cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רווחת בעלי חיים בגרמניה הנאצית
פיצוץ גני חיות על ידי הצבא הגרמני
כאשר גרמניה הנאצית פלשה לפולין בספטמבר 1939, המדיניות שלה הייתה להחריב לא רק את ערי פולין אלא גם את התרבות והמדע שלה. הנאצים תפסו את ורשה כעיר פרובינציאלית קטנה שאינה ראויה לגן חיות. ב-25 בספטמבר 1939, יומיים לפני כניעתה של פולין, הצבא הגרמני הפציץ בכבדות את גן החיות של ורשה. ההיסטוריון, פרנק פוקס (Frank Fox) מתאר את שאירע בגן החיות בעת ההפצצה: בעלי החיים צרחו וגססו מפצעיהם. פרוותם הלבנה של דובי הקוטב נצבעה באדום מדם. הפילה קסיה מתה מפגז, וביתה טוזינקה בת השנתיים זעקה במצוקה. ג'ירפה גססה כשרגליה פסוקות לרווחה. בתוך הכלובים, תוכים שעלו באש נופפו בכנפיהם בניסיון לברוח אך נשרפו בחיים. גם הקופים שהיו כלואים בכלובים צרחו בזמן שנשרפו בחיים. כלבי הים נמלטו מההפצצות לנהר ויסלה. יענים ודובי נמלים שוטטו ברחבי העיר. מנהלת גן החיות של ורשה ולימים חסידת אומות העולם, אנטונינה ז'בינסקי כתבה: "ההיפופוטמים והלוטרות איכשהו שרדו. חלק מהדובים, הביזונים, הסוסים, הגמלים, הזברות והזוחלים שרדו גם כן". בתום ההפצצה, הגיע למקום קצין האס אס ומנהל גן החיות של ברלין, לוץ הק, על מנת לבזוז את בעלי החיים ששרדו ולהעבירם לגרמניה. אף על פי שהק הבטיח כי ישמור על בעלי החיים שבזז, חלק מאנשי הגסטפו לא הצליחו להתאפק וירו בהם.
גן החיות של ורשה היה גן חיות אחד מני רבים שהוחרב לחלוטין באירופה. גני חיות נוספים בפולין סבלו מהפצצות הגרמנים באופן דומה. בגן החיות של פוזנן, הגרמנים השמידו את האריות, הטיגריסים, הדובים ויונקים גדולים אחרים. רק 176 בעלי חיים, מתוך 1200, שרדו את ההפצצות בגן החיות. גן חיות בקרקוב שרד את ההפצצות של הגרמנים אולם נבזז על ידי הנאצים. בשנת 1941, הצבא הגרמני הפציץ את גן החיות בלנינגרד אולם עובדי המקום הצליחו לחלץ מספר בעלי חיים. ההיסטוריון, קללי ג'ונסון (Clelly Johnson) טוען כי האירועים שהתרחשו בגני החיות בזמן מלחמת העולם השנייה הם פשע נגד הטבע. בנוסף לפיצוצי גני חיות, האגודה המלכותית למניעת התאכזרות לחיות דיווחה על אלפי כלבים וחתולים פצועים ואבודים המשוטטים באזורים המופצצים.
ניסויים בבעלי חיים בגרמניה הנאצית
למרות החקיקה לרווחת בעלי חיים וההצהרות של בכירי המשטר הנאצי נגד ניסויים בבעלי חיים, בפועל ניסויים בבעלי חיים שגשגו בגרמניה הנאצית. החוק שעסק באסדרת ניסויים בבעלי חיים היה עמוס בסתירות, וכלל מספיק פרצות שהבטיחו את המשך הניסויים, וכמות גדולה מאוד של ניסויים בבעלי חיים אכן נערכה על ידי החוקרים הנאצים. בטרם חקיקת החוק להגנת בעלי החיים, גרינג הצהיר כי יהיו אלו המומחים שיקבעו אלו ניסויים בבעלי חיים יערכו ואלו יופסקו בהתאם למידת ההכרחיות שלהם. דבריו אלו, שבאו לידי ביטוי גם בלשון החוק עצמו, אפשרו למעשה את המשך הניסויים, ואין ראיות שמצביעות על כך שהנאצים ריסנו את הניסויים בבעלי חיים. משרד הפנים הנאצי אישר למוסדות מחקר לבצע ניסויים בבעלי חיים ונמנע מפיקוח עליהם.
בעקבות אסון ליבק (Lübeck disaster) שהתרחש בגרמניה בשנת 1929, בו נפגעו 173 תינוקות ומתו 72 תינוקות עקב מנת יתר של חיסון נגד שחפת, פורסם ב-28 בפברואר 1931 חוזר מטעם שר הפנים הגרמני בדבר הוראות בנוגע לטיפולים חדשניים וניסויים בבני אדם. לפי ההוראות, יש להימנע מניסויים בבני אדם אם ניתן לבצע אותם בבעלי חיים, ובנוסף ניסויים בבני אדם יערכו רק לאחר שנאספו כל הנתונים על ידי ניסויים בבעלי חיים. רפובליקת ויימאר העבירה חוק לפיו כל ניסוי שנערך על בני אדם חייב להיערך לפני כן על בעלי חיים. גרמניה הנאצית לא ביטלה חוק זה, וכאשר החוקרים הנאצים ביקשו לערוך ניסויים בבני אדם, הם ציינו בבקשתם כי הם ערכו לפני כן את הניסויים הנדרשים בבעלי חיים. הרפואה הנאצית הייתה מבוססת על ניסויים בבעלי חיים. הנאצים ערכו ניסויים בבעלי חיים כפרוצדורה שגרתית בטרם ערכו אותם על בני אדם. ההיסטוריון של השואה, ראול הילברג תיאר ניסויים שהנאצים ערכו על בעלי חיים בטרם ערכו אותם גם על בני אדם.
בגרמניה הנאצית פעלה ככל הנראה התנועה הגדולה ביותר בעולם להתנגדות טבק. מחקר מחלת הסרטן במשטר הנאצי היה המתקדם ביותר בעולם, ומחקרים רבים בנושא נזקי העישון נערכו בגרמניה בתקופה זו. ניסויים בבעלי חיים הדגימו כי הזפת שנפלטת מעשן הסיגריות עלולה לגרום לסרטן. הנסיינים הגרמנים הניחו עכברים בתאים אליהם הוחדר עשן סיגריות. העכברים התנשפו, נפלו אחד על השני ולבסוף נחנקו למוות. בשנת 1938, חוקרים נאצים הצליחו לגרום ל-25% מעכברי המעבדה שלהם לחלות בסרטן הריאות. בשנת 1943, המשטר הנאצי פיתח תוכנית להקמת חוות גידול בעלי חיים לצורך מחקר עליהם בחקר מחלת הסרטן. בשנת 1939, רופא האס אס, זיגמונד רשר, ביצע סדרת ניסויים על בעלי חיים תוך שיתוף פעולה ישיר של הימלר. את ניסוייו ערך בעיקר בחקר הסרטן.
באוניברסיטת פרייבורג נערך ניסוי על חתולים עם שתלים של אלקטרודות במוח. הכימאי הגרמני, גרהרד דומק, שערך ניסויים על בעלי חיים במסגרת מחקריו לאורך הקריירה שלו, המשיך לעשות כן גם לאחר עליית המשטר הנאצי לשלטון. בשנת 1942, ערך ניסויי זיהום על בעלי חיים כשבחן את ההשפעה של סולפה על נמק גנגרנה בבעלי חיים. גם הדרמטולוג הגרמני הנס תאודור שרוס ערך ניסויי זיהום דומים בבעלי חיים. בשנת 1941, הוא זיהם שרירים חשופים של עכברים, ולאחר מכן ריסק את השרירים שלהם כדי לעודד התפתחות של זיהום. הגנטיקאי הגרמני הנס נכטסהיים ערך בסוף שנות השלושים ובתחילת שנות הארבעים ניסויים על בני אדם וארנבים במחקר בנושא אפילפסיה.
משנת 1933, הרופא הנאצי, קרל קלאוברג, ערך ניסויים בבעלי חיים במחקר בנושא רבייה. במחקריו הדגים איך ניתן לנטרל את הפוריות של בעלי החיים ולאחר מכן להשיב אותה בחזרה. בין השנים 1940–1941, הרופא הנאצי וחבר האס אה, קרל הורנק, ערך ניסויים בארנבים. הנוירולוג הנאצי, גאורג שלטנברנד חקר את מחלת הטרשת הנפוצה בין השנים 1935–1942. במסגרת מחקריו, הזריק לעמוד השדרה של קופי אדם נוזל מעמוד השדרה של בני אדם הלוקים בטרשת. הקופים חלו אולם שלטנברנד לא היה בטוח שמדובר בטרשת נפוצה. בניסיון לברר, הוא הזריק את הנוזל מהקופים אל עמוד השדרה של 14 בני אדם הלוקים בנפשם ובשכלם. ב-15 במאי 1941, רופא האס אס, זיגמונד ראשר ביקש מהימלר שיספק לו 2–3 פושעים לצורכי ניסויים. בבקשתו ציין שהוא זקוק לבני אדם משום שניסה לבצע את הניסויים הללו על קופים אך ללא הצלחה. הרשויות הגרמניות הורו לכימאי הגרמני, גרארד שרדר לבצע ניסויים על בעלי חיים בתחום חקר גז העצבים, ובניסויים אלו כל בעלי החיים מתו. הצבא הגרמני הורה לבצע ניסויים נרחבים יותר בחקר גז העצבים על בבונים וסוגים אחרים של קופים. בעלי חיים אלו הקיאו, הפרישו צואה באופן בלתי נשלט, איבדו שליטה על תנועות גופם ופרכסו עד שמתו. לאחר ניסויים אלו, החל הצבא הגרמני לבצע ניסויים זהים על אסירי מלחמה שמתו מהם באותו האופן.
