cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלורנס (אלבמה)
הקהילה היהודית
הצמיחה הכלכלית של האזור לאחר מלחמת העולם השנייה הביאה לגידול באוכלוסייה וביחד לגידול בקרב היהודים. ב-1954 נבנה בית כנסת חדש וכמות החברים הרשמית הגיעה לשיא של כ-60 חברים ב-1962. לאחר מכן כמות היהודים צנחה בהדרגה והקהילה עזבה את האיחוד הרפורמי כי חשבה שאינו תורם לקהילות קטנות, אך היא עדיין קיימת ופעילה נכון ל-2017 ומשרתת אותה רבה שבסיסה בנאשוויל שבטנסי.
תחבורה
שדה התעופה האזורי של צפון-מערב אלבמה השוכן במאסל שולס משרת את כלל המטרופולין ומשמש לטיסות פנימיות בטווח קצר ולתעופה כללית.
השכלה
בעיר שוכנת אוניברסיטת צפון אלבמה שנוסדה ב-1830, והיא אחת האוניברסיטאות הוותיקות באלבמה.
אריאל דוידוב
אריאל דוידוב (נולד ב-1960) הוא מלחין ישראלי-רוסי-אמריקאי של מוזיקה קלאסית ומורה.
קורות חיים
בשנים 1975–1979 למד וסיים בהצטיינות לימודי מוזיקה במכללה למוזיקה בדושנבה בטג'יקיסטן, שם למד ניצוח ונגינת אקורדיון-באיאן. לאחר מכן, סיים בהצטיינות בשנת 1984 לימודי מוזיקולוגיה ותולדות המוזיקה במכון הממלכתי לאמנויות של טג'יקיסטן בדושנבה. בהמשך למד הלחנה ומוזיקולוגיה בקונסרבטוריון למוזיקה של סנט פטרסבורג עד שנת 1992, שם גם השתלם בלימודי המשך בהלחנה ותורת המוזיקה (לימודי "אספירנטורה") אצל בוריס טישנקו עד שנת 1994. בשנים 1985–1986 לימד ניצוח מקהלות במכללה הפדגוגית בדושנבה. בשנים 1986–1988 לימד מקצועות תאורטיים מוזיקליים במכללה למוזיקה בדושנבה, ובשנים 1992–1996 היה מדריך להלחנה ולתאוריית המוזיקה במחלקה הפדגוגית של הקונסרבטוריון סנט פטרסבורג.
בשנת 1994 התקבל כחבר באיגוד המלחינים של רוסיה ובשנת 1996 עלה לישראל. החל משנת 1997 הוא חבר באיגוד המלחינים הישראלים. בישראל, בשנים 1999–2003 עבד כעורך בהוצאה לאור של איגוד המלחינים הישראלים, ובשנים 2004–2005 לימד סולפג' ותורת המוזיקה בקונסרבטוריון של כפר יונה.
החל משנת 2005 חי בניו יורק בארצות הברית ומלמד כמורה פרטי הלחנה ונגינת פסנתר. בשנת 2003 זכה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
דוידוב הלחין בין היתר סימפוניה אחת, קונצ'רטו לקונטרבס ותזמורת, ושלישייה לחלילית, סקסופון ופסנתר, הוא הלחין את היצירות המוזיקליות "פליטים" (1997), ראגאווי 1 לכלי מיתרים וכלי הקשה (1989), ראגאווי 2 לחלילית, נבל וקונטרבס (1991) ואחרות.
לתזמורת
- הפתיחה "אקסודוס" לתזמורת.
במוזיקה למחול
סוויטה לבלט *עולם נפלא זה "
האסיפות הרוחניות
בדת הבהאית, האסיפות הרוחניות (בפרסית: محفل روحانی; באנגלית: Spiritual Assembly) הן האסיפות הנבחרות המנהלות את הדת ברחבי העולם. הקמתן של האסיפות הרוחניות נקבעה על ידי עבד אל-בהאא', ומאחר ובדת הבהאית אין מעמד של אנשי דת (כמו רבנים, כמרים וכדומה), ממלאות האסיפות הרוחניות חלק מהתפקידים האופייניים שממלאים אלה המשתייכים למעמדות אלה בדתות אחרות.
בחירה ותפקיד
אספה רוחנית מקומית מוקמת בכל מקום יישוב בו מתגוררים לפחות תשעה מאמינים בני 21 ויותר, ונבחרת אחת לשנה ביום בראשון של חג הרידוואן (21 באפריל) למשך שנה או עד לבחירת האספה המקומית הבאה. אם מונים מספר המאמינים העונים על התנאים תשעה בדיוק, יכריזו אלה על עצמם כאספה המקומית הראשונה באותו יישוב ביום הראשון של הרידוואן. אספה רוחנית לאומית נבחרת על ידי הנציגים הבוחרים מטעם האסיפות הרוחניות המקומיות, לאחר שבית הצדק העולמי אישר את הקמתה וקבע את גבולותיה. האספה הרוחנית הלאומית נבחרת אחד לשנה במהלך הרידוואן, ומכהנת בתפקידה משך שנה או עד בחירת האספה הבאה.
האסיפות הרוחניות המקומיות
ב-1899 נבחרה אספה בהאית מקומית בשיקגו, והקהילה הבהאית בניו יורק עשתה כן ב-1900. בהתאם לכינוי שהעניק בהאא אללה לאסיפות הרוחניות המקומיות, שינתה האספה הבהאית בשיקגו את שמה ל"בית הצדק של הבהאים של שיקגו, אילינוי". בתגובה לכך פרסם עבד אל-בהאא', מנהיגה של הדת באותה עת, הנחיות ותפילות לשימוש האסיפות הרוחניות. ב-1902 הורה עבד אל-בהאא' על שינוי שמה של האספה "לאספה רוחנית", וזאת כדי למנוע מהשלטונות המקומיים לסבור בטעות כי מדובר בבית משפט (באנגלית "House of Justice" - "בית צדק"). המושג "אסיפות רוחניות" משמש את המוסד מאז, אך הוא נחשב לזמני, והן עתידות לאמץ את השם "בתי צדק" בהתאם לקביעתו של בהאא אללה באל-כתאב אל-אקדס.
בעשור הראשון של המאה ה-20 החלו קמות אסיפות רוחניות במקומות שונים, אם כי אלה נטלו לעצמן כינויים שונים. באסיפות היו חברים גברים בלבד עד שב-1911 גילה עבד אל-בהאא' את דעתו כי על האסיפות בארצות הברית לכלול גם נשים. באיראן החלו נשים לכהן באסיפות הרוניות רק בשנות ה-50. עבד אל-בהאא' הורה כי מספר חברי האסיפות יעמוד על חמישה לפחות, למעט יוצאי דופן שקבע.
כששוגי אפנדי נבחר למנהיג הדת הבהאית ב-1921 הוא העניק קדימות להקמתן של האסיפות הרוחניות וקבע את מספר חבריה של כל אספה על תשעה לפחות. כתוצאה מכך החלו קמות אסיפות רוחניות מקומיות רבות, וב-1928 הן מנו 85 ברחבי העולם. בשנת 2001 נפקדו 11,740 אסיפות רוחניות מקומיות.
האסיפות הרוחניות הלאומיות
האסיפות הרוחניות הלאומיות הוזכרו לראשונה בצוואתו של עבד אל-בהאא', אם כי היו שמועות על הקמתן העתידית מספר שנים קודם לכן. כבר ב-1909 בחרו הקהילות הבהאיות בארצות הברית ובקנדה "ועדה מתאמת" (Executive Committee) ובה תשעה חברים, שבידיהם הופקדה הקמת בית התפילה הבהאי סמוך לשיקגו. ועדה זו קיימה מפגשים שנתיים והקימה עם הזמן וועדות משנה שהופקדו על עניינים ספציפיים. כאשר נחשפה צוואתו של עבד אל-בהאא' ברבים ב-1921, כבר תפקד המוסד הצפון אמריקאי כאספה לאומית לכל דבר.
ב-1922 קרא שוגי אפנדי לבהאים ברחבי העולם לבחור מקרבם אסיפות לאומיות, אשר יבחרו בהליך בחירות לא ישיר, היינו שכל אספה מקומית תבחר מקרבה נציג שישתתף בבחירות לאספה הלאומית. ב-1928 היו תשע אסיפות רוחניות לאומיות, וב-2008 מנו אלה 184. חלק מהאסיפות הלאומיות הוקמו במישור היבשתי והתפצלו לאחר מכן לאסיפות לאומיות. קיימות יחידות אדמיניסטרטיביות כמו אלסקה, הוואי, פוארטו ריקו או סיציליה שלהן אספה רוחנית "לאומית" משלהן. האסיפות הלאומיות מונות תשעה חברים והן נבחרות לשנה. חברי כל האסיפות ההרוחניות הלאומיות משתתפים בבחירת חברי בית הצדק העולמי המתקיימת בישראל מאז 1963 אחת לחמש שנים. בישראל לא פועלת אספה רוחנית לאומית.
Demons (שיר של Imagine Dragons)
Demons (בעברית: שדים) הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית Imagine Dragons. השיר נכתב על ידי חברי הלקה ואלכס דה קיד שגם הפיק את השיר. השיר מופיע בפעם הראשונה במיני-אלבום Continued Silence בסינגל חמישי, ומופיע כסינגל רשמי באלבום "Night Visions" כסינגל השלישי.
