cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון לומקס
מורשת
כעורך הפולקלור הראשון של פרויקט הסופרים הפדרלי, לומקס ניהל את איסוף הנרטיבים של עבדים לשעבר והגה שאלון לשימוש עובדי שטח בפרויקט."פרויקט מינהל קידום העבודות לראיון עבדים לשעבר לבש צורה והיקף שנשאו את חותמו של לומקס ושיקפו את ניסיונו ודבקותו כאספן פולקלור. תחושת הדחיפות שלו העניקה השראה למאמצים בכמה מדינות. היוקרה וההשפעה האישית שלו גייסו את תמיכתם של פקידים רבים, במיוחד בדרום העמוק, שאם לא כן, לא היו נענים לבקשות לחומרים מסוג זה. אפשר להטיל ספק בחוכמת הבחירה בלומקס, תושב דרום לבן, להוביל פרויקט הכולל איסוף נתונים מעבדים שחורים לשעבר. עם זאת, התפיסות המוקדמות הגזעיות שאולי החזיק לומקס לא השפיעו בצורה ניכרת על אוסף הנרטיב של העבדים. הנחיותיו של לומקס למראיינים הדגישו את ההכרח בקבלת דין וחשבון נאמן על הגרסה של העבד לשעבר לגבי החוויה שלו. 'צריך לזכור שפרויקט הסופרים הפדרלי לא מעוניין לשפוט או לצדד בנושא זה או אחר. אסור לעובד לצנזר חומרים כלשהם שנאספו, ללא קשר לאופיים'. לומקס חזר ללא הרף על התעקשותו שהראיונות יוקלטו מילה במילה, ללא עכבות. בתפקיד העריכה שלו דבק בקפדנות בתכתיב זה."עם עזיבתו של לומקס החליפו בנג'מין א' בוטקין בתור עורך הפולקלור של הפרויקט ב-1938, ובתור האספן בספרייה ב-1939, מה שהביא לאוסף שלא יסולא בפז של נרטיבי עבדים אותנטיים: Lay My Burden Down: A Folk History of Slavery (הנח את משאי: היסטוריה עממית של העבדות), בעריכת בוטקין (שיקגו: הוצאת אוניברסיטת שיקגו, 1945).
ג'ון לומקס כיהן כנשיא האגודה לפולקלור בטקסס בין 1940 ל-1942. בשנת 1947 פורסמה האוטוביוגרפיה שלו, "הרפתקאותיו של צייד בלדות" (ניו יורק: מקמילן) וזכתה בפרס קאר פ' קולינס כספר הטוב ביותר של השנה מטעם מכון הספרות של טקסס. הספר היה מועמד להפוך לסרט הוליוודי בכיכובם של בינג קרוסבי בתור לומקס וג'וש וייט בתור לדבלי, אבל הפרויקט לא יצא לפועל.
ב-1932 לומקס והנרי צוויפל, חוואי ואיש עסקים מקליבורן שבמחוז ג'ונסון, התנדבו לסייע במירוץ של אורוויל בלינגטון למועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת המושל נגד הדמוקרטית מרים פרגוסון. האויב הוותיק של לומקס, ג'יימס פרגוסון, ניהל את ניסיון הקאמבק של אשתו לתפקיד המושלת.
לומקס מת משבץ בגיל שמונים בינואר 1948. ב-15 ביוני 1948, לדבלי נתן קונצרט באוניברסיטת טקסס וביצע שירי ילדים כמו "Skip to My Lou" וספיריטואלז עם אשתו מרתה, שירים ששר לראשונה שנים קודם לכן עבור האספן המנוח.
בשנת 2010 נכנס ג'ון לומקס להיכל התהילה של מוזיקת מערב ארצות הברית על תרומתו לתחום מוזיקת הבוקרים.
נכדו של לומקס, ג'ון לומקס השלישי, הוא עיתונאי מוזיקה, מחבר הספרים Nashville: Music City USA (1986), Red Desert Sky (2001) ומחבר שותף של The Country Music Book (1988). הוא מנהל אמנים וייצג את טאונס ואן זנדט, סטיב ארל, רוקי היל, דייוויד שנאופר והאחים קקטוס. הוא החל לייצג את להקת Dead Ringer ב-1996. ג'ון לומקס השלישי היה גם כותב מוזיקלי בעיתון הסצנה של יוסטון בתחילת שנות ה-70, Space City!
בנו של ג'ון לומקס השלישי, ג'ון נובה לומקס, שמר על המסורת המשפחתית. הוא היה עורך מוזיקלי של יוסטון פרס, וזכה בפרס האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור מטעם דימס טיילור לעיתונות מוזיקלית על הפרופיל שכתב על כוכב-העל של מוזיקת הקאנטרי דאג סופרנו. ג'ון נובה לומקס עזר לגלות את טרובדור הקאנטרי העולה הייז קרל. מאז 2008, ג'ון נובה לומקס היה כתב צוות בעיתון יוסטון פרס. בשנת 2010, 100 שנים לאחר שסבא רבא שלו פרסם את ספרו הראשון, פרסם ג'ון נובה לומקס את ספרו הראשון: Houston's Best Dive Bars: Drinking and Diving in the Bayou City.
הפארק הלאומי קרוגר
פארק לאומי קרוגר (באנגלית: Kruger National Park) הוא הפארק הלאומי הגדול ביותר באפריקה, ומהגדולים בעולם כולו. הפארק דומה בגודלו לגודל מדינת ישראל: הוא משתרע על 18,989 קילומטרים רבועים, ואורכו 350 קילומטרים מצפון לדרום ו-60 קילומטרים ממזרח למערב. בצדו הצפוני גובל הפארק עם זימבבואה, ובצדו המזרחי הוא גובל במוזמביק.
הפארק הוקם ב-1 בינואר 1926, והוא מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של דרום אפריקה. מבחינה ארגונית, מהווה הפארק חלק מ"שמורת השלום", יחד עם הפארק הלאומי לימפופו שבמוזמביק והפארק הלאומי גונרזהו שבזימבבואה.
היסטוריה
נמצאו עדויות להתיישבות בני אדם באזור זה לפני אלפי שנים. האירופי הראשון שידוע שהגיע לאזור פארק קרוגר הוא פרנסואה דה קוויפר (Francois de Cuiper), שהוביל משלחת מטעם חברת הודו המזרחית ההולנדית מאזור מושבת הכף אל אזור הפארק בשנת 1725, אך הותקף על ידי הילידים וברח משם.
האזור הוכרז רשמית כפארק לאומי ב-1 בינואר 1926, ונקרא על שם המנהיג הבורי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית, פול קרוגר. קרוגר הכריז עוד בשנת 1898 על האזור שבין נהר הסאבי ובין נהר התנינים כעל שמורת טבע. מבחינה פוליטית הייתה ההכרזה באותו הזמן מהלך נבון, משום שהפוליטיקאים והציידים המקומיים היו עסוקים באותו הזמן במלחמת הבורים. עם סיום המלחמה הכריזו הבריטים רשמית על האזור כשמורת טבע, שלימים התפתחה לפארק הלאומי קרוגר. זמן קצר לאחר הכרזת הבריטים הם פינו משטחי השמורה כמה אלפים מבני השבטים המקומיים שחיו באזור. במשך השנים, בעיקר בתקופת שלטון האפרטהייד, נמשכו פינויים כאלה מלווים בסכסוכים בין הממשל לבין שבטי הילידים, והם נמשכים עד היום.
גאוגרפיה ועולם החי
מצפון ומדרום לפארק נמצאים שני נהרות: נהר הלימפופו ונהר הקרוקודיל. ממזרח לפארק נמצאים הרי לבומבו המפרידים אותו ממוזמביק.
האקלים השורר בפארק אקלים סובטרופי גשום: הקיץ הוא חם, לח ורטוב, ואילו החורף הוא קר ויבש. עונת הגשמים העיקרית היא בין החודשים אוקטובר למרץ. מבחינה מנהלית, מחולק הפארק לשישה-עשר אזורים טבעיים שלכל אחד פאונה, פלורה ותנאים משלו.
בנוסף לחלוקה המנהלית, פארק קרוגר נחלק לשישה אזורים אקולוגיים. בפארק כ-1,982 מיני צמחים, כ-517 מיני עופות קבועים ועוד כמה מאות מינים החולפים באזור או מקננים בו. בפארק קרוגר מצויים כל חמשת הגדולים החיים באפריקה: האריה (Panthera leo), הפיל האפריקני (Loxodonta africana), התאו האפריקני (Syncerus caffer), הנמר (Panthera pardus) והקרנף צר-השפה (Diceros bicornis). בנוסף למינים אלה, בפארק מצויים עוד כ-147 מיני יונקים (ובפרט פרסתנים) המוגנים על פי חוק. בנוסף, בפארק כ-120 מיני זוחלים, ביניהם בסביבות 5,000 פרטים של תנין היאור (Crocodylus niloticus), וכן 52 מיני דגים ו-35 מיני דו-חיים.
סמל בורקינה פאסו
סמל בורקינה פאסו בנוי ממספר סמלים כאשר במרכזו נמצא המגן שעוצב בקווי דגל בורקינה פאסו, הצבע האדום מסמל את המהפכה הסוציאליסטית, הירוק את עושרה של המדינה, והצבע הצהוב של הכוכב מסמל את האור המוביל את המהפכה.
הסמל מחוזק על ידי שתי חניתות המסמלות את מקור העם האפריקאי, ובשני צדדיו יש שני סוסים שתפקידם לתמוך במגן.
מעל הסמל פרושה כרזה הנתמכת על ידי החניתות ועליה חרוט שמה של המדינה "בורקינה פאסו". בתחתית הסמל ישנה כרזה נוספת ועליה חרוט בצרפתית המוטו הלאומי של המדינה "אחדות, קידמה, צדק".
עבד מלך הכושי
עֶבֶד מֶלֶךְ הַכּוּשִׁי הוא דמות מקראית; אחד מעבדי המלך צדקיהו (לפי כמה מהפירושים), שהציל ממוות את ירמיהו הנביא.
