cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Don't Stop 'Til You Get Enough
רקע והפקה
ב-1978 כיכב ג'קסון בדמות הדחליל בסרט "הקוסם", על פי ספרו של ליימן פרנק באום - הקוסם מארץ עוץ. בתום צילומי הסרט פנה ג'קסון לקווינסי ג'ונס, שהיה המנהל המוזיקלי של הסרט, כדי שימליץ לו על מפיק מוזיקלי שיוכל לסייע לו בקידום קריירת הסולו שלו. ג'ונס הציע את עצמו והשניים החלו לעבוד ביחד על אלבום חדש. לאחר שהאזינו למאות שירים, בחרו השניים בשלושה שירים שיועדו להקלטה, אחד מהם היה "Don't Stop 'til You Get Enough".
מאוחר יותר סיפר ג'קסון כי לאחר שלחן השיר החל להתנגן בראשו, לא יכול היה ג'קסון להוציאו מראשו לרגע והוא מצא את עצמו ממלמל ושר אותו ללא הרף. מאחר שלא ידע לנגן, ניגן רנדי אחיו את הלחן עבורו על הפסנתר באולפן ההקלטות הביתי של משפחת ג'קסון. כשאמו של ג'קסון, שהייתה מאמינה אדוקה של עדי יהוה, שמעה את השיר היא נחרדה מתוכן המילים. היא ציינה כי שם השיר, שהוא גם השורה המרכזית בפזמון שלו, ניתן לפירוש כהתייחסות לחלק מאקט מיני. ג'קסון טען כי אין השיר מדבר על יחסי מין, אלא יכול להתפרש בכל צורה שאנשים רוצים לפרש אותו על חייהם. מיד כשג'קסון השמיע לראשונה את ההקלטה לקווינסי ג'ונס, הם החליטו כי השיר יכלל באלבום המתוכנן.
ביקורות
"Don't Stop 'til You Get Enough" הציג את קול הפלסט ואת ה"שיהוקים" הקוליים שהפכו לסימן ההיכר של ג'קסון.
המבקר סטפן הולדן מהמגזין רולינג סטון תיאר את השיר כ"אחד מחופן שירי הדיסקו שיצאו לאחרונה והם גם להיטי ריקודים וגם ראוותנים מבחינה מוזיקלית, בדומה ללהיטה של להקת אדמה, רוח ואש "Boogie Wonderland"".
ג'ון לואיס, מחבר הספר "1001 Albums You Must Hear Before You Die", מציין כי "הפתיחה התזזיתית של השיר היא גולת הכותרת של האלבום כולו", והוא מסכם: "שאגות הפלסט הקצובות והעליזות של ג'קסון מהוות חלק שאין להשמיטו מהקו המוזיקלי המרכזי בשיר ומדגישות את העיבוד המרטיט לכלי המיתר של בן רייט ואת העיבוד ההדוק של ג'רי היי לכלי הנשיפה.
תור (עוף)
תור (שם מדעי: Streptopelia) הוא סוג של עוף בגודל בינוני-קטן ממשפחת היוניים. למרבית המינים בסוג קווי דמיון משותפים: החלק העליון חום בהיר והחלק התחתון בגווני וורוד-אדום. לחלקם עיטור על הצוואר (צווארון) בצבעי שחור ולבן.
גרנד ארמה
הקורפוסים
אחד ממקורות כוחו של הצבא הגדול היה מבנהו הגמיש. הוא הורכב ממספר קורפוסים (גייסות), לרוב בין חמישה לשבעה, שבכל אחד בין 10,000 ל־50,000 חיילים, ובממוצע 20,000 עד 30,000. כל קורפוס היווה צבא בפני עצמו, וכלל את כל סוגי היחידות הלוחמות ויחידות העזר. על כל קורפוס הופקד מרשל (שכונה רשמית "מרשל של האימפריה"). היחידות הטקטיות העיקריות בקורפוס היו הדיוויזיות, שכל אחת הורכבה מ־4000 עד 6000 חיילי רגלים או פרשים. בכל דיוויזיה היו שתיים או שלוש בריגדות, שבכל אחת שני רגימנטים, וכן בריגדת תותחנים אחת המורכבת משלוש או ארבע סוללות תותחים שבכל אחת ארבע תותחי שדה ושני הוביצרים, ובסך הכול 18 עד 24 קני ארטילריה. הדיוויזיה, שלא כקורפוס, הייתה גם יחידה אדמיניסטרטיבית קבועה, ולא רק כוח שהורכב לפי הצורך המבצעי.
ב-19 במאי 1804 השלים נפולאון רפורמה בצבא ומינה כמרשלים, מפקדי הקורפוסים, קצינים על בסיס הצטיינות אישית ואומץ לב, זאת בניגוד לשיטה הנהוגה עד אז למנות לתפקידי קצונה בכירה אנשי אצולה ומקורבים. בין המרשלים שמונו באותה עת נמנים המהוללים שבקציניו של נפולאון: נה, לאן, מירא, ברנדוט, דאבו, מסנה וסו. הפיקוד על הקורפוסים בין השנים 1804 - 1814 היה כדלקמן: 1 - ברנדוט; 2 ("חיל הפרשים") - מירא; 3 - דאבו; 4 - מסנה ולאחר מכן סו; 5 - לאן (עד 1807, לאחר מכן מסנה ולאחריו ז'ק מקדונלד); 6 - נה (ב-1811 הוחלף על ידי מרמון); 7 - אוז'רו; 8 - מורטייה.
המשמר הקיסרי
המשמר הקיסרי היווה את יחידת העילית של הצבא הגדול. גודלו גדל בהתמדה מ־3000 חיילים ב־1800 עד 112,000 ב־1812. המשמר כלל יחידות חיל רגלים, תותחנים ופרשים, וגם בתוכן נחשבו חלק מהיחידות ליחידות עילית מובחרות במיוחד. "המשמר הוותיק" (לוחמים רגלים, בעלי ותק של שלוש מערכות קרבות לפחות) ויחידת הפרשים של הגרנדירים הרכובים. רגימנט הרגלים המובחר ביותר בצבא, רגימנט הגרנדירים ה־1, השתייך למשמר הוותיק, ותנאי הקבלה אליו דרשו שירות בן עשר שנים, קבלת ציון לשבח על מעשה גבורה, גובה מעל 1.78 מטר, וידיעת קרוא וכתוב.
תור (עוף)
מספר מינים מוגדרים כמינים פולשים במדינות שונות, כך תור הצווארון הנפוץ בכל אירופה ופלש בעזרת האדם לארצות הברית (בשנות ה-60) ומרחיב שם את תפוצתו, התור המנוקד שפלש לארצות הברית, לאינדונזיה, לאוסטרליה ולניו זילנד. או הצוצלת שפלשה למרבית המדינות שהיו בעבר חלק מהאימפריה העות'מאנית, לרבות לישראל.
אזכורים בתנ"ך
וַיֹּאמֶר אֵלָיו, קְחָה לִי עֶגְלָה מְשֻׁלֶּשֶׁת, וְעֵז מְשֻׁלֶּשֶׁת, וְאַיִל מְשֻׁלָּשׁ; וְתֹר, וְגוֹזָל: (בראשית פרק טו פסוק ט)
וּבִמְלֹאת יְמֵי טָהֳרָהּ לְבֵן אוֹ לְבַת תָּבִיא כֶּבֶשׂ בֶּן שְׁנָתוֹ לְעֹלָה וּבֶן יוֹנָה אוֹ תֹר לְחַטָּאת אֶל פֶּתַח אֹהֶל מוֹעֵד אֶל הַכֹּהֵן: (ויקרא פרק יב פסוק ו)
גַּם חֲסִידָה בַשָּׁמַיִם יָדְעָה מוֹעֲדֶיהָ, וְתֹר וְסִיס וְעָגוּר שָׁמְרוּ אֶת עֵת בֹּאָנָה (ירמיהו פרק ח פסוק ז).
הַנִּצָּנִים נִרְאוּ בָאָרֶץ, עֵת הַזָּמִיר הִגִּיעַ; וְקוֹל הַתּוֹר, נִשְׁמַע בְּאַרְצֵנוּ: (שיר השירים פרק ב פסוק יב)
התור מוזכר במקרא ובחז"ל יחד עם בן יונה כקרבן עוף והוא מזוהה עם התור המצוי ותור הצווארון.
מינים
בישראל נפוצים שלושה מינים בסוג זה:
ועוד שני מינים נדירים:
שאר המינים ברחבי העולם:
המחאה בקולומביה (2021)
המחאה בקולומביה הוא שם כולל למספר הפגנות ומחאות במוקדים שונים בקולומביה כנגד העלאת המיסים ורפורמת הבריאות, שיזם הנשיא איוואן דוקה, שהחלה ב-28 באפריל 2021. העלאת המיסים שקידם דוקה נועדה לממן את ארגון אינגרסו סולידאריו, תוכנית חברתית להכנסה בסיסית אוניברסלית שהוקמה באפריל 2020 במטרה לספק סיוע כלכלי לנפגעי מגפת הקורונה בקולומביה, אולם הצעת החקיקה שבאה לצד העלאת המיסים קידמה גם הפרטה של שירותי הבריאות, מה שהעלה חשש בקרב בני השכבות החלשות בקולומביה.
ההפגנות החלו ב-28 באפריל 2021 בערים הגדולות ובעיקר בבוגוטה ובקאלי. אלפי עד עשרות אלפי מפגינים יצאו לרחובות, ובמקרים מסוימים התעמתו עם הרשויות וכתוצאה מכך נהרגו לפחות כ-26 מפגינים. המחאות נמשכו גם בימים שלאחר מכן, במקביל להצהרותיו של הנשיא על שינוי הרפורמה שלו. המחאה הגיעה לשיאה ב-1 במאי, שהוא יום הפועלים הבינלאומי. כתוצאה מכך, ב-2 במאי הכריז הנשיא כי הוא יסיר לחלוטין את תוכנית המס שלו, אולם הוא לא הכריז על אף תוכנית קונקרטית חדשה וההפגנות המשיכו.
