cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הצבעת אישור
האפשרות להצביע באופן טקטי
טקטיקה אפשרית אחת היא שהמצביע יתמוך רק במועמד הטוב ביותר בעיניו; כך יהיה קשה ביותר למועמדים אחרים לזכות. אם כל המצביעים בוחרים בטקטיקה פשוטה זו (זהו המקרה k=1 מן הפסקה הראשונה), הבחירות נעשות דומות לאלו הנהוגות בבחירות לראשות ערים בישראל (לו היו אלו מסתיימות לאחר הסיבוב הראשון): המועמד שלו מספר רב ביותר של תומכים (הרוצים בו במקום הראשון), ינצח.
בטקטיקה אפשרית אחרת, על המצביע לתמוך בכל מועמד שהוא מעדיף על-פני המועמד המוביל, ולתמוך במועמד המוביל אם זה עדיף בעיניו על המדורג שני במרוץ. אם כל המצביעים בוחרים על-פי טקטיקה זו, יש סיכוי גבוה לכך שייבחר זה המנצח על-פי שיטת קונדורסה. עם זאת, הצבעת אישור אינה מקיימת את תבחין קונדורסה; ייתכן אפילו שהשיטה תביא לבחירתו של זה שהיה מגיע אחרון בבחירות על-פי שיטת קונדורסה.
הטקטיקה האופטימלית מבחינה תאורטית היא להצביע עבור המועמדים העדיפים על-פני תוחלת התוצאה של הבחירות (הרווח מכל אפשרות, משוקלל על-פי סיכוייו, כפי שמעריך אותם המצביע).
בבחירות לעיר הבירה שהודגמו לעיל, אם C נתפסת כמתחרה העיקרית של B, סביר להניח שתושבי B יצביעו עבור עירם בלבד; תושבי C ו-D יימנעו מלתמוך ב-B, כדי לחזק את סיכוייה של C. תוצאות הבחירות במקרה כזה יהיו ניצחון של B (עם 68%) על-פני A (עם 42%) ו-C ו-D (עם 32% כל-אחת).
לעומת זאת, אם נראה ש-A היא המתחרה העיקרית של B, אז תושבי A יתמכו ב-A בלבד, בעוד תושבי C, B ו-D יתמכו כולם ב-B, ויתנגדו לכל אפשרות אחרת. במקרה כזה תזכה B ביתרון של 58% לעומת 42% ל-A.
מאפייני ההצבעה
תומכי הצבעת האישור מציינים לעיתים קרובות כי הצבעת יחיד יכולה לשמש עבור בחירה יחידה, מרובה או לשלילה. היא דורשת מהבוחר לחשוב היטב מה הוא באמת מקבל. הפשרה שעושה הבוחר במקרה זה היא ברורה, ונעשית על ידי הבוחר ולא על ידי ספירת קולות המצביעים.
ריבוי מנצחים
ניתן להרחיב את הליך הצבעת האישור לכדי בחירות מרובות מנצחים. הדרך הנאיבית לבצע זאת היא לנקוט בשיטת הצבעת אישור גושית, וריאציה פשוטה של הצבעה גושית, שבה רשאי כל מצביע לבחור במספר בלתי מוגבל של מועמדים. המנצחים הם אלה הזוכים במרב הצבעות האישור. גישה זו אינה מקנה ייצוג פרופורציונלי ונתונה למגבלות דילמת בור, בין יתר הבעיות הקשורות בעניין. קיימת גרסה משופרת של שיטה זו וכינויה "הצבעת אישור פרופורציונלית". המטרה בשיטה זו היא למקסם את שביעות הרצון הכללית מהתוצאה הסופית שמתקבלת בהצבעת אישור "רגילה". השיטה הראשונה כונתה בשם "מינימום הסכום" (minisum), על מנת להבדילה משיטת ה"מינימקס" (מינימום-מקסימום, minimax), בה מתבצעת הצבעת אישור במטרה לבחור רשימת מועמדים הנבדלת במינימום האפשרי מהצבעת האישור של המצביע הפחות מרוצה מבין כלל המצביעים.
סקרי אישור
ניתן להשתמש בהצבעת אישור בשאלות המועלות בסקרים או בהצבעות שבהם ייתכן מספר משתנה של מנצחים. דוגמה פשוטה היא שאלת הכללתו של מועמד בדיונים. בסקר אישור מוטב לשאול: "אילו מועמדים הנך מעוניין שישתתפו בדיון?", במקום להציג את שאלת הסקרים הרגילה: "למי היית מצביע לו נערכו הבחירות היום?". בסקר כזה אפשר לקבוע סף הכללה קבוע. לדוגמה, דיון יכול לכלול השתתפותם של כל המועמדים שזכו לתמיכה של יותר מ-15% בהצבעת האישור. ייתכן צורך להתקין כללים מיוחדים כדי להבטיח שלפחות שני מועמדים יעברו את הסף הנדרש, כך שתיתכן הכללתם של כלל המועמדים. היתרון בביצוע סקר אישור הוא בכך שנמנע מהמצביע כל חשש לגבי "הצבעת יתר" שתפגע בסיכויי מימוש העדפותיו. בוחרים בלתי החלטיים ייטו לרצות לשמוע את דברם של יותר מועמדים, בשלב מוקדם במערכת הבחירות, וגם ייטו לצמצם העדפותיהם, עם התקרב מועד הבחירות.
הקשר ליעילותן של בחירות
מתחום חקר הביצועים אנו למדים כי היעילות של מדיניות, או של מנהיג הקובע פנים שונים של מדיניות, תהיה קשורה קשר סיגמואידי לרמת התמיכה באותה המדיניות או באותו המנהיג. ישנה רמת תמיכה שמתחתיה היעילות נמוכה מאוד, ומעליה גבוהה מאוד. ייתכן שיותר ממועמד אחד יימצא באזור היעיל, או, להבדיל, שכל המועמדים יהיו באזור הלא יעיל. בהצבעת אישור יש ניסיון להבטיח בחירתו של המועמד בעל רמת התמיכה הגבוהה ביותר, כך שגדלים הסיכויים שפניה של המדיניות הננקטת יתבצעו ביעילות.
ז'אן לואי גז דה בלזאק
ז'אן לואי גז דה בלזאק (בצרפתית: Jean-Louis Guez de Balzac; 31 במאי 1597 - 8 בפברואר 1654), סופר צרפתי.
חייו
ז'אן לואי גז היה בנו של ראש העיר אנגולם, בירת מחוז שאראנט שבדרום מערב צרפת, וירש מאביו את תואר האצולה "דה בלזאק". למד בבית הספר של מסדר הישועים, והחל ב-1612 באוניברסיטה של ליידן שבהולנד. ב-1621 הגיע לרומא כנציג של הקרדינל דה לה ואלט. ב-1623 הגיע לפריז והתפרסם בשל מכתביו למכריו ולאנשי חצר המלכות הצרפתי. הקרדינל רישלייה הבחין בכישרונותיו ומינה אותו לכותב דברי הימים של המלך לואי השלושה עשר. ב-1624 יצא לאור הכרך הראשון של מכתביו שזכה להצלחה רבה, והוא הפך לאחד מחשובי המשתתפים בחוג הספרותי של קתרין דה ראמבוייה בפריז.
החל ב-1627 הותקף בטענה שהעתיק מכתבי חכמי העולם העתיק ומכתביהם של סופרים אחרים. בתגובה, מאס בחיים הספרותיים של פריז ופרש לטירה המשפחתית שבמחוז מולדתו שבה המשיך בעבודתו הספרותית. ב-1631 פרסם את ספרו "הנסיך" שבו הוא מלמד סנגוריה על המלך לואי השלושה עשר ועל הקרדינל רישלייה. ב-1634 הוזמן להצטרף לאקדמיה הצרפתית שבה היה אחד החברים הראשונים, אם כי המשיך להתגורר בטירתו, וכנראה לא השתתף בישיבותיה. ב-1636 הופיעה המהדורה השנייה של מכתביו. הוא המשיך לכתוב מסות ומאמרים ובהם ביקורת ספרותית, בין היתר על ספר "המסות" של מישל דה מונטן. הוא כתב גם את "סוקרטס הנוצרי" שהיא מסה על תורת המוסר הדתי.
בשנותיו האחרונות חילק את כספו למטרות צדקה, ולפני מותו פרש למנזר בעיר אנגולם שבו נפטר ב-1654.
ספר מקבים ב'
ספר מקבים ב', הידוע גם בשם ספר חשמונאים ב' או קיצור מעשה יהודה, הוא אחד מן הספרים החיצוניים. הספר הוא סיכום היסטורי של מאורעות שראשיתם סיפור ימיו האחרונים של סלאוקוס הרביעי, 175 לפני הספירה, ואחריתם ניצחון יהודה על צבאות ניקנור, 161 לפני הספירה. הספר סוקר מאורעות שהתרחשו על פני חמש עשרה שנה.
על פי סגנונו, הספר נכתב ביוונית קוינה, כנראה באלכסנדריה שבמצרים, במחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס. מנחם שטרן מעריך את חיבור היצירה המקורית סביב שנת 100 לפנה"ס.
החיבור מבוסס על ספר ארוך יותר שאבד, שחיבר יאסון מקירנה. מחבר הקיצור מגדיר את ספרו "סיכום" (אפיטומה) ולכן כינויו הרווח במחקר הוא ה"אפיטומאטור". על פי הנאמר בסוף הספר, "ומן הימים ההם הייתה העיר בידי העברים", יוצא כי התקציר יצא לאור בזמן שבית המקדש היה קיים. מכיוון שמחבר ספר מקבים ד' השתמש בספר זה, יש לקבוע את זמנו לכל המאוחר לתחילת התקופה הרומית בארץ ישראל.