במקרא
בעקבות נבואות הפורענות שניבא ירמיהו הנביא על עם ישראל, ובפרט על יושבי ירושלים וממלכת יהודה, ניסה המלך יהויקים לאסור גם אותו, אך לא הצליח לתפסו. לאחר שמת יהויקים, החליף אותו במלכות צדקיהו, אשר ביקש מירמיהו שיתפלל לה' שיציל את הממלכה מהכשדים, הצרים על העיר. אולם ירמיהו ניבא שירושלים תיפול בידי הכשדים, אף שכרגע הם נטשו את המצור על מנת להילחם במצרים.
ירמיהו ניסה לצאת מירושלים לכיוון צפון אל ערי בנימין, ונתפש בידי שומרי העיר אשר חשדו כי הוא מרגל לטובת הכשדים. בתחילה הוא הושם במאסר ב"בית יהונתן הסופר", והמלך צדקיהו נענה לבקשתו להעבירו משם לחצר המטרה.
כאשר שרי ממלכת יהודה שמעו על נבואתו הקשה של ירמיהו, הם התלוננו לפני צדקיהו המלך, כי ירמיהו מרפה את ידי הלוחמים; ועל כן, המלך התיר להם לנהוג בירמיהו לפי רצונם.
השרים החליטו להשליך את ירמיהו אל בור טיט שנמצא בחצר המטרה. כאשר שמע זאת עבד מלך הכושי, הוא רץ אל המלך לומר לו שירמיהו הולך למות בשל היותו בבור. בתגובה צדקיהו אמר לעבד מלך למצוא 30 אנשים ולהעלות את ירמיהו מהבור.
כגמול על פעלו מתנבא ירמיהו על עבד-מלך הכושי:.
במדרשי חז"ל ופרשנות ימי הביניים
נחלקו הפרשנים באשר לזהותו של עבד מלך הכושי, עקב השאלה הבסיסית כיצד יש לפסק את הביטוי עבד מלך הכושי. ישנן שתי אפשרויות:
1.עבד, מלך הכושי (הכושי תואר למלך).
2.עבד-מלך, הכושי (הכושי תואר לעבד).
לשתי האפשרויות ניתן למצוא תימוכין בשפה הערבית: עבד (عابد) וגם עבד-(ה)מלך (عبد الملك) הם שמות נפוצים למדי בקרב הערבים.
רש"י על פי חז"ל, זיהה את עבד כסופרו של ירמיהו, ברוך בן נריה, ואת מלך הכושי כתואר לצדקיהו. בדומה לפרשנותו על אודות האישה הכושית.
פרשנים אחרים, כמצודת דוד, סוברים גם הם שהיה זה אחד מעבדי המלך הסריסים-"וַיִּשְׁמַ֡ע עֶבֶד־מֶ֨לֶךְ הַכּוּשִׁ֜י אִ֣ישׁ סָרִ֗יס וְהוּא֙ בְּבֵ֣ית הַמֶּ֔לֶךְ" (ירמיהו לח' ז'), ונקרא כושי על שם צבע עורו הכהה, או משום שאכן היה כושי.
קושי נוסף על פירוש רש"י הוא שזמן מה אחרי/לפני שירמיהו מתנבא על עבד מלך הכושי :"וְהָיְתָה לְךָ נַפְשְׁךָ לְשָׁלָל" (ירמיהו לט יח), ירמיהו מתנבא על ברוך בן נריה :"וְנָתַתִּי לְךָ אֶת נַפְשְׁךָ לְשָׁלָל" (ירמיהו מה ה).
במסכת דרך ארץ זוטא מובא שעבד מלך הכושי הוא אחד מעשרת הצדיקים שנכנסו בחייהם לגן עדן וכפי הנראה פירוש רש"י מתבסס על הנחת יסוד זו.
ג'אבאן אל-כורדי
ג'אבאן אל-כורדי (בערבית: جابان الکردي), הידוע גם כג'אבאן צחאבי (جابان صحابي) וגם כג'אבאן אבו מימון (جابان أبو ميمون), היה מהצחאבה של מוחמד.
בשנת 18 להִג'רה, שב אל-כורדי לכורדיסטן על מנת ללמד את האסלאם במולדתו.
אבן חג'ר אל-עסקלאני, מצטט בספרו "אלאצאבה פי תמייז אלצחאבה" (الإصابة في تمييز الصحابة) עשרה חדית'ים אשר נמסרו על ידי ג'אבאן אל-כורדי.
בנו של ג'אבאן היה אבו בציר, אחד מהתאבעון.
יחסי אוסטרליה–בוטסואנה
יחסי אוסטרליה–בוטסואנה הם יחסי החוץ בין אוסטרליה ובוטסואנה. שתי המדינות הן חברות בחבר העמים הבריטי.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1973. חברות אוסטרליות מנצלות את סיכויי הצמיחה בבוצואנה. לפחות 10 חברות כרייה אוסטרליות פועלות שם, והמסחר בסחורות ושירותים הוערך ב-59 מיליון דולר בשנת 2020, בעיקר של מכונות וציוד.
פריטה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ריוגוקו קוקוגיקן
ריוגוקו קוקוג'יקן (ביפנית: 両国国技館) ידוע גם בשם אולם הסומו ריוגוקו הוא אולם ספורט מקורה הנמצא ברובע סומידה שבטוקיו, יפן סמוך לשכונת ריוגוקו ומכאן שם המקום "ריוגוקו" קוקוג'יקן. האולם ממוקם בסמוך למוזיאון אדו טוקיו. האולם הוא האולם השלישי בטוקיו המזוהה בשם קוקוג'יקן, השניים האחרים שגם אירחו תחרויות סומו נסגרו והאולם הנוכחי הוא בעצם הממשיך שלהם. האולם נפתח בינואר של שנת 1985 והוא יכול להכיל עד 11,098 איש. האולם צפוי לארח את תחרויות האגרוף באולימפיאדת טוקיו (2020).
האולם מארח בעיקר תחרויות סומו. מתוך ששת טורנירי הסומו הגדולים מארח האולם שלושה טורנירים, טורניר השנה החדשה שמתרחש בחודש ינואר, טורניר הקיץ שמתרחש בחודש מאי וטורניר הסתיו שמתרחש בחודש ספטמבר. באולם ישנו גם מוזיאון שעוסק בסומו.
האולם אירח גם תחרויות ספורט אחרות מענפים דוגמת אגרוף והיאבקות וכן גם אירועי מוזיקה. בשנים האחרונות אירח האולם את טורניר הגמר של ליגת ההיאבקות היפנית ועוד אירועי היאבקות מיוחדים שארגנה ליגת ההיאבקות. בנוסף, ביולי 2015 אירח האולם את תחרות הWWE הראשונה ששודרה בשידור ישיר מיפן - תחרות ה-WWE The Beast in the East.
היסטוריה
הגרסה הראשונית של האולם נפתחה גם היא בשכונות ריוגוקו לאחר שהפופולריות של הסומו עלתה במהלך תקופת מייג'י והיה צורך באולם שיארח תחרויות סומו. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחרם האולם על ידי הצבא היפני הקיסרי שהשתמש בו כבסיס צבאי. במהלך מלחמת העולם השנייה תחרויות הסומו התקיימו במגרשי בייסבול פתוחים.
במהלך התקופה בה יפן הייתי כבושה על ידי ארצות הברית, המפקד העליון של כוחות הברית, שחשב שסומו הוא אמנות לחימה פחות מאיימת משאר אמנויות הלחימה היפניות התיר ליפנים לערוך טורנירים באולם החל מנובמבר 1945. למרות זאת, כוחות הכיבוש האמריקני השתלטו פעמים רבות על המקום ויצרו בו זירת החלקה, הטורניר האחרון שנערך באולם נערך בנובמבר 1946 אז עברו תחרויות הסומו למקדש מייג'י עד לשנת 1954.
בשנת 1954 נפתח אולם הקוקוג'יקן השני, הקוריאמה קוקוג'יקן במחוז טאייטו שבטוקיו. תחרויות הסומו של טוקיו הועברו לשם עד לשנת 1985, אז נפתח הגרסה האחרונה והשלישית במספר של אולם הקוקוג'יקן הריוגוקו קוקיג'אן וכל התחרויות הועברו אליו. האולם הישן, הקוריאמה קוקוג'יקן נסגר.
טרבור ריינבולט
טרבור ריינבולט (באנגלית: Trevor Rainbolt; נולד ב-7 בנובמבר 1998), המוכר בכינויו Rainbolt, הוא גיימר אמריקאי המתמחה במשחק הרשת GeoGuessr, שבמסגרתו על השחקן לזהות את המיקום שממנו נלקחה תמונה מסוימת בעולם מתוך תצוגת הרחוב של גוגל (Google Street View). ריינבולט, שנחשב לאחד השחקנים הטובים במשחק ברחבי העולם, התפרסם לראשונה דרך הרשת החברתית טיקטוק, בה פרסם סרטונים בהם הוא מנחש את המיקום המדויק של וידאו קליפים, למשל. כמו כן, הוא פעיל ביוטיוב ובפלטפורמת הסטרימינג Twitch.
ראשית חייו
ריינבולט גדל בארקנסו שבארצות הברית, ולמד באוניברסיטת קולורדו ספרינגס, אך נשר ממנה לאחר כשנה לטובת עבודה כאסטרטג מדיה חברתית של חברה בלוס אנג'לס, המנהלת חשבונות ספורט באינסטגרם, טיקטוק וסנאפצ'ט.
על אף הידע הנרחב שלו בגאוגרפיה של העולם, הוא מעולם לא עזב את ארצות הברית, עד לנובמבר 2022, אז הודיע בציוץ בטוויטר כי מעתה יעבור להתגורר מדי חודש במדינה אחרת כל פעם, והתחיל בגרמניה.