במכון הרפואה האווירית שהיה תחת ניהולו של הרדיולוג הנאצי, גאורג אוגוסט וולץ נערכו ניסויים בבעלי חיים במסגרת ניסויי קיפאון ולחץ אוויר. גרמניה הנאצית איבדה במלחמה טייסים שנפלטו ממטוסם, שרדו את הצניחה אל גוף המים הקר, אולם מתו במים או לאחר חילוצם מהיפותרמיה. הנאצים רצו לדעת איך ניתן לשמור על חיי הטייסים במים קרים וכן איך ניתן לאושש אותם מהיפותרמיה לאחר חילוצם. בשנת 1940 לערך, הרופאים במכון ביצעו ניסויי קיפאון בבעלי חיים וגילו כי ניתן להחיות מספר גדול של בעלי חיים שסבלו מהיפותרמיה אם טובלים אותם באמבטיה עם מים בטמפרטורה של 40 מעלות צלזיוס. קבוצת מחקר נוספת במכון, בראשותו של וולפאנג לוץ (Wolfgang Lutz) בדקה האם המוות נובע מחשיפה לקור או מהיפוקסיה. לשם כך, ביצעה קבוצת המחקר ניסויים בעכברים, ארנבים, שרקנים וחזירים. לעיתים נעשו בחיות אלו גם ניסויים בלחץ אוויר נמוך. מחקרי קיפאון נערכו גם על כלבים וחתולים. ב-12 בפברואר 1943, שלח רופא האס אס, זיגמונד ראשר, מכתב להיינריך הימלר בו הוא מפרט את תוצאות ניסויי הקיפאון שנערכו על בעלי חיים. בדו"ח, שנכתב על ידי רופאים נאציים, עלתה הדרישה לבצע ניסויי קיפאון בבני אדם משום המידע המוגבל שניתן לקבל מניסויים בבעלי חיים: "קשה לתרגם תוצאות שהתקבלו מניסויים בבעלי חיים לבני אדם משום שאפילו לבעלי חיים בעלי דם חם יש הבדלים בסיסיים בוויסות חימום הגוף מהאדם. בנוסף, התהליך הפיזיולוגי שעובר על העור של בעלי חיים בעלי פרווה לא מאפשר תרגום התוצאות עבור בני האדם". וולץ טען במשפט הרופאים בגרמניה כי ביצע ניסויי קיפאון רק על בעלי חיים. כמו כן, הנאצים ערכו ניסויים בבעלי חיים גם בחקר פצעי מלחמה. החוקרים התווכחו ביניהם האם עדיפה גישה ניתוחית או גישה כימית (תרופתית) בטיפול בפצעי מלחמה, והם עשו ניסיון לפתח מודל המבוסס על ניסויים בבעלי חיים שיעריך את כמות הסולפה שיש לתת.
רופאו האישי של הימלר, קארל גבהרדט, ערך משנת 1938 ניסויים בילדים נכים, והיה נחוש לפתח את סנטוריום הוהאנליכן לכדי מרכז גדול של מחקר רפואי הכולל מכון לחקר הסרטן ומעבדות ניסויים בבעלי חיים. בסנטוריום זה הקים מעבדת פתולוגיה עם בעלי חיים. באביב 1944, התכנסה ועדה בסנטוריום הוהאנליכן. הרופא הנאצי קורט הייסמאייר (אחיינו של אוגוסט הייסמאייר) טען כי לא ניתן לבצע ניסויי שחפת בבעלי חיים. ראש שירותי הבריאות של האס אס, ארנסט רוברט גרוויץ, הציע לערוך את הניסויים הללו על אסירים במחנות. לאחר מכן, נערכו באושוויץ ניסויים בחקר מחלת השחפת על עשרים ילדים יהודים.
כאשר אספקת המזון הלכה והתמעטה, הנאצים החלו לסבול ממחסור הולך וגדל של חיות מעבדה לצורכי ניסויים, והם אף שקלו לחטוף את קופי גיברלטר לצורכי ניסויים אולם תוכנית זו ירדה לבסוף מן הפרק משום שהייתה כרוכה בסיכונים גבוהים. בגטינגן, חבר ה-SS-FM הפזיולוג הגרמני, הרמן ריין  תלה את האשמה במחסור בחתולים ובכלבים לצורכי ניסויים בפועלים שהורגים אותם לצורכי מאכל. ארנבים שגודלו בחוות גידול לצורכי ניסויים בניהולו של הגנטיקאי הגרמני הנס נכטשיים נגנבו על ידי תושבי ברלין לצורכי מאכל לקראת סוף מלחמת העולם השנייה. נכטשיים השתמש בקרדיאזול על מנת לגרום לשיתוקים בארנבים אלו. לאחר מכן, ערך ניסויים אלו בילדים חוסים בבתי חולים פסיכיאטריים. ראש האקדמיה הצבאית לרפואה בברלין, הווירולוג הנאצי, הויגן האגן שלח ב-12 ביוני 1944 מכתב לבריגדיר גנרל, ולטר שרייבר  בו התלונן כי עכברי המעבדה שלו אוזלים וביקש אספקה חדשה: "אמרת לי שאוכל לקבל מספר רב של עכברים. אבקש ממך להבטיח לי אספקה של אלפי עכברים משני המינים, רצוי צעירים". בחוות הרבעת בעלי חיים של הלופטוואפה, הורבעו כ-500,000 ארנבים להפקת צמר אנגורה, וכ-200,000 בעלי חיים נוספים (כלבים, חתולים, ארנבים, עכברים, חולדות ושרקנים) למטרות ניסויים.
בשנת 1941, יצא לאור סרט התעמולה הנאצי "אני מאשים". מטרתו של סרט זה, שהוזמן על ידי שר התעמולה יוסף גבלס, הייתה לגרום לציבור לתמוך בהמתות חסד. הסרט עוסק בצעירה הלוקה בטרשת נפוצה ומבקשת את מותה בהמתת חסד. באחת הסצנות בסרט, החוקרים הגרמנים (שמנסים למצוא תרופה למחלת הטרשת הנפוצה) עורכים ניסויים בעכברים בניסיון להדביק אותם במחלה. כאשר אחד מעכברי המעבדה גורר את רגלו האחורית, אחד החוקרים קורא לעמיתיו בהתרגשות, ומביע שמחה על כך שהצליח להפוך את העכבר למשותק.
בכלבים נערכו ניסויים במחקרים מתחום האאוגניקה. האגודה הגרמנית לפסיכולוגיה של בעלי חיים עסקה במקור בניסויים בהשבת כלבים. לאחר שחוקרי האגודה ערכו ניסויים על כלבי ציד, הם הגיעו למסקנה שאין זה מספיק להשביח רק את המאפיינים הפיזיים של הכלבים אלא שיש להשביח גם את המאפיינים הפסיכולוגים שלהם. מנהל מכון המחקר לפסיכולוגיה של בעלי חיים, האתולוג הנאצי וורנר פישל, טען כי חשיבות הכלבים במלחמה מחייבת את ביצוע הניסויים בהם. הפיזיולוג הנאצי וראש המכון לפיזיולוגיה של בעלי חיים באוניברסיטת פרנקפורט, קרל ולצר, ביצע ניסויים על כלבים ללא הרדמה במסגרתם חשף אותם ללחץ ולטמפרטורות קיצוניות.
ניסויים בבעלי חיים במחנות הריכוז וההשמדה
ניסויים בבעלי חיים נערכו באופן שגרתי במחנות הריכוז וההשמדה לצד ניסויים בבני אדם. הניסויים שנערכו על אסירים במחנות הריכוז וההשמדה היו רבים ומגוונים והיוו המשך או השלמה לניסויים שנערכו על בעלי חיים. עם סיום מלחמת העולם השנייה, הצבא האמריקאי הטיל על הרופא האמריקאי-יהודי, מייג'ור לאו אלכסנדר, לחקור ולנתח את הדוחות הסודיים של הנאצים שהתגלו לאחר המלחמה. בשנת 1946, כתב אלכסנדר דו"ח בו ניתח את הניסויים שנערכו על בני אדם ועל בעלי חיים במחנה הריכוז דכאו. הפרק הראשון של הדו"ח, הכולל 69 דפים, חוקר את הרופאים והחוקרים הנאצים שערכו ניסויים בבעלי חיים. ראש שירותי הרפואה של הלופטוואפה, אריך היפקה, כתב ב-6 במרץ 1943 בנוגע לניסויים בבני אדם: "מיד הסכמתי לניסויים אלו משום שהניסויים העיקריים שלנו בבעלי חיים גדולים מיצו את עצמם ונזקקנו לתוספות". בשנת 1941, המכון להיגיינה של ואפן אס אס, שהוקם על ידי הרופא הנאצי יואכים מרוגובסקי, החליט להקים מעבדה לחקר הטיפוס במחנה בוכנוואלד. מעבדה זו פעלה בבלוק 46 במחנה. קצין הוואפן אס אס, ארווין דינג-שולר היה אחראי על ניסויים אלו. בבלוק 46, כלבים, ארנבים ועכברים שימשו להכנת נסיוב. כמו כן, זני הטיפוס ריקציית פרובזקי טופחו בתרביות בבלוק זה והוזרקו לשרקנים. ב-29 בדצמבר 1941, נכתב באחד מתיעודי המעבדה: "מאחר שניסויים בבעלי חיים אינם מסוגלים לספק הערכות מדויקות לגבי נסיוב הטיפוס, ניסויים בבני אדם חייבים להתבצע". ההיסטוריון הגרמני, אויגן קוגון, שהיה אסיר פוליטי במחנה בוכנוואלד ושירת בו כפקיד רפואי במעבדה בה התבצעו ניסויים בבני אדם דיווח בספרו Theory and Practice of Hell על ניסויים אלו. כמו כן, קוגון דיווח כי הניסויים לעיקור כפוי של בני אדם נערכו תחילה על בעלי חיים. בבלוק 40, נערכו ניסויים על ארנבים בחקר פצצות זרחן ופצצות תבערה. גם בבלוק 50 נערכו ניסויים בבעלי חיים. האסיר הצרפתי, אלפרד בלשוסקי, שנתפס על יד הגסטפו ונכלא במחנה הריכוז באשמת ריגול, טען כי הימלר היה זה שהעניק את הציוד עבור הניסויים, ואלו נערכו בפיקוחו האישי ותחת סמכותו הבלעדית.
