cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אייריש קאר בומב
אטימולוגיה
שמו של הקוקטייל נובע ממרכיביו האיריים של המשקה, ומתייחס למכוניות התופת הידועות לשמצה של המחתרת האירית בתקופת "הצרות" (התנגשויות בין ארגונים אירים לאומנים לצבא הבריטי) כהמחשה לאפקט הקוקטייל. מסיבה זו, שם הקוקטייל נחשב פוגעני וישנם ברים שמסרבים להגיש אותו. הקוקטייל כמעט שאינו ידוע באירלנד, והזמנתו שם עלולה לגרום מבוכה או עלבון.
צורת הכנה
מוזגים את הוויסקי מעל לאייריש קרים בכוס שוט, ושומטים את הכוסית לתוך כוס בירה של שליש ליטר גינס (יש ללגום מעט מהבירה לפני כן על מנת למנוע מהבירה לעלות על גדות הכוס עם הטבעת כוס השוט).
מגפת הקורונה בבוליביה
מגפת הקורונה התפשטה לבוליביה ב-10 במרץ 2020. שני מקרי ההידבקות הראשונים בבוליביה פורסמו ב-10 במרץ 2020.
ציר זמן
ב-10 במרץ 2020, פורסמו שני מקרי ההידבקות הראשונים בבוליביה. מקרה ההידבקות הראשון קרה באזור אורורו, בעוד מקרה ההידבקות השני קרה באזור סנטה קרוז. לאחר מכן, ב-12 במרץ, משרד הבריאות של המדינה אישר מקרה שלישי; אדם שנסע למיאמי ומדריד לפני שחזר לסנטה קרוז.
ב-14 במרץ, הוכרזו על שבעה מקרי הידבקות נוספים. ב-14 במרץ, הנשיאה הזמנית של בוליביה ז'אנין אנייס, אסרה על כל מי שמגיע מסין, דרום קוריאה, איטליה וספרד להיכנס למדינה.
ב-17 במרץ 2020, הודיעה הנשיאה הזמנית של בוליביה ז'אנין אנייס על סגירת גבולות בוליביה לכלל האזרחים הזרים - החל מ-19 במרץ. בנוסף, החל מ-20 במרץ, כל הטיסות הבינלאומיות יושעו, ותיאסר נסיעה בין מחוזות ופרובינציות המדינה. ב-19 במרץ, פורסם כי יש 15 חולים במדינה.
ב-21 במרץ נודע כי החל מ-22 במרץ, יוטל הסגר כללי ברחבי המדינה למשך 14 יום. באותו יום דווח כי מספר הנדבקים במדינה עלה ל-19.
ב-22 במרץ 2020 אישר שר הבריאות הבוליבי כי מספר החולים במדינה עלה ל-24.
ב-23 במרץ עלה מספר החולים במדינה ל-28.
ב-24 במרץ דווח על מקרה הדבקות נוסף, מספר החולים הכולל עלה ל-29. ב-25 במרץ, דווח על שלושה חולים נוספים.
ב-26 במרץ עלה מספר החולים ל-43. ב-3 באפריל, דווח על 132 חולים, תשעה מתים ומחלים אחד במדינה. במאי 2020, דווח על 71 מקרי מוות, 1,470 מקרי הדבקה (מתוכם 3 במצב קשה) ו-159 מקרי הבאה במדינה.
היינריך השביעי, מלך סיציליה ומלך גרמניה
היינריך השביעי, מלך סיציליה (Heinrich VII, 1211–1242) היה מלך סיציליה משנת 1212, דוכס שוואביה משנת 1216 ומלך גרמניה ביחד עם אביו פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1220.
חייו
היינריך נולד בשנת 1211 בסיציליה, בנו היחיד של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מנישואיו הראשונים לקונסטנס מארגון. משהוכתר פרידריך כמלך גרמניה הוא העביר את כתר סיציליה להיינריך בשנת 1212. בשנת 1216 קרא פרידריך להיינריך להצטרף אליו בגרמניה, שם הוא החזיר לעצמו את כתר סיציליה ומינה את היינריך לדוכס שוואביה. באפריל 1220 בחרו הנסיכים הגרמנים את היינריך כמלך גרמניה. כהכנה ליציאתו המובטחת של הקיסר לארץ הקודש כצלבן ועל מנת להסדיר את שאלת הירושה במידה והקיסר יהרג בעת מסע הצלב. בחירה זו נתקלה בהתנגדות האפיפיור הונוריוס השלישי שהיה בעימות עם הקיסר על שאלת יציאתו הנדחית לארץ הקודש, יריבות על שאלת מעמד הקיסרות מול הכס הקדוש ואיבה עתיקה בין בית שטאופן למוסד הכס הקדוש. למרות עמדה זו של האפיפיור והתנגדות עקרונית של חלק מהנסיכים הבוחרים הוכתר היינריך כמלך גרמניה ביום 8 במאי 1222.
ביום 29 בנובמבר 1225 התחתן היינריך עם מרגרט, דוכסית אוסטריה. החל משנת 1228 נקט היינריך סדרה של צעדים מנהלתיים לטובת הערים הגרמניות, לצעדים אלו התנגדו הנסיכים הגרמניים שראו בדאגה את התעצמות הבורגנים בערים. מדיניות עצמאית זו שהופנתה גם כנגד הכנסייה הכעיסה את פרידריך שהורה על הדחת היינריך מכס המלוכה. היינריך ניסה להתמרד אך נאלץ להיכנע ולוותר על כל תאריו שעברו לאחיו הצעיר קונראד הרביעי, מלך גרמניה בשנת 1235.
היינריך נאסר ונותר במאסר עד ליום מותו. גורלו המר מוסבר במרדנותו, מחקרים שנערכו ובמהלכם נבדקו שיירי השלד של היינריך העלו כי הוא סבל מצרעת עובדה שייתכן ומסבירה את הבידוד והנידוי המוחלט. במהלך שנת 1242 הועבר היינריך בין בתי כלא באיטליה נפל מסוסו ומת.
מחצבות הגופרית בארי
מחצבות הגופרית בבארי הן מחצבות גופרית נטושות הנמצאות כשלושה קילומטרים מערבית למקום שבו נמצא כיום קיבוץ בארי, ליד שמורת בתרונות בארי. המחצבות הופעלו בזמן המנדט הבריטי על ידי "החברה הארץ-ישראלית למחצבות גופרית בע"מ". המחצבות פעלו מ-1933 עד 1943 והופקו מהם קרוב ל-8,800 טונות גופרית.
אדמות המחצבות נקנו בשנת 1944 על ידי חברת תנובה אקספורט, ועליהן הוקם קיבוץ בארי. לאחר הקמת מדינת ישראל בדקה ממשלת ישראל את כדאיות הפקת הגופרית, הוחלט שההפקה אינה כדאית, והמחצבות ננטשו.
ההפקה המסחרית
סך הכל הופקו מהמחצבות 8,800 טונות. הגופרית נמכרה מקצתה בארץ לשימוש חקלאי, וברובה למצרים, לטורקיה, לסוריה וליוון. בשנת 1938 פסקה הכרייה לזמן קצר מסיבות כלכליות, וחודשה במסגרת מצומצמת במלחמת העולם השנייה, בין השנים 1941–1943. המחצבות נסגרו סופית ב-1946.
תהליך ההפקה
הכרייה נערכה עד לעומק של 10 מטרים. בעומק זה נמצא ריכוז של כ-20% גופרית. בעומק רב יותר ריכוז הגופרית ירד מאוד ולא הייתה כדאיות בכרייה לעומק. בין פירי הכרייה עברו קרונות קלים על גבי מסילה, והעבירו את העפרה למבנה בית החרושת בו היה כבשן הייצור. שרידי בית החרושת והמסילה עדיין נמצאים בשטח.
הנבל של דווידה
הספר תורגם לעברית בידי שלמה גונן וראה אור בהוצאת מודן בתל אביב, 1986.
מחצבות הגופרית בארי
סיום הכרייה
עם הזמן תפס ה-TNT את מקום הגופרית בייצור אבק שרפה, ולגופרית נותר שימוש רק בחקלאות. המחצבות נעזבו וליאונרד ויליאמס עבר לעבוד באזור אילת. אדמות המחצבות נקנו בשנת 1944 על ידי חברת תנובה אקספורט והיא העמידה אותן לרשות קרן קיימת לישראל. על אדמות אלה הוקם קיבוץ בארי, שהיה אחד מאחת עשרה הנקודות שהוקמו במוצאי יום הכיפורים ה'תש"ז.
הנבל של דווידה
עלילת הספר
דווידה-אילנה מתמודדת עם אובדן אביה, ובין היתר מתחילה לפקוד את בית הכנסת שבו מתפללים עזרא דין, עורך דין ובן משפחה של אמה, ובנו דוויד שאמו נפטרה שנה קודם לכן. דווידה-אילנה מחליטה לומר קדיש מעזרת הנשים למרות שהדבר לא מקובל ולמרות שאביה היה נוצרי. חברי הקהילה היהודית מקבלים את הדבר בתימהון, אך אינם מונעים אותה מלהמשיך במנהגה. בהדרגה מתקרבת דווידה-אילנה גם לבני משפחה אורתודוקסית שכנה, ומכירה דרכם היבטים נוספים של היהדות האורתודקסית. מנגד מנסה אחות אביה, שרה, מיסיונרית נוצרית המקורבת לארגון המשיחי "עדי ה'", למשוך את אילנה לאמונה הנוצרית כדי להציל את נשמתה. דווידה-אילנה כורעת עמה ברך בתפילה, והדבר אינו נושא חן בעיני אמה.
