cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יום הניצחון (9 במאי)
בישראל
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, בשבת הקרובה ל-9 במאי - יום הניצחון על גרמניה הנאצית וכניעתה לצבא האדום, היו נאספים אלפי חוגגים ב"יער הצבא האדום" בהר הרוח הסמוך למעלה החמישה. החוגגים היו חברי מק"י, בנק"י, מפ"ם, אחדות העבודה ואנשי שמאל רבים לחגיגת הזדהות עם ברית המועצות. כמו כן השתתפו באירועים נואמים ממדינות הגוש המזרחי. על הבמה היו נואמים חברי כנסת של מק"י כמו מאיר וילנר, שמואל מיקוניס, תופיק טובי ואחרים, בשבח ברית המועצות ובגנות המקארתיזם האמריקאי ודיכוי המגזר הערבי באמצעות הממשל הצבאי. אלכסנדר פן היה קורא משיריו והקהל היה חוגג בפיקניק המוני. עם הפילוג במק"י ולאחריו - ניתוק הקשרים עם ברית המועצות, נפסקו החגיגות ההמוניות. אף על פי שעד היום, נוהגים חברי מק"י וחד"ש לציין את האירוע בפיקניק והנחת זרים.
בסוף השבוע שאחרי 9 במאי ישנו פיקניק מטעם תנועת הידידות עם עמי ברית המועצות, ביער הצבא האדום, בו מניחים זרים על אנדרטה לזכר חיילי הצבא האדום בזמן המלחמה ושרים שירים.
באופן רשמי הוחלט על ציון יום הניצחון עם חקיקת חוק מעמד ותיקי מלחמת העולם השנייה בשנת 2000, ביוזמת הממשלה וחברי כנסת מסיעות ישראל בעליה והאיחוד הלאומי-ישראל ביתנו. בחוק זה נכלל תיקון עקיף לחוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם, הקובע את 9 במאי כיום הניצחון על גרמניה הנאצית, עם אפשרות להזיזו כאשר הוא חל ביום חג, מנוחה או שבתון, או ביום זיכרון או ציון ממלכתי, או ביום שלפני אחד מימים אלה. ביולי 2017 אושר בכנסת חוק יום הניצחון על גרמניה הנאצית, התשע"ז–2017, המוקדש כולו לקביעת 9 במאי כיום לציון ניצחון בעלות הברית על גרמניה הנאצית.
נפטונאס קלייפדה
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1962 בשם קלאיפדס מאיסטס ולאחר שנתיים השתנה לשם הנוכחי. והשתתפה בליגה של ברית המועצות ובליגה הליטאית המקומית. בעונת 1993/94 החלה להשתתף בליגת העל הליטאית שהוקמה. בעונות הראשונות נחשבה לקבוצת תחתית אפורה. אך ככל שחלפו השנים התייצבה הקבוצה והתמקמה במרכז הטבלה ומעלה.
הקבוצה הגיעה למקום השלישי בעונת 2000/01. כמו כן הגיעה הקבוצה פעמיים עד לחצי גמר הפלייאוף בעונות 2006/07 ו-2008/09. בעונת 2013/14 הפסידה 4-2 בגמר הפלייאוף לקבוצת ז'לגיריס קובנה וסיימה כסגנית האלופה.
מסגרת אירופאית
הקבוצה השתתפה במסגרת גביע קוראץ' בעונות 1998/99. בעונת 1999/00 ולא עברה את שלב הבתים. ובמסגרת שלב הבתים של היורוקאפ צ'לנג' בעונת 2003/04. כמו כן, משתתפת הקבוצה במסגרת הליגה הבלטית מאז עונת 2004/05. בעונת 2012/13 השתתפה הקבוצה לראשונה במסגרת הליגה המאוחדת של VTB. בעונת 2014/15 התמודדה הקבוצה בשלב הבתים של היורוליג. בעונת 2015/2016 מתמודדת הקבוצה במסגרת היורוקאפ.
הקבוצה מארחת בהיכל שביטוריו בעיר, שנחנך בחודש יולי 2011 ומכיל 5,500 מקומות ישיבה. ההיכל השתתף באירוח טורניר אליפות אירופה בכדורסל 2011.
הקורפוס הראשון (ורמאכט)
הקורפוס הראשון (בגרמנית: I. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
החזית המערבית
הקורפוס הוקם בקניגסברג ב-1 באוקטובר 1934, וכמפקדו הראשון מונה ולטר פון בראוכיטש. הקורפוס לחם במסגרת המערכה בפולין כחלק מהארמייה השלישית של קבוצת ארמיות צפון. לאחר הפלישה הועבר על הריין התחתון. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B. הקורפוס השתתף בקרב על הולנד ונע אל צפון צרפת. לאחר מכן הועבר אל הארמייה הרביעית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות A. הקורפוס השתתף בפריצת הדרך בסום, וברדיפת הכוחות של צבא צרפת אל הסן והלואר. בספטמבר 1940 כבר הוחזר חזרה לפרוסיה המזרחית.
החזית המזרחית
במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-18, ולמשך זמן קצר כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית ומהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. הקורפוס חצה את הממל דרך טילזיט, וכבש את טאורגה, קלם ושאולאי. לאחר מכן חדר אל לטביה כבש את באוסקה והגיע עד הדווינה. באוגוסט 1943 לחם הקורפוס בהצטיינות בקרב לדוגה השלישי. באוקטובר של אותה שנה הוא הועבר לכוחות העתודה. בפברואר 1944 הוחזר לשירות פעיל, וניצל אך בקושי מכיתור באזור פולוטסק. הקורפוס נותר חלק מהארמייה ה-18 עד סוף המלחמה. באוגוסט הקורפוס נסוג יחד עם כל קבוצת ארמיות צפון לקורלנד שבלטביה, ועד מהרה שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות קורלנד. הקורפוס נותר בקורלנד עד שנכנע ב-8 במאי 1945.
המערכה בפולין
במהלך המערכה בפולין, כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
המערכה בצרפת
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע ברברוסה
בתחילת מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
ברברה לי-האנט
ברברה לי-האנט (באנגלית: Barbara Leigh-Hunt; נולדה ב-14 בדצמבר 1935) היא שחקנית בריטית שהופיעה בתיאטרון, בקולנוע, בטלוויזיה וברדיו.
ביוגרפיה
ב-1995 השתתפה בסדרת הטלוויזיה גאווה ודעה קדומה בתפקיד דודתו של דארסי, ליידי קתרין דה ברג. היא דיבבה את קפטן מילדרד ואת הפיה מרי בסדרת האנימציה של ה-BBC "צ'ארלי צ'וק". עוד הופיעה בסרטים "Paper Mask" ב-1990 וב"בילי אליוט" ב-2000. הרבתה להופיע בתפקידי אורח בתוכניות טלוויזיה שונות.
ב-1967 התחתנה עם השחקן ריצ'רד פסקו.
תלמי השלושה עשר
תלמי השלושה עשר תאוס פילופטור שמשמעותו "אב אוהב אל" (ביוונית:  Πτολεμαῖος Θεός Φιλοπάτωρ; נולד ב-61/62 לפנה"ס - מרץ 47 לפנה"ס) היה מלך מצרים מבית תלמי, שמלך החל משנת 51 לפנה"ס ועד שנת 47 לפנה"ס, במשותף עם אחותו הבוגרת קלאופטרה השביעית.
קורות חיים
תלמי השלושה עשר היה בנו הבכור של תלמי השנים עשר מאם לא ידועה. היו לו שלוש או ארבע אחיות בוגרות ממנו: ברניקי הרביעית, קלאופטרה השביעית וארסינואי הרביעית ואולי אחות נוספת שקיומה לא ודאי, קלאופטרה השישית, וכן אח צעיר ממנו, תלמי הארבעה עשר. אביו מת בשנת 51 לפנה"ס ועל פי צוואתו ירשו אותו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ואחיה הצעיר תלמי השלושה עשר בן ה-10, שנישא לאחותו והיה שליט שותף. כבר מתחילת שלטונה דחקה קלאופטרה הצידה את אחיה ודאגה שרק שמה יופיע על המסמכים הרשמיים ורק דמותה תופיע על מטבעות הממלכה. בסתיו של שנת 50 לפנה"ס הוא קודם להיות שליט בכיר על פני אחותו. הצו המלכותי הראשון שבו שמו מופיע לפני אחותו הוצא ב-27 באוקטובר שנת 50 לפנה"ס. למרות זאת השלטון המעשי נשאר בידי הסריס פותינוס ששימש עוצר בשמו. את תלמי השלושה עשר הקיפו אנשי חצר נוספים שהשפיעו עליו, ביניהם המורה שלו לרטוריקה תאודוטוס מכיוס וכן אכילאס, שהיה משומרי המלך והמפקד הראשי של חיילי המלך.
אנשי החצר לא אהבו את עצמאותה בקביעת מדיניות, למשל ששלחה בשנת 49 לפנה"ס שייטת בת 60 אוניות עם דגן לעזרת פומפיוס וכן את אי תלותה הגוברת במנגנון. כוחה המצטבר הביא אותם להעדיף את האח הנער חלש האופי והאשימו אותה בכך שהיא רוצה להדיח את אחיה. בקיץ 49 שמה של קלאופטרה נעלם מהמסמכים הרשמיים. בקיץ 48 לפנה"ס, התרחש מרד בקרב אנשי החצר וקלאופטרה נאלצה לברוח. תלמי השלושה עשר נשאר השליט היחיד.