ממשלות קולומביה ואקוודור טענו כי ההפגנות הרבות לובו ואורגנו על ידי נשיא ונצואלה השכנה ניקולאס מאדורו בניסיון להפיל את הממשלה הקולומביאנית הנוכחית, שהביעה סלידה מהיחסים עם ונצואלה. בנוסף, אנליסטים רבים טענו כי לממשלת קולומביה עצמה יש מעורבות רבה במהלך ההפגנות.
משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם פרסם נתונים על הפרת זכויות אדם ופגיעה לא כשירה במפגינים מידיי המשטרה. עם זאת, נשיא קולומביה לשעבר אלווארו אוריבה ולס דווקא קרא לעם לתמוך בפעולותיהם של השוטרים והחיילים במהלך ההפגנות ושיבח אותם על התנהגותם.
ממשק משתמש
מִמְשַׁק מִשְׁתַּמֵּשׁ (באנגלית: User Interface או בקיצור UI) הוא חלקהּ של מערכת החשוף למשתמש בה, כך שדרכו מתקיים הקשר בין המשתמש לבין המערכת. "מערכת", בהקשר זה היא תוכנה, מכונה, מכשיר או חפץ כלשהו, שנועדו לשימושו של אדם.
רקע
המושג "ממשק" הוא מושג שמקורו בהנדסת מערכות. מלבד ממשק המשתמש קיימים גם ממשק הסביבה - החלקים של המערכת החשופים להשפעה סביבתית וממשק המשימה - החלק של המערכת המבצע את המשימה שלשמה נועדה המערכת. לדוגמה, במכונית, ממשק הפעולה הוא הצמיגים. ממשק המשתמש מכיל את כל חלקי המכונית שהנהג מתעסק עמם בעת הנהיגה (הגה, דוושות, מוט הילוכים, שטח פני המראות והחלונות, לחצני הרדיו...). ממשק הסביבה מכיל כל חלק של המכונית שתנאי הסביבה עשויים להשפיע על פעולתו, כולל חלק מממשק המשתמש ומממשק הפעולה.
לפני המהפכה התעשייתית, מרבית המכשירים היו פשוטים ובעלי חלקים מעטים. מעבר לזאת, חלקיו של מכשיר מסוים יוצרו כך שהתאימו כמעט ורק לו – לא היה אפשרי, למשל, להחליף בין גלגלים של שתי כרכרות או בין נדנים של שתי חרבות. המהפכה התעשייתית גרמה לזה שמכשירים זהים כמעט לחלוטין עם חלקים זהים כמעט לחלוטין יוצרו בייצור המוני. בין מכשירים כאלה ניתן היה להחליף חלקים ויתרה מזאת, חלק של מכשיר שנטה להתקלקל לעיתים תכופות יותר מחלקים אחרים יוצר לעיתים תכופות יותר ונקנה כיחידה בודדת – חלק חילוף.
עם השכלולים בתעשייה והתרבות החלקים בכל מכשיר נוצר אילוץ עבור המעצב הבודד לעצב רק חלקים בודדים ממכשיר מבלי להכיר לעומק את כלל המכשיר. בשנות השבעים מכשירים החלו לצאת אל השוק כשהם אינם מכילים מערכת חלקים שלמה אלא הכנות לתוספות חלקים שבהכרח נקנו בנפרד. למשל, מכשיר הקלטה יצא לשוק עם רמקול ועם שקע לאוזניות אך בלי האוזניות עצמן. במצב זה שבו לכל מכשיר יש חלקים רבים מספור ויש לחשוב גם על החלקים שהוא מכיל רק הכנה להוספתם והחלקים שמחליטים אפילו לא לסדר להם הכנה, מנהלי הייצור נאלצו לאפיין קבוצות של חלקים ולדבר עליהם בהכללות. כך השימוש במושגים כמו "ממשק משתמש" הפך להכרחי.
עיצוב ממשק המשתמש הפך למקצוע עצמאי, שבו עוסקים מומחים מתחומים שונים - פסיכולוגיה, הנדסת אנוש, מחשוב, עיצוב גרפי. בעיצוב מושקעים מאמצים ומשאבים רבים, כגון בניית אב טיפוס ועריכת ניסוי פיילוט במטרתה להבטיח יצירת ממשק ידידותי למשתמש, נגיש ומעודד עבודה יעילה.
הרבה עזרים מתחום הטכנולוגיה המסייעת הם עזרים המקשרים בין משתמש עם לקות לבין ממשק משתמש שאינו נגיש לו (לדוגמה מקל הקלדה). פתרונות אחרים מתחום זה עוסקים בהחלפת ממשק המשתמש (כגון מקלדת ארגונומית למחשב) או הוספת אביזרים אליו (כגון הוספת מדפסת ברייל למחשב לצד המדפסת הרגילה). כמו כן, הרבה פתרונות נגישות מתחום העיצוב האוניברסלי (להבדיל מטכנולוגיה מסייעת) הם שינויים בממשק המשתמש של כלל המשתמשים (כגון הוספת סימני ברייל ופלט קולי למעלית).
ממשק משתמש מכני
מכונות רבות כוללות ממשק משתמש מכני, שבאמצעותו המשתמש מפעיל את המכונה, ולעיתים גם מקבל מידע על מצבה. דוגמה: במכונת כביסה ממשק המשתמש כולל סדרה של כפתורים ומחוונים, המאפשרים למשתמש לקבוע את טמפרטורת המים במכונה, מהירות הסחיטה, תוכנית הכביסה וכדומה. במכשירים אלקטרוניים אחדים ממשק המשתמש הוא שלט רחוק - מכשיר שבו כפתורים רבים, שלכל אחד מהם פונקציה הקשורה בתפעול המכשיר. ממשק משתמש מורכב יותר נמצא במכונית, והוא כולל מרכיב מסוגים שונים, שרכישת שליטה בתפעולם דורשת הדרכה ותרגול: הגה, דוושות, ידיות, מחוונים.
ממשק משתמש לתוכנה
בעבר, כאשר מהירות המחשבים הייתה נמוכה, נהגו להשתמש בממשק משתמש טקסטואלי, כזה המבוסס רק על אותיות, ובנוסף להן כפתורי פעולה במקלדת כדוגמת ממשק שורת פקודה. מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נפוץ ממשק משתמש גרפי (GUI - Graphical User Interface), שבו משלבים אלמנטים גרפיים כתמונות וצלמיות. הממשקים הגרפיים מאפשרים תצוגה גמישה יותר, במיוחד בצבעים וגופנים, והבהרת כוונת הממשק והשימוש בה, באמצעות סמלים וצלמיות, ועבודה קלה יותר במחשב.
ממשק המשתמש הגרפי עם השימוש בעכבר, שמוטמע בכל תוכנה שפותחה מאמצע שנות ה-90 ומוכר לכל משתמש במחשב האישי, פותח ב"זירוקס פארק" - מרכז המחקר של חברת זירוקס, ומשם הועתק אל מחשבי המקינטוש. תפוצתו הנרחבת של ממשק זה החלה עם מערכת ההפעלה Windows של חברת מיקרוסופט.
שיקולים בעיצוב ממשק המשתמש
עיצוב ממשק המשתמש נעשה בעיקר על פי שיקולים פונקציונליים - מה הדרך הנוחה ביותר שבה יוכל המשתמש להגשים את מטרותיו באמצעות ממשק המשתמש והמערכת שמאחוריו תוך שמירה על אינטראקטיביות חווייתית. בדרך כלל באים לידי ביטוי גם שיקולים שיווקיים - יצירת ממשק משתמש שהופך את המוצר לאטרקטיבי ומובחן ממוצרים מתחרים. דוגמה מוכרת מאוד לכך היא עיצובו של בקבוק המשקה "קוקה-קולה" (זהו "ממשק המשתמש" למשקה שבתוך הבקבוק), שבו באים לידי ביטוי שיקולים פונקציונליים (אחיזה נוחה של הבקבוק) ושיווקיים (הבקבוק הוא סמל מסחרי).
דוגמה לשיקולים פונקציונליים בעיצוב ממשק המשתמש ראו בערך שימושיות, ניווט באתר אינטרנט, העוסק באחד מרכיביו של ממשק המשתמש.
ממשק המשתמש למוצרי תוכנה מאפשר לעיתים התאמה אישית שלו, לצרכים והעדפות ספציפיים של המשתמש. הדפדפן למשל, מאפשר התאמה אישית של גודל הגופן, אופן הצגת הקישורים ועוד. פרטי ההתאמה האישית נשמרים בדרך כלל תחת פרופיל המשתמש המתאים. לעיתים מתאפשר תמרון בצבעים ובסימנים הגרפיים של ממשק המשתמש, ובמקרה זה קרויות הווריאציות השונות בשם "מעטפת" (באנגלית: Skin, זהו ה"עור" של התוכנה, להבדיל מהפונקציונליות הנמצאת בתוכה).
אוסקר קומץ
אוסקר קומץ (בגרמנית: Oskar Kummetz; 21 ביולי 1891 – 17 בדצמבר 1980) היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
תחילת דרכו
קומץ נולד ב-21 ביולי 1891, וב-1910 התגייס לצי הקיסרי הגרמני. את הכשרתו הבסיסית קיבל על האנייה "ויקטוריה לואיזה", ובספטמבר 1913 הועלה לדרגת לויטננט צור זה. עד 1916 הוא שרת על ה"הלגולנד" וה"פוזן". במרץ של אותה שנה הועלה לדרגת אובר-לויטננט, והועבר לשרת על טרפדות. ב-20 במרץ 1918 קיבל את הפיקוד על הטרפדת "G 10", תפקיד בו החזיק עד פברואר 1919. עם תום המלחמה ופיזורו של הצי הקיסרי, הצטרף קומץ לרייכסמרינה, ומונה למפקד שולת המוקשים "M 84". בינואר 1921 הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט. מספטמבר 1922 עד ספטמבר 1924 פיקד על הטרפדת "V 1", ובאוקטובר 1927 מונה למפקד שייטת הטרפדות ה-3. בדצמבר 1928 הועלה לדרגת קורבטנקפיטן, וב-1 ביולי 1934 לדרגת פריגטנקפיטן, ובאוקטובר של אותה שנה מונה למפקד כוח הטרפדות של הצי (Führer der Torpedoboote).
