cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סוכר
היסטוריה
עם התפתחות התעשייה המודרנית והסחר הבינלאומי, עלתה בהדרגה צריכת הסוכר לאורך כל המאה ה-20, למעט ירידות זמניות נקודתיות, למשל, בעת עלייתם של משקאות קלים "דיאט" ובהם תחליפי סוכר בשנות ה-80. עלייה זו המשיכה ואף התחזקה במפנה המאה ה-21, אולם במחצית השנייה של העשור השני של המאה נוצר שינוי מגמה בו למרות גדילה עקבית בכמות התושבים ובסחר הגלובלי, נותרה צריכת הסוכר סביב מספר קבוע של כ-170 מיליון טונות בכל שנה, ואף ירידה בצריכה בשנת 2020. שינוי מגמה זה הגיע לצד שינוי תפיסה נרחב יותר לגבי חשיבות קיום אורח חיים בריא, שבאו לידי ביטוי בין היתר בהמלצת ארגון הבריאות העולמי להפחית את צריכת הסוכרים הפשוטים בשנת 2015, והתבלטותה של מחלת הסוכרת כמגפה עולמית. שינוי תפיסה זה לווה גם בפיתוחן של טכנולוגיות שונות שמאפשרות שמירה על רמת המתיקות תוך צריכת כמות מופחתת של סוכר.
תזונה
בין השנים 1970 ו-2005 עלתה הצריכה הקלורית מסוכר וממתקים בארצות הברית בשיעור של 19% והאמריקאי הממוצע צורך כ-30 כפיות סוכר מוסף בתזונה שלו, מעבר לסוכרים שנמצאים במזון באופן טבעי. בישראל, עלתה צריכת הסוכר לנפש לאדם מ-56.6 ק"ג בשנה בשנת 1991 ל-65.7 ק"ג בשנת 2005.
ארגון הבריאות העולמי המליץ בשנת 2003 להגביל את צריכת הסוכר המוסף למזון לשיעור הנמוך מ-10% מכלל צריכת הקלוריות ליום. איגוד הלב האמריקאי הנחה להגביל את הצריכה לעד 5–9 כפיות ביום (100–180 קק"ל) בהתאם למין, גיל ורמת הפעילות הגופנית. לשם קנה מידה, בכוס משקה ממותק יש כ-4.5 כפיות סוכר.
אחת הדרכים להפחית בצריכה קלורית של סוכר, היא על ידי שימוש בתחליף סוכר, אשר בו המתיקות גבוהה יותר או הערך הקלורי נמוך יותר.
סוכרת
סוכרת מסוג 2 היא אחת הבעיות הבריאותיות הנפוצות במדינות מפותחות ומתפתחות רבות ברחבי העולם, על פי נתוני ארגון הבריאות העולמי, בשנת 2015 היו 1.6 מיליון מקרי מוות ישירות כתוצאה ממחלה זו.
בניגוד לסוכר ממזון, הסוכר ממשקאות חודר לגוף מהר ובעקבות זאת במקרים רבים הוא מעמיס על הלבלב ועל הכבד, מה שמוביל לסוכרת בטווח זמן קצר יותר ולמחלות לב.
מחקר משנת 2010 טען שצריכת משקה ממותק אחד עד שניים ביום מעלה את הסיכון לפתח סוכרת ב-26%.
מחלות לב
מחלות לב גורמות ל-31% מכלל מקרי המוות בעולם ולמרות שלמשקה מתוק אחד ביום יש השפעות מינימליות על הלב, לצריכת משקאות ממותקים באופן קבוע מדי יום השלכות ארוכות טווח. מחקר על גברים ששותים משקאות ממותקים בסוכר, העלה כי כל מנה נוספת ביום העלתה את הסיכון לפיתוח מחלות לב ב-19%. מחקר אחר מצא גם סיכונים מוגברים למחלות לב בקרב נשים ששתו משקאות ממותקים מדי יום.
השמנת יתר
השמנת יתר היא דאגה עולמית של מדיניות ציבורית ובריאות, כאשר אחוז האנשים הסובלים מעודף משקל והשמנת יתר ברבות מהמדינות המפותחות ובעלות הכנסה בינונית עולה במהירות.
תוספת סוכר היא תכונה נפוצה של מזונות מעובדים רבים כגון דגני בוקר, שוקולד, גלידה, עוגיות, יוגורטים ומשקאות המיוצרים על ידי קמעונאים. הנוכחות בכל מקום של משקאות ממותקים ופנייתם לצרכנים צעירים הפכו את צריכתם לנושא מדאיג במיוחד אנשי מקצוע בתחום בריאות הציבור. הן בארצות הברית והן בבריטניה, משקאות ממותקים בסוכר הם מקור הקלוריות המוביל בתזונה של בני נוער.
סרטן
מחקר צרפתי שפורסם ב-2019 ב-"British Medical Journal" העלה גם קשר אפשרי בין צריכת משקאות ממותקים (משקאות המכילים יותר מ-5% סוכר) לבין סיכון גבוה או מוגבר לפתח סרטן.
הגיינת הפה
עששת או חורים בשיניים היא המחלה הלא מדבקת הנפוצה ביותר בעולם. מיסי משקאות ממותקים נדון כאמצעי פוטנציאלי להפחתת הנטל הבריאותי והכלכלי של עששת.
פרקינסון
ממטא-אנליזה של 15 מחקרי עוקבה עם קרוב ל-30 מיליון משתתפים עולה כי סוכרת וקדם-סוכרת מלוות בסיכון מוגבר למחלת פרקינסון.
בהלכה
לגבי ברכת הסוכר יש הבדל בין סוכר חום המיוצר מקני סוכר, לבין סוכר לבן המיוצר מסלק סוכר: סוכר קנים - נחלקו הפוסקים בנוגע לברכתו יש אומרים שהסוכר נחשב כפרי, וכיון שהוא הפרי העיקרי שלשמו מגדלים את העץ, ברכתו העץ. יש אומרים שהסוכר אינו נחשב לפרי, וברכתו האדמה, ככל מאכל הצומח על עץ ואינו נחשב לפרי. ויש אומרים שכיון שאין ניכר כלל שהסוכר מיוצר מהקנים, שהרי הוא נראה כמלח, ברכתו שהכל. ולמעשה רוב העולם מברכים שהכל, כיוון שבכך יוצא ידי חובה לכל הדעות, ובדיעבד, אם בֵּרך 'העץ' או 'האדמה' - יצא ידי חובתו.
סוכר לבן מסלק סוכר - גם בנוגע לברכתו נחלקו הפוסקים. יש אומרים שהוא נחשב כעיקר הפרי של סלק זה, כי מגדלים אותו לשם ייצור הסוכר, ולכן ברכתו האדמה. ויש אומרים שברכתו שהכל, כיוון שאין ניכר כלל שהוא מיוצר מפרי זה. ורוב העולם מברכים שהכל, כיוון שבכך יוצא ידי חובה לכל הדעות, ובדיעבד, אם בֵּרך 'האדמה' - יצא ידי חובתו. ואם ברך 'האדמה' על מאכל אחר, רשאי לכתחילה לברך 'שהכל' על הסוכר, כיוון שאין דעתו לפטור בברכתו את הסוכר.
לגבי איסור ערלה בקני סוכר, המחלוקת זהה למחלוקת על ברכת הסוכר- יש הסוברים (הרדב"ז) שאין בהם איסור ערלה מכח סברת הרמב"ם שהסוכר דומה לדבש תמרים ודינו כדין זיעה. ויש הסוברים שיש בו איסור ערלה מכוח סברת הטור שהקנים אינם ראויים לאכילה, למעט הסוכר שיוצא מהם, ולכן זה הפרי של האילן.
ג'ון פאברו
ג'ונתן קוליה "ג'ון" פאברו (באנגלית: Jonathan Kolia "Jon" Favreau; נולד ב-19 באוקטובר 1966) הוא שחקן, תסריטאי, במאי קולנוע וקומיקאי אמריקאי-יהודי. ידוע בעיקר בזכות הופעותיו כשחקן בסרטים "רודי", "אחי, אני אוהב אותך", "סקס או אהבה", וסרטי "ספיידרמן" בכיכובו של טום הולנד. נודע גם בתור הבמאי של הסרטים "איירון מן", "איירון מן 2". יוצר הסדרה "המנדלוריאן" ו"שף" ושל סרטי הלייב אקשן של דיסני: ספר הג'ונגל ומלך האריות.
קורות חיים
פאברו נולד בפלאשינג, ניו יורק. בנם של מדלן, מורה בבית ספר יסודי שנפטרה מלוקמיה ב-1979, וצ'ארלס פאברו, מורה לחינוך מיוחד. אמו הייתה יהודייה ממוצא רוסי, ואביו קתולי ממוצא איטלקי וצרפתי-קנדי. פאברו הלך לבית ספר עברי, ואף חגג בר מצווה.
קריירה
התפקיד הקולנועי המרכזי הראשון שקיבל היה בסרט טאצ'דאון משנת 1993. כעבור שנה שיחק בקומדיה PCU. בשנת 1996 שיחק בסרט המתח "גורם לא ידוע" בכיכובה של נעמי ווטס. כמו כן, כתב את התסריט עבור "סקס או אהבה", הסרט זיכה אותו ואת הבמאי דאג לימן, בפרס מבקרי הסרטים של פלורידה.
תרומת זרע
תרומת זרע היא הפעולה של הפקדת זרע גברי בבנק זרע לצורך הפריה עתידית של נשים.
ג'ון פאברו
קריירה
ב-1997 השתתף בכמה פרקים בעונה השלישית של הסדרה חברים בתפקיד פיט בקר, החבר המיליונר של מוניקה גלר.
תרומת זרע
תהליך התרומה
תורם פוטנציאלי עובר תחילה שאלון טלפוני קצר האם הוא מתאים לפרמטרים המבוקשים ביותר בקרב הנשים שרוכשות את הזרע. תנאי הסף להתחלת בדיקות ההתאמה ברוב המקומות הם גברים בגילאי 20–35, גובה 180 ומעלה, לא נשואים, עבר רפואי ונפשי נקי, פרופיל צבאי גבוה, בעל השכלה גבוהה, חברתי, בעל מראה חיצוני מעולה.