בשנת 1940, הרופא הגרמני, גרהרד מדאוס, פרסם את תוצאות מחקרו על ניסויים בבעלי חיים בנושא עיקור. מדאוס ערך את הניסויים על כלבים, ארנבים ועכברים ומצא את הכמויות הדרושות לעיקור. קצין הרפואה של הכוחות המזוינים של גרמניה, אדולף פוקורני, עדכן את הימלר בנוגע למחקר זה. הימלר פנה למדאוס והנחה אותו לא לפרסם מחקרים נוספים מפאת ביטחון שדה וכן הציע לו לערוך ניסויי עיקור גם על בני אדם. הניסויים שנערכו על בני אדם במחנה הריכוז דכאו התבססו על ניסויים קודמים שנערכו על בעלי חיים. מטרת הניסויים בבני אדם הייתה לבדוק האם התוצאות שהושגו מניסויים על בעלי חיים תקפות גם בבני אדם. בנוסף, נערכו ניסויים בבעלי חיים גם במחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף וכן במחנות הריכוז וההשמדה אושוויץ ובוכנוואלד, בהם נערכו ניסויים בבעלי חיים לצד ניסויים מקבילים בבני אדם או כמחקר נפרד בבעלי חיים בלבד. כמו כן, כניסויים מקדימים לניסויי הפוסגן, רכשו מכוני המחקר של האס אס, מלאים של בעלי חיים לצורכי ניסויים. קצין האס אס והרופא הנאצי, אוגוסט הירט, ערך בשנת 1942 ניסויים בגז חרדל על אסירים במחנות הריכוז. ניסויים אלו היוו המשך ישיר לניסויים שביצע בגז חרדל על בעלי חיים בשנת 1941 באקדמיה הצבאית לרפואה בברלין. הירט ערך את ניסויי גז החרדל על חזירים, ארנבים ועכברים. במסגרת הניסויים, פצע את עיניהם של הארנבים במטרה לבחון את ההשפעה של גז החרדל. בדו"ח מה-2 ביוני 1942, כתב הירט: "ראינו תופעה מסוימת בכבד של העכברים שלא הפתיעה אותנו, משום שראינו אותה כבר בכבד של עכברים שמתו מסרטן או ממחלות זיהומיות חמורות אחרות. התוצאות הללו נובעות מהרעלת כבד. האכלנו עכברים בוויטמין A וחשפנו אותם לגז חרדל. עכברים מאוד רגישים לגז חרדל, וניתן לצפות למוות שלהם תוך 24–48 שעות מרגע חשיפה של כמות קטנה של גז על גבם".
בשנת 1942, הרופא הנאצי והקולונל הבכיר בוואפן אס אס, יואכים מרוגובסקי, החליט שעל האס אס לנסות להפיק חיסון לטיפוס מתרביות של ריאות ארנבים. בעוד ארנבים וריקציה היו זמינים בשפע לצורכי הניסוי, מבחינה מדעית היה זה הליך מורכב שדרש מיומנות גבוהה. המנתח הנאצי וקצין הואפן אס אס בדרגת שטורמבאנפיהרר, ארווין דינג-שולר השתמש באקדמיה של האס אס בריאות של ארנבים ועכברים לצורך פיתוח חיסון נגד מחלת הטיפוס. באותה השנה, נערכה ישיבת חירום בין יואכים מרוגובסקי, הקצין הצבאי הראשי, זיגפריד הנדלוזר, נשיא מכון רוברט קוך, אויגן גילדמיסטר , ראש מנהל הבריאות הנאצי, לאונדרדו קונטי ובכיר מנהל הבריאות הנאצי, הנס רייטר. בישיבה זו דנו החמישה בצורך לבצע ניסויים בבני אדם בחקר מחלת הטיפוס בטענה שהניסויים בבעלי החיים לא מספקים יותר. ב-2 בינואר 1943, מחנה הריכוז בוכנוואלד נבחר למקום בו יערכו ניסויים אלו. ב-9 בינואר 1943, מנהל הכלכלה של האס אס סיפק את המשאבים הדרושים לייצור חיסונים במחנה הריכוז בוכנוואלד בו נעשו ניסויים על אסירים תוך שימוש בריאות של ארנבים למטרות תרבות הריקציה. מרוגובסקי, שטיפח את זני הארנבים, ביצע עליהם ניסויים אלו וכן גם ניסויים בסמים כגון קרדיאזול (Pentylenetetrazol). אסיר שנערכו עליו ניסויים במחקר הטיפוס העיד: "הם הזריקו לי לחזה נסיוב לטיפוס, ואחרי שעתיים חום גופי ירד. היה להם נסיוב. הם שיפרו אותו על בעלי חיים לפני כן. הם לא ניסו אותו מעולם על בני אדם. אני הייתי מהראשונים שהם השתמשו בו לשם כך".
ב-30 במאי 1942, הרופא הנאצי, קרל קלאוברג, אמר למפקד האס אס, היינריך הימלר, שהוא רוצה לבצע ניסויי עיקור כפוי באסירות באושוויץ. לצורך כך, קלאוברג ביקש מהימלר מתקן מגורים לנשים, ציוד רנטגן ומכשור מחקרי נוסף ומעבדת ניסויים בבעלי חיים. ב-7 ביולי 1942, נערך כינוס בין היינריך הימלר לבין מתאם הניסויים בבני אדם שנערכו באושוויץ ובראוונסבריק, קארל גבהרדט, קצין האס אס הבכיר והמפקח הכללי של מחנות הריכוז, ריכרד גליקס והרופא הנאצי, קרל קלאוברג. הארבעה דנו בתוכנית לעיקור כפוי של יהודים, שהצריכה עריכת ניסויים. הימלר הבטיח בכינוס זה לקלאוברג כי אושוויץ תעמוד לרשותו עבור ניסויים בבעלי חיים ובבני אדם כאחד.
הבקטריולוג הנאצי וקצין האס אה, ארנולד דומן ערך במחנה ההשמדה אושוויץ ניסויים בבעלי חיים. במסגרת מחקריו, הוא הדביק בעלי חיים בנגיף דלקת הכבד. דומן ניסה להימנע מעריכת ניסויים בילדים אולם הרופא הבכיר קורט גוטצי הפציר בו להתעורר מ"תרדמת ניסויי בעלי החיים" בה היה שרוי. לאחר מכן, דומן הדביק 11 ילדים יהודים בנגיף דלקת הכבד. בשנת 1941, מעבדת המחקר של הביולוג הפולני רודולף וייגל פעלה תחת שליטה נאצית. הנאצים הורו לווייגל ולביולוג היהודי פולני, לודוויק פלק, לפתח חיסון נגד טיפוס. וייגל ופלק ערכו לשם כך ניסויים בבעלי חיים. פלק ערך את הניסויים בגטו לבוב. מפברואר 1943, ביצע פלק ניסויים בבעלי חיים (בעיקר בארנבים) במחנות הריכוז וההשמדה אושוויץ ובוכנוואלד תחת הפיקוח הישיר של האס אס.
ציד בגרמניה הנאצית
הציד בגרמניה הנאצית היה ספורט מסורתי, וכן תחביב נפוץ בקרב מנהיגי המשטר הנאצי, גאולייטרים, חברי חוליות החיסול הנאציות וסגל מחנות ההשמדה. רבים מאלו שהקדישו את שעות עבודתם בטבח בני אדם, העדיפו לבלות את שעות הפנאי שלהם בציד. ב-21 ביולי 1941, קצין האס אס וחבר האיינזנצקומנדו, פליקס לנדאו, ציין ביומנו: "הבחורים קבלו יום חופש, וחלקם יצאו לצוד". בשנת 1937, הגאולייטר, קרל קאופמן, קיבל מהמשטר הנאצי זכויות ציד בשמורת Duvenstedter Brook. קאופמן גידר את השמורה, הכריז עליה כאתר שנמצא מחוץ לתחום הציבור, אכלס את השמורה באיילים אצילים, והשתמש בה למטרות ציד. גם גנרל הוואפן אס אס הבכיר, אוסוולד פוהל, נהג לצאת למסעות ציד, והאובר-גרופנפיהרר, ורנר לורנץ, כיהן כשר הציד של המבורג. לאחר כיבוש פולין, יערותיה הפכו לאזורי ציד עבור הגרמנים.
במחנה הריכוז בוכנוואלד, הנאצים הקימו פארק בזיירות והיכל ציד לכבודו של בכיר המשטר הנאצי ושר הציד, הרמן גרינג. בנייתו של פארק הבזיירות החלה בשנת 1938 והסתיימה בשנת 1940. על קירות מבנה המתחם נתלו גביעי ציד ומזכרות ציד. במקום פעלה שמורה למשחקי ציד בה הוחזקו איילים, יחמורים, חזירי בר, כבש מופלון, פסיונים, שועלים ובעלי חיים נוספים. בנוסף, במקום פעל גן חיות בו הוחזקו בכלובים חמישה קופים, ארבעה דובים, קרנפים וחיות בר ממשפחת החתוליים. אחד השעשועים של אנשי הסגל במקום היה להשליך אסירים לכלובים של הדובים ולצפות באסירים נקרעים לגזרים.