השיר זכה להצלחה מסחרית, הפך לאחד מעשרת הסינגלים המובילים של הלהקה ומוקם במקום השני שלהם אחרי "Radioactive". הוא הושמע במשך שנים עשר שבועות בעשירייה הראשונה בבילבורד הוט 100. זה השיר השני של Imagine Dragons שנשאר יותר משנה בבילבורד הוט 100 (61 שבועות). בתוך שנתיים משחרורו נמכרו יותר מ-4.1 מיליון עותקים בארצות הברית, מה שהפך אותו לשיר השמיני ביותר שהורד באמצעים שונים בתולדות הרוק. זו גם הייתה הצלחה מסחרית ברחבי העולם, המציגה מספר מדינות. השיר זכה בפרס וידאו MuchMusic לסרט הווידאו הבינלאומי של השנה (2014) ובפרס iHeartRadio Music for Song Rock of the Year (2014).
הרכב
השיר כתוב במכתב מז'ור אלקטרוני עם קצב איטי-בינוני.
וידאו קליפ
הקליפ שוחרר ב-7 במאי 2013 וצולם בלאס וגאס בהופעה של הלהקה ב-The Joint ב-9 בפברואר 2013. הקליפ משלב בין צילומים חיים של הלהקה במהלך הופעה, לבין סיפור שבו מתוארות דמויות שונות עם תלאות אישיות, כולל בת אבלה, אדם עם תסמונת מרפן הבוהה בעצמו במראה, קורבן להתעללות הורית ואיש קבע צבאי. המשמעות המוטלת היא שרובם לא רואים מעבר לפנים שכולם שמים למען הציבור. הקליפ מסתיים בהקדשה לטיילר רובינסון (1995–2013), מעריץ של הלהקה שנפטר בגיל 17 במרץ 2013 לאחר מאבק במחלת הסרטן. נכון לאוגוסט 2022 יש לווידאו קליפ מעל למיליארד צפיות ביוטיוב.
אודינה
אודינה (באיטלקית: Udine; בסלובנית: Videm; בפורלן: Udin) היא עיר בצפון-מזרח איטליה, במחוז האוטונומי פריולי-ונציה ג'וליה, ובירת נפת אודינה. בסוף 2012 מנתה אוכלוסיית העיר 100,514 תושבים. העיר ממוקמת באזור ונטיה ההיסטורי.
היסטוריה
מקור העיר הוא במצודה שבנו חייליו של אטילה ההוני כבסיס קדמי, לאחר שהחריבו עד עפר את העיר אקוויליה בשנת 453. בשנת 1420 נכבשה העיר על ידי הרפובליקה של ונציה והפכה לעיר השנייה בגודלה ברפובליקה. אודינה נשארה בשליטה ונציאנית עד שנת 1797, כשנחתם בסמוך לעיר הסכם קמפו פורמיו. לאחר שליטה צרפתית קצרה, הפכה העיר לחלק מממלכת לומברדיה-ונציה בין השנים 1815–1866. משנת 1866 עד 1946 הייתה העיר שייכת לאיחוד איטליה וממלכת איטליה. ובהמשך במסגרת הרפובליקה האיטלקית.
כלכלה
בעיר פועלים מפעלים של תעשיות מכניות ותעשיית הפלדה. כמו כן קיים בעיר מפעל לייצור בקבוקים של חברת קוקה-קולה.
חינוך
ה"אוניברסיטה של אודינה" נוסדה ב-1978 ולומדים בה 17 אלף סטודנטים. היא נבנתה כחלק מתוכנית השיקום של פריולי לאחר רעידת האדמה בשנת 1976. המטרה הייתה לספק לקהילת פריולי מרכז עצמאי להשתלמות במחקרים מדעיים ותרבותיים, כמו כן זהו מרכז חשוב ללימודי שפת הפורלן. האוניברסיטה מעורבת באופן פעיל בפרויקטים של תלמידים והחלפת צוות עם אוניברסיטאות באיחוד האירופי, אוסטרליה וקנדה, ועוסקת כיום בשיתוף פעולה הדוק עם מספר אוניברסיטאות ממזרח אירופה ומדינות אחרות שאינן באיחוד האירופי.
תחבורה
תחנת הרכבת של אודינה היא אחת החשובות במחוז, עם 7.6 מיליון נוסעים בשנה. כשני קילומטרים דרומית לעיר פועל שדה תעופה אזרחי בשם "אודינה-קאמפופורמידו", המשמש לתיירות וטיסות פנים-ארציות.
ספורט
בענף הכדורגל מייצגת את העיר קבוצת אודינזה (הידועה בכינוי "הזברות הקטנות") בליגה הבכירה במדינה שהשתתפה בשנת 2006 בליגת האלופות. בענף הכדורסל פועלות מספר קבוצות בליגה השנייה והשלישית, כשההישג הגבוה ביותר הוא ההגעה של קבוצת ליברטס אודינה לגמר הגביע האיטלקי בכדורסל בשנת 1974. העיר אירחה את אליפות אירופה בג'ודו לנשים בשנת 1980.
מתנד אלקטרוני
באלקטרוניקה, מַתְנֵד הוא מעגל חשמלי (או מעגל מוכלל) היוצר אות חשמלי מחזורי, לרוב גל סינוס או גל מרובע. תדר המתנד עשוי להיות מפחות מהרץ ועד עשרות גיגה-הרצים.
סוגים של מתנדים אלקטרוניים
יש שני סוגים עיקריים של מתנדים אלקטרוניים: מתנד הרמוני ומתנד רלקסציה (relaxation)
מתנד הרמוני (סינוסואידי)
המתנד ההרמוני יוצר גל סינוסואידי. בבסיסו הוא מגבר שמוצאו מחובר למסנן צר-סרט, שמוצאו מחובר לכניסת המגבר. כאשר מדליקים את המגבר, מופיע רעש במוצא שלו. הרעש עובר דרך המסנן כך שרק תדרים שהם בתחום הצר שמעביר המסנן מועברים בחזרה אל כניסת המגבר, ואלו מוגברים יותר ויותר כיוון שהתהליך חוזר על עצמו. תוך מספר מחזורים קטן מתייצב המתנד ומגיע למצב עמיד. אז מתקבל במוצא המגבר אות שמורכב מתחום צר של תדרים, שמרכזו הוא התדר המרכזי של המסנן, ורוחבו הספקטרלי נקבע על ידי רוחב המסנן.
ניתן לצמד אל המסנן גביש פיאזואלקטרי (לרוב מקוורץ) כדי לייצב את תדר התנודה. תכנון כזה מכונה מתנד גבישי.
את ההגברה והסינון ניתן להשיג במגוון של דרכים, ולכן ישנן גישות שונות לתכנון מתנדים הרמוניים, ביניהן מתנד הארטלי, מתנד קולפיטס ומתנד קלאפ.
מתנד רלקסציה
במתנדי רלקסציה משתמשים ליצירת גל שאינו סינוסי, כגון גל מרובע או "שן מסור". המתנד מכיל רכיב לא ליניארי, למשל טרנזיסטור או משוון, שפורק באופן מחזורי את האנרגיה הטעונה בקבל או במשרן, וכך גורם לשינויים מהירים במוצא.
במתנדי גל משולש או שן מסור משתמשים במעגלי תזמון לאותות הסריקה האופקית בצגי שק"ק של אוסצילוסקופים וטלוויזיות. במחוללי דפקים ניתן להשתמש בגל המשולש כדי ליצור קירוב של גל סינוס. סוג אחר של מתנד רלקסציה הוא הרב-רטט (מולטי-ויברטור).
חוג נעול מופע (PLL)
למתנדים במערכות תקשורת מתקדמות התלויות בפאזה מתחבר בהמשך השרשרת רכיב הנקרא PLL, או בעברית חוג נעול מופע - מעגל בעל משוב אשר מבצע תיקון עדין בפאזה.
קישורים חיצוניים
Oscillateur
כראמי
כראמי הוא שם משפחתם של פוליטיקאים לבנונים שונים. {{פירושונים|
ראו גם
}}
גאיוס אופיוס
גאיוס אופיוס (בלטינית: Gaius Oppius), בן המאה ה-1 לפנה"ס, היה מידידיו הקרובים של יוליוס קיסר. הוא ניהל את ענייניו הפרטיים של קיסר בתקופות בהן נעדר מרומא, ויחד עם לוקיוס קורנליוס בלבוס קנה לו השפעה רבה על העיר. מסופר כי אופיוס סעד עם קיסר, סלוסטיוס, הירטיוס, בלבוס וסולפיקיוס רופוס לילה לפני שחצה קיסר את הרוביקון אל איטליה, ב-10 בינואר 49 לפנה"ס.
אתה חברה שלי (אלבום)
רקע
האלבום מכיל ביצועים של שירי יונה וולך שהולחנו על ידי רונה קינן, אלי אברמוב, קורין אלאל, אילן וירצברג, יובל מסנר, שמעון גלבץ וערן צור עצמו, שגם עיבד את השירים.
גאיוס אופיוס
סווטוניוס מספר, כי יש החושבים שאופיוס הוא שכתב את תולדות המלחמות בהיספניה, אפריקה ואלכסנדריה, ספרים המיוחסים ליוליוס קיסר עצמו. כיום מקובלת הדעה, כי אפשר שאופיוס כתב את "מלחמת אלכסנדריה" (אם כי הטיעונים לטובת הירטיוס משכנעים יותר), אבל לבטח לא את "מלחמת היספניה" ו"מלחמת אפריקה". ההיסטוריון הגרמני ניבור (Niebuhr), מכל מקום, מייחס בוודאות את הספר "מלחמת אפריקה" לאופיוס. המחבר של הספרים המאוחרים יותר לקח חלק פעיל במלחמות אותן הוא מתאר, בעוד אופיוס היה באותו זמן ברומא.
