cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החדר (סרט, 2002)
עלילה
בינתיים, מג מתעוררת בקומת חדרי השינה, הולכת לשירותים, רואה בצגי מערכת האבטחה את שלושת הגברים וממהרת להעיר את שרה. הפורצים שומעים את ההתרחשות, ממהרים למעלה ומתנהל מרדף חתול ועכבר שבסופו מצליחות השתיים להסתגר בחדר הביטחון. טלפון החירום עדיין לא חובר, והן לא יכולות להזעיק עזרה. מג מאיימת עליהם במערכת הכריזה לעזוב את הבית לפני בוא המשטרה, אך בארנם יודע שהיא משקרת. הם מסמנים לה דרך מצלמת האבטחה שמבוקשם נמצא בחדר, ומבטיחים שלא יאונה להן רע אם היא תאפשר להם לקחת את מה שהם רוצים ולהסתלק. מג מסרבת. רמת הסוכר בדמה של שרה יורדת, והילדה נחלשת. הן מנסות לשווא לצעוק לשכנים בדירה הסמוכה. בארנם מסביר לשותפיו שאי אפשר להיכנס לחדר הנעול, והפתרון היחיד הוא לגרום להן לצאת מבלי שיוכלו לברוח מהדירה. ראול, קצר רוח, שובר תקרה עם קורנס כדי להגיע אל תחתית חדר הביטחון, לשווא. השלושה חוסמים את פתחי היציאה, בארנם מביא מכל פרופן ומזרים גז דרך פיר האוורור של החדר כדי לאלץ אותן לצאת, אך ראול פותח את ברז המכל לעוצמה המרבית למרות התנגדותו של בארנם החושש לחייהן. מג מריחה את הגז, מכסה את שתיהן בשמיכות חסינות אש, לוקחת מצת ומציתה את פיר האוורור. ידו של ג'וניור נשרפת מעצמת הפיצוץ. השתיים מנסות ללא הצלחה להסב את תשומת לב הדייר ממול באמצעות איתות בפנס דרך פתח אוורור הפונה לרחוב.
לאור ההסתבכות, ראול דורש מג'וניור שליש מהכסף ולא רק 100 אלף שהובטחו לו. מהוויכוח ביניהם עולה שג'וניור הוא נכדו של פרלסטין, וסעד אותו בשנותיו האחרונות כדי לזכות בירושה. פרלסטין סיפר לג'וניור על הכספת שבחדר הביטחון, והוא זה ששכנע את בארנם לסייע בפריצה. בינתיים, מג מצליחה לצאת מהחדר לקחת את הטלפון הסלולרי מחדר השינה, חוזרת אל החדר ומחברת את הטלפון לקו החירום. אחרי שיחה כושלת עם מוקד המשטרה, היא מתקשרת אל סטיבן שמתגורר מעברו השני של סנטרל פארק, מתחילה להסביר לו את המתרחש, אך ראול מנפץ את קופסת התקשורת והשיחה נקטעת באמצע המשפט. שרה הולכת ונחלשת. ג'וניור מחליט לא להסתכן ומעדיף כעת לחכות לחלקו בירושה. מהחישובים שהוא עושה, בארנם וראול מבינים שג'וניור שיקר להם ומדובר בסכום גדול בהרבה מ-3 מיליון. הם מאיימים עליו שלא יעז לעזוב, אך ג'וניור מתעלם, ובדרכו לדלת היציאה ראול יורה בו למוות, ובאיומי אקדח מאלץ את בארנם להמשיך במלאכת השוד.
סטיבן נכנס לדירה בתום לב, נתפס ומודה שמג התקשרה אליו, אך הקו נותק והוא לא התקשר למשטרה. ראול מכה את סטיבן נמרצות מול מצלמת האבטחה, אך מג לא נכנעת. כדי להטעות אותה, שני הפורצים מביימים תגרה בחדר השינה, שבסופה מוריד בארנם את סטיבן המעולף לקומת הכניסה כשהוא עטוי במסכה של ראול, בעוד האחרון לובש את מעיל הגשם של סטיבן. מכיוון ששרה נתקפת עווית, מג מתפתה ויוצאת מחדר הביטחון לקחת את ערכת מזרקי הגלוקגון השמורים במקרר. בארנם מקדים אותה, נכנס לחדר ומוצא את שרה על סף תרדמת. בדרכה חזרה לחדר, מג מתעמתת עם ראול שמאיים לפגוע בשרה. הם נאבקים, האקדח נשמט מידי ראול שנדחף אל תוך החדר, ומג מספיקה להשליך פנימה את המזרקים. בארנם ממהר לסגור את דלת הפלדה שמוחצת את כף ידו של ראול, והשניים ננעלים בחדר עם שרה. כשהאקדח של ראול בידה, מג מאיימת על הגברים דרך מערכת הכריזה פן יאונה רע לבתה, ומסבירה שהילדה זקוקה לזריקה. בארנם, שאין לו עניין לפגוע באיש, מזריק את הגלוקגון לשרה תוך שהוא משיח באוזניה את מרי לבו על השוד שהסתבך כשכל רצונו היה להעניק חיים טובים יותר לבתו, ומודיע למג ששרה בסדר.
לפתע מגיעים לדירה שני שוטרים, מכיוון שסטיבן התקשר למשטרה לפני בואו. מג מבינה שהפורצים עלולים לפגוע בבתה, ועל אף חשדנותו של השוטר קיני, היא פוטרת את השניים בתירוץ, והם עוזבים. בארנם פורץ את הכספת ומוצא בתוכה איגרות חוב בסכום של 22 מיליון דולר. מג סבורה שהשודדים יהרגו את שלושתם, מנפצת את מצלמות האבטחה עם הקורנס שלהם, נועלת דלתות, מייצבת את האקדח בידיו של סטיבן הפצוע כשהקנה מופנה אל גרם המדרגות, משאירה לידו מנורה דולקת ומחשיכה את הדירה. השודדים יורדים במדרגות כששרה בת ערובה בידיהם. מג מתגנבת מאחוריהם עם הקורנס ומכה את ראול שנופל למטה. סטיבן יורה לעברו אך מחטיא, בעוד בארנם נמלט לחצר. ראול מתגבר על סטיבן ופונה להרוג את מג עם הקורנס. בארנם שומע את שרה צורחת, חוזר פנימה, לוקח את האקדח ויורה בראול למוות, מרגיע את שרה ויוצא בחזרה לחצר. לדירה פורצים שוטרים בראשות השוטר קיני שחשד קודם בהתנהגותה של מג, ועוצרים את בארנם שנאלץ לשחרר את איגרות החוב לרוח ולגשם.
בסצנת הסיום, מג ושרה יושבות על ספסל בסנטרל פארק ומעיינות במודעות על דירות פנויות. הפעם, הן מחפשות דירה צנועה בהרבה.
ליהוק
ניקול קידמן הייתה אמורה לגלם את דמותה של מג, אולם היא נאלצה לפרוש מצוות השחקנים אחרי 18 ימי צילומים בעקבות החמרה בפציעת ברך שנגרמה לה במהלך צילומי "מולין רוז'" שנה קודם לכן. פינצ'ר רצה לעכב את ההפקה ולגבות דמי ביטוח, אך חברת "סרטי קולומביה" החליטה להמשיך. אחרי פרישתה של קידמן, היו מועמדות לתפקיד סנדרה בולוק, אנג'לינה ג'ולי ורובין רייט. אולם באותו זמן התפנתה ג'ודי פוסטר מתפקידה כבמאית דרמת הקרקס "פלורה פלאם", שהפקתה הופסקה אחרי שראסל קרואו נפגע בכתפו בעת שהתאמן לתפקידו כלוליין. פוסטר נבחרה לתפקיד, והיה לה שבוע אחד להתכונן לתחילת הצילומים. קולה של קידמן נשמע ב"החדר" בתפקיד בת-זוגו הנוכחית של סטיבן, העונה לטלפון כשמג מתקשרת באישון לילה.
המפיקים ליהקו בתחילה לתפקיד שרה אלטמן את היידן פנטייר, אולם היא הייתה נשית מדי לטעמו של פינצ'ר שראה בעיני רוחו את שרה כדמות נערית, מעין "טום בוי" שתהווה אנטיתזה לניקול קידמן. הוא התלהב מסטיוארט לאחר שראה סרטון מבחן במה שלה וסרטון פרסומת למכונית "פורשה" בהשתתפותה, אהב את פוטנציאל המראה האנדרוגיני שלה, וברוח זו שכתב את הדמות. כאשר החליפה פוסטר את קידמן, שוכתב תפקידה של שרה שוב, לדמות יותר פגיעה.
לתפקיד של ראול, פינצ'ר שקל בתחילה ללהק את מיינארד ג'יימס קינן, סולן להקת "טול" שאיתו עבד בעבר בבימוי וידאו קליפ מוזיקלי, אך בחר בשחקן וזמר הקאנטרי דווייט יוקאם אחרי שהתרשם מהופעתו בתפקיד הנבל בסרט "סלינג בלייד". בתסריט המקורי, דמותו של ראול הייתה של ענק מגושם ומפחיד, אך פינצ'ר סבר שאת יוקאם תהלום יותר דמות מחוספסת של "זבל לבן" ואסיר לשעבר. את ג'ארד לטו בחר פינצ'ר בעקבות עבודתם המשותפת בסרט "מועדון קרב".
לפני שבחר בפטריק בושו לגלם את סטיבן אלטמן, פינצ'ר הרהר באפשרות ללהק את מל גיבסון לתפקיד כדי להפתיע את הצופים, שכאשר ייכנס גיבסון, ישערו שהוא "יסדר הכל", אבל יהיה קורבן לאלימות מתמשכת.
