cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Justify My Love
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר צולם בשחור-לבן ובוים על ידי ז'אן-בטיסט מונדינו. בקליפ מראים את מדונה הולכת במסדרון של מלון כשהיא נראית במצוקה ותשושה מעבודה. לאחר שהיא נכנסת לחדר, היא פוגשת גבר ואישה מסתוריים עימם היא מקיימת יחסי מין.
אנה אנקוויסט
ביוגרפיה
אנקוויסט נולדה ב-19 ביולי 1945 באמסטרדם וגדלה בדלפט. היא גילתה עניין במוזיקה, ולמדה נגינה בפסנתר ובצ'לו בקונסרבטוריון של האג. מאוחר יותר למדה פסיכולוגיה והתמחתה בפסיכואנליזה. ב-1987 היא החלה לעבוד במקצוע זה ונטשה את הקריירה המוזיקלית שלה. בערך באותה תקופה היא החלה לכתוב שירה.
Justify My Love
וידאו קליפ
הקליפ עורר סערה רבה בעולם בעקבות התכנים המיניים שלו הכוללים ביסקסואליות, סאדומאזוכיזם ומציצנות ואף נחסם לשידור ב-MTV, מה שהפך אותו לקליפ הראשון שנחסם לשידור בהיסטוריית הערוץ. על מנת לקדם את השיר הופיעה איתו בתוכנית הלילה "Nightline" ואף ב-3 מסיבובי ההופעות שלה.
אנה אנקוויסט
ביוגרפיה
אנקוויסט נישאה לצ'לן שוודי ואיתו נולדו לה שני ילדים. ב־3 באוגוסט 2001 נהרגה בתם מרגיט בת ה -27 בכיכר דאם באמסטרדם בתאונת דרכים, כאשר נדרסה כרוכבת אופניים על ידי משאית (באותה תקופה מראה ימנית לא הייתה חובה במשאיות, החובה הוחלה רק מ-2003). האובדן הטרגי חוזר ברומן 'קונטרפונקט' בו הדמות הראשית היא פסנתרנית המתקשה להשלים עם אובדן בתה.
קריירת כתיבה
ב-1988 התפרסמו כמה משיריה הראשונים בכתב עת. שלוש שנים לאחר מכן היא פרסמה את ספר השירה הראשון שלה, "Soldatenliederen" (שירי חיילים). כעבור שנה היא פרסמה ספר שירים נוסף - Jachtscènes (תמונות ציד).
ב-1994 התפרסם הרומן הראשון של אנקוויסט - "יצירת המופת", העוסק בשלושה ימים עמוסים רגשית בחיי צייר העומד על סף פריצת דרך בינלאומית. הספר העפיל לרשימת עשרת רבי המכר של אותה שנה וזיכה אותה בפרס לספר ביכורים.
מאז פרסמה אנקוויסט מעל עשרה רומנים מצליחים, המתורגמים לשפות רבות. חמישה מספרי הרומן שכתבה תורגמו לעברית. מלבד רומנים היא פרסמה עוד כמה ספרי שירה, קובצי סיפורים ואוספי מונולוגים לתיאטרון.
ב-5 בפברואר 2014 הוכתרה כ"משוררת העיר" של אמסטרדם.
הפיגוע בקפה אפרופו
הפיגוע בקפה אפרופו היה פיגוע התאבדות שביצע מחבל פלסטיני ב-21 במרץ 1997 בבית הקפה "אפרופו" שבבניין בית חנה בשדרות בן-גוריון בתל אביב. שלוש נשים צעירות נרצחו בפיגוע: יעל גלעד, ענת רוזן-וינטר ומיכל מידן-אברהמי. כמו כן, 48 אנשים נוספים נפצעו. ארגון הטרור חמאס נטל אחריות לפיגוע.
הפיגוע התרחש לאחר מעט יותר משנה שבה לא אירעו פיגועי התאבדות בישראל.
הפיגוע
הפיגוע נחרת בזיכרון הקולקטיבי הישראלי, בין השאר, בעקבות תמונותיה של שני וינטר, בתה התינוקת בת ששת החודשים של ענת רוזן-וינטר לבושת שרידי תחפושת ליצן ונישאת בידי השוטרת ציונה בושרי. שני נפצעה בפיגוע אולם חייה ניצלו בזכות אמה, שבלמה בגופה את הדף הפיצוץ ואשר זהותה לא הייתה ברורה זמן מה לאחר האירוע.
בעקבות הפיגוע זיהה אמ"ן לראשונה מידע שקשר בבירור את יאסר ערפאת לפיגוע כמי שמעודד ויוזם פיגועי טרור בלב מדינת ישראל על מנת לקדם את המשא ומתן על הפעימה השלישית (שלב ההסכמים על הסדר הקבע), שעלה על שרטון.
כשמונה שנים לאחר הפיגוע, באוקטובר 2005, נלכד המחבל אבראהים ע'נימאת, מראשי "חוליית צוריף" של החמאס, שהייתה אחראית לפיגוע, כמו גם לפיגועים נוספים.
צלפון
צְלָפוֹן הוא מושב עובדים הממוקם באזור השפלה, צפונית לבית שמש, על כביש 44, בין צומת שמשון לצומת נחשון, בתחום המועצה האזורית מטה יהודה. שטח המושב הוא כ-2,000 דונם.
המושב הוקם בשנת 1950 בידי עולים מתימן, ובשנת 1954 צורף לתנועת המושבים ולמועצה אזורית גיזו כשזו הוקמה. בשנת 1955 נסלל כביש גישה למושב. באותה שנה עזבו כ-20 משפחות מעולי תימן את המושב ובמקומם הוכנסו למושב עולים ממרוקו שעלו באותה שנה לישראל. רבים מיושבי המקום עוסקים בחקלאות זעירה האופיינית ליוצאי תימן המקומיים: נענע, כוסברה ופטרוזיליה. בתחילת שנות ה-60 נבנו במקום רפתות לכל משק, שהורחבו בשנת 1966.
צבי בכרך
צבי (וַלטר) בכרך (7 בספטמבר 1928 – 28 ביולי 2014) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת בר-אילן, מבכירי חוקרי השואה והאנטישמיות.
הוא פרסם מחקרים וספרים בתולדות הנאציזם והאידאולוגיה הנאצית והפשיסטית, האינטלקטואלים היהודים והגרמנים בתקופת ויימאר, האנטישמיות ותולדות יהדות גרמניה.
שימש כחוקר בכיר ביד ושם וכנשיא מכון ליאו בק ירושלים.
ביוגרפיה
נולד למשפחה יהודית בהנאו שבגרמניה בשנת 1928. אביו שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה ועסק בבנקאות ובמסחר. בגיל צעיר עברה המשפחה להמבורג וצבי התחנך אצל ידיד המשפחה, הרב יוסף צבי קרליבך.
כעבור עשר שנים, בשנת 1938, נמלט עם משפחתו להולנד. בינואר 1942 נתפסה המשפחה על ידי הנאצים, וצבי נשלח למחנה המעבר וסטרבורק, לאחר מכן לגטו טרזיינשטט ולמחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. הוא שרד את צעדות המוות ושוחרר על ידי הצבא האמריקאי. הוריו לא שרדו ורק אחיו נשאר בחיים. בשנת 1945 עלה לישראל, כשהוא בן 18 בעוד שאחיו פנה לארצות הברית. צבי היה חבר קיבוץ בארות יצחק שבנגב והשתתף בלחימה על הגנת הקיבוץ מול הצבא המצרי במלחמת העצמאות. לאחר המלחמה היה שותף להקמתו מחדש של הקיבוץ ולימים עזב את הקיבוץ ועבר להתגורר בתל אביב. פרופ' בכרך היה מתלמידיו של מר שושני, ושימש כעוזרו בעת ששושני התגורר בקיבוץ בארות יצחק.
פרופ' בכרך השלים את בחינות הבגרות בגיל מבוגר והחל בלימודיו האקדמיים בזמן ששימש מורה במספר תיכונים בעיר וסחף אחריו מעריצים רבים אשר השתתפו בהרצאותיו. הוא הצטרף לסגל המרצים באוניברסיטת בר-אילן עד ליציאתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס. גם אז המשיך ללמד באוניברסיטה קבוצה ממעריציו אשר כינו עצמם "חוג הצבי".
פרופ' בכרך נפטר ב-28 ביולי 2014 והוא בן 85. בשנת 1949 נישא לחנה שושנה (וייס) בכרך, שנפטרה כעשרה חודשים אחריו. לזוג נולדו שלושה ילדים: מנחם בכרך, ששירת כתא"ל בצה"ל, בתפקידי פיקוד בחיל התותחנים, פרופ' ערן בכרך, וירולוג, חבר סגל בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב ומלכה אור-חן, ששימשה כסגנית ראש המחלקה לקרימינולוגיה ונציבת האוניברסיטה למניעת הטרדה מינית באוניברסיטת בר-אילן.
הספרות היהודית בטרנסילבניה
הספרות היהודית בטרנסילבניה (1867-1989) היא אוסף של מחקרים בתולדות התאולוגיה, ההיסטוריה של היהדות, המחקרים, העיתונים, כתבי העת וספרי שנתונים על הדת היהודית שפורסמו גם בשפה ההונגרית ברומניה, אשר נוגע להיסטוריה ולחיים של יהדות טרנסילבניה במובן הרחב. טרנסילבניה הייתה חלק מממלכת הונגריה במשך כ-1000 שנים עד חוזה טריאנון בשנת 1920 כשעברה לרשות רומניה. יהודי טרנסילבניה היו דוברי הונגרית וראו עצמם כחלק מיהדות הונגריה.
