cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טים קרינג
ביוגרפיה
את הקריירה שלו החל בשנת 1985 כתסריטאי בסדרות טלוויזיה, אשר ביניהן: "Misfits of Science" ו"אביר על גלגלים". בשנת 1987 כתב ביחד עם ג'ף לואב את התסריט לסרט "זאב צעיר 2". בשנת 1994 כתב את התסריט לסרט הטלוויזיה "ללא הסכמה", ששודר ב-ABC וכיכבו בו ג'ני גארת' וג'וני גאלקי. בשנת 1996 החל לעסוק גם בהפקה, עם סדרת הטלוויזיה "שיקגו הופ" (בה הפיק 3 פרקים), ולאחר מכן שימש כמפיק בפועל של הסדרה "פרובידנס", ל-45 פרקים. קרינג יצר שלוש סדרות. הראשונה היא "Strange World", אותה יצר בשיתוף עם הווארד גורדון. השנייה היא "ג'ורדן", והשלישית, והמצליחה ביותר שלו, שנכון ל-2009 משדרת את העונה הרביעית שלה, היא "גיבורים", העוסקת בסיפוריהם של אנשים רגילים אשר מגלים כי בבעלותם כוחות על-־טבעיים ובאופן שבו יכולות אלו משפיעות על חייהם.
למרחב
משא
חשיבותו של "למרחב" מלבד היותו עיתון מפלגתי הייתה במוסף הספרותי שלו "משא", שצורף לו כל יום שישי. משא יצא כדו-שבועון עצמאי מ-1951, ומדצמבר 1954, עם הפיצול במפ"ם, הפך למסונף ל"למרחב". לאחר המיזוג עם "דבר", המשיך משא לצאת כמדור בעיתון זה.
טים קרינג
ביוגרפיה
קרינג היה מועמד פעמיים לפרס אמי תחת הקטגוריה "סדרת הדרמה היוצאת מן הכלל". הפעם הראשונה הייתה בשנת 1997, על עבודתו בסדרה "שיקגו הופ", והפעם השנייה הייתה בשנת 2007, על עבודתו בעונה השנייה של "גיבורים". בשנת 2008 זכה בפרס באפט"א לטלוויזיה על העונה השנייה של "גיבורים". בשנת 2015 עלתה לשידור הסדרה "דיג" שכתב והפיק ביחד עם הישראלי גידי רף, וגם המיני-סדרה שיצר עבור רשת NBC "גיבורים: התחייה", המהווה סדרת המשך ל"גיבורים".
למרחב
משא
את "משא" ערך במשך רוב שנותיו אהרן מגד. בנוסף למגד ערכו את "משא" גם אברהם שאנן ויצחק בצלאל. משא ריכז סביבו חבורה ספרותית בה היו חברים אמיר גלבע, זרובבל גלעד, בנימין גלאי, משה שמיר, מתי מגד, יגאל מוסנזון, חיים גורי, נתן שחם, חיים חפר, ע. הלל, ט. כרמי, חנוך ברטוב ודן בן אמוץ, כולם סופרי דור תש"ח שהיו מקורבים אידאולוגית באותה עת למפלגה. בין המשתתפים האחרים ב"משא" היו רם עברון (ביקורת קולנוע), אברהם עוז (ביקורת תיאטרון) ומשה נתן.
טים קרינג
ביוגרפיה
בשנת 2018 נמנה מבין מפיקי הסרט "In the Cloud" בהשתתפותם של ג'סטין צ'טווין וגבריאל ביירן.
יחידות מידה לאנרגיה
המרה בין יחידות
ג'אול אחד שווה ערך ל:
תחנת הרכבת התחתית רחוב בייקר
תחנת הרכבת התחתית רחוב בייקר (באנגלית: Baker Street) היא תחנת רכבת תחתית גדולה הנמצאת באזור 1 של הרכבת התחתית של לונדון. התחנה הנמצאת באזור הסיטי של וסטמינסטר היא תחנת רכבת מרכזית שעוברים בה חמישה קווים: בייקרלו, סירקל, האמרסמית' וסיטי, קו ג'ובילי וקו מטרופוליטן.
מיקום
הכניסה הראשית אל התחנה נמצאת ברחוב בייקר, כניסות נוספות נמצאות בדרך מרילבון וברחוב צ'ילטרן אם כי אין בהם קופות. אחת הסיבות העיקריות לעומס הרב בתחנה היא האטרקציות הסמוכות שכוללות את ריג'נטס פארק, מגרש הקריקט לורדס, מוזיאון שרלוק הולמס ו"מאדאם טוסו".
שדרות שנהאוזר
שדרות שנהאוזר (בגרמנית: Schönhauser Allee) היא השדרה המרכזית של שכונת פרנצלאואר ברג האופנתית, השוכנת במזרח ברלין, גרמניה. ימין|ממוזער|250px|השדרה סמוך לתחנת הרכבת התחתית אברסוואלדר שטראסה השדרה מתחילה בכיכר רוזה לוקסמבורג בשכונת מִיטֶה, חוצה את פרנצלאואר ברג מדרום לצפון ומסתיימת בגבול השכונה עם שכונת פַּנְקוׂ.
גאוגרפיה
אתרים ראויים לציון הם בית הקברות היהודי, מבשלת הבירה לשעבר שהפכה ל"מבשלת תרבות" וקרויה כך (Kulturbrauerei), ובה הוקם מוזיאון לתולדות גרמניה המזרחית, כנסיית גת-שמנים (Gethsemanekirche), בית הבירה פפרברג (Pfefferberg) ומרכז הקניות ארקדן (Schönhauser Allee Arkaden). במרכזה של השדרה עובר קו הרכבת התחתית מספר 2 (U2), אחד מהקווים המרכזיים של ברלין.
בתקופת גרמניה המזרחית הייתה השדרה מוזנחת, וכתבה שפורסמה בזמנו טענה כי בשדרה ובשכונה אנשים חיים ב"חורים, לא בתים" (Löcher, keine Häuser), אך כיום היא שופצה ומהווה מקור משיכה לצעירים, לאמנים ולסטודנטים. בשדרה, מתחת לתחנת הרכבת התחתית של רחוב אברסוולדר (Eberswalder Straße), נמצא דוכן הנקניקיות המפורסם ביותר של ברלין (החתום על המצאת נקניקיית הקארי הטיפוסית לברלין), ועם נפילת חומת ברלין מיהרו אזרחים מערב גרמנים רבים לטעום מן הנקניקייה, שהייתה חסומה בפניהם במשך 28 שנים.
הסופר היהודי ולדימיר קמינר, המתגורר ברחוב, הוציא ספר סיפורים קצרים מצליח בשם שדרות שנהאוזר, המתאר בהומור את החיים בשדרה ובשכונה.
פנואל
פְּנוּאֵל הוא יישוב מקראי קדום בעבר הירדן המזרחי על גדתו הדרומית של נחל יבוק, 8 ק"מ מזרחית ליישוב המקראי סוכות, המזוהה בהווה עם תל א-ד'הב א-שרקייה (Tell Edh-Dahab al-Sharqi).
לכל אורך התקופה המקראית שימשה פנואל בתור מקום אסטרטגי, שכן שלטה על אחד ממעברי היבוק והייתה מעבר הכרחי לכל מי שרצה להיכנס לארץ ישראל דרך מעברות הירדן בסמוך ליישובים אדם וסוכות. ובאמת אזכורה של פנואל לכל אורך התנ"ך מופיע בהקשר זה. ירבעם קובע את פנואל כעיר בירה
פנואל נזכרת לראשונה בספר בראשית בפרשת וישלח. במקום זה, לפי הסיפור המקראי נאבק יעקב במלאך אלוהים, ליד מעבר היבוק. כתוצאה מזה החליט יעקב לקרוא למקום פְּנִיאֵל, משום שראה את פניו של אלוהים שעימו נאבק, כאמור:.
בתקופת התנחלות השבטים, נכללה העיר בתחום נחלתו של שבט גד.
פנואל נזכרת פעם נוספת בתור תחנת מעבר מעל נחל יבוק בתקופת גדעון השופט, ברודפו אחר שרי צבא מדין: גדעון הגיע לפנואל ברודפו אחר זבח וצלמונע וביקש מתושבי העיר אספקה לצבאו. תושבי פנואל, ככל הנראה מתוך חשש מפני המדיינים, סירבו לעזור לגדעון. כתוצאה מזה נדר גדעון לנקום בתושבי העיר ולהרוס את מגדלם לכשישוב:
האזכור האחרון של פנואל בתנ"ך מתועד לימי המלך ירבעם בן נבט, המלך הראשון של ממלכת ישראל המפולגת: . מתוך הכתוב עולה כי פנואל נכללה בתחום ממלכת ישראל, ככל הנראה לא הרחק מגבול עם ממלכת יהודה, שכן מסופר כי ירובעם בן נבט ביצר את העיר, ייתכן מאוד לצורך הכשרתה לעיר גבול.
הבלוק
הבלוק הייתה תוכנית מציאות ישראלית בהנחיית חיים אתגר, שהתבססה על תוכנית המציאות האוסטרלית - "The Block". התוכנית שודרה בערוץ 10 במהלך שנת 2009.
בתוכנית השתתפו 5 זוגות ולכל אחד מהם הייתה דירה הרוסה לחלוטין שהצטרכו לשפצה. כל זוג קיבל תקציב של 200,000 ש"ח כדי לעצב את הדירה. המשתתפים יכלו לזכות בתקציב נוסף בתחרויות שונות. השופטים בתחרות היו ברברה ברזין וירון טל.
בפרק 5 התקיימה ההדחה הראשונה בה הודחו אוהד ושרית. אחרי כל הדחה הגיע לבלוק זוג חדש שקיבל את הדירה של הזוג שהודח. במקרה זה, הגיעו לדירה זו אייל ושני - קבלן שיפוצים וסייעת שיניים. בפרק 11 התקיימה הדחה נוספת. בהדחה זו הודחו שרה ועופר.