מחצבות הגופרית בארי
סיום הכרייה
האומדן המשוער של כמות הגופרית היה בתחילה מיליון טון. אומדן זה הופחת מאוחר יותר ל-200,000 טון. אומדן ישראלי הפחית את הכמות ל-100,000 טון. לאחר הקמת מדינת ישראל, בדקה ממשלת ישראל את כדאיות הפקת הגופרית. לאחר בדיקות אחדות הוחלט שההפקה אינה כדאית, והמחצבות ננטשו.
היווצרות הגופרית
במהלך השנים הועלו מספר השערות על נסיבות היווצרות הגופרית בבארי.
הנבל של דווידה
עלילת הספר
עם גירושו של דאו, מתמוטטת דווידה-אילנה נפשית, ואמה שמוכרחת להמשיך לעבוד במשמרת כפולה לפרנסתן מאז פטירת בעלה, נאלצת לשלוח אותה עם דודתה שרה למרכז שיקומי של ארגון עדי ה'. לאחר חזרתה לניו יורק ממשיכה דווידה-אילנה להתקרב לבני המשפחה האורתודוקסית, משפחת הלפמן. היא נרשמת ללימודים בבית הספר, "ישיבה", שבו לומדים גם דוויד דין קרוב משפחתה ורותי הלפמן בת המשפחה האורתודוקסית.
מחצבות הגופרית בארי
היווצרות הגופרית
בשנת 1930 הניחו כי המוצא הוא געשי אולם ריכוז הגופרית והשכבות בהן היא נמצאת אינו תואם מקור כזה. ויליאמס טען כי הגופרית עלתה מותכת מעומק האדמה אך קידוחי נפט שנערכו באזור לא תמכו בהשערה זו.
הנבל של דווידה
עלילת הספר
אן שומעת באי-אמון ולאחר מכן בזעם רב את הידיעות על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נוטשת את המפלגה הקומוניסטית עוברת התמוטטות נפשית ושוקעת בדיכאון ובתחושת נבגדות. חבר קומוניסט שעמו חשבה להינשא, מודיע לה על ניתוק היחסים עמה, וזמן קצר לאחר מכן, היא מחליטה להינשא לעזרא דין. יעקב דאו מת בשל סיבוך מחלת הריאות שלו בהיותו בצרפת וחנה-אן מחליטה לומר אחריו קדיש, כפי שעשתה בתה אחרי מות אביה-בעלה.
מחצבות הגופרית בארי
היווצרות הגופרית
הועלתה גם השערה על מעיינות עשירים בגז גופריתי העולים ומתרכבים למינרל, אך היא לא נתמכה בממצאים. התגלה רק ריכוז קטן של גז כזה.
הנבל של דווידה
עלילת הספר
הספר נגמר בביקורת על בית הספר בו למדה אילנה: לפי מידע שקיבל אביה החורג עזרא דין, הנהלת בית הספר חששה מפני תגובת ישיבות קטנות (מוסד ההמשך ללימודי בנים בוגרי בית הספר) לעובדה שהתלמיד המצטיין בשנתון המסיים הייתה תלמידה, ולכן שללה ממנה את פרס המצטיין למרות ממוצע הציונים הגבוה שלה. היא נרשמת להמשך לימודים בתיכון ממלכתי כללי.
מחצבות הגופרית בארי
היווצרות הגופרית
ההשערה המקובלת כיום היא שבתקופות קדומות נסתם מפעם לפעם קניון באר שבע-עזה ונוצרו לגונות, בהן נוצרה הגופרית ממקור של סולפט ימי, כפי שרואים גם ביחס האיזוטופים של הגופרית והימצאות הגופרית על פני השטח. ואולם כדי שהגופרית תישאר יציבה היא צריכה להתרכב עם ברזל או חומר אורגני, מחוזרת על ידי פטריות אורגניות או לבוא במגע עם גז מתאן, אחרת היא נעלמת. לחלק מתהליכים אלה נמצאה תמיכה. תרכובות עם מתאן ומימן סולפידי ממעמקי האדמה וחימצון על פני האדמה. המבנה הטקטוני בשטח מצביע על תהליכים של הרמה שחסמה את המערכת, ירידת גוש בארי, עליית גוש בארי, ושוב ירידה ועלייה. פעילויות טקטוניות אילו בצירוף הגורמים לעיל, יצרו את הגופרית.
לטנופרוסט
לטנופרוסט הוא חומר פעיל, אנלוג של פרוסטגלנדינים, הנמצא בטיפות העיניים xalatan. טיפות העיניים שמכילות לטנפורסט מיועדות להורדת לחץ תוך-עיני אצל חולי גלאוקומה מסוג הזווית הפתוחה (Open Angle Glaucoma) וכן אצל אנשים הסובלים מלחץ תוך עיני מוגבר.
התרופה לטנפרוסט גורמת להגברת הזרימה והניקוז של הנוזל המימי (Aqueous liquid) בגלגל העין דרך תעלת Schlemm ודרך מערכת הניקוז האובאוסקלרלית ובכך גורמת להפחתת הלחץ התוך עיני. ההשפעה היא מהירה, תוך 3–4 שעות מרגע הזלפת התרופה ניתן לראות ירידה בלחץ התוך עיני (השפעה זמנית).
תופעות הלוואי כוללות: טשטוש ראיה (5 עד 15%), הגברת הפיגמנט החום בקשתית (15%), תחושת צריבה (5 עד 15%), גרד (5 עד 15%), תחושה של גוף זר בעין (5 עד 15%).
שימושים רפואיים
במחקרים שבדקו את יעילות התרופה בהשוואה ליעילות התרופה Timolol בחולים עם גלאוקומה פתוחת זווית וכן בחולים עם גלאוקומה סגורת זווית נמצא, כי יעילות התרופה לטנפרוסט יעילה יותר באופן משמעותי.
כמו כן נמצא, כי בחולים עם גלאוקומה פתוחת זווית הייתה ההשפעה ארוכת טווח (לפחות שנה עד שנתיים בקרב החולים שנבדקו במחקר). תופעת הלוואי המרכזית שנצפתה כתוצאה מטיפול בלטנופרוסט הייתה הגברת הפיגמנט בקשתית, אשר ככל הנראה מצביעה על השפעה שפירה, שאינה מזיקה למטופלים.
תופעות לוואי
תופעות לוואי מהשכיחות ביותר עד לנדירות ביותר:
שימוש בהיריון ובהנקה
הריון: השימוש בהריון מוגבל כיוון שבטיחות התרופה בהיריון טרם הוכחה. התרופה נמצאת בקטגוריה C בדירוג ה-FDA בעקבות מחקרים בבעלי חיים בהם נמצאה היארעות גבוהה יותר של הפלות בעקבות השימוש בתרופה. הנקה: לא ידוע האם התרופה עוברת לחלב האם.
מנגנון פעולה
latanoprost הוא קדם-תרופה ואנלוג של פרוסטגלנדין F2 alpha (אגוניסט של רצפטור FP), אשר גורם להפחתה בלחץ תוך-עיני באמצעות הגברת הזרימה והניקוז של הנוזל התוך עיני (aqueous humour). אנלוגים נוספים של פרוסטגלנדין F2 alpha הפועלים במנגנון זהה הם travoprost ו-tafluprost.
פרמקוקינטיקה
ספיגה: latanoprost היא ליפופילית ונספגת בקלות דרך הקרנית, שם היא עוברת הידרוליזה לצורה החומצית אשר פעילה ביולוגית. הריכוז הגבוה ביותר של התרופה מושג כשעתיים לאחר השימוש, והפחתת הלחץ התוך עיני מושג לאחר שעה-שעתיים נוספות. האפקט של התרופה נשאר למשך 24 שעות.
נפח הפיזור: נפח הפיזור של התרופה בגוף האדם הוא 0.16 ± 0.02 ליטר/ק"ג.
מטבוליזם: לאחר ש-latanoprost מגיעה למחזור הדם, היא עוברת מטבוליזם בכבד ל-1,2-dinor ול - 1,2,3,4-tetranorlatanoprost acid בתהליך של חמצון בטא.
הפרשה: פינוי התרופה latanoprost מהפלסמה הוא מאוד מהיר (t1/2 של 17 דק'). לאחר שהתרופה עוברת חמצון בטא בכבד, רוב הפרשת התרופה היא דרך הכליות.
שימוש בתעשיית הקוסמטיקה
Latanoprost משמש בתעשיית הקוסמטיקה לעיבוי ולהארכת ריסים. כמו כן, ישנה עדות לכך שהחומר יכול לשפר התקרחות אנדרוגנית.
השד מהשביעית
השד מהשביעית (= מכיתה י"א; בפולנית: Szatan z siódmej klasy; בתרגום העברי המקורי נקרא השד מכתה ז') הוא ספר לבני הנעורים מאת הסופר הפולני קורנל מקושינסקי.
הספר נכתב ב-1937, שנתיים לפני מלחמת העולם השנייה, והוא אחד מספריו האחרונים לאחר שביתו נהרס והוא היה במעצר לאחר המרד הפולני בוורשה ב-1944 והפסיק לכתוב.
עלילת הספר מתרחשת ב-1937 בעיר ורשה ובכפר הקטן הבדיוני בֶּיגוֹלָה (Bejgoła) שליד וילנה (אזור שבין שתי מלחמות העולם היה בתחום פולין).
הספר פופולרי בפולין, שם הופיעו 44 מהדורות שלו והופקו שני סרטי קולנוע על בסיסו (1960 ו-2006).
מלבד פולין, הספר ידוע רק בישראל.
הוא ראה אור בעברית ב-1956 בהוצאת עמיחי בתרגום צבי ישיב, תחת השם "השד מכיתה ז'".
ב-1988 הופיעה בהוצאה זו מהדורה מחודשת, עם איורים מאת דני קרמן.
