cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וילהלם השני, קיסר גרמניה
מדיניות החוץ
וילהלם ראה את הדברים באופן שונה לחלוטין. כבר עם עלותו לשלטון של וילהלם הייתה גרמניה הכוח הצבאי, הכלכלי והמדיני החזק ביותר ביבשת אירופה. וילהלם לא הסתפק בכך – הוא שאף להשפעה עולמית. הוא כינה את מדיניותו "מדיניות עולמית", בשאיפה להשפעה עולמית ול"מקום תחת השמש" שפירושו למעשה שלטון עולמי, או לפחות השוואת מעמדה של גרמניה בעולם לאלו של המעצמות הקולוניאליות כאנגליה וצרפת שהחזיקו בנחלות קולוניאליות רחבות ידיים. גישה זו הונהגה על ידי גרמניה במאה ה-19 והמשיכה את קו ה-"real politik" שהונהגה על ידי ביסמרק בתקופה בה פעל לאיחוד גרמניה תוך התבוססות על צעדים רציונליים מחושבים וללא קשר לאידאולוגיה ספציפית מסוימת. איחוד גרמניה כלל את מלחמת פרוסיה־דנמרק ב־1864, מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב־1866, ואת מלחמת צרפת–פרוסיה ב־1870. בכל אחד מהמלחמות הללו בחש ביסמרק בקלחת הפוליטית, יצר בריתות והביא למצב בו היה נראה שלא הוא היה זה שהכריז מלחמה. כל המלחמות הסתיימו בניצחון פרוסיה ובסופן נחתמו הסכמים דיפלומטים (בהתאמה: הסכם וינה, הסכם פראג, הסכם פרנקפורט) שבו התחייבה המעצמה המפסידה למשוך את השפעתה מפרוסיה ולתת שטחים לטובת איחוד גרמניה. משתם האיחוד, נהג ביסמרק על פי המדיניות העולמית" וחתר למדיניות כזו שתוצאתה תהיה השפעה גרמנית על העולם כולו. דבר שקירב את מלה"ע הראשונה.
אישיותו התיאטרלית והבלתי יציבה של וילהלם היקשתה על ניהול מדיניות חוץ ראויה, והביאה ליצירת סדרה של משברים בינלאומיים ותקריות, שנסבו על התנהגותו או אמירותיו הפזיזות. הוולגריזציה וההקצנה של הגותם המורכבת של הוגים כניטשה, טרייצ'קה והגל, והשפעתם של הוגים פאן-גרמנים כיוסטון סטיוארט צ'מברלין הביאו בגרמניה כולה לזן של לאומנות מיליטריסטית, שהשפעתה הייתה רבה במיוחד על הקיסר. הקיסר ניווט את המדיניות הגרמנית בחוסר יציבות, והשפעתו הפריעה לניהול מדיניות עקבית. הוא היה המחליט האחרון בסוגיות של מדיניות חוץ, ולא הייתה עליו כל ביקורת פרלמנטרית, פרט לנושא המצומצם של התקציב. הוא שלט בעיתונות ודיכא את הביקורת על מדיניותו. עוד ב-1891 איבחן דיפלומט פורטוגזי שנפגש עמו כי "ייתכן שיום אחד תשמע אירופה את רעם הצבאות המתנגשים, רק בשל כך שבנשמתו של הדילטנט הגדול הזה בוערת התשוקה 'לדעת מלחמה', ליהנות מהמלחמה, הגוברת על התבונה, העצה, או החמלה על נתיניו".
מערכת הבריתות האירופית
עם כניסתו של וילהלם למשרתו הייתה גרמניה מחויבת על פי הסכם סודי לברית ידידות עם רוסיה. רוסיה אמנם פרשה מ"ברית שלושת הקיסרים", שהפכה ל"ברית המשולשת" בין גרמניה, אוסטריה-הונגריה ואיטליה, אך ביסמרק חפץ לשמור את רוסיה לצידו. וילהלם, במעשה שיש מכנים אותו מעשה האווילות החמור ביותר בתקופת כהונתו, החליט שלא לחדש את הברית לאחר פיטוריו של ביסמרק. ב-1893 חתמה רוסיה על ברית עם צרפת. במהלך כהונתו ניסה וילהלם לשוב ולסחוף את רוסיה לברית עם גרמניה, וזאת תוך ניסיון להשפעתו האישית על קרוב משפחתו הצאר ניקולאי השני. בפגישה סודית בביורקו שבמפרץ פינלנד, חתמו שני הקיסרים על ברית הגנה הדדית, מאחורי גבה של צרפת. אך חתימתם של הקיסרים לא היה די בה. עם שובם של שני הקיסרים לבירותיהם, עמדו בפני התנגדות גורפת של ממשלתם, ונאלצו לגנוז את ההסכם. רוסיה הלכה והתקרבה לצרפת, עד לחתימת ההסכמה המשולשת ב-1907, שגיבשה למעשה את הצדדים שיילחמו במלחמת העולם הראשונה. גם עם בריטניה ניסה לנהל יחסים ידידותיים, תוך שהוא מנסה לבססם על קרבת משפחתו לדודו, המלך אדוארד השביעי, ולמשפחת המלוכה (אמו של וילהלם הייתה בתה של המלכה ויקטוריה). ההתעצמות הימית של גרמניה, הניסיונות הגסים להתערב בנעשה בחוץ לארץ, מסוג "מברק קרוגר", שבו בירך בשנת 1896 את נשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית פול קרוגר על הצלחתו בדיכוי "פשיטת ג'יימיסון" (פשיטה של לאומנים בריטים שנועדה להצית מלחמה בתחומי הרפובליקה) ואירועים כ"ראיון הדיילי טלגרף" מנעו התקרבות מסוג זה.
התפשטות קולוניאלית
על אף שההתיישבות הקולוניאלית הגרמנית החלה עוד בימיו של ביסמרק, הרי שבימיו של וילהלם קיבלה זו עידוד ותנופה. בעוד שביסמרק סבר כי "המתיישב הגרמני חייב לבוא לאחר הסוחר הגרמני", הייתה מדיניותו של וילהלם מכוונת להתפשטות טריטוריאלית ולהכרזת ריבונות גרמנית בכל מקום בו הדבר ניתן. כתוצאה מכך, בשנת 1914 השתרעה האימפריה הקולוניאלית הגרמנית על פני 1,643,200 קמ"ר, ואוכלוסייה מנו למעלה מ-12 מיליון נפש, מתוכם כ-24,000 גרמנים. וילהלם נכשל בניסיונותיו להביא להגירה משמעותית למושבות, והמהגרים הגרמנים העדיפו את ארצות אמריקה הלטינית וארצות הברית. כיוון שגרמניה איחרה להצטרף למירוץ הקולוניאלי, הוגבלו שטחי ההתפשטות שלה לאזורים מעטים יחסית לאימפריות אחרות. מושבותיה היו בדרום מערב אפריקה, בחלקים ממערב אפריקה וממזרח אפריקה, ובאיי האוקיינוס השקט. נוסף על אלה כללה האימפריה תחנות סחר בסין.
ההתרחבות הקולוניאלית הביאה לאירועים כמו השתתפותה של גרמניה בדיכוי מרד הבוקסרים או ניסיונותיו של וילהלם לבחוש בענייני דרום אפריקה וטרנסוואל. בדמיונו ראה עצמו וילהלם שליט על מעצמה עולמית כבריטניה, ולשם כך נזקק הן למושבות והן לצי חזק. השלטון הקולוניאלי הגרמני באפריקה היה בין האכזריים מהמשטרים מסוג זה, ואירועים כרצח העם של ההררו והנאמה ומרד המאג'י מאג'י גבלו ברצח עם. ההיסטוריון בעז נוימן כותב כי הם היוו מעין הקדמה לשואה.
משבר מרוקו
ב-1905 ניסה וילהלם ליצור סכסוך בין בריטניה וצרפת במרוקו. מרוקו, שהייתה מדינה עצמאית למחצה הייתה מוקד להתעניינות צרפתית ובריטית. וילהלם נחת בחוף טנג'יר והכריז על תמיכתו בעצמאות הסולטאן המרוקני. לגרמניה לא היו אינטרסים מסורתיים במרוקו, כשם שהיו לצרפת, שמושבתה הגדולה אלג'יריה הייתה שכנתה, ובריטניה, שרצתה לשמור על השליטה במיצרי גיברלטר. אם הייתה כוונתו של וילהלם ליצור חיץ בין בריטניה וצרפת, הרי שהשיג את ההפך הגמור. תוצאת הביקור הייתה ועידה בינלאומית לענייני מרוקו באלחסירס, שבה נחשף בידודה הבינלאומי של גרמניה ונגרם לה נזק דיפלומטי, בעוד שאחדותה של ההסכמה בין בריטניה וצרפת הופגנה ברבים. שני משברים נוספים, ב-1908 וב-1909, העמידו את המדינות על סף מלחמה, אך שניהם הסתיימו בנסיגה דיפלומטית גרמנית, לאחר עמידה מתלהמת על הסף. עם סיום המשבר האחרון, משבר אגדיר, ב-1911 הכירה גרמניה באינטרסים הצרפתים במרוקו.
משבר הדיילי טלגרף
המשבר האישי החמור ביותר שיצר וילהלם בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, שהיה בעל השפעה הן בזירה הבינלאומית, והן בזירה הפנימית, ופגע מאוד בתדמיתו של הקיסר בעיני בני עמו, היה משבר ה"דיילי טלגרף" בשנת 1908. העיתון ראיין את וילהלם בשאלות של מדיניות בינלאומית. וילהלם ראה בכך הזדמנות להביע את דעותיו בענייני השעה ולקדם את ידידותו עם בריטניה, אך הראיון כלל התפרצויות מביכות ואמירות מתלהמות, שהביאו לניכורם של הבריטים, הצרפתים והרוסים ולפגיעה ביפן.
