cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יישום רשת
מבנה
עבור יישומים מורכבים יותר, מודל שלוש השכבות יכול לא להספיק, ובמקרה כזה תהיה העדפה להשתמש ביותר שכבות. היתרון העיקרי של ריבוי שכבות הוא האפשרות לחלוקה עדינה יותר של הלוגיקה העסקית שנמצאת בשכבת האמצעית. יתרון נוסף יכול להתקבל מהוספת שכבת אינטגרציה המפרידה בין שכבת הנתונים ליתר השכבות, על ידי יצירת ממשק נוח לגישה לנתונים. לדוגמה, הגישה לנתוני משתמשים תהיה באמצעות קריאה לפונקציה "get_user_details", במקום לבצע שאילתת SQL ישירות כנגד טבלת המשתמשים בבסיס הנתונים. דבר זה יאפשר להחליף במידת הצורך את בסיס הנתונים, ללא צורך לעשות שינויים נוספים באף אחת מהשכבות האחרות.
אזור ישיב
אזור ישיב במערכת פלנטרית
כשכוכב מזדקן הוא הופך לבהיר יותר, ומגביר את ההארה שלו. כתוצאה מכך האזור הישיב מתרחק עם הזמן מהכוכב. כדי שבכוכב לכת תאריך יכולת התקיימות החיים ככל האפשר, מסלולו של כוכב הלכת צריך להישאר באופן אידיאלי בתחום האזור הישיב זמן ארוך ככל האפשר.
להרכב האטמוספירה בכוכב הלכת יש גם כן חשיבות. הטמפרטורה של כוכב לכת תלויה בין היתר בריכוז האטמוספירי של גזי חממה.
יישום רשת
מודל עסקי
בשנים האחרונות מופיעה אסטרטגיה חדשה עבור חברות תוכנה, לספק דרך האינטרנט גישה לתוכנות שקודם לכן היו מופצות כיישומים המיועדים לריצה מקומית. בהתאם לסוג היישום, ייתכן שהדבר ידרוש פיתוח של ממשק שונה לגמרי, מבוסס דפדפן, או שלחלופין תידרשנה רק התאמות פשוטות יחסית ביישום הקיים, לשימוש בטכנולוגיית הצגה שונה. תוכנות כאלה מאפשרות למשתמש לשלם דמי שימוש חודשיים או שנתיים עבור זכות השימוש בתוכנה, מבלי הצורך להתקין אותה על גבי הכונן הקשיח במחשב המקומי. חברה שפועלת על פי אסטרטגיה כזאת נקראת Application Service Provider. כיום חברות כאלה זוכות לתשומת לב רבה בתעשיית התוכנה.
אזור ישיב
אזור ישיב בגלקסיה
למיקומה בגלקסיה של מערכת פלנטרית יש גם כן חשיבות להתפתחות חיים, וקיים מושג אזור ישיב גם בהקשר גלקטי (Galactic habitable zone)&רלמ; אם כי עצם הגדרתו שנוי במחלוקת.
מחד גיסא, כדי לתמוך בחיים מערכת פלנטרית צריכה להימצא קרוב מספיק למרכז הגלקסיה, שם יש ריכוז מספיק של יסודות כבדים להתפתחות של כוכבי לכת סלעיים. קיומם של יסודות כבדים חשוב להתפתחות חיים כפי שמוכרים לנו כיום, כך למשל ברזל נמצא בהמוגלובין ויוד בבלוטת התריס. מאידך גיסא, המערכת הפלנטרית צריכה להיות רחוקה דיה ממרכז הגלקסיה על מנת לצמצם סכנות של פגיעות של שביטים ואסטרואידים, התקרבות לכוכבים, ומפני התפרצויות קרינה מסופרנובה או מחור שחור במרכז הגלקסיה. בגלקסיית שביל החלב האזור הישיב נמצא במרחק של כ-25,000 שנות אור ממרכז הגלקסיה וגדל באטיות.
יישום רשת
מודל עסקי
במודל מחשוב הענן, יישומי רשת משמשים במתכונת (Software as a Service (SaaS — תוכנה כשירות. ישנם יישומים מסחריים המסופקים לארגונים במתכונת SaaS, בתמורה לתשלום קבוע או תלוי־שימוש. יישומי רשת אחרים מוצעים בחינם, ומספקים הכנסות בדרך כלל דרך פרסומות המופיעות בממשק של היישום.
אזור ישיב
ביקורת
על המושג, ועל הגדרתו נמתחה ביקורת. בספר Evolving the Alien: The Science of Extraterrestrial Life של איאן סטוארט וג'ק כהן תוקפים את הרעיון של אזור ישיב משני טעמים: ראשית, הגדרת המושג יוצאת מתוך הנחה שחיים חוצניים דורשים את אותם התנאים כאלו הנדרשים על ידי החיים בכדור הארץ. שנית, תנאים אחרים שמופיעים בגופים מחוץ לאזור הישיב עשויים גם כן לאפשר חיים. כדוגמה, בירח של צדק, אירופה, ייתכן שקיים אוקיינוס מתחת לפני השטח עם סביבה הדומה לזו המתקיימת במעמקי האוקיינוסים בכדור הארץ. קיומם של אקסטרמופילים (כדוגמת דובוני מים) הופכים את אפשרות קיומם של חיים באירופה לסבירים יותר, אף על פי שירח זה נמצא מחוץ לתחום האזור הישיב. קרל סייגן העריך כי חיים אפשריים גם בענקי גז כדוגמת צדק. גילוי צורה כלשהי של חיים בסביבה כזו, תגלה כי ההגבלות ההיפותטיות שמציב המושג שמרניות מדי.
יישום רשת
פיתוח
קיימות תשתיות (Frameworks) רבות לפיתוח יישומי רשת, אשר מסייעות לפיתוח תוכנה זריז (Rapid application development), בכך שהן מאפשרות למפתח להגדיר תיאור ברמה הגבוהה (high-level) של התוכנה. בנוסף לכך קיימת האפשרות לפיתוח יישומים על גבי מערכות הפעלה אינטרנטיות, אם כי כיום לא קיימות פלטפורמות פרקטיות המתאימות למודל כזה.
אזור ישיב
ביקורת
דוגמה נוספת לביקורת כלפי המושג, היא שבירח, שאף על פי שנמצא במרחק דומה לזה של כדור הארץ מהשמש, שנחשב למרכז האזור הישיב, לא מתקיימים תנאים המאפשרים חיים.
יישום רשת
פיתוח
השימוש בתשתיות לפיתוח יישומי רשת יכול לעיתים קרובות להוריד את כמות השגיאות בתוכנה, הן על ידי פישוט הקוד והן בכך שהן מאפשרות לצוות מסוים להתרכז רק בתשתית. ביישומים החשופים לניסיונות התקפה קבועים דרך האינטרנט, בעיות אבטחה עשויות להיגרם על ידי שגיאות בתוכנית. תשתיות הפיתוח יכולות לסייע גם לקידום של שיטות עבודה מומלצות כמו Post/Redirect/Get.
אזור ישיב
ביקורת
בנוסף, דוגמה המרחיבה את אפשרות החיים, ללא תלות בהימצאות באזור הישיב עשויה להיות בירח אירופה של כוכב הלכת צדק. על פני הירח מתקיים אוקיינוס הגדול פי 3 מאלו של כדור הארץ, והמוקף בשכבת קרח עבה. על פי מחקר של ד"ר S. Alan Stern, ייתכן ושכבת הקרח ואבק על פניו משמשים הגנה מפני הקרינה של צדק, ובכך למעשה מאפשרים התקיימות חיים. החללית Europa Clipper מתוכננת להיות משוגרת ב-2025 ולמדוד את האפשרות הזו.
יישום רשת
סוגי יישומים
דוגמאות ליישומי דפדפן הן תוכנות משרדיות פשוטות (מעבדי תמלילים, גיליונות אלקטרוניים, תוכנות למצגות), אבל יכולות לכלול גם יישומים מתקדמים יותר כגון יישומים לניהול פרויקטים, תכנון בעזרת מחשב, עריכת וידאו ותשתיות למסחר אלקטרוני.
עין הבשור
עֵין הַבְּשׂוֹר הוא מושב בחבל אשכול, כקילומטר מקיבוץ מגן. אוכלוסיית המושב מונה כ-1,100 אנשים והוא היישוב השני בגודלו מבחינת אוכלוסייה במועצה האזורית אשכול.
היסטוריה
עין הבשור משתייך לתנועת המושבים, והוקם בשנת 1982 על ידי קבוצת מפונים מחבל ימית שבסיני, מהמושבים שדות, חרובית, נביעות, אוגדה, פריאל, ימית, זהרון, דקלה, נתיב העשרה ותלמי יוסף. תחילה היו במושב 72 משקים. בשנת 2000 אישרה הווועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את הרחבת המושב בכ-80 משקים נוספים. ב-2004 חתמו המועצה האזורית אשכול, משרד הבינוי והשיכון, ומינהל מקרקעי ישראל, על הסכם להגדלת המושב ל-235 משפחות. בפרויקט בו התווספו 80 המשקים, ו-80 יחידות דיור במסגרת פרויקט "בנה ביתך".
כלכלה
רוב התושבים עוסקים בענפי חקלאות שונים כגון גידול תבלינים, פרחים, ירקות ועופות. בעין הבשור יש מפעל לאוטומציה בחקלאות וכן בקתות לאירוח כפרי.
בכניסה ליישוב הוקמה אנדרטה לזכרם של חללי גדוד 46 של חיל השריון.
