cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמציה חיוני
מפיק קולנוע
ב-1972 הפיק חיוני את הסרט ״הטרמפיסט״, בבימויו של עמוס ספר, ובכיכובו של אשר צרפתי. הסרט שצולם בשפה האנגלית ונקרא An American Hippie In Israel זכה לתחייה מחודשת והפך לסרט קאלט המוקרן בסינמטק תל אביב וצובר קהל מעריצים רחב יותר ויותר.
בין השנים 1967–1973 הפיק עשרות סרטים קצרים ופרקים בסדרות טלוויזיה ישראליות וזרות.
חיים מאוחרים
ב-1973 נשלח חיוני מטעם ההסתדרות הציונית כשליח לניו-יורק במסגרת התוכנית ״דור המשך״. אחרי שלוש שנים בתפקיד, נשאר עוד שנה בניו-יורק וכתב ספר ותסריט באורך מלא, וניסה ללא הצלחה להפיק סרט אמריקאי. בשובו ארצה בשנת 1977 הרצה במחלקת הקולנוע של אוניברסיטת תל אביב, והקים את חברת "רמות הפקות", שהפיקה סרטים תיעודיים. ב-1981 הפיק את הסרט ״האיש שבא לקחת״ בכיכובם של אסי דיין וזאב רווח.
קשיי הפקת סרטים בישראל שחקו את חיוני שבסופו של דבר החליט ב-1982 לעזוב את ישראל עם משפחתו ולהגר לקנדה. שם שרת כמגייס כספים לאוניברסיטת הנגב ואוניברסיטת ובר-אילן, ושם חי עד מותו מהתקף לב ביוני 1990, בגיל 56. בנו, דן חיוני, הוא במאי תיאטרון ואמן רב-תחומי המתגורר בלוס אנג'לס.
פילמוגרפיה
– צלם, איש סאונד
הר אדם (איי פוקלנד)
הר אדם (באנגלית: Mount Adam) או הר אינדפנסיה או הר בופור (בספרדית : Monte Independencia או Monte Beaufort) הוא הר באי פוקלנד המערבי שבאיי פוקלנד.
ההר הוא חלק מרכס הרי היל קוב.
גובהו של הר אדם 700 מטרים מעל פני הים.
ההר הוא ההר הגבוה ביותר באי פוקלנד המערבי, והשני בגובהו באיים; ההר הגבוה באיי פולקנד הוא הר אוסבורן, שגובהו 705 מטרים מעל פני הים.
בפסגת ההר מצויים שרידי קרקסים קרחוניים - שרידים לקרחונים אשר כיסו בעבר את ההרים.
לקריאה נוספת
• Will Wagstaff, Falkland Islands, P 129
שנות ה-90 של המאה ה-14
שנות ה-90 של המאה ה-14 היו העשור העשירי והאחרון של המאה ה-14, החלו ב־1 בינואר 1390 והסתיימו ב־31 בדצמבר 1399.
בלו (להקה)
בלו (Blue) היא להקת בנים אנגלית שמורכבת מארבעה זמרים: סיימון וב, לי ריאן, דאנקן ג'יימס ואנתוני קוסטה. ההרכב זכה להצלחה רבה גם בממלכה המאוחדת וגם במדינות אחרות בעולם, ומכר בסך הכל כ-15 מיליון עותקים מתקליטיו. הוא הוקם ב-2001 והתפרק ב-2005. באפריל 2009, התאחדו חברי ההרכב לסיבוב ההופעות Best of Blue. הלהקה השתתפה באירוויזיון 2011 עם השיר "I Can" ("אני יכול"), כנציגת הממלכה המאוחדת.
2002 – One Love
ב-4 בנובמבר 2002 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "One Love". אלבום זה הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי. מתוך האלבום יצאו 3 סינגלים: שיר הנושא והסינגל הראשון "One Love", שהגיע למקום השלישי במצעד הבריטי; הסינגל השני "Sorry Seems to Be the Hardest Word", גרסת כיסוי לשיר של אלטון ג'ון שכללה גם הופעת אורח של ג'ון, ושהגיעה למקום הראשון במצעד הבריטי; והסינגל השלישי והאחרון "U Make Me Wanna", שהגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי.
2003 – Guilty
ב-3 בנובמבר 2003 יצא האלבום השלישי של בלו, "Guilty". הוא הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי. מתוך האלבום יצאו 4 סינגלים: שיר הנושא והסינגל הראשון "Guilty", שהגיע למקום השני במצעד הבריטי; הסינגל השני "Signed, Sealed, Delivered I'm Yours", גרסת כיסוי לשיר של סטיבי וונדר שכללה הופעת אורח של סטיבי וונדר ואנג'י סטון, ושהגיעה למקום האחד עשר במצעד הבריטי; הסינגל השלישי "Breath Easy" שהגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי; והסינגל הרביעי והאחרון "Bubblin", שהגיע למקום התשיעי במצעד הבריטי.
2004 – Best Of Blue
ב-15 בנובמבר 2004 יצא אלבום האוסף הראשון של הלהקה, הוא אלבומה האחרון לפני הפירוק. האלבום, "Best Of Blue", כלל את כל 12 הסינגלים הקודמים של הלהקה וכן שלושה שירים חדשים. האלבום הגיע למקום השישי במצעד האלבומים הבריטי. מתוך האלבום יצאו 3 סינגלים: הסינגל הראשון "Curtain Falls", שהגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי; הסינגל השני "Get Down On It", גרסת כיסוי לשיר של קול אנד דה גאנג, שבה שיתפה הלהקה פעולה עם קול אנד דה גאנג והראפרית ליל קים, שיצאה רק במספר מדינות באירופה; והסינגל השלישי והאחרון "Only Words I Know", מתוך גרסת המעריצים המיוחדת של האלבום, שיצא בגרמניה ובאיטליה והגיע במצעדים המקומיים במדינות אלה למקומות ה-55 וה-2 בהתאמה.
2011 – איחוד הלהקה והשתתפות באירוויזיון
ב-29 בינואר 2011 הכריזו חברי להקת בלו שהם חוזרים לפעילות משותפת ושהם ייצגו את בריטניה באירוויזיון 2011 עם השיר "I Can", הסינגל הראשון שלהם מזה 6 שנים. בתחרות הם זכו במקום ה-11. במצעד הבריטי הסינגל הגיע למקום ה-16. כמו כן הם הכריזו שהם עובדים על אלבומם הרביעי, הראשון מזה 7 שנים. את האלבום הם כותבים בין היתר עם הזמר ויוצר ה-R&B האמריקאי ני-יו, והם גם אישרו שיתוף פעולה עם הזמר ברונו מארס, איתו הם כתבו שיר בשם "Black And Blue". האלבום יצא לקראת סוף 2011.
2013 – Roulette
ב-25 בינואר 2013 הוציאו בלו את אלבום הקאמבק שלהם "Roulette", שיצא תחילה רק בגרמניה. הסינגל המוביל מתוך האלבום הוא בלדת הרוק הקל "Hurt Lovers", שיצאה אף היא בינואר בגרמניה בלבד.
לילך סגל
לילך סגל (נולדה ב-1 בדצמבר 1966) היא שחקנית, מורה למשחק ובמאית תיאטרון ישראלית, מאז שנת 2003 משמשת בתפקיד המנהלת האמנותית והפדגוגית בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
ביוגרפיה
סגל נולדה בחיפה. בגיל 8 עברה עם אימה לקיבוץ רמת השופט. במהלך השירות הצבאי השתתפה כמורה חיילת בפרויקט ייחודי של משרד החינוך להוראת דרמה בבתי ספר תיכוניים בטבריה.
בשנת 1994 סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק בית צבי, ובשנים 1996–1998 גם לימדה משחק בבית הספר והשתתפה בתרגילי בימוי.
בין השנים 1999–2003 הייתה מורה למשחק ובמאית בבית הספר לאומנויות ע"ש אריסון.
בשנת 2003 החלה בתפקיד מנהלת אומנותית ופדגוגית בבית הספר למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין.
בשנת 2019 יזמה את פרויקט "במאים צעירים" במסגרתו מביימים בוגרי בתי ספר למשחק סצנות מתוך מחזאות עולמית במשך חודש וחצי עם תלמידי שנה א'.
חיים אישיים
סגל הייתה נשואה לבמאי שחר סגל ולשניים ילדה משותפת. כיום מתגוררת עם בן זוגה בבית דגן.
רוט ד'אוקסיטני
רוט ד'אוקסיטני (שם רשמי בצרפתית: La Route d'Occitanie – La Dépêche du Midi) הוא מרוץ אופני כביש בקטעים שנערך בחבל אוקסיטניה מאז 1977. המרוץ נערך בדרך כלל כשבועות ספורים לפני הטור דה פראנס ומשמש כמרוץ הכנה לקראתו. הוא נמצא בדרג 2.1 כחלק מסבב המרוצים האירופאי של ה-UCI.
היסטוריה
המרוץ נוסד בשנת 1977 בשם "Tour du Tarn", אז ניצח בו ז'אק אסקלאנס המקומי. בשנת 1982, עבר להיקרא ה-"Tour Midi-Pyrénées". בשנת 1988 המרוץ עבר להיקרא "לה רוט דו סוד", והמרוץ מוכר וידוע בשם הזה, בשנת 2018 שונה שם המרוץ לשמו הנוכחי. שיאן הניצחונות במרוץ הוא ז'ילבר דוקלו-לסל המקומי, שניצח ב-1980, 1983, ו-1989.
מריה א׳ בקט
מריה א׳ בקט, באנגלית: Maria a'Becket (7 ביולי 1839 – 7 בספטמבר 1904) הייתה ציירת אמריקאית הקשורה לאסכולת ברביזון.
