. בתפקיד זה שירת עד 2 באוגוסט 2021. ב-25 באוגוסט 2021 מונה למפקד בה"ד 1.
חיים אישיים
ואך מתגורר במירב, נשוי לאסנת ואב לשישה ילדים. בעל תואר ראשון בחינוך ממכללת מורשת יעקב (שהתמזגה לימים עם מכללת אורות ישראל), ותואר שני בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה. הוא מוזיקאי, ונוטל חלק בהרכב המוזיקלי של משפחת ואך. אחיו הוא אל"ם במילואים גולן ואך.
משפחת אדמס 2
משפחת אדמס 2 (באנגלית: 2 The Addams Family) הוא סרט קולנוע בהנפשה ממוחשבת, מסוגת דרמה-קומדיה שחורה, המבוסס על רצועות קומיקס באותו השם מאת צ'ארלס אדמס ומהווה המשכון לסרט "משפחת אדמס". הסרט בוים על ידי גרג טירנן, ושבו אליו צוות המדבבים מהסרט הקודם – אוסקר אייזק, שרליז ת'רון, קלואי גרייס מורץ, ניק קרול, בט מידלר וסנופ דוג, כשאליהם הצטרפו ג'אבון וולטון וביל היידר. הסרט הופק על ידי חברת מטרו גולדווין מאייר והוא הופץ על ידי אולפני "סרטי יוניברסל".
הסרט עלה לאקרנים ב-1 באוקטובר 2021. בישראל הסרט יצא לאקרנים ב-2 בדצמבר 2021.
פיתוח
לאחר סוף השבוע הפותח המצליח של הסרט בקופות, ב-15 באוקטובר 2019 נודע כי סרט המשך נמצא בהליכי פיתוח והוא עתיד לצאת לאקרנים ב-22 באוקטובר 2021. בנוסף, גרג טירנן וקונארד ורנון התעתדו לחזור לביים את הסרט. ב-8 באוקטובר 2020, הוכרז שהשחקנים ביל היידר וג'אבן וולטון יצטרפו לצוות השחקנים; היידר עתיד לדבב דמות חדשה בשם סיירוס, ואילו וולטון עתיד להחליף את השחקן פין וולפהארד בדיבוב דמותו של פאגסלי. בנוסף, הוכרז שטירנן יהיה אמון לבדו על בימוי הסרט.
הפצה
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-1 באוקטובר 2021. במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-22 באוקטובר 2021.
מרסל מחלוף
מרסל מחלוף (נולדה ב-24 במאי 1963) היא מדענית ישראלית, פרופסור להנדסת ביוטכנולוגיה והנדסת מזון, המפתחת בין היתר אמצעים לטיפול במחלת הסרטן ולהנדסת רקמות. דיקנית הפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון בטכניון.
ילדותה
מחלוף נולדה בשנת 1963 בקזבלנקה שבמרוקו ועלתה לישראל יחד עם אמה וסבתה עוד באותה שנה. המשפחה התאקלמה באשדוד, בה גדלה והתחנכה. בילדותה למדה בבית הספר היסודי "אחדות" ובנעוריה למדה בתיכון "מקיף א'". לאחר תום לימודיה התגייסה לצה"ל ולאחר הכשרה של כשנה בבית הספר הטכני של חיל האוויר, שירתה כטכנאית קשר בחיל האוויר.
לימודיה
לאחר מכן עברה לערד, החלה ללמוד בשנת 1987 לתואר השני במחלקה להנדסה ביו-רפואית והנדסת כימיה באוניברסיטת בן-גוריון, וסיימה בשנת 1990. היא המשיכה לתואר שלישי במחלקה להנדסת ביוטכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
בסיום הלימודים, בשנת 1997, קיבלה את אות הדוקטורט ונסעה ללימודי הבתר-דוקטורט בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד בבוסטון במסצ'וסטס שבארצות הברית למשך 4 שנים.
ב-2001 התקבלה לטכניון לפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון.
תחומי מחקר
שלושת תחומי המחקר העיקריים שלה הם:
פילאר קינטנה
ביוגרפיה
קינטנה נולדה, גדלה והתחנכה בסנטיאגו דה קאלי, במערב קולומביה. היא למדה תקשורת חברתית באוניברסיטת חאבריאנה בבוגוטה. לאחר סיום לימודיה עבדה כתסריטאית בטלוויזיה וקופירייטרית בחברת פרסום. היא טיילה בעולם במשך שלוש שנים, ולאחר שובה השקעה על חוף האוקיינוס השקט.
בשנת 2003 היא פרסמה את ספרהּ הראשון "דגדוג על הלשון" (Cosquillas en la lengua).
בשנת 2007 נכללה קינטנה ברשימת הסופרים המצטיינים מתחת לגיל 39 באמריקה הלטינית, (Bogotá39), שפורסמה במהלך "פסטיבל היי" , שנערך באותה שנה בבוגוטה, מאחר שארגון אונסקו הכריז על בירת קולומביה כ"בירת הספר העולמית" לשנה זו. באותה שנה גם יצא לאור ספרהּ "אספנים של אבקות נדירות" (Coleccionistas de polvos raros).
בשנת 2011, ייצגה קינטנה את קולומביה בתוכנית הכתיבה הבינלאומית באוניברסיטת איווה, ובשנת 2012 השתתפה בסדנת הכותבים הבינלאומית שנערכה באוניברסיטה הבפטיסטית בהונג קונג.
הספר כלבה, שראה אור בשנת 2018 זכה לשבחים רבים ותורגם ל-16 שפות לפחות. הוא הופיע ברשימת המועמדים הסופית בפרס הלאומי לרומן הטוב ביותר בקולומביה (Colombian Premio Nacional de Novela; 2018), וברשימת המועמדים הסופית לפרס הספר המתורגם הטוב ביותר בארצות הברית (National Book Award for Translated Literature in the US; 2020). תרגום הספר לאנגלית זכה ב-English Pen Award
תסריט שכתבה קינטנה ביחד עם הסופר הקולומביאני אנטוניו גרסיה אנחל זכה בפרס התסריט הטוב ביותר לשנת 2020 ובמימון של שתי קרנות קולנוע קולומביאניות. הסרט שנוצר בעקבותיו, "Lavaperros" (באנגלית Dogwashers), עלה בענקית הסטרימינג נטפליקס במרס 2021.
