cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תלמוד תורה לנשים
במאה העשרים ועד לימינו
ברוב ההיסטוריה היהודית, לא התקיימה מערכת חינוך תורני לנשים, בדומה לתלמודי התורה שרווחו לבנים. חינוכן של הבנות היה מופקד בעיקר בידי האם, שלימדה אותן את ההלכות הרלוונטיות כלפיהן והדריכה אותן בדרך התורה. עם השינויים שחלו בעולם היהודי בתקופת ההשכלה, נשמעו יותר ויותר קולות שצידדו במתן חינוך תורני פורמלי לבנות.
בעולם החרדי
בעולם החרדי, הייתה זו שרה שנירר שיזמה והקימה בשנת 1918 את תנועת בית יעקב, שכללה בתי ספר לבנות. בשנותיה הראשונות זכתה התנועה ליחס מעורב. הלגיטימציה העיקרית לתנועה התקבלה בשנת 1929, כאשר הרב חיים עוזר גרודזנסקי והאדמו"ר מגור הביעו תמיכה כללית ברשת בתי הספר. בשנת 1933 הביע החפץ חיים, גדול הפוסקים במזרח אירופה באותה העת, תמיכה בתנועה. דבריו התפרסמו והפכו לתשתית הרעיונית שהצדיקה את השינוי בגישה ללימוד תורה (שבכתב בלבד) על ידי נשים:
בחלוף השנים, למרות מתנגדים, התבססה תנועת בית יעקב והפכה לברירת המחדל עבור בנות בחינוך החרדי, עד לימינו. הלימודים בסמינר בית יעקב כוללים לימודי קודש נרחבים, כאשר לצד לימוד הלכות והשקפה יהודית על פי הגישה החרדית, וכן לימודי היסטוריה יהודית נרחבים (מכונים בראשי תיבות "תו"י"), נלמד גם התנ"ך בעיון, כולל מפרשיו המעמיקים כמו הרמב"ן, דבר שזכה להתנגדות גם בימינו מפי רבנים שסברו שהדבר אסור על פי ההלכה. עם זאת, נאסר בבית יעקב ללמוד משנה, למעט מסכת אבות.
בציבור הדתי-לאומי בישראל
בעוד ובציבור החרדי שינוי המגמה בנוגע ללימודי תורה לנשים נבע מהצורך להתמודד עם רוחות ההשכלה, בציבור הדתי-לאומי בישראל התקיים שינוי עמוק יותר שהכיר בזכותן של נשים להשכיל בתורה ולהעמיק את לימודיהן בה, וכן הביא בחשבון שיקולים פמיניסטיים שהתייחסו להגבלת לימוד התורה על ידי נשים כאפליה. כתוצאה מכך נפתחו בישראל מספר רב של מדרשות תורניות המאפשרות לתלמידותיהן לימוד מעמיק של המקרא, ההלכה, החסידות, ואף תלמוד. בנוסף קיימת בגוש עציון ישיבת 'דרישה' לבנות בראשות הרבנית חנה גודינגר.
רייכסלייטר
רייכסלייטר (בגרמנית: Reichsleiter; מנהיג לאומי או מנהיג הרייך) הייתה הדרגה הפוליטית השנייה בהיררכיה של המפלגה הנאצית (NSDAP), כשמעליה רק דרגת היושב ראש, הפיהרר, ותחתיה נמצא הגאולייטר. הרייכסלייטר דיווח ישירות לאדולף היטלר. הרייכסלייטר היה חלק מהמטה הכללי של המפלגה הנאצית, שמושבו היה בבית החום שבמינכן.
רשימת הרייכסלייטרים
במהלך שנות המפלגה קיבלו את הדרגה 26 חברים, וכיהנו לכל היותר 18 במקביל:
הרכבת התחתית של שיראז
הרכבת התחתית של שיראז (בפרסית: متروی شیراز, בתעתיק: Metro-yé Shiraz) היא מערכת של שישה קווי רכבת תחתית בעיר שיראז שבאיראן. כיום, פעיל רק קו אחד, אחד נוסף מצוי בבנייה וארבעת הקווים האחרים נמצאים בשלבי תכנון. הבניה החלה בשנת 2001 והקו החל לפעול באופן רשמי ב-11 באוקטובר 2014.
קו מספר 1
העורק הראשי של מערכת הרכבת התחתית של שיראז, ממנו מסתעפים שאר הקווים. ב-11 באוקטובר 2014 התחיל לפעול באופן רשמי רק באופן חלקי (11 ק"מ בלבד). בקו יש 19 תחנות מתחת לפני האדמה ותחנה אחת על פני השטח.
קו מספר 2
קו מספר 2 של הרכבת התחתית של שיראז נמצא בבנייה ואורכו הצפוי הוא 15 ק"מ וצפויות להיות בו 13 תחנות. הוא יסתעף מקו מספר 1 בתחנת "כיכר אימאם חוסיין" (12 במספר).
קו מספר 3
קו מספר 3 של הרכבת התחתית של שיראז נמצא בשלבי תכנון. אורכו הצפוי הוא 10 ק"מ וצפויות להיות בו 7 תחנות.
קווים מספר 4–6
קווים אלו נמצאים בשלבי תכנון.
אסקרי
אסקרי (סוואהילי Askari אליה הגיעה מערבית عسكري - חייל) הם חיילים שחורים שנלחמו בצבאותיהן של מעצמות קולוניאליות באפריקה. הם שירתו בעיקר בקרן אפריקה, מזרח אפריקה ומרכז אפריקה. מלבד תפקידי לוחמה היו גם חלק מהמשטרה המקומית ומהז'נדרמריה. אלה היו נפוצים בצבא הבריטי, בצבא האיטלקי, בצבא הפורטוגלי, בצבא הגרמני והצבא הבלגי.
לחיילים האלה היה תפקיד מפתח בהשתלטות המעצמות הקולוניאליות על אפריקה, היות שמנין החיילים הלבנים בצבאות אלה היה בדרך כלל קטן מאוד. לאחר סיום הכיבוש, שימשו לרוב בתפקידי חיל מצב באזור הכבוש. במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה הוצבו האסקרי גם מחוץ לקולוניות שבהם גויסו.
ריק וייקמן
ריצ'רד כריסטופר וייקמן (באנגלית: Richard Christopher Wakeman; נולד ב-18 במאי 1949) הוא קלידן, כותב שירים, מפיק מוזיקלי, מגיש טלוויזיה ורדיו, שחקן וסופר בריטי. הוא ידוע בעיקר בזכות פעילותו כקלידן בלהקת הרוק המתקדם יס בחמש תקופות שונות בין 1971 ל-2004, וכמו כן בשל אלבומי הסולו שהוציא בשנות ה-70. בזכות פעילותו והשפעתו הרבה כמוזיקאי, וייקמן נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול כחלק מלהקת יס ב-2017.
חייו
וייקמן נולד וגדל במערב לונדון ובתור נער התכוון להיות נגן קונצרטים, אבל פרש מלימודיו בקולג' המלכותי למוזיקה ב-1969 כדי להיהפך לנגן אולפן במשרה מלאה. עבודותיו המוקדמות כנגן אולפן כללו נגינה בין היתר עבור "Space Oddity" של דייוויד בואי, עימו עבד כמה פעמים בהמשך הקריירה שלו, והקלטות עם להקות ומוזיקאים כגון "Junior's Eyes", "טי רקס", אלטון ג'ון וקט סטיבנס. וייקמן דחה את הצעתו של בואי להצטרף ללהקת "העכבישים ממאדים" והצטרף ללהקת "הסטרובס" ב-1970, עימה הספיק להקליט שני אלבומים. שנה לאחר מכן הצטרף ללהקת "Yes" והשתתף בכמה מהאלבומים המפורסמים והנחשבים מסחרית ואמנותית שלהם, בשתי תקופות שנמשכו עד ל-1980 – במיוחד ראויים לציון "Close to the Edge" (1972) ו-"Fragile" (1971).
וייקמן התחיל את קריירת הסולו שלו ב-1973, ושלושת האלבומים המוצלחים ביותר שלו הם שלושת האלבומים הראשונים שלו, שכולם אלבומי קונספט: ששת נשותיו של המלך הנרי השמיני (1973); מסע אל בטן האדמה (1974) המבוסס על הספר באותו שם; המיתוס והאגדה של המלך ארתור ואבירי השולחן העגול (1975). וייקמן הקים להקה שלו בשם אנסמבל הרוק האנגלי ב-1974 שבמסגרתה הוא עדיין מופיע, ואף הקליט את פסקול הסרט הראשון שלו ליסטומניה (1975).
לאחר עזיבת להקת יס ב-1980, וייקמן התמקד בפרויקטי סולו בשנות השמונים שהצליחו ברמות שונות; אלבומו המצליח ביותר היה 1984, שיצא בשנת 1981, ובעקבותיו סינגל להיט הפופ הקטן שלו, "Glory Boys", מתוך האלבום Silent Nights (1985). הוא אירח יחד עם הקלידן טוני אשטון את תוכנית הטלוויזיה Gastank שרצה בשנים 1982–1983 בה הם ראיינו מוזיקאים בולטים של שנות ה-70, ובמקביל התחיל להקליט את הראשון מבין סדרה של אלבומים בעלי תמות נוצריות, ניו-אייג' וסביבתנות קאנטרי איירס (1986) והבשורה (1987). בין השנים 1988 - 1990 הוא היה חבר בלהקת אנדרסון ברופורד וייקמן האו שבשל סוגיות זכויות יוצרים לא יכלה לקרוא לעצמה Yes, אבל בפועל תפקדו תחת המותג עד 1992. וייקמן חזר פעמיים נוספות לנגן עם חבריו מיס בין השנים 1995–2004, במהלכם הוא השלים עוד כמה פרויקטים אישיים וסיבובי הופעות, כולל הקלטה מחודשת לאלבומו השני "חזרה למרכז כדור הארץ" (1999). בין השנים 2016–2020, ווקמן הצטרף לווריאציה נוספת של Yes בהשתתפות הסולן ג'ון אנדרסון וטרבור רבין. וייקמן ממשיך להקליט אלבומים ולהופיע קונצרטים ברחבי העולם בתפקידים שונים; אלבומו האחרון הוא כוכב הלכת האדום (2020).
