cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספר שופטים
תוכן
בחלק השני, המסתיים בפרק ט"ז, מתוארת בצורה כרונולוגית ומסודרת תקופת השופטים. מובאים בה מעשיהם של השופטים - עתניאל בן קנז, אהוד בן גרא, שמגר בן ענת, דבורה הנביאה וברק בן אבינועם, יעל אשת חבר הקיני, גדעון, אבימלך, תולע בן פואה, יאיר הגלעדי, יפתח הגלעדי, אבצן מבית לחם, אילון הזבולוני, עבדון בן הלל הפרעתוני ושמשון. בראש חלק זה מופיעה סקירה קצרה על הדפוס ההיסטורי המרכזי של התקופה: עם ישראל עובד עבודה זרה, זעם ה' על עמו ושעבודם בידי עמים זרים, שוב העם אל ה', שליחת שופט ביד ה' שמושיע את העם, וחוזר חלילה.
החלק השלישי, הכולל את הפרקים י"ז-כ"א, כולל שני סיפורים מתחילת תקופת השופטים המשקפים את מצבו הרוחני של העם בתקופה זו, שבה "אין מלך בישראל, איש הישר בעיניו יעשה" (כ"א, כה). הסיפור הראשון, סיפור פסל מיכה, הוא מעשה של גזל ועבודה זרה, השם ללעג את עובדי העבודה הזרה, ההופכים כסף גנוב לאל, תוך כדי הונאה נוספת, ולבסוף האל עצמו נגנב מהם בכוח הזרוע. הסיפור השני, מעשה פילגש בגבעה, הוא תיאור של ירידה מוסרית, שראשיתה בגילוי עריות וברצח, וסיומה במלחמת אחים, ובהיכחדו כמעט של שבט מישראל. שני סיפורים אלו, מצורפים לספר כנספח, בהקשר לתקופה ולנסיבות.
רקע
עם תחילת תקופת השופטים, מעט לאחר תום תקופת הכיבוש וההתנחלות, החלו תהליכים שונים שגרמו לשינויים אזוריים. שארית הכנעני יושב הארץ החלה מתחזקת בעמקים ודוחקת את בני ישראל לכיוון הר אפרים - אזור שלא נתיישב בתקופה הקודמת. אף־על־פי שהיישוב בהר אפרים ובהרי הצפון התחזק, נותרו שבטים רבים כשהם יושבים בעמקים, לעיתים כמעט מעורבים עם תושבי הארץ הכנענים. הקשיים אותם עבר כל שבט לבדו - בין אם בבעיות של הקמת יישובים חדשים או בבעיות ביטחון - גרמו להפחתת הקשר בין השבטים, דבר שמנע התארגנות לפעולות מתואמות ואף הפחית את הסולידריות בין השבטים, כפי שהתגלה למשל במלחמת סיסרא. באזורים מסוימים נוצרה מתיחות בין ישראל לכנעני, ואילו באזורים אחרים נוצרה התקרבות מסוימת שכללה דו קיום ולימוד מערכיהם ותרבותם של העמים השכנים. חולשה זו של עם ישראל ככלל, הביאה את העמים שממזרח לישראל כעמון, עמלק ומדין לבוא לארץ ישראל לשם ביזה ומלחמה.
"שופטים מושיעים" ו"שופטים קטנים"
"השופטים הגדולים" הם המושיעים, אנשי החיל שהצילו את עמם מהאויבים: עתניאל בן קנז, אהוד בן גרא, דבורה, גדעון, יפתח הגלעדי, שמשון, ועל פעולותיהם מסופר בהרחבה. תקופות השלום שבאו בעקבות מעשי ישועתם הן במספרים נוסחאיים של דור (40 שנה), חצי דור (20 שנה) או שני דורות (80 שנה).
"שופטים קטנים" (או שופטים רצופים). מכונים השופטים שיש לגביהם הערה ביוגרפית קצרה בלבד (משך כהונתם, משפחתם ומקום קבורתם), ללא סיפור מעשי הישועה שעשו: תולע בן פואה (שופטים י' 1–2), יאיר הגלעדי (י' 3–5), איבצן מבית לחם (י"ב 8–10), אילון הזבולוני (י"ב 11–12), עבדון בן הלל הפִּרְעתוני (י"ב 13–15).
לא ברור אם שמגר בן ענת, ברק בן אבינועם, ואבימלך בן גדעון נחשבו גם כן לשופטים.
חיבורו של הספר לפי המסורת
בספר שופטים נמצאים כמה מוטיבים עתיקים בתולדות עם ישראל. השאלה אותה שואל העם הוא, שייכת לתקופה בה עוד לא ידע העם סבל רב, והיא סמוכה ככל הנראה לתקופת ההתנחלות והניצחונות על עמי הארץ. גם השאלה המופיעה בספר מספר פעמים האם זקוק העם למלך או שלטון קבוע אחר, עדיין לא באה על פתרונה כמו בתחילת ספר שמואל. עם זאת, מהפסוק החוזר על עצמו בחלקו השלישי של הספר נראה כי המחבר היה כבר בתקופה בה היה מלך, ככל הנראה בתקופתם של שאול, דוד או שלמה - מלכים שסביר שכותב הספר יהיה מרוצה משלטונם.
לפי חז"ל,, נכתב ספר שופטים על ידי שמואל הנביא, חותמה של תקופה זו. לדעתם של פרשנים חדשים, כוונת חז"ל בעניין זה כי הספר נכתב על ידי שמואל ותלמידיו, ולאו דווקא על ידי איש אחד.
חיבורו של הספר לפי המחקר
ספר שופטים נחקר רבות בביקורת המקרא, בין הבולטים בחוקרי הספר ניתן למנות את הפרופסור יחזקאל קויפמן בספרו "ספר שופטים".רבים מהחוקרים ניסו להתחקות אחר מועד ונסיבות חיבורו של ספר שופטים כמקובל בענף של חקר המקרא המכונה הביקורת הגבוהה. בניגוד לספרים אחרים בתנ"ך, דווקא לגבי ספר שופטים קיימת הסכמה רחבה בקרב חוקרים רבים בדבר אופן חיבור הספר והתהוותו. ניתן להצביע על שלוש גישות עיקריות במחקר בדבר הנסיבות לחיבורו:
כתובים בספר שופטים המעידים על איחור בראי המחקר
עם זאת גם "איחורים" אלו אינם חורגים מימי הבית הראשון, ואינם מעידים על כתיבה בימי בית שני. יתרה מזה, הם חלים על חלק קטן יחסית של הספר, בעיקר הפרקים המצויים בסופו.
הכרונולוגיה של הספר
בספר שופטים מתוארים שופטי ישראל בסדר עוקב, כשמפורטות שנות שפיטתם ושנות השעבוד שביניהן. מחיבור זה, אפשר לקבוע את מספר השנים המדויק של התקופה. להלן יפורט החישוב: לפי חישוב זה, אורכה הכולל של תקופת השופטים הוא כ-390 שנה, בתוספת זמן לא ידוע של השופט שמגר בן ענת.
ישנם חוקרים המצביעים על המספרים העגולים 20, 40 ו-80 הנמצאים בשנותיהם של עתניאל, אהוד, דבורה גדעון ושמשון, וטוענים כי אלו מספרים טיפולוגיים. כנגד דעה זו, יש המזכירים כי הכתוב מציין גם מספרים לא עגולים, הנותנים רושם כי מדובר במספרים מדויקים.
בנאומו של יפתח למלך בני עמון, מציין יפתח כי ארץ בני עמון כבר אינה בידיהם שלוש מאות שנה. לפי החשבון לעיל, יוצא שמראשית תקופת השופטים עד לאותו מעמד עברו כ-319 שנה, ואם להוסיף זאת לכ-28 שנה של תקופת יהושע, עולה החשבון ל-347 שנה, ולא לשלוש מאות. לשאלה זו ניתנים מספר תירוצים. יש המסבירים זאת בכך שדברי יפתח משוערים בלבד ולא מדויקים - תירוץ שלא מספק את חובבי הדיוק במקרא. ספר סדר עולם וכן מספר חוקרי מקרא טוענים כי שנות השעבוד לארם נהריים, לעמון ולכנענים, מובלעות בתוך שנות השפיטה של השופטים הקודמים להן וכי תולע בן פואה ויאיר שפטו יחד רק 44 שנה, ושנותיהם - 22 ו-23 מעוגלות כלפי מעלה. הסבר אחר גורס כי הסיכום של שלוש מאות השנה, שנכתב בידי מחבר החלק המרכזי של הספר, לא לוקח בחשבון את שנות שפיטתם של חלק מהשופטים שנוספו בידי העורך השני. בטקס הקדשת בית המקדש הראשון נאמר כי עברו 480 שנה מיציאת מצרים ועד הקמת הבית (מלכים א ו, א). הנתון הזה כולל את תקופת הנדודים במדבר (40 שנה), תקופת השופטים, תקופה לא ידועה של שפיטת שמגר, חלק ממלכות שאול, מלכות דוד (40 שנה) ועוד 4 שנות מלכות שלמה (עד התחלת בניית הבית).
צורתו הספרותית של הספר
רובו של ספר שופטים כתוב בצורת פרוזה, אך יש בו גם מעט קטעי שירה.
הנאומים בספר כתובים רובם בסגנון של תוכחה דתית, דומה לסגנון של ספר דברים. נאומו של יותם בן גדעון, ובו המשל המפורסם הלועג לאנשים הרודפים אחר השלטון בעוד הם ריקים מתוכן, חסרי יכולת להגן על עמם ואינם מסוגלים לשום מלאכה מועילה יותר הוא המפורסם שבהם.
