cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרי סטיוארט (מחזה)
ניתוח של המחזה
הסופר והמחזאי אוטו לודביג עמד על ההבדל בין שייקספיר לשילר. לדבריו אצל שייקספיר העיקר הוא ההתפתחות הפסיכולוגית ואילו הטראגדיה החיצונית היא תולדה של כך. לעומת זאת אצל שילר התהליך הוא הפוך. ב"מרי סטיוארט" העלילה רבת תהפוכות ומתח ואילו הדמויות כמעט שאינן משתנות. מרי מתאפיינת כגאה בפני שוביה וכמדוכדכת כשהיא לבדה. היא חריפה ביותר ובקיאה בהלכות הפוליטיקה, אבל רדודה ומצטיירת כמלכה גאה, ישרה ונאמנה לאל. רק בפגישתה עם אליזבת ניכר שינוי מסוים במצבה הנפשי, אבל אין הוא ניכר בעלילה בכללותה.
דמותה של אליזבת הרבה יותר מפותחת פסיכולוגית. היא אמנם שפלה מוסרית, אבל אינה דמות שטנית כמו דמויותיהם של ריצ'רד השלישי ויאגו אצל שייקספיר. היא נתפסת כדמות שחיה בעולם אכזר ומקיימת את חוקיו האכזריים על מנת לשרוד, זאת אף במחיר של אי-הגשמת נשיותה. במונולוגים של אליזבת (למשל במונולוג שהיא משמיעה לפני שהיא חותמת על גזר דין מוות למרי), הביא שילר לשיא את מלאכת העיצוב הרטורי, בשל התואם בין המתח הפאטתי לבין המתח הרגשי ובניגוד לארכנות השכיחה במונולוגים שלו. למרות כל זאת דמותה של אליזבה אינה משתנה באופן מהותי לאורך המחזה. במחלוקת על גזר הדין, שני יועציה - ברלי ושרוסברי - נותנים לה עצות מנוגדות. שילר ניסה להציג את שני היועצים כנציגים חיצוניים של רגשות הקיימים באליזבת ומתעמתים בתוך נפשה, אבל ניסיון זה נדמה כמלאכותי. למעשה אליזבת מזדהה עם ברלי, שבראש מעייניו טובת הממלכה, יהא אשר יהא השליט העומד בראשה. היא מבינה שעל מנת להבטיח את שלטונה, אין לה מנוס אלא להרוג את אליזבת, אלא שהיא שואפת לעשות זאת בלי להסתבך דיפלומטית. עדות לכך היא בפנייתה למורטימר שירצח את מרי בחשאי, בכך היא מנסה להרוג אותה ולהימנע משערורייה בינלאומית.
גם הדמויות האחרות הן שטוחות ומונוטוניות. ברלי הוא המדינאי הקר, שרואה לנגד עיניו רק את טובת הממלכה. לסטר הוא הנוכל יפה-התואר שבעורמתו חי על חשבונן של נשים מלכות. שרוסברי הוא הגון ורגיש. פאולט הוא ישר ושומר חוק. אמנם מורטימר היה אנגליקני בתחילה ונהפך לקתולי שמסכן את חייו למען מרי, אבל התמורה התחוללה בעברו ואילו במחזה עצמו הוא סטטי מבחינה פסיכולוגית. הוא המיר את דתו מכיוון שהדת הקתולית סובלנית יותר כלפי הנאות החושים ששולטות בו והוא מצטרף לחבורת הקושרים מכיוון שהוא מאוהב במרי וחושק בה.
מרי אינה משתנה ואינה עוברת תהליך התרוממות והיטהרות, מכיוון שהיא מרוממת מלכתחילה והיא סמל לקורבן חף מפשע. אליזבת אינה אלא סמל לעריץ המופיע בסיפורי קדושים נוצריים. אוטו לודביג כתב: "שייקספיר עושה את אשר חייב הוא לעשות כמשורר, שילר עושה את מעשהו כפילוסוף". מבחינה רעיונית המחזה מתמקד בבעייתיות הטמונה בכוח המדיני ובמושג העריצות. דמותה של אליזבת היא המפותחת ביותר במחזה. היא מתגלה כאדם בעל צרכים וכאישה בעלת תאוות, אלא שהיא אנוסה להמית את מרי, משום שבעולם הפוליטיקה האכזר בו היא חיה זו היא הברירה היחידה העומדת בפניה כדי לשרוד. מאותה סיבה עצמה אין היא מתמסרת ללסטר אהובה ואין היא נענית להצעת הנישואים של מלך צרפת.
הניגוד בין מרי לאליזבת נדמית כניגוד בין שתי השקפות עולם. אליזבת מבטלת את רצונה ותשוקותיה בפני השרידות הפוליטית. מרי לעומתה מאמינה באהבה ככלי לחיבור בין נשמות, משום כך היא נישאה לבותוול, רוצחו של בעלה. היא רואה את האהבה בצורתה הנוצרית כשהיא מציעה לאליזבת בפגישתן "אהבת אחות" ו"סולחת לה את מותה" ב"כל ליבה".
היסטורית הפקה עדכנית
המחזה "מרי סטיוארט", שהפך לאופרה חשובה בידי דוניצטי (בשם "מריה סטוארדה"), עדיין מועלה על הבמות בצורתו המקורית בהפקות מצליחות.
המחזה הוצג בתיאטרון Donmar Warehouse, בסיטי של וסטמינסטר ב-2005. המתרגם הוא פיטר אוסוולד והבמאית היא פילידה לויד. בהפקה כיכבו ג'נט מק'תיר בתפקיד מרי, מלכת הסקוטים והארייט וולטר בתפקיד אליזבת מלכת אנגליה. ההפקה עברה לתיאטרון אפולו, בוסט אנד, לונדון, שם הציגה מ-2005 עד 2006. ההפקה עלתה בברודוויי ב-30 במרץ 2009 (טרום בכורה). הבכורה הרשמית התקיימה ב-19 באפריל, ורצה זמן מוגבל עד לאמצע אוגוסט.
ההפקה זכתה בשבע מועמדויות לפרס טוני, בכללן מועמדות להעלאה מחודשת של מחזה הטובה ביותר.
להקת התיאטרון The Faction Theatre Company העלתה כחלק מהרפרטואר העונתי שלה את "מרי סטיוארט" בתיאטרון ניו דיאורמה בלונדון בראשית 2012. ההפקה הייתה המחזה השלישי של שילר שתרגמו ועיבדו דניאל מילאר ומרק לייפאכר, אותם הציג התיאטרון.
ב-23 בספטמבר 2012, BBC Radio 3 שידר הפקה בתרגומו של דייוויד הרואר, עיבוד לרדיו של רובין ברוקס ובימוי/הפקה של גיינור מקפרליין. המשתתפים כללו את מג פרייזר כמרי, אלכסנדרה מתיה כאליזבת, מתיו פידג'ן כמורטימר, רובין לנג כלסטר, ריצ'רד גרינווד כברלי ופול יאנג כשרוסברי.
פסטיבל סרטפורד שייקספיר העלה הפקה בתיאטרון תום פטרסון בתרגומו של פיטר אוסוולד ובבימויו של אנתוני צ'ימולינו (Cimolino)
המחזה בתיאטרון המקצועי הישראלי
1. תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 30 בינואר 1961
2. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 19 בדצמבר 1981
3. תיאטרון תמונע, הצגת בכורה: 28 בפברואר 2012
אחיקם סטולר
אחיקם סטולר (נולד ב-1952) הוא משפטן ועורך דין ישראלי. בתפקידו האחרון כיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי מרכז השוכן בלוד. מלבד היותו משפטן ושופט, סטולר משמש כמרצה מן החוץ בחוג לקרימינולוגיה ובפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית בירושלים ובמרכז האקדמי שערי מדע ומשפט סטולר מרצה בחוג "ראיות מדעיות".
ביוגרפיה
בשנת 1978 סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1980 סיים בהצטיינות לימודי מוסמך אוניברסיטה בכימיה באותה האוניברסיטה. בשנים 1980–1983 שימש כראש המעבדות הניידות לזירת העבירה של המחלקה לזיהוי פלילי במשטרת ישראל. ב-1986 סיים את לימודיו במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בחודש נובמבר 1987 הוסמך כעורך דין.
משנת 1988 עד ל-2002 עבד כעורך דין עצמאי. בשנת 1991 קיבל תואר דוקטור לכימיה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. משנת 1997 משמש משמש כמרצה מן החוץ בחוג לקרימינולוגיה ובפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית בירושלים ובמרכז האקדמי שערי מדע ומשפט סטולר מרצה בחוג "ראיות מדעיות". נוסף על כך, סטולר לימד במרכז הבינתחומי הרצליה וגם כיום הוא מלמד במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
בחודש דצמבר 2002 מונה לכהונת שופט בבתי משפט השלום במחוז תל אביב. ביוני 2007 מונה לכהונת שופט בית המשפט המחוזי מרכז. בדצמבר 2016 מונה לכהונת שופט בכיר.
במרץ 2019 מונה לכהונת סגן נשיא של בית המשפט המחוזי מרכז לוד. בשנת 2020 בהגיאו לגיל שבעים פרש מכס השיפוט.
סימן גורלין
ברפואה, סימן גורלין הוא היכולת לגעת בקצה האף עם הלשון. בין שמונה לעשרה אחוזים מהאוכלוסייה הכללית יכולים לבצע מעשה זה, והוא נפוץ הרבה יותר אצל אנשים שסובלים מפגיעה תורשתית ברקמות החיבור, תסמונת אהלרס-דנלוס (הוא קיים בקרב כמחצית מבעלי התסמונת). הסימן יכול להעיד גם על תסמונת מרפן.