מלחמת העולם השנייה
באפריל 1936 הועלה לדרגת קפיטן צור זה, ומילא תפקידי מטה שונים. ב-1 בינואר 1940 הוא הועלה לדרגת קונטר אדמירל. במהלך מבצע וסירבונג - הפלישה לנורווגיה, קיבל קומץ את הפיקוד על "קבוצת הקרב אוסלו", אשר מטרתה הייתה כיבוש אוסלו. קבוצת הקרב כללה את הסיירות הכבדות "בליכר" ו"אמדן" ואת אניית המערכה זוטא "ליצו". תותחי החוף הנורווגיים הפגיזו את "בליכר" והטביעו אותה. בין 1,600 נוסעיה שטבעו היו סוכני גסטפו ופקידי מינהלה שהיו אמורים לאסור את המלך הוקון השביעי והממשלה ולהתקין בנורווגיה משטר כיבוש. גם "ליצו" ספגה פגיעות קשות ונאלצה לסגת. למרות זאת כוח קטן של צנחנים גרמנים הצליח לכבוש את אוסלו, אולם לא לפני שהמלך והממשלה, יחד עם הזהב שהיה מאוחסן בבנקים ומסמכי משרד החוץ, הצליחו להימלט לצפון המדינה. חרף השגיאות הטקטיות שעשה, קיבל קומץ את צלב האבירים של צלב הברזל.
באפריל 1942 הועלה קומץ לדרגת ויצה-אדמירל, ומונה למפקד קבוצת קרב שנועדה לפגוע בשיירות בריטיות בים הצפוני. במסגרת זו, הוא הסתבך בדצמבר 1942 בקרב ים ברנץ, אשר אף על פי שהיה מצומצם יחסית בהיקפו והסתיים ללא מנצח ברור, זעזע את שדרת הפיקוד בקריגסמרינה. כישלונן המוחלט של אוניות השטח הגרמניות בפגיעה באוניות הסוחר הבריטיות, מול כוח מלווה נחות, הביא להעברת הדגש בצי הגרמני ללוחמת הצוללות. המפקד העליון של הקריגסמרינה, אדמירל אריך רדר, הציע את התפטרותו להיטלר וזה קיבל את ההצעה ומינה תחתיו את קרל דניץ, מפקד צי הצוללות הגרמני שהיה צעיר יחסית.
ב-1 במרץ 1943 הועלה קומץ לדרגת אדמירל, ומונה למפקד קבוצת קרב חדשה אשר כללה את אניית המערכה "טירפיץ" ואת הסיירת "שרנהורסט". הקרב היחיד שבו השתתפה הקבוצה היה "מבצע סיציליה" בספטמבר 1943. מטרת המבצע הייתה להשתלט על האי סבאלברד (שפיצברגן) שמצפון לנורווגיה. עיקר חשיבותו של האי הייתה לצורך הקמת תחנות לחיזוי מזג האוויר. שני הצדדים הקימו תחנות חיזוי על האי; במהלך המבצע, יצאו טירפיץ ושרנהורסט בליווי תשע משחתות, להפגיז את מתקני החוף של בעלות הברית, ולחפות על נחיתתם של חיילים גרמנים באי. המבצע נמשך שלושה ימים, החל מ-6 בספטמבר ועד 9 בו, והייתה זו הפעם היחידה שבה ירתה טירפיץ בתותחיה הראשיים; התוצאה הייתה גרועה למדי, ובשלב מסוים ירתה טירפיץ על החיילים הגרמניים. לאחר מספר ימים נסוג הכוח הגרמני, כיוון שמול העליונות הימית המוחלטת של בעלות הברית לא היו הגרמנים יכולים לתספק אותו. היה זה המבצע האחרון שבו השתתפה טירפיץ. ב-1 במרץ 1944 מונה קומץ למפקד הבסיס הימי בקיל, וב-16 בספטמבר של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל-אדמירל. לקראת סוף המלחמה הוא בעיקר פעל כדי לסייע לפליטים גרמנים מפרוסיה המזרחית להימלט מאימת הצבא האדום.
אחריתו
קומץ נפל בשבי הבריטי לאחר סיום המלחמה, ושוחרר בנובמבר 1946. הוא התפרנס בתחילה מעיבוד ומכירת ירקות, ולאחר מכן הפך לפקיד קבלה בקזינו של באד דירקהיים. הוא נפטר ב-17 בדצמבר 1980 בגיל 89.
בלץ (כדורגל)
מועדון הכדורגל בלץ (ברומנית: FC Bălți) הוא מועדון כדורגל מהעיר בלץ שבמולדובה שמשחק בליגה המולדבית הבכירה.
המועדון הוקם לראשונה בשנת 1984 בעיר בלץ תחת השם "זאריה בלץ", ונכנס לסבב הליגות הסובייטיות, עד שבעונת 1990 העפיל לראשונה לליגת המשנה הסובייטית, וזו התפרקה לאחר שתי עונות. עם התפרקות ברית המועצות והקמת מולדובה המועדון התפרק והוקם מחדש כ"אולימפיה בלץ" והיה לאחד המועדונים שהרכיבו את הליגה המולדבית הבכירה שהוקמה באותה עונה. בשנת 2014 שב המועדון לשמו המקורי, זאריה בלץ. ב-2020 שמו של המועדון שונה ל-FC Bălți.
בשנת 2016 זכה המועדון בגביע מולדובה לראשונה בתולדותיו.
אסי דיין
דיין היה בנו של השר והרמטכ"ל לשעבר משה דיין אשר זכה לתהילה לאומית רחבה ושבחים ברחבי ישראל מאז סוף שנות השישים והפך לאחד מאנשי הקולנוע הישראלים החשובים ביותר, וכן לאחד מהשחקנים הבולטים בקולנוע ובטלוויזיה בישראל.
בין הסרטים הבולטים שכתב וביים דיין, נמנים: קומדיות הקאלט: "יופי של צרות!", "גבעת חלפון אינה עונה" ו"שלאגר" וטרילוגיית המופת המקאברית שלו משנות ה-90: "החיים על פי אגפא", אשר העבירה ביקורת על החברה הישראלית ואלימות, "שמיכה חשמלית ושמה משה" ו"מר באום".
דיין זכה בפרסים רבים על סרטיו ומחזיק בשיא הזכיות בפרס אופיר – שמונה פרסים: 3 לתסריט, 1 לבימוי, 2 לשחקן ראשי, 1 לשחקן משנה ו-1 למפעל חיים. זכה גם בשני פרסי אקדמיה לטלוויזיה על משחק ראשי בדרמת הטלוויזיה "בטיפול".
תחילת דרכו
אסף דיין נולד בשנת 1945 בנהלל, לרות ומשה דיין. בגיל 14 פרסם שירה ברבעון "קשת" של אהרן אמיר. בגיל 15 הוציא את ספר השירה הראשון שלו, "אוטוביוגרפיה זמנית", בהוצאת עקד. בשנת 1962 נעצר בקפריסין ונדון לחודש מאסר על שנשא אקדח (שלקח מאביו), ודרכון מזויף של אחיו הגדול, יחד עם חברו משה הורביץ שנשא דרכון מזויף, הם ישבו בכלא בניקוסיה, וכעבור שבועיים שוחררו.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת מטכ"ל, אך במהרה נשר ממסלול ההכשרה ועבר לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, השתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה ועבר קורס מ"כים חי"ר. לאחר שחרורו מצה"ל למד במשך שנתיים פילוסופיה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. את הקריירה הקולנועית שלו החל ב-1964, כשאחותו, יעל, הזמינה אותו לחזות בתהליך צילום הסרט "זורבה היווני", שבוים על ידי בן זוגה באותה עת, מייקל קקויאניס, בכרתים. במהלך הצילומים לוהק אסי דיין לתפקיד ניצב בסרט (ללא מזכה).
דיין נחשב אוטודידקט בתחומו, כאשר ללא הכשרה כלשהי נמנה עם השחקנים והבמאים המובילים בישראל. את דרכו הקולנועית החל דיין כשחקן בסרטים מהז'אנר הלאומי הרואי, בתפקיד הצבר, יפה התואר והמעלות. הוא שיחק את לוחם הפלמ"ח אורי בסרט "הוא הלך בשדות" (1967), סרט שנעשה על פי ספרו של משה שמיר ונחשב לאחד הסרטים המשמעותיים בז'אנר. הכריזמה והייחוס של דיין, והפופולריות של ישראל אחרי מלחמת ששת הימים, זימנו לו גם תפקידים ראשיים בסרטים זרים, בהם "נאהבים לנצח" (1969) של ג'ון יוסטון. דיין כיכב בסרט לצד בתו של יוסטון, אנג'ליקה, בתפקידה הראשון בקולנוע. ב-1970 כיכב בסרט "הבטחה עם שחר" בבימויו של ז'ול דאסן, בתפקיד רומן גארי.