קריירה
ריינבולט החל לשכלל את כישוריו במשחק GeoGuessr במהלך מגפת הקורונה, כאשר שיחק בו ארבע עד חמש שעות מדי יום, למד ציוני דרך כמו שלטים וטלפונים ציבוריים וצפה בשידורים חיים של שחקנים אחרים. לדבריו, בשלב מסוים הוא שיחק עד ל-12 שעות ביום, ואפילו חלומותיו הופיעו בתוך תצוגת ה-Streetview של גוגל.
ריינבולט מפרסם את תכניו בחשבון הטיקטוק שלו, בין היתר. בנוסף, מדי יום שבת הוא מארח שידורים חיים של טורנירי GeoGuessr מקצועניים ב-Twitch, בהם השחקנים המובילים בעולם מתחרים ביניהם על פרס כספי, בסבבים של בין 2 ל-4 שחקנים. קטעים מהטורנירים, לצד טיפים נוספים למשחק GeoGuessr, ריינבולט מפרסם בערוץ היוטיוב הראשי שלו. בנוסף, בערוץ השני שלו, "RAINBOLT TWO", הוא מפרסם סרטונים הקשורים ל-GeoGuessr מדי יום.
סרטוניו של ריינבולט הפכו ויראליים במיוחד לאחר שאתגר את עצמו על ידי הוספת מגבלות: עליו לנחש את המיקום שבתמונת ה-Street View לאחר צפייה בה למשך עשירית שנייה בלבד, כאשר חצי ממנה מטושטש, או עם שתי תמונות בו זמנית, תמונות הפוכות, תמונות בשחור-לבן, או תמונות מעוותות ברמת הפיקסל. בחלק מהסרטונים הוא מנסה לזהות את המיקום כאשר עיניו מכוסות ואדם אחר מתאר לו את הנראה בתמונה. הוא אף הצליח לזהות מדינות רק על סמך צפייה באדמה.
מבצע זעם האל
מבצע זעם האל היה מבצע של מדינת ישראל שמטרתו הייתה לחסל את חברי ארגון הטרור "ספטמבר השחור", שהיו אחראים במישרין או בעקיפין לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. בספטמבר 1972 הטילה ממשלת ישראל בראשות גולדה מאיר על "המוסד" בראשות צבי זמיר את מלאכת חיסולם.
לפי צבי זמיר, מטרת המבצע הייתה פגיעה ביכולת המחבלים לפעול, כולל חיסול ממוקד. לחיסולים לא היה קשר לשאלה האם המחבל היה קשור לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. מנגד, ישראל לא פעלה כנגד המטרה שעמדה בבסיס רצח הספורטאים במינכן - הכרה בינלאומית באש"ף.
בתגובה ניסה ארגון ספטמבר השחור להתנקש בחייה של גולדה מאיר ראש הממשלה המכהנת, בעת ביקורה בארצות הברית.
מהלך המבצע
ההחלטה על כל חיסול התקבלה על ידי ועדת שרים (שכינויה היה "ועדת X"; כיום פורום מסוג זה מכונה "מטבחון") שכללה את ראש הממשלה גולדה מאיר, שר הביטחון משה דיין, שר החינוך יגאל אלון והשר בלי תיק ישראל גלילי. את ההמלצה על המועמד לחיסול הביא לוועדה ראש "המוסד", צבי זמיר.
המוסד הקים צוות רחב היקף אשר עסק באיתורם של אנשי "ספטמבר השחור" ובהתנקשות בחייהם. בראשות הצוות עמד מייק הררי, מפקד יחידת קיסריה. מתנקשי המוסד החלו לחסל בכירים בארגון בבירות שונות ברחבי אירופה (רומא, פריז ועוד), דבר שגרם לזעזוע גדול וירידה למחתרת של אנשי הארגון. המוסד אף נקט בלוחמה פסיכולוגית כנגד מטרותיו, ובמקרים מסוימים אף פרסם בעיתונות מודעות אבל על המיועדים לחיסול ימים מספר לפני ההתנקשות עצמה.
לאחר ההלם הראשוני, החל הארגון לנסות ולפגוע שוב במטרות ישראליות או בכאלו שנתפסו בעיניהם כמשרתות את ישראל. במהלך המבצע נהרג במדריד אחד מאנשי "המוסד", ברוך כהן. כהן, שהתמחה בגיוס משתפי פעולה מקרב ארגוני הטרור, התחזה לאיש עסקים בשם משה חנן ישי. ארגון "ספטמבר השחור" ניצל זאת כדי לטמון לו מלכודת, והוא נורה מטווח קצר במארב שהכינו לו הטרוריסטים, לאחר שיצא ממסעדה ממפגש עם סוכן כפול בארגון הטרור.
חברי הארגון שחוסלו
במאמץ שנמשך שנים אחדות, הצליח המוסד להרוג אחדים מראשי הטרור הפלסטיני, ובהם כאלה האחראים לרצח הספורטאים:
המאמץ לפגוע במארגני הטבח נמשך שנים רבות גם לאחר מכן. ב-1992 חוסל בפריז עאטף בסיסו.
פרשת לילהאמר
צוות המוסד עקב אחרי בכיר באש"ף, אשר יצא מהמטה הראשי של הארגון בז'נבה אל עיירת נופש קטנה בנורווגיה בשם לילהאמר השוכנת כ-165 ק"מ צפונית לאוסלו. בלילהאמר נפגש אותו בכיר ומסר ניירות לאחמד בושיקי, אשר זוהה בטעות כעלי חסן סלאמה - ראש ארגון "ספטמבר השחור". מיד החלה עבודת העיקוב אחרי בושיקי. עבודת העיקוב נחשבה מרושלת ואף חובבנית, כשהצוות הישראלי מושך תשומת לב מיותרת בעיירה הקטנה. לחלק מעבודת העיקוב מונתה המתורגמנית מריאן גלדניקוף, שדווקא היא התריעה כי בושיקי אינו דומה לדעתה לדמותו של עלי המופיע בתמונה שברשותם. למרות התרעה זו, המבצע נמשך.
ב-21 ביולי 1973 דיווחה סילביה רפאל לחוליית היורים שהמטרה עלתה על האוטובוס בדרך לביתה. כשהגיע בושיקי בשעה עשר וארבעים לתחנה, ירדו מהאוטובוס הוא ואשתו ההרה. מיד ניגשו אליו שני יורים וירו לגופו מטווח קצר 13 כדורים ואף ביצעו וידוא הריגה. שניות לאחר מכן הגיע למקום מפקד היחידה מייק הררי, ולאחר שראה במו עיניו את הגופה הכריז על המבצע כמוצלח ודיווח על כך לראש המוסד, ששהה באותה עת באוסלו.
כבר למחרת נתפסו מריאן גלדניקוף ודן ארבל בשדה התעופה כשעמדו להחזיר את כלי הרכב שנשכרו למטרת המבצע. הנורווגים ניצלו היטב את העובדה שארבל סבר ששירותי הביון הנורווגים שותפים לפעולה, וכך הוא מסר פרטים על המבצע ובכלל זה את מיקומה של דירת הסתרים שבה שהו סילביה רפאל ושותפה אברהם גמר. סילביה ואברהם ציפו לשובם של שאר חברי החוליה, אך במקומם הגיעה משטרת נורווגיה ועצרה גם אותם.
צבי שטיינברג ומיכאל דורף נתפסו בביתו של יגאל אייל, קצין הביטחון של שגרירות ישראל במקום, דבר שהוביל לסערה ציבורית גדולה בנורווגיה. אייל הוכרז כאישיות בלתי רצויה ועזב את נורווגיה באוגוסט 1973. בניגוד לשאר חברי החוליה, סילביה רפאל ואברהם גמר דבקו בסיפור הכיסוי שלהם. רפאל לא נשברה בחקירתה, ורק לאחר חודשים רבים הסגירה את שמה ומקום הולדתה. אברהם גמר דבק בשתיקתו עד למתן גזר הדין. השופט הנורווגי שגזר את דינו ציין שאם היו לאומה הנורווגית לוחמים מסוגו של גמר הצבא הנורווגי לעולם לא היה נכנע במלחמה מול גרמניה.
המשפט
בינואר 1974 נפתח משפטם של העצורים. בפסק הדין ב-2 בפברואר קבע בית המשפט כי "שירות המודיעין הישראלי עמד מאחורי המשימה".
לאחר לחצים מדיניים על ממשלת נורווגיה מצד מדינת ישראל, שוחררו כל העצורים לאחר שריצו כשליש מהתקופה שנקבעה בגזר הדין.
ב-1996 הביעה ממשלת ישראל צער (אך לא הודתה באשמה) על הריגתו של בושיקי, והסכימה להעביר תשלום פיצויים בסך 400 אלף דולר לבנו של בושיקי שחי בנורווגיה.
ראש המטה הכללי (מונטנגרו)
ראש המטה הכללי (במונטנגרית: Начелник Генералштаба) הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות המזוינים של מונטנגרו. הוא כפוף לשר ההגנה והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת מונטנגרו. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
הסנה, חברה ישראלית לביטוח
הסנה, חברה ישראלית לביטוח הייתה חברת ביטוח שפעלה בארץ ישראל ואחר כך בישראל בין השנים 1924 ל-1992.