הזרמים ביהדות
בעקבות האמנציפציה של שנת 1867 בממלכת הונגריה (הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867) והקונגרס של יהודי הונגריה לאחר מכן (הקרע ביהודות הונגריה) ניתן להבחין בשלושה זרמים ביהדות הונגריה. הקהילות שאימצו את הסטטוס שהצביעו עליו בקונגרס הראשון והצטרפו לזרם ה"ניאולוגי", האחרות שהתקבצו בשם האוטונומי של הזרם ה"אורתודוקסי" משנת 1871, ואלה שלא הצטרפו לאף אחת מהזרמים והשתמשו בשם הזרם ה"סטטוס קוו אנטנה".
הזרם אורתודוקסי
הספרות היהודית של הזרם האורתודוקסי כללה בעיקר עבודות דתיות, אוספי תגובות ומילוני הסבר שנכתבו בעברית, אך פרסומיהם ועיתוניהם שהיו מיועדים לקהל הרחב פורסמו בהונגרית או בכמה שפות. אלברט וצל (1863-1938) היה הרב הראשי של טורדה ותחת ניהולו הרוחני, בעריכה וילמוש מוסקוביץ, יצא לאור השבועון "האמת" (Hoemesz), שפורסם בטורדה השבועון האורתודוקסי (1933–1940); על פי הנחייתו של הרב הראשי של אוראדיה בנימין פוקס (1877–1936) הלך שאנדור וואסרשטרום וזולטאן לייטנר-לוקאץ', שהיה הידוע ככותב סיפורים קצרים, הוצאת השבועון ששמו בתרגום עברי "עמנו" Népünk–Unser Volk (1929–1940). קהילת קלוז'-נאפוקה פרסמה עלון חודשי בהונגרית בשנת 1940. לרגל יום השנה להקמת החברה קדישא, ראו אור גם שני ספרי זיכרון מעוטרים ("מאתיים שנה בשירות הצדקה". אוראדיה, 1931; "מאה שנה בשירות החסד והצדקה". קלוז'-נאפוקה, 1936).
הזרם הניאולוגי
ניאולוגים הגיעו בדרך כלל מהשכבות האמידות יותר, המשכילות יותר בנושאים החילוניים. הם עקבו אחר מצוות הדת המסורתיות פחות בקפדנות והשתמשו בשפה ההונגרית או הגרמנית בטקסיהם ובפרסומיהם. משנת 1924 הדפיסה העמותה את דוחות משרדה בקלוז'-נאפוקה. לוח השנה היהודי (1935–1940), בעריכת פרנץ לוי וסלבטור לקס, פורסם גם הוא בקלוז'-נאפוקה, ובשנתון היהודי בעריכת מיקשה דרכסלר ואימרה נשיץ, שנערך בטימישוארה היה גם חומר מדעי וספרותי; בשנים 1936–1937 אוחדו לוח השנה והשנתון. רבנים לשעבר בטרנסילבניה פרסמו גם את "העבר והעתיד" (Múlt és Jövő) בבודפשט בשנים 1926 ו-1928, וכן את "העתיד היהודי" (Zsidó Jövő) שערכו דז'ה והנריק פרישמן בסאטו מארה בין השנים 1930 - 1940 כיומן ספרותי וחברתי.
מייאבי
טקמאסה אישיהארה (באנגלית: Takamasa Ishihara; ביפנית: (石原 崇雅; נולד ב-14 בספטמבר 1981) הידוע יותר בשם הבמה שלו מייאבי Miyavi (雅,), הוא גיטריסט, זמר-יוצר, מפיק מוזיקלי ושחקן קולנוע יפני הידוע בסגנונו הכאה באצבע צרדה בניגון בגיטרה.
ביוגרפיה
מייאבי נולד בנישיקוג'ו, קונוהאנה-קו, אוסקה, יפן, לאמא יפנית ואבא קוריאני. הוריו התגרשו כשהיה ילד והוא עבר להתגורר עם אימו בסמוך לסבו וסבתו.
קריירה
מייאבי החל לנגן בגיטרה ולכתוב שירים בגיל 15. בשנת 1999, כשהוא בן 18, Miyavi הצטרף ללהקה Dué le quartz כגיטריסט. הלהקה התפרקה בשנת 2002 ו-Miyavi החליט לצאת לקריירת סולו. באותה שנה הוציא Miyavi את אלבום הסולו הראשון שלו【雅楽】-gagaku-.
מאז יצא לקריירת סולו, סגנונו המוזיקלי של מייאבי השתנה. חזותו היא כשל כוכב פופ, אבל המוזיקה שלו נוטה יותר לכיוון המטאל. בשנת 2004 מייאבי שיחק, בתפקיד עצמו, בסרט "Oresama". בהתאם לחוזה שחתם בסוף שנת 2004, מייאבי שינה את שמו שוב ל-"MYV", קיצור של "Miyavi".למרות זאת, מקובל עדיין לכנותו Miyavi.
ב-25 במאי 2007, בקונצרט "J-Rock Revolution" בלוס אנג'לס, הכריז מייאבי על הצטרפותו ללהקת S.K.I.N. S.K.I.N הופיעו לראשונה בהרכב מלא ב-29 ביולי 2007 בקונצרט ב-Anime Expo conventio.
בשנת 2014 שיחק בסרט הדרמה "לא נשבר" בבימויה של אנג'לינה ג'ולי המבוסס על ספר הביוגרפיה "בלתי שביר" ובו גילם את תפקידו של מוטסוהירו וטאנבה הידוע בכינויו "הציפור" שעינה את לואי זמפריני.
בשנת 2021 גילם את ג'וג'ימה בסרט המותחן האמריקאי "קייט", ודיבב בסדרה המונפשת "ארקיין".
חיים אישיים
ב-14 במרץ 2009, נישא מייאבי לזמרת היפנית-אמריקאית מלודי (אנ'). לזוג יש שלושה ילדים, לאבלי "איילי/אספן" מייאבי (נולדה ב-29 ביולי 2009, ביפן), ג'ולי אוי (נולדה ב-21 באוקטובר 2010, ביפן), וסקיילר קאקירו (נולד ב-24 בפברואר 2021, בארצות הברית). משנת 2014 עד 2021, מייאבי ומשפחתו התגוררו בלוס אנג'לס, קליפורניה, לאחר שעבר לאזור במהלך צילומי הסרט "לא נשבר". לאחר לידת בנו סקיילר, הוא ומשפחתו חזרו ליפן ומתגוררים כיום בטוקיו.
בס טרומן
אליזבת וירג'יניה וואלאס טרומן (באנגלית: Elizabeth Virginia Wallace Truman; 13 בפברואר 1885 – 18 באוקטובר 1982), המכונה בשם בס טרומן (Bess Truman) הייתה אשת נשיא ארצות הברית הארי טרומן והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1945–1953.
ביוגרפיה
אליזבת וירג'יניה נולדה למרגרט "מדג'" גייטס (Margaret ("Madge") Gates) ודייוויד ואלאס (David Wallace) ב-13 בפברואר 1885, באינדפנדנס שבמדינת מיזורי. מצעירותה כונתה "בסי".
הארי טרומן, שמשפחתו עברה לאותה עיר בשנת 1890 הכיר אותה החל מכיתה ה' בבית הספר היסודי, עת שניהם למדו יחד עד סיום לימודיהם בבית הספר התיכון.
לאחר שסיימה את בית הספר התיכוני, למדה בס בבית הספר לנימוסים לנערות של הגברת בארסטו בקנזס סיטי שבמיזורי. לאחר מות אביה בשנת 1903 שבה בס לאינדפנדנס לבית אימה.
בשל מלחמת העולם הראשונה החליטו בס והארי להתחתן, והם התארסו בטרם יצא טרומן לצרפת בשנת 1918. בני הזוג נישאו ב-28 ביוני 1919, והתגוררו בבית אמה של בס, שם נולדה בשנת 1924 ילדתם היחידה מרגרט טרומן, לאחר מספר הפלות של בס.
עם כניסת טרומן לפוליטיקה, נהגה בס לנסוע עם בעלה ברחבי ארצות הברית, ונכחה בכל העצרות הציבוריות בהן השתתף. לאחר בחירתו לסנאט בשנת 1934 עברה המשפחה לוושינגטון. טרומן נבחר לסגן נשיא בשנת 1944 ועם מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-12 באפריל 1945 הפך טרומן לנשיא, ובס לגברת הראשונה.
בס לא אהבה את חוסר הפרטיות שבחיים בבית הלבן. אף שהיא מילאה את תפקדיה כמארחת רשמית בבית הלבן, היא השתתפה בכנסים ובאירועים ההכרחיים בלבד. בשל העובדה שהבית הלבן נבנה מחדש במהלך כהונתו השנייה של טרומן, התגוררו בני הזוג בבלייר האוס, ובס צמצמה למינימום הכרחי את מספר האירועים החברתיים בהם השתתפה, והשתדלה להתרחק מהחברה הגבוהה של וושינגטון.
התנהלותה של בס הייתה שונה מאוד מהתנהלותה של קודמתה - אלינור רוזוולט. בניגוד לאלינור רוזוולט, בס קיימה מסיבת עיתונאים אחת בכל כהונת בעלה, ובה ענתה לשאלות שהוצגו לה מראש בכתב, כאשר התשובות הוכנו אף הן מראש ובס קראה מן הכתב. למרבית השאלות ענתה "אין תגובה".
כאשר נשאלה מה היא שואפת לעשות בעתיד ענתה "לשוב לאינדפנדנס".
ואכן, לאחר תום כהונתו של טרומן שבו בני הזוג לאינדפנדנס, ולאחר מות בעלה בשנת 1972 בס המשיכה להתגורר בעיר הרחק מעיני העיתונות והציבור, אולם הסכימה להיות יו"ר של כבוד לוועדה לבחירה מחדש של הסנטור הדמוקרטי תומאס איגלטון.