וייקמן השתתף בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות, ושיחק בשלושה סרטים: הראשון הוא ליסטומניה של הבמאי קן ראסל, בו גילם את ת'ור אל הרעם. השני הוא סרט נוסף של קן ראסל מ-1984 בשם פשעי תשוקה, בו גילם צלם חתונות. השלישי הוא לבד מ-2002 בבימויו של פול קליידון, בו גילם פקיד לילה.
המשלחת הצבאית הצרפתית לפולין
המשלחת הצבאית הצרפתית לפולין (בצרפתית: Mission militaire française en Pologne) הייתה משלחת של קצינים ויועצים מצבא צרפת אשר סייעה לאמן את צבא פולין בין השנים 1918–1939. המשלחת פורקה בעקבות הכיבוש הגרמני של פולין במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
ב-1918 הוקמה הרפובליקה הפולנית השנייה. מיד עם הקמתה זכתה הרפובליקה לתמיכה מצד מדינות מערב אירופה. צרפת הקימה משלחת בת 400 קצינים ויועצים כדי לסייע בהקמתו של צבא פולין. על המשלחת פיקד הגנרל פול פרוספר אנרי. הקצינים הצרפתיים זכו לכבוד רב בפולין, וחלקם הוצבו גם במטכ"ל הפולני. בין הקצינים הצרפתיים במשלחת היה גם שארל דה גול. בעקבות פרוץ המלחמה הפולנית-סובייטית החליט ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' להקים משלחת נוספת בשם המשלחת המשולבת לפולין, שכללה קצינים צרפתים ובריטים, כדי לסייע לפולנים. אחד הקצינים הצרפתיים במשלחת החדשה, מקסים וייגאן, קיבל את הפיקוד גם על המשלחת הקודמת במקומו של אנרי שנשלח חזרה לצרפת. המשלחת המשיכה לסייע לפולין גם לאחר סיום המלחמה ואף בתחילת מלחמת העולם השנייה. עם תחילת הפלישה הסובייטית לפולין, החליט מפקדה האחרון של המשלחת לואיס פיורי, לפנות אותה בחזרה לצרפת.
במקביל לפעילותה של המשלחת הצרפתית, פעלה גם המשלחת הצבאית הבריטית לפולין.
המיליונרית
המיליונרית (באנגלית: The Millionairess) הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1960, בבימויו של אנתוני אסקווית', עם סופיה לורן ופיטר סלרס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן רופף למחזה "המילונרית" של ג'ורג' ברנרד שו משנת 1936 והיה מועמד לפרס באפטא לתסריט הבריטי הטוב ביותר.
השיר "Goodness Gracious Me " המושר בפי סלרס ולורן לא נכלל בפסקול הסרט. זה היה רעיונו של ג'ורג' מרטין שהיה אז המפיק המוזיקלי של סלרס, להזמין את כתיבת השיר הזה המתאר את הסצנה בו בודק הרופא ההודי את המליונרית "החולה". מפיקי הסרט סירבו לצרפו לפסקול והוא יצא בנפרד והפך עד מהרה ללהיט שקידם את הפצת הסרט.
תקציר העלילה
אפיפניה פאררגה (סופיה לורן) היא האישה העשירה בעולם לאחר שירשה את הונו של אביה בעל חברת נדל"ן ענקית. אביה התנה בצוואתו כי תוכל להתחתן עם גבר שמסוגל להפוך 500 ליש"ט ל-1500 תוך שלושה חודשים. היא מתאהבת באליסטיר (גארי ריימונד) היא נותנת לו מניות בסך 500 לירות שטרלינג ואחר כך קונה ממנו ב-15,000 לירות שטרלינג. הנישואים לא מחזיקים מעמד כי אליסטיר לא מסוגל להיות תחת הפטרונות שלה. היא מגרשת אותו והוא מוצא מקלט אצל אהובתו פולי (וירג'יניה ורנון).
אפיפניה מיואשת והיא מביעה זאת בפני העו"ד ואיש סודה, ג'וליוס סגמור (אליסטיר סים). היא קופצת לתמזה במטרה להתאבד. במקרה עובר שם הרופא ההודי אחמד אל כביר (פיטר סלרס) שחותר בסירה קטנה ולא מעלה אותה. היא מגיעה לחוף וצועקת לעברו "רוצח".
ג'וליוס מייעץ לה לקבל טיפול אצל הפסיכיאטר ד"ר בלנד (דניס פרייס) שמתאהב בה אבל בגלל ביקורתו על אביה היא זורקת אותו לתמזה והיא בעקבותיו. במקרה עובר שם שוב הרופא והפעם לוקח אותה בסירתו.
היא מבקשת את בדיקת הרופא והוא בודק אותה ומוצא שהיא בריאה. הוא לוקח אותה למרפאתו בה הוא מטפל בחולים עניים. אפיפניה מתאהבת בו ובונה לו מרפאה גדולה ומצוידת במיטב המכשירים אבל הוא מעדיף לעבוד במרפאתו הקטנה.
היא מספרת לו על התנאי של אביה והוא מספר לו על התנאי של אמו המנוחה - אשתו המיועדת אמורה להסתפק ב-500 רופיות (35 שילינגים) במשך שלושה חודשים. אפיפניה מתחילה לעבוד במפעל פסטה כושל בניהולו של ג'ו (ויטוריו דה סיקה) ותוך זמן קצר מגדילה את הייצור והרווחים.
אחמד מוסר את 500 הלירות שקיבל, לפרופסור שתוי (נואל פרסל) ולא מצליח למלא את חלקו בתנאי הנישואים. אפיפניה מחליטה למכור את החברה, לפטר את העובדים ולפרוש למנזר בטיבט.
ג'וליוס מגיע לאחמד במטרה להציל את המצב, מוצא ניירות מחקר ומצליח למכור אותם תמורת 15,000 לירות. התנאי קויים, אחמד נפגש עם אפיפניה והם רוקדים ומתחבקים.
מבצע גוליבר
בלילה שבין 13 בספטמבר ל-14 בספטמבר תקפו חיילי הצנחנים את משטרת ע'רנדל. המשטרה נהרסה כליל. בקרב הפריצה שהתחולל נהרג קצין ונפצעו 12 לוחמים, בפעולה נהרגו 11 ירדנים ו-5 נפצעו. בין ההרוגים על פי הדיווח היו ילדה ואזרח. הפעולה נקראה "מבצע גוליבר" על שמו של יצחק בן מנחם שכונה "גוליבר", ממפקדי הצנחנים שנהרג בקרב בפעולת כנרת כשנה קודם לכן.
רקע
הממשלה החליטה לפעול והמשימה להגיב בפעולת תגמול בדרום הוטלה על אריק שרון. שרון בחר לפגוע בבניין מצודת המשטרה הירדנית בע'רנדל שבערבה שממוקמת מול קיבוץ יהל. הבניין היה מוקף חומה ו-3 בניינים קטנים, וכן בניין בטון מבוצר בעל 4 צריחים בני 3 קומות. בבניינים שכנו חיילי המשמר הלאומי הירדני ויחידת הגמלים של "הקומנדו המדברי". נקבע שיש לכבוש את המשטרה ולפוצצה, ולהתקיף גם בית-אבן סמוך ומאהל של המשמר הלאומי הירדני בחורשת ואדי ע'רנדל הסמוך. המשימה יועדה להיות פשיטה חד לילית, והכוחות היו אמורים לסיים עד אור ראשון. למקרה הצורך הועמד בכוננות סיוע אווירי. לביצוע המשימה נבחרו רפאל איתן מג"ד 890, ומוטה גור מג"ד 88. באותו יום, לוחמי פלוגה ג' בגדוד 890 בפיקודו של אלישע שלם ניווטו באזור נחל דישון בגליל. ב-18 באוגוסט 1956 התבקש לחזור עם הפלוגה למחנה תל-נוף שם נערכו לוחמי פלוגה א' בפיקודו של מאיר הר ציון וסיירת הנח"ל המוצנח מגדוד 88 בפיקודו של זאב וקס (וקסי). באותו ערב יצא הכוח לכביש הערבה כ-20 ק"מ מדרום לבאר-מנוחה עצר הכוח התארגן לתנועה רגלית מזרחה. מאיר הר ציון ואלישע שלם ניווטו אולם מחשש שהכוח יכנס לאור יום בנסיגה, הורה רפול על ביטול הפעולה בשעה 2:30 לפנות בוקר.
הפעולה
בספטמבר 1956 התרחשו כמה פיגועים של מחבלים מירדן בתחבורה לאילת. ב-12 בספטמבר חדרו מחבלים שהגיעו מירדן ורצחו שלושה שומרים דרוזים במתקן קידוח נפט ב"עין עופרים" שליד חצבה. בין הקורבנות היה ראפיק עבדאללה מכפר סמיע. הרוצחים הערבים היו כנראה חיילי המשמר הלאומי והשתייכו ל"קומנדו המדברי" ממצודת ע'רנדל ששכנה כ-80 קילומטר מעין עופרים. באותו היום הופעלה התוכנית מחדש, הפעולה התקיימה ביום שלמחרת ובוצעה על ידי פלוגות א', ב', ג' מגדוד 890 וכן פלוגת קורס מ"כים של נח"ל מוצנח מגדוד 88 בפיקודו של אברהם קלאר. מפקד פלוגת החוד שחדרה למצודה היה אלישע שלם מרמת יוחנן ומפקדי חוליות הפריצה היו עמי חיות מקיבוץ גבעת ברנר ומשה סניה עין-מור מירושלים.
