cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג
הפלישה
ב-10 במאי בשעה 03:15 הגיעה הוראה לסגור את שערי הברזל של קו שוסטר ולחיילים ניתנה הוראה לעקוב אחרי תנועות הצבא הגרמני בצד המזרחי של נהרות הגבול של לוקסמבורג. במקביל, כוחות גרמניים מיוחדים בלבוש אזרחי בסיוע מקומיים (אשר כונו Stoßtrupp Lützelburg) ניסו להשתלט על תחנות הרדיו לאורך הגבול הגרמני-לוקסמבורגי אולם נכשלו. בני משפחת המלוכה הלוקסמבורגית פונו במהירות ממעונם בארמון קולמר-ביירז' אל ארמון הדוכס הגדול בעיר לוקסמבורג. בו ביום, שארלוט, הדוכסית הגדולה מלוקסמבורג העבירה בישיבת השרים החלטה שהממלכה תעבור לחסות צרפתית. הדוכסית הגדולה שארלוט אמרה על ההחלטה: "החלטה קשה, אך הכרחית"
הגרמנים היקצו לפלישה שלוש דיוויזיות פאנצר הראשונה השנייה והעשירית ההתקפה יצאה לדרכה בשעה 04:35. הם לא נתקלו בכל התנגדות משמעותית פרט לכמה גשרים שנהרסו וכמה מוקשים שהתפוצצו, שכן הרוב המוחלט של יחידות המתנדבים הלוקסמבורגים נשאר בבסיסיהם. בזה אחר זה תחנות הרדיו נפלו. מטוסים גרמניים חגו בחופשיות בשמי לוקסמבורג, לכיוון בלגיה וצרפת, אף על פי שחלקם עצר כדי להנחית כוחות בתוך המדינה. שר החוץ הלוקסמבורגי יוזף בק, יחד עם ראש הממשלה פייר דופונג, ניסו ליצור קשר עם השגריר הגרמני בלוקסמבורג, אולם התבשרו כי הוא אינו במעונו. בשעה 06:30 רוב הממשלה פונתה מעיר הבירה באמצעות שיירה לעיירת גבול. הם נתקלו במחסום בצומת דרכים שאויש על ידי יחידות מוטסות גרמניות ונאלצו לעשות עיקוף דרך השדות כדי להימנע מהתקפה.
תוצאות
הדוכסית הגדולה שארלוט עברה לארמון מונטאסטרו (Château de Montastruc) שבמחוז דורדון בדרום צרפת, יחד עם ראש ממשלתה פייר דופונג. אולם בגלל התקדמות צבא גרמניה לתוך צרפת, צרפת לא הסכימה לקחת אחריות על שלום הדוכסית הגדולה. היא קיבלה אישור מספרד של פרנקו לעבור בשטחה אך לא לעצור בשטחה, ועברה לפורטוגל דרך ספרד. היטלר הציע לה לחזור ללוקסמבורג ולקבל בחזרה את כל סמכויותיה, אך היא ענתה: "ליבי אומר כן, אך המוח שלי אומר לא". בסוף אוגוסט הגיעה ללונדון משם הפעילה את ההתנגדות הלוקסמבורגית הדלה דרך ה-BBC. בעקבות הפופולריות שצברה היא הפכה לסמל ההתנגדות הלוקסמבורגית. באוקטובר הגיעה לארצות הברית ולאחר מכן התיישבה במונטראול שבקנדה, שם ילדיה המשיכו את לימודיהם. היא נפגשה מספר פעמים עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וחרשה את ארצות הברית כדי לשכנעה להצטרף למלחמה. באותו הזמן, הרייך השלישי סיפח את הדוכסות יחד עם המחוז הצרפתי השכן מוזל ליחידה מנהלית בשם Heim ins Reich.
ממשלה לוקסמבורגית גולה הוקמה בלונדון. אחותה של הדוכסית הגדולה, אנטוניה, נסיכת לוקסמבורג הוגלתה לדכאו. בנה של הדוכסית הגדולה, יורש העצר ז'אן גויס למשמר האירי. העיר לוקסמבורג שוחררה בספטמבר 1944 על ידי הקורפוס בו שירת יורש העצר ז'אן. אולם הבירה המשיכה להיות מאוימת במסגרת קרב הארדנים שבו הגרמנים דחקו את בעלות הברית אל עבר יערות בלגיה. העיר שוחררה סופית ב-23 בינואר 1945 והדוכסית הגדולה חזרה ללוקסמבורג באפריל 1945.
משוב (סרט, 2020)
משוב (ברוסית: Обратная связь) הוא סרט קומדיה רוסי משנת 2020 בהפקת חברת KVARTET I, המשמש כהמשך לסרט "רמקול". הסרט הופץ להקרנות מסחריות ברוסיה ב-17 בדצמבר 2020.
עלילה
ב-31 בדצמבר שוב שבעה חברים מתכנסים בבית כפרי בפרברי מוסקבה כדי לחגוג את השנה החדשה יחד, אך ערב השנה החדשה מלא בהפתעות ולא כולן נעימות.
מאיר יהודה שפירא
רבי מאיר יהודה שפירא (ה'תר"ו, 1846 - י"ט בתשרי ה'תרס"ט, 14 באוקטובר 1908) היה רב אדמו"ר חסידי מייסד חסידות בוקווסק בגליציה המערבית.
ביוגרפיה
נולד בדינוב לרבי דוד שפירא מדינוב ולרחל מינא. נישא בראשית לשיינדל רחל בתו של רבי יוסף אלטר הגר מרדוביץ, ולאחר מותה נישא למרים בת רבי ישראל מקרמניץ.
