cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פתחת רפיח
בשנים בהן החזיקה ישראל בסיני, ממלחמת ששת הימים ועד הסכם השלום בין ישראל למצרים, הוקמו בפתחת רפיח מספר מושבים וקיבוצים של מתיישבים ישראלים. יחד עם העיר ימית, אשר הוקמה מצפון לפתחה, על שפת הים התיכון, נקרא אז האזור "חבל ימית". בעקבות הסכם השלום ופינוי סיני על ידי ישראל, פונו יישובים אלו ונהרסו.
באזור הפתחה יושבים בדואים ממטות הרמילאת והסוורכה (בהיגוי המקומי - סוורכי).
ניסיונות ההתיישבות של יהודים
בתחילת המאה ה-20 ניסו גורמים ציוניים, ברוח תוכנית אל עריש הגנוזה של הרצל, לרכוש אדמה באזור פתחת רפיח על מנת ליישב שם יהודים. ניסיון מסוג זה נערך על ידי סוכן קונסולרי בריטי בעזה בשם אלכסנדר קנזביץ. קנזביץ רשם במצרים "חברה אנגלית מצרית" שרכשה אדמות ברפיח, אך העניין הסתיים במפח נפש עקב פגם בזכויות הבעלות של הקרקעות, ופעולותיהם של הבריטים, שלא רצו לראות התיישבות יהודית במקום.
בשנת 1929 ביצעה חברת אפ"ק בדיקה על מנת לברר את זכויות הבעלות בקרקע. נמצא כי קנזביץ ושותפיו מכרו לאפ"ק קרקע, אך זכות בעלותם בקרקע לא הייתה ודאית. זכות הבעלות מעולם לא הובררה עד תומה, והעניין התפתח לפרשה משפטית ופוליטית.
קרבות במאה ה-20
בינואר 1917 התנהל סביב מבואות העיירה קרב רפיח בין הצבא העות'מאני ובין חיל המשלוח המצרי שהסתיים בניצחון בריטי. בין סוף 1948 ויוני 1967 עמדה פתחת רפיח שלוש פעמים במוקד המערכות שבין צבא מצרים וצה"ל.
מלחמת העצמאות
במסגרת מבצע חורב פשטו בסוף דצמבר 1948 יחידות של חטיבת הנגב מתוגברות ביחידות מחטיבת הראל ומחטיבה 8 על ציר עוג'ה אל-חפיר - אבו עגילה והשתלטו על מספר נקודות בסיני. כוחות אלו נאלצו בלחץ בינלאומי לסגת חזרה לאזור ניצנה ובתחילת ינואר הוטל עליהם ועל חטיבת גולני, שהייתה ממוקמת מול הגזרה המרכזית של רצועת עזה, לכבוש את משלטי המצרים שסביב לצומת רפיח. מטרת התקיפה הישראלית ברפיח הייתה כפולה: ניתוק הכוח המצרי מקווי האספקה שלו מכיוון אל עריש והשתלטות על המפקדות המצריות ששכנו במחנות הבריטיים שבאזור רפיח. דרך הפעולה שנבחרה על ידי יגאל אלון, מפקד חזית הדרום, הייתה הימנעות מתקיפה חזיתית וניסיון לאתר ולנצל נקודות חולשה במערך המצרי. המצרים צפו את ריכוז המאמץ הישראלי ברפיח ותגברו את אזור צומת רפיח ואת הכביש המוביל מהצומת לעוג'ה אל-חפיר ביחידות נוספות. בלילה שלפני תחילת התקיפה הישראלית הותקפה רפיח מן הים ומן האוויר ומסילת הברזל בינה ובין אל עריש חובלה. בלילה שבין ה-3 ל-4 בינואר 1949 החלה הפעולה הקרקעית הישראלית עם תקיפת שני משלטים מצריים על ידי יחידות מחטיבת גולני. הכוח הישראלי הצליח לכבוש את "משלט בית הקברות" שצפה על צומת רפיח מצפון מזרח, אך נהדף במשלט 102 המצוי צפונית למשלט הראשון. על פי התוכנית הישראלית היה על כוח של חטיבה 8 לנצל את הפרצה בין שני המשלטים ולהשתלט על הצומת ולכן הורה הפיקוד הישראלי הקדמי לחטיבת גולני להמשיך ולנסות לתפוס את משלט 102, אך שתי התקפות נוספות שנערכו למחרת נהדפו.
במקביל לתקיפת חטיבת גולני, החלה חטיבת הראל, בפיקוד יוסף טבנקין, מתוגברת בגדוד התשיעי של חטיבת הנגב, להתקדם מאזור ניצנה צפונה, על הכביש המוליך לרפיח. הכוח הישראלי נצטווה לתפוס את המוצבים המצריים שלאורכו ולכבוש את צומת רפיח. למרות מחסור במודיעין הצליח הכוח הישראלי במשימתו. הגדוד הרביעי בפיקוד דוד אלעזר, שעמד בראש הכוח החטיבתי, הצליח לכבוש את מוצבי הכביש וב-5 בינואר הגיע למרחק של קילומטר אחד מהצומת. אולם, ההתנגדות המצרית במוצבי הצומת הייתה עיקשת והכוח הישראלי לא הצליח לכבוש את הצומת אף על פי שנעשו מספר ניסיונות לכך. עם זאת, נאחזו אנשי גולני והראל בעמדותיהם והצליחו להדוף התקפות נגד מצריות.
משימת ניתוק רצועת עזה מהעורף המצרי בוצעה על ידי חטיבת הראל, אך החטיבה שספגה אבדות רבות בקרב. חלק מהאבדות היה בעת שאנשי הראל המתינו לחבירה של כוח משוריין ישראלי. סופת חול השתוללה באזור הלחימה ומנעה זיהוי כוח מצרי משוריין שהתקרב לכוח הישראלי וזוהה בטעות ככוח החובר. הכוח המצרי פתח באש עזה על הכוח הישראלי וזה נסוג לאחר שספג אבדות קשות. מאחר שהאו"ם הכריז על הפסקת אש, נצטוותה חטיבת הראל על ידי דוד בן-גוריון לסגת ולמרות התנגדותם של אלון ושל מפקד החטיבה, בוצעה הנסיגה אל ממזרח לגבול הבינלאומי בלילה שבין 8 ו-9 בינואר.
יום לפני כן, ב-7 בינואר, ארעה תקרית האוויר הישראלית-בריטית בשמי אזור הלחימה שתוצאותיה היו הפלת חמישה מטוסים של חיל האוויר המלכותי על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי.
מלחמת סיני
במהלך מלחמת סיני שוב נערך בגזרה קרב קשה בין כוחות צה"ל לצבא המצרי, ובסיומו השתלטו כוחות אוגדה 77 על המתחם. לאחר מכן המשיכו כוחות האוגדה בהתקדמות בציר הצפוני, כבשו את אל עריש, והגיעו למרחק 15 ק"מ מתעלת סואץ.
מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים לחמה אוגדה 84, שכללה את חטיבה 7 וחטיבה 35, בנוסף לחטיבת המילואים 60, נגד כוחות הדיוויזיה המצרית השביעית. לאחר קרב קשה הבקיעה את המערך, ועד הערב הגיעו כוחות החלוץ של האוגדה לאל עריש.
ניצחונה של אוגדה 84 בקרב זה, הונצח בשירו של יורם טהר-לב (בביצוע אריק לביא), קרב רפיח.
גירוש הבדואים והקמת ימית
בינואר 1972 הוציאו לפועל אריאל שרון אלוף פיקוד הדרום, ומשה דיין שר הביטחון תוכנית להפקיע אדמה של 1,500 משפחות בדואיות מפתחת רפיח בנימוקים ביטחוניים. מתנגדי התוכנית טענו שמטרתה הייתה להקים התנחלויות יהודיות באזור. כ-140 אלף דונם פונו וגודרו.
הפעולה נחשפה לציבור בחודש מרץ על ידי פעילי הקיבוץ הארצי בנגב. מכיוון שהפעולה בוצעה כיוזמה מקומית ללא אישור הנהגת הצבא והממשלה, הרמטכ"ל דוד אלעזר הקים ועדת חקירה.
שרון ושני קצינים נוספים ננזפו על חריגה מסמכות. במרץ 1972 הוקמה ועדה בראשות אלוף-משנה צבי רסקי שהמליצה על דרכים לזירוז שיקום המגורשים. בקיץ אותה שנה עתרו הבדואים לבג"ץ בדרישה לחזור לאדמתם. במאי 1973 דחה הרכב בראשות השופט לנדוי את העתירה והצדיק את שיקולי הביטחון שבנימוקם הופקע השטח. כעבור חודשים אחדים הוחל בהקמת העיר ימית. במהלך השנים פעלה ישראל לשיקום המגורשים והציעה להם שלוש אופציות. חלק נכבד בחרו בפיצוי כספי, וחלקם קיבלו שטחים בכפר דהנייה (שאף הוא פונה ב-2005 ובעקבותיו עברו האחרונים למספר מקומות ברחבי הנגב) וליד צומת אבשלום.
צבי סליטרניק
צבי סָלִיטֶרְנִיק (16 במאי 1897 – 17 באוקטובר 1993) היה אנטומולוג ופרזיטולוג ישראלי, חתן פרס ישראל לרפואה על עבודת חייו במיגור מגפת המלריה בארץ ישראל (תשכ"ב–1962).