נוער וילדים
במושב מועדון נוער הפעיל מספר ימים בשבוע, ובו צוות המונה למעלה מ-30 מדריכים ופעילים צעירים משכבות י'-יב'. מספר החניכים גדל מאוד בשנים האחרונות ועומד כיום על למעלה מ-150 משתתפים פעילים מכיתה ד' ועד יב'.
מאמי (שיר של אודיה ונועה קירל)
מאמי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרות הישראליות אודיה ונועה קירל. הוא יצא לאור ב-18 בדצמבר 2022, על ידי חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק. השיר נכתב והולחן על ידי קירל, אודיה, צליל קליפי ומאי ספדיה. ינון יהל השתתף בהלחנת השיר וגם עיבד והפיק אותו. בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-649 אלף השמעות.
וידאו קליפ
קליפ המילים של השיר, שנוצר על ידי סטודיו Avoxvision, פורסם ביום צאתו ביוטיוב. נכון לינואר 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-8 מיליון צפיות.
מוזיאון טן בום
מוזיאון טן בום (בהולנדית: Corrie ten Boom Museum) הוא מוזיאון המוקדש ל"מחבוא" (בהולנדית – de schuilplaats), נושא ספרה של קורי טן בום "המחבוא" משנת 1971. הבניין בו נמצא המוזיאון נקנה ושופץ בשנת 1983 על ידי עמותת קורי טן בום, מוסד ללא כוונת רווח ובראשו מספר מנהלים. העיתונאי האמריקאי מייק אוונס עומד בראש העמותה.
האתר הוא אתר מורשת לאומי הולנדי ("רייקסמונומנט").
משפחת טן בום
משפחת טן בום ניהלה חנות שעונים ברחוב הקניות העיקרי בהארלם, ברטלייוריסטראט, בהולנד. במהלך כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1942, הם סיפקו מסתור ליהודים ולפליטים נרדפים אחרים במחבוא שבנו בעליית הגג. הודות למעגליהם החברתיים בארגוני צדקה של הכנסייה ובקרב קבוצות של יצרני שעונים, הם הצליחו להסתיר נרדפים רבים עד שהלשינו עליהם ב-28 בפברואר 1944. בסמטה הם הציבו סמל משולש כדי לאותת למסתתרים ש"השטח פנוי". לאחר ההלשנה על המשפחה, הנאצים הצליחו לתפוס מסתתרים נוספים ששהו במחבוא לאחר שהניפו במקומם סמל זה.
קספר טן בום, אבי המשפחה, נפטר ב-9 במרץ, פחות משבועיים לאחר מעצרם, בכלא בסכוונינגן, במותו היה בן 85. בתו בטסי טן בום נפטרה ב-16 בדצמבר במחנה הריכוז ראוונסבריק, בת 59 במותה. הבן וילם נפטר אף הוא ב-16 בדצמבר בעיר הילברסום וגם הוא בן 59 במותו. בנו של וילם, כריסטיאן, נפטר לקראת סוף המלחמה באפריל 1945 והוא בן 25. קורי טן בום שרדה את תקופת כליאתה במחנה ראוונסבריק וחזרה לרחוב הארלם ולחנות השעונים של המשפחה. היא נפטרה ב-15 באפריל 1983, יום הולדתה ה-91. בחייה כתבה מספר ספרים על זיכרונותיה ממלחמת העולם השנייה. המוזיאון נפתח ביום הולדתה בשנת 1988.
קורסארה
קורסארה (באסטונית: Kuressaare, לשעבר בגרמנית ושוודית: Arensburg) היא העיר המערבית ביותר באסטוניה והעיר היחידה באי סארמאה. היא משמשת גם כבירת מחוז סארה וגם כבירת הנפה הכפרית סארמאה (Saaremaa vald).
היסטוריה
קורסארה התפתחה סביב טירה של בישוף (ה"ארנסבורג") שהוזכרה לראשונה בשנת 1381. בשנת 1559 היא נמכרה לדנמרק. העיר נבנתה על פי דוגמת ריגה בשנת 1563. בשנת 1645 השליטה בה עברה לשוודיה בעקבות אמנת ברמסברו.
קורסארה נהרסה עד ליסוד על ידי חיילים רוסים בשנת 1710 בזמן המלחמה הצפונית הגדולה. בשנת 1721 עברה העיר המשוקמת לשליטה רוסית. במהלך המאה ה-18 קורסארה הפכה לעיירת-קיט פופולרית.
שמה ההיסטורי ארנסבורג (Arensburg) הוחלף בקורסארה בשנת 1918 כשאסטוניה הכריזה על עצמאותה במלחמת העולם הראשונה. משנת 1952 עד שנת 1988 נקראה העיר קינגיספה (Kingissepa) על שם הבולשביקי יליד-קורסארה ויקטור קינגיספ.
באוקטובר 1990 קורסארה הפכה לעיר הראשונה באסטוניה להשיג בחזרה את הממשל-העצמי שלה.
תשתית ותחבורה
בשנת 1894 הוקם נמל מחוץ לעיר, ברומאסארה, כ-4 קילומטרים דרומית-מזרחית לה. בשנת 1975 צורף הנמל לשטח המוניציפלי של העיר. בסמוך שוכן גם שדה תעופה קטן עם שני מסלולי המראה, עם טיסות לטאלין, פרנו ורוהנו. כמו כן, בויבאצו שבאי השכן מוהו יש נמל עם מעבורות יומיות היוצאות לעיר וירטסו.
הדקוטות
הדקוטות (באנגלית: The Dakotas) הוא מונח הכולל את המדינות דקוטה הצפונית ודקוטה הדרומית בארצות הברית. בעבר התייחס המונח לטריטוריית דקוטה והוא עודנו משמש לציון מורשת משותפת, תרבות, גאוגרפיה, פאונה, סוציולוגיה וכלכלה בקרב שתי המדינות. השם "דקוטה" מקורו בטיפּי סאפּה (Tipi Sapa), שבט אינדיאני שהסתעף משבט הסו.
אוכלוסייתן של שתי המדינות יחד מונה 1,459,227 נפש, ושטחן הכולל הוא 383,177 קמ"ר. שיעור צפיפות האוכלוסייה בדקוטות עומד על 3.8 תושבים לקמ"ר.
מלבד היותן תת-אזור של רצועת הספר, הדקוטות משתייכות גם למדינות המערב התיכון וחלקן המערבי מהווה חלק מהערבות הגבוהות.
סורת אל-המזה
מרביתם של פרשני הקוראן סברו שהסורה עוסקת בשני מתנגדים עיקריים לנביא מוחמד: הראשון הוא אח'נס אבן שורייק א-ת'קאפי (נרצח בשנת 625), אחד ממנהיגי מכה בן זמנו של מוחמד. המתנגד השני הוא אל-וליד בן אל-מע'ירה (נפטר בשנת 622), שנחשב לאחד העשירים הבולטים בעיר מכה.
הסורה מגנה את אלו המלעיזים ומשמיצים אחרים, בין בדיבורם ובין במעשיהם, ואשר מדמיינים כי עושרם שלהם יעניק להם חסינות מפני המוות. הסורה טוענת כי במקום זאת "יושלך [המלעיז] אל תוך המרסקת". יש פרשנים המפרשים את המילה מרסקת (בערבית ٱلْحُطَمَةِ, אלחֻטַמַה) כאש הגיהנום. מתואר כי "אש האלוהים" תאפוף את לבבות המלעיזים ותסגור עליהם.
בביטוי "מלעיז חורץ לשון", כך לפי בן לווייתו ובן דודו של מוחמד אבן אל-עבאס (נפטר בשנת 687) אשר אבן כאתִ'ר (נפטר בשנת 1372) מתבסס עליו, מתייחסת המילה הראשונה להוצאת דיבה בדיבור, ואילו זו השנייה - למעשה. פרשנים אחרים, כגון מוג'אהד בן ג'בר (נפטר בשנת 722), העניקו למילים בביטוי זה הסבר זהה, אך הפוך.
בצלאל שץ
בצלאל (ליליק) שץ (14 במרץ 1912–15 באוגוסט 1978) היה פסל וצייר ישראלי.
חייו
בצלאל שץ, הידוע בכינויו "ליליק", נולד בירושלים לבוריס שץ, מייסד "בצלאל", ולד"ר אולגה פבזנר-שץ, מבקרת אמנות. כבר מגיל צעיר הפגין ליליק כישרון רב בהתעמלות ובמוזיקה, אך בעיקר באמנות. הוא גדל בבית שאמנים ואמנות נכחו בו, זכה להתרועע עם המנהיגים הגדולים בארץ, וכבר בחגיגת בר המצווה שלו הוצגה תערוכתו הראשונה. הוא למד בגימנסיה העברית בירושלים, ובגיל 14 סיים את לימודיו ב"בצלאל". ב-1930 הצטרף בצלאל למסע עם אביו לאירופה ולארצות הברית, שם הציגו עבודות אמנות שלהם ושל תלמידי בצלאל למטרת גיוס כספים.
לאחר מותו של אביו ב-1932, עזב בצלאל את ארץ ישראל לתקופה של כעשרים שנה. הוא התחיל את דרכו בפריז ב"גרנד שומייר", ושהה שם ארבע שנים.
