cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפארק הלאומי יוסמיטי
הגברת מאמצי ההגנה
רעיית היתר בערבות (בעיקר על ידי כבשים), כריתה של סקוויה ענקית, ופעולות נוספות גרמו למיור לתמוך בהגברת רמת ההגנה על הפארק. מיור שכנע אורחים חשובים שהגיעו אל הפארק בחשיבותה של ההגנה הפדרלית על האזור; אחד מהאורחים הללו היה רוברט אנדרווד ג'ונסון מהעיתון סנצ'ורי מגזין. מיור וג'ונסון הפעילו לחץ שתדלני בקונגרס לחקיקת החוק שלפיו הוקם הפארק הלאומי יוסמיטי ב-1 באוקטובר 1890. אולם, השליטה על העמק והחורשה נותרה בידי מדינת קליפורניה. מיור סייע בשכנועם של הפקידים המקומיים לסלק לחלוטין את עדרי הצאן ממחוז יוסמיטי.
שירות הפארקים הלאומיים
בשנת 1903 הוצע להקים סכר בחלק הצפוני של הפארק. המקום המיועד היה עמק הץ' הצ'י, ומטרת הסכר הייתה לספק מי שתייה וחשמל הידרואלקטרי לסן פרנסיסקו. מיזם זה נתקל בהתנגדותם של פעילי שימור כגון ג'ון מיור ומועדון סיירה, בזמן שאחרים כגון גיפורד פינצ'ו תמכו במהלך. הקונגרס האמריקני אישר את הקמת הסכר ב-1913 באמצעות חוק מיוחד. הקמת סכר אושונסי בקצה התחתון של עמק הץ' הצ'י החלה ב-1919 והסתיימה ב-1923. הוויכוח על הקמת הסכר והצפת עמק הץ' הצ'י נמשך גם כיום, כמעט מאה שנים לאחר הקמתו, וב-2012 דחה ציבורי הבוחרים בסן פרנסיסקו הצעה לחייב את העירייה לרוקן את המאגר ולהרוס את הסכר.
לאחר מכן הצליחו מספר שתדלנים להכריז על 2,742 קמ"ר – 89% משטח הפארק – כאזור טבע בראשיתי יוסמיטי. בשנות ה-60 החל שירות הפארקים לצמצם את התמריצים המלאכותיים לבקר בפארק. עומס התחבורה בעמק יוסמיטי במהלך חודשי הקיץ הפך בהדרגה לבעיה משמעותית. אחת האפשרויות שהוצעו הייתה לאסור את כניסתם לעמק של כלי רכב שאינם רשומים בבית מלון או באחד מאתרי המחנאות, ובכך לאלץ מבקרי-יום להשתמש בתחבורה ציבורית.
בתי מלון וזכיינים
בשנים הראשונות שלאחר הקמת הפארק היו המלונות ומקומות הנופש השונים בניהול של מספר חברות. חברת פארק יוסמיטי וקארי הוקמה ב-1925 על מנת לאחד את בעלי האינטרסים המנוגדים. שירות הפארקים העניק לחברה החדשה זכות בלעדית להפעיל את המלונות, את המסעדות ואת רוב החנויות ביוסמיטי. שנתיים לאחר מכן החלה הנהלת החברה לפעול מקומת הביניים של המלון החדש שבנתה, האהוואהני. החברה ניהלה את הזיכיונות השונים בפארק במשך חמישים שנים, עד שנמכרה בשלהי שנות ה-70 לשתי חברות אחרות. החברה נרכשה על ידי חברה יפנית ב-1993, אך המהלך נתקל בהתנגדותו של מזכיר הפנים מנואל לוחאן, שהתנגד לכך שחברה יפנית תחזיק בזיכיונות הקשורים לפארק לאומי של ארצות הברית. המהלך לא הצליח בסופו של דבר והחוזה עם החברה בוטל. כיום נמצאים הזיכיונות בידיה של חברה אמריקנית מצפון דלאוור בשם "פארקים ומקומות נופש".
תיירות
עמק יוסמיטי פתוח למבקרים בכל השנה, אך שאר הפארק סגור בגלל השלג החל מסוף הסתיו, ונפתח מחדש בין תחילת האביב לסופו. באתר מתקיימים סיורי חוץ באזור עצי הסקוויה הענקית ומסביב לעמק יוסמיטי וחורשת מריפוסה, ותיירים רבים מנצלים את האפשרות הזאת.
רוב התיירים בפארק שוהים בו יום אחד ומבקרים באזורים שונים של עמק יוסמיטי שנגישים בקלות לכלי רכב. עומס התחבורה בזמן שיא התיירות בקיץ מהווה בעיה משמעותית. בעמק יש מערכת אוטובוסים הפועלת בחינם בכל השנה, והריינג'רים (שומרים) של הפארק מעודדים את התיירים להשתמש בה כיוון שקשה מאוד למצוא חניה בעמק במהלך הקיץ.
בנוסף לחקר המאפיינים הטבעיים של הפארק יכולים המבקרים ללמוד על ההיסטוריה הטבעית והתרבותית של יוסמיטי באמצעות מספר מבנים: מרכז המבקרים עמק יוסמיטי, מוזיאון יוסמיטי הסמוך ומרכז הטבע באיי האפי. בפארק נמצאות גם שתי נקודות ציון היסטוריות לאומיות: ביתן הזיכרון לקונטה (מרכז המבקרים הראשון ביוסמיטי) ובית המלון אהוואהני.
הפעילויות העיקריות המתבצעות בפארק הן:
Merry Christmas II You
Merry Christmas II You (בעברית: חג מולד שמח לך) הוא אלבום חג המולד השני ואלבום האולפן השלוש עשרה של הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי. האלבום יצא לאור ב-2 בנובמבר 2010, על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס.
עם יציאתו, נכנס האלבום אל המקום הראשון במצעד אלבומי החג.
רקע והפקה
הקלטות האלבום החלו באפריל כשקארי הייתה בהיריון. היא הייתה שותפה להפקת שירי האלבום ועבדה עם מפיקים אחרים ביניהם בריאן מייקל קוקס, ג'רמיין דופרי, רנדי ג'קסון וכולי. באלבום מתארחת אמה של קארי; פטרישה בשיר "O Come, All Ye Faithful" / "Hallelujah Chorus".
האלבום מורכב משירים מקוריים לצד גרסאות כיסוי לשירי חג מולד ידועים. מבחינה מוזיקלית האלבום משלב מוזיקת R&B, מוזיקת נשמה והאוס.
ביקורת והצלחה
האלבום קיבל ביקורות מעורבות ממבקרי המוזיקה שהחמיאו על התחושה המרגיעה שמעביר האלבום לצד תוססות ועכשוויות אך מצד שני חלק מהמבקרים הרגישו שהוא צפוי ושיש בו הפקת יתר. האלבום הגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים האמריקאי ולמקום הראשון במצעד אלבומי ה-R&B וההיפ-הופ ובמצעד אלבומי חגים. מאוחר יותר האלבום הגיע למעמד זהב במדינה עם מכירות של 500 אלף עותקים.
עם זאת בשאר העולם האלבום לא זכה להצלחה כאשר לא הצליח להיכנס ל-20 העליונים של אף מדינה אחרת מלבד קוריאה הדרומית שם הגיע למקום ה-3 במצעד סוף השנה.
סינגלים
מתוך האלבום יצאו 4 סינגלים: "", שיר מקורי אשר יצא ב-1 באוקטובר 2010 והגיע למקום הראשון במצעד שירי המבוגרים האמריקאי בשבוע השני שלו ובכך שבר שיא כשאר עשה את הקפיצה הגדולה ביותר למקום הראשון במצעד ובנוסף גם השיר עם העלייה המהירה ביותר למקום הראשון בהיסטוריית המצעד.
הסינגל השני היה "" אשר יצא ב-14 בדצמבר של אותה השנה הוא גם שיר מקורי מתוך האלבום, "When Christmas Comes" הסינגל השלישי מהאלבום אשר היה שיר מקורי נוסף שיצא בחג המולד שבשנה שלאחר מכן והוא דואט עם הזמר ג'ון לג'נד. מתוך האלבום יצא גם הסינגל השיווקי "Christmas Time Is in the Air Again"; שיר מקורי נוסף שיצא בחג המולד של 2012.
אלון אסף
אלון אסף (1947 - 16 באפריל 2009) היה פעיל במאבק למען חולי סרטן המעי הגס בשנים 2006 עד 2008, סמל מאבק חולי הסרטן להגדלת סל התרופות ואיש השנה בתחום החברה לשנת 2006 מטעם "קשת" ו"מעריב".
ביוגרפיה
אלון נולד בשנת 1947 בישראל. שרת בחיל האוויר בשירות קבע במערך ביטחון שדה, והוסיף להתנדב למילואים בחיל עד גיל 52. לאחר שחרורו עבד כחוקר פרטי וכקב"ט ראשי בחברות מסחריות, אך נאלץ לעזוב את שוק העבודה עקב ניתוח שעבר. בחודש יוני 2003 נותח לראשונה להרחקת הגידול במעי ולקראת סוף 2004 אובחן כסובל מסרטן המעי הגס עם גרורות בכבד, בתוספתן ובחלל הבטן, ונאלץ לעבור ניתוח ביוני 2006 וטיפול באווסטין למן ינואר 2005, תרופה שלימים נכנסה לסל שירותי הבריאות הודות למאבק שניהל בשנת 2006. במועד האבחון העריכו הרופאים את תוחלת חייו בכשלושה עד שישה חודשים.