היסטוריה
"הסנה" נוסדה ביוזמת אליהו מונצ'ק בשנת 1924, שביחד עם אחד מבני משפחת פוליאקוב ואישים נוספים כונן את התקנות של החברה. החברה התבססה על 5000 מניות של 5 לירות מצריות כל אחת, ומונצ'ק נדרש למכור את כל המניות לפני שיוכל להתחיל בעסקים. במשך זמן מה הוא הצליח למכור רק 1000 מניות, ולבסוף שכנע בסוף 1924 את הסוחר משה אליהו גולדברג לרכוש את שאר המניות. אולם לאחר מספר חודשים החליט גולדברג, לאור כניסת חברות הפניקס ויהודה לפעילות בארץ ישראל להקפיא את פעילות החברה, מחשש להפסדים. בינתיים, בשנים 1925–1926 ארגן מונצ'ק מוסד לביטוח חיים של ההסתדרות בשם "קפת אחריות". בשנת 1927 פעלה ההסתדרות, בכספים שנאספו על ידי קפת אחריות ובעזרת גיוס רוכשים בארצות הברית לרכוש את מניות חברת הסנה מידי גולדברג ולהפעיל את החברה. רכישת החברה הייתה חלק מהמהלך הכלכלי של הקמת מוסדות הסתדרותיים לשם קידום רעיונות ההסתדרות בארץ ישראל. המהלך כלל הקמת מוסדות כחברת העובדים (הוקמה ב-1923) "תנובה" (הוקמה ב-1927) "מרכז הקואופרציה" (הוקם ב-1928) וגופים כלכליים ומשקיים נוספים. בתחילת 1928 קרא הוועד הפועל של ההסתדרות לכל חבריו לסדר את כל ענייני הביטוח שלהם בחברת הסנה.
החברה פעלה בתחילה במכירת ביטוח חיים תחת הססמה: "כל האוהב בני ביתו יבטיח עצמו באחריות כי גם אחרי מותו יצילם מצרה ודחקות" וכן קראה להעדפתה כחברה ארץ ישראלית. בסוף 1929 היו לחברה מעל 500 מבוטחים, רובם פועלים צעירים. בשנת 1933 עבר מספר המבוטחים בחברה את האלף וב-1935 הגיע לכ-1650. בשנת 1936 נכנסה הסנה לתחום ביטוח של נזקי גוף ורכוש. בהמשך יצרה החברה קשרים עם מגוון של סוכני ביטוח ובתחילת 1940 הקימה את חברת הבת "סוכנות לביטוח כללי, שנודעה בהמשך כ"סוביט". כן הוקמה בתחילת שנות ה-40 הקופה לביטוח הדדי, שבטחה שדות מפני פגיעות זדוניות. בשנת 1945 הגיע מספר המבוטחים בביטוח חיים למעל 13,000. בשנות ה-40 הייתה חברת הסנה לבעלת פלח השוק הגדול ביותר של הביטוח הארץ ישראלי.
בתחילת שנות ה-70 החלה החברה במסע התרחבות. הנהלת החברה לטשה עיניים אל הרווחים הגדולים של מבטחי המשנה ובקשה לקחת חלק בשוק הביטוח העולמי. החברה גם החלה להשקיע ברכישת חברות וביצירת חברות בנות במטרה להגדיל את פלח השוק שלה בישראל. לצורך כך הונפקה החברה בבורסה בשנת 1975. פלח השוק של הסנה עלה מכ-15% בשנת 1972 לכ-25% בשנת 1979.
עם הזמן הפכה "הסנה" לחברת הביטוח הגדולה בישראל, לרבות כחברה מובילה במאגר הביטוח למפעלי התעשייה הקיבוצית וההסתדרות. בשנת 1981 אורגנה החברה מחדש לארבעה "הקבצים" - ביטוח מקומי, ביטוח בינלאומי, תפעול וכספים ויחידות שדה.
קריסת החברה
החל מתחילת שנות ה-80 הידרדר מצבה של הסנה. החברה הפסידה כספים רבים בעסקי ביטוח בחו"ל ובקבלת עסקות ביטוח בישראל במחירי הפסד, שאפשרו לה להגדיל את נתח השוק שלה. בשנת 1982 קטנו מאוד רווחי החברה ובשנת 1983 הפסידה החברה מעל 10 מיליון דולר, ב-1984 כ-13 מיליון ש"ח ובשנת 1985 כ-3 מיליון ש"ח בגלל חובות ששולמו למס הכנסה על הטבות לעובדים משנים עברו. בשנת 1984 הפעילה החברה תוכנית הבראה וחברת העובדים הצהירה שתסייע להסנה במימון אם יהיה בכך צורך. בשנת 1986 הוחלט בחברה לשים בראש את שיפור הרווחיות ולא את הגידול בכל מחיר, כפי שהיה נהוג בשנים קודמות ולקראת סוף 1986 הוחלט על שינויים ארגוניים בחברה. את שנת 1986 סיימה החברה ברווח קטן לאחר שרווחי הפעילות בישראל קוזזה עם ההפסדים מחו"ל. לקראת סוף שנות ה-80 מונתה לחברה הנהלה חדשה שביצעה גם היא מהלכי הבראה שונים, אולם החברה המשיכה להפסיד כספים בפעילותה השוטפת. בשנים 1989–1990 החברה מכרה נכסים שונים על מנת לשמר הון עצמי מספק, וכך נמנעה מלרשום הפסדים בשנים אלו.
בתחילת 1992 דרש המפקח על הביטוח מהחברה להגדיל את ההון העצמי שלה. באפריל 1992 פורסם בעיתונות דו"ח שטען שהחברה הגיעה למצב קריטי ובעקבות זאת ירדה מניית החברה ב-12%. במאי 1992 השקיעו בנק הפועלים וחברת הכבלים 60 מיליון שקלים בחברה ובעקבות זאת זינקה מניית החברה ב-100%. בסוף שנת 1992 מונה מאיר שני ליו"ר החברה. לאחר בדיקת המצב הבין שני שמצב החברה חמור וסירב לחתום על הדו"חות הכספיים של החברה. הסנה הגיעה למצב של העדר הון עצמי מספק, ובעקבות זאת דרש המפקח על הביטוח, מאיר שביט, מהבעלים להגדיל את ההון העצמי של החברה, שאם לא תעשה כן ייאלץ לדרוש את פירוקה.
בעקבות סירוב המשקיעים להשקיע עוד כסף בחברה, החליט שני למכור את תיקי הביטוח של החברה והצליח לשכנע את חברות הביטוח "מגדל" ו"כלל" לרכשם. המכירה זכתה לאישור השופט אליהו וינוגרד ועורך הדין דב וייסגלס מונה כמנהל מורשה של החברה מטעם בית המשפט. המכירה אושרה על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים לאור הצורך להגן על הציבור מפני השלכות קריסת החברה. ב-9 בדצמבר 1992 פורסם שפוליסות הביטוח הועברו לחברות "מגדל" ו"כלל" וכי המבוטחים מכוסים, ופוליסות בענפי רכוש וחבויות הפכו לחסרות ערך. לאחר העברת כלל הפוליסות, החברה נסגרה והפסיקה את פעילותה.
בדיעבד לאחר סגירת החברה התגלה שמספר גורמים הביאו לגרעון שנוצר ב"הסנה": גורם אחד היה הפסדים כבדים בעסקאות ביטוח משנה מחוץ לישראל, שנעשו בעיקר בתקופה שאבניאון היה המנכ"ל, גורם נוסף היה מכירת פוליסות ביטוח במחירי הפסד, במסגרת ניסיונותיה להגדיל את נתח השוק של החברה, וגורם שלישי היה שהחברה סבלה מהוצאות שכר מופרזות וניהול בלתי תקין, מאופיין במנגנון מנופח ומסורבל עתיר כוח-אדם מיותר.
אקטואר החברה, רן שפר, ומנכ"ל החברה, מיכאל מילר, הורשעו בעקבות הקריסה בעבירות על חוק ניירות ערך ובעבירות אחרות, בכך שהציגו נתונים כוזבים על איתנות החברה בפני משקיעים, ונדונו למאסר בפועל.
מן הבחינה הכלכלית, כלכלנים מעריכים כי לא היה ככל הנראה הכרח בפירוק החברה. זאת מאחר שלמעשה לא נעשו "תספורות" לבעלי החוב, לא נותרו בעלי פוליסות שלא קבלו את מלוא זכויותיהם וחברות הביטוח שרכשו את תיק הפוליסות של החברה נהנו מרווחים ניכרים בגין הרכישה, אבל היא פורקה אף על פי כן.
מנהלים
מנהל החברה הראשון היה מייסדו אליהו מונצ'ק. בשנת 1937 החליפו כמנכ"ל החברה צבי לופט, שכיהן בתפקיד עד פטירתו ב-1949. בתחילת שנות ה-50 ניהל את הסנה מנדל קרוא, עד פטירתו בסוף שנת 1954. החליף אותו מרדכי זיליסט, שכיהן עד מותו במרץ 1962. את זיליסט החליף נחום שמיר, שכיהן בתפקיד עד תחילת 1964, עת נכנס לתפקיד ציר כלכלי ליד שגרירות ישראל בוושינגטון. את שמיר החליף מיכאל נוסבאום. בשנת 1973 צורף אליו כמנהל משותף איתן אבניאון, שהיה קודם לכן סגן המפקח על הביטוח ומנכ"ל משותף בבנק הפועלים. אבניאון ניהל את הסנה עד שנת 1983, עת פרש וניסה להקים קבוצת ביטוח משלו. בתקופתו הונפקה החברה בבורסה והיא יצאה למסע הקמת ורכישת חברות בנות. בשנת 1981 מונה אלפרד גולץ, שהיה משנה למנכ"ל, למנכ"ל משותף. גולץ פרש מהסנה ב-1989, ובמקומו מונה מיכאל מילר.
90210
90210 היא סדרת נעורים אמריקאית, שפותחה על ידי רוב תומאס, ג'ף ג'ודה וגייב סאקס, והסדרה הרביעית בזיכיון "בוורלי הילס 90210" שנוצרה על ידי דארן סטאר. הסדרה שודרה לראשונה ברשת הטלוויזיה The CW ב-2 בספטמבר 2008 עם שני פרקי ספיישל. המקור של שם הסדרה הוא המיקוד של העיר בוורלי הילס במחוז לוס אנג'לס.
ב-3 במאי 2012, "90210" חודשה לעונה חמישית שהייתה עונתה האחרונה.