בראיון, שהתפרסם ב-28 באוקטובר 1908, נאמר שעל אף שהקיסר עצמו הוא ידיד לבריטניה, העם הגרמני סולד מבריטניה, שהרוסים והצרפתים ניסו להסית את גרמניה להתערב במלחמת הבורים השנייה, שתוכניתו של הלורד רוברטס שבוצעה במלחמת הבורים למעשה תוכננה על ידו באופן אישי ונשלחה לבריטניה, ושההתעצמות הימית הגרמנית מכוונת כנגד היפנים. מבית הביא הריאיון לתגובות חריפות, שהגיעו עד כדי דרישה לפיטורי הקיסר והטלת ספק בשפיותו. הקנצלר בילוב התנצל ברייכסטאג, ווילהלם הזועם, שראה בבילוב את אחד האחראים למשבר, שכן היה עליו לעבור על הראיון בטרם זה פורסם בעיתונות, כפה את פיטוריו כחצי שנה לאחר מכן. המשבר הביא להסתגרותו של וילהלם בארמונו מספר חודשים, ולפגיעה מסוימת בהשפעתו על מדיניות החוץ ומדיניות הפנים.
התעצמות ימית
אחת מהחלטותיו המשפיעות ביותר של וילהלם הייתה ההחלטה על ההתעצמות הימית של גרמניה. בשנת 1895 פתח את תעלת קיל, אירוע שסימן את תחילת הניסיון להפוך את גרמניה למעצמה ימית. אמו של וילהלם, שהייתה בריטית, הורישה לו את האהבה לים ואת ההערכה לצי הבריטי, שבאותם הימים היה הגדול בעולם. יחסיו עם דודו אדוארד השביעי הביאו לכך שהתוודה בפניו על רצונו כי יום אחד יהיה לו גם צי משלו. בשנת 1897 התמנה הקצין הדינאמי אלפרד פון טירפיץ לשר הימיה הגרמני. טירפיץ היה שותף לחלומו של וילהלם על הצי הגדול, ופעל ללא הרף למימושו. הוא הגה את "תאוריית הסיכון", לפיה עצם קיומו של הצי הגדול המרוכז בים הצפוני יביא לכך שתקיפה ימית על גרמניה תהיה סיכון שגם המעצמה הימית החזקה ביותר לא תוכל לקחת, וכך ניתן יהיה לכפוף את בריטניה להסכים לדרישות גרמניה.
הדרך אל המלחמה
ב-28 ביוני 1914 התנקש ארגון לאומני סרבי בשם "היד השחורה" בחיי נסיך העצר האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד. פרנץ פרדיננד היה ידיד אישי של וילהלם, והמעשה הותיר עליו את רישומו בצורה עמוקה. מערכת הבריתות האירופית חייבה מתן תמיכה בלתי מסויגת לאוסטריה-הונגריה כנגד הסרבים, דבר שהיה מוביל למעורבות רוסית ולמלחמה אירופית כוללת. על אף רצונו של הקיסר להישאר בברלין עד לסיום המשבר, שכנעו אותו יועציו לצאת לחופשתו השנתית בים הצפוני ב-6 ביולי 1914. על אף תדמיתו המיליטריסטית של הקיסר, ושאיפותיו להפוך את גרמניה למעצמה עולמית, היה חשש מחוסר היציבות שלו, ונטייתו להימנע ברגע האחרון מעימות, שהופגנו באירועים כמשבר אגדיר.
וילהלם ניסה להישאר בשליטה באמצעות מברקים, וכאשר הגישה האימפריה האוסטרו-הונגרית את האולטימטום לסרביה ב-26 ביולי, שב לברלין. על אף שהתשובה הסרבית לאולטימטום הניחה את דעתו, ראה עצמו מחויב לעמדה האוסטרו-הונגרית ששללה אותה, ולהכרזת המלחמה של אוסטרו-הונגריה על סרביה.
בלילה שבין 30 ביולי ו-31 ביולי התברר כי הרוסים אכן גייסו את צבאם וכי בכוונתם להתחיל במלחמה. עד הרגע האחרון ניסה וילהלם למנוע את כניסת בריטניה וצרפת אל המלחמה. תוכנית שליפן למלחמה דו-חזיתית, שכבר החל ביצוע שלביה הראשוניים, הייתה תוכנית מדוקדקת שנועדה לעצור את הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית וכן להביא לכיבוש פריז. התוכנית התבססה על חישובים מדוקדקים של סדרי כוח אדם, תנועות רכבות, קווי אספקה וביצוע סדרת פקודות מוכנה מראש. כאשר סבר הקיסר כי יש לו הזדמנות דיפלומטית להותיר את בריטניה וצרפת נייטרליות, ולתקוף רק את רוסיה, הורה למפקד צבאו, הגנרל הלמוט יוהאן לודוויג פון מולטקה להיערך לתקיפה במזרח בלבד. פון מולטקה טען כי הדבר בלתי-אפשרי. או אז ענה לו הקיסר במילים "דודך היה נותן לי תשובה אחרת". בעוד הצבא הגרמני על סף כניסה ללוקסמבורג הנייטרלית, כמתחייב מביצועה של תוכנית שליפן, הורה הקיסר לגייסות לעצור על הגבול. מספר שעות לאחר מכן התקבל מברק מהשגריר בלונדון כי ההזדמנות הדיפלומטית שנראתה כריאלית אינה מבוססת על המציאות, והקיסר הורה למולטקה "עשה כרצונך". בעם הגרמני שררה אחדות דעים נדירה; פרט למיעוט קטן תמכו רוב הגרמנים ביציאה למלחמה. בנאום שנתן בפני ההמונים עם ההכרזה על המלחמה, ב-1 באוגוסט, הכריז הקיסר "כאשר מגיע הדבר למלחמה, נעלמות המפלגות וכולנו אחים". המפלגות ברייכסטאג הכריזו על אחדות דעים שכונתה "Burgfrieden". חילוקי הדעות הוסטו הצידה לתקופת המלחמה, והרייכסטג הסמיך את הממשלה הקיסרית לנהל את המדינה בתקופת המלחמה. לצעד זה הייתה שותפה גם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהטילה משמעת סיעתית שחייבה גם אישים כקרל ליבקנכט להצביע בעד המלחמה ברייכסטאג ב-4 באוגוסט.
קיסר הצללים
עם פתיחת המלחמה החלה דמותו של וילהלם בתעמולת מדינות ההסכמה מסמלת את כל הרע והשפל שבמיליטריזם הגרמני, שפתח במלחמת עולם תוך חילול הנייטרליות הבלגית. במילותיה של ברברה טוכמן, "לא היה זה עוד התעלולן ומשקשק החרבות שמלפני המלחמה. הוא תואר מעתה כעריץ אפל ושטני, נושם אכזריות ורשע, שגסותו מובעת היטב בכל קו ציור". את הכינוי הידידותי "קייזר ביל", שניתן לו לפני המלחמה בארצות דוברות האנגלית, החליף הכינוי "הקייזר" סתם, כשהוא נחרז בשירי לעג מסוג "כולנו צועדים אל הקייזר" (We're All Going Calling on the Kaiser), או "ללמד את הקייזר להיות חכם יותר (באנגלית 'וייזר')" ("Got to teach the Kaiser to be wiser"). גם המדיום התעמולתי החדש, הראינוע, גויס לטובת יצירת התדמית החדשה, בסרטים כ"הכתף שק" של צ'ארלי צ'פלין, שבו מנצח הנווד במלחמה כשהוא מגיע לברלין ושובה את הקייזר.
המציאות הייתה ההפך הגמור מתמונה זו. עם הסתבכות המלחמה, ולאחר הניצחונות הראשונים, כאשר הפכה המלחמה במערב לשדה קטל סטאטי, של צבאות המחופרים זה מול זה במערך שאינו ניתן לפיצוח, הסתבר כי נטל ניהול מלחמת העולם כבד מדי בשביל וילהלם. לאחר 1916 השתלטה על המדינה דיקטטורה צבאית, שהשתמשה בווילהלם כבובת ראווה; וילהלם חתם על פקודות, יצא לסיורים בחזית, העניק מדליות, ביקר במפעלי נשק ותחמושת וסקר מצעדים, אך את ההחלטות קיבלה המנהיגות הצבאית ובראשה אריך לודנדורף ופאול פון הינדנבורג.
לודנדורף היה הפעלתן מבין השניים. הזוג, שנוצר במהלך קרב טננברג, וזכה להצלחות מרשימות בחזית המזרח, ניהל את ענייני הצבא ומדיניות החוץ, אך לודנדורף עסק גם בכל הנוגע לממשל האזרחי, קבע חוקי עבודה, הקצבת מזון, ועסק בשאלות הנוגעות לחומרי הגלם. ב-1916 הכריחו השניים את וילהלם לפטר את ראש המטה הכללי אריך פון פאלקנהיין, ולהחליפו בהינדנבורג. לאחר מכן, ב-1917, הביאו לפיטורי בתמן-הולווג ממשרת הקנצלר, ולפיטורי שר החוץ פון-קיהלמן.
תחת הנהגתם של לודנדורף והינדנבורג המשיכה גרמניה להילחם. לאחר הסכמי שביתת הנשק בין גרמניה ובין ממשלתה הבולשביקית החדשה של רוסיה, ב-1917, שהוציא את רוסיה מן המלחמה, התרכזו מאמצי גרמניה בהכרעה בחזית המערב. "מתקפת לודנדורף" במרץ 1918 הגיעה להישגים, וכמעט והכריעה את המלחמה לטובת גרמניה, אך מגננה צרפתית נואשת בפיקודו של המרשל פרדיננד פוש והצטרפות כוחות ארצות הברית ללוחמה הפעילה איתו את הכף לרעת גרמניה, שלאחר ארבע שנות מלחמה הייתה מותשת ומיצתה את עתודותיה האנושיות והכלכליות.
