cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זארק ולנטין
קריירת מועדונים
ב-27 במרץ 2013 ולנטין חתם בבודה/גלימט מהליגה הנורווגית השנייה. ב-7 באפריל הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 אולנסאקר/גידה. ב-3 בנובמבר הבקיע את שערו הראשון עבור המועדון בניצחון 1-2 נגד סטאבק. ולנטין היה שותף לעלייה של המועדון לליגת העל הנורווגית בסיום העונה. ב-9 באפריל קרע את גיד האכילס.
ב-19 בנובמבר 2019 נבחר בדראפט ה-MLS על ידי נאשוויל אולם לבסוף חתם ביוסטון דינמו.
קריירה בינלאומית
בצעירותו ולנטין שיחק בכל הנבחרות הצעירות של ארצות הברית. ב-15 בספטמבר 2016 זומן לראשונה לסגל נבחרת פוארטו ריקו, אך רק ב-2 ביוני 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-7 נגד. שבוע לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד.
רוסינית
רוּסִינית (руська бесіда, Русиньскый язык) היא שפה סלאבית המדוברת על ידי הרוסינים, קבוצה אתנית החיה בהרי הקרפטים במערב אוקראינה ובמזרח סלובקיה.
גישתה הרשמית של ממשלת אוקראינה (ובעבר בברית המועצות כולה) היא לראות את השפה כניב של השפה האוקראינית ולא כלשון בפני עצמה. עם זאת, הרוסינית נבדלת מן האוקראינית באוצר המילים ובמורפולוגיה, ומכילה שרידים השייכים לרובד ארכאי יותר בהתפתחות השפה האוקראינית, הקרובים יותר ללשון הסלאבונית של ימי הביניים. כמו כן קיימות ברוסינית מילים רבות ממקור הונגרי וגרמני, בשונה משאר השפות המזרח-סלאביות.
הרוסינית נכתבת באלפבית הקירילי, ומספר דובריה כיום (2009) מוערך ביותר מ-610,000 נפש.
היסטוריה
החל מאמצע המאה ה-19 ועד לאמצע המאה ה-20 היו קיימים בין הרוסינים שלושה זרמים באשר לשפת התרבות המועדפת. היו שפעלו להחדרת הרוסית הספרותית הגבוהה, היו שבחרו באוקראינית, והקבוצה השלישית פעלה לעיצוב השפה הרוסינית עצמה על בסיס הניבים העממיים. לאחר מלחמת העולם השנייה הוכרה בצ'כוסלובקיה, פולין והקרפטים הסובייטיים רק האוקראינית כשפת הרוסינים. לעומת זאת, בוויבודינה נקבעה הרוסינית כשפה ספרותית בפני עצמה עוד ב-1920. בשנת 1923 יצא לאור ספר הדקדוק הרוסיני הראשון, בעריכת גבריאיל קוסטלניק. ב-1924 הוקם העיתון הרוסיני הראשון - 'רוסקי נוביני' (חדשות הרוסינים). בשנות ה-90 של המאה העשרים חלה התעוררות בתקומת הרוסינית בפולין והקרפטים.
שמואל שוחט
שמואל שוחט (נולד ב-1972) הוא אמן יוצר ישראלי בתיאטרון. מספר סיפורים, מחזאי, במאי, מעצב ובובנאי.
שוחט נולד בליטא ועלה לישראל עם הוריו. גדל בבת ים. לאחר השרות הצבאי למד בסדנאת המספרים בבית אריאלה. ובית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים. על עבודת הגמר שלו "המשתה" זכה בשנת 2000 בפרס ראש העיר ירושלים לבוגר מצטיין. שוחט יצר מספר הצגות מקוריות ועיצב עבור הצגות ופרויקטים בתיאטראות ופסטיבלים ברחבי הארץ. בנוסף מרצה ומלמד שוחט בשנים האחרונות תיאטרון, עיצוב ואמנות הסיפור במסגרות לימוד שונות.
יצירות מקוריות
ביצירותיו המקוריות שוחט משלב תפיסה פוסטמודרנית ככר לשילוב בין עניינו בהצגת דרמה ובאמנות פלסטית.
"המשתה"
כתיבה, עיצוב ובימוי של "המשתה" מופע תיאטרון תנכי אינטראקטיבי על פי סיפור שאול ודוד. עם: גיל קופטש, סנצו ירון גושן, ברוך ברנר, יהודה לזרוביץ, ערן עמיחי, נועה ברקאי, איתי בן נון אוריאל סוורדין, נעם מאירי, ניצן פרי.
מופע זה שכלל קטעי משחק מוזיקה חיה יין ואוכל, סיפר את סיפור עלייתו ונפילתו של שאול המלך, במהלך המופע נטל הקהל חלק בהתרחשויות, וגילם למעשה את "עם ישראל". אנשים מהקהל גויסו לצבא שאול במלחמתו בעמונים, הוזמנו לחתונת דוד ומיכל בת שאול, ואף שתו יין ואכלו אוכל תנכ"י. הכל כחלק מהנסיון לשבור את המחיצה שבין ההצגה והקהל, בין הסיפור התנ"כי והמציאות המודרנית.
"קין והבל"
בימוי ועיצוב ההצגה "קין והבל", קומדיה רצחנית מאת גיל קופטש עם עמי סמולרצ'יק ותומר שרון בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
"בין שני עולמות"
עיבוד, בימוי ועיצוב "בין שני עולמות", הצגה מקורית על פי המחזה "הדיבוק" מאת ש. אנ-סקי, עבור תיאטרון "הבימה" במסגרת פסטיבל "דיבוקים" בפסטיבל ישראל. בעיבוד זה של סיפור האהבה הטראגי, מגלמים שלושה שחקנים (ירון גושן, נמרוד איזנברג, אילת שדמון) את הכוחות הפועלים על הסיפור, זוג האוהבים והכוח המפריד ביניהם. שאר הדמויות במחזה מגולמות על ידי בובות. יחודה של הפקה זו הוא בדרך בה משמשת מערכת היחסים בין המפעילים והבובות, כמשל לכניסת הדיבוק לגוף ובהומור הרב המובא בה. הצגה זו מוצגת בתיאטרון הסימטה.
"הרפתקאות יאן טיכי בכוכב הרובוטים"
ב-2012 כתב, עיצב וביים שמואל שוחט יחד עם אחותו דורית שוחט את הצגת המדע בדיוני "הרפתקאות יאן טיכי בכוכב הרובוטים" המבוססת על ספרו של הסופר הפולני הנודע, סטניסלב לם. ההצגה הופקה באמצעות אי"ב והועלתה במסגרת פסטיבל אוטופיה למדע בדיוני ופנטזיה. הסיפור עוסק ביאן טיכי, חוקר החלל וההרפתקן ללא חת, הנשלח במצוות שרותי הביטחון והביון של כדור הארץ למשימת ריגול בכוכב הרובוטים העוין. שם, מחופש לרובוט, הוא מתערה בחברה ומגלה תרבות רובוטית המבוססת על שנאת האנושות בכלל וכדור הארץ בפרט. ההצגה מעבירה, במסווה של סיפור הרפתקאות בדיוני, ביקורת חברתית נוקבת על הקונפורמיזם האנושי ועל הסכנות הטמונות בחיים ובכניעה לשלטון עריץ ומדכא.
ההצגה מופיעה בתיאטרון תמונע.
יצירות נוספות פרי עטו של שוחט הן עיבוד למגילת אסתר והצגות ילדים "הענק וגנו" (2002) ו"אני הנסיכה הלנה" (2001 עם יהודה לזרוביץ וענבל לוריא).
עיצוב
עבודותיו של שוחט כמעצב כוללות, עיצוב ויצור בובות ומסכות להצגת הילדים "נסיך צפרדע" בתיאטרון המדיטק בחולון, עיצוב ובימוי צלליות להצגת הילדים "דברים שאני לא מגלה" על פי ספרו של גדי טאוב בתיאטרון חיפה, ובאופרה "לעוף מכאן" ע"פ ספרה של נאוה סמל, בבימויה של יעלי רונן, תיאטרון הקאמרי; עיצוב ויצור בובות ל"אין כמו משפחה" בפסטיבל תיאטרון קצר צוותא; תפאורה וקונספט ל"מקס ומוריץ" בתיאטרון תמונע; אביזרים לתיאטרון יידישפיל ותיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ולהצגות רבות נוספות.
יעל פוליאקוב
יעל פוליאקוב (נולדה ב-14 במרץ 1977) היא שחקנית, קומיקאית ותסריטאית ישראלית, זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
ביוגרפיה
פוליאקוב היא בתם של שוש פוליאקוב ושל השחקן והקומיקאי ישראל (פולי) פוליאקוב, ומשפחתה ממוצא אפגני והונגרי.
פוליאקוב השתתפה בילדותה בתוכנית "רחוב סומסום".
בין השנים 1992- 1994 פוליאקוב הייתה חברה בלהקת "צעירי תל אביב", והופיעה בסדרות הלהקה "לא כולל שירות" ו"תלויים באוויר" ששודרו בערוץ הראשון.
את שירותה הצבאי עשתה פוליאקוב בלהקת חיל החינוך.
בשנת 1998 זכתה לחשיפה ראשונה כבוגרת, בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה הדרמטית "משפחה וחצי" בטלוויזיה החינוכית, שגילמה במשך שלוש עונות. במקביל, באותה השנה הנחתה את התוכנית "סטגדם" בקשת בערוץ 2.
ב-2003 כיכבה פוליאקוב בסדרה ההומוריסטית "אחד העם 1" ב"רשת" בערוץ השני, והשתתפה בתוכנית "מישהו מטפל בכם" בערוץ "החיים הטובים".
