cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התנחלות
הטבות בחקיקה
בעבר נכללו כמעט כל ההתנחלויות ברשימת היישובים הנהנים מזיכוי מס, לפי (הרשימה כוללת בין היתר גם את יישובי גבול הצפון ויישובי עוטף עזה). הטבה זו נשללה מן ההתנחלויות החל מחודש יולי 2003, במסגרת חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל שיזם שר האוצר, בנימין נתניהו. בתחילת 2016 נקבעו קריטריונים אחידים למתן זיכוי ממס לפי, וגם התנחלויות העונות על קריטריונים אלה, כגון עתניאל וקריית ארבע, נכללות ברשימת היישובים המזכים בהטבה.
בדצמבר 2012, 87 מתוך 131 ההתנחלויות הקיימות נמצאו ברשימה של 660 יישובי אזור עדיפות לאומית שבהם ישנן הטבות ברכישת קרקעות. הרשימה מבוססת על קריטריונים כגון ריחוק ממרכז הארץ, קרבה לאזורי עימות ודירוג חברתי-כלכלי.
תקנה 12(ד) לתקנות פיצויי פיטורים (חישוב הפיצויים, והתפטרות שרואים אותה כפיטורים), תשכ"ד-1964, קובעת כי רואים התפטרות של עובד כפיטורים, אם העובד העתיק את מקום מגוריו למקום התנחלות או היאחזות שאושרו לעניין זה על ידי שר הביטחון ושר החקלאות, וגר באותו מקום לפחות שישה חודשים רצופים. עשרות התנחלויות נכללות ברשימת היישובים שאושרו.
מוסדות מקימים
בהקמת ההתנחלויות מעורבים גופים שונים, ממשלתיים ואזרחיים.
גופים ממשלתיים: בנוסף, מעורבים בהקמת התנחלויות משרד הבינוי והשיכון, וחיל הנח"ל באמצעות היאחזויות הנח"ל.
גופים אזרחיים:
קישורים חיצוניים
אתרי אינטרנט:
המעמד המשפטי של ההתיישבות היהודית ביש"ע:
דו"חות של עמותות שמאל:
דו"חות של עמותות ימין:
כתבות:
ספ בלאטר
'''יוזף ס. בלאטר (בגרמנית: Joseph S. Blatter; נולד ב-10 במרץ 1936 בויספ (Visp), ואלה בשווייץ), ידוע גם כספ בלאטר''', הוא נשיאה לשעבר של פיפ"א. כיהן בתפקיד מיוני 1998 עד התפטרותו ביוני 2015.
תפקידים קודמים
בלאטר, המחזיק בתואר במנהל עסקים וכלכלה מאוניברסיטת לוזאן שבשווייץ, שיחק כדורגל בין השנים 1948 ו-1971. לאחר קריירת המשחק מילא תפקידים שונים, כמו ראש ענף יחסי ציבור במשרד התיירות בואלה, שם נולד. בלאטר היה גם מזכ"ל התאחדות ההוקי קרח השווייצרית. לאחר מכן עבר לתפקיד מנהל יחסי הציבור ומדידות הספורט בחברת השעונים השווייצרית לונגינס (Longines S.A), והיה מעורב בארגון המשחקים האולימפיים ב-1972 וב-1976.
בקיץ 1975 החל בלאטר, כמנהל הפיתוח הטכני בפיפ"א, להוציא לפועל את תוכניותיו של הנשיא, ז'ואאו האבלנז', בעיקר סביב התחרויות עד גיל 20, עד גיל 17, קטרגל (כדורגל באולמות) וכדורגל נשים. ב-1981 הוועד המנהל של פיפ"א בחר בבלאטר כמזכירו הכללי של הארגון, בין היתר בזכות העובדה שבלאטר דובר גרמנית, צרפתית, אנגלית, ספרדית ואיטלקית. ב-1990 קודם בלאטר לתפקיד המנכ"ל. במשרה זו אחד מתפקידיו העיקריים היה להוביל את המשא ומתן של פיפ"א מול הטלוויזיה והחברות המסחריות בנוגע לחוזי הפרסום והשידור של המונדיאל.
במרץ 1998 נבחר בלאטר לתפקיד נשיא פיפ"א. הוא נבחר לקדנציה שנייה בתפקיד במאי 2002, לשלישית בסוף מאי 2007, ולקדנציה רביעית ביוני 2011. במאי 2015 נבחר לכהונה נוספת, אך מספר ימים לאחר מכן הודיע על התפטרותו בשל חשדות לפרשיית שחיתות בה היו מעורבים בכירים בארגון.
בלאטר הוכר כחבר בהיכל התהילה של הכדורגל האנגלי ב-2004, תחת קטגוריה מיוחדת של שגריר הכדורגל. הוא גם חבר הוועד האולימפי הבינלאומי.
ביקורות
במהלך השנים הועברה ביקורת רבה על התבטאויותיו ופעולותיו של בלאטר. הוא הואשם בשחיתות בשני הקמפיינים שלו לתפקיד נשיא פיפ"א ב-1998 וב-2002, ובניהול לא תקין של כספים בתפקיד נשיא הארגון. בנוסף, עצר בלאטר חקירה פנימית של פיפ"א בנושא, דבר המוכיח בעיני רבים את אשמתו.
גם את הנשים הצליח בלאטר להרגיז, כשהציע ב-2004 שנשים תשחקנה כדורגל עם מכנסיים צמודים יותר.
ב-23 בפברואר 2008, במהלך משחק הפרמייר ליג בין ברמינגהאם סיטי לארסנל, פגע שחקן ברמינגהאם מרטין טיילור בחלוץ ארסנל אדוארדו דה סילבה בצורה חריפה. דה סילבה, שרגלו נשברה, נעדר מהמגרשים למעלה משנה. בלאטר התייחס לתיקול של טיילור כאל תקיפה, והודיע שיחמיר את העונש שנתנה התאחדות הכדורגל האנגלית (הרחקה אוטומטית של 3 משחקים) בעונש חמור יותר. דבר זה גרם לכעס רב בהתאחדות האנגלית, כיוון שמהלך זה נתפס כחוסר אמון של בלאטר ביכולתה ובכשירותה של ההתאחדות האנגלית.
במהלך קיץ 2008, ריאל מדריד הגישה מספר הצעות לרכישת כרטיסו של שחקן מנצ'סטר יונייטד, כריסטיאנו רונאלדו, שהיה תחת חוזה. רונאלדו אמנם הודיע כי ברצונו לעזוב את מנצ'סטר, אך קבוצתו סירבה להצעות. בלאטר התייחס לסירובה של מנצ'סטר לשחרר את רונאלדו, וקרא לכך 'עבדות מודרנית', במה שעורר את זעמם של מנצ'סטר, אופ"א ושחקנים כהי עור ברחבי העולם.
ג'ון גיי
ג'ון גיי (באנגלית: John Gay; 30 ביוני 1685 – 4 בדצמבר 1732) היה משורר ומחזאי אנגלי. הוא זכור ביותר הודות ל"אופרת הקבצנים" (1728), שאת המוזיקה לה כתב יוהאן כריסטוף פפוש. הדמויות, ביניהן קפטיין מקהית' ופולי פיצ'ם, היו לשמות שגורים בפי כל.
חייו
גיי נולד בבארנסטייפל, אנגליה ולמד בבית הספר העירוני. לאחר סיום בית הספר היה לשוליה אצל סוחר משי בלונדון, אבל מאס, לדברי סמיואל ג'ונסון, "או במגבלות או בכניעות שכפה עליו עיסוקו", ולאחר זמן קצר חזר לבארנסטייפל, שם עשה זמן מה עם דודו, הכומר ג'ון האנמר, כהן הדת הלא-קונפורמיסטי של העיר ואחר חזר ללונדון.
הקדשתו את "ספורט כפרי" שלו משנת 1713 לאלכסנדר פופ הייתה ראשיתה של ידידות בת-קיימא בין השניים. ב-1714 כתב גיי את "שבוע של רועה", סדרה של פסטורלות מחיי הכפר האנגלי. פופ דחק בגיי לקבל עליו את המשימה הזו מתוך קנאת סופרים, כשהמניע שלו לשים ללעג את "הפסטורלות הארקדיות" של אמברוז פיליפס, שה"גרדיאן" שיבח בעודו מתעלם מטענותיו של פופ למעמדו כראשון כותבי הפסטורלות בדורו וממשיך דרכו האנגלי האמיתי של תאוקריטוס. הפסטורלות של גיי השיגו מטרה זו בשלימות, אבל תיאוריו המגוחכים את הכפריים האנגליים ואהובותיהם נמצאו משעשעים בזכות עצמם.
גיי אך זה התמנה למזכיר לשגריר הבריטי בחצר הנובר, הודות להשפעתו של ג'ונתן סוויפט, ולא עברו אלא שלושה חודשים ופטירתה של המלכה אן (ב-1 באוגוסט 1714) שמה קץ לכל תקוותיו למינוי רשמי.
ב-1715, כנראה בעזרה מסוימת מפופ, הפיק את "איך קוראים לזה?" פרודיה דרמטית על הטרגדיה באותם ימים, שכללה התייחסות מיוחדת ל-Venice Preserved של תומאס אוטוויי. פשרה האמיתי של הפרודיה נשאר חתום בפני הקהל, עד כדי כך, שלואיס תיאובלד ובנג'מין גריפין ראו לנכון לפרסם "מפתח שלם ל'איך קוראים לזה?'", כדי לבאר את היצירה. ב-1716 הופיעה ה"טריוויה, או אמנות ההליכה ברחובות לונדון" שלו, פואמה בשלושה כרכים, שלכתיבתה, כך הודה, קיבל אי-אילו רמזים מסוויפט. היצירה מכילה תיאורים גרפיים והומוריסטיים של לונדון באותה תקופה. בינואר 1717 הפיק גיי את הקומדיה "שלוש שעות אחרי הכלולות", שהתבלטה (על פי מוסכמות התקופה) בחוסר צניעות בוטה שאין בו כדי לשעשע, והייתה כישלון גמור. הוא נעזר בכתיבתה בפופ ובג'ון ארבוטנוט, אבל שניהם הניחו לציבור להאמין, שגיי היה מחברה היחיד.