אתה חברה שלי (אלבום)
רקע
הלחן של שני שירים - "כשבאתי לקחת אותה מהעננים" ו"שיר קדמשנתי (סקס אחר)" (בביצוע דנה אינטרנשיונל) נלקח מהאלבום "בציר טוב" (1982) של אילן וירצברג ושמעון גלבץ, שגם הוא היה מבוסס על שירי יונה וולך. רוב השירים זכו לעיבוד אלקטרוני חדשני. בשירים "מת בארץ" ו"בעיות זהות" מופיעות הקלטות של קולה של וולך. השיר "שם יש" בוצע בדואט עם קורין אלאל.
גאיוס אופיוס
אופיוס כתב גם ביוגרפיה של קיסר ושל סקיפיו אפריקנוס.
אתה חברה שלי (אלבום)
רקע
השירים "תותים" והחידוש לשירה של נורית גלרון "זה לא זה", שנקרא הפעם "(וזה לא מה ש)", היו ללהיטים.
גאיוס אופיוס
יש הסבורים כי אחרי מות קיסר כתב אופיוס פמפלט בו הוא מנסה להוכיח כי קיסריון, בנה של קלאופטרה, לא היה מזרעו של קיסר כפי שטענה היא עצמה.
אתה חברה שלי (אלבום)
רקע
בשנת 2009 הועלה המופע מחדש, בהשתתפות ערן צור, אלי אברמוב ויסמין אבן.
מקס אייטינגון
מקס אייטינגון (בגרמנית: Max Eitingon; 26 ביוני 1881, מוהילב – 30 ביולי 1943, ירושלים) היה רופא ופסיכואנליטיקאי יהודי-גרמני יליד רוסיה הלבנה, מייסד המכון הפסיכואנליטי בירושלים. היה מייסד המרפאה הפסיכואנליטית בברלין לצד קרל אברהם, מממנה ומנהלה בין השנים 1920–1933. לאחר מלחמת העולם הראשונה חבר הוועדה הסודית של פרויד שפעלה בין השנים 1912–1927. היה יושב ראש האיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי בין השנים 1927–1933. כיהן כמנהל הראשון (1925-1943) של ועד ההוראה הבינלאומי (International Training Committee) של הפסיכואנליזה, פעל להקניית הידע הפסיכואנליטי לדור חדש של מטפלים בשיטה זו, והשקיע מאמצים בסטנדרטיזציה של הוראתה. אייטינגון גם ניהל ומימן, במשותף עם אבי הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד, את ההוצאה לאור שהוקמה על ידי פרויד.
ילדות ונעורים
אייטינגון סבל בילדותו מגמגום קשה שגרם לו לעוגמת נפש רבה ולעזיבת בית הספר. הוא המשיך את לימודיו בתיכון במסלול של בית ספר אקסטרני. על מנת להשלים את בחינות הבגרות למד אייטינגון בכמה אוניברסיטאות - בהאלה, היידלברג ומרבורג (שם זכה לשמוע הרצאות מפי הפילוסוף הרמן כהן). הוא השקיע בלימוד שפות, ובבגרותו שלט בעשר שפות. בין השנים 1902–1909 למד רפואה באוניברסיטת מרבורג.
ראשית דרכו כפסיכואנליטיקאי
בתום לימודי הרפואה, עבד אייטינגון בבית החולים הפסיכיאטרי האוניברסיטאי (המסונף לאוניברסיטת ציריך) "בּוּרְגְהֶלְצְלִי" (Burghölzli) שבציריך, תחת הדרכתו של אויגן בלוילר. הודות לו ולקרל גוסטב יונג, נשלח אייטינגון בינואר 1907 להתיעצות עם פרויד בקשר לחולה רב-בעיות, ונכח לראשונה בישיבות של החברה הפסיכואנליטית בווינה. להיכרותו עם זיגמונד פרויד היו השלכות משמעותיות עבורו. בשנת 1908–1909 עבר אייטינגון בעצמו טיפול פסיכואנליטי לימודי אצל פרויד, במשך כחמישה שבועות. הטיפול התנהל בדרך לא קונבנציונלית - פריפתטית, והיווה מעין התמחות אינטנסיבית בשיטה זו. בעידודו של פרויד, אייטינגון הפך לחסיד נלהב של התאוריה הפסיכואנליטית ולאחד מראשוני תלמידיו.
אחרי הקשיים הראשונים, הצליח אייטינגון לסיים את עבודת הגמר שלו ברפואה, על "ההשפעה של התקף אפילפטי על האסוציאציות החופשיות". סייע לו בכך יונג (בהמשך נראה כי אייטינגון התנגד לדעותיו של יונג, כפי שעולה ממכתביו לפרויד).
עם קבלת התואר, השתקע אייטינגון בברלין, שם נהנה גם מתמיכתו הכספית של אביו העשיר. אייטינגון נישא בשנת 1913 למירה יעקובלבנה (לבית בורובסקי) ראיגורודסקי, נישואיה השלישיים, שחקנית בתיאטרון האמנותי המוסקבאי ואמו של יולי חריטון, לימים אבי פצצת המימן הסובייטית. הוא הפך לאחד מאנשי האליטה האינטלקטואלית של בירת גרמניה, וסייע בידי קרל אברהם להביא את בשורת הפסיכואנליזה לברלין.
ניסיונו הטיפולי במלחמת העולם הראשונה
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס אייטינגון כאזרח אוסטרי לשרת כרופא צבאי. הוא שירת בתפקיד זה באזור בוהמיה, מוראביה, סלובקיה והונגריה - בפראג, בקושיצה, באיחלבה (אז איגלאו) ובמישקולץ. בעת שהייתו במישקולץ, המליץ על עמיתו, הפסיכואנליטיקאי יליד המקום שנדור פרנצי, לתפקיד של עד מומחה במשפט צבאי. באותה תקופה התחזק שיתוף הפעולה בינו ובין פרנצי - הם השתתפו בישיבות של החברה הפסיכואנליטית בבודפשט ואף עבדו ביחד.
בימי המלחמה צבר אייטינגון ניסיון רב בטיפול בנפגעי הלם קרב. הוא טיפל בהם בעזרת היפנוזה וזכה לעיטורים על פועלו. אשתו, מירה, התלוותה אליו כאחות מתנדבת בכל מקום בו שירת.
הקמת המרפאה הפסיכואנליטית בברלין
בתום המלחמה חזר אייטינגון לברלין, שם הקדיש עצמו להתפתחות הפסיכואנליזה. ב-1910, בדומה לפרנצי, הפך לידיד נפש של פרויד ותמך במורו בשעת משבר, לעיתים גם בהלוואת כסף ובמשלוחי מזון. הוא היה מעורב בניהול כמה ממפעליה החשובים של הפסיכואנליזה, כולל החברה הפסיכואנליטית בציריך ובבודפשט.
אייטינגון נכנס במקומו של אנטון פון פרוינד לוועד הסודי של תומכי פרויד. הוא מימן מכיסו את הפוליקליניקה הפסיכואנליטית שנבנתה בברלין, בשיתוף בנו של פרויד, האדריכל ארנסט פרויד. אחרי פתיחתה בשנת 1920, ניהל אותה יחד עם קרל אברהם ועם ארנסט זימל. המרפאה שלהם היה למרכז הראשון בעולם לטיפול בשיטת הפסיכואנליטית, ולמכון הפסיכואנליטי הראשון המיועד להתמחות פסיכואנליטיקאים צעירים.
איינטינגון השקיע מאמצים רבים בהוראת הפסיכואנליזה ובסטנדרטיזציה של הוראתה. לפי המתכונת שהציע בשנת 1922, ההתמחות בפסיכואנליזה הייתה אמורה להימשך שנתיים; לאחר מכן הוארך משך ההתמחות לשלוש שנים, והיא כללה שלושה מסלולים נפרדים: סמינרים לתאוריה, אנליזה לימודית (דידקטית) אישית והדרכה של המטפלים ("סופרויזיה") על האנליזה שלהם במטופליהם. אייטינגון הדגיש את קשר ההעברה בין המתמחה המודרך לבין המדריך, והמליץ שההעברה תהווה נושא לאנליזה האישית ולהדרכה גם יחד. כתביו בעניין יחסי ההעברה תוך כדי הדרכה הפכו לקלאסיים.
החינוך הפסיכואנליטי לפי גישתו של אייטינגון מקובל עד ימינו באיגוד הבינלאומי לפסיכואנליזה, עם כמה שינויים שהוצעו מאוחר יותר על ידי אוטו קרנברג.
העלייה לארץ ישראל והקמת המכון הפסיכואנליטי בירושלים
אחרי מות אביו בשנת 1933, לאחר המשבר הכלכלי העולמי שרושש את משאבי המשפחה - לקה מקס אייטינגון באירוע מוחי שגרם לשיתוק בידו השמאלית. עם זאת, הוא המשיך בפעילותו הארגונית והחינוכית. ב-13 ביוני 1933 לקח חלק בהלוויה של שנדור פרנצי בבודפשט ונאם שם דברי הספד לזכרו.
אחרי עליית הנאצים לשלטון ב-1933, זיהה אייטינגון את הסכנה להמשך קיומה של התנועה הפסיכואנליטית בגרמניה הנאצית (בניגוד לתחזיות של ארנסט ג'ונס ושל פרויד עצמו), ועלה לארץ ישראל. יש הטוענים כי הרעיון לעלות לארץ ולהקים בה מכון לפסיכואנליזה העסיק אותו עוד קודם לכן, בשנות העשרים.
