cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנטוניו ויוואלדי
מורה בבית יתומים
ב-1718 החל ויוואלדי לצאת למסעות. על אף היעדרויותיו התכופות, שילם לו בית המחסה על כתיבת שני קונצ'רטי לחודש לתזמורת ועריכת ארבע חזרות לפחות עמה כשיימצא בוונציה. על פי רשומות בית המחסה קיבל תשלום על 140 קונצ'רטי בין 1723 ל-1729.
אמרגן אופרה
בוונציה של ראשית המאה ה-18 הייתה האופרה הבידור המוזיקלי הפופולרי ביותר והרווחי ביותר למלחין. תיאטראות אחדים התחרו על תשומת לבו של הקהל הרחב. ויוואלדי החל בקריירה של מחבר אופרות ללא הבלטה: האופרה הראשונה שלו, (Ottone in villa (RV 729 לא בוצעה בוונציה אלא בתיאטרון גארזריה בוויצ'נצה בשנת 1713. כעבור שנה זינק ויוואלדי לוונציה והיה לאמרגן של תיאטרון סנט'אנג'לו, שם הוצגה האופרה שלו (Orlando finto pazzo (RV 727, אלא שהיצירה לא קלעה לטעם הקהל וויוואלדי נאלץ להסיר אותה כעבור שבועות ספורים ולהחליף אותה בהופעות חוזרות של יצירה אחרת, שכבר הוצגה בעונה הקודמת. בשנת 1715 הציג את (Nerone fatto Cesare (RV 274 שאבדה מאז. את המוזיקה לאופרה כתבו שבעה מלחינים שונים, ובראשם ויוואלדי עצמו עם אחת-עשרה אריות. הפעם הייתה זו הצלחה וויוואלדי תכנן להעלות בסוף העונה אופרה שכולה שלו, (Arsilda regina di Ponto (RV 700. אולם הצנזור מטעם המדינה מנע את ההופעה; הוא התנגד לעלילה, שבה מתאהבת הגיבורה הראשית, ארזילדה, באישה אחרת, שמתחזה לגבר. ויוואלדי הצליח להכשיר את האופרה בעיני הצנזור בשנה הבאה והיא הוצגה לבסוף בהצלחה מרשימה.
באותה תקופת זמן עצמה הזמין מוסד הפייאטה אי-אלו יצירות ליטורגיות. החשובות שבהן היו שתי אורטוריות. הראשונה, (Moyses Deus Pharaonis (RV 643 אבדה. השנייה, (Juditha triumphans (RV 644 שחוברה ב-1716, היא מיצירות הקודש המופתיות שלו. האורטוריה הוזמנה לחגיגות הניצחון של רפובליקת ונציה על הטורקים וכיבושו מחדש של האי קורפו. את כל אחד-עשר תפקידי השירה ביצעו נערות מבית המחסה, הן של הדמויות הנשיות והן הגבריות. רבות מן האריות כללו תפקידים לכלי סולו: חליליות, אבובים, קלרינטים, ויולה ד'אמורה ומנדולינות, שהציגו לראווה את קשת הכישרונות של בנות "בית המחסה של החסד והרחמים".
אמצע החיים
בשנת 1717 או 1718 הציעו לוויוואלדי משרה יוקרתית חדשה כמאסטרו די קאפלה בחצר הנסיך פיליפ מהסה-דרמשטאדט, מושל מנטובה. ויוואלדי עבר לשם לשלוש שנים ויצר כמה אופרות, בהן (Tito Manlio (RV 738. בשנת 1721 היה במילאנו, שם הציג את הדרמה הפסטורלית La Silvia (RV 734), שאבדה, ושוב כעבור שנה את האורטוריה L'adorazione delli tre re magi al bambino Gesù ("סגידת שלושת החכמים לישו התינוק", RV 645 שגם היא אבדה). הצעד הגדול הבא היה מעבר לרומא ב-1722, לשם הביאו האופרות שלו את הסגנון החדש. האפיפיור החדש בנדיקט ה-13 הזמין את ויוואלדי לנגן לפניו. בשנת 1725 חזר ויוואלדי לוונציה, שם הפיק ארבע אופרות באותה שנה.
בתקופה זו כתב גם את "ארבע העונות", ארבעה קונצ'רטי לכינור, המתארים במוזיקה את המתרחש בטבע. שלושה מהקונצ'רטי מקוריים בתפיסתם אך הראשון, "אביב", שואל מוטיבים מסינפוניה במערכה הראשונה של האופרה שלו Il Giustino שחוברה בה בשנה עם "ארבע העונות". ההשראה לחיבור הקונצ'רטי נבעה מן הסתם מעיבוריה הכפריים של מנטובה. הם היוו מהפכה בתפיסה המוזיקלית: ויוואלדי נתן בהם ייצוג לפלגים מפכים, ציוצי ציפורים (מסוגים שונים, כל אחד מאופיין בנפרד), נביחות כלבים, זמזום יתושים, קריאות רועים, סערות, רקדנים שתויים, לילות חרישיים, יציאה לצייד (מנקודת המבט הן של הציידים והן של הטרף), נופים קפואים, ילדים מחליקים על הקרח ואש מבוערת. כל קונצ'רטו נקשר אל סונטה משל ויוואלדי, אשר תיארה את ההתרחשויות שביטאה המוזיקה. הקונצ'רטי יצאו לאור כארבעת הראשונים בקובץ של שנים-עשר, Il cimento dell'Armonia e dell'Inventione, אופוס 8 של ויוואלדי, שיצא באמסטרדם ב-1725.
אף כי לקשרים הרומנטיים שיוחסו לויוואלדי עם נשים שונות אין ראיות של ממש, יש מקום להניח, כי ערך חומר לאופרות שלו כך שיתאים להעדפותיה של בת-חסותו, הזמרת אנה ז'ירו, שפגש בשובו לוונציה.
שנים אחרונות ומוות
בשיא הקריירה שלו, קיבל ויוואלדי הזמנות מאצילים ובני משפחות מלוכה באירופה. קנטטת הכלולות Gloria e Imeneo (RV 687) נכתבה לנישואי לואי ה-15. אופוס 9 ,La Cetra, הוקדשה לקיסר קארל ה-6. לוויוואלדי הזדמן לפגוש את הקיסר פנים אל פנים בשנת 1728 כשזה הגיע לטריאסטה לבחון מקרוב הקמת נמל חדש. קארל התפעל כל כך מן המוזיקה של הכומר האדום, עד שהקדיש, על פי השמועה, יותר זמן לשיחה עם המלחין באירוע זה מאשר לשריו במשך שנתיים תמימות. הוא העניק לוויוואלדי תואר אבירות, מדליית זהב והזמנה לבוא לווינה. ויוואלדי, מצדו, העניק לקארל עותק כתוב ביד של "לה צ'טרה", קובץ קונצ'רטי שונה כמעט בכל מזה שיצא לאור באותו שם כאופוס 9. נראה שההדפסה התעכבה וויוואלדי נאלץ לאסוף קובץ מאולתר.
בשנת 1730 נסע, יחד עם אביו, לווינה ופראג, שם הוצגה האופרה Farnace (RV 711). כמה אופרות מאוחרות ציינו שיתוף פעולה עם שניים מחשובי הלבריתנים באיטליה בזמן ההוא. את "ל'אולימפיאדה" ואת "קאטונה באוטיקה" כתב פייטרו מטסטאזיו, הנציג החשוב ביותר של האקדמיה של ארקדיה ומשורר החצר בווינה. את "לה גריזלדה" שיכתב קרלו גולדוני הצעיר מלברית מוקדמת של אפוסטולו זנו.
חייו של ויוואלדי, כאלה של מלחינים רבים בני זמנו, הסתיימו במצוקה כלכלית. יצירותיו לא נהנו עוד מן החשיבות וההערכה, שהיו מנת חלקן לפנים, בוונציה; תמורות בטעם המוזיקלי הוציאו אותן תוך זמן קצר מן האופנה וויוואלדי, בתגובה לכך, בחר למכור רבים מכתבי היד שלו בחצי חינם, כדי לממן הגירה לווינה. הסיבות ליציאתו של ויוואלדי מוונציה אינן ברורות, אבל נראה סביר להניח, שרצה לפגוש את קארל ה-6 ולנצל את הערכתו של הקיסר למוזיקה שלו כדי להתקבל כמלחין החצר הקיסרית. סביר גם שוויוואלדי נסע לווינה להפיק אופרה, בייחוד לאור קרבת משכנו לקארנטנר טור תיאטר. אלא שזמן קצר אחרי בואו של ויוואלדי לווינה, הלך קארל ה-6 לעולמו. למלחין הייתה זו מהלומה טראגית, ביש מזל שהותיר אותו ללא חסות ומקור הכנסה מחצר המלוכה. הוא נאלץ למכור עוד כתבי יד לשם קיום וזמן לא רב לאחר זאת נפטר, ב-27 או 28 ביולי 1741, כנראה כתוצאה מן הקצרת שממנה סבל כל ימיו, בביתה של אלמנת יצרן אוכפים וינאי. ב-28 ביולי נקבר בקבר פשוט בחלקת הקבורה של בית החולים בווינה (ההשערה, שיוזף היידן הצעיר שר במקהלה בהלווייתו של ויוואלדי התבססה על טעות בהעתקת מקור ראשוני והוכחה כשגויה).
חלקת הקבורה שלו נמצאת סמוך לקארלסקירכה בווינה, באתר המכון הטכני. הבית שבו התגורר בווינה נהרס ובמקומו ניצב עכשיו מלון זאכר. אתרים שונים בווינה מנציחים את זכרו של אנטוניו ויוואלדי.