תקציר העלילה
פרופסור גונסובסקי המפוזר מכיר בכישרונו של תלמידו אדם ציסובסקי לפתור בעיות בהגיון פשוט. זה מרגיז אותו והוא מכנה אותו אשמדאי ושטן אולם כשאחייניתו ונדה מגיעה אליו ומבקשת אותו לפתור תעלומה בחווה של הוריה בכפר ביגולה שכל פעם פורצים לבית החווה וגונבים דלת. הפרופסור יודע שרק אדם מסוגל לפתור את התעלומה, מוחל על כבודו ומבקש את עזרתו.
כשאדם פוגש את ונדה ניצתת בו מיד אהבה והוא מסכים להגיע לביגולה ולנסות לפתור את התעלומה. לאחר חיפוש בעליה הוא מוצא מסמך ישן ובו סיפור על קצין וחייל צרפתיים שהגיעו לחווה ב-1813, לאחר נסיגת נפוליאון ממוסקבה. הקצין, שהיה פצוע קשה, הטמין מטמון יקר מהביזה בשטח החווה, ואת ההוראות למציאתו חרט בתוך דלת הביתן בגינה. הוא מסר מכתב לחייל שייתן זאת לקרוב משפחתו בצרפת, אבל החייל נהרג והמסמך נשמר בתוך ספר ישן עד שנתגלה כעבור למעלה ממאה שנה על ידי צרפתי אחד ששכר שלושה פושעים שיעזרו לו. אדם עוקב אחרי הפושעים אולם הם תופסים וכולאים אותו ביחד עם הצרפתי ששכר אותם.
חבריו של אדם משחררים אותו ואת הצרפתי. לאחר תלאות וכמעט טביעה, הוא מגיע לביתו של כומר שם הוא מוצא במקרה את דלת הביתן ששימשה כאלונקה להעברת פצוע בזמן המרד הפולני נגד השלטון הרוסי ב-1863 מהחווה לכנסייה הקטנה שלו. אדם מתקרב למציאת המטמון והפושעים עוקבים אחריו. כדי להיפטר מהם אדם לוקח ארגז מתכת מלא בגרוטאות, קובר אותו בחשאי ולבסוף בגלוי הוא הולך עם חבריו כדי למצוא את ה"מטמון". הפושעים עוקבים אחריהם ומחרימים את המטמון. כשמתברר להם שבארגז אין מטמון הם מתקוטטים ונעצרים.
בינתיים ממשיך אדם בפתרון תעלומת המטמון ומגלה אותו בגזע עץ מתחת לקן חסידה אבל אינו מתבונן ביהלומים ואבני האודם שבו אלא בעיני ונדה ועיניהם נפגשו במבט ממושך.
יוסי פוני
יוסף (יוסי) פוני (נולד ב-1960) הוא קצין במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב, בתפקידו האחרון כיהן כסגן מפקד משמר הגבול.
חייו
פוני משרת בשירות קבע במשמר הגבול מ-1980. ב-1992 מונה למפקד פלוגה ח' במג"ב עזה, ב-1994 מונה למפקד פלוגה ג' במג"ב ירושלים וב-1995 לקצין אג"ם מג"ב ירושלים. בשנים 1998 עד 2003 שירת כראש ענף מבצעים במג"ב ירושלים ולאחר מכן כיהן כסגן מפקד מג"ב ירושלים. ב-2007 מונה למפקד מג"ב רמון וב-2008 למפקד מג"ב דרום. ביוני 2011 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מג"ב ירושלים, ב-2012 מונה לסגן מפקד מג"ב ושירת בתפקיד עד יולי 2016.
בעל תואר ראשון במזרחנות ותואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון.
יוהנה ספירי
יוהנה נולדה בשנת 1827 בכפר הירצל שבשווייץ בשם יוהנה לוּאיזֶה הוֹיסֶר כבת לרופא כפרי. ב-1852 נישאה לעורך דין בשם ברנרד ספירי, וחיה עמו בציריך. דווקא בעיר, כתבה על חיי הכפר והטבע. כתביה נחשפו לציבור בשנות הארבעים לחייה. הראשון מביניהם פורסם ב-1873, נקרא "עלה על קברה של ורוני", ועוסק בזוגיות אלימה.
בשנת 1881 יצא לאור ספרה "היידי בת ההרים", שזכה להערכה רבה. בשנת 1884 הספר אמנם תורגם לאנגלית והצלחתו נסקה, אך גם נפטרו בעלה ובנה היחיד. עם זאת, ספירי המשיכה ליצור וכתבה עשרות ספרים נוספים, עד מותה שלה בגיל 74.
"היידי בת ההרים", כאמור, זכה להצלחה מיידית בגרמניה ובשוויץ, אחר כך בכל אירופה ולבסוף גם בארצות הברית. את הכנסותיה מספריה תרמה לחיילים שנפצעו במלחמת צרפת–פרוסיה.
סיפור בהמשכים
באפריל 2010, גילה האקדמאי השווייצרי פטר ביטנר ספר משנת 1830 בשם "אדלהייד, ילדת האלפים", פרי עטו של הסופר הגרמני הרמן אדם פון-קאמפ. גם ספר זה מתאר ילדה המתגוררת עם סבה בהרי האלפים, עוברת למדינה אחרת ומתגעגעת להרים. אמנם יש הבדלים ניכרים בין הסיפורים, אך בשל קווי הדמיון, רגינה שינדלר, הביוגרפית של ספירי, ציינה כי זו גדלה בבית ספרותי ובהחלט ייתכן כי שאבה השראה מפון-קאמפ.
קולודיון
תהליך קולודיון (Collodion) הוא תהליך צילום שנעשה בו שימוש במחצית השנייה של המאה ה-19, ובו הדמות צולמה על גבי לוח זכוכית שנמשח בחומרים רגישים לאור (הלידי כסף), שהוצמדו אל לוח הזכוכית באמצעות חומר הקולודיון. התהליך כונה גם צילום לוח רטוב או לוח רטוב.
רקע
קולודיון הוא חומר צמיגי המתקבל כאשר ממיסים ניטרו צלולוזה (המופקת מסיבי כותנה) בתמיסת אתר ואלכוהול. משילוב זה מתקבל נוזל דביק, שכאשר הוא מתאדה, נותרת שכבה דקה, קשה ושקופה. השם קולודיון נגזר מהמילה היוונית לדבק. תמיסת הקולודיון התגלתה בידי הכימאי הצרפתי בשם לואי מאנה. הקולודיון היה בשימוש כאמצעי רפואי לחבישת פצעים עוד לפני שהפך לשמו של תהליך צילום.
הפסל פרדריק סקוט ארצ'ר (1813-1857) גילה ב-1851 את ערכו של הקולודיון למטרות צילום. הוא השתמש בחומר כדי להצמיד את חומרי הצילום הרגישים לאור ללוחות זכוכית, מהם ניתן היה להפיק נגטיבים שקופים, ששמרו על רמת פירוט וחדות גבוהים בזמן הדפסתם. ארצ'ר לא הוציא פטנט על תגליתו, ואפשר להמון להשתמש בתהליך החדש מבלי לשלם תמלוגים לממציא (בניגוד לשיטת הצילום המקבילה אז, הקלוטייפ, שעוגנה בזכויות פטנט). ארצ'ר מת בחוסר, כמה שנים לאחר פרסום המצאתו.
שימושים קודמים בצילום על זכוכית
אחת הבעיות העיקריות שניצבה בפני הניסיון להשתמש בזכוכית כבסיס לחומרי הצילום, הייתה כיצד למרוח את החומרים הרגישים לאור מבלי שאלו ישטפו מהמשטח החלק של הזכוכית. בעיה זו לא הייתה קיימת בנייר, כיוון שהוא ספג חומרים אלו. לשם כך היה צורך בחומר שקוף, דביק ועמיד בשטיפה, שביכולתו לקבע את החומרים הרגישים לאור על הזכוכית, ועם זאת, לאפשר את מעבר האור, ואת תהליך הפיתוח וההדפסה.
עם זאת, השימוש בזכוכית למטרות צילום לא היה חדש. ניספור נייפס, אחד ממציאי הצילום ומי שנחשב לראשון שהצליח לקבע תמונה, השתמש במסגרת ניסוייו בזכוכית, בשנת 1822. שותפו לימים, דאגר, טען שגם הוא יצר "רישומים על זכוכית, אותם החשיב כבעלי "קסם רב ועידון גדול יותר" לעומת התמונות שיצר על גבי מתכת.
המדען הידוע, ואחד מאבות הצילום, סר ג'ון הרשל, ערך מאות ניסויי צילום עם חומרים מגוונים והקדים את זמנו בגילוייו. ב-9 בספטמבר 1839 הצליח ליצור נגטיב על גבי זכוכית - כמה עשורים לפני ששיטה זו הפכה לטכניקת הצילום העיקרית. לנגטיב זכוכית היה פוטנציאל לייצר הדפסים עשירים בפרטים, בניגוד לנגטיב הנייר בעל הסיבים, אך הרשל לא ניסה לשווק את שיטתו, משום שהתעניין בזכוכית בשל היותה נייטרלית מבחינה כימית, יחסית לנייר, ואפשרה לו לבודד את פעולתם של חומרים פוטוכימיים (חומרים רגישים לאור) מהבסיס שעליו הם מונחים. רוברט האנט וידידו ג'ון ט. טאוסון מפלמות' ערכו ניסויים בשיטת צילום זו, והצליחו להפיק תמונות "מעודנות ביותר" אותן ניתן היה לשכפל באיכות ובכמות. ואולם, תהליך הצילום על זכוכית של הרשל היה לא יישומי, ככל הנראה, אחרת קשה להבין מדוע לא הפך לחלופה לקלוטייפ.
