cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרקולנאום
מבנה העיר
רחוב בהרקולנאום שונה מרחוב בפומפיי. הרחובות מרוצפים באבני בזלת ותחומים במדרכות. להבדיל מפומפיי, בה היו הרחובות מיועדים גם למעבר עגלות וכרכרות. לא כן בהרקולנאום העשירה - הרחובות נועדו למעבר בני אדם, ולכן הם אינם מחורצים בחריצים האופייניים לאופני עגלות. האספקה לבתי העיר הובאה באמצעות סבלים או פרדות.
עד להקמת אמת המים שהובילה מים לעיר, האקווה אוגוסטה, נהגו התושבים לקבל את מימיהם באמצעות ה"אימפלוביום" - בריכה לקליטת מי גשם, במרכזו של האטריום, שהוזנה על ידי ה"קומפלוביום" - פתח בגג הבית. מהבריכה הגיעו המים למאגר תת-קרקעי ממנו נשאבו בעת הצורך. לאחר חיבורה של העיר למערכת המים הפכו ה"אימפלוביומים" לקישוטים דקורטיביים. המים הובלו בתוך העיר בצנרת ייעודית.
בקרדו 5 שכנה המאפייה (פיסטרינום) ששירתה את תושבי העיר. במאפייה זו לא אפו רק את הלחם, אלא גם טחנו את הקמח. ככרות הלחם נמכרו בחנות סמוכה. הרקולנאום הייתה הרבה פחות תעשייתית מפומפיי, אך תעשיית הצמר שגשגה בה.
המרחצאות
בהרקולנאום היו שני בתי מרחץ. הגדול שביניהם היה בית המרחץ העירוני (Terme), ואילו אחיו הקטן והמהודר יותר נקרא בית המרחץ הפרברי (המרחצאות הסאב-אורבניים (Terme suburbane)). המרחצאות העירוניים ממוקמים בצפון מערב העיר.
המרחצאות מחולקים לשני חלקים - מרחצאות הגברים ומרחצאות הנשים. הנכנס למרחצאות הגברים עובר במסדרון ארוך המוליך לאולם שמוקף בקמרונות משלושת צדדיו. אולם הספורט (הפלאסטרה) שימש לא רק לתרגילי התעמלות אלא גם למפגשים חברתיים. לאחר מכן היה המבקר במרחצאות נכנס למלתחה (Apodyterium), חדר ובו ספסלי ישיבה ומדפים לבגדים, שם היה פושט את בגדיו ונכנס לחדר המים החמימים (טפידריום- tepidarium ), ולחדר המים החמים (קלדריום - caldarium), ולבסוף לחדר המים הקרים - פריג'ידריום (frigidarium).
הטפידריום היה בעל רצפה מוגבהת, שחוממה על ידי זרמי אוויר חם תת-רצפתיים. על הרצפה פסיפס ובו האל טריטון מוקף בארבעה דולפינים. דלת הובילה ממנו אל הקלדריום, שהיה מחומם תמידית.
מרחצאות הנשים היו קטנים בהרבה, אך נשמרו טוב יותר. הרוחצות היו נכנסות לחדר המתנה מרווח, משם לחדר המלתחה (Apodyterium), שעל רצפתו אותה דוגמת פסיפס כמו במרחצאות הגברים, ובה משובצים דולפינים, תמנון ודיונון סביב טריטון. משם היו נכנסות לטפידריום, ובו מוזאיקה מעוטרת, ומשם לקלדריום. לא היה במרחצאות הנשים חדר מים קרים.
הווילה של הפפירוסים (Villa dei Papiri)
הווילה של הפפירוסים היא המבנה היחיד שנחשף מחוץ לעיר.
זהו ביתו של לוקיוס קלפורניוס פיסו קייסונינוס, אבי אשתו השלישית של יוליוס קיסר, קלפורניה.
בווילה הנושקת לים נמצא אוסף גדול של מגילות (1785 במספר), מרביתן כתביו של הפילוסוף היווני יליד גדר פילודמוס. האוסף נמצא כיום  בספרייה הלאומית של נאפולי. כן נמצא אוסף של פסלים. ארכאולוגים וחוקרים מעריכים כי בהסתברות מסוימת ניתן למצוא באתר מגילות נוספות, ככתבים אבודים של אריסטו, סופוקלס ואחרים.
ב-1997 נחשפו בווילה שתי קומות, שרידי גנים ובית מרחץ. ב-1998 נפסקו החפירות בווילה בשל קשיי תקציב. הווילה נמצאת במיקום בעייתי מאוד - כארבעה מטרים מתחת לפני הים, וסובלת מהצפות לפרקים.
הווילה נפתחה לציבור רק ב-2003, אך נסגרה שוב ב-2007 לצורך שימור ציורי קיר ופסיפסים שהתגלו בקומה העליונה (לתוכנית הווילה). המיליארדר האמריקני פול גטי בנה במאליבו שבקליפורניה וילה לפי תוכנית הווילה של הפפירוסים, לשם הקמת מוזיאון.
בית המלון Casa dell'Albergo
בית המלון נקרא כך בשל גודלו המסיבי - כ-2150 מ"ר. זה אינו מלון, כי אם וילה פרטית שנבנתה בתקופת אוגוסטוס, בעלת תצפית פנורמית לים. הבניין נשמר בצורה גרועה יחסית, וניזוק קשות במהלך ההתפרצות והחפירות הארכאולוגיות. בתוכו יש מרחצאות פרטיות מכוסות בציורי קיר. יש סברה כי הבניין ניזוק כבר ברעידת האדמה של שנת 62, ובעליו העדיפו להפוך אותו למלון ולהשכיר את חדריו. חשיפת הבית החלה ב-1852 על ידי בונוצ'י והסתיימה על ידי מאיורי ב-1930.
הבית עם מחיצת העץ
(" Casa del tramezzo di legno ") בבית מגורים זה שכנו מספר משפחות. הבית נבנה עוד בתקופה הסמאנטינית ושופץ בתקופה האוגוסטינית. חזית הבית מעניינת במיוחד, והיא השתמרה בצורה מצוינת. הבית היה בראשיתו בית מגורים מפואר, וחולק באמצע המאה ליחידות שבהן שכנו מספר משפחות. החצר הפנימית הופרדה מהמבואה באמצעות מחיצת עץ, שנתנה לבית את שמו.
בית השלד
נקרא כך משום שבו התגלה בשנת 1831 השלד האנושי הראשון (עד אז הייתה סברה שכל אנשי העיר הצליחו להימלט). הבית בנוי משלושה מבנים, בכל מבנה שני נימפיאונים. בחצר מזבח מצופה מוזאיקה.
בית הצבאים - קאזא די צ'רווי
זהו בית אלגנטי של משפחה אמידה, המשקיף אל נופו של מפרץ נאפולי. בבית נמצאו פרסקאות ויצירות אמנות רבות. הבית נבנה בתקופת קלאודיוס או נירון. הבית קיבל את שמו מציור קיר המתאר קבוצת צבאים בורחת מכלבים התוקפים אותם.
הבית עם המוזאיקה
(קאזה דל אטריו א מוזאיקו) אחד מהבתים המרשימים בהרקולנאום. מוזאיקה בצורת מלבניות ורבועיות על הקירות. החצר הפנימית מרוצפת בפסיפס משובץ. חדר אורחים גדול ופינת אוכל. לבית מרפסת הצופה לים.
הבית עם הפסיפס של נפטון ואמפיטריטה
("קאזה דל מוזאיקו די נטונו א אנפיטריטה")
הבית היה שייך כנראה לסוחר עשיר. בצמוד אליו הייתה חנות יינות, שנשמרה היטב. על מדפי העץ בחנות נמצאו קנקנים אשר לפני כ-2000 שנה שימשו לאחסון יין. בבית נמצא אחד הפסיפסים היפים והשלמים שנתגלו בהרקולנאום - הפסיפס של האל נפטון והאלה אמפיטריטה, שעל שמם נקרא הבית כולו. קיר אחר מקושט במוזאיקה שמורה פחות שבה נראה מסע ציד בעיצומו, ובכלל זאת כלבים וצבאים הבורחים מפניהם. בקומה השנייה נמצאו פסלים של יופיטר והרקולס.
בית מאתיים השנים (קאזה דל ביצ'נטאריו)
בית זה נחשף ב-1938, בדיוק מאתיים שנה לאחר גילוי העיר.
הקולג' האוגוסטלי
מבנה שמוקדש לאוגוסטוס אוקטביאנוס ושימש גם כמושב הקוריה.על הקיר פרסקו שבו מופיעים הרקולס, יונו ומינרבה מצד אחד, נפטון ואמפיטריטה מהצד השני. באגף השמאלי ישנו חדר, בו נמצאה גופה על מיטה.
הבית עם החצר היפה
(קאזה דל בל קורטילה) לבית זה צמודה גזוזטרה, ומדרגות מוליכות אל חצר פנימית.
העיר ארקולנו כיום
לאחר שנהרסה וכוסתה בהתפרצות, לא שבה הרקולנאום להיות עיר מיושבת. חלק קטן מתושבי העיר נספו, ואחרים הצליחו להימלט ונטשו אותה. כ-1000 שנים מאוחר יותר נוסד באזור יישוב בשם רזינה. העיירה רזינה הלכה ונבנתה במקום במשך 500 השנים הבאות, חלקה מבלי משים על שטחה של הרקולנאום.
עם גילוי שרידי הרקולנאום ב-1710, וחשיפתם מאוחר יותר, נוצרה בעיה, בין היתר משום היות בתיה של רזינה בנויים בחלקם בשטח העתיקות, דבר היוצר קונפליקט ומקשה על המשך החשיפה. עם זאת, ב-1969 שינתה רזינה את שמה לארקולנו, שמה האיטלקי של הרקולנאום.