התפטרותו
בשלהי ספטמבר 1918 היה ברור לפיקוד הגרמני העליון כי המלחמה אבודה. עדיין נמצאו חיילים גרמנים על אדמת צרפת, אך נראה היה כי איבוד שליטה על שטחי אדמת גרמניה הוא עניין של זמן, וכי כוחן של מדינות ההסכמה בצירוף ארצות הברית עומד להכריע את המלחמה ולהביא לתבוסה צבאית כואבת. ב-29 בספטמבר הודיעו הינדנבורג ולודנדורף לווילהלם כי יש לבקש ממדינות ההסכמה שביתת נשק. הקנצלר גאורג פון הרטלינג התפטר, והוחלף במקס פון באדן. אך לכל המעורבים היה ברור כי שביתת הנשק היא אך שינוי אחד מתוך סדרת שינויים שעל גרמניה לעבור.
מצבו של וילהלם נראה נואש. בעולם כולו היה לסמל השנוא של ארבע שנות המלחמה. מסביב לגרמניה הכריזו מדינות קטנות על הקמת רפובליקות חדשות, ובתי המלוכה קרסו בפני גל של מהפכות המונים. ב-23 באוקטובר קרא הנשיא וודרו וילסון לעם הגרמני להיפטר מ"האריסטוקרטים המלוכנים". התחושה הייתה שבדיונים על תנאי הפסקת האש תהיה לגרמניה דמוקרטית עמדה טובה יותר מאשר לגרמניה המונהגת בידי וילהלם. ב-26 באוקטובר אישר הרייכסטג שינויים חוקתיים מרחיקי לכת. לראשונה היה הקנצלר אחראי בפני שני בתי הפרלמנט, והצבא הוכפף לרשויות האזרחיות. וילהלם חתם על התיקון ב-28 באוקטובר, ובכך הפך את גרמניה למלוכה חוקתית. אך בכך לא היה די.
התסיסה החברתית ברחבי גרמניה הגיעה לשיא במרד ימאים בקיל ובהכרזה על "רפובליקה סובייטית" בבוואריה בתחילת נובמבר. הסוציאל-דמוקרטים, שהיו חלק מהקואליציה הפרלמנטרית של מקס פון באדן, הבינו כי אם לא יביאו להתפטרותו של וילהלם, ידחפו את אוהדיהם לידי אנשי השמאל הקיצוני והמהפכני, ברית הספרטקיסטים ו"הסוציאליסטים העצמאיים". ב-29 באוקטובר שלח פיליפ שיידמן מכתב למקס פון באדן בו דרש כי הקנצלר ייעץ לקיסר להתפטר. הקיסר עצמו עזב את ברלין, ויצא אל מטהו הכללי בעיר ספא בבלגיה. התירוץ שנתן היה כי עליו לעמוד בראש כוחותיו. למעשה, לא היה עוד ביטחונו האישי מובטח בתחומי ברלין.
ב-9 בנובמבר נועד הקיסר עם הינדנבורג וראש מטהו, הגנרל וילהלם גרנר, שהחליף את לודנדורף שנמלט לשוודיה. גרנר הודיע לקיסר כי הצבא אינו עומד עוד מאחוריו. גם אירועים אלו לא הביאו להתפטרותו של וילהלם. מקס פון באדן נאלץ להודיע על דעת עצמו, בברלין, כי הקיסר התפטר. משהועמד בפני עובדה מוגמרת, יצא הקיסר להולנד, ששמרה על נייטרליות במשך כל המלחמה, ובה שלטה שארת בשרו וילהלמינה, כדי לבלות בה את שארית חייו בגלות.
הסכם ורסאי, שנחתם בתחילת 1919, כלל בין יתר סעיפיו את סעיף 227 שקרא במפורש להעמדתו של הקיסר לדין בעוון "עבירה עילאית כנגד המוסר הבינלאומי וקדושת ההסכמים הבינלאומיים", אך וילהלמינה סירבה להסגיר את הקיסר חרף הפנייה המפורשת בעניין מצד בעלות הברית המנצחות. בתחילה ישב הקיסר בעיירה אמרונחן הסמוכה לאוטרכט, ולאחר מכן רכש טירה בעיירה דורן, שבה גר משנת 1920 ועד מותו. ממקום משכנו בדורן מחל הקיסר לקציניו ומשרתיו על שבועת הנאמנות שנשבעו כלפיו, אך מעולם לא ויתר באופן רשמי על תאריו, וטיפח את התקווה לשוב לגרמניה כאשר הנסיבות יאפשרו זאת.
גלות ומוות
בדורן חי וילהלם חיים שקטים. לאחר מות אשתו אוגוסטה ויקטוריה ב-1921, נישא בשנת 1922 לאצילה גרמנית בשם הרמינה, נסיכת רויס-גרייץ. בתקופה זו פרסם גם את זכרונותיו, שבהם טען כי לא הוא האשם בפרוץ המלחמה, והגן על התנהגותו בתקופת שלטונו, במיוחד בכל הנוגע למדיניות החוץ.
לעיתים היה זוכה לביקוריהם של אורחים מכובדים באחוזה, ושמר על עניין וקשר עם הפוליטיקה האירופית. את רוב זמנו בילה בגילוף עץ, תחביב שאליו נתפס רק לאחר שהגיע לדורן. הוא גידל זקן, דבר ששינה את דיוקנו המוכר לכל, והחל לומד את השפה ההולנדית. כן עסק בציד, תחביב שבו עסק עוד בעת שלטונו.
הצלחת המפלגה הנאצית בתחילת שנות ה-30 הפיחה בו תקוות לשוב לגרמניה וייתכן כי אף לעמדת השפעה. אשתו הרמינה פנתה אל הממשלה הנאצית בשם בעלה, אך היטלר מנע כל דיון בעניין. על אף ששמר על קשר עם בכירים בממשל הנאצי, ואירח את הרמן גרינג באחוזתו לפחות פעם אחת, טיפח וילהלם טינה כלפי היטלר. הוא סלד מאירועים כליל הסכינים הארוכות וליל הבדולח, והביע את חוסר אמונו במשטר החדש.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וניצחון הגרמנים על פולין בספטמבר 1939, פנה שלישו של וילהלם, הגנרל פון דומס, במכתב רשמי להיטלר, והבטיח לו כי בית הוהנצולרן "נותר נאמן" לממשל החדש, וכי תשעה מצאצאיו של וילהלם מוצבים בחזית. דרך הגנרל פון דומס נותר וילהלם בחליפת מכתבים עם היטלר, ואף בירכו על כיבוש פריז עם סיום המערכה על צרפת. אך גם לאחר כיבושה של הולנד במאי 1940 לא התאפשר לווילהלם לשוב לגרמניה, והוא נותר במדינה זרה תחת כיבוש גרמני.
כשנה לאחר מכן, ב-4 ביוני 1941, מת וילהלם בדורן, כתוצאה מתסחיף ריאתי, כשהוא נמצא תחת משמר של חיילים גרמנים. היטלר כיבד את בקשתו שלא להשיבו לגרמניה כל עוד זו לא השיבה את המשטר המלוכני, והוא נטמן בדורן, בטקס צבאי שבו נכחו כמה מאות אנשים, לרבות אנשים שהיו קרובים אליו בתקופת המלחמה ושמרו עמו על קשר לאחריה, כגנרל הקשיש אוגוסט פון מקנזן. בקשתו כי דגל צלב הקרס לא יונף בהלווייתו לא כובדה. הוא נטמן במאוזוליאום באחוזת דורן, ומאז היה המקום למקום עלייה לרגל למונרכיסטים גרמנים, המקפידים לפקוד את המקום ביום השנה למותו.
וילהלם עצמו הביע את דעתו על היטלר בראיון למגזין קן ב-1938
היסטוריוגרפיה, מורשת והנצחה
במשך שנים רבות לאחר מלחמת העולם הראשונה נתפס וילהלם כאחראי למלחמה. תעמולת מדינות ההסכמה שהציגה אותו כרודן מרושע נתפסה כעובדה. העיסוק בו פסק לאחר מלחמת העולם השנייה, אז נראו מעלליו בטלים בשישים לעומת זוועות הנאציזם. משנות ה-50 החל זרם היסטוריוגרפי שראה חשיבות פחותה בדעותיו ובמעשיו, לעומת זרמי עומק מדיניים וכלכליים, שהם שניווטו את המדיניות הגרמנית בתקופה זו. לאחר שנות ה-70 החל עניין מחודש בווילהלם. היסטוריונים כג'ון סי. ג'י. רהל וניקולס זומברט עסקו בו ובאישיותו, והעניקו לו מקום מרכזי בקביעת המדיניות הגרמנית בתקופתו. ביוגרפיות מקיפות כ-"Wilhelm II and the Germans: A study in leadership" (1991) של תומאס קוהוט החזירו את הגישה ההיסטוריוגרפית הפרסונלית למרכז התמונה, ואיזנו מעט את הגישה ההיסטוריוגרפית הקודמת.
מורשתו של וילהלם נראית כיום כמורשת של דמות היסטורית מן השורה בגרמניה, בעלת פגמים ומגרעות, אך גם בעלת חשיבות היסטורית. אתרים ככנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם בברלין, עודם נשמרים ומטופחים, ומקומות רבים עדיין מקושטים בפסליו ובתמונותיו. זכרו נשמר גם במדינת ישראל. בשנת 1982 ביקר בחיפה נכדו של וילהלם, ולכבודו שיפצה עיריית חיפה את אנדרטת אובליסק הקיסר בחיפה שהוקמה בביקורו של וילהלם ב-1898, ואף הציבה במקום לשם נוי תותח עות'מאני ישן משנת 1857 אותו העבירה מגן הזיכרון ליד העירייה.
