cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עלי רזא פהלווי השני
ביוגרפיה
הנסיך הגולה נדד בין בתי ספר בקהיר ובניו יורק. את התואר הראשון שלו רכש באוניברסיטת פרינסטון, בפקולטה ללימודי מוזיקה. אחר כך למד לתואר שני בתרבות איראן העתיקה באוניברסיטת קולומביה, ולמד לדוקטורט בנושא באוניברסיטת הארוורד.
ב-4 בינואר 2011 נמצא מת בביתו שבבוסטון שבארצות הברית, לאחר שככל הנראה התאבד בירייה.
רז ישראלי
רז ישראלי (19 בנובמבר 1981 – 15 ביוני 2023) היה עיתונאי, עורך ומבקר מוזיקה ישראלי.
ביוגרפיה
ישראלי נולד וגדל בנצרת עלית (כיום נוף הגליל). הוא למד בבית הספר המקיף אורט יגאל אלון בעירו.
החל את דרכו בתחום התקשורת בשנת 2009 במגזין "רייטינג" ככתב מגזין ומבקר מוזיקה.
בשנת 2013 שימש כסגן-עורך במדור התרבות של עיתון "מעריב" ובאתר החדשות nrg, בו היה בעל הטור "מארז תרבות". במהלך אותה תקופה, שימש ככתב מגזין במקומון "עכבר העיר". לאחר מכן, החל את פועלו כסגן-העורך גם בעיתון "מעריב לנוער".
ב-6 במרץ 2022 מונה לעורך מגזין "שישבת" של "ישראל היום". ב-1 בפברואר 2023 סיים את תפקידו.
ישראלי היה בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה של האוניברסיטה הפתוחה. התגורר בתל אביב.
ב-15 ביוני 2023 נמצא ללא רוח חיים באתר בנייה ברחוב לבנדה לאחר שהתאבד.
ריפוי עצמי
ריפוי עצמי הוא התנהגות אנושית שבה אדם עושה שימוש בחומר או בהשפעה חיצונית (אֶקְסוֹגֶנִית) כלשהי, מתוך מטרה לטפל בתחלואה גופנית או נפשית שהוא סובל ממנה, בכוחות עצמו ללא ייעוץ או מעקב רפואי.
הריפוי העצמי הוא חלק מהטיפול העצמי, שיכול לתרום באופן משמעותי לבריאותו הנפשית והפיזית של האדם. עם זאת, ישנן סכנות רבות בשימוש בלתי ראוי בריפוי עצמי, כמו למשל: אבחנה עצמית שגויה, אינטראקציות מסוכנות בין תרופות, אופן נטילה שגוי, מינון שגוי, בחירה שגויה של סוג הטיפול, מיסוך של מחלה רצינית, פיתוח תלות והתמכרות.
המשחק כפעילות של ריפוי עצמי
משחק הוא פעילות המנותקת מצרכי הקיום המידיים וגורמת להנאה. במקרים רבים פעילות זו דורשת הבנה מופשטת או הפעלה של דמיון. לבד מן ההנאה, המשחק חשוב לצורך למידה ומרבית היונקים נוהגים לשחק במהלך ילדותם. האדם הוא אחד היונקים היחידים הממשיכים לשחק כל ימי חייהם, תופעה מסוג זה מכונה נאוטוניה.
המשחק מאפשר לילד לפתור בצורה סמלית בעיות בלתי פתורות מהעבר ולהתמודד עם דברים המעסיקים אותו בהווה. כך למשל, ילדים יכולים לטפל בבובות או בעל חיים כפי שהיו רוצים שהוריהם יטפלו בהם, כדי לנסות לפצות את עצמם על החסרים המטרידים אותם.
מארין טומאסוב
מארין טומאסוב (בקרואטית: Marin Tomasov; נולד ב-31 באוגוסט 1987 בזאדאר שביוגוסלביה) הוא כדורגלן קרואטי, המשחק בעמדת קשר באסטנה.
ריפוי עצמי
חומרים המשמשים לריפוי עצמי
תוספי תזונה ותרופות שלא מצריכות מרשם רופא, הם בין החומרים הנפוצים ביותר המשמשים לריפוי עצמי. על פי רוב, חומרים אלו משמשים לטיפול ביתי בבעיות רפואיות שכיחות.
מארין טומאסוב
קריירת מועדונים
מארין טומאסוב נולד באי ליד זאדאר, אז חלק של יוגוסלביה. הוא למד כדורגל בקבוצת הנוער של זאדאר ובשנת 2006 חתם חוזה עם הקבוצה הבוגרת.
ריפוי עצמי
חומרים המשמשים לריפוי עצמי
תוסף תזונה הוא מוצר המכיל ויטמינים, מינרלים, חומצות אמינו, רכיבים צמחיים או רכיבי תזונה אחרים. הם מיוצרים במפעלים ייעודיים ונמכרים בצורות שונות, כמו למשל: כמוסות, טבליות או משקאות. להבדיל מתוסף תזונה המתווסף לתזונה הכללית כמוצר נפרד, תוסף מזון מתייחס לרכיב בתוך מוצר מזון כגון צבעי מאכל, ממתיקים וכו'. עקב הדמיון בשם יש נטייה בציבור הרחב להתבלבל בין שני המושגים.
הבחנה בין תוסף תזונה לתרופה מבוססת על הצורך של הגוף במרכיביהם לשמירה על בריאותו. החומר הפעיל של התרופות אינו חיוני לפעילות התקינה של תאי הגוף. כתוצאה מכך חומרים תזונתיים כמו פחמימות, חלבונים, שומנים ומים, אינם נחשבים לתרופה, אלא לתוספי תזונה.
מארין טומאסוב
קריירת מועדונים
בסוף עונת 2008 הוא זכה בתואר "תקוות השנה" בקרואטיה ולקראת עונת 2009 הוא עבר להיידוק ספליט איתה השתתף לראשונה במשחקי הליגה האירופית.
ריפוי עצמי
חומרים המשמשים לריפוי עצמי
צריכת תוספי תזונה מומלצת במטרה לספק חומרים חיוניים כגון ויטמינים, מינרלים, חומצות שומן או חומצות אמינו החסרים או לא מספיקים, בדיאטה הרגילה. לשימוש נכון ומותאם בתוספי תזונה, יש לפנות לייעוץ ומעקב של דיאטן קליני.
מארין טומאסוב
קריירת מועדונים
בשנת 2012 הוא חתם במינכן 1860 ששיחקה בליגת משנה הגרמנית.
ריפוי עצמי
אוכל מנחם
אוכל מנחם הוא מזון שנאכל בזמן שאדם זקוק לנחמה ומתנחם באוכל, בגלל ערכו הנוסטלגי או הסנטימנטלי. בדרך כלל אוכל מנחם הוא עתיר קלוריות, מכיל רמת פחמימות גבוהה ופשוט להכנה. הערך הנוסטלגי של המזון יכול להיות ספציפי לאדם יחיד, או מייצג ערכי תרבות. בין המזונות הנחשבים לאוכל מנחם במדינות שונות נמנים מרק צח, מחית תפוחי אדמה ופאי תפוחים.
מארין טומאסוב
קריירת מועדונים
בשנת 2015 טומאסוב חזר לקרואטיה והתחיל לשחק ברייקה. הוא שיחק עונה בודדת בערב הסעודית ובשנת 2017 הושאל לאסטנה.
לאור שילובו הטוב בקבוצה הוא נרכש תמורת 500 אלף יורו. בעונת 2019 טומאסוב היה מלך השערים של הקבוצה עם 19 שערי ליגה ו-7 שערים במשחקים אירופיים.
ריפוי עצמי
חומרים פסיכואקטיביים
חומר פסיכואקטיבי הוא חומר שנועד להשפיע לצורך לא רפואי או רפואי על מערכת העצבים המרכזית על מנת לגרום לשינוי בתפקוד המוח על מרכיביו, וכתוצאה מכך לגרום שינויים בהכרה, בתפיסה, במצב רוח או בהתנהגות. ישנו מגוון רחב של חומרים פסיכואקטיביים, הם כוללים בין היתר חומרים כמו : אלכוהול, קפאין, טבק, קנאביס, הלוצינוגנים, אופיואידים ועוד.
בני אדם נוהגים להשתמש בחומרים פסיכואקטיביים מזה אלפי שנים למטרות מגוונות, כמו למשל: אקסטזה רוחנית, הנאה, הקלה בכאבים פיזיים וטיפול בבעיות רגשיות. על פי רוב, המונח סם פסיכואקטיבי מתייחס לחומרים פסיכואקטיביים המשתמשים למטרות לא רפואיות ופעמים רבות הוא מקושר לקונוטציות שליליות כמו פגיעה בבריאות, הפרה של החוק והתמכרויות.
מארין טומאסוב
קריירת מועדונים
בשלוש שנים באסטנה הוא זכה באליפות בכל העונות.
קריירה בינלאומית
בשנים 2007–2008 טומאסוב שיחק מספר פעמים בנבחרת הנוער של קרואטיה. בשנת 2013 הוא שיחק פעם בודדת עבור הנבחרת הבוגרת.
ריפוי עצמי
היפותזת הריפוי העצמי
על פי היפותזת הריפוי העצמי, אנשים צורכים חומרים פסיכואקטיביים כדי להפחית רגשות שליליים. בהתאם לכך, היפותזת הריפוי העצמי היא הסבר אפשרי לקשר בין מצוקה רגשית והתמכרות. למעשה, המוטיבציה לריפוי עצמי ממגוון של בעיות פסיכיאטריות ומצבים נפשיים כואבים, היא אחת הסיבות המרכזיות לשימוש יתר ולפיתוח תלות בחומרים פסיכואקטיביים, כך שמצבים אלו אינם נובעים רק מחיפוש פשוט אחר אסקפיזם, אופוריה או נטייה להרס עצמי.