בכתבי אבות הכנסייה מופיעים השמות Μακκαβαïκά או Μακκαβαῖοι (תעתיק: מקבּאיוֹי, מקבּאיקַה) בהתייחס לכלל ספרי המקבים, ובמיוחד לגבי מקבים ב. בשנת 1546, לאחר דיונים רבים, נכלל הספר בכתבי הקודש של הכנסייה הקתולית, אך הוא מעולם לא נכלל בכתבי הקודש של הכנסיות הפרוטסטנטיות או של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
תוכן הספר
בשני הפרקים הראשונים בספר מובאות אגרות שנשלחו ליהודי מצרים מאחיהם שבארץ ישראל על מנת להפיץ את חגם החדש של החשמונאים – חנוכת בית המקדש. באגרות אלה מופיע התאריך 188 למניין השטרות, שנת 125/124 לפנה"ס. שתי האגרות הן תוספת על ספרו המקורי של יאסון. מלבד שתי האגרות הללו, מכיל הספר עוד חמש תעודות: מכתב של אנטיוכוס (פרק ט) וארבע אגרות (פרק יא). מתתיהו הכהן אינו נזכר כלל בספר.
מהפרק השלישי ועד סוף הספר ניתן להבחין בשני נושאים עיקריים:
פרק א
איגרת שנייה (פסוק יא ואילך) מבקשת מיהודי מצרים להכיר בקדושתו של בית המקדש השני בירושלים בטענה כי ההשגחה האלוהית מונחת עליה ומותו של אנטיוכוס אפיפנס במזרח הוא עונש על המלחמה שלו בירושלים.
לדעת החוקר אליהו ביקרמן, האיגרת הראשונה היא אותנטית. באיגרת זו נזכר בפסוק ז מכתב שנכתב ליהודי מצרים בשנת 169 למניין בית סלאוקוס בזמן המלך דמטריוס השני, כלומר בשנת 143 לפנה"ס. לדעת אליה שמואל הרטום, לאחר המילים "כתבנו לכם", מובא ציטוט מאותו מכתב (פסוקים ז–ח). בפסוק י מסתיימת האיגרת הראשונה ובשני כתבי יד מסיימות אותה המילים "שנת 148" (למניין בית סלאוקוס). דניאל שוורץ מאמץ את הנוסח הזה ומתרגם: "כדי שתחגגו את ימי הסוכות של חודש כסלו של שנת 148", כלומר: שנת 164 לפנה"ס, היא שנת החנוכה של יהודה המקבי. אולם נהוג לאמץ נוסח אחר, "בשנת 188" (למשל אצל שטרן והרטום), כלומר: שנת 124 לפנה"ס היא שנת כתיבת האיגרת. אלא ששוורץ טוען כי לא הייתה סיבה מיוחדת לשלוח איגרת כזו בשנת 124 לפנה"ס ולכן הוא סבור כי "שנת 169" (143 לפנה"ס) מתייחסת למועד כתיבת האיגרת ולא למועד כתיבת המכתב שנזכר בה.
לדברי הרטום, האיגרת השנייה מופיעה ללא תאריך, אולם נראה כי היא נכתבה מספר ימים לפני חידוש העבודה בבית המקדש לאחר גזירות אנטיוכוס, ביום כ"ה בכסלו שנת 164 לפנה"ס. האיגרת השנייה היא מאת היהודים "אשר בירושלים וביהודה ומועצת הזקנים ויהודה אל אריסטובולוס מורה המלך תלמי... וליהודים אשר במצרים". בפסוק כג נזכר "יונתן", שאינו מזוהה. ייתכן שהכוונה לכהן הגדול יונתן הנזכר בספר נחמיה כבנו של יהוידע ואביו של ידוע, ומכונה שם בהמשך גם "יוחנן".
פרק ב
המשך האיגרת השנייה (עד פסוק יח). הכותבים מתארים את האש הקדושה שהייתה במזבח הראשון בירושלים, שנגנזה על ידי ירמיהו ביחד עם כלי המקדש, חודשה בימי נחמיה. אש זו נשלחה מהשמיים למזבח במקדש כפי שמתועד בכתובים. בשל כך על יהודי כל העולם לחגוג את טיהורו של בית המקדש.
הקדמה לסיפור כולו (פסוקים יט–לב). המחבר מצהיר כי חיבור זה הוא קיצור של חיבור ארוך יותר, בחמישה ספרים, מאת יאסון מקירני.
לדברי מנחם שטרן, האיגרת השנייה היא בדויה ובתוכנה יש סתירה לדברים שנאמרים בגוף הספר לגבי מותו של אנטיוכוס אפיפנס. מתוך כך, אין להניח, לדברי שטרן, כי היא נתחברה על ידי המחבר-המקצר עצמו.
בפסוק כא נמצא המופע הקדום ביותר של המונח "יהדות" (ביוונית: "יודאיסמוס"), שמוצג כאן כמקבילה מול "יוונוּת" ("הלניסמוס"), שמופיע בפרק ד, פסוק יג.
פרק ג
אוטופיה. לפני גזירות אנטיוכוס שררה העיר ירושלים בשלום כללי, ואפילו מלכים זרים חלקו לה כבוד. בשל ריב אישי, אדם בשם שמעון משבט בנימין סיפר כי חוניו הכוהן הגדול מחזיק באוצר המקדש סכומי כסף עצומים שיכולים לבוא לידי המלך. עקב כך נשלח הליודורוס, השר הממונה על ענייני המדינה, במטרה להחרים כספים אלו, אלא שרובם היה פקדונות של יתומים ואלמנות. השמועה על כך גרמה ליהודי ירושלים להתחנן לה'. בשל כך הגיע מהשמים פרש אלוהי והכה את הליודוס ומלויו ורק תפילתו של הכוהן הגדול הצילה את חייו. הליודורוס נכנע ובישר ברבים את עוצמתו של האל היחיד.
פרק ד
למרות זאת, החתרנות של שמעון לא פסקה וגרמה לחוניו לפנות אל המלך הסלווקי. יאסון, אחיו של חוניו, ניצל את היעדרות הכוהן הגדול על מנת לפנות אף הוא למלך והציע כי מינוי שלו לכוהן גדול יבטיח למלך כי ירושלים תהפוך לעיר בעלת אופי הלניסטי. המלך הסכים ויאסון מונה לכוהן גדול במקומו של חוניו, וירושלים הפכה לעיר הלניסטית והכוהנים המשרתים בבית המקדש נהו אחר אורחותיהם. בפרק זה גם מוסברים כיצד יכלו היהודים להיות חלק פעיל באימפריה ההלניסטית גם מבלי לקחת חלק בעבודה זרה. לאחר מכן פנה מנלאוס למלך אנטיוכוס והציג אף הוא כסף רב למלך על מנת שימונה לכהן גדול במקומו של יאסון שנאלץ לברוח לעמון. מנלאוס מצידו לא העביר את הכספים המובטחים למלך. חוניו עצמו נרצח לאחר שניסה להציל את קדושת בית המקדש. הרשע המשיך לפעול בירושלים, האלימות הגואה ושוד אוצרות המקדש נחשב לדבר שבשגרה.
בפסוק יא נזכר יוחנן "אבי אופולמוס". יוחנן היה נציג היהודים שקיבל את כתב הזכויות מאנטיוכוס השלישי. בנו, אופולמוס, נשלח על ידי יהודה המקבי לרומא בשנת 161 לפנה"ס. מדובר אם כן במשפחה של דיפלומטים, ששירתה את היהודים במגעים עם בית סלאוקוס ולאחר מכן עם הרפובליקה הרומית. בפסוק ל נזכרת "אנטיוכיס פילגש המלך". היא אינה ידועה ממקור אחר, אולם ידוע על מספר נסיכות סלווקיות בשם זה.
פרק ה
בפסוק כז בסוף הפרק, נזכר יהודה "המכונה גם מקבי" שברח עם אנשיו אל ההרים, וכדי שלא ליטול חלק בטומאה, הם אכלו מזון עשבי. דניאל שוורץ מתרגם שסביב יהודה הייתה קבוצה "של כעשרה", ולדעתו זו אחת העדויות הקדומות ביותר (לצד סרך היחד) למושג ה"מניין" של עשרה גברים יהודים.
פרק ו
בפסוק א נאמר כי המלך שלח "זקן" איש אתונה (אולי חבר מועצת הזקנים; או את "גרון האתונאי") כדי לכפות את הגזרות ביהודה. אולם לפי תרגום לטיני השליח היה זקן אנטיוכני, כלומר, חבר המועצה העירונית של אנטיוכיה.
פרק ז
סיפור האם ושבעת בניה. הבנים הוכרחו לאכול בשר חזיר ואם לא יעשו זאת יוצאו להורג בעינויים. הבנים סירבו והומתו בזה אחר זה, כשאימם מעודדת אותם תוך כדי אמונה בתחיית המתים באחרית הימים.
פרק ח
תחילת ההתנגדות לשלטון הנוכרי ביהודה. יהודה המקבי ותומכיו קוראים למגר את ההשפעות האליליות על יהודה, ירושלים והמקדש. יהודה לוחם בנוכרים וצבא סלאוקי בראשות ניקנור פולש ליהודה. יהודה המקבי עם 6000 לוחמים מביס את ניקנור בקרב אמאוס בזכותו של האל, אולם הניצחון לא מושלם בשל שמירת השבת. השלל מחולק לצבא יהודה ולנזקקים. ניקנור המובס מכיר בעליונותו של ה'.
פסוק כב מספר כי יהודה חילק את צבאו לארבעה חלקים, שכל אחד מהם תחת פיקוד אחד מאחיו: שמעון, יוסף, יונתן ואלעזר. השמות הללו מקבילים לרשימה המופיעה במקבים א (ב, א), אולם כאן (וכן בפרק י, פסוק יט) מופיע "יוסף" במקום "יוחנן".
פרק ט
מותו של אנטיוכוס במזרח (שנת 164 לפנה"ס). מותו מוסבר כעונש מידי שמיים. על ערש דווי מכיר גם המלך בעליונותו של אלוהי היהודים ומצטער על העוולות שגרם להם. מכתבו של אנטיוכוס אפיפנס אל היהודים (פסוק יט) אינו אותנטי.