ג'ון פאברו
קריירה
לאחר שהופיע בסרטים "פגיעה קטלנית", "עד החתונה זה יעבור" ו"דרדוויל", החל פאברו לעבוד כבמאי.
תרומת זרע
תהליך התרומה
לאחר שעבר התורם את השלב הראשון הוא נקרא לראיון אישי במהלכו הוא נשאל על תחביבים, מוצאו המשפחתי, עיסוקיו וכו'. מכיוון שהתרומה היא אנונימית, אין לבנק הזרע פרטים מזהים על התורם ולכן את רוב הפרטים הם מקבלים מהתורם עצמו במהלך ראיון אישי בו מתרשם הצוות מאיכותו הפוטנציאלית של התורם. המניע העיקרי לתרומות הוא בדרך כלל כספי בהתאם לקהל היעד הצעיר של התורמים אולם יש גברים התורמים ממניעים אלטרואיסטים.
התורם הפוטנציאלי עובר גם סדרת בדיקות לשלילת מחלות גנטיות בדיקות סמים ומחלות מידבקות כמו איידס. לאחר מכן הוא מתבקש לתת דגימת זרע ראשונית בה בודקים שני פרמטרים מרכזיים שאחד מהם הוא ספירת זרע. תורמים מאושרים הם בעלי 40 מיליון תאי זרע לתרומה ומעלה. ובדיקת התאוששות מהקפאה של תאי הזרע. במהלך בדיקות אלו נופלים כ-70 אחוז מהפונים הפוטנציאלים.
ג'ון פאברו
קריירה
ב-2001 ביים את הסרט "מסודרים", סרט פשע גם בהשתתפותו לצד וינס ווהן. פאברו גם כתב והפיק את הסרט.
תרומת זרע
תהליך התרומה
התהליך נקרא תרומה משום שהוא מעשה הומני, אולם למעשה על כל מנת זרע מקבל התורם סכום כסף. בארצות הברית, בה יש אפשרות לבחור בין תרומה אנונימית לתרומה בעלת זהות גלויה, המחירים הם כ-100 דולר לתרומה אנונימית וכ-500 דולר לתרומה גלויה. בישראל, בה כל התרומות הן אנונימיות, המחירים נמוכים יותר, ונעים בין 400 ש"ח עד 1000 ש"ח.
תורם שעבר את כל השלבים, מוזמן לתרום מספר רב של פעמים ולעיתים אפילו פעמיים בשבוע. שלושה ימים לפני התרומה אסור לאונן או לקיים יחסי מין כדי לשמור על ריכוז גבוה של תאי זרע בדגימה. בישראל ידוע על תורם שמזרעו נולדו 26 ילדים ואילו בארצות הברית ידוע על תורמים בעלי 70 ילדים ומעלה. תרומת הזרע מתבצעת בחדר פרטי בו יש מגזינים פורנוגרפיים להגברת החשק המיני. התרומה עצמה ניתנת בכוס פלסטיק הדומה לזו המשמשת לבדיקות שתן.
ג'ון פאברו
קריירה
ב-2003 ביים את הסרט קטן עליו ("elf") בכיכובו של ויל פרל שזכה להצלחה.
תרומת זרע
תהליך התרומה
לרוב, התורמים הם סטודנטים וחיילים ורק מקצתם מבוגרים יותר ובעלי מקצועות. תורם נבדק למציאת מחלות מידבקות, נדרש להצהיר על מצב בריאותו ולדווח על מחלות תורשתיות במשפחתו. התורם עובר מספר ראיונות ושיחות עם צוות בנק הזרע במטרה לאבחן אותו ככשיר מבחינה אישית לתרום זרע וכבעל התנהגות נורמטיבית. התורמים המועדפים הם בדרך כלל סטודנטים וזאת מתוך כוונה להתרים גברים בעלי יכולת קוגניטיבית גבוהה. לאחר אבחון ראשוני נבדקים מאפייני הזרע של המועמד להיות תורם (מאפיינים כגון: נפח נוזל הזרע בפליטה, כמות תאי זרע, התפלגות תאי הזרע הפגומים ועוד). התרומה מתבצעת באופן הבא: הגבר פולט את זרעו באמצעות אוננות, הזרע מאוחסן באמצעות שיטת הקפאה קריוגנית בקרח יבש, בקופסאות עמידות, במכלי קירור בבנק הזרע. כאשר יש צורך בתרומה, הזרע מוצא מהבנק ומוחדר לאישה בתהליך הפריה מלאכותית.
תהליך קבלת תרומה
השימוש בתרומת זרע החל כפתרון לזוגות נשואים שלא הצליחו להביא ילדים כתוצאה מבעיית פוריות אצל הגבר.
ג'ון פאברו
קריירה
ב-2006 שיחק בתפקיד ג'וני קיו בקומדיה של פייטון ריד, "הצד שלו, הצד שלה", בכיכובם של ג'ניפר אניסטון ווינס ווהן.
תרומת זרע
תהליך קבלת תרומה
בנובמבר 1989 בוצע תיקון לחוק בישראל, כך שגם אשה לא נשואה תוכל בנסיבות מיוחדות להשתמש בשירותי בנק הזרע, אחרי הערכה של פסיכיאטר ועובד סוציאלי בכיר. הדבה פתח פתח גם לנשים רווקות, אשר ביקשו להביא ילד ללא בני זוג, להשתמש בתרומת זרע. מאז רוב מקבלות התרומה הן נשים רווקות. בשנות ה-2000 גם נשים דתיות רבות החלו להרות ללא בן זוג. על פי רוב הדעות ההלכתיות אין איסור ממשי על תרומת זרע לאשה פנויה, כשהתורם אינו יהודי. ב-2013 אולפנה נדרשה לפצות מורה שפוטרה לאחר שהרתה מתרומת זרע.
הפריית הביצית על ידי הזרע מתבצעת כהפריה חוץ-גופית והזרקת הביצית חזרה לרחם, או כהזרקה ישירה.
ג'ון פאברו
קריירה
ב-2008 ביים את "איירון מן" בכיכובו של רוברט דאווני ג'וניור, כמו כן הוא גם ביים את הסיקוול "איירון מן 2" שיצא שנתיים לאחר מכן. הוא גילם את דמותו של האפי הוגאן בשלושת סרטי "איירון מן", בסרט "הנוקמים: סוף המשחק", ובשלושת סרטי "ספיידרמן" שיצאו במסגרת היקום הקולנועי של מארוול.
תרומת זרע
תהליך קבלת תרומה
בישראל, הנשים חייבות לחתום על מסמך בו הם מפרטות שלא יהיו להן כל תביעות עתידיות להכיר את אבי הילד לרבות תביעת מזונות או אבהות.
ג'ון פאברו
קריירה
ב-2010 דיבב למשך מספר פרקים בסדרת האנימציה "מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים" את דמותו של פרה ויזלה.
תרומת זרע
תהליך קבלת תרומה
בנק הזרע מציע לאישה אפשרות בחירה בין תורמים שונים על סמך נתונים בסיסיים שאינם סודיים, כגון: מוצא, גובה, צבע עיניים וכדומה.
ג'ון פאברו
קריירה
ב-2013 שיחק בקומדיה "חשבון משותף" ובסרט הזאב מוול סטריט.
תרומת זרע
תרומת זרע בישראל
בישראל, מותרת תרומת הזרע רק לגברים רווקים בני 20 עד 35, אשר עברו בדיקות של מחלות, עבר ורקע סוציאלי. בנק הזרע יכול גם לפסול גבר לפי מראה חיצוני וליקויים, כגון קוצר ראייה, וזאת מאחר שרוב צרכניות הזרע דורשות שהגבר יהיה נאה ללא פגמים בריאותיים.
בישראל פועלים בסך הכל 12 בנקי זרע, המחולקים בין בתי חולים ציבוריים ומכונים פרטיים (ראו פירוט).
אנונימיות תורם הזרע
למרות שתרומות זרע הן בבסיסן פעולה אנונימית בה הגבר אינו מעוניין שפרטיו יחשפו בפני מקבלת התרומה או בפני הילד, ניתן היום לזהות את התורם בעזרת חברות המספקות שירותי גנאלוגיה על בסיס DNA. עם זאת, במדינת ישראל סוגיית תרומת הזרע מעוגנת בחקיקת משנה בלבד משנת 1979 הנקראת "תקנות בריאות העם בנק הזרע". הנחיות מדויקות יותר מעודכנות באמצעות חוזר מנכ"ל משרד הבריאות המסדירות את נושא תרומות הזרע ואנונימיות התרומות בישראל. כיום כל אדם שמגיע לתרום זרע חותם על טופס בו הוא מאשר שהתרומה היא אנונימית, כך שאף פרט מזהה לא יעבור לאישה הרוכשת את מנת הזרע. הנשים, מצידן, חייבות לחתום על מסמך בו הן מפרטות שלא יהיו להם כל תביעות עתידיות להכיר את אבי הילד, לרבות תביעת מזונות או אבהות.
ג'ון פאברו
קריירה
ב-2014 ביים והשתתף בסרט "שף".
תרומת זרע
אנונימיות תורם הזרע
בעולם יש גישות שונות באשר לגילוי זהות האב לילד: בארצות הברית ניתן לבחור בין תרומה אנונימית לגלויה, בצרפת ובבלגיה האנונימיות מובטחת ואילו במדינות בריטניה וסקנדינביה פרטי התורם וכתובתו האחרונה גלויים לילד מגיל 18. שינוי חקיקה זה במדינות סקנדינביה בשנת 1997 גרם לירידה דרסטית במספר תרומות הזרע ובהמשך גרם לתורמים מבוגרים יותר התורמים יותר ממניעים הומניים במקום הצעירים התורמים בעיקר ממניעים כספיים. בכל מקרה המחלוקת היום היא על חשיפת זהות התורם אולם כל המשפטנים תמימי דעה שאין לאפשר תביעת אבהות או מזונות בוודאי שלא רטרואקטיבית.