ב-1937 הוא נסע לארצות הברית ונשאר שם 14 שנה. בסוף מלחמת העולם השנייה, במהלך עבודתו במספנה, פגש את אשתו לעתיד, לואיז. בקליפורניה הוא פגש גם את הנרי מילר, ונרקמה ביניהם חברות על בסיס יצירה משותפת. בצלאל יצר סדרת עבודות בהדפס משי עבור ספרו של הנרי מילר "אל תוך חיי הלילה", שהיה בו חידוש הן מצד האמנות והן מצד מלאכת עשיית הספרים. (במשך כמה שנים היה מילר נשוי לאיב מקקלור, אחותה של לואיז, אשת בצלאל) בצלאל הציג תערוכות יחיד וקבוצתיות בפירנצה, ניו מקסיקו, ניו יורק, סן פרנסיסקו ועוד. הוא הציג לצד גדולי האמנים בני דורו: פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס, מארק שאגאל, אוסקר קוקושקה. הצלחתו זו בעולם לא נודעה בישראל, עם חזרתו בשלב מאוחר יותר.
ב-1948 נישאו בצלאל ולואיז, וכעבור 3 שנים עברו לישראל והשתכנו בבית שץ בירושלים. על אף הנתק הארוך מהארץ והמחלוקות בינו לבין גישות הרווחות בזירת האמנות המקומית, הציג בצלאל תערוכות רבות וייצג את ישראל בגרמניה ובאיטליה, בין היתר בתערוכת הביאנלה של ונציה (1954). בירושלים הקים יחד עם אשתו לואיז שץ ואחותו זהרה שץ ואמנים נוספים, את "קבוצת יעד" לעבודות אמנות שימושית. הקבוצה יצרה עבודות שהוצגו ונמכרו בביתן הקטן בחצר ביתם ברחוב בצלאל. עם הקמת כפר האמנים עין הוד ב-1953 עברו בצלאל ולואיז להתגורר בבית שתכנן עבורם האדריכל דוד רזניק. בעין הוד הם השתלבו באווירה האמנותית הבוהמית, שדמתה במקצת לאופן חייהם בקליפורניה.
בצלאל יצר תוך שימוש במגוון של טכניקות. בתחילת דרכו הוא היה נאמן לציור הריאליסטי-אקדמי כפי שהיה נהוג ב"בצלאל" של אותם השנים, והוא התפתח כאמן יוצר תוך ההשפעה של האמנות המופשטת בתקופתו. הוא עבד ברישום, ציור שמן ואקריליק, הדפס, תבליט, ריקוע נחושת, אמנות שימושית, גרפיקה, קרמיקה, עבודות יודאיקה ועוד. בעשור האחרון לחייו התמקד בעיצוב סביבתי. בין עבודותיו הציבוריות נמנות: עיצוב אוניות של חברת "צים", היה שותף עם זהרה ולואיז בעבודות מגוונות עבור צים שלום, גדר במשכן נשיאי ישראל, גדר ברחבת הכותל, שערים ואביזרים לבתי כנסת, פסל הכניסה ליד לבנים בירושלים, ועוד.
בצלאל שץ נפטר בירושלים ב-1978 במהלך ניתוח לב.
תערוכות
רשימת תערוכות בצלאל שץ מקור בצלאל שץ רטרוספקטיבה, גדעון עפרת הוצאת בית האמנים ירושלים 2006.
ביזוי דגל
השחתת דגל היא פעולה שמטרתה הפגנה של בוז, שנאה או מחאה כלפי המדינה או הארגון שדגלו מושחת. דרך נפוצה של השחתת דגל היא שרפתו, ודרכים נוספות הן דריכה על הדגל ועשיית צרכים עליו. פגיעה בכבוד הדגל נעשית לעיתים באמירה פוגענית.
איסור על ביזוי הדגל קיים במדינות רבות, ובהן ישראל. בארצות הברית קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שהשחתת דגל נכללת בחופש הביטוי המוגן בהתאם לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, ולכן השלטון אינו רשאי למנוע אותה.
בישראל
בישראל קובע חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה: "הפוגע בכבוד דגל המדינה או בכבוד סמל המדינה, או גורם לפגיעה בכבודו, או משתמש בו באופן שיש בו כדי לפגוע בכבודו, דינו – מאסר עד שלוש שנים או כפל הקנס האמור בסעיף 61(א)(2) לחוק העונשין, התשל"ז-1977 או שני הענשים כאחד". בנוסף לכך, בסעיף 3ב לחוק יסודות התקציב ניתנה לשר האוצר סמכות שלא להעביר לגוף מתוקצב וגוף נתמך כספים שהובטחו להם בתקציב המדינה, כאשר הגוף הוציא הוצאה לשם "מעשה של השחתה או ביזוי פיזי הפוגע בכבוד דגל המדינה או סמל המדינה".
בהאר סומך
בהאר סומך (באנגלית: Bahar Soomekh; בפרסית: بهار سومخ‎ ; נולדה ב-30 במרץ 1975) היא סוכנת נדל"ן ובעברה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית-יהודייה ילידת-איראן. נודעת בזכות תפקידיה בסרטים "התרסקות", "משימה בלתי אפשרית 3" ו"המסור 3".
ביוגרפיה
בהאר סומך נולדה בטהראן שבאיראן, למשפחה יהודית-פרסית דתית. "סומך" הוא שם נפוץ בקהילה היהודית באיראן, "בהאר" משמעו "אביב" בפרסית. מוצאה של אמה של סומך מטהראן, ואביה מהמדאן. היא היגרה עם הוריה ואחותה הצעירה ממנה, הפרופסורית סאבה סומך, ללוס אנג'לס ב־1978, שנה לפני תחילתה של המהפכה האיראנית.
היא למדה באקדמיית סיני עקיבא, ובתיכון בוורלי הילס, שם ניגנה בכינור בתזמורת הבית ספרית. היא ניגנה בכינור במשך 13 שנים. לסומך יש תואר ראשון בלימודי סביבה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה. אחרי הלימודים, היא טיילה לכל אורך אירופה. לאחר חזרתה, סומך החלה לעבוד כמנהלת מכירות בשואוטיים נטוורקס, ובמקביל לקחה שיעורי משחק כדי להגשים את חלומה להיות שחקנית.
קריירה
בתחילת קריירת המשחק שלה, סומך התארחה במספר סדרות טלוויזיה, בין היתר ב-"ג'אג ו-"24". בסופו של דבר היא עזבה את העבודה היומיומית שלה כדי להמשיך לשחק במשרה מלאה וקיבלה את תפקידה בסרט "התרסקות" פחות משלושה חודשים לאחר מכן. תפקיד הפריצה של סומק הגיע בתור דורי בסרט זוכה פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, "התרסקות" בבימויו של פול האגיס. היא המשיכה עם תפקידים בסרטים "סוריאנה" וב"משימה בלתי אפשרית 3".
בשנת 2006, היה לה תפקיד ראשי בתור ד"ר לין דנלון בסרט האימה "המסור 3". לסומק היה תפקיד חוזר כמרגו בסדרת הטלוויזיה "שחר האתמול" ברשת ABC. לאחר מכן, ביצעה הופעות אורח בסדרות כמו "הלוחשת לרוחות", "קאסל", "הורים במשרה מלאה" ו-"CSI". תפקידה הקולנועי האחרון היה בסרט "Just like a Woman".
בשנת 2014 בהאר החליטה לפרוש מקריירת משחק, לאחר שאזור דרום קליפורניה חווה אובדן משרות בתעשיית הקולנוע למיקומים אחרים, ובשל כך פתחה בקריירת נדל"ן באזור מחוז לוס אנג'לס כדי להישאר קרובה למשפחתה.
חיים אישיים
בשנת 2001, לאחר זוגיות של שנתיים, בהאר התחתנה עם קלייטון פרך, סמנכ"ל תפעול בחברת השכרת ציוד למסיבות, שהתגייר לפני נישואיהם. לבני הזוג שלושה ילדים והם מתגוררים בלוס אנג'לס. אחד מילדיהם, עזרא פרך (יליד 2005), נולד עם מוגבלות. הוא זכה במדליית כסף כפולה בתחרות האמריקאית של המשחקים הפאראלימפיים בשנת 2019, ונבחר כפיינליסט בתחרות SportsKid של מגזין ספורטס אילוסטרייטד לשנת 2014.
קהילת יהודי המדאן
קהילת יהודי המדאן היא קהילה יהודית שחיה בעיר המדאן בפרס, כיום איראן. על פי המסורת העיר מזוהה עם שושן הבירה ובה נמצא קבר מרדכי ואסתר, שם היה מוצב גם בית הכנסת. יהודי המדאן דיברו המדאנית יהודית שהיא ניב של שפה יהודית פרסית.
רקע
המדאן היא עיר במערב איראן ובירת הפרובינציה הקרויה על שמה. המדאן נחשבת לאחת הערים העתיקות באיראן, ואף בעולם. היא מוזכרת בתנ"ך בשם אחמתא. העיר נכבשה על ידי ממלכת אשור בשנת 1100 לפנה"ס, ועל פי ההיסטוריון היווני הקדום הרודוטוס, היא הייתה בירת מדי כ-700 שנה.
מחוז המדאן מחולק בין טויסרקאן, מלאייר ונהאוואנד. מחוז זה יחד עם בורוג'רד, הנמצא דרומית יותר במחוז לורסתאן, יוצר מקבץ גאוגרפי שהיה מיושב על ידי חלק ניכר מהקהילות האיראניות-יהודיות עד שקהילות אלו היגרו לטהראן, ישראל וצפון אמריקה.
היסטוריה
בנימין מטודלה מצא בהמדאן במאה ה-12 (שנת 1162) 30,000 עד 50,000 יהודים, ובאיגרות הגאון שמואל בן-עלי מהמאה ה-12 נזכרת "ישיבה" בעיר בחסות קהילת בגדאד.
