cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אווארים (עם קדום)
נסיגות מפני הבולגרים והסלאבים
בתקופה המכונה לפעמים החאנות האווארית השלישית (685–795 בערך) שלטו האווארים בעיקר באגן הקרפאטים ובפאנוניה. מתקופה זו התגלו ממצאים ארכאולוגיים חשובים כמו האוצר של 23 גביעי זהב מסניקולאול מארה (נאג'סנטמיקלוש) שמקורו נחשב לפרוטו בולגרי.
תבוסה בידי קרל הגדול. נפילת ה"טבעת" האווארית
בשנת 788 ביצעו האווארים פשיטות שוד והרס לתוך האימפריה הפרנקית בבוואריה ובפריולי. בפשיטותיהם לא חסו גם על הכנסיות. בין השנים 791–796, עם הפסקות, ניהל קרל הגדול מלחמות נגדם, שקיבלו גם גושפנקא דתית בהיותן מכוונות נגד כופרים פגאנים. לקראת המלחמה כינס קרל ברטיסבון כוחות רבים של פרנקים, סקסונים, פריזים, תורינגים ובווארים.
הפרנקים ובני בריתם התקיפו משלשה כיוונים: מצפון לדנובה - בפיקודו של הרוזן תאודוריך, הקיסר עצמו מדרום לדנובה, בעוד כוח שלישי בפיקודם של פיפין, מלך איטליה ובנו של קרל, יחד עם אריך, המושל של פריולי תקפו מהגבול של חבל פריולי. הפרנקים השתמשו בדנובה כדרך תובלה ואספקה.
ב-791 צלחו האווארים להדוף התקפה של הפרנקים של קרל הגדול, זאת מכיוון שהקיסר הצטרך לעזוב ולהתפנות לדיכוי מרידות של הסקסונים ולקרבות עם הסלאבים. האווארים נקטו נגד הפרנקים בשיטת האדמה החרוכה. פפין הצליח לבסוף לכבוש מבצר אווארי ולשדוד אותו.
בשנת 795 מאבקים פנימיים שהתפתחו בתוך המחנה האווארי - בין החאן (או קגאן) ובין מנהיג בשם יוגורוס - היוו הזדמנות פז להתקפה חדשה ומוצלחת יותר של הפרנקים, במיוחד כאשר מנהיג אווארי אחר, ה"טוּדוּן", מושל ה"ארצות המערביות", שלח שגרירים אל הפרנקים והביע רצון להתנצר.
טודון כרת ברית עם אריך, המושל של המארקה פריוּלי ואחד מקציניו החשובים של קרל הגדול. סיפור כיבוש הממלכה האווארית מסופר בכמה כתבים, אחד מהם, הנחשב ליותר ספרותי ואשר מיופה במעשיות רבות, נמצא ב"כרוניקה של הנזיר מההר סנט גאלן".
בכרוניקה זו תוארה מערכת הביצורים שהגנה על הממלכה האווארית בפאנוניה ושנראתה בלתי מובסת. היא נבנתה בצורת מעגלי חומות: מהמעגל הראשון סביב לגבולות פאנוניה ועד למעגלי החומות הפנימיים ביותר - ה"טבעת" - מסביב למרכז השלטוני עם מושב החאן על ארמונו ואוצרותיו. החאן החזיק אוצרות רבים שנאגרו שם משלל המלחמות ומהמסים שגבה מקיסרי ביזנטיון. קרל הגדול החל את מלאכת כיבוש החומות בשנת 791 אך אחרי כמה הצלחות מזהירות נאלץ לסגת בגלל מגפה שהמיתה את סוסיו.
שאר הביצורים שנותרו נחרבו כעבור זמן במסע של המרקיז (או הדוכס) פריוּלי, אריך. החאן האווארי נרצח בינתיים על ידי ה"טודון". הלה, קרוי כנראה בשם קאיד, הכריז עצמו חאן ונכנע ללא קרב. למרות השלטון החדש הידידותי כעת, של האווארים, בנו של קרל, פיפין, ערך פשיטה נוספת, שלא נתקלה בהתנגדות, החריב את ארמון החאן ושדד את האוצרות שנותרו אחרי ההתקפות הקודמות. אומרים שבעזרת אוצרות אוואריים אלו (חמש-עשרה עגלות מלאות זהב) - הפכה המונרכיה הפרנקית מענייה לעשירה מופלגת.
החאן הידידותי השבוי הובא לבירת האימפריה הפרנקית אקס-לה-שאפל, שם התנצר בשם תאודורוס וזכה במתנות מכובדות. הוא התחנן בפני הפרנקים שישאירו לו שטחים מעבר לנחל ראב על מנת שיוכל להתגונן מפני הסלאבים.
בסופו של דבר ניתן לו לחזור ולהנהיג את האווארים בן חסות (וסאל) של קיסר הפרנקים. חאן אחר שהתנצר, בשם אברהם, נסע בתורו לאאכן לבקש עזרה נגד הסכנות הצפויות.
בשנת 800 הכוחות הבולגרים ובראשם החאן קרום שבצעירותו ייתכן ששרת תחת פיקוד אווארי, חדרו לשטחיה המזרחיים של הממלכה האווארית (אוואריה מזרחית) - אזור הקרפאטים, טרנסילבניה ומזרח פאנוניה ונתנו מכת מוות למדינה האווארית. אחרי אברהם כיהן עוד חאן בשם הנוצרי איזאק (יצחק) ששלט בערך עד שנת 835.
היבטי תרבות חומרית ורוחנית של האווארים
על פולחני הקבורה והמתים אצל האווארים נותרו עדויות בשטח אגן הקרפטים בצורת בורות נמוכים לקבורה שכללו חרבות, רסנים וארכופים. כמו כן נמצאו קברים מסוג "מזרחי" שנקברו בהם סוסים, רתמות סוסים וכלים בעלי ארבע ידיות על שפתם. קבורה במנהרות קצרות היוצאות מקצה אחד של הקברים כפי שהתגלו בעמק הטיסה במזרח הונגריה וקבורת חלקי סוסים ובעלי חיים אחרים מעידות על מסורות נוודים ממזרח אירופה של אותם הימים. בקונבאבוני Kunbábony במקום המשוער של בירת ממלכת האווארים במרכז הונגריה, בין נהר הטיסה לדנובה, נמצא ריכוז של קברים של קבוצות לוחמים ושל חאן אווארי. במישור ההונגרי הגדול, הפוסטה, ובטרנסדנוביה, במרכז ובמערב הונגריה נמצאו בתי קברות שבהם קברות לוחמים אווארים שנקברו בהתאם למעמדם יחד עם סוסיהם וכלי הנשק שלהם.
השלטון האווארי באגן הקרפטים היה די ריכוזי והצליח להטביע חותמו על האוכלוסיות הכבושות השונות. מתחילת הפלישה האווארית בתוך מאה-מאתיים שנה הגיוון התרבותי החומרי של התרבויות השונות (סאלביות, גרמאניות, רומיות, יווניות) שהיו תחת שליטת האווארים התרופף והושגה אחידות רבה. יוצא מן הכלל הייתה התרבות קסטהיי Keszthely המאוחרת.
התרבות האווארית הייתה מאוד שמרנית ואיצה ואימצה רק כמה מרכיבים אמנותיים וטכניים מעמים אחרים. למשל, מהביזנטיים למדו כמה חידושים בתחום התכשיטים, הקדרות, החגורות וכו'. תרבותם לא השתלבה מבחינה כלכלית, פוליטית או אידאולוגית בתרבות האירופית מימי הביניים. התפוררותה הפנימית והמכות הקשות שספגה מהפרנקים והבולגרים גרמו לקריסתה.
אחרית דבר
הכיבוש הפרנקי הביא למבצע של העברת האווארים לנצרות תחת פיקוחו של אַרן, הארכיבישוף של זלצבורג. הוא קיבל בהקשר זה עצות מידידו אַלקוּאין לנהוג יותר בנועם מאשר במקרה של התנצרות הסקסונים. למשל המליץ לו אלקואין לא לכפות טבילות בכוח, ולדחות את הטלת המיסים לטובת הכנסייה למועד נאות יותר. תבוסת האווארים איפשרה לקיסרי ביזנטיון לנשום לרווחה אחרי העלמות אויב ותיק. אחרי העלמות המעצמה האווארית, הסלאבים במורביה, בצ'כיה הנוכחית, הקימו ישות עצמאית תחת הנהגת הנסיך מוימיר. הבולגרים הרחיבו את שליטתם והגיעו עד לדנובה שבין בודפשט ובלגרד של היום. בסוף המאה ה-10 ההונגרים כבשו את פאנוניה והקימו בה את ממלכתם. לעם בפריולי בצפון - מזרח איטליה השתתפותו בניצחון על האווארים נחשב עד ימינו אירוע מכונן בתולדותיו. האווארים עדיין השתמשו בשם זה שלהם בערך עד שנות ה-870 כשהתבוללו כליל בתוך העמים האחרים באזור - במיוחד בתוך ההונגרים והסלאבים. אצל סלאבים הופיע הביטוי: "נעלם כמו האווארים..." משמע נעלם כלא היה, כפי שהיה גורל ממלכתם.
לקריאה נוספת
R.Fletcher - the Conversion of Europe- from Paganism to Christianity 371 - 1386 AD FontanaPress, 1998 London Russkaia Istoria 1993 Izdatelstvo Myslj - Moskva
וסילי קליוצ'בסקי - דברי ימי רוסיה -הוצאת הקבוץ המאוחד ,תל אביב 1978 Istoria lumii în date Editura enciclopedică română Bucureşti, 1969 (רומנית)
Warren Treadgold, "Two Fights for Survival: 610-668," Chapter 9 of his A History of the Byzantine State and Society, Stanford University Press, 1997, pp. 287-322.