תהליך האלבומן
אבל נייפס דה סן ויקטור המשיך לערוך ניסויים עם זכוכית, על מנת למצוא את החומר המתאים להדבקת מלחי הכסף לזכוכית. הוא ניסה חומרים שונים כמו עמילן וג'לטין, עד שלבסוף מצא את הפתרון בחלבון ביצה המכונה גם אלבומן (האלבומן הוא סוג החלבון הקיים בלובן ביצה). התהליך שהמציא נקרא "אלבומן על זכוכית", והניב תוצאות טובות יותר מאשר נגטיב הנייר של הקלוטייפ. סן ויקטור רשם על תהליך ה"אלבומן על זכוכית" פטנט בשנת 1847, הציג אותו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים ב-25 באוקטובר אותה שנה, אך חשף את פרטי התהליך רק ב-12 ביוני 1848.
בתהליך האלבומן, לוח הזכוכית צופה בשכבה דקה של חלבון ביצה בו עורבבו כמה טיפות של תמיסת פוטציום יודי. כשהלוח התייבש, הוא נשטף בתמיסה חומצית של ניטראט הכסף, ולאחר החשיפה, הדמות הסמויה פותחה בעזרת חומצה גאלית ונקבעה בקובע רגיל.
למרות שההמצאה החדשה הייתה צעד גדול קדימה, היו לה מגבלות משמעותיות, שהאפילו על יתרונותיה. החיסרון המרכזי של תהליך היה בכך, שעם האלבומן ניתן היה לערבב רק כמות קטנה מאוד של חומר רגיש לאור, מבלי שהתערובת תתפרק. עקב כך, זמן החשיפה התארך והגיע ל-5 עד 15 דקות, תלוי בעוצמת האור, מה שהקשה על צילום דיוקנאות. תהליך זה לא האריך ימים, ובכל זאת, בזמן שימושו, נוצל ליצירת תצלומי נוף ואדריכלות מרשימים ביותר, וליצירת רפרודוקציות של יצירות אמנות. האלבומן המשיך להיות חומר ציפוי מעולה לניירות ההדפס הצילומי (תהליך האלבומן), בהם לא היה צורך ברגישות גבוהה לאור.
עידן הקולודיון
בשנת 1851, שנת מותו של דאגר, נפתח עידן חדש בהיסטוריה של הצילום, עם גילוי התהליך שהחליף את שיטות הדאגרוטיפ והקלוטייפ. במרץ אותה שנה הציג פרידריך סקוט ארצ'ר את תהליך הקולודיון, שהיה מהיר יותר מכל שיטות הצילום שקדמו לו, והראשון, באנגליה לפחות, שלא עוגן במגבלות פטנט. תגליתו יצרה מהפכה בעולם הצילום, שהשפעתה נמשכה כ-30 שנה, וכונתה על ידי היסטוריונים של הצילום "עידן הקולודיון". הפופולריות העצומה של התהליך דעכה רק עם המצאת תהליך הצילום על לוח יבש בשנת 1880.
לתהליך החדש היו מספר יתרונות: בגלל יתרונותיה של שיטת הקולודיון נעלמו לחלוטין, תוך חמש שנים השיטות הישנות שהיו נהוגות עד אז.
הכנת נגטיב זכוכית בשיטת הלוח הרטוב (קולודיון)
כל הפעולות הללו היו חייבות להתבצע בזריזות ולפני שתמיסת הקולודיון מתייבשת. האתר המצוי בקולודיון התאדה במהירות ולכן היה הכרח לפתח את הלוח מיד לאחר החשיפה. מכאן קיבל תהליך זה את הכינוי "הלוח הרטוב".
לעיתים, החסרים בידע הכימי או הפיזיקאלי הדרוש לתהליך היו כה גדולים, שהביאו לתוצאות הרות אסון, שכן הקולודיון הורכב מתמיסה נפיצה (ניטרו צלולוזה) לה הוספו אלכוהול ואתר, שמתלקחים בקלות. לאחסון לקוי, לטיפול רשלני ולתשוקה הבלתי מרוסנת להדליק אור בחדר החושך כדי לראות את התוצאה, היו אפקטים קשים. בנוסף, קיבוע לוח הקולודיון נעשה עם תמיסת אשלגן ציאניד - רעל קטלני שתוקף את מערכת העצבים. מומים, שריפות, שיגעון, מחלות ומוות, שרווחו בין משתמשי תהליך הקולודיון, הקנו לו את הכינוי "האמנות האפלה" באותם ימים.
אף שארצ'ר הועיד תחילה את הקולודיון לתהליך נגטיב-פוזיטיב, הצלם גיימס אמברוס קוטינג גילה כי אפשר לצלם פוזיטיב ישיר על הלוח הרטוב. תהליך זה כונה בשם אמברוטייפ והיה זול ופשוט יותר. התפשטות תהליך האמברוטייפ משמעו כי הצילום התקרב לפשוטי העם שקודם לא יכלו להרשות זאת לעצמם.
צלמים מצלמים בשיטת הלוח הרטוב (קולודיון)
כל המגבלות שנבעו משיטת הלוח הרטוב אילצו את הצלמים לשאת עימם יחד עם ציוד הצילום גם עגלות בהן אוהל חדר חושך ובו כל הכלים הדרושים והכימיקלים לתהליכים השונים לפני ואחרי הצילום עצמו. בנוסף, מאחר שלא היו קיימות מכונות הגדלה וכל ההדפסים נוצרו בשיטת הדפס מגע, היו הצלמים נדרשים לשאת מספר מצלמות כל אחת לתמונה בגודל אחר אם רצו לצלם תמונות בגדלים שונים. לעיתים הגיע משקלו של ציוד הצילום הדרוש עד ל-200 קילו. משנת 1853 הוחל ייצור ערכה חשוכה ומתקפלת, שנארזה במעין מזוודה ונפרשה על חצובה. צלם הלוח הרטוב משתמש בערכת חדר החושך הנייד בתנאים של צילום מחוץ לסטודיו לשם הכנת הלוח הרטוב רגעים מעטים בלבד לפני חשיפתו.
למרות שתהליך הפקת התצלום בשיטת הלוח הרטוב הייתה מסורבלת ודרשה ידע ומיומנות רבה הייתה זו השיטה הזולה, הטובה והיעילה ביותר עד אז.
מלחמה וצילום
מלחמת קרים אשר התרחשה בשנת 1855, נחשבת למלחמה הראשונה שתועדה בעזרת מצלמה. בית המלוכה הבריטית שלח את הצלם רוג'ר פנטון למלחמה כדי לעורר תמיכה במלחמה וכדי להרגיע את העם הבריטי לגבי המתרחש בחזית. פנטון נדרש איפוא להביא "מלחמה נקייה". פנטון, שהשתמש בתהליך הקולודיון החדש במסעו, נאלץ לצלם סמוך לעגלת חדר החושך שלו, איתה נגרר לחזית כשהיא רתומה לסוס. בנוסף היות שתהליך הקולודיון דרש הכנה קפדנית, נמנע מלצלם תמונות בשדה הקרב. (רובן המוחלט של תמונותיו היו מבוימות וכללו צילומים של חיילים על ציוד ומדים). ניתן לראות כי כאשר הצילום נעשה נגיש ונוח יותר יחסית הוא מוצא את דרכו גם כצילום תעמולתי מגויס שמטרתו להגיע לעיני הציבור.
מלחמה נוספת שסוקרה בעזרת שיטת הקולודיון הייתה מלחמת האזרחים בארצות הברית בשנת 1861 על ידי הצלם מת'יו בריידי וחבורתו. בניגוד לפנטון, בריידי התבקש להביא את קולות המלחמה. כ-10,000 נגטיבי קולודיון צולמו במהלך המלחמה בתנאים של פיתוח בשדה. מה שבלט בצילומי מלחמת האזרחים היה הנוכחות המוגזמת של גופות החיילים, גופות האויב ואופן הצגתן. לצילומיו היה אימפקט חברתי חזק כאשר אנשים יכלו לחזות בזוועות המלחמה ואולי אפילו לזהות את יקירהם בתמונות.
צילום סטריאוסקופי
האמצעים הצילומיים החדשים שהיו כעת זמינים עם המצאת הלוח הרטוב, אפשרו ייצור תמונות סטריאוסקופיות איכותיות והדפסתן בקלות יחסית ובכמות גדולה. דבר זה גרם לסוג הצילום הסטריאוסקופי והשימוש בסטריאוסקופ הביתי לפרוח.
הצילום הסטריאוסקופי הוא שיטת צילום שבה מצלמים כל נושא פעמיים, כל פעם בזווית מעט אחרת (במרחק של 6.5 ס"מ אחת מהשנייה) כך שמתקבלים שני דימויים כמעט זהים. ההדפסים שהוכנו מצמדי נגטיב אלה, הונחו במשקפת צפייה המכונה סטריאוסקופ זה לצד זה בהתאמה (עין ימין רואה את הדימוי הימני בלבד, עין שמאל רואה את הדימוי השמאלי בלבד). כאשר המראות הסטריאוסקופים נצפים דרך הסטריאוסקופ, המוח האנושי מאחד את שני הדימויים לאחד, והן נראות כתמונה אחת תלת-ממדית בעלת עומק אשלייתי.
הצילום הסטריאוסקופי היה אחת הצורות הפופולריות והנפוצות היותר של הצילום משנות ה-50 של המאה ה-19 ועד שנות ה-30 של המאה העשרים. הסטריאוסקופ ולצידו ערימות של תצלומים סטריאוסקופיים היו לחפצים מצויים בטרקלינים הוויקטוריאניים והביאו למיליוני בני אדם תפיסה חדשה של העולם שמסביבם.
