cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גרטרוד ונדרבילט ויטני
השפעה באמנות
הסטודיו שלה בגריניץ' וילג׳ סומן כאתר לאומי על ידי האגודה הלאומית לשימור היסטורי, והעניק לו מעמד של ציון דרך.
חיים אישיים
אלמנטים מראשית חייה של גרטרוד רמזו על לסביות. היא דיברה על כך שגופה הנשי הוא נטל שצריכה לשאת. לגרטרוד הייתה חברה אהובה בשם אסתר בצעירותה, איתה נחשפו מספר מכתבי אהבה שהבהירו את הרצון של שתיהן למערכת יחסים גופנית שעולה על חברות נשית. אסתר הייתה בתו של ריצ'רד מוריס האנט, האדריכל שבנה את בית משפחתה של גרטרוד בעיר ניו יורק ובית הקיץ בניופורט, רוד איילנד, כמו גם רבים מבתי האחוזה האחרים של ונדרבילט.
גרטרוד ראתה את חברותה במושגים מיניים ואחד מ"הריגושים של חייה, כשאסתר נישקה אותי ", אמה, אליס, הייתה כל כך מודאגת מהחברות שאסרה על גרטרוד לראות את אסתר. נראה כי ההפרדה הצליחה. כי בזמן שאסתר המשיכה לכתוב מכתבי געגוע קורעי לב גרטרוד פנתה לכיוון אחר. בגיל 21, ב־25 באוגוסט 1896, התחתנה עם הספורטאי העשיר במיוחד הארי פיין ויטני (1872–1930).
ויטני היה בנקאי ומשקיע, בנם של הפוליטיקאי, ויליאם קולינס ויטני, ופלורה פיין, בתו של הסנטור לשעבר באוניברסיטת אוהיו, הנרי פיין. הארי ויטני ירש הון מנפט וטבק כמו גם עסקי בנקאות. בניו יורק התגוררו בני הזוג בבתים עירוניים שהיו שייכים במקור לוויליאם ויטני. הייתה להם גם אחוזה כפרית בווסטברי, לונג איילנד.
הארי ויטני נפטר מדלקת ריאות בשנת 1930, בגיל 58, והשאיר לאלמנתו אחוזה בשווי של 72 מיליון דולר. בשנת 1934 היא הייתה במרכז קרב משפטי מתוקשר מאוד עם גיסתה גלוריה מורגן ונדרבילט, על משמורת על אחייניתה בת העשר, גלוריה ונדרבילט. גרטרוד ונדרבילט ויטני זכתה בסוף במשמורת על אחייניתה.
גרטרוד ויטני נפטרה ב-18 באפריל 1942, בגיל 67, ונקברה ליד בעלה בבית העלמין וודלון בברונקס, ניו יורק.
בתה פלורה ויטני מילר קיבלה על עצמה את תפקידה של אמה כראש מוזיאון ויטני, והוחלפה על ידי בתה פלורה מילר בידל.
קארל תאודור דרייר
קארל תאודור דרייר הבן (בדנית: Carl Theodor Dreyer, Jr; 3 בפברואר 1889 – 20 במרץ 1968) היה במאי סרטים דני. הוא נחשב בעיני מבקרים וקולנוענים רבים כאחד מגדולי הבמאים בתולדות הקולנוע.
חייו
דרייר נולד כילד ממזר בקופנהגן, דנמרק. אמו הייתה משרתת שוודית לא נשואה ששמה יוספינה ברנהרדינה נילסון, ואביו ינס כריסטיאן טורפ, שהיה מעסיקה של אמו, הציע אותו לאימוץ. בשנתיים הראשונות לחייו שהה בבתי יתומים עד שאומץ בידי קארל תאודור דרייר האב, טיפוגרף (מומחה באמנות הדפוס) ואשתו, אינגר מארי. הוריו המאמצים היו לותרנים מחמירים ודרייר זכה ליחס מנוכר מצידם. דרייר היה תלמיד אינטליגנטי במיוחד, ובהיותו בן 16 עזב את הבית ואת החינוך הפורמלי. הוא ניתק עצמו ממשפחתו המאמצת, אולם חינוכם הנוקשה הותיר את חותמו על רבים מסרטיו.
דרייר הלך לעולמו בשל דלקת ריאות בהיותו בן 79. הסרט התעודי Carl Th. Dreyer: My Metier משלב זכרונות ממכריו.
קריירה
שני הסרטים נכשלו בקופות, ודרייר לא יצר סרט נוסף עד לשנת 1943. דנמרק הייתה נתונה אז תחת הכיבוש הנאצי, ובסרטו "יום הזעם" (Day of Wrath) עסק בפרנויה שרחשה סביב ציד המכשפות במאה השש עשרה, בתרבות תאוקרטית נוקשה. ביצירה זו, ביסס דרייר את הסגנון שיאפיין את סרטיו המדברים: קומפוזיציות מוקפדות, צילום שחור-לבן עז מבע, ושוטים ממושכים מאוד. במהלך תריסר השנים עד לסרטו הארוך הבא, יצר דרייר שני סרטים תעודיים. ב-1955 ביים את "אורדט" ("Ordet - "the word), המבוסס על מחזה באותו שם, פרי עטו של קאי מונק. הסרט שוזר סיפור אהבה עם משבר אמוני. סרטו האחרון של דרייר היה "גרטרוד" (Gertrud) (1964). על אף שיש הרואים בו יצירה פחותה מקודמותיה, הוא מהווה סיום הולם לקריירה של דרייר, מכיוון שהוא מגולל את סיפורה של אשה, שלאורך כל תלאות חייה, אינה מביעה מעולם חרטה על הבחירות שהיא עושה.
הפרויקט הגדול של דרייר שלא זכה להשלימו היה סרט על ישו. אם כי התסריט כבר נכתב (פורסם ב-1968) המצב הכלכלי הלא יציב ותובענותו האמנותית של דרייר, יחד עם עיסוקים אחרים שלו, הותירו אותו בגדר חלום.
פטריק במפורד
פטריק ג'יימס במפורד (באנגלית: Patrick James Bamford; נולד ב-5 בספטמבר 1993) הוא כדורגלן אנגלי, המשחק כחלוץ בלידס יונייטד ונבחרת אנגליה. על אף הצבתו בעיקר כחלוץ הוא יכול לשחק גם בתפקיד התקפי במרכז השדה.
קריירה
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בנוטינגהאם פורסט, לאחר שלמד בתיכון בעיר והתאמן בקבוצת הנוער של המועדון. הופעתה הראשונה בבוגרים הייתה ב-31 בדצמבר 2011, וכעבור כחודש נרכש על ידי מועדון הצמרת הלונדוני, צ'לסי, תמורת סכום של 1.5 מיליון ליש"ט. במפורד לא זכה לשחק במשחק ליגה רשמי במועדון ויצא לסדרה של שש תקופות השאלה לאורך חמש שנים במועדונים מילטון קינס דונס, דרבי קאונטי, ומידלסברו (שם זכה בתואר שחקן השנה של הליגה השנייה - פוטבול ליג צ'מפיונשיפ). לאחר מכן היו לו השאלות נוספות בקריסטל פאלאס, נוריץ' סיטי וברנלי, לפני שעבר למידלסברו בשנת 2017, תמורת סכום שהוערך ב-5.5 מיליון ליש"ט.
במפורד הצטרף ללידס יונייטד ב-31 ביולי 2018 וסייע למועדון לזכות באליפות הליגה השנייה בשנת 2020 ולשוב לליגה הבכירה, הפרמייר ליג, לאחר היעדרות של 16 שנים. במהלך עונת האליפות והעלייה, תחת שרביטו של המאמן מרסלו ביילסה, הוא כבש 16 שערי ליגה. בשלושת משחקים הראשונים בעונת 2020/2021 בפרמייר ליג כבש שלושה שערים - אחד בכל משחק. ב-23 באוקטובר 2020 הבקיע שלושער בניצחון 0–3 על אסטון וילה בווילה פארק. ב-31 בינואר 2021 הבקיע שער אחד, בישל שניים ונבחר לאיש המשחק מטעם ה-BBC בניצחון קבוצתו 1–3 על לסטר סיטי. ב-8 בפברואר 2021 הבקיע את שערו ה-100 בקריירה, בניצחון לידס 0–2 על קריסטל פאלאס.
במפורד ערך את הופעת הבכורה שלו לעונת 2022/2023 ב-6 באוגוסט 2022, במשחק הראשון של העונה, בו ניצחה לידס את וולברהמפטון וונדררס בתוצאה 1–2. את שערו הראשון לעונה כבש ב-13 בינואר 2023, במשחק ההפסד לאסטון וילה, שהסתיים בתוצאה 1–2. ב-18 בינואר כבש צמד במשחק במסגרת הסיבוב השלישי של גביע ה-FA מול קארדיף סיטי, שהסתיים בניצחון קבוצתו בתוצאה 2–5.
במפורד, שנולד באנגליה, ייצג פעם אחת את נבחרת אירלנד מתחת לגיל 18, ולאחר מכן החליף את נאמנותו הבינלאומית ושיחק במספר מהנבחרות הצעירות של אנגליה - עד גיל 18, עד גיל 19 ואף בנבחרת אנגליה בכדורגל עד גיל 21.
באוגוסט 2021 זומן לראשונה לסגל נבחרת אנגליה, לקראת משחקיה במקודמות מונדיאל 2022 נגד הונגריה, אנדורה ופולין. ב-5 בספטמבר ערך במפורד את הופעת הבכורה שלו, כשפתח בהרכב במשחק מול אנדורה, שהסתיים בניצחון 0–4.
מקטעי זיכרון
במדעי המחשב, מקטעי זיכרון הם חלקים שונים בזיכרון של תהליך.