ב-14 במאי 2006 פתח בשביתת רעב במאבק להכללת האווסטין והארביטוקס בסל שירותי הבריאות. עד מהרה הוא פונה למוקד הרפואה הדחופה במד"א בירושלים בשל תשישות. בתום בדיקות שעבר חזר למוקד המאבק, והצהיר "מצידם של הפוליטיקאים שאנחנו לא נקבל את התרופות ונמות. אנחנו מרגישים שמבחינתם אנחנו נטל והם מעדיפים להיפטר מהנטל הזה. הממשלה זורקת אותנו למות כמו אצל האסקימואים, שזורקים את הזקנים מחוץ לגדר כי אין צורך בהם". הוא גמר אומר להתמיד בשביתת הרעב אף אם הדבר יובילו לבית החולים, באומרו "אני מקווה שלא נצטרך להגיע למצב שכזה, אבל יהיה אשר יהיה". לדבריו, כששמע רופאו על כוונתו לשבות רעב הוא "ממש רצה להכות אותי", ואשתו וילדיו מררו בבכי עם צאתו אל השביתה.
כעבור שלושה ימים הוזמן אסף, כאחד מראשי עמותת "הקו האחרון" למאבקם של חולי סרטן, לשאת דברים בכנסת, אך עם קבלת זכות הדיבור הוא נתקף סחרחורות ונאלץ לשאת את דבריו בעודו ישוב. בתום הדיון, הוא מעד והחל קורס לכיוון הקרקע, אך צלמי התקשורת הרבים שהיו במקום הצליחו להצילו מנפילה. פרמדיקים של הכנסת חשו במהירות למקום והחלו לטפל בו. מאוחר יותר הוא הצליח בכוחות עצמו להגיע להמשך טיפול רפואי אצל רופא הכנסת, ד"ר יצחק ליפשיץ. במהלך הטיפול קיבל ארבעה עירויים ונלקחו ממנו בדיקות סוכר.
ב-14 במאי 2006 יזם אסף את שביתת הרעב של חולי סרטן המעי הגס מול הכנסת בגן הוורדים ושבת רעב במשך שישה-עשר יום, במהלכם התעלף מספר פעמים, אף במשכן הכנסת, ונזקק לטיפול רפואי. בין השובתים היו איציק כהן – חולה סרטן המעי הגס, רון הרוש ואלה קליין ששבתו בשם הוריהם. נתן זהבי הצטרף לשביתה בתחילת השבוע השני ועזר רבות במהלכה. דוד זית לא יכול היה להשתתף בשביתה מאחר שהיה אז בטיפולים קשים בגרמניה. חודשיים לאחר תום השביתה הוכנסה תרופת האווסטין לסל התרופות, והוכנסו תרופות נוספות שלא הוכנסו לסל עד אז, בזכות תוספת לתקציב הסל שהושגה כתוצאה מהשביתה. כתוצאה מכך חיי אדם רבים ניצלו וחולים אחרים איכות חייהם שופרה. על פעילותו זו זכה אסף בתואר איש השנה בחברה לשנת 2006 מטעם העיתון מעריב, ערוץ 2 וארגון לתת.
בשנת 2008 חדלה תרופת האווסטין אותה נטל להשפיע, והוא עבר לטיפול בארביטוקס.
ב-26 בפברואר עם היוודע דבר אי הכנסת התרופה אל הסל גם בשנה זו, הודיע אסף על חידוש המאבק וכי יערוך יחד עם חולים נוספים למחרת היום צעדה מביתו בראשון לציון אל משרד הבריאות בירושלים, ואמר כי "אני רוצה לראות לחברי ועדת הסל את הלבן בעיניים, החלטת ועדת הסל תיזכר לדיראון עולם. החלטה של ועדה שלוקחת המלצה של מועצת האונקולוגיה למקם את הארביטוקס במקום הראשון וזורקת אותה לפח. זו ועדה שלא מתייחסת לפרופסורים ולמומחי האונקולוגיה מספר אחת בארץ".
בחלוף מספר ימים אמר בראיון כי "אני מרגיז אנשים שאני עדיין חי, אמרו שאני אחיה חודשיים. עברתי ניתוח, הוציאו לי את כל הזבל מהבטן - הכבד והתוספתן, אני מקבל אווסטין ואם הוא ייכשל אקבל ארביטוקס. העלות של התרופה הזו לחולה היא 30 אלף שקל לחודש. אנשים מתים כי אין להם כסף לזה, למרות שהאונקולוגים דירגו אותה במקום הראשון". הוא אמר כי מחירה האמיתי של הכנסת הארביטוקס לסל עומד על 30 מיליון ש"ח, והאשים את משרד האוצר בניפוח העלויות על ידי צירוף מחיר יום האשפוז וטיפולים נלווים שכבר כלולים בסל הבריאות.
"בארצות הברית ובאירופה התרופה הזו מאושרת כהליך שגרתי. אין סיבה שלא יאשרו אותה גם כאן". הוא סיפר כי התעמת עם חבר הכנסת חיים אורון על ביטול הרחבת הביטוחים המשלימים בתחום התרופות מצילות החיים. הוא אמר, "איך העזו לבטל ביטוח לאלפי אנשים, שהם 80% מהמבוטחים, בלי לתת מענה? הרי המדינה יכלה לממן את תוספת עלות השב"ן ל-20% הנותרים שאין להם ביטוח מורחב בקופת החולים, מי שעומד מאחורי זה הוא האוצר, שרוצה לראות אותנו מתים".
בראשית 2009 התגלו גרורות נוספות בגופו, וב-16 באפריל 2009 הוא נפטר במרכז רפואי מאיר בכפר סבא.
אסף אלון היה נשוי ואב לשלושה, והתגורר בראשון-לציון.
ברנלי
ברנלי (באנגלית: Burnley) היא עיר במחוז לנקשייר שבצפון-מערב אנגליה. אוכלוסייתה מונה כ-74,000 נפש.
היסטוריה
ברנלי צמחה כעיירה תעשייתית לאורך המאה ה-19, וכלכלתה סבבה בעיקר סביב תעשיית הטקסטיל (בעיקר אריגת סיבי כותנה). נוכח הדעיכה הניכרת בתעשייה, ישנו שיעור גבוה של אבטלה בעיירה.
ברנלי זכתה לתשומת לב לאומית ביוני 2001 נוכח התפרעויות על רקע מתיחות גזעית בין לבנים ואסייתיים ועוני רב השורר בקרבם. כ-5,500 תושבים ממוצא דרום-אסייתי מתגוררים בברנלי, רובם באזורים העניים ביותר. אחד מהאזורים הללו, דיינזהאוס, נחשב לאחד הנחשלים בבריטניה מבחינה סוציו-אקונומית. ברנלי מוגדרת כאחד מבסיסי כוחה של המפלגה הבריטית הלאומית, מפלגה ימנית קיצונית בפוליטיקה הבריטית.
כשהדוד שמחה שר
הסיפור
הסיפור מתרחש בבית ובו שש קומות (פלוס מרתף) ובקומות השונות מתגוררים דיירים שונים. לאורך הסיפור לא נחשפת זהותו של הדייר שגר בקומה העליונה (כל הזמן נאמר כי "לעת עתה זה סוד!") וכאשר זהותו נחשפת מסתבר שזהו שמחה, איש הנוהג לשיר ולשמח כך את הרחוב כולו. הסיפור מסופר על ידי אחיינו של שמחה הגר בקומה החמישית עם הוריו ונוהג להיפגש עם בעלי-המקצוע לעיתים, מסיבות שונות.
בעלי-המקצוע
בעלי-המקצוע בסיפור הם סנדלר בשם חיים, ספר בשם אפרים, נגר בשם דן, רופא, ואופה בשם משה. הרופא נבדל מיתר בעלי-המקצוע בסיפור משום שלא מתואר מה הוא עושה במסגרת תפקידו ובנוסף לכך לא מציינים את שמו.
דגל ניואה
דגל ניואה אומץ רשמית בשנת 1975. בקנטון (הרביע העליון בצד הניצב) הדגל מצוי היוניון ג'ק שבמרכזו כוכב צהוב על רקע עיגול כחול. ארבעה כוכבים נוספים יוצרים צורת יהלום סביב הכוכב המרכזי. שדה הדגל צהוב. הדגל דומה בעיצובו לנס אדום או כחול בריטיים, אולם יוצא דופן בצבעו הצהוב, וביוניון ג'ק המושחת בעיטורי כוכבים.
הצבע הצהוב של השדה מייצג את "החום והידידות שבין ניואה לניו זילנד". יש שיגידו כי מעצבי הדגל לא הכירו את הסמליות של דגל האיחוד שבקנטון ופשוט העבירו את כוכבי הצלב הדרומי של דגל ניו זילנד אל זרועותיו של צלב ג'ורג' הקדוש.
מארי למב
מארי אן למב (באנגלית: Mary Ann Lamb; 3 בדצמבר 1764 – 20 במאי 1847) הייתה סופרת אנגלייה, שנודעה בעיקר בשיתוף הפעולה עם אחיה, צ'ארלס למב, בכתיבת העלילות של סיפורי שייקספיר, אשר מלכתחילה נועדו לילדים, אך נקראו גם על ידי המבוגרים.
מארי סבלה מהפרעות נפשיות קשות, ובשנת 1796 היא דקרה למוות את אמה בהתקף פסיכוטי. אחיה, צ'ארלס, טיפל בה במסירות במהלך חייו, וסלון ביתם היווה מוקד לסופרים ואמנים מהמעגל התרבותי של לונדון בתקופתם, ביניהם, המשוררים ויליאם וורדסוורת' וסמואל טיילור קולרידג'.