מהלך המבצע
ב-13 בספטמבר, במהלך היום, נעו הכוחות ברכב בציר המרכזי - דרך הרמאן והתרכזו בנחל ציחור. עם ערב, עזבו הכוחות את נחל ציחור, ונעו ברכב ללא אורות, עד לנקודה ממערב לע'רנדל, שם נעצרו. בשעה 21:00 בערך, יצאו הכוחות לכוון המשטרה ולאחר מכן התפצלו: פלוגת המ"כים של הנח"ל המוצנח פנתה דרום מזרחה אל פתח וואדי ע'רנדל. פלוגה ב' מ-890, המשיכה מזרחה. יתר הכוחות נעו צפונה, לעבר הכניסה הדרומית למשטרה.
בשעה 22:45 הגיע הכוח העיקרי למרחק של 100 עד 50 מטרים מגדר המשטרה ונערך להתקפה. דקות ספורות לפני ההתקפה התגלה הכוח, אך ההתנגדות לו הייתה מועטה והצטמצמה לירי מהצריחים הצפוני-מערבי והדרומי בלבד. לאחר קרב קצר נכבש הבניין. לוחמים ירדנים אחדים ברחו דרך הפתח המערבי, שקיומו לא היה ידוע לצה"ל. חבלן הצנחנים ירמי ברדנוב (שפוצץ את מרבית המשטרות בפעולות התגמול), פוצץ גם את המבנה בע'רנדל.
פלוגה ב', שיעדה היה הבית הבודד, נמצאה עדיין בתנועה בזמן שהכוח העיקרי נערך להתקפה. על הפלוגה נורתה אש מהמאהל הבדואי. הפלוגה פתחה באש. כשהגיעה הפלוגה לבית המיועד גילו שהוא ריק ופוצצו אותו.
כשהגיעה פלוגת המ"כים לפתח ואדי ע'רנדל, נתקלה ב-2 מקלעים משני הרכסים בצידי לוואדי. אלה היו משמרות קדמיים של מחלקת סיור מדברית, שחנתה בוואדי. הפלוגה הסתערה על הרכס הדרומי והאויב ברח. האש מן הרכס הצפוני המשיכה לחסום את המעבר לוואדי. המ"פ החליט, לתקוף גם את הרכס הצפוני, אך עוד לפני שתקף, קיבל פקודת נסיגה. כל הכוחות חזרו לגבול ב-14 בספטמבר בשעה 03:30. אחרי כיבושה של המשטרה, פונו ההרוג והפצועים ברכב מסוג לנד-רובר ובמשאית שנמצאו במקום. בהמשך פונו הנפגעים במטוסי דקוטה שנחתו במנחת מאולתר בנחל חיון. תוצאות הפעולה: המצודה פוצצה, מאהל סמוך ומבנה ריק של בית הספר נהרסו. בקרב נהרג סג"ם אריה הירש ונפצעו 12 לוחמים.
קוואפו
ג'ונג יואו (בסינית: 夸父, בפין-יין: Kuāfù, מילולית "אב רברבן" ) היה ענק במיתולוגיה הסינית שרצה ללכוד את השמש. הוא היה הנכד של חוֹאוּטוּ.
מבצע גוליבר
התגובה בצה"ל
משה דיין הרמטכ"ל שבח את המבצע בעיקר את אנשי חיל האוויר ב-19 בספטמבר ביקר בבסיס יחידה 202 ואמר למפקדים:
קוואפו
הסיפור
יום אחד החליט קוואפו לרדוף אחרי השמש וללכוד אותה. הוא עקב אחרי השמש ממזרח למערב, מרוקן בדרכו את הנהר הצהוב ואת נהר וויי כדי להרוות את צמאונו האדיר. אולם הוא עדיין נשאר צמא, ובמהלך בחיפושיו אחר מקורות מים נוספים, מת מהתייבשות. אלת העץ שנשא עמו צמחה והפכה ליער דנג: יער גדול של עצי אפרסק.
בגרסה אחרת הופך קוואפו לרכס הרים.
מבצע גוליבר
תגובה בין לאומית
המבצע בע'רנדל עורר סערה בירדן, עם זאת משקיפים זרים הבינו כי מדובר בתגובה על הריגת השומרים ותקיפות נוספות בערבה ולא בניסיון לפתוח מערכה עם ירדן. ירדן מצידה שחששה ממערכה רחבה עם ישראל ביקשה סיוע חיצוני. ב-14 בספטמבר 1956 המריא חוסיין מזרחה לעיראק ונפגש בחבנייה עם בן דודו המלך פייסל בבקשו הצבת דיוויזיה עיראקית בירדן. מצרים שלחה משלחת צבאית ושלושה מטוסי מטען ובריטניה מחתה על הפעולה מול ישראל ודרשה להרגיע את המעורבים.
קוואפו
הסיפור
בסינית המודרנית הסיפור "קוואפו רודף אחרי השמש" משמש לתאר אדם שנכשל בהשגת מטרתו בגלל עודף הערכה עצמית.
מקורות בספרות
דמותו של קוואפו מופיעה בשבעה פרקים שונים בקלאסיקה של ההרים והימים, וכן גם בליה דזה. הסיפור נחשב מיתוס הקשור לפולחן השמש.
בניגוד לטענה בליה דזה ובפרק "הקלאסיקה של אשר מעבר לים בצפון", על פיה מת בצמא, טוען הפרק "קלאסיקת צפון הישימון הגדול" בקלאסיקה של ההרים והימים שהוא מצא את מותו מידיו של הדרקון המגיב, בדומה לצ'ה יואו, אם כי בהיותו של הדרקון המגיב אלוהות גשם, ייתכן שאין סתירה בין השניים. בפרק "קלאסיקת מזרח הישימון בגדול" הטקסט על הסיפור הוא דו משמעי בשל היעדר סימני פיסוק בסינית העתיקה: ניתן לקרוא אותו כאילו הרג הדרקון המגיב את צ'ה יואו ואת קוואפו, וניתן גם לקרוא אותו כאילו הרג הדרקון המגיב את צ'ה יואו, אך לא הצליח להתמודד עם קוואפו ולפיכך שב למרומים.
הספר "רשומות מדינת גִ'ינְגְ" של שנג חונג מציין סלע ועליו טביעת כף רגל המיוחסת לקוואפו.
יש המזהים את קוואפו עם הקיסר יו' ואנג (帝榆罔), אחרון קיסרי הלהט, בן תקופתו של הקיסר הצהוב. בספר "היסטוריה כהלכה" מן המאה ה-12 הוא מתואר דווקא כבכיר המיטיב לדהור בשירותו של דאנג'ו, בנו של הקיסר יאו. הסופר מאו דון בספרו "חקירת מיתוסים" טען שבדומה לשמות טיטאנים ביוון, מדובר בשם של שבט.
כפתגם
הפתגם "קוואפו רודף את השמש" קיים בשתי צורות כתיבה, הנבדלות זו מזו סימן יחיד: "夸父逐日" ו"夸父追日", ללא הבדל במשמעות ביניהם. הצורה הראשונה היא קדומה, הצורה השנייה, מקורה במאמר "דיון בניגודים" של מאו דזה דונג מ-1937, שמציג את היסודות מהם יתפתח בהמשך המאואיזם. מאו משתמש בביטוי כדוגמה למיתוס ידוע, וביחד עם מיתוסים אחרים מתייג אותו כמכיל ניגודים סובייקטיביים, בניגוד לניגודים האובייקטיביים שלשיטתו עומדים בפניו ובפני קוראיו.
שבט
את המילה "קוואפו" בשם "אדון קוואפו" (夸父氏), ניתן להבין כשמו של האדון, כשם מקום עליו הוא שלט, או כשם של שבט או עם שהוא עמד בראשו. אותו ביטוי יכול להתייחס גם לשבט כולו.
בקרבות בָּאנְצְ'וֵ'אן, הצטרפו שבטיו של צ'ה-יואו לאותו שבט קוואפו ולשבט שלושת המיאו, וביחד תקפו את שבטו של קיסר הלהט. בכך הבריחו את קיסר הלהט ואנשיו לשטחיו של הקיסר הצהוב, וגרמו לבסוף לקרב ג'ואולו בין צ'ה יואו לקיסר הצהוב.
פסגת אלן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
לואיג'י (מריו)
לואיג'י (באנגלית: Luigi; ביפנית: ルイージ) הוא דמות מרכזית בסדרת משחקי מריו של חברת נינטנדו.
לואיג'י הוא אחיו התאום של מריו, והצעיר מבין השניים. הוא הפחדן יותר אך האתלטי מבין האחים מריו. בתחילת דרכו, לואיג'י שימש כשחקן שני ולא היו לו יכולות שונות מאשר לאחיו מריו. בהמשך הדרך, דמותו של לואיג'י הוגבלה למשחקי ספין אוף כגון מסיבת מריו (באנגלית: Mario Party), מריו טניס (באנגלית: Mario Tennis) ומריו קארט (באנגלית: Mario Kart), אבל הוא קיבל תפקידים ראשיים במשחקים אחרים כמו סדרת Luigi's Mansion, בהם הוא בדרך-כלל נקרא לתפקד כגיבור כדי להציל את אחיו מריו מצרות.
הופעה חיצונית
הופעתו החיצונית של לואיג'י נודעת בכובעו הירוק, ועליו האות האנגלית L. ללואיג'י גם סרבל כחול ומתחתיו חולצה ירוקה, על הסרבל שני כפתורים צהובים גדולים, ובנוסף יש לו שפם חום גדול. יש לו נעליים חומות גדולות וכפפות לבנות. לואיג'י גבוה במעט ממריו ורזה ממנו.
