cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פארידה שהיד
קריירה
שהיד היא חברה מייסדת של רשת זכויות הנשים של פקיסטן פורום פעולת נשים (WAF), ארגון שהוקם על ידי מספר פמיניסטיות פקיסטניות, ביניהן נג'מה סדיק והינה ג'ילאני, וחברה ברשת הנשים הבינלאומית WLUML (נשים החיות תחת חוק אסלאמי).
פרסים והכרה
ב-12 בנובמבר 2014 זכתה שהיד בפרס הבינלאומי UCLG – מקסיקו סיטי תרבות 21, עבור עבודתה בתחום מגדר, תרבות, דת והמדינה. היא זכתה קודם לכן במספר פרסים נוספים, כולל פרס מטעם ראש ממשלת פקיסטן על הספר שכתבה במשותף, "Two Steps Forward, One Step Back?" ( שני צעדים קדימה, צעד אחד אחורה?).
פרסומים נבחרים
בשנת 2010, שהיד כתבה את המאמר  Contested Identities: Gendered Politics, Gendered Religion in Pakistan (זהויות במחלוקת: פוליטיקה ממוגדרת, דת ממוגדרת בפקיסטן) עבור המהדורה המיוחדת של Third World Quarterly.
בשנת 1998, שהיד ערכה יחד עם סוהייל אכבר ורייך, קסנדרה בלצ'ין, ועיישה גזדר את הספר Shaping Women's Lives: Laws, Practices and Strategies in Pakistan (עיצוב חיי נשים: חוקים, מנהגים ואסטרטגיות בפקיסטן). הוא פורסם על ידי שירקאט גאה.
ב-1987, היא כתבה את הספר ''Women of Pakistan: Two Steps Forward, One Step Back? '' עם חוואר מומטאז. הספר מתעד את התנועות של נשים מוסלמיות בדרום אסיה מתחילת המאה ה-20 עד שנות ה-1980.
בשנת 2004, בשיתוף עם עיישה ל. פ. שהיד, היא כתבה את הספר Great Ancestors: Women Asserting Rights in Muslim Contexts (אמהות גדולות: נשים שעומדות על זכויותיהן בהקשרים מוסלמים). הספר התחיל ככלי הדרכה עבור נשים פעילות זכויות אדם, יחד עם ספר מלווה שסיפק מידע היסטורי וביוגרפי. שני הכרכים יצאו לאור על ידי שירקאט גאה, ופורסמו מאוחר יותר ככרך אחד על ידי אוניברסיטת אוקספורד.
ספיר (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
עורק כיס המרה
עוֹרֵק כִּיס הַמָּרָה (TA: arteria cystica) הוא עורק בבטן המסתעף על פי רוב מענפו הימני של עורק הכבד המיוחד ומספק דם לכיס המרה ולצינור כיס המרה.
שונות אנטומית
כאשר מוצאם של הענפים השטחי והעמוק של עורק כיס המרה אינו משותף, זהו מצב של עורק כיס מרה כפול. מצב זה מתרחש בכ-15% מהאוכלוסייה. במצב זה ייתכן שהענף השטחי יסתעף מהעורק המקטעי הקדמי, מהענפים האחרים של עורק הכבד המיוחד, מעורק מתלה המעי העליון, מעורק הקיבה והתריסריון או מעורק אחורי התריסריון. ישנם מקרים נדירים של עורק כיס מרה משולש.
אנטומיה חריגה של הענף הימני עצמו יכולה להשפיע על נתיבו של עורק כיס המרה. ענף זה יכול להסתעף מעורק מתלה המעי העליון ואף מאבי העורקים הבטני, ואז הוא נע מאחורי צינור כיס המרה ובמקביל אליו. בשל קרבתו של כיס המרה לענף חריג זה, תיתכן מעין בליטה על גבי העורק, שממנו יוצאים מספר ענפים קצרים לכיס המרה במקום עורק אחד.
ישנם מקרים שבהם עורק כיס המרה מסתעף מהענף השמאלי של עורק הכבד המיוחד. במקרים כאלה העורק אז עובר דרך רקמת הכבד לכיוון צוואר כיס המרה, שם הוא מתפצל לשני ענפים: עולה ויורד.
בפחות מ-1% מהאנשים התגלתה צורה של עורק כיס מרה חוזר, שבה העורק יוצא מהענף השמאלי של עורק הכבד המיוחד ועובר דרך אחת הרצועות, רצועת כיס המרה והתריסריון או רצועת כיס המרה והמעי הגס, אשר קושרות את כיס המרה לאיברים אלה בהתאמה. העורק אז עוקב אחר הקצה הימני של רצועת הכבד והתריסריון ומתחבר לקרקעית כיס המרה, בטרם הוא יורד לספק את גוף הכיס וצווארו.
כאשר עורק כיס המרה מתפצל מעורק הקיבה והתריסריון הוא נמצא במיקום נמוך, בעוברו מתחת לצינור כיס המרה ודרך רצועת כיס המרה והתריסריון.
היבטים קליניים
עורק כיס המרה מזוהה ונקשר בניתוחים שבהם נכרת כיס המרה.
סנטו קיודן
סַאנְטוֹ קְיוֹדֶן (ביפנית: 山東 京伝; נולד ב-13 בספטמבר 1761 – 27 באוקטובר 1816) היה משורר, סופר ואמן יפני, בן תקופת אדו. הוא נחשב לאחד מאבות המאנגה.
ביוגרפיה
קיודן נולד בעיירה פוקאגאווה, כיום חלק מהעיר טוקיו. הוא נולד בשם אִיוואסֶה סאמוּרוּ (岩瀬 醒) למשפחה ממעמד בינוני.
לאחר שלמד אמנות יפנית אצל המאסטר קיטָאוֹ שיגֶמאסה החל ליצור ולהפיץ ספרים ורומנים בשם העט "סאנטו קיודן" (שהפך ברבות השנים לשמו) עם איוריו של מורהו.
הפופולריות שלו כסופר צמחה פלאים כאשר החל לפרסם ספרי קיביושי - ז'אנר בציור היפני שמהווה את המקור למאנגה המודרנית. במהלך תקופה זו הוא התחתן פעמיים עם שתי נשים שעבדו באזור של דרום טוקיו כיום. בשנת 1791 פרסם קיודן שלושה ספרים מאויירים שהיוו ביקורת גדולה על שלטונו של קוקאקו, קיסר יפן: "שיקאקה בונקו" (仕懸文庫), "נישיקי נו אורה" (錦之裏) ו"שוֹגי קינובורוי" (娼妓絹籭). בעקבות הפרסום הוא נעצר ונכלא למשך 50 יום.
במהלך סוף המאה ה-18 כתב קיודן באופן עצמאי מספר טקסטים בעלי חשיבות היסטורית כיום על אורח החיים, הנימוסים והמנהגים שנפוצו ביפן בתקופת אדו.
קיודן נפטר ב-27 באוקטובר 1816 בגיל 56. הוא הוטמן בטוקיו והונצח על ידי כמה מצבות בכמה בתי קברות שונים באזור. בשנה שלאחר מותו הקים אחיו הצעיר קיוזאן אנדרטה לזכרו הנושאת את השם "קיקוזוקה" שממקומת במתחם מקדש סנסוג'י.
הנצחה
יצירות האמנות החזותיות של קיודן מוצגות כדרך קבע במספר מוזיאונים, בהם המוזיאון הבריטי מוזיאון ברוקלין, מכון האמנות של שיקגו מוזיאון המטרופוליטן לאמנות מוזיאון פילדלפיה לאמנות , מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס.
איזבל מקסוול
ביוגרפיה
מקסוול נולדה בצרפת ב-16 באוגוסט 1950 יחד עם אחותה התאומה כריסטין, לאליזבת ורוברט מקסוול. אביה, איל תקשורת בריטי יליד צ'כוסלובקיה, היה יהודי, ואמה, חוקרת שואה ילידת צרפת, הייתה נוצרייה ממוצא הוגנוטי. למקסוול שמונה אחים. אחיה כוללים את קווין מקסוול ואיאן מקסוול שעבדו בתאגיד המדיה של אביהם ואת האחות הצעירה גיליין מקסוול. משפחתה התגוררה באחוזה גדולה ליד העיר אוקספורד, בה נמצאו גם המשרדים קבוצת העיתונות והמדיה "פרגמון" של רוברט מקסוול. אמה הצהירה בזמנו, כי בעוד שכל ילדיה חונכו כנוצרים אנגליקנים, איזבל "הוקסמה מאוד מהאמונה היהודית והפוליטיקה בישראל".
מקסוול למדה במכללת סנט הילדה באוניברסיטת אוקספורד וקיבלה תואר בהיסטוריה וצרפתית בשנת 1972. היא השלימה תואר שני בחינוך מאוניברסיטת אדינבורו בסקוטלנד לפני שהתחילה את הקריירה שלה בהפקות קולנוע וטלוויזיה.
בשנת 1973 הפיקה מקסוול את סרטה הראשון: עיבוד לספר ג'ונתן ליווינגסטון השחף. סרטה השני, סרט תיעודי על נשים לסביות, הופק בשנת 1980. בשנת 1981 עברה מקסוול לארצות הברית שם המשיכה להפיק ולביים סרטי תעודה. בשנת 1982, החלה מקסוול לעבוד עם חברת "דג'ארסי פילמס" על פרויקטים בשיתוף דייל דג'ארסי. הם נישאו ב-1984. מקסוול ביקרה לראשונה בישראל, לאחר מותו של אביה רוברט מקסוול בנסיבות מסתוריות ב-1991. הלווייתו נערכה בירושלים והוא נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
קריירה עסקית
בשנת 1997 מונתה מקסוול לתפקיד נשיאת חברת התוכנה הישראלית קומטאץ'. קומטאץ' הוקמה על ידי ד"ר נחום שרפמן, אמיר לב וגדעון מנטל ופיתחה תוכנת דואר אלקטרוני בשם "פרונטו", שנחשבה לשנייה בעולם בהיקף השימוש בה. במהלך 1999 גייסה החברה כ-100 מיליון דולר בהנפקות פרטיות ובהנפקה ציבורית. באחת ההנפקות השתתפה גם חברת מיקרוסופט. גיוסי ההון איפשרו לקומטאץ' לגדול בתוך שנה מ-40 ל-400 עובדים. בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום, קרסו עסקי החברה בתחילת 2001. בתוך חודש אחד פיטרה החברה 300 עובדים, ומקסוול עזבה גם היא את החברה.