קז'ימייז' מרצינקייביץ'
ראשית חיים
מרצינקייביץ' נולד ב-20 בדצמבר 1959 בעיר גוז'וב ויילקופולסקי. בשנת 1984 סיים את לימודיו בפקולטה למתמטיקה, כימיה ופיזיקה באוניברסיטת ורוצלב. הוא סיים גם קורס לתואר שני באוניברסיטת אדם מיצקביץ' בפוזנן. לאחר מכן, הוא עבד בתור מורה ומנהל בעיר הולדתו.
ראש ממשלת פולין
לאחר הזכייה של מפלגת חוק וצדק בבחירות לפרלמנט הפולני בספטמבר 2005, ראש המפלגה ירוסלב קצ'ינסקי החליט שלא להיות ראש ממשלה, על מנת לא לפגום בסיכויו של אחיו התאום בבחירות לנשיאות חודש לאחר מכן. במקום זאת, מרצינקייביץ' נהיה ראש ממשלה, מוביל קואליציה שהוקמה על ידי ירוסלב, שנשאר מאחורי הקלעים אך עדיין בעל השפעה.
לאחר מכן, בשל פעילותו הפוליטית האינטנסיבית זכה מרצינקייביץ' להכרה ציבורית רחבה.
מרצינקייביץ' תמך בחוזקה בחברותה של פולין באיחוד האירופי, אף על פי שלא הסכים עם מספר רעיונות דומים כגון האמנה לכינון חוקה לאירופה. המדיניות הכלכלית של הממשלה שלו הייתה בעיקרה המשך של הממשלות הקודמות.
לאחר שנוצר קרע בין מרצינקייביץ' וירוסלב קצ'ינסקי, מרצינקייביץ' הגיש את התפטרותו מהממשלה ב-7 ביולי 2006, בטענה שאף אחד לא יתקע טריז בינו ובין קצ'ינסקי, מילים שכיוון לעבר דונלד טוסק. ב-14 ביולי ירוסלב קצ'ינסקי החליף אותו כראש ממשלה.
פרובינציות פולין
מבחינה אדמיניסטרטיבית פולין מחולקת ל-16 פרובינציות (בפולנית: Województwo, ווייוודות, ביחיד: ווייוודה). חלוקה זו נכנסה לתוקף החל מה-1 בינואר 1999 עם כניסתה לתוקף של הרפורמה במנהל האזרחי. חלוקה זו החליפה את החלוקה הקודמת, שנוצרה ב-1 ביולי 1975, בה חולקה פולין ל-49 פרובינציות. שטחן של הפרובינציות נע בין כ-9,500 קמ"ר (אופולה) ל-35,000 קמ"ר (מזוביה), ואוכלוסייתן נעה בין כמיליון (אופולה גם כן) ללמעלה מחמישה מיליון (מזוביה גם כן). שם הפרובינציה נקבע בדרך כלל על פי שם היסטורי של האזור, כאשר לכל פרובינציה יש עיר בירה, בדרך כלל העיר הגדולה, שבה ממוקמים מוסדות הממשל המקומיים.
קז'ימייז' מרצינקייביץ'
אחרי ראשות העיר
ממר 2007 ועד מאי 2008, מרצינקייביץ' היה אחד מהדירקטוריונים של הבנק האירופי לשיקום ולפיתוח.
פרובינציות פולין
לצד תפקידי פיקוח ובקרה, לפרובינציות ישנן גם סמכויות מינהל מסוימות בנושאי פנים. בראש כל פרובינציה עומד מושל (wojewoda, וויווד) הממונה על ידי ראש ממשלת פולין.
קז'ימייז' מרצינקייביץ'
אחרי ראשות העיר
בשנים 2008–2013 מרצינקייביץ' עבד בשביל גולדמן זקס, ככל הנראה בתור לוביסט. למרות עבודתו אצל גולדמן זקס, עיתונים וערוצי טלוויזיה פולניים גדולים הודיעו שמרצינקייביץ' בקושי מדבר אנגלית, גם לאחר שנה בלונדון. הוא לא הצליח לענות על שאלות פשוטות, שנשאלו על ידי אנשים דוברי אנגלית כשפת אם, שנשלחו על ידי צהובון פולני כדי להציע לו לעבור לבנק אחר בבריטניה.
פרובינציות פולין
בנוסף קיים תפקיד המרשל (Marszałek Województwa) שהוא ראש הממשלה ברמת הפרובינציה. המרשל נבחר על ידי הפרלמנט המקומי ברוב מוחלט של קולות. בהמשך המועצה האזורית בוחרת סגן מרשל וחברי מועצה אחרים רק לבקשת המרשל ברוב פשוט של קולות בהצבעה חשאית. המרשל מנהל את ענייני האקטואליה ומייצג אותם בחוץ. ניתן לבחור את המרשל, סגן מרשל ובעלי תפקידים אחרים גם אם הם לא חברי הפרלמנט המקומי. הרשות המבצעת של הממשל העצמי היא המקבילה של ממשלה ארצית ברמת הפרובינציה. המועצה מורכבת מחמישה חברים, כולל את מרשל (כיו"ר), סגן מרשל או 2 סגנים (סגן יו"ר) וחברים אחרים. גזבר הרשות משתתף בעבודת המועצה בתפקיד מייעץ. המועצה היא גוף קולקטיבי, החלטות מתקבלות ברוב קולות רגיל בנוכחות לפחות מחצית מהרכב הוועד המנהל בהצבעה גלויה, אלא אם כן החוק קובע הצבעה חשאית. במקרה של מספר שווה של קולות, מרשל הרשות מכריע את ההצבעה.
קז'ימייז' מרצינקייביץ'
אחרי ראשות העיר
ב-2009, לאחר שהתגרש מאשתו ואמא לארבעה מילדיו, התחתן עם פילגשו לשעבר, הצעירה ממנו ב-22 שנה. בספטמבר 2015 היה לו קרב גירושים עם אותה אישה.
פרובינציות פולין
הרשות המחוקקת (sejmik województwa), הנבחרת בידי התושבים ובראשה עומד יושב הראש. גודל הרשות משתנה לפי כמות האוכלוסייה, ונע בין 30 ל-51 חברים.
קז'ימייז' מרצינקייביץ'
ביקורת
במחצית הראשונה של 2009 ספג מרצינקייביץ' ביקורת קשה, בשל העובדה שלא קיים את הערכים המוסריים אותם קידם בתקופת שבה היה ראש ממשלה. בפרט, התגלה כי אף על פי שמתח ביקורת על רומנים מחוץ לנישואים, ושיבח את ערכי המשפחה המסורתיים, תוך כדי שהיה מעורב ברומן בעצמו.
ציטוטים מפורסמים
מרצינקייביץ' נהיה מפורסם לאחר שאמר "כן, כן, כן!" נלהב לאחר הצלחתו במשא ומתן עם האיחוד האירופי בעניין התקציב ב-17 בדצמבר 2005. האמירה נכנסה לתרבות הפולנית כסמל להצלחה פוליטית ללא הימנעות מרגשות אמיתיים, אך בו זמנית כסמל לביטחון עצמי בלתי מעורער. ברטוריקה משפטים מסוג הזה נקראים אפיזאוקסיס - חזרה על מילה מסוימת מספר פעמים במשפט על מנת להדגיש אותה. מאוחר יותר, חברת פולקסווגן השתמשה במשפט מחדש כדי לקדם את הקמפיין שלה.
פרובינציות פולין
הפרובינציה מתחלקת למחוזות (powiat - powiaty) והללו למועצות אזוריות (gmina - gminy).
בימי הביניים ובראשית העת החדשה
החל מהמאה ה-14, חולקה המדינה הפולנית למספר ווייוודות. במהלך קיומו של האיחוד הפולני-ליטאי הייתה פולין מחולקת ל-22 ווייוודות, כאשר 11 מהם היו כפופות ליחידת העל "פולין קטן" (Małopolska) ו-11 נוספות ל"פולין גדול" (Wielkopolska). עם התפרקותה הסופית של פולין בשנת 1795, נטמעה פולין במדינות הסובבות אותה: האימפריה הרוסית, הקיסרות האוסטרו-הונגרית ופרוסיה. החל משנת 1815, הוגדרה הנחלה הרוסית בפולין כפולין הקונגרסאית, ולהכלה נהנו הפולנים באזור זה מאוטונומיה מסוימת תחת האימפריה הרוסית. במסגרת זאת שנה לאחר מכן ב-1816 תיקנו הרוסים בפולין שלטון מקומי, וזו חולקה לשמונה ווייוודות. חלוקה זו הייתה בתוקף עד ל-1837, אז שונתה החלוקה ומעתה נקראו הווייוודות "גוברנייה" (Guberniya). ב-1844 מספר הגוברניות קטן לחמישה בלבד. לאחר כישלון מרד ינואר בשנת 1863, רפורמה נוספת נעשתה ומספר הגוברניות הוכפל לעשרה.