מקטעי הזיכרון של תהליך
ישנם ארבעה חלקים בזיכרון של תהליך:
מקטעי זיכרון
מקטעי זיכרון היא טכניקת ניהול זיכרון של מערכת הפעלה לחלוקה של הזיכרון הראשי של המחשב למקטעים. במערכת מחשב המשתמשת בפילוח, הפניה למיקום זיכרון כוללת ערך המזהה קטע והיסט (מיקום זיכרון) בתוך אותו קטע. פלחים או מקטעים משמשים גם בקובצי אובייקט של תוכנות קומפילציה כאשר הם מקושרים יחד לתמונת תוכנית וכאשר התמונה נטענת לזיכרון. פלחים בדרך כלל תואמים לחלוקות טבעיות של תוכנית כגון שגרות בודדות או טבלאות נתונים כך שהפילוח בדרך כלל גלוי יותר למתכנת. ניתן ליצור פלחים עבור מודולי תוכנית, או עבור מחלקות של שימוש בזיכרון כגון מקטעי קוד ונתונים. קטעים מסוימים עשויים להיות משותפים בין תוכניות. פילוח הומצא במקור כשיטה שבאמצעותה תוכנת מערכת יכולה לבודד תהליכי תוכנה (משימות) ונתונים שהם משתמשים בהם. הוא נועד להגביר את המהימנות של המערכות המפעילות מספר תהליכים בו זמנית. בארכיטקטורת x86-64 היא נחשבת למורשת ורוב תוכנות המערכת המודרניות המבוססות על x86-64 אינן משתמשות בפילוח זיכרון. במקום זאת הם מטפלים בתוכנות ובנתונים שלהן על ידי שימוש בהחלפת זיכרון המשמשת גם כדרך להגנת זיכרון. עם זאת, רוב יישומי x86-64 עדיין תומכים בו מסיבות של תאימות לאחור.
מקטע הקוד
מקטע הקוד (code segment או text segment) הוא מקטע המכיל העתק של אוסף הפקודות של התוכנית. בזמן הרצת התהליך, כתובת הפקודה הבאה לביצוע מצויה באוגר הנקרא מונה התוכנה (program counter). בדרך כלל מקטע זה משמש לקריאה בלבד וניסיון של התהליך לבצע כתיבה לכתובת זיכרון השייכת אליו יסתיים בשגיאת זמן ריצה. אם יש מספר תהליכים של אותה תוכנית, מערכת ההפעלה עשויה למפות את הכתובות הווירטואליות של מקטע הקוד בכל התהליכים לאותן כתובות פיזיות, כך שמקטע זה יימצא בזיכרון רק פעם אחת.
מקטע המידע
===מצבור (Heap)=== אזור המכיל זיכרון שהוקצה דינמית. גודל אזור זה משתנה במהלך ריצת התהליך בהתאם להקצאות ולשחרורי הזיכרון שמתבצעים במהלך הריצה. ה־heap מתחיל בכתובת נמוכה וגדל לכיוון הכתובות הגבוהות.
מחסנית (Stack)
במקטע המחסנית נמצאים המשתנים המקומיים. מקטע זה מנוהל בצורה של מחסנית: שפת המכונה של המעבד תומכת בפקודות הכנסה למחסנית והוצאה ממנה. המעבד שומר את הכתובת של ראש המחסנית באוגר הנקרא stack pointer. אוגר זה מתעדכן בכל פעם שמתבצעת פקודת הכנסה או הוצאה מהמחסנית. קבוצת הכתובות במחסנית שבה נמצאים ערכים שהוכנסו על ידי אותה שגרה נקרא stack frame. את הכתובת במחסנית של תחילת ה־stack frame של השגרה המבוצעת כעת שומר המעבד באוגר frame pointer. כאשר מתבצעת קריאה לשגרה אחרת, תוכנו של אוגר זה נדחף למחסנית ולאחר מכן האוגר מקבל ערך חדש השווה לזה של אוגר כתובת ראש המחסנית (SP – stack pointer). בעת ביצוע חזרה משגרה מתבצעות פעולות הפוכות: אם שגרה א' קראה לשגרה ב', לאחר סיום שגרה ב' אוגר ראש המחסנית מקבל את ערכו של אוגר ראש השגרה ובכך למעשה מרוקן את המחסנית מכל הנתונים שהוכנסו על ידי שגרה ב'. לאחר מכן מתבצעת פקודת הוצאה מהמחסנית המוציאה את הכתובת של ראש שגרה א' שהוכנסה למחסנית לפני ביצוע הקריאה לשגרה ב'. הכתובת מוכנסת לאוגר ראש השגרה ובכך מסתיימת החזרה לשגרה א'.
המחסנית מתחילה בכתובת גבוהה ובעת הכנסה למחסנית ראש המחסנית מתקדם לכיוון הכתובות הנמוכות.
כל תהליך מכיל לפחות מחסנית אחת. אם התהליך מכיל מספר תהליכונים, לכל אחד מהם יש מחסנית משלו (שאר מקטעי הזיכרון משותפים לכל התהליכונים של התהליך).
גשר סוורן
גשר סוורן (באנגלית: Severn Bridge, בוולשית: Pont Hafren), לעיתים קרוי גשר סוורן-וואי (Severn–Wye Bridge), הוא גשר תלוי למעבר כביש מהיר המופעל על ידי הייווייז אינגלנד, והחוצה את הנהרות סוורן ווואי בין אוסט (Aust) בדרום גלוסטרשייר באנגליה לבין צ'פסטו במונמות'שייר בדרום-מזרח ויילס, דרך ב'יצ'לי (Beachley), שהוא חצי אי בין שני הנהרות.
הגשר הוא בנקודת החצייה ההיסטורית של הסוורן בין אנגליה לוויילס, ובנייתו ארכה שלוש וחצי שנים בעלות של 8 מיליון לירות שטרלינג. הגשר החליף את מעבורת אוסט (Aust Ferry). הגשר נחנך ב-8 בספטמבר 1966 במעמד אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, ששיבחה אותו כ"שחר של תקופה כלכלית חדשה עבור דרום ויילס". במשך שלושים שנים עבר כביש M4 על הגשר. הגשר קיבל מעמד של בניין רשום מדרגה I ב-26 בנובמבר 1999.
היסטוריה
ההצעה הראשונה לגשר על פני הסוורן, בערך באותו מקום שנבנה בסופו של דבר, הייתה בשנת 1824 על ידי תומאס טלפורד (Thomas Telford), אשר התבקש לייעץ כיצד לשפר את שירותי מרכבת הדואר בין לונדון לוויילס. לא נעשתה שום פעולה, ובמהלך העשורים הבאים הפכה הרכבת לשיטה הדומיננטית של נסיעה למרחקים ארוכים. גשר הרכבת של הסוורן, ששימש בעיקר למשאות, נפתח בשרפנס (Sharpness) ב-1879, וקו הרכבת הראשי עבר דרך מנהרת סוורן מתחת לנהר בשנת 1886.
הגידול בנפח התנועה בכבישים בתחילת המאה ה-20 הוביל לקריאות נוספות לשיפורים, ובראשית שנות העשרים של המאה ה-20 כינסה המועצה העירונית של צ'פסטו מפגש של רשויות מקומיות שכנות כדי לשקול מעבר על סוורן כדי להקל על עומס התנועה והעיכובים על כביש A48 העובר דרך העיירה. ב-1935 קידמו מועצות המחוזות של מונמות'שייר וגלוסטרשייר הצעת חוק לפרלמנט לגייס מימון לבנות גשר מעל השפך, כש-75% מעלות הפרויקט ימומנו ממשרד התחבורה מקרן הכבישים. הצעת החוק נדחתה על ידי הפרלמנט בשל התנגדות של חברת הרכבות גרייט וסטרן (Great Western Railway).
בינואר 1977 צומצמה הנסיעה בגשר לנתיב אחד בכל כיוון לאחר שנתגלו כמה חולשות במבנה בן העשר. סגירת הנתיב השני נמשכה כמה חודשים.
גשר סוורן חוזק והאספלט עליו חודש בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20 בעקבות הגידול בתנועה. העבודה כללה חיזוק המגדלים של גשר סוורן והמיסעה, הרחבה למגדלי של גשר ואיי והחלפת הכבל הבודד המקורי בשני כבלים. מרבית עבודת החיזוק נעשתה בתוך המיסעה ובמגדלים ולכן לא ניתן להבחין בה. תכנון החיזוק נעשה על ידי חברת פלינט ונייל (Flint & Neill). הציפוי המחודש כלל שכבה עבה בעובי 35 מילימטרים של אספלט על גבי ממברנה אקרילית חסינת מים.
ב-2006, בשנת ה-40 להפעלת הגשר, נבדק הגשר לקורוזיה של הכבלים. הגוף המפעיל את הגשר, חברת הייווייז אינגלנד, הודיע שהביקורת הגיעה למסקנה שיש להטיל מגבלות על משאיות כבדות העוברות בגשר. משאיות כאלו יכולות לנסוע רק בנתיב הימני, כששלטים המטילים מגבלה על פי משקל הוצבו בגשר. מערכת של ציפוי בגומי יחד עם סירקולציה של אוויר יבש, כפי שנעשה בגשר כביש פורת' הותקנה בשנים 2007–2009 במטרה לעצור את הקורוזיה.
ב-6 בפברואר 2009, במהלך שבוע שבו ירד שלג בבריטניה, נסגרו שני גשרי הסוורן במקביל בשל קרח שנשר ממבני הגשר וגרם נזק לרכבים. ב-22 בדצמבר 2009 נסגרו שני הגשרים שוב מאותה סיבה. היו אלו הפעם השנייה והשלישית בלבד, בהתאמה, ששני הגשרים נסגרו יחד. הפעם הראשונה הייתה כמה שנים קודם לכן בשל שרפה במפעל לכימיקלים באייבונמות' (Avonmouth), פרוור של בריסטול.
ב-2016, במלאת 50 שנים לחנוכת הגשר, ביצעה הזמרת איימי ודג' את השיר "Bridge", כשהיא ניצבת במרומי הפלטפורמה של המגדל של הגשר ומלווה על ידי מקהלה שעמדה בצד האנגלי.