כשרק הופיע, דמותו של לואיג'י הייתה העתק של הדמות של מריו, עם צבעים מוחלפים. כובעו וסרבלו היו ירוקים, חולצתו שחורה ונעליו סגולות. לאחר מכן, כובעו הפך ירוק עם עיגול לבן וסרבלו הפך כחול-שחור. חולצתו הפכה ירוקה ונעליו חומות, וה-L על כובעו נצבעה ירוק. ברוב המשחקים הוא קופץ גבוה יותר מאחיו, אבל נוטה להחליק כשהוא עוצר מריצה.
בסדרת הטלוויזיה "האחים סופר מריו: המשימה הגדולה להציל את הנסיכה פיץ'" (יפנית: פיצ'י הימה קיושוטסו דאי סאקוסאן")  ששודרה ביפנית היו סרבלו וכובעו של לואיג'י כחולים כהים, וחולצתו הייתה צהובה.
דמותו של לואיג'י מופיעה כמו כן בסמל ארגון האולטראס "המשני" יותר של מכבי חיפה ה"inferno Verde" אך שם כל הצבעים שאינם ירוק ולבן הוחלפו והוא מחזיק שם כדור עור ישן, ובחלק מהגרסאות: רימון עשן.
.Mario Bros
הפעם הראשונה בה לואיג'י הופיע כמשתתף הייתה במשחק הווידאו "האחים מריו" משנת 1983, בה הופיע כשחקן שני, כשהוא נבדל מאחיו מריו רק בהחלפת הצבעים. במשחק זה לא היו בין האחים שינויים בצורה ובמשחק והיו להם אותן יכולות. במשחק הווידאו, לואיג'י ומריו הופיעו כשרברבים, המנסים להיפטר מצבים משוריינים, ועוד יצורים מפלצתיים.
בפרסומת למשחק האחים מריו, לואיג'י שוחק על ידי שחקן לא מוכר. בפרסומת זו ניתן היה לראות כי לואיג'י הוא פחדן, אך לא ברור אם הופעה זו היא מה שגרמה לתכונותיו העכשוויות להיות מה שהן. לואוגי בנוסף גם חתיך ממש
Super Mario Galaxy
במשחק פופולרי זה (בתרגום חופשי: סופר מריו גלקסי) לWii משנת 2007 ללואיג'י היו יכולות משלו כגון קפיצה לגובה ולמרחק, ריצה מהירה, והחלקה. לואיג'י נעשה אפשרי למשחק לאחר שהשחקן סיים את 120 הכוכבים הראשונים כמריו, אך העובדה שהוא לואיג'י לא משנה את אופן המשחק, ועל השחקן לנצח שוב את 120 הכוכבים, הפעם כלואיג'י. בנוסף, כששביטים קוסמים מופיעים כשהשחקן הוא לואיג'י, מופיע לואיג'י קוסמי, שנראה שהוא חכם יותר ממריו הקוסמי, כיוון שהוא בוחר בדרכי הקיצור ומתמהמה פחות מעמיתו.
מסיבה משונה, כאשר השחקן הוא לואיג'י הוא עדיין צריך להציל את לואיג'י, אך לואיג'י השני גבוה יותר וכהה יותר, והלואיג'י השני קורא לשחקן "אני", במקום "אחי". בנוסף, במשחק זה רוזלינה (דמות מפתח במשחק) קוראת ללואיג'י השני "התאום שלך".
Super Mario Galaxy 2
משחק המשך זה שראה אור בשנת 2010 ניתן לשחק כלואיג'י לאחר שמנצחים את באוזר ומאז ניתן לשחק בו כדמות פעילה במקום מריו, אך ניתן לבחור להישאר כמריו.
יכולותיו במשחק הן, כמו בקודמו, ריצה מהירה, קפיצה גבוהה יותר, החלקה וקפיצה צידית.
Super Paper Mario
לאחר שהשחקן צירף לצוותו את הנסיכה פיץ' ובאוזר, הוא נתקל באיום חזק וגדול מתמיד, מר L. מר L הוא אחד הבוסים החזקים במשחק והוא והרובוטים שלו (Brobot) חוזרים מספר פעמים. בפרק 6 נראה כי מר L נהרג על ידי דימנטיו, שלא היה מרוצה מעבודתו, בפרק 7 מוצא מריו את אחיו לואיג'י באיפהלמטה (Underwhere), הגיהנום. בפרק 8 מעט לפני הקרב הסופי, מופיע דימנטיו ומשתלט על מוחו של לואיג'י, ולאחר זה, לואיג'י קורא: "אני הוא מר L, הברק הירוק!", ואף על פי שמר L נראה בדיוק כמו לואיג'י (רק עם שינויים בבגדים), כולם מופתעים.
כמו כן, מוזיקת הרקע של לואיג'י נקראת "מר L, הברק הירוק", וכשמוצאים אותו באיפהלמטה, נשמעת גרסה עצובה ומעוותת של מנגינה זו.
Super Mario 3D Land
אחרי שמריו משחרר את לואיגי מהכלא של באוזר בחלק השני אפשר להתחלף ללואיג'י.
Super Mario 3D World
לואיג'י הוא אחת הדמויות שאפשר לשחק בהן מההתחלה. הוא קופץ יותר גבוה מהאחרים, אך מחליק כשהוא מנסה לעצור מריצה.
Mario + Rabbids Kingdom Battle
במשחק זה ללואיג'י יש כלי נשק ייחודיים משל שאר הדמויות, כמו פצצה על גלגלים, ורובה שמחובר לידו. במשחק הזה יש גם דמות הנקראת לואיג'י ראביד (באנגלית:"Rabbid Luigi") שמשתמש ברימונים ופצצות ככלי הנשק שלו.
מריו איננו
משחק זה (באנגלית: Mario is Missing) ל-NES, ל-SNES ולמחשב הוא המשחק השני שבו לואיג'י הוא הדמות הראשית (אחרי Luigi's Hammer Toss). זהו משחק חינוכי שנועד ללמד את השחקן גאוגרפיה. סיפור המשחק הוא שמריו, לואיג'י ויושי מגיעים לארמון של באוזר באנטארקטיקה. לאחר שמריו נכנס ראשון לארמון ונחטף נאלץ לואיג'י להציל אותו. כדי להתקדם בארמון צריך לואיג'י להיכנס לדלתות המובילות מן הארמון לערים ברחבי העולם, ביניהן רומא, פריז, ניו יורק ואפילו ירושלים. בכל אחת מהערים גנבו חייליו של באוזר פריטים הקשורים להיסטוריה של העיר (ברומא, למשל, על לואיג'י למצוא מטבעות ממזרקת טרווי, חנית מהקולוסאום ואת תקרת הקפלה הסיסטינית). לאחר שלואיג'י מוצא את כל הפריטים, עליו להחזיר אותם למקום ממנו נגנבו או למוזיאון המקומי ולענות על שאלות טריוויה אודותיהם.
המשחק, כמו גם משחק ההמשך "מכונת הזמן של מריו" (Mario's Time Machine) שיצא מעט אחריו, נחשבים בין משחקי "מריו" הגרועים ביותר בטענה למשחקיות חסרת השראה והטעיה שיווקית שנעשתה במטרה "להסתיר" את תוכנם האמיתי.
סופר לואיג'י חדש יו
זהו משחק נוסף ל-New Super Mario Bros. U, הכולל שלבים קשים קצרים יותר. לואיג'י הדמות הראשית במשחק זה וכולם קופצים גבוה יותר מבדרך כלל.
האחוזה של לואיג'י
במשחק זה (באנגלית: Luigi's Mansion) לקונסולת הגיים-קיוב, שיצא בשנת 2001, לואיג'י סוף-סוף נעשה השחקן הראשי וקיבל משחק משלו.
כאשר לואיג'י מקבל מכתב מסתורי בו כתוב שזכה באחוזה מפוארת בהגרלה (אליה לא נרשם) הוא הולך בעקבות המפה ומגלה בדרך הקשה שהאחוזה רדופת רוחות. המדען וצייד הרוחות הוותיק פרופסור אלווין גאדד מציע ללואיג'י עזרה בתמורה לכך שלואיג'י יחזיר לו את רוחות הדיוקן שברחו לו לתוך האחוזה לאחר שה-בו שיחררו אותם מתמונותיהם. ואם זה לא מספיק, לואיג'י מגלה שאחיו הגדול מריו אבד באחוזה ואולי לא שרד, ולואיג'י יוצא למסע להחזיר את אחיו ולשים קץ לשלטון של רוחות ה-בו, ולמלכם, המלך בו.
בשנת 2018 יצא רימייק של המשחק ל-3DS, המפשר מולטיפלייר.
האחוזה של לואיג'י: ירח אפל
במשחק זה (באנגלית: Luigi's Mansion 2\Luigi's Mansion: Dark Moon) שיצא במרץ 2013 לקונסולת ה3DS, פרופסור אי. גאדד חוזר ומודיע ללואיג'י שהירח האפל נשבר ועליו למצוא את כל פיסותיו.
משחק זה כולל 5 אחוזות המלאות בפאזלים ואתגרים, והשחקן צריך להשתמש בטכניקות שונות כדי להמם ולשאוב את רוחות הרפאים, באמצעות שדרוגו של הפולטרגאסט 3000, הפולטרגאסט 5000. המשחק תלת־ממדי, ובניגוד לקודמו, אין בו רוחות דיוקן, אלאן רוחות "בוס" מרשימות וגדולות, כגון עכביש מפלצתי, ועוד רוחות משעשעות ומפחידות. מעבדתו של אלווין גאדד קיבלה שיפוץ רציני והיא הרבה יותר טכנולוגית ומודרנית.
