cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה
מדיניות צ'ארלס הראשון
במקביל לכך, מעורבותם של האנגלים והסקוטים במלחמת שלושים השנים בחזית היבשתית הייתה משנית. היו שכירי חרב, בעיקר סקוטים, ששירתו תחת ממלכת דנמרק ובהמשך ממלכת שוודיה במלחמה בנחלות האימפריה הרומית הקדושה אך בסך הכל לא היה המימון הנדרש עבור התערבות מרכזית של אנגליה במלחמה. עדיין, אנגליה הייתה נתונה במלחמת שלושים השנים מה שחייב את צ'ארלס לפנות לפרלמנט בבקשת מימון, אך הוא לא זכה לאישורו להטלת מיסים נוספים. הפרלמנט טען בפני צ'ארלס שרק אם יפטר את בקינגהאם יוכל להטיל מיסים נוספים. צ'ארלס סירב לכך וניסה להטיל "מלווה חובה" בעקיפת הפרלמנט. מלווה חובה היה מצב שבו הריבון היה דורש 'הלוואות' אשר אלמלא סופקו היו מובילים לבית משפט. הלוואות אלו כמעט ואף פעם לא היו מוחזרות לתושבים הפשוטים.
בקינגהאם נעזר בחלק מהכספים כדי לממן מרידות של הוגנוטים בצרפת, מה שהוביל את ממלכת צרפת להכריז מלחמה על אנגליה. המאבק בצרפת פגע עוד יותר במוניטין של בקינגהאם והוביל לפגיעה חריפה בכלכלה האנגלית. במענה לניסיונו של צ'ארלס להטיל "מלווה חובה" תוך עקיפת בית הנבחרים, פרסם הפרלמנט ב-1628 את הצהרת הזכויות כדי להגביל את כוחו של המלך. צ'ארלס קיבל באופן רשמי את ההצהרה, אך בפועל התעלם ממנה. הפרלמנט מנע מצ'ארלס הטלת מיסים נוספים, והתקומם כנגד מדיניותו הדתית, שהייתה קרובה מדי לקתוליות, לדעת העם, בהשפעת אשתו הצרפתייה. ב-1628 בקינגהאם נרצח על רקע פוליטי. צ'ארלס חשד במעורבות הפרלמנט ברצח ועל כן, בתגובה, הוא פיזר את הפרלמנט בשנת 1629, והנהיג שלטון יחיד במשך אחת-עשרה שנים, שכונה "רודנות אחת-עשרה השנים".
רודנות אחת-עשרה השנים
ללא פרלמנט להטיל מיסים חדשים, התקשה צ'ארלס לממן את האוצר הלאומי. על דעתו האישית צ'ארלס מינה במיוחד בני אצולה והעביר קנסות נגד תושבים שלא מילאו את דרישותיהם של אותם לורדים עבור מימון. נוסף על כך העלה המלך "כסף האוניות" שבמסגרתו צופה מתושבי אזורי החופים של אנגליה להעביר אוניות וכספים לידי רשותו של המלך עבור ביטחונה של אנגליה. עניין העלאת "כסף האוניות" הגיע עד לבית המשפט איפה שנטען כי היה למס ועל כן רק לפרלמנט הייתה הרשות להעלות אותו. בית המשפט צידד עם המלך ובהמשך צ'ארלס הרחיב מס זה אל כל המחוזות הפנים-יבשתיים של אנגליה והרוויח מימון נאה לאוצרו מכך.
בשנת 1630 חתם צ'ארלס על הסכם שלום עם ספרד, וחילץ את ממלכת אנגליה ממלחמת שלושים השנים. צ'ארלס חיזק גם את הצי, והפך אותו למרכיב משמעותי בהגנתה של אנגליה. בתקופת שלטון היחיד שלו, ניסה צ'ארלס לבצע רפורמה דתית בכנסייה האנגליקנית וכפיית פולחן מאוחד גם על הכנסייה הסקוטית. ב-1633 מינה צ'ארלס את ויליאם לואוד למשרת הארכיבישוף של קנטרברי כדי שזה יקדם רפורמות בכנסייה ליצירת מבנה דתי הדומה לכמורה עבור הכנסייה האנגליקנית. הטקסיות שהנהיג לא הייתה מקובלת על הפוריטנים, שראו בה התקרבות לכנסייה הקתולית. לפי אמונת הפוריטנים הכמורה עמדה באמצע דרכו של המאמין לאלוהים ועל כן הייתה בלתי-מקובלת. העובדה שצ'ארלס היה נשוי החל משנת 1625 לצרפתייה קתולית לא הקלה על המצב. לואוד וצ'ארלס האמינו בזכותם האלוהית של מלכים ובטענה כי על התושבים להיענות לדרישות הכתר ללא כל רבב. פוריטנים רבים עזבו את אנגליה ועברו להתגורר באמריקה הצפונית הבריטית. בין לבין, רבים מתושבי העיירה האנגלית בוסטון עברו לפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס באמריקה והקימו את העיר בוסטון.
באותה השנה שמינה את לואוד, צ'ארלס מינה את תומאס וונטוורק, הרוזן הראשון מסטראפורד (אנ') לשר הראשי של ממלכת אירלנד והיה עליו לחזק את הסמכות השלטונית האנגלית באי של אירלנד ולהחליש את מעמדם של התושבים האירים המקומיים. סטראפורד הכפיל את המיסים באירלנד ואיחד כמעט את כל האוכלוסייה, פרוטסטנטים כקתולים, נגדו ונגד ממשלו. בין לבין פעלו הרשויות האנגליות לנטרל את מעמדה של הכנסייה הקתולית באירלנד דרך יישוב פרוטסטנטים סקוטים ואנגלים באירלנד כגון הסקוטים של אלסטר. תחת סטראפורד תוכנן להחל את תהליך היישוב של הפרוטסטנטים בחבל קונכט שבמערב אירלנד. תוכניות אלו נעצרו עקב מאבקיו של צ'ארלס עם האצולה הסקוטית.
צ'ארלס ניסה להסדיר ספר תפילות נוצרי-פרוטסטנטי חדש כספר התפילות של הכנסייה הסקוטית. מהלך זה של המלך הוביל להתנגדות מצד האצולה כמו גם האוכלוסייה האזרחית הסקוטית שראו זאת כצעד להפוך את סקוטלנד לכמה שיותר אנגלית. נגד הרפורמות של המלך עלתה תנועת ה'ברית' (Covenanters) שקראה לביטול הרפורמות בכנסייה כמו גם לביטול משרת הבישופים. צ'ארלס החליט לפתור את המשבר בכוח סמכותו הצבאית, העלה צבאו על סקוטלנד והוביל לפריצתה של מלחמת הבישופים (אנ') ב-1639. צבא הסקוטים, שהורכב בין לבין משכירי חרב ששירתו במלחמת שלושים השנים, היה מוכן היטב למאבק. צ'ארלס סירב לביטול מוסד הכמורה של הבישופים מכיוון שרבים מהמעורבים בו היו ידידיו ומכיוון ששני הצבאות לא רצו במאבק התכתשויות צבאיות היו משניות בלבד. ב-1640 הסכים צ'ארלס ל'פיוס של בריק' שקבע כי ועידת הכנסייה הסקוטית תקבע את מעמדם העתידי של בישופים.
התסיסה האנטי מלוכנית
זמן קצר לאחר פיזור הפרלמנט הקצר חצו לוחמי ה"ברית" הסקוטים את הגבול האנגלי סקוטי וכבשו את נורת'מברלנד וטיין אנד ויר באנגליה. הרוזן מסטראפורד נשלח להנהיג את הצבא האנגלי במתקפת נגד אך צבא זה נחל מפלה מידי הסקוטים והתפזר בבהלה. בנקודה זאת הסכים צ'ארלס לוותר על דרישותיו בעניין רפורמה דתית שנגדו את קביעותיה של הכנסייה הסקוטית וכמו כן הבטיח לשלם לפרלמנט הסקוטי עבור הוצאת הכוחות מנורת'מברלנד וטיין אנד ויר. כדי לשלם לסקוטים נדרש צ'ארלס להעלות מס חדש ועל כן הוא כינס פעם נוספת את הפרלמנט האנגלי. הפרלמנט החדש העביר מספר חקיקות שנגדו את מדיניותו של צ'ארלס אך עקב עמדתו החלשה של המלך הוא לא פעל נגד הפרלמנט. ההתנגדות לצ'ארלס ולמדיניותו האבסולוטית הונהגה בידי ג'ון פים (אנ'), פוריטני שקרא בעד שימור סמכויותיו של הפרלמנט. ב-1641 העביר הפרלמנט את חוק שלוש השנים הראשון שקבע כי יש לכנס את הפרלמנט לפחות פעם אחת מדי שלוש שנים ובכך מנע את שלטון היחיד של צ'ארלס מלחזור על עצמו. נוסף על כך החקיקה גם קבעה כי הפרלמנט המכהן יפוזר רק בהחלטה עצמית.
כמו כן העביר הפרלמנט גם את "חקיקת הביאס קורפוס של 1640" שלפיה לא הותר לריבון להורות על מעצרו של כל אדם אשר מצא לנכון לעצור אותו. הפרלמנט הקצר שהתכנס בתחילה, ואחריו הפרלמנט הארוך (תוארו של הפרלמנט השני שכינס צ'ארלס ב-1640) התנגדו בחריפות למדיניותו של צ'ארלס, אך ביטאו זאת רק בתקיפת הארכיבישוף מקנטרברי וראש השרים, נציגיו של צ'ארלס. ויליאם לואוד הושם במעצר בהוראת הפרלמנט. בנוסף לכך הורה הפרלמנט על הוצאתו להורג של הרוזן מסטראפורד בגיםץן פעילותו באירלנד, שם הכפיל את המיסים בעוד הפרלמנט לא פעל כלל. בסוף שנת 1641 פרץ באירלנד מרד. במקור היו אירים שחזו במהלכיו של הפרלמנט וציפו שבאמצעות המרד יינתנו להם זכויות פוליטיות גם כן מידי הפרלמנט. האירים הונהגו בידי פלים או'ניל (אנ') והשתלטו על מספר מעוזים צבאיים. במהרה החלה מרידה עממית נרחבת של תושבי אירלנד שמטרתה העיקרית הייתה לגרש את המתיישבים הסקוטים והאנגלים באירלנד ולא לנסות להשיג זכויות שיינתנו להם מהמלוכה או מהפרלמנט האנגלים.