שנות השבעים
ב-10 בפברואר 1970, היה נוכח במתקפת הטרור בשדה התעופה של מינכן: דיין היה בין נוסעי מטוס אל-על שהיו בדרכם מלוד ללונדון, ועצרו בחניית הביניים במינכן. בהיותם באוטובוס שהוביל אותם מבית הנתיבות למטוס, תקפו שלושה מחבלים את האוטובוס, בנשק אוטומטי ורימוני יד. הקברניט, אורי כהן הסתער על המחבלים ומנע אסון גדול בהרבה. בפיגוע נהרג אריה קצנשטיין ונפצעו 11 אנשים, ביניהם השחקנית חנה מרון. במלחמת יום הכיפורים לחם כאיש מילואים בגדוד מרגמות 332, אשר היה גדוד מילואים בחטיבת הצנחנים הסדירה. דיין לחם בקרבות בחזית הדרום, בין היתר בראס סודר כנגד כוחות הארמייה המצרית השלישית.
מתוך המשחק, הגיע דיין לכתיבה ולהפקה ובהמשך לכיסא הבמאי. סרטו הראשון "הזמנה לרצח" (1973), סרט משטרה תל אביבי ומעט סוריאליסטי, היה סרט חריג בזמנו, ובו נמצאים כמה מהמאפיינים של אסי דיין הבמאי המאוחר, וכך גם סרטו הבא, "חגיגה לעיניים" (1975), סיפור קיומי על משורר המחליט להתאבד. לאחר מכן פנה דיין לז'אנר הבורקס הפופולרי וביים את הקומדיות "יופי של צרות" (1976), "גבעת חלפון אינה עונה" (1976), "שלאגר" (1979) ו"מלך ליום אחד" (1980). בסרטים אלה ניכרת יכולת הכתיבה של דיין, המשלבת גבוה בנמוך ומפרקת מוסכמות תרבותיות באמצעות אבסורדים מילוליים (משפטים כמו "שום צבא בעולם לא יעצור אותי מלעשות פרצלציה מהפרצוף של הקונצרטינה הזה", גבעת חלפון אינה עונה). בסרטים אלה ניכרים אזכורים תרבותיים רבים, מאפיין מרכזי ביצירתו של דיין (לדוגמה, ב"שלאגר", מנחם זילברמן החנון לוקח את עופרה חזה לסרט שנקרא "רוקמת הגטקס", פרפרזה על סרט האיכות "רוקמת התחרה", או כאשר סרג'יו קונסטנצה הרומני מ"גבעת חלפון אינה עונה", ששם משפחתו הוא שם עיר ברומניה, שואל את ויקטור חסון "איזה חוב", ויקטור עונה לו "איזה חוב, חוב השנהב"). "גבעת חלפון אינה עונה" (שם הסרט הוא פרפרזה על "גבעה 24 אינה עונה", סרט ציוני משנת 1955), בהשתתפות שלישיית הגשש החיוור, קומדיה של טעויות הממוקמת בבסיס צבאי שעל הגבול המצרי, שבה מתחיל אסי דיין לבוא חשבון עם המורשת של אביו, משה דיין, הפך עם חלוף הזמן לסרט פולחן.
שנות השמונים והתשעים
בשנות השמונים המשיך דיין עם קומדיה פוליטית, "עם ישראל חי" (1981), דרמת נעורים, "בחינת בגרות" (1983) וקומדיית פשע, "הטוב, הרע והלא נורא" (1986).
ב-1992 יצא סרטו של אסי דיין "החיים על פי אגפא". סרט זה נחשב לסרטו הטוב ביותר של דיין, ולאחד הסרטים המשמעותיים בתולדות הקולנוע הישראלי. הסרט מתאר לילה בפאב תל אביבי שהוא מיקרוקוסמוס של החברה הישראלית. הדמויות המבקרות בפאב, המנוהל בידי דמותה של גילה אלמגור, מייצגות לא רק את החברה הישראלית אלא את רפרטואר הדימויים והסטריאוטיפים של הקולנוע הישראלי, החל מהחייל האמיץ, עבור במזרחי הדפוק, עד הערבי האכזר. הסרט הופך את המוסכמות הללו על פניהן באופן בוטה ומלאכותי, היפר קולנועי. בסרט זה מתבטא במלואו החשבון של דיין עם המורשת המיליטנטית של אביו ועם הדמויות שהוא עצמו גילם בסרטים כמו "הוא הלך בשדות" ו"מבצע יונתן" (1977). הסרט מצולם בשחור לבן, ומסתיים בצבע, והוא נחשב לסרט המסיים תקופה בקולנוע הישראלי ופותח תקופה חדשה, שהחלה בשנות התשעים ונמשכת עד היום.
ב-1995 ביים דיין את הסרט "שמיכה חשמלית ושמה משה" (שוב פרפרזה, הפעם על "חשמלית ושמה תשוקה"), שהוא מעין סרט המשך ל"החיים על פי אגפא", הפעם קומדיה קיומית העוסקת בשלוש מדמויות המשנה ב"אגפא" - לוי, מלכה ומשה. ב-1997 דיין ביים את "מר באום" וגם מככב בתפקיד הראשי, סרט על אדם שנשארו לו 92 דקות לחיות, וכזה אורכו של הסרט. שלושת הסרטים האלה מוכרים גם כ"טרילוגיה של דיין", והם ממקמים אותו כאחד הבמאים הבולטים והמשמעותיים בקולנוע הישראלי.
דיין פרסם ב-1989 את הספר "תוכן העניינים" שניבא את הירצחו של מאיר כהנא, וכן את ספר השירים "שם של ספר שירים" ואת "כותב שורות אלו", שבו קיבץ מבחר ממאמרים שפרסם במהלך השנים בעיתונות הכתובה. במאמרים כתב דיין באופן שנון ומשעשע חוויות מחייו הפרטיים, את עמדותיו הבלתי מחמיאות כלפי אישים ואושיות בתרבות הישראלית, וגם את סיפור התמכרותו לקוקאין. הרומן, על-אף שזכה לביקורות מרשימות, נמכר בעותקים ספורים והורד מהמדפים. גם מהדורתו השנייה לא זכתה להצלחה מסחרית.
העשור הראשון של המאה ה-21
ב-2004 דיין ביים את "הבשורה על פי אלוהים", הממשיך את הכיוון הביקורתי והקיומי של הטרילוגיה, אך באופן פחות חד. בסרט לקח על עצמו דיין לגלם את דמותו של אלוהים, המנסה להביא את בשורת הגאולה באמצעות ישו בסוף המילניום. הסרט לא זכה להצלחה גדולה, וירד בתוך זמן קצר מהאקרנים.
דיין כתב כאמור גם פזמונים רבים, ששימשו בעיקר שירי נושא לסרטיו והפכו ללהיטים גדולים ברבות השנים, ובהם "שיר הפרחה" (שלאגר), ו"במקום הזה" (החיים על אגפא).
ב-1 ביוני 2006 אושפז דיין במצב קל בבית החולים "איכילוב" בתל אביב לאחר שהזריק לעצמו מנת יתר של קוקאין בדירת בנו, ליאור, עמו התגורר באותה תקופה. זאת לאחר חרושת שמועות ארוכת-טווח בדבר היותו צרכן-סמים. באותו החודש הצטרף לתוכנית הרצועה בתפקיד אורח.
דיין זכה בפרסים רבים על עשייתו הקולנועית, בין היתר בפרס הבמאי והתסריטאי על "החיים על פי אגפא" (1992), כשהסרט עצמו גורף את מרבית פרסי אופיר, ובכלל זה את פרס הסרט הטוב ביותר, בפרס התסריטאי על "שמיכה חשמלית ושמה משה" (1994), בפרס התסריטאי והשחקן על "מר באום" (1997), ובפרס שחקן המשנה על "בקרוב יקרה לך משהו טוב" (2005).
בספטמבר 2006 זכה דיין פעמיים בתוך יומיים רצופים בפרס השחקן הטוב ביותר; מהאקדמיה לטלוויזיה על תפקידו בסדרה "בטיפול" בה הוא מגלם את דמותו של הפסיכולוג ראובן דגן, ויום לאחר מכן, מהאקדמיה לקולנוע על תפקידו בסרט "הדברים שמאחורי השמש". הוא זכה לשבחים רבים גם על משחקו בעונה השנייה של "בטיפול" שעלתה בראשית 2008, ושעליה קיבל שוב את פרס השחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה דרמטית, ועל משחקו בסרט "חופשת קיץ", שבו גילם רב קנאי הנאלץ להתמודד עם מות בנו בתאונה טראגית ועם משבר האמונה שבא בעקבותיו.
ביולי 2006 השתתף בצילומי תוכנית המציאות "פעם בחיים" (שעלתה באוקטובר) יחד עם בנו ליאור, שבה שהו יותר משבוע בחוות בריאות בגליל.
דיין כתב תסריט עבור סרט המשך ל"גבעת חלפון אינה עונה", אך פטירתו של ישראל פוליאקוב בסוף אוקטובר 2007, כחודשיים לפני מועד תחילת הצילומים, מנעה באופן מעשי את יצירתו של הסרט. על אף שהצהיר עם מותו של פולי כי התסריט ייגנז ולא יצא לפועל, אמר דיין מספר חודשים לאחר מכן כי אין הוא פוסל את האפשרות כי הסרט יופק לבסוף. ב-2007 יצא הסרט "רק כלבים רצים חופשי" שארנון צדוק ביים לפי תסריט ישן של דיין שעובד על ידי צדוק, המדמה את החברה הישראלית כחברה אפוקליפטית ואלימה.
ב-2009 זכה בפרס אופיר על מפעל חיים.
העשור השני של המאה ה-21
קיבל פרס הוקרה על תרומתו לקולנוע הישראלי בפסטיבל חיפה 2011.
ב-2011 הצטלם דיין לסרטו של ויקטור בראון, "פיניטה לה קומדיה", אודות המלחין לודוויג ואן בטהובן. הסרט יצא לבתי הקולנוע באוקטובר 2018.
בפברואר 2012 יצא לבתי הקולנוע הסרט "ד"ר פומרנץ" בכיכובו ובבימויו של דיין, אשר הפך לסרטו האחרון.