בספר מספר פסוקי שירה קצרים, למשל חידת שמשון ופתרונה ושיר ההלל הפלישתי: . חשובה במיוחד השירה הגדולה - שירת דבורה. רובה של השירה הוא הלל לה', ויש בו גם ביקורת על השבטים שלא סייעו בקרב, שבחים ליעל וברק, תיאור ציפייתה הנכזבת של אם סיסרא לשוב בנה מהקרב וסיומת של קללה לאויבי ה' וברכה לאוהביו.
מעגל ספר שופטים
מעגל ספר שופטים הוא סדר קבוע של חטא, עונש, זעקה וישועה. מעגל ספר שופטים מתרחש כך: ראשית, בני ישראל מבצעים חטא (בדרך כלל כאשר בני ישראל חטאו הם עבדו אלוהים אחרים). שנית, לאחר שבני ישראל ביצעו את החטא, אלוהים מענישם (כאשר בני ישראל חוטאים, העונש שלרב אלוהים נותן הוא "מכירת בני ישראל"). שלישית, זעקה: לאחר שבני ישראל נענשו הם זועקים (מבקשים עזרה) אל אלוהים ומבקשים ישועה (כלומר, אדם שיושיעם). לבסוף, לאחר שבני ישראל זועקים אל אלוהים, אלוהים שולח לבני ישראל ישועה, כלומר אדם שיושיעם.
פרק ד'
חטא: "ויסיפו בני ישראל לעשות הרע בעיני ה' ואהוד מת". בני ישראל עשו מעשה רע בעיני אלוהים, ככל הנראה בני ישראל עבדו אלוהים אחרים.
עונש: "וימכרם ה' ביד יבין מלך כנען אשר מלך בחצור ושר צבאו - סיסרא והוא יושב בחרושת הגויים". אלוהים "מוכר" את בני ישראל לכנענים.
זעקה: "ויצעקו בני - ישראל אל ה' כי תשע מאות רכב ברזל לו והוא לחץ את בני ישראל בחזקה עשרים שנה". בני ישראל זועקים ומבקשים עזרה מאלוהים.
ישועה: "ודברה אשה נביאה אשת לפידות היא שפטה את ישראל בעת ההיא". אלוהים שולח ישועה (במקרה זה מושיעה) לבני ישראל כדי שתושיעם.
פרק ו'
חטא + עונש: "ויעשו בני - ישראל הרע בעיני ה' ויתנם ה' ביד - מדין שבע שנים". בפסוק זה, ניתן לראות שבני ישראל מבצעים חטא ואלוהים מענישם. בני ישראל עשו מעשה רע בעיני אלוהים, ככל הנראה בני ישראל עבדו אלוהים אחרים. בשל המעשה הרע של בני ישראל אלוהים הענישם בכך ש"מכרם" למדין במשך שבע שנים.
ישועה: "וַיָּבֹא מַלְאַךְ ה', וַיֵּשֶׁב תַּחַת הָאֵלָה אֲשֶׁר בְּעָפְרָה, אֲשֶׁר לְיוֹאָשׁ, אֲבִי הָעֶזְרִי; וְגִדְעוֹן בְּנוֹ, חֹבֵט חִטִּים בַּגַּת, לְהָנִיס, מִפְּנֵי מִדְיָן. יב וַיֵּרָא אֵלָיו, מַלְאַךְ ה'; וַיֹּאמֶר אֵלָיו, ה' עִמְּךָ גִּבּוֹר הֶחָיִל... יד וַיִּפֶן אֵלָיו, ה', וַיֹּאמֶר לֵךְ בְּכֹחֲךָ זֶה, וְהוֹשַׁעְתָּ אֶת-יִשְׂרָאֵל מִכַּף מִדְיָן:  הֲלֹא, שְׁלַחְתִּיךָ.
מגמות הספר
מגמותיו העיקריות של ספר שופטים, הנובעות מהמבט ההיסטוריוסופי שלו, ברורות מהכתוב עצמו. החלק הראשון מסתיים בפסוקי תוכחה על הזנחת כיבוש הארץ. פסוקים אלו מפרשים את עובדת הישארותם של שבטי כנען בארץ ישראל ואולי גם את היאחזותם של הפלשתים בארץ - עובדות שגרמו לחלק ניכר מהמלחמות בארץ בתקופת השופטים ובתקופות מאוחרות יותר - כעונש על זלזולם של בני ישראל בציווי ליישב את הארץ ולגרש את יושביה הקודמים. החלק השני פותח גם הוא בהסבר היסטוריוסופי, הרואה את חטאי העם, בעיקר עבודה זרה, כסיבה לשעבוד תחת עמים אחרים ואילו את חזרתם בתשובה כגורם שמביא לישועתם. בחלק השלישי, חוזר על עצמו הפסוק האומר כי ההפקרות והירידה המוסרית נבעו בעיקר מהעדרו של שלטון מסודר.
מחיבורו הכולל של ספר שופטים, נראה כי המחבר תולה את כל בעיות הדור המוסריות והדתיות בהשארת עמי הארץ ובהתבוללות עמם. הסדר מדורג - בתחילה עצם הזלזול במצוות ההורשה, לאחר מכן עבודה זרה, ולבסוף מעשה פילגש בגבעה. יש גם הרואים בשני הסיפורים האחרונים בספר מגמה של תמיכה במלכות יהודה, על ידי הנגדה בין מקרים אלו בהם מעורבים לוויים ואישים מהר אפרים ומבית לחם יהודה, ובין דוד המלך שהיה גם הוא מבית לחם ונמשח על ידי שמואל הנביא - לוי מהר אפרים.
הערות שוליים
ציוני המקורות בפרק ופסוק ללא שם הספר מתייחסים לספר שופטים.
מרווה היספאנית
מרווה היספאנית (שם מדעי: Salvia Hispanica) המוכרת בשם צ'יה (או צ'יאה), היא מין של צמח פורח מסוג מרווה ממשפחת השפתניים, אשר מוצאו ממרכז מקסיקו ומדרומה ומגואטמלה.
אטימולוגיה
המילה "צ'יה" מקורה במילה "צ'יאן" בשפת נאוואטל, שפרושה "שומני". מדינת צ'יאפס במקסיקו, קיבלה את שמה מ"מי צ'יה" או "נהר צ'יה" בנאוואטל. זהו אחד משני צמחים הידועים כצ'יה, השני הוא "Salvia columbariae", המוכר יותר בשם "הצ'יה הזהובה".
תיאור
צ'יה הוא עשב חד-שנתי, הצומח עד לגובה של מטר אחד, עם עלים סימטריים מנוגדים באורך 4–8 ס"מ וברוחב 3–5 ס"מ. פרחיו סגולים או לבנים ונוצרים במקבצים רבים עם שיבולת (spike, תפרחת בעלת ציר ראשי, עליו יושבים הפרחים ללא עוקצים) בקצהו של כל גבעול.
זרעים
צ'יה מגודל באופן מסחרי בשביל זרעיו המשמשים כמזון. הזרעים מניבים 30%-25% שמן שניתן להפקה, הכולל חומצה אלפא-לינולנית (ALA). מתוך כלל השומן, הרכב השמן עשוי להכיל 55% חומצת שומן אומגה 3, 18% חומצת שומן אומגה 6, 6% חומצת שומן אומגה 9, ו-10% שומן רווי.
זרעי צ'יה הם בדרך כלל בצורה אליפטית, דמויי ביצה קטנה בקוטר של 1 מ"מ בערך, ומנומרים בצבעים חום, אפור, שחור ולבן.
זרע צ'יה נצרך באופן מסורתי במקסיקו ודרום-מערב ארצות הברית, אך אינו ידוע כל כך באירופה. כיום, צ'יה מגודל באופן מסחרי במקסיקו מולדתו, ובבוליביה, ארגנטינה, אקוודור, ניקרגואה, אוסטרליה וגואטמלה. בשנת 2008, אוסטרליה הייתה יצרנית הצ'יה הגדולה בעולם.
ערך תזונתי ושימושים במזון
בשנת 2009, האיחוד האירופי אישר את זרעי הצ'יה כ"מזון חדש" (מזון ללא היסטורית צריכה משמעותית) והתיר שימוש בו עד ל-5% מתוך כלל החומר בלחמים.
את זרעי הצ'יה ניתן להוסיף למאכלים אחרים כציפוי עליון או להכניסם לשייקים, דגני בוקר, חטיף אנרגיה, יוגורט, להפוך אותם לחומר דמוי ג'לטין, או לצרוך אותם בצורה גולמית.
שימוש במסו-אמריקה
המרווה ההיספאנית מתוארת ומצוירת בקודקס מנדוזה והקודקס הפלורנטיני, קודקסים אצטקיים שנוצרו בין השנים 1540 ו-1585. שניהם מתארים אותה ואת השימוש בה על ידי האצטקים. קודקס מנדוזה מצביע על כך שהצמח גודל באופן נרחב וניתן כמנחה (מתנה לשלטון) ב-21 מתוך 38 מדינות המחוז האצטקיות. היסטוריונים כלכליים משערים שהיא הייתה מזון עיקרי שנצרך באופן נרחב כמו התירס.
רישומי המנחות האצטקיות מקודקס מנדוזה, לצד דיווחים קולוניאליים על גידול חקלאי ומחקרים בלשניים, מספקים פרטים על המיקום הגאוגרפי של המנחות, וכן גם מפרט גאוגרפי על האזורים העיקריים של גידול המרווה ההיספאנית. רוב הפרובינציות גידלו את הצמח, למעט אזורי שפלה חופיים טרופיים ומדבר. אזור הגידול המסורתי היה באזור מובחן שכלל חלקים מצפון-מרכז מקסיקו, דרומית לניקרגואה. אזור אחר של גידול, שהיה כנראה קדם-קולומביאני, היה בדרום הונדורס וניקרגואה.