פרק י
לאחר שחרור ירושלים מיד הנוכרים, פונים יהודה המקבי ואנשיו לטהר את המקדש וקובעים את חג החנוכה בכ"ה בכסלו במשך שמונה ימים לזכר חג סוכות שחולל. לאחר מותו של אנטיוכוס אפיפנס, עולה לשלטון בנו אנטיוכוס אופאטור. יהודה ואנשיו מתחילים להילחם באדומים השכנים ששיתפו פעולה עם הסלווקים וההצלחה בקרבות היא בזכותו של האל.
הפרק נפתח במשפט "ומקבי ואלה אשר עמו". זוהי הפעם היחידה שבה מופיע שם זה ללא יידוע ("המקבי"). בפסוק יט נאמר שיהודה השאיר במצור על האדומים "את שמעון ואת יוסף, וגם את זכאי". שמעון ויוסף נזכרים כבר בפרק ח, אולם זכאי אינו ידוע משום מקום אחר.
פרק יא
ליסיאס, ראש חילות הסלווקים מטעם המלך, מנסה להשתלט שוב על יהודה אולם הוא ניגף בפני יהודה וצבאו בקרב בבית צור. ליסיאס נכנע ומנסה להגיע להסדר עם היהודים. ההסדר בא לידי ביטוי ב-4 איגרות. 3 מטעם שליטים סלווקים ואחת מטעם הרומאים שהתערבו לטובת היהודים.
פרק יב
בפסוק יז נזכרים "יהודים המכונים 'טוביאנים'", כלומר אנשי טוביה, ונראה שהם קשורים למושבה הצבאית שבראשה עמדו בעבר יוסף בן טוביה ובנו הורקנוס. בפסוק לז מסופר שיהודה המקבי פתח בקריאת קרב "בשפת האבות בצווחה המלווה במזמורים". לדעת שוורץ, הכוונה היא ככל הנראה לעברית, משום שזו שפת התפילה, וייתכן שזהו רמז לכך ששפת הדיבור הייתה אחרת, ארמית ("סורית").
פרק יג
הסלווקים לא אמרו נואש ויצאו לקרב נוסף בהנהגת המלך ושר צבאו ובעזרתו של מנלאוס. אלם יהודה לא חשש מצבא זה ובאישון לילה הכה במפתיע את צבאם. אנטיוכוס לא אמר נואש וניסה להתקיף את ירושלים מדרום. כשנכשל שוב פנה להסכם עם היהודים ושב לארצו.
פרק יד
רשע נוסף בשם אלקימוס שאף אף להשיג את הכהונה הגדולה, פנה אל דמטריוס המלך ובעזרתו אסף צבא עם פילים להשתלטות על יהודה. לחימה זו נכשלה. ניקנור בעצת המלך קרא ליהודים להסגיר את יהודה המקבי שאלמלא כן יעלה הוא וצבאו על ירושלים.
בפסוק ו מדבר אלקימוס בפני המועצה של המלך דמטריוס על "אלה מן היהודים הנזכרים 'חסידים', אשר מנהיגם יהודה המקבי, מנהלים מלחמה ומורדים". זהו האזכור היחיד של ה"חסידים" בספר מקבים ב. בפסוקים לז ואילך, מסופר על "ראזיס, אחד מזקני ירושלים", שמתוך אהדת אנשי עירו אליו, כונה "אבי היהודים", וזאת "כי בזמני המחלוקת שהיו הוא הביא הכרעה למען היהדות, ובמלוא המסירות היה מסכן גוף ונפש למען היהדות". מוצא השם "ראזיס" אינו ברור.
פרק טו
הקרב האחרון. ניקנור יוצא למלחמה ביהודה המקבי. יהודה מספר לעם על ההתגלות שבאה לו בחלום, שבו חוניו הכהן הגדול וירמיהו הנביא הושיטו לו חרב לקראת הקרב, ובזכות כך העם מתמלא אמונה ומביס את הצבא הסלווקי. ניקנור עצמו נהרג וראשו וזרועו הכרותים מוצגים בפני יושבי החקרא. ראשו נתלה על חומתה.
בפסוק כט מסופר כי לאחר שלוחמי יהודה זיהו את גופת ניקנור, "הם בירכו את השליט בשפת האבות". גם כאן, לדעת שוורץ הכוונה היא לעברית, שפת התפילה. "השליט" הוא האל השולט בכל. בפסוק לו נזכרת השפה הארמית (במקור ביוונית: "סורית"). השימוש בכינוי "סורית" מסייע להנחה ש"שפת האבות" בספר זה היא עברית.
המחבר המסכם והסגנון
ספר מקבים ב' ששרד, הוא סיכום של חמישה ספרים שלא שרדו, שכתב יאסון מקירנה. זהו הסופר היהודי–הלניסטי היחיד שידוע לנו מגולה זו. קירנה היא, ככל הנראה, מקום יישוב בחבל קירנאיקה, לוב, של ימינו. זהות המסכם אינה ידועה. יש דעות שאומרות שהספר נכתב על ידי יהודי משכיל בן הגולה, ודעות אחרות מייחסות את הסיכום לארץ ישראלי בן כת הפרושים. המסכם היה דובר השפה הבינלאומית דאז – יוונית, היא שפת המקור של יצירת יאסון.
ההערכה היא שהמסכם נותר נאמן לטקסט המקורי ולא נדרש בסיכומו למקורות נוספים מלבד עבודתו המקורית של יאסון. שיטת עבודתו של המסכם אינה אחידה. לעיתים נגרר אחרי יאסון לספר את הדברים בפרוטרוט ולעיתים קיצר בצורה בולטת. אין כל רמז לכך שהאידאולוגיה של המסכם הייתה מנוגדת לזו של יאסון (השקפת המחבר על האלוהות רחוקה מכל הגשמה, בית המקדש מובלט בכל חלקי הספר).
כדי להעצים את הרושם של מות הקדושים (פרקים ו–ז), המאורעות מתוארים כמתרחשים בנוכחות אנטיוכוס, וזאת בניגוד לאמת ההיסטורית.
ההבדלים בין ספר מקבים ב לספר מקבים א
אין כל רמז לכך שיאסון מקירנה הכיר את ספר מקבים א. מקבים ב' נכתב מנקודת מבט דתית-מוסרית השונה מזו של מקבים א. במקבים ב' בולטים הדת היהודית ומאפייניה - שמירת שבת (כפי שעשו יהודה וחייליו), ואמונה בעולם הבא. ירושלים ובית המקדש זוכים לביטויי הערצה. מקבים ב' מתאר אמונות עממיות שמקרבות את אלוהים לעם (כגון: אלוהים שולח מלאכים ברגל או על סוסים שמשגיחים ממרום ונלחמים את מלחמתו). לעומת זאת בספר מקבים א שולט הרציונל ואלוהים מתואר כרחוק מהעם ונשגב מכדי להיתפש על ידי הגיונם של בני תמותה; כלומר פועל בדרכים נסתרות.
מקבים ב', שנכתב במקור ביוונית, מושפע מסגנון הרטוריקה היוונית ואילו מקבים א' שנכתב במקור בעברית (אם כי נוסח זה אבד), מושפע מסגנון לשון המקרא. מחבר מקבים ב' לא היה היסטוריון מקצועי, בניגוד למחבר מקבים א' שניכר כי היה היסטוריון מיומן. ידוע מי כתב את המקור (יאסון מקירני) ששימש את המסכם האלמוני של ספר מקבים ב', ומאידך לא ידוע שם מחבר מקבים א'.
ספר מקבים ב חסר בכתב היד S (קודקס סינאיטיקוס) של תרגום השבעים.
נפת אחלציחה
נפת אחלציחה (בגאורגית: ახალციხის მუნიციპალიტეტი, אחַלציחיס מוניציפליטי) היא נפה במחוז סאמצחה-ג'אוואחתי שבגאורגיה. בצפן-מערבה היא גובלת בנפת אדיגני, מצפון מזרח נפת סמטרדיה, נפת ואני ונפת בורג'ומי ובדרום ודרום-מזרח נפת אספינדזה, בדרום מערב היא גובלת בטורקיה.
משנת 1846 ועד לשנת 1917 נכלל שטח הנפה בפלך כותאיסי בשם אוייזד אחלציך או המזרה של אחלציחה. מאותו זמן ועד לשנת 1930 היא נפה נפרדת. משנת 1933 חזרה לגבולותיה המקוריים.
שטח הנפה משתרע על 1,010 קמ"ר, ואוכלוסיית מונה 20,992 איש.
הנהרות בנפה זו: נהר הקורה, נהר הפוצחובי, כוואבליאני ואוראוולי.
בנפה זו ישנן:
נחמן קרוכמל
נחמן קְרוֹכְמַל (רָנָ"ק; נכתב גם קרוכמאל; ז' באדר ה'תקמ"ה, 17 בפברואר 1785 – א' באב ה'ת"ר, 31 ביולי 1840) היה הוגה דעות והיסטוריון יהודי, מהבולטים שבאנשי תנועת ההשכלה בגליציה וממייסדי תנועת חכמת ישראל; נאמר עליו שהיה "פילוסוף היהדות השיטתי המסכם והמשפיע ביותר של ההשכלה".
סביב רנ"ק התקבץ חוג תלמידים שממנו יצאו סופרים וחוקרים חשובים בגליציה ובמזרח אירופה במהלך המאה ה-19. בספרו היחיד, "מורה נבוכי הזמן", שבו מוצגת תפיסתו הפילוסופית על ההיסטוריה של עם ישראל, השפיע על מחקר תולדות עם ישראל, סוגות הספרות היהודית, וההגות היהודית בדורות שאחריו.