הפקה
הרעיון עלה אצל דייוויד קפ בעקבות כתבה בעיתונות על חדרי ביטחון נסתרים בבתי עשירים, המכונים "חדרי פאניקה" שבהם הדיירים יכולים להסתתר במקרה של פלישה לבית. חברת "סרטי קולומביה" רכשה את התסריט תמורת 4 מיליון דולר. דייוויד פינצ'ר לא היה בעדיפות ראשונה לביים את הסרט. הבימוי הוצע בתחילה לרידלי סקוט, ואחר כך לפורסט ויטאקר אשר העדיף לשחק את תפקידו של הפורץ בארנם, ואז נמסר התפקיד לפינצ'ר. הבמאי חשב על האפשרות לצלם את הסרט בחושך מוחלט בתוך בית עירוני קיים, אך הבדיקות שעשה לימדו שהדבר לא אפשרי.
שלב הצילומים החל בינואר 2001 עם הצלם הצרפתי-איראני דריוס קונג'י שפוטר אחרי ששה שבועות בגלל חילוקי דעות עם פינצ'ר, והוחלף על ידי קונרד וו. הול. חמישה שבועות אחרי תחילת הצילומים נודע שג'ודי פוסטר בהריון, שיבוש נוסף בלוח הזמנים אחרי פרישת קידמן ופיטורי קונג'י. מכיוון שבהיותה בחודש השישי להריון כבר נעשו רוב צילומי הלונג שוט, את סצנות הפעולה עשתה ג'יל סטוקסברי ששימשה ככפילה של פוסטר בסרטים קודמים, ופוסטר נדרשה בעיקר לצילומי התקריב.
בניין הבראונסטון האותנטי שבסביבתו נעשו צילומי החוץ, נמצא באפר וסט סייד במנהטן, מערבית לסנטרל פארק, בכתובת: West 38 94th Street. לצורך צילומי הפנים הקים מעצב ההפקה, ארתור מקס, דגם ענק של הדירה על במה אקוסטית בקמפוס אולפני "ראלי" (כיום: MBS Media Campus) במנהטן ביץ' (קליפורניה). עבודת ההקמה נמשכה 15 שבועות בעלות של 6 מיליון דולר. שלושה דגמים נפרדים של חדר הביטחון נבנו לצורך צילום מזוויות שונות. בנוסף, על מנת לדמות תנועה סובייקטיבית חופשית של המצלמה בתוך הדירה, פינצ'ר השתמש באפקטים ממוחשבים שכללו מפה פוטוגרמטרית עם תצלומים של הדירה. בהקשר הזה, פינצ'ר הסביר שהמצלמה נראית משוחררת מההגבלות שהדמויות בסרט נאלצות להתמודד איתן. מבנה דגם הדירה באולפנים נותר מאז על מקומו מלבד חדר הביטחון, והוא משמש לסיורי סקרנים וחובבי קולנוע.
סרטון כתוביות הפתיחה שזכה להדים ופרשנויות, הופק על ידי חברת CafeFX/ComputerCafe שהתמחתה באפקטים חזותיים (נסגרה מאז) ואולפני Picture Mill שעוסקים בעיצוב כתוביות. עבודת ההפקה נמשכה למעלה משנה. הכתוביות המעוצבות בגרפיקת תלת־ממד ומוצגות כשלטי ענק על בנייני מנהטן, נעשו בהשראת סרטוני הפתיחה בסרטים "מזימות בינלאומיות" ו"מי רצח את הארי?" של היצ'קוק, ובדומה ל"סיפור הפרברים", הכתוביות לוקחות את הצופה למעין "סיור מודרך" וירטואלי מפארק באטרי עד סנטרל פארק על מנת למקם את זירת ההתרחשות במנהטן. כרמז מטרים, בשלט פרסומת אלקטרוני בכיכר טיימס מבזיק במהלך הסרטון הסלוגן "Face Your Fears"(בעברית: בעברית: "התעמתו עם פחדיכם").
התסריט כולל דיאלוגים המאזכרים דמויות בקולנוע ובטלוויזיה לפי ההקשר: בארנם מכנה את ראול "זורו" כהרמז למסכה השחורה ו"ג'ו פשי", שחקן שהתמחה בגילום דמויות פושעים אלימים. כאשר בארנם מאלתר את הפתרון עם מכל הגז, ראול מכנה אותו "מקגייוור", סוכן בדיוני בסדרת טלוויזיה שהתפרסם באלתור פתרונות יצירתיים. כמו כן, בין ג'וניור לראול קיים מתח על רקע פער מעמדות חברתיים. כאשר ראול מעיר לג'וניור על טון הדיבור שלו כלפיו, ג'וניור עונה לו: "אתה נהג אוטובוס, ראול, ומתגורר בפלטבוש. אז אל תתחיל לפלוט שטויות של אלמור לנארד ששמעת, כי גם אני ראיתי את הסרט הזה". ג'וניור מתכוון לסופר והתסריטאי אלמור לנארד שכתב ספרות זולה ופשע. כל זאת, תוך שג'וניור מדגיש בלעג את השם ההיספני.
הצילומים התחילו ב-8 בינואר 2001, והסתיימו ב-29 ביוני באותה שנה.
צפייה ביתית
ב-4 בפברואר 2003 הפיצה חברת "סרטי סוני" (החברה האם של "סרטי קולומביה") את הסרט לצפייה ביתית בפורמט DVD למכירה ובקלטות וידאו להשכרה. ההפצה נעשתה באמצעות החברה הבת "אולפני קולומביה טריסטאר". לא הופצו קלטות למכירה, משום ההנחה שרוכשי הסרט יעדיפו תקליטור על פני קלטת, והפילוח לצרכני קלטות וצרכני תקליטורים ימקסם את ההכנסות.
בספטמבר 2018 נודע שחברת "סרטי סוני" ביטלה את הכוונה להפיץ את הסרט בפורמט Blu-Ray.
ביקורות
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל "החדר" ביקורות חיובית מ-75% מקרב 185 מבקרים, עם דירוג ממוצע של 6.9 מתוך 10. סיכום הביקורות היה שעם כישרון הבימוי של פינצ'ר והמשחק של פוסטר, "החדר" הוא מותחן מהוקצע כראוי ומעל הממוצע. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 65 מתוך 100 על בסיס 36 ביקורות, מתוכן 23 הוגדרו חיוביות, ו-13 היו מעורבות.
אנטוני ליין כתב ב"הניו יורקר" שהאופן שבו פינצ'ר סיים את הדרמה בתשישות עגומה, משאיר אצל הצופה תחושה שלאירועי העלילה יהיה המשך, לא על המסך, אלא בביתו של מישהו, הלילה. רוג'ר איברט סבר שהסרט קרוב לאידיאל המציאות של כוח גופני ופסיכולוגיה. לדבריו, הסרט דומה למשחק שחמט שבו שני הצדדים מכירים את הכללים, והאסטרטג הטוב יותר ינצח. התסריט כה ריאליסטי, עד כדי כך שהגיבורים שאלו את אותן השאלות שהוא עצמו שאל, ובכל פעם שרצה לצעוק עצה, הדמויות הקדימו אותו.
מנולה דארגיס שבחה את מקצועיותה של פוסטר אשר במעבר חד הופכת את האימה של מג לַחֵן שלה, ופוסטר "מרשה לעצמה ללכת לאיבוד בתוך הרגע", דבר שהוא לא עשתה מאז "שתיקת הכבשים". דארגיס מעלה על נס את הסצנה שבה מג פורצת בצרחה לא-אנושית, אשר לדבריה קורעת את הצופה מהעלילה הבדיונית ומשליכה אותו לתוך הבולען של פחדיו הוא. דארגיס סבורה שפינצ'ר הוא וירטואוז שעתיד להיות מגדולי במאי הוליווד, אבל הוא נופל קורבן לתסריט חלש של קפ, תסריט עמוס קלישאות, לא מפתיע, ולא מתעמק באובססיה של האמריקאים לאבטחה. לדבריה, כאשר הכישרון של פינצ'ר מתעלה מעל הקלישאות, זה קורה לקראת סוף הסרט, וגם במאי עם חזון זקוק למפיקים שיעירו על תסריט לא ראוי או על סצנה רופפת. היא מבקרת גם את מבנה הדירה הלא-סביר שלדעתה מתוכנן יותר למנופי צילום ומסילות עבור דולי ופחות למגורי אדם.
בביקורת בניו יורק טיימס, '''א.או. סקוט''' שִׁיֵּךְ את הסרט לתת-סוגה ייחודית שהוא מכנה "מותחני בתי היוקרה של מנהטן": סרטים המעוררים קנאה אצל מי שלא יכולים להרשות לעצמם דירות בשטח של אלפי רגל רבועים, אבל כאשר מתחילות הצרות, המקנאים מודים למזלם הטוב על שאינם בנעלי הפרוטגוניסטים. סקוט טוען שאף על פי שמדובר בסרט המתקיים במסגרת מערך מצומצם של מוסכמות, מקום וזמן מוגבלים, עם עלילה צפויה והעדר מתח רב-עוצמה, הדריכות הרצופה מאפשרת ליהנות מההישג הטכנולוגי של אפשרויות חזותיות חדשות ומהחוש של פינצ'ר למצלמה ולקצב, אשר יוצרים מותחן שהוא מעל הממוצע של במאי ששולט ברזי המתח הקולנועי. כמו כן, התסריט של קפ לא מקורי, אך אפקטיבי. סקוט סבור שאף שלכל השחקנים היו תפקידים טובים יותר, המשחק טוב: ויטאקר בתפקיד הדמות המלנכולית קשת היום והמתוסבכת מבחינה מוסרית, פוסטר כאשת הפלדה הפגיעה, לטו ויוקאם המספקים רגעים קומיים, ואפילו סטיוארט טובה דיה כדי שהצופים יתעלמו מכך שהילדה המעצבנת שחושבת שהיא חכמה מכולם אך רגישה, היא בעצם דמות שטוחה.