ביוגרפיה
מריה גרייבס בקט נולדה בפורטלנד, מיין. אביה, צ'ארלס בקט (בערך 1813–1866), היה רוקח שלימד את עצמו לצייר לאחר שהבין את תשוקתו לכך. הוא היה "היליד הראשון בפורטלנד מיין שהצליח בז'אנר ציור הנוף" ו"הציג באיגוד האמנות האמריקאי ב-1847, 49 ו-50".
הוא גידל אותה בסביבה אמנותית. באותו הזמן רשת מסילות הברזל התרחבה מאוד ברחבי ארצות הברית, בקט עבדה עם אביה כדי להמחיש עבור דודה את התפשטות הרכבת לצורך קידום המכירות. בשנת 1866, משפחת בקט נכחה בשריפה הגדולה של פורטלנד, שריפה שהחלה מתערובת זיקוקי דינור של הרביעי ביולי, אוויר יבש וטמפרטורות חמות. זו הייתה השריפה ההרסנית ביותר באותה תקופה בהיסטוריה האמריקאית; היא פגעה באלפיים בניינים והותירה כמעט עשרת אלפים משלושת-עשר אלף אזרחי העיר חסרי בית. השריפה הזו הרסה את בית משפחתה של בקט ואת עסקי הרוקחות וגרמה גם למותו של אביה חודשיים לאחר מכן. לאחר הטרגדיה הזו, מריה, אמה ואחיה ג'ון המירו את דתם לקתולית. "מריה וג'ון הוציאו את האות 't' השני משם משפחתם ואימצו את השם "א' בקט", כמו של הקדוש הקתולי מימי הביניים סנט תומאס א' בקט".
קריירה
היא הייתה בין האמנים האמריקאים הראשונים שלמדו עם ציירי אסכולת ברביזון, וידועה כמי שהתרכזה בנוף כפרי לא פורמלי התואם את תפיסות הטבע הרומנטיות. ציירי הברביזון באירופה, כמו תאודור רוסו, ז'ול דופרה, קמיל קורו וז'אן פרנסואה מילה, הקדישו עצמם למסגרות הטבע שבהן השתמשו כהשראה. ויליאם מוריס האנט היה מהראשונים שאימץ וקידם את סגנון הברביזון באמריקה. האנט למד אמנות בפריז וחיפש דרך ספונטנית יותר לטפל בצבע כאשר נתקל ב"הזורע" של מילה ורכש אותו לתצוגה בבוסטון. "התובנה של אמני ברביזון הייתה שטיפול חופשי יותר בצבע יכול ללכוד הערכה רעננה של המקצבים הספונטניים של הנוף הטבעי" שאותם אימץ האנט והביא לאמריקה. האנט החל ללמד בבוסטון, ואליו הצטרפה בקט, בשיעור שיועד אך ורק לנשים. סגנון הציור הצרפתי לא נחשב גברי מספיק כדי שגברים אמריקאים ירצו להצטרף. בקט התפתחה במהירות ממשנתו של האנט אל המקור, וביקשה את שארל-פרנסואה דאוביני שילמד אותה באזורים הכפריים מצפון לפריז "כנראה באביב ובקיץ 1876".
היא ודוביני היו מאוד דומים בהשפעותיהם הקתוליות ובמהירות הציור. הקשר הזה הוביל את בקט להתקרב מאוד אל דאוביני ומשפחתו; נדיר היה שצייר אמריקאי יצטרף למעגל הפנימי הצרפתי. נאמר "בקט עוקבת אחר דאוביני במשיכות המכחול המשוחררות, דמויות הסקיצות, 'הציוריות', טווח הצבעים יוצא הדופן שלה, ובחירתה כנושא בתפאורה טבעית רגילה. אפילו המלנכוליה המצוטטת לעיתים קרובות של דאוביני מזכירה את 'המוזר' את העצב שזיהתה בקט בעבודתה שלה". נוף הנהר שבו למדו היא ודוביני היו אבן שואבת לאמנים מהמאה ה-19 שלימים נודעו כאימפרסיוניסטים, כמו רנואר, פיסארו ומונה. בזמן שבקט בילתה את זמנה בסנט אוגוסטינוס, היא ראתה עצמה כאמנית. אמני מלון פונס דה לאון אירחו פטרונים פוטנציאליים ומכרו את יצירותיהם בקבלות פנים חגיגיות בסוף השבוע, בהן בקט בלטה כ"אשת שיחה מבריקה, ומספרת סיפורים מענגת' שהצלחתה החברתית מנעה ממנה לפעמים לפתוח את הסטודיו שלה".
לאחר מותה של בקט ב-7 בספטמבר 1904, היא תוארה כ"ציירת בעלת עוצמה לא אחידה. יש מבקרים הטוענים שבמיטבה מריה א' בקט לא התעלתה על כל ציירת נוף אמריקאית". ״הפלורידה טיימס״, תיאר את "הצלחתה להראות לעולם מה אישה יכולה לעשות למרות הקשיים שודאי היו מביאים את רוב הגברים לייאוש", וטען כי הצלחתה "עודדה אלפי נשים במאבקיהן למצוא מקומות לעצמן.
בקט סייעה לפלס דרך לנשים שרצו להיכנס לעולם הציור המקצועי שנשלט על ידי גברים באמריקה של המאה התשע-עשרה. היא הצליחה לעשות זאת תוך גישור בין הרעיונות הצרפתיים האוונגרדיים של ברביזון ותנועת הבת שלה, האימפרסיוניזם, בהקשר אמריקאי לחלוטין.
רמת ארבל
רמת ארבל הוא יישוב בגליל התחתון, שתי המשפחות הראשונות של היישוב התיישבו בו ביולי 2022. היישוב על קרקע שרובה או כולה בבעלות מספר רוכשים יהודים. הקמת היישוב אושרה בהחלטת ממשלה ביולי 2002 ובעידוד המועצה המקומית, ואושרה שוב ב-2023, עם זאת כיום המגורים במקום אינם לפי החוק.
הליך התכנון
מספר יהודים רכשו קרקע במטרה להקים עליה יישוב יהודי. על פי התכנית הראשונית ביקשו בעלי הקרקע, בהובלת עו"ד דוד קירשנבום, להגיש הצעה לפיה יבנו ביישוב 1,600 יחידות דיור. בעקבות התנגדויות שונות אישרה הוועדה המחוזית תכנית בת 500 יחידות דיור. לפי התכנון היו אמורות להיבנות במקום 500 יחידות דיור. במרץ 2013 המועצה הארצית לתכנון קבעה שיש לאשר בממשלה את התכנית. ב-2 ביולי 2023 החליטה ממשלת ישראל על ביצוע עבודות מטה לצורך הקמת יישוב חדש באזור רמת ארבל. המועצה האזורית הודיעה שתהיה אכיפה נחושה נגד התיישבות לא חוקית הסמוכה למחלף מסד.
המינבר במערת המכפלה
המינבר במערת המכפלה הוא מינבר (דוכן תפילה) שנבנה במאה ה-11 ונמצא במסגד אל-ג'וואלי שבמערת המכפלה בחברון. המינבר הוזמן בשנת 1091 על ידי באדר אל-ג'מאלי, וזיר בכיר בשושלת הפאטמית, עבור מסגד שיעי באשקלון. בשנת 1191 העביר אותו צלאח א-דין מאשקלון למסגד אל-ג'וואלי בחברון.
תיאור המינבר
המינבר עשוי מפיסות עץ רבות שהוצמדו זו לזו ויוצרות עיטור גיאומטרי, והוא נחשב ליצירת מופת באמנות האסלאמית. זהו המינבר העתיק ביותר שנותר בסגנון זה ועדיין משמש לתפילה. המינבר במסגד אל-אקצא בירושלים, שאף הוא הועבר לירושלים מחלב על ידי צלאח א-דין, עוצב בסגנון דומה.
המינבר כולל גרם מדרגות שבתחתיתו פתח כניסה ובראשו כיפה, והוא מקושט בעיטורי מוקרנס מוזהבים. דלתות המינבר מורכבות משני לוחות ועליהם מגולפים הדפסי כוכבים גיאומטריים. מעל לדלתות ועל המשקופים מותקנים לוחות עם כתובות בערבית בכתב כופי, המתעדות את בניית המינבר והמסגד המקורי באשקלון. צלעות המינבר מעוטרות בערבסקות המבוססות על צורות גאומטריות דמויות משושים.
היסטוריה
על פי המסורת המוסלמית, המינבר הראשון נבנה על ידי מוחמד במדינה בשנת 629, ולאחר מכן הפך המינבר לסמל דתי ופוליטי. המינבר הוא מקום מושבו של האימאם במסגד, ומשמש כבמה לדרשות דת בימי שישי, הנושאות לעיתים גם אופי פוליטי.
המינבר במערת המכפלה הוזמן במקור בשנת 1091 או 1092 על ידי באדר אל-ג'מאלי, וזיר בכיר בשושלת הפאטמית, שכבשה זמן קצר לפני כן את שטחי מערב סוריה וארץ ישראל. באותה עת אשקלון נחשבה לעיר קדושה עבור השיעים, שהאמינו כי באחד הקברים בעיר נמצא ראשו של חוסיין (בן עלי). אל-ג'מאלי ציווה לבנות מסגד גדול באשקלון, בסמוך לקבר, והזמין מינבר מיוחד עבור המסגד.
מאוחר יותר, בשנת 1153, החליטו שליטי השושלת הפאטמית להעביר את קברו של חוסיין בן עלי למסגד חדש בקהיר, הנקרא כיום, והמינבר שהוזמן על ידי אל-ג'מאלי נותר באשקלון. בשנת 1187 כבש צלאח א-דין, מנהיג השושלת האיובית, את ירושלים מידי הצלבנים. הוא חשש שאשקלון תהיה חשופה להתקפות נגד מצד הצלבנים ובשנת 1191 החליט להרוס את העיר, אך לפני כן הוא העביר את המינבר הפאטמי למסגד במערת המכפלה בחברון, שם הוא נמצא עד היום.
המינבר הוא אחד משלושת דוכני תפילה שנתרמו על ידי צלאח א-דין. האחרים מוצבים במכה ובמסגד אל-אקצא.