האחוזה של לואיג'י 3
במשחק זה (luigi's mansion 3) לואיג'י, מריו הכלב רוח של לואיג'י פיץ' והטודים המשרתים שלה מקבלים הזמנה למלון מפואר. בלילה הראשון במלון מתברר שמנהלת המלון היא רוח ששיחררה את המלך בו וכלאה את כל חבריו בתמונות. בזמן שלואיג'י נמלט הוא פוגש בפרופסור גאדד שהגיע גם הוא למלון ומביא לו את הפולטרגאסט החדיש ביותר שמסוגל לגלות דברים בלתי נראים כגון בועות שדוניות ועקבות רוח. בנוסף, נוזל דמוי סליים בגב הפולטרגאסט יכול לצאת מהמכונה בצורת לואיג'י (גואיג'י\gooigi) שיכול לעבור דרך סורגים אך נמס במים. מכיוון שהם במלון פרופ' גאדד מביא את מעבדתו הניידת, מעבדה משוכללת וחדישה שיכולה להפוך למזוודה.המטרה במשחק היא להביס ולכלוא את כל הבוסים שבקומות המלון ולשחרר את חבריך.
סדרת האחים סופר סמאש
במשחקים Super Smash Bros., SSB Melee, SSB Brawl ו-SSB Ultimate לואיג'י הוא דמות נפתחת, ורק ב-SSB4 ניתן לשחק בו מההתחלה. רוב התקפותיו דומות לשל מריו, אך שונות במידה כלשהי, לדוגמת כדור האש של מריו, הוא כדור חשמל ירוק אצל לואיג'י והוא מתנגד לכח המשיכה (ככל הנראה בעקבות הכינוי של לואיג'י במשחק סופר מריו נייר ל-Wii, בו אחד הכינויים ללואיג'י הוא "מר L, הברק הירוק").
מינהל קידום העבודות
מינהל קידום העבודות (באנגלית: Works Progress Administration, בראשי תיבות WPA; ומאז 1939 בשם מינהל מיזמי העבודה [באותם ראשי תיבות באנגלית]) היה רשות פדרלית אמריקאית שהוקמה במסגרת הניו דיל. המינהל העסיק מיליוני דורשי עבודה (בעיקר גברים ללא השכלה פורמלית) לביצוע עבודות ציבוריות כגון בניית מבני ציבור וסלילת כבישים. הוא הוקם ב־6 במאי 1935, בצו נשיאותי, כחלק מרכזי בתוכנית הכלכלית שנקראה "הניו דיל השני".
פעילות המינהל
ההקצאה הראשונה עבור המינהל, בשנת 1935, הייתה בסך 4.9 מיליארד דולר (כ־15 דולר לאדם בארצות הברית, וכ־6.7 אחוזים מהתמ"ג של 1935). בראשו הוצב עובד ציבור בשם הארי הופקינס. המינהל סיפק למובטלים עבודה בשכר במהלך השפל הגדול בארצות הברית, תוך בניית תשתיות ציבוריות בארצות הברית, כגון פארקים, בתי ספר, וכבישים. רוב המשרות היו בתחום הבנייה והסלילה, ובמסגרתן נסללו יותר ממיליון קילומטרים של רחובות ויותר מעשרת אלפים גשרים, שדות תעופה רבים, והרבה יחידות דיור. מיזם הבנייה האחד הגדול ביותר שבנה המינהל הוא רשות עמק טנסי.
בשיא פעולתו, בשנת 1938, סיפק המינהל עבודה בשכר לשלושה מיליון גברים ונשים מובטלים, וכן לבני נוער בחטיבה נפרדת, בשם "מינהל הנוער הלאומי". בתקופה בין 1935 ל־1943, העסיק מינהל קידום העבודות סך של 8.5 מיליון בני אדם. השכר לשעה שהציע המינהל היה בדרך כלל הרבה מתחת למקובל בתעשייה. מטרת המינהל לא הייתה להגיע לתעסוקה מלאה של אוכלוסיית גיל העבודה (מטרה שהושגה בשנת 1942, והפכה יעד לאומי לטווח ארוך בשנת 1944), אלא לספק משרה אחת בשכר לכל המשפחות שבהן סבלו המפרנסים מאבטלה ממושכת. : 64, 184
אחד המיזמים המפורסמים ביותר של המינהל היה מיזם בשם "מיזם פדרלי מספר 1". במסגרתו העסיק המינהל מוזיקאים, אמנים, סופרים, שחקנים, ובמאים במיזמי אמנויות, תיאטרון, תקשורת, ואוריינות. חמשת התת־מיזמים שהוקדשו לאלה היו: מיזם הסופרים הפדרלי (FWP), סקר הרשומות ההיסטוריות (HRS), מיזם התיאטרון הפדרלי (FTP), מיזם המוזיקה הפדרלי (FMP) ומיזם האמנות הפדרלי (FAP). בסקר הרשומות ההסיסטוריות, למשל, ראיינו עובדי המינהל עבדים־לשעבר רבים בדרום ארצות הברית; למסמכים שהופקו חשיבות עצומה להיסטוריוגרפיה האמריקאית. להקות תיאטרון ומוזיקה ערכו מסעי הופעות ברחבי ארצות הברית וקיימו יותר מ־225,000 הופעות. מחקרים ארכאולוגיים שהתקיימו במסגרת המינהל תרמו משמעותית לגילוי מחדש של תרבויות ילידיות פרה-קולומביאניות, ולהתפתחות הארכאולוגיה המקצועית בארצות הברית.
מינהל קידום העבודות היה תוכנית פדרלית שהפעילה מיזמים משלה בשיתוף עם ממשלות מקומיות של מדינות הברית, אשר סיפקו מצידן בין 10 ל־30 אחוזים מהעלויות. בדרך כלל, הממשל העירוני או המדינתי סיפק קרקעות, ולעיתים קרובות גם משאיות ואספקה, ואילו מינהל קידום העבודות שילם את שכר העובדים (וכן את שכר המפקחים, שלא היו נתמכי סעד). במקרים מסוימים קיבל המינהל על עצמו את האחריות על תוכניות סיוע מדינתיות ומקומיות מוקדמות יותר, שמקורן בתאגיד מימון הבנייה מחדש (Reconstruction Finance Corporation, RFC) או בתוכניות של המינהל הפדרלי לסעד חירום (Federal Emergency Relief Administration, FERA). : 63  ב־30 ביוני 1943 בוטל המינהל, עקב האבטלה הנמוכה במהלך מלחמת העולם השנייה. לפי סיכומו רוברט ד' ליינינג'ר: "מיליוני אנשים נזקקו להכנסה מינימלית. סעד בצורת תעסוקה נתפס כעדיף על דמי אבטלה, מכיוון ששמר על כבוד עצמי, חיזק את מוסר העבודה, ושמר על מיומנויות וכושר." : 228
מבנה
המינהל אורגן באגפים הבאים:
מועסקים ידועים
בין המובטלים שהועסקו על ידי המינהל נמנים גם:
מורשת
הסוציולוג רוברט ד' ליינינג'ר סיכם: "למוסדות של ממשל פרנקלין ד' רוזוולט היה משקל עצום, שרובנו לא מכירים בו, בעיצוב המרחב הציבורי שבו אנו חיים כעת. בתקופה קצרה של עשר שנים, מינהל העבודות הציבוריות, מינהל קידום העבודות, וחיל השימור האזרחי בנו מתקנים כמעט בכל יישוב בארץ. רובם עדיין בשירות פעיל כעבור חצי מאה. הגיע הזמן שנכיר במורשת זו וננסה להבין את הקשר שלה למצבנו העכשווי." : 226
רקס ויסלר
רג'ינלד ג'ון "רקס" ויסלר (באנגלית: Reginald John "Rex" Whistler; 24 ביוני 1905 – 18 ביולי 1944) היה צייר, מעצב ומאייר בריטי, שנהרג במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
רג'ינלד ג'ון ויסלר נולד בבריטניה ב־24 ביוני 1905 באלת'ם, קנט, בנם של האדריכל הנרי ויסלר והלן פרנסס מרי, בתם של הכומר צ'ארלס סלג וורד, הכומר של ווטון סנט לורנס, ודרך אמה היה צאצא של הצורף פול סטור.
עבודתו המפורסמת ביותר בתחילת דרכו הייתה בבית הקפה בגלריית טייט, שהושלמה בשנת 1927 כשהיה בן 22. הוא הוזמן להפיק כרזות ואיורים עבור Shell Petroleum ו- Radio Times. הוא גם יצר עיצובים למפעל כלי החרס וודגווד על פי רישומים שהכין מכפר בדבון, ומעיצוב תלבושות להצגת הבכורה של הבלט "הבתולות החכמות" של ויליאם וולטון, שהופק על ידי חברת סאדלר וולס בשנת 1940.
האלגנטיות והשנינות של ויסלר הבטיחו את הצלחתו כאמן פורטרטים אופנתי. הוא צייר חברים רבים בחברה הלונדונית, ביניהם אדית סיטוול, ססיל ביטון וחברים אחרים של החבורה שאליה השתייך. ציורי הקיר שלו לדירת היוקרה של אדווינה מאונטבאטן בת 30 החדרים בברוק האוס, פארק ליין, לונדון, הותקנו מאוחר יותר על ידי חתנו של מונטבטנס, המאייר דייוויד היקס.
מלחמת העולם השנייה
כשפרצה המלחמה, אף שהיה בן 35, ויסלר היה להוט להצטרף לצבא. הוא הוזמן למשמרות הוולשים כסגן ביוני 1940. הוא שירת באוגדה משוריינת.