בס נפטרה בשנת 1982 ונקברה לצד בעלה, בחצר ספריית הארי ס. טרומן. בס הייתה בת 97 במותה - המבוגרת מבין כל הגברות הראשונות של ארצות הברית, ולמעשה - בגיל מבוגר אף מכל נשיאי ארצות הברית.
מכון הסרטים האמריקאי
מכון הסרטים האמריקאי (באנגלית: American Film Institute ידוע בראשי התיבות AFI) הוא מוסד ללא כוונת רווח אמריקאי אשר הוקם על ידי סוכנות "התרומה לאומית לאומנות" של הממשל הפדרלי של ארצות הברית. המכון הוקם בשנת 1967 כאשר הנשיא לינדון ג'ונסון חתם על חוק הקרן הלאומית לאמנויות ולמדעי הרוח. מנכ"ל הארגון הראשון היה ג'ורג' סטיבנס, ומאז 2007 מכהן בתפקיד בוב גאזל.
הארגון מתאר עצמו כ"מוסד לאומי המספק הנהגה והכרה בחינוך קולנועי, ומעלה על נס מצוינות באומנות הקולנוע, טלוויזיה ומדיה דיגיטלית". מכון הסרטים האמריקאי עוסק בשימור סרטים ומורשת קולנועית אמריקאית באמצעות מרכז מיוחד שהוקם לצורך מטרה זו, ומפיק סרטי לימוד בתחום הקולנוע והטלוויזיה לחטיבות ביניים ותיכונים בארצות הברית.
בשנת 1973 ייסד הארגון את "פרס מכון הסרטים האמריקאי למפעל חיים", ובשנת 1987 השיק פסטיבל קולנוע עצמאי. בשנת 1998 השיק הארגון מיזם מיוחד לרגל 100 שנים של קולנוע אמריקאי, במסגרתו הוא עורך בכל שנה רשימה של 100 הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר בכל הזמנים ("AFI 100 Years… series") בחלוקה לקטגוריות שונות.
"מאה שנים..."
בשנת 1998, פרסם המכון את רשימת מאה הסרטים האמריקאיים הטובים בכל הזמנים כאשר שמה של הרשימה הוא "מאה שנים... מאה סרטים". הרשימה נקבעה על ידי 1,500 אנשים שהצביעו למאה סרטים שיכנסו לרשימה מתוך 400 סרטים שהיו כאופציה. בשנת 2007 הרשימה השתנתה אך במקום הראשון נשאר הסרט "האזרח קיין". המכון פרסם גם את הרשימות "מאה שנים... 10 הגדולים", "מאה שנים... מאה כוכבים", "מאה שנים... מאה ציטוטים" ו- "מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים".
קאוצ'וק
קָאוּצ'וּק הוא מונח המתייחס לסוג של גומי טבעי (Castilloa elastica) המופק מזנים שונים של עץ ה-Castilla (בעיקר משני הזנים Castilla elastica ו-Castilla ulei). עץ הקסטילואה אלסטיקה נפוץ בצפיפות נמוכה ברמות שבשולי אגן האמזונאס באזור גידול שצורתו כמעיין קשת המשתרעת מקולומביה, עובר באקוודור ופרו ועד לבוליביה. מחוץ לדרום אמריקה גדלים עצי הקסטילה גם במרכז אמריקה ובמקסיקו והעמים הילידים באזורים אלו הפיקו מהעץ גומי.
בו בזמן מתייחס המונח גם לצמג המופק מעצי גומי שונים, למשל כזה המופק מההוואה הברזילאית. בשפות שונות מציין הקאוצ'וק "עץ גומי" באופן כללי ומזוהה, כתוצאה מכך, עם ההוואה הברזילאית הנפוצה יותר מהקסטילואה אלסטיקה.
בשונה מההוואה הברזילאית הפקת הקאוצ'וק איננה נעשית על ידי חריצת חתכים בגזע ואיסוף החלב אלא על ידי גדיעת העץ כולו וניקוז הנוזלים שבו.
קימברלי אקימבו (מחזמר)
קימברלי אקימבו (באנגלית: Kimberly Akimbo) הוא מחזמר משנת 2021 עם מילים ותסריט דייוויד לינדזי-אבייר ולחן מאת ג'נין טיסורי. המחזמר מבוסס על קומדיה מאת לינדזי-אבייר משנת 2001 בעלת אותו שם.
המופע מספר את סיפורה של נערה בודדה, קים, הסובלת ממצב הדומה לפרוגריה הגורם לה להזדקן במהירות, ובכך מקנה לה מראה של אישה מבוגרת. קים נאלצת לתמרן סודות משפחתיים, אישיות גבולית והאשמות אפשריות על פשע, והיא נחושה למצוא אושר בעולם שבו אפילו הזמן לא נמצא לצידה.
ההפקה הראשונה של המחזמר נפתחה באוף ברודוויי ב-8 בדצמבר 2021, בתיאטרון לינדה גרוס במנהטן; הוא זכה לשבחי המבקרים, וגם זכה בפרס המחזמר הטוב ביותר בפרסי דרמה דסק, לוסיל לורטל ומעגל המבקרים החיצוני. המופע עבר לאחר מכן לברודוויי, ונפתח בתיאטרון בות' ב-10 בנובמבר 2022 (ההצגות המקדימות החלו ב-12 באוקטובר באותה שנה).
בשנת 2023 היה המחזמר מועמד לפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
הפקות
הפקת הבכורה של קימברלי אקימבו רצה באוף-ברודוויי החל מ-8 בדצמבר 2021 ועד 15 בינואר 2022 (עם הצגות מקדימות שהחלו ב-6 בנובמבר), בתיאטרון לינדה גרוס במנהטן. להקת תיאטרון אטלנטיק הפיקה וג'סיקה סטון ביימה. צוות השחקנים כלל את זוכת פרס הטוני ויקטוריה קלארק, ואת המועמדים לפרס הטוני סטיבן בויר, אלי מאוזי וג'סטין קולי. ההפקה כללה עיצוב במה מאת דייוויד צין; עיצוב תלבושות מאת שרה לו; עיצוב תאורה מאת לאפ צ'י צ'ו; עיצוב סאונד מאת קאי חראדה; כוראוגרפיה מאת דני מפוד; תזמור מאת ג'ון קלאנקי, עם עיבודים מוזיקליים נוספים מאת מייסי שמידט.
המופע עבר לברודוויי, לתיאטרון בות', ונפתח ב-10 בנובמבר 2022 (הצגות המוקדמות החלו ב-12 באוקטובר). בהפקה זו עיצוב התאורה נעשה על ידי אוי-סוק יו.
ג'ונתן וילה
ג'ונתן וילה פריירה (בספרדית: Jonathan Vila Pereira; נולד ב-6 במרץ 1986 בפורינו שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
וילה שיחק בכל קבוצות הילדים והנוער של סלטה ויגו, ואת הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ערך ב-17 בדצמבר 2006, כשנכנס כמחליף 14 דקות לסיום בתיקו 1-1 מול לבאנטה. וילה הפך לשחקן הרכב בסלטה בעונת, כשהייתה בליגה השנייה בספרד, ובעונת עזר לקבוצה לעלות חזרה לליגה הבכירה.
ב-13 בינואר 2014 הגיע וילה לישראל והושאל לחצי עונה לבית"ר ירושלים. לקראת עונת חתם בריאל אוביידו מהליגה השלישית בספרד. ב-16 ביולי 2017 חתם ברקראטיבו ולבה.
ב-23 באוגוסט 2018 וילה חתם בפונה סיטי מהסופר ליג ההודית.
קיקלופ
הקיקלופ הוא גזע יצורים מן המיתולוגיה היוונית.
מראה
הקיקלופים, הדומים בצורתם לאדם, מוכרים כעצומים בגודלם ובראש כל אחד מהם עין אחת בלבד. האמונה כי גודלם כביר היא מאוחרת יותר ופרט זה אינו נזכר בכתביהם של המשוררים הומרוס או הסיודוס.
מוצא הקיקלופים
קיקלופים, טיטאנים ובעלי מאה הידיים, היו שלושת סוגי הצאצאים שנולדו לאורנוס ולגאיה. למרות זאת, היו גם קיקלופים אחרים שמוצאם מפוסידון, שהיה אחיינם של הקודמים. אלה נולדו מזוגיותו עם נימפות.
המפגש בין אודיסיאוס לקיקלופ
הקיקלופ המפורסם ביותר הוא פוליפמוס, המוזכר באודיסיאה מאת הומרוס.
באודיסיאה (שיר תשיעי) מסופר על מפגשם של הגיבור אודיסיאוס ואנשיו עם הקיקלופ פוליפמוס בארץ הקיקלופים. בסיפור זה מתוארים הקיקלופים כיצורים חסרי חוק ותרבות, ניגודם של בני האדם - הם אינם חיים בקהילה ואינם מקיימים מוסדות חברתיים שהיו בסיסיים בתרבות היוונית, כמו אספה או בתי דין, וכן אינם עוסקים באמנות או בחקלאות ואינם מפליגים בימים - אחד המאפיינים המרכזיים של התרבות היוונית. הקיקלופים גם לא כיבדו את חוקי הכנסת האורחים היווניים - כפי שמלמד מפגשו של אודיסיאוס עם הקיקלופ. במקום זאת, מספרת השירה, חיו הקיקלופים איש במערתו, וקבעו חוקים לנשותיהם ולילדיהם כפי ראות עיניהם.
ארצם של הקיקלופים מתוארת כארץ פורה ביותר: אף שהקיקלופים לא עסקו בחקלאות ולא צדו, הם נהנו מהתבואה והפירות שהיו בשפע בארצם, ושתו את חלבם של עזי הבר ששוטטו באי.
