cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלור ינסן
ReVamp
לאחר הפסקת פעילות של הרכבה הראשון, המשיכה ינסן את הקריירה כזמרת מטאל, בהרכב חדש אותו הקימה, בשם ReVamp. היא הלחינה את כל השירים של להקה זו, ושיתפה פעולה עם חברים לשעבר מלהקת After Foreve. ב-2010, לאחר מספר שינויים בהרכב להקת ReVamp, הוציאה אלבום בשם ReVamp. הלהקה החלה בהופעות רבות ושיתפה פעולה עם להקת אפיקה.
ב-2011 ינסן הפסיקה את פעילותה למשך שנה וחצי בגלל תחושת שחיקה, דבר שגרם לביטול הופעות. לאחר מכן, ב-2013 הוציאו אלבום בשם Wild Card.
לאחר הצטרפותה של ינסן כחברה מלאה בנייטוויש, ReVamp נכנסה לתקופת הפסקה מפעילות. בסוף ספטמבר 2016, הודיעה ינסן על פירוק הלהקה באופן רשמי, בעקבות חוסר יכולתה להחזיק להקה נוספת לצד פעילותה בנייטוויש.
Nightwish
ב-2012 הוזמנה ינסן כזמרת אורחת במהלך סיבוב הופעות בארצות הברית של להקת Nightwish. היא החליפה את הזמרת דאז אנט אולזון עד סוף הסבב. סיבוב הופעות זה הוקלט ל-DVD בשם Showtime, Storytime שהוצא לאור בנובמבר 2013 וזכה להצלחה רבה. לאחר הוצאת האלבום, להקת Nightwish צירפה את פלור ינסן באופן רשמי.
אלבומם השמיני, והראשון עם פלור, Endless Forms Most Beautiful יצא לאור ב-2015. בעקבות הוצאת האלבום, באפריל 2015 יצאה הלהקה לסבב הופעות ברחבי העולם, לרבות צפון אמריקה, אירופה, אוסטרליה, דרום אמריקה והמזרח הרחוק.
ב-2019 הופיעה בתוכנית הטלוויזיה ההולנדית Beste Zangers ("הזמרים הטובים ביותר") והרשימה הן את עמיתיה הזמרים והן את הצופים בבית בקולה. בתוכנית סוף העונה היא ביצעה גרסת כיסוי לשיר The Phantom of the Opera בדואט עם הזמר הקלאסי הנק פורט. גרסה זו יצאה כסינגל והגיעה למקום הראשון במצעד הפזמונים ההולנדי.
באפריל 2020 צפוי לצאת לאור האלבום התשיעי של הלהקה, בהשתתפות ינסן, כולל סיבוב הופעות בינלאומי לקידומו.
חיים אישיים
בן זוגה של ינסן הוא מתופף להקת סבטון, האנס ואן דהל (Hannes van Dahl). ב-15 במרץ 2017 נולדה לזוג בת, לה העניקו את השם פרייה (Freja).
במרץ 2023, הודיעה ינסן כי היא בהיריון, ושהיא וואן דהל מצפים לילדם השני.
אוגוסטוס פרנץ'
אוגוסטוס צ'פלין פרנץ' (באנגלית: Augustus Chaflin French; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אילינוי התשיעי בשנים 1846–1853. הוא זכור בעיקר בשל מדיניותו הכלכלית, שהובילה לחיסול החוב המדינתי עד לתום תקופת ממשלו, ובשל העובדה שבתקופת כהונתו לא התרחשו שערוריות.
ראשית חייו
אוגוסטוס פרנץ' נולד בעיירה היל שבמחוז מרימק, ניו המפשייר, כבנם של יוניס (לבית דיקרסון) וג'וזף פרנץ'. אביו נפטר כאשר הוא היה ילד, והוא נאבק כדי לרכוש את לימודיו, ולבסוף עזב את לימודיו בדארטמות' קולג' בשל אי יכולת לממנם. הוא המשיך ללמוד באופן עצמאי, וב-1823 התקבל ללשכת עורכי הדין. לאחר מכן הוא עבר לעיר אלביון שבמחוז אדוארדס, אילינוי, אך עד מהרה מהרה הוא עבר לאדגר קורטהאוס (ששמה שונה לאחר מכן לפריז), במחוז אדגר שאז הוקם, שם הוא הפעיל משרד עורכי דין מצליח. עם מותה של אמו, הוא לקח על עצמו את האחריות על אחיו ואחיותיו הצעירים.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1837 נכנס פרנץ' לפוליטיקה. בתחילה הוא כיהן תקופת כהונת אחת בבית המחוקקים של אילינוי. לאחר מכן הוא שימש כגובה כספי מכירת הקרקעות הממשלתיות הפדרליות בכפר פלסטיין, אילינוי, שם הוא בנה את ביתו. בבחירות לנשיאות של 1844 הוא היה חבר בחבר האלקטורים והצביע עבור ג'יימס פולק שניצח בבחירות. הוא זכה לאהדה בחוגים הפוליטיים של אילינוי בשל תמיכתו במלחמת ארצות הברית-מקסיקו. ב-1846 נבחר פרנץ' כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אילינוי, וניצח בבחירות הכלליות. ב-9 בדצמבר אותה שנה הוא הושבע כמושל אילינוי התשיעי.
מושל אילינוי
מיד עם השבעתו לתפקיד החל פרנץ' לפעול לחיסול החוב המדינתי של אילינוי, גישה שאפיינה אותו במשך כל תקופת כהונתו בתפקיד. בפברואר 1846 הוא ראה רבים מהמורמונים באילינוי עוזבים את המדינה לאחר שכתב הזכויות שלהם בעיר נואוו בוטל שנה קודם לכן. שני אירועים משמעותיים לצמיחתה של שיקגו התרחשו במהלך כהונתו של פרנץ' כמושל: הושלמה כריית תעלת אילינוי ומישיגן, והחלה סלילת מסילת הברזל גאלנה ושיקגו. התעלה קישרה את נהר אילינוי (ולפיכך את נהר המיסיסיפי) עם הימות הגדולות, בעוד שמסילת הברזל קישרה את שיקגו עם אזור המכרות בגאלנה, וסלילתה הושלמה ב-1853.
ב-1848 התקבלה חוקה חדשה לאילינוי, ובין השינויים שנקבעו בה בהשוואה לחוקת אילינוי הראשונה מ-1818 היו סעיפים שנגעו לבחירות מושל המדינה ומשך כהונתו. מבין אלה נקבע שינוי במועד כהונת המושל ולפיכך קוצרה תקופת כהונתו הראשונה של פרנץ' באופן חד פעמי לשנתיים. פרנץ' נבחר פה אחד על ידי מפלגתו כמועמד לכהונה שנייה כמושל וניצח בקלות בבחירות הכלליות. הוא המשיך במאמציו לצמצום החוב המדינתי, ועד לתום כהונתו ב-1853 חוסל החוב לחלוטין.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל, המשיך פרנץ' בשירותו הציבורי כנציב הבנקאות, תפקיד אליו הוא מונה על ידי יורשו, המושל ג'ואל אולדריץ' מטסון, ולאחר מכן הוא עבר לעיר לבנון שבמחוז סנט קלייר, שם הוא היה לפרופסור למשפטים בקולג' מק'קנדרי.
אוגוסטוס פרנץ' נפטר ב-4 בספטמבר 1864 בעיר לבנון. הוא נטמן בבית הקברות קולג' היל שבעיר.
קיריל זייצב
קיריל אנדרייביץ' זייצב (ברוסית: Кирилл Андреевич Зайцев; נולד ב-16 באוגוסט 1987) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי. חתן פרס נשר הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר על תפקידו כסרגיי בלוב בסרט "מתקדמים למעלה".
ביוגרפיה
קיריל אנדרייביץ' זייצב נולד בעיר וולגוגרד. מגיל צעיר אהב מוזיקה וריקודים ושיחק כדורסל. בשנת 2005, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, עזב זייצב לסנקט פטרבורג ונכנס לאקדמיה הימית הממלכתית על שם האדמירל מקארוב בפקולטה לניווט. במהלך לימודיו נסע לאירופה ולמד בארצות הברית. בשנת 2011 סיים זייצב בהצלחה את האקדמיה ועזב לריגה.
לאחר שראה הכרזה כי איגור קונייב וילנה צ'רנאיה אוספים שחקנים לקורס משחק בתיאטרון הרוסי בריגה על שם של מיכאיל צ'כוב, הוא החליט לנסות את מזלו כשחקן והתקבל לקבוצת התיאטרון. בין יצירותיו התיאטרליות ניתן למנות הופעות בהצגות כמו "היער", "שני ג'נטלמנים מוורונה", "המלך ליר", "הנסיכה מרי", שם גילם את גריגורי פצ'ורין ועוד.
בשנת 2016 כיכב באחד התפקידים הראשיים בסרט הרוסי "מתקדמים למעלה", כשגילם את הכדורסלן הסובייטי האגדי סרגיי בלוב. בשנת 2018 גילם את התפקיד הראשי - ג'ון מקנזי האמריקאי, שהגיע לעבוד בוועדת החקירות של רוסיה, בסדרת הטלוויזיה "השוטר".
מאז 2018 משתף פעולה עם התיאטרון המחוזי במוסקבה. הוא מגלם את ניקולאי הראשון בהצגה בבימויו של סרגיי בזרוקוב "פושקין" ומגלם את אראסט פנדורין בהצגה "הרפתקאותיו של פנדורין".