בשנים 2003 עד 2004 שימשה כמנכ"לית חברת הסטרט-אפ הישראלית אייקוגניטו (iCognito), שפיתחה פתרונות לסינון תכנים באינטרנט. כמנכ"לית הובילה סבב גיוס של 3.1 מיליון דולר, בהובלת קרן הון הסיכון "בלומברג קפיטל" ויאיר גולדפינגר, ממייסדי חברת מיראביליס. אייקוגניטו, הוקמה ב-1998, ופיתחה מוצר שאפשר לארגונים לחסום את כניסתם של עובדים לאתרים פורנוגרפיים, אתרי הימורים ואתרים אחרים, שהגלישה בהם פוגעת בפריון העבודה. במקביל כיהנה דירקטורית בחברת בקווב של האחים ניר ואלי ברקת, וכיועצת לחברת ההשקעות Apax Partners.
חיים אישיים
מקסוול ודייל דג'ארסי התחתנו בשנת 1984 והתגרשו בשנת 1989. בשנת 1990 התחתנה עם יזם הדוט-קום דייוויד היידן. הם נפרדו בשנת 1996 והתגרשו לאחר מכן. בשנת 2007 התחתנה מקסוול עם אל סקל, אך נישואים אלה לא היו רשמיים, מכיוון שסקל עדיין היה נשוי לאשתו הקודמת. מקסוול וסקל עברו לצרפת ממליבו בקליפורניה, בשנת 2010, כדי לטפל באמה החולה של מקסוול. הם גרו בשאטו דה לה מלרטרי בלה רוק-גאגאק. בדצמבר 2015, לאחר מותו של סקל, הוכרזה מקסוול כפושטת רגל על ידי בית משפט בריטי.
חיים אברבאיה
חיים (ויקטור) אַבּרָבָאיָה (נכתב גם אברביה, אבראביה, אבראבאיה; תר"ע, 1910, יפו – כ"ח באב תשכ"ז, 3 בספטמבר 1967, תל אביב) היה מתרגם ועורך ישראלי, שתרגם בעיקר ספרות יפה משפות אירופיות ובעיקר מהשפה הצרפתית.
ביוגרפיה
חיים אברבאיה נולד ביפו, בנם הבכור של אסתר (בת חיים מנחם בכר) ויהושע אברבאיה (1878–1934), ילידי טורקיה, ולו שתי אחיות צעירות: פּוֹלין (לוּבּינסקי) וגאולה (קֶטלֶר). אביו היה מראשי הפקידות של החברות להתיישבות יהודים בארץ ישראל: הוא עבד במשרד יק"א בביירות בראשותו של צבי (אַנרי) פרנק, וב-1904 הגיע לארץ ישראל בשירות "הוועדה הארצישראלית" ושימש כסגן-מנהל משרד יק"א ביפו לענייני המושבות ביהודה. הוא השתתף בחיי הציבור ביישוב החדש, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, משייסד הברון רוטשילד את חברת פיק"א, התמנה למנהל סניף תל אביב שלה (האחראי על דרום הארץ), ובמסגרת זו סייע למושבות וכן השתתף בייסוד שכונת בית וגן (לימים העיר בת ים).
חיים אברבאיה סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה שבתל אביב, ובסוף שנות ה-20 נסע לפריז ללמוד בסורבון. בצעירותו נמנה עם חברי התנועה הרוויזיוניסטית, וכשהמשורר יונתן רטוש הגיע גם הוא לפריז, התיידד עמו.
אברבאיה ודוידית נפרדו בשנת 1957. דוידית נישאה בהמשך לזואולוג מנחם דור (1901–1998), אלמנהּ של המשוררת וסופרת הילדים מירי דור (1910–1945), שהייתה ידידתם ואחותו של ידיד נעוריו, יונתן רטוש).. כשהיה בן 46, הכיר את השחקנית נאוה שאן הרמן, כשביקשה לערוך ערב קריאה של שירה צרפתית מתורגמת ב"צוותא". השניים ניהלו מערכת יחסים במשך עשר שנים, עד מותו.
אברבאיה השתייך לחוגי הבוהמה, והתרועע בין היתר עם המבקר חיים גמזו (חברו לספסל הלימודים בגימנסיה), הסופר בנימין תמוז, המלחין מרדכי סתר, המנצח גארי ברתיני, האמנים יוסל ברגנר ודני קרוון והכוריאוגרפית שרה לוי-תנאי, מייסדת ומנהלת להקת המחול "ענבל" (אברבאיה כיהן זמן-מה כיועץ האמנותי של הלהקה).
חיים אברבאיה, שסבל ממחלת לב, נפטר ב-1967 מהתקף לב בהיותו לבדו בביתו שבתל אביב, בגיל 57. נקבר בבית עלמין הדרום. הותיר את בת-זוגו ובנו היחיד, המוזיקולוג ומבקר המוזיקה עדו אברבאיה.
וישי (פירושונים)
ראו גם
}}
חיים אברבאיה
ביוגרפיה
בת-זוגו נאוה שאן תיארה אותו לימים בזיכרונותיה:
עבודתו הספרותית
אברבאיה נחשב למתרגם מעולה. לאחר מותו נכתב עליו ב"דבר" כי היה "מן המעולים והמעודנים שבמתרגמי ספרות יפה מספרדית, צרפתית ואנגלית", ובכתב העת "דף" של אגודת הסופרים העברים בישראל נטען כי "תרגומיו נתעלו לדרגת מקור. העשיר את ספרותנו התרגומית בניסוחו ונוסחו האישי [...] הצטיין בטוב טעמו, בתחושתו ליופיו של סגנון מדוייק ומגובש. [...] היה חכם בשיחתו הנאה, המעמיקה, אציל ויפה-נפש בהליכותיו, במהותו היוצרת.
תקופה מסוימת פרסם רשימות ביקורת ב"עתים" וב"על המשמר". כתב גם תחת שמות העט "אבירב" ו"אברב".
תרגום
ב-1967 השלים את תרגום יומניו של אבשלום פיינברג מצרפתית, שראו אור בקובץ שבעריכת אהרן אמיר, אבשלום: כתבים ומכתבים (חיפה: שקמונה, 1971).
הפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת בר-אילן
הפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת בר-אילן היא פקולטה באוניברסיטת בר-אילן שברמת גן. במסגרת הפקולטה לומדים כ-2,000 סטודנטים ועשרות פוסט-דוקטורנטים בארבע מחלקות: כימיה, מדעי המחשב, מתמטיקה ופיזיקה. דיקן הפקולטה הוא פרופ' עוזי וישנה. בעבר כיהנו בתפקיד זה פרופ' שלמה הבלין (זוכה פרס ישראל לפיזיקה) ופרופ' מלכה שפס, (הדיקנית החרדית הראשונה בארץ).
מטריצה אוניטרית
באלגברה ליניארית, מטריצה אוניטרית היא מטריצה ריבועית מעל המספרים המרוכבים המקיימת את התנאי כאשר I היא מטריצת היחידה, ו־ הוא הצמוד ההרמיטי של מטריצה A.
מטריצה אורתוגונלית היא מקרה פרטי של מטריצה אוניטרית שכל רכיביה הם מספרים ממשיים.
בוסתנאי בן חנינאי
בוסתנאי בן חנינאי (618–670), היה ראש הגולה בבבל, שקורות חייו עטופים באגדה.
נסיבות לידתו
מסופר שמלך פרסי השמיד את כל צאצאי בית דוד, ובהם חנינאי, אביו של בוסתנאי.
לילה אחד חלם המלך שהוא מהלך בבוסתן וכורת את העצים בו. כאשר הניף את הגרזן על העץ האחרון, הופיע זקן "אדמוני יפה עיניים", חטף ממנו את הגרזן והשתמש בו להכות במצחו של המלך ולפצוע אותו. לאחר דו-שיח ארוך של תוכחה, הבטיח המלך לזקן שלא יפגע, ואפילו ישמור, על השורש האחרון שנותר.
המלך התעורר מבועת מהחלום, ונבהל עוד יותר כשמצא עצמו בשלולית של דם. הוא ביקש לשמוע פתרון לחזיון הלילה המבעית, ושלח את כל חכמיו למצוא לו פותר.
את ההסבר סיפק לו בסופו של דבר חכם יהודי, חמיו של חנינאי, שחלם את אותו חלום ואת פתרונו.
לפי פתרונו, הזקן היה דוד המלך אשר הזהיר את מלך פרס מפני מה שיקרה לו אם ינסה להשמיד את כל משפחתו, שנותר בה נצר אחרון.
המלך התרשם ושלח את היהודי לבדוק האם אחת מנשות צאצאי בית דוד בהיריון, והאם אפשר שייוותר משהו מזרעו ובכך יקיים את הבטחתו לדוד. ואכן התברר שאשתו של חנינאי, בתו של היהודי פותר החלום, הרתה. המלך קיים הבטחתו והותיר לפליטה את הילד, צאצא אחרון לבית דוד. שמו נקרא בוסתנאי, על שם הבוסתן שראה השליט בחלומו.