לה סמין
לה סמין (בהולנדית: Le Samyn) הוא מרוץ אופני כביש חד-יומי שנערך בואלוניה, בלגיה, מאז 1968. המרוץ נקרא על שם ז'וזה סמין, מנצח המרוץ הראשון שמת לאחר תאונה במהלך מרוץ ב-1969. יוהאן קפיוט המקומי מחזיק בשיא הניצחונות עם שלושה ניצחונות.
היסטוריה
המרוץ נוסד בשנת 1968 ונקרא בשם "Grand Prix de Fayt-le-Franc", כשז'וזה סמין הצרפתי מנצח במרוץ. שנה לאחר מכן במהלך מרוץ אחר, מת סמין, ובעקבות כך שונה שם המרוץ ל-"Grand Prix José Samyn", וכיום כאמור נקרא "Le Samyn" כאמור.
יוהאן קפיוט הבלגי ניצח את המרוץ בשנת 1992, 1994 ו-1995 והוא שיאן הניצחונות במרוץ עם שלושה כאלו. משנת 2020 המרוץ הוא בדרג 1.1 של הסבב האירופי של ה-UCI. מ-2012 מתקיימת גם מהדורת המרוץ לנשים.
תאי מיקום
תאי מיקום (באנגלית: Place cells) הם תאי עצב במוח יונקים המבצעים ירי נוירוני מוגבר כאשר בעל החיים נמצא באזורים מרחביים ספציפיים.
תאי המיקום נמצאו לראשונה על ידי ג'ון אוקיף ותלמידו ג'ונתן דוסטרובסקי בשנת 1971.
תאים דומים הנקראים תאי סריג (Grid cells) מבצעים מיפוי מלא של האזור בו נמצא בעל החיים, ואשר לפי התיאוריה מהווים מקור וקלט ליצירת תאי המיקום.
מקור תאי המיקום הם בעיקר באזור ההיפוקמפוס, אם כי נמצאו עדויות לקיומם באזורים נוספים.
תבליט האניירי
תבליט האניירי (גם תבליט גזבלי) הוא תבליט חתי על גבי מצוק סלע, השוכן ליד העיירה האניירי, השוכנת על הדרך המובילה מטופנבלי (Tufanbeyli) לדבלי (Develi) בנפת קייסרי  במרכז אנטוליה בטורקיה, כ-80 ק"מ מדרום-מזרח לעיר קייסרי. בתקופה החתית עברה במקום דרך עתיקה שעברה דרך מעבר גזבלי, שהתנשא לגובה של 1960 מטר, דרך הרי הטאורוס. דרך זאת קישרה בין לבה של הממלכה החתית בנהר הקיזילאירמאק עם קיליקיה. בצידו השני של מעבר ההרים בצד הצפון-מערבי נמצא תבליט אימאמקולו (İmamkullu relief). תבליט זה הוא אחד מחמישה תבליטים מהתקופה החתית שנמצאו באזור בין השנים 1880 ועד 1939, יותר מאשר בכל מקום אחר באנטוליה. ארבעת התבליטים האחרים הם: תבליט פירקטין, תבליט אימאמקולו, ושני תבליטי טאשצ'י.
תיאור
תבליט האניירי התגלה ב-1939 על ידי עלי ריזה ילין (Ali Rıza Yalgın), שהיה באותה עת המנהל של המוזיאון הארכאולוגי של אדנה. התבליט מתוארך למאה ה-13 לפנה"ס. התבליט מתנשא כ-4 מטר מעל פני השטח, גובהו כ-2 מטר ורוחבו 3.5 מטר. בצידו השמאלי של התבליט מתואר שור העומד על כתפיהן של שתי אלות ההר. כתובת הירוגליפית מציינת ששמו של השור הוא האל שרומה (Sarruma), שמשמעות שמו היא "מלך ההרים". הוא היה בנו של האל תשוב. במרכז התבליט עומד לוחם, כשפניו מופנים לצד שמאל, כשעל כתפו השמאלית תלויה קשת ובידו הימנית הוא אוחז בחנית. הלוחם לבוש בטוניקה קצרה, ונעליו מחודדות.
כתובת על גבי התבליט מזהה אותו כ"בנו של מלך" ושמו כפי שזוהה הוא כנראה קולאנמואה (Ku(wa)lanamuwa). שם זה מופיע גם על גבי תבליט מנסינה (Manisa relief) ועל גבי תבליט אימאמקולו, אבל אין מידע אם הם מתייחסים לאותו אדם. הכתובת ההירוגליפית בשפה הלווית מופיעה משמאל לראשו של הנסיך. מאחורי גבו של הנסיך מופיעה כתובת נוספת והיא כנראה אינה קשורה לדמויות בתבליט. חוקר השפה הלווית דייוויד הוקינס (J. David Hawkins) קורא בכתובת את השם "טארהונטאביג'אמי" (Tarḫuntabijammi). ייתכן וכתובת זאת הוספה בשלב מאוחר יותר. הוקינס קישר שם זה לשם של הנסיך "טארהונטאביג'ה" (Tarḫuntabija), ששמו מופיע על גבי תבליט המייט (Hemite relief).
בשנת 2013, האתר נמצא פגוע כשהדמויות והכתובת קשות לפיענוח.
פולוהי
היסטוריה
פולוהי הוקמה בסוף המאה ה-19 בזמן בניית מסילת רכבת שנועדה לחבר את נמל ים של ברדיאנסק עם דונבס וחרקוב.
ב-1928 שמו של היישוב שונה לצ'ובריבקה, על שמו של אחד הפעילים האוקראינים של המפלגה הקומוניסטית. ב-1937 ליישוב הוחזר השם הקודם פולוהי, שנה לאחר מכן קיבלה מעמד של עיר.
ב-5 באוקטובר 1941 העיר נכבשה על ידי הגרמנים, שוחררה על ידי הצבא האדום ב-17 בספטמבר 1943. בזמן הכיבוש בעיר נרצחו כ-700 אנשים (165 מתוכם ילדים), כאלף איש נלקחו לעבודות כפייה בגרמניה.
אוכלוסייה
אוכלוסיית פולוהי לפי שנים:
אוסייק
אוסייק (בקרואטית: Osijek) היא העיר הרביעית בגודלה בקרואטיה, והגדולה ביותר בחבל סלאבוניה, ובמחוז אוסייק-ברניה. אוסייק ממוקמת על הנהר דראבה, קרוב לשפכו אל נהר הדנובה, בגובה 94 מטר.
היסטוריה מוקדמת
המתיישבים הראשונים באוסייק בתקופת האבן החדשה היו שבטים אילירים. הקיסר הרומי אדריאנוס העלה את מעמד היישוב הישן, מורסה, לקולוניה עם פריבילגיות בשנת 131. מאז ליישוב הייתה היסטוריה רבת תהפוכות ובה מספר קרבות שקבעו את גורל כל האזור. לאחר נדידותיהם, הקימו הקרואטים התיישבות ליד ההריסות של מורסה ונתנו לה את שמה, אוסייק. לאחר היישובים ההונגריים באגן הקרפטים, רוב האוכלוסייה באוסייק הייתה מהונגריה בזמן הכיבוש העות'מאני. אוסייק בימי הביניים שגשגה, אך לא נותר מכך רבות עקב החורבן שהותירו המלחמות בין העות'מאנים להונגרים, ובגלל השינויים הארכיטקטוניים בתקופה העות'מאנית.
האזכור המוקדם ביותר של המקום היה ב-1196. אוסייק הייתה נכס פיאודלי של משפחת קורוג'י בין השנים 1353–1472. לאחר שהאחרון ממשפחה זו נפטר, העניק מתיאש הראשון, מלך הונגריה את המקום למשפחת רוזגוני. ב-8 באוגוסט 1526, נכבשה העיר על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. העיר ניזוקה בקרבות והעות'מאנים בנו אותה מחדש. ב-1566 הורה סולימאן הראשון על בנייתו של גשר מעץ וסוללה באורך כולל של 8 קילומטרים שהפכו לאחד מסמליה של העיר.
ממלכת הבסבורג
ב-29 בספטמבר 1687, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת הבסבורג ולאחר המלחמה הועברה רשמית לחזקת ההבסבורגים מתוקף הסכם קרלוביץ. בראשית המאה ה-18 בנו ההבסבורגים מצודה חדשה והיא נודעה בשם טברג'ה (קרואטית: Tvrđa). ברבות הימים נודע אזור טברג'ה כעיר העתיקה של אוסייק. בהמשך, נכללה אוסייק בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 תקפו מדינות הציר את יוגוסלביה והכניעו אותה תוך ימים אחדים. אזור אוסייק הועבר לחזקת ממשלת בובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. לאחר המלחמה נכללה אוסייק בשטחי יוגוסלביה.
מלחמת העצמאות של קרואטיה
בין 1991 ל-1995, במהלך מלחמת העצמאות הקרואטית נפגעה העיר מהפגזות. 1,724 מתושבי אוסייק נהרגו במהלך המלחמה ומהם 1,327 חיילים ו-397 אזרחים. לאחר סיום המלחמה, נכללת אוסייק בשטחי קרואטיה.
הקהילה היהודית
ראשוני היהודים הורשו להתיישב באוסייק באמצע המאה ה-18 ובעיר התחתונה התיישבו 11 משפחות יהודיות. קהילה מאורגנת אשכנזית קמה במקום ב-1849, עת התגוררו באוסייק 160 משפחות יהודיות. הקהילה נחלקה לשני קהלים. בעיר העילית התגורר הקהל הגדול יותר ובעיר התחתית קהל קטן יותר. ב-1850 הוקם בית עלמין יהודי בעיר העילית וב-1860 הוקם בית עלמין בעיר התחתית. ב-1856 הוקם בית ספר יסודי יהודי וב-1869 נחנך בית הכנסת המרכזי בעיר העילית. בשלהי המאה ה-19 כיהן ארמנד קמינקא כרב הראשי ליהודי אוסייק ומבין ראשי הקהילה בראשית המאה ה-20 ניתן למנות את הד"ר הוגו שפיצר, חתנו של הרב הושע יעקבי אשר כיהן כרב הראשי ליהודי יוגוסלביה, את אהרן קמינקא ואת ד"ר שמעון אונגר שכיהן מ-1901 ולמשך 36 שנים כרב הראשי של הקהילה. מינויו של הרב אונגר שהשתייך לזרם הנאולוגי נחשב ניצחון לגישה הליברלית בניהול חיי הקהילה. ב-1903 הוקם בית כנסת בעיר התחתית לקהל המתפללים שם.