הצמח עדיין בשימוש במקסיקו וגואטמלה, לפעמים כשהזרעים טחונים או עם זרעים מלאים לשימוש במשקאות תזונתיים וכמקור מזון.
נפתלי וידר
הרב פרופסור נפתלי וידר (Naftali Wieder; א' באייר תרס"ה, 5 במאי 1905 – י' באדר תשס"א, 5 במרץ 2001) היה חוקר התפילה.
ביוגרפיה
נולד בעיר סיגט ליצחק אלימלך וידר, סיטונאי יין, וללאה לבית וולדמן. משפחתו הגדולה, שבה היו שישה אחים וחמש אחיות, השתייכה לחסידות בעלז. מצד אימו היה צאצא לרב צבי אלימלך שפירא מחבר "בני יששכר", ודודו מצד אביו, הרב שלום בן חיים אריה וידר היה מחברו של שו"ת "משמיע שלום". אביו של אמו היה המרא דאתרא של העיירה בורשה.
למד ב"חדר" ובישיבה בעירו, סיגט, וכבר בצעירותו יצא לו שם של "עילוי". נסמך לרבנות על ידי הרב ישראל חיים פרידמן, רבה של ראחוב ומחבר הספר "ליקוטי מהרי"ח", ועל ידי הרב חיים צבי טייטלבוים, רבה של סיגט ומחבר הספר "עצי חיים". שירת כחבר בית דין בהונגריה.
בשל רצונו לרכוש השכלה, עזב את עיר מולדתו בשנת 1925 ועבר לברלין בירת גרמניה, כדי להשלים את חינוכו ולהתכונן לבחינת הבגרות, ובד בבד למד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בעיר, אף שלא עזב את הדת. אחרי עליית הנאצים לשלטון בגרמניה התקשה להמשיך בלימודיו, ורק תודות להשפעתם של פרופסורים באוניברסיטת וירצבורג התקבל ללימודים במוסד, בו כתב את עבודת הדוקטורט שלו על איכה זוטא. העבודה, שיצאה לאור בברלין בשנת 1936, כללה תרגום גרמני של המדרש, וניתוח ספרותי משווה. בשנים אלה ערך מחקרים לפרסום ונתן שיעורים פרטיים, כדי לממן את לימודיו. כמו כן הרצה ועסק בחינוך מורים.
בשנת 1939 עבר לאנגליה. את רכושו, אותו הפקיד בנמל בהמבורג, איבד בשנות מלחמת העולם השנייה כשהופצץ הנמל על ידי בעלות הברית. וידר תכנן לשהות באנגליה רק עד לקבלת סרטיפיקט לארץ ישראל, ובשל העובדה שזה לא התקבל, נשאר באנגליה בשנות מלחמת העולם. הוא שהה באוקספורד, ועזר לשמעון ראבידוביץ' בעריכת כתב העת "מצודה – קובץ לשאלות החיים למדע ולספרות" שהוציא בשנים תש"ג–תשי"ד. כתב העת פרסם מאמר, שבו טען שחיבורו האבוד של המשורר יהודה בר יצחק הלוי בן שבתי הלוי, שנשרף בסרגוסה במאה ה-13, היה ספר היסטוריה שעסק בחכמי היהודים ומלכי ספרד. עזר גם לחוקר פאול קאלה, שהתגורר גם הוא באנגליה בעקבות עימותיו החוזרים עם הנאצים, בחקר מקורות רבניים.
בעזרת חיים רבין, ששימש אז מרצה לספרות חז"ל באוניברסיטת אוקספורד, שיפר את ידיעותיו בערבית ובאסלאם. לימד עברית ויהדות בבית כנסת מקומי ואחר כך בצפון לונדון.
חקר חיבורי יהודים מימי הביניים שנמצאו באוספי אוניברסיטאות באנגליה, ובעיקר בניתוח תוכן התפילות, תחום עיסוקו המרכזי בהמשך חייו. במחקריו על המנהגים שהנהיג הרב אברהם בן הרמב"ם בקהיר במאה ה-13 זיהה את הדמיון בינם לבין הפולחן הדתי של ה"סופים". מחקריו בנושא פורסמו בכתב העת "מלילה" במנצ'סטר, וקובצו בשנת 1947 בספר בשם "השפעות אסלאמיות על הפולחן היהודי", שיצא לאור באוקספורד בסדרת "ספריית המזרח והמערב" של המו"ל בלה הורוויץ, והנציח את זכרם של אמו ואחיותיו שנספו בשואה.
בעקבות פטירתו של אברהם (ארתור) מרמוֹרשטיין, המרצה לספרות חז"ל בבית המדרש לרבנים בלונדון (, "קולג' היהודים"), מונה וידר בשנת 1947 למרצה לתלמוד, מדרש ותפילה בקולג'. באחת מהרצאותיו פגש במרים לוי, ממשפחה יהודית שמוצאה בגיברלטר, והם נישאו בלונדון בשנת 1951.
בשנת 1954, ביוזמתו של שלמה דב גויטיין, מוין החומר מגניזת קהיר שנמצא בספריית אוניברסיטת קיימברידג'. בין החומרים מצא פרופסור וידר חומר ליטורגי רב, ונוסחאות שונות של קטעי תפילות. בשנת 1962 יצא לאור ספרו "The Judean Scrolls And Karaism". הספר יצא במהדורה נוספת, בשנת 2005, בהוצאת יד יצחק בן-צבי.
הוא התיידד עם זיגפריד שטיין, ראש המחלקה לעברית בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, ערך לצדו את כתב העת "Journal of Jewish Studies", וישב בוועדת המכון ללימודי היהדות שפעל בקולג' ובחסותו. בשנת 1969 הוזמן וידר על ידי המחלקה לעברית ללמד אצלם. שמו המשיך להופיע ברשימת המרצים של ה"ג'וז קולג'", הקדיש את רוב זמנו לקולג' האוניברסיטאי של לונדון. תוך זמן קצר זכה לדרגת פרופסור חבר. בסוף שנות השישים מונה לראש המחלקה לתוארי מחקר בג'וז קולג'.
בהגיעו לגמלאות, בשנת 1972, החליטו וידר ורעייתו מרים לעלות לישראל, והתיישבו בשכונת בית וגן בירושלים. גם בישראל המשיך במחקריו, והייתה אף יוזמה להביאו להרצות באוניברסיטה העברית בירושלים. היה חבר כבוד של האקדמיה האמריקאית ללימודי היהדות שבניו יורק, וחבר הוועד של חברת מקיצי נרדמים. מונה לפרופסור לתולדות התפילה במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, והוא לימד שם בשנות השבעים.
בשנת 1998 פרסם מכון בן-צבי קובץ מחקרים בעברית פרי עטו על תולדות התפילה, בשני כרכים: "התגבשות נוסח התפילה במזרח ובמערב - קובץ מאמרים".
לאחר מספר שנים בבית וגן עברו וידר ורעייתו מרים לשדרות ש"י עגנון. בשנותיו האחרונות סבל בליקויים בשמיעתו, ולכן נמנע מלהופיע בפומבי. בשנת 2000 מעד ולכן התדרדר מצבו הבריאותי. הוא נאלץ להשתמש בכסא גלגלים. נפטר בשנת תשס"א (2001).
פרסם מאמרים מדעיים רבים, בעיקר בשני תחומים: תולדות התפילה, והקשרים בין מגילות מדבר יהודה ולספרות קראית. את רוב מאמריו פרסם בעברית, בעיקר ב"סיני" וב"תרביץ".
הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים
הקו הכחול הוא קו רכבת קלה עתידי, בין השכונות רמות לגילה, שצפוי להיות השלישי שנחנך מבין קווי הרכבת הקלה בירושלים. אורכו של הקו הוא כ-31 קילומטר שלאורכם יוקמו 53 תחנות מתוכן 3 תחנות תת-קרקעיות. הוא צפוי לשרת כ-250,000 נוסעים ביממה, בתדירות של 3–4 דקות בשעות השיא. זאת באמצעות צי של 122 קרונות, שמהווים 61 רכבות. לפי הערכות הקו יתחיל לפעול בשנת 2028.
רקע
תכנון הקו החל בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, כחלק ממערך הכולל של הרכבת הקלה בירושלים. בתחילה תוכנן כקו רכבת קלה, כולל קטע תת-קרקעי במרכז העיר. אך צוות תוכנית אב לתחבורה בירושלים החליט, בנובמבר 2004, שהתכנון יוחלף לקו אוטובוסים רבי-קיבולת מהירים, עקב שיקולי עלות. חנוכתו של הקו הכחול הייתה מתוכננת לסוף שנת 2006, קצת פחות משנתיים לפני חנוכתו המיועדת של הקו האדום. נשקלו מספר סוגים שונים של אוטובוסים: החל מאוטובוסים מפרקיים רגילים, דרך אוטובוסים מפרקיים ארוכים במיוחד (אוטובוס מפרקי בעל שלושה חלקים ולא שניים כמקובל) ועד לאוטובוסים מפרקיים המונעים על ידי מערכות הנעה בגז או מנועים היברידיים. לאוטובוסים תוכננה תשתית שמאפשרת את תנועתם במסלולים בלעדיים (מת"צים) ולכן גם מהירים ולא נתונים לפקקים, כאשר מסלולים אלו נבנים בתשתית מתאימה, כך שהמרת מסלולים אלו למסלולי רכבת קלה בעתיד, בהתאם לדרישה, יכולה להיעשות בקלות, בעלות נמוכה ובאופן מהיר.
רוברט לווינסון
רוברט ("בוב") לווינסון (נולד ב-10 במרץ 1948) הוא סוכן פרטי אמריקני, ופנסיונר של המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים (DEA) ושל ה-FBI.
הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים
רקע
העבודות על בניית נתיב התחבורה הציבורית הבלעדי של הקו, ברחובות רחוב המלך ג'ורג', קרן היסוד ודרך חברון החלו בשנת 2004 והסתיימו בשנת 2010. במאי 2007 הודיעה חברת אגד שהיא מתכוונת להפעיל את הקו, אף על פי שמשרד התחברה ביקש להכניס מפעיל אחר לקו ולייצור תחרות במערך האוטובוסים של ירושלים. בינואר 2011, נחנכה מערכת האוטובוסים החדשה, הפועלת עם האוטובוסים החדשים (תקן יורו 5) בידי אגד, בקווים המחברים בין שכונות רמות לגילה (קווים 71, 72 ו-31, 32) ובין הר נוף להר חומה (קווים 74 ו-75).
רוברט לווינסון
ב-9 במרץ 2007, במהלך ביקור באי כיש באיראן, נעצר כאשר חקר לכאורה מקרה של הברחת סיגריות.
פקידי ממשל מאמינים כי לווינסון, שנחטף שבועיים לפני ההשתלטות האיראנית על צוות הספינה הבריטית קורנוול (HMS Cornwall), נעצר על ידי סוכנים איראניים כדי לשמש כקלף מיקוח במשא ומתן עם וושינגטון.
הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים
המכרז
באפריל 2020, ועדת המכרזים הבין-משרדית פרסמה את מסמכי המיון המוקדם של המכרז להקמת הקו, בעלות מעורכת של 10 מיליארד שקל. ביולי 2021 ועדת המכרזים הבין-משרדית פרסמה את מסמכי המכרז ובחרה חמישה ספקים שעומדים בתנאי הסף.
רוברט לווינסון
בדצמבר 2013, דיווח העיתון האמריקני Associated Press כי חקירה שלהם גילתה כי לווינסון עבד עבור ה-CIA . הממשל האמריקאי הצהיר כי הוא לא היה עובד מדינה בזמן חטיפתו.
ב- 25 במרץ 2020 משפחתו של לווינסון יחד עם הממשל האמריקני הודיעו על מותו בתאריך לא ידוע במהלך היותו במעצר באיראן.
הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים
המכרז
באוגוסט 2022 הוגשו 4 הצעות, קבוצה החמישית בחרה שלא להגיש לאור הפלישה הרוסית לאוקראינה והעובדה שמדובר בשותפות ישראלית-רוסית (עם חברת TMH) כאשר יש מגבלות על שיתוף פעולה עם חברות רוסיות. ארבע קבוצות שהגישו הצעת למכרז הן:
ההחלטה על הקבוצה הזוכה הייתה אמורה להתקבל עד סוף שנת 2022 אבל בפועל מתעכבת למעלה מ 9 חודשים, ומסתמן שהקבוצה הרביעית דן, דניה סיבוס וקומסה הספרדית תיפסל על מחיר.
רוברט לווינסון
מעורבות איראנית
ב-4 באפריל 2007, מעט יותר משלשה שבועות לאחר חטיפתו של לווינסון, מאמר בתחנה הממשלתית האיראנית PressTV ציין כי הוא:
הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים
המכרז
מלבד הקו הכחול, המכרז כולל גם את "הקו התכלת" ו"הקו הסגול", שמהווים חיבורים בין שלושת קווי הרכבת הקלה המרכזיים בירושלים (כחול, ירוק ואדום). כמו כן המכרז מכיל שלוש אופציות למקטעים נוספים:
רוברט לווינסון
מעורבות איראנית
באותו מאמר הוסבר כי הנסיעה של לווינסון לאי קיש (Kish Island) הייתה של איש עסקים פרטי המחפש קשר עם אדם שיוכל לקשר אותו לביצוע מצגות לגורמים איראניים רשמיים האחראיים על טיפול במסחר בנתיבי הברחה פיראטיים אשר הם בעלי חשיבות רבה לחברה שלו.
ב-8 בינואר 2013, ה-Associated Press דווח כי יש כעת קונצנזוס בין פקידי ממשל אמריקאים המעורבים במקרה שלמרות שנים של הכחשה, שרות הביטחון האיראני היה כמעט בוודאות מאחורי הווידאו בן 54 השניות וחמש התמונות האנונימיות של לווינסון, שנשלחו למשפחתו. הדרך בה נשלחו והאנונימיות המקצועית הצביעו על כך שמרגלים מומחים עומדים מאחורי הפעולה, כך נאמר.
הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים
עבודות תשתית
בתחילת שנת 2022 פורסם מכרז לביצוע המנהרה שהיא חלק מהקו הכחול, המנהרה תתחיל בצומת בר-אילן ותסתיים במרכז העיר. הזוכה במכרז היא "אלקטרה תשתיות" ומשך הביצוע צפוי להיות 4.5 שנים, אורכה של המנהרה עתיד להסתכם ב-2.2 ק"מ ולמנהרה שני פורטלים: הפורטל הצפוני ימוקם בשדרות גולדה מאיר, סמוך להר החוצבים ופורטל הדרומי שימוקם בקצה רחוב שטראוס פינת יפו סמוך לתחנת הרכבת ״יפו מרכז״.
רוברט לווינסון
פרס מיליון הדולר
ב-6 במרץ 2012, לקראת יום השנה החמישי לחטיפתו, הציע ה-FBI פרס על סך מיליון דולרים עבור מידע העשוי להביא להחזרתו. בנוסף הושק קמפיין תוך שימוש בשלטי דרך גדולים, הודעות ברדיו, פליירים, וטלפוניה לפרסום הפרס.במקביל קיבלו שני בניו הצעירים מלגה על סך $5,000 למימון לימודיהם.
הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים
עבודות תשתית
בינואר 2023 החלו עבודות תשתית לטובת התוואי לצד פארק המסילה מרחוב בן דוסא עד לגשר משה ברעם (סמוך לצומת פת), בניית התוואי אינה צפויה לפגוע בפארק והעבודות צפיות להסתיים בינואר 2024.
רוברט לווינסון
סטטוס נוכחי
בנובמבר 2013, לווינסון, אב לשבעה, הפך לשבוי במשך הזמן הארוך ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, כאשר הוא "עוקף" את טרי אנדרסון. על פי משפחתו הוא סובל מסוכרת, שיגדון ויתר לחץ דם. הדרכון שלו לא הופיע באף מדינה אחרת.
הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים
עבודות תשתית
במאי 2023 התחילו להכשיר את המקום בשכונת רמות אלון שעליו תונח מסילת הרכבת.
על הקו
תוואי הקו מתוכנן להתפרש משכונת גילה בקצהו הדרומי ועד לשכונת רמות בקצהו הצפוני. בדרכו יעבור בדרך חברון, בתיאטרון החאן, במתחם תחנת הרכבת ההיסטורית, ברחוב קרן היסוד, ברחוב המלך ג'ורג', יחצה את הקו האדום ברחוב יפו וייכנס למנהרה באורך 1.2 ק"מ מאזור רחוב שטראוס עד שדרות גולדה מאיר. בתוואי המנהרה ייבנו שלוש תחנות אשר ישרתו את תושבי הרחובות שטראוס, יחזקאל ושמואל הנביא. משדרות גולדה מאיר התוואי ממשיך עד לשכונת רמות. שלוחה נוספת של הקו תתפצל באזור מתחם תחנת הרכבת ההיסטורית ותמשיך לרחוב עמק רפאים, לשכונת קטמונים ולאצטדיון טדי. לצד אצטדיון טדי גם יוקם מתחם תפעולי ("דפו") לתחזוקת קרונות הקו. לשלוחת קטמונים מתוכנן גם מסלול משני בשם "קו התכלת" שיתפצל סמוך לצומת בר-אילן ויחלוף דרך שכונות שמואל הנביא ומעלות דפנה לגבעת התחמושת אל הר הצופים (על מקטע הקו הירוק וקו הקמפוסים שיגיעו גם הם להר הצופים) ויאפשר מסלול נסיעה ישיר לתושבי קטמונים לקמפוס הר הצופים. מקטע זה כולל סלילת מסילה ייעודית לקו באורך של קילומטר בין רחוב יחזקאל דרך הרחובות שמעון הצדיק וקרל נטר אל תחנת הרק"ל בגבעת התחמושת בה יחלפו מספר קווי הרק"ל.
המאבק סביב מקטע עמק רפאים
במקור תוכנן הקו לעבור לאורך תוואי מסילת הרכבת הישנה לירושלים, שהפסיקה לפעול בשנת 1998 עקב מצב התחזוקה הרעוע של המסילה. עיריית ירושלים (אז בראשות אהוד אולמרט) התנגדה לפתיחתה מחדש של תחנת הרכבת הישנה על רקע כוונה להפוך את התחנה הישנה למתחם נדל"ן, ובמקומה הוקמה תחנת הרכבת מלחה כתחנת הקצה של הקו; כך מסילת הרכבת באזור זה נותרה ללא שימוש וגופי התכנון החליטו להשתמש בתוואי המסילה לרכבת קלה.
סמוך להפקדת התוכנית הופעל על העירייה לחץ מצד קבוצת סוחרים ותושבים מהאזור לשנות את התוכנית ולהעביר את הקו בפארק המסילה, כדי לשמור על תנועת הרכב הפרטי ברחוב עמק רפאים ועקב חשש מפגיעה בעסקים ברחוב בתקופת העבודות. מנגד הביעו תושבים רבים ואף סוחרים מהרחוב תמיכה בתוכנית, בטענה שהרחוב ירוויח ממעבר הרכבת וצמצום התנועה הפרטית ברחוב, וכי החלופות האחרות יפגעו בפארק המסילה ובשכונות הסמוכות. בפברואר 2017 דחה בית המשפט המחוזי בירושלים עתירה של תושבי המושבה הגרמנית בירושלים נגד מעבר תוואי הרכבת הקלה בעמק רפאים. בנובמבר 2017 החליטה הוועדה המחוזית ירושלים לאשר את הקו הכחול אך להחריג ממנו את מקטע עמק רפאים לשם בחינה נוספת של החלופות.