ב-1 בדצמבר 1641 פרסם הפרלמנט את 'המפגן הגדול' (The Grand Remonstrance) שהיה לרשימת גורמים להתנגדות הפרלמנט לצ'ארלס שכללו האשמות בדבר שחיתות; תמיכה בסתר בקתולים; שימור יועצים חלשים במשרותיהם והתעלמות מהוראות ומסמכויות הפרלמנט. גורמים בתוך הפרלמנט חששו כי הרפורמות הדתיות הקודמות של צ'ארלס, כמו גם המרידה המתמשכת באירלנד, היו יחדיו חלק מהתערבות קתולית בתוך אנגליה שמטרתה הייתה להשיב את הקתולים לשלטון. המחלוקת בסוגיה האם המלך או הפרלמנט צריכים לשלוט בצבא, הביאה להחמרת המצב המתוח ממילא ביניהם. ב-1642 מאס צ'ארלס בפעילות הפרלמנט, איגד מספר חיילים הנאמנים לו ופרץ לתוך הפרלמנט בעת התכנסות בית הנבחרים במטרה לעצור חמישה מחבריו, בהם ג'ון פים. תנועת המלך לעבר הפרלמנט הגיע לידיעת החברים המיועדים למאסר וכאשר צ'ארלס פרץ לתוך בניין הפרלמנט הם הספיקו להימלט. במהלך הפריצה לפרלמנט הצליח צ'ארלס לשכנע את כל המעורבים בבית הנבחרים כי הוא רודן. בתגובה לכך הפרלמנט הקים את מועצת הביטחון שהשתלטה במהרה על העיר לונדון והשיגה את אמון המיליציה המקומית המוצבת בעיר. רוב כוחות הצבא נטו לצד הפרלמנט ולנוכח האירועים פרצה מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה בין הפרלמנטרים לבין המלוכנים תומכי צ'ארלס.
מלחמת האזרחים האנגלית
המהלך הראשון של צ'ארלס במלחמה היה כאשר ניסה להשתלט על מחסני הנשק בעיר הנמל קינגסטון על ההול שבמזרח יורקשייר. הפשיטה הצבאית של הכוחות המלוכניים על העיר נכשלה והמלוכנים נסוגו. צ'ארלס לחם בנחישות ובתבונה כנגד כוחות הפרלמנט, אך הפרלמנט הסית כנגדו את העם בתואנה שמוקד הלחימה דתי, וצ'ארלס מנסה להחזיר את הקתוליות לאנגליה. תעמולה זו הביאה לתמיכת אירלנד במלך, ותמיכת הסקוטים בפרלמנט. צ'ארלס מצידו הכריז בפני האריסטוקרטיה כי בסופו של יום הפרלמנט יפנה לתקוף אותה ולרושש אותה מכספיה. ב-22 באוגוסט 1642 העלה צ'ארלס את הנס המלכותי שלו מעל העיירה נוטינגהאם. רוב התמיכה בפרלמנט רוכזה בדרום ומזרח אנגליה, הפרלמנט אחז ברוב הכספים מהערים המאוכלסות ביותר בדרום אנגליה והייתה לו השליטה על הצי האנגלי ודרכו גם בסחר. לצ'ארלס הייתה תמיכה רבה מאירלנד כמו גם את תמיכתה של האצולה הסקוטית ובהנהגת צבאו עמדו מספר מצביאים מוכשרים, הנודע שבהם הנסיך רופרט מהריין, דוכס קמברלנד (אנ'), בנם של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד.
צ'ארלס החל לנוע בראש צבאו לעבר לונדון ופגש בכוחות הפרלמנטרים בהנהגתו של הרוזן מאסקס במהלך הקרב על אדג'היל שהיה למעשה לשוויון. צ'ארלס ארגן את צבאו מחדש לאחר הקרב והחל בתנועה מחודשת לעבר לונדון. הרוזן מאסקס ארגן מערך מגננה סדיר של כוחותיו שהוביל את צ'ארלס לשנות טקטיקה ולסגת צפונה. לאורכה של שנת 1643 השיגו המלוכנים את היד העליונה והשיגו שליטה מלאה על דרום-מערב אנגליה. הפרלמנטרים עם זאת הצליחו להשיג את תמיכת כוחות ה'ברית' הסקוטים דרך הבטחות כספיות עבורם והבטחה חסרת בסיס כי בסיומה של המלחמה תעבור הכנסייה האנגלית רפורמה כך שתבוסס על הכנסייה הסקוטית. ה'ברית' היו בעלי חשיבות צבאית עליונה עבור הפרלמנטרים והוכיחו זאת במהלך ניצחונם המכריע על המלוכנים ב-2 ביולי 1644 בקרב על מרסטון מור (אנ') שהתקיים בקרבת העיר יורק. לאחר ההפסד בקרב רוב הצפון נפל לשליטת הפרלמנטרים ולאחר מצור קצר יומין נפלה גם העיר יורק. בהנהגת מפקד הפרשים הפרלמנטרי, אוליבר קרומוול, קודמה רפורמה מרחיקת לכת במנהל ובארגון של הצבא הפרלמנטרי אשר הוביל להקמת 'צבא המודל החדש' מתוכו. ב-1645 התקיים הקרב על נייסבי במהלכו הפרלמנטרים בהנהגת תומאס פיירפקס ניצחו באופן מכריע את המלוכנים בהנהגתם של צ'ארלס והנסיך רופרט מהריין.
בסופו של דבר, במהלך השנים 1645 ו-1646 הובסו צבאות המלך. צ'ארלס נשבה באוקספורד בידי הסקוטים והוסגר על ידם ב-1647 לכוחות הפרלמנט. הפרלמנט כעת עדיין התקשה להעביר את הרפורמות שרצה לקדם עקב ערמומיותו של צ'ארלס והעובדה שלא ניתן היה לסמוך על מילתו שיגביל את סמכותו השלטונית. נוסף על כך פרעו מרידות ברחבי אנגליה נגד נטל המיסים שנדרשו עבור מימון 'צבא המודל החדש'. כאשר הפרלמנט ניסה לפזר את הצבא, מפקדו הראשי, תומאס פיירפקס, סירב להיענות לפרלמנט ועקב העובדה שהיה זה הצבא שאחז בפועל בכוח לכפות סמכות, לא היה דבר שהיה ברשות הפרלמנט לעשות. בעת היותו שבוי, צ'ארלס הגיע להסכם סודי עם הסקוטים הקרוי 'האירוסין' שבמסגרתו הסכימו הסקוטים להשיב את צ'ארלס לכתר ולהשיב לו את סמכויות השלטון.
זמן קצר לאחר מכן צ'ארלס חמק מהשבי, הצבא הסקוטי פלש לתוך אנגליה כדי להשיב לו את הכתר ומרידות עממיות נגד המיסים שהטיל הפרלמנט פרצו ברחבי אנגליה ובכך החלה מלחמת האזרחים האנגלית השנייה. מלחמת אזרחים זאת הייתה קצרה מקודמתה כאשר בתוך שנה 'צבא המודל החדש' מחץ את כל המרידות העממיות ומוטט את הצבא הסקוטי הפולש במהלך הקרב על פרסטון. צ'ארלס נשבה בשנית וניסה לשוב לשולחן המשא ומתן עם הפרלמנט אך ההנהגה הצבאית של 'צבא המודל החדש' התנגדה לכך. רבים בהנהגה הפרלמנטרית, כגון אוליבר קרומוול, ראו בצ'ארלס רודן שהוביל לשפיכת דמם של אלפים ללא הצורך ושלא תבוא כל פשרה כל עוד נותר במלוכה. ב-1648 מספר חיילים פרלמנטרים בפיקודו של הקולונל תומאס פרייד (אנ') פרצו לתוך הפרלמנט והדיחו בטיהור פוליטי המכונה 'טיהורו של פרייד' את כל חברי הפרלמנט שלא צידדו עם ההנהגה הצבאית. הפרלמנט הנותר המכונה "הפרלמנט המגושם" קרא להעמיד את המלך צ'ארלס למשפט בעוון בגידה.
צ'ארלס הועמד למשפט בפני בית דין של הפרלמנט, אך סירב להכיר בסמכות הפרלמנט לדון את המלך. הוא הורשע באשמת בגידה, נידון למוות והוצא להורג ב-30 בינואר 1649 בשערי ארמון וייטהול, מקום המגורים המלכותי. אירוע ההוצאה להורג של המלך התרחש מרחק קצר ביותר מבית הספר שבו למד ג'ון לוק הצעיר. הוצאתו להורג של המלך התקבלה בזעזוע חריף בכל רחבי אירופה. באנגליה עלה לשלטון אוליבר קרומוול כלורד פרוטקטור בחסות הפרלמנט ובוטלה המלוכה. קרומוול מת בשנת 1658 ושנתיים אחר כך עלה לשלטון בנו הבכור של צ'ארלס כצ'ארלס השני, מלך אנגליה. ב-1660 הוא הכריז על אביו כקדוש, היחיד שזכה לקאנוניזציה בכנסייה האנגליקנית לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית.