ברנדן הודג'ס כתב שהסרט לא מתיימר להיות יותר מאשר בי מובי, אך זהו בי מובי מעשה ידי אמן, ועם עלילה רזה ודמויות לא מורכבות, אפשר ליהנות ממנו בלילה של סוף שבוע. באותו הקשר, בביקורת לרגל הפצת מארז התקליטורים, ציינה סטלה פאפאמייקל שפינצ'ר, תוך דיוק טכני מבהיל, "הציב את הבי-מובי הזה בשורה הראשונה של המותחנים המודרניים". פיליפ פרנץ' שיבח את עבודת הצילום של קונג'י והול, ואת תנועות המצלמה הרצופות בגרם המדרגות, בין החדרים ודרך פתחי אוורור וחור מנעול. לדבריו, המצלמה חופשית לכאורה, אבל נראית לכודה כמו הדיירות והפולשים.
פרסים ומועמדויות
המוזיקאי הווארד שור שהלחין את הפסקול, זכה בפרס ASCAP להלחנת מוזיקה בקטגוריית הסרטים המצליחים ביותר לשנת 2002, לצד פרס עבור הפסקול שהלחין הווארד לסרט "שר הטבעות: שני הצריחים".
בטקס פרסי טריילר הזהב לשנת 2002 זכה "החדר" בפרס עבור הטריילר הטוב ביותר לסרט מתח או אימה, כשהוא מקדים את "סיינס", "אחוות הזאבים", "פארק היורה 3" ו"No Such Thing".
ג'ודי פוסטר הייתה מועמדת לפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר, ופורסט ויטאקר היה מועמד לפרס Black Reel לשחקן המשנה הטוב ביותר. כמו כן, הסרט היה מועמד לפרס על עיצוב ההפקה בסרט עכשווי מטעם גילדת המעצבים האמנותיים האמריקאית ולפרס העריכה הטובה ביותר מטעם אגודת מבקרי הקולנוע באינטרנט.
"החדר" ופיגועי 11 בספטמבר
הסרט יצא לבתי הקולנוע פחות מחצי שנה אחרי אסון התאומים, ועל אף שהצילומים הסתיימו קודם לכך, יש הרואים בסרט מטפורה לפיגועים, עם פולשים הזורעים תוהו ובוהו בבית בטוח לכאורה במנהטן. בקובץ מאמרים שערך התאורטיקן של הקולנוע וילר וינסטון דיקסון על הקולנוע האמריקאי אחרי 11 בספטמבר, הצביע דיקסון על היות הסרט בין הסרטים הנבואיים ביותר, כיוון שנגע בחרדות ובפחדים שפשו בקרב האזרחים והלם את האווירה הפוליטית בארצות הברית באותה תקופה. במאמר משלו כותב דיקסון שלעיסוקו של הסרט בביטחון אישי הייתה משיכה ברורה אחרי 11 בספטמבר ומתקפת האנתרקס אחר כך, כאשר בעקבות ההתקפות הייתה עלייה ברכישת ציוד בטיחות אישי, וכל העיתונים בשפה האנגלית ציינו את העלייה הדרמטית בהתקנת "חדרי פאניקה" בעולם שהפך לפתע עוין. למרות אמצעי הבטיחות המתקדמים, דברים נוראים קרו למג ולשרה, ולאמריקה ב-11 בספטמבר, והלקח מהסרט הוא ש"חדרי פאניקה" ופרנויה לא מועילים, ובמקום להשקיע אנרגיה במחשבה איך להגיב להתרחשות הגרועה מכל, עדיף להיות דרוכים מראש.
מבקרים רבים חשו ש"החדר" מדבר על חרדת היעדר הביטחון בעקבות טראומת הפיגועים, ובמרכזה הדאגה החייתית "להגן על הקן", ולא פחות משהשודדים מייצגים טרוריסטים, הסרט נענה לתשוקת הנקמה אצל הצופים. חוסר יכולתה של מג אלטמן למנוע פלישה לביתה משקפת את חוסר היכולת של ארצות הברית להגן על עצמה מפני הטרוריסטים, ואי-יכולתם של רוב אזרחי המדינה להילחם בתוקפים באופן אקטיבי, דומה לחוסר האונים של מג בסוף הסרט.
הקולנוען והתסריטאי מיכאיל קראדימוב מתייחס לסצנה שהדליקה אצל מג "נורה אדומה", כאשר אחד הפורצים נתקל במקרה בכדורסל והיא רואה במסכי האבטחה את הכדור מתגלגל ללא קול מהמדרגות אל ריצפת קומת הכניסה. הסצנה הזכירה לקראדימוב את מראות טיסה 175 המתרסקת לתוך המגדל הדרומי כהתממשות של מה שנחשב חסר סבירות, תמונות שבימים הבאים שודרו שוב ושוב ללא קול, עד שאנשים התקשו להבדיל בין מציאות לפנטזיה בטלוויזיה. לגבי קיומו של חדר ביטחון המצויד בטכנולוגיה מתקדמת ביותר, קראדימוב מסביר שכאשר מתרחש בפתאומיות מצב של כוננות עליונה, הנטייה הטבעית היא להתכנס לתנוחה עוברית כפי שעשו רבים בימים שאחרי 11 בספטמבר. אחרי שהמגדלים קרסו, כולם נהרו אל הטכנולוגיה, האינטרנט, הטלפונים, הפלייליסטים והרשתות חברתיות, המהווים חסמים בפני תקשורת אנושית, כדי להסתתר במציאות המדומה שלהם ולהפריד בין אושר לעצבות.
פרודיה על הסרט
במהלך טקס הענקת פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV שהתקיים ב-6 ביוני 2002, הוקרן סרטון היתולי בהשתתפות ויל פרל וג'ק בלאק שהנחה את הטקס, כשהשניים משולבים בתוך קולאז' עם סצנות מ"החדר". כביכול, ג'ודי פוסטר הוזמנה להעניק את אחד הפרסים, ומשלא עלתה לבמה, הוקרן הסרטון שבו פארל ובלאק טסים להביא אותה, וכשהם נכנסים לביתה, פוסטר בורחת מהם ומסתגרת בתוך חדר הביטחון. השניים מנסים לאלץ אותה לצאת מהחדר, וכשהם מתייאשים, פרל מתקשר כביכול אל הילרי סוונק שנמצאת באולם, ומזמין אותה לעלות לבמה במקום פוסטר. הסרטון נקרא "Panic Room with Will Ferrell".
בוריס בקר
בוריס פרנץ בקר (בגרמנית: Boris Franz Becker; נולד ב-22 בנובמבר 1967) הוא טניסאי עבר גרמני שדורג במקום הראשון בעולם, זכה בשישה תוארי גראנד סלאם ובמדליית זהב אולימפית. בקר הוא המנצח הצעיר ביותר אי פעם באליפות וימבלדון ליחידים, בה זכה לראשונה בגיל 17 שנים ו-7 חודשים.
קריירה
בקר נולד בליימן שליד היידלברג שבגרמניה. אביו היה הארכיטקט שבנה את מרכז הטניס בו שיחקו בקר והטניסאית הגרמנית שטפי גראף בילדותם.
ב-1984 החל את הקריירה המקצוענית שלו בסבב ה-ATP, ובאותה שנה זכה במינכן בתוארו הראשון בזוגות, דווקא על משטח החימר שלא היטיב עמו בדרך כלל.
ב-1984 נקע את רגלו אך הפציעה לא השפיעה על הקריירה החדשה, ולאחר כחודש חזר לאימונים, ואף הגיע למחנה אימונים בישראל וניצח את השחקן הישראלי שמעון כהן.
1985 הייתה שנת הפריצה שלו. ביוני זכה לראשונה בתואר חשוב כשניצח בטורניר קווינס המהווה הכנה לאליפות וימבלדון הנערכת על מגרשי דשא. שבועיים לאחר מכן הפתיע את עולם הטניס כשזכה בטורניר וימבלדון וקבע שלושה תקדימים: הוא היה השחקן הבלתי מדורג הראשון שזכה בתחרות היוקרתית, הצעיר ביותר שעשה זאת והצעיר ביותר שזכה בטורניר גראנד סלאם כלשהו. ההישג הראשון שוחזר מאז על ידי גוראן איבניסביץ' ב-2001 והשיא האחרון נשבר על ידי מייקל צ'אנג ב-1989. אולם בקר הוא עדיין (נכון ל-2014) הצעיר ביותר באלופי וימבלדון. לפני תום השנה גם זכה בטורניר סינסינטי, גם שם בגיל צעיר יותר מכל זוכה לפניו.
משחקו של בקר התאפיין ברמה גבוהה מאוד של פעילות ואנרגיה. הוא כונה "בום בום בקר" הודות לחבטת ההגשה רבת העוצמה שלו. בנוסף אליה הצטיין גם בחבטת כף יד חזקה וחבטת החזרה אפקטיבית. בקר הרבה לזנק לכדורים אבודים ולחבטות יעף אקרובטיות, מנהג אשר הפך אותו לחביב הקהל במגרשי הטניס.
ב-1986 הגן בקר בהצלחה על תוארו בווימבלדון, התחרות שהייתה לזירת משחקיו המפורסמים ביותר. בגמר ניצח את המדורג ראשון בעולם איוון לנדל בשלוש מערכות. שנה לאחר מכן הפסיד באופן בלתי צפוי לפיטר דוהאן הבלתי מדורג בסיבוב השני. אולם ב-1988 שב להופיע בגמר והפסיד לסטפן אדברג בארבע מערכות. הייתה זו ראשיתה של יריבות ספורטיבית גדולה בווימבלדון בין הגרמני לשוודי, שנפגשו בגמר גם ב-1989 וב-1990. בסוף 1988 זכה גם בטורניר המאסטרס של סוף השנה (כיום גביע המאסטרס).
1989 הייתה שנת שיא בקריירה של בקר. הוא ניצח את אדברג בגמר וימבלדון כמו גם את לנדל בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה. אך למקום הראשון בדירוג העולמי עדיין לא הצליח להעפיל. ב-1990 הפסיד בגמר השלישי הרצוף בינו ובין אדברג על הדשא של וימבלדון לאחר קרב מפרך בן חמש מערכות.