ספרה "התהומות" (Los abismos), שראה אור בשנת 2021, עוסק ביחסי משפחה מנקודת מבט של ילדה. הספר זכה לשבחי הביקורת וזכויות תרגומו נמכרו לשפות אחדות.
מרסיאל ואלן
מרסיאל אנרי ואלן (בצרפתית: Martial Henri Valin; 14 במאי 1898 - 19 בספטמבר 1980) היה איש צבא ואוויראי צרפתי, ששימש בתפקידים בכירים בצבא צרפת החופשית לצידו של הגנרל שארל דה גול, ולאחר מלחמת העולם השנייה שימש בתפקידים בכירים בצבא הצרפתי.
מוצא ונעורים, קריירה מוקדמת
ואלן נולד בעיר לימוז' בצרפת. בשנת 1917 התגייס כחייל פשוט לחיל הפרשים הצרפתי, ולחם במלחמת העולם הראשונה במסגרת גדוד הדראגונים הרביעי. באביב 1917 הצליח להיכנס ללימודים באקדמיה הצבאית בסן סיר, ובפברואר 1918 שב לחזית בדרגת קצין זוטר (aspirant), לחם בקרבות החזית המערבית ואף נפגע בגז רעיל.
ואלן המשיך בשירות גם לאחר המלחמה, ושירת בצבא צרפת במרוקו ובלבנט, תוך שהוא עולה בסולם הדרגות. בשנת 1926 החליט להפוך לטייס ובשנת 1928 השלים את הכשרתו כטייס. הוא המשיך בקידומו במסגרת חיל האוויר הצרפתי בתפקידי פיקוד ומטה שונים. בשנת 1939 קודם לדרגת קומנדנט, המקבילה בצה"ל לדרגת רב-סרן.
באוגוסט 1939 היה ואלן אחד מהמשתתפים במשלחת הצבאית האנגלו-צרפתית שנועדה לגשש לגבי ברית אפשרית עם ברית המועצות לקראת מלחמת העולם השנייה הקרבה ובאה. המשלחת הייתה של גורמים צבאיים בדרג נמוך יחסית, וסמכויותיה היו מוגבלות. במסגרת זו הוחלפו הצעות למקרה של מלחמה עם גרמניה הנאצית, והצעות אלו היו ברובן כרוכות במעבר צבאות ברית המועצות דרך פולין. מבחינת בריטניה וצרפת שערבו לשלמותה של פולין, היה מדובר במכשול. עם זאת, בשלב מסוים הציע מפקד המשלחת, גנרל דומנק, כי ואלן יישלח לוורשה לנסות ולהשיג את הסכמת הפולנים למתווה המוצע. הצעה זו נדחתה על ידי משרד המלחמה הצרפתי. במקביל ניהלה ברית המועצות שיחות עם גרמניה הנאצית, ואלו הבשילו לכדי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם בטרם הצליחו הצרפתים, הבריטים והפולנים, לגבש עמדה שתאפשר הסכמה עם ברית המועצות.
צרפת החופשית
עד יוני 1941 לא היו הטייסים השייכים לצבא צרפת החופשית מאורגנים במסגרת אחידה. חלקם שירתו כנספחים ליחידות של ה-RAF ואחרים ביחידות שהתארגנו אד-הוק, ללא שדרת פיקוד ראויה. באביב 1941 עמד ואלן בהנחיית דה גול במגעים עם שר האווירייה הבריטי סיר ארצ'יבלד סינקלייר, והשניים הצליחו להגיע להבנה על הקמת מסגרת ארגונית לחיל האוויר של צבא צרפת החופשית. ואלן מונה על ידי דה גול להקים מסגרות אלו. באוגוסט 1941 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל. בספטמבר 1941 צורף אל "הוועד הלאומי" שהקים דה גול כמעין ממשלה זמנית. עד 1944 עסק ואלן בארגונו ובניהולו של כוח האוויר של צרפת החופשית. ב-1944 נשלח לצרפת, והשתתף בשחרור פריז.
לאחר המלחמה
בשנת 1945 הועלה ואלן לדרגת לויטננט גנרל, ובשנת 1946 הצטרף למשלחת הצרפתית שעסקה בהקמת ארגון האו"ם. בפברואר 1947 מונה לדרגת המפקח הכללי על חיל האוויר הצרפתי ונשאר בתפקיד זה עד שנת 1957.
בתפקידו כמפקח הכללי על חיל האוויר הצרפתי גילה ואלן ידידות רבה למדינת ישראל. בשנת 1953 היה בין היוזמים, לצידם של שמעון פרס, אנשי חברת "נורד" הצרפתית, ובכירים נוספים, כי צרפת תספק לישראל מטוסי סילון מתקדמים מסוג "דאסו מיסטר", ובנוסף לכך יוקם בישראל בית חרושת שייצר מטוסי קרב וסילון בסיוע צרפתי. רעיון זה נגנז כעבור מספר חודשים, אך הוא עמד בבסיס המגעים שהביאו לאספקת מטוסי ה"מיסטר" לצה"ל בשנת 1955.
משנת 1931 היה חבר בלגיון הכבוד, ולאחר מכן זכה להיות לחבר גם במסדר השחרור בנוסף לתארים ועיטורים רבים נוספים.
בספטמבר 1980 מת בכפר ניי-סיר-סן וזכה לכבוד של טקס אשכבה בארמון האינווליד בו קבורים אישים חשובים בהיסטוריה הצבאית של צרפת. הוא נטמן לאחר מכן בעיר הולדתו, לימוז'.
אווה מוזס קור
אווה מוזס קור (30 בינואר 1934 - 4 ביולי 2019) הייתה ניצולת השואה, שיחד עם אחותה התאומה מרים הייתה קורבן לניסויי מנגלה בתאומים במחנה אושוויץ.