מותו
מספרים כי ויסלר ניבא את מותו. ימים ספורים לפני שנהרג הוא העיר לחבר שהוא רוצה להיקבר במקום שנפל, לא בבית קברות צבאי. בלילה שלפני מותו ניגש אליו קצין עמית בשם פרנסיס פורטל והם שוחחו זמן מה. לפני שנפרדו, העיר פורטל: "אז כנראה נתראה מחר בערב." בעגמומיות השיב ויסלר: "אני מקווה שכן." הוא נהרג ב -18 ביולי 1944 לאחר שעזב את הטנק שלו כדי לעזור לחיילים אחרים ביחידתו. הוא נהרג מפצצת מרגמה. הוא נקבר בבית העלמין הצבאי באנוויל-לה-קמפיין, שנמצא 10 ק"מ מזרחית לקאן.
לפי הדיווחים, העיתון "טיימס" קיבל יותר מכתבים על מותו של ויסלר מאשר על כל קרבן מלחמה אחר.
חריטת זכוכית של אחיו, לורנס ויסלר (פריזמת רקס) הוצבה בקפלת הבוקר בקתדרלת סאליסברי. לורנס כתב גם ביוגרפיה על אחיו. (1985).
עמותת רקפת
רקפת - נוער מתמודד עם חרדה חברתית וביישנות היא עמותה שהוקמה בשנת 2013. העמותה מפעילה קבוצות חברתיות רגשיות לילדים, נוער ובוגרים המתמודדים עם קשיים חברתיים על רקע של חרדה חברתית ומופנמות.
מקור שם העמותה מגיע מצמח הרקפת. לעיתים קרובות, הרקפת צומחת בין סלעים, ומסיבה זו מואנשת לעיתים קרובות ומוצגת כצנועה וביישנית.
היסטוריה
אדם חשין הוא מייסד ומנכ"ל לשעבר של עמותת רקפת. חשין התמודד בעצמו עם חרדה חברתית. נכון ל-2021, המנכ"ל הוא אבנר דפני. כמו אדם, גם אבנר סבל בצעירותו מחרדה חברתית, והיה נחשב לילד לא מקובל אשר לא מצא את מקומו במארג החברתי.
החל ממרץ 2020 כל קבוצות "מים שקטים" למתמודדים עם חרדה חברתית בקרב בוגרים, התמזגו לתוך פעילות עם עמותת רקפת, ופועלות מאז כחלק מקבוצות הבוגרים של רקפת.
הקבוצות ברקפת
הקבוצות ברקפת מותאמות לילדים, נוער ובוגרים ומתקיימות בחלוקה גילאית ותת חלוקות בהתאם לצורך.
מופעלות קבוצות נפרדות לילדים ובני נוער בגילי יסודי (9–10), חטיבה (12–14) ותיכון (15–18), וכן קבוצות בוגרים בחלוקה לגילי 18–24, 25–32, 33–44, ו-44+.
לבני נוער מופעלות גם קבוצות אונליין, המתאימות לאלו שלא מצאו קבוצה מתאימה במקום מגוריהם או שאינם מרגישים בנוח להצטרף אליה. לבוגרים מופעלות גם קבוצות לקהילה הגאה, המתאימות לאנשים אשר חשים כי זהותם המינית גורמת להם להרגיש ריחוק וחוסר שייכות.
We Demand Rally
We Demand Rally הייתה העצרת הגדולה הראשונה למען זכויות להט"ב בקנדה, שהתקיימה ב-28 באוגוסט 1971 באוטווה, ואורגנה על ידי קבוצות הלהט"ב Toronto Gay Action והאיגוד הקהילתי ההומופילי של טורונטו. באותו זמן, התקיימה עצרת מקבילה בוונקובר שאורגנה בסולידריות עם העצרת על ידי קבוצת הלהט"ב Gay Alliance Toward Equality . העצרת ממלאת חלק חשוב בהיסטוריה של זכויות להט"ב בקנדה, כמו כן בהיסטוריה של הפמיניזם בקנדה.
רקע
אחד הסיבות להפגנה הייתה האפליה של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה נגד הומוסקסואלים בעקבות השינויים ב-1969 בחוק הפלילי, שביטל יחסי מין הומוסקסואליים מסוימים, לאחר שאושרה הצעת החוק C-150. עד לנקודה זו, אפליה נגד נטייה מינית לא הייתה אסורה על פי חוק ולא הייתה שום דרך להתלונן באמצעות ועדות לזכויות אדם. נושאים נוספים שהניעו את המחאה היו אי-השוויון של חוק הגירושין, שהציב הומוסקסואליות באותה קטגוריה של חומרה מסיבות להתגרש כמו אונס או זואופיליה, וחוק ההגירה שאסר על הומוסקסואלים להגר לקנדה.
העצרת
העצרת באוטווה, שהכילה כ-200 מפגינים, אורגנה על ידי קבוצות הלהט"ב Toronto Gay Action והאיגוד הקהילתי ההומופילי של טורונטו . העצרת החלה בצעדה למדרגות גבעת הפרלמנט באוטווה. רוב המפגינים היו הומוסקסואלים לבנים. בעצרת, השתתפה רק אישה אחת, שרי דינובו . המפגינים קראו להפסקת המעקבים של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה על עובדים הומוסקסואלים, להפסקת האפליה וההתערבות הרפואית, והרחבת חוקי הגירושין ושוויון זכויות האזרח להומוסקסואלים ולסביות.
הייתה עצרת מקבילה ב, שהכילה 20 מפגינים, ואורגנה על ידי קבוצת הלהט"ב Gay Alliance Toward Equality.
דרישות
הקבוצות המעורבות הציגו, כחלק מההפגנה, מסמך בן 13 עמודים המכיל רשימת דרישות לפרלמנט הקנדי, שנוסח על ידי הרברט ספירס ובריאן ווייט. במסמך הופיעו עשרה דרישות עיקריות:
תוצאות ומורשת
כתוצאה ישירה מהעצרת, תוקן חוק ההגירה, והוסר האיסור על הומוסקסואלים לנסוע ולהגר לקנדה. כל עשר הדרישות המקוריות של העצרת נענו מאז והחוקים שבהם התייחסו תוקנו מאז.
The Body Politic
העצרת הובילה ליצירת המגזין הלהט"בי The Body Politic על ידי ג'רלד מולדנהאואר . מולדנהאואר, עם עוד מספר פעילים להט"בים, נדחף ליצור את המגזין כתוצאה מעריכות ושינויים משמעותיים במאמר שכתב מולנהאואר על העצרת ודרישותיה במגזין Guerilla. הגיליון הראשון של The Body Politic פורסם בנובמבר/דצמבר 1971 והכיל מאמרים על העצרת באוטווה ודרישותיה וכן על העצרת בוונקובר, והשתמש בתמונה של העצרת ככריכת השער של המגזין.
We Still Demand
ב-28 באוגוסט 2011, על גבעת הפרלמנט באוטווה נערכה צעדת הנצחה שאורגנה על ידי הקבוצה הלהט"בית Queer Ontario. הצעדה חגגה גם רפורמות שהתקבלו מאז העצרת המקורית וגם מחאה על אי-השוויון המתמשך ובעיות, כגון שוטרים באירועי גאווה וחסרי בית להט"בים.
כנס שכותרתו "'We Demand': History/Sex/Activism in Canada/Nous demandons: Histoire/Sexe/Activisme au Canada" התקיים ב-28 באוגוסט 2011, לציון ארבעים שנה לעצרת.
מסנן קלמן
למסנן יישומים רבים בטכנולוגיה. אחד היישומים העיקריים הוא בהנחיה, ניווט ובקרה של כלי רכב, במיוחד מטוסים, טילים או רכבי חלל. הוא מיושם רבות בעיבוד אותות ואקונומטריקה.
האלגוריתם משתמש רק במדידות החדשות ובמצב המערכת כפי שהתקבל מההערכה שלו, ללא התייחסות לערכים קודמים. לפיכך, קל ליישם את האלגוריתם במערכות זמן אמת.
על מנת לקבל תוצאות מיטביות, האלגוריתם נדרש לקבל הערכות נכונות בקשר לדיוק המשתנים המתקבלים. במידה ואין הערכה כזו, תוצאות המסנן תהיינה טובות פחות, אך עדיין טובות בהרבה משימוש בשיטות רגילות, כמו ממוצע נע.
במסנן נעשה שימוש גם במצב בו מעוניינים לאחד את אותה מדידה משני חיישנים שונים ובלתי תלויים לטובת ערך מדויק יותר מכל אחת משתי המדידות.
תיאור מתמטי של מסנן קלמן
פעולת מסנן קלמן כוללת שני שלבים:
נסמן:
אורי בראונר כנרות
אורי בראונר כנרות (מכונה גם UBK) (נולד בדצמבר 1979) הוא מוזיקאי, זמר, מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי, סולן להקת "Ouzo Bazooka" וחבר בלהקת בום פם.
חייו
כנרות נולד בהרצליה והחל לנגן גיטרה בגיל צעיר. בתיכון למד בבית הספר תלמה ילין במגמת הג'אז. במהלך לימודיו בתיכון החל לנגן גם על סקסופון. בתיכון פגש כנרות את עוזי פיינרמן ויובל זולוטוב, מי שלימים יהיו חבריו ללהקת בום פם. בשנת 1998 הצטרף מדי פעם להופעות עם להקת הזוהרים והחל לנגן באופן קבוע בהרכבים שונים. בשנת 2000, שלוש שנים לאחר סיום הלימודים, הוקמה להקת פז (Pezz) שהורכבה מחבריו לספסל הלימודים, עוזי פיינרמן בגיטרה, אדם שפלן בבאס, אייל תלמודי בסקסופון, כנרות בסקסופון, וחברו מלהקת הזוהרים רמי גבאי בתופים.