לאחר פטירת דודו רבי משה שיינפלד רבה של דז'ילרברץ מונה למלא את מקומו ברבנות העיר. לאחר פטירת אביו בי"ט באדר ה'תרל"ד מונה רבי מאיר יהודה לכהן כרבה של העיר בוקווסק, בתפקיד זה הנהיג את כל חיי היהדות בעיר והשפעתו ניכרה גם מחוץ לעיר בוקווסק. על פי ההערכות תחת השפעתו החסידית נהגו כשלושים אלף חסידים. כעבור כמה שנים החל רבי מאיר יהודה לנהוג באדמו"רות. במקביל כיהנו אחיו רבי ישעיה נפתלי הירץ ורבי צבי אלימלך בדינוב ובבלאז'וב).
בשנות כהונתו חיבר את ספרו "אור למאיר" (ובשנת ה'תשנ"ה נדפס ספרו "ילקוט אמרי דוד" המכיל אמרות ותורות אביו).
שפירא נפטר בי"ט בתשרי ה'תרס"ט, לאחר פטירתו מונה בנו יחידו (לשפירא גם נולדו 4 בנות), דוד שפירא לכהן כאדמו"ר מבוקווסק.
ילדיו
בנישואיו הראשונים: מנישואיו השניים:
פיג'ו סוג 7
פיג'ו סוג 7 (בצרפתית: Peugeot Type 7) היא מכונית קטנה ופתוחה, (קבריולה) מסוג "Runabout (car)", מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1894–1897.
יוצרו 32 יחידות. עד שנת 1897 נמכרו 25 יחידות.
עונת 1975/1976 בסרייה א'
עונת 1975/1976 בסרייה א' הייתה העונה ה-74 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-5 באוקטובר 1975 והסתיימו ב-16 במאי 1976.
בליגה השתתפו 16 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
פרוג'ה, קומו והלאס ורונה היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו אסקולי, קומו וקליארי. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו גנואה, קטנזרו ופוג'ה.
כדורגלנים מצטיינים
פאולו פוליצ'י, שחקנה של טורינו, כבש 21 שערים וזכה בתואר מלך השערים. זאת בפעם השלישית בקריירה ועונה השנייה ברציפות.
סומפוספונדילי
סומפוספונדילי (שם מדעי: Somphospondyli) היא קבוצה של דינוזאורים זאורופודים גדולים בני קבוצת המקרונריה, אשר התקיימו החל מהיורה העליון עד לקרטיקון העליון לפני 155 עד 66 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלהם התגלו לאורך אפריקה, אמריקה הצפונית והדרומית ולאורך אירואסיה. למעשה הקבוצה המצליחה הצליחה להתפשט ברחבי כל העולם, ואף באיים כמו מדגסקר או באוסטרליה. היא הוגדרה ב-1998 בידי סרנו ווילסון, אשר הפרידו אותה מדינוזאורים מקרונרים כמו הברכיוזאוריים על סמך מבנה שונה של החוליות ושאר השלד.
מיני קבוצה זו היו גדולים מאוד, למעשה הגדולים שבדינוזאורים שנכללו בקבוצת הטיטנוזאורים. הזאוריפוסידון היה הגבוה שבכל הדינוזאורים והוא הגיע לגובה של 17 מטרים ולאורך 30 מטרים. הם היו בעלי מבנה חוליות צוואר רחב ונוקשה יותר ובעלי גולגולת עם נחיריים מוגבהים. כמו כן היו להם עצמות זרוע רחבות וארוכות מאוד.
אצל חלק מהמינים כמו הסלטזאורוס היה שריון עשוי אוסטאודרם להגנה ממתקפת טורפים כמו קרכרודונטוזאוריים שארבו לזאורופודים אלה.
לוסיאן סימון
לוסיאן ז'וזף סימון (בצרפתית: Lucien Simon, 18 ביולי 1861 – 13 באוקטובר 1945) היה צייר ומורה צרפתי יליד פריז.
ביוגרפיה
סימון נולד בפריז. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון לואי הגדול, הוא למד ציור בסטודיו של ז'יל דידייה, ולאחר מכן בין השנים 1880-1883 באקדמיית ז'וליאן.
קריירה
הוא הציג ב- Salon des Artistes Francais משנת 1891 וב- Salon de la Société Nationale des Beaux-Arts.
בשנת 1891 הוא התחתן עם הציירת ז'אן דאושז ,, והתאהב בנוף ובחיי האיכרים של אזור ברטאן.
בשנת 1895 הוא פגש את צ'ארלס קוטט והיה חבר בקבוצת אמנים Bande Noir, יחד עם אנדרה דאוצ'ז אחיה של אשתו, רנה-קסבייר פרינט, אדמונד אמאן-ז'אן ואמיל-רנה מנארד, תוך שהם מאמצים את עקרונות האימפרסיוניזם אך בשימוש בגוונים כהים יותר.
הוא היה אחד המורים המייסדים באקדמיה דה לה גרנדה שאומייר בשנת 1902. הוא לימד גם באקדמיה קולארוסי בערך באותה תקופה, וכן לימד סטודנטים באופן פרטי. הוא לימד באקולה נשיונל דה בוס-ארטס משנת 1923 ומ-1929 באקדמיה לאמנויות במשך 13 שנים. פרנק ארמינגטון ואגנס נויס גודסיר היו בין תלמידיו.
בנו פאול סימון הוא פסל ידוע.
דיוקן של לוסיאן סימון, מעשה ידי צ'ארלס קוטט בשנת 1907, מוצג במוזיאון ד'אורסה בפריז.
הוא נפטר בשנת 1945 בקומבריט. בשנת 2002 התקיימה תערוכה בגלריה פיליפ היים בפריז המוקדשת ליצירתם של פול, לוסיאן וז'אן סימון.
קריסטופר קלאסון
קריסטופר קלאסון (בנורווגית: Kristoffer Klaesson; נולד ב-27 בנובמבר 2000) הוא כדורגלן נורווגי, המשחק בעמדת השוער בלידס יונייטד.
קלאסון החל את דרכו באקדמיית הכדורגל של וולרנגה, ולזכותו הופעות בכל הקבוצות הצעירות של נבחרת נורווגיה.