בשנת 48 לפנה"ס הייתה מלחמת האזרחים ברומא בשיאה. גנאיוס פומפיוס מגנוס מתחרהו הגדול של יוליוס קיסר הפסיד, נאלץ לנוס על חייו למצרים וביקש את עזרת תלמי השלושה עשר ואנשיו במלחמה נגד יוליוס קיסר. הוא הגיע בספטמבר 48 לפנה"ס לפלוסיום ונתפס על ידי אנשי המלך המצרי. המצרים מתוך תקווה להוכיח לקיסר שהם דחו כל קשר לאויביו וכי אין לו סיבה לפלוש למצרים, ערפו את ראשו של פומפיוס, כשתלמי צופה במעשה מרחוק. העורפים היו אכילאס וספטמיוס. לאחר מספר ימים כשקיסר הגיע לאלכסנדריה, עוד בהיותו על הספינה, הגיש לו תאודוטוס כמתנה את ראשו של פומפיוס.
קלאופטרה גייסה צבא, כנראה מתוך שבטי ערב, והתייצבה לקרב מול צבאו של אחיה ליד העיר פלוסיום. באותה עת הגיע קיסר למצרים בראש חיל חלוץ של כשמונה מאות פרשים ושלושת אלפים מאתיים חיילים. הוא החליט שהאינטרס שלו היה למנוע את המלחמה והזמין את תלמי וקלאופטרה לבוררות שתערך על ידו. פותינוס הגיע עם תלמי אבל לא פיזר את הצבא שנערך בפלוסיום והיה תחת פיקודו של אכילאס. קלאופטרה, במאמץ לשמור על חייה, הגיעה לאלכסנדריה בהסתר בסירה והתגנבה לארמון. בעקבות הבוררות פרסם קיסר הודעה המבטיחה את קיום צוואת תלמי השנים עשר לשלטון משותף של שני האחים. קיסר השתכן בארמון, וקלאופטרה הצליחה להעבירו לצידה.
החלטת הפיוס לא תאמה את רצונם של אנשי החצר בראשות פותינוס, ולאחר שהסיתו את תלמי השלושה עשר כנגד קיסר וקלאופטרה הם צעדו בראש צבא של עשרים אלף איש בפיקודו של אכילאס לאלכסנדריה ושמו מצור על קיסר. קיסר התבצר בארמון בנמל הסמוך לארמון ובאי פארוס, והזעיק כוח צבאי מפרגמון לעזרה. הוא הצליח לשמור על התקשורת הימית שלו עם צבאו על ידי ששרף את הצי התלמיי שהושאר ללא הגנה בנמל. יחד איתו בארמון שהו קלאופטרה השביעית, אחותה ארסינואי ושני אחיה הצעירים. לאחר מכן הוצא פותינוס להורג כמשתף פעולה עם התוקפים. אנשי החצר, כנראה בסתיו של 48 לפנה"ס, הצליחו לשכנע את ארסינואי הרביעית להצטרף לכוח הצבאי הצר על הארמון ולעמוד בראשו. היא ברחה עם הסריס שגידל אותה, גאנימדס (Ganymedes). לאחר מכן, בעקבות עימות בינו ובין אכילאס, הורתה ארסינואי להרוג את אכילאס. לאחר שהמצור על קיסר התחזק, התנהל משא ומתן באמתלה של רצון לשלום, בין הכוח הצר בראשותו של גאנימדס לשחרר את תלמי השלושה עשר מהארמון תוך הבטחה שהם יסירו את ארסינואי מתפקידה ימסרו אותה בתמורה, ויקבלו את מרותו של תלמי השלושה עשר. קיסר אישר את המהלך ונתן לתלמי השלושה עשר לצאת ולהצטרף לכוח וזאת כדי להראות שאין לו כל כוונה לפגוע בו. ברגע שתלמי השלושה עשר שוחרר, הוא הצטרף לכוח הצבאי ועמד בראש המאבק כנגד רומא.
הכוח הצבאי שהזעיק קיסר הגיע למצרים והיה מורכב מחיילים ממוצא יווני וגאלי בפיקודו של מיתרידטס מפרגמון שהיה מתומכיו של קיסר. הכוח כלל גם שלושת אלפים חיילים יהודים בפיקודו של אנטיפטרוס האדומי. הכוח צעד דרך ארץ ישראל, חצה את המדבר, הגיע לפלוסיום ודרך הזרוע המזרחית של הנילוס הגיע לממפיס ומשם לאלכסנדריה במטרה להתאחד עם צבאו של קיסר. הכוח של אנשי אלכסנדריה ניסה למנוע את האיחוד הזה אבל צבאו של קיסר היה מהיר, עקף את אגם מריוט והתאחד עם הכוח של מיתרידטס. הכוח המשותף תקף את הכוח של אנשי אלכסנדריה ובמהלך של קרב בן יומיים שהתקיים במרץ 47 לפנה"ס, נטבח חלק גדול מהכוח של אנשי אלכסנדריה. תלמי השלושה עשר ניסה לברוח מהקרב על ידי חציית הנילוס בסירה וטבע, ביחד עם נמלטים נוספים. העיר אלכסנדריה נכנעה בפני קיסר. מלחמה זו נקראה על ידי יוליוס קיסר "מלחמת אלכסנדריה" והיא תוארה בספרו "מלחמת האזרחים, מלחמת אלכסנדריה, מלחמת אפריקה, מלחמת ספרד".
הראל טובי
הראל טובי (נולד ב-1976) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן בין היתר כמנכ"ל בית הנשיא וכמנכ"ל מועצה מקומית אפרת.
ביוגרפיה
טובי גדל בירושלים. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר, בישיבה התיכונית קריית ארבע, ישיבת ההסדר הר עציון ובבית מורשה בירושלים ושירת בצה"ל כאיש צוות טנק בחיל השריון. בעל תואר ראשון בחינוך, תואר שני בהיסטוריה ופילוסופיה יהודית. בוגר תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו ומוסמך כעורך דין.
ב-2002 החל לעבוד כעוזרהּ הפרלמנטרי של חברת הכנסת גילה פינקלשטיין מהמפד"ל. לאחר מכן שימש דוברם של פינקלשטיין ושל חבר הכנסת יצחק לוי. ב-2006 מונה לדוברו וליועצו המקצועי של חבר הכנסת ראובן ריבלין והיה מופקד על פעילותו הפרלמנטרית בוועדות הכנסת, על קידום יוזמות חקיקה ועל הממשק מול משרדי הממשלה. בתקופת כהונתו של ריבלין כיושב ראש הכנסת השמונה עשרה שימש כראש לשכתו וכחבר הנהלת הכנסת, במסגרת זו ניהל את הקמתו של מאגר החקיקה הלאומי של הכנסת, המנגיש לציבור הרחב את הליך החקיקה הדמוקרטי וכן מידע מעודכן ומלא על חוקי המדינה, והיה שותף בקידום יעדיה הארגוניים של הכנסת וביצירת תוכנית העבודה המוסדית שלה. בשנת 2013 עמד טובי בראש צוות הקמפיין של ריבלין לנשיאות המדינה, ועם היבחרו לנשיא מונה טובי למנכ"ל בית הנשיא.
בספטמבר 2021, מספר חודשים לאחר כניסתו של יצחק הרצוג לתפקיד הנשיא, טובי סיים את תפקידו והוחלף על ידי אייל שויקי.
טובי נשוי ואב לשישה, מתגורר בקיבוץ ראש צורים בגוש עציון.
מנכ"ל בית הנשיא
כמנכ"ל, טובי פתח את בית הנשיא לציבור הרחב והקים בו מרכז מבקרים, התאים את המבנה הארגוני לרפורמה בשירות המדינה והקים פורום הנהלה. כמו כן, מינה טובי ועדה ציבורית אשר קבעה כללים אחידים ושקופים בנוגע למשרות האמון, ואימץ נורמות ארגוניות מקצועיות, בהן: הטמעת תוכנית עבודה ארגונית, שקיפות ותכנון אסטרטגי, ביקורת פנים, ואמות מידה מחמירות של בקרה תקציבית.
תחת ניהולו היה בית הנשיא מהארגונים הממלכתיים הראשונים שהפיקו דו״ח גיוון תעסוקתי, כחלק מחתירה מתמשכת לגיוון וייצוג הולם בשירות המדינה. טובי מקדם מגוון שיתופי פעולה עם משרדי ממשלה, נציבות שירות המדינה ורשויות מקומיות במסגרת הערכים אותם חרת נשיא המדינה על דגלו.
יחידת הקומנדו הימי של חיל הים הרוסי
יחידת הקומנדו הימי של חיל הים הרוסי (רשמית: כוחות ואמצעים חתרניים תת-ימיים; ברוסית: «Подводные диверсионные силы и средства»; בראשי תיבות: «ПДСС», PDSS) הוא יחידת ספצנאז של הצי הרוסי הכפופה מבצעית למינהל המודיעין הראשי. הכוחות המיוחדים של שירות הביטחון הפדרלי קבוצת אלפא וקבוצת וימפל מחזיקים גם הם ביחידות קומנדו ימי משל עצמן. לוחמי היחידה מכונים בשם "צוללנים לוחמים" וזו המקבילה הרוסית לשייטת 13.
היחידה פועלת בכפוף למינהל הביון של המטה הכללי של הצי הרוסי (Разведывательное управление Главного штаба ВМФ РФ), גוף המודיעין הימי של רוסיה.
מלחמת העולם השנייה ואחריה
ב-22 באוקטובר 1938, במהלך משחקי מלחמה בין יחידות של צי האוקיינוס השקט הרוסי בוולדיווסטוק, יצאה קבוצה של צוללנים צבאיים סובייטים מצוללת Shch-112 דרך צינור טורפדו, נכנסה לבסיס הימי והשלימה מעשי חבלה מסוימים. צוללנים קרביים אלה היו מצוידים בריפודי חמצן, חליפות יבשות, אקדחים ורימונים. מבצע זה לא הוביל להקמת יחידת צוללנים קבועה, אך זו הייתה ראשית ההיסטוריה של צוללנים קרביים בצי הרוסי.