ביוגרפיה
אווה ואחותה התאומה מרים נולדו לאלכסנדר ויפה, חוואים, בכפר פורץ (Porț) שבמחוז סלאז', בחבל טרנסילבניה. משפחת מוזס היו היהודים היחידים בכפר. בשנת 1940 עבר הכפר, כשאר צפון טרנסילבניה, להונגריה, ובשנת 1944 גורשה המשפחה לגטו צ'היי שבעיר שימלאו סילבאניי.
לאחר מספר שבועות נשלחה המשפחה לאושוויץ. שני הוריה ושתי אחיותיה הגדולות נספו באושוויץ, רק היא ומרים שרדו, כי ד"ר יוזף מנגלה השאיר את כל התאומים בחיים לצורך עריכת ניסויים בהם. לתאומות מוזס הזריק מנגלה חומר רעיל, שלהערכתו היה אמור לגרום למותן בתוך כשבועיים. לאחר שחרור אושוויץ, ב-27 בינואר 1945, שבו התאומות לרומניה והתגוררו בקלוז' עם דודתן. ב-1950 קיבלו היתר יציאה מרומניה ועלו לישראל.
אווה מוזס למדה בישראל בבית ספר חקלאי, שירתה בצה"ל ונישאה ב-1960 למייקל קור, אזרח אמריקני. הזוג השתקע במדינת אינדיאנה וב-1965 קיבלה אווה מוזס-קור אזרחות אמריקנית.
בשנת 1978 החלה מוזס-קור בחיפוש אחר "תאומי מנגלה" אחרים ובשנת 1984, לאחר שהתארגנה קבוצת ניצולים, הקימו אווה ואחותה מרים את ארגון "נצח תאומי אושוויץ" (CANDLES), שמטרתו לתמוך בניצולי אושוויץ עליהם נערכו ניסויים רפואיים בהיותם ילדים. הודות לארגון זה היא איתרה 122 תאומי מנגלה אחרים.
בשנת 1993 נפגשה לראשונה, בגרמניה, עם רופא לשעבר מאושוויץ. היה זה הנס מינך, שהוסגר לפולין, נשפט במשפטי אושוויץ בשנת 1947 והיחיד שנמצא זכאי. השניים נותרו בקשר ונפגשו שוב באתר המחנה בינואר 1995, במלאת 50 שנים לשחרור אושוויץ, בעקבות הזמנתה של מוזס-קור.
מוזס-קור הקימה גם מוזיאון ומרכז הדרכה על השואה בשנת 1995 בעיר מגוריה, כדי ללמד את הציבור על אאוגניקה, השואה ועל כוחה של הסליחה. באמצע שנות ה-90 נפטרה אחותה מרים.
מוזס-קור זכתה להתעניינות בינלאומית לאחר שאמרה שהיא סולחת לנאצים על כל מה שנעשה לה. על אמירה זאת הופק סרט דוקומנטרי בשם "לסלוח לד"ר מנגלה". מוזס-קור הסבירה שהיא אינה סולחת לנאצים כי הם ראויים לכך, אלא כי היא ראויה להשתחרר מנטל השנאה ואינה רואה עצמה כקורבן אלא כגיבור שזכה לצאת בחיים מן התופת. לדבריה, "לקורבן יש הזכות להיות חופשי - ואדם לא יכול להיות חופשי ממה שאחרים עוללו לו אם הוא לא יכול להתנער מן הנטל היומי של כאב וזעם". בניגוד לקור, טענה ניצולת השואה יונה לקס, גם היא מתאומי מנגלה כי "על זוועות כאלה אי-אפשר לסלוח".
היא השתתפה במשפט הדמה שהתקיים לדוקטור מנגלה, ובתוכנית "ציידי הנאצים".
בשנת 2014 יצא לאור ספרה "שרדתי. חיי הקורבן של יוזף מנגלה".
באפריל 2015 הגיעה לגרמניה והעידה מטעם התביעה במשפטו של איש האס אס אוסקר גרנינג. כיוון שגרנינג לא ניסה להכחיש את פעילותו בזמן השואה, הסביר שהוא חש חובה מוסרית על מעשיו וביקש סליחה מן הקורבנות, לחצה מוזס-קור את ידו במהלך המשפט, ואף חיבקה אותו. חלק מן התובעים מתחו ביקורת על מעשה זה, בטענה שאינו יאה לאדם שנמנה עם התובעים במשפט. באותה שנה הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בטלר שבאינדיאנה.
נפטרה בקרקוב שבפולין ב-4 ביולי 2019.
אשר לייב בריסק
אשר לייב בריסק (תרל"ב 1872 - ד' בכסלו תרע"ז 29 בנובמבר 1916) היה סופר וביבליוגרף איש היישוב הישן בירושלים, ראשון הממפים והמתעדים של בית הקברות בהר הזיתים. את ממצאיו ורישומיו העלה בחמשת כרכי הספר "חלקת מחוקק" שיצאו לאור בעשור הראשון של המאה ה-20.
חייו
נולד בירושלים בשנת 1872 לדוד ולרחל בריסק (נפטרה ד' אייר תרע"ב). מצד אביו התייחס לראשוני הפרושים שעלו לארץ בעליית תלמידי הגר"א, ומצד אמו התייחס למשפחת רבנים. סבו, הרב מאיר אניקשטר, היה ממונה (גזבר) כולל וילנה-זמושץ'-קורלנד (בן דוד מצד אמו הוא המחנך והעיתונאי יוסף לוריא). למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים ולאחר מכן מצא את פרנסתו בדוחק כמגיה בבית הדפוס של ישראל ב"ק. בריסק היה בעל דחף גדול לעסוק בתיעוד ההיסטוריה היהודית, ובעיקר זו הירושלמית, ותכנן מספר מפעלים גדולים בעלי אופי ביבליוגרפי, אם כי בפועל לא זכה להשלים אף אחד מהם. בריסק היה עני מרוד כל ימיו וכתביו מלאים בתחינות אל הקורא שיואיל לקנות את ספריו ולהפיצם בין חבריו כדי לאפשר לו להמשיך במפעליו החשובים.