וולרנגה
קלאסון חתם על חוזה מקצועני ראשון ביוני 2016. ב-30 ביוני 2019 ערך את הבכורה שלו במדי וולרנגה במסגרת ליגת העל הנורווגית, כשפתח במשחק מול הוגסונד בשל פציעתו של השוער הראשון של הקבוצה. המשחק הסתיים בניצחונה של וולרנגה בתוצאה 1–4. קלאסון פתח גם במשחק הבא, בניצחון קבוצתו על בודה/גלימט בתוצאה 0–6, והמשיך לפתוח בשער גם בשמונת המשחקים הבאים, ובסך הכול שותף ב-12 משחקים באותה עונה. בעונת 2019/2020 פתח קלאסון ב-29 משחקים. ב-15 ביולי 2020 הורחק בכרטיס אדום בדקה ה-35 במהלך המשחק מול מיונדאלן IF, אשר הסתיים בניצחון קבוצתו בתוצאה 0–1.
לידס יונייטד
ב-31 ביולי 2021 חתם קלאסון על חוזה לארבע שנים בלידס יונייטד, תמורתו שילמה הקבוצה סכום שפרטיו לא פורסמו, והוערך ב-1.6 מיליון ליש"ט.
קלאסון ערך את הבכורה שלו בלידס ב-18 במרץ 2022 מול וולברהמפטון וונדררס, שהסתיים בניצחון בתוצאה 3–2, כאשר החליף את אילן מליה שנפצע במהלך המשחק.
סטטיסטיקות קריירה
מעודכן ל-19 במרץ 2022
מוזיאון יהדות מרוקו
רקע
יהדות מרוקו היא קהילה קדומה. לפני הקמת ישראל בשנת 1948, חיו 250–350 אלף יהודים, מה שהפך אותה לקהילה היהודית הגדולה ביותר בעולם המוסלמי. מאז, הקהילה הצטמקה עד לכ-2,000 איש, בעיקר בערים הגדולות.
המוזיאון
המוזיאון נבנה בבניין משנת 1948 אשר שימש כבית יתומים יהודי, בו התגוררו עד 160 ילדים ובני נוער יהודים. המוזיאון הוקם בשנת 1997 ושופץ בשנת 2013. הבניין עצמו, המשתרע על פני 700 מ"ר, מורכב מחדר רב תכליתי גדול ושלושה חדרי תצוגה נוספים. החדר הרב-תכליתי ידוע בתצוגות אומנים מרוקאים יהודים, כולל ציורים, תצלומים ופסלים. חדרי התערוכה מכילים חפצים המתמקדים בחיי הדת, המשפחה, ובתי הכנסת המרוקאים. בתוך המוזיאון, המבקרים יכולים למצוא חפצים של יהדות מרוקו, כולל הבמה של בית הכנסת בני-יששכר בקזבלנקה (משנת 1944 לערך), מזוזות, חנוכיות ומנורה . המוזיאון מציג גם אוסף ניכר של ההיסטוריה של הבֶּרְבֵּרִים, כולל תלבושות, תכשיטים ותליוני חמסה. המבקרים יכולים גם לצפות בחנות לייצור תכשיטים משוחזרת, כולל שולחן העבודה והכלים של יהודי מרוקאי בשם שאול כהן.
המוזיאון הוקם על ידי סימון לוי, פרופסור לשעבר באוניברסיטת רבאט ומייסד הקרן לשימור התרבות היהודית במרוקו. לפני תפקידו בשימור התרבות היהודית במרוקו ועד עליית המלך חסן השני, לוי היה ידוע כפעיל זכויות אדם ובתנועה לעצמאות מרוקו בתקופת הקולוניאליזם.
אחת התוספות הבולטות ביותר, היא שילוב הקדמה של החוקה המעודכנת של מרוקו משנת 2011, המציינת את ההשפעות העבריות כעמוד התווך של האחדות הלאומית. מנהל המוזיאון, ז'ור רחיל, צוטט והצהיר כי "החוקה החדשה מדגישה פלורליזם אתני ודתי במרוקו".
ב־20 בדצמבר 2016, לאחר השיפוץ, ניתנה הקדשה במוזיאון למלך מרוקו מוחמד השישי. בטקס השתתף המלך, שרים, פקידי ממשל בכירים, סמואל קפלן, שגריר ארצות הברית במרוקו, ונשיא המוזיאון ז'אק טולדנו.
בינואר 2019 תרם זמר האופרה המרוקאי הצרפתי, דוד סררו, חלק גדול מאוסף האמנות היודאיקה המרוקאית שלו. זו הייתה התרומה הגדולה ביותר של חפצי יודאיקה שנתרמו אי פעם למוזיאון מרוקאי.
מלכת הכביש
מלכת הכביש הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1971 אשר בוים על ידי מנחם גולן והופק על ידי יורם גלובוס. הסרט מציג את סיפורה של מרגלית חסון, זונה במקצועה (גילה אלמגור, שהייתה גם שותפה בכתיבת התסריט) אשר לאחר כניסתה להיריון עושה מאמצים לצאת ממעגל הזנות אבל נתקלת בקשיים. הסרט מכר 672,600 כרטיסים בישראל.
את שיר הנושא של הסרט כתב אהוד מנור, הלחין דובי זלצר ושר שלמה ארצי.
המועצה לביקורת סרטים ומחזות התירה את הצגת הסרט למבוגרים מגיל 16 ומעלה.