הקיקלופ פוליפמוס, שאל מערתו נכנסו אודיסיאוס ואנשיו, הוא בנו של אל הים פוסידון. הוא עצום בגודלו, מתבודד ואכזרי. השירה מתארת בפירוט כיצד תפס ללא מאמץ את רעיו של אודיסיאוס ואכלם בצמדים. רמז לצד אנושי אפשר למצוא אולי ביחסו החם לצאנו.
לאחר שהקיקלופ סירב לקבל את אודיסיאוס כאורח ואיים לאכול את כל רעיו ואותו אחרון, החליט אודיסיאוס לנקר את עינו ולהימלט ממערתו. כשנמלטו בחזרה אל הספינה, קרא אודיסיאוס מן הים אל הקיקלופ: "אם פעם תישאל מי האיש שהטיל בעינך את המום הנתעב, הגד שניקר את עינך אודיסאוס בן לארטס מאיתקה, מחריב הערים!" (כך בתרגומו של אהרן שבתאי לאודיסיאה). הקיקלופ הטיל על ספינתו של אודיסאוס סלע ענק, שכמעט ניפץ את הספינה, וביקש מאביו פוסידון להקשות על אודיסיאוס לשוב לביתו שבאיתקה, ואכן דרכו הייתה קשה וממושכת מאוד. כמו כן במספר מקורות מידע הם הופיעו כנוודים ענקיים ומטילי מורא.
עונשם של הקיקלופים
הטיטאנים, אחיהם של הקיקלופים, פחדו מהם. כאשר הטיטאנים עלו לשלטון הם כלאו את הקיקלופים במעמקי הטרטרוס - שכבת השחור משחור שבמעמקי האדמה. כדי למנוע מהם להימלט הם העמידו למשמר את המפלצת הנוראה קאמפה. רק לאחר שהאלים האולימפיים גברו על הטיטאנים ועלו לשלטון, הובסה קאמפה והקיקלופים שוחררו על ידי זאוס.
סמל איסלנד
סמל איסלנד (Skjaldamerkið, באיסלנדית) מתאר את ארבעת השומרים של איסלנד על פי מחזור העולם, עומדים על לוח בזלת עם דגל איסלנד במאונך, בחזית. השור הוא השומר של דרום מערב איסלנד, העיט הוא השומר של צפון מערב איסלנד, הדרקון הוא שומר צפון מזרח איסלנד וענק הסלעים שומר על דרום מזרח איסלנד. הם מתוארים בסמל לפי הסדר הזה. הממשלה האיסלנדית היא היחידה שרשאית להשתמש בסמל הזה על גבי הדגל. הסמל מופיע על גבי המטבעות באיסלנד ועל המסמכים הרשמיים של המדינה.
אינטל 80186
80186 הוא מעבד שפותח על ידי אינטל בשנת 1982.
מעבד זה היה שיפור של המעבדים 8086 ו-8088.
מהירות השעון של מעבד זה הייתה 6 מגהרץ, בדומה למעבד 80188, אך בזכות תוספות חומרה, המעבד ביצע פקודות מסוימות פי 20-10 מהר יותר מאשר ה-8086 באותה תדירות השעון. מעבד זה היה נפוץ בעיקר במערכות משובצות מחשב (Embedded).
מעבד זה לא היה נפוץ בשוק המחשבים הביתיים למרות שיפוריו, אך היו כמה יוצאים מן הכלל שכן השתמשו בו.
נוספו הפקודות הבאות:
קראקו
קראקו (באיטלקית: Craco) היא כיום עיר רפאים שבעברה הייתה קומונה במחוז מאטרה באזור בזיליקטה שבדרום איטליה.
בשנת 2010 נכללה העיר ברשימת המעקב של ה-World Monument Fund.
גאוגרפיה
קראקו שוכנת כ־40 ק״מ אל תוך היבשה ממפרץ טרנטו לכיוון צפון מערב על הקשת של "המגף" של איטליה. הנוף האופייני לאזור הוא נוף של גבעות, האדמה אינה עשירה ולכן הגידולים האופיינים בה הם גידולי חיטה ושעורה. העיר נבנתה על מדרון תלול מאוד על מנת להגן עליה מפולשים.
מרכז העיר ממוקם בנקודה הגבוהה ביותר, פונה לכיוון דרום מערב רכס ההרים. באזור זה נמצאים המבנים החדשים יותר של העיר.
היסטוריה
האזור אוכלס על ידי היוונים בסביבות השנה 540 לפנה"ס, הם הגיעו דרך היבשה מעיר החוף Metaponto, הם קראו לאזור Montedoro. נמצאו באזור קברים שמתוארכים למאה ה-8 לפנה"ס, עובדה שמרמזת על יישוב קדום מתקופה זו.
בין השנים 1154 ו-1168 השליטה על הכפר עברה לאציל בשם Eberto, ממוצא נורמני כנראה והוא החיל על העיר את צורת השליטה הפאודלית. בשנת 1179 רוברטו מ- Pietrapertosa הופך לשליטה של העיר.
בזמן שלטונו של פרידריך השני העיר קראקו הופכת למרכז צבאי חשוב ומגדל הטירה הפך לכלא
בשנת 1276 הוקמה בעיר אוניברסיטה. במהלך שנות שלטונו של מוציו ספורצה העיר גדלה מאוכלוסייה בת 450 נפש בשנת 1277 ל-655 בשנת 1477 ועד ל-1,718 בשנת 1532. בשנת 1561 העיר מגיעה ל-2,590 נפש. עד המאה ה-15 קמו בעיר ארבעה ארמונות גדולים: Palazzo Maronna ליד מגדל הכנסייה, Palazzo Grossi ליד הכנסייה הגדולה, Palazzo Carbone בשטחה של משפחת Rigirones ו- Palazzo Simonetti.
במהלך שנת 1656 פגעה בעיר מגפה שקטלה מאות מתושבי העיר ודיללה מאוד את אוכלוסייתה.
בשנת 1799 תושבי העיר עם ההכרזה על הרפובליקה הפרתאונופית תושבי העיר מפילים את המערכת הפיאודלית של בורבון. אינוסנזו די סיזאר חוזר לנאפולי אחרי שלמד כיצד לנהל עיר והוא מייסד בCraco עירייה עצמאית. מאוחר יותר העיר נופלת תחת שלטונו של נפוליאון וכנופיות שודדים בתמיכתה של ממשלת הגלות של בורבון תוקפות את העיר ב-18 ביולי 1807, בוזזות והורגות את התושבים הפרו-צרפתים בעיר.
עם סיומה של מלחמת האזרחים הקושי העיקרי של העיר היה ההתמודדות עם הסביבה הגאולוגית שלה. בין השנים 1892 ו-1922 מהגרים מעל 1,300 תושבי העיר לצפון אמריקה, בעיקר בשל תפוקה חקלאית דלה שלא אפשרה להם להתקיים ברווחה. בשנת 1963 העיר פונתה בשל סחף ב- Craco Peschiera ובשנת 1972 התרחש מבול שהחמיר עוד יותר את מצבה של העיר ומנע את אכלוס המרכז ההיסטורי שלה.
לאחר רעידת האדמה בשנת 1980 האתר העתיק של העיר קראקו ננטש לחלוטין.
קולנוע
בגלל הנוף הייחודי של קראקו צולמו בה סרטים רבים:
המס היהודי
המס היהודי (לטינית: Fiscus Iudaicus) היה מס שגבתה האימפריה הרומית מנתיניה היהודים בכל רחבי האימפריה אחרי חורבן בית המקדש השני, כעונש קולקטיבי לאחר המרד הגדול (66–70 לספירה). המס נקבע כתחליף למחצית השקל שנהגו להעלות עד אז לבית המקדש.
הטלת המס היהודי היא המקרה הראשון בהיסטוריה המתועדת, שבו חלה הוראה מטעם השלטון על כלל היהודים, בתור יהודים, באשר הם.
הטלת המס
המס היהודי הוטל על ידי הקיסר אספסיאנוס אחרי דיכוי המרד הגדול. שיעורו היה שתי דרכמות בשנה, בשיעור שווה למחצית השקל שהיהודים היו מעלים כתרומה לבית המקדש. כדי להשפיל את היהודים ולהדגים את ניצחון אלוהי הרומאים על אלוהי ישראל המס הועלה למקדש יופיטר שברומא. שמו של המס היה בתחילה "מחיר שני הדינרים של היהודים" שם זה השתמר לפחות עד שנת שלטונו השמינית של הקיסר דומיטיאנוס שנת 89 לספירה. לאחר מכן נקרא במסמכים השונים פשוט "מס היהודים".
בניגוד לתרומה שניתנה לבית המקדש, אשר נגבתה רק מגברים מגיל 20 ועד גיל 50, תשלום המס היהודי היה חובה על כל היהודים באימפריה כולל נשים, ילדים מגיל 3 וזקנים עד גיל 65.
גביית המס
על גביית המס היהודי מונה פקיד מיוחד, "המפקח על מס הגולגולת של היהודים" (לטינית: procurator ad capitularia Iudaeorum).
בפפירוסים שנמצאו במצרים, מצויות עדויות על גביית המס היהודי בפועל. אוסטרקונים ששימשו קבלות על תשלום המס, המלמדים על תשלומים רטרואקטיביים, ומעידים כי המס חויב בדיעבד, מחורבן המקדש, למרות שבפועל החלה גבייתו, לפחות במצרים, רק בשנת 72.
בימיו של הקיסר דומיטיאנוס המס נגבה באכזריות וגבייתו הורחבה לא רק ליהודים אלא גם לאנשים שהיו קרובים אל היהדות, וגם הגבלת הגיל על גבייתו בוטלה. סווטוניוס מספר שבהיותו ילד קטן היה עד לבדיקת נימולותו של זקן כבן 90. יש הטוענים שהגברת הנוקשות בגביית המס באה כתוצאה מתנועת גיור.