מרכיבים
מעבר גשר סוורן מורכב מארבעה מבנים (מפורטים מכיוון אנגליה לוויילס): גשר אוסט (Aust Viaduct), גשר סוורן (Severn Bridge), גשר ביצ'לי (Beachley Viaduct) וגשר ואיי (Wye Bridge). גשר אוסט וגשר סוורן קיבלו מעמד של בניין רשום מדרגה I ב-26 בנובמבר 1999. בעוד גשר ואיי וגשר ביצ'לי קיבלו מעמד של בניין רשום מדרגה II ב-29 במאי 1999.
גשר אוסט
גשר אוסט בן 157 מטרים הוא גשר קורה כפולה בחתך קופסה עם מיסעה מבטון, מצוק אוסט (Aust Cliff) לסמך הראשון של גשר סוורן, שהוא מבנה בטון רחב וממנו עולים על גשר סוורן.
גשר סוורן
גשר סוורן שוכן קרוב למקום שממנו יצאה מעבורת אוסט שקדמה לו. הגשר הוא גשר תלוי בתכנון קונבנציונלי, שבו המיסעה נתמכת על ידי זוג כבלים התלויים בין שני מגדלים. ב-1966 נשזרו הכבלים שתמכו במיסעה מתיילים באורך כולל של 29,000 קילומטרים. כל אחד מהכבלים הראשיים היה מורכב מ-8,322 תיילים בני 5 מילימטרים. מאפיין יוצא דופן של הכבלים התומכים במיסעה והמחוברים לכבלים הראשיים הוא שהם אינם אנכיים, כמו במרבית הגשרים התלויים, אלא מסודרים בצורת זיג זג. מטרת סידור זה הוא ניסיון לצמצם תנודתיות, כמו השימוש הבולט במשככי סטוקברידג' על הכבלים. אורך הגשר הוא 1,600 מטרים הכוללים את המפתח המרבי בן 988 מטרים בין המגדלים ושני מפתחים צדדים באורך 305 מטרים. המגדלים מתרוממים לגובה של 136 מטרים מעל פני המים בשיא גובהם בממוצע, והם בנויים מקורות במבנה קופסה חלולה. המיסעה היא מסבך בצורת קופסה בפרופיל אווירודינמי יחד עם מסלולי אופניים והולכי רגל הבנויים כזיזים המחוברים למסבך. צורת הגשר נקבעה על ידי המתכננים פרימן, פוקס ושות' כתוצאה מבדיקות במנהרת רוח של גשר כביש פורת', לאחר שהמודל המקורי של מנהרת הרוח נהרס בטעות. חלקי המיסעה נבנו במפעלי חברת מאביי בצ'פסטו הסמוכה, וכל אחד מהקטעים בני ה-132 טון הושט במורד הנהר עד שהועלה למקומו.
גשר ביצ'לי
גשר ביצ'לי בן 745 המטרים הוא במבנה גשר מסבך בצורת קופסה בדומה לגשר סוורן אבל הוא נתמך על סמכי פלדה כשהוא חוצה את חצי האי ביצ'לי מעל למחנה של הצבא הבריטי, קסרקטין ביצ'לי (Beachley Barracks), שבו שוכן גדוד הרובאים הראשון (1st Battalion, The Rifles).
גשר ואיי
גשר ואיי הוא גשר מעוגן כבלים באורך 408 מטרים החוצה את הגבול בין אנגליה לוויילס המסומן באמצעות הנהר ואיי, 3 קילומטרים דרומית לצ'פסטו. הוא בנוי מקטע אחד ארוך מעוגן בכבלים עם שני מגדלים התומכים במיסעה ממרכז הכביש. המיסעה היא מסבך אורתוטרופי דומה לגשר סוורן, אבל נראה שונה כיוון שיש לו שני סטים של כבלים בכל אחד משני המגדלים. במקור היה סט אחד של כבלים בלבד, אבל אלו הוחלפו במהלך עבודות החיזוק. גשר ואיי נבנה על ידי חברת קליוולנד ברידג' אנד אנג'נירינג.
אגרה
זמן קצר לאחר שנפתח גשר סוורן, כתב המשורר הוולשי הארי וב (Harri Webb) את "האודה לגשר סוורן": אגרת המעבר נגבתה בצד האנגלי, ורק מכלי רכב שפניהם מערבה מאנגליה לוויילס. עובדה זו הובילה כמה אנשים לתאר זאת כ"מס על הכניסה לוויילס", הן בהומור והן כחלק ממערכה רצינית יותר הדורשת לבטל את דמי המעבר. במקור, דמי המעבר ניגבו בשני הכיוונים, אבל הסידורים שונו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 במטרה לבטל את הצורך במערכת ביתני גבייה בכל כיוון, והפוטנציאל של התנועה הממתינה לשלם את דמי המעבר שתשתרע אחורה עד לגשר עצמו.
ב-1966 נקבע מס המעבר על שני שילינג ו-6 פני (בתקופה שלפני החלוקה העשרונית של הליש"ט, שווה ערך ל-0.125 ליש"ט) לכל כלי הרכב מלבד אופנועים שנהנו ממס מופחת בשיעור של שילינג אחד (0.05 ליש"ט). עבורכלי רכב קטנים ייצגה עלות זו חסכון של 7 שילינג (0.35 ליש"ט) על פני השימוש במעבורת שעלתה באותה תקופה 9 שילינג ו-6 פני (0.475 ליש"ט). אגרת המעבר הוגדלה מדי פעם וב-1989 כבר נדרשו משאיות עם מעמס מעל 1.5 טון ואוטובוסים לשלם 2 ליש"ט לכל כיוון בעוד שמכוניות שילמו 1 ליש"ט לכל כיוון. פיחות מטבע היה מאפיין של המדיניות המוניטרית של הממלכה המאוחדת בשנים שעברו, ומדד מחירי הקמעונאות (Retail Prices Index) שימש כאמצעי לחשב את ההשפעה של האינפלציה הכללית. אם אגרת המעבר על הגשר הייתה גדלה לפי קצב האינפלציה מספטמבר 1966, המועד בו חנכה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת את הגשר, היה מחיר המעבר המקורי של 0.125 ליש"ט עולה, נכון לסוף 2018, ל-2.30 ליש"ט לכל כיוון (או 4.60 ליש"ט לכיוון אחד).
נכון לספטמבר 2018 היה מס המעבר 5.60 ליש"ט למכונית, 11.20 לאוטובוס עד 17 מקומות או למשאית עד 3.5 טון ו-16.70 ליש"ט לאוטובוסים או משאיות כבדות מ-3.5 טון. אופנועים ובעלי תו נכה פטורים מתשלום האגרה, אם כי שניהם חייבים לעצור בביתני הגבייה על מנת לוודא את זכותם, ולאפשר למחסום להתרומם. הולכי רגל ואופניים פטורים מתשלום ויש להם מסלול מיוחד בצד הגשר. אגרת המעבר בגשר הנסיך מוויילס (המעבר השני של הסוורן) זהה, אם כי במקרה זה האגרה ניגבת בצד הוולשי של הגשר (אם כי עדיין לתחבורה הנכנסת לוויילס, לא לזו היוצאת מוויילס), במרחק רב מהגשר כך שאפילו תורים ארוכים מאוד לא מגיעים אליו. מערכת נוספת הידועה כ-Severn TAG מאפשרת לנהגים לשלם בצורה אלקטרונית מבלי שיצטרכו לעצור בביתני הגבייה. המערכת מאפשרת לבחור בין תשלום בגין כל חצייה (הזהה לתשלום הרגיל) או תשלום אחד לעונה המגלם בתוכו הנחה למי שחוצה יותר מ-17 פעמים את הגשר.
מ-2010 יכול התשלום להיעשות באמצעות כרטיס אשראי או כרטיס חיוב מיידי, אבל המשתמשים חייבים להקליד את קוד הזיהוי של הכרטיס, ולכן השיטה המומלצת היא עדיין תשלום במזומן כדי להימנע מעיכובים.
במשך שנים רבות הועלה מחיר אגרת המעבר כל שנה והגיע לשיא של 6.70 ליש"ט לרכב פרטי בינואר 2017 . לאחר מאבק ציבורי שנמשך שנים לבטל את אגרת המעבר, הודיע אלן קיירנס (Alun Cairns), השר הממונה על ענייני ויילס (Welsh Secretary) ביולי 2017 שאגרת מעבר תבוטל בסוף 2018, וטען כי הביטול יגדיל את הכלכלה של דרום ויילס בכ-100 מיליון ליש"ט בשנה. בספטמבר 2017 אישר קיירנס שאגרת המעבר תופחת בינואר 2018 כשיבוטל המע"מ מהתשלום, הבטחה זו אכן קוימה, ולראשונה מזה למעלה מעשרים שנה שמחיר האגרה הופחת.
ב-17 בדצמבר 2018 הגשר נפתח למעבר ללא אגרה.
בעל קרי
בהלכה, בעל קרי הוא גבר שיוצא מגופו נוזל זרע ("שכבת זרע"), בין אם היה זה תוך כדי קיום יחסי אישות, בקרי לילה או באוננות. על פי ההלכה בעל קרי נחשב טמא עד שיטבול במקווה.
הלכות הטומאה
הזרע עצמו הוא אב הטומאה, המטמא אדם או בגדים וכלים שנגע בהם בטומאת ראשון לטומאה, כמו גם את האיש שממנו יצא הזרע. אדם וכלים הטמאים בטומאת ראשון לטומאה אינם מטמאים אדם או כלים במגעם, אלא רק מזון ושתייה. בגלל הטומאה של הזרע עצמו, אישה שקיימה יחסי אישות גם כן נטמאת. כאשר זרעו של בעלה עדיין עשוי לצאת ממנה – היא טמאה (לדעת רוב הפוסקים – עד שלושה ימים לאחר המגע המיני ביניהם).