בעת מלחמת העולם הראשונה גויס בריסק לעמליה, גדוד עבודה שהועסק בעבודות כפייה בעורף ובחזית. מלכתחילה היה אמור להישלח לאזור באר שבע - קרוב לחזית ובאזור ללא יהודים, אוהביו הצליחו להפעיל את קשריהם, והוא הושאר בירושלים והוטל עליו לעסוק בטאטוא רחובותיה של העיר. הוא מת ברעב בד' בכסלו תרע"ז (29 בנובמבר 1916) ונקבר בהר הזיתים תחת מצבה פשוטה ומינימליסטית. במהלך שנות השלטון הירדני נעקרה מצבת קברו.
לאחר איחודה של ירושלים, כאות הוקרה על פועלו הרב שאפשר את איתורם ושיקומם של אלפי קברים, נקבעה בידי החברה קדישא מצבה חדשה על קברו, המעלה על נס את פועלו. על מצבתו נכתב:
חלקת מחוקק
המגנום אופוס של בריסק הייתה סדרת החוברות שהוציא בין השנים 1901–1909, שבה הוא מתעד את קברי הר הזיתים, תוך פירוט מיקום הקברים והעתקת נוסח המצבות. פעילותו קיבלה את הסכמתם הנלהבת של ראשי החברה קדישא האשכנזית, ובראשם הרב יוסף חיים זוננפלד והרב זלמן בהר"ן, ושל הממונים הספרדים משה נבון ודוד אלקלעי.
בריסק חילק את שטחי בית הקברות לחלקים, רצועות וחלקות והתחיל להדפיס מ"החלקות היותר נושנות והמלאות קברים". לספרו הוסיף מידע שימושי כגון "מורה דרך" לסיוע פענוח נתוני הקברים. בסוף כל חוברת מסר נתונים מסכמים: מספר הקברים בעלי המצבות עם כיתוב, ללא כיתוב, ללא מצבה, קברי ילדים ומקומות שמורים וכן רשימה של רבני ירושלים ושנות כהונתם ורשימת "המחברים וספריהם" ולוח תיקונים והשמטות. הערות שונות נוספו בידי מרדכי שמעון וינברג. במספר מקומות ברחבי החוברות השונות מודיע בריסק כי בכוונתו להדפיס כרך נפרד בשם "ספר היחס" ובו דברי זיכרון ופרטים על הנקברים, על פי חומר שיישלח אליו, אולם ספר זה מעולם לא נדפס.
פירוט החוברות
בסמוך לטקסט המצבות, רשם בריסק הערות שונות - פיענוח ראשי תיבות, הבהרות לכיתובים או לתכנים לא ברורים, השלמות היסטוריות והערות על מצבות יוצאות דופן. בנוסף לכך, אצל אישים בעלי חשיבות היסטורית, הוסיף בריסק רשומות ביוגרפיות - לרוב, מספר שורות קצרות מפרי עטו, אך לעיתים הוא צוטט פסקאות שלמות מספרים כגון שם הגדולים, זכר צדיקים לברכה, תולדות גדולי ישראל וגאוני איטליה, שם הגדולים החדש. בחלקות של הפרושים, מופיע סעיף הערות שוליים בשם "מפנקס החברה" ובו הוסיף בריסק מידע המופיע בפנקס המשלים את המופיע על המצבה - כגון שמות וכינויים נוספים, מקצוע, ייחוס, תאריכי פטירה ונסיבותיה.
יחד עם הספר, שרטט בריסק מפה של הקברים שלא פורסמה, אלא נותרה בכתב יד ועברה לימים למשרדי החברה קדישא הראשית והכללית.
עם השנים נעשו החוברות לנדירות ביותר, ובשנת 1969, לאחר שהוברר ערכם הרב, נאספו החוברות ופורסמו מחדש בידי יעקב גליס מטעם מועצת בתי העלמין בירושלים.
בשנת 2009 הועלה מאגר ממוחשב לאתר החברה הגנאלוגית הישראלית המבוסס על פרטי הנפטרים המופיעים בספר חלקת מחוקק.
משפחתו
לילדיו קרא בשמות תנכיים מקוריים ובהם: קהלת, ציוני, עברי, צפנת פענח, אליפלט וחוריה, שנקראה על שם התקוות הגדולות שתלו בני היישוב במהפכת הטורקים הצעירים ובהשראת השם "חורי" המופיע בדברי הימים.
ולדימיר יעקבלביץ' קולפאקצ'י
ולדימיר יעקבליץ' קולפאקצ'י (ברוסית: Владимир Яковлевич Колпакчи; 26 באוגוסט 1899 - 17 במאי 1961) - מנהיג צבאי סובייטי, גנרל ארמייה, אשר קיבל את עיטור גיבור ברית המועצות.
תחילת השירות הצבאי ומלחמת האזרחים ברוסיה
ולדימיר יעקבלביץ' קולפאקצ'י נולד בקייב במשפחתו של פקיד. על פי רשומת העיטור והמילון הביוגרפי "המלחמה הפטריוטית הגדולה. מפקדים" רשום כרוסי, לפי מקורות אחרים - יהודי או קרימצ'ק. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בעיר ובגימנסיית פטרוגרד של הקיסר פיטר הגדול, התקבל ללימודים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קייב.
במאי 1916 נקרא לשירות צבאי בצבא הקיסרי הרוסי. התגייס לצוות ההדרכה במפקדת הקורפוס (מקביל לגיס) ה-43. לאחר סיום לימודיו התגייס לפקד על יחידת פרשים במפקדת הקורפוס ה-12 של הארמייה ה-12 בחזית הצפונית בדרגת אונטר-אופיצר זוטר. השתתף במלחמת העולם הראשונה. במהלך מהפכת פברואר 1917, היה בחופשת מחלה והשתתף באירועים כחלק מיחידה במוסד הקומיסריאט של פטרוגרד. לאחר מכן שירת במשמר האדום - מאז אוגוסט 1917. השתתף במהפכת אוקטובר בפטרוגרד ובהסתערות על ארמון החורף.