בפברואר 2019, ועדת המשנה להתנגדויות של הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה דחתה את ערעור התושבים והסוחרים והכריעה באופן סופי כביכול שהוא יעבור בעמק רפאים, אך באוגוסט 2020 החליט בית המשפט המחוזי להחזיר את התוכנית לוועדת התכנון המחוזית להחלטה מחודשת. ב-19 באוקטובר 2020 אישרה הוועדה המחוזית את תוואי הקו במלואו.
מפגש עם קו הרכבת המהיר לירושלים
משרד התחבורה ורכבת ישראל בשיתוף עיריית ירושלים מתכוננים להארכת מסילת ירושלים - גנות מתחנת יצחק נבון ועד לתחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים כתחנה חדשה ותת- קרקעית (כדי להתאים לקו אשר כולו בתת-הקרקע, בעבר תוכנן שהקו ימשיך לכותל) לשם כך יהיה צורך לחצוב מנהרה באורך 2.5 קילומטרים. עלות הפרויקט מוערכת בכ-2 מיליארד שקל. אם יוחלט על ביצוע הארכת הקו, הכרייה תעשה מכיוון אזור החאן לכיוון תחנת נבון וזאת כדי לא להפריע לפעילות בתחנה. לפי התוכנית תוקם בנוסף גם תחנת ירושלים מרכז, באזור הצטלבות הרחובות יפו והמלך ג'ורג'. מיקום התחנה באזור זה יאפשר למשתמשים בה נגישות למסלול הקו האדום הקיים והקו הכחול המתוכנן של מערך הרכבת הקלה בירושלים, ולהמשיך בנסיעה כמעט לכל נקודה מרכזית בעיר. עם שינוי התוואי למתחם תחנת החאן ההיסטורית נוצרה נקודת ממשק נוספת עם הקו הכחול שיחלוף בסמוך בעמק רפאים וזאת מלבד הממשק בתחנת ירושלים מרכז.
הקו לכותל בוטל עקב חשש מפגיעה בחומות ואף בכותל עצמו, יש המתנגדים לתחנה בחאן בטענה שהתכנון הנוכחי שם דגש על נוסעים המגיעים מחוץ לעיר לטובת אטרקציות, אך לא מעניקה שירות מיטבי לתושבי העיר, ומעדיפים תחנה בצומת אורנים באשר היא נקודה מרכזית בירושלים בין שכונת תלפיות, בקעה, קטמונים והמושבה היוונית, ואף יש בה נקודת מפגש עם הקו הכחול והסגול.
אצטדיון טדי ופיס ארנה ירושלים
המקטע התכלת של הרכבת יאפשר בסיום משחק כדורגל או כדורסל להסיע אלפי אנשים לביתם
יחסי ישראל–ליטא
בין מדינת ישראל לרפובליקת ליטא קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. ישראל הכירה בעצמאותה של ליטא בשנת 1991, והיחסים הדיפלומטים בין השתיים החלו כשנה לאחר מכן, ב-1992. במהלך ינואר 2015 נפתחה שגרירות ישראל מחדש בבירה וילנה. שגרירת ישראל הנוכחית היא הדס ויטנברג זילברשטיין (8)
היסטוריה
ב-1995 ביקר בישראל נשיא ליטא, אלגירדס ברזאוסקאס, וביקש מעל בימת הכנסת סליחה מהעם היהודי על מעשיהם של אותם ליטאים אשר הרגו באכזריות, ירו, גירשו ושדדו יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2007 זומן יצחק ארד, לשעבר יושב ראש הנהלת יד ושם, אשר לחם במחתרת כנגד הנאצים, לחקירה בליטא על פעולותיו כפרטיזן והריגת ליטאים לא-יהודים, בזמן מלחמת העולם השנייה. ליטא חשדה בארד שהשתתף במעשי טבח כנגד ליטאים במלחמה. עם זאת, ישראל סירבה לבקשת ליטא.
במהלך חודש אפריל 2012, מינתה ליטא לראשונה נספח מסחרי רשמי במדינת ישראל, זאת במטרה לקדם את יחסי הסחר בין ליטא וישראל, ובנוסף, לקידום השקעות ישראליות בליטא.
בחודש יולי 2013, נשיא מדינת ישראל שמעון פרס, קיים ביקור רשמי בליטא, אשר במהלכו קיים פגישה עם נשיאת ליטא, דליה גריבאוסקאיטה. במהלך הביקור, הדגישה הנשיאה כי "היחסים עם מדינת ישראל חשובים ביותר לליטא ולאיחוד האירופי", וכן אמרה כי "לישראל ולליטא יחסים בילטרליים חזקים מזה 20 שנה, אנו רואים בישראל מודל של חדשנות ונפעל לחיזוק היחסים בין המדינות".
ב-2016 רכש צבא ליטא מרפאל - מערכות לחימה מתקדמות נשק בעסקה בסכום של 400 מיליון אירו שכוללת טילי ספייק. בהמשך האשימה ליטא את רפאל בטיפול לקוי בתקלות.
ב-23 באוגוסט 2018 נסע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לביקור מדיני בליטא. הביקור נערך במטרה לאתגר את הקונצנזוס באיחוד האירופי בנוגע לסוגיה הפלסטינית והאיראנית, ובנוסף, לצבור תמיכה למהלכים שמקדמת ממשלתו באיחוד ובאומות המאוחדות, כמו עידוד העברת השגרירויות הזרות לירושלים. במסגרת הביקור השתתף נתניהו בפסגת המדינות הבלטיות. בווילנה נועד עם ראש ממשלת ליטא סאוליוס סקוורניאליס, נשיאת ליטא דליה גריבאוסקאיטה, ראש ממשלת לטביה מאריס קוצ'ינסקיס וראש ממשלת אסטוניה יורי רטס.
בפברואר 2022 נפתחה קונסוליית הכבוד של ליטא בנתניה.
ביוני 2023 ראש הממשלה בנימין נתניהו נפגש עם ראש ממשלת ליטא אינגרידה שימוניטה. שני המנהיגים דנו בסוגיות אזוריות ובייחוד בסוגיית האיום האיראני. נתניהו ציין כי איראן גרעינית תפגע ביציבות האזורית ותהווה איום על העולם כולו. כמו כן, דנו השניים בהרחבת שיתוף הפעולה במגוון תחומים, בין היתר בתחומי החדשנות, סייבר ובינה מלאכותית.
הערות שוליים
(8) https://www.gov.il/he/departments/publications/reports/gov_mes100422
מסעות גוליבר (סדרת טלוויזיה)
מסעות גוליבר (באנגלית: Saban's Gulliver's Travels) היא סדרת הנפשה אמריקאית-צרפתית, המבוססת על רומן בעל אותו שם מאת ג'ונתן סוויפט. הסדרה בוימה על ידי ברונו ביאנצ'י, נכתבה על ידי ז'אן צ'וויל ואלן גרסיה, והופקה על ידי Saban Entertainment ו-Saban International Paris.
הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית ברצועת Amazin' Adventures החל מה-8 בספטמבר 1992 עד ה-29 ביוני 1993. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב עברי בשנת 1993 בחינוכית. לסדרה הופקה עונה אחת בעלת 26 פרקים באורך 23 דקות.
תקציר העלילה
בעקבות סערה, גוליבר, ספן שהחליט לחקור את כל העולם, מוצא את עצמו ואת עוזרו, רפאל, באי גמדים המכונה "ליליפוט". באי, השניים פוגשים אנשים בגודל אצבע, איתם הם חווים הרפתקאות מדהימות ופנטסטיות.
מדבבים
הסדרה בדיבוב העברי בוימה על ידי שפרירה זכאי, והופקה על ידי חסיה ורטהיים.
אנדרטת הליס
אנדרטת הליס (באנגלית: Helles Memorial) היא אנדרטה בחצי האי גליפולי שבטורקיה. היא מנציחה את שמותיהם של 20,936 חיילים מצבאות האימפריה הבריטית, שנפלו במערכת גליפולי מאפריל 1915 ועד ינואר 1916 ומקום קבורתם לא נודע. האנדרטה משמשת גם כאנדרטה למערכת גליפולי כולה.
האנדרטה ניצבת בכף הֶלִיס, בדרומו של חצי האי, באתר בו נערכו הנחיתות הראשונות במערכת גליפולי, אשר גבו מחיר יקר בחיי אדם. היא מורכבת מאובליסק מוקף חומה רבועה. האובליסק, בגובה של למעלה מ-30 מטר, נצפה מספינות החולפות במיצרי הדרדנלים. על גבי שני צדי החומה, שאורך כל אחת מצלעותיה 40 מטר, ניצבים 324 לוחות הנושאים את שמות הנעדרים.
האנדרטה, שתוכננה על ידי ג'ון ברנט (John Burnett), הוקמה ומתוחזקת על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
ארבע אנדרטאות אחרות בגליפולי מנציחות שמות של נעדרים נוספים מצבאות אוסטרליה וניו זילנד. כמו כן, שמותיהם של אנשי הצי של מדינות האימפריה הבריטית שנספו במערכה מונצחים על גבי שלוש אנדרטאות ימיות בבריטניה.