בכיר המשטר הנאצי, הרמן גרינג, היה ציד נלהב עוד מילדותו. הוא אהב לצוד בעיקר איילים והציג לראווה את גביעי הציד שלו. עבור גרינג, הציד והיער ייצגו את החיים האותנטיים והטהורים, והוא העדיף את האיל, אותו ידע שינצח. מסע הציד הראשון שלו בשמורת שורפהיידה נערך בשנות העשרים. כשכיהן כראש ממשלת פרוסיה וכיערן הראשי של המדינה, הוא השתמש בשטח של 300 דונם עבור מטרותיו האישיות. במאי 1933, גרינג מונה לשר הציד, ובשנת 1934 מונה לשר היערות. כשר הציד, גרינג עיצב לעצמו מדים מיוחדים הכוללים חולצת משי לבנה ומעליה ז'קט מ.. בתחילת 1933, היטלר העניק לגרינג קרן מיוחדת באמצעותה יכול היה למשש את תשוקתו לציד. עם קרן זו הוא בנה בשמורת שורפהיידה את אחוזת הציד שלו: קארינהאל. השמורה אף הופיעה בחקיקה להגנת הטבע באופן שעלה בקנה אחד עם הנאתו של גרינג בציד. בשנת 1933, גרינג החל לתכנן את אחוזת קארינהאל. האחוזה תוכננה כך שתהיה לאתר משחקי הציד שלו ול (shooting parties) שלו. גרינג אכלס את השמורה בחיות בר כגון ביזונים, דישונים, איילים, באפלו, אייל קורא וסוסים. קצין האס אס, לוץ הק, שהקים לגרינג את שמורת הציד שלו, ערך תחת חסותו של גרינג ניסויים בבעלי חיים בשמורה במחקר הרבייה. לגרינג היה חזון להקים לתחייה מינים שנכחדו. הניסיונות להרביע חיות בסכנת הכחדה או להקים לתחייה חיות שנכחדו לא היו עבורו רק פנטזיה אלא מילאו תקפיד ברוממות יוקרתו. האחוזה עוצבה באופן מאוד יוקרתי: השולחן כוסה במשי, הכסאות רופדו בעור ועל קירות האחוזה נתלו גביעי ציד רבים. במרתף היה חדר מיוחד בו גרינג תרגל קליעה למטרה על ידי ירי בתמונות נעות של בעלי חיים. ב-10 ביוני 1934, גרינג ערך באחוזה את מסיבת הציד הראשונה שלו, שכללה 40 אורחים, לרבות השגריר הבריטי בגרמניה, אריק פיפס. במסיבה זו, נשא גרינג את סכין הציד שלו בחגורה שלו. לאחר הציד הוא נאם ולאחר מכן ניסה להדגים הזדווגות בין ביזון לפרה אך כשל בכך. בשנת 1936, גרינג פתח שמורת משחקי ציד בשורפהיידה בה הציג לראווה 200 בעלי חיים. גרינג רצה לקדם את המקום כאטרקציה לציבור באמצעות קרן מיוחדת. מטרת הקרן הייתה לעורר בקרב הציבור רגשות עמוקים לקשר עם הטבע. הקרן הקימה שמורה לצמחים ולחיות בסכנת הכחדה, אולם תקציב עצום מהקרן הוקדש למעשה להוצאות ציד, וכיסה את עלויות מסיבות הציד היקרות שלו. עד שנת 1940, שהו בשמורה כשבעים ביזונים. לאיילים הקוראים שיובאו לשמורה לא היה את המזון הנחוץ להישרדותם. בשנת 1942, אייל קורא אחד הצליח להגיע לאחוזת קארינהל של גרינג ואכל בה את הפרחים. גרינג שלח את חייליו שיתפסו את האייל וישחררו אותו באזור אחר בשמורה, אולם לאחר מספר ימים האייל חזר לקארינהל, ולכן נורה למוות. האייל הקורא האחרון בשמורה נהרג בשנת 1943.
גרינג ערך באחוזתו מסיבות ציד רבות, וכן הפיק ומימן תערוכת ציד בינלאומית בברלין. גנרל בלופטוואפה, אדולף גאלאנד, נהג להשתתף לעיתים קרובות במסיבות הציד של גרינג. גרינג אמנם היה אחראי לשימור היערות על פי חוק, אולם היו לו מגוון תפקידים, ונושא שימור היערות היה מבחינתו בתחתית סדר העדיפויות. בשבועות האחרונים של המלחמה, הוא בילה את זמנו בקארינהל, דאג להעביר ממנה את אוסף האמנות שלו, והורה לאנשיו לירות בביזונים שבשמורה.
בכיר המשטר הנאצי, היינריך הימלר, עסק גם הוא בציד ספורטיבי, אולם הוא לא היה ציד מוכשר. בשנת 1936, רכש בית בכפר והרחיב אותו בשנת 1937. מיד לאחר מכן הוא שכר גם אחוזת ציד שבהרים בקרבת מקום. באוקטובר 1941, הימלר השתתף במסיבת ציד שנערכה בשמורת הציד של שר החוץ הנאצי, יואכים פון ריבנטרופ, בה השתתף גם כאורח הכבוד, שר החוץ של איטליה, גליאצו צ'אנו. ב-26 באוקטובר 1941, ניצודו במהלך מסיבת הציד הזו 2400 פסיונים, 260 ארנבים, 20 עורבים ואייל אחד. צ'אנו הוכתר כאלוף המסיבה לאחר שירה ב-620 פסיונים, ריבנטרופ ירה ב-410 פסיונים והימלר ירה ב-95 פסיונים. בליל ה-28 באוקטובר 1941, לקראת סוף מסיבת הציד, הימלר דיבר על הציד עם פליקס קרסטן, הפזיותרפיסט האישי שלו, ואמר לו שהוא הצטרף למסיבת הציד רק משום שהיטלר ביקש ממנו זאת. כמו כן, הימלר הביע סלידה מתשוקתו של קרסטן לציד בשיטת מארב לאיילים ואמר לו: "איך אתה יכול ליהנות מירי מאחורי מסתור ביצור מסכן? זה רצח טהור. אני לעיתים צד איילים, אבל אני חייב לומר לך, יש לי תחושת מצפון רעה בכל פעם שאני מביט בעיניהם המתות". ב-17 בינואר 1942, השתתף הימלר במסיבת ציד שערך המושל הנאצי, אריך קוך. הימלר, שעמד בראש האס אס, סבר כי מנהיגי האס אס מבזבזים יותר מידי זמן בציד. כאשר רצה לחנך את פקודיו הבלתי ממושמעים - הוא נזף בהם. אם הנזיפות לא הועילו, הוא נקט בצעדי ענישה חריפים יותר ואסר עליהם לשתות אלכוהול, לעשן או לצוד.
הימלר היה בטוח כי שמורת הטבע אקסטרנשטיינה מהווה אתר משמעותי בפולחן הגרמניות. ב-20 באפריל 1940, הימלר כתב לאוסוולד פוהל: "בניית האתר חייבת להיות כולה תחת טיפולנו. עלינו לקחת אחריות על היער ולהגן על חיי הציפורים ככל הניתן. אני מכריז על האתר כאתר שמורת טבע נצחית, בו משחקי הציד היחידים שמורשים להתקיים הם ירי בחזירי בר, שאני מאמין שהוא לכל היותר יגרום לטרדת רעש עבור המבקרים. ניתן לירות גם בחתולי בר ובכלבי בר. כל שאר החיות צריכות לרוץ בחופשיות. אנחנו מתכננים להפוך את היער למקום שבו החיות יכולות לשרוד בו, לא באמצעות האכלה יזומה, אלא באמצעות שתילת עצים וצמחים. עלינו גם להקים כאן מלון. יש לחנך את הציבור שיגיע לכאן שעליו להתנהג במקום כבמקום קדוש".
בעלי חיים במאמץ המלחמתי הנאצי
במסגרת המאמץ המלחמתי, גרמניה הנאצית עשתה שימוש בסוסים, חמורים, פרדות, כלבים, חתולים, תוכים, יונים, שוורים, פילים, יאק וגמלים. שר החקלאות, וולטר דארה, הורה לשלוח לאימונים את כל החיות שעשויות לשמש במאמץ המלחמתי כדי שיהפכו לחיות מלחמה. בפילים נעשה שימוש לחרישת שדות. הנאצים עשו שימוש ב-200,000 כלבים לצורכי מלחמה (לעומת שימוש ב-6000 כלבים בהם הגרמנים עשו שימוש במלחמת העולם הראשונה). בכלבים נעשה שימוש גם במחנות הריכוז ומחנות ההשמדה. שימוש בבעלי חיים במאמץ המלחמתי דרש טיפול ותחזוקה מסיביים. מתוך 10,000 וטרינרים שפעלו בגרמניה - 6000 וטרינרים נקראו לשרת במאמץ המלחמתי. גיוס מסיבי זה מנע טיפול בבעלי החיים שבעורף.
