cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חייקה קלינגר
ביוגרפיה
בתחילת הגירוש האחרון של יהודי בנדין, ב-1 באוגוסט 1943, שבו שכלה את מרבית בני משפחתה, שהתה קלינגר בבונקר המחתרת בכוונה להתגונן. הבונקר התגלה, ובארנקה של קלינגר נתפס אקדח. היא נלקחה לחקירה בעינויים על ידי אנשי הגסטפו. עדי ראייה סיפרו שגופה כוסה בחבורות כהות. היא נשאה צלקות אלה על גופה ועל נפשה לאורך חייה. נראה כי הגרמנים חסו על חייה משום שהייתה מיועדת להישלח לאושוויץ, אך על יסוד החלטה נחושה ("לאושוויץ לא אסע") וסיוע מצד חבריה הצליחה לחמוק ממחנה המעצר ולהגיע למקום מחבוא בכפר פולני שבו שהתה כמה חודשים.
במהלך שהותה במקום המחבוא כתבה קלינגר את יומניה, שנועדו לתעד את קורות "השומר הצעיר" והארגון היהודי הלוחם בבנדין ובוורשה. היא נבחרה לתפקיד זה עוד לפני כן, כ"נידונה לחיים": משמע היה עליה לשרוד את הלחימה ולתעד את קורות חבריה לטובת ההיסטוריה. רשימותיה רוויות הערות של רצון לאובדן עצמי, וכפי שכתבה, רק מעשה הכתיבה והצורך להעבירו הלאה הם שמנעו ממנה לסיים את חייה באותה העת.
עם בואה לארץ לקחה חלק בישיבות מיוחדות של מוסדות היישוב וההסתדרות ושם דיווחה על הגירושים, על המחתרות בבנדין ובוורשה. כעדה ראשונה להגנה על הגטאות שהגיעה לארץ ישראל, וכניצולה מהגירושים, עוררה קלינגר זעזוע עמוק בשומעיה. היא לא חסכה מהם את שבט ביקורתה. בפרט הדגישה את אוזלת היד של היישוב בארץ ישראל לסייע ללוחמים אנשי תנועות הנוער, ואת שיתוף הפעולה עם הגרמנים (כפי שראתה זאת) של פעילים ציוניים בפולין במסגרת היודנראט. בשל הטענה הראשונה נכנסה קלינגר לקונפליקט עם מנהיג "השומר הצעיר", מאיר יערי.
במהלך 1944 נישאה ליעקב רוזנברג (לימים יעקב רונן), ושניהם עברו להתגורר בקיבוצו העוגן. קלינגר החלה להשתלב בחיי הקיבוץ, ובמקביל החלה להכין את רשימותיה מהמחבוא לקראת הוצאתן לאור. היא לא השלימה את עבודתה, וככל הנראה לאחר לידת בנה הבכור, צבי, החליטה שלא להמשיך בכתיבה. בשנים הבאות ילדה עוד שני בנים (אביהו וארנון), השתלבה בעבודות שונות בקיבוץ (בית חרושת, מחסן בגדים ועוד), וניסתה לסתום את הגולל על עברה ככל שעלה הדבר בידה. עם זאת, לפרקים התפרסמו קטעים מרשימותיה בכתבי עת ובאסופות שונות, אך היא לא הייתה שבעת רצון מפרסומים אלה. קלינגר לא ששה לחזור ולדוש בעבר, והעדיפה לעבור בשתיקה על זיכרונותיה הקשים.
בשלהי שנות ה-40 חוותה משבר נפשי קשה ואושפזה. באפריל 1958 הייתה אמורה להיות מאושפזת פעם נוספת, ולא עמד לה כוחה עוד. היא התאבדה ב-18 באפריל, ערב יום הזיכרון החמישה עשר למרד גטו ורשה. היא הובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ העוגן.
היומנים
יומניה של חייקה קלינגר נחשבו בשעתם ונחשבים גם כיום כתעודה ראשונית רבת חשיבות להבנת תנועות הנוער בתקופת השואה, התפתחות הארגון היהודי הלוחם, ומערכת היחסים בין ארגוני המחתרת, היודנראט והציבור היהודי בתקופת השואה. עם זאת, בשל אופיים הנוקב וחסר הפשרות עברו פרסומיהם השונים תהליכי עריכה וצנזורה רבים שריככו מספר רב של פרשיות שלא היו נוחות לאקלים התרבותי והפוליטי של מדינת ישראל בשנותיה הראשונות.
היומנים נכתבו במחבוא, בכפר דומברובקה שבאזור זגלמביה, שם הסתתרו קלינגר וחבריה, שרידי המחתרת החלוצית בבנדין. מציליהם היו בני משפחות קובילץ ובאנסיק, שהוכרו מאוחר יותר כחסידי אומות העולם. קלינגר החלה בכתיבה ב-25 באוגוסט 1943, ימים ספורים לאחר שנחלצה ממחנה החיסול בבנדין. התאריך המתועד האחרון היה 17 בדצמבר 1943, כעשרה ימים לפני שחצתה את הגבול לסלובקיה. במהלך תקופה זו רשמה את זיכרונותיה הקרובים על כעשר מחברות בית ספר (או חלקי מחברות). מחברות אלה שמורות כיום בארכיון מורשת בגבעת חביבה. היומנים כוללים כמה חלקים עיקריים:
אופיים המיוחד של היומנים נעוץ בנסיבות הקיצוניות שבהן נכתבו. בעת שכתבה סברה קלינגר כי היא האחרונה ששרדה משכבת המנהיגות של "השומר הצעיר" בפולין הכבושה. יוסף קפלן, שמואל ברסלב, מרדכי אנילביץ', מירה פוכרר אנשי הארגון היהודי הלוחם בוורשה היו בין המתים, והייתה זו קלינגר שדיווחה עוד קודם לכן לארץ ישראל (באמצעות לשכת "החלוץ" בז'נבה) על מותם. כמוהם היו בין המתים כל חבריה להנהגת הארגון היהודי הלוחם בבנדין. אך בפרט הייתה חשובה העובדה שקלינגר נבחרה למשימת התיעוד עוד בטרם קרב. חבריה שהניחו כי לא ישרדו בהתגוננות בחרו בה כמי שנועדה לשרוד ולספר את סיפורם. היא הייתה "נידונה לחיים".
ההכרח לכתוב הביא אותה למחשבות אובדניות:
.
תחושות אלה של כאב, אחריות ובדידות עמוקה ליוו אותה בכתיבתה. היא ביקשה לתעד את סיפור המחתרת וההשמדה ללא "מילה של הפרזה", ולהציג "את האמת בעירומה". תאוריה הנוקבים אינם חומלים על איש: אנשי היודנראט החוששים ממעשי פזיזות של אנשי תנועת הנוער ומתרים בהם לחדול מפעולות המחתרת; אנשי המשטרה היהודית המסגירים את חברי המחתרת לגסטפו; הציבור היהודי המציית לפקודות בפסיביות ובהכנעה; אמהות הנפטרות מילדיהן כדי לזכות בעוד שעת חיים; איש המחתרת בגטו ורשה הבוגד בחבריו ומסגיר את מנהיג "השומר הצעיר" לגרמנים; אנשי הארגון היהודי הלוחם בבנדין הנקלעים פעם אחר פעם לפעולות חובבניות המסתיימות באסון; המנהיגות הארצישראלית האדישה לסבל אנשיה בפולין; יהדות ארצות הברית השבעה והאדישה למצוקתם של אחיה בפולין; המחתרות הפולניות, שאינן מגישות סיוע ללוחמים היהודים. אל מולם הציגה כאידיאל רומנטי את חבריה שנספו בקרבות. ועם זאת, גם מהם (לרבות מרדכי אנילביץ') לא חסכה את ביקורתה. למרות גישתה זו ואולי בגללה, כללו היומנים כמה וכמה עדויות נדירות ומדויקות בפרטיהן, המאפשרות להיסטוריונים בני זמננו תובנות חשובות באשר להבנת אופייהּ של ההתגוננות בגטאות והתגובה היהודית בכלל.
גלגולי היומנים
בשל אופיים המיוחד של היומנים לווה תהליך פרסומם בקשיים מרובים במהלך השנים, ורק בשנים האחרונות הם נחשפים במלואם. קלינגר עצמה כתבה בשנת 1944 גרסה מורחבת ליומניה לקראת הוצאתם לאור בעברית, אך להוציא מספר מאמרים שהתפרסמו בעיתונות תנועתית לא זכתה לראותם מופיעים בדפוס בשלמות.
במהלך מערכת הבחירות של שנת 1955 עמדו היומנים במרכז פרשה פוליטית שהעירה את הרוחות במפ"ם ובמק"י. "קול העם", ביטאונה של מק"י פרסם שלושה מאמרים שהיו חתומים בידי "אדק". נטען בהם שמרדכי אנילביץ' החזיק בעמדות פרו קומוניסטיות, שעמדו בניגוד לעמדות המנהיגות בארץ ישראל, והאחרונים כתבו לאנשי המחתרת בפולין כי הם מתנגדים להגנת הגטאות. "על המשמר", ביטאונה של מפ"ם, הגיב בחריפות ושלל מכול וכול את טענותיו של "אדק", ואף הטיל ספק בקיומו של אדם כזה. בדיעבד התברר כי מחבר המאמרים היה שמואל רון (רוזנצוויג), חבר המחתרת בזגלמביה, שהשתמש ביומניה של קלינגר כבסיס לטענותיו. בפרט הסתמך "אדק" על קטעים ביומנים שבהם אזכרה כמה פעמים מברק שהגיע מהארץ, חתום בידי יצחק טבנקין, מנהיג הקיבוץ המאוחד. לפי רשימותיה של קלינגר, כלל המברק הנחיה "נצלו את כל הדרכים להגירה", שפורשה בבנדין כהנחיה שלא לערוך התגוננות נוספת לאחר מרד גטו ורשה. הפרשה עוררה סערה גדולה בחוג השמאל בישראל, והסתיימה לאחר שרון אותר, וקלינגר דרשה וקיבלה את יומניה חזרה.