לדעת רוב הראשונים, טומאת בעל קרי היא אחת ממיני הטומאות היוצאות מגוף האדם שבהן החמירה התורה ואסרה כניסה להר הבית כולו. כמו כן, טומאות אלו אינן מותרות אפילו כאשר טומאה הותרה בציבור.
פרטי הטומאה
ישנו תנאי בטומאת קרי שדווקא אם השכבת זרע הייתה ראויה להזריע אבל אם אינה ראויה להזריע כגון שאינה יורה כחץ, אינה מטמאה. לגבי סיבת הטומאה ישנן שתי שיטות בגמרא האם סיבת הטומאה של בעל קרי היא משום שנוגע בזרע, או משום שיוצאת מגופו, אף אם סיבת הטומאה היא משום נוגע, הרי הוא חמור יותר מנוגע רגיל משום שהטומאה יוצאת מגופו.
טבילת עזרא
בתקופת בית שני קבע עזרא הסופר הגבלה מיוחדת על בעל קרי, שבמהותה איננה קשורה להלכות טומאה וטהרה, והיא שלא ילמד תורה ולא יתפלל עד שיטבול במקווה. אפשרות אחרת למי שמתקשה לטבול במקווה היא לשפוך על עצמו מים בכמות של תשעה קבין, דבר שאמנם אינו מטהר אותו, אבל מתיר לו ללמוד או להתפלל. הדבר נועד ליצור אווירה של כובד ראש בשעת הלימוד והתפילה. דין זה בטל זמן מה לאחר חורבן בית המקדש, כי הציבור לא עמד בו, ויש שהסבירו את ההיתר מלטבול משום ההסבר שמופיע בתלמוד לכך שדברי תורה אינם מקבלים טומאה משום שהם נמשלו לאש ואש איננה מקבלת טומאה. נמצא (רק) חולק אחד בפוסקים הסובר שיש להמשיך לקיים את תקנת עזרא ודבריו לא נפסקו להלכה. בכל זאת, יש הנוהגים בימינו לקיים תקנה זו. בחוגי החסידות, טובלים בכל יום לפני תפילת שחרית.
ירוסלאב דרובני (כדורגלן צ'כי)
ירוסלאב דרובני (בצ'כית: Jaroslav Drobný, נולד ב-18 באוקטובר 1979 בפוצטקי שבצ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת השוער
קריירת מועדונים
דרובני החל את קריירת הבוגרים שלו בדינמו צ'סקה בודיוביצה מליגת העל הצ'כית בשנת 1999, והיה השוער הקבוע של הקבוצה. בשנת 2001 החל לשחק בפאניוניוס היוונית, שם היה השוער הראשון במשך ארבע עונות, וצבר 101 הופעות ליגה. בשנת 2005 חתם בפולהאם, אליה הגיע כמחליפו של אדווין ואן דר סאר שעזב למנצ'סטר יונייטד. דרובני נפצע זמן קצר לאחר חתימתו בפולהאם, ולא שיחק כלל במחצית העונה הראשונה. בפגרת החורף הושאל לחצי עונה לדן האג, שם שיחק 12 פעמים. בתום העונה חזר לפולהאם, אך חוזהו הותר באוגוסט 2006 בהסכמה משותפת של שני הצדדים, כאשר דרובני לא שיחק ולו משחק אחד עבור פולהאם. באוקטובר 2006 חתם דרובני באיפסוויץ' טאון עד לתום העונה, וגם שם לא שיחק. בפגרת החורף של אותה עונה הושאל לבוכום, בה הופיע 17 פעמים עד לתום העונה, בגין פציעתו של השוער הדני פטר סקוב-יאנסן. הופעתו הטובה של דרובני במדי בוכום גררה התעניינות ממועדונים אחרים, והוא חתם בהרטה ברלין בקיץ 2007. דרובני שיחק שלוש עונות בהרטה ברלין, בהן צבר 97 הופעות ליגה, אך ירד עם הרטה ברלין לבונדסליגה השנייה בתום עונת 2010, ועזב את הקבוצה.
בקיץ 2010 חתם דרובני בהמבורג. בעונתו הראשונה בקבוצה, 2010/11, שימש שוער מחליף לפרנק רוסט. בעונת 2011/12, לאחר פרישתו של רוסט, הפך דרובני לשוער הראשון של הקבוצה, אך חזר למעמד השוער השני כעבור עונה אחת, עם חתימתו של רנה אדלר בהמבורג. בעונת 2014/15 דרובני הפך שוב לשוער הראשון על חשבונו של אדלר.
בקיץ 2016 חתם דרובני בורדר ברמן. דרובני היה מיועד להיות השוער השני, ואכן שימש בתפקיד זה, תחילה תחת השוער פליקס וידוולד, ואחר כך תחת בן ארצו יירי פבלנקה. במהלך שתי עונות וחצי, ערך דרובני עשר הופעות ליגה במדי ורדר ברמן. בינואר 2019 עבר דרובני לפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה, כשוער המשנה של מיכאל רנסינג. דרובני ערך שתי הופעות עד לשלהי עונת 2018/19, שבסיומה שוחרר מהקבוצה והפך לשחקן חופשי.
באוקטובר 2019 חזר דרובני לקבוצת נעוריו, דינמו צ'סקה בודיוביצה. במאי 2021 פרש ממשחק פעיל
קריירה בינלאומית
לדרובני 16 הופעות במדי נבחרת צ'כיה עד גיל 21, עמה השתתף באולימפיאדת סידני (2000), ופתח בשני משחקים בשלב הבתים, בו הודחה הנבחרת הצ'כית. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה הבוגרת, ערך דרובני בשנת 2009, בתיקו 0-0 מול נבחרת מרוקו. דרובני נכלל בסגל הצ'כי ליורו 2012, אך לא שותף בו, ושימש מחליף לפטר צ'ך.
קריירת אימון
החל מאוקטובר 2021 משמש דרובני כמאמן שוערים בקבוצת המילואים של באיירן מינכן.
אבטליה
רקע
בעשורים האחרונים של המאה ה-19, התרחשו תהליכים שהביאו לגידולה המואץ של חיפה, מעיירה מנמנמת של כמה אלפי תושבים, לעיר תוססת. לתמורות אלה היו מספר גורמים, ביניהם הקמת המושבה הטמפלרית, שיצרה את תשתית המודרניזציה בעיר. בעקבות התהליכים, זרמו לעיר תושבים נוספים, נוצרים קתולים ופרוטסטנטים, מוסלמים וגם יהודים.
כל קהילה ניהלה את חיי הדת, התרבות והחינוך לעצמה. בחינוך היהודי התקיימו מסגרות החינוך של "היישוב הישן" - בעיקר לתלמודי-תורה. לצידם פעל בית הספר שהקימה רשת "אליאנס", שעל פי שיטת הקולוניאליזם הצרפתי, שפת הלימוד בו הייתה צרפתית. כשהגיעו העליות הראשונות לארץ, משפחות יהודיות ציוניות היגרו ממזרח אירופה, ובמקביל גם מטורקיה, מצפון אפריקה ומסוריה, והגיעו לחיפה. חלקן חיפש פתרונות לחינוך כללי לילדיהם. ארבע משפחות יהודיות מרוסיה הקימו בחיפה את בית החרושת לשמן וסבון "עתיד", שנתן תעסוקה לעולים, והיווה מוקד לחיים חברתיים יהודיים בעיר.
העולים שחיפשו חינוך לילדיהם פנו תחילה לבית הספר במושבה הגרמנית של הטמפלרים הנוצרים, אך הוא לא מצא חן בעיניהם, ובאופן דומה, גם החינוך בשפה הצרפתית בבית הספר "אליאנס", לא נראה כפתרון מתאים עבורם. על כן פנו אל מר אלתר דרויאנוב, שבאותה העת, לאחר עלייתו לארץ, שימש כפקיד בבית החרושת לשמן "עתיד", שיסייע להם למצוא מורה לילדיהם. דרויאנוב פנה למחנך העברי יצחק אפשטיין, והוא המליץ על צעיר מהמושבה מטולה, שסיים את חוק לימודיו ב"מקווה ישראל", פנחס כהן, כאדם ערכי, מוכשר ומשכיל שמתאים להקים בית ספר עברי לילדיהם בחיפה.
הקמת בית הספר
ב-1907 או 1908 הגיע פנחס כהן לחיפה עם אשתו מרים רפאלקס, וביחד הקימו מוסד לימודי קטן שקראו לו בשם "אבטליה" (מקור השם: אב הטלאים). זה היה בית הספר העברי הראשון בעיר, לא רק בשמו אלא גם בשפת הלימוד ובתוכן הלימודים. בזמן הקמתו כלל בית הספר שמונה תלמידים בני גילים שונים.
בתחילה לא נקבע מיקום קבע לבית הספר והתלמידים היו נודדים בין בתי המשפחות, ובימים חמים ויפים היו לומדים בחוץ מתחת לעץ. בינתיים הצטרפו תלמידים נוספים, כולל בניו של מנהל בנק אפ"ק שנפתח בעיר ב-1909, ומקום הלימודים הראשוני נקבע להיות רפת עזובה בחצר יק"א.
שנה מאוחר יותר, נמצא מקום לימודים מתאים יותר - בעיר התחתית. בבניין ערבי גדול ומסוגנן, שהיה שייך למשפחת שאלח, התפנתה הקומה העליונה, שכללה פרוזדור ארוך ומספר חדרים לצידיו. שני חדרים הוקצו לבית הספר, וחדרים אחרים הוקצו למגורים למשפחת פנחס ולמרים כהן, המורים של בית הספר.