בצבא הנאצי נעשה שימוש בכלבים באופן תדיר לצורכי מעקב, העברת מסרים וצורכי קרב. כשכלבים אלו נתפסו בחזית המזרחית, הרוסים השתמשו בהם נגד הגרמנים. החיילים הרוסים הרעיבו את הכלבים, חיברו אל גופם חומר נפץ ושחררו אותם לחופשי. הכלבים מיד רצו לשורות החיילים הגרמנים (שם הם היו רגילים לאכול) וכשהגיעו, הפצצה שעל גופם התפוצצה. כמו כן, נעשה בכלבים שימוש מאסיבי לצורכי שמירה על אסירים. לצורך כך, נדרש מבנה ארגוני מורכב. לאס אס הייתה מחלקה מיוחדת להרבעת כלבים ולאימונם וכן פעל מכון נוסף לייצור מזון לכלבים. הנאצים אף הכריזו על "יום הכלב" במסגרתו נערך מצעד מוזיקלי ברחובות. אסיר מחנה הריכוז דכאו העיד כי "הכלבים היו חלק מהמשפחה של אנשי האס אס", אולם דאגה לכלבים עלי ידי הנאצים לא הייתה מנת חלקם של כל הכלבים. כלבים ברייך השלישי, כמו בני אדם, חולקו לשתי קבוצות בסיסיות נפרדות – אלו שמשרתים את הרייך השלישי ואלו שמוגדרים כאויבים. ברוטרדם הכבושה למשל, כאשר כלב נבח על פטרול נאצי, הקצין הנאצי מיד ירה בכלב ועצר את בעליו.
הצבא הגרמני נסמך בכבדות על סוסים למטרות תעבורה במלחמה, והיו בו 2.75 מיליון סוסים ופרדות. רוב הסוסים במלחמת העולם השנייה שימשו למטרות הובלה, אספקה וארטילריה בקרב, ורק לרוסים ולגרמנים היה חיל פרשים גדול. רוב היחידות של חיל הרגלים הגרמני נסמכו באופן כבד על סוסים, ורוב יחידות הארטילריה הגרמניות נסמכו באופן כמעט בלעדי על סוסים ופרדות. בשנת 1945, מתוך 304 יחידות הקרב של גרמניה, רק 13 היו ממונעות, ושאר היחידות היו תלויות בסוסים ובבהמות לנשיאת ציוד וכלי נשק כבדים. המפקדה העליונה לכוחות היבשה של הוורמאכט עשתה שימוש ב-625,000 סוסים. בקיץ 1940, הצבא הגרמני יצא למתקפה שכללה שימוש ב-60,000 סוסים. חיל הים הגרמני העביר לשטחי נורווגיה 16,000 סוסים.
אומדן אבדות הסוסים בצבא הגרמני היה גדול ממדים. בשנת 1940, גרמניה פלשה לצרפת, ובפלישה זו מתו 90,000 סוסים של הצבא הגרמני ממחלות או מארטילריה. בשנת 1941, הצבא הגרמני פלש לרוסיה עם בהמות ועם 600,000-750,000 סוסים ו-180,000 מתוכם מתו כבר במהלך החורף הראשון. הגרמנים השתמשו בהרבה סוסים אבל לא טיפלו בהם כראוי. המספוא היה דל, הסוסים סבלו מקור ולא היו מצוידים כהלכה. עבודת פרך ומחסור במזון גרמו לתמותה משמעותית בקרב הסוסים. קצינים נאצים העבידו סוסים למוות. לפי עדויות של חיילים פינים: "הגרמנים לא ידעו איך לטפל בסוסים או שהיו עצלנים מכדי לעשות כן. היו להם סוסים קטנים שסחבו יום ולילה משאות כבדים על גבם מבלי להסיר אותם". במקרים רבים, הסוסים נשחטו על ידי החיילים הגרמנים למטרות אכילה. במאי 1943, מספר רב של סוסים של הצבא הגרמני אבד, נגנב או נאכל.
מעטים הסוסים ששרדו את המלחמה. בערך 865 מתו בכל יום. 52,000 סוסים מתו בקרב סטלינגרד בלבד. סוסים רבים מתו ממחלות, תשישות, רעב וארטילריה. 75 אחוז מהסוסים מתו מאש האויב, ו-17 אחוז מתו מתשישות וכשל לבבי. פרדות רבות נפלו אל מותן ממצוקים. הפרדות הועבדו בפרך בצורה קשה ונחשפו לקור. אלו ששרדו את התנאים הקשים לרוב מתו מאש האויב.
כאשר הצבא הגרמני קיבל הוראה לנטוש את חצי האי קרים ב-8 במאי 1944, היטלר הורה לטבוח ב-30,000 הסוסים של הצבא הגרמני בטרם נטישת הכוחות כדי שלא יפלו כשלל בידי הרוסים. הגרמנים העמידו את הסוסים בשורות וירו בהם. היה זה, ככל הנראה, טבח הסוסים הגדול ביותר בהיסטוריה. טבח זה, שהפר את החוקים להגנת בעלי החיים והיה גם לא הכרחי מבחינה צבאית, היווה ביטוי למדיניות האדמה החרוכה שהנהיג המשטר הנאצי. חיל האוויר המלכותי עשה שימוש ב-20,000 יונים לצורכי העברת מסרים. הנאצים, שהיו מודעים לשימוש זה ביונים, טבחו באלפי יונים.
במהלך המלחמה, חיילים גרמנים בזזו אוכלוסיות מקומיות וטבחו במקנה שלהם. ההיסטוריון, עמר ברטוב, מצטט בספרו Soldiers, Nazis, and War in the Third Reich מסמכים רשמיים של הצבא הגרמני לפיהם החיילים הגרמנים עסקו בביזה פרועה של בקר ועוף מידי האוכלוסיות המקומיות. דיוויזיית הפאנצר ה-18 דיווחה על מקרים רבים של שחיטת בעלי חיים חסרת כל היגיון בידי החיילים הגרמנים. החיילים הגרמנים שרפו בתים, הרסו ציוד חקלאי, הרגו את בעלי החיים של המקומיים והרעילו בארות מים באמצעות השלכת פגרי בעלי חיים לתוכן.
X (חברה)
X (לשעבר Google X), הוא שם קוד של מתקן מסווג לפיתוח טכנולוגיות. הוקם כמחלקה בגוגל והחל מאוקטובר 2015 פועל כחברה בת של אלפאבית. המתקן ממוקם כקילומטר וחצי מגוגלפלקס, במאונטיין ויו, קליפורניה.
מכונית ללא נהג
מכונית ללא נהג הוא מיזם של חברת גוגל ליצירת מכונית אוטונומית.
המיזם מנוהל כיום על ידי מהנדס בשם סבסטיאן ת'ראן, מנהל המחלקה לבינה מלאכותית באוניברסיטת סטנפורד, (יזם-שותף של Udacity ושותף ביצירת גוגל תצוגת רחוב). ת'ראן וקבוצתו בסטנפורד זכו ב-2005 בפרס בתחרות "מרוץ האתגר הגדול של דארפ"א" וקיבלו פרס ממחלקת ההגנה של ארצות הברית בסך שני מיליון דולר. צוות פיתוח הרכב כולל 15 מהנדסים אשר עבדו אף הם בתחרות של דארפ"א.
מדינת נבדה בארצות הברית אישרה ביוני 2011 חוק המסדיר הפעלת מכוניות אוטונומיות בשטחה. גוגל נמנתה עם מקדמי החוק. החוק נכנס לתוקף ב-1 במרץ 2012, ומשרד הרישוי בנבדה הוציא לראשונה רישיון לרכב רובוטי במאי 2012. הרישיון הוצא לרכב מדגם טויוטה פריוס מיוחד, שהוטמעה בו הטכנולוגיה הנסיונית של נהיגה ללא נהג. כיום בכל זמן נתון נוסעות ברחבי נבדה 12 מכוניות שכאלו. בחודש אוגוסט 2012, הודיעה הקבוצה כי הם השלימו נסיעה ללא תאונה של 480,000 קילומטרים בנהיגה אוטומטית ללא נהג. התאונות שכן התרחשו, קרו בשל רשלנות מצד הנהג ברכב השני, ולא בזה של גוגל. בשל כך הוחלט להוריד את מספר נהגי הביקורת ברכב משניים לאחד.
Google Glass
גוגל גלאס היה פרויקט מחקר ופיתוח של Google X שהתמקד ביצירת אבטיפוס של משקפיים עם מסך תצוגה אשר יוכלו להציג מציאות רבודה (שילוב של שכבות עצמים וירטואליים לתוך מציאות אמיתית). בינואר 2015 הודיעה גוגל על השעיית המיזם במתכונת בה פעל עד לאותו היום, תוך ציון כי תקים חטיבה נפרדת שתעסוק בפיתוח משקפיים חכמים.
פרויקט Loon
פרויקט Loon הוא פרויקט מחקר ופיתוח השואף לספק גישה לאינטרנט לאנשים באזורים נידחים. הפרויקט שואף לעצב ולשגר בלוני הליום לסטרטוספירה בגובה של כ-18 קילומטר כדי ליצור רשת אלחוטית אווירית עד למהירות 4G-LTE.
Makani Power
מקאני פאוור הייתה חברה פרטית מקליפורניה שפיתחה טכנולוגיה חדשנית של טורבינות רוח לייצור חשמל בשיתוף פעולה עם X ועם מחלקת האנרגיה של ארצות הברית. לאחר שנרכשה, פיתוח הטורבינות של מקאני ממשיך במסגרת חברת בת של X. הטורבינות של מקאני מותקנות על גבי דאונים המחוברים לקרקע באמצעות כבל המקבע את הדאונים לקרקע ומשמש גם ככבל חשמלי המעביר את האנרגיה מהטורבינות לתחנה קרקעית.
בישראל
במאי 2021 הודיעה X על פתיחת מעבדה בישראל, בשם Moonshot Lab - Israel, בראשותה של ד"ר עדי אהרון-גילת.