בשנת 1953, על פי הנחיות המטה הראשי של חיל הים של ברית המועצות, הוחלט להקים נקודות סיור ימיות סודיות לחלוטין (OMRP). בהתחלה הם נקראו מחלקות הסיור הימי של המודיעין המיוחד, המיועדים לפעולות מיוחדות בסיכון גבוה.
המשימה של הספצנאז של חיל הים הייתה לנהל את מה שהסובייטים מכנים סיור מיוחד (Spetsialnaya Razvedka). במהלך המלחמה הקרה, לכל צי בצי הסובייטי הייתה חטיבה של "חלוצי תקיפה ימיים" שהכילה 1,300 לוחמים והייתה מסוגלת לפרוס כמאה צוותים. הכוחות המיוחדים של חיל הים היו מאורגנים לחטיבות מיוחדות המורכבות מחמישה גדודים, פלוגת איתות, יחידות תמיכה ומטה הכוללים חיילים מקצועיים מיומנים מאוד האחראים על ביצוע סיורים, חיסולים, חטיפות ומגע עם סוכנים מאחורי קווי האויב. ארגון החטיבות של הים משקף את הדגש על הסתננות בים, עם עד שלושה גדודי קומנדו ימי, גדוד צניחה אחד, פלוגת איתות, מפקדת מטה וגורמי תמיכה.
בשנת 1967 החלו הכוחות והאמצעים נגד חתרנות, שנודעו בראשי תיבות 'PDSS', להתפתח במסגרת צי הים השחור הסובייטי. PDSS הוא קומפלקס של אמצעים מיוחדים שפותח על ידי חיל הים הסובייטי כדי להתמודד עם התקפות אפשריות של אנשי קומנדו ימיים של צבאות האויב. PDSS כולל יחידות (צוותים) מאומנות במיוחד של חיל הים הסובייטי, אימוני צלילה ושימוש בכלי נשק וטקטיקות מיוחדות. על פי כמה היסטוריונים, מפקדי חיל הים הסובייטי החליטו להקים את PDSS לאחר תקרית ליונל קראב. ליונל קראב היה צוללן בריטי שנעלם במהלך משימה על אונייה סובייטית.
לאחר התפרקות ברית המועצות
מרבית יחידות הספצנאז של חיל הים הסובייטי הועברו לחיל הים הרוסי שזה עתה הוקם ואז הצטמצמו לאחר מכן. לפחות יחידה אחת, חטיבה 17 למטרה מיוחדת של חיל הים, הועברה לאחריות חיל הים האוקראיני ושובצה מחדש כנקודת הסיור הימי 1464. זמן קצר לאחר מכן, יחידת 1464 שוב התארגנה מחדש, הפעם כבריגדה מיוחדת 7 של חיל הים האוקראיני, לאחר שכשני שלישים מאנשי היחידה נשבעו אמונים לאוקראינה. בשנת 2003 הפכה היחידה למרכז הצי הימי ה-73 לפעולות מיוחדות.
בנובמבר 2020 נחשף כי אנשי היחידה פועלים גם בבסיס הצי הרוסי בטרטוס שבסוריה.
רוסהידרו
רוסהידרו (ברוסית: РусГидро) היא חברה רוסית לאנרגיה הידרואלקטרית. מתחילת 2012 יש לה קיבולת של 34.9 ג'יגוואט והיא יצרן הכוח ההידרו-אלקטרי השני בגודלו בעולם והחברה הגדולה ביותר לייצור חשמל שירשה את מרבית משאביה של חברת החשמל הלאומית לשעבר, מערכת האנרגיה המאוחדת. הקונגלומרט, שבחלקו בבעלות ממשלתית, עבר מיזוג גדול החל מיולי 2007.
המשרד הראשי נמצא במחוז המשנה אוברוצ'בסקי שבמחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מערבי, במוסקבה. מרבית מניות החברה נמצאים בבעלות ממשלת רוסיה באמצעות הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה.
SBD דונטלס
תכנון ופיתוח
תכנון המטוס החל ב-1935 בחברת נורת'רופ, אך ב-1937 נרכשה החברה על ידי דאגלס איירקראפט קומפני, שהמשיכה את הפיתוח, ובחודש נובמבר הציגה את הדגם הראשון, שנרכש על ידי הצי וחיל הנחתים ביחד עם הדגם השני, שהציג מספר שיפורים. ב-1941 ייצרה דאגלס את הדגם השלישי, שכלל שיפורים במיגון גוף המטוס ומכלי הדלק, וכן חימוש נוסף. הדגם החמישי שבנתה דאגלס, ה-SBD-5, היה הדגם הנפוץ ביותר של מטוס זה, ומספר פרטים נשלחו לצי המלכותי הבריטי ולחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד.
רוסהידרו
היסטוריה
החברה הוקמה ב-26 בדצמבר 2004 במסגרת רפורמה במגזר האנרגיה ברוסיה, שנועדה לפרק את המונופול של מערכת האנרגיה המאוחדת של רוסיה. עד 2009 החברה נקראה בשם "הידרו OGK" (ברוסית: ГидроОГК), משנת 2010 נושאת את שמה הנוכחי.
SBD דונטלס
תכנון ופיתוח
לחילות האוויר של צבא ארצות הברית נבנתה גרסה מיוחדת של הדונטלס, שנקראה A-24 באנשי, שממנה הוסר וו העצירה ששימש לנחיתה על נושאות מטוסים, ואת גלגל הזנב הקשיח החליף צמיג פנאומטי.
רוסהידרו
היסטוריה
בשנת 2011 אומצה תוכנית מודרניזציה עם תאריך יעד לשנת 2025 במסגרתה יוחלפו שנאים וטורבינות תחנות החשמל ההידרואלקטריות של החברה. החברה מיישמת תוכנית השקעה רחבת היקף. בנוסף למודרניזציה של המפעלים הקיימים, הפרויקטים הגדולים ביותר הם הקמת ארבע תחנות תרמיות במזרח הרחוק. מבחינת כוח הידראולי, הפרויקטים הגדולים והמתמשכים הם בניית תחנת זגורסקאיה בפרברי מוסקבה, תחנה במחוז מגדן ותחנת הכוח ההידרואלקטרית זאראמגסקאיה בצפון הקווקז.
SBD דונטלס
הצי האמריקני וחיל הנחתים
בעת ההתקפה על פרל הארבור, שפתחה את המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, הושמדו מרבית הדונטלס של חיל הנחתים האמריקני על הקרקע בבסיסם שבפרל הארבור. עם זאת, באותה עת לא היו נושאות המטוסים האמריקניות במעגן, וכך ניצלו, הן ומטוסיהן, מפגיעת המפציצים היפניים. לאחר ההתקפה, השתתפו מפציצי דונטלס במספר התקפות שערכו נושאות המטוסים האמריקניות בדרום מערב האוקיינוס השקט במהלך החודשים פברואר-מרץ 1942.
רוסהידרו
בעלות והנהלה
החברה נמצאת בבעלות המדינה (60.6%), VTB (13.3%) וחברת "אוויה טרנס" (6%).
SBD דונטלס
הצי האמריקני וחיל הנחתים
הקרב הראשון בו לקחו המפציצים חלק מרכזי היה קרב ים האלמוגים, בו טיבעו מפציצי דונטלס מנושאות המטוסים אנטרפרייז ולקסינגטון את נושאת המטוסים הקלה היפנית "שוהו", והסבו נזק כבד לשוקאקו. עם זאת, התרומה הנכבדת ביותר של מפציצי דונטלס לצי האמריקני באה לידי ביטוי בקרב מידוויי, ביוני 1942. ארבע טייסות דונטלס תקפו וטיבעו ארבע נושאות מטוסים יפניות, וכן טיבעו סיירת כבדה אחת והסבו נזק כבד מאוד לאחרת. הצלחתם של טייסי הדונטלס מנושאות המטוסים עמדה בניגוד להישגיהם של טייסי דונטלס של חיל הנחתים, אשר המריאו מאטול מידוויי. טייסים אלה לא היו מנוסים בטכניקת הצלילה, ונאלצו לשחרר את פצצותיהם בעודם דואים מעל אוניות האויב, ומטוסים רבים הושמדו.
רוסהידרו
ביצועים
הדינמיקה של יכולות החברה בג'יגה-וואט:
SBD דונטלס
הצי האמריקני וחיל הנחתים
הדונטלס מילאו תפקיד מכריע גם בקרב גוודלקנל, עת פעלו משדה הנדרסון ומנושאות מטוסים. הם תקפו שיירות יפניות שהובילו חיילים ואספקה לגוודלקנל, טיבעו חלק מהן, ותרמו רבות לתבוסת חיל המצב היפני באי, וכן טיבעו גם את נושאת המטוסים ריוג'ו בסמוך לאיי שלמה ב-24 באוגוסט.
מפציצי דונטלס פעלו גם באוקיינוס האטלנטי, והמריאו מנושאת המטוסים ריינג'ר ושתי נושאות מטוסים מלוות במהלך נחיתת כוחות בעלות הברית בחופי צפון אפריקה המערבית, במסגרת מבצע לפיד בנובמבר 1942. את טיסתם המבצעית הראשונה מעל אירופה ערכו הדונטלס באוקטובר 1943, כשהפציצו אוניות סוחר של גרמניה הנאצית סמוך לחוף הנורווגי.
