cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בנימין מורמלשטיין
חייו
בהמשך נשלח מורמלשטיין לטרזיינשטט, שם מונה לחבר ביודנראט. בין השאר היה אחראי על תברואה ובינוי בגטו. ראש היודנראט הראשון, יעקב אדלשטיין, נשלח לאושוויץ ב-1943 ואת מקומו תפס פאול אפשטיין. לאחר שהגרמנים הוציאו להורג את אפשטיין בספטמבר 1944, מונה מורמלשטיין לתפקיד ראש היודנראט, תפקיד אותו מילא עד לשחרור הגטו במאי 1945. לאחר השחרור נשפט מורמלשטיין על שיתוף הפעולה שלו עם הגרמנים בבית משפט צ'כי ונמצא זכאי. הוא שקל לעלות לארץ ישראל אך לבסוף השתקע באיטליה, ברומא עם משפחתו. לתקופה קצרה שירת כרב של העיר טריאסטה, אך שב עם המשפחה והתיישב באופן קבוע ברומא שם חי עד מותו בשלהי 1989. מורמלשטיין פרסם ספר זיכרונות באיטלקית על גטו טרזיינשטט ועל אייכמן בשנת 1961 ורוב זמנו התפרנס ממכירת רהיטים. מורמלשטיין היה עד 1989 חבר פעיל (גם בפן המדעי) במכון האפיפיורי למקרא ברומא.
אחרון הלא-צדיקים
בשנות ה-70, במסגרת התחקיר לסרט "שואה", נפגש קלוד לנצמן עם מורמלשטיין בביתו ברומא. לנצמן צילם את הראיונות הממושכים שערך עם מורמלשטיין ובהם שאל וקיבל תשובות על החיים במהלך המלחמה, יחסיו של מורמלשטיין עם אייכמן ובמיוחד תקופת כהונתו כראש היודנראט בטרזיינשטט והדילמות שנלוו לה. מורמלשטיין התגלה כמרואיין אינטליגנטי ביותר, בעל זיכרון חד והבנה של התקופה בה חי. לבסוף לנצמן לא השתמש בחומר המצולם הזה במסגרת סרטו. רק בתחילת המאה ה-21, החליט לנצמן שהגיע הזמן לעשות שימוש בחומרים ויצר סרט ארוך, המבוסס בחלקו הגדול על הראיונות עם מורמלשטיין. הסרט, שנקרא אחרון הלא-צדיקים, יצא לאקרנים במחצית השנייה של 2013.
מדינת הגמדים (תוכנית טלוויזיה)
מדינת הגמדים היא תוכנית סאטירה ישראלית, ששודרה בערוץ כאן 11 מ-20 באוקטובר 2017 ועד 1 במאי 2018.
התוכנית התבססה על הפורמט הבריטי הסאטירי של ITV "ניוזוידס" (Newzoids) ונערכה על ידי אבי כהן. הדמויות יוצרו באמצעות הדפסה תלת־ממדית על פי קריקטורות של עציון גואל ודובבו על ידי עידו מוסרי, קובי מאור, יפית אסולין ועומר עציון. התוכנית נהגה להשתמש ב"שבירת הקיר הרביעי", כאשר דמותו של אהוד ברק שימשה כמגיש שהעביר בין הקטעים או הודיע על שינויים בשעת השידור. מאז אמצע העונה הראשונה, גם דמותה של מירי מסיקה שברה את הקיר הרביעי ושוחחה תדירות עם אהוד ברק, אבל לא השתתפה בהגשת התוכנית עצמה.
על התוכנית נמתחה ביקורת ציבורית רחבה לאור תקציבה הגבוה (400 אלף ש"ח לפרק, 12 מיליון ש"ח ל-30 פרקים), כיוון שהיא אינה מניבה נתוני רייטינג גבוהים (2.2% לאחר פיצול ערוץ 2).
בסוף ינואר 2018 יצאה התוכנית לחופשה של חודש וחצי "משיקולי הפקה", והיא חזרה ב-6 במרץ להמשך העונה.
בפרק 15 חוללה התוכנית סערה לאחר שנטען כי בשיר הפתיחה, המבוסס על "היי הקשיבו, הם שרים" מהמחזמר "עלובי החיים", הייתה הסתה לרצח ראש הממשלה בשל השורה "ראש ממשלה מחליפים בקלפי או אקדח".
ב-19 באפריל 2018 שודר ספיישל מיוחד של התוכנית לכבוד יום העצמאות ה-70 למדינת ישראל.
קדם-דפוס
קדם-דפוס (באנגלית: Prepress) הוא תהליך בתעשיית הדפוס וההוצאה לאור המתרחש בין יצירה של פריסת הדפסה לבין ההדפסה הסופית. תהליך זה כולל ייצור של גלופת הדפסה, נושאת תמונה או תבנית, כמו גם את ההתאמה של תמונות וטקסטים או יצירת קובץ הדפסה באיכות גבוהה. בתהליך קדם-דפוס כיום משלוח ההדפסה מהלקוח הוא בדרך כלל אלקטרוני בפורמט PDF.
שלבי הקדם-דפוס
השלבים הבאים נחשבו כל אחד כחלק מהקדם-דפוס בזמן זה או אחר:
משפחת פורמון
משפחת פורמון (צורה נוספת: פירמון), הייתה משפחת רבנים בסלוניקי ובטורקיה, במאה ה-16. המפורסם בשושלת זו הוא רבי יוסף פורמון.
תולדות המשפחה
לפי השערה מסוימת, בני משפחת פורמון היו מהאשכנזים שנדדו דרך איטליה לטורקיה. לפי השערה זו, ייתכן ששם המשפחה 'פורמון' או 'פירמון' אינו אלא צורה מסוגננת או משובשת של השם האשכנזי 'ברמן'.
על בני המשפחה נמנים הרבנים הבאים:
לבנא
לֻבְּנַא (לבנא מקורדבה) הייתה אינטלקטואלית אנדלוסית, שחיה במחצית השנייה של המאה העשירית, והייתה בקיאה בדקדוק ובשירה. כיהנה במשרה מנהלית רמת דרג כמזכירת הח'ליף האומיי אלמסתנצר באללה, שהיה בעצמו חוקר גדול ותמך בהרחבת הידע במדעים ובתרבות.
לבנא הייתה בקיאה בשפה הערבית ובספרות יפה, בחשבונאות ובכתיבת אגרות. היא הצטיינה בקליגרפיה והייתה משוררת. אבן בשכואל כותב כי כמלומדת: "לא היה בארמון מצטיין ממנה".
במסגרת עבודתה בספריית קורדובה, הייתה לבנא אחראית לכתיבה, שכפול עותקים קיימים, ותרגום כרכים חדשים. היא נחשבה לצד חסדאי אבן שפרוט, כיוזמת הקמת הספרייה של מדינה אזאהרה, שהכילה יותר מחצי מיליון ספרים. תפקיד זה, של העתקת ספרים יקרי ערך, מצוין בספרות הערבית של התקופה כמופקד בידי נשים, וכפי הנראה, כיהנו בו כ-170 נשים - דבר שיכול ללמד על מקומן של נשים בתקופת שלטון הח'ליפים בספרד המוסלמית.
עונת המלפפונים
"עונת המלפפונים" הוא ביטוי ציני הקשור לעולם התקשורת, והוא מתאר עונה בה אין אירועים חדשותיים מרעישים, ואנשי התקשורת נאלצים לשוחח על עניינים שוליים וחסרי ערך סנסציוני. ב"עונת המלפפונים" התקשורת מעלה כתבות מגירה או ממחזרת חומר שהיה בו כבר שימוש בעבר. בתחום עיתונות הספורט נעשה שימוש במונח לתאר את עונת הקיץ (או פגרות אחרות) שבה לא מתקיימים משחקי ליגת כדורגל ועיקר החדשות בתחום נסוב סביב אירועים שוליים, רכישת שחקנים (בהקשר זה נגזר מהביטוי המקורי גם הביטוי "מלפפון" לתיאור שחקן מבוקש), ליגות נידחות ממדינות שבהן העונה עדיין ממשיכה או אף סביב תחומי ספורט שלהם בדרך-כלל לא מוקדשת תשומת לב רבה בתקשורת.
מקור המונח
מקובל לתלות את מקור המונח בגרמנית: "Sauregurkenzeit" – 'עונת המלפפונים החמוצים' – ביטוי בדיאלקט של העיר ברלין, שבה הוא אותר לראשונה בכתובים בסוף המאה ה-18. מקורו המדויק אינו ידוע. הייתה קיימת סברה כי הוא קשור לעיסוק בכבישת מלפפונים בעונה זו. הסופרת היהודייה זלציה לנדמן הציעה כי למונח אין קשר למלפפונים חמוצים, וכי מקורו ברוֹטוֶולש (שפת נוכלים באזור דרום גרמניה, שהושפעה מיידיש): זמן של "צרה" (נהגה: צוּרֶה) ו"יוקר" (או "יקרות").
האזכור המתועד הראשון של הביטוי "עונת המלפפונים" הוא במילון סלנג אנגלי שיצא לאור ב-1699 ובו נכתב: "מלפפונים — חייטים. עונת המלפפונים — חופשת החייטים, כאשר הם בחופש להשתעשע ומלפפונים מבשילים". לא ברור אם חייטים גרמנים הם שהביאו את הביטוי לאנגליה או להפך, או שאולי מדובר בצירוף מקרים.
מונחים דומים אחרים בשפות אחרות הם "העונה הטיפשית" (Silly season) באנגלית, שנפוץ בעיקר בבריטניה ואוסטרליה; "חור/ריקבון קיץ" (זמן שבו העיתונאים יכולים למצוא רק חדשות "רקובות" – Sommerloch בגרמנית; Rötmånadshistoria בשוודית; Mätäkuun juttu בפינית); ו"ימי הכלבים", מונח עתיק יומין, הנובע מן המונח הלטיני "caniculares dies", שבו השתמשו הרומאים לתיאור התקופה שבה הכוכב סיריוס ("כוכב הכלב") הוא הכוכב הבולט ביותר מחוץ לשמש.