בשנים 2000–2003 ניגן עם מיכל קהן, אלקטרה, שי נובלמן, איטליז, ועוד. בשנת 2003 הקים את להקת בום פם יחד עם פיינרמן וזולוטוב. כשנה לאחר מכן (2004) הצטרף לבלקן ביט בוקס וניגן איתם באופן קבוע עד 2009. בשנת 2008 הצטרף ללהקת הרוק Firewater ב-2013 הקים את להקתו אוזו בזוקה יחד עם אדם שפלן על הבאס, עירא רביב על התופים ודני עבר-הדני על קלידים. ב-2012 הפיק לזמרת קרולינה את האלבום זוהר. ב-2014 החל שיתוף פעולה בין בום פם לזמרת המחאה הטורקיה Selda Bagcan.
בשנת 2022 השתתף בסרט התיעודי "עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון" של עמית איצקר.
מקדמות (ספר)
מִקְדָמוֹת הוא ספרו האוטוביוגרפי של ס. יזהר, המכיל את זיכרונותיו מתקופת ילדותו בחווה הניסיונית של חולדה הישנה, בתל אביב וברחובות. הספר, שנכתב לאחר שלושים שנות שתיקה ספרותית, חושף את המקור לחומרים ולמוטיבים רבים שמופיעים בספריו של יזהר לאורך כל שנות כתיבתו. הספר יצא בשנת 1992 בהוצאת זמורה ביתן.
שם הספר
השם מקדמות מגיע מצורת הרבים של מִקדם ולא של מקדמה. היינו, חלק קדום וראשוני, שהוא גם מלשון אקדמות – מבוא מקיף. זוהי, מסביר חוקר הספרות, דן מירון, שיבה מאוחרת של אמן אל הכתיבה הספרותית, ששילבה את אמנות כתיבתו המתוזמרת עם להט הומניסטי-מוסרי. יזהר החיה בזיכרונותיו בספר את המרחב הארץ ישראלי וחדר בצורה מפורטת ומדויקת לעולמו הנפשי של הגיבור הארץ-ישראלי.
הרקע לכתיבת הספר
שני גלים של כתיבה אפיינו את יצירתו הספרותית של ס. יזהר. הראשון היה בין שנות השלושים המאוחרות ועד שנות השישים המוקדמות של המאה ה-20, ואילו הגל השני הגיע לאחר כ-30 שנות שתיקה ספרותית (יזהר המשיך לכתוב ספרות עיונית ומאמרים לאורך התקופה). החל משנת 1992 ועד שנת 1999 פרסם יזהר שישה ספרים: "מקדמות", "צלהבים", "צדדיים", "אצל הים", "מלקומיה יפהפייה" וספרו האחרון: "גילוי אליהו". ס. יזהר נפטר בשנת 2006.
חוקרת הספרות, מירי ורון, ערכה מחקר על יצירותיהם של סופרים ומשוררים בגיל המאוחר, ביניהם ס. יזהר, וכיצד השפיעו ההתבגרות וההזדקנות שלהם על תפיסות עולמם ויצירתם. היא מגיעה למסקנה שהיצירה המאוחרת של היוצר מהווה תמיד סוג של צוואה פואטית שלו. החזרה לילדות בתקופה המאוחרת איננה מהווה שחזור סנטימנטלי או מטפורי לחיים טובים יותר, לימי התום ואי הידיעה. "בגיל מאוחר החזרה אל הילדות היא ניסיון לחוות מחדש את תחילת הדרך" היוצר מבקש לשאוב מרשמי ילדותו וחוויותיה כוח קיומי. תחושת הארעיות, שחוזרת ומופיעה לסירוגין ב"מקדמות" היא תחושה דומיננטית ביצירות של הגיל המאוחר, ואין טעם לרתום אותה לוויכוח התרבותי-פוליטי במסגרת השיח הציוני, טוענת ורון.
עלילה
הכתיבה היזהרית של משפטים ארוכים דחוסים, כאשר תודעת המספר עוברת מאב לבנו, בדחיפות, בבהלה, בכאב צורב, כאילו האירוע מתרחש ממש כעת לעיניו - מהווה דוגמה לדרכי התבטאותו של המחבר ומבהירה למה התכוון דן מירון בדבריו על "שלמות מוזיקלית" בספר.
ההורים ההיסטריים מבהילים את הילד בעגלה מרחק של קילומטרים רבים, דרך כפר ערבי, אל הרופא הקרוב. במהלך הנסיעה בולטת החזרה של ההורים, הנטרפים מדאגה, אל מקור מחצבתם; האב מדקלם פסוקי תחנונים מתהילים ופונה אל אלוהיו, שמזה שנים נטש אותו. ואילו האם חוזרת לשפת אמה ושרה לילדה, שחייו בסכנה, שירים ששמעה בילדותה בשפת היידיש, השפה הגלותית שהחלוצים השתדלו להתנער ממנה. בדרך אין המספר נרתע מלדבר על הדבורים, סוגיהם והתזכורות שלהם ביצירות ספרותיות, יהודיות וזרות כאחת, על הכפר הערבי וסוגיית ה"פלישה" היהודית אל אדמה, אותה הם מנסים להרגיל לחקלאות שלהם, ונזכר בישעיהו הנביא; "מי ביקש מידכם רמוס חצרי" אומר כאילו המקום אל היהודים.
בסופו של דבר הם מגיעים לרופא שאומר משפט אחד לאחר שראה את הילד העקוץ כולו והמעולף: "אם הוא לא מת - אומר אז הרופא, להם ולכל הקהל סביב - הוא יחיה."
הביקורת
עם זאת, קיימות נימות חדשות ב"מקדמות". זוהי מסגרת של סיפור אוטוביוגרפי החושפת את חוויות ילדותו האישיות של המחבר, ואת זאת הוא עושה לראשונה. אמנם החוויות היוו בסיס לסיפורים שונים, בעיקר סיפורי הנוער שלו, אך הפעם הוא מדבר ישירות על ילדותו שלו ועל משפחתו. אין זה הרקע הארץ ישראלי הכפרי והנוסטלגי, כאן הוא עוסק בעולם החוויות הקשה והפגוע שלו ושל משפחתו. עולם של בדידות ודוחק, נתק חברתי, עלבון וכאילו תחושה של אפסיות.
לא במקרה נפתח הספר באירוע הנורא של נחיל הצרעות שפשט על הילד הקט, ואשר כמעט הרג אותו. יזהר מספר על מקום שאיננו מקום, על אב מאוכזב ומריר, שמנוצל על ידי הסביבה, על אח "כוכב" מצליח שהוא העדפתה הברורה של האם. עם זאת, לאורך כל הספר חשים באבל בלתי פוסק על מותו הטראגי בתאונת אופנוע. נוסף לכך מתוארות פגישות של הילד יזהר עם תופעות קשות של מחלות, ניצול מיני, תחפושות מפחידות ושאר אירועים שמותירים את חותמם הקשה על יזהר.
תמונת העולם איננה רק של הילד, אלא גם של ס. יזהר הסופר. יש כאן תערובת של מוקדם ומאוחר, וזהו עיקר חידושו של הספר, שבוחן את המציאות של ימינו לאור המציאות שבה חי הילד לפני כשבעים שנים, על הטוב והרע שבה. "מראות שתייה" מכנה מירון את הנוסטלגיה והגעגועים למחזות קסומים מעולמו הילדותי של יזהר: נופים קסומים, ריגושים ותחושות, גילוי המוזיקה והספרים והיחסים בינו לבין הוריו.
הז'אנר של הממואר, ולא אוטוביוגרפיה כרונולוגית, גורס מירון, קיים כבר אצל מנדלי מוכר ספרים בספרו: "בימים ההם", אצל שלום עליכם בספרו: "חיי אדם" ואפילו ב"סיפור על אהבה וחושך" של עמוס עוז. דרך זו מותירה פערים רבים וממזגת מדי פעם את הדמיון לתוך הזיכרון. גיבור הספר אינו מצוין בדרך כלל בשמו, אלא "הילד", "הבחור", "תרש" "דגון" "צי" וכדומה. הפרקים מסודרים על פי הבלחות של אירועים וחוויות שנצרבו בזיכרון. זהו איננו ז'אנר של חשיפה ונוסטלגיה, אומר מירון, אלא של "סיכום אנליטי בהיר, שיש בו משום התמודדות חסרת פשרות על המשתמע מעצום הקיום – הקיום אז, כפי שהוא מתערבב ונמזג בקיום עכשיו".
"מקדמות", לדעתו של מירון היא "יצירת ספרות חיונית, מן החיוניות ביותר שנכתבו אצלנו בשנים האחרונות".
נורית גוברין סוברת שהכרת הביוגרפיה של היוצר אמנם אינה ערובה להבנת היצירה, אבל בלעדיה תהיה ההבנה חלקית ופגומה. היצירה, מרגע שפורסמה - היוצר הוא רק אחד הקולות בה, ולא תמיד הקול החשוב ביותר. ייתכן, מעלה גוברין השערה, שדווקא משום שרבים היסודות האוטוביוגרפיים בספריו של יזהר, הוא ניסה לחסום כל ניסיון מחקרי של זיהוי ביוגרפי בהם. והנה לאחר שלושים שנים כותב יזהר על משפחתו הגרעינית, על דודיו ובניהם, שחלקם גם ידועים לציבור (משה סמילנסקי, דוד סמילנסקי, יחיעם ויץ, יוסף ויץ ועוד).
יש בספר מעין דיאלוג מתמשך בין האב לבנו. זוהי מרידה שמהולה בהמשכיות, כפי שאפיינה את בני הדור השני לחלוציות. גם היא סוברת שלא לחינם פתח המספר בסיפור הצרעות: ארץ ישראל היא כקן צרעות, מקום מסוכן ליושבים בה, לאבות ולבנים כאחד. עם זאת, הבנים לא מתמרדים והם מקבלים עליהם את האחריות וממשיכים לשלם את המחיר, כפי שהתבטא הרופא: "אם הוא לא מת - הוא יחיה", וכפי שהתבטא יוסף חיים ברנר: "אף על פי כן" יש להמשיך ולעבוד. אין אלו סיפורי פרידה, טוענת גוברין, אלא סיפורי תיקון; יזהר משתדל לראות הפעם את שני הצדדים כדי לתקן את חוסר האיזון שנוצר ביצירותיו המוקדמות.