נעשו מספר ניסיונות למצוא דרך לאפשר לילדים לאתר את אחיהם בלי לחשוף את זהות התורם, בישראל במשך תקופה קיבל כל תורם קוד גלוי אשר אותו יכלו להשוות הילדים עם קודים של הורים אחרים באינטרנט וכך לאתר את קרובי משפחתם אולם נוהל זה הופסק על ידי משרד הבריאות. בנוסף קיימים אתרי אינטרנט בעלי מאפיינים של תורמים רבים בהם הילדים יכולים לחפש את האחים הביולוגים שלהם. רשויות החוק נתונות בדילמה קשה מצד אחד טובת הילד וזכותו החוקית לפי אמנת האו"ם כחלק מזכויות הילד לדעת את זהות הוריו, מצד שני החשש שחשיפה של התורמים תגרום לירידה חדה בכמות התרומות זאת לאחר שכבר כיום יש מחסור גדול בישראל בתרומות זרע. הגבר מעצם היותו האב הביולוגי חשוף גם לתביעת אבהות, תביעת מזונות, נזיקין ועוד. לדוגמה ב-1998 (תמ"ש (ת"א) 3521/98 פלוני (קטין) נ' אלמוני) זכתה אם בתביעה להכיר באבהותו של האב ולחייבו במזונות.
ג'ון פאברו
קריירה
ב-2019 ביים את סרט הלייב אקשן למלך האריות מ-1994.במאי 2019 פורסם כי פאברו יכתוב ויפיק לצד שירות התוכן דיסני+ את "המנדלוריאן", סדרה חדשה תחת יקום מלחמת הכוכבים. פרק הבכורה של העונה הראשונה עלה ב-12 בנובמבר 2019 בשירות הסטרימינג דיסני+. העונה השנייה עלתה ב-30 באוקטובר 2020 והוזמנה גם עונה שלישית.
ב-2021 פאברו יצר, הפיק (ואף כתב וביים 2 פרקים) בסדרה "הספר של בובה פט" לשירות הסטרימינג דיסני+ ומהווה ספין אוף לסדרת הטלוויזיה "המנדלוריאן". הסדרה בבכורה ב-29 בדצמבר אותה שנה.
חיים אישיים
פאברו נישא לרופאה ג'ויה טילם בשנת 2000. להם שלושה ילדים.
דוד גפני
דוד גפני הוא מעצב מוזיאונים ואמן ישראלי בעל הכרה בינלאומית. עיצב מוזיאונים רבים בעלי חשיבות היסטורית ולאומית.
תפיסת עולמו כמעצב מוזיאונים דוגלת בחוויה העוטפת את המבקר כדרך לספר את סיפור המוזיאון. "האתגר בתצוגות היסטוריות הוא להשאיר רושם חזק על המבקרים על ידי יצירת חוויה סביבתית ב-360 מעלות, ולא ליצור עוד מוזיאון קונבנציונלי עם תמונות ממוסגרות שתלויות על הקירות".
כצייר בסגנון הריאליזם הפנטסטי (ריאליזם קסום) דוד גפני היה מחלוצי הציירים הישראלים המודרניים אשר הביאו את נושאי הקבלה היהודית למרכז השיח האמנותי הציבורי. עבודתו האמנותית הייחודית הביאה את הטלוויזיה הישראלית להקדיש בשנות ה-80 תוכנית ייחודית לסיקור עבודתו זו. בשנת 2009 פעל דוד לתכנון והקמת בית אמנים וגלריה עירונית קבועה לאמני הרצליה. בהמשך התמנה למנהל ואוצר הגלריה.
דוד התקבל בשנת 1967 כמרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" ובשנת 1987 כמרצה לעיצוב מוזיאונים באוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה החינוך, האגף למוזיאונים. בהמשך הרצה (1993) בקורס אוצרות ומוזיאולוגיה של מכללת לוינסקי לחינוך.
יורי ליובימוב
יורי ליובימוב (ברוסית: Юрий Петрович Любимов; 30 בספטמבר 1917 - 5 באוקטובר 2014) היה במאי תיאטרון סובייטי ורוסי בולט. בשנות ה-80 גורש מברית המועצות, קיבל אזרחות ישראלית בזכות אשתו היהודיה וחזר לרוסיה לאחר התפרקות ברית המועצות. בשנת 1992 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
חייו
יורי ליובימוב נולד בשנת בירוסלבל למשפחת סוחר. בשנת 1922 המשפחה עברה למוסקבה. בשנת 1934 התקבל ללימודי תיאטרון אך כאשר מוסד בו הוא למד נסגר הוא עבר להמשך לימודים בבית הספר לתיאטרון על שם שצ'וקין וסיים אותה בשנת 1939. במהלך מלחמת העולם השנייה ליובימוב היה בסגל של להקה צבאית שהופיע מפני החיילים.
בשנת 1946 ליובימוב התקבל לתיאטרון וכטנגוב במוסקבה. על עבודה בתיאטרון זה בשנת 1952 ליובימוב קיבל פרס סטלין. בשנת 1959 הוא העלה בתיאטרון זה את ההצגה ראשונה שביים. החל משנת 1959 ליובימוב החל ללמד בבית הספר לתיאטרון על שם שצ'וקין.
בשנת 1963 ליובימוב ביים הצגת הנפש הטובה מסצ'ואן מאת ברטולט ברכט. שחקנים שהשתתפו בהצגה היו תלמידי בית הספר לתיאטרון שבשנת 1964 היו בסיס להקמת תיאטרון טגנקה החדש. ליובימוב מונה לבמאי ראשי של התיאטרון. תיאטרון זה זכה לפופולריות רבה בברית המועצות. ולדימיר ויסוצקי היה בין השחקנים הראשים של התיאטרון. התיאטרון היה ידוע בהצגות לא שגרתיות. במהלך 20 שנות עבודה בתיאטרון זה ליובימוב העלה כ-100 הצגות.
בשנת 1975 ליובימוב ביים אופרה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו. מאז הוא ביים מעל 30 הצגות אופרה בתיאטראות ברחבי העולם.
בשנת 1980 בעקבות פטירת ולדימיר ויסוצקי האווירה סביב התיאטרון הייתה מתוחה. השלטונות אסרו לבצע הצגה לזכר השחקן. כמו כן נאסרו להצגה שתי הצגות נוספות בבימוי של ליובימוב. בשנת 1984 בהיותו בביקור בלונדון, נשללה מליובימוב אזרחות ברית המועצות, הוא פוטר מהתיאטרון ולא היה יכול לחזור לברית המועצות. שמו הורד מכל התוכניות של התיאטרון ואף אזכור שמו היה אסור.
ליובימוב קיבל אזרחות ישראלית (אשתו יהודייה) וביים מספר הצגות בישראל, במדינות אירופה ובארצות הברית. הצלחת עבודות שלו הייתה גדולה. הצגות שהוא ביים זכו בפרסים רבים.
במאי 1988, עם תחילת הפרסטרויקה, חזר ליובימוב לברית המועצות ואזרחותו הוחזרה כעבור שנה. אומנם חלק משחקני התיאטרון שלו לא קיבלו את הבמאי ולהקת התיאטרון התפצלה. על הפעילות הרבה בתחום הבימוי בשנת 1997 הוענק לו פרס המדינה.
ליובימוב המשיך להיות במאי התיאטרון עד לשנת 2011. בשנה זו התרחש משבר בין הבמאי לבין שחקני התיאטרון ובסופו של דבר ליובימוב עזב את התיאטרון.
בשנת 2012 הבמאי ביים בתיאטרון וכטנגוב הצגה חדשה. לדצמבר 2012 הייתה מתוכנת העלאת אופרה של תיאטרון בולשוי אך בשל מחלת ליובימוב הנושא נדחה לאמצע שנת 2013.
בנוסף לבימוי ליובימוב הצטלם כשחקן בכ-10 סרטים.
עבודתו האחרונה - האופרה "בית ספר לנשים" שבה חיבר גם את הלברית (על-פי מחזה מאת מולייר).
ימים אחדים לאחר יום הולדתו ה-97 הובהל לבית-חולים במוסקבה כשהוא חש בליבו, ובבוקר 5 באוקטובר 2014 נפטר.
מטה מבצעים משולבים
מטה מבצעים משולבים (אנגלית: Combined Operations Headquarters) היה יחידה של משרד המלחמה הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה, שתפקידה העיקרי היה ליזום פשיטות כנגד הכוחות הגרמנים באירופה על ידי כוחות קומנדו, תוך שילוב בין זרועות היבשה, הים והאוויר.
וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, שהיה בעברו איש צבא, אך גם בעל קשר הדוק ללוחמה ימית, דחף באופן אישי לבדיקת האפשרויות למבצעי לוחמה אמפיבית, לנחיתה מן החוף, ולשבירת ההבחנה המסורתית וההדוקה בין הצי ובין צבא היבשה. אדמירל הצי רוג'ר קיז (Roger Keyes) היה מפקדה הראשון של היחידה, מ-17 ביולי 1940 עד 27 באוקטובר 1941. הוא הוחלף על ידי סגן אדמירל לואי מאונטבאטן. באוקטובר 1943 מונה לתפקיד מייג'ור-גנרל סר רוברט לייקוק (Robert Laycock), שכיהן בו עד 1947.
ביחידה הועסק צוות מטה שתפקידו היה לתכנן מבצעים ולפתח רעיונות ואמצעים לשם הטרדה של האויב בכל דרך אפשרית. כן שלטה היחידה בנחתות ששימשו למבצעים אמפיביים.
תג היחידה הורכב מנשר מעל למכונת ירייה ועוגן, כדי לשקף את שלוש הזרועות: חיל האוויר המלכותי, הצבא הבריטי והצי המלכותי.