1991 הייתה השנה בה הצליח סוף סוף להגיע למקום הראשון בדירוג, לאחר שגבר על לנדל בגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה. שמו של בקר הופיע בפסגת הדירוג למשך שתים עשרה שבועות בלבד, ואף פעם לא בסוף השנה. שבועות רבים דורג במקום השני בסוף שנות השמונים וראשית שנות התשעים. בקר העפיל לגמר רביעי רצוף בווימבלדון 1991 אולם הפסיד שם לבן ארצו מיכאל שטיך.
בשנים הבאות המשיך בקר לככב בצמרת העולמית של עולם הטניס. ב-1992 זכה בפעם השנייה במאסטרס ושלוש שנים לאחר מכן, ב-1995, זכה במאסטרס בשלישית בסוף שנה בה העפיל לגמר וימבלדון השביעי שלו, אותו הפסיד לפיט סמפראס בארבע מערכות. ב-1996 זכה בתואר הגראנד סלאם השישי והאחרון שלו באוסטרליה.
בקר הצטיין כאמור על משטח הדשא ואף הגיע להישגים על משטחים קשים מהירים. אך על מגרשי החימר התקשה להביא לידי ביטוי את עוצמתו. שלוש פעמים הגיע לחצי גמר אליפות צרפת הפתוחה אך לעולם לא מעבר לכך. בכל הקריירה שלו לא זכה בטורניר מקצועני על חימר, אולם באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכו הוא ושטיך במדליית זהב לזוגות דווקא על חימר.
בסך הכול זכה בקר ב-49 תארים ליחידים, ובכלל זה שש זכיות בתחרויות גראנד סלאם וארבע זכיות בטורניר קווינס המהוות השוואת שיא. סך הפרסים הכספיים בהם זכה עולה על 25 מיליון דולר. לאחר שפרש ב-1999 החל לשחק בסבב הסיניורים של ה-ATP ולחזור לווימבלדון מדי שנה כפרשן עבור ה-BBC. ב-2003 נכנס להיכל התהילה של הטניס.
בדצמבר 2013 הודיע נובאק ג'וקוביץ' שבוריס בקר מונה להיות המאמן הראשי שלו. בהתאם לכך פרש בוריס בקר מתפקידו כפרשן ה-BBC.
באפריל 2022 נידון לשנתיים וחצי מאסר בפועל על ידי בית המשפט בלונדון, לאחר שהורשע בארבע עבירות כפושט רגל.
גביע דייוויס
בקר שיחק 66 משחקים עבור נבחרות גרמניה המערבית וגרמניה שלאחר האיחוד, מתוכם ניצח ב-52. ב-1988–1989 היה שותף לשתי זכיות רצופות של גרמניה המערבית בגביע. בשתי הפעמים הייתה זו שוודיה של אדברג שנוצחה בגמר. במשחקי יחידים בלבד עומד הרקורד של בקר בגביע דייוויס על 38 ניצחונות מול 3 הפסדים בלבד. בקר זכה גם בשתי התחרויות הקבוצתיות האחרות עם נבחרות גרמניה: גביע הופמן ב-1995 וגביע העולם לקבוצות ב-1989 ו-1998.
המשחקים האולימפיים
בקר השתתף כאמור במשחקים האולימפיים בברצלונה וזכה בתואר הזוגות עם מיכאל שטיך. ביחידים הפסיד בשמינית הגמר לפבריס סנטורו. הייתה זו הופעתו היחידה באולימפיאדה.
רוקדת בחשכה
רוקדת בחשכה (בדנית: Danser i mørket) הוא סרט מלודרמטי מוזיקלי דני משנת 2000 בשפה האנגלית, שנכתב ובוים על ידי לארס פון טרייר. בסרט מככבת המוזיקאית האיסלנדית ביורק כמהגרת חולמנית ועובדת מפעל הסובלת מניוון בעיניים, שחוסכת לשלם עבור ניתוח לבנה הצעיר שימנע ממנו את אותו הגורל. בסרט מככבים גם קתרין דנב, דייוויד מורס, פיטר סטורמייר, קארה סימור וג'ואל גריי.
פסקול הסרט, שהופץ כאלבום Selmasongs, נכתב בעיקר על ידי ביורק, אך מספר שירים נעשו בעזרתו של מארק בל והמילים נכתבו מאת פון טרייר וסיון. שלושה שירים מתוך 'צלילי המוזיקה' של רוג'רס והמרשטיין הושמעו אף הם בסרט.
זהו הסרט השלישי ב"טרילוגיית לב הזהב" של פון טרייר; שני הסרטים האחרים הם 'לשבור את הגלים' (1996) ו-The Idiots  (1998). הסרט היה הפקה משותפת בינלאומית בין חברות שמקורן בשלוש עשרה מדינות ואזורים: דנמרק, פינלנד, צרפת, גרמניה, איסלנד, הולנד, נורווגיה, שוודיה, בריטניה הוא צולם באופן ידני, והושפע מעט ממראה הדוגמה 95.
הקרנת הבכורה של רוקדת בחשכה הייתה בפסטיבל קאן לשנת 2000. הסרט זכה בפרס דקל הזהב, יחד עם פרס השחקנית הטובה ביותר עבור ביורק. השיר "ראיתי את הכל", עם תום יורק, הועמד לפרס האוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, אך הפסיד ל"דברים השתנו" של בוב דילן מ"וונדר בויז". לסרט ביקורות מגוונות, חלקן לועגות לו כמלודרמטי וחלקן משבחות אותו כמרגש מאוד וחדשני. הסרט הופיע בהמשך על מספר רשימות של מיטב סרטי שנות האלפיים.
עלילה
לסלמה יש מחלה של ניוון עיניים והיא מאבדת את ראייתה. היא חוסכת כדי לשלם עבור ניתוח לבנה שימנע ממנו מלאבד את ראייתו. היא גם משתתפת בחזרות להפקה של "צלילי המוזיקה" ויוצאת עם קאת'י לקולנוע המקומי שם הם צופים יחד במחזות זמר הוליוודיים גדולים, כאשר קוואלדה מתארת לסלמה אותם.
בחייה היומיומיים, סלמה נוטה לחלום בהקיץ. לא במאוחר, ג'ף וקוואלדה מתחילים להבין כי סלמה בקושי יכולה לראות כלל. בנוסף, ביל מגלה לסלמה שאשתו החומרנית לינדה מבזבזת יותר מהשכר שמקבל, והבנק הולך לעקל את ביתו. כדי לנחם את ביל, סלמה חושפת את מצב עיניה, בתקווה שיחד יכולו לשמור אחד את סודו של השני. לאחר מכן ביל מסתתר בפינת הבית של סלמה, בידיעה שהיא לא יכולה לראות אותו, ומתבונן בה כשהיא מכניסה סכום כסף לקופסת המטבח שלה.
סלמה נתפסת ובסופו של דבר מועמדת לדין. שם היא נקשרת כאוהדת קומוניסטית ורוצחת. למרות שהיא מדברת אמת על המצב כמיטב יכולה, היא מסרבת לחשוף את סודו של ביל באומרה שהיא הבטיחה שלא תעשה זאת. בנוסף, כאשר טענה כי הסיבה שלא היה לה כסף היא הכספים ששלחה לאביה בצ'כוסלובקיה, טענה זו הוכחה כשקר, והיא הורשעה ונענשה בעונש מוות. קוואלדה וג'ף בסופו של דבר הרכיבו את חלקי הפאזל והחזירו את כספה של סלמה, והשתמשו בהם במקום עבור עורך דין שיוכל לשחרר אותה. סלמה מתעצבנת ומסרבת לקבל את עורך הדין, בוחרת לקבל את עונש המוות במקום לתת לבנה להתעוור, אך היא מבולבלת עמוקות כשהיא ממתינה למותה. למרות שסוהרת סימפתית בשם ברנדה מנסה לנחם אותה, הפקידים האחרים להוטים לראות אותה מוצאת להורג. ברנדה מעודדת את סלמה ללכת. על הגרדום היא נבעתת, כך שהיא חייבת להיות קשורה ללוח. ההיסטריה שלה גואה כשמכסים את פניה ובכך ההוצאה להורג מתעכבת. סלמה מתחילה לבכות בהיסטריה וברנדה בוכה איתה, אבל קוואלדה ממהרת להודיע לה שהניתוח עבר בהצלחה ושג'ין יוכל לראות. בהקלה, סלמה שרה את השיר האחרון על הגרדום בלי ליווי מוזיקלי, ונתלית לפני שהיא מסיימת אותו.
שחקנים
השחקנית ביורק, הידועה בעיקר כמלחינה עכשווית, שיחקה לעיתים רחוקות עד אז, ותיארה את תהליך הכנת הסרט הזה ככל כך תובע רגשית כך שהיא לא תשחק בשום סרט שוב (אם כי בשנת 2005 היא הופיעה באיפוק הציור של מתיו בארני). דנב ואחרים תיארו את הביצוע שלה כיותר רגשי מאשר באמת משחק. ביורק אמרה כי זו אי הבנה שהיא דחתה הצעות משחק נוספות כתוצאה מהסרט; אם כבר, היא מעולם לא רצתה לשחק אלא שיחקה במיוחד עבור לארס פון טרייר.
החלקים המוזיקליים צולמו במקביל עם יותר ממאה מצלמות דיגיטליות כך שניתן יהיה לתפוס זוויות רבות של ההופעה ולערוך אותן מאוחר יותר, ובכך לקצר את לוח הזמנים של הצילומים.