הירצחו של דומיטיאנוס ועליית נרווה לשלטון הביאה הקלה בגביית המס. על דבר זה מעידים המטבעות שנרווה טבע שנושאים את הכיתוב "בוטלה אכזריות גביית המס היהודי" (לטינית: fisci Iudaici calumnia sublata).
ביטול המס
על אף ההקלה במס בתקופת שלטונו של נרווה, המשיכו לגבות את המס לפחות עד ימי הקיסר יוליאנוס, במחצית השנייה של המאה ה-4. עם זאת, לדעת כמה חוקרים, המס בוטל בשנת 95 לערך, בשנותיו האחרונות של הקיסר דומיטיאנוס בהשפעתה של משלחת חכמים בראשות רבן גמליאל דיבנה שנסעה לרומא.
הנצרות והמס היהודי
בתקופת המרד הגדול, מרבית הנוצרים החשיבו את אמונתם כפלג משיחי של היהדות ולמעשה רבים מהם היו מהעם היהודי והיו נימולים. עם זאת לא עבר זמן רב מהטלת המס ונוצרים-יהודים דרשו להכיר באמונתם כדת נפרדת מהיהדות למטרות גביית המס. שהרי המס לא נגבה מיהודים לאחר שהמירו את דתם לאחת אחרת, והנוצרים ככלל לא השתתפו במרידות כנגד הרומאים. לבסוף בתקופת הקיסר נרווה בקשתם התקבלה. ניתן לסמן אירוע זה כאחד המרכזיים בתהליך ההתפצלות של שתי הדתות.
הצי הסובייטי
הצי הסובייטי נחלק לכמה ציי-משנה: הצי הצפוני, צי האוקיינוס השקט, צי הים השחור והצי הבלטי. השייטת בים הכספי הייתה עצמאית למחצה, וכפופה מבחינה מינהלית לפיקוד צי הים השחור. השייטת באוקיינוס ההודי הייתה תחת פיקוד צי האוקיינוס השקט. יחידות אחרות של הצי הסובייטי כללו את זרוע האוויר של הצי, חיל הרגלים של הצי (חיל הנחתים) ויחידת הארטילריה החופית. בסיום המלחמה הקרה ב-1991 אורגן הצי הסובייטי מחדש והפך לצי הרוסי.
היסטוריה
לרוסיה אין מסורת ימית ארוכת שנים, לפחות לא כמו זו של מעצמות אירופיות אחרות דוגמת בריטניה וצרפת. בשל מיקומה הגאוגרפי אין לרוסיה גישה לים הפתוח, והמקומות בהם יש לה גישה לים חסומים על ידי קרח בעונת החורף. יתר על כן, גודלה העצום של רוסיה ומיקומה במרכז אירואסיה איפשרו "סלילת" נתיבי-סחר יבשתיים אל רבות משכנותיה, ועל כן לא נזקקה לצי מלחמתי להגנת המסחר הימי.
ראשית תולדות הצי
הצי המלחמתי הסובייטי הוקם ב-1917 על שרידיו של הצי הרוסי הקיסרי. כלי שיט רבים הוסיפו לשרת לאחר מהפכת אוקטובר, אם כי נשאו שמות חדשים. אָבְרוֹרָה (Авро́ра), הסיירת שצוותה מרד בקיסר ב-1917 והצטרף לבולשוויקים, נחשבת לאונייה הראשונה של הצי הסובייטי. מרד בולשוויקי אחר בצי אירע עוד ב-1905 באוניית המערכה "פוטיומקין".
ברם, בשנות השלושים, עם תיעושה הגובר והולך של ברית המועצות, הוכנו תוכניות להגדלת הצי הסובייטי ולהפיכתו לחזק ביותר בעולם. כוח זה אמור היה להיבנות סביב גרעין של אוניות מערכה רבות-עוצמה מסוג "סובייצקי סויוז". כשפלשו הגרמנים לברית המועצות ב-1941 הייתה התוכנית בתחילת יישומה, ועל כן נזנחה.
מלחמת העולם השנייה
רק כשפתחה גרמניה במבצע ברברוסה ב-1941 הבינו הסובייטים את חשיבותו של הצי המלחמתי. רבות מאוניות הצי במלחמת העולם השנייה היו משחתות לשעבר של הצי האמריקני שנמסרו במסגרת החוק "השאל-החכר". הן היו חיוניות להגנה על השיירות הימיות מפני צוללות הצי הגרמני. אך עיקר הצי הסובייטי בים הבלטי היה סגור בין השנים 1941–1944 בנמלי לנינגרד וקרונשטדט בשל שדות מוקשים פיניים וגרמניים, והוא ספג אבדות כבדות ממוקשים ומהתקפות מן האוויר. אוניות אחדות שרדו בים השחור, שם הגנו על סבסטופול בעת המצור על העיר.
המלחמה הקרה
לאחר המלחמה הגיעו הסובייטים למסקנה, כי עליהם להדביק את המערב בכל מחיר. הם הכינו תוכנית שמטרתה להשתוות למערב, אם לא מבחינת איכות כלי השיט, לפחות מבחינת כמות. המספנות היו עסוקות בלא הפסק בבניית צוללות המבוססות על העיצוב הגרמני במלחמת העולם השנייה, ואלה הושקו בזו אחר זו בשנים הראשונות שלאחר המלחמה. בהמשך, שיפרו הסובייטים את מבנה הצוללות, בין היתר על ידי גנבת תוכניות מערביות בעזרת ריגול.
בסוף שנות ה-50 החלו להיכנס לשירות מבצעי הצוללות הגרעיניות מסדרת נובמבר. אף שבראשית דרכם פיגרו בדור אחר מדינות נאט"ו, עד מהרה הצוללות הסובייטיות היו לכח ימי מתקדם הנושא כמויות גדולות של חימוש גרעיני כחלק מתפיסת "המשולש הגרעיני" הכולל טילים בליסטיים, צוללות ומפציצים.
הסובייטים הרבו לצייד את צי אוניות השטח שלהם בטילים מסוגים שונים. הצי הסובייטי היה בין הראשונים להשתמש בספינות טילים קטנות החמושות טילים קטלניים. בנוסף עמדו לרשות הצי הסובייטי גם כמה סיירות גדולות ביותר ובעלות עוצמת אש רבה, דוגמת "סיירות המערכה מסדרת קירוב" ו"סלאבה".
נושאות מטוסים וכלי טיס בתקופת המלחמה הקרה
הצי המלחמתי הסובייטי ייחס חשיבות פחותה לנושאות מטוסים בהשוואה ליריבו האמריקני. הצי הסובייטי לא הותאם לספינות אלה שדרשו ספינות עזר רבות ושירותים מגוונים. עם זאת, הסובייטים ניסו לשפר את יכולותיהם בתחום זה. ב-1968 וב-1969 הוכנסו לשירות נושאות המסוקים "מוסקבה" ו"לנינגרד". ב-1975 הושקה הראשונה מבין ארבע נושאות המטוסים מסדרת קייב. האוניות הללו היו מסוגלות להפעיל מסוקים ומטוסים הממריאים אנכית (מסוג יאקובלב YAK-38), ותוכננו כפי הנראה לפעול בעיקר בטווח מטוסי חיל האוויר הסובייטי שבסיסם ביבשה.
בשנות השבעים התחילו הסובייטים בפרויקט אוריול (Орёл, "נשר"), שמטרתו המוצהרת לבנות נושאת מטוסים גדולה שתוכל להתחרות ביריבותיה האמריקניות. ברם, הפרויקט בוטל בעודו על שולחן השרטוט כאשר השתנה שוב סדר העדיפויות האסטרטגיות.
בשנות השמונים קיבל הצי הסובייטי את נושאת המטוסים האמיתית הראשונה שלו, "טביליסי" (לימים הוחלף שמה ל"אדמירל קוזנצוב"). מאפיין בולט של נושאות המטוסים הסובייטיות הוא חימושן בטילים התקפיים (כמו גם במערכת נ"מ ארוכת-טווח), מה ששיקף תפיסה מבצעית אשר שמה דגש קטן יותר על כלי שיט לליווי בהשוואה לזו של ציי המערב.
במחצית השנייה של שנות השמונים החל הצי הסובייטי לבנות שוב נושאת מטוסים גדולה, את "אוליינובסק" (Улья́новск). אומנם בניית האונייה כמעט הושלמה, אך קץ המלחמה הקרה וקיצוץ בתקציב הביא להפסקת הפרויקט. גוף האונייה הבלתי גמורה נמכר לימים לגרוטאות.
צוללות בתקופת המלחמה הקרה
במשך השנים אירעו בצי הצוללות הסובייטי מספר תאונות ובייחוד בכמה צוללות גרעיניות. עם המקרים המפורסמים נמנים K-219 ו"קוֹמְסוֹמוֹלֵץ", שטבעו לאחר שפרצה בהן דליקה, והדליפה המסוכנת מהמגוב הגרעיני ב- K-19. בטיחות לא נאותה בהפעלת המגובים הגרעיניים, בקרת נזקים גרועה וליקויים בבקרת האיכות בשלב הבנייה (בעיקר בצוללות הראשונות) היו הגורמים האופייניים לתאונות.
סופו של הצי הסובייטי
לאחר התפרקות ברית המועצות וקץ המלחמה הקרה הוזנח שוב הצי הסובייטי, ואוניותיו חולקו בסופו של דבר בין כמה ממדינות ברית המועצות לשעבר שהקימו צבאות עצמאיים. צי הים השחור היה משותק שנים אחדות לאחר שבאפריל 1992 הכריזו בנפרד רוסיה ואוקראינה על בעלות עליו. אולם אחר כך פתחו נשיא אוקראינה ליאוניד קרבצ'וק ונשיא רוסיה בוריס ילצין במשא ומתן על עתידו. מעמדה של נוכחות צי הים השחור הרוסי בסבסטופול ובחצי האי קרים נפתר לבסוף ב-1997 בהסכם חלוקת הצי.