סגנון והשפעה
רבים מחיבוריו של ויוואלדי יוצרים רושם של שמחת חיים תוססת, כמעט משועשעת, העומדת בניגוד בולט לכובד הראש אומר הכבוד של רוב מוזיקת הבארוק שנכתבה בימיו. רוב הרפרטואר של ויוואלדי התגלה מחדש רק במחצית הראשונה של המאה ה-20 בטורינו וג'נובה ויצא לאור במחצית השנייה של המאה. המוזיקה של ויוואלדי חדשנית, מנפצת מסורת מוצקה של סכימות; הוא אצל זוהר ובהירות למבנה הצורני והקצבי של הקונצ'רטו, בחיפוש מתמיד אחר ניגודים הרמוניים והמצאת מלודיות ונושאים חדשניים. יתרה מזו, ויוואלדי ביקש ואף הצליח לחבר מוזיקה שאינה אקדמית, שנועדה בפירוש לקהל הרחב ולא רק למיעוט האינטלקטואלי. שמחת היצירה שלו באה לביטוי מובהק בעליצות הגלויה של המוזיקה שחיבר. תכונות אלה אחראיות במידה רבה לפופולריות העצומה של יצירות ויוואלדי. הפופולריות הזו פרסמה אותו תוך זמן קצר בארצות אחרות כמו צרפת, שהייתה אותו זמן עצמאית מאוד בכל הנוגע לטעמה המוזיקלי.
ויוואלדי נמנה עם המלחינים, שהביאו להתפתחות המוזיקה הבארוקית (על ניגודי המצלולים הכבדים שאפיינו אותה) אל הסגנון הקלאסי. יוהאן סבסטיאן באך הושפע עמוקות מן הקונצ'רטי והאריות של ויוואלדי (השפעה, שאת אותותיה אפשר למצוא ביוהנס פסיון, במתאוס פסיון ובקנטטות). באך עיבד מספר קונצ'רטי של ויוואלדי לכלי מקלדת סולו, לצד אחרים שעיבד לתזמורת (בהם בקונצ'רטו המפורסם לארבעה כינורות וצ'לו, כלי קשת וקונטינואו (מס' 580 ברשימת יצירות ויוואלדי).
ויוואלדי היה ממציאיה של צורת הריטורנלו והראשון לבסס אותו כצורה המקובלת לפרקי קונצ'רטו מהירים. כמו כן, ויוואלדי הוא שכונן את המבנה המוסכם לשלושת פרקי הקונצ'רטו (מהיר-איטי-מהיר). רבים מן הקונצ'רטי שלו מכילים פרקים תיאוריים, הנושאים שמות כגון "סערה בים". מוזיקת הקודש של ויוואלדי נופלת בכמותה אך לא באיכותה מן המוזיקה האינסטרומנטלית שלו. המוזיקה שלו למזמורNisi Dominus לקול אלט כוללת ציור מילים עתיר הבעה.
מוניטין לאחר מותו
ויוואלדי המשיך להיות נחבא אל הכלים ונשכח במידה רבה, גם לאחר התחדשות העניין בבאך, ביוזמת מנדלסון. אפילו יצירתו המפורסמת ביותר, "ארבע העונות" לא הייתה מוכרת במהדורה המקורית שלה. בראשית המאה ה-20 חיבר פריץ קרייזלר קונצ'רטו בסגנון ויוואלדי. הוא הציג את היצירה כקונצ'רטו מקורי של ויוואלדי, ואם כי היה זה הוא שחיבר אותו בפועל, היה בכך כדי ליצור שוב עניין במוזיקה של המלחין הבארוקי. העניין המחודש הניע את החוקר הצרפתי מארק פינשרל להתחיל עבודת מחקר אקדמית על מכלול יצירתו של ויוואלדי. גילוי כתבי יד רבים של ויוואלדי ורכישתם על ידי הספרייה הלאומית של אוניברסיטת טורינו, במימון הנדיב של רוברטו פואה ופיליפו ג'ורדאנו (לזכר בניהם, מאורו ורנצו), הובילה להתעוררות מחודשת של העניין בויוואלדי. אנשים כמו מארק פינשרל, מריו רינאלדי, אלפרדו קאזלה, עזרא פאונד, אולגה ראדג', ארטורו טוסקניני ולואיס קאופמן תרמו את חלקם בהשבת ויוואלדי לחיי המוזיקה של המאה ה-20. החייאת יצירותיו של ויוואלדי, שלא התפרסמו קודם לכן, במאה ה-20 התאפשרה בעיקר הודות למאמציו של אלפרדו קאזלה, שארגן ב-1939 את שבוע ויוואלדי, כיום ציון דרך היסטורי, שבו הושמעו מחדש, לראשונה, ה"גלוריה" (RV 589) ו"ל'אולימפיאדה". מאז מלחמת העולם השנייה נהנות יצירות ויוואלדי מהצלחה אוניברסלית כמעט והופעתם של ביצועים אותנטיים לתקופה רב מגבירה את תהילתו. בשנת 1947 ייסד איש העסקים הוונציאני אנטוניו פאנה את "המכון האיטלקי על שם אנטוניו ויוואלדי", שהמלחין ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו היה מנהלו האמנותי ומטרתו לקדם את המוזיקה של ויוואלדי ולהוציא מהדורות חדשות של יצירותיו.
המוזיקה של ויוואלדי, יחד עם זו של מוצרט, צ'ייקובסקי וקורלי, כלולה בתאוריות של אלפרד טומטיס על אפקטים של מוזיקה על התנהגות אנושית (אפקט מוצרט), והיא משמשת בתראפיית מוזיקה.
מדיה
"Symphonic Guitars" Podcast #3 Vivaldi - "The Four Seasons - The Spring" - Dan Sindel http://www.dansindel.us/podcast/DanSindel_podcast3_Vivaldi_Spring.mp3 250 unique electric guitar tracks recreate the orchestral score..!
Concerto b minor, 2nd movement (Adagio) - transcription for organ by Johann Gottfried Walther - http://emc.elte.hu/~pinte/hangfelvetel/orgona/vivaldi-walther_02.mp3
יצירותיו
באפריל 2008 התגלתה ובוצעה בפראג האופרה "ארג'יפו" של ויוואלדי, שאבדה לפני 278 שנים, אחרי שבוצעה, גם אז, בפראג. מגלה לברית האופרה התחקה אחר מסע להקת האופרה ומצא, שמפראג המשיכה בדרכה אל רגנסבורג שבגרמניה של ימינו, ושם התגלו שני שלישים מן האופרה האבודה. החסר הושלם באריות שכתב ויוואלדי באותה תקופה.
קונראד הנליין
ביוגרפיה
הנליין נולד במפרסדורף שליד ליברץ. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרו הונגרי. בנובמבר 1917 הוא נפצע בחזית האיטלקית ונפל בשבי וביתרת המלחמה שהה במחנה שבויים איטלקי. לאחר ששוחרר חזר לצ'כוסלובקיה ועבד כפקיד בנק. בשנת 1925 עשה הסבה למורה להתעמלות והיה פעיל בתנועת התעמלות פאן-גרמנית. בשנת 1931 נהיה הנליין למנהיג התנועה.
לאחר ההוצאה אל מחוץ לחוק של המפלגה הנאצית הצ'כוסלובקית, הקים הנליין באוקטובר 1933 את החזית הגרמנית, מפלגה ימנית של גרמנים צ'כוסלובקים, שבשנת 1935 שינתה שמה למפלגת הגרמנים הסודטים (SDP). באותה עת הנליין הכחיש שמפלגתו היא נאצית. בבחירות מקומיות בדצמבר 1934 הצליחה החזית הגרמנית לזכות בקולות רבים של הקומוניסטים, אך עדיין רוב הגרמנים הסודטים תמכו בסוציאל-דמוקרטים.
בתחילת יוני 1935 תואר הנליין כך בדואר היום:
ביוני 1935 זכתה החזית הגרמנית לניצחון מוחץ בקרב הגרמנים הצ'כוסלובקים והנליין הפך לדמות מפתח בפוליטיקה הצ'כוסלובקית והאירופית בכלל. במפלגתו יוצגו מגוון רחב של עמדות כלפי היחס לצ'כוסלובקיה, מנאמנות עד דחייה מוחלטת. באותה עת הנליין ביצע פעולות סותרות. מצד אחד הוא קיבל תמיכה מגרמניה הנאצית ומצד שני הצהיר נאמנות לחוקת צ'כוסלובקיה וניהל מגעים עם בריטניה בהם טען שכל רצונו הוא בהגנה על זכויות המיעוט הגרמני הנרדף בצ'כוסלובקיה.
בתחילה התייחסו המפלגות האחרות בזלזול כלפי הצלחת מפלגתו של הנליין.
הנליין הוביל קו מתון יחסית שכללה דרישה לאוטונומיה לחבל הסודטים, בניגוד לעמדה הקיצונית של קרל הרמן פרנק, שדרשה סיפוח החבל לרייך השלישי. הנליין יצר קשרים עם משרד החוץ הבריטי וניסה להשיג את מטרתו במגעים עם בריטניה. הבריטים שנפגשו עם הנליין תיארו אותו כאדם מתון וכנה שכל כוונתו הוא לדאוג לזכויות המיעוט הגרמני בצ'כוסלובקיה תוך נאמנות לצ'כוסלובקיה.
קשריו עם בריטניה הרגיזו את ריינהרד היידריך שניהל אחריו מעקב צמוד.
בשנת 1937 החל הנליין לדבר בגלוי על אחדות האומה הגרמנית, תחת הסיסמה "עם אחד, מדינה אחת, מנהיג אחד". בעקבות סיפוח אוסטריה לרייך השלישי עברו רוב הצירים הגרמנים בפרלמנט הצ'כוסלובקי למפלגתו של הנליין, שחיזק את דרישתו לזכויות הגרמנים בחבל הסודטים. באפריל 1938 הצהיר הנליין ש"רק מתן אוטונומיה שלמה לחבל הסודטים יוכל להציל את שלום אירופה". בהתאם להסכמות עם היטלר, הנליין דאג להסלים את דרישותיו כדי שאלו לעולם לא ייענו על ידי הממשלה הצ'כית. בהמשך אפריל 1938 דרש הנליין שינויים במדיניות החוץ של צ'כוסלובקיה, בנוסף לאוטונמיה טריטוריאלית בחבל הסודטים.