קטלוגים של תערוכות:
יחסי ארגנטינה–ליטא
יחסי ארגנטינה–ליטא הם היחסים הדיפלומטיים בין ארגנטינה לליטא.
סקירה כללית
הליטאים הראשונים הגיעו לארגנטינה במהלך המאה ה-19. ביניהם היו לפחות שני משתתפים במאבק על עצמאותה של ארגנטינה - פטראס דאוטנטאס והמהנדס רוברטס אדולפס צ'ודסביצ'יוס. בשנים 1899–1900 כ-50 משפחות מליטא התיישבו בארגנטינה. רוב הליטאים עבדו בבתי מטבחיים של בעלי חיים, כשכירי חרב בחוות חקלאיות. ערב מלחמת העולם הראשונה חיו בארגנטינה כ-5,000 ליטאים.
ארגנטינה הכירה בעצמאותה של ליטא ב-25 באוגוסט 1991, הראשונה מבין מדינות יבשת אמריקה, וב-25 בספטמבר 1991 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים. הקהילה הליטאית בארגנטינה היא השנייה בגודלה בדרום אמריקה. בשנת 1961 כ-45,000 חיו בארגנטינה (בעיקר בבואנוס איירס), ב-1998 חיו כ-40,000 ליטאים וארגנטינאים ממוצא ליטאי, ב-2010 (לפי נתוני מפקד האוכלוסין) חיו 371 ליטאים. בליטא בשנת 2022 חיו 30 אזרחי ארגנטינה. ב-2012 השגרירות בבואנוס איירס, ומאז פועלת רק קונסוליית הכבוד של ליטא בבואנוס איירס.
יחסים כלכליים
בשנת 2020 מחזור הסחר בין ליטא לארגנטינה הסתכם ב-36.6 מיליון אירו, בעוד ארגנטינה הייתה שותפת הסחר ה-63 של ליטא במונחים של נפח סחר. היצוא הסתכם ב-4 מיליון אירו; וארגנטינה היא שותפת הייצוא ה-99 במונחים של נפח סחר. היבוא הסתכם ב-32.6 מיליון אירו; ארגנטינה היא שותפת היבוא ה-44 בגודלה במונחים של נפח סחר. היבוא מארגנטינה כולל בעיקר מוצרי סויה, מוצרי טבק, זרעים, דגנים ושמן צמחי לכבישה, שמן חמניות, חריע וזרעי כותנה. לפי גודל ההשקעות הזרות הישירות בליטא, ארגנטינה נמצאת במקום ה-70 (ההשקעות מסתכמות ב-90 אלף אירו).
ממשלת ישראל העשרים ושתיים
ממשלת ישראל העשרים ושתיים, בראשות יצחק שמיר, הושבעה ב-20 באוקטובר 1986 י"ז בתשרי ה'תשמ"ז, וסיימה כהונתה ב-22 בדצמבר 1988, י"ד בטבת ה'תשמ"ט. יחד עם הממשלה ה-21 היא כונתה ממשלת הרוטציה.
הקמת הממשלה
הממשלה הייתה ממשלת אחדות לאומית שהוקמה על בסיס הסכם הרוטציה עליו הוחלט לפני הקמת הממשלה העשרים ואחת. שמעון פרס שכיהן כראש ממשלה התפטר, כמוסכם, ומונה לשר החוץ ולממלא מקום ראש הממשלה, במקום יצחק שמיר שמונה לראשות הממשלה.
מדיניות כלכלית
נמשכה תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985.
סיום כהונת הממשלה
הממשלה סיימה את כהונתה עם פיזור הכנסת והשבעת ממשלת ישראל העשרים ושלוש.
הרכב הממשלה
עם כינונה מנתה הממשלה 25 שרים, כמו קודמתה. הרכב הממשלה היה כמעט זהה לזה של הממשלה הקודמת, כאשר חלו בהרכבה שני שינויים - שושנה ארבלי-אלמוזלינו החליפה את מרדכי גור, שלא רצה לכהן בממשלה בראשות שמיר ויצחק מודעי שהורחק מהממשלה העשרים ואחת לקראת סוף כהונתה, שב לממשלה ה-22 עם כינונה, כשר בלי תיק.
במהלך 1987 התפטרו מהממשלה משה ארנס ואמנון רובינשטיין ומספר השרים ירד ל-23. באפריל 1988 שב ארנס לממשלה עם מרדכי גור ומספר השרים שב להיות 25.
סך הכל כיהנו בממשלה 26 אנשים.
בית גוטמן בכר
בית גוטמן בכר הוא מבתיה הראשונים של המושבה פתח תקווה.
היסטוריה
הבית הוקם בשנת 1879 על ידי דוד גוטמן, שנמנה עם ארבעת מייסדי פתח תקווה. הבית, שהיה בנוי מקש ולבנים, התמוטט בחורף הקשה של 1881, שבעקבותיו ננטשה המושבה. בשנת 1883, כאשר המושבה יושבה מחדש, הקרקע נמכרה למשפחת בכר, שהקימה מחדש את הבית בסגנון הבנייה של בתי מאה שערים. חומרי הבנייה היו לבני טיט אשר צופו בלוחות עץ שטויח.
המבנה כולל שתי קומות ומרפסת. בחלק מהקומה הראשונה התגוררה משפחת בכר, ובחלקה האחר שכן בית הכלבו הראשון במושבה. בקומה השנייה הייתה דירת מגורים שהושכרה לרבני המושבה.
כיום הבניין ניצב ברחוב פינסקר 1 בפתח תקווה. בקומה הראשונה נמצאות חנויות, ובקומה השנייה שוכנים מחסנים.
לאס מנינאס
לַאס מֶנִינַאס (בספרדית: Las Meninas, עלמות החצר; 1656) היא אחת היצירות המפורסמות ביותר של הצייר הספרדי בן המאה ה-17 דייגו ולסקס. היצירה מוצגת כיום במוסאו דל פראדו שבמדריד.
היצירה
הציור מתאר את הנסיכה אינפנטה מרגריטה, בתם הבכורה של פליפה הרביעי מלך ספרד בנישואיו השניים למריה אנה, המוקפת בבנות-לווייתה, גמדותיה וכלבהּ. בצד שמאל של התמונה ניתן לראות את ולסקס עצמו, נחבא למחצה מאחורי כן הציור הגדול.
הקומפוזיציה בתמונה היא רבת רושם. האינפנטה עומדת בין משרתותיה, וגמדתה לימינה. על אף היותה הדמות הנמוכה ביותר בציור, האינפנטה היא מרכז הקומפוזיציה. אחת המשרתות כורעת ברך לפניה והשנייה קדה כלפיה קידה, והדבר הופך את הנסיכה הצעירה, בצבעיה הבהירים ושמלתה המנופחת, למקור התנועה ביצירה. הגמדה, שגובהה זהה לזה של הנסיכה, היא דמות כעורה אשר בהשוואה אליה נראית הנסיכה עדינה, שברירית וייחודית. בשמאל התמונה, חשוך ורוגע, מוצג הצייר עצמו כשהוא עומד מאחורי בד הקנבס הרחב. זהו אחד הפורטרטים העצמיים הטובים ביותר של ולסקס שנשתמרו. מעל ראשה של הנסיכה ניתן לראות במעומעם את הזוג המלכותי, שנשקף מתוך מראה שתלויה בצדו הרחוק של החדר.
לוקה ג'ורדנו, צייר איטלקי בן זמנו של ולסקס, תיאר את היצירה כ"תאולוגיה של הציור". חוות דעת דומה נשמעה מפיו של הצייר הבריטי תומאס לורנס, שאמר שהתמונה "מהווה את תמצית הפילוסופיה של האמנות". מסופר כי הצלב האדום שמצויר על חזהו של ולסקס, המציין שייכות למסדר האבירים של סנטיאגו, צויר על ידי המלך פליפה הרביעי עצמו, כמחווה לצייר וכהבעת נכונות להופכו לאביר המסדר. ולסקס קיבל את תואר האבירות שלוש שנים לאחר השלמת העבודה על התמונה, לאחר שוועדה מיוחדת קבעה כי בדמו לא זורם דם יהודי או מורי ועל כן הוא זכאי להיות חבר במסדר האבירים היוקרתי.
מחוות
פבלו פיקאסו, האמן הספרדי בן המאה ה-20 שהושפע רבות מן התמונה, יצר סדרת יצירות המתבססות על "לאס מנינאס", ומוצגות במוזיאון האמן בברצלונה.
מרקו אורליו סוטו
סוטו נולד בטגוסיגלפה, בירת הונדורס, ב-1846. את לימודיו סיים באוניברסיטת גואטמלה ב-1866 ועסק בעריכת דין. במהרה מונה למזכיר לענייני חוץ בממשלתו של נשיא גואטמלה, חוסה רופינו בריוס. בעקבות מתיחות בין הונדורס לגואטמלה נשלח סוטו לארץ מולדתו כשליח מטעם גואטמלה. ב-1877 נבחר לנשיא הונדורס.
ב-1881 נבחר סוטו לכהונה שנייה, אך בעקבות משבר עם נשיא גואטמלה, חוסה בריוס, התפטר ממשרתו ועזב לארצות הברית. בתחילה שהה בסן פרנסיסקו ולאחר מכן בניו יורק.
דיוקנו של מרקו אורליו סוטו מתנוסס על פני שטר בערך נקוב של 2 למפירה.
ניבים דרום-רוסיים
הניבים הרוסיים הדרומיים הם קבוצת ניבים של השפה הרוסית.