חוכמתו
עוד כילד ניכר בוסתנאי בחוכמתו ומונה רשמית לראש הגולה, אך את מקומו בפועל מילא עד התבגרותו חכם יהודי אחר. הנסיבות שבהן הרשים בוסתנאי את המלך מתוארות ב"אוצר מדרשים" של אייזנשטיין:
אשתו הנסיכה וצאצאיה
כשראה הח'ליף עלי בן אבי טאלב שבוסתנאי בן 35 ועדיין לא התחתן, נתן לו את בתו השבויה של המלך הסאסאני ח'וסרו השני, איזדדואר, שהייתה שבויה בידי המוסלמים. (לפי מקורות אחרים היא הייתה בתו של יזדגרד השלישי ושמה היה דארא). נולדו לו שני ילדים מנשים יהודיות ושלושה בנים מהנסיכה הגיורת.
משמת בוסתנאי התפרסם הסכסוך על הירושה ועל מעמד בני הנסיכה. בני איזדדואר טענו שהם יורשים שווים לאחיהם, ואילו בני היהודיות טענו שבניה של איזדדואר הם עבדים בני שפחה - חלק מהרכוש שבני היהודיות יורשים מאביהם בוסתנאי. בסופו של דבר קיבלו האחרונים שוויון זכויות גמור.
בדורות הבאים, באו מיוצאי חלציהם כמה ראשי גולה בבבל ובספרד (ביניהם רבי שמואל הנגיד), ואף כמה עשרות גאונים (ביניהם רב עמרם גאון) במקומות שונים בתפוצה היהודית (ארץ ישראל, סורא, פומבדיתא, מחסיא, ספרד, רומא העתיקה, וקירואן שבתוניסיה), רבנו גרשום מאור הגולה, וכן כמה מחכמי ישראל בדורות המאוחרים יותר, כגון מהר"ל מפראג, רבי שמשון מאוסטרופולי, רבי פנחס מקוריץ (מגדולי תלמידי הבעל שם טוב), ותלמידו רבי יעקב שמשון משיפיטובקה.
נוסח שונה
בספר הכרונולוגי סדר עולם זוטא (פרק י') שחובר באמצע תקופת הגאונים וזמן חיבורו קודם לכל הנוסחאות של הסיפור על בוסתנאי, סיפור זה מובא לא על בוסתנאי, כי אם על מר זוטרא, ראש הגולה. ולא מלך פרס היה זה שרצה להשמיד את זרע בית ריש גלותא, כי אם סבו של הילד - רב חנינא ריש מתיבתא (ראש הישיבה), שנקלע לסכסוך עם חתנו מר הונא ריש גלותא. מר הונא שהיה בעל סמכויות שלטוניות, פקד להעניש קשות את חמיו, כאשר הוא הובא לפניו, הושיבו כל הלילה כלוא בשערי העיר, ולמחרת גילחו את כל שערות זקנו ולא נתנו לו אכסניה ללינה. ריש המתיבתא הלך לבית הכנסת הגדול שבעיר, בכה כל הלילה, מילא ספל בדמעותיו ושתה אותו. אז נפל מוות בבית ריש גלותא וכולם מתו בזה אחר זה עד שרב חנינא חלם את אותו החלום בדבר הבוסתן שהוא עוקר את עציו, ודוד המלך מציל ממנו את העץ האחרון על ידי הכאת גרזן. מאותה הכאה התעקמו פני רב חנינא לאחור ולא יכל ליישרם. בבוקר הוא בירר מי נשאר מבית ריש גלותא, נודע לו כי רק בתו אשת ריש גלותא נושאת אצלה את הילד העתידי, הלך ושמר עליה עד שבלילות ישן בפתח הבית בגשם ובחום. וכשנולד בנו של הריש גלותא רק אז התיישרו פניו, הוא גדלו וחינכו עד שגדל להיות ריש גלותא הבא. לגרסה זו יש הסבר שונה מדוע חותמים בית דוד זבוב בחותמם. לפני שמר זוטרא גדל ויכול היה לקחת על עצמו את המשרה, ניצל אחד מחתני ריש גלותא את המצב ושילם שוחד למלך כדי להתמנות הריש גלותא, סופו היה שנכנס לו זבוב בחוטמו וקרקר שם עד שמת (בדומה ליתושו של טיטוס). כך ניצלה משרת ריש גלותא מנפילה בידי זרים שאינם מגזע דוד המלך.
Silence Between Songs
Silence Between Songs (בעברית: השקט שבין השירים) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדיסון ביר, העתיד לצאת לאור ב-15 בספטמבר 2023, על ידי חברות התקליטים אפיק רקורדס ו-Sing It Loud. זהו אלבום האולפן באורך מלא השני של ביר, לאחר Life Support משנת 2021.
בוסתנאי בן חנינאי
ייצוגיו בתרבות והנצחה
על שמו נקראו רחובות בערי ישראל, וכתב העת העברי בוסתנאי.
Silence Between Songs
לאלבום קדמו ארבעה סינגלים, "Reckless", "Dangerous", "" ו-"Home to Another One".
מנת משכל
מנת משכל (באנגלית: Intelligence Quotient ובראשי תיבות IQ; מכונה לרוב גם: איי קיו) היא תוצאה מספרית המושגת בסדרת מבחנים קבועים, שפותחו במטרה למדוד את מידת התבונה של הנבדק, בהתאם לקבוצת הגיל ביחס לשאר האוכלוסייה. במבחנים אלה מוצגות שאלות לוגיות, מרחביות, מתמטיות ומילוליות.
התפתחות מבחני מנת המשכל
מבחני האינטליגנציה פותחו במאה ה-19 על ידי פסיכולוגים רבים. ראשוני המפתחים של מבחני האינטליגנציה: אדולף פרנק כתב ספר פילוסופי העוסק במבחני אינטליגנציה, ולאחר שנים הוקם מוסד, על ידי פסיכולוג גרמני, וילהלם וונדט, אשר בדק את המושג על פי תחום הפסיכיאטריה. וילהלם עורר את סקרנותו של הרמן אבינגהאוס, שחקר את השפעת העייפות על היכולת הקוגניטיבית של האדם. בינה חקר את השקפותיו של אבינגהאוס ותיאר את המושג באמצעות יכולות שונות של האדם. אלפרד בינה פיתח מבחנים שונים על מנת לבדוק זאת. בינה הוא הראשון שחיבר מבחנים למדידת מנת משכל ולא רק חקר את נושא האינטליגנציה.
סר פרנסיס גולטון הוא הראשון שמייחסים לו פיתוח מבחנים להערכת היכולת האינטלקטואלית. גלטון התעניין בתורשה, וסבר שאינטליגנציה מורכבת מכישורים תפיסתיים וחושיים המועברים מדור לדור. כך, ככל שהמערכת התפיסתית של האדם רגישה ומדויקת יותר, עולה האינטליגנציה שלו. גלטון בנה סוללה של מבחנים אשר מודדים משתנים דוגמת היקף הראש, גובה, זמן תגובה, זיכרון וחדות ראייה. הוא העביר את סוללת המבחנים שבנה לכ-9,000 נבדקים בבריטניה, אך נכשל במציאת מתאם בין משתנים אלה לבין מדדים של אינטליגנציה.
מבחני ה-IQ הראשונים עבור ילדים פותחו בשנת 1905 על ידי אלפרד בינה ותיאודור סימון. בעקבות העברת חוק חינוך חובה בצרפת, ביקשה הממשלה ליצור מבחן שיעריך את היכולת האינטלקטואלית של הילדים לצורך סיווג התלמידים לרמות. בינה סבר שאינטליגנציה צריכה להימדד באמצעות משימות שדורשות היגיון ופתרון בעיות, ולא על ידי כישורים תפיסתיים. בינה הגה את המונח "גיל מנטלי", וטען שילד פחות אינטליגנטי יבצע את המבחן ברמה המאפיינת ילד צעיר יותר, בעוד ילד מחונן יתפקד ברמה המאפיינת ילד בוגר יותר. במבחן שבנה היו פריטים ברמת קושי עולה, וככל שהילד הצליח לענות על יותר שאלות הגיל המנטלי שלו הוערך כגבוה יותר. הגיל המנטלי הושווה לגיל הכרונולוגי של הילד על מנת להעריך את רמת התפתחותו השכלית. עם זאת, מאחר שבשלב מסוים האינטליגנציה נותרת קבועה ואילו הגיל ממשיך לעלות, נוצר קושי להעריך את רמת האינטליגנציה בקרב מבוגרים.
מבחן סטנפורד-בינה נבנה על בסיס פריטי המבחן של בינה, אשר הותאמו לאוכלוסייה האמריקאית על ידי לואיס תרמן מאוניברסיטת סטנפורד ב-1916. במבחן זה, כל פריט דורג לפי הגיל בו רוב הילדים ענו עליו נכון. גילו המנטלי של הילד נקבע על פי סיכום מספר הפריטים עליהם ענה נכונה. המבחן השתמש בנוסחה הבאה לחישוב מנת המשכל:. לדוגמה, ילד בן 8 עם יכולת מנטלית של ילד בגיל 10, היה מקבל את מנת המשכל 125 לפי נוסחה זו:. בהתאם לגישה המודרנית שמתייחסת לאינטליגנציה כמכלול של יכולות שונות, מחולקת הגרסה המעודכנת של מבחן סטנפורד-בינה לארבעה תחומים עיקריים: הגיון מילולי, הגיון מופשט/ויזואלי, הגיון כמותי וזיכרון לטווח קצר, ולכל נבחן מחושב ציון נפרד בכל תחום מארבעת תחומי המבחן.