יחסי ישראל–פקיסטן
יחסים בין ישראל לפקיסטן מעולם לא כוננו, והחל מיצירת הקשר הראשון בין שתי המדינות, הם עוינים. פקיסטן נוטרת איבה לישראל, על אף ניסיונות מצד ישראל ליצור יחסים דיפלומטיים או קשרי מסחר, על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי. במרוצת השנים אמרו בכירים פקיסטנים רבים כי אם ישראל תגיע להסדר כלשהו עם מדינות ערב, ארצם תוכל לפתוח בהליך דיפלומטי גלוי עם ישראל.
פקיסטן מקיימת יחסים קרובים עם הארגון לשחרור פלסטין, כבר מאז תקופת האינתיפאדה הראשונה. דוגמה לטיב היחסים בין הפלסטינים לפקיסטן היא שבאותו הזמן שלחה פקיסטן לפלסטינים מזון וציוד רפואי. מלבד זאת לא פעם מתפרסמות הודעות תקיפה הדדיות, לאור זאת האיבה בין ישראל לפקיסטן שלעיתים אף נמצאת באור הזרקורים של הזירה הבינלאומית היוותה פעמים תכופות גורם לחיכוך בינה לבין ארצות הברית ובכך ערערה את מעמדה בוושינגטון הבירה. לאחר שיכולותיה הגרעיניות של פקיסטן הפכו למוכחות, התעוררה בישראל דאגה באשר ליכולות אלו. בפקיסטן רווחו טענות רבות, ולפיהן ישראל מתכננת לתקוף את מתקני הגרעין הפקיסטניים, אך אנשי מפתח בשלטון הישראלי הכחישו כי לישראל הייתה כוונה כזו.
לקראת שנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות הסכמי אוסלו, חל שינוי לטובה בעמדתה של פקיסטן כלפי ישראל. זו התרככה והנמיכה את פעילותה האנטי-ישראלית בארגונים הבינלאומיים. לאור שינוי זה החלו נציגים יהודיים (לאו דווקא ישראלים) ופקיסטניים להיפגש זה עם זה. האינטרסים הישראליים בפגישות אלו היו בעיקר לכונן יחסים דיפלומטיים או קשרים גלויים במישור אחר, ואילו האינטרסים הפקיסטניים התמקדו בהבהרה לישראלים כי הסיבה העיקרית לעוינותה של פקיסטן כלפי ישראל היא הרצון להביע הזדהות עם העולם המוסלמי בכלל ועם ארצות ערב בפרט.
נכון ל-2021, לא ידוע על קיום מגעים כלשהם בין שתי המדינות.
רקע היסטורי
פקיסטן נוסדה רשמית ב-15 באוגוסט 1947 כתוצאה מחלוקת תת-היבשת ההודית. המוסלמים בהודו החלו לתבוע את חלוקת מדינתם, את ניתוקם מהלאומיות ההודית או ההינדואית והקמת מדינת אסלאם עצמאית כבר בשנת 1940. מנהיגם, מוחמד עלי ג'ינה, טען שהמוסלמים החיים בהודו בעלי תרבות, ציוויליזציה, היסטוריה, דת, ספרות, מנהגים ומסורת שונה ומיוחדת - מה שהיווה מאפיינים של עם נפרד ושונה.
ראשי התנועה הלאומית של הודו, הקונגרס הלאומי ההודי (מפלגת הקונגרס), התנגדו לתביעת המוסלמים, אך ג'ינה התעקש בקביעות ובאופן תקיף שההינדואים והמוסלמים בהודו אינם שתי עדות שונות אלא שני עמים שונים, ועל כן יש לחלק את הודו בין שני עמים אלו. בסופו של דבר זכו המוסלמים בהודו במאבקם, והודו חולקה, כפי שתבעו.
רקע דיפלומטי
מאז ייסודה, הושפעו יחסי החוץ של פקיסטן מעצם היותה מדינה מוסלמית שהוקמה על בסיס דתי-אסלאמי. סולידריות אסלאמית הייתה מרכיב עיקרי במדיניות הכללית שלה ככלל ובמזרח התיכון בפרט, כמו ביסוד תמיכתה העיקשת והאיתנה בארצות ערב באומות המאוחדות ובזירות דיפלומטיות-בינלאומית אחרות. פקיסטן, מצדה, ציפתה לתמיכת המדינות הערביות בסכסוכה המתמשך והארוך עם הודו במחלוקת הבעלות על קשמיר.
היסטוריה מוקדמת
תמיכתה של פקיסטן במדינות הערביות לא התמקדה רק בסיוע מדיני באו"ם ובמאבקו העיקש של נציג פקיסטן שם, סר מוחמד זפארוללה ח'אן נגד תוכנית החלוקה ובעד כינון מדינה פדרליסטית בארץ ישראל. במלחמת העצמאות של ישראל פקיסטן סייעה לארצות ערב על ידי העברת נשק ותחמושת. במהלך המלחמה נתקבלו ידיעות ולפיהן פקיסטן מנסה להגיש לערבים סיוע צבאי: לנציגות הדיפלומטית של ישראל בוושינגטון הבירה הגיעו שמועות כי גדוד פקיסטני עומד להגיע אל ארץ ישראל במטרה לסייע ולהילחם לצד הערבים. אהוד אבריאל, ששהה בצ'כוסלובקיה כדי לרכוש כלי נשק, דיווח שפקיסטן רכשה שם כ-250 אלף רובים שכנראה נועדו להגיע אל הערבים. כמו כן, נודע שפקיסטן רכשה באיטליה שלושה מטוסי קרב עבור מצרים.
עם שוך הקרבות וחתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, היו כאלו שסברו במשרד החוץ שייתכן שאפשר יהיה לפתוח צירות בקראצ'י, בירתה של פקיסטן, או לפחות לכונן עמה יחסי מסחר גלויים. לאור ההתקדמות לקראת הכרת הודו בישראל בסוף 1949, היו ששיערו שגם פקיסטן תכיר בישראל. מנגד, פקיסטן התנגדה לצירוף ישראל לאו"ם ונגד צירופה לפורומים בינלאומיים אחרים, ונציגים של פקיסטן הצהירו שלעולם לא יכוננו קשרים עם ישראל.
בנובמבר 1949 נתבקשה ישראל, דרך האו"ם לאפשר את כניסת הנספח הצבאי של פקיסטן ברבת עמון לישראל. ישראל דרשה הגשת בקשה רשמית בכתב עם פרטים על הביקור, ומשלא נענתה, סירבה לבקשה. מגע ראשון בין נציגים ישראלים ונציגי ארגונים יהודיים לבין הנציב העליון הפקיסטני בלונדון נוצר בראשית שנת 1950. ממשלת פקיסטן התבקשה לתת אשרות מעבר להודו עבור מספר לא מבוטל של יהודים שנאלצו לצאת מאפגניסטן ורצו לעלות ארצה. ממשלת פקיסטן סירבה להתיר להם לעבור בארצה, והיהודים יצאו דרך איראן. במרץ 1952 הצהיר בקהיר זפארוללה ח'אן, שמונה בינתיים לשר החוץ של פקיסטן, כי יש צורך בהסדר בין ישראל למדינות ערב, אם כי הטעים שמדינתו תומכת בתביעות מדינות ערב מישראל שכללו תיקוני גבולות, פיצוי כספי וקבלת ביטחונות שאין לישראל כוונות תוקפניות.
בעקבות הצהרה זו הוסדרה פגישה בניו יורק בין שר החוץ זפארוללה ח'אן לשגריר אבא אבן ב-14 בינואר 1954. שר החוץ העלה זיכרונות מימיו באונסקו"פ, בהם פעל נגד תוכנית חלוקת ארץ ישראל. באותה הפגישה הוא סיפר לאבן על פגישתו עם חיים ויצמן, לימים נשיא מדינת ישראל הראשון, ועל הרושם האדיר שהשאיר עליו "מגדולי חכמי דורנו". הוא גם ביקר בארץ ישראל בהמלצתו של ויצמן והתרשם מ"ההישגים של הציונות", אך עזב את ישראל בהרגשת חרדה לגורל הערבים, שלא יוכלו להתמודד עם הקדמה וההתפתחות של היהודים.
מראשית שנות ה-50 עד למלחמת ששת הימים: עוינות
בעניין יחסי ישראל-פקיסטן אמר מוחמד זפארוללה ח'אן לאבן כי ממשלתו לא תוכל לעמוד בפני התנגדות הציבור הקנאי לנוכח הצלחת הישראלים, וכי אין סיכויים להתקרבות בין שתי המדינות בזמן הקרוב "על אף שממשלת פקיסטן אינה נוטרת איבה לישראל ומבינה היטב כי הננו גורם במזרח התיכון עמו יש להתחשב". בו בזמן הביע את נכונותו להסכמה על ביקורים הדדיים של מומחים, סטודנטים ופרופסורים. שר החוץ הפקיסטני הוסיף ואמר שכאשר יגלו הערבים נכונות להיפגש עם הישראלים לשם פתרון הסכסוך הישראלי-ערבי, תשתדל פקיסטן להפעיל את השפעתה לטובת ההסדר.
בינואר 1954 הגיע לישראל מזכיר המיניסטריון לענייני פליטים של פקיסטן, שהגיע במימון מלגה של האומות המאוחדות ושהה בישראל במשך חודשיים. האו"ם הציע את מקום השתלמותו, וממשלת פקיסטן הסכימה לכך. בתוכנית ביקורו טיפלה המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שכבר היו לה מגעים קודמים עם נציגי תנועת הפועלים הפקיסטנית, שנהגו בזהירות רבה בקשרים עם עמיתיהם מישראל האורח התעניין בייחוד בבעיות של שיקום פליטים. עד מהרה התברר שלביקור חד-פעמי זה לא הייתה כלל השפעה מדינית גם לא בהמשך, בניגוד למה שחשבו במשרד החוץ.