עד למלחמת העולם הראשונה השפה המדוברת בקרב בני הקהילה ובכלל זה שפת התפילה בבית הכנסת הייתה הגרמנית. לאחר המלחמה וכינון ממלכת יוגוסלביה הפכה בהדרגה הסרבו-קרואטית לשפה הדומיננטית. תהליך זה כלל בחלק מהמקרים גם החלפת שמות משפחה משמות בעלי קונוטציה גרמנית לשמות בעלי קונוטציה סלאבית. כן אומץ גם שם פרטי נוסף בעל קונוטציה תואמת. ב-1919 נערך באוסייק כינוס הקהילות היהודיות ביוגוסלביה ובמהלכו נוסד איגוד הקהילות בממלכה. הקהילה הייתה מרכז הלכתי לכפרים ועיירות בסביבה ובכלל זה דוני מיכוליאץ.
בראשית ימי הקהילה עסקו בניה בעיקר במלאכה זעירה וסחר במוצרי סדקית. בהמשך, בעיקר משלהי המאה ה-19, נמנו בקרב יהודי אוסייק גם בעלי מקצועות חופשיים. ב-1904 נוסדה האגודה הציונית הראשונה באוסייק וב-1906 נערך בעיר כינוס בנוכחות דוד וולפסון והרב מרדכי אהרנפרייז רבה הראשי של יהדות בולגריה ופעיל ציוני. בהמשך, נוסד גם ארגון נוער ציוני בשם "בר גיורא". ב-1940 מנתה הקהילה היהודית באוסייק 3,193 נפשות. לאחר כיבוש יוגוסלביה בידי גרמניה הנאצית הוחל ברדיפות יהודים. יהודי אוסייק נעצרו וגורשו למחנות ריכוז: טניה, ג'קובו, ובהמשך לסטארה גרדישקה וליאסנובאץ. בית הכנסת של הקהילה הועלה באש וב-1950 נהרס המבנה. במקום הוקם בית דירות ולצידו הוצב שלט הנצחה. לאחר המלחמה, שבו שרידי הקהילה לאוסייק וחידשו את פעילותה. חלקם עלו לישראל לאחר הקמתה.
ב-1970 נמכר בית הכנסת הקטן בעיר התחתית והוסב לכנסייה פנטקוסטליסטית. בית העלמין בעיר העילית שרד את מלחמת העולם ומלחמת העצמאות של קרואטיה. הוא מגודר ומתוחזק במצב טוב. מצויות בו כ-600 מצבות שהכיתוב עליהן בעברית, בגרמנית, בהונגרית ובקרואטית. לבית העלמין הקטן בעיר התחתית נגרמו נזקים במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה. הוא מגודר אך לא מתוחזק ונכון ל-2014 היו בו כ-100 מצבות שהכיתוב עליהן היה בעברית, בגרמנית ובקרואטית.
לקהילה זו השתייכו יהודי העיירה אוֹרִיחוֹבִיצָה. קהילה נוסדה שם במחצית השנייה של המאה ה-19. הוקם בית עלמין וב-1911 בית כנסת. לאחר מלחמת העולם הראשונה איבדה הקהילה את מעמדה העצמאי. ב-1926 התגוררו באוריחוביצה 53 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו באוריחוביצה 30 יהודים. הקהילה חרבה בשואה. ב-1947 התגוררו בעיירה 7 יהודים. ב-1948 נמכר מבנה בית הכנסת ושטח בית העלמין הופקע. את מבנה בית הכנסת לא ניתן עוד לאתר. בית העלמין היהודי קיים בשטח העיירה ונכון ל-2000 היה במצב תחזוקתי סביר. הכיתוב על המצבות היה בעברית בגרמנית ובסרבו-קרואטית.
תעשייה ומוסדות חשובים בעיר
מוסדות עיקריים בעיר הם האוניברסיטה של אוסייק, שנוסדה ב-1875, התיאטרון הלאומי הקרואטי, המוזיאון של סלאבוניה, שנוסד ב-1877, ובית דפוס המתוארך לשנת 1735. בעיר יש גם גן חיות.
באוסייק יש מפעל גפרורים ליד נהר דראווה. בעיר מייצרים גם חומרים סינתטיים, מכונות חקלאיות, רהיטי מתכת, עצים, טקסטיל ומשי.
שלמה טאג'ר
הרב ד"ר שלמה טאג'ר (כ"ו בשבט ה'תרכ"ו, 1866, ירושלים – ח' בחשוון ה'תרצ"ו, נובמבר 1935, דמשק) היה הרב הראשי ליהודי בוכרה בטורקסטן והרב הראשי לביירות.
ראשית חייו
נולד בשנת ה'תרכ"ו (1866) בירושלים לאביו הרב משה בן יצחק טאג'ר (המבי"ט), ראש אבות בית הדין הספרדיים בעיר. קיבל חינוך תורני בישיבות העיר, ונסע לערי אירופה (בהן פאריס וברלין) כדי לרכוש השכלה כללית. קיבל תואר ד"ר, וכן למד לדבר 12 שפות. בשנת ה'תרנ"ה נשא בירושלים את מרים, בתו של הרב דוד פנחסוב, מעולי בוכרה. הזוג התגורר בשכונת נחלת שבעה.
בטורקסטן ובקוקנד
בשנת 1898 עבר לסמרקנד שבמחוז טורקסטן באימפריה הרוסית (כיום באוזבקיסטן) לכהן כמורה בבית הספר הפרטי של הסוחר חזקיהו יששכרוף. במשך שנה אחת גם לימד מקצועות קודש בבית הספר היהודי הציבורי שהוקם בעיר. בשנת 1901, שב לחברון רבה של סמרקנד, שלמה יהודה לייב אליעזרוב, והרב טאג'ר נתבקש למלא את מקומו. הראשון לציון, הרב יעקב שאול אלישר, לא היה שבע-רצון מהמינוי, משום שלא התרשם מידיעותיו בהלכה, ולכן הרב טאג'ר הוסיף ללמוד, ועידכן בכך את הרב אלישר. לאחר תקופה קצרה עזב את סמרקנד בעקבות סכסוך, ונאות להזמנה לכהן כרבה של טשקנט, בירת המחוז, שם ייסד בית דין וכיהן כמורה בבית הספר היהודי הפרטי. בכל זמן שבתו בסמרקנד ובטשקנט, עמד בקשר עם נציגי הרבנות הספרדית בירושלים וגייס כספים עבורם. שד"רים מירושלים התארחו בביתו, וישבו עמו בבית הדין. הוא החל לצבור פופולריות בקרב יהודי האזור, וכמה שנים לאחר מינויו הכריז על עצמו כרבם של יהודי בוכרה במחוז טורקסטן, כאשר היהודים והשלטון המקומי הכירו בו, למעשה ולא להלכה, כרב ראשי. לבקשת רב האשכנזים בטשקנט, אברהם קירסנר, פיקח גם על ענייני הגיטין של הקהילה האשכנזית-רוסית.
בין פעולותיו החינוכיות המרכזיות היו הנחלת השפה העברית והמורשת הציונית. כמו כן, סייע ליהודים שנאלצו להתאסלם בבוכרה וברחו לטורקסטן כדי לשוב ליהדותם. הוא גם סייע בפתרון "משבר הבשר" שהגיע לשיאו בשנת 1905, אז נוצרה מתיחות בין המוסלמים ליהודים על רקע מכירות הבשר הטרף ששחטו היהודים למוסלמים, ובחלק מהערים נאסרה בשל כך השחיטה היהודית. לפי חלק מההערכות, פוגרום עמד להתרחש. הוא פנה במכתב למושל טורקסטן בעניין זה, ובפגישה שכינסו השלטונות בין רבני טשקנט לבין אנשי דת מוסלמים, ציטט קטעים מהחדית' לפיהם מותר לקנות בשר מן היהודים, וכך הוכרע. בעיתונות היהודית, הוצג האירוע כוויכוח שניהל עם אנשי דת נוצרים ומוסלמים שרצו לאסור את השחיטה היהודית.
הגירושים
ב-1906 היה אמור להיכנס לתוקפו חוק (שנחקק ב-1900) המורה על גירוש היהודים שהיגרו מבוכרה לטורקסטן, בחזרה למחוז מוצאם. ב-1905 נסע בראש משלחת יהודים להיפגש עם שרי הממשלה בבירה פטרבורג. לעזרתם נחלצו כמה תעשיינים רוסים ושר האוצר סרגיי ויטה, שהצליחו לשכנע את הממשלה כי פעולה זו תפגע במסחר הרוסי לאסיה התיכונה, והגירוש נדחה ב-3 שנים. ב-1907 נסע שוב לפגישות עם שרי הממשלה, אשר ניאותו לדחות שוב את הגירוש. לקראת מועד הגירוש, שלח מברק ברכה לצאר ניקולאי השני, לכבוד יום הולדתו, ובו ביקש כי ישווה בין זכויותיהם של היהודים ילידי טורקסטן לאלו של המהגרים מבוכרה. הצאר העביר את הבקשה לשר ההגנה אלכסנדר רדיגר, מתומכי הגירוש, אשר דחה אותה. ב-1908 נסע שוב לפטרבורג, ונפגש עם ראש הממשלה פיוטר סטוליפין. מועצת השרים התכנסה ודנה בעניין, אך לא הגיעה לידי הכרעה. היא מסרה את ההכרעה לידיו של הצאר, אשר תמך בגירוש, והוחלט לדחות את הגירוש לתחילת 1910. בסוף 1909 נסע שוב לפטרבורג בניסיון אחרון למנוע את הגירוש, תוך ניצול ביקורו של אמיר בוכרה בבירה. לאחר מאמצים רבים, הסכים שר ההגנה כי היהודים יוכלו להישאר בטורקסטן, אך לעבור ממרכז המחוז לערי הספר, בשל חשיבותם למסחר הרוסי.