בהמדאן נולד במאה ה-13 השר היהודי ראשיד אל- דאולה, שהיה גם היסטוריון וחוקר.
כשאר קהילות פרס סבלה גם המדאן מידם הקשה של מלכי שושלת הצאפאווים (1501- 1736),
בתקופת שושלת קאג'אר (1925-1794) סבלו יהודי העיר מפעולות המיסיון הנוצרי ומדת הבאהאים.
בשנת 1701 כתב פול לוקאס (מצוטט על ידי De Planhol 2003) שיש יהודים רבים יותר בהמדאן מאשר במקומות אחרים בפרס.
מאז אמצע המאה ה-19, עם יסוד התנועה הבהאית, יהודים רבים ובעיקר מאזור המדאן וכאשאן עברו לדת הבהאית, ממספר סיבות: (1) היחס הגרוע והשנאה מצד המוסלמים והערבים ליהודים, בעוד הבהאאים נתפסו כאנשים מכובדים ונכבדים. (2) הציעו כסף רב ליהודים שיהפכו לבהאאים ויתחתנו עם בההאים ובהאאיות. בתקופות העתיקות יותר ובתקופת ראשית האסלאם אך גם לאורך כל הדורות וההיסטוריה הציעו ליהודים, ובמיוחד לצאצאי הכהנים והלווים, כסף ותכשיטים רבים לחתונתם. זאת בנוסף להבטחה לקידום והנהגה במעמד של בני מוחמד אם יתאסלמו, רבים מהם הסכימו, כשלרוב נדרשו יהודים אלו להינשא למוסלמית על-מנת להוכיח שאכן התאסלמו.
בשנת 1865 התרחשו רדיפות בקהילה שנפסקו בזכות התערבותו של השר משה מונטיפיורי.
לפי אנציקלופדיה איראניה, הקהילה היהודית הידלדלה מכ-13,000 ב-1920 לפחות מ-1,000 עד 1969.
ב-1948 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר, לפי האמדן, בין 3,000 עד 6,000 נפש; עם החמרת המצב הכלכלי עלו רבים לישראל ואחרים היגרו למקומות אחרים בעולם. באותה השנה ביקרו בבית המדרש למורים של "כל ישראל חברים" 23 תלמידים, ומספר התלמידים בבית-הספר הגיע ל־1,605 תלמידים.
בשנת 1956 ישבו בהמדאן 1,714 יהודים; ב-1961 היה מספרם 428 בלבד. בבית-הספר "אוצר תורה" למדו ב-1949 356 תלמידים, בית הספר נסגר כעבור שנים אחדות.
ב-1966 עוד ישבו בהמדאן 402 יהודים, והיו בעיר סניפים של ארגון הנשים היהודיות במדינה ושל ארגון הנוער היהודי.
הקהילה הייתה קיימת עד לאמצע המאה ה-20. רב הקהילה היה הרב מנחם שמואל הלוי ששימש גם כראש הקהל. אחרי שהרב לוי עלה לארץ ישראל שימש בתפקיד הרב מנחם דיין צדק. הקהילה עלתה ברובה לישראל ולארצות הברית ולפי הערכות נשארו בעיר כ-100 יהודים בשנות ה-90.
החוקר האמריקאי דונלד סטילו, שכתב ספר על השפה הפרסית היהודית, ביקר באיראן בשנים 2001 ו-2002 ומצא כי נותרו בהמדאן רק שמונה אנשים מהקהילה היהודית.
חינוך יהודי בהמדאן
רוב אנשי המדאן לא ידעו קרוא וכתוב בפרסית ואורינותם הוגבלה לעברית. כלומר, אם היו רוצים לכתוב משהו, היו כותבים אותו בעברית ומתאימים את האותיות לפרסית. בחלק מבתי הכנסת ישנם ספרי דת - כמו תרגום של כתבי קודש - הכתובים בכתב עברי פרסי (פרסיהוד). היהודים מהמדאן למדו עברית בדרך כלל בבתי כנסת או בתי ספר שבהם לימדו עברית. לאחר תקופה של פעילות בית הספר, היו שיעורי עברית לילדים ובני נוער במקום שנקרא "גן ילדים". לאחר זמן רב, הוקם בית הספר אליאנס בהמדאן בעקבות טהראן. לפני הקמת בית הספר אליאנס, היהודים של המדאן לא היו במצב טוב מבחינת ביטחון ומבחינת מבנים חומריים ורוחניים.
בית הספר אליאנס המדאן הוקם על ידי ארגון כל ישראל חברים בשנת 1900. הוא כלל בית ספר לבנים ובית ספר לבנות.
בית הספר אליאנס המדאן לבנים היה אחד מבתי הספר המפורסמים בהמדאן. במועד הקמתו למדו בו 350 בנים. לפי הנתונים הסטטיסטיים של משרד החינוך האיראני, בשנת 1927, למדו בבית ספר זה 475 תלמידים, מתוכם 159 תלמידים למדו בחינם, ולימדו בו 12 מורים.
במועד הקמת בית הספר לבנות היו רשומות בו 250 תלמידות. לפי הנתונים הסטטיסטיים של משרד החינוך האיראני, בשנת 1927, למדו בבית הספר אליאנס לבנות 259 תלמידות והיו בו 8 מורים. 75 תלמידות למדו ללא תשלום.
בית ספר אליאנס של המדאן היה מתקדם מאד, בשיאו היו בו המורים הטובים ביותר, ובתחרויות האקדמיות שנערכו מדי שנה בהמאדן, המקומות הראשון, השני והשלישי היו תמיד מבית הספר אליאנס, והם זכו בפרסים גם בתחרויות ספורט. בית הספר אליאנס היה קיים עד שנה לאחר המהפכה האיראנית, אך עקב הגירתם של מספר רב של יהודים של המדאן לטהראן ולעיתים גם לחו"ל, הוא פורק ושמו שונה, ולאחר מכן נהרס ובמקומו נבנה בית ספר נוסף.
השפה של יהודי המדאן
המדאנית יהודית היא השפה הנכחדת של הקהילה היהודית שהתגוררה בהמאדן ומהווה ניב של שפה פרסית יהודית, המדוברת במקור על ידי יהודי איראן באזורי המדאן ובורוג'רד במערב איראן. לשפה ההמדאנית־יהודית, כמו לשפות יהודיות אחרות, יש מספר רב של מילים המושאלות מעברית והיא כתובה בצורת האלפבית העברי. בעקבות ההגירה של הקהילה היהודית האיראנית באמצע המאה ה-20, השימוש בשפה זו הולך ופוחת והשארים שעוד דיברו בשפה זו באיראן החלו לדבר פרסית יהודית ופרסית. שפתן של קבוצות מהגרים לארצות הברית ולישראל עברה בהדרגה לאנגלית ולעברית. קשה למצוא אנשים שעדיין דוברים את השפה ההמדאנית־יהודית מאחר שרק אנשים שנולדו לפני אמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 גדלו דוברי הניב.
מנחם שמואל הלוי
מנחם שמואל הלוי היה מנהל בית- הספר אליאנס.
בשנת 1913 (ה'תרע"ג) מונה מנחם שמואל הלוי לשמש כרב בהמדאן. במיוחד בנאומיו יצא כנגד המרת דת של יהודים לדת הבהאית או לאסלאם, ופעל כדי להחזיר ליהדות את מי שהמירו או אולצו להמיר את דתם. הוא פעל לארגון הרצאות מדי שבת בבתי הכנסת המקומיים, והקים מערך הסברה נרחב כנגד המרת הדת, וזכה להוקרה על כך.
בתקופת כהונתו כרב בהמדאן, ייסד שתי אגודות עבריות-ציוניות בשם "מעוררי ישנים" ו"חובבי ישורון". הראשונה פעלה למען חיזוק ערכי היהדות, לימוד העברית והפצת הרעיון הציוני, והשנייה פעלה להסברה כנגד האמונה הבהאית. לאחר הצהרת בלפור ייסד בעיר שלוחה של ההסתדרות הציונית ושימש כנשיאה. בתקופה זו ייסד בעירו גם סניף של הסתדרות הנשים העבריות, ווועדים עבור קרן הגאולה, קרן היסוד וקק"ל.
הוא נבחר למנהיג הקהילה היהודית בהמדאן וכיהן בתור הנציג היהודי כחבר במועצת העיר המוניציפלית והממשלתית. כן שימש כמזכיר בקונסוליה הטורקית ולשכת המסחר שלה בעיר.
בשנת 1923 החליט לעלות לארץ ישראל ועמו עלו גם רבים מבני קהילתו. הוא התיישב בשכונת הבוכרים בירושלים ועסק בפעילות ציבורית וחינוכית. עם עלייתו נבחר לשמש כראש וועד יהודי פרס בארץ ישראל, חבר הוועד הארצי של קרן היסוד, חבר בכיר בוועד העדה הספרדית והסתדרות חלוצי המזרח. כן סייע לגדוד מגיני השפה, וייסד תלמוד תורה בשכונת הבוכרים, אותו ניהל והתיר גם לבנות ללמוד בו.