מחלוקת
באוקטובר 2017, ביורק פרסמה בעמוד הפייסבוק שלה כי הוטרדה מינית על ידי "במאי קולנוע דני איתו עבדה". היא אמרה:
הלוס אנג'לס טיימס מצא ראיות שמזהות אותו כלארס פון טרייר. פון טרייר דחה את הטענה של ביורק כי הטריד אותה מינית במהלך יצירת הסרט רוקדת בחשכה, ואמר כי "זה לא היה המקרה. זה שאנחנו בהחלט לא חברים, זו עובדה", ליומון הדני Jyllands-Posten במהדורה המקוונת שלו. פיטר אלבאק ג'נסן, המפיק של רוקדת בחשכה, אמר לג'ילנדס-פוסטן כי "עד כמה שזכור לי אנחנו [לארס פון טרייר ואני] היינו הקורבנות. האישה הזאת הייתה חזקה מלארס פון טרייר ממני והחברה שלנו יחד. היא הכתיבה את כל מה שנעשה ועמדה לבטל סרט בשווי של 100 מיליון קרונות [16 מיליון דולר]." לאחר הצהרתו של פון טרייר, ביורק הסבירה את הפרטים על אירוע זה באומרה:
מנהלה של ביורק, דרק בירקט, האשים את מעשיו של פון טרייר בעבר, וקבע:
סרטאו
סרטאו (בפורטוגזית: Sertão) הוא חבל ארץ צחיח למחצה בצפון-מזרח ברזיל, המשתרע על פני חלקים ממדינות באהיה, פרנמבוקו, פאראיבה, ריו גראנדה דו נורטה, סיארה ופיאאוי. הוא אחד אזורים העניים בעולם, הסובל מבצורת וחוסר תשתיות חברתיות בסיסיות. מקור השם במילה "desertão" ("מדבר גדול" בפורטוגזית), ממנה נפלה הקידומת "de" עם הזמן. לעיתים ההתייחסות אליו היא בלשון רבים, אזי הוא נקרא סרטואס (sertões).
למרות גודלו של האזור, שגדול מרבות מארצות אירופה, האוכלוסייה בו דלילה ביותר, והגיעה בסוף המאה ה-19, לכמה עשרות אלפים. רוב האוכלוסייה התרכז בחוות החקלאיות ובכפרים הקטנים. אף המרכזים האדמיניסטרטיבים שהוקמו ברחבי האזור לא גדלו והתפתחו לערים. האוכלוסייה הורכבה בעיקר מבני תערובת ושחורים שהתחלקו, למעבדי אדמות משותפות, חוכרי אדמות ושכירי יום. מעליהם עמדו בעלי האחוזות- הקולונלים ובתווך היו הז'גונסוס והקנגיסירוס שהיו כנופיות שודדים ורוצחים שנדדו ברחבי הסרטאו תוך ביצוע פשיטות על חוות וכפרים והטלת טרור על האזור כולו.
גאוגרפיה
שני נהרות מרכזיים חוצים את הסרטאו, נהר הז'גאריבה (Jaguaribe) ומזרחה ממנו, נהר הפירניאס (Piranhas). להוציא את נהר סאו פרנסיסקו, שאר הנהרות מתייבשים בתום העונה הגשומה.
אקלים וצמחייה
מכיוון שהסרטאו נמצא בקרבת קו המשווה, הטמפרטורה בו נשארת יציבה במהלך מרבית חודשי השנה והאקלים בו הוא טרופי טיפוסי, וחם במידה קיצונית במערב.
אף על פי כן, הסרטאו ייחודי בכמות המשקעים הנמוכה בו, בהשוואה לאזורים אחרים בברזיל. כתוצאה מהטמפרטורה הנמוכה יחסית של דרום האוקיינוס האטלנטי, נשאר הסרטאו צחיח במרוצת רוב השנה. למרות שממוצע המשקעים ברוב הסרטאו נע בין 500 ל־800 מילימטרים בשנה, ואף מגיע לשיא של כ־1,300 מילימטרים בחופה הצפוני של פורטלזה, מוגבלים רוב המשקעים לתקופה הגשומה הקצרה. זו נמשכת בין ינואר לאפריל במערב, ובין מרץ ליוני במזרח.
הגשמים אינם קבועים, מה שמוביל בשנים מסוימות לכמות משקעים מינימלית, המלווה בבצורות חמורות, ולשיטפונות הרסניים באחרות. תופעות אלו גרמו לרעב בקרב חקלאים המתפרנסים מחקלאות לצורך קיום, שגבר עוד יותר כתוצאה מחוסר איזון בחלוקת הבעלות על הקרקע בסרטאו. הגרועה שבתקופות הרעב הללו התרחשה בין השנים 1977 ו־1979, עליה נאמר כי במהלכה מתה מחצית מאוכלוסיית האזור.
הסרטאו מכוסה בצמחיית שיחי קטינגה קוצניים ובמידה מסוימת רעילים הייחודיים לאזור הסרטאו. רוב צמחיית הסרטאו כיום התדלדלה משמעותית כתוצאה ממאות שנים של חוואות בקר ובירוא אדמות לגידול כותנה. חלקים מהסרטאו מוכרים כייחודיים מבחינה אקולוגית.
אזורי הסרטאו ויושביהם הבוקרים נתפרסמו באגדות עם ושירים ברזילאיים. אחת התכונות של הבוקרים המופיעים בשירים ובאגדות הוא לבוש עשוי עור עבה מאוד המכסה את כל גופו של הבוקר כהגנה מפני הצמחייה הקוצנית.
דת ותרבות
הדת הקתולית תפסה מקום חשוב בחיי התושבים. טקסי טבילה, נישואין ומיסה נערכו בידי כמרים שנשלחו מאזור החוף. אולם למן המחצית השנייה של המאה ה-19 נראתה ברחבי הסרטאו הידלדלות של כוחות הכנסייה. רבים מן הכפרים נשארו ללא כמרים לאחר שאלו לא נשלחו להחליף כמרים שנפטרו. כנסיות רבות הפכו מוזנחות ותושבים נאלצו לנסוע למקומות אחרים כדי להשתמש במוסדות הכנסייה. הדבר הביא כמובן להתגברות הופעתם של אנשים שנדדו ברחבי הסרטאו, שיפצו כנסיות ובתי קברות ונתנו דרשותיהם שנפלו על אוזניים קשובות וצמאות למשמע הטפה דתית.
בין תושבי הסרטאו הייתה נפוצה מאוד שתיית הקשאסה (אלכוהול מקנה סוכר) כבר מגיל צעיר ביותר, כאמצעי לשכחת הצרות וכן כדי להימנע משתיית מים שהיו מזוהמים לרוב. האלכוהול גם שימש כמטבע עובר לסוחר, ובירידים הוחלפו בקבוקי קשאסה בתמורה למוצרים אחרים. למרות שמטיפים כמו קונסילירו הטיפו כנגד שתיית אלכוהול, הבעיה לא נפתרה. השתכרויות הביאו פעמים רבות למעשי אלימות שהיו חלק בלתי נפרד מהנוף של הסרטאו. האלימות הובאה לרוב על ידי הקולונלים שפתרו בעיות משמעת ואי ציות להוראותיהם ברציחות, כאשר איש החוק, שמונה לרוב בידיהם, עומד מנגד ללא רצון או יכולת לפעול.
הפיגוע במסעדת מקסים
הפיגוע במסעדת מקסים היה פיגוע התאבדות שביצע הג'יהאד האסלאמי ביום שבת, 4 באוקטובר 2003, ב"מסעדת מקסים" בחיפה. בפיגוע נרצחו 21 אנשים.
אינתיפאדת אל-אקצא וקריסת ההודנה
במרץ 2003 מינה ערפאת את אבו מאזן לראש ממשלת הרשות הפלסטינית. אבו מאזן פעל להשגת הודנה, שהוסכמה לבסוף ב־26 ביוני 2003 (לאחר ועידת עקבה). בתקופת ההודנה חלה ירידה גדולה בכמות הפיגועים, אך עדיין בוצעו מספר פיגועי התאבדות קטלניים. ישראל בתגובה המשיכה לפעול נגד מחבלים, שלטענתה היו בגדר "פצצות מתקתקות". ההודנה קרסה באופן מעשי ב־19 באוגוסט. שני הצדדים האשימו זה את זה בהפרת ההודנה - ישראל ציינה את הפיגוע בקו 2 בירושלים באותו יום (23 הרוגים, ביניהם 7 ילדים, ו-130 פצועים) ואילו הפלסטינים את חיסולם של מוחמד סידר ב־15 באוגוסט ושל אסמאעיל אבו שנב ב-20 באוגוסט. בעקבות קריסת ההודנה חידשה ישראל את מדיניות הסיכולים הממוקדים והחלה בסדרת פעולות ממושכת (אוגוסט-נובמבר) בחברון.
הפיגוע
הפיגוע תוכנן על ידי הג'יהאד האסלאמי בג'נין. אמג'ד עבידי הכין את חגורת הנפץ. סאמי ג'רדאת איתר את הנאדי ג'רדאת, עורכת דין בת 29 מג'נין, שארוסה ואחיה, חברי הג'יהאד האיסלאמי, נהרגו כמה חודשים לפני כן בפעולה של צה"ל בג'נין וגייס אותה להשתתף בפיגוע כמחבלת מתאבדת. כמו כן צילם אותה לפני הפיגוע בסרט וידאו.
ביום שבת, 4 באוקטובר 2003, בשעה 14:10, נכנסה המחבלת למסעדה. המחבלת עברה את הקו הירוק בברטעה והוסעה על ידי מסיע של שוהים בלתי חוקיים לחדרה ומשם לחיפה, לטענתה כדי לבקר את אביה בבית חולים רמב"ם. בדרך עצרו המסיע והמחבלת לאכול במסעדה ולאחר סוף הארוחה המתאבדת פוצצה את עצמה בלב המסעדה. מעוצמת הפיצוץ נהרגו 15 אנשים ונפצעו עשרות סועדים. מאוחר יותר מתו מפצעיהם 6 אנשים נוספים, ובכך עלה מניין הנרצחים ל-21.
בפיגוע נרצחו בין השאר שתי משפחות בנות 5 נפשות כל אחת שכללו שלושה דורות, לרבות זקנים, ילדים ופעוטות. גם צוות המסעדה, שכולו היה ערבי-ישראלי, נפגע; 4 מעובדי המסעדה נרצחו, בהם המאבטח ואחד מבעליה.