תולדות חייו
ב-1808 בא ללבוב כדי להירפא ממחלה, ושם הכיר את שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), שייעשה לימים תלמידו-חברו. בשל מחלתו המליצו לו רופאיו לעבור לקריאה קלה, ולכן עבר מפילוסופיה להיסטוריה, והתעמק בספרו של עזריה מן האדומים "מאור עיניים" ובספרי היסטוריה לועזיים. ב-1814 החל לקבץ סביבו חוג תלמידים; הוא נהג לטייל עמם בהרים שבאזור ז'ולקווה ולשוחח אתם בענייני פילוסופיה, היסטוריה וספרות עם ישראל. הפך לאחת הדמויות המרכזיות בקרב משכילי פולין, והיה מורם וידידם של רבים מאנשי תנועת ההשכלה וחכמת ישראל, ובהם שי"ר (אם כי הייתה מתיחות ביניהם במשך השנים), יוסף פרל, מאיר הלוי לטריס, ריב"ל, שמשון בלוך, יעקב שמואל ביק, ר' צבי הירש חיות, ואחרים, וכן של בנו, אברהם קרוכמל. השמרנים האורתודוקסים המתנגדים להשכלה התנגדו לרנ"ק ולהגותו (הגות שכללה ביקורת המקרא במידה מתונה וביקורת ספרות ההלכה והאגדה), למרות שמירת המצוות ההלכתית שלו. בשל יחסיו הקרובים עם אחדים מחכמי הקראים בגליציה ב-1815 העלילו עליו החסידים שהפך לקראי, והוא כתב "איגרת התנצלות" תקיפה והתנער ממה שיוחס לו.
לאחר מות חותנו החל להתפרנס ממסחר ומגביית מסים, ואחר כך מהנהלת חשבונות. הוא עסק גם בענייני הקהילה, היה "ראש הקהל" ופרנס בז'ולקווה, ואף סייע לשחרר משכילים צעירים מחובת השירות הצבאי. לאחר הפצרות מתלמידיו וידידיו החל כותב, כנראה מתחילת שנות השלושים, את ספרו "מורה נבוכי הזמן", שתלמידיו כינו "מורה נבוכים החדש". ב-1836 עבר לשנתיים לברודי, וב-1838, כשהחמירו מחלותיו, עבר לגור בטרנופול אצל יוסף פרל ואחר כך כנראה אצל בתו שגרה בעיר זו. הוא סירב להצעה להיות רב קהילה בברלין, אם כי לא ברור עד כמה הייתה זו הצעה ממשית. לעומת זאת, הביע עניין בהוראה בבית מדרש ליברלי ללימודי יהדות, לכשיקום. בשנותיו האחרונות התקדם הרבה בהכנת ספרו, אך לא השלים אותו; לפני מותו ביקש שהחוקר המפורסם יום-טוב ליפמן צונץ יערוך אותו ויוציא אותו לאור, ואכן הספר יצא לאור בעריכת צונץ ב-1851.
רנ"ק נקבר בטרנופול. הוא השאיר אחריו שתי בנות ושני בנים. בנו הגדול, יוסף, המיר את דתו לנצרות; בנו השני, אברהם (אב"ן קרוכמל), היה הוגה דעות בזכות עצמו, לימים מן המשתתפים והעורכים בכתב העת "החלוץ". על שמו רחובות בחיפה ובתל אביב.
הגותו ופועלו
רנ"ק אימץ בשיטתו את החידושים בפילוסופיה ובהיסטוריוסופיה שהתחדשו בזמנו אצל הפילוסופים האירופאים, עד שיאם אצל הגל, תוך התאמתם ועיבודם למציאות ההיסטורית המיוחדת של עם ישראל. יש מחלוקת בין חוקרי הגותו באיזו מידה קיבל רנ"ק את הפילוסופיה של הגל, ועד כמה סטה ממנה כשהתאים אותה למקרה המיוחד של עם ישראל. ברוח הפילוסופיה האידיאליסטית סבר רנ"ק כי המציאות שלנגד עינינו משתלשלת ממציאות רוחנית נעלה יותר, ובסופו של דבר מן "הרוחני המוחלט", הוא אלוהים. לכל עם יש מהות רוחנית משלו, ועם ישראל מיוחד משאר העמים מאחר שהמהות הרוחנית שלו זהה עם הרוחני המוחלט - אלוהים, המתגלה לעם ישראל על ידי הנבואה. מסיבה זו, טען רנ"ק, עם ישראל נשאר נצחי ולא כלה כשאר העמים. מטרתו של הרוחני היא להיות רוחני המכיר את עצמו ויודע את רוחניותו, היינו לעמוד על האופן שבו משתלשלת המציאות הממשית שמול עינינו מן הרוחני המוחלט. הכרה זו נעשתה בעבר על ידי הדת, ובהווה – על ידי התבונה הרציונלית, המדעים והעיון בהיסטוריה. הסינתזה בין המדעים המעודכנים ביותר והפילוסופיה העדכנית ביותר ובין היהדות היא אפוא משימתו של הוגה הדעות היהודי בדורו של רנ"ק, ולצורך מילוי משימה זו פיתח את הגותו וכתב את ספרו.
כותב פרופ' אליעזר שביד:
ביוגרפים וחוקרים של רנ"ק, ובהם למשל שמעון רבידוביץ', יוסף קלוזנר ואליעזר שביד, כתבו כי הגותו של רנ"ק השפיעה במישרין ובעקיפין על כל חוקרי תולדות עם ישראל בדורות הבאים. ריב"ל אמר כי "מן הפירורים שנפלו מתחת שולחנו של רנ"ק, יצאו לאור כמה ספרים של חכמים שהיו בימיו, שהיו מלקטים ומקבצים אותם". קלוזנר ואחרים מנו את הדמויות שהתבססו על פועלו של רנ"ק או הושפעו מהגותו: בהם תלמידיו שי"ר, ריב"ל עצמו וצבי הירש חיות, ושלא מתלמידיו הישירים – ר' אייזיק הירש וייס, זכריה פרנקל, יום-טוב ליפמן צונץ, אברהם גייגר והיינריך גרץ, ובדור הבא גם מעצבי רעיון הלאומיות היהודית: משה ליב ליליינבלום, פרץ סמולנסקין, אחד העם. ואולם גרשם שלום, במאמרו התוקף את תנועת "חכמת ישראל", טען כי לאמיתו של דבר השפעתו של רנ"ק הייתה סמלית בלבד ולא מוחשית:
שמעון רבידוביץ' ערך מחדש בראשית המאה ה-20 את כתביו של רנ"ק, והוסיף מבוא מקיף; על הגותו נכתבו מחקרים רבים, בהם של מרטין בובר, יוליוס גוטמן, נתן רוטנשטרייך, אליעזר שביד ויהוידע עמיר.
"מורה נבוכי הזמן"
מלבד מאמרים, תרגומים קצרים ואיגרות שפרסם בכמה כתבי עת, פרסם רנ"ק למעשה רק ספר אחד בעברית, והוא ספר ההיסטוריה שלו "מורה נבוכי הזמן" (בקיצור: מונה"ז), שעליו עמל שנים רבות ויצא לאור לאחר מותו על ידי יום-טוב ליפמן צונץ (לבוב, 1851).
מטרת כתיבת הספר הייתה לסייע למאמין להתמודד עם הקשיים והמבוכות, על ידי שילוב של הפילוסופיה של אומות העולם יחד עם המורשת התורנית והדתית של עם ישראל, לכדי סינתזה אחת. הספר איננו שלם, וככל הנראה התכוון רנ"ק להוסיף לו פרקים נוספים ולא הספיק. במהדורה שפורסמה ישנם שבעה עשר פרקים, הנקראים "שערים".
בהקדמה לספר מפרט רנ"ק את הצורך בחקירת ההיסטוריה והפילוסופיה של עם ישראל. לשיטתו, חקירה כזו היא לצורך מעשי, ומיועדת להתאמת האמונה הדתית לשינויי הזמן ולצרכים הלאומיים. ארבעת השערים הראשונים של הספר הם מעין מבוא כללי המתאר את מצבן הרוחני של האומות (ללא התייחסות מפורשת לעם ישראל, אך תוך רמזים ברורים למצב היהדות בזמנו), ואת הצורך במחקר ההיסטורי והפילוסופי.
אן דה מונמורנסי
שמאל|ממוזער|200px|אן דה מונמורנסי אן דה מונמורנסי (צרפתית: Anne de Montmorency; 15 במרץ 1493 - 12 בנובמבר 1567) היה מפקד צבא ומדינאי צרפתי. בן לבית מונמורנסי.
חייו
נולד בעיירה שאנטיאי שמצפון לפריז לאב שהיה בעל מעמד מיוחד בחצרו של לואי השנים עשר מלך צרפת. היה בן טיפוחיה של המלכה אן מברטאן, אשת המלך, שהעניקה לו את שמה (אן) כשמו הראשון. קיבל את חינוכו בחצר המלכות יחד עם פרנסואה (פרנסואה הראשון מלך צרפת לעתיד).
כאשר פרנסואה הראשון עלה על כס המלוכה (1 בינואר 1515) דה מונמורנסי הפך לדמות חשובה בחצר המלכות. באותה שנה, כאשר המלך השתלט על העיר מילאנו, דה מונמורנסי התלווה אליו כשיצא עם צבאו לאיטליה, והצטיין בקרב מאריניאנו (13 - 14 בספטמבר). ב-1516 נתמנה למושל העיר נובארה שממערב למילאנו. ב-1518 היה אחד מבני הערובה שנשלחו לאנגליה להבטחת פירעון החוב של פרנסואה הראשון להנרי השמיני מלך אנגליה עבור העיר טורנה (כיום בבלגיה). ביוני 1520 היה נוכח ב- "שדה אריג הזהב" שליד העיר קאלה, שם נפגשו שני המלכים ברוב פאר והדר. אחרי כן הופקד על ניהול המשא ומתן בין שתי הממלכות.