פורבו (אתר)
פורבו (באנגלית: Forvo) הוא אתר המהווה מאגר של קטעי אודיו של הגיית מילים שונות ושמות שונים, במגוון שפות, במטרה להוות בסיס ללימוד שפות. את הרעיון לאתר הגה ב-2007 אחד המייסדים איסראל רונדון (Israel Rondón) הספרדי, ונוסד בשנת 2008. האתר Forvo.com נמצא בבעלות פורבו מדיה (Forvo Media SL) שבסיסה בסן סבסטיאן, ספרד. לפי עמוד ה"אודות" של פורבו, האתר מהווה את מדריך ההגייה הגדול ביותר באינטרנט. בשנת 2013 מגזין טיים כלל את פורבו ברשימת "50 האתרים הטובים ביותר של השנה".
קטעי האודיו באתר נוצרים על ידי המשתמשים, שיכולים גם להצביע הצבעה חיובית או שלילית על כל קטע אודיו, כדי לאפשר הופעת קטעי אודיו מאיכות גבוהה יותר – גבוה יותר ברשימת התוצאות. קטעי ההגייה עוברים גם ביקורת ועריכה על ידי צוות עורכים בהתנדבות.
האתר חושף גם API כדי שאתרים אחרים יוכלו לשלב בהם קטעים הגייה מהמאגר.
דודן
הגדרות המונח במשמעותו הבסיסית: וכך הלאה.
מיכאל קובנר
מיכאל קובנר (נולד ב-25 במאי 1948 בעין החורש) הוא צייר ישראלי, מבעלי גלריה מאיה.
דודן
הגדרות המונח במשמעותו המורחבת: "דודן / דודנית מדרגה ראשונה מוזח פעם אחת" (באנגלית: A first cousin once removed) מתייחס לאחד משני מצבים:
מיכאל קובנר
ביוגרפיה
מיכאל הוא בנו של אבא קובנר, משורר, הוגה דעות ופרטיזן במלחמת העולם השנייה וויטקה קובנר, פרטיזנית ופסיכולוגית. מיכאל נקרא על שם דודו מצד אביו, שנפל בעת לחימתו בנאצים עם הפרטיזנים הסובייטים. כנער למד ציור אצל יוחנן סימון בקיבוץ גן שמואל, ולפני גיוסו לצה"ל במכון אבני בתל אביב. שירת בסיירת מטכ"ל תחת פיקודו של עמירם לוין, ביחד עם בנימין נתניהו. לאחר שירותו הצבאי נסע לניו יורק, שם למד ציור בין השנים 1972 ל-1975. כשחזר לישראל בשנת 1976, הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בבית האמנים בירושלים. בתקופה זאת גם לימד ב"בצלאל" ושימש כחבר בוועדות שיפוט למתן מלגות בקרן התרבות אמריקה-ישראל.
דודן
"דודן / דודנית מדרגה שנייה מוזח פעם אחת" (באנגלית: A second cousin once removed) מתייחס לאחד משני מצבים:
מיכאל קובנר
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-2000 הוזמן על ידי הצייר יאן ראוכוורגר לחלוק איתו ועם הציירים עופר ללוש וצביקה לחמן סטודיו בניו יורק ועבד במשך מספר שנים לסירוגין בין ירושלים לניו יורק.
דודן
כפי שניתן לראות מההגדרות, כל המונחים מתארים קרבת משפחה הדדית בין דודנים מאותו סוג.
מיכאל קובנר
ביוגרפיה
בשנת 2010 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית שלו בבית האומנים בירושלים – "תצפיות: 30 שנה של התבוננות וציור בנוף"– שהתמקדה בתקופת היצירה המוקדמת שלו (סוף שנות ה-70 וראשית שנות ה-80) לצד ציורים חדשים שיצר.
דודן
לעיתים קרובות נהוג לומר "קרובי משפחה" במקום לציין את הקרבה המשפחתית המדויקת לדודנים במובן הרחב.
מיכאל קובנר
ביוגרפיה
בשנת 2015 הוציא לאור רומן גרפי "Ezekiel's world" ("עולמו של יחזקאל"), שהגיבור שלו הוא אביו, אבא קובנר. הרומן עובד למחזה שעלה בתיאטרון החאן בבימויו של רוני ניניו. בעקבות העלאת המחזה דרש חבר מועצת העיר ירושלים אריה קינג להפסיק את תקצוב החאן, לאחר שלטענתו ההצגה "מתבססת בין השאר על השוואה בין הנאצים לחיילי צה"ל". ב-2018 פתח קובנר בשותפות עם הפסל אבנר לוינסון את גלריית "מאיה" בדרום תל אביב.
דודן
דוגמאות לדודנים בעץ משפחה
* הערה - הדודנים מסומנים בוורוד
מיכאל קובנר
ביוגרפיה
בשנת 2020 זכה קובנר בפרס מפעל חיים ע״ש מרדכי איש שלום.
בינואר 2022 פרסם מאמר בעיתון "הארץ", בו הגן על דברים שכתב אביו בדף הקרבי בעקבות הכישלון ב ומעשי מפקד החטיבה שמעון אבידן. המאמר נכתב בתגובה לדברים שאמר ההיסטריון יצחק נוי בתוכניתו "שבת עולמית" ברשת ב'. המאמר גרר שורה של מאמרי תגובה ביקורתיים.
יצירתו
בשנות האלפיים עסק בנופי ילדותו בקיבוץ עין החורש ובנופי הר גלבוע והר תבור. בשנת 2007 הוציא את הטרילוגיה "הים העמק וההר" שסיפרה את מסעו האישי על רקע בניית הארץ. בתערוכה "גלבועתבור" שנערכה במשכן לאמנות עין חרוד בשנת 2007 באוצרותו של יניב שפירא הציג את ציוריו שנוצרו בהשראת האימפרסיוניזם. היסטוריון ומבקר האמנות דונלד קאספיט ציין את "הדיאלקטיקה היהודית של אובדן ותקווה, המציאות של הסבל והאפשרות של הגאולה, שנמצאת בבסיס האמנות של קובנר" וסבר "שקובנר מבסס סוג של דיאלקטיקה בין הטבע לבין החברה, והאמנות כמתווכת ביניהם – כאשר האמצעי האסתטי שמביא לאינטגרציה ביניהם הוא מציאתו של האחד בתוך השני והפיכתו של האחד לשני".
לקראת סוף העשור הראשון של שנות אלפיים משקפת יצירתו את נופי מדבר יהודה והנגב וכן את נופיה האורבניים של ניו־יורק.
לאחר שנמנע במהלך השנים מלטפל בנושא השואה ובדמותו של אביו, אבא קובנר, במהלך השנים 2008 – 2013 עבד קובנר על הרומן הגרפי שלו "עולמו של יחזקאל". לאורך הספר, לצד דמותו של האב וזיכרונותיו מהשואה, מופיעים גם שירים וטקסטים שכתב אבא קובנר. הספר יצא לאור בעזרת גיוס המונים (הדסטארט) בשנת 2015, ועובד להצגת תיאטרון. דימויים מהרומן הוצגו ב-2020 בתערוכה "מיכאל קובנר - מראות כפולי אפיק" במשכן לאמנות עין חרוד באוצרותה של ד"ר גליה בר אור, שהציגה את תהליך העבודה על הספר וכן עבודות גדולות ממדים שצייר קובנר במהלך חמש שנים בשבעה קיבוצים שונים . התערוכה תוכננה להיות פתוחה לקהל הרחב למשך ארבעה חודשים אך עקב מגפת הקורונה נסגרה לאחר שלושה שבועות. למרות הזמן הקצר שהוצגה, ביקרו בה כ-15 אלף איש.
עבודותיו האחרונות עוסקות בעולם המחול. בסדרת ציורי הרקדנים (2021) עוסק קובנר בחיים ובמוות ובמקומה של האהבה.
חיים אישיים
קובנר נשוי ואב לשניים. משנת 1975 מתגורר בירושלים. בנו נפצע בפיגוע ליד ביתם באוקטובר 1990.
אפקט ההוצאה האבודה
אפקט ההוצאה האבודה הנקרא גם אפקט הקונקורד הוא הטיה קוגניטיבית הגורמת למקבלי החלטות להמשיך להשקיע במשימה או בפרויקט שהושקעו בו הרבה משאבים, ללא תוצאות המצדיקות את המשך ההשקעה. בלא מעט מקרים, ההחלטה הנכונה היא לוותר על ההשקעה ולהפסיק להשקיע.
האפקט נקרא גם אפקט הקונקורד על שם מטוס הקונקורד שעלה סכומי כסף גבוהים מאוד, אבל בגלל המחויבות להשקעה הראשונית, המשיכו לייצר אותו וגם להטיס אותו, עד שלבסוף קורקע.
מלחמת ווייטנאם
בשנת 1969 אמר שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר על הנשיא ריצ'רד ניקסון: " הנשיא אינו יכול לבגוד ב-30,000 החיילים האמריקאים שנהרגו בווייטנאם. צריך להישאר שם עד הניצחון הגדול". ארצות הברית הפסידה במלחמת וייטנאם. נהרגו בה 58,226 אמריקאים. נפצעו 300 אלף. ארבעה מיליון וייטנאמים נהרגו ומיליוני וייטנאמים נפצעו.
מכרז הדולר
בספרו של פרופסור אלן טגר Too Much Invented to quit מופיע משחק הנקרא "משחק הדולר". מי שהציע את המחיר הגבוה ביותר מקבל דולר. מי שהציע את המחיר השני בגובהו מפסיד את כספו. כל האחרים מקבלים חזרה את כספם.
מרצה למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד נתן לסטודנטים לשחק במשחק במהלך השיעור. הוא עצר את המשחק כשהסכום הגבוה ביותר שהוצע היה 5.30 דולר והסכום השני היה 5.20 דולר.