קבר אסתר ומרדכי
לפי מסורת יהודית עתיקה טמונות באחוזת קבר במרכז המדאן עצמות מרדכי ואסתר. לפי כמה דעות, בעיר התרחשו חלק מהאירועים של מגילת אסתר, ועד היום נמצא שם קבר מרדכי ואסתר המלכה, אף על פי שמקום קבורתם אינו מתואר בתנ '' ך והוא נושא שנוי במחלוקת. המלך הפרסי כורש שהקים את האימפריה האחמנית, בה גרו רוב היהודים באותה תקופה, בשנת 538 הוציא הצהרה היסטורית שאפשרה ליהודים לחזור לירושלים ולהתחיל לבנות מחדש את בית המקדש. הכתובות העבריות על הקברים האלה נחקרו על ידי חוקרים אירופים, בעיקר ארנסט הרצפלד, ונתברר שמקורם בסוף המאה ה-13. המקום היה נערץ על יהודי פרס, והם נהגו לעלות לקברים מדי שנה, עמם עלו גם מוסלמים רבים.
בתחילת המאה ה-20 גילו החוקרים כי בקצה תקרת קבר מרדכי ואסתר, בקודקוד הכיפה מבפנים נמצא כמין קן או ביצה. נציג צרפתי הגיע לאתר לבדוק, ולא היה גבול לתדהמה לאחר שנמצא בתוך כד מעין קן ובתוכו תכשיטים, כתר פנינים ואבנים טובות שנלקחו אחר כבוד למוזיאון ה'לובר' בצרפת. היהודים התלוננו על שומר הקבר – והוא נכלא. אך הכתר והאבנים הטובות לא הוחזרו מעולם. היהודים המקומיים טוענים כי זה הכתר שהיה שייך לאסתר המלכה.
ב-2008 הכריזה איראן על קברי אסתר ומרדכי אתרי מורשת לאומית.
לאחר העלייה לישראל
בית הכנסת "בית מנחם", אשר נקרא על שם הרב מנחם שמואל הלוי, ראש קהילת יהודי המדאן הוקם בשנות ה-50 של המאה העשרים בשכונת הבוכרים בירושלים על ידי עולי המדאן ושימש כמרכז לקהילה. בחלוף השנים נפטר גרעין המייסדים הוותיקים ובית הכנסת, שהיווה סמל למורשת יהדות המדאן, נותר שומם. יחד עם בני הקהילה שלמה בן-אליהו דאג לשיפוץ ושחזור בית הכנסת, ובשנת 2012 חנך את בית הכנסת המחודש. מאז בית הכנסת משמש כמוקד התכנסות לבני הדור השני והשלישי של עולי המדאן.
ליונל פינקוס
לְיוֹנֵל פִּנְקוּס (באנגלית: Lionel Pincus; 2 במרץ 1931, פילדלפיה – 10 באוקטובר 2009, ניו יורק) היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי-אמריקאי ומייסד קרן ההשקעות ורבורג פינקוס.
קורות חיים
פינקוס נולד בשנת 1931 בעיר פילדלפיה אשר במדינת פנסילבניה שבארצות הברית, למשפחה יהודית, תרזה סליה (לבית לויט) והנרי פינקוס.
התחנך בבית הספר היל (The Hill School), סיים לימודי תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1953 ולימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה בשנת 1956.
פינקוס היה ידוע כנדבן והרבה במתן צדקה ונתינה לזולת.
בשנת 1995, תרם 10 מיליון דולר לאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
פינקוס נישא לאשתו סוזאן סטורס (Suzanne Storrs) ולהם שני ילדים.
קריירה
פינקוס התמחה בעיקר בעסקים מתחום הבנקאות והפיננסים.
בשנת 1955 החל לעבוד בחברת לאדנבורג טאלמן (Ladenburg Thalmann) ובשנת 1960 הפך לשותף.
בשנת 1964, ייסד את חברת ליונל פינקוס ושות' בע"מ.
בשנת 1966, מוזגה חברתו עם חברת מ"מ ורבורג ושות' מניו יורק שנוסדה על ידי אריק מוריץ ורבורג.
בשנת 1970, הוחלף שמה של החברה הממוזגת לאי.אמ ורבורג פינקוס (E.M. Warburg Pincus).
בשנת 2001, החליפה החברה את שמה לוורבורג פינקוס (Warburg Pincus) וכמו כן גם את הלוגו והמיתוג שלה.
בשנת 2002, כאשר סיים את כהונתו כמנכ"ל החברה, פיקח על השקעות בסכום של 13 מיליארד דולר ביותר מ-450 חברות ב-29 מדינות.
Link Aggregation
Link Aggregation (מילולית: צירוף חיבורים) (לעיתים נקרא Port Trunking או Ethernet trunk) הוא מונח בתקשורת מחשבים המשמש כשם הנפוץ למימוש תקן IEEE 802.3ad. התקן המאפשר חיבור של מספר כבלי Ethernet במקביל לצורך הגדלת רוחב הפס. Link Aggregation היא שיטה זולה להגדלת רוחב הפס של חיבור רשת מסוים מעבר למגבלות הטכנולוגיות של מדיית התקשורת ואמצעי התקשורת הנפוצים ברשתות מקומיות מסוג Ethernet מבלי להחליף את רכיבי הרשת ומדיית התקשורת. ניהול של חיבורי Link Aggregation מתבצע באמצעות פרוטוקול Link Aggregation Control Protocol (LACP).
איאן יור
ג'ון פרנקומב (איאן) יור (באנגלית: John Francombe (Ian) Ure; נולד ב-7 בדצמבר 1939 באייר). הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הקשר המרכזי.
קריירה
יור החל את הקריירה שלו כמקצוען בקבוצת דנדי, שם שיחק במשך חמש עונות שבמהלכן זכה המועדון באליפות הליגה היחידה בתולדותיו. לאחר הזכייה באליפות העפיל המועדון לחצי גמר גביע אירופה, בו הפסיד למילאן. בתקופה זו הוא השתתף בשמונה משחקים במדי נבחרת סקוטלנד, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2 - 0 על נבחרת ויילס ב-8 בנובמבר 1961.
ב-1963 הוא עבר לארסנל תמורת 62,500 לירות שטרלינג, אז סכום שיא להעברת שחקן בכדורגל האנגלי. בעונתו הראשונה בארסנל הוא החמיץ משחק אחד בלבד (והשתתף בשני משחקים נוספים במדי נבחרתו), אך בעונת 1964/1965 ובזו שלאחריה הוא השתתף רק בכ-20 משחקים לעונה בעקבות פציעה וירידה בכושר המשחק שלו. הוא הוחזר להרכב על ידי המאמן ברטי מיי, ובעונת 1966/1967 השתתף ב-44 משחקים בכל המסגרות; הוא ערך את הופעתו ה-11 (והאחרונה) במדי הנבחרת במשחק מול נבחרת צפון אירלנד ב-21 באוקטובר 1967.
למרות המוניטין שלו הוא השתתף ב-202 משחקים במדי ארסנל במשך שש שנים, הבקיע שני שערים, וזכה בשתי מדליות על העפלה עם המועדון לגמר גביע הליגה. אולם, לקראת סוף העשור חלה ירידה במעמדו בארסנל כיוון שפרנק מקלינטוק וטרי ניל התחרו על עמדת הקשר המרכזי. באוגוסט 1969 הוא עזב את ארסנל ועבר למנצ'סטר יונייטד תמורת 80,000 לירות שטרלינג. הוא היה ההחתמה המשמעותית היחידה של המאמן וילף מק'גינס, ושיחק ביונייטד במשך שתי עונות לפני שחזר לסקוטלנד והצטרף לסנט מירן ולאחר מכן לאיסט סטרלינגשייר.
לאחר פרישתו הוא עבד במשך זמן מה כמאמן, כולל תקופה קצרה באיסט סטרלינגשייר כמחליפו של אלכס פרגוסון, לפני שעזב לחלוטין את תחום הכדורגל. לאחר מכן עבד כסוהר בבית סוהר בגלאזגו וכעובד סוציאלי בקילמרנוק.
יחסי מקסיקו–סנט קיטס ונוויס
יחסי מקסיקו–סנט קיטס ונוויס הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מקסיקו לבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס. שתי המדינות חברות בארגון המדינות הקריביות, ארגון מדינות אמריקה והאו"ם.
היסטוריה
בין מקסיקו לבין סנט קיטס ונוויס מתקיימים יחסים דיפלומטיים. המדינות כוננו לראשונה את היחסים ביניהן ב-31 ביולי 1990. מאז כינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן, היחסים בין שתי המדינות התקיימו בעיקר בפורומים רב צדדיים. בשנת 1999 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכני. בפברואר 2010, ביקר ראש ממשלת סנט קיטס ונוויס, דנזל דאגלס, בקנקון כדי להשתתף בוועידת ההקהילייה הקריבית. בשנת 2013, כטובה אישית לראש ממשלת סנט קיטס ונוויס, מימנה מקסיקו שתי תחנת משטרה במדינה בעלות כוללת של 1.3 מיליון דולר. בשנת 2014, נסע ראש ממשלת סנט קיטס ונוויס, דנזל דאגלס, לביקור במרידה כדי להשתתף בפסגת הקהילייה הקריבית. במאי 2015, מקסיקו פתחה קונסוליית כבוד בבאסטר. ביוני 2017, ערך שר החוץ של סנט קיטס ונוויס, מארק ברנטלי, ביקור במקסיקו כדי להשתתף באספה הכללית של ארגון המדינות האמריקניות.
לילה דה נובילי
לילה דה נובילי ( איטלקית: Lila De Nobili: 3 בספטמבר 1916 – 19 בפברואר 2002) הייתה מעצבת במה, מעצבת תפאורה ומאיירת אופנה יהודיה איטלקית. התפרסמה בשיתוף הפעולה שלה עם מנהלי במה ואופרה מובילים כמו לוקינו ויסקונטי ופרנקו זפירלי, כמו גם עבודתה המוקדמת על איור אופנה במגזין "ווג" הצרפתי.