ב-1521 ארגן את ההגנה על העיר מזייה, שבגבולה הצפוני של צרפת, נגד צבא האימפריה הרומית הקדושה. באותה שנה פיקד על צבא השכירים השווייצרי שלחם לצד צרפת באיטליה. ב-1522 הובס בקרב ביקוצ'ה בצפון איטליה, אך למרות זאת זכה בתואר "מרשל של צרפת" כאות הוקרה על גבורתו. ב-1524 התלווה שוב לפרנסואה הראשון במערכה לכיבוש מילאנו, אך ב-24 בפברואר 1525 נלקח בשבי למדריד ביחד עם המלך לאחר שצבא המלך הובס בקרב פאביה בידי צבאו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. דה מונמורנסי השתתף במשא ומתן שהביא להסכם מדריד ששם קץ למלחמה הראשונה בין פרנסואה הראשון לבין קרל החמישי.
במלחמות הדת בצרפת בין הקתולים לבין הפרוטסטנטים היה דה מונמורנסי אחד מאנשי הטראומוויראט הקתולי שכלל גם את פרנסואה הדוכס מגיז ואת סנט אנדרה. דה מונמורנסי נלקח בשבי על ידי הפרוטסטנטים בקרב דרה (19 בדצמבר 1562), אך יחד עם אחיינו גאספאר דה קוליני, שהיה אחד ממנהיגי הפרוטסטנטים, השתתף בשיחות שהובילו להסכם אמבואז בין הצדדים הלוחמים (19 במרץ 1563).
ב-10 בנובמבר 1567 דה מונמורנסי הוביל את צבאו לניצחון על הפרוטסטנטים בקרב סן דני שבו נפצע באופן אנוש, וכעבור יומיים מת מפצעיו בפריז.
דומיניק האשק
דומיניק האשק (בצ'כית: Dominik Hašek; נולד בשם דומיניק קשטנק ב-29 בינואר 1965 בפרדוביצה, צ'כוסלובקיה - כיום בצ'כיה) הוא שוער הוקי קרח צ'כי מקצועני לשעבר.
האשק נחשב לאחד השוערים הטובים בתולדות הענף בעקבות קריירה בת 16 עונות, מרובת הישגים קבוצתיים ואישיים, בליגת ה-NHL, ובעקבות הישגים מצוינים גם בזירה הבינלאומית. נודע בסגנון ייחודי של עמידה בשער, שכלל פעולות לא קונבנציונליות לשוער הוקי קרח. יכולותיו וסגנונו העניקו לו את הכינוי "דומינייטור" (Dominator), "השולט" בעברית, בפרפרזה על ה-Terminator (המחסל).
האשק זכה פעמיים בגביע סטנלי במדי דטרויט רד וינגס. הוא זכה 6 פעמים בגביע וזינה, גביע שוער העונה ב-NHL, והוא השוער היחיד בהיסטוריה של ה-NHL שזכה פעמיים בגביע הארט כ-MVP של הליגה. האשק היה גם ה-MVP של טורניר ההוקי קרח באולימפיאדת נאגנו (1998) בה הוביל את נבחרת צ'כיה לזכייה במדליית הזהב. התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח ב-2014.
ביוגרפיה
דומיניק קשטנק (Kaštánek) הפך לדומיניק האשק כילד, לאחר שאימו התגרשה מאביו ונישאה מחדש, והמשפחה אימצה את שם משפחתו של האב החורג. אביו החורג היה גם אחראי לתחילת הקריירה של האשק, כאשר לקח אותו בגיל 6 למבחנים שנערכו לילדים בני גילו. מאחר שקבוצת גיל מתקדמת יותר הייתה צריכה שוער והאשק היה גבוה לגילו, נלקח האשק לקבוצה הבוגרת יותר והחל לשחק בתפקיד השוער.
אחראי נוסף לחיבור שנוצר בין האשק הצעיר והוקי קרח היה סבו של האשק, שלקח אותו דרך קבע למשחקים של הקבוצה המקומית, טסלה פרדוביצה. האשק החל לשחק בקבוצות הגילאים של המועדון, ובגיל 16 נקרא לראשונה לקבוצה הבוגרת כשוער מחליף בשל פציעת אחד השוערים בקבוצה, ומשזה החלים היה למעשה השוער השלישי. שנה לאחר מכן, בגיל 17, החל לשחק בנבחרת צ'כוסלובקיה עד גיל 20.
הקריירה בצ'כוסלובקיה
האשק התקדם בהיררכיית השוערים בקבוצה ובגיל 18 הפך להיות השוער הראשון שלה. ב-15 בפברואר 1983 ערך גם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כוסלובקיה הבוגרת במשחק ידידות מול נבחרת שוודיה בגטבורג, ובכך הפך לשוער הצעיר ביותר בהיסטוריה של נבחרת צ'כוסלובקיה. באליפות העולם באותה שנה שיחק האשק בשני משחקים.
בעונה הבאה, 1983/84, כבר השתלט האשק לחלוטין על עמדת השוער הראשון בקבוצתו. בזירה הבינלאומית עבר האשק זמנים קשים, לאחר שלא זומן לנבחרת צ'כוסלובקיה לאולימפיאדת סרייבו, ובגביע קנדה באותה שנה השתתף בכישלון הנבחרת שסיימה במקום האחרון עם ארבעה הפסדים ותיקו אחד. התקופה הרעה נמשכה עונה אחת לאחר מכן, כאשר בעקבות יכולת חלשה שלו למשך מרבית העונה נופה שוב מהנבחרת ולא השתתף באליפות העולם ב-1985, שנערכה בפראג.
בעונת 1985/86 חל שיפור ניכר ביכולתו של האשק, שנבחר לשוער העונה בצ'כוסלובקיה וסייע לקבוצתו להעפיל עד חצי גמר הפלייאוף. האשק חזק גם לנבחרת ושיחק באליפות העולם ב-1986 שבה סיימה צ'כוסלובקיה במקום החמישי. השיפור נמשך בעונת 1986/87, בה הוביל האשק את קבוצתו לאליפות צ'כוסלובקיה, ואת הנבחרת למדליית ארד באליפות העולם. האשק נבחר לשחקן העונה בצ'כוסלובקיה ולשוער המצטיין באליפות העולם. גם בגביע קנדה בסיום העונה הצליחה צ'כוסלובקיה יותר הפעם, והגיעה לחצי הגמר שם הודחה בידי נבחרת קנדה.
עונת 1987/88 הייתה קשה יותר עבור האשק. באולימפיאדת קלגרי, חלק האשק את עמדת השוער הראשון בנבחרת צ'כוסלובקיה שסיימה במקום השישי המאכזב. גם בליגה עברו האשק וקבוצתו עונה קשה, והפסידו את תואר האליפות לאחר הדחה ברבע גמר הפלייאוף. למרות זאת זכה האשק בתואר שוער העונה בצ'כוסלובקיה בפעם השלישית ברציפות. עונה אחת לאחר מכן החזירו האשק וחבריו לקבוצה את תואר האליפות לפרדוביצה, ועם נבחרת צ'כוסלובקיה זכה במדליית ארד באליפות העולם.
בעונת 1989/90 גויס האשק לשירות חובה בצבא צ'כוסלובקיה, והוצב בקרבת העיר ייהלבה. מחוסר ברירה ונגד רצונו עבר לשחק בקבוצה המקומית, דוקלה ייהלבה, שם היה מעורב בתקרית בה זייף פציעה בתחילת המשחק מול קבוצתו לשעבר, טסלה פרדוביצה, והשליך את החולצה של דוקלה ייהלבה לפח האשפה בדרכו לחדר ההלבשה. בתום אותה עונה, ולאחר מהפכת הקטיפה שפתחה את השערים למערב, יכל האשק לצאת מצ'כוסלובקיה ולהתחיל את קריירת ה-NHL שלו.
שיקגו בלאקהוקס
האשק הגיע לקבוצה שבחרה אותו בדראפט 7 שנים קודם לכן, שיקגו בלאקהוקס. בסגל של הבלאקהוקס היו כבר מספר שוערים מנוסים ובראשם אד בלפור, ומאמן השוערים היה שוער העבר האגדי ולדיסלב טרטיאק. האשק מצא עצמו למשך רוב תקופתו בבלאקהוקס משחק באינדיאנפוליס אייס, הקבוצה-הבת של הבלאקהוקס בליגה המשנית IHL.
הסימנים לכך שהאשק הופך לשוער NHL ברמה גבוהה מאוד נראו היטב במשחק מספר 4 בסדרת גמר גביע סטנלי ב-1992, מול האלופה פיטסבורג פינגווינס על שלל כוכביה ובראשם מריו למיה. האשק נקרא להחליף את בלפור וגילה יכולת מצוינת, תוך הפגנת חלק מהמאפיינים של סגנונו הייחודי - היפרשות לכל פינות השער, התאמה מהירה למצבים משתנים ויציאות רחוק מאוד משערו כדי לבלום התקפות מתפרצות, תוך ניצול של מהירות התגובה, יכולת ההחלקה והגמישות יוצאות הדופן בהן ניחן. למרות יכולתו של האשק, הוא לא הצליח למנוע מהפינגווינס העדיפים ניצחון במשחק ובסדרה כולה.
זה היה גם המשחק האחרון של האשק בבלאקהוקס - למרות היכולת שגילה בו, הוא הועבר לבאפלו סייברס תמורת שוער אחר ובחירות דראפט.
באפלו סייברס
האשק הגיע לבאפלו סייברס כמחליף, ומעמדו בסגל הקבוצה הורע עוד יותר כשלקבוצה הגיע גרנט פיור, שוער וותיק שהיה מכוכבי אדמונטון אוילרס של שנות ה-80. כשפיור נפצע עם תחילת עונת 1993/94 עלה האשק לעמדת השוער הראשון ועד מהרה השתלט עליה תוך הפגנת יכולת משובחת. הוא סיים אותה כשוער העונה ב-NHL וזכה בפעם הראשונה בגביע וזינה, עם נתוני סטטיסטיקה מעולים - ממוצע ספיגה של 1.95 שערים למשחק, שבעה משחקים עם רשת נקייה והצלת 93% מהמכות לשערו. בעונת 1994/95 שקוצרה בשל סכסוך עבודה עם איגוד השחקנים היה האשק שוב שוער העונה ב-NHL וזכה בגביע וזינה שני ברציפות. למרות יכולתו, בשתי העונות לא רווה נחת בפלייאוף כאשר הסייברס הודחו בסיבוב הראשון.