בשנת 2004 השתתפה כקומיקאית בתוכניות "כל לילה עם אסף הראל" ו"דובל'ה עולמי" בערוץ 10, ושיחקה את אילנה יועצת בית הספר בעונה הראשונה של סדרת הטלווזיה היומית "ראש גדול".
ב-2007 שיחקה פוליאקוב בסרט הקולנוע "אין לה אלוהים" של ינקול גולדווסר. באותה שנה זכתה לחשיפה משמעותית, כשעלתה ב"רשת" של הערוץ השני הסדרה "הכל דבש", אותה יצרה וכתבה (בשיתוף עומר תדמור), ובה מככבת בתפקיד הראשי, המבוססת על חייה וחיי משפחתה, ולצדה כיכב אביה, ישראל פוליאקוב. בסוף אותה השנה פוליאקוב הוכתרה במקום הראשון כ"אשת השנה בטלוויזיה" של שנת 2007 על ידי המגזין רייטינג.
בשנת 2009 השתתפה בעונה הרביעית והאחרונה של הסדרה "פעם בחיים" ששודרה ב-yes stars ישראלי, ובה נשלחה ביחד עם דורית בר אור למנזר מריה מגדלנה בהר הזיתים שבירושלים.
בשנת 2010 עלתה לאוויר עונת המשך לאחד העם 1, "אחד העם 101", שבה פוליאקוב שבה לגלם את דמותה של שולה נמירוביץ-נמיר, אשת חברה גבוהה.
בשנת 2012 הנחתה את תוכנית השידוכים "סינגלס" בערוץ הוט קומדי סנטרל, לצד עידו רוזנבלום.
בשנת 2013 שיחקה תפקיד ראשי בסדרת הדרמה "מקימי", ובה גילמה את דמותה של עלמה, שדרנית רדיו, המבוססת על דמותה של נעה ירון דיין.
בריאיון למוסף "זמנים מודרניים" של ידיעות אחרונות לכבוד חג השבועות 2011 חשפה פוליאקוב את דעותיה הפוליטיות הימניות והצהירה על חוסר נכונותה לוותר על חלקים מארץ ישראל. פוליאקוב סיפרה גם באותו ראיון על אמונתה באלוהים ועל רצונה לשלב ערכים מסורתיים במשפחתה לכשתקימנה.
בשנת 2015 השתתפה בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולשי ספות", לצד אחיה הגדול איתמר פוליאקוב.
בשנת 2016 הופיעה בסדרה "פוליאקובים" לצד משפחתה.
בשנת 2017 עלתה העונה השנייה לסדרה "פוליאקובים".
בנובמבר 2019 החל שידורה של הסדרה "הנוכלות", סדרת המשך לסדרה "אחד העם 101", בה היא מופיעה בתפקיד הראשי.
בדצמבר 2022 החלה להשתתף באופן קבוע יחד עם אמה בתוכנית האירוח הסאטירית "מה שתגידו" של כאן 11.
חיים אישיים
לפוליאקוב בן בשם יונתן מנישואיה הראשונים לעופר זר. היא הייתה במערכת יחסים מתוקשרת עם השחקן והזמר רן דנקר.
ב-2014 נישאה בשנית, לאיש העסקים אלעד מילוא, ולהם שתי בנות שנקראות רפאלה ואריאה.
פוליאקוב מתגוררת בתל אביב.
שלמה בן ארצי
אודות
סיים תואר ראשון בכלכלה בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1989. בשנת 1994 סיים דוקטורט מבית הספר לניהול עסקים באוניברסיטת קורנל בניו יורק. בין השנים 1994 ל-1996 שימש כמרצה באוניברסיטת דרום קליפורניה, בין השנים 1996 ל-2002 שימש כמרצה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בשנת 2002 קיבל דרגה של פרופסור חבר ובשנת 2007 קיבל דרגה של פרופסור מן המניין.
בן ארצי הוא מהמייסדים של פורום הכלכלה ההתנהגותית (Behavioral Finance Forum), קבוצה של חוקרים ואקדמאים מובילים בתחום מרחבי העולם.
בן ארצי שימש כחבר בוועד המנהלים של חברות וארגונים שונים, בהם: Alaska State Pension, Fuller and Thaler Asset Management, Guggenheim Partners, Morningstar and the U.S. Department of Labor.
גוש שלום
גוש שלום היא תנועת שמאל רדיקלי ישראלית. התנועה הוקמה ב-1993 על ידי אורי אבנרי, בעקבות אכזבתו מתנועות השמאל הוותיקות כגון שלום עכשיו, שלא היו רדיקליות מספיק לטעמו מול ממשלת רבין. דובר התנועה הוא אדם קלר.
התנועה תומכת בסרבנות ומכירה באופן עקרוני בזכות השיבה של הפליטים הפלסטינים, שיחזרו לתחומי מדינת ישראל במכסות שנתיות שייקבעו בהסכמה.
ד.צ. חוף אילת
'''ד.צ. חוף אילת''' הוא סרט קולנוע ישראלי, קומדיית סלפסטיק משנת 1989 בבימוי דובי גל ובהפקתו של דורון ערן. הסרט נכשל בקופות וצפו בו רק 30,000 צופים. בסרט כיכבה אילנה שושן, שהצטלמה בעירום חלקי.
גוש שלום
מטרות ועקרונות
המטרה העיקרית של התנועה היא להשפיע על דעת הקהל הישראלית ולהובילה לשלום ולפיוס עם הפלסטינים על בסיס העקרונות הבאים:
ד.צ. חוף אילת
תקציר העלילה
גרשון פנחסי (דובי גל) הוא בעל מוסך שרוצה לצאת עם המאהבת שלו אתי (אילנה שושן) לחופשה במלון באילת. כדי לצאת לחופשה הוא משקר לאשתו רותי (ליאורה גרוסמן) ואומר שעליו לצאת למילואים ברמת הגולן. אשתו מאמינה לתרמית ומנצלת את ההזדמנות לצאת עם המאהב שלה אפי (נתן נתנזון) אף היא לאילת. במקריות שני הזוגות מתאכסנים באותו מלון בחדרים סמוכים.
גוש שלום
מטרות ועקרונות
התנועה סבורה כי מדינת ישראל מבצעת בשטחים פשעי מלחמה יומיומיים ותומכת בהקשר זה בסרבנות. התנועה מתנגדת לתוואי גדר ההפרדה, משום שהגדר נבנית מעבר לקו הירוק, וטוענת שהגדר אינה גדר ביטחונית אלא פוליטית.
ד.צ. חוף אילת
תקציר העלילה
גרשון שמגלה את אשתו עם המאהב מנסה כנקמה לרצוח אותו במספר דרכים שלומיאליות.
גוש שלום
פעולות
במשך זמן רב מפרסמת "גוש שלום" מדי יום שישי מודעה בפורמט קבוע בעמוד השני של העיתון "הארץ", ובה הצהרה פוליטית מענייני השעה. דוגמה לכך היא מודעת האבל על מותו של יאסר ערפאת. באתר האינטרנט שלו מכריז גוש שלום כי היה הגוף הישראלי היחידי שפרסם הודעה על השתתפותו בצער העם הפלסטיני על מותו של "אבי האומה". במאמר שפרסם אבנרי הסביר את כי הערכתו ליאסר ערפאת נובעת בין היתר מהעובדה שערפאת הסכים לוותר על 78% ממה שנחשב בעיני הפלסטינים כפלסטין ההיסטורית, היה הראשון שהסכים להקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל ומסיבות נוספות.
התנועה מפעילה אתר אינטרנט הכולל מאמרים והבעות עמדה, דיווחים ותמונות מהשטח, פרסומים שונים של התנועה ומסמכי הסברה בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני. אחד מהפרסומים הללו כולל את חוברת "אמת מול אמת" המציגה את הנרטיב הישראלי ואת הנרטיב הפלסטיני של הסכסוך, זאת מתוך אמונה שעל שני הצדדים בסכסוך מוטלת החובה להכיר ולהבין את הנרטיב של משנהו.
פעילי גוש שלום מרבים לקחת חלק בהפגנות במקומות שבהן מוקמת גדר ההפרדה, באזורי בנייה בהתנחלויות וליד כפרים פלסטינים. התנועה מרבה לשתף פעולה עם תנועות שמאל רדיקלי אחרות, כגון: ISM, אנרכיסטים נגד הגדר, זוכרות ועוד. בין השאר הפגינו פעילי גוש שלום נגד הגדר ביחד עם פעילי חמאס, ואורי אבנרי ציין שהוא "...רואה בכך סימן נוסף לכך שניתן לכלול את תנועת חמאס במשא-ומתן לשלום עם ישראל ולהשיג את תמיכתה בהסכם-השלום שייחתם."
אחת מפעולותיה השנויות במחלוקת היא תמיכה ויזום של חרמות על גופים ישראליים וקריאה לחרם על מוצרי ההתנחלויות. בנוסף תמכה התנועה בהחרמת חברת קטרפילר המוכרת דחפורי D9 לישראל ואף הצדיקה את החרם האקדמי (שבוטל לבסוף, ראו פרשת אילן פפה) נגד אוניברסיטת בר-אילן עקב תמיכתה באוניברסיטת אריאל בשומרון.
מחוז המרכז (מלאווי)
מחוז המרכז (באנגלית: Central Region) הוא אחד משלושת המחוזות של מלאווי. בירת המחוז היא גם בירת המדינה – לילונגווה.