המבחן מורכב ממבחנים שונים המודדים את היכולות השכליות של האדם על פי גילו השכלי. גם במבחן זה מושם דגש על יכולות מילוליות וביצועיות בדומה למבחנו של דייוויד וכסלר. אך משום שהמבחן מודד יכולות על פי גילאים, היה קשה לזהות התפתחות מנת משכל בקבוצות גיל שונות. רצף ההתפתחות אצל בני האדם זהה אך הקצב שונה ולכן כדוגמה בגיל התבגרותו של אדם קשה לנבא יכולות והישגים לימודיים ושכליים, מכיוון שבגיל ההתבגרות ישנה התפתחות קוגניטיבית ושינוי תהליכי בגילו. מבחן סטנפורד-בינה משקף אך ורק יכולות בהווה ואיננו משקף יכולות עתידיות הטמונות באדם.
מבחני האינטליגנציה ככלי מדידה
בחינת מנת המשכל מתבצעת לצורך הערכה של כשרים שכליים ויכולות למידה אצל יחידים או קבוצות בהשוואה לאוכלוסייה הכללית. על-מנת שמבחן האינטליגנציה יחשב לכלי מדידה אמין עליו לעמוד בתנאים הבאים:
המבחן כיום
מבחני מנת המשכל המקובלים כיום פותחו בשנת 1939 על ידי דייוויד וכסלר, שסבר שמבחן סטנפורד-בינה נותן משקל יתר לתחום השפתי ואינו מתאים לאוכלוסיית המבוגרים. מבחן אינטליגנציה וכסלר למבוגרים מחולק לשני חלקים: מילולי וביצועי. לכל חלק ציון נפרד, בנוסף לציון האינטליגנציה הכללי. בחלק המילולי של המבחן ישנם תתי מבחנים כגון ידיעות כלליות, הבנה מילולית, יכולת מתמטית, הפשטה מילולית, זכירת ספרות ופירושי מילים, ואילו בחלק הביצועי ישנם תת-מבחנים כגון השלמת תמונות, סידור תמונות, קוביות, הרכבת עצמים, וקידוד. ציון נפרד מחושב לכל תת-מבחן, ומאפשר לקבל תמונה מקיפה של נקודות החוזק והחולשה של הנבחן. מאוחר יותר פיתח גם את מבחן אינטליגנציה וכסלר לילדים.
הבחינה בודקת רק את רמת ההבנה והלוגיקה במספרים והנדסת המרחב, ולכן אינה מעידה על כישרון בתחומים אחרים, כגון מוזיקה, ציור, ספורט או יכולות חברתיות. כמו כן קבוצות מיעוטים רבות טוענות כי המבחנים מושפעים מהטיות תרבותיות ולכן הן מקבלות ציונים נמוכים יחסית.
מבחן סטנפורד-בינה
המבחן חובר על-מנת לאתר תלמידים חסרי יכולת בבית הספר. מחבריו האמינו כי לאדם כושר כללי אותו כינו "יכולת שיפוט", ולכן השאלות שחיברו עסקו בהבנה ושיפוט ולא בזיכרון או ידע. המבחן מורכב מארבעה תחומים עיקריים: היגיון מילולי, היגיון מופשט/ויזואלי, היגיון כמותי וזיכרון לטווח קצר. (אנסטאזי, 1954)
מבחן וכסלר
מחבר המבחן תפס את האינטליגנציה כמורכבת מכשרים ספציפיים נוסף על הכושר הכללי, ולכן הוא כלל גם פריטים לא מילוליים הבודקים את האינטליגנציה, וחילק את המבחן לשניים: למטלות מילוליות – שאלות ידע, הכללה והבחנה, חשבון, אוצר מילים, הבנה וזכירת ספרות, ולמטלות ביצועיות – השלמת תמונות, סידור תמונות, סידור קוביות, סימון מספר, הרכבת פאזל ומבוכים. כמו כן, למבחן גרסאות שונות בהתאם לגיל הנבדק. (אנסטאזי, 1954). קיימת בעיה במבחן וכסלר המודד יכולות מבוגרים, מכיוון שהוא משלב בדיקה של יכולת מילולית או ביצועית ואינו משקף יכולות אחרות הטמונות באדם. בישראל עודכן מבחן "וכסלר" לילדים בעקבות התיישנות הנורמות בגרסה של 1976, ליקויים שנתגלו בתוכנם של פריטי המבחן הישנים, מורכבותם המיותרת וסרבולם של כמה מהליכי ההגשה וקביעת הציונים, והצורך בסינונם של פריטים לא מהימנים. עיקר השינויים נערכו בשלושה ממדים: המימד הטכני, המימד המדידתי והמימד הקונצפטואלי-פירוש הציונים. (ארטמן, 2000).
מבחן מינסוטה
המבחן כולל בעיקרו עשרים ושישה סוגי מבחנים שונים הבודקים יכולות שכליות של הגיל הצעיר, יכולות מתמטיות, מילוליות וביצועיות: מודד אוכלוסייה צעירה, תאומים ופעוטות. המבחן בודק לדוגמה העתקת ציורים, שיום של איברים בגוף וכו' אך עם זאת מקור הבעיה במבחן זה הוא שמבחני הביצוע שלו מועטים מאוד ואף רמת הריכוז של פעוטות היא מקוצרת מאוד דבר שהקשה רבות על ממצאי המבחן.
מבחן אלפא הצבאי
במהלך מלחמת העולם הראשונה, צבא ארצות הברית נזקק לדרך להעריך מתגייסים כדי להקצות אותם למשימות מתאימות. זה הוביל לפיתוחם של כמה מבחנים על ידי רוברט יארקס. המבחן הניב מחלוקת ודיון ציבורי ער ב+|ארצות הברית. מבחן זה נקרא מבחן ארמי אלפא. פותחו מבחנים לא מילוליים, או "ביצועים", עבור מי שלא ידע לדבר אנגלית, או שנחשד בניסיון השתמטות אשר נקראו ארמי בטא.
מבחן רייבן
מבחן רייבן כולל שישים שאלות ורוב מבחני האיי קיו מכילים לפחות חלק ממנו.
במבחן יש למצוא קשר לוגי בין משטח רקע שחסרה בו חתיכה לבין מספר אפשרויות להשלמת החתיכה החסרה.
הביקורת על מבחני האינטליגנציה
אף על פי שמבחני האינטליגנציה נמצאים בשימוש רחב מזה שנים רבות, מגוון היבטים נותרו שנויים במחלוקת מהסיבות הבאות:
Advanced Access Content System
מערכת תוכן הגישה המתקדמת (AACS) היא תקן להפצת תוכן וניהול זכויות דיגיטלי (DRM), שנועד להגביל את הגישה והעתקה להתקני מדיה אופטיים מתקדמים. מסמך המפרט לתקן פורסם לראשונה באפריל 2005 והתקן כבר אומץ כתוכנית הגבלת הגישה לHD-DVD ו-Blu-ray Disc) BD). הוא פותח על ידי קבוצת חברות מתחום המדיה והטכנולוגיה: דיסני, אינטל, מיקרוסופט, פנסוניק, אחים וורנר, IBM, טושיבה וסוני. מאז שהתקן הופיע במכשירים בשנת 2006, מספר מפתחות פענוח של AACS חולצו מנגני תוכנות בעלי הגנה חלשה ופורסמו באינטרנט, ובכך זה איפשר לתוכנות ללא רישיון לפענח תקן זה.
דורין רצ'אן
דורין רצ'אן (ברומנית:Dorin Recean, נולד ב-17 במרץ 1974 ) הוא כלכלן ופוליטיקאי מולדובני, ללא שייכות מפלגתית. בעבר כיהן כשר הפנים ביולי 2012- פברואר 2015.
ביוגרפיה
רצ'אן נולד ב-1974 בדונדושן (Dondușeni) וגדל בכפר מינדיק ( Mîndîc) כבן לפאבל רצ'אן, מורה לפיזיקה ולאליזה, מורה בבית ספר יסודי. הצטיין בלימודיו בבית ספר. הוא סיים ב-1996 תואר ראשון בלימודי מנהל עסקים בינלאומיים באקדמיה ללימודים כלכליים של מולדובה בקישינב. בהמשך ב-2000 גמר תואר שני במנהל עסקים בשלוחה הבלגית של האוניברסיטה הבינלאומית ניופורט.
קריירה
עד 2007 רצ'אן לימד במרצה באקדמיה ללימודים כלכליים, שבה למד. בין 2000–2012 לימד גם בשלוחה בקישינב של האוניברסיטה הבינלאומית ניופורט. ב-2010 התמנה סגן שר לטכנולוגית המידע והתקשורת כשהיה אחראי על המעבר לדרכונים ביומטריים, בחלק מתוכנית ליברליזציית אשרות הכניסה בין רפובליקת מולדובה לאיחוד האירופי. הוא היה הפוליטיקאי הראשון שחשף את תיקו באינטרפול של ולדימיר פלחוטניוק בפרשת "היער המלכותי" שגרמה להתפטרות ממשלת פילאט במרץ 2014.
ביולי 2012 התמנה לשר הפנים בממשלת ולאד פילאט. ב-31 במאי 2013 אחרי נפילת אותה ממשלה, נשאר כשר הפנים גם בממשלה החדשה בראשות יוריה ליאנקה. רצ'אן היה שר הפנים האזרח הראשון של רפובליקת מולדובה, אחרי שבעבר משרד זה נוהל על ידי אנשי משטרה וביטחון פנים. אחרי הבחירות בנובמבר 2014 סיים את תפקידו בממשלה, פרש מהחיים הפוליטיים ופתח עסק פרטי.רצ'אן לימד כמרצה באוניברסיטה הטכנית של קישינב.