בעת החדשה המאוחרת
עם כינון הרפובליקה הפולנית השנייה, לאחר מלחמת העולם הראשונה, חולקה המדינה ל-16 ווייוודות (לא כולל ורשה שקיבלה מעמד מיוחד כעיר נפרדת, ושלזיה שקיבלה מעמד אוטונומי. השיטה כונתה 15+1+1 בגלל שני המחוזות הנפרדים). חלוקה זו נשארה בתוקף עד 1939, אז נכבשה פולין על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות. עם תום מלחמת העולם השנייה (1945) זכתה פולין העצמאות מחודשת, והוקמה בה הרפובליקה העממית הפולנית, אשר זו הייתה נתונה למרות סובייטית. עם כינון המדינה מחדש חולקה פולין ל-14 ווייוודות ושתי ערים שזכו למעמד מיוחד והוגדרו כערים חופשיות - ורשה ולודז'. בשנת 1957 זכו גם שלוש ערים נוספות - ורוצלב, קרקוב ופוזנן - במעמד של עיר חופשית, ואלו הופרדו מהווייוודות להן השתייכו קודם לכן. כמו כן נוספו עוד שתי ווייוודות חדשות
ב-1975 רפורמה במנהל האזרחי של הרפובליקה חילקה את המדינה מחדש ל-49 ווייוודות קטנות, כשסמכויותיהם של ראשי הפרובינציות מוגבלות יותר, וללא חלוקה לשלוש דרגות (במקום חלוקה למחוזות ולרשויות מקומיות, חולקו הווייוודות רק לקומונות). חלוקה זו בוטלה לאחר הקמת הרפובליקה הפולנית השלישית, ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1999, כאשר מאז חלוקתה המנהלית של פולין לא השתנתה.
קתדרלת פאולוס הקדוש (מדינה)
קתדרלת פאולוס הקדוש (מלטזית Katidral ta’ San Pawl; אנגלית St. Paul's Cathedral) בעיר מדינה, היא הקתדרלה הקתולית של האי מלטה, ביחד עם קון-קתדרלת יוחנן הקדוש שבבירה ולטה, הנושאת עימה בתפקיד מאז שנת 1816.
מסורת והיסטוריה
הקתדרלה הוקמה במקום בו לפי המסורת ניצב ביתו של פובליוס הקדוש, שליטה הרומי של האי. לאחר שספינתו של פאולוס נטרפה אל חופי האי, עת היה בדרכו לרומא כדי לעמוד למשפט, הוא בא לביתו של פובליוס וריפא את אביו. לימים היה פובליוס לבישוף הראשון של מלטה.
המבנה הוקם בין השנים 1697-1702 לפי תוכניתו של האדריכל המקומי לורנצו גאפה (Lorenzo Gafà, 1638-1704), והקתדרלה הוקדשה ב-8 באוקטובר 1702. במקום זה נצבה קודם לכן קתדרלה נורמנית מהמאה ה-12 אשר חרבה ברעידת אדמה ב-1693. מספר רחובות ומבנים ששכנו סביב המבנה החדש, נהרסו ופונו, וכך נוצרו "כיכר הארכיבישוף" (Pjazza tal Arcisqof) שמדרום לקתדרלה, וכיכר פאולוס הקדוש (Pjazza San Pawl) שממערב לה.
המבנה
הקתדרלה שוכנת סמוך לחומה המזרחית של העיר הזעירה, שאורכה כ-300 מטרים ורוחבה כ-200 מטרים בלבד. חזית המבנה מחולקת על ידי עמודים קורינתיים לשלושה אגפים. בכל אחד משני האגפים החיצוניים קבועה בקומה הראשונה דלת, ומעליהם מתנשאים שני מגדלי פעמונים שבכל אחד מהם קבועים שישה פעמונים ושעון. בצריחי המגדלים נראים פסלי נחשים המסמלים את הנס הראשון שעשה פאולוס הקדוש באי, כאשר הוכש על ידי נחש אך נותר בלא פגע. באגף האמצעי קבועה הדלת הראשית אל הקתדרלה, מעליה חלון גדול ומעליו גמלון הנושא צלב. משני צדדיה של הדלת הראשית נראים מגינהם של הגראנד מאסטר רמון פריוס אי רוקפול (Ramon Perellos y Roccaful) (משמאל) ושל אחד הבישופים המקומיים (מימין). שני תותחים קטנים מימי ההוספיטלרים ניצבים בכיכר סמוך למבנה. כיפת הקתדרלה הצבועה באדום ובלבן, חולשת על קו הרקיע של העיר. היא ניצבת על תוף מתומן שבו שמונה חלונות, ונושאת בתורה מנורה.
פנים המבנה עוטר בעושר רב בסגנון אדריכלות הבארוק, בין היתר גם על ידי מתיה פרטי (Mattia Preti) בן קלבריה, אשר עשה גם בעיטורה של קתדרלת יוחנן הקדוש בבירה. רצפת המבנה מרוצפת בשיש צבעוני, וקבועים בה קברים ולוחות קבורה, כמו גם מגנים של בישופים מקומיים. פנים הכיפה עוטר מספר פעמים לאורך השנים, ועיטוריה הנוכחיים הם משנות ה-50. מהכנסייה הקודמת שרדו ציור מעשה ידיו של פרטי, המתאר את התנצרותו של פאולוס הקדוש, ציור של המדונה והילד מהמאה ה-15, אגן הטבילה, פרסקו באפסיס המתאר את ספינתו הטרופה של פאולוס הקדוש, וכן הפורטיקו של הכנסייה המקורית, המשמש כיום כדלת חדר המלבושים.
במוזיאון הקתדרלה השוכן מצידו הדרומי של כיכר הארכיבישוף, מוצג אוסף של מטבעות, כלי כסף, מלבושים, עתיקות רומיות, מסמכים מתקופת האינקוויזיציה, ועבודות עץ של אלברכט דירר.
אליהו מונטאלטו
אליהו דה-לונה מונטאלטו (Philotheus Eliahu de Luna Montalto; 1567 לערך – כ"ט בשבט ה'שע"ו, 17 בפברואר 1616) היה רופא יהודי-פורטוגזי, בן אנוסים, שפעל בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17. רופאם האישי של מארי דה מדיצ'י ולואי השלושה עשר, מלכי צרפת. התפרסם ככותב כתב הפולמוס (tractate) לפרק נ"ג בספר ישעיהו.
קורות חיים
פליפה רודריגש למד בפקולטה לרפואה בסלמנקה ועסק במקצועו בעיר ליסבון. הוא התחתן עם חרונימה דה-פונסקה, בת למשפחת רופאים ידועה, ככל הנראה מליסבון. אב המשפחה מנואל דה-פונסקה המר את דתו בהמרת הדת הכללית בפורטוגל בשנת 1497, הוא היה גיסם של פרנסיסקו דה-ויטוריה, הארכיבישוף הראשון של מקסיקו ושל דייגו פרז דה-קוסטא, שנודע גם כיעקב קוריאל, מתלמידיו של האר"י. בנו של מנואל – לופו דה-פונסקה, היה הרופא האישי של קתרין מלכת פורטוגל. לזוג פליפה וז'רונימה רודריגש נולדו חמישה ילדים: תאומים, שמתו מיד לאחר היוולדם, והבנים רפאל, יצחק ומשה. תאריכי לידתם אינם ידועים.
בשנת 1605 או 1606 יצא מונטאלטו לארצות השפלה. בדרכו חזרה לאיטליה התעכב בפריז והוזמן לחצר המלכות כדי לטפל בגבירה ליאונורה גליגאי (Léonora Galigaï), בת לווייתה (Lady in waiting) של המלכה מארי דה מדיצ'י (1573–1642) (Maria de'Medici), אשתו של המלך אנרי הרביעי (1553–1610). ליאונורה גליגאי גדלה מילדות עם מארי דה מדיצ'י בפירנצה, נישאה לקונצ'ינו קונצ'יני, לימים המרשל ד'אנקרה, וליוותה את גבירתה לחצר המלכות הצרפתי. היא סבלה ממרה שחורה (bulbus hystericus). מונטאלטו גירש את הנזירים והכמרים שישבו בחדרה והתפללו לשלומה, הטיל עליה דיאטה חריפה וגזר עליה להתנזר ולא להתראות עם בעלה למשך ארבעים יום. הטיפול המהפכני הצליח וגליגאי החלימה. למונטאלטו הוצע להישאר כרופא בחצר המלכות אולם המלך אנרי IV הטיל וטו ולמעשה גירש את מונטאלטו מפריז. הסיבה שניתנה היא, שמונטאלטו הוא יהודי בהסתר ולכן אי אפשר לתת בו אמון. מונטאלטו חזר לאיטליה ומונה לפרופסור בפקולטה לרפואה של פיזה (אף היא חלק מהדוכסות הגדולה של טוסקנה). חודשים מספר לאחר מכן מת פרופסור ג'ירולאמו מרקוריאל, דיקן הפקולטה לרפואה של פיזה ורופאו האישי של פרדיננד הראשון ומונטאלטו נחשב אחד המועמדים הרציניים לרשת את מקומו. למרות הדעה המקובלת, שהוא היה הרופא האישי של הדוכס הגדול, מועמדותו למשרה נכבדה זו לא אושרה לבסוף.
מפנה גדול בחייו של מונטאלטו התרחש בסוף שנת 1607. הוא עזב במפתיע את עיר מגוריו, פיזה, בחשאי, המיר את דתו ועבר להתגורר בגטו בוונציה, כיהודי. כה פתאומית ומסתורית היא עזיבתו עד שהמנגנון הממשלתי של הדוכסות הגדולה פנה לחפשו באיטליה ואולי גם מחוצה לה.
בזמן שהותו בוונציה, הפך להיות אחד ממנהיגי הקהילה. סביר שמונטאלטו זכה כאן בגטו בכבוד ובהוקרה שלא זכה להם מעולם בעולמו הקודם. בוונציה מונטאלטו שינה את שמו הפרטי הלטיני מ-פליפה (פיליפוס) (אוהב הסוס) לפילוטיאוס (אוהב אלוהים) ואימץ את השם העברי אליהו, שניתן לראות בו תרגום של שמו הלטיני החדש. למרות זאת, אין הוא משנה את שם משפחתו או מאמץ שם משפחה עברי. אף אשתו חרונימה מאמצת לה שם עברי רחל.