גאוגרפיה
מחוז המרכז הוא המחוז הגדול במדינה – שטחו 35,592 קילומטרים רבועים. בצפון הוא גובל במחוז הצפון, במזרח באגם מלאווי, בדרום במחוז הדרום, בדרום־מערב במוזמביק ובצפון־מערב בזמביה.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2018, אוכלוסיית המחוז עומדת על מעל 7.5 מיליון תושבים. גידול האוכלוסין במחוז, כבכל המדינה, עומד על שיעור גבוה. 71.5% מאוכלוסיית המחוז הם בני הקבוצה האתנית צ'ווה.
ג'ורג' מורל
ג'ורג' מורל (באנגלית: George Morrell) היה מאמן כדורגל סקוטי.
מורל החל לעבוד כמאמן לוולוויץ' ארסנל ביוני 1908, לאחר שקודם לכן עבד בגרינוק מורטון מסקוטלנד. למרות שבעונתו המלאה (1908/1909) הראשונה המועדון סיים במקום השישי בליגה, המצב הכלכלי החל להתדרדר כתוצאה ממיעוט צופים והמועדון נאלץ ב-1908 לשחרר מספר שחקנים מובילים כגון טים קולמן, ברט פרימן, ג'ימי שארפ, ג'ימי אשקרופט וויליאם גארבט. בעונה שלאחר מכן המועדון הצליח לסיים רק במקום ה-18 בליגה.
הנרי נוריס רכש את ארסנל ב-1910, והחליט להשאיר את מורל בתפקיד המאמן. המועדון הצליח לסיים במקום העשירי בליגה בעונת 1910/1911 ובעונת 1911/1912. מורל ניסה לקבל את משרת המאמן של לידס סיטי ב-1912, אך לבסוף החליט לא להתמודד על המשרה לאחר ששוכנע על ידי הנהלת ארסנל להישאר במועדון; הרברט צ'פמן התמנה לתפקיד המאמן בלידס, ובבוא היום הוא עתיד היה לאמן את ארסנל. בעונת 1912/1913 חלה ירידה חדה ברמת המשחק של ארסנל. המועדון סיים במקום האחרון בליגה, ומורל "זכה" להיות המאמן היחיד בהיסטוריה של ארסנל שמאמן את המועדון בזמן ירידת ליגה.
מורל נותר בארסנל למרות הירידה, והיה מעורב בהעברת המועדון לאצטדיון הייבורי. בעונת 1913/1914 המועדון סיים במקום השלישי בליגה השנייה והחמיץ את המקום השני (שממנו עולים) בגלל ממוצע שערים. בעונה שלאחר מכן המועדון סיים במקום החמישי. מיקום זה היה מספיק על מנת שהמועדון יצורף לליגה הראשונה שהורחבה ב-1919 לאחר חידוש המשחקים שהופסקו בגלל מלחמת העולם הראשונה; עם זאת, המועדונים וולבס ובארנסלי שסיימו מעל ארסנל לא צורפו לליגה הראשונה, ונטען כי הדבר היה בגלל שחיתות של הנרי נוריס.
מורל כבר לא היה המאמן של ארסנל בתקופה זו, כיוון שהתפטר מתפקידו ב-1915 בעקבות שמועות על כך שהנהלת המועדון מתכוונת לפטרו בגלל השעיית המשחקים. לאחר חידוש המשחקים הוא לא היה בתוכניות של הנהלת ארסנל, ולא ידוע מה עלה בגורלו לאחר המלחמה.
המפלגה הטובה ביותר
המפלגה הטובה ביותר (באיסלנדית: Besti flokkurinn) היא המפלגה שנצחה בבחירות לראשות העיר רייקיאויק, בירת איסלנד, בשנת 2010. ראש המפלגה הוא יון גנאר, מוזיקאי פאנק לשעבר ושחקן וקומיקאי במקצועו, ששימש כראש העיר בשנים 2010 - 2014.
סגנית יושב ראש המפלגה היא היידה קריסטין הלגדוטיר ומספר המתפקדים 833.
מצע המפלגה
מצע המפלגה מתואר באתר שלה: "מטרות המפלגה נבנו על הטובות מבין כל המטרות האחרות. לרוב, המטרות שאנו יוצרים נשענות על בסיס מדיניות הרְוחה של המדינות הסוציאליסטיות של המדינות הנורדיות וצפון אירופה. זה נשמע ממש טוב עכשיו. [...] למעשה, אין לנו תוכנית, אבל אנחנו חושבים שיש לנו אחת."
המפלגה לא הציעה מצע מסודר, ובאתר שלה למעשה רק רעיונות כלליים בצירוף ביטויים כגון "זה נשמע טוב" או "זה טוב". לעומת זאת, היא כן הביעה מספר רעיונות נקודתיים בנושאים שונים, חלקם מגוחכים למדי, כגון הבטחה לנהוג בשחיתות בשקיפות מלאה.
מלבד עקרונות אלה יון הבטיח גם הבטחות שוליות יותר, למשל הבאת דוב קוטב לגן החיות של רייקיאויק והבאת סנאים לפארק מרכזי בעיר.
בחירות 2010
רשימת המתפקדים לפרלמנט בבחירות 2010 כללה, בין היתר, אמנים ידועים, ביניהם: איינאר אורן בנדיקטסון (Einar Örn Benediktsson, מוזיקאי), מקום שני ברשימה; אוטאר פרופה (Óttarr Proppé, שחקן ומוזיקאי), מקום שלישי; גונאר לאורוס היאולמארסון (Gunnar Lárus Hjálmarsson, הידוע גם כ"דר גוני Dr. Gunni, מוזיקאי וכתב במגזין The Reykjavík Grapevine), מקום 11; והוגלייקור דאגסון (Hugleikur Dagsson, אמן), מקום 27.
במהלך הקמפיין לקראת הבחירות המפלגה זכתה לרמת תמיכה עולה בהתמדה, כתוצאה ממיאוסם של תושבי רייקיאויק בהתנהלות של הפוליטיקאים ה"סטנדרטים". יון פיזר התבטאויות משעשעות ומפרכות במהלך הקמפיין, למשל הבטחת דוב הקוטב והשחיתות השקופה, כמו גם דיסנילנד בואטנסמירי (Vatnsmýri) ודקלים על חופי רייקיאויק. בשלב מסוים הסקרים אף הראו כי צפוי לו רוב מוחלט במועצת העיר (שמונה מושבים מתוך 15). כאשר הוא נשאל עם מי הוא מתכוון להקים קואליציה, הוא ענה כי התנאי היחיד שלו הוא ששותפיו לקואליציה יראו את הסדרה של HBO "הסמויה", שכן הוא רוצה שיהיה לו נושא שיחה משותף עם חבריו לקואליציה.
תוצאות הבחירות
בסופו של דבר זכתה "המפלגה הטובה ביותר" ביותר משליש מהקולות בבחירות שנערכו ב-29 במאי, שהעניקו לה שישה מושבים במועצת העיר. יון, אם כן, נדרש להקים קואליציה. הוא אמר כי הוא אינו פוסל שום מפלגה ומפלגתו מוכנה לשתף פעולה עם כל אחד, שהרי שמה הוא "המפלגה הטובה ביותר"; אילו שמה היה "המפלגה הגרועה" או "המפלגה הגרועה ביותר", היא לא הייתה משתפת פעולה עם איש. יון, נאמן לקו הליצני משהו שהוא התווה לעצמו, הזמין את תושבי העיר להיות נוכחים בשיחות הקואליציוניות ה"סודיות" עם המפלגות האחרות. לבסוף הוא הקים קואליציה עם הברית הסוציאל-דמוקרטית (3 מושבים), בטענה שהעובדה שמנהיגהּ דאגור ב. אגרטסון (Dagur Bergþóruson Eggertsson) לא ראה את "הסמויה" הייתה מעבר לשליטתו. דאגור שימש כסגנו של יון.
מדיניות
כיום המפלגה נוקטת במדיניות שמאל מובהקת. בריאיון למגזין The Reykjavík Grapevine הוא דיבר בשבח ריבוי תרבויות וקשר בין מדיניות זו למדיניות שתוף הפעולה עם כולם בה הוא תמך במהלך השיחות הקואליציוניות, וטען כי למהגרים יש הרבה לתרום למדינה. כמו כן הוא גם הסכים להקמת מסגד מסודר ברייקיאויק, אשר הבקשה להקמתו נדחתה פעם אחר פעם (ברייקיאויק היה קיים מסגד קטן ברובע אַוְּרמולי (Ármúli) אותו מנהלת התאגדות המוסלמים באיסלנד המונה כמה מאות אנשים). יון אף הראה את מחויבותו לעיר בכך שהוא קעקע על זרועו את סמל העיר.
יון עצמו נמנע מניהול העיר הלכה למעשה, והוא רק קבע קווים מנחים. האנשים הכפופים לו הם אלה שניהלו אותה בפועל. ב-2014 סיים את תפקידו.
אחת היוזמות הבולטות של המפלגה היא הקמת האתר Betri Reykjavík (רייקיאויק טובה יותר), שאליו יכולים תושבי העיר (ולמעשה כל אדם) להעלות הצעות לשיפור העיר, וגולשים אחרים יכולים לתמוך בהצעותיהם או להתנגד להן ולכתוב נימוקים לכאן או לכאן.
מוולמיין
מוולמיין (בבורמזית: မော်လမြိုင်မြို့; במון: မတ်မလီု) היא העיר הרביעית בגודלה במיאנמר, כ-300 ק"מ דרומית ליאנגון. מוולמיין נחשבת למרכז הכלכלה והסחר הימי בדרום מזרח מיאנמר, והייתה העיר השלישית בגודלה במדינה עד צמיחתה של נייפידאו.
היסטוריה
האזכור הראשון של העיר הוא מכתובות קליאני מהמאה ה-15.