שנה לאחר מכן, בשנת 1956, נכלל מאמר גדול של קלינגר בספר השומר הצעיר (ספרית פועלים, 1956), שהתבסס על הגרסה המורחבת של יומניה. ממאמר זה הושמטה התייחסותה ל"מברק טבנקין" וביקורתה החריפה על הארץ, ואילו תיאור כישלונות המחתרת הפך למעשי גבורה והלל. קלינגר התלוננה על כך במכתב ששלחה לחברתה חייקה גרוסמן בשנת 1958.
רק לאחר מותה הוציא קיבוץ העוגן, בשיתוף עם ספרית פועלים, את הספר מיומן בגטו (ספרית פועלים וקיבוץ העוגן 1959), שהיה אמור להביא את מכלול יומניה של קלינגר. אלא שהספר נערך באורח רשלני תוך שיבוץ קטעים שונים של יומניה על דעת העורך (דוד הנגבי), וללא ציון מקורות מתאים. יתרה מכך, החומר המתורגם נערך וצונזר לעיתים עד ללא הכר. קטעים רבים הושמטו, וקטעים אחרים רוככו. בפרט הקפיד העורך לטשטש את ביקורתה החריפה של קלינגר לגבי מחדלי תנועתה והיישוב הארצישראלי בכלל; את עמדותיה הרדיקליות לגבי הציונות; את ניתוחיה המרקסיסטיים למצוקת העם היהודי בשואה; את תיאור מעשי הבגידה והכישלונות במחתרת. למרות כל האמור לעיל, נחשב הספר כמקור חשוב להבנת מהלכי ההתגוננות בגטאות, וחוקרים רבים השתמשו בו במשך השנים כנתינתו.
בשנת 2011 הופיע הספר נידונה לחיים: יומניה וחייה של חייקה קלינגר, שחובר על ידי בנה, ההיסטוריון וחוקר השואה פרופ' אביהו רונן, המסתמך על מכלול כתביה המקוריים של קלינגר, ובו לראשונה תמונה מלאה על חייה ועל כתיבתה. הספר זכה בפרס בהט לכתבי יד פורצי גבולות של אוניברסיטת חיפה בשנת 2010. בשנת 2016 יצאו לאור יומניה המקוריים משנת 1943 בעריכה מדעית, תחת השם: אליכם אני כותבת.
כתביה
Chajka Klimger, I am writing these words to you : the original diaries, Będzin 194, edited by Avihu Ronen, translated from Polish by Anna Brzostowska and Jerzy Giebułtowski, Yad Vashem Publications and Moreshet Publications, 2017.
קישורים חיצוניים
Eilat Negev, What they wouldn't allow her to say, Haaretz, 1.5.2012
מכּתביה:
אנריקה רודריגס פברגט
פרופ' אֶנְרִיקֶה רוֹדְרִיגֶס פַבְּרֶגָט (Enrique Rodríguez Fabregat; 11 בנובמבר 1895 – 19 בנובמבר 1976) היה פרופסור לגאוגרפיה, פוליטיקאי ודיפלומט אורוגוואי. כיהן כשר החינוך של אורוגוואי, והיה חבר בועדת אונסקו"פ.
ביוגרפיה
אנריקה רודריגס פברגט נולד בעיר סן חוסה דל מאיו. הוריו היו מורים שראו שליחות בעבודתם והנחילו זאת לבנם, שהוכשר אף הוא להיות מחנך ומורה לגאוגרפיה. בשנת 1923 נבחר כציר מחוז קולוניה לפרלמנט, ובשנת 1926 התמנה לשר לענייני חינוך וצדק חברתי בממשלת אורוגוואי. במהלך כהונתו היה שותף לייסוד קתדרה לחוקי עבודה ורווחה בפקולטה למשפטים, להקמת מוסד לאומי להפצת תרבות ואמנות בפריפריה, ו"המוסד הבין-אמריקני להגנת הילד" במונטווידאו, שבטקס חנוכתו ב-1927 הציג את "עשרת הדיברות של זכויות הילד". פברגט לקח חלק מרכזי במאבק מפלגתו, המפלגה האדומה, לסילוק החברות הזרות בעלי הזיכיונות בענפי כלכלה מרכזיים מאורוגוואי והכפפת ענפי הכלכלה המרכזיים לשליטת המדינה.
בהיותו ילד, משפט דרייפוס הותיר עליו רושם חזק, מה שהשפיע עליו לפעול להגנת היהודים נגד אנטישמיות.
בעקבות הפיכה ופיזור הפרלמנט בסוף מרץ 1933, יצא לגלות ושהה שנים אחדות בברזיל ובארצות הברית. בתקופת גלותו פרסם מאמרים בעיתונים וכתבי עת רבים באמריקה הלטינית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה שימש כתב בינלאומי של רשת NBC האמריקנית. במקביל פרסם ספרים אחדים, בהם ביוגרפיה של חוסה באז'ה אי אורדונייס, נשיא אורוגוואי ומייסד תנועת הבאז'יסמו, ורומן בשם "האיש שלא רצה להיות מלך" (El Hombre que no Quiso Ser Rey).
עם שובו לאורוגוואי לאחר המלחמה, מונה לנציגה הקבוע באו"ם בשנת 1946, תפקיד שכיהן בו עד 1961. במסגרת כהונתו היה חבר המשלחת המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ­ישראל שביקרה בארץ ישראל ב-1947 והציעה את תוכנית החלוקה. בדיוני הוועדה הצביע פברגט על הקשר בין בעיית ארץ ישראל לבעיית הפליטים היהודים לאחר מלחמת העולם השנייה, פעל לכך שהוועדה תבקר גם במחנות העקורים באירופה ועמד בראש תת-הוועדה שביקרה במחנות. פברגט אף התפעל מהמפעל הציוני ומניסיונותיו החברתיים וההתיישבותיים. בזמן ההצבעה על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947, נענה לבקשת נציג המשלחת הציונית אבא אבן, ויחד עם שגריר גואטמלה, חורחה גרסיה גרנדוס, ארגן את שאר שגרירי אמריקה הלטינית לגוש משמעותי של קולות בעד התוכנית, שבלעדיו לא הייתה עוברת. במהלך ביקורו בארץ ישראל ניסה פברגט לתווך בין שלטון המנדט למחתרות האצ"ל והלח"י ולערוך הסכם חילופי שבויים.
בשנת 1954 התמנה לסגן נציב ועדת האו"ם לענייני זכויות אדם. ב-1957 היה חבר בוועדת האו"ם לחקירת אירועי המרד ההונגרי. בשנת 1959 נבחר לכהן בתת-ועדת האו"ם למניעת אפליה והגנה על מיעוטים. במקביל עסק באותה עת, יחד עם גבריאלה מיסטרל, בניסוח טיוטות לרשימת זכויות הילד, שאומצה על ידי יוניצף ושימשה בסיס לאמנות בינלאומיות. ב-1960 ניסה לפשר בין ישראל לארגנטינה בפרשת חטיפת אייכמן.
בשנות ה-60 כיהן כשגריר ארצו באוסטריה ובמקסיקו, וייצג את ארצו באו"ם.
בשנת 1961, באו"ם, אחמד שוקיירי טען כי שגריר אורוגוואי פברגט הוא כביכול יהודי ולכן "נאמנותו" יכולה להיות רק כלפי ישראל ולא כלפי מדינתו אורוגוואי. השגריר ענה שדבריו מתאימים יותר לתקופות עבר, כי הדבר מראה על שיגרה של טענות חסרות בסיס בנאומיו, וכי הערתו של שוקיירי מזכירה את התעמולה של גבלס (להטיל ספק בנאמנות).
באו"ם, פברגט לחם גם נגד אנטישמיות ברוסיה.
פברגט, לאחר מכן שירת בממשלת אורוגוואי והיה שותף להקמת "החזית הרחבה" (Frente Amplio) של מפלגות השמאל ב-1971. ביוני 1973, בעקבות הפיכה צבאית והקמת משטר דיקטטורי, גלה פעם נוספת, הפעם לבואנוס איירס בירת ארגנטינה, ושב למונטווידאו זמן קצר לפני מותו, בנובמבר 1976.
שארל דה גול
שארל אנדרה ז'וזף מארי דה גול (בצרפתית: Charles André Joseph Marie de Gaulle,, 22 בנובמבר 1890 – 9 בנובמבר 1970) היה מנהיגה של צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה, מנהיגה של הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית ונשיאה הראשון של הרפובליקה הצרפתית החמישית בצרפת בין 1959 ל-1969. דה גול היה בריגדיר גנרל בצבא הצרפתי. לאורכה של מלחמת העולם השנייה נאבק להשיג הכרה בינלאומית כנציגה הלגיטימי של צרפת במקום צרפת של וישי בהנהגתו של פיליפ פטן. עוד עם נפילת צרפת השיג דה גול תמיכה כללית מצידו של ראש-ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, אך היה ביחסים רעועים עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ב-1958 שב מגמלאות כאשר נקרא בידי הנשיא רנה קוטי לראשות ממשלת צרפת ושכתב את חוקת צרפת של הרפובליקה הרביעית. במשאל עם הקים את הרפובליקה החמישית והיה לנשיאה הראשון. כמו כן, דה גול הרחיב את סמכויותיו של המשרד הנשיאותי. במהלך תקופת נשיאותו דה גול נקט בעמדה חריפה מול הגוש המזרחי אך התנגד להתחזקות ההשפעה האמריקאית באירופה. על כן, דה גול הוציא את צרפת מהפיקוד הצבאי המשולב של נאט"ו וקידם תוכנית גרעין עצמאית שהביאה את צרפת להיות למדינה הרביעית בעולם שהיא בעלת נשק גרעיני.