לאחר עונה פחות טובה חזר האשק ושיפר את ביצועיו בעונת 1996/97, אולם שורה של תקריות העיבו על ביצועיו, החל מסכסוך עם מאמנו טד נולן, ועד תקרית קשה בסיבוב הראשון בפלייאוף מול אוטווה סנטורס לאחר שספג ביקורת בעיתון מקומי על כך שמיהר לצאת ולהתחלף במשחק מספר 3 בעקבות פציעת ברך קלה. האשק תקף את העיתונאי שביקר אותו וספג קנס כבד והשעיה משולשה משחקים. ללא האשק הצליחו הסייברס לעבור את הסנטורס ולעלות לסיבוב השני, אולם האשק טען שברכו עדיין פגועה ולא השתתף בהפסד בסיבוב השני לפילדלפיה פליירס. למרות כל זאת זכה האשק שוב בגביע וזינה כשוער העונה ב-NHL.
התקריות העיבו על יחסיו עם הקהל בבאפלו. המאמן טד נולן, שהיה פופולרי מאוד בקרב האוהדים, סירב לחדש את חוזהו ועזב. חלק ניכר מאוהדי הקבוצה האשים את האשק בעזיבתו של נולן, והאשק זכה לקריאות בוז מאוהדי הקבוצה בשבועות הראשונים של עונת 1997/98. עם זאת, לאור יכולת מצוינת שהפגין, שכך כעסו של הקהל. האשק סיים את העונה עם כמות גבוהה מאוד של משחקים אותם סיים עם רשת נקייה (13) וזכה בסיום העונה שוב בגביע וזינה, ועליהם הוסיף לראשונה את גביע הארט ופרס לסטר פירסון כ-MVP הן מטעם הליגה והן מטעם איגוד שחקני ה-NHL. עד היום האשק הוא אחד השוערים הבודדים שזכו בגביע הארט.
עונת 1998/99 הייתה הטובה ביותר של האשק, הן מבחינה אישית והן מבחינה קבוצתית עד אז. הוא קבע שיאי קריירה של ספיגת שערים למשחק (1.85)ואחוז הצלות (93.7, שיא NHL שהחזיק מעמד עד עונת 2010/11), וזכה בפעם השלישית ברציפות (והחמישית בסך הכל) בגביע וזינה, ובפעם השנייה ברציפות בגביע הארט ובפרס לסטר פירסון. בכך הפך לשוער הראשון בתולדות ה-NHL, והיחיד עד היום, שזכה בגביע הארט פעמיים. בפלייאוף הגיעו הסייברס עם האשק בשערם עד לסדרת גמר גביע סטנלי, בה נוצחו על ידי דאלאס סטארס בשישה משחקים. המשחק השישי הגיע לשלוש הארכות, כאשר שער ההפסד שספג האשק מידי כוכב הסטארס ברט האל היה בבירור בלתי חוקי - האל נכנס אל רחבת השער של האשק לפני הדיסקית. למרות שחוסר חוקיות השער הוכח בבדיקת וידאו החליטו השופטים לאשר את השער.
תנופת ההצלחה של האשק נקטעה כאשר החמיץ 40 משחקים בעונת 1999/2000 בשל פציעה במפשעה, אולם הוא חזר להפגין את יכולתו בעונת 2000/01 כאשר זכה בגביע וזינה בפעם השישית. בפלייאוף סייע האשק לקבוצתו לעבור את פילדלפיה פליירס בטרם נכנע עם חבריו לפיטסבורג פינגווינס בסיבוב השני.
דטרויט רד וינגס
לאחר עונת 2000/01 נפרדו דרכם של דומיניק האשק ובאפלו סייברס. הפרידה הייתה לשמחת שני הצדדים - הסייברס רצו לחסוך את משכורתו הגבוהה של האשק ולפנות את תקציבם לצרכים אחרים, ואילו האשק - שכבר נחשב לאחד השוערים הגדולים בהיסטוריה של ה-NHL - שאף להגשים חלום ולעבור לקבוצה בעלת סיכוי גבוה יותר לזכות בגביע סטנלי. הוא מצא את מבוקשו בדטרויט רד וינגס שהייתה אחת הקבוצות החזקות בליגה.
כבר בעונתו הראשונה ברד וינגס הגשים האשק את חלומו. הוא עזר להוביל את הקבוצה למאזן הטוב ביותר בליגה הרגילה, וזכה איתה בגביע סטנלי לאחר ניצחון בסדרת הגמר על קרוליינה הוריקנס. בפלייאוף קבע שיא NHL עם שישה משחקים בהם שמר על רשת נקייה (שיאו נשבר בעונה שלאחר מכן על ידי מרטן ברודר). לאחר הזכייה בגביע סטנלי והגשמת חלומו הגדול הודיע האשק על פרישתו ממשחק כדי להקדיש זמן רב יותר למשפחתו. האשק ומשפחתו חזרו לצ'כיה, שם שמר על כושר כששיחק הוקי רולר בליגה מקומית, והסתבך בתקרית בה תקף שחקן יריב.
פרישתו של האשק מה-NHL החזיקה מעמד עונה אחת בלבד, ולקראת עונת 2003/04 ביקש האשק לחזור לרד וינגס, שבסגל שלה היו כבר שני שוערים בכירים. האשק נפצע שוב במפשעתו כבר בתחילת העונה וחזר לצ'כיה על מנת לעבור ניתוח ולהשתקם. הוא ויתר על חלק ניכר משכרו באותה עונה שהייתה האחרונה בחוזהו.
אוטווה סנטורס
בקיץ 2004 חתם האשק באוטווה סנטורס, אולם עונת 2004/05 בוטלה לאחר סכסוך עבודה ממושך בליגה והאשק החל לשחק בקבוצה בעונת 2005/06. הוא הפגין יכולת גבוהה בחלק הראשון של העונה, אולם באמצע העונה נפצע כששיחק בנבחרת צ'כיה באולימפיאדת החורף בטורינו. האשק לא שב עוד לשחק באותה עונה, והסנטורס לא חידשו את חוזהו למרות שהביע רצון להישאר בקבוצה ולשחק עבורה בשכר בסיס נמוך מאוד יחסית של חצי מיליון דולר בלבד.
שוב בדטרויט
בעונת 2007/08 שוב שיחק האשק בקצב מופחת תוך שהוא חולק את עמדת השוער הראשון עם שוער בכיר אחר, כריס אוזגוד. כשהגיע הפלייאוף שיחק האשק כשוער הראשון בתחילתו, אולם לאחר מספר משחקים השתלט אוזגוד על עמדת השוער הראשון והאשק שיחק מעט, ותרומתו במירוץ הפלייאוף של הקבוצה, בסיומו זכתה בגביע סטנלי, הייתה פחותה. בסיום העונה הודיע שוב על פרישה ממשחק.
החזרה מפרישה באירופה
באפריל 2009 שוב חזר בו האשק מפרישתו וחתם על חוזה לעונה אחת בקבוצת נעוריו, שנקראה כעת איטון פרדוביצה. לאחר שהוביל את המועדון לשתי אליפויות צ'כוסלובקיה בשנות ה-80, שב האשק בגיל 45 והוביל את המועדון לזכייה באליפות צ'כיה בעונת 2009/10.
בעונת 2010/11 שיחק האשק בספרטק מוסקבה, בליגת ההוקי הקונטיננטלית. הוא גילה יכולת טובה במהלך העונה, אולם בפלייאוף ירד מאוד בביצועיו, וספרטק הודחה בסיבוב הראשון.
לקראת עונת 2011/12 בחר האשק לסרב להצעתה של ספרטק להאריך את חוזהו. לטענתו סירב כיוון שהבעלים סירב לרכוש שחקנים מובילים נוספים על מנת להתמודד על אליפות הליגה.
הפרישה הסופית ממשחק ואחריה
האשק לא שיחק כלל במהלך עונת 2011/12, ולאחר שגם לקראת עונת 2012/13 לא מצא קבוצה שתחפוץ בשירותיו הודיע באוקטובר 2012 על פרישתו הסופית מפעילות, בגיל 47.
ב-2014 התקבל האשק כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח.
בזירה הבינלאומית
בגיל 17 כבר שיחק האשק בנבחרת צ'כוסלובקיה עד גיל 20, וב-1983, כשהיה בן 18, היה לשוער הצעיר ביותר בתולדות נבחרת צ'כוסלובקיה הבוגרת.
אולם ללא ספק, את הצלחתו המרשימה ביותר רשם האשק באולימפיאדת נאגנו (1998) כשוער נבחרת צ'כיה. זו הייתה האולימפיאדה הראשונה בה שותפו שחקני NHL במדי נבחרותיהם. בשלב הראשון שמר האשק על רשת נקייה מול פינלנד, עזר בניצחון על קזחסטן ושותף בהפסד מול רוסיה. צ'כיה סיימה את הבית המוקדם במקום השני, ופגשה את ארצות הברית ברבע הגמר. למרות יתרון אמריקאי של 39:19 במכות לשער, משחק מצוין של האשק עצר את האמריקאים על שער אחד בלבד, וצ'כיה הביסה את ארצות הברית 4:1.
בחצי הגמר פגשה צ'כיה את קנדה, המועמדת לזכייה בטורניר, על שלל כוכביה ובראשם ויין גרצקי. המשחק הסתיים בתיקו 1:1, אולם בדו-קרב חבטות העונשין עצר האשק את כל חמשת הניסיונות של נבחרת קנדה, וצ'כיה עלתה למשחק הגמר.