בשנים 1826–1852 שימשה העיר כבירתו הראשונה של השלטון הבריטי בבורמה (שמה הקודם של מיאנמר). הבריטים בנו משרדים ממשלתיים, מפעלים, בתי סוהר, מערכות תקשורת וכנסיות רבות. בתקופה זו שגשגה העיר רבות, והשגשוג נמשך עד שנות ה-90 של המאה ה-19. בתקופה זו נפתחו קונסוליות רבות בעיר על ידי מדינות אירופאיות כגון גרמניה, נורווגיה, שוודיה ודנמרק, וכן תאילנד ואיראן. בשנים שלאחר מכן גם איטליה וארצות הברית גם פתחו נציגויות בעיר.
כלכלה
החקלאות המקומית ידועה בשל הפירות הטרופיים והמטבח שבה. בעיר יש גם גידולי אורז רבים. הייצור התעשייתי המקומי כולל ייצור מזון ומשקאות, טקסטיל, מלט, מוצרי פלסטיק, נעליים, זהב, רהיטים ואבץ.
תחבורה
משדה התעופה של מוולמיין יש טיסות סדירות לינגון. ב-2013 החלה נוק אייר להפעיל קו יומי של טיסות למוולמיין ממיי סוט שבתאילנד.
אלווארו אוריבה
אלווארו אוריבה ולס (בספרדית: Álvaro Uribe Vélez), הוא הנשיא ה-31 של קולומביה שכיהן בין השנים 2002 ל-2010.
ביוגרפיה
אוריבה נולד במדיין שבקולומביה. למד משפטים באוניברסיטת הרווארד. הוא כיהן כראש העירייה בשנות השמונים וכמושל אנטיוקיה בשנות התשעים של המאה ה-20. היה ראש העירייה של העיר מדיין בסוף שנת 1982. בשנים 1986-1994 ומשנת 2014 ועד היום חבר בסנאט של קולומביה. בשנת 2002 החל את תקופת כהונתו כנשיא קולומביה, ונבחר שוב בשנת 2006 לקדנציה שנייה.
בתקופת כהונתו בת שמונה השנים הכריז מלחמת חורמה על ארגון הFARC, שרצח את אביו וניסה להתנקש פעמים רבות בחייו, והצליח להחליש אותו בסיוע ארצות הברית באופן משמעותי ביותר, ולהזרים השקעות רבות למדינה, דברים שגרמו לו להיות מאוד פופולרי בעיני הציבור הרחב. יוזמה לשנות את החוק ולהריץ אותו לקדנציה שלישית לנשיאות נעצרה לאחר שבית המשפט החוקתי, קבע שהדבר בניגוד לחוקה.
היה מסוכסך עם הוגו צ'אווס נשיא ונצואלה והיה אחד מיריביו הגדולים. בשנת 2009 קיבל מדליית החירות הנשיאותית.
אורי אליצור
יחיאל אוריהו (אורי) אליצור (26 בפברואר 1946, כ"ה באדר א' תש"ו – 22 במאי 2014, כ"ב באייר תשע"ד) היה פובליציסט, עיתונאי זוכה פרס סוקולוב ואיש ציבור ישראלי. כיהן כעורך הראשי של "מקור ראשון" בשנים 2013 - 2014.
ביוגרפיה
נולד בירושלים, בן לפרופסור יהודה אליצור וסופרת הילדים רבקה אליצור.
בצעירותו למד בישיבת נתיב מאיר בירושלים. לאחר מכן היה מתלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק בישיבת מרכז הרב. התגייס לגדוד 50 (בנח"ל המוצנח). לאחר שירותו הצבאי שימש מורה למתמטיקה בבית ספר תיכון "קריית נוער" בירושלים. אליצור היה בעל תואר שני במתמטיקה מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1975, כשהוקמה ההתנחלות עפרה, הצטרף אליצור ליישוב, והיה ממנהיגיו הבולטים. מתקופה זו החל להיות פעיל בתנועת גוש אמונים. מאז פעל בעמדות מפתח חשובות בציבור הדתי־לאומי, ובהן מזכ"ל מועצת יש"ע, ממלא מקום מזכ"ל המפד"ל, ועורך העיתון "נקודה".
ב-1981 הוצב במקום ה-15 ברשימת מפלגת התחיה לקראת בחירות לכנסת העשירית. ב־1984 בחירות לכנסת האחת עשרה ב־1984 היה מועמד במקום התשיעי (הלא ריאלי) ברשימת מורשה לכנסת.
בשנת 1998 שימש ראש לשכתו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו. לאחר בחירות 1999, חזר לערוך את העיתון "נקודה", אותו ערך עד שנת 2006. מאז שימש אליצור כעורך המשנה של העיתון "מקור ראשון", כשתפקידו העיקרי הוא עריכת ה"יומן", המוסף הפוליטי השבועי. בשנת 2013 מונה לעורך העיתון. בתקופת שלמה בן־צבי כתב אליצור גם טור פוליטי ב"מוספשבת" של מעריב.
אליצור היה בעל טור בעיתון "ידיעות אחרונות", ונחשב לאחד מחשובי הפובליציסטים בציבור הדתי־לאומי. זוכה פרס סוקולוב למפעל חיים בתחום העיתונאות הכתובה, "על כתיבתו העיתונאית הבהירה, הרהוטה והמנומקת ועל תרומתו הייחודית לשיח הרב־קולי בספירה הציבורית בישראל בתפקידיו כעורך".
אליצור נפטר ממחלת סרטן המעי הגס בגיל 68.
הנצחה
כשלוש שנים לאחר מותו נקרא על שמו בית הספר לקולנוע מעלה, שאליצור היה בין יוזמיו. כמו כן, עמותת מעלה הפיקה מספר כנסים לזכרו.
כתיבתו
אליצור הציג במאמריו גישה לפיה הסכסוך הישראלי־פלסטיני לא ייפתר לעולם, שכן הפלסטינים לעולם לא יוותרו על זכות השיבה, דהיינו, על השמדת ישראל. לפיכך, טען אליצור, כי ישראל אינה צריכה לשאוף לשלום — שאיפה שלדעתו לא תתממש לעולם, ותביא רק לתשלום מחיר מיותר בדמות איבוד נכסים אסטרטגיים ועקירת יישובים — אלא לשמור את הסכסוך "על אש קטנה", מצב שלדעתו מהווה את הרע במיעוטו. כמו כן, הרבה אליצור לכתוב על נפשעותו של הטרור הפלסטיני ועל הצורך המוסרי לנקום במחבלים. בתחום הכלכלי הציג תפיסה קפיטליסטית של התנגדות לריבוי קצבאות.
אליצור נמנה עם החבורה הוותיקה של אנשי גוש אמונים, וייצג את העמדה הפרגמטית והממלכתית בתוכם. במשך שנים מספר אף ראה בפשרה טריטוריאלית כורח הנובע מהמציאות הפוליטית הישראלית, וספג ביקורת חריפה על כך מבני חוגו. עם זאת, בתהליך ההתנתקות תמך אליצור בסירוב פקודה ובהתנגדות לא אלימה אך עיקשת.
כתיבתו וטיעוניו של אליצור התאפיינו בטענות המתייחסות להיגיון ולשכל הישר. הוא שימש ככותב נאומים וסופר צללים למספר אנשי ציבור, בכללם בנימין נתניהו.
עם זאת, לצד ההיגיון, נתן אליצור משקל מסוים גם לרגש. כך למשל, לאחר חיסולו של השייח' יאסין כתב אליצור כי הוא שמח על מותו, ונימק:
אליצור תמך בפתרון מדינה אחת. ב־1990 כתב מאמר ב'נקודה' שבו צידד בסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל והענקת זכויות אזרח לתושביהם הפלסטינים, שיהוו, על פי חזונו, מיעוט ערבי גדול במדינת ישראל (עד 25% מכלל האוכלוסייה בהינתן עלייה גדולה), בתום תהליך תלת־שלבי ארוך טווח. בשלב הראשון, ההסברתי שעשוי להימשך שנים, על מדינת ישראל להניח בפני העולם את הדילמה לבחור בין התביעה הישראלית לתביעה הפלסטינית לבעלות על יש"ע. בשלב השני יתבצע סיפוח הדרגתי של שטחי יש"ע תוך מתן אזרחות וזכות בחירה לכנסת לכל ערבי שיצהיר הצהרת נאמנות למדינת ישראל. בשלב השלישי תסופח גם רצועת עזה למדינת ישראל לאחר תוכנית הגירה בינלאומית שתסייע לתושבים ערבים שיחפצו בכך – להגר.
אליצור התנגד באופן עקבי לניסיון להפריד בין ישראלים ופלסטינים, שנראה לו חסר סיכוי, ותקף את בניית גדר ההפרדה כאיוולת:
כשנה לאחר פטירתו, יצא הספר "בדעה צלולה", שנערך בידי משפחתו וצור ארליך, ומקבץ כמה עשרות ממאמריו הבולטים.
משפחתו
לאליצור ארבעה אחים: תמר בן־ארי, הפיזיקאי פרופ' שמואל אליצור, פרופ' יואל אליצור ופרופ' ורד נעם, חוקרת תלמוד באוניברסיטת תל אביב.
היה נשוי ליעל אליצור, מייסדת ומנהלת מרכז שפר להנחיית הורים וייעוץ. להם שישה ילדים.
מנזר האחיות הבורומאיות
מנזר האחיות הבורומאיות מצוי ברחוב לויד ג'ורג' 12 במושבה הגרמנית וגם מדרך בית לחם בירושלים, שייך למסדר הגרמני - קתולי של האחיות הבורומאיות.
מסדר נוצרי-קתולי זה נקרא על שם הקרדינל הקתולי קארלו בורומאו, שהוכרז כקדוש, שייסד במאה ה-16 את מסדר האחיות אשר טיפלו בחולי דבר. כיום המבנה משמש כבית ספר ופנימייה.