עלילה
מרגלית חסון (גילה אלמגור) נחשבת מלכת הכביש וגובה תעריפים גבוהים יותר משאר הזונות, יש לה זרם לקוחות רב והיא עובדת ללא סרסור. אריק (יהודה ברקן), קיבוצניק, נשוי, אב לשני ילדים נוהג במשאית של תנובה ונמצא בקשר קבוע עם מרגלית. יום אחד היא מבקרת אותו בקיבוץ ושוכבת איתו בגורן של הקיבוץ, הפעם לא כזונה אלא כמאהבת. לפנות בוקר היא חוזרת לעיר הולדתה דימונה כאשר היא בהריון מאריק. היא מחליטה לשמור על ההריון ומתפרנסת כמלצרית עד שבאחד הערבים היא יוצאת לבלות עם ארבעה גברים ואלו אונסים אותה באלימות, דבר שמוביל לסיום ההריון. לפני שהיא חוזרת לעבוד כזונה בתל אביב, היא מבקרת במוסד לחוסים, שם שוהה בנה הלוקה בתסמונת דאון, אשר אותו היא לא ביקרה 8 שנים. לאחר שהיא מבקרת אותו היא חוזרת לכביש אבל הפעם יש לה סרסור.
הפקה
הפקת הסרט החלה בנובמבר 1970, כקופרודוקציה של חברת "סרטי נח", של בני הדודים מנחם גולן ויורם גלובוס, יחד עם חברות סרטים מאיטליה וגרמניה, בנוסף קיבל תמיכה מהמועצה לעידוד הסרט הישראלי של משרד המסחר והתעשייה. הסרט צולם במקביל באנגלית עבור השוק הבינלאומי. אלמגור הייתה בין יזמי הסרט וסיפרה כי התסריט נכתב בהשראת סיפור אמיתי, תוך פיתוח של הדמות שמילאה בסרט אלדורדו ב-1963. חלק מצילומי הסרט נערכו בדימונה, בה מתרחשת חלק מעלילת הסרט, ותושבי העיר התלוננו שהוא מציג אותם באור שלילי. אלמגור שיחקה לראשונה כמה סצנות בעירום וגם פנינה רוזנבלום, שהייתה אז בת ה-17, הופיעה בחזה חשוף בתפקיד משנה, ואמה תבעה לאסור את הקרנת הסרט, אך תביעתה נדחתה.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט נערכה ב-11 במרץ 1971, בקולנוע "הוד" בתל אביב, בה נכחו פוליטיקאים, ביניהם מנחם בגין, ואנשי צבא בהם אלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי וסגן הרמטכ"ל דוד אלעזר. הסרט נשלח ליצג את ישראל בפסטיבל קאן אך לא התקבל.
הסרט נרכש להפצה בינלאומית והוקרן בהצלחה בין השאר בהונג קונג וארצות הברית.
ביולי 1971 הוזמן הסרט להשתתף בפסטיבל סרטים בסיציליה.
סצנת האונס הקבוצתית
עוד לפני שהסרט יצאה לאקרנים, פורסמה כתבה בשבועון "העולם הזה" על סצנת האונס הקבוצתית, כולל צילומים מההפקה, בה דווח שהסצנה הייתה ריאליסטית והשחקנים הכו את אלמגור ממש ולקח לה כמה שעות להתאושש. בנוסף דווח כי גולן הציע לאלמגור ששחקנית כפילה תשחק את סצנות העירום, אך לבסוף החליטה לבצע אותן בעצמה.
בדצמבר 2016, בעקבות חשיפת סצנת האונס שהתרחשה בסרט הטנגו האחרון בפריז, חזרה אלמגור בריאיון לתוכנית חמש עם רפי רשף וסיפרה על תהליך צילום סצנת האונס הקבוצתי של הסרט:. התברר, כפי שגם הודה אריה מוסקונה, כי מנחם הבמאי הנחה את השחקנים בהוראות שונות משנתנו לגילה,
קישורים חיצוניים
ביקורות
בית הספר למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי
בית הספר למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (באנגלית: UC Berkeley School of Law) הוא בית ספר למשפטים ואחד מ-14 בתי ספר ומכללות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי שבארצות הברית. ברקלי משפט מדורג באופן עקבי בין 14 בתי הספר המובילים למשפטים בארצות הברית (T-14).
בשנת 2019, 98% מהבוגרים השיגו משרה מלאה תוך תשעה חודשים, עם שכר חציוני של 190,000 דולר. בית הספר מציע מסלולי JD, LL. M., JSD ו-Ph.D. תארים, וכל שנתון מכיל כ-320 תלמידים.
בוגרי בית הספר כוללים שופטים פדרליים בולטים, פוליטיקאים, בכירי חברות Fortune 500, אקדמאים משפטיים ידועים ומומחים לזכויות אזרח. הבוגרים הבולטים כוללים את נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן, מזכיר המדינה דין ראסק, התובע הכללי אדווין מיס, מזכיר האוצר ויושב ראש הפדרל ריזרב ג'ורג' ויליאם מילר, נשיא בית הדין הבין-לאומי בהאג ג'ואן דונוהו, ראש עיריית סן פרנסיסקו אד לי, מנכ"ל דאלאס מאבריקס טרדמה אוסרי, ותובעת משפטי נירנברג וויטני רובסון האריס.
היסטוריה
בית הספר למשפטים בברקלי הוקם לראשונה בשנת 1894 כמחלקה למשפטים באוניברסיטת קליפורניה על ידי פרופסור ויליאם קארי ג'ונס, שלימד באופן אישי את כל הקורסים בשלוש השנים הראשונות. ג'ונס רצה שהמחלקה החדשה תהיה פחות מקצועית ויותר אקדמית בהשוואה למכללת הייסטינגס למשפטים שפעלה בסן פרנסיסקו. בתחילה, המחלקה נועדה רק להרחיב את הידע האקדמי באמצעות תואר ראשון. סטודנטים שרצו ללמוד עריכת דין הופנו למכללת היסטינגס.
בשנת 1901 הוגדל מספר הסגל לשישה חברים, מה שאיפשר למחלקה להאריך את הלימודים ולהציע מגוון רחב יותר של קורסים. בשנת 1902, תוספת של ארבעה מרצים נוספים אפשרה למחלקה לספק תוכנית לימודים מלאה בת שלוש שנים, ובכך הופסקו ההפניות למכללת היסטינגס. המחלקה העניקה את התארים הראשונים שלה בשנת 1903 לשלושה סטודנטים בשנת 1906, אמי מרקוזה הייתה האישה הראשונה שקיבלה תואר מהמחלקה.