בדצמבר 2012 שודרה בערוץ 8 הסדרה האוטוביוגרפית התיעודית של דיין, "החיים כשמועה", בת 3 פרקים. הסדרה שודרה בראשית 2013 גם בערוץ 10, אשר היה שותף בהפקתה. הסדרה, אותה גם מקריין דיין, זכתה לשבחי הביקורות.
ב-1 במאי 2014 הלך לעולמו בגיל 68, לאחר שנים שבהן סבל מבעיות בריאות, בהן השמנת יתר, אי ספיקת לב וכליות, והתמכרויות לסמים, סיגריות ותרופות. באותו היום צולם סרטו האחרון, סרט קצר שכתב לפרויקט "מכתב אהבה לקולנוע", דיין היה אמור להגיע להצטלם לסרט באותו היום, לבסוף הוחלט להמשיך ולצלם את הסרט.
הובא למנוחות בבית העלמין במושב נהלל. הוא נטמן לא רחוק מקברו של אביו, משה דיין.
מעט לפני מותו, תועד דיין על ידי בנו ליאור דיין במסגרת העונה השנייה של סדרת הדוקו-ריאליטי "מחוברים+", אשר עלתה לשידור בהוט 3 בנובמבר 2014. כמו כן, התראיין דיין לסדרה התיעודית "חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי" בערוץ הראשון, אשר נקראת על שם סרטו מ-1975 ועלתה לשידור ביוני 2015.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לבית בו התגורר אסי דיין בשנותיו האחרונות, בשדרות נורדאו 81.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
תערוכות ציור
מספר תערוכות היו לאסי דיין, תערוכה ראשונה התקיימה במועדון של רפי שאולי בתל אביב "המועדון". אחרי 15 שנה לערך התקיימה התערוכה השנייה במועדון לילה בתל אביב בשם "ברקפסט". התערוכה הרביעית התקיימה בשנת 2010 בעין הוד והתערוכה החמישית התקיימה בשנת 2012 בגלריה בתל אביב בשם "ארסוף".
פלילים
בחודש מרץ 2009 נעצר דיין על ידי המשטרה בחשד שתקף את בת זוגו קרן אלן, ובתחילת מאי החליט בית המשפט לשחררו למעצר בית בחוותו של כושי רימון. לאחר פחות מיממה, עצרה אותו המשטרה שנית בחשד שהפר את הצו וניסה ליצור קשר עם בת זוגו לשעבר. בספטמבר אותה שנה החליט בית המשפט לסיים את מעצר הבית. ב-11 באוקטובר נגזרה על דיין שנת מאסר על תנאי, לאחר שהורשע בתקיפה ואיומים.
חיים אישיים
אסי דיין היה בנם של הפעילה החברתית והפוליטית רות דיין ושל הרמטכ"ל והשר משה דיין, נכדו של הפוליטיקאי שמואל דיין. אחותו היא הפוליטיקאית והסופרת יעל דיין ואחיו הוא הפסל אודי (אהוד) דיין.
לדיין ארבעה ילדים משלוש נשים: מנישואיו לאהרונה (מלקין) דיין נולדו הגלריסטית עמליה דיין (נולדה 1972), החיה ופעילה בארצות הברית והמסעדן אבנר דיין (נולד 1976), שמתגורר בתאילנד. בעקבות רומן עם השחקנית האיטלקייה אוגוסטה נוימן, שהתפתח על סט של צילומי סרט איטלקי, נולדה בתו אשת הטלוויזיה אסיה נוימן-דיין (נולדה 1981), המתגוררת באיטליה. מנישואיו לשחקנית קרוליין לנגפורד נולד בנו העיתונאי והסופר ליאור דיין (נולד 1983), שחי בתל אביב.
כמו כן היה נשוי (בנישואים אזרחיים) לתקופה קצרה לסמדר קילצ'ינסקי.
בין השנים 1989–2005 היה נשוי ברביעית לוורד טנדלר־דיין.
בחודש יוני 2008 הצטלם בעירום מלא לעיתון ידיעות אחרונות לכתבת מיצג אותה הגדיר "המדינה זה אני", בה הוא השווה בין מצבו הפיזי והנפשי הרע לבין מדינת ישראל. כשבוע לאחר מכן, הזמין את כתב התרבות של ערוץ 10 לצלם בביתו הפרטי את מצבו הבריאותי והכלכלי המתרופף. דיין הצטלם על מיטתו ללא חולצה כאשר מסביבו יש לכלוך רב, שיניו התותבות מורכבות בצורה מרושלת, צלקת מניתוח גב שעבר צולמה מקרוב ושאריות אבקת קוקאין מונחות על קצה חוטמו. הראיון עורר רעש ציבורי בעיקר סביב השאלה האם ערוץ 10 היה צריך לנצל את מצבו של דיין לטובת מדרוג טוב יותר. בערוץ טענו כי דיין הזמין את הראיון על מנת שיעזרו לו ושבעקבות הריאיון עמו, ארגוני האמנים ומשרד התרבות חיפשו דרכים לעזור לדיין.
פילמוגרפיה חלקית
{{טורים
העשור השני של המאה ה-21
}}
משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים
עלילת הסרט
אית'ן האנט נלחם בכל כוחו בארגון "הסינדיקט", ארגון מתחרה לכוח המשימה הבלתי אפשרית ומורכב מסוכנים לשעבר מארגוני ומוסדות ביון שונים מארצות שונות. בלונדון, האנט נלכד ונלקח למעצר על ידי ארגון הסינדיקט. סוכנת מושתלת של שירותי הביון הבריטים, אילזה פאוסט, מסייעת לו להימלט. האנט צד את סלומון ליין, מנהיג הסינדיקט ומנסה לאתרו בבית האופרה בווינה. אילזה, כסוכנת כפולה, נשלחת לחסל את קנצלר אוסטריה בעת המופע, אך האנט עולה על מזימת ההתנקשות ויורה בעצמו בקנצלר בכתף. אילזה והאנט נמלטים יחד מהמבנה ובהמשך אילזה נמלטת לידי הסינדיקט. מפריט שאילזה השאירה בידו, שפתון ובו דיסק און קי, האנט לומד על מתקן סודי שממוקם בקזבלנקה. במתקן זה ליין מחזיק ברשימה סודית ביותר של כל חברי הסינדיקט. במבצע מסובך ומסוכן מאין כמותו, האנט יחד עם בנג'י (סיימון פג) ואילזה משיגים את "פנקס" השמות. אילזה בורחת עם הקובץ לליין, לא לפני שכל המידע בו נמחק על ידי מפעילה בסוכנות הביון הבריטית, אטלי, שהגה את רעיון הסינדיקט. האנט נלחם בבריונים של ליין יחד עם אילזה, ויחד עם חבריו מהסרטים הקודמים, סטיקל, בנג'י והסוכן ברנט (ג'רמי רנר), הם טומנים מלכודת לליין וכולאים אותו בתא זכוכית חסינת ירי.
פיתוח ושיווק
בדצמבר 2011 סיימון פג אישר שהוא וטום קרוז מעוניינים בהפקת סרט חמישי בסדרה, כאשר אולפני פרמאונט הביעו תמיכתם עקב הצלחתו המסחרית של הסרט משימה בלתי אפשרית 4. אף שהבמאי בראד בירד לא הסכים לשוב ולביים את הסרט החמישי, קרוז הסכים ליטול חלק בצילומים ובהפקת הסרט.
באוגוסט 2013 דווח כי תסריטאי הסרט הרביעי בסדרה, כריסטופר מק'קווארי יביים את הסרט. הצילומים היו אמורים להתחיל בלונדון בפברואר 2014 אך התחילו רק בקיץ אותה שנה.
ב־23 במרץ 2015 הופץ הטריילר הרשמי והטריילר השני שוחרר ביוני 2015.
צילומים
צילומי הסרט החלו באוגוסט 2014 בווינה שבאוסטריה. הצילומים נערכו באוסטריה ומרוקו כמו גם מונקו ולונדון והושלמו בסוף ספטמבר 2014.
חמאם אל-מליח
חמאם אל-מליח (בערבית: حمامات المالح, תעתיק: חמאמאת אלמאלח) הוא אתר בנחל מלחה (ואדי אל-מליח) במזרח השומרון, בו נובעים מים חמים. האתר נמצא כשלושה קילומטר מערבית לכביש הבקעה, בסמוך לכביש המחבר את כביש אלון לעיירה טובאס (כביש 5799).
המעיינות בחמאם אל-מליח שייכים לקבוצת המעיינות החמים הנובעים בשקע הירדן. נביעות דומות יש בחמת גדר ובחמי טבריה. אין במקום סידורים לרחצה מסודרת במים החמים.
היסטוריה
המרחצאות נטושים מאז מלחמת ששת הימים. הכנסייה הלטינית, בעלת המקום, בנתה במקום מבנה גדול ומבנים קטנים מעל המעיינות - חורבת אל מליח' מבנה בן שתי קומות, ששימש למגורי הבאים לרחוץ במעיינות. סביב המבני גדלים עצי אקליפטוס ועצי תמר.
בסמוך למקום נהגו להתאמן יחידות החי"ר של צה"ל. ב-1981 הוקם במקום בסיס האימון המתקדם של חטיבת הצנחנים שכונה על שם האתר- בסיס חמאם אל-מליח. הבסיס פורק ב-2003 עם הקמת בסיס האימונים החטיבתי - מחנה "איתן" סמוך לקיבוץ שומריה.
גאולוגיה
המעיינות נובעים בעמק צר, בו זורם "ואדי אל-מאליח" ונשפך אל נהר הירדן. העמק משתרע מדרום מזרח לצפון מערב. מבחינים בזווית במקום מסוים בעמק, כאשר נוצרת מעין "ברך" בזווית של 90 מעלות.