הבדלה בין שימוש רפואי לשימוש לרעה
ההבדלה בין חומרים פסיכואקטיביים שנחשבים לסמים ובין כאלו שלא, מתבססת בעיקר על אופן השימוש בהם ולא על סוג החומר. לדוגמה בחומר מורפין ניתן לעשות שימוש רפואי כתרופה משככת כאבים וניתן גם לעשות בו שימוש לרעה כסם משכר שעלול להוביל להתמכרות. בעקבות זאת, ברוב העולם ישנם מנגנונים פיקוח והסברה מגוונים, המיועדים לאפשר את השימוש הראוי והמועיל בחומרים פסיכואקטיביים, תוך הימנעות או צמצום מרבי של השימוש לרעה בחומרים אלו.
פיקוח והסברה ציבורית
כאמור, השימוש בריפוי עצמי יכול להיות הן לטובה והן לרעה. משום שלא ניתן למנוע את השימוש בריפוי עצמי, על מערכות הבריאות ואנשי המקצוע נדרשים להשכיל את הציבור על היתרונות והחסרונות של ריפוי עצמי, כמו גם על אופן השימוש הנכון בו.
כמו כן, ישנם חומרים אשר יכולים להועיל לאדם בנסיבות מסוימות, אך להזיק באחרות. כדי לאפשר שימוש ראוי באותם חומרים ולצמצם ככל הניתן את השימוש לרעה, ברוב העולם יש פיקוח על ריפוי עצמי. פיקוח זה בא לידי ביטוי בין היתר בכך שסוגי תרופות מסוימים זמינים רק באמצעות מרשם רפואי. למשל, פקודת הסמים המסוכנים התשל"ג-1973 היא פקודה (חקיקה שמקורה בתקופת המנדט) המגבילה את העיסוק בסמים במדינת ישראל.
ישראל סגל (שחקן)
ישראל סגל (ביידיש: סעגאל; 1906/7 – ה' בתשרי תשמ"ו 20 בספטמבר 1985) היה שחקן ובמאי תיאטרון יהודי ליטאי-ישראלי. המנהל האמנותי של התיאטרון בגטו וילנה, ממייסדי תיאטרון שארית הפליטה בגרמניה, שחקן "האהל".
ראשית דרכו
ישראל בן אברהם סגל נולד וגדל בעיירה שאוולי (שאולאי) שבצפון-מערב רוסיה (ליטא). סיים את לימודיו בבית הספר הממלכתי הגבוה למשחק בקובנה בהדרכת מיכאיל צ'כוב, ומשנת 1932 פעל כשחקן מקצועי. שימש עוזר-במאי בתיאטרון הליטאי בעיר קְלַייפֶּדָה (מֶמֶל).
בווילנה תחת הכיבוש הסובייטי
בשנת 1939, עם מלחמת העולם השנייה, נכבשה ליטא על ידי ברית המועצות ופולין חולקה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב; העיר וילנה הועברה לליטאים והייתה לבירת ליטא, ומרכז הפעילות התיאטרונית בליטא החל לעבור מהבירה הקודמת ("הזמנית"), קובנה, לווילנה. עם סיפוחה של ליטא לברית המועצות והכרזתה כרפובליקה סובייטית בקיץ 1940, התכוננו להקות התיאטרון היהודיות בקובנה ובווילנה להקמת תיאטרון יהודי ממלכתי. משרד ההשכלה הליטאי הסתפק תחילה בהגדלת הסובסידיה לתיאטרון. הדרמטורג של התיאטרון המאוחד היה הסופר והמשורר מחבורת "יונג וילנה" חיים גראדה, הבמאים – ניקולאי אלישיב (המנהל האמנותי לשעבר של "רעמיקאַט" (רעוויו און מיניאַטור קונסט־טעאַטער), התיאטרון האמנותי לרֶבְיוּ ומיניאטורה; בנו של "בעל-מחשבות") וישראל סגל, המנהל האדמיניסטרטיבי היה יצחק זיגר (פליט מוורשה, ששימש במשך שנים בתפקיד זה ב"וויט" (התיאטרון היהודי של ורשה), ולאחר שנמלט לווילנה – ב"רעמיקאַט"); בפברואר 1941, לאחר שעלה זיגר לארץ ישראל, מונה במקומו אלפרוביץ, תעשיין קובנאי לשעבר שהיה מקורב לחוגי השמאל. במאי 1941 החליט משרד ההשכלה לאחד עם התיאטרון בקובנה עם התיאטרון בווילנה לשם ייסוד תיאטרון ממלכתי. סגל היה חבר מטעם התיאטרון בווילנה בוועדה המשותפת (קובנה–ליטא) שהוקמה לצורך זה. הלהקה כללה את כל השחקנים היהודים שהיו אז בווילנה, והוועדה הייתה צריכה לבחור בנוסף כמה מבין השחקנים הקובנאיים שיעברו לווילנה. סגל, ביחד עם שבתי בליאכר והשחקנית מוסיה סמורגונסקה, שעמדה בראש ועד העובדים, ניהל משא ומתן עם נציגת ה"גוֹרקוֹם" (המזכירות העירונית של המפלגה), סטאליצ'קה, על הרכבו של התיאטרון העתיד לקום. כמנכ"ל התיאטרון התמנה הסופר דוד אומרו, עורך העיתון "ווילנער עמעס", כמנהל אמנותי – הבמאי הווילנאי מקס (מיטיה) ויסקינד, וכסגנו – ישראל סגל. לקראת חגיגות האחד במאי 1941 הוכרז התיאטרון רשמית כ"תיאטרון הדרמטי הממלכתי היהודי של ווילנה" (ווילנער יִידישער מעלוכישער דראַמטעאַטער). הפתיחה החגיגית התקיימה באולם ששופץ לצורך זה, עם הצגת בכורה של המחזה הסובייטי "פלאטון קרצ'ט" (Платон Кречет) מאת אלכסנדר קורנייצ'וק (Корнейчук), בבימויו של ויסקינד. כבכורה שנייה הוצג המחזה "עמך" לשלום עליכם, בבימויו של הנריק שארה (שפירא). הבכורה נערכה ב-21 ביוני 1941; כמה שעות לאחר מכן החל מבצע ברברוסה (הפלישה הנאצית לברית המועצות), וכעבור יומיים הגיעו הכוחות הגרמנים לווילנה
תחת הכיבוש הנאצי
סגל ניצל מהרצח ההמוני שנערך ביהודי וילנה עם כיבושה על ידי הנאצים, ועם ייסוד גטו וילנה בספטמבר 1941, נשלח לגטו הקטן יותר מבין השניים שהוקמו (גטו 2); שם קיבל אותו מנדל בּאלבֶּרישסקי, מנהל מחלקה ביודנראט, לעבודה כאב-בית. באוקטובר חוסל גטו 2; במהלך חיסול הגטו שהה במסתור עם מורָה לאנגלית בשם טרוֹקמן, ולאחר ששרדו הסתננו השניים לגטו 1, שהיה עתה לגטו היחידי בווילנה. כעת התגורר סגל ברח' ארקליו 3, שבו התגוררו חשובי היודנראט והמשטרה היהודית ואח"מים אחרים, בהם יו"ר היודנראט אנטול פריד ומפקד המשטרה יעקב גנס, שהיה קרוב-משפחתו.
עם חיסול הגטו נשלח סגל למחנות העבודה באסטוניה בטרנספורט האחרון של גטו וילנה. הרכבת התעכבה כמה שעות בתחנת שאוולי, והיהודים שהיו עליה השליכו פתקאות שנועדו לעיניהם של עובדי הרכבת היהודים, על מנת שייוודע גורלם של אחיהם. באלברישסקי, שנשלח גם הוא באותו טרנספורט, סיפר בזיכרונותיו כי בעת שחנתה שם הרכבת, ניגש אליו קצין גסטפו עם פיסת נייר שעליה כיתוב ביידיש והורה לו לקרוא אותה עבורו; היה זה פתק מאת סגל, ובו כתב: "אני, ישראל סגל משאוולי, נוסע עכשיו מווילנה לאסטוניה לעבוד, ברכבת משא. בווילנה חיסלו את הגטו". באסטוניה נכלא סגל במחנה קלוגה (Klooga) ובמחנה אילינורמה (Ilinurme), שהיה מרוחק מיתר מחנות העבודה.
בגרמניה לאחר המלחמה
סגל שרד את המלחמה, ואחריה עבר לעיר מינכן שבאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, שבה התרכזה שארית הפליטה. שם היה ממייסדי תיאטרון "מיט" (ראשי תיבות: מינכענער יִידישער טעאַטער, 'התיאטרון היהודי של מינכן') – 'התיאטרון הייצוגי של שארית הפליטה' (רעפּרעזענטאַנץ-טעאַטער פֿון דער שארית-הפּליטה) שליד דירקטוריון התרבות והחינוך של הוועדה המרכזית של שארית הפליטה באזור האמריקאי בגרמניה, והיה חבר הנהלת התיאטרון ומזכיר אגודת השחקנים. בין ההצגות שהשתתף בהן הייתה העלאת המחזה "שלמה מולכו" לאהרן גלאנץ-ליילס
ב-10 באוגוסט 1946 העיד סגל במשפטי נירנברג. בתצהירו מסר אמנם כי "אני הייתי מנהל תיאטרון הגטו, שהגרמנים הכריחו אותנו לקיים"; אולם במאמר שפרסם באותה שנה בגיליון הראשון של "פֿון לעצטן חורבן" ('מן החורבן האחרון') – כתב העת לתולדות החיים היהודיים בתקופת המשטר הנאצי, שערך ישראל קפלן והופיע מטעם הוועדה ההיסטורית המרכזית שליד ועד שארית הפליטה – הודה כי האחריות לייסוד התיאטרון הייתה של יעקב גנס.