בשנת 1948 המחלקה הפכה לבית הספר למשפטים. בשנת 1951 בית הספר למשפטים עבר למיקומו הנוכחי בחלק הדרום-מזרחי של הקמפוס.
באפריל 2008, בית הספר למשפטים מיתג את עצמו מחדש כחלק מהאוניברסיטה הלאומית.
עד 2009, לבית הספר היה מחסור חמור בשטח מכיוון שמספר הסטודנטים גדל בכ-25% במהלך ארבע השנים שקדמו לכן. לכן, הוחלט על שיפוץ נרחב שהסתיים ב-2012. כחלק מהשיפוצים, הספרייה הועברה לחדר תת-קרקעי ונבנו כיתות נוספות.
באפריל 2023, בית הספר למשפטים הפך לאחד הראשונים שהכריזו על מדיניות רשמית על שימוש בבינה מלאכותית הכוללת גם ChatGPT. לפי המדיניות, סטודנטים יהיו רשאים להשתמש בטכנולוגיה לצורך בדיקות מחקר או דקדוק, אך לא בבחינות או בהגשת מטלות.
אקדמיה
לברקלי יש כ-850 סטודנטים בתוכניות שונות, ו-45 סטודנטים במסלול דוקטורט. בית הספר כולל גם תוכניות לימודים מיוחדות בעסקים, משפטים וכלכלה, לימודי משפט השוואתיים, משפט סביבתי, אינטרס ציבורי וצדק חברתי, לימודי גזע ביקורתיים, משפט בינלאומי ומשפט וטכנולוגיה.
שיטת הציונים של ברקלי למשפטים בתוכנית ל-JD יוצאת דופן בקרב רוב בתי הספר למשפטים, אך דומה לשיטת הציונים המשמשת בבית הספר למשפטים של ייל, בית הספר למשפטים של הרווארד, ובית הספר למשפטים בסטנפורד.
בית הספר למשפטים קשור ללשכת עורכי הדין האמריקאית מאז 1923. המוסד הצטרף לאיגוד בתי הספר האמריקאיים למשפטים (AALS) בשנת 1912.
בית הספר למשפטים מקיים שיתופי פעולה רבים – גם בתוך הקמפוס בברקלי, וגם במערכת הרחבה יותר של אוניברסיטת קליפורניה, וגם עם אוניברסיטת טאפטס ואוניברסיטת הרווארד.
דירוג
מאז תחילת דירוג בתי הספר למשפטים ב-US News & World Report בסוף שנות ה-80, בית הספר דורג בעקביות בקבוצת בתי הספר היוקרתיים "T14" (14 המובילים בעולם). בשנת הלימודים 2022–2023, דירוג זה דירג את המוסד כבית הספר התשיעי הטוב ביותר למשפטים בארצות הברית. בנוסף על כך, בית הספר דורג במקום הראשון בדיני תאגידים, קניין רוחני ובמקום השני במשפט הפלילי.
בשנת 2020, דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם דירג את בית הספר בברקלי כבית הספר למשפטים השביעי בטובו בעולם.
כתב העת המוביל של בית הספר למשפטים, "California Law Reviewi" מדורג במקום השלישי והחמישי בטיבו בארצות הברית במחקרים שנערכו על ידי חוקרים מאוניברסיטת וושינגטון ולי  ואוניברסיטת אורגון, בהתאמה.
אורח בלתי נראה
אורח בלתי נראה (בספרדית: Contratiempo; מילולית: "נגד הזמן") הוא סרט מתח ומסתורין ספרדי משנת 2016, שכתב וביים אוריול פאולו. הוא יצא בספרד ב-6 בינואר 2017. הסרט קיבל ביקורות פושרות, אך זכה להצלחה מסחרית והכניס 30.5 מיליון דולר לעומת תקציב של 4 מיליון יורו. הסרט הופק על ידי החטיבה הספרדית של אולפני האחים וורנר (Warner Bros. Pictures España) וחברת Film Factory Entertainment.
איש עסקים מצליח מתעורר כשלידו גופת המאהבת שלו ובאופן טבעי הוא חשוד ברצח. עורכת דין מצליחה שמתמחה בהכנת עדים פוגשת אותו שעות לפני המשפט, במאמץ לבדוק את הטענה שלו שמדובר במזימה להפליל אותו. יש לו 3 שעות בלבד לעמוד במשימה והשעון מתקתק.
לסרט הופקו שלוש גרסאות מחודשות בשפות שונות.
עלילה
איש העסקים הספרדי אדריאן דוריה שוחרר בערבות לאחר שנעצר בגין רצח אהובתו לאורה וידאל. עורך דינו, פליקס לייבה, מעסיק את הסנגורית היוקרתית וירחיניה גודמן שמבקרת אותו מוקדם בבוקר אחד עם הידיעה כי התובע מצא עד שיעיד בפני שופט בקרוב, ולכן עליו לספר את כל הסיפור במהירות.
לאחר מכן אדריאן מספר עוד יותר אחורה, כיצד טען שהוא בפריז, אך באמת היה בבקתה עם לאורה. כאשר הם נוסעים חזרה לברצלונה דרך סיירה אי קניונס דה גוארה, מנסה אדריאן לשכנע אותה לסיים את מערכת היחסים הנואפת שלהם. מוסח, אדריאן מסתובב לנתיב הנגדי כדי להימנע מאייל רץ, כשהוא חותך מכונית אחרת, הפוגעת בעץ. אף על פי שהם לא נפגעים, נהג המכונית השנייה, עובד בנק בשם דניאל גארידו, בן 23, נהרג. לאורה מרגיעה שזה לא לגמרי באשמתם מכיוון שדניאל שלח הודעות טקסט ולא חגר חגורת בטיחות. כשמכונית אחרת מתקרבת, לאורה דוחפת את גופתו של דניאל למטה על מושב הנוסע, והיא ואדריאן כביכול מחליפים מידע ביטוחי. היא עונה לטלפון של דניאל כשהוא מצלצל כדי להמשיך בתחבולה, והנהג האחר עוזב משוכנע. לאורה ממתינה לגרר ברכבו של אדריאן, שלא מתניע, בעוד אדריאן זורק את מכוניתו של דניאל באגם עם גופתו בתא המטען. אדריאן נשאר סביב מקום התאונה, ואילו לאורה יוצאת עם משאית הגרר שגוררת את מכוניתו של אדריאן.