בשנת 1612 מונטאלטו ייצג את הקהילה היהודית בויכוח פדובה עם נזיר דומיניקני שנערך באוניברסיטת פדובה, שנגמר בעזיבתו הפתאומית של הנזיר. זמן קצר לאחר אותו ויכוח חל מהפך נוסף בחייו של מונטאלטו. הוא קיבל פנייה מחצר המלכות הצרפתית לשמש כרופאה האישי של המלכה: מארי דה-מדיצ'י. כאמור, היה זה מונטאלטו שטיפל בהצלחה 5 שנים קודם לכן בבת לווייתה, ליאונורה גליגאי.
מונטאלטו העמיד מספר תנאים: קבלת רשות מהאפיפיור להתגורר בצרפת כיהודי, (דרישה חצופה, יען כי הוא כופר למעשה בסמכותם של המלך והמלכה לשלוט בארצם) רשות להביא עמו לפריז עוד 10 יהודים (היכולת להתפלל במניין) ושאחד מהם יהיה שוחט (כדי שיוכלו לאכול בשר משחיטה כשרה) והסכמה שלא לעבוד בימי שבת. במכתב מ-6 במאי 1611 פירט מונטאלטו את דרישותיו וציין שהוא סירב כבר להצעות שהגיעו מאוניברסיטאות בולוניה, מסינה ופיזה וגם סירב לשמש כרופאו של הדוכס הגדול פרדיננד. להפתעתו דרישותיו התקבלו והוא עקר לפריז. ב-19 בספטמבר 1612, הוא קיבל את כתב מינויו ל-Consiliarus et Medicus Ordinarius (יועץ ורופא לחצר המלכותית). באופן טבעי היה מונטאלטו מגן לאותם אנוסים או נוצרים חדשים שנתגלו מדי פעם בצרפת. הוא מנע את חיסול קהילת נוצרים חדשים מבורדו, דרישה שהעלה לאנקרה, חבר הפרלמנט של בורדו ב-1615. כן מנע גירושם של מספר אנוסים שהתגלו באותה שנה, מקיימים את סדר פסח בפריז.
בעת שהותו בפריז בשנת 1614, פרסם מונטאלטו את ספרו השני -"ארכיפתלוגיה" (Archipatalogia), המוקדש להוד מלכותה מארי דה-מדיצ'י, סיכום עבודתו הרפואית בשנות שבתו בגטו בוונציה.
בשנת 1615 הוא הצטרף למשפחה המלכותית במסעה לספרד, שם השיאו את המלך לואי השלושה עשר לבת המלך הספרדי פיליפ III - אן (אן מאוסטריה) הקטינה ואת אחותו אליזבט לנסיך פיליפ. (28 בנובמבר 1615) בדרכם חזרה, ליד העיר טור (עיר) (Tours), הוא נפל למשכב ובטרם הגיעה עזרה רפואית מפריז הוא נפטר בתאריך כ"ט בשבט ה'שע"ו (17 בפברואר 1616). הוא ציווה שיקברוהו באמשטרדם, עיר מגוריהם של בניו. הטעם לכך הוא שלעיר יש בית קברות יהודי כהלכה: בית הקברות "בית חיים" באדורקרק, בניגוד לפריז. מארי דה-מדיצ'י הגדילה לעשות והורתה לחנוט את גופתו, מעשה זה זכה לרושם עז ואף ציינו זאת על מצבת קברו (ראו להלן). כנראה שגם מימנה את הקמת הקבר המפואר (ראו ציור בראש הערך). את הארון ליוו הבן משה מונטאלטו והמזכיר/תלמיד שאול לוי מורטירה.
הוצאתם להורג של קונצ'ינו קונצ'יני ושל ליאונורה גליגאי
כשנה לאחר מותו של ד"ר מונטאלטו חולל המלך 'הפיכת חצר': ב-24 באפריל 1617, שלח לואי השלושה עשר, או מי מאנשיו, מרצחים אחרי קונצ'ינו קונצ'יני, המרשל ד'אנקרה, איש אמונה של המלכה מארי דה מדיצ'י וראש מועצת השרים. זממם עלה בידם והמרשל הוגה מדרכם. רעייתו, ליאונורה גליגאי הואשמה במעשי כשפים והועמדה למשפט, כמקובל באותם ימים. קשריה עם המאראני - ד"ר פליפה מונטאלטו בשנת 1607 וספרים עבריים שנמצאו בביתה – "ארבעת הטורים" לר' יעקב בן אשר ו"בית הכנסת היהודי" (De Synagoga Judaica) ליוהאן בוקסטורף, שיצא לאור אך שנים מועטות קודם לכן, היוו הוכחות מכריעות להרשעתה. התביעה טענה שמונטאלטו עסק באומנויות המאגיה השחורה והלבנה וליאונורה גליגאי הייתה עזר כנגדו. ההגנה טענה שהספרים שנמצאו בביתה – אם אכן נמצאו – אינם ספרים קבליים, כלל ועיקר גם פיליפ ד'אקווין, פרופסור לעברית באוניברסיטת פריז (מרדכי קרקש - לפני התנצרותו) העיד במשפט כי מונטאלטו דן עמו ב'ספר יצירה' – עבודה קבלית ידועה, וכי התרשם שידיעותיו בנושא הקבלה מועטות וקלושות. אפילו המלכה, מארי דה מדיצ'י העידה, שהאפיפיור, בכבודו ובעצמו, התיר בצו מיוחד למונטאלטו לחיות כיהודי בצרפת, זכות שלא הייתה מוקנית לו, לו שמץ של רבב דבק בו. אולם העדויות לא עמדה לזכות ליאונורה גליגאי ולאחר משפט שארך מספר חודשים היא הורשעה, ראשה נכרת במחוות 'רחמים' והיא הועלתה על המוקד כמכשפה במוצאי שבת, 8 ביולי 1617. (המלכה מארי דה מדיצ'י עצמה הוכרחה לצאת לגלות ב-2 במאי 1617 לעיר בלואה בעמק הלואר).
השם מונטאלטו
מונטאלטו אינו שם שיהודים לקחו לעצמם, ככלל. זהו שמם של שני קרדינלים קתולים ידועים. הקרדינל מונטאלטו שהיה לאפיפיור סיקסטוס החמישי (1585–1590) ושל נכדו של אחיו, שהיה פטרון האומנויות. פרש את חסותו על הצייר הפלמי פטר פאול רובנס בעת ביקורו ברומא ב-1600 והיה בקשרי ידידות עם בית דה-מדיצ'י, פטרוניו של מונטאלטו. ברורה הסתייגות היהודים מהשם. למרות זאת, המשיך אליהו מונטאלטו לשאת אותו בגאווה גם לאחר שחזר ליהדות, התגורר בגטו בוונציה ועברת את שמו לאליהו ואת שם אשתו לרחל. בניו המשיכו לשאת את השם מונטאלטו כפי שמעידות הכתובות על קבריהם אולם בחיי היום-יום העדיפו את שם המשפחה דה-לונה. בני הדור השלישי כבר לא השתמשו בשם מונטאלטו.
אין יודעים מדוע בחר מונטאלטו בשם זה, לאחר שוויתר על השם "רודריגז דה קסטלו-ברנקו", מתי באילו נסיבות ומדוע דבק בו לאורך חייו.
מכתב מונטאוטו
אסדרובל ברבולאני די-מונטאוטו, ציר בית מדיצ'י לוונציה, כתב ב-29 בדצמבר 1607 למזכיר הדוכסות הגדולה בפירנצה בליסריו ווינטה, כי לפי בקשתו הוא חיפש אחר הרופא הפורטוגלי ד"ר מונטאלטו ולהפתעתו הוא מצא אותו בגטו בוונציה, נחוש בדעתו לחיות כיהודי. די-מונטאוטו אינו מקבל טיעון זה ושואל את מונטאלטו אם אכזבתו מאי מינויו לרופא האישי של הדוכס הגדול היא היא שגרמה לבריחתו מפיזה. מונטאלטו עונה בשלילה ומצהיר כי הסיבה היחידה לצעדו זה היא רצונו לחיות בין בני עמו ולפי הלכות דתו. הוא מעדיף לחיות בעוני כיהודי, נאמן לעקרונותיו מאשר כנוצרי ולעשות שקר בנפשו.
שכנוע אנוסים לשוב ליהדותם
מונטאלטו, לאחר ששב אל יהדותו - משוכנע בצידקתו, ממשיך בדרכו ומנסה לשכנע אנוסים נוספים כפאולו דה פינה לשוב ליהדותם. ססיל רות פרסם ארבעה מכתבים שכתב מונטאלטו לגיסו ד"ר פדרו רודריגז וגיסתו איזבל דה-פונסיקה (אחותה של אשתו –ג'רונימה), שעזבו בחשאי את פורטוגל והתגוררו בכפר St. Jean-de-Luz בדרום צרפת לחופי האוקיינוס האטלנטי, בו התקיימה קהילה מראנית קטנה. הקהילה חוסלה בשנת 1636 כאשר ספרד כבשה את העיירה והאינקוויזיציה ניצלה את ההזדמנות לנקום את נקמתה בפליטים, לא ידוע לנו אם בני משפחת רודריגז היו בין הנתפסים. במכתבים אלה מונטאלטו מפציר בקרוביו לשוב לדתם המקורית. אף על פי שמכתבי התשובה לא נמצאו, ניתן להסיק ממכתביו של מונטאלטו שד"ר רודריגז נחוש בדעתו שמי שנולד כקתולי, בארץ קתולית וחונך כקתולי חייב להמשיך ולחיות כקתולי ואל לו לשוב אל יהדותו.