במרץ ובאפריל הצהיר זפארוללה ח'אן בכמה הזדמנויות שמדינתו אינה מכירה בישראל וכי אין לה כוונה לעשות זאת. ישראל היא גורם מפלג וזר במזרח התיכון, ומהווה סכנה לא רק לארצות ערב אלא לעולם האסלאמי כולו. פקיסטן תסייע לערבים בהגנה ובשמירה על המקומות הקדושים לאסלאם. גם ראש ממשלת פקיסטן, מוחמד עלי, אמר לקבוצות אנשי דת פלסטינים שהגיעו לבקר במדינתו כי שאלת ארץ ישראל אינה רק שאלה ערבית אלא שאלה מוסלמית, והבטיח להם את נאמנות ארצו לעניינם של "המוסלמים בפלסטינה". הוא מילא את הבטחתו בכנס ראשי ממשלות של מדינות אסיה שנערך בקולומבו שבסרי לנקה לקראת ועידת באנדונג ובמהלך הוועידה עצמה. על כך זכה בדברי הערכה מצד אבן סעוד, מלך ערב הסעודית.
פקיסטן לא החמיצה כל הזדמנות להפגין את מדיניותה הפרו-ערבית, האנטי-ציונית והאנטי-ישראלית המובהקת, שנבעה בראש ובראשונה מתחושת הזדהות מוסלמית עם מדינות ערביות אחרות. מדיניותה של פקיסטן נגד מדינת ישראל הלכה והקצינה במרוצת השנים. מדינות ערב שנחשבו בשנות ה-50 של המאה ה-20 לפרו-מערביות, כדוגמת ערב הסעודית, ירדן ועיראק, נטו לטובת הפקיסטנים, ואילו מדינות ערב שנחשבו לנייטרליות (כגון סוריה ומצרים) גילו לעיתים תכופות נטיות פרו-הודיות. פקיסטן מצדה לא רק נמנעה מלהעניק הכרה דיפלומטית לישראל, אלא גם תמכה בכל שעה בערבים באו"ם ללא כל סייג או התניה. היא גם סירבה להשתתף באירועי ספורט שישראלים השתתפו בהם (פרט לאולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכה ב-1984). פקיסטן נמנעה גם מלהתיר לנציגים ישראלים להשתתף בוועידות בינלאומיות שנערכו בה.
פקיסטן הייתה המדינה היחידה, מלבד הממלכה המאוחדת, שהכירה בריבונות ירדן על שטחי יהודה ושומרון שנשארו בידיה עם סיום הקרבות במלחמת העצמאות ב-1949. ב-1962 הודיעה ממשלת פקיסטן באופן רשמי לכל מדינות ערב שהחרם הכלכלי, התרבותי והמסחרי שהטילה על ישראל הוא מלא וכי היא רואה בישראל "מדינה גזלנית". היא הבטיחה לפעול "לצד מדינות ערב להחזרת הארץ הקדושה הזאת ליושביה החוקיים". ב-4 ביולי 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, קיבלה העצרת הכללית של האו"ם הצעה פקיסטנית בעניין המצב בירושלים, שהביעה דאגה על הצעדים שנקטה ישראל לשינוי מעמדה.
איבתה של פקיסטן לישראל לא מנעה בעד ממשלת ישראל מלהסכים בשנים 1961 ו-1963 למכירת תת-מקלעים מסוג "עוזי" דרך חברת FN Herstal הבלגית שייצרה תת-מקלעים אלו ברישיון ישראלי. אך שנים אחדות אחר כך, בעת המלחמה בין הודו ופקיסטן על קשמיר ב-1965, ייעץ מומחה אמריקאי לענייני פקיסטן לשגריר ישראל בארצות הברית אברהם הרמן שישראל תגלה רצון כלפי פקיסטן בתחום הצבאי. הרמן השיב בשלילה.
שנות ה-70 עד 1992: הידוק היחסים עם ארצות ערב ותוכנית הגרעין הפקיסטנית
בשלהי שנת 1970 פקד את פקיסטן המזרחית ציקלון בולה, שבעקבותיו קיפחו את חייהם כחצי מיליון נפש. ישראל נתבקשה על ­ידי יושב­ ראש העצרת הכללית יחד עם יתר המדינות החברות באומות המאוחדות, להגיש עזרה לנפגעי האסון דרך הצלב האדום הבינלאומי, עזרה במשלוח מרפאות ניידות, תרופות ומזון. פקיסטן סירבה לקבל סיוע זה.
אם בשנים הראשונות לקיומה שמה פקיסטן ביחסי החוץ שלה דגש על קשריה עם העולם המערבי, בפרט עם ארצות הברית, הרי בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 חל שינוי כיוון במדיניות החוץ הפקיסטנית. מדיניות זו אמנם נותרה ברובה פרו-מערבית מתונה, אך נטתה לכיוון מוסלמי יותר. גרמה לכך אכזבתה של פקיסטן ממדינות המערב עקב הפסדה במלחמת הודו-פקיסטן 1971 ובעיקר התעצמות הרגשות האסלאמיים בציבור ועליית כוחן של מדינות המערב. הידוק הקשרים עם המדינות המוסלמיות בכלל ועם מדינות ערב בפרט נבע ממספר סיבות:
בין הארגון לשחרור פלסטין לפקיסטן התפתחו יחסים קרובים וחמים. הפעם הראשונה בה קיבל אש"ף הכרה כנציג הלגיטימי והיחיד של העם הפלסטיני הייתה בכנס הפסגה האסלאמית שנערך בלאהור בפברואר 1974. הכרה זו אושררה שישה חודשים לאחר מכן בפסגה הערבית שנערכה ברבאט, מרוקו. נציגויות אש"ף בקראצ'י ובאסלאמאבאד, בירתה של פקיסטן החל מ-1960, זכו להכרה דיפלומטית מלאה ללא התניה ב-1975. בתקופת האינתיפאדה הראשונה נערכו הפגנות תמיכה באש"ף, וממשלת פקיסטן שיגרה לארגון מזון וציוד רפואי. בעניינה של ישראל הקפידה פקיסטן שלא לנקוט צעד כלשהו העלול לסכן את יחסיה עם ארצות ערב או להסית גורמים אסלאמיים בתוך המדינה. נוסף על כך, התוקפנות הקולנית והבוטה מצד פקיסטן נגד ישראל היוותה פעמים תכופות גורם לחיכוך בינה לבין ארצות הברית. למשל, במרץ 1984 הזהירה פקיסטן את ארצות הברית מפני העברת שגרירותה בתל אביב-יפו לירושלים וכאמצעי הרתעה ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם קוסטה ריקה לאחר שהאחרונה העבירה את שגרירותה לירושלים באפריל של אותה השנה.
תוכנית הגרעין הפקיסטנית
ב-1974 הצליחה הודו לייצר נשק גרעיני. פקיסטן הלכה מיד בעקבותיה תוך התעלמות מוחלטת מלחצי ארצות הברית, שלא היו נמרצים, שניסתה להניאה מכך. עבור מאמציה הגרעיניים קיבלה פקיסטן סיוע כלכלי מלוב ומערב הסעודית בסך מאות מיליוני דולרים. ישראל עקבה בדאגה ובחשש אחר פיתוח "הפצצה האסלאמית", שם הנשק הגרעיני שפיתחה פקיסטן בפי קהילת המודיעין הישראלית, שכן נודע על ידיעות כי עיראק קיבלה ידע גרעיני מפקיסטן ובעקבותיהן איראן וערב הסעודית תקבלנה גם כן ידע כזה. בישראל לא היה ספק שעיראק מתכננת להשתמש בכור הגרעיני שבנתה למטרות צבאיות. שיתוף הפעולה הגרעיני בין עיראק לפקיסטן היה עלול לקרב את המועד שבו נשק גרעיני יהיה ברשות עיראק.
ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, ושר החוץ יצחק שמיר פעלו ב-1980 בוושינגטון הבירה ובבירות שונות באירופה לנטרל סכנה זו. הסנאטור אלן קרנסטון התריע בנאום שנשא במליאת הסנאט ב-27 באפריל 1981, על הסכנה שפקיסטן בעלת הנשק הגרעיני עלולה להתערב בסכסוך במזרח התיכון בלחץ מדינות ערב. ישראל הודאגה מאוד לאור ההתפתחויות בפקיסטן, אם כי היו ידיעות כי פקיסטן ביקשה את סיועה של ישראל להפעיל את השפעתה בוושינגטון כדי להביא לפירוק נשק גרעיני של תת-היבשת ההודית ועצירת מרוץ החימוש בינה להודו. הפקיסטנים חזרו והבטיחו שאין להם כל סיבה להתערב בסכסוך הישראלי-ערבי.
חששות מתקיפה ישראלית על מתקני גרעין פקיסטניים
על אף שתוכנית הגרעין של פקיסטן הייתה ככל הנראה ידועה לישראל, ישראל לא ניהלה מתקפת הסברה נגד האיום הפקיסטני. זאת משום שפקיסטן הצטיירה כמדינה שקולה ואחראית ולא כמדינת טרור כדוגמת איראן ועיראק, ואיום הייחוס מולו בנתה את תוכנית הגרעין היה הודו ולא ישראל. עם זאת, רווחו בפקיסטן, בעיקר בשנת 1988, חששות מפני התקפה משותפת של הודו וישראל על מתקניה הגרעיניים בקהוטא (Kahuta), לא הרחק מגבול קשמיר. ראש ממשלת פקיסטן, נוואז שריף, אמר בריאיון שנערך ב-29 ביולי 1991 לעיתון הפקיסטני "דון" כי הוא חושש שישראל תתקוף את המתקנים הגרעיניים הפקיסטניים. ישראלים שהחזיקו בעמדות מפתח ממשלתיות באותן השנים הכחישו שהייתה כוונה ישראלית לפעול צבאית נגד המתקנים הגרעיניים בפקיסטן. כל זאת למרות הסיוע שהגישה פקיסטן לערבים במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים והבטחות שניתנו לסוריה בדבר מעורבות עמוקה יותר במלחמה עתידית, לכשתפרוץ.