אף ששמו של הסימן כולל את השם "גורלין", אין לו קשר לתסמונת גורלין ; שני המונחים קרויים על שמו של רוברט ג' גורלין.
דוב כחול טיבטי
היסטוריה טקסונומית
הדוב החום של גובי מסווג לפעמים כאותו תת-מין כמו הדוב הכחול הטיבטי; זה מבוסס על הדמיון המורפולוגי, והאמונה כי הדוב החום של גובי מייצג אוכלוסיית שרידים של הדוב הכחול. עם זאת, הדוב גובי מסווג לעיתים כתת-מין משל עצמו, ודומה מאוד לדובים חומים אסיאתיים אחרים.
בית גידול
המידע המצומצם הזמין על ההרגלים והטווחים של הדוב הכחול מעורר את ההשערה שייתכן לצפות מדי פעם בדוב מפסגות הרים גבוהים במהלך זמני אספקת מזון מופחתת, או בחיפוש אחר בן זוג.
מצב שימור
בשל המידע המוגבל מצב השימור המדויק של הדוב הכחול אינו ידוע. עם זאת, בארצות הברית המסחר בדגימות הדוב כחול או מוצרים מוגבל על ידי חוק המינים בסכנת הכחדה מ-1973. הוא מופיע גם בנספח I באמנה בדבר סחר בינלאומי בסוגים בסכנת הכחדה (CITES) כמין מוגן. הדוב הכחול ניצוד בשל חומצות המרה שלו אשר בשימוש ברפואה הסינית המסורתית, והוא בסכנת הכחדה גם בשל הפגיעה בבתי הגידול.
בתרבות
הדוב הכחול הוצע כאחת מההשראות האפשריות עבור התצפיות הקשורות לאגדה של יטי. משלחת מ-1960 בהנהגתו של סר אדמונד הילרי שחיפשה עדויות ליטי, חזרה עם שתי פיסות פרווה שזוהו על ידי המקומיים כ"פרוות יטי", שזוהו מדעית מאוחר יותר כמנות פרווה של הדוב הכחול.
רבי אבינא
רבי אבינא היה אמורא בבלי ואמורא ארץ ישראלי בדור השלישי לאמוראים.
תולדות חייו
רבי אבינא נולד וגדל בבבל. הוא למד שם אצל רב הונא, רב ירמיה בר אבא ורב חסדא. לפי המסופר בתלמוד הוא לימד הלכות בעיר ששכנה בסביבות סורא ואחר כך עבד לארץ ישראל והיה שם מגדולי האמוראים. בארץ ישראל הוא בא במגע עם אמוראים רבים, רבי אמי, רב זעירא ורב יעקב בר אחא.
אמוראים רבים ציטטו אמרות בשמו. בהם ניתן למנות את רבי אילא, רבי יונה, רבי יוסי בר חנינא, רב יוסי בן רבי בון ועוד.
תא נהג
בכלי רכב תא הנהג ("קבינה") הוא המקום ברכב בו יושב הנהג שנוהג ברכב ומפעיל את מערכותיו. תא הנהג כולל כיסא לנהג, מערכות שליטה וניהוג כגון הגה, דוושות ותיבת הילוכים, לוח מחוונים המאפשר לנטר את ביצועי הרכב (מהירות, דלק, סיבובי מנוע בסל"ד ועוד), מערכות בטיחות ולעיתים קרובות גם התקנים לנוחות הנהג (מזגן, רדיו, מערכת בידור ועוד).
בכלי רכב פרטיים כגון מכוניות אין תא נהג מובחן אלא הנהג יושב בתא הנוסעים. בכלי רכב מקצועיים וייעודיים כגון משאיות אין תא נוסעים אך יש מקום ישיבה אחד או שניים לצד הנהג. לעיתים הנוסע שיושב לצד הנהג עוזר לתפעל חלק ממערכות הרכב (כגון מנוף) או עוזר בניווט.
בכלי רכב כגון ציוד מכני הנדסי תא הנהג נקרא "תא המפעיל" שכן הנהג הוא לא רק נהג אלא מפעיל, שאחראי על תפעול כלל מערכות הכלי, כולל הכלים הייעודיים (כגון כפות).
אלקה חדת-מקור
תת-מינים
ישנם 2 תת-מינים של האלקה:
מאפיינים
לאלקה זו מקור שחור, גדול ומשונן בעל פסים לבנים לאורכו. היא חיה באזור הארקטי, בצפון אמריקה, אירופה (בגרינלנד, איסלנד, בריטניה ועד צרפת בדרום) ולאורך רוסיה. האלקות מתקהלות למטרות רבייה. היא מקננת בצוקים גבוהים ותלולים שאינם נגישים לטורפים כמו שועלים, זאבים ודובים וגם מגוננים מפני מזג האוויר הארקטי. עם זאת, אתרי הקינון פגיעים לעופות דורסים שונים.
השרפה בבית האבות בחרקוב
לבניין נגרם נזק כבד, וחלק גדול מהקומה השנייה ככל הנראה נהרס. 15 האנשים שמתו ככל הנראה נלכדו בקומה השנייה.
ראש העירייה בפועל של חרקוב, איגור טרחוב, הכריז על 22 בינואר 2021 כיום אבל. נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי הכריז על 23 בינואר כיום אבל לאומי.
אלקה חדת-מקור
מאפיינים
הנקבה בוחרת זוג אחד לכל חייהם והם מזדווגים פעם יחידה בשנה. הנקבה מטילה ביצה יחידה עם כתמים שחורים, הנחה בדיוק על מדף הסלע ללא קן. היא מוארכת במקצת ואם היא נופלת היא תסתובב על הצד ותתאזן ולא תישבר.
האלקה שחורה בפלג העליון ולבנה מהתחתון כמו פינגווין. אין הרבה הבדל בין המינים אבל הזכר גדול מעט מהנקבה. מוטת הכנפיים מגיעה לאורך 201–216 ס"מ ומשקלם 505–890 גרם. מהרגע שאפרוחם בוקע הם מחפשים לו מזון כמו דגים קטנים ועובדים קשה לשם כך, כשאחד ההורים מגן על האפרוח. לאחר 17–23 ימים האפרוח מוכן לעוף מהצוק לעבר הים שנמצא לידו, אך אם הוא ייפול הוא ייטרף על ידי שועלי שלג המחכים לו למטה. אם הוא שורד ההורים והאפרוחים שוחים לאורך החוף דרומה, כשהחורף מגיע לאזור הארקטי.
עונת 2020/2021 ביורוקאפ
עונת ביורוקאפ היא העונה ה-19 של המפעל השני בחשיבותו של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל השנייה לאחר היורוליג. העונה נפתחה ב-29 בספטמבר 2020 והסתיימה בתאריך בין התאריכים 30 באפריל 2021 במשחק הגמר, בו זכתה מונקו לאחר ניצחון כפול על אוניקס קאזאן.
מתכונת התחרות
24 הקבוצות חולקו לארבעה בתים של 6 קבוצות, כשכל קבוצה תשחק פעמיים (בית חוץ) מול שאר קבוצות הבית ארבע הקבוצות הראשונות מכל בית יעפילו לשלב "הטופ 16" ממנו שתי הראשונות בכל אחד ארבעת הבתים מעפילות לשלבי הנוקאאוט הנערכים בשיטת הטוב משלוש.
הקבוצות
עקב התפרצות מגפת הקורונה הופסקה העונה שעברה בתחילת שלבי הנוקאאוט, ושמונה הקבוצות אשר העפילו זכו לכרטיס חופשי.
בסוגריים המיקום או המפעל ממנו העפילה הקבוצה.
Aviadvigatel
היסטוריה
החברה החלה כמפעל מנוע תעופה של פרם, כיום חברת המנועים של פרם (ОАО «Пермский моторный завод»). המפעל נבנה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. המוצר הראשון של המפעל היה מנוע ציקלון מורשה של החברה האמריקאית קרטיס-רייט. בשנת 1934 ארקדי שבצוב, יזם הקמת לשכת עיצוב במסגרת המפעל, שב-11 בדצמבר 1939, בצו ממשלתי, הפכה למפעל עצמאי בשם "OKB-19", לימים "לשכת עיצוב מבנים מוטוריים".
המפעל ייצר מנועי מטוסים אזרחיים, אך בעיקר ייצר מנועים למטוסי קרב, בימי מלחמת העולם השנייה. בשל יצירת מנועים שהבטיחו את העליונות הצבאית של מטוסי הקרב של ברית המועצות על פני כוחות האויב, הוענק ל-OKB-19 ב-21 ביוני 1943 פרס ממשלתי - עיטור לנין.
לאחר המלחמה, כמעט כל המשימות של התעופה הצבאית והאזרחית בטכנולוגיית בוכנה רוכזו בלשכת העיצוב. במהלך השנים הללו נוצרו מספר מנועים חדשים למטוסים כבדים, לרבות מטוסי נוסעים, מנועים ותיבות הילוכים למסוקים. המנועים, שנוצרו בהנהגת מעצב המטוסים ארקדי דמיטרייביץ' שבצוב, בנוסף למטוסי קרב, הותקנו על מטוסי הנוסעים Li-2, An-2, Il-14 ומסוק Mi-4. שבצוב, עמד בראש לשכת העיצוב עד סוף ימיו (1953).