יחסו ליהודים
יחסו של וילהלם ליהודים היה יחס מעורב. לחובתו נרשמו במספר הזדמנויות התבטאויות אנטישמיות בוטות, ומאידך, הגיעו היהודים תחת שלטונו לפריחה תרבותית ולמשרות רמות. וילהלם הושפע מהכומר האנטישמי אדולף שטקר, שתמך בחקיקה אנטי-יהודית, ומגזענים פאן-גרמניים כמיסטיקן האנגלי יוסטון סטיוארט צ'מברלין. עם זאת קירב אליו קבוצת יהודים, שאותם כינה חיים ויצמן בזלזול "יהודי הקייזר" (Kaiserjuden, על משקל יהודי החצר). הדומיננטי בקבוצה זו היה אלברט באלין, איל ספנות יהודי מהמבורג שהיה בין היועצים המשפיעים ביותר על הקיסר ואחד מידידיו האישיים הקרובים. חברים אחרים בקבוצה היו איש העסקים היהודי ג'יימס סימון, האחים אמיל ווולטר רתנאו, וקרל פירסטנברג. יהודים אלו מיתנו במידת מה את גישותיו האנטישמיות, אך ניסיונותיהם לשכנעו להקל באפליית יהודים באוניברסיטאות, בשירות המדינה ובצבא, כשלו.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ואירועי ליל הבדולח אמר: "לראשונה, אני מתבייש בהיותי גרמני". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הביע וילהלם חוסר שביעות רצון ממדיניותו של היטלר כלפי היהודים.
עם זאת, האמין וילהלם כי היהודים גרמו לשתי מלחמות העולם, ובמכתב לאחותו בשנת 1940 כתב "יד האלוהים יוצרת עולם חדש... היהודים מגורשים מכל המדינות אותן הם דירדרו לעוינות כלפיהם."
וילהלם והתנועה הציונית, מסעו לארץ ישראל
עם תחילת פעילותו הציונית של תיאודור הרצל, תלה הרצל תקוות גדולות בתמיכת הקיסר וילהלם השני בציונות. גרמניה הייתה אויבתה הגדולה של צרפת, והיה לה עניין רב ואינטרסים בנעשה במזרח התיכון. הרצל סבר כי ימצא שפה משותפת עם הקיסר וכי יוכל להביאו לתמיכה בעניין הציוני.
לאחר שיחות שכנוע עם דודו, פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן, כתב הקיסר אל דודו והודה לו על שהביא לתשומת לבו את הציונות. הוא הביע את תקוותו שהציונות תפנה את "המרץ היוצר של שבט בני שֵם לעניינים טובים יותר ממציצת דמם של נוצרים, בני שם רבים שבשעה זו מסיתים את האופוזיציה ואחוזים בדיבוק הסוציאליזם, יהגרו למזרח, ושם ודאי ימצאו להם עיסוק ראוי יותר שאין סופו בכלא... יודע אני כי תשע עשיריות מכל הגרמנים יסטו מעלי בגועל־נפש לכשיתברר להם שאני אוהד את הציונים ופורש חסותי עליהם. אבל עלי לציין כאן כי אלוהים יודע עוד יותר מאתנו כי היהודים רצחו את הגואל, והוא אף העניש אותם על כך. אבל אלוהים לא התיר לא לאנטישמים, ולא לאחרים ואף לא לי עצמי לטפל בהם ביד קשה על־פי דרכנו... מטעם זה אתערב לטובתם אצל הסולטאן, שכן נאמר בכתבי־הקודש, 'קנו לכם אוהבים בכסף, עשו יד אחת אף עם ממון רשע'".
לאחר מאמצים גדולים הצליח הרצל להתקבל לראיון אצל הקיסר בעת שזה ביקר בקונסטנטינופול. הפגישה נערכה ב-18 באוקטובר 1898 בנוכחות יועציו הקרובים של הקיסר, פון בילוב ואוילנבורג. הרצל הביע בפני הקיסר את רעיונו ליישוב ארץ ישראל ביהודים, והלה הביע הסכמה. הרצל תיאר את הפגישה ביומנו במילים אלה:
בסיכומה של השיחה הסכים וילהלם להעלות את הנושא בפני הסולטאן העות'מאני בביקורו הקרוב בארץ ישראל, ולדרוש כי תוקם "Chartered Company" בחסותו של הקיסר, שתיישב יהודים בארץ ישראל.
ב-28 באוקטובר 1898 נפגש הקיסר שוב עם הרצל, הפעם בארץ ישראל, ליד בית הספר החקלאי מקוה ישראל. בפגישה נכחו גם ד"ר משה שנירר, דוד וולפסון ומקס בודנהיימר. בפגישה עצמה נענה הרצל במילים "חן חן לו בעד ידיעותיו, שעוררו בי עניין רב. העניין טעון עוד על כל פנים חקירה מפורטת ובירורי דברים נוספים". הרצל הבין מן הנאמר כי אין לקיסר תשובה חיובית או שלילית, אך לאחר מכן התברר כי בין שתי הפגישות ביניהם נועד וילהלם עם הסולטאן הטורקי, והלה לא הביע התלהבות מהתוכנית. אישים בקרבתו של הקיסר, כבילוב, הסתייגו אף הם. לאחר פגישה זו נפגש הרצל פעם נוספת עם הקייזר במחנהו בירושלים, ב-2 בנובמבר. הריאיון עם הקיסר נמשך פחות מרבע שעה, ולא היה בו תוכן ממשי. לאחר מכן לא נפגש עוד הרצל עם הקיסר, והשקיע את מאמציו להכרה מדינית במקומות אחרים. הקיסר, מצידו, לא הביע עוד עניין בתנועה הציונית.
הביקור בארץ ישראל
בין 26 באוקטובר ו-4 בנובמבר 1898 ביקר הקיסר עם רעיתו ופמליה שכללה מעל 200 איש בארץ ישראל. גולת הכותרת של הביקור הייתה חנוכת כנסיית הגואל ליד כנסיית הקבר בירושלים העתיקה. בביקור זה נפגש עם הרצל, שהגיע לארץ במיוחד לפגישה זו, אך התאכזב לאחר מכן מתוצאותיה.
לביקור קדמו הכנות רבות, כגון שיפור תשתיות העירוניות, סלילת כבישים ובניית גשרים. מלונות רבים ביצעו שיפוצים במבניהם, ונוצרה ביניהם תחרות עזה מי יזכה לארח את הקיסר. לדוגמה, כשהגיע למושבה הגרמנית "שרונה" (כיום בתל אביב), החליט להתגורר במלון דו-פארק, כיום אכסניית "בית עמנואל", וכתוצאה מכך פוצה כספית מלון "ירושלים" שגם הוא התכונן למאורע. בחיפה הוקם למענו מזח מיוחד שתוכנן על ידי גוטליב שומאכר. הקיסר קיבל חלקת אדמה גדולה בפסגת הר ציון במתנה מהסולטאן הטורקי, אותה העניק, כמחווה של רצון טוב, לקהילה הגרמנית-קתולית בירושלים. אלה הקימו במקום את כנסיית דורמיציון, והאגדה הירושלמית מספרת כי הגרמנים-הקתולים הגיבו במחווה משלהם, ועיצבו את מגדל הפעמונים של הכנסייה בדמותו של וילהלם.
לכבוד ביקור הקיסר נפרץ פתח בחומת העיר ירושלים ליד שער יפו, על מנת שהקיסר יוכל להיכנס במרכבתו לעיר העתיקה:
רוב פורטמן
רוברט (רוב) ג'ונס פורטמן (באנגלית: Robert Jones Portman; נולד ב-19 בדצמבר 1955) הוא דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אוהיו בשנים 2023-2011. קודם לכן כיהן במשך למעלה מעשור כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ושימש בשני תפקידים בקבינט של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
השכלה, קריירה מוקדמת וחייו האישיים
פורטמן, יליד סינסינטי שבאוהיו, סיים ב-1979 תואר ראשון באוניברסיטת דארטמות' קולג' מליגת הקיסוס, והמשיך ללימודים מתקדמים (.J.D) במשפטים באוניברסיטת מישיגן אותם סיים ב-1984. עם סיום לימודיו עבד בחברת עורכי דין בוושינגטון ומשנת 1986 בחברת עורכי דין בסינסינטי. ב-1989 גויס ללשכה המשפטית של נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט בוש ובין השאר שימש כאיש הקשר הראשי בין הבית הלבן והקונגרס. ב-1991 חזר לעבודה במגזר הפרטי, עד שהחליט להתמודד על מקום בבית הנבחרים האמריקאי.
פורטמן הוא מחברו (יחד עם שריל באואר) של הספר Wisdom's Paradise: The Forgotten Shakers Of Union Village, הספר שיצא לאור ב-2004 עוסק בקומונת שייקרים הראשונה במערב התיכון שנוסדה ב-1805 באוהיו.
פורטמן נשוי לג'יין, לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים במטרופולין של העיר סינסינטי.
קריירה ציבורית
לאחר פחות משנתיים בבית הנבחרים נבחר לחבר בוועדת המיסוי והתקציב (Ways and Means Committee), בכך היה לאחד מהחברים הצעירים ביותר בוועדה היוקרתית בכל שנות קיומה. פורטמן עסק וקידם נושאים רבים הקשורים בחקיקה כלכלית לאורך כהונתו, כולל רפורמה מרכזית במס ההכנסה הוא נחשב למחוקק יעיל ובעל השקפה מערכתית, שלא היסס לבלום ניסיונות חקיקה גם כשמקורם בנשיא ממפלגתו. הוא שימש כיושב ראש המנהיגות הרפובליקנית בבית הנבחרים ועקב קשריו הטובים עם ג'ורג' ווקר בוש הפך לאיש הקשר בין הנציגים הרפובליקנים בקונגרס והבית הלבן.