בגלל הפרש הגילים הגדול, בכל חדר התכנסו שתי כיתות גיל, וכך היו ארבע כיתות שלמדו בשני חדרים. בשנתיים הבאות המשיך בית הספר לגדול ובשנת 1911 מנה כבר כמה עשרות תלמידים. על רוחו העברית ואופיו הלאומי של בית הספר "אבטליה" אפשר ללמוד מסיפורו של פרופ' זאב וילנאי - פעם בא לבקר בחיפה ראש הרבנים של טורקיה, ותלמידי בית הספר אבטליה יצאו לברך אותו בקבלת הפנים שאורגנה על ידי תושבי העיר היהודים. תלמידי בית הספר הניפו את הדגל הלאומי, דבר שהכעיס אנשים מבוגרים שחששו מהפגנה לאומית כה בולטת. אלה ביקשו מהתלמידים להוריד את הדגל. תלמידי בית הספר, ראו בכך פגיעה ברוח העבריות והלאומיות שהם התחנכו בה, והעדיפו לעזוב את הטקס, מאשר להוריד את הדגל.
החלפת הבעלות
כאמור בית הספר גדל והפך מוסד של עשרות תלמידים כבר ב-1911, הגידול הביא לצורך במשאבים נוספים לתפעול ולפיתוח בית הספר, ואלה לא נמצאו.
באותה העת פעלה בארץ חברת "עזרה" - חברה יהודית גרמנית פילנתרופית לא ציונית. החברה הרחיבה את רשת בתי הספר שלה בארץ. משנודע לה מצבו הכלכלי של בית הספר, היא פנתה "לאבטליה" בהצעה להתמזג עם בית ספר עירוני יהודי שהם עמדו להקים בחיפה. ההצעה התקבלה, ובית הספר "אבטליה" עבר לבעלות ולחסות של חברת "עזרה".
המיזוג עם בית הספר הריאלי 1913
חברת "עזרה", כחלק מהמוסדות הקולוניאליים הגרמניים, דגלה בסדר יום חינוכי שאינו לאומי ועברי, והחלטות שהתקבלו בברלין תמכו בהוראה בשפה הגרמנית, ולא בשפה העברית. זאת כדי להכין את תלמידי בתי הספר שלה ללימודים אקדמיים, שהיו אמורים להתפתח בחיפה בטכניקום (הטכניון). לכן יצאה הוראה ללמד מקצועות מסוימים בבתי הספר של רשת "עזרה" בגרמנית - בעיקר מדעים, היסטוריה וגאוגרפיה.
באותם הימים, הגרמנית נחשבה כשפת המדע, והחלטות לגבי הקמתו של הטכניקום, והקמת בית ספר לידו, התנהלו בברלין בקורטריון של הטכניקום. ב-15 בדצמבר 1913, התכנס הוועד הפועל הציוני המצומצם, והחליט על הקמת בית ספר עברי ליד הטכניון - בית הספר הריאלי. ד"ר ארתור בירם אושר כמנהל של בית הספר, וכן אושרו מספר מורים, וביניהם גם פנחס כהן, שהיה באותה העת בהשתלמות בברלין.
במקביל, בארץ התפתחה תסיסה על רקע ההחלטה שהתקבלה שקבעה שלימודים יערכו בגרמנית בבתי הספר של "עזרה", והתפתח מרד של תלמידים והוריהם ביפו ובירושלים בבתי הספר של "עזרה".
כך למעשה בית הספר "אבטליה" שהקימו כמה שנים קודם פנחס כהן ואשתו, התמזג עם הקמת בית הספר הריאלי העברי בחיפה - כאשר מטרתם הלאומית והעבריות, היו הערכים המרכזיים שעליהם התבסס החינוך.
מארי בארך
מארי בארך, לשעבר קנודסן (בדנית: Marie Barch; 1744 - 31 במרץ 1827), הייתה בלרינה דנית, חלוצה בתחום הבלט הקלאסי בארצה.
ביוגרפיה
בארך סיימה את לימודיה בתיאטרון המלכותי הדני בגיל 14, בעונת 1758–1759. במדינה, שעד אז ראתה על בימת המחול בעיקר רקדנים ממוצא זר, נמנתה בארך עם החלוצים בתחום הבלט הדני, והיא בין הראשונים שהוכרו כרקדני בלט ילידי דנמרק: עונת 1758–1759 הייתה אולי הפעם הראשונה שרקדנים ילידי דנמרק השתתפו בלהקת הבלט של התיאטרון.
בני הזוג בארך נחלו הצלחה רבתי בהופעת הבכורה שלהם וזכו לאהדת הקהל. מארי בארך נהנתה מהערכה הודות לכשרונה ויכולתה וניתנה לה משרה קבועה בתיאטרון. בשנת 1761 העליבה הרקדנית הראשונה של התיאטרון אותו זמן, האיטלקייה אנה ג'רינגלי קומו את אנה בארך, וארוסה התלונן לפני מנהל הבלט |(בעלה של העולבת). כתוצאה מכך, פוטרו שניהם, אלא שהפיטורין גרמו לגל מחאות כזה בקרב הקהל, שבני הזוג הוחזרו למשרותיהם וזכו לתשואות רמות מקהל הצופים בשובם. התקרית הביאה בסופו של דבר לכך, שהזוג קומו איבד את מקומו בתיאטרון בשנת 1763.
בארך נהנתה מקריירה מוצלחת במשך ארבעים שנה. בן-זוגה היה לרקדן הדני הראשון שלמד מעבר לים (וינה, ב-1763) והיה לרקדן שני, מלחין ומנהל בלט בשם בלבד לפני שפרש בשנת 1775. מארי בארך לא פרשה עד לאחר עונת 1798–1799.
פרמיירה (להקה)
פרמיירה הוא שמו של הרכב רוק שכלל את אבנר קנר, מזי כהן ויואל לרנר ושילב רוק, פאנק ומוזיקת נשמה שהוקם ב-1981. ההרכב הוציא אלבום אחד (בשמו של ההרכב "פרמירה") בשנת 1982 ולאחריו התפרק. את האלבום הלחין ועיבד אבנר קנר, ובנוסף ניגן בקלידים, כאשר כל השלישייה שרו את השירים עצמם.
היסטוריה
אבנר קנר, שהיה כבר מלחין מנוסה, הכיר את יואל לרנר בשנת 1979, במהלך צילומי הסרט "מעגלים של שישבת" שביימה עידית שחורי. לרנר שיחק בסרט בתפקיד עצמו כזמר, ושר את שיר הנושא שכתב עלי מוהר והלחין אבנר קנר. לרנר וקנר החלו לשתף פעולה ולכתוב שירים ביחד. מזי כהן שירתה בלהקת פיקוד המרכז בעת שלרנר היה מפקד הלהקה. השלושה שיתפו פעולה לראשונה באלבום שירי הילדים "והילד הזה הוא אני", אותו הלחין ועיבד קנר למילים של יהודה אטלס.
בשנת 1981 החלו לעבוד על התקליט "פרמיירה", לאחר שחתמו על חוזה הקלטות בחברת CBS. קנר גייס את ירוסלב יעקובוביץ' כמפיק מוזיקלי, ועיבודי השירים היו בדרך כלל שילוב של מוזיקת רוק, פאנק ונשמה. סגנון לחני האלבום הושפע רבות מלהקת ג'נטל ג'ייאנט שהייתה אהובה על קנר. קנר זכה בתואר מלחין השנה בגלי צה"ל בעקבות הצלחת האלבום וביקורות מקצועיות טובות. למרות זאת האלבום נמכר במספר מועט של עותקים ולא עורר עניין ציבורי. למרות הביקורות החיוביות, ההרכב לא הופיע מעולם על במה בפני קהל, והתפרק לאחר צאת האלבום.
האלבום יצא שוב על תקליטור ב-1992.
יוסף ברלוביץ
יוסף ברלוביץ (ה'תרי"ט, 1859 - ז' בשבט ה'תר"ץ, 5 בפברואר 1930) היה מחלוצי תעשיית הקרמיקה בישראל וחקלאי, מראשוני פתח תקווה. יצחק ברלוביץ (בר-לביא) הוא בנו.
ביוגרפיה
יוסף ברלוביץ נולד בעיירה לינקובה שבמחוז קובנה, האימפריה הרוסית (כיום ליטא). אביו היה רבי חנוך זונדל ויוסף זכה לחינוך מסורתי. הוא נשא לאישה את דינה ברלוביץ, בת נחום ברנט. בשנות ה-80 של המאה ה-19, כנראה, נסע עם רעייתו לפריז, צרפת. שם, השתלם בקדרות ובעשיית רעפים אצל יעקב ברנט, אחיה של רעיתו. הוא שימש כמנהל בית חרושת שם.
בדצמבר 1893 הגיע ליפו עם משפחתו. גיסו, זרח ברנט, סידר את כניסתו לארץ ישראל ואף העניק לו שטח אדמה בן 22 דונם ומגרש בן 2 דונם בפתח תקווה. ברלוביץ הקים במושבה בית מלאכה לייצור רעפים, שמוקם במרתף ביתו של דב ימיני. בשל עיסוקו זכה לכינוי "דער טעפער". החמר עבור הרעפים הובא ממוצא והמים שהובאו לבית המלאכה בכדים. כל אלו, בצירוף היקף היצור הקטן של בית המלאכה, הביאו לתמחור גבוהה של התוצרת, שלא יכלה להתחרות בייבוא הרעפים ממרסיי. לאחר תקופה סגר ברלוביץ את בית המלאכה ופנה לעסוק בחקלאות במשק וביקב של עובדיה לחמן במושבה. בנוסף, היה ממייסדי אגודת בעלי-המלאכה "אחיעזר" וכן ארגן שעורי תורה וגמרא בין חבריה.
לודוויג הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ
ביוגרפיה
לודוויג נולד ב-1 בינואר 1424, ללודוויג מפפאלץ ולמתילדה מסבויה, בתם של אמדאו, נסיך אכאיה וקתרין מז'נבה. בעת מסעו של אביו באיטליה בשנת 1401, ניהל לודוויג את ענייני הנסיכות.