שנותיו הראשונות
סליטרניק נולד בשנת 1897 בעיר פרוסקורוב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) לחיים ורחל סליטרניק. למד בחדר ומאוחר יותר, בהשפעת אביו, בבית ספר תיכון. לאחר מכן נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת קייב. ב-15 בפברואר 1919, כאשר שהה בחופשה בבית הוריו, פרץ בפרוסקורוב פוגרום רחב-ממדים שבמהלכו נרצחו יותר מ-1,200 יהודים ורבים נפצעו. סליטרניק, שהיה סטודנט לרפואה, גויס לבית החולים המחוזי לשם הגשת טיפול לפצועי הפוגרום. היות שמצא אתגר בטיפול בנפגעים, הוא החליט להישאר בתפקיד זה כשנתיים.
עלייתו לארץ ישראל ומלחמתו למיגור המלריה
בשנת 1920 החליט סליטרניק לעלות לארץ ישראל. בארץ החל ללמוד ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1937 השלים תואר מוסמך במדעי הטבע, ובשנת 1945 קיבל תואר דוקטור. את עבודתו האנטי-מלרית, לפיתוח שיטות זולות ויעילות למיגור המלריה, החל כבר בשנת 1921 כחבר ביחידה מצומצמת בראשותו של המיקרוביולוג פרופ' ישראל קליגלר, והמשיך אותה עד תום המבצע למיגור המחלה בשנת 1962. המלריה לא פסחה על סליטרניק, ובמהלך השנים הראשונות לעבודתו האנטימלרית חלה במחלה. עבודתו הראשונה בתחום מיגור המלריה נעשתה במושבה מגדל שבעמק הירדן, וזכתה להצלחה רבה. לאחר הקמת המוסד לחקר המלריה בחיפה על ידי קליגלר בספטמבר 1922, שימש סליטרניק כמפקחו הראשי.
במסגרת עבודתו במכון לחקר המלריה בחיפה התגורר סליטרניק בנשר והיה לראש הצוות שטיפל במיגור המלריה בביצות נחל קישון, בשנות ההקמה של בית החרושת למלט נשר ביישוב. הביצות שכנו ליד שטח בית החרושת ופגעו בפועלי המפעל והצוות קיבלו את תמיכת הבעלים מיכאל פולק. בית החרושת פתח אמצעי סיוע למיגור המלריה. בזמן מגוריו בנשר הפכה דירתו למעין מרכז מקצועי-ניהולי כלל ארצי לתיאום מאמצי המלחמה נגד המלריה. כל התכתובות שנשלחו מדירתו של סליטרניק באותה התקופה נשאו את החותמת: "מחלקת הבריאות של הוועד הלאומי - הוועדה האנטימלרית המרכזית".
בתקופה זו ניהל סליטרניק את מחקרו האנטימלרי בחסות מוסדות וגופים יהודיים, כגון: הקרן הקיימת לישראל, חברת החשמל לישראל ופיק"א. במסגרת תפקידו מונה למפקח אזורי לביעור המלריה באזור עמק יזרעאל, עמק זבולון, עמק בית שאן וים המלח ופיקח על ייבוש הביצות באזור חדרה כמו גם על אזורים נוספים ברחבי הארץ.
בשנת 1942, במהלך עבודתו להדברת יתושי האנופלס מעבירי טפילי המלריה, יצא סליטרניק לחפש אחר מוקדי קינון של היתושים באזור מפעלי האשלג הסמוכים לים המלח. במהלך חיפושיו היפנו הבדואים המקומיים את תשומת לבו למספר מערות חסומות באבני גולל מעל האתר הארכאולוגי קומראן. סליטרניק טיפס אל פתח המערה המפורסמת, שלימים נמצאו בה המגילות הגנוזות הראשונות, וגלל את אבן הגולל מעל פתחה. המערות אכן התגלו כמוקדי קינון של יתושי האנופלס וסליטרניק החל מיד לרסס על מנת להדבירם, אולם במהירה שם לב לכך שבתוך המערה מאוכסנים כדי חרס רבים המכילים גווילים. סליטרניק לא הביע עניין רב בתגליתו ועזב את המערה בתום הריסוס. רק לאחר שנים, כאשר היה נוכח באחת ההרצאות של הארכאולוג יוחנן אהרוני, הבין שהיה למעשה האדם הראשון שחשף את המגילות הגנוזות מבלי לדעת מה נמצא לפניו. יתרה מזאת, הזזת אבן הגולל אפשרה 4 שנים מאוחר יותר את כניסת העז לתוך אותה המערה המפורסמת, ובעקבותיה הרועה הבדואי שמצא את מגילות מדבר יהודה הראשונות.
סליטרניק הטיף לתיאום הפעולות האנטימלריות ולתכונותיהם הביונומיות (אורח חיים) והאתולוגיות הספציפיות של מיני יתושי האנופלס השונים: מחזור חייהם, תפוצתם הגאוגרפית, תזונתם, שכיחותם העונתית, טווח מעופם וכדומה. בנוסף לעבודתו בתחום המלריה, עסק רבות גם במיגור מחלת הבילהרציה בארץ ישראל.
בשנת 1948, עם סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, התגייס סליטרניק לצה"ל בדרגת סרן. במסגרת שירותו כיהן כמנהל השירות האנטימלרי הצה"לי ושנה מאוחר יותר מונה למנהל המחלקה האנטי-מלרית במשרד הבריאות, תפקיד שאותו אייש עד פרישתו לגמלאות בפברואר 1962.
חיים פרטיים
בשנת 1930 נישא לשושנה ליסאואר, יהודייה שהגיעה לישראל כמתנדבת-תיירת מברלין שבגרמניה, ונולדו להם שתי בנות: שולמית (בעלת תואר דוקטור במדעי הטבע, נשואה ליורם גיבנט, רוקח ומנהל בית מרקחת "גיבנט" בירושלים) ורות (בעלת תואר מוסמך אוניברסיטה במדעי הטבע).
בשנת 1973 התאלמן מאשתו. צבי סליטרניק נפטר בב' בחשוון תשנ"ד, בגיל 96. ונקבר בהר המנוחות.
הוקרה והנצחה
בשנת 1962 (ה'תשכ"ב) קיבל את פרס ישראל בתחום הרפואה.
פרסומיו
במהלך חייו ערך ופרסם סליטרניק למעלה מ-70 מאמרים, ספרים ודוחות בחסות משרד הבריאות, משרד החינוך, החברה להגנת הטבע, צה"ל והאוניברסיטה העברית בירושלים. מבין הספרים והמאמרים שכתב והוציא לאור:
פרט לכך פרסם סליטרניק מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים שונים דוגמת: עיתון הרפואה, Israel Journal of Medical Sciences, Bulletin of the World Health Organization, Tropical and Geographical Medicine, Tropical Diseases Bulletin, Journal of the Entomological Research Society ועוד.
יהודה הירשברג
ביוגרפיה
יהודה הירשברג נולד ב-1903 בפולין ועלה לארץ ישראל כחלוץ בשנת 1923. בשנותיו הראשונות בארץ עבד בכמה קיבוצים. בשנת 1925, עם פתיחת האוניברסיטה העברית בירושלים נרשם ללימודים שם ולאחר סיום לימודיו במחזור הראשון של בוגרי האוניברסיטה יצא לבלגיה להמשיך בלימודיו שם במלגת לימודים. לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה החופשית של בריסל וקבלת תואר דוקטור (1931) התמנה לאסיסטנט שם.
עם הקמת מכון זיו ברחובות בשנת 1933 נענה הירשברג להזמנתו של חיים ויצמן והצטרף לצוות עובדיו הראשונים, ככימאי הפיזיקלי היחיד במכון. מאז ועד יומו האחרון עבד במוסד, שהיה עם הזמן למכון ויצמן והיה לראש המעבדה לפוטוכימיה וספקטרוסקופיה.
בשנת 1952 זכה הירשברג בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים של עיריית תל אביב-יפו על תגליותיו בתחום הפוטוכרומיזם.
הירשברג נפטר בסתיו 1960 ממחלת לב, בגיל 56. נקבר בבית העלמין הישן ברחובות. הותיר אישה, פרנקה, רופאת עיניים.
פרסומיו
בעריכתו:
לקריאה נוספת
Hirshberg, Yehuda, in: Who's who Israel, 1956, p. 219.
אליאב שוחטמן
ביוגרפיה
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב. ב-1967 נשא את רחל לבית בן נון (בונין), אחותו של אורי צבי בן נון, לשעבר מנכ"ל מפעלי ים המלח וחברת החשמל. מתגורר בשכונת קריית משה שבירושלים ואב לתשעה.
פעילות אקדמית
לשוחטמן תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית מ-1966. את התואר השני סיים ב-1969 ואת התואר השלישי ב-1976.
לאורך פעילותו האקדמית, קיבל שוחטמן בשנים 1987 ו-1996 מלגות חוקר אורח מאוניברסיטת הרווארד. בשנת 1982 כיהן כחבר מערכת ב"שנתון המשפט העברי". בשנים 1987–1988 כיהן כחבר ועדה לתיקון תקנות הדיון בבתי הדין הרבניים שהוסמכה על ידי הרבנות הראשית. בשנת 1995 כיהן כחבר בוועדת פרידמן לקביעת קריטריונים להקצבות המשרד לענייני דתות. בשנת 1996 כיהן כחבר מערכת בכתב העת "נתיב". בשנת 1999 כיהן כיושב ראש הוועדה הלימודית של אגודת נוער שוחר משפט עברי. בשנת 2002 כיהן כחבר בוועדה להכנת חוקי היסוד שמינתה הממשלה. בשנים 2003–2004 כיהן כחבר בוועדה להערכת מכונים תורניים שהוקמה על ידי משרד החינוך.
שוחטמן חבר בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
באדן פאוול (גיטריסט)
באדן פאוול דה אקינו (בפורטוגזית: Baden Powell de Aquino; 6 באוגוסט 1937 – 26 בספטמבר 2000) היה גיטריסט בוסה נובה ברזילאי.