משפחתו
צ'ארלס היה נשוי להנרייט מארי, נסיכת צרפת ובתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת ולזוג היו תשעה ילדים:
Electrecord
Electrecord היא חברת תקליטים רומנית.
החברה הוקמה בשנת 1932 על ידי איש העסקים היהודי נתן מישונזניקי. בשנים 1939–1940 הוצאו כ-70 אלף תקליטים בשנה. לאחר מלחמת העולם השנייה החברה הועברה לבעלות ממשלתית והייתה חברת התקליטים היחידה במדינה. החברה נדרשה להוציא תקליטים של יצירות מאירופה וארצות הברית. התקליטים היו ברמת איכות ירודה, ולמרות זאת זכו להצלחה גדולה במדינה. היא הוציאה סדרות של תקליטים ולהצלחה הגדולה ביותר זכתה סדרה Formaţii de muzică pop. בנוסף לכך, החברה הוציאה תקליטים של מוזיקאים קלאסיים סובייטים.
באותה תקופה כל מוזיקאי רומני היה מוציא תקליטים בחברה זו. לאחר שנת 1990 קמו חברות נוספות ו-Electrecord איבדה בהדרגה חלקי שוק משמעותיים. רוב התקליטים שהוצאו בתקופה זו היו הוצאות מחדש של להיטי העבר.
בין הזמרים הרומנים שהוציאו עם חברה זו יצירות לאחרונה ניתן לציין את ז'אן דה לה קראיובה.
דניאל הארדינג
דניאל הארדינג (באנגלית: Daniel Harding; נולד ב-31 באוגוסט 1975 באוקספורד) הוא מנצח בריטי, שעלה כבן חסותו של סיימון ראטל וכיהן כמנהלה המוזיקלי של התזמורת הקאמרית מאהלר.
הוא ניצח על האופרה כך עושות כולן של מוצרט בפסטיבל איי בשנת 2005 ושוב ב-2006. הוא מנצח על תזמורת לה סקאלה, מילאנו בשנת 2006. בשנת 2004 התמנה גם למנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון. ממלא את תפקיד המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של רדיו שוודיה מ-2007.
בין השנים 2016 - 2019 הוא שימש כמנהלה המוזיקלי של תזמורת פריז.
בשנת 2023 התמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
עשהאל לובוצקי
עשהאל לובוצקי (נולד ב-1983) הוא רופא ילדים, דוקטור לרפואה (MD-PhD), חוקר, מחבר הספר "מן המדבר והלבנון" על שירותו בצה"ל.
שרות צבאי
עשהאל לובוצקי נולד ב-1983, לירדנה ופרופ' אלכס לובוצקי, וגדל באפרת. למד בישיבת ההסדר במעלה אדומים, התקבל לשייטת 13 אך בחר להתגייס לגדוד 51 של חטיבת גולני. עבר מסלול הכשרה כלוחם, נבחר למצטיין פלוגתי, ולאחריו עבר קורס מ"כים חי"ר אותו סיים בהצטיינות. שימש מפקד כיתה, יצא לקורס קציני חי"ר ושירת כמפקד מחלקה בגולני. הוביל את מחלקתו בלחימה ברצועת עזה ובמלחמת לבנון השנייה. לחם בקרבות בהם נהרגו ונפצעו חבריו לנשק, עד לפציעתו שלו בקרב בינת ג'בייל. הפציעה הותירה אותו עם נכות בשתי רגליו, והוא מתנייד עם קביים.
שיקום ולימודי רפואה
לאחר השיקום מהפציעה ובעקבותיה החל בלימודי רפואה בירושלים ובסיומם הוסמך לדוקטור לרפואה. לצד עבודתו כרופא, לובוצקי מרצה בנושאי גבורה והתמודדות. בשנת 2017 הוענק לו אות המופת השיקומי מטעם משרד הביטחון.
רפואה ומחקר
לובוצקי התמחה כרופא ילדים בבית החולים שערי צדק בירושלים. במקביל הצטרף למעבדתו של פרופ' חיים סידר במחלקה לביולוגיה התפתחותית וחקר הסרטן באוניברסיטה העברית, והיה לדוקטורנט במעבדה של פרופ' יובל דור ופרופ' רות שמר. בשנת 2019 זכה ד"ר לובוצקי בפרס סיוורסטן לחקר הסרטן (The Sivartsen Prize in Cancer Research) מטעם האוניברסיטה העברית, בזכות גילויים בעבודתו על מקטעי דנ"א חופשי בדם כסמנים לסרטן. בשנת 2020 זכתה קבוצת המחקר במענק מחקר מקרן ביל ומלינדה גייטס על סך 500 אלף דולר עבור מחקרם העוסק בזיהוי מוקדם של מחלת אלצהיימר באמצעות בדיקת דם. לובוצקי זכה בפרס לחקר מחלות מוח מטעם המכון הלאומי לפסיכוביולוגיה בישראל (NIPI) והאיגוד הישראלי לפסיכיאטריה ביולוגית לשנת 2021.
בשנת 2021 הוענק לו תואר דוקטור (PhD), על עבודה שכותרתה "Liquid biopsies reveal collateral tissue damage in cancer and neurodegeneration". במחקר פותחה בדיקת דם חדשה (ביופסיה נוזלית), המאתרת מקטעי דנ"א בדם של חולי סרטן מרקמות שונות ומאפשרת לזהות נזק שנגרם על ידי גרורות, גם ברקמות בהן לא ניתן לזהות נזק באמצעות בדיקות דם רגילות.
בשנת 2022 זכה לובוצקי במלגת רוטשילד לחוקרים צעירים מצטיינים.
ביוני 2022 פורסם מחקר בהובלתו, לפיו נמצא קשר בין פסיכוזה שנגרמת מסכיזופרניה ומוות של תאי מוח. כמו כן אוששה שיטה לזהות נזק אקוטי שמתרחש תוך כדי התקף, באמצעות בדיקת דם. זאת על בסיס השיטה שפותחה במעבדה של המנחים של לובוצקי לדוקטורט, פרופ' יובל דור ופרופ' רות שמר, לזיהוי איברי מקור של מקטעי דנ"א בדם על סמך דגם המתילציה הייחודי להם.
כתיבה
ספר הביכורים של לובוצקי, "מן המדבר והלבנון" המתאר את קורותיו בלחימה ברצועת עזה ובמלחמת לבנון השנייה ואת שיקומו לאחר פציעתו, יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת ידיעות ספרים, היה לרב-מכר, הוקלט לספר קולי ותורגם לאנגלית.
ספרו "לא דרכי האחרונה" המתעד את סיפור חייו של סבו, הפרטיזן וקצין האצ"ל איסר לובוצקי, יצא לאור בשנת 2017 בהוצאת ידיעות ספרים, בשיתוף מרכז מורשת מנחם בגין.
לובוצקי זכה בפרס לייטרסדורף לאומנויות לשנת 2017.
חיים אישיים
לובוצקי הוא בנם של ירדנה, מרצה לאמנות (בתו של פרופ' מאיר רוסטון) וחתן פרס ישראל לחקר המתמטיקה, פרופ' אלכס לובוצקי (בנו של איסר לובוצקי). נשוי לאביטל (לבית שימל), פסיכולוגית רפואית, ולהם ששה ילדים.
מחלף גלילות
מחלף גלילות (בעבר כונה גם "צומת גלילות" או "צומת הקאנטרי") הוא מחלף הנמצא בין תל אביב, הרצליה ורמת השרון.
המחלף הוא אחד המרכזיים והעמוסים בישראל, ובשנת 2006 עברו מדי יום בחלקו המערבי כ-185,000 כלי רכב.
בסמוך למחלף נמצאים מטה המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, מחנות גלילות ומתחם סינמה סיטי גלילות (מצפון), מתחם פי גלילות (מדרום), מתחם הקאנטרי קלאב (ממערב) ואנדרטה לחללי פיגוע כביש החוף (בצד צפון-מערב).
מבנה
למחלף שני חלקים המקשרים בין כביש 5 במזרח עם נתיבי איילון ובמערב עם כביש 2. חלקו המערבי של המחלף הוא קצהו המערבי של כביש 5, וזו גם הנקודה הדרומית ביותר בכביש 2 לפני תחום השיפוט של עיריית תל אביב-יפו והפיכתו לדרך עירונית (דרך נמיר).
היסטוריה
מקור שמו הוא היישוב לשעבר גלילות, מעברה ששכנה על חורבות הכפר הערבי אג'ליל שהיה במקום עד למלחמת העצמאות. ייתכן שהכפר הערבי שימר בשמו את השם "גליל", שנזכר בספרות השומרונית הקדומה.
באוגוסט 1967 נפתחו, עם חנוכתו של כביש 5, שני גשרים באזור שהפך בהמשך לחלקו המזרחי של המחלף. גשרים אלו הוחלפו עם הרחבת נתיבי איילון עד לגלילות ב-1993.
עד להקמת גשר גלילות בחלקו המערבי של המחלף עברו בשעת העומס בכל אחד מנתיבי הצומת כ-2,000 כלי רכב.
ביולי 2003 החלו העבודות להקמת גשר באורך כ-500 מטרים המאפשר פנייה מזרחה מכביש 2 לכביש 5 ונתיבי איילון. הגשר נפתח לתנועה ב-28 בפברואר 2007. הגשר נבנה ממקטעי בטון טרומיים, שהודבקו ונדרכו במקום. מטרת האדריכלים שתכננו אותו הייתה שיהווה מעין "שער כניסה" לבאים לתל אביב מצפון וממזרח, ולכן הקפידו על קווים עגולים ונקיים גם בקו הגשר עצמו וגם בעמודי התמיכה. כמו כן הקפידו שהגשר לא יסתיר את המבט לים לבאים ממזרח.