דה גול הוביל לנסיגת צרפת מהמלחמה באלג'יריה וקידם את הקהילה הכלכלית האירופית.
רות אשל
רות אשל (1942 בחיפה) היא רקדנית, חוקרת מחול, כוריאוגרפית ומבקרת מחול.
שארל דה גול
חשיבותו ההיסטורית
בפעולות אלו השפיע דה גול עמוקות על צרפת ועל אירופה, והטביע את חותמו על ההיסטוריה הצרפתית, על המשטר בצרפת, ועל הפוליטיקה הצרפתית, ואף כיום מוקירים בצרפת את זכרו כאחד מגדולי בניה של האומה הצרפתית.
רות אשל
ביוגרפיה
רות אשל נולדה בחיפה ב-1942, היא בתו של ג'נקה רטנר חתן פרס ביטחון ישראל. היא בוגרת בית הספר הריאלי העברי וקונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה (1960). תלמידה של ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן לבלט קלאסי (1953–1960). למדה נגינה בפסנתר אצל חיים אלכסנדר באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים (1961-1962). בצה"ל שירתה בחיל הים.
שארל דה גול
1890–1912: השנים המעצבות
שארל דה גול היה ילדה השלישי (מתוך חמישה – ארבעה בנים ובת) של משפחה בורגנית שמרנית קתולית ממעמד הביניים. מצד אביו היה צאצא למשפחה אריסטוקרטית מאזור נורמנדי ובורגונדי, אשר גרה בפריז זה מאה שנה, ומצד אמו היה צאצא ליזמים שהתעשרו לא מכבר מהאזור התעשייתי של ליל. דה גול נולד בעיר ליל, אך גדל וחונך בפריז.
אביו, אנרי דה גול, היה מנהל בית ספר. אנרי לימד פילוסופיה ומתמטיקה. הוא היה מוותיקי מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871), שבה ממלכת פרוסיה, ובהמשך הקיסרות הגרמנית, הנחילה תבוסה משפילה לצרפתים, שלדעת רוב האירופאים עד אותה עת נחשבה למעצמה הראשונה במעלה ביבשת. אובדן זה השפיע על אביו של דה גול, כמו על צרפתים רבים אחרים. הוא היה פטריוט שהאמין בלהט כי יש לנקום על התבוסה ולהשיב את חבל אלזס-לורן לריבונותה של צרפת. הפטריוטיות שלו הועברה לילדיו, אותם חינך לסייע בבנייה מחדש של צרפת ויוקרתה.
רות אשל
ביוגרפיה
השתלמה בבלט בפריז (1964–1967) אצל אולגה מורוזובה וכן אצל פיליס בדלס בלונדון שם עברה את בחינות האקדמיה המלכותית (לונדון) לבוגרים ברמת "אלמנטרי" ו"אינטרמדיאט" (1965, 1966). נפצעה קשה בתאונת דרכים בבלגיה (1967) כשכף רגלה התרסקה והבהונות נקטעו. חזרה לארץ ב-1967. בעקבות התאונה התמקדה במחול מודרני. תלמידה של רינה גלוק, לינדה הודס, נורית כהן, ג'ין היל-סאגאן, קנט גוסטפסון (מחול מודרני וג'אז) וכן של ליה שוברט וקאי לוטמן (בלט קלאסי). הגישה תלמידות לבחינות האקדמיה המלכותית בסניף ישראל (1971) ולימדה במרכז למחול של שוברט ולוטמן בבית רוטשילד בחיפה. לימדה בלט באולפן געתון אצל יהודית ארנון (1967-1969). תלמידה של רות זאפורה בברקלי, קליפורניה בתיאטרון-תנועה. סיימה תואר ראשון במדעי הרוח בארצות הברית, במכללה החדשה בקליפורניה, תואר שני בלימודי תיאטרון באוניברסיטת קוויבק במונטריאול בנושא "מחול ביישוב והאספקטים התאטרליים שלו", קנדה (1990), ותואר שלישי מאוניברסיטת תל אביב (2001), החוג לאמנות התיאטרון בנושא "תיאטרון-תנועה בישראל 1976-1991".
קריירה (רקדנית וכוריאוגרפית)
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 הופיעה בלהקות שונות. רקדנית ואסיסטנטית של להקת אשרה אלקיים בחיפה (1968), מייסדת ורקדנית של "להקה קאמרית למחול חיפה" (1969), רקדנית סולנית ב"בימת מחול" של שוברט ולוטמן (1971–1975). השתתפה במחזמר "טיפות הגשם" של המלחין ברט בכרך והסרט "קזבלן" בבימויו של מנחם גולן. רקדנית בהרכב הראשון של להקת "בת-שבע 2" (1976) וכן רקדה בלהקת האם. ב-1977 הופיעה ברסיטל ראשון בסגנון "מחול אחר" לריקודים שיצרו עבורה הדה אורן, רות זיו-איל, רונית לנד ורחל כפרי. ייסדה את "תיאטרון מחול רות אשל" שבין השנים 1977–1987 העלה מדי שנה תוכנית חדשה בכוריאוגרפיה של אשל ובשיתוף עם הפסלים אברהם אופק ודליה מאירי. מוזיקה מקורית לריקודים כתבו יוסף דורפמן וציפי פליישר. תוכניותיה אלה נחשבו לאוונגרדיות לזמנן. בשנים 88–1978 הייתה מהרקדניות/יוצרות הראשונות שיצרו והופיעו בתוכניות לבתי ספר במסגרת נוער מוזיקלי בישראל. במהלך המחקר על ספרה "לרקוד עם החלום" שהתפרש בין השנים 1987–1991 אספה את הארכיונים הפרטיים של מרבית חלוצי המחול בתקופת היישוב והקליטה ראיונות איתם. החומרים נמסרו לספרייה הישראלית למחול לצורך הקמת ארכיון המחול בישראל ומהווים את עיקר התיעוד מתקופת היישוב. בשנים 1991–1995 תיעדה את מחול העדה האתיופית עבור הספרייה הישראלית למחול. החל מ-2001 החלה להרצות באוניברסיטת חיפה בחוג ללימודים רב-תחומיים והעבירה את הקורסים, "מחול בישראל", "קומפוזיציה בתנועה" ו"מחול במאה העשרים". ב-1996 ייסדה באוניברסיטה את להקת "אסקסטה" עם סטודנטים ממוצא אתיופיה שפעלה עד 2005. באותה שנה עזבה אשל את ההוראה באוניברסיטה, ועם קבוצת רקדנים מלהקת "אסקסטה" לשעבר, ייסדה את להקת "ביתא" הפועלת עד היום בניהולה של דגה פדר במתנ"ס נווה יוסף, בלב שכונה עם אוכלוסייה גדולה של קהילת ביתא ישראל. הקימה את האתר "יומני מחול" המשמש אכסניה לכתבי העת "שנתון מחול בישראל", "רבעון מחול בישראל" ו"מחול עכשיו".
פרסים
ב-2013 הוענק לרות אשל פרס משרד התרבות על מפעל חיים בתחום המחול האמנותי.
ב-2017 הוענק לרות אשל פרס מפעל חיים של אמ"י - איגוד אמני ישראל.
רות אשל חוזרת לבמה בגיל 75 (2017)
דיוקן 2, כוריאוגרפיה אורי לנקינסקי בעקבות הסולו דיוקן של דמגוג שיצרה רחל כפרי לרות אשל בשנת 1977. רוקדות: אורי לנקינסקי, וידאו של אשל משנת 1977 ובהשתתפות אשל. בכורה באינטימדאנס 2017
גלימת האבן 2017, כוריאוגרפיה וביצוע: רות אשל. עיצוב הגלימה: אברהם אופק, עיצוב השמלה: עדי גולדשטיין. הועלה בבכורה בפסטיבל בין שמיים לארץ, נובמבר 2017
לא דף לבן - מפגש בין-דורי ובין תרבותי בין רות אשל ודגה פדר, בכורה בתיאטרון תמונע, פברואר 2018
זמנים וגלימות - מפגש עם רות אשל המופיעה ומספרת על עבודות שיצרה עם הצייר אברהם אופק, מאי 2018, בכורה: מוזאון תל אביב במסגרת התערוכה על הצייר אברהם אופק: "גוף, עבודה", אוצרת: גליה בר-אור
קריירה (סרטים)
רות אשל היא תחקירנית ומנחה של עשרה סרטים תיעודיים על מחול בישראל (56 דקות) בהפקת ערוץ הסרטים האקדמי – אוניברסיטת חיפה
כתיבה
מבקרת המחול של עיתון הארץ (החל מינואר 1991 ועד ספטמבר 2017).
מייסדת ועורכת שותפה עם גיורא מנור של הרבעון מחול בישראל (1993 עד 1997).
עורכת מייסדת של כתב העת מחול עכשיו החל מ-2001 ואילך (גיליונות 14–18 בשיתוף עם הניה רוטנברג).