בפיגוע נפצעו קל גם שלושה מאנשי קבוצת הכדורגל מכבי חיפה.
מסיע המחבלת נעצר בלילה שאחרי הפיגוע. הוא נדון ל-10 שנות מאסר על גרימת מוות ברשלנות, לאחר שזוכה מהאשמות של ניסיון לרצח והריגה, כאשר בית המשפט קיבל את טענתו שלא ידע שמדובר במחבלת.
התגובות לאירוע
מנהיגים ברחבי העולם, בהם נשיא ארצות הברית, גינו את הפיגוע. הנשיא האמריקאי דאז, ג'ורג' ווקר בוש, כינה את הפיגוע "אקט מרושע של טרוריזם" והדגיש שמדובר במעשה מתועב שכוון כנגד משפחות שבסך הכול ביקשו לאכול ולנפוש בשבת.
התגובה הצבאית
גורמים במערכת הביטחון בישראל אמרו שהפיגוע בוצע תחת הכוונה סורית, ושההוראה ניתנה ממטה הג'יהאד האיסלאמי בדמשק. בתגובה, מטוסי חיל האוויר הישראלי הפציצו מחנה אימונים של מחבלים בעין-צאחב. כתוצאה מכך הורה בשאר אל-אסד להנהגת ארגון חמאס בסוריה, ובכלל זה חאלד משעל, לעזוב את סוריה.
הדים לפיגוע בעולם
בינואר 2004 עמד הפיגוע בלב של תקרית דיפלומטית-אמנותית בין ישראל לשוודיה בעקבות מיצב אמנותי של האמן הישראלי לשעבר, דרור פיילר ושל רעייתו גונילה חולד-פיילר, שהוצג במוזיאון ההיסטורי הלאומי בסטוקהולם בתערוכה "עושים שינוי", שליוותה כינוס בינלאומי בנושא מניעת רצח עם. ביצירה, שנקראה "שלגיה וטירוף האמת", צפה סירה ועליה תמונת המחבלת בתוך בריכה מלאה בנוזל אדום, בליווי מוזיקה, וטקסט המשלב מעין אגדה על שלגיה עם סיפור הפיגוע, ממניעיה של המחבלת לנקמה על מות אחיה וארוסה, דרך ביצוע הפיגוע, ועד אזכור הנרצחים הישראלים. שגריר ישראל בשוודיה, צבי מזאל, זעם על המיצג ופגע בו פיזית (על ידי ניתוק החשמל, והשלכת זרקור לבריכה) בטענה שהוא מפאר את הטרור ופוגע במשפחות השכולות. במיוחד הוא הביע את זעמו על הופעת המיצב דווקא בהקשר של מניעת רצח עם. ממשלת ישראל ואריאל שרון בראשה גיבתה את השגריר והוא זכה לתמיכה רבה בקרב הציבור הישראלי והמשפחות השכולות. לעומת זאת, עוררה החבלה ביקורת בשל הפגיעה בחופש הביטוי ובחופש האמנותי על ידי נציג רשמי של מדינת ישראל.
בעקבות הפיגוע
בסמוך למקום הפיגוע, ליד המסעדה, הוקמה אנדרטה הצופה אל הים, ועליה חקוקים שמות הנספים. האנדרטה נחנכה ב-2007 ועפר שטייר שאיבד את בנו בפיגוע הסביר:
ב-2005 פרסם העיתון אל-איאם שירי הלל לזכרה של המחבלת הנאדי ג'רדאת. ב-13 באוקטובר 2012 העבירה משלחת של ארגון מצרי בשם "איגוד עורכי הדין הערבים" למשפחתה של ג'רדאת את העיטור הגבוה ביותר על ביצוע הפיגוע, לציון גאוות עורכי הדין הערבים על הפיגוע. בראיון ב-8 באוקטובר 2019 בערוץ אל-קדס אל-יום שיבחו בני משפחתה של המחבלת את הפעולה. אחיה של המחבלת אמר:
לאחר הפיגוע הגישו חלק מהפצועים ובני משפחה של נרצחי הפיגוע תביעה שהתבררה בבית המשפט המחוזי בחיפה בתיק 57066-01-16 נגד הרשות הפלסטינית, אש"ף, הג'יהאד האיסלאמי ושותפים לפיגוע. השופטת פסקה פיצוי של כ-90 מיליון שקל לטובת המשפחות שנפגעו.
The Great Gatsby: Music from Baz Luhrmann's Film
The Great Gatsby: Music from Baz Luhrmann's Film (בעברית: גטסבי הגדול: מוזיקה מסרטו של בז לוהרמן) הוא פסקול שהוקלט על ידי אומנים שונים. הפסקול יצא לאור ב-6 במאי 2013 על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס. הפסקול נועד לקדם את הסרט, "גטסבי הגדול".
סטיב וינווד
סטיבן לורנס "סטיבי" וינווד (באנגלית: Stephen Lawrence "Steve" Winwood; נולד ב-12 במאי 1948) הוא מוזיקאי אנגלי.
קריירה
במהלך קריירה בת ארבעה עשורים, הספיק סטיבי וינווד להקים מספר להקות חשובות ומצליחות, ולזכות בהערכת הקהל והמבקרים גם כאמן סולו. בין הלהקות בהן היה וינווד חבר היו ה-Spencer Davis Group, טראפיק והסופרגרופ Blind Faith. לאורך השנים הוציא וינווד להיטים רבים, זכה בפרסי גראמי ושיתף פעולה עם אמנים שונים. את הקריירה ארוכת השנים שלו החל כשהיה בן חמש עשרה. וינווד, שכילד למד לנגן בפסנתר, כינור, גיטרה וסקסופון, סולק מבית הספר עוד לפני שמלאו לו 16 שנים. אחיו, מאף, שהיה חבר ב-Spencer Davis Group, קפץ על ההזדמנות וצירף את אחיו המוכשר אל הלהקה. בין השנים 1963 - 1967 ביצעו הספנסר דייוויס גרופ מספר רב של להיטים, שביססו את מעמדם כאחד מהרכבי הפופ החשובים והמצליחים באנגליה. וינווד הצעיר הופיע איתם במועדונים שונים ברחבי אירופה, ואף כתב ושר שניים מהלהיטים הגדולים של ההרכב, "Gimme Some Lovin" ו- "I'm A Man". והקליט יחד עם אמן הבלוז האמריקאי האולין וולף.
לאחר מכן הקים וינווד יחד עם אריק קלפטון וג'ינג'ר בייקר את הלהקה Blind Faith. לאחר מספר שיתופי פעולה פתח בקריירת סולו עשירה.
דבורנית גדולה
דבורנית גדולה (שם מדעי: Ophrys fuciflora subsp. fuciflora או Ophrys holoserica) היא גאופיט בעל פקעת ממשפחת הסחלביים, מהיפים והמרשימים בסוג דבורנית.
מאפיינים
השפית פרושה ועלי העטיף ורודים. הפרחים גדולים למדי וגבעול התפרחת גבוה (עד לגובה של כ-80 ס"מ). פורחת בארץ ישראל בכל האזורים ההרריים בחבל הים תיכוני: חרמון, הגולן, הגליל, הכרמל השומרון והרי יהודה.
בישראל זהו הטקסון המאחר ביותר לפרוח בסוג דבורנית. ברוב האזורים מסוף אפריל לסוף מאי. באזורים נמוכים כגון הכרמל הפריחה עשויה להתחיל מוקדם יותר. דבורנית גדולה יוצרת בני כלאיים עם מינים אחרים מהסוג דבורנית. בארץ תועדו בני כלאיים עם דבורנית נאה ועם דבורנית הדבורה. אתרים מומלצים בארץ: שמורת המסרק ליד בית מאיר, שמורת הר מירון, פארק הכרמל.
צחור (עמותה)
צחור - צדק, חופש, חינוך ורווחה בירושלים היא עמותה רשומה אשר הוקמה על ידי עו"ד יוסי חביליו בשנת 2014, ופועלת לקידום עקרונות של שוויון, צדק חברתי ומשפטי, זכויות אדם ומנהל תקין בירושלים, וכן שואפת לייצר מנהיגות אזרחית מקומית אשר תפעל לקידום עקרונות אלה. העמותה מסייעת לכלל המגזרים בירושלים.
הקמה ופעילות
צחור נוסדה על ידי תושבים מירושלים שמטרתם לקדם מטרות בעיר בשני ערוצים עיקריים: הגשת עתירות בנושאים עקרוניים בסוגיות הקשורות לירושלים, שוויון, מנהל תקין ושמירה על טוהר המידות. בנוסף מעניקה שירותי ייעוץ וסיוע משפטי בחינם לתושבי ירושלים בשלל תחומים. העמותה ממקדת את מרב פעולותיה בעיר ירושלים אולם לעיתים פועלת גם בנושאים כלל ארציים.
רב צבאי
רב צבאי הוא רב הפועל במסגרת יחידה צבאית, ומעניק שירותי רבנות לחייליה.
בצבאות זרים
בממלכה ההבסבורגית, הרבנים הראשונים בצבא עשו זאת במסגרת חיל המורדים ההונגרי של 1848. יצחק איינהורן היה הראשון לקבל מינוי רשמי, אם כי לאופולד לעף שירת עוד לפניו. ב-1866 מונה הרב הראשון בצבא הרשמי. במלחמת העולם הראשונה, שירתו 133 קציני דת יהודים בשלושת הצבאות של אוסטרו-הונגריה..
ב-1860 מונה הרב הצבאי האמריקני הראשון, יעקב פרנקל מפילדלפיה. הרב הצבאי הבריטי הראשון היה פרנסיס ליון כהן, ב-1892.
הרב מיכאל אדלר היה הרב הצבאי הראשי בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה..