בשנת 1445 התחתן לודוויג עם מרגריטה מסבויה, בתם של אמדאו השמיני, דוכס סבויה ומארי מבורגונדי, דוכסית סבויה, ואלמנתו של לואיג'י השלישי, מלך נאפולי, ממנה נולד לו בן אחד - פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
ב-13 באוגוסט 1449 מת לודוויג בוורמס, ואחיו פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו, בתחילה כעוצר לבנו פיליפ, אולם עד מהרה נטל את השלטון לעצמו.
סטראבון
סְטְרָאבּוֹן (ביוונית: Στράβων, ידוע יותר בשמו הלטיני סְטְרָאבּוֹ (Strabo); סביבות 64 לפנה"ס - אחרי 21 לספירה), היה מלומד יווני יליד פונטוס, שכתב היסטוריה וגאוגרפיה. החיבור הגאוגרפי שלו שׂרד עד ימינו, והוא אחת מהיצירות הגאוגרפיות הגדולות והחשובות של העת העתיקה בכלל.
חייו
סטראבון למד תחת כמה מורים בולטים בהתמחויות שונות. כאשר היה צעיר למד דקדוק ורטוריקה, והוא מציין בספרו כי למד בקאריה מפי אריסטודמוס, רטוריקן יווני והמייסד של שני בתי-ספר לרטוריקה ודקדוק. לאחר לימודיו חזר סטראבון לרומא שם למד מפי טירניון דקדוק וגאוגרפיה. מורו השלישי והאחרון היה אליוס גאלוס, פילוסוף רומאי. אחר כך למד פילוסופיה גם אצל קסינרכוס מסלווקיה, הפילוסוף הנודד. סטראבון כתב בספרו כי למד גם את הפילוסופיה של אריסטו מפי פויתאס של צידון שאחר כך הפך לפילוסוף סטואי. הוא למד גאומטריה ואסטרונומיה מתוך המחשבה ששני התחומים חיוניים לעיסוק הגאוגרפי. פרט לכך היה מעריץ נלהב של שירת הומרוס.
סטראבון בילה חלק ניכר מחייו במסעות. הוא עבר בחלקים נרחבים של אסיה הקטנה, ביקר בקורינתוס (ומן הסתם באתרים אחרים ביוון) בשנת 29 לפני הספירה, וחמש שנים לאחר מכן יצא למסע במעלה הנילוס.
תאריך מותו אינו ידוע. בגאוגרפיה שלו הוא מזכיר את מותו של יובה השני מלך מאורטניה, שאירע בשנת 23 לספירה, ולפיכך ברור שהמשיך לחיות לפחות זמן קצר לאחר מכן. מקום מותו אף הוא אינו ידוע, אך כפי הנראה הלך לעולמו בעיר מולדתו אמסיה או ברומא.
מחקריו
מפעל חייו כלל כתיבה היסטורית וגאוגרפית. כתביו ההיסטוריים אבדו, בעוד שיצירתו הגאוגרפית שׂרדה כמעט בשלמותה. סטראבון עצמו הגדיר את יצירתו כמלאכת-ענק (קוֹלוֹסוּרגיה, κολοσσουργία), בהתייחסו גם להיקפה הכמותי וגם למגוון התוכני. בעבר נטו חוקרים והיסטוריונים לראות ביצירה חיבור אנציקלופדי, ולא ייחסו חשיבות להקשר הכללי שלו. בדור האחרון חל שינוי בגישה של החוקרים וכעת בעת קריאת ספריו של סטראבון ישנה התעניינות בקשר שבין גאוגרפיה, פוליטיקה, תעמולה ועוד.
היסטוריה
בחיבורו ההיסטורי (Historica Hypomnemata, "רשימות היסטוריות") עסק סטראבון בהיסטוריה של רומא משנת 144 לפני הספירה ועד ראשית הפרינקיפאט. כנראה שבזמן הכתיבה שהה בעיקר ברומא, לפחות עד שנת 31 לפני הספירה. החיבור ההיסטורי התפרסם ב-20 לפני הספירה לערך. מתוך חיבור זה, בן 47 הספרים, שׂרדו רק קטעים מועטים, ביניהם כמה הפניות ב"גאוגרפיקה", 3 קטעים בביוגרפיות של פלוטרכוס ו-11 קטעים ב"קדמוניות היהודים" ליוסף בן מתתיהו.
על אף מוצאו היווני, גישתו ההיסטורית של סטראבון לרומא אוהדת ביותר. בכתביו הביע הערכה לשיטת השלטון האימפריאלית וליעילות של שלטון יחיד. כאשר הוא מתאר את השיעבוד של מולדתו פונטוס הוא אינו מראה רגשות. לטעמו, איבוד העצמאות הוא מחיר שכדאי לשלם עבור סדר וממשלה טובה. בסקירת המצב בפונטוס מציג סטראבון את המורכבות של המצב הפוליטי באזור תחת שלטון רומא. המושלים הרומים לאחר פומפיוס יצרו חטיבות חדשות, במקרים מסוימים תוך מינוי שליטים ומלכים, נתנו אוטונומיה או חירות מלאה לאחדים ושמרו מקומות אחרים תחת שלטון רומי ישיר. שינויי השלטון בערים שונות משקפים גם את גורלה הכללי של פונטוס.
גאוגרפיה
מתוך שבעה-עשׂר הספרים של הגאוגרפיה שׂרדו שישה-עשׂר בשלמותם, והספר השביעי באופן חלקי. שני הספרים הראשונים היוו מבוא מתודולוגי, ועסקו בגישות שונות לגאוגרפיה, ובייחוד בביקורת חריפה על הגאוגרף בן המאה השלישית לפני הספירה ארטוסתנס. הספר השלישי מתאר את חצי-האי האיברי והאיים הבלאריים. הספר הרביעי מתאר את גאליה. ספרים 5-6 עוסקים באיטליה ובסיציליה. ספר 7 עוסק בעמים הברבריים של אירופה (גרמנים, סקיתים ואחרים). ספרים 8-10 מתארים את יוון האירופית. ספר 11 מוקדש לאסיה "הגדולה" (מהרי הטאורוס מזרחה) וספרים 12-14 לאסיה הקטנה. ספר 15 מוקדש להודו, וספרים 16-17 ללבנט, מצרים וצפון-אפריקה.
בגאוגרפיה שלו התייחס סטראבון לגבולות בין מדינות או מחוזות, למרחקים בין עיר לעיר, ופירט גם את הפעילות החקלאית והתעשייתית העיקרית בכל מקום, את החוקים הפוליטיים, מאפיינים תרבותיים ומנהגים דתיים. בנוסף כלל פרקים שעסקו בהיסטוריה של מדינות וערים, הנסיבות בהן הוקמו, מיתוסים ואגדות שנקשרו בהן, מלחמות שניהלו ואישים מפורסמים שחיו בהן. כמו כן כוללים הספרים מידע בוטני וזואולוגי רב.
סטראבון על היהודים
רוב החלקים שנשארו בידנו מתוך עבודתו ההיסטורית של סטראבון הועברו אלינו דרך "קדמוניות היהודים" ליוספוס פלביוס ומטבע הדברים מתייחסים לאירועים הקשורים ביהודים. קטעים אלה הובאו על ידי יוספוס כאסמכתא לדבריו וסטראבון מסתמך בהם על מקורות שונים. האתנוגרפיה היהודית של סטראבון היא במהותה עיבוד מתוחכם, דרך מקור ביניים, של דברי הקטאיוס איש אבדרה אצל דיודורוס סיקולוס. ב"גאוגרפיקה", מתאר סטראבון גם את ארץ ישראל: "(פניקיה) ארץ צרה ומישורית לאורך החוף, ואילו פנים הארץ מעל פיניקיה, עד הערביים, בין עזה למול הלבנון, נקראת יהודה".
הוא מזכיר את מצדה ומציין את "הטענות החוזרות ונשנות של התושבים המקומיים, שהיו פעם 13 ערים מאוכלסות באזור הזה שסדום הייתה העיר הראשית שלו...שכמה מהן נבלעו ואחרות ננטשו". הוא מציין שים המלח מלא באספלט ושהתושבים החיים סביבו מגיעים לאספלט על גבי רפסודות עשויות קנים וחותכים ממנו ולוקחים כמה שיכולים. הוא מדווח שביריחו נמצאים הארמון ופארק הבלסאם, הגדל על שיח ויש לו טעם חריף. אנשים עושים חתכים בקליפה ואוגרים את המיץ בכלים. הבלסאם יקר, גם מהסיבה שהוא לא מיוצר בשום מקום אחר.
בעניין זה מספר סטראבון על "המנהג הממולח של היהודים, שהמציאו במקרה של עץ הדקל ועץ הבלסאם" – הם לא נותנים להם לגדול במקומות רבים, ובגלל נדירותם הם קובעים להם מחיר גבוה וכך מגדילים את ההכנסות. את ירושלים הוא מכנה "המטרופוליס של היהודים", ותיאורו אותה דומה מאוד לתיאור הטופוגרפי של טימוכארס (המאה ה-2 לפנה"ס), שגם הוא מזכיר את הניגוד בין שפע המים בתוך העיר לחוסר המים שמחוץ לה. נראה כי תיאור זה של סטראבון הוא עיבוד מתוחכם של תיאורו של טימוכארס, שנעשה על ידי פוסידוניוס.