הבקעה נוצרה כתוצאה מתנועות אנכיות ואופקיות ב"תפר" שבין הלוחות טקטוניים המצויים משני צידי בקעת הירדן. כתוצאה מהתנועות נמצא כי הצד המזרחי של בקעת הירדן "זז" צפונה יחסית לצד המערבי. מכאן ההשערה כי הלוח הערבי הועתק למרחק של 105 ק"מ צפונית ללוח האפריקני בקטע שעד ים הכנרת (כך למשל המקום המקביל לבקעת תמנע מצדו המזרחי של השבר הסורי־אפריקני מצוי 100 קילומטר צפונית לו בפינון שבירדן), ו-40 ק"מ בקטע שלאחריו. שני הלוחות נעים צפונה, אולם הלוח הערבי המזרחי לו, נע במהירות רבה יותר. מהירות התנועה היחסית בין הלוחות היא בסביבות 4 מילימטרים לשנה (לעומת מהירות של כ-4 סנטימטרים לשנה בהעתק סן אנדראס).
בנחל מלחה מתגלה נוף טרשי קרסטי שנוצר במחשוף של סלעים קדומים מגיל יורה עליון. המחשוף הוגדר בתור תצורת מאליח. סלעים דומים נחשפו באזור החרמון, שידוע בנופים הקרסטיים. על סלעי היורה מונחת שכבה של סלעים וולקניים. האתר בנחל אל-מלח, הוא אחד המקומות הבודדים, בהן נחשפים בארץ ישראל סלעים מעידן זה. גם צפונית מהנחל התגלו ממצאים נוספים המעידים על פעילות וולקנית.
מאפייני המעיינות
חומם של המים במעיינות מגיע ל-36 מעלות צלזיוס, המתאימים לרחצה; אך בהיעדר תחזוקה, הם מוזנחים ומימיהם לא מומלצים לרחצה. המים מכילים 1,500 מ"ג כלור לליטר ושפיעתם 162 מטרים מעוקבים לשעה. הם מדיפים ריח גופרית המורגש היטב בסביבה.
עמקו של המעיין כ-30 ס"מ.
סביב המעיין פורחים בחודשי הקיץ פרחי שברק קוצני.
ליד חמאם אל-מליח, היכן שה"ברך", נובע מעיין מים מתוקים "עין חילו", שפרושו "המתוק" שתכולת הכלור שלו רק 371 מ"ג לליטר אך שפיעתו נמוכה: 7 מטרים מעוקבים לשעה.
ממערב לחמאם אל-מליח, על גבעה רמה, נמצא ברג' אל-מלח - שרידי מבצר צלבני. הגבעה בנויה מסלעים מתקופה היורה, המצויים רק בהר החרמון ובמכתש רמון.
המרחב כולו נמצא בתחומי שמורת הטבע "נחל בזק עילי", ששטחה כ-55 אלף דונם.
Dblp
dblp (נכתב גם DBLP) הוא אתר אינטרנט המספק מידע ביבליוגרפי במדעי המחשב. האתר מאוחסן באוניברסיטת טריר שבגרמניה, ומנהלו הוא מיכאל ליי (Michael Ley), מרצה במחלקה למדעי המחשב שם. על פעילותו בתחזוקת האתר זכה ליי בציון לשבח מטעם ה-ACM.
באוגוסט 2014 הכיל האתר מידע על יותר מ-2.6 מיליון מאמרים במדעי המחשב, מאת יותר מ-1.4 מיליון מחברים. האתר מאנדקס את כל כתבי העת החשובים במדעי המחשב, ורבים מקובצי ההרצאות של כנסים במדעי המחשב.
השם dblp היה בתחילת דרכו של האתר ראשי תיבות של DataBase systems and Logic Programming (מערכות בסיס נתונים ותכנות לוגי) – תחומים שבהם התמקד האתר באותה עת. עם התרחבות תחומי העניין המסוקרים באתר שונה פירוש ראשי התיבות ל- Digital Bibliography & Library Project (מיזם ביבליוגרפיה וספרייה דיגיטליים), אך כיום dblp הוא פשוט שם האתר, ללא ייחוס משמעות, וכותרת האתר היא dblp Computer Science Bibliography.
את המידע הביבליוגרפי ניתן לקבל לפי שם המחבר, לפי שם כתב עת – הצגת תוכן העניינים של כל גיליון, ולפי שם כנס – רשימת כל קובצי ההרצאות של הכנס.
ג'ורג' פורמן
ג'ורג' אדוארד פורמן (באנגלית: George Edward Foreman; נולד ב-10 בינואר 1949) הוא מתאגרף עבר אמריקני שהיה פעמיים אלוף העולם באיגרוף במשקל כבד (מעל 90.72 ק"ג). פורמן הוא המתאגרף המבוגר ביותר שזכה אי-פעם בתואר אלוף העולם במשקל כבד (בגיל 45) ולדעת ירחון האיגרוף "הזירה" הוא נמנה עם 25 המתאגרפים הגדולים בכל הזמנים. הוא מכונה "Big George" ("ג'ורג' הגדול"). לאחר שפרש מאיגרוף היה לאיש עסקים מצליח וכומר נוצרי המנהל כנסייה משלו.
לפורמן שנים עשר ילדים, חמישה בנים אשר נקראו על שמו בשם ג'ורג', ושבע בנות, שאחת מהן קרויה ג'ורג'טה.
שנותיו הראשונות
פורמן נולד בעיר מרשל, טקסס שבארצות הברית למשפחה אפרו-אמריקאית נוצרית. הוא גודל על ידי אמו ואביו החורג. בנעוריו נקלע לא אחת להיתקלויות עם רשויות החוק ונודע כנער בעייתי שעסק במעשי גנבה, שוד ותקיפה. הוא וחבריו היו מעורבים לעיתים במלחמת כנופיות ופורמן נודע כאחד האנשים האלימים ביותר בשכונתו, שנדרש לחקירה על ידי המשטרה לעיתים תכופות. לדבריו, נקודת התפנית בחייו באה כאשר ערב אחד, בניסיון להימלט מן המשטרה, התחבא תחת בית ושטף עצמו במי ביוב מצינור שבור, כדי להסתיר את ריחו מכלבי המשטרה. הוא נשבע לעצמו באותו רגע כי ישנה את חייו.
פורמן הצטרף לתוכנית הכשרה מקצועית של משרד העבודה האמריקני ונשלח כחניך למדינת אורגון, שם נודע בהתנהגותו המרדנית ובמריבות שלו עם חניכים אחרים בתוכנית. בשלב זה הבחינו בכישרון האיגרוף הטבעי שלו והוא קיבל עידוד להתחיל ולהתאגרף כספורט. הוא החל להתאמן כחובב במועדון איגרוף בסן פרנסיסקו.
בשנת 1968 ייצג את ארצות הברית באולימפיאדת מקסיקו וזכה במדליית זהב באיגרוף במשקל כבד בהיותו בן 19 בלבד. בעודו צועד בזירה, מניף את דגל ארצות הברית, נשמעו לעברו קריאות גנאי של אמריקאים שחורים שכינוהו "הדוד תום", על שלא הראה הזדהות עם מחאת האתלטים האמריקנים השחורים באולימפיאדה זו. לתדמית זו תרמו עקיצותיו של מוחמד עלי שרמזו כי פורמן מייצג את השחור הכנוע, החפץ ביקרו של האדם הלבן.
כמתאגרף מקצוען
פורמן הפך למתאגרף מקצועי בשנת 1969, ובקרב הראשון שלו הביס בנוקאאוט בסיבוב השלישי את דונלד וואלהיים בניו יורק. בשנתו הראשונה כמקצוען התאגרף ב-12 קרבות, 11 מהם סיים בנוקאאוט. אף בשנת 1970 התאגרף וניצח ב-12 קרבות, 11 מהם בנוקאאוט. בשנת 1971 ניצח בשבעה קרבות נוספים, מאזנו הכולל בסוף השנה היה 32 ניצחונות, ללא הפסדים, והוא דורג שני בעולם על ידי ארגוני האגרוף ה-WBA וה-WBC. בשנת 1972 ניצח בחמישה קרבות נוספים בנוקאאוט.
אלוף העולם במשקל כבד
ב-22 בינואר 1973 התייצב פורמן לקרב על תואר אלוף העולם נגד ג'ו פרייז'ר, שניצח בשנת 1970 את ג'ימי אליס והחזיק בתואר מאז, כשהוא גובר בין השאר על מוחמד עלי. הקרב נערך בעיר קינגסטון בג'מייקה. במהלך הקרב הפיל פורמן את פרייזר שש פעמים במהלך שני סיבובים, ניצח בנוקאאוט במה שנחשב אותה עת לאחת ההפתעות הגדולות בעולם האיגרוף, והוכתר כאלוף העולם הבלתי מעורער. היה זה קרב האיגרוף הראשון ששודר על ידי רשת הטלוויזיה HBO. מכת האיגרוף שסיימה את הקרב נחשבת אחת ממכות האיגרוף המרשימות ביותר שהונצחו בטלוויזיה.
כאלוף עולם לא זכה פורמן לאהדת העיתונות, והיו שראו את התנהגותו כמתנשאת ובלתי חברותית. שנים מאוחר יותר הסביר פורמן כי אימץ את דפוסי התנהגותו מסוני ליסטון, אלוף עולם אחר שלו שימש כיריב אימון.
פורמן הגן בהצלחה פעמיים על תוארו. הקרב הראשון בו הגן על התואר התרחש בטוקיו, נגד הפורטוריקני חוזה רומן. הקרב הסתיים בנוקאאוט תוך 55 שניות והיה לקרב הקצר ביותר על תואר אלוף העולם במשקל כבד באיגרוף. בשנת 1974, בקראקס, ונצואלה, התייצב פעם נוספת להגן על תוארו נגד קן נורטון, שנודע בסגנון האיגרוף המוזר שלו. פורמן ניצח את נורטון בשני סיבובים. לאחר קרב זה היה פורמן בלתי מנוצח כמתאגרף מקצועי, עם 40 ניצחונות, 37 מתוכם בנוקאאוט. באותה עת, רבים ראו בפורמן כמתאגרף בעל מכת האיגרוף החזקה ביותר בהיסטוריה של האיגרוף, ולדעת רבים היה, בטרם התמודד עם עלי, המתאגרף הגדול בכל הזמנים.