המתחרים כעבור שינוי קבוצות כתוצאה ממשימה שבועית
בפרק 7 התקיימה המשימה השבועית רק שהשינוי שהיה בה הוא חילוף הזוגות רק למשימה. המשימה בנויה מחלקים שבכל חלק הזוגות מקבלים כתב חידה, ובכתב החידה מוצפן הרחוב שאילו צריכים הזוגות להגיע.
ההדחות
בפרק 5 נערכה ההדחה הראשונה, בה הודחו שרית ואוהד, לאחר עיצוב חדרי האמבטיה. לאחר החלפתם, הוחלפו שרית ואוהד בזוג אחר, שני ואייל, סייעת לרופא שיניים וקבלן שיפוצים.
בפרק 11, בסמוך לפרק הגמר, נערכה הדחה נוספת. בהדחה זו הודחו שרה ועופר, לאחר ששלושה מהזוגות זכו בחסינות: גל ואסף (לאחר משימת שינוי הדירות), קיקו ומורין (לאחר משימת השער) ומייקי ואלעד (זכו לחסינות מהשופטים). שני הזוגות הנותרים, אייל ושני ושרה ועופר הועמדו לבחירתם של שלושת הזוגות. מייקי ואלעד בחרו באייל ושני ואילו קיקו ומורין ואסף וגל בחרו בשרה ועופר. משכך, הודחו שרה ועופר.
הגירה לארצות הברית
ההגירה לארצות הברית הייתה הגורם המרכזי לצמיחתה של ארצות הברית מפרובינציה בריטית בצפון אמריקה לכדי מעצמת-על.
ארצות הברית קלטה הגירה המונית עוד לפני היווסדה ועד שנת 1914, עת הוחל בהשמת מגבלות על ההגירה. אך למרות המגבלות, שהגיעו לשיאן בשנת 1924 עם חקיקת חוק ג'ונסון, ארצות הברית המשיכה להיות יעד מרכזי בתנועת ההגירה העולמית וגם במאה ה-21 היא קולטת יותר הגירה חוקית מכל שאר מדינות העולם גם יחד.
היסטוריה
בימיה הראשונים של ארצות הברית היא לא היוותה יעד הגירה מועדף. מוערך שבין 1787–1820 הגיעו כ-6,000 מהגרים בשנה בממוצע, בעת שאוכלוסיית ארצות הברית גדלה מ-4 ל-10 מיליון תושבים. המהפכה הצרפתית ומלחמות נפוליאון באירופה הקשו מאוד על ההגירה מאירופה, המקור העיקרי של הגירה לארצות הברית עד למאה ה-20. על פי ההערכות, רק 1.4% מאוכלוסיית ארצות הברית בשנת 1815 לא נולדו בה.
החל משנת 1820 החלה ההגירה לארצות הברית להתגבר, מ-8,385 מהגרים בשנת 1820 ל-23,322 בשנת 1830 ולממוצע של כמעט 60,000 מהגרים לשנה בעשור שבין 1830–1840. עיקר ההגירה הגיעה בעשור זה מאירלנד הקתולית שהייתה חלק מבריטניה וסבלה מעוני ואפליה (207,000 מהגרים), מדינות גרמניה (152,000 מהגרים), האי הבריטי (76,000 מהגרים) וצרפת (46,000 מהגרים). בעשור הבא, בין השנים 1841–1850 הגיעה סך ההגירה ל-1,713,000 בני אדם, שכללו 781,000 אירים שנמלטו מארצם מוכת הרעב. כישלון המהפכות של 1848 הביא גם הוא להגברת ההגירה שכללה 435,000 גרמנים, 267,000 בריטים ו-77,000 צרפתים. הדומיננטיות האירית בהגירה הביאה לירידת אחוז הפרוטסטנטים בארצות הברית ממעל 95% בתחילת דרכה לפחות מ-90% ב-1850. הסכם גואדלופה אידלגו שסיפח לארצות הברית את שטחי מדינות דרום המערב (בהן אריזונה וקליפורניה) הביא עמו 60,000 תושבים חדשים ממוצא מקסיקני שהתגוררו בשטחים המסופחים. הבהלה לזהב שהחלה באותו זמן עוררה הגירה ממדינות רבות כולל מקסיקו, סין ואמריקה הדרומית, בנוסף להגירה מאירופה.
בשנים 1850–1880 נמשכה ההגירה המסיבית מגרמניה, בריטניה ואירלנד ונוספה עליה הגירה מאיטליה וסין. הגירה גדולה נוספת של כ-1.5 מיליון בני אדם הגיעה משוודיה ונורווגיה. ההגירה מסין כללה כוח עבודה זול שהגיע בעקבות הבהלה לזהב ולמבצע בניית מסילות הברזל מחוף לחוף. 123,201 מהגרים סינים נרשמו בין השנים 1871–1880 ו-61,711 בין השנים 1881–1890.
שונותם של המהגרים הביאה להקמתן של תנועות שהתנגדו להגירה. ההגירה האירית הקתולית הביאה להקמתה של תנועה שביקשה להגביל את ההגירה, אולם ללא הצלחה. ההגירה הסינית, לעומת זאת, הביאה לחקיקת חוק למניעת הגירה סינית בשנת 1882.
בין השנים 1820–1870 הייתה ההגירה ממזרח אירופה לארצות הברית מועטה ביותר. במהלך חמישים השנים הללו הגיעו מהקיסרות האוסטרו-הונגרית כ-8,000 מהגרים ומהאימפריה הרוסית כ-7,000 מהגרים בלבד, כאשר חלק ממהגרים אלו היו יהודים.
בשנת 1921 העביר הקונגרס את חוק החירום להגבלת ההגירה, שקבע מכסות על ההגירה לארצות הברית, על פי ארצות מוצא של תושבי ארצות הברית בשנת 1910. בשנת 1924 הועבר חוק ג'ונסון ריד שהיה הרבה יותר נוקשה וקבע מכסות על פי מפקד האוכלוסין של 1890 בו היה ייצוג קטן ליוצאי דרום ומזרח אירופה.
בתקופת השפל הגדול קטן מאוד מספר המהגרים לארצות הברית וההגירה הגיעה לשיא שלילי של 23,000 בשנת 1933.
דעת הקהל על ההגירה
סקרים שונים, שהוזמנו על ידי גופים בעלי עמדות שונות בעד ונגד המשך ההגירה לארצות ברית, מציגים עמדות שונות לגבי דעת הקהל ביחס להגירה. בסיכום סקר משנת 2006 שהוזמן על יד ארגון המתנגד להגירה נטען ש-68% מאזרחי ארצות הברית טוענים שמספר המהגרים לארצות הברית גבוה מדי ורק 2% טוענים שהוא נמוך מדי. בנוסף נטען ש-70% מהמשיבים אמרו שישקלו שלא להצביע למועמד התומך בהגדלת ההגירה. לעומת זאת, סקר משנת 2002, זמן לא רב לאחר פיגועי התאומים, קבע ש-55% בעד צמצום ההגירה אך 15% בעד הגדלתה וסקר משנת 2004 הציג תוצאות על פיהן רק 41% בעד צמצום ההגירה, אל מול 18% התומכים בהגברת ההגירה. ההתנגדות הגבוהה ביותר להגירה מופיעה אצל מובטלים.
נקודת לברנוב
נקודת לברנוב או לברנוב פוינט או לברנוב נוס (באנגלית: Lavrenov Point; בבולגרית: Лавренов нос) היא לשון יבשה בחוף הצפוני של האי רוברט, באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה.
נקודת לברנוב מהווה את הצד המזרחי של פתחו של מפרצון יונדולה;
נקודת לברנוב ממוקמת 2.7 קילומטרים ממערב לנקודת ניואל;
נקודת לברנוב ממוקמת 2.6 קילומטרים דרומית-מערבית לנקודת קתרינה;
מיפוי אזור לשון היבשה
אזור לשון היבשה מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגרים בשנת 2008.
מקור השם
לשון היבשה נקראת על שם הצייר הבולגרי טסקן לברנוב.
יוסף טל
יוסף טל (18 בספטמבר 1910 – 25 באוגוסט 2008) היה מלחין ישראלי, חתן פרס ישראל (1970) ופרס וולף במוזיקה (1982), הנחשב לאחד האבות המייסדים של המוזיקה האמנותית הישראלית.
ביוגרפיה
יוסף טל (גרינטל, Grünthal) נולד בעיירה פינה (בגרמנית: Pinne, בפולנית: Pniewy, ליד פוזנן) בגרמניה (בתחומי פולין של ימינו) לרב יוליוס גרינטל ולאוטיליה לבית בלוך. בהיותו תינוק עברה המשפחה לברלין, שם ניהלו הוריו בית יתומים פרטי. הרב יוליוס גרינטל היה מרצה בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין, והתמחה בפילולוגיה של שפות שמיות עתיקות.
בשנת 1931 סיים את לימודיו באקדמיה. בשנת 1932 נישא לרקדנית רוזי לבנטל. הוא התפרנס מהוראת פסנתר, ועבד גם כפסנתרן מלווה של רקדנים, זמרים וסרטים אילמים. בשל הגבלות העיסוק שהטילו הנאצים על יהודים, נעשה טל מובטל, וכדי לקבל סרטיפיקט לעלייה לארץ ישראל התחיל ללמוד צילום ב"ריימאן שוּלֶה".