תקופה בין המלחמות
מאפריל 1921 - עוזר קומיסר של דיוויזיית הסיור ה-11 במחוז הצבאי פטרוגרד, אך עד מהרה הועבר למפקדת האזור המבוצר פטרוגרד: עוזר קומנדנט, קומנדנט, מפקד קבוצה משריינת. מספטמבר 1922 - עוזר הקומיסר הצבאי, ומיולי 1923 - הקומיסר הצבאי של האזור המבוצר פטרוגרד. מאז אוקטובר 1923 שירת בחזית טורקסטאן בתור הקומיסר הצבאי של דיוויזיית הסיור השלישית של טורקסטאן וכקומיסר הצבאי של מפקדת הכוחות קבוצת מזרח בוכרה. השתתף בלחימה נגד הלאומנים המקומיים (באסמאצ'י). מאז אוגוסט 1924 - הקומיסר הצבאי של דיוויזיית הסיור ניז'ני נובגורוד מס' 17 ודיוויזיית סיור מס' 59.
בשנת 1928 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של הצבא האדום על שם פרונזה. ממאי 1929, שירת במחוז הצבאי הבלארוסי - מפקד גדוד הסיור הנובוזיבקובסקי ה -110 של חטיבת הסיור ה -37, מ-30 באפריל 1931 - ראש המטה של חטיבת הסיור הבלארוסית השנייה, מיוני 1933 - מפקד-קומיסר דיוויזיית הסיור של מינסק השמינית על שם דזרז'ינסקי, מאז יולי 1936 - סגן ראש מטה המחוז הצבאי הביילורוסי.
השתתף במלחמת האזרחים בספרד מאוגוסט 1937 עד לפברואר 1938, כיועץ צבאי למפקד החטיבה הספרדית ה-22 וכיועץ צבאי למפקד החטיבה הבינלאומית ה-13. הוא לחם בצבא הרפובליקני ליד מדריד וולנסיה.
במרץ 1938 חזר לברית המועצות ומונה למפקד קורפוס הסיור ה-12 במחוז הצבאי סביב וולגה. מדצמבר 1940 - מפקד המטה במחוז הצבאי חרקוב.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה מונה לראש מטה הארמייה ה-18 שהוקמה על בסיס המחוז הצבאי של חרקוב. הארמייה הועברה לחזית הדרומית והשתתף בקרבות הגבול ברפובליקה המולדובית ובמבצע ההגנה טירספול-מליטופול. בתחילת אוקטובר 1941, במהלך מבצע ההגנה על דונבאס, הארמייה ה-18 כותרה, ולאחר מותו של המפקד, לוטננט-גנרל סמירנוב הוא לקח פיקוד על הארמייה והוציא מהכיתור חלק מכוחותיה כולל המטה. היה לו חלק במבצע ההתקפי ברוסטוב. מ-24 בדצמבר 1941 - ראש המטה, מ-17 בינואר 1942 - עוזר מפקד חזית בריאנסק להרכבת יחידות.
מפברואר 1942 - סגן מפקד ארמיית ההלם ה-4 בחזית קלינין ובמקביל לכך מפקד קבוצת הכוחות בווליז'. במאי 1942 הוא מונה למפקד ארמיית הרזרבה ה-7, שעל בסיסה ב-10 ביולי של אותה השנה הוקמה הארמייה ה-62 ועד מהרה נכללה בחזית סטלינגרד. עד ל-2 באוגוסט 1942, פיקד על הארמייה ה-62. בקרבות קרבות מגננה בעיקול הדון הגדול. בקרבות ליד קלץ'-על-דון ספגה הארמייה אבדות קשות, המטה שלה איבד קשר עם הכוחות שכותרו. ב-2 באוגוסט 1942, ביוזמתו של מפקד חזית סטלינגרד, הגנרל V. N. Gordov, הוא הודח מתפקיד מפקד הצבא. אולם עד מהרה הודח גורדוב עצמו ומעשיו של קולפקצ'י הוכרו כמתאימים למצב הנדון, ולאחר מכן טוהר שמו.
מאז נובמבר 1942 - מפקד הארמייה ה-30 בחזית המערבית, שהשתתפה במבצע מאדים. במרץ 1943 השתתפו חיילי הארמייה במבצע ההתקפי האסטרטגי של רז'ב-ויאזמסק שבמהלכו שוחררה העיר רז'ב ב-3 במרץ. למרות שבאופן כללי, משימות המבצע לא הושלמו (הארמייה הגרמנית ה-9 לא חוסלה בבליטת רז'ב והיא נסוגה לקו הגנה שהוכן קודם לכן), פעולות הארמייה ה-30 זכו להערכה רבה: ונהיה רק אחד מכל הארמיות שהשתתפו במבצע שקיבל לשמו את המילה "המשמר" והפך להיות ארמיית המשמר העשירית על בסיס הנחיית מטה הפיקוד העליון מ -16 באפריל 1943 ופיקד עליה במשך כחודש. ב-14 במאי 1943 מונה למפקד על הארמייה ה-63 של חזית בריאנסק והוביל את הארמייה במיומנות בקרב קורסק, במבצעים ההתקפיים של אוריול, בריאנסק, גומל-רצ'יצה, אורשה.
מאז פברואר 1944 - ראש המטה של החזית הבלאורוסית השנייה, שביצע את המבצע ההתקפי של פולסי.
מאפריל 1944 ועד להסכם הכניעה של גרמניה - מפקד על הארמייה ה-69 של החזית הביילורוסית הראשונה. חיילי הארמייה ה-69 בפיקודו התבלטו במבצע ההתקפי הביילורוסי : פעלו בחזית, במהלך מבצע קו החזית לובלין- ברסט (18 ביולי - 2 באוגוסט 1944), הארמייה התקדמה לכיוון חלם, פרץ את הגנות הוורמאכט, צלח את נהר הבוג המערבי תוך תנועה ובשיתוף פעולה עם חיל הפרשים של המשמר ה-7, שחרר את העיר חלם (22 ביולי). בסוף יולי הגיעו חלקים מהארמייה לוויסלה, צלחו אותו תוך כדי תנועה וכבשו את המובלעת פולאווי החשוב מבחינה אסטרטגית.