רקע כללי
הסדרה סובבת סביב כמה תלמידים הלומדים בתיכון בוורלי וסט, כולל התושבים החדשים אנני ודיקסון וילסון. אביהם, הארי וילסון, חזר מקנזס לעיר הולדתו בוורלי הילס עם משפחתו כדי לטפל באימו, שחקנית טלוויזיה ותיאטרון לשעבר, טביתה וילסון, שיש לה בעיית שתייה ועימותים עם אשתו דבי. אנני ודיקסון נאבקים להסתגל לחייהם החדשים תוך כדי שהם מתיידדים עם חברים חדשים ושומרים על השאיפות של הוריהם. במשך שתי העונות הראשונות שלה, "90210" הציגה חברי צוות מהסדרה המקורית, כולל ג'ני גארת', שאנן דוהרטי, טורי ספלינג, אן גילספי, וג'ו אי. טאטה. העונה השנייה מאופיינת יותר באופי העיר לוס אנג'לס, בדומה לסדרה אחת שיודעת המשודרת גם היא באותה רשת ומתמקדת בעיר ניו יורק. בסיום העונה השנייה השחקן רוב אסטס המגלם את אבי המשפחה ומנהל התיכון פרש מן הסדרה.
עונה 1
פרקים 1–24 (24 פרקים). החלה ב-2 בספטמבר 2008 והסתיימה ב-19 במאי 2009.
עונה 2
פרקים 25–46 (22 פרקים). החלה ב-8 בספטמבר 2009 והסתיימה ב-18 במאי 2010.
העונה השנייה מתחילה בסיום הקיץ. נעמי יוצאת עם גבר חדש ומגלה אחר כך שהוא נשוי וליאם חוזר לתיכון לאחר שנעדר כל הקיץ. דיקסון נפרד מסילבר לאחר שגילה שהתנשקה עם איתן. נביד חושש למערכת היחסים שלו עם אדריאנה כאשר החבר הקודם שלה טדי מגיע לתיכון בתור תלמיד חדש. דיקסון מתחיל לצאת עם בחורה מבוגרת ממנו בשם סשה והוא משקר לה לגבי גילו האמיתי. סילבר מגלה שאמה סובלת מסרטן השד. קלי אוסרת על סילבר להיפגש עם אמם האלכוהוליסטית ולמרות זאת סילבר עוברת לגור עם אמה. אדריאנה נפרדת מנביד כדי לחזור לטדי אך מגלה שהוא לא מעוניין בה. סילבר וטדי מתחילים לצאת. ליאם מכיר את אייבי ומתיידד איתה אך היא מתחילה להימשך אליו. אנני המנודה מתחילה לצאת עם בחור בעייתי בשם ג'ספר ומסתבכת בצרות, מאוחר יותר נביד חושד שהוא סוחר סמים ומספר לדיקסון שמערכת היחסים שלו עם אנני אינה טובה ומספר להורים. סשה משקרת לדיקסון ואומרת לו שהיא בהיריון ממנו, דבי חושפת את השקר ואומרת לה להתרחק מדיקסון, דבי לא מספרת לדיקסון את האמת ואומרת לו שהיא הפילה את התינוק במטרה להגן עליו אך טעתה. ג'קי, אמא של סילבר מתה ממחלתה. לאחר פרידתה מנביד אדריאנה מתדרדרת שוב לסמים. ג'ן מתחילה לצאת עם ראיין המורה של נעמי. ליאם חושף את האמת שקרתה ליל הנשף. אנני מגלה לבסוף שג'ספר סוחר סמים והוא מאיים עליה שהוא יודע שהיא זו שדרסה את הדוד שלו והרגה אותו. ג'ספר סוחט את אנני וגם מנסה להתאבד ולא מרפה מאנני. אדריאנה מנסה לנהל מערכת יחסים עם בחורה במחשבה שהיא לסבית. לורל, אמא של אייבי, יוצרת עם אדריאנה קשר במטרה להחתים אותה על חוזה הקלטות. דיקסון מתמכר קשה להימורים. אביו של טדי מציע לסילבר כסף כדי שתיפרד ממנו.
עונה 3
פרקים 47–68 (22 פרקים). החלה ב-13 בספטמבר 2010 והסתיימה ב-16 במאי 2011.
העונה השלישית מתחילה עם תחילת שנת הלימודים האחרונה של התלמידים בתיכון ווסט בוורלי אך ביום הראשון מתחוללת רעידת אדמה שהורסת את רוב בית הספר. נעמי בודדה את עצמה כל הקיץ עקב הטראומה שעברה עליה עם מר קאנון ולא מספר על כך לאיש במשך הקיץ וכרגע נהנית מקרן הנאמנות שלה. נעמי מחליטה להגיש תלונה על מר קאנון אך מפחדת שלא יתייחסו אליה ברצינות בגלל העבר שלה. ג'ן מחליטה לנקוט עמדה ולעזור לה ובעזרת ריאן היא משיגה הוכחות שהוא אנס אותה אך קאנון מגלה זאת וכבר נעלם. לאחר מכן ג'ן נוטשת את בנה אצל ריאן ונעלמת. אנני שהתוודתה על תאונת הפגע וברח שלה מרצה מעצר בית ומפתחת קשר עם בחור בשם צ'ארלי שמתברר שהוא אחיו החורג של ליאם. טדי נפגע ברעידת האדמה ומגלה שקריירת הטניס שלו הסתיימה. טדי גם נאלץ להתמודד עם זהותו המינית לאחר שהוא נמשך לגברים ומסתיר זאת מכולם, התנהגותו המרוחקת גורמת לסילבר לעזוב אותו. בסוף הקיץ אדריאנה חוזרת מסיבוב הופעות המשותף שלה יחד עם זמר בשם חביאר. שהיא חוזרת היא מגלה שנביד עדיין אוהב אותה והיא חוזרת אליו. זמן קצר לאחר מכן חביאר ואדריאנה מעורבים בתאונת דרכים חביאר מת ואדריאנה ששורדת את התאונה גונבת את מחברת השירים שלו מפני שחשבה שהיא לבדה לא תוכל להצליח בקריירה שלה בכך שהקשיבה לחביאר. היא מבצעת שיר שלו באזכרתו והופכת ללהיט. ויקטור, דודו של חביאר מגלה את העניין וסוחט את אדריאנה. אביו של נביד נעצר לאחר שהוא מואשם בהעסקת קטינות בסרטיו למבוגרים. אייבי מתיידדת עם בחור מפוקפק בשם אוסקר. דיקסון חושד שהוא נשא איידס אך תוצאות הבדיקה שליליות. אייבי ודיקסון נפרדים. נעמי חוזרת לחדרה במלון ושם מחכה לה קאנון שקושר אותה ואת סילבר כבנות ערובה. טדי מחליט לצאת מהארון בפני חבריו ומספר להם שהוא נמשך לאיאן. אייבי נפצעת במהלך תאונת גלישה ומקבלת מרשם למריחואנה רפואית. היא פוגשת את ראג', בחור חולה סרטן בגילה והם מפתחים מערכת יחסים. ראג' עוזר לה להתגבר על הפחד שלה מהים לאחר התאונה.
במהלך העונה סודה של אדריאנה מתגלה. אדריאנה מגלה שנביד וסילבר התחילו לצאת מאחורי גבה. נעמי פוגשת מדריכה רוחנית ומתחברת אליה אך במהרה מגלה שהיא נוכלת שרימתה אותה ולקחה חלק גדול מכספה. בעזרתו של בחור לא מקובל מהתיכון שלה בשם מקס נעמי מצליחה לקבל את כספה חזרה. נעמי ומקס מתחילים לצאת בחשאי אך במהרה מכריזים על זה רשמית. אדריאנה נחושה לנקום בסילבר על בגידתה עם נביד ומחליפה את תרופותיה לטיפול בהפרעתה הדו־קוטבית בפלציבו. לאחר שסילבר מאבדת שליטה נביד ודיקסון מאשפזים אותה בבית חולים פסיכיאטרי. אנני מוצאת עבודה כעוזרת אישית של שחקנית לשעבר בשם מרלה טמפלטון. אנני מגלה כי מרלה מתכננת להתאבד ומשכנעת אותה למצוא עניין בקריירת המשחק הישנה שלה. למרות הכול מרלה מתאבדת. טדי נפרד מאיאן ומתחיל לצאת עם מרקו. אדריאנה משכרת את נביד וגורמת לו להאמין שהם התנשקו. אדריאנה מספרת לסילבר שנביד נישק אותה והשניים נפרדים. בריאותו של ראג' מדרדרת והוא ואייבי מחליטים להתחתן כדי שראג' לא יהיה לבד. במהלך מסיבת הרווקות של אייבי האמת על החלפת התרופות מתגלה ואדריאנה מנודה על ידי חבריה עקב המעשיה ומתחרטת על כך בשלב מסוים. בסוף העונה אנני מגלה שמרלה הורישה לה את כל הונה בירושה ובנוסף נותנת לה מרלה את השרשרת שלה שאנני מגלה כי ערכה רב ומוכרת אותה. ליאם מחליט לוותר על הקולג' ויוצא לטיול על הסירה שלו למשך הקיץ אך לפני, זה אנני נפרדת ממנו כדי להגשים את חלומו. ג'יין חוזרת ומבקשת מריאן הזדמנות נוספת. מקס מרמה בעבודה להגשה בשביל נעמי והיא נתפסת ולוקחת את האשמה. מאוחר יותר הוא מתוודה וגורם לכך שלא יוכל להשלים את לימודיו. הוריו של מקס אוסרים עליו להתקרב לנעמי והיא מספרת לו שהיא בהיריון.
עונה 4
פרקים 69–92 (24 פרקים). החלה ב-13 בספטמבר 2011 והסתיימה ב-15 במאי 2012.