ב-1912 החליטו השלטונות לגרש את היהודים שאינם ילידי המקום גם ממחוז פרגנה (שבו הייתה קוקנד). הוא נסע שוב עם משלחת לפטרבורג, ונפגש עם ראש הממשלה ושר ההגנה. הוא גם הגיש תצהיר למושל המחוז סמסונוב שמוכיח שיהודים היו בעלי רכוש במחוז עוד לפני הכיבוש הרוסי, בניגוד לטענת רדזייבסקי. בעקבות כך, לחץ סמסונוב על משרד ההגנה לגרש את הרב טאג'ר, שעדיין טרוד בענייני היהודים. השלטון סירב לאשר את מינויו בקוקנד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ לעזוב את רוסיה בשל נתינותו העות'מאנית. משפחתו עברה לירושלים, והוא עצמו נסע לאירופה, שם שהה עד שנת 1921.
בלבנון
באותה שנה נקרא למלא את מקומו של הרב יעקב יוסף הכהן טראב מסלתון כרבה של הקהילה היהודית בביירות. הרב מסלתון טראב התבקש לפרוש מתפקידו בשל גילו ובשל אי-יכולתו להתמודד עם השינויים שעברה הקהילה בעקבות המנדט הצרפתי על לבנון. ברקע לבחירתו, עמד קרע עמוק בקהילה בין ה"מתמערבים" (תומכי התרבות הצרפתית), המשכילים (שדגלו בתרבות הערבית-סורית) והציונים, אשר נציגיהם נבחרו אז להנהגת הקהילה, והזמינו אותו בשל פעילותו הציונית, פעילותו בתחום החינוך העברי ויכולותיו הדיפלומטיות. תקוותם הייתה כי כל אלו יועילו להתיר פעילות ציונית, שנאסרה. הוא הגיע לביירות בסוף שנת ה'תרפ"א.
ההסדרים שהנהיגו שלטונות המנדט בלבנון, הגדירו את תפקיד רבה של ביירות כרבה של כל יהדות לבנון. הוא שאף להיות החכם באשי של כל סוריה ולבנון, וביולי 1922, לאחר שהמנדט אושר באופן סופי, הוא אכן זכה להכרה רשמית כחכם באשי לכל סוריה ולבנון. מינויו יצר רושם עז בקרב הציונים והמשכילים, אך היה לצנינים בעיני ה'מתמערבים' תומכי התרבות הצרפתית. בבחירות לוועד הקהילה שנערכו ב-1922, גבר משמעותית כוחם של המתמערבים, והרב טאג'ר נאלץ להתמודד עם לחצים מצדם להמעיט בחינוך העברי והציוני. גם שלטונות המנדט לחצו להגביר את לימודי הצרפתית והערבית על חשבון לימודי העברית. הקרע בינו לבין המחנה הציוני הלך והתעצם, עד כדי שאסר את פעילותה של תנועת הצופים העבריים ושירת המנוני התנועות הציוניות. העיתונים הציוניים בארץ ישראל פרסמו כתבות כנגדו. אשמות והשמצות הדדיות הוטחו מעל גבי העיתונים ובמכתבים.
הדחתו
בתחילת 1923 נערכו בחירות לוועד הקהילה, בהן נבחרו מתנגדיו לראשות הוועד. ניסיונות לגשר בינו לבין הוועד נכשלו. ב-29 ביוני הודיע הוועד כי פיטר את הרב טאג'ר, והוא מצדו הודיע כי הדיח את הוועד וביטל את המס שנגבה מהקהילה עבור אחזקתו. העילות העיקריות כנגדו היו כי מכר שטחים השייכים לבית הקברות בטריפולי לצורך כיסוי חובות אישיים שלו, וכן משכורתו הגבוהה. הרב טאג'ר הכחיש כי הייתה כוונה למכור את בית הקברות, ואף איים בתביעת דיבה. בשלב זה הצטרפו למתמגדיו גם המחנה המשכילי וביטאונו "אלעלם אלאסראאילי", וכן העיתונות העברית בארץ ישראל. מחנה תומכיו של הרב טאג'ר גייס לעזרתו את העיתונות הלא-יהודית בדמשק ובביירות, בה הוצג העניין כסכסוך בין הוועד הציוני לבין הרב האנטי-ציוני (תיאור שהוכחש על ידי שני הצדדים). גם שלטונות המנדט התייצבו לימינו. לאחר שהסכסוך הלך ונמשך, כפה מושל לבנון אנטואן אוברואר על שני המחנות ללכת להסכם בוררות. משהבין הרב טאג'ר כי בוועדת הבוררות יש רוב כנגדו, התפטר מתפקידו בנובמבר 1923.
בסוריה
מיד לאחר הדחתו מהרבנות בבירות, עבר הרב טאג'ר לדמשק בדצמבר 1923, וכיהן כרב הקהילה היהודית בעיר, עד לפטירתו. בדמשק שב לפעילות ציונית. הוא תמך בהקמת לשכת בני ברית בדמשק, בניגוד לעמדתם הנחרצת של רבני חלב. כמו כן, סייע לפעיל הציוני תופיק מזרחי בהקמת מועדון ציוני בעיר. כשביקר בעיר פרדריק קיש, ראש הלשכה המדינית של ההסתדרות הציונית, ערך לו קבלת פנים חגיגית.
בשנת 1925 פרץ מרד הדרוזים. הרב טאג'ר נפגש עם ראשי המורדים, ושכנע אותם לא לפגוע ביהודים. על פי עדות בנו, המורדים חטפו שבעה יהודים לכפר ג'ירמאנה, שם רצו לתלותם באשמת שיתוף פעלה עם הצרפתים, והרב טאג'ר נסע לשם והפציר בחוטפים לא לפגוע בהם.
נפטר בח' בחשוון ה'תרצ"ו, ונקבר בדמשק. בשכונת פסגת זאב בירושלים נקרא רחוב על-שמו ועל-שם אביו.
המשוכפל
המשוכפל (באנגלית: Multiple Man) הוא דמות בדיונית של גיבור-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ואקס פקטור ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Giant Size Fantastic Four #4 מפברואר 1975 ונוצרה על ידי הכותבים לן ויין וכריס קלרמונט והמאייר ג'ון בוסימה.
המשוכפל הוא האלטר אגו של ג'יימס ארתור "ג'יימי" מדרוקס, מוטאנט בעל כוחות לייצר שכפולים של עצמו. דמותו הייתה משנית עד לפרסומה של מיני סדרה בשם "מלאכים נופלים" בשנת 1987. הדמות התפתחה תחת ניצוחו של הכותב פיטר דייוויד והפכה לחברה בקבוצת אקס פקטור למשך שנות ה-90 ושנות ה-2000. דמותו כיכבה במיני סדרה משלה תחת חותם "אבירי מארוול", שרצה למשך חמש חוברות בין נובמבר 2004 למרץ 2005.
מדרוקס נולד למשפחה שהתגוררה ליד המעבדה הלאומית לוס אלמוס בניו מקסיקו, ונרמז כי הרדיואקטיביות הסמוכה היא זו שגרמה למוטציה שבגופו. חבר המשפחה, פרופסור צ'ארלס אקסבייר, הציע שהמשפחה תעבור לגור בקנזס, טקסס כדי לגדל את הילד בשלווה. דוקטור דניאל מדרוקס, אביו של ג'יימי, יצר עבורו חליפה מיוחדת שסופגת אנרגיה קינטית הנפלטת מגופו וגורמת להיווצרות שכפוליו. לאחר הפצת ערפילי טריגן ברחבי כדור הארץ, מדרוקס הגיע לאי מיואר במטרה לחקור את השלכות הערפילים על גזע המוטאנטים. הוא גילה כי הערפלים רעילים למוטאנטים, ונהרג כתוצאה מחשיפה להם לאחר שיידע את האקס-מן בדבר ממצאיו.
כחלק מהרצת "תחייה מחודשת" של כותרי אקס-מן בשנת 2018, התגלה כי שכפול של מדרוקס נותר חי וקיים בבונקר במעבה האדמה ואינו נחשף לערפילי הטריגן. אותו שכפול הצטרף מאוחר יותר לקבוצה הראשית בהנהגתו של סייקלופס. בהמשך, מדרוקס עצמו הוקם לתחייה באירועי "שחר אקס" בידי קבוצת "החמישייה" של הופ סאמרס, והצטרף לאומת המוטאנטים על האי קרקואה. שכפול זה היה בין אחרוני האקס-מן אשר נהרגו בהתקפת זקיפי הסנטינל לקראת ההרצה המחודשת של כותרי האקס-מן בספטמבר 2019.
דמותו של המשוכפל הופיעה בסדרות האנימציה השונות של זיכיון אקס-מן, כמו "אקס-מן: סדרת האנימציה", "אקס-מן אבולוציה" ו"וולברין והאקס-מן". בנוסף, דמותו הופיעה בסרט הלייב אקשן "אקס-מן 3: המפלט האחרון", אותו גילם השחקן אריק דיין.
יבהן חצ'רידי
יֶבְהֶן גריגורייביץ' חצ'רידי (באוקראינית: Євген Григорович Хачеріді; נולד ב-28 ביולי 1987) הוא כדורגלן אוקראיני ממוצא יווני המשחק בעמדות המגן.