פרסומים בחו"ל
אנציקלופדיות: יודיאיקה Judaica
Jewish Learning
כתבי עת אקדמיים:
יחסי ישראל–סיישל
יחסי ישראל–סיישל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של סיישל.
סקירה כללית
היחסים שבין הרפובליקה של סיישל לבין מדינת ישראל כוננו לראשונה בשנת 1992 כאשר החרם של מדינות אפריקה שמדרום לסהרה על ישראל שהחל כעשרים וחמש שנים קודם לכן הוסר.
היחסים הכלכליים בין ישראל לסיישל הם יחסים זניחים ביותר כאשר התיירות היא גורם שיתוף הפעולה החשוב ביותר שבין המדינות, שכן, סיישל ידועה כמדינת תיירות יוקרתית. על רקע מגפת הקורונה הודיעה ממשלת סיישל כי היא תפתח את המדינה לתיירות לאזרחים ישראלים בלבד מכיוון שבישראל היה אחוז התחלואה נמוך בהרבה מהממוצע וישראל נחשבה למדינה בטוחה בזמן המגפה.
שארל דה גול
1890–1912: השנים המעצבות
במהלך פרשת דרייפוס תמכה המשפחה באלפרד דרייפוס, בניגוד לעמדת החוגים השמרניים. דודו של שארל, שעל שמו נקרא האחרון, השפיע גם כן על הרגש הפטריוטי ששרר במשפחה. דה גול אמנם לא היה הבכור, אך ניסה למסד לעצמו עוד מילדותו תדמית של מנהיג מעל שאר אחיו ואחיותיו. דוגמה לכך הייתה כאשר יצר שפת סתרים והביא את אחיו ואחיותיו לדבר בה באופן מוחלט.
1912–1940: קריירה צבאית
דה גול הצעיר בחר בקריירה צבאית ובילה ארבע שנים באקדמיה הצבאית בסן-סיר שם השיג ציונים נמוכים למדי. את חוק לימודיו סיים ב-1912 והצטרף לחיל הרגלים. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה החזיק בדרגת לייטנט (מקביל לסגן בצה"ל), וכבר ב-15 באוגוסט 1914 נפצע בפעם הראשונה, עת גדודו (גדוד חיל הרגלים ה-33) נכנס לפעולה באזור דינאן שבבלגיה. דה גול שב לשדה הקרב ונפצע שוב. לאחר מכן, בפברואר 1915, הועלה לדרגת קפטן (מקביל לסרן) והועבר לחזית ורדן, שם התחולל קרב ורדן שהיה אחד הקרבות הקשים במלחמה. דה גול נפצע בפעם השלישית במרץ 1916. פציעתו הייתה כה קשה עד שגרמה להשארתו בשדה הקרב כמי שנחשב למת. הוא נשבה בידי הגרמנים, ניסה להימלט חמש פעמים, ונכלא בבידוד במחנה עונשין.
כשהסתיימה המלחמה נותר בצבא ושירת במטהו של הגנרל מקסים וייגאן, ולאחר מכן במטהו של הגנרל אנרי פיליפ פטן. במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, בשנים 1919 – 1920, התנדב לצבא הפולני ושימש כמדריך חי"ר. הוא נלחם באומץ וקיבל את אות הגבורה הפולני הגבוה ביותר "Virtuti Militari". דה גול הועלה לדרגת מיור (מקביל לרב-סרן) והוצע לו להמשיך לשרת בפולין, אך הוא ביכר לשוב לצרפת. למלחמה זו הייתה השפעה רבה על חשיבתו הצבאית בשל השימוש בטנקים, בשל התמרונים המהירים ובשל העדרן של חפירות.
ב-1934 פרסם דה גול את ספרו "לקראת צבא מקצועי" (Vers l'armée de métier), בו קרא תיגר על האסטרטגיה הצרפתית של התחפרות הגנתית ב"חזית רציפה", שבאה לידי ביטוי בקו מאז'ינו, וקרא להקמת צבא מקצועי, המבוסס על עוצבות שריון ניידות.
רעיון זה, של עוצבות שריון ניידות, היה מנוגד לתפיסה הקיימת אז של שריון ככוח מסייע לחיל רגלים. בד בבד עם פרסום ספרו של דה-גול ביטאו את אותם רעיונות קפטן לידל הארט האנגלי והגנרל היינץ גודריאן הגרמני. רעיונות אלו נקלטו רק בצבא הגרמני, אשר פיתח את אסטרטגיית "מלחמת הבזק" (בליצקריג) שהייתה מבוססת על הבקעה באמצעות עוצבות שריון ניידות הנעזרות בסיוע אווירי, הפורצות את קווי האויב, מתקדמות ככל יכולתן, זורעות הרס, ומכתרות את הכוחות שנותרו מאחור תוך ניתוק קווי האספקה שלהם. אסטרטגיה זו התאימה היטב נגד יריב כמו צבא צרפת, שהחזיק באסטרטגיה של מלחמת חפירות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ראה דה-גול כיצד מיושמים רעיונותיו בשטח בהכרעה המהירה שהשיג הוורמאכט בפולין. דה-גול, שדרגתו הייתה אז קולונל (מקביל לאלוף-משנה), חיבר מזכר אותו הביא לידיעת מפקדיו, ובו התריע על חוסר ההתאמה של האסטרטגיה הצרפתית לתנאי הלוחמה החדשים. מזכר זה לא התקבל בהבנה. הצבא הצרפתי היה עסוק אז בהתחפרות בקו מאז'ינו ובלחימה סטטית בצבא הגרמני, שכונתה "זיצקריג" או "המלחמה המדומה". עם זאת, היה לדה-גול בעל ברית חשוב בצמרת, ראש הממשלה פול ריינו, אשר מזה שנים היה בן בריתו של דה גול וניסה לקדם את רעיונותיו. לאחר פלישת הצבא הגרמני לארצות השפלה ולצרפת, מונה דה גול, ב-15 במאי 1940, למפקד הדיוויזיה המשוריינת הרביעית של צבא צרפת.
חדירת הצבא הגרמני את יער הארדנים וחציית הנהר מז הביאו לבהלה בצבא הצרפתי וגרמו לנסיגה מבוהלת. במצב עניינים זה קיבל דה-גול ב-17 במאי 1940 הוראה להתקיף את כוח השריון הגרמני בסביבות העיירה מונקורנא. התקפה זו הייתה אמורה להיות חלק ממתקפה משולבת, אך בפועל התקיפו רק כוחותיו של דה-גול. ההתקפה הסתיימה תוך יממה, ועל אף שגרמה לאבדות ניכרות לגרמנים והיוותה מאמץ הרואי אל מול חוסר האונים הכללי שהפגין הצבא הצרפתי, לא הייתה לה השפעה של ממש על המערכה. לאחר קרב זה הועלה דה גול לדרגת בריגדיר גנרל (מקביל לתת-אלוף).
ב-6 ביוני 1940 מונה דה גול על ידי ריינו לתת-שר ההגנה, והופקד על התיאום עם בריטניה. כחבר הקבינט הוא התנגד בתוקף להצעות הכניעה שהביאו חלק מהשרים בממשלה. הוא שירת כאיש הקשר לממשלה הבריטית, ויחד עם וינסטון צ'רצ'יל עיבד תוכנית של איחוד בין צרפת ובריטניה בבוקר 16 ביוני 1940 בלונדון. היה זה מאמץ אחרון לנסות ולחזק את עמדת ה"תקיפים" בממשלה למול תבוסתנים כאנרי פיליפ פטן, פול בודואן, ווייגאן. דה גול הגיע לבורדו, מקום מושבה של הממשלה הצרפתית שנאלצה לעזוב את פריז, אך מאמציו נכשלו. פטן מונה לראש הממשלה והחל במשא ומתן על כניעה.
דה גול הבין כי חייו וחירותו בסכנה והחליט להימלט ללונדון, כשעמו מאה אלף פרנקים שניתנו לו בחשאי על ידי ריינו בטרם התפטר. הבריחה התבצעה בעזרת הבריטים, בפיקודו של הגנרל הבריטי אדוארד ספירס, כפי שתיאר צ'רצ'יל בספרו על מלחמת העולם השנייה: "הנה כי כן הלך דה-גול בעצם הבוקר ההוא – 17 בחודש – אל משרדו בבורדו, קבע מספר פגישות לשעות אחר הצהריים לשם חיפוי, ואחרי כן נסע לשדה-התעופה עם ספירס ידידו על-מנת ללוותו למטוס. הם לחצו ידיים ונפרדו לשלום, וכשהחל המטוס לנוע נכנס דה-גול פנימה והגיף את הדלת. המטוס המריא למרום, בעוד השוטרים והפקידים הצרפתים פוערים פיהם. במטוס הקטן הזה נשא איתו דה-גול את כבודה של צרפת."
1940–1945: צרפת החופשית
ב-18 ביוני 1940 נשא דה גול נאום לאומה הצרפתית, ששודר ב-BBC מלונדון בתרגום סימולטני לאנגלית. הקבינט הבריטי ניסה למנוע מדה גול לשאת את הנאום, אך צ'רצ'יל פסק אחרת. בצרפת הכה "נאום השמונה עשר ביוני" גלים. "צרפת הפסידה בקרב, אך לא הפסידה במלחמה" הייתה השורה המפורסמת מנאום זה. אף על פי שמעט אנשים שמעו בפועל את הנאום (BBC לא הייתה תחנה פופולרית בצרפת, ומיליונים היו פליטים חסרי בית בעקבות המלחמה), ציטוטים מן הנאום הופיעו למחרת בעיתונות באזור שלא נכבש על ידי הגרמנים, וה-BBC חזר על שידור הנאום במשך כמה לילות. עד מהרה ידע העם הצרפתי, כי בתוך ההמולה שיצרו הכיבוש והכניעה, ישנו גנרל צרפתי בלונדון המתנגד לדרך שבה נעשים הדברים, ומנסה לזכות במלחמה שנראתה לרבים אבודה. עד היום נחשב נאום זה לאחד הנאומים הידועים והחשובים בהיסטוריה של צרפת.