פרויקטים גדולים
מנהלים המקבלים החלטות ביחס לפרויקטים גדולים ומורכבים האורכים מספר רב של שנים, מועדים יותר לפעול על פי אפקט ההוצאה האבודה.
טוני לואיס (מוזיקאי)
טוני לואיס (באנגלית: Tony Lewis; 21 בדצמבר 1957 – 19 באוקטובר 2020) היה זמר, יוצר, ומוזיקאי בריטי. הוא היה חבר בלהקת "The Outfield", שהתפרסמה בזכות להיטם, "Your Love". לאחר קריירה ארוכה בלהקה, החל לואיס לעבוד כאמן סולו. הוא הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, "Out of the Darkness", באביב 2018 במדיסון רקורדס.
ביוגרפיה
לואיס נולד באיסט אנד של לונדון. הוא גדל בשכונה קשוחה של מעמד הפועלים. המוזיקה שימשה נקודת אור בחייו, ואהבתו למוזיקה החלה מוקדם. הרדיו תמיד פעל בביתו של לואיס, וההשפעות הראשונות שלו היו קלאסיקות של שנות השישים. בגיל 9 שמע לואיס לראשונה את הביטלס, והוא מיד התחבר ללהקת הרוק הבריטית. מאוחר יותר הוא הפך למעריץ גדול של טי רקס, דייוויד בואי, הרולינג סטונס, הקינקס, ולהקות גלאם רוק אחרות משנות השבעים.
בבית הספר התיכון לואיס לקח את אהבתו למוזיקה צעד קדימה, והקים את הלהקה הראשונה שלו עם אלן ג'קמן. לואיס ניגן על גיטרה בס ואלן ניגן על תופים. עם מגבר לגיטרה באורך של כמטר בלבד, לואיס לא היה מסוגל לשיר כשהופיעו מכיוון שלא הצליח להגיע למיקרופון.
כעבור כמה שנים השניים חברו לנגן הגיטרה ג'ון ספינקס והקימו להקת רוק מתקדמת שנקראה "Sirius B".
בראשית שנות ה-80 סצנת הפאנק רוק התפוצצה בלונדון, והמוזיקה המתקדמת של "Sirius B" לא הייתה מבוקשת. הלהקה התפרקה ולואיס יצא בכוחות עצמו. הוא ניגן בלהקות ומועדונים מקומיים שונים ברחבי לונדון, לעיתים קרובות עלה אל המיקרופון כדי לקחת על עצמו שירה.
The Outfield
לואיס הופיע ברחבי לונדון כשג'ון ספינקס נתקל בו שוב. הוא שמע את לואיס שר, וקיבל השראה להחזיר את הלהקה שוב. הם חברו שוב לאלן, והקימו הפעם להקה שכינו "Baseball Boys". הלהקה הופיעה ברחבי בריטניה, וליטשה את צליל ה"פאוור פופ" שהיה סמלם. לאחר שסיירה זמן מה וחידדה את סגנונה, קיבלה הלהקה מוניטין של "מוזיקה אמריקאית". לאחר שביצעו הדגמות באולפן הקלטות מקומי, "אולפני Scarf", קיבלה הלהקה הפסקה כאשר חתמה עם חברת ניהול אמריקאית. המנהל החדש הציע לשנות שם, ל-"The Outfield", ועזר להם לחתום על חוזה תקליטים. "The Outfield" הוציאו את אלבומם הראשון בשנת 1985, "Play Deep".
"Play Deep" הפך לאלבום מולטי-פלטינה והגיע לטופ 10 במצעד האלבומים האמריקני. הסינגל "Your Love" הגיע למקום השישי במצעד הבילבורד. והוא כיום עדיין תופעה עולמית עם מאות מיליוני צפיות וידאו. אתה עדיין יכול לשמוע את השיר באצטדיוני בייסבול וכדורגל ברחבי ארצות הברית. הלהקה הופיעה רבות והוציאה את אלבומה השני, "Bangin", בשנת 1987, ואלבום שלישי, "Voices of Babylon", בשנת 1989. במהלך סוף שנות השמונים המשיכה הלהקה להופיע בהצלחה ברחבי ארצות הברית.
לאחר הוצאת "Voices of Babylon" המתופף אלן ג'קמן נפרד מהלהקה, אך לואיס המשיך לעבוד עם ג'ון ספינקס ומתופפים שונים כדי להמשיך להקליט מוזיקה. "The Outfield" הפיקה אלבומים על בסיס קבוע למדי:
2014–מותו
בשנת 2014 מת ג'ון ספינקס מסרטן הכבד בגיל 60. לידידותו ושותפותו המוזיקלית של ג'ון הייתה משמעות רבה עבור לואיס, ואובדן חברו היה הרסני. לאחר מותו של משתף הפעולה הוותיק שלו, החליט לואיס לקחת הפסקה מהמוזיקה. בשנה הראשונה, לואיס אפילו לא רצה להאזין למוזיקה או לנגן בגיטרה. אשתו קרול עודדה אותו להתחיל להקליט ולחזור למה שהוא באמת אוהב לעשות. לדבריו המוזיקה תמיד הייתה חלק מחייו, וזה המקום אליו ניגש. לואיס חזר לשורשי הסולו שלו, חזר על רעיונות הליריקה המוקדמים שלו מתנגן עם שלל רצועות גיבוי. בסופו של דבר הוא חבר לאשתו קרול, לה, טען, יש כישרון לכתיבת מילים. לואיס וקרול שיתפו פעולה בגוף עבודה חדש, שלקח על עצמו את רוחה של "The Outfield" תוך שהוא נותן לסגנונו של לואיס עצמו לזרוח. באוקטובר 2017, בעזרתו ותמיכתו של רנדי סאד מפרוטוקול בידור (שהיה מקדם רדיו עבור The Outfield 2004–2011), הוצג לואיס בפני טאנר הנדון והוחתם בחברת התקליטים של הנדון מדיסון רקורדס. אלבום חדש יצא במהרה, "Out of the Darkness", והציג את סינגל הבכורה "Into the Light". שנכנס למצעד הבילבורד. באלבום החדש ניגן לואיס על כל הכלים, ובנוסף שימש גם כמפיק וכמקליט.
נפטר ב-19 באוקטובר 2020.
מהפכות 1848 באימפריה האוסטרית
המהפכות של 1848 באימפריה האוסטרית היו אוסף של מהפכות שהתרחשו באימפריה האוסטרית ממרץ 1848 עד נובמבר 1849. לחלק גדול מהפעילות המהפכנית היה אופי לאומני: האימפריה, שנשלטה מווינה, כללה גרמנים אתניים, הונגרים, סלובנים, פולנים, צ'כים, סלובקים, רותנים (אוקראינים), רומנים, קרואטים, ונציאנים וסרבים; כולם ניסו במהלך המהפכה להשיג אוטונומיה, עצמאות או אפילו הגמוניה על לאומים אחרים. התמונה הלאומנית הסתבכה עוד יותר על ידי האירועים הבו-זמניים במדינות גרמניה, אשר נעו לעבר אחדות לאומית גרמנית גדולה יותר.
מלבד הלאומנים הללו, זרמים ליברליים ואפילו זרמים סוציאליסטים התנגדו לשמרנות ארוכת השנים של האימפריה.
רקע כללי
אירועי 1848 היו תוצר של מתחים חברתיים ופוליטיים גוברים לאחר קונגרס וינה ב-1815. במהלך תקופת "קדם מרץ", האימפריה האוסטרית השמרנית ממילא התרחקה עוד יותר מרעיונות עידן הנאורות, הגבילה את חופש העיתונות, הגבילה פעילויות אוניברסיטאות רבות ואסרה על 'קיום אחוות.
סכסוך חברתי ופוליטי
למרות חוסר חופש העיתונות וההתאגדות, הייתה תרבות גרמנית ליברלית משגשגת בקרב סטודנטים ואלו שהתחנכו בבתי הספר היוזפינים או אוניברסיטאות בגרמניה. הם פרסמו עלונים ועיתונים הדנים בחינוך ובשפה; הונח הצורך ברפורמות ליברליות בסיסיות. הליברלים ממעמד הביניים הבינו וקיבלו במידה רבה שעבודת כפייה אינה יעילה, וכי על האימפריה לאמץ שיטת עבודה בשכר. השאלה הייתה איך להנהיג רפורמות כאלו.
המועדונים הליברלים הבולטים של אותה תקופה בווינה כללו את מועדון הקריאה המשפטית-פוליטית (נוסד ב-1842) ואת אגודת קונקורדיה (1840). הם, כמו התאחדות התעשיינים האוסטרית התחתית (1840) היו חלק מתרבות שביקרה את ממשלתו של מטרניך מבתי הקפה, הסלונים ואפילו הבמות של העיר, אך לפני 1848 דרישותיהם אפילו לא התרחבו לחוקה או לחופש ההתאספות, והותירו לבדם את הרפובליקניזם. הם רק דגלו בצנזורה רגועה, חופש דת, חירויות כלכליות, ומעל לכל, ממשל מוכשר יותר. הם התנגדו לריבונות עממית מוחלטת ולזכות בחירה אוניברסלית.
יותר משמאל הייתה אליטה אינטלקטואלית רדיקלית וענייה. הזדמנויות ההשכלה באוסטריה בשנות ה-40 עלו בהרבה על הזדמנויות התעסוקה של המשכילים.