גיי הרוויח הון בכתיבת פואמות ומכירתן למנויים, אך איבד את כל הונו בהשקעות לא מוצלחות. הזעזוע הפיל אותו למשכב, אבל ידידיו ופטרוניו, בני אצולה ואנשי רוח, לא נטשו אותו. בשנת 1727 כתב בשביל הנסיך ויליאם חמישים ואחד "משלים מחורזים" וקיווה לשפר בזכותם את מעמדו, אם כי לא מעט נאמר בהם על הכנעתם של אנשי חצר מתרפסים ועל יוהרת השווא שבכיבודי החצר. הוצעה לו משרת מלווה לנסיכה לואיזה, שהייתה עדיין ילדה. הוא דחה את ההצעה, שכל ידידיו ראו בה, מסיבה לא ברורה, פחיתות כבוד. הוא לא סיפק מעולם שום שירותים מיוחדים לחצר המלכות.
נעלה מכל ספק, שיצירתו הבאה, אופרת הקבצנים, לא נועדה לשפר את מעמדו בעיני השלטונות. דרמה לירית זו, שעלתה על הבימה ב-29 בינואר 1728 בהפקת ג'ון ריץ', שמה את סר רוברט וולפול ללעג ולקלס. היצירה המפורסמת, שעליה נאמר כי היא "made Rich gay and Gay rich" (שימחה את ריץ' והעשירה את גיי) היוותה חידוש במובנים רבים. הסאטירה של המחזה מכילה אלגוריה כפולה. דמויותיהם של פיצ'ם ומקהית' מייצגות את שודד הדרכים והגנגסטר המפורסם ג'ונתן ויילד ואת הפורץ הקוקני ג'ק שפארד, אך במקביל היה ברור, כי ג'ונתן ויילד מייצג את רוברט וולפול, שממשלתו גילתה סובלנות כלפי מעשי הנוכלות והרמיה של ויילד והניחה למנהלי ההשקעות, שבעטיים איבד גיי את הונו, לחמוק מעונש. עלילת הנוכלים ושודדי הדרכים שבמחזה הייתה מסווה לסאטירה חברתית, כי גיי הצהיר בבירור, שבתיאור הקוד המוסרי של דמויותיו הוא מכוון אל שחיתויות המעמד השליט. חלק מהצלחתה של "אופרת הקבצנים" אפשר לזקוף למשחקה של לאוויניה פנטון, שהייתה בהמשך לדוכסית בולטון, בתפקיד פולי פיצ'ם. ההצגה עלתה על הבימה במשך שישים ושניים ערבים מוצלחים, ואם כי נאמר שסוויפט הציע את הנושא ופופ וארבוטנוט יעצו לגיי בקביעות במשך כל תקופת העבודה, גיי הוא לכל הדעות מחברו היחיד של הטקסט לאופרת הקבצנים. על אופרת הקבצנים מבוססת אופרה בגרוש, יצירתם של קורט וייל וברטולט ברכט.
גיי כתב יצירת המשך, "פולי", המספרת את הרפתקות פולי פיצ'ם בהודו המערבית; ראש לשכת המלך אסר על הפקתה, מן הסתם בהשפעת וולפול. פעולת "דיכוי" זו לא גרמה כל נזק לגיי. הייתה זו פרסומת יוצאת מן הכלל ל"פולי", שהתפרסם למנויים בשנת 1729 והכניס למחברו כמה אלפי לירות שטרלינג. הדוכסית מקווינסברי פוטרה מן החצר בגין גיוס מנויים בארמון המלוכה. דוכס קווינסברי שיכן את גיי בביתו והדוכסית המשיכה להעניק לו חסות אוהדת עד מותו, ב-4 בדצמבר 1732. הוא נקבר בכנסיית וסטמינסטר. את הכתובת על מצבתו חיבר פופ ואחריה מתנוססת אמרתו המחורזת, הלגלגנית של גיי עצמו:
קישורים חיצוניים
הערך האנגלי נכתב על פי מהדורת 1911 של אנציקלופדיה בריטניקה, שהיא נחלת הציבור.
כללים פיסקליים
כללים פיסקליים הם מגבלות חוקיות אשר מדינות מציבות לעצמן על מנת לשלוט בחוב הציבורי, בגירעון התקציבי ובהוצאה התקציבית, כחלק מניהול המדיניות הפיסקלית של הממשלה. מטרתם העיקרית של הכללים, לפי תומכיהם, היא לייצר שקיפות ויציבות בקבלת ההחלטות.
יש ארבעה סוגים של כללים פיסקליים: כללי חוב ציבורי, כללי איזון תקציבי (גירעון תקציבי), כללי תקרת הוצאה ציבורית וכללי הגבלת הכנסה.
רוב המדינות המפותחות משתמשות בכלל פיסקלי אחד לפחות, ורובן משתמשות בכמה כללים במקביל. הניסיון מלמד כי מדינות מפותחות רבות מתקשות לעמוד בכללים הפיסקליים שקבעו לעצמן. בקרב כלכלנים וקובעי מדיניות קיים ויכוח על נחיצות הכללים הפיסקליים ועל יעילותם.
כללי איזון תקציבי
כללים אלו קובעים יעד או תקרה לגירעון התקציבי השנתי במטרה לשלוט בגודלו וביחס חוב-תוצר.
יתרונות אפשריים: צמצום הגירעונות והחוב המצטבר, שיפור האמינות, ירידה בריבית שמשלמת המדינה על חובותיה וסיוע לממשלה לעמוד בפני לחצים ודרישות תקציביות.
חסרונות אפשריים: כיוון שהגירעון נקבע ביחס להכנסות הצפויות ניתן לשנות ביודעין את צפי ההכנסות על מנת "לשחק" ביעד הגירעון.
בנוסף, כללי גירעון הם פרו-מחזוריים, כלומר עשויים להאיץ את השפעת מחזור העסקים (תנודות תקופתיות של גאות ומיתון בפעילות הכלכלית). לדוגמה, כאשר יש מיתון במשק והכנסות המדינה יורדות (בעקבות ירידה מהכנסות ממסים), כדי לא להגדיל את הגירעון מעבר ליעד, אפשר לקצץ בהוצאות המדינה או להעלות את שיעורי המס. מדיניות זו עלולה להחריף את המיתון. במטרה לקזז את ההשפעה הפרו-מחזורית מדינות רבות קובעות יעד של גירעון מנוכה-מחזור. חיסרון נוסף הוא כי כללי גירעון מקשים לחוקק חוקים המשתלמים לטווח ארוך, אשר מגדילים את הגירעון בטווח הקצר.
כללים מסוג זה נהוגים במרבית המדינות המפותחות.
כללי חוב ציבורי
כלל חוב ציבורי קובע יעד או תקרה לשיעור החוב הציבורי המצטבר מהתוצר (יחס חוב-תוצר). כלל זה עוזר להבטיח התכנסות לרמה מסוימת של חוב ומגביל את האפשרות ליצור גירעונות תקציביים גדולים מדי. היתרונות והחסרונות של כללים אלו דומים לאלו של כללי האיזון התקציבי.
כללים מסוג זה נהוגים במרבית המדינות המפותחות.
כללי הוצאה תקציבית
כללים אשר מגבילים את ההוצאה הציבורית או את הגידול בהוצאה הציבורית, בדרך כלל ביחס להוצאה של השנה הקודמת וללא קשר להכנסה.
יתרונות אפשריים: מסייע לממשלה לעמוד בפני לחצים פוליטיים להגדלת ההוצאות.
כללי הוצאה תקציבית נחשבים לשנויים יותר במחלוקת ונהוגים במיעוט מהמדינות המפותחות.
כללים פיסקליים בישראל
בתקציב המדינה של ישראל יש שני כללים פיסקליים, המעוגנים בחוק הפחתת הגירעון והגבלת ההוצאה התקציבית, התשנ"ב-1992: כלל הגירעון התקציבי וכלל תקרת ההוצאה.
יעד הגירעון
כלל הגירעון בישראל הוא רגיל, ולא מנוכה-מחזור, ועל כן הוא חשוף לשינויים הנובעים ממחזור העסקים, כלומר בשנות מיתון, כאשר הכנסות המדינה ממסים פוחתות, או שלא בשנות מיתון כאשר הממשלה נוקטת מדיניות של הפחתת מיסים או מגדילה את ההוצאה הציבורית שאינה מוטת השקעה או שניהם גם יחד (מדיניות שננקטה בשנים 2017-2015 והותירה רישומה על הגירעון בפועל של 2019-2018 משום הכנסות חד פעמיות בשנים הקודמות), הגירעון בפועל גדל. כדי לעמוד ביעד, על הממשלה לקצץ בהוצאותיה או להכביד את נטל המיסוי או שילוב של שני הצעדים, מה שעלול, בהינתן נקודת מוצא של מיתון, להחריף את המיתון ובכל מקרה להרחיק את המשק הישראלי מיעדו - שוק תחרותי עם מינימום של מעורבות ממשלתית בכלכלה.
לאורך השנים נערכו שינויים רבים ביעד הגירעון בישראל.
כלל ההוצאה
כלל ההוצאה מגביל את גידול ההוצאה הממשלתית ביחס להוצאה של השנה שעברה, וללא תלות בהכנסות.