על מהלכיו של הנליין בשנים 1935–1938 עד הסכם מינכן חלוקות הדעות. יש הטוענים שהנליין היה כלי ביד היטלר ובמסגרת זאת נתן לבריטים רושם כוזב שניתן יהיה להגיע איתו להסכם פשרה שיניח את הדעת. אחרים טוענים שהנליין ביקש באמת להגיע לפשרה על אוטונומיה, אך בסופו של דבר נאלץ לשתף פעולה עם היטלר במיטוט צ'כוסלובקיה.
לאחר שהיטלר השתלט על חבל הסודטים בסוף אוקטובר 1938, ניהל ריינהרד היידריך מסע טיהורים נגד אנשיו של הנליין שהושמו במחנה ריכוז עד שנת 1945. הנליין עצמו, בגלל פרסומו, היה מוגן במידת מה. לאחר שהגרמנים השתלטו על צ'כוסלובקיה, במרץ 1939, הנליין מונה לזמן קצר לסגנו של יוהנס בלסקוביץ ומספר 2 בשלטון על בוהמיה, לו נמסרו כל סמכויות המנהל הציבורי בבוהמיה. אולם מעבר למינוי, הוא נעלם מהזירה הציבורית ושאלת המינוי וההעלמות היו לחידה בעיני משקיפים זרים. במהרה הודח הנליין מתפקידו והועבר להיות מושל חבל הסודטים בעל סמכויות מועטות. בנובמבר 1941 היה מהדוחפים להוצאתו להורג של אלויש אליאס, מי שהיה ראש ממשלת צ'כיה תחת שלטון הנאצים.
במאי 1945, עם תום המלחמה באירופה והכניעה הסופית של גרמניה, הנליין, כמו נאצים רבים אחרים (ביניהם היטלר וגבלס) התאבד בהיותו בשבי של הצבא האמריקאי.
ראגמאפין
ראגמאפין (Raggamuffin, או בקיצור: ראגה) הוא סגנון של מוזיקת רגאיי שכולל ליווי כלים דיגיטליים ובדומה למוזיקת ראפ שם דגש על הקצב ושירת דאב בחרוזים.
חלוץ הראגמאפין בישראל הוא "נייג'ל האדמו"ר", שעלה מג'מייקה בשנת 1989 והוציא את האלבום "חומוס מטמטם" בשנת 1993 בהפקתם של יוסי פיין ויאיר ניצני.
דוגמה לעוד זמר ראגמאפין מצליח הוא רביד פלוטניק.
איגור אקינפייב
איגור ולדימירוביץ' אקינפייב (ברוסית: И́горь Влади́мирович Акинфе́ев; נולד ב-8 באפריל 1986 בווידנויה) הוא כדורגלן רוסי, המשחק בעמדת השוער בקבוצת צסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית, בה הוא מכהן גם כקפטן הקבוצה. מ-2004 עד 2018 כיהן כשוער בנבחרת רוסיה בכדורגל עמה העפיל לחצי גמר יורו 2008 ורבע גמר מונדיאל 2018. במדי צסק"א זכה שש פעמים באליפות ליגת העל הרוסית בכדורגל ובגביע אופ"א. במישור האישי הוא זכה 11 פעמים בתואר שוער השנה ברוסיה.
אקינפייב נחשב לשוער כשרוני מאוד, המושווה לגדולי השוערים. על פי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל הוא השוער ה-15 בטיבו בעולם. בנוסף, הוא שיאן ההופעות בליגת העל הרוסית בכדורגל עם 544 הופעות.
בצסק"א
אקינפייב עלה לקבוצה הבוגרת של צסק"א מוסקבה בשנת 2003, בגיל 17 בלבד, ומאז נכלל בקביעות כשוער הראשון בהרכב הקבוצה. במהלך השנים השתתף עימה בטורנירים שונים, ביניהם טורנירי אופ"א. תוארו הראשון היה אליפות רוסיה בשנת 2003.
בעונת זכה אקינפייב עם צסק"א מוסקבה בגביע אופ"א, לאחר ניצחון בגמר המפעל 1-3 על ספורטינג ליסבון. היה זה הישג השיא בקריירה שלו. מאוחר יותר בשנה זו הוא סיים בסגנות הסופר קאפ האירופי, לאחר הפסד קבוצתו לליברפול. בשנה זו זכה גם באליפות רוסיה בפעם השנייה.
ב-2006 זכה אקינפייב בפעם השלישית באליפות רוסיה. בדצמבר אותה שנה הוא היה מועמד לעבור לשורותיה של ארסנל האנגלית, בשל התקרבות השוער ינס להמן לעזיבת הקבוצה. בתחילת 2007 זכה עם צסק"א בסופר קאפ הרוסי. כיום אקינפייב משמש כקפטן הקבוצה.
ב-18 באוקטובר 2016, לאחר משחק בין צסק"א למונקו במסגרת ליגת האלופות שהסתיים בתוצאה 1-1, השלים אקינפייב 40 משחקים רצופים בליגת האלופות ללא שער נקי. בסיכום עונת 2017/2018 נבחר על ידי מגזין "אוגוניוק" בפעם העשירית לתואר שוער השנה ברוסיה. בדצמבר 2018 ערך את משחק ה-300 שלו ללא ספיגות במדי צסק"א.
אקינפייב מחזיק בשיא שלילי בתולדות ליגת האלופות: במשך 11 שנים ויום, מ-21 בנובמבר 2006 עד 22 בנובמבר 2017, הוא ספג שערים ב-43 משחקים בטורניר הראשי ברציפות (85 שערים). ב-3 באוקטובר 2013 הוא עקף את "ההישג" של שוער פ.ס.וו ההולנדי, רונלד ווטרס, שבשנים 1997-2000 לא הצליח לשמור על שער נקי ב-16 משחקי ליגת האלופות ברציפות. השיא השלילי של אקינפייב החל בעונת 2006/2007, כאשר השוער החמיץ בשני משחקים ברציפות (עד אז החזיק ברצף יבש של שישה משחקים של שער נקי, תוך חישוב סיבובי המוקדמות). בעונה הבאה השתתפה צסק"א בשלב הבתים ואקינפייב שיחק בשלושה משחקים וספג בכל אחד מהם. הסדרה נמשכה בעונת 2009/10, בה שיחקה צסק"א 10 משחקים והגיעה לרבע הגמר. שישה משחקים נוספים בסדרה התקיימו בעונת 2013/2014 ושישה בעונת 2014/2015. עונת 2015/16 החלה גם עם שבעה שערים שהוא ספג בשני מחזורי מוקדמות והסדרה הסתיימה בתשעה שערים שהובקעו בכל ששת משחקי שלב הבתים. בעונת 2016/17 ספג אקינפייב 11 שערים ב-6 משחקים. הרצף נקטע במשחק הבית של המחזור החמישי בטורניר 2017/18 מול בנפיקה (2:0). בהתחשב במשחקי מוקדמות, הוא גם ספג 43 משחקים ברציפות - 39 בטורניר הראשי ו-4 במוקדמות - 84 שערים. רצף זה נקטע במשחק חוץ עם א.א.ק אתונה (2-0) ב-25 ביולי 2017 ונמשך 3,919 ימים (10 שנים ו-8 חודשים); אקינפייב שיחק את כל ארבעת המשחקים במוקדמות ליגת האלופות 2017/2018 עם אפס שערים שספג. בשני משחקים עם טרבזונספור (3:0, 0:0) בעונת 2011/12, בהם צסק"א לא ספגה שערים, בשער עמד ולדימיר גאבולוב. בנוסף, אקינפייב הפך לשוער הראשון בהיסטוריה שכבש שני שערים עצמיים במשחקי ליגת האלופות. הכדורגלן כבש את שעריו בעצמו ב-25 בנובמבר 2015 במשחק נגד וולפסבורג וב-8 בדצמבר 2016 במשחק מול טוטנהאם.
בנבחרת רוסיה
אקינפייב החל את הקריירה שלו בנבחרת רוסיה בשנת 2004. אקינפייב נחשב לאחד השחקנים המובילים בנבחרת כבר בגילו הצעיר, והוא שימש כשוער הראשון שלה ביורו 2008. הוא העפיל עם הנבחרת ליורו מהמוקדמות על חשבון נבחרת אנגליה, לאחר שרוסיה ניצחה 0–1 את אנדורה ואנגליה הפסידה 2–3 לקרואטיה במחזור הסיום. אקינפייב הפגין יכולת טובה בטורניר היורו וזכה עם הנבחרת הרוסית במדליית הארד.
ב-27 במרץ 2015, סמוך לתחילת משחק חוץ של נבחרת רוסיה נגד נבחרת מונטנגרו בכדורגל במסגרת מוקדמות יורו 2016, אקינפייב נפגע בראשו מחפץ בוער שהושלך מהיציע ופונה לבית חולים. המשחק חודש לאחר כ-35 דקות אך פוצץ בהמשך.
במרץ 2017 מונה לקפטן הנבחרת. ב-1 ביולי 2018 במהלך משחק שמינית גמר גביע העולם נגד נבחרת ספרד, הוכתר לגיבור לאומי כאשר עצר בקצה רגלו פנדל של הנבחרת הספרדית, שהעלה את נבחרתו לשלב רבע הגמר, שם הסתיים המסע לאחר הפסד בדו-קרב פנדלים בעקבות החמצות של מריו פרננדס ופיודור סמולוב. באוקטובר 2018 הודיע על פרישתו מהנבחרת.
חיים אישיים
אביו הוא ולדימיר ואסילייביץ', אמו — אירינה ולדימירובנה. שם אחיו יבגני. הוא נשוי ליקטרינה גרון (ילידת קייב, 1 בנובמבר 1986). לשניים שלושה ילדים, דניל (יליד 2014), יבנגליה (ילידת 2015) ובת נוספת (ילידת 2021).