ביוגרפיה
באדן פאוול נולד בריו דה ז'ניירו, ברזיל. אביו קרא לו על שמו של הגנרל רוברט באדן פאוול. כשהיה בן 3 משפחתו עברה לגור בפרבר בעיר ריו דה ז'ניירו. לסביבה החדשה שבה הוא חי הייתה השפעה רבה עליו ומוזיקאים מפורסמים רבים עברו בביתו במהלך שנות נערותו. הוא התחיל ללמוד גיטרה אצל ג'יימי פלורנס שהיה גיטריסט שורו מפורסם בשנות ה-40. פואל התגלה כגיטריסט מוכשר מאוד וזכה בתחרויות רבות עוד בצעירותו. בגיל 15 הוא כבר ניגן באופן מקצועי יחד עם זמרים ולהקות בסגנונות שונים. בצעירותו באדן פאוול אהב מאוד לנגן סווינג וג'אז, אבל הוא ידוע בעיקר כגיטריסט בוסה נובה ברזילאי יוצא מן הכלל.
פרסומו הראשון הגיע לאחר שהלחין את שירו של בילי בלנקו ב-1959. השיר נקרא "Samba Triste" וזכה להצלחה רבה ובוצע על ידי אמנים רבים כמו סטן גץ וצ'ארלי בירד באלבומם "ג'אז סמבה".
ב-1963 פגש את המשורר-פזמונאי ויניסיוס דה מוראיס והחל שיתוף פעולה שהוליד קלאסיקות מהמוזיקה הברזילאית של שנות ה-60. למרות שהבוסה נובה הייתה המוזיקה האהובה בברזיל של שנות ה-60 באדן וויניסיוס רצו להתעלות הסאונד האהוב על ידי שילוב של סגנונות אפרו ברזילאים וסמבה מריו דה ז'ניירו. התוצאה הייתה האלבום "Os Afro-Sambas de Baden e Vinícius" שיצא ב-1966.
במהלך אותן שנים הוא למד הרמוניות מורכבות, והוציא הקלטות בחברות תקליטים ברזילאיות, צרפתיות, וגרמניות. בנוסף עבד כגיטריסט אולפן בברזיל. בשנות ה-70 הרבה להקליט באירופה וברזיל. את שנות ה-80 הוא העביר בצרפת ובגרמניה ופרש באופן זמני. ב שנות ה-90 חזר לברזיל יחד עם משפחתו ושם המשיך להקליט ולהופיע. בסוף שנות ה-90 עבר גמילה מאלכוהול אך למרות זאת הידרדר מצבו הבריאותי, והוא נפטר בשנת 2000 מדלקת ריאות.
בגיל 19 החליט להפסיק לנגן על גיטרה חשמלית. הוא ניגן על גיטרה קלאסית במשך כל הקריירה שלו. נוסף על סמבה ובוסה נובה הוא התעניין בסגנונות מוזיקליים רבים והושפע בעיקר מהג'אז האמריקאי, במיוחד בי-בופ וסווינג, ומן הגיטריסט דג'אנגו ריינהארדט. הוא ביצע את הסטנדרטים המפורסמים 'Round Midnight של ת'לוניוס מונק ואת All the Things you Are של ג'רום קרן באלבום הסולו הראשון שלו. בסגנון הנגינה המפותח של באדן פאוול אפשר להבחין בשילוב של הרמוניות ג'אז מורכבות וטכניקת נגינה קלאסית יחד עם מקצב הבוסה נובה האופייני המנוגן ביד ימין.
ג'מאל חכרוש
ג'מאל חכרוש (בערבית: جمال حكروش; נולד ב-1957) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל שעמד בראש אגף סיף לסיכול פשיעה בחברה הערבית בישראל. חכרוש הוא הניצב הערבי-ישראלי המוסלמי הראשון במשטרת ישראל.
ביוגרפיה
ב-2015 מונה לממלא מקום ממ"ז חוף, ואף פיקד במהלך "צוק איתן" על טיפול המשטרה במהומות בוואדי עארה.
במסגרת כהונתו כראש המנהלת נבנו 12 תחנות משטרה ביישובים ערביים, התגייסו כ-300 שוטרים מהמגזר הערבי, מהם 32 נשים ב-2021 הוקם במשטרה אגף סי"ף כאגף ארצי לסיכול הפשיעה בחברה הערבית ובראשותו ניצב חכרוש.
בינואר 2022, פורסם סרטון מספטמבר 2020 בו הוא נראה עוזב זירת רצח מבלי לסייע לנדקר או להזעיק עזרה. בעקבות פרסום הסרטון יצא חכרוש לחופשה, ולאחר כשבוע הודיע על פרישתו מהמשטרה. ולמנהל אגף סיף מונה נתן בוזנה.
בדצמבר 2022 פורסם שהשתתף באירוע לאומני בגליל לזכר ערבים שנהרגו בזמן מלחמת העצמאות בקרבות מול צה"ל, בהם רבים מהמשתתפים לבשו דגלי אש"ף, ואחד הנואמים היה ראאד סלאח, מראשי הפלג הצפוני של התנועה האיסלמית. ההשתתפות עוררה ביקורת רבה.
צבא השחרור העממי
צבא סין או הצבא העממי של סין (בסינית: 人民解放军) הוא שמם של כלל הכוחות המזוינים של הרפובליקה העממית של סין. הצבא מחולק לחמישה חילות: כוח קרקעי (הכולל בתוכו גם חיל שריון), ארטילריה, חיל ים, חיל אוויר ומשטרה צבאית. זהו הצבא הגדול ביותר בעולם במספר חייליו.
היסטוריה
צבא השחרור העממי הסיני מציין את מועד הקמתו ב-1 באוגוסט 1927, המועד של התקוממות נאנצ'אנג. בשנים 1934 - 1935 צעד צבא השחרור במצעד הארוך ושרד מספר התקפות שהתבצעו נגדו על ידי הכוחות הלאומנים בהנהגתו של צ'יאנג קאי שק.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה שהתרחשה בין השנים 1937 - 1945 שתפו הקומוניסטים פעולה עם הלאומנים כנגד היפנים וצבא השחרור העממי העמיד את הארמיות השמינית והרביעית החדשה של צבא ההתמרדות הלאומי של סין. עיקר הלחימה של הצבא הסיני כנגד היפנים היה בפעולות גרילה, אולם התקיימו גם מספר קרבות קונבנציונליים.
לאחר סיום המלחמה הסינית-יפנית השנייה, מוזגו הארמייה הרביעית והשמינית לצבא אחד גדול שמנה מיליוני חיילים וכונה הצבא העממי של סין. צבא זה ניצח במלחמת האזרחים הסינית. במהלך שנות החמישים של המאה ה-20, הצבא עבר מודרניזציה בעזרתה של ברית המועצות. בנובמבר 1950, התערב הצבא הסיני במלחמת קוריאה כאשר כוחות האו"ם תחת פיקודו של דאגלס מקארתור התקרבו לנהר יאלו. במתקפה זו הצליחו הכוחות הסיניים לגרום לנסיגת כוחות האו"ם מצפון קוריאה. בשנת 1962, זכה הצבא העממי של סין בניצחון מהיר על הודו במלחמת הודו–סין.
היווסדו של צבא מודרני ומקצועי בסין שמצויד בכלי נשק מודרניים הייתה הרפורמה האחרונה מבין ארבע הרפורמות שהונהגו בסין בשנת 1975. הצבא הסיני גם החל במגמת גיוס קבע וסדיר וכן בחידוש אסטרטגיה, כוח אדם, חינוך ואימונים. בשנת 1979, לחם הצבא הסיני בווייטנאם במלחמת סין-וייטנאם שבה ספג הצבא הסיני אבדות של כ-20,000 חיילים. שני הצדדים טענו לניצחון במלחמה.
בשנים האחרונות, הכניס הצבא העממי של סין לשורותיו כלי נשק טכנולוגיים רבים מתוצרת רוסית, הכוללים צוללות ומטוסים. הצבא גם השלים את בנייתן של כמה משחתות חדשות. בנוסף לכך, הצבא מתכוון להתחיל את בנייתה של תעשיית האוויר והחלל הסינית, אשר התחילה בפיתוחו של מטוס ה-J-10. הצבא הסיני גם השיק צוללות גרעיניות חדשות ב-3 בדצמבר 2004 אשר מסוגלות לשלוח טילים עם ראש נפץ גרעיני עד לאוקיינוס השקט.
הנהגת הצבא
הנהגת המפלגה הקומוניסטית היא חלק ועקרון ניכר בהנהגת הצבא העממי של סין. הצבא הסיני לא כפוף לממשלת סין אלא לוועדות הפיקוד העליון של הצבא - ועדה אחת שייכת לממשלה והשנייה למפלגה הקומוניסטית.
מפקדי הצבא
לפי החוקה הסינית, ראש הצבא הוא ראש המטה הכללי הסיני, אחריו הוא סגן ראש המטה הכללי ואחריו שאר מפקדי המטה הכללי. ראש הוועדה של המטה הכללי והנהגת הצבא הוא האחראי לוועדה (חוק שהחל מחודש מאי 2008).
חיל היבשה
חיל הרגלים הסיני מהווה את כוח היבשה הסיני העיקרי ומכיל בתוכו את חיל השריון הסיני. החיל מונה כ-1.6 מיליון חיילים.
חיל הים
הצי הסיני הוא אחד מחילות הים הגדולים בעולם ומונה כ-250,000 חיילים. הצי כולל גם כוח של כ-35,000 חיילים המשמשים ככוח לשמירת החופים והנמלים של סין וכוח של כ-56,000 חיילי נחתים וכוחות מיוחדים. בעתיד מתכננת סין להצטייד בנושאת מטוסים מתוצרת עצמית. בנוסף יש תוכנית להוספת 6,000 ספינות לחיל הים עד שנת 2020.