מבנה זה נבנה בשני שלבים: האגף הראשון נבנה בין השנים 1903–1905, ואגף השני בשנת 1935.
בשלהי המנדט הבריטי, התגורר במקום במשך כשנה יו"ר הוועדה הקרואה של העיר, ריצ'רד מסי גרייבס. בשל נסיבות ביטחוניות, חלק מישיבות המועצה נערכו במנזר ולא בעירייה.
תוכנית גדס-אשבי
תוכנית גדס-אשבי היא תוכנית מתאר לירושלים שנערכה בשנת 1922 על ידי פטריק גדס (Patrick Geddes) בשיתוף האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי (C.R. Ashbee) ששימש "יועץ אזרחי למושל ירושלים" (Civic Advisor to the Governor of Jerusalem) וכמזכיר האגודה למען ירושלים.
תוכנית המתאר מתבססת על תוכנית שערך גדס בשנת 1919, וזו מתבססת על מתווה שהציע האדריכל ויליאם מקלין, הידועה כתוכנית מקלין. בתוכנית זו נקבע כי העיר העתיקה תהווה מרכז אסתטי ורוחני המיועד לשימור, אך ללא חשיבות פונקציונלית, וכי כל פיתוח עתידי של העיר יהיה לכיוון מערב.
בתוכנית שערך גדס ב-1919 נשמרו העקרונות של תוכנית מקלין, אך פיתוח העיר הוסט לכיוון צפון-מזרח. אחת הסיבות לשינוי זה הייתה משיכתו של גדס לתכנון האוניברסיטה העברית על הר הצופים, בצד חשיבותה של העיר העתיקה כמרכז אליו הולכות כל הדרכים. כן נשמר העיקרון על פיו לא תהיה בנייה סביב העיר העתיקה.
התוכנית היוותה סינתזה של התוכניות שהוגשו עד אז, ולתקנות שפרסם המושל הצבאי של ירושלים, רונלד סטורס. החידוש העיקרי בתוכנית זו היה הוספת מקום לשטחי תעשייה סמוך לעורקי תחבורה ראשיים. התוכנית ביססה את התכנון העירוני של ירושלים על עיקרון ייעודי הקרקע (Zoning).
'תוכנית גדס-אשבי' הייתה חלק מפעולות 'האגודה למען ירושלים' ובסיס לתוכניות המתאר הבריטיות שבאו אחריה.
שמעון ראם
שמעון ראם ( נולד ב-24 במאי 1940) הוא פעיל חברתי, סופר ויקיר העיר חיפה.
ביוגרפיה
ראם נולד בפתח תקווה ולמד בבית הספר שארית ישראל בפתח תקווה ובישיבת הדרום ברחובות וכן בסמינר למורים שהיה צמוד לישיבה.
בסוף שנות החמישים, לאחר בקשה אישית של דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל דאז, התנדב לשרת בדימונה כמורה ומנהל בבית הספר "עלומים", שהיה בית הספר התיכון הדתי היחיד בדימונה באותה תקופה. באמצע שנות השישים נשלח כשליח עלייה על ידי הסוכנות היהודית לעיר נאפולי שבאיטליה על מנת לנהל את עליית יהודי רומניה לישראל, תפקיד אותו ניהל ביד רמה.
עם שובו לארץ, שירת בשורה של תפקידים במשרד הדתות ובכלל זה עוזר מנכ"ל, מנהל מחלקת הקבורה, ומנהל מחוז חיפה והצפון. באמצע שנות השבעים הקים בהתנדבות בעיירה מעלות, את קריית החינוך הדתית. בתחילת שנות השמונים במסגרת מבצע שלמה ניהל במסגרת משרד החינוך את קליטת עולי אתיופיה בכל מחוז הצפון. לאורך השנים שימש כיו"ר ועד הורים של שלושה בתי ספר והיה חבר בוועד השכונתי של שכונת נווה שאנן בחיפה.
ראם הוא חבר מרכז ליכוד ופועל רבות להנחלת מורשת זאב ז'בוטינסקי ובית"ר לציבור הרחב ובכלל זה דאג להעביר בכנסת את "חוק זאב ז'בוטינסקי".
שיטת זיגורט
שיטת זיגורט או אלגוריתם זיגורט היא שיטה להפוך משתנה המתפלג בהתפלגות אחידה רציפה להתפלגות סימטרית אחרת (בדרך כלל התפלגות נורמלית). השיטה הומצאה על ידי המתמטיקאי ג'ורג' מרסגליה וקיבלה את שמה על ידי ואי ואן טסאנג (Wai Wan Tsang) שחקר אותה יחד עם מרסגליה.
כמו בשיטות מסוג זה, ההנחה היא כי מחשב יודע ליצור מספרים אקראיים (או פסאודו-אקראיים) המתפלגים בהתפלגות אחידה. באלגוריתם זה מגרילים אינדקס, מספר עשרוני, מבצעים בדיקה בטבלה מכפילים ומשווים. לכן, שיטה זו מהירה יחסית לשיטות אחרות כמו טרנספורמציית בוקס-מולר בגלל שברוב השיטות האחרות יש חישוב של שורשים או סינוס שהן פונקציות הדורשות זמן חישוב גדול יותר. לעומת זאת, שיטה זו מסובכת יותר למימוש ודורשת טבלאות שכבר חושבו ולכן שיטה זו תשמש כאשר יש צורך ביצירת כמות גדולה של מספרים אקראיים.
רוזי!
רוזי! (באנגלית: !Rosie) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1967, בבימויו של דייוויד לואל ריץ', עם רוזלינד ראסל, לסלי נילסן וסנדרה די בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "אישה עשירה מאד" של רות גורדון.
שיטת זיגורט
השיטה
הבסיס של השיטה הוא שמגרילים מספרים וזורקים את המספרים שלא מתאימים לתנאים שלנו ושומרים את האחרים כך שהמספרים שאנו שומרים יוצרים את ההתפלגות הרצויה. כדי ליישם את השיטה נדרש לחלק את ההתפלגות הרצויה ל-N רמות של y, כאשר בכל הרמות השטחים ששייכים להתפלגות זהים. ככל שה-N יהיה גדול יותר כך התוצאה שתתקבל תשאף להתפלגות. בכל רמה יוצרים מלבן כך שהמלבן מוגבל ברמה הנוכחית וזו שמעליה, בציר ה-y ובערך של פונקציית ההתפלגות של הרמה הנוכחית וזו שמעליה ז"א שפינות המלבן של רמה 2, בהנחה שפונקציית ההתפלגות היא f, יהיו ((x1,f(x2) ו-((x3,f(x3). בדרך זו נוצרו N-1 מלבנים כאשר הרמה הנמוכה ביותר (נקרא לה רמה 0) נשאר הזנב של ההתפלגות שבדרך כלל לא ניתן לחסום אותו במלבן ולכן הטיפול בו יהיה שונה. כל הרמות יחד מכסות את כל שטח פונקציית ההתפלגות. בשיטה זו בוחרים מספר אקראי אחד שנותן את מספר הרמה ולאחר מכן מגרילים מספר אקראי נוסף בגבולות של המלבן באותה רמה. את המספר שהתקבל בודקים אם הוא נמצא מתחת לפונקציית ההתפלגות או לא, כאשר הבדיקה נעשית לקירוב לקו ליניארי של פונקציית ההתפלגות בקטע זה.
האלגוריתם לשמירת המספר שהתקבל בכל ברמות לא כולל רמה 0
הערה: האלגוריתם מתאים גם להסתברות לא סמטרית אך נדרש להתאים את גבולות המשתנים האקראיים וכן את התנאים.
האלגוריתם לזנב
האלגוריתם לכל הרמות מלבד הזנב מהיר מאוד, מלבד ברמה 0 בה האלגוריתם מסובך יותר ולא תמיד ניתן לחישוב בדרך ישירה ופשוטה. החישוב לזנב תלוי בהתפלגות. למשל עבור התפלגות מעריכית ניתן להשתמש בלוגריתם של המספר האקראי U1 ולתת ל-x להיות. אפשרות אחרת היא להוסיף לכל ה-x את x1.
רוזי!
תקציר העלילה
היא קשורה מאוד לנכדתה דפני (סנדרה די), בתם של חתנה קבוט שו (לסלי נילסן) ובתה אדית שו (ונסה בראון). יש לה גם בת גרושה - מילדרד (אודרי מדוס).
שיטת זיגורט
האלגוריתם לזנב
להתפלגות נורמלית, מרסגליה הציע להשתמש באלגוריתם הבא: בחלוקות רגילות (N=128), ולכן התנאי השלישי כמעט תמיד נכון.
רוזי!
תקציר העלילה
לרוזי יש עורך דין וידיד נאמן, אוליבר סטיבסון (בריאן ארן) שהתאלמן ומחזר אחריה. דפני מאזינה לשיחה בין אביה ושתי הבנות על תוכניתם להשתלט על רכושה של רוזי בטענה שאינה שפוייה בדעתה.
דפני נחרדת ומגיעה למשרדו של אוליבר ומוצאת שם עורך דין צעיר ונאה בשם דייוויד וילרייט (ג'יימס פרנטינו) שמתאהב בה מיד ומציע את עזרתו. אוליבר ממנה אותו להיות עוזר אישי של רוזי ולהגן עליה מלעשות שטויות. בלש מטעם הבנות עוקב אחריהם ומצלם את רוזי במצבים "מביכים" עם הבחור הצעיר (ה"ג'יגולו") שלה.