בריס סודרברג
בריס דן סודרברג (נולד ב-10 באפריל 1980) הוא הבסיסט וזמר הרקע של להקת הרוק לייפהאוס.
שנותיו הראשונות ותחילת הקריירה
סודרברג נולד בוויקטוריה, קולומביה הבריטית, קנדה. הוא גדל מחוץ לעיר. סודרברג החל לנגן בס בגיל צעיר, במרתף ביתו, בלהקה של אחיו. בגיל 19, הוא עבר ללוס אנג'לס כדי לפתח קריירה מקצועית במוזיקה. בגיל 21, הוא הצטרף לחברת התקליטים "Elektra" שהקליטה את אמני רדיו AM, וביצע סיבוב הופעות 3 שנים תחת הניהול של ריברס קומו. לאחר מכן, הוא הקים את להקת "Tomorrow And Everyday After", בה שימש כסולן וכותב השירים. בספטמבר 2004, הצטרף ללייפהאוס לאחר המלצתו של חבר הלהקה לשעבר שון וולסטנהולם.
לייפהאוס
לאחר שהצטרף סודרברג ללהקה, הם הוציאו את האלבום "לייפהאוס", ויצאו לסיבוב הופעות. הסינגל "You and Me" הגיע למקום הראשון במצעדי ארצות הברית. את אלבומם האחרון "Who We Are" הם הקליטו בבית יציקה לברזל בלוס אנג'לס. האלבום יצא ב-19 ביוני 2007.
אוברוביט
אוּבַרוֹבִיט – מינרל נזוסיליקטי השייך לקבוצת הגארנט, והמכיל כרום.
תכונות
נוסחת המבנה הכימי של אוברוביט היא Ca3Cr2(SiO4)3. האוברוביט הוא המינרל הנדיר ביותר בקבוצת הגארנט, והסוג היחיד שצבעו הוא ירוק בלבד. הוא מופיע בטבע בגבישים מפותחים היטב שפניהם מחורצים וצורתם רומבודודקהדרון (פאון בעל 12 פאות) או טרפזוהדרון (פאון בעל 24 פאות). דגימות של אוברוביט מבוקשות מאוד בין אספני המינרלים בשל הברק של המינרל וצבעו, ירוק בהיר בגוון המזכיר אזמרגד.
האוברוביט משתתף בשורה איזומורפית (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכול להיות מוחלף על ידי אטום אחר מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל) עם המינרל גרוסולר (Ca3Al2(SiO4)3). האוברוביט, הגרוסולר והאנדרדיט ידועים באופן קיבוצי כקבוצת האוגראנדיט (אוברוביט, גרוסולר, אנדרדיט), כשאלומיניום וברזל מחליפים את הכרום במבנה האוברוביט.
אופטית המינרל הוא איזוטרופי. מקדם השבירה הממוצע של האוברוביט הוא 1.86. צבעו הנפוץ של האוברוביט הוא ירוק.
האוברוביט נתגלה ב-1832 במכרה סרנובסקי בהרי אורל בחלק המצוי במחוז פרם שברוסיה על ידי הכימאי השווייצרי שהשתכן ברוסיה, ז'רמן אנרי הס (Germain Henri Hess). הס קרא למינרל על שם הדוכס סרגיי אוברוב, מדינאי רוסי שהיה אספן מינרלים חובב, ונשיא האקדמיה למדעים של סנקט פטרבורג (1855-1818).
שימושים
השימוש המסחרי הנפוץ ביותר הוא כמינרל לאספנים. למרות הקשיות הגבוהה יחסית, והגוון הירוק היפהפה שלו, האוברוביט מופיע בגבישים קטנים מדי מכדי שניתן יהיה ללטש אותם. לכן האוברביט הוא הגארנט היחיד שכמעט ולא נעשה בו שימוש כאבן חן.
מקור ותפוצה
האוברוביט מופיע בעיקר בסלעים מותמרים של אבני גיר וסקארן כתוצאה מתגובה כימית בין דולומיט לכרומיט, וכן כתוצאה מהתמרה הידרותרמית של סרפנטיניט המכיל כרומיט.
למרות שהאוברוביט הוא מינרל נדיר ניתן למוצאו במספר מקומות, למשל בעפרות הכרום בפיקו דו פוסטס (Pico do Posets) שבהרי הפירנאים בספרד; בסרנאי שבהרי אורל שברוסיה (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה); במגוג (Magog) במחוז סטנסטיד (Stanstead ) בפרובינציית ׂקוויבק שבקנדה; באוטוקומפו (Outukumpu) שבפינלנד (שם נמצאו הגבישים הגדולים ביותר של אוברוביט); במכרה קופ קרום (Kop Krom ) בארזורום שבטורקיה; ובמספר מקומות בארצות הברית, כדוגמת מכרה הכרום וודס (Wood's Chrome mine) במחוז לנקסטר (Lancaster) שבפנסילבניה.
פורמולה 2 עונת 2020
עונת 2020 בפורמולה 2 הייתה העונה הרביעית בה התקיימה אליפות הפורמולה 2 המאורגנת על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). קטגוריית מרוצי הפורמולה 2 מדורגת כרמה השנייה של מרוצי מכוניות גלגל-פתוח אחרי הפורמולה 1 בהתאם לתוכנית השלבים הגלובלית. אירועי האליפות התנהלו במקביל לאירועי הקטגוריה הבכירה.
בעונה נעשה מעבר לשימוש בצמיגים בקוטר 18 אינץ' במקום קוטר 13 אינץ'. השינוי נועד לאפשר לחברת פירלי, יצרנית הצמיגים לאליפות הפורמולה 1 לאסוף נתונים על הצמיגים לפני מעבר לשימוש בצמיגים בקוטר זה באליפות הבכירה החל מעונת 2021.
התפרצות וירוס הקורונה הביאה לדחייה של פתיחת העונה ושינוי בלוח המרוצים המתוכנן. בתחילת חודש יוני הוצג לוח מרוצים חדש הכולל שמונה סבבי מרוצים שצפויים להתקיים במהלך החודשים יולי-ספטמבר. בהמשך נוספו עוד ארבעה סבבי מרוצים, כך שבסיכומו של דבר, התחרו הנהגים ב-24 מרוצים. מיק שומאכר זכה באליפות הנהגים. קבוצתו, Prema, זכתה באליפות הקבוצתית.
שינויים בקבוצות
קבוצת הייטק גרנד פרי הצטרפה לאליפות כקבוצה ה-11.
רשימת מרוצים
תוכנית המרוצים לעונה כללה 12 סבבים של מרוצים, שאמורים היו להתחיל בחודש מרץ. מגפת הקורונה הובילה לדחיית פתיחת העונה ולביטול מספר מרוצים שתוכננו. ב-2 ביוני הוצג לוח מרוצים חדש, שכלל שמונה מרוצים, בהמשך נוספו ארבעה מרוצים נוספים.
שיטת הניקוד
הנקודות ניתנות לעשרת הנהגים המהירים במרוץ הפתיחה ולשמונת הנהגים המהירים במרוץ הספרינט. 4 נקודות נוספות ניתנות לנהג המזנק מהפול פוזישן במרוץ הפתיחה. 2 נקודות נוספות מוענקות לנהג שקובע את זמן ההקפה המהירה בכל אחד משני המרוצים, בתנאי שסיים באחד מעשרת המקומות הראשונים.
הזינוק למרוץ הספרינט נקבע בהתאם לסדר הסיום של מרוץ הפתיחה, כאשר שמונה המקומות הראשונים נקבעים בסדר הפוך לתוצאות שמונה הנהגים הראשונים במרוץ הפתיחה, כך שנהג שהגיע למקום שמיני במרוץ הפתיחה יזנק מהמקום הראשון במרוץ הספרינט. לא מוענקות נקודות נוספות על זינוק מהפול פוזישן במרוץ זה.
Free Spirit Tour
Free Spirit Tour הוא סיבוב ההופעות השלישי של הזמרת הוולשית בוני טיילר. בסיבוב ההופעות הופיעה טיילר בגרמניה בלבד, כ-22 מופעים בסך הכל. בכל אחד מתוך המופעים הופיעה טיילר עם הלהיטים "Total Eclipse of the Heart" ,"It's a Heartache" ועוד.
סיבוב ההופעות נתמך על גבי אלבום האולפן התשיעי של טיילר Free Spirit, שעליו גם נקרא סיבוב ההופעות.
רקע
טיילר הודיעה בשנת 1995, כי תצא לסיבוב הופעות שיכלול מופעים בגרמניה בלבד. סיבוב ההופעות שנמשך לאחר מכן היה "Heart Strings Tour", שנערך כמעט עשור לאחר סיבוב ההופעות הזה.
בנוסף לכך, ברוב המופעים ניתן היה לראות גיטריסט הצמוד לטיילר, ומנגן את שיריה.
אדוארדו רידל
אדוארדו קוריה רידל (בפורטוגזית: Eduardo Riedel; נולד ב-5 ביולי 1969) הוא המושל הנוכחי של מאטו גרוסו דו סול.
בשנת 1995 הוא קיבל לידיו את ניהול הנכס הכפרי של המשפחה ב-Maracaju, וצבר ניסיון בניהול. מאז לקח על עצמו תפקידים הקשורים לניהול.
בשנת 2015, רידל התפטר מתפקיד נשיא מנהל פמאסול (2012–2014), תוך שהוא מקבל את ראש מזכירות המדינה לממשל וניהול אסטרטגי של מאטו גרוסו דו סול, בממשלת ריינאלדו אזמבוג'ה, תפקיד בו הוא נשאר עד 2021.