אחד המאפיינים הבולטים של ניבים אלו הוא הפיכתה של הפונמה /g/ ל־[ɦ] (כפי שנהגית האות Г באוקראינית ובבלארוסית). לניבים אלו הייתה השפעה משמעותית על ההגייה הרוסית התקנית.
הקורפוס ה-20 (האימפריה העות'מאנית)
הקורפוס ה-20 של הצבא העות'מאני (בטורקית: Yirminci Kolordu) היה קורפוס עות'מאני אשר במהלך מלחמת העולם הראשונה, נטל חלק בקרבות החזית המקדונית ובמערכה על סיני וארץ ישראל.
הקמת הקורפוס ופעילותו
בספטמבר 1916 פנה הפיקוד הגרמני לעות'מאנים בבקשה לשלוח כוחות צבא לתגבור מערך מעצמות המרכז בחזית המקדונית. שר המלחמה העות'מאני אנוור פאשה נעתר לבקשה ושלח לחזית את דיוויזיית הרגלים ה-50. בהמשך נשלחה לחזית גם דיוויזיית הרגלים ה-46 וביחד יצרו את הקורפוס ה-20. למפקד הקורפוס מונה מירליווה אבדילקרים פאשה אשר קבע את מפקדתו בדרמה. הכוחות העות'מאניים הוצבו בגזרות הערים סרס ודרמה ונטלו חלק מועט במלחמת ההתשה שהתפתחה בחזית.
מצבם של העות'מאנים בחזיתות אחרות הוביל את הפיקוד הבכיר לפעול להוצאת הכוחות מהחזית המקדונית. ב-19 במרץ 1917 הועברה הדיוויזיה ה-46 מתוך הקורפוס ה-20 לחזית עיראק ועד אמצע אפריל הושלם פינויה מהחזית המקדונית. הדיוויזיה ה-50 נשארה באזור העיר דרמה ובשלהי מאי הועברה לגזרת העיר חלב ומשם לגזרת ארץ ישראל ובה השתתפה בקרבות המערכה על ארץ ישראל. בהמשך, הוחלפו דיוויזיות הקורפוס באחרות.
מבנה הקורפוס
במהלך קרבות החזית המקדונית, סופח הקורפוס ה-20 לארמייה השנייה של צבא בולגריה. הקורפוס כלל שתי דיוויזיות ה-50 וה-46. כל דיוויזיה הורכבה מ-4 רגימנטים, 3 רגימנטי רגלים ורגימנט ארטילריה. בנוסף, סופח לגיס ה-20 רגימנט האפסנאות ה-16 העות'מאני. מיוני ועד ספטמבר 1918 כלל הגיס את האוגדות ה-26 וה-53 והוא לחם בגזרת ארץ ישראל. בראשית 1919 הורכב הקורפוס מהדיוויזיות ה-23 וה-24. כל דיוויזיה הורכבה מ-3 רגימנטי רגלים והן הוצבו במרכז אנטוליה.
HMG-CoA רדוקטז
HMG-CoA רדוקטז (אנגלית: HMG-CoA reductase או HMGCR ובשמו המלא: 3-hydroxy-3-methyl-glutaryl-CoA reductase) הוא האנזים המזרז את השלב קובע הקצב בתהליך המטבולי של יצירת כולסטרול בגוף החי - הפיכה של HMG-CoA למבלונאט.
האנזים מעוכב, כחלק ממנגנון משוב שלילי, על ידי כולסטרול שמגיע לתאים כתוצאה מהכנסה ופרוק של LDL דרך רצפטורים ל LDL, וכמו כן על ידי כולסטרול שעובר חמצון בתאים. מעכבים תחרותיים של האנזים, משרים ביטוי מוגבר של רצפטורים ל LDL על הממברנות של תאי הכבד, מה שמביא להגברת קצב כניסת ה LDL לתאים. בעקבות כך, קטן ריכוז ה LDL פלזמה, אשר נחשב אחד הגורמים המשמעותיים ביותר בתהליך היווצרות טרשת העורקים. על כן, מהווה האנזים יעד למספר רב של תרופות להורדת כולסטרול שידועות בשמן הכללי סטטינים.
כדי לבצע את פעולתו משתמש האנזים בשתי מולקולות NADPH ככוח מחזר, ובכך יוצר שתי מולקולות +NADP. כמו כן, בפעולה מתנתקת קבוצת CoA-SH מהסובסטראט.
HMG-CoA רדוקטאז מעוגן לממברנה של הרטיקולום האנדופלזמטי. עד לאחרונה הייתה הדעה הרווחת כי האנזים מורכב משבעה מתחמים חוצי ממברנה, כאשר האתר הפעיל שלו נמצא בקצה קרבוקסילי ארוך השוכן בציטוזול, אולם מחקרים עדכניים יותר הראו כי מדובר בשמונה מתחמים חוצי ממברנה.
בבני אדם, הגן ל HMGCR ממוקם על הזרוע הארוכה של הכרומוזום החמישי (5q13.3-14). אנזימים המבצעים את אותה הפעולה קיימים גם בבעלי חיים אחרים, בצמחים ובחיידקים.
La Voix (שיר)
La Voix (בעברית: הקול) הוא השיר שייצג את שוודיה באירוויזיון 2009. השיר בוצע על ידי מאלנה ארנמן. השיר נכתב והולחן על ידי מאלנה ארנמן, אלוף לולאב ופרדריק קמפה. השיר היה השיר השוודי הראשון לאירוויזיון לכלול מילים בשפה הצרפתית והוא היה גם האחרון (נכון ל-2017) לכלול מילים בשפה שהיא לא השפה האנגלית.
ארנמן ניצחה במלודיפסטיבלן עם השיר ב-14 במרץ 2009 וייצגה את שוודיה בחצי הגמר איתו ב-12 במאי 2009, השיר הגיע למקום הרביעי עם 105 נקודות והעפיל לגמר. בגמר הופיע השיר רביעי בסדר ההשמעה וסיים במקום ה-21 עם 33 נקודות. השיר היה השיר השוודי במיקום הנמוך ביותר מאז השיר של שנת 1992 שהגיע למקום ה-22 והוא היה הפעם השנייה אי פעם ששיר שוודי לא מגיע לטופ ה-20 של תחרות האירוויזיון.
ב-2010 ביצעו זמרת האופרה הרוסייה-אוסטרית אנה נטרבקו וזמר הפופ הרוסי פיליפ קירקורוב גרסת כיסוי לשיר. לכיסוי היו שתי גרסאות, האחד כמו השיר המקורי והשני עם מילים חדשות בשפה הרוסית.
השיר שמש גם כשיר רקע בסרט קצר.
רשימת השמעה
CD (שוודיה)
מיקומים במצעדים
השיר הופיע לראשונה במצעד הסינגלים השוודי בשבוע של ה-13 במרץ 2009 במקום 31, בשבוע השני הגיע השיר למקום העשירי, ובשבוע שאחריו הצליח להעפיל כבר למקום הרביעי.
חיים ליף
חיים לִיף (באנגלית: Hayim Leaf; 27 בספטמבר 1912 – 2 במאי 1993) היה פרופסור, מבקר ספרות, מסאי, עורך ומחנך יהודי אמריקאי, מעורכי כתבי העת העבריים "בצרון", "הרופא העברי" ו"ניב", מרצה לספרות עברית בישיבה יוניברסיטי.
ביוגרפיה
נולד ב-27 בספטמבר 1912 בסְטָארוֹבִּין שברוסיה (כיום בבלארוס) כחיים ליפשיץ, בן לזלמן ודבורה (חיניץ) ליפשיץ. בשנת 1928, בהיותו נער, היגר לארצות הברית.
בשנת 1933 קיבל תעודת הוראה בישיבה יוניברסיטי, ואחר כך קיבל שם תואר ראשון בשנת 1945 ותואר שני ב-1951. בשנת 1968 קיבל מהישיבה יוניברסיטי תואר דוקטור בספרות עברית, על הדיסרטציה הקדשה: "ד"ר פינחס חורגין: המחנך, העסקן, הסופר והחוקר". ליף הצטרף לסגל הישיבה יוניברסיטי בשנת 1942, ונמנה עמו 36 שנה עד פרישתו כפרופסור לספרות עברית.
ערך במשך כשלושים שנה את הרבעון העברי "בּצָּרון", כתב עת ספרותי. כן ערך יחד עם נעמי בן-אשר את "The Junior Jewish Encyclopedia" ("האנציקלופדיה היהודית לצעירים"), וזכה על כך ב-Jewish Book Award בשנת 1958.
היה נשוי לאֶמה חוה לבית זוסקינד, עובדת סוציאלית ילידת וינה, שהיגרה לארצות הברית לאחר האנשלוס ב-1938.
חיים ליף נפטר בשנת 1993 בבית האבות ובית החולים הגריאטרי היהודי בברונקס שבניו יורק, עקב סיבוך של שבץ שלקה בו בשנה שלפני כן, בן 79 במותו. הותיר אחריו את אשתו, בן ובת וכן נכדים.
אורנית רז
אורְנית רז (נולדה בשנת 1971) היא מנהלת ישראלית. שימשה במגוון תפקידי ניהול בכירים במשק הישראלי והייתה בין הנשים הבודדות שכיהנה כיו״ר דירקטוריון ברשות החברות הממשלתיות.היא בעלת נסיון ניהולי בתחומי התעשיה, המזון והסביבה ובין שאר תפקידיה כיהנה כמנכ"לית תאגיד המחזור אל״ה חברה פרטית בע״מ (בבעלות קוקה קולה), המוסד לבטיחות ולגיהות וכיהנה כיו"ר הדירקטוריון של המועצה לצרכנות, רשות החברות הממשלתיות וחברת הוועדה לפטורים ומיזוגים ברשות ההגבלים העסקיים. בין שאר תפקידיה הייתה מנכ"לית איגוד תעשיות המזון בישראל (בשנים 2013–2015), מנכ"לית הארגון לחקלאות ביולוגית אורגנית בישראל (בשנים 2007–2013), חוקרת בתחומי אסטרטגיה ושיווק ועמיתת מחקר ב-MIT, בית ספר סלואן למנהל עסקים. פעילת זכויות הסביבה.