קרב ים הפיליפינים היה הקרב האחרון בו היו הדונטלס חלק מרכזי בכוח התקיפה, שכן ב-1944 החל הצי להחליף אותם במפציצי SB2C הלדייבר, וביולי 1944 עזב הדונטלס האחרון את פס הייצור. בסך הכל נזקפו לזכותם של מפציצי הדונטלס טיבוע של כ-300,000 טון ספונה, מתוכם לפחות 18 אוניות מלחמה, החל בצוללות, דרך אוניות מערכה, וכלה בנושאות מטוסים.
חילות האוויר של צבא ארצות הברית
מפציצי SBD דונטלס נשלחו לאיי הפיליפינים בסתיו 1941, אך לאחר ההתקפה על פרל הארבור נשלחו לאוסטרליה, ומשם יצאו למשימות התקפה בים ג'אווה ובגינאה החדשה. תוך זמן מה נשלחו A-24 לבסיסים שונים ברחבי האוקיינוס השקט, ושימשו לתקיפת בסיסים יפניים באיי גילברט, באיי מרשל, ואף באיים האלאוטיים.
שירות
מפציץ הדאגלס SBD דונטלס שירת במדינות הבאות:
מייקל אוניל
מייקל אנדרו מרטיל אוניל (באנגלית: Michael Andrew Martin O'Neill ; נולד ב-5 ביולי 1969) הוא מאמן צפון אירי המשמש כיום מאמנה של נבחרת צפון אירלנד, ובעברו שחקן כדורגלן ששיחק בעמדת הקשר. ידוע בהישג ההעפלה עם נבחרת צפון אירלנד לטורניר יורו 2016, בו הגיעו לשלב שמינית הגמר.
קריירת משחק
קריירת המשחק הפעיל של אוניל התמשכה על פני 20 שנה, משנת 1984 ועד שנת 2000. במהלכה, שיחק אוניל ב-13 קבוצות שונות, אשר כולן מלבד אחת, פורטלנד טימברס האמריקאית מליגת ה-MLS, ממוקמות באיים הבריטים. בין הקבוצות הבכירות בהן שיחק נמנות ניוקאסל יונייטד האנגלית, גלנטורן הצפון אירית והיברניאן הסקוטית, הידועה כקבוצה של קהילת המהגרים האירית בסקוטלנד. במהלך השנים רשם 31 הופעות רשמיות במדי הנבחרת הלאומית הצפון אירית, וכבש 4 שערים.
קריירת אימון
אולם לא הייתה זו קריירת המשחק שהביאה לאוניל הכרה בינלאומית, כי אם קריירת האימון המוצלחת שלו, אותה החל ב-2006. את קריירת האימון פתח בקבוצת ברצ'ין סיטי הסקוטית, אשר משחקת בליגה ה-3 בפירמידת הליגות הסקוטיות (ובשמה הרשמי הליגה הסקוטית השנייה). במהלך עונת 2007/08 זכה פעמיים בפרס מאמן החודש בליגה, והקבוצה הסכימה לשחררו עבור קבוצת הפאר האירית שמרוק רוברס.
בעונתו הראשונה עם הקבוצה, הוביל את 'ההופס' (כינויים של שמרוק רוברס) למקום ה-2, הישגם הטוב ביותר מאז שנת 2001, אשר הקנה לקבוצה את הזכות להשתתף במסגרת הליגה האירופית. באוגוסט 2010 הדיח עם רוברס את קבוצת בני יהודה בסיבוב השני של מוקדמות הליגה האירופית, בדרך למפגש עם קבוצת הפאר יובנטוס. הייתה זאת ההעפלה הראשונה של הרוברס במשחק אירופי מאז שנות ה-70. בהמשך לכך, הבטיחה הקבוצה באוקטובר את זכייתה בליגה האירית לשנת 2010, הזכייה הראשונה של שמרוק רוברס בתואר האליפות מאז שנת 1994. עונת 2011 תזכר לעד כאחת העונות הגדולות בתולדות המועדון - הקבוצה הצליחה לשמור על תואר האליפות בדרך לזכייה שנייה ברציפות, והוסיפה לכך זכייה בגביע סטנטה, מפעל גביע משותף לקבוצות מצפון אירלנד ומאירלנד; אולם הישגה הגדול ביותר היה העפלה לשלב הבתים של הליגה האירופית, לאחר ניצחון חוץ בשלב הפלייאוף נגד קבוצת פרטיזן בלגרד הסרבית. מדובר בהישג היסטורי - בפעם הראשונה קבוצה אירית מצליחה להעפיל לשלב בתים של מפעל אירופי. בסיום העונה, קרי דצמבר 2011, סיים את חוזהו בקבוצה וחתם כמאמנה הלאומי של נבחרת צפון אירלנד.
מאמן צפון אירלנד
משחקו הראשון כמאמן צפון אירלנד הסתיים בהפסד 0–3 לנבחרת נורווגיה. במהלך קמפיין המוקדמות של מונדיאל 2014, הקמפיין הבינלאומי הראשון אותו פתח כמאמן הלאומי, הצליחה צפון אירלנד להמם את נבחרת רוסיה העדיפה בניצחון 0–1 ולסחוט תיקו 1-1 מנבחרת פורטוגל. למרות זאת, הקבוצה סיימה במקום הלפני אחרון בבית, מקדימה את נבחרת לוקסמבורג החלשה בלבד. למרות זאת, חודש חוזה לשנתיים נוספת, החלטה שהתגלתה כמשתלמת. את קמפיין מוקדמות יורו 2016 פתחה עם ניצחון 1–2 בחוץ נגד נבחרת הונגריה, וסיימה אותו במקום הראשון שהבטיח העפלה אוטומטית לטורניר יורו 2016. היה זה "הטורניר" הגדול הראשון אליו העפילה צפון אירלנד מאז מונדיאל 1986. בזכות הישגו זה זכה בתוארי הוקרה רבים- ביניהם מאמן השנה של ה-BBC, מאמן השנה של רשת הספורט האירית RTE, ועוד.
בטורניר הגמר של יורו 2016 הוגרלה נבחרת צפון אירלנד לשחק בבית עם נבחרות גרמניה, פולין ואוקראינה. צפון אירלנד הצליחה להפסיד באופן מינימלי 0–1 לפולין ולגרמניה, והעפילה לשלב שמינית הגמר בזכות ניצחון בכורה ביורו, 2-0 נגד נבחרת אוקראינה. בשלב שמינית הגמר פגשה את "אחותה" הבריטית נבחרת ווילס, והודחה בשל הפסד 0–1 משער עצמי בדקה ה-75.
בנובמבר 2019 מונה אוניל למאמנה של סטוק סיטי, ובמקביל המשיך לאמן בנבחרת צפון אירלנד. אוניל התפטר מתפקידו כמאמן צפון אירלנד ב-22 באפריל 2020 והמשיך לאמן את סטוק סיטי מהצ'מפיונשיפ.
יוסף יעקב קאלבו
יוסף יעקב קאלבו (בגרמנית: Josef Jakob Kalwo, בערך 1800 טמשוואר, בימינו טימישוארה - 30 בספטמבר 1875 וינה) היה עיתונאי, סופר, הומוריסטן ומשורר עממי יהודי אוסטרי, בן לעדה הספרדית בבאנאט. הוא כתב בשפת הלאדינו המדוברת (או ג'ודזמו). נחשב לחלוץ הכתיבה ההומוריסטית בלאדינו.
קורות חיים
יוסף יעקב קאלבו נולד כבן לעדה הספרדית בעיר טימישוארה בחבל באנאט, אז חלק מהאימפריה האוסטרית. בשנות ה-1830 השתקע בבירת האימפריה, וינה, בה השתלב בעדת היהודים הספרדים או ה"טורקים". לרוב התפרנס מסחר בתרנגולות וב"גזוז" ("סודה").
בשנות ה-1860 שמו התחיל להתפרסם בעיתונות המקומית בשפת הלאדינו.
בשנים 1872-1861 היה עורך בעיתונו של שם טוב סמו, "אל קוראו דה ויינה" ושיתף פעולה באופן אינטנסיבי במגזין "גאורטה דה אסטוריה" (גן ההיסטוריה) ובמוסף הספרותי "אל טרזורו דה לה קאזה", גם הם מיסודו של סמו. יחד עם שם טוב סמו ערך קאלבו בשנת 1864 את העיתון "אל דרגומן" (המתורגמן). קאלבו ערך בווינה גם את העיתון "אל נאסיונל" (1868-1866), הכתוב באותיות לטיניות ואת הקונטרס החגיגי "ריזי ביזי" (1867).
למשך תקופה מסוימת, בעקבות יוזמה של סמו, דגל קאלבו ב"רה-היספניזציה" של שפת הלאדינו במעבר לאלף-בית לטיני. בשנת 1866 במאמר שפרסם קאלבו בעיתונו "אל נאסיונל" תחת הכותרת "א לוס ג'ודיאס אספניולס קה אן טודו אל מונדו" (לכל היהודים הספרדים שבכל העולם") הוא קרא לנטישת הלאדינו לטובת השפה הספרדית המודרנית. מפני שכנראה רעיונות אלה לא היו פופולריים, מאוחר יותר הוא זנח אותם.
בשנת 1872 למורת רוחו פוטר קאלבו מעריכת העיתון "קוראו דה ויינה" כדי שיוחלף על ידי חתנו של סמו, אדולף פון זמלינסקי.
יוסף קאלבו היה נשוי לבאבט לבית ברוך (1879-1814), אולי בתו של הרב ראובן ברוך, גם הוא יליד טימישוארה. לזוג נולדו שלושה ילדים:יעקב (יליד 1835),לאופולד (יליד 1840) ואברהם (יליד 1842).