התקבלות המונח בעיתונות העברית
אחד האזכורים העבריים הראשונים של המונח הופיע באוגוסט 1874 בעיתון "המגיד", שערך והוציא אליעזר ליפמן זילברמן בליק שבפרוסיה המזרחית. סופר "המגיד" בוורשה, הסופר והמו"ל אליעזר יצחק שפירא (אי"ש), דיווח, תחת הכותרת "דרכי המסחר אבלות", על עונת המלפפונים בפולין, הנקראת בפיו 'ימי ביכורי אבטיחים':
בקיץ 1886 דיווח אי"ש מעירו בעיתון "היום" כי "העת הנקראת בפי העם "עת האבטיחים" Ogórkowy הנה זה באה בשערי עירנו ובכל בתי המסחר השליכה הס ומנהג העת בימים האלה כמנהגה בשנים הטובות ואנחנו שוכבים למעצבה כשכֹב הצב בנרתיקו וכל רוח חיים לא יבוא בינינו". שנה לאחר מכן, ב-1887, כתב בעיתון הוורשאי "הצפירה" שבעריכת חיים זליג סלונימסקי הפיליטוניסט הקבוע של העיתון, נפתלי הרץ ניימָנוביץ (בשם העט "הנץ"), כי
שנה לאחר מכן קונן שוב, תחת הכותרת "ימי בצֹרת, מפח נפש ונדודים", כי
בקיץ 1897 כתב ב"המגיד" ראובן אשר ברודס:
ובאוגוסט 1901 התלונן נחום סוקולוב ב"הצפירה": "אבל התִלחם צרפת בתוגרמא [=האם תילחם צרפת בטורקיה]? ואם לא תִלחם, למה כל הקולות והלפידים האלה?", וקבע כי הדיווחים על כך בעיתונות הם "אך [=רק] מאפס מעשה ואך [כדי] להמציא חדשות-לעם בתקופת האבטיחים".
יש שכינו תקופה זו בשימוש בקישואים. במאמר בעיתון "הצפירה" ביוני 1897 כינה יהודה ליב ווינץ הברלינאי עונה זאת "התור של הקישואים החמוצים". לאחר 21 שנים, ביוני וביולי 1928 פורסמו באותו עיתון שתי כתבות שבהם נכתב "עונת הקישואים".
בעיתונות הארצישראלית בשנות ה–30 של המאה ה–20 השתמשו במלפפונים בביטויים "עונת המלפפונים החמוצים" או "עונת המלפפונים", וביטוי זה התקבל ודחק את הקודמים.
מי שהחל להשתמש בביטוי "עונת המלפפונים" בעתונות הספורט בישראל הוא פרופ' מנחם לס, שהיה עיתונאי ספורט בעיתונים "חדשות הספורט", "חדשות", "ידיעות אחרונות", "מעריב" ו"הארץ", ופרופסור לביומכניקה ומאמן כדורגל באוניברסיטת אדלפי בלונג איילנד שבעיר ניו יורק.
קישורים חיצוניים
על מקור המונח:
הרעב באתיופיה (1983–1985)
הרעב האתיופי הוא שם כולל לשתי תקופות רעב המוני שחלו במקביל באתיופיה של שנות השמונים. התקופה הראשונה היא הרעב בצפון המדינה, שהתרחשה בסביבות 1984 ונחשבת לאחד ממקרי הרעב הקשים באתיופיה, ונגרמה בעקבות התנגשויות בין כוחות המורדים המקומיים - הוויאנה, יחאפה וטארנפית - שמנעו הגעה של סיוע מסוכנויות בינלאומיות או עזרה ממשלתית. תקופת הרעב השנייה התרחשה בדרום אתיופיה, שם גרם הרעב למקרי מוות רבים, ונגרם בעקבות שילוב של תקופת בצורת עם פעולותיה של תנועת ההתנגדות המקומית, אבו. תקופת הרעב האתיופי היא בין החריפות ביותר באתיופיה ובעולם כולו. מניין קורבנות הרעב הגיע ללמעלה ממיליון איש.
הרעב
בתחילת שנות השמונים ברור היה שעומד לפרוץ רעב חדש באתיופיה לאחר תקופת בצורת קשה, אך לא העריכו את ההיקף שלו. הרעב שהחל בדרום המדינה היה בלתי נמנע, הן בגלל הבצורת והן בשל תנועת ההתנגדות המקומית, החזית לשחרור אורומו, שתקפה את משאיות אספקת המזון של הממשלה האתיופית. בהמשך, במהלך שנת 1983, החל גם בצפון אתיופיה רעב. מקורו היה באריתריאה ווואלו, והוא התפשט לאזורי אריתריאה, צפון שאווה ודרום מזרח באגמדיר, מסיבות דומות לאלו שבדרום.
הסברה הכללית בישראל בשנים אלו הייתה שהרעב התפשט גם באזור היהודים בסאמיאן ודאמבייה. נראה כי סברה זו אינה מבוססת, מכיוון שהבצורת לא הגיעה לאזורים אלו והיהודים שקיבלו אדמות מהממשל עיבדו אותם וכך ניצלו מהרעב. פוליטיקאים ישראלים רבים ראו ברעב כסיבה להעלאת יהודי אתיופיה לישראל, אך ייתכן כי תואנה זו נועדה לצרכים פוליטיים בלבד.
הוועדה האתיופית לסעד ולשיקום העריכה שלרעב יהיו השלכות קשות על האוכלוסייה. לפי ההערכות היו ב-1981 כ-4.5 מיליון נפגעים מהרעב, ב-1982 2.8 מיליון ו-1983 3.9 מיליון.
תוצאות הרעב נודעו תחילה בפברואר 1983, אז לראשונה היו איכרים רעבים במזרח תיגראי, דבר שעורר את הקהילה הבינלאומית. הבצורת בתיגראי החלה להתפשט והגיעה גם לצפונם של גוג'אם ובאגמדיר. חוסר הגשמים באזור הוביל לבצורת קשה, מהחמורות בהיסטוריה העולמית. להתפשטות הרעב ואי העזרה של הממשל תרמו גם תנועות במימון מדינות המערב כגון ארצות הברית, שהתנגדו לחונטה הצבאית האתיופית שנתמכה על ידי ברית המועצות.
הרעב הקשה בצפון אתיופיה המשיך, והממשל צפה שבשנת 1985 הבצורת תמשיך ולא יירדו גשמים עד לשנת 1986. הרעב התפשט לדרום אתיופיה וכלל הנפגעים הוערכו כ-5.8 מיליון.
התמודדות הממשלה
אי יכולת הממשל האתיופי בראשות מנגיסטו היילה מריאם להתמודד עם הרעב, הרגיזה רבים בקהילה הבינלאומית, והדרג הפסיד תומכים רבים בגלל אי ההתמודדות. הרעב ומלחמת האזרחים במקביל הובילו את אתיופיה להתמוטטות כלכלית ושלטונית. התוכנית העיקרית של הממשלה האתיופית להתמודדות עם הרעב הייתה הוילגיזציה האתיופית. מיזם זה, שעיקריו היו העברת אוכלוסייה ממוקדי הרעב, הצליח חלקית, ובין השנים 1985–1986 הועברו כ-600,000 אזרחים אתיופים בעל כורחם לדרום. למרות זאת רבים מהמתיישבים עזבו את היישובים בדרום וחזרו למקום מגוריהם הקודם. ההעברה לכפרים לא היטיבה עם האוכלוסייה, ונראה כי הבטחות הממשלה שהיישובים יהיו בעלי שירותי חינוך ובריאות הולמים, לא יושמו.
העולם
מתוך 8 מיליון קורבנות הרעב, כמיליון נהרגו כתוצאה ממנו ב-1984. באותן שנים החלו כלי התקשורת לשדר על הרעב המתרחש באתיופיה. התגובות היו נזעמות והיו שכינו את הרעב בשם "רעב תנ"כי". בינואר 1985 חיל האוויר המלכותי החל להצניח משלוחי מזון גדולים באזורים מוכי הרעב באמצעות מטוסי C-130 הרקולס. לאחר מכן החלה להגיע עזרה מהקהילה הבינלאומית, בייחוד ממערב גרמניה, ארצות הברית, קנדה וברית המועצות.
גם זמרים רבים באו לעזרת הרעבים. ב-1985 הזמר בוב גלדוף יזם את הקלטת השיר "Do They Know It's Christmas?" ויצא לסיבוב הופעות שהכנסותיהם הוקדשו לסובלים מהרעב בעקבות כך גם מוזיקאים אמריקנים בראשות הארי בלפונטה, מייקל ג'קסון, ליונל ריצ'י וקווינסי ג'ונס נקטו יוזמה דומה עם השיר "We Are the World".
זיכרון
כיום אתיופים רבים רואים בארגון המחתרת הוויאנה כאחראי העיקרי לרעב, ולכן רבים לא תמכו במלס זנאווי, שהיה מפקד הארגון במהלך הרעב, בעת שכיהן כראש ממשלת אתיופיה. ארגונים נוספים שהאתיופים האשימו אותם היו הארגונים האריתריאים הג'אבחה והשעביה, בנוסף ליחאפה השמאלני.
יהודים
בתקופה הזאת רבים מן היהודים הצטרפו לארגוני המורדים הלוחמים כמו האיחדג והוויאנה כשהם דורשים צדק ושוויון והפסקת ההפליה בחלוקת אדמות.
פרס אגרסט
הפרס השנתי לתרבות יהודית ע"ש יעקב אגרסט ז"ל מוענק על ידי האגף לתרבות תורנית של משרד החינוך, לאישים ולמוסדות, כהערכה לפעילות בתחום התרבות היהודית.