חיל האוויר
חיל האוויר כולל כ-250,000 חיילים וכ-2,300 מטוסים. חיל האוויר הסיני הוא הגדול ביותר באזור האסיאתי של האוקיינוס השקט והשלישי בגודלו בעולם.
חיל הארטילריה
חיל הארטילריה הסיני הוא החיל בעל השליטה על הטילים הבליסטיים בעלי ראש הנפץ הגרעיני. החיל מחזיק מספר עשרות טילים בליסטיים בעלי טווח בין יבשתי. חיל הטילים של סין כולל בעיקר טילים לטווח קצר, ואילו סד"כ הטילים לטווח ארוך עומד על מאות בודדות.
המשטרה הצבאית
המשטרה הצבאית הסינית הוקמה בשנת 1983. תחומי אחריותה הם אכיפת החוק בכלל צבא סין, ושמירה על ביטחון הפנים במדינה (תפקיד זה במקביל למשטרה האזרחית). עוד מוגדר כי במצב מלחמה, המשטרה הצבאית תשמש כחיל רגלים קל, תגן על גבולות המדינה ותספק עזרה לחיל הרגלים.
תיק קלאץ'
תיק קלאץ' הוא תיק ללא ידיות, שיש לו בדרך כלל אבזם. זהו תיק ערב לנשים המעוצב לרוב בצורה מלבנית וגודלו מאפשר להחזיקו ביד.
מקור תיק הקלאץ הוא בתיקי ערב של נשים.
ראשית תיק הערב הוא בתיק המטבעות שהיה צמוד לאישה ונקרא reticule - תיק נשי מרובע קטן. תיק זה אפיין את הקיסרית ג'וזפין. בתקופה הוויקטוריאנית נשים נשאו תיק מקושט בערב בו אחסנו ממחטה ומלחי הרחה. תיקים אלו נראו שוב בתקופת מלחמת העולם הראשונה בגלל קיצוב בבדים. מאז הם הפכו לארנק רווח אצל נשים בערב. בשנות ה-20 נשים השתמשו בתיקי קלאץ' רקומים בחרוזים ובסגנון ארדקו.
התכשיטן ואן קליף יצר בשנות ה-30 תיק קלאץ' מקושט אותו כינה minaudière ששאב את השראתו מאשת חברה אמריקאית שנשאה בערב קופסת סיגריות ממתכת. חיקו תיק זה פירמות כמו קרטייה וטיפאני ושות'. החל משנות ה-30 תיק הקלאץ' הפך להיות רווח אצל כוכבות הוליווד ובהמשך על ידי נשים רבות שהשתמשו בו כתיק ערב.
יוצר
יוצר הוא אדם אשר מחולל שינוי כלשהו במציאות באופן מכוון. המונח מתפרס על תחומים רבים בהם קיים תהליך של יצירה, בהם אומנות, אמנות, מדע, מטאפיזיקה, תרבות, טכנולוגיה, אדריכלות ורבים אחרים.
טוביה
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
הטוב הרע והנערה
הטוב הרע והנערה היא להקה ישראלית שפעלה בין השנים 1972–1973 ומנתה את ג'וזי כץ, בני אמדורסקי וישראל גוריון. שני האחרונים עבדו באותה תקופה כצמד "הדודאים".
השלישייה קמה בשנת 1972 כאשר ג'וזי כץ חברה לדודאים והשלושה הופיעו בפסטיבל הזמר והפזמון 1972 עם השיר "טוב לי לשיר", שהלחין שמוליק קראוס בזמן שישב בכלא, העיבוד המוזיקלי של אלכס וייס, את המילים כתב אהוד מנור בהתבסס על הלחן. השלישייה זכתה להצלחה גדולה בפסטיבל וגרפה את המקום הראשון.
השלושה לא התכוונו לצאת במופע של שירים חדשים, אך לאחר החשיפה הגדולה הפיק בני אמדורסקי עבור השלישייה מופע קברט הנושא את שם הלהקה. המופע כלל 15 שירים, ומטרתו הייתה לשחזר בעברית שירים מתוך סרטי קולנוע ומחזות זמר. מלבד עשרת השירים המתורגמים, המופע כלל עוד חמישה שירים מקוריים שכתב אהוד מנור והלחין שמוליק קראוס. את המופע הפיק בני אמדורסקי, ביים אותו צדי צרפתי, עיבד אלכס וייס ואת כל השירים כתב או תרגם אהוד מנור. המופע המצולם גם שודר בטלוויזיה והשירים יצאו בתקליט ויניל, שלאחר מכן הוסב לתקליטור, ובשנת 2002 נערך מחדש במסגרת פרויקט "נוסטלגיה עברית".
השירים על פי סדר הופעתם בתקליטור:
שאהין (טיל)
שאהין (באורדו: شاهين; עברית: בז נודד) היא סדרת טילים בליסטיים מתוצרת פקיסטן.
שאהין 1
שאהין 1 הוא טיל בליסטי לטווח קצר (SRBM) שטווחו האופטימלי 750 קילומטר. הטיל מונע באמצעות דלק מוצק, וההערכה היא שמדובר בטיל מדויק למדי (בעל CEP של 25 מטרים). משקל הטיל 10 טונות. הטיל יכול לשאת ראש נפץ קונבנציונלי או לא קונבנציונלי במשקל כולל של כ-1000 קילוגרם.
הניסוי הראשון בטיל נערך ב-15 באפריל 1999 והטיל נכנס לשירות בצבא פקיסטן בשנת 2003.
שאהין 2
שאהין 2 הוא טיל בליסטי לטווח בינוני (IRBM). זהו הטיל המתקדם ביותר המצוי כיום בשירותו של צבא פקיסטן. הוא עושה שימוש במנוע רקטי דו שלבי המבוסס על דלק מוצק. ההערכה היא שרמת הדיוק של הטיל גבוהה (CEP של 50 מטרים).
ניסוי ראשון בטיל נערך ב-9 במרץ 2004. בשלבי פיתוח גרסת טיל מרובה ראשי נפץ.
שאהין 3
שאהין 3 הוא טיל בליסטי לטווח בינוני (IRBM) הנמצא בשלבי פיתוח מתקדמים. הטווח המתוכנן הוא 4,000-4,500 קילומטר. הפיתוח החל בשנת 2002.
בנדיקטוס האחד עשר
בנדיקטוס האחד עשר (בלטינית: Benedictus XI; 1240 - 7 ביולי 1304), אפיפיור מ-22 באוקטובר 1303 עד מותו.
ניקולס בוקאזיני נולד למשפחה ענייה בטרוויזו הסמוכה לוונציה. כשהיה בן 14 בלבד נכנס למסדר הדומיניקנים. אחרי שלמד 14 שנה שימש ככומר וכמורה מחוזי בחבל לומברדיה שבצפון איטליה. ב-1296 הפך לראש מסדר הדומיניקנים. ב-1298 נתמנה לקרדינל על ידי האפיפיור בוניפקיוס השמיני, ושימש כשליחו לצרפת. ביוני 1303 הגן על האפיפיור ושיחרר אותו משביו בידיו של גיום דה נוגרה, שהיה שליחו של פיליפ הרביעי מלך צרפת באיטליה. אחרי מות בוניפקיוס השמיני באוקטובר 1303, נבחר ניקולס בוקאזיני לאפיפיור בשם בנדיקטוס האחד עשר.
בנדיקטוס האחד עשר ניסה להגיע לפשרה עם פיליפ הרביעי (היפה), מלך צרפת, על ידי כך שביטל את הצווים של בוניפקיוס השמיני שפגעו בסמכותו של המלך. אולם ב-7 ביוני 1304 נידה מן הכנסייה את גיום דה נוגרה ואת אלה שחטפו, שמו במעצר וגרמו למותו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני. ב-22 ביוני 1304 נתקף בנדיקטוס האחד עשר בדיזנטריה, יש אומרים כתוצאה מהרעלה על ידי אויביו, ונפטר כעבור שבועיים בפרוג'ה. במקומו נבחר לאפיפיור קלמנס החמישי.
לילות כביריה
לילות כביריה (באיטלקית: Le notti di Cabiria) הוא סרט קולנוע איטלקי מ-1957 בבימויו של פדריקו פליני. נחשב לאחד מסרטי הנאו-ריאליזם האיטלקי האחרונים ולמבשרי המעבר לדור החדש של הקולנוע האיטלקי.
סקירה כללית
רעייתו של פליני, ג'ולייטה מסינה, מגלמת בסרט פרוצה תוססת אך תמימה בשם כביריה העובדת באוסטיה, נכון לאותה תקופה פרבר מוזנח בעיר רומא של אחרי מלחמת העולם השנייה. השם "כביריה" נשאל משמו של הסרט האילם "כביריה" מ-1914, בעוד שהדמות עצמה לקוחה מתוך אחת הסצנות מתוך סרט מוקדם יותר של פליני, "השייח הלבן". הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, ופליני ומסינה זכו בפרסים על עבודתם בסרט בפסטיבל קאן.
הסרט עוסק בחיפושיה של כביריה אחרי אהבה שמסתיימים לעיתים קרובות בשברון לב. היא מנוצלת בידי כמעט כל הסובבים אותה, עד שהיא פוגשת בגבר שמבטיח לה עתיד מהוגן ומתאהבת בו לחלוטין. לאחר סדרה נוספת של אירועים משפילים, כביריה נותרת פגועה אך בהיותה חיובית מטבעה, רוחה אינה נשברת.