קאלבו נפטר בשנת 1875 והובא לקבורה לבית העלמין והרינגר בווינה.
חוברט האוסר
חוברט למברטוס יוהאן האוסר (בהולנדית: Govert Lambertus Johan Huijser; 6 בפברואר 1931 - 5 בינואר 2014) היה גנרל הולנדי אשר שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין 1983–1988.
ביוגרפיה
האוסר נולד בסורבאיה שבאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום אינדונזיה) ב-6 בפברואר 1931. ב-1949 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית ההולנדית בברדה וב-1952 התגייס לצבא הולנד. הוא פיקד על גדוד השריון ה-48, ולאחר מכן על בריגדת השריון ה-13. בהמשך הועבר לפקד על הדיוויזיה הראשונה 7 בדצמבר ואז על הקורפוס הראשון. ב-5 ביולי 1983 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) עד פרישתו ב-10 בדצמבר 1988. לאחר פרישתו שימש כיו"ר הקרן הגמלאים של הצבא. הוא נפטר ב-5 בינואר 2014.
בשבח האבירות החדשה
בשבח האבירות החדשה (בלטינית: De Laude Novae Militiae) או בשמו המלא: ספר למען חיילי המקדש בשבח [של] האבירות החדשה (לטינית: Liber ad milites Templi de laude novae militiae), הוא חיבור בן 5 פרקים מאת ברנאר מקלרבו, שפורסם בשנת 1128, ובו הוא מהלל את האבירים המחרפים נפשם למען האל.
התפיסה של ברנאר על פי החיבור היא שלא המלחמה היא העיקר, אלא עצם היציאה למסע צלב, והמוכנות של האביר להקריב את חייו למען ישו. יהושע פראוור מסיק מחיבורו של ברנאר כי:.
החיבור נכתב בעקבות הקמתו של מסדר הטמפלרים בשנת 1118, אשר מטרת הקמתם הייתה להגן על העולים לרגל בממלכת הצלבנים. פרסומו של החיבור בא בעקבות האישור שנתן האפיפיור, הונוריוס השני, לתקנון המסדר הטמפלרי, באותה שנה. החיבור הוקדש לאיג מפאיין, מי שהיה ראש המסדר בשנת 1119. מטרתו הייתה לקרוא לכל האבירים להקדיש את חייהם לקידוש שם האל.
הפרידה (סרט, 2019)
הפרידה (באנגלית: The Farewell) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית בבימויה של לולו וואנג. בסרט משתתפים אקוופינה, צי מה, דיאנה לין, שוזהן זהאו, לו הונג וג'יאנג יונגבו. הסרט מגולל את סיפורן של בילי ושל משפחתה המגלות שסבתה עומדת למות, ומחליטות שלא לספר לה על מצבה. בסרט המשפחה נערכת למפגש אחרון עם הסבתא ועולות תהיות לגבי המוסריות של אי אמירת האמת לסבתא, והיחס לקרובים בתרבות המערב לעומת התרבות המזרחית-אסייתית.
הסרט מבוסס על סיפורה האישי של הבמאית וואנג, ואף היא סיפרה אותו בחלק מפרק בסדרה "This American Life". הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-2019 והופץ ברחבי ארצות הברית דרך חברת ההפקות "A24" ב-12 ביולי באותה שנה. הסרט זכה לביקורות מהללות, ובפרט ביומה וכתיבתה של וואנג ומשחקן של אקוופינה וזהאו.
ביקורות והכנסות
הסרט הופץ תחילה רק ב-4 בתי קולנוע והצליח להכניס 355,662 דולר בממוצע של 88,916 לבית קולנוע. ממוצע זה היה אחד הגבוהים ביותר לשנת 2019, והוא אף שבר את הממוצע של שובר הקופות "הנוקמים: סוף המשחק". שבוע לאחר מכן הסרט כבר הופץ ב-35 בתי קולנוע, והוא הכניס כ-1.14 מיליון דולר. בשבוע השלישי הסרט הכניס 1.5 מיליון דולר מ-135 בתי קולנוע. סך ההכנסות של הסרט בצפון אמריקה עומד על 17,695,781 דולר, בעוד שברחבי העולם הסרט הכניס 1,906,283 דולר. סך הכל הסרט הכניס 19,602,064 דולר לעומת תקציב של שלושה מיליון דולר.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ומהללות. באתר "עגבניות רקובות" הסרט קיבל 98 אחוז של ביקורות חיוביות עם ציון ממוצע של 8.57 בהתבסס על 287 ביקורות. באתר "מטֵקריטיק" הסרט קיבל ציון של 89 מתוך 100 על סמך 47 ביקורות.
קניגס ווסטרהאוזן
קניגס ווסטרהאוזן (בגרמנית: Königs Wusterhausen) היא עיר במחוז דאמה-שפרהוולד, אשר במדינת ברנדנבורג, גרמניה.
היסטוריה
אזור העיר והארמון שלידה מוזכרים לראשונה בשנת 1320, ועד שנת 1718 נקראה פשוט "ווסטרהאוזן", אז קיבלה את שמה הנוכחי.
בשנת 1920 הוקם בעיר מגדל שידור הרדיו הראשון בגרמניה. בשנת 1935 קיבלה קניגס ווסטרהאוזן מעמד של עיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבנה באזור תחנת הרכבת של העיר מחנה ריכוז, אשר אכלס יהודים ופולנים.
מסוף המלחמה ועד שנת 1990 העיר הייתה בשטח גרמניה המזרחית. בעיר ממוקם מטה של חברת אופנה גרמנית ת'ור שטיינר.
יהודים
טרם השואה מנתה הקהילה היהודית מספר אלפי נפשות. בזמן השואה נשלחו כל יהודי העיר למחנות ההשמדה. כיום מונה הקהילה היהודית כ- 40 נפשות.
ההתפוצצות בנמל בומביי
רקע
אוניית המשא פורט סטיקיין (SS Fort Stikine), בתפוסה של 7,142 טון, הפליגה מבריטניה דרך תעלת סואץ ולאחר עגינה בקראצ'י הגיעה לבומביי ב-12 באפריל 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה. האונייה עגנה במעגן ויקטוריה בנמל. מטענה היה מגוון: 1,395 טון של חומרי נפץ, טורפדות, מוקשים, פגזים, תחמושת, מטוס ספיטפייר מפורק, 87 אלף צרורות כותנה, חביות שמן, קורות עץ, מוטות ברזל וכן מטילי זהב בשווי של 890 אלף לירות שטרלינג. הכותנה והשמן הועמסו על האונייה בקראצ'י. העברת הכותנה בדרך הים הייתה הכרחית שכן לא ניתן היה להעבירה לבומביי ברכבת באותה עת. קברניט האונייה, אלכסנדר ג'יימס נייסמית' (Alexander James Naismith), שנספה באסון, הביע את מחאתו על המטען שנוסף לאונייה ותיאר את מטענה כ"למעשה כל דבר שיעלה באש או יתפוצץ".
האסון
ב-14 באפריל, יומיים לאחר שעגנה, כבר נפרק מטען מהאונייה, אך רוב חומרי הנפץ ופריטי התחמושת טרם הוצאו ממנה. בשעה 14:00 לערך הבחין צוות האונייה כי שרפה פרצה באחד ממחסניה. הצוות, מכבי האש של העיר וספינות כיבוי אש ניסו לכבות את האש והזרימו לבטן האונייה 900 טון של מים, אך לשווא. חום השרפה היה כה גבוה עד כי המים באונייה רתחו והעלו אדים. הצעה להוציא את האונייה מהנמל נדחתה על ידי מפקד מכבי האש, שחשש שהשרפה תחמיר עוד אם תתרחק האונייה מזרנוקי המים שעל הרציף. גם לא נעשה ניסיון לפנות את הנמל מאנשים.
בשעה 15:50 ניתנה הפקודה לנטוש את האונייה. 16 דקות אחר כך התחוללה התפוצצות גדולה, ששברה את גוף האונייה לשניים וניפצה חלונות עד למרחק של 12 קילומטר ממנה. 28 דקות מאוחר יותר אירעה התפוצצות נוספת. ההתפוצצויות היו כה עזות עד כי נשמעו למרחק 80 קילומטר סביב ותנועת קרקע מהן הורגשה בעיר שימלה, 1,700 קילומטר משם. מטר של חלקי מתכת לוהטים, כותנה בוערת וחומרים בוערים אחרים שהמטירו ההתפוצצויות ניתך על שטח הנמל ועל השכונות שסביבו וחולל בהן הרס ושריפות חדשות. שטח של כ-2.5 קילומטר מרובע בקשת של כ-800 מטר סביב מוקד האסון - כולל חלק מהרבעים המפותחים ביותר של בומביי - עלה באש ונהרס. אוניות רבות בנמל החלו לטבוע. לאנשי צוותי החירום שהגיעו לכבות את האש נגרמו אבדות כבדות.
לפחות 800 איש נספו באסון; קיים גם אומדן של עד 1,300 הרוגים. למעלה מ-500 מההרוגים היו אזרחים והיתר היו עובדי נמל ואנשי צוותי חירום. 66 מההרוגים היו כבאים. מספר הפצועים היה למעלה מ-2,500. כ-14 כלי שיט בנמל נהרסו, לרבות שלוש אוניות של הצי ההודי, ואחרים ניזוקו. תפוסת האוניות שנהרסה הייתה 50 אלף טון, ותפוסה כמשקל הזה ניזוקה. באסון אבדו עשרות אלפי טון של גרעיני מזון, לרבות אורז, דבר שגרם להתפתחות שוק שחור של מזון זה לאחר מכן.