חבלי קליטה
בשנת 1934 עלו בני הזוג לארץ ישראל עם תינוקם (רובק'ה) (לימים חבר קיבוץ מגידו, וחלל צה"ל במלחמת ששת הימים). טל שהה תקופה קצרה בחיפה ובחדרה ועבד כצלם. הוא שב לעשייה המוזיקלית כאשר שהה בקיבוצים בית אלפא וגשר. בתקופה זו היה בקשר עבודה עם מוזיקאים חברי קיבוץ כמתתיהו שלם מבית-אלפא (לו עזר טל בהעלאת נעימות על הכתב), עם יהודה שרת מקיבוץ יגור נוצרה ידידות גם מעבר לרקע המקצועי. טל העריך את כישרונו ומקוריותו ואף עיבד מנעימותיו.
ירושלים
המשפחה, שהתקשתה להסתגל למציאות החדשה בחברה הקיבוצית, עברה בשנת 1936 לירושלים, ובהּ יצר טל קשרי עבודה וחברה חדשים. הוא הופיע כפסנתרן, נתן שיעורי נגינה ואף שימש כנגן נבל מחליף בתזמורת הסימפונית הארץ ישראלית. בשנת 1937 התגרשו בני הזוג. טל האוטודידקט רכש שליטה בעברית וקיבל את הזמנתו של אמיל האוזר, מנהל הקונסרבטוריון הארצישראלי למוזיקה בירושלים ללמד שם פסנתר, הלחנה ותאוריה. מיכל זמורה-כהן, תלמידתו של טל בקונסרבטוריון הארצישראלי, מתארת את דמותו כמורה מסור, ביקורתי וכריזמטי:
בשנת 1940 נישא טל לפסלת פולה פפר, וב-1948 נולד בנם איתן.
לאחר תקופה סוערת של מאבקים פוליטיים, מקצועיים ואישיים התפצל הקונסרבטוריון: יוכבד דוסטרובסקי ניהלה את החלק "הפורש" (האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ), וטל מונה בשנת 1948 לנהל את החלק "המקורי", תפקיד אותו מילא עד דעיכתו של המוסד בשנת 1952.
בהתייחסו לעבודתו כמורה בקונסרבטוריון סיפר טל:
בשנת 1951 קיבל טל משרת הוראה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימד גם בסמינר אורנים. בשנת 1961 הקים, בסיועו של שלהבת פריאר, את המרכז למוזיקה אלקטרונית בישראל ונעזר רבות במהנדס עוזי שרון. טל פרסם מאמרים מקצועיים בישראל ובחו"ל וכתב ערכים רבים בנושאי מוזיקה באנציקלופדיה העברית. בשנת 1965 מונה לפרופסור, וכיהן כראש החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית עד שנת 1971. עם תלמידיו הרבים נמנים המלחינים בן-ציון אורגד, רוברט סטארר, נעמי שמר, משה רסיוק, יעקב גלבוע, יהודה שרת, צבי בן-פורת, יצחק סדאי ודניאל גלאי, המוזיקולוגית מיכל זמורה-כהן, הצ'לן עוזי ויזל, הזמרת הילדה צאדק, המתרגמת והעורכת עדה ברודסקי והפסנתרנים ברכה עדן, וולטר האוציג ויונתן זק.
יוסף טל ייצג את מדינת ישראל בכינוסי הארגון הבינלאומי למוזיקה בת-זמננו (ISCM), בוועידות, ובמאורעות מוזיקליים רבים. היה עמית באקדמיה לאמנויות של ברלין (Akademie der Künste) ובמכון למחקר מתקדם בברלין.
עד שנות השישים לחייו הופיע טל כפסנתרן וניצח על תזמורות בישראל ובחו"ל, אך תרומתו החשובה לעולם המוזיקה היא ביצירותיו החדשניות והמאתגרות ובעושר הצלילי המיוחד המאפיין אותן. טל היה מלחין פורה, שחיבר במגוון רחב של סוגות: אופרות, תמונות דרמטיות, סימפוניות, קונצ'רטי, יצירות קאמריות, יצירות לכלי סולו, יצירות להרכבים קוליים שונים ומוזיקה אלקטרונית.
בשנות התשעים עסק טל בפיתוח של שיטה חדשנית (Talmark) לתיווי מוזיקלי יחד עם ד"ר שלמה מרקל בשיתוף קרן פולקסווגן והטכניון. תווי זה נועד לאפשר את תכנונה המוקדם של היצירה האלקטרונית ולתעד את המידע הרלוונטי לשחזור עתידי. בשנים אלה נחלשה ראייתו של טל בשל ניוון מקולרי, עד כדי כך שנאלץ להפסיק להלחין. תוך התמודדות עם המגבלה למד להשתמש במסך הגדלה מיוחד אשר אפשר לו להלחין יצירות קצרות עבור כלים מעטים. בשנת 1995 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
טל פרסם שלוש אוטוביוגרפיות, ובשנים 2004-2003 הוקלטו בנוכחותו כל הסימפוניות שלו (בניצוחו של ישראל ינון). עד ימיו האחרונים הוסיף לכתוב מאמרים, להיות פעיל במוסדות תרבות ולהתראיין בתחנות שידור בישראל ומחוצה לה.
יוסף טל נפטר בקיץ שנת 2008, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ מעלה החמישה שבהרי ירושלים. חלק מאוסף כתבי היד של טל נמצא כיום בספרייה הלאומית שבירושלים. כמעט כל יצירותיו הוצאו לאור על ידי המכון למוזיקה ישראלית.
סגנון
רבות מיצירותיו של טל הושפעו מן התנ"ך או מאירועים בהיסטוריה היהודית. ואולם בסגנונו נשאר טל נאמן לרקע האירופי שלו ולא הושפע מן הזרמים ששלטו בהלחנה הישראלית בשנות הארבעים והחמישים (אשר הרבתה להתבסס על פולקלור הקהילות היהודיות בישראל, או על המסורות המוזיקליות המזרחיות). טל טען כי ישיבתו הארוכה בארץ, היותו דובר עברית, ועצם העובדה שהוא חי את המציאות הישראלית – כל אלה מגדירים את יצירתו כ'ישראלית'. במבט ראשוני נתפסת יצירתו של טל כעשויה מקשה אחת – שפה אטונלית מובהקת, אולם ניתן להבחין בשינויים משמעותיים שחלו בסגנון כתיבתו במהלך השנים. רבות מיצירותיו שנכתבו בשנות החמישים מאופיינות אמנם במרכיבים מסורתיים, וכתובות בטכניקות מסורתיות, אך כאשר ציטט טל מוטיב ארץ-ישראלי מובהק הנשען על טקסט שירי מקומי, עשה בו שימוש חדש ומקורי אשר טשטש את המרכיב הטונאלי שבו. כששאל נעימה מסורתית של יהודי בבל כבסיס לסימפוניה הראשונה שלו, ניצל זאת כדי לדרבן את דמיונו היצירתי ולא כדי להפגין גישה "לאומית". ניתוח היצירה מעלה, שאותו ציטוט, שאפשר היה לראות בו מחווה לאומית ואפילו רומנטית, היה אמתלה בלבד להפעלה של מנגנונים מודרניסטיים הנוכחים ביצירותיו של טל מאמצע שנות השלושים ואילך. טל שילב את החומרים המצוטטים מבלי להתפשר על עקרונותיו הסגנוניים, השואבים את השראתם מארנולד שנברג.
אך בעיני רבים היה טל "הילד הנורא" של המוזיקה הישראלית:
הקשר בין המלחין למאזין
כנון-קונפורמיסט טל לא נענה לאופנות מוזיקליות אם לא שרתו את אמירתו היצירתית, ולא כפף את עקרונותיו היצירתיים לתכתיבים חוץ-מוזיקליים:
טל היה ער לקשיי המאזין ליצירותיו, ול"מוזיקה מודרנית" בכלל:
מוזיקה אלקטרונית
טל הרבה לשלב מוזיקה אלקטרונית ביצירות המבוצעות בכלים "קונוונציונליים" והיה אחד החלוצים בעולם בתחום זה. יצירות למוזיקה אלקטרונית ונבל, פסנתר או צ'מבלו, והאופרות "מצדה" ו-"אשמדאי" הן דוגמאות אופייניות לשילוב כזה.
יחסי גרמניה–טנזניה
יחסי גרמניה–טנזניה הם יחסי החוץ בין גרמניה לטנזניה.
היסטוריה
מגלי ארצות אירופים, בעיקר בריטים וגרמנים, הגיעו לטנגניקה מהאי הסמוך זנזיבר במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1885 תפסו הגרמנים את האזור והקימו את המושבה מזרח אפריקה הגרמנית (Deutsch-Ostafrika), שכללה את טנגניקה ואת רואנדה ובורונדי הסמוכות.
האחיזה הגרמנית בשטח התבססה על שורה של מבצרים שנבנו במרחק גדול זה מזה. כדי לאכוף את סמכותם על האוכלוסייה המקומית, השתמשו הגרמנים באמצעי דיכוי אלימים במיוחד, כדי לפצות על נוכחותם הדלילה.
ב־1898 החלו הגרמנים להטיל מיסים כבדים על האוכלוסייה המקומית, וגייסו אלפי גברים לעבודות כפייה כדי לפרוץ ולסלול דרכים וכדי לבצע משימות אחרות במזרח היבשת. ב־1902 הורה המושל הגרמני גוסטאב אדולף פון גוטצן לתושבים המקומיים להגדיל מאוד את מכסות גידול וייצור הכותנה והכביד את נטל המיסים עליהם, צעד שעורר אי שקט ומורת רוח הולכת וגוברת בקרב הילידים השחורים. ב־22 במרץ 1905 הוגדל עוד יותר נטל המיסים על המקומיים, ובמקום לשלם מיסים עבור בקתה הם נאלצו לשלם מעתה מס גולגולת עבור כל אדם, מה שגרם לתסיסה גדולה עוד יותר. בחלק מהמקרים סירבו אנשי הכפרים לעסוק בגידול כותנה, סירבו לעבד את האדמה וסירבו לשלם את המיסים שהוטלו עליהם.