בשנת 1955, המעצב הראשי החדש של ה-OKB, פאבל אלכסנדרוביץ' סולובייב (תלמיד וסגנו של שבצוב), בעת פיתוח מנוע הסילון הראשון של ה-OKB - D-20 עבור מפציץ ארוך טווח, בחר בשני מעגלים. ערכת מנועי שלב, שהפכה מאוחר יותר לבסיס ליצירת משפחה של מנועי טורבו-סילון. בסוף 1956 הופסק פיתוח מנוע ה-D-20, ובמקום זאת החלו העבודות ליצירת מנוע D-20P עבור מטוס הנוסעים Tu-124. מנוע זה הפך למנוע הסובייטי הדו-שלבי הראשון שהוכנס לייצור המוני. היה לו מדחס צירי דו-שלבי עם יחס לחץ של 2.4 בשלב הראשון ו-5.0 בשלב השני, תא בעירה צינורי-טבעתי עם 12 צינורות להבה, טורבינה תלת-שלבית וזרבובית עם יציאות נפרדות מהמעגלים החיצוניים והפנימיים. בפברואר 1964, המנוע עבר בהצלחה בדיקות ממשלתיות. בשנות החמישים, בזמן קצר חסר תקדים, יצרה לשכת התכנון את מנוע גל הטורבו D-25V (איור 1) עבור המסוק הכבד Mi-6 באמצעות מחולל הגז של מנוע המעקף D-20P, שפותח באותו זמן.
מתחילת 1978 החל ייצור סדרתי של מנוע הטורבו-סילון D-30F6. בפברואר 1979, המנוע הוצג במבחנים ממלכתיים וסיים אותם בהצלחה באפריל. המנוע מצויד במערכת הבקרה האלקטרונית הראשונה (במקביל לעבודות דומות בארצות הברית). בתחילת 1982, הוענק ללשכת התכנון עיטור מהפכת אוקטובר.
בשנת 1992 החלה העבודה על פיתוחו של GTU-2.5P המבוסס על אחד המנועים האמינים ביותר בתעופה המקומית: D-30 ובמרץ של אותה שנה, הוצאו מפרטים לתכנון מנוע PS-90GP-1 של יחידת טורבינת הגז GTU-12P, עבור יחידת מדחס הגז GPA-12 "אורל". GTU-12P נוצר על בסיס מנוע המטוסים PS-90A, באותה תקופה המנוע הרוסי המודרני ביותר לתעופה האזרחית. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, נוצרו שתי יחידות טורבינת גז שהוכנסו לפעולת ניסיון עבור תאגיד גזפרום: GTU-12P שנועד לתחנות כוח אוטונומיות.
עם השנים החברה הפכה לאחד המפתחים והספקים העיקריים של טורבינות כוח וגז תעשייתיות עבור גזפרום. במהלך התקופה מ-1998 ועד תחילת 1999, מומחים של החברה פיתחו גם תחנות כוח של טורבינות גז Ural-2500 בהספק של 2.5 MW ו-Ural-2500R (Ural-4000) בהספק של 4 MW, וחתמו על חוזים עבור אספקת תחנות כוח כאלה לצרכנים.
בשנת 2004 פותחה תחנת הכוח הראשונה של טורבינת הגז מסדרת Ural-6000 על בסיס יחידת GTU-6P חדשה בהספק של 6 MW. כחלק מהבנייה מחדש של אחד מהמפעלים העירוניים הוותיקים ביותר באיוואנובו וחנות הדוודים של רשת ההסקה העירונית מטעם חברת "איוואנאנרגו", ב-14 בספטמבר 2004. באותה שנה נוצר GTU-12-PG-2, דגם מחודש של יחידות פרם, הפועלות על גז גז. GTU-12-PG-2 הוכרה כאחת ממאה הסחורות הטובות ביותר שיצאו את רוסיה, באותה שנה, כיוון שתחנות כוח המשתמשות בגז ונפט כדלק מפחיתות משמעותית את נפח הגז המתלקח, מה שעוזר לפתור בעיה סביבתית חשובה באזור מערב סיביר.
גנרל חיל הנ"מ
גנרל חיל הנ"מ (בגרמנית: General der Flakartillerie) היה גנרל חיל של הלופטוואפה בגרמניה הנאצית. עד סוף מלחמת העולם השנייה ב-1945, דרגת גנרל מסוימת זו הייתה ברמת שלושה כוכבים (OF-8), שווה ערך ללוטננט גנרל אמריקאי.
הדרגה הייתה שוות ערך לגנרל חיל של כוחות היבשה של הוורמאכט כדלקמן:
הדרגה הייתה מקבילה גם לדרגות שלושת הכוכבים הגרמניים:
אוריה חייכנית
אוריה חייכנית או אוריה עבת-מקור (שם מדעי: Uria lomvia) היא מין של עוף ימי ממשפחת העופות הארקטיים - אלקיים. היא המין הגדול ביותר במשפחתה, והמין הגדול ביותר שמקנן בצוקים. האוריות חיות באזורים הצפוניים של אמריקה הצפונית והאוקיינוס השקט ובאזור הארקטי של רוסיה.
מאפיינים
מאז נכחדה האלקה הגדולה במאה ה-19, זו האלקה הגדולה ביותר. אורך גופה 40–48 ס"מ, מוטת הכנפיים 64–81 ס"מ ומשקלה 736–1,481 גרם.
רוב גופה שחור, והחזה והבטן לבנים, המקור מחודד ושחור עם פס לבן בתחילתו והוא ארוך יחסית למקורי המינים האחרים במשפחה.
מצב השימור של עוף זה הוא ללא חשש.
It's Not That Deep
It's Not That Deep (בעברית: זה לא כל כך עמוק) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית אוליביה אובריאן. המיני-אלבום יצא לאור ב-17 בנובמבר 2017, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ. מתוך המיני-אלבום יצאו שני סינגלים.
מריה מרגרטה קירך
מריה מרגרטה קירך (לבית וינקלמן, 25 בפברואר 1670 - 29 בדצמבר 1720) הייתה אסטרונומית גרמנייה, ואחת האסטרונומיות המפורסמות הראשונות של תקופתה, בשל כתביה על הקשרים בין השמש לשבתאי, ושל נוגה עם צדק בשנים 1709 ו-1712 בהתאמה, והיא האישה הראשונה אשר גילתה כוכב שביט.
חיים אישיים
מריה התחנכה מגיל צעיר על ידי אביה, שהאמין שמגיע לה השכלה השווה לזו של הצעירים באותה עת. לאחר מות אביה נמשך החינוך שלה על ידי דודה. מכיוון שמריה גילתה עניין באסטרונומיה מגיל צעיר, היא ניצלה את ההזדמנות ללמוד אצל כריסטוף ארנולד, אסטרונום שעבד כאיכר בסומרפלד, ליד לייפציג. היא הפכה לשוליה הבלתי רשמית של ארנולד ואחר-כך לעוזרת שלו.
בזכות ארנולד, הכירה מריה את האסטרונום והמתמטיקאי גוטפריד קירך, אחד האסטרונומים הגרמנים המפורסמים ביותר של אותה תקופה. ב-1962 התחתנו מריה וגוטפריד, ולאחר מכן נולדו להם ארבעה ילדים, אשר ללא יוצא מן הכלל המשיכו את דרכם בלימוד אסטרונומיה. גוטפריד המשיך ללמד את מריה אסטרונומיה, מכיוון שבאותה התקופה נשים לא הורשו ללמוד באוניברסיטאות.
מריה וגוטפריד עבדו יחד כצוות. למרות זאת, נתפסה מריה כעוזרת שלו ובכך זכתה לפחות הערכה. יחד הם ערכו תצפיות וביצעו חישובים כדי להפיק לוחות שנה. בשנת 1697, בני הזוג גם החלו לתעד מידע אודות מזג האוויר. הנתונים שנאספו על ידי בני הזוג קירך שימשו לייצור לוחות שנה, ובנוסף היו שימושיים לצורכי ניווט. האקדמיה המלכותית למדעים בברלין עסקה במכירות של לוחות השנה שלהם, שכללה מידע על מחזור הירח, השמש, ליקויי החמה ומיקום השמש וכוכבי לכת אחרים.
מחקר
ב-21 באפריל 1702, בעת תצפיותיה הליליות הרגילות, גילתה מריה כוכב שביט שלא היה ידוע קודם (מכונה: "כוכב השביט של 1702") ובכך הפכה לאישה הראשונה שגילתה תגלית שכזו. עם זאת, כוכב השביט לא נקרא על שמה מכיוון שבדומה לרוב הגילויים באותה תקופה בן זוגה גוטפריד לקח קרדיט על גילויו. ב-1710 הודה גוטפריד שלא הוא גילה את כוכב השביט וסיפר שאשתו רצתה לחקור כוכב שהוא ראה כמה לילות קודם ושצפתה בכוכב השביט לראשונה בזמן שישן. היא העירה אותו והוא אישר שזהו אכן כוכב שביט. למרות זאת, הכוכב לעולם לא נקרא על שמה.
מריה המשיכה לעסוק בעבודות חשובות באסטרונומיה ולפרסם ממצאים תחת שמה האישי. הפרסומים שלה כללו את התצפיות שלה על אורורה בורליס (1707), המחקר על הקשרים של השמש עם שבתאי ונוגה (1709) והמחקר על ההתקרבות של צדק ושבתאי (1712).
לאחר מותו של גוטפריד בברלין ב-25 ביולי 1710, ניסתה מריה לקבל את משרתו של בן זוגה המנוח, דבר שהיה נהוג באותה תקופה, ואמרה כי היא ביצעה את רוב העבודה בזמן שגוטפריד חלה במחלה אשר ממנה נפטר. היא נתקלה בסירוב ונשארה ללא הכנסה, אף על פי שעשתה מאמצים רבים לשכנעם. מריה סברה כי עתירותיה נדחו בשל מינה. עובדה זו נתמכת במידה מסוימת בכך שיוהאן היינריך הופמן, שהיה בעל ניסיון מועט ממנה, מונה למשרתו של בעלה.