חברת הסלולר של איראן
חברת הסלולר של איראן (בפרסית: شرکت ارتباطات سیار ایران; בקיצור: MCI) הידועה גם בשם המותג Hamrahe Avval (בפרסית: همراه اول), היא מפעילת הסלולר הראשונה והגדולה ביותר באיראן. החברה היא חברת בת של חברת הטלקומוניקציה של איראן ויש לה כ-17 מיליון מנויים ו-49 מיליון מנויים בתשלום מראש (Prepaid).
90% ממניות MCI נמצאות בבעלות חברת הטלקומוניקציה של איראן, ו-10% הנותרים מהמניות הן ציבוריות בבורסה לניירות ערך בטהראן.
ניתוח לאיחוי קרום הבתולים
ניתוח לאיחוי קרום הבתולים הוא שחזור כירורגי זמני של קרום הבתולים. ניתוח זה אינו נחשב, בדרך כלל, כחלק מפרוצדורות גינקולוגיות שכיחות אלא התערבות מתחום הניתוחים פלסטיים ונערך ללא אשפוז ואורך כחצי שעה. עיקר הניתוחים נערכים בארצות הברית, בדרום קוריאה ובמערב אירופה. מטרת הניתוח היא לגרום לדימום במהלך קיום יחסי מין בפעם הראשונה מיד לאחר טקס בנישואים, אשר בתרבויות מסוימות נחוץ כהוכחה להיותה של הכלה בתולה ביום חתונתה.
תפוצת הניתוח
פעולת שחזור קרום הבתולים חוקית במדינות מסוימות, בעוד שמדינות אחרות אוסרות על כך. בארצות הברית שיקום קרום הבתולים זמין במרפאות פרטיות ונעשה נפוץ יותר. בצרפת, במקרי אונס או טראומה מקבלים החזר מהמדינה מתשלום ביצוע האיחוי. במדינות המזרח התיכון, בפרט באיראן, הניתוח פופולרי ביותר, שכן שם צפויות הנשים לשמור על בתוליהן עד ליל הכלולות. האייתוללה סייד סאדק רוחאני הוציא פסק הלכה המתיר ביצוע ניתוח לאיחוי קרום הבתולים ומחשיב אישה לאחר הניתוח כבתולה. באיראן פעולות פולשניות לשחזור קרום הבתולים מתועדות עוד מסוף המאה ה-19.
ביקורת על הניתוח
ניתוח לאיחוי קרום הבתולים משמר את התפיסה שאישה ראויה לנישואים רק אם היא בתולה. הניתוח משמר את הסדר החברתי הפטריאכלי וגורם לנשים להמשיך להתנהל על פי קודים מסורתיים.
איתן שנרב
הרב איתן שנרב (נולד ב-1 בספטמבר 1972) הוא רב, איש חינוך ופעיל חברתי ישראלי. משיא משואה ביום העצמאות ה-73 למדינת ישראל.
ביוגרפיה
נולד בשכונת קריית משה בירושלים. לאברהם עובד עיריית ירושלים שהיה ממקימי קיבוץ עין הנצי"ב וחנה שעבדה כאחות במרכז הרפואי שערי צדק. השלישי מתוך ארבעה אחים. אחיו הבכור יעקב, הוא משנה למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון.
למד בבית הספר "נועם" בקריית משה. ובתיכון למד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר והיה חניך בסניף בני עקיבא קריית משה. בהמשך היה מדריך חוץ בסניף פיתוח במבשרת. והתנדב במד"א ובמשמר האזרחי.
למד בישיבת ההסדר מעלות, ונמנה עם תלמידיו של הרב יהושע ויצמן. בהמשך, התגייס לחטיבת גולני במסלול ההסדר, במשך 20 שנה שירת כלוחם וחובש ובתחילת העשור השני של המאה ה-21 הפך לרב גדוד אלכסנדרוני, חטיבת המשך של גולני ומשרת במילואים.
הוא רב כולל צביה אלישיב בלוד, ומשמש כרב קהילת 'כלנית' בעיר. לאורך השנים למד בכולל, לימד בבתי ספר, באולפנות ובישיבות ועבד בתיכונים דתיים במסגרת עמותת מעגלים.
ב־23 באוגוסט 2019 נרצחה רנה שנרב בתו בעין בובין על ידי מטען חבלה שהוטמן על ידי מחבלים פלסטינים מהחזית העממית לשחרור פלסטין בסמוך למעיין דני. , איתן נפצע באורח בינוני ובנו דביר באורח קשה.
הוא נשוי לשירה, אב ל-12 ומתגורר בלוד.
פעילות חברתית
את עמותת 'חסד בלוד' ייסד יחד עם דני ניקריטין שפועלת לקידום מפעלי חסד, חלוקת מזון לנזקקים וסיוע והכוונה לתושבים, ומאז הרחיבה את פעילותה לתחומים נוספים.
הגמ"ח כולל פרויקטים ומיזמים שונים, כולל עזרה ושיקום כלכלי של משפחות, הפעלת חנות ביגוד יד שנייה בנוסף לכך העמותה מקיימת מדי שבוע סעודות שבת למאות נזקקים, ואנשים עריריים. עוד הקים בעיר תלמוד תורה לילדים מגיל שלוש עד גיל תיכון, אשר מגיעים אחרי הלימודים פעמיים בשבוע ולומדים תורה.
בעקבות הרצח נוסדה עמותת 'קול רנה' שאותה הוא מנהל. אל העמותה נוספו מאות מתנדבים ופעילותה הורחבה לכ-20 ערים שמופעל בהן פרויקט שולחן שבת ויותר מ־10 חנויות יד שנייה בכל הארץ.
בנוסף, מקיימת העמותה שיעורים תורניים, ועוסקת בבניית שבילי טיול, מקיימת יום מסע ברחבי הארץ ועוסקת בשיקום מעיינות.
בנוסף הוקם מיזם 'זמן רנה', שפועל להגברת המודעות בקרב צעירים ומבוגרים. לצמצום זמן החיבור לאמצעים הטכנולוגיים וחיזוק הזמן האישי והמשפחתי.
בשנת 2021, נבחר להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-73 למדינת ישראל. הנימוק כפי שנמסר על ידי שרת התחבורה מירי רגב ושר התרבות חילי טרופר בשם הוועדה הוא "שנרב והעמותה פועלים למען כלל גוני החברה הישראלית ומתוך מגמה ליצור שיח חיובי ומקרב ביניהם. עשייתם למען איחוד הלבבות במשפחה, בקהילה, בעם ובארץ ולמען חיזוק מעיינות הרוח בעמנו מבוצעת בקול רינה ובחדוות יצירה".
מקסימיליאן פון שוורצקופן
מקסימיליאן פרידריך וילהלם אוגוסט לאופולד פון שוורצקופן (בגרמנית: Maximilian Friedrich Wilhelm August Leopold von Schwartzkoppen; 24 בפברואר 1850 – 8 בינואר 1917) היה איש צבא פרוסי. שוורצקופן הגיע לדרגת גנרל בצבא הקיסרות הגרמנית, ופיקד על דיוויזיה במלחמת העולם הראשונה. עם זאת, הוא התפרסם דווקא בשל התקופה בה שרת כנספח הצבאי בשגרירות גרמניה בפריז, וגרם לפרוץ פרשת דרייפוס.
תחילת דרכו
שוורצקופן נולד בפוטסדאם ב-24 בפברואר 1850. משפחתו הייתה משפחה עתיקה ביותר אשר מוצאה מבראונשוויג. אביו, אמיל פון שוורצקופן (1810-1878), היה גנרל בצבא הפרוסי. אמו הייתה כריסטיאנה מריה הילדגרד (1833-1916) ממשפחת פון ברדרלו. באזור שנת 1869 התגייס שוורצקופן לצבא הפרוסי, ושנה לאחר מכן לחם במלחמת צרפת–פרוסיה. בין השנים 1885-1888 שרת במטה הכללי בדרגת האופטמן, ולאחר מכן מונה לשלישו של ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן.
פרשת דרייפוס
ב-10 בדצמבר 1891 הוא מונה לנספח הצבאי הגרמני בפריז. השגריר הגרמני בפריז, הרוזן פון מינסטר, תיעב מרגלים ועסקי ריגול, ודרש משוורצקופן להבטיח לו שלא יתעסק בכך. קודמו של שוורצקופן בתפקיד, סולק ממנו לאחר שמעל באמונו של השגריר וארגן רשת ריגול בפריז. עם זאת, מכיוון ששוורצקופן היה איש צבא, הוא קיבל פקודות מהמטכ"ל בברלין בלבד, ומתחת לאפו של השגריר החל לארגן רשת מרגלים. לעיתים קרובות הוא עבד בשיתוף פעולה עם מרגלים ממדינות אחרות, ובמיוחד קשר קשרי ידידות קרובים עם הנספח הצבאי האיטלקי אלסנדרו פניצארדי. שוורצקופן היה ביסקסואל וקיים רומן עם פניצארדי ובו זמנית עם הרמנס דה ויד, אשתו של אחד מעובדי השגרירות ההולנדית.
ב-1894 קיבל שוורצקופן הצעה אנונימית לרכישת מידע חסר חשיבות מיוחדת על צבא צרפת. המידע תואר במכתב לא חתום, אשר מאוחר יותר זכה לכינוי "הבורדרו" ("האיגרת"). שוורצקופן גרס את המכתב, והשליך אותו לסל האשפה. לרוע מזלו, עובדת הניקיון בשגרירות הגרמנית, מארי בסטיאן, הייתה למעשה סוכנת צרפתית שעבדה תחת שם הקוד "אוגוסט". בסטיאן העבירה את החומר הגרוס לאובר-ז'וזף אנרי מ"המשרד השני" (משרד הריגול) של צבא צרפת. המכתב שוחזר והועבר לידי ראש המשרד ז'אן סאנדהר. סאנדהר מיהר לצאת בהכרזה שיש בוגד בצבא צרפת.