מבצעים ופעולות
פעילות היחידה כללה:
חצות בפריס
חצות בפריס (באנגלית: Midnight in Paris) הוא סרט הקולנוע ה-41 של וודי אלן, שכתב את התסריט וביים. הסרט יצא בשנת 2011 ומשתייך לסוגת הקומדיה הרומנטית. העלילה עוסקת בזוג מאורס, גיל ואינז, המגיע לפני החתונה יחד עם הורי האישה לביקור בפריז. גיל הוא תסריטאי הוליוודי השואף לעזוב את עבודתו ולהצליח כסופר ומתאמץ מאוד בכתיבת הרומן הראשון שלו. הוא מאוהב בפריז ורוצה לעבור להתגורר בה, בעיקר לצורך השראה לכתיבה ספרותית, ואילו אינז מעדיפה את קליפורניה ואת אורח החיים שלהם בארצות הברית. באחד הלילות גיל משוטט לבדו ברחובות העיר בדרכו חזרה למלון, חולם על פריז של שנות ה-20 של המאה ה-20, ובאורח פלא מגיע לתקופה זו ומדלג בינה לבין ההווה, כאשר אין זה ברור אם מדובר במציאות או חלום. הסרט זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
עלילת הסרט
גיל (אוון וילסון) ואינז (רייצ'ל מקאדמס) הם זוג מאורס, המגיע לביקור בפריז, יחד עם הוריה של אינז (קורט פולר ומימי קנדי), במסגרת נסיעת עסקים של אביה של אינז. גיל הוא תסריטאי הוליוודי החולם להיות סופר ועוסק בכתיבת הרומן הראשון שלו. הוא מאוהב בפריז וחולם להתגורר בה, בניגוד לגישתה המעשית של אינז, המזכירה לו שהוא מתפרנס כתסריטאי בהוליווד. בעת ארוחה הם פוגשים בזוג חברים, פול (מייקל שין) וקרול (נינה אריאנדה) בייטס, השוהים גם הם בפריז לאחר שפול הוזמן להרצות ב"סורבון".
אינז שמחה לבלות בעיר עם פול וקרול, אך גיל סולד מהיהירות והטרחנות של פול, המומחה לכל נושא ("הוא פסבדו-אינטלקטואל", מתאר גיל את פול). לאחר ערב משותף, שבו בילו בטעימת יינות, אינז ממשיכה לריקודים עם פול וקרול, וגיל חוזר רגלית למלון. הוא תועה מעט בדרכו, ויושב לנוח על מדרגות כנסייה. כאשר פעמון הכנסייה מצלצל, עוצרת לידו מונית ישנה נושנה, ונוסעיה מזמינים אותו להצטרף אליהם למסיבה שהם בדרכם אליה. במסיבה מגלה גיל שמארחיו הם הסופר סקוט פיצג'רלד (טום הידלסטון) ואשתו זלדה (אליסון פיל), והפסנתרן במסיבה הוא קול פורטר, השר את שירו "הבה נעשה זאת, הבה נתאהב". גיל המופתע מבין שהוא נסע בזמן לשנות ה-20 שהוא מעריץ. הוא פוגש בארנסט המינגוויי שמסכים להראות את כתב היד שלו לגרטרוד שטיין. כאשר גיל חוזר לחדרו במלון, אינז אומרת לו שהוא סובל מהזיות.
כדי להוכיח לאינז שלא הזה, הוא מזמין אותה בערב הבא להצטרף אליו באותו מקום. לאחר המתנה ארוכה שבה לא קורה דבר, אינז מתעייפת וחוזרת למלון. לאחר עזיבתה מצלצל הפעמון חצות, ושוב מופיעה המונית הישנה, הלוקחת את פול למפגש נוסף עם גיבורי שנות ה-20 והדור האבוד. פול חוזר מדי לילה לאותו המקום כדי לחזור לאותה תקופה, ופוגש דמויות נוספות: פבלו פיקאסו, סלבדור דאלי, לואיס בוניואל, מאן ריי, ת"ס אליוט, אנרי מאטיס, ג'וזפין בייקר וגרטרוד סטיין. הוא נותן לגרטרוד סטיין (קתי בייטס) לקרוא את ספרו, וזוכה לקבל ממנה הערות על כתיבתו. לבוניואל הוא נותן רעיון לסרט, ודאלי (אדריאן ברודי) מציג בפניו את רעיונותיו.
הפקה
הסרט הוא קופרודוקציה של חברת ההפקה של אלן, Gravier Productions, ושל חברת ההפקה הספרדית Mediapro. זהו הסרט השלישי המופק על ידי שתי חברות אלה יחדיו, לאחר הסרטים "ויקי כריסטינה ברצלונה" ו"כשתפגשי זר גבוה ומסתורי".
זהו סרטו הראשון של אלן שצולם בשלמותו בפריז. אתרי הצילום כללו, בין השאר, את מונמארטר, איל דה לה סיטה, בזיליקת סקרה קר והפנתאון. שני סרטים קודמים של אלן, "אהבה ומלחמה" (1975) ו"כולם אומרים אני אוהב אותך" (1996) צולמו בחלקם בפריז.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה ב-11 במאי 2011, כסרט הפותח של פסטיבל קאן. ב-20 במאי החלה הקרנת הסרט בארצות הברית.
סצנת הפתיחה
סצנת הפתיחה של הסרט, עוד קודם לכתוביות הפתיחה, כוללת שוטים רבים מאוד מנופי פריז. הצגת שוט של מבנה מפורסם בעיר היא טכניקה מקובלת בקולנוע, כדי לרמז לצופה היכן מתרחש הסרט, אך בסרט זה מוצגים, כאמור, שוטים רבים מאוד מנופי פריז, ביום ובלילה, בקיץ ובחורף. מבקר הקולנוע אורי קליין תיאר זאת:
גם המבקר שמוליק דובדבני התייחס לכך בקצרה:
המבקר יאיר רוה מתייחס לכך בגישה מורכבת יותר:
ניים דרופינג
ניים דרופינג דומה, שבו נכללות רבות מהדמויות שבסרט, עשה אלן בסיפורו הקצר, המסופר בגוף ראשון, "A Twenties Memory", שפורסם כארבעים שנה קודם ליצירת הסרט.
יתרונותיו של הנוסע לעבר
לנוסע בזמן לעבר יש יתרון על פני האנשים שהוא פוגש: הוא יודע את עתידם (אותו הוא מכיר כעבר), ולעיתים מתפתה לשנות עתיד זה. במרבית הסצנות המתרחשות בעבר, גיל הוא צופה, המזהה את הדמויות שהוא פוגש, אך נמנע מלהשתמש בידע הנוסף שיש לו לשם השפעה על דמויות אלה. בסצנות אחדות משתמש גיל בידע המיוחד שיש לו:
הנוסטלגיה היא בדיוק מה שהייתה פעם
הנושא המרכזי בסרט הוא הנוסטלגיה, המתבטאת בחלומו של גיבור הסרט, גיל, לחיות בפריז של שנות ה-20, כ-85 שנה קודם זמנו. באורח פלא חלומו מתגשם, אך הוא מופתע לגלות שאדריאנה, החיה בשנות ה-20, חולמת לחיות ב"בל אפוק" - שנות ה-90 של המאה ה-19, כ-30 שנה קודם זמנה. בשיחה עם דגה וגוגן, בני ה"בל אפוק", הם מגלים שדגה וגוגן חולמים על תקופת הרנסאנס. גיל מבין שגעגועים לתור זהב קודם מאפיינים את אנשיה של כל תקופה.
במסיבת עיתונאים בקאן התייחס וודי אלן לנוסטלגיה:
האמנם קומדיה רומנטית?
במבט ראשון הסרט משויך לז'אנר הקומדיה הרומנטית, ומסגרתו של הסרט נותנת סיבות ברורות לכך: הסרט עוסק בזוג מאורס, גיל ואינז, המגיע לבילוי בפריס. בתחילת הסרט מביע גיל את אהבתו לאינז, בהמשך הסרט הוא מתאהב (או לפחות חושק) באדריאנה, והסרט מסתיים בהבטחה לרומן חדש, בין גיל לגבריאל. עם זאת, מרכיבים אלה הם רק המסגרת של הסרט, שעיקרו פנטזיה נוסטלגית – "שיר אהבה נוסטלגי לפריז של שנות ה-20, לאמניה המודרניסטים, לסופרים האמריקאים הדגולים שגלו בה, לסלונים הספרותיים שפרחו בה, ולפריטי הממורביליה שבאים עם זה". זהו סרט ש"מעלה את השאלה: למה אנחנו כל הזמן מפנטזים על מקום אחר וזמן אחר במקום להיות מרוצים בכאן ובעכשיו?". בהתאם לכך מתאר המבקר אורי קליין את הסרט כ"פנטסיה קומית".
שאלת הז'אנר אליו משתייך הסרט באה לידי ביטוי גם בהבדל שבין כרזת הסרט האנגלית לכרזה העברית. הכרזה העברית היא כרזה רומנטית מובהקת – נראים בה גיל ואינז מתנשקים על גדת הסן. הכרזה האנגלית, לעומת זאת, מתרחקת מהרומנטיקה ומדגישה את הפנטזיה הנוסטלגית – גיל נראה בה הולך לבדו על גדת הסן, ואת השמים מחליפה יצירתו של וינסנט ואן גוך, "ליל כוכבים".
האם גיל הוא בן דמותו של וודי אלן הצעיר?