מריה המשיכה בעבדותה האסטרונומית, המשיכה לפרסם מחקרים תחת שמה והמשיכה להנפיק לוחות שנה במקומות שונים ולימדה גם את בנה ובנותיה.
ב-1716 הפך בנה של מריה, כריסטפריד, למנהל המצפה של ברלין ובעקבות מותו של הופמן, מריה ובתה, קריסטין, הפכו לעוזרות שלו. חברי האקדמיה התלוננו שהיא לקחה תפקיד חשוב מדי בביקורים במצפה ודרשו ממנה להתנהג כמו עוזרת ולהישאר ברקע. מריה סירבה לעשות זאת ונאלצה לפרוש, ובעקבות זה נאלצה גם לוותר על ביתה, אשר שכן נמצא בשטח המצפה.
אנצו ביארזוט
וינצ'נצו "אנצו" ביארזוט (באיטלקית: Vincenzo "Enzo" Bearzot; 26 בספטמבר 1927 - 21 בדצמבר 2010) היה כדורגלן ומאמן איטלקי ששיחק בעמדת הבלם וכמאמן הוביל את נבחרת איטליה לזכייה במונדיאל 1982.
קריירת משחק
ביארזוט ערך במהלך הקריירה 251 הופעות בסרייה א', וזכה גם בהופעה אחת במדי נבחרת איטליה, ב-27 בנובמבר 1955, בהפסד 0–2 ל. ביארזוט שמר במשחק על פרנץ פושקאש, שהצליח לכבוש בכל זאת שער אחד.
קריירת אימון
עם פרישתו ממשחק היה ביארזוט למאמן הנוער של טורינו, במדיה פרש ממשחק. הוא אף שימש כעוזר מאמן בצוות המקצועי של הקבוצה הבוגרת. ב-1968 עבר לאמן את פראטו מהליגה השלישית באיטליה.
לאחר עונה אחת החל ביארזוט לעבוד עם התאחדות הכדורגל האיטלקית. הוא מונה לתפקיד מאמן הנבחרת האולימפית של איטליה, ואף שימש כעוזרו של פרוצ'ו ולקארג'י בטורניר מונדיאל 1974. ביארזוט הוסיף לשמש כעוזר מאמן הנבחרת שנה נוספת, עד שב-1975 זכה במינוי לתפקיד מאמן נבחרת איטליה.
ביארזוט הוביל את איטליה לטורניר מונדיאל 1978. בשלב הבתים הראשון שמרה איטליה על מאזן מושלם של שלושה ניצחונות, בבית שכלל את המארחת,  ו. בשלב הבתים השני פגשה איטליה ב, ו. לאחר תיקו מול גרמניה וניצחון על אוסטריה, הפסידה איטליה 1–2 להולנד שהמשיכה לגמר, בעוד איטליה פגשה את במשחק על המקום השלישי. לאחר שהפסידה לברזיל, סיימה איטליה את הטורניר במקום הרביעי.
לאור היכולת הטובה שהציגה איטליה במונדיאל, הוביל אותה ביארזוט לטורניר יורו 1980 הביתי. גם בטורניר זה הפגינה איטליה יכולת טובה, כשסיימה שנייה בשלב הבתים רק עקב מספר שערי זכות עדיף ל, והפסידה במשחק על המקום השלישי רק לאחר דו-קרב פנדלים מול שהגיע עד לתשע בעיטות לכל נבחרת. בכך סיימה איטליה טורניר שני ברציפות במקום הרביעי.
ביארזוט המשיך להוביל את הנבחרת גם לטורניר מונדיאל 1982. הפתיחה של איטליה לטורניר הייתה פושרת, והיא רשמה שלוש תוצאות תיקו ורק שני שערי זכות בשלב הבתים. למרות זאת, הצליחה לסיים שנייה בבית ולהעפיל לשלב הבא. באותו הזמן, עקב הביקורת הגוברת על נבחרתו, הכריז ביארזוט על סילנציו סטמפה (באיטלקית: Silenzio Stampa, דממה תקשורתית). מאז ההכרזה, החלה איטליה להשתפר משמעותית. היא גברה על ברזיל וארגנטינה בשלב הבתים השני ולאחר ניצחון 1–3 על גרמניה המערבית במשחק הגמר, זכתה בתואר אלופת העולם, לראשונה מאז מונדיאל 1938.
לאחר שכשלה להעפיל ליורו 1984, הודחה איטליה של ביארזוט בשמינית גמר מונדיאל 1986 על ידי צרפת. בעקבות הביקורת הגוברת כלפיו, שכללה גם האשמות על כך שביארזוט השתמש יתר על המידה בכוכבי מונדיאל 1982 שהיו מעבר לשיאם ב-1986, התפטר מתפקידו לאחר 11 שנים בתפקיד.
לאחר שנים רבות ללא פעילות, חזר ביארזוט לעבוד בהתאחדות האיטלקית בשנת 2002, כשהתמנה לנשיא הסקטור הטכני בהתאחדות, הסקטור המרכזי באיטליה לאימון כדורגל. הוא עזב את תפקידו בשנת 2005.
אנזו ביארזוט הלך לעולמו ב-21 בדצמבר 2010 במילאנו, והיה בן 83 במותו.
יחסי בהוטן–ספרד
יחסי בהוטן–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים בין ממלכת בהוטן לממלכת ספרד.
היסטוריה של קשרים דיפלומטיים
על פי אמנה שנחתמה בין בהוטן להודו ב-8 באוגוסט 1949, מדיניות החוץ של בהוטן הונחתה על ידי הודו עד להחלפת האמנה בשנת 2007. בהוטן הצטרפה לאומות המאוחדות בשנת 1971. עד אוקטובר 2010, ממלכת ספרד וממלכת בהוטן לא כוננו יחסים דיפלומטיים, אף שקיימו מגעים בלתי רשמיים. זה נעשה בדרך כלל באמצעות המשלחת הדיפלומטית הספרדית בניו דלהי, במסגרת האומות המאוחדות, או במסגרת האיחוד האירופי.
היחסים בין שתי המדינות כוננו באופן רשמי לראשונה ב-19 באוקטובר 2010, במהלך ביקור דיפלומטי בן ארבעה ימים בספרד של ראש ממשלת בהוטן, ג'יגמה יוסר ת'ינלי, שהתקבל על ידי חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, ונפגש עם שר החוץ, מיגל מורטינוס.
בפגישה שני הצדדים הסכימו להתחיל בתהליך כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי הממלכות. לפני 19 באוקטובר 2010 הייתה בהוטן אחת משתי המדינות היחידות בעולם, יחד עם קיריבטי, שלא קיימה יחסים דיפלומטיים עם ספרד.
ארבעה חודשים לאחר מכן, ב-11 בפברואר 2011, השגריר הקבוע של ספרד באו"ם בניו יורק נפגש עם שגריר בהוטן, וביסס רשמית יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. שני ראשי המשלחות שלחו מכתב משותף למזכ"ל האו"ם ובו בישרו על כינון יחסים דיפלומטיים בין ממלכת ספרד לממלכת בהוטן וביקשו להפיץ עותק של המכתב בין כל המדינות החברות באו"ם.
המשלחות של שנת המדינות הוציאו גילוי דעת משותף הקובע כי ספרד ובהוטן החליטו לכונן יחסים דיפלומטיים קונסולרי, החלת אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים 24 באפריל 1961 אמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים 24 באפריל 1963, כמו גם החלפת נציגים דיפלומטיים ברמת השגרירות.
שגרירות ספרד בניו דלהי ושגרירות בהוטן בבריסל אחראיות על קיום יחסים דיפלומטיים וקונסולריים בין שתי המדינות. ספרד הפכה למדינה ה-26 עימה מקיימת בהוטן יחסים דיפלומטיים. כינון היחסים הדיפלומטיים עם בהוטן מגיב לעקרון האוניברסליות השולט במדיניות החוץ הספרדית.
דווין נונס
דֵוִין נוּנֶס (באנגלית: Devin Nunes; נולד ב-1 באוקטובר 1973) הוא איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, המכהן כמנכ"ל Trump Media & Technology Group. כיהן כנציג מחוז 22 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית וכיושב ראש ועדת המודיעין של בית הנבחרים.
ביוגרפיה
נונס נולד בטולייר שבקליפורניה. הוא דור שלישי למהגרים פורטוגזים מהאיים האזוריים שהתיישבו באזור. בנעוריו עבד במשק החלב המשפחתי. לאחר שחסך כסף רכש משק חקלאי משלו בשותפות עם אחיו. למד בקולג' קהילתי בויסאליה שבקליפורניה. ב-1995 סיים תואר ראשון בכלכלה חקלאית מאוניברסיטת קאל פולי שבסן לואיס אוביספו וב-1996 סיים תואר שני בחקלאות בקאל פולי.
לאחר הלימודים נבחר לחבר הנאמנים של הקולג' בו למד. בשנת 2000 התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית למושב מחוז 20 בבית הנבחרים אך הפסיד. ב-2001 מונה למנהל פיתוח הכפר במחלקת החקלאות של ארצות הברית.
בנובמבר 2002 זכה בבחירות למושב המחוז ה-21 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית ברוב של 70.5%. בעת השבעתו בינואר 2003 היה צעיר חברי בית הנבחרים. מאז נבחר לתפקיד עוד שמונה פעמים, כשב-2012 שונה מספר המחוז ל-22. המחוז כולל את תושבי עמק סן חואקין ומאופיין במשקים חקלאיים. משנת 2015 ועד תחילת 2019 כיהן כיו"ר ועדת המודיעין של בית הנבחרים.