במאי 2020 מונתה למנכ"לית תאגיד המיחזור אל"ה.
ביוגרפיה
נולדה בכפר הנוער ימין אורד לאנשי חינוך שנמנו עם סגל המקום. לאחר מכן עברה עם משפחתה לאילת, שגם בה עסקו הוריה בחינוך. כעבור עשר שנים התיישבה המשפחה במושב תקומה. למדה באולפנת בני עקיבא בערד, והייתה פעילה ומדריכה בבני עקיבא. שירתה בצבא כמפקדת מחלקה (מ"מ) ושוחררה בדרגת סגן. היא בעלת תואר דוקטור מהפקולטה להנדסת תעשייה וניהול של הטכניון, והתמחתה בתחומי אסטרטגיה וניהול וכלכלה התנהגותית. את הפוסט-דוקטורט עשתה בבית הספר למנהל עסקים Sloan במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בארצות הברית. זכתה ל"מלגת פולברייט" (Fulbright Scholar Program).
במקביל, בשנת 2004 ייסדה רשת חברתית אינטרנטית של קהילת חוקרים בינלאומית בתחומי הניהול בשם "IsraelNetwork". הקהילה הורכבה מכ-100 חברי אקדמיה, ישראלים וכאלה בעלי זיקה ישראלית ופועלת למעבר ידע רלוונטי בין החוקרים.
עם שובה לישראל עסקה בפיתוח המודעות לקשר שבין אספקטים של בריאות וסביבה. ב-2007 מונתה למנכ"לית הארגון לחקלאות ביולוגית אורגנית בישראל. במסגרת הארגון פועלים מומחים, חוקרים, עובדי אדמיניסטרציה ומנהל ומספר רב של מתנדבים. בתפקיד זה היא שילבה את תפיסת עולמה הסביבתית ופעלה לקידום חקיקה 'ירוקה', להקמת מיזמים 'ירוקים' ולקידום פרויקטים חדשים למען שמירה על הסביבה. שווי התעשייה האורגנית בישראל הוערך בשנת 2012 בכמילארד ש"ח.
במשך מספר שנים מכהנת בוועדת ההיגוי של המדען הראשי למחקרים אורגניים במשרד החקלאות. הקימה את העמותה לקידום הסביבה האורגנית בישראל והיא פעילה בה עד היום. הייתה בגרעין המייסד של שדולת חוף הכרמל, ובצוות שניסח את האמנה הסביבתית-חברתית "אמנת חוף כרמל". במאי 2010 הקימה את השוק האורגני במתחם "התחנה" שליד שכונת נווה צדק בתל אביב.
היא רפרנטית מובילה בתחום החקלאות והמזון האורגני בישראל כגוף יציג בוועדת הכלכלה של הכנסת. היא מיוזמי כתיבת תקנות החוק האורגני וביצוען. באוגוסט 2013 מונתה להיות מנכ"לית איגוד תעשיות המזון בישראל.
כחוקרת ב-MIT פרסמה מאמרים בתחומי כלכלה, אסטרטגיה ושיווק. בשנים האחרונות היא מפנה את הידע המצטבר בתחומים אלה ליישומו בענפי תעשייה וחקלאות ידידותיים לאדם ולסביבה. לאחר שזיהתה כי אחת הסיבות המרכזיות שהיוו חסם לביקושים לתוצרת האורגנית קשורה במרכיב האמון של התוצרת ובידיעה שאכן היצרנים פועלים בהתאם לסטנדרטים מחמירים, היא כוננה, בנוסף לקידום התקינה הפורמלית, מנגנון של "אכיפה ידידותית". הרעיון שיזמה היה ביצירת סדרה של נהלים "ידידותיים", כך שלא תהיה סיבה למגדל או ליצרן לחרוג מהנהלים הקשיחים של תהליך הייצור האורגני. אחת הדרכים היא על ידי הצמדת מדריך לכל מגדל או יצרן חדש המלווה אותו לאורך כל תהליך הגידול והייצור. מגדל או יצרן שמלווה על ידי מדריך זכאי להשתמש בסמל מיוחד.
נכללה ברשימת "40 הצעירים המבטיחים" של הירחון "דה מארקר". כותבת טור במדור כלכלה ב-ynet. זכתה בפרס הגלובוס הירוק בשנת 2012.
נשואה לאיתן רז, מתגוררת בניר עציון ואם לארבעה.
מבחר ממחקריה
Raz, O., (2016), The Power of Reciprocal Knowledge Sharing Relationships for Startup Success. Journal of Small Business and Enterprise Development With Allen T. Gloor P. Woerner S. and Fronzetti A.
Raz, O., (2010),Continuous punishment and the potential of gentle rule enforcement, Behavioural ProcessesWith Erev E. Ingram P. and Shani D
Raz, O., (2010), The Virtual Mirror Reflecting on Your Social and Psychological Self to Increase Organizational. International Studies of Management and Organization, Creativity and Innovation. With P. Gloor, Oster, D. Pentland, A. Schoder, D.
Raz, O.,(2010), '''Does geographic clustering still benefit high tech new ventures? The case of the Cambridge/Boston biotech cluste'''r. In Innovation in Complex Social Systems. With Thomas J. Allen, and P. Gloor.
Raz, O.,(2008), Size Counts": the Effect of Queue Length on Choice Between Similar Restaurants. Advances in Consumer Research. With Ert E.
Raz, O., (2007), The Dynamics of Communication Patterns within a Biotech Cluster: A Simple Method for Studying a Complex Relationship. The International Journal of Technology and Information Management Education With Allen. T and Meital S.
Raz, O., (2006), How to Make IT Work: Cognitive Perspectives for Better Information Technologies Performance. European Management Journal. With Goldberg A.
Raz, O., (2005), Size Really Matters – New Insights for Startups’ Survival, Management Science (2005). With P. Gloor
Raz, O., (2001), Corporate Social Capital and Strategic Isomorphism: The Case of the Israeli Software Industry”, Research in the Sociology of Organization With Shaul Gabbay and Ilan Talmud
Book Chapter, Raz, O., (2010): Innovation is regional- the case of Cambridge/ Boston BIOTECH cluster. Innovation in Complex Social Systems (Routledge Studies in Global Competition). With Thomas J. Allen, and P. Gloor.
אנדרו נמבהארד
אנדרו ויליאם נמבהארד (באנגלית: Andrew William Nembhard; נולד ב-16 בינואר 2000) הוא כדורסלן קנדי המשחק בעמדת הרכז באינדיאנה פייסרס.
קריירה
נמבהארד בחר לשחק כדורסל עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת פלורידה. בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 8.0 נקודות, 2.9 ריבאונדים ו-5.4 אסיסטים למשחק. בתום העונה הכריז על מועמדותו לדראפט 2019 ב-NBA, אך משך את מועמדותו והמשיך לעונה נוספת בפלורידה, בה העמיד ממוצעים של 11.2 נקודות, 5.6 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים למשחק. גם בתום עונת 2019/2020 הכריז כי יתמודד בדראפט 2020 ב-NBA, אך שוב התחרט והפעם בחר לעבור לשחק עבור אוניברסיטת גונזגה. בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 9.2 נקודות, 2.4 ריבאונדים ו-4.4 אסיסטים למשחק. בעונתו השנייה העמיד ממוצעים של 11.8 נקודות, 5.8 אסיסטים, 3.4 ריבאונדים ו-1.6 חטיפות למשחק ובחר להתמודד בדראפט 2022 ב-NBA.
בדראפט נבחר נמבהארד בבחירה ה-31 על ידי אינדיאנה פייסרס. הוא הצטרף לסגל הקבוצה לקראת טורניר ליגת הקיץ של ה-NBA, ובמשחק הבכורה שלו בטורניר קלע 5 נקודות והוסיף 5 ריבאונדים ו-5 אסיסטים בניצחון 96–84 על שארלוט הורנטס. ב-22 ביולי 2022 חתם על חוזה רוקי על סך 8.6 מיליון דולר לארבע עונות בקבוצה, שהפך לחוזה הרוקי הגדול בהיסטוריה שקיבל שחקן שהיה בחירת סיבוב שני בדראפט.
ניבים צפון-רוסיים
הניבים הרוסיים הצפוניים הם קבוצת ניבים של השפה הרוסית.
בניבים אלו נפוצות תופעות ה"אוקנייה" וה"יקנייה", כלומר, היעדר רדוקציה של תנועות בלתי-מוטעמות. משמע בניבים אלה האותיות O ו־E תמיד נהגות /o/ ו־/je/, בהתאמה.
ניבים רבים של רוסית שייכים לקבוצה זו, והם מדוברים גם בפינלנד.
הניבים הללו מתחלקים למספר קבוצות:
דני סאוסדו
דני סאוסדו (בשוודית: Danny Saucedo; נולד ב-25 בפברואר 1986) בסטוקהולם הוא זמר שוודי.
קריירה
בסוף 2006 הוציא את הסינגל הראשון שלו, ב-2007 ייסד ביחד עם עוד שני משתתפי איידול לשעבר להקת פופ בשם "E.M.D.", הלהקה הוציאה שלושה אלבומי סטודיו, זכתה להצלחה במדינה ואף השתתפה ב-2009 בתחרות המלודיפסטיבלן, ב-2010 חברי הלהקה הודיעו על התפרקותה.