לאחר חקירה מוטעית ולקויה, נעצר ונשפט אלפרד דרייפוס, קפטן יהודי בצבא צרפת. שוורצקופן ופניצארדי לא התערבו כלל לאורך כל הפרשה, אולם התכתובת ביניהם שנתפסה בחלקה בידי הצרפתים, הוצגה במהלך המשפט. דרייפוס נידון למאסר עולם באי השדים. למעשה, דרייפוס היה חף מפשע, המרגל האמיתי היה קצין אחר בשם פרדיננד אסטרהאזי. אולם בעקבות מעצרו של דרייפוס, החליט שוורצקופן לנתק את הקשרים עם אסטרהאזי, אשר המידע שהביא היה בלאו הכי תמיד בעל ערך מועט מדי. הוא כתב מכתב לאסטרהאזי אשר נודע בכינוי "הפטי בלה" ("הכחול הקטן"), אולם לא שלח אותו ובמקום זאת גרס גם אותו והשליך אותו לפח. הצרפתים השיגו גם מסמך זה, אולם הפעם הוא הגיע לקצין אחר בשם ז'ורז' פיקאר. פיקאר אסף דגימות מכתב ידו של אסטרהאזי, וגילה שהוא זהה לחלוטין לכתב היד שבו נכתב הבורדרו. הוא גילה גם שאסטרהאזי מסובך בחובות, ולפיכך מניעיו לרגל ברורים. במקביל, הוא פתח את תיק דרייפוס ונדהם לגלות את דלות הראיות שהובילה להרשעה. כך נפתחה פרשת דרייפוס.
אחריתו
ב-15 בנובמבר 1897 עזב שוורצקופן את פריז ולאחר מכן מילא תפקידי מטה שגרתיים. ב-1902 הוא נישא ללואיזה גרפין פון ודל אשר ילדה לו שתי בנות. ב-1907 הוא קודם לדרגת גנרל חיל הרגלים ושנה לאחר מכן עזב את הצבא ופרש לאחוזתו באלטמרק. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חזר שוורצקופן לשירות, ומונה למפקד הבריגדה ה-233 עמה לחם בחזית המערבית. ב-1916 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-202 בחזית המזרחית. בתקופה זו חלה בדלקת ריאות ואושפז בבית חולים בברלין. בעודו הוזה הוא פלט: "תקשיב לי, דרייפוס חף מפשע, אין שום ראיות נגדו". אשתו, אשר ישבה לצדו, רשמה את ההצהרה. הוא לא התאושש מן המחלה, ונפטר ב-8 בינואר 1917 בגיל 66. ב-1930 פורסמו זיכרונותיו אשר בהם הוא מאשר את היותו של דרייפוס חף מפשע.
יהונתן שפנדורף
יהונתן שְפָּנְדֹורף (נולד בשנת 1984) הוא מנצח ישראלי. הוא מכהן כיום כמנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית לינקולן סנטר מייסודה של אוניברסיטת פורדהאם.
ביוגרפיה
שפנדורף ניגן בקרן יער ולמד בתיכון תלמה ילין.
הוא ניצח על התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הקאמרית הישראלית, סימפונט רעננה, התזמורת הסימפונית ע"ש מנדי רודן באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, אנסמבל טאנוס-גרינברג ותזמורת המעבדה של ג'וליארד. הוא ניצח על תזמורת הצעירים של עמותת מאסטרו.
במסגרת תחרויות אביב 2011 זכה שפנדורף בפרס הניצוח ע"ש יורי אהרונוביץ'. בשנת 2015 סיים תואר שני בבית הספר הגבוה למוזיקה ג'וליארד בהדרכתו של מאסטרו אלן גילברט, שהיה בעבר המנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של ניו יורק. הוא גם מלמד פיתוח שמיעה בבית הספר התיכון של ג'וליארד. זוכה מלגות מקרן ע"ש ברונו ולטר ומקרן התרבות אמריקה-ישראל.
בשנת 2018 ניצח על הקאמרטה הישראלית ירושלים.
הפעמון של צ'ירין
הפעמון של צ'ירין (ביפנית: チリンの鈴) או בשמו השני פעמון מצלצל הוא סרט ילדים ומחזמר בסגנון אנימה המבוסס על הספר "Chirin no suzu" (הפעמון של צ'רין) מאת טקאשי יאנאסה. הסרט נוצר על ידי חברת סאנריו. הסרט ידוע לשמצה ביפן כסרט שמבצע תפנית חדה במהלכו מסרט ילדים לסרט עם סיפור אפל ואלים. הסרט ידוע גם כסרט ההלם (Shock film) מבין היחידים בקולנוע היפני שמיועד לילדים.
עלילת הסרט סובבת סביב הטלה הקטן צ'ירין, אשר חייו משתנים יום אחד כאשר מלך הזאבים תוקף את החווה והורג את אמו. בניסיון לנקום צ'ירין מנסה ללמוד איך להיות זאב, עוזב את החווה ויוצא למסע אל מלך הזאבים.
קבלת הסרט
הפעמון של צ'ירין קיבל ביקורות אוהדות מהמבקרים. ביפן נחשב הסרט לאחד מסרטי האנימה המהפכניים של שנות השבעים ביחד עם "אקספרס לגלקסיה 999" ו"היידי בת ההרים", למרות שהסרט כמעט ולא ידוע מחוץ ליפן, מבקרים מערביים כגון ג'סטין סבקיס מ"אנימה ניוז נטוורק" שיבח את הטבע האפל של סיפור הסרט כמו גם את האמנות של הסרט וכתב שהסרט מהווה "סוג של אגרוף מהיר לפנים של הילד התמים" וגם "אין כמעט שום דבר מעודד בפעמון מצלצל ועדיין הסרט מחזיק בסוג של חמידות אך באותו זמן משמיד את המושגים שלנו של יופי טבעי". אחת מהביקורות השליליות על הסרט באה מ"קימיקו אנימה נטוורק" על אופיו הכבד והמדכא של הסרט, שכתבו שהסרט לא צריך להיראות לצפייה על ידי ילדים צעירים ויכול לגרום לטראומה רגשית.
וולפגנג (מתאבק)
בארי יאנג (באנגלית: Barry Young; נולד ב-3 בדצמבר 1986), הידוע יותר בשם הבמה שלו, וולפגנג הוא מתאבק סקוטי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית NXT, שבה הוא אלוף הזוגות של NXT.
WWE (2016–היום)
ב-15 בדצמבר 2016 פורסם שיאנג יטול חלק תחת שם הבמה וולפגנג בטורניר אליפות בריטניה הראשון של ה-WWE אשר קבע את אלוף בריטניה הראשון של ה-WWE ב-14 וב-15 בינואר 2017. בסיבוב הראשון ניצח את טייסון טי בון, לאחר מכן ברבע הגמר ניצח את טרנט סבן, אך הודח בשלב חצי הגמר על ידי טיילר בייט.
ישעיה הלוי הורוביץ
רבי ישעיה הלוי הורוויץ, מכונה השל"ה או השל"ה הקדוש (על שם חיבורו "שני לוחות הברית"; ה'שי"ח, 1558 – תאריך הפטירה שגוי אך נתקבע י"א בניסן ה'ש"צ, 24 במרץ 1630 וכנראה טבת שפ"ו) היה מגדולי רבני אשכנז במאה ה-17.
מלידתו ועד לעלייתו לארץ
נולד בלובלין שבפולין בשנת ה'שי"ח (1558) לרבי אברהם הלוי הורוויץ, שהיה תלמיד הרמ"א שחיבר את הספר "חסד אברהם". רבי אברהם הלוי היה צאצא למשפחת הורוויץ, משפחה מפורסמת וחשובה בפראג ממנה יצאו רבנים רבים.
לאחר שגורשו היהודים מפרנקפורט על נהר המיין, בשנת ה'שע"ד (1614), חזר לפראג ושימש שם ברבנות. לאחר מות אשתו חיה בשנת ה'ש"ף (1620) החליט לעלות לארץ ישראל כדי לבסס ולהרחיב את היישוב היהודי בארץ, שלמען החזקתו טרח ואסף כספים עוד קודם לכן ולאור אמונתו בביאת המשיח שעתידה להתרחש במאה החמישית של האלף השישי לספירה היהודית.
השל"ה יצא למסע רגלי ארוך, הגיע דרך העיר חלב שבסוריה לירושלים, בשנת ה'שפ"ב (1622), ונתקבל בכבוד רב. הוא העיד כי במסעו לארץ ישראל עבר דרך סוריה כדי להיכנס לביתו של רבי שמואל ויטאל וללמוד זמן מה בכתבי "עץ חיים".
טרם עלותו לירושלים נשא אשה שנייה ולאחר מכן עבר להתגורר בצפת שבה גר כשלוש שנים, ובטבריה שבה חי עוד חמש שנים, בה נפטר ונקבר. צפת וטבריה היו באותם ימים מרכזים ללימוד הקבלה והשל"ה התמסר גם הוא ללימוד הקבלה וזאת שימשה יסוד לחיבורו הגדול "שני לוחות הברית".
בנו של השל"ה היה רבי שבתי שפטל הלוי הורוביץ, ונודע כמחבר הספר 'ווי העמודים'.
מאסרו, מותו וקבורתו של השל"ה
בתקופה בה שהה השל"ה בירושלים, גדלה העיר במהירות בשל עלייה מסיבית של יהודים מכל התפוצות, עד אשר כתב השל"ה באחת מאיגרותיו: "כי תהילה לאל נעשה צר המקום בירושלים". תקופה זו של התעוררות יהודית בירושלים הייתה קצרה לאחר שבשנת 1624 השתלטה על העיר משפחת אבן פארוח' אשר רדפו והכבידו על חיי היהודים במקום,אף השל"ה נאסר ביחד עם עוד 15 מרבני העיר על ידי מוחמד אבן פארוח' וכופר עצום נדרש בעבורם. הקהילה היהודית הקטנה בארץ ישראל, הצליחה בתחנונים לצמצם את סכום הכופר לאחד עשר אלפים גרוש ולשחררם. לאחר שחרורם הם ברחו מירושלים וקבעו את מושבם בצפת.