לאחר היבחרו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית מונה נונס לחבר בצוות המעבר שלו לנשיאות.
נונס הציג לאורך השנים עמדות שמרניות בתחומי הכלכלה, אם כי התנגד לפעולות חבריו לסיעה שהביאו להשבתת הממשל ב-2013. הוא מחברו של הספר Restoring the Republic: A Clear, Concise, and Colorful Blueprint for America's Future שיצא לאור ב-2010 ובו מציג את התזה לפיה על ארצות הברית לנקוט במדיניות ריסון פיסקלי, אחרת תאבד עצמה לדעת.
בתחום ביטחון הפנים הוא תומך במדיניות הרחבת חוק הפטריוט והענקת כלים נוספים לסוכנויות המודיעין באיסוף מידע אלקטרוני ולוחמה בטרור. בתחום מדיניות החוץ התנגד להוצאת הכוחות האמריקאים מאפגניסטן ומעיראק, תמך בהרחבת הסנקציות נגד סוריה ונגד איראן.
תחום עיקרי בו התעסק בתקופת כהונתו בבית הנבחרים היה משבר בצורת בקליפורניה שכלל מחסור במים. הוא פעל להסרת רגולציה סביבתית שמנעה הזרמת מים לעמק סן חואקין המתייבש וטען כי הפגיעה העיקרית בסביבה ומשבר הבצורת נובעים מערים כגון לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו וסקרמנטו, ולא מן החקלאים.
ב-4 בינואר 2021 העניק לו הנשיא טראמפ את מדליית החירות הנשיאותית. בדצמבר 2021 הכריז נונס כי ב-31 בדצמבר אותה שנה יתפטר מתפקידו כחבר בית הנבחרים על מנת להיכנס לתפקיד כמנכ"ל "קבוצת המדיה והטכנולוגיה טראמפ".
נונס נשוי לאליזבת ואב לשלוש בנות.
אוניברסיטת מורגן
אוניברסיטת מורגן (מורגן סטייט או MSU) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית בבולטימור, שבעבר הייתה מיועדת לאפרו־אמריקאים. היא הגדולה שבאוניברסיטאות במדינת מרילנד שיועדו בעבר לאפרו־אמריקאים.
היא נוסדה בשנת 1867 כמוסד לימודים פרטי בשם מכון היובֵל למקרא (Centenary Biblical Institute), וב־1890 הוחלף שמה לשם מכללת מורגן, על שם היושב ראש הראשון של חבר הנאמנים של המכון ומי שתרם את הקרקע שעליה הוקמה, הכומר ליטלטון מורגן. בשנת 1939 החליטה מדינת מרילנד לרכוש את המכללה כדי לעמוד בחובתה לספק השכלה גבוהה ציבורית לאפרו־אמריקאיים. בשנת 1975 נוספו פקולטות נוספות לשם עמידה בתנאים והמכללה הוכרה כאוניברסיטה.
אוניברסיטת מורגן חברה בקרן המכללות על שם ת'רגוד מארשל. על אף היותה מוסד ציבורי, אוניברסיטת מורגן אינה חלק ממערכת האוניברסיטה של מרילנד. בסיווג קארנגי למוסדות להשכלה גבוהה מסווגת אוניברסיטת מורגן "R2: אוניברסיטאות דוקטורט - פעילות מחקרית גבוהה".
היסטוריה
אוניברסיטת מורגן הוקמה תחילה בשנת 1867 בשם "מכון היובל למקרא", סמינר כמורה מתודיסטי אפיסקופלי, להכשרת גברים צעירים לכמורה. אחד המייסדים ונשיא חבר הנאמנים, תומאס קלסו, הרחיב את המכללה באמצעות תרומה גדולה בצוואתו.
בשנת 1890 מטרת המכללה הורחבה גם להכשרת הן גברים והן נשים כמורים. בשנת 1895 העניק המוסד לראשונה תואר ראשון, לג'ורג' ו"פ מקמקן, שלימים השלים תואר במשפטים באוניברסיטת ייל, הצליח כלכלית, והפך אחד התורמים העיקריים של המכללה.
בשנת 1915, העניק אנדרו קרנגי למכללה מענק בסך 50 אלף דולר עבור בניין הוראה מרכזי. המענק הותנה ברכישת אתר חדש למכללה, תשלום כל ההתחייבויות הכספיות עד אותו רגע, והקמת בניין שייקרא על שם קרנגי. המכללה עמדה בתנאים ועברה לאתר הנוכחי שלה בצפון מזרח בולטימור ב־1917.
בשנת 1918 ניסו התושבים הלבנים של לורָוויל, מתוך זעם על שהקרקע נמכרה ל"מכללה של כושים" לבטל את המכירה מהשנה הקודמת, באמצעות תביעה בבית המשפט המחוזי בטאוסון. בית המשפט המחוזי דחה את התביעה, והלבנים ערערו על הדחייה לבית המשפט לערעורים במרילנד. ערכאת הערעור אשררה את החלטת בית המשפט קמא, ולא מצאה כל ביסוס לטענה כי מעבר המכללה למקום זה יהווה מטרד ציבורי. למרות איומים גזעניים וכמה הפגנות נגד הפרויקט, נבנתה מכללת מורגן באתר החדש ואף הורחבה לאחר מכן. שנה לאחר מכן, הוקם אולם קרנגי, העתיק מבין הבניינים המקוריים בקמפוס האוניברסיטה הנוכחי.
עד 1939 נותרה מכללת מורגן מוסד פרטי. באותה שנה, רכשה מדינת מרילנד את המכללה בתגובה למחקר של ממשל המדינה שקבע שמרילנד חייבת לספק יותר הזדמנויות להשכלה גבוהה לאזרחיה האפרו־אמריקאים, היות שבאותה עת עדיין נהגה ההפרדה הגזעית שטרם חוק זכויות האזרח. מכללת מורגן הפכה למכללת מורגן הממשלתית (מורגן סטייט). בשנת 1975 הוסיפה המכללה תוכניות דוקטורט, וחבר הנאמנים שלה פנה למחוקקי מרילנד בבקשה להכרה כאוניברסיטה, שאושרה.
בשנת 2020, תרמה הסופרת מקנזי סקוט 40 מיליון דולר לאוניברסיטת מורגן. התרומה היא הגדולה ביותר בתולדות האוניברסיטה, ואחת הגדולות אי פעם למוסד שבעבר היה מיועד לאפרו־אמריקאים.
בשנת 2021, תרם קלווין אי טיילר ג'וניור, בוגר אוניברסיטת מורגן, 20 מיליון דולר לטובת מלגות לסטודנטים נזקקים כלכלית באוניברסיטת מורגן. תרומה זו היא ככל הנראה התרומה הגדולה ביותר שתרם סטודנט לשעבר למוסד שבעבר היה מיועד לאפרו־אמריקאים.
נתונים אקדמיים
אוניברסיטת מורגן מעניקה תוארי בוגר, מוסמך, ודוקטור. בשנת 2019 למדו באוניברסיטה כ־7000 סטודנטים. האוניברסיטה מציעה את התארים המתקדמים הבאים: תואר שני באמנויות, במנהל עסקים, במדעים, ובחינוך, ותואר דוקטור לחינוך, לפילוסופיה, להנדסה ולבריאות הציבור.
גד צברי
גד צברי (או צוברי; נולד ב-30 בינואר 1944) הוא ספורטאי ישראלי, מתאבק בסגנון חופשי וסגנון יווני-רומי במשקל זבוב וחבר במשלחת האולימפית הישראלית במינכן 1972. באולימפיאדה הוא סיים במקום ה-12 מתוך 50 באירועי טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, היה צברי הניצול היחיד מבין שישה ספורטאים ישראלים שהשתכנו בכניסה מס' 3 בקונולי שטרסה 31, שהיא הכניסה השנייה שעליה השתלטו המחבלים הערביים בבוקר 5 בספטמבר 1972.
הכניסה הראשונה אליה פרצו המחבלים, כניסה מספר 1, הייתה הכניסה הכי קרובה למדרגות מכיוון החניה התת-קרקעית דרכה חדרו המחבלים. בכניסה זו לן צוות המאמנים והשופטים. במהלך ההשתלטות נפגע מאמן ההיאבקות, משה ויינברג בפניו. חמשת המחבלים הורו לויינברג להוביל אותם אל חברי המשלחת הישראלית האחרים. בדרכם דילגו על כניסה מס' 2 שהייתה הבאה בתור ובה לנו הקלעים והסייפים, ד"ר לדני שהיה הלך וגם אורח בשם מלמד שלא היה ספורטאי.
חמשת המחבלים וויינברג השבוי, הגיעו אל כניסה מספר 3 בה לנו שלושה מתאבקים ושלושה משקולנים, בקומה ראשונה לנו רומנו ופרידמן ובקומה העליונה לנו צברי וברגר ובחדר אחר חלפין וסלבין. צברי שישן בחדרו שמע רעשים מכיוון הדלת, קם ממיטתו ויצא אל המסדרון משום שחשב שאולי המאמן הגיע להעירם לתחרות. ברגע זה ראה צברי את המחבל הידוע בכינויו עיסא, שחבש כובע לבן, מכוון נשק ולוכד את חלפין וסלבין, ברגע שראה עיסא את צברי במסדרון, כיוון אליו את נשקו ודרש מחלפין וסלבין להיצמד אליו. באותן שניות יצא ברגר אף הוא כדי להבין מה מתרחש במסדרון ונלכד בדיוק באותה צורה.