במרץ 2005 מינה הנשיא בוש את פורטמן לנציב הסחר של ארצות הברית, תפקיד בעל מעמד של שגריר ודרגה של חבר קבינט, המינוי אושר בסנאט ופורטמן התפטר מתפקידו בבית הנבחרים. הוא כיהן בתפקיד במשך שנה בטרם קודם על ידי בוש לתפקיד מנהל משרד הניהול והתקציב (OMB) בבית הלבן.
ביוני 2007 פרש מהתפקיד בשל מה שהגדיר כסיבות אישיות ורצון להקדיש זמן למשפחתו. מאז ועד חזרתו לזירה הפוליטית שימש כיועץ בכיר בחברת עורכי דין בסינסינטי ומרצה באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בינואר 2009 הודיע פורטמן כי בכוונתו להתמודד בבחירות נובמבר 2010 למשרת הסנאטור מטעם אוהיו, בבחירות גבר פורטמן על מועמד המפלגה הדמוקרטית, סגן מושל אוהיו, לי פישר ברוב של 57% לעומת 39%, והחל לכהן בסנאט בינואר 2011. בנובמבר 2016 נבחר לכהונה נוספת.
הוא מכהן כחבר ועדת התקציב, ועדת ההקצבות, ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע וחבר הוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים. במסגרת זו הוא מכהן כיו"ר תת-הוועדה הקבועה לפיקוח.
ב-25 בינואר 2021 הודיע פורטמן כי לא יתמודד לתקופת כהונה נוספת בבחירות 2022, ונימק את החלטתו לפרוש ב"מחסום המפלגתי" המושרש בוושינגטון הבירה.
מחלף עלה תלתן
מחלף עלה תלתן (Cloverleaf interchange) הוא מחלף בעל שני מפלסים במפגש שני כבישים מהירים. המחלף מאפשר מעבר בין הכבישים ללא שימוש במנגנוני ויסות מעכבי תנועה כדוגמת רמזורים או מעגלי תנועה.
מאפיינים
הפניות שמאלה במחלף עלה תלתן (בכבישים בהם נוהגים בצד ימין) מתבצעות על ידי חציית גשר או מנהרה מעבר לכביש היעד אליו רוצים לפנות, פנייה ימינה לתוך כביש בצורת לולאה בת 270 מעלות וכניסה לנתיב המתמזג עם כביש היעד. שמו של סוג מחלף זה בא מדמיון השרטוט שלו לצמח התלתן בעל ארבעת העלים.
בה ג'ין
בֵּה ג'ין (בסינית מנדרינית: 巴金, בפיניין: Bā jīn ; ידוע גם בכתב EFEO כ-Pa Kin; שמו בלידה: לי יאו-טאנג, בסינית מנדרינית: 李堯棠, שמו האמיתי בבגרות: לי פיי-קאן, בסינית: 李芾甘, 25 בנובמבר 1904 צ'נגדו, מחוז סצ'ואן - 17 באוקטובר 2005 שאנגחאי) היה סופר ומתרגם סיני, בצעירותו פעיל אנרכיסט וחסיד נלהב של השפה אספרנטו. כיהן כיושב ראש השלוחה הסינית של מועדון ה-PEN ובשנים 1985–2005 היה יושב ראש איגוד הסופרים הסינים. כיהן גם כסגן יושב ראש הוועידה הפוליטית המייעצת של העם של הרפובליקה העממית של סין בססיות השישית-העשירית שלה. אחת מיצירותיו החשובות ביותר הייתה הרומן האוטוביוגרפי "המשפחה" (家). גבוריו -דמויות חצויות בין דרישות המסורת והמשיכה למהפכה. "מעטים תיארו כמו בה ג'ין את היסוסי הלב ולבטי האהבה" (פול באדי) בה ג'ין נחשב לאחד מחשובי הסופרים הסינים במאה ה-20. יצירתו כוללת 26 כרכים ותרגומיו - 10 כרכים.
ילדות וצעירות
בה ג'ין נולד ביום ה-19 של החודש העשירי של שנת ה-30 של עידן גאונגשו. זמן רב לא ידע הסופר בצעירותו מהו תאריך הלידה הנכון לפי לוח השנה הגרגוריאני. לפי החישוב המקובל מדובר ב-24 בנובמבר 1904. הוא נולד בעיר צ'נגדו שבמחוז סצ'ואן ושמו בלידה היה לי יאו-טאנג. לי היה בן למשפחה משכילה ואמידה של בעלי אחוזות.
מחלף עלה תלתן
יתרונות
מחלפי עלה תלתן הם הזולים ביותר לבנייה במפגש שני כבישים מהירים שבו נדרשים כל שמונת כיווני הפנייה ללא אמצעי ויסות מעכבי תנועה. מחיר הבנייה הזול נובע מהעובדה שגם מחלף מלא דורש בניית גשר אחד בלבד. במחלף ערימה, לשם השוואה, ייתכן שימוש ביותר מעשרה גשרים.
בה ג'ין
ילדות וצעירות
סבו מצד האב שלט ביד רמה בבית שבו התגוררו בני חמישה דורות. אווירת הבית הייתה מחניקה עבור לי הצעיר, בדומה למה שתיאר ברומן שלו, "המשפחה". אימו לימדה אותו קרוא וכתוב, ומאוחר יותר התחנך אצל מורים פרטיים בבית. איבד בנעוריו את אחותו ובגיל 10, בשנת 1914, התיתם מאמו וכעבור שלוש שנים גם מאביו. אחיו הבכור התאבד.
אחרי מות סבו בשנת 1917 פרצו במשפחה מאבקי מנהיגות שהסתיימו בניצחון אחד הדודים וללי התאפשר להיפתח אל העולם. על החינוך המסורתי העדיף את קריאת הרומן "חלום הביתן האדום" וקריאת כתבי עת כמו "השבועון" ו"הנוער החדש" שבהם התוודע לרעינות החדשים של התקופה. קרא ספרים רבים והוקסם על ידי הגותם של מנהיגים אנרכיסטים כמו מיכאיל באקונין, פיוטר קרופוטקין ואמה גולדמן. הושפע עמוקות על ידי הפמפלט של קרופוטקין "קריאה אל הנוער" אותו קרא בגיל 15. כמו כן ראה באמה גולדמן את "אמו הרוחנית" והתכתב איתה לאורך שנים רבות. לימים אימץ את שם העט שלו "בא ג'ין", יש אומרים, מתוך מעין הכלאה של השמות "באקונין" ו"קרופוטקין". לימים הכחיש שהחלק הראשון של שמו זה קשור לבאקונין וסיפר שמקורה בשמו של אזרח סיני, בא אנ-בו, שהכיר בצרפת. ייתכן כי אמר זאת מכיוון שבעיני הקומוניסטים הפך באקונין לדמות מגונה, להבדיל מקרופוטקין, שנודע גם כמדען. בשנת 1920 נרשם לי יחד עם אחיו גדול, ל"בית הספר להתמחות בשפות זרות" (成都外語專門學校 / 成都外语专门学校 Chéngdū Wàiyǔ Zhuānmén Xuéxiào) בעיר הולדתו, על מנת ללמוד בעיקר את השפה האנגלית. רכש שם גם יסודות של השפה הצרפתית. בבית הספר היה לי מעורה בהקמת העיתון הספרותי "הסהר" וכתב בו מספר שירים בחרוזים חופשיים. הצטרף גם לארגון אנרכיסטי בשם "חברת השוויון", בו נמנה עם חבריו החשובים והפיץ חוברות תעמולתיות שלו. בשנת 1921 פרסם את מאמרו הראשון "איך להקים חברה חופשית ושוויונית באמת?"
מחלף עלה תלתן
חסרונות
מחלפי עלה תלתן סובלים מבעיה מרכזית המכונה 'אריגה'. המקור לבעיה זו נובע מהקרבה בין נתיבי הכניסה והיציאה במחלף, שגורמת לכלי הרכב הנכנסים לכביש לחצות את מסלול כלי הרכב היוצאים ממנו. בתנועה עמוסה גורמת האריגה לעומסי תנועה במחלף ולכן מחלפי עלה תלתן מתאימים למפגש בין שני כבישים שהתנועה העוברת ביניהם היא דלילה. פתרון חלקי אפשרי לבעיה הוא הגדלת הלולאות ובכך הרחקת הכניסות והיציאות, אך בפתרון זה המחלף שבלאו הכי גדול משמעותית ממחלף יהלום הופך לגדול מאוד. חלופה אחרת, אך יקרה, היא הסבת פניות של עלה תלתן לפניות רמפה-ישירה הלקוחות ממחלף ערימה. במקרה כזה הופך המחלף למחלף מסוג 'עלה תלתן ערימה'. דרך נוספת להתמודדות עם השפעות האריגה היא הוספת נתיב שירות עצמאי לפונים במחלף, כך שהתנועה שאינה פונה במחלף מבודדת ואינה מושפעת מעומסים אפשריים ביציאה ובכניסה.
בה ג'ין
ילדות וצעירות
כעבור שלוש שנים עבר לשאנגחאי ואחר כך לנאנג'ינג על מנת ללמוד באוניברסיטת דרום-מזרח של ננקינג (אוניברסיטת דונגנאן). עשה זאת בעיקר כדי להימלט מפני המנהגים הפאודליים (פנגג'יאן) של משפחתו. עקב מחלה הפסיק את לימודיו באוניברסיטה. למד למשך שנה את השפה אספרנטו והשתתף בשביתות שאורגנו על ידי חוגים סוציאליסטים. במקביל נשאר פעיל בתנועה האנרכיסטית וכתב פמפלט על "המרטירים האנרכיסטים משיקגו".