למדיניות הגרמנית הייתה השלכה קשה על חיי המקומיים. היא שינתה את המבנה החברתי של קהילות הילידים. המנהיגות המסורתית, שעליה הטילו הגרמנים את האחריות לכך שהאוכלוסייה המקומית תעמוד במכסות היצור ותשלם את המיסים הגבוהים, איבדה את מקומה ונוצר נתק בינה לבין המקומיים. הדיכוי הגרמני הביא לכך שגברים רבים הורחקו מבתיהם והנשים נאלצו למלא מלאכות גבריות מסורתיות. הוצאתם של הגברים לעבודות כפייה רוששה את מקורות המחייה של הכפרים שנותרו חסרי כל ועוררה זעם הולך וגובר כלפי השלטון הגרמני. מגמות אלו הולידו בסופו של דבר את מרד המאג'י מאג'י שפרץ ביולי 1905 ודיכויו נמשך עד 1907. המרד דוכא באכזריות, תוך שימוש בשיטת האדמה החרוכה, והגרמנים נותרו באזור ללא הפרעה עד מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1961 קיבלה טנגנייקה את עצמאותה, וב-9 בדצמבר אותה שנה כוננה עמה גרמניה המערבית יחסים דיפלומטיים. בשנת 1964 אוחדה טנגנייקה עם זנזיבר לרפובליקת טנזניה.
לגרמניה יש קשרים טובים עם טנזניה שהתפתחו עם הזמן. טנזניה היא אחת המדינות השותפות החשובות ביותר לשיתוף פעולה בפיתוח גרמני באפריקה שמדרום לסהרה. שיתוף הפעולה הטנזני-גרמני מתמקד בבריאות, אספקת מים ותברואה, ומגוון ביולוגי. לצד ארצות הברית, גרמניה היא התורמת הגדולה ביותר להגנת הטבע והסביבה בטנזניה. הרפובליקה הפדרלית תומכת גם בתוכניות לחיזוק ממשל טוב ופרויקט בתחום אספקת האנרגיה.
יחסים כלכליים
טנזניה היא אחד משווקי הצמיחה הדינמיים ביותר באזור. המדינה חווה צמיחה כלכלית גבוהה באופן עקבי מזה כעשר שנים, אך לאחרונה נחלשה באופן ניכר בגלל ההידרדרות באקלים העסקי וההשקעות. הסחר בין גרמניה לטנזניה צמח משמעותית בעבר, אך הוא נמצא ברמה נמוכה עם נפח של 300 מיליון דולר. כדי לתמוך ביחסי סחר, לשכת המסחר הגרמנית בחו"ל (AHK) פתחה משרד בדאר א-סלאם בשנת 2018.
למרות הצמיחה הכלכלית, טנזניה נותרה אחת המדינות העניות בעולם. מספר האנשים שחיים מתחת לקו העוני הוא כ-27% (2016). רק לכ-30% מהאוכלוסייה יש חיבור לחשמל. הקמת מפעל כוח הידרולי גדול אמורה לשפר את המצב הזה עבור הטנזנים. עם זאת, ביקורת על הפרויקט נובעת מהשפעותיו הצפויות על הפארק הלאומי בו תוקם תחנת הכוח ומשום שאין הערכות כדאיות בינלאומיות והשפעות על הסביבה.
העבודה הגרמנית מוערכת מאוד בתחום התרבותי. הסכם תרבות מתקיים מאז 1992. מערכות היחסים מתמקדות בחילופי נושאים אקדמיים וקידום הגרמנית כשפה זרה. בנוסף לשיתופי פעולה באוניברסיטאות, קיימים מספר הסדרים עם התאמות עירוניות. מכון גתה בדאר א-סלאם מציע קורסים בגרמנית ותוכנית תרבות. בשל ההיסטוריה המשותפת של המדינות, שימור תרבות ושיתוף פעולה במוזיאון הם מוקד נוסף לעבודה תרבותית.
יחסי אוסטריה–צ'ילה
יחסי אוסטריה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין אוסטריה לצ'ילה. היחסים הדו-צדדיים נמשכים החל משנת 1846. אוסטריה מחזיקה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה ו-3 קונסוליות כבוד באריקה, ואלדיביה וולפראיסו. צ'ילה מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה ו-3 קונסוליות כבוד בלינץ, קלגנפורט וזלצבורג.
הגירה אוסטרית לצ'ילה
במאה ה-19, רעב באירופה וגירוש הפרוטסטנטים מאוסטריה הביאו להגירה מאוסטריה לאמריקה הלטינית. ישוב בולט של פרוטסטנטים מטירול בצ'ילה הוא לוס באג'וס, פרוטילר, בפרובינציית לרנקוויאה.
העיירה ניו בראונאו (Nueva Braunau) ליד פוארטו ואראס נקראה בשנת 1875 על ידי מתנחלים אוסטרו-הונגרים על שם ברומוב של ימינו.
ההפיכה הצ'יליאנית
בעקבות ההפיכה הצ'יליאנית, בשנת 1973 הגיעו לווינה כ-1,500 פליטים צ'יליאנים. במאי 2006 נפגש נשיא צ'ילה מישל בכלת עם מאות חברי הקהילה הווינאית הצ'ילאית ברתאוס, וינה.
ביקורים רשמיים
בשנת 1993, הקנצלר פרנץ ורניצקי היה קנצלר אוסטריה הראשון שערך ביקור רשמי בצ'ילה.
מאז 1999, התגברו היחסים הדו-צדדיים במסגרת התהליך הדו-אזורי LAC-E.
בשנת 2008 ערך קנצלר אוסטריה אלפרד גוזנבאואר ביקור רשמי בצ'ילה.
העולם הזה - כוח חדש
היסטוריה
המפלגה הוקמה לקראת הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965 על ידי אורי אבנרי ושלום כהן, עורכי השבועון "העולם הזה", בתגובה לחקיקת חוק איסור לשון הרע. בבחירות אלה זכתה המפלגה במנדט יחיד, שהפך את אורי אבנרי לחבר הכנסת. אבנרי היה לאחד הח"כים הפעילים והבולטים במשך התקופה שבה היה חבר הכנסת. התנועה הוקמה על מנת להילחם בחוק איסור לשון הרע, אך מצעה היה רדיקלי ואנטי־ממסדי. הקריאה להכרה בעם הפלסטיני נחשבה אז לטאבו. בעיני רבים, היו מסריה של המפלגה אז חידוש.
לקראת הבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969 שקלה המפלגה להתמודד ברשימה אחת עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) ורשימת השלום. על אף שלאבנרי הוצע המקום הראשון ברשימה המשותפת בסופו של דבר הוא החליט כנגד ריצה משותפת, מכיוון שהסתייג מחבירה עם מפלגת שמאל כמק"י. לטענתו, הדבר היה מסכן את זהותה של המפלגה, שלטענתו היא לא ימין ולא שמאל. בסופו של דבר המפלגה רצה לבד וזכתה בשני מנדטים, ובנוסף לאורי אבנרי נכנס שלום כהן לכנסת. במהלך כהונת הכנסת השביעית נוצר קרע בין שני האישים. שלום כהן, שהיה תמיד מספר שתיים ב"העולם הזה" וחסה בצלו של אורי אבנרי, גילה יזמה עצמאית כחבר הכנסת רדיקלי (באחת ההזדמנויות אף קרע את תעודת הזהות שלו מעל דוכן הכנסת), השם דגש על העניין העדתי ועל קיפוחם של עולי ארצות המזרח. יחסי החברות הוותיקים התערערו בעיקר סביב שני נושאים - כהן האשים את אבנרי בניהול דיקטטורי וברצונו לרכז בידיו את כל הסמכויות בתנועה, בסיעה ובשבועון, ולהיות הפוסק האחרון בכל שאלה ושאלה, ואבנרי האשים את כהן בסירוב לקיים את הסכם הרוטציה אליו התחייב לפני הבחירות, ולפנות את מקומו בכנסת לטובת עוזרו הפרלמנטרי, מזכיר הסיעה והמועמד מס' 3 ברשימת "העולם הזה", עו"ד אמנון זכרוני. בתחילת שנת 1972 פרש כהן מן הסיעה, והיה למזכ"ל תנועת הפנתרים השחורים יחד עם נעים גלעדי. לאחר מכן שינה אבנרי את שם הסיעה למר"י - מחנה רדיקלי ישראלי.
בשנת 1977, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, אורי אבנרי, וסיעתו מר"י הצטרפו להקמת מחנה של"י, ואבנרי הוצב במקום השלישי ברשימה. המפלגה זכתה בשני מנדטים ואבנרי לא נכנס לכנסת, אך בינואר 1979 פרש אריה לובה אליאב מהכנסת, ואבנרי נכנס במקומו.
אלקנת הצבעים
אלקנת הצבעים (שם מדעי: Alkanna tinctoria) היא מין בסוג אלקנה שבמשפחת הזיפניים, עשבוני רב שנתי.
תיאור הצמח
שורשה של אלקנת הצבעים מעוצה, ותחת קליפתו הוא אדום. גבעוליו הרכים שרועים וגובהו הכללי נע בין 10 ל-40 ס"מ. חלקי הצמח ירוקים מכוסים שערות רכות שבבסיסן נקודה בהירה. הענפים לא מסתעפים. העלים מוארכים – התחתונים מחודדים בצידם המחובר לגבעול והעליונים חובקים אותו מעט.
הפריחה בסוף החורף – תחילת האביב. התפרחת מתארכת, הפרחים יוצאים מחיק חפים ירוקים הגדולים מגביעו של הפרח. הגביע משונן בשפתו. הפרחים צינוריים, אורכם כ-10 מ"מ, רוחבם כ-8 מ"מ, צבעם כחול עז או לעיתים רחוקות לבן, ובתחתיתם כתם זהוב. הפרי הוא אגוזית כהה, צרה בחלקה התחתון, מעוגלת ומגובששת בחלקה העליון.