בהמשך לאורה, נסערת, חוזרת למקום התאונה (שם אדריאן עדיין ממתין) נוהגת במכוניתו של אדריאן, ומספרת לו כיצד תוקנה מכוניתו. מהנדס רכב, טומאס, נסע במקום והציע לעזור ללאורה, שטענה שהיא פגעה באייל. הוא גרר את מכוניתו של אדריאן לביתו (טומאס) כדי לתקן אותה. תוך כדי שיחה עם אשתו של טומאס, אלווירה, לאורה רואה כמה צילומים ומבינה שדניאל גארידו הוא בנם. לאורה, שעדיין מחזיקה את הטלפון של דניאל בכיס, מסתירה אותו בספה שלהם כשאלווירה מתקשרת ומחפשת את בנה. כשלאורה עוזבת במכוניתו של אדריאן, טומאס גארידו מבחין בה מכווננת את מושבה ומוכיח שהיא משקרת כשטענה שהיא הנהגת. הוא משנן את לוחיות הרישוי של המכונית כשלאורה עוזבת. לאחר שאדריאן מוכר את מכוניתו ומדווח שהיא נגנבה, הוא נפרד מלאורה, בתקווה לתמיד.
תוך מספר ימים מוזמן אדריאן לתחנת המשטרה, מכיוון שטומאס דיווח למשטרה על מספר לוחית הרישוי שלו. פליקס דואג לאליבי כוזב לאדריאן בפריס ומשחד את המשטרה להסיר את שמו של אדריאן מתיק גארידו. כשהחדשות מדווחות כי דניאל נמצא במנוסה לאחר מעילה של כסף מהבנק בו עבד, מתעמת אדריאן עם לאורה, שמודה שהיא לקחה את הארנק של דניאל כשהכניסו את גופתו לתא המטען; בהמשך, תוך שימוש במידע של דניאל, לאורה, שבעלה עובד באותו הבנק, פרצה לחשבונו של דניאל וגנבה כסף כדי ליצור נתיב מזויף. אדריאן אומר לה שמה שהיא עשתה לא בסדר, אבל לאורה מאיימת להסגיר אותו.
אדריאן נבחר לאיש העסקים האירופי של השנה, וטומאס מתחזה לכתב במהלך הטקס ומתעמת איתו. טומאס שם לב שאדריאן שולף את אותו מצית הסיגריות שראה בעת תיקון המכונית. הוא מתחנן בפני אדריאן שיגיד לו היכן גופת בנו כדי שיוכל לקבור אותו כאשר אנשי הביטחון מסלקים את טומאס. ימים לאחר מכן, אדריאן מקבל תמונה של אגם עם הוראות לקחת את לאורה למלון הכפרי עם 100,000 אירו. אדריאן חושב שהסחטן יכול להיות הנהג שראו אחרי התאונה, אם הוא עקב אחרי אדריאן כשהוא דחף את המכונית לאגם.
בהווה, וירחיניה מציעה שכדי להציל את עצמו, אדריאן יכול לטעון שהוא ראה את פניו של האיש שפגע בו בחדר המלון הכפרי והתוקף היה טומאס. היא אומרת לאדריאן שלא היה עד חשאי (הכוונה לעד שווירחיניה הזכירה כשהיא ואדריאן נפגשו קודם) והיא אמרה לו רק כדי לאלץ אותו לומר את האמת של כל הסיפור במהירות. אדדריאן אז מגלה שהוא תמיד ידע שזה היה טומאס, כי הוא ראה את פניו, אבל גם הוא בדק את וירחיניה.
וירחיניה מציעה לשתול פריט של לאורה בתא המטען של מכוניתו של דניאל עם גופתו של דניאל, וטוענת שהיא פעלה לבד. לאחר מכן אדריאן מודה שכשהוא דחף את המכונית לאגם, דניאל התעורר, מכיוון שהיה רק מחוסר הכרה; נתיחה תגלה שהוא טבע. וירחיניה המומה אך מצהירה כי לא תחשוף זאת בפני השופט.
וירחיניה אומרת כי נתיחת הגופה של לאורה מראה שהיא סובלת מחרדות, ככל הנראה מצפונה הציק לה ומציעה שאדריאן משקר כדי להראות כאילו לאורה הייתה המוח שמאחורי ההונאה שלהם. עם זאת, וירחיניה אומרת שהיא מאמינה שטומאס הסגיר אותו מכיוון שאלווירה (אשתו של טומאס) עובדת במלון הכפרי בו נמצאה גופתה של לאורה, ולכן בזוג גארידו בחרו במקום הזה: אלווירה הייתה יכולה לפתוח את החלון בקלות כדי שבעלה יוכל לברוח אחרי שהרג את לאורה, ומאוחר יותר נעלה את החלון, ונדמה שאף אחד אחר לא נכנס. וירחיניה אומרת שטומאס עוקב אחריו (אדריאן), פליקס ואפילו אחריה, ומצביעה על דירה ממול, שם טומאס אורב. היא ממשיכה לדחוק באדריאן, שלבסוף מודה שהוא הרג את לאורה וסיפר את שקרה.