מבצע עובדה
מבצע עוּבדה (נערך מ-6 עד 10 במרץ 1949) היה אחרון המבצעים של צה"ל במלחמת העצמאות, אשר נערכו כנגד אויב, ובו נכבשו הנגב הדרומי ודרום עמק הערבה, לרבות אילת. בנוסף, נערך במסגרתו מבצע ייצוב, אשר שלביו הראשונים נערכו מספר ימים קודם ל'עובדה', ובו נתפסו אזורי עין גדי ומצדה. המבצע היה בעיקרו מבצע לוגיסטי כמעט ללא לחימה, וללא אבדות לכוחות צה"ל.
הרקע למבצע
במבצע חורב, אשר היה המקיף ביותר בצה"ל עד אותו זמן, טוהר כביש באר שבע–עסלוג'–ניצנה, וכוחות צה"ל אף חדרו לחצי האי סיני. כתוצאה מן ההשגים הגדולים של צה"ל בחזית הדרום, מצרים נאותה לבקש הפסקת אש, וזו החלה ב-7 בינואר 1949. ב-12 בינואר החלו שיחות על הסכמי שביתת הנשק בין ישראל למצרים. ב-24 בפברואר נחתם הסכם שביתת נשק בין הצדדים. על פי אותו הסכם, נקבע הגבול המנדטורי, פרט לרצועה מרפיח ועד בית חאנון (רצועת עזה), כגבול בין ישראל למצרים.
לאחר שסוכמה שביתת הנשק עם מצרים, הצטרפה גם עבר הירדן לשולחן המשא ומתן על קווי שביתת הנשק, ובניגוד להחלטת האו"ם בתוכנית החלוקה, טענה שם לשליטה על אזור הנגב. נראה כי ממלכת עבר הירדן קיבלה עידוד לטענה זו מן הבריטים, אשר היו מעוניינים בשטח רצוף, הנתון להשפעתם, בין עבר הירדן לתעלת סואץ.
כיוון שכך, וכיוון שהן מבחינה מדינית, הן מבחינה צבאית, היה בסיס מוצק לטענה הישראלית על מרחבי הנגב, נחפזה ישראל לקבוע עובדות בשטח לפני תום השיחות על שביתת הנשק.
הכוחות המשתתפים
מפקד המבצע היה יגאל אלון, מפקד חזית הדרום (פיקוד דרום במונחי ימינו). למבצע הוקצו:
כן הוקצו למבצע מטוסי תובלה של חיל האוויר, אשר יועדו להנחית כוחות ואספקה. עבור ליווי אותם מטוסי תובלה, הוקצו מטוסי קרב מטייסת 101 של חיל האוויר. מטוסי סיור וקישור של חיל האוויר סייעו אף הם לכוחות המתקדמים. מן הצד העבר ירדני לא היה ידוע על כוחות קבועים משמעותיים בזירת הפעולה המיועדת.
בריטניה הייתה גורם שהובא בחשבון בעת תכנון המבצע, בשל הגיבוי המדיני והאפשרות הפוטנציאלית לסיוע צבאי שיכולה הייתה לתת לממלכת עבר הירדן. לבריטניה היה אינטרס לשמור על רצף בין עבר הירדן (שתחת חסותה) לבסיסיה בתעלת סואץ. לכן, זמן קצר קודם לכן שלחה לעקבה כוחות יבשתיים וימיים.
התוכנית
מטרתו העיקרית של המבצע הייתה להגיע עד אום רשרש שלחוף מפרץ אילת, תוך השתלטות על כל שטח הנגב והערבה שבתחומי ארץ ישראל מצפון למפרץ.
חטיבת 'גולני' תוכננה להגיע למפרץ אילת דרך מעלה עקרבים ומשם, דרך עמק הערבה (נתיבו של כביש הערבה בימינו, בקירוב). מטרה נוספת של תנועת 'גולני' בנתיב זה, הייתה משיכת תשומת לבו של הלגיון, ובכך להבטיח תנועה בלתי מופרעת של חטיבת 'הנגב', אל אותו יעד. חטיבת 'הנגב' תוכננה להגיע לאותו יעד בנתיב מערבי יותר, דרך הר הנגב. בשל קשיי המעבר בנתיב זה, תוכנן כי מטוסי תובלה של חיל האוויר יסייעו לחטיבה ככל האפשר. לשם כך אותר מנחת כמה עשרות ק"מ מצפון לאום רשרש ('שדה אברהם'). על פי התוכנית, אמור היה חיל האוויר להעביר חיילים וציוד למנחת זה, על מנת להקל על מסעה של חטיבת 'הנגב'. חטיבת 'הנגב' יועדה להתבסס בהרים החולשים על קצהו הצפוני של המפרץ, בעוד 'גולני' יועדה לתפוס, בסופו של מסעה, את אום רשרש.
המטכ"ל קבע ארבע מגבלות למבצע:
חטיבת 'אלכסנדרוני' יועדה לפעול בצפון מזרח הנגב, על גבול הר חברון ובבקעת ים המלח. חלק זה של המבצע נקרא מבצע ייצוב.
ההכנות למבצע
ממצאי מסע ה-14 לאום רשרש, שהיה המסע הראשון שחצה את הנגב ברגל מרביבים לאום רשרש (אילת) ונערך בינואר 1945, סייעו להכנת חטיבת הנגב במבצע עובדה. טרם המבצע נשלח סיור, בפיקודו של קצין המודיעין של החזית הדרומית, זרובבל ארבל, שמטרתו הייתה לתכנן מסלול התקדמות שיאפשר להגיע לאום-רשרש במפתיע. על הסיור היה להימנע בכל מחיר ממגע עם כוחות האויב. מלבד איתורו של מסלול כזה, גילה הסיור, מדרום למכתש רמון, שלושה מנחתים בעלי פוטנציאל לשימוש על ידי מטוסים, וניתנו להם שמות הקוד אברהם, יצחק ויעקב. לבסוף נבחר המנחת הראשון מבין השלושה.
סמוך למועד תחילת המבצע, נבדקו הצירים שאותרו גם על ידי חיל האוויר. ב-5 במרץ יצאו כוחות של חטיבות 'גולני' ו'הנגב' מבאר שבע לכיוון הנגב. כוח חלוץ חטיבת 'הנגב' יצא בבוקר מבאר שבע לכביש המוליך אל עוג'ה אל-חפיר. באותו היום יצאו מבאר שבע כוחות ממונעים של 'גולני', והגיעו עד לכורנוב, שם נקבע מקום כינוס כוחות 'גולני' למבצע.
מבצע ייצוב, בשלביו המוקדמים, שנערכו על גבול הר חברון, החל כבר ב-2 במרץ.
ההתקדמות דרומה
ב-6 במרץ, בשעות הצהריים המוקדמות, אחרי שעברו מסלול רצוף מכשולי טבע, הגיעו כוחות החלוץ של חטיבת 'הנגב', לאזור 'שדה אברהם' (כיום חמישה קילומטרים צפונית לבית הספר להגנת גבולות). במהלך היום נוספו עוד כוחות מחטיבת 'הנגב' ותגבור קרקעי של חיל האוויר, שהתקין והכשיר את השטח. במהלך הלילה הוטס חלק מחטיבת 'הנגב' אל השדה. ועיקר הכוח הגיע למנחת בשעות הבוקר שלמחרת, ב-7 לחודש.
במקביל, התקדמה חטיבת 'גולני' במזרח הנגב. הכוח של החטיבה עבר תחילה באזור מעלה עקרבים. כמה שעות לאחר מכן, ב-6 במרץ בערב, הגיע עיקר הכוח של החטיבה לאזור עין חֻוצְובּ (עין חצבה).
במהלך 7 במרץ, יחידת הג'יפים של גדוד 19 של 'גולני' התקדמה מאזור עין חצבה, ותפסה את עין ויבה (עין יהב), הנמצאת כ-25 ק"מ דרומה משם, אשר נעזבה זמן קצר קודם לכן על ידי הלגיון.
בבוקר 8 במרץ תפסה 'גולני' את עין ע'אמר, כעשרה ק"מ מדרום לעין ויבה. במקום נמצא כוח של הלגיון בגודל מחלקה לערך. כיוון שהפקודות הורו שלא לתקוף את הלגיון, איגף כוח 'גולני' את הירדנים ממזרח. כוח הלגיון אשר ככל הנראה חשש מפני ניתוק מעורפו, עזב את המקום. בסופו של אותו יום הגיעה 'גולני' לבאר מנוחה (ביר מליחה), וכוח החלוץ של החטיבה הגיע עד נחל חיון (חיאנה), מספר ק"מ דרומה משם.
במשך 9 במרץ התקדמה 'גולני' לכיוון דרום, מוצבי הע'רנדל נמצאו עזובים, אך מארב ירדני התמקם לרגלי הר קטורה, מצפון לעין ע'דיאן (עין רדיאן), באזור יטבתה של ימינו. המארב פתח באש מוקדם מדי, ולא גרם לאבדות. עם רדת הלילה, הכוחות הצליחו להבריח את כוחות הלגיון באמצעות איגוף.
ב8–9 במרץ חטיבת 'הנגב' עסקה בחיפוש מעבר במורד צוקי הגרניט, ליד משטרת ראס אל-נקב המצרית, ללא מעבר הגבול הבינלאומי.
באותו יום סיימה 'אלכסנדרוני' את מבצע ייצוב, עת השתלטה ללא קרב על עין גדי ומצדה.
סיום המבצע
במקביל, החליט מפקד חטיבת 'הנגב' לתמרן את הג'יפים של חבורת הפיקוד הקדמית שלו, דרך בקעת הירח שבעברו המצרי של הגבול, ודרך ראס אל נקב המצרית, תוך בקשה אל השוטרים המצרים המוצבים שם לקבל אישור מעבר חד-פעמי בשטחם (שנתקבל). לאחר שחברו כלי הרכב עם הפלוגה, שנערכה באוכף הישראלי שמול ראס אל נקב, המשיכה חבורת הפיקוד הקדמית בצירוף כוחות מהפלוגה אל חוף מפרץ אילת, אליו הגיעו בשעה 15:00.