קורות חיים
לילה דה נובילי נולדה בקסטגנולה (לוגאנו). אביה היה ממשפחה איטלקית ותיקה ואמה, דולה ברטה ורטס, הייתה ממשפחה הונגרית יהודית. דודה היה הצייר ומעצב התלבושות עטור פרסי האקדמיה מרסל ורטש, שצייר את לילה בילדותה.
בשנות השלושים למדה אצל האמן פרוצ'יו פרצו באקדמיה לאמנויות ברומא. אחת התלמידות שלה הייתה מעצבת התלבושות והבמאית, כריסטין אדזארד, שאיתה הייתה לה ידידות ושיתוף פעולה לכל החיים.
איור
בפריז משנת 1943, החל דה נובילי להכין איורים לאוספי העיצוב של העיתון "הוט קוטור" ומגזינים נוספים, במיוחד ווג הצרפתי. היא גם עשתה איורים להרמס ויצרה פרסומות לבשמים ללוסיין לונג, ויצרה פרסום לאלזה סקיאפראלי, פייר בלמיין ומרסל רושה.
עיצוב במה
היא יצרה תלבושות ליצירות כמו "חשמלית ושמה תשוקה" (1949), לה פטיט לילי (1951), "אנה קרנינה" (1951), "ז'יז'י" (1951), "סיראנו דה ברז'ראק" (1953), "נערת הכפר" (1954), "ארלסיין" (1958), "כרמן" (1959) ועוד.
לקראת הקרנת הבכורה של חשמלית ושמה תשוקה, בעיבודו של ז'אן קוקטו ובכיכובו של ארלי כבלאנש דובואה, עיצבה לילה דה נובילי את ניו אורלינס לוהטת ועגומה.
עיצובי האופרה, הבלט והסרטים של דה נובילי היו בעיקר בסוף שנות החמישים ותחילת שנות ה-60. היא המשיכה לעבוד עם מלחינים ובמאים כמו לוקינו ויסקונטי על בלט, אופרות והצגות. עם ויסקונטי עבדה בבית האופרה לה סקאלה במילאנו, היא עיצבה תפאורות ותלבושות לאופרות "לה טרוויאטה" (1955).
בבריטניה
בסוף שנות החמישים החלה לעבוד בסטרטפורד על האייבון בבריטניה עם פיטר הול. דה נובילי עיצבה שבע קומדיות של שייקספיר ומחזות מאוחרים עבור פיטר הול ברויאל שייקספיר בסטרטפורד ותיאטרון אלדוויץ', לונדון, בסוף שנות החמישים.
בשנות השישים עיצוביה כללו את סימבלין עם פגי אשקרופט (1957) הלילה השנים עשר (1958) חלום ליל קיץ (1958) עם צ'ארלס לאפטון, ונסה רדגרייב ודיאנה ריג. באוקטובר 1965 עיצבה דה נובילי תפאורות ותלבושות להפקה של ה"נשיונל תיאטר" היא עיצבה תלבושות ותפאורות למופעי בלט ואופרות רבות בבית האופרה המלכותי בקובנט גארדן.
סרטים
דה נובילי עיצבה את התלבושות לסרט "צייד המכשפות" של ריימונד רוסו (1957) (על פי ארתור מילר) בתסריט של ז'אן-פול סארטר ובכיכובה של סימון סיניורה, ול"אמורס" של מישל בויסרונד. Famous Love Affairs - 1961 עם סימון סיניורה, בריז'יט בארדו ואלן דלון.
גשר המפרץ סן פרנסיסקו–אוקלנד
גשר המפרץ סן פרנסיסקו–אוקלנד (באנגלית: San Francisco–Oakland Bay Bridge), הידוע בקרב המקומיים כגשר המפרץ, הוא גשר למעבר מכוניות בקליפורניה שבארצות הברית. הגשר, הנטוי על גבי מפרץ סן פרנסיסקו, מחבר בין העיר סן פרנסיסקו שבעברו המערבי לבין העיר אוקלנד שבעברו המזרחי. אורכו הכולל הוא 7.18 קילומטרים ומדי יום חוצים אותו כ-270 אלף כלי רכב. הוא מהווה חלק מהכביש הבין-מדינתי 80. הגשר בכיוון מערב הוא כביש אגרה.
הגשר כולל שני מקטעים, מזרחי ומערבי, המקושרים ביניהם במנהרה באי שבמרכז המפרץ. הוא נפתח לתנועה ב-1936. בשנת 2013 נפתח לתנועה מקטע גשר מזרחי חדש, אשר החליף את המקטע המקורי כולו.
בשנת 2001 הוכנס הגשר למרשם האתרים ההיסטוריים של ארצות הברית.
תיאור הגשר
המקטע המזרחי של הגשר, שנחנך ב-2013, משתרע בין האי ירבה בואנה לבין אוקלנד. זהו גשר בטון כפול חד-מפלסי באורך של 3,102 מטר. כל אחד מצידיו נושא חמישה נתיבי תנועה - הצפוני את התנועה מערבה והדרומי את התנועה בכיוון המזרחי. הגשר נישא על עמודים ובחלקו המערבי הסמוך לאי ירבה בואנה הוא גשר מעוגן כבלים בעל מגדל יחיד. רוחבו הכולל של הגשר במקטע המזרחי הוא 78.74 מטר, וככזה הוא הגשר הרחב ביותר בעולם. גובה הגשר מעל פני המים הוא 58 מטר. נכלל בו מסלול ייעודי להולכי רגל ולרוכבי אופניים שלא היה קיים במקטע הגשר הישן ואיננו קיים במקטע המערבי. תוואי המקטע מתעקל וכיוונו הוא בקירוב ממזרח למערב.
מנהרה באי ירבה בואנה מקשרת בין המקטע המערבי והמקטע המזרחי של הגשר כולו. זוהי מנהרה דו מפלסית באורך של 160 מטר, הנושאת חמישה נתיבי תנועה בכל מפלס, בכיוון מערב במפלס העליון ובכיוון מזרח במפלס התחתון. רוחבה הפנימי המקסימלי הוא 20 מטרים וגובהה הפנימי המקסימלי (שני המפלסים יחד) הוא 16 מטר. קיימות בה יציאה אל האי ירבה בואנה ואי המטמון שמצפונו וכניסה מהן חזרה אל הגשר.
כיכר האגרה של הגשר ממוקמת בכניסה המזרחית אליו ובה 18 נתיבים.
תולדות הגשר
הרעיון להקים גשר שיחבר בין סן פרנסיסקו לבין אוקלנד על פני המפרץ שביניהן עלה כבר בימי הבהלה לזהב בקליפורניה במחצית המאה ה-19, אך לא התקדם בשל קושי הנדסי לבנות את הגשר וקושי כלכלי לממן את הבנייה. הרעיון צבר תאוצה רק בשנות העשרים, במקביל להתרחבות השימוש במכוניות בארצות הברית. עם התקדמות התכנון לגשר הוחלט שהוא יעבור באי ירבה בואנה, שהיה בסיס צבאי, ולשם כך נדרשה הסכמת הקונגרס, שניתנה ב-1931.
עבודות הקמת הגשר החלו ב-9 ביולי 1933 על פי תכנון של המהנדס צ'ארלס פרסל (Charles H. Purcell). בניית המקטע המערבי הייתה מאתגרת במיוחד מבחינה הנדסית עקב עומק המים באותו אתר. המקטע המזרחי המקורי (שהוחלף ב-2013) הורכב משלושה קטעים דו-מפלסיים שונים - גשר מסבך גבוה סמוך לאי ירבה בואנה שתחתיו נקבע מפתח רוחבי שאיפשר מעבר רחב לכלי שיט, לאחר מכן חמישה גשרי מסבך קטנים יותר ולבסוף רצף קטעי גשר שלוחה אשר היוו את חלקו הסופי של המקטע עד אוקלנד. קרקעית המפרץ במקטע המזרחי היא בוצית. לכן נבנו עמודי הגשר על גבי קורות עץ שננעצו לעומק הקרקעית הבוצית עד לשכבה העמוקה והיציבה יותר שלה.
מנהרת ירבה בואנה נבנתה במקור כך: היו בה שישה נתיבי תנועה במפלס העליון, ואילו במפלס התחתון נקבעו בצידו הצפוני שלושה נתיבי תנועה לרכב כבד ומשאיות, ובצידו הדרומי נקבעו פסי רכבת כפולים עבור שירות הרכבת הקלה החשמלי (נוסעים בלבד) (Key System) שפעל באותם ימים בין סן פרנסיסקו לבין אוקלנד והערים השכנות לה. קיר הפריד בין שני עברי המפלס התחתון.
הגשר נפתח לתנועה ב-12 בנובמבר 1936, שישה חודשים לפני חנוכת גשר שער הזהב, במעמד נשיא ארצות הברית לשעבר הרברט הובר, מושל קליפורניה פרנק מיריאם (Frank Merriam), מזכיר המדינה של הוותיקן הקרדינל פצ'לי (לימים האפיפיור פיוס השנים עשר) ונכבדים אחרים. עלות הקמת הגשר הגיעה ל-77 מיליון דולר במחירי אותו זמן.