לאחר האסון
נדרשו שלושה ימים לאחר האסון על מנת להשתלט על הדלקות שפרצו בנמל וסביבו. לאחר מכן עמלו 8,000 איש במשך שבעה חודשים על מנת לפנות מהנמל 500,000 טון של הריסות ולהחזירו לפעולה. במשך שלושה חודשים נשאבו מים מכלי שיט פגועים בנמל ורבים מהם נמשו.
תחנת הרדיו הראשונה שדיווחה על האסון, למחרת התרחשותו, הייתה רדיו סייגון, תחנת רדיו בהודו סין שנשלטה על ידי יפן. הצנזורה של בעלות הברית מנעה פרסום ידיעות על האסון עד למחצית חודש מאי 1944. המגזין "טיים" דיווח עליו ב-22 במאי. סרט על האסון ותוצאותיו שצילם צלם הודי הוחרם על ידי השלטונות, אם כי חלקים ממנו הוקרנו בהמשך בציבור.
חקירת האסון קבעה שככל הנראה פרצה השרפה בצרורות הכותנה שהובילה האונייה. תוצאות השרפה הוחמרו מאוד בשל מספר משגים: הכותנה אוחסנה באונייה מתחת לתחמושת; האונייה לא הניפה כנדרש דגל אדום המציין שהיא נושאת מטען מסוכן; התחמושת לא נפרקה מהאונייה מיד לאחר שעגנה. כמו כן נמצא שחל עיכוב בהזעקת מכבי האש לטפל בשרפה, ושהכיבוי עצמו לא נעשה כהלכה.
אלפי תושבים בבומביי הפכו לחסרי בית עקב האסון ואיבדו את כל רכושם. כ-6,000 בתי עסק נפגעו ממנו, וכ-50 אלף מקומות עבודה אבדו. ממשלת הודו הבריטית קיבלה אחריות על האסון ושילמה פיצוי כספי לתושבים שהגישו תביעה לפיצוי.
אל-שריעה (ספינה)
אל-שריעה (בטורקית עות'מאנית: الشريعة) הייתה ספינת קיטור עות'מאנית ששייטה בכנרת כמעבורת בקו טבריה-סמח'. היא טובעה בספטמבר 1918 על ידי מטוסי חיל האוויר הבריטי במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
מטוסי בריסטול בריטיים חגו מעל הספינה, הפציצו והטביעו אותה בדרכה לצפון הכנרת. מסופר שבספינה, בעת שטבעה, היה בה ארגז מטבעות זהב שהעות'מאנים העבירו מתחנת הרכבת סמח' בנסיגתם צפונה. הבריטים הטביעו ספינה עות'מאנית נוספת באמצעות אש מקלעים מהחוף.
איתור הספינה
הספינה אותרה לראשונה על ידי דייגים מקומיים מעין גב וגינוסר אשר דיווחו על מכשול תת-ימי בעומק של כ-15 מטרים סמוך לבטיחה. מידע זה הוביל לסקר ראשוני מטעם אוניברסיטת חיפה בשנת 1957. באותה תקופה הגישה לאתר הייתה כרוכה בסיכון רב עקב הקרבה לגבול עם סוריה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, צוות נוסף של אוניברסיטת חיפה, בראשות הארכאולוג הימי פרופסור אבנר רבן חקר וחילץ לוח עם שם הספינה וחרבות.
בשנת 2012, איתרה חברת "ים יפוא" מחדש את שרידי הספינה ומצאה שרובה שקוע בבוץ ובסחף.
אוצר המטבעות המזוהה עם כלי השייט לא נמצא.
מדינת לאום מדינתית
מדינת לאום מדינית או מדינת לאום פוליטית או מדינת לאום אזרחית היא מדינה שזהותה נקבעת על ידי כל האזרחים שלה. כלומר, כל האזרחים במדינה שייכים לאותו לאום (מדיני) למרות שהם באים מקבוצות אתניות שונות. מדינה זו אינה מוגדרת על פי לאום עיקרי או דומיננטי שמאפיין אותה. בניגוד ליסודות לאום אתני, יסודות הלאום המדיני הם פרי בחירה, כמו אידאולוגיה, דעה, ערכים וכדומה. מדינות שכאלה יקבלו בדרך כלל מהגרים לשורותיהם ויעודדו השתלבות שלהם בתוכה.
אין בעולם מדינות רבות שנחשבות למדינות לאום מדיני, והגדולה שבהן היא ארצות הברית. מדינות אחרות הן אוסטרליה, קנדה, צרפת ועוד. במדינות לאום מדיניות יש חפיפה בין האזרחות להשתייכות ללאום, וכל האזרחים שבה שייכים לאותה לאום. אין מדינה שהיא לגמרי מדינת לאום מדינית, מכיוון שבכל מדינה ישנם גם יסודות אתניים מסוימים המשפיעים על אופי החיים בה, עם זאת מקומם של אלה שולי בקביעת ההסדרים הפוליטיים של אותה חברה המבוססים על תודעה אזרחית משותפת.
היסטוריה
'מדינת כל אזרחיה' היא תופעה היסטורית שנוצרה בצרפת שלאחר המהפכה ב-1789. רעיונות הדמוקרטיה והערכים הודגשו במהפכה הצרפתית היוו בסיס ללאום מדינתי וממנה התפשטו לשאר העולם. לפי גדי טאוב, כל אדם המקבל את אזרחותה של צרפת, הופך באותו רגע לחבר בלאום הצרפתי ומכאן שצרפת היא מדינת כל אזרחיה השותפים כולם בזהות הלאומית של צרפת.
מדינת הלאום המדינתית עלתה באירופה כתשובה אידאולוגית לבעיות החדשות במינן שיצרו ההתפתחויות המודרניות: כוחו הכלכלי של מעמד הבורגנות העירונית (בנקאים, סוחרים ותעשיינים) עלה, בלי שניתן ביטוי פוליטי לכח זה. הפיאודליזם ומעמד האצולה, וממחצית המאה ה-19 ועד מפנה המאות גם המלוכה הריכוזית והאבסולוטיסטית, נושלו ממעמדם הפוליטי והכלכלי. צמיחת האוכלוסין וההתפתחויות הטכנולוגיות יצרו את התשתית החברתית למימוש אידאולוגיות פוליטיות שהוטמעו על ידי חברת ההמונים: מרקסיזם וסוציאליזם, דמוקרטיה וליברליזם, לאומיות ליברלית ולאומיות רדיקלית, שסיפקה רבים מיסודותיו של הפשיזם של המאה העשרים.
מדינת לאום מדינתית לאחר המהפכה הצרפתית
לאחר המהפכה הצרפתית לקתה הלאומיות בצרפת בסתירה פנימית. המהפכה התבססה על עקרונות אוניברסליים. עקרונותיה היו שוויון אזרחי וכן שוויון ביולוגי בין בני האדם. על כן, לא יכלו הוגי המהפכה ומוביליה הפוליטיים לטעון שהלאומיות הפרטיקולרית הצרפתית, הייחודית לצרפת, עליונה על כל לאומיות ולאומיות בכל אתר ואתר. הבונפרטיזם היווה אתנחתה אימפריאליסטית מהתהיות שבסתירה זו, בכך שאיחד את הצרפתים סביב מה שתפסו כשליחותם הלאומית - להפיץ את עקרונות החירות, השוויון והאחווה בכל אירופה. אך לאחר תבוסת נפוליאון וקונגרס וינה התבססה שוב הגדרתה של צרפת כמדינת לאום במסגרת ריאקציונית מלוכנית, מסגרת שגברה על המהפכות הליברליות של 1830 ו-1848.
הריכוזיות והאבסולוטיזם סייעו לגיבוש המדינה סביב מאפיינים טריטוריאליים מוגדרים וליצירת מוקד הזדהות משותף. לשם העברת הנאמנות מהמלך ללאום, לא היה צורך בגיבוש תפיסה חדשה בדבר לאום צרפתי, שכן מאפייני הלאומיות כבר התקיימו: מוקד נאמנות משותף, אחדות טריטוריאלית ואחדות לשונית. בצרפת התקיימה הנאמנות למלך בקרב האיכרים ובערי השדה ממש עד למהפכה. מחוללי המהפכה לא היו תושבי ערי השדה אלא הבורגנות. גישות לגיטימיסטיות אלו, המכירות בלגיטימיות של המלוכה כבסיס ללאומיות הצרפתית, שרדו עד לתבוסת צרפת ב-1871 מול פרוסיה, והתבטאו בכך שמוסד המלוכה שרד בצרפת גם בתקופת הלאומיות המודרנית - שלטון לואי פיליפ ב-1830 ושלטונו הריכוזי של לואי נפוליון ב-1851, לאחר המהפכה הליברלית של 1848.
התפשטות מדינת הלאום המדינתית באירופה
התפשטות עקרונותיה של מדינת הלאום בכל אירופה דרך המלחמות הנפוליאוניות, הביאה להפצת רעיונות הליברליזם האוניברסליסטי והלאומיות הפרטיקולריסטית. אלו לא יכלו לדור בכפיפה אחת שכן לא התממשו ברוח תפיסתו של הרדר, שלא הכיר בעדיפות אומה על רעותה אלא רק בייחודיות האומה. הגדרות שונות של לאומיות - הלאומיות הצרפתית והלאומיות הגרמנית, למשל - התממשו באופן מנוגד. הלאומיות הצרפתית התממשה דרך מאפיינים אוניברסליים, של נאורות וליברליזם, תופעות שהן אוניברסליות מטבען ואינן תלויות בלאומיות ספציפית (כטענת הלאומן הגרמני הליברלי גוסטב פרייטג ).