קורות חיים
מארי למב נולדה בלונדון, כבת שלישית מתוך שבעת ילדיהם של ג'ון ואליזבת למב. רק שלושה מהילדים שרדו: ג'ון הבן, מארי וצ'ארלס. לאחר מותו של המעסיק של אביה ואירוע מוחי של האחרון, נכנסה המשפחה למצוקה כלכלית. גם אמה של מרי חלתה, ואילו אחיה, צארלס, אושפז בשנת 1795 בבית חולים פסיכיאטרי לתקופה קצרה, עקב התמוטטות עצבים. מרי עבדה כתופרת כדי לסייע בכלכלת המשפחה וטיפלה באמה. המעמסה עליה הייתה כבדה מאוד, ונראה שהשפיעה על מצבה הנפשי.
ב-22 בספטמבר 1796, בעת מריבה קשה עם אמה, נטלה מרי סכין מטבח ודקרה אותה למוות, לעיניהם של אחיה ג'ון ודודתה שרה למב, שהגיעה לביתם כדי לסייע למשפחה. צ'ארלס הגיע במרוצה ולקח את הסכין מידיה. מרי אושפזה כבר באותו הערב בבית חולים פסיכיאטרי ואובחנה כחולת רוח, ועל כן איננה אחראית למעשיה.
לאחר שישה חודשים החזיר אותה צ'ארלס לביתם וטיפל בה ובהתקפיה החוזרים ונשנים, עד סוף ימיו. היא המשיכה לעבוד כתופרת והרבתה לקרוא ספרים, אותם שאלה מהספרייה הציבורית. בשנת 1799 מת ג'ון, האח הבכור, ומרי עברה לגור עם צ'ארלס בלונדון. שניהם נותרו רווקים כל ימיהם.
בשנת 1801 הקימו מרי וצ'ארלס מעין מועדון ספרותי, בו השתתפו סופרים ואמנים שונים, וביניהם גם וורדסוורת' וקולרידג' כשהזדמנו למקום. החל מאותה תקופה התמכר צ'ארלס לאלכוהול, ומארי השגיחה עליו בעת שהשתכר, כשם שהוא השגיח תדיר על בריאותה.
עבודתה הספרותית
בשנת 1807 הוציאו מארי וצארלס את האוסף "מסיפורי שייקספיר" (Tales from Shakespeare) - קובץ של סיפורי פרוזה, אשר עובדו מהמחזות של ויליאם שייקספיר, ואשר נועדו לילדים. מארי כתבה את ההקדמה ואת סיפורי ארבע עשרה הקומדיות, וצ'ארלס תרם את סיפורי הטרגדיות. הכתיבה החלה תודות לבקשתה של חברתה של מארי שתכתוב לילדי בית הספר על מחזותיו של שייקספיר. על אף שאת רוב העבודה עשתה מארי, רק שמו של צ'ארלס הופיע על השער, עד המהדורה השביעית.
הספר זכה להצלחה גדולה. עד שנת 1825 הוא יצא כבר בתשע מהדורות. הם המשיכו וכתבו, לאחר מספר שנים, ספרים נוספים בנושא, ואף הוציאו שירים לילדים. הצלחתם הביאה רווחה כלכלית לאח והאחות והמעגל הספרותי שלהם הלך והתרחב.
הספר פופולרי גם היום, והוא מהווה את אחד הנושאים החשובים בספרן של מרי אן שייפר ואנני בורוז: מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים, שיצא בשנת 2008.
אוז'רוב
אוז’רוב (בפולנית: Ożarów) היא עיר קטנה במחוז אפטא בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, על ציר הדרכים הראשי ורשה-ביטום, ובה כ-4,816 תושבים (2006).
תולדות העיר
בשנת 1569 נוסדה אוז'רוב וקיבלה מעמד של עיר מהמלך זיגמונט השני אוגוסט. בשנת 1767 נהרס מרכז העיר בשריפה. בשנת 1869 איבדה אוז'רוב את מעמדה כעיר עקב השתתפות תושביה במרד הפולני של 1863-1864.
בין השנים 1815-1915 הייתה אוז'רוב חלק מפולין הקונגרסאית שתחת שליטת רוסיה. במרד של 1905 הייתה אוז'רוב מרכז להתנגדות פולנית לשלטון הרוסי, ושוב במלחמת העולם הראשונה, ב-1915. הרוסים שרפו את אוז'רוב, והעיירה נבנתה מחדש בין השנים 1916-1920.
אוז'רוב כיום
המעסיק העיקרי באוז'רוב הוא מפעל בטון שהוקם ב-1972. הקמת המפעל הביאה לגידול אוכלוסייתה של העיירה. בזכות התפתחות התעשייה והמסחר בעיר, שבה וקיבלה אוז'רוב בשנת 1988 מעמד של עיר. המפעל הופרט ב-1995 ונרכש על ידי חברה אירית.
באוז'רוב קיים בית קברות יהודי שנהרס במלחמת העולם השנייה על ידי הגרמנים אך שופץ ב-2001.
יהודי אוז'רוב
בסוף המאה ה-18 היו בעיר כ-1,000 יהודים. במקום פעלה שושלת חסידית בשם אוז'רוב, אשר קיימת עד היום ומרכזה בבני ברק.
במלחמת העולם הראשונה סבלה הקהילה בעיר מהקוזקים ששמרו עליה בראשית המלחמה, ולאחר מכן מגייסות אוסטרו-הונגריה, שחייבו את היהודים בעבודות כפייה ובנטל מיסים כבד.
בעיר נוסדה אגודה ציונית בשם "בני ציון", אשר קיימה קורסים בעברית, ובשנת 1917 הוקמה בה ספרייה יהודית. בשנות העשרים והשלושים פעלו בה מפלגות ציוניות, וכן סניפים של אגודת ישראל ושל הבונד.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-3,200 יהודים.
בשואה
הגרמנים כבשו את אוז'רוב בספטמבר 1939, ועם כניסתם לעיר ציוו על היהודים להתייצב בבית הספר היהודי, שם הוחזקו מספר שעות, תוך שהגרמנים יורים על הבניין באופן אקראי, ומתעללים בפומבי ברב הקהילה.
היודנרט שהוקם בעיר נאלץ להעביר רכוש וכסף לגרמנים, ולספק עובדי כפייה, כאשר העונש על אי עמידה בכך היה מוות, לרבות של נשים וילדים. בדצמבר 1940 הועברו לעיר כ-700 יהודים שגורשו מוולוצלאבק, ובמרץ 1941 הועברו אליה כ-100 ממגורשי וינה וכ-800 ממגורשי קילצה.
בינואר 1942 גודר הרובע היהודי, שאוכלוסייתו מנתה כ-4,500 נפשות, והפך לגטו סגור. אהרון בודקו, יהודי שהצליח לצאת מהגטו ונתפס, הוצא להורג באופן פומבי. בקיץ 1942 ריכזו הגרמנים בגטו עוד 1,349 יהודים ממחוז ראדום, והצפיפות והרעב בו גברו.
בסוף אוקטובר 1942 חוסל הגטו באקציה יחידה, ויהודיו הובלו ברגל לתחנת הרכבת בעיר, כאשר ילדים וזקנים שהתקשו בהליכה נורו למוות. 4,648 יהודים הועמסו על קרונות משא, בצפיפות של כ- 150 איש בכל קרון. רכבת אחת פנתה לטרבלינקה, והשנייה למיידנק. מעט היהודים שהושארו בעיר לאיסוף הרכוש בגטו נורו על ידי שוטרים אוקראינים, והושלכו לבארות. מיד לאחר מכן הוכרזה העיר "נקייה מיהודים".
רק כ-60 יהודים בני העיר שרדו את השואה, ביניהם שהסתתרו או שהסתירו את יהדותם כמו מרים וינטר. כיום אין בעיר יהודים.
קרב הודו-סין השני
קרב הודו-סין השני (ידוע גם כהפיכה היפנית בהודו-סין) היה מבצע צבאי של האימפריה היפנית בלאוס, קמבודיה ווייטנאם, אז הקולוניה הצרפתית הודו-סין, במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. הקרב הביא להקמת ממלכות עצמאיות בשלוש המדינות ולפגיעה קשה במערכת הארגונית הצרפתית באזור. צרפת התכוננה למכת-נגד כנגד היפנים, אך האחרונים נכנעו בטרם יכלה צרפת להגיב.
ההפיכה
ב-1945, חששו היפנים ממתקפה של בעלות הברית בהודו-סין. ממשלת וישי חדלה מלהתקיים, ומושל הקולוניה, ז'אן דקו, הכיר ואף יצר קשר עם הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית. בתחילת מרץ, הוצבו כוחות יפניים מסביב לערים בהן שהה חיל מצב צרפתי, וב-9 במרץ, הגישו היפנים לצרפתים אולטימטום בו נדרשו להניח את נשקם. אלה שסירבו לאולטימטום זה - הוצאו להורג. היפנים אף הוציאו להורג קצינים בכירים צרפתים. חילות המצב בצפון הצליחו להעמיד התנגדות מסוימת, ותחת פיקודו של מייג'ור-ג'נרל מרסל אלסנדרי, הצליח טור של 5,700 חיילים צרפתים, רבים מהם מלגיון הזרים, לחצות את הגבול לסין.
הממשל הצרפתי התפרק למעשה, והיפנים החלו להפעיל לחץ על הממלכות האזוריות להכריז על עצמאות מצרפת. הקיסר באו דאי ששתף פעולה עם היפנים הקים את קיסרות וייטנאם. גם מלך קמבודיה ציית, אולם היפנים חשדו באהדתו לצרפתים, ועל כן החליפו אותו במנהיג הלאומני סון נגוק ת'אן. בניגוד אליהם, מלך לאוס, סיסואנג ונג, לא הסכים לשתף פעולה עם היפנים וסירב להכריז עצמאות.