השפעת הצילום על המאה ה-19 היא במידה רבה ביסוסו כאמצעי הנצחה אקטואלי ואמיתי, כתוצאה מכך התערערו מקובלות חזותיות רבות. ניתן לומר כי כוחו של הצילום הועצם במידה רבה אף יותר על ידי האפקט התלת־ממדי. המשיכה לצילום סטריאוסקופי כאמצעי להעברת ריאליזם הייתה נעוצה בכך שכמעט בלתי אפשרי היה לשנותו (בניגוד לצילום רגיל). הקושי בביצוע שני שינויים מדויקים בשתי התמונות גרם לתיקונים להראות כמרחפים על פני התמונה. בשנות החמישים של המאה ה-19, תודות לשיטת הקולודיון, הצילום יצא מארצות המוצא שלו (צרפת ובריטניה) ונערכו מסעות צילום ברחבי העולם אשר הביאו מראות חדשים לאירופה (הצילום הסטריאוסקופי היה נפוץ מאוד גם בצילום אתרים בארץ ישראל).
שיגעון הקארט דה ויזיט (שיגעון כרטיסי הביקור)
מראשיתו אפשר הצילום לקהלים חדשים לרכוש דיוקן של עצמם ושל יקיריהם. הוא היה זול, המוני ונגיש יותר מאשר ציור הדיוקן המסורתי. ועם זאת, תהליכי הצילום המוקדמים - הדאגרוטיפ והקלוטייפ - היו עדיין יקרים, מסורבלים ומוגבלים ביכולת השכפול וההפצה שלהם. לוח הקולודיון הרטוב סימן עידן חדש גם בתחום התפוצה ומחירי השוק של הפורטרט המצולם, בעיקר לאחר שילובו עם המצאה אחרת, זו של הקארט דה ויזיט.
צלם הפורטרטים הצרפתי, אדולף דיסדרי המציא ב-1854 מצלמה בעלת מספר עדשות, שצילמה על לוח קולודיון אחד כ-8 תמונות בגודל כרטיסי ביקור. המנגנון צילם ארבע תמונות דרך כל עדשה על פני מחציתו של לוח שלם. לאחר מכן סובב הצלם את הלוח במצלמה וצילם ארבע תמונות על מחציתו השנייה (סה"כ 8 תמונת שונות יחד). הדפסי המגע מן הנגטיבים הודפסו והודבקו על כרטיסים קטנים עליהם הודפס גם השם.
דיסדרי פרסם את כרטיסי הביקור שלו בתחכום רב ודבר החידוש החל להתפשט. עד 1860 הספיק הרעיון לעבור מפריז ללונדון ואחר כך לניו-יורק, בחסלו סופית את שרידיו האחרונים של הדגרוטיפים המסחרים באמריקה. במהלך מלחמת האזרחים בארצות הברית רווח השימוש בכרטיסי הביקור המצולמים כאשר חיילים שלחו למשפחותיהם תצלומים של עצמם (וגם של אישים חשובים כמו אברהם לינקולן), מהמלחמה במעטפות קטנות.
שלוש סיבות עיקריות גרמו להצלחה האדירה הזו:
קישורים חיצוניים
הסבר מצולם על הכנת הלוח הרטוב
רודולף שטיינר
רודולף יוזף לורנץ שטיינר (בגרמנית: Rudolf Joseph Lorenz Steiner; 27 בפברואר 1861 – 30 במרץ 1925), היה פילוסוף, מורה רוחני ואדריכל אוסטרי, מייסד האנתרופוסופיה. נולד בקראלייביצה שבאימפריה האוסטרית (כיום קרואטיה). לפי שטיינר, מרבית תודעתנו נסתרת מאיתנו. במרכז תפיסתו עמדה תפיסה אחדותית של האדם המשלבת בין גוף, נפש ורוח. האנתרופוסופיה, לפי שטיינר, הוגדרה כ"שביל הדעת אל ה'רוחי' שבעולם". לפי תפיסתו, "חוקר הרוח" חייב שתתעורר בו כמיהה לדעת, כצורך פנימי עמוק. רק אלה המונעים מצורך פנימי זה יכולים לצעוד בנתיבותיה של האנתרופוסופיה.
התשתית הרעיונית
רודולף שטיינר עסק בהגות בימים בהם שלטו מדעי הטבע בדעת הקהל על המשמעויות החברתיות הפילוסופיות הנגזרות מכך- מעט סבלנות וסובלנות ביחס ל"רוחני". שטיינר אשר היה מצוי במדעי הטבע הכיר והתמחה במחקריו של גתה במדעי הטבע. (תרומתו וחקירותיו של גתה היו שנויות במחלוקת כבר אז כמו גם היום.) שטיינר סבר ואף טען בלהט כי ראיית העולם הנשקפת ממדעי הטבע אינה מתאימה אלא לתיאור חלק צר של ההוויה והמציאות כולה. יתר על כן - טען כי כל עוד נבסס את היכרותנו את העולם וההוויה על מה שנמסר לנו מחושינו - לעולם לא נכיר ולא נבין את האדם והעולם.
לפי שטיינר, חיי האדם, מהלידה ועד המוות, הם רק קטע מקיום רחב יותר, המתחיל הרבה לפני לידת האדם ונמשך אל מעבר למוות. מכאן שתודעת האדם, השוכנת בגופו הפיסי, גם היא רק חלק מתודעה רחבה, שגבולותיה חורגים הרחק מן הגבולות של הגוף הפיזי, ועל כן מרבית תודעתנו נסתרת מאיתנו.
שטיינר נמשך אחר חקירותיו של גתה במדעי הטבע, לא רק בגלל תוצאותיהן, אלא גם בגלל המתודולוגיה שאפיינה את חקירותיו, כלומר, חיפוש אחר "אידאות" הפועלות בבסיס הטבע. שיטת החקירה של גתה סיפקה השראה וסימוכין, לדעתו של שטיינר, לאופן שבו יש לחקור את העולם, כלומר, העולם החושי אינו הצוהר היחיד הפתוח לנו להבנת המציאות.
עמדותיו ודעותיו הקימו עליו מתנגדים רבים מן הכנסייה ומקרב זרמים רעיוניים שונים. מול מחנה מתנגדים עצום זה עמדו לשטיינר קומץ חסידים נלהבים.
ייסוד התנועה האנתרופוסופית
במהלך גיבוש רעיונותיו, שהלכו ונשאו אופי מיסטי יותר ויותר, פרסם שטיינר חיבורים רבים שבהם התעמת עם שיטתו הפילוסופית של קאנט, שלפיה כל הקיים מעבר לעולם החושי, במהותו, לא יוכל להיות ידוע וגלוי לנו לעולם.
שטיינר טען כי העולם "הרוחי" גלוי ואינו חסום בפני תודעתנו. בתוך כך התנתק שטיינר יותר ויותר מן הזרם התרבותי שממנו צמח, נטה אל המיסטיקה והצטרף לחברה התיאוסופית. בתקופה זו רבו עימותיו גם עם התיאוסופים עצמם. שטיינר יצא נגד נטייתם ל"ספירטיזים" בלבד והסתפקותם בקבלת השראה מהעולם התת-מודע. לדידו של שטיינר, קניית הדעת "הרוחית" היא תהליך מתודי, המעוגן בנהלים ברורים, בעל הסדרי חקירה מסודרים, הדומים לחקירה מדעית רגילה. כתוצאה מחילוקי דעות אלה, פרש שטיינר מן החברה התאוסופית והקים בשנת 1913 את החברה האנתרופוסופית, אשר קבעה את מרכזה ליד בזל. האנתרופוסופיה, לפי שטיינר, הוגדרה כ"שביל הדעת אל ה'רוחי' שבעולם". לפי תפיסתו, "חוקר הרוח" חייב שתתעורר בו כמיהה לדעת, כצורך פנימי עמוק. רק אלה המונעים מצורך פנימי זה יכולים לצעוד בנתיבותיה של האנתרופוסופיה.
הביקורת הנאצית כלפיו
בנוסף לחסידים ותומכים, חוג מתרחב של אויבים נהיה מודע יותר ויותר לפעילות של רודולף שטיינר. מאמר של אדולף היטלר מן ה-15 במרץ 1921, בעיתון הנציונאל סוציאליסטי פלקישר באובכטר, היווה את ההתקפה החריפה ביותר בדפוס על דרכו של שטיינר:
אויביו של שטיינר, ובראשם בתקופתו, אדולף היטלר, לא עצרו במתקפה בדפוס. הם ערכו גם תקפו אותו ואת תומכיו. שטיינר הוזמן להרצות במלון ארבע העונות במינכן. מלון זה שימש, אם לצטט מתוך ספרו של ראובני בשם "הסדר העולמי החדש" להתכנסויות של 'האמא של הנציונל-סוציאליזים' התולֵה סוסייטי. כאשר שטיינר למד את הסיטואציה הוא סירב לבטל את הרצאתו. ה. באוכנבשר לקח על עצמו את האחריות לביטחונו של שטיינר. הדיווח שלו מראה את הסכנה האמיתית שעמדה בפני שטיינר כאשר הנציונאל סוציאליסטים כיבו את האורות ותקפו את הבמה. בניו יורק טיימס דווח כי:
יחסו ליהודים
יש הטוענים כי יחסו של שטיינר הושפע מהשקפות אנטישמיות מתוך סקירה של דבריו לאורך השנים.. אחרים טוענים שכל חייו יצא שטיינר נגד האנטישמיות, ואף יצר קשר עם הוגי דעות ואנשי מקצוע יהודיים במהלך דרכו, וביניהם פרופסור הוגו ברגמן. על כך ניתן לקרוא בספר שיצא לאור בעברית: "יהדות ואנתרופוסופיה", המפגש של פרופ' ש"ה ברגמן עם ד"ר רודולף שטיינר.