את היהודים הוא מונה כאחד מארבעה עמים נפרדים השוכנים בקרב האוכלוסייה הסורית, ומאפיין אותם כדומים בעיסוקם לשכניהם: חלקם חקלאים כמו הסורים וחלקם סוחרים כמו הפיניקים. את מוצאם האתני של היהודים הוא משייך למקום אחר: "אבותיהם של היהודים בני זמננו, כפי שהם נקראים, היו מצרים". מתוך סקירתו של סטראבון את ארץ יהודה, ניתן ללמוד על ריבוי האוכלוסייה וצפיפות ההתיישבות היהודית ממערב לחבל יהודה לאחר התפשטות המדינה החשמונאית. על ריבוי האוכלוסייה היהודית ומקומות מושבם מחוץ לארץ יהודה, ניתן ללמוד מהציטוט הבא:
"ארבעה (סוגי תושבים) היו בעיר אנשי קיריני: ...האזרחים... האיכרים... הגרים התושבים, ורביעי של היהודים. עם זה כבר חדר לכל עיר ועיר, ואין למצוא על־נקלה מקום בעולם הנושב שלא קיבל את הגזע הזה ואינו נתון לשלטונו... וכן יש במצרים מקום מושב של היהודים, שהוקצה להם במיוחד, מאלכסנדריה העיר הופרש חלק גדול בשביל העם הזה. בראשם הועמד גם שליט־עם משלהם, המושל בעם ופוסק בענייני דין ומשגיח על חוזים ותקנות כאילו היה שליט של מדינה עומדת ברשות עצמה. העם (הזה) עצם אפוא במצרים, מפני שהיהודים הם מצרים מעיקרם ומפני שאלה שיצאו משם התיישבו בקרבת מקום. עם זה עבר לארץ קיריני, משום שגם זו גובלת [במדינת] מצרים, בדומה ליהודה, ומה גם שזו הייתה חלק מן הממלכה הזאת בימים מקדם".
סיפור המוצא המצרי של היהודים הוא חלק מן המסורת המצרית-יוונית-רומית לגבי יציאת מצרים, אלא שזו גרסה שהיהודים גורשו ממנה, בזמן שסטראבון מצייר תמונה אוהדת מאוד של האדם שהנהיג אותם והשלטון שהקים על בסיס אמונתו הייחודית. הוא טוען שמשה היה כהן מצרי, שעזב את מצרים והגיע לארץ יהודה בלווית אנשים רבים שעבדו את ה"ישות האלוהית", בגלל שלטענתו (של משה) המצרים טעו בהציגם את הישות האלוהית על ידי תמונות של בהמות ובקר והיוונים גם הם טעו בעיצוב אלים בדמות אדם. משה הוביל את האנשים "למקום שבו נמצאת כיום ירושלים" והבטיח לספק "פולחן שלא יכביד על מי שיאמץ אותו, בין אם בהוצאות או באובססיות אלוהיות או בצרות אבסורדיות אחרות". הוא נהנה ממוניטין הוגנים ואף יורשיו הלכו בעקבותיו, כשנהגו כצדיקים אדוקים כלפי אלהים.
סטראבון מדלג ממשה הישר לתקופה ההלניסטית בהיסטוריה היהודית ומיישר קו עם זרם הסופרים היוונים העוין את שלטון החשמונאים: "אך לאחר מכן אנשים בעלי אמונות טפלות מונו לכהונה ואז אנשים עריצים...ומהעריצות קמו כנופיות השודדים, כי כמה מרדו והטרידו את הארץ, גם את ארצם וגם את ארצם של שכניהם, בעוד שאחרים, תוך שיתוף פעולה עם השליטים, השתלטו על רכושם של אחרים וכבשו חלק גדול מסוריה ופיניקיה". לטענת סטראבון, "בזמן שיהודה הייתה תחת שלטונם של עריצים, אלכסנדר היה הראשון להכריז עצמו למלך במקום כהן", וזאת בניגוד לדבריו המפורשים של יוספוס, שהראשון היה אחיו וקודמו, אריסטובולוס הראשון.
בהתייחסו להתקדמות פומפיוס לחילת סוריה בשנת 63 לפנה"ס, מספר סטראבון שהגיעו אליו משלחות גם מיהודה ואף מעיד שראה בעיניו את מתנת המלך החשמונאי אריסטובולוס השני לפומפיוס, יצירת אמן שהיהודים קראו לה "התענוג" - גפן־זהב שהוצבה במקדש יופיטר הקפיטוליני ברומא עם ההקדשה (שנעשתה בתקופת אביו) "מאלכסנדר מלך היהודים".
סטראבון גם מתאר את יחס היהודים למלך החשמונאי האחרון לעומת המלך החדש שנכפה עליהם על ידי רומא: "אנטוניוס הוציא להורג בקרדום את אנטיגונוס היהודי...ונראה שהוא הראשון מן הרומאים, שהוציא להורג מלך, מפני שסבור היה שאי־אפשר באופן אחר לשנות דעתם של היהודים שיקבלו את הורדוס, אשר הוקם (למלך) תחתיו. שכן אפילו כשעונו לא קיבלו עליהם להכריז בפומבי על הורדוס כעל מלכם – כל־כך התגאו במלכם הראשון. כסבור היה אנטוניוס, שקלונו (של אנטיגונוס) יגרע [מכבוד] זכרו וימעט גם את השנאה להורדוס".
מלבד שעתוק המסורת בדבר מוצאם האתני של היהודים, ניתן למצוא אצל סטראבון עוד כמה דעות קדומות ומידע שגוי בכל הנוגע ליהודים וארצם. הוא סבור שהיהודים הם ממוצא אתני מצרי ולכן גם הם, כמו המצרים, נוהגים לבצע מילת נשים; הוא חושב שיהודים נמנעים מאכילת בשר ומכנה את יום השבת (ולא יום כיפור) "יום הצום"; הוא חושב שהאדומים הם נבטים שגורשו מארצם והצטרפו ליהודים; הוא מכנה את הורקנוס השני בשם "הורדוס" וחושב שהמלך הורדוס היה צאצא שלו והיה גם הוא כהן גדול; הוא מתאר את ים המלח וקורא לו בשם "אגם סירבוניס", שכבר כתב עליו בגאוגרפיה של מצרים, וטוען שניתן לראות את ירושלים מיפו מאחר שהיא קרובה לים.
פיונית (דג)
דגים אלה נמצאים בדרך כלל באזורים עם קרקעית חולית בעומקים של עד 100 מטר. לעיתים רבות הם חופרים את עצמם לתוך החול במהלך היום, כאשר רק העיניים מבצבצות החוצה. בלילה הם יוצאים לחפש מזון, בעיקר רכיכות ותולעים אך גם דגים אחרים.
דגי פיונית נמצאים בעיקר בים הלבן, לאורך חופי נורווגיה, בים הבלטי, סביב האיים הבריטיים, במפרץ ביסקאיה, לאורך חופי חצי האי האיברי, לאורך החופים הצפוניים של הים התיכון, ולאורך חופי הים האגאי.
מיון
המונח מתאר מיני סולתאים מהמשפחות: Achiropsettidae, סנדליים, שטחנוניים, סנדלוניים ושטחדגיים.
מינים:
רמת הסוכר בדם
רמת הסוכר בדם היא כמות הגלוקוז הקיימת בדם של בני אדם ובעלי חיים אחרים. גלוקוז הוא סוכר פשוט ולרוב יהיו כ-4 גרם של גלוקוז בדם של אדם במשקל 70 ק"ג. הגוף מווסת את רמות הגלוקוז בדם כחלק מחילוף החומרים המטבולי. הגלוקוז מאוחסן בשרירי השלד ובתאי הכבד בצורה של גליקוגן. באנשים שצמים רמת הגלוקוז בדם נשמרת קבועה על חשבון מחסני הגליקוגן בכבד ובשרירי השלד.
אצל בני אדם רמת גלוקוז בדם של 60–100 מיליגרם לדציליטר (mg/dl). היא קריטית לתפקוד תקין במספר רקמות, והמוח האנושי צורך כ-60% מהגלוקוז בדם אצל אנשים שאינם מרבים לעסוק בפעילות פיזית. גלוקוז יכול להיות מועבר מן המעיים או הכבד לרקמות אחרות בגוף דרך מחזור הדם. הספיגה של הגלוקוז מוסדרת בעיקר על ידי אינסולין, הורמון המיוצר בלבלב.
רמות הגלוקוז בדרך כלל נמוכות במיוחד בבוקר, לפני אכילת ארוחת הבוקר, או גבוהות לאחר ארוחות למיניהן. רמות הסוכר בדם מחוץ לטווח הנורמלי עשויות להיות אינדיקציה לסיבוכים רפואיים. המצב בו רמת הסוכר בדם גבוהה בהתמדה מכונה היפרגליקמיה. המצב בו רמת הסוכר בדם נמוכה בהתמדה מכונה היפוגליקמיה. היפרגליקמיה הוא האינדיקטור הנפוץ ביותר לסוכרת.
ישנן שיטות שונות לבדיקה ומדידה של רמות הסוכר בדם. ישנן תרופות שמסוגלות להגדיל או להקטין את רמות הגלוקוז.
היפרגליקמיה
רמת סוכר גבוהה בדם, המכונה גם היפרגליקמיה, משפיעה על אנשים הסובלים מסוכרת. ישנם מספר גורמים לשמירת איזון רמת הסוכר בדם והם כוללים מזון ופעילות גופנית, אך מחלות ותרופות שאינן קשורות לסוכרת יכולות אף הן להשפיע על רמת הסוכר בדם. דילוג על מינונים או אי נטילת מספיק אינסולין או תרופות אחרות כדי להוריד את רמת הסוכר בדם יכול גם להוביל להיפרגליקמיה. היפרגליקמיה יכולה להיות חמורה ולגרום לבעיות בריאותיות חמורות הדורשות טיפול חירום, כולל תרדמת סוכרתית. היפרגליקמיה שנמשכת, גם אם אינה חמורה, עלולה להוביל לבעיות בריאותיות המשפיעות על העיניים, הכליות, העצבים והלב. היפרגליקמיה בדרך כלל אינה גורמת לתסמינים עד שרמת הסוכר בדם היא מעל 180 עד 200 מיליגרם לדציליטר. תסמינים של היפרגליקמיה מתפתחים באיטיות במשך מספר ימים או שבועות, ככל שרמות הסוכר בדם נשארות גבוהות יותר, כך הסימפטומים עלולים להיות חמורים יותר.
סימנים ותסמינים מוקדמים
זיהוי תסמינים מוקדמים של היפרגליקמיה יכול לעזור לזהות ולטפל בה מיד.