בעקבות הרחבה נוספת של נתיבי איילון לכיוון מחלף שבעת הכוכבים הוקמה במחלף לולאה לפנייה מכיוון מערב לצפון, אך זו בוטלה, עת החלו העבודות לשדרוג החלק המזרחי בשנת 2006. במרכז העבודות בניית גשר המאפשר נסיעה לבאים מנתיבי איילון מכיוון דרום אל כביש 5 בכיוון מערב. גשר זה איפשר את ביטול הרמזור המיועד לנסיעה בכיוון זה ונפתח לתנועה ב-8 במאי 2009.
באפריל 2017 ירד נפח התנועה במחלף, אחרי שנבנה מחלף חדש כחלק מפרויקט הארכת כביש 531 לנתיבי איילון המחבר את כביש החוף עם נתיבי איילון במחלף שמריהו מזרח. בכך נוצרה חלופה נוספת ליוצאים מנתיבי איילון לכביש החוף, לכביש 4 ולכביש 6 ללא עצירה ברמזורים בדרך.
ב-2020 החלה בניית שני גשרים ארוכים מעל חלקו המזרחי של המחלף כחלק מתוכנית נתיבים מהירים בגוש דן. הגשרים יקשרו בין כביש 5 מזרח לכביש 20 דרום, כחלק מנתיב מהיר דו-כיווני שייסלל במרכז כביש 5 ו-20. הנתיב מיועד לתחבורה ציבורית ורכב רב-תפוסה.
קיימת תוכנית להקמת תחנת הרכבת גלילות צפון, תחנת הרכבת גלילות דרום ומסוף תחבורה מרכזי במסגרת "התוכנית האסטרטגית של רכבת ישראל לשנת 2040", אך מועד מימוש התוכנית אינו ידוע
ביצת אחיה
במישור החוף עוברות דרכי האורך באבוסים שבין רכסי הכורכר, כביש 2 (דרך החוף) עוברת באבוס שבין רכס הכורכר הראשון (החופי) לרכס הכורכר השני ואילו כביש 20 (נתיבי איילון) עובר באבוס שבין רכס הכורכר השני לרכס הכורכר השלישי, דרכי הרוחב היו חוצות את הרכסים וכביש 5 חוצה את שלושתם, מחלף גלילות המקשר בניהם בנוי על רכב הכורכר השני.
בעבר היו נוצרות באבוסים שבין הרכסים ביצות ובריכות חורף.
הביצה שנקראה Burak Leil השתרעה בעבר מערב למחלף גלילות וביצת אחיה השתרעה בעבר ממזרח לו.
את ביצת אחיה הזינו נחל אחיה ומי נגר ואת Burak Leil הזינו ערוצים מקומיים ומי גשם.
ב-1922 הוזכרה Burak Leil על ידי רשויות הבריאות של הצבא הבריטי כאחד ממוקדי המלאריה החמורים ביותר באזור, יחד עם הבאסה (הרצליה). מאחר שהאזור הפך לקו החזית מול הכוחות העות'מאניים נאלצו הבריטים לנקז את הביצה ולהדביר את היתושים כדי להילחם במחלה. ב-1937 הסתיימו פעולות השאיבה לאחר שנוקזו 1,800 דונם.
בתחילת המאה ה-21 כל שנותר מהביצה היא שלולית חורף (בריכת נאמן) מדרום מערב למחלף גלילות ושדה נרקיסים גדול בשדות ממזרח למתקן פי גלילות.
חפץ
{{פירושונים|
אישים: {{מיזמים|ויקימילון=חפץ}}
ראו גם
}}
המשרד לפיתוח צפון הקווקז (רוסיה)
המשרד לפיתוח צפון הקווקז של רוסיה (ברוסית: Министерство Российской Федерации по делам Северного Кавказа, בקיצור Минкавказ России) היה המשרד הממשלתי הפדרלי ברוסיה המופקד על פיתוח כלכלי, חברתי, תיירותי וסוציאלי של אזור צפון הקווקז ונועד ליישם תוכניות ממשלתיות לפיתוח צפון הקווקז. מטה המשרד היה ממוקם במוסקבה, עם סניפים בסוצ'י ובעיירת הנופש ייסנטוקי.
המשרד נוסד במסגרת ממשלת מדבדב הראשונה ביוזמת דמיטרי מדבדב, במאי 2014 ופורק בינואר 2020 בהחלטת ראש ממשלת רוסיה מיכאיל מישוסטין.
היסטוריה
המשרד הוקם על פי צו נשיאותי של ולדימיר פוטין מה-12 במאי 2014 לאחר שהמשרד לפיתוח אזורי של רוסיה פוצל למספר משרדים נפרדים כמו המשרד לענייני המזרח הרחוק הרוסי (שהוקם בפועל כבר במאי 2012), המשרד לפיתוח צפון הקווקז והמשרד לענייני קרים (שפורק גם הוא לאחר מכן). ב-21 בינואר 2020 הוחלט לפרק את המשרד.
פרנצה פרשרן
פרנצה פְּרֶשֶׁרֶן (בסלובנית: France Prešeren; 3 בדצמבר 1800 – 8 בפברואר 1849), מחשובי המשוררים הסלובניים. מקובל כנציג בולט של התקופה הרומנטית בסלובניה בשל שיריו הנלהבים, היוצאים מהלב ועתירי הרגשות, אם כי אף פעם לא סנטימנטליים גרידא.
חייו
פרשרן נולד בכפר ורבה בסלובניה למשפחה ילידת המקום. אמו רצתה שיהיה כומר, אך הוא בחר ללמוד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטה בווינה. לאחר שקיבל דוקטורט במשפטים, הוא קיבל עבודה כאסיסטנט במשרד של עורכי דין בליובליאנה (אז לאיבך, בירת הפרובינציה האוסטרית). עם זאת, הוא מעולם לא הצליח להפוך לעורך דין עצמאי.
פרשרן כתב שירים בזמנו החופשי, ויצירתו המפורסמת ביותר, Sonetni Venec ("זר סונטות"), קיבלה השראה ישירות מאהבתו הנכזבת ליוליה פרמיץ ומות ידידו הקרוב, המשורר מתיה צ'ופ. כצפוי, ספוגות רבות מהשורות ביצירה זו בתשוקות מרירות. ליצירה יש מבנה מעניין שבו השורה האחרונה בסונטה אחת היא גם השורה הראשונה בסונטה הבאה. מבנה זה הופך את כל ארבע עשרה הסונטות באוסף ל"זר" משולב של פיוטיות רגשית, שבו אף סונטה לא יכולה להתקיים בנפרד מהשאר. השורות הראשונות של ארבע עשרה הסונטות יוצרות סונטה נוספת, והאותיות הראשונות של שורות אלה יוצרות את האקרוסטיכון "Primicovi Julji" ("ליוליה פרימיץ").
הבית השביעי של שירו של פרשרן Zdravljica ("לחיים") נבחר כהמנון הלאומי של סלובניה ב-1991. שיריו תורגמו לכמה שפות. פרשרן הרבה גם לכתוב בגרמנית. כאשר חלק משיריו הודפסו לראשונה בעיתון, הודפסו גם הגרסאות בגרמנית וגם הגרסאות בסלובנית, דבר המדגים את כישרונו כמשורר.
פרשרן מת ב-8 בפברואר 1849 בעיר קראן (Kranj) שבסלובניה. התאריך 8 בפברואר קרוי בסלובניה יום פרשרן והוא יום חג בסלובניה. פסל של המשורר ניצב בכיכר פרשרן בליובליאנה כשהוא צופה לנצח בתמונת תבליט של יוליה התלויה גבוה על קיר הבניין שבצדה הנגדי של הכיכר.
במסמכים מתקופתו ואחריה מאוית שמו בגרסתו הגרמנית כ"Franz Prescheren", זכר לתקופה בה שלטו האוסטרים בסלובניה.
המטבח התאילנדי
המטבח התאילנדי הוא המטבח הלאומי של תאילנד. הוא ידוע במנות הארומטיות שבו, המשלבות במגוון רחב של ירקות ופירות מקומיים, ובשילובי הטעמים שבתבשיליו:חמוץ, מתוק, מלוח, וכן בחריפות של חלק מהמנות. נהוג לחלק את המטבח התאילנדי לארבעה סגנונות: הצפוני, הצפון-מזרחי, המרכזי והדרומי. סוגי הקארי המוגשים בדרום תאילנד נוטים לכלול חלב קוקוס וכורכום טרי, בעוד שבמטבח הצפון-מזרחי נוטים להוסיף מיץ של ליים ומלח.
המטבח התאילנדי הושפע ממספר מטבחים אזוריים, מהמטבח הסיני קיבל את המוקפצים, ומהמטבח ההודי אימץ את תבשילי הקארי, ועם זאת הוא נחשב מטבח ייחודי עם פרופילי טעם ייחודיים. כמו המטבח הווייטנאמי, המטבח התאילנדי ידוע בשימושו בעשבי תיבול ותבלינים טריים, וברוטב דגים אסייתי.
אורז
האורז הוא מרכיב חשוב במטבח התאילנדי, כמו במטבחי אסיה האחרים. נהוג בו במיוחד אורז היסמין שצומח בשפע במישורים במרכז המדינה. מקור השם בעובדה שכמו פרח היסמין, גם אורז היסמין נחשב ליקר ערך וריחני (אך ריחו אינו מזכיר את ריח פריחת היסמין). בדרך כלל, האורז המבושל מלווה במיני קארי ריחניים, בתבשילים מוקפצים, שבהם משולבות כמויות גדולות יחסית של פלפל צ'ילי, מיץ ליים, ועשב לימון. קיימת גם אפשרות לשילוב בין הקארי לאורז, בתבשילים הנקראים ק'או ראד גאנג (ข้าวราดแกง) ארוחה מהירה יחסית. רוב מנות האורז עושות שימוש באורז יסמין, אך קיים בתאילנד גם מין מקומי של אורז דביק המוגש לצד האוכל ונאכל עם הידיים, מגולגל לכדור ונטבל ברוטב של מנות שונות. בצפון תאילנד ובלאוס אורז דביק הוא מנה יומיומית.