אלקנת הצבעים נפוצה באזור הים תיכוני. בארץ היא צומחת על חולות יציבים באזור החוף, או על אדמות חול-חמרה.
שמו העברי והמדעי, אלקנה, הוא שיבוש של שמו הערבי אל-חנא – על שם הצבע האדום המשמש לחינה שהיו מיצרים משורשיו האדומים. מן הצמח מופקים כיום חומרים המשמשים כחומרי צבע בתעשיית המזון והקוסמטיקה.
שימושים רפואיים לפי מקורות קדומים ובימינו
ברפואה הקלאסית שימשו שורשי הצמח לריפוי כוויות, כיבים מודלקים, צרכת ובעיות בטחול ובמערכת השתן. כן שימשו השורשים מרכיב בתכשיר להפלת עוברים. ברפואה העממית בימינו משמש השורש לריפוי בעיות במערכת העיכול, להורדת נפיחויות ולשיכוך כאבי פרקים ודלקות. לעיתים השורש משמש גם להכנת פתיליות לריפוי דלקות ברחם. בשל צבעו האדום משמש גם לצביעה ולייצור ממתקים.
קייזו אושיו
קייזו אושיו (ביפנית: 牛尾啓三; באנגלית: Keizo Ushio; נולד ב-20 באוקטובר 1951, פוקוסאקי, יפן) הוא פסל באבן וגרניט שנודע ביצירותיו המונוליטיות, המשלבות פשטות חזותית ברעיונות גאומטריים מורכבים. טכניקת הגילוף שלו מושפעת מהמתמטיקה של רצועת מוביוס, המכונה בדרך כלל משטח חד צדדי וחד-צדדי, שקשה ליצור עם חומרים בעלי משקל וצפיפות רבה. אושיו זכה בעשרות פרסים בתחום הפיסול, ועבודותיו מוצגות במדינות רבות, ביניהן יפן, ארצות הברית, איסלנד ניו זילנד ספרד נורווגיה וישראל.
הוא למד באוניברסיטת קיוטו עד לשנת 1974 ולאחר סיום הלימודים המשיך ללמוד עוד שנתיים בבית הספר לאמנות. בשנת 1979 הוא זכה בפרס ראשון בתערוכה ביפן. בשנת 2003 הוא זכה בתחרות להצבת פסל בכניסה לגשר מיתרים הגדול בעולם, גשר אקשי-קייקיו.
אוונטי פופולו
אוונטי פופולו הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1986, בבימויו של רפי בוקאי. שמו לקוח מהמנון הקומוניסטים האיטלקים "בנדיירה רוסה" ("דגל אדום"), ופירושו "קדימה העם".
אברהם פרנק
אברהם ("אברמלה") פרנק (נולד: 3 בדצמבר 1945) איש חינוך ומרצה ישראלי. פרנק כתב שישה ספרים בנושאי חינוך שמרכזם האוטונומיה החינוכית שיש לתת למנהלים, לבתי-ספר ולרשויות, וכן התנגדות לבחינות הבגרות הנהוגות בישראל.
ביוגרפיה
פרנק נולד בקיבוץ גן שמואל למרדכי, חלוץ שכתב את הספר האוטוביוגרפי "איש חלוץ" ולחנה, שניהם ילידי אורחיי שבמולדובה. למד במוסד החינוכי "גן שמואל", שירת במשטרה צבאית.
בצעירותו היה חבר בלהקת הזמר שלישיית גן שמואל.
פרנק בוגר סמינר אורנים שם סיים תואר ראשון בהיסטוריה ותנ"ך, ובוגר תואר שני ושלישי בחינוך מאוניברסיטת תל אביב. הדוקטורט שלו עוסק במנהל ומדיניות החינוך. מתגורר בקיבוץ גן שמואל. נשוי למזל, אב לשלושה בנים וסב לנכדים.
אוונטי פופולו
הסרט, המשתייך לגל סרטי הקולנוע הביקורתיים, מתרחש בשלהי מלחמת ששת הימים, ומהווה מעין ביקורת סוריאליסטית על המלחמה. אוונטי פופולו זכה לביקורות משבחות בישראל ומחוצה לה, הוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם וזכה בפרסים בינלאומיים.
בשנת 2013 נבחר למקום הראשון בפרויקט חמישים הסרטים הישראלים הגדולים בהיסטוריה, של Nrg מעריב.
אברהם פרנק
פעילות חינוכית
פרנק היה מורה ומחנך במוסד החינוכי בקיבוץ גן שמואל (מקביל לבית ספר תיכון בעיר). בשנת 1989 החל לנהל את המוסד החינוכי. בשנת 1996 הוכפף בית הספר למועצה האזורית מנשה ופרנק הקים וניהל את בית הספר התיכון החדש במשך 11 שנים. בשנת 2005 הקים עם דני בר גיורא ואחרים את ארגון המנהלים העצמאי שנקרא "אומץ". הארגון שם לו למטרה להקים גוף של מנהלי בית-ספר אשר אינו כפוף לארגוני המורים. הארגון התפרק בגלל התנגדות של הסתדרות המורים. בשנת 2007 סיים פרנק את תפקידו והחל בלימודי הדוקטורט.
פעילות חינוכית ציבורית
פרנק סיים את הדוקטורט והחל בפעילות ציבורית חינוכית וכתיבה. לקח חלק בארגוני חינוך כמו "חינוך ישראלי", "המועצה לרוח האדם בחינוך" וארגון "הכל חינוך", שהקים שי פירון. הוא כתב שישה ספרי חינוך שנלמדים במוסדות חינוך. הוא הרצה באוניברסיטת תל אביב ובמכללה האקדמית לחינוך חמדת הדרום בנושאי חינוך. הוא פרסם מאמרים בכתבי עת בתחום החינוך והעיתונות. מאמריו צוטטו רבות. בין השנים 2007–2016 פרסם מאמרים בנושא חינוך במדור הדעות של ידיעות אחרונות.
אוונטי פופולו
עלילה
הסרט מתרחש בשלהי מלחמת ששת הימים ביוני 1967. שני טוראים מצריים, חאלד (סלים דאו) ורסאן (סוהיל חדאד) תועים חסרי תקווה במדבר סיני. הם מבקשים לחצות את תעלת סואץ ולהגיע לביתם בשלום. בדרכם הם נתקלים, בין היתר, בחייל או"ם הרוג, שבג'יפ שלו יש בקבוקי ויסקי בו הם מרווים את צמאונם ומשתכרים, ובפטרול צה"לי אליו הם מצטרפים בנדודיהם הזוכים לאיכות של פארסה סוריאליסטית.
אברהם פרנק
פעילות בתחום החינוך לקיימות
פרנק נחשף לדחיפות נושא הקיימות (sustainability) בעקבות פרסום דו"ח מדעני האו"ם באוקטובר 2018. הדו"ח החמור סימן את 2030 כשנה שעד אליה צריכים לבצע מהלכים דרמטיים, אם מבקשים להספיק להבריא את האקלים עבור החי והצומח. כל אלה הביאו אותו למסקנה שצריך להפנות את מירב תשומת הלב של מערכת החינוך לנושא זה. "קיימות" הוא נושא מורכב הכולל נושאי-משנה שונים, וכיוון שמערכת החינוך לא עסקה בהם מספיק לטעמו, הוא הפך פעיל חברתי לצורך מתן דחיפה למנהלים, מורים אנשי משרד החינוך ואחרים.
אוונטי פופולו
על הסרט
הסרט, שהחל את דרכו כפרויקט גמר באוניברסיטת תל אביב, התרחב לסרט באורך מלא. רנן שור ויעל שוב תיארו זאת בנימה הומוריסטית:
עם זאת, יש הטוענים כי גם דמות הערבי מוצגת בחילוף תפקידים בלבד - הערבי דומה ליהודי ותופס את מקומו, בעוד זהות הערבי אינה קיימת בסרט. נקודת התצפית בסרט היא יהודית, גם אם הסרט עוסק בערבי - כיוון שהערבי תופס זהות יהודית (הוא מכונה "היהודי" על ידי חבריו לתיאטרון, ונושא את נאומו של שיילוק מוונציה).
קופץ לשניה
קופץ לשניה הוא אלבומו הרביעי של דני סנדרסון, שיצא בדצמבר 1990.
רקע
לאחר אלבומו הקודם "חכם על קטנים", שהתאפיין במוזיקה אלקטרונית, חזר סנדרסון הן לסגנונו המקורי והן לשיטות ההקלטה המסורתיות. בנוסף, הוא חזר לעבודה עם נגניו.
האלבום מתאפיין במוזיקת רוק התואמת את התקופה, ובאופי אינטימי יותר מקודמיו. הלהיט הגדול ביותר מהאלבום, "זה הכל בשבילך", הוא דואט עם הזמרת מזי כהן, בעבר שותפתו של סנדרסון בלהקת גזוז. השיר זכה להצלחה אדירה, הפך לאחד השירים המזוהים ביותר עם סנדרסון, וזכה במקומות הראשונים במספר מצעדי שירי סנדרסון שנערכו לאורך השנים. שירים נוספים שהצליחו מתוך האלבום הם "היא אני והוא", "תהיה ריאלי", "הבית האפור" ו"היא חולה".