"לילות כביריה" נחשב לסמן של תקופת מעבר של פליני, שבתחילת דרכו היה מיוצריו של "רומא עיר פרזות", מן הזרם הנאו-ריאליסטי הקודר לעשיית סרטים "זוהרים" וחופשיים ויזואלית יותר כמו "לה דולצ'ה ויטה".
יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה
יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה מצוין ב-27 בינואר, התאריך שבו שוחרר ב-1945 מחנה ההשמדה אושוויץ מידי הנאצים. תאריך זה שימש מדינות אחדות, ובהן גרמניה ובריטניה, כיום הזיכרון לשואה עוד קודם להחלטת האו"ם. לראשונה צוין יום זיכרון זה בשנת 2006, וההחלטה עליו התקבלה פה אחד. ההחלטה מציינת את רצח היהודים ומיעוטים נוספים בידי הנאצים בניסיון ליישם פתרון סופי לשאלה היהודית.
החלטת האו"ם
יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה נקבע על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-1 בנובמבר 2005. ההחלטה מספר 60/7 נושאת את הכותרת "זיכרון השואה" וכוללת בסעיפי המבוא שלה אזכור של ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות אדם, מגילת האומות המאוחדות ואת האמנה לענישה ומניעת רצח עם. כמו כן מאזכרת ההחלטה את המושב המיוחד ה-28 של העצרת הכללית שהתקיים ב-24 בינואר 2005, וכן מאזכרת כי בשואה נרצח שליש מהעם היהודי וכן מיעוטים נוספים.
בסעיף האופרטיבי הראשון של ההחלטה קובעת העצרת הכללית את 27 בינואר כ"יום הזיכרון הבינ"ל לזכר קורבנות השואה". עוד בחלקה האופרטיבי של ההחלטה קוראת העצרת הכללית למדינות לפתח תוכניות לימוד בתחום זיכרון השואה, דוחה כל ניסיון להכחשת השואה, מעודדת מדינות לשמר את אתרי מחנות הריכוז וההשמדה, מגנה תופעות של שנאת זרים ואלימות על רקע מוצא אתני או אמונה דתית, ולבסוף מבקשת ממזכ"ל האו"ם לפתח במסגרת מזכירות האו"ם תוכנית "האו"ם והשואה" ולדווח לעצרת הכללית על הפעולות השנתיות של התוכנית.
העצרת הכללית לא הצביעה על ההחלטה - היא התקבלה פה אחד וללא הצבעה. את ההחלטה יזם מנהל מחלקת האו"ם במשרד החוץ דאז רון אדם, ולצורך קידום ההחלטה חברו שר החוץ דאז סילבן שלום ושגריר ישראל באו"ם דן גילרמן. את המבצע המדיני שהוביל לקבלת ההחלטה והקיף את כל נציגויות ישראל בעולם הוביל וניהל מנכ"ל משרד החוץ באותה תקופה, רון פרושאור. היוזמה כללה גם את קיומו של מושב מיוחד של העצרת הכללית בנושא השואה, שהתקיים בינואר 2005. שר החוץ סילבן שלום השתתף במושב המיוחד בנושא השואה ואף חנך, לצד מזכ"ל האו"ם קופי אנאן, את התערוכה על מחנה ההשמדה אושוויץ שהוצגה במסגרת המושב המיוחד, לראשונה אי פעם במטה האומות המאוחדות בניו יורק. למהלכים הדיפלומטיים של ישראל למען קבלת ההחלטה סייעו מדינות ידידות באו"ם כמו ארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, מדינות האיחוד האירופי וכן רוסיה, כמי שחייליה (כוחות הצבא האדום) שחררו את מחנה אושוויץ ב-27 בינואר 1945.
מדי שנה, מאז אימוץ ההחלטה, מציין האו"ם באמצעות מרכזי האו"ם בעולם כולו את יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה.
ציון היום על ידי מדינת ישראל
בישראל קיים תאריך מיוחד לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה, כ"ז בניסן. עם זאת, יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה מצוין גם בישראל. נציגי ממשלת ישראל, שגרירים ודיפלומטים המכהנים בישראל מבקרים ביד ושם ומניחים זרי פרחים, ובמקומות שונים בארץ אף נערכים טקסים לציון היום, כגון באשדוד, בה נערך טקס הוקרה לחסידי אומות העולם והצדעה לניצולי השואה. כמו כן, גם כנסת ישראל מציינת את התאריך מדי שנה ומעלה את נושא השואה והאנטישמיות על סדר היום.
ב-23 בינואר 2020 נערך בישראל יום השואה הבין-לאומי במתכונת שונה. נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, אירח בירושלים, במסגרת פורום השואה העולמי החמישי, אישים חשובים מכל רחבי העולם, בהם מלכים, נשיאים וראשי ממשלה ממדינות שונות. בין היתר הגיעו לישראל נשיאי הארצות רוסיה, גרמניה, איטליה, צרפת, גאורגיה וארגנטינה; מלכי המדינות ספרד, הולנד,יורש העצר הבריטי וסגן נשיא ארצות הברית מייק פנס. האירוע ארך יומיים כאשר ב-23 בינואר 2020 בשעת צהרים התקיים בכיכר גטו ורשה באתר יד ושם טקס לציון יום השנה ה-75 לשחרור מחנה אושוויץ ולזיכרון הקורבנות שנספו בשואה. במהלך הטקס מנהיגי העולם הניחו זרי פרחים לזכרם של הקורבנות שנספו בשואה למרגלות אנדרטת רפפורט. האירוע התקיים על רקע אירועים אנטישמיים שהתרחשו לאחרונה ברחבי העולם.
ציון היום בגרמניה
בגרמניה מציינים ביום זה את "יום הזיכרון לקורבנות הנאציזם" ("Tag des Gedenkens an die Opfer des Nationalsozialismus"). ההחלטה על ציון היום נתקבלה על ידי הנשיא הפדרלי רומן הרצוג, אשר הפיץ כרוז ב-3 בינואר 1996, ובו הקריאה לציין את התאריך 27 בינואר כיום הזיכרון לשואה.
ציון היום במדינות נוספות
גם ברוסיה וגם במדינות שהיו בעלות הברית מציינים יום זה, אך יש חילוקי דעות על ציון התאריך. חלק מהאנשים מציינים את שחרור אירופה המערבית וחלוקת גרמניה, ואחרים מציינים יום זה כיום אבל על קורבנות היהודים באירופה.
גם מדינות חברות באו"ם שמעולם לא הזכירו את השואה, מיישמות את הקריאה של העצרת הכללית ומקיימות ימי זיכרון לאומיים ב-27 בינואר.
יורי טיניאנוב
יורי טיניאנוב (ברוסית: Юрий Насо́нович Тынянов; 18 באוקטובר 1894 - 20 בדצמבר 1943) היה סופר, תסריטאי, מבקר ספרות וחוקר קולנוע יהודי-סובייטי. נחשב כשייך לקבוצת הפורמליסטים הרוסיים וכקולנוען שהתייחס לקולנוע כשפה.
קורות חיים
נולד ברזקנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בלטביה), למשפחה יהודית. אביו, ניסן טיניאנוב, היה רופא. אמו, שרה אפשטיין, הייתה עקרת בית. בשנת 1918 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג. אשתו, לאה זילבר הייתה אחותם הגדולה של לב זילבר, אלכסנדר זילבר ווניאמין קאברין.
טיניאנוב הושפע מתורת הסמיולוגיה של הבלשן פרדינן דה-סוסיר אשר קבע שמילה היא סימן המורכב ממסמן ומסומן. בעוד שדה סוסיר התייחס לשפה המדוברת, טיניאנוב השליך את הרעיון אל הקולנוע.
טיניאנוב הסביר את רעיונו המרכזי באמצעות "משל הנמר". הוא הסביר כיצד סימנים נוצרים באמצעות סיפור על אדם קדמון שצייר נמר על להב גרזנו. ציור זה ניסה לחקות את המציאות (מימזיס). האדם העניק במחשבתו לאותו ציור תכונות מאגיות של שמירה וכוח המיוחסות לנמר הממשי. במשך הזמן, הנמר הופך לסמל של כוח, של גבורה או של שבט או קבוצה מסוימת. עם הזמן הוא מקבל פונקציה נמונית (זכרונית), כך שלא באמת צריך לראות את הנמר בציור אלא מספיק שניזכר בנמר מהציור. הנמר אט אט מאבד מהמימזיס שלו וכך נוצר סימן. טיניאנוב טען שהקולנוע (ראינוע בזמנו) לא יכול להיות מימטי בגלל הפער בין התמונה המצולמת לבין המציאות (שחור-לבן, פרופורציות, דו־ממדיות).
במקביל לעבודות בתחום ביקורת ספרותית החל לכתוב. בשנים 1925–1928 כתב שני רומנים: "קיוחליה" ו"מותו של ואזיר מוכתר". בשנים 1926-1927 כתב תסריטים לסרטים של גריגורי קוזינצב. בסוף שנות ה-20 חלה בטרשת נפוצה ולכן לא יכול היה להמשיך בקצב פעילות כמו בעבר.
פרס דוש לקריקטורה
פרס דוֹש לקריקטורה הוא פרס המחולק על ידי עיריית תל אביב-יפו אחת לשנתיים, במעמד ראש עיריית תל אביב-יפו, ל"יוצרים בתחום הקריקטורה לסוגיה אשר פועלים בישראל, ועבודותיהם מתפרסמות בעיתונות, ספרות ובמדיה האלקטרונית בארץ". קרן הפרס הוקמה ביוזמת משפחתו של הקריקטוריסט ועיתונאי "מעריב" קריאל גרדוש (דוש), יוצר הדמות "שרוליק" לאחר מותו בשנת 2000 ובשיתוף העיתון "מעריב". סכום הפרס עומד על 13 אלף ש"ח.