התנגדות
הרפובליקה הסינית, שנתנה מקלט לחיילים הצרפתים, וארצות הברית, לא ששו לפתוח במערכה להשבת השלטון הצרפתי בהודו-סין, שכן שתיהן התנגדו לשלטון קולוניאלי.
יחידות קומנדו בריטיות פעלו בהודו-סין החל מסוף 1944, ולאחר ההפיכה הוצנחה תגבורת לכוחות אלה, שהפעילו לחימת גרילה כנגד היפנים. יחידות צרפתיות שנמלטו מהודו-סין במרץ הצטרפו ליחידות הקומנדו על מנת לקחת חלק בלחימה. על אף הצלחות מסוימות בלאוס, שם האחיזה היפנית הייתה חלשה יותר, חסרו ליחידות הקומנדו הוראות מדויקות מממשלותיהן, ואף אמצעים לעריכת מתקפת-נגד גדולה. בצפון וייטנאם, כוחות הווייט מין של הו צ'י מין פתחו בלוחמת גרילה משלהם כנגד היפנים, והקימו בסיסים באזור הכפרי של וייטנאם. באזורים אלה, התנגדות היפנים הייתה דלילה שכן רוב הכוחות היפניים התרכזו בערים.
בצרפת, שאך זמן קצר לפני כן שוחררה מהכיבוש הנאצי, הוקם חיל המשלוח הצרפתי למזרח הרחוק, שהתכונן למסע להודו-סין על מנת להhלחם ביפנים. אולם, הכוחות היפנים הניחו את נשקם, לאחר שקיסר יפן הירוהיטו הודיע על כניעה, ב-19 באוגוסט, והגישו את כניעתם לווייט מין. עם התפטרותו של באו דאי מכס הקיסר, השתלט הווייט מין על האנוי. הכוחות היפניים במחוז תאי נגויין (Thái Nguyên) סירבו להניח את נשקם ונלחמו בווייט מין עד 26 באוגוסט. הו צי מין הכריז על עצמאות וייטנאם ב-2 בספטמבר.
תוצאות הקרב
לאחר הכניעה, נכנסו כוחות בריטים וכוחות הרפובליקה הסינית לשטחי הודו-סין והחלו לפרק את החיילים היפנים מנשקם. חיל המשלוח הצרפתי למזרח הרחוק הגיע לווייטנאם זמן קצר לאחר מכן, והשתלט על סייגון.
הודו-סין הצרפתית נותרה בכאוס עם סיום הכיבוש היפני. אדמירל ז'אן קדו, אשר תמך בממשל וישי, נשלח לצרפת על מנת להישפט. בלאוס, לאו איסרה הדיח את המלך באוקטובר והכריז על עצמאות המדינה. אולם, הממשלה נאלצה להימלט באפריל 1946, כאשר כוחות צרפתיים התקדמו לכיוון לאוס. בקמבודיה, עצרו הצרפתים את סון נגוק ת'אן. בווייטנאם, תפס הו צ'י מין את השליטה בצפון המדינה, והכין את הבמה למלחמת הודו-סין הראשונה.
All I Want (שיר של קודאליין)
All I Want (בעברית: כל מה שאני רוצה) הוא סינגל של הלהקה האירית קודאליין. השיר יצא, על ידי בי-יוניק רקורדס, ב-8 באוקטובר 2013, כסינגל רביעי מתוך אלבום האולפן הראשון של הלהקה, In a Perfect World.
נכון לאוקטובר 2021, השיר הושמע למעלה מ-692 מיליון פעמים בספוטיפיי.
במדיה
השיר הופיע בפסקול הסרט אשמת הכוכבים וכן בפרק הפיילוט של הסדרה The Royals.
הוא הופיע גם בפרק השני של העונה התשיעית של האנטומיה של גריי, "Remember The Time", במהלך הודעה קולית של מרדית לכריסטינה.
השיר הופיעה גם בעונה החמישית של יומני הערפד.
גרסה של השיר הופיעה בסרטון "Year in Search" השנתי של גוגל שהועלה ביוטיוב ב-12 בדצמבר 2012.
השיר הופיע בסרטון המחווה של Turner Classic Movies לשנת 2014, "TCM Remembers" שהנציחה את כל אנשי הבידור שמתו במהלך השנה.
השיר הושמע בסרט גרימסבי.
השיר הופיע במהלך הסרטון "In Memorium" של פרס גילדת שחקני המסך ב-2021.
קניארים
הקניארים (ספרדית: Cañari; מקצ'ואה: Kañari) הם עם עתיק שהתגורר באזור הפרובינציות אסואי וקניאר באקוודור של ימינו.
הקניארים היו קבוצת שבטים שהתאחדו יחד לעם אחד. הקבוצה נעלמה בשל כיבושי אימפריית האינקה בראשות ואיינה קאפאק לכיוון צפון. האינקה כפו עליהם באופן אלים את השליטה ורצחו אלפי קניארים על מנת להפוך את השטח לחלק מן האימפריה.
שבטי הקניארים נמצאו בעיקר סביב טומבמה, עיר שכונתה לעיתים "קוסקו השנייה", בשל דמיונה לבירה מבחינת החן והאדריכלות. במהלך מלחמת האזרחים באימפריית האינקה בין בניו של ואיינה קאפאק, הקניארים תמכו בוואסקאר, למרות שהיו באזור הצפוני, אותו ירש היורש הלגיטימי לכס המלוכה, אטוואלפה. בתחילה, שרי צבאו של ואסקאר, אטוק והאנגו, הצליחו לכבוש את השטחים בצפון ולהעביר את השטחים לשליטתם. אטוואלפה הצליח, בעזרת שרי צבא שהיו נאמנים לאביו, להביס את צבא ואסקאר ולגרום לו לסגת לכיוון דרום. אטוואלפה טבח בקניארים, כנאמני אחיו/אויבו ושרף את העיר טומבמבה.
תיבת גלטון
תיבת גלטון היא מכשיר שהומצא על ידי פרנסיס גולטון כדי להדגים את משפט הגבול המרכזי, ובפרט להדגים כיצד ההתפלגות הבינומית שואפת להתפלגות הנורמלית כאשר הפרמטר n (מספר ההטלות בבינומי) גדל. המכונה מורכבת מלוח אנכי ובו שורות מופרדות של סיכות. כדורים נזרקים מלמעלה, ומקפצים לשמאל ולימין כאשר הם נתקלים בסיכות. לבסוף, הם נאספים לתוך מיכלים, כאשר כל מיכל הוא ברוחב של כדור אחד. הגובה של עמודות הכדורים בתאים מקרב עקומה פעמונית. משולש פסקל מתאר את מספר המסלולים האפשריים כדי להגיע לכל מיכל דרך הסיכות.
התפלגות הכדורים
אם כדור קופץ ימינה k פעמים בדרכו למטה (ושמאלה בסיכות הנותרות) הוא מסיים את המסלול במיכל ה-k משמאל. נניח ש-n הוא מספר שורות הסיכות במכונה, מספר המסלולים למיכל ה-k נתון על ידי המקדם הבינומי. אם ההסתברות לקפוץ ימינה מעל סיכה היא p (ששווה בערך ל-0.5 במכונה חסרת הטיה) ההסתברות של כדור לסיים את המסלול בתא ה-k שווה. זאת פונקציית ההסתברות של ההתפלגות הבינומית. לפי משפט הגבול המרכזי, ההתפלגות הבינומית מתקרבת להתפלגות הנורמלית כאשר n, מספר שורות הסיכות במכונה, גדול.
ירון לרמן
ירון לרמן (נולד ב-23 במאי 1979) הוא ממקימי התנועה הליברלית החדשה ויו"ר מפלגת עלה ירוק בבחירות 2013.
חייו
לרמן מחזיק בתואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון בחיפה ותואר שני במנהל עסקים, גם הוא מהטכניון. את שירותו הצבאי מילא בתפקיד מהנדס במסגרת העתודה האקדמאית. לאחר שירותו הצבאי עבד בתחום ההיי-טק. לרמן מתגורר כיום בתל אביב.
בסוף שנת 2008 הקים לרמן את התנועה לצבא מקצועי שעסקה בקידום אג'נדת מעבר הדרגתי של מודל הגיוס של צבא ההגנה לישראל ממודל גיוס חובה לעבר מודל שעיקרו גיוס מקצועי ומוטה צורך. התנועה לצבא מקצועי פרסמה ניירות עמדה בנושא היעילות הכלכלית, הצבאית והחברתית של מודל שירות זה.
בשנת 2011 הקים לרמן יחד עם עו"ד אבי נוב, מוטי היינריך, בועז ארד ואמיר וייטמן את התנועה הליברלית החדשה, אשר מקדמת את חירות הפרט והשוק החופשי בשיח הציבורי. לקראת הבחירות לכנסת ה-19 חברו חלק מחברי התנועה הליברלית החדשה למפלגת עלה ירוק. לרמן מונה ליו"ר עלה ירוק והמפלגה הגישה רשימה בשם "עלה ירוק - הרשימה הליברלית". המפלגה בהנהגת לרמן הרחיבה וחידדה את מצעה בנושאי חופש האזרחים, הגנה על חירויות ופרטיות, הורדת מיסים, הפרטת שירותים ציבוריים, מאבק בוועדים ובמונופולים, ביטול תוכנית המאגר הביומטרי, הפרדת דת ממדינה והורדת יוקר המחיה.