במהלך מגפת הקורונה ממשלת מאטו גרוסו דו סול, בתמיכת ארגון הבריאות הפאן-אמריקאי, יצרה את תוכנית הבריאות והבטיחות בכלכלה, שמטרתה לספק מידע ומדדים לחברה. כמו פיתוח פעולות יעילות יותר לטיפול בהשפעות הקורונה במדינה.
חיים אישיים
ב-1994 התחתן עם מוניקה מוראיס, איתה יש לו שני ילדים.
ואיומיה טיוס
ואיומיה טיוס (באנגלית: Wyomia Tyus; נולדה ב-29 באוגוסט 1945) היא אצנית אמריקאית בעבר, אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות מהן 3 זהב ושיאנית עולם בריצת 100 מטר. היא האצנית הראשונה בהיסטוריה, הן בגברים והן בנשים שהגנה על תוארה בריצת 100 מטר.
ביוגרפיה
טיוס נולדה בגריפין, ג'ורג'יה. היא למדה באוניברסיטה של מדינת טנסי.
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
בשנת 1965 קבעה טיוס בריצת 100 יארד שיא עולם חדש של 10.3 שניות. שבועיים לאחר מכן ב-31 ביולי בתחרות שנערכה בקייב אוקראינה (אז ברית המועצות) היא השוותה את השיא העולמי בריצת 100 מטר של אירנה שווינסקה האצנית היהודיה מפולין וקבעה 11.1 שניות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בויניפג, קנדה בשנת 1967 זכתה טיוס במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.78 שניות, לפני בת ארצה ברברה פרל (23.83 נשיות).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה טיוס בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש של 11.0 שניות, לפני פרל (11.1 שניות) ושווינסקה (11.1 שניות) בפעם השנייה ברציפות ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה, הן בגברים והן בנשים שזוכה להישג זה ובריצת שליחות 4x100 מטר בשיא עולם חדש של 42.8 שניות, לפני קובה (43.3 שניות) וברית המועצות (43.4 שניות). כבר בשלב המוקדמות קבעה הרביעייה האמריקאית שיא עולם חדש של 43.4 שניות. נוסף לכך היא סיימה במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.0 שניות.
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה טיוס מתחרויות.
1944 בספורט
אולימפיאדת הקיץ 1944
האולימפיאדה נועדה להיערך בלונדון, בריטניה, אך בוטלה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה. היא הייתה אמורה להיות האולימפיאדה ה-13.
למרות המלחמה ערך הוועד האולימפי הבינלאומי ב-1944 אירועים שונים כדי לציין מלאת חמישים שנים לייסודו. אלו נערכו במטה הוועד בלוזאן שבשווייץ מה-17 ועד 19 ביוני באותה שנה.
אולימפיאדת החורף 1944
האולימפיאדה נועדה להיערך בקורטינה ד'אמפצו, איטליה, אך בוטלה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה. היא הייתה אמורה להיות האולימפיאדה השישית.
נשים
אנה לרסון ייבדוקיה וסיליאבה
גברים
גונדר האג ויליו היינו
גביע דייוויס
לא נערך עקב מלחמת העולם השנייה.
אנגליה
תחרויות לא התקיימו
איטליה
תחרויות לא התקיימו
ברזיל
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
גברים
אלן פורד ביל סמית' אדולף קיפר
עידו רוזנטל
עידו רוזנטל (נולד ב-4 באוקטובר 1978) הוא איש תקשורת ישראלי.
ביוגרפיה
נולד וגדל בנהריה. שירת בגלי צה"ל בין השנים 1996–1999 ובין היתר היה מפיק של התוכניות "צעד וחצי", "עושים ספורט" ו"מה בוער" עם רזי ברקאי. לאחר השחרור עבד בתור תחקירן בתוכנית "אברהם ויעקב" בערוץ 2, כתב בעיתון "רייטינג" והיה עורך באתרי האינטרנט "נטקינג", TheMarker ונענע 10 (שם ערך את מגזין המחשבים "חיים ברשת").
כתב בתוכניות הטלוויזיה: "כל לילה עם אסף הראל" (יחד עם ירון ניסקי ודורון צור) בערוץ 10 ו"קצרים" בערוץ 2 ושימש כעורך בערוץ הילדים. בשנת 2005 הקים ביחד עם ליאת שביט וטוליק פיפלקס את המדור הסאטירי "מבקרי המדינה" שהתפרסם במוסף לשבת של העיתון "ידיעות אחרונות" ובמשך שנתיים כתב וערך אותו. בשנים 2007–2008 שימש כעורך משנה בתוכנית "עד כאן" ששודרה בערוץ "יס ישראלי". העונה הראשונה של התוכנית הוגשה על ידי אורי גוטליב והעונה השנייה הוגשה על ידי יעקב כהן. בשנת 2009 שימש כעורך בעונה השנייה של תוכנית הבידור שבוע סוף בזכיינית ערוץ 2 רשת. בשנת 2010 היה חלק מצוות ההקמה של ערוץ קומדי סנטרל ישראל ובשנה הראשונה שימש כמנהל הפיתוח של הערוץ וערך בו מגוון תוכניות. בשנת 2014 ערך את העונה הראשונה של התוכנית אומרים שהיה פה בהטלוויזיה החינוכית הישראלית בהגשת יהונתן גפן. התוכנית הביאה את ההיסטוריה של מדינת ישראל בשילוב ההיסטוריה האישית של גפן מנקודת מבט ביקורתית ואישית.
בשנת 2016 חזר לשתף פעולה עם אסף הראל כשערך את התוכנית לילה טוב עם אסף הראל ששודרה בערוץ 10. התוכנית זכתה לביקורות חיוביות אולם גם עוררה עליה כעס רב, בעיקר בקרב חוגי הימין בשל התכנים הפרובוקטיביים שלה.
בשנת 2019 יצר יחד עם דורון צור את הסדרה הסאטירית שב"ס.
משנת 2022 מנהל התוכן הראשי של סלקום tv.
רפי לביא
רפי לביא (23 בפברואר 1937 – 7 במאי 2007) היה אמן, צייר, צלם, מורה לאמנות, מבקר תקליטורים של מוזיקה קלאסית ומבקר אמנות במקומון "העיר".
ביוגרפיה
רפי לביא נולד ברמת גן למשפחת לוי בעלת רשת בתי-הקפה "עטרה". הוא היה חניך בתנועת הנוער העובד והלומד.
הוא החל להציג בראשית שנות השישים את יצירותיו, שסגנונן מעיד על זיקתו לאמנותם של אריה ארוך ואביבה אורי. ב-1961 וב-1965 הציג תערוכות יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב. לציוריו אופייניים שרבוטים בעיפרון, בדרך כלל על פני רקע ורוד. הוא התבלט כמורה וכמחנך של דור אמנים צעירים במסגרת עבודתו במדרשה למורים לאמנות ב-1966 ייסד את קבוצת +10 ("עשר פלוס").
רפי לביא יצר בראשית שנות השישים ציורים המבוססים על שרבוט ספונטני, בהשפעת אביבה אורי. באמצע העשור הופיעו בציוריו דימויים שסגנונם שאול הן מעולם ציורי הילדים, הן מן הגראפיטי והן מן הקומיקס.
אף על פי שהוזמן להציג בתערוכות "אופקים חדשים", הייתה ביצירתו כבר מראשית שנות השישים קריאת תיגר על הליריות המעודנת והמפויטת של ציורי אמני הקבוצה. בשנים האחרונות של העשור החל רפי לביא להדביק לציוריו צילומים, רפרודוקציות וכרזות. הוא העמיד ביצירה אחת רמות אסתטיקה שונות (קיטש, גרפיקה שימושית, רישום ילדותי, רטוריקה חזותית פוליטית). הוא הפך את הבנאלי לאמנות וטיפח את האסתטיקה של הסתמי.
בתערוכה "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית", שנערכה במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1986, באצירתה של שרה בריטברג-סמל, ניסחה ברייטברג-סמל את סגנון "דלות החומר" הישראלי, כשלביא משמש כמודל העיקרי של סגנון זה. בשנת 1989 עבד במשותף עם העיתונאי ומבקר האמנות אדם ברוך על ספר שאמור היה לשמש מפתח לאמן ולמקומו בשדה האמנות, אך על אף שהתחקיר לספר הושלם, והשיחות אף תועדו על ידי הצלמת מיכל היימן. הספר מעולם לא ראה אור.
במשך השנים הפך לביא לאחד המשפיעים העיקריים על הציור הישראלי בן זמנו; במשך 35 שנים היה מורה סמכותי במדרשה למורים לאמנות ברמת השרון, וחנך דורות של אמנים. בין תלמידיו הנודעים האמנים יאיר גרבוז, דגנית ברסט, מיכל נאמן, תמר גטר, אהוד פקר ואחרים.
בשנת 1999, עם יציאתו של לביא לגמלאות מהוראה במדרשה לאמנות במכללת בית ברל, יצא לאור גיליון של כתב העת "המדרשה", שהוקדש לכבודו של לביא. בין המשתתפים בגיליון: העיתונאי אדם ברוך, הקריקטוריסט דודו גבע, הציירים תמר גטר, מיכל נאמן, דוד גינתון, יאיר גרבוז, משה גרשוני ונורית דוד, הצלמת מיכל היימן, המשורר מאיר ויזלטיר והאוצר יונה פישר.
בשנת 2002 נערכה במוזיאון ישראל בירושלים רטרוספקטיבה ליצירתו של לביא, באצירתה של שרית שפירא.