כלל זה נחקק לראשונה בשנת 2004, ביוזמת שר האוצר בנימין נתניהו, כחלק מהתוכנית הכלכלית שהונהגה תחת כהונתו. הכלל קבע כי הגידול בתקציב, משנה לשנה, לא יעלה על שיעור של 1% ריאלית. בשנת 2006 עודכן שיעור זה ל-1.7% על מנת להתאימו לשיעור הגידול באוכלוסייה.
בשנת 2011 הוחלה נוסחה חדשה ומורכבת אשר נוסחה על ידי מנואל טרכטנברג, לחישוב תקרת ההוצאה: סביבת הצמיחה X מקדם הריסון = שיעור הגידול בהוצאה.
סביבת הצמיחה היא שיעור הצמיחה הממוצע בעשור האחרון (3.5% באותו זמן). מקדם הריסון הוא תוצאה החלוקה של יעד יחס חוב-תוצר הרצוי (60% בזמנו) ביחס חוב תוצר המצוי (79.4% בסוף שנת 2009). המשמעות של שינוי זה הייתה גידול ריאלי של כ-2.6% בהוצאה בשנים 2011–2012. נוסחה זו התבססה על ההנחה שקצב הצמיחה ארוך הטווח הוא השיעור הרצוי לגידול ההוצאה הציבורית. אולם, מאחר שרמת החוב הציבורי גבוהה מהיעד הרצוי יש להפחית משיעור הצמיחה, באמצעות מקדם הריסון, חלק מהפער שבין החוב הקיים לחוב הרצוי באמצעות.
נוסחה זו הייתה נוקשה פחות מקודמותיה ואפשרה את הרחבת ההוצאה בשיעור גבוה יותר, אך המשותף לכל הנוסחאות הוא צמצום בטווח הארוך של ההוצאה הציבורית ביחס לתוצר.
ב-29 בדצמבר 2013 אישרה הממשלה נוסחה חדשה לחישוב תקרת ההוצאה: שיעור הגידול באוכלוסייה + מקדם הריסון = שיעור הגידול בהוצאה. הנוסחה החדשה קובעת כי החל מתקציב המדינה לשנת 2015, סכום ההוצאה הממשלתית יעמוד על ממוצע שיעור גידול האוכלוסייה בישראל בשלוש השנים שקדמו למועד הנחת חוק התקציב, בתוספת היחס שבין 50%, יחס החוב תוצר הרצוי לישראל, לבין יחס החוב-תוצר בפועל בשנה האחרונה. כלומר, לצורך נוסחה זו עודכן גם יחס החוב-תוצר הרצוי מ-60% ל-50%.
על פי הערכות שונות, שינוי הנוסחה ידרוש קיצוץ של 5–10 מיליארד ש"ח בהוצאות הציבוריות כבר בתקציב 2015 וקיצוצים נוספים בהמשך.
הנומרטור
הנומרטור הוא כלי פיסקלי חדש שאכיפתו החלה ב-2017. הנומרטור מגביל צבירת התחייבויות עתידיות של הממשלה שאינן תואמות את הכללים הפיסקליים – כלל ההוצאה והגירעון. בעוד שחוק התקציב מגביל את הממשלה בהגדלת הוצאות בשנת התקציב, הנומרטור מגביל את החלטות הממשלה המגדילות את ההתחייבויות שלה בשנים העוקבות לשנת התקציב. לפי הכלל החדש כל חוק בעל השלכות תקציביות בעת אישורו מחויב לעמוד בתקרת ההוצאה לשלוש השנים הקרובות שעבורן אין תקציב. אם הצעת החוק מעלה את ההוצאה מעבר לכך יש לבצע צעדי התאמה בעת אישורו על ידי קיצוץ בהוצאה אחרת. הממשלה חייבת לפרסם פעמיים בשנה את התוכנית התקציבית התלת-שנתית שלה (הנומרטור) הכוללת מצרף מדדים ובהם סכום ההוצאה הממשלתית הצפויה, מגבלת ההוצאה המותרת והגירעון המותר.
ביקורת
כלל ההוצאה זכה בישראל לביקורות רבות. בין היתר נטען שמטרתו העיקרית אינה שמירה על אחריות תקציבית כי אם צמצום מכוון של ההוצאה הציבורית.
במסמכי הדרישות שהופצו בזמן המחאה החברתית של קיץ 2011 עלתה הדרישה לביטול כלל ההוצאה, בטענה שזה מגביל את יכולתה של הממשלה ליישם מדיניות כלכלית מרחיבה בכלל ומדיניות רווחה בפרט, ומאלץ אותה לצמצום מעורבותה במשק.
עוד נטען כי שני הכללים - כלל ההוצאה ויעד הגרעון, פועלים יחדיו בתנועת מספריים לצמצום חלקה של המדינה בתוצר. כך, על אף שהשינוי של כלל ההוצאה בשנת 2011 איפשר הגדלת מסגרת התקציב באופן יחסי לשנים קודמות, זו רוסנה בחלקה על ידי המגבלה של תקרת הגרעון ומומנה בחלקה האחר על ידי מיסוי רגרסיבי.
כושית
"כושית" (בצרפתית: Une Négresse) הוא שיר ארוטי מאת המשורר הצרפתי סטפאן מלארמה שנכתב בטורנון בשנת 1864 או 1865.
השיר מתאר אקט יחסי מין בין אישה שחורה לילדה לבנה ועוסק בבוטות ובישירות בנושאים של לסביות, פדופיליה וסקופופיליה.
רקע
מלארמה כתב בפריז של ימי האסכולות האמנותיות המהפכניות המודרניסטיות של מפנה המאה: הקוביזם, פוטוריזם, דדאיזם, וסוריאליזם. הוא היה מראשי תנועת הסימבוליזם וצוטט כיוצר הסבור כי "יש לתאר לא את הדבר כשלעצמו אלא את האפקט שהוא יוצר." מלארמה, שהיה מיודד עם הצייר אדואר מאנה, ייסד סלון ספרותי-אמנותי נודע ונחשב שבין פוקדיו נמנו ויליאם בטלר ייטס, ריינר מריה רילקה, פול ורלן.
גרסה נוספת, שונה במעט, של השיר פורסמה בעיתון תחת השם תמונה גרוטסקית (שפתיים ורודות) (צרפתית: (Image Grotesque (Les Lèvres roses).
אופי השיר
השיר הוא שיר ארוטי/פורנוגרפי עם סצנה סיפורית (בניגוד לתיאורית) – הכוללת תנועה, כאשר כל מהלך בשיר מנומק על ידי קודמיו. בשיר מופיעים נושאים שנויים במחלוקת רבים: סקופופיליה, יחסי מין לסביים, פדופיליה, מין אוראלי ויחסי מין בינגזעיים.
הדמויות בשיר
הדמויות בשיר הן הכושית, שבהתאם לסטריאוטיפים קולוניאליסטיים מתוארת כפראית ורחבת ממדים ובניגוד אליה הילדה הלבנה, היא הקרבן, שברירית, קטנה ובעלת גוף בוסרי. הילדה מתוארת כלובשת שמלה בלויה ומכאן ניתן להסיק כי היא אולי עניה, בת למעמדות נמוכים. היחסים בין השתיים כאמור ניגודיים. הכושית זרה וחייתית, בטוחה בעצמה, צוחקת ומשתעשעת, ומתנהגת כמי שמשתייכת למעמד חברתי גבוה יותר, שעה שהילדה הלבנה מקומית, מצייתת ומבצעת.
הדובר הגיבור בשיר
השיר כתוב ביד דובר אוקטוראלי, יודע כל, בעל מאפיינים של דובר עד. בשיר קיימת הערה סיטואציונית, המשקפת עמדה של צופה מהצד: "חזירה זו". הערה זו, ועוד מספר אלמנטים, מלמדים שהדובר אמנם חיצוני אך הוא צופה בסצנה מהצד, אולי מן המחבוא. לשיר אווירה של ריגוש ותאוות בשרים אקזוטית ואסורה. נימת הדובר בשיר רצופה בדימויים ושמות תואר רגשניים כגון 'איילה מפוחדת', 'פיל משוגע' ו'פה מוזר'. בנוסף, מדמה הדובר בשיר את איבר המין הנשי לקונכייה. דימוי זה, פסטורלי ועדין, הוא אנטיתיזה ל'חזירה' בתחילת השיר. שני הדימויים משקפים הערות סיטואציוניות של המספר, ושניהם נמצאים בשני קצות המנעד של קו השינוי שחל בצופה המציצן. עובדה זו ממצבת את הדובר כגיבור בשיר. גיבור ספרותי, פרוטגוניסט, הוא הדמות שבלעדיה סיפור המעשה לא מתקדם, הנושא על שכמו את המסר שהמחבר מבקש להעביר לקורא והוא הדמות המשתנה במהלך הסיפור או הסצנה. שתי הנשים אינן ממלאות את התנאים הללו ולכן הדובר המציצן הוא הגיבור האמיתי של השיר. הוא המספר, נקודת מבטו היא הקובעת, והוא הדמות המשתנה: הוא הופך מנסער למהופנט, מחסר ניסיון למנוסה. בתיאוריו הוא מציף את תופעת הסקופופיליה וקורא תיגר על ההגמוניה הבורגנית הלבנה בתקופת צרפת הקולוניאליסטית.
שימוש תהילים
שימוש תהילים הוא ספר קבלה מעשית המפרט כיצד להשתמש בכל אחד ואחד מפרקי ספר תהילים למטרות כרפואה, הגנה לילד וליולדת, והצלחה.
הספר נכתב במאה השמינית או התשיעית לספירה. הרשב"א כתב שהוא מוסכם בידי גדולי ישראל. יש מי שייחסו את כתיבת הספר לרב האי גאון, אך ייחוס זה אינו מוסמך ואינו מתיישב עם דברי רב האי גאון.