מחלף עלה תלתן
חסרונות
חיסרון נוסף הוא רדיוס הפנייה בלולאות, המחייב הפחתת מהירות כלי הרכב באופן משמעותי. עקב כך, תאונות התהפכות של כלי רכב בלולאה הן מחזה נפוץ. ככל שרדיוס הלולאות גדול יותר, כך התנועה בהן זורמת מהר ובאופן בטוח יותר.
בה ג'ין
בצרפת 1928-1927
בינואר 1927 נסע על חשבונו לצרפת במחשבה ללמוד כלכלה וצרפתית. שהה בהתחלה בפריז, בה מצא את עצמו נוכח בוויכוחים פנימיים שבחוגים האנרכיסטים. בבירת צרפת סבל מעוני ובדידות. התגורר ברובע החמישי, שלושה חדשים ברחוב בנוויל (rue Banville), אחר כך ברחוב טורנפור (rue Tournefort). תיאר את חייו באותם ימים כמשעממים וחד-גוניים. אחרי הצהרים נהג לטייל בגני לוקסמבורג ובערבים למד צרפתית באליאנס פראנסז. קריאה יצירותיהם של וולטר, ז'אן-ז'אק רוסו, ויקטור הוגו, אמיל זולה ואחרים, גם הספרות הרוסית עשו עליו רושם עמוק שהשפיע על דרכו כסופר. בפריז נחקקו בזיכרונו הפסל של רוסו (עליו ידע מכתבי לב טולסטוי שהיה "המצפון של המאה ה-18") בפנתאון, נהר הסן וצלילי הפעמונים של קתדרלת נוטרדאם. "באביב 1927", כתב, "גרתי בדירה בקומה ה ברובע הלטיני, מגורים קטנים מלאי גז וריח בצל. הייתי בודד, הרגשתי כאבים, ואור השמש הקרין חזק בחדרי; התגעגעתי למולדת ולמשפחה". עבר אחר כך לגור בכפר שאטו-טיירי. מצרפת התכתב עם אמה גולדמן ועם מקס נטלאו, פגש את אלכסנדר ברקמן. תרגם לסינית את ה"אתיקה" של קרופוטקין וכתבים אנרכיסטים אחרים. אחרי שקרא בהתרגשות על השתלשלות פרשת דרייפוס והעריץ את מאבקו של זולא לתיקון העוול, נסער מאוד בה ג'ין ממשפטם של הפועלים האנרכיסטים האיטלו-אמריקאים סאקו וונצטי והשתתף באופן פעיל במאמצים למען שחרורם מהכלא. ונצטי התרגש ממכתביו ושלח לו חבילה של ספרים אנרכיסטים. התכתבותם הקצרה הפסיקה עם הוצאתו להורג של ונצטי יחד עם סאקו ב-23 באוגוסט 1927. מאוחר יותר, בשנת 1932 כתב בה ג'ין סיפור קצר בשם "הכיסא החשמלי" כמחווה לזיכרונם. כמו כן תרגם לסינית את האוטוביוגרפיה של ונצטי, תחת הכותרת "סיפור חייו של פרולטר".
מחלף עלה תלתן
היסטוריה
המחלפים הראשונים מטיפוס זה נבנו בארצות הברית בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. ייתכן שהמחלף הראשון מביניהם נפתח ב-1929 במדינת ניו ג'רזי. מהנדס אזרחי בשם ארתור הייל מארצות הברית רשם פטנט על התכנון עוד בשנת 1916. באירופה נרשם פטנט בשווייץ בשנת 1928 והחל מ-1936 נבנו מחלפי עלה תלתן בכבישים מהירים בגרמניה.
בה ג'ין
פעילותו בשנות ה-1940-1930
בקצת יותר מעשרים שנה חיבר בה ג'ין 20 רומנים. בצרפת בשנת 1928 כתב את הרומן הראשון "הרס" ("מיוואנג") אותו פרסם עם שיבתו לסין בשם העט שהפך למפורסם - בה ג'ין. הספר, שפורסם ב-1929 כסדרת פרקים במגזין הספרותי החשוב Fiction Monthly או "הנובלה המאוירת" זכה להצלחה רבה שחיזקה את החלטתו לבחור בקריירה של סופר. באוגוסט 1928 חזר לסין. במשך עשור עבד בה ג'ין כעורך בכמה בתי הוצאה לאור ומגזינים,. באותן השנים חיבר בה ג'ין (תוך ארבע שנים) הרבה מהרומנים החשובים: "המשפחה" (1931), "טרילוגיית האהבה:"הערפל" (1931), "הגשם" (1933) "הברק" (1935), את הנובלות "סתיו באביב" ו"חלום בים". כתב בהמשך גם את קובץ הסיפורים הקצרים "הפריה" ("מנגיה") ועוד כתבי פרוזה כמו "הנקמה" (פוצ'או") כשנתיים בשנים 1934–1935 חי הסופר ביפן. שם סיים את ספריו "אלים, רוחות ובני אדם" (שן, גוי, ז'ן") ו"רשימות". בה ג'ין התמסר גם למפעל תרגומים מרשים - שבלט בו תרגום כתבי הנסיך קרופוטקין - "כליל כתבי קרופוטקין" (Kelupaotejin quanji) בשנת 1930 פרסם את הספר הפוליטי התאורטי היחיד שלו "מקפיטליזם אל האנרכיזם" (Cong zibenzhuyi dao annaqizhuyi) שהוא למעשה מעין העתקה לסינית של ספר מאת אלכסנדר ברקמן משנת 1929 - שהופיע בשתי גרסאות: "מהו האנרכיזם הקומוניסטי?" (? What is Communist Anarchism) ו"עכשיו ואחר כך:האלפבית של האנרכיזם הקומוניסטי" (Now and After : The ABC of Communist Anarchism)
מחלף עלה תלתן
קישורים חיצוניים
Autobahnkreuz
בה ג'ין
ימי מלחמת סין–יפן השנייה
בשנת 1937 כשפלשו היפנים לסין, עזב בה ג'ין זמנית את שאנגחאי ועבר לגווילין, אחר כך לצ'ונגצ'ינג. בחזרתו לשאנגחאי השתתף בהתנגדות האינטלקטואלים לכיבוש היפני והיה במרץ 1938 לאחד ממנהיגי "איגוד ההתנגדות הכלל-סינית לאויב בחוגים הספרותיים והאמנותיים". תוך כדי העבודה במגזין 'נאהאן" (זעקות) (ששינה מאוחר יותר את שמו ל"פנגהואו" - ("משואות") לקח הסופר חלק בתעמולה נגד הפלישה ביפנית, יחד עם מאו דון. בשנים 1938–1949 ניהל בה ג'ין את ההוצאה לאור "פינגמינג" (平明出版社 Píngmíng Chūbǎnshè) עסק רבות בהפצת מידע על מה שקרה באותה תקופה בספרד (מלחמת האזרחים בספרד), בשורה של חוברות שפורסמו באותה הוצאה לאור בסדרת מחקרים על "השאלה הספרדית", בין היתר - טקסטים מאת רודולף רוקר, אוגוסטין סוכי ("אירועי מאי בברצלונה", 1937), אלברט מיניך (יומנו של מתנדב בינלאומי - 1939) וקרלו רוסלי. בה ג'ין פרסם גם גרסאות סיניות לקובצי הרשימות מטעם שרותי התעמולה הרשמיים של הפדרציה האנרכיסטית האיברית CNT-FAI - יצירות מאת אלפונסו דניאל רודריגס קסטלאו או מאת חוזה לואיס ריי וילה, המכונה "סים".
ב-8 במאי 1944 בעיר גוויאנג התחתן בה ג'ין עם צ'ן יונג'ן (1972-1921), מתרגמת, הידועה בשם העט שיאו שאן ((蕭珊 / 萧珊). נולדו להם שני ילדים:בת בשם לי שיאו לין (ילידת 1945) ובן - לי שיאו טאנג (יליד 1950). בשנת 1945 אחרי תבוסת יפן ובמשך מלחמת האזרחים בין הקומוניסטים בראשות מאו דזה-דונג ומפלגת הקואומינטנג בראשות צ'יאנג קאי שק, המשיך בה ג'ין לכתוב. כמה מיצירותיו המוערכות ביותר - הסיפורים "גן המנוחה" (1944), "המחלקה ד'" (1946) ו"לילות קרים" שהצטיין בניתוח הפסיכולוגי של האהבה (1947) פורסמו באותה תקופה.
נציג הממשלה
בה ג'ין הפסיק לכתוב ספרות יפה אחרי ניצחון הקומוניסטים במלחמת האזרחים והקמת הרפובליקה העממית של סין, והתרכז בחיבור כתבי עיון. הפסיק את התכתבותו עם אנרכיסטים מחו"ל ובלי להצטרף למפלגה הקומוניסטית הסתגל לכללי המשטר החדש והעמיד את קולמוסו לשרותו. בשנת 1953 נבחר לסגן יושב ראש של איגוד הסופרים הסינים ובשנת 1958 נבחר ליושב ראש השלוחה של שאנגחאי של האיגוד. בשנים 1954 ו-1958 נבחר כנציג סצ'ואן לאספה העממית הלאומית. ניהל כמה כתבי עת, ביניהם המגזין "שואו הואו" ("יבול"). ערך כמה מסעות רשמיים בחו"ל: בפולין, ברית המועצות, צפון וייטנאם, צפון קוריאה וביפן. ב-1955 השתתף במסע הגינוי שאורגן על ידי המפלגה נגד הסופר הו פנג, שנאסר בין השנים 1955–1979. אחרי שעצר מאו דזה-דונג את ההפשרה שבימי מערכת מאה הפרחים והחליף אותה ב"מסע נגד הימין", גויס גם בה ג'ין לגינויים הפומביים נגד סופרים כמו דינג לינג, אי צ'ינג (אביו של הצייר אי ווייוויי), או פנג שואה פנג שהוגלו לכפרים במנצ'וריה. בשנים 1958–1962 פורסמו 14 כרכים של יצירותיו (Ba Jin wenji). בהערה לכרך 10 התכחש בה ג'ין לעברו האנרכיסטי.