בחיל החפרים המלכותי, שבו שירתו רבים מבני היישוב בארץ ישראל, היו מקיימים תפילות, סעודות ולימוד תורה, עם הגיע הרב הצבאי למקום, ואתו תשמישי הקדושה. במלחמת העולם השנייה התפרסם אברהם קלאוזנר. הסופר חיים פוטוק שימש רב צבאי בעת מלחמת קוריאה. בשנת 2021 הוכנס לשורות הצבא הגרמני רב צבאי ראשון מאז עליית הנאצים.
במלחמת העצמאות
הרב אברהם זיידה הלר אמנם מעולם לא לבש מדי צבא, אך פעל לגיוס חיילים ופסק שיש לחלל שבת בעת המלחמה ולהצטרף ללוחמים. תמונות החיילים הצפתיים בעלי הפיאות - במידה רבה היא בזכותו.
ראשית הרבנות הצבאית
טרם הקמת צה"ל הוקמה בהגנה "המחלקה לענייני דת", ומספר חודשים לפני ההכרזה על הקמת מדינת ישראל החליט מפקד ההגנה - ישראל גלילי, על הקמת מחלקה מיוחדת שתטפל בהסדרת העניינים הדתיים. עם הקמת צה"ל קיבלה המחלקה בהגנה את השם "השירות הדתי", ובמקביל הוקמה בצה"ל הרבנות הצבאית. זמן קצר לאחר מכן מוזגו "השירות הדתי" והרבנות הצבאית ובסוף 1948 פרסם הרמטכ"ל, רא"ל יעקב דורי את פקודות המטכ"ל הראשונות על הקמת הרבנות הצבאית.
עד מבצע קדש, צה"ל ראה את עצמו בעיקר כצבא עממי נוסח מזרח אירופה, ואת העידוד הרוחני עשו קציני חינוך דוגמת אבא קובנר, שהגיע מהנהגת הפרטיזנים.
רבנים אזרחים שימשו בטקסי הזיהוי והקבורה של חללי הקרבות. לשם דוגמה את קבורת הרוגי הטבח בגוש עציון - שנקברו תחילה בקבר אחים, ערך הרב אריה לוין בטקס אשר כלל גורל הגר"א.
עם כניסתו לתפקיד של הרב שלמה גורן, שראה עצמו ככהן המשיח - דוגמת הכתוב בתלמוד ובתנ"ך, חל מפנה בתפקידי הרב הצבאי. עם סיומו המוצלח של מבצע קדש הממשלה הייתה נרגשת ביותר. הכנסת נעמדה על רגליה (פרט לבודדים) וראש הממשלה דוד בן-גוריון הודיע על כינון "ממלכת ישראל השלישית". באווירה זו יצא הרב לטקס "קידוש הארץ" בסיני - שכלל התזת מים ממקווה טהרה לאורך הגבולות החדשים. במלחמת ששת הימים הרב נסע בג'יפ צבאי דרך הר הבית, השתתף במסדר מול כיפת הסלע, ולאחר מכן תקע בשופר בכותל המערבי.
במלחמת יום הכיפורים רבנים צבאיים הקימו את "ישיבת גושן" בעיר סואץ בצד המצרי על גדת התעלה - ובה היה בית כנסת ובית מדרש לחיילים. כמו כן, הרב אריה בינה הקים ישיבה נוספת בשדה התעופה פאיד.
במלחמת לבנון הראשונה לחמו יחידות הסדר של השריון. אלו נסעו עם רבנים צבאיים, שחלקם השתתף באופן פעיל בעידוד החיילים. אחד הרבנים הצבאיים הללו, הרב אביחי רונצקי - לימים הפך לרב הצבאי הראשי, וראה את תפקיד המורה הרוחני לחיילים כתפקידו העיקרי.
בשנת 2006 עם מינויו של הרב רונצקי הרבנות תפסה מקום רחב יותר בתפקיד הנחלת "הרוח הקרבית"
בזמן ההתנתקות התפקיד העמיד במבחן את נאמנותם של הקצינים הדתיים והרבנות הצבאית. עמדתו הבלתי מתפשרת של הרב ישראל וייס לא הייתה מקובלת על חיילים דתיים רבים, ואלו השתדלו להתחמק מהתפקיד או להתרחק מאזורים בהם יכול להתעורר חיכוך.
הרב הצבאי הראשי מקריא את דברו (ובתקופת אלוף הרב גד נבון - פרק תהלים קבוע) בטקסי זיכרון לאומיים מרכזיים.
אטלס גלובל
אטלס גלובל (AtlasGlobal; עד 30 במרץ 2015: Atlasjet) הייתה חברת תעופה טורקית, שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה איסטנבול, טורקיה. החברה הפעילה טיסות סדירות ל-58 יעדים בטורקיה, אירופה, קזחסטן ואיחוד האמירויות הערביות; והיה לה הסכם שותפות קוד עם אל על. בחברה הועסקו 730 עובדים. ב-26 בנובמבר 2019 הודיעה החברה על השעיית הפעילות שלה והפסקה של כל טיסותיה עד ל-27 בדצמבר, נכון ל־12 בפברואר 2020 הודיעה החברה על הליך פשיטת רגל והפסיקה את כל טיסותיה.
תולדות החברה
חברת התעופה הוקמה ב-14 במרץ 2001 והחלה לפעול ב-1 ביוני 2001. בעבר נקראה החברה בשם אטלס ג'ט אינטרנשיונל איירליינס, שם אשר הוענק לה על ידי החברה שהחזיקה ברוב מניות החברה - אוג'ר אחזקות. בשנת 2004 רכשה חברת ETS 45% ממניות החברה, ו-45% נוספים בשנת 2006, והייתה לבעלים ב-90% ממנה.
ב-12 בפברואר 2020 לאחר מאמץ כושל לשפר את מצבה הפיננסי באמצעות קיצוץ תקציב והפסקת פעילות זמנית הודיעה החברה על פשיטת רגל וחדלה מלפעול.
פעילות החברה בישראל
החברה הפעילה בעבר בחודשי הקיץ ובעונות הנסיעות טיסות שכר מנמל התעופה הבינלאומי של אנטליה ומנמל התעופה הבינלאומי בדלאמן לנמל התעופה בן-גוריון ובחזרה. הטיסות בוצעו במטוסי איירבוס A321.
החל מ-31 באוקטובר 2017 ועד לקריסתה הפעילה החברה ארבע טיסות שבועיות סדירות מנמל התעופה בן-גוריון לנמל התעופה איסטנבול, הטיסות בוצעו במטוסי איירבוס A321 ובמטוסי איירבוס A330-200.
החברה הפעילה 16 טיסות שבועיות בקו תל אביב-איסטנבול, ו-4 טיסות שבועיות בקו תל אביב-בודרום, ו-7 טיסות שבועיות בקו תל אביב - אנטליה. הטיסות התבצעו בכל אחד ממטוסי החברה.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
צבעים במקרא
שמאל|ממוזער|250px|מתכונים להכנת צבעים ב[[כתב יתדות על לוח חרס מסיפר, נוצר לפי המשוער במאות ה-6 עדה-5 לפנה"ס]] רוב האזכורים לצבעים במקרא הם בעיקר לשמות של חומרי צבע - צִבענים (פיגמנטים) טבעיים, או צבעים מלאכותיים מעשה ידי אמנים. מיעוט אזכורי הצבעים בתנ"ך, הם שמות תואר, המתארים את גוון הצבע עצמו. חומרי צבע הופקו מעפר צבעוני, צמחים ובעלי חיים, וחלקם עובדו בעבודת יד או במכונה, עד להפיכתם לצבענים (אנגלית: dye) כנדרש. הם יועדו למגוון צרכים של האדם: לייצור תמרוקים ואבקות איפור, כגון הכחל והשרק, וכן לצביעת אריגים, כלים וקירות, ולציור אמנותי. טכניקות הצביעה השונות בחומרים ובכלים שונים, חדרו לחיי התרבות והחברה באזור הסהר הפורה, ובכלל זאת בארץ ישראל בתקופה הישראלית. חלק מהצבעים המלאכותיים, אשר הוכנו כאבקות, הוספו לתמיסת מים, סיד ואשלג, שהוכנו מספר ימים מראש. בתמיסת הצבע המוכנה השתמשו לצביעת אריג או מטווה.
מנצ'סטר 62
מנצ'סטר 62 (אנגלית: .Manchester 62 F.C) הוא מועדון כדורגל, המשחק בליגת העל בגיברלטר. המועדון זכה ב-7 אליפויות וב-3 גביעים. המועדון הוקם כמועדון מחווה לקבוצת הכדורגל האנגלית מנצ'סטר יונייטד.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1962. שם המועדון היה מועדון כדורגל מנצ'סטר יונייטד גיברלטר. השם ניתן למועדון לאחר שהמנג'ר של מנצ'סטר יונייטד באנגליה מאט באזבי נתן אישור להשתמש בשם המועדון. בשנת 1975 זכה באליפות הראשונה. בשנת 1977 זכה באליפות ובגביע. בשנת 1979 זכה באליפות. בשנת 1980 זכה באליפות ובגביע. בשנים 1984, 1995, 1999 זכה באליפות.
בשנת 2000 שונה שם המועדון למועדון כדורגל מנצ'סטר יונייטד יורובט. בשנת 2002 שונה שם המועדון לשם המקורי מועדון כדורגל מנצ'סטר יונייטד גיברלטר. בשנת 2003 זכה בגביע של גיברלטר. בשנת 2009 שונה שם המועדון למועדון כדורגל מנצ'סטר יונייטד דיג'יבט. בשנת 2013 שונה שם המועדון לשם הנוכחי מועדון כדורגל מנצ'סטר 62.
בעונת 2013/2014 נערך בגיברלטר לראשונה טורניר גביע הליגה. המועדון הגיע לגמר גביע הליגה והפסיד לקבוצת לינקולן. בעונת 2014/2015 השתתף בשלב הבתים וסיים את הבית במקום האחרון ולא עלה לשלב חצי הגמר.