הביוגרפיה של הסופר, מדגישה גוברין, משמשת חומר גלם ליצירתו, לא פחות, ואולי יותר ממקורות השראה אחרים. לגיטימי לבדוק אותה.
אורציון ברתנא מביא קטעים מהספר ומשווה אותם לטקסטים של ברנר. מסקנתו שברנר בוחן את חיי היהודים בארץ ישראל בעתיד, בעוד שס. יזהר בוחן אותם ב"מקדמות" לאחור. אלא שאצל ברנר יש תחושה שזהו מקומנו, אין מקום אחר ללכת, ואילו אצל יזהר תחושה של התפוררות. ברובד העמוק של סיפוריו, אין כביכול זכות קיום לגיבוריו, כי המקום כאן איננו קבע. ס. יזהר הוא קטגור של הקיום הציוני, מאשים ברתנא. קיימת בסיפור רומנטיקה פשטנית של שנאה עצמית. תחת מסווה של אהבת הנוף מסתתר קו אנטי-ציוני ועקרות אסתטית, על אף שגם המבקר מודה שתיאורי הנוף של יזהר בספר הם מן היפים בסיפורת העברית החדשה.
בתיה גור שותפה להתרשמותו של מירון מהכתיבה המטפורית באקורדים וצלילים. יוצרים ספורים הגיעו לשיקוף כזה משכנע ומפעים של חוויות ילדותם בתמימות שכזו וחפות מכל אופנה סגנונית. היקף התמונה של יזהר המוקדם היה ציור אפי ענק ומכיל הכל, דבר שבלט במיוחד ב"ימי צקלג". ואילו ב"מקדמות" קוראים על נפשו המתרשמת של היחיד שמחייה את רשמי ילדותו. הכללי אינו תופס כאן את המקום העיקרי. גם הרצח של ברנר מתואר מנקודת מבט אישית ומתרשמת של הילד, ולא של ההיסטוריה, ועל כן האירוע מחלחל יותר. זהו סיפור שחף מנרקיסיזם, אלא כזה שמנסה לחתור אל שורשיו ומעייני רוחו של המספר. אין עוד טקסט, היא כותבת, שמצליח לגלם בכזו עוצמה את היעלמותן של גבעות החול, את טעמו של הגזוז בקיוסק, את מועקת הקיום, ואת המגע הראשון עם המוזיקה. היא מתפעלת מהדיוק המילולי המעביר היטב את חגיגת החושים יחד עם תעוקת הפחד.
בספרה, "חיים כתובים" כותבת ניצה בן דב שהיא רואה ב"מקדמות" את נקודת הפתיחה למגמה של גל האוטוביוגרפיות והביוגרפיות שמציף את הספרות העברית. אחרי "מקדמות" הופיעו "חבלים" של חיים באר, "סיפור על אהבה וחושך" של עמוס עוז, "הדבר היה ככה" למאיר שלו. יש בסוגה כפל פנים, טוענת בן דב: מחד גיסא קיים תיאור גלוי, או גלוי למחצה של עובדות, ואילו מאידך גיסא אלו הן יצירות אמנות מתוכננות היטב, וניתן לבדוק לאורן גם את היצירות הקודמות של היוצר/ת.
לשאלתה האם הרומן אוטוביגרפי הוא עונה: "אם תאמרי זאת, אני אכחיש. אני יודע שזו אוטוביוגרפיה, אבל אני אכחיש. זה רק במקרה, אלה רק חומרים. את שופטת את הבית כולו על פי האבנים שהגיע מן המחצבה? המחצבה היא הכרחית, אבל הבית צריך להיות נידון לפי מבנהו, לפי תזמורו ולפי היותו. אחר כך האבנים והחומרים אינם משנים עוד."
הקישור בין האישי והלאומי נוצר במציאות ולאו דווקא בספר, אומר יזהר, הגיעו אנשי עמל לארץ בעלת תנאים קשים שעבדו קשה. אבל מדי פעם חדר השונה, יוצא הדופן, היפה. משהו ממקום אחר. למשל, שיר רווי יופי, או ספר של צ'ארלס דיקנס, ואז באו הכמיהה והגעגועים להיות לא רק בן המקום הזה אלא לחפש את הדבר הגדול היפה שמעבר לאופק.
בית הקברות של העדה הקראית (ירושלים)
בית הקברות של העדה הקראית בירושלים הוא בית קברות קראי עתיק, המתפרש במדרונותיה הצפוניים של שכונת אבו תור, מעל גיא בן הינום בנקודה הצופה אל הר ציון. בית הקברות שוכן בצמוד לתצפית אבו תור ולגן ציריך, לא רחוק מסינמטק ירושלים. בצידו המערבי נמצא מלון הר ציון. בית הקברות נמצא בסמוך לשכונות הערביות של מזרח ירושלים ובתקופה שלפני מלחמת ששת הימים עבר לצידו קו הגבול עם ירדן - הקו העירוני.
אולסטייט
אולסטייט (באנגלית: Allstate) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית קייזר-פרייזר (באנגלית: Kaiser-Frazer) אשר יוצרה בין השנים 1952–1954 בארצות הברית.
בית הקברות של העדה הקראית (ירושלים)
העדויות הקדומות המתועדות בספרות האקדמית אודות בית העלמין היהודי הקראי בירושלים, מופיעות בכתבי המסעות של הנוסעים לירושלים, והקדום ביותר הוא משנת 1250 לספירה הנוצרית.
אולסטייט
בין השנים 1952 – 1953 דגמי "אולסטייט" הוצאו למכירה על ידי רשת "Sears" באמצעות אולסטייט (מותג רכב).
בית הקברות של העדה הקראית (ירושלים)
בבית הקברות מצויים קברים מימי בית שני וכן קברי בני העדה שנקברו בירושלים במשך מאות שנים, והוא פעיל עד ימינו ומשמש את בני העדה היהודית-קראית. בסמוך לשער הכניסה נמצאת מערת קבורה עתיקה.
בסביבת בית העלמין הקראי בגיא בן הינום מצוי ריכוז גדול של מערות קבורה חצובות בסלע מימי בית ראשון, בית שני, ומהתקופה הביזנטית. מערות הקבורה מימי בית ראשון נמצאות בעיקר בחלקו העילי של הגיא: סמוך לרחוב ממילא וכן במורדות הר ציון, בגבול בריכת הסולטן, למרגלות הכנסייה הסקוטית וכן בשטח בית הקברות הקראי.
במערת הקבורה בבית-הקברות הקראי בגיא בן-הינום מצויה אצטבה אחורית רחבה ומורמת מן השתיים הצדדיות וספסלים חצובים.
בתחומי בית הקברות של העדה הקראית שרידי מחצבה קדומה ומערות קבורה. מערות הקבורה שימשו נקודת ציון מוכרת במאה הי"ט ותוארו על ידי חוקרים מראשית המחקר הארכאולוגי של ירושלים.
בשנות ה-70 הכשירה עמותת היהדות הקראית העולמית חלקת קבורה חדשה בבית העלמין, ומאז נקברו שם בני הקהילה תושבי העיר ירושלים. במהלך השנים חווה בית העלמין מספר התנכלויות והשחתות של קברים.
בשנת 2017 קידם משרד התיירות בוועדה לתשתיות לאומיות תוכנית לבנית הרכבל לכותל תוכנית בשם תת"ל 86. התוואי המתוכנן של הרכבל הוא ממתחם התחנה הראשונה בירושלים, מעל גיא בין הינום להר ציון ומשם לשער האשפות. בתוואי זה נמצא גם בית הקברות העתיק של העדה היהודית-קראית.
בית הקברות הופך את תוואי הרכבל לבעייתי לכוהנים שלא יוכלו לעבור מעליו בשל איסור כניסת כוהנים לבתי עלמין לפי ההלכה. קירוי בית העלמין היה מאפשר לכהנים לנסוע ברכבל לפי ההלכה האורתודוקסית. אך ורק מסיבה זו פנו יזמי התוכנית, הרשות לפיתוח ירושלים, לוועד העדה היהודית-קראית בבקשה לקרות את בית הקברות, בתמורה לתקציבים לפיתוח בית העלמין ותחזוקתו. רק אז למדו לראשונה בני העדה על התוכנית שתמנע את השימוש בו על ידיהם בגלל טומאת אוהל.
ב-1 בפברואר 2019 הופקדה להתנגדויות תוכנית הרכבל לעיר העתיקה בוועדה לתשתיות לאומיות. העדה היהודית הקראית מתנגדת למעבר תוואי הרכבל מעל בית העלמין.
עמותת היהדות הקראית העולמית, הגישה עתירה לבג"ץ כנגד המעבר של תוואי הרכבל מעל בית העלמין.
פסגת אלן (אנטארקטיקה)
גובה הפסגה 1,880 מטרים מעל פני הים (והיא ההר ה-1986 בגובהו באנטארקטיקה).
הפסגה ממוקמת 9 קילומטרים מערבית להר ואייט ארפ.
גילוי הפסגה
הפסגה התגלתה על ידי לינקולן אלזוורת', במהלך טיסתו חוצת אנטארקטיקה ב-23 בנובמבר 1935.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה קרויה על שם רוברט ג'י. אלן הבן (.Robert J. Allen Jr), קרטוגרף ומומחה אנטארקטיקה בסקר הגאולוגי של ארצות הברית. בשנת 1962 עזר אלן בהכנת מפת אזור פסגת אלן ורכס סנטינל. בין השנים 1950–1979 שימש אלן כיועץ עבור הסקר בפעילותו הבינלאומית של הסקר. מאז שנת 1982 היה אלן חבר במחלקת המפות המיוחדות.