מלונדון החל דה גול להקים את הכוח הצבאי שנקרא אחר כך "צרפת החופשית". ארצות הברית המשיכה בקשריה עם המשטר הצרפתי באזור הדרום הבלתי כבוש, אשר נקרא צרפת של וישי (על שם העיר וישי בה ישבה הממשלה), אך ממשלת בריטניה ניתקה את קשריה עם וישי, ותמכה בדה גול.
ב-4 ביולי 1940 דן בית דין צבאי בטולוז את דה גול, בהיעדרו, לארבע שנות מאסר בפועל ושנת מאסר על תנאי. התכתבותו של דה גול עם המפקד הצבאי וייגאן, נענתה בדרישה כי יתייצב בטולוז לרצות את מאסרו. ב-2 באוגוסט 1940, החמיר בית הדין את עונשו, והטיל עליו עונש מוות.
במגעיו עם בעלות הברית, בריטניה וארצות הברית, התעקש דה גול לשמור על עצמאות וחופש פעולה מלא בשם צרפת, אפילו במקומות בהם התעקשות זו הייתה מביכה ובלתי נוחה למארחיו. התנהגות זו גרמה לצ'רצ'יל להעיר כי "מכל הצלבים שנאלצתי לשאת, צלב לוריין (סמלה של צרפת החופשית) הוא הכבד ביותר".
דה גול המשיך לעבוד, והצליח להעביר לצדה של צרפת החופשית רבים ממושבות צרפת במרכז אפריקה. תחת הנהגתו, ובפיקודו של הגנרל מארי-פייר קניג, תרמו כוחות צרפת החופשית תרומה הרואית בקרב ביר חכים, ביוני 1942, עת עיכבו את התקדמות הגנרל רומל בלוב, כשהם מבטיחים את נסיגתה של הארמייה השמינית הבריטית.
במהלך המלחמה היו לדה גול סכסוכים רבים עם מנהיגי בעלות הברית. משבר חמור היה כאשר מונה ז'אן פרנסואה דרלאן למפקד הכוחות הצבאיים ולמושל האזרחי מטעם בעלות הברית בצפון אפריקה בשנת 1942, בעקבות פלישת כוחות בעלות הברית לצפון אפריקה שכונתה "מבצע לפיד". דרלאן היה מראשי ממשל וישי, ונחשב לבוגד, פשיסט ומשתף פעולה. למרות זאת החליטו צ'רצ'יל ורוזוולט כי מטעמים של ריאל-פוליטיקה הוא הראוי לשמש בתפקיד. המשבר נפתר עקב הירצחו של דרלאן על ידי צרפתי אנטי פשיסט בדצמבר 1942.
זמן מה ניהל דה גול מאבק עם הגנרל אנרי ז'ירו אשר נמלט מן השבי הגרמני ושימש בתפקידים מרכזיים בפלישה לצפון אפריקה ולקורסיקה, והיה מועמדו של הנשיא רוזוולט לתפקיד ההנהגה, אך לבסוף הצליח דה גול להסיט את ז'ירו ולהתמנות למנהיגה הבלתי מעורער של "צרפת החופשית". ב-1944 חזר לצרפת כגיבור לאומי, ונכנס עטור ניצחון לפריז לאחר שחרורה בידי כוחות "צרפת החופשית" בפיקודו של הגנרל פיליפ לקלרק ב-26 באוגוסט 1944. בספטמבר 1944 מונה דה גול ל"נשיא הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית" (כלומר ראש הממשלה).
לאחר המלחמה הכריז דה גול כי משטר וישי היה בלתי חוקי, וכי הממשלה הזמנית בראשותו היא המשך של הרפובליקה הצרפתית השלישית. עם זאת היה ברור כי יש צורך בשינוי חוקתי עמוק, עקב המאורעות שקרעו ופילגו את העם הצרפתי. משאל עם הוביל לכינון מועצה מכוננת בסוף שנת 1945, אך דה גול התנגד לטיוטת החוקה של הרפובליקה הרביעית שהחלה להתגבש, וסבר כי זו נותנת כוח רב מדי לפרלמנט וליריבויות מפלגתיות. דה גול התפטר ב-20 בינואר 1946.
1946–1958: שנות המדבר
התנגדותו של דה גול לחוקה המוצעת נכשלה בשל רצונן של מפלגות השמאל בנשיאות חלשה, לאור לקח ה"מרשליזם" (פולחן האישיות של הנשיא המרשל פטן) בצרפת של וישי. משאל עם באוקטובר 1946 אישר טיוטה של החוקה שהייתה גרועה בעיני דה גול אפילו מהטיוטה הראשונה.
באפריל 1947 עשה דה גול מאמץ מחושב לשינוי המפה הפוליטית, וייסד את מפלגת "אספת העם הצרפתי" – "Rassemblement du Peuple Français" (RPF), אך התנועה איבדה את תנופתה לאחר שזכתה להצלחה ראשונית. במאי 1953 פרש שוב דה גול מפוליטיקה פעילה, אולם מפלגתו נותרה פעילה עד ספטמבר 1955.
דה גול פרש לכפר קולומביי-לה-דז-אגליז, ושם כתב את זיכרונות המלחמה שלו (הופיעו בעברית תחת השם "מאבק לחירות" בהוצאת "עם הספר" בשנת 1958). בתקופה זו של פרישה רשמית שמר דה גול על קשרים עם ידידיו מתקופת המלחמה ומתקופת ה-RPF, וצפה מקרוב בהתרחשויות, ובמיוחד במשבר שהחל מתפתח באלג'יריה.
1958: התמוטטות הרפובליקה הרביעית
ב-13 במאי 1958 תקפו מתיישבים צרפתיים באלג'יריה את בניין הממשל בעיר אלג'יר, במחאה נגד מה שראו כחולשת הממשלה הצרפתית אל מול דרישות הרוב הערבי באלג'יריה לעצמאות. "ועדה לביטחון הציבור" הוקמה בראשותו של הגנרל ז'אק מאסו, מתומכי דה גול. גנרל ראול סלן, מפקד הצבא באלג'יריה, הכריז ברדיו כי "הצבא לקח אחריות באופן זמני לגורלה של אלג'יריה הצרפתית".
תחת לחצו של מאסו, הכריז סלן "יחי דה גול" מהמרפסת בבניין הממשל הכללי באלג'יר ב-15 במאי. דה גול השיב יומיים מאוחר יותר כי הוא מוכן "לקחת את כוחותיה של הרפובליקה" (assumer les pouvoirs de la République). רבים ראו זאת כתמיכה בצבא המתמרד באלג'יריה.
ב-19 במאי הכריז דה גול שוב במסיבת עיתונאים שהוא עומד לרשותה של האומה. כאשר עיתונאי הביע דאגה כי הוא יפגע בזכויות האזרח, השיב דה גול: "האם אי פעם עשיתי זאת? להפך – אני הוא שהחזיר את זכויות האזרח שנלקחו. מי מאמין בכנות כי בגיל 67 אתחיל בקריירה כדיקטטור?". כרפובליקני בעמקי נשמתו התעקש דה גול לאורך כל המשבר כי לא יקבל סמכות כלשהי שלא באופן חוקי.
המשבר העמיק כאשר כבשו צנחנים צרפתים מאלג'יריה את האי קורסיקה, ומנהיגיהם שקלו נחיתה בפריז. מנהיגים פוליטיים מכל הצדדים הסכימו לתמוך בהחזרתו של דה גול לעמדת כוח, מלבד פרנסואה מיטראן (לימים נשיא צרפת), והמפלגה הקומוניסטית הצרפתית שגינתה את דה גול כסוכן של הפיכה פשיסטית. ב-29 במאי פנה הנשיא הצרפתי רנה קוטי אל "המהולל שבצרפתים" כי יקבל על עצמו להיות הנשיא האחרון של מועצת הרפובליקה הרביעית (דהיינו ראש הממשלה).
דה גול נותר נחוש בכוונתו לשנות את החוקה, אותה האשים בחולשתה הפוליטית של צרפת. הוא התנה את שובו בכך שיינתנו לו כוחות חוקיים לצוות צווים לשעת חירום למשך שישה חודשים, ובמהלך תקופה זו תנוסח חוקה חדשה ותובא בפני העם הצרפתי. ב-1 ביוני 1958 קיבל דה גול את מבוקשו. הוא מונה לראש הממשלה וניתנו לו סמכויות נרחבות למשך שישה חודשים על ידי מועצת העם.
ב-1958 הגיעה גולדה מאיר לפגישה בלשכתו, בה הבטיח לה את "ידידותו הנצחית לישראל".
1958–1962: ייסודה של הרפובליקה החמישית
בבחירות שהתקיימו בנובמבר 1958 זכו דה גול ותומכיו ברוב נוח, בדצמבר נבחר לנשיא ברוב של 78%, ובינואר 1959 הושבע לנשיא.