רשימת השירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי דני סנדרסון. מלבד היא חולה : דני סנדרסון ומנחם זילברמן
קרדיטים
עיבודים והפקה מוזיקלית: דני סנדרסון
משתתפים:
"כמה קצב" : הראלה בר ואופירה יוספי
"הבית האפור" ו"היא חולה": דני סנדרסון
"היא אני והוא" : דני סנדרסון ואריה וולניץ
"תהיה ריאלי": אפרים שמיר, רועי זוארץ, אופירה יוספי, ירון גוטפריד ואריה וולניץ
"מודה באשמה" : גידי גוב, אופירה יוספי ואפרים שמיר
"אל תיתן לה ללכת" : גידי גוב, אפרים שמיר ואריה וולניץ
"עם קטן מוקף רוקדים": אפרים שמיר ומאיר פניגשטיין
"באש ובמים" : הראלה בר
"זה הכל בשבילך": שירה - מזי כהן
"נרים כוסית": אפרים שמיר
הוקלט ובושל על ידי יואב שדמה באולפן "הטוסטר", 1990
עריכה דיגיטלית : בן ברנפלד, ה.מ. אקוסטיקה בע"מ
חיתוך : CBS HAARLEM, HOLLAND
צילומים : דניאל חכים
עיצוב עטיפה: אופטובסקי/דרי
מפיק : דני סנדרסון
מפיק אחראי : זאב אולמן
מעטפה
מעטפה היא אמצעי אריזה שטוח, כיום עשוי נייר, המשמש למשלוח מכתבים או להעברת פריטים קלים אחרים, לרוב מסמכים או ניירות אחרים. במדינות רבות בעולם המעטפות משמשות גם את פתקי ההצבעה בעת הבחירות. במכרזים, נשלחות ההצעות השונות של הניגשים למכרז במעטפות, והשלב במכרז בו נחשפות ההצעות נקרא "פתיחת המעטפות" (אם כי במקרה זה, המושג "מעטפה" הוא פעמים רבות סמלי, משום שהמענה למכרז עשוי להיות קלסר עב כרס, ואפילו קלסרים אחדים כאלה, בהתאם לאופי המכרז).
למעטפות צורות שונות, אך ככלל, שלושה מצדי המעטפה אטומים, וצד אחד שלה פתוח, כך שנוצר מעין כיס. קצה הנייר בצד הפתוח דביק, אך הדבק פועל רק כאשר הוא בא במגע עם נוזל (בדרך כלל רוק), בדומה לדבק שבגבם של בולים. כך ניתן לאטום את המעטפה, לאחר הכנסת הפריט אליה. בעבר, נאטמו מעטפות באמצעות חותם. צורתה של המעטפה לאחר שנסגרה היא בדרך כלל מלבנית.
מעטפה מיועדת בדרך כלל לשימוש חד-פעמי. למשלוח של דואר פנימי משמשות בארגונים שונים מעטפות רב-פעמיות, שמטרתן לחסוך בעלות המעטפה. כאשר המעטפה משמשת למשלוח דואר, נכתבת בחזיתה כתובת הנמען. כאשר נשלח חפץ עדין, כגון תקליטור, נדרשת הגנה טובה יותר על תוכנה של המעטפה, ולשם כך קיימות מעטפות מרופדות בפלסטיק בועות.
בקרב יהלומנים מקובל מסחר ביהלומים במעטפה, הקרויה בפיהם "בריפקה".
את המילה העברית "מעטפה" חידש אליעזר בן-יהודה.
רבקה הרדינג דייוויס
רבקה בליין הרדינג דייוויס (באנגלית: Rebecca Blaine Harding Davis; 24 ביוני 1831 - 29 בספטמבר 1910) הייתה סופרת ועיתונאית אמריקאית, מחלוצות הריאליזם האמריקאי בספרות, פמיניסטית ומבקרת חברתית חריפה שהציגה בסיפוריה תמונות ביקורתיות וריאליסטיות מחייהם של אפריקאים אמריקאים, פועלים עניים ומנוצלים, מהגרים, ילידים אמריקאים ובעיקר נשים בנות מעמדות וקבוצות אלו.
יצירתה הידועה ביותר היא הסיפור הקצר או הנובלה "החיים במפעלי הברזל" (1861; Life in the Iron Mills), סיפור על רוח אמן בגוף של פועל מהגר מווילס העובד ללא עתיד וללא תקווה במפעל יציקת ברזל בווירג'יניה, "גיהנום מבעית וחסר מוצא של אש וברזל".
תולדות חייה
לאחר סיום לימודיה חזרה לווילינג וחיה בבדידות עד לפרסום "החיים במפעלי הברזל" בכתב העת The Atlantic באפריל 1861. הפרסום גרר תגובות נלהבות מקרב הקהילה הספרותית. לואיזה מיי אלקוט וראלף וולדו אמרסון קראו לה "קול חדש ואמיץ" והעלו על נס את נכונותה לספר על חייהם של אנשים שקולם לא נשמע עד אז. בעצת הסופר נתניאל הות'ורן, הוזמנה לפגוש את המו"ל ג'יימס תומאס פילדס ופרסמה סיפורים קצרים נוספים על חיי הפועלים.
ב-5 במרץ 1863 נישאה בפנסילבניה לעורך הדין למואל קלרק דייוויס (Lemuel Clarke Davis), שהתכתב עמה במהלך שנתיים, בנם הבכור ריצ'רד הרדינג דייוויס היה אף הוא לסופר ועיתונאי. כן נולדו להם בן, צ'ארלס בלמונט (1866) ובת, נורה (1872).
הרדינג דייוויס המשיכה לכתוב סיפורים וכתבות עיתונאיות והייתה עורכת העיתון "ניו יורק טריביון" (New-York Tribune). בשנת 1892 פרסמה את הספר Silhouettes of American Life וב-1904 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה Bits of Gossip.
נפטרה בגיל 79, בשנת 1910. אף על פי שפרסמה כ-500 סיפורים והייתה כותבת מוכרת בזמנה, נשכחה כמעט כליל לאחר מותה.
בראשית שנות השבעים גילתה הכותבת הפמיניסטית טילי אולסן (Tillie Olsen) את כתביה של הרדינג דייוויס ובשנת 1972 הוציאה לאור מחדש את "החיים במפעלי הברזל" עם הקדמה פרי עטה. הדבר הוביל לגילוי מחודש של הרדינג דייוויס ומחקר יצירתה.
סגנון
סגנונה של הרדינג דייוויס מוגדר כריאליסטי, ושמה מוזכר כחלוצת הריאליזם האמריקאי. היא מציגה את קשיי החיים ללא מסווה ומתארת אותם באופן חי ופשוט. סגנון זה משתלב עם זרם ה"צבע המקומי" (Local color) בספרות האמריקאית של התקופה ששמה דגש על תיאור חי של דמויות, מקומות, מבטאים, נוף ומנהגים בעלי ניחוח מקומי מובהק.
דומינגו דה לה קלסדה
דומינגו דה לה קלסדה (ספרדית: Domingo de la Calzada, נולד ב-12 במאי 1019 - מת ב-1109) הוא קדוש נוצרי מארץ הבסקים. הוא אחד ממפתחי דרך סנטיאגו בלה ריוחה והפולחן הקשור בה ובמקום קבורתו המיתי של יעקב בן זבדי. שמו בספרדית הוא למעשה, מילולית, דומיניקוס של השביל/דרך.
דה לה קלסדה נולד כדומינגו גרסיה כבנם של איכר בשם חימנו גרסיה ואשתו, אורודולסה, בכפר וילוריה דה ריוחה, המצוי כיום ליד עיירה שהקים דומינגו והקרויה על שמו. בתחילה, ניסה להצטרף למסדר הבנדיטיקני (בוולוונרה ובסן מילאן דה לה קוגויה), אך נדחה. הוא הפך לנזיר מתבודד ביערות ליד איואלה, באותו אזור. ב-1039 הוא החל לעבוד עם גרגוריוס הרביעי מאוסטיה, שהיה הבישוף של אוסטיה ונשלח לקלאורה כשליח האפיפיור להילחם במכת ארבה בנווארה ובלה-ריוחה.
דומינגו דה לה קלסדה מת בסנטו דומינגו דה לה קלסדה בגיל 90.
סטיפה פלטיקוסה
קריירת מועדונים
פלטיקוסה התחיל את הקריירה שלו במועדון הקרואטי היידוק ספליט. הוא נבחר כשוער ראשון בעונה 1998/99 כאשר הוא החליף את השוער הקודם של הקבוצה טונצ'י גאבריץ'. אוהדי היידוק נתנו לו את הכינוי "תמנון" בשל הרפלקסים והקואורדינציה המצוינים שלו. ב-2002 הוא נבחר כשחקן השנה בקרואטיה מטעם העיתון "וצ'רני ליסט"; זורן סימוביץ' הוא השוער היחיד שקיבל את תואר זה קודם לכן.
ב-2003 עבר פלטיקוסה לשחטאר דונצק תמורת 2 מיליון יורו יחד עם חברו לקבוצה דאריו סרנה. בניגוד לסרנה, סטיפה לא כל כך הצליח בקבוצתו החדשה ואחרי שאיבד את מקומו בהרכב הוא הושאל חזרה להיידוק ספליט. בעונה 2006/07 חזר לשחטאר, אך שוב לא הצליח להיכנס להרכב.
ב-7 במרץ 2007 חתם חוזה של 3 שנים עם המועדון הרוסי ספרטק מוסקבה תמורת 3 מיליון יורו.
באוגוסט 2011 חתם חוזה עם רוסטוב לשנתיים וחצי. משחק הבכורה שלו נערך ב-13 באוגוסט 2011 מול קובאן קרסנודר, המשחק הסתיים 2-1 לזכות קובאן. פלטיקוסה נבחר לשחקן המצטיין של הקבוצה לעונת 2012/13 מטעם האוהדים. בתום עונת 2014/15 סטיפה עזב את הקבוצה לאחר סיום החוזה משיקולים משפחתיים.
ב-21 בדצמבר 2015 פלטיקוסה חתם חוזה בדפורטיבו עד סוף העונה.