בשנת 2005 הציג לביא תערוכת יחיד בגלריה גבעון שנקראה: "ערבי - שפם סגול", ושסיכמה את עבודתו של האמן בשנתיים מאז התערוכה הגדולה במוזיאון ישראל. באותה שנה עבר האמן דירה, ובצעד מפתיע תרם את אוסף האמנות הישראלית העשיר שלו למשכן לאמנות על שם חיים אתר שבקיבוץ עין חרוד מאוחד.
ב-7 במאי 2007 נפטר לביא בביתו בתל אביב עקב מחלת סרטן הלבלב. גופתו נתרמה לאוניברסיטת תל אביב. את טורו האחרון ב"עכבר העיר", שהופיע ימים מעטים לאחר פטירתו, חתם במילים "זה הטור האחרון שלי. אהבתי לכתוב אותו."
ביוני 2012, הוצגה תערוכת יחיד של לביא בגלריית מונטיפיורי בתל אביב אשר כללה עבודות נייר מוקדמות משנת 1956 ועד שנות ה-60 המאוחרות.
בנו הוא העיתונאי אביב לביא.
תעוז
תעוז (תָּעֹז) הוא מושב של ארגון המושבים של הפועל המזרחי. נמצא צפונית לבית שמש, בצד כביש הגבורה, השייך למועצה האזורית מטה יהודה.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים מתימן, על יסודות הכפר הערבי בית סוסין, שתושביו נמלטו במלחמת העצמאות, במהלך מבצע בן נון ב', ולא הורשו לחזור לבתיהם.
הרב הראשון של היישוב שהיה אז כפר, היה הרב יוסף שמן. הוא כיהן במשרתו משלהי שנת ה'תש"י ועד אמצע שנת ה'תשי"ז. הרב הנוכחי הוא הרב יעקב יעקב, המשמש גם כרבם של יוצאי קוצ'ין בישראל.
דקסטר ג'קסון
דקסטר "הלהב" ג'קסון (באנגלית: Dexter "The Blade" Jackson; נולד ב-25 בנובמבר 1969) הוא מפתח גוף מקצועי בארגון IFBB, מר אולימפיה לשנת 2008 ואלוף תחרות ארנולד קלאסיק תשע פעמים, אשר משתתף בתחרויות מאז שנת 1992 ועד היום.
תעוז
היסטוריה
בשלב מאוחר יותר, בעקבות בעיות ביטחוניות שנבעו מסמיכות המושב לגבול עם ירדן, עזבו חלק מהמתיישבים המקוריים ובמקומם התיישבו עולים מקוצ'ין. בשנת 1958 סירב המושב לקלוט משפחות נוספות של יוצאי קוצ'ין מחשש שהדבר יביא להפרת האיזון הדמוגרפי.
דקסטר ג'קסון
ביוגרפיה
התחרות הראשונה של ג'קסון הייתה תחרות NPC בדרום בשנת 1992 שם זכה במקום השלישי בקטגוריית משקל קל.
תעוז
היסטוריה
תעוז הוא אחד מחמשת המושבים שמהווים עד היום מרכז לקהילה הקוצ'ינית. בינואר 1957 החלו העבודות לחיבור המושב לרשת החשמל הארצית. המושב אומץ על ידי יחידה של משמר הגבול שקיים פעילויות משותפות עם המושב.
דקסטר ג'קסון
ביוגרפיה
הוא התחרה לראשונה בתחרויות ארנולד קלאסיק, לילה של אלופים ומר אולימפיה שנת 1992 שם הגיע למקומות שביעי, שלישי ותשיעי בהתאמה.
תעוז
היסטוריה
שטחו כ-1,500 דונם.
דקסטר ג'קסון
ביוגרפיה
במר אולימפיה 2007 הגיע ג'קסון למקום השלישי בתחרות ורוב המבקרים אמרו שהוא לא יגיע גבוה יותר. ב-27 בספטמבר 2008 הביס ג'קסון את האלוף הקודם ג'יי קאטלר, והפך לאדם ה-12 שמחזיק בתואר זה.
תעוז
היסטוריה
מקור שמו של היישוב הוא מהפסוק בספר תהילים: מפסוק זה נגזר גם שם המושב הסמוך תרום.
דקסטר ג'קסון
ביוגרפיה
בנוסף למר אולימפיה, דקסטר הוכתר כאלוף ארנולד קלאסיק 5 פעמים (2005, 2006, 2008, 2013 ,2015) שיא בתחרות הארנולד קלאסיק.
דקסטר הוזכר פעמים רבות במאמרי כושר ופיתוח גוף, כולל תמונת שער למגזין "Muscular Development". נכון להיום הוא מתגורר בג'קסונוויל, פלורידה.
בפברואר 2019 הגיע דקסטר לישראל למספר ימים בעזרתו של נשיא איגוד נאב״א ומר עולם, יוני האנה. דקסטר הגיע על מנת לתת סמינר על פיתוח גוף ואף עשה אימון עם הקהל הרחב. בנוסף הוא ביקר באתרים הגדולים לתיירות בארץ מאחר שטען כי זהו חלום שמתגשם לבקר בארץ הקודש.
תחרויות בהם ניצח
להלן תחרויות בהם ניצח ג'קסון וזכה במקום הראשון:
נחמת זרים
נחמת זרים (באנגלית: The comfort of strangers) הוא נובלה מאת הסופר הבריטי איאן מקיואן, שיצאה לאור באנגליה בשנת 1981, ובישראל בשנת 1983 בתרגומו של אהרן שלם ובהוצאת זמורה ביתן.
בנובלה מתוארים זוג תיירים, ככל הנראה בריטיים, בעיר איטלקית לא מוגדרת, ככל הנראה ונציה, המסתבכים ביחסים מוזרים עם זוג מקומי. הנובלה עובדה לסרט באורך מלא בשנת 1990.
תקציר העלילה
בנובלה מתוארת חופשתם של הבריטים מרי וקולין בעיר זרה. מרי גרושה עם שני ילדים, וקולין הוא מאהבה זה שבע שנים. למרות שהם לא חיים ביחד, היחסים ביניהם עמוקים, מלאי תשוקה ואינטימיים.
ערב אחד, הזוג הולך לאיבוד ומתיידד עם מקומי בשם רוברט, המתעקש להביא אותם לביתו, שם הם פוגשים את אשתו קרולין. למרות האירוח היפה שהם מקבלים בתחילה, מתברר כי בין בני הזוג האיטלקיים מתקיימת מערכת יחסים סדיסטית של שולט ונשלט, וכי למארחים אובססיה כלפי קולין, המתבטאת בצילומו מרחוק. כשחוזרים בני הזוג הבריטיים הליברליים למלון הם דנים בנושא במעין שוויון נפש, אך עם זאת הם מוטרדים למדי ממה שקרה. לאחר סדרת מפגשים "מקריים" עם שני האיטלקים, שבמהלכם מרי וקולין מנסים לסגת ממגע, מגיעים מרי וקולין פעם נוספת לביקור בביתם של רוברט וקרולין, המספרים שהם עומדים לעבור דירה בקרוב. בתיאור כמו-חלומי, אבסורדי ומזעזע, מאלחשים האיטלקיים את מרי וקולין בחומר הרדמה בלי ידיעתם, חותכים את ורידיו של קולין, ומניחים לו לדמם למוות מול עיניה של מרי.
תימות בנובלה
בנובלה מתואר תהליך פסיכולוגי מפורט העובר על תיירים השוקעים בעיר זרה. בין התחושות המתוארות ניתן למנות תחושות ניתוק, בדידות וניכור עמוקות.
כמו כן, עוסקת הנובלה בנושאים המוכרים שבהם עוסק מקיואן: קשרים בין בני זוג העומדים במבחן עקב תנאים חיצוניים שלא בשליטתם ואובססיות דתיות ופסיכולוגיות לא רציונליות.
קללת הכלים השבורים
קללת הכלים השבורים (ובכותרת המשנה שלו: דמדומי העוצמה הצבאית והמדינית הישראלית 1967–1982) הוא ספר מאת עמנואל ולד, אשר נכתב לראשונה כדו"ח, שלימים התפרסם בכינוי "דו"ח ולד", אשר הוזמן על ידי הרמטכ"ל משה לוי.
בדו"ח מתח ולד ביקורת על התנהלות צה"ל במלחמותיו, החל במלחמת ששת הימים ועד מלחמת שלום הגליל ועל התנהלותו בתקופות שבין המלחמות.
הספר תורגם לאנגלית בשם: "The Wald Report: The Decline of Israeli National Security Since 1967".
רקע היסטורי
הרמטכ"ל משה לוי ביקש מעמנואל ולד להכין דו"ח לבניין צה"ל בעשר השנים הבאות על בסיס לקחי המלחמות הקודמות. במהלך עבודתו על הדו"ח החל להתברר כי הדו"ח עומד למתוח ביקורת נוקבת על הצבא ועל העומדים בראשו, וקצינים בכירים ניסו למנוע את הוצאת הדו"ח לאור. ולד טען שמונעים ממנו לבצע את המשימה והוא אינו מקבל את המסמכים הדרושים לו, ולכן הגיע לצלם מסמכים בלילות, דבר שגרר חקירת שב"כ נגדו. הרמטכ"ל משה לוי טען שמי שהצר את צעדיו של ולד היה ראש אגף התכנון, מנחם עינן. בסופו של דבר הכין ולד דו"ח חריף ביותר וביקש מהמטכ"ל לדון בו. לאחר שעבר זמן רב והמטכ"ל התעלם מהדו"ח, הוא פנה לשר הביטחון, יצחק רבין וביקש ממנו לדרוש מהמטכ"ל לדון בדו"ח שלו. למרות הוראת שר הביטחון, המשיך המטכ"ל להתעלם מהדו"ח וכאות מחאה, פרש ולד מהצבא.