יש הטוענים שהשל"ה בחר את מקום מושבו בצפת לא רק בשל הסיבה שהייתה מרכז יהודי גדול, אלא גם משום שראה בה מקום מרכזי להחשת תהליך גאולת ישראל. כעבור שנים מספר קבע את מושבו בעיר טבריה עד לפטירתו. על פי הכתוב על מצבתו - נפטר בטבריה בי"א בניסן ה'ש"ץ (1630) אך היום והחודש הם כנראה תוצאת טעות, והשנה היא רק על פי השערה מסתברת. על פולמוס זה ראו להלן. יש גם עוררין על עצם מקום הקבורה, מכיוון שהוא אסר את היציאה מירושלים מרגע שהחל לגור בה. אולם לפי הספר 'תולדות משפחת הורוויץ' שהודפס מעט לפני מלחמת העולם השנייה, השל"ה נאלץ לעזוב את ירושלים ולנדוד לצפת.
השל"ה טמון בטבריה, בחלקת קבר בה טמונים הרמב"ם, ורבי יוחנן בן זכאי על פי מקור מסוים. החלקה שופצה לאחרונה, ורבים נוהגים לפקוד את קברו ולהתפלל להיוושע בזכותו.
מקובל שהחוזה מלובלין (רבי יעקב יצחק הלוי הורוויץ, מגדולי החסידות במאה ה-18) הוא מצאצאיו, אם כי הקשר הגנאלוגי המדויק אינו ידוע.
הפולמוס על תאריך ומקום פטירתו
בספר 'תולדות משפחת הורוויץ' (דרזדן תרצ"ה (1936), שוער שתאריך מותו של השל"ה היה בטבת ה'שפ"ו.
מחבר הספר, צבי הירש הורוויץ רב העיר דרזדן הביא את דברי הרב חוקר השושלות אפרים זלמן מרגליות, אשר מצא בתוך ספרו של הרב נתן נטע שפירא 'מגלה עמוקות' רישום לשנת מות השל"ה כשנת ש"פ. הרב מרגליות קבע שמדובר בשגיאה, ושיער שהאות האחרונה הושמטה אך לא קבע מהי. במהדורה מאוחרת יותר רשם בתיקונים את שנת שפ"ג כשנת פטירת השל"ה. הרב הורוויץ חישב ושיער שמדובר לפחות בשנת שפ"ו, לפי הידיעה על הגעת השל"ה לטבריה בראש השנה של אותה שנה, אך לא מסר מקור למידע אודות שנת הגעתו לארץ ישראל. בנוסף, הביא את דברי סיני הוק (חוקר כתבים עבריים, בתחילת תקופת ההשכלה, נקרא גם שמעון האק) שסבר ששנת מותו של השל"ה היא שנת ש"צ. זאת על פי הקדמה לספר "ווי העמודים" של הרב שבתי בנו של השל"ה המספר שהשל"ה נפטר שנתיים לפני הדפסת הספר "שני לוחות הברית". אלא שלדברי הרב הורוויץ, הוק טעה לגבי שנת הוצאת ספר זה עצמו, וכן לגבי משמעות ההערה, שדיברה על סיום כתיבת הספר שנתיים אחרי הגעתו של השל"ה לארץ.
התאריך י"א בניסן עורר תהיה, מכיוון שלפי פרסום של צאצאי השל"ה בספר סידור השל"ה, הם נהגו בכל יום משבעת הימים שלאחר פטירתו לומר סליחות לפי הוראותיו וצוואתו, וכן להכריז על כך לדורות, אך בכל חודש ניסן ובמיוחד בימי חג הפסח המתחילים ארבעה ימים לאחר התאריך המדובר, אין לומר סליחות.
נפתלי וקשטיין בספרו 'ויתילדו' מצא את מקור הטעות. לראשונה הופיע התאריך "י"א בניסן" בספר "יקרא דחיי" משנת ה'תרפ"ח (1928 או 1929), שטעה בהעתקת דברי הספר דור ודור ודורשיו (וי"ו החיבור הראשונה בשם הספר מכוונת). התאריך י"א בניסן מופיע שם בשורת המידע שמעל לשמו של השל"ה ושייך למעשה למידע על נפטר אחר, ואילו בשורה של השל"ה היה כתוב רק: שנת ש"צ. וקשטיין מצא גם שחודש הפטירה "טבת" הרשום בספר "תולדות משפחת הורוויץ", גם הוא שגוי, ומגיע מהעתקה מוטעית מתוך הספר "כנסת ישראל", של מידע לגבי בריחתו של השל"ה מן הכלא ויציאתו מירושלים בטבת שפ"ו, אך בחלק זה של הפיסקה אינו עוסק במותו כלל.
גם לגבי מיקום קברו בטבריה יצאו עוררין שכן פסק שאין לצאת מירושלים על פי דברי התלמוד "הכל מעלין לירושלים". אך לפי הספר תולדות משפחת הורביץ, הנסמך במידת מה על הספר "כנסת ישראל" הוכרח השל"ה לעזב את ירושלים, ומשם נדד לצפת וטבריה.
חיבוריו
חיבורו העיקרי של השל"ה, אשר התפרסם על ידי בנו שבתי שפטיל הלוי הורוביץ רק לאחר מותו, הוא "שני לוחות הברית", שחובר כשנתיים לאחר בואו לארץ ישראל, כצוואה לבני משפחתו, ובו הוא מצווה אותם להנזר מתענוגות העולם.
המדובר ביצירה חשובה בתחום המוסר היהודי. הספר כולל חידושי תורה, ודברי מוסר, ומדבר אף בשבח הישיבה בארץ ישראל, עקרון שהגשים השל"ה בגופו, על אף קשיים רבים וייסורים. עד היום משמש הספר כספר יסוד ביהדות, ורבה השפעתו על החסידות ובמיוחד על הבעל שם טוב. על שם הספר נקרא המחבר בפי כל "השל"ה הקדוש" (של"ה - ראשי תיבות של "שני לוחות הברית").
בשער ההוצאה הראשונה של הספר, מהשנים ה'ת"ח ה'ת"ט (1648-1649) מתואר הספר וכותבו באלה המילים:
בארץ ישראל ערך השל"ה גם את סידורו המפורסם "שער השמים". הוא נתן לסידורו שם זה היות ששמו ישעיה עולה בגימטריה כמילת 'השמים' וכן מפני שבשבוע בואו לירושלים קראו בתורה את פרשת השבוע ויצא שבה אמר יעקב "וזה שער השמים".
מלבד אלו, פרסם השל"ה חיבורים נוספים - "שמות גיטין", "מצוות תפילין", "בגדי ישע" על סדר מועד, פירושים שונים להגדה של פסח, הגהות לרש"י, לטור, לזוהר, הגהות למרדכי ועוד.
השל"ה עסק בקבלה ובפרשנות לתורה על דרך הסוד. ויתרה מזאת היה נכסף לחשוף את כתבי האר"י שבתקופה זאת היו תחת חרם בשל חשש לאמינותם, ובעברו בסוריה בא אל רבי שמואל ויטאל לקרוא את כתביו.
בית כנסת השל"ה
בית הכנסת העתיק בטבריה קיים מהמאה ה-16. ר' חיים ויטאל ב"ספר הגלגולים" מתאר את קדושתו הקדמונית של המקום, ומתאר שמורו האר"י נהג להתפלל שם בשל קדושת המקום. לימים סיפרו כי "בית הכנסת עבר ארבע רעידות אדמה, ותמיד שרד". האגדות מספרות על נסים גדולים שאירעו במתחם: נשים עקרות ילדו וחולים שביקרו במקום הבריאו בפתאומיות. סיפורי הנסים עברו מפה לאוזן, ובית הכנסת הפך למוקד עלייה לרגל ולאחד המקומות הקדושים ליהודים. בית הכנסת וסיפורי המופתים סביבו היוו מקור הכנסה לקהילה האשכנזית בטבריה, (כנגד מתחם קבר רבי מאיר בעל הנס לקהילה הספרדית) והם הפיצו אגדות רבות סביבו וגם הטמיעו שם בית הכנסת על שם השל"ה, אמור מעתה "בית כנסת השל"ה".
לפני כ-200 שנה הגיעה הקהילה היהודית האשכנזית המצומצמת בטבריה לכדי פת לחם, והוחלט למכור את מתחם בית הכנסת לצליינים יוונים. לפי הסכם המכירה נקבע כי תמורת סכום מסוים אפשר יהיה לפדות את המקום בחזרה. במהלך השנים בנו הצליינים על בית הכנסת את הכנסייה היוונית בטבריה. מאז מכירת המקום ניסו יהודים רבים לעלות ולבקר בבית הכנסת, חלקם בכוח, אך ללא הצלחה. חלקם ניסו למצוא את חוזה המכירה ולפדות את המקום, אך המסמך אבד בדמשק.
לאחרונה, ביקרו כמה יהודים לכמה דקות בבית הכנסת העתיק, הדבר היה לאחר פנייה של עסקנים לחבר מועצת העיר, איתן עובד, הקשור אל הפטריארך תיאופולוס מירושלים, ובכך הוענק אישור חד-פעמי לכניסתם של מספר מצומצם של יהודים למקום. בין המבקרים היה הרב דן סגל, צאצא של השל"ה וחבר הכנסת מאיר פרוש.