טיבטית
טיבטית (Bod skad) היא השפה הרשמית בטיבט ומדוברת גם כן על ידי הפזורה הטיבטית ברחבי סין, הודו נפאל ובהוטן. מספר דוברי השפה כיום מוערך בכשישה מיליון. השפה משתייכת לענף הטיבטו-בורמי במשפחת הלשונות הסינו-טיבטיות.
היסטוריה
הופעתה של השפה הכתובה החלה עם יצירת הכתב הטיבטי בעקבות חדירת הבודהיזם לטיבט במאה ה-7 לספירה. השפה הספרותית התמסדה תוך כדי תרגום הטקסטים המקודשים מסנסקריט, לאחר מכן הוסיפה השפה להתפתח בעקבות העלאתן על הכתב של יצירות ספרות ואמנות רבות. בשפה הספרותית המודרנית השתמרו היטב צורות הדקדוק וההגיה העתיקות, למרות שבאוצר המלים קיים שינוי.
טונים
בדומה לשאר השפות האסיאתיות זוהי שפה טונאלית המבדילה בין טון גבוה לטון נמוך (בניב להסה).
קישורים חיצוניים
তিব্বতি ভাষা
פירמידת המזון של הדיאטה הים תיכונית
פירמידת המזון של הדיאטה הים תיכונית היא מדריך תזונה, שפותח על ידי הארגון Oldways Preservation Trust, על ידי בית הספר לבריאות הציבור בהרווארד וארגון הבריאות העולמי בשנת 1993.
הפירמידה, אשר נוצרה על סמך מחקרי תזונה עדכניים, מייצגת את האופן בו צריכה להיראות תזונה בריאה ומאוזנת על פי הדיאטה הים תיכונית, ומבוססת בין היתר על דפוסי התזונה בכרתים, יוון ודרום איטליה בשנות ה-60 של המאה ה-20, בתקופה בה שיעורי המחלות הכרוניות באזורים הללו של העולם היו מהנמוכים בעולם ותוחלת החיים של האוכלוסייה המבוגרת הייתה מהגבוהות ביותר בעולם - זאת על אף שהשירותים הרפואיים שהיו זמינים באותם האזורים היו מוגבלים למדיי. ממצאים אלה התבססו בחלקם הגדול על מחקריו של המדען אנסל קיז.
מחקרים מראים כי דפוס הצריכה של הדיאטה הים תיכונית מקדם בריאות ואריכות חיים. לאורך השנים פורסמו מחקרים המראים את הקשר שבין צריכה של דיאטה ים תיכונית לבין ירידה בסיכון של היווצרות מחלות שונות, כמו מחלות ריאות, מחלת אלצהיימר וכן הגנה מפני אלרגיות ואסתמה.
ניל גולדשמידט
גולשמידט נבחר למועצת העיר של פורטלנד בשנת 1970 ולאחר מכן לראשות העירייה בשנת 1972, והפך לראש העיר הצעיר ביותר של עיר אמריקאית גדולה. הוא קידם את התחדשותו של מרכז פורטלנד והיה בעל השפעה על מדיניות התחבורה באזור פורטלנד, בדגש על נטישת הכביש המהיר של הר הוד והקמת הרכבת הקלה מקס. הוא מונה למזכיר התחבורה של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'ימי קרטר ב-1979; בתפקיד זה הוא פעל להחייאת תעשיית הרכב הדואבת והסרת הפיקוח הציבורי של הממשלה על מספר תעשיות. הוא כיהן בתפקיד זה עד סוף כהונתו של קרטר ב-1981 ולאחר מכן כיהן כמנהל בכיר בחברת נייקי במשך מספר שנים.
הוא נבחר למושל ה-33 של אורגון ב-1986, לכהונה אחת. הוא עמד בפני אתגרים משמעותיים, שכללו בין היתר עלייה בסרבנות מיסים והכפלה של אוכלוסיית בתי הסוהר של המדינה. הוא עבד מעבר לקווי המפלגה כדי לצמצם את הרגולציה ולתקן את התשתיות של המדינה. בתקופת כהונתו נגלתה אורגון לכמעט שמונה שנים של מיתון. הרפורמות שלו בקופת הביטוח הלאומי לתאונות דרכים (SAIF), חברה לביטוח פיצויים של עובדי מדינה, הוכרזו בזמנו, אך עוררו ביקורת חריפה בשנים מאוחרות יותר.
למרות הפופולריות שלו, גולדשמידט עזב את המשרד רק לאחר תקופת כהונה אחת, והפך לשדלן רב-השפעה ושנוי במחלוקת. בשנת 2003, המושל טד קולונגוסקי מינה אותו למועצה להשכלה גבוהה של אורגון, תפקיד שהחזיק בו עד שהתפטר לאחר שהודה כי קיים מערכת יחסים מינית עם קטינה 30 שנים קודם לכן.
ראשית חייו
גולדשמידט נולד ביוג'ין שבעמק וילאמט באורגון, ב-16 ביוני 1940, ללסטר ה. גולדשמידט ואנט לוין. את לימודיו התיכוניים סיים בתיכון דרום יוג'ין. מאוחר יותר הוא למד באוניברסיטת אורגון, השוכנת גם כן ביוג'ין. הוא כיהן כנשיא מועצת התלמידים בבית הספר לפני סיום לימודיו הגבוהים בשנת 1963, בהם קיבל תואר ראשון במדעי המדינה.
הוא שימש כמתמחה אצל הסנאטורית מאוריין נויברגר בשנת 1964 בוושינגטון הבירה. בעודו שם, הוא גויס על ידי חבר הקונגרס האמריקני ממדינת ניו יורק, אלרד לוונשטיין להירשם בקמפיין זכויות האזרח של קיץ 1964 במיסיסיפי. גולדשמידט נישא למרגרט ווד בשנת 1965. היו להם שני ילדים, יהושע ורבקה, והתגרשו בשנת 1990. גולשמידט קיבל למד משפטים אוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1967. בין 1967 ל-1970 הוא עבד כעורך דין המתמחה בסיוע משפטי בפורטלנד.
קריירה פוליטית
בשנת 1970, ניל גולדשמידט הצטרף לפוליטיקה באורגון. הצטרפות זו החלה שלושה עשורים שבהן היה בעין הציבור במדינה, החל כראשה של העיר המאוכלסת ביותר באורגון וכמושל המדינה. בין לבין כיהן כמזכיר התחבורה בקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ימי קרטר.
בפורטלנד
גולדשמידט זכה במושב במועצת העיר של פורטלנד בשנת 1970. כחבר מועצת העיר (1971–1973) ולאחר מכן כראש עיריית פורטלנד (1973–1979), השתתף גולדשמידט בהחייאת העיר. הוא הוביל את נטישת הכביש המהיר של הר הוד, בנה הסכמה בקרב איגודי עובדים וגופים חזקים אחרים כדי להפנות את הכספים הפדרליים שהוקצו לכבישים המהירים לפרויקטים אחרים, ובסופו של דבר פעל להרחבת הכספים הפדרליים שהובאו לאזור עבור קו הרכבת הקלה "מקס" והתחבורה הציבורית בפורטלנד. נזקף לזכותו רבות פתיחת ממשלת העיר לפעילים ומיעוטים בשכונות, וכן מינוי נשים ואפרו-אמריקאים לעירייה, אשר נשלטו על ידי "מערכת עתיקה ושמרנית". במהלך מסע הבחירות לראשות העיר הוא פקפק בהרחבת כוח המשטרה בעיר, והעדיף להפנות משאבים למניעת פשע. לדברי נייג'ל ג'אקיס, כתב בווילאמט וויק, במשך שלושים שנה הוא היה "מנהיגה המוצלח והכריזמטי של אורגון".
מזכיר התחבורה
גולדשמידט מונה למזכיר התחבורה של ארצות הברית ה-6 ב-1979. מינוי הפגרה שלו, נערך בידי הנשיא ג'ימי קרטר ב-27 ביולי באותה שנה, כחלק מהיערכות מחדש של התפקידים בממשלו. הסנאט של ארצות הברית אישר את מינויו ב-21 בספטמבר, והוא הושבע ב-24 בספטמבר. בתפקיד זה, גולדשמידט היה ידוע במאמציו להחייאת תעשיית הרכב, ובהחלת דה-רגולציה על חברות התעופה, המשאיות והרכבות.
כחבר טרי בממשל קרטר ובפוליטיקה הלאומית, גולדשמידט התבלט לא רק על ניסיונו בתכנון התחבורה, אלא גם בחריפותו הפוליטית; בעקבות הצעתו הבלתי מוצלחת של קרטר להיבחר מחדש, הביע גולדשמידט ספקות לגבי עתידה של המפלגה הדמוקרטית אם לא תוכל ללמוד לטפח בעלות ברית פוליטיות בצורה יעילה יותר. בזמן שבילה בוושינגטון הבירה, הבין את גולדשמידט את ייעודו בפוליטיקה. הוא נשאר בתפקידו עד סוף כהונתו של קרטר. בסוף 1979, ראש ועידת הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית, ג'ון אנדרסון, קרא לגולדשמידט להתפטר. גולדשמידט התפטר בתום הכהונה של קרטר ב-20 בינואר 1981.
מושל אורגון
ביוני 1985 הכריז גולדשמידט על מועמדותו למושל אורגון. שמו המוכר והלאומי וכן זכות גישתו לתרומות גדולות באמצעות קשריו העסקיים והפוליטיים הפכו אותו למועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד זה. הוא ניצח בקלות את חבר הסנאט של מדינת אורגון, אדוארד נ. פאדלי במאי 1986 בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לתפקיד. גולדשמידט ניצח את מזכיר המדינה הרפובליקני, נורמה פאולוס, בבחירות הכלליות 1985 ברוב של 52%-48%, ובכך החליף את המושל הרפובליקני ויק אטייה, והפך למושל ה-33 של המדינה.