הזוכים בפרס:
משה ברודרזון
משה ברודרזון (בכתיב יידי: משה (מוישה) בראָדערזאָן; ברוסית: Моше Бродерзон (לעיתים Мойше או Моисей); 23 בנובמבר 1890, מוסקבה – 17 באוגוסט 1956, ורשה) היה משורר, מחזאי ומנהל תיאטרון יידיש בפולין שלפני מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן בברית המועצות. בשנותיו האחרונות נכלא במחנה גולאג בסיביר, שממנו שוחרר כשנה לפני מותו.
תולדות חייו
ב-1913 פרסם את ספר השירים הראשון שלו, "שוואַרצע פליטעלעך", שזכה לשבחים מפי הסופר אברהם רייזן. עם התקדמות הצבא הגרמני לשערי לודז' במלחמת העולם הראשונה (1914) ברח ברודרזון למוסקבה. בתקופה זו עם החלשות הצנזורה הצארית והתקבצות אנשי רוח מוסקבה הייתה למרכז תוסס של פעילות יהודית ספרותית. וכך ברודרזון השתלב ב"מאסקווער קריין פון יידישע שרייבער און קינסטלער" (החוג המוסקבאי לסופרים ואומנים יהודיים) שארגנו מנשה הלפרן ודניאל טשארני. וכן הוציא ביחד עם הלפרן, טשארני וגרשון ברודיא את ספר השירים 'זאלבאפערט'.
ברודרזון חזר ללודז' ב-1918. ב-1919 ייסד בעזרתם של אמנים נוספים את יונג יידיש, ועמד בראשהּ. באותה שנה נישא לשיינע-מרים מנדלבוים. ב-1922 ייסד בעזרתם של אמנים נוספים את תיאטרון הבובות היידישאי הראשון, "חד גדיא". ברודרזון חיבר שירי ילדים, שרבים מהם זכו ללחן. ב-1924 כתב את הליברטו לאופרה "דוד אוּן בת-שבע" (יידיש: "דוד ובת שבע"), שהייתה לאופרה הראשונה ביידיש שהועלתה בפולין. ב-1927 ייסד בלודז' את "תיאטרון ארָרָט", שחבריו הופיעו ברחבי אירופה עד מלחמת העולם השנייה. כן ייסד את קבוצת התיאטרון "שור הבר". ברודרזון גילה "טאלנטים" יהודים רבים; לדוגמה, הוא היה זה אשר גילה את כישרונו של שמעון דז'יגאן, ששיחק בקבוצות התיאטרון שלו. בשנת 1939 פרסם את הפואמה "י" (י|האות יו"ד), המורכבת מ-50 שירים בני 16 שורות כל אחד, הגדושה בגילויים של אינטואיציה טרגית החוזה את קץ יהדות פולין הממשמש ובא.
בחודש ספטמבר באותה שנה, עם פלישת גרמניה לפולין, נמלט ברודרזון לביאליסטוק, שנכבשה בידי ברית המועצות בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ביוני 1941, כאשר פלשה גרמניה לברית המועצות (מבצע ברברוסה), נמלט מזרחה למרכז אסיה. ב-1944 שב לעיר הולדתו מוסקבה, שם לימד בבית-ספר לתיאטרון והיה חבר בוועד יהודי פולין בברית המועצות.
ב-28 באפריל 1950 נעצר ברודרזון, כמו מספר אינטלקטואלים יהודים (ראו הוועד היהודי האנטי-פשיסטי), ונידון לעשר שנות מאסר במחנה עבודה (גולאג) בסיביר. הוא שוחרר מן המחנה בספטמבר 1955. ביולי 1956 שב לקהילה היהודית בוורשה עם אשתו והתקבל בזרועות פתוחות על ידי הקהילה היהודית שנותרה בפולין. ואולם, שנותיו בגולאג הותירו עליו את חותמן; ברודרזון נפטר בוורשה מהתקף לב ב-17 באוגוסט של אותה שנה, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר. בתשל"א (1970) הועלו עצמותיו לארץ-ישראל ונטמנו בקרית-שאול.
בתיה מקוב
בתיה מקוב (ה'תר"א, 1841 – י' בטבת ה'תרע"ב, 27 בדצמבר 1911) הייתה חלוצה עברית, ממקימי העיר רחובות.
קורות חייה
נולדה ב-1841 בפולין למשפחת אפפל. נישאה לאברהם מקוב. התגוררה בכפר טרספול על יד העיר בריסק שם הייתה סוחרת מצליחה שחכרה אחוזה של רוזן רוסי שכללה יערות, מטעים ומפעלים לסיגריות, לעורות וליי"ש. את המפעלים האלה ניהלה לבדה, תוך כדי גידול עשרת ילדיה. בשנת 1890 התוודעה לחברת מנוחה ונחלה שפעלה מטעם ארגון חובבי ציון לרכישת נחלות בארץ ישראל, ואז החליטה שהיא עולה לארץ ישראל. בעלה שהתנגד לרעיון זימן אותה לדין תורה בטענה שדעתה נטרפה עליה כדי לאסור עליה לעלות לארץ ישראל, אולם היא השיבה לבית הדין שאם כך ממילא בעלה פטור ממתן גט ולכן היא חופשייה לעלות. ב-1891 השאירה בפולין את בעלה ועלתה עם חמישה מילדיה למושבה רחובות. בעלה סירב בתחילה לעלות לארץ ישראל. לאחר כ-3 שנים הוא התגעגע לאשתו והחליט לעלות גם הוא, אך מת לפני שהספיק להגיע.
הייתה בין המתיישבים הראשונים ברחובות, שם עסקה בחקלאות וגידלה כרמי ענבים בחלקה בת 250 הדונם שרכשה. על מנת להגדיל את הכנסותיה, נהגה בתיה להשכיר חדר בביתה, ונודעה כמי שנהגה בתקיפות עם השוכרים. בפרטי-כל האספה הכללית הראשונה המייסדת בי"ט בכסלו תרנ"א (סוף 1890), היא הייתה האישה היחידה שהשתתפה בבחירת הוועד הראשון למושבה על ידי 16 חברים, אולם עקב היותה אשה לא יכלה להיבחר בעצמה לוועד. היא נמנתה עם קבוצת הצעירים שהתנגדה לקבל את חסותו ומרותו של הברון רוטשילד, אולם מאבקם נכשל.
בנוסף לעמלה, הייתה מעורבת בענייני משפחתה, בשבט תרס"ט (1909) קיבלה מכתב מבנה בכורה משה איסר שישב בעיירה קוזין שבחבל ווהלין בפולין. מכתב זה היה מענה למכתב קודם ממנה בו הביעה דאגה לגבי שידוך לבתו רבקה והתלוננה כי בניה לא נשמעים לה, ובמכתבו כותב משה איסר: במכתבו הוזכר עניין צוואתה. נראה ששלחה לו טיוטה מצוואה שכתבה בשנת תרס"א (1901). לדעתו היה עליה להראות את הצוואה גם ליהונתן ומרדכי:
היא נפטרה ב-27 בדצמבר 1911, עשרה בטבת תרע"ב בגיל 71 ונקברה בבית העלמין של רחובות. על שמה נקראים רחוב בתיה מקוב ושכונת בתיה מקוב ברחובות.
משה סמילנסקי הקדיש לה פרק שלם בספרו "משפחת האדמה". אליהו זאב לוין אפשטיין כתב בזכרונותיו שהיא הייתה "טיפוס מצוין" ו"אשת חיל במלוא מובן המלה".
בנה יהונתן היה איש נוקשה ובראשית שנות השמונים חיבר הפזמונאי דן אלמגור את השיר "זמורות יבשות" ובו מסופר על "תקרית מקוב" שבה התעמר יהונתן בנשים תימניות. השיר נחשב לכזה שפוגע באתוס החלוצי, ולא ניתן היה לשדר אותו במשך שנים רבות.
בין ילדיה משה איסר, צביה, רחל, חיים, חווה, מרדכי, יהונתן, איטה, והרצל. על צאצאיה נמנים ישראל מקוב, לשעבר מנכ"ל טבע, והרצל מקוב ראש מרכז מורשת בגין.
פיצוח פחמימנים
פיצוח פחמימנים (Hydrocarbons Cracking) הוא תהליך כימי של שבירת שרשרות פחמימנים ארוכות לשרשרות קצרות בריאקטורים הנקראים פצחנים (Crackers). לתהליך זה ערך כלכלי רב מכיוון שהוא הופך מוצרי נפט זולים וכבדים (כמו מזוט ושאריות זיקוק - Residual) לחומרים בעלי ערך כלכלי גבוה כמו סולר, קרוסין, נפטא ועוד. נהוג לחלק את תהליך הפיצוח לשני סוגים: פיצוח תרמי ופיצוח קטליטי. בבתי הזיקוק בארץ מותקנים פצחנים משני הסוגים.
היסטוריה
תהליך זיקוק הנפט הגולמי סיפק תוצרי אנרגיה לתעשיות השונות (גז פחמימני לבישול, למנועי גז ולתעשייה הפטרוכימית, בנזין למכוניות, קרוסין למטוסים, סולר למנועי דיזל וכו'). בין השאר סיפקה תעשיית הנפט תזקיקים כבדים (בעיקר מזוט) לתחנות הכוח. תזקיקים אלו, המופקים מתחתית עמודת הזיקוק, נמכרו במחיר נמוך לתחנות כוח ושימשו לשריפה בתנורים על מנת לייצר קיטור וחשמל.
תזקיקים אלו כוללים חומרים מזהמים כגון גופרית וחנקות ולכן שריפתם מביאה לזיהום אוויר רב. עם החמרת התקנים הבינלאומיים לזיהום אוויר נדרשו תחנות הכוח להתאים עצמן לחוקים אלו על ידי מעבר לדלקים קלים ונקיים יותר, לפחם ולגז.