המגעים הראשוניים
לאחר כינון יחסי ישראל–סין והנורמליזציה ביחסי הודו–ישראל בינואר 1992 החל משרד החוץ לעקוב אחר המדינות המוסלמיות הגדולות באסיה, בהן פקיסטן. נראו אז כמה סימנים חיוביים שעוררו רושם כי חל שינוי תפיסתי מסוים ביחסה של פקיסטן כלפי ישראל. הסימן הראשון והבולט ביותר היה ראיון שהעניקה שגרירת פקיסטן בוושינגטון, עאבדה חוסיין (באורדו: عابدہ حسین) ב-31 בינואר 1992 עקב העלאת דרג היחסים בין הודו לישראל יומיים קודם לכן. היא אמרה כי לאור העובדה שהפלסטינים נושאים ונותנים עם ישראל וכן הודו מחזקת את יחסיה עמה אין מניעה שפקיסטן תכונן גם היא יחסים דיפלומטיים או בילטרליים עם ישראל. דובר משרד החוץ של פקיסטן פרסם הכחשה לדברים אלו.
נציג הקונגרס היהודי העולמי במלבורן שבאוסטרליה דיווח שנודע לו מפי אנשי עסקים בפקיסטן אשר עמם היה קשור, שמזכיר החוץ הפקיסטני, שהאריאר מוחמד ח'אן (شہریار محمد خان) יהיה מוכן לפתוח בדיאלוג חשאי עם ישראל מאחר שהיה סבור כי פקיסטן תפיק מכך תועלת. ביוני אותה השנה נפגש בוושינגטון חבר הקונגרס סטיב סולרז עם מזכיר החוץ ועם השגרירה ושמע מהם שאינם שוללים פגישה עם נציגי ארגונים יהודיים בארצות הברית. ממשלות ידידותיות שלחו גם הן פניות לממשלת פקיסטן בעניין נורמליזציה ביחסי מדינתם עם ישראל. פגישות אקראיות נערכו בין נציגים פקיסטנים לעמיתיהם הישראלים. באותה תקופה חל שינוי לטובה בעמדתה הפומבית של פקיסטן כלפי ישראל וברטוריקה של נציגים מטעמה בפורומים בינלאומיים. ההנחה שרווחה הייתה שמצבה הכלכלי הקשה של פקיסטן, יחסיה הרעועים עם ארצות הברית באותה עת בעיקר בגלל תוכניותיה הגרעיניות, ורצונה העז לשיפור תדמיתה, עשויים להוות מנוף שישכנע את פקיסטן שהגיעה השעה לשיפור יחסיה עם ישראל. דברים מפורשים בעניין זה נשמעו בפגישות עם נציגים פקיסטנים, בייחוד מי שצידדו בשינוי היחס לישראל ולא נרתעו מקיום מגעים אתה.
פגישת משה יגר ואכרם זאכי
ב-16 בדצמבר 1992 התקיימה פגישה מקרית ולא מתוכננת בין משה יגר, ראש אגף אסיה ואפריקה במשרד החוץ, לבין מנכ"ל משרד החוץ של פקיסטן, אכרם זאכי. השניים נפגשו ביפן, כאשר כל אחד נתלווה לפמליית שר החוץ של ארצו וראש ממשלתו. יגר נכח ביפן במסגרת ביקורו של שר החוץ שמעון פרס, ואילו זאכי במסגרת ביקורו של ראש ממשלת פקיסטן נוואז שריף. השניים שוכנו במקרה באותו בית מלון. באותה פגישה נשאלה השאלה האם אפשר יהיה להפגיש בין פרס לשריף, וזאכי השיב שלא יהיה ניתן לעשות זאת בחשאי והציע לנסות לארגן פגישה כזו בדאבוס שבשווייץ בשלהי ינואר 1993, כאשר שני האישים יהיו שם. זאכי ציין כי בשנתיים האחרונות, דהיינו בשנות שלטונו של שריף, מדינתו הנמיכה את הרטוריקה האנטי-ישראלית שהייתה נהוגה אז בפקיסטן לפני כן. הוא הבהיר שהפקיסטנים סבורים ששיתוף פעולה במישור כלשהו עם ישראל יכול להועיל, וכי היו רוצים שישראל תסייע לשיפור מעמדם הרעוע בארצות הברית. הוא הוסיף ואמר שמופעל עליהם לחץ בנושא הפיתוח הגרעיני, וכי הם מוכנים לתת לישראל ערבויות שלא יעבירו טכנולוגיה רגישה למה שכינה "ארצות ממערב לנו" (הכוונה הייתה לאיראן ולארצות ערב). דבריו אלו נאמרו על אף שהופעל על פקיסטן לחץ עז על ידי מדינות מסוימות, שאף הציעו כסף רב שפקיסטן זקוקה לו, עבור טכנולוגיה זו.
פקיסטן כבר מסרה הבטחות מסוג זה לארצות הברית. יגר השיב שקשה לצפות מישראל שתפעל למען פקיסטן כל עוד אין התקדמות ביחסי ישראל-פקיסטן, והעיר כי ישראל מקיימת משא ומתן ודיאלוג עם ארצות ערביות אחרות ואין סיבה שפקיסטן תתמיד בקיצוניותה המסורתית. על כך הגיב זאכי כי הגורם המעכב את התפתחות היחסים הוא החשש מתגובה שלילית מצד חוגים דתיים בארצו. זאכי ידע על פגישות שונות שהתקיימו באותה העת בין נציגים ישראלים לפקיסטנים בכמה בירות בעולם, וכמו כן ידע על התבטאויותיה החיוביות של עאבדה חוסיין בעניין כינון יחסים דיפלומטיים עם ישראל, והוסיף כי בלית ברירה נאלצו המוסדות הדיפלומטיים בארצו לנזוף בה על דבריה.
מגעים באו"ם
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 קיים גד יעקבי, אז שגריר ישראל באומות המאוחדות, קשרים לעיתים תכופות עם נציגי פקיסטן. באוקטובר 1992 התעוררה במשלחת הישראלית באו"ם שאלה - האם לתמוך במועמדות פקיסטן למועצת הביטחון של האו"ם. השגריר יעקבי תמך בכך, ואחרי שקיבל אישור ממשרד החוץ בירושלים הצביעה ישראל בעד פקיסטן. צעד זה פתח סדרת מגעים בין יעקבי לשגריר פקיסטן באו"ם, ג'משיד מארכר (جمشید مارکر), שהודה ליעקבי על הצבעתו. ב-17 במרץ 1993 הסדיר יעקבי פגישה בין ראש הממשלה יצחק רבין לשגריר מארכר. בשיחה זו העריך מארכר שהתקדמות לקראת כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות תהיה אפשרית אך ורק אם תוכח התקדמות ממשית לקראת שלום במזרח התיכון.
מגעים עם פקיסטן באמצעות ארגונים יהודיים
במהלך שנת 1993 נעשו מאמצים רבים מצד ארגונים יהודיים להביא את יחסי ישראל-פקיסטן לנורמליזציה. נציגי הוועד היהודי-אמריקני והליגה נגד השמצה בארצות הברית נועדו מבעוד מועד לשיחות עם השגרירים של פקיסטן באו"ם ובוושינגטון הבירה. סגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי, איזי ליבלר, ביקר באסלאמאבאד ב-12 עד 16 בפברואר. שליחותו התקיימה בתיאום עם משרדי החוץ של אוסטרליה וישראל (זאת מאחר שליבלר הוא אזרח אוסטרלי) ושל מחלקת המדינה של ארצות הברית והייתה חלק ממכלול ביקורים אחרים שערך בארצות אסייתיות אחרות. השגרירה עאבדה חוסיין הסדירה פגישה בין ליבלר לשהבאז שריף, אחיו של ראש הממשלה נוואז שריף, שנחשב לאיש שנודעה לו השפעה רבה על אחיו.
ליבלר אמר לשריף כי שינוי היחס כלפי ישראל יועיל רבות לתדמיתה של פקיסטן בוושינגטון. בן-שיחו הפקיסטני השיב שמאז ומתמיד תמכה מדינתו בבעלי בריתה הערבים נגד ישראל. פקיסטן מודאגת מן הסיוע שמגישה ישראל להודו בקשמיר דרך אנשי כוחות מיוחדים ישראלים המאמנים כוחות צבא הודים, ומכך שהיו כוונות מצד ישראל להפציץ את מתקני הגרעין של פקיסטן. ליבלר הגיב לדבריו אלו ואמר שהוא מוסמך לומר ששתי ידיעות אלה שציין הן בגדר שטות מוחלטת ולא היו דברים מעולם. בעניין כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות אמר שריף שכל תזוזה גלויה במגעים בין ישראל לפקיסטן תצית מהומות במדינתו. בסיום הפגישה קבעו ליבלר ושריף כי המשך הקשר ביניהם יהיה דרך הנציב העליון של פקיסטן בלונדון, וב-19 באפריל נפגש ליבלר עם הנציב העליון, אלא שהעיתוי לא היה מוצלח. יום קודם לכן אירעו שינויים פוליטיים בפקיסטן, וראש הממשלה שריף הודח מתפקידו.