מדיניותו של גולדשמידט לפיתוח כלכלי חיברה בין הליברלים הדמוקרטים לבין מנהיגי העסקים הרפובליקנים. התמקדותו האישית הייתה על זכויות הילד, עוני ופשע, אבל האתגר של עמידה בצרכים הולכים וגדלים נוסף על צמצום התקציב היה הנושא העיקרי בכהונתו. תנועה המתנגדת למיסים צמחה בתקופת כהונתו, והובילה לחקיקת "מדד 5", תיקון לחוקת אורגון ב-1990, אשר קבע מגבלות על מס רכוש של מדינת אורגון על נדל"ן. פועלו נזכר במילים "קאמבק אורגון", לאחר שהביא את המדינה לכמעט שמונה שנים של מיתון, דרך הרפורמה הרגולטורית שלו ותיקון תשתיות המדינה.
גולדשמידט פיקח על התרחבות גדולה של מערכת הכליאה של המדינה. במאי 1987 הוא שכר את מייקל פרנק, שפיקח מערכת בתי הסוהר של ניו מקסיקו בשנים 1983–1987, על מנת לחדש את בתי הסוהר של המדינה, אשר תוארו על ידו כצפופים וטעוני שיפור רב.על פרנק הוטל לפקח על תוכנית להוספת יותר מ-1,000 מיטות חדשות למערכת בתי הסוהר. פרנק נרצח במגרש החנייה של מחלקת בתי הסוהר בשנת 1989.
ב-1990 עסק גולדשמידט בעסקים, עבודה וביטוח, ששינו את תקנות הפיצויים של עובדי המדינה. פיצוי עובדים היה נושא שנוי במחלוקת באורגון למשך זמן מה, לדוגמה קופת הביטוח הלאומי לתאונות דרכים (SAIF), שביטחה כ-35% מכוח העבודה. בית המחוקקים העביר חוק כתוצאה מכך. השינויים נחשבו לטובת ענף הביטוח והאינטרסים העסקיים, על חשבונם של התובעים, אשר נדרשו לקבוע ביתר הרחבה כי מעסיקיהם היו אחראים לפגיעה בעבודה. גם שנים לאחר שנחקק החוק הנושא נשאר שרוי במחלוקות, אשר הובאו לידי ביטוי בין היתר בתביעות משפטיות ומאמצים שונים לשינוי החוק.
גולדשמידט סירב להתמודד מחדש בבחירות 1990, למרות התפיסה הרווחת כי יכול היה בקלות להיבחר מחדש; הוא הזכיר אז קשיים בחיי הנישואין. ברני ג'וסטו, שהיה הנהג של גולדשמידט בתחילת כהונתו ולאחר מכן הפך לשריף של מחוז מולטנומה, היה, לפי שמועות, בקשר רומנטי עם אשתו של גולדשמידט מארגי (ומאוחר יותר היה יצא איתה בגלוי לאחר שהתגרשו).
לאחר החיים הציבוריים
ב-1991, גולדשמידט ייסד משרד עורכי דין וייעוץ בשם "ניל גולדשמידט בערבון מוגבל", ארבעה ימים לאחר שסיים את תפקידו כמושל. בין לקוחותיו נמנו שניצר השקעות, נייקי, פאסיפי קורפ, פול אלן, בכטל אנטרפרייז (חברה בת של חברת ההנדסה בכטל) ו-SAIF.
אפילו מחוץ למשרה ציבורית נבחרת, הוא נחשב לדמות הפוליטית החזקה ביותר במדינה במשך שנים רבות. השפעתו התפשטה בכל רחבי המדינה והאומה. הוא נשאר פעיל בפורטלנד, דגל בהרחבת סאות' פארק בלוקס (רצועה של שטח פארק פתוח העובר דרך מרכז העיר פורטלנד). גולדשמידט סייע בעסקה שהובילה לבניית "מקס רד ליין", תחבורה מסילתית לנמל התעופה הבינלאומי של פורטלנד שנפתחה בשנת 2001.
גולדשמידט מתח בשנים האחרונות ביקורת עבור חלק מפעילותיו העסקיות. ב-2002 הוא שִדְל את המנהיגים העסקיים והמדיניים בפורטלנד לתמוך בהשתלטותו העוינת על תעשיות ווילאמט, שהייתה אז החברה היחידה בפורטלנד שדורגה ב-500 החברות הראשונות על ידי כתב העת Fortune. הביקורת על פעילותו העסקית של גולדשמידט הגיעה לשיאה כאשר ב-13 בנובמבר 2003 מינה אותו המושל טד קולונגוסקי למועצה להשכלה גבוהה של אורגון.
מינויו של גולדשמידט היה צפוי תחילה להיתקל בהתנגדות מועטה. עם זאת, מספר חברי הסנאט של אורגון הביעו דאגה בנוגע למעורבותו של גולדשמידט ב-SAIF, בשל חוסר הגינות אפשרי בעסקאות שהיו לו ולאשתו עם חברת "טקסס פסיפיק". הסנאטורית ויקי ווקר, בפרט, הייתה מבקרת גלויה של גולדשמידט. הביקורת הגוברת על הקריירה של גולדשמידט, נוסף על קשיים של עיתונאים להשיג גישה לרשומות מימיו כמושל, הובילו בסופו של דבר לגילוי שערורייה שבה קיים יחסי מין בלתי חוקיים עם קטינה. שערורייה זו התרחשה לפני עשרות שנים, בתקופתו כראש עיריית פורטלנד. גילויים אלה שמו סוף לקריירה של גולדשמידט במרכז הפוליטיקה והעשייה הפוליטית של אורגון.
פרשת ההתעללות המינית
במאי 2004, סדרת אירועים וגילויים מתמשכים גרמו לגולדשמידט להודות כי קיים מערכת יחסים מינית עם נערה צעירה בשנות ה-70 של המאה ה-20; הקץ המהיר של הקריירה הפוליטית שלו, כולל התפטרותו מכמה ארגונים בולטים הובילו להעברת מסמכיו הרבים מן החברה ההיסטורית של אורגון הפרטית לגנזך המדינה של מדינת אורגון.
ב-6 במאי, תחת לחץ של העיתון "וילאמט וויק", גולדשמידט הכריז בפומבי כי קיים יחסי מין עם נערה בת 14 (הקורבן ציינה מאוחר יותר שהיא הייתה אז בת 13) במשך תקופה ארוכה במהלך כהונתו הראשונה כראש עיריית פורטלנד. יחסי מין עם אדם מתחת לגיל 16 מהווה אונס סטטוטורי על פי החוק באורגון, עבירה שהעונש עליה הוא עד חמש שנות מאסר. אך עם פרסום קיום יחסי המין, חלה התיישנות על השערורייה, מה שהפך את גולדשמידט לחסין מכל תביעה או משפט בנדון.
לפי החוק באורגון, גולדשמידט היה נדרש להירשם כעבריין מין, אילו הורשע באונס סטטוטורי. העובדה שחוק ההרשמה לא עבר עד שנת 1997, לאחר שהסתיימו יחסי המין האסורים, לא פטרה אותו מהרישום. נקבע כי רישום העבריינים שפעולותיהם בוצעו בטרם חלוף החוק אינו מפר את חוקת אורגון או את איסור החוקה של ארצות הברית על חקיקה למפרע.
מכתב הווידוי של גולדשמידט פורסם בעמוד הראשי של עיתון "האורגוניאן" ("The Oregonian"). מכתב זה היה שונה מהתיאור של העיתון "וילאמט וויק", בעיקר בנוגע למשך מערכת היחסים ("כמעט שנה" על פי גולדשמידט, אבל שלוש שנים על פי וילאמט וויק) ובשימוש של גולדשמידט במונח "פרשה" כדי לאפיין אותו. האורגוניאן זכו לביקורת על הסיקור והשימוש במונח "רומן". מחברים ועורכים באורגוניאן הודו כי נפלו טעויות בטיפולם במקרה, אך הכחישו כי רצון לכאורה להגן על גולדשמידט הביא לטעויות. וילאמט וויק זכה בפרס פוליצר לדיווחי חקירה לשנת 2005.
במשא ומתן הראשוני שלו עם וילאמט וויק, גולדשמידט הסכים להתפטר מתפקידו בקבוצת טקסס פסיפיק ובמועצה להשכלה גבוהה, מה שעשה. החלטתו ב-1990 שלא לרוץ לתקופת כהונה שנייה כמושל, לאחר זמן רב של השערות, הוסברה לבסוף. התפתחויות נוספות גילו כי גולדשמידט נעזר באיש העסקים רוברט ק. בורטצ'ל, תוך שמירה על ההתעללות בנערה בחשאיות. בתמורה, גולדשמידט נתן את תמיכתו בהצעתו של ברטצ'ל (שלא הצליחה) להאריך את החכירה של ספינות המגורים על נהר וילאמט.
בעקבות תלונות של התקשורת המקומית על גישה מוגבלת למסמכים הציבוריים של גולדשמידט המאוחסנים בחברה ההיסטורית של אורגון, הודיע גנזך המדינה כי ב-29 במאי ישתלט על 256 קופסאות שבהן מסמכיו של גולדשמידט במטרה להבטיח גישה ציבורית כהגדרתה בחוק המדינה אשר עבר בשנת 1973. חוק זה דרש לשמור על גישה ציבורית לרשומות מסוג זה, אך לא ציין היכן הרשומות צריך להתאכסן. בעקבות החלטתו של גולדשמידט למסור את המסמכים לטיפול בחברה ההיסטורית של אורגון, העביר בית המחוקקים חוק המחייב את מושלי העתיד להשאיר את מסמכיהם בארכיון המדינה. רשומות רבות פורסמו באתר האינטרנט של ארכיון מדינת אורגון בתחילת 2005.