ב-2007 הוציא את אלבומו הראשון "Heart Beats" ושיר מאלבום זה "If Only You" דורג מספר אחת ברשימת השירים המושמעים בפולין וברוסיה.
ב-2008 הוא השתתף בתוכנית "Let's Dance" שמהווה גרסה מקומית ל"רוקדים עם כוכבים" ושם הגיע למקום השלישי ובאותה שנה השתתף ביחד עם זוגתו לתוכנית באירוויזיון הריקודים שנערך בסקוטלנד ושם סיימו במקום השנים עשר.
ב-2011 השתתף בתחרות המלודיפסטיבלן והגיע למקום השני ובאותה שנה שימש כדובר הניקוד השוודי בתחרות האירוויזיון.
ב-2021 השתתף בתחרות המלודיפסטיבלן והגיע למקום השביעי.
ביזינגן
ביזינגן (או בשמה המלא ביזינגן אם הוכריין) (בגרמנית: Büsingen am Hochrhein) היא עיר גרמנית השוכנת במובלעת הקרויה על שמה ומוקפת מכל עבריה בקנטונים השווייצרים שפהאוזן, ציריך ותורגאו. שטחה של העיר 7.62 קילומטר רבוע, ואוכלוסייתה מונה כ-1,450 איש. המובלעת הגרמנית נוצרה בסוף המאה ה-18 ומופרדת משטחה העיקרי של גרמניה ברצועת צרה שרוחבה פחות מקילומטר אחד בחלק מהמקומות, והכוללת את היישוב השווייצרי דורפלינגן (Dörflingen).
מבחינה מנהלית העיר היא חלק ממחוז קונסטנץ הגרמני, השייך למדינת באדן-וירטמברג. מבחינה כלכלית היא מהווה חלק מאזור המכס השווייצרי, בדומה למובלעות שווייץ אחרות כקמפיונה ד'איטליה ולנסיכות העצמאית ליכטנשטיין. גם לפני החלת אמנת שנגן על שווייץ, היה הגבול בין ביזינגן ושווייץ פתוח למעבר חופשי, אך המעבר משווייץ לגרמניה חייב ביקורת דרכונים במעבר גבול.
העיר ידועה כיעד חופשה מועדף הן בקרב הגרמנים והן בקרב השווייצרים, וכמו כן פועל בה מוסד אקדמי דתי גדול, יחסית לגודלה של העיר.
מטבע
למרות שההילך החוקי בביזינגן, בהיותה חלק מגרמניה, הוא האירו, השימוש בפרנק שווייצרי מקובל הרבה יותר. מרבית התושבים עורכים את קניותיהם בשווייץ ולא מעבר לגבול, בגרמניה.
שירותים
עקב מצבה הגאופוליטי הייחודי של העיר קיימות בה כפילויות יוצאות דופן של מערכות השירותים, כמו תחבורה ציבורית, דואר וטלפון. מכתב המיועד לביזינגן יכול שישלח ל"ביזינגן, שווייץ" או ל"ביזינגן, גרמניה", ובשני המקרים יגיע לתעודתו. כמו כן קיימים לביזינגן שני מספרי מיקוד, ושתי קידומות טלפון, גרמנית ושווייצרית. בעת הצורך מוזנקים שירותי החירום (אמבולנסים, כבאות, משטרה) מגרמניה ומשווייץ במקביל (למרות שהשווייצרים מגיעים בדרך כלל ראשונים). ביצוע צו חיפוש בעיר מצריך נוכחות של שוטרים משתי המדינות.
אזרחות
גרמנים המתגוררים בביזינגן מעל עשר שנים מקבלים מעמד של "תושבי ביזינגן ותיקים" (Alt Büsinger) הדומה במידה רבה לאזרחות שווייצרית. בין היתר מקנה המעמד זכות לרכוש נדל"ן בשווייץ (השמורה בדרך כלל לאזרחים שווייצרים בלבד), וכן זכות לעבוד בה.
חינוך
ילדי ביזינגן לומדים בבית ספר יסודי בעיר, ולאחר סיומו זכאים להמשיך את לימודיהם בשווייץ או בגרמניה, לפי בחירתם. כשבעים אחוזים בוחרים ללמוד בשווייץ.
ספורט
קבוצת הכדורגל המקומית, FC Büsingen היא הקבוצה הגרמנית היחידה המשחקת בליגה השווייצרית.
היסטוריית המובלעת
בשנת 1918 התקיים משאל עם בביזינגן בשאלת שייכותה הלאומית של העיר. תשעים ושישה אחוזים מהתושבים בחרו להפוך לחלק משווייץ, אולם הדבר לא התבצע מפני שלא אותר שטח שווייצרי שניתן היה למסור לגרמניה בתמורה. ניסיונות מאוחרים יותר לשנות את שייכותה הלאומית של העיר נדחו על ידי שווייץ.
ב-23 בנובמבר 1964 נחתם הסכם בין גרמניה לשווייץ שנכנס לתוקף באוקטובר 1967 והסדיר את הכללת ביזינגן בתחום המכס של שווייץ וכן את התחומים המועטים בהם החוק השווייצרי ולא הגרמני מוחל על ביזינגן, בהם תקנות הנוגעות לחקלאות, ביקורת בריאותית של מזון והתגוננות לשעת חרום. ההסכם גם הפך את המובלעת הגרמנית וורנהוף (Verenahof), ובה שלושה בתים בלבד ופחות משנים עשר איש, לחלק משווייץ.
ברונו שולץ
תולדות חייו
ביולי 1941 נכנסו הגרמנים לדרוהוביץ'. שולץ הועסק על ידי הגסטפו בקטלוג ספרים מוחרמים ובציור. מפקד הגסטאפו בעיר, פליקס לנדאו, התפעל מכישרונו של שולץ והורה לו לעטר את חדרו של בנו בציורים מתוך אגדות עם גרמניות. למרות הבטחתו להגן עליו, הוא נרצח ב-19 בנובמבר 1942 על ידי הנאצים.
מסופר כי אויבו של פליקס לנדאו, קצין האס אס קארל גינתר, רצח את שולץ רק משום שהפסיד לפליקס במשחק קלפים ורצה להקניטו ולפגוע בו. כשנפגשו שני הקצינים אחר כך, אמר גינתר: הרגתי את היהודי שלך. ועל כך הוא נענה: יפה, עכשיו אני אהרוג את היהודי שלך. סביב הסיפור הזה בנה הסופר דויד גרוסמן את גרעין ספרו 'עיין ערך: אהבה'.
לפי גרסה אחרת, היה זה לנדאו שקודם ירה ביהודי שעבד אצל גינתר, ולאחר זמן הרג גינתר, בתגובה, את היהודי של לנדאו - ברונו שולץ, ברחוב בדרוהוביץ' ב-19 בנובמבר 1942.
בכנס 120 שנה ללידתו ו70 שנה למותו של ברונו שולץ, סיפר דויד גרוסמן כי לאחר כתיבת 'עיין ערך: אהבה' פגש בתלמידו של שולץ, וזה סיפר כי באחד הימים ראה קבוצה של אנשים נורים על ידי הנאצים. כשניגש לקחת מאחת הגופות את הלחם שנפל מכיס מעילה, ראה שזהו מורהו האהוב ברונו שולץ. עדותו של התלמיד מחלישה את אמינותו של סיפור הנקמות של לנדאו וגינתר.
יצירתו
שולץ החל לכתוב בשנת 1925/6. קובץ סיפוריו הראשון, "חנויות קינמון", הושלם בדרבונה של המשוררת דבורה פוגל, שהייתה חברתו לעט וארוסתו. הוא פורסם ב-1934 וקצר שבחים. הקובץ השני, "בית-מרפא בסימן שעון-החול", הופיע ב-1937, וזכה באות הצטיינות מטעם האקדמיה הפולנית לספרות.
הרומן "המשיח", שנכתב בין השנים 1937–1939, והרומן "השיבה הביתה", שנכתב בגרמנית ונשלח לתומאס מאן, אבדו. גם גורלן של יצירות אחרות לא נודע מעולם.
ברונו שולץ חתום על התרגום לפולנית של "המשפט" מאת קפקא, שהופיע ב-1936, אך למעשה תרגמה את הספר ארוסתו של שולץ, שרצתה להקנות בכך יוקרה לתרגום שלה.
ברונו שולץ וכתביו ממלאים תפקיד מרכזי ברומן "עיין ערך אהבה" מאת דויד גרוסמן, בספרו של אמיר גוטפרוינד "אגדת ברונו ואדלה" ובספרו "אחוזות החוף" בסיפור "טריאסט". בנוסף, ברונו שולץ מופיע בספר "תולדות האהבה" של ניקול קראוס בתור דמות משנה.
הערות שוליים
[
היינריך רויס
הנסיך היינריך רויס מקסטריץ (בגרמנית: Heinrich Prinz Reuss zu Köstritz; נולד ב-4 בדצמבר 1951) הוא איש אצולה גרמני, הנושא את הכינוי "היינריך השלושה עשר". ידוע כמלוכן המתנגד לממשלה הגרמנית. בדצמבר 2022 נעצר על ידי המשטרה הפדרלית הגרמנית בעוון הנהגת הפיכה שלטונית.
סבסטיאנו ריצ'י
סבסטיאנו ריצ'י (באיטלקית: Sebastiano Ricci; נולד 1 באוגוסט 1659 – 15 במאי 1734) היה צייר איטלקי מתקופת הבארוק המאוחר בוונציה. בערך באותו הגיל של ג'ובאני פיאצטה, הוא מייצג גרסה מאוחרת לסגנון פיאטו דה קורטונה הנמרץ והזוהר של ציורי פרסקו מרהיבים. הוא היה דודו של מרקו ריצ'י (1676 - 1730), שהתאמן איתו, והפך למחדש בציור נוף.
שנים ראשונות
הוא נולד בבלונו, בנם של אנדראנה וליביו ריצ'י. בשנת 1671 הוא התחנך אצל פדריקו סרוולי מוונציה. אחרים טוענים שהמורה הראשון של ריצ'י היה סבסטיאנו מזוני. בשנת 1678, בגיל 19 הוא הכניס להריון לא רצוי נערה, שבסופו של דבר ניסה להרעיל אותה. ריצ'י הואשם בניסיון להרעיל את הצעירה כדי להימנע מנישואין. הוא נכלא ושוחרר רק לאחר התערבותו של אציל, ככל הנראה בן משפחה פיזאני. בסופו של דבר הוא התחתן עם אם ילדו בשנת 1691, והם חיו בנישואים סוערים. לאחר שחרורו, עבר לבולוניה, שם התגורר בסמוך לקהילה של סן מישל דל מרסאטו. סגנון הציור שלו שם הושפע ככל הנראה מג'ובאני גיוספורו דל סול. ב־28 בספטמבר 1682 התקבל על ידי "אחוות סנט ג'ון מפירנצה" כשצייר את "עריפת ראש של יוחנן המטביל". ב־9 בדצמבר 1685, רוזן סן סגונדו שליד פארמה, הזמין מריצ'י את ציור של המדונה, אותו השלים בשיתוף פעולה עם פרדיננדו גלי-ביביינה באוקטובר 1687. הוא קיבל תשלום של 4,482 לירה. בשנים 8–1687 ריצ'י קישט את דירותיה של הדוכסית מהעיר פרמה בצפון איטליה, בציורים המציגים את חייו של האפיפיור פול השלישי.
היינריך רויס
ביוגרפיה
הוא נולד בבודינגן ב-4 בדצמבר 1951 לנסיך היינריך הראשון רויס מקוסטריץ ולדוכסית וויסלאווה פיאודורה ממקלנבורג, שהייתה בתורה ילדתו היחידה של הפוליטיקאי הגרמני הדוכס אדולף פרידריך ממקלנבורג. בית רויס, שממנו מגיע רויס, מתוארך ל וניהל היסטורית את אזורי גרה וגרייץ. היינריך התרחק ממשפחתו בסביבות שנת 2009.
רויס עבד כמפתח נדל"ן, הפעיל חברה בשם "לשכת הנסיך היינריך" (Buero Prinz Reuss) בפרנקפורט, וכן ייצר שמפניה. ב-2017 הוא תמך בקבורה מחדש של שרידי מספר מאבותיו, הבולטים ביניהם הנרי השני, רוזן נסיכות רויס הקו הצעיר, במיקומם המקורי. הסרקופגים שלהם הועברו שוב ושוב מאז שהכנסייה שבה הם נקברו נהרסה בשריפה ב-1780.
סבסטיאנו ריצ'י
בטורינו וחזרה לוונציה
ככל הנראה בשנת 1688 נטש ריצ'י את אשתו ובתו, ונמלט מבולוניה לטורינו עם מגדלנה, בתו של הצייר ג'ובאני פרוצ'יני. הוא שוב נכלא וכמעט הוצא להורג, אך בסופו של דבר שוחרר בזכות התערבות של דוכס פארמה. הדוכס העסיק אותו והקצה לו משכורת חודשית של 25 כתרים ולינה בארמון הפרנזה ברומא. בשנת 1692 הוטל עליו להעתיק את הכתרת קרלמון על ידי רפאל בקריית הוותיקן, מטעם לואי ה -14, משימה אותה סיים רק בשנת 1694. מותו של הדוכס רנוצ'יו בדצמבר 1694, שהיה גם המגן שלו, אילץ את ריצ'י לנטוש את רומא למילאנו, שם היה עד נובמבר 1695 השלים ציורי קיר בקפלה של כנסיית סן ברנרדינו דיי מורי. ב־22 ביוני 1697, הרוזן ג'ייקומו דוריני שכר אותו לצייר בקתדרלה של מונזה.
היינריך רויס
תיאוריות קונספירציה ומחלוקת
רויס דיבר בעד משטרי מס נמוכים יותר, ובירך את שיעור ה-10% בנסיכות רויס לשעבר ואמר שהוא יאפשר לאזרחי רויס לנהל "חיים מאושרים" כי זה היה "פשוט ושקוף". הוא טען שממשלת גרמניה המודרנית והאיחוד האירופי רחוקים ובלתי נגישים יותר משהיו הנסיכים הפיאודליים. רויס גם נשא נאומים בעלי קונספירציות אנטישמיות וטענות שגרמניה הפכה למדינה וסאלית מאז מלחמת העולם השנייה.
סבסטיאנו ריצ'י
בטורינו וחזרה לוונציה
בשנת 1698 שב לרפובליקה הוונציאנית במשך עשור. עד 24 באוגוסט 1700, הוא צייר את קפלת סנטיסימו סקרמנטו בכנסיית סנטה ג'וסטינה מפאדובה. בשנת 1701 הזמין הגאוגרף הוונציאני וינצ'נצו מריה קורונלי בד של העלייה שחובר לתקרת הבזיליקת אפוסטולי סנטי ברומא. בשנת 1702 צייר את הפרסקו בתקרה של האולם הכחול בארמון שנברון, עם אלגוריית "מעלות הנסיך ואהבת המידות", שהמחישו את חינוכו והקדשתו של הקיסר העתידי ג'וזף הראשון. בווינה, פרדריק אוגוסט השני, שליט סקסוניה, ביקש ציור דתי בין השאר כדי לשכנע אחרים בכנות ההתנצרות לכנסייה הקתולית, שאפשרה לו להיות מלך פולין.
ציורי קיר בפירנצ'ה
בקיץ 1706 נסע לפירנצה, שם השלים יצירה שנחשבת בעיני רבים ליצירת המופת שלו. במהלך שהותו בפירנצה השלים לראשונה סדרת פרסקו גדולה העוסקת בנושאים אלגוריים ומיתולוגיים עבור Marucelli-Fenzi או Palazzo Fenzi (בהווה בניינים באוניברסיטת פירנצה). לאחר עבודה זו, ריצ'י, יחד עם ג'וזפה טונלי, הוזמנו על ידי הדוכס הגדול פרדיננדו דה מדיצ'י לקשט חדרים בארמון פיטי, שם צייר את "ונוס נפרדת מאדוניס". הציור מכיל תיאורים שמימיים אווריריים ומוארים יותר מאשר פרסקו פלורנטיני קודם. סדרת עבודות אלה זכו לתהילה ולבקשות מארצות זרות והראו את ההשפעה הגוברת של הציור הוונציאני באזורים אחרים באיטליה. הוא השפיע על צייר הפרסקו הפלורנטיני רוקוקו ג'ובאני דומניקו פרטי. בשנת 1708 חזר לוונציה, והשלים את "המדונה עם הילד" לסן ג'ורג'יו מג'ורה. בשנת 1711, כשהוא מצייר לצד אחיינו, מרקו ריצ'י, הוא צייר שני בדים: "אסתר" ו"משה בתיבה", עבור ארמון טברנה.
היינריך רויס
מעורבות במזימת ההפיכה הגרמנית ב-2022
ב-7 בדצמבר 2022, רויס נעצר בביתו בפרנקפורט במהלך מבצע נרחב של פשיטות של המשטרה הגרמנית נגד קושרים מהימין קיצוני שזממו לארגן הפיכה ולפרוץ בכח אל בניין הבונדסטאג הגרמני. לטענת המשטרה, הקושרים של ההפיכה כללו גם את חברת הבונדסטאג לשעבר, בירגיט מלזק-וינקמן, כמו גם תומכי תנועת רייכסבורגר שקיוו למנות את רויס בן ה-71 לראש המדינה. האחוזה של רויס בתורינגיה הייתה לכאורה אתר של מחסני נשק ופגישות בנוגע לקנוניה.
סבסטיאנו ריצ'י
לונדון ופריז
בסופו של דבר, הוא קיבל חסות זרה בלונדון, כאשר הוענקה לו על ידי לורד ברלינגטון תמורת 770 ליש"ט לשמונה בדים, שיושלמו על ידיו ועל ידי אחיינו מרקו, בנושאים מיתולוגיים -קופידון, אריאדנה, בקחוס, ונוס וכדומה.
היינריך רויס
מעורבות במזימת ההפיכה הגרמנית ב-2022
בתקשורת הגרמנית נטען כי רויס פנה לממשלת רוסיה דרך השגרירות שלה בברלין, ככל הנראה כדי לקבל סיוע בהפיכה. אם כי אין אישוש אם רוסיה השיבה לפנייתו. על פי התביעה הפדרלית בגרמניה, אישה רוסייה בכינוי ויטליה בי סייעה לו. שגרירות רוסיה בברלין מיהרה לפרסם הודעה כי אין לה שום קשר ל"ארגוני טרור או ארגונים בלתי חוקיים" בגרמניה. דברים שחזר עליהם גם דובר הקרמלין דמיטרי פסקוב.