עם זאת, למרות מאמציו ותמיכתו של פרויד, לא הצליח אייטינגון בזמנו לשכנע את הנהלת האוניברסיטה העברית להקים בה קתדרה לפסיכואנליזה.
חשדות למעורבות בריגול
בשנת 1938 נחשד אייטינגון בצרפת בפעילות ריגול למען ברית המועצות ("פרשת פלביצקאיה"). עמיתיו הצרפתים מרי בונפרט ורנה לאפורג העידו לטובתו. אייטינגון זוּכה, והשלטונות הודו לאחר מכן כי זו הייתה "טעות אסטרטגית" מצדם. הפרשה היוותה בהמשך השראה עבור הסופר ולדימיר נבוקוב, בכתיבת הסיפור הקצר "סגן המפיק".
עשרות שנים לאחר מותו של אייטינגון, הוא הואשם שוב בריגול סובייטי, הפעם בארצות הברית על ידי החוקר סטיבן שוורץ ואחרים. שוב לא נמצאו הוכחות לטענה זו. בין אלו שחקרו את הנושא ודחו את הטענות היו ההיסטוריונים פיטר גיי ווולטר לאקוויר.
החשדות נגדו בפרשות אלו הועלו ככל הנראה בשל הטענה כי הוא בן דודו של איש המודיעין הסובייטי נחום אייטינגון, המוכר גם כלאוניד אלכסנדרוביץ' אייטינגון (1899 - 1981). נחום אייטינגון היה יליד שקלוב בבלארוס, והוא הגיע לדרגת גנרל מיור בנ.ק.וו.ד) והיה שותף במזימות רצח בשירותו של סטלין, למשל ברצח לב טרוצקי. נטען גם כי מקס אייטינגון עצמו נקרא ברוסית "מרק ייפימוביץ' אייטינגון" או "מרק יעקובלביץ' אייטינגון".
עם זאת, בספר "סיור בשטח האויב והקרמלין: רישומיו של עד בלתי רצוי", שנכתב על ידי איש המודיעין הבכיר, הגנרל פאבל א. סודופלאטוב (1907 - 1996) והופיע ברוסיה בשנת 1996 - קיים אמנם אזכור של קרוביו העשירים של סגנו, נאום אייטינגון, שחיו בארצות שונות, אך לא צוין כלל שמו של הפסיכואנליטיקאי הירושלמי מקס אייטינגון.
לעומת זאת, בשנות ה-80 התגלה כי מקס אייטינגון היה אחד התורמים החשובים ביותר למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ). אך נדבנותו של אייטינגון לא באה לידי ביטוי רק בתחומים פוליטיים. למשל, הוא תרם יצירות אמנות רבות שהיו ברשותו לאוסף של בית הספר לאמנויות בצלאל, בעיקר יצירות דפוס של אמנים גרמנים ויהודים גרמנים כמו שטרוק, קורינת, שלפוגט, שפירו ואחרים, אשר נכנסו מאוחר יותר לאוסף של מוזיאון ישראל.
על פי מחקרם של איזבלה גינור וגדעון רמז ניתן לומר, שלכל הפחות, כף הראיות הנסיבתיות נוטה לכך, שאייטינגון שיתף פעולה עם המודיעין הסובייטי גם לאחר עלייתו לפלשתינה-א"י ב-1933. מעבר להיותו אחד מהתורמים הראשיים לפ.ק.פ, ביתו שימש מעון לפגישות חשאיות, לינה, ונקודת מישלש לדואר. כיום אין ספק בקשר המשפחתי (בני דודים) של מקס לנחום אייטינגון, בכיר בשרותי המודיעין הסובייטיים, והיותו של יולי חריטון, אבי פצצת המימן הסובייטית, בנה של אשתו, מירה, כאשר האם ובנה שמרו על קשר לאורך השנים.
מותו
מקס אייטינגון נפטר בירושלים בשנת 1943, ונקבר בבית העלמין בהר הזיתים. אלמנתו מירה הסכימה להשאיר את הבניין של המכון הפסיכואנליטי בירושלים, לרשות מוסד זה שהקים בעלה, אולם סירבה למסור את ספריית המנוח.
משה וולף היה מחליפו של אייטינגון בראש החברה הפסיכואנליטית הארצישראלית.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
כתביו
אייטינגון פרסם בחייו כשלושים מאמרים, בהם:
כמו כן הציג 15 מחקרים בפני קונגרסים בינלאומיים לפסיכואנליזה (מברלין 1922 ועד פריז 1938).
יוהאן פון אלדרינגן
יוהאן גרף פון אלדרינגן (בגרמנית: Johann Graf von Aldringen; 10 בדצמבר 1588, לורן - 22 ביולי 1634, גרמניה) היה גנרל מהאימפריה הרומית הקדושה וממפקדי הליגה הקתולית במהלך מלחמת שלושים השנים, כאש רלחם לצד אלברכט פון ולנשטיין.
JD.com
JD.com (בסינית: 京东; בפין-יין: Jīngdōng) הידועה גם כ-Jingdong ולשעבר: 360buy הוא אתר סחר אלקטרוני המופעל מבייג'ינג שבסין. האתר הוא אחד משני האתרים המובילים בסין בסחר אלקטרוני לצד עליבאבא.
באוגוסט 2020 הוערך שווי החברה במעל 105 מיליארד דולר.
היסטוריה
החברה שמפעילה את האתר נוסדה בשנת 1998 על ידי ליו קיאנגדונג כחברה פרטית ובמאי 2014 היא הונפקה בבורסת נאסד"ק שבניו יורק והפכה לחברה ציבורית.
ביוני 2015 החברה החלה לפעול גם בשוק הרוסי והשיקה את אתר JD גם בשפה הרוסית.
בעלי עניין
20% ממניות החברה מוחזקות על ידי הענקית הסינית tencent.
הצוללות הגרמניות במלחמות העולם הראשונה והשנייה
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, וביתר שאת במלחמת העולם השנייה הייתה לוחמת הצוללות הגרמנית נדבך חשוב בפעולות הצבאיות שעשתה גרמניה בזירה הימית. הפעלת הצוללות נתפסה בזמנים שונים במהלך המלחמה כגורם העלול להכריע את המערכה בים.
המטרות העיקריות, אותן תקפו הצוללות הגרמניות בשתי מלחמות העולם, היו שיירות האוניות (convoys) שהובילו אספקה מקנדה וארצות הברית אל אירופה.
הצוללות הראשונות
הצוללת הגרמנית הפונקציונלית הראשונה הייתה הצוללת "ברנדטאושר" (Brandtaucher), צוללת מאוישת על ידי 3 אנשים, שהומצאה על ידי המהנדס הגרמני וילהלם באואר (Wilhelm Bauer) ב-1850, והושקה בנמל קיל, גרמניה. הצוללת טבעה בשנה שלאחר מכן, במהלך בתאונת צלילה כשניסתה לעגון בנמל קיל.
שנתיים אחר כך, ב-1906, נבנתה צוללת U-Boat ראשונה: ה-SM U-1. לצוללת היה נפח גוף כפול, מנוע מוזן נפט, וצינור טורפדו יחיד. גרסתה הבאה של צוללת זו הייתה צוללת ה-SM U-2, שהייתה גדולה פי 2 מקודמתה, ובעלת שני צינורות טורפדו.
הצוללות הגרמניות המשיכו ליישם שיפור אחר שיפור, עד שבתחילת מלחמת העולם הראשונה הצטיידה גרמניה בצוללת מדגם U-21, צוללת מונעת מנוע דיזל, בעלת 4 צינורות טורפדו, ורובה סיפון יחיד.
מלחמת העולם הראשונה
בתחילת מלחמת העולם הראשונה החזיקה גרמניה בעשרים ותשע צוללות; בעשרת השבועות הראשונים למלחמה הטביעו צוללות אלה חמש סיירות בריטיות. אוניית המלחמה "פאת'פיינדר" (HMS Pathfinder) הייתה אוניית המלחמה הראשונה שטבעה כתוצאה מפגיעת טורפדו, שנורה לעברה ב-5 בספטמבר 1914 על ידי U-21. מאוחר יותר באותו חודש הטביעה U-9 את אוניות המלחמה הבריטיות המיושנות אה"מ "אבוקיר" (HMS Aboukir), "קרסי" (HMS Cressy) ו"הוג" (HMS Hogue).
בחודשים הראשונים למלחמה עדיין נהגו הצוללות הגרמניות בפעולותיהן נגד אוניות סוחר על פי חוקי השלל הימי, אשר קבעו כיצד יש לנהוג באוניות אויב אזרחיות ובמפליגים בהן. הפגיעה בספנות המסחרית באמצעות אוניות שטח נתגלתה כבלתי יעילה, וב-4 בפברואר 1915 הסכים הקייזר להכרזה על המים סביב האיים הבריטיים כעל אזור מלחמה. הייתה זו תגובת הגרמנים לשדות המוקשים הבריטיים ולהסגר הימי שהטילו על הספנות הגרמנית. ההוראות שניתנו למפקדי הצוללות הגרמניות התירו להם להטביע אוניות סוחר ללא אזהרה מוקדמת, גם של מדינות נייטרליות. הודעת הממשל האמריקני, כי גרמניה תישא באחריות לכל פגיעה בחיי אזרחים אמריקנים, לא שינתה כלל את החלטת גרמניה.