שלזינגר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טבח כפר קאסם
הטבח
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היו היישובים הערביים שלאורך הקו הירוק נתונים תחת ממשל צבאי. ב-29 באוקטובר 1956, היום הראשון למלחמת סיני (מבצע קדש), הורה פיקוד המרכז להטיל עוצר על הכפרים הערביים הסמוכים לגבול הירדני באזור המשולש. העוצר הוטל במסגרת כוננות למלחמה עם ירדן. מפקד החטיבה המרחבית, אלוף-משנה יששכר שדמי, החליט על דעת עצמו להקדים את שעת כניסת העוצר מהשעה 21:00 לשעה 17:00, אך הודעה על כך נמסרה למוכתרים של הכפרים הערביים רק חצי שעה לפני כניסת העוצר לתוקפו. התושבים הערבים שעבדו מחוץ לכפריהם לא ידעו דבר על העוצר, והחלו לחזור לבתיהם עם חשכה, לאחר שעת כניסת העוצר.
גדוד משמר הגבול בפיקודו של רב-סרן שמואל מָלִינקי, שסופח לחטיבה של שדמי, קיבל משימה לאכוף את העוצר ב-8 כפרים ערביים בגזרה הדרומית של "המשולש הקטן". לאחר מעשה טען מלינקי שלפני הפעולה שוחח עם מפקד החטיבה ושאל כיצד יש לנהוג בתושבים ערבים שאינם יודעים על קיום העוצר. לטענתו, תשובת שדמי הייתה: "אללה ירחמו" (בערבית: "אלוהים ירחם עליהם", ברכה מוסלמית על המתים). שדמי הכחיש לימים את הדברים שייחס לו מלינקי. בסדרת פקודות שנתן מלינקי למפקדי הפלוגות והמחלקות שלו, העביר להם הוראות ברוח דומה. בתגובה לשאלות מספר קצינים, הוא הנחה אותם במפורש לירות על מנת להרוג בכל ערבי שיימצא מחוץ לביתו לאחר שעת כניסת העוצר, כולל תושבים החוזרים מעבודתם מחוץ לכפרים. כשנשאל מה בקשר לנשים וילדים, השיב: "בלי סֶנטימֶנטים" (לפי גרסה אחרת: "דינם כדין כולם").
למרות ההוראות הברורות שנתן מלינקי לקציניו, כמעט כולם הפעילו שיקול דעת, ולא פעלו בהתאם להנחיותיו. מפקד הפלוגה הצפונית של הגדוד, יהודה פרַנקֶנטַל, דחה על דעת עצמו את שעת כניסת העוצר בחצי שעה, והורה למפקדי המחלקות שלו לא לירות בכפריים החוזרים מעבודתם לאחר כניסת העוצר, אלא ללוותם לבתיהם. מפקד הפלוגה הדרומית, חיים לוי, לא שינה אומנם את פקודותיו של מפקד הגדוד, אך אישר למפקדי המחלקות שביקשו ממנו הנחיות, לפעול בהתאם לשיקול דעתם.
מתוך 8 מפקדי המחלקות של הגדוד, רק סגן גבריאל דהאן, שפיקד על המחלקה שפעלה בכפר קאסם, קיים כלשונה את הפקודה שניתנה לו. חייליו עצרו את הכפריים שחזרו לכפר מעבודתם ברגל או ברכב, ירו למוות ב-43 מתושבי הכפר, בהם 9 נשים ו-17 ילדים ונערים, ופצעו 13 נוספים. בנוסף לכך נהרגו בתוך הכפר עוד ארבעה תושבים. תושבי הכפר מונים בנספים גם אדם שמת משבץ לאחר ששמע על מות בנו בטבח, ואת עוברה של אישה הרה שנרצחה בטבח, ומגיעים ל-49 נספים. היו גם מספר פצועים שהעמידו פני מתים וכך ניצלו חייהם.
פרסום הטבח ותגובת הממשלה
פעיל מפ"ם לָטיף דוֹרי וחברי הכנסת מאיר וילנֶר ותופיק טובי (מטעם מק"י) גבו עדויות מהפצועים והביאו את דבר האירוע לידיעת הציבור. וילנר וטובי אף השתמשו בחסינותם הפרלמנטרית וסיפרו על האירוע מעל דוכן הכנסת. חברת הכנסת אסתר וילנסקה (מק"י) הזכירה את הטבח באחד מנאומיה, אך נדרשה להפסיק ודבריה נמחקו מהפרוטוקול.
כתוצאה מכך ומהלחץ מצד העיתונים לפרסם פרטים על האירוע, ב-12 בדצמבר 1956 מסר ראש הממשלה במליאת הכנסת הודעה על המקרה, שאמרה כי "בכפרים נפגעו על ידי משמר הגבול כמה כפריים, ולכן מינה ראש הממשלה ועדה לברר מידת אחריותם של אנשי משמר הגבול, ואם יש להעמידם לדין". ראש הממשלה תיאר את האירוע כ"מעשה זוועה הפוגע ביסודות הקדושים ביותר של המוסר האנושי השאוב מתורת ישראל" והוסיף כי "אין עם בעולם שמחשיב יותר מהעם היהודי יקר חיי אדם, אנו למדנו כי אדם נברא בצלם אלוהים ואין איש יודע מה היה צבע עורו של האדם הראשון". הודעה זו נמסרה כשישה שבועות לאחר האירוע, כאשר רוב תושבי ישראל עדיין לא ידעו במה מדובר. הכנסת כיבדה את זכר החללים בקימה לדקת דומייה.
המשפט, נאשמיו ועונשיהם
בינואר 1957 הועמדו לדין 11 קצינים וחוגרים שהיו מעורבים בטבח בכפר קאסם. התובעים במשפט היו התובע הצבאי הראשי, משה דוד, ולצדו המשפטן קולין גילון. פסק הדין ניתן באוקטובר 1958 בבית הדין הצבאי המחוזי בירושלים בראשותו של בנימין הלוי. בפסק דינו קבע השופט בנימין הלוי מהי "פקודה בלתי חוקית בעליל", שעל החייל לסרב לציית לה כאשר היא ניתנת לו:
שמונה מהנאשמים הורשעו ונידונו לתקופות מאסר ממושכות (7 עד 17 שנה). המורשעים ערערו על פסק הדין, והרכב בית הדין הצבאי לערעורים בראשות שופט בית המשפט העליון משה לנדוי קבע בחודש אפריל 1959 הקלה מסוימת בעונשם: מ-17 ל-14 שנה לרב-סרן שמואל מלינקי, מ-15 ל-10 שנים לסגן גבריאל דהאן ולטוראי ראשון שלום עופר, ומ-7 ל-3 שנים לחמשת הטוראים המורשעים.
חמשת הטוראים ריצו את עונשם, בניכוי שליש מתקופת המאסר. ואולם איש משלושת בעלי הדרגות הבכירות לא ריצה את מלוא תקופת מאסרו. זמן קצר לאחר גזר הדין החליט הרמטכ"ל חיים לסקוב להמתיק את עונשם של שלושת המורשעים שנותרו במאסר: עונשו של מלינקי הופחת ל-10 שנים, של דהאן ל-8 שנים, ושל עופר ל-7 שנים. בנובמבר 1959 סיים שלום עופר לרצות את עונשו. מיד לאחר מכן החליט נשיא המדינה יצחק בן-צבי להמתיק עוד את עונשם של שני האסירים הנותרים, מלינקי ודהאן, ל-7 ו-5 שנות מאסר, בהתאמה. גבריאל דהאן שוחרר במרץ 1960, בתום ארבעים חודשי מאסר. ימים ספורים אחריו שוחרר ממאסר שמואל מלינקי, אחרון האסורים, מטעמים רפואיים. לאחר שחרורו חזר לשרת בכוחות הביטחון, היה לקצין ביטחון בקריה למחקר גרעיני - נגב וסיים את שירותו ב-1964 בדרגת אלוף-משנה.
תחילה החליטה הפרקליטות הצבאית שלא להעמיד לדין את מפקד החטיבה יששכר שדמי, אולם לאור דברי בנימין הלוי כי הוא מקבל את דברי מלינקי כי קיבל פקודה משדמי (אך היה עליו לסרב לבצעה, לפי הלוי) הועמד שדמי לדין בנפרד באשמת רצח וחריגה מסמכות. שדמי זוכה מאשמת הרצח, לאחר שהשופטים לא קיבלו את עדות מלינקי, והורשע בסעיף החריגה מסמכות בהטלת העוצר. בגזר הדין ננזף והוטל עליו קנס סמלי של עשר פרוטות. בעקבות עונש זה, הפך הביטוי "הגרוש של שדמי" למטבע לשון ברחוב הערבי המצביע על עיוות הדין. שדמי המשיך בשירותו הצבאי לאחר המשפט.
בקיץ 2017 טען שדמי, בפני ההיסטוריון אדם רז, שמשפטו היה משפט ראווה שהתקיים כדי למנוע את התרחבות הפרשה כלפי הדרגים שמעליו.
בעקבות הטבח
ב-7 בדצמבר 1956 הקדיש נתן אלתרמן את "הטור השביעי" לטבח כפר קאסם, ונמנה עם הראשונים לגנותו. בין השאר כתב:
ביום השנה לטבח, תושבים ערבים באזור המשולש, יחד עם פעילים של המפלגה הקומוניסטית, הנהיגו שביתה של שעתיים לזכר הטבח כמחאה על המדיניות של הממשל הצבאי. מדובר באחת מפעולות המחאה המאורגנות הראשונות של האוכלוסייה הערבית בישראל כנגד הממשל הצבאי.