בבחירות לכנסת ה-23 הצטרף למפלגתה של ליבי מולד, בשם המפלגה הליברלית החדשה.
אליקים בן חלקיהו
אֶלְיָקִים בֶּן-חִלְקִיָּהוּ, אֲשֶׁר עַל-הַבָּיִת הוא דמות מקראית הנזכרת ב. אליקים היה מופקד על בית המלך בימי חזקיהו מלך יהודה. היה בין שלושת השרים אשר היו מופקדים על המשא ומתן עם רבשקה בשם חזקיהו.
תפקידו
שמות שני השרים הראשונים מעלים קושי. ישעיה, אשר ניבא בזמנו של חזקיה, מנבא על גירושו של שבנא:
ייתכן כי ישעיה ייעד את התפקיד לאליקים בן חלקיהו. יש הסוברים, כי שבנא לא היה יהודי ולא התקבל בעין יפה בחצר המלך ובחוגים נוספים בעם וזאת ערב המרד בסנחריב. לדעת חוקרים אלו העלה חזקיה את אליקים בדרגה. לפי הכתוב ניכר נושא המשרה אֲשֶׁר עַל-הַבָּיִת בלבושו. כמו כן ניכר גם מעמדו הרם המשתקף בכתוב: בידיו הופקד "מַפְתֵּחַ בֵּית-דָּוִד", סמל למעמדו הרם משאר נושאי התפקידים אשר בבית המלך. אליקים היה בין שלושת השרים, אשר נשלחו לנהל משא ומתן עם רבשקה. ביחד עמם הוא מבקש מרבשקה לדבר ארמית. הם חוזרים אל המלך, אבלים וקרועי בגדים. לאחר נאומו של רבשקה נשלחים השרים מטעם חזקיה ואליקים ביניהם לישעיה הנביא. תפקידו של אליקים על פי יוסף בן מתתיהו הוא סוכן הממלכה. כמו כן במשלחת אל רבשקה, אליקים אצל בן מתיתיהו הוא הדובר היחידי, אשר חשש שהעם יבין את דבריו של רבשקה וביקשו לדבר סורית. רבשקה על פי בן מתיתיהו מסרב ומדבר עברית.
מאריוס סטקנביצ'יוס
קריירת מועדונים
סטקנביצ'יוס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אקנראס. בשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת. עד מהרה, הפך סטקנביצ'יוס לשחק הרכב בקבוצה וזכה עמה פעמיים בגביע ופעם אחת בתואר האליפות.
בשנת חתם בברשה מהסרייה א'. כעבור שנה הושאל לקוזנצה מהסרייה ב' ובתום התקופה שלו בקבוצה חזר לברשה והפך לשחק הרכב במועדון. בשנת שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית, אך המעבר לא יצא לפועל.
בשנת חתם בסמפדוריה. בינואר הושאל לסביליה מהלה ליגה והפך לכדורגלן הליטאי השני שמשחק בליגה אחרי אדגראס ינקאוסקאס. הוא זכה עם הקבוצה בגביע המלך הספרדי בסיום העונה. בקיץ הושאל לוולנסיה עד לסיום העונה. בשנת הצטרף ללאציו במדיה שיחק שנתיים.
בקיץ חתם בגזיאנטפספור מליגת העל הטורקית. כעבור שנה חתם בהנובר 96. בהמשך הקריירה שיחק גם בקורדובה, רובור סיינה וקרמה.
קריירה בינלאומית
בשנת הפך לקפטן, תואר בו החזיק עד ספטמבר.
MG 7
MG 7 היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית MG Motor (שם מלא: "MG Motor UK Limited") אשר בבעלות תאגיד הרכב הסיני סאיק מוטור, אשר יוצרה בסין בין השנים 2007–2013.
האופרה המלכותית השוודית
האופרה המלכותית השוודית (בשוודית: Kungliga Operan) היא הבימה הלאומית לאופרה בשוודיה. הבניין נמצא במרכז סטוקהולם, בצדו המזרחי של ארמון גוסטב אדולף. את להקת האופרה ייסד המלך גוסטב השלישי והופעתה הראשונה הייתה ב-18 בינואר 1773, אך בית האופרה הראשון נפתח רק בשנת 1782 והיה בשימוש במשך מאה שנה, עד שהוחלף בסוף המאה ה-19. שני בתי האופרה נקראו באופן רשמי "האופרה המלכותית", אם כי המונחים "האופרה של גוסטב" ו"האופרה של אוסקר", או האופרה "הישנה" ו"החדשה" משמשים כשנדרשת הבחנה.
האופרה של גוסטב
בית האופרה המקורי של סטוקהולם, יצירתו של האדריכל קרל פרדריק אדלקרנץ, נבנה לפי הזמנתו של המלך גוסטב השלישי, תומך נלהב באידיאל של אבסולוטיזם נאור וככזה, פטרון גדול של האמנויות. הבנייה החלה בשנת 1775 והתיאטרון נחנך ב-30 בספטמבר 1782 בהצגת "קורה ואלונזו" של המלחין הגרמני יוהאן גוטליב נאומן.
בפואייה של האופרה פגש המלך את גורלו: בנשף מסכות ב-16 במרץ 1792 ירה יעקב יוהאן אנקרסטרום במלך, שמת כעבור ימים אחדים. (אירוע זה נתן השראה לאחר זמן לורדי לכתיבת האופרה "נשף המסכות".) לאחר ההתנקשות, נסגר בית האופרה עד 1812.
האופרה של אוסקר
האופרה הישנה נהרסה בשנת 1892 כדי לפנות מקום לאופרה החדשה, שבנה אקסל יוהאן אנדרברג ובנייתה הושלמה כעבור שבע שנים. את האופרה החדשה חנך המלך אוסקר השני בהפקת אופרה שוודית (מסורת שהשתרשה היטב במהלך המאה ה-19), "אסטרלה דה סוריה" של פרנץ ברוואלד.
אימרה פלדש (גרפיקאי)
אימרה פלדש (במקור אימרה פֶלְד, בהונגרית: Földes Imre; בודפשט, 31 במאי 1881 – בודפשט, 1948) היה גרפיקאי יהודי-הונגרי, אמן כרזות, ומאייר.
קורות חיים
אימרה פלדש נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף פלד, סוחר יליד פצ'וואראד, וז'ופיה רוזנצווייג, ילידת גאלאץ. הוא למד בבית הספר לעיצוב בבודפשט (כיום: האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות היפות) במחלקה של לאסלו הגדוש וטיוואדאר זמפלני. אחר כך למד בערים ווינה, מינכן, ברלין ופריז.
תחילה עיצב תמונות דקורטיביות, בולים וכרזות. עם כרזות הפרסום שלו זכה פעמיים (ב-1908 וב-1910) בפרס השני בתחרויות. הוא הפך לחבר באגודה הלאומית לאמנויות יפות בהונגריה והשתתף בתערוכות הארגון מדי שנה משנת 1905 ועד מלחמת העולם הראשונה. כרזות הפרסום שלו היו ידועות כבר לפני מלחמת העולם הראשונה וניתן היה לראותן על לוחות ועמודי הפרסום ברחובות בודפשט, בחדרי המתנה, ברכבת ובבתי המרחץ הציבוריים.
ב־3 בדצמבר 1918, בבודפשט, נשא לאישה את אירן קפוצפי, מורה פרטית שהייתה צעירה ממנו בעשר שנים. משנת 1918 פתח בבודפשט מכון עצמאי לגרפיקה ביחד עם ליפוט שאטורי. בשנת 1919 הוא הכין כרזות גם לרפובליקה הסובייטית ההונגרית. לא ניתן להוציא מכלל אפשרות שחשש מנקמת השלטון הימני לאומני לאחר מכן, ולכן בשנת 1921 החליט לעבור לטימישוארה. על פי הלקסיקון לאמנות, הפך למנהל האמנותי של הליקון בטימישוארה באותה תקופה, אך קהילת הליקון הטרנסילבנית לא הוקמה עד 1926, כך שהוא כנראה הצליח להתמודד עם משהו אחר במשך כמה שנים לפני שהחל לעבוד למען הקהילה. בשנת 1923 אורגנה בטימישוארה תערוכה של ציורי הז'אנר שלו. אף על פי שגר בטרנסילבניה עדיין עיצב כרזות שהופיעו בבודפשט. הוא עבר לאוראדיה, שם פתח בשנת 1927 בית ספר לציור יחד עם הציירת בלה ז'יגמונד (? –1945). בשנת 1929, ייצג את רומניה, השתתף בתערוכה Das internationale Plakat במינכן. בשנת 1931, כשותף של ינה איוואני ופאל מוטל רומן, פתח איתם בית ספר פתוח נוסף לציור. תערוכת יחיד של המיניאטורות שלו נפתחה בשנת 1936 במועדון העיתונאות של אוראדיה.
בינתיים הוא עבר לבוקרשט בשנת 1935, אך שב להונגריה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. אין ספק שמוצאו היהודי תרם לכך שכבר לא מצא שום עבודה, ואין מידע על השנים האחרונות שלו. הוא נפטר בשנת 1948, בזמן לא ידוע ובנסיבות לא ידועות.
אמנותו - בעיקר פוסטרים - התגלתה רק פעם נוספת עשרות שנים לאחר מותו בשנים 1976–1977 בפריז בתערוכת L´art 1900 en Hongrie. בשנת 2016 מוזיאון סוונה, ובשנת 2018, במוזיאון הלאומי של הונגריה הציגו את עבודתו בתערוכה.