ז'וסלרם פריוור
ז'וסלרם פריוור (בצרפתית ובקריאולית האיטית: Jocelerme Privert; נולד ב-1 בפברואר 1953) הוא רואה חשבון האיטי, שכיהן כנשיא הזמני של האיטי בין השנים 2016-2017.
יבהן חצ'רידי
נולד בעיר מליטופול שבמחוז זפוריז'יה. אביו הוא בן לקהילת יוונים פונטים, שחיים בדרום אוקראינה מתקופת ימי הביניים. אמו של הכדורגלן - אוקראינית.
ז'וסלרם פריוור
ביוגרפיה
פריוור נולד בשנת 1953 במחוז ניפ שבהאיטי. בשנת 1969, הוא החל ללמוד תואר ראשון בפורט-או-פרנס, וסיים שם את לימודיו בשנת 1976.
יבהן חצ'רידי
קריירה
חצ'רידי החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל אולקום בעיר הולדתו. הוא גדל במחלקת הנוער שלה וב-2005 קודם לקבוצה הבוגרת. בשנת 2006 הושאל לקבוצת ווהלין לוצק, בה שיחק עונה אחת. בתום עונת 2006/2007 רכשה קבוצת וולהין לוצק את כרטיס השחקן של חצ'רידי, רק כדי למכור אותו כעבור כמה חודשים לדינמו קייב. בספטמבר 2008 ערך חצ'רידי את משחק הבכורה שלו במדי דינמו קייב. בעונת 2008/2009 חצ'רידי הפך לשחקן מההרכב הקבוע של דינמו קייב. במאי 2018 עזב את דינמו וחתם בקבוצה היוונית פאוק סלוניקי.
נבחרת
בנבחרת הלאומית של אוקראינה משחק חצ'רידי מאז אוקטובר 2009. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. חצ'רידי היה בסגל נבחרת אוקראינה ליורו 2012 וליורו 2016. בשני הטורנירים שותף בכל משחקי הנבחרת.
מרי הול
מרי פולין הול (באנגלית: Marie Pauline Hall; 8 באפריל 1884 – 11 בנובמבר 1956) הייתה כנרת אנגליה.
חייה
הול נולדה בניוקאסל על הטיין, אנגליה. את שיעורי המוזיקה הראשונים קיבלה מאביה, שהיה נבלן בתזמורת להקת האופרה של קארל רוזה. היא למדה גם אצל מורה מקומית, הילדגרד ורנר.
משפחת הול נעה ברחבי המדינה בעקבות האב ועשתה שנים אחדות בגוורלפורד, כפר קטן סמוך למלוורן, ווסטרשייר. כשמלאו למרי תשע, שמע אמיל סורה את נגינתה ויעץ להוריה לשלוח אותה לאקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון, אך הם דחו את הצעתו. הול המשיכה ללמוד אצל כמה מורים ידועי-שם, בהם אדוארד אלגר ב-1894, אוגוסט וילהלמי בלונדון ב-1896, מקס מוסל בברמינגהאם ב-1898 ופרופסור קרוז ב-1900 בלונדון. בשנת 1901, בעצת יאן קובליק, נסעה לפראג ללמוד אצל מורו לשעבר, אוטאקאר שווצ'יק.
הופעותיה הראשונות של הול היו בפראג בנובמבר 1902 ובווינה בינואר 1903. הופעת הבכורה שלה בלונדון הייתה ב-16 בפברואר 1903. בכל הופעותיה קצרה הצלחה.
הול שלטה בטכניקה, שאותה, כך גרסה, למדה מסווצ'יק. כחלק מפועלה כמוזיקאית מצליחה היא השתתפה בסיורי קונצרטים ממושכים וביצעה תוכניות תובעניות ללא ליאות. עובדה זו הפתיעה את המתנגדים לה שסברו, כי לא הצטיינה, למראית עין, בכוח גופני.
רייף וון ויליאמס השלים את "העפרוני נוסק" בעזרת הול והקדיש לה את היצירה. היא ניגנה אותה בביצוע בכורה בגרסתה הראשונה, זו שנכתבה לכינור ופסנתר, בקונצרט של אגודת המקהלה של אוונמאות' ושירהמפטון, ב-15 בדצמבר 1920, ואת הגרסה לכינור ותזמורת ב"קווינ'ס הול" עם התזמורת הסימפונית הבריטית בניצוח אדריאן בולט, ב-14 ביוני 1921. בבעלותה של הול היה אחד משני כינורות ויוטי סטרדיוואריוס והיא ניגנה בו.
בשנת 1911 נישאה הול למנהל עסקיה, אדוארד בארינג; הם גרו בצ'לטנהם והיו הורים לבת אחת, פולין.
בשנת 1916 הקליטה גרסה מקוצרת של הקונצ'רטו לכינור של אדוארד אלגר בניצוח המלחין.
הול מתוארת כ"אישה מלבבת מאוד, זעירה ומלאת חיים ובעלת חוש הומור מעולה, שהצטיינה גם בנדיבות לבה."
כינור הסטרדיוואריוס משנת 1709, שבו ניגנה במשך למעלה מ-50 שנה ושנודע עם הזמן כ"סטרדיוואריוס מרי הול", נמכר ב"בית המכירות סותבי'ס" באפריל 1988 במחיר שיא של 473,000 ליש"ט לקונה אלמוני מדרום אמריקה.
ז'וסלרם פריוור
ביוגרפיה
בשנת 1979, החל פריוור לעבוד כרואה חשבון במנהל המס הכללי, וב-21 באוגוסט 1995 מונה למנכ"ל. הוא עבד בתפקיד זה עד לסגירתו, בשנת 1999.
בשנת 2001 מונה פריוור לשר הכלכלה והאוצר על ידי ז'אן-ברטראן אריסטיד. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 2002, אז מונה לשר הפנים. בשנת 2004, הוא פוטר ממשרד הפנים, לאחר ששלטון אריסטיד הופל.
ב-4 באפריל 2004 נעצר פריוור, לאחר שהואשם במעורבות בטבח. הוא שוחרר ללא משפט לאחר 26 חודשי מאסר, ב-16 ביוני 2006, לאחר שביצע שביתת רעב.
לאחר שחרורו מהכלא, הוא שימש כיועץ לנשיא רנה פרבאל.
בשנת 2008, הוא התמודד ל מטעם מחוז ניפס, אך לא נבחר. בבחירות בשנת 2010, הוא התמודד שוב ונבחר לסנאט. הוא החל לעבוד בסנאט ב-26 באפריל 2011, ושימש כיושב ראש הוועדה לכלכלה ולכספים של הסנאט. ב-14 בינואר 2016 מונה פריוור ליושב ראש הסנאט. ב-14 בפברואר 2016, התפטר פריוור מנשיאות הסנאט, לאחר שנבחר על ידי הסנאט לנשיא הזמני של האיטי, לאחר התפטרותו של מישל מרטלי.
ב-25 בפברואר 2016 מינה פריוור את פריץ ז'אן לראש ממשלת האיטי. ב-22 במרץ, לאחר שדחה הפרלמנט את ממשלתו של פריץ ז'אן, מינה פריוור את אנקס ז'אן שארל לתפקיד ראש הממשלה.
חיים אישיים
אשתו של פריוור, ז'ינט מישו פריוור, היא רופאה ורדיולוגית. הם נפגשו בשנת 1986 ונישאו בשנת 1988. לזוג שלוש בנות.
ויטל זינגר
ויטל זינגר (נולדה ב-2 בספטמבר 1987) היא ספורטאית ספורט נכים בנבחרת ישראל בענף ריקוד בכיסא גלגלים, זוכת מדליית הארד באליפות העולם (2015), וסגנית אלופת אירופה (2018) בריקוד ספורטיבי פראלימפי (בכיסא גלגלים), בסגנון מוזיקלי לטיני.
זינגר עוסקת ביזמות חברתית לקידום שווויון זכויות ונגישות, ולהעלאת מודעות לסוגיות חברתיות ולאנשים עם מוגבלות. היא פרזנטורית ומובילת דעה בתחומים הללו, ומשתפת פעולה באופן קבוע עם נגישות ישראל, נציבות שוויון הזכויות לאנשים עם מוגבלות, וארגונים נוספים
על מנת לקדם שינוי חיובי בחברה ולדרבן אנשים להתגבר על הקשיים האישיים שלהם. זינגר מנחה בכנסים, מופיעה בריקוד, מגישה סרטונים דיגיטליים, חברה פעילה ובולטת בקהילות בינ"ל למנהיגות והעצמה ומעבירה הרצאות וסדנאות.
ביוגרפיה
ויטל זינגר נולדה בנוף הגליל (נצרת עילית דאז), וחלתה כתינוקת בת חצי שנה בסרטן בשם נוירובלסטומה. אחרי שנים של טיפולי כימותרפיה והקרנות זינגר ניצחה את הסרטן אך הפכה למשותקת ברגליה כתוצאה מהנזק שנגרם לעמוד השדרה. הודות לטיפולי פיזיותרפיה ויטל הצליחה לעמוד על רגליה ולהתהלך באמצעות קביים.
בתום לימודיה, בגיל 18, התגייסה לחיל האוויר ושרתה בקבע בטייסת מסוקים מבצעית, ונבחרה למתנדבת מצטיינת מטעם שר הביטחון, אהוד ברק. לאחר שחרורה מצה"ל, המשיכה ללימודים אקדמאים והשלימה שני תארים ראשונים במשפטים ובממשל. ובמקביל, חזרה לקריירת הספורט והחלה את דרכה כספורטאית נכים בענף הריקוד הלטיני הפראלימפי. בין הישגיה, מדליית ארד באליפות העולם ומדליות כסף באליפויות אירופה.
קריירה
זינגר היא עורכת דין, בוגרת תואר ראשון בלימודי משפטים, ותואר ראשון בלימודי ממשל, שניהם מהמרכז הבינתחומי - הרצליה.