לבסוף הם מארגנים לה אשפוז כפוי במוסד סגור שם מטפלת בה אחות (חואניטה מור). קבוט מבקר אותה ומורה לה לחתום על מסמך ויתור על רכושה לטובתם אחרת תישאר במוסד זמן בלתי מוגבל, אך היא מסרבת.
דפני, אוליבר ודייוויד מגלים את מקום המוסד ובמבצע מתוחכם הם מבריחים אותה משם.
אוליבר מציע נישואים לרוזי ודפני ודייוויד מחזקים את הקשר.
אדריכלות בתל אביב
היציאה מיפו
קודם להקמת תל אביב התגוררו ביפו יהודים. היהודים שכרו דירות בין חומות העיר (באזור המכונה כיום יפו העתיקה), שהתאפיין בצפיפות גוברת ובתנאי תברואה ירודים. כמו כן, מדי שנה פקעו חוזי השכירות של היהודים, והם נאלצו לנדוד מדירה לדירה. עד שלהי המאה ה-19 היציאה מהחומות נחשבה למסוכנת, משום שהשלטון העות'מאני לא הצליח לרסן את השודדים והפורעים שנדדו מחוץ לערים המבוצרות. לכשהשתפר המצב הביטחוני מחוץ לחומות החליטו סוחרים יהודיים אמידים להתיישב בחולות שמצפון-מזרח ליפו.
השכונה היהודית הראשונה בחולות הייתה נווה צדק, שהוקמה בשנת 1887 על ידי חברת "עזרת ישראל". את החברה הנהיג שמעון רוקח ביחד עם אהרן שלוש, יהודי מצפון אפריקה שהתיישב ביפו ועסק בחלפנות וצורפות - עם ההון שצבר קנה חלקות גדולות בחולות שמצפון ליפו, שאותן מכר לחברת "עזרת ישראל" במחיר סמלי (כשליש משוויין האמיתי). לאחר הקמת השכונה קמו בסמיכות שכונות יהודיות נוספות - נווה שלום, מחנה יהודה, מחנה יוסף, כרם התימנים, שכונת אחווה, שכונת יפה נוף ועוד (ובסך הכל, עד 1909 נבנו מחוץ לחומות יפו 11 שכונות).
עד שנות ה-20: ראשיתה של תל אביב
בשנותיה הראשונות של העיר כאוסף שכונות מחוץ ליפו וכאחוזת בית אשר קמה ב-1909 ואיגדה את השכונות העבריות שהפכו לתל אביב, התאפיינה עדיין הבנייה בבנייה נמוכה, של בתים בני קומה אחת או שתיים. סגנון בנייתם דמה מאוד לבנייה הערבית בארץ ובנייה אשר אפיינה את המושבות היהודיות של העלייה הראשונה והשנייה.
עיקר הבנייה הייתה בשכונות נווה צדק, כרם התימנים (שהשתייכה אז עוד ליפו) בהן המשיכו להיבנות בתים ובאזור תל אביב הקטנה שסביב רחוב הרצל וארבעת הרחובות הבאים הניצבים לו: אחד העם, שדרות רוטשילד, ליליינבלום ויהודה הלוי. הרחובות תוכננו על ידי המהנדס אברהם גולדמן. מעט מאוד ממבני אחוזת בית שרדו מתקופה זו, במקומם נבנו בניינים גדולים וחדשים יותר החל משנות ה-30, אך בשכונות העתיקות ניתן עדיין למצוא מבנים רבים בני יותר ממאה שנים.
שנות ה-20: בתי החלומות
בשנות ה-20, בעקבות עלייה גוברת של יהודים לארץ ישראל, החלה העיר לגדול משמעותית והתפתחה צפונה לאורך רחוב אלנבי ולאורך שדרות רוטשילד. באותה תקופה החלה להתבסס גם כלכלת העיר והחלו להיבנות מבני ציבור ומבנים מפוארים בעלי אדריכלות חדשה. המאפיין הבולט ביותר של האדריכלות בתקופה זו היה הסגנון האקלקטי. דרך סגנון זה ניסו האדריכלים ליצור רוח אדריכלית חדשה שתיצור סביבה עירונית מסוג חדש המתאים, לפי השקפת התקופה, לחזרתו של העם היהודי לארץ ישראל. הבתים, שסגנונם ערבב בין סגנונות בנייה אירופאים וסגנונות אוריינטליים וערביים, כונו "בתי חלומות" ונראו חלקם כבתים המגשימים פנטזיה חזותית כלשהי. הסגנון האקלקטי שילב אר-נובו ואר דקו עם אדריכלות אסלאמית, אלמנטים אופנתיים באדריכלות של מרכז אירופה (כגון הזסציון) ואף אלמנטים של המזרח הרחוק ששולבו יחדיו בקומפוזיציה חדשנית. עם זאת, האתוס העיקרי של הסגנון היה קישוטי. האקלקטיזם, פירושו ביוונית 'הטוב מכל העולמות', ועירבוב בין מוטיבים אסלאמיים, קשתות מזרחיות, אדריכלות המזרח הרחוק, מאפיינים מסמלי היהדות היה הניסיון להגדיר באמצעות הכלים האדריכליים את האומה הצעירה שנבנית.
הבניין הבולט הראשון ברוח זו היה בניין הגימנסיה העברית "הרצליה" שנבנה כבר עם הקמת אחוזת בית אך מסת הבנייה העיקרית בסגנון זה היא במהלך שנות ה-20.
שנות ה-30 וה-40: העיר הלבנה
שנות ה-30, ובמידה פחותה גם שנות ה-40 בהם קטנה תנופת הבנייה, מהוות פרק חשוב נוסף בהיסטוריה האדריכלית של תל אביב ושל היישוב בכלל. האדריכלות של תקופה זו היא הסגנון הבינלאומי (המכונה לרוב "באוהאוס" על שם בית הספר רב ההשפעה), אשר התבלט גם בשאר רחבי ארץ ישראל. סגנון זה היווה במידה רבה אנטיתזה לסגנון האקלקטי הקודם לו והפך עד מהרה לאתוס הבנייה החדש של הבנייה העברית.
בשנות ה-30, עם הגעת עולים רבים נוספים לעיר שרובם בורגנים ממוצא גרמני, הגיע לארץ השפעת התנועה המודרניסטית באדריכלות אשר הובלה על ידי אנשי הבאוהאוס ואישים אירופאים נוספים כדוגמת לה קורבוזיה. עבור אדריכלים יהודים-גרמנים רבים, שהושפעו מרוח הבנייה האירופאית החדשה, השתלבה תפישת הסגנון הבינלאומי עם רוח החלוציות והסוציאליזם של היישוב היהודי החדש. גם סגנונם של אדריכלים ותיקים יותר שהשפיעו רבות על העיר עוד קודם, כגון יהודה מגידוביץ' ויוסף ברלין, עבר בהדרגה מאקלקטיקה למודרניזם תוך ביטול הקישוטיות הרבה של סגנון העזור הקודם ואימוץ השפה החזותית האסתטית של הבאוהאוס. בשנת 1935 מוקם מבנה השוק הראשון ברחוב העלייה פינת רחוב וולפסון הנקרא "שוק העלייה" על ידי אדריכל בוגר בית הספר "באוהאוס" מהעיר דסאו בגרמניה.
בשנת 1932 נערכה בעיר המכביה הראשונה, וב-1934 נערך בעיר יריד המזרח שהיה נקודת ציון חשובה ביותר בהתפתחות הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל. תוכנית גדס, תוכנית המתאר העירונית החדשה של תקופה זו, אפשרה את פיתוחה של העיר צפונה כ"עיר גנים" אשר התיישבה היטב עם האדריכלות המודרניסטית. את הסגנון החדש ואת יישומה של תוכנית גדס דחף מהנדס העיר בתקופה זו, יעקב בן סירה, אשר נחשב לבעל השפעה עקיפה רבה על האדריכלות של תקופה זו. התוכנית עודכנה ואושרה בשנת 1938 בשם "תוכנית מס' 58". האופן המוצלח בו נבנה המרקם העירוני הרחב של תל אביב תוך כשני עשורים, זכה לכינוי "העיר הלבנה" אשר קיים עד היום ככינוי לאופייה של העיר בתקופת המנדט הבריטי ולמרקם ההיסטורי הקיים עד ימינו ומוכר אף כאתר מורשת עולמית.
שנות ה-50 התרחבות
מיד לאחר קום המדינה, ובשל המצור על ירושלים הפכה תל אביב, באופן זמני, לבירת מדינת ישראל. לאחר תום המצור על ירושלים והפיכתה לבירה, נותרה תל אביב מרכז העסקים של המדינה והעיר המאוכלסת ביותר. בתחילת שנות ה-50 לתכנון העיר הוזמן מתכנן ערים אמריקאי אהרון הורוביץ שהציג "תוכנית ל'" לפיתוח העתידי של העיר בשנת 1953 ממנה נלקחו לביצוע מספר רעיונות ביניהם הרעיון של אוטוסטרדה תוך-עירונית.
בסביבות העיר היו כמה יישובים לא יהודיים. החל מהעיר יפו שמנתה כ-70,000 תושבים. ועד ובנוסף למספר כפרים. שהבולטים ביניהם סומייל, שרונה, שייח מונייס וסלמה. אחרי שיישובים אלה ננטשו עוד בשלבים המוקדמים של מלחמת העצמאות. לעיר התפנו עתודות קרקע עצומות והעיר גדלה לכ-50 אלף דונם. רובע הצפון החדש החל להבנות, כאשר בין הרבעים מפריד רחוב אבן גבירול המאופיין ברובו בסגנון אדריכלי אחיד. מלבד רובע הצפון החדש נבנו שכונת יד אליהו מזרחית לנחל איילון, ורמת אביב מצפון לירקון שנבנו שכשכונות שיכונים עם ניסיונות להצמד לעקרונות עיר הגנים. מלבד זאת, העיר החלה לבנות מעבר לירקון וממזרח לאיילון. כאשר השכונות ממזרח לאיילון אופיינו בעיקר בעולים חדשים, והשכונות מעבר לירקון בעיקר יועדו לוותיקי היישוב ולקבוצות האליטיסטיות שבו (צהלה, כדוגמה).