רבים טענו שדמותו של גיל, בגילומו של אוון וילסון, משקפת את דמותו של וודי אלן בצעירותו. אלן הכחיש זאת במהלך פסטיבל קאן: "וילסון הוא ההפך ממני. אני ניו יורקי, ואוון הוא קאובוי שנולד בטקסס ונשמע כמו טקסני. אוון הוא גולש גבוה ובלונדיני, חובב חופים שחי בהוואי, ואני שונא את חוף הים." עם זאת, ציין אלן: "כשכתבתי את התסריט כתבתי אותו לטיפוס כמוני, מישהו שהיית מקשר לניו יורק, ויש שחקנים אמריקאים שיכלו לעשות את הדמות כמוני, בטבעיות, אבל לא הרגשתי שאני רוצה מישהו מהם לסרט הזה", ולכן, לאחר שווילסון נבחר לתפקיד, "החלטתי לשכתב לחלוטין את התסריט ולהתאים אותו לאוון. אנשים שרואים את 'חצות בפריז' חושבים שהדמות שלו היא דמות שאני הייתי יכול לשחק כשהייתי צעיר, אבל הדרך בה אוון משחק אותה שונה ממני לחלוטין - הוא לא נשמע כמוני, הג'סטות שלו שונות משלי. זה נשמע כמו כשמישהו שנולד בטקסס או חי בהוואי אומר שורות שאני כתבתי. אם אני הייתי משחק את הדמות הזאת, זה היה סרט אחר לגמרי: הייתי עושה אותו הרבה יותר מהיר ועצבני, ומדבר יותר מהר. אוון מדבר כמו מישהו שמבלה על גלשן. אני הייתי עושה את זה בסגנון של אינטלקטואל מהחוף המזרחי".
אצטדיון אוסטרליה
אצטדיון אוסטרליה הוא אצטדיון רב תכליתי הממוקם בפארק האולימפי של סידני (בפרבר הומבוש) שבאוסטרליה. האצטדיון נבנה בעלות של 690 מיליון דולר אוסטרלי והושלם במרץ 1999 על מנת לשמש כאצטדיון האולימפי של אולימפיאדת סידני בשנת 2000. בעת הקמתו היו בו 110,000 מקומות ישיבה אך לאחר המשחקים האולימפיים הוא הוקטן וכיום יש בו כ-81,000 מקומות, רובם מקורים. האצטדיון שימש לטקסי הפתיחה והנעילה של האולימפיאדה. טקס הפתיחה נערך ב-15 בספטמבר וטקס הנעילה ב-1 באוקטובר. בצמוד לאצטדיון נבנה כפר אולימפי ענק לשיכון אלפי הספורטאים במהלך האולימפיאדה. על מנת לאפשר לספורטאים תנאים נוחים לאימונים והכנות נבנה אצטדיון נוסף בסמוך אשר יש בו את כל המתקנים אך אינו כולל מקומות ישיבה. לאחר המשחקים האולימפיים נוספו לו מקומות ישיבה.
האצטדיון נמצא במרכז הכפר האולימפי. סביב לו נמצאים רוב המתקנים ששימשו למשחקים האולימפיים. את האצטדיון מקיפים עמודי תאורה ענקיים, שעל כל אחד מהם כתובה השנה והעיר בה נערכו משחקים בעבר. לאחר המשחקים הוספה מזרקה אשר בקרקעיתה יש לוחית עם שם עבור כל ספורטאי או נבחרת אשר זכו במדליה.
האצטדיון נבנה כאצטדיון "ירוק": הוא מנקז את מי הגשמים לשתי בריכות ענק תת-קרקעיות, המשמשות להשקיית הדשא.
לאחר המשחקים, הוסר מסלול הריצה. כיום האצטדיון משמש בעיקר למשחקי קריקט ורוגבי ואף להופעות רוק. ניתן להגיע למתחם הכפר האולימפי במעבורת או רכבת ממרכז העיר.
בניין הקונסוליה האתיופית
בניין הקונסוליה האתיופית הוא בניין דירות ברחוב הנביאים 38–40 בירושלים ששימש בעבר כקונסוליה של אתיופיה.
היסטוריה
הבניין נבנה בשנים 1925–1928 על ידי זאודיתו, קיסרית אתיופיה ששלטה באתיופיה החל משנת 1916 והיה מיועד לבית עבורה לכשתבוא לגור בארץ הקודש. לאחר בניית הבניין הוחלט לשכן בקומתו התחתונה את הקונסוליה האתיופית ולהסב את שתי הקומות העליונות לדירות מגורים להשכרה. עוד נקבע ששליש מההכנסות מהשכרת הדירות יוקדשו למנזר האתיופי בירושלים.
למרות כיבוש אתיופיה ב-1936 במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה המשיכה הקונסוליה לספק שירותים דיפלומטיים עד הוראת מושל ירושלים בינואר 1939 לקונסוליה לא להניף את דגל אתיופיה על המבנה ועל הפסקת עבודתה כקונסוליה. לאחר החלטה זו תבעה הקונסוליה האיטלקית לבעלות על הבניין, ובית המשפט של המנדט מינה בנובמבר ממונה על הבניין עד לבירור העניין , אך עקב הצטרפות איטליה למלחמת העולם השנייה נסגרה הנציגות האיטלקית בירושלים, ותביעתה נמשכה.
בדצמבר 1940 הודיעה ממשלת בריטניה על ביטול ההכרה בכיבוש האיטלקי והחזרת הרכוש האתיופי לידי ממשלת אתיופיה, אך הקונסוליה לא נפתחה עד יולי 1945. הקונסוליה שכנה לתקופה קצרה בחדר מלון שכור, עד להשבת הרכוש האתיופי, שהיה ברשות איטליה ובחסות הקונסוליה הספרדית בירושלים לאחר סגירת הקונסוליה האיטלקית בעיר.
במהלך ראשית מלחמת העצמאות הותקפו נציגי הקונסוליה ורכושה במספר מקרים: ב-18 במרץ 1948 נחטפה בת סגן הקונסול האתיופי בירושלים על ידי משמר העם, שחקרוה ושחררוה לאחר מספר שעות, והקונסוליה עצמה, יחד עם הכנסייה האיופית, נפגעו בהפגזות הלגיון בראשית יוני. הקונסול האתיופי עזב את הארץ בראשית המלחמה.
ב-1961 מסר הקונסול האתיופי, טקלה צדיק מקוריה לשרת החוץ גולדה מאיר את הכרתה המלאה של ממשלת אתיופיה בישראל.
במאי 1969 הותקף הקונסול האתיופי בעת שביקר בקאסר אל-יהוד שבסמוך לירדן בירי ירדני.
הקונסול האתיופי האחרון להשתמש במבנה היה יפתח דימיטרוס.
הבניין
המבנה המפואר הוא בן שלוש קומות ומרתף ובו שתי כניסות וכתשעים חדרים. בחזיתו קבועים שני פסיפסים צבעוניים המכילים כתובות וסמלים של הקיסרות האתיופית. בפסיפס הקבוע בראש הבניין מופיע אריה עם כתר ושרביט ובפסיפס הקבוע מעל הכניסה הראשית מופיע כתר ושנת הבניה – 1920 (לפי הלוח האתיופי, שנת 1928 לפי הלוח הגרגוריאני). בנוסף מופיעה הכתובת בשפת הגעז: המהווה סיסמה של המשפחה המלכותית.
פרדריק ביילי
פרדריק מנסון ביילי (באנגלית: Frederick Manson Bailey; 8 במרץ 1827 - 25 ביוני 1915) הוא בוטנאי אוסטרלי שתיאר צמחים מקומיים רבים.
ביוגרפיה
פרדריק ביילי נולד בלונדון למשפחה של ג'ון ביילי, בוטנאי שעסק בהורטיקולטורה. בשנת 1838 המשפחה הגיע לאדלייד. ג'ון ביילי קיבל משרה של בוטנאי של המושבה והקים גן בוטני.
פרדריק ביילי התגורר תקופה מסוימת בניו זילנד ועסק בעבודות מזדמנות בבריזבן. הוא התחתן בשנת 1856.
בשנת 1874 פרסם את ספרו הראשון Handbook to the Ferns of Queensland. בהמשך קיבל משרה של בוטנאי והיה אחראי על מחלקת בוטניקה במוזיאון המקומי. בשנת 1881 התמנה לבוטנאי של מושבה בקווינסלנד וכיהן בתפקיד זה עד מותו.
בשנים 1889–1902 פרסם שישה כרכים של The Queensland Flora. כמו כן פרסם ספרים וקטלוגים נוספים בנושא.
פרדריק ביילי השתתף במשלחות מדעיות רבות ברחבי אוסטרליה ובפפואה. על פעילותו הרבה בשנת 1902 הוענקה לו מדליית קלארק. בשנת 1911 הוא התקבל למסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
אנדרו לינקולן
אנדרו ג'יימס קלאטרבאק (באנגלית: Andrew James Clutterbuck; נולד ב-14 בספטמבר 1973) המוכר בשם הבמה אנדרו לינקולן (Andrew Lincoln), הוא שחקן אנגלי. נודע בעיקר בשל כיכובו בסדרה "המתים המהלכים".
ביוגרפיה
נולד בשם אנדרו קלאטרבאק בלונדון שבממלכה המאוחדת. אביו היה מהנדס ואמו, ילידת דרום אפריקה, אחות, והוא גדל בלונדון ובבאת'. לאחר סיום לימודיו התיכוניים, החל ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון, אז גם שינה את שמו.
פרדריק ביילי
ביוגרפיה
בילי הלך לעולמו ב-1915 בבריזבן.
אנדרו לינקולן
קריירה
פריצת הדרך שלו הייתה ב-1996, כשלוהק לסדרת הדרמה "החיים האלה", בה גילם את דמותו של אג, עורך דין צעיר שמפקפק בבחירותיו המקצועיות. סדרה בולטת נוספת בה השתתף היא "חדר מורים" ("Teachers") (2001–2003), בה גילם את דמותו של המורה סיימון קייסי. לינקולן גם ביים כמה מפרקי הסדרה, ואף היה מועמד לפרס באפט"א בקטגוריית הבמאי החדש הטוב ביותר בשנת 2001.
בשנת 2003 השתתף בסרט הקולנוע "אהבה זה כל הסיפור", בו גילם את דמותו של מארק, המאוהב בכלתו של חברו הטוב ביותר. בשנת 2004 השתתף בסדרה "סיפורי קנטרברי", על פי ספרו של ג'פרי צ'וסרבאותו השם.
בשנים 2005-2006 גילם תפקיד טלוויזיוני ראשי נוסף, ד"ר רוברט ברידג' בסדרה "החיים שאחרי".