תהליכים אלו הקטינו את הביקוש למוצרים כבדים ואילצו את בתי הזיקוק להתמודד עם השינוי. הפתרון שנעשה בו שימוש בתעשייה הוא פיצוח התזקיקים הכבדים לתזקיקים קלים ולגזים בהם ניתן להשתמש בתעשיות אחרות (כגון הפטרוכימיה).
פיצוח תרמי
תהליך זה הומצא ב-1891 על ידי המהנדס הרוסי ולדימיר שוחוב. בתהליך, המבוצע בריאקטור בלחץ גבוה, מחממים את הפחמימנים לטמפרטורה גבוהה שגורמת לפירוק השרשרת הפחמימנית לשרשרות קצרות יותר, לגזים ולמימן. התהליך הוא תהליך רציף המבוצע בריאקטור, כשקיטור מוזרק לתהליך על מנת לשפר את הפיצוח.
תהליך זה השיג את מטרתו, אך דרש הגעה לטמפרטורות גבוהות מאוד, דבר שגרם לאחוז גבוה של פחם (Cock) ולתפוקה נמוכה (Low Yield).
פיצוח קטליטי
השימוש בקטליזטור בתעשיית הנפט נוסה כבר ב-1915 אך רק ב-1936 נעשה בו שימוש בהיקף תעשייתי.
התהליך הקטליטי הרציף משפר את התהליך התרמי על ידי שימוש בקטליזטור. הקטליזטור מזרז את התהליך הכימי ומאפשר פיצוח פחמימנים בטמפרטורות נמוכות יותר מהנדרש בתהליך התרמי הקונבנציונלי דבר המביא להקטנת הפיחום (Cocking) ולהגדלת יעילות התהליך.
כחלק מהתהליך הרציף, עובר הקטליזטור תהליך רענון רציף בטמפרטורה גבוהה שמנקה את הפחם המצטבר על גרגרי החומר.
מרכיבי מתקן פיצוח קטליטי
פצחן קטליטי כולל 4 יחידות עיקריות:
הכפר הירוק
הכפר הירוק על שם לוי אשכול הוא כפר נוער בדרום רמת השרון, סמוך לגבולה עם תל אביב, המופעל כחברה ממשלתית. המוסד הוקם בשנת 1950 על ידי גרשון זק במטרה להקים מוסד חינוכי למען נוער עולה מהתפוצות ולנוער יליד ישראל, להשרשת ערכי הציונות, הסוציאליזם והחלוציות, באמצעות עבודת אדמה.
בסמוך למוסד נמצא מחלף הקרוי על שמו, המחבר בין כביש 482 לכביש 5.
שם הכפר
מייסדו של הכפר, גרשון זק, קרא לו "כפר הירוק" (ללא ה"א הידיעה לפני המילה כפר, כלומר הכפר של הירוק), מתוך כוונה לקרוא לו על שם דוד בן-גוריון, ששם משפחתו המקורי היה גרין ("ירוק" ביידיש). אולם ברבות השנים, וכתוצאה מכך שרבים לא הבינו את הרמז הטמון בשם המקום, הוספה בטעות ה"א הידיעה לשם המוסד והוא נקרא "הכפר הירוק". כ-20 שנה מאוחר יותר, לאחר פטירת ראש הממשלה השלישי, לוי אשכול, נקרא המקום על שמו והוא כונה מאז "הכפר הירוק ע"ש לוי אשכול".
המוסד
בית הספר פועל במתווה כפר נוער לכ-2,600 תלמידים, מתוכם 600 תלמידי פנימייה, אם כי אינו כזה מבחינה פורמלית.
הכפר הירוק משמש כבית ספר חקלאי, אך יש בו גם כיתות שפועלות כבית ספר רגיל ולא כפנימייה, שתלמידיהן מכונים "ילדי חוץ" או "חוצניקים". תלמידי הכפר מגיעים למוסד מכל רחבי הארץ. במקום נערכים חוגי העשרה שונים לנוער מחונן, ובשעות הערב משמשות הכיתות כקמפוס של האוניברסיטה הפתוחה.
בתוך מתחם הכפר נמצא גם בית ספר אנתרופוסופי - בית הספר וולדורף אורים, הכולל מכללה למורים וגננות בשיטת וולדורף וכן גן ילדים בשיטה זו. בשטח הכפר קיימים גם בית הספר הפרוגרסיבי בשיטת מונטסורי "דרך הילד" (מכיתות גן ועד כיתה ו'), בית הספר "מרום" המיועד לילדים עם לקות למידה, בית הספר "מקום לגדול", בית הספר הדו-לשוני (עברי-אנגלי) "קינג סולומון" לתלמידים חילוניים ודתיים, ובית הספר התיכון הבינלאומי EMIS
כמו כן, במתחם הכפר פועל מרכז מבקרים בשם "לגעת בטבע", המשמש להנאה וללמידה. ב-2011 הקימו תלמידי הכפר, בהדרכת המורים, ובשיתוף אוניברסיטת תל אביב "פארק אקולוגי", מעין שמורת טבע ובה שלולית חורף; נשתלו מיני צמחים ופרחים והובאו בעלי חיים (בעיקר דו-חיים, חרקים וסרטנים ירודים) האופייניים לבתי גידול בשרון ובמישור החוף, הנמצאים בסכנת הכחדה עקב תהליך העיור המואץ באזורים אלה.
מסלולי למידה
בבית הספר "הכפר הירוק", ישנם מספר מסלולי למידה:
משק בכפר
המשק החקלאי בכפר הירוק הוא מרכיב חשוב בחיי התלמיד, שעובד בו שלוש שעות שבועיות בכיתה ט'. המשק, שהוא מן הגדולים והמפותחים מבין משקי בתי הספר החקלאיים, מושתת בעיקרו על עבודת תלמידים ומהווה מרכיב חשוב ביצירת תחושת השייכות של התלמיד בכפר הירוק.
במשק הכפר, ישנם כמה ענפים:
בין היתר, מצויים בכפר גם יעלים, גדיים, עזים ועוד.
קייטנות וחוגים
במקום עבודה במשק לכיתות ז'-ח' ישנם חוגי בחירה בסוף היום. התלמידים יכולים לבחור בין חוגי אמנות (אמנות פלסטית, ציור, קולנוע, תיאטרון), חוגי ספורט (ניווט ספורטיבי, משחקי כדור), או חוגים המתמקדים בחשיבה, כגון שחמט. במתחם "לגעת בטבע" פועלת קייטנה נוספת המתמקדת בחי ובצומח בכפר ומיועדת לילדים בבית ספר יסודי. קייטנה נוספת היא קייטנת הניווט המופעלת על ידי מועדון הניווט הכפר הירוק ומיועדת לגילאי 8-10.
"פרויקט 48"
בכפר, בכל שנה, כיתות ט' משתתפות בתחרות הנקראת "פרויקט 48". התלמידים נשארים יומיים בכפר ומצלמים סרט לפי דמות, אביזר וז'אנר שהם מקבלים. אורך הסרט חייב להיות שבע דקות ומטה. נשלחים כמה סרטים, והסרט הזוכה נשלח לתחרות. "אחיו הקטן" של פרויקט זה הוא "פרויקט 24" הנערך לפעמים לכיתות ח'.
בקולנוע ובטלוויזיה
על אחד הצריפים ליד המשק בכפר מצויה כתובת לפיה צולם במקום הסרט "סלאח שבתי".
בשנת 1986 צולם בכפר הסרט "נאדיה" בכיכובה של חנה אזולאי הספרי.
בשנת 2010 צולמה בכפר סדרת הטלוויזיה "אליפים".
בשנת 2016 צולמה בכפר סדרת הטלוויזיה "סוסי פרא".
בשנת 2018 צולמה בכפר הסדרה "תום יער עושה בגרות", בו היא חוזרת לפנימייה בה גדלה ומנסה להשלים את הבגרות שלה.
בית הספר EMIS
בשנת 2014 הוקם בכפר הירוק בית הספר התיכון הבינלאומי Eastern Mediterranean International School (EMIS). בבית הספר לומדים בתנאי פנימייה, 150 תלמידים מרחבי העולם בכיתות י' עד י"ב. מטרת בית הספר היא להשתמש בחינוך כמנוף לקידום שלום וקיימות באזור המזרח התיכון. תקציב בית הספר מגיע ממספר ארגונים ביניהם: קרן קונראד אדנאואר, מכון גתה, וארגון איחוד מדינות הים התיכון, שתורם כ-11 מיליון אירו מדי שנה לתקציב בית הספר.
ואן פיס אנלימיטד קרוז
ואן פיס אנלימיטד קרוז (ביפנית: ワンピースアンリミテッドクルーズ, באנגלית: One Piece: Unlimited Cruise) היא סדרת משחקים העוסקת בסדרת הטלוויזיה "ואן פיס". המשחקים הראשונים אינם עוסקים בעלילת הסדרה המקורית בעוד שהשלישי עוסק בעלילת הסדרה במארינפורד.
המשחק הוא: משחק הרפתקאות, פעולה, קרבות ותפקידים. המשחק הראשון יצא בשנת 2009 ב-19/6, המשחק השני יצא זמן קצר אחריו בשנת 2009 ב-25/9 והמשחק השלישי יצא בשנת 2011 ב-26/5. המשחקים יצאו בחברת BAN DAI ו BANDAI NAMCO.