דה גול פיקח על רפורמות כלכליות מרחיקות לכת, שמטרתן הייתה המרצת המשק הצרפתי, כולל שינוי המטבע מן ה"פרנק" ל"פרנק החדש" שערכו היה מאה פרנקים ישנים. ב-22 באוגוסט 1962 ניצלו דה גול ואשתו מניסיון התנקשות כאשר נורתה אש אוטומטית לעבר מכוניתם. במישור הבינלאומי התגרה דה גול הן בארצות הברית והן בברית המועצות, ויזם מדיניות צרפתית עצמאית והתחמשות של צרפת בנשק גרעיני משלה. הוא דחף לשיתוף פעולה בין גרמניה לצרפת בהקמת האיחוד האירופי, והיה למנהיג הצרפתי הראשון המבקר בגרמניה מאז ועידת מינכן. בינואר 1963 מנע את הצטרפותה של בריטניה לשוק האירופי המשותף.
במרץ 1962 הושג לבסוף הסכם בין הממשלה הצרפתית לנציגי ה-FLN, בו הסכימה צרפת לסגת מכל שטחי אלג'יריה, וזאת בתנאי שיישארו בידיה זכויות לחיפוש נפט והפקתו בשטחי אלג'יריה. בעקבות ההסכם הכריז דה גול על מתן עצמאות לאלג'יריה בחודש מרץ 1962.
1962–1968 פוליטיקה של הדר
כאשר המשבר האלג'יראי מאחוריו, ניגש דה גול להשיג את שני יעדיו העיקריים. הראשון – לפתח את הכלכלה הצרפתית, על מנת לתמוך ביעד השני – מדיניות חוץ עצמאית שבה ממלאת צרפת תפקיד חשוב בזירה הבינלאומית, מדיניות שכונתה "פוליטיקה של הדר" – "politique de grandeur".
לאור הגידול הגדול ביותר במספר תושבי צרפת מאז המאה ה-18, ראתה ממשלת פומפידו צורך בשינויים דרסטיים במשק ובהרחבה של הכלכלה הצרפתית.
כשהיא משלבת קפיטליזם מערבי עם כלכלה מכוונת, התערבה הממשלה בכלכלה באופן מסיבי, תוך שימוש בתוכניות חומש ככלי עבודה עיקרי. בוצעו פרויקטים גדולים בהם:
בשנת 1964, לראשונה מזה מאתיים שנים, עבר התל"ג הצרפתי לנפש את זה של בריטניה. תקופה זו עדיין זכורה בצרפת בנוסטלגיה כשיאן של "שלושים השנים המפוארות" (Trente Glorieuses), כינוי לתקופה שבין 1945–1975.
צמיחה כלכלית זו אפשרה לדה גול יד חופשית במדיניות החוץ. צרפת הפכה למעצמה הגרעינית הרביעית ופוצצה פצצה גרעינית בשנת 1960 במדבר האלג'ירי. בשנת 1968 הצליחו מדענים צרפתים לפוצץ פצצת מימן ללא כל עזרה מארצות הברית. מכיוון שבריטניה נחשבה לתלויה בארצות הברית בכוחה הגרעיני, נחשבה צרפת בפועל למעצמה הגרעינית השלישית בחוזקה. בשנת 1965 הצליחו הצרפתים לשגר לוויין למסלול מסביב לכדור הארץ, והיו למדינה השלישית המצליחה בכך, לאחר ברית המועצות וארצות הברית.
דה גול היה משוכנע שצרפת חזקה הפועלת באופן עצמאי תשמש ככוח מאזן במלחמה הקרה. בינואר 1964 הכיר ברפובליקה העממית של סין בניגוד לעמדת ארצות הברית, ולמעשה הקדים את עמדתה של ארצות הברית בשמונה שנים (בשנת 1972 ערך הנשיא ריצ'רד ניקסון את ביקורו ההיסטורי בסין).
בדצמבר 1965 נבחר דה גול לכהונה נוספת בת שבע שנים, אך הפעם נאלץ לעבור סיבוב נוסף בבחירות, אל מול פרנסואה מיטראן.
בפברואר 1966 פרשה צרפת מן הפיקוד הצבאי המשותף של ברית נאט"ו. דה גול, רדוף זיכרונות מ-1940, רצה לשמור על עצמאותה הצבאית של צרפת בכל מחיר. עם פרישת צרפת מהברית, דרש דה גול מארצות הברית שתפנה את כל חייליה מאדמת צרפת בתוך שנה. בתגובה לבקשה זו, שאל נשיא ארצות הברית ג'ונסון דרך מזכיר המדינה דין ראסק, אם דרישת הפינוי כוללת גם את החיילים האמריקאים הקבורים בצרפת (שנהרגו במהלך שתי מלחמות העולם).
בספטמבר 1966, בנאום שנשא בבירת קמבודיה, פנום פן, גינה את המעורבות האמריקנית בווייטנאם וקרא להסגת הכוחות האמריקנים ממדינה זו, שהייתה בעברה מושבה צרפתית.
במאי 1967, בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, נפגש שר החוץ הישראלי, אבא אבן, עם דה גול במסגרת מאמץ דיפלומטי ישראלי נרחב לגיוס תמיכה בינלאומית בהסרת האיום על ישראל ובניסיון למנוע את המלחמה הממשמשת ובאה, שנתפסה כאיום קיומי על ישראל. בפגישה דרש דה גול בטון מאיים שישראל לא תיזום כל פעולה צבאית. לאחר המלחמה, ביוני 1967, גינה דה גול את ישראל על כך שהיא זו שירתה את יריית הפתיחה של מלחמת ששת הימים, ובנובמבר באותה שנה, במסיבת עיתונאים שקיים, התבטא באופן סטראוטיפי-אנטישמי, כשתיאר את העם היהודי כ"עם אליטיסטי, בוטח בעצמו ושתלטן".
עד ימי מלחמת ששת הימים הייתה צרפת בעלת ברית של ישראל, וב-1956 אף הייתה בעלת השפעה מכרעת בכינון הברית המשולשת ישראל-בריטניה-צרפת שהביאה למלחמת סיני. על אף כישלון המבצע המשולב, המשיך שיתוף הפעולה בין ישראל וצרפת, וכלי המלחמה העיקריים שבהם השתמש צה"ל במלחמת ששת הימים היו צרפתיים. חיל האוויר הישראלי היה מצויד ברובו במטוסים צרפתים – מיראז' 3, פוגה מגיסטר, ומפציצי ווטור. אלא שהתפנית של דה גול נבעה גם מן האירועים באלג'יריה, שבעקבותיהם נטה דה גול למדיניות פרו ערבית. דה גול תבע כי ישראל תפנה את כל השטחים שכבשה במלחמה, וזעם על השימוש בנשק שסיפקה צרפת לישראל. כדי לכפות את רצונו הוא אף החליט להטיל אמברגו על ישראל – איסור על מכירות חדשות של נשק לישראל, ולקראת סוף 1968 אף הורה בחשאי שלא לספק לישראל גם מטוסים וספינות שתמורתם כבר שולמה. בשל כך מילט חיל הים ב-25 בדצמבר 1969 את ספינות שרבורג, שהיו חמש ספינות טילים שתמורתן שולמה ורותקו בשל האמברגו בנמל שרבור. כתוצאה מהאמברגו הצרפתי החלה התקרבות בין ישראל לארצות הברית, ובכך הייתה לדה גול השפעה עקיפה חשובה על התפתחות קשריה הצבאיים והכלכליים של ישראל עם ארצות הברית.
ביולי 1967 ביקר דה גול בקנדה לרגל מאה שנה לעצמאותה, שנחגגו בתערוכה שכונתה "אקספו 67'". בהרגישו הזדהות עם תנועת הבדלנות שהחלה להתפתח בקרב רבים מאזרחי קנדה הצרפתים בחבל קוויבק דובר הצרפתית ברובו, החליט להביע את תמיכתו בה באופן פומבי, והכריז בנאום ממרפסת בניין העירייה במונטריאול: "Vive le Québec Libre", "תחי קוויבק החופשית!", התנהגות זו עוררה ביקורת רבה ממארחיו הקנדיים, שראו בכך התערבות גסה בענייניהם הפנימיים, ודה גול נאלץ לקצר את ביקורו.
בדצמבר 1967 התנגד שוב לכניסת בריטניה לשוק האירופי המאוחד, בטענה כי מדובר בגרורה אמריקנית, אשר תגרום להאטת המאמצים לאיחוד.
מאי 1968: מרד הסטודנטים
ההפגנות הגדולות והשביתות במאי 1968 היו אתגר לנשיאותו של דה גול. במהלך החודש נסע בחשאי לבאדן-באדן ונפגש שם עם הגנרל מאסו, המפקד הצבאי הצרפתי בגרמניה, וכפי הנראה דן עמו על התערבות צבאית נגד המפגינים.
לבסוף החליט דה גול לאמץ חלק מן הרפורמות שדרשו המפגינים. הוא שקל שוב קיום משאל עם על מנת לתמוך בצעדיו, אך פומפידו שכנע אותו לפזר את הפרלמנט (בו איבדה הממשלה את הרוב שהיה לה בבחירות במרץ 1967) ולערוך בחירות חדשות. הבחירות ביוני אותה שנה היו הצלחה מדהימה לתומכי דה גול ולבעלי בריתם, אשר הדגישו בתעמולתם את הפחד ממלחמת אזרחים וממהפכה, חשש שתמיד זרם מתחת לפני הקרקע בתרבות הפוליטית הצרפתית. מפלגתו של דה גול זכתה ב-358 מתוך 487 מושבים בפרלמנט, אך הוא בחר להחליף את ראש הממשלה פומפידו במוריס קוב דה מירוויל.