ועדה לבירור תביעות נפגעי הטבח בראשות "זקן השומרים" אברהם שפירא מונתה על ידי ראש עיריית פתח תקווה פנחס רשיש, ובעקבות פרסום מסקנותיה נערכה בנובמבר 1957 בכפר קאסם סולחה שבה נכחו כ-800 אורחים. על פי המסורת היו אמורים 11 הנאשמים להגיע לטקס, אך שלטונות צה"ל סירבו לאפשר להם להשתתף, בין השאר מחשש שהגעתם בעת המשפט שנערך להם עלולה להביא לטענות על עיוות דין. את הצד היהודי ייצגו יו"ר הוועדה אברהם שפירא, שר המשטרה בכור שטרית, אלוף פיקוד המרכז צבי איילון, ראש הממשל הצבאי מישאל שחם וראש עיריית פתח תקווה פנחס רשיש, כשבראש הצד הערבי עמד מוכתר הכפר ודיע אחמד צרצור.
בשנת 1958 כתב דן אלמגור, לתוכנית "תן חיוך" של תיאטרון סמבטיון, את השיר "הכומתה", המתייחס לטבח, אך השיר נפסל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
בשנת 1994 הוצג בתיאטרון "הבימה" מחזהו של רוביק רוזנטל, "מלינקי", העוסק בטבח כפר קאסם.
באוקטובר 1991 פרסם העיתונאי רוביק רוזנטל מאמר שבו טען כי טבח כפר קאסם היה חלק מתוכנית חפרפרת – תוכנית מדינית כוללת לגירוש ערביי המשולש לירדן. טענה זו שבה ועלתה במהלך השנים, בין השאר במאמר מ-2009 של ההיסטוריון גדי אלגזי. תוכנית חפרפרת הוזכרה בפרוטוקולים ממשפט הטבח, שהותרו לפרסום ב-2022.
בדצמבר 2007 אמר נשיא מדינת ישראל שמעון פרס בעת ביקור בכפר, כי "קרה כאן בעבר אירוע קשה ביותר, שאנחנו מצטערים עליו מאוד". ב-2014 השתתף לראשונה נשיא המדינה, רובי ריבלין, בטקס לציון הטבח בכפר קאסם.
ב-29 באוקטובר 2021 השתתף נשיא המדינה, יצחק הרצוג, בטקס לזכר ההרוגים, במלאת 65 שנים לטבח, וביקש סליחה בשם מדינת ישראל.
נקודת אדוארדס
נקודת אדוארדס או נקודת אדוארדז או אדוארדס פוינט (באנגלית: Edwards Point) היא לשון יבשה סלעית בקצה הדרומי של חצי האי קרמן, שבאי רוברט באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
חצי האי קרמן הוא הקצה הדרומי של האי רוברט.
נקודת אדוארדס היא נקודת הכניסה הדרום-מזרחית של מצר אינגליש ומהווה את הצד המערבי של הכניסה למפרץ דבסיל ואת הצד הדרום-מזרחי של הכניסה מיקלבי קוב.
נקודת אדוארדס ממוקמת 5.04 קילומטרים צפונית - מזרחית לנקודת סנטה קרוז שבאי גריניץ';
נקודת אדוארדס ממוקמת 4.57 קילומטרים דרומית - מזרחית לנקודת ברון;
נקודת אדוארדס ממוקמת 6.14 קילומטרים דרומית - דרום-מערבית לנקודת רוברט.
גילוי ומיפוי אזור הנקודה
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור נקודת אדוארדס, היו צידי כלבי ים, שהגיעו לאזור בתחילת המאה ה-19.
האזור מופה לראשונה על ידי משלחת מיפוי בריטית בשנת 1968, ועל ידי ממפים בולגרים בשנת 2005 וכן בשנת 2009.
Windows Phone
Windows Phone (בתרגום חופשי: טלפון חלונות) היא מערכת הפעלה לטלפונים סלולריים חכמים, מבית Microsoft. המערכת מאופיינת בממשק של אריחים הפותחים אפליקציות שונות שנקרא ממשק ה-Metro שנמצא גם ב-Windows 8 ו-8.1. המערכת היא יורשת של חלונות מובייל. גרסתה הראשונה של המערכת נקראה Windows Phone 7 ויצאה לשוק בסוף 2010, הגרסה האחרונה היא Windows 10 Mobile שהוכרזה ב-2015.
נקודת אדוארדס
מקור השם
לשון היבשה נקראת על שם ויקטור אדוארדס (Victor Edwards), שהיה קרטוגרף במשרד ההידרוגרפי של הממלכה המאוחדת (United Kingdom Hydrographic Office (בראשי תיבות: UKHO)) במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20.
Windows Phone
בינואר 2019 הודיעה מיקרוסופט שהתמיכה לגרסה 10 של המערכת תיפסק ב-10 בדצמבר 2019 ושמצופה מהמשתמשים לעבור לאנדרואיד או ל-iOS.
גרסאות
מערכת ההפעלה ווינדוס פון 7 פורסמה ב-2010, וכללה אריחים, שאפשרו הצגת שינויים בזמן אמת. עדכון 7.5 מיועד לסמארטפונים מבוססים ווינדוס פון 7, ומכונה "מנגו" והכיל תוספת של מספר יכולות. עדכון 7.8 יצא עם מערכת ההפעלה ווינדוס פון 8, מיקרוסופט הכריזה שהמכשירים הישנים לא יקבלו את העדכון 8 של מערכת ההפעלה ויקבלו עדכון בנפרד של גרסה 7.8 של המוצר.
בווינדוס פון 8 נוספה לראשונה תמיכה מלאה בעברית. בנוסף יש מסך נעילה אקטיבי המאפשר להציג תמונות ועדכונים חיים מהרשתות החברתיות, פייסבוק ואף ניתן לקבל עדכוני חדשות וכן מידע על השיחות, ההודעות ומידע מלוח השנה לפגישה הקרובה. בנוסף המערכת תומכת במעבדים מרובי ליבות, ומאפשרת תמיכה בריבוי משימות (MultiTasking) משופר. הגרסה החדשה מוסיפה תמיכה גם ב–WXGA, (או 1280×768) ו-720p (או 1280×720). ואפילו תמיכה בחריץ microSD, כך שניתן להרחיב את זיכרון המכשיר בדומה למכשירי האנדרואיד. המערכת החדשה מגיעה עם מספר רב של מכשירים, ובניהם ה-Lumia 1020, lumia 1520 של נוקיה, Ativ S של סמסונג, וה-HTC 8X.
Windows 10 Mobile
בדומה למערכת ההפעלה Windows 10 רק בטלפון.
במקביל לחשיפת Windows Phone 8.1 הודיעו היצרניות הבאות על שימוש במערכת הפעלה Windows Phone של מיקרוסופט: Nokia, Samsung, Lenovo, Gione, Karbonn, Xolo, ZTE, Huawei, HTC, LG, Micromax ו־Prestigio.
בנוסף לכך, רוב הטלפונים שפועלים על 8.0 ו־8.1 יקבלו את העדכון של Windows 10 Mobile, וגם מכשירים ישנים מסוימים יקבלו עדכון זה.
פלישות יוליוס קיסר לבריטניה
פלישות יוליוס קיסר לבריטניה (באנגלית: Caesar's invasions of Britain) הוא השם שניתן במחקר ההיסטורי לשתי פלישות שערך יוליוס קיסר אל האי הבריטי במהלך מלחמתו בגאליה, הראשונה ב-55 לפנה"ס והשנייה ב-54 לפנה"ס.
הפלישה הראשונה נערכה בשלהי הקיץ, ואין לדעת אם תוכננה להיות פעולה בקנה מידה רחב – כי אז הסתיימה בכישלון ולא השיגה דבר זולת ראש גשר בחוף קנט, או שנועדה רק לאיסוף מודיעיני לקראת פלישה רחבה יותר בעתיד, כפי שלומדים מגודלו של חיל המשלוח. הפלישה השנייה הייתה מוצלחת יותר. קיסר הכניע את שבטי הבריטאנים שהתייצבו מולו בהנהגת קסיוולאונוס והשיב אל כסאו את יריבו מנדוברקיוס, ראש שבט הטרינובנטים, שהיה ידיד לרומא. הוא אומנם לא כונן שלטון רומי בשטחים שכבש, אך רומא רכשה לראשונה בעלי ברית באי והטילה בפעם הראשונה מיסים על שבטים בבריטניה.
ססאר ארסו
ססאר ארסו אמפוסטה (בספרדית: César Arzo Amposta; נולד ב-21 בינואר 1986 בויאריאל שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
ארסו החל לשחק במחלקת הנוער של ויאריאל מעיר הולדתו, ואת הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך ב-23 במרץ 2003 במשחק נגד ריאל סוסיאדד, אך לא הצליח לבסס את מעמדו בסגל הפותח של הקבוצה. במקביל שיחק בכל נבחרות הנערים והנוער של ספרד, ובמדי הנבחרת הצעירה ערך ארבע הופעות.
ב-25 ביוני 2014 הגיע ארסו לישראל וחתם לעונה אחת בבית"ר ירושלים. ב-13 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 להפועל פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו. ב-13 בספטמבר 2014 ערך ארסו את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בתיקו 1-1 מול הפועל באר שבע במסגרת המחזור הראשון של עונת . ב-1 בינואר 2015, ארסו היה מעורב בעימות עם שחקן הקבוצה עומר אצילי ועם המאמן מנחם קורצקי בעקבותו הוצא ארסו מאימון הקבוצה. לאחר מכן, התנצל ארסו בפני אצילי וקורצקי והוחלט כי ארסו יעמוד לדין משמעתי פנימי ויחזור לאימונים. ב-1 באפריל 2015 נפצע ארסו במהלך משחק אימון פנימי, קרע את המיניסקוס ונדרש לתקופת החלמה ארוכה. בתום העונה, החליטה בית"ר שלא לממש את האופציה שהייתה לה על ארסו ובכך סיים הבלם את דרכו במועדון.
ב-29 בדצמבר 2017 חזר ארסו לספרד וחתם בז'ימנסטיק טרגונה מהליגה השנייה, שם שיחק עד לפרישתו ממשחק פעיל בדצמבר 2018 עקב פציעה בברך.