הפרס נוסד לזכרו של סמ"ר, שנהרג בקרב עם כוחות קומנדו מצריים במלחמת יום הכיפורים, בט"ו בתשרי ה'תשל"ד. יעקב אגרסט עבד במחלקה לתרבות תורנית של משרד החינוך, ולאחר מותו הקימו משפחתו, ידידיו ומוקיריו במשרד החינוך, קרן להענקת פרסים בלימודי היהדות.
הצופן האלכסנדרוני
הצופן האלכסנדרוני (באנגלית: The Alexander Cipher) הוא ספר מתח בחיבורו של הסופר ויל אדמס שנכתב בשנת 2007. זהו סיפורו של הארכאולוג הימי דניאל נוקס (שטוען שהוא בסה"כ "ארכאולוג שיודע לצלול") המנסה לאתר את קברו של אלכסנדר הגדול, דמות שהוא מעריץ מילדות ושהשפיע רבות על  ההיסטוריה עולמית. החיפושים אחר אתר הקבר המפורסם נעשים במצרים כשהוא נרדף על ידי מאפיונר מקומי וכוחות הצבא והמשטרה המצריים, ובשילוב של אינטרסים פוליטיים של העם המוקדוני היושב ביוון.
שלומי
שְׁלוֹמִי היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היא שוכנת בגליל המערבי, כקילומטר מגבול ישראל–לבנון, כ-4 קילומטרים מזרחית לים התיכון ו-3 קילומטרים מזרחית לראש הנקרה. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1960.
היישוב נקרא על שמו של שלומי, אביו של אחיהוד ששימש כנשיא שבט אשר:.
היסטוריה
שלומי נוסדה כמעברה, על שטח הכפר הערבי הנטוש אל-בסה. תחילה שכנו בבתים הנטושים שבמקום עולים ממזרח אירופה, בעיקר מבולגריה. ב-1952 הצטרפו גם עולים מתימן ומתוניסיה והוקמו 150 פחונים לשיכון המתיישבים הנוספים. על פי התכנון הראשוני היה אמור לקום במקום מושב, אך באותה עת כבר הוקם בסמוך, בסוף שנת 1949, מושב בצת, היה חשש שאין מספיק מקורות מים באזור לגידולים חקלאיים של מושב נוסף, ורבים מהמתיישבים הראשונים עזבו. במקום מושב הוחלט שהיישוב ישמש כמרכז אזורי למתן שירותים ליישובי הסביבה. בשנת 1956 החלה בניית השיכונים ביישוב, 300 יחידות בבתים דו-משפחתיים, דרומית להריסות הכפר אל-בסה. באותה עת הגיעו לשלומי עולים ממרוקו ובסך הכל מנה היישוב כ-850 תושבים, אך היו בו רק שלושה ברזי מים.
בתחילת שנות ה-70 סבלה שלומי, בין השאר עקב קרבתה לגבול ומחסור במקומות תעסוקה, מקשיים חברתיים וכלכליים. מספר הצעות הועלו לשיפור המצב, כולל סיפוח היישוב לעיר נהריה. דוד חזן, שנבחר כראש המועצה המקומית בשנת 1970, יזם תוכנית שיקום שכללה הקמת אזור תעשייה מודרני, מרכז קהילתי ובריכת שחייה. בשנות ה-80 הייתה שלומי ליישוב מבוסס, באזור התעשייה כבר פעלו 25 מפעלים שנהנו מהטבות של אזור עדיפות לאומית, ביניהם מפעל של חברת זוגלובק (שהוקם כבר ב-1972). הוחל בהקמת שכונת "בנה ביתך", מרכז מדע ודעת למחוננים ומצטיינים ומרכז השתלמויות של הסתדרות המורים.
בשנות ה-90 נקלטו בשלומי כ-1,000 עולים מחבר המדינות (למעלה מ-20 אחוזים מכלל האוכלוסייה). באותה תקופה הגיעו גם כמה מאות תושבים מאזור הצפון לשכונת הווילות "פסגת שלומית" בזכות מחירי הנדל"ן הזולים, יחסית. בשנת 1998 החלה בנייתה של שכונה חדשה של בתים צמודי קרקע, צפונית ומזרחית לשלומית הוותיקה.
לאורך תקופה ארוכה סבל היישוב מירי קטיושות של הפת"ח והחזבאללה. בשנת 2000, עם יציאת צה"ל מלבנון נפסק לתקופה ירי הקטיושות למעט אירועים נקודתיים. בשנת 2003 נהרג נער בשלומי כתוצאה מירי של חזבאללה. במאי 2005 וכן במאי וביולי 2006 (מלחמת לבנון השנייה) שב היישוב לסבול מירי קטיושות מלבנון.
לאחר שכמעט כל עתודות הקרקע של שלומי נוצלו (היישוב משתרע על כ-3,000 דונם), הוחל בתכנון תוכנית מתאר חדשה הכוללת הגדלת תחום שיפוטה של המועצה ב-3,000 דונמים נוספים. מתוך שטח זה, 380 דונם מיועדים לתעשייה. שאר השטח מיועד לדיור ומוסדות ציבור שונים. במרץ 2010 אושרה התוכנית המאפשרת את הגדלת היישוב עד 25,000 תושבים.
רב היישוב הוא הרב משה אלחרר.
חינוך
בשלומי נמצאים מעבר לבתי ספר יסודיים גם מוסדות החינוך הבאים:
תרבות, ספורט ופנאי
מרכז שלומי לתיאטרון אלטרנטיבי הוקם בסוף שנת 2000 ביוזמת משרד התרבות והספורט באזור התעשייה הישן בשלומי, בהנגרים תעשייתיים. היוצרים במרכז שלומי הם: דודי מעיין, פבלו זלצמן, פנצ'ו אדלברג, נטע פלוצקי, אלן קוז'ינסקי ועוד. בשלומי מתנ"ס המשרת גם את התושבים ביישובים סמוכים, בריכת שחיה, אולם תרבות ואולם ספורט. כמו כן שוכנת לרגלי רכס חניתה אכסניית נוער. בדרום-מערב שלומי, בסמוך לגן ההרפתקאות נמצא אתר ארכאולוגי ובו רצפת פסיפס מן התקופה הביזנטית. ממצאים ארכאולוגיים נוספים נמצאים בשטח הכפר אל-בסה, צפונית לאזור התעשייה. שם נחשפו שרידי יישוב מהתקופה הרומית, מערות קבורה ושרידי מנזר מהתקופה הביזנטית וכן שרידים של מבנים מימי הביניים.
הבית המצויר בשלומי הוא אתר תיירות הפתוח למבקרים. זהו ביתה של האמנית עפיה זכריה שבשנותיה המאוחרות צבעה את כל קירות הבית והתקרה בצבעים נועזים.
תעשייה ומסחר
אזור התעשייה משתרע על 500 דונם ובין המפעלים המצויים בו ניתן למנות את מפעל הבשר והנקניקיות של חברת "זוגלובק" ואת "מפעל מתכת חניתה" המייצר כלים ומכשירי חיתוך לתעשיית המתכת. שלומי מהווה מרכז מסחרי אזורי למושבים ולקיבוצים בסביבה.
המועצה שייכת לאשכול רשויות גליל מערבי – תאגיד כלכלי לפיתוח וקידום כלכלי של האזור.
סאיטקס קורפוריישן
סאיטקס קורפוריישן בע"מ (באנגלית: .Scitex Corporation Ltd) הייתה חברת היי-טק ישראלית שעסקה בפיתוח, יצור ושיווק טכנולוגיות שונות לתעשיית הדפוס, הסריגה, דפוס הטקסטיל והמעגלים המודפסים. סאיטקס הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 2005 נמכרה כל פעילות החברה, כולל המותג "סאיטקס", והחברה הפכה לשלד בורסאי בשם "סקיילקס". סאיטקס כיום מוכרת בגילגולה הנוכחי כ-HP Scitex, לאחר שעברה החברה סדרה של רכישות ומיזוגים ובשנת 2005 נמכרה סאיטקס ויז'ן לחברת היולט פקארד (HP) האמריקאית, כולל שם המותג תמורת 230 מיליון דולר.
הקמת החברה
סאיטקס נוסדה בשנת 1968 על ידי אפי ארזי, בוגר המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בהנדסת אלקטרוניקה, כחברת "טכנולוגיה מדעית בע"מ" ועסקה בייצור מכונות ממוחשבות לענף הטקסטיל ברחובות.
במהלך לימודיו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס עבד אפי ארזי בנאס"א, ונטל חלק בפיתוח מערכת שידור תמונות טלוויזיה מהחלל, ב-1963 הצטרף ארזי לחברת ITEK, במטרה לבנות לוויין צילום אלקטרו אופטי. ארזי היה המהנדס הראשי בפרויקט, שעסק בטלסקופ לראייה בחלל. בשנת 1967 רצה ארזי לחזור לישראל והציע ל-ITEK להקים מרכז מחקר ופיתוח בישראל. אך בעקבות פריצת מלחמת ששת הימים כמעט בוטלה התוכנית. לבסוף יצאה ההשקעה לפועל כאשר ITEK השקיעה 600,000 דולר והשקעות דיסקונט 200,000 דולר בחברה.