בנוסף, היא יזמת חברתית, ועוסקת כעצמאית באימון מנטלי ובמנטורינג, ובהעברת סדנאות העצמה והרצאות מוטיבציה, באנגלית ובעברית, בארץ ובעולם, למגוון רחב של קהלי יעד, ילדים נוער ומבוגרים, בחוגי בית, בתי ספר, ארגונים וכנסים מקצועיים. ויטל מרצה על מגוון נושאים, ביניהם: שירותה הצבאי בצה"ל, נגישות וקבלת השונה, פריצת גבולות האפשר, שילוב אנשים עם מוגבלות בתעסוקה, העצמה לבנות מצווה, מנהיגות ואחריות חברתית, הגשמה עצמית, חשיבה חיובית ועוד.
במקביל, ויטל מופיעה כרקדנית לטינית בכנסים ובאירועים פרטיים, עירוניים וארציים במופע של ריקודים לטיניים, זוכי מדליות, מלהיבים ומרגשים.
אאודי Q3 RS
אאודי Q3 RS (בגרמנית: Audi Q3 RS) היא מכונית ספורט במרכב קרוסאובר וקרוסאובר קופה, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אאודי ספורט חברת הבת של אאודי משנת 2013. היא נחשפה ב-19 בפברואר 2013 והוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה ב-5 במרץ 2013, היא הגיעה לישראל ב-18 ביוני 2014. היא גרסת "הביצועים הגבוהים" לאאודי Q3 והראשונה במשפחת Q של אאודי עם דגם RS. בתערוכת הרכב הבינלאומית של בייג'ינג באפריל 2012 חשפה אאודי את דגם הקונספט המקדים.
דור ראשון (שם קוד 8U)
הדור הראשון יוצר בין השנים 2013 ל-2019. הדור הראשון נחשף בפברואר 2013 והוצג בתערוכת ז'נבה במרץ אותה שנה. זהו דגם ה-RS הראשון במשפחת Q. אמנם מדובר ברכב שטח אך בעל ביצועים גבוהים בעלי הספק גבוה. בעיצוב החיצוני והפנימי מבוססים בעיקרם ולא שונים כמעט מה-Q3 הרגיל אך כוללים עיצוב מעט יותר אגרסיבי וספורטיבי ומושבי ספורט RS ותצוגת RS. ה-Q3 RS הונמך ב-25 מ"מ, לעומת הדגם הרגיל, לטובת שיפור התנהגות הכביש ובכדי לספק חלוקת משקל אידיאלית יותר, אאודי העבירה את המצבר אל תחתית תא המטען. גם עוצמת הבלימה שופרה באמצעות צלחות בלימה גדלות יותר ובנוסף למערכת בקרת יציבות הניתנת לניתוק מלא.
הדור הראשון כלל מנוע בנזין I5 צילינדרים בנפח 2.5 ליטר טורבו המספק 310 כ"ס בין 5,200 ל-6,700 סל"ד ומומנט מרבי של 42.8 קג"מ בין 1,500 ל-5,200 סל"ד. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים והנעה כפולה קוואטרו. נתון התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש עומד על 5.2 שניות ומהירות מרבית מוגבלת אלקטרונית של 250 קמ"ש. צריכת הדלק המשולבת עומדת על 11.3 ק"מ לליטר.
מתיחת פנים שנת 2015
ב-6 בנובמבר 2014 חשפה אאודי בתערוכת הרכב של לוס אנג'לס את מתיחת הפנים ל-Q3 RS. מתיחת הפנים כללה שינוי בעיצוב החיצוני של הגריל הקדמי המעוצב מחדש ומתחבר על צמד הפנסים הראשיים, שזכו לנגיעת עיצוב קלה. הפנסים הראשיים מוצעים כעת כסטנדרט עם תאורה בטכנולוגיית Xenon Plus ותאורת LED ליום שעוצבה מחדש. בתחום ההנעה אאודי עדכנה את המנוע לתקן הפליטה euro 6 והעלתה את הכוח ב-30 כ"ס ו-3.1 קג"מ לכדי 340 כ"ס ומומנט מרבי של 45.9 קג"מ, שיפור זה גם הוריד את נתון התאוצה מ-5.2 ל-4.8 שניות.
אאודי Q3 RS פרפורמנס
אאודי Q3 RS פרפורמנס היא גרסת הביצועים היותר גבוהים ל-Q3 RS שנחשפה ב-4 בפברואר 2016. לעומת ה-RS Q3 הרגילה, חבילת הביצועים מוסיפה 27 כ"ס להספק המרבי ו-1.5 קג"מ למומונט המרבי לכדי 367 כ"ס ולמומנט מרבי של 47.4 קג"מ. תיבת השבעה הילוכים כפולת המצמדים של הדגם הותאמה למנוע המשודרג ועם הנעה לכל הגלגלים זה מספיק לנתון תאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 4.4 שניות ולמהירות מרבית של 270 קמ"ש, זאת לעומת 4.8 שניות ו-250 קמ"ש ב-RS Q3 הרגילה . גרסה זו הגיעה לישראל ב-8 באוגוסט 2016.
מידות
אורך הדור הראשון היה 4,410 מ"מ, רוחב הדור הראשון היה 1,840 מ"מ, גובה הדור הראשון היה 1,595 מ"מ, משקל הדור הראשון עמד על 1,700 ק"ג, בסיס הגלגלים בדור הראשון היה 2,605 מ"מ.
דור שני (שם קוד F3)
הדור השני נחשף ב-26 בספטמבר 2019. הפעם הוסיפה אאודי גרסת ספורטבק (קרוסאובר קופה). שיווק הדור השני בישראל החל ב-25 בפברואר 2020. על המראה הספורטיבי יותר אחראים עיצובים חדשים ואגרסיביים לפגושים מלפנים ומאחור, סופיות אגזוז בולטות, חישקי 20 אינץ' בעיצוב ייחודי (21 אינץ' כאופציה), מראות צד וקורות גג בצבע טיטניום. תא הנוסעים ממשיך את האווירה הספורטיבית עם מושבי ספורט RS, מקרן לוגו RS בדלתות, גלגל הגה קטום בציפוי באלקנטרה או עור, תקרה כהה, וגימור בקרבון בדלתות ובדשבורד. בלוח המחוונים הדיגיטלי (מסך גדול כאופציה) ובמסך מערכת המולטימדיה נמצא ממשקי תצוגה שהותאמו לדגם ביצועים ומציגים נתונים כגון כוחות G, לחץ האוויר בצמיגים, נתוני מומנט והספק, מדידת זמן הקפה ועוד. על התנהגות הכביש הספורטיבית יותר אחראיים כיול RS ספורט למתלים עם הנמכת מרכב של 10 מ"מ, כיול ספורטיבי למערכת ההיגוי ומערכת בלימה RS חדשה עם שישה בוכנות בקליפר וצלחות בילום בקוטר של 375 מ"מ מלפנים ו-310 מ"מ מאחור . לקוחות הדגמים יוכלו לשדרג את המתלים במערכת בקרת שלדה DCC עם בולמים אדפטיביים (RS Sport Plus) ולשדרג את הבלמים הקדמיים לצלחות בילום קרמיות בקוטר של 380 מ"מ וקליפרים מאלומיניום קל משקל במקום פלדה.
מנוע ה-2.5 ליטר החדש עושה שימוש נרחב בחלקי אלומיניום בכדי להפחית ב-26 ק"ג לעומת המנוע הקודם אשר שרת בעבר את ה-RS Q3, הוא גם חזק יותר ב-33 כ"ס מהמנוע הקודם.
הדור השני עושה שימוש במנוע בנזין I5 צילינדרים בנפח 2.5 ליטר טורבו המספק 400 כ"ס בין 5,850 ל-7,000 סל"ד ומומנט מרבי של 48.9 קג"מ המתקבל בין 1,950 ל-5,850 סל"ד. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים והנעה כפולה. נתון התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש עומד על 4.5 שניות ומהירות מרבית מוגבלת אלקטרונית של 250 קמ"ש או עם חבילת דינמיק 280 קמ"ש . צריכת הדלק המשולבת עומדת על 8.9 ליטר לכל 100 ק"מ.
מידות
אורך הדור השני עומד על 4,506 מ"מ (רגיל) ו-4,507 מ"מ (ספורטבק), רוחב הדור השני עומד על 1,851 מ"מ, גובה הדור השני עומד על 1,561 מ"מ (רגיל) ו-1,538 מ"מ (ספורטבק), משקל הדור השני עומד על 1,775 ק"ג (רגיל) ו-1,790 ק"ג (ספורטבק), בסיס הגלגלים בדור השני עומד על 2,680 מ"מ.
אורביטל (להקה)
אורביטל הם צמד מוזיקה אלקטרונית אנגלית מאוטפורד, קנט, אנגליה, המורכב מהאחים פיל ופול הארטנול. שמה של הלהקה לקוח מהכביש המהיר של לונדון רבתי, ה-M25, שהיה מרכזי בסצנת הרייב המוקדמת בימיה הראשונים של האסיד האוס. בנוסף, עטיפת השער על שלושה מאלבומיהם מציגה אורביטלים אטומיים מסוגננים. אורביטל הצליחו מבחינה ביקורתית ומסחרית, במיוחד בזכות האלתור החי בזמן הופעות. הם הושפעו בתחילה מאלקטרו ופאנק רוק מוקדם.
תקופת הפעילות המרכזית של הלהקה הייתה בשנים 1989 עד 2004. מאז הם התאחדו פעמיים בשנות ה-20, והפיקו אלבומים חדשים בכל פעם.
תרסה מאווילה
קורות חיים
תרסה נולדה באווילה לביאטריס דה אווילה אי אאומדה ואלונסו סנצ'ס דה ספדה, שאביו היה יהודי מומר.