בפברואר 2022 התמנה על ידי הנשיאה מאיה סנדו כיועץ נשיאותי לסוגיות ביטחון וכמזכיר כללי של המועצה העליונה לביטחון של רפובליקת מולדובה. בעת הסלמת המתח בטרנסניסטריה אחרי פריצת המלחמה באוקראינה, רצ'אן נפגש בויניצה עם הנשיא שלישי של המדינה הפלגנית של טרנסניסטריה, ודים קרסנוסלסקי בפברואר 2023 התמנה לראש ממשלת מולדובה במקום נטליה גבריליצה.
חייו הפרטיים
רצ'אן נשוי לסילביה ויש לו שני ילדים. הוא יודע רומנית, רוסית, צרפתית ואנגלית.
סונר צ'גפטאי
סונר צ'גפטאי (בטורקית: Soner Çağaptay) הוא מדינאי טורקי-אמריקאי המתגורר בארצות הברית. הוא ראש התוכנית למחקר טורקיה במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון. הוא היסטוריון בהכשרתו, ומומחה ליחסי טורקיה-ארצות הברית, פוליטיקה טורקית, ולאומיות טורקית.
השכלה
צ'גפטאי סיים את לימודי הדוקטורט שלו ב-2003 באוניברסיטת ייל. הוא כתב את התזה שלו על לאומיות טורקית. מלבד אנגלית וטורקית, שפות המחקר שלו כוללות צרפתית, גרמנית, ספרדית, בוסנית, עברית, אזרבייז'נית וטורקית עותמאנית.
קריירה
סונר צ'גפטאי הוא עמית המחקר על שם משפחת באייר וראש התוכנית למחקר טורקיה במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון.
הוראה
היסטוריון בהכשרתו, ד"ר צ'גפטאי כתב את התזה שלו באוניברסיטת ייל (2003) על לאומיות טורקית. ד"ר צ'גפטאי לימד קורסים באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, ומכללת סמית' בנושאים הנוגעים במזרח התיכון, מדינות ים תיכוניות, ומדינות מזרח אירופה. הקורס שלימד ב-2003 על היסטוריה טורקית היה הראשון שאוניברסיטת ייל הציעה מזה שלושה עשורים. ב-2006–2008 הוא היה הפרופסור על שם ארטגון באוניברסיטת פרינסטון במחלקה ללימודי המזרח הקרוב. הוא היה מרצה אורח בבית הספר לצוערי החוץ על שם קדמונד וואלש באוניברסיטת ג'ורג'טאון. הוא היה יושב ראש התוכנית ללימודי טורקיה מתקדמים בבית הספר לצוערים של משרד החוץ האמריקאי.
הוקרות
ד"ר צ'גפטאי הוא חתן פרסים מלגות ומענקים רבים, מתוכם מענק סמית'-ריצ'רדסון, מלון, רייס, וליילן, וכמו כן כיהן כיושב ראש ארטגון בפרינסטון. כמו כן, היה יושב ראש התוכנית ללימודי טורקיה מתקדמים בבית הספר לצוערים של משרד החוץ האמריקאי. ב-2012 הוא נמנה מבין מנהיגי החברה הצעירים בחברה האמריקאית-טורקית. הוא מחבר של שלושה ספרים על טורקיה המודרנית.
במדיה
צ'גפטאי כתב רבות בנושא יחסי טורקיה-ארצות הברית, לאומיות טורקית, עלייתה של טורקיה ככוח כלכלי ומדיניותה של אנקרה במזרח התיכון, ופרסם בז'ורנלים ומדיה מודפסת רבה. ביניהם: הוול סטריט ג'ורנל, ניו יורק טיימס, וושינגטון טיימס, ההרלד טריביון הבין לאומי, ג'יינס דיפנס השבועי, והברטורק. הוא מדוראי קבוע בהוריאט היומי, העיתון הטורקי הוותיק והמשפיע ביותר בשפה האנגלית, וכמו כן בבלוג הבין לאומי של סי אן אן. הוא מתראיין באופן קבוע בפוקס ניוז, סי אן אן, אן פי אר, אל-ג'זירה, בי בי סי, וסי אן אן – טורקיה.
יורם בינור
יורם בינור (נולד ב-26 בספטמבר 1954) הוא עיתונאי ישראלי המתמחה בסיקור תחום הערבים ישראלים ושטחי יהודה והשומרון וחבל עזה.
לוקמיה מיאלומונוציטית של הילדות
לוקמיה מיאלומונוציטית של הילדות (אנגלית: Juvenile myelomonocytic leukemia, מוכרת בקיצור JMML) היא סוג נדיר של מחלה המטולוגית המתרחשת בקרב ילדים צעירים. במחלה זו, תאים רבים מדי של מיאלוציטים ומונוציטים נוצרים מתאי דם לא בוגרים הנקראים בלאסטים. תאים אלו משתלטים על מח העצם ואיברים אחרים וגורמים לסימפטומים של JMML. הגיל הממוצע של המאובחנים במחלה זו הוא שנתיים.
יורם בינור
ביוגרפיה
בינור החל את עבודתו כעיתונאי בשנת 1983, ובמשך השנים עבד בעיתונים "חדשות" ו"כל העיר". עם הקמת חברת החדשות של ערוץ 2 בשנת 1993 הצטרף בינור לסגל החברה, ובמשך 11 שנות עבודתו בה, קנה לו מעמד של עיתונאי מהמובילים בתחומו בישראל. לאחר הצטרפותו של הפרשן לענייני ערבים אהוד יערי לחברת החדשות בשנת 2000, התגלע סכסוך בין השניים לגבי אופן כיסוי ענייני ערבים, ובאוקטובר 2008 עזב את חברת החדשות.
לוקמיה מיאלומונוציטית של הילדות
אף שהמילה "לוקמיה" נמצאת בשם המחלה, ארגון הבריאות העולמי אינו מגדיר מחלה זו כלוקמיה. היא נכללת בקבוצת מחלות הנקראת הפרעות מיאלופרוליפרטיביות ומיאלודיספלסטיות.
יורם בינור
ביוגרפיה
בינור החל בהנחיית תוכנית הבוקר "יום חדש" וביצע תחקירים עיתונאיים לתוכניתו של רינו צרור. בנוסף, הוא הצטרף כשחקן לעונה השנייה של הטלנובלה "חשופים". באוקטובר 2009 פורסם כי בינור עתיד להנחות תוכנית תחקירים בשם "המלכודת", אך לאחר דרישת הסנגוריה הציבורית לבטלהּ הופסקה הפקת התוכנית.
לוקמיה מיאלומונוציטית של הילדות
סימפטומים
הסימפטומים הנפוצים הם חיוורון, חום, זיהומים חוזרים, דימומים, עליה לא מספקת במשקל, פריחה מקולופפולרית, לימפאדנופתיה (הגדלה של קשרי לימפה, הפטומגליה מתונה (כבד מוגדל), ספלנומגליה (טחול מוגדל), אנמיה ותרומבוציטופניה.
גנטיקה
בכ-90% מהחולים נמצאים שינויים גנטיים בתאי הלוקמיה. ביניהם:
טיפול
הטיפול היחיד כיום למחלה זו היא השתלת מח עצם, עם שיעור הצלחה של 50%. הסיכוי לחזרת המחלה לאחר השתלה הוא גבוה. בדרך כלל חולה המאובחן במחלה יעבור השתלת מח עצם כמה שיותר מהר. גיל צעיר בהשתלה קשור לתוצאות טובות יותר.
תעלת הדנובה
תעלת הדנובה או תעלת דונו (donokanal) היא זרוע לשעבר של נהר הדנובה, נבנתה ב-1598, בתוך העיר וינה באוסטריה. אורכה 17.3 ק"מ ובניגוד לנהר הדנובה עצמו, היא גובלת במרכז העיר של וינה, שם זורם לתוכה נהר וויין (Wienfluss).
התעלה מתפצלת מהנהר הראשי במתחם, ב, וחוזרת אליו שוב במעלה הזרם של "פרטרשפיץ", בפארק פראטר בסימרינג. האי שנוצר כך בין התעלה והדנובה מכיל שניים מ-23 המחוזות של וינה: בריז'יטנאו (רובע 20) ולאופולדשטאדט (רובע שני). את התעלה חוצים חמישה עשר גשרי דרכים וחמישה גשרי רכבת. מכיוון שבגרמנית המילה תעלה, שנמצאת בשימוש מאז שנת 1700 לערך, מעוררת אסוציאציות של ביוב פתוח, נעשו ניסיונות לשנות את שם התעלה (אחת ההצעות הייתה Kleine Donau – הדנובה הקטנה) אך הם לא זכו להצלחה.
היסטוריה
השם "תעלת הדנובה", משמש מאז 1686, עבור הענף הדרומי של נהר הדנובה בווינה. הענף, שהיה במקור ענף טבעי, בשנים 1598–1600, הוסדר לראשונה על ידי. במאה ה-19 נבנה ה"שווימטור", מחסום צף נייד, בסמוך לכניסה לתעלה. הוא תוכנן להגן על התעלה מפני שיטפונות, ונכנס לשירות בשנת 1873. מתחם נבנה בין 1894 ל-1899, והוא מספק בקרת שיטפונות איכותית יותר מאשר השווימטור. עם זאת, השווימטור נשאר בשימוש עד מלחמת העולם הראשונה, ולא הוצא משימוש עד 1945.
שימוש
בתחילת שנות ה-90 החלו עבודות בקטע הדרומי של התעלה (בין הרובע השני לשלישי) על מנת ליצור אזור בילוי לאורך גדותיו.
השבילים משני צידי הדונאוקנאל נמצאים בשימוש קבוע על ידי רצים ורוכבי אופניים. לאחרונה נעשו ניסיונות מוצלחים להפוך את המקום לאזור בילוי אטרקטיבי יותר במהלך חודשי הקיץ (במות קיץ, שוקי פשפשים, בתי קפה ועוד).