תקופת המהפכה התרבותית
בשנות מהפכת התרבות בסין, כמו רבים מהאינטלקטואלים הסינים, נרדף בה ג'ין בתור "אנטי-מהפכן" וסבל מהתנכלויות. ב-20 ביוני 1968 הועמד בפני סוג של משפט פומבי ובינואר 1970 נשלח לפנגשיאן, על יד שאנגחאי, ל"בית הספר לעסקנים 7 במאי" לחינוך מחדש. הורשה לצאת משם בספטמבר 1972 אחרי מות אשתו. אשתו, שיאו שאן, מתה אחרי שנשלל ממנה טיפול רפואי וגורלה היווה טראומה קשה עבור הסופר האלמן. הכתיבה המקורית נאסרה עליו והוא התמסר לעבודות תרגום. תרגם, בין השאר, מכתבי איוואן טורנייב ואלכסנדר הרצן. בשנת 1975 הוצעה מועמדותו לפרס נובל.
אחרי מות מאו
אחרי מות מאו בשנת 1976 והדחת כנופיית הארבעה, בשנת 1977 טוהר שמו ומעמדו הוחזר. נבחר לכמה תפקידים ממלכתיים חשובים, לרבות בתחום הספרות - והיה החל משנת 1981 יושב ראש איגוד הסופרים הסינים. ב-1978 נבחר לחבר בוועד הקבוע של הססיה החמישית של האספה הלאומית של נציגי העם, ובשנת 1983 נבחר לסגן יושב ראש "הוועידה הפוליטית המייעצת של העם הסיני". התאפשר מחדש לנסוע לחו"ל, לצרפת, שווייץ, שוודיה ויפן והתקבל שם במחוות כבוד. צרפת העניקה לו את התואר "מפקד לגיון הכבוד". בשנים 1978–1986 כתב סדרת 150 מסות "בנוצת הקולמוס (Suixianglu) שבהן שיקף את תקופת המהפכה התרבותית בצורה כנה וכואבת ודרש הקמת מוזיאון של המהפכה התרבותית כאות אזהרה לדורות הבאים. הרהר גם על משטר הפוליטי שהביא אותו להצטרף למערכות נגד עמיתים סופרים. בה ג'ין המשיך לדבר בשפת האספרנטו ולעודד את קידום הפצתה ובשנות ה-1980 היה לסגן יושב ראש "הליגה הסינית לאספרנטו". ההוצאה לאור "סאן ליאן" פרסמה בשנת 1988 קובץ כתביו בשפת האספרנטו ותרגומים מאספרנטו לסינית Elektitaj Tradukoj de Bakin השתתף בכנס לאספרנטו בסטוקהולם בשנת 1980 ובבייג'ינג ב-1986. נבחר לחבר וועד הכבוד של האיגוד העולמי לאספרנטו.
בשנת 1987 התחילה להתפרסם מהדורה של כלל כתביו ב-26 כרכים, האחרון בשנת 1994. ב-1991 "ספר המלים החיות" כלל את כלל כתביו שלאחר המהפכה התרבותית. ב-1997 פורסמו כלל תרגומיו של בה ג'ין.
אחרי סבל ממושך ממחלת פרקינסון, היה לחולה סיעודי קשה ואושפז תקופה ארוכה. נפטר מסרטן בשאנגחאי באוקטובר 2005 בגיל 101. אפר גופתו פוזר מעל ים סין יחד עם אפר גופת אשתו.
ציטוטים
(ציטוט ממכתב שכתב הסופר בגיל 22 והמופיע במסתו "זיכרונות על חיי היצירה", אוקטובר 1935)
יצירותיו
בה ג'ין כתב רומנים, נובלות, סיפורים קצרים ומאמרים ומסות. כמו כן עשה תרגומים רבים מאוד. כלל יצירותיו פורסמו בשנים 1986–1994 ב-26 כרכים (巴金全集 - בה ג'ין צ'ואנג'י). כלל תרגומיו (巴金译文全集 בה ג'ין ייוון קואנג'י) פורסמו ב-10 כרכים (1997)
לקריאה נוספת
p. 45 (מירה וקונסטנטין לופיאנו - אחרית-דבר לרומן "המשפחה" מאת בה ג'ין, בתרגומם לרומנית, הוצאה לאור "אוניברס", בוקרשט)
משפחה בהפרעה
משפחה בהפרעה (באנגלית: Arrested Development, מילולית: התפתחות עצורה) היא קומדיית מצבים אמריקאית על משפחה שירדה מנכסיה המתפקדת באופן לקוי. הסדרה משתמשת במאפיינים של סדרות דוקומנטריות, כדוגמת מספר יודע-כל (רון הווארד) ותמונות וסרטוני ארכיון.
ב-2011 יוצרי הסדרה הודיעו על צילומים של עונה רביעית וחדשה, שכל פרקיה יעלו לצפייה דרך שירותי חברת הסטרימינג נטפליקס. צילומי העונה החלו באוגוסט 2012 וכל 15 פרקיה עלו לנטפליקס ב-26 במאי 2013. עונה חמישית חודשה ועלתה לראשונה ב-29 במאי 2018 וכללה 8 פרקים, וחלקה השני של העונה עלה ב-15 במרץ 2019 וכללה גם היא 15 פרקים.
עלילה
הסדרה מגוללת את סיפורה של משפחת בלות', משפחה עשירה ונהנתנית אך לא מתפקדת. הבלגן מתחיל כאשר אב המשפחה, ג'ורג', נכנס לכלא ובנו מייקל מחליט לקחת את העסק המשפחתי לניהולו. בעוד מייקל מנהל את העסק הוא גם משתדל לתקן את תדמיתה הבעייתית של משפחתו המופרעת.
בשאר אל-מסרי
בשאר אל-מסרי (בערבית: بشار مصري; נולד ב-1961 בשכם) הוא איש עסקים אמריקאי-פלסטיני.
קורות חייו
בשנת 1994 הקים את חברת ההחזקות Massar International שבסיסה ברמאללה ושנה אחר כך חזר להתגורר בעיר. בין החזקותיו נמצא עיתון אל-איאם. בשנת 2011 הקים את Siraj, קרן השקעות פרטיות המיועדת לפעול בשטחי הרשות הפלסטינית בתחום ההיי-טק.
אל-מסרי היה בעבר מנכ"ל אזור התעשייה במעבר קרני.
בשאר, ביחד עם משקיעים מקטר, עומד בראש המיזם להקמת העיר החדשה רוואבי בשומרון. בשנת 2011 ניסה לרכוש חלק משכונת נוף ציון, אולם הצעתו לא זכתה לבסוף במכרז. אל-מסרי יושב בדירקטוריון של חברת אסאל טכנולוגיות.
חיים אישיים
הוא נשוי לג'ין, אישה אמריקאית ואב לשתי בנות. הוא התאזרח בארצות הברית.
אבן אל-קלאניסי
חמזה בן אסד אבו יעלא אבן אל-קַלָאניסי (בערבית: حمزة بن أسد أبو يعلى ابن القلانسي, 1070 לערך – 18 במרץ 1160) היה היסטוריון מוסלמי שפעל במאה ה-12 בדמשק.
אבן אל-קלאניסי היה ההיסטוריון הערבי הראשון שהתייחס למסעי הצלב. הוא כתב על מסע הצלב הראשון והשני, עד לכניסתו של נור א-דין לדמשק, והיה בעצמו עד לאירועים הללו. חיבורו מתאפיין בסגנון יבש ולרוב חסר פניות, והוא נחשב למקור מרכזי ומהימן לראשית מסעי הצלב מנקודת המבט המוסלמית. הוא מהבודדים המתארים אירועים אלו מפרספקטיבה מוסלמית.
צחי גיגי
יצחק (צחי) גיגי (נולד ב-1 בדצמבר 1988) הוא כדורגלן עבר ישראלי השיחק בעמדת השוער.
קריירה
גיגי נולד ברמלה והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל אשקלון. ב-7 בספטמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–2 להפועל כפר סבא במסגרת גביע הטוטו. ב-27 בפברואר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הלאומית, לאחר שיניב והבה ששימש כשוער הראשון הורחק. בתום העונה עלתה הקבוצה לליגת העל וגיגי נשאר במועדון כשוער שני. ב-5 במרץ 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, לאחר הרחקתו של סטפן אאורלו בהפסד 0–4 למכבי פתח תקווה. עד תום עונת 2010/2011 ערך גיגי בסך הכל ארבע הופעות בליגת העל, ובסופה ירדה הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית.
את עונת 2011/2012 התחיל גיגי בהפועל אשקלון, וזמן קצר לאחר מכן חתם במכבי קריית מלאכי מליגה א', בה שימש כשוער ראשון לראשונה בקריירה. ב-30 במרץ 2012 ספג כרטיס אדום ראשון בקריירה, בהפסד 1–7 למכבי קריית גת, ובעקבות כך הפסיד את מקומו בהרכב ובתום העונה עזב את המועדון. בקיץ חתם במכבי שעריים, ובמדיה שיחק עונה אחת וערך 18 הופעות בליגה א'.