מכתב נוסף (אולי אחד מתוך כמה) שלח מונטאלטו לגיס אחר בשם טומס דה-פונסיקה (Tomás da Fonseca) (אחיה של אשתו ג'רונימה) ב-17 באוגוסט 1609. מכתב זה נתפס על ידי האינקוויזיציה וב-25 בנובמבר 1609 נאסר טומס דה-פונסיקה, נחקר, הועמד למשפט הורשע ב-1 במאי 1611 נידון לחבוש את אפוד הקלון - סנבניטו לכל ימי חייו בטקס אוטו דה פה בסוף אוגוסט 1611. ייתכן שבגלל משפט זה נאלצו ד"ר פדרו רודריגז ובני משפחתו להימלט מפורטוגל. טומס דה-פונסיקה הודה בחקירתו שהייתה קיימת רשת של יהודים בסתר, וכי הרשת פעלה על פי הוראותיו והנחיותיו של מונטאלטו מוונציה. הוא אף הסגיר כ-16 מקרובי משפחתו, שהועמדו גם הם למשפט.
יחסיו עם ר' יהודה אריה ממודנה
אחד מעמיתיו המפורסמים של מונטאלטו בגטו הוא יהודה אריה ממודנה (ריא"ם). על עומק היכרותם תעיד העובדה שכאשר ריא"ם יצא לפירנצה (למשך שנה) הפקיד את תלמידו, שאול לוי מורטירה בידי מונטאלטו, שליווה אותו מאז ועד יום מותו ואף היה בין מלווי ארונו של מונטאלטו מפריז לאמשטרדם. לפי המסורת, ריא"ם הוא שחיבר את שיר התהילה, שסותת בבוא הזמן על מצבתו של מונטאלטו.
ויכוח פדובה
בשנת 1612 התמודד מונטאלטו כנגד נזיר דומיניקני שהגיע לפדובה מרומא. נושא הוויכוח היה מספר ישעיהו, פרק הידוע בכינויו "עבד ה'". מעוררת תמיהה העובדה שדווקא מונטאלטו הוא שנבחר להתמודד מול אותו נזיר ולא אחד מחכמיה של ונציה כריא"ם, שהיה לו ניסיון רב בוויכוחים עם נוצרים ואף כתב ספר – "מגן וחרב" בנושא זה. על כל פנים, הוויכוח הופסק באמצעיתו והמתמודדים התבקשו להעלות את טיעוניהם על הכתב. טיעוניו של אותו נזיר אינם ידועים אולם טיעוניו של מונטאלטו ידועים גם ידועים. הוא הכתיב אותם למורטירה והם התפרסמו במספר גרסאות ברחבי אירופה. למשל: "Sobre el capitulo 53 Ezayas" או "Tractado sobre principio do Capituto 53 de Jesaias" (העותק הקדום ביותר, מצוי באוניברסיטת ליידן, הולנד ב-Bibiliotheca Thysiana). מה שתרם לתפוצה של כתב פולמוס זה הוא אימוצם של הטיעונים על ידי חברי הכת הסוצ'יאנית – כת נוצרית מינית שכופרת בשילוש הקדוש, באלוהותו של ישו, בנצחיות העונש ועוד, בכך תרמו לתפוצתו הרחבה של כתב ההגנה הנ"ל, פרי רוחו של מונטאלטו ופרסמו ברבים את שמו כפולמוסן. ה-Tractado תורגם להולנדית, כפי הנראה על ידי דניאל ון-ברין (van Breen), מבכירי הכת הסוצ'יאנית, שתרגם גם כתבים אחרים ובהם משל שאול לוי מורטירה. ידוע שדניאל ון-ברין היה מעורה בחברה היהודית באמשטרדם, ידע פורטוגזית על בוריה ופעל להפצת התורה הסוצ'יאנית.
מונטאלטו עצמו תיאר אירוע זה בצורה מעט שונה. במכתבו האחרון לגיסו ד"ר פדרו רודריגז הוא כתב: "אני מאמין שביכולתי לשכנע אותך, כפי שעשיתי לפני ימים מספר, בוויכוח עם נזיר דומיניקני, מרצה לתאולוגיה בפדובה, אשר בא לחלות את פני והעלה טענות כנגד החוק האלוהי והשתמש במספר טיעונים, מוכנים היטב. האזנתי לטענות אלו, עד סופן, שהושמעו בשפה הלטינית, שהנזיר שולט בה כדבעי. כאשר הוא סיים, עניתי לו באותה שפה, בהתאם לסדר שהעלה את טיעוניו, אף הפרכתי את טענותיו, אחת לאחת. לא הצטרכתי להעלות טיעונים חדשים משלי. אני טיפלתי כה יפה בטיעוניו, בעזרת האל בורא שמים וארץ והחוק האלוהי, בו אני מודה, עד שהנזיר, לאחר ששמע אותי, אמר לפתע שקרה לו מה שקרה למלכת שבא, כאשר באה לבקר את המלך שלמה, ונאלצה להודות שחוכמתו רבה מכפי שסופר לה. הנזיר הדומיניקני נאלץ להודות שאף אחד לא יכול לנצח בוויכוח עם יהודי משכיל. הוא פנה לדרכו, נבוך ומבולבל, מבויש על כי טיעוניו היו לשווא. אלו, המוציאים דיבתנו רעה, יודעים יפה את חולשתם של טיעוניהם וחוזקם של טיעונינו, ולכן הם תמיד משתמשים בוויכוחים בציטוטים מקוטעים מהברית הישנה, מתורגמים בצורה כוזבת, ללא התחשבות בטקסט שקדם לציטוט או בזה שבא אחריו. הם מפרשים את הברית הישנה באופן חד-צדדי ובמשלי שווא. אני מאמין שביחס לגילך והבנתך אם לא את הברית הישנה אז את הספרות הכללית, אתה מסוגל לשכנע את עצמך באמת." (נכתב ב-6 בספטמבר 1612)
פסק ההלכה של מונטאלטו
בעת שהותו בפריז, פרסם מונטאלטו פסק הלכה המתיר לנסוע בכרכרה בשבת. מלבד הנימוקים ההלכתיים העלה מונטאלטו את הטיעון של שמירת כבודו של הבא בארמונות מלוכה ובכבודם של מארחיו, שלא יאלץ לטנף את שולי בגדו ונעליו בסחי וברפש הפזורים ברחובות. הוא לא נימק את פסק ההלכה בטיעונים של פיקוח נפש. האם הוא קרא בכך תיגר, בדרכי עקיפין, על אותם רבנים שלא עמדו לימינו בוונציה בשעתו הקשה? למותר לציין, שהלכה זו לא נתקבלה, אולם נשמרה כהוכחה לחריפות שכלו ובקיאותו של הכותב בהוויה היהודית וכפסיקה שאף על פי שאינה סותרת עיקרים והלכות אחרים, אינה תופסת עקב המנהג.
כתובת המצבה על קברו של מונטאלטו
[א-]
'''לישראל כהריאל והר תלול הלא זה הוא יהי זכרו ואור שחרו באמרם לו פאר דור הוא
הרק עמו שמו עמו הלא שרים יבקשו הוא
והוא להם בחצריהם בקול יקרא ואלי-יה הוא
הה האלוף הקצין הרב הכולל כמוהרר אליהו מונטאלטו זצוקל
שהיה יועץ ורופא למלך ולמלכת צרפת ויצוו לחנוט אותו
הערות:
כתביו
הספר מוקדש לבנו של הדוכס הגדול - קוסימו II הספר מוקדש למלכה מארי דה מדיצ'י כתב הפולמוס לא הודפס אלא נשמר ככתב יד (מחתרתי למחצה) בקרב הקהילות היהודיות והסוצ'יאניות.
לקריאה נוספת
Michael Heyd, Be sober and reasonable: the critique of enthusiasm in the Seventeenth and Early Eighteenth Centuries Leiden: E. J. Brill 1995 Bernard Cooperman, "Eliahu Montalto's Suitable and Incontrovertible Propositions: A. Seventeenth-Century Anti-Christian Polemic," in Jewish Thought in the Seventeenth-Century Isadore Twersky Bernard Septimus, eds., ISBN 9780674474659 Harvard University Press 1987
Ralph Melnick From polemics to apologetics: Jewish-Christian rapprochement in 17th Century Amsterdam Assen: Van Gorcum, 1981 Yoseph Shlomo Delmedigo, Yashar of Candia: his life, works and times, Isaac Barzilay - 1974
יחסי איטליה–ארצות הברית
יחסי איטליה–ארצות הברית הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האיטלקית לארצות הברית של אמריקה.
איטליה מנהלת יחסים חמים וידידותיים עם ארצות הברית. לארצות הברית היה ייצוג דיפלומטי באומה האיטלקית בקודמתה, ממלכת סרדיניה, מאז 1840. לאחר הקמת ממלכת איטליה בשנת 1861 ג'ורג' פרקינס מארש מונה לשגריר הראשון והוא כיהן בתפקיד זה במשך 21 שנים. בשנת 1891 ניתקה ממשלת איטליה את יחסיה הדיפלומטיים והרהרה בקצרה על הכרזת מלחמה נגד ארצות הברית כתגובה לתקרית הלינץ' של אחד עשר איטלקים בניו אורלינס שבלואיזיאנה, וכן בין השנים 1941 ל-1943 בוטלו היחסים בין המדינות, כאשר איטליה וארצות הברית היו במצב מלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, איטליה הפכה לשותפה טרנס-אטלנטית חזקה ופעילה אשר יחד עם ארצות הברית ביקשה לטפח מודל דמוקרטי ושיתוף פעולה בינלאומי בנושאי עימות וסכסוכים אזרחיים. לשם כך, ממשלת איטליה שיתפה פעולה עם ארצות הברית בגיבוש מדיניות הביטחון, ההגנה ושמירה על השלום. תחת הסכמים דו-צדדיים עתיקי יומין שמקורם בחברות שתי המדינות בארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו), איטליה מארחת זרועות חשובים מהכוחות המזוינים של ארצות הברית בוויצ'נצה ובליבורנו (צבא ארצות הברית); אביאנו (בסיס של חיל האוויר); ונמלי בית עבור צי ארצות הברית בשלוש ערים שונות. בארצות הברית ישנם כ-11,500 אנשי צבא המוצבים באיטליה. איטליה מארחת את מכללת ההגנה של נאט"ו ברומא.