1969: הפרישה
שארל דה גול פרש ב-28 באפריל 1969, לאחר תבוסתו במשאל עם שבו ביקש להפוך את הסנאט (הבית העליון של הפרלמנט הצרפתי, הנחות בכוחו לעומת "המועצה הלאומית" שהוא הבית התחתון) לגוף מייעץ ולתת סמכויות חזקות למועצות אזוריות. היו שראו משאל עם זה כהתאבדות פוליטית ידועה מראש, בעקבות אירועי מאי 1968.
דה גול פרש לביתו שבקולומבה-לה-דז-אגליז, ונפטר ב-9 בנובמבר 1970 כתוצאה מקוצר נשימה. בטקס האשכבה הציבורי שנערך בפריז נכחו מנהיגים ונציגים מכל רחבי תבל. מספר ימים לאחר מותו הוסב שמה של כיכר האטואל בפריז, שבמרכזה שער הניצחון, לכיכר שארל דה גול, וכן נמל התעופה הראשי של פריז, נמל התעופה שארל דה גול, נקרא על שמו.
חייו האישיים
שארל דה גול נישא ב-7 באפריל 1921 לאיבון ונדרו ("הדודה איבון"). לזוג היו שלושה ילדים: פיליפ (1921), אליזבת (1924) ואן (1928). אן סבלה מתסמונת דאון ומתה בגיל 20.
לטישה רייט
לטישה מישל רייט (באנגלית: Letitia Michelle Wright; נולדה ב-31 באוקטובר 1993) היא שחקנית אנגלייה ילידת גיאנה. בשנת 2018 היא קיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית משנה על תפקידה בסדרה "מראה שחורה". באותה השנה, היא זכתה להכרה עולמית על גילומה של שורי בסרט "הפנתר השחור" כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול, תפקיד אותו שבה לגלם בסרטים "הנוקמים: מלחמת האינסוף" (2018), הנוקמים: סוף המשחק" (2019), ו״הפנתר השחור: ווקאנדה לנצח״ (2022).
ביוגרפיה
לטישה רייט נולדה בג'ורג'טאון בירת גיאנה. כשהייתה בת שבע עברה משפחתה ללונדון.
העניין שלה במשחק התעורר כשראתה את הסרט "לחלום באותיות" וראתה בדמות הראשית מודל לחיקוי. כשהיא נחושה להתחיל לשחק, היא שלחה מיילים לסוכנים שונים אודות ניסיון המשחק שלה, עד שלבסוף בחרו בה לתפקידים קטנים.
קריירה
רייט כיכבה בסרט "My Brother the Devil" ונבחרה על הופעתה כאחד מכוכבי המחר של 2012 של מגזין "Screen International". מייקל קטון-ג'ונס ליהק אותה לסרט "Urban Hymn" שזיכה אותה בתשומת לב. רייט לוהקה לעיבוד הקולנועי של הרומן "שחקן מספר אחת" בתפקיד רב, וצורפה לצוות השחקנים של הסרט "הפנתר השחור" מהיקום הקולנועי של מארוול.
ב-2015 שיחקה רייט בסדרות הטלוויזיה "מלפפון" ו"בננה" בתפקיד ויוויאן סקוט. ב-2016 גילמה את ריני בסדרת המדע בדיוני "אנושיים".
בשנת 2018 שיחקה רייט את דמותה של שורי בסרט "הפנתר השחור", היא חזרה לגלם דמות זו באותה השנה בסרט "הנוקמים: מלחמת האינסוף", וב-2019 בסרט ההמשך, "הנוקמים: סוף המשחק".
חיים אישיים
רייט התבטאה רבות בנוגע להתמודדותה עם דיכאון.
בחודש דצמבר 2020 פרסמה סרטון המתנגד לחיסונים בחשבון הטוויטר שלה, עליו היא ספגה ביקורת רחבה.
עמוס לויתן
עמוס לֵוִיתן (נולד ב-1936 בכפר מסריק) הוא משורר עברי, עורך ספרותי ובעל טורים לביקורת בעיתונות העברית.
ביוגרפיה
לויתן החל לפרסם שירים בגיל צעיר, וכבר בגיל 17 זכה בפרס על כתיבת שיר, בתחרות בינלאומית של פדרציית הנוער למען השלום.
שיריו של לויתן קצרים, חדים ומושחזים, ומבכים את ארץ ישראל הישנה ואת התרבות הכפרית הישראלית שנעלמה. שירתו מושפעת משיריו המאוחרים של ע. הלל. עד כה פרסם 4 ספרי שירה.
בנוסף שימש לויתן שנים רבות עורך ספרותי. בין השאר ערך את הדף לספרות של "על המשמר", "משא", מוסף "דבר" וכיום משמש עורך השירה בהוצאת הספרים "גוונים" (בשנת 2007 ערך ספר של דליה גל אלגל). למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, והוא כותב בשנים האחרונות טור ביקורת קבוע ומורחב בירחון "עיתון 77".
אחיו היה במאי הקולנוע נדב לויתן.
לורנה וג'ון בוביט
לורנה לאונור גאלו בוביט (נולדה ב-1970 באקוודור) וג'ון ויין בוביט (נולד ב-23 במרץ 1967 בבאפלו, ניו יורק) הם בני זוג אמריקאים שזכו לפרסום תקשורתי גדול לאחר שהאשה כרתה את אבר מינו של בעלה.
רקע
לורנה גאלו נולדה ב-1970 באקוודור והגיעה לארצות הברית בסוף שנות ה-80.
בארצות הברית היא עבדה כמלצרית בבר ובמסגרת עבודתה פגשה את בעלה, ג'ון ויין בוביט, אשר היה בעבר חייל במארינס. השניים נישאו ב-18 ביוני 1989, לאחר תקופת היכרות קצרה, דבר שאיפשר לה להישאר ולעבוד באופן חוקי בארצות הברית בעוד שקודם לכן הייתה מועמדת לגירוש. לאחר הנישואין החלה לורנה לעבוד כמניקוריסטית, בעוד בעלה עזב את הצבא ועבד במספר עבודות, ביניהן שומר סף. השניים התגוררו בעיר מנאסיס, במחוז "הנסיך ויליאם" במדינת וירג'יניה בארצות הברית.
נישואי השניים ידעו עליות ומורדות. משנכנסה לורנה להריון, בניגוד לרצונו של בעלה, הוא הכריח אותה לעבור הפלה מלאכותית. הדבר גרם לשבר ביחסיהם, במהלכו סירבה לורנה לקיים עם בעלה יחסי מין, והוא החל לבגוד בה. לטענתה, הוא כפה עליה יחסי מין באופן משפיל ובניגוד לרצונה.
האירוע
בליל ה-23 ביוני 1993 לקחה לורנה סכין מטבח חדה באורך של כ-25 סנטימטרים, וחתכה את איבר מינו של בעלה בעודו ישן. היא נמלטה מן הדירה כשהיא אוחזת בסכין, באיבר הכרות ובחפצים נוספים, ובמהלך הנסיעה ברכב השליכה את האיבר מן החלון. לאחר מכן הגיעה לביתם של חברים, שם דיווחה למשטרה על המעשה. במקביל, בעלה התעורר והבין מה קרה לו, הוא הצליח לעצור את הדימום (בזכות הכשרתו הצבאית) והגיע יחד עם חברו לבית חולים באזור. בוביט איבד כשני שלישים מכל כמות הדם בגופו עד שהגיע לבית החולים שם ייצבו את מצבו. אנשי המשטרה, שקיבלו דיווח על הפשע האלים איתרו את הפין הכרות והביאו אותו לבית החולים שם הוא חובר בחזרה בהצלחה בניתוח שארך למעלה משמונה שעות והתבצע על ידי המנתח הפלסטי ד"ר דוד ברמן.
בעדותה במשטרה לורנה טענה כי עשתה את המעשה משום שבעלה היה "אנוכי" ומשום שהוא "תמיד קיבל אורגזמה וסיפק את עצמו, אבל מעולם לא גרם לה לאורגזמה". כמו כן, לפי עדות ידידתה הקרובה של לורנה, לורנה אמרה לה במפורש, שאם היא אי פעם תתפוס את בעלה בוגד בה, היא "תחתוך לו את הבולבול" והחוותה בתנועה את אשר היא עתידה לעשות לו.
המשפטים
ג'ון בוביט, הועמד ראשון לדין באשמת אונס בספטמבר 1993, הוא זוכה על ידי חבר מושבעים, שכלל 8 נשים ו-4 גברים, הזיכוי בא בעקבות קביעת המושבעים הנחרצת כי לא היו שום ראיות לאונס.
לעומתו, לורנה בוביט, הועמדה למשפט בגין הטלת מום וחבלה חמורה בתחילת 1994 (אחרי שהמשפט של בעלה נסתיים), במהלך משפטה התגייסו למענה ארגונים פמיניסטיים וארגונים דרום-אמריקאיים רבים, אשר הפגינו מחוץ לבית המשפט ודרשו כי היא תשוחרר לאלתר. במהלך המשפט, טענה בוביט שעשתה את המעשה בעקבות שנים של התעללות על ידי בעלה דאז, ג'ון בוביט. בסופו של דבר, בית המשפט החליט לשחרר אותה מחמת אי שפיות ופסק כי עליה להיות בהשגחה של בית חולים פסיכיאטרי למשך 45 ימים.