מלחמות הכיבוש של צרפת בעידן נפולאון ביקשו צידוק לא רק בערכי המהפכה האוניברסליים אלא גם בלאומנות הבונפרטיסטית הצרפתית הספציפית: לא רק כרצון להביא ערכים אוניברסליים לאומות אירופה, אלא כרצון להשליט את עליונות צרפת. נימוק זה למלחמות היווה צידוק למדינות גרמניה למרוד - בשם הלאומיות הגרמנית - בכובש הצרפתי, שכן זה ייצג לכאורה ערכים ליברליים שנועדו להביא למדינת לאום מדינתית - אך אכף אותם באורח אנטי ליברלי. כיבושי נפוליאון סתרו את רעיונות הלאומיות הליברלית: צרפת הייתה אמורה לייצג רעיונות שוויון וחרות, נלחמה במשטרי אירופה המלוכניים, האבסולוטיסטים והלגיטימיסטיים, - אך מכח שלטונה במדינות מערב ומרכז אירופה, שללה צרפת את האפשרות למימוש ערכים אלו בהן. זאת בסתירה לשליחות ולערכים שאותם התיימרה לייצג.
התגובה לעליית מדינת הלאום המדינתית
בתגובה לרעיונות ההשכלה ומדינת הלאום הליברלית, המדינתית, התפתחה ההגות הלאומית הרומנטית. לאומיות מדפוס זה החלה להתגבש בגרמניה כתגובה לשלטון הצרפתי קצר הימים אך כביר ההשפעה. אמצעים לאיחוד טכני היוו "קוד נפוליאון" (יצירת מערכת משפטית ומנהלית אחידה), ביטול מחסומי המכס ויצירת האיחוד הגרמני הכלכלי, ה"צולפריין" - האחדת המטבע וחיסול הפאודליזם על ידי משטר מרכזי בגרמניה. הכיבוש הצרפתי יצר שינויים חברתיים, פוליטיים וכלכליים, שהיוו בסיס לגיבוש זהות לאומית גרמנית, שעוצמתם כמעט השתוותה לזו של הרפורמה הדתית וההאחדה הלשונית הלותרנית של המאה ה-16.
בגרמניה ובאוסטריה-הונגריה לא היה קנה המידה לאיחוד קנה מידה פוליטי ומדיני אלא תרבותי. הקבוצה האתנית הגרמנית לא התגבשה סביב מסגרת טריטוריאלית וסביב עקרונות אוניברסליים, אלא סביב רעיונות ייחודיותה ועליונותה של קבוצת העם הגרמנית, שבסיסה בשפה הגרמנית ובהיסטוריה ובפולקלור הגרמניים. הלאומיות הרדיקלית צמחה כתגובה רומנטית, אנטי רציונליסטית, לרעיונות ההשכלה. הוגיה ראו בלאום אורגניזם חי, הגדול מסך אזרחיו והמתקיים כתופעת טבע, לא כיציר היסטורי. בגרמניה מנעו המחסומים הכלכליים והגבולות המדיניים את היווצרותו של מעמד בורגני בעל תודעה פוליטית. את הלאומיות בגרמניה הגדירו האצולה שלאחר נפילת הפאודליזם (היונקרים) וכן האיכרות שמאפייני תרבותה לא היו רציונליזם אלא פולקלור. בקרב שניהם שלטה הלאומיות ה"פולקיסטית", בעלת "רוח העם" ה"פולקסגייסט", שהגדיר הרדר, ברוח הרדיקליזם של פיכטה.
בניגוד ללאומיות הליברלית שרווחה במדינות הלאום המערב-אירופיות, הלאומיות הרדיקלית נקטה הגדרה מרחיבה והגדירה את גבולותיו של הלאום בתור כל מקום שבו יושבים דוברי שפתו של הלאום, וזאת בלי להתחשב בקבוצות אתניות אחרות, גם אם אוכלוסיותיהן היו דומיננטיות באותו מקום. זאת בניגוד ללאומיות הליברלית שהיא מינימליסטית ואינה שואפת להתפשטות אל כל אזור בו יש דוברי השפה, אלא מסתמכת על מציאות גאו-פוליטית כדי לקבוע את גבולות הלאום, וגורסת אחווה בינלאומיים בתור יסוד הקיום הלאומי הנפרד.
דפוסים שונים של מדינת לאום
מדינת הלאום במערב אירופה ובארצות הברית לבשה דפוסים ליברליים יותר לעומת מדינת הלאום הרדיקלית במרכז אירופה, בדרומה ובמזרחה. בצרפת, בארצות השפלה, בסקנדינביה, בספרד ובארצות הברית, שורשיה של מדינת הלאום הלאומיות היו פוליטיים. במערב אירופה היווצרותו של הלאום הייתה תוצאה של גיבוש מדינה ריכוזית, מדינה שבתהליך היסטורי החליפה את המדינה הפיאודלית. האוכלוסיות תחת השלטון הריכוזי היו בחלקן הטרוגניות מבחינה דתית, אתנית ותרבותית. הן לא התחברו למדינת הלאום מתוקף מטען אמוציונלי וערכי ומתוקף תרבות משותפת. הזדהותן עם מדינת הלאום נוצרה באופן טכני ופוליטי ומתוקף הסכמותיה של החברה האזרחית. עם זאת, עם הזמן אוכלוסיות אלה הטמיעו בקרבן את תרבותה של הקבוצה הפוליטית השלטת. זהותה של הקבוצה הפוליטית השלטת הפכה לפולקלור, ושפתה הפכה לגורם הדומיננטי ביצירת הזהויות הלאומיות. בהגות הליברלית שהגדירה את מדינת הלאום הליברלית, נתפשה השפה כחלק ממאפייני הלאום ותו לא, אך בקרב ההגות הרדיקלית שהגדירה את מדינת הלאום בתור ישות אורגנית, נתפשה השפה כמאפיין הקיים ללא קשר לבני הלאום, כחלק מקיומו העצמאי של הלאום, קיום העליון על קיום בניו, קיום המגדיר את משמעות חייהם של בני הלאום.
במערב התפתח מעמד בורגני חזק וצבר כח פוליטי, אותו מימש דרך האידאולוגיה הליברלית, בשל הזדקקותו לחופש פעולה כלכלי ורצונו בניידות חברתית. מעמד זה ואידאולוגיה זו ראו בחברה ובארגוניה, ביניהם המדינה, ישויות מלאכותיות שהיחיד וזכויותיו עליונים עליהן. האומה נתפסה אמנם כיחידה פוליטית בעלת זהות תרבותית, אך כסכום כל היחידים המרכיבים אותה, יחידים שהם חופשיים ושווים בזכויותיהם ובחלקם בגוף הריבוני. תפיסת הלאומיות התעצבה בקרב המעמד הבורגני על סמך עקרונות ההשכלה, הרציונליזם והאינדיבידואליזם, בדומה לאופן בו עוצבה תפיסתו הכלכלית של המעמד הבורגני. כך נקשרה שאלת הזהות הלאומית לתהליך הפוליטי והלאומיות נתפסה כוולונטרית וכתלויה ברצון הפרט, לא כרעיון דטרמיניסטי, מוחלט ותלוי בגזע, וזאת בניגוד ללאומיות הרדיקלית ששורשיה ממזרח לאלבה.
המדינה מול הפרט באידאולוגיה של מדינת הלאום הליברלית
הדוגלים בלאומיות ליברלית הדגישו את מאפייני הלאום כתכונות שקיומן נובע מהאינדיבידואל. ג'וזפה מציני ראה באחוות העמים פועל יוצא של אחוות האדם, אחווה המתבטאת בשוויון בפני החוק ובזכות הבחירה החופשית בשלטון. האומה נבנית על ידי בניה ומוגדרת על ידי תכונותיהם: שפתם, אחידות מקום מושבם ואחדותם המשפטית והפוליטית, לא הפולקיסטית. לפי ארנסט רנאן, האומה אינה ישות אורגנית ונצחית, והפרט הוא שעליו להכתיב את שינוי מבניו החברתיים, ביניהם האומה. המוסר והרציונל של הפרט קיימים ללא תלות בשפה, תרבות או גזע, ואילו קיום האומה, טען רנאן, תלוי בהסכמתו היום יומית של הפרט. ז'ול מישלה הדגים באמצעות השלטון העצמי המקומי שנוצר בשם האומה, בימי המהפכה הצרפתית, את העיקרון שהאומה היא רק מבנה חברתי בר שינוי. הפטריוטיזם, לפיכך, הוא התמזגות עמה הנעשית על ידי אנשים חופשיים.
לפי תפיסת הליברליזם שהנחתה את הוגיה של מדינת הלאום המדינתית, האדם נולד עם עקרונות מוסר, מצפון וכבוד, שמאפשרים לו לסגל זהות ותרבות באורח וולונטרי. לפי התפיסה של מדינת הלאום הרדיקלית, לעומת זאת, האדם תלוי במדינה ובלאום לשם מימוש הבעלות על עקרונות אלה, ואינו חופשי לבחור כרצונו. ערכיו של אדם נקבעים רק בהקשר ללאום ולהיסטוריה הספציפיים שלו. הוא חייב לחברה את מעמדו כיצור מוסרי, ומכאן נובע שהחברה קודמת לפרט. לפי גישתה של מדינת הלאום הליברלית, החברה האזרחית זהה למדינה, שכן המדינה היא השתקפות רצונותיהם של כלל האזרחים, יציר טכני שלא משקף ייחודיות של קבוצה אתנית ספציפית אלא רק מאפשר את קיומם בצוותא, בלי לגזור מקיום זה תפיסה של עליונותם על בני לאום אחר. קבוצה זו קיימת לצד הקבוצות האחרות, ובשוויון להן, לדעת הרדר. לעומת זאת, לפי הוגי הלאומיות הרדיקלית, ייתכן שיש לקבוצה תפקיד ייחודי בעולם, כדעת מציני, ואף ייתכן שתפקידה זה אינו רק שונה ושווה בערכו, אלא אף עליון בערכו, על תפקידם בהיסטוריה של עמים אחרים, כדעת פיכטה על הגרמנים או כדעת ז'ול מישלה על הצרפתים.