שייט בסירה המקיף את לאופולדשטדט ובריג'יטנאו דרך הדונאוקנאל והדנובה מתחילים בשוודנפלאץ (Schwedenplatz – כיכר שוודיה), קרוב למרכז העיר. אותו מיקום מספק את מסוף וינה של המעבורת המהירה Twin City Liner, המקשר את וינה עם ברטיסלבה, תוך מעבר בדונאוקנאל וממנה לדנובה. פסטיבל "Donaukanaltreiben" מתקיים מדי שנה בחודש יוני במספר מקומות לאורך הדונאוקנאל. מוזמנות בעיקר להקות אוסטריות (מקצועיות וחובבניות) אך מדי פעם מזמינים המארגנים גם להקות מהמדינות השכנות.
השפעות תרבותיות
גדות הדונאוקנאל הונצחו על ידי היינץ קונרדס בשירו "A schräge Wiesn" ("מדשאה משופעת"). בשיר, הגיבור פרנץ, בוחר שלא לצאת לחופשה. במקום זאת, הוא מבלה את זמנו הפנוי בנמנום על מדרונות הדשא שליד הדונאוקנאל.
ענפי הלבלב
עַנְפֵי הַלַּבְלַב (TA: rami pancreatici) הם קבוצה של ענפים עורקיים בבטן המסתעפים מעורק הטחול ומספקים דם ללבלב.
הענפים יוצאים מעורק הטחול במהלכו מאחורי גבולו העליון של הלבלב ומזינים את גופו וזנבו. מבין הענפים, חמישה מזוהים בשם, לפי הטרמינולוגיה אנטומיקה: עורק הלבלב הגבי (arteria pancreatica dorsalis), עורק הלבלב התחתון (arteria pancreatica inferior), העורק הקדם-לבלבי (arteria prepancreatica), עורק הלבלב הגדול (ateria pancreatica magna) ועורק זנב הלבלב (arteria caudae pancreatis).
עורק הלבלב הגדול הוא העורק הגדול מבין ענפי הלבלב. מוצאו סמוך לזנב הלבלב, ומהלכו משמאל לימין לצד חלקו האחורי של הלבלב, במסלולו של צינור הלבלב.
ענפי הלבלב יוצרים השקות עם ענפי הלבלב הבאים מעורק הלבלב והתריסריון העליון האחורי ומעורק הלבלב והתריסריון העליון הקדמי ועם ענפים מעורק מתלה המעי העליון.
יש לך הודעה
יש לך הודעה (באנגלית: You've Got Mail) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1998, שביימה נורה אפרון, בכיכובם של טום הנקס ומג ראיין. הסרט הוא מין רימייק לסרט "החנות מעבר לפינה" (1940), שמבוסס בעצמו על המחזה "Parfumerie" מאת מיקלוש לסלו. בסרט יש השפעה של ספרה של ג'יין אוסטן "גאווה ודעה קדומה" על מערכת היחסים בין הדמויות הראשיות. זהו הסרט השלישי שבו ראיין והנקס משתפים פעולה אחרי הסרטים "ג'ו נגד הוולקנו" (1990) ו"נדודי שינה בסיאטל" (1993).
ביקורות והכנסות
הסרט זכה להצלחה כלכלית ענקית. הוא הכניס כ-115,821,495 דולר בארצות הברית וכ-135,000,000 דולר בחוץ לארץ. מה שמסכם את הכנסות הסרט ב-250,821,495 דולר.
צל עץ תמר ואור ירח
צל עץ תמר ואור ירח (המוכר גם בשם צל עץ תמר) הוא פזמון ישראלי הנחשב כאחת מהקלאסיקות של המוזיקה המזרחית, אף על פי שלא נכתב ככזה. מילות השיר נכתבו על ידי המשורר והשחקן אפרים וַיְנשטיין, והולחנו על ידי גיסו, חיים קוֹבְּרִין. הביצוע הידוע ביותר של השיר הוא של הזמר זוהר ארגוב.
מסיבה לא ידועה, במהלך השנים אבדו שמות המחברים המקוריים של השיר ונכתבו קרדיטים שונים לזהות המחברים; תהליך זה הסתיים בשנת 2014 בעזרת אקו"ם על ידי תהליך בוררות שבו נפסק כי ויינשטיין וקוברין הם מחברי השיר ובעלי הזכויות עליו.
יצירת השיר ופרסומו
השיר חובר על ידי אפרים פישל וינשטיין (1923–2004), יליד פולין שעלה לארץ ישראל כילד ב-1934, בשנת 1945. וינשטיין כתב אותו כשיר פרטי, במטרה להרשים את בת זוגו, רבקה יֶזֶ'בסקי, שנישאה לו בסוף אותה שנה. על כתב היד המקורי של ויינשטיין מופיע השם "בצל עץ תמר". במקור נכתבו לשיר ארבעה בתים ופזמון. השיר הולחן על ידי גיסו של ויינשטיין (בעלה של אחותו מלכה), חיים קוֹבְּרִין (1912–1983), רופא פנימאי יליד ויטבסק (רוסיה הלבנה) שעלה ארצה ב-1933 והתיישב בטבריה, והתפרנס גם מעבודת הערב שלו ככנר בבתי קפה. לחנו של קוברין נכתב לראשונה על כתב היד המקורי. הלחן הוא בסגנון טנגו, וכך גם הביצועים המוקדמים של השיר.
קיימת הקלטה של השיר בשם "כינור קסמים" בביצועו של הזמר איזי גרשוני, יוצא להקת החישטרון. על פי חוקר המוזיקה הישראלית דודי פטימר, ביצוע זה הוקלט בשנת 1952, והוא ככל הנראה הביצוע הראשון שהוקלט. גרשוני ביצע בגרסתו את שני הבתים הראשונים בלבד.
הביצוע המפורסם הראשון של השיר הוא של הזמרת לילית נגר (בעיבודו של משה אושרוביץ). ביצועה של נגר הוקלט על גבי תקליטון "מקולית" מס' 260 בשם "נַגֵּן נַגֵּנָה" בשנת 1954. גם לילית נגר ביצעה שני בתים בלבד (הבית הראשון ואחריו הבית הרביעי). שני הביצועים שמורים באוסף קול ישראל שבספריה הלאומית. המגדר במילותיו המקוריות של ויינשטיין, "הקסמתיני" ו"עזבתיני", השתנה בביצועה של נגר ל"הקסמתני" ו"עזבתני". מאז התקבע שינוי זה גם בביצועים מאוחרים יותר של זמרים גברים.
בשנות השבעים הפך השיר לחלק מהרפרטואר המזרחי. רוב הביצועים החל מתקופה זו כוללים את כל ארבעת הבתים. הזמר שלום נחום ביצע את השיר בתקליט "ממרחקים" משנת 1976. הביצוע המפורסם ביותר הוא של הזמר זוהר ארגוב, אשר חידש את השיר לאלבומו השלישי, "היו זמנים" (1981). מאז נחשב השיר לקלאסיקה במוזיקה המזרחית.
בשיר "פועל במה", החותם את האלבום אהוד בנאי והפליטים (1987), מופיעה השורה "עכשיו שאול שר צל עץ תמר ואור ירח".
בתוכנית "כוכב נולד 9" בשנת 2011 ביצע את השיר המתמודד לירון רמתי. בפברואר 2012 חידשה הזמרת קרולינה את השיר לאלבומה "זוהר" בסגנון אלקטרוני. גרסה זו הגיעה במצעד השנתי תשע"ג (2013) למקום 16 ובמצעד השבועי למקום השלישי. ביוני 2013 חידש הזמר עידן חביב את השיר לפרסומת של חברת סלקום. ב-2015 חידש הנער עוזיה צדוק את השיר, במסגרת תוכנית הריאליטי "בית ספר למוזיקה". אמיליה אוזון ביצעה גרסה לשיר במסגרת תוכנית כישרונות במולדובה בגיל 7, מבלי לדעת אף מילה בעברית וזכתה במקום הראשון. ב-2020 הושר השיר בתוכנית "זהו זה!" על ידי גידי גוב, שלמה בראבא, דב גליקמן, אבי קושניר ומוני מושונוב.
לפי רון ויינשטיין, בנו של אפרים, מחבר השיר, מילות השיר שונו במהלך השנים: המילים 'נגן נגן נא' שונו ל'נגן נגנה', המשפט 'מערפילי עבר תופיע' שונה ל'מערפילי עפר תופיע' והמשפט 'ישמע ירח את סודי במרום' השתנה ל'ישמע ירח את קולי במרום'.
על פי רישומי אקו"ם, יש לשיר 119 גרסאות (נכון לשנת 2022).
איתור שמות המחברים
אובדן שמות המחברים נמשך עד שנות האלפיים, וכך בין השנים 1999 ל-2014 ציין מאגר היצירות של אקו"ם את השם "שלמה פיינטוך-אפרת" כמחבר המילים ואת המלחין, שזהותו לא נודעה, כ"נחלת הכלל".
בעקבות גרסאות הכיסוי הרבות, יואב גינאי, מגיש התוכנית "מה יהיה" ברשת ב' פנה בתוכניתו ב-2 באוגוסט 2013 לציבור המאזינים בבקשה לקבל פרטים אודות המחבר. בעקבות הפנייה נעתרה לילית נגר להתראיין לתוכנית. על פי עדותה, בעקבות הצלחת הלהיטים "לימון לימונרו" ו"אל תיקח הכול ללב", שהקליטה בחברת התקליטים "מקולית" בתחילת שנות ה-50, חיפשה החברה שירים נוספים לתקליטה הבא של נגר. מייסד ומנהל החברה, שלמה פיינטוך, המכונה "סְלים", התוודע באותה התקופה לשיר "נגן נגנה", והציע לנגר להקליט אותו. במהלך פגישה שלה עם פיינטוך (ככל הנראה בשנת 1953), פגשו השניים את בובי פנחסי, המנהל המוזיקלי של להקת החישטרון, שנתן להם את תווי השיר תמורת 5 לירות. נגר ידעה שהשיר כבר היה קיים, אבל לטענתה הוא לא הוקלט קודם לכן, והיא מעולם לא ידעה מי כתב אותו. על גבי התקליטון שבו הוקלט ביצועה של לילית נגר, לא הופיעו שמות המחברים, אלא רק פרטי המעבד "אפרתי" (הכוונה כנראה למעבד יעקב אפרתי, שעיבד שירים רבים שהוקלטו ב"מקולית"), וכן מנצח התזמורת, משה אושרוביץ (המכונה "פיסי"). צוות התוכנית "מה יהיה" פנה לאושרוביץ, אבל גם הוא לא ידע מי חיבר את השיר.
בעקבות מחקר של אתר זמרשת בשיתוף רון ויינשטיין, בנו של אפרים מחבר השיר, נודעו קורות השיר וזהותם של ויינשטין וקוברין. השיר נכתב במקור כשיר פרטי ואישי ולכן מעולם לא נרשם באקו"ם ולא נדרשו עבורו תמלוגים. ויינשטיין הציג את כתב היד המקורי של אביו, שבו הופיעו הקרדיטים לאביו ולמלחין חיים קוברין. בכתב היד הופיע הלחן המקורי של השיר כפי שביצעו לילית נגר ואיזי גרשוני. בעלי האתר זמרשת זיהו את הכינוי "סְלים" (עליו סיפרה נגר בריאיון), כשלמה פיינטוך, מנהל חברת התקליטים "מקולית". כשבוע לאחר מכן, ב-9 באוגוסט 2013, שוב בתוכנית הרדיו של גינאי, נחשפו תוצאות עבודת התחקיר של "זמרשת". בתוכנית, ראיין גינאי את רון וינשטיין, ארנה בר-אילן (נכדתו של קוברין), ואת יאיר אבן-זוהר מצוות זמרשת. בתוכנית פורסמו לראשונה שמות המחברים המקוריים.
הליך הבוררות
בשנת 2014, בעקבות העניין הציבורי, פתחה אקו"ם בהליך בוררות בראשות השופט בדימוס תיאודור אור. בהליך הבוררות נפסלה עדות השמיעה המקורית מ-1999 של גלעד בן-ש"ך, עורך מוזיקלי בקול ישראל, לפיה המחבר הוא "שלמה פיינטוך-אפרת" והלחן הוא "נחלת הכלל".
בהליך הבוררות נבחנו מספר כיוונים נוספים לזהות המחברים, ובהם עדותו של חוקר המוזיקה דודי פטימר, שאיתר בארכיון הספרייה הלאומית את ביצועו של איזי גרשוני. על גבי התקליט של גרשוני נכתב: "מילים: יערי, מנגינה: ניקוליב". סברתו של פטימר הייתה כי כיתוב המחבר "יערי" מתייחס לאברהם יערי או לאחיו הצעיר, הסופר יהודה יערי, אך לא נמצאה כל עדות לכך. בנוסף, פטימר סבר כי הכיתוב "ניקוליב" מתייחס למלחין והפסנתרן הרוסי ליאוניד ניקולאייב. פטימר מצא עדות שלפיה קיימים תווים תואמים של קטע בשם "מאגיה" (Магия) מאת ניקולאייב, אך לעדות זו אין סימוכין. בהליך הבוררות לא נקבעה נכונות העדות של פטימר לגבי אמיתות זהות המחבר "יערי" והמלחין "ניקוליב" והן נשארו עמומות.
הליך הבוררות הסתיים בשנת 2014, ובסופו נטה השופט אור באופן חד משמעי לגרסתו של רון ויינשטיין. בנוסף נקבע כי ויינשטיין וקוברין יירשמו באקו"ם כמחברי השיר וכי יוחזרו ליורשי המחברים, כלל התמלוגים מאקו"ם מאז נרשמו שמות המחברים השגויים בשנת 1999.
וסילי גורקו
וסילי יוסיפוביץ' גורקו (20 במאי 1864 - 11 בפברואר 1937) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
תחילת דרכו
גורקו נולד בצארסקויה סלו ב-20 במאי 1864, כבן למשפחת אצילים חזקה. אביו היה הפילדמרשל יוסיף גורקו, ואחיו היה המדינאי ולדימיר גורקו. מגיל צעיר הוא יועד לשירות צבאי, ולפיכך עד 1885 למד בבית ספר צבאי מן השורה הראשונה, ולאחר מכן התגייס לצבא האימפריה הרוסית והוצב ברגימנט ההוסרים של המשמר הקיסרי. בין השנים 1899-1892 למד באקדמיה של המטה הכללי והועלה לדרגת קפיטן. ב-1 בנובמבר 1893 קיבל פיקוד על אסקדרון במסגרת רגימנט ההוסרים של המשמר. ב-9 באוגוסט 1896 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק ומונה לקמ"ט למשימות מיוחדות במחוז הצבאי ורשה. במהלך מלחמת הבורים השנייה בשנים 1899-1902 הוא שימש כנספח צבאי בצבא הרפובליקה הדרום-אפריקאית, וצפה בקרבות מהצד הבורי. במהלך תקופה זו, הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ולאחר מכן כיהן לזמן קצר כנספח הצבאי בברלין. עם פרוץ מלחמת רוסיה–יפן ב-1904, הוצב גורקו כקצין אפסנאות בארמייה המנצ'ורית של אלכסיי קורופטקין. עד סוף הלחמה הוא מילא תפקידי ניהול ומטה ולחם במספר קרבות. בין השנים 1906-1911 שימש כיו"ר הוועדה להיסטוריה צבאית. ב-12 במרץ 1911 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-1.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, נכללה הדיוויזיה של גורקו במסגרת הארמייה הראשונה של פאול פון רננקמפף. הוא לחם עם הדיוויזיה במסגרת הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית וקרב לודז'. ב-9 בנובמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד הקורפוס ה-6, ולחם עמו במסגרת הארמייה השנייה והארמייה ה-11, בקרב גליציה, הקרב על הוויסלה וקרב בולימוב. ב-21 בפברואר 1916 הוא מונה למפקד הארמייה החמישית ולחם עמה במתקפת אגם נארוץ' הכושלת. ב-15 באוגוסט הוא הועבר לפקד על הארמייה המיוחדת, עד 10 בנובמבר עת מונה לראש מטה החזית הדרום-מערבית. ב-31 במרץ 1917 הוא מונה למפקד החזית המערבית, אולם כבר ב-23 במאי סולק מהתפקיד ומהצבא בכלל, כיוון שנותר מלוכני מובהק אף לאחר מהפכת פברואר. הוא נכלא במבצר פטרופבלובסקיה, ובספטמבר 1917 גלה מרצון לבריטניה ולאחר מכן לממלכת איטליה. ב-1919 הוא סירב להצעה להצטרף לצבא הלבן, אולם היה חבר בארגון הצבאי הכלל רוסי אשר הקים פיוטר וראנגל, ונועד לאחד את כל מתנגדי הקומוניזם ברחבי אירופה. הוא נפטר ברומא ב-11 בפברואר 1937 ונקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי.
אופה, מלך מרסיה
אופה יזם את הקמת עיירות השווקים, ואת הטבעות המטבעות הראשונים של בריטניה (שמו חתום על מטבעות שנשתיירו עד ימינו), ניהל יחסים דיפלומטיים עם קרל הגדול ועודד מסחר בין אנגליה לצרפת, הקים את הכנסייה הקתולית של אנגליה ושלח מס שנתי לאפיפיור. ובנה חומה בגבול ויילס, כדי להבדיל בין אנגליה הנוצרית לבריטים-הקלטים שבווילס – סוללת אופה. את בירתו קבע בטמוורת'.
הקונגרס הציוני העולמי ה-16
הקונגרס הציוני ה-16 התקיים ב-10 - 29 ביולי 1929 בעיר ציריך שבשווייץ.
הקונגרס עמד בסימן העלייה החמישית ושיפור המצב הכלכלי בארץ-ישראל ואושרה בו הקמתה של הסוכנות היהודית.
הרכב הקונגרס
יו"ר הקונגרס היה ד"ר חיים ויצמן.
לקונגרס באו נציגים מ-26 מדינות, הרוויזיוניסטים בקונגרס זכו ל21 צירים בקונגרס.
הקמת הסוכנות היהודית
בקונגרס אושרה הקמתה של הסוכנות היהודית, לנשיא הסוכנות נתמנה ד"ר חיים ויצמן שהיה גם נשיא ההסתדרות הציונית העולמית. ובתום ישיבות הקונגרס, במעמד חגיגי נתקיים הכנס הראשון של הסוכנות.
בין האישים הלא ציונים שהשתתפו בוועידת היסוד בלטו פרופ' אלברט איינשטיין, לאון בלום ולואי מרשל מראשי יהדות ארצות הברית. האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית קיימה דיון בשאלת ההצטרפות לסוכנות היהודית והוחלט ברוב של 48 נגד 35 שלא להצטרף אליה.
נאומו של ז'בוטינסקי
בנאומו בקונגרס האשים זאב ז'בוטינסקי את ההנהלה הציונית בכך שהיא מתייחסת בקלות ראש לתלונות היישוב נגד ממשלת המנדט ובעיקר התנגד לצירוף נציגים לא ציוניים שלא נבחרו על-ידי איש להנהלת הסוכנות היהודית.
ליציאתו לקונגרס קדמה התנגשות במושב אספת הנבחרים, שנערך ב-3 ביולי בתל אביב. ז'בוטינסקי נזדעזע מגילויי האלימות אשר הפגינו נציגי השמאל כלפי תומכיו ובמאמר בשם שנאה.
וכן כתב:.
בנאומו קרא ז'בוטינסקי להקמת מדינה יהודית משני עברי הירדן (הצעה שנדחתה בקונגרס הציוני ה-17).
אלסי היל
אלסי היל (באנגלית: Elsie Hill 23 בספטמבר 1883 - 6 באוגוסט 1970) הייתה סופרג'יסטית אמריקאית, וכך גם אחיותיה קלרה והלנה היל.
ביוגרפיה
היל פעלה למען זכויות נשים במשך שארית חייה. היא הייתה תומכת נלהבת של התיקון התשע עשר לחוקת ארצות הברית, שהעניק לנשים זכות הצבעה ברחבי ארצות הברית ב-1920. לאחר שעבר, היא תמכה בתיקון לשוויון זכויות, שהוגש לקונגרס ב-1921 אך עדיין לא אושרר לחוק. היל הייתה מעורבת בתכנון מצעד זכות הבחירה לנשים ב-1913, וגייסה את מעורבותם של סטודנטים אפרו-אמריקאים במהלך תכנון האירוע. בשנים 1914–1915 היא הצטרפה לוועד הפועל של מפלגת הנשים הלאומית, ועמדה בראש המאמצים להקים סניפים של האיחוד בדרום קרוליינה ווירג'יניה. ביולי 1916 היא נאמה במפגש רחוב בסנט פול, מינסוטה, במהלך כינוס של המפלגה (תוך כדי ייצגה את איגוד הקונגרס למען זכות הבחירה לנשים) והוועידה אכן אישרה לוח שדגל בתיקון זכות הבחירה. אליס פול שלחה את היל למסע נאומים לטובת זכות הבחירה לנשים ב-1916.
היא נעצרה על כך שנאמה בכיכר לאפייט בוושינגטון הבירה. באוגוסט 1918, ונעצרה בבוסטון בפברואר 1919 בטקס שנערך לכבוד וודרו וילסון עם שובו מאירופה.
ב-1921 היא נישאה לאלברט לויט אך שמרה על שמה, כפי שצוין ב"ניו יורק טיימס". באותה שנה היא עמדה בראש ועידת מפלגת הנשים הלאומית, והיא הייתה יושבת ראש המפלגה מ-1921 עד 1925. (מפלגת הנשים הלאומית הייתה פשוט איגוד הקונגרס של זכות הבחירה לנשים עם שם חדש. ) בשנת 1924 ביקרו היל וחברים אחרים במפלגה את הנשיא קלווין קולידג' כדי לעשות שתדלנות מטעם התיקון לשוויון זכויות.
ב-1956 היא ולוויט התגרשו.
בשנת 1968 היל הייתה הנוסעת בטיסה הראשונה של פאן אמריקן איירליינס מניו יורק למוסקבה.
המסמכים של היל מתקיימים בספריית הארכיונים והאוספים המיוחדים בספריות מכללת ואסר.
אשווינים
האַשְׁוִינִים (בסנסקריט: अश्विन्, כלומר "בעלי הסוסים") הם זוג תאומים, שפולחנם היה נהוג במיתולוגיה ההינדואית.
פולחן
נהוג להגדיר את האשווינים כבניו של אל השמש ההינדואי סוריה. הם מקבילים בתפקידים לקסטור ופולוקס כמוליכי סוסים. האשווינים מקבילים בתפקידם ב"ריג ודה", קובץ של מזמורים הינדואיסטים עתיקים, האשווינים תוארו כ"משיבי האור".
המשרד לפעילויות ומורשת תרבותית (איטליה)
ב-20 באוקטובר 1998 המשרד הפך למשרד לפעילויות ומורשת תרבותית, Ministero per i Beni e le Attività Culturali ויחד עם תפקידי המשרד הישן נוספה לו האחריות לקידום זירות ספורט ומופעים.
אאוג'ן ב. מריאן
אֶאוּגֶ'ן בארבו מַריאָן (ברומנית: Eugen Barbu Marian 21 ביוני 1921 בוקרשט – 17 בינואר 2012 בוקרשט) היה מתרגם, תסריטאי, עיתונאי, מחבר תסיכיתים וסופר רומני, בן לקהילה היהודית הספרדית ברומניה. היה חבר באיגוד הסופרים הרומנים. תרם תרומה חשובה להיוועדות קהל הקוראים הרומנים עם יצירות רבות מן הספרות העולמית, במיוחד זו הכתובה באנגלית.
ביוגרפיה
מריאן פרסם קטעי פרוזה לראשונה בעיתון "טריבונה פופורולוי" (Tribuna poporului - במת העם) בשנת 1944. בשנת 1945 פרסם את תרגומו החשוב הראשון - מן ברומן של ב. טראוון, "מרד התלויים". הוא כתב סיפורים, רשימות הומוריסטיות, מאמרי רוויו על ספרים, מסות, ראיונות ותרגומים באלמנכים ובמגזינים רומנים כמו "קונטמפוראנול" (Contemporanul "בן תקופתנו"), "פלאקרה" (Flacăra - "הלהבה"), La Roumanie aujourd'hui ("רומניה היום" - בצרפתית), "טריבונה רומניאֵי" (Tribuna Romaniei - הבמה של רומניה), "צ'ינמה" (Cinema -"הקולנוע"), "לוצ'אפרול" (Luceafărul "כוכב השחר"), "רומניה ליטרארה" (România literară - רומניה הספרותית), "ליקוריץ'" (Licurici - "גחלילית"), המגזין להומור וסטירה "אוּרזיקה" (Urzica - "הסרפד").
למריאן הייתה גם קריירה ארוכה של חיבור תסכיתי רדיו (למשל - "הבולרו של ראוול - ביוגרפיה של יצירת מופת", עיבודם לרדיו של מחזות רבים), כתב ספרים לילדים, מחזות, והצטיין בתרגומי ספרות מאנגלית, מספרדית ומצרפתית. בין היתר תרגם מיצירותיהם של גארסיה לורקה, מאריבו, אנטוניו בואנו וייחו, בן ג'ונסון, צ'ארלס ומרי לם ("סיפורים לפי שייקספיר"), ג'ורג' אליוט ("מידלמארץ'),סמואל באטלר ("מסעות חדשים בארוון"), ג'ורג' ברנרד שו, דיקנס, קונאן דויל, לואיס קרול ("אליס בארץ הפלאות"), אלבר קאמי, מארק טוויין ("בן המלך והעני","ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור" ואחרים), ג'ון סטיינבק, הנרי מורטון סטנלי ("ברחבי היבשת השחורה"), קתרין אן פורטר ("ספינת השוטים"), פרידריך פון האייק ("הדרך לשעבוד"), הנס פאלאדה, דימפנה קיוזק ("תגיד לא למוות") ואחרים. חלקן עובדו על ידו לתסכיתי רדיו. אאוג'ן ב. מריאן תרגם גם ספרים על תולדות האמנות, בקורת קולנוע, ספרות תיעודית, היסטוריה וכו'.
אאוג'ן מריאן נפטר בשנת 2012 בגיל 91. הוא הובא לקבורה בבית העלמין "בלו ספרדי" בבוקרשט. אחיו הבכור, פאול ב. מריאן (1997-1906) היה גם הוא מתרגם, עיתונאי וסופר ידוע. הוא היה מנטור לאחיו באמנות התרגום.
מבחר תרגומים
,Through the Looking-Glass, and What Alice Found There (Alice în Lumea Oglinzii) Vine circul (תרגום עם ורה קלין - בא הקרקס) Povestiri după piesele lui Shakespeare הכרך ג לספרי מארק טוויין - נובלות, רשימות, פמפלטים - (תורגם עם פטרה סולומון ופטרו קומרנסקו 1964 - (Pretendentul american) The Million Pound Bank Note; The American Claimant כרך ד - Ageamii la ei acasă- The Innocents abroad ָָ*1964 Spune morții nu) Dymphna Cusack - תגיד לא למוות) - Say No to Death ָ*1972 - נרי פוצה - Processo per eresia'' (Proces pentru erezie) (משפט בגין כפירה)
גרטנר
גרטנר הוא שם משפחה אשכנזי ממקור גרמני שמשמעו גנן. {{פירושונים|
אנשים ששם משפחתם גרטנר:
ראו גם
}}
לוליגו
לוליגו או דְּיוֹנוּן-רַחַף (שם מדעי: Loligo) הוא סוג של לוליגיים מסדרת דיונוני רחף שממחלקת הסילוניות המצויים בימים ממוזגים.
הם יכולים לחיות גם במים עמוקים אך בעונת הרבייה הם מתקבצים בהמונים בחופים ומטילים שורות של ביצים צהובות המהודקות יחדיו. הצעירים הבוקעים נטרפים על ידי טורפים רבים ומעטים מהם מגיעים לבגרות.
כמה אנשים ניזונים מדיונונים ועושים מהם מאכלים כמו הקלמארי.
תחת שמי ים התיכון
תחת שמי ים התיכון הוא שיר עברי שכתב, הלחין וביצע שלמה ארצי ועיבד עדי רנרט. השיר יצא לאור בשנת 1988, ונכלל באלבומו של ארצי "חום יולי אוגוסט".
פתילת המדבר הגדולה
פְּתִילַת הַמִּדְבָּר הַגְּדוֹלָה (שם מדעי: Calotropis procera, המכונה גם תַּפּוּחַ סְדוֹם) מין עץ ממשפחת ההרדופיים בגובה של 2-5 מטרים, שגדל בצפון אפריקה, באפריקה הטרופית, בדרום-מערב אסיה ובהודו-סין. העץ גדל גם בישראל, בעיקר באזור עין גדי.
תחת שמי ים התיכון
רקע
השיר נכלל באלבום "חום יולי אוגוסט", שעסק בנושאים פוליטיים ובמשפחתו של ארצי.