באוטוביוגרפיה שחיברה, הידועה בשם "חייה של תרזה הקדושה של ישו" (La Vida de la Santa Madre Teresa de Jesús), תיארה תרזה את חוויית "פילוח הלב", שבמהלכה נגלה לה מלאך מחייך שניקב את ליבה בחנית. בחיבורה היא מתארת את תחושותיה בזמן המעמד: "כאב חודר זה הביא עמו עונג כה רב וכה עז, עד כי לא שאלתי אלא שלא יחדל ולא ייפסק... לא היה זה כאב גופני, אלא כאב רוחני, אף שגם לגוף היה בו חלק, ואפילו חלק נכבד״.
חזיונותיה וכתביה
תרסה חוותה כמה התגלויות. היא כתבה שירה ומדיטציות עמוקות לחיבור האדם עם נפשו ואלוהיו (מדיטציה לפי החלטת האקדמיה בּוֹנְנוּת). היא גם כתבה את הספר "המצודה הפנימית" המסמלת את ההגנה שבחיפוש האמת הפנימית מפני הרוע שבחוץ. (בתבליט המוצב בכנסיית המנזר סטלה מאריס בחיפה, נראית המצודה הפנימית שנמצאת באווילה ומעליה יונה המסמלת את רוח הקודש).
ספרה הטירה הפנימית בתרגום עברי של דניס הרן בן-דור הופיע בחדקרן הוצאה לאור בשנת 2015.
יורי אנטין
קורות חיים
בשנותיו בבית הספר, התעניין אנטין בספרות והיסטוריה. בין 1962 ל-1969 עבד כעורך תסריטים ויועץ חינוכי לסרטי אנימציה. בשנת 1969 הפך לעצמאי בתחומו. שיריו לילדים מתאפיינים בעושר לשוני וברמת הומור גבוהה, ורבים שגדלו בברית המועצות החל מסוף שנות השישים זוכרים את שיריו בעל פה. בין היתר הוא נודע בשיתוף פעולה עם המוזיקאי גנאדי גלדקוב.
מ-1995 עד 1997 הנחה את תוכנית הילדים "צ'ונגה צ'נגה" בערוץ הרוסי הראשון.
סימור ברנשטיין
סימור ברנשטיין (באנגלית: Seymour Bernstein, נולד ב-24 באפריל 1927) הוא פסנתרן, מלחין ומורה יהודי-אמריקאי. נושא סרט התעודה Seymour: An Introduction בבימויו של השחקן איתן הוק. הוק מתאר את ברנשטיין כדמות של מדריך ומורה.
חייו
ברנשטיין נולד בניוארק, ניו ג'רזי. הוא החל ללמד פסנתר בגיל חמש-עשרה, כשמורתו אותו זמן, קלרה האסרל, מסרה לידיו את הפיקוח על אימון כמה מן המוכשרים שבתלמידיה הצעירים. עד מהרה הייתה לו כיתת תלמידים משלו. הוא זכה לתהילה כפסנתרן כשזכה בפרס גריפית לאמן בגיל שבע-עשרה. בתקופת מלחמת קוריאה, ניגן בקונצרטים בקווי החזית ולפני מפקדי צבא. קריירת הקונצרטים שלו לקחה אותו לאירופה, אסיה וחלקים רבים מאמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית.
סימור ברנשטיין חיבר את "במו שתי ידיך" ו-"20 שיעורים בכוריאוגרפיה של המקלדת", שיצאו לאור בגרמנית, יפנית, קוריאנית ורוסית. ברנשטיין למד אצל אלכסנדר בריילובסקי, קליפורד קרזון, יאן גורברטי, נדיה בולאנז'ה וג'ורג'ה אנסקו. ב-1969 הופיע לראשונה עם התזמורת הסימפונית של שיקגו, בנגינת ביצוע הבכורה העולמי של הקונצ'רטו השני של הייטור וילה-לובוס. הוא שם לו לחוק להגיש כיתות אמן ורסיטלים משולבים בהרצאות בכל מקום שהגיע אליו במסעות הקונצרטים שלו. הוא נהג למלא את מזוודותיו בפרטיטורות לחלוקה למורים ותלמידים, ככל שאיפשרו לו כספי המלגות והמענקים שקיבל. בשנת 1977 הפסיק להופיע, כדי להתמקד בהוראה, הלחנה ושאר עיסוקים יצירתיים; הוא לא גילה לאיש, שרסיטל הפרידה שלו יהיה האחרון שינגן.
סימור ברנשטיין מלחין מוזיקה ברמות שונות, החל בחומר הוראה לתלמידים בכל הרמות וכלה ביצירות קונצרטנטיות מתוחכמות. הוא מנגן כאמן אורח עם הרכבים קאמריים ויושב בחברי שופטים בתחרויות בינלאומיות. הוא מנהל אולפן פרטי בניו יורק וכמו כן מכהן כפרופסור חבר למוזיקה ולחינוך מוזיקלי באוניברסיטת ניו יורק. ב-18 בדצמבר 2004 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שננדואה. ב-2015 יצר השחקן ומפיק הקולנוע אית'ן הוק סרט תיעודי של ברנשטיין, בשם: "סימור: נא להכיר".
כיכר א-תחריר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אריסטודמוס (מצביא)
אריסטודמוס (ביוונית עתיקה: Ἀριστόδημος; המאה ה-4 לפנה"ס) היה מצביא ומדינאי ספרטני.
על תחילת דרכו של אריסטודמוס לא ידוע לנו דבר פרט לכך שהיה בן למשפחת המלוכה האגידית. בשנת 395 לפנה"ס הודח המלך האגידי פאוסניאס בשל תוצאותיו של קרב הליארטוס. במקום פאוסניאס הוכתר בנו אגסיפוליס הראשון כמלך ספרטה. מכיוון שהוא היה עוד קטין, מונה אריסטודמוס לאפוטרופוס שלו. באותו זמן השתוללה ביוון המלחמה הקורינתית. ערי הברית האנטי-ספרטנית גייסו את כוחותיהם בקורינתוס, אולם לא פתחו במתקפה. בשל כך, החליטו הספרטנים לצאת למתקפה מוקדמת. מכיוון שהמלך השני של ספרטה אגסילאוס השני, היה באותו הזמן במסע מלחמה באסיה הקטנה, נבחר אריסטודמוס להוביל את צבא ספרטה להתקפה. אריסטודמוס פגש את כוחות הברית על קרקעיתו היבשה של הנהר נמאה, ולפיכך מכונה הקרב קרב נמאה. אריסטודמוס ניצח בקרב, והרוויח לספרטה מספיק זמן כדי לאפשר לאגסילאוס לחזור מאסיה.
לאסלו ודנאי
לאסלו ודנאי (במקור וולף, בהונגרית: Vadnay László; בודפשט, 21 במרץ 1904 – בודפשט, 18 באפריל 1967) היה סופר, קומיקאי, מנחה קברט, תסריטאי יהודי-הונגרי יוצר הסצנות והדמויות של האצ'ק ושאיו.
ביוגרפיה
לאסלו וולף נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של הוגו ודנאי (וולף) (1865–1928) ושל אמה פריד. סבו וסבתו מצד אביו היו ברנאט וולף (1831–1901) סוחר, ואמה פוקס, סבו וסבתו מצד אמו היו מארק פריד ופאני רדיץ. ודנאי החל את דרכו כעיתונאי בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20 כעובד ב"עיתון של בוקר". עד מהרה התפרסם כמחבר קברט. הוא מוזכר בקרב הקלאסיקות של הקברט ההונגרי כממציא את הדמויות והסצנות האצ'ק ושאיו ואת הדרמטורגיה של הדיאלוגים. לטענתו, כתב יותר מאלף מזירות הוויכוחים העזים של בית הקפה (מערכונים של האצ'ק ושאיו שמתרחשים סביב שולחן בבית קפה). בנוסף, כתב יותר ממאתיים סצנות, הצגות ותסריטים. עבודותיו הוצגו בקברט ובתיאטראות הבאים: בשנת 1938 היגר לארצות הברית, גם שם הצליח. הוא ביקר בהונגריה שלוש פעמים לאחר המלחמה (1948, 1960, 1967). בהונגריה, אף על פי שהמשיכו להציג את האצ'ק ושאיו, הוא נשכח כמעט לחלוטין. הוא נפטר בשנת 1967 בביקורו בבודפשט.
עבודות הבמה
מספר הצגות הבכורה שלו שנרשמו במאגר התיאטרון (1958-): 19.
דני כספי
דני כספי (נולד ב-21 בספטמבר 1946) הוא רופא, פרופסור חבר בגמלאות בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, משורר וסופר.
ביוגרפיה
דני כספי נולד וגדל בראשון לציון. אביו יליד אוקראינה (אך סבתו אם אביו ילידת ירושלים), שעלה בשנת 1925 היה מורה ומנהל בית ספר; אמו, עלתה בשנת 1936, והייתה עובדת סוציאלית וקצינת המבחן המחוזית של תל אביב. למד בבית הספר היסודי "חביב" בראשון לציון ובתיכון אליאנס בתל אביב, אותו סיים בגיל 17. ניגן בטרומבון בתזמורת הנוער של תל אביב ולמד אצל מתי גרבלר וריי פרנס מן התזמורת הפילהרמונית. בגיל 17–18 למד בחוג משולב פסיכולוגיה וזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב. צה"ל 6–1964 נגן (טרומבון, תופים) בלהקת גייסות השריון (לילה ראשון בלי אמא) ובהמשך כמפקד הלהקה. חבריו ללהקה היו בין השאר יוסי אלפי, עזרא דגן, טליה שפירא, צבי שיסל, שוקי פורר, גד קינר, והמוזיקאים טומי פרידמן, זאב אולמן, פרנקי גליקסמן וזאב מורגנשטרן. יחד הקימו את תזמורת "הקווינטט",
בה היה כספי מתופף וזמר, אשר הופיעה במועדוני לילה, ב"גן הוואי" ("החתול העצבני") ובהמשך באניית הנוסעים "מולדת", בה שימש כספי גם ספרן, ובבתי מלון.