שנות ה-60 ברוטליזם ובנייה לגובה
לקראת שנת היובל לתל אביב החל להסתמן שינוי באופייה של העיר. לאחר שהעיר התרחבה בשטחה, החלה במרכז העיר תופעה של בנייה לגובה. הראשון מבין בניינים אלו היה בית אל על ברחוב בן יהודה שנבנה על הריסותיו של קולנוע בית העם. אך בתחילת שנות השישים נהרסה גימנסיית הרצליה שעברה למשכנה החדש בצפון החדש סמוך לכיכר המדינה, ובמקומו נבנה מגדל שלום מאיר שהיה המגדל הגבוה בתל אביב (ובישראל) עד לשלהי שנות התשעים, כאשר הריסת הגימנסיה ובניית מגדל שלום מסמנת את התהליך שעבר על העיר בשנות השישים. בניינים גבוהים יחסית שנבנו בעיר הם בית עיריית תל אביב, בית אמות משפט, ומלון הילטון. בשנות השישים החלו גם להבנות בנייני המשרדים הראשונים בשטחים שהיו שייכים למושבה שרונה סביב הרחובות שאול המלך וקפלן. והתפתחה אוניברסיטת תל אביב על שלל בנייניה (כמו הספרייה המרכזית) הבנייה לגובה באה לידי ביטוי גם לבנייני מגורים כפי שאפשר לראות בשכונת נווה אביבים שנבנתה בתקופה זאת.
שנות ה-70 וה-80
בשנות השבעים והשמונים החלה ירידה באוכלוסייה של תל אביב (אחרי שהגיעה לשיא באמצע שנות השישים), בהתאם לא החל פיתוח עירוני מואץ בתקופה זאת. והחלו להמשך מגמות של בנייה משנות השישים. בתקופה זאת, בעקבות כניסת הטלוויזיה לבתים, חלה ירידה בכמות הביקורים בקולנוע מה שהוביל בתקופה זאת לסגירת חלק ניכר מבתי הקולנוע של תל אביב. השינויים הבולטים ביותר באדריכלות התל אביבית בתקופה זאת הם בניית מרכזי קניות כמו הלונדון מיניסטורס והדיזנגוף סנטר, ובנייה לגובה לאורך קו החוף כמו המלונות לאורך חוף הים ובית הטקסטיל. אתרים נוספים וחשובים מתקופה זאת הם מוזיאון תל אביב לאמנות, ובית יבמ.
החל משנות התשעים: שינוי קו הרקיע של העיר ושימור
ראו ערך בנייה לגובה בתל אביב החל משלהי שנות השמונים החלה העיר לחזור בצמיחה מחודשת. והל משנות התשעים החלה בנייה אינטנסיבית של גורדי שחקים בעיקר סביב נתיבי איילון שנחנכו בשנות השמונים. מפעלי תעשייה שהיו בשני צדדיו של האיילון החלו לפנות את מקומם לבנייני משרדים. מגדלי עזריאלי שנחנכו ב-1999, הם אלו שמסמנים את השינוי שעבר על העיר החל משנות התשעים.
מגדלים בולטים אחרים שנבנו בתקופה זאת:
מלבד בניית מגדלי משרדים, בעשור הראשון של המאה ה-21, החלו להבנות גורדי שחקים למגורים בלבד, כמו במגדלי אקירוב, פארק צמרת ומגדלי הצעירים. אך גם בלב העיר כמו פרישמן 46, מגדל נווה צדק, מגדל רוטשילד 1 ומגדל מאייר ברוטשילד.
שימור מבנים והתחדשות עירונית
לאחר שנים רבות בהן נהרסו אתרים בעלי ערך היסטורי ואדריכלי לטובת בנייה של בניינים חדשים וגדולים יותר, החלה למעשה מסוף שנות ה-80 מגמת שימור המבנים בעיר. עד התעוררות המגמה, מבנים רבים בעלי חשיבות נהרסו במהלך ההיסטוריה הקצרה של העיר, כדוגמת בניין הגימנסיה העברית "הרצליה" הישן ובניין קולנוע מוגרבי.
כיום, מעודדת העירייה שימור של מבנים במספר דרכים. הדרך הראשונה והעיקרית, היא הכרזתם של מבנים רבים כמבנים לשימור על פי חוק. רוב המבנים המוגדרים לשימור הם מבנים היסטוריים ביפו, לרבות כל יפו העתיקה, בנייה טמפלרית המצויה בשרונה ובמושבה האמריקאית-גרמנית, "בתי חלומות" אקלקטיים ובנייני העיר הלבנה שהכרזתה כאתר מורשת עולמית בשנת 2003, האיץ את שימורם.
דרכים נוספות הן עידוד של שימור מבנים על ידי הטבות כספיות מטעם העירייה וכן הקלות בנייה ומתן אחוזי בנייה נוספים בתמורה לשימור של מבנה היסטורי. הדוגמה הידועה ביותר היא שיפוץ בית השגרירות הרוסית אשר סלל את הדרך למיזמי שימור נוספים רבים בלב העיר.
מלבד שימור מבנים החל מהמאה ה-21 העיר עוברת תהליכים של התחדשות עירונית, התחדשות מתחם הבימה, והנמכת כיכר דיזנגוף לאחר ארבעה עשורים בהם היא הייתה מוגבהת ומוזנחת.
ריבה מקנטייר
ריבה נל מקנטייר (באנגלית: Reba McEntire; נולדה ב-28 במרץ 1955) היא שחקנית, פזמונאית וזמרת קאנטרי אמריקאית. מקנטייר, אשר מכונה "מלכת הקאנטרי", היא אחת האמניות הנמכרות ביותר בכל הזמנים - היא מכרה מעל ל-75 מיליון תקליטים ברחבי העולם.
קריירה
בתחילת 1990 לקחה מקנטייר חלק בסרט "פחד עד מוות". ב-1995 שיחקה במיני-סדרת הדרמה התקופתית "בנות הבאפלו" ברשת CBS, בתפקיד של אנני אוקלי, לצידן של אנג'ליקה יוסטון ומלאני גריפית'.
היא כיכבה מאז במחזמר בברודוויי "Annie Get Your Gun" בשנת 2001 ובסיטקום "ריבה" בשנים 2001–2007, אשר עליו היא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב. בשנת 2007 היא הייתה הראשונה שזכתה בפרס נשים במוזיקה.
בשנת 2019 תרמה את קולה כמדבבת בסרט "מרגלים לא רגילים".
מחוז הצפון (מלאווי)
מחוז הצפון (באנגלית: Northern Region) הוא אחד משלושת המחוזות של מלאווי. בירת המחוז היא מזוזו.
גאוגרפיה
שטחו של מחוז הצפון הוא 26,931 והוא הקטן מבין המחוזות במדינה. הוא גובל בטנזניה בצפון, באגם מלאווי במזרח, במחוז המרכז בדרום ובזמביה במערב. שטח המחוז כולל גם את האיים ליקומה וצ'יזומולו  המהווים מובלעות בתוך שטח המים הטריטוריאליים (באגם מלאווי) השייך למוזמביק.
דמוגרפיה
אוכלוסיית המחוז, נכון לשנת 2018, עומדת על כמעט 2.3 מיליון תושבים, והיא הקטנה ביותר מבין אוכלוסיות המחוזות.
אלכסנדר גרצ'אנינוב
אלכסנדר טיחונוביץ' גרצ'אנינוב (ברוסית:Алекса́ндр Ти́хонович Гречани́нов, 13 באוקטובר (כך על פי הלוח היוליאני, שנהג בתקופתו; על פי הלוח הגרגוריאני: 25 באוקטובר 1864– 3 בינואר 1956) היה מלחין רוסי של מוזיקה קלאסית וכנסייתית, תלמיד של רימסקי-קורסקוב. הצטיין במיוחד ביצירותיו למקהלה ובעיבודיו לשירי עם. קיבל את התואר "אמן מצטיין" של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית .ב-1925 היגר גרצ'אנינוב למערב אירופה וב-1939 לארצות הברית. מבחינה סגנונית נחשב לנציג מאוחר של הגישה האסתטית הלאומית של קבוצת החמישה.
ילדות וצעירות
אלכסנדר גרצ'אנינוב נולד בשנת 1864 בעיר קלוגה ברוסיה, אז באימפריה הרוסית, במשפחת סוחרים. זמן קצר אחרי לידתו עברה המשפחה לגור במוסקבה, בה הוא בילה את ילדותו ואת נעוריו. למד בגימנסיה חמש שנים בלבד ובחמש השנים הבאות לא פקד שום בית ספר. התחיל לעסוק במוזיקה מגיל מוקדם מאוד. בספר האוטוביוגרפיה שכתב בגיל זקנה ציין שהתחיל את לימודי הפסנתר ה"אמיתיים" רק בגיל 14. עד אז שלט רק בגיטרה ובסוג של כלי נגינה אוטומטי דמוי-אורגן והקרוי "אורכסטריון". המנגינה הראשונה שניגן באצבע אחת בפסנתר הייתה מתוך תפילות האקטניה של הליטורגיה האורתודוקסית.