אטריות
האטריות הגיעו לתאילנד מסין, ורוב האטריות הנאכלות בתאילנד הן וריאציה על סוגי אטריות שמקורן בסין, למשל אטריות אורז, אטריות ראמן, ואטריות ביצים. ישנו סוג אחד של אטריה שמקורו בתאילנד הנקרא בתאית קאנום ג'ין או קאנום צ'ין (בתאית: ขนมจีน), שהן אטריות אורז העשויות מבצק שהותסס שלושה ימים, ולכן מאופיינות בטעם מעט חמוץ. מאכלי אטריות כגון פאד תאי (ผัดไทย) המוגשים בצלחת שטוחה נאכלים בתאילנד עם כף ומזלג, בדומה למאכלים תאילנדים אחרים, אך אטריות המוגשות במרק או מנות שמקורם בהמטבח הסיני מוגשות עם מקלות אכילה. מאכלים רבים מן המטבח הסיני אומצו על ידי התאילנדים, למשל מרק חמוץ-חריף של אטריות.
משחת צ'ילי
נאם פּריק (น้ำพริก) הוא משחת פלפלים חריפים תאילנדית. לכל אזור יש את הגרסה שלו לנאם פריק, אך בכל האזורים מכינים את המשחה באמצעות כתישת פלפלים חריפים, חסילונים ושום בעלי ומכתש. את הנאם פריק מגישים עם ירקות (מלפפונים, כרוב ושעועית - מאודים או טריים). את הירקות מטבילים במשחה ואוכלים עם אורז. בשילוב בין התרבות התאילנדית והמערבית, יש הנוהגים בתאילנד לאכול נאם פריק על פרוסת לחם.
תבלינים נוספים
המטבח התאילנדי מפורסם ברוטב דגים שלו, המאופיין במליחות מודגשת וריח חזק. רוטב זה מהווה את התחליף העיקרי למלח בישול בבישול התאילנדי, בדומה לרוטב סויה במטבחים אסייתים אחרים. בנוסף, נעשה שימוש נרחב במשחת חסילונים - תערובת של חסילונים טחונים ומלח.
בנוסף, קיימים תבלינים כמו עלי קפיר ליים (ใบมะกรูด) (חושחש), אשר מופיעים כמעט בכל מרק תאילנדי (למשל במרק החריף-חמוץ טום יאם). בדרך כלל מערבבים אותם עם שום, גלנגל, עשב לימון, כורכום וקראצ'אי - להכנת רוטבי קארי. בריחן התאילנדי נעשה שימוש להכנת קארי ירוק.
מרכיבים נוספים כוללים את החציל התאילנדי, תמרינדי, סוכרים מדקלים ומקוקוס, מיץ ליים וחלב קוקוס. מרכיב חשוב אחר הוא הפאהק צ'הה (כוסברה ושורש כוסברה), משחות ואבקות קארי, רוטב סויה כהה, חסילון מיובש, פונג פה-לו (אבקת חמשת התבלינים), שעועית ארוכה, רוטב צדפות, קמח טפיוקה ואבקת צ'ילי טחונה.
סיראצ'ה היא רוטב תאילנדי חריף המפורסם בתאילנד ומחוצה לה. הסיראצ'ה מוגשת לצד מגוון מאכלים, במיוחד כאלו הכוללים מאכלי ים ומוקפצים. במערב הרוטב מוגש לצד המבורגרים.
הגשה
בארוחה תאילנדית נאכלת בדרך כלל מנה אחת או אורז (ק'או) (תאית :ข้าว), המוגשת עם תוספות רבות במקביל. את המנות מגישים בדרך כלל עם מבחר רטבים ותבלינים: פלפלי צ'ילי מיובשים, צ'ילי פרוס ומוחמץ בחומץ אורז, ונאם פריק.
אוכל תאילנדי נצרך בדרך כלל עם מזלג וכף. מקלות אכילה משמשים לאכילת מנות שמקורן בסין, רובן מרקי אטריות. המזלג מוחזק ביד שמאל ומשמש לגריפת אוכל לכף. כאשר מוגש אורז דביק נהוג לאוכלו בידיים, כאשר מכדררים את האורז בכף היד וטובלים אותו ברטבים ותבשילים שונים. מוסלמים בתאילנד אוכלים בדרך-כלל רק עם יד ימין.
פופולריות בישראל ובמערב
אוכל תאילנדי פופולרי במדינות רבות מחוץ לתאילנד, ובהן בישראל. המטבח התאילנדי החל לצבור פופולריות בישראל החל משנות ה-90, בשל חשיפתם של תרמילאים למטבח התאילנדי מחד; והגירת עבודה מתאילנד מאידך. בישראל (ובקהילות יהודיות גדולות ברחבי העולם) פותחו גרסאות כשרות למטבח התאילנדי, אשר במקורו מרבה לעשות שימוש בפירות ים ובבשר חזיר.
בישראל גם מהגרי עבודה רבים מתאילנד, בעיקר בתחום החקלאות, הנוהגים לבשל בהתאם למסורת הקולינרית ממנה הם מגיעים. ברבים מריכוזי העובדים התאילנדים בישראל, נוהגים העובדים לטפח גינות ירק עם צמחים וירקות המאפיינים את הבישול התאילנדי, לתצרוכת עצמית.
קלוגס
קלוגס או קלוג'ס (באנגלית: Kellogg's) היא חברה בינלאומית שבסיסה בארצות הברית, העוסקת בייצור דגני בוקר, חטיפים, עוגיות וכיוצא בזה. חלק מהמוצרים מיוצרים על ידי קלוגס עצמה, וחלק על ידי חברות שבבעלותה.
היסטוריה
בשנת 1890 הכינו ד"ר ג'ון הארווי קלוג, ואחיו ויל קית' מבאטל קריק שבמישיגן דייסה מקמח תירס. הדייסה נשכחה בתנור, ונתגלתה רק כעבור יומיים. הם שיטחו את הדייסה המיובשת במערוך, עד לקבלת פתיתים, אותם קלו. היו אלה הקורנפלקס הראשונים. להפתעתם, המוצר שהתקבל היה טעים, והפך למוצר מבוקש בקרב לקוחות בית ההבראה של ד"ר קלוג.
ויל קית' זיהה את הפוטנציאל העסקי הגלום בקורנפלקס, והחל לשווקם באמצעות הדואר. אחיו לא התעניין בכך, ואף טען כי פרסום המוצר נוגד את כללי האתיקה הרפואית.
בשנת 1906 הצליח ויל קית' למצוא משקיעים, וב-19 בפברואר אותה שנה הוקמה חברת Battle Creek Toasted Corn Flake Company. בימיה הראשונים ייצרה החברה 33 ארגזי קורנפלקס ביום, ובתוך שנה עלה הקצב על 3,000 ארגזים ביום. בשנת 1922 שונה שם החברה לקלוגס. במקביל לקורנפלקס, עסקה החברה בפיתוח מוצרים נוספים כמו דגני חיטה (1915), דגני אורז (1928) ובהמשך גם גרנולה, דגנים בטעמי שוקו ודבש, דגנים דיאטתיים ועוד.
קלוגס הייתה אחת מהחברות הראשונות שראו בילדים קהל יעד. על אריזות מוצריה הופיעו דמויות מצוירות, ובתוכן היו ספרונים וצעצועים, במטרה למשוך קהל יעד זה.
החברה כיום
מוצריה של קלוגס נמכרים במדינות רבות בעולם. בשנת 2006 נאמדו רווחיה של החברה בקרוב ל-11 מיליארד דולרים. בישראל, משווקים המוצרים מאז 1932, והם מהווים כ-21% משוק דגני הבוקר.
מאז ה-24 בינואר 2005 עומד בראש החברה ג'יימס ג'נס. משרדיה הראשיים של החברה עדיין ממוקמים בעיירת הולדתם של האחים קלוג, באטל קריק.
נישואים מורגנטיים
בדרך כלל נישואים אלו היו נערכים בין גבר מבית מלוכה או מהאצולה הגבוהה, לבין אישה ממעמד נחות יותר. במקרה של נישואים כאלו, לאישה ולילדיה לא הייתה שום זכות על תאריו, זכויותיו או נכסיו של הבעל, אותם ירש מאביו. היו גם מקרים במהלך ההיסטוריה בהם אישה אצילה נישאה לגבר ממעמד נחות יותר בנישואים מורגנטיים.
מוצא השם
המושג "מורגנטי" בא מהמילה הלטינית "מורגנטיקוס" (morganaticus), שבאה לתאר את המסורת הגרמנית לפיה בבוקר שלאחר החתונה מעניק החתן מתנה לכלתו, הקרויה "מתנת בוקר", שהיא מעין סוג של מוהר. אנציקלופדיה גרמנית משנת 1888 טענה, כי המושג "נישואים מורגנטיים" (בגרמנית Morganitische Ehe) בא מהמילה הגותית morgjan, שמשמעה "להגביל", וכי הכוונה היא למתנות המוגבלות שהעניק החתן לכלתו.
המסורת של הענקת "מתנת הבוקר" החלה כהסדר רכוש בתרבויות גרמאניות עתיקות (כגון הלומברדים). הכנסייה הנוצרית אימצה מסורת זו והפיצה אותה ברחבי אירופה, כדי לשפר את ביטחונה של האישה בנישואיה. שבטו של הבעל היה מעניק לכלה רכוש כלשהו שהיה מיועד להבטיח את מחייתה במקרה שתתאלמן. כך, בנישואים מורגנטיים, מתנת הבוקר הייתה הרכוש היחידי שקיבלה הכלה מבעלה או ממשפחתו.