אשתו של סגל, השחקנית מירה (מרים) בלויפארב נספתה בשואה (בווילנה בראשית המלחמה או בגטו קובנה). לאחר המלחמה נישא סגל לבטי, שחקנית ילידת וילנה.
בישראל
בקיץ 1949 עלה סגל לישראל עם אשתו בעלייה ההמונית שלאחר קום המדינה והתיישב בתל אביב. בדצמבר 1950 התארגנה בתל אביב קבוצה של שחקנים, עולים חדשים ממזרח אירופה, במטרה להקים תיאטרון רפרטוארי ביידיש. אף שחלקם ידעו עברית, הוחלט על הקמת תיאטרון ביידיש כדי ליצור הזדמנויות תעסוקתיות עבור שחקנים עולים חדשים שלא השתלבו בתיאטרון העברי. סגל (פוליגלוט ששלט ב-7 שפות) היה מהשחקנים המרכזיים בלהקה, לצד דוד הארט ונתן וולפוביץ', שעמד בראשה. התיאטרון שכן בשכונת גבעת עלייה בדרום יפו. לדברי רחל רוז'נסקי, לא היה ללהקה צורך בבמאי, שכן השחקנים הכירו את התפקידים וזכרו את הבימוי של ההצגות; תיאטרון זה היה "העברה, כמעט ישירה, של תיאטרון יידיש ממזרח אירופה אל המציאות הישראלית, לא רק ברפרטואר שלו אלא גם במשחק, בבימוי ואפילו באווירה שנוצרה בו". בידי הלהקה אף עלה לגבור על התנגדות הממסד (באמצעות המועצה לביקורת סרטים ומחזות וגורמי האכיפה) לתיאטרון ביידיש, באמצעות הגשת עתירה לבג"ץ. ואולם, חרף הקשיים מצד הממסד והחברה, התיאטרון חדל מלהתקיים ב-30 ביולי 1952.
בשנת 1953 הצטרף סגל לתיאטרון "האהל", ושיחק בו עד 1956. הוא השתתף בהצגות "מנדל החוכר" לי"ל פרץ (1953) "החולה המדומה" למולייר (1953) "אדם מס' 15" לאדוארד הול (1953) "סוף העולם" למשה שמיר (1954) "הם ידעו מה רצונם" לסידני הווארד (1955) "אלדורדו" ליגאל מוסינזון (1955) "דונה גרציה" לקדיה מולודובסקי (1956)
בסוף שנות ה-50 (וייתכן שגם בשנות ה-60) פעל כמעבד ובמאי תסכיתים (בעיקר מיידיש) ב"קול ישראל", בהם "מותו של המלך ליר" למנדל מן, "אחשוורוש" לגולדפאדן ו-"איוואנוב" לצ'כוב ב-1959 השתתף בהצגה "לבדו בתוך הלילה" ליגאל מוסינזון בתיאטרון "סדן" שייסד הסופר ב-1960 הצטרף לתיאטרון זווית, ובו השתתף בהצגות "אהבה שכזאת" לפבל קוהוט (1960), "פרשת פינדוס" לפאולו לוי (1961), "הכתבנים" למוריי שיסגאל ו"שטח של הפקר" ליהודה עמיחי (1962) וב-1963 השתתף בהצגה בתיאטרון הקאמרי: "גיבורי היום" למישל דה גלדרודה
סגל שיחק בעיקר בתפקידי אופי קטנים. במרוצת שנות ה-70 השתתף במספר סרטי קולנוע ישראליים: "התמהוני" (1970), "פלוך" (1972), עיניים גדולות (1974), "מיכאל שלי" (1975) בביקורתו על הסרט "פלוך" ב"דבר" כתב זאב רב-נוף כי יתר השחקנים משלימים את אברהם חלפי, "ורובם עושים זאת היטב... ויותר מכולם ישראל סגל בתפקיד זבש. סגל הוא אחד השחקנים המקופחים בישראל. נהניתי מכל רגע בהופעתו, והצטערתי מאוד שתפקידו נגמר מהר. השחקנים – בעיקר חלפי ולא מעט גם סגל – הם הדבר השלם ביותר בסרט."
ישראל סגל היה נשוי כ-40 שנה לבטי סגל, שחקנית האהל, ובני הזוג התגוררו ברחוב גורדון בתל אביב. שנים רבות לפני מותו חלה בפרקינסון, ואשתו סעדה אותו. כשנתיים לפני מותם תרמו בני הזוג את עיזבונם האמנותי למוזיאון התיאטרון בתל אביב מיסודו של עמיתם ל"אהל" יהודה גבאי, ובו מחזות וקטעי הומור וסאטירה מראשית המאה ה-20 וכן מאמרים ביידיש על תיאטרון וספרות שפרסם סגל בעיתונות של יוצאי המחנות.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
דוכסות שטיריה
דוכסות שטיריה Steiermark הייתה דוכסות הממוקמת בדרום אוסטריה המודרנית ובצפון סלובניה. היא הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה עד לפירוקה ב-1806 ונחלת כתר בציסלייטניה של אוסטריה-הונגריה עד לפירוקה בשנת 1918.
היסטוריה
הדוכסות הוקמה על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה בשנת 1180 כאשר העלה את מרקיזות שטיריה לדרגת דוכסות שווה עם קרינתיה ובוואריה השכנות, לאחר נפילת הדוכס הבווארי היינריך האריה מוקדם יותר באותה שנה. המרקיז אוטוקאר הרביעי הפך בכך לדוכס הראשון של שטיריה וגם האחרון לשושלת אוטוקאר העתיקה. מאחר שלאוטוקאר לא היו יורשים, בשנת 1186 הוא חתם על הסכם גורגנברג עם בית באבנברג האדיר, שליטי אוסטריה מאז 976, שהם ישלטו לאחר מכן על שתי הדוכסויות באיחוד אישי. עם מותו בשנת 1192 נפלה שטיריה כפי שנקבע לידי הדוכס לאופולד החמישי מאוסטריה לבית באבנברג. הבאבנברגים האוסטרים נכחדו בשנת 1246, כאשר הדוכס פרידריך השני נהרג בקרב נגד בלה הרביעי של הונגריה. שטיריה, שהייתה נחלה אימפריאלית פנויה, הפכה להיות מחלוקת בין הנחלות השכנות. היא עברה במהירות לידי מלכי הונגריה בשנת 1254, עד שאוטוקאר השני, מלך בוהמיה כבש אותה, כשהוא מנצח בקרב קרסנברון בשנת 1260. מכיוון שהמלך אוטוקאר השני התחתן עם אחותו של הדוכס האחרון מרגרט, הוא תבע תביעה הן לאוסטריה והן לשטיריה. הדבר זכה להתנגדות עזה מצד המלך הגרמני רודולף הראשון שנבחר זמן קצר קודם לכן, שטען שהדוכסות היא נחלה גנובה. רודולף ניצח לבסוף את אוטוקאר בקרב מרכפלד בשנת 1278, תפס את אוסטריה ושטיריה והעניק אותם לבניו אלברט הראשון ורודולף השני.
בית הבסבורג העמיד לשטיריה דוכסים משושלתם מאותה נקודה ואילך. אולם, הדוכסות הופרדה מאוסטריה בשנת 1379 באמנת נויברג, שלאחריו שטיריה, קרינתיה, וCarniola יצרו את אוסטריה הפנימית בשטח שנשלט על ידי צאצאי לאופולד השלישי, שמגוריהם בגראץ. בשנת 1456 הם הגדילו משמעותית את שטח שטיריה על ידי רכישה מחודשת של אחוזות צלייה שבשטיריה התחתונה. שתי הדוכסויות נשלטו שוב באיחוד אישי, כאשר נכדו של לאופולד פרידריך החמישי ירש את אוסטריה בשנת 1457. בשנת 1496 בנו של פרידריך מקסימיליאן הראשון חתם על צו לגירוש כל יהודי שטיריה, אשר לא הורשו לחזור לגראץ עד 1856. בשנת 1512 הצטרפה הדוכסות לחוג האוסטרי של האימפריה.
ענף צעיר של ההבסבורגים שלט על שטיריה משנת 1564. תחת הארכידוכס קרל השני מאוסטריה הפנימית, גראץ הפך למרכז של הרפורמציה הנגדית, שזורז על ידי הישועים באוניברסיטת גראץ שהוקמה בשנת 1585 והמשיכה תחת בנו של קרל, הארכידוכס פרדיננד השני, שהפך לשליט היחיד בכל אדמות התורשה ההבסבורגיות והקיסר הרומי הקדוש בשנת 1619. האוכלוסייה הפרוטסטנטית גורשה, כולל האסטרונום יוהאנס קפלר בשנת 1600. בינתיים, בזמן הפלישות העות'מאניות במאות ה-16 וה-17 לאחר קרב מוהאץ' בשנת 1526, הארץ סבלה קשות והתפוררה. הטורקים נכנסו לשטיריה כמעט עשרים פעמים; כנסיות, מנזרים, ערים וכפרים נהרסו ונבזזו, בעוד האוכלוסייה נהרגה או נמכרה לעבדות. שטיריה נותרה חלק מהמלוכה ההבסבורגית ומשנת 1804 הייתה שייכת לאימפריה האוסטרית. את פיתוח הדוכסות קידמו באופן נחרץ יוהאן, ארכידוכס אוסטריה, אחיו הצעיר של הקיסר פרנץ הראשון, שהקים בשנת 1811 את "יוהאניאום", קודמו של אוניברסיטת גראץ לטכנולוגיה, ואת אוניברסיטת לובן בשנת 1840. הוא גם העביר את בניית מסילת זמרינג למירצצושלאג וקו הרכבת הדרומית האוסטרית מווינה לטריאסטה הושלמה בשנת 1857, מה שהגביר את כלכלת שטיריה. במהלך הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, הדוכסות הוגדרה כנחלת כתר לחלק ציסלייטניה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, ואילו יחד עם עליית הלאומנות הסכסוך בין האוכלוסייה הגרמנית והסלובנית הלך והתעצם.