ברית הקשת
ברית הקשת היא סיפור מקראי המספר על ברית שנכרתה לאחר המבול בין אלוהים ובין נח, בניו ובעלי החיים ששרדו את המבול בתיבת נח. מהות הברית היא התחייבות של בני האדם ובעלי החיים לבל ימיתו אדם, ותחת זאת התחייבות של ה' שלא יבוא מבול נוסף על העולם שיכלה את האנושות וישחית את הארץ בשנית. האות שנתן ה' לקיום חלקו בברית הוא הופעת קשת בענן, בזמן שבאים עננים להמטיר גשם על הארץ.
התחייבות הבורא כלפי הנבראים
בפרשיית ברית הקשת מוצגת רק התחייבותו של ה' כלפי בני האדם ובעלי החיים, לבל יבוא עוד מבול נוסף לשחת את הארץ בשל חטאי היושבים בה:
התחייבות הנבראים כלפי הבורא
יש הרואים במילים וַאֲנִי הִנְנִי מֵקִים אֶת בְּרִיתִי, ובעיקר באות וא"ו של וַאֲנִי, רמז לכך שגם כל הנבראים היו שותפים להתחייבות בברית שלא להרוג אדם ולהקים בתי דינים לשפוט במשפט צדק, כפי שמובא בסוף הפרשיה שלפני סיפור ברית הקשת:
הקשת בענן
האות לברית ההימנעות מהשחתת העולם במבול נוסף היא קשת המופיעה בעת שענני הגשם ממטירים את מימיהם על העולם. והקשת מעידה על ההבטחה האלוהית שעננים אלו לא יגרמו למבול נוסף שיציף את העולם:
נחלקו מפרשי המקרא האם לפני המבול הייתה נראית קשת בעת התעננות השמים בעננים או לא. יש אומרים שמאז ומתמיד הייתה הקשת קיימת, אלא שכעת היא הוגדרה כאות וסימן לכך שלא ירד עוד מבול לעולם. יש אומרים שרק לאחר המבול התחדשה הקשת, אם משום שקרני השמש זרחו מאז יותר בחוזקה על העננים, ואם מסיבות אחרות. ויש אומרים שחוק טבע זה של הופעת הקשת לא התחדש לאחר המבול, אלא שבפועל עד המבול הגשם היה יורד תמיד באופן שלא נראתה אחריו קשת. כי כל הארץ הייתה מתכסה כולה בעננים ללא חלקים בשמיים שבהם קרני השמש יכולים לחדור מבעד העננים. וגם תמיד העננים היו עבים וגסים, ופגיעת קרני השמש בהם לא הייתה יוצרת את התופעה האופטית של מחזה הקשת.
פרנק צרפתי
הפרנק הצרפתי (בצרפתית: Franc français) היה ההילך החוקי ששימש את צרפת עד המעבר של צרפת ורוב המדינות האחרות של האיחוד האירופי לאירו. כל פרנק כלל 100 סנטים.
היסטוריה
המלך יוחנן השני היה המפיץ הראשון של הפרנק הצרפתי. בשנת 1795 השוותה אותו הממשלה המהפכנית של צרפת ל-4.5 גרם של כסף. חמש שנים לאחר מכן, ב-1800, מיסד נפוליאון את ניהול הפרנק על ידי הקמת בנק צרפת. הבנק קיבל מימון בעיקר באמצעות כסף פרטי, כולל כסף שהושקע על ידי נפוליאון, בעצמו. בעקבות מהפכת 1848 והקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה, רוכזו הניהול וההנפקה של הפרנק תחת שלטון צרפת בפריז.
יחד עם תיעוש הכלכלה הצרפתית לאורך המאה ה-19, הפך הפרנק למטבע בינלאומי משמעותי. ב-1865 הייתה צרפת חברה מייסדת באיחוד המוניטרי הלטיני, ניסיון מוקדם לאחד כלכלות אירופיות תחת מטבע אחד. האיגוד היה מבוסס על תקן bimetallic, אבל מאוחר יותר נכנס לתוקף תקן המבוסס אך ורק על זהב.
ב-1 בינואר 1960 הוכנס לשימוש הפרנק החדש, שהיה שווה 100 פרנקים ישנים.
הפרנק הצרפתי נשאר מטבע בינלאומי חשוב לאחר מלחמת העולם השנייה, אך צרפת הייתה תומכת נלהבת של האירו. אמנת מאסטריכט, המשמשת בסיס לאיחוד המוניטרי האירופי, הועברה למשאל עם על ידי הציבור הצרפתי ב-1992. אישור זה העמיד את המדינה על הנתיב להקמת היורו ב-1999, עם החלפה כוללת של הפרנק באירו בשנת 2002.
בעת הכנסת האירו לשימוש, הבנק המרכזי האירופי קבע את שער ההמרה הקבוע שלו: 6.55957 פרנק לאירו אחד.
ב-1 בינואר 1999 חדל הפרנק הצרפתי לשמש כמטבע חוקי בעסקאות בנקאיות, אך עדיין הותר השימוש בו במזומן. ב-1 בינואר 2002 חדל הפרנק הצרפתי לשמש כמטבע חוקי במזומן, והוחלף סופית באירו.
שושנה אשמן-שגב
שושנה אַשְׁמַן-שֶׂגֶב (20 באוגוסט 1923 – 7 בנובמבר 1965) הייתה סופרת ילדים, עורכת ועיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה
שושנה אשמן-שגב נולדה בתל אביב, בתו של המשורר והמחזאי אהרן אשמן. סיימה את בית הספר היסודי והתיכון בעירה, והשלימה לימודיה בבית מדרש למורים. עסקה בהוראה, ובנוסף למורה כללית הייתה פסנתרנית (תלמידתו של פרנק פלג) וגם מורה לנגינה.
שושנה התחתנה עם ויקטור שגב וילדה שני בנים. הבכור, עידן (1949, פרופסור לנוירופיזיולוגיה באוניברסיטה העברית) והצעיר, יואב (1952, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת בן-גוריון). בשנת 1948 עשתה שושנה אשמן-שגב הסבה לעיתונאות, והחלה לפרסם סיפורים קצרים, רשימות וטורים בעיתוני הילדים בארץ. עברה לעיתון "לאשה", ובו הייתה כתבת בכירה ועורכת מדורים.
בסתיו של שנת 1965 ירדה לאילת לשם הכנת כתבה, יחד עם צלם העיתונות גיורא רון (רוכמן). מכוניתם התהפכה סמוך לבאר שבע כתוצאה מפגיעה של משאית ושניהם נספו. שנה לאחר מכן נפטר גם בעלה ויקטור ממחלת כבד.
אשמן-שגב השאירה אחריה רשימות עיתונאיות רבות שמיעוטן כונסו לאחר מותה. כתיבתה, בעיקר לבני הנעורים, הייתה בעלת לבוש של קלילות ורהיטות, אך הנושאים שבהם טיפלה היו רציניים.
איי שלמה במשחקים הפאראלימפיים
איי שלמה השתתפה פעם אחת במשחקים הפאראלימפיים, באולימפיאדת הנכים לונדון (2012), כששלחה למשחקים ספורטאית יחידה. במשחקי החורף לא נטלה איי שלמה חלק מעולם.
המתחרה אותו שלחה איי שלמה, הלן סאוהגה, התחרתה בתחרות הדיפת כדור ברזל אך לא הצליחה להגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים, ולא זכתה במדליה כשסיימה עם תוצאה של 5.23 מטרים בלבד, ובמקום ה-15 במקצה שלה.
חיסון עמדות
חיסון עמדות היא תאוריה אשר פותחה על ידי ויליאם מקגוויר ב-1961. התאוריה מנסה להסביר איך לשמור על העמדות והאמונות שלנו קבועות, בייחוד כאשר מנסים לשכנע אותנו בדברים אחרים. התאוריה עדיין נחקרת והיא חשובה בהרבה תחומים כמו פוליטיקה, קמפיינים בריאותיים, שיווק, חינוך ועוד. כמו בחיסון רפואי, גם כאן התאוריה מציעה שניתן להציג בפני אנשים טיעון חלש הנוגד את העמדה שלהם, הטיעון החלש הזה יגרום לאנשים לחשוב על עמדתם הראשונית, להכין טעונים התומכים בעמדה הראשונית שלהם ובכך לחזק את עמדתם גם אם יגיע טיעון נגד חזק.
פיתוח התאוריה
בשנת 1961 מקגוויר ערך מספר ניסויים המעריכים את יעילות חיסון העמדות. הוא בדק את התאוריה על טיעונים שהם אמיתות תרבותיות (לדוגמה צחצוח שיניים כל יום) ולא על טיעונים שבהם יש שוני גדול בעמדות באוכלוסייה. בהמשך, חוקרים נוספים בדקו את התאוריה גם על עמדות שנויות במחלוקת (לדוגמה לגליזציה של מריחואנה, ניסויים בבעלי חיים) ומצאו שהתאוריה עובדת גם במקרים של עמדות עם שתי אפשרויות לגיטימיות. כיום חוקרים נוספים חוקרים את חיסון העמדות גם בנושאים כמו פוליטיקה, שיווק, בריאות וחינוך.במחקרים רבים מצאו שכדי שהתאוריה תעבוד, יש שני תנאים שצריכים להתקיים;
אנלוגיה לחיסון רפואי
הדרך הקלה ביותר להסביר את התאוריה על ידי ההקבלה של התאוריה לחיסון הרפואי כפי שעשה מקגוויר. בחיסון רפואי מזריקים לגוף נגיף מוחלש אשר גורם לתגובה של הגוף אך לא גורם למחלה. החיסון פועל על ידי הפעלה של מערכת החיסון של הגוף ויצירת נוגדנים אשר יפעלו כאשר הגוף יחשף לווירוס הפעיל. גם הטיפול בחיסון עמדות הוא חשיפה לטיעון חלש הנוגד את עמדותיך. הטיעון הוא מוחלש וכך הוא לא יכול לערער את הביטחון בעמדה שלנו, אך הוא מספיק חזק לעורר אצלנו תגובה. התגובה היא חיזוק העמדה שלנו על ידי חשיבה על טיעונים המחזקים את עמדתנו. כלומר בשני המקרים העמידות מופעלת על ידי איום חלש ומהווה הגנה בפני התקפות עתידיות.בחלק מהניסויים של מקגוויר, קבוצת הביקורת הייתה חשיפה של המשתתפים לטיעונים התומכים בעמדה שלהם ובדיקה עד כמה זה מחזק את העמדה שלהם מול טיעוני נגד. בהמשך לאנלוגיה הרפואית ההקבלה פה היא ללקיחת ויטמינים, זה גם עוזר למנוע מחלות אך פחות מאשר חיסונים.