ב-7 במאי 1915 הטביעה U-20 את אוניית הנוסעים אד"מ "לוסיטניה" (RMS Lusitania) בפגיעת טורפדו יחיד. באסון קיפחו את חייהם 1,198 איש, 128 מהם אזרחים אמריקנים ובהם המפיק הנודע צ'ארלס פרומן ואלפרד ואנדרבילט, בן למשפחת ואנדרבילט העשירה. הטבעת אוניית סוחר בלתי-חמושה, המותקפת ללא אזהרה מוקדמת, הכתה בתדהמה את בנות הברית וידידותיהן. על פי שטר המטען של האונייה, הובילה "לוסיטניה" כמות קטנה של מטען צבאי שאינו תחמושת, מה שהפך אותה למטרה לגיטימית על פי החוק הבינלאומי. ברם, מאורע זה היטה את דעת הקהל האמריקנית נגד גרמניה, והשפיע על הצטרפות ארצות הברית למלחמה שנתיים בקירוב מאוחר יותר.
תגובתה הראשונית של ארצות הברית הייתה איום בניתוק היחסים הדיפלומטיים, מה ששכנע את הגרמנים להטיל שוב הגבלות על פעילות הצוללות. ארצות הברית חזרה והשמיעה את התנגדותה ללוחמת הצוללות הגרמנית בכל פעם שאזרחים אמריקנים נהרגו כתוצאה מהתקפות גרמניות, מה שדרבן את הגרמנים לקיים שוב את חוקי השלל הימי במלואם. צעד זה שלל מצי הצוללות הגרמני את כוחו, ועל כן ניסו הגרמנים ליזום קרב שטח מכריע, אסטרטגיה שהגיעה לשיאה ביוטלנד.
אף שהגרמנים טענו לניצחון ביוטלנד, נותרה השליטה בים בידי הצי הגדול (Grand Fleet). היה צורך לשוב ולפגוע בספנות המסחרית של האויב באמצעות לוחמת הצוללות היעילה. אדמירל משנה ריינהרד שר (Reinhard Scheer), המפקד הראשי של צי הים הפתוח, שתבע בדחיפות מלחמת צוללות כוללת, שכנע כי אם ייגרמו לספנות הבריטית אבדות בשיעור רב, תיאלץ בריטניה לבקש שלום עוד קודם שתוכל ארצות הברית לסייע לה בצורה אפקטיבית.
המתקפה הגרמנית המחודשת הייתה יעילה, ובין אוקטובר 1916 לינואר 1917 הוטבעו אוניות משא בתפוסה כוללת של 1.4 מיליון טון. חרף זאת הצריך המצב הפוליטי לחץ גדול אף יותר, וב-31 בינואר 1917 הכריזה גרמניה כי החל מ-1 בפברואר יאסרו צוללותיה מלחמת צוללות בלתי מוגבלת. ב-17 במרץ 1917 הטביעו הגרמנים שלוש אוניות סוחר אמריקניות וארצות הברית הכריזה מלחמה באפריל 1917.
בסופו של דבר לא הצליחה האסטרטגיה הגרמנית להשמיד את הספנות המסחרית של בנות הברית לפני שהכריעה ארצות הברית את המערכה בצרפת בציוד ובאנשים. הסכם שביתת הנשק נכנס לתוקפו ב-11 בנובמבר 1918.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, כתוצאה מההסכם שנחתם בועידת השלום בפריז, הגביל חוזה ורסאי את ההדחק הכולל של הצי המלחמתי הגרמני. ההסכם הגביל גם את גודלן של אוניות מלחמה בודדות ואסר לבנות צוללות. גרמניה הקימה מחדש את צי הצוללות בשנת 1935 שנים אחדות לפני פריצת מלחמת העולם השנייה, כשהיא מסתירה פעילויות אלה במסווה של "מחקר" וכיסויים אחרים; ואומנם, כשנפתחה המלחמה, כבר עמדו לרשותה צוללות מבצעיות אחדות.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה היוותה לוחמת הצוללות הגרמניות מרכיב עיקרי בקרב על האטלנטי, שנמשך לכל אורכה של המלחמה. לגרמניה היה צי הצוללות הגדול ביותר, בשל הסכם ורסאי שהגביל את צי אוניות השטח הגרמני לשש אוניות מערכה (בנות פחות מ-10,000 טון כל אחת), שש סיירות ו-12 משחתות. אף שוינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, כתב "הדבר היחיד שבאמת הפחיד אותי במהלך המלחמה הייתה סכנת הצוללות הגרמניות", עדויות שהצטברו מאוחר יותר מראות ש-98% מהאוניות הבריטיות שנעו בשיירות ב-28 החודשים הראשונים למלחמה חצו את האוקיינוס האטלנטי ללא פגע; זאת ועוד, בשום שלב במהלך המלחמה לא הייתה שייטת הצוללות הגרמניות קרובה להצלחה בהטלת הסגר ימי על אנגליה.
הצוללת הגרמנית הייתה במהותה פלטפורמה מתוחכמת לנשיאת כלי נשקה העיקרי, הטורפדו. הטורפדות של מלחמת העולם השנייה סבלו מליקויים רבים: ניתן היה לירות אותם רק בעומק פריסקופי או בעת שיט על-מימי; עד שלב מאוחר של המלחמה הם לא היו מונחים כלל, ונעו בקו ישר עד שפגעו בחפץ כלשהו או עד שאנרגיית ההנעה שלהם אזלה. הטורפדות צוידו באחד משני סוגי מרעומים, האחד גרם לפיצוץ הראש הקרבי כתוצאה ממגע עם חפץ מוצק והשני התפוצץ בהשראה מגנטית, כאשר חש בחפץ מתכתי גדול בקרבתו. כאשר משתמשים בטורפדות מגנטיים, משער המפקד את השוקע של אוניית המטרה ומכוון בהתאם לו את עומק השיט של הטורפדו, כך שיחלוף ממש מתחת לשדרית ורק אז יתפוצץ. ההתפוצצות תגרום להיווצרות בועת גז ענקית מתחת לשדרית. ברגע זה, השדרית נמצאת ללא תמיכה במים והיא תקרוס. פגיעה מדויקת של טורפדו מגנטי יכולה היתה להטביע או לפגוע אנושות גם באוניות כבדות-שריון. מאחר ומנגנון שמירת העומק והמרעומים המגנטיים סבלו מפגמים, לעיתים קרובות פעלו הטורפדות בעומק לא מתאים, התפוצצו טרם זמנן ואף פגעו בגוף המטרה מבלי לגרום לה נזק. מפקדים רבים איבדו את אמונם בטורפדות, וחלף זמן מה עד שנמצא פתרון לבעיה.
בשנים האחרונות למלחמה פיתחה גרמניה טורפדו מתביית אקוסטי. הוא נבנה בעיקר כדי להתמודד עם אוניות אויב רודפות, אשר שינו את אורחן ומהירותן בפתאומיות כדי להימנע מפגיעת טורפדו הנע בקו ישר. הטורפדו האקוסטי תוכנן לנוע בקו ישר למרחק של 400 מטרים ואז להתביית על הרעש החזק ביותר בו הוא חש. לעיתים היה זה רעש הצוללת המשגרת עצמה, ולפחות שתי צוללות טבעו כנראה כתוצאה מפגיעת הטורפדות שלהן. נוסף לכך נמצא, שהטורפדות היו אפקטיביים רק נגד אוניות שעשו דרכן במהירות 15 קשרים לפחות. הצוללות הגרמניות השתמשו גם בטורפדות מונחי מסלול, שנעו למרחק קבוע מראש ואחר כך חגו במעגל או בזיג-זג. כאשר נורה טורפדו מעין זה לעברה של שיירת אוניות, גדלו סיכוייו לפגוע באונייה אחרת אם החטיא קודם את מטרתו העיקרית.
אמצעי נגד
מספר רב של אמצעי נגד פותחו והיטו את הכף נגד הצוללות הגרמניות: שיפור טקטיקות התנועה בשיירות, כניסת ארצות הברית למלחמה עם מלוא יכולת בניית האוניות שלה, פיתוח מגלה כיוון בגלי רדיו (Huff-Duff), מכ"ם, סונאר, פצצות עומק ומרגמה נגד-צוללות (Hedgehog, כמו כן בתקופה שהגרמנים השתמשו בטורפדו שהתביית על גלי הקול שהפיקו מנועי אוניה פיתחו הבריטים מתקן המכונה פיקסר שיצר רעש יותר חזק מזה של מנועי אונית היעד, פיצוח צופן "אניגמה" הגרמני, פנסים רבי-עוצמה לגילוי צוללות, והגדלת טווח מטוסי הליווי (במיוחד עם השימוש בנושאות מטוסים לליווי). בסופו של דבר היו אבדותיה של שייטת הצוללות הגרמנית כבדות ביותר; היא איבדה במהלך המלחמה 743 צוללות וכ-30,000 צוללנים (שיעור אבדות של 75%).
פיתוחים טכניים
במשך המלחמה בנה הצי הגרמני צוללות מדגמים רבים ושונים, פרי הטכנולוגיה המתפתחת. הנודעות ביותר היו מדגם VII, שכונה "סוס העבודה" של הצי וממנו יוצרה הכמות הרבה ביותר; הצוללות מדגם IX היו גדולות יותר ותוכננו במיוחד לסיורים ארוכי-טווח. הצוללות מדגם XXI "אלקטרובוט" (Elektroboot) בעלת עיצוב מהפכני ומערכת הנעה, שאפשרה להן לשהות פרקי זמן ארוכים מתחת למים ולהגיע למהירויות חסרות תקדים בעת שיט תת-מימי.