בשנת 2010 שיחק בסדרת הטלוויזיה "מכת מחץ" בתור יו קולינסון. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "איזה מין שוויון", ובסרט הצרפתי "שובר לבבות" של הבמאי פסקל שומיי. החל מ-2010 כיכב בסדרה הפוסט-אפוקליפטית "המתים המהלכים" של רשת AMC בתור ריק גריימס, שריף לשעבר. תפקיד אשר גילם עד העונה התשיעית ב-2018.
בשנת 2020 שיחק לצדה של נעמי ווטס בסרט הדרמה הביוגרפי "לומדת לעוף" בתור קמרון בלום, בעלה של סאם.
בנוסף לתפקידיו כשחקן, עוסק לינקולן גם בקריינות של תוכניות טלוויזיה.
חיים אישיים
בשנת 2006 נישא לגאל אנדרסון, בתו של איאן אנדרסון (סולן להקת ג'ת'רו טאל), ובשנת 2007 נולדה בתם הבכורה.
ועדת שטרום
הוועדה להגברת התחרותיות בשירותים בנקאיים ופיננסיים נפוצים הידועה בשם ועדת שטרום, היא ועדה ציבורית בראשות עו"ד דרור שטרום, לשעבר הממונה על ההגבלים העסקיים. הוועדה הוקמה ביוני 2015 על ידי שר האוצר משה כחלון ונגידת בנק ישראל קרנית פלוג, לשם בחינת דרכים להגברת התחרותיות בשירותים הבנקאיים בישראל, באמצעות הכנסת מתחרים חדשים לתחרות, בין היתר באמצעות הפרדת הבעלות של חברות כרטיסי האשראי מן הבנקים וצעדים משלימים נוספים.
כתב המינוי
הוועדה הוקמה ב-3 ביוני 2015 על ידי שר האוצר משה כחלון ונגידת בנק ישראל קרנית פלוג, בניסיון למציאת דרכים להגברת התחרותיות בשירותים הבנקאיים בישראל, הפועלים בשוק המאופיין בריכוזיות גבוהה.
בהתאם לכתב המינוי, נקבע כי על הוועדה להגיש את מסקנותיה עד ל-11 בספטמבר 2015. בסופו של דבר הוגשו המסקנות הסופיות שנה לאחר מכן, בחודש ספטמבר 2016, לאור כובד ומורכבות הסוגיות שהונחו על שולחן הוועדה.
חברי הוועדה
ליו"ר הוועדה מונה עו"ד דרור שטרום, אשר כיהן בין השנים 2001–2005 כממונה על ההגבלים העסקיים. יחד עמו מונו האנשים הבאים כחברים בוועדה:
חילוקי דעות בין בנק ישראל לוועדה
במהלך עבודתה של הוועדה, אשר החלה ביוני 2015, נתגלעו מספר נקודות מחלוקת מרכזיות בין בנק ישראל לנציגי הוועדה. המחלוקת הראשונה נגעה לאחת השאלות המרכזיות בהן עסקה הוועדה והיא מתן אפשרות לבנקים להנפיק כרטיסי אשראי חדשים. עמדתו של בנק ישראל הייתה כי ללא מתן אפשרות זאת, לא יוכל הציבור ליהנות ממסגרות אשראי בבנקים, דבר שיוביל להתייקרות האוברדרפט. מנגד, טענו חברי הוועדה האחרים כי מתן האפשרות לבנקים להנפיק כרטיסים תרוקן מתוכן את הפרדת חברות האשראי מהבנקים, שכן הבנקים יצליחו למשוך את לקוחות כרטיסי האשראי בחזרה אליהם ובכך להחזיר את שליטתם הבלעדית בחברות האשראי.
סוגיה נוספת בה היו חלוקים חברי הוועדה נגעה לזהות המפקחים על שוק האשראי החדש שיוקם. לפי עמדתו של בנק ישראל, קיים הצורך בפיקוח על חברות האשראי הגדולות (אלו הקיימות כיום) כחלק מהפיקוח של בנק ישראל על הבנקים, אך לא קיימת חובה כזו בכל הנוגע לחברות אשראי קטנות (שיקומו לאחר הרפורמה). לטענת המתנגדים, הפרדה שכזו בין גופים קטנים וגדולים, תשאיר חלק גדול מן הפיקוח בידיו של בנק ישראל, אשר לפי חלק מהמתנגדים, אינו מעודד תחרות במשק.
מסקנות הביניים
ב--14 בדצמבר 2015, הציגה הוועדה את דוח הביניים שגיבשה, עמדה על כך כי שירותי הבנקאות למשקי בית ולעסקים קטנים בישראל סובלים מחוסר תחרות מובהק, ומחירים גבוהים יחסית לסיכון הכרוך במתן אשראי להם והציגה את המלצותיה לגבי השינויים הנדרשים בענף. המלצתה העיקרית של הוועדה היא לחייב את בנק הפועלים ולאומי למכור את חברות האשראי שבבעלותם תוך 3 שנים (ישראכרט ולאומי קארד בהתאמה). עוד מוצע, כי לאחר תקופת ניסיון בת 4 שנים תיבחן האפשרות לחייב גם את בנק דיסקונט והבנק הבינלאומי למכור את חברת האשראי כ.א.ל שבבעלותם (הצעה לה מתנגד בנק ישראל בשלב זה). בנוסף המליצה הוועדה לאפשר לצרכנים לבחור בשירותי בנקאות גם לא מן הבנק שלהם, באמצעות בנקאות פתוחה ויישום פתרונות טכנולוגיים המאפשרים לצרכן לקבל השוואות בין הצעות אשראי (מה שמכונה "זאפ פיננסי").
ההמלצות הנוספות שעלו מדוח הביניים הן כדלקמן:
הסדרת שוק שירותי התשלום
דוח הביניים אינו מתייחס למספר סוגיות במחלוקת, דוגמת שאלת הפיקוח על חברות האשראי ומתן האפשרות לבנקים להמשיך ולמכור מוצרים פיננסים נלווים (דוגמת מוצרי ביטוח).
דו"ח מסקנות הביניים פורסם לציבור ב-6 בינואר 2016.
תגובות למסקנות הביניים
במסגרת דיון שהתקיים בתחילת ינואר 2016, דרשה ועדת הכספים לבטל את המלצת הוועדה לאפשר לקופות הגמל לתת הלוואות צרכניות לעמיתים. מספר חברי כנסת, בהם יו"ר מרצ זהבה גלאון (אשר יזמה את הדיון), טענו כי מתן האפשרות להלוואות צרכניות מתוך כספי החסכונות לפנסיה יעודד אנשים לקחת הלוואות למטרות שונות, גם במקרים בהם לא יוכלו לפרוע אותן - ובכך ייפגעו ביכולתם להתקיים בכבוד בעת הזקנה. עוד ציינה גלאון, כי ההמלצה לפיה במידה והלווה לא יוכל להחזיר את ההלוואה, יישאר ברשותו סכום של 3,800 ש"ח בחודש לפחות, היא בעייתית מאוד, שכן מדובר בסכום זעום שאינו מאפשר קיום בכבוד.
לאחר פרסום מסקנות הביניים בתחילת חודש ינואר 2016, קראה הוועדה לציבור ולכל גוף הנוגע לעניין להגיש את עמדותיו על המלצותיה, במסגרת שלב השימוע הציבורי, אשר עתיד להסתיים ב-7 בפברואר 2016. בנוגע להמלצת הוועדה להציב דרישות הון מקלות לאגודות אשראי שיעסקו במתן אשראי בהיקף מוגבל של כ-200 מיליון שקל, טענה התאחדות הסטודנטים כי יש לבטל את דרישות ההון העצמי לאגודות העומד על 75 מיליון ש"ח, שכן מדובר ברף גבוה מדי. בהקשר זה, טענה "העמותה לצמצום פערים חברתיים", כי יש לדרוש מהאגודות הון עצמי "הדרגתי", לפיו ההון הראשוני הנדרש יעמוד על 10 מיליון ש"ח, אשר יגדל בהתאם להתפתחות היקפי האשראי.
פרסום הדו"ח הסופי
בראשית חודש ספטמבר 2016 פורסם הדו"ח המסכם של הוועדה. רוב ההמלצות בדו"ח הביניים נשארו בעינן אך נוספה להן המלצה משמעותית בדבר הקמת בנקים חדשים, אשר לוותה במתווה חדש ומקל להקמת בנקים כאלה בכפוף להשלמות רגולטיביות מסוימות. מנגד, המליצה הוועדה בדו"ח המסכם שלה לשנות מהמלצות הביניים ולהימנע מאיסור על הבנקים מלהנפיק ללקוחותיהם כרטיסי אשראי, אך לצמצם את מסגרות האשראי על כרטיסים אלה ב-50% באופן מודרג בתוך שלוש שנים. בדו"ח המסכם יושבו חלק גדול מחילוקי הדעות בין חברי הוועדה.
המלצות הוועדה זכו לברכתה של הממשלה ובהמשך לכך הוגשה לכנסת הצעת החוק ממשלתית בנדון המצויה בדיונים בוועדת הרפורמות של הכנסת בראשותו של ח"כ אלי כהן.
יישום המלצות הוועדה
בהמשך לפעילות הוועדה, בינואר 2017 אושר בכנסת חוק להגברת התחרות ולצמצום הריכוזיות בשוק הבנקאות בישראל. בחוק שאושר נקבע כי המדינה תממן הקמת תשתית מחשוב שתעמוד לרשות בנקים חדשים במטרה לעודד הקמת בנקים כאלה שיתחרו בבנקים הקיימים. בחודש מרץ 2021 הושלמה הקמת תשתית המחשוב על ידי חברת TATA ובאותו חודש הודיע הבנק הדיגיטלי הראשון, בבעלות אמנון שעשוע על השקת פעילותו, למעלה מ 43 שנה לאחר שהוקם בנק חדש בישראל.
ביום 25.12.2022 קיבל בנק חדש שני רישיון מבנק ישראל - בנק "אש ישראל".