ספרים
חלק מבין כתביו של שטיינר שראו אור בעברית.
מאור סבג
מאור סבג (נולד ב-1990) הוא מלחין, פסנתרן, מעבד, מפיק, מנהל מוזיקלי ובמאי ישראלי. זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2017 כיוצר בתחום המוזיקה לתיאטרון, על הפקת מחזמר הביכורים שלו "סוליקא".
ביוגרפיה
נולד ברחובות למשפחה דתית לאומית, למד בבית הספר "תחכמוני" והתחנך בתנועת בני עקיבא כחניך ומדריך. החל לנגן בגיל צעיר על פסנתר. למד לנגן אצל המורה חנה שלגי, והשתלם אצל רמי לוין ועומרי מור. בתיכון למד בישיבה תיכונית מצפה רמון ובישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן בתל אביב במגמת מוזיקה. לאחר התיכון למד בישיבת אפיקי דעת בשדרות ובישיבת הר המור בירושלים.
בוגר "רימון בית ספר למוסיקה" במגמת הלחנה ועיבוד.
יצירה וקריירה מוזיקלית
בשנת 2012 במהלך לימודיו, הלחין את שירו הראשון "נדמה בי נפשי" למילותיו של המשורר אורי צבי גרינברג - וזכה עמו במקום הראשון בתחרות שירי משוררים. שנה לאחר מכן (2013) זכה שוב באותה תחרות עם שירו "נחל קדרון" בביצוע ישי ריבו.
לאחר סיום לימודיו, החל מאור לעבוד כפסנתרן אמנים בחברות שונות - NMC, "ארומה מיוזיק" והליקון. בין האמנים איתם הופיע ושיתף פעולה: עידן רייכל, הראל סקעת, יובל דיין, עדן בן זקן, נסרין קדרי, ישי ריבו, אגם בוחבוט, גלית גיאת, לינה מח'ול, חיים משה, יוני רועה, כוכבי The Voice ישראל ואקס פקטור ישראל.
סבג הלחין טקסטים של משוררים שונים, ביניהם אורי צבי גרינברג, אברהם שטרן וארז ביטון. הוא משמש כמלחין ומנהל מוזיקלי בפרויקטים ובתיאטראות רבים, ביניהם תיאטרון הקאמרי, תיאטרון באר שבע, תיאטרון הספרייה, תיאטרון השחר, תיאטרון ארצי לילדים ונוער וסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
סוליקא
בשנת 2016 יצר מאור את מחזמר הביכורים שלו בשם "סוליקא". המחזמר היה מבוסס על סיפור פלוקלור מרוקאי שסבתו סיפרה לו בילדותו. המחזמר, פרי רעיונו, אותו יצר יחד עם תאיר סיבוני, נבחר לפסטיבל חג המחזמר בבת ים וזכה ב-3 פרסי אקו"ם כולל "פרס המוזיקה הטובה ביותר" בו זכה סבג. בשנת 2017, הועלה המחזמר "סוליקא" בבכורה בתיאטרון באר שבע בכיכובה של הזמרת נסרין קדרי וזכה להצלחה רבה. המחזמר הופיע מעל 130 פעמים בכל רחבי הארץ והיה מועמד ל-4 פרסים שונים בטקס פרס התיאטרון הישראלי, כאשר מאור זכה בפרס מלחין השנה בתיאטרון לשנת 2017.
זה אני
בשנת 2019 נבחר מאור לנהל מוזיקלית את המחזמר "זה אני", המבוסס על שירי הלהיטים של הזמר אייל גולן בתיאטרון הקאמרי בת"א. את המחזמר כתב וביים מאור זגורי. המחזמר זכה להצלחה וביקורות נלהבות ומלווה על ידי תזמורת חיה ומעל 30 משתתפים.
אושרי
בשנת 2021 החל מאור לביים והעלה את המחזה "אושרי" מאת מאור זגורי - עבודת הבימוי הראשונה שלו. המחזה הועלה בשיתוף פעולה עם בית הספר למשחק MOVE מיסודה של קרן ידובסקי וזכה לביקורות נלהבות.
רשת העיר
רשת העיר ע.ג.ר בע"מ היא חברה העוסקת בהוצאה לאור של מקומונים ונמצאת בבעלות אבי סלומון. בעבר הייתה בבעלות עמוס שוקן, מו"ל הארץ, ונקראה רשת שוקן. בשנת 2021 הועברה הבעלות על רוב המקומונים למי שהיה סמנכ"ל הסחר של הרשת, אבי סלומון.
היסטוריה
בשנת 1979 פנו יוסי קליין, ערן וולקובסקי ודני דור אל עמוס שוקן, מו"ל הארץ והציעו לו להיכנס לתחום המקומונים. קליין וולקובסקי ודור היו באותה עת סטודנטים בירושלים וערכו את המקומון "ירושלתון" שהיה בעיקרו עיתון מודעות עם כמה קטעי תוכן בין המודעות.
שוקן החליט לבדוק את הנושא והטיל על איש הארץ רוני ארן, לחקור את נושא המקומונים. ארן סייר ברחבי הארץ, נפגש עם כמה מולי"ם של עיתונים מקומיים והגיע למסקנה כי אכן יש מקום לעיתונים מקומיים שיביאו לקוראים מידע מקומי עדכני ויאפשרו למפרסמים המקומיים לפנות ישירות לקהל היעד הרלוונטי להם.
רשת שוקן נמנית עם מייסדי המקומונים בישראל בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. המקומונים אפשרו פרסום מודעות מקומיות במחירים נמוכים. בכך, נועדו המקומונים לתת תשובה לבעיית המחיר הגואה של מודעות בעיתונות הארצית, שלא נתנו מענה הולם לבעל עסק שאינו בפריסה ארצית.
בשנת 1998, מוזג כלבו עם הוצאת המקומונים "הד הקריות", שמוציאה לאור מקומונים באזור הקריות, הגליל המערבי, נתניה וחדרה. "הד הקריות" הייתה בבעלות האחים שלמה ודורון לונדון והאחים עובד ניר ורוני נגרי, והחזיקה חמישה מקומונים: "צפון 1", "הד הקריות", "ידיעות הגליל", "חדשות נתניה" ו"חדשות חדרה". ב-2005 החל מהלך של איחוד מערכות "כלבו" ו"הד הקריות" למערכת אחת. במסגרתה הם עדיין יופצו כשני עיתונים נפרדים, אולם הם יצאו מאותה מערכת. אולם שנה אחר כך פורקה הקבוצה עקב חילוקי דעות בין השותפים השונים, וקבוצת "הד הקריות" חזרה להיות עצמאית.
בשנת 2001, רכשה את רשת מקומוני השקמה, שנוסדה בשנת 1985 על ידי שאול הרשטט. רשת המקומונים השקמה מפרסמת עיתונים מקומיים בערים חולון, אזור, בת ים, ראשון לציון, נס ציונה ובאר יעקב.
בשנת 2005, נערך איחוד בין רשת שוקן לבין "הלוח הארצי" (לוח העיר, לוח כל העיר, הלוח הבטוח, לוח כאן דרום, השקמה).
בשנת 2007, מותגו רוב מקומוני הרשת תחת השם "העיר". לאחר מספר שנים המיתוג מחדש בוטל.
אתרי האינטרנט של הקבוצה פועלים במשולב עם העיתון ונועדו להביא לגולשים תוכן מעודכן בזמן אמיתי בכל תחומי החדשות – המערכות העירוניות, האזוריות והמקומיות, איכות הסביבה, החינוך, הבריאות, הנדל"ן, התשתיות, הפלילים, התחבורה, התרבות והספורט. כמו כן עוסקים אתרי הרשת ברכילות, בצרכנות ומספק לקוראיו מאמרי דעה, טורים אישיים והמלצות.
במהלך השנים נפסקה הדפסתם של אחדים מהמקומונים, וחלק מהם נותרו רק כאתרי אינטרנט. בשנת 2018 נסגרה מהדרורת הדפוס של מקומון "ערים", ובשנת 2020 נסגרו מהדורות הדפוס של "צומת השרון", "מלאבס" ו"כאן דרום". באותה שנה נסגרה המהדורה המקוונת של מקומוני "כאן דרום", זאת בניגוד לשאר מקומוני הרשת אשר המשיכו את פעילותם המקוונת גם לאחר סגירה המהדורה המודפסת.
ב-2021 הועברו אתרי המקומונים של "כאן דרום" לעיתונאי דוד לוי, העורך לשעבר של מהדורת אשקלון של "כאן דרום", שחזר להפעילם.
באותה שנה הועברו מרבית המקומונים שנותרו לבעלותו של אבי סולומון, ורק המקומון "כלבו", של אזור חיפה, נותר בבעלות "הארץ". ב-2022 עבר גם "כלבו" לבעלותו של אבי סלומון.
All I Want for Christmas Is You
קארי כתבה והפיקה את השיר יחד עם וולטר אפאנאסייף. חברת התקליטים קולומביה רקורדס פרסמה את השיר ב-28 באוקטובר 1994, כסינגל המוביל של אלבום חג המולד הראשון ואלבום האולפן הרביעי שלה, Merry Christmas. השיר זכה להצלחה בינונית עם צאתו, אך צבר פופולריות רבה במרוצת השנים. כל שנה בתקופת חג המולד, חוזר השיר למצעדי השירים ברחבי העולם וזוכה למיקומים גבוהים יותר ביחס לשנה הקודמת.