סבסטיאנו ריצ'י
לונדון ופריז
בסוף שנת 1716, עם אחיינו, עזב את אנגליה לפריז, והגיש את ציורו "ניצחון החוכמה על הבורות" כדי לזכות בקבלה לאקדמיה הצרפתית המלכותית לציור ופיסול, שהוענקה לו ב־18 מאי 1718. אחרי זה הוא חזר לוונציה, אדם עשיר, וקנה מגורים נוחים. באותה שנה קישט את הווילה של ג'ובאני פרנצ'סקו ליד בלונו. בשנת 1722 היה אחד משנים עשר האמנים שהוזמן לתרום ציור של אחד השליחים כחלק מתוכנית דקורטיבית בכנסיית סנט סטה בוונציה. שאר האמנים המעורבים כללו את טיפולו, פיאזטי ופלגריני.
שנים האחרונות
בשנים 9–1724 עבד ריצ'י באינטנסיביות עבור בית המלוכה של סבואה בטורינו, ציורים בנושאים דתיים ומקראיים שונים, כמו מ"משה מוציא מים מהסלע", באוקטובר 1727 התקבל לאקדמיה של ונציה. בעקבות עבודותיו הרבות והמוניטין שלו, רי'צ'י היווה השראה לציירים נוספים בוונציה ולדורות המשך: פרנצ'סקו פולאצו, גאזפרה דיזיאני, פרנצ'סקו מיגליארי, גאטאנו זומפיני ופרנצ'סקו פונטאבו.
הוא נפטר בוונציה ב־15 במאי 1734.
יחסי הממלכה המאוחדת–תוניסיה
רקע כללי
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה תוניסיה, שהייתה אז תחת שלטון צרפתי, על ידי כוחות גרמניים שנסוגו מלוב, ובעקות כך התחוללה לחימה קשה בין הכוחות הגרמניים והאיטלקיים בקבוצת ארמיות אפריקה, לבין כוחות הארמייה הבריטית השמינית מכאן וקבוצת הארמיות ה-18 האנגלו-אמריקנית מכאן, עד לכניעת כוחות מדינות הציר במאי 1943.
בשנת 1956 קיבלה תוניסיה את עצמאותה מצרפת, וזמן קצר לאחר מכן כוננה עימה בריטניה יחסים דיפלומטיים. בין המדינות קיים שיתוף פעולה במגוון רחב של תחומים, כולל קידום עסקי, אנרגיה, תרבות, תיירות וביטחון. כמו כן מפעילה בריטניה את תוכנית קרן השותפות הערבית, המתרכזת בתמיכה במעבר הדמוקרטי ובצמיחה הכלכלית בתוניסיה.
נציגויות דיפלומטיות
בריטניה מחזיקה בתוניסיה שגרירות בתוניס בלבד. מאידך, תוניסיה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ו-3 קונסוליות בגלאזגו, ליברפול ורדינג.
PH7
pH7 הוא אלבום משנת 1979 של היוצר הבריטי פיטר האמיל. האלבום משלב סגנונות רבים, מהם נסיוניים, ותכנים שונים בתכלית. בשל כך הוא אינו אלבום קל להאזנה.
שם האלבום הוא משחק מילים. מחד PH הם ראשי התיבות של שמו של האמיל, ומאידך pH7 היא מידת חומציות נייטרלית.
כמה משירי האלבום ממשיכים את הקו הרעיוני של האלבום הקודם, The Future Now, גם אם לא את הקו המוזיקלי. Handicap and Equality עוסק (שוב) בטיפול החברה בפרטים שונים וחריגים. Porton Down הוא שיר מחאה עז כנגד פיתוח כלי נשק ביולוגיים, ורלוונטי היום כמות שהיה בעת שיצא גם מבחינת התוכן וגם מבחינה מוזיקלית. The Old School Tie משתלח במערכת הפוליטית הבריטית, המנוצלת באופן ציני לחלוקת "ג'ובים לחבר'ה".
באלבום זה, לראשונה, מייצר האמיל גם שיר פופ מתקתק. My Favourite הוא "שיר קיטש קלאסי" בכל מובן. האמיל טוען בתוקף שהוא אינו מתחרט עליו לרגע.
עוד באלבום שיר קינה על מות מדריכו המוזיקלי של האמיל לאורך שנים, קית אליס (Not For Keith). אליס נפטר בגרמניה במהלך סיבוב הופעות עם להקת איירון באטרפליי.
בשלושת השירים האחרונים האמיל ממשיך לבחון גבולות מוזיקליים. ב-Imperial Walls הוא מצמיד טקסט אפוקליפטי שמקורו במאה ה-16 לצליל עכשווי ואפוקליפטי לא פחות. הקו האפוקליפטי ממשיך ב-Mr X (Gets Tense). הצליל הייחודי ממשיך לשיר הסיום, Faculty X, אך התוכן אופטימי יותר, ומצהיר שחייבת לבוא דוֹגמה חדשה כפתרון למצב הקיומי.
רשימת שירים
מהדורת 2006 כוללת ביצועים שונים של (Mr X (Gets Tense ו-Faculty X. גרסת הוויניל של האלבום כללה שיר שטות בשם Polaroid שהושמט ממהדורות מאוחרות יותר.
מסע העסקים של אבא
מסע העסקים של אבא (בסרבו-קרואטית: Otac na službenom putu, Отац на службеном путу) הוא סרט קולנוע יוגוסלבי משנת 1985 של במאי הקולנוע הסרבי אמיר קוסטוריצה על פי תסריטו של המשורר עבדולה סידראן (Abdulah Sidran).
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת ביוגוסלביה שאחרי מלחמת העולם השנייה ומסופרת דרך עיניו של נער צעיר בשם מאליק. אביו מסה (Mesa) נחשד כעובד בקומינפורם ונשלח למחנה עבודה לאחר שהעיר באופן רשלני על קריקטורה בעיתון פוליטי.
הסרט מתחיל ביוני 1950 עם עובדי אדמה מקומיים השרים סרנדה מקסיקנית כיוון שבטוח יותר לשיר בשפה זו. והילדים מטפסים על עצים ומשחקים. הסרט מתרחש מתוך הפרספקטיבה של הילד מאליק, שאימו מספרת לו כי אביו נמצא במסע עסקים. מאליק גם סובל מסהרוריות כרונית.
לאחר זמן מה, אשתו וילדיו של מסה מצטרפים אליו בעיר זבורניק (Zvornik) ומאליק פוגש את מאסה (Maša), בתו של רופא רוסי. הוא מתאהב בה, אולם בפעם האחרונה שהוא רואה אותה, היא נלקחת על ידי אמבולנס.
בחתונה של דודו מצד אימו זיג'ה (Zijah), מאליק עד לפרשיית אהבים של אביו עם טייסת, שמאוחר יותר מנסה להתאבד באמצעות הכבל המשמש להדחת המים באסלה.
אנציקלופדיה חינוכית
אנציקלופדיה חינוכית היא אנציקלופדיה מקצועית לתחום החינוך שיצאה לאור בשנים 1959–1969 על ידי משרד החינוך ומוסד ביאליק.
מבנה האנציקלופדיה
האנציקלופדיה כוללת חמישה כרכים לנושאים: אל חמשת הכרכים נוסף כרך מפתח.
האנציקלופדיה כוללת ערכים ארוכים יחסית, והיא מיועדת לציבור המורים ואנשי המקצוע בתחום החינוך ולא לציבור הרחב. לדברי העורך פרופ' ארמיאן, האנציקלופדיה "היא ישראלית ויהודית במטרתה, וכללית מבחינת הרקע שלה". היא מציגה מגוון דעות בנושאים רבים, למשל בנוגע לרפורמה בחינוך, אך סוטה מכלל זה בדונו בחינוך לאומי ומודרני, בהצגת העדפה ברורה לחינוך ציוני ולחינוך מודרני על פני חינוך שמרני. עורכי האנציקלופדיה השתדלו להשתמש במונחים עבריים, גם כאשר המונח הלועזי הרבה יותר רווח, כמו הטפסיות (סטריאוטיפ) וחינוכאי (פדגוג).
הוצאת האנציקלופדיה
בשנת 1955 הוציאה מערכת האנציקלופדיה קונטרס עם ערכים לדוגמה, כדי להדגים לכותבים ולציבור את מהותה הרצויה של האנציקלופדיה. מרטין בובר שימש כעורך ראשי עד פטירתו, ולאחר מכן החליף אותו חיים אורמיאן.
הכרך השני יצא עוד לפני הכרך הראשון, בשנת 1959. הכרך הראשון יצא בשנת 1961, הכרך הרביעי יצא בשנת 1964, השלישי בשנת 1967 והכרך החמישי והאחרון יצא בשנת 1969. בינואר 1970 חגגו בבית הנשיא את השלמת האנציקלופדיה. בשנת 1974 יצא לאור כרך מפתח.
פולחן קדושים
פולחן הקדושים הוא פן דתי בפולחן האבות, המתקיים בתרבויות רבות ברחבי העולם. הוא מתקיים הן בדתות מונותאיסטיות והן בדתות פוליתאיסטיות בצורת הנצחה של אדם שנחשב לדמות נערצת ומקודשת בזכות חייו ופועלו וגם בזכות סגולותיו שהתגלו באדם לאחר מותו. האמונה בקדושים לרוב מבטאת את החלק המיסטי והקשר האינדיבידואלי של המאמין או של הקהילה עם אותה דמות. בתרבויות רבות פולחן הקדושים מתאפיין לעיתים קרובות בעריכת פסטיבלים, עלייה לקבר הקדוש, תפילה והחזקת שרידיו.