עם התמוטטות אוסטריה-הונגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה, אוסטריה הגרמנית כללה את כל החלק האוסטרי בציסלייטניה עם אוכלוסייה משמעותית דוברת גרמנית, כולל חלקים נרחבים מדוכסות שטיריה, בעוד שהחלק הסלובני התחתון הצטרף למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים. עימותים מזוינים התעוררו במיוחד סביב העיר הרב לשונית מריבור (מרבורג), עד שעל פי חוזה סן-ז'רמן בשנת 1919 נחלקה הדוכסות לשעבר על פי קווים אתניים, כאשר שני שלישים משטחה (שנקרא אז שטיריה העליונה) כולל בירת הדוכסות גראץ נשארו באוסטריה, ואילו השליש הדרומי בשטיריה התחתונה עם מריבור עברה לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, והפכה בסופו של דבר לחלק מסלובניה המודרנית.
דמוגרפיה
בשנת 1910 כללה אוכלוסיית שטיריה:
שושלות שונות
אוטקארים
בית באבנברג
בית פשמישל
בית ארפאד
בית הבסבורג
קו לאופולדיני
קוניגונדה מאוסטריה
קוניגונדה מאוסטריה (16 במרץ 1465 - 6 באוגוסט 1520), חברה בבית הבסבורג, הייתה דוכסית בוואריה בשנים 1487–1508, על ידי נישואיה לאלברכט הרביעי, דוכס בוואריה.
ראשית חייה
קוניגונדה נולדה בווינר נוישטאדט, הרביעית מתוך חמישה ילדים לקיסר פרידריך השלישי ואשתו לאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, בתו של דוארטה, מלך פורטוגל. עם זאת, רק היא ואחיה הבכור מקסימיליאן שרדו עד לבגרות. היא גדלה בווינר נוישטאדט ובחצר אוסטריה הפנימית בגראץ שבשטיריה, שם גדלה באווירה לא פורמלית ופתוחה, ללא נימוסי חצר נוקשים. בניגוד לפרקטיקה הקודמת, היא למדה לא רק לקרוא, לכתוב ולרקום, אלא גם קיבלה הדרכה ברכיבה וציד, אסטרונומיה ומתמטיקה.
משפחתו של קוניגונדה עזבה את המעון הקיסרי בהופבורג בווינה לאחר ריבים ממושכים עם אחיו הצעיר של פרידריך, אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה. אף על פי שאלברכט מת באופן בלתי צפוי בשנת 1463 והקיסר הכריז על שלום כללי בלנדפרידן, נמשכו פעולות איבה חמושות בארצות אוסטריה.
כמו רוב בנות משפחות המלוכה, מאז שנותיה הראשונות קוניגונדה הייתה מעורבת בתככים הפוליטיים של תקופתה. בשנת 1470 ביקש המלך ההונגרי מתיאס קורווינוס את ידה; אולם הקיסר פרידריך, יריב על כתר אישטוואן הקדוש וגם על ארצות הכתר הבוהמי, סירב לו. כאשר אמה נפטרה בשנת 1467, הוצגה קוניגונדה לצידו של אביה בגיל חמש עשרה, בשנת 1480, במהלך ביקורו של הדוכס גאורג, דוכס בוואריה, המכונה "העשיר", בבית המלוכה של פרידריך בווינה. גאורג חונך בדוכסות בוואריה-לנדסהוט ולאחר החגיגות נשלחה קוניגונדה לרוזן אולריך השלישי פון גראבן לגראץ למען ביטחונה; אולם לאחר שהתגלתה מזימה נגד הקיסר, הוא עבר ללינץ ושלח את קוניגונדה לחצר רוזנות טירול באינסברוק עם הארכידוכס זיגיסמונד מאוסטריה, בן דודו הראשון של פרידריך.
דוכסית בוואריה-מינכן
באינסברוק פגשה קוניגונדה את בן דודו של הדוכס גאורג, אלברכט הרביעי, אז שליט בוואריה-מינכן ומבוגר ממנה בכ-18 שנים, והיא נישאה לו ב-2 בינואר 1487. אביה נתן תחילה את הסכמתו, אולם כאשר כוחותיו של אלברכט כבשו את העיר הקיסרית רגנסבורג, הוא שינה את דעתו. בני הזוג נישאו במעון אינסברוק הופבורג, בניגוד לרצונו של אביו של קוניגונדה. אחיה מקסימיליאן תיווך בינה לבין הקיסר פרידריך; הוא הצליח למנוע חרם קיסרי.
קוניגונדה הלכה אחרי בעלה לבוואריה ושימשה כעוצר משותף לבנם הבכור וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה. למרות התפטרותה מבית המשפט הקיסרי, היא ניסתה להשפיע על הפוליטיקה של המדינה כאשר פעלה לטובת זכויות בניה הצעירים. היא נשארה בקשר הדוק עם אחיה, הקיסר מקסימיליאן הראשון, ועם שליטים וקרובי משפחה אחרים באירופה.
לאחר מותו של אלברכט בשנת 1508 הצטרפה מאוחר יותר למנזר פוטריך שאותו העדיפה והתגוררה בו עד מותה בשנת 1520.
משפחתה
ב-2 בינואר 1487 התחתנה קוניגונדה עם אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
ווקסהול מוטורס
ווקסהול מוטורס (באנגלית: Vauxhall Motors) היא חברת ייצור והפצת כלי רכב בריטית שבסיסה בלוטון שבבדפורדשייר שהייתה חברת-בת של חברת ג'נרל מוטורס. חברת הבת השנייה של ג'נרל מוטורס הייתה אופל הגרמנית, שתיהן מייצרות מכוניות כמעט זהות אבל הלוגו שונה. כיום ווקסהול היא מותג הרכב השני בגודלו בבריטניה. משנת 2017 שייכת, כמו החברה האחות אופל, לקבוצת PSA הצרפתית (פג'ו, סיטרואן, DS).
החברה מייצרת ומוכרת מכוניות נוסעים ורכבים מסחריים תחת המותג "ווקסהול", ובעבר מכרה גם רכב כבד: אוטובוסים ומשאיות, תחת המותג "בדפורד".
היסטוריה
ווקסהול נוסדה ב-1857 בידי אלכסנדר וילסון, בשכונת ווקסהול ברובע למבת' בלונדון כחברה לייצור מערכות הנעה ימיות. החברה נרכשה בשנת 1863 על ידי אנדרו בטס בראון, וב-1903 החלה בייצור מכוניות. מ-1925 הייתה החברה בבעלות ג'נרל מוטורס ומ-2017 בבעלות PSA.
ב-1930 הוקמה "בדפורד" כחברת בת של ווקסהול, במטרה לייצר כלי רכב מסחריים.
בזמן מלחמת העולם השנייה הפסיקה החברה לייצר כלי רכב, וייצרה טנק שהיה קרוי "טנק צ'רצ'יל". נבנו יותר מ-5,600 יחידות. בתום מלחמת העולם השנייה התחדשו ייצור מכוניות נוסעים.
שיווק ווקסהול בישראל
חברת ווקסהול מוטורס שיווקה בישראל מספר דגמים, החל משנות הארבעים של המאה ה-20. משנות החמישים ועד שנות השבעים, שווקו מספר דגמים על ידי "חברת המזרח למכוניות ומסחר", באולמות תצוגה בתל אביב, חיפה וירושלים. הדגמים הדומיננטיים היו: ווקסהול ויקטור ו- ווקסהול ויוה. לדוגמה: מחירה של הווקסהול ויוה המסחרית בשנת 1966 היה 11,995 ל"י. בשנת 1962 מכרה "חברת המזרח למכוניות" 350 רכבי ווקסהול.
בשנות החמישים שימשה מכונית ווקסהול קטנה כרכב השרד של דוד בן-גוריון, שהחליפה לפי בקשתו רכב מפואר מדגם קרייזלר.
יחסי טובאלו–ניו זילנד
יחסי טובאלו–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין טובאלו לבין ניו זילנד.
היסטוריה
בין טובאלו לבין ניו זילנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. שתי המדינות הן חברות בארגון האומות המאוחדות, בחבר העמים הבריטי ובפורום מדינות האוקיינוס השקט. בשתי המדינות שולט אותו המונרך, זה של הממלכה המאוחדת.
ניו זילנד מעניקה סיוע לטובאלו המתמקד בעיקר בעזרה במציאת מקורות כלכלה ובהכשרת והכנת אנשי טובאלו לשינויי האקלים העתידים להשפיע על המדינה.
הלמוט ראוקה
לאחר המלחמה היגר ראוקה לקנדה באופן חוקי בשנת 1950. הוא הפך לאזרח קנדי בשנת 1956 תחת שמו-שלו והחל בקריירה עסקית מצליחה. בגיל שבעים ושלוש הואשם על ידי הרשויות בקנדה בסיוע לרצח 10,500 אנשים, 43 שנה קודם לכן בקובנה.