כניסה לשוק הדפוס וההנפקה בנאסד"ק
בשנת 1979 החליט ארזי, לאחר ביקור בבתי הוצאה לאור בארצות הברית, לפתח מערכות ממוחשבות לעיבוד תמונות צבע כך שיהפוך את תהליך הקדם דפוס (Prepress) ובעיקר את תהליך ייצור הגלופות לדיגיטלי. בשנת 1980 הונפקו מניות החברה בבורסת הנאסד"ק בעזרתו של איש הכספים של החברה ארתור לאו ופרד אדלר, משקיע אמריקאי מאבות תעשיית הון הסיכון. סאיטקס החליטה שכדי להמשיך ולצמוח היא חייבת להיכנס לתחום פעילות חדש המבוסס על הטכנולוגיות שלה (הדפסה וסריקה מדויקים בפורמט גדול ובהרבה שכבות צבע). שוק היעד שנבחר היה הנדסת מכונות, והמוצר העיקרי היה אמור להיות מכונה הקוראת שרטוטי נייר ומתרגמת אותם אוטומטית לקובצי תיב"מ. הוקם צוות לפיתוח היכולת הזו, וכעבור שנה התברר שחברה אחרת (Optigraphics) יצאה לשוק עם מכונה דומה. סאיטקס נטשה את המוצר הזה, ובחרה במוצר אחר המבוסס על הטכנולוגיות שלה ומשרת את מהנדסי המכונות – המדפסת התלת־ממדית.
המשבר בחברה ועזיבת אפי ארזי
בשנת 1985 נכנסה "סאיטקס" למשבר קשה, אמנם היה לה כסף בקופה אחרי ההנפקה בנאסד"ק, אך הפסדיה נאמדו בכמה עשרות מיליוני דולרים, זאת בעקבות המשבר הכלכלי בישראל ותוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 כשהבנקים עצרו את האשראי לחברה. בחברה בוצע רה-ארגון, עובדים פוטרו והוצאות צומצמו.
בסוף שנת 1988, אחרי שהצליח לייצב את "סאיטקס", פרש אפי ארזי מהחברה.
לאחר ארזי
במחצית הראשונה של שנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות קריסת שוק המוצרים לקדם דפוס (עם כניסתו של המחשב האישי לתעשייה, ובעיקר מחשבי המקינטוש בעלי היכולות הגרפיות הגבוהות), צמחה החברה על ידי רכישות של חברות בתחום הדפוס הדיגיטלי בטכנולוגיית הזרקת דיו. רכישות אלו כללו את חברת אייריס, שפיתחה מדפסות הגהת צבע (Proofing) איכותיות לתחום האופסט, ואת חברת SDP, שפיתחה מדפסות הזרקת דיו מהירות לתחום הטפסים והחשבונות. בשנת 1995 מכירותיה השנתיות הגיעו לרמה של 730 מיליון דולר אך הפסדיה היו כ-30 מיליון דולר. לאחר רכישתן של אייריס ו-SDP החליטו בסאיטקס להעמיק את הידע בתחום הזרקת הדיו, ולפתח את הטכנולוגיה באופן עצמאי, ובשנת 1999 הוקמה על בסיס ההטכנולוגיה שפותחה חברת "אפריון דיגיטל".
בשנת 1998 רכשה סאיטקס עוד שתי חברות ישראליות, עידנית ומתן, המתמחות בייצור מכונות דפוס לפורמט רחב, כאשר גם חברות אלו מבוססות על טכנולוגיית הזרקת הדיו. החברות אוחדו לחברה אחת תחת השם "סאיטקס ויז'ן" (Scitex Vision). בשנת 2003 מוזגה גם חברת "אפריון דיגיטל" לתוך "סאיטקס ויז'ן".
מכירת החברה
בשנת 1996 איש העסקים דוידי גילה ניסה להוביל מהלך של השתלטות על החברה. גילה הגיש הצעת רכש לקבוצת אי די בי, בעלת השליטה ב"סאיטקס" לרכישת החברה במחיר של 20 דולר למניה במזומן, כ-44 אחוז מעל מחיר המניה באותה עת. הצעת הרכש שיקפה שווי של כמיליארד דולר לסאיטקס, אך היא נתקלה בהתנגדות של בעלי השליטה שטענו שכל מטרתו היא למכור את כל החברות-הבנות של סאיטקס ברווח ולפרק את החברה. לאחר פקיעתה של הצעת הרכש מחיר המניה קרס והנהלת החברה חזרה לחפש יעד ליתרות המזומנים הגדולות שהצטברו בקופתה. לאחר כחמש שנים בהן לא נמצא יעד להשקעה, החל תהליך בו כל החברות-הבנות של סאיטקס נמכרו או נסגרו על ידי בעלי השליטה בעצמם.
בשנת 2000 חברת "קריאו", מתחרה קנדית של סאיטקס שמייסדיה הם ישראלים, עמוס מיכלסון ודן גלברט, שילמה 480 מיליון דולר עבור פעילות הקדם-דפוס של סאיטקס, והפעילות במסגרת המשותפת נקראה קריאו-סאיטקס. בשנת 2005 נמכרה קריאו עצמה לחברת קודאק.
בשנת 2005 נמכרה חברת הבת סאיטקס ויז'ן, שעסקה בפיתוח פתרונות ההדפסה בפורמט רחב, לחברת היולט פקארד האמריקנית, כולל שם המותג תמורת 230 מיליון דולר. לאור זאת, החברה האם סאיטקס, שינתה את שמה לסקיילקס והשליטה בה נמכרה במחיר ששיקף שווי חברה של 330 מיליון דולר בלבד.
אברהם הכהן מקליסק
רבי אברהם הכהן מקליסק (1741 - ד' בשבט ה'תק"ע, 9 בינואר 1810) היה מתלמידי המגיד ממזריטש וממנהיגי עליית החסידים לארץ ישראל בשנת תקל"ז (1777).
משנת תקמ"ח (1788), לאחר פטירת הרב מנחם מנדל מוויטבסק, עמד בראש היישוב החסידי בארץ ישראל.
קורות חיים
נולד בעיירה קאליסק (Kolyshki; היום בבלארוס, ממזרח לוויטבסק) שברוסיה הלבנה, שהייתה אז בשליטת האיחוד הפולני-ליטאי, לרבי אלכסנדר. בנעוריו התפרסם כעילוי. הוא התקרב לרבי דב בער, 'המגיד ממזריטש', והפך לחסידו הנלהב. סביבו התרכזו חסידים רבים שדבקו בדרכו שהתאפיינה בהתלהבות גדולה ובדבקות עילאית. התנהגותם החריגה של חסידיו עוררה תמיהה והתנגדות עזה מצד הסובבים אותם, גויים ויהודים. לימים, טען רבי שניאור זלמן מלאדי שההתנהגות הפראית של חסידיו הייתה בין הגורמים לחרמות שהוטלו על החסידים בליטא.
נשא לאישה את רוחמה אחותו של המגיד ממזריטש ואלמנתו של ר' נח אלטשולר (בנה הוא שלום שכנא אלטשולר, חתנו של רבי שניאור זלמן מלאדי (האדמו"ר הזקן) - מייסד חסידות חב"ד, ואביו של רבי מנחם מנדל שניאורסון (צמח צדק) האדמו"ר השלישי של חסידות חב"ד). בשנת תקל"ז (1777) הצטרף לשיירת העולים בראשות חברו־רבו רבי מנחם מנדל מוויטבסק ועמד לימינו בהנהגת השיירה הגדולה. את חתימתו ניתן למצוא על רוב האגרות שנשלחו לחוץ לארץ מצורפת לחתימת ידו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק. רבי אברהם נשאר בצפת גם לאחר שנת תקמ"א (1781) בה נאלצו החסידים לעזוב את העיר ולעבור לטבריה. הוא עצמו הצטרף לחסידים בטבריה רק כעבור שנתיים. בטבריה ייסד בית מדרש עצמאי בסמוך לבית מדרשו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק צמוד לבית מדרשו של רבי חיים אבועלפיא, אף כי היחסים בין שני המנהיגים היו ידידותיים.
לאחר פטירת רבי מנחם מנדל מוויטבסק בשנת תקמ"ח (1788) עמד רבי אברהם מקאליסק בראש עדת החסידים בארץ ישראל. כמנהיג היישוב החסידי בארץ ישראל זכה להערכה רבה מצד מנהיגי החסידות במזרח אירופה. באיגרת ששלח רבי שניאור זלמן מלאדי לאחר פטירת רבי מנחם מנדל מוויטבסק הוא מזכיר בהערצה את "הרב הקדוש אדמו"ר מורינו אברהם הכהן הגדול שיחיה, הממלא מקום קדושת רבינו הקדוש זלה"ה בחכמה וביראה". במשך 22 שנים היה רבי אברהם מקליסק המנהיג המוכתר של היישוב ועשה רבות להרחבתו ולביסוסו. מכתביו הרבים שנשתמרו מספקים תמונה ברורה של חיי היישוב החסידי בטבריה בתקופתו. במכתביו המריץ את חסידי חוץ לארץ לתמוך באחיהם בארץ ישראל והיה בין מקימי קופת מעות ארץ הקודש, ואף הדריכם הדרכה רוחנית.
בשלהי המאה ה-18, בעקבות יציאתו לאור של ספר התניא, פרצה מחלוקת עזה בינו לבין ידידו ותומכו, רבי שניאור זלמן מלאדי מחבר הספר. רבי אברהם מקליסק טען כנגד החיבור שהוא סוטה מדרכה המקורית של תנועת החסידות. לדבריו סטה רבי שניאור זלמן מדרך ההנהגה שסללו "רבותינו" - כלומר המגיד ממזריטש ורבי מנחם מנדל מוויטבסק "שהיו נשמרים ונזהרים מאוד בדבריהם שלא להשמיע לרוב החסידים ורובם ככולם, כי אם בדרך מוסר ולהכניסם בברית אמונת חכמים". הוא סבר שאת הנהגת כלל החסידים יש לבסס על 'אמונת חכמים' ועל יראת שמים פשוטה, בעוד שאת העיסוק ברזי תורה, אותם חשף רבי שניאור זלמן בספרו, יש להגביל לבני עלייה.