לכל אורך המלחמה התקיים מרוץ חימוש בין בנות הברית והקריגסמרין, במיוחד בתחומי הגילוי וסיכולו. הסונאר איפשר לאוניות בנות הברית לגלות צוללות גרמניות בעת צלילה (ולהפך), אך לא היה אפקטיבי נגד כלי שיט על-מימיים; לכן בתחילת המלחמה היו הצוללות הגרמניות בטוחות יותר מפני גילוי כאשר שטו מעל המים או במזג אוויר סוער. שכלול המכ"ם הפך אותו למכשיר גילוי צוללות קטלני ביותר, במיוחד משעה שפותחו מכשירים הנישאים על כלי טיס. אמצעי נגד בו צוידו הצוללות הגרמניות היו אנטנות גילוי מכ"ם, שנועדו להעניק להן מספיק זמן כדי לחמוק בצלילה מן האויב. גם הגרמנים פיתחו מכ"מים עבור צוללותיהם, אך מפקדי הצוללות בחרו שלא להשתמש בו מחשש פן יגלה השידור את מקומן לאוניות הסיור של האויב.
הגרמנים נטלו את רעיון ה"שנורקל" מצוללות הולנדיות שנפלו לידיהם, אך לא התחילו ליישמו בצוללותיהם אלא בשלב מאוחר יחסית של המלחמה. השנורקל היה צינור נשלף, שסיפק אוויר למנועי הדיזל בעת צלילה בעומק פריסקופי, ואיפשר לצוללות לשוט ולטעון את מצבריהן מבלי להתגלות לעיני האויב. ברם, גם פתרון זה לא היה מושלם. לפעמים השסתום של צינור השיגור נתקע במצב סגור או היה נסגר כאשר הצינור כוסה מים במזג אוויר סוער; ומאחר שמנועי הדיזל ינקו אוויר מתוך גוף הצוללת ולא ישירות מצינור השיגור, גרם מצב מעין זה לשאיבת כמויות עצומות של אוויר מתוך מדורי הצוללת, ותכופות סבלו אנשי הצוות מפגיעות אוזניים כואבות. סילוק פסולת גם הוא היווה בעיה חמורה, מאחר שהצוללות הגרמניות בילו תקופות ממושכות מבלי לעלות לפני המים. המהירות הוגבלה ל-8 קשרים בקושי, אחרת היה המתקן ניתק ממקומו. השנורקל גם הפך את הצוללת לעיוורת, רעשנית וחירשת למעשה. ולבסוף, מכשירי המכ"ם של בנות הברית הגיעו בסופו של דבר לדרגת שכלול כזו, שיכלו לגלות ממרחק את השנורקל עצמו.
אניגמה
הבריטים נהנו מיתרון חשוב עקב יכולתם לקרוא את התשדורות המוצפנות של הצי הגרמני. הידע כיצד לפצח את צופן אניגמה הגרמני הובא לבריטניה דרך צרפת ממפצחי צפנים פולנים. לאחר מכן נתפסו ספרי קוד וציוד הצפנה בפשיטות שנעשו על אוניות מזג-אוויר גרמניות ומצוללות שנפלו בשבי. צוות בהנהגתו של אלן טיורינג השתמש במחשבים הראשונים לפיצוח הצפנים הגרמנים החדשים מיד עם הכנסתם לשימוש. הפיצוח המהיר של התשדורות היה חיוני להרחקת השיירות מן הצוללות הגרמניות האורבות לטרפן, ואיפשר את יירוטן והשמדתן. הדבר הוכח בפברואר 1942, כאשר שונה צופן אניגמה והצלחת הצוללות בהטבעת כלי שיט גדל במידה ניכרת עד שפוצח הצופן החדש.
U-110, צוללת מדגם IXB, נפלה בשבי הצי הבריטי ב-1941, ומכונת ההצפנה והמסמכים שהיו בה נלקחו. U-505, צוללת מדגם X, נתפסה על ידי הצי האמריקני ב-1944. היא מוצגת כיום לקהל במוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו.
השם U-boot
U-Boot (אוּ בּוֹט) הוא קיצור של המלה הגרמנית Unterseeboot, שהוראתה "סירה תת-ימית", כלומר צוללת. הצורה האנגלית U-boat משמשת באופן מיוחד לציון צוללת גרמנית מתקופת מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה; בגרמנית אבחנה זו אינה קיימת, והקיצור "U-boot" מתייחס לכל צוללת שהיא. הצוללות האוסטריות ממלחמת העולם הראשונה גם הן נקראות באנגלית U-boats.
תאוריית השליטה החברתית
תאוריית השליטה החברתית (באנגלית: Social Dominance Theory) היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית העוסקת ביחסים הבין-קבוצתיים בחברה ומתמקדת במנגנוני שימור ויציבות של מדרג חברתי קיים. לפי תיאוריה זו, היעדר שוויון בין הקבוצות השונות בחברה נשמר באמצעות שלוש התנהגויות בין-קבוצתיות עיקריות: אפליה ממוסדת, אפליה אישית מצטברת וא-סימטריה התנהגותית. כדי להצדיק את חוסר השוויון הזה נעשה שימוש בשתי אידאולוגיות תרבותיות שונות המספקות הצדקה מוסרית ואינטלקטואלית: מיתוסים מקדמי מדרגיות (למשל, גזענות ולאומנות) ואידאולוגיות מפחיתות מדרגיות (למשל, סוציאליזם ופמיניזם). בעלי הציונים הגבוהים בסולם השליטה החברתית מאמצים לעצמם אידאולוגיות מקדמות מדרגיות, ואילו בעלי הציונים הנמוכים מאמצים לעצמים אידאולוגיות מפחיתות מדרגיות. האיזון היחסי בין שני סוגי האידאולוגיות משמר את חוסר השוויון הבין-קבוצתי בחברה. מחקרים מצביעים על כך שציוניהם של גברים גבוהים באופן עקבי מציוניהם של נשים במכוונות לשליטה חברתית, ולכן גברים ייטו לקדם מדרגיות ולמלא תפקידים המבטיחים מדרגיות (למשל, קציני משטרה, שנמצאו כבעלי ציונים גבוהים יותר בסולם השליטה החברתית).
איסראלסדורף
איסראלסדורף (בגרמנית: Israelsdorf, "כפר ישראל") הוא יישוב קטן מצפון-מזרח לעיר ליבק שבגרמניה. למרות שמו, אין לכפר כל קשר לעם ישראל, ושמו הוא שיבוש של השם "אירסהלסדורפ" (Yrsahelestorp) שמקורו בימי הביניים. ככל הנראה המשמעות המקורית של השם היא "המקום האבוד", המרמז על מיקומו של הכפר באזור היערות המרוחק מתחומי העיר הגדולה. במשך מאות שנים נכלל שטח הכפר בנחלות פרטיות של בני המעמד הגבוה, ורק בשנת 1780 זכה למעמד של כפר, והבעלות על הקרקעות הועברה לתושבים.
למרות מקורותיו הכפריים-גרמניים של שם היישוב, הרי שבתקופת השלטון הנאצי שונה שם היישוב ל"כפר היער" (Walddorf), וגם שמו של רחוב "כפר ישראל" בעיר ליבק שונה לשמה של אחת משכונות העיר, על מנת למחות כל קשר אפשרי ליהדות או ליהודים. שמו של הרחוב בעיר, בניגוד לשם הכפר, לא שונה בחזרה לשמו המקורי עם תבוסת הנאצים.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים, חלה התפתחות בכפר, נבנו בתים פרטיים רבים, והוא הפך למוקד בילוי ותיירות מבוקש.
עץ האלון של איסראלסדורף
במשך שנים ניצב בכניסה לכפר עץ אלון עתיק וגדול ממדים אשר הונצח רבות בציורים וצילומים. בין היתר מופיע העץ בסרטו המפורסם ביותר של הבמאי פרידריך וילהלם מורנאו, נוספרטו משנת 1922. ההערכה היא כי גילו של העץ הוא כ 550 שנה. היקף גזעו כפי שנמדד בפעם האחרונה עמד על כ-6.7 מטר. הצילום העתיק ביותר הוא ככל הנראה סביב שנת 1867. במשך השנים נגזם העץ מספר פעמים למניעת קריסה על הדרך שעברה בסמוך אליו, ולהסרת ענפים נגועים.
בשנת 1907 נפגע העץ קשות ממכת ברק שפגע בו ישירות. במשך השנים נערכו מספר ניסיונות לייצב את הגדם באמצעות מילוי הגזע בלבנים ובטון אך בשנת 1932 קרס העץ באופן סופי.
חלב ציפורים
חלב ציפורים (ברוסית: птичье молоко, ברומנית: lapte de pasăre, בהונגרית: madártej, בפולנית: ptasie mleczko) הוא קינוח עדין המקובל במטבחים שונים במזרח אירופה ובמרכזה ובהם במטבח הרוסי, במטבח הרומני ובמטבח ההונגרי.
חלב ציפורים הוא קרם המופק על ידי בישול חלמוני ביצים בתוספת חלב ווניל. לאחר הבישול מוסיפים חלבוני ביצים מוקצפים עם סוכר ווניל. המוצר המוגמר הוא קרם וניל עדין שעליו צפים מצבורי קצף לבן עשוי מהחלבונים. המאכל נקרא גם "כדורי שלג", בשל מראהו.
בשימוש עממי נפוץ ברוסית ("אתן לך חלב מהציפורים"), הביטוי מציין דבר שכמעט לא ניתן להשיגו או לדבר שאינו קיים, או כאשר אדם מבטיח לעשות "הכל" למען אדם אחר. ביטויים עם משמעות קרובה בעברית, הם למשל: "מים מהסלע", "אריג מצמר חמורים", "דבש אריות". או: "להוריד את הירח בשבילך" (כשהכוונה לפעולה).