ביוגרפיה
ראוקה נולד בטריב (Trieb), פלקנשטיין (Falkenstein), ממלכת סקסוניה. אביו אלברט ראוקה היה יליד אוסטריה ואמו אלמה לבית וולף הייתה ילידת טריב. ראוקה היה חניך בבית החרושת לטקסטיל "פלאואן" (Plauen). הוא הפך לשוטר בשנת 1928 ושירת במשטרת הסדר ("Ordnungspolizei"). ב-1931 הצטרף ל. בשנת 1935 הועבר לקריפו ("Kriminalpolizei") והצטרף לאס אס, פנקס חבר מספר 290 335. הוא הגיע לקובנה ב-3 ביולי 1941 במהלך מבצע ברברוסה עם יחידת האס אס של "איינזצגרופה A". ראוקה שיקר לפקידים הקנדים שחקרו אותו וטען שנסע לקובנה כעבור חצי שנה – בפברואר או במרץ 1942. זאת כדי להימנע מקישורו לטבח יהודי קובנה.
ב-13 בדצמבר 1950 הגיע ראוקה מברמרהאפן שבגרמניה לסנט ג'ון, ניו ברנזוויק, קנדה, על סיפונה של האונייה הקנדית Beaverbrae. הוא לא שינה את שמו אלא החליף את שמותיו. הלמוט אלברט הפך לאלברט הלמוט. היה בכך די כדי למנוע את חשיפתו כפושע מלחמה בשלושים השנים הבאות. המשטרה הגרמנית חיפשה אותו מאז 1961. עם זאת, הצו הגרמני למעצרו הוצא כעבור עשרים שנה ב-16 ביולי 1982. בצו התבקשה הסגרתו של ראוקה מקנדה. ראוקה הואשם בכך ששלח למוות 11,584 אנשים בתקופה שבין 18 באוגוסט 1941 ל-25 בדצמבר 1943. בצו צוינו כמה פשעי מלחמה, כולל רציחות של 534 יהודים מהגטו, רציחות שבוצעו ב-18 באוגוסט 1941 בפורט הרביעי בקובנה מעל תעלה שנחפרה מראש. ראוקה הוסגר מקנדה והוטס לפרנקפורט ב-20 במאי 1983. הוא נפטר מסרטן ב-29 באוקטובר 1983, בעודו ממתין למשפט במעצר.
מיהאי סילאגי
מיהאי סילאגי, רוזן הורוגסג (בהונגרית: Horogszegi gróf Szilágyi Mihály, בערך 1400–1460 איסטנבול) היה אציל ומצביא הונגרי, עוצר ממלכת הונגריה בשנת 1458. כונה לפעמים "מיכאל השחור" (Michael Niger). הטורקים קראו לו "איספילאק". אחותו, ארז'בט (אליזבט) סילאגי נישאה ליאנוש הוניאדי. מיהאי סילאגי נאבק לצד גיסו, יאנוש הוניאדי, נגד הטורקים העות'מאנים. השתתף, בין השאר, גם בקרב ורנה, בקרב קוסובו משנת 1448, וב-1456 במצור בלגרד. נשא בתארים "באן של מאצ'ווה" (בסרביה) ו"קפטן של בלגרד".
מלחמה פנימית בטרנסילבניה
ב-16 במרץ 1457 הוצא להורג בנו של יאנוש הוניאדי על ידי אנשים המקורבים למחנה היריב למלך, בראשות שליט טרנסילבניה מיקלוש אוילאקי והפלטין לאסלו גאראי. כך נפתח עימות בין הללו למחנה של משפחת הוניאדי, בראשותו של מיהאי סילאגי ואלמנתו של יאנוש, אליזבט.. בקיץ 1457 דיכא סילאגי מרד בעיר ביסטריצה שבטרנסילבניה, אך בהמשך נאלץ להתמודד עם כוחות הסקלרים בראשות עם אוזבאלד רוז'גוני, שנתמך על ידי המלך ההונגרי ועל ידי הערים הסקסוניות. ב-9 באוקטובר 1457 הטיל סילאגי מצור זמני על סיביו, אחר כך קבע את מושבו בסיגישוארה. ולאד המשפד תמך בסילאגי, בין השאר בגלל שבערים הסקסוניות מצאו מקלט ותמיכה יריביו, הטוענים לכתר וולאכיה. בסופו של דבר, נחתם ב-23 בנובמבר 1457 הסכם שביתת נשק בסיגישוארה, בנוכחות נציגים של הסקסונים ושל משלחת מוולאכיה.
העלאתו של מתיאש הוניאדי לכס המלכות
אחרי שב-23 בנובמבר 1457 מת מלך הונגריה, אולאסלו (ולדיסלב) החמישי, מונה מיהאי סילאגי ב-1458 לעוצר ממלכת הונגריה, עד שאחיינו, מתיאש הוניאדי, עלה לכס המלכות. סילאגי הציל את מתיאש בן ה-16 מהכלא של משפחת גאראי בבודה, וכן הוא העביר את שאריות גופתו של יאנוש הוניאדי מבלגרד לקתדרלה ע"ש מיכאל הקדוש באלבה יוליה, בה נקברו ליד קבר אביו, ואיק (וויקו). מתיאש הכיר לסילאגי תודה ומינה אותו רוזן של ביסטריצה.
חידוש המאבק בטורקים; הסכסוך עם מתיאש
בעקבותיו של יאנוש הוניאדי, המשיך מיהאי סילאגי להיאבק בטורקים. ב-1458, הוא יצא יחד עם המלך מתיאש הצעיר, לעצור את האקינג'י שפלשו לדרום הונגריה, וגירש אותם. שניהם נכנסו לבלגרד בראש שלושת אלפים לוחמים וניסו לגייס שם צבא של צלבנים, אך הללו היו ברובם במצב מרושל ובלתי מאורגנים. בחדשים הבאים המלך מתיאש מרד בחסות דודו והדיח את סילאגי מתפקיד המושל של הונגריה, שהעניק לו עם עלייתו לכס המלכות. סילאגי ניסה להתמרד ונעצר בתחילת אוקטובר 1458..
קישורים חיצוניים ומקורות
Ştefan Andreescu ''Vlad Ţepeş între legendă şi adevăr istoric. Editura enciclopedică, Bucureşti, 1998''
ארל ריי טומבלין
ארל ריי טומבלין (באנגלית: Earl Ray Tomblin; נולד ב-15 במרץ 1952) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל ה-35 של מדינת וירג'יניה המערבית בין השנים 2010–2017. טומבלין, חבר המפלגה הדמוקרטית, היה חבר הסנאט של וירג'יניה המערבית במשך 31 שנה בשנים 1980–2011, מהן היה נשיא הסנאט מאז 1995. מתוקף תפקיד זה החליף את המושל ג'ו מנצ'ין כאשר זה התפטר ב-2010, ומשם נבחר באופן רשמי למושל המדינה.
ביוגרפיה
טומבלין נולד במחוז לוגאן השוכן במערב וירג'יניה המערבית, בנם של פרדה מ. (לבית ג'ארֶל) וארל טומבלין. אמו הייתה בת 18 כשנולד. לטומבלין תואר ראשון מאוניברסיטת וירג'יניה המערבית, שם היה חבר באחווה קפא אלפא ולאחר מכן החל לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת מרשל. בשנת 1974 נבחר טומבלין לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית, ובשנים 1974 ו-1978 נבחר מחדש. בבחירות 1980 נבחר לראשונה אל הסנאט המדינתי, הבית העליון בבית המחוקקים של וירג'יניה המערבית, כנציג מחוז הבחירה השביעי. לאחר מכן נבחר מחדש כל ארבע שנים עד היבחרו למושל.
ב-3 בינואר 1995 נבחר טומבלין לנשיא ה-48 של הסנאט של וירג'יניה המערבית. עם כהונתו בת 17 שנים, הוא נשיא בסנאט בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר בהיסטוריה של וירג'יניה המערבית. בשנת 2000, כאשר הוכנס תיקון לחוקת המדינה בה הוגדר נשיא הסנאט גם כנושא תואר הכבוד "סגן המושל", נהפך טומבלין לסגן המושל הראשון במדינה. מחוז הבחירה אותו ייצג חלש על המחוזות בון, לינקולן, ויין, ולוגאן.
טומבלין הפך למושל וירג'יניה המערבית דה פקטו כאשר המושל ג'ו מנצ'ין התפטר מתפקידו משנבחר למלא את מקומו של רוברט בירד המנוח בסנאט של ארצות הברית. טומבלין הוא האדם הראשון שכיהן כמושל בפועל תחת החוקה הנוכחית של וירג'יניה המערבית. בעודו מושל בפועל, שמר טומבלין גם על התואר נשיא הסנאט, לפי חוקת המדינה. עם זאת, הוא לא השתתף בעסקי חקיקה או עמד בראש הסנאט בזמן שהוא ממלא מקום המושל.
ב-2011 הצהיר טומבלין על רצונו להתמודד באורח רשמי לתפקיד המושל. בעקבות פסק דין של בית המשפט העליון לערעורים של וירג'יניה המערבית ב-18 בינואר 2011, נקבעו בחירות מיוחדות לתפקיד המושל ב-4 באוקטובר 2011. טומבלין ניצח תחילה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית שם גבר על ששה מתמודדים אחרים, בעוד איש העסקים ביל מלוני נבחר למועומד המפלגה הרפובליקנית. טומבלין העפיל לבחירות הכלליות וניצח את מלוני. הוא הושבע לתפקיד המושל ב-13 בנובמבר 2011. מיד לפני השבעה כמושל, התפטר טומבלין רשמית הן מנשיאות הסנאט והן מהסנאט עצמו.