תפילות השל"ה
השל"ה חיבר וליקט מספר תפילות. שתים מהן זכו לפרסום רב:
תפילת אבות על בנים
המפורסמת שבתפילותיו היא תפלת האב על הבנים שהשל"ה מעתיקה בספרו מהקדמונים (יש אומרים שחיברה רבי בנימין הלוי ולטענתם הוא מחבר הספר חמדת ימים) מחבר התפילה הוא שכתב את הקדמתה הידועה 'ליבי אומר לי כי זמן המסוגל להתפלל אותה הוא בערב ראש חודש סיוון', מקובל לכנותה בשם תפילת השל"ה, הגם שאין הוא מחברה. תפלה זו נדפסה ומצורפת בהרבה סידורי תפלה, קטע מתוך התפלה:
תפילה בסיום תפילת העמידה
תפילה נוספת שחיבר והודפסה בסידורים רבים, היא תפילה הנאמרת בין התחינות שלאחר תפילת שמונה עשרה, אשר פותחת במילים: "יהי רצון מלפניך ה' אלוהינו ואלוהי אבותינו, שלא תעלה קנאת אדם עלי ולא קנאתי על אחרים, ושלא אכעוס היום ושלא אכעיסך, ותצילני מיצר הרע, ותן בלבי הכנעה וענווה...".
עליה לקברו
ציון לקבר השל"ה נמצא בבית הקברות הישן בטבריה. אם כי אין לכך מקור ותיעוד רציף משנים קודמות. הואיל ואין ידוע מתי יום ההילולא שלו, רבים עולים לציונו בכ"ט באייר, ערב ראש חודש סיוון, לומר את נוסח התפילה המפורסמת על שמו, שהביאה בספרו:.
קישורים חיצוניים
מספריו:
קרב קובל
קרב קובל נערך בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה בתאריכים 24 ביולי 1916 - 8 באוגוסט 1916 דרומית לעיר קובל (היום - במערב אוקראינה, כחלק ממתקפת ברוסילוב. הקרב בפיקודו של הגנרל הגרמני אלכסנדר פון לינסינגן הסתיים בעצירת המתקפה הרוסית באזור זה תוך גרימת אבדות כבדות לרוסים.
רקע היסטורי
מתקפת ברוסילוב נגד הצבא האוסטרו-הונגרי החלה ב-4 ביוני 1916 ותוך זמן קצר התקדמו הרוסים במהירות בגליציה. ב-8 ביוני 1916 כבשו הרוסים את לוצק והתקרבו לעיר קובל. הרמטכ"ל הגרמני אריך פון פאלקנהיין ביקש מעמיתו האוסטרי קונרד פון הצנדורף להעביר כוחות מהחזית האיטלקית לגליציה. בינתיים הצליח מפקד החזית המזרחית גנרל פאול פון הינדנבורג לשנע בעזרת מערכת רכבות יעילה, כוחות מהחזית המערבית בפיקודו של גנרל אלכסנדר פון לינסינגן כדי לעצור את המתקפה הרוסית המתקדמת לעבר קובל.
הקרב
ההתקפה הרוסית התחילה בהפגזה ארטילרית כבדה וממושכת וכך ניטל יתרון ההפתעה. לאחר מכן החלה ההתקפה של חיל הרגלים בגלים בדומה לקרבות בחזית המערבית.
מונסיניור קיחוטה
מונסיניור קיחוטה (באנגלית: Monsignor Quixote) הוא שמו של רומן מאת הסופר האנגלי גרהם גרין. הספר, שפורסם ב-1982, הוא פסטיש של הרומן הנודע "דון קיחוטה" מאת מיגל דה סרוואנטס הספרדי. היצירה עוסקת בצורה משעשעת בנושאים רציניים כמו פוליטיקה ודת.
קרב קובל
הקרב
לרוסים נגרמו 55.000 אבדות בהרוגים ופצועים והם נאלצו להפסיק את התקדמותם לעבר קובל.
מונסיניור קיחוטה
בשנת 1985 הופק סרט המבוסס על הספר בכיכובם של אלק גינס כקיחוטה וליאו מקרן כסנצ'ו. הסרט שודר בטלוויזיה בשנת 1987.
הספר תורגם לעברית בשנת 1983 על ידי אביטל ענבר (ספרית מעריב).
קרב קובל
תוצאות
קרב קובל סימן את תחילת דעיכת מתקפת ברוסילוב. רומניה הצטרפה למדינות ההסכמה בעקבות הצלחתם הראשונית של הרוסים במתקפה זו, אולם לאחר עצירתה, התפנו הגרמנים והאוסטרו-הונגרים לתקוף את רומניה ובמסע בזק צבאי כבשו אותה.
מונסיניור קיחוטה
עלילה
האב קיחוטה משמש ככומר קהילה בעיירה הקטנה אל טובוסו באזור לה מנצ'ה בספרד. הוא מחשיב את עצמו כצאצא של דון קיחוטה המקורי, אף על פי שהכל טוענים בפניו שגיבור ספרו של סרוואנטס הוא דמות דמיונית. יום אחד, מסייע קיחוטה לבישוף איטלקי מסתורי שמכוניתו נתקעה. זמן קצר לאחר מכן, להפתעתו הרבה של הבישוף הממונה עליו, מקבל קיחוטה את תואר מונסיניור מהאפיפיור. הבישוף מפציר בקיחוטה לצאת לחופשה. קיחוטה נענה ויוצא למסע לאורכה של ספרד בלוויית ראש העיר לשעבר של אל טובוסו, סנצ'ו הקומוניסט, ששמו מזכיר את סנצ'ו פנסה, בן לווייתו של דון קיחוטה המקורי. כלי הרכב שלהם, מכונית סיאט 600 ישנה, קרוי "רוסיננטה", על שם סוסו הכחוש של דון קיחוטה.
בספרד המתחדשת שלאחר תקופת פרנקו, עוברים שני השותפים למסע חוויות משעשעות בסגנון הרפתקאותיו של דון קיחוטה. בדרכם, הם נלחמים נגד גרסאות מודרניות של "טחנות רוח", ופוגשים חוטאים מכל המינים והסוגים. במסע זה, מתפתח בין שני השותפים דיאלוג בענייני דת ופוליטיקה, שבסופו של דבר מקרב ביניהם. קיחוטה הקתולי וסנצ'ו הקומוניסט מתחילים להעריך זה את זה ואף לתהות לגבי דעותיהם ולגבי אמונתם.
קיחוטה נאלץ לחזור לעירו, שבה הוא ננזף על ידי הבישוף ומושעה מתפקידו בכנסייה. קיחוטה חובר שוב לסנצ'ו, ובהרפתקה אחרונה הוא מפגין שוב את תכונותיו הדון קישוטיות, ומנסה "להציל" את כבודה של מריה הקדושה לאחר שהוא חושד שפסלה מחולל. קיחוטה נפצע ומובל למנזר. בשארית כוחותיו הוא יוצא בלילה לכנסייה ועורך מיסה דמיונית שבמהלכה הוא מתמוטט ומת בזרועות חברו סנצ'ו.
סקונדוס הקדוש
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סקונדוס מאסטי
סקונדוס מאסטי (באיטלקית: Secondo di Asti; נפטר ב-119) הוא קדוש נוצרי.
יום חגו של סקונדוס, בכנסיית הקתולית, נחוג ב-29 במרץ, אולם באסטי (עירו של הקדוש) נחגג יום חגו עד המאה ה-15 ב-30 במרץ וכיום ביום שלישי הראשון של חודש מאי.
סקונדוס, שהיה חייל בצבא הרומי וחבר בלגיון תבי, הוכרז כקדוש לאחר שראשו נערף באסטי במצוות הקיסר הדריאנוס בשל היותו נוצרי.
בעקבות הפגישה המיר סקונדוס את דתו לנצרות. חברו, סאפריקיוס ניסה לשכנעו לעזוב את הנצרות, ושסקונדוס סירב הוא הוצא להורג.
שרידיו הוטמנו ב-1237 באי סן סקונדו הקרוי על שמו.
פרספיים
הפרספיים (שם מדעי: Rhinolophidae) היא משפחה של יונקים בסדרת העטלפים (עטלפאים) הכוללת סוג טקסונומי יחיד והוא פרסף (שם מדעי: Rhinolophus) ובו 70 מינים. מקור השם הוא בעלה אפי דמוי פרסת-סוס שהעניק לו את השם העממי "Horseshoe Bat" באנגלית ואת השם "פרסף", שהוא הלחם בסיסים של פרסה ואף, בעברית.
הפרספיים היא משפחה של עטלפי חרקים בינוניים. מידותיהם: אורכם נע בין 3.5 ל-11 סנטימטר (ס"מ), אורך זנבם עוד 2.5–4.5 ס"מ ומשקלם 4–40 גרם. לפרספיים זנב קצר המחובר לקרום התעופה, כנפיהם קצרות יחסית ומעופם איטי. לפרספיים יכולת תמרון טובה. לנקבות יש זוג פטמות בחזה וכן שתי פטמות מדומות קרוב לחלק התחתי שנועדו לשמש נקודות עגינה לגור הקטן להיאחז בו.
הפרסף ניזון מפרוקי-רגליים גדולים הנמצאים הן באוויר (כגון חרקים מעופפים) והן על הקרקע או קרוב אליה (כגון עכבישים). לקראת הסתיו הוא אוגר שומן בחלק האחורי של גופו ונכנס לתרדמת חורף בה טמפרטורת הגוף יורדת עד שהיא משתווה לטמפרטורת הסביבה וחילוף החומרים בגופם נעשה איטי ביותר. בהתאמה, קצב פעימות הלב יורד ל-10 פעימות בדקה. הפרעה לפרספיים בתרדמת החורף שלהם עלולה להיות קטלנית לגביהם: כאשר הם מתעוררים, קצב חילוף החומרים עולה לרמה גבוהה והם "שורפים" את עתודות השומן שלהם, דבר שגורם להם אחר כך לגווע מרעב. לכן, אסור להיכנס למערות בהם לנים הפרספיים.