ברם, הבעיה הייתה מהותית הרבה יותר. בפגישה שנערכה בניו דלהי בערך באותה העת ב-12 במרץ 1993 בין דיפלומט פקיסטני ליעקב רוזן, עמיתו הישראלי, אמר הפקיסטני כי המצב הפנימי בארצו לא יאפשר בשום אופן נורמליזציה ביחסי פקיסטן-ישראל, מאחר שאנשי הדת בפקיסטן עלולים לחולל זעזועים פנימיים קשים ששום מפלגה פוליטית לא תוכל לעמוד בהם אם יועלה עניין כינון היחסים בין שתי המדינות.
המשך המגעים עם אכרם זאכי
בינתיים נמשך הקשר עם אכרם זאכי, מנכ"ל משרד החוץ של פקיסטן. מספר שבועות לפני הדחתו של נוואז שריף נועד זאכי בוושינגטון הבירה ב-11 במרץ עם חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, גארי אקרמן. אקרמן העלה בפניו של זאכי את עניין יחסי ישראל-פקיסטן ואמר שארצות הברית תקדם בברכה נורמליזציה ביחסים אלו. זאכי השיב ואמר שהדבר בלתי-אפשרי והעניין עדיין לא בשל. כעבור מספר ימים, ב-16 במרץ, נפגשו השניים שוב בניו יורק, הפעם בנוכחות סגן הקונסול הדיפלומטי של ישראל שם, מרק סופר. זאכי סיפר להם על פגישתו עם משה יגר בטוקיו ועל רצונו להביא את היחסים לידי נורמליזציה בהתניה שהמגעים יהיו חשאיים.
הוא חזר על ההבטחה שפקיסטן לא תעביר טכנולוגיה גרעינית לגורם אחר, בדגש על איראן. הוא הסביר שכוונתו להפגיש בין שר החוץ שמעון פרס לנוואז שריף, בדאבוס, עלתה בתוהו מאחר שבעיר נכחו עיתונאיים פקיסטנים רבים. פרס פגש עיתונאים פקיסטנים אלו ב-1994 והעביר את המסר שלו באמצעותם: "על פקיסטן לחדול ממדיניותה הבלתי-הגיונית ולכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל". ישראל כוננה עד אז יחסים דיפלומטיים עם עשרות מדינות מוסלמיות, ביניהן ירדן, לכן לא הייתה סיבה שפקיסטן תימנע מיחסים עם ישראל לאחר שהפלסטינים סיימו ב-14 בספטמבר 1993, עם הסכמי אוסלו, את סכסוכם הממושך עם ישראל. זאכי אישר בשיחה שנציגים ישראלים ופקיסטנים קיימו ביניהם מגעים. פקיסטן אמנם תמכה בהסכמי אוסלו, אך ראש הממשלה הפקיסטני מועין קוריישי הצהיר שפקיסטן לא תכיר בישראל עד שתיפתר סוגיית ירושלים.
לאחר הדחתו של נוואז שריף
ב-24 באפריל 1993 הדיח נשיא פקיסטן ע'ולאם איסחאק ח'אן (غلام اسحاق خان) את ראש הממשלה נוואז שריף. הדחה זו הייתה חבטה במאמצי ישראל להידברות עם פקיסטן ובמגעיה עמה. לישראל ולידידיה לא היו קשרים עם הנשיא איסחאק ח'אן או עם האנשים החדשים שעלו לשלטון, לכן היה ברור שצריך לחפש דרכים להתיידד עמם. ב-30 באפריל פורסמה בעיתון "מעריב" כתבה של עיתונאית ישראלית, שרי רובר, שהורשתה לבקר בפקיסטן. לשם עבודתה הוסדרו לה פגישות עם אישים אחדים בשלטון. הדברים ששמעה רובר איששו את הסברה כי גם בשלטון החדש מעוניינים לקשור קשרים עם ישראל, אך היו חששות שהציבור הרחב לא יקבל זאת, והאופוזיציה תנצל זאת לשם פגיעה בממשלה. דברים דומים נשמעו בקרב משלחת הוועד היהודי האמריקני שנפגשה ב-13 במאי עם הציר של פקיסטן בוושינגטון.
למרות הקשיים עם השלטון החדש, נרשמה תזוזה קלה ביחסים. עיתון פקיסטני הודיע כי הוקמו קשרי דואר בין שתי המדינות באמצעות מדינה שלישית. מכתבים ועליהם בולי ישראל הגיעו לקראצ'י דרך קהיר. ערבים פקיסטנים קיבלו מכתבים מסוג זה מיקיריהם ביהודה שומרון ועזה. מכתבים מפקיסטן לישראל נשלחו או לרשות הפלסטינית או שנשלחו דרך לונדון בשתי מעטפות: על החיצונית מענו של מנהל הדואר בלונדון ועל הפנימית כתובת הנמען. ב-27 באוגוסט 1994 פורסמו ידיעות בעיתוני פקיסטן כי מספר מומחים למדיניות חוץ המליצו לבחון מחדש בדחיפות וברצינות את המדיניות כלפי ישראל. מדינות מוסלמיות במזרח התיכון הושיטו יד וסיוע לישראל מבלי להתייעץ עם הפקיסטנים, ולכן עלתה השאלה מדוע שפקיסטן לא תפתח קשרים עם ישראל בשעה שירדן, מצרים ואש"ף עושים זאת.
גם בהזדמנויות אחדות במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הבהירו ראש הממשלה בהוטו ואישי ממשלה אחרים את עמדת מדינתם כלפי ישראל והאפשרות לכונן יחסים בילטרליים עמה. באפריל 1995 ביקרה בנזיר בהוטו בוושינגטון הבירה. בשיחותיה שנערכו במחלקת המדינה של ארצות הברית נשאלה על יחסי ישראל-פקיסטן. בהוטו השיבה שהיא מעוניינת, באופן עקרוני, לקדם את קשרי מדינתה עם ישראל אם כי קודם עליה לוודא שחוגים קיצוניים-פונדמנטליסטיים לא ינצלו זאת נגדה. עוד קודם לכך, ב-17 בנובמבר 1994, הבהיר שר החוץ הפקיסטני כי לא חל כל שינוי במדיניות פקיסטן כלפי ישראל, וכי מדינתו לא תוכל לשקול הכרה בישראל לפני שישרור שלום בר-קיימא במזרח התיכון אשר יפתור את מעמדה החוקי של ירושלים. בהוטו אמרה שפקיסטן תכיר בישראל רק אם הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי יקבל החלטה בעניין ורק לאחר שיושג שלום בין ישראל לשכנותיה הערביות.
למרות ההצהרות הללו אפשר היה להבחין בריכוך מה בעוינות הפקיסטנית כלפי ישראל, כאשר ב-6 בפברואר 1996 הגיעו לישראל שמונה עיתונאים מפקיסטן. ביקור זה היה ראשון מסוגו של אנשי תקשורת פקיסטנים בארץ. העיתונאים הפקיסטנים לא הגיעו בשליחות ממלכתית, אך מאחורי הביקור עמד גורם פוליטי שהתעניין בזהירות רבה ביחסים עם ישראל.
תקריות
סמוך למגעים בין ישראל לפקיסטן בתחום הדואר, אירעה תקרית שהעידה על איבתה של פקיסטן כלפי ישראל. יאסר ערפאת הזמין את ראש ממשלת פקיסטן החדשה, בנזיר בהוטו, לערוך ביקור ברצועת עזה. הביקור עתיד היה להתקיים ב-4 בספטמבר 1994. שגרירה של פקיסטן במצרים תכנן להגיע לרצועה ב-28 באוגוסט כדי לתכנן את הביקור. כשהגיע למעבר הגבול ברפיח, סירבה ישראל להתיר את כניסתו מאחר שהעניין לא תואם עמה מראש. פקיסטן, שאינה מכירה בישראל, נמנעה מלבקש ממנה באורח רשמי רשות כניסה לעזה בתואנה שפקיסטן אינה מכירה בשלטון ישראל על עזה ורואה את אש"ף כסמכות הריבונית שם. ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ייחס לראש הממשלה בהוטו "נימוסים גרועים" על שהתכוונה לערוך ביקור זה בלי להודיע לרשויות בישראל.
תקרית אחרת אירעה מספר שבועות לאחר מכן, ב-12 במאי 1994. במהלך התקרית נועד נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן עם ראש ממשלת פקיסטן בנזיר בהוטו במהלך ביקורו בדרום אפריקה. בהוטו אמרה לו שמן הראוי לראות התקדמות בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני כתנאי לפריצת דרך ביחסי ישראל-פקיסטן. בכלי התקשורת פורסמה הכחשה רשמית של הפגישה. דובר ממשלת פקיסטן כינה את הפגישה כ"המצאה" תוך טענה כי העניין הוא חלק ממסע דיסאינפורמציה של ישראל שמטרתו להוציא דיבה על פקיסטן. ארבע שנים לאחר מכן, ב-29 באוקטובר 1998, נפגשו הנשיא ויצמן ונשיא פקיסטן מוחמד רפיק תאראר (محمد رفیق تارڑ) בקבלת פנים לרגל חגיגות 75 שנים לטורקיה המודרנית. לפי דיווחים שונים בעיתונות, ניגש נשיא פקיסטן לוויצמן, לחץ את ידו והביע תקווה כי "ביום מן הימים נשוב וניפגש".