אנשי החטיבה, שהגיעו ראשונים למקום, אלתרו דגל ישראל, שנודע בכינוי דגל הדיו, שאותו הניף סרן אברהם אדן. כוח החלוץ של 'גולני' הגיע לאום רשרש בשעה 17:00.
מפקדי שתי החטיבות, נחום שריג ונחום גולן שלחו את המברק הבא:
למחרת רשם דוד בן-גוריון ביומנו:.
המערכה המדינית
במקביל למהלך הצבאי בוצעה מערכה מדינית משולבת מול האו"ם במהלך המבצע ולאחריו. חשובה ביותר מבחינה זו הייתה מערכה מתוחכמת של הונאה ולוחמה פסיכולוגית עליה היה אחראי ראובן שילוח. מערכה זו התקיימה באי רודוס שם נועדו הישראלים והירדנים באותה עת תחת חסות האו"ם. במחקריו של אלעד בן-דרור נטען כי שילוח, שהיה ראש המשלחת הישראלית למשא ומתן שביתת הנשק עם ירדן ברודוס, הצליח למשוך זמן ולהסתיר מהמתווך מטעם האו"ם ראלף באנץ' את שהתחולל בנגב. יתר על כן, באנץ' האמין כי הפעילות הצבאית הישראלית בנגב היא מהלך שתואם עם המלך עבדאללה וכי למעשה אין המדובר במבצע צבאי אלא בקונספירציה שתכליתה העברת השטח לישראל תחת מסווה של מבצע צבאי. שילוח טיפח אצל באנץ' את התפיסה הזו. בהמשך לקו מחשבה זה, ולאחר שהתבררו ממדי המבצע, נמנע באנץ' מללחוץ על ישראל לסגת מהשטח ולהפעיל נגדה את מועצת הביטחון, אף על פי שהבריטים לחצו עליו לעשות זאת.
אחרית דבר
הכוחות הבריטיים בעקבה קיבלו הוראה לפתוח באש, אם ישראל תנסה להתקדם לעיירה זו. הודעה על כך נשלחה לישראל באמצעים דיפלומטיים, אך המתיחות סביב עניין זה גוועה במהרה. התקדמות שיחות שביתת הנשק עם עבר הירדן הורידה עניין זה מסדר היום.
הנצחה
המקום בו עמדה בעבר תחנת המשטרה, שהורכבה ממספר בקתות חימר, נמצא בימינו בסמוך לקניון מול הים שבעיר אילת. במקום נבנתה אנדרטה ובה בקתת חימר ופסל המתאר את מעמד הנפת דגל הדיו.
משה פורטר
משה- מרדכי הלוי פורטר (1847- 1934), מראשוני חובבי ציון ביקטרינוסלב, איש העלייה הראשונה, מראשוני המתיישבים בחורן (סאחם אל ג’ולן) וממקימי יבנאל.
ביוגרפיה
נולד בביקטרינוסלב שברוסיה, כיום דניפרופטרובסק שבאוקראינה, לאביו יהודה הלוי פורטר. המשפחה השתייכה לחסידות חב"ד. רכש השכלה מוזיקלית ושימש כחזן וככנר. היה ממקימי תנועת חובבי ציון בעיר הולדתו, שממחצית המאה ה-19 היוותה מרכז ציונות ברוסיה. מנהיגיה בעיר היו שמריהו לוין ומנחם אוסישקין, שעודדו את העלייה לארץ ישראל.
בעקבות קניית קרקעות ב"סאחם ג’ולן" שבחורן ב- 1891, עלו לשם שש משפחות מיקטרינוסלב, וביניהם משפחת פורטר. התיישבותם הייתה מבוססת בעיקרה על מימון עצמי, בתוספת קבלת סיוע מהברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. לכבודו הוסב ב-1895 שם היישוב ל"תפארת בנימין", עם עלייתם של הרומנים והבולגרים. פורטר הקים משק ועבד את האדמה כאיכר במשך 6 שנים בתנאים קשים. בתו נפטרה שם ואחד מבניו התעוור.
מחלות, התנכלויות חוזרות ונשנות של ערביי הסביבה והתערבות שלטונות האימפריה העות'מאנית, אילצו את המתיישבים לעזוב את ביתם לאלתר, וללא רכוש. לאחר שלושה ימים של הליכה ברגל הגיעו חלקם לצפת וחלקם לראש פינה, ובתוכם פורטר. שם חיו מקצבאות, שקבלו מהברון.
ב-1901 החליטו "אנשי סאחאם ג'ולן" לעבור לגור באדמות שנקנו על ידי הברון בימה, שנקראה מ-1905 יבנאל. ביניהם היה משה פורטר. האדמות ביבנאל חולקו לשלושים ושש נחלות. השנים הראשונות בימה לוו בסכסוכים עם השכנים הערבים והבדואים. באחד הימים פורטר, מקארוב וברקוביץ הוכו עד זוב דם ואושפזו בבית חולים שייסד דייוויד ואט טוראנס בטבריה. בנוסף, המתיישבים סבלו מיחסים מעורערים עם פקידות יק"א, תנאי אקלים קשים, שנות בצורת, מתקפות ארבה ועכברים, שכילו את היבול.
שנותיו וכוחותיו של פורטר לא התאימו לעבודת האדמה. ב-1910 כשהוא בן 63, נאלץ לעזוב את יבנאל יחד עם משפחתו. הוא עבר לגור בזכרון יעקב, שם חי בסמוך לבכורו יצחק למעלה מ 20 שנה, ועבד כנאמן ביקבי זכרון יעקב. בשנתו האחרונה עבר לגור עם בנו יצחק בתל אביב. שם נפטר ב-18 באוקטובר 1934 ונקבר בבית קברות בנחלת יצחק. על מצבתו חרוט: "אבי שירה זמירה נעימה חובב ציון ומקימה"
משפחתו
בעיר הולדתו נשא לאשה את רחל לבית ברנר מאודסה. ילדיו הם: יצחק, שלמה, בן-ציון, טוביה, חיה, וכן בן ובת ששמם לא ידוע. מרבית ילדיו היו מוזיקאים, מלבד טוביה פורטר, שהיה מראשוני הרופאים בארץ. יצחק פורטר היה כנר ומנצח, הקים את תזמורת ראש פינה וזכרון יעקב, והיה מראשוני מנצחי תזמורת ראשון לציון. שלמה, שהתעוור, היה מכוון פסנתרים, בן ציון היה מורה למוזיקה, וחיה – זמרת באופרה בניו יורק.
מרינה 101
מרינה 101 הוא גורד שחקים בעל 101 קומות (+6 קומות תת-קרקעיות) המתנשא לגובה של 426.5 מטר (1,399 רגל) וממוקם במרינה של העיר דובאי שבאיחוד האמירויות ערביות. בתחילת העבודה על המבנה תוכנן סיומו לשנת 2012 אך בנייתו הסתיימה רק בשנת 2015 והוא נפתח לציבור בשנת 2016. בספטמבר 2014 הושלמו 80% מהעבודות על המגדל. המגדל עוצב על ידי הלשכה הלאומית להנדסה ונבנה על ידי החברה הטורקית, TAV בנייה. בניית המגדל החלה בשנת 2007.
33 הקומות התחתונות של המגדל מכילות מלון חמישה כוכבים בשם מלון הארד רוק אשר כולל 281 חדרים. 66 הקומות הבאות (קומות 34–100) מכילות דירות מגורים. חוץ מ-5 המסעדות והמלון, ישנם במגדל גם 252 דירות של חדר שינה אחד, 204 של שניים ו-42 של שלושה חדרי שינה בנוסף ל-6 פנטהאוזים דופלקס אשר ממוקמים בקומות 97–100. הקומה ה-101 במגדל כוללת מועדון, מסעדה וחנות רוק. בשנת 2015 הגיע המגדל לגובהו המקסימלי. המגדל משתרע על שטח של 120,706 מטרים רבועים וכולל 29 מעליות ו-677 מקומות חנייה.
לקסיקון משפחתי
"אמרות משפחה" (באיטלקית: "Lessico famigliare"; בתרגום קודם לעברית: "לקסיקון משפחתי") הוא רומן אוטוביוגרפי מאת הסופרת האיטלקית נטליה גינצבורג. הספר, שיצא לאור ב-1963, נחשב כאחת מיצירותיה הבולטות של הסופרת וזכה ב-1963 בפרס סטרגה.
הספר מתאר את קורות חייהם של בני משפחת לוי, שמרכז חייה בטורינו, משנות ה-20 ועד שנות ה-50 על רקע תקופת השלטון הפשיסטי של שנות ה-30 באיטליה, מלחמת העולם השנייה והתקופה שלאחר המלחמה. דמויות בני המשפחה משורטטות בנימה אירונית אך אוהדת, בסגנונה המאופק והחף מכל רגש של גינצבורג. בני המשפחה הם:
הספר כתוב ברצף ואינו מחולק לפרקים. ראשיתו היא זו שמוקדשת ל"אמרות משפחה" - אותם ביטויים שהיו שגורים בבית המשפחה. גינצבורג אמרה כי בתחילה התכוונה לכתוב סיפור קצר אודות אותה "שפה משפחתית", אולם בהמשך מצאה כי ברצונה לתאר גם את הרקע המשפחתי לצמיחת אותו "לקסיקון" וכך התרחב הסיפור והפך לרומן ארוך יותר. וכך מסכמת המחברת את הנושא המרכזי בספר:
החוקר והעורך הישראלי מנחם פרי טוען כי מרסל פרוסט וספרו, "בעקבות הזמן האבוד", עומדים ברקע הספר. לטענת פרי, הספר "הוא קריאת התיגר החריפה ביותר הידועה לי לנוכח 'הזיכרון' הפרוסטיאני האליטיסטי והמתפייט, שהוא מין זיכרון שרק פרוסט מסוגל לו. מולו מעמידה גינצבורג זיכרון משפחתי ודמוקרטי, של אנשים של יום-יום, החוזר וקם לתחייה סביב ביטויים עליזים, ולא פחות סביב המלאות של פרטים צדדיים, סביב אותן סמיכויות אקראיות, שגם אצל פרוסט יוצרות את ההבדל בין זיכרון מת לזמן ששב ומתחיה. אלא שהפרטים הצדדיים של גינצבורג שונים מאוד מאלה של פרוסט".