בתחילת העונה נעמי מגלה שתוצאות בדיקת ההיריון היו שגויות ונפרדת ממקס כי היא מבינה שהוא לא מעוניין בקשר רציני. בסוף הקיץ ליאם חוזר ומציע לאנני להינשא לו פעמיים והיא מסרבת. ליאם משתכר וקונה פאב על החוף ומתחיל להשקיע בו. במקביל ליאם מפתח מערכת יחסים עם אישה שבעלה עבד איתו על הסירה בקיץ ונעלם. סילבר ונביד עוברים לגור יחד בזמן שנביד עובד כדי לפתח את העסק שלו הוא נאלץ לקחת תחת חסותו את אחותו הקטנה, ליילה שעוברת לגור עם השניים. נביד נאלץ להתמודד עם אחותו המרדנית ועם התגלית שדודו מנהל עסק לא חוקי למשחטת רכב מתוך העסק שלו. נעמי מנסה לעשות רושם באוניברסיטה וקונה בית חדש וגדול ומסתכסכת עם בנו של הבעלים הקודם, אוסטין. נעמי עורכת בביתה החדש מסיבה ענקית לכל התלמידים אבל המשטרה מגיעה ומאשימה אותה בגידול חשיש שנשאר בבית ושייך לאוסטין. נעמי מנסה לשרוף את החשיש אך האדים גורמת לשחקן הפוטבול המוביל להיראות אשם בבדיקת סמים מה שמוביל להפסד הקבוצה ובכך נעמי הופכת לילדה הכי שנואה באוניברסיטה. כדי להתחבב על אנשים נעמי מצטרפת לאחוות בנות אך הולי, הנשיאה, משפילה אותה. נעמי מצטרפת לאחווה הכי לא מקובלת והופכת לנשיאה, היא עורכת מסיבה גדולה כדי לנקום בהולי. נעמי ואוסטין שוכבים ואז היא מגלה שהוא יצא פעם עם הולי. אחד מנכדיה של מרלה מעכב את העברת הירושה לאנני בטענה שהיא בטח איימה על מרלה ולא מגיע לה. אנני מצליחה להשיג הוכחה שג'רמי רק רוצה את הכסף של מרלה וזוכה בירושה. ליאם נקלע לתאונת אופנוע ומאבד את ההכרה. מי שפגעה בו היא בחורה בשם ונסה שמדווחת למשטרה שהנהג ברח והיא מצאה אותו ומתחילה לטפל בו. ליאם וונסה מתחילים לצאת והיא מנסה לעשות אותו מפורסם. סילבר מתחילה לצאת עם גבר ומגלה שביתו היא בעצם הבת שאדריאנה מסרה לאימוץ לפני 3 שנים. ראג' זורק את אייבי בטענה שהיא התחתנה איתו רק מרחמים ועכשיו הסרטן שלו בנסיגה אז הוא לא צריך שהיא תרחם עליו יותר. סילבר חוששת שהיא נשאית של הגן שגרם לאמה לחלות בסרטן. דיקסון מגלה שראג' שיקר לאייבי כדי להגן עליה ובעצם עומד למות. אייבי מגיעה לבית החולים וראג' מת.
ג'ן חוזרת במפתיע ונלחמת עם נעמי על תשומת לבו של רווק עשיר ונחשק בשם פרסטון (פי ג'יי) הילינברוק, (ניק זאנו). לאחר מכן הוא מציע לנעמי להינשא לו וג'ן חוזרת לפריז. בהלווייתו של ראג' אדריאנה מגלה שחברת ההקלטות החתימה את דיקסון ולא אותה והוא לא סיפר לה על כך. ליאם נפרד מונסה בגלל היחס שלה לסילבר ובגלל השקרים שלה והיא גונבת לו את כל הכסף מהבר. סילבר מגלה שהיא נשאית של גן הסרטן והיא שוכבת עם ליאם. אנני מגלה שהאמת מאחורי הצעת הנישואים היא שפיג'יי חייב להתחתן לפני גיל 28, אם לא יעשה זאת לא יקבל את כל הכסף מקרן הנאמנות שלו. היא מכריחה אותו לספר לנעמי וכשהוא עושה זאת נעמי מבטלת את האירוסין. דיקסון נפרד מאדריאנה ויוצא לסיבוב הופעות. אוסטין מציע לאדריאנה עזרה עם קריירת מוזיקה משלה והופך למנהל האישי שלה. ליאם מקבל תפקיד בסרט. נעמי מחליטה להתחיל עבודה חדשה בתור מארגנת חתונות, היא מתחילה לעבוד אצל אישה צעירה ושאפתנית ונדהמת לגלות שבעלה הוא לא אחר מאשר מקס. אייבי מתחברת עם בחור צעיר בשם דיאגו אך הוא נעצר כיוון שהוא שוהה לא חוקי. נעמי מתכננת לברוח אך מחליטה לעצור את החתונה ולהתוודות שהיא עדיין אוהבת את מקס. מפני שסילבר מגלה שהיא נשאית של גן הסרטן היא מחליטה לעשות תינוק ושואלת את נביד וליאם (שנלחמו עליה) מי מוכן לעשות איתה תינוק. בסוף העונה סילבר מחליטה לעשות תינוק יחד עם טדי. אדריאנה יוצאת לסיבוב הופעות. דיקסון נקלע לתאונת דרכים.
עונה 5
פרקים 93–114 (22 פרקים). החלה ב-8 באוקטובר 2012 והסתיימה ב-13 במאי 2013.
העונה החמישית מתחילה לאחר אירועי העונה שעברה. נעמי ומקס מחליטים לברוח ולהתחתן בלאס וגאס אך, העניינים יוצאים מכלל שליטה כאשר רכבם נתקע והם תופסים טרמפ עם שודד חמוש ונכלאים. ליאם נאלץ להציע את הפאב למכירה כדי לשלם לונסה אך שורף אותו על מנת להינצל מחובותיו לונסה. דיקסון נאלץ להשתמש בכיסא גלגלים לאחר התאונה ומתחיל לקחת שיעורים על מנת לשמור על כושר גופו ולנסות ללמוד מחדש ללכת, ושם פוגש את ריילי, נכה בכיסא גלגלים שמתחיל לצאת עם אנני. נעמי ומקס מתחתנים. נעמי מתחילה לערוך חיפושים אחר האח האבוד שלה ושל אנני. כאשר מוצאת אותו הוא פותח מסעדת שף והוא ונעמי מתקרבים והופכים לאחים טובים. ריילי ניסה ניתוח על מנת לצאת מכיסא הגלגלים מבלי לספר לאנני ולאחר הניתוח ריילי מת. אדריאנה וסילבר התאהבו במארק, אח של נעמי ואנני, והבטיחו אחת לשנייה לשמור ממנו מרחק על מנת שלא יריבו בגלל בנים כמו שקרה בעבר. סילבר שוכבת איתו וכשהיא מגלה לאדריאנה הן רבות שוב. ליאם ונביד מחליטים להיות שותפים עסקיים ומצרפים את טיילור. ונסה מאיימת על ליאם שיש לה סרטון בו הוא נראה מצית את הפאב ומספרת לכולם שהם מאורסים. ליאם וונסה נקלעים לוויכוח בביתם החדש והוא בטעות דוחף אותה מהמרפסת אך כשהוא מסתכל הוא מגלה שהיא נעלמה. מגיעה בחורה בשם אשלי שטוענת שהיא הושכרה על מנת להיות שומרת הראש של ליאם. היא מונעת ממנו לעשות הרבה דברים שהוא אוהב על מנת לנסות "להציל אותו". כשהוא מתחיל לסרב לדבריה היא כולאת אותו במרתף של הבר. לאחר מכן מתגלה שהיא לא שומרת ראש אלא המעריצה הכי גדולה שלו. ליאם מתחיל להיסחט על כך שלא הודה לגבי מה שקרה עם ונסה. בעודו תקוע במרתף, מתגלה כי ונסה היא זו שסחטה אותו והיא עדיין בחיים. ונסה ואנני מתגייסות כדי לשחרר את ליאם ולאחר מכן אשלי וונסה נכנסות לכלא. אנני כותבת בלוג באינטרנט בו היא מספרת על כל האירועים שהתרחשו בזמן שאחיה דיקסון היה בגמילה מסמים. אנני שילמה לו על הגמילה בכך שעבדה בתור זונה וחוץ מליאם וסילבר אף אחד לא ידע על כך. אנני מוציאה לאור ספר שבו כתוב את כל הסיפור שלה על השגת הכסף לדיקסון, ועל כך שהיא מאוהבת בליאם. היא מוציאה את הספר בתור סופרת אנונימית. בשלב מסוים היא מתגלה בתור הכותבת של הספר והיא רבה עם פטריק, איתו שכבה בתמורה לכסף, עם ליאם ועם דיקסון על כך שהרסה להם את החיים ושיקרה. פטריק הנשוי מאיים על אנני שאם תגלה לעולם שהיא הכותבת משפחתו תתפרק ולאחר מכן יהרוס את משפחתה. בסופו של דבר אחרי שיחה עם נעמי מחליטה לספר לעולם כי היא כתבה את הספר. דיקסון סולח לה. פטריק הכניס את אחיה של נעמי ושל אנני לכלא לאחר שהפליל אותו בסמים אך לבסוף האמת מתגלה ואחיה של נעמי ואנני משתחרר. מיכאלה הפונדקאית של טדי וסילבר עצובה כי פעימות הלב הופסקו, והעובר נפטר. ליאם המשיך להכחיש את אהבתו לאנני וכמעט טס עם חברתו דיס לאוסטרליה,אך כששמע שהיה פיצוץ בהופעה של אדריאנה וכולם היה שם, ליאם חשב רק על אנני ומה שקורה איתה. ליאם הבין שהוא לא יכול להיות בבוורלי הילס בלי אנני בחייו- הוא חשב שהיא כבר לא אוהבת אותו אך כשהוא מספר את זה לחברתו, סיד, היא נותנת לו את הספר ומבקשת ממנו לקרוא את סופו. אנני רצתה לטוס לפריז, כדי שלא תוכל לראות את ליאם - ניסתה לברוח מאהבתה אליו. ליאם קורא את סופו של הספר ומבין כי אנני מאוהבת בו. אך כשהוא הבין זאת אנני כבר הייתה על המטוס, בדרכה לפריז, ליאם החליט שהוא לא הולך לוותר עליה וכשהוא הגיע כבר לשדה התעופה המטוס התחיל לנסוע, אך כשהם ראו אחד את השני [אנני במטוס בדרכה לפריז וליאם רוכב על אופנועו ] אנני מיד ביקשה לעצור את הטיסה, היא ירדה מהמטוס, וליאם ישר הציע לה נישואין, אנני שמחה מאוד וישר אמרה כן, הם נשיאו והפכו לבעל ואישה מאושרים.