ניצחון מוקדם מוביל למתח
לאחר שהתפרסמו ידיעות על ניצחונות פברואר בפריז, פרצו התקוממויות ברחבי אירופה, כולל בווינה, שם דיאטה (הפרלמנט) של אוסטריה התחתית דרש במרץ את התפטרותו של הנסיך מטרניך, קנצלר המדינה השמרני ושר החוץ. ללא כוחות שהתגייסו להגנתו של מטרניך, ואף ללא תמיכה מפרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה, הוא התפטר ב-13 במרץ. מטרניך ברח ללונדון, ופרדיננד מינה שרים חדשים, ליברלים למיניהם. עד נובמבר, האימפריה האוסטרית ראתה כמה ממשלות ליברליות קצרות מועד תחת חמישה שרים-נשיאי אוסטריה רצופים: הרוזן קולוראט (17 במרץ–4 באפריל), הרוזן פיקלמונט (4 באפריל–3 במאי), הברון פילרסדורף (3 במאי–8 ביולי), הברון דובלהוף-דייר (8 ביולי–18 ביולי) והברון ווסנברג (19 ביולי–20 בנובמבר).
הסדר הקבוע קרס במהירות בגלל חולשתם של צבאות אוסטריה. פילדמרשל יוזף רדצקי נכשל בדיכוי מורדים ונציאנים ומילאנים בלומברדיה-ונציה, ונאלץ, במקום זאת, להורות לכוחות הנותרים להתפנות.
הסכסוך החברתי והפוליטי כמו גם העוינות הבין ותוך דתית שככו לרגע, כאשר חלק גדול מהיבשת שמחו בניצחונות הליברלים. ארגונים פוליטיים המוניים ושיתוף הציבור בממשל הפכו להיות נפוצים. עם זאת, שרים ליברליים לא הצליחו להקים סמכות מרכזית. ממשלות זמניות בוונציה ובמילאנו הביעו במהירות רצון להיות חלק מקונפדרציה איטלקית של מדינות; אבל עבור הממשלה הוונציאנית זה נמשך רק חמישה ימים, בעקבות שביתת הנשק ב-1848 בין אוסטריה לפיימונטה. ממשלה הונגרית חדשה בפשט הודיעה על כוונותיה להתנתק מהאימפריה ולבחור בפרדיננד למלך, ועדה לאומית פולנית הכריזה על כך לגבי ממלכת גליציה ולודומריה.
מתחים חברתיים ופוליטיים לאחר "אביב העמים"
הניצחון של מפלגת השינוי נתפס כהזדמנות למעמדות נמוכים לחדש סכסוכים ישנים בכעס ובאנרגיה רבה יותר. מספר חרמות מס וניסיונות רצח של גובי מס התרחשו בווינה. תקיפות נגד חיילים הפכו לנפוצות, כולל נגד חייליו של רדצקי שנסוגו ממילאנו. הארכיבישוף של וינה נאלץ לברוח, ובגראץ נהרס מנזר הישועים.
הצ'כים ערכו קונגרס פאן-סלבי בפראג בין 2 ביוני ל-12 ביוני 1848. הוא היה מורכב בעיקר מאוסטרוסלבים שרצו חופש גדול יותר בתוך האימפריה, אבל מעמדם כאיכרים ופרולטרים מוקפים במעמד ביניים גרמני גזר את גורלם באוטונומיה. הם גם לא אהבו את הסיכוי לסיפוח בוהמיה לאימפריה גרמנית.
מהפכה נגדית
המורדים הפסידו במהירות בקרבות רחוב לכוחותיו של הקיסר פרדיננד בראשות הגנרל רדצקי, מה שגרם לכמה שרי ממשלה ליברליים להתפטר במחאה. פרדיננד, שהוחזר כעת לשלטון בווינה, מינה שרים שמרנים במקומם. פעולות אלו היו מכה לא מבוטלת למהפכנים, ועד אוגוסט הייתה רוב צפון איטליה בשליטתו של רדצקי.
בבוהמיה, מנהיגי התנועות הלאומניות הגרמניות והצ'כיות היו שניהם מונרכיסטים חוקתיים, נאמנים לקיסר ההבסבורגי. ימים ספורים בלבד לאחר שהקיסר כבש מחדש את צפון איטליה, נקט אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ, צעדים פרובוקטיביים בפראג כדי לעורר קרבות רחוב. לאחר שהבריקדות עלו, הוא הוביל את כוחות הבסבורג למחוץ את המורדים. לאחר שהחזיר את העיר, הוא הטיל חוק צבאי, הורה לפזר את הוועד הלאומי של פראג ושלח צירים של הקונגרס ה"פאן-סלבי" הביתה. אירועים אלה זכו לתשואות על ידי לאומנים גרמנים, שלא הצליחו להבין שהצבא ההבסבורגי ירסק גם את התנועה הלאומית שלהם.
לאחר מכן פנתה תשומת הלב להונגריה. המלחמה בהונגריה שוב איימה על השלטון הקיסרי והניעה את הקיסר פרדיננד וחצרו לברוח שוב מווינה. הרדיקלים הווינאים בירכו על הגעתם של חיילים הונגרים ככוח היחיד שיכול להתייצב נגד בית המלוכה והממשלה. הרדיקלים השתלטו על העיר לפרק זמן קצר בלבד. וינדיש-גרץ הוביל חיילים מפרוסיה להביס במהירות את המורדים. וינדיש-גרץ החזיר את הסמכות הקיסרית לעיר. הכיבוש מחדש של וינה נתפס כתבוסה על הלאומיות הגרמנית. בשלב זה, פרדיננד הראשון כינה את פליקס, נסיך שוורצנברג לראש הממשלה. שוורצנברג, מדינאי מושלם, שכנע את פרדיננד חלש הנפש לוותר על כס המלוכה לאחיינו בן ה-18, פרנץ יוזף. חברי הפרלמנט המשיכו להתווכח, אך לא היו להם סמכות לגבי מדיניות המדינה.
גם המהפכה הצ'כית וגם המהפכה האיטלקית הובסו על ידי ההבסבורגים. פראג הייתה הניצחון הראשון של מהפכה נגדית באימפריה האוסטרית.
לומברדיה-ונציה הוחזרה במהירות לשלטון אוסטרי ביבשת, אפילו בגלל שהתמיכה העממית במהפכה נעלמה: אידיאלים מהפכניים הוגבלו לעיתים קרובות לחלק ממעמד הביניים והמעמדות העליונים, שלא הצליחו גם להשיג "לבבות ונפשות" של המעמדות הנמוכים וגם לשכנע את האוכלוסייה בלאומיות האיטלקית. רוב המעמדות הנמוכים אכן היו אדישים למדי, ולמעשה רוב החיילים הלומברדים והוונציאנים נשארו נאמנים. התמיכה הרווחת היחידה במהפכה הייתה בערים מילאנו וונציה, כאשר הרפובליקה של סן מרקו נותרה במצור עד 28 באוגוסט 1849.
מהפכה בממלכת הונגריה
הדיאטה ההונגרית התכנסה מחדש בשנת 1825 כדי לטפל בצרכים פיננסיים. בדיאטה קמה מפלגה ליברלית. המפלגה התמקדה בפרנסת האיכרים בדרכים סמליות בעיקר בגלל חוסר יכולתם להבין את צורכי הפועלים. לאיוש קושוט התגלה כמנהיג המעמד התחתון בדיאטה. בשנת 1848 הגיעו ידיעות על פרוץ המהפכה בפריז כאשר קבינט לאומי חדש תפס את השלטון תחת קושוט, והדיאטה אישרה חבילת רפורמה גורפת, המכונה "חוקי אפריל" (גם "חוקי מרץ"), ששינתה כמעט כל היבט של החיים הכלכליים, החברתיים והפוליטיים של הונגריה: (חוקי אפריל מבוססים על 12 הנקודות:
דרישות אלו לא היו קלות עבור החצר הקיסרית לקבל, אולם מעמדה החלש סיפק לה רק מעט ברירה. אחת המשימות הראשונות של הדיאטה הייתה ביטול הצמיתות, שהוכרזה ב-18 במרץ 1848.
ממשלת הונגריה קבעה מגבלות על הפעילות הפוליטית של התנועה הלאומית הקרואטית והרומנית כאחד. לקרואטים ולרומנים היו רצונות משלהם לשלטון עצמי ולא ראו תועלת בהחלפת ממשל מרכזי אחד באחר. התפתחו עימותים חמושים בין ההונגרים והקרואטים, הרומנים, הסרבים, לאורך גבול אחד וסלובקים לאורך הגבול השני. בחלק מהמקרים זה היה המשך והסלמה של המתחים הקודמים, כמו קורבנות יולי 1845 בקרואטיה.
ממלכת קרואטיה ההבסבורגית וממלכת סלאבוניה ניתקו את היחסים עם הממשלה ההונגרית החדשה בפשט והתמסרו לקיסרות. השמרן יוסיפ ילאצ'יץ', שמונה לבאן החדש של קרואטיה-סלאבוניה במרץ על ידי החצר הקיסרית, הודח מתפקידו על ידי ממשלת הונגריה המלוכנית החוקתית. הוא סירב לוותר על סמכותו בשם המלך. לפיכך, היו בהונגריה שתי ממשלות שהוציאו צווים סותרים בשמו של פרדיננד פון הבסבורג. מודעים לכך שהם בדרך למלחמת אזרחים באמצע 1848, ניסו שרי ממשלת הונגריה להשיג תמיכה הבסבורגית נגד ילאצ'יץ' על ידי הצעה לשלוח חיילים לצפון איטליה. בנוסף, הם ניסו להשלים עם ילאצ'יץ' עצמו, אך הוא התעקש על ריכוז מחדש של הסמכות ההבסבורגית כתנאי מוקדם לכל שיחות. עד סוף אוגוסט, הממשלה הקיסרית בווינה הורתה רשמית לממשלת הונגריה בפשט לסיים את התוכניות לצבא הונגרי. לאחר מכן נקט ילאצ'יץ' בפעולה צבאית נגד ממשלת הונגריה ללא כל הוראה רשמית.