השיר הגיע לשיא הפופולריות שלו בדצמבר 2019, 25 שנים לאחר צאתו, כאשר כבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100, ובכך הוא הפך לסינגל ה-19 של קארי שעשה זאת. קארי הפכה לאמנית השנייה עם מספר להיטי המקום הראשון הרב ביותר בארצות הברית (אחרי הביטלס) ואמן הסולו היחיד שעשה זאת. בשנת 2020, 26 שנים מצאתו המקורית, הצליח השיר להגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי וקבע שיא היסטורי במצעד.
לשיר מספר וידאו קליפים, ספר ילדים שיצא ב-2015, סרט ילדים שיצא ב-2017 ועוד סוגי מרצ'נדייזינג רבים שיצאו לאורך השנים במטרה לקדם את השיר. ב-2019 יצא סרט דוקומנטרי קצר שחוקר את הצלחת השיר. עם סך מכירות של יותר מ-16 מיליון עותקים ברחבי העולם, השיר נשאר כסינגל הבינלאומי המוצלח ביותר של קארי וכן אחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
ביקורות
במשך השנים זכה השיר לביקורות חיוביות ושבחים רבים. "דיילי טלגרף"  הכתירו את "All I Want for Christmas Is You" לשיר חג המולד של העשור בממלכה המאוחדת. מגזין "רולינג סטון" דירגו אותו כשיר חג המולד והרוק אנד רול הרביעי הטוב ביותר, וכינו אותו "holiday standard".
בדצמבר 2019, השיר הגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100 והפך ללהיט ה-19 במספרו של קארי שכבש את פסגת המצעד.
הרמיקס עם ג'סטין ביבר
בשנת 2020, קיבל הרמיקס את תואר הזהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
וידאו קליפים
לשיר ארבעה וידאו קליפים שיצאו לאורך השנים. הקליפ הראשון יצא בשנת 1994 וליווה את השחרור המקורי של השיר. הקליפ בנוי כמו לקט של סרטים ביתיים ישנים ובהם קארי נהנת מפעילויות חגיגיות וחורפיות, בין היתר: בביתה חוגגת את חג המולד, משחקת בשלג, רוקדת יחד עם סנטה קלאוס, שרה ליד המזחלת של סנטה קלאוס, מתגלשת במזחלת ועוד. הקליפ מכיל צילומי קליידוסקופ כאילו במבט דרך פתיתי שלג או קישוטי זכוכית.
הקליפ השני יצא גם הוא ב-1994, צולם בשחור לבן באולפן, ובו קארי לבושה בלבוש של שנות ה-60. הקליפ מזכרי קליפים של להקות כמו הרונטס והסופרימס.
הקליפ השלישי יצא בשנת 2011 וליווה את גרסת הרמיקס בהשתתפותו של ג'סטין ביבר. בקליפ ביבר מגיע לחנות כולבו גדולה ומקושטת של מייסיס ובה קארי היא סוג של סנטה קלאוס. השניים שרים יחד ולכוד בחנות ומחלקים מתנות לאורחי החנות. הקליפ עמוס בפרסומות סמויות למוצרים שנמכרים בחנות.
הקליפ הרביעי, יצא בשנת 2019 כחלק מהקמפיין של קארי להכניס את השיר למקום הראשון במצעד הבלבולד. הגרסה הזו נקראת Make my wish come true, כחלק ממילות השיר וגם בשל שאיפתה להכניס את השיר למקום הראשון. את הקליפ ביים ג'וזף קאהן. בקליפ קארי שרה ומופיעה בסדנה של סנטה קלאוס (אנ׳) אליו נכנסת ילדה קטנה. בקליפ משתתפים גם שני ילדיה של קארי.
תביעת זכויות יוצרים
ביוני 2022 הגיש הזמר ויוצר מוזיקת הקאנטרי אנדי סטון, תביעה על סך 20 מיליון דולר נגד קארי ואפאנאסייף, בטענה של הפרת זכויות יוצרים על שיר באותו שם של להקתו, "וינס ואנס אנד דה וליאנטס", משנת 1989. סטון, הוא "וינס ואנס", טען שהשיר שלו קיבל זמן שידור נרחב במהלך עונת החגים בשנת 1993, וקארי ואפאנאסייף ניצלו זאת בכוונה תחילה כדי לקדם את השיר שלהם.
מהדורת חדשות מרכזית
מהדורת חדשות מרכזית היא תוכנית טלוויזיה המשודרת בשעה קבועה בערבם של ימי חול ומציגה, את החדשות של אותו יום. התוכנית היא תוכנית הדגל של מחלקת החדשות בטלוויזיה והיא יכולה להיות עוגן שידורים מרכזי ולזכות לשיעורי צפייה ניכרים בפריים טיים. בהתאם משקיעות תחנות השידור משאבים רבים בתוכניות אלה.
מאפיינים כלליים
מחקר שהשווה בין 117 מהדורות מרכזיות ב־51 מדינות ממגוון יבשות, מצא שרוב המהדורות שנבדקו (52%) נמשכות שעה, 26% נמשכות חצי שעה, וב־22% נמשכות זמן ממושך יותר, שעה וחצי או שעתיים. רבות מהמדינות בהן המהדורות נמשכות שעתיים הן מדינות אמריקה הלטינית המקדישות נתח זמן משמעותי יחסית מן המהדורה לחדשות ספורט.
מבט לחדשות
עם עלייתה לאוויר בשנת 1968 הייתה מבט לחדשות מהדורת החדשות המרכזית הראשונה בישראל. התוכנית, ששודרה בערוץ הראשון, זכתה לשיעורי צפייה גבוהים ביותר. עם התוכנית מזוהה העיתונאי חיים יבין. לאחר פרישתו הראשונה מהגשת התוכנית הוחלף יבין בגאולה אבן. לאחר פרישתו השנייה הוחלף יבין בינון מגל ומרב מילר. ב-2012 התפטר מגל מתפקידו. משנת 2015 הגיש את המהדורה יעקב אילון, עד פרישתו בסוף 2016.
תחילה שודרה המהדורה בשעה שמונה בערב, אך בתקופתו של אורי פורת הועברה לשעה תשע. ב-2012 הועברה המהדורה לשעה 19:52. החל משנת 2014 ועד 2017 המהדורה שודרה בשעה 19:58.
כאן חדשות: חדשות הערב של כאן
מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ כאן 11 במסגרת תאגיד השידור הישראלי, מחליפה את מהדורת מבט של הערוץ הראשון ומשודרת מאז עלייתה בחודש מאי 2017, בשעה 19:55. מגישת המהדורה היא העיתונאית מיכל רבינוביץ'.
המהדורה המרכזית של חברת החדשות
מהדורת החדשות של ערוץ 2 עלתה לאוויר בשנת 1993. תחילה הוגשה המהדורה על ידי יעקב אילון, ובהמשך עבר הערוץ למודל הגשה זוגי, עם הצטרפותה של מיקי חיימוביץ'. בתחילת שנות האלפיים הפכה התוכנית לנצפית בישראל. עם פרישתו של אילון הצטרף גדי סוקניק לחיימוביץ', והשניים הגישו יחד את המהדורה. לאחר פרישת חיימוביץ', החלה יונית לוי להגיש את המהדורה לצד סוקניק. לאחר פרישתו של סוקניק זנח הערוץ את מודל ההגשה הזוגי, ועתה היא מוגשת על ידי לוי ודני קושמרו לסירוגין. החל מסגירת ערוץ 2 ופיצולו לערוצים קשת 12 ורשת 13 המהדורה המרכזית שודרה במקביל בשני הערוצים.
בעקבות מיזוג רשת-עשר המהדורה משודרת בערוץ קשת 12 בלבד.
בראשיתה נמשכה המהדורה חצי שעה, אך בהמשך השתנה משך המהדורה, על פי רוב, לשעה ורבע.
המהדורה המרכזית של חדשות 13
כיום המהדורה מוגשת על ידי הילה קורח ואודי סגל. ביחד או לסירוגין.
מהדורת החדשות המרכזית של חדשות 14
מהדורת החדשות המרכזית של עכשיו 14 / ערוץ 20 משודרת החל מ-25 במרץ 2018. המהדורה משודרת בימי ראשון עד חמישי משעה 19:53 עד 20:45 בהגשת מגי טביבי ושרון גל. מיומה הראשון ועד לדצמבר 2018 הגישה את המהדורה דנה סומברג, ולאחר מכן הוחלפה על ידי אמיר איבגי. ב-22 באוקטובר 2020 ירדה המהדורה מהאוויר בעקבות נתוני מדורג נמוכים. המהדורה חזרה לאוויר ב-29 בנובמבר 2021 עם מעבר הערוץ לאפיק 14.
כיום המהדורה מוגשת על ידי מגי טביבי ושרון גל ביחד או לסירוגין.
בארצות הברית
כל 3 רשתות הטלוויזיה האמריקניות הגדולות - ABC, CBS, NBC - משדרות את מהדורת החדשות המרכזית שלהן בשעות הערב.
בשל החלוקה ל-4 אזורי הזמן יכולות תחנות הטלוויזיה המקומיות בארצות הברית לבחור מתי לשדר את המהדורה הלאומית באזוריהן. בדרך כלל מועברת המהדורה בשידור חי בחוף המזרחי (18:30) ובאזור המרכז (17:30) של ארצות הברית. בשני אזורי הזמן הנותרים מועברת המהדורה כתוכן מוקלט לפי שעונן, כאשר רק במקרי חדשות חריגים מעודכנת המהדורה כך שתהיה רלוונטית גם עבור צופי החוף המערבי.
רשתות הטלוויזיה הקטנות יותר, כמו FOX ו-The CW, לא משדרות חדשות בכלל. ערוצי חדשות ייעודיים, דוגמת CNN או Fox News או MSNBC, אינם משדרים מהדורה מרכזית כי אם סיקור חדשותי מתמשך סביב השעון.