מנסור הקמט
מנסור הקמט (בפרסית: منصور حکمت; 4 ביוני 1951 - 4 ביולי 2002) היה פעיל קומוניסטי איראני. אזאר מאג'די הייתה אשתו.
מנסור הקמט נולד בטהראן והתגורר בה עד לסיום בית הספר. הוא התקבל לאוניברסיטת שיראז והחל לימודי כלכלה. בשנת 1973, לאחר סיום הלימודים, הוא עבר ללונדון ללימודי המשך. בהיותו באנגליה הוא התקרב לרעיונות של קרל מרקס אך הייתה לו ביקורת נוקבת על שלטונות ברית המועצות, הרפובליקה העממית של סין, תנועות גרילה קומוניסטיות ותומכי לב טרוצקי. הוא היה בדעה שמשטרים קומוניסטים לא הולכים בדרכו של מרקס ויש לשנות זאת. מנסור הקמט הקים ברית קומוניסטית בשנת 1978 ולקח חלק פעיל במהפכה באירן בשנת 1979. בעקבות המהפכה הוקמו מועצות פועלים. בניגוד לרוב פעילי שמאל אירנים, הוא סירב לתמוך ברעיונות של רוחאללה ח'ומייני. תחת לחץ השלטונות, הוא נמלט לקורדיסטן ובשנת 1981 ביחד עם קבוצת תומכי טרוצקי ממוצא כורדי מנסור הקמט הקים המפלגה הקומוניסטית האיראנית ובשנת 1991 הקים מפלגת הפועלים הקומוניסטית של איראן. בשנת 1991 הוקמה מפלגה על בסיס אותם הרעיונות גם בעיראק.
מנסור הקמט נפטר בלונדון במחלת הסרטן ונטמן בבית הקברות הייגייט בסמוך לקברו של קרל מרקס.
צרעת הבתים
צרעת הבתים הוא מושג בהלכה היהודית המדבר על נגע אשר בהופיעו על כותל הבית גורם לו להיות טמא לאחר תהליך ממושך, אדם וכלים שנמצאים בתוכו נטמאים גם הם. לעיתים יש להרוס את כל הבית בגלל הנגע.
דין צרעת הבתים נוהג רק בבית עם ארבעה קירות ובגודל מינימלי של 4 אמות על 4 אמות.
מאפייני הנגע
הנגע בגודל של שני גריסים בצבע ירקרק או אדמדמם, לעיתים חלקו ירקרק וחלקו אדמדם. מראה הנגע הוא "שפל מן הקיר".
טיפול בצרעת הבתים
ברגע שיש בקיר כתם החשוד כנגע הצרעת קוראים לכהן. לאחר שהכהן קובע שזהו צרעת הבתים, שמים על הבית הסגר של שבוע.
ההסגר
למעשה מכאן נלמדת אחת ממיני החזקה שהיא חזקה דמעיקרא - מהתורה, שהרי בפרשיה זו נאמר כי כאשר הכוהן רואה שהבית מנוגע ויש צורך להסגירו, אין הוא צריך לחשוש שמא עד שיצא מהבית וציווה להסגירו, הנגע השתנה ושוב אינו מחויב הסגר, אלא יכול הוא לסמוך על המציאות שהתבררה לו מקודם, ולהסגיר את הבית, וכך לטמא את הבית לאחר שבוע, אם יתברר שהנגע גדל, או לאחר שבועיים אם יתברר שהנגע עמד בעינו.
הראשונים סוברים שחלק מההסגר הוא סגירת הדלת על ידי הכהן; ובמקרה שהכהן מרוחק מהבית, צריך לסגור עם חבל.
פסק הכהן לאחר שבוע ושבועיים
לאחר שבוע הכהן בודק שנית את מצב הנגע. אם הנגע נחלש, מקלפים את מקום הצרעת ובזה תם הטיפול. אם הנגע נשאר במצבו הראשון שמים על הבית הסגר לשבוע נוסף, לאחר השבוע הכהן בודק בפעם השלישית את מצב הנגע, אם הנגע נחלש מקלפים את הצרעת ומטהרים את הבית בציפורים כפי שיפורט להלן, אם הנגע לא נחלש וכן אם כבר בבדיקה השנייה מתגלה שהנגע התחזק, חולצים לגמרי את האבנים שעליהם היה הנגע, מטיחים את המקום ושמים הסגר לשבוע נוסף. לאחר השבוע בודק הכהן את המקום בפעם האחרונה, אם הנגע לא חזר מטהרים את הבית, אך במידה והנגע חזר יש להרוס את הבית.
טיהור הבית
ביום שבו הכהן קובע שהבית נרפא מצרעתו, לאחר חליצת האבנים והטיחה, עליו להביא שתי ציפורי דרור (חופשיות, כלומר לא מבויתות) וכלי חרס חדש ובו מי מעיין ("מים חיים"). הכהן שוחט ציפור אחת, כך שדמה יישפך אל תוך המים שבכלי החרס, וקובר אותה. לאחר מכן לוקח הכהן את הציפור החיה, ומצרף אליה ענף של עץ ארז וענף מצמח האזוב, בתוספת צמר צבוע בתולעת שני. את כל אלה טובל הכהן במים המעורבים בדם, ומתיז ("מזה") על משקוף הבית שבע פעמים. לאחר מכן הכהן שולח לחופשי את הציפור החיה.
טיהור הבית שוה להליך טהרת המצורע פרט להזאה שנעשית על משקוף הבית ולא על גוף המצורע.
הסיבות להיווצרות צרעת הבתים
צרעת הבתים מגיעה כדי לרמוז לאדם בצורה מוחשית שעליו לחזור בתשובה, בטרם יהיה לו צרעת בבגדו או בגופו.
מובא במדרש כי לפני כיבוש ארץ ישראל בידי יהושע בן נון, הטמינו האמורים את רכושם בקירות הבתים, לכן הביא הקב"ה צרעת על אותם בתים, כדי שיהרסו את הבית ויתגלו האוצרות ששוויים גדול הרבה יותר מהבית. נימוק נוסף המופיע במדרש, הוא שהצרעת מגיעה כעונש למי שלא מוכן לחלוק את רכושו לאחרים, ומשקר למי שמבקש ממנו עזרה
לדברי התנא רבי אלעזר בן רבי שמעון בפועל לא הייתה מעולם צרעת הבתים.
צבי כהן
הרב צבי כהן (כ"ו באדר תש"ד מרץ 1944 - ט"ו בשבט תש"ף 10 בפברואר 2020) היה רב חרדי ליטאי מרבני מערב העיר בני ברק ומחבר ספרי הלכה רבים.
ביוגרפיה
נולד לרב דב כהן, הרב הראשון של חיל האוויר, ולזהבה לבית רקובר, נכדת שמחה מנדלבוים.
למד בתלמוד תורה יסודי התורה בתל אביב. לאחר מכן בישיבת אור ישראל לצעירים ובישיבת פוניבז' לצעירים. בישיבה גדולה למד בישיבת באר יעקב ובישיבת פוניבז'. בשנת תשכ"ו (1966) זכה בפרס משרד הדתות לחיבורים תורניים.
בט"ו בשבט תש"ן הוכתר לרב בית הכנסת אהל אברהם במערב העיר בני ברק המונה כ־200 מתפללים, שימש גם כרב בית הכנסת בתיכון הרוא"ה ברמת גן.
נפטר בט"ו בשבט התש"ף.
חיבוריו
חיבר כחמישים ספרים בענייני הלכה ביניהם:
בשנת תשמ"ו זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית על ספריו "פסח שחל בשבת" ו"ט' באב שחל בשבת".
חיים אישיים
אחיו הם הרב שמחה כהן והדיין הרב יקותיאל כהן (אב"ד באשדוד ומהדיר ספרי ראשונים). אחותו ביילה רחל נשואה לרב יהודה עדס, ראש ישיבת קול יעקב.
מרד א-שוואף במוסול (1959)
מרד א-שוואף במוסול (בערבית: ثورة الشواف, תעתיק מדויק: תַ'וְרַת אלשַּׁוַּאף) היה ניסיון הפיכה שפרץ בעיר מוסול שבצפון עיראק ב-7 במרץ 1959 והסתיים כמה ימים לאחר מכן. בהפיכה ניסו קבוצת לאומנים-נאצריסטים, שבראשם עמד הקולונל עבד אל-ווהאב א-שוואף, להדיח את ראש ממשלת עיראק עבד אל-כרים קאסם. ניסיון ההפיכה בא על רקע ההתקרבות המדינית של עיראק לברית המועצות והתנגדותו של קאסם לאיחוד מדיני עם הרפובליקה הערבית המאוחדת. ההפיכה נכשלה בזכות שמירת האמונים של הצבא העיראקי לקאסם, שנעזר במיליציות קומוניסטיות מטעם המפלגה הקומוניסטית העיראקית ובשבטים כורדיים מאזור מוסול. כישלון ההפיכה גרם לאנרכיה זמנית בעיר מוסול, שקבוצות שונות בה ניצלו את הכאוס שנוצר כדי להסדיר חשבונות פוליטיים ואישיים. עוד הוביל ניסיון ההפיכה לקרע בין עיראק לבין הרע"ם, להדרתם הסופית של תומכי הנאצריזם בעיראק ולהתחזקות מפלגות השמאל והכורדים.