שלהי שנות ה-90
אי התקדמות לקראת כינון יחסים דיפלומטיים עם פקיסטן הביאה את מנהיגי הקהילה היהודית בניו יורק להתריס כלפי הקונסול הכללי של פקיסטן בעיר. בפגישה שהתקיימה בינו לבין מנהיגי הקהילה היהודית ב-1998 נאמר שסירובה של פקיסטן לקיים עם ישראל יחסים דיפלומטיים אינו מובן כלל לקהילה היהודית בארצות הברית, במיוחד לאחר שנחתמו הסכמי קמפ-דייוויד והסכמי השלום בין ישראל לירדן. כבר ידוע שקיימות קבוצות קיצוניות שתתנגדנה לכינון יחסים עם המדינה היהודית, אך אין זה צריך להוות מכשול ליצירת התקדמות בתחומי הכלכלה, התרבות והאקדמיה ושינוי דפוס ההצבעה של פקיסטן כלפי ישראל באו"ם. צעדים כאלו יתקבלו בברכה על ידי הקהילה היהודית בארצות הברית והציבור האמריקאי בכלל ואולי אף על ידי קהילת העסקים. בפגישה הזו שוב עלה החשש כי טכנולוגיה גרעינית פקיסטנית תגיע לידיהן של איראן ועיראק. הובטח לפקיסטנים כי לא קיים שיתוף פעולה גרעיני בין הודו לישראל נגד פקיסטן. הקונסול הכללי של פקיסטן הבטיח שמדינתו לא תעביר שום טכנולוגיה גרעינית לאויבי ישראל או לעולם המערבי. בדבר יחסים עם ישראל לא נאמר דבר מהצד הפקיסטני.
לאחר שתפס את השלטון בהפיכה צבאית בשנת 1999, מיהר הגנרל פרבז מושארף להרגיע את ישראל בסוגיה הגרעינית, ובו בזמן הודיע כי אין בכוונתו לשנות את מצב היחסים בין שתי המדינות. מצד שני, הפקיסטנים היו מודאגים מהקשרים הביטחוניים והצבאיים שהתפחתו בין ישראל להודו, ופקיסטן אף הבהירה, על פי פרסומים בעיתונים, כי היא רואה בהידוק קשרים אלו איום על פקיסטן. ישראל השיבה לכך ואמרה שיחסיה המצוינים עם הודו אינם מכוונים נגד "מדינה שלישית". ישראל סירבה לבקשת פקיסטן להציג את מרכיבי הקשר הצבאי בין הודו לישראל. לפקיסטן הובהר מפי ישראל כי אם היא מודאגת מיחסי הודו–ישראל, היא מוזמנת לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
שנות האלפיים: התקרבות
ביוני 2003 אמר נשיא פקיסטן מושארף בכמה הזדמנויות, לפני שנסע לארצות הברית ולאחר ששב לארצו, כי יש לשקול ברצינות כינון יחסים עם ישראל. הרושם שדבריו הותירו היה שאמרותיו אלו נאמרו לצורך יחסי ציבור ולא באמת ימומשו.
בספטמבר 2005, על רקע תוכנית ההתנתקות, חלה התקרבות סמלית בין ישראל לפקיסטן. שר החוץ הישראלי סילבן שלום נועד ב-1 בספטמבר 2005, בטורקיה, לפגישה רשמית וגלויה עם שר החוץ הפקיסטני, והוחלפו הצהרות ידידות והבעות תקווה להידוק הקשרים. ב-14 בספטמבר נפגש ראש ממשלת ישראל אריאל שרון עם נשיא פקיסטן פרבז מושארף במסדרונות עצרת האו"ם ושני האישים החליפו לחיצת יד. ב-18 בספטמבר נפגש הנשיא מושארף עם מנהיגי הקהילות היהודיות בארצות הברית וכינה את המפגש "אירוע היסטורי". אולם פגישות סמליות אלו לא הבשילו ליחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, ולא היו להן השלכות ארוכות-טווח על היחסים ביניהן.
לאחר קיום הפגישה בין שר החוץ שלום לשר החוץ הפקיסטני, נשאל מנכ"ל משרד החוץ רון פרושאור על ידי שדרן הרדיו אריה גולן בתוכנית "הבוקר הזה" ברשת ב' האם אכן יצא לפועל "ביקור של שר פקיסטני בישראל בקרוב". פרושאור השיב ש"אנחנו יודעים שמתוכננת הגעתה של משלחת פקיסטנית בשבועות הקרובים ארצה".
בינואר 2012 נערך ריאיון חסר-תקדים בין כתבת "הארץ" דנה הרמן לנשיא פקיסטן לשעבר, פרבז מושארף. במהלך הראיון אמר מושארף כי "העולם המוסלמי כבר מבין שישראל היא עובדה קיימת", ולשאלה האם הוא חושב שישנה אנטישמיות בפקיסטן ענה: "ישנה איבה לישראל, אבל אנטישמיות... אני חושב שלא".
ב-1 בספטמבר 2016, לראשונה בהיסטוריה של צבא הגנה לישראל, נערך תרגיל צבאי משותף בארצות הברית בין היתר בהשתתפות צה"ל והכוחות המזוינים של פקיסטן.
בנובמבר 2020 ביקר בישראל בחשאי יועץ ראש הממשלה הפקיסטני ונפגש עם ראש המוסד. ממשלת פקיסטן לא הסכימה לכונן יחסים עם ישראל ושר החוץ הפקיסטני קשר בין כינון יחסים בין שתי המדינות בפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הערכה
הגורמים המרכזיים שמונעים עד עצם היום הזה את פקיסטן מלהכיר במדינת ישראל בריבונותה וכן לכונן עמה יחסים דיפלומטיים מחד גיסא וקשרים כלכליים, תרבותיים או מסחריים מאידך הם:
אושאן
אושאן (Groupe Auchan SA) היא רשת מרכולים בינלאומית שבסיסה בצרפת. החברה הוקמה על ידי ז'ראר מוייה (Gérard Mulliez) בשנת 1961 בעיר רובה (Roubaix) שבצפון-מזרח צרפת וכיום היא אחת ממשווקות המזון הגדולות בעולם, המעסיקה כ-269,000 עובדים בכ-12 מדינות. נכון לשנת 2011 כללה הרשת 639 היפר-מרקטים ו-2,412 מרכולים.
בשנת 1981 החברה פתחה סניף ראשון בספרד, תחת השם "Alcampo".
בנוסף לצרפת, מפעילה הרשת סניפים במדינות ספרד, פולין, רוסיה, פורטוגל, טייוואן, הונגריה, אוקראינה, רומניה, הרפובליקה העממית של סין, לוקסמבורג, איחוד האמירויות הערביות וטג'יקיסטן.
רומן סורקין
רומן סורקין (בבלארוסית: Раман Соркін; נולד ב-11 באוגוסט 1996) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
קריירת מועדונים
סורקין, שנולד במינסק, בלארוס ועלה לארץ בגיל שנתיים, גדל באשדוד והחל את צעדיו הראשונים בכדורסל באליצור אשדוד.
בשנים 2014–2018 שיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אורגון, ואף העפיל בעונת 2016/17 לפיינל פור טורניר אליפות המכללות בכדורסל של NCAA.
ב-28 באפריל 2018 חתם סורקין חתם לשלוש עונות במכבי חיפה מליגת העל. בסיום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית, אך כעבור שנה נוספת שבה לליגת העל.
במרץ 2021 נבחר לשחקן החודש של ליגת העל בכדורסל, עם 17.1 נקודות, 8.6 ריבאונדים ו-2 אסיסטים בממוצע למשחק.
ב-21 ביולי 2021 סורקין חתם לעונה עם אופציה לעונה נוספת במכבי תל אביב.
קריירת נבחרות
סורקין שיחק במדי נבחרות ישראל הצעירות עד גיל 18 ובנבחרת העתודה בטורנירי אליפות אירופה בשנים 2014 ו-2015.
במהלך טורניר מוקדמות אליפות העולם זומן לראשונה לסגל הרחב של הנבחרת הבוגרת, אך נופה ולא היה בסגל הסופי. נמנה עם הסגל של נבחרת ישראל למשחקי האוניברסיאדה.
במוקדמות אליפות אירופה בכדורסל 2022 נמנה סורקין בסגל הנבחרת, אך מיעט לשחק.
טים דיילי
ביוגרפיה
דיילי נולד במנהטן לג'יימס ומארי, שניהם שחקנים. יש לו שלוש אחיות בוגרות, בהן השחקנית טיין דיילי. הוא החל ללמוד משחק בבית הספר התיכון והמשיך לאחר מכן לבנינגטון קולג' בורמונט.
קריירה
בשנת 1990 דיילי התפרסם כששיחק בתפקיד ג'ו האקט בקומדיית המצבים "כנפיים" של רשת NBC.
בשנת 1993 שיחק את דמותו של קולונל ג'יימס ג'קסון ג'וניור במיני-סדרת הטלוויזיה "המלכה של אלכס היילי" ברשת CBS. שיחק גם בסרט הטלוויזיה של NBC, "בקו החובה: אמבוש בוייקו", המספר את התפתחות המצור בווייקו ואת מותו של דייוויד כורש. בסרט שיחקו גם ניל מקדונו וג'רי ראיין.
בשנת 2000 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "הנמלט" ב-CBS, אשר מהווה רימייק לסדרת טלוויזיה באותו שם משנות ה-60. בסדרה גילם דיילי את ד"ר ריצ'רד קימבל, אדם שמואשם ברצח אשתו ונעצר. בורח ממעצר, משנה את זהותו ועושה הכל בשביל להוכיח את חפותו. לסדרה עונה אחת ובה 22 פרקים.