הרגימנט הוולשי המלכותי
הרגימנט הוולשי המלכותי (באנגלית: Royal Welsh או בר"ת: R WELSH) הוא רגימנט חיל רגלים בצבא הבריטי. הרגימנט הוקם ב-1 במרץ 2006 על ידי פירוק וסיפוח שני רגימנטים קודמים; 'הפוסיליירים הוולשי המלכותי' ו-'הרגימנט המלכותי של ויילס (הרגלי ה-24\ה-41)'.
הרגימנט הוא אחד מבין שלושה אשר מגייסים את חייליהם מויילס ומייצגים אותה באופן היסטורי, הוא ממוקם במקום ה-13 מבחינת סדר בכירותו בחיל הרגלים הבריטי. כחלק מרפורמת "צבא 2020", הגדוד השני פורק ושני הגדודים הנותרים נמצאים תחת פיקוד צוות קרב חטיבת השריון ה-12.
רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי
הגדוד הראשון של הרגימנט הוולשי הועבר עם הקמת הרגימנט מהגדוד הראשון רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי (הרגלי ה-23) (באנגלית: Royal Welch Fusiliers). הרגימנט נוסד בשנת 1689 בתור 'רגימנט הרגלים ה-23', בשנת 1702 קיבל הרגימנט את התואר "פוסיליירים" ומספר שנים לאחר מכן הוענק לו התואר "המלכותי" עבור השתתפותו במלחמת הירושה הספרדית.
הרגימנט המלכותי של ויילס
הגדוד השני של הרגימנט הוולשי הועבר עם הקמת הרגימנט מהגדוד הראשון הרגימנט המלכותי של ויילס (הרגלי ה-24\ה-41) (באנגלית: Royal Regiment of Wales). הרגימנט הוקם במהלך סידור מחדש של הצבא הבריטי בשנת 1969, על ידי פירוק וסיפוח שני רגימנטים קודמים; 'רגימנט הגבול הדרום וולשי' ו-'הרגימנט הוולשי'. הרגימנט התקיים במשך 37 שנים והוצב במהלך השנים במספר מוקדים סביב העולם בהם בגרמניה, מלחמת פוקלנד, מלחמת בוסניה ומספר חודשים כחלק ממלחמת עיראק.
רגימנט הגבול הדרום וולשי: (באנגלית: South Wales Borderers) בעבר נקרא 'רגימנט הרגלים ה-24'. הרגימנט הוקם בשנת 1689 ובשנת 1881 שונה שמו לרגימנט הגבול הדרום וולשי. הרגימנט שירת במספר רב של מערכות לאורך השנים שבהן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מלחמת הבורים ומלחמות העולם. הוא מוכר במיוחד עבור השתתפותו במלחמת הזולו וקרב רורק'ס דריפט בו הגנו מספר קטן של חיילי הרגימנט על מיסיון בדרום אפריקה, קרב אשר זכה לתשומת לב רבה ובין היתר היווה מקור למספר ספרים וסרטים בהם הסרט "זולו" משנת 1964.
הרגימנט הוולשי: (באנגלית: Welch Regiment) שמו באנגלית משמר את הכתיבה העתיקה למילה "וולשי", הוא הוכר גם בתור 'הוולשי' (The Welch). הרגימנט הוקם בשנת 1881 על ידי פירוק וסיפוח שני רגימנטים קודמים:
In the Next Life
In the Next Life (בעברית: בַּחַיִּים הַבָּאִים) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הגרמנייה קים פטרס, מתוך המיני-אלבום השלישי שלה, Turn Off the Light, Vol. 1. הוא יצא לאור ב-1 באוקטובר 2018, על ידי חברת התקליטים של פטרס, BunHead. בהמשך, בעקבות חוזה הקלטות עליו חתמה פטרס, הופץ מחדש בהוצאת חברות התקליטים אמיגוס רקורדס וריפבליק רקורדס. "In the Next Life" הוא המשך ישיר לקטע הכלי הקודם במיני-אלבום, "".
"In the Next Life" הוא הרצועה החמש-עשרה מתוך הפרויקט השני באורך מלא של קים פטרס, Turn Off the Light.
רקע וכתיבה
"In the Next Life" הוא הרצועה השביעית מתוך המיני-אלבום, Turn Off the Light, Vol. 1. הוא נכתב בהשראת ליל כל הקדושים ועוסק בהתמודדות נגד הפחד של עצמך, כמו גם בעולם הבא. במהלך הקלטות השיר, פטרס שיתפה פעולה עם הפזמונאית שרה הדסון, שהשתתפה בכתיבת שירים נוספים בקריירה של פטרס.
בריאיון למגזין אאוט היא הצהירה את הדברים הבאים:
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-9 מיליון השמעות.
הופעה ואודיו
האודיו הרשמי של "In the Next Life" הועלה לערוץ היוטיוב של קים פטרס ב-1 באוקטובר 2018 וצבר למעלה מ-1.3 מיליון צפיות.
ליצן חצר
ליצן החצר (באנגלית: jester או court jester) או "שוטה" (fool) היה מקצוע בתקופת ימי הביניים. ליצן החצר היה אחראי על בידור ושעשוע בחצרות האצולה ובעיירות ובכפרים.
המונח "שוטה" מציין גם אדם לא בוגר, טיפש, מסורבל, ואדם אשר לו דעות קדומות וחוסר ידע המנסה אף להנחיל את חוסר הידע שלו הלאה, מתוך מחשבה כי לו ידע רב.
לליצני החצר היו בגדים ייחודיים להם: בגדי ליצן צבעוניים, שרביטים וכובעים יוצאי דופן. כובעיהם של ליצני החצר היו בעלי שלושה קצוות, שהסתיימו בפעמונים מצלצלים. שלושת הקצוות סימלו בעבר את אוזניו של החמור.
בתקופת המלך פרנסואה הראשון היה אף בית ספר להכשרת ליצני חצר.
לליצני החצר גם השפעה על התרבות הפופולרית בזמנם ועד ימינו. כך, למשל, הם הוצגו במראם המיוחד בקלפי משחק וטארוט (בקלפים "ג'וקר" ו"השוטה" בהתאמה).
אגם מוריין
אגם מוריין (באנגלית: Moraine Lake - מילולית: אגם המורנה) הוא אגם קרחוני בהרי הרוקי הקנדיים בשטח הפארק הלאומי באנף, בפרובינציית אלברטה שבקנדה. האגם נמצא 14 קילומטרים מהכפר לייק לואיז, בעמק עשר הפסגות. האגם נמצא בגובה של 1,885 מטרים מעל פני הים. שטחו של האגם 485 דונמים.
האגם, בהיותו אגם קרחוני, מגיע לשיא גודלו ושיא מפלסו באמצע חודש יוני. בשל היותו אגם קרחוני צבעו גוון ייחודי של כחול, עקב קמח הסלעים שזורם עם מי הקרחונים.
תיירות
האגם נחשב ליפה באגמי הרי הרוקי הקנדיים, והוא אחד משלושת אתרי הביקור המרכזיים של הפארק הלאומי (אחרי באנף, ואגם לואיז).
מסלולי הליכה
סביב האגם מספר מסלולי הליכה הפתוחים מעת לעת. השביל בו עושים מרבית תיירים שימוש הוא שביל רוקפייל (The Rockpile Trail) העובר על המורנה. אורכו של שביל זה 300 מטרים ובו הפרש גבהים של 24 מטרים, וממנו נשקף נוף מרהיב של האגם, והוא אחד האתרים המצולמים ביותר בכל קנדה. בסמוך לשביל המורנה מתחיל שביל אגמי קונסולישן ( the Consolation Lakes trail), שאורכו 3 קילומטרים, ובו הפרש גבהים של 90 מטרים. שביל מקשר בין אגם קונסולישן התחתון לאגם העליון.
נוף עמק עשר הפסגות
נוף ההרים שמאוחרי האגם (נוף עמק עשר הפסגות) מכונה בשם "נוף עשרים הדולרים" מאחר שנוף זה הופיע על צידו האחורי של שטר ה-20 דולרים הקנדיים בסדרת השטרות שהודפסה בין השנים 1969 ו-1979.
סמרגוסבורד
סְמֵרגוֹסבּורד היא ארוחת מזנון סקנדינבית. בנורווגיה היא נקראת koldtbord ובדנית - kolde bord. השם סמרגוסבורד הפך להיות מזוהה בינלאומית עם ארוחה זו בעקבות התערוכה העולמית של ניו יורק (1939), בה הגישה המשלחת השוודית ארוחה כזו.
אטימולוגיה
המילה השוודית smörgåsbord היא הצמדת מילים של המילים smörgås - כריך פתוח ו-bord - שולחן. מקור המילה smörgås אף הוא בהצמדת מילים, של המילים smör - חמאה ו-gås - אווז, אך משמעות הביטוי הפכה להיות "לחם בחמאה". המושג השוודי bredda smörgåsar קיים לפחות מהמאה ה-16 ומשמעותו: "כריך פתוח בחמאה".
המילה smörgåsbord נקלטה באנגלית (לרוב ללא הסימנים הדיאקריטים, כ-smorgasbord) במשמעות של ארוחת מזנון מכל סוג, לאו דווקא בסגנון סקנדינבי, וכן כמילה נרדפת למצבים בהם מתאפשרת בחירה, למשל: "מזנון" קורסים באוניברסיטה, "מזנון" ספרים בחנות.
סמרגוסבורד ויולבורד
ארוחת סמרגוסבורד שוודית מסורתית כוללת הן מאכלים קרים והן חמים. לחם, חמאה וגבינה מהווים תמיד חלק מהארוחה. מקובל לפתוח במנות דג קרות המבוססות לרוב על הרינג, סלמון וצלופח. לאחר מכן נאכלות מנות קרות אחרות ולאחריהן - מנות חמות. לעיתים כלולות גם מנות קינוח בסמרגוסבורד.