גם במשחק הגמר מול רוסיה הצטיין האשק, שמר על רשת נקייה, וגרם לכך ששער בודד שכבשה צ'כיה בשליש השלישי הספיק למדליית זהב היסטורית ראשונה (כולל תקופת צ'כוסלובקיה). האשק נבחר ל-MVP של הטורניר.
האשק השתתף עם נבחרת צ'כיה בעוד שתי אולימפיאדות אחרי 1998. באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) נוצחה צ'כיה עם האשק ברבע הגמר על ידי רוסיה, ואילו באולימפיאדת טורינו (2006) נפצע האשק במפשעתו כבר במשחק הפותח מול גרמניה, נטש את המשחק והחמיץ את שארית הטורניר ואת שארית עונת ה-NHL לאחר מכן. צ'כיה זכתה במדליית הארד, אולם תרומתו של האשק להישג הייתה מטבע הדברים זניחה.
סגנון משחק
האשק נודע בסגנונו שכלל פעולות רבות שאינן נחשבות לאורתודוקסיות עבור שוער הוקי קרח. אלה כללו השתטחויות מלוא הגוף על משטח הקרח כדי לכסות את הפינות הנמוכות שנחשבות נקודות תורפה אצל שוערים רבים, פרישת הגפיים לכל עבר, התהפכויות וקפיצות על הקרח, השמטת מקל ההוקי כדי לתפוס את הדיסקית גם ביד האוחזת במקל ויציאות רחוק מהשער כדי לתקל חלוצים שפרצו מולו בהתקפה מתפרצת. הוא נודע במשטר אימונים קפדני שאיפשר לו לפתח תכונות גופניות יוצאות דופן שסייעו לו בטכניקת העמידה בשער הייחודית שלו, בעיקר את גמישותו - גם בקרב שוערים שהגמישות היא אחת מתכונותיהם החשובות, היה האשק יוצא דופן בגמישותו.
חיים אישיים
האשק עסק בענפי ספורט נוספים בילדותו ונערותו, והצליח בעיקר בטניס כשזכה במספר תארים מקומיים באזור מגוריו. כדורגל הוא ספורט נפוץ במשפחתו - בן דודו, איוון האשק, היה נשיא התאחדות הכדורגל של צ'כיה, ובעברו שחקן מקצועני ששיחק 54 פעמים במדי נבחרת צ'כוסלובקיה ופעם נוספת בנבחרת צ'כיה לאחר מהפכת הקטיפה, ומאמן שאימן את נבחרת צ'כיה בחלק ממוקדמות מונדיאל 2010 ולפני כן בצרפת ובעולם הערבי. אחיו של דומיניק, מרטין האשק, הוא כדורגלן עבר ששיחק 14 פעמים במדי נבחרת צ'כיה, וכיום מאמן כדורגל. אחיינו, שנקרא מרטין האשק אף הוא, הוא כדורגלן.
האשק נשוי ואב לבן ובת. בתו דומיניקה היא סולנית להקת We Are Domi שנבחרה לייצג את צ'כיה באירוויזיון 2022.
מועדונים
מקרא: מש - משחקים; שע - שערים שספג; מכ - מכות לשערו; רנ - רשת נקייה (משחקים ללא ספיגת שער); שע\מש - ממוצע ספיגת שערים למשחק (משוקלל לדקות משחק בפועל); %ה - אחוז הצלות.
עונת 1968/1969 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל
עונת 1968/1969 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל הייתה העונה השלישית של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
המשחק הראשון התקיים ב-12 בדצמבר 1968 והתחרות הסתיימה ב-17 באפריל 1969. בתחרות השתתפו 22 קבוצות.
בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של שלב הקדם בהם נקבעו 8 עולות לרבע הגמר. הסיבובים המוקדמים נערכו בשיטת משחק בית/משחק חוץ. בהמשך התקיימו משחקי רבע הגמר, חצי הגמר. גם הם נערכו בשיטת משחק בית/משחק חוץ. משחק הגמר נערך בעיר שנקבעה בתחילת התחרות.
התחרות הסתיימה בזכייתה בגביע של סלביה פראג מצ'כוסלובקיה.
ישראל בתחרות
הפועל תל אביב הייתה הנציגה הישראלית בתחרות. היא התחילה את השלב המוקדם מהסיבוב הראשון בו היא הפסידה לסטיאווה בוקרשט הבלגית בסיכום של שני משחקים 89:58 ו-97:95.
קראס (להקה)
קראס (באנגלית: Crass) הייתה להקת פאנק אנרכיסטית שפעלה בשנים 1977–1984. הלהקה נחשבת למייסדת של זרם האנרכו-פאנק. בשנות פעילותיה קידמה הלהקה במילות שיריה ובדרך החיים של חבריה ערכים פוליטיים שונים כמו פמיניזם, אנרכיזם, פציפיזם, פעולה ישירה ו"עשה זאת בעצמך" (DIY - Do It Yourself). המוזיקה של הלהקה התאפיינה בניגון מאוד גס ופשוט ומילים מושקעות על נושאים פוליטיים נרחבים.
קרב עוג'ה
קרב עוג'ה, או קרב ניצנה, היה קרב בין צבא ההגנה לישראל וצבא מצרים בעוג'ה (היום ניצנה) ובסביבתה במלחמת העצמאות. הקרב נערך בין 26 ל-27 בדצמבר 1948 במסגרת מבצע חורב שנועד לגרש את הכוחות המצריים משטחי ישראל. השלב הראשון של המבצע היה כיבוש בו זמני של 18 עמדות מצריות בכביש באר שבע - עוג'ה, מתוכן שבע עמדות באזור עוג'ה.
ההתקפה בוצעה על ידי חטיבה 8, בתיגבור כוחות מחטיבת הראל. המהלך התחיל בתמרון מצרי מצפון לעוג'ה, שעצר את הכוחות הישראליים. ההתקפה הישראלית החלה בפועל רק ב-26 בדצמבר. הישראלים ניצחו בשעות אחר הצהריים ב-27 בדצמבר, אך רק בבוקר 28 בדצמבר כבשה חטיבה 8 את שתי העמדות האחרונות, והשלימה את כיבוש כל 18 העמדות.
רקע כללי
השלב השלישי והאחרון במלחמת העצמאות החל ב-15 באוקטובר 1948, כאשר ישראל פתחה במבצע יואב בחזית הדרום. בעוד שהישראלים השיגו השגים טקטיים ואסטרטגיים משמעותיים במבצע, המצב הבין לאומי השתנה רק במעט ומצרים עדיין גררה רגליים בשיחות שביתת הנשק. לפיכך החל מבצע חורב בדרום, במטרה לגרש את הכוחות המצרים מישראל. עיקר הפעולה תוכנה נגד הזרוע המזרחית של הכוחות המצריים (עוג'ה-ביר עסלוג') במטרה לנתק את האגף המערבי של הצבא המצרי מעיקר כוחותיו בישראל, על ידי פלישה לסיני. מבצע חורב נחשב למבצע הגדול ביותר במהלך מלחמת העצמאות.
המבצע הוביל לחיתוך הכביש לשלושה חלקים, באמצעות כוחות שפעלו בביר עסלוג',אל מושריפה ועוג'ה.
עוג'ה אל חפיר
עוג'ה היה כפר קטן בגבול ישראל-מצרים, הידוע גם בשם עוג'ה אל חפיר. הוא שימש כמרכז שלטוני ונבנה על ידי האימפריה העות'מאנית בגבול מצרים-ארץ ישראל בין 1908–1915. זו הייתה גם התחנה הסופית של ההרכבת הדרומית העות'מאנית בארץ ישראל, של הקו שהגיע עד קוסיימה בתוך סיני.
הערכות הכוחות
הכוח הישראלי שהוקצה לכיבוש עוג'ה הורכב מחטיבת השריון 8 - גדוד השריון 82 שכלל ארבעה טנקים בינוניים, 12 כלי רכב משוריינים ופלוגה ממוכנת; גדוד הקומנדו 89, כלל שתי ארבע פלוגות נידות; וגדוד התמיכה 88 שכלל שנים עשר מרגמות 3". הכוחות תוגברו על ידי הגדוד החמישי מחטיבת הראל וקבוצת תותחים המורכבת משמונה תותחי 75 מ"מ, שלוש מרגמות 120 מ"מ, מרגמות כבדות וסוללת תותחים נגד טנקים.
חיל המצב המצרי כלל גדוד חי"ר 1 מחוזק בסוללה של תותחי הרים 3.7 אינץ'. ההגנות של עוג'ה התרכזו בעיקר במזרח, מול באר שבע, מכיוון שהדרך הצפון מערבית של ואדי עוג'ה נחשבה בלתי עבירה לרכבים. לכן החליטו בצבא הישראלי לתקוף מהוואדי.
בלילה שבין 24 ל-25 בדצמבר, הכשירו מהנדסים ישראלים דרך רומית עתיקה מחלאסה לרוחיבה, צפונית מערבית לעוג'ה. עם זאת, חלקים מדרך התנועה המתוכננת לא היו מוכנים. כוחות חטיבת 8 וחטיבת הראל עזבו את רוחיבה ב-18:00 ב־25 בדצמבר. הם פנו מערבה בואדי אל-עבאאד, צפונית לעוג'ה. כ-3 ק"מ מהוואדי, לא נעשו עבודות הנדסיות והחטיבה נתקעה.
הכוחות פתרו את הבעיה ההנדסית בעזרת טרקטורים. בבוקר 26 בדצמבר, גדוד 88 ופלוגה מחטיבת הראל, נסעו צפונה כדי לחסום תגבורת מצרית אפשרית ממסדרון עזה, ואילו השאר פנו דרומה לעוג'ה. ב-07:00 הפציצו מטוסי הרווארד ישראלים את עוג'ה בשש-עשרה פצצות של 50 ק"ג. ההפצצה יצרה התראה על ההתקפה הממשמשת ובאה.