לאחר ששירות הרכבת הקלה פסק לפעול ב-1958 הוסרו מן הגשר פסי הרכבת. המנהרה כולה הוסבה לתנועת כלי רכב בלבד, ובמסגרת זאת גם הונמך גובה שני המפלסים שלה וחוזקה רצפת המפלס העליון. עבודות השיפוץ במנהרה נסתיימו בשלהי 1962. ב-1963 החל המפלס העליון של הגשר לשאת תנועה שפניה מערבה בלבד, והמפלס התחתון החל לשאת את התנועה בכיוון ההפוך.
ב-1964 הוכרז הגשר חלק מהכביש הבין-מדינתי 80.
בשנת 1986 הותקנו נורות על גבי המיתרים האופקיים של הגשר המערבי. בשנת 2013 נוספו עליהן 25 אלף נורות על גבי הכבלים האנכיים, במסגרת פרויקט "אורות המפרץ". הפרויקט היה אמור להיות זמני ולהסתיים ב-2015, אך הוחלט להופכו לקבוע.
תאונות ותקריות
ב-11 בפברואר 1968 פגע מטוס צבאי בחלקו העליון של המקטע המזרחי של הגשר וצלל במימי המפרץ. שני טייסיו נהרגו. לא היו נפגעים בקרב הנוסעים על הגשר. למבנה הגשר נגרם נזק.
ב-7 בנובמבר 2007 פגעה המכלית קוסקו בוסן (Cosco Busan) באחד מעמודי הגשר, ובעקבות זאת דלפו ממנה למימי המפרץ 203 אלף ליטר של נפט.
ביום העבודה בספטמבר 2009 התגלה סדק באחד מחלקי הגשר המזרחי, אשר תוקן במהירות. ב-27 באוקטובר באותה שנה כשל החלק המתוקן וחלקים ממנו צנחו על גבי המפלס העליון של הגשר המזרחי. שלושה כלי רכב נפגעו מן החלקים שצנחו, אך לא היו נפגעים בנפש. הגשר נסגר לשם תיקון הנזק עד ל-2 בנובמבר.
רעידת האדמה ב-1989 והשלכותיה
ב-17 באוקטובר 1989 נפגע אזור סן פרנסיסקו ברעידת אדמה בעוצמה של 6.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט. עקב הרעידה נשבר חלק באורך של 15 מטרים של המפלס העליון של מקטע הגשר המזרחי ונפל אל המפלס שתחתיו. הגשר נסגר לתנועה במשך חודש עד לתיקון הנזק.
בעקבות רעידת האדמה הוחלט כי יש לחזק את כל חלקי הגשר בפני רעידות אדמה. במקטע המערבי של הגשר נערך שיפוץ מקיף, שכלל חיזוק של עמודי הבטון, החלפת רוב חלקי המבנה הדו-מפלסי של הגשר בחלקי מתכת חדשים והחלפת המסמרות שחיזקו אותו בברגים מודרניים.
גורל המקטע המזרחי היה שונה: נמצא כי עלות חיזוקו והחלפתו הייתה בלתי כדאית בהשוואה להחלפתו. לפיכך הוחל בתכנון ובבניית גשר חדש, אשר יעמוד בפני כל רעידת אדמה צפויה. עבודות הבנייה של המקטע החדש החלו בשנת 2002 והיו אמורות להסתיים ב-2007, אך בשל קשיים ובעיות שונות התעכבו מאוד. מקטע הגשר המזרחי הישן נסגר לתנועה ב-28 באוגוסט 2013 והמקטע המחליף החדש נפתח לתנועה חמישה ימים לאחר מכן. עלות הקמתו, שהוערכה בתחילה ב-250 מיליון דולר, תפחה לסכום האדיר של 6.5 מיליארד דולר. בכך היה זה לפרויקט העבודות הציבוריות היקר ביותר בתולדות קליפורניה.
לאחר פתיחת מקטע הגשר החדש הוחל בפירוק הדרגתי של המקטע הישן. הפעולה כרוכה בסילוק 58 אלף טון של פלדה ו-245 אלף טון של בטון.
פלורה
פְלוֹרָה (מלטינית: Flora) או צמחייה היא אוסף כל מיני הבר שנמצאים בחבל ארץ מוגדר ומסוים. עמם נמנים באותהּ מידה צמחים זעירים ונדירים שמופיעים רק פעם אחת וצמחים גדולים ונפוצים השולטים בנוף. המונח המקביל לבעלי חיים הוא "פאונה". אוסף הצמחים ובעלי החיים יחד נקרא "ביוטה". לעיתים כוללים במונח פלורה גם חיידקים ואצות.
המילה פלורה מתייחסת גם לספר או פרסום מדעי המונה ומתאר בליווי איורים את אינוונטר הצמחים בארץ או בחבל ארץ מסוים. לדוגמה הפלורה של ארץ ישראל, על פי המיון הגאוגרפי המקובל בבוטניקה, נקראת פלורה פלשתינה (Flora Palaestina) והיא פורסמה על ידי האקדמיה הלאומית למדעים בישראל.
מקור המילה "פלורה" בלטינית, ובמקור היא מתייחסת לאלת הפרחים הרומית פלורה.
5 ביולי
5 ביולי הוא היום ה-186 בשנה (187 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 179 ימים.
קמפפבונד
הקמפפבונד (בגרמנית: Kampfbund - ליגת-קרב; נהגה "קָמְפּף-בּוּנְד") הייתה ליגה של תנועות הלחימה הלאומניות ובהן המפלגה הנאצית בבוואריה, בשנות העשרים. היא כללה את המפלגה הנאצית של אדולף היטלר ואת ה-אס אה, את הפרייקורפס ואת ה"בונד רייכסקריגספלאג". היטלר היה מנהיגה הפוליטי, ואילו הרמן קריבל עמד בראש המיליציה הצבאית שלה.
הליגה הוקמה ב־30 בספטמבר 1923 בנירנברג, שם הצטרף היטלר למנהיגים לאומניים אחרים כדי לחגוג את יום איחוד גרמניה, שציין את יום השנה לניצחון הפרוסי על צרפת בשנת 1870. מטרת הקמתה של הליגה הייתה לגבש ולייעל את האג'נדות של החברים וגם להתכונן לניצול הפיצול בין בוואריה לבונדסטאג למטרותיהם האישיות. הדחף לאיחוד זה נבע מהכרזה שהוכרזה כמה ימים קודם לכן על ידי גוסטב שטרזמן שהכריז על סיום ההתנגדות כנגד הכיבוש הצרפתי של חבל הרוהר, שכניעתו לכאורה עוררה את חמתם של הלאומנים. הקמפפונד הייתה האחראית לתכנון הפוטש במרתף הבירה בנובמבר 1923 במינכן.
שיוך חברים
בשלב זה, מפלגת הפועלים הגרמנית (DAP) שינתה את שמה למפלגת הפועלים הגרמנית הנאציונל-סוציאליסטית (NSDAP). היא צמחה מכת שוליים לכוח הפוליטי החזק ביותר בבוואריה המונה 70,000 חברים. בשנת 1923, האס אה שימש כצבאה הפרטי של המפלגה הנאצית עם כ־15,000 חברים שבפועל היו חיילים לכל דבר. תת-קבוצה של ה- NSDAP הייתה Stoßtrupp-Hitler, יחידה אישית של שומרי ראש עבור היטלר בפיקודו של יוזף ברכטולד. קבוצה נוספת הייתה קבוצת הנוער של המפלגה יונגשטורם אדולף היטלר שנודעה אחר כך כ"נוער ההיטלראי" בראשות אדולף לנק.
ליגת אוברלנד הייתה ארגון צבאי שהונהג על ידי פרידריך ובר. היו חברים בה 4,000 חיילים חמושים, כמעט כולם יוצאי מלחמה ממורמרים. יחידה זו הייתה יחידת פרייקור.
הבונד רייכסקריגספלאגה (אגודת דגל המלחמה הקיסרית) היה צבא פרטי נוסף שהיה בו גם יוצאי מלחמה רבים. מנהיגה הרשמי לכאורה היה יוזף סיידל אך ארנסט רהם היה שליטה בפועל.
תכנון הפוטש
ב־26 בספטמבר 1923, לאחר תקופת מהומה ואלימות פוליטית, הכריז ראש ממשלת בוואריה, אוון פון קנילינג, על מצב חירום וגוסטב פון קאהר מונה לנציב המדינה, בעל סמכויות דיקטטוריות לשלטון במדינה. בנוסף לפון קאהר, ראש משטרת בוואריה, אלוף-משנה הנס ריטר פון זייסר וגנרל הרייכסווהר אוטו פון לוסוב הקימו משולש שליטה, שבאמצעותו יוכלו השלושה לשלוט על בוואריה. בתגובה לכך, היטלר הודיע ​​כי יערוך 14 הפגנות המוניות החל מה- 27 בספטמבר 1923. מפחד פוטנציאלי לפרעות ומהומות, אחת הפעולות הראשונות של קאהר הייתה לאסור את קיום ההפגנות שהוכרזו. אך עם זאת הופעל לחץ על היטלר בכל זאת לקיים את ההפגנות. הנאצים, יחד עם מנהיגים אחרים בקמפפבונד, חשו כי עליהם לצעוד אל ברלין ולתפוס את השלטון או שמא חסידיהם יפנו לקומוניסטים. בינתיים, ב -5 באוקטובר 1923 סגר קאהר את העיתון הנאצי פלקישר באובכטר לעשרה ימים.