יולבורד
כמו בסמרגוסבורד, יולבורד טיפוסי כולל שלוש מנות. התבשילים מייצגים התמחויות מקומיות ומשפחתיות. המנה הראשונה תכלול לרוב מגוון דגים, בעיקר הרינג כבוש וגרבלקס. ישנם שילובים מקובלים כגון הרינג עם תפוחי אדמה מבושלים וביצים קשות ולצידו משקה חריף כגון שנאפס, ברונבין או אקווביט, לעיתים בתוספת תבלינים. תבשילים מסורתיים אחרים הם צלופח מעושן, רולמופס, סלט הרינג, הרינג אפוי, כריכוני סלמון מעושן וסרטן, המלווים ברטבים ומטבלים.
המנה השנייה כוללת לרוב מגוון בשרים קרים פרוסים, העיקרי שבהם הוא "שינקן חג המולד" המוגש עם חרדל. בנוסף מוגשים נקניקיות ביתיות, Leverpostej - פטה כבד חזיר ומספר סוגי בשר ראש חזיר. מקובל להגיש לצד הבשרים גבינות פרוסות, מלפפונים חמוצים, לחם, קרקרים וחמאה.
לוטפיסק הוא דג משומר (העשוי למשל מבקלה) שלצידו תפוחי אדמה מבושלים, רוטב בשמל סמיך ואפונה ירוקה, מוגש עם המנה השלישית או כמנה רביעית נפרדת. הוא מוגש גם בארוחת הערב ביום שלאחר היולבורד.
לקינוח היולבורד מגישים risgrynsgröt - פודינג אורז זרוי אבקת קינמון. מקובל לטמון שקד בקערת הפודינג ומי שמוצא אותו זוכה בפרס קטן או נחשב כבר-מזל.
יולבורד מוגש במסעדות במהלך חודש דצמבר עד חג המולד, ובבתים פרטיים מסוימים - עד חג ההתגלות.
היסטוריה של סמרגוסבורד
בני המעמד העליון ומעמד הסוחרים בשוודיה ובפינלנד במאה ה-14 נהגו להגיש brännvinsbord - "שולחן שנאפס" - מזנון צדדי של מתאבנים שהוגש שעתיים עד חמש לפני הארוחה. המזנון הבסיסי כלל לחם, חמאה, גבינות, הרינג ומספר סוגי משקאות חריפים, אם כי לעיתים הוגשו גם סלמון מעושן, נקניקיות ובשר קר פרוס. המזנון הוגש לאורחים בעמידה, לעיתים בחדרים נפרדים לגברים ולנשים. סמרגוסבורד הפך פופולרי באמצע המאה ה-17 כאשר עברו להגישו על שולחן הסעודה ולא כמזנון מתאבנים, והחלו להגיש בו הן מנות קרות והן חמות.
יחס אצבעות
יחס אצבעות (2D:4D) הוא היחס בין אורך האצבע השנייה (המורה) לבין אורך האצבע הרביעית (הקמיצה), והוא נמדד בדרך כלל ממקום החיבור של האצבע לכף היד עד לקצה האצבע. קיימת טענה כי היחס מושפע מהחשיפה לאנדרוגנים, כגון טסטוסטרון, בעת ההתפתחות ברחם, כך שניתן להשתמש ביחס זה כאומדן גס לחשיפה לאנדרוגנים תוך רחמיים. יחס 2D:4D נמוך מורה על חשיפה גבוהה יותר לאנדרוגנים. 2D:4D מחושב על ידי מדידת אורך האצבע המורה והקמיצה ביד ימין וחלוקתם זה בזה. אם האצבע המורה היא הארוכה מבין השתיים היחס יוצא גדול מאחד ואם הקמיצה ארוכה יותר היחס יוצא קטן מאחד.
רשת מורשת
רשת מורשת הייתה תחנת רדיו ישראלית, שפעלה במסגרת קול ישראל ועסקה בנושאי מורשת יהודית. התחנה החלה לשדר בשנת 1999, כמחליפה את פעולתו של המדור להווי ומסורת יהודית, והיא שידרה החל מ-2015 עשרים וארבע שעות ביממה לא כולל שבת וחג. בנוסף, שידוריה הועברו גם בתדרים של רשת א' בחלק משעות היממה. התחנה נסגרה בשנת 2017 והוחלפה על ידי כאן מורשת, עם הקמת תאגיד השידור הישראלי.
פונג
פונג (באנגלית: Pong) הוא משחק וידאו שיצא לראשונה לשוק ב-29 בנובמבר 1972 על ידי חברת אטארי, כמכונת משחק. המשחק הוא גרסה ממוחשבת פשוטה של טניס שולחן. לעיתים מתייחסים לפונג כמשחק המחשב הראשון, אך בפועל הוא רק הראשון שזכה לפופולריות והצלחה כלכלית.
כללי המשחק פשוטים ודומים לאלו של טניס שולחן: הכדור נע על המסך מצד לצד והשחקנים, אשר שולטים במחבטים, צריכים להזיז אותם מעלה או מטה כדי שהכדור יפגע במחבט. במקרה ששחקן מסוים אינו מצליח לחבוט בכדור, השחקן השני זוכה בנקודה.
יוסי שפנייר
שפנייר עוסק בהעמקת הידע, בהקשרים של הוראה בשדה, ככלי חינוכי בהכשרת עובדי הוראה. מחקריו מתרכזים בספר המדבר המזרחי של ארץ ישראל, בהקשרים בין היהדות לבין הטבע ודרכי לימוד מקצוע ידיעת הארץ.
מסגרות הוראה
הדריך במסגרת החברה להגנת הטבע בבית ספר שדה: "שער הגיא" במושב בית מאיר, ובהר גילה. ניהל את בית ספר שדה של החברה להגנת הטבע בעפרה. השלים לימודי התואר השני, בלימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן וחקר את אזור מזרח השומרון. בשנת 1999 הוענק לו תואר שלישי במחלקה ללימודי ארץ-ישראל באוניברסיטת בר-אילן על מחקרו 'המדבר המזרחי של ארץ-ישראל' .
מרכז חוג ללימודי ארץ ישראל ומלמד במכללות להכשרת מורים - אורות ישראל. מרכז את מכון ארץ חפץ העוסק בהפקת משאבי למידה המשלב לימודי ארץ-ישראל ומקורות יהודיים בשדה. הוראה במכללת אפרתה ב"מכללת ליפשיץ" ומכון מופ"ת, בית ספר למחקר ופיתוח תוכניות בהכשרת עובדי חינוך והוראה במכללות. כן פועל במסגרת המרכז מידע חלמי"ש - (חקר ולימוד מקורות ישראל בשדה) וחבר במערכת כתב העת 'על אתר', ביטאון לענייני ארץ ישראל במקורות.
אוגוסט שלייכר
אוגוסט שלייכר (בגרמנית: August Schleicher; 19 בפברואר 1821 – 6 בדצמבר 1868) היה בלשן גרמני.
ביוגרפיה
שלייכר היה בין הראשונים להעלות את ההשערה של "עץ משפחה לשוני", שלפיה שפות מתפתחות משפות שקדמו להן. ב-1868 חיבר שלייכר משל בשם "הכבשה והסוסים". משל זה חובר בשפה פרוטו-הודו-אירופית, שפת האם המשוערת של כל השפות שבמשפחת השפות ההודו-אירופיות. מטרתו של שלייכר בחיבור המשל היה לבחון את אוצר המילים המשוער של השפה.
בר יוחאי (פיוט)
בַּר יוֹחָאי הוא פיוט העוסק בתנא רבי שמעון בר יוחאי. הפיוט נכתב על ידי הרב המקובל שמעון לביא, שהותיר את חותמו בשיר כשבכל בית, למעט הראשון והאחרון, לאחר המילים "בר יוחאי", מופיעה אחת מאותיות שמו לפי הסדר (הפיוט נכתב גם בערבית לובית אשר שם נכתב הפיוט). פרופ' יהודה ליבס מעלה השערה המנסה לזהות את מחברו של הפיוט עם מקובל אחר, ר' שמעון בן לביא, שחי כנראה בארץ ישראל.
זמני אמירתו
פיוט זה מושר בקרב העולים לציונו של הרשב"י במשך כל ימות השנה ובפרט בל"ג בעומר, והוא מקובל על רוב העדות והפלגים.
אצל יהדות תימן ואצל יהדות פרס הפיוט מהווה חלק מזמירות השבת. ביהדות פרס נהוג לשיר את הפיוט בל"ג בעומר, בתרגום לפרסית. ונהגו גם ביהדות פרס שבכל שבת שבין שביעי של פסח עד שבת שלפני ל''ג בעומר לפייט את הפיוט בקבלת שבת לפני תפילת ערבית של שבת (בין במה מדליקין, למזמור שיר ליום השבת). אצל יהדות תוניסיה ואצל יהדות לוב נהגו לשיר את הפיוט בכל שבת, חג ומועד ובכל שמחה משפחתית כגון בר מצווה, חתונה וברית מילה. בקרב חלק מיהודי גאורגיה, נהוג לזמר את הפיוט בסיום תפילת "ערבית לשבת" אחרי אמירת הפיוט "יגדל" ובל"ג בעומר לפני תפילת ערבית.
בני היישוב בר יוחאי במרום הגליל נוהגים לשיר את הפיוט בקבלת שבת עם דמדומים לקראת רדת החשיכה.