המדינות הגרמניות
מנהג הנישואים המורגנטיים היה נפוץ במיוחד בחלקים דוברי הגרמנית של אירופה, בהן שוויון המעמדות בין בני זוג היה עיקרון חשוב של בתי המלוכה והאצולה. נישואים כאלה היו אפשריים רק באזורים בהם היה חופש בניסוח חוזה הנישואים, שלו היה מוכנס סעיף האוסר על האישה והילדים לרשת את רכושו של הבעל.
הדוגמה המפורסמת ביותר לנישואים מורגנטיים במדינות דוברות הגרמנית היא זו של הארכידוכס פרנץ פרדיננד, יורש העצר לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובת האצולה הבוהמית סופיה, רוזנת חוטק. דודו של פרנץ פרדיננד, הקיסר פרנץ יוזף, אסר על הנישואים של בני הזוג, אולם בשנת 1899, לאחר לחץ כבד מצד שאר משפחת המלוכה האוסטרית, וכן מצד שליטים אירופאים אחרים, נכנע הקיסר ונתן את ברכתו לנישואים (למרות שהוא לא הסכים להשתתף בטקס החתונה). לרוזנת סופיה הוענק התואר דוכסית הוהנברג, וילדיה, שלא נכללו בסדר הירושה לכתר האוסטרי, ירשו את תוארה. פרנץ פרדיננד וסופי נרצחו בשנת 1914 ברצח בסראייבו, שפתח את מלחמת העולם הראשונה.
למרות שעל צאצאים של נישואים מורגנטיים נאסר לרשת את הכתר שהיה שייך למשפחתם, היו כמה כאלה במהלך ההיסטוריה שחוו הצלחה במקומות אחרים באירופה. הדוגמה הטובה ביותר לכך היא נישואיו של אלכסנדר, נסיך הסן (1823-1888), בנו של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן, לרוזנת יוליה פון האוק מהם נולד הנסיך אלכסנדר, הנסיך הראשון של בולגריה. צאצאיהם של נישואים אלו כוללים גם כן שתי מלכות: לואיז, שנישאה לגוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה, וויקטוריה יוג'ני, שנישאה לאלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, ואת פיליפ, דוכס אדינבורו, בעלה של המלכה אליזבת השנייה.
רוסיה
בשנת 1797 הכריז הצאר פאבל הראשון על חוקי נישואים חדשים שהוטלו על חברי שושלת רומנוב, שקבעו לא רק כי כל צאצא של נישואים מורגנטיים לא ייכלל בסדר הירושה לכתר, אלא גם כי כל מי שיינשא באופן מורגנטי יסולק מהאימפריה לצמיתות. חוקים אלו לא מנעו מנכדו, הצאר אלכסנדר השני, לשאת לאישה את פילגשו, הנסיכה יקתרינה דולגורוקובה, פחות מחודש לאחר מותה של רעייתו הראשונה, מארי, נסיכת הסן, ולהעניק לילדיו מנישואים אלו תוארי אצולה.
אחד הנסיכים הרוסים ששילם מחיר כבד על נישואים מורגנטיים היה מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1861-1929), נכדו של הצאר ניקולאי הראשון. לאחר שהציע נישואים לשלוש נסיכות: מרי, נסיכת טק (לעתיד רעייתו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת), אירן, נסיכת הסה (נכדתה של המלכה ויקטוריה ורעייתו לעתיד של היינריך, נסיך פרוסיה) ולואיז, הנסיכה המלכותית (בתו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת) וסורב על ידי שלושתן, התאהב מיכאל בסופי, רוזנת מרנבורג, צאצאית לבית נסאו (וכן נכדתו של המשורר אלכסנדר פושקין). הנסיך הגדול לא טרח אפילו לבקש מהוריו רשות להנשא, משום שידע כי רשות כזו לא תינתן לו, והזוג נישא בסן רמו בשנת 1891. כתוצאה מכך גורש מיכאל מרוסיה, גירוש שהציל ככל הנראה את חיי משפחתו, שלא הייתה צריכה לעבור את המהפכה הרוסית, שגרמה למותם של רבים מבני משפחת המלוכה הרוסית. צאצאיהם של מיכאל וסופי, שקיבלו את התואר "רוזני טורבי", נישאו לאצילים בריטים. בתם נדז'דה היא דודתו של פיליפ, דוכס אדינבורו.
אציל רוסי נוסף שנישא בנישואים מורגנטיים היה פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו של הצאר אלכסנדר השני, שהתאהב בפשוטת העם אולגה ואלריאנובנה קרנוביץ'. פאבל ביקש מאחיינו, הצאר ניקולאי השני, רשות להינשא לבחירת לבו, אך לאחר שסורב נסע עם אולגה לפריז, שם נישאו בשנת 1902. לאחר מספר שנים סלח הצאר ניקולאי לאחיו והרשה לו ולמשפחתו לשוב לרוסיה, שם חזר פאבל לשרת בצבא הרוסי. בשנת 1915 אף העניק הצאר תוארי אצולה לאולגה ולילדיה. במהלך המהפכה הרוסית פאבל ובנו, ולדימיר, נרצחו על ידי מהפכנים בולשביקים, בעוד שאולגה ושתי בנותיה הנותרות ברחו לפינלנד.
בריטניה
בממלכה המאוחדת לא הוגדרו מעולם נישואים כנישואים מורגנטיים. המלך ג'ורג' השישי היה נשוי לאליזבת בווס-ליון, שלא הייתה בת אצולה, והדבר לא מנע מבתם אליזבת לרשת אותו. גם ארבעת ילדיה של אליזבת נישאו לאנשים "מהעם", והדבר לא השפיע על סדר הירושה.
במאה ה-17 טען וילם, נסיך אורנז' לקדימות בסדר הירושה לכתר האנגלי, כנכדו של המלך צ'ארלס הראשון, מעל לבנות דודותיו הנסיכה מרי והנסיכה אן, שנולדו מנישואיו של אביהן, ג'יימס השני לפשוטת העם אן הייד. טענותיו של הנסיך וילם התבססו על המנהג הקונטיננטלי של נישואים מורגנטיים, שלא היו מקובלים באנגליה, לפיהם למרי ואן לא הייתה זכות לרשת את הכתר כבנותיה של משרתת פשוטה. לבסוף, כדי לבסס את תביעותיו לכתר גם בעיני החוק האנגלי, נישא וילם לנסיכה מרי, וכשמת המלך צ'ארלס השני הוכתרו בני הזוג כמונרכים במשותף.
חוק הנישואים המלכותיים של שנת 1772 קבע, כי כל נישואים של חבר משפחת המלוכה הבריטית ללא הסכמת המונרך המכהן הם אינם חוקיים. חוק זה הוביל לכך שנסיכים בריטים רבים, שנישאו בטקסי חתונה רשמיים וחיו עם בנות זוגן ועם משפחותיהם, גילו פתאום כי נישואיהם לא תקפים. כתוצאה מכך נשותיהם וילדיהם, שנחשבו כעת לממזרים, איבדו כל זכות לתארים או לרכוש. חוק זה נוגד את הגדרתם של נישואים מורגנטיים, הנחשבים לחוקיים; רק בשנת 2015 החוק שונה והגביל את חובת ההסכמה של המונרך לששת הראשונים בסדר הירושה.
בשנת 1936 הציע המלך אדוארד השמיני לראש ממשלת בריטניה דאז, סטנלי בולדווין, כי הוא ינשא לאהובתו ווליס סימפסון בנישואים מורגנטיים ובכך תימנע ממנה ומילדיה האפשרות לרשת את תאריו ונכסיו. בולדווין, לאחר התייעצות עם כל ממשלות חבר העמים הבריטי, דחה את הרעיון והמלך אדוארד נאלץ לוותר על כתרו כדי להנשא.
נישואים מורגנטיים מצד הכלה
במהלך ההיסטוריה היו מקרים מעטים בהם אישה אצילה נישאה לגבר ממעמד נחות יותר בנישואים מורגנטיים. בדרך כלל במקרים של נישואים מורגנטיים מצד הכלה, לא היו אלו נישואיה הראשונים. לנישואים כאלו יש שתי דוגמאות מפורסמות:
מריה לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נישאה בגיל 18 לקיסר הצרפתי נפוליאון בונפרטה. בשנת 1814, לאחר הדחתו של נפוליאון, ברחה מריה לואיזה יחד עם בנה לווינה והוכרזה כדוכסית פארמה. בשל היותה דוכסית ריבונית בזכותה האישית ולא כרעייתו של דוכס, הייתה חופשית מריה לואיזה להנשא כרצונה לאחר מותו של נפוליאון בשנת 1821. הדוכסית נישאה בנישואים מורגנטיים למאהבה, הגנרל אדם אלברט פון נייפרג, לו ילדה שלושה ילדים שלא ירשו את תאריה.
מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות הפכה לעוצרת ספרד בשם בתה הקטינה איזבלה לאחר מותו של בעלה, פרננדו השביעי, מלך ספרד. שלושה חודשים בלבד לאחר מותו של המלך נישאה מריה כריסטינה בנישואים מורגנטיים לאוגוסטין פרננדז מוניוז, אחד משומריה בארמון. למוניוז הוענק התואר "דוכס ריאנסארז" ולשבעת ילדיהם הוענקו תוארי דוכסות ורוזנות שונים.