כמפקד הארמייה ה-69, בדרגת קולונל-גנרל גילה מיומנות כמנהיג צבאי ואומץ לב אישי במהלך מבצע ויסלה-אודר. הארמייה פרצה את ההגנה המבוצרת ארוכת הטווח של ורמאכט וכיתר כוח רב ליד העיר ראדום, שנכבש בשיתוף פעולה עם כוחות אחרים יחד עם הערים טומאשוב (טומאשוב מזובייצקי), לודז', פוזנן (בהשתתפות קורפוס הסיור ה-91 ) מזריץ וערים אחרות. לאחר שעברו למעלה מ-300 ק"מ מערבה תוך שלושה שבועות, בתחילת פברואר צלחו היחידות הקדמיות של הארמייה את נהר אודר תוך כדי תנועה.
לפי הצו הנשיאותי של הסובייטי העליון של ברית המועצות מ-6 באפריל 1945 הוענקו לו עיטור גיבור ברית המועצות עם הענקת עיטור לנין והמדליית כוכב הזהב "על הביצוע המופתי של משימות הלחימה של הפיקוד בחזית המאבק נגד הפולשים הגרמנים והאומץ והגבורה שהפגין במהלכן".
לאחר מכן, חיילי הארמייה לקחו חלק פעיל בשמירה והרחבת מובלעת באזור קיסטרין ובמהלך הקרב על ברלין.
השירות הצבאי לאחר המלחמה
לאחר המלחמה פיקד על חיילי המחוז הצבאי של באקו בין יולי לאוקטובר 1945. מאז סוף 1945 פיקד על הארמייה ה-40 של המחוז הצבאי של אודסה. ממאי 1946 - סגן מפקד המחוז הצבאי של המזרח הרחוק, מיולי 1946 עד מרץ 1950 - מפקד הארמייה הדגל האדום הראשונה במזרח הרחוק. סיים את הקורסים האקדמיים הגבוהים באקדמיה הצבאית הגבוהה הקרואיה על שמו של וורושילוב ביולי 1951. מאז פברואר 1952 - מפקד הארמייה השישית במחוז הצבאי הצפוני. מאז מאי 1954 פיקד על כוחות המחוז הצבאי הצפוני. מינואר 1956 היה ראש המחלקה במנהלת הראשית לאימון קרבי של כוחות היבשה, ומאוגוסט 1956, ראש המנהלת הראשית לאימון קרבי של כוחות היבשה של ברית המועצות.
מותו
נהרג בעת מילוי תפקידו ב-17 במאי 1961 כתוצאה מהתרסקות מסוק מי-4 יחד עם קולונל-גנרל סמיון פרוויורטקין. עובדת המוות הושתקה במשך זמן רב. נקבר במוסקבה בבית הקברות נובודביצ'י.
צחר כחלחל
צחר כחלחל (שם מדעי: Leucaena leucocephala) הוא מין עץ תרבות ונוי, ירוק-עד, בסוג צחר ממשפחת הקטניות. הוא אחד מ-25 מינים בסוג צחר, שרובם נפוצים באזורים הטרופיים והסובטרופיים של העולם החדש וחלקם ב.
לצחר כחלחל תת־מין המוכר בשם "גלברטה". גלברטה, בשונה מתת־המין הנפוץ "ליקוצפלה", הוא עץ גדול יותר, מסועף פחות (דליל בענפים) וגבעוליו הצעירים קרחים (ללא פלומה צפופה ואפרפרה).
מוצאו של צחר כחלחל בדרום מקסיקו, שם הוא תורבת והופץ לצפון מרכז אמריקה ואחר כך לכל האזורים הטרופיים בכל היבשות, למעט אנטארקטיקה. מין זה תורבת וטופח בגלל מגוון התועלות שהוא מספק למשק החקלאי: כצמח מספוא, כזבל אורגני לדישון, כמקור לדלק, כמזון לבני אדם ועוד. למרות יתרונותיו הכלכליים הרבים הוא הוכרז כמין פולש אגרסיבי, בעיקר באזורים טרופיים וסובטרופיים. בישראל, שאליה הוא הובא בתקופת המנדט הבריטי ואוזרח, מתנהלת מלחמת חורמה נגדו, כדי שלא יהפוך למין פולש.
מאפיינים
צחר כחלחל הוא עץ קטן-בינוני, ירוק-עד, דו-מיני, לא קוצני (בשונה מעצי השיטה והינבוט) וגובהו מגיע ל-2 עד 6 מ' ואף לגובה של 15 מ' ולקוטר גזע של 35 ס"מ בפרט בעל גזע יחיד, או לגובה של 20 מ' ולקוטר גזע של 50 ס"מ בפרט בוגר שגדל בבית גידול נוח. מופע הנוף שלו נע מצורת שיח מסועף עם הרבה גזעים וענפים מתנשאים ועד צורת עץ עם גזע קצר וברור, שענפיו האלכסוניים פונים כלפי מעלה עם צמרת סוֹכְכָנִית מעוגלת ורחבה בתת־מין גלברטה (glabrata). קליפת הגזע חומה אפרפרה עם סדקים אנכיים רדודים בצבע חום עם נטייה לכתום. חתך מכוון בגזע מבליט את הצבע הכתום-אדמדם. הענפים הצעירים עם עדשתיות חומות, מכוסים בפלומה צפופה (לא בתת־המין "גלברטה") ואפרפרה ומתקרחים בבגרותם. מערכת שורשיו מפותחת, שמעמיקה מהר מאוד עד 2 מ' בשנה הראשונה בשתילים ועד 5 מ' בפרטים בוגרים.