פליקס מתקשר ומשאיר הודעה במשיבון הביתי של אדריאן, וקורא לו להתקשר חזרה מכיוון שלא הצליח להגיע אליו בטלפון הנייד שלו. וירחיניה מציעה לו לחזור לשיחתו של פליקס כשהם לוקחים הפסקה מהירה של 10 דקות. היא יוצאת מהדירה ומתחילה ללכת במהירות רבה. בינתיים אדריאן מדליק את הטלפון שלו ומתקשר לפליקס: פליקס אומר שוב לאדריאן שהוא לא הצליח לתפוס אותו מפני שהטלפון הנייד שלו היה כבוי, ולכן הוא מודיע שעד הפרקליטות הוא אכן הנהג השני, אך שתיקתו נקנתה בהצלחה. כשפליקס שואל כיצד מתנהל הפגישה עם וירחיניה, השיחה מתחילה לעלות בטונים גבוהים, ואז אדריאן מבין שהעט התפוצץ והכתים את חולצתו בדיו עקב הפרעה לאות שנגרמה משיחת הטלפון הנייד וגילה כי העט שנתנה לו וירחיניה היה טעון וכל שיחתם עמה הוקלטה. הוא נזכר שווירחיניה כיבתה את הטלפון שלו בעבר, ככל הנראה כדי שאות הטלפון לא ישבש את ההקלטה. הוא מסתכל לדירה השנייה ורואה את טומאס עומד ליד וירחיניה, שמתגלית כאלווירה גארידו בתחפושת. באמצעות הווידוי שאלווירה לקחה מאדריאן, טומאס מתקשר למשטרה כאשר וירחיניה גודמן האמיתית מגיעה לדירתו של אדריאן.
צילומים
הסרט צולם בשנת 2015, בטרסה, עיר בקטלוניה, ספרד, ובמקומות אחרים בספרד כמו העיר ברצלונה, אזור ביסקאיי ו-ואל דה נוריה.
קבלה
הסרט הכניס 3.9 מיליון דולר בספרד ו-172.4 מיליון יורו בסין וקיבל דירוג 67% מתשע הסקירות חיוביות באתר Rotten Tomatoes, עם דירוג ממוצע של 6.56 / 10.
אלה בין
אלה בִּין (נולדה ב-1963) היא ד"ר לפיזיותרפיה ומומחית בתחום טיפול ושיקום ילדים עם בעיות התפתחות. פרופסור חבר בקריה האקדמית אונו בפקולטה למקצועות הבריאות. היא מכהנת כראש החוג לספורטתרפיה במכללה. מחקריה עוסקים בעיקר בנושאי אבולוציה של עמידה זקופה והליכה על שתיים ובקשר שבין מנח עמוד השדרה להתפתחות של כאבי גב וצוואר.
ביוגרפיה
בין סיימה בשנת 1990 בהצטיינות יתרה את לימודיה בחוג לפיזיותרפיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2006 סיימה את לימודי הדוקטורט, בחוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה ב באוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטורט שלה עסקה באנטומיה של עמוד השדרה המותני של הומו ניאנדרטלנסיס והשלכותיה הפילוגנטיות והתפקודיות, בשנת 2009 המשיכה את לימודי הפוסט-דוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
קריירה אקדמית
בין החלה את דרכה האקדמית בשנת 1995, בחוג לפיזיותרפיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2007 הצטרפה לסגל ההוראה של החוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה בפקולטה לרפואה על שם סאקלר, ובשנים 2011–2013 שימשה כסגנית ראש החוג לפיזיותרפיה ב.
הצטרפה לסגל מקצועות הבריאות ב בשנת 2014. בשנת 2021 מונתה לפרופסור חבר.
כיום (2021) היא מכהנת כראש החוג לספורטתרפיה, בפקולטה למקצועות הבריאות בקריה האקדמית אונו, וכמורה מן החוץ בחוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בין עוסקת במחקר אינטרדיסציפלינרי המשלב ידע קליני כפיזיותרפיסטית עם ידע אנטומי והבנה באבולוציית האדם, במטרה לשחזר את העמידה וההליכה הזקופה של האדם הקדמון. לעבודותיה יישומים קליניים רבים ויש בהן גם עניין מדעי בסיסי. בין עוסקת בין היתר בשחזור עמוד השדרה ובית החזה של שרידי האדם הקדמון, כדוגמת שיחזור של האדם הניאנדרטלי (Homo neanderthalensis) בן כ-60 אלף שנה, שנמצא במערת כבארה בכרמל. במחקריה מצאה כי קיימת שונות מורפולוגית ופונקציונלית בעמידה הזקופה ובהליכה בין מיני אדם שונים.
בין חוקרת את הקשר שבין מבנה ומנח עמוד השדרה לבין התפתחות של פתולוגיות גביות וכאבי גב וצוואר. מחקריה מוסיפים להבנה של הקשר ושיווי המשקל המתקיים בין מבנה האגן, עקומות עמוד השדרה ומנח הראש והצוואר. בשנת 2003 זכתה במלגת דן דוד לסטודנטים, פרס על מצוינות ותרומתה לאנושות במדעי הטבע.
במחקר, מצאה בין ראיות כי האדם הניאנדרטלי בלבנט התגורר גם בשטח הפתוח ולא רק במערות, בעקבות חפירת הצלה שנערכה בעין קשיש. הדבר מצביע על כך שאוכלוסיית הניאנדרטלים באזור הייתה במצב איתן לפני הגעת אוכלוסיית ההומו סאפיינס.
הייתה מעורבת במחקר שזיהה את עצם האדם הקדומה ביותר שנמצאה בארץ ישראל (והשנייה בקדמותה מחוץ לאפריקה). העצם נמצאה בשנות ה-60 של המאה העשרים באתר תל עובדיה וזוהתה רק בשנת 2022 על ידי צוות שבין שותפה לו כחוליה של אדם קדום שחי לפני כמיליון וחצי שנים.
בין הוציאה ספר בנושא: Morphology, Function, and Pathology of the Spine in Hominoid Evolution.