ביום 30.1.2023 אישרה ועדת הכספים של הכנסת, בהתאם לחוק להגברת התחרות וצמצום הריכוזיות בשוק הבנקאות בישראל (שחוקק לפי המלצות הוועדה) את הפרדתה של חברת כרטיסי האשראי "כאל" מבעלותו של בנק דיסקונט. זאת לאחר שוועדת היישום שהוקמה מכוח החוק האמור בדקה ומצאה שהפרדת חברות כרטיסי האשראי הפחיתה את הריכוזיות ואף תרמה לתחרות על הלקוחות הבנקאיים. בכך תושלם הפרדתן של כל חברות כרטיסי האשראי מן הבנקים הגדולים בישראל.
PARS 3 LR
PARS 3 LR, או TRIGAT-LR (ראשי תיבות באנגלית: Third Generation AntiTank, Long Range) הוא טיל נגד טנקים גרמני, דור ג'. זהו טיל שגר ושכח היכול לשמש כנגד מטרות אוויריות או קרקעיות. הטיל מיועד לשימוש מטווח רחוק, והוא נועד לפגוע במסוקים, טנקים ומטרות נוספות תוך סיכון מינימלי של הרכב המשגר לאש האויב. זהו הנשק העיקרי המיועד למסוק הקרב יורוקופטר טייגר. את הטילים ניתן יהיה לשגר במטח של עד 4 טילים ב-8 שניות. לטיל יש אפשרות לתקיפה ישירה או תקיפה מלמעלה כמו לטילי הספייק והג'אוולין.
פיתוח
הפיתוח של הטיל החל כתוכנית משותפת לגרמניה, צרפת ובריטניה. לאחר שבריטניה פרשה, נותרו צרפת וגרמניה, צרפת נטשה את הפרויקט בשנת 2004 כתוצאה מקשיי מימון. המפתחים העיקריים היו Diehl BGT Defence מגרמניה ו-LFK מגרמניה, שכיום שייכת לקבוצת EADS מגרמניה וצרפת. תוכנן גם דגם קל יותר, לטווח בינוני הנישא על ידי חיילים בשם "Trigat-MR", אך הפרויקט בוטל. הפרויקט הפך בסופו של דבר למערכת ה-טריגאן (Trigan) המוצעת, המבוססת על עמדת ירי של המילאן 3 ועל טילי Trigat-MR. בשנת 2006 צבא גרמניה הזמין 680 טילי PARS 3 LR בעסקה שעלותה 380 מיליון אירו.
טן
טן הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
רכבות במצרים
התחלות ראשונות
בשנת 1834 קיבל שליט מצרים מוחמד עלי את עצתו של הבריטי תומאס גאלאוויי לבנות מסילת רכבת בין קהיר לסואץ. באותם ימים, בטרם נכרתה תעלת סואץ, ארך המסע מקהיר לסואץ, בדרך היבשה, שלושה ימים. מסילת ברזל יכלה לקצר מסע זה לכדי שש שעות וכך להקל במידה ניכרת על המעבר היבשתי מן הים התיכון לים האדום ולהודו. לאחר קבלת הסכמת מוחמד עלי לתוכנית יצא גאלאוויי לבריטניה כדי לרכוש את החומרים והכלים הנדרשים לבניית המסילה ולהעבירם בדרך הים לנמל אלכסנדריה. בשנת 1835 שינה מוחמד עלי את דעתו ואף שחלק מן החומרים לבניית המסילה כבר הגיעו לנמל אלכסנדריה, ביטל את התוכנית.
התוכנית לבניית מסילת רכבת במצרים התחדשה רק בימי עבאס הראשון, נכדו של מוחמד עלי, אשר חתם ב-12 ביולי 1851 על חוזה בסך 59,000 ליש"ט, עם מהנדס הרכבות רוברט סטיבנסון. בחוזה סוכם על סלילת מסילת רכבת מנמל אלכסנדריה ועד קהיר, לאורך 200 ק"מ. סטיבנסון, בנו של ג'ורג' סטיבנסון, בונה מסילת הרכבת הציבורית הראשונה, זכה במסגרת החוזה לבלעדיות באספקת הקטרים למסילה, למשך חמש שנים, ממפעלו בניוקאסל. בעזרת 18 מהנדסים בריטים ניגש סטיבנסון ללא דיחוי למלאכה ובשנת 1852 הגיעו הקטרים הראשונים מבריטניה. באפריל 1853 נסללו 105 ק"מ מן המסילה, מאלכסנדריה ועד לכאפר עיישה. ביוני 1854 נפתח קטע זה לתנועה בטקס רב-רושם, והיה למסילת הרכבת הפעילה הראשונה ביבשת אפריקה ובמזרח התיכון.
בסוף שנת 1856 נפתח קו הרכבת לתנועה לכל אורכו והמסע מאלכסנדריה לקהיר, בקרונות הנגררים בקטרי קיטור מתוצרת סטיבנסון, ארך שש שעות. בכאפר עיישה נאלצו הנוסעים לרדת מהרכבת ולהמתין עד שהרכבת חצתה את הנילוס על גבי מעבורת לכאפר אל-זיאט בגדה הנגדית ורק אז עלו אליה מחדש. בשנת 1858 נבנה גשר רכבת סב על צירו, שעליו חצתה הרכבת את הנהר. בשנת 1856 אישר מוחמד סעיד פאשה את המשך סלילת המסילה מקהיר לסואץ, מרחק 144 ק"מ נוספים. קטע זה נפתח לתנועה באוקטובר 1858 ובכך הושלם הנתיב המסילתי מן הים התיכון לים האדום, כעשור בטרם נפתחה לתנועה תעלת סואץ.
מסילות הרכבת במצרים המשיכו להתפתח בקצב מהיר ובשנת 1860 נעו על מסילותיה 56 קטרי קיטור, רובם מתוצרת בריטית. באותה תקופה נבנו אף מסילות רכבת נוספות לאזורים כפריים, כדי להקל על העברת יבול הכותנה למנפטות, שינוע שנעשה עד אותה עת בעיקר על גבי דוברות ששטו על נהר הנילוס. בשנת 1861 כבר היו 413 ק"מ מסילות במצרים. פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית תרם אף הוא להמשך התפתחות רשת המסילות במצרים: עליית הביקוש למוצרי בד כותנה הביאה לעליה חדה במחירי הכותנה, מוצר החקלאות העיקרי במצרים באותם הזמנים ולצורך להביא את רשת המסילות קרוב ככל האפשר לשדות הכותנה בדלתה של הנילוס. בשנות ה-60 של המאה ה-19 נקנו על ידי הרכבת המצרית כ-200 קטרים ולמעלה מ-2,000 קרונות.
1898–1918
רשת הרכבות המצרית המשיכה לגדול עד לסוף המאה ה-19 באופן הדרגתי. לקראת סוף המאה נסעו ברכבת המצרית למעלה ממיליון נוסעים בשנה והיא שינעה למעלה מ-300 אלף טון סחורות. בשנת 1898 נפתח קו מסילת הרכבת לעיר אסואן בדרומו של עמק הנילוס. רוב הרכבות במצרים, להוציא מספר קווים שנתנו בזיכיון לחברות קטנות יותר, הופעלו על ידי חברת הרכבת הממשלתית המצרית (Egyptian Government Railways) אשר מנהליה הכלליים היו בריטים וטורקים לסירוגין. בשנת 1905, לאחר שהשליטה ברכבת הועברה לידי המשרד לעבודות ציבוריות, שונה שמה של הרכבת ל"רכבת מצרים" (Egyptian State Railways). עוד קודם לכן, רכשה החברה בשנת 1902 את קו מסילת הרכבת שבין אסמאעיליה לפורט סעיד, קו שנבנה עשר שנים קודם לכן על ידי חברת תעלת סואץ.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה קהיר אחת משלוש הערים המרכזיות באימפריה הבריטית, לצד לונדון וניו דלהי. מצרים הייתה לנקודת כינוס מרכזית לכוחות הצבא הבריטי בשתי מערכות גדולות, האחת בדרדנלים והשנייה בארץ ישראל. הרכבת המצרית גויסה, רובה ככולה, למאמץ המלחמתי וציוד נייד נוסף הובא מבריטניה לחיזוק מערך הרכבת המצרי. כאשר החלו הכוחות הבריטיים להתקדם מזרחה בחצי האי סיני, בשלהי 1916, נסללה מסילת רכבת לאורך החוף הצפוני של חצי האי. המסילה יצאה מן העיר קנטרה, על גדת תעלת סואץ, ונסללה בהתאם להתקדמותו של חיל המשלוח המצרי והגיעה בתחילת 1917 עד לעיר רפיח לאחר שזו נכבשה. במקביל למסילה הונח גם צינור מים לסיפוק צורכי הכוחות. רכבות, שיצאו מקהיר לעבר קו החזית, חצו בתחילה את תעלת סואץ על גבי דוברות, עד אשר נבנה בתוך חמישה חודשים גשר זמני בפירדאן, אשר הושלם ביולי 1918. חלק מהגשר סב על ציר, כדי לאפשר מעבר בטוח של ספינות בתעלה, אך הוא פורק לאחר המלחמה. לאחר כיבוש דרומה של ארץ ישראל בראשית 1917, חוברה מסילה זו אל המסילה המזרחית, שנסללה על ידי הכוחות הטורקיים בכיוון ההפוך, והתחברה בעצמה אל מסילת ירושלים, מסילת השומרון, מסילת העמק וממנה למסילת חיג'אז. המסילות הטורקיות היו ברוחב צר, והיה צורך בהתאמת המסילה או הציוד לרוחב המסילה הטורקית (סלילת פס שלישי או שימוש בציוד שלל טורקי). בעקבות הנחת רשת מסילות בארץ ישראל על ידי הבריטים, גויסו כמה מן הקטרים ששרתו ברכבת המצרית והועברו לרכבת פלשתינה (Palestine Railways).