המחלוקת שפרצה לאחר הדפסת הספר בשנת תקנ"ז (1797) הלכה והסתעפה, ובמשך השנים היו מעורבים בה גדולי אדמו"רי החסידות באותה העת. אל רבי אברהם הצטרפו רבי ברוך ממז'יבוז' ורבי אשר מסטולין ואילו רבי לוי יצחק מברדיצ'ב תמך ברבי שניאור זלמן. רבי נחמן מברסלב ניסה להשכין שלום בין הצדדים בזמן ביקורו בארץ ישראל בשנת תקנ"ט (1799). המחלוקת הייתה מלווה גם במחלוקת בענייני גיוס הכספים מחו"ל לטובת יהודי ארץ ישראל. כאשר מתחילת העלייה היה הרש"ז אחראי על גיוס והעברת הכספים, ואילו במהלך המחלוקת בינו לרבי אברהם מקאליסק רבי אברהם ניסה לארגן שגיוס הכספים יהיה אצל אחראים מטעמו (והצליח רק חלקית). בעקבות המחלוקת עברו כ-15 משפחות מחסידי רבי שניאור זלמן מלאדי מטבריה לחברון, וייסדו את היישוב החב"די בעיר.
נראה שבמשך השנים סבל רבי אברהם מאסונות שונים שפגעו בבני משפחתו. נפטר בד' בשבט ה'תק"ע (1810) ונטמן בבית העלמין בטבריה. על מצבתו נכתב: "פה נטמן אדמו"ר הרב הגדול והקדוש כמוהר"ר אברהם במו"ה אלכסנדר כהן לאל עליון".
בשנת התשע"ה הושיבו ישיבה על קברו בעיר העתיקה סמוך לבית העלמין העתיק, בבית הכנסת "חסד לאברהם קאליסק", במקום פועל גם כולל גבוה להוראה, ומקווה טהרה.
כתביו ומכתביו
קונטרס שחיבר חסד לאברהם נדפס בסוף הספר 'חסד לאברהם' לרבי אברהם המלאך ובמהדורות נוספות. אגרות יחידות ומקובצות הודפסו במקומות רבים
ג'לה
גֵ'לה (איטלקית: Gela) היא עיר בנפת קלטניסטה בדרום סיציליה, איטליה. היא ממוקמת במרחק של כ־84 ק"מ מהעיר קלטניסטה, ושוכנת על גדות הים התיכון. בעיר ישנה אוכלוסייה גדולה יותר מאשר בבירת הנפה קלטניסטה, והיא השנייה בגודלה בנפה מבחינת השטח שלה.
העת העתיקה
העיר נוסדה בסביבות שנת 688 לפני הספירה בשם גֶלָה על ידי מתיישבים מרודוס ומכרתים, 45 שנים לאחר היווסדה של סירקוסאי. העיר נקראת על שמו של הנהר הסמוך לה גלאס. בתקופת הקולוניזציה היוונית, העיר שגשגה וכעבור מאה אחת בלבד הקימו התושבים את הקולוניה של אקרגס. ההתרחבות הובילה למתחים כלכליים וחברתיים, אשר גרמו להמון העם לעזוב את העיר ולהתיישב בקרבת מקטוריון (Maktorion). אף על פי כן המרד דוכא וההמונים שבו לגלה.
בשנת 484 כבש גלון, שליט גלה, את סירקוסאי והעביר את מרכז שלטונו לשם. אחיו היירון הראשון עלה במקומו לשלטון בגלה. השניים נחלו ניצחון בקרב הימרה, שבו איבד את חייו המצביא הקרתחדשתי חמלקרת.
ימי הביניים
בשנת 1233 ייסד פרידריך השני את העיר מחדש תחת השם "טרה־נובה" (Terranova), שם שנותר עד לשנת 1927 שאז חזרה העיר לשמה המקורי "ג'לה".
העת החדשה
ב־9 ביולי 1943 נחתו כוחות אמריקאים בחופי ג'לה במסגרת פלישת בעלות הברית לסיציליה במלחמת העולם השנייה. התקפת נגד של איטליה וגרמניה על האזור, שנודעה בשם הקרב על ג'לה, נהדפה על ידי כוחות בעלות הברית.
בשנות ה־80 האזור נתקל בכוח ההולך וגובר של ארגון המאפיה "סְטידָה" (Stida) אשר ביצע שורה של מעשי אלימות ורצח.
סטיב סטייברז
סטיבן ארנסט סטייברז (באנגלית: Steven Ernst Stivers; נולד ב-24 במרץ 1965) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, שכיהו כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-15 של מדינת אוהיו. הוא חבר המפלגה הרפובליקנית, ובקונגרס ה-115 היה יושב ראש ועדת הקמפיין הרפובליקנית לקונגרס. בשנים 2003–2008 היה חבר בסנאט המדינתי של אוהיו. טרם כניסתו לחיים הפוליטיים שירת בדרגת מייג'ור גנרל בצבא משמר הלאומי של אוהיו, ומילא תפקיד של מפקד גדוד במלחמת עיראק עד דצמבר 2005. ב-19 באפריל 2021 הכריז סטייברז כי יתפטר מבית הנבחרים האמריקאי ב-16 במאי במטרה לשמש כנשיא ומנכ"ל לשכת המסחר של אוהיו.
ביוגרפיה
סטייברז נולד וגדל בכפר ריפליי (Ripley) שבדרום אוהיו, בנם של קרול סו (לבית פוליאם) וארנסט באמבך סטייברז. הוא למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו, שם השלים לימודי תואר ראשון בכלכלה וביחסים בין-לאומיים ב-1989, ובשנת 1996 קיבל תואר שני במנהל עסקים. בהיותו סטודנט הצטרף לאחווה דלתא אפסילון. סטייברז עבד במשך שבע שנים בחברה "Bank One Corporation", ב-"Ohio Company" שלוש שנים ושנתיים כמנהל הכספים של מחוז פרנקלין. לאחר מכן הועסק במשך כחמש שנים כחבר סגל בסנאט המדינתי של אוהיו. אחר כך התמקצע בתחום סחר מניות.
בשנת 1985 החל לשרת במשמר הלאומי של צבא אוהיו, והחזיק בדרגת מייג'ור גנרל בחטיבת הלוגיסטיקה של הצבא. סטייברז נקרא לשירת פעיל באוקטובר 2004, במקביל לכהונתו בסנאט של אוהיו. הוא הוצב בעיראק, בכוויית, בקטר ובג'יבוטי כמפקד גדוד עד דצמבר 2005. על הישגיו הצבאיים במלחמת עיראק עוטר בכוכב הארד. בדצמבר 2002 התפטרה פריסיליה מיד מהסנאט של אוהיו כעבור שנה אחת בלבד בתפקיד. ועדת סינון של הסנאט המליצה על סטייברז למלא את מקומה, וב-4 בינואר 2003 מונה להחליפה על ידי הסיעה הרפובליקנית בסנאט. בבחירות לתקופת כהונה מלאה ב-2004 נבחר עם 58% מהקולות. כהונתו נמשכה מ-9 בינואר 2003 עד 31 בדצמבר 2008. הוא מילא בסנאט שורה של תפקידי הנהגה, בהם יושב ראש ועדת הכספים והמוסדות הפיננסיים.
בנובמבר 2007 הודיע סטייברז כי יתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-15 של אוהיו, אותו ייצגה בעבר דבורה פרייס. הוא זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית וניצב בפני מרי ג'ו קילרוי, נציבת מחוז פרנקלין ומועמדת המפלגה הדמוקרטית. סטייברז הפסיד לה בפער של 2,111 קולות, והודה בתבוסתו ב-7 בדצמבר 2008 לאחר ספירת קולות ארוכה. במערכת הבחירות הבאה קרא סטייברז תיגר על קילרוי וזכה שוב בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית עם 82% מהקולות. ב-2 בנובמבר 2010, בבחירות אמצע שהיו מפח נפש עבור הדמוקרטים, גבר סטייברז על קילרוי בפער של כ-12%.
סטייברז הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2011, מיד עם התכנסות הקונגרס ה-112 של ארצות הברית. בבית הנבחרים הפגין סטייברז עמדות שמרניות אחדות, כיאה לנציג של מעוז רפובליקני מובהק מאוהיו. הוא תמך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, התנגד לסיום הסיוע האמריקאי למבצע סופה נחרצת, והציע לערוך ביקורת חשבונות לפדרל ריזרב. הוא תומך באיסור על הפלות החל מהשבוע העשרים להיריון האישה, והצביע בעד חקיקה ששמה לה למטרה לחסל אסדרה פיננסית מכוח חוק דוד-פרנק. עם זאת, הוא התנגד לצו נשיאותי 13769 עליו חתם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ובמהלך הקונגרס ה-114 של ארצות הברית דורג סטייברז במקום ה-36 מבין חברי בית הנבחרים הדו-מפלגתיים ביותר לפי מדד דו-מפלגתיות של מרכז ריצ'רד לוגאר ובית הספר מקורט למדיניות ציבורית באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-19 באפריל 2021 הכריז סטייברז כי יעזוב את הקונגרס החל מ-16 במאי אותה שנה, לשם כניסתו לתפקיד נשיא ומנכ"ל לשכת המסחר של אוהיו. סטייברז נימק את החלטתו להתפטר בכך שבגבעת הקפיטול התמקד במדיניות כלכלית, ובאוהיו יוכל לנצל הזדמנות לקדם יזמות חופשית וצמיחה כלכלית במדינת ביתו.
פוטו באקט
פוטו באקט (באנגלית: Photobucket) הוא אתר אינטרנט שנוסד ב-2003. האתר נרכש על ידי קבוצת הבידור פוקס ביולי 2007. האתר מתמחה בהעלאת תמונות ווידאו לרשת. באתר מאוכסנות למעלה משישה מיליארד תמונות.