איטליה היא שותפה מובילה בלוחמה בטרור, בהיותה חברה מייסדת הן של האיחוד האירופי והן של נאט"ו, ושתי המדינות משתפות פעולה באומות המאוחדות, בארגונים אזוריים שונים, ובשמירה על השלום, השגשוג והביטחון.
בנוסף לקשרים ממשלתיים, כלכליים ותרבותיים קרובים, על פי סקרי דעת קהל, איטליה היא אחת המדינות הפרו-אמריקאיות ביותר בעולם, כאשר 70% מהאיטלקים ראו את ארצות הברית באור חיובי ב-2002, אחוז שעלה ל-78% ב-2014. על פי דו"ח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012, 51% מהאיטלקים בטחו בהנהגת ארצות הברית תחת ממשלו של ברק אובמה, בעוד 16% הסתייגו ו-33% לא היו בטוחים. מהצד השני, אמריקאים רבים גם רואים את איטליה באור חיובי, עם מעל ל-70-80% אמריקאים שרואים את איטליה כמדינה מועדפת.
טרום מלחמת העולם השנייה
לאחר הירצחם של 11 איטלקים במהלך לינץ' המוני בשנת 1891, היחסים בין האומות היו מתוחים. הממשלה האיטלקית דרשה להעמיד לדין את ההמון שביצע את הלינץ' ולשלם פיצויים למשפחות האבלות. כאשר ארצות הברית סירבה להעמיד לדין את מנהיגי ההמון, השיבה איטליה את שגרירה מוושינגטון הבירה כאות מחאה. ארצות הברית הלכה בעקבותיה, והשיבה את צירה מרומא. היחסים הדיפלומטיים נותרו במבוי סתום במשך יותר משנה. היו שמועות על מצב מלחמה בין שתי המדינות. כאשר נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון הסכים לשלם 25 אלף דולר אמריקני כפיצוי למשפחות הקורבנות, הקונגרס של ארצות הברית ניסה ללא הצלחה להתערב בנדון, תוך שהוא מאשים את הריסון "עושק מנהלי המנוגד לחוקה תוך שימוש בכוחות הקונגרס".
עליית הפשיזם באיטליה ומלחמת העולם השנייה
מאז עלייתו של בניטו מוסוליני לשלטון, ארצות הברית שיבחה אותו על הישגיו הראשוניים, שכללו סיוע ליחסים בין שתי המדינות. היחסים הידרדרו לאחר שאיטליה פלשה לאתיופיה. פלישה זו התרחשה בערך בזמן בו החלה ארצות הברית במדיניות ההתבדלות.
גביע הפדרציה 1974
גביע הפדרציה 1974 הייתה התחרות ה-12 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
יחסי איטליה–ארצות הברית
עליית הפשיזם באיטליה ומלחמת העולם השנייה
בשנים 1941–1943 הייתה איטליה בכללותה במדינות הציר במצב מלחמה עם ארצות הברית, אם כי ארצות הברית מעולם לא ראתה את איטליה כאויב, אלא את מנהיגה בניטו מוסוליני. מ-1943 ועד סוף מלחמת העולם השנייה, החלק היחיד שנטלה איטליה במלחמה עם ארצות הברית היה כשהייה לממשלת בובות וגרורה של גרמניה הנאצית בשם "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית". הפרטיזנים האיטלקים והמלך ויטוריו אמנואלה השלישי ונתיניו משנת 1943 ואילך עזרו לארצות הברית ולבעלות הברית האחרות במהלך בקרבות הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה. עם תום המלחמה, כבשה ארצות הברית את איטליה עד לעריכת משאל עם על צורת המשטר של המדינה. ארצות הברית סייעה במעברה של איטליה ממונרכיה לרפובליקה ב-1946. מאז הפכה איטליה לבעלת ברית של ארצות הברית ומדינת חיץ נגד התפשטות הקומוניזם באירופה.
1946-1989
מ-1946 עד 1953, איטליה הפכה לרפובליקה (1946), חתמה על הסכם שלום עם בעלות הברית (1947), חברה בארגון האמנה הצפון-אטלנטית ב-1949 ובעלת בריתה של ארצות הברית, שסייעה להחיות את כלכלת איטליה באמצעות תוכנית מרשל. באותה שנה, איטליה הפכה גם חברה בקהילת הפחם והפלדה האירופית, שהפכה בסופו של דבר אל האיחוד האירופי.
ראש ממשלת איטליה אלצ'ידה דה גספרי, איש המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה, זכה לתמיכה ניכרת בארצות הברית, שם נתפס כאיש שמסוגל להתנגד לגאות הקומוניסטית במערב אירופה הדמוקרטית. בינואר 1947 ערך דה גספרי ביקור בארצות הברית. המטרות העיקריות של הביקור היו לרכך את תנאי הסכם השלום שהיה תלוי ועומד עם איטליה ולהשיג סיוע כלכלי מיידי. הביקור בן עשרה ימים, בהדרכתו של איל התקשורת הנרי לוס, הבעלים של מגזין טיים, ורעייתו קלייר בות' לוס, השגרירה העתידית של ארצות הברית ברומא, נתפס כ"ניצחון" בתקשורת, מה שהביא להערות חיוביות בעיתונות האמריקאית.
גביע הפדרציה 1974
התחרות החלה ב-13 במאי בהשתתפות 29 נבחרות והסתיימה ב-19 במאי 1974.
המנצחת של התחרות הייתה אוסטרליה שניצחה במשחק הגמר את נבחרת ארצות הברית וזכתה בגביע בפעם השביעית.
יחסי איטליה–ארצות הברית
1946-1989
איטליה עמדה בפני חוסר יציבות פוליטית בשנות ה-70 של המאה ה-20, שהסתיימה בעשור שלאחר מכן. תקופה זו אופיינה בקונפליקטים חברתיים רבים ובפעולות טרור שבוצעו על ידי תנועות חוץ-פרלמנטריות. חיסולו של מנהיג המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, אלדו מורו, הוביל לסוף "פשרה היסטורית" בין המפלגה הדמוקרטית-נוצרית והמפלגה הקומוניסטית האיטלקית. בשנות השמונים, לראשונה, בשתי ממשלות עמדו בראש רפובליקני (ג'ובאני ספאדוליני) וסוציאליסט (בטינו קרקסי) ולא על ידי דמוקרטי-נוצרי.
גביע הפדרציה 1974
לא הוענקו פרסים כספיים.
יחסי איטליה–ארצות הברית
1946-1989
עם תום תקופת חוסר היציבות הפוליטית של שנות העופרת באיטליה (1969–1989), המפלגה הקומוניסטית האיטלקית הגדילה בהדרגה את תפוצתה באיטליה בהנהגתו של אנריקו ברלינגר. המפלגה הסוציאליסטית (PSI), שותפתה של הדמוקרטים-נוצרים ובראשם ראש הממשלה בטינו קרקסי, נעשתה ביקורתית יותר ויותר כלפי הקומוניסטים וברית המועצות; קרקסי עצמו הזדהה עם עמדתו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בעניין הצבת טילי פרשינג II באיטליה, מהלך שהקומוניסטים התנגדו לו בלהט.
גביע הפדרציה 1974
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו פאולינה פלד וז'נין שטראוס. בסיבוב הראשון הן נפגשו עם וניצחו 1:2. בסיבוב השני הנבחרת הפסידה ל 3:0.
יחסי איטליה–ארצות הברית
מאז 1989
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור שלאחר מכן, ארצות הברית ואיטליה שיתפו פעולה באופן תדיר כשותפות נאט"ו בנושאים כדוגמת מלחמת המפרץ, לבנון, תהליך השלום במזרח התיכון, שיחות רב-צדדיות, כוחות שמירה על שלום בסומליה ובמוזמביק, סחר בסמים, סחר בנשים וילדים וכן טרור.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, סילביו ברלוסקוני וממשלותיו נטו לצדד במדיניות החוץ של ארצות הברית. תחת הנהגתו שינתה הממשלה האיטלקית גם את עמדתה המסורתית בנושא מדיניות חוץ, כאשר הפכה מהממשלה המערבית הפרו-ערבית ביותר לבעלת קשרי ידידות רבים עם ישראל וטורקיה. איטליה, בהנהגת ברלוסקוני, הפכה לבעלת ברית איתנה של ארצות הברית בשל תמיכתו במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק במסגרת המלחמה העולמית בטרור. עם זאת, מספר שינויים באירופה היו גם לרעתו של בוש. ידידיו הטובים באיטליה ובספרד, סילביו ברלוסקוני וחוזה מריה אסנאר, איבדו את שלטונם לטובת מועמדים בעלי גישה מסויגת לארצות הברית, מנהיגים חדשים אשר היו מי שהגדירו אותם כאנטי-אמריקנים. חילופי השלטון באיטליה ובספרד הביאו לפרישתם של שתי מדינות אלו מהמלחמה בעיראק. לפיכך נרשמה הידרדרות ביחסים בין ארצות הברית למדינות אלו, ובמיוחד עם ספרד.
טורי היגינסון
טורי היגינסון (באנגלית: Torri Higginson; נולדה ב-6 בדצמבר 1969 באונטריו, קנדה) היא שחקנית קנדית.