פולחן קדושים ביוון העתיקה ורומא העתיקה
בפוליס היוונית היה נהוג לכבד את זכרו של "הורס", דהיינו גיבור מקומי שלרוב היה חצי אל. פולחן הגיבורים ביוון העתיקה היה חלק מהזהות והגאווה של הפוליס אשר הייתה מתפארת בגיבוריה ומייסדיה ולרוב התחרתה עם ערים אחרות על החזקת שרידים של גיבורים מוערצים בכל רחבי יוון העתיקה. כך למשל היוונים העתיקים היו נוהגים לבנות לכבוד גיבוריהם מקדשים, מזבחות, אנדרטאות הנצחה וכן לחגוג לכבודם פסטיבלים ולנקוב בשמות הגיבורים הפטרונים של עירם. היו אף ערים שהציגו במקדשים חפצים הקשורים לגיבור מסוים כמו למשל "הכידון של פרסאוס" או "המגן של אכילס". בעיר בספרטה למשל אף טענו כי נמצא בידיהם הביצה שהטילה לדה (LEDAׂ).
בדומה ליוון העתיקה גם ברומא העתיקה נהגו לקיים טקסים לכבוד המתים ולהנציח גיבורים מקומיים. כך למשל, בתקופת המלוכה והרפובליקה הקדומה נהגו הרומאים להנציח את כבודם של אבות הבית שנקראו בפיהם "ספיריטואל". אך במהלך תקופת הרפובליקה המאוחרת, עם תחילת העלאת תולדות רומא בכתב, במאה ה-3 לפנה"ס, החלו להתגבש דמויותיהם הברורות של מייסדי רומא, וכך החל גם פולחנם. למשל- פולחן מייסדי רומא האגדיים, התאומים רמוס ורומולוס, התקיים במערה קטנה מחוץ לחומות העיר רומא שבה, האמינו הרומאים, הניקה אותם הזאבה לאחר שמצאה אותם על גדות הנהר טיבר. כמו כן בתקופתו של אוגוסטוס קיסר החל להיות נפוץ יותר ויותר פולחנו של אינאס שנחשב אבי הרומאים ולאבי ה"יוליים", שושלתו המשפחתית של יוליוס קיסר ואוגוסטוס קיסר.
בנצרות המערבית
בנצרות המערבית קדוש הוא אדם אשר הוכרז ככזה על ידי הכנסייה הקתולית בתהליך קאנוניזציה. הכרזתו של קדוש היא הרמה הרוחנית הגבוהה ביותר שאליה מאמין נוצרי קתולי יכול לשאוף. ישנן שתי דרכים להכריז על אדם כקדוש, דרכים אשר התפתחו לאורך ההיסטוריה של הכנסייה הנוצרית. האחת היא היותו מרטיר - והשנייה היא על פי מידת המוסריות והניסים שהאדם ביצע. פולחן הקדושים התפתח עוד מראשית הנצרות על ידי הכנסייה אשר קידשה את האנשים שהקריבו את חייהם למען האמונה בה. סביב זכרם התפתחו פולחן קברי קדושים והם היו השראה לסיפורי קדושים. במרוצת השנים המשיכה הכנסייה להכריז על קדושים מקומיים כדי לזכות בנאמנותה של האוכלוסייה המקומית, וכדי להעלות ולחזק את השייכות של הקהילה לדת הנוצרית. ברוב המקרים נתפס הקדוש כאמצעי שדרכו ניתן לתקשר בצורה טובה יותר עם האל. צורות הפולחן לכבודו של הקדוש הן: תפילה ישירות לקדוש, יום או ימי חג, עלייה לרגל לקברו, ותפילה לשרידיו.
לרוב מיוצגים הקדושים על ידי איקונין. שרידי קדושים נעשו מאז ימי הביניים המאוחרים חפצי פולחן עיקריים לייצוג של הקדוש והם כיום נחשבים לחפצי קודש יקרי ערך בידי הנוצרים המאמינים אשר רואים בהם כחפצים אשר מסוגלים להעניק סגולה ולבצע ניסים. בעבר היו נוהגים להישבע רק מול שרידי קודש (בדומה לשימוש בספרי תנ"ך בבתי משפט אמריקאים כיום).
סיפורי הקדושים נאספו ברובם במאה ה-13 בספר הקרוי מקראת הזהב. חגם של כל הקדושים הקתולים מצוין ב-1 בנובמבר ביום כל הקדושים. הכנסייה הפרוטסטנטית ברובה דחתה את פולחן הקדושים מכיוון שהוא נראה היה לרפורמיסטים של המאה ה-16 "כעבודת אלילים". עם זאת, כנסיות פרוטסטנטיות מסוימות, בהן הכנסייה האנגליקנית והכנסייה הלותרנית שימרו במידת מה את פולחן הקדושים בגרסה ייחודית להם.
בנצרות המזרחית
בנצרות האורתודקסית אדם מוכרז כקדוש בתהליך אשר נקרא גלוריפיקציה אשר שונה מהתהליך המקובל בכנסייה הקתולית. על פי התפיסה האורתודוקסית, התהליך מבוצע על ידי אלוהים, ולא על ידי נציגים של הכנסייה עלי אדמות. לאחר שהאדם נעשה קדוש על ידי רוח הקודש, האל יכול להלל את האדם על ידי ביצוע של נס.
בסופו של דבר, הגלוריפיקציה תוכרז על ידי בישוף, בדרך כלל לאחר חקירה, שנועדה להבטיח שהאדם היה בעל אמונה אורתודוקסית, חי חיים הראויים לחיקוי, ושהעדויות לנסים שיוחסו לו הן אמינות. הגלוריפיקציה אינה הופכת את האדם לקדוש, אלא רק מציינת את קדושתו, שהוכחה על ידי האל. למרטירים לא מתבצע תהליך רשמי של גלוריפיקציה, שכן העדות להקרבתם האישית מספיקה כדי להוכיח שהאל הפך אותם לקדושים.
מאפיין נוסף השונה בין קדוש אורתודוקסי לבין קדוש קתולי, הוא מנהג החליפין ומנהג הקוליבה, אשר הוא מאפיין נוסף לקשר שבין המאמין לבין הקדוש.
פולחן קדושים ביהדות
ביהדות המונח צדיק מסמל אדם בעל עמדה מוסרית גבוהה ובקיאות בתורה. צדיק הוא תחליף למילה קדוש, ומקורה הוא בראשית ימי הביניים. מקור פולחן קדושים ביהדות הגיע בהשפעת פולחן הקדושים הנוצרי, ובתחילה כלל בעיקר עלייה לרגל לקברי צדיקים של רבנים ודמויות חשובות מהתנ"ך. כיום פולחן הקדושים ביהדות נעשה בעיקר על ידי יוצאי מרוקו, ובתנועת החסידות, חלק מהפולחן לא מתבטא רק בעלייה לרגל לקיברו, אלא גם על ידי מכירת קמעות, והצבת תמונות של הצדיק בבית.
בחסידות נקראים הצדיקים בדרגה הרוחנית הגבוהה ביותר אדמו"ר. ישנם אשר מיוחסים לצדיקים כוחות על טבעיים, ופעולת ניסים אף לאחר מותם. בדרך כלל תפיסה זו מושפעת מתורת הנסתר.
אולם, פולחן זה אינו משותף לכל היהודים הדתיים. יהודים דתיים רבים, וביניהם גם רבנים גדולים, אינם רואים בזה עניין ואף נרתעים מתחום זה. חלקם אף מתנגדים לפולחן כגון זה, טענתם היא שזה קרוב לעבודה זרה, וההתעוררות הרגשית צריכה להיות בעבודת האלהים בלבד. כמו כן, רבנים רבים מתייחסים לעניינים שונים כגון קמיעות, ולפעמים אף עליה לקבר של צדיק וכדומה כאמונות טפלות.
פולחן קדושים בבודהיזם
בבודהיזם הערצתו של בודהה היא אחת הדרכים שבהן מאמינים בודהיסטים רואים כדרך הנכונה והראויה ללכת בעקבותיו של בודהה וכן של גלגוליו השונים. בנוסף, בזרמים שונים בבודהיזם התפתח פולחן הבודהווסטות, דהיינו הערצתם של אישיות שונות אשר החליטו ליטול על עצמם את הסבל של כל המין האנושי במקום ליהנות מהנירוואנה.
המסורת הבודהיסטית מאמינה שכאשר בודהה עמד ללכת לעולמו, הוא אמר לתלמידיו כי כדי שלא יקריבו קורבנות בשמו, תתחלף התפילה במדיטציה לשרידיו. עליהם התבססה פרשנות מאוחרת יותר שכללה גם הערצה לפסליו וציון פסטיבלים בשמו בידי מאמיניו.
פולחן קדושים באסלאם
באסלאם הסוני יש התנגדות לקיום של "פולחן קדושים", שכן על פי טענת חכמי האסלאם "תפילה לאדם מת או הפיכתו לקדוש היא בגדר עבודת אלילים." עם זאת, ניתן למצוא באסלאם הסוני מספר מקרים בהם מתקיים סוג של תפילה והערצה לכבודו של אדם מת, שנחשב "לקדוש". דוגמה לכך ניתן לראות בעיקר בהערצה הרבה באסלאם לקברו של הנביא מוחמד בעיר אל-מדינה, שאליו נהוג לעלות בכל חאג' לפני שמגיעים המתפללים למכה.
בנוסף לקדושתו של הנביא מוחמד, באסלאם נוהגים מוסלמים לעלות לקבריהם של נביאים קודמים למוחמד (ראו: נביאי האסלאם), וכן לקדש את קיברם של שהידים שמתו בעת מצווה דתית או בזמן הגנתם על דת האסלאם.
באסלאם השיעי, בעיקר בזרם האימאמיה הידוע גם בשם תייסיריים, נהוג לקדש את "יום האימאם" ולעלות לרגל לכבוד אחד עשר האימאמים, שעל פי האמונה השיעית הם יורשים מזרע עלי בן אבטלב, אשר לטענתם היה אמור להיות מחליפו החוקי "ח'ליפה" של הנביאי מוחמד.