סימנים ותסמינים מאוחרים
אם היפרגליקמיה אינה מטופלת, היא עלולה לגרום לחומצות רעילות, הנקראות קֵטוֹנים (Ketones) המצטברות בדם ובשתן. מצב זה נקרא "חמצת קטוטית סוכרתית".
=== סיכונים === לחולים עם סוכרת מסוג 2 יש סיכון מוגבר פי 2 עד פי 4 למחלת לב כלילית (CHD) ועלייה של פי 4 בתמותה ממחלת לב. נתונים אפידמיולוגיים מצביעים על כך שרמת המוגלובין מסוכרר (A1c) של ≤7% יכולה למנוע או למזער את הסיבוכים הקשורים לסוכרת מסוג 2. מחקרים הראו כי קיים סיכון מוגבר לתמותה קרדיווסקולרית לפני הופעת סוכרת מסוג 2. נוכחותה של מחלת כליות כרונית לפני הופעת הסוכרת הקלינית מספקת ראיות חזקות לאפשרות של מניעת סוכרת בחולים בסיכון. הנתונים מצביעים על כך שהדפוס האתרוגני של שינויים במצב טרום סוכרתי נראה בעיקר בחולים עמידים לאינסולין ולא באלה עם הפרשת אינסולין נמוכה באופן חריג. לכן, אסטרטגיות למניעה או לטיפול בסוכרת מסוג 2 צריכות להתמקד בשיפור הרגישות לאינסולין. ניסויים קליניים הראו כי שינויים באורח החיים (למשל, תזונה ופעילות גופנית), כמו גם שימוש במטפורמין, אקרבוז או טרוגליטזון מפחיתים את סיכויי התפתחות סוכרת מסוג 2. מניעת סוכרת מסוג 2 עשויה להיות אסטרטגיה חשובה לעכב או למנוע מחלות לב וכלי דם אצל אנשים רבים.
היפוגליקמיה
היפוגליקמיה היא מצב של תת סוכר בדם, בו רמת הסוכר בדם יורדת באופן קיצוני מהרמה הנורמטיבית - פחות מאשר 60 מיליגרם לדציליטר בדם. במצב כזה תפקודן של מערכות הגוף עלול להיפגע. טיפולים מסוימים לסוכרת מגבירים את הסיכון להיפוגליקמיה, בפרט כל האינסולינים ומפרישי האינסולין. היפוגליקמיה נותרה גורם מגביל עיקרי לניהול גליקמי מוצלח, למרות הזמינות של אפשרויות מניעה כגון משאבות אינסולין וכלבים שאומנו לזהות היפוגליקמיה. שיעורי היפוגליקמיה לא חמורים (טיפול עצמי) וחמורים (הדורשים סיוע להחלמה) גבוהים יותר בקרב אנשים עם סוכרת מסוג 1, אך גם אלו עם סוכרת מסוג 2 המטופלת באינסולין נמצאים בסיכון. סקירה סדירה חיונית בין אנשים עם סוכרת לבין המטפלים שלהם ואנשי מקצוע בתחום הבריאות. המודעות לסכנות האפשריות של היפוגליקמיה היא בסיסית לניהול אופטימלי של סוכרת.
דרכים למנוע היפוגלקמיה
מספר אפשרויות מניעה וטיפול קיימים כדי להפחית את סיכויי ההגעה למצב של היפוגליקמיה. באופן כללי, בעוד אינסולין אמור להפחית את התדירות של היפוגליקמיה לא חמורה, הוא לא משפיע על הסיכון הקיים כאשר חולה מגיע למצב של היפוגליקמיה חמורה. גם ניטור סוכר פלאש וגם ניטור סוכר רציף (CGM) הוכחו כמפחיתים את התדירות של היפוגליקמיה חמורה אצל אנשים שטופלו באינסולין. CGM בזמן אמת יכול להפחית את התדירות של היפוגליקמיה חמורה אצל אנשים עם מודעות לקויה להיפוגליקמיה ובאלה עם סוכרת סוג 1 ארוכת שנים. השימוש בעירוי אינסולין תת-עורי מתמשך עם משאבות אינסולין הראה כי ניתן להפחית את תדירות ההיפוגליקמיה, בנוסף כלבים שאומנו לזהות הופעת היפוגליקמיה הוכחו כמזהים באופן אמין אירועי היפוגליקמיה יומיים וליליים ומשפרים את התוצאות הקליניות והפסיכו-סוציאליות אצל אנשים עם סוכרת המטופלת באינסולין. לבסוף, חומרים טיפוליים משלימים שונים נוסו למניעה וטיפול בהיפוגליקמיה. למרות ההתקדמות הטכנולוגית והטיפולית להפחתת התרחשות היפוגליקמיה, היפוגליקמיה חמורה נותרה דאגה מרכזית בחולי סכרת.
קליפה (בוטניקה)
הקליפה היא השכבה החיצונית של הגבעולים והשורשים בצמחים כגון עצים ושיחים. הקליפה מכסה ומגנה על העץ מפני נזקים ומחלות.
הקליפה מורכבת משלוש שכבות - הפלוגן, הפלאם והקמביום הווסקולרי. הקליפה יכול להוות בסביבות 10-15% מהמשקל הכולל של העץ.
כדור הרעם (סרט)
כדור הרעם (באנגלית: Thunderball; 1965) הוא הסרט הרביעי בסדרת סרטי הריגול ג'יימס בונד, אחרי ד"ר נו (1962), מרוסיה באהבה (1963) וגולדפינגר (1964), והרביעי בו כיכב שון קונרי כסוכן MI6 הבדוי ג'יימס בונד. זהו עיבוד לרומן הנושא אותו שם שכתב איאן פלמינג, שמצידו ביסס אותו על תסריט מקורי אותו כתב עם ג'ק ויטינגהם. במאי הסרט הוא טרנס יאנג והתסריט נכתב בידי ריצ'רד מייבאום וג'ון הופקינס.
עלילה
הסרט מתאר את משימתו של בונד למצוא שתי פצצות אטומיות שנגנבו מנאט"ו בידי ארגון SPECTRE, ראשי תיבות של SPecial Executive for Counter-intelligence, Terrorism, Revenge and Extortion - הנהלה מיוחדת למודיעין נגדי, טרור, נקמה וסחיטה, שמחזיק אותם תמורת כופר של 100 מיליון לירות שטרלינג ביהלומים, כתנאי לכך שהוא לא ישמיד עיר גדולה בארצות הברית או באנגליה (בשלב מאוחר בסרט מתברר שמדובר במיאמי). חיפושיו של בונד מובילים אותו לאיי הבהאמה, שם הוא פוגש את אמיליו לארגו, שחקן קלפים שתום-עין, שהוא מספר שתיים בארגון SPECTRE. בונד נעזר ב-CIA ובפילגשו של לארגו, החקירה שלו מגיעה לשיאה בקרב תת-מימי עם שכירי החרב של לארגו.
הפקה
כדור הרעם היה נושא לריב משפטי ב-1961 כשקווין מקלורי וג'ק ויטינגהם שותפיו של איאן פלמינג, תבעו אותו זמן קצר אחרי שהוא פרסם את הרומן פרי עטו כדור הרעם, בטענם שהוא התבסס על תסריט שהשלושה כתבו במשותף לפני כן בניסיון כושל לעבד לקולנוע את ג'יימס בונד. התביעה יושבה מחוץ לבית המשפט ואלברט ברוקולי והארי זלצמן, שחששו מסרט מתחרה של מקלורי, נאותו שהוא ישמור על זכויות מסוימות על הסיפור, העלילה והדמויות.
הסרט היה כרוך בהפקה מסובכת, עם ארבע יחידות הסרטה נפרדות, כשרבע מהסרט מורכב מסצינות תת-מימיות.
גאי המילטון, שביים את גולדפינגר החליט שלא לביים את סרט זה, מכיוון שלטענתו היה מותש לאחר הפקת "גולדפינגר". לכן הוחלט להחזיר את טראנס יאנג, הבמאי של שני הסרטים הראשונים לבימוי הסרט. לבסוף, "כדור הרעם" היה הסרט האחרון בסדרה שבויים על ידי יאנג.
הצילומים החלו ב -16 בפברואר 1965 בפריז עם צילומי סצנות הפתיחה. רוב הסרט צולם באיי הבהאמה, בעיקר בנסאו. שחרורו התעכב במשך שלושה חודשים, כתוצאה מצורך בהשלמת צילומים.
שחרור הסרט וקבלתו
הקרנת הבכורה התקיימה ב-9 בדצמבר בטוקיו, יפן. הקרנת הבכורה בממלכה המאוחדת הייתה ב-29 בדצמבר.
הסרט נחל הצלחה, הכניס סכום של $141.2 מיליון דולר ברחבי תבל,כשהוא עלה על הכנסות שלושת הסרטים הקודמים בסדרת בונד ושבר שיאים בקופות בשבוע הראשון להקרנתו בצרפת ואיטליה. ב-1966 זכה ג'ון ג'ון סטירז בפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר ומעצב ההפקה, קן אדם היה מועמד לפרס באפט"א.
כדור הרעם הוא הסרט השני המצליח ביותר כספית בסדרה (לפני סקייפול שגרף יותר ממיליארד דולר) ובהתחשב באינפלציה הכניס סכום המקביל ל-$966.4 לפי שער ההמרה של 2008. למרות היותו הצלחה פיננסית, כדור הרעם זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים. חלק מהמבקרים והצופים היללו אותו וראו אותו כתוספת מבורכת לסדרה, בעוד אחרים התלוננו על קטעי הפעולה התת-מימיים המונוטוניים וחוזרים ונשנים ועל כך שהסרט היה ארוך יתר על המידה. ב-1983, הפיצו האחים וורנר את הרימייק לעולם אל תאמר לעולם לא.
במבט רטרוספקטיבי, כדור הרעם נחשב לסרט ג'יימס בונד שהגדיר את הסדרה כפי שהיא מוכרת כיום על כל סממניה הפופולריים.