"רעם בג'ונגל" ("Rumble in the Jungle")
קרב ההגנה השלישי של פורמן על כתר אלוף העולם, בו התייצב מול מוחמד עלי, היה לאחד הקרבות הבולטים ביותר בהיסטוריה של האיגרוף וזכה לכינוי "רעם בג'ונגל" (באנגלית: Rumble in the Jungle). עלי התייצב לקרב עם 42 ניצחונות ושני הפסדים (לפרייזר ולקן נורטון), בעוד לפורמן היו 40 ניצחונות, ללא הפסדים, ובמסגרת ניצחונותיו הביס את שני המתאגרפים היחידים שניצחו את עלי עד לאותה עת.
בקיץ 1974 נסע פורמן לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (אז היה שמה זאיר), שנקבעה כמקום הקרב. בעת אחד מקרבות האימון שערך נחתך בגבת עינו ועקב פציעתו נדחה הקרב בחודש ימים. עלי ניצל את הזמן לטייל ברחבי זאיר ולהתחבב על ההמונים וכן להתגרות ביריבו בכל הזדמנות. למרות זאת, רבים העריכו כי פורמן יזכה בקרב.
פרישות וחזרות לזירה
לאחר שהפסיד את תואר אלוף העולם, פרש פורמן מן הזירה למשך למעלה משנה ולא התאגרף בשנת 1975. בשנת 1976 נפגש לקרב נגד רון לייל בלאס וגאס. בסיבוב הראשון ספג פורמן אגרוף חזק אשר הימם אותו, אך לא הפילו. בסיבוב השני פורמן חבט בלייל, שנשען על החבלים, ולולא נשמע צלצול הפעמון בטעות, דקה לפני מועדו, ייתכן שפורמן היה מפיל את לייל. פורמן המשיך להכות בלייל גם בסיבוב השלישי. בסיבוב הרביעי החליפו המתאגרפים מהלומות חזקות שבמהלכן נפל פורמן לקרשים. הוא הספיק לקום על רגליו ולייל תקף פעם נוספת. כאשר נראה היה כי פורמן קרוב לתבוסה, הוא הנחית מהלומה לצדי ראשו של לייל ושלחו לקרשים, אך לייל קם על רגליו בזמן. שוב הלם לייל בפורמן וזה נפל לקרשים בפעם השנייה ושוב הצליח לעמוד על רגליו בזמן. בפתיחת הסיבוב החמישי המשיכו שני המתאגרפים להכות זה בזה, כשהם מזניחים את הגנותיהם ואז הפסיק לייל להכות, כנראה מעייפות, ופורמן פתח בסדרת מהלומות ללא מענה, בסופן התמוטט לייל. השופט הפסיק את הקרב ופורמן הוכרז כמנצח. ירחון האיגרוף "רינג" הכתיר קרב זה בתואר "הקרב של השנה".
בקרב הבא פגש פורמן בג'ו פרייז'ר לקרב חוזר. פרייזר הצליח להחזיק מעמד בקרב זה עד לסיבוב החמישי, אז הופל פעמיים והקרב הופסק. פורמן נלחם בשני קרבות נוספים באותה שנה, ובשניהם ניצח בנוקאאוט.
את שנת 1977 פתח פורמן בניצחון בנוקאאוט ב-4 סיבובים, קרב שנערך בפלורידה, נגד פדרו אגוסטו. בקרב הבא, הפסיד בהחלטת שופטים לאחר 12 סיבובים נגד ג'ימי יאנג, בפוארטו ריקו. עם סיום הקרב חש פורמן ברע בחדר ההלבשה. הוא סבל מתשישות וממכת חום ומספר שחווה חוויית סף מוות. הוא סיפר מאוחר יותר כי מצא עצמו במקום דמוי גיהנום ואז החל מתחנן לאל לעזור לו, וחש שהאל מצווה עליו לשנות את חייו ודרכיו. לאחר מאורע זה הפך פורמן לנוצרי מאמין ובמשך עשור השנים הבא חי חיי דת. אף שלא הכריז על פרישתו מאיגרוף, פורמן הפסיק להתאגרף והפך לכומר מוסמך בכנסייה משלו, בעיר יוסטון שבטקסס. את רוב זמנו הקדיש למשפחתו ולאנשי קהילתו. פורמן אף פתח מרכז נוער הקרוי על שמו.
פורמן כמתאגרף בשנות ה-80 וה-90
בשנת 1987, לאחר שנעדר מזירת האיגרוף במשך כ-10 שנים, הפתיע פורמן רבים כאשר הכריז כי בכוונתו לחזור ולהתאגרף בגיל 38. בקרב הראשון הביס בנוקאאוט את יריבו לאחר 4 סיבובים. פורמן שקל בקרב למעלה מ-120 ק"ג וניכר היה שאינו בכושר גופני. רבים טענו כי החלטתו לשוב בגילו לזירה היא שגיאה, אולם הוא השיב כי בא להוכיח שגיל אינו צריך להוות מכשול להשגת יעדיו של אדם. פורמן המשיך וניצח ב-4 קרבות נוספים באותה שנה, אף שאיש מיריביו לא היה מתאגרף בולט.
פורמן ניכר באיטיות תנועתו בזירה, אולם אף בתקופתו הראשונה בזירה, פורמן לא התאפיין במהירות תנועה והיה מתאגרף כבד המסתמך על עוצמת אגרוף ולא על זריזות תנועה. עם זאת, שלא כמו בתקופתו הראשונה, התקשה בצירוף מכות ולאחר אגרופים רבי-עוצמה התקשה לשמור על יציבות רגליו. הוא לא איבד את יכולתו להנחית מכת אגרוף אדירה ובודדת. מנגד, העייפות שאפיינה אותו כמתאגרף צעיר יותר, בשלבים מאוחרים של קרבות שנמשכו 12 סיבובים, נעלמה עתה ונראה שהוא מצליח בקלות רבה יותר להישאר פעיל גם בקרב ארוך.
בשנת 1989, בעודו ממשיך להתאגרף, החל אף ליזום עסקים והפך למקדם מכירות טלוויזיוני של מגוון מוצרים, החל ממתקני צליית בשר ועד למפלטי כלי רכב. להבדיל מימיו כמתאגרף צעיר, שבהם נודע בגישתו היהירה והמרוחקת, פורמן הפך לדמות חייכנית וידידותית. הוא ומוחמד עלי הפכו לידידים קרובים וכמו עלי, אף פורמן הפך לדמות מוכרת מחוץ לזירת האיגרוף.
פורמן המשיך בשרשרת של חמישה ניצחונות בשנת 1989. בשנת 1990 נפגש בזירה באטלנטיק סיטי עם ג'רי קוני, שהיה מדורג בעבר שני בעולם. קוני בא לקרב זה לאחר תקופה של חוסר פעילות והיה ידוע כמתאגרף בעל כושר ספיגה נמוך יחסית, אולם הוא נודע בכוח אגרופיו. בסיבוב הראשון הצליח קוני להמם את פורמן באגרוף חזק, אולם פורמן לא נפל. בסיבוב השני הנחית פורמן כמה מכות אגרוף אדירות שהיממו את קוני ומהן הוא נפל לזירה פעמיים ונוצח. פורמן המשיך וניצח ב-4 קרבות נוספים, בשנת 1990.
בשנת 1991, אף שרוב ניצחונותיו לא היו על מתאגרפים בולטים, קיבל פורמן הזמנה לקרב על תואר אלוף העולם הבלתי מעורער במשקל כבד, נגד איוונדר הוליפילד, שהיה אז בכושר שיא. הקרב שודר בשיטת שלם וצפה. מעטים מהמומחים נתנו לפורמן, בן 42, סיכוי כלשהו בקרב, אולם פורמן הופיע לקרב במשקל 117 ק"ג ובכושר מצוין. פורמן לחץ על הוליפילד במהלך הקרב, אולם הוליפילד הצליח להתחמק ממכותיו ולהנחית מכות משלו. הקרב הסתיים בהחלטת שופטים, לאחר 12 סיבובים, שהעניקו את הניצחון להוליפילד. לאחר הקרב אמר פורמן לעיתונאים כי הגשים מחצית מחלומו לאחר שהראה לעולם כי אנשים, גם בשנות ה-40 לחייהם, יכולים להתמיד ולהשיג יעדים. אף שהפסיד בקרב, רבים העריכו את כושר עמידתו ואת השקעתו.
בשנת 1992 פורמן פגש בזירה את אלכס סטיוארט, שהפסיד למייק טייסון בסיבוב הראשון. פורמן הצליח להפיל את סטיוארט לקרשים פעמיים במהלך הסיבוב השני, אולם בהמשך התעייף וספג מהלומות קשות. בסוף הסיבוב ה-10 היו פניו של פורמן מלאות דם ונפוחות, ולמרות זאת זכה בניצחון בנקודות בהחלטת רוב השופטים. עם תום הקרב, רבים קראו לו לפרוש מאיגרוף.
בשנת 1993 זכה פורמן להזדמנות נוספת להילחם על תואר אלוף העולם במשקל כבד. התואר היה של ארגון האיגרוף ה-WBO, שנחשב לתואר פחוּת בחשיבותו מזה של ארגוני האיגרוף המובילים. יריבו היה טומי מוריסון, מתאגרף צעיר שנודע בעוצמת אגרופיו. לאכזבת הצופים ולאכזבתו של פורמן, מוריסון ניהל קרב נסוג לאורך כל הסיבובים, הוא סירב להחליף מהלומות עם פורמן. סגנון קרב זה הועיל למוריסון היות שהצליח לצבור נקודות רבות מפורמן באגרופים ממרחק ומוריסון זכה בקרב לאחר 12 סיבובים.