Vibrio cholerae
Vibrio cholerae (בעברית: ויבריו כולרה) הוא חיידק גרם שלילי בעל צורת מתג כפוף אשר גורם למחלת הכולרה בבני אדם. יחד עם חיידקים אחרים בסוג Vibrio משתייך V. cholerae למחלקת גמא בחיידקים הארגמניים.
תיאור
ל"ויבריו כולרה" צורת פסיק ועל כן הוא מכונה גם פסיקון. אורכו של החיידק 1.5-2μm ורוחבו 0.5μm. הוא בעל שוטון דק המקנה לו כושר תנועה. בסוף תהליך החלוקה ולפני הפרדות שני החיידקים הוא בצורת האות האנגלית S. החיידק הוא אווירני (אירובי), גראם-שלילי.
תנאי מחיה
החיידק צומח על מצעים פשוטים כגון מי פפטון. הוא מומת במהירות יחסית במים מזוקקים וכן מתקשה להתקיים בתנאי יובש, אך במי שתייה, מי ביוב, בהפרשותיו של אדם חולה ובבגדים רטובים הוא יכול להתקיים מספר ימים.
הטמפרטורה המיטבית להתפתחותו היא בין 30 ל-40 מעלות צלזיוס, אם כי החיידק מסוגל להתקיים על פני טווח טמפרטורות גדול. הוא פוסק להתרבות מתחת ל־16º ומומת בחום של 50º ומעלה.
גילוי
החיידק בודד לראשונה כגורם לכולרה על ידי חוקר האנטומיה האיטלקי פיליפו פצ'יני בשנת 1854, אבל הגילוי עלה לכותרות כאשר רוברט קוך, כעבור שלושים שנה, פרסם מידע על המחלה ועל הדרכים להילחם בה.
השפעה
גורמי האלימות של הV. cholerae הם שלושה. הראשון הוא שוטון, באמצעותו הוא מגיע למעי הדק. השני הוא פילוס המשמש להיצמדות לדופן המעי. גורם האלימות השלישי הוא רעלן האנטרוטוקסין (Enterotoxin), ה-cholera toxin. רעלן זה הוא חלבון המורכב מ-5 תת-יחידות מסוג B, אשר נצמדות לרירית אפיתל המעי באמצעות התחברות לקולטן ספציפי הנקרא אנטרוציט המצוי על גבי קרום התא, ומתת-יחידה A המשוחרר אל ציטופלזמת התא. כניסת תת-יחידה A לציטופלסמה מעלה את אדנילאט ציקלאז, שגורם להעלאת כמות cAMP (אדנוזין מונו פוספט ציקלי - מעגלי), כתוצאה מכך עולה ריכוז האלקטרוליטים, עלייה זו מלווה באובדן נוזלים ואלקטרוליטים. החיידק אינו פוגע ברירית, בניגוד לחיידק השיגלה.
באדם נגוע בכולרה, מספרם של חיידקים אלה מגיע לכ-500 מיליון בכל סמ"ק של נוזל מעי.
תקופת הדגירה של החיידק נמשכת כ-1–4 ימים. החיידק נעלם מהפרשות החולה ימים ספורים (על פי רוב שבוע) לאחר החלמתו. קיים אחוז מזערי של בני אדם המסוגלים להידבק בחיידק אך לא לחלות במחלה עצמה, הללו הופכים למפרישי-חיידקים, ועשויים להפיץ את המחלה מחוץ לאזור המגפה.
לרוב, מקור ההדבקה הוא אדם נגוע המפריש את הפסיקונים בצואתו או מי שתייה מזוהמים (מחזור צואה-פה). רסיסי צואה הנגועים במחלה יכולים לזהם פירות וירקות המושקים במי ביוב וגם את הידיים, אם אין מקפידים לרחוץ אותן היטב לאחר עשיית הצרכים.
דרלין הארד
דרלין הארד (באנגלית: Darlene Hard; 6 בינואר 1936 – 2 בדצמבר 2021) הייתה טניסאית אמריקאית. אחת הטניסאיות הבולטות בעולם בשנות ה-60, דורגה במקום השני בעולם בשנת 1957. היא זכתה ב-19 תוארי גראנד סלאם, מהן 2 זכיות ביחידות, 12 זכיות בזוגות נשים ו-9 בזוגות מעורבים.
קריירה
דרלין הארד גדלה במונטבלו בפרברי לוס אנג'לס. היא התחילה ללמוד רפואה, אך מכיוון שכבר בגיל 18 הגיעה לרבע גמר של אליפות ארצות הברית הפתוחה היא עזבה את הלימודים.
במסגרת טורנירי גראנד סלאם היא השתתפה ב-18 משחקי גמר בתחרויות לזוגות נשים וזכתה ב-13 תארים עם פרטנריות שונות. כאשר היא חזרה לטניס לאחר הפסקה של מספר שנים, בשנת 1969 היא זכתה באליפות ארצות הברית הפתוחה ביחד עם פרנסואז דיר.
היא פרשה כבר בשנת 1964 והחלה לאמן. כפי שהיא ציינה, עבור שבעה ניצחונות באליפות וימבלדון היא קיבלה 200 $, סכום זהה למה שהיא קיבלה עבור יום אימון.
עם תחילת "העידן החדש" בשנת 1968 היא חזרה לתחרויות טניס, אך לזמן קצר בלבד.
נפטרה ב-2 בדצמבר 2021.
סנוב
סנוב הוא כינוי לאדם המתנשא על סביבתו, ורואה עצמו כשייך לקבוצה נעלה מסיבה כלשהי, למשל מוצא, מעמד כלכלי, אינטלקט, אנינות טעם ומומחיות בתחום כלשהו (כמו יין, קפה או מוזיקה), חינוך, צורת דיבור ועוד. סנוביות נחשבת למהותית במיוחד כאשר הבסיס לתחושת העליונות רעוע במיוחד.
מקורה של המילה באנגלית. לראשונה נעשה בה שימוש במשמעותה הנוכחית בחלק הראשון של המאה ה-19 בבריטניה, אך מקורה אינו לגמרי ברור. אפשר שהתפתחה בדרך כלשהי מ-snab שמופיעה במילון מ-1781 במשמעות "סנדלר סקוטי". ככל הנראה אין רגליים לסברה כי המקור הוא בראשי התיבות sine nobilitate, היינו, "ללא אצולה", שבהם כונו תלמידים בבית הספר היוקרתי איטון שהוריהם לא היו אצילים.
המילה זכתה לפופולריות בעקבות ספרו של ויליאם מקפיס ת'אקרי "The complete book of snobs" - אסופה של טורים סאטיריים שפורסמו בעיתון פאנץ' ויצאה לאור ב-1848. הספר מונה סוגים שונים של סנובים ושל התנהגויות סנוביות בחברה בת הזמן, ומבוסס על ניסיונו העשיר של ת'אקרי בחברתם של סנובים.
בחברה של ימינו, שבה הריבוד למעמדות מעורפל יותר מאשר בחברה הוויקטוריאנית, לובשת תופעת הסנוביזם צורות שונות והדינמיקה שלה מורכבת יותר מאשר זרימה של אופנות מחוגי האצולה מטה.
מנחם ויינשטין
מנחם ויינשטין (נולד בי"א בתמוז ה'תרצ"ו, 1936) הוא מחנך והיסטוריון ישראלי, שעסק בשני תחומי מחקר: בקהילות היהודיות באלג'יריה בימי הביניים ובשיקום הציונות הדתית בשארית הפליטה, ופרסם מספר ספרים בנושאים הללו.
ביוגרפיה
מנחם ויינשטין נולד בשנת 1936 בחיפה לדבורה ולשמחה, שעלו מלבוב שבאוקראינה.
בילדותו ארץ-ישראל הייתה תחת שלטון המנדט הבריטי, שלפני סיומו בשנת 1948 חיפה נכבשה בידי ההגנה במלחמת העצמאות. לאחר סיום לימודיו בבית הספר היסודי הדתי "יבנה", יצא לעבוד כשוליה במוסך, ובערב למד בתיכון גב"ע. בשנים תשי"ג - תשי"ד התחנך בחברת הנוער בקיבוץ "סעד".
התגייס לצה"ל לנח"ל במסגרת גרעין "איתנים" של "בני עקיבא". במסגרת השירות הצבאי זכה לתעודת הצטיינות מנשיא המדינה יצחק בן-צבי, ביום העצמאות 1956. במסגרת שירותו הצבאי במילואים השתתף בכיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים ב-1967, במלחמת ההתשה, ובמלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן.
מנחם ויינשטין נשוי לשולמית. היה בין מקימי היישוב קרני שומרון והתגורר בו עם משפחתו בשנים הראשונות להקמתו.
בשנת 1960 החל ויינשטין את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בר-אילן, בחוגים תלמוד והיסטוריה יהודית, בדגש על הספרות הרבנית. בשנת 1964 סיים את לימודי התואר הראשון, ובשנת 1965 סיים את לימודי התואר השני ותעודת הוראה לבתי ספר על-יסודיים. על מחקרו לתואר השני שעסק בחברה היהודית באלג'יריה במאה הט"ו, זכה ויינשטין במלגה על שם נשיאה השני של מדינת ישראל יצחק בן-צבי שהוענקה לו על ידי מר קדיש לוז יו"ר הכנסת ויד יצחק בן-צבי.
ויינשטין עבד בשנים 1959–1964 במחלקה לתרבות תורנית במשרד החינוך. בהמשך במכון ריבלין לחקר היישוב הישן באוניברסיטת בר-אילן, ובהוראת היסטוריה ותורה שבעל פה בבתי ספר על-יסודיים דתיים.
ויינשטין השתלב בשנת 1973 בעליית הנוער כמפקח חינוכי. בשנת 1980 התמקד בתפקידים חינוכיים בעליית הנוער.