סימקה
סימקה (ראשי התיבות מצרפתית של Société Industrielle de Mécanique et Carrosserie Automobile) היה יצרן רכב צרפתי שהחל לייצר מכוניות ב-1934.
היסטוריה
החברה הוקמה על ידי פיאט על מנת לאפשר לה להימנע ממכסים שהוטלו בצרפת על יבוא כלי רכב. כל דגמי המכוניות הראשונים של סימקה היו דגמים של פיאט שיוצרו ברישיון. ב-1958 רכשה קרייזלר את השליטה בסימקה, וסימקה החלה לייצר מכוניות באופן עצמאי. ב-1970 הפכה סימקה באופן רשמי לקרייזלר-צרפת. ב-1978 מכרה קרייזלר את קרייזלר-צרפת ל-PSA פיג'ו-סיטרואן. ב-1980 הפסיקה PSA למכור דגמים בשם סימקה, וחלק מהדגמים המשיכו להימכר תחת השם טלבו, עד 1986.
ז'ואשן די בלה
ז'ואשן די בֶּלֵה (בצרפתית: Joachim du Bellay; 1522 – 1 בינואר 1560) היה משורר צרפתי.
קורות חייו
די בלה נולד למשפחת אצולה עתיקה, בטירת לה טורמולייה קרוב לעיירה לירה שבחבל אנז'ו (בצפון מערב צרפת). הוא נתייתם מהוריו בעודו ילד וגדל תחת השגחתו של אחיו, שהזניח אותו. את ימי נעוריו בילה באחוזה הכפרית של המשפחה בחיק הטבע, על גדות הנהר לואר. די בלה קיווה לקריירה צבאית בזכות בן דודו שהיה מושל פיימונטה (כיום בצפון איטליה). אולם בן דוד זה נפטר ב-1541, ודי בלה הצעיר פנה לקריירה דתית בחסות בן דודו הקרדינל ז'אן די בלה. כדי להיות מוכן לעמוד לשירות הקרדינל, החל ז'ואקן די בלה ללמוד משפטים באוניברסיטה של העיר פואטייה ב-1545. שם למד לטינית בעזרת ז'אק פלטייה די מאן, שפרסם את התרגום הראשון לצרפתית של היצירה "על אמנות הפיוט" של הורטיוס, ועודד את די בלה להתמסר לכתיבת שירה בלשון הצרפתית בסגנון שירת העת העתיקה של יוון ורומא.
בסוף 1547 פגש ז'ואשן די בלה את פייר דה רונסאר באכסניה על גדות הנהר לואר. הם התיידדו וגילו עד מהרה כי יש להם עניין משותף בכתיבת שירה בשפה הצרפתית. די בלה עבר להתגורר בפריז כדי ללמוד יחד עם רונסאר בקולז' קוקרה, בהנהלת ז'אן דורא שהיה מרצה לספרות העת העתיקה של יוון ורומא. די בלה ורונסאר הקימו בעיר לה מאן את קבוצת שבעת המשוררים, שהציבה לעצמה כמטרה להגן על הלשון הצרפתית מפני השתלטותה של השפה הלטינית. ב-1549 פרסם די בלה את החיבור "להגנתה ולתפארתה של השפה הצרפתית" ואת "אוליב", שהיה קובץ שירי אהבה בלשון הצרפתית. בסוף אותה שנה חלה די בלה בשחפת, ומאז החל לאבד את כושר שמיעתו, אך המשיך לכתוב שירה.
מ-1553 עד 1557 שהה ז'ואשן די בלה ברומא, שם שימש כמזכירו של הקרדינל ז'אן די בלה. הוא התרשם מהריסות רומא העתיקה, וכאשר חזר לצרפת פרסם את "קדמוניות רומא" או "עתיקותיה של רומא" (1558). באותה שנה פרסם את "החרטות", קובץ סונטות שבו הביע את "רגשי המרירות והצער שמילאוהו בגלותו על אדמת נכר.". בקיץ 1559 הפך די בלה חרש לחלוטין, ונזקק לכתיבה כדי להבין מה שנאמר לו.
הוא נפל למשכב ונפטר בלילה של 1 בינואר 1560, בעת שעסק בכתיבת חרוזים. ב-1568 יצא לאור קובץ שהכיל את כל שיריו.
בעיירה לירה, מקום הולדתו, קיים מוזיאון קטן המשמר את זכרו.
שטריימל
שְׁטרַיימְל (מיידיש לעברית: מִזְנֶבֶת) הוא כובע פרווה שחלקים מהגברים היהודים החרדים נוהגים לחבוש (לאחר הנישואין) בשבתות, חגים ובימי חול המועד. נוהגים לחובשו בעיקר חסידים יוצאי מזרח אירופה וחלק מהליטאים הירושלמים (ממשיכי דרכם של ה"פרושים" מבני היישוב הישן).
השטריימל עשוי ברובו, כמשתמע משמו העברי, מקצוות זנבותיהם של בעלי חיים כמו דָּלָק סיבירי (צוֹבֶּל), דָּלָק הסלעים, שועל אפור מצוי, גרגרן, חורפן (מינק) או דָּלָק אירופי. הזנבות מתחלקים למספר סוגים ואיכויות על פי ארצות מוצא וזן החיה (דָּלָק הסלעים (סטון מרטן), דָּלָק (מָארְדֶר) ועוד). פרוות החיות הללו משמשת להכנת מעילים, לעיטור שמלות ולמוצרים אחרים, בעוד שקצוות הזנב נחשבו עד המצאת השטריימל לפסולת מיותרת. נכון לשנת 2021 מחירו של השטריימל, הנעשה בעבודת יד, נע בין 3,000 ל-14 אלף דולר.
בימינו יש החובשים שטריימל סינתטי שמחירו זול בהרבה מן השטריימל הטבעי. מרכזו של השטריימל עשוי מקטיפה.
מקור השם
מקור השם אינו ידוע אולם ישנם כמה סברות שונות. הראשונה, שמקור המילה הוא ב"שטרמנקל", שפירושה שיער עבה. אחרים טוענים שהמקור הוא בשפות סלאביות, במילה "סְרָאם", קרי, ביזיון. סברה זו יוצאת מתוך ההנחה שעיטור הראש בזנבות חיה נכפתה על היהודים לביזיונם. ישנם חוקרים הטוענים כי שמקור המילה באנגלית – straw – קש, ואמנם כך נראות שערות השטריימל. 'שְׁטְרַיְים' ביידיש הוא פס, ו'שְׁטְרַיְימְל' נאמר בלשון הקטנה. בפולנית stroj פירושו כיסוי ראש.
אמרה חסידית המיוחסת לרבי פנחס שפירא מקוריץ, תלמיד הבעל שם טוב, היא ששבת היא ראשי תיבות של, שכן בשבת נהוג לחבוש שטריימל אך אסור להניח תפילין.
היסטוריה
מקובל כי מקור השטריימל בפולין, אשר בה העשירים והמכובדים היו נוהגים להקיף את המגבעת שלהם בפרווה של צוֹבֶּל (דָּלָק סיבירי) כאות לייחוסם, וכך התקבל השטריימל כלבוש חג גם אצל יהודים פשוטים. ישנה אגדה שמקורו של השטריימל בגזרה של הצאר הרוסי, לפיה יהודי יהיה חייב לקשור לכובעו בשבתות וחגים זנב של חיה טמאה. השתדלנים היהודים הצליחו לדחות גזרה זו לאחר גיל הנישואין, והתחכמו לה על ידי כריכת הזנב מסביב לכובע.
גרסה נוספת מתייחסת לגזרת הלבוש שבה נדרשו היהודים להתלבש כמו הגויים ולגלח את זקנם. בליטא בחרו רבני היהודים להיכנע לדרישה בגלל פיקוח נפש. ואילו רבני פולין ובראשם החידושי הרי"ם מגור סברו כי מדובר בשעת השמד בה מצווים היהודים למסור את נפשם אף על מצוות פחות חמורות אשר אין אליהם ציווי של מסירת נפש. לאחר מאבק מתמשך שכלל אף את מעצרו של הרבי מגור, דבר שהוביל להפגנות המוניות, נכנעו השלטונות, אבל על מנת להשפיל את היהודים דרשו שילבשו את לבושם של הקוזקים, הספודיק, להסתיר את פאותיהם מתחת לכובעם, ובנוסף לתחוב את שולי מכנסיהם בתוך גרביהם, מנהג אשר נשאר בחסידות גור עד ימינו.
סברה המקובלת יותר בחוץ לארץ היא שהשטריימל מגיע מרוסיה. על פי סברה זאת, כאשר הצאר הרוסי הוציא צו שעל גברים יהודים נאסר לחבוש כיפה (הגברים הרוסים באותה תקופה חבשו את השטריימל בגלל האקלים הקר), היהודים עטפו סביב הכיפה פרווה על מנת להסתירה.
על פי ספרו של דנצ'ו ארנון "כובעים בראש", יצרני השטריימל נוהגים להשתמש ב-13, 18 או 26 זנבות לייצור שטריימל יחיד. מספרים אלו הם בעלי משמעות מיוחדת, ומסמלים בהתאמה י"ג מידות, ח"י והשם המפורש בגימטריה. ישנם גם יצרנים המשתמשים במספר גבוה יותר של זנבות.
במסורת החסידית מקובל כי מקור חבישת השטריימל היה על ידי תלמידי הבעל שם טוב, שרצו לסמל בחבישתו את העלאת דברים נמוכים (כמו זנב של חיה טמאה) להתכללותם בקדושה.
שימוש
בדרך כלל נהוג כי רק גברים נשואים חובשים שטריימל. עם זאת, חסידים ירושלמים (הנמנים עם היישוב הישן) מחסידויות תולדות-אהרון ותולדות אברהם יצחק, וחלק מחסידי משכנות הרועים, קרלין, קהל חסידי ירושלים והפלג הירושלמי של חסידות ברסלב, נוהגים לחבוש שטריימל כבר מגיל בר המצווה.