1919–1952
במהלך המהומות הנרחבות שפרצו ברחבי מצרים בשנת 1919, בהן דרשו ההמונים עצמאות, נפגעה באופן קשה תנועת הרכבות במדינה. מסילות רכבת ראשיות נותקו, עמודי טלגרף נהרסו ותנועת הנוסעים ירדה באופן חד. הכנסות הרכבת המצרית בשנת 1919 ירדו ל-585,995 ליש"ט, בהשוואה ל-949,075 שנה קודם לכן. בשנת 1921, בעקבות מהומות 1919, ובעקבות עליה חדה בפשיעה ברכבת, החליט משרד הפנים, בשיתוף עם הרכבת המצרית, להקים את משטרת הרכבת. בעקבות הכרזת בריטניה על הענקת עצמאות למצרים, ב-28 בפברואר 1922, עברה גם הרכבת שינויים מהותיים. מצרים וסודאן, אשר היוו עד לאותה עת יחידה מנהלית אחת, הופרדו וסודאן הפכה לקולוניה בריטית. בשנת 1924 הופרד גם המינהל של הרכבת המצרית מהמנהל של הרכבת הסודאנית והוקמה חברת הרכבות הסודאנית. ב-10 באפריל 1924 מונה לראשונה מנהל כללי מצרי - עבד אל-חמיד סולימאן - לרכבת המצרית, לאחר שנוהלה מאז היווסדה בידי מנהלים אנגלים וטורקים. סולימאן שם דגש על העברת השליטה על הרכבת המצרית לידי ידיים מצריות ופיתח תוכניות הכשרה נרחבות לעובדי רכבת מצרים לתפקידים שהוחזקו עד אותה עת בידי אנשי מקצוע אנגלים. סולימאן קבע לראשונה שהשפה הרשמית ברכבת המצרית תהיה ערבית, לאחר שעד לאותה עת היו השפות הרשמיות אנגלית וטורקית.
לאחר הכרזת העצמאות שבה הרכבת המצרית והמשיכה לצמוח. תחנת הרכבת המרכזית של קהיר עברה שיפוץ נרחב במחצית שנות ה-20 של המאה העשרים ובשנת 1927 נפתחה תחנת מיסר, תחנה ראשית חדשה באלכסנדריה. קווי הרכבת ללוקסור ולאסואן, אשר נהרסו במהומות, שוקמו ובשנת 1926 החל שירות של קרונות שינה על קו זה לטובת תעשיית התיירות שהחלה מתאוששת. בשנת 1929, על סף השפל הגדול, נעו על מסילות מצרים כ-650 קטרי קיטור, אשר גררו כ-1,700 קרונות נוסעים וכ-16,000 קרונות משא. בסוף שנות ה-20 החלה הרכבת המצרית להפעיל קרונועים בקווים הפרבריים בקהיר ובאלכסנדריה. תחילה היו הקרונועים מונעים במנוע קיטור, אולם החל משנת 1935 נרכשו קרונועים מונעים בדיזל מתוצרת Ganz. בשנת 1933, כאות הכרה להתפתחות רשת המסילות המצרית, נבחרה קהיר לארח את קונגרס הרכבת הבינלאומי ה-12, ולכבודו נפתח באותה שנה מוזיאון הרכבת המצרי בקהיר.
בשנת 1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה ולאור התעצמות הצבא האיטלקי בלוב, החל הצבא הבריטי במאמץ להאריך את המסילה היוצאת מאלכסנדריה מערבה לעבר הגבול עם לוב. במקביל, לאור העובדה כי תעלת סואץ לא הצליחה לעמוד בנפחי תנועת הסחורות לצורך המאמץ המלחמתי, הוכפלה המסילה בת 110 ק"מ היוצאת מפורט תאופיק לעבר אסמאעיליה. בשנת 1941 נסללה מאל שאט מסילה מקבילה על הגדה המזרחית של התעלה אשר חוברה אל המסילה היוצאת צפונה מקנטרה לארץ ישראל. מסילה זו הושלמה ונפתחה לתנועה ב-1 ביולי 1942. העבודה על המסילה הפונה מערבה, ללוב, נמשכה בשנת 1942, אז חדרה המסילה לשטח לוב ובחודש יוני הגיעה לנקודה המרוחקת רק 60 ק"מ מעיר הנמל טוברוק. כל זאת בטרם החלה נסיגת הבריטים מפני כוחותיו של רומל.
ב-7 באוגוסט 1942 הושלם גשר פירדאן מעל תעלת סואץ, כשהוא יוצר חיבור קבוע בין רשת המסילות במצרים לזו שמצפון לתעלת סואץ, לראשונה מאז מלחמת העולם הראשונה. הגשר נבנה כדי להקל על מעבר סחורות ונוסעים צפונה, לעבר ארץ ישראל, מבלי שיהיה צורך להעביר את הקרונות על גבי דוברות. הגשר ניזוק בעקבות פגיעה מספינה חולפת ופורק ב-1947. ב-15 באוגוסט 1942 יצאה לראשונה מקהיר רכבת נוסעים שנסעה ישירות עד חיפה. באותה שנה, בניסיון לחסוך בעלויות תפעול, שודרגו כל קטרי הקיטור ברכבת המצרית והחלו לפעול על מזוט, במקום פחם. בשנת 1944 הסיעה הרכבת המצרית 58 מיליון נוסעים. בשנת 1941 כבר החלה הרכבת המצרית להפעיל קטרים בעלי מנוע דיזל.
השנים שלאחר תום מלחמת העולם השנייה היו שנות שפל ברכבת המצרית, שפל שהתבטא בירידת במספר הנוסעים, בנפחי הסחורות ששונעו ובמספר הקרונות בשירות הרכבת. אחד הגורמים לשפל זה נבע ממכירה בשוק האזרחי של אלפי משאיות מעודפי הציוד הצבאי. בשנת 1948 הייתה עליה זמנית בנפחי תנועת הרכבות בחצי האי סיני, עם יציאת הבריטים מארץ ישראל והתעצמות הצבא המצרי לקראת חודש מאי. עם פרוץ מלחמת העצמאות נותקה מסילת הרכבת מלוד לקנטרה ומאז נפסקה התנועה בקו זה.
1952–1973
בשנת 1956 הוקמה המסילה החשמלית הראשונה במצרים, לאורך 25 ק"מ, בין קהיר ובין הפרבר המתפתח חילואן. שיטת האיתות במסילה זו, לראשונה במצרים, הייתה בסימנורים. מלחמת סיני, בחודש נובמבר 1956, פגעה קשות במסילות המצריות בחצי האי סיני וגם גשר פירדאן, שהוקם מחדש ב-1952 וחיבר את גדות תעלת סואץ, נפגע קשות בקרבות. מספר קרונות וקטרים מצריים שנותרו בסיני ונפלו שלל, הוכנסו לשימוש ברכבת ישראל.
מלחמת ששת הימים הביאה למשבר חריף נוסף בפעילותה של הרכבת המצרית. כל נכסיה של הרכבת המצרית בחצי האי סיני אבדו וגשר פירדאן, ששוקם ב-1963, ניזוק פעם נוספת במלחמה. ממזרח לתעלה נותר ציוד נייד רב, שנפל שלל בידי ישראל. בין השאר נתפסו מספר קטרי דיזל אמריקאים מדגמים דומים לאלו שפעלו באותה עת ברכבת ישראל. שמונה מן הקטרים המצרים נכנסו לשירות רכבת ישראל וקיבלו מספור חדש כמקובל בה: 251, 127-130, 161-163. ישראל לא הפעילה את מסילות הרכבת בחצי האי סיני (פרט לרכבות שנשאו שלל לישראל) ורבות מהן נהרסו במהלך הקרבות וחלק מאלה ששרדו, פורקו לצרכים שונים. עם תחילת מלחמת ההתשה, נמצא למסילות שימוש בביצורי קו בר-לב. במהלך מלחמת ההתשה שותקה אף מסילת הרכבת המוליכה מאיסמעיליה לפורט סעיד. רק בשנת 1970, עם הפסקת האש, ניתן היה להתחיל ולשקם את אזור התעלה.
1973–2005
עם תום מלחמת יום כיפור ולאחר שנחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, הכריז הנשיא סאדאת על "מדיניות הדלת הפתוחה" במצרים, במסגרתה ניתן עידוד ליוזמה חופשית במשק ולהשקעות פרטיות. הרכבת המצרית, אשר סבלה מהזנחה רבה בתשתיותיה ובציוד הנייד שהפעילה, במהלך שנים של מלחמות, התקשתה לענות על הביקוש. החל משנת 1973 החלה הרכבת המצרית לרכוש קטרים חדשים, ביניהם קטרים רבי-עוצמה מתוצרת ג'נרל מוטורס (G26CW). בשנת 1974 היו 280 מיליון נוסעים ברכבת במצרים. בין שנת 1973 לשנת 1980 נרכשו מיצרנים שונים 295 קטרי דיזל חדשים לרכבת. בשנת 1976 נפתח שירות רכבת פרברית לאורך 21 ק"מ באלכסנדריה, שבו נסעו רכבות עירוניות בתדירות של 5–10 דקות, 20 שעות ביממה.
בשנת 1978 נפתחה האקדמיה המצרית למקצועות הרכבת בווארדאן, כ-50 ק"מ מצפון לקהיר. לראשונה, החלה הרכבת המצרית להכשיר את עובדיה בצורה אחידה ובאופן מרוכז. לפני הירצחו של סאדאת, על יסוד סקרים ותוכניות שנערכו עוד באמצע שנות ה-70, נחתם בשנת 1981 הסכם עם חברת אלסטום הצרפתית לבניית הרכבת התחתית בקהיר. בניית הרכבת התחתית החלה כבר באותה שנה, וב-1989 נפתח לתנועה, לכל אורכו, הקו הראשון של הרכבת התחתית בקהיר.
עם הגידול המהיר באוכלוסיית מצרים בשנות ה-90, נאלצה גם הרכבת המצרית להגביר את תדירות הרכבות, דבר שהביא לעליה תלולה במספר תאונות הרכבות ובחומרתן. לאורך שנות ה-90 אירעה כמעט מדי שנה תאונת רכבת שבה נהרגו עשרות נוסעים. תופעה זו המשיכה ואף החמירה בתחילת המאה ה-21.