כמפקח חינוכי עסק ד"ר ויינשטין בקידום חינוכי של בני נוער ישראלים משכבות השוליים בכפרי הנוער הדתיים, בקידום חינוכי ולימודי של בני נוער עולים. בתחילה היו אלו עולים מברית המועצות ומאיראן, ומשנת 1984 גם בני נוער מאתיופיה.
לק (הונגריה)
לק (בהונגרית: Lak) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בלק התגוררו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
לקס לות'ר
אלכסנדר ג'וזף (לקס) לות'ר (באנגלית: Alexander Joseph "Lex" Luthor) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן וליגת הצדק ביקום DC קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Action Comics #23 מאפריל 1940 ונוצרה על ידי הכותב ג'רי סיגל והמאייר ג'ו שוסטר, יוצריו של סופרמן. מאז, היסטוריית הדמות שוכתבה פעמים רבות, וסיפור המקור הנוכחי שלו מסופר במיני סדרה "סופרמן: זכות מלידה" משנת 2004 שנכתבה על ידי מארק וייד ומכילה גם את סיפור המקור הנוכחי של סופרמן.
דמותו של לקס לות'ר מדורגת במקום הרביעי ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים לפי אתר IGN, במקום השמיני ברשימת מאה הנבלים הגדולים של כל הזמנים לפי מגזין ויזארד וכן במקום ה-32 ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר.
דמותו של לקס לות'ר מופיעה בעיבודים שונים בנוסף לקומיקס. את דמותו ב"סופרמן: סדרת האנימציה", "ליגת הצדק: סדרת האנימציה", "ליגת הצדק ללא גבולות" ו"הבאטמן" דיבב קלנסי בראון, בעוד את דמותו הקולנועית גילמו שחקני הקולנוע ג'ין הקמן בסרט "סופרמן", "סופרמן 2" ו"סופרמן 4: השאיפה לשלום"; קווין ספייסי בסרט "סופרמן חוזר"; וג'סי אייזנברג בסרטים "באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק", "ליגת הצדק" ו"ליגת הצדק".
לפני המשבר
כשהופיע לראשונה מעל דפי הקומיקס, ללות'ר הייתה רעמת שער אדמונית ומלאה. בחוברת #41, עקב טעות של אחד המאיירים, לא צויר שערו והוא נשאר קירח. שוסטר, אחד מיוצרי הדמות, החליט שזה הולם אותו, ומאז הפכה הקרחת לסימן ההיכר של לות'ר.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 היה לות'ר אחד מהנבלים שעיטרו את רומני המתח הזולים של אותה תקופה, שבהם תוארו מדענים מטורפים שמנסים להשתלט על העולם או להרוס אותו, בעזרת מגוון של מזימות זדוניות. לות'ר ניסה פעמים רבות, אך כל נסיונותיו סוכלו על ידי סופרמן, דבר שהפך את סופרמן ולות'ר לאויבים מושבעים. על אף שמזימותיו סוכלו, תמיד היה לות'ר חומק ללא עונש או לחלופין בורח מהכלא.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 נחשף סיפור המקור של לות'ר יחד עם שמו הפרטי, "לקס". על פי סיפור זה, עברה משפחתו של לות'ר לסמולוויל, העיר שבה גר סופרמן בילדותו, כשהיה נער מתבגר. לות'ר הפך למעריץ של סופרמן, שבאותה עת נקרא סופרבוי, ואף עזר לו. כאות תודה, עזר סופרבוי ללות'ר לבנות מעבדה שבה לות'ר החל לנסות לפתח צורות חיים חדשות, ואף ניסה לפתח נוגדן להשפעת הקריפטונייט על סופרבוי. בערב גורלי אחד, אחד החומרים במעבדה התלקח וסופרבוי, שעוד לא למד לשלוט באופן מלא על כוחותיו, נשף על האש כדי לכבותה, אך עשה זאת בעוצמה רבה מדי. הנשיפה אכן כיבתה את האש, אך גם גרמה לכימיקלים שהיו במעבדה להישפך על ראשו של לות'ר ולעשותו קירח עד סוף ימיו. לות'ר האשים את סופרבוי בחבלה מכוונת עקב קנאה, ונשבע לנקום.
למרות היותו רשע ותאב-כוח, לות'ר היה איש של כבוד. לא פעם סופרמן ולות'ר שיתפו פעולה בלית-ברירה כנגד אויב זה או אחר.
לאחר המשבר
לות'ר החדש עבר שינוי רציני בהמשכיות שלאחר המשבר בעולמות האינסופיים של שנת 1985. בשלב זה הוא לא היה מדען מטורף שעובד בצללים, אלא איש עסקים משגשג וידוע - פושע צווארון לבן.
לות'ר גדל באחת השכונות הגרועות ביותר של העיר מטרופוליס. הוא גדל לאב מתעלל שלא חשש להראות לו את נחת זרועו. לות'ר היה ילד בודד, היה לו רק חבר אחד - פרי וייט, לימים עורך מערכת העיתון "הדיילי פלאנט". וייט עודד את חברו להגשים את חלומו ולעזוב את השכונה.
ההזדמנות שלו לא איחרה להגיע. לקס פתח פוליסת ביטוח להוריו ללא ידיעתם, וחיבל במכוניתם. הוריו נהרגו בתאונת דרכים, ולקס, לאחר שעבר למשפחה אומנת, קיבל את כספי ביטוח החיים שלהם והפך לאיש עשיר.
גם במשפחתו החדשה לקס היה קורבן להתעללות. משפחתו האומנת חשקה בכספו של לות'ר, אך גילתה שלות'ר הסתיר אותו. בניסיון לשים יד על כספו, ניסה אביו המאמץ לשכנע את בתו לנה לפתות את לקס. לנה סירבה, והאב הזועם הכה אותה למוות. באותו יום נשבע לקס שהוא יצבור כל כוח אפשרי כדי שאיש לא יוכל לפגוע בו שוב.
לקס השתמש בכספו ובכישרונו על מנת להקים חברה בשם "לקסקורפ", שהפכה לחברה רבת השפעה ובעלת קשרים מסועפים במטרופוליס. בשלב מסוים נבחר לות'ר למשרת נשיא ארצות הברית, אך לא הפסיק בנסיונותיו להשמיד את סופרמן. בסופו של דבר, נכשלו כל נסיונותיו, והוא חזר להסתתר.
על פי גרסה זו צמחה היריבות בין לות'ר לסופרמן לאחר שלות'ר ניסה לגייס את סופרמן לשירותו וזה סירב ואף הסגיר אותו לרשויות.
ברונו ברויאר
גנרל ברונו ברויאר (בגרמנית: Bruno Oswald Bräuer; 4 בפברואר 1893 – 20 במאי 1947), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
ברויאר נולד ב-4 בפברואר 1893 בוילמנסדורף, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1912 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-155 (פרוסיה המערבית ה-7), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
מלחמת העולם השנייה
במהלך המערכה בנורווגיה לחם ברויאר על הרגימנט שבפיקודו, כחלק מדיוויזיית האוויר ה-7, ובמהלך הקרב על בלגיה לחם עם יחידתו בכיבוש מצודת אבן אמאל, ועל פעולותיו הוא קיבל ב-24 במאי 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך הקרב על כרתים פיקד ברויאר על קבוצת קרב זמנית, ובספטמבר 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-31 במרץ 1942 הוא קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב, ובספטמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט. בנובמבר 1942 הוא מונה למפקד כרתים, וב-1 ביוני 1944 הוא סיים את תפקידו והועלה לדרגת גנרל חיל הצנחנים. ב-2 במרץ 1945 הוא מונה למפקד דיוויזיית הצנחנים ה-9, אולם הודח מתפקידו בשל כישלונו בקרב על גבעות זלו.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נפל ברויאר בשבי הבריטי והוסגר ליוון, שם נשפט על חלקו בגירוש 8,000 יהודי כרתים, נמצא אשם ונידון למוות, והוצא להורג באתונה ב-20 במאי 1947.
מד גשם
מדידת כמות המשקעים חיונית לצרכים שונים, החל בחקלאות וכלה באגירת מים במאגרים שונים. מידע על כמות המשקעים הממוצעת באזור מסוים יכולה גם ללמד אודות המצב בו נמצאת מערכת אקולוגית באותו מקום, ומהווה גורם חשוב במחקר.
היות שהשונות המרחבית בתפרושת הגשמים גדולה, בגלל מבנה העננים והתפתחותם, מדידה של כמות משקעים אינה מבוססת על מד גשם יחיד וישנה עדיפות למדוד את הגשם באמצעות רשת מדי גשם, המוצבים במקומות שונים, מבחינת תנאי האזור: כדוגמת עוצמת רוחות וטמפרטורה, וכן גובה הקרקע.
בגלל השונות הזמנית הגבוהה, נהוג לפרסם גם מדידות שעתיות וגם מדידות יומיות ושנתיות.
אולגה בנאריו פרסטס
שמאל|ממוזער|150px|אולגה בנאריו (1925) שמאל|ממוזער|150px|אולגה בנאריו על גבי בול של [[גרמניה המזרחית]] אולגה בנאריו פרסטס (גרמנית: Olga Benário Prestes; 12 בפברואר 1908 - 23 באפריל 1942) הייתה פעילה קומוניסטית גרמנית ממוצא יהודי שנישאה לקומוניסט הברזילאי לואיס קרלוס פרסטס ונרצחה על ידי הנאצים בשואה.