בחסידויות פולין (גור, אלכסנדר, אמשינוב, מודז'יץ, סטריקוב, אשלג ועוד) נהוג לחבוש שטריימל גבוה במיוחד, הקרוי "ספודיק".
מרבית חסידי חב"ד אינם חובשים שטריימל, אך מעט מזקני החסידים - בעיקר מירושלים - נוהגים עדיין לחובשו. בעבר, חבישת שטריימל בחב"ד הייתה מקובלת בחלק מקהילות ארץ ישראל, בראשם קהילת חב"ד בחברון ובירושלים. אדמו"רי חב"ד (וחלק מהחסידים בדורם) חבשו שטריימל עד לאדמו"ר השלישי הצמח צדק. האדמו"ר החמישי, רבי שלום דובער שניאורסון, חבש שטריימל עד שעזב את העיירה לובביץ'; בנו רבי יוסף יצחק שניאורסון חבש ספודיק. חתנו וממשיכו, הרב מנחם מנדל שניאורסון לא חבש שטריימל.
במזג אוויר גשום יש שעוטפים את השטריימל בשקית פוליאתילן, כדי להגן עליו בעודו מונח על הראש. אחרים רוכשים שטריימל זול יותר, המכונה "רעגן שטריימל" (שטריימל לגשם), לנסיבות בהן השטריימל עשוי להינזק.
ישנם עשרות דגמי שטריימלים העשויים מפרוות שונות ומיוצרים במדינות שונות ברחבי העולם. עם הזמן התפתח השטריימל. בתחילה היה השטריימל כובע פרווה נמוך אך עם השנים הוא נעשה כלבוש אופנתי שמשתנה לפי טרנדים. הוא התפתח, גבה, התווספו לו צבעי פרוות שונות ושערות הפרווה נוצרות בכוונה תחילה כך שהם עומדות. השינויים הללו הפכו את השטריימל לכובע מהודר ומרשים יותר ובקהילות חסידיות גדולות בארצות הברית אף נוהגים לעיתים חתנים להתפאר בכובעם בכך שהם קונים ממיטב כספם את השטריימל המהודר ביותר.
צער בעלי חיים
בשנת 2009 יזמה חברת הכנסת רונית תירוש הצעת חוק לאסור ייבוא של פרוות בעלי חיים לישראל. זאת כדי למנוע את השימוש בפרוות אמיתיות של בעלי חיים, משום שגזיזת הפרוות הזו כרוכה בצער בעלי חיים ובהרג בעלי החיים השונים. ועדת השרים לענייני חקיקה אישרה את הצעת חוק ביוני 2009. הראשונים שהתנגדו לדבר היו חברי מפלגת יהדות התורה המייצגת את האוכלוסייה החרדית-אשכנזית. מנגד, חברי מפלגת ש"ס לא הביעו התנגדות נחרצת משום שהם מייצגים את הציבור החרדי-ספרדי, שאיננו צורך שטריימל. עקב ההתנגדות, הוסכם להחריג מהחוק המוצע פרוות ארנבות ושועלים המיובאת לישראל ליצור שטריימלים. בפברואר 2010 על פי הצעת שר החקלאות, שלום שמחון, שונה ניסוח החוק ואושר על ידי ועדת השרים לחקיקה כך ש"ייאסר ייצור וייבוא פרוות מכל הסוגים, חוץ מאלה המיועדות לצורכי מסורת". חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס הודיע כי הוא חוזר בו מההבנות שאפשרו את תמיכת מפלגת יהדות התורה בהצעה והחוק נגנז.
באוגוסט 2013, שמואל חיים פפנהיים, שהיה דובר העדה החרדית, קרא לרכוש שטריימלים סינתטיים בלבד, והבהיר כי על הבד"ץ להתנות את מתן הכשרות בתנאים הולמים לבעלי החיים.
ביוני 2021, חתמה השרה להגנת הסביבה, גילה גמליאל, על תיקון ל"תקנות להגנת חיית הבר, התשל"ו- 1976", שאוסר על סחר בפרוות חיית בר, למעט למטרות דת או מחקר מדעי.
יוהנס לגראן
יוהנס לגראן (בצרפתית: Johannes Legrant, פעל בין השנים 1420 ל-1440 בקירוב) היה מלחין צרפתי מן האסכולה הבורגונדית בראשית תקופת הרנסאנס.
אין הרבה מידע ודאי לגבי חייו וכרגיל אצל מלחינים מראשית המאה ה-15, יש בעיות זיהוי ברשומות הקיימות. בשנים 1423 ו-1424 כיהן אולי ככומר בסן וינסנט בסואניה, מכללה כנסייתית עם בית ספר פעיל למוזיקה. ברשומות הקתדרלה של אנטוורפן נזכר אדם בשם "הר יאן לה גראנט", שהיה שם כזמר בשנים 1441-1443, וייתכן שגם זה היה יוהנס לגראן.
כל המוזיקה של לגראן ששרדה עד ימינו היא ווקאלית. סגנונו קרוב לזה של האסכולה הבורגונדית המוקדמת ויש בו דמיון לחלק מיצירותיהם המוקדמות של גיום דופאי וז'יל בנשואה; ההשפעה יכלה להיות בשני הכיוונים. לגראן כתב קווים מלודיים אלגנטיים כדרך הבורגונדים והשתמש בצורות החילוניות שהיו טיפוסיות להם: הרונדו והבלדה. גם האימיטאציה תופסת מקום חשוב בכתיבתו.
נוסף למוזיקה החילונית שלו - ארבעה רונדו ובלדה - שרדו ארבע יצירות דתיות, הכוללות שני פרקי גלוריה, לשניים ושלושה קולות, וקרדו בשלושה קולות.
לא ידוע אם יוהנס לגראן היה קרוב משפחה של גיום לגראן, מלחין נודע קצת יותר מתקופתו של יוהנס. לגבי הבלדה היחידה שיוחסה ליוהנס הועלתה גם האפשרות שהיא נכתבה על ידי גיום, על סמך מאפיינים סגנוניים.
האלפבית הסטנדרטי של לפסיוס
האלפבית הסטנדרטי של לפסיוס הוא אלפבית שפיתח קארל ריכרד לפסיוס לשם כתיבת שפות אפריקאיות. האלפבית פורסם לראשונה ב־1855, ועודכן משמעותית בשנת 1863, עם אפשרות לכתיבת שפות נוספות. האלפבית היה מקיף, אולם השימוש בו היה מועט עקב העובדה שהכיל סימנים דיאקריטיים מרובים, ולכן היה קשה לקריאה, לכתיבה ולהדפסה באותה תקופה.
משה שנפלד
משה שנפלד (י"ט באייר תרס"ז, 3 במאי 1907 - ח' באלול תשל"ה, 15 באוגוסט 1975) היה פובליציסט, מתרגם ועורך ספרותי חרדי. נחשב לבכיר המפיצים של האידאולוגיה של דעת התורה הליטאית.
ביוגרפיה
שנפלד נקט בהשקפה תורנית בלתי מתפשרת. את מאמריו ורשימותיו פרסם בביטאונה של צא"י "דגלנו", לאורך תקופה של כשלושים שנה. כתיבתו הייתה רהוטה וחריפה והיא ביטאה התנגדות לציונות ולחילוניות. החזון איש והרב מבריסק נהגו לקרוא את מאמריו והביעו את קורת רוחם מכתיבתו, כן היה נוהג להיוועץ מדי שבוע בהרב אהרן לייב שטינמן בטרם פרסם את מאמריו.
סדרות מאמריו ב"דגלנו" בעניין פרשת ילדי טהראן והתנהלות ההנהגה הציונית בתקופת השואה כונסו על ידו ויצאו כספרים. הוא האשים את ההנהגה הציונית בשותפות עם היטלר בהשמדת יהדות אירופה, בכך שהתעלמו לטענתו מהקריאות לעזרה של הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל ולא עסקו לדעתו במאמצי הצלה ראויים. ראה במרד גטו ורשה גבורה "ככל העמים", כאשר האידיאל היהודי הוא בקדושת החיים.
שנפלד עסק במאמריו גם במעמד בני הישיבות, שירות נשים בצה"ל ומאבק בעניין ניתוחי מתים. הוא דרש שעמדת ארץ ישראל תהיה במרכז העשייה של אגודת ישראל וראה בהקמת קיבוצים חרדיים אידיאל של התנועה. לאחר מותו פורסמו חלק ממאמריו בסדרת הספרים "השקפתנו" שיצאה לאור בסוף שנות השבעים.
בנו הרב יעקב, המשיך את דרכו הספרותית כעורך וכפובליציסט בעיתון המודיע. חתנו לשעבר, היה הסופר החרדי אהרון סורסקי. נכדו, נושא שמו, הוא מראשי מובילי המאבק למען היוצאים בשאלה.
לאחר פטירתו הקימה תנועת צא"י את שכונת "נחלת משה" בבני ברק, על שמו.
מפעלו הספרותי
שנפלד היה ממכונני הספרות החרדית בשפה העברית בארץ ישראל. עד לתקופתו הספרות החרדית נכתבה בעיקר ביידיש ובגרמנית, על ידי סופרים חרדים מאירופה. שנפלד תרגם לעברית מיצירות המופת של הסופרים החרדים, כאלטרנטיבה לספרות החילונית העברית. הוא תרגם בין היתר סיפורים היסטוריים של מאיר להמן וזליג שכנוביץ. כמו כן ערך (יחד עם יחזקאל רוטנברג, מייסד ההוצאה החרדית נצח) את הספר "שושנים", פרקי קריאה.