בשנת 2002 שיחק בסרט הטלוויזיה "אאוטסיידר" את ג'וני, לצד נעמי ווטס. באותה שנה התארח בפרק בסדרה "מונק". ב-2003, התארח בפרק בסדרה "המשפט של איימי". בשנת 2004, שיחק במספר פרקים בסדרה "הסופרנוס".
בשנת 2005 כיכב בסדרת הטלוויזיה "עיניים", דרמת פשע מבית ABC, בו גילם את ארלן ג'אד, מנהל חברת סיכונים. בסדרה שלא צלחה ושידרה רק 4 פרקים (תוך 12), כיכבו בין היתר לורה לייטון ואריק מביוס. ב-2006, התארח בפרק בסדרה "גבירתי הנשיא".
בשנת 2007, התארח בסדרה "האנטומיה של גריי" שם שיחק בתור פיט ויילדר והמשיך עם דמות זו לסדרת הבת "מרפאה פרטית". ב-2009 דיבב את סופרמן בסרט האנימציה "סופרמן/באטמן: אויבי הציבור".
בשנת 2014 שיחק בסרט הביוגרפי "עובדות אמיתיות" בכיכובו של ג'ון הוקס. באותה שנה החל לשחק את דמותו של ד"ר הנרי מקורד, בעלה של מזכירת המדינה, בסדרה "מזכירת המדינה", והתארח בסדרה "מינדי". בשנת 2015 השתתף בסרט "גאות של הלב".
חיים אישיים
ב-1982, נישא לשחקנית איימי ואן נוסטרנד. לזוג שני ילדים: סאם ואמילין. ב-2010, התגרשו השניים. החל מדצמבר 2014, הוא בזוגיות עם השחקנית טיאה ליאוני.
ב-2012, דיילי הביע את תמיכתו בפומבי בברק אובמה כמועמד לנשיאות ארצות הברית. באותה שנה, טיפס דיילי את הר הקילימנג'רו באפריקה. בינואר 2017, עבר דיילי תאונת סקי ושבר את שתי רגליו.
סלעית (מושב)
סַלְעִית היא התנחלות במתכונת של מושב עובדים חילוני בגבול המערבי של השומרון, 5 ק"מ דרומית מזרחית לטייבה ו-20 ק"מ מזרחית לנתניה.
גאוגרפיה
היישוב נמצא כ-3 קילומטרים ממזרח לקו הירוק (אך גדר ההפרדה עוברת ממזרח ליישוב כך שהיישוב נמצא בין הגדר לקו). המושב צופה לנוף הים ושפלת החוף ממערב, הרי השומרון ממזרח ומדרום, והכרמל מצפון.
היסטוריה
היישוב הוקם כהיאחזות נח"ל בשם "צור נתן ב'", על פי החלטה של ועדת השרים להתיישבות באפריל 1977, בשלהי ממשלת יצחק רבין הראשונה. ההחלטה אושררה ב-17 באוגוסט 1977. ההיאחזות עלתה על הקרקע בדצמבר 1977, על שרידי בסיס של הלגיון הירדני שישב במקום עד מלחמת ששת הימים. ב-29 באוגוסט 1979 אוזרח המקום ועלו אליו 15 משפחות המתיישבים הראשונים. המתיישבים הראשונים היו גרעין חברים שהתאגדו למען ההתיישבות במקום, בחסות תנועת ההתיישבות של משקי חרות בית"ר. בספטמבר 1980 התקיים במושב טקס מעבר למגורי קבע. במהלך 10 השנים הראשונות התרחב המושב ל-60 משפחות כאשר למחציתן משקים פעילים ובהם חממות פרחים וצמחי בית, לולים ותעשייה. כל 60 המשפחות חברות באגודת סלעית כפר שיתופי ("האגודה החקלאית").
במשך השנים המשיך היישוב לקלוט משפחות נוספות, והיום הוא מונה כ-340 משפחות המאוגדות באגודת "קהילת סלעית" אשר מנהלת את חיי הקהילה של היישוב.
חינוך
החל משנת הלימודים התשע"ח (2017) הוקם במושב בית ספר יסודי במבנה זמני בו למדו עד תחילת שנת הלימודים תשפ"ב (2021) אז עברו למבנה בית הספר החדש הממוקם בחלקו הצפוני של המושב. עד להשלמת הפרויקט, ילדי כיתות א-ו למדו בבית הספר האזורי "יחדיו", בקיבוץ רמת הכובש, ותלמידי החטיבה והתיכון לומדים בבית הספר האזורי "עמי-אסף", בבית ברל. שני המוסדות נמצאים בתחום האחריות המוניציפלית של מועצה אזורית דרום השרון.
הישוב היה במשך 17 שנה בתנועת הנוער האיחוד החקלאי בין השנים 2006-2023. וועדת הנוער של המשוב החליטה להעביר את המושב לתנועת הנוער הצופים אך הנוער התנגד ולקח עמדה כנגד ההחלטה. אחרי חודשיים של התנגדות הנוער הצליח לקיים אספה כללית של המושב, באספה עלה לדיון הנושא של החלפת תנועת הנוער ולבסוף הוחלט סופית לעבור לתנועת הצופים.
מקור השם
היישוב נקרא על שם ציפור בשם זה, המצויה באזור בתקופות שונות בשנה. בעבר נטען בטעות שהשם נבחר בשל סלעי הגיר הקשה שטרשיהם מכסים שטחים נרחבים במערב השומרון.
מצפה הדר
ליד הכניסה לסלעית, על גבעה שעליה אתר ארכאולוגי, נמצא אתר זיכרון להדר גולדין שנפל במבצע צוק איתן ושרידי גופתו מוחזקים כקלף מיקוח בידי החמאס. מהאתר יש תצפית נרחבת למזרח ולמערב ועמדות מסבירן על הדר גולדין ועל הנוף מסביב.
ליונל רואייה
לואי-פרדינאן-ליונל-נואל רואייה (בצרפתית: Louis Ferdinand Lionel-Noël Royer; 25 בדצמבר 1852 – 30 ביוני 1926) היה צייר צרפתי של ציורים היסטוריים, מיתולוגיים ודתיים, חלקם מונומנטליים, נציג של "האסכולה האקדמית". נודע, בין השאר, בציורי הקיר מחיי ז'אן ד'ארק בבזיליקה די בואה שני בדומרמי-לה-פוסל.
ילדותו וצעירותו
ליונל רואייה נולד בשאטו-די-לואר במחוז סארט לאביו, נואל, ואמו, ויקטוריה רואיה. זמן קצר אחרי לידתו המשפחה עברה לעיר טור. ליונל התייתם מאביו, ואמו עברה עם ילדיה למאן. רואייה עבד מגיל צעיר כחניך במפעל לקישוטים. בשנת 1870 השתתף ביחידה של "מתנדבי המערב" במלחמת צרפת–פרוסיה, ובקרב לואני ב-2 בדצמבר. מפקדו, אתאנאז דה שארט דה לה קונטרי, שהתרשם מכישרונו לציור, והעניק לו מלגת לימודים בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ("בוזאר") בפריז. שם היה רואייה תלמידם של אלכסנדר קאבאנל ושל ויליאם בוגרו, נציגים של הזרם האקדמיסטי שהתנגדו לאימפרסיוניזם, ודגלו בסגנונות הנאו-קלאסיציסטי ורומנטיציסטי.
פעילותו האמנותית
רואייה הציג החל משנת 1874 בסלון לציור ופיסול וזכה בשנת 1884 במדליה בדרגה 3, וב-1896 במדליה בדרגה 2. ב-1882 הוא זכה בפרס השני של רומא ובשנת 1900 במדליית ברונזה בתערוכה העולמית של פריז.
התחיל את הקריירה עם ציורים בנושאי דת, ("ישו על הצלב" 1879) והתמחה בהמשך בציור דיוקנאות ובראש ובראשונה של סצנות היסטוריות. עם יצירותיו המפורסמות נמנות "ורקינגטוריקס נכנע לקיסר" (1899) והציורים המקשטים את בזיליקת דומרמי המוקדשת לז'אן ד'ארק. רואייה תרם מכישרונו גם לאיורי אקטואליה במוספים מאוירים של עיתוני התקופה, כמו ב"דרייפוס בבית הכלא" או "אוגיסט קונט ושלוש המוזות שלו". לזכר קרב לאוני, שבו השתתף, הוא תרם שתי תמונות לכנסייה שנבנתה מחדש באותו כפר, אחת המתארת את "מתנדבי המערב" נוכחים במיסה לפני יצאתם לקרב, והשנייה המתארת את שעות הלילה הקשות שעברו על הגנרל דה סוני שאיבד רגלו בשדה הקרב.
בשנת 1897 תרם רואייה לחברה ההיסטורית והארכאולוגית של מן, שהוא נמנה עם חבריה, עשרה דגמים םצבע מים המציגים את חיי ז'אן ד'ארק שהוצגו ב-1893 בתחרות של אמני ויטראז'ים בקתדרלת אורליאן, ושהוא לא הספיק להשלימם. בוויטראז' "מלאך מפקיד את החרב בפיירבואה" Dépôt de l'épée de Fierbois par un ange, בדיוקנו של ז'אן פוטון דה קסנטראי (מלוחמיה הנאמנים של ז'אן ד'ארק) ניתן לראות את תווי פניו של האדריכל פול סדי, שתכנן את הבזיליקה.