שימוש בתאוריה נגד לחץ חברתי
את נושא חיסון העמדות נגד לחץ חברתי בדקו על ידי ניסוי של צריכת אלכוהול אצל מתבגרים. צריכת אלכוהול אצל מתבגרים היא גורם ראשי למוות אצל המתבגרים. מצאו שצריכת אלכוהול אצל מתבגרים מושפעת ברובה מלחץ חברתי. מתבגרים צעירים נוטים לחשוב על צריכת אלכוהול כדבר שלילי ועמדה זו משתנה כאשר המתבגרים גדלים, והשינוי בהתנהגות מגיע קצת אחרי השינוי בעמדות. השינוי בעמדה קשור להשפעה של החברים. מתבגרים נוטים להערכת יתר לגבי שתייה של חבריהם, כלומר הם חושבים שחברים שלהם שותים יותר ממה שהם באמת. מחקרים רבים חיפשו התערבות שתגרום למתבגרים לצרוך פחות אלכוהול. כיוון שמתבגרים צעירים מחזיקים בעמדה שלילית לגבי אלכוהול, ניסו לבדוק האם אפשר לחזק את העמדה הזו על ידי חיסון עמדות, וכך יותר מאוחר המתבגרים יהיו חסינים יותר נגד לחץ חברתי. במקרה זה, חשוב שהטיעונים הנוגדים את הטענה יהיו בנושא החברים, כדי שטיעון הנגד שהמתבגר יחשוב עליו יהיה גם בנושא זה (שלא כולם שותים). במחקרים מצאו שהתערבות של חיסון עמדות בצעירים נגד שתיית אלכוהול הייתה אפקטיבית מיד לאחר ההתערבות וגם חצי שנה לאחר ההתערבות.
חיסון עמדות בשיווק
דוגמה לשימוש בתאוריה בשיווק היא לחסן אנשים נגד עמדות שליליות כלפי חברה מסוימת לפני שעוד היה משבר עם החברה, ובכך אם יהיה משבר בחברה הזו האנשים כבר יהיו מחוסנים ופחות יאבדו אמון בחברה. לדוגמה: המשבר במכוניות טויוטה (כאשר קראו להחזיר מכוניות) אנשים איבדו אמון בחברת טויוטה. אם עוד לפני המשבר היו גורמים לחיסון עמדות חיוביות בקשר לחברה (למשל חיזוק העמדה שמכוניות מסוג טויוטה הן אמינות), איבוד האמון בחברה היה קטן יותר. במחקר שנערך ב-2004 על קמפיין שיווקי בנוגע לחובות כלכליים של תלמידי קולג' בארצות הברית מצאו שאפשר בעזרת קמפיין לחסן נגד ההתנהגות הבעייתית לפני שהיא עוד התחילה. בנוסף, הם מצאו שסטודנטים שעברו את החיסון דיברו עם חברים שלהם על התנהלות כלכלית חכמה יותר מסטודנטים אחרים וכך בעצם העבירו את ההתנהגות הטובה הלאה.
ביקורת על התאוריה ומחקרי המשך
הביקורת הראשונה על התאוריה הייתה שמקגוויר האמין שהיא עובדת רק על אמיתות חברתיות בהתאמה לאנלוגיה שלו לחיסון הרפואי. חוקרים רבים חשבו שזה לא נכון, ושהתאוריה עובדת גם על נושאים שיש עליהם חילוקי דעות. כאשר חיסון העמדות מופעל כנגד טענות שהן לא קונצנזוס הטענה צריכה להיות חדשה, כזו שעדיין האדם לא שמע. יש חוקרים שטוענים שהחשיפה לטיעון חלש מעוררת התנגדות וזה לא חיסון. ישנם חוקרים נוספים שהראו שחיסון העמדות עובד רק במקרים מסוימים ובמקרים אחרים ראו שחיסון עמדות פועל בצורה זהה או אפילו פחות טובה מחשיפה לטיעון שתומך בעמדתם, או ללא טיעונים. במחקרים רבים ראו שיש צורך באיום על העמדות שלך כדי שחיסון העמדות יעבוד אבל עדיין לא ברור כמה חזק צריך להיות האיום כדי שחיסון העמדות יעבוד. לכן חוקרים מודרניים זנחו את ההקבלה לאנלוגיה של חיסון רפואי, כי בניגוד לחיסון רפואי לא ברור חוזק האיום שצריך כדי שהתאוריה תעבוד. צריך לעשות מחקר המשך כדי להבין יותר את חוזק האיום הנדרש. חוקרים אחרים בודקים את היכולת של התאוריה לעבור מאחד לשני בדיבור, כלומר כאשר אדם עובר חיסון הוא ישמיע יותר את דעתו לאחרים ויידע יותר טוב להסביר את עמדתו (יביא גם טיעונים נוגדים אך ידע לסתור אותם) וזה שונה מחיסון רפואי שכל אדם חייב לעבור בנפרד ומצריך בדיקה נוספת.
CONMEBOL
CONMEBOL, או CSF (בספרדית: Confederación Sudamericana de Fútbol; בפורטוגזית: Confederação Sul-Americana de Futebol), היא קונפדרציית הכדורגל של דרום אמריקה (מלבד גיאנה, סורינאם וגיאנה הצרפתית שמוחרגות), והיא אחת משש הקונפדרציות הנמצאות תחת פיפ"א. קונפדרציה זו היא הוותיקה ביותר מבין הקונפדרציות הקיימות, ומשרדיה נמצאים בלוקה, פרגוואי. הקונמבול אחראי על ארגון וניהול של הטורנירים היבשתיים הגדולים בדרום אמריקה, והיא מורכבת מעשר התאחדויות מקומיות ביבשת, והיא למעשה הקונפדרציה בעלת מספר התאחדויות הנמוך ביותר החברות בה.
למרות מיעוט החברות, זכו נבחרות לאומיות החברות בה בעשרה גביעי עולם של FIFA (ברזיל מחזיקה בחמישה תארים, אורוגוואי בשני תארים וארגנטינה בשלושה), ובסך הכל זכו נבחרות הקונמבול ב-23 תארים אינטרקונטיננטלים ונחשבות לנבחרות מצטיינות בהישגים ביחס לכמותן.
היסטוריה
הקונפדרציה נוסדה ב-9 ביולי 1916, הודות לאורוגוואי הקטור ריבדאביה גומז, שייסד את רעיונו לאחד את הכדורגל ביבשת דרום אמריקה. מדינות ברזיל, אורוגוואי, ארגנטינה וצ'ילה היו החברות הראשונות בארגון, לאחר שהתמודדו ביניהן בטורניר כדורגל שנערך בבואנוס איירס ונקרא קופה אמריקה 1916 (תחרות שקיימת עד היום בשם זה).
אחריהן הצטרפו מדינות פרגוואי (1921), פרו (1921), בוליביה (1926), אקוודור (1927), קולומביה (1936) וונצואלה (1952). מדינות גיאנה וסורינם, והטריטוריה הצרפתית, גיאנה הצרפתית, אינן שייכות ל-CONMEBOL, אף על פי שמבחינה גאוגרפית הן שייכות ליבשת דרום אמריקה. מדינות אלו חברות ב-CONCACAF (התאחדות הכדורגל של צפון ומרכז אמריקה ומדינות הים הקריבי).
כיום CONMEBOL היא חלק מפיפ"א, והיא אחראית על כל שחקני הכדורגל המקצוענים ששייכים למדינות שחברות בה. מטה ההתאחדות נמצא באסונסיון, בירת פרגוואי.
חברות הקונפדרציה
ל-CONMEBOL ישנן 10 חברות: ישנן מדינות ריבוניות או תלויות, הנמצאות גאוגרפית בדרום אמריקה אך אינן חברות ב-CONMEBOL והן חברות בקונפדרציות אחרות או שאין להן זיקה לקונפדרציה אחרת כלל:
דירוג נוכחי לנבחרות החברות ב-CONMEBOL
להלן דירוג הנבחרות ב-CONMEBOL לפי הדירוג העולמי של פיפ"א לנבחרות גברים ולנבחרות נשים:
תחרויות הקונפדרציה
CONMEBOL מארגנת טורנירים ברמת הנבחרות וברמת הקבוצות:
טורנירי גברים
כמו כן מארגנת הקונפדרציה את טורניר הידידות הסופר-קלאסיקו של האמריקות בין ברזיל לארגנטינה, כהמשך לא ישיר של גביע רוקה. CONMEBOL מארגנת גם טורנירי נבחרות בכדורגל חופים ובקטרגל.
טורנירי נשים
כמו כן מארגנת הקונפדרציה תחרות כדורגל יבשתית לנשים בקטרגל.
טורנירי גברים
כמו כן מארגנת הקונפדרציה את גביע ליברטדורס בקטרגל.