סטפני, נסיכת מונקו בת למשפחת האצולה לבית גרימלדי. אביה הוא רנייה השלישי, נסיך מונקו ואמה היא גרייס קלי. היא הצעירה במשפחתה; אחיה הגדולים הם אלבר השני, נסיך מונקו וקרוליין, נסיכת הנובר. נישאה לאחד המאבטחים של משפחת המלוכה, כשנה ורבע לאחר שנולדה בתם השנייה.
ובר (יחידת מידה)
ובר אחד שווה לטסלה כפול מטר רבוע או לוולט כפול שנייה. בניסוח מתמטי:.
היחידה קרויה על שמו של הפיזיקאי הגרמני וילהלם אדוארד ובר (1804–1891).
שלט רחוב
שלט רחוב הוא סוג של תמרור המשמש לזיהוי כבישים ורחובות, בדרך כלל עבור כבישים שאינם נחשבים לאוטוסטרדות. ניתן למצוא שלטי רחוב בצמתים, בדרך כלל בזוגות המאפשרים זיהוי הרחובות משני מעברי הכביש והמדרכה. שלטי רחוב מודרניים מורכבים על עמודי חשמל או על עמודים שנוצרו על מנת שיורכבו עליהם השלטים. כן ניתן למצוא אותם תלויים מעל צמתים בעזרת תומכת ממעל כמו חוטים או על פילונים. עד לסביבות 1900, שלטי הרחוב היו לעיתים קרובות מורכבים על פינות של מבנים, או אפילו מסותתים במהלך הבנייה, ורבים משלטי הרחוב המיושנים עדיין קיימים בשכונות ותיקות.
תפקיד השלט
שלט רחוב יכול להצביע על מספר הבתים הנמצאים בקרבת מקום, או כמספור על בניין עצמו. בנוסף, הם יכולים להציג מידע כגון: תיאור קצר של הסיבה להענקת שם השלט (דמות היסטורית, אישיות פוליטית או תרבותית, אדם שקשור לזיכרון הקולקטיבי של הקהילה). פרטים על המחוז או הרובע, לעיתים הטקסט הוא רב-לשוני, כפי שבישראל שלטי רחוב רבים מופיעים בשפות עברית, ערבית ואנגלית, בשלט יכול להופיע אזכור ללוגו או לדגל מקומי.
במרבית הרחובות ישנו תמרור בכל צומת המציין את שמו של הכביש או הרחוב. העיצוב והסגנון של השלט תלוי במחוז בו הוא מופיע. בשלט מופיע שם הרחוב ולעיתים גם פרטים נוספים, כגון מספר הבלוק או שמו של רובע בלונדון בו ממוקם הרחוב. שלטים כאלה הם לעיתים קרובות יעד לונדליזם, ושלטים בעלי שם יוצא דופן או מפורסם במיוחד, עלולים להגנב.
עיצוב השלט
בדרך כלל, ערכת הצבעים על השלט משקפת את הסטנדרט המקומי (למשל, אותיות לבנות על רקע ירוק נפוצים ברחבי ארצות הברית). עם זאת, במקרים מסוימים, צבע השלט יכול גם לספק מידע. דוגמה אחת ניתן למצוא במיניאפוליס, מינסוטה. בתוך גבולות העיר, כל עורקי הכבישים העיקריים משתמשים בשילוט כחול, כבישי צפון-דרום משתמשים בשילוט ירוק, ומזרח-מערב בשילוט בצבע חום. במקומות אחרים, לעיתים משתמשים בשלטים בגוון כחול או לבן כדי לציין כבישים פרטיים.
שלטי רחוב יכולים להיות מיוצרים בעזרת מגוון רחב של חומרים: מתכת, אבן, קרמיקה, ועוד.
הלוגו של תוכניות הטלוויזיה Sesame Street ורחוב סומסום הוא שלט רחוב עם שם הרחוב עליו.
מיטת סדום
מיטת סדום נכללת בתיאור אכזריותם של אנשי סדום המקראית טרם חורבנה. היא אחד מסמלי הרשע בפולקלור העברי והעולמי. כמושג, "מיטת סדום" היא מטפורה לתיאור כללים המגבילים מאוד את חופש הפעולה של הכפוף להם.
האגדות
פרק י"ח בספר בראשית מספר על החלטתו של אלוהים להשמיד את העיר סדום על תושביה בגלל רשעותם הרבה. האגדה העברית מתארת את אחד ממנהגיהם האכזריים: כשהגיע אורח לעיר, היו מלינים אותו על מיטה שנועדה לאורחים. אם המיטה הייתה קצרה על מידותיו של האורח היו מקצצים את רגליו, ואם מידות גופו היו קטנות מן המיטה, היו מותחים בכוח את איבריו עד שיתאימו אליה.
בתלמוד מובא סיפורו של אליעזר עבד אברהם שכאשר נאמר לו לישון על מיטה זו, התחמק באמרו שהוא אבל על אימו, ולכן הוא ישן על הרצפה.
המיתולוגיה היוונית מספרת על שודד אכזר במיוחד, פרוקרוסטס שמו, שהיה נוהג לקשור את קורבנותיו אל מיטת ברזל, והיה אם קומת האיש הייתה ארוכה מן המיטה, היה השודד מקצר את רגליו, ואם הייתה מידת הקורבן קצרה מן המיטה, היה מותח את גופו עד שהתאים לה. תסאוס, שהרגו לבסוף, עשה לפרוקרוסטס כפי שעשה הוא לקרבנותיו, ועינה אותו על מיטת הברזל שלו. סיפור זה הוא מקור הביטוי באנגלית "procrustean bed", המקביל לביטוי "מיטת סדום".
השימוש המושאל
בהשאלה, משמש הביטוי "מיטת סדום" לתיאור מצב דחוק המגביל חופש פעולה או תנועה, או להמחשת מצב בו מנסים להתאים בכוח רעיון או אידאולוגיה לתבנית או כותרת נתונה.
בפסק דין שילב שופט בית המשפט העליון יצחק אנגלרד, בין האגדה העברית לאגדה היוונית:
המנדט הבריטי
המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על פלשתינה (ארץ-ישראל), המוכר בעברית בשם המקוצר "המנדט הבריטי" או פשוט "המנדט", הוא מנדט (ייפוי כוח, פיקדון) שקיבלה הממלכה המאוחדת מידי מדינות ההסכמה בוועידת סן רמו 1920, וקיבלה לכך תוקף נוסף מידי חבר הלאומים ב1922. המנדט נועד, בין היתר, על מנת לסייע ליישוב היהודי ולהבטיח הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, ברוח הצהרת בלפור ועל פי הנאמר בכתב המנדט. הבריטים שלטו בארץ ישראל מקיץ 1917 ועד חודש מאי 1948.
רקע ומגמות
השלטון הבריטי בארץ ישראל החל כחלק ממלחמת העולם ה1, בכניסת הצבא הבריטי לדרום הארץ והתקדמותו עד לכיבושה מידי הטורקים, במהלך 1917. בדצמבר 1917 הוכרז ממשל צבאי בריטי, במקביל להתייצבות קו החזית במרכז הארץ. הכוחות הבריטיים המשיכו צפונה וכבשו את הארץ כולה בקיץ 1918. ב-1 ביולי 1920 החל ממשל אזרחי בריטי בראשות "הנציב העליון" הראשון הרברט סמואל. 29 בספטמבר 1923 הוא המועד הרשמי בו ניכנס לתוקפו המנדט שקיבלה בריטניה מחבר הלאומים על ארץ ישראל.
אחת ממטרות שלטון המנדט הייתה יצירת תנאים שיאפשרו הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, ברוח הצהרת בלפור ולפי הנאמר בכתב המנדט. למטרה זו חייב כתב המנדט את השלטון לאפשר עלייה של יהודים, לעודד את התיישבותם באמצעות הקצאת קרקעות מדינה. עם זאת, ממשלת המנדט הטילה מסיבות שונות הגבלות על עליית יהודים ועל רכישת הקרקעות על ידיהם, הגבלות שהחמירו בהדרגה עם השנים, על פי כללי "הספרים הלבנים". לפי ספרה של ג'ואן פיטרס "מאז ומקדם", אפשרה ממשלת המנדט, בהתעלמות מכוונת, את כניסתם הבלתי חוקית של ערבים רבים לארץ. המחלוקת בין ממשלת המנדט לתנועה הציונית בסוגיית היקף עליית היהודים לארץ העמיקה לאחר עליית השלטון הנאצי בגרמניה ב-1933, הספר הלבן מ-1939, והגיעה לשיאה אחרי תבוסת הנאצים ב-1945 על רקע השאיפה היהודית-הציונית להרחיב את היישוב היהודי בארץ ולקלוט את פליטי השואה.
ליחסי שלטון המנדט עם היישוב היהודי היו צדדים שונים. המנדט, שהתבסס על הצהרת בלפור, תרם לביסוס הנוכחות היהודית בארץ ישראל, שימש כחומת מגן שהגנה על היישוב היהודי הקטן במזרח התיכון, ואף אפשר קליטה מוגבלת של עולים יהודים ממזרח אירופה ומרכזה ערב מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, בשעה שהתרחשה השואה. עם זאת, משעה שהחלו להתרחש מרידות כנגד השלטון הבריטי מצד התושבים הערבים ופרעות שהם ערכו בתושבים היהודים, במיוחד בשנים האחרונות לקיום המנדט, נראה היה שהבריטים מעדיפים את שמירת השקט והסדר בארץ יותר מאשר את קיום הוראות כתב המנדט לגבי הקמת בית לאומי ליהודים. לקראת סוף 1945, במחאה על מדיניות הבריטים, נוסדה תנועת המרי העברי שפעלה עד אוגוסט 1946, ובד בבד הורחבה פעילות ההעפלה. ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל שזומנה לחקור את סוגיית ארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה, פרסמה באפריל 1946 מסקנותיה, הקובעות שאין להקים מדינה דו-לאומית בשטח המנדט. כמו כן המליצה הוועדה לאשר רישיונות עלייה ל-100,000 פליטים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה עוד בשנת 1946. בריטניה דחתה את המלצות הוועדה וכדי למשוך זמן הציעה לארצות הברית את תוכנית מוריסון גריידי.