רקע
נגד קאסם התגבשה קואליציה מגוונת, שבה נמצאו אנשי מפלגות הימין, בעלי אדמות שבטיים שהתנגדו לרפורמה האגררית של קאסם וחששו מפני התחזקות הקומוניסטים, וקצינים בצבא העיראקי. בראש קבוצת הקצינים עמד הקולונל עבד אל-ווהאב א-שוואף, מפקד החטיבה החמישית שהוצבה במוסול.
תכנון המרד
מועד תחילת המרד נקבע ל-5 במרץ 1959, בעת שהתקיים במוסול "קונגרס השלום", שאורגן במתכונת כלל-ארצית ובו השתתפו 250 אלף איש. עיתוי תחילת המרד למועד כינוסו של "קונגרס השלום", ובחירת מוסול כמקום המרד, התבסס על כמה שיקולים מצידם של המורדים: ראשית, בבגדאד שלטו כוחות צבא נאמנים לקאסם, וברחובותיה של הבירה פעלו מיליציות קומוניסטיות שתמכו בקאסם. בשל כך כל ניסיון הפיכה בבירה היה נדון מראש לכישלון; שנית, מספר מפקדים של יחידות צבא שהוצבו באזור מוסול הביעו את נכונותם להשתתף במרידה; שלישית, מוסול שימשה מאז ומתמיד מבצרם של חוגי הימין. במחוז זה היה משקלם של בעלי האחוזות הגדולות, שעשויים היו להיפגע מהרפורמות הכלכליות והקרקעיות שתכנן קאסם לבצע, גדול; רביעית, מארגני המרידה הביאו בחשבון את הימצאותם של כמה שבטים נודדים בסביבות מוסול, שלפחות אחד מהם, שבט שַמַר, הביע נכונות להצטרף למרידתם; חמישית, מוסול הייתה קרובה לגבול הסורי, דבר שאפשר הזעקת תגבורת מרע"ם במקרה הצורך.
גמאל עבד אל-נאצר תמך במרד ודאג לכך שכמות מסוימת של נשק תוברח מסוריה למוסול. לצד זאת, שליחי המורדים נפגשו בדמשק עם עבד אל-נאצר ועם שר הפנים של ה"חבל הסורי" של רע"ם, עבד אל-חמיד סראג', על מנת לתאם את מהלך המבצע. ככל הנראה שמו המורדים את מבטחם בהצטרפותן של יחידות צבא אחרות מקרב הצבא העיראקי למרידה, ובתחנת השידור של מוסול, שתוגברה במשדרים שהוקמו בסוריה במטרה להגביר את טווח שידוריה. לתחנה נועד תפקיד חשוב בשידור ידיעות כוזבות, שמטרתן הייתה להציג תמונה של הצלחה של המרד כבר משלביו הראשונים.
מהלך המרד
למרות תכנונו של תחילת המרד ל-5 במרץ 1959, הוא החל בפועל רק יומיים לאחר מכן, ב-7 במרץ, בעקבות מהלך עצמאי ולא מתואם של הקולונל א-שוואף מפקד הצבא במוסול, אשר ביקש להבטיח לעצמו את המעמד הבכיר בהפיכה נגד קאסם. ב-8 במרץ קרא קולונל א-שוואף להדיח את קאסם ולקריאתו הצטרפו קציני צבא בכירים נוספים, ביניהם מפקד בסיס חיל האוויר שליד מוסול. בין ה-7 ל-8 במרץ נקראו כל האזרחים תומכי המרידה למחנה צבאי הסמוך למוסול שם חולקו להם רובים ומדים כדאי שייקחו חלק במרידה. רע"ם, שתמכה במרד, תקפה את קאסם בתחנות הרדיו והעיתונות שלה במצרים ובסוריה וקראה להדחתו. המרידה במוסול עוררה הדים ברחבי עיראק: בפרברי בגדאד פרצו הפגנות תמיכה במורדים ובמהומה שהשתררה בעיר פרצו אל פני השטח המתיחויות המעמדיות, העדתיות והשבטיות. במוסול עצמה התפתחו קרבות דמים, כשיחידות צבא נלחמו אלה באלה ומיליציות מן ממפלגות השמאל שהוקמו על ידי קאסם נלחמו במורדים לצידן של יחידות צבא עיראק. במשך כל יום ה-8 במרץ התחוללו קרבות עזים במוסול ובסביבתה, ובשלב מאוחר יותר של אותו יום הצטרפו למורדים אנשי שבט שַמַּר.
דיכוי המרד
למרות התמיכה במרד בקרב קציני הצבא העיראקי, רוב יחידות הצבא העיראקי וחלקים ניכרים מן האוכלוסייה העיראקית עדיין שמרו על נאמנותם לקאסם. ביחידות הצבא עצמן התגלע קרע חברתי-מעמדי, שנשא גם אופי עדתי: הקצינים המורדים היו ברובם ערבים-סונים מבני המעמד הבינוני, החדורים באידאולוגיה פאן-ערבית ונאצריסטית. לעומת זאת, החיילים והנגדים שהתייצבו נגדם, היו מבני השכבות העממיות העניות במדינה, רבים מהם שיעים וכורדים, שהתנגדו לאחדות הערבית, תלו תקוות במסרים הסוציאליסטיים של המשטר וראו בקאסם את מנהיגם. בדיכוי המרד השתתפו גם שבטים כורדים מקומיים וביניהם אנשי שבט בארזאני, ששמרו אמונים לקאסם. אותם שבטים הקיפו את מוסול, ומנעו מאנשי שבט שמר ומשבטים ערביים נוספים בעלי נטיות נאצריסטיות, להגיע למוסול ולתגבר את כוחות המורדים. הערכות המורדים באשר לסדר הכוחות שיעמדו לצידם התבררו כמוטעות ורק שתי יחידות צבא נוספות מחוץ למוסול הצטרפו לבסוף למרידה. במהלך המרד במוסול נודעו מקרים רבים בהם סירבו חיילים פשוטים לפקודות הקצינים לקחת חלק במרידה נגד המשטר. חיילים בדרגות שונות וקצינים שביקשו לשמור אמונים למשטר התקוממו נגד מפקדיהם שביקשו להפיל את קאסם. במהלך הפצצה אווירית שערך חיל האוויר העיראקי מעל מוסול, נפצע הקולונל א-שוואף וכשפונה לבית החולים נרצח על-ידי חובש. נוכח ההתנגדות העזה של הכוחות הנאמנים לקאסם, פעולותיו המהירות והחלטיות, וכישלון המורדים לערער את אחיזתו של קאסם בשורות הצבא, דעך המרד וב-9 במרץ פרסם הגנרל אחמד סאלח אל-עבדי הודעה רשמית על דיכויה הסופי של המרידה ועל הריגתו של א-שוואף. ימים מספר לאחר מכן עוד נמשכו העימותים בתוך מוסול עצמה, כשכוחות מתומכי קאסם ותומכי הקומוניסטים נצפו בוזזים, שודדים, ומחסלים חשבונות אישיים עם תושבי העיר שנחשדו בשיתוף פעולה עם המורדים או שנחשבו לעשירים. בסך הכול, הגיע מספר ההרוגים באירועי המרידה ל-2,426. עם שוך המרידה הוצאו להורג ארבעה מראשי המורדים ונערכו טיהורים בצמרת הצבא. המורדים שנותרו בחיים ברחו לסוריה שם התקבלו בכבוד רב.
תוצאות המרד
לניסיון המרד היו תוצאות משמעותיות, קאסם הראה שרוב הצבא העיראקי נאמן לו ולא ימרוד בו, אך למרות עובדה זו, בעקבות ניסיון המרידה בוצעו בצבא מספר טיהורים במטרה להבטיח את נאמנותו המוחלטת של הצבא לשלטון. ניסיון המרד הכושל גם הראה עד כמה מוגבל הוא כוחם של תומכי הנאצריזם בעיראק ולמעשה החליש עוד יותר את תומכי הפאן-הערביות וגרם למאבק האידאולוגי בעיראק להחריף, בעיקר על רקע ההוצאה להורג הפומבית של ארבעת הקצינים שעמדו בראש המרד. אל מול היחלשות תומכי הפאן-ערביות, התחזקו גורמים מקרב מפלגות השמאל ובייחוד המפלגה הקומוניסטית.
גורם נוסף שנהנה מתוצאות המרידה היו הכורדים. נאמנות שבט בארזאני לקאסם תוגמלה בהענקת חנינה לכל המנהיגים משבט בארזאני שעמדו לימינו בעת המרידה במוסול. ובאפריל 1959 הגיע הספינה הסובייטית "גרוזיה" מברית המועצות לבצרה, כשעל סיפונה 820 לוחמים כורדים, שהוחזרו לעיראק לאחר גלותם משנת 1947. קאסם העניק במהירות משרות ממשלתיות לאותם לוחמים כורדים כדי לקנות את נאמנותם. באותו חודש, קיבלו מוסטפא בארזאני ונאמניו בתנועה הלאומית הכורדית את הבעת האמון האולטימטיבית מצד קאסם – אספקת כלי נשק. על פי הערכות של צבא עיראק, ניתנו לכוחותיו של בארזאני 1,000 מקלעים וכמות נדיבה של תחמושת. בנוסף, קאסם גם סיפק לשבט בארזאני 89,000 דינר לבניית בתים ולשיפור תנאי החיים בכפרים שבאזורים הכורדיים בצפון המדינה.
מבחינה אזורית, בעקבות ניסיון המרד והתמיכה הפומבית שניתנה לו באמצעי תקשורת של הרע"ם, הפכה המתיחות ששררה עד אז בין עיראק לבין הרע"ם לקרע של ממש. קאסם הואשם על-ידי דוברי הרע"ם בבגידה באומה הערבית, והוצג כמשרת של הקומוניסטים. שיתוף הפעולה בין המדינות בתחומי הצבא, הכלכלה, התרבות והחינוך הופסק לאלתר, מאות מומחים שהגיעו לעיראק לאחר המהפכה ב-1958, חזרו למצרים, ותוכניות לשיתוף פעולה בין המדינות הוקפאו וגוועו.