הפוטש תוכנן בהשראת הצעדה המוצלחת של בניטו מוסוליני ברומא, בין התאריכים 22–29 באוקטובר 1922. היטלר ושותפיו תכננו להשתמש במינכן כבסיס לצעדה נגד ממשלת רפובליקת ויימאר. היטלר הגיע להכרה שקאר ביקש לשלוט בו ולא היה מוכן לפעול נגד הממשלה בברלין. היטלר רצה לתפוס רגע קריטי כדי לקבל תמיכה ותסיסה עממית מוצלחת.
הפוטש תוכנן ב -7 בנובמבר בהחלטה נמהרת בדירתו של קריבל. לא כל החברים קיבלו הודעה. לצורך התקשורת השתמשה המפלגה בשתי פיסות נייר; אחד צבעוני אדום שמשמעותו "הדבר האמיתי" והשני לבן המסמל ריצת אימון. הם בחרו להעביר את התג הלבן. בזמן הפוטש, רק 2000 חברי הקמפפונד היו במינכן. ב־8 בנובמבר 1923, הפוטש יצא לפועל, אך נכשל.
משינוסטרויניה
משינוסטרויניה הוא כינויו של איגוד המחקר המדעי לבניית מכונות (ברוסית: Научно-производственное объединение машиностроения), גוף מחקר המפתח ומייצר טילי שיוט, לוויינים ורכיבי חלל, הפועל ברוסיה. מרכזי המחקר ומשרדי החברה נמצאים בעיר ראוטוב שבמחוז מוסקבה.
החברה התפתחה מ"משרד התכנון מספר 52", משרדו של ולדימיר צ'לומיי שהיה אחראי על מיזמי חלל בברית המועצות והתחרה מול משרד התכנון של סרגיי קורוליוב. כיום זהו תאגיד פרטי בבעלות הממשלה הפדרלית באמצעות החברה לחימוש בטילים טקטיים.
משרד התכנון מס' 52 הוקם בשנת 1944 בהנהלת מהנדס החלל ולדימיר צ'לומיי, כמפעל לבניית מטוסים ללא טייס ועם חלוף הזמן החל לעבוד על פיתוח לוויינים וטילי שיגור שונים. החברה אחראית לפיתוח טילי שיוט, טילים אסטרטגיים וטילים נושאי רכיבים לחלל כמו גם מערכות חלל לווייניות.
לאחר פטירת ולדימיר צ'לומיי במשך שנים רבות המשרד נוהל על ידי גרברט יפרמוב.
החברה מפתח טיל מתקדם בשיתוף פעולה עם ברהמוס אירוספייס מהודו.
המגדלור באלכסנדריה
המגדלור באלכסנדריה, הידוע גם בתור פָארוֹס אלכסנדריה (ביוונית עתיקה: ὁ Φάρος τῆς Ἀλεξανδρείας) היה המגדלור הראשון בעולם, ובין המגדלורים המוכרים והחשובים ביותר לאורך ההיסטוריה. המגדלור הוקם במאה השלישית לפנה"ס (280 לפנה"ס בקירוב ) על האי פארוס בסמוך לאלכסנדריה. הוא ככל הנראה הגיע לגובה של כ-110 מטרים והיה לאחד הבניינים הגבוהים ביותר בעולם במשך כמעט מילניום, שני רק לפירמידה הגדולה של גיזה. המגדלור נבנה תחת שלטון מצרים התלמיית, בתקופתו של תַּלְמַי השני פילדלפוס. המגדלור נהרס בהדרגתיות כתוצאה ממספר רעידות אדמה בין השנים 956 ו-1323, עד השמדתו הסופית במאה ה-14. המגדלור נחשב לאחד משבעת פלאי העולם העתיק.
תאריך בנייתו
המגדלור החל להיבנות במחצית הראשונה של המאה השלישית לפנה"ס. לאחר כיבוש מצרים בידי אלכסנדר הגדול ומותו, תלמי הראשון נהיה למלך והכריז על תחילת בנייתו בשנת 305 לפנה"ס. עם זאת, תהליך בניית המגדלור החל רק מספר שנים לאחר מכן. תאריך תחילת בניית הבניין נתון לוויכוח. על פי אנציקלופדית סודא, בניית המגדלור החלה בשנת 297 לפנה"ס, ותמה בשנת 283 לפנה"ס. על פי דעה אחרת, בנייתו החלה בשנת 300 לפנה"ס ותמה בשנת 283 לפנה"ס. אם כי השנה בה תחילת הבנייה לא ידועה, קיימת הסכמה לגבי שנת סיום הבנייה, וכנראה שהבנייה נמשכה פחות מ-20 שנה.
מיקום
המגדלור נבנה על האי פארוס, בסמוך לעיר אלכסנדריה שבמצרים. האי נמצא במרחק של קילומטר אחד מהחוף של אלכסנדריה. המגדלור נבנה על הקצה המזרחי של האי, שזמן קצר לפני כן התחבר לחוף אלכסנדריה בעזרת הדרך הסלולה הפסתדיום. בעת בניית המגדלור, כבר היו על האי שני נמלים בקצה המזרחי ובקצה המערבי של האי. כאשר אלכסנדר הגדול הגיע לאי בכיבושיו, הוא החליט שהנמל היעיל ביותר יהווה נקודת הגנה אסטרטגית, ועל כן נבנה המגדלור בנמל המזרחי של האי. המגדלור נבנה על מרחב שטוח רחב בגודל של 110 מטר רבוע בגובה של 7 מטרים מעל פני הים.
מידות המגדלור
לא קיימת הסכמה בנוגע למידותיו של המגדלור. דעות רבות ומגוונות שונות לגבי אורכו, רוחבו וגובהו.
הרטוריקן לוסיאנוס מדד את אורכו של המגדלור במאה השנייה, וקבע כי אורכו של המגדלור הוא 133 מטר.
אל-יעקובי, פקיד ערבי מבגדד, כתב בשנת 870 על אורכו של המגדלור, וקבע כי אורכו הוא 77 מטר או 91 מטר, בהתאם ליחידות המידה שהשתמש. סביר להניח כי מידות אלה נלקחו לאחר רעידת אדמה בה ניזוק המגדלור.
אל-אידריסי, לאחר מסעו למגדלור בשנת 1154, קבע כי גובהו של המגדלור מגיע ל-162 מטר.
אל-בלאווי ביקר במגדלור בשנת 1166, וסיפק את המידע ההיקפי ביותר בנוגע למגדלור. הוא מצא כי אורך כל אחת מדפנות הבסיס של המגדלור מגיעה ל-8.5 מטר, ובסיס המגדלור מגיע לגובה של 6.5 מטר, על גבי קרקע בגובה של 6.5 מטר מעל פני הים. אורך הדרך הסלולה שהובילה למגדלור הוא 183 מטר, והיא בנויה מ-16 קשתות המפוזרות לאורך אורכה. גובה הקומה הראשונה הוא 57.73 מטר, גובה הקומה השנייה הוא 27.45 מטר, וגובה הקומה השלישית 7.32 מטר. בסך הכול, גובה המגדלור הוא 97 מטר.
תיאור המגדלור
המגדלור נפגם ונבנה מחדש פעמים רבות, ולכן מראהו החיצוני השתנה משמעותית לאורך השנים. בפסגת המגדלור ניצבו מספר מראות גדולות אשר החזירו את אור השמש. בשעות היום, תפקיד המראות היה להחזיר את האור של השמש, ואילו בשעות הלילה המראות לא היו בשימוש - במקום המראות, כנראה שאש גדולה הובערה או שהודלקו מנורות מבוססות שמן בפסגה. לא ידוע אם האש בפסגה הייתה חשופה לאוויר, או שמא הייתה מזוגגת. העשן סביר להניח שהאש הייתה חשופה לגמרי לאוויר, ולא מכוסה בדבר, שכן העשן הרב המיוצר מהאש היה עלול להיאסף בפסגה הסגורה. העשן שהתפזר סביב המגדלור בשעות היום הנחה את הספינות ממרחק רב גם כן.
על פי מגלי ארצות ערביים, המגדלור היה בנוי בעיקר מלבנים גדולות של אבן לבנה, המצויה במבנים הלניסטיים רבים. גם על פי סטראבו, המגדלור נבנה מאבן שיש לבנה. הצבע הבהיר של המגדלור אפשר לראותו בכל שעות היום. על פי אל-אידריסי, המגדלור היה בנוי מ-"אבנים מעולות מסוג הידוע בתור קדזן (kadhdhan)". שם נוסף לאבן הוא טיבורטין (Tiburtine), כנראה של נרדף לטרוורטין הנפוצה מאוד באזור רומא, הדומה מאוד לשיש. חלק מהמגדלור נבנה מגרניט אדום, בעיקר עבור חלקים פנימיים כמו משקופים ודלתות.
את אור המגדלור בשיא גובהו, ככל הנראה, ניתן היה לראות במרחק של כ-40 קילומטרים לאורך הים. עם זאת, חוקרים, סופרים ומגלי ארצות קדומים מספרים על מרחקים אחרים. על פי מקורות מסוימים, לוקיאנוס כתב כי ניתן לראות את אור המגדלור במרחק של 300 מיילים. על פי דבריו של פליניוס, את אור המגדלור היה ניתן לראות במרחק של 465 קילומטרים. יוספוס כותב כי ניתן לראות את האור מהמגדלור במרחק של 300 סטדיה - כ-54 קילומטר. אל-אידריסי, מגלה ארצות ערבי, מספר כי את אור המגדלור היה ניתן לראות במרחק של 100 מיילים. איבן-ג'ובאיר, עוד מגלה ארצות ערבי, מספר כי את אור המגדלור ניתן לראות במרחק של יותר מ-70 מיילים.