רבייה: רוב הפרספיים חיים בלהקות ולנים במושבות גדולות. ההזדווגות בסתיו במערות שיש בהם המון פריטים. ההפריה מושהית עד לסוף החורף. ההריון נמשך 7–10 שבועות ובכל לידה מוליד הפרספית רק גור אחד או שניים לכל היותר. בגיל 4–6 שבועות הגור נגמל מחלב האם ונהייה עצמאי.
בעולם נפוצים הפרספיים באזורים ממוזגים וטרופיים של אסיה, אפריקה, אירופה ומזרח אוסטרליה. בארץ ישראל שישה מיני פרספיים: פרסף גדול, פרסף הנגב, פרסף בהיר, פרסף חיוור, פרסף מצוי ופרסף גמדי - כולם נדירים ונתונים בסכנת הכחדה.
פייבל כהנוב
שרגא פייבל כהנוב (ט"ו בשבט תר"ך, 1860 – 23 בנובמבר 1952) מהעולים לארץ ישראל בתקופה שקדמה לעלייה הראשונה. כיהן כמנהל חברת עזרת ישראל ומפעילי בני ברית.
ביוגרפיה
כהנוב היה מפעילי בני ברית ומוסדות העדה האשכנזית. ב-3 באפריל 1900 מונה להנהגת העדה היהודית ביפו, על ידי מושל יפו והראשון לציון יעקב שאול אלישר בתפקידו כחכם באשי, לאחר שלא עלה בידי העדה לקיים בחירות.
בשנת תרצ"א עבר מתל אביב לרחובות, ושם נפטר. הוא קבור בבית עלמין תר"ן המייסדים ברחובות.
משפחתו
בגיל 19 נישא לשיינה ביילה לבית מארק בת ה-16, בתו של צבי זאב מארק, סוחר גדול באריגים, שעונים ותה בירושלים. לזוג נולדו שלושה ילדים: שושנה (רישקה), אשתו של יונתן מקוב מרחובות; אליהו כהנוב, מנהל בתי ספר של כי"ח בסוריה ובארץ ישראל; ושמעון כהנוב. בכ"ב בטבת תרנ"ח נפטרה אשתו של כהנוב בירושלים. לאחר מכן נישא בשנית, לפרל אוסוביצקי, בתו של הרב שמחה בונם אוסוביצקי ואחותם של פקידי הברון רוטשילד בוריס ויהושע אוסוביצקי. לזוג נולד בן, אברהם (אדי) כהנוב, שהתנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה והגיע לדרגת מייג'ור.
בנו אליהו נישא לחנה אברבום, אף היא מנהלת בתי ספר של כי"ח בסוריה ובארץ ישראל, נשיאת בנות ברית בירושלים וחברת הנהלת הסתדרות הציונים הכלליים. בתם הצעירה שפרה נישא לעיתונאי והסופר דניאל שר. בנו שמעון נישא לחסידה זינגר, בתו של יעקב מרדכי זינגר, שו"ב בראשון לציון, גיסתו של יעקב איכילוב ודודתם של יוסף טוליפמן ושל שולמית אשת אליקום אוסטשינסקי.
עיסה אפורה
עיסה אפורה (מאנגלית Grey Goo) הוא תרחיש היפותטי בעל תוצאות הרסניות, שבו העולם (או במקרים קיצוניים, אף היקום כולו) נחרב, כאשר הוא משמש כחומר-בניין לתהליך השכפול העצמי של ננו-רובוטים שיצאו מכלל שליטה.
נסיבות היווצרות העיסה האפורה יכולות להיות מוטציה או תקלה בננו-רובוטים, שנועדו לפרק כמות מסוימת של חומר (אשפה או פסולת רדיואקטיבית). תסריט נוסף שעולה על הדעת, הוא גרימת תרחיש זה בצורה מכוונת מראש ככלי נשק או כפעולת טרור, או אף כנשק יום הדין בידי קיצונים.
התרחיש שהציע דרקסלר נשלל על ידי ספקנים, בהיעדר מנגנון שיסביר מדוע מכונות מלאכותיות יצליחו לגבור על יצורים חיים, שהתפתחו במהלך כ-3.5 מיליארד השנים האחרונות.
מבצע לולב
מבצע לולב (משטרת חוסאן) הוא פעולת תגמול שנערכה בליל הושענא רבה תשי"ז - 25 בספטמבר 1956 בחוסאן, כפר ערבי סמוך לבית לחם ולגוש עציון. בפעולה זו הופעל לראשונה כוח חטיבתי יחדיו בפעולת תגמול. בפעולה פוצצה תחנת המשטרה בחוסאן. נהרגו בו עשרה מחייליי צה"ל וכחמישים ירדנים.
הרקע
ב-23 בספטמבר ירו חיילים ירדנים ממוצב סמוך למנזר מאר אליאס במשתתפי כינוס ארכאולוגי שהתקיים ברמת רחל. כתוצאה מהירי נרצחו חמישה ונפצעו עשרות. הממשלה הירדנית טענה כי מדובר ב"חייל משוגע", טענה שהועלתה באופן קבוע במקרים מסוג זה, ומשקיפי האו"ם אישרו את הטענה, אף זאת לא בפעם הראשונה.
למחרת נרצחה זוהרה עומרי ליד עין-אל באלאד שלמרגלות מושב עמינדב. בעיתונות דווח לאחר מכן שעל גופתה נמצאו סימני התעללות. באותו היום נרצח אברהם האוזר, בן 17, בשדות קיבוץ מעוז חיים שליד בית שאן וחברו נפצע קשה. הרוצחים נמלטו מזרחה למדינת ירדן. פעולות אלה הגדישו את הסאה מבחינת ישראל.
פעולת התגמול
ממשלת ישראל אישרה לצה"ל לערוך פעולת תגמול ולפוצץ תחנת משטרה ירדנית באחד מהכפרים צוריף או חוסאן. הרמטכ"ל משה דיין קבע שהפעולה תבוצע במשטרת חוסאן.
בפעולה השתתפו גדוד 890 של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של רפאל איתן וגדוד נח"ל 88 של הנח"ל המוצנח, בפיקודו של מוטה גור, כוח ארטילרי ומטוס סיור, על הפעולה כולה פיקד סא"ל אריק שרון, מפקד חטיבת הצנחנים. המטרה הייתה לכבוש את מבנה המשטרה ליד הכפר חוסאן ולפוצץ אותו. גדוד 890 נשלח לפוצץ את המשטרה ואילו גדוד 88 נשלח לכבוש את כל מוצבי הגבול הירדנים הסמוכים למשטרה על מנת לאפשר נסיגה בטוחה מהמשטרה (מוצב אום קלעה, מוצב חורבת חמסה ומוצב הכפר חוסאן). במקביל נשלחו מספר כוחות משניים לחסום צירי גישה לתגבורות ירדניות. הפעולה בוצעה על פי התוכנית, תוך גרימת אבדות קשות לצבא ירדן - למעלה מחמישים לגיונרים נהרגו, המשטרה ומוצבי הגבול נהרסו ונשק נלקח כשלל. לצה"ל היו עשרה הרוגים בקרב (3 בכיבוש המשטרה, 3 מפיצוץ מטען בכוח החסימה בין נחלין לחוסאן, ו-4 במוצב אום קלעה).
בפעולה זו קיבל רב"ט משה וייס את עיטור העוז, תיאור המעשה "לאחר שמפקדו נפל בקרב, הוא קיבל את הפיקוד על המחלקה והובילה קדימה עד להשגת המשימה. בפעולה זו נפצע והתעוור בשתי עיניו".
פעולת התגמול שלאחר משטרת חוסאן הייתה פעולת קלקיליה, ב-10 באוקטובר 1956, הגדולה והאחרונה בפעולות התגמול שקדמו למבצע סיני.
הנצחה
האנדרטה לחללי מבצע לולב הוקמה ממזרח למושב מבוא ביתר, בצד הכביש המוביל לבית לחם, במקום שממנו ניתן להשקיף אל משטרת חוסאן שנהרסה במבצע זה. לימים התרחב המושב מבוא ביתר ושוליו נוגעים ברחבת האנדרטה.
האנדרטה מורכבת ממגן דוד המעוצב באבן, ועליו סמלי צה"ל והצנחנים. היא ניצבת על במה משושה, הבנויה מאבני גיר והמוצבת במקום ממנו יצאו הלוחמים לפעולה בליל 25-26 בספטמבר 1956. האנדרטה משקיפה אל המורדות המערביים של הר חברון, וחקוקים עליה שמותיהם של עשרת הנופלים והפסוק: "מנשרים קלו מאריות גברו", ומועד נפילתם: כ"א בתשרי תשי"ז.
המשפחות השכולות וחבריהם של הנופלים יזמו את הקמת האנדרטה, והיא תוכננה ועוצבה בידי א' משעלי. טקס גילוי האנדרטה התקיים ביום כ"ה באלול תשכ"ד (2 בספטמבר 1964).
במקום בו התמקמה חולית הפיקוד הקדמית החטיבתית בפיקודו של אריאל שרון ובנוכחות משה דיין, חודשה והוצבה האנדרטה מחדש, בסמוך לבריכת המים של היישוב. טקס חנוכת האנדרטה המחודשת נערך ביום רביעי כ"ז טבת תשע"ג, 9 בינואר 2013.
בשנים האחרונות עורך בית ספר שדה כפר עציון טקס אזכרה לחללי הפעולה יחד עם משפחות הנופלים וחבריהם לנשק באנדרטה בתאריך הקרב, הושענא רבה, ופועל לפריצת שביל שינציח את המבצע.
עליית סיטקוב
עליית סיטקוב הייתה עלייה של חקלאים יהודים מפולין, גליציה, רוסיה הקרפטית וטרנסילבניה, שאורגנה על ידי התאחדות האכרים בשנת 1935 כדי להביא כח עבודה חקלאי למושבות.