עיסא הורה לרביעייה לרדת לקומה התחתונה במדרגות לולייניות. במורד המדרגות ראה צברי שלושה מחבלים שלוכדים את רומנו, שנעזר בקביים עקב פציעה, ואת פרידמן, שניהם מרימי משקולות ואת משה ויינברג שהחזיק מטפחת בד קשורה לראשו מהסנטר וספוגה בדם. בשלב זה היו שבעה חברי משלחת מול ארבעה מחבלים כשצברי וברגר ראשונים ובמרחק של כמטר מהמחבלים. ברגר, מרים משקולות עולה חדש מארצות הברית, אמר בעברית: "חברה בואו נסתער עליהם, אין לנו מה להפסיד". באותו רגע, אחד המחבלים, שכנראה הבין את דבריו של ברגר, הצמיד את נשקו לבטנו של צברי והורה לו לצעוד ראשון כששאר הספורטאים צועדים בטור אחריו. הם הובלו למסדרון שהוביל החוצה ליציאה מן הבניין אל המדרחוב ונדרשו לצעוד לכיוון כניסה מספר אחת, שם נאמר להם לרדת אל מפלס החניון במדרגות, בעוד שארבעת המחבלים נשארו בקומה מעל ליד הכניסה.
כאשר צברי הגיע לסוף גרם המדרגות, ראה להפתעתו מחבל חמישי חבוש בכובע גרב, היחידי שהיה רעול פנים. צברי התקרב עד אליו כשנשקו של המחבל מכוון אליו והוא מורה לו לעמוד במרוכז עם שאר הישראלים צמוד לחדר המדרגות ממנו ירדו. באותה שנייה, כשקנה הרובה צמוד לבטנו, צברי דחף את הנשק לכיוון אליו ביקש המחבל שיפנה ותוך כדי זינק החוצה בכיוון השני והחל לרוץ בין עמודי הבטון של החניון התת-קרקעי. תוך כדי הריצה נורו לעברו מספר צרורות שלא פגעו בו עד שהגיע לגדר שמקיפה את הכפר האולימפי. צברי קפץ מעבר לגדר והגיע, לבוש בתחתונים בלבד אל הבניין הראשון שראה. נסער ומבולבל פגש קבוצה של דוברי אנגלית בתוך הבניין וניסה באנגלית להסביר להם מה קרה תוך כדי שהם מצחקקים ומתקשים להאמין לאדם החצי עירום ומבוהל שעומד מולם. כשהבין שהם לא מקשיבים הוא יצא אל אחד מהאנשים שעמד בחוץ וביקש את עזרתו וכשהשיג את הקשבתו הוביל אותו אל הגדר והסביר לו שוב מה התרחש. ברגע זה האדם הבין שמדובר בחדירת מחבלים, הוא החזיר את צברי אל הבניין והזמין את המשטרה המקומית. רק לאחר מספר שעות הבין צברי כי מדובר היה בבניין רשת הטלוויזיה האמריקאית CBS. הודות להתעשתות המהירה של צברי ושל איש צוות רשת הטלוויזיה, נמנעה לכידת ספורטאים נוספים בקרב חברי המשלחת הישראלית, מאחר שצוותי הביטחון הגרמניים כבר הגיעו למקום והקיפו את הבניין, כך שנמנע המעבר לכניסות האחרות שבהן שהו שאר חברי המשלחת.
בזמן שצוותי הביטחון הגרמניים הקיפו את הבניין, המחבלים שרצו ליצור הרתעה, הוציאו החוצה את גופתו של משה ויינברג, מאמן ההיאבקות, אותו רצחו במהלך שעות אלו.
צברי הוא קרוב משפחתו של הגולש שחר צוברי, זוכה מדליית הארד באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
צברי מנהל כיום (2022) את מסעדת "הפעמון" בשכונת התקווה, והוא מספר את זיכרונותיו לקבוצות מטיילים מהארץ ומהעולם אשר באים להתארח במסעדה.
בספטמבר 2022 בראיון לציון 50 שנה לטבח, אמר צברי: "האסון הזה פירק אותי לגמרי", והוסיף, שסבל מסיוטים ונזקק לטפולים פסיכולוגיים, וכי הוא חש שממשלות ישראל וגרמניה זנחו אותו.
אליהו סיגד
אליהו סיגָד (סיגָרד) (1901 – 30 במרץ 1975) היה צייר ישראלי.
קורות חיים
נולד בעיר פוניבז' בליטא. בשנים 1919–1922 למד אדריכלות ורישום בריגה.
ב-1925 עלה לארץ ישראל, השתתף בתערוכות קבוצתיות ויצר תפאורות לתיאטרון.
ב-1929 נסע לפריז לשלוש שנים שבמהלכן למד באקדמיית קולארוסי (Académie Colarossi) ובאקדמיית גרנד שומייר (Académie de la Grande Chaumière).
לאחר שובו ארצה הצטרף לאגודת הציירים והפסלים ונבחר לכהן בוועד שלה במשך כעשרים שנה. לפרנסתו לימד ציור בבתי הספר היסודיים בתל אביב, "תל נורדאו" (בין תלמידיו שם היה האמן דני קרוון), "אחד העם" ו"הכרמל". בשנות ה-40 הצטרף לארגון ההגנה והשתתף במלחמת העצמאות.
הוא השתתף בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות ביריד המזרח (1925, 1929) במוזיאון תל אביב (1933, 1950) בביתן הלנה רובינשטיין (1960), בתערוכת העשור (1958) ועוד. כן נטל חלק בתערוכות של אמנים ישראלים בארצות הברית, בקנדה, בדרום אפריקה ועוד.
נפטר ב-30 במרץ 1975, בגיל 74. הותיר אישה, רינה.
יצירתו
בעבודותיו ניכרת ההשפעה הצרפתית האפיינית לשנות ה-30. רבים מציוריו משקפים את ההווי ונוף הארץ והוא נחשב לאמן "ארץ ישראלי". הוא סירב לפנות לאמנות מושגית שהפכה לזרם המוביל באמנות הישראלית ולפיכך הפך מאמן מרכזי ומוערך לאמן הנמצא בשולי הזירה האמנותית בארץ.
פרסים
בין הפרסים שבהם זכה:
הנצחה
במסגרת פרויקט הנצחת אמנים בתל אביב נקבעה לוחית זיכרון על ביתו ברחוב סירקין 35.
ים בנדה
ים בנדה (באינדונזית: Laut Banda; בפורטוגזית: Mar de Banda) הוא ים שנמצא באיי מאלוקו שבאינדונזיה. במרכז ים בנדה, נמצאים איי בנדה. ים בנדה הוא חלק מהאוקיינוס השקט בדרום-מזרח, אך למעשה ים הבנדה והאוקיינוס השקט נחסמים על ידי ים האלמאהרה , ים סראם ומאות איים.
אקלים
החלק הצפוני של הים שוכן באזור האקלים המשווני, ואילו החלק הדרומי שוכן בתת-המשווה. הרוח באזור המשווני משתנה בחלקה הצפוני של הים לאורך כל השנה. האקלים חם ולח מאוד עם רוחות לא יציבות וחלשות. בחלק הצפוני של הים, אמפיטודת טמפרטורת הרוח העונתית היא לרוב פחות מאמפיטודת טמפרטורת היומיום. הלחות מוגזמת, עם גשמים וסופות רעמים שמתרחשות לעיתים קרובות. בחלק הדרומי של הים, הרוחות חזקות בקיץ וטרופיות בחורף. בחלק הדומי של הים, אמפיטודת טמפרטורת הרוח זניחה לעומת אמפיטודת טמפטורת הרוח העונתית. בקיץ ובסתיו נוצרים לרוב ציקלונים טרופיים.
אני לא יכולה בלעדיך
"אני לא יכולה בלעדיך" הוא סינגל שהקליטה הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא יצא לאור בנובמבר 1994, בחברת התקליטים IMP דאנס בע"מ, כסינגל הרביעי מתוך אלבום האולפן השני שלה, אומפטמפה.
רקע וכתיבה
את השיר כתב מקס גת-מור, הלחין צביקה פיק והפיק עופר ניסים. באלבום יש ל"אני לא יכולה בלעדיך" שתי גרסאות שונות. הראשונה היא גרסתו הרגילה והשנייה (המכונה Power Dance) מקוצרת והמקצב שלה מהיר יותר.
"אני לא יכולה בלעדיך" יצא לאור גם בגרסה אקוסטית, שנכללה באלבום האוסף, דיווה – האוסף.
בפברואר 2012 הסבירה דנה אינטרנשיונל כי מילות השיר סובבות סביב סיפור ההתאהבות שלה בבחור ושמו ניסים בכר, שאותו פגשה באחת מהופעותיה. הוא נהרג בתאונת אופנוע, ומאז מותו היא נוהגת להשיב לשאלות על חיי האהבה שלה באומרה "אני נשואה לעבודה שלי".
הצלחה
ב־13 בדצמבר 1994 נכנס השיר לראשונה למצעד הסינגלים השבועי של רשת ג', במקום ה־15. ב־15 בינואר 1995 הגיע למקום הראשון ושם שהה שלושה שבועות ברציפות. הוא יצא מן המצעד לאחר 18 שבועות רצופים ב־16 באפריל. במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשע"ה הגיע "אני לא יכולה בלעדיך" למקום החמישי.
אחת ההופעות הזכורות ביותר של אינטרנשיונל עם השיר התרחשה בתוכנית הטלוויזיה "בשידור חי – דן שילון מארח", בליווי התזמורת הסימפונית של בת ים ובניצוחו של דוד קריבושי. פיק אף הוציא לאור גרסה משלו לשיר, שכתובה בלשון זכר, בשם "אני לא יכול בלעדייך".
בתרבות הפופולרית
שיר זה נכלל במחזמר הלהיטים "מרי לו", שעלה לראשונה בתיאטרון הבימה בשנת 2002 ומבוסס על 25 משיריו של צביקה פיק.