הקרב
הישראלים התקדמו בשני מאמצים: גדוד 82 במערב דרך ואדי עוג'ה וגדוד 89 במזרח דרך כביש רפיח-עוג'ה. הקרב החל בשעה 14:00 ב-26 בדצמבר. גדוד 82 תקף וכבש את עמדה 3 בצפון. על מנת לזרז את הכיבוש כדי לשחרר את כוחותיו לעבר סיני, מפקד חטיבה 8 יצחק שדה הורה לפלוגה ממונעת מגדוד 89 לתקוף את תל עוג'ה (עמדה 5) מהכביש הראשי המוגן היטב. הפלוגה ספגה נפגעים רבים, בהם שישה הרוגים, מאש נגד טנקים ונסוגה. מפקדה, יעקב "דב" גרנק, נהרג בלחימה. בינתיים, טור מצרי מרפיח העסיק את הכוח החוסם הישראלי בצפון אך נסוג לאחר שאיבד חמישה כלי רכב משוריינים. הישראלים סבלו משני הרוגים.
בבוקר 27 בדצמבר עבר גדוד 82 דרומה וכבש את העמדה 4, בין הכפר לגבול, ובכך ניתק את עמדות עוג'ה ממצרים. טור מצרי שניסה להגיע לעוג'ה מרפיח נעצר על ידי כוח החוסם בצפון, אם כי בתחילה עברו אזור שנועד להיות בשליטת חטיבת הראל, שאיחרה בגלל בעיות לוגיסטיקה. טור נוסף מאבו עיג'ילה יורט על ידי גדוד 82. רוב חטיבה שמונה, שנתמכה מהאוויר על ידי מטוסי הרווארד ומפציץ ביופייטר, המשיכה לתל ולכפר, אותו כמעט הקיפו. גדוד 82 כבש את התל, וגדוד 89 נבלם על ידי הפצצה אווירית בשעה 07:45 ואיבד שני חיילים. הכוחות שלחו גל שני שעבר לאורך פסי הרכבת העות'מאניים ופרץ את ההגנות, ובמקביל נכנס גדוד 82 לכפר. חיל המצב המצרי נכנע בשעה 12:36. בבוקר 28 בדצמבר נערכו הכוחות הישראליים מחדש וכבשו את עמדות 1 ו-2 בגבול.
אחרית דבר
הקרבות בעוג'ה, ביר עסלוג' וביר תמילה גרמו לנסיגה מוחלטת של המצרים לאורך כביש באר-שבע-עוג'ה. חטיבת הנגב הצליחה להרוס שתי שיריוניות האמבר וללכוד שש, כמו גם 20 משאיות אספקה באזור מושריפה. עשרות כלי רכב אחרים ברחו דרומה למצרים. חיילים מצרים רבים, כולל קצינים, שנסוגו ברגל, נכנעו לכוחות הישראלים לאחר שלא מצאו אוכל ומחסה במזג האוויר הקר. הכוחות המצריים הנותרים התכנסו מחדש בסיני, בפיקודו של בריגדיר-גנרל פואד ת'אבת, התכוננו להתקפת נגד, אך כשהחלו להתקדם ניתנה הוראה לסגת.
קצין מצרי מהאחים המוסלמים כמאל איסמעיל אפר-שריף ציין כי הקרב עוג'ה סימן את הסוף למערכה המצרית בישראל, ומכאן והלאה צבאו היה צריך להילחם על אדמה מצרית. לדברי חיים הרצוג, האגף המזרחי המצרי התפרק לחלוטין לאחר הקרב, אם כי זה לא היה ברור במצרים או ברחבי העולם באותה תקופה, מכיוון שממשלת מצרים טענה לניצחון.
לכידת עוג'ה אפשרה לצבא הישראלי לשלוח את כוחותיו לחצי האי סיני במטרה להקיף את הצבא המצרי מישראל ובסופו של דבר לגרשו מישראל. חציית הגבול בין מצרים לישראל יצרה דחיפה מוראלית משמעותית לישראלים; על פי עד ראייה רבים מהחיילים זעקו משמחה ועצרו את כלי הרכב שלהם כדי לנשק את האדמה. חטיבת הנגב וגדוד 82 נשלחו לחצי האי. מאוחר יותר בגלל לחץ בינלאומי נסוגו.
לאחר המלחמה, עוג'ה וסביבתה הפכו לאזור מפורז. בעקבות סדרת אירועים והתכתשויות, ב-1955 נכבש האזור מחדש על ידי ישראל במבצע הר געש.
קישורים חיצוניים
יעקב גרנק באתר יזכור, אתר ההנצחה של משרד הביטחון הישראלי.
שמן ורדים
הפקת שמן ורדים מתבצעת מעלי הכותרת של הוורדים מזנים ורד בולגרי (Rosa Centifolia) וורד מרוקאי (Rose Otto/Rose Maroc Rosa Damascena). מרכזי ייצור שמן ורדים מצויים בבולגריה (עמק הוורדים), במרוקו, בטורקיה ולאחרונה גם בסין. השמן יקר מאוד, כי לשם הפקת ליטר שמן ורדים נדרשים 3 עד 6 טונות של עלי כותרת. קטיף הוורדים מתחיל עם זריחת השמש ומסתיים בסביבות השעה שמונה בבוקר מאחר שבשעות החמות מתאדה השמן האתרי מהפרחים הנקטפים.
שמן הוורדים משווק לצורכי בישום בתמיסות מדוללות ומשמש גם בתעשיית המזון וברפואה האלטרנטיבית. מי הוורדים הם מוצר לוואי בתהליך הפקת שמן הוורדים.
שמן ורדים בתלמוד
ידועה אמרתו של רבי שמעון בר יוחאי בתלמוד המתירה לסוך בשמן ורדים בשבת בטיעון שכל ישראל בני מלכים הן; בני מלכים סכין שמן וורד על גבי מכותיהן בשבת, שכן דרכן לסוך בחול. רבי שמעון אומר: כל ישראל בני מלכים הן" (בבא מציעא, דף קיג עמוד ב).
כניעה (הנדסה)
נקודת הכניעה היא נקודה על גבי עקום מאמץ-מעוות המייצגת את נקודת המעבר בין התנהגות אלסטית לבין תחילתה של התנהגות פלסטית. חוזק לכניעה או מאמץ כניעה הוא אחד ממאפייני החומר המגדירים את המאמץ בו החומר מתחיל לחוות דפורמציה פלסטית. נקודת הכניעה זו הנקודה בה מתחילה דפורמציה לא ליניארית (אלסטית + פלסטית). קודם לנקודה זו החומר יחווה מעוותים אלסטיים בהפעלת מאמץ, החומר ישוב לצורתו המקורית כאשר המאמץ ייפסק. ברגע שהמאמץ חוצה את נקודת הכניעה, חלק מהדפורמציה הופכת לקבועה ולבלתי הפיכה.
נקודת הכניעה קובעת את גבולות הביצועים של רכיבים מכניים, כיוון שהיא מייצגת את הגבול העליון לכוחות שניתן להפעיל על רכיב מבלי לגרום לעיוות קבוע. בהנדסת מבנים, זהו מצב כשל רך אשר בדרך כלל לא יגרום לכשל קטסטרופלי או אולטימטיבי, אלא אם כן הוא מאיץ קריסה.
התקדמות בטכניקות המדידה מאפשרות מיפוי מדויק יותר של נקודת הכניעה, אשר כפי שמציין מרכוס ריינר, הראתה כי "לא הייתה נקודת כניעה".
חוזק לכניעה הוא מאפיין חומרי קריטי המנוצל על ידי טכניקות בסיסיות רבות בעיבוד חומרים על ידי הפעלת מאמצים על החומר (כגון: חישול, ערגול, לחצנות, כיפוף, שיחול ועוד), להפרדת חומרים באמצעות חיתוך (בתהליכי עיבוד שבבי) או גזירה, ולחיבור רכיבים באופן קשיח באמצעות מחברים (כמו ברגים, מסמרות וכו').
תחת משטר מאמצים תלת־ממדי, מספר אינסופי של נקודות כניעה מייצרים משטח כניעה.
הגדרה
לעיתים קרובות קשה להגדיר באופן מדויק את נקודת הכניעה כיוון שקיים מגוון גדול של חומרים ושונות בין חומרים ובין עקומת המאמץ-מעוות של כל חומר וחומר. בנוסף, ישנן מספר דרכים להגדרת נקודת הכניעה.
גבול אלסטי אמיתי
המאמץ הנמוך בו נעים נקעים, הגדרה זו משמשת לעיתים רחוקות, כיוון שנקעים נעים גם במאמצים נמוכים מאוד וגילוי תנועה מסוג זה קשה מאוד.
גבול פרופורציונלי
הגבול כולל את התחום בו המאמץ פרופורציונלי למעוות (חוק הוק), ולכן עקום מאמץ-מעוות בתחום זה הוא ליניארי. ולכן השיפוע (גראדיאנט) יהיה שווה למודול האלסטיות של החומר.
מעבר לגבול האלסטי, תתרחש דפורמציה קבועה. הגבול האלסטי הוא אפוא נקודת המאמץ הנמוכה ביותר שבה ניתן למדוד עיוות קבוע. מדידת הגבול באמצעות תהליך זה דורשת העמסה ופריקה ידניים ודיוק המדידה תלוי בטיב הציוד ובמיומנות המפעיל. עבור אלסטומרים, כגון גומי, הגבול הגמיש הוא הרבה יותר גדול מהגבול הפרופורציונלי. בנוסף מדידות מעוות מדויקות חשפו כי מעוות פלסטי מתחיל גם במשטר מאמצים נמוך.
הנקודה בעקומת המאמץ-מעוות שבה שיפוע העקומה יורד ודפורמציה פלסטית מתחילה להתרחש.
היסט נקודת כניעה (מאמץ מוכח)