תוצאות האירועים
לאחר הפרשה, ג'ון בוביט השתתף במספר סרטים פורנוגרפיים כמו Frankenpenis וכן John wayne Bobbitt Uncut. הוא עבד במספר עבודות מזדמנות (כולל מוביל רהיטים וכומר). הספיק להתחתן עם אישה בשם דוטי ברוור ולהתגרש ממנה. ריצה עונש בכלא בגין גנבה, ונכון ל-2006 הוא נשוי לאישה בשם ג'ואן פארל. ב-2014 נפצע קשה בתאונת דרכים.
לעומתו, לורנה בוביט, שמרה על פרופיל נמוך, מאז הפרשה היא נעלמה מן הכותרות למעט מספר הופעות קצרות: בשנת 1995 עמדה בראשות ארגון פמיניסטי כראש קרן לנשים מוכות (ומיד לאחר מכן נעלמה וכך גם הארגון). בשנת 1998 נעצרה שוב על ידי המשטרה בגין אלימות במשפחה, הפעם היא תקפה את אמה (אוליביה גאלו) והכתה אותה בפניה, האישום נגדה הוסר על ידי האם מבלי שהן הגיעו לבית המשפט. בשנת 2002, היא הופיעה ברשת רדיו מקומית בארצות הברית ותרמה חזייה חתומה שלה לטובת קבוצת בייסבול של נשים. נכון לחודש ספטמבר 2014 היא עוסקת בנדל"ן, נשואה ואם לילד ומתגוררת בעיר גאינסוויל במדינת וירג'יניה.
צ'ארלס השני, מלך אנגליה
צ'ארלס השני (באנגלית: Charles II, 29 במאי 1630 – 6 בפברואר 1685) היה מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד בשנים 1660–1685.
קורות חיים
צ'ארלס נולד בשנת 1630 לצ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ולהנרייט מארי, אחותו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת. הוא היה בנם השני, אולם אחיו הבכור, שנולד כשנה לפניו, מת בן יומו. צ'ארלס הוטבל כאנגליקני, וגדל בסביבה פרוטסטנטית, אף על פי שאמו הצרפתייה הייתה קתולית.
ב־1648, כאשר התחדשה מלחמת האזרחים באנגליה צ'ארלס עבר להאג שברפובליקה ההולנדית, שם שלט גיסו וילם השני, נסיך אורנז' שהיה נשוי לאחותו מרי הנרייטה. וילם העמיד לרשות צ'ארלס צי שהפליג לכיוון אנגליה, אולם לא הספיק להגיע בזמן לעזרת הכוחות המלוכניים בקרב פרסטון, שהפסדם בו סיים את מלחמת האזרחים השנייה.
לאחר מלחמת אזרחים באנגליה אביו של צ'ארלס השני, צ'ארלס הראשון, הוצא להורג בארמון וייטהול ב־30 בינואר 1649 והפרלמנט האנגלי תיקן חוק שאסר להכריז על יורש למלוכה. באותן השנים אנגליה הפכה לרפובליקה בשם "חבר העמים של אנגליה", בהנהגתו של אוליבר קרומוול.
בתחילה ירש את קרומוול בתפקיד הלורד פרוטקטור בנו ריצ'רד, אולם הוא אולץ להתפטר כעבור מספר חודשים, ובריטניה נשארה ללא שליט. בתחילת 1660 מושל סקוטלנד, ג'ורג' מונק השתלט עם צבאו על לונדון, הכריח את הפרלמנט לפזר את עצמו ולהכריז על בחירות לפרלמנט חדש, לראשונה אחרי כמעט 20 שנה. במקביל פנה מונק לצ'ארלס ושכנע אותו לפרסם ב־4 באפריל את "הצהרת ברדה" בה הודיע שיעניק חנינה על כל הפשעים שבוצעו בתקופת מלחמת האזרחים לכל מי שיכירו בו כמלך, למעט מספר קטן של אנשים שהיו מעורבים בהוצאתו להורג של אביו.
הפרלמנט החדש התכנס ב־25 באפריל ועד מהרה הגיעה לאנגליה הידיעה על הצהרת ברדה. בתחילת מאי הכריז הפרלמנט על צ'ארלס השני כמלך, באופן רטרואקטיבי, מרגע מותו של אביו, והזמין אותו לחזור לאנגליה. צ'ארלס נחת בדובר ב־29 במאי ונכנס ללונדון ב־29 במאי 1660, יום הולדתו ה־30. בכך חזר השלטון המלוכני לאנגליה והחלה "תקופת הרסטורציה". ההכתרה החגיגית התקיימה במנזר וסטמינסטר ב־23 באפריל 1661.
על אף שהוא העדיף מדיניות של סובלנות דתית, נאלץ צ'ארלס להסכים לסדרת החוקים שקיבל הפרלמנט, הידועה בשם "קוד קלרנדון", שנועדו לבצר את מעמדה של הכנסייה האנגליקנית. האירוע החשוב ביותר בתחום יחסי החוץ בראשית תקופת שלטונו הייתה מלחמת הולנד-אנגליה השנייה. ב־1670, עם חתימת "אמנת דובר הסודית", נכנס לברית עם בן דודו לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. לואי הסכים לעזור לצ'ארלס במלחמה נוספת נגד הולנד ולשלם לצ'ארלס קצבה, וצ'ארלס הבטיח להמיר את דתו לקתוליות במועד עתידי לא מוגדר. ב־1672 הכריז צ'ארלס על הנהגת חופש דת לקתולים ולפורשים פרוטסטנטיים מהכנסייה האנגליקנית, אבל הפרלמנט האנגלי הכריח אותו לחזור בו מהצהרתו. הגילוי שג'יימס, אחיו של צ'ארלס ויורש העצר המיר את דתו לקתוליות ליבה חששות מפני "קשר קתולי" להשתלט על אנגליה והביא ב־1679 לדרישה לשלול מג'יימס את מקומו בסדר הירושה. המשבר הוביל ללידתן של המפלגה הטורית, שהתנגדה לשלילת הירושה מג'יימס, והמפלגה הוויגית שצידדה בה. צ'ארלס תמך במפלגה הטורית, ובעקבות גילוי קשר לרציחתם של צ'ארלס וג'יימס ב־1683 כמה ממנהיגי הוויגים הוצאו להורג או הוגלו. צ'ארלס פיזר את הפרלמנט בשנת 1681 ושלט ללא פרלמנט עד מותו ב־6 בפברואר 1685. על ערש מותו הוא התקבל לכנסייה הקתולית.
צ'ארלס השני היה ידוע כ"מלך השמח" ("Merry Monarch"), גם בשל אופיו וההדוניזם של חצרו, וגם בשל ההקלה שחש הציבור מהחזרה לנורמליות לאחר העשור של שליטת קרומוול והפוריטנים.
תקופת שלטונו הייתה תקופת פריחה לאומנויות ולמדעים. התיאטראות שהיו סגורים על פי החלטה של "הפרלמנט הארוך" מאז 1642, נפתחו מחדש עם הרסטורציה בשנת 1660 והמלך עודד את פעילותם, ולראשונה באנגליה גם הורשו נשים להיות שחקניות בתיאטרון. הוא מינה את האדריכל כריסטופר רן לשקם את לונדון אחרי השרפה הגדולה ולבנות מחדש את קתדרלת סנט פול. ב־1662 נתן צ'ארלס את חסותו לחברה המלכותית שהקימו בשנת 1660 גדולי המדענים האנגלים של התקופה, בהם רוברט בויל, רוברט הוק, וכריסטופר רן.
לצ'ארלס לא היו ילדים מאשתו הפורטוגלית קתרינה, אבל היו לו לפחות 12 ממזרים מפילגשים שונות. מכיוון שבנים אלה לא היו חוקיים, עם מותו ירש אותו אחיו ג'יימס השני.
ראשית חייו
צ'ארלס נולד בארמון סנט ג'יימס ב-29 במאי 1630. הוריו היו צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה שמלך גם על סקוטלנד ואירלנד והנרייט מארי שהייתה אחותו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת. צ'ארלס היה בנם וילדם השני. בנם הבכור, שנולד כשנה לפני צ'ארלס, מת ביום היוולדו. אנגליה, סקוטלנד ואירלנד היו בעיקר אנגליקניות, פרסביטריאנית וקתולית בהתאמה. צ'ארלס הוטבל בקפלה המלכותית ב-27 ביוני על ידי הבישוף האנגליקני של לונדון וגדל תחת השגחתה של הדוכסית מדורסט שהייתה פרוטסטנטית, אם כי סביו וסבותיו ודודתה של אמו מארי דה מדיצ'י, היו קתולים. בלידתו נעשה צ'ארלס באופן אוטומטי דוכס קורנוול ודוכס רות'סיי בנוסף לעוד כמה תארים. בסמוך ליום הולדתו השמיני הוא נעשה נסיך ויילס.
מלחמת האזרחים
במהלך שנות הארבעים של המאה ה-17, כאשר צ'ארלס היה עדיין צעיר, נלחם אביו כנגד תומכי הפרלמנט והפוריטנים במלחמת האזרחים האנגלית. צ'ארלס התלווה לאביו בקרב אדג'היל (Edgehill) ובגיל 14 השתתף במערכות של שנת 1645, כאשר הוא מונה להיות מפקד של כבוד של הכוחות האנגליים באזור המערבי של אנגליה. באביב 1646, נחל אביו של צ'ארלס מפלה במלחמה וצ'ארלס עזב את אנגליה עקב חשש לביטחונו. הוא הפליג מפולמות' (Falmouth) לאחר ששהה בטירת פנדניס (Pendennis), ומשם הגיע קודם כל לאיי סילי, לאחר מכן לג'רזי ובסופו של דבר הגיע לצרפת, שבה חיה כבר אמו בגלות ובה מלך בן דודו לואי הארבעה עשר.