רגיונליזם ביקורתי
המונח הוטבע על ידי האדריכל התאורטיקן קנת' פראמפטון במאמרו שנת 1983 " Towards a Critical Regionalism: Six points of an architecture of resistance". עיקר הרעיון של הרגיונליזם הביקורתי הוא התייחסות מקומית בתכנון האדריכלי, בשונה מהסגנון הבינלאומי של שנות ה-20 וה-30 שדגל באוניברסליות. כמו כן, הגישה מתייחסת לרעיונות המודרניזם ומאמצת כמה מעקרונותיו תוך ביקורתיות ושילובה עם האדריכלות המקומית, המסורתית או הוורנקולרית.
הרגיונליזם הביקורתי צמח מתוך כישלונה של האדריכלות המודרנית להתאים עצמה לקונטקסט המקומי והתרבותי ומנסה באופן כמעט פרדוקסלי לממש את העקרונות הפונקציונליסטים כמו גם ההיבטים האסתטיים של המודרניזם. כמו כן, מאמרו של פראמפטון מנסה לעמת עם המודרניזם בתקופה של אחרי מלחמת העולם השנייה, שבה הפך לאדריכלות של יזמות עסקית עם מה שקדם לו בהיסטוריה של אדריכלות המערב. בניגוד לאדריכלות הפוסט מודרנית, שהייתה לסגנון של ממש המבטא בין השאר את הרוח הקפיטליסטית של ארצות הברית ובמידה רבה גם את התרבות הפופולרית של מחציתה השנייה של המאה העשרים, מנסה הרגיונליזם ליישם את האידיאלים החברתיים של האדריכלות המודרנית.
על אף ששום אדריכל אינו מגדיר עצמו, ודאי לא באופן רשמי, כ"רגיונליסט ביקורתי", ניתן לייחס את הגישה למספר אדריכלים ידועים בהם: אלבר אלטו, ירן אוטזון, מריו בוטה, צ'ארלס קוראה, אלוורו סיזה, רפאל מונאו, ג'פרי באווה, טדאו אנדו וקן יינג.
פרנק קלוג
פרנק בילינגס קלוג (באנגלית: Frank Billings Kellogg; 22 בדצמבר 1856 - 21 בדצמבר 1937) היה מזכיר המדינה של ארצות הברית וזוכה פרס נובל לשלום.
ביוגרפיה
קלוג נולד בפוטסדאם שבניו יורק ובשנת 1865 עבר עם משפחתו למינסוטה. בשנת 1877 החל לעסוק בעריכת דין בעיר רוצ'סטר ובשנים 1878–1881 שימש היועץ המשפטי של העיר. בשנים 1882–1887 שימש קלוג כפרקליט מחוזי של מחוז אולמסטד. בסיום תפקידו הוא עבר להתגורר בסיינט פול.
בראשית המאה העשרים מונה קלוג על ידי תאודור רוזוולט לפרקליט במשרד המשפטים. הוא שימש תובע במשפט של המדינה כנגד חברת "Standard Oil" מניו ג'רזי בגין היותה מונופול. התביעה הסתיימה בהצלחה בשנת 1911. בשנים 1912–1913 נבחר קלוג לנשיא לשכת עורכי הדין האמריקנית.
קלוג הרפובליקני כיהן בין השנים 1917–1923 כסנאטור מטעם מדינת מינסוטה. הוא נודע כתומך עיקרי, כנגד הדעה הרווחת במפלגתו, באשרור חוזה ורסאי. לאחר שכשל בהתמודדותו להמשך כהונתו בסנאט הוא מונה לשגריר ארצות הברית בבריטניה (1923–1925).
בקבינט של נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' שימש קלוג מזכיר המדינה (1925–1929). בתקופתו שופרו יחסי ארצות הברית–מקסיקו והגיעה על פתרונה מחלוקת הגבולות בין פרו לצ'ילה. בתחילת שנת 1928 הוא עסק בגיבוש ברית שלום עם צרפת. תרומתו העיקרית היא בחתימת הסכם קלוג בריאן (1928), שבו הוכרז על אי חוקיותה של מלחמה במסגרת המשפט הבינלאומי. בשנת 1929 הוענק לו פרס נובל לשלום בגין תרומתו להסכם. כמו כן הוענק לו אות לגיון הכבוד.
בשנים 1930–1935 היה קלוג שופט בבית המשפט הבינלאומי לצדק. בשנת 1937 הושקה על ידו קרן מלגות לחינוך בתחום יחסים בינלאומיים בקולג' קרלטון.
בערוב ימיו סבל קלוג משבץ ונפטר לאחר דלקת ריאות.
חיפושית הקמח
חיפושית בעלת שלושת הראשים (באנגלית: mealworm beetle; שם מדעי: Tenebrio molitor) היא חיפושית המטילה את ביציה בדרך כלל בקמח או במצע אבקתי אחר, ומכאן שמה. זחלי החיפושית נקראים "תולעי הקמח" (mealworm), והם משמשים כמזון.
התפתחות
נקבת חיפושית הקמח מטילה כ-400 ביצים על מצע של קמח או אבקות אחרות. רבות מהביצים נאכלות על ידי זחלים שכבר בקעו, כמו כן, חיפושיות בוגרות עשויות לאכול את הזחלים הקטנים או הביצים. הזחל גדל במשך מספר ימים עד שבועות, לפי תנאי הגידול וזמינות האוכל, ולאחר מכן מתגלם. מן הגולם בוקעת חיפושית בוגרת שבשלב ראשון צבעה חום בהיר, ועם הזמן משתנה לחום כהה או שחור. גודלו של הזחל בראשית התפתחותו סביב 5 מ"מ, ולקראת ההתגלמות גודלו עשוי להגיע לכדי 3 ס"מ. גודלה המרבי של החיפושית הבגירה כ-1.5 סנטימטר.
אזורי מחיה ומזון
חיפושית הקמח למיניה, כמו פרוקי רגליים רבים ובעלי דם קר אחרים, מתפתחת בעיקר במקומות חמים ובעלי לחות גבוהה.
גידול תולעי קמח
בשל גודלן והתפתחותן המהירה בתנאי גידול פשוטים, וערכן התזונתי, רבים ממגדלי חיות המחמד הניזונות מחרקים, כמו דגים, לטאות וציפורים שונות, עושים שימוש בגידול מבוקר של תולעים אלו לשם האכלת בעל החיים שברשותם. לשם כך נעזרים באבקת סובין של חיטה או דגן אחר, מטמינים בו את חיפושיות הקמח בעומק של מספר סנטימטרים, ושומרים על לחות גבוהה בעזרת פרי חתוך וכדומה.
בהלכה
הדיון ההלכתי סביב תולעי הקמח, המזוהות עם התולעים המכונות בשפה ההלכתית מילווי"ן (תעתיק של המילה הגרמנית Mehlwürmer, ובדמיון ל-Mealworm), נזכר כבר בדברי הרא"ש שחי במאה ה-13. תולעים אלו נפוצות באזורים רבים בעולם, במאכלים רבים וברמת נגיעות גבוהה, עובדה שהצריכה את גדולי הרבנים בכל הדורות לשבת על המדוכה במציאת דרכים להתיר שימוש בקמח ובמוצרי מזון נוספים הנגועים בהן, בצל האיסור ההלכתי לאכול מאכלים שיש בהם תולעים, שלעיתים יצר מציאות בה כמעט לא ניתן היה לצרוך קמח ללא תולעים. ישנם פוסקים שעל בסיס כללים הלכתיים שונים התירו את השימוש בקמח כאשר אין ודאות שיש בו תולעים, ישנם שלימדו זכות על המנהג להשתמש במאכלים בעלי סבירות גבוהה לנגיעות, וישנם שאסרו את השימוש בהם.
Volition
Deep Silver Volition, LLC (ידועה גם בתור Volition) היא חברה אמריקאית לפיתוח משחקי וידאו. החברה נוסדה בנובמבר 1996 לאחר פיצול חברת Parallax Software לשתי חברות - Volition ו-Outrage Entertainment.
היסטוריה
כאשר Interplay Entertainment הייתה המפיצה, החברה פיתחה את סדרת סימולטור החלל "FreeSpace". לאחר ש-Interplay פשטה רגל, חברת THQ קיבלה בעלות על Volition בספטמבר 2000. מאז, החברה פיתחה מספר כותרים מצליחים כמו סדרת Red Faction, סדרת Summoner, הכותר The Punisher וסדרת Saints Row.
"Insane", משחק שפותח ביחד עם גיירמו דל טורו הוכרז ב-2010 בטקס פרסי Spike Video Game, אבל גרסתה של Volition של המשחק בוטלה ב-2012. מאז, דל טורו הכריז כי המשחק עדיין בפיתוח.
Volition הייתה הנכס השני היקר ביותר של THQ שנמכר במהלך המכירה הפומבית (אחרי Relic Entertainment). ההערכה היא שהנכס היה יקר היא בעקבות ההצלחה של החברה בכותרים שפיתחה כמו Saints Row: The Third. בתחילת 2012, נמכור כ-4 מיליון עותקים של הכותר מאז שיחררו באמצע נובמבר 2011. THQ טענה גם שחבילות התוכן להורדה הניבו יותר רווחים ממה שהיה מצופה.
כחלק מפשיטת הרגל של THQ בינואר 2013, Volition בע"מ וסדרת Saints Row נרכשו על ידי Koch Media, בעוד שכותרים עתידיים ישתחררו תחת שם המותג Deep Silver. סדרת Red Faction, סדרת Summoner לא נרכשו עם החברה על ידי Deep Silver, במקום זאת הן נרכשו על ידי חברת ההפצה ופיתוח משחקים השוודית Nordic Games.
זכרונות ארץ ישראל
זכרונות ארץ ישראל הוא ספר בשני כרכים הכולל אוסף 120 פרקי זכרונות של אנשים שחיו בארץ ישראל ונלקטו מתוך ספרים שפורסמו בארץ. מפעלו של אברהם יערי שהיה ספרן בבית הספרים הלאומי.