טורנירי עבר
גביע הסודאמריקנה החל לפעול ב-2002, לאחר החלטה של קונפדרציית CONMEBOL לעבור למתכונת של 2 מפעלים גדולים בדומה לאופ"א באירופה, והוא מילא את מקומם של ארבעת הגביעים המשניים שנערכו ביבשת מסוף שנות השמונים ועד לאותה העת: הסופרקופה סודאמריקנה, שנועד לאלופות ההיסטוריות של הליברטדורס והתקיים בין 1988 ל-1997, גביע קונמבול, שפעל משנת 1992 ועד 1999 והיה השלישי בחשיבותו באותה העת ושני הגביעים האזוריים, גביע מרקוסור וגביע מרקונורטה, שנוסדו עם סיום הסופרקופה ופעלו במקביל בין 1998 ו-2001.
CONMEBOL ארגנה בעבר, בשיתוף פעולה עם אופ"א, את הגביע הביניבשתי ואת סופר קאפ האלופות הבין-יבשתי, ובשיתוף פעולה עם CONCACAF - את גביע אינטראמריקנה.
בניין ניו יורק העולמי
בניין ניו יורק העולמי (באנגלית: New York World Building), הנודע גם בשם בניין פוליצר, היה גורד שחקים ששכן ברחוב פארק רו 53–63 בעיר ניו יורק. הבניין התנשא לגובה של 106.4 מטרים והיה בעל 20 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכל ג'ורג' בראון פוסט ונבנה בין השנים 1889-1890 כביתו של עיתון הניו יורק וורלד (New York World). הבניין נהרס בשנת 1955.
אתר
בניין ניו יורק העולמי היה ממוקם ברחוב פארק רו 53–63, בפינה הצפון-מזרחית בצומת עם רחוב פרנקפורט, במרכז האזרחי  של מנהטן, מול בניין העירייה של ניו יורק. הבניין נבנה בתחילה על מגרש בצורת מקבילית עם חזית של 35 מטרים בפארק רו מצפון-מערב ו-41 מטרים ברחוב פרנקפורט מדרום. הוא גבל עם גשר ברוקלין בצפון ולבניינים אחרים במזרח; במקור המגרש היה קטום בפינה הצפון-מזרחית שלו כך שהצד שגבל עם גשר ברוקלין היה קצר יותר מהצד הנגדי שפנה לרחוב פרנקפורט. מדרום אליו שכן בניין ניו יורק טריביון. רחוב פרנקפורט השתפל מטה הרחק מפארק רו, כך שבעוד שהמרתף היה מפלס אחד מתחת לפארק רו, הוא היה רק כמה צעדים מתחת לדרגה בקצה המזרחי של חזית רחוב פרנקפורט.
לאחר שהרחבת הבניין מזרחה, לכיוון רחוב ויליאם צפון הושלמה בשנת 1908, הבניין תפס את כל הבלוק ואורך החזית ברחוב ויליאם צפון הייתה 26 מטרים. כמו כן, חזית הבניין המורחב ברחוב פרנקפורט הייתה באורך 72 מטרים. ההרחבה כיסתה שטח של 700 מטרים רבועיים, מה שהקנה לבניין שטח כולל של 1,718.3 מטרים רבועיים.
לפני בניית בניין ניו יורק העולמי, שכן מלון פרנץ' על אותו מגרש. המלון פותח לאחר שהמגרשים נרכשו ביחד על ידי ג'ון סימפסון ב-1848. הבעלים של ה"וורלד" ומפתח הבניין, ג'וזף פוליצר, נזרקו מאותו מלון במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. באותה עת, פוליצר היה מהגר הונגרי שהתנדב לשירות בחיל הפרשים של צבא האיחוד.
אדריכלות
המבנה המקורי של בניין ניו יורק העולמי הושלם בשנת 1890 ועוצב על ידי ג'ורג' בראון פוסט בסגנון נאו-רנסאנס עם פרטים מהרנסאנס הוונציאני. בניין ניו יורק העולמי נודע גם בשם בניין פוליצר, על שם ג'וזף פוליצר. קבלנים וספקים רבים סיפקו את החומר למבנה. בניין ניו יורק העולמי הורכב מ"מגדל" עם שתים עשרה קומות מלאות, ובראשו כיפה בת שש קומות. ספירה זו לא כללה קומת ביניים מעל הקומה הראשונה אך כללה את קומת התצפית בכיפה. כולל קומת הביניים והקומה שמעל הקומה השתים עשרה של המגדל, שהאחרונה הייתה באותו גובה עם המפלס הראשון של הכיפה, למגדל היו ארבע עשרה קומות.
כאשר הבניין נפתח בשנת 1890, החלק העליון של כיפת הבניין הגיע לגובה של 94 מטרים ועליה תורן שהקנה לבניין גובה כולל של 110 מטרים, אם כי חישוב זה נמדד מהקצה המזרחי של חזית רחוב פרנקפורט, ולא מהחזית הראשית בפארק רו. הגג השטוח היה ברום של 58 מטרים מעל מפלס המדרכה. בניין ניו יורק העולמי היה הבניין הגבוה ביותר בעיר ניו יורק כשנפתח, והפך לראשון שהתנשא גבוה יותר מהצריח של כנסיית השילוש הקדוש בגובה 87 מטרים. לפי מספר דיווחים, היה גם הבניין הגבוה בעולם, בהתחשב בגובה התורן.
מספר הקומות בפועל בבניין ניו יורק העולמי היה שנוי במחלוקת. עיתון ה"וורלד" תיאר את הבניין כבעל 26 קומות, כשספר את המגדל כארבע עשרה קומות וכלל שני מפלסים תת קרקעיים, שלוש קומות ביניים ומצפה כוכבים מעל הכיפה. עם זאת, חוקרים תיארו את הבניין כבעל 16 או 18 קומות בלבד, למעט קומות ביניים, מפלסים מתחת לפני הקרקע ומפלסים שלא ניתן היה לאכלס במלואם. התקשורת העכשווית אפיינה את המבנה כבניין בן 18 קומות, ואילו Emporis ו-SkyscraperPage, שני אתרי אינטרנט האוספים נתונים על מבנים, רשמו את הבניין כבעל 20 קומות.
מבנה נספח בן שלוש עשרה קומות, שפנה לרחוב וויליאם והושלם ב-1908, עוצב על ידי הוראס טרומבאואר באותו סגנון כמו העיצוב של פוסט. נספח זה החליף תוספת בת שתי קומות לבניין העולם המקורי ברחוב פרנקפורט.
היסטוריה
במהלך המאה ה-19, נבנו מבנים גבוהים נוספים לאורך רחוב פארק רו, ממזרח לבניין העירייה של ניו יורק, עבור חברות עיתונאות. דוגמאות לכך הם בניין ניו יורק טריביון, שתוכנן על ידי האדריכל ריצ'רד מוריס האנט ונבנה בשנת 1876, בניין פוטר, שנבנה בשנת 1886, בניין פארק רו, שנבנה בשנת 1899 ושני מבנים נוספים שתוכננו גם הם על ידי האדריכל ג'ורג' בראון פוסט, בניין סט. פול, שנבנה בין השנים 1895–1898 ובניין טיימס הישן, שנבנה בשנת 1889.
בעברו הוחזק הבניין בידי מנהל ליגת הבייסבול האפרו-אמריקנית, נאט סטרונג.
בניין ניו יורק העולמי נהרס בשנת 1955 לטובת הרחבת רמפת הכניסה לגשר ברוקלין. זכוכית חלון גדולה מהבניין, שיוצרה בידי אוטו הייניק (Otto Heinigke 1850–1915), הותקנה בפסל החירות.
אל-מוהתדי באללה, נסיך ברוניי
אל-מוהתדי באללה (נולד ב-17 בפברואר 1974) הוא בנו הבכור של סולטאן ברוניי, חסן אל-בולקיה, ויורש העצר. אל-מוהתדי באללה למד בבית הספר "עמנואל" ובאוניברסיטת אוקספורד. בעת שלמד באוקספורד, הוא למד תוכנית לימודים שתוכננה במיוחד בשבילו, שכללה לימודי אסלאם ולימוד יחסים בינלאומיים. ב-10 באוגוסט 1998 הוכתר רשמית כנסיך הכתר של ברוניי, והוא צפוי להיות סולטנה השלושים במספר.
ביוגרפיה
בשנת 2004 הוא התחתן עם פנגריאן אנק שרה בת ה-17 בחתונה מפוארת שעלתה כ-5 מיליון דולר. במרץ 2007 נולד לזוג בנם הבכור, שהוא גם הסולטאן העתידי של ברוניי, הנסיך עבדול.
יוסי בן-חנן
יוסי בן-חנן (נולד ב-23 בפברואר 1945) הוא אלוף במילואים בצה"ל, עוטר בעיטור העוז. את רוב שירותו הצבאי עשה בחיל השריון. כיהן כראש האגף ליצוא ביטחוני במשרד הביטחון (סיב"ט) ושימש ראש משלחת משרד הביטחון באירופה.
תחילת הדרך
בן-חנן נולד ב-23 בפברואר 1945, י' באדר ה'תש"ה, בירושלים למיכאל בן-חנן, הידוע כ"מר התעמלות הבוקר", שבמשך שנים רבות הפעיל את מאזיני הרדיו בארץ ישראל בתוכנית התעמלות בוקר ששודרה ב"רדיו קול ירושלים" ולאחר מכן ברדיו "קול ישראל". אמו, שרה בן חנן, ילידת צפת, הייתה אשת חינוך ידועה, מחברת מקראות וספרי ילדים (בשיתוף עם בלהה יפה), וממקימות המגמה לדידקטיקה במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין שבירושלים.
בגיל 16 הצטרף לפנימיה הצבאית שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה, ועם גמר לימודיו ב-1963, התגייס לחיל השריון.