כל בני המשפחה הזדהו ברמה כזו או אחרת עם התנועה האנטי-פשיסטית באיטליה וחלקם אף היה מעורב בפעילות בתנועה הסוציאליסטית ובתנועה הקומוניסטית באיטליה. בספר מתוארים מפגשים רבים של בני המשפחה עם דמויות מרכזיות בתחום הספרות והאידאולוגיה של תנועות אלו. בין היתר, מספרת הסופרת את סיפור הסתרתו של פיליפו טוראטי, מייסד התנועה הסוציאליסטית האיטלקית, בבית המשפחה בעת היותה ילדה (כנראה ב-1926 בעת מנוסתו לצרפת). בתרגום לעברית צירפה המתרגמת בסיום הספר "הערות" המפרטות את שמות כל האישים הנזכרים בספר בשמם ומציינות בקיצור את פועלם.
ברקע הספר מסופר גם סיפור הקמתה של הוצאת הספרים "אינאודי" שבה עבדה גינצבורג ובה גם הוציאה לאור את ספריה. הספר מסתיים בסיפור התבססותה של הוצאת הספרים בתחילת שנות ה-50, בהתאבדותו של צ'זארה פבזה שעבד והוציא את ספריו ב"אינאודי" ובמעברה של גינצבורג עם בעלה החדש לרומא ב-1952.
תרגום לעברית
על המניע לתרגום חוזר מעיד מנחם פרי בגב התרגום החדש: "התרגום ההוא, בנוסף לשגיאות ולאי דיוקים שבו, היה רק הד קלוש ללשון הגינצבורגית שהתרגום החדש מנסה להתקרב אליה ככל יכולתו". מבקרת הספרות שהם סמיט אינה משוכנעת שהתרגום החדש הצליח יותר במשימה זו:
רמי מאירי
רמי מאירי (נולד ב-16 באוגוסט 1957) הוא אמן ישראלי, מראשוני ציירי הקיר בישראל, הידוע בציורי הקיר הענקיים שצייר על קירות בערי ישראל.
חייו
מאירי למד רישום, פיסול וציור במכון אבני בתל אביב בין השנים 1978–1982. את ציור הקיר הראשון שלו צייר בחוף גורדון בתל אביב בשנת 1980. זהו אחד מציורי הקיר הראשונים שנעשו בעיר. מאז התפתחה אמנות זו והפכה לחלק חשוב בפסיפס התרבותי של תל אביב. רוב ציורי הקיר נעשים בטכניקת "Trompe-l'œil" ("הטעיית העין"), הגורמת לטשטוש הגבולות בין מציאות לאשליה. בעבודותיו נוטה מאירי להשתמש ביסודות של אור וצל, מאחר ששחור ולבן נחשבים לצבעים עמידים שאינם דוהים, וכן ליצירת קונטרסט בציור שיבליט אותו למרחקים.
עם ציוריו המפורסמים ביותר נמנים, בין היתר, "הצעקה" על חומת בית הספר "מקס פיין", בצומת רחוב קפלן ודרך בגין (מול מגדלי עזריאלי) בתל אביב, ו"ילדים רוקדים" ברחוב ביאליק ברמת גן. את "הצעקה" צייר מאירי בעקבות קרנבל בברזיל, ועליו אמר:
ציור מפורסם נוסף של מאיר היה זה של הנערים המציצים למלתחות הנשים בחוף שרתון בתל אביב, כהומאז' לסרטם הידוע של אורי זוהר ואריק איינשטיין מציצים. מאירי צייר את הציור בשנת 2002 ולאחר שזכה לביקורת רבות מצד פעילות פמיניסטיות ואף הושחת מספר פעמים, החליטה עירית תל אביב באוגוסט 2020 למחוק את הציור. מאירי לא התנגד למחיקה ואמר: "הציור מראה תרבות נאיבית שהייתה ונעלמה, היום לא הייתי מצייר אותו". את ציורי הקיר של מאירי ניתן למצוא על קירות בתי ספר, מפעלי תעשייה, מבנים ציבוריים ובמקומות בילוי ברחבי הארץ. לדברי מאירי, הוא נמנע מעבודות בבתים פרטיים, ומעדיף שעבודותיו יהיו חשופות לקהל הרחב.
במהלך השנים צייר מאירי ציורי קיר גם במקומות נוספים בעולם, ובהם בגרמניה, בבייג'ינג, בפורט לודרדייל שבפלורידה, ובבואנוס איירס. בחלק מהאתרים צוירו הציורים מטעם מדינת ישראל שבחרה בציורי הקיר של האמן כמייצגי פן ייחודי של התרבות הישראלית.
סנטיאגו דרקי
סנטיאגו רפאל לואיס מנואל חוסה מאריה דרקי רודריגס (בספרדית: Santiago Rafael Luis Manuel José María Derqui Rodríguez; 21 ביוני 1809, קורדובה - 5 בנובמבר 1867, קוריינטס) היה פוליטיקאי ארגנטינאי שכיהן כנשיאה הרביעי של ארגנטינה החל מה-5 במרץ 1860 ועד ה-5 בנובמבר 1861. הופיע בעבר על שטרות של 10 אאוסטרלים ארגנטינאיים, שיצאו משימוש.
ביוגרפיה
דרקי נולד בקורדובה כבן בכור להוריו. החל ללמוד משפטים באוניברסיטה הלאומית של קורדובה ב-1826 ורכש בנושא זה תואר כעבור חמש שנים, ב-1831. מאוחר יותר, עבד באוניברסיטה זו כפרופסור למשפטים וכן לפילוסופיה ולבסוף היה לסגן דקאן. ב-14 במאי 1845, נשא לאישה את מודסטה גרסיאה דה קוסיה ודיוה לגרנייה ולהם שישה ילדים.
הדיוויזיה ה-115 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-115 (בגרמנית: 115. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1915, ולמפקדה מונה אלפרד פון קלייסט. בתחילה לחמה הדיוויזיה בחזית המערבית, אולם באוגוסט אותה שנה הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרבות על וילנה וקובנה. בשנת 1916 הועברה הדיוויזיה לרומניה, שם לחמה עד לתום הקרבות בדצמבר 1917. באפריל 1918 הועברה הדיוויזיה שוב לחזית המערבית, שם היא השתתפה במתקפת האביב, ובכלל זה ב וב, ולאחר מכן לחמה במתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-18 באוקטובר 1919 פורקה הדיוויזיה.
מיקלוש ואדאס
מיקלוש ואדאס (בהונגרית: Vadász Miklós, בודפשט, 27 ביוני 1881 – פריז, 10 באוגוסט 1927) היה צייר הונגרי-יהודי, מעצב גרפי, מעצב כרזות, מאייר.
קורות חיים
ואדאס למד בבית הספר לאמנויות שימושיות. באיורים שלו, בתמונות בצבעי מים ובכרזות, הוא בלט במהירה ומשך את תשומת הלב. הוא עבד עבור המגזין בורשסם ינקו שהיה מגזין היתולי פוליטי שפורסם בבודפשט בין 1868 לבין 1938 ועבודותיו הופיעו גם בעיתון אשט. אחר כך נסע לפריז, שם הפך לחבר מערכת של השבועון "Le Rire". הוא אייר במיוחד את הדמויות האופייניות והטיפוסיות של חיי הכרך ברישומיו, אך צייר גם אקווארלים (תמונות בצבעי מים) עדינים. לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישב לחלוטין בפריז. עבודותיו התפרסמו גם בשבועון הסאטירי "L'Assiette au beurre" (בשני גיליונות כסדרה שלמה ממש). הוא היה אחד הנציגים הבולטים של אמנות הכרזות ההונגרית של המאה ה-20. מיומנויות הגרפיקה הווירטואוזיות שלו וכישרונו כמאייר שמשתף פעולה עם הכותבים, זכו לשבחים רבים. כמה מיצירותיו נמצאות באוסף הגלריה הלאומית של הונגריה. במלחמת העולם הראשונה היה צייר צבאי יחד עם אישטוואן זאדור.
איוריו
הוא אייר את הרומן של פרנץ מולנר, הנערים מרחוב פאל.
איך ידידות נפש
איך ידידות נפש היא קינה הנאמרת לרוב בשחרית של יום תשעה באב בקהילות הספרדים. יש האומרים אותה גם בשבעה עשר בתמוז.
תוכן
המקונן מבכה על מצבה של כנסת ישראל, ידידתו של הקב"ה, שבעקבות החרבן והגלות, ובמיוחד לאחר הצרות הרבות שאירעו לה בגלות ספרד, מפוזרת בכל קצוי הארץ . הידידה נמצאת בין אויביה ומתייפחת ואבלה על כי אין לה מנהל - כלומר רועה שינחה אותה בדרך - ה'. צערה הגדול של כנסת ישראל מושווה בסיום הקינה, כלומר לאשה היולדת בפעם הראשונה . סיומו של כל בית מתחרז עם הפזמון: המושר לאחריו על בסיס הפסוק . הקינה פורשה, בין היתר, על ידי רבי יעקב רקח בסדר "בית אב".
עגור (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}