יחד עם זאת אביו ציפה שבנו יישאר בעסק שהוא ניהל והתנגד לקריירה המוזיקלית שלו. רק בשנת 1881 בגיל 17 נכנס גרצ'אנינוב, בלי ידיעת אביו, לקונסרבטוריון של מוסקבה, בו למד למשך תשע שנים. מוריו היו ניקולאי קשקין בכיתה לפסנתר, גרמן לרוש וניקולאי גוברט (הוברט), ואחר כך סרגיי טאנייב בכיתה לקונטרפונקט ואנטון ארנסקי בכיתה להלחנה, הרמוניה ותזמור. טאנייב, שהבחין בכשרון ההלחנה של הצעיר, העניק לו גם שיעורים פרטיים ללא תמורה. באותה תקופה התחיל גרצ'אנינוב לחבר כעשר רומנסות, ששתיים או שלוש מתוכן נפוצו בכלל הציבור. יותר מכולן התפרסם שיר הערס «Колыбельная» על חרוזי מיכאיל לרמונטוב. גם חמישים שנה מאוחר יותר הזכירו רבים את גרצ'אנינוב כ"מלחין שיר ערש הידוע". ב- 1890 סיים גרצ'אנינוב קורסים להוראה בכיתתו של וסילי ספונוב, אז מנהל הקונסרבטוריון. ככל הנראה אחרי ריב עם ארנסקי, הוא עבר בהמשך לקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, שהיה מפורסם יותר בלימודי ההלחנה. עד 1893 למד גרצ'אנינוב הלחנה ותזמור אצל ניקולאי רימסקי קורסקוב שהיה אז המלחין והמורה הנערץ ביותר. גרצ'אנינוב היה תלמידו של רימסקי-קורסקוב למשך שלוש שנים וקישר ידידות משמעותית איתו, אם כי לדבריו לא זכה למגע אנושי חם מצידו ולא נמנה אף פעם עם "תלמידיו האהובים" של המאסטרו. גרצ'אנינוב קבל על "הקור והמרחק" שהרגיש בקשר עם רימסקי-קורסקוב ועד סוף חייו חרה לו על כך. יתכן שזאת הייתה גם אחת הסיבות לשובו למוסקבה ב-1895. ב-1893 סיים את בחינת הגמר בהלחנה עם הקנטטה "שמשון". השפעת רימסקי קורסקוב ניכרת ביצירות המוקדמות שלו כגון רביעית כלי הקשת מס. 1 שזכתה בפרס. במוסקבה לימד גרצ'אנינוב בבית הספר למוזיקה של האחיות גנסין ואחר כך ניצח את מקהלת הילדים בבית הספר הפרטי של ט.ל.ברקמן.
(לאוניד סבנייב "על גרצ'אנינוב")
המשך הקריירה המוזיקלית
בסביבות 1896 חזר גרצ'אנינוב למוסקבה ועסק בקדחתנות בכתיבת מוזיקה לתיאטרון, כמו כן בתחום האופרה והמוזיקה הכנסייתית האורתודוקסית. יצירותיו הקוליות, קנו לו שם ברחבי רוסיה, ויצירותיו הכליות עוד יותר. ב-1910 העניק לו הצאר קצבה שנתית בזכות המוזיקה הכנסייתית שהלחין. להבדיל ממלחינים כמו פרוקופייב, מטנר ורחמנינוב גרצ'אנינוב נשאר ברוסיה אחרי המהפכה. התלהב מנפילת המשטר הקיסרי ואף הלחין המנון של רוסיה החופשית, על מלים של בלמונט .ב-1925 עוטר בתואר אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית, אך סבאותה שנה החליט להגר לצרפת. עבור 14 שנה ב-1939 היגר לארצות הברית, בה בילה את שאר חייו. ב-1946 קיבל אזרחות אמריקאית. גרצ'אנינוב נפטר בגיל 91 בניו יורק ונקבר בבית הקברות ולדימיר הקדוש הכנסייה בעלת אותו השם במובלעת הרוסית ברובה פארמס -Rova Farms (כיום פארק רובה) ב- ג'קסון, (Jackson Township), מחוז אושן, מדינת ניו ג'רזי.
המוזיקה הכנסייתית
גרצ'אנינוב היה איש מאמין וכתב יצירות כנסייתיות רבות, כולל מוזיקה לליתורגיה של יוחנן כריסוסטומוס ולחגים. הן נחשבות עד היום לנכסי צאן ברזל של הרפרטואר המקהלתי הרוסי. הוא ניסה ללא הצלחה להכניס כלי נגינה במוזיקה הכנסייתית האורתודוקסית  יצירות כמו ליטורגיה דמוסטיקה הכתובה לתזמורת לא יכלה לעולם להתבצע בעת עבודת הקודש אלא רק במסגרת קונצרטית.
סימפוניות
5 סימפוניות:
מוזיקה קולית כנסייתית
גרצ'אנינוב יצר בעיקר מוזיקה כנסייתית אורתודוקסית אבל גם יצירות עבור הכנסייה הקתולית ושירי מקהלה דתיים באנגלית.
משה עסיס (כדורגלן)
משה עסיס (נולד ב-9 באוקטובר 1943) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר במכבי תל אביב בשנות ה-60 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
עסיס שיחק בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב והופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת הייתה לפני גיל 18, ב-15 במאי 1961 במשחק הדרבי נגד הפועל תל אביב במסגרת הליגה הראשונה. ב-1968 עמנואל שפר ניפה את עסיס מסגל נבחרת ישראל לקראת אולימפיאדת מקסיקו סיטי, ובעקבות כך החליט עסיס לפרוש מכדורגל, אך לאחר בקשות של ג'רי בית הלוי המשיך לשחק עד סוף העונה. ב-1969 עבר לגור בניו יורק שבארצות הברית, ובסוף 1971 חזר לישראל והצטרף שוב למכבי תל אביב, עד שפרש סופית מכדורגל ב-1973.
במדי הקבוצה זכה ב-3 אליפויות, 4 גביעי מדינה, פעמיים באלוף האלופים ופעמיים בליגת האלופות האסיאתית.
לעסיס 15 הופעות במדי נבחרת ישראל. הופעתו הראשונה הייתה ב-8 במאי 1966 במשחק ידידות נגד נבחרת פינלנד. את שערו היחידי במדי הנבחרת, כבש ב-26 באוקטובר 1966 במשחק ידידות נגד נבחרת דנמרק. הוא השתתף בשני משחקים במסגרת גביע אסיה בכדורגל 1968.
לאחר שפרש מכדורגל, הקים את מסעדת דרבי בר בתל אביב-יפו.
אתר CpG
אתרי CpG הם אזורים ב-DNA שבהם נוקלאוטיד מסוג ציטוזין מופיע מיד לפני גואנין. המונח CpG מייצג ראשי תיבות של Cytosine-Phoshpate-Guanine, כלומר הציטוזין קשור לגואנין דרך קבוצת הזרחה (פוספט). ביצורים אאוקריוטים רבים, הציטוזין באתרי CpG עובר מתילציה, על ידי האנזים מתיל-טרנספרז, והופך ל-5-מתיל-ציטוזין. אצל יונקים, כ-80% מאתרי CpG נמצאו ממותלים. חוקי זיווג הבסיסים גורמים לכך כי בגדיל המקביל (שהוא אנטי-פרללי) קיים גם כן אתר CpG (מול כל G יש C ולהפך), כך שהמתילציה עוברת בתורשה כאשר ה-DNA עובר שכפול.
מתילציה של אתרי CpG היא אחת המודיפקציות האפיגנטיות החשובות ביותר. בדרך כלל, גנים שאזור הקדם שלהם ממותל יהיו מושתקים. הסיבה לכך היא שקבוצת המתיל גורמת להפרעה מרחבית המקשה על פקטורי שעתוק אקטיבטורים (משפעלים) להיקשר ל-DNA. בנוסף, המתילציה מעודדת קישור של חלבוני קישור לאתרי מתיל-CpG (Methyl CpG binding proteins) המשמשים קו-רפרסורים לפקטורי שעתוק שליליים (מעכבים).
בגנום האנושי כ-42% מהנוקליאוטידים הם G או C לכן ההסתברות לקבל אתר CpG צריכה להיות 0.21*0.21=4.41%. אולם, בפועל אחוז אתרי CpG הוא נמוך מהמצופה ומהווה פחות מאחוז. ייתכן והסיבה לכך היא הקלות שבה מתיל-ציטוזין יכול להפוך לתימין (T) על ידי דה-אמינציה ספונטנית. לפיכך, במשך האבולוציה יצורים בעלי מעט אתרי CpG היו פגיעים פחות למוטציות כאלה.
פרספטרון
פרספטרון (בעברית: קולטן) הוא אלגוריתם ממשפחת האלגוריתמים הלומדים. זהו אלגוריתם למידה "און ליין", משמע הוא לומד תוך כדי ריצה מדגימות שאבחן בזמן פעולתו. הפרספטרון הוא אלגוריתם סיווג, כלומר מטרתו היא להבדיל בין סוגים שונים של דגימות אותן הוא מקבל. לדוגמה, לאבחן בין גברים ונשים על פי מידת נעלים ואורך השיער.
הסבר כללי
הפרספטרון נחשב לאלגוריתם סיווג פשוט ביותר. האלגוריתם מחקה את התנהגות הנוירונים (תא עצב) במערכת העצבים, ועל-כן הוא נחשב לאחת הדוגמאות לרשת עצבית מלאכותית.
כאשר הבעיה ניתנת להפרדה בידי מישור (או היפר מישור) הפרספטרון עובד ביעילות, ומובטח סיווג נכון של כל הדוגמאות תוך זמן חסום. במקרה שהדגימות שאותן הוא מקבל כקלט לא ניתנות להפרדה כזו, התוצאה לא תהיה הפרדה מקורבת אלא חסרת פשר.