לפי הלאומיות הליברלית, מדינת הלאום אינה חותרת לעליונות אלא להגדרה עצמית של עם או קבוצה אתנית היושבת בה, ומהווה מכשיר פוליטי לטובת הקהילה. המדינה היא אמנם ביטוי ל"לאום", אך זה אינו אורגניזם העליון על בני החברה האזרחית, כטענת הלאומיות הרדיקלית. מדינת הלאום הליברלית לעיתים הכירה בייחודיותו של גזע אך שללה עליונות גזעית.
המדינה מול הפרט באידאולוגיה של מדינת הלאום הרדיקלית
לפי תפיסת הלאומיות הרדיקלית, לעומת זאת, זהות לאומית היא בעלת מעמד אובייקטיבי, ולא נקבעת על ידי מודעות בני האומה. מודעות היא הבעת עניין אנושי רגעי, ואולי מוטעה, בשוגג או בזדון. היינריך פון טרייצ'קה ראה במדינה לא רק בעלת אישיות משפטית וסימני אופי, אלא גם את הישארות נפשו של הפרט. הוא סבר שהמדינה היא יצר טבעי בקרב האדם, כפי שלשונו היא תוצר דחף פנימי לביטוי, כורח הטבע ומבטאת המשכיות היסטורית. וגנר ראה ברוח הגרמנית בעלת קיום עצמאי, אחראית לכל הישגי העם. גם ניקולאי דנילבסקי ראה באופי הלאומי תולדה טבעית, ולמאבקים ההיסטוריים בין הלאומים התייחס כנובעים מרוח לאומית וממהות טבעית של הגזע, שיש להתאים אליהן את העם על ידי חינוך, ולחזקן על ידי האחדתו והדגשת ייחודו של הגזע. דנילבסקי כיוון לגזע הסלבי, אך הציג את נושא הלאום באופן כללי בפרספקטיבה של עליונות עקרון הגזעים הטבעיים. מוריס בארס ראה את ההיסטוריה של הלאום כשולטת בפרט, במחשבתו ובמעשיו, וסבר שאת הפרט הולידו סביבתו ואבותיו. מאותה סיבה ראה בארס את גורמי חולשתה של צרפת בכך שלא הוגדרה כלאום מבחינת הגזע או נאמנותה למוקדים של שלטון שמרני - המלוכה. בדומה לו, ראה אנריקו קוראדיני את איטליה כאומה שחולשתה תלויה ברעיונותיה, לא באנשיה, ושדרכה לצאת מכך למצב של משמעת לאומית היא דרך המלחמה. את הפרלמנטריזם האינדיבידואליסטי ראה קוראדיני כנחות וכתופעה שהגיע זמנה לחלוף, ואת הליברליזם - כגורם אי סדר. בסינדיקליזם סבר שטמונה הצלחת האומה, שכן הסינדיקטים הם הגופים היחידים שיכולים לפעול באופן אורגני לשם השגת הדמוקרטיה הלאומית, שמקור עוצמתה טמון באחדות גופי היצור ובפעולתם המשותפת. מועצת נציגי הסינדיקטים, סבר קוראדיני, תהיה זו שבה ייווצר שיתוף הפעולה האורגני והמושלם שיוביל לביטויה של הלאומיות הרדיקלית.
לפי ההגדרה הרומנטית של מדינת הלאום, ההיסטוריה ובעיקר השפה מדגישות התפתחות ספציפית בעלת מאפיינים אורגניים ולא טכניים. הרדר טען שלחברה יש נשמה, רוח, "פולקסגייסט". טענה זו שימשה בסיס לטענה של הלאומיות הגרמנית הרדיקלית בדבר האחדות בין מיעוטים אתניים רחוקים באוקראינה, במדינות הבלטיות וביתר מזרח אירופה, עם גרמניה, וכן בסיס לניסיון לתת לגיטימציה לניסיונות הסיפוח הגרמניים, תוך התעלמות מגבולות קיימים. לעומת זאת, לפי מדינת הלאום הליברלית, גבולות גאוגרפיים הם ביטוי של הסדר הפוליטי הרצוי, סדר המבוסס על שוויון בינלאומיים גזעים הם תוצאה של התפתחות היסטורית ולא ביטוי לישות אורגנית על טבעית ועל זמנית, וכך גם שפות, דתות ומרכיבים אחרים בהגדרת הלאומיות.
לפי הלאומיות הרדיקלית, החברה האזרחית היא משרתת הלאום ומהווה חלק מיסודותיו, ואילו לפי תפיסתה של מדינת הלאום הליברלית, החברה האזרחית (ולא "רוח עם" כלשהי) היא מהותו של הלאום, והלאום אינו אלא סך אזרחיה של החברה. לפי הלאומיות הליברלית, הקריטריונים להשתייכות לעם הם אוניברסליים - קבלת החוק, החוקה וההסכמה האזרחית - ללא תלות בדת, מסורת, גזע והשתייכות אתנית. לעבר אין תפקיד מכריע בגיבוש יעודו של עם, כפי שטוענים הרדיקלים. העם נקבע לפי החתירה המשותפת לעתיד, למטרה המשותפת, להמשך קיומה של החברה האזרחית ולחיזוקה. ללאומיות הרדיקלית, הרומנטית, בניגוד למדינת הלאום הליברלית, יש קריטריונים פרטיקולריסטיים, ייחודיים: עבר משותף, דת או גזע, או אתוסים ופולקלור משותפים.
יהודים במדינת הלאום המדינתית
מדינת לאום מדינתית מבוססת על שייכות פוליטית לאומה ולא על יסודות אתניים או דתיים. לפיכך יהודים כמו קבוצות מיעוט אחרות יכולים להשתלב בקלות במדינה על יסוד זהותם האזרחית תוך תחושת שוויון ושותפות עם שאר בני החברה.
לעומת זאת, במדינות אתניות קשה ליהודים להשתלב מכיוון שלעיתים קרובות יהודים, או בני כל קבוצה אתנית אחרת, נתפסים כזרים ללאום או כמזיקים לו. לעיתים הוצגו כקבוצה השואפת להגדרה לאומית לצד האומה הטהורה המקורית, כדעת טרייצ'קה ולעיתים נתפסו ככאלה שתכונותיהם הספציפיות כקבוצה אתנית מאוסות מכדי שיוכלו להיסבל בקרב העם הטהור, כדעת וגנר. וילהלם מאר ראה בלאומיות תפיסה מחייבת: אלו שאין להם את כל תכונותיו של הלאום הספציפי אינם שייכים לו ואינם יכולים להשתייך אליו. ליהודים, מעצם יהדותם, אין זכות לשוויון זכויות אזרחי, טען מאר, ובשל כך שהיהדות היא גזע, מתבטא טבעה בהכרח בהתבדלות לאומית ריאקציונית בתוך המדינה ולכן מדינה הלאום לא יכולה לסבול אותם, לטענת מאר.
ישראל כמדינת לאום מדינתית
בשיח הפוליטי הישראלי משתמשים במונח בעיקר בהקשר של זכויות הלא-יהודים במדינה. על פי הדוגלים בגישת 'מדינת כלל אזרחיה' מדינת ישראל צריכה להיות מדינה דמוקרטית, השייכת באופן שווה לכל אזרחיה בלי קשר למוצאם, דתם או תרבותם ולעיתים גם ללשונם. זו אמורה להיות מדינה דמוקרטית בעלת זהות ישראלית ולא זהות יהודית. מכאן משתמע כי יש לבטל את סממניה היהודיים הייחודיים של המדינה, סמליה, חוקי ההגירה (חוק השבות), והאזרחות (חוק האזרחות והכניסה לישראל), המעניקים זכויות עודפות לרוב היהודי.
אחד מעקרונות היסוד שינחו את מדיניות החקיקה בישראל על פי 'מדינת כל אזרחיה' יהיה שהמדינה שייכת לכלל אזרחי המדינה, כלומר שהזהות הלאומית תהיה פוליטית ולא לאומית אתנית, וערכי המדינה יהיו דמוקרטיים בלבד ללא השפעת לאום. בין דוגלי הגישה יש שני זרמים. זרם הדוגל בגישה שהזהות התרבותית תיקבע על פי הרוב, וזרם שבישראל מייצגת אותו מפלגת בל"ד, על פי עקרונות שהתווה עזמי בשארה הדוגל בגישה שלמיעוטים יהיה שוויון מבחינת חוקי המדינה אולם תהייה להם זכות לאוטונומיה תרבותית.
סנדרה די
סנדרה די (באנגלית: Sandra Dee; 23 באפריל 1942 – 20 בפברואר 2005) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית.
ביוגרפיה
היא נולדה בניו ג'רזי בשם אלכסנדרה זאק להורים ממוצא רוסי שהתגרשו בהיותה בת חמש.
כבר כילדה הופיעה בתצוגות אופנה ובתשדירי פרסומת בטלוויזיה. ב-1957 עברה להוליווד ושיחקה לראשונה בסרט "עד שירימו עוגן" לצד שחקנים כג'ואן פונטיין, ג'ין סימונס ופול ניומן שזיכה אותה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה. מכאן החלה הקריירה שלה לפרוח.
ב-1959 השתתפה בשתי מלודרמות מוצלחות שהפכו אותה לשחקנית הפופולרית ביותר בארצות הברית: