cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יקב קסטל
מאפיינים
הענבים המשמשים את היקב מקורם בנטיעות גפנים בחלקות הסמוכות ליקב, והם מהסוגים קברנה סוביניון, מרלו, שרדונה, קברנה פרנק, מלבק, סירה ופטי ורדו.
היקב החדש במושב יד השמונה תוכנן מהיסוד והוא יקב מודרני ומרשים. היקב הצטייד במכונת מיון אופטית לענבים, ובמערך קליטה המאפשר קבלת ענבים למכלים בגרביטציה בלבד (ללא שימוש במשאבות).
ייצור
יקב קסטל מייצר שישה יינות: שלושה יינות אדומים, Castel Grand Vin שהוא יין הדגל של היקב, Petit Castel וLa Vie Rouge, רוזה, וכן שני יינות לבנים, C' Blanc du Castel' המיוצר מענבי שרדונה ומתיישן כשנה בחביות עץ אלון צרפתיות ו La Vie Blanc, בלנד מבוסס סוביניון בלאן.
יקב קסטל מייצר כ-400 אלף בקבוקים בשנה. החל מ-2003 כל יינות היקב כשרים.
פארק רו 41
פארק רו 41 (באנגלית: 41 Park Row), שנקרא לעיתים גם בניין הניו יורק טיימס (באנגלית: New York Times Building), הוא גורד שחקים הממוקם בפארק רו 41 במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה 64.62 מטרים והוא בעל 16 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכל ג'ורג' בראון פוסט ושימש כבניין המטה של משרדי העיתון הניו יורק טיימס בין השנים 1889-1903. פארק רו 41 נבנה בין השנים 1888-1889 והיווה חלק מ"שדרת העיתונות" ברחוב פארק רו באותה תקופה.
יקב קסטל
ייצור
מזה שנים רבות יינות היקב נמצאים בראש רשימת יינות האיכות הישראלים:
פארק רו 41
נכון לשנת 2014, הבניין בבעלות אוניברסיטת פייס ומשמש בחלקו ככיתות לימוד עבורה.
היסטוריה
בניין המשרדים הראשון של עיתון הניו יורק טיימס היה ברחוב נסאו 113. העיתון העתיק את מושבו מאוחר יותר לנסאו 138 ובשנת 1858 עברו משרדיו לבניין בן חמש קומות ברחוב פארק רו 41, שתוכנן על ידי האדריכל תומאס ג'קסון. הבניין ברחוב פארק רו 41 הוא הראשון בעיר ניו יורק שתוכנן מראש לשימוש משרדי עיתונאים. בנוסף, הוא שכן בסמוך לבניין העירייה והיה גבוה יותר מבניין הניו יורק טריביון הסמוך לו, שהיה בבעלות הוראס גרילי. לאחר שנבנה בניין ניו יורק טריביון בן תשע הקומות בשנת 1875, החליט הטיימס לבנות בניין חדש על המגרש. למען מטרה זו, הוטל על לאדריכל, ג'ורג' בראון פוסט, לתכנן אותו, והוא נחנך בשנת 1889. הבניין, שחופה בגרניט מיין ואבן גיר מאינדיאנה, נבנה סביב גרעין הבניין הקודם. חלל זה נוצל מאוחר יותר על ידי אוניברסיטת פייס כמכון כושר. בראש הבניין תוכננה תקרת זכוכית שתאפשר לאור טבעי רב לחדור אליו. בעקבות רכישת הניו יורק טיימס בשנת 1896, על ידי אדולף אוקס, הוחלט על הסרת תקרת הזכוכית והוספת שלוש קומות נוספות עבור משרדים.
בשנת 1951 נרכש הבניין על ידי אוניברסיטת פייס ומשמש אותה (נכון לשנת 2014) לכיתות לימוד ומשרדים.
אספלט (רומן)
אספלט הוא רומן פרי עטה של מיכל פיטובסקי, שראה אור בהוצאת כתר בשנת 2012.
תקציר העלילה
הרומן מספר במקביל את סיפורן של שתי בנות בירושלים של שנות התשעים. עפרי בת ה-11, החוטפת מכות מהבנים בכיתתה על בסיס יומיומי. הבנים נראים לה שורש הרע עלי-אדמות, עד שהיא פוגשת בן שמערער את תפישת עולמה.
במקביל, מסופר סיפורה של מורן בת החמש עשרה, נערה מרדנית ובודדה. נוי, חברתה היחידה, מסתגרת בבית ומסרבת לצאת ממנו. מצבה החברתי נראה לה די מייאש, עד שהיא פוגשת את דוב, בחור תמהוני וכריזמטי, איתו היא נסחפת לקשר בעל קווים מזוכיסטיים ומשחקים מניפולטיביים.
אודות הספר
ד"ר שי רודין כתב על הספר בביקורתו בכיוונים חדשים:
ענבל מלכה כתבה על הספר בביקורתה בעיתון הארץ:
דויד פרץ
דויד פרץ (נולד ב-6 באוגוסט 1970) הוא מוזיקאי העוסק ברוק אלטרנטיבי בישראל, עיתונאי ובעל טור בישראל היום. יוצר ומבצע, מפיק, מקליט ויזם תרבותי. בין השאר מתמקד בטיפוח סצנת המוזיקה האלטרנטיבית בבאר שבע והדרום.
קריירה
דויד פרץ נולד בירושלים ובגיל צעיר עבר עם הוריו לבאר שבע, בה הוא חי עד היום. במקביל ללימודיו בישיבה תיכונית החל להתעסק במוזיקה במסגרת להקות קטנות בעיר, בעיקר כגיטריסט. בתקופה זו פגש באלעד שופן, ומשיתוף הפעולה ביניהם צמחה להקת בלובנד (דויד פרץ, אלעד שופן, יוחנן קרסל, יאיר שליידר וחגי נחתומי) שהוציאה אלבום אחד של רוק מלנכולי ב-1999 בחברת התקליטים LA4. האלבום זכה לשבחי הביקורת. הלהקה הופיעה ברחבי הארץ וחיממה או אירחה בהופעותיה את יוסי בבליקי, ירמי קפלן, אבי בללי ועמיר לב. ב-2002 התפרקה בלובנד.
ב-2002 ו-2003 הוציא פרץ עם בן צברי שני מיני אלבומים תחת השם "העברה: אופקים" בהם ביצע גרסאות עבריות חופשיות לשירים של PAPA M ולשירי בלוז אמריקנים ישנים ועלומים. הדיסק הראשון נקרא "קשת עגומה", והשני "מוות".
ב-2004 הפיק פרץ את פרויקט "שיר זר", שכלל אוסף שירים של אמנים אלטרנטיביים ישראלים שהקליטו גרסאות משלהם לשירי לאונרד כהן בתרגום לעברית. הפרויקט, ביוזמת ובשיתוף מגזין המוזיקה "השרת העיוור" יצא באלבום בו השתתפו, בין היתר, גבריאל בלחסן, שרון מולדאבי, רותם אור, שני קדר, סגול 59 ואמנים נוספים; האלבום היה זמין להורדה מהאתר בחינם, אך הפצתו נאסרה עקב בעיית זכויות יוצרים. פרץ חיבר יחד עם אלעד שופן את פסקול סרטו של ערן קולירין "המסע הארוך", שיצא כאלבום ב-2004, והשתתפה בו גם הזמרת רות דולורס וייס ששרה את שיר הנושא כשהלילה יורד.
בשנים 2001–2009 היה חבר בלהקה היהודית-ערבית לנסס (LENSES) עם ג'ואן ספדי, אלעד שופן ואחרים, בה ניגן על בס, קלידים והיה אחראי להקלטה וההפקה של שלושת אלבומיהם. ב-2009 הלהקה הוציאה את אלבומה השלישי והאחרון "Ahlan Byebye" לרשת והתפרקה.
ב-2007 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו "הייקו בלוז" במסגרת הלייבל Hiss Records. האלבום התקבל בביקורות נלהבות וזכה למכירות יפות. סמוך ליציאת הדיסק התפרקה "הייקו בלו (ז) בנד", הלהקה שליוותה אותו בהופעות והקלטות (אלעד שופן, יוחנן קרסל, ניסים (מונו) מסס ונדב אזולאי).
פרויקט משותף עם המשורר אורי ברנשטיין, בו הלחין ושר את שיריו של המשורר, יצא באלבום ב-2009 ונקרא כולם מעשים בודדים על שם שורה מתוך השיר "מעל עננים".
בשנת 2009 הצטרף להרכב האוונגרדי We are ghosts - פרויקט מוזיקה ספונטנית בהנהגת המוזיקאי והמפיק בנימין (מורפלקסיס) אסתרליס. אלבומיהם של We are ghosts זכו להתעניינות רבה בקרב קהל האינדי בישראל ומחוצה לה ולוו במספר הופעות בארצות הברית.
ב-2012 יצא אלבום אינסטרומנטלי בסדרת הפרעת קשב שנקרא Concerta.
אלבום הסולו השני שלו "ארץ שלא שם", יצא בחודש מרץ 2016 ומתמקד בחוויות החיים שמספק המרחב הדרומי.
שיריו של פרץ זכו לגרסאות כיסוי רבות, בהן של שרון מולדאבי, דניאלה ספקטור, רות דולורס וייס, יוסי בבליקי, נועה שמר, אליוט, נטע אמיר, ואחרים.
פעילויות נוספות
במקביל לעבודה על האלבום של בלובנד, דויד פרץ החל להתמקצע בתחום ההקלטות. האולפן הביתי בו הוקלט "בלו בנד" הפך ל"אולפני סוף היקום", וסביבו קם הלייבל העצמאי קקטוס. מעבר להקלטות, פרץ שימש גם כמפיק מוזיקלי של מספר אלבומים.
בין האמנים איתם עבד פרץ בצורות ומסגרות שונות נמנים אלג'יר, גבריאל בלחסן, ערן צור, רונה קינן, סגול 59, פונץ', רות דולורס וייס, שרון מולדאבי, קורין אלאל, איתי בלטר, יאפים עם ג'יפים, פרויקט הגומייה, אריאל קליינר, הדרה לוין ארדי, להקת המשפחה, חגי נחתומי ו"כריכה רכה", מריונטה סול, עומרי לוי, הלהקה שלא הייתה, LENSES, טל אורן, אביעד הנדל, נועה שמר, אבי שושן, ירון בן עמי, קובי והב ועוד.
בנוסף, פרסם בלוג בשם "יוצר השיר".
ב-2012 סיים לימודים במכון מנדל למנהיגות בירושלים.
כיום פרץ פעיל ביצירת במות שונות לרוק אלטרנטיבי בבאר שבע ביישובי קצה אחרים, מגלה ומטפח מוזיקאים מקומיים, ומהווה "גנן תרבותי" לסצנות מוזיקה העצמאיות בדרום, עשייתו האומנותית החברתית והמקצועית של דויד בעשור האחרון עוסקת ושואבת השראה מחייו כיוצר בדרום הארץ.
החל מ-2017 בעל טור שבועי בישראל היום.
פרויקט הספר הכחול
פרויקט "ספר כחול" (בשפת מקור: Project Blue Book) היה אחד מסדרה של מחקרים שיטתיים אותם ערך חיל האוויר של ארצות הברית בנושא עצמים בלתי מזוהים (UFO's). הפרויקט החל ב-1952, הייתה זו הפעם השנייה בה חיל האוויר האמריקני חידש מחקר בנושא עב"מים, והשלישית בסך כל המחקרים שערך חיל האוויר האמריקני בנושא עד לנקודת הזמן בה הפרויקט החל. (שני המחקרים הקודמים היו "פרויקט סימן" (Project Sign) שנערך בשנת 1948 ו"פרויקט טינה" (Project Grudge)שנערך בשנת 1949). פקודת סיום הפרויקט הגיעה בדצמבר 1969, בעקבות המלצות להפסיק את המחקר בתחום זה. כל פעילויות המחקר הקשורות שנערכו במסגרת "פרויקט הספר הכחול" הופסקו באופן מוחלט בינואר 1970.
לפרויקט "ספר כחול" היו שתי מטרות:
אלפי דיווחים אודות תצפיות של עצמים בלתי מזוהים בשמי ארצות הברית נאספו, נחקרו ותויקו. כתוצאה מדו"ח קונדון (1968), אשר קבע כי אין ממש בדיווחי עב"מים, הוחלט שהפרויקט ייסגר. חיל האוויר האמריקני פרסם את ממצאיו מהפרויקט:
עד סיום הפרויקט, הספיקו אנשי המחקר של חיל האוויר האמריקני לחקור 12,618 דיווחי תצפיות עב"מים, כאשר המסקנה מהמחקרים הללו הייתה כי רובם המוחלט של הדיווחים היו זיהויים שגויים של תופעות טבעיות (עננים, כוכבים וכו') או של כלי טיס קונבנציונלים. לטענת משרד הסיור הלאומי חלק מהדיווחים עשויים במידה רבה להיות טיסות של כלי התעופה הסודיים באותה תקופה כגון הלוקהיד U-2 והלוקהיד A-12. אחוז קטן מהדיווחים שנחקרו על ידי חיל האוויר נותרו "לא מוסברים", גם לאחר ניתוח מאומץ. דיווחי העב"מים אורכבו וכיום ניתן להשיגם בהתאם לחוק חופש המידע האמריקני, אם כי השמות והפרטים המזהים של העדים לתצפיות הושמטו.
הפרויקט היה הנושא המרכזי של סדרת טלוויזיה בשם זה מבית ערוץ ההיסטוריה ובכיכובו של איידן גילן.
מצודת אגרה
מצודת אגרה (בהינדית: आगरा का क़िला) היא אתר מורשת עולמית בעיר אגרה שבהודו. המצודה ידועה גם בשמות "לאל קילה", "מצודת רוּז'" ו"המצודה האדומה של אגרה".
המצודה שוכנת במרחק 2.5 קילומטרים צפונית-מערבית לטאג' מהאל, והיא למעשה עיר מלכותית מוקפת חומה. מצודת אגרה היא המצודה החשובה ביותר בהודו. המלכים המוגולים באבור, הומאיון, אכבר, ג'אהאנגיר, שאה ג'האן ואורנגזב התגוררו במצודה, שבה ישבה גם הממשלה המוגולית. במצודה שכנו גם בית האוצר הגדול ביותר במדינה ומטבעה. שגרירים, מטיילים ומכובדים אחרים היו עולים אל המצודה כדי לבקר את השליטים המוגולים. בשנת 1983 העניק אונסק"ו למצודה מעמד של אתר מורשת עולמית.
היסטוריה
המצודה הייתה במקור בשליטתם של בני הצ'אוצ'אן. המצודה מוזכרת לראשונה ב-1080 כאשר כוח צבאי של האימפריה הע'זנווית. סיקאנדאר לודי (1487–1517) היה הסולטאן הראשון של דלהי שעבר לאגרה והתגורר במצודה. לודי משל על המדינה מתוך המצודה ואגרה זכתה למעמד של העיר השנייה בחשיבותה. לודי מת במצודה ב-1517 ואיברהים לודי, בנו, החזיק בה במשך תשע שנים עד שהובס ונהרג בקרב פאניפאט. במהלך תקופת שלטונו דאג איברהים לודי לכך שבמצודה ייבנו מספר ארמונות, בארות ומסגדים.
אכבר הבין את חשיבותה האסטרטגית של המצודה, וב-1558 החליט להגיע לאגרה ולהפוך אותה לעיר הבירה הראשונה שלו. עבדול פאזאל, ההיסטוריון שלו, תיעד את המצודה וכתב שהיא הייתה ידועה כמבנה לבנים בשם "באדאל-גהאר". המצודה הייתה חרבה כאשר הם הגיעו אליה, ואכבר החליט לבנות במקומה מצודה גדולה ומבוצרת יותר. האדריכלים הניחו את היסודות בסמוך לנהר יאמונה, והמצודה נבנתה עם לבנים בחלק המרכזי ואבן חול אדומה בפני השטח החיצוניים. הבנייה הסתיימה ב-1573, ובסך הכול נמשכה שמונה שנים בעלות של 3,500,000 רופיות.
למכלול ארמונותיו של אכבר, הוסיף בנו ג'האנגיר מכלול ארמונות נוסף והאתר קיבל את צורתו הנוכחית בתקופת שלטונו של שאה ג'האן, נכדו של אכבר. שאה ג'האן הרס כמה מהמבנים הישנים בתוך המצודה כדי לבנות מכלול ארמונות משלו. בניגוד לסבו שבחר באבן חול אדומה, ואביו שבנה את ארמונותיו בציפוי טיח מיוחד, העדיף שאה ג'האן שהבניינים ייבנו משיש לבן, שקושט בטכניקת פיטרה-דורה ("אבן קשה" Pietra dura) האיטלקית שאך הגיעה להודו, כשבשיש מאקרנה לבן, מוטבעות אבני חן יקרות למחצה או בזהב. המוגולים שחיקו את האומנות הפלורנציאנית כינו את עבודת השיבוץ בשיש "פארצ'ינקארי" (Parchin kari) - מילולית "שיבוץ".
לקראת סוף ימיו נכלא שאה ג'האן במצודה, על ידי בנו אורנגזב. האגדה אומרת כי שאה ג'האן מת במואסאמאן בורג', מגדל עם מרפסת שיש המשקיפה על הטאג' מהאל.
המבנה המרהיב ביותר בתחום המצודה, שנבנה בתקופתו של שאה-ג'האן, הוא מסגד הפנינים (מוטי מסג'יד) הנמצא בתחום הסגור לביקור במצודה, בחלק המשמש את צבא הודו. את כיפות המסגד הצחורות ניתן לראות מכיכר העם דיוואן-י עאם.
ב-1666 הגיע לאגרה צ'האטראפאטי שיוואג'י, מייסד האימפריה המראטהית, כחלק מהסכם פוראנדהאר, כדי להיפגש עם אורנגזב בדיוואן-י ח'אס. שיוואג'י קיבל מקום בשולי הקהל ומאחורי אנשים בעלי מעמד פחות משלו, ובתגובה הוא עזב בזעם את המקום וב-12 במאי הוא נכלא במגורים של ג'אי סינג. שיוואג'י חשש מהוצאה להורג ולכן ברח ב-17 באוגוסט של אותה שנה. מחוץ ל"שער הפיל" (האטי-פול) במצודה מוצב פסל לזכר האירוע.
האימפריה המראטהית כבשה את המצודה ושלטה בו מרבית הזמן עד הכיבוש הבריטי במלחמה האנגלו-מרתית השנייה ב-1803.
במצודה התרחש אחד מהקרבות במסגרת המרד ההודי הגדול שפרץ ב-1857, שהוביל לסיום שלטונה של חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו, וגרם תשעים שנות שלטון בריטי ישיר בהודו. סימני פגיעות תותחים בקירות המצודה, ובאחד מכיסאות ההכתרה עדיין נראים בבירור, וכן ישנו בתחום דיוואן-י עאם קבר לוחם בריטי שנהרג במקום.
מצודת אגרה זכתה בפרס אגא חאן לאדריכלות ב-2004, והדואר ההודי הנפיק בול לציון המאורע ב-28 בנובמבר של אותה שנה.
תיאור
המצודה מהווה דוגמה טיפוסית לאדריכלות המוגולית. ניתן לראות במצודה את ההבדל בין סגנון בניית המצודות הצפון הודי לזה של הדרומי.
המצודה בנויה בצורת מישור חצי מעגלי, שהמיתר שלו מקביל לנהר. גובהם של הקירות הוא כ-21 מטרים. ליד הסוללות יש ביצורים, חרכי ירי, מצ'יקולצים וקיר לבנים. בכל אחד מארבעת הצדדים של המצודה נבנה שער, כאשר אחד מהם נמצא מול הנהר.
שני שערים מתוך הארבעה מכונים "שער דלהי" ו"שער לאהור" (הנקרא לעיתים שער עמאר סינג).
שער דלהי, הפונה לכיוון העיר, נחשב לשער המרשים ביותר במצודה. מהשער הזה ניתן להגיע אל שער פנימי הנקרא האטהי פול (שער הפיל) שבו יש שני פסלי פילים בגודל מלא ועליהם רוכבים העומדים בכוננות. גשר מתרומם וכניסה עקומה הופכים את השער לבלתי חדיר.
שער דלהי שימש כשער שדרכו נכנס המלך. כיוון שהצבא ההודי (ובייחוד חטיבת הצנחנים) עדיין משתמש בחלק הצפוני של המצודה, שער דלהי אינו יכול לשמש כשער ציבורי. התיירים נכנסים דרך שער לאהור הנקרא כך כיוון שהוא פונה לכיוון העיר לאהור (כיום בפקיסטן).
למצודה חשיבות רבה מבחינת ההיסטוריה של האדריכלות. עבדול פאזאל תיעד חמש מאות בסגנון בנגלי וגוג'ראטי שנבנו במצודה. חלק מהבניינים נהרסו כדי לפנות מקום לארמונות השיש הלבנים. רוב הבניינים האחרים נהרסו על ידי הבריטים בין 1803 ל-1862 כדי להשתמש בחומרים לבניין. בצד הדרום-מזרחי של המצודה שרדו רק כ-30 בניינים מוגוליים הפונים כלפי הנהר. מתוכם, שער דלהי, שער אכבר ואחד הארמונות - "בנגלי מהאל" - נחשבים למייצגים הטובים ביותר של סגנון הבנייה האכברי.
שמו של שער אכבר שונה על ידי ג'אהאנגיר לשער עמאר סינג. השער דומה מבחינה סגנונית לשער דלהי, ושניהם נבנו בלבנים אדומות.
בנגלי מהאל נבנה גם הוא מאבן חול אדומה, וכיום הוא התפצל לאכברי מהאל וג'האגירי מהאל.
במצודה יש דוגמאות לעירוב מעניין בין אדריכלות אסלאמית לאדריכלות הינדית. בחלק מהקישוטים האסלאמיים יש תמונות (אסורות לפי האסלאם) של יצורים חיים - דרקונים, פילים וציפורים, במקום התבניות הקליגרפיות הנפוצות יותר בעיצובים אסלאמיים של משטחים שונים כגון קירות.
טירת בלמורל
טירת בלמורל (באנגלית: Balmoral Castle) היא טירה גדולה שנבנתה על ידי המלכה ויקטוריה בסקוטלנד על גדות נהר די במחוז אברדינשייר. המבנה משמש מקום מגורי הקיץ של המלך צ'ארלס השלישי, שמתגורר בה כל שנה במשך 12 שבועות מחודש אוגוסט עד אוקטובר. שטח האחוזה 243 קמ"ר, ונמצאים בה שני כפרים קטנים, בהם מתגורר צוות המשרתים והשומרים של הטירה.
היסטוריה
אחוזת בלמורל נבנתה על ידי סר ויליאם דרומונד כבית עבור משפחתו בשנת 1390. דרומונד רכש את שטח האחוזה מהמלך הסקוטי רוברט השני (1371–1390), שהשתמש בשטחי האחוזה לצייד. משפחת דרומונד מכרה את האחוזה לאלכסנדר גורדון, בנו של רוזן האנטלי, במאה ה-15, והאחוזה נותרה בידי משפחתו עד 1662 עת נמכרה לשבט פארקוהארסון מאינוורי.
ב-1798 נמכרה האחוזה לג'יימס דאפ, הרוזן השני מפייפ.
ב-1848 הושכרה האחוזה למלכה ויקטוריה ולנסיך אלברט שראו אותה בציור של ג'יימס גיילס. הם נהנו משהותם בה, ורכשו אותה תמורת 30,000 ליש"ט. לאחר רכישתה החל הנסיך אלברט לתכנן את הרחבתה לארמון מלכותי, זאת בהשפעה ניכרת של הסגנון הברוניאלי הסקוטי. העבודות הסתיימו בשנת 1856, ולבית האחוזה המשופץ והמורחב נוספו כ-100 מבנים הסובבים את הטירה עצמה.
ב-8 בספטמבר 2022 הלכה לעולמה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת בזמן ששהתה בטירה, משם גם יצא ארון קבורתה במסע עד ללונדון, שם התקיימה הלווייתה של המלכה.
בתרבות הפופולרית
המלכה אליזבת שהתה בטירת בלמורל כשהגיעה הידיעה על מותה של הנסיכה דיאנה.
בסרט "המלכה" דנה המלכה עם טוני בלייר בסידורי הלוויה בעת שהותה בטירה.
טירת בלמורל מופיעה במספר פרקים בסדרה "הכתר" של חברת נטפליקס.
אלכס באומן
אלכסנדר "אלכס" סשה באומן (באנגלית: Alexander ("Alex") Sasha Baumann; נולד ב-21 באפריל 1964) הוא שחיין עבר קנדי. אלוף אולימפי, בעל שתי מדליות זהב, אלוף עולם ושיאן עולם שהתמחה בסגנון מעורב אישי. מדליית הזהב שלו הייתה המדליה השנייה של קנדה בשחייה לאחר 72 שנים כשג'ורג' הודג'סון זכה לראשונה באולימפיאדת סטוקהולם (1912).
ביוגרפיה
אלכס באומן נולד בשנת 1964 בפראג, בירת צ'כוסלובקיה. בשנת 1969, לאחר האביב של פראג, היגר לקנדה עם משפחתו לסדברי (כיום גרייטר סדברי), אונטריו. הוא למד לשחות בגיל 5. בגיל 9 החל להתאמן בשחייה תחרותית במועדון השחייה של אוניברסיטת לורנטיין.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו בשנת 1979 זכה באומן במדליית ארד ב-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:32.42 דקות, אחרי המנצחים ג'סי ואסאלו מארצות הברית, שיאן ואלוף העולם (4:21.63 דקות) וביל סוצ'וק בן ארצו (4:30.21 דקות).
קביעת שיא עולם
כבר בגיל 17 קבע באומן שיאים קנדיים רבים (כולל שיאי גילאים). ביולי 1981 שיפר לראשונה את שיא העולם ב-200 מטר מעורב אישי, בתוצאה של 2:02.78 דקות. הוא זכה למלגת לימודים באוניברסיטת אינדיאנה על מנת להתאמן תחת הדרכתו של ג'יימס "דוק" קונסילמן.
לאחר שטופל, במשחקי חבר העמים שנערכו בבריזביין, אוסטרליה בשלהי שנת 1982 זכה באומן לשאת את הדגל הקנדי בטקס הפתיחה. בתחרויות עצמן הוא זכה בשתי מדליות זהב. במשחה ל-200 מטר מעורב אישי קבע באומן שיאי עולם חדש של 2:02.25 דקות, שיפור לשיאו האישי, לפני רובין ברו מסקוטלנד (2:05.83 דקות) וג'פרי שיהן בן ארצו (2:07.14 דקות). ב-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:23.53 דקות, לפני השחיינים מאנגליה סטיב פולטר (4:27.09 דקות) וג'ון דייבי (4:27.91 דקות).
אירוע השיא
בשנת 1984 עבר באומן משבר משפחתי קשה, לאחר שאביו נפטר מסיבוכים של מחלת הסוכרת ואחיו, רומן, שם קץ לחייו. למרות זאת הוא הגיע לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) חדור מוטיבציה ורצון להגשים את חלומו. הוא התייצב למשימה כשיאן עולם. בטקס הפתיחה זכה באומן לשאת את הדגל הקנדי. בתחרויות עצמן זכה באומן בשתי מדליות זהב ובשני שיאי עולם חדשים. ב-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:01.42 דקות, לפני פאבלו מוראלס מארצות הברית (2:03.05 דקות) וניל קוקרן מבריטניה (2:04.38 דקות). בשלב המוקדמות קבע באומן שיא אולימפי חדש בתוצאה של 2:03.60 דקות. ב-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:17.41 דקות, לפני שיאן העולם הקודם ריקרדו פראדו (4:18.45 דקות), רוב וודהאוז מאוסטרליה (4:20.50 דקות) וג'סי ואסאלו שיאן העולם בעבר (4:21.46 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום ה-17 ב-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:51.76 דקות. במסגרת משחי השליחים סיים באומן במקום החמישי ב-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:26.51 דקות, המנצחים היו שחייני נבחרת ארצות הברית שקבעו שיא עולם חדש (7:15.69 דקות) שניהלו קרב מרתק עם הגרמנים (7:15.73 דקות) ובמקום השביעי ב-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:24.70 דקות, האמריקאיים ניצחו בתוצאה של 3:19.03 דקות.
במשחקי חבר העמים שנערכו באדינבורו, סקוטלנד בשנת 1982 זכה באומן ב-3 מדליות זהב. ב-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:01.80 דקות, לפני רוב וודהאוז (2:04.19 דקות) וניל קוקרן מסקוטלנד (2:04.34 דקות). ב-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:18.29 דקות, לפני וודהאוז (4:22.51 דקות) וסטיב פולטר (4:24.71 דקות). ב-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:44.0 דקות, לפני אנגליה (3:44.85 דקות) ואוסטרליה (3:45.86 דקות).
שבועיים מאוחר יותר, באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד באומן לא הצליח לממש את יכולתו, העייפות שצבר השפיעה עליו. הוא זכה במדליית כסף ב-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:02.34 דקות, אחרי הכוכב העולה החדש תמאש דארני מהונגריה (2:01.57 דקות) ששחה 15 מאיות השנייה לאט משיאו העולמי של באומן. שלישי היה ואדים יארושצ'וק מברית המועצות (2:02.61 דקות). מדליית ארד ב-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:22.58 דקות, אחרי דארני (4:18.98 דקות) ויארושצ'וק (4:22.03 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בבריזביין בשנת 1987 זכה באומן בשתי מדליות. מדליית כסף ב-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:02.50 דקות, מאית השנייה לאט מהשחיין העולה דייוויד וורטון מארצות הברית (2:02.49 דקות) ולפני מוראלס (2:03.31 דקות). מדליית ארד ב-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:18.46 דקות אחרי המנצח וורטון שקבע שיא עולם חדש (שיפור לשיאו של באומן) 4:16.12 דקות ווודהאוז (4:18.05 דקות).
לאחר פרישתו משחייה תחרותית בשנת 1987 שימש באומן כפרשן ספורט של רשת CBC לאולימפיאדת סיאול (1988).
עד שנת 1991 אימן באומן שחייה בעיר מגוריו. לאחר מכן הוא עבר לאוסטרליה עם רעייתו השחיינית טרייסי טגרט שאותה הכיר במשחקי חבר העמים ב-1982. הוא המשיך בלימודיו באוניברסיטת קווינסלנד. הוא ניהל תוכניות ספורט של האקדמיה לספורט של קווינסלנד בשנים 1996 ו-1997. בשנת 1999 נבחר לוועד הספורט של קווינסלנד. במשך השנים, ביקר באומן קשות את הוועד האולימפי הקנדי וניהולו. לשיא הגיעו הדברים לאחר ההישגים הדלים של קנדה באולימפיאדת סידני (2000) ואולימפיאדת אתונה (2004). בינואר 2007 החל לכהן כראש התוכנית האולימפית הקנדית.
EuResist
EuResist הוא פרויקט בינלאומי שמטרתו שיפור איכות הטיפול התרופתי בחולי איידס על ידי פיתוח מערכת ממוחשבת שתתאים לכל חולה את הטיפול האופטימלי עבורו.
בפרויקט משתתפים מספר גופי מחקר באירופה ובישראל, והוא מומן ברובו על ידי האיחוד האירופי כחלק מתוכנית לקידום המחקר באירופה (Framework Programmes for Research and Technological Development). הפרויקט החל לפעול בשנת 2006. בסוף שנת 2008 הסתיימה המחויבות לאיחוד האירופי ומאז הפרויקט ממשיך במסגרת שותפות שלא למטרות רווח שנוסדה על ידי השותפים המרכזיים. בשנת 2009 זכה בפרס של עיתון המחשבים ComputerWorld.
רקע על מחלת האיידס
איידס היא מחלה קטלנית הנגרמת על ידי נגיף ה-HIV. הנגיף משתכפל בעזרת תאי הדם הלבנים של המערכת החיסונית (בעיקר לימפוציטים מסייעים מסוג T). כשכמות הנגיף בדם עולה יתר על המידה המערכת החיסונית נפגעת ולבסוף קורסת, ומותירה את הנשא חסר הגנה מול מחלות זיהומיות.
נכון לשנת 2010 קיימות כשלושים תרופות שמפריעות בדרכים שונות לתהליך השכפול של הנגיף. החולים מקבלים "קוקטייל" המכיל שלוש או ארבע תרופות שונות, שמצליח בדרך כלל להוריד את רמת הנגיף בדם כמעט לאפס ומאפשר לנשא לנהל חיים רגילים. עם זאת התרופות אינן מסלקות את הנגיף מהגוף ועל החולה להמשיך בטיפול כל חייו. הסיבה המרכזית לכישלון אפשרי של טיפול כזה היא התפתחות של זני נגיף העמידים לתרופה אחת או יותר.
השיטות הקיימות נכון לשנת 2010 להתמודדות עם בעיה זו הן ניסויי מעבדה שבהן בוחנים דגימות נגיף שנלקחו מדמו של החולה. את הנגיף חושפים לתרופות השונות ונבדקת רמת העמידות שלו. מכיוון שתהליך זה יקר וארוך, פותחו בשנים האחרונות שיטות ממוחשבות לחזות את עמידות הנגיף על סמך ניתוח הרצף הגנטי שלו. לשיטות אלה יעילות מוגבלת מכמה סיבות:
מטרת הפרויקט
מטרת הפרויקט היא לשפר את התהליך שבו מתאימים "קוקטייל" תרופות לחולה. המערכת כוללת שלושה חלקים: מאגר נתונים, רשת מנועי חיזוי וממשק משתמש. מאגר הנתונים הוקם על ידי איחוד מספר מאגרי נתונים קיימים באירופה. נכון לשנת 2010 מאגר זה הוא הגדול בעולם, והוא המכיל נתוני מעקב על 18,000 נשאי איידס.
רשת מנועי החיזוי מורכבת ממספר מנועים שונים, שכל אחד משתמש בטכניקות שונות של למידה חישובית. המנועים אומנו ונבדקו על מאגר הנתונים של המערכת. מזינים להם נתונים שונים על החולה: כל אחד ממנועי החיזוי מפעיל את המודל המתמטי שלו על מנת לחזות מהו ה"קוקטייל" האופטימלי עבור חולה זה. התחזיות הללו משוקללות ביחד לכדי תחזית אחת. בדיקות שנערכו בשנת 2008 מעידות שאכן רשת המנועים החדשה עולה בצורה משמעותית על השיטות הקודמות.
ממשק המשתמש של המערכת זמין דרך רשת האינטרנט לכל. רופא המטפל בחולה איידס יכול להזין את נתוני החולה ולקבל את תחזית המערכת באופן מיידי. המערכת מתאימה במיוחד לזן הנגיף HIV-1 הנפוץ באירופה.
משתתפים בפרויקט
הגופים המשתתפים בפרויקט:
בשנת 2009 יצרו חמש השותפות הראשונות ארגון שלא למטרות רווח, ה-EuResist GEIE network.
הזווית הישראלית
שתי קבוצות של מעבדות המחקר של יבמ משתתפות בפרויקט. קבוצה אחת מתמחה במחקר ופיתוח טכנולוגיות מידע בתחום הרפואה ומדעי החיים. צוות מקבוצה זו הקים את מאגר הנתונים של הפרויקט.
הקבוצה השנייה מתמחה בלמידה חישובית וכריית מידע. צוות מקבוצה זו תכנן וממש את אחד ממנועי החיזוי שמשתתפים ברשת המנועים של הפרויקט. המנוע מבוסס על שילוב של:
נכון לשנת 2010 שתי הקבוצות ממשיכות לתמוך בפרויקט, ומסייעות לצירופם של מאגרי נתונים חדשים למאגר המכרזי ולעדכון מערכת החיזוי בהתאם.
המודל הביופסיכוסוציאלי
המודל הביופסיכוסוציאלי הוא מודל טיפולי הדוגל בגישה העקרונית כי גורמים ביולוגיים, פסיכולוגיים (בכללם מחשבות, רגשות והתנהגויות) וחברתיים, משפיעים באופן משמעותי על מצבו הבריאותי של האדם.
המודל עומד בניגוד לגישה הרדוקציונית ברפואה, הטוענת כי ניתן לייחס כל שינוי במצב הרפואי לגורמים ביופיזיים בלבד, כגון חיידקים, וירוסים וכדומה.
המודל נמצא בשימוש במקצועות טיפוליים כמו רפואה, סיעוד, ריפוי בעיסוק, עבודה סוציאלית רפואית, פסיכולוגיה רפואית ופסיכולוגיה קלינית וקרימינולוגיה קלינית. הביטוי 'ביופסיכוסוציאלי' נזכר לעיתים גם בהקשר לוויכוח הפילוספי אודות בעיית הגוף והנפש, זאת בניגוד לשימוש שנעשה בו במודל המתייחס רק לאספקטים המעשיים והטיפוליים.
המודל גובש על ידי הפסיכיאטר ג'ורג' אנג'ל מאוניברסיטת רוצ'סטר, והתפרסם בקהילה המדעית במאמר שיצא ב-Science בשנת 1977.
די (סקוטלנד)
הנהר די (באנגלית: Dee; בגאלית סקוטית: Dhè) הוא נהר באורך 140 ק"מ הזורם בצפון סקוטלנד במחוז אברדינשייר. הנהר נשפך אל הים הצפוני.
גאוגרפיה
הנהר זורם לתוך תעלת העיר אברדין שנחפרה בשנת 1872 על מנת להגדיל את הנמל של העיר.
אזור הנהר הנמצא מערבית לנהר די נקרא "רויאל דיסייד" (Royal Deeside, "צד די המלכותי") בשל טירת בלמורל הנמצאת בסמוך לנהר. חלקו המערבי של הנהר כולל מקורותיו שוכנים ברכס ההרים והפארק הלאומי קרנגורמס.
נהר זה הוא אחד משלושה נהרות בשם די הנמצאים בבריטניה.
הנהר פופולרי בקרב דייגים, והוא אחד מאתרי דיג הסלמון המפורסמים בעולם.
מיכאל קולהאס
הנובלה מיכאל קוֹלהאס (בגרמנית Michael Kohlhaas), פרי עטו של היינריך פון קלייסט, פורסמה בשנת 1810. קטעים מהנובלה פורסמו לראשונה במהדורת יוני 1808 של כתב העת "פבוּס" (Phöbus), אותו ייסד וערך פון קלייסט. היצירה מבוססת על סיפור חייו של הנס קולהאזה, דמות היסטורית מעברה של גרמניה, ונחשבת לפסגת יצירתו של פון קלייסט ולקלסיקה בספרות הגרמנית. הנובלה דנה באופן מורכב בנושאים כגון גבולות רדיפת הצדק, התמודדות הפרט אל מול שחיתות השלטון וקידוש האמצעים לטובת המטרה. היצירה עובדה לחמישה סרטי קולנוע, הומחזה פעמים רבות ואף עובדה לקומיקס.
רקע היסטורי
העלילה מתרחשת במאה ה-16 על רקע היחלשות הקיסרות הרומית הקדושה והפילוג בנצרות בעקבות הרפורמציה של מרטין לותר. שלטון הקיסרות באותם ימים התבסס על שיטה פיאודלית וסמכויותיו של הקיסר הנבחר היו מפוזרות בין אצילים מקומיים שונים. שבעה נסיכים בוחרים (קוּרְפִירְסְט), ובהם יוהאן פרידריך הראשון, שליט סקסוניה, שלטו על מחוזות חשובים במדינה.
הנס קולהאזה, שעליו מבוססת דמותו של מיכאל קולהאס, נולד סביב שנת 1500. הוא היה סוחר גרמני, תושב קלן שבברנדנבורג (כיום בתחומי העיר ברלין, להבדיל מהעיר קלן על גדות הריין), אשר באוקטובר 1532, בדרכו לשוק בלייפציג, הוחרמו סוסיו בכוח ובאופן בלתי חוקי בידי אנשיו של אציל סקסוני בשם גינתר פון צאשווייץ (Günter von Zaschwitz). קולהאזה נכשל בנסיונותיו לתבוע פיצוי על הנזק שנגרם לו, לאחר שהשלטונות העלימו עין מן המקרה. בתגובה יצא קולהאזה למסע נקמה נגד האציל שפגע בו ונגד מדינת סקסוניה כולה. הוא איגד תחתיו חבורה גדולה של פורעי חוק ויצא למסעות הרס והרג ברחבי המדינה. הנסיך הבוחר של סקסוניה, יוהאן פרידריך הראשון, הכריז פרס על ראשו, אך למרות זאת לא פסק הקטל אלא לאחר זמן רב, עם לכידתו של קולהאזה והוצאתו להורג בגלגל שבירה.
פון קלייסט כתב את הנובלה במטרה להתריס נגד השלטון הצרפתי אשר שלט בפרוסיה לאחר שנכבשה על ידי נפוליאון ב-1806. הוא עשה שימוש בהתרחשויות ההיסטוריות כבסיס לסיפורו, כדי להעביר מסרים ביקורתיים כלפי השלטון בתקופתו. דמותו של קולהאס מעמתת את עולם האידיאלים עם המציאות ועם חוסר הצדק הגלום בה. באמצעותה הביע פון קלייסט את עמדתו בדבר חוסר הצדק והשחיתות שפשו בשלטון הצרפתי ובאצולה הפרוסית שקיבלה את מרותו.
עלילה
הנובלה פותחת בתיאור דמותו של מיכאל קולהאס. פון קלייסט אמנם משבח ומרומם את קולהאס ומדגיש את היותו אזרח שומר חוק, חרוץ ונעים הליכות, אך חותם את דברי ההלל בפורענות הקרבה ובאה:
השתלשלות המאורעות מתחילה עם יציאתו של קולהאס למסע עסקים כדי למכור את סוסיו המשובחים ביותר. בדרכו הרגילה נעצר קולהאס במחסום דרכים לא צפוי על אם הדרך של אדמות סקסוניה. שומר המחסום דורש ממנו, בשמו של האציל המקומי היוּנְקֶר וֶנצֶל פוֹן טְרוֹנקָה, תשלום מכס תמורת המעבר ואף רישיון מעבר לסחר בסוסים. קולהאס המופתע נאלץ לשלם את הסכום ולהשאיר את סוסיו המובחרים לפיקדון תחת השגחת משרתו הנאמן הֶרסֶה עד להסדרת אישוריו. בהגיעו לבירת סקסוניה, דרזדן, הוא מגלה כי דרישותיו של האציל היו מופרכות ובלתי חוקיות.
לאחר שבועות אחדים שב קולהאס לאחוזתו של פון טרונקה כדי לקבל את סוסיו חזרה, אולם, התברר כי משרתו גורש מן המקום במכות רצח וכי סוסיו הועבדו והורעבו עד אפיסת כוחות. קולהאס חזר לביתו בזעם ולאחר בדיקת העובדות הגיש תביעה נגד היונקר מתוך אמונה שמערכת המשפט תעמוד לצדו. לאחר חודשים ארוכים נודע לו כי תביעתו נגנזה בהוראת בני משפחת פון טרונקה. כל נסיונותיו לערער על ההחלטה עלו בתוהו. התמרמרותו של קולהאס אל מול חוסר הצדק והשחיתות שנחשפו בפניו הלכה וגברה, ולבסוף החליט לתקן את העוול בעצמו. אשתו, ליסְבֶּת, שנבהלה מהלך רוחו, הציעה לנצל את קשריה בארמון השליט ולהעביר אליו את הקובלנה. כעבור ימים אחדים שבה לביתם, חבולה באורח אנוש, לאחר ששומרי הארמון הִכּו אותה כשניסתה להגיש את הקובלנה. על ערש דווי מבקשת ליסבת מקולהאס שיסלח לאויביו.
קולהאס היה נחוש לפעול לתיקון העוול שנעשה לו. הוא מכר את כל נכסיו, הכין נשק וסוסים והתכונן לנקמה. ראשית שיגר פסק דין משלו לפון טרונקה מתוקף "הסמכות הטבועה בו מלידתו", ודרש כי סוסיו יוחזרו אליו במצבם המקורי. משלא קיבל תגובה, אסף את כל משרתיו ובראשם הרסה ויצא לתקוף את מצודתו של פון טרונקה. במתקפת הפתע השתלטו קולהאס ואנשיו בקלות על חצרו של פון טרונקה ושרפו את המצודה כליל. קולהאס אף הצליח לשחרר את סוסיו המורעבים מהאורוות הבוערות, אלא שפון טרונקה המבוקש נמלט מהמקום בחסות המהומה.
תחושת הצדק של קולהאס לא באה על סיפוקה; נחישותו להעניש את פון טרונקה, שהתחבא מפניו, דרבנה אותו להפיץ מסמך - "המנדט של קולהאס" - המצווה על כל תושבי הארץ להסגיר את פון טרונקה ומתריע כי מי שיסייע בידי הנמלט כמוהו כשותף לדבר עבירה. הוא אסף תחתיו כנופיה של פורעי חוק ואביונים, שקיוו לזכות בנתח מן השלל, ויצא עמה לחפש אחר היונקר הנמלט. בסיועם תקף כל כפר ועיירה שהעניקה מסתור למבוקש, והצית, קטל ובזז כל מה שעמד בדרכו. כל נסיונותיהן של פלוגות המשמר המקומיות לעצרו כשלו, ותהילת הקרב של קולהאס גדלה ומשכה לשורותיו אנשים נוספים.
אימה גדולה אחזה בתושבי סקסוניה כולה, והכומר מרטין לותר, מייסד הזרם הפרוטסטנטי בכבודו ובעצמו, פרסם כרוז המגנה את פעולותיו של קולהאס כבלתי מוסריות. קולהאס הפרוטסטנטי, שהאמין במרטין לותר וראה בו סמכות רוחנית עליונה, נעלב מכך עד עמקי נשמתו. הוא השאיר את חֵילו מאחוריו, עטה תחפושת ופנה למעונו של לותר כדי לזכות במחילתו. לותר נחרד למראה האורח הלא קרוא, אך לא הספיק לקרוא לעזרה. קולהאס אילץ אותו לשמוע את סיפורו והבטיח כי כל רצונו הוא לקבל את הזכות שנשללה ממנו: משפט צדק נגד פון טרונקה שגנב את סוסיו. לותר הופתע לשמע דרישתו הצנועה של קולהאס והבטיח כי יפנה בעניינו לנסיך הבוחר של סקסוניה.
בהשפעת לותר החליט נסיך סקסוניה להעניק חנינה לקולהאס ולאנשיו ולזמן את קולהאס לדרזדן, בירת סקסוניה, לשם הגשת תביעה נגד פון טרונקה. קולהאס שמח על ההחלטה ופיזר את אנשיו. הליכי המשפט התעכבו והתמשכו, ומקורביו של פון טרונקה רקמו קנוניה כדי לטפול על קולהאס בגידה. קולהאס הורשע בקשירת קשר נגד סקסוניה ונידון למוות למרות החנינה שהובטחה לו. לפני ביצוע גזר הדין התקבל צו מהקיסר להעמיד את קולהאס, אשר שמו יצא למרחוק, למשפט מחודש בברלין. קולהאס נשלח לשם, אולם בדרך התברר כי ברשותו פתקה שקיבל מצוענייה מסתורית, ובה נבואה לאחרית קשה לנסיך הבוחר ולשושלתו. הנסיך הבוחר שחרד לגורלו היה נחוש להשיג את הפתקה המסתורית והבטיח לקולהאס לשחררו לחופשי תמורת הפתקה, אולם קולהאס, שביקש לנקום בו על בגידתו, סירב להצעתו.
בהגיעו לברלין מונה לקולהאס פרקליט, והלה הגיש מחדש את תביעתו נגד פון טרונקה. האציל נמצא אשם וצווה לפטם את סוסיו של קולהאס ולהחזירם למצבם המקורי, אך גם קולהאס הורשע ונגזר עליו עונש מוות. בעודו ממתין לביצוע גזר הדין מופיעה שוב הצוענייה המסתורית, המציגה עצמה כאליזבת, ומבקרת את קולהאס בתא מעצרו. היא מזהירה אותו כי הנסיך הבוחר זומם לגזול ממנו את פתקת הנבואה, ומציעה לו כי יסחר בה תמורת חייו. קולהאס נחוש בדעתו למנוע מהנסיך הבוחר להשיג את הפתקה, ובעודו מובל לגרדום, לאחר שראה את סוסיו מפוטמים ובריאים, הוא בולע אותה לנגד עיניו של השליט ועולה לגרדום בשלווה. הפתקה שבה היה חתום גורלו אבדה לעד, והנסיך הבוחר חוזר לארמונו מוכה ואומלל. לאחר מותו הופך קולהאס לגיבור העם, ובניו מתחנכים כפרחי אצולה ומוכתרים לאבירים.
מוטיבים ופרשנויות
הסיפור דן בשאלת הצדק - חשיבותו, מחירו והיעדרו מהעולם. העיסוק בנושא אוניברסלי ועל-זמני זה משמר את נגיעתה המתמדת של הנובלה בענייני ההווה, ומאפשר לקורא להזדהות עם הדמויות ולהבינן. הסיפור מציג את תסכולו של הפרט לנוכח אוזלת ידה של המדינה, את מצוקתו הנובעת מאטימותה של מערכת המשפט הביורוקרטית ואת זעמו על שחיתות השלטון.
הסוסים הגנובים הם הציר שסביבו נעה העלילה, והם מגלמים את סוגיית הצדק. בראשיתו של הסיפור, טרם העבירה הראשונה, הסוסים בריאים וגאים; לאחר הגזל, ובמהלך הסיפור כולו, מתגלים חוסר הצדק והשחיתות, והסוסים מורעבים וכחושים; ובסופו של הסיפור, לאחר שנגזר דינם של פון טרונקה וקולהאס כאחד, הסוסים שוב מוצקים ואיתנים. הסוסים הם העילה לרדיפת הצדק האכזרית של קולהאס המובילה לבסוף למותו, והם ממחישים את המחיר הכבד של הצדק המוחלט ואת הגמול הפעוט המתקבל במרדף אחריו.
דמותו הנשגבת והאיומה כאחד של מיכאל קולהאס מייצגת שתי פנים: אידיאליזם טהור לעומת הרסנות חסרת רחמים -. תמצות הקביעה "שבדורו" הוא הֶרְמֵז לתיאור נח במקרא:. השם מיכאל הוא רמז למיכאל, מלאך החבלה (על פי האמונה הנוצרית), שייעודו להילחם בצבאותיו של השטן בכוח הזרוע - תפקיד שקולהאס לקח על עצמו. אמנם הוא מוצג כאזרח שומר חוק וירא אל, אולם משנוכח כי לא נעשה עמו משפט צדק הוא בוחר להתעלם מהחוק -. וזאת מתוך שאיפתו הבלתי מתפשרת להביא סדר לעולם,, לדבריו.
במאבקו חסר הפשרות אין הוא נרתע מלפגוע בכל נפש חיה: באזרחי ערים תמימים, במשרתיו הנהרגים למען מטרותיו, ואפילו בסוסיו שהיו הסיבה לצאתו למלחמה. פעמיים היו הסוסים בהישג ידו, אך הוא זנח אותם למען השגת הצדק המוחלט שהיה חשוב בעיניו יותר מכל. קולהאס מסרב להפגין חמלה, כמידתו של ישו הנוצרי, כפי שאשתו ליסבת ומרטין לותר מבקשים ממנו, ועל כך הוא נענש בחייו. פון קלייסט מציג אותו כאביר הצדק, אך גם מבקר את יהירותו שאינה מאפשרת לו לסלוח לאויביו. דמותו של קולהאס מייצגת גישה קאנטיאנית המכתיבה עקרונות מוסר אבסולוטיים על פי צו קטגורי מוחלט. ליסבת, אשתו של קולהאס, וגלגולה המיסטי כצוענייה אליזבת (ליסבת הוא שם חיבה לאליזבת), מייצגות את קול החמלה הנשית ואת האמהוּת. הנשים מפצירות בקולהאס כמה פעמים לאורך הסיפור לוותר על עקרונותיו ולמחול לאויביו למען ילדיו, אך הוא מסרב לשמוע להן. ליסבת מצביעה על ערש דווי על הפסוק מהברית החדשה - ובכך למעשה מורה על הדרך הנוצרית הנכונה שבה יש ללכת.
היונקר ונצל פון טרונקה, המייצג את השלטון המושחת והמסואב, מציג השקפת עולם הדוניסטית. הוא מוצג כנהנתן, חמדן ושקרן, וסופו שהוא נענש הן על ידי קולהאס והן על ידי השלטון. דמותו שטוחה וחסרת רבדים, והיא מושא ללעג לאורך הסיפור כולו. הנסיך הבוחר, לעומת זאת, המייצג את השלטון הפורמלי והפרגמטי, הוא בעל השקפת עולם תועלתנית. הוא מתואר כמי שדן בדקדוקי העניות של החוק במטרה לנצלו כדי להשליט סדר ולשרת את השלטון, ולאו דווקא כדי להוציא את הצדק לאור. לצורך אינטרסים אישיים (השגת הפתקה) הוא אף מוכן לכופף את חוקי המדינה. פון קלייסט מעניש אותו באומללות ובחורבן שהוא ממיט על שושלתו. מערכת המשפט עצמה מיוצגת באמצעות הפרקליטים ופקידי הממשל השונים. היא מוצגת כלא יעילה, שרירותית וקרה, ואינה משרתת את הצדק אלא את הביורוקרטיה ואת הפורמליות.
מאפיין נוסף של הסיפור הוא צורת הכתיבה הלקונית ונטולת הפניות לכאורה. הסיפור כולו כתוב כתיאור היסטורי, כאשר האירועים מתוארים בסדר כרונולוגי ובאופן תמציתי וישיר. על פניו הסיפור מסופר מעמדה של מספר חיצוני כל יודע; פון קלייסט מציין לעיתים כי המידע על אירועים מסוימים בעלילה אבד, או שאינו ידוע לאשורו. פון קלייסט מאפשר לקורא להתרשם מן הדמויות באופן עקיף, באמצעות תיאור מעשיהן והתנהגותן, כמעט ללא שיפוט ערכי מפורש. התיאורים עשירים במונחים משפטיים, והדמויות מוצגות לאורך הסיפור בתואריהן הרשמיים. סגנון כתיבה זה, שהיה ייחודי לתקופתו, יוצר תחושה של קריאת מסמך משפטי ומדגיש את האפיון הביורוקרטי הקר של מערכת המשפט והצדק המתוארת בו.
השפעה
בדומה לרוב יצירותיו של פון קלייסט זכתה הנובלה להכרה רק שנים לאחר ששם קץ לחייו. למרות זאת, הנובלה נחשבת בעיניי רבים לחשובה ביצירותיו ולקלסיקה של הספרות הגרמנית, והייתה לה השפעה גדולה על אמנים ופילוסופים רבים. היצירה היא משל בהיר לחשיבותו של משפט הוגן ולמורכבותו וכן לערכה של האתיקה בניהול; הספר אף הפך לחומר קריאה מומלץ במסלולי הכשרה של משפטנים ומנהלים באוניברסיטאות ברחבי העולם.
סגנון כתיבתו הבהיר והלקוני של פון קלייסט לאורך הנובלה הקדים את זמנו ולא התקבל באהדה בתקופתו, אבל ברבות הימים התברר כי עורר השראה רבה בקרב אמנים רבים אחריו. היוצר הבולט שבהם הוא פרנץ קפקא; חברו מקס ברוד סיפר כי הסופר התרשם מאוד מכתיבתו של פון קלייסט, ובעיקר מהנובלה "מיכאל קולהאס". את אהבתו ליצירה הזכיר קפקא פעמים רבות באוזני חבריו, ואף קרא קטעים ממנה בפומבי באירוע ספרותי בפראג. קפקא ציין ביומניו את יום מותו של פון קלייסט, ושיבח את כתיבתו. השפעתה של הנובלה ניכרת ביצירתו ובמיוחד ברומן הידוע "המשפט".
מחווה ישירה ליצירתו של פון קלייסט קיימת אף בספרו של אדגר לורנס דוקטורוב, "רגטיים". אחת הדמויות המרכזיות בו היא קולהאוס ווקר, מוזיקאי אמריקאי שחור, שנפל קורבן למערכת המשפט ה"לבנה" ויצא למסע של נקמה.
גרסאות קולנועיות
על פי סיפורו של פון קלייסט צולמו חמישה סרטים בהפרשי זמן גדולים זה מזה. את הסרט הראשון, שנקרא כשם הנובלה, ביים מקס האופלר ב-1937 בשווייץ, בגרמנית ובצרפתית. בשנת 1969 ביים פולקר שלנדורף הגרמני את "מיכאל קולהאס - המורד" בכיכובו של השחקן האמריקאי דייוויד וורנר בתפקיד קולהאס. הסרט צולם בגרמניה, בגרסה גרמנית ובגרסה אנגלית במקביל, וזכה להצלחה הן מצד המבקרים והן מצד הקהל. בשנת 1967 צילם הבמאי הגרמני וולף פולמר סדרה לטלוויזיה הגרמנית על פי הסיפור, אולם בשל קשיים משפטיים נמנעה הקרנת הסדרה, והיא נערכה מחדש לסרט, שהקרנתו החלה ב-1969 וזכה לביקורות אוהדות.
ב-1999 הפיקה חברת HBO סרט טלוויזיה בשם "The Jack Bull", המבוסס על היצירה בכיכובם של ג'ון קיוזאק וג'ון גודמן. העלילה הותאמה למערבון המגולל את סיפורו של מירל רדינג, בוקר וסוחר סוסים מויומינג. רדינג יוצא למסע נקמה לאחר שסוסיו נגזלו על ידי חוואי שכן ולאחר שהשופט המקומי מתגלה כמושחת.
ב-2006 ביים צחי גראד את הסרט הישראלי "תנועה מגונה", המבוסס על הנובלה. הסרט עוקב אחר שבוע בחייו של מיכאל קליינהאוס, שאותו מגלם גל זייד. מכוניתו של קליינהאוס נפגעת בתקרית בכביש, מעט לפני צפירת יום השואה, על ידי בכיר לשעבר בשב"כ, בעל קשרים במשטרה. ניסיונו של קליינהאוס למצות את הדין עם העבריין נתקל בסירוב, והוא יוצא למסע להשבת הצדק והחוק. הסרט זכה בפרס הסרט העלילתי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה לשנת 2006 ויצא לאקרנים במאי 2007.
בתיאטרון הישראלי
יהושוע סובול כתב מחזה לשחקן יחיד, שהדמות הראשית בה הוא מיכאל קול, עורך דין הלוחם לצדק מול שחיתות ממסדית, שמגבה עשיית רווחים בתעשיית התרופות על פני אתיקה וחיי אדם. בשמו של עורך הדין התכוון סובול, לדבריו, ליצור זיקה לדמותו של מיכאל קולהאס. בכורת המחזה התקיימה במסגרת פסטיבל תיאטרונטו ב-4 באפריל 2007. את תפקיד מיכאל קול גילם השחקן נבו קמחי. את ההצגה ביימה איה קול. על תפקידו זה זכה נבו קמחי בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל באותה שנה.
ההצגה "מיכאל קולהאס" הוצגה בתיאטרון הקאמרי בשנת 1986, בבימוי אילן רונן ובכיכובו של יוסף כרמון בתפקיד קולהאס. על התפאורה הופקדה רות דר. את המוזיקה כתב דן הנדלסמן. ההצגה השתתפה בפסטיבלים בינלאומיים באדינבורו ובוורשה. כמו כן הוזמנה ונסעה להופיע בגרמניה, במוסקבה ובסנקט פטרבורג.
כמו כן, ב-2017 הועלתה ההצגה פעם נוספת בתיאטרון הבימה. גם בהצגה זו אילן רונן הופקד על הבימוי ורות דר על התפאורה.
פרידריך מית
גנרל פרידריך מית (בגרמנית: Friedrich Mieth; 4 ביוני 1888 – 2 בספטמבר 1944), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
מית נולד ב-4 ביוני 1888 באברסוולדה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1906 התגייס מית לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לגדוד היגר ה-2. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם מית עם גדודו, וכיהן כמפקד פלוגה וכקצין מטה גדודי. על פעולותיו בקרבות קיבל מית את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף מית לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במרץ 1933 הועלה מית לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 במרץ 1935 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-27, וב-1 באפריל 1938 הוא מונה לראש מטה הקורפוס ה-12.
מלחמת העולם השנייה
ב-26 באוגוסט 1939 מונה מית לראש מטה הארמייה הראשונה, והשתתף עמה במהלך המערכה על צרפת. ב-10 בדצמבר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-112, ובמהלך מבצע ברברוסה הוא לחם עמה כחלק מהקורפוס ה-35 כעתודת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן במסגרת הארמייה השנייה, עמה לחם בקרב קייב. במהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מארמיית הפאנצר השנייה, והשתתפה בקרב הקשה על טולה. ב-24 בדצמבר 1941 הוא קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-24 בנובמבר 1942 הוא מונה למפקד יחידת האבטחה האחורית של קבוצת ארמיות דון. בדצמבר אותה שנה הוא מונה למפקד קבוצת הקרב מית, שהשתייכה לפלגת הארמייה הולידט, שהפכה בהמשך להארמייה השישית החדשה, וב-21 ביולי 1943 הפכה קבוצת הקרב לקורפוס ה-4 החדש, יום לאחר שמית הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. מית לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרבות באוקראינה, וב-2 בנובמבר 1943 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, שעליו התווסף לו תוספת עלי האלון ב-1 במרץ 1944. בקיץ 1944 לחם הקורפוס ברומניה במהלך מבצע יאשי-קישינב, וב-2 בספטמבר נהרג מית כתוצאה מהתקף לב.
אבא אבן
נודע כבעל כושר ביטוי מבריק ויוצא דופן ונחשב "הדיפלומט מספר אחת" של מדינת ישראל. בשנת 1960 התקבל כחבר הישראלי הראשון לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
תחילת דרכו
אבן נולד כאוֹבְּרִי סוֹלוֹמוֹן (Aubrey Solomon) ב-2 בפברואר 1915 בקייפטאון שבדרום אפריקה להורים יהודים ממוצא ליטאי שעברו לדרום אפריקה מאנגליה. בשנת 1920 חזרה המשפחה ללונדון. אביו, מאיר סולומון, נפטר, ואימו נישאה שנית, לד"ר יצחק אִיבָּן. הוא קיבל את שמו של אביו החורג ונקרא אוֹבְּרִי אִיבָּן (Aubrey Eban), גדל והתחנך על ערכים יהודיים וציוניים. אמו הייתה מזכירתו של נחום סוקולוב, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית ודוברה המפורסם של התנועה.
הוא התמחה באוניברסיטת קיימברידג' בשפות שמיות (עברית וערבית) וכן בשפה הפרסית, ושימש עמית מחקר באוניברסיטה. בין היתר חקר את השפעת השפה הערבית על ספרות ימי הביניים וכן העביר הרצאות על תור הזהב של הספרות העברית בספרד. בתקופת לימודיו כיהן כנשיא אגודת הסטודנטים, היה שותף מייסד של סיעת הלייבור באגודת הסטודנטים באוניברסיטה, היה פעיל בתנועת הנוער הציונית FZY, תנועת הנוער הציונית הגדולה והוותיקה בבריטניה, ואף שימש עורך הידיעון הרשמי של התנועה "הציוני הצעיר".
במלחמת העולם השנייה שירת כקצין מודיעין בצבא הבריטי, תחילה בקהיר (שם פגש את סוזי, אשתו לעתיד) ואחר כך בירושלים, שבה התיישב בסוף המלחמה. בין תפקידיו השונים, שימש איש הקשר של המודיעין הבריטי עם ההנהגה הציונית בארץ ישראל וכיהן בהנהלת בית הספר ללימודי ערב, בה גם לימד ערבית. הוא השתחרר בדרגת מייג'ור (מקבילה לדרגת רב-סרן בצה"ל). בתום המלחמה, ועם שחרורו מן הצבא הבריטי, עלה לארץ ישראל (שנת 1946), והצטרף אל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. הוא היה קצין הקשר של הסוכנות היהודית לוועדת אונסקו"פ.
אבן היה יד ימינם של משה שרת וחיים ויצמן במאבק המדיני והדיפלומטי לקראת אישור תוכנית החלוקה, שהתקבלה לבסוף בכ"ט בנובמבר 1947. לאחר קבלת ההחלטה על החלוקה ועל הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, המשיך לפעול בוושינגטון ובניו יורק למען מימוש ההחלטה ויישומה ונגד המגמות לעכב את ביצועה. כישוריו הדיפלומטים יחד עם האנגלית המשובחת והיותו נואם בחסד השפיעו רבות על חברי הוועדה. לאחר הקמת המדינה התמנה לנציג ישראל בארגון האומות המאוחדות ולאחר כשנה לשגרירהּ באו"ם.
פעילותו הפוליטית
ב-1953 מונה לסגן נשיא העצרת הכללית של האו"ם.
בשנת 1955 היה אמור להיות נציג ישראל בוועידת באנדונג, אבל נשיא אינדונזיה סוקרנו, שחשב תחילה להזמין נציג ישראלי לוועידה, נרתע בגלל לחצים מצד מדינות ערב. ישראל לא השתתפה בוועידה, שהפכה במה להשמצתה.
בבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959 נבחר לראשונה לכנסת מטעם מפא"י ומונה לשר בלי תיק בממשלת בן-גוריון.
בין השנים 1960–1963 שימש שר החינוך בממשלתו של בן-גוריון, ובשנים 1963–1966 היה סגן ראש הממשלה בממשלתו של לוי אשכול, ללא תיק ביצועי. בנוסף, בשנים 1958–1966 כיהן כנשיא מכון ויצמן למדע. החל משנת 1966 שימש שר החוץ בממשלות אשכול וגולדה מאיר והתמיד בתפקיד זה עד 1974.
אבן הפך בתודעה הציבורית הישראלית למעין שר חוץ נצחי. בתקופת כהונתו כשר החוץ היה במרכז הפעילות הדיפלומטית שקדמה למלחמת ששת הימים, ובמסגרת מאמציו למנוע את המלחמה נפגש עם נשיא צרפת, שארל דה גול, אשר דיבר אליו בהתנשאות משולבת באיומים, דרש שישראל לא תפתח בכל פעולה צבאית, ובסופו של דבר, לאחר המלחמה, הטיל אמברגו צבאי על ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים השתתף אבא אבן בעיצובה של החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהבטיחה כי אין נסיגה ללא שלום. החלטה זו שימשה עם השנים כמרכיב יסודי בתהליך השלום בין ישראל למדינות ערב.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, ייצג את ישראל בעיצובה של החלטה 338. בהמשך להחלטה זו עמד אבן בראש משלחת ישראל לועידת ז'נבה - ועידת השלום הראשונה (1973).
אבן המשיך לכהן כשר חוץ בממשלה שהוקמה במרץ 1974 לאחר מלחמת יום הכיפורים, אולם ראש הממשלה גולדה מאיר התפטרה כחודש לאחר הקמת הממשלה עקב הלחץ הציבורי הגובר.
בעקבות החשש ששמעון פרס, נציג רפ"י, יזכה בבחירות לראשות המפלגה, הציע אבן לפנחס ספיר את מועמדותו, כאיש מפא"י ותיק, לראשות הממשלה. ספיר סירב לכך בטענה שאבן לא יצליח בהתמודדות ושעדיף למצוא מועמד שיחסום את פרס. אבן נפגע מכך, כיוון שלדעתו היה בידי ספיר לתת לו את התפקיד. אבן התרגז אף יותר כשגילה שמועמדו של ספיר מול פרס היה יצחק רבין, שאיתו היו לאבן יחסים מתוחים עוד מימיו של האחרון כשגריר בארצות הברית.
בשנים 1984–1988, במהלך כהונתה של הכנסת ה-11, שימש יו"ר ועדת החוץ והביטחון, תפקיד שהעדיף על פני תפקיד שר זוטר שהוצע לו בזמן ממשלת האחדות הלאומית.
אבן דגל בפשרה טריטוריאלית עם הפלסטינים, ונהג לומר ש"הפלסטינים לעולם אינם מחמיצים הזדמנות להחמיץ הזדמנות". בריאיון לדר שפיגל בשנת 1969 אמר: "מפת יוני בשבילנו היא שוות-ערך לסכנה והעדר ביטחון. אינני מגזים באומרי שיש בה עבורנו משהו מהזיכרון של אושוויץ". עם תחילת האינתיפאדה הראשונה ב-1988 הכריז שהוא דוגל בפתרון שתי המדינות, מאחר שיש רוב יהודי יציב במדינת ישראל ורק חלוקה תבטיח רוב כזה בעתיד.
לאחר פרישתו
עם פרישתו מהחיים הפוליטיים, הפך לדמות שנחשבת לאחת שהציבור לא ידע להעריך, בשל דימוי שנוצר לו של אינטלקטואל עם נופך של זרות, בו-בזמן שבעולם נחשב לדמות מקובלת ואפילו נערצת. שמו הפך לסמל לנואם דגול, ונאומיו בשפה האנגלית הפכו לשם דבר. היה ביקוש גדול להרצאותיו, והאנגלית הרהוטה שלו, עם המבטא המיוחד, בתוספת משפטי מחץ מתובלים בהומור הפכוהו לכוכב תקשורת בעולם. מאידך, שימושו המוגזם לעיתים באנגלית המשולבת במשלבים גבוהים, גררו הערות סאטיריות שונות, כמו זו של אפרים קישון: "מדוע האזין נציג בלגיה לאו"ם לתרגום הסימולטני לסינית?", והתשובה: "גם הוא נבהל מהאנגלית האוקספורדית של אבא אבן".
כישרון זה בא לידי ביטוי ב-1984 בסדרת הטלוויזיה "מורשת", שהתבססה על ספר שלו בשם זה, וסקרה את תולדות עם ישראל. אבן היה עורך ומגיש הסדרה. הסדרה הופקה בעלות של 10 מיליון דולר, שודרה ברשת הטלוויזיה הציבורית של ארצות הברית PBS, וזכתה לכ-30 מיליון צופים. אבן כתב ספרים נוספים שעסקו בתולדות עם ישראל ומורשתו בארצו. אחד מהם היה "עמי", והשני "ארצי". כמו כן היה אחד המשתתפים הבולטים בסדרה "עמוד האש".
בשנת 2001 זכה אבן בפרס ישראל על מפעל חיים ותרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, יחד עם מרדכי בן-פורת ויצחק שמיר, אך משום שהיה חולה מאוד לא הגיע לקבלת הפרס ורעייתו סוזי קבלה את הפרס בשמו. אבא אבן נפטר ב-17 בנובמבר 2002, ונטמן בבית הקברות בכפר שמריהו.
חיים אישיים
אבן היה נשוי לסוזי לבית אמב"ש, אחותה של אורה הרצוג, אשתו של חיים הרצוג, נשיא המדינה לשעבר. אבן ורעייתו הכירו במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר אבן שירת כקצין במטה הצבא הבריטי בקהיר. חיילים יהודים שהוצבו בקהיר, נהגו להתארח בשבתות אצל משפחות יהודיות באזור, ואבן הכיר בביקורים אלה את סוזי. שנים רבות הייתה סוזי אבן נשיאת האגודה למלחמה בסרטן בישראל. בנם עֵלי (יליד 1950) הוא נגן קלרינט ופרופסור למוזיקה, ובתם גילה (ילידת 1954) היא בונת גיטרות. בת נוספת שנולדה ב-1952 נפטרה בינקותה.
הנצחתו
במרכז הבינתחומי הרצליה פועל מכון אבא אבן לדיפלומטיה בינלאומית בראשות השגריר רון פרושאור. זהו מכון מחקר פרואקטיבי הפועל לקידום דיפלומטיה חדשנית בישראל ובעולם.
במכון טרומן, אשר באוניברסיטה העברית, הוקם המרכז לדיפלומטיה ישראלית ע"ש אבא אבן, העוסק בקשר עם שגרירים ונציגים פרלמנטריים ואחרים מרחבי העולם. במכון גם שמור ארכיונו הפרטי של אבן.
בחודש ספטמבר 2006 הוצא לזכרו בול עם דיוקנו על ידי השירות הבולאי. לאחר מותו נחנכה רחבת הכניסה הראשית של בניין משרד החוץ החדש בירושלים בשם "רחבת אבא אבן", ולצדה לוח זיכרון לזכרו. בירושלים נקרא רחוב על שמו ובהרצליה מקשרת שדרה על שמו את העיר עם שכונת הרצליה פיתוח.
שעונית נאכלת
שעונית נאכלת (שם מדעי: Passiflora edulis; שם עממי: פסיפלורה) הוא צמח מטפס, שמגודל מסחרית לשם פריו האכיל. מקור הצמח באזורים הטרופיים והסובטרופיים של אמריקה הדרומית ויער האמזונאס ומגדלים אותו בהיקף נרחב במספר גדל והולך של מדינות כדוגמת הודו, ניו זילנד, הקריביים, ברזיל, אקוודור, קליפורניה, פלורידה, הוואי, אוסטרליה, מזרח אפריקה, דרום אפריקה וישראל. שמו של הפרי בא לו כפי הנראה בגלל הפריחה שלו, המזכירה את לוח השעות של השעון. ידועים מעל 400 זנים של פסיפלורה. בישראל נפוצה בעיקר השעונית הסגולה, שהובאה לארץ מאוסטרליה בתחילת המאה הקודמת, ותפוצתה בכל אזורי הארץ.
תיאור
לפרי השעונית הנאכלת צורה עגולה עד אובלית, קוטר הפרי 4–10 ס"מ, צבעו סגול או צהוב כאשר הוא בשל בהתאם לזן, תוכנו רך עד קשה, נוזלי ובו גרגרים שחורים רבים. טעמו מתוק חמצמץ, ויש המייחסים לו תכונות מרגיעות. ניתן לגדל את הפרי לשם מאכל או להפקת מיץ, שלעיתים קרובות משמש כתוספת למיצים אחרים בשל הארומה שלו. הדרך הנפוצה לאכילת הפרי היא בחצייתו לשניים והוצאת הזירעונים בכפית.
קיימים שני זנים של פסיפלורה, והם נבדלים בצבע ובגודל הפרי אחד מהשני.
מבנה השיח
הפסיפלורה הוא שיח מטפס בעל קנוקנות המאפשרות לו להיאחז בעצמים קרובים, כמו: גדר, שיח אחר, קיר ועוד, ולטפס עליהם. פסיפלורה היא ירוקת עד, הפרחים בקוטר של 5 עד 8 ס”מ, צבעם לבן והמרכז סגול. זמן הפריחה בארץ הוא אפריל–מאי. הפסיפלורה בעלת צמיחה אגרסיבית ולכן יש לגזום אותה מדי פעם ולהכווין את צמיחתה.
שימושים קולינריים
לפסיפלורה בשלה יש ארומה חזקה וטעם מתוק-חמצמץ. חוצים עם כפית ואוכלים את התוכן, הכולל גרעינים קטנים, מוסיפים לשייק חלב או יוגורט, או יוצרים ממנו סירופ שמשמש לרטבים, לקינוחים, ציפוי לעוגות, למרק פירות קר או לקוקטיילים.