ואן פיס: אנלימיטד קרוז 1
(המשחק הראשון מתרחש בעלילה שלא קשורה לעלילה המקורית של הסדרה). עלילת המשחק מתרחשת כנראה בין סאגת מארינפורד למתרחש לאחר הצטרפותו של ברוק לצוות "כובעי הקש". לאחר שהחבורה מבחינה באור מוזר בשמים לופי מנסה לגלות מזה וטס לאי לא מרוחק מהספינה. שאר החבורה מגיעה לאי ומחפשת אחר לופי. בעוד שזורו, סאנג'י, נאמי, ופרנקי מוצאים את לופי שאר החבורה: רובין, אוסופ, ברוק, וצ'ופר נכלאים מאחורי סלע גדול ומבחינים ביצור קטן וחמוד. בעוד הם מנסים לחשוב איך לצאת ולחזור לספינה, רובין קוראת כתב עתיק שהיה מונח על אבן שעליה ישב היצור וגילתה שכתוב שעליהם להאכיל את היצור. לאחר שהם מאכילים אותו היצור ירק או זוהר שפירק לרסיסים את הסלע הענק שחסם את דרכם. החבורה שמתאחדת מופתעת למצוא אבן נוספת עם כתב עתיק. לאחר שהחבורה מאכילה את היצור שוב הוא יורק את האור על הספינה, והספינה מכוחות עצמה ירתה ירייה גדולה על סלע ענק נוסף. החבורה שמתקדמת מבחינה בצמח ענק שממנו יוצא כדור גדול, ועד מהרה מבלי שאפילו סמו לב הכדור ניפתח וממנו יצא קומה (אחד מהשיצ'יבוקאי). לאחר שהחבורה נלחמת בקרב קשה נגד קומה הם מופתעים לקבל אוצר, ועד מהרה לפתע היצור הקטן החל לדבר וסיפר להם שהוא היה בתוך האור שלופי ניסה לקפוץ עליו ושיש מספר של צמחים כאלו באיים באזור וכל פעם שיובס הלוחם השוכן בצמח החבורה תקבל אוצר, ובנוסף סיפר שאם יביסו את כל הצמחים שיש באזור הם יובלו לאי שם יקבלו מתנה גדולה. החבורה מסכימה לצאת למסע למען המתנה ומחליטים לקרוא ליצור ג'אברי. החבורה נלחמת באויבים חזקים כגון: האל אנארו, באגי הליצן, קפטן קורו, דון קריג, מוריה, לופי סיוט, וואפול, האדמירל אוקוג'י, ספאנדם, צ'ופר המפלצת, אייס ואפילו בלאק בירד. לאחר שהם מביסים את כל הצמחים באזור הם פונים לכיוון האי בו הם אמורים לקבל את המתנה, אבל למרבה הפתעתם הצמח הענק (מה שיצר את ג'אברי ואמור להביא להם את המתנה) טוען בפני ג'אברי שהצוות הם חבורת פיראטים רשעים, ג'אברי מסרב להאמין לצמח ונלכד בתוך גוף של מפלצת גדולה שמטרת לחסל את הצוות. הצוות יוצא להילחם במפלצת ולשחרר את ג'אברי וכמעט הצליחו, אבל המפלצת השתמשה במלוא כוחה וכדי להציל את החבורה ג'אברי היה צריך להקריב את חייו ובלם את המתקפה וגרם למותו וגם למות המפלצת.
ואן פיס: אנלימיטד קרוז 2
(המשחק השני ממשיך בדיוק את עלילות המשחק הראשות, בנוסף כמו במשחק הראשון גם המשחק השני לא קשור לעלילה המקורית של הסדרה). לאחר מותו של ג'אברי כדור זוהר נופל לידיו של לופי ומשמיע את קולו של ג'אברי ולופי בטוח שג'אברי עדיין בחיים. לאחר שהחבורה בורחת מהאי (בקושי) לופי טוען שג'אברי רק איבד את כוחו ועליהם להאכיל אותו בצמחים נוספים. לאחר שהם נלחמים בקיד וקרוקודאיל ג'אברי חוזר לחיים אך נראה שונה למדי. לאחר שמגיע לספינה ג'אברי מסביר שהמפלצת שנגדה הצוות נלחם היא חלק ממנו ואם הוא לא יתאחד איתה הוא יעלם. החבורה מחליטה לערוך את המסע מחדש ולהילחמת באויבי הצמחים יחד עם ג'אברי כדי לחזק אותו לקראת הקרב שלו נגד המפלצת. החבורה נאלצת להילחם ב: הנסיכה ויוי, סמוקר, שאנקס אדום השיער, עין הנץ מיהוק, לוצ'י במצב אדם, פאולי, לוצ'י במצב נמר, קאקו, אוז (אחד המפלצות של מוריה), וואיט בירד, דו פלמינגו וקיזארו (אחד משלושת הסופר-אדמירל). בעוד הם נלחמים בצמחים ג'אברי הולך ומתחזק אבל חושש מהקרב במיוחד. לאחר שמגיעים בחזרה לאי בו נמצאת המפלצת החבורה מתחננת להביס אותה ואז לתת לג'אברי להתאחד איתה. תוכניותיהם של החבורה משתבשות כאשר המפלצת מראה את צורתה האמיתית כיצור אפל במיוחד שמסוגל לחקות את מתקפותיהם של יריביו. למרות הקושי החבורה מביסה את המפלצת וג'אברי חוזר לצורתו המקורית.
ואן פיס: אנלימיטד קרוז 3 (ספיישל)
(בשונה משני המשחקים הראשונים המשחק בנוי לא ל-WII אלא ל-3DS). המשחק עצמו עוסק באותה העלילה של שני המשחקים הראשונים אך בשונה מהם הוא כולל בתוכו גם הסאגה המקורית של הסדרה העוסקת בקרב של וואיט בירד נגד המרינס בתוך מארינפורד במטרה להציל את אייס שנלקח להוצאה להורג בידי בלאק בירד (עוד על סאגת מארינפורד בוואן פיס).
הדמויות
יש מספר רב של דמויות בכל המשחקים (כעת ידוע בעיקר על אלו שבמשחק הראשון והשני).
מוזיקת דיכאון
המושגים מוזיקת דיכאון או שירי דיכאון הוא כינוי לתת-ז'אנר במוזיקה הים תיכונית.
מוזיקת דיכאון היא סגנון המושפע לרוב ממוזיקה ערבית וממוזיקה טורקית (ארבסק), ועם הז'אנר מזוהים בעיקר זמרים כמו אבי ביטר ועופר לוי, ואיתם גם חיים אל, תמיר גל, משה כהן, זהבה בן, ליאת בנאי, יניב נסימי, אג'אר, ראובן המלאך, זוהר ארגוב ועוד. הסגנון מאופיין במלודיה עשירה ובמנעד צלילים רחב והוא לרוב בעל תכנים טראגיים.
ז'אנר זה מכונה לעיתים גם "מוזיקת נשמה" או המוזיקה המזרחית "הכבדה" או המוזיקה "המזרחית האמיתית", להבדיל מהמוזיקה הים תיכונית שנחשבת ל"קלילה" ומושפעת מהמוזיקה המערבית. מקור המוזיקה קושר לצריכת אלכוהול מרובה, קיפוח חברתי של בני עדות המזרח, ולדיכאון. בנוסף, נטען שלאחר פנייתם של זמרי המוזיקה המזרחית ובהם חיים משה ומרגלית צנעני לכיוון הזמר העברי והמיינסטרים, ביקשו זמרי המוזיקה המזרחית האחרים להחזיר את המוזיקה למקומה.
היסטוריה
סוגת "מוזיקת הדיכאון" החלה להתפרסם במדינה בשנות ה-70. לאחר פרסום תקליטה "היכן החייל" (1975), זכתה הזמרת אהובה עוזרי לשם בקרב אוהדי הזמר המזרחי והפכה לסמל לשירי דיכאון ושכול, אך מנגד חוותה התעלמות מוחלטת מקברניטי המוזיקה הים-תיכונית ומכלי התקשורת. באותן השנים נפוצו גם שיריהם של הרכבים נוספים מסוגה זו, כדוגמת 'צלילי הכרם' ו'צלילי העוד'. מסוף שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-80, פעל הזמר איזידור מזרחי, זמר טורקי שהיגר לישראל, ושר בעיקר גרסאות כיסוי לשירים בשפה הטורקית. בהשפעת המוזיקה הטורקית, הקליט הזמר אבי כהן את השיר "אל תשתה יותר חבר", שהיה מראשוני השירים בישראל שעסקו בתופעת האלכוהוליזם. אביו של כהן, שהיה ממוצא טורקי, נהג ללקט תקליטונים של מוזיקה טורקית מימאים שהביאו אותם לישראל. כהן הופיע מתחילת שנות ה-70 במסעדות בטיילת בת ים במשך ארבע שנים, עד שהחל להופיע ב"מפגש אלנבי", שבו הופיעו באותה תקופה גם בדרנים כרבקה מיכאלי והגשש החיוור. באמצע שנות ה-80 התארח בתוכנית "סיבה למסיבה" שהנחתה רבקה מיכאלי.
בסוף שנות ה-80 הצליח זמר הז'אנר עופר לוי לבצע את אחד המהלכים המשמעותיים יותר במוזיקה המזרחית שעד אז הייתה מושפעת מלחנים תימניים וים-תיכוניים "קלילים". לוי הוא הזמר הראשון בסגנון המוזיקה המזרחית שהחל בהופעות יחיד בהיכלים הגדולים כמו הסינרמה, תיאטרון קיסריה, ובנייני האומה בירושלים עוד בשנת 1993 וזכה להצלחה רבה, וכך פרץ את הדרך בפני האומנים מהז'אנר המזרחי ככלל למקומות שהיו סגורים בפניהם עד אז, והוכיח שיש ביקוש וקהל למוזיקה המזרחית והיא לא מוזיקת שוליים בישראל.