Pablo Honey
Pablo Honey (בעברית: פבלו האני) הוא אלבום הבכורה של הלהקה הבריטית רדיוהד, שיצא לראשונה בחורף 1993. האלבום מכיל את הלהיט "Creep". מקור שמו של האלבום הוא בתוכנית מתיחות טלפוניות בו המתקשר אומר לקורבן אותו הוא מותח "Pablo, honey, please come to Florida".
השיר שהפך את האלבום להצלחה, ומה שעד היום נחשב לשיר הכי מוכר של רדיוהד, היה "Creep". השיר הכיל מילים של פחות או יותר שנאה עצמית, ויצא בתקופה שעוד שיר עם אותו אופי זכה להצלחה, "Loser" של הזמר בק, שהלהקה עצמה לא כל כך אהבה, אך הבינה את הפוטנציאל הלהיטי שטמון בו. יש אפילו סברה שהגיטרות המכסחות בהגזמה בפזמון הוא ניסיונו של הגיטריסט ג'וני גרינווד "להרוס" את השיר. בנוסף, השיר היה להיט רדיו מצליח בישראל באותה תקופה, והלהקה גם ביקרה בארץ במהלך סיבוב ההופעות של הדיסק. מעבר לשיר זה, זהו אלבום בכורה מעניין שאפילו נבחר בשנת 1998 על ידי קוראי מגזין Q הבריטי למקום 61 ברשימת 100 האלבומים הגדולים של כל הזמנים. למרות ההצלחה הכללית של האלבום, יש האומרים שהמעריצים הכבדים של הלהקה רואים באלבום זה כאלבום הפחות טוב של הלהקה, מכיוון השוני המובהק בסגנון השירים ובאופיה של הלהקה באותה תקופה. כביכול לא מראה את צידה האמיתי של רדיוהד, שמתחיל להתגלות באלבום השני, The Bends, ומגיע לשיאו בשני האלבומים הבאים, OK Computer, ו-Kid A, אשר הגדירו את הסגנון המוזיקלי של הלהקה לתקופה הבאה.
ריסון (פיזיקה)
שמאל|ממוזער|250px|מערכת מסה-קפיץ מרוסנת ריסון הוא הגורם למערכת לעבור ממצב מעבר למצב יציב. לכן הריסון קובע את משך תהליך המעבר. במערכת פיזיקלית בה מתרחשת תנודה, הריסון גורם להתיצבות משרעת התנודה לאורך זמן, ובכלל זה חוסר תנודות, הנחשב לתנודה עם משרעת בעוצמה אפס, ואף של תנודה במשרעת מחזורית. במקרים בהם תהליך המעבר אינו מורגש, אפשר לומר שהריסון מתקים בתנאים רחבים, והוא אינסופי בעוצמתו. במקרים אלו נהוג לא לדון בכלל בתהליך המעבר.
הגדרת הריסון
בפיזיקה ובהנדסה, ריסון מוגדר מתמטית ככוח המתכונתי בגודלו למהירותו של עצם, והפוך בכיוונו לתנועתו. לדוגמה, בריסון מכני פשוט, הכוח, F, כתלות במהירות, v, יהיה:
כאשר c הוא מקדם הריסון.
קשר זה אנלוגי לחוק אוהם, המקשר בין המתח, הזרם וההתנגדות. כוח זה הוא למעשה חיכוך, הנובע מגרר.
במיתרים בכלים מוזיקליים, לריסון יש תפקיד בדעיכת הצליל ובהפסקת התנודה. בכלי מיתר, הריסון הוא תת-קריטי (ראו בהמשך). ניתן למדל את מערכות המיתר כרצף של אלמנטי מסה אינפיניטסימליים, אשר בכל אחד מהם חל ריסון.
מערכת מסה-קפיץ מרוסנת
נדון במערכת מסה-קפיץ בעלת מסה m, קבוע קפיץ k, וגורם ריסון בעל מקדם c. כאשר המסה מוסטת במרחק x מנקודת שיווי המשקל שלה, נובע כוח אלסטי מהקפיץ בגודל:
הכוח אשר משרה המרסן על המסה הוא:
על ידי שימוש בחוק השני של ניוטון, נוכל לקבל משוואה דיפרנציאלית על המיקום כתלות בזמן:
אלאן שאלון
אלאן ספורטיף שאלון (בצרפתית: Élan sportif chalonnais) היא קבוצת כדורסל צרפתית מהעיר שאלון-סור-סון, הקבוצה מתמודדת בProB.
היסטוריה
הקבוצה משתתפת במסגרות האירופאיות מאז עונת. בין היתר במפעלי גביע קוראץ', גביע ספורטה, גביע יול"ב והיורוצ'לנג'. ברוב המקרים לא עברה את שלב הבתים.
בעונת 2000/01, הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע ספורטה והפסידה לקבוצת מארוסי מיוון 74-72.
בעונות 2004, 2005, 2007, הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף של הליגה.
בעונת 2010/11 זכתה הקבוצה בתואר הראשון בתולדותיה, בגביע הצרפתי, לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת לימוז' 71-79.
בעונת 2011/12 זכתה הקבוצה בדאבל היסטורי, כשניצחה שוב את לימוז' בגמר הגביע 75-83. וזכתה לראשונה בתולדותיה באליפות צרפת כניצחה את קבוצת לה מאן סארת במשחק הגמר 76-95.
בעונת 2011/12, הגיעה הקבוצה עד לגמר היורוצ'לנג'. אך הפסידה לקבוצת בשיקטש מטורקיה 91-86.
בעונת 2012/2013 השתתפה לראשונה ביורוליג.
בעונת 2016/2017 זכתה בפעם השנייה בתולדותיה באליפות צרפת.
אולם הבית של המועדון הוא הקולוסיאום המכיל 4,540 מקומות ישיבה.
דן שינמן
דן שינמן (נולד ב-4 בספטמבר 1943) הוא סנגור ועורך דין ישראלי. לאחר פרישתו מעריכת דין הפך לסופר.
שינמן ייצג בין היתר את אהוד אולמרט ויעקב וינרוט.
ביוגרפיה
שינמן נולד ברמת גן לשושנה ויוסף שינמן. בילדותו עברה משפחתו להתגורר בגבעתיים ושינמן למד בבית הספר ע"ש בורוכוב ובתיכון ע"ש קלעי.
בשנת 1966 סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת העתודה האקדמאית של צה"ל. את שירותו הצבאי עשה כסניגור וכתובע בפרקליטות הצבאית. ב-1970, לאחר שחרורו מן הצבא, עסק במשפט האזרחי. לאחר היכרותו עם דוד ליבאי באמצע שנות השבעים, החל שינמן לחזור בהדרגה אל התחום הפלילי, ובתחילת שנות השמונים טיפל במספר משפטי רצח מתוקשרים. בשנת 1978 צירף דן למשרדו את אחיו הצעיר יעקב, שלימים היה לשופט ולסגן נשיא בית המשפט המחוזי מרכז.
שינמן ייצג לקוחות בתיקים מתוקשרים סביב נושאי פלילים, עבירות של טוהר מידות של אנשי ציבור, עבירות כלכליות ובהן: עבירות ניירות ערך, עבירות הגבלים עסקיים, עבירות מס, רשלנות פלילית, עבירות מרמה וכדומה. הוא היה סניגורם של אנשי ציבור, אנשי עסקים וגופים עסקיים שהואשמו בפלילים. בהם שרי המשפטים, פרופ' יעקב נאמן וחיים רמון, ראשי הערים רפי הוכמן ואריה גוראל, ח"כ יצחק הרצוג, ניצב אבי דותן, חבר הכנסת עמרי שרון, ורב־ניצב אהרונישקי בוועדת זיילר. שינמן הגן על איש העסקים גד זאבי בפרשת "בזק" ועל ראשי בנק הפועלים במשפט הבנקאים. הוא הגן על עורך הדין דורי קלגסבלד במשפט תאונת הדרכים הקטלנית, וכן ייצג בחקירותיהם את אנשי העסקים יצחק תשובה ונוני מוזס. זכה בשנות ה-90 וה- 2000 לכינוי: "המזכה הלאומי".
שינמן ייצג את יוסף בוק בפרשת דסק"ש, שבה על אף שהושג זיכוי בתחילה בערכאה המחוזית, העליון הפך לימים את ההחלטה והרשיע את בוק.
פרופסור יעקב נאמן התכוון למנות את שינמן ליועץ משפטי לממשלה כבר בשנת 1996. הדבר לא קרה בשל התפטרותו מן הממשלה על רקע חקירתו ומשפטו. שינמן שימש אז כסנגורו במשפט.
ב-2010 אמר: "לא צריך לקיים קשר ידידותי עם נאשמים. אם אתה קרוב מדי, אתה מאבד את קור הרוח המקצועי". סגנונו היה דרמטי בחקירותיו הנגדיות ובדרך טיעוניו.
החל מתחילת שנות ה-90 היה מרצה מן החוץ בפקולטות למשפטים באוניברסיטת תל אביב, במכללה למנהל ובאוניברסיטת בר-אילן. כיום הוא מרצה מן החוץ במרכז הבינתחומי הרצליה. הוא מלמד את עיקרי תורת ניהול המשפט הפלילי, אודותם כתב את ספרו "הסנגור".
דן שינמן נשוי לדניאלה, ציירת ופסלת. לשניים יש שלושה ילדים.
מעורך דין לסופר
בשנת 2007 הודיע שינמן כי הוא פורש מעולם הייצוג בבתי המשפט, אולם המשיך לייעץ בתיקי המשרד שייסד.
במקביל פנה אל עולם הספרות. עד היום פורסמו ארבעה ספרים שכתב בהוצאת כנרת זמורה ביתן. שני ספריו הראשונים, "ניתוח לב פתוח" (2010) ו"בין הקטבים" (2012), הם רומנים המשלבים דרמות משפטיות עם דילמות מתחום הרפואה, הפסיכולוגיה, הכלכלה והתקשורת.