חייה
נולדה במינכן בשם אולגה גוטמן בנאריוס לאב יהודי, פרקליט סוציאל-דמוקרט, ולאם אינטלקטואלית מהחברה הגבוהה בבוואריה. ב-1925, בגיל 15, הצטרפה לתנועת הנוער הקומוניסטית הגרמנית וב-1928 ארגנה את בריחתו של חברה למפלגה ואהובה, הסופר אוטו בראון, מכלא מואביט בברלין. יחדיו הם נסעו למוסקבה, שם השתלמה בבית ספר לחינוך צבאי ופוליטי והפכה לאחת ממנהיגי תנועת הנוער הבינלאומית של הקומינטרן. כמנהיגה בתנועה, פעלה בברית המועצות, בצרפת ובבבריטניה, שם הייתה ממארגני פעילויות אנטי-פשיסטיות.
ב-1931 נפרדה בנריו מאוטו בראון וב-1934 הוטלה עליה משימה לסייע בשובו של הקומוניסט הברזילאי, לואיס קרלוס פרסטס, למולדתו. פרסטס שהה בגלות במוסקבה מ-1931 וכדי לסייע במשימה זו הוכנו תעודות מזויפות המוכיחות כי השניים הם זוג פורטוגלי נשוי. עד שהגיעו השניים לריו דה ז'ניירו הפכה הזוגיות ביניהם לאמיתית. מטרתם הייתה לארגן הפיכה קומוניסטית בברזיל, בשיתוף מזכיר המפלגה הקומוניסטית בברזיל, אנטוניו מאסיאם בונפים. אחרי התקוממות הנפל שארגנו בנובמבר 1935, נעצרו פרסטס ובונפים על ידי משטר ה"המדינה החדשה" (Estado Novo) בעל המאפיינים הפשיסטיים, שבראשו עמד ז'טוליו ורגאס. בנאריו הורתה לחברי מפלגתה להוציא להורג את אשתו הצעירה של בונפים, אלווירה, שנחשדה בבגידה.
לאחר זמן נעצרה בינאריו והוסגרה לשליחי הגסטפו בברזיל. למרות לחצים בינלאומיים על ברזיל וגרמניה, בספטמבר 1936, הועברה בנאריו, שהייתה בהריון מתקדם, חזרה לגרמניה הנאצית בספינת משא, שעל קברניטה נאסר לעגון בנמלים בהם היה חשש לשחרורה בלחץ פעילים קומוניסטים. בנריו נכלאה מיד עם הגעתה לגרמניה וילדה בכלא בנובמבר 1936 את בתה, אניטה לאוסדיה פרסטס. כל זמן שהניקה, הותר לה להחזיק בתינוקת. לאחר מכן הועברה התינוקת לבית יתומים ובהיותה בת 14 חודשים הצליחו סבתה, לאוסדיה פרסטס ודודתה לשחררה ולהביאה למקסיקו, שם גדלה בהשגחתם.
בפברואר 1938 נשלחה בנאריו למחנה הריכוז ליכטנבורג שליד ויטנברג. במבצר זה מימי הביניים, שקדם למחנה הריכוז המרכזי של הנשים, אולגה הוצבה בבידוד. היא נשלחה במשלוח הראשון מליכטנבורג לרבנסברוק באביב 1939, והייתה גיבורה גדולה בשני המחנות. היא הוסמכה כ"בלוקלטסט", האחראית על קבוצת נשים פרועה, שאותה ארגנה. למרות הסבל שלה, אולגה ביצעה מעשים רבים שהרימו את רוח הנשים ושיפרו את מצבן. בין היתר, הכינה אטלס סודי קטן כדי ללמד אסירים אחרים על גאוגרפיה ועל המלחמה, ואטלס מפורט להפליא זה נמצא כיום בארכיון רבנסברוק. היא גם שיתפה פעולה בעיתון חשאי ועזרה לארגן עוד לחם ומרגרינה לנשים במרפאה. ב-1942 נרצחה אולגה בגז במחנה השמדה נסיוני בברנבורג.
מורשתה
במזרח גרמניה זכתה דמותה של בנאריו להערצה ולהנצחה בכך שנקראו על שמה בתי ספר, בתי חרושת ורחובות בערים שונות, ביניהן ברלין.
הסופר הברזילאי המצליח, פרננדו מוראיש, ערך תחקיר מקיף על חייה וכתב ב-1985 ספר בשם "אולגה" שזכה להצלחה ותורגם גם לשפות זרות. על בסיס ספר זה, יצא לאור ב-2004 סרט ברזילאי באותו שם שבוים על ידי ז'יימה מונז'רדים. את תפקיד אולגה בנאריו גילמה השחקנית קמילה מורגאדו שזכתה לתשבחות על משחקה. עוד לפני כן, ב-1992, הופק סרט גרמני העוסק בחייה, בבימויו של גאליפ לאיטניר, בשם "Olga Benário - Ein Leben für die Revolution" (אולגה בנאריו, חיים למען המהפכה).
ב-2006 הועלתה בסאו פאולו האופרה "אולגה" בהלחנתו של המלחין הברזילאי ז'ורז'ה אנטונש. בנאריו אף הייתה הנושא באופרה "Entre la Piel y el Alma" שהועלתה בגלאזגו שבסקוטלנד ב-1992. בספרו מ-1942, "לואיס קרלוס פרסטס אביר התקוה" (Vida de Luis Carlos Prestes), משווה אותה הסופר הברזילאי ז'ורז'י אמאדו, לאנה ריביירו דה סילבה - אשתו האורוגוואית של ג'וזפה גריבלדי.
האמן הישראלי גרשון קניספל יצר ליטוגרפיות גדולות ממדים,להן הוא קרא "אולגה מובלת להוצאתה להורג".
מאה ילדים שלי (ספר)
מאה ילדים שלי הוא ספר בסוגת ספרות השואה מאת לנה קיכלר-זילברמן, שיצא לאור בשנת 1959 בהוצאת יד ושם בתרגום שמשון מלצר. הספר היה לרב-מכר ותורגם ל-14 שפות ובהן יידיש, אנגלית, פולנית ויפנית. הספר הוא חלק מהטרילוגיה: "בית אמי", "מאה ילדים", ו"המאה לגבולם".
רקע
במהלך שנת 1946, לאחר חילופי אש בין קבוצת הילדים לתושבי הכפר, בורחים קיכלר והילדים מפולין לצ'כוסלובקיה, ומשם לצרפת, בה התגוררו במשך שלוש שנים. בשנת 1949, עלו לישראל והתגוררו בקבוצת שילר.
הספר
ב-1948, בפריז, פרסמה קיכלר את ספרה הראשון "מיינע קינדער" (ילדיי), שחיברה בפולנית, ותורגם ליידיש על ידי הסופר אהרן צפנת. הספר עסק בסיפור הצלתם של ילדים יתומים ניצולי השואה. לאחר עלייתה לישראל, פרסמה את הספר "מאה ילדים שלי", שתיאר את קורות חייהם של נשים ומשפחות בתקופת השואה. בספר נסקרים מעשי גבורה שביצעו הילדים בהיותם פרטיזנים, ובהם פיצוץ מסילות רכבת, הנחת מוקשים, הגנבת מזון לגטו וריגול במלחמה. הספר זכתה לביקורות עיתונאיות אוהדות לאור סופו האופטימי, כאשר הילדים בסיפור מאבדים את הוריהם הביולוגיים אך נשארים בחיים ועולים לישראל. הספר יצא במספר הוצאות ובהם ב-2004 בהוצאת שוקן בעריכה מחודשת של אושרה שוורץ.
הסבה לסרט
הופק בשנת 1987, על בסיס הספר, הופק הסרט "מאה ילדים שלי". ב-2003, הופק הסרט התיעודי, מאה ילדים שלי, בבימוין של עמליה מרגולין ואושרה שוורץ, ובו מופיעים שבו מופיעים הילדים שהתבגרו, ובו נסקרים הזכרונות שלהם מתקופת השואה ופעילותם עם קיכלר. הסרט זכה ב"פרס החוויה היהודית" לשנת 2003 בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בית הכנסת הגדול (תל אביב)
בית הכנסת הגדול בתל אביב נמצא בקרן הרחובות אלנבי 110 ואחד העם בתל אביב.
תולדות המבנה
כבר בסוף 1910 הוחל בתוכניות להקמת בית כנסת בתל אביב והוקצה לצורך כך מגרש במקום גבוה בקצה השכונה בין רחוב יהודה הלוי ושכונות נוה צדק ונוה שלום. באפריל 1911 הונחה אבן הפינה לבית כנסת גדול שיועד לקום ברחוב יהודה הלוי. נעשו מאמצים לגייס תרומות לבניית בית הכנסת אולם בסופו של דבר בית הכנסת לא נבנה. בקיץ 1914 הסכימה הקרן הקיימת להלוות כסף לצורך בניית בית הכנסת.
בשנת 1914 ערך ועד בית הכנסת הגדול תחרות פתוחה לאדריכלים לתכנון בית הכנסת הגדול ברחוב אלנבי. בתחרות זו, זכה האדריכל ריכרד מיכל שגם ערך את תוכנית הבניין לבית הכנסת. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס מיכל לצבא הגרמני ונאלץ לעזוב את ארץ ישראל מבלי להשלים את תוכניות בניין בית הכנסת. את מקומו תפס האדריכל אלכסנדר ברוולד, מתכנן בניין הטכניון בחיפה (1912), ובית הספר הריאלי (1912), וכן מספר מבנים פרטיים וציבוריים בתל אביב. בסוף שנת 1919 יצא ועד בנין בית הכנסת במכרז לקבלנים לבניית החלק הראשון של המבנה. באוקטובר 1921 נמסר שחברת הבונה תתחיל בעבודת הבנייה.