טומבלין התמודד לכהונה מלאה בבחירות 2012, וניצח את מלוני בהתמודדות חוזרת. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הביע את תמיכתו בעמיתתו הדמוקרטית הילרי קלינטון. טומבלין הוא מתנגד להפלות. על אף זאת, במרץ 2014 הטיל טומבלין וטו על הצעת חוק שאסרה על הפלות בווירג'יניה המערבית לאחר 20 שבועות היריון, בנימוק כי האיסור מעלה בעיות חוקתיות. במרץ 2015 שוב הטיל טומבלין וטו על הצעת החוק; עם זאת, הווטו שלו נדחה בידי בית המחוקקים המדינתי. סקר שנערך במאי 2013 בידי האסטרטג הרפובליקני מארק בלנקנשיפ הראה ששיעור התמיכה בטומבלין עמד על 69%, ללא שינוי לעומת חודשיים קודם לכן.
נקר אדמוני
נקר אדמוני (שם מדעי: Micropternus brachyurus) הוא מין של עוף ממשפחת הנקריים והוא המין היחידי בסוגו, אף שבעבר השתייך לסוג הנאוטרופי Celeus. הוא מצוי בטבע בתת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה.
ארל ריי טומבלין
ביוגרפיה
כהונתו של טומבלין תמה בינואר 2017, ומאז פרש לגמלאות.
נקר אדמוני
תיאור
נקר זה מגיע לאורך של 25 ס"מ ללא הבדלים גדולים בין הזכרים לנקבות. צבעו אדמוני עם נוצות כנפיים וזנב חומות-אדמוניות ובעלי פסים כהים לאורכם. הנקר בעל ראש גדול, מקור אפור וחד ועיניים שחורות והרגליים שלו מפוצלות כדי לעזור ביציבה אנכית. חלק מהתת-מינים בעלי פסים אדומים מתחת לעיניים ולראשו כרבולת קטנה אך זקורה. הנקר הוא טפסן עצים מומחה ובעל יכולת לספוג זעזועים ממהלומות ראשו בעצים.
Tell Me You Love Me (שיר)
"Tell Me You Love Me" (בעברית: תגיד לי שאתה אוהב אותי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית דמי לובאטו. השיר יצא לאור תחת הוצאת חברות התקליטים הוליווד רקורדס, איילנד רקורדס, וסייפהאוס רקורדס ב-24 באוגוסט 2017 כסינגל השיווקי הראשון מאלבומה השישי של לובאטו בעל אותו השם. ב-14 בנובמבר 2017 יצא השיר לאור כסינגל השני והאחרון מהאלבום.
נקר אדמוני
תיאור
הנקר חי בטבע ביערות שונים, שיחיות וביערות גשם לאורך תת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה בין הודו לאיי אינדונזיה.
הוא פעיל יום החי לרוב בגפו וניזון הן מלשד של צמחים כמו Bombax אך בעיקר מחרקים כמו נמלים. נקר זה אוהב במיוחד את נמלים אורגות או נמלי לבובית אותם הוא מלקט בלשונו הארוכה.
הנקר מקנן לעיתים קרובות בתלי נמלי לבובית, אותם הם פורצים במקורם כדי שישמש כמקום קינון מוגן ובו הנקבה מטילה 2 ביצים לבנות ועליהם דוגרת במשך 12 עד 14 ימים.
גומפוטריה
גומפוטריה (שם מדעי: Gomphotaria; משמעות שמו: "אריה ים-ניבתני לוחמני") הוא סוג נכחד של טורף ימי ממשפחת הניבתניים שחי במימי האוקיינוס השקט לחופי אמריקה הצפונית. הוא חי בתקופת המיוקן, לפני 7.2 עד 5.3 מיליון שנה מזמננו.
יונק זה התגלה לחופי קליפורניה, סמוך לחופי לוס אנג'לס והורכבו ממספר עצמות. הוא הוגדר בשנת 1991 בידי החוקרים בארנס וראשקי (Barnes & Rashke). סוג זה הוא מונוטיפי ובו מין בודד: Gomphotaria pugnax. מאובניו מוצגים בימינו במוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס.
הגומפוטריה היה יונק שוכן ימים גדול הדומה לניבתן והיה מאבותיו. כמותו היה בעל ארבעה ניבים בשתי הלסתות, אשר שימשו לעקירת צדפות ושאר רכיכות לאכילה לאורך החופים של קליפורניה, בהם התגלו ממצאיו. עם זאת, בניגוד לניבתן המודרני היו ניביו קצרים יותר ופחות דומים לחטים. למעשה, דמה יותר הגומפוטריה במבנה גופו וגולגולתו לאריה ים מאשר לניבתן. עם זאת, פעולות האכילה שלו גרמו לשחיקה מתמשכת של השיניים, מה שאולי גרם לגדילתם אצל הניבתן המודרני.
הגומפוטריה היה גדול יותר מרוב אריות הים, אך קטן מהניבתן המודרני, וייתכן שחי בלהקות לאורך החופים.
יחסי פינלנד–קזחסטן
יחסי פינלנד–קזחסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת פינלנד לבין רפובליקת קזחסטן.
היסטוריה
היחסים בין רפובליקת פינלנד לרפובליקת קזחסטן כוננו ב-13 במאי 1992, מיד לאחר עצמאות קזחסטן מברית המועצות.
פינלנד קידמה שיתוף פעולה במסגרת האיחוד האירופי עם קזחסטן ומדינות מרכז אסיה בתקופת נשיאותה ב-2006 וקידמה שיתוף פעולה ביטחוני, דמוקרטיזציה של מדינות האזור, ושמירה על זכויות האדם בהתאם לעקרונות הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה. פינלנד קידמה את השתתפותה של קזחסטן בארגון, והכניסה אותה למספר ועדות. בשנת 2009 יצא מסמך המפרט את כל ההכנות של קזחסטן לקראת היותה יושבת הראש של הוועדה הכלכלית-סביבתית בשנת 2010.
קשרים תחבורתיים
בשנת 2017 פתחה פינאייר קו עונתי בין אסטנה להלסינקי. השגריר הפיני בקזחסטן התייחס למהלך ואמר כי הוא מקווה שהקשר החדש יגביר את הקשרים העסקיים בין המדינות.
הלורד הראשון של האדמירליות
הלורד הראשון של האדמירליות (באנגלית: First Lord of the Admiralty) היה תפקיד מיניסטריאלי בבריטניה. הלורד הראשון של האדמירליות עמד בראש מועצת הלורדים האדמירלים (Lords Commissioners of the Admiralty), שהייתה הגוף שפיקד על הצי הבריטי. בתהליך שהחל במאה ה-17 קיבלה מועצת הלורדים האדמירלים את תפקידיו ההיסטוריים של "הלורד האדמירל העליון" (Lord High Admiral), המפקד על הצי הבריטי מאז המאה ה-15. מאז המאה ה-18 לא שימש אף אדם בתפקיד "הלורד האדמירל העליון", וסמכויותיו נותרו בידי המועצה, שבראשה עמד הלורד הראשון של הימייה.
מועצת הלורדים האדמירלים הייתה מורכבת מאזרח, חבר קבינט, שכונה "הלורד הראשון של האדמירליות", ומתחתיו מועצה המורכבת מקצינים משרתים, ופוליטיקאים, כאשר הרוב במועצה תמיד הורכב מקצינים מקצועיים. הסמכות המקצועית העליונה כונתה "הלורד הימי הראשון" (First Sea Lord). ב-1911 מונה לתפקיד הלורד הראשון של האדמירליות וינסטון צ'רצ'יל ושימש בו במלחמת העולם הראשונה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה שוב לתפקיד זה.
ראובן פיינשטיין
הרב שלום ראובן פיינשטיין (נולד באוגוסט 1937) הוא פוסק הלכה וראש ישיבה אמריקאי-אורתודוקסי. בנו של הרב משה פיינשטיין. משמש ראש ישיבת סטטן איילנד, שלוחת מתיבתא תפארת ירושלים בסטטן איילנד.
ביוגרפיה
נולד בארצות הברית, הצעיר מארבעת ילדיהם של הרבנית שימה והרב משה פיינשטיין והיחיד מביניהם שנולד לאחר שהיגרו לארצות הברית מרוסיה.
הוא למד אצל אביו ובמוסדות לימוד אורתודוקסים אחרים בארצות הברית ובשנת 1966, ה'תשכ"ו, חבר לאביו בהקמת ישיבת סטטן איילנד. מאז הוא מכהן כראש הישיבה שם, שהיא שלוחת מתיבתא תפארת ירושלים. בראש הקמפוס הישן של הישיבה עמד עד לפטירתו אחיו הגדול, הרב דוד פיינשטיין.
הרב פיינשטיין מצוטט רבות כמקור למסורות פסיקה הלכתית בשם אביו שהיה נחשב לאחד מגדולי פוסקי ההלכה החרדים לאחר השואה, בארצות הברית ובעולם כולו. הקים יחד עם אחיו וגיסו הרב משה דוד טנדלר זכרונם לברכה, את המכון המוציא לאור את כתבי אביו: "אגרות משה", "דברות משה" ו"דרש משה". חיבר את הספר "פרקי שלום" על פרקי אבות.
הרב פיינשטיין פעיל בתחום הגיור וההקפדה על גיור אורתודוקסי כשר בארצות הברית ובעולם, במסגרת פעילותו זו כיהן כנשיא ועד ההלכה של ארגון "נצח משפחת ישראל" עד סגירתו, ומאז 2011 הוא נשיא ועד ההלכה של ארגון "תפארת בית ישראל".
הרב פיינשטיין היה נשוי לחוה שרה. ביולי 2018 עברו הרב פיינשטיין ואשתו תאונת דרכים קשה, בה נספתה אשתו.