עלים ונשירה
העלים מסורגים ומנוצים פעמיים, להם 4 עד 9 זוגות של סעיפים נגדיים, וכל סעיף נושא 5 עד 21 זוגות של עלעלים קטנטנים נגדיים, מוארכים, דמוי סרגל או דמוי אזמל, בלתי סימטריים, ואפרפרים בצדם התחתון. אורך העלה 5 ס"מ (לעיתים רחוקות 2.5 ס"מ) עד 9 ס"מ, לעיתים רחוקות עד 16 ס"מ. אורך הסעיף 5 עד 10 ס"מ ואורך פטוטרת העלה 2 עד 5 ס"מ. הלוואים בבסיס העלה קטנטנים, משולשים, זיפיים ונושרים בקלות ובהקדם. צירו הראשי של העלה פלומתי, מסתיים בזיף רך, ורק בצדו העליון בלוטת צוף אחת או מספר בלוטות שחורות קעורות, דמויות ספל, במיקום של הסעיפים הנמוכים ביותר.העלעל – אורכו 7 עד 21 מ"מ ורוחבו 1.5 עד 4 מ"מ. העלעל יושב (ללא פטוטרת), בסיסו מעוגל וקודקודו חד. טרף העלעל קרח, למעט בשוליים ולעיתים רחוקות גם בתחתית העורק הראשי, שאינו חוצה את העלעל באופן סימטרי, אלא קרוב יותר לאחת השפות.
העלים נושרים מעט או לחלוטין בהתאם לאורכה ולחומרתה של העונה היבשה. הם נושרים ומתמעטים, גם בעקבות טמפרטורות נמוכות, אך העלווה מסוגלת להתחדש. העלים מתפתחים בד בבד להתפתחות הפרחים. העלווה טעימה מאוד לצאן ובקר ויונקים אחרים.
פרחים ורבייה
הפרחים לבנים, נכונים, קטנטנים ודו-מיניים.
גביע הפרח צינורי-פעמוני עם 5 שיניים קצרות באורך 2 עד 3.5 מ"מ. הדופן החיצוני של בסיסו קרח וקצהו העליון ארוך וצר וצדו החיצוני מכוסה בשערות זעירות, רכות וזקופות. כותרת הפרח באורך 10 עד 11 מ"מ.
עלי הכותרת חופשיים, זקופים, נושקים אחד לשני, צרים מאוד באורך 4 עד 5.25 מ"מ, אורכם שווה בערך לשליש אורכם של האבקנים. עלי הכותרת מכוסים מבחוץ בשיער ארוך ורך (פלומה).
מספר האבקנים 10 (במיני השיטה מספרם תמיד עולה על 10) וחופשיים (הם אינם מאוחים גם לא בבסיסם כבחלק ממיני השיטה). הזירים באורך כ-7 מ"מ, שעירים בדלילות. המאבקים שעירים (בשונה מסוג השיטה) ובולטים מתוך הפרח.
האבקת הפרחים עצמית שמסתייעת על ידי חרקים מזדמנים. הצמח יוצר זרעים כבר בשנה הראשונה לאחר נביטתו בסתיו ובאביב.
הצמח מסוגל להתרבות גם בצורה אל-מינית (ווגטטיבית).
פירות והפצה
הפירות משתלשלים בקבוצות של 3 עד 20 תרמילים ולעיתים רחוקות עד 45. הפרי הוא תרמיל רחב, ישר, שטוח ודקיק (אך לא בעל מקצועות ולא פחוס כמו בינבוט) וצבעו משתנה מירוק לחום. קצהו חד וקשה וגם בסיסו מתחדד. התרמיל עם בליטות רוחביות במקומות בהם מונחים הזרעים, אורך התרמיל 8 עד 20 ס"מ, ורוחבו 1.3 עד 2.1 ס"מ והוא נישא על עוקץ שאורכו 1 עד 3 ס"מ. קליפת התרמיל גלדנית חומה-בהירה עד כהה מכוסה בפלומה לבנה וצפופה או קרחת ומעט מבריקה (בתת־מין גלברטה).
עם ההבשלה נפתח התרמיל לשתי קשוות ישרות שאינן מתעקמות בהמשך. הזרעים 6 עד 25, חומים, מבריקים, שטוחים, דחוסים, דמוי אליפסה עד ביצה צרה, אורכם 6 עד 9 מ"מ ורוחבם 3 עד 5 מ"מ. הזרע מכיל אנדספרם. בשני צדדי הזרע ישנו סימן בולט בצורת U שאופייני לצחר כחלחל. השיוף (בתמונה שיוף טבעי) מועיל לחדירת מים והנבטה מהירה כמו כל הזרעים ממשפחת הקטניות.
צחר כחלחל בעל מנגנון האבקה עצמית, שאינו תלוי במאביקים מסוימים, הוא מייצר כמויות אדירות של זרעים מהשנה הראשונה, פחות או יותר ברציפות לאורך השנה (בישראל בסתיו ובאביב) ככל שהתנאים מאפשרים, על פני מגוון רחב של בתי גידול. הפירות מבשילים ונפתחים תוך 10 עד 15 שבועות. הזרעים נופלים ומופצים על ידי רוח ובסיוע חרקים ומכרסמים אם כי תרומת האחרונים לפיזור נמוכה. גשם ומי נגר משמשים אמצעי חשוב להפצת הזרעים למרחקים ארוכים ממקומו המקורי של העץ, במיוחד לאורך נהרות ונחלים או ערוצי שיטפונות. הזרעים שומרים על חיוניות לפחות 20 שנה בגלל המעטפת הקשה שלהם, ועל כן נוצר בנק זרעים חיוניים בקרקע.
בית גידול
צחר כחלחל הוא מין טרופי הזקוק לאור מלא (קרינה) וטמפרטורות של 25 עד 30 מעלות צלזיוס לצמיחה אופטימלית. הוא עמיד לתנאי שרב עד 48 מעלות צלזיוס לאחר התבססות. צמיחתו מופחתת משמעותית במהלך חודשי החורף הקרירים באזורים סובטרופיים. לכן, הוא גדל בצורה הטובה ביותר באזורים מתחת לרום של כ-1500 מ' ועד 15 עד 25 מעלות מצפון או מדרום לקו המשווה, אם כי הוא יכול לשרוד בטווח רחב הרבה יותר עד לרום כ-2000 מ' ועד 40 מעלות מצפון או מדרום לקו המשווה.
באופן דומה, צחר כחלחל מותאם היטב לסביבות עם כמות משקעים שנתית ממוצעת בין 650 ל-3000 מ"מ בשנה עם עונות יבשות מתונות של 6 חודשים ועמיד גם ב-8 חודשי יובש. הוא עמיד בכמות משקעים פחותה יותר של עד 430 מ"מ ואפילו במשקעים עד 300 מ"מ במזורים צחיחים, אך אז הצמיחה איטית ותמותת השתילים גבוהה. הוא גדל טוב יותר באזורים עם עונה יבשה מוגדרת היטב.