ביוגרפיה
היגינסון התפרסמה בעקבות תפקידה בסדרה סטארגייט אטלנטיס שצולמה בשנים 2004 עד 2009, בה שיחקה את ד"ר אליזבת' ויר, יועצת דיפלומטית ומומחית ליחסים בינלאומיים אשר קיבלה משימה להרכיב משלחת מדענים וחוקרים שתצא למצוא את העיר האבודה אטלנטיס בגלקסיית פגאסוס.
קריירה
בשנת 2020 החלה לשחק בסדרת הדרמה הרפואית "רופא ללא גבולות" בדמותה של קלייר מאלון.
אלפרט
{{פירושונים| אישיים: אחר:
ראו גם
}}
זכוכית אקרילית
זכוכית אקרילית (Acrylic glass), או בשמה המדעי פולימתיל מתאקרילט (Polymethyl methacrylate או בקיצור PMMA), היא פולימר סינתטי של המונומר מתיל מתאקרילט (ראו תמונות).
לזכוכית האקרילית שמות מסחריים רבים כגון פלקסיגלס (Plexiglas), פרספקס, אקריליט, אקריפלסט וגם אקריליק.
החומר פותח בשנת 1928 במספר מעבדות שונות ונכנס למעגל המכירות בשנת 1933 על ידי חברת רואם והס.
כדי להפיק קילוגרם אחד של זכוכית אקרילית, צריך לזקק שני ק"ג של נפט.
השוואה עם זכוכית רגילה
ההבדלים העיקריים בין הזכוכית המוכרת והזכוכית האקרילית הם:
שימושים
הזכוכית האקרילית נמצאת במגוון מקומות והיא נכנסה לחיי היום יום בזכות שימושיה הרבים בגלל עליונותה של הזכוכית האקרילית על הזכוכית הרגילה במרחב גדול של תחומים.
הזכוכית האקרילית נמצאת בתא הטייס של מטוסים אזרחיים, ומשמשת כחופה במטוסי קרב, באקווריומים ענקיים, מהזכוכית האקרילית מייצרים דיסקים של DVD, CD - ROM. הקירות המקיפים את הזירה בענף הספורט- הוקי קרח, עשויים מזכוכית אקרילית.
בשנות ה-60 וה-70, יוצרו רהיטים העשויים מהזכוכית האקרילית כדי להעניק למוצרים דמיון למראה רהיטים ב"עידן החלל".
בעקבות מגפת הקורונה עלה הביקוש למחיצות זכוכית אקרילית במוסדות המספקים שירות פנים מול פנים: בתי חולים, בתי מרקחת, בנקים ועוד.
לזכוכית האקרילית, שימושים רבים נוספים ממספר תחומי חיים.
אנדרה דה ואני
אנדרה גיא פורימן דה ואני (באנגלית: André Guy Foreman De Vanny; נולד ב-14 בספטמבר 1984) הוא שחקן אוסטרלי שהתפרסם בעיקר בזכות תפקידו בתור טובי ג'ונסון בסדרת הדרמה הקומית לבני נוער "אבודים במעבדה".
קורות חיים
בשנת 2008 סיים לימודי משחק במרכז לאמנויות הבמה - 16th Street Actors Studio, ולאחר מכן הוזמן ללמוד עם המורה למשחק איוואנה צ'אבק בסטודיו שלה בלוס אנג'לס.
קריירה
לאחר סיום שנת הלימודים עם צ'אבק בשנת 2011, חזר אנדרה לאוסטרליה לככב בתיאטרון הלאומי של מלבורן במחזה "רד" מאת ג'ון לוגן לצד השחקן קולין פרילס. לאחר מכן הוא המשיך לככב בתיאטרון בתור טוראי דייוויד טיילור במחזה "סוס מלחמה", שהוצג בתיאטרון הלאומי של מלבורן עם יותר מ-300 הופעות ברחבי מלבורן, סידני ובריזביין.
בשנת 2015, זכה אנדרה בפרס השחקן הטוב ביותר עבור תפקידו במחזה "Glory Dazed" שהוצג בתיאטרון Red Stitch Actors' Theatre.
מטא-חומר
מטא-חומר הוא חומר סינתטי למחצה, שאינו מצוי בטבע בתצורתו המיוחדת. למטא-חומר מבנה מולקולרי ייחודי, בעל תכונות מיוחדות. המולקולות הבסיסיות של חומר העל מורכבות מאטומים כגון כסף, זהב או אלומיניום, או מולקולות מורכבות יותר.
המייחד את המטא-חומר משאר המולקולות הוא המבנה ההנדסי שלו, בעוד ששאר המולקולות הסינתטיות הרבות מתייחדות במבנה כימי ייחודי. סידור של מולקולות מסוימות בצורה קבועה מראש וחוזרת על עצמה, דוגמת סריג, מעניקות להן תכונות שאינן קיימות באותו חומר עצמו המסודר במבנה הטבעי שלו. באופן דומה ניתן לסדר את המולקולות בצורה טבעתית או בתצורות הנדסיות אחרות.
לרוב משתמשים במטא-חומר בננוטכנולוגיה. השימוש הרווח בהם הוא לבניית אנטנות מכ"ם ועדשות אופטיות. לאחרונה החלו להשתמש במטא-חומר לצורך יצירת חומרים בעלי שבירת אור שלילית, העשויה לבלוע לחלוטין את קרינת הספקטרום הנראה ובכך להפוך אותם לחומרי הסוואה מעולים.
אחד מהסוגים של מטא-חומר הוא מטא חומר פוטוני.
היה היה
הָיֹה הָיָה (בצרפתית: Il était une fois) הוא זיכיון של סדרות חינוכיות-לימודיות לילדים מבית היוצר של חברת ההפקות הצרפתית פרוסידיס של אלבר בארייה. הסדרות עוסקות בלימוד נושאים מתחום המדע וההיסטוריה בעזרת סיפורים עלילתיים. כל סדרה עוסקת בנישה אחרת בהתאם לשמה. בעקבות הסדרות התחילה חברת פרוסידיס לשדר פודקאסט שעוסק בנושאים מגוונים החל בסוסים וכלה במגדל אייפל.
ג'יימי בל
אנדרו ג'יימס מטפין "ג'יימי" בל (באנגלית: Andrew James Matfin "Jamie" Bell; נולד ב-14 במרץ 1986) הוא שחקן ורקדן אנגלי, המוכר בעיקר בזכות תפקידו הראשי בסרט הקולנוע "בילי אליוט".
ביוגרפיה
בל נולד בבילינגהאם שבצפון-מזרח אנגליה וגדל במשפחה חד-הורית. בגיל 6 החל לרקוד, בעקבות אחותו, ובגיל 9 החל לשחק.
קריירה
בשנת 2000 השתתף בסרט "בילי אליוט", בו גילם את התפקיד הראשי, נער בן 11 הגדל בעיירת פועלים בצפון אנגליה וחולם להיות רקדן בלט, כל זאת על רקע שביתת הכורים ב-1984. בדומה לדמות אותה גילם, גם בל רקד בתחילה בהיחבא, וסבל מהקנטות מצד חבריו ללימודים, כשגילו על כך. על תפקידו כבילי אליוט, אותו גילם בגיל 14, זכה בשנת 2001 בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי, כשהוא גובר על מועמדים כראסל קרואו, טום הנקס ומייקל דאגלס, וכן במספר פרסים נוספים, ובהם פרס הקולנוע העצמאי הבריטי בקטגוריית השחקן המבטיח. ב-2002 גילם את טוראי צ'ארלי שייקספיר בסרט האימה המלחמתי "משמרת המוות".
בהמשך העשור הראשון של המאה ה-21 השתתף בל במספר סרטים נוספים, ובהם הגרסה המחודשת ל"קינג קונג" (2005), "האלאם פו" (2007) ו-"ג'אמפר" (2008). על תפקידו ב"האלאם פו" היה מועמד לפרס באפט"א הסקוטי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, ועל תפקידו ב"ג'אמפר" היה מועמד לפרס ה-MTV, לצדו של היידן כריסטנסן. בשנת 2008 שיחק לצד דניאל קרייג בסרט "התנגדות" העוסק בקבוצת יהודים פרטיזנים במהלך השואה במלחמת העולם השנייה. בשנת 2011 השתתף בסרט ההנפשה "הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן", בו דיבב את קולה של הדמות הראשית. הסרט מבוסס על הקומיקס הרפתקאותיו של טינטין מאת האמן הבלגי ארז'ה. כמו כן, בשנת 2011 שיחק לצד צ'נינג טייטום בסרט "העיט" הוא גילם את דמותו של אסקה, עבדו של החייל הרומי אותו גילם צ'אנינג.
ב-2015 גילם את דמותו של בן גרים / הדבר בסרט "ארבעה מופלאים". בשנת 2017 שיחק את התפקיד הראשי בסרט המלחמה "שישה ימים", אודות המתקפה על שגרירות איראן בלונדון ב-1980. ב-2018 הופיע בתפקיד הראשי בסרט "כוכבים חיים לנצח", לצד אנט בנינג. ב-2019 גילם את ברני טופין בסרט "רוקטמן" המבוסס על חייו של אלטון ג'ון. באותה שנה שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של גיא נתיב "סקין". בשנת 2021 שיחק במותחן הבלשי "ללא חרטה", המבוסס על הספר באותו השם מאת טום קלנסי.
חיים אישיים
בשנת 2005, החל בל לצאת עם השחקנית האמריקאית-יהודייה אוון רייצ'ל ווד לאחר שהכירו בצילומי הקליפ של גרין דיי לשיר "Wake Me Up When September Ends". לאחר שנה נפרדו השניים. במהלך שנת 2011, הם חזרו ונישאו ב-30 באוקטובר 2012. יש להם ילד אחד שנולד ביולי 2013, והם נפרדו במאי 2014.