שעת אפס (לימודים)
שעת אפס היא כל שעת לימודים אשר מתחילה לפני השעה הנקובה בחוק או בתקנון. שעת האפס בישראל נקבעת על ידי משרד החינוך והיא אחידה לכל בתי הספר (מלבד יוצאי דופן אשר קיבלו אישור מיוחד). שעת האפס בשאר מדינות העולם אינה בגדר חוק מדיני, אלא נקבעת ברמה אזורית או בית ספרית, ולכן ישנם בתי ספר עם שעות אפס שונות בעלות הבדלים משמעותיים.
השפעות של שעת אפס
הדעות חלוקות בקשר להוספת שעת אפס למערכת השבועית של תלמידים, והדיון נעוץ בתועלת אל מול ההשפעות השליליות שיש לה עליהם.
המתנגדים לקיומה של שעת אפס מסתמכים בעיקר על ההשפעות השליליות שיש לשינה מועטה על תפקוד יומיומי. מחקרים מעידים שמתבגרים זקוקים לכ-9 שעות שינה בכל לילה, ואף על פי ששעות השינה של ילדים לרוב נקבעות על ידי הוריהם, מתבגרים הולכים לישון מאוחר יותר יחסית לילדים קטנים יותר, והלימודים בשעת אפס מחייבים אותם לקום מוקדם יותר.
שעות שינה מועטות מדי עלולות לגרום למגוון הפרעות וקשיים, ובהם ירידה בריכוז, בזיכרון וביכולת למלא משימות, אטיות תגובה, ירידה במצב הרוח, וירידה בשליטה העצמית. נוסף על כך, חוסר שינה עלול לגרור שימוש בחומרים ממריצים דוגמת קפאין, אלכוהול וסיגריות. כמו כן, נמצא קשר בין שעות שינה מעטות לבין סיכון מוגבר להשמנת יתר בקרב ילדים.
שעת האפס היא תולדה של עומס שעות לימודים, ושל אילוצי מערכת, ולוח הזמנים של מורים. כ-35% מתוכנית הלימודים בתיכון הם לימודי בחירה. כך, יש תלמידים הלומדים שעות רבות בשבוע, לעיתים אף כחמישים שעות שבועיות. מצב זה מקשה על מנהלי בתי-הספר לארגן את מערכת השעות. נוסף על עומס השעות, ישנם אילוצים שונים, כמו, למשל, קביעת ארגון המורים, לפיה כמות ה"חלונות" שמורה רשאי לקחת במסגרת היקף משרתו היא מוגבלת. כך קורה ששעת הלימודים הראשונה מתחילה בשעה מאוחרת, לעיתים אף בעשר בבוקר, או שבמהלך יום-הלימודים לא מתקיימים שיעורים במשך שעה או שעתיים, כך שהתלמידים צריכים ללמוד עד שעה מאוחרת. כך, יש מורים המסרבים ללמד בשעות מאוחרות בשל אילוצים אישיים ומתעקשים להתחיל ללמד בשעת אפס.
שעת אפס במדינות שונות
ברחבי העולם כמעט לא קיימת חקיקה בנוגע לשעות תחילת הלימודים, ובדרך כלל נתון הדבר להחלטת המוסד, או להחלטת הרשויות המוניציפליות. הנתונים המוצגים להלן מתייחסים לרוב בתי הספר בארצות השונות, אך ייתכנו יוצאי דופן.
ברזיל
בברזיל מחולק יום הלימודים לשלושה חלקים נפרדים ("בלוקים"). הראשון, מ־07:00 - 12:00, השני מ־12:00 – 17:00, והאחרון מ־17:00 - 22:00. כל תלמיד מחויב ללמוד בלוק אחד ביום על מנת להתמודד עם כמות התלמידים הרבה במדינה. שיטה זו נכונה לבתי ספר ציבוריים ופרטיים כאחד. על אף שבמקומות רבים בעולם כל שיעור שמתחיל לפני 08:00 נחשב לשעת אפס, בברזיל תחילת הלימודים לפני 08:00 היא עניין שבשגרה, ואין היא נחשבת לשעה מיוחדת.
סין
בסין המסגרת הלימודית עמוסה הרבה יותר מן המקובל. כך קורה שהלימודים מתחילים ב־07:30 בבוקר ונגמרים ב־17:45 אחר הצהריים באופן קבוע. כך, כמו בברזיל, לימודים לפני 08:00 הם עניין שבשגרה. מסגרת עמוסה זו נובעת משאיפה לשיקום מזורז של מערכת החינוך לאחר המשבר הקומוניסטי. שאיפה זו הצליחה באופן מרשים ולסין יש את אחת ממערכות החינוך המצליחות בעולם.
שעת אפס בישראל
התפתחותה של מדיניות משרד החינוך ביחס לשעת אפס: בשנת 1998 נאסרו לימודים בשעת אפס בחוזר מנכ"ל – נקבע כי אין לקיים לימודים בשעת אפס אם הדבר מחייב שינוי של הסדרי הנסיעה של התלמידים, אלא באישור מנהל המחוז. לאחר מכן, באוקטובר 2003, קבע משרד החינוך כי "החל משנת הלימודים התשס"ד, יש לבטל את שעת האפס בבתי-הספר היסודיים, בחטיבות הביניים ובחטיבות העליונות; לפי המנהל". המשמעות של קביעה זו היא שאסור לכל מוסד חינוכי שהוא לערוך לימודים לפני השעה 8:00, אלא באישור מנהל המחוז. לבתי ספר דתיים-ממלכתיים מותר לקיים תפילה לפני השעה 8:00 משום שהתפילה אינה נחשבת כלימודים.
למרות המדיניות המוצהרת של משרד החינוך בעניין שעת אפס, בתי ספר רבים ברחבי הארץ לא מילאו אחר הנחיות המשרד. בשנת תש"ע היו 70 בתי ספר ברחבי הארץ שקיימו שעת אפס כאשר רק ל-14 היה אישור לכך. התלמידים והוריהם לא נשארו אדישים לכך, ובשש השנים הראשונות לכינונה של המדיניות של משרד החינוך, המחייבת אישור מנהל המחוז, התקבלו במשרד החינוך 41 תלונות. בשנת תש"ע נשאו תלונות ההורים פרי והובילו את משרד החינוך להוציא חוברת בת חמישה עמודים המבהירה מחדש את מדיניות המשרד ומסבירה את חשיבותו. הדבר לא השקיט את התלונות ובקיץ 2015, בעקבות תלונות רבות מקרב תלמידים, ארגנה מועצת התלמידים והנוער הארצית מחאה. תגובת משרד החינוך הייתה כי אין לקיים שעת אפס ללא אישור, וכי בקשות רבות לאישור שעת אפס נמצאות בבדיקה. בשנת 2017 פורסם חוזר מנכ"ל נוסף שמטרתו לחדד את הנהלים. בתחילת שנת הלימודים תשע"ט קיבל המאבק בשעת אפס תפנית דרמטית כאשר הודה משרד החינוך כי קיומן של שעות האפס בבתי הספר אינו נובע מתוך אינטרסים פדגוגיים, אלא מתוך נוחות מערכתית של המורים שמעדיפים לסיים את עבודתם לפני שעות אחר הצהריים.
הרי צ'וקוטקה
הרי צ'וקוטקה או רמות צ'וקוטקה  הוא אזור הררי ב שבצפון-מזרחה של רוסיה.
רכסי מערכת ההרים ברובם מבודדים ושוממים. כחצי מהאזור נמצא מעל ל. האקלים בהרי צ'וקוטקה הוא אחד מהקשים ביותר בפדרציה הרוסית, עם טמפרטורות מינימום של מתחת לשבעים מעלות צלזיוס מתחת לאפס בחורפים. בני העם הצ'וקצ'י לא התיישבו במקום באופן מסורתי, אלא בעמקים מסוימים בלבד.
גאוגרפיה
הרי צ'וקוטקה הם אחד משני אזורים הרריים ראשיים בצ'וקוטקה. ההרים ממוקמים ממזרח וממערב למצר היבשה של חצי האי הצ'וקצ'י, במרכז המחוז האוטונומי צ'וקוטקה, והם גובלים ברמות אנאדיר, שנמצאות מדרום-מערב.
האזור הצפוני יותר של ההרים מורכב בעיקר ממסלע גרניט וחול, בעוד האזור הדרומי יותר של ההרים מורכב בעיקר מסלעים געשיים.
הפסגה הגבוהה ביותר בהרי צ'וקוטקה היא הר איסכונדאיה שברכס צ'אנטאל, שגובהו 1,887 מטרים על פי מקורות אחדים ו-1,843 מטרים על פי מקורות אחרים.
הידרוגרפיה
קיים מספר רב של נהרות שמקורותיהם נמצאים בהרים, הם מזינים גם את ים צ'וקצ'י וגם את האגמים שנמצאים באזור ההרים, שהגדולים שבהם הם אקיטיקי, יוני וקולן.
קיימים באזור ההרים קרחונים רבים, בשטח של 13.53 קילוטרים רבועים.
רכסי משנה
מערכת הרי צ'וקוטקה כוללת מספר רכסי משנה, בהם:
חי וצומח
האזורים הנמוכים בהרים כוללים צמחייה האופיינית לטונדרה, כגון טחבים, חזזיות ועשבים קצרים, בעוד האזורים הגבוהים יותר הם מדבר ארקטי. הנהרות באזור שופעים בדגים.