בקיץ הצטרף כשוער שני למכבי פתח תקווה, העולה החדשה לליגת העל. ב-26 באוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0–0 נגד עירוני קריית שמונה, ואף נבחר למצטיין בסיום המשחק והפך לשוער הראשון של המועדון. עד תום עונת 2013/2014 ערך 27 הופעות בליגת העל, וב-11 בדצמבר 2014 האריך את חוזהו במועדון לשנתיים נוספות. גיגי החל את עונת 2014/2015 כשוער הראשון של הקבוצה אך במהלך העונה הפסיד את מקומו בהרכב לאיתמר ניצן וסיים את העונה עם 14 הופעות בליגה. את עונת 2015/2016 התחיל גיגי כשוער שני, אך במחזור השביעי החליט המאמן רן בן שמעון להחזירו להרכב, והוא סיים את העונה עם 15 הופעות.
לקראת עונת 2016/2017 הוחתם בקבוצה השוער דני עמוס, וגיגי שותף רק במשחק אחד בגביע המדינה. לאחר עזיבתו של עמוס חזר גיגי לעמדת השוער הראשון בעונת 2017/2018, וערך 25 הופעות בליגה. בעונת 2018/2019 ערך 22 הופעות, ובסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
סטפני טאבס ג'ונס
סטפני טאבס ג'ונס (באנגלית: Stephanie Tubbs Jones; 10 בספטמבר 1949 – 20 באוגוסט 2008) הייתה פוליטיקאית אמריקאית מן המפלגה הדמוקרטית ששימשה חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת אוהיו בשנים 1999 ועד למותה בשנת 2008. ג'ונס היא האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שנבחרה לקונגרס מטעם אוהיו. הייתה חברה בוועדות האתיקה והחינוך.
ג'ונס הייתה חברה ב-NAACP.
ביוגרפיה
ג'ונס נולדה ב-10 בספטמבר 1949 בקליבלנד, אוהיו, שם התבגרה ולמדה תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב. בשנת 1974 סיימה לימודי דוקטורט במשפטים באותה אוניברסיטה. התחתנה בשנת 1976. היא החלה לעבוד כשופטת וכתובעת מקומית. היא עבדה כתובעת עד שהחלה לעבוד בקונגרס. בשנת 1990 ניסתה להיבחר לבית המשפט העליון של אוהיו, ללא הצלחה. בשנת 1998 נבחרה לראשונה לבית הנבחרים עם רוב של כ-80% על פני מועמד הרפובליקני ומועמד עצמאי. היא נבחרה שוב לתפקיד בשנים 2000, 2002, 2004 ו-2006 כאשר תמיד ניצחה ברוב של למעלה מ-75%. בשנת 2004 קיבלה 100% מהקולות לאחר שהייתה המועמדת היחידה.
ג'ונס נפטרה כתוצאה מדימום מוחי ב-20 באוגוסט 2008.
קטי המכוערת
קטי המכוערת (ברוסית: Не роди́сь краси́вой; מילולית: "לא נולדה יפה") היא סדרת טלוויזיה רוסית קומית-מלודרמטית בהפקת חברת AMEDIA, ששודרה מ-5 בספטמבר 2005 עד 7 ביולי 2006 בערוץ טלוויזיה STS. זהו עיבוד רוסי לטלנובלה הקולומביאנית "אני בטי המכוערת". הסדרה זכתה להצלחה ברוסיה והיא העלתה משמעותית את הרייטינג של הערוץ. שודרה גם בישראל בערוץ 9.
בין השחקנים ששיחקו בסדרה היו נלי אובארובה וגריגורי אנטיפנקו בתפקידים הראשיים ואירינה מורביובה, ולדימיר יאגליץ' וולרי זולוטוחין ואחרים בתפקידי משנה.
עלילה
העניינים בחברה אינם מתקדמים יפה והמצב הכלכלי בכי רע. אנדריי משכנע את קטיה להסתיר את העובדה הזאת. מאוחר יותר אצל סגן נשיא החברה, רומן מלינובסקי מתעוררים ספקות באשר למידת נאמנותה של קטי, מלינובסקי מתערב עם אנדריי לשחק בקטי ולנהל עמה רומן אהבה. אנדריי נאלץ להסכים, אבל בהדרגה הוא מתאהב בה בכנות. אך, הסוד, במוקדם או במאוחר, נחשף.
לאחר שהיא מגלה שאהבתו של אנדריי — אינה אלא משחק, קטי חושפת את מידת ההונאה שלו בפני חברי הדירקטוריון ומתפטרת. יוליאנה, עובדת לשעבר בחברת "Zimaletto" שמעריכה אנשים מקצועיים, לוקחת את קטי לעבוד אצלה בסוכנות יחסי ציבור. יוליאנה יחד עם עוד חברים חדשים עוזרים לקטי לשנות את המראה החיצוני שלה לטובה. כעת היא כבר לא ביישנית ומכוערת כבעבר. אז פונה אליה פתאום אחד המייסדים של "Zimaletto", אביו של אנדריי: מתברר כי כתוצאה מהמזימות של הבן שלו, קטי היא למעשה הבעלים של החברה. הוא מציע לה לקחת את תפקיד הנשיאה, מאחר שמועמדים אחרים לתפקיד הזה נכשלו.
צילומים
צילום חזית הבניין של חברת "Zimaletto" צולם בחזית מרכז העסקים "מגדל 2000", שבמוסקבה סיטי. צילומי הפנים נערכו באולפני חברת "AMEDIA".
מוזיקה
בתחילה שימש השיר של יוליה סאביצ'בה "אם בתוך הלב חיה האהבה" (Если в сердце живёт любовь, ששימשה כשיר הנושא מפרקים 76 עד 85) והפך במהירות ללהיט ולראש מצעדי השירים בתחנות רדיו ברוסיה.
מפרק 169 השיר "רואה אותך" (Вижу тебя) של ילנה ויסוצ'איה שימש כשיר הנושא.
בפרק 200 והאחרון השיר "אם בתוך הלב חיה האהבה" שוב שימש כשיר הנושא, הפעם בגרסה שבוצעה על ידי שחקני הסדרה.
זברה פינק
זברה פינק (שם מדעי: Taeniopygia guttata) היא מין של ציפור בסוג Taeniopygia ממשפחת האסטרילדיים. היא פופולרית במיוחד בקרב מגדלי ציפורים ברחבי העולם. ציפורים אלו חזקות ועמידות ולכן הן מתאימות למגדלים מתחילים. מגוון מוטציות צבעיהן הופכות את הזברה פינק לציפור המהווה אתגר גידול גם למגדלים מתקדמים יותר.
תיאור
אורכן של ציפורים אלו הוא כ-10 עד 10.5 ס"מ; אורך כנפיהן כ-3.5 ס"מ. לזכר גוף אפור עם מעין סינר שחור בחלק התחתון של החזה. מעל החזה, מתחת למקור, פּספּוס שחור לבן. מתחת לכנפיים - צבע חום-חלודה עם נקודות לבנות. בטנו של הזכר לבנה וזנבו שחור עם פסים לבנים החוצים אותו. על לחייו כתם כתמתם ועגול, ומתחת לעיניים יורדים פסים דקים שחורים. מקורו אדום כאשר בין המקור לעין יש צבע לבן. הנקבה בעלת צבע אפור, ללא צבע בלחייה, ומתחת לעיניה יורדים פסים דקים שחורים; בשונה מן הזכר מקורה כתום.
סביבת מגורים הטבעית של הזברה פינק היא במדבריות אוסטרליה. בדומה לציפורים אחרות הזברה פינק ניזונה מזרעים ונבטים ממשפחת הדגניים.
מוטציות
כמו כן הציפור מונה עשרות סוגי מוטציות (ושילובים ביניהם), המתחלקות ל-3 סוגי גנים: Sex Link (המוטציות הנפוצות ביותר), Reccesive ו-Dominant, כגון:
Black Cheek, BC - נראית כמו ציפור הבסיס רק שהלחיים, והחום-חלודה שמתחת לכנפיים נצבע בשחור.
Black Face, BF - אזור הפנים נצבע בשחור.
Florida Fancy, FF - צבע גוף ציפור הבסיס נצבע בצבע "קרמי" עדין.
דוברומיל
דוברומיל נזכרת לראשונה במאה ה-14, ובאמצע במאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר. במאה ה-17 פעל בעיר בית דפוס, בו הודפסו בין היתר כתבי ההיסטוריון הפולני יאן דלוגוש. בשנת 1876 הועברו לעיר מוסדות הנפה מבירצ'ה הסמוכה. הנפה הפסיקה להתקיים כשברית המועצות כבשה את השטחים באזור.
יהודי דוברומיל
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיר הוא מהמחצית השנייה של המאה ה-16. בראשית המאה ה-17 הוקם בעיר בית כנסת גדול, שנבנה בסגנון גותי, אך עד שנת 1717 הייתה הקהילה בעיר כפופה לקהילת פשמישל.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נטלו היהודים חלק מרכזי בהקמת בתי חרושת בעיר. משנות ה-80 של המאה ה-19 החלה הגירה של יהודים מהעיר לארצות הברית.
במהלך הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה גורשו כל יהודי העיר לסמביר, וכששבו אליה לאחר תום הקרבות, מצאו שבתיהם נבזזו. כתוצאה ממגפת כולירה שפרצה בעיר במהלך הכיבוש האוסטרי, נפטרו כ-500 יהודים בעיר.
בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיר, ופעלו בה תנועות הנוער בית"ר, עקיבא, הנוער הציוני, השומר הצעיר וגורדוניה. בד בבד, התקיימה בעיר פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד. כמו כן, פעל בעיר בית ספר עברי מרשת תרבות.
בשנת 1921 נמנו בעיר 2,119 יהודים, כשני שלישים מאוכלוסייתה.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, נכבשה העיר בידי הגרמנים, אך הועברה לידי הסובייטים בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. בתקופה זו נסגרו המוסדות היהודיים בעיר, ורכוש רב של יהודים הוחרם. כמו כן, כ-650 פליטים יהודים הגיעו לעיר משטחי מערב פולין, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.