אלוף עולם בשנית
בשנת 1994 קיבל פורמן הזדמנות נוספת לקרב על תואר אלוף העולם של ה-IBF וה-WBA, בקרב שנערך ב-5 בנובמבר בלאס וגאס. פורמן התחרה נגד מייקל מורר, שניצח את הוליפילד, ומעטים ראו בפורמן מועמד לניצחון. במשך תשעה סיבובים היה למורר יתרון בולט על פורמן בנקודות, בתחילת הסיבוב העשירי פיגר פורמן על פי הניקוד של כל שופטי הזירה. אז, באופן פתאומי, מכת אגרוף ששלח פורמן נחתה על קצה לסתו של מורר, פצע נפער בשפתו התחתונה והוא התמוטט לזירה. מורר לא קם אף לאחר שהשופט סיים למנות עשר.
פורמן, ששב והיה לאלוף עולם, ניגש לפינתו, כרע על ברכיו ונשא תפילה, בעוד ההמון מריע לו. בגיל 45 פורמן היה לאלוף העולם במשקל כבד המבוגר ביותר בהיסטוריה והיה אף לאלוף החוזר עם פער השנים הגדול ביותר בין שתי זכיותיו.
פורמן סירב להגן על תואר אלוף העולם של ה-WBA והעדיף לפגוש במתאגרף גרמני, אלכס שולץ, לקרב הגנה על תואר אלוף העולם של ה-IBF. אף שפורמן ספג בקרב מהלומות רבות וסיים אותו עם נפיחות רבה באחת מעיניו, הניצחון הוענק לו בנקודות, בהחלטת רוב השופטים. ארגון ה-IBF הורה מיד לערוך קרב חוזר בין השניים, אולם פורמן סירב לתנאי הקרב ותואר אלוף העולם נלקח ממנו.
פורמן המשיך להתאגרף גם בשנים 1996–1997, ובשנת 1998 החליט ארגון ה-WBC להעניק לו הזדמנות נוספת לקרב נגד שנון בריגס, שהמנצח בו יתמודד על תואר אלוף העולם נגד האלוף לנוקס לואיס. בריגס נחשב למתאגרף כישרוני, אולם לא עקבי. בריגס נסוג מפני אגרופיו של פורמן לאורך כל הקרב ובסיום 12 סיבובים הוא זכה בניצחון בהחלטה מעוררת מחלוקת.
פרישתו מאיגרוף
לאחר ההפסד לבריגס סיים פורמן את הקריירה שלו כמתאגרף, הוא היה בן 48. הוא עדיין תכנן לקיים קרב אחרון נגד לארי הולמס, באולם האסטרודום ביוסטון. הקרב פורסם כ"מסיבת יום ההולדת", כיוון שמועד הקרב שתוכנן היה סמוך ליום הולדת שני המתאגרפים. לפורמן הובטח תשלום של 10 מיליון דולר תמורת ההשתתפות בקרב ואילו להולמס הובטחו 4 מיליון דולר, אולם המשא ומתן לקראת הקרב נכשל והקרב בוטל. פורמן הפך לפרשן איגרוף ברשת HBO.
בחודש פברואר 2004 הכריז פורמן כי הוא מתאמן לקראת חזרה נוספת לזירה, בגיל 50, כדי להוכיח כי גם גיל 50 אינו בגדר "גזר דין מוות". אולם תוכניות אלה לא התממשו. פורמן ניתק קשריו אותה עת עם רשת HBO ועזב את ענף האיגרוף.
היכל התהילה של האיגרוף
בינואר 2003 נבחר פורמן להיכל התהילה הבינלאומי של האיגרוף וטקס כניסתו להיכל נערך בחודש יוני אותה שנה. באותה שנה דירג אותו ירחון האיגרוף "רינג" כמתאגרף בעל עוצמת האיגרוף התשיעית בכל הזמנים.
פורמן כאיש עסקים
שני עסקיו הבולטים של פורמן הם בקידום מכירות עבור יצרן מפלטי הרכב האמריקני "מיינקה" (Meineke) ומכשירי צליית מזון (טוסטר) הנושאים את שמו באנגלית: George Foreman Lean Mean Fat Reducing Grilling Machine (מילולית: "מכונת הצלייה מפחיתת השומן האכזרית של ג'ורג' פורמן") הנמכרים ברחבי העולם. פורמן טען בריאיון רדיו בחודש אפריל 2006 כי הרוויח יותר כסף ממכירת מכשירי צלייה מאשר הרוויח בכל ימיו כמתאגרף מקצועני ואף טען כי הוא ידוע יותר בעולם בזכות מכשירי הצלייה שלו מאשר כספורטאי.
פורמן לא מוכן לגלות כמה הרוויח מיוזמותיו בקידום מוצרים, אולם לא הכחיש דיווחים לפיהם סך הרווחים שצבר בחייו בעסקים, הוא כ-240 מיליון דולר - פי שלושה מרווחיו כמתאגרף מקצועי. בשנת 1999 התקשר עם חברה מסחרית שקנתה את הזכויות לשימוש בשמו, בדמותו ובכישורי המכירה שלו, לשארית חייו, בסכום של 127.5 מיליון דולר במזומן וכן 10 מיליון דולר במניות. הייתה זו אחת העסקאות הגדולות ביותר לקידום מוצרים שנכרתה עם ספורטאי בארצות הברית. ההסכם המקורי של פורמן עם אותה חברה, שנכרת בשנת 1995, היה כי הוא זכאי ל-60% מרווחי מכירת מכשירי הצלייה. מאותה עת ועד לשנת 1999 הרוויח פורמן, בחודשים שבהם המכירות היו גבוהות, כ-4.5 מיליון דולר בחודש. יתרה מכך, מיום השקת הגריל הראשון ועד היום נמכרו יותר מ-100 מיליון מכשירים ברחבי העולם, והפכו את הגריל למוצר החשמלי הנמכר ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2004 החל פורמן מקדם קו מוצרי אופנה בשם "גדול וגבוה" (אנגלית: Big and Tall).
בשנת 1993 הופיע פורמן בסדרת טלוויזיה של רשת ABC בשם "ג'ורג'" ובשנת 2007 הופיע כשופט בתוכנית מציאות של הרשת בשם "ממציא אמריקני".
פורמן פרסם מספר רב של ספרים, חלקם נכתבו בשיתוף פעולה עם סופרים מקצועיים. בחודש מאי 2007 פורסם כי הפך לשותף בקבוצת המרוצים "פנתר" המשתתפת במרוצי אינדיקר (אנגלית: IndyCar Series). בשנת 2009 השתתף פורמן בסרט "לילה מוטרף במוזיאון 2" בתפקיד עצמו.
אוטו יונגה
דר' אוטו יונגה (בגרמנית: Carlos Otto Junge; 1887, קונספסיון, צ'ילה – 1968, גרמניה) היה שחמטאי צ'יליאני-גרמני שזכה באליפות השחמט של צ'ילה בשנת 1922.
משפחת יונגה שהייתה ממוצא גרמני, היגרה מצ'ילה לגרמניה בשנת 1930. יונגה חי בהמבורג ושיחק יחד עם בנו, קלאוס יונגה במועדון השחמט המקומי. יונגה הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1932.
ימת אגאסי
ימת אגאסי (באנגלית: Lake Agassiz) הייתה ימה קרחונית עצומת ממדים באמריקה הצפונית. הימה הוזנה מהפשרת קרחונים ב בסוף עידן הקרח האחרון. שטח הימה היה גדול מכל שטח גופי המים המתוקים של ימינו ביחד, קרוב לשטח הים השחור. הימה הייתה רדודה יחסית לעומקי ימות גדולות בימינו ונוקזה בסדרה של אירועים לפני כ-13,000 עד 8,400 שנה.
אלכוהוליסטים אנונימיים
אלכוהוליסטים אנונימיים (באנגלית: Alcoholics Anonymous; בראשי תיבות: AA) הוא ארגון בינלאומי שנועד לסייע לאנשים המכורים לאלכוהול להיגמל מהתמכרות זו.
הארגון מפעיל מערך של קבוצות תמיכה הכוללות התנזרות מאלכוהול במטרה לשקם את בריאותם הלקויה של האלכוהוליסטים (עקב השימוש הקבוע באלכוהול), לשפר את מערכות היחסים שלהם עם הסובבים אותם ובמקביל להביא לשיפור במצב המשתתפים האחרים במפגשים. חלק מהפעילות היא באמצעות שיתוף האחרים בדרך הגמילה של הפרט, תוך וידוי אודות "מעידות" אחרונות וקבלת תמיכה להמשך הדרך.
מדריכי המפגשים פועלים באמצעות "תוכנית 12 הצעדים" כדי לסייע לגמילה. "אלכוהוליסטים אנונימיים" הוא הארגון הראשון שהשתמש בתוכנית זו, ובכך שימש כמודל עבור קבוצות גמילה מחומרים ממכרים אחרים, כגון "מהמרים אנונימיים" או "מכורים למין אנונימיים".
פעילות
במפגשי הקבוצות משתפים אנשי הקבוצה זה עם זה בניסיונות הגמילה שלהם, במטרה להתמודד יחד עם הקושי המשותף שלהם. לפי המסורת השלישית של אלכוהוליסטים אנונימיים, הדרישה היחידה לחברות בקבוצה היא הרצון להפסיק לשתות אלכוהול. אין בארגון דרישה או חובה לתשלומים או דמי חבר, והמימון מגיע רק מתרומות פנימיות. הארגון לא מעורב או נוקט בעמדה בענייני פוליטיקה, דת או חברה, והוא לא קשור עם שום ארגון, מוסד או מוסדות גמילה.