צחר כחלחל גדל היטב רק על קרקעות מנוקזות היטב, נייטרליות או מעט בסיסיות, והוא מותאם לקרקעות גיר. הוא אינו עמיד לקרקעות עם pH נמוך (מתחת ל-pH 5), זרחן נמוך, סידן נמוך, מליחות גבוהה ועם ריכוז גבוה של אלומיניום או קרקע בוץ.
צחר כחלחל יכול להתחדש מבסיס הגזע לאחר שריפה, ויכול להתאושש לאחר "מוות" מקרה עזה, והכל לפי חומרת הנזק ולאורך תקופת הקרה.
לצחר כחלחל יש יכולת של קיבוע חנקן אטמוספירי, בעזרת חיידקים סימביוטיים המכונים ריזוביום (Rhizobium), החיים על שורשיהן. קבוע חנקן יעיל חסרה בסביבות מסוימות עקב היעדר זנים מתאימים של ריזוביום בקרקע וייתכן שיידרש הוספת זן TAL1145, שפותח על ידי NifTAL והוכח כזן מובחר עבור צחר כחלחל .דרישותיו של צחר כחלחל מקבלים מענה במגוון חבלי ארץ-ישראל, מלבד כמות משקעים נמוכה, שמונעת את התפשטות המהירה לבתי גידול טבעיים ומגבילה אותו לשטחים עירוניים ולאזורים חקלאיים מושקים וגינות פרטיות שמושקות באמצעות טפטפות. הטמפרטורות הנמוכות בארץ בהשוואה לאזורי התפשטותו בעולם וכן קרקעות הגיר והבסיסיות - אינן מהוות מגבלה רצינית להתפשטותו בארץ, אלא להפך.
תפוצה בעולם
מוצאו של צחר כחלחל הוא ללא ספק במקסיקו ומשם הופץ למרכז אמריקה (קליפורניה ואריזונה). עם זאת, קשה מאוד לקבוע את התפוצה הטבעית שלו במדויק, מכיוון שהוא תורבת בכל מקסיקו ובמרכז אמריקה ועד כה לא אותרו אוכלוסיותיו הטבעיות באופן חד-משמעי. ככל הנראה צחר כחלחל הובא ממקסיקו לאיי הפיליפינים בין השנים 1512 ל-1815 על ידי ספרדים, שהיו זקוקים למספוא עבור סוסיהם. עד סוף המאה ה-19 הזן ליקוצפלה התפשט או הוכנס לחלק גדול ממזרח אסיה, מאפריקה, והאוקיינוס השקט וכיום היא גדל בכל הארצות הטרופיות והסובטרופיות. נטיות פולשניות באוקיינוס השקט צוינו גם כבר ב-1943 בניוּאֶה (מדינת אי בדרום האוקיינוס השקט), וכעת הוא הצמח הנפוץ ביותר באזור ומהווה בעיה חמורה בטונגה ובאיי גלאפגוס.
תפוצתו הטבעית של תת־המין "גלברטה" ממקסיקו ועד הונדרס. הוא הופץ רק בשנות 1970 ו-1980 לאזורים הטרופיים. הוא אוזרח ותורבת באפריקה ומזרח אוסטרליה והגיע אף ישראל.
צחר כחלחל תורבת וטופח הודות למגוון התועלות שהוא מספק: כצמח מספוא, כזבל צמחי לדישון, כדלק ביולוגי (יצירת פחם, עצי עסקה), ובהמשך כמקור לצל, כשובר רוח, כמייצב חולות וכצמח נוי. הוא נחשב לאחד העצים האיכותיים ביותר באזור הטרופי ליצירת מספוא. כמו כן, ערך הפחם המופק מצחר כחלחל נחשב גבוה מאוד. העץ גם ניטע בשדות קפה וקקאו ליצירת צל למחצה. בשנות ה-1970 ותחילת שנות 1980 הוא תואר כ-"עץ הפלא" בשל תכונותיו הרבות, בעיקר בשל הערך התזונתי שלו וכמקור מזון לחיות משק. בגלל יתרונותיו הוא נשתל על פני 20 עד 50 מיליון דונם ברחבי העולם.
לצד יתרונותיו המועילים לאדם מסתבר שהוא פולש אגרסיבי, בעיקר באזורים טרופיים וסוב-טרופיים. צחר כחלחל סווג ברשימת 100 האורגניזמים הפולשים האגרסיביים ביותר בעולם על ידי ארגון שמירת הטבע העולמי IUCN [לא נמצא מקור] בשנת 2014. כיום הוא נחשב כצמח פולש ביותר מ-120 מתוך כ-250 מדינות בעולם, שבהם הוא גדל, ביבשות אסיה, אפריקה, אוסטרליה ובאוקיינוס השקט ואף במרכז במקסיקו ומרכז אמריקה מקום הולדתו. בארצות כמו סין, הודו ואוסטרליה הדעות חלוקות והחקלאים מאמצים אותו בשל ערכו הכלכלי והשימוש בו והם אינם רואים בו עץ פולש.
שימושים עיקריים בצחר כחלחל
השימושים העיקריים בצחר כחלחל הם: 1. מזון לבעלי חיים (גם בגני חיות) במשק חקלאי; 2. מרעה ומספוא עתיר חלבונים; 3. זבל אורגני לטיוב הקרקע; 4. הזרעים משמשים מזון לבני אדם; 5. דלק אורגני (מאגר מתחדש לעצי בעירה וייצור פחם) 6. חומר גלם לסיבים 7. חומר גלם לתעשיית העץ. צחר כחלחל משמש כחומר גלם מוגבל לתעשיית העץ בגלל ממדיו הקטנים ומבנהו, אך בעל פוטנציאל בתעשיית שבבי עץ. למרות התקוות שתלו בו בתעשיית העץ וגם בתחום הפחם הוא לא הפך לבר תחרות במינים של פינוס, אקליפטוס או שיטה השולטים בייעור המטעים הטרופיים.