בין השלטון העות'מאני ובין המנדט
ב-9 בדצמבר 1917 נכנע השלטון העות'מאני בירושלים בפני הבריטים, ויומיים לאחר מכן, ב-11 בדצמבר, קיבל את הכניעה הגנרל אדמונד אלנבי, מפקד הכוחות הבריטיים. לאחר ארבע מאות שנות שלטון עות'מאני, החלה תקופת השלטון הצבאי הבריטי בארץ ישראל. לפי נתוני הממשל הצבאי הבריטי, ב-1918 מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל 512,000 מוסלמים, 66,000 יהודים ו-61,000 נוצרים.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הוקם חבר הלאומים, שקיבל החלטה כי אומות שעדיין אינן מסוגלות לשלטון עצמי, תישלטנה בידי אומות מפותחות יותר, עד שניתן יהיה, בתהליך הדרגתי, להעביר את השלטון לידי התושבים המקומיים. גישה זו בוטאה בסעיף 22 לאמנת חבר הלאומים, שנחתמה בוועידת פריז ב-1919. לאחר מכן הוכנס סעיף זה אף לחוזה ורסאי שנחתם ב-28 ביוני 1919.
באפריל 1920 נפגשו נציגי המעצמות בוועידת סן רמו כדי לדון בדרכים ליישום סעיפים אלה ושם חולקו השטחים שנכבשו מידי העות'מאנים במלחמת העולם הראשונה: בריטניה קיבלה את המנדט על ארץ ישראל ועבר הירדן, במטרה ליישם את הצהרת בלפור "...תוך מתן אפשרות לעליית יהודים... ותוך עידוד התיישבות צפופה בארץ". באותה ועידה הוכר גם הקשר ההיסטורי של העם היהודי לארץ ישראל, והיהודים שישבו בארץ קיבלו נתינות ארץ-ישראלית.
עוד קודם לכן, כבר ב-1916, הסכימו בריטניה וצרפת ב"הסכם סייקס–פיקו" על חלוקת אותם שטחים, מתוך הנחה שטורקיה תיאלץ לוותר, בתום מלחמת העולם, על כל שטחי האימפריה העות'מאנית. ועידת סן רמו שינתה את החלוקה על פי הסכם סייקס–פיקו במידה ניכרת: בריטניה לחצה לקבל שליטה בלעדית על ארץ ישראל, במטרה ליצור רצף טריטוריאלי של האימפריה הבריטית מן המפרץ הפרסי ועד למזרח הים התיכון. גבולות המנדט הסופיים נקבעו רק ב-1923, לאחר הכנסת תיקונים קטנים בתוואי הגבול.
תחילת תקופת המנדט
ביולי 1920 ירש הממשל האזרחי הבריטי את סמכויות השלטון הצבאי. ב-1922 העניק חבר הלאומים לבריטניה מנדט על ארץ ישראל. שטח המנדט כלל את ארץ ישראל המערבית וכן את עבר הירדן המזרחית. כתב המנדט כלל את הצהרת בלפור במלואה. באותה שנה, הופרדה עבר הירדן מינהלית מארץ ישראל שממערב לירדן (שכונתה פלשתינה), לפי החלטתו של וינסטון צ'רצ'יל, שר המושבות הבריטי, שניסח נייר עמדה אשר כונה "הספר הלבן של צ'רצ'יל". טכנית נותרו "פלשתינה א"י" ו"עבר הירדן" תחת מנדט אחד, אך מבחינה אדמיניסטרטיבית, נוהלו בנפרד. ב-14 במאי 1923, באישור מועצת חבר הלאומים, על פי סעיף 25 של המנדט שאפשר לבריטים לנהל את עבר הירדן בלי זיקה להגשמת הצהרת בלפור, העניקה בריטניה אוטונומיה לעבר הירדן (במסגרת אמירות עבר הירדן תחת האמיר עבדאללה) והיא המשיכה להחזיק בשלטון על עבר הירדן במסגרת המנדט עד 1946.
שינוי טריטוריאלי נוסף בוצע ב-1923, כאשר הוחלפו אדמות באזור רמת הגולן שהיו תחת המנדט הבריטי, כנגד אדמות באזור מטולה שהיו תחת מנדט צרפתי.
מתחילת תקופת המנדט ועד לסיומו הייתה המערכת המנהלית הבריטית מורכבת בעיקר מאנשי השירות הקולוניאלי הבריטי המורגלים ליחסים שבין השליטים הקולוניאלים לבין מי שכונו "ילידים" (באנגלית: Natives). הבריטים חשו עצמם לרוב כנתונים "בין הפטיש לסדן": מצד אחד, המחויבות שנתנו לסייע בהקמת "בית לאומי ליהודים"; מצד שני, המחויבות הבריטית לפי הצהרת בלפור שלא לפגוע בזכויותיהן של הקהילות הלא-יהודיות בארץ וכן הצורך שלהם להתמודד עם התנגדות היישוב הערבי למפעל הציוני. חלק מההנהגה הייתה מסויגת בתמיכתה במטרות הציוניות, לדוגמה הנציב העליון הרולד מקמייקל ואנשי ממשל כגון ג'יימס פולוק, ארנסט ריצ'מונד ואדוארד קית'-רוץ'. לעומתם, אחרים אהדו את היישוב והתנועה הציונית, כמו הנציב העליון ארתור ווקופ, והקצינים וינדהאם דידס ולואיס אנדרוס.
התנגדות האוכלוסייה הערבית לעלייה
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 נכנסו לארץ כמאה אלף עולים יהודים, וכששת אלפים מהגרים לא יהודים. העולים נקלטו בארץ על ידי תנועות מיישבות, שקיבלו לרשותן קרקעות - בתנאי שיעובדו על ידי יהודים, וישמשו לצורכי קליטת העלייה. הדבר גרם להתמרמרות בקרב האוכלוסייה הערבית, שהחלה באופן הדרגתי לפתח זהות ערבית-פלסטינית לאומית. במקרים מסוימים רכישות קרקע גדולות, מבעלי קרקעות שישבו בחוץ לארץ, גרמו לסילוק התושבים הערבים, שעיבדו את האדמה כאריסים. תופעה זו גרמה להתנגדות רבה לעלייה בקרב הערבים בארץ.
על מנת להשקיט את הרוחות החליטה הממשלה הבריטית על מכסות לעלייה. הערבים והיהודים כאחד התנגדו להחלטה זו, כל צד מסיבותיו שלו. הערבים התנגדו משום שהמגבלות לא היו מספיק חמורות בעיניהם והעלייה נמשכה, והיהודים התנגדו מכיוון שההגבלות נראו מרחיקות לכת בעיניהם. המתחים התגלגלו לכדי מאורעות דמים, שבהם הותקפו ונרצחו יהודים ובריטים, בעיקר בשנים 1921, 1929, ובין 1936–1939. גל המאורעות האחרון כונה בעברית: "המרד הערבי", כיוון שכלל פעולות נרחבות נגד השלטון הבריטי, ביניהן השבתת נמלי הים.
המדובר, באופן כללי ביותר, בשלושה גלי אירועים שהולידו, כל אחד, ועדות חקירה, דו"חות רשמיים, ו"ספר לבן" משלו ("ספר לבן" - מסמך עמדה רשמי, בדרך כלל מטעם משרד המושבות הבריטי, הקרוי על שמו של שר המושבות):
בתגובה למאורעות, הקים היישוב היהודי כמה ארגונים צבאיים, העיקרי שבהם, ההגנה, הוקם רשמית ב-1920, אך התגבשותו החלה לאחר מאורעות תרפ"ט 1929. הוא פעל בתקופות מסוימות בשיתוף פעולה עם השלטון הבריטי, ובתקופות אחרות באופן מחתרתי. האצ"ל והלח"י הוקמו במשך שנות השלושים, כתאים מחתרתיים של יהודים שהתנגדו לקו המדיני של הנהגת התנועה הציונית, ופעלו בעיקר בלוחמת גרילה. בשלהי תקופת המנדט פעלו הארגונים הללו כהתנגדות מזוינת לשלטון הבריטים, ובתקופה זו אף שיתפו פעולה ביניהם לזמן-מה. רוב הזמן פעל ארגון "ההגנה" נגד אצ"ל ולח"י.
ממשלת המנדט המשיכה לתמוך באופן עקרוני ברעיון ה"בית היהודי הלאומי", ומאות אלפי עולים נקלטו בארץ, אך עם התגברות מעשי האלימות והקונפליקטים בין יהודים לערבים, שרי המושבות הבריטים שנדרשו לעניין הטילו הגבלות שונות על היקף ממדי העלייה ועל היקף רכישת הקרקעות. כדי למנוע החרפה של הסכסוך הועלו הצעות שונות ליישוב המחלוקת בניסיון להשכין שלום בין יושבי הארץ. פתרון "החלוקה" הועלה לראשונה על ידי אנשי ועדת פיל, אך לאחר מכן נדחה כבלתי מעשי על ידי ועדת וודהד, ושר המושבות מקדונלד. הפתרון שמצא מקדונלד היה הקמת מדינה דו-לאומית על כל השטח של ארץ ישראל, תוך כדי הגבלות חמורות ביותר על העלייה. "הספר הלבן של מקדונלד" הוא המסמך מרחיק הלכת ביותר מבחינת ההבדלים בין מדיניות המנדט בפועל לבין הצהרת בלפור שעמדה בבסיסו.