ב-2015, החל בל במערכת יחסים עם עמיתתו לסרט "ארבעה מופלאים", השחקנית האמריקאית קייט מארה. בינואר 2017 הם התארסו וביולי אותה שנה התחתנו. במאי 2019 נולדה בתם הבכורה. בנובמבר 2022 נולד בנם.
גרייטפול דד
גרייטפוּל דֶד (אנגלית: Grateful Dead) (בתרגום חופשי לעברית; מת אסיר תודה) הייתה להקת רוק אמריקאית שנוסדה בשנת 1965 בסן פרנסיסקו כגלגול של להקת "מאדר מק'ריס אפטאון ג'אג צ'מפיונס". הגרייטפול דד נודעו בסגנון האקלקטי של שיריהם ששילבו השפעות רוק, מוזיקה עממית, בלוגראס, בלוז, קאנטרי וג'אז.
מעריציהם הנלהבים המכונים "דֶד הֶדס" ('ראשים מתים') נודעים בנאמנותם ללהקה, ורבים מהם ליוו אותה מהופעה להופעה במשך שנות קיום הלהקה.
בסוף שנת 1965 חברי ה"ג'אג צ'מפיונס" החלו בשינוי סגנוני לעבר הרוק, ולג'רי גרסיה, רון "פיגפן" מק'קרנן ובוב ווייר הצטרפו ביל קרויצמן ופיל לש. בשנת 1967, שיא הצלחת הלהקה, צורף גם מיקי הארט כנגן כלי הקשה נוסף.
חברי הלהקה
חברים נוספים ניגנו ותרמו קולות רקע, הפירוט בגוף הערך. חלק משירי הלהקה נכתבו על ידי רוברט האנטר.
תחילת הדרך
הלהקה נקראה בראשונה "הווֹרלוֹקס" ושינתה את שמה ל"גרייטפול דד" לאחר שגרסיה בחר שם באקראי מתוך מילון. חברי הלהקה היו "להקת הבית" של ה"מרי פרקנסטרס" (חבורה של מעריצים ואוהדים של הסופר קן קיזי) והושפעו עמוקות מהשימוש הרווח של חבורה זו ב-LSD.
ההשפעות המוזיקליות על הצליל של הלהקה היו מגוונות ושילבו את הפסיכדליה של התקופה עם רית'ם אנד בלוז בסיסי ומוזיקת קאנטרי עממית, בנוסף להשפעות סגנוניות נוספות שהגיעו מלש כמו ג'אז חופשי ומוזיקה קלאסית מודרנית (לש היה תלמיד של המלחין לוצ'אנו בריו). שילוב זה יצר צליל מיוחד שעוגן במקורות הוותיקים של המוזיקה האמריקאית אך שיקף גם את תחושת ההרפתקנות והחיפוש אחר "הבלתי נודע המוזיקלי". מאפיין זה של נסיוניות וחידוש מוזיקלי אפיין רבות מההופעות החיות של הלהקה.
תקליטיהם הראשונים שיקפו את אופי ההופעות החיות - קטעים ארוכים של נגינה עם סולואי גיטרה של גרסיה, למשל ב "Dark Star", אך חסרו את החיות והאנרגיה של ההופעה ולא נמכרו היטב. גם האלבום "live/Dead" מ-1969 לא הצליח במיוחד ורק אלבומי שנת 1970 - "American Beauty" ו-"Workingman's Dead" הביאו לפריצת הגרייטפול דד לתודעת הקהל הרחב בזכות שירים במבנה סטנדרטי יותר וסגנון צליל אקוסטי ורגוע.
שינויים בהרכב הלהקה
במשך השנים חלו תמורות רבות בהרכב הלהקה: פיגפן ניגן עד מותו (ב-1973) במגוון כלים ותרם גם את שירתו. בין 1971 ל-1975 נטל הארט חופשה ארוכה מפעילות בלהקה. טום "TC" קונסטנטן ניגן בקלידים בין 1968 ו-1970, ובשנת 1971 החליפו קית גודשו, והביא את אשתו דונה כזמרת ליווי, עד ששניהם עזבו ב-1979 וברנט מידלנד הגיע לנגן בקלידים והיה חבר בלהקה עד מותו ב-1990. לאחר מכן ברוס הורנסבי ווינס וולניק איישו את הקלידים ועזבו ב-1992 ו-1995 בהתאמה.
גרייטפול דד בהופעה
ההופעות החיות היו לסמל המוכר ביותר של הגרייטפול דד; פרט לשנת 1975, שבה הופיעה בארבע הופעות בלבד, הלהקה הופיעה הופעות רבות מדי שנה ברחבי ארצות הברית, החל מחורף 1965 ועד ה-9 ביולי 1995, עם מספר גיחות לאירופה וקנדה, כולל שלושה לילות של הופעה בפירמידה הגדולה בגיזה ב-1978. בממוצע רב שנתי הופיעו הגרייטפול דד כ-120 פעם בשנה, מספר הופעות גבוה משמעותית מלהקות אחרות שהתמקדו יותר בהקלטת אלבומי אולפן. אלבומי האולפן של הגרייטפול דד היו ברובם אוספים של שירים חדשים שבוצעו קודם לכן בהופעות. הופעותיהם התאפיינו בקטעים ארוכים של אלתור אישי, שהשתלבו ליצירה הרמונית, תוך מעבר והתמזגות של שיר אחד למשנהו.
הלהקה התפרסמה בכך שהתירה ל"דד הדס" (מעריציה) להקליט את הופעותיה ללא הגבלה, ובמשך שנים רבות הופעותיהם כללו קטעים מיוחדים לטובת המקליטים. ההפצה הותרה ללא הגבלה כל עוד היא ללא מטרת רווח.
הגרייטפול דד היו חלוצים בשיווק באמצעות דיוור ועוד לפני היות הדואר האלקטרוני נהגו לאסוף שמות וכתובות של מעריצים ושלחו אליהם מעת לעת דפי מידע על הלהקה ותוכניותיה. דפים אלו כללו הצעות רכישת טובין שונים והרווחים מימנו את ההפצה.
בשנת 1995 מת גרסיה מהתקף לב וחברי הלהקה הנותרים החליטו לא להשתמש יותר בשם "גרייטפול דד" מתוך הוקרה לזכרו וכתוצאה מכך הלהקה התפרקה רשמית. רובם פנו לפרויקטי סולו וחלקם מנגנים עד היום בלהקה שנקראת "דה דד" ('המתים').
איגואנה מצויצת
איגואנה מצויצת או איגואנת גלאפגוס יבשתית (שם מדעי: Conolophus subcristatus) היא מין זוחל המשתייך למשפחת האיגואניים ואנדמי לאיי גלאפגוס שבמימי האוקיינוס השקט כאלף קילומטר ממערב לאקוודור. איגואנות מצויצות מצויות באיים שונים בארכיפלג ובהם פרננדינה, איזבלה, סנטה קרוס, צפון סימור ודרום פלאסה.
קנגורו אדום
הקנגורו האדום (שם מדעי: Macropus rufus) הוא מין של יונק כיס והמין הגדול ביותר במיני הקנגורו, ביונקי היבשה של אוסטרליה ובכל מיני הכיסאים המודרניים.
איגואנה מצויצת
מאפיינים
האיגואנה המצויצת מתאפיינת במורפולוגיה שונה באיים השונים שבהן היא מתקיימת.
האיגואנה המצויצת צמחונית ועיקר תזונתה על חלקיו השונים של הקקטוס האופייני לאיי גלאפגוס. יחד עם זאת ידועים מקרים של תזונה מזדמנת מן החי כגון על ידי טרף חרקים. מעריכים כי תוחלת החיים של האיגואנה המצויצת היא 50-60 שנה.
קנגורו אדום
מראה ואנטומיה
הקנגורו האדום הוא מין גדול מאוד של קנגורו, הוא בעל אוזניים ארוכות ומחודדות וחרטום מרובע. לזכרים פרווה קצרה בצבע חום אדמדם שהופכת לצהבהבה בהירה בחלק הגחוני של הגוף ובאזור הגפיים. הנקבות קטנות מהזכרים ובעלות פרווה בצבע כחול-אפור שהופכת לאפורה בהירה באזור הגחוני של הגוף, אף על פי שבמקומות צחיחים דומה צבען של הנקבות יותר לצבע הזכרים. לקנגורו האדום זוג גפיים קדמיות בעלות טפרים קטנים, זוג גפיים אחוריות שריריות המשמשות לניתור וזנב חזק המשמש לעיתים קרובות לתמיכה במשקל הגוף בעת עמידה זקופה. לזכרים כתפיים רחבות יותר וזרועות גדולות יותר משל הנקבות.
איגואנה מצויצת
מאפיינים
האיגואנה המצויצת מגיעה לבגרות מינית באיים השונים בין גיל 8 לגיל 15 שנה. עם התעברותה נודדת הנקבה לאזור חולי על מנת לקנן. היא מטילה 2-25 ביצים, הבוקעות כעבור 3-4 חודשים. באי דרום פלאסה מתרבה האיגואנה המצויצת גם עם קרובת משפחתה הנקראת איגואנה ימית. צאצאי הכלאיים הם עקרים.
קנגורו אדום
מראה ואנטומיה
רגלי הקנגורו האדום פועלות בדומה לגומייה, גיד אכילס נמתח בעת הנחיתה ומשחרר את האנרגיה האצורה בו כדי לדחוף את בעל החיים מעלה וקדימה. כך מתאפשרת תנועת הניתור האופיינית. הזכרים מסוגלים לעבור מרחק של מעל 9 מטרים בניתור אחד.
איגואנה מצויצת
מאפיינים
מעריכים כי באיי גלאפגוס חיות בין 5,000 ל-10,000 איגואנות מצויצות והן נמצאות בסכנת הכחדה.