אקלים
האקלים באזור ההרים הוא אקלים קשה ביותר, הכולל קיצים קצרים וקרים וחורפים באורך 8 חודשים עם בליזארדים רבים במהלכם. אזורי העמקים הם בעלי אקלים סובארקטי יבשתי (Dfc) בעוד בפסגות ההרים מורגשת השפעת אקלים ימי.
ההוריקן (סרט, 1999)
ההוריקן הוא סרט ביוגרפי/דרמה אמריקאי משנת 1999. הסרט בוים והופק על ידי נורמן ג'ואיסון. בסרט, דנזל וושינגטון מככב בתור רובין "הוריקן" קרטר, מתאגרף במשקל בינוני לשעבר, אשר הורשע שלא בצדק על רצח משולש בבר בפטרסון, ניו ג'רזי. הסרט מתאר את מעצרו של קרטר, את חייו בכלא, ואת האופן בו שוחרר על ידי אהבתו וחמלתו של נער מברוקלין בשם לסרה מרטין ושלושת מוריו.
התסריט הותאם לסרט על ידי ארמן ברנשטיין ודן גורדון מהאוטוביוגרפיה של קרטר הסיבוב השש-עשרה: ממתמודד מספר 1 עד 45472 ו-לזרוס וההוריקן: שחרור רובין "הוריקן" קרטר על ידי סם צ'ייטון וטרי סווינטון. הסרט זכה לביקורות חיוביות, אך קיבל ביקורת על אי דיוקים מפי כמה כלי תקשורת ומשתתפים במשפטים של קרטר.
עלילה
הסרט מתרכז בשני קווי עלילה:
קו העלילה הראשון מספר את סיפורו של מתאגרף במשקל בינוני רובין "הוריקן" קרטר, שהורשע בביצוע רצח משולש בבר בפטרסון, ניו ג'רזי. גזר דינו בוטל לאחר שבילה כמעט 20 שנה בכלא. הסרט מספר את סיפורו של קרטר כילד שחור שדוקר פדופיל בכתפו לאחר שהוא מנסה להרוג אותו כיוון שקרטר הרחיק אותו מחברו. בתחנת המשטרה מאיים עליו הקצין ואחר כך הוא נשפט למוסד לנוער עברייני. כשגדל הוא נמלט מהמוסד ומתגייס לצנחנים. הוא חוזר לשכונת ילדותו במדים ומתעמת עם צעיר שחור אחר בבר מקומי. הוא נעצר שובעל ידי אותו קצין האומר לו אתה חייב לי ישיבה בכלא והוא נשלח למאסר. כשהוא יוצא מהכלא הוא מתחיל בקריירת האגרוף שלו והופך למפורסם. ואז מואשם ברצח בבר כאשר הקצין מזייף את הראיות נגדו. עיקר הסרט עוסק בהתמודדותו של קרטר עם היותו אסיר ורצונו שלא להפוך לאסיר.
קו העלילה השני מתרכז בלסרה מרטין, צעיר אפרו אמריקאי מברוקלין, אשר מתגורר בטורונטו עם שלושה אקטיביסטים קנדיים. שלושת האקטיביסטים מהווים בעבורו משפחה אומנת ומלמדים אותו קרוא וכתוב על מנת לעזור לו להתקבל לקולג'. בשנות ה-80, הנער מתחיל להתעניין בסיפורו של קרטר, זאת לאחר שהוא קורא את הביוגרפיה שלו. מרטין יוצר קשר עם קרטר, ומשכנע את משפחתו האומנת להתמסר למאבקו של קרטר נגד הרשעתו ולנסות לשחררו. הסיפור מסתיים בעתירות המוצלחות של הצוות המשפטי של קרטר אל השופט ה. לי סרוקין בבית המשפט המחוזי האמריקאי של מחוז ניו ג'רזי.
בשנת 1966, רובין "ההוריקן" קרטר היה מתאגרף במשקל בינוני מהמעלה הראשונה, כאשר רבים ציפו שיהיה אלוף האגרוף המוצלח ביותר בעולם. במהלך נסיעה בחזרה ממועדון בפטרסון, ניו ג'רזי, קרטר וחברו ג'ון ארטס נעצרו ונלקחו לחקירה משטרתית, והואשמו בפשע שבוצע במועדון אחר באותה העיר ושבמקרה עברו לידו במכוניתם. הפשע בגינו קרטר וארטס נעצרו היה רצח של שלושה: אחד הברמנים ושניים מלקוחות המועדון. אף על פי שהמשטרה קבעה לאחר מכן כי קרטר וארטיס אינם חשודים בביצוע הרצח, אדם בשם אלפרד בלו, חשוד בעצמו ברצח, טען שקרטר וארטס היו נוכחים בזמן הרציחות. על סמך עדותו של בלו, הורשעו קרטר וארטס ברצח המשולש במועדון, וקרטר קיבל שלושה מאסרי עולם רצופים.
במהלך המשפט קרטר מכריז על חפותו, בטענה כי גזעו, הקריירה שלו כמתאגרף, מעמדו ועבודתו כפעיל זכויות אדם היו הסיבות האמיתיות להרשעתו. שמונה שנים לאחר מכן, בלו וחשוד נוסף לביצוע הרצח המשולש, ארתור ברדלי, שהעיד גם הוא כי קרטר היה נוכח בזירת הפשע, חזרו בהם מעדותם. אולם, קרטר וארטס הורשעו פעם נוספת. לאחר מכן, העלילה חוזרת למרטין, שעובד עם שלושה אקטיביסטים קנדיים במטרה לדחוף את מדינת ניו ג'רזי לבדוק מחדש את תיקו של קרטר.
הפקה
עניינו של נורמן ג'ואיסון (הבמאי והמפיק) בביוגרפיה של רובין ה"הוריקן" קרטר החל ב-1992. ארמין ברנשטיין (אחת מכותבי התסריט) קנתה את זכויות ההסרטה דרך חברת ביקון פיקצ'רס, והתחילה לכתוב את התסריטים הראשונים תוך בניית מערכת יחסים עסקית עם אירווינג אזוף. בתחילה ג'ואיסון חשב שסדרת טלוויזיה תתאים יותר לסיפור, מפני שהסיפור מקיף מאוד. ברגע בו דנזל וושינגטון נרשם לשחק את הדמות הראשית, הוא התחיל לעבור אימוני אגרוף ארוכים, בצמוד לקרטר עצמו. וושינגטון העיד כי "הוא עישן קופסאות שלמות של סיגריות ושתה קנקני קפה רבים. אני שתיתי קצת קפה. זה מעניין ומאתגר כשמישהו שם, חי ונוכח בחדר". צילומי הסרט החלו בנובמבר 1998, בכלא המערבי של ניו גרזי, בטרנטון ובערים כמו אוונל ופטרסון, כמו כן בטורונטו.
בכורה
ההוריקן הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-17 בספטמבר 1999. כמו כן, הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-17 בפברואר 2000.
שבועיים לפני הקרנת הסרט בצפון אמריקה, הוקרנה בכורת הסרט באולפני פוקס שבלוס אנג'לס. בהקרנה התארחו הרבה מן האנשים המתוארים בסרט. אחד מהם היה רובין קרטר, כאשר נשאל איך ההרגשה לראות את דמותו על המסך הגדול הוא ענה: "לא ידעתי שאני נראה כל כך טוב". הסרט זכה לאהדה מלסרה מרטין, אשר תיאר אותו כ" תיאור מדהים ומדויק של אירועים". כמן כן, ג'ון ארטס, החבר שהורשע יחד עם קרטר, אמר ש"היה לי לכבוד לראות את התפתחות האירועים ללא הלחץ שחש במהלך התרחשותם". לעומת זאת, ה. לי סרוקין, השופט ששחרר את קרטר, אמר שבניגוד לשחקן ששיחק אותו בסרט, רוד סטיגר, הוא שומר על פרופיל נמוך.
קופות
הסרט נפתח למהדורה מוגבלת בצפון אמריקה ב-29 בדצמבר 1999. בשבוע הראשון רווחי הסרט הגיעו ל-384,640 דולר והרווח הסופי הגיע ל-50,668,906 דולר. בזירה העולמית הסרט הוקרן ב-2,148 קולנועיים. הסרט סיים את הקרנותיו בשבוע של 14 באפריל 2000.
ביקורות
הסרט זכה לתגובות חיוביות, במיוחד בנוגע להופעתו של דנזל וושינגטון. הסרט זכה ל-83% הצבעות חיוביות באתר Rotten Tomatoes בהתבסס על 113 ביקורות. לפי הדעה הרווחת באתר זו אחת ההופעות החזקות ביותר של דנזל וושינגטון. כמו כן, נאמר שהסרט סוחף, מעורר השראה ואף לוקח סיכונים בהצגתו את הסיפור. רוג'ר אברט, מבקר קולנוע ב-Chicago Sun Times, אהב את הסרט ואת השחקנים, הוא כתב " זאת אחת מההופעות הטובות ביותר של דנזל וושינגטון, באותה הרמה כמו בסרט מלקולם אקס... וושינגטון מביע את זעמו, גאוותו וחדירות המטרה של הוריקן קרטר... זה משהו חזק, ואני הייתי מודהם, בתחילת הסרט הייתי חסר סבלנות אבל אחר כך מצאתי את עצמי נסחף אל תוך הסרט, עד שבסוף הסרט הגעתי לשלב של דמעות. מה שמשפיע עלי בסרטים הוא אף פעם לא העצבות, אלא האיכות."
חלק מהצופים התאכזבו בשל "הבדיוניות" שבסיפור. הסרט מסופר מנקודת מבטו של קרטר ואף קרטר עזר ביצירתו. מסיבה זו הסרט אינו מתיימר להציג את המציאות מנקודת מבט אובייקטיבית, אלא מנקודת מבטו האישית של קרטר.