לא יוצא למסיבות
לא יוצא למסיבות הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי מרגי. השיר יצא לאור ב-28 באפריל 2020, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברות התקליטים Mobile1 Music וגאגא בוקינג.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מרגי בשידור חי ב-28 באפריל 2020, בסמוך לצאתו של הסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לשמוע את להיטו של מרגי, "הזוג הזה". בהמשך הקליפ, ניתן לראות את מרגי במקומות שונים יחד עם רקדניות. הקליפ הופק וצולם יחד עם במאים מלוס אנג'לס במצלמת פילם. עלות הפקת הקליפ מוערכת בכמאות אלפי שקלים.
תוך פחות משבוע, צבר הקליפ למעלה ממיליון צפיות. נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-2 מיליון.
ביקורת
השיר סוקר על ידי מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי, שנתן לשיר ציון של שלושה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה, והגדיר אותו כ"עוד להיט מתכוונן למקומות הכי ראש צעיר מיינסטרימי, מחפש את הדרך לפלייליסט הקליט, לא משהו אותנטי מעצמו."
הצלחה
השיר הופיע לראשונה במקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט, ובכך הפך לשירו השני של מרגי אשר עשה זאת, בעוד הראשון היה "הזוג הזה". נכון ל-24 במאי, שהה השיר במצעד כ-3 שבועות. במצעד הרשמי של גלגלצ הופיע השיר לראשונה במקום ה-6 והגיע בשיאו למקום ה-1, תוך ששהה במצעד כארבעה שבועות.
עם יציאתו, נכנס השיר אל המקום ה-126 במצעד שירי הספוטיפיי השבועי, תוך שהצליח לצבור למעלה מ-20,000 השמעות באותו השבוע. בשיאו, הגיע השיר למקום ה-65 במצעד, תוך שהצליח לצבור למעלה מ-30,000 השמעות באותו השבוע. נכון למאי 2020, הצליח השיר לצבור שם למעלה מ-120 אלף השמעות.
פרד רוזנר
פרד רוזנר (באנגלית: Fred Rosner; נולד ב-3 באוקטובר 1935) הוא רופא יהודי-אמריקאי יליד גרמניה. פרופסור לרפואה בבית הספר לרפואה במאונט סיני, ומנהל המחלקה לרפואה במרכז בית החולים קווינס. יו"ר הוועדה לאתיקה רפואית של מדינת ניו יורק. מומחה לאתיקה רפואית יהודית ולכתבי הרפואה של הרמב"ם.
קורות חיים
רוזנר נולד וגדל בברלין, גרמניה. בגיל שלוש, הוא ואחיו היו על סירות הקינדר-טרנספורט האחרונות לבריטניה. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה היגר רוזנר לארצות הברית והיה סטודנט לתואר ראשון בישיבה יוניברסיטי. הוא הוסמך לתואר דוקטור במכללה לרפואה של אלברט איינשטיין, וסיים את לימודי התואר הראשון בשנת 1959.
פרסים והוקרה
רוזנר הוא דיפלומט של המועצה האמריקאית לרפואה פנימית ומוסמך על ידי המועצה בהמטולוגיה. בין פרסיו הרבים ניתן למנות את פרס איזק הייס, MD, של איגוד הרפואה האמריקני, ואת פרס MD עבור ג'ון בל, "מנהיגות באתיקה ומקצועיות"; פרס הזיכרון של ברנרד רוול מטעם עמותת בוגרי מכללות הישיבה על "הישגים מכובדים באמנויות ומדעים;" ופרס לורנס ד'רדווי למצוינות בכתיבה רפואית מטעם האגודה הרפואית בניו יורק.
ספריו ומאמריו
רוזנר פרסם שמונה ספרים על אתיקה רפואית יהודית, כולל רפואה מודרנית ואתיקה יהודית (Ktav, 1991); רפואה ומשפט יהודי I, II ו-III (ג'ייסון ארונסון, 1990 ו-1993); חלוצי האתיקה הרפואית היהודית (ג'ייסון ארונסון, 1997); ואתיקה ביו-רפואית ומשפט יהודי (Ktav, 2001). הוא גם תרגם את שבעת הכרכים של האנציקלופדיה ההלכתית מעברית לאנגלית כאנציקלופדיה לאתיקה רפואית יהודית.
ספריו האחרים כוללים: תרגום לאנגלית לעבודת העיון הקלאסית של יוליוס פרוס, רפואה מקראית ותלמודית (הודפסה מחדש ב-1993); והאנציקלופדיה לרפואה במקרא ובתלמוד (ג'ייסון ארונסון, 2000). הוא גם המתרגם והעורך של כתבי הרפואה של הרמב"ם (שבעה כרכים בהוצאת המכון לחקר הרמב"ם, חיפה); אנציקלופדיה רפואית של הרמב"ם (ג'ייסון ארונסון, 1998); ומורשתו הרפואית של הרמב"ם (1998).
הוא פרסם גם כמעט 800 מאמרים ו-39 פרקים בספרים על כל ההיבטים של האתיקה הרפואית היהודית וההיסטוריה הרפואית היהודית, ועל נושאים רבים הקשורים להמטולוגיה המיוחדת שלו, כולל לוקמיה ואנמיה, אימונולוגיה ורפואה כללית.
רוזנר היא רשות ידועה ברחבי העולם בנושא אתיקה רפואית, לאחר שהרצה רבות בנושא אתיקה רפואית יהודית ברחבי ארצות הברית ושימש כפרופסור אורח או כמרצה בישראל, אנגליה, צרפת, גרמניה, מקסיקו, קנדה, הולנד, דרום אפריקה, ניו זילנד ואוסטרליה.
פטריק דבואה
פטריק דבואה (Patrick Desbois; נולד ב-26 ביוני 1955) הוא כומר קתולי צרפתי, ראש "המשרד הלאומי לקשרים עם היהדות של ועידת הבישופים של צרפת", יועץ של הארכיבישוף של ליון ושל הוותיקן, אחד ממייסדיו ויושב ראש של הארגון "יחד" -אין אונום" (Yahad - In Unum), ארגון הפועל לחשיפת ותיעוד אתרי השמדה וקבורה המוניים של מאות אלפי יהודים שנורו למוות בזמן השואה על ידי חיילי האיינזצגרופן הגרמנים ושותפיהם על אדמות ברית המועצות לשעבר, למשל באוקראינה ובבלארוס. הוא מורה למתמטיקה, תאולוג והיסטוריון בהכשרתו.
רקע משפחתי, שנותיו הראשונות ולימודיו
האב פטריק דבואה נולד ב-26 ביוני 1955 בשאלון-סור-סון (Chalon-sur-Saône) שבחבל בורגון שבצרפת, כבן למשפחה של סוחרים וחי שם עד היום עם משפחתו.
בעת מלחמת העולם השנייה, סבו קלודיוס שנפל בשבי הגרמנים אחרי שלושה ניסיונות בריחה ממחנה השבויים נשלח כעונש לסטאלג 325, ביישוב רווה-רוסקה באוקראינה, באזור שבו הכובשים הגרמנים יישמו בדומה לאזורים רבים אחרים את מבצע ריינהרד להשמדה המונית של יהודים. ביקור של הנכד פטריק במקומות בהם שהה סבו באוקראינה השפיע על פעילותו העתידית לחשיפת הקברות ההמוניים של היהודים שנרצחו שם.
הקריירה הכנסייתית
אחרי שבנעוריו היה חילוני אגנוסטי, פטריק דבואה נמשך לאמונה הדתית על ידי מגע עם מאמינים פרוטסטנטים. בחזרתו לצרפת התקבל בסמינר הגדול של החברה הפילנתרופית פראדו בעיר ליון מיסודו של הכומר מהמאה ה-19, אנטואן שברייה, שם הוסמך ככומר קתולי ב-29 ביוני 1986. שירת אחר כך ככומר ביישוב לה קרזו Le Creusot במחוז סון-אה-לואר. תוך כדי לימודים באוניברסיטה למד עברית וביקר מספר פעמים בישראל, בין השאר במכון יד ושם, כדי לדעת יותר על היהדות ועל השואה והכיר מקרוב יהודים בעלי השקפות שונות אף קיצוניות  - מרפורמים ועד חרדים. לדבריו כך ייעץ לו הקרדינל דקורטרה: "לא לבחור אף פעם בין שני יהודים. עשינו זאת יותר מדי בזמן המלחמה" בצרפת למד נושאים קשורים ליהדות ולעם ישראל יחד עם הפסיכיאטר ד"ר שארל פאבר, ממנהיגי הקהילה היהודית בליון. בשנת 1986 קיבל תואר שני בתאולוגיה באוניברסיטה הקתולית בליון. בשנת 1991 פרסם את עבודת המאסטר שלו בהיסטוריה דתית באוניברסיטת ליון II על אודות זכרונותיו של אנטואן שברייה. בשנת 1992 התמנה פטריק דבואה כמזכיר של הקרדינל אלבר דקורטרה בנושא היחסים עם הקהילות היהודיות ובשנת 1999 מונה כמזכיר של משרד ועדת הבישופים של צרפת לענייני הקשרים עם היהדות. בתוקף תפקיד זה ליווה את הקרדינל לוסטיז'ה בביקוריו בישיבות של ניו יורק.