לרואייה נולדו שתי בנות ובן. האחרון, כומר בהכשרתו, מת במלחמת העולם הראשונה, בעקבות הרעלה באמצעות גז לחימה. רואייה נפטר ביוני 1926 בנאי-סיר סן והובא לקבורה בפונטנה-או-רוז. עם תלמידיו נמנה האמן א.ו.ד. גיונה
ציורים
בעיני ההיסטוריונים התמונה נחשבת "מלאכת מחשבת של אנכרוניזם" בגלל היצירתיות שהפעיל האמן בשחזור הפנטזיסטי של התקופה והאווירה. התלמידים בצרפת לומדים בימינו שבניגוד לתמונה, לוורקינגטוריקס לא היה שפם, לסוסו לא היו רתמות אוכף כמו שצויר. הוצגו קודם ב-1911 בתערוכה ב"סלון" ואחר כך בבזיליקה החל משנת 1913.
רואייה הצטיין גם בעדינותם ובדיוקם של רישומיו.
לקריאה נוספת
(כולל 10 הסצנות מחיי ז'אן ד'ארק:דומרמי, ווקולר, שינון, אורליאן, ריימס, קומפיין, רואן) Journal Acta Archaeologica Akadémiai Kiadó Budapest 1588-2551 (Online) Volume 57, Numbers 1-3/March 2006 Pages 201-207 ISSN 0001-5210 (Print issue ,2012 Beaux livres Flammarion,
קישורים חיצוניים
Jean-François Luneau Felix Gaudin - peintre verrier et mosaïste Presse Universitaire Blaise Pascal Clermont Ferrand 2006, עמודים 406-407
נקודת מצ'ניקוב
נקודת מצ'ניקוב או נקודת מצ'ניקוף (באנגלית: Metchnikoff Point) היא לשון יבשה בקצה המערבי של חצי האי פסטר בצפון האי בראבנט, בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
גילוי הנקודה
הנקודה התגלתה ותוארה לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית האנטארקטית השלישית (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1903–1905 בראשותו של ז'אן-באטיסט שארקו).
הנקודה צולמה מן האוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1955–1956.
מקור השם
שאקו קרא לנקודה על שמו של הזואולוג והבקטריולוג הרוסי-צרפתי אליה מצ'ניקוב, שהחליף את לואי פסטר כמנהל מכון פסטר שבפריז, ולימים זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
אתר מורשת היסטורי
על פסגת המורנה, בגובה של 70 מטרים מעל פני הים מצויה כתובת הנצחה, שהוצבה במקום ב-21 ביולי 1984, לזכר הנחיתה הראשונה על חוף האי בראבנט על ידי חברי המשלחת הבלגית לאנטארקטיקה. בכתובת ההנצחה כתוב:
תרגום:
בורלנד
בורלנד הייתה חברת תוכנה אמריקנית. מטה החברה היה ממוקם בעיר קופרטינו אשר בקליפורניה. החברה נוסדה בשנת 1981 באירלנד, על ידי שלושה אזרחים דנים: נילס ינסן, אולה הנריקסן ומורגנס גלד. בורלנד העולמית הפכה חברה ציבורית פחות משנתיים לאחר מכן, לאחר שנרשמה בקליפורניה ב־2 במאי 1983. פיליפ קאהן שימש כנשיא החברה הראשון ובמשך מרבית שנותיה של החברה לאחר מכן.
תולדות החברה
כמעט מרגע היווסדה נחשבו מוצרי בורלנד למובילים בתחומם ולפורצי דרך. בראשית דרכה בלטו תוכנת Sidekick, תוכנית TSR שכללה מחשבון ועזרי ניהול זמן בימים ש־DOS הריץ רק תוכנה אחת בכל זמן, וסביבת הפיתוח והמהדר Turbo Pascal.
החברה הייתה בין המובילות בפיתוח תוכנות לסביבת DOS והחלוצות בפיתוח מחולל יישומים. בשנות ה־90 מחולל היישומים שלה שנקרא בשם פרדוקס היה דומיננטי בשוק. היא הייתה גם הראשונה שהשקיעה מאמצים רבים, להגר לסביבת התכנות מונחה העצמים. לצורך זה שכתבה את גיליון הנתונים האלקטרוני שלה, Quattro Pro.
עיקר התמחותה בשפות תוכנה, במהדרים ובסביבת פיתוח משולבת (IDE). סדרת המהדרים שלה, שמרכיביה כונו "טורבו", זכתה להצלחה רבה, בזכות נוחות העבודה, איכות המוצר והמחיר הנמוך. המהדר הראשון בסדרה היה Turbo Prolog, מהדר לשפת Prolog, ואחריו באו Turbo Pascal, מהדר לשפת פסקל ו־Turbo C, מהדר לשפת C. מהדר נוסף נועד לשפת בייסיק ועוד.
המהדרים שלה נודעו ביכולות הטכניות שלהם. הם היו מוציאים קובצי הרצה אופטימליים ומהירים יותר משל התוכנות המקבילות של חברת מיקרוסופט, שבתקופת הזוהר של בורלנד הייתה שחקן זניח בשוק המהדרים.
בעקבות הדומיננטיות של מיקרוסופט בשוק מחוללי היישומים החליטה בורלנד להתמקד בתחום התכנות, ולמכור את כל המוצרים האחרים שלה. ולהתמקד במהדרים ובסביבות פיתוח למתכנתים.
במענה ל־Visual Basic של מיקרוסופט פיתחה בורלנד מוצר דומה בשם דלפי המבוסס על שפת פסקל והוא למעשה היורש של ה-Turbo Pascal שלה. בשנת 2003 התאימה סביבת הפיתוח בורלנד דלפי 8 עבור פלטפורמת .NET של מיקרוסופט.
מוצרים נוספים של החברה היו: בסיס נתונים InterBase, סביבת הפיתוח JBuilder ל-Java ו-Turbo Assembler לפיתוח בשפת סף.
בתחילת שנות ה-2000 החלה בורלנד להתמחות בפתרונות לניהול מחזור חיי יישום (ALM). לשם כך רכשה את חברת TogetherSoft המתמחה בתחום ה- UML, חברת Segue המתמחה בתחום הבדיקות, וחברת StarBase שהביאה עימה פתרון לניהול דרישות וניהול תצורה. במסגרת זו ביקשה בורלנד להציע חלופה לקו מוצרי Rational מבית IBM, בכך שהיא מציעה פתרון כולל, משלב ניהול דרישות התוכנה ועד לבדיקת המוצר הסופי, דרך ניהול תקלות, תצורה ותכנון חזותי.
תומאס מקדונו
תומאס מקדונו (באנגלית: Thomas Macdonough; 21 בדצמבר 1783 – 10 בנובמבר 1825) היה קצין בצי האמריקאי בתחילת המאה ה-19, שנתפרסם על מעלליו במלחמה הברברית הראשונה ובמלחמת 1812. אביו, תומאס מקדונו האב, היה קצין צבא במלחמת העצמאות האמריקנית. מקדונו הצטרף בגיל צעיר לצי המלחמתי, ובהיותו בן שש עשרה בלבד מונה לפרח חובלים (midshipman). הוא שירת תחת פיקודו של סטיבן דיקייטר בטריפולי, והיה אחד מ"בחוריו של פרבל", אותה קבוצה נבחרת של קציני הצי, ששירתו תחת קומודור אדוארד פרבל במלחמה הברברית הראשונה. מקדונו נתפרסם במהלך מלחמת 1812, כאשר פיקד על הכוח הימי האמריקני שניצח את אוניות הצי המלכותי הבריטי בחלקו הימי של קרב פלטסבורג, באגם צ'מפליין, ניצחון שסייע לסיום המלחמה.
בורלנד
תולדות החברה
ב-2009 היא נרכשה על ידי חברת התוכנה האנגלית מיקרו פוקוס.
מלכי וסקס
מלכי וסקס שלטו בממלכת וסקס מהקמתה בשנת 519 ועד לפירוקה הסופי ארבע מאות שנים מאוחר יותר, במהלך המאה ה-10. ממלכת וסקס הייתה אחת משבע מממלכות ההפטרכיה אשר הוקמו באנגליה בעקבות הפלישה האנגלו-סקסונית אליה במאה ה-5.
עונת 1957/1958 בלה ליגה
עונת 1957/1958 הייתה העונה ה-27 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-15 בספטמבר 1957 והסתיימה ב-4 במאי 1958.
הליגה כללה 16 קבוצות. קבוצות שזכו במקום 15-16 יעברו בסוף העונה לליגת משנה במקום שתי קבוצות מליגת משנה שזכו בה במקום ראשון ב-2 הבתים שלה. שיטת משחקי המבחן שהיית הנהוגה מספר שנים בוטלה.
מליגת המשנה עלו ספורטינג חיחון וגרנדה.
ריאל מדריד זכתה בתואר וזאת בפעם השישית בתולדות המועדון ובפעם השנייה ברציפות.
ריאל ואיאדוליד וריאל חאאן ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים
"פרס פיצ'צ'י" למלך השערים של העונה הוענק ל-3 כדורגלנים שכבשו 19 שערים:
השוער הטוב ביותר של העונה היה גרגוריו ורגל מולנסיה שספג 28 שערים ב-28 משחקים.
יון וסילסקו
יון וסילסקו (ברומנית: Ion Vasilescu, 4 בנובמבר 1903 בוקרשט - 1 בדצמבר 1960 בוקרשט) היה מלחין ומנצח רומני, אחד היוצרים המרכזיים של המוזיקה הקלה הרומנית במאה ה-20. עם להיטיו האהובים על דורות רבים של בני ארצו, נמנים "Mi-am pus busuioc în păr",שנודע בביצועה של מריה טנאסה,  Vrei să ne întâlnim sâmbătă seara", "Hai acasă puişor", "Nu-ţi pare rău când vezi că plâng?", "Ţărăncuţă, ţărăncuţă" "Cu lăutarii după mine" ואחרים. בחלק מלחניו שילב במיומנות יסודות מן המלוס והקצב העממי הרומני.