"חדשות הערב" של CBS
המהדורה עלתה לאוויר ב-1948 כמהדורה יומית בת 15 דקות בהגשתו של דאגלס אדוארדס אחרי כמה שנים של שידורים לא סדירים. בשנת 1962 קיבל את התפקיד וולטר קרונקייט שנודע מאז בתור "האיש האמין ביותר באמריקה" וכמי ששלט ללא עוררין בעולם החדשות האמריקני. יחד עם מינויו של קרונקייט לתפקיד הוארכה המהדורה לכדי 30 דקות והשתבצה בקביעות בשעה 18:30 בערב.
עם פרישתו של קרונקייט ב-1981 מונה העיתונאי דן ראד'ר להגיש את המהדורה, אך היא בינתיים איבדה את בכורתה בנתוני הצפייה. אחרי פיטוריו בשנת 2005 מינתה הרשת את קייטי קוריק לתפקיד המגישה, והיא נהייתה לאישה הראשונה שהגישה לבדה מהדורת ערב. בעקבות פרישתה ב-2011 קיבל את התפקיד סקוט פלי, ובשנת 2017 החליף אותו בתפקיד ג'ף גלור. מאז 2019 מגישה את המהדורה נורה אודונל.
"חדשות הלילה" של NBC
מהדורת החדשות המרכזית של רשת NBC עלתה לאוויר בשנת 1970 כתחליף לתוכנית החדשותית "Huntley–Brinkley Report" ששודרה מדי ערב בשנות ה-50 ובשנות ה-60 בהגשתם הזוגית של צ'אט האנטלי ודייוויד ברינקלי - האחד מניו יורק והשני מוושינגטון די סי. את המהדורה החדשה הגיש העיתונאי ג'ון צ'נסלור, ברוב הזמן לבדו ובחלק מהזמן עם ברינקלי, עד לשנת 1982.
ב-1982 מונה טום ברוקו לתפקיד המגיש המרכזי, ובתקופתו נהנתה המהדורה מגידול במספר הצופים עד שמאמצע שנות ה-90 והלאה היא דורגה במקום הראשון בטבלאות הצפייה. עם פרישתו של ברוקו בשנת 2004 נבחר בריאן ויליאמס להיות מחליפו, אך ב-2015 הוא פוטר מתפקידו ובמקומו מונה לסטר הולט לתפקיד המגיש. משבר זה תרם לכך שהמהדורה הפסידה את המקום הראשון ברייטינג לראשונה מזה 20 שנה.
"חדשות העולם הלילה" של ABC
המהדורה המרכזית של ABC נחנכה לראשונה ב-1978 לאחר שנים רבות בהן התקשה הרשת להציב תחרות רצינית לשתיים הוותיקות ממנה. עוד קודם לכן, לאורך שנות ה-60 ושנות ה-70, שודרו מהדורות שונות אותן הגישו עיתונאים כמו פרנק ריינולדס, הווארד קיי סמית', הארי ריזנר וברברה וולטרס.
בשנת 1983 מונה פיטר ג'נינגס לשמש כמגיש המרכזי, ובזכות מינויו הגיעה המהדורה אל המקום הראשון בטבלאות הרייטינג של אותו העשור עד שהיא הפסידה את הבכורה באמצע שנות ה-90. לאחר מותו הפתאומי של ג'נינגס ב-2005 מונה צ'ארלס גיבסון למגיש המהדורה. בשנת 2009 מונתה לתפקיד המגישה דיאן סויר וב-2014 החליף אותה דייוויד מיור - אז זינקה המהדורה למקום הראשון בטבלאות הרייטינג.
סי-טי-וי נשיונל ניוז (CTV National News)
מהדורת החדשות המרכזית של רשת הטלוויזיה הקנדית "CTV". את התוכנית מגישה כיום ליסה לפלם (Lisa LaFlamme). את התוכנית הגיש בעבר העיתונאי הנודע לויד רוברטסון (Lloyd Robertson) שעשה זאת במשך ארבעים שנה, עד ל-1 בספטמבר 2011. למרות שידורה בשעה 11:00 בלילה, זוכה התוכנית לאחוזי צפייה הנעים בין 20-30% רייטינג.
ורמיה: מהדורת החדשות של ערוץ 1 הרוסי
ורמיה (Время, זמן) הוא שמה של מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 1 הרוסי. משודרת ברציפות מאז ה-1 בינואר 1968, תחילה כחלק מהטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות ולאחר מכן בערוץ 1 הרוסי.
וסטי
וסטי (Вести, ידיעות) הוא שמה של מהדורת החדשות המרכזית של החברה הרוסית לרדיו וטלוויזיה. משודרת ברציפות מאז ה-13 במאי 1991 בערוץ רוסיה-1.
קיונאו איצ'יקי
ביוגרפיה
איצ'יקי נולד במחוז שיזואוקה, וסיים את לימודיו במחזור ה-28 של האקדמיה הצבאית הקיסרית בשנת 1916. לאחר מכן שימש מדריך בבית הספר לרגלים במחוז צ'יבה.
מלחמה בסין
ב-1934 קיבל איצ'יקי דרגת מייג'ור, וב-1936 קיבל פיקוד על גדוד בחיל המצב היפני בסין. ב-7 ביולי 1937 ערכו כוחות יפנים תמרונים צבאיים ליליים בסמוך לגשר מרקו פולו שבבייג'ינג, וירו כדורי סרק לעבר בסיס סיני שניצב בסמוך. הסינים, שחשבו שמדובר באש חיה, השיבו אש תותחים. משאחד מהחיילים היפנים לא שב לעמדתו, חשב קיונאו איצ'יקי שנפל בשבי הסינים, והורה לתקוף את העמדות הסיניות. תקרית גשר מרקו פולו למעשה גרמה לפרוץ מלחמת סין–יפן השנייה. לאחר התקרית שב איצ'יקי ליפן, ושימש מדריך בבתי הספר של הצבא הקיסרי.
המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט
עם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בדצמבר 1941 קיבל איצ'יקי דרגת קולונל ואת הפיקוד על הרגימנט ה-28. ביוני 1942 הוביל איצ'יקי את הכוח שנשלח לכבוש את אטול מידוויי, אך תבוסת כוחות הצי הקיסרי היפני היפניים בקרב מידוויי הביאה לביטול המבצע. באוגוסט 1942 סופח הרגימנט של איצ'יקי לארמייה ה-17, ונשלח לדרום האוקיינוס השקט. באותו חודש נחתו כוחות בעלות הברית בגוודלקנל שבאיי שלמה, ובתגובה נשלח איצ'יקי בראש חלק מהרגימנט שלו (הגדוד השני וכוחות מסייעים) לאי במטרה לכבוש את שדה התעופה מידי בעלות הברית.
ב-19 באוגוסט הובילו שש משחתות את איצ'יקי ו-916 חיילים מבסיס הצי בלגונת טרוק לטאיבו פוינט, נקודה במערב החוף הצפוני של גוודלקנל. הפיקוד העליון הורה לאיצ'יקי להקים ראש חוף בטאיבו ולהמתין להגעת שאר הרגימנט שלו, אך הוא החליט להתקדם לעבר קווי בעלות הברית עוד באותו היום. מהמודיעין שנמסר לו טרם הנחיתה, חשב איצ'יקי שבאי נמצאים כ-2,000 מגינים, אך למעשה מספר היה מעל 11,000 נחתים מחיל הנחתים של ארצות הברית, שהיו מחופרים היטב מסביב לשדה התעופה.
בליל ה-21 באוגוסט נהדף הכוח של איצ'יקי בקרב טנרו לאחר שערך מספר התקפות חזיתיות, ובשעות היום חוסל הכוח כמעט לחלוטין.
ישנן גרסאות סותרות לגבי גורלו של איצ'יקי. חלק מהעדויות מצביעות על כך שהוא נהרג במהלך אחת ההתקפות החזיתיות בליל הקרב, בעודו מוביל את חייליו במתקפת בנזאי. גרסאות אחרות גורסות שאיצ'יקי ביצע ספוקו – התאבדות יפנית מסורתית – כדי לכפר על הבושה שבתבוסת כוחות.
ז'וזה סאראמאגו
ז'וּזֶה סאראמאגוּ (בפורטוגזית: José de Sousa Saramago; 16 בנובמבר 1922 – 18 ביוני 2010), היה סופר, מחזאי ופובליציסט, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1998. נחשב לאחד מגדולי סופרי פורטוגל. סאראמאגו הוא זוכה פרס קמואש לשנת 1995.
ביוגרפיה
סאראמאגו נולד בכפר אזיניאגה, כ-100 ק"מ צפונית־מזרחית לליסבון, לאביו, ז'וזה דה סוזה שהיה חקלאי, ולאמו, מאריה דה פְּיֶדאדה. בשנת 1924 עבר עם משפחתו לליסבון בה עבד אביו כשוטר. אחיו בן ה-4 של סאראמאגו, פרנסישקו, מת חודשים ספורים אחרי המעבר לליסבון. על פי עדותו של סאראמאגו לא היו בביתו ספרים כלל, ואת ספרו הראשון הוא קנה בעצמו בגיל 19.
לאחר סיום לימודיו עבר סאראמאגו קורס קצר במכונאות ועבד כמכונאי רכב במוסך. לאחר שעות העבודה היה הולך לספרייה העירונית וקורא ספרים. לאחר נישואיו בשנת 1944 התקבל לעבודה בשירות הסעד הממשלתי.
סאראמאגו התחתן עם אילדה רייש בשנת 1944. בתם היחידה, ויאולנטה, נולדה ב-1947.
בשנת 1947 התפרסם הרומן הראשון שלו, "אדמת החטא".