"השואה באמצעות ירי"
בינואר 2004 מיוזמתם של הקרדינלים ז'אן-מארי לוסטיז'ה, פיליפ בארבארן, ז'אן פייר ריקראר ואנדקה וון-טרואה ושל ישראל זינגר וסרז' צווייגנבאום מטעם הקונגרס היהודי העולמי הוקם הארגון "יחד אין אונום". פטריק דבואה התבקש למלא את תפקיד מנהל הארגון. מטרת הארגון היא להביא לידי קבורה בכבוד של קרבנות השואה ששרידיהם נמצאים בבורות המוניים במקומות עלומים ברחבי אוקראינה. לצורך זה עליה לאסוף יותר מידע על רצח העם נגד היהודים באוקראינה שבוצע על ידי איינזאצגרופן ויחידות גרמניות אחרות בין השנים 1941-1944. אחרי שבשנת 1991 ביקר לראשונה באוקראינה במקומות קרובים למקום המאסר של סבו, פטריק דבואה וצוותו חזרו לאוקראינה בשנת 2000 והתחילו לראיין עדים מקומיים בנוגע להוצאות להורג בירי המוני שהתרחשו בסמוך רו בתוך יישוביהם בזמן השואה ובקשר למיקום הבורות ההמוניים שבהם נקברו הקרבנות. להערכת דבואה, לפחות מיליון יהודים נרצחו ונקברו בבורות כאלה ברחבי אוקראינה. השיגו בפעילותם את שיתוף הפעולה של הכמרים ה"יוונים -קתוליים" המקומיים ששכנעו את ותיקי היישוב להתגבר על הפחדים ולהעיד. עד שנת 2007 ראיין הצוות של דבואה 1200 עדי ראייה וגילה עד שנת 2008 כ-800 אתרי טבח וקבורה המוניים. כדברי דבואה:
ב-20 ביוני 2007 נפתחה תערוכה על אודות ממצאי המחקר. דבואה סיפר על התנסותו זו בספרו "נושא הזכרונות" ובתוכנית טלוויזיה של הערוץ פראנס 3 "השואה באמצעות ירי: היסטוריה נשכחת" ששודרה ב-12 במרץ 2008. שיטות המחקר של הכומר ועוזריו הן קפדניות ותואמות את כללי המחקרים המדעים ההיסטוריים, על מנת שתוכלנה לעמוד בכל ביקורת אפשרית, ואף טענות זדוניות של מכחישי השואה. ההיסטוריון אדמון איסון Edmond Husson מאוניברסיטת סורבון צירף את דבואה למחקרים שנעשים בנושא השואה במוסד האקדמי שבו עבד.
דבואה הוא הראשון שהעלה למודעות הבינלאומית את התופעה החמורה של שודדי הקברים היהודיים באוקראינה.
ספרים
'''ממצאים חדשים על תולדות השואה באוקראינה. "ההיסטוריה בעל פה" - פרויקט של יחד- אין אונום ווערכו המדעי''' -הכיבוש, משתפי פעולה, שואה. מחקרים חדשים על הרדיפות נגד היהודי אירופה ורציחתם''' בעריכת יוהנס הירטר ברבעון להיסטוריה, אולדנבורג, מינכן 97,2008, ע 177-187 בגרמנית mit Husson, Edouard: ''Neue Ergebnisse zur Geschichte des Holocaust in der Ukraine. Das "Oral History"-Projekt von Yahad-In Unum und seine wissenschaftliche Bewertung in: Johannes Hürter (Hg): Besatzung, Kollaboration, Holocaust. Neue Studien zur Verfolgung und Ermordung der europäischen Juden'' (Schriftenreihe der Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte 97), Oldenbourg, München 2008 ISBN 3-486-58728-5 -S. 177-187
פרסים ואותות כבוד
(Prix de l’Amitié judéo-chrétienne en France) על מחויבותו לסובלנות ושיתוף פעולה ביו-דתי- 2008
אמי (חברה)
אמי (Emmi AG) היא חברה שווייצרית לעיבוד חלב ולייצור מוצרי חלב שבסיסה בלוצרן שבשווייץ. החברה מעסיקה כ-9,000 עובדים באירופה ובאמריקה הצפונית. מניות החברה רשומות למסחר בבורסה לניירות ערך בציריך (SIX Swiss Exchange).
בשנת 2005 רכשה אמי את החברה האיטלקית המתמחה במוצרי יוגורט Trentinalatte SpA.
בעבר החזיקה חברת תנובה בזיכיון לייצר מוצרי יוגורט תחת המותג אמי, אולם שותפות זו נפסקה בעקבות ההסכם של תנובה עם חברת יופלה.
טבח יהודי קובנה, 29 באוקטובר 1941
בהוראת קרל יגר, שטנדרטנפיהרר באס אס וקצין האס-אס הלמוט ראוקה, רצחו אובר-שטורמפיהרר יואכים האמאן (Joachim Hamann) ו-8 עד 10 אנשי צוות של איינזצקומנדו 3 מאיינזצגרופה A, 2,007 גברים יהודים, 2,920 נשים ו-4,273 ילדים ביום אחד בפורט התשיעי, בקובנה שבליטא.
אנה נובק
אנה נובק (ברומנית: Ana Novac, נולדה בשם Zimra Harsányi; 21 ביוני 1929 – 31 במרץ 2010) הייתה מחזאית וסופרת יהודיה ילידת טרנסילבניה שחיה ופעלה בעיקר ברומניה ובצרפת.
ביוגרפיה
אנה נובק נולדה במשפחה יהודית בשם הרשאני, בעיר דז', במחוז סומש בטרנסילבניה, תחת שלטון רומני וקיבלה בלידתה את השם העברי "זמרה". לאחר העברת השלטון על אזור מגוריה להונגריה, בעקבות תכתיב וינה, נשלחה זמרה, עם כל בני משפחתה, בשנת 1944, לאושוויץ. היא שרדה, אך הוריה ואחיה נספו בשואת יהודי צפון טרנסילבניה.
בסיום מלחמת העולם השנייה שבה זמרה לרומניה ללא משפחתה. ב-1950 החלה לכתוב מחזות, תחת שם העט אנה נובק ובתמיכתם של טודור ארגזי, קמיל פטרסקו ומיכאיל סדוביאנו זכתה להצלחה. לאחר עלייתו לשלטון של ניקולאה צ'אושסקו ספגה ביקורת על התקפות כנגדו במחזותיה, ובשנת 1966 היא סולקה מאיחוד הסופרים הרומני. היא עברה להונגריה, משם למערב ברלין, בה פגשה את גינטר גראס ולבסוף התיישבה בצרפת. בצרפת נועדה, בתיווכה של סימון דה בובואר, עם ז'אן-פול סארטר שהתפעל מכתיבתה בנושא השואה.
בצרפת פרסמה מחזות נוספים וחלקם זכו להצלחה, אולם בהדרגה עברה לכתיבת פרוזה ופרסמה חמישה רומנים.
היומן
בגיל 11, בהיותה בסנטוריום לחולי שחפת, החלה לנהל יומן אישי. היא המשיכה לנהל את יומנה גם במחנות ושמרה אותו עד לאחר המלחמה. בעזרת היומן אנה נובק שחזרה את תקופת המחנות בספר שנכתב בהונגרית, בשם A téboly hétköznapjai ופורסם בהונגריה בשנת 1966. שנה לאחר מכן פורסם בגרמנית בשם Die schönen Tage meiner Jugend (היפים בימי נעורי) וכעבור שנה נוספת הופיע בצרפתית בשם Les beaux jours de ma jeunesse. ב-1970 הופיע הספר באיטלקית בשם I giorni della mia giovinezza ובהולנדית בשם De mooie dagen van mijn jeugd. תרגום לאנגלית בשם The Beautiful Days of My Youth: My Six Months In Auschwitz and Plaszow יצא לאור בארצות הברית ב-1997 ולבסוף גם במולדתה, ברומניה, הופיע תרגום לרומנית, בשם Cele mai frumoase zile ale tinereţii mele, בשנת 2004. בגרמנית פורסם תרגום חדש ב-2009.
אנה נובק כונתה "אנה פרנק הרומניה", אך כינוי זה לא היה מוצדק משום שהיומן של אנה פרנק מסתיים עם שליחתה למחנות בעוד שיומנה של אנה נובק מתעד את דרכה אל אושוויץ ושהותה במחנות.
מחזות
Match à la une, L'Avant-Scène Théâtre, 568, 1975
ספרים אחרים
J'avais quatorze ans à Auschwitz; franciára ford. Jean Pervulesco; Presses de la Renaissance, Paris, 1982 (הייתי בת אברע עשרה באושוויץ) (חיי יום יום של טירוף.יומנה של סטודנטית) (פורסם בשם הלידה שלה, זמרה הרשאני) Les Beaux Jours de ma jeunesse'' (הימים היפים של נעורי) - היומן ממחנה הריכוז בתרגום המחברת מהונגרית לצרפתית
קישורים חיצוניים
Romániai Magyar Irodalmi Lexikon I.-IV. kötet (A-R) ISBN 963 200 508 2 a Kriterion Könyvkiadó (Bukarest) és az Erdélyi Múzeum-Egyesület (Kolozsvár )
המצור על דמשק (634)
המצור על דמשק נמשך מ-21 באוגוסט עד 19 בספטמבר 634, אז נכבשה בידי ח'ליפות ראשידון. דמשק הייתה העיר הגדולה הראשונה באימפריה הרומית המזרחית שנפלה בכיבוש המוסלמי של סוריה.
האחרונה במלחמות רומא-פרס הסתיימה בשנת 628, לאחר שהרקליוס סיים מסע מוצלח נגד הפרסים במסופוטמיה. במקביל, מוחמד איחד את הערבים תחת דגל האסלאם. לאחר מותו בשנת 632, אבו בכר ירש אותו כח'ליף ראשידון הראשון. תוך דיכוי מספר מרידות פנימיות, אבו בכר ביקש להרחיב את האימפריה אל מעבר לגבולות חצי האי ערב.