בין חברה בארגון העולמי של אתלטיק טריינרס ותרפיסטס WFATT ובעמותה הישראלית לספורטתרפיה.
פרסומים נבחרים
בין פרסמה כ-50 מאמרים אקדמיים. להלן מבחר מפרסומיה העיקריים:
יחסי יפן–לסוטו
יחסי יפן–לסוטו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין ממלכת לסוטו.
יחסי בולגריה–וייטנאם
יחסי בולגריה–וייטנאם הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הבולגרית לבין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו את יחסיהן ב-8 בפברואר 1950. בשנת 2006, ממשלת בולגריה אישרה הסכם לתוכנית בתחום הבריאות עם וייטנאם. התוכנית בת השנתיים כללה שיתופי פעולה רפואיים באזורים ובמגזרים רבים, בעיקר במערכת הבריאות הציבורית, ביטחון המזון וחינוך רפואי. התוכנית יצאה לפועל בשנת 2007 והסתיימה בשנת 2009.
יד לחללי חיל הים
יד לחללי חיל הים היא אנדרטה בעיר אשדוד, המנציחה את זכרם של חללי החיל. כיום מונצחים על גביה שמותיהם של 421 חללים.
האנדרטה שוכנת בשטח הגן הציבורי "גן אלישבע" ברובע א' בצפון-מערב העיר, בקרבת הנמל. היא הוקמה בראשית שנות השבעים לזכר חללי המשחתת אילת, שטובעה על ידי מצרים בשנת 1967. בשנת 1973 הוחלט לעשותה לאנדרטה לכל חללי החיל.
האנדרטה היא רחבה מרוצפת באורך של 18 מטרים וברוחב של 10 מטרים, המוקפת במעקה בטון נמוך. היא מעוצבת בדמותה של אונייה: בצידה הימני ניצב מבנה בטון דמוי גשר פיקוד, ובו עמוד דמוי אנטנת מכ"ם; בצידה השמאלי של הרחבה ניצבים תורני דגלים ונטועה גינה – כמו נמל שלחופו עגנה כביכול האונייה.
אל הקיר האחורי של מתחם האנדרטה הוצמדו לוחות שיש שחורים שעל גביהם נחרתו שמות החללים. מעל הלוחות נקבע שלט ועליו הפסוק. על גבי מבנה גשר הפיקוד הוצב שלט הנושא את המלים "כשעצובים הולכים לים, לכן הים מלוח".
האנדרטה עוצבה על ידי האדריכל כרמלי פלדמן. ב-2007 התווספו לה אבני הנצחה שעיצב ראובן ג'יאמבשו.
יחסי מיאנמר–ספרד
יחסים דיפלומטיים
היחסים הדיפלומטיים השתפרו בשנים האחרונות לאחר פתיחת המשטר הבורמזי. מגעים קבועים בין פקידים ספרדיים ובורמזים מתקיימים בישיבות בינלאומיות. במרץ 2012 ביקר מנכ"ל Asia במיאנמר.
יחסים עסקיים
יחסי הסחר בין ספרד למיאנמר מצטמצמים ואינם מאוזנים לטובת מיאנמר. הסיבה היא גידול מתמיד ביבוא בשנים האחרונות (מאז 2009, היבוא ממיאנמר צמח ל-36 מיליון אירו). מנגד, גם היצוא גדל במידה ניכרת, 69%, אך מנתונים לא משמעותיים, 3.4 מיליון אירו.
השקעות
השקעות ספרדיות במיאנמר אינן קיימות.
החדירה לשוק הבורמזי על ידי חברות ספרדיות היא די נמוכה, אם כי גוברת בהתמדה. מספר החברות הספרדיות בתחום הכימיה, האלקטרוניקה והבגדים המייצרות או קונות במיאנמר גדל משמעותית, מה שמסביר את הגירעון הגדול בסחר.
שיתוף פעולה
כפי שהוסכם בפורום שיתוף הפעולה בין המדינות, תחומי הפעולה העיקריים לשיתוף פעולה אירופי יהיו: איחוד שלום, ממשל, פיתוח כפרי, בריאות, חינוך ופיתוח המגזר הפרטי. העדיפויות הראשונות יהיו: זכויות אדם, חברה אזרחית, מגדר וסביבה.
אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה
אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה (בגרמנית: Albrecht IV von Bayern; 15 בדצמבר 1447 - 18 במרץ 1508) היה דוכס בוואריה בין השנים 1467–1508.
ביוגרפיה
אלברכט הרביעי נולד ב-15 בדצמבר 1447 לאלברכט השלישי, דוכס בוואריה ואנה מבראונשווייג-גרובנהאגן-איינבק, בתם של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן ואליזבת מבראונשוויג-גטינגן. לאחר מותו של אחיו יוהאן הרביעי, דוכס בוואריה בשנת 1463, התפטרו אחיו וולפגנג וכריסטוף מזכותם בירושה, ואלברכט ירש את הדוכסות יחד עם אחיו זיגיסמונד, דוכס בוואריה. בשנת 1467 ויתר זיגיסמונד על זכויותיו, והקים את דוכסות בוואריה-דכאו, שהתקיימה עד למותו בשנת 1501.
ב-18 במרץ 1508 מת אלברכט, ובנו וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו. על אף שאלברכט הורה שרק בנו וילהלם יירש את הדוכסות, סירב לכך בנו לודוויג, והאחים שלטו במשותף עד למותו של לודוויג בשנת 1545.
משפחתו
בשנת 1487 התחתן אלברכט עם קוניגונדה מאוסטריה, בתו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, ממנה היו לו 8 ילדים:
אח שלי גיבור
אח שלי גיבור הוא סרט תיעודי המלווה צעירים ישראלים בעלי תסמונת דאון, היוצאים עם אחיהם לטיול תרמילאים בצפון הודו. המסע המאתגר חושף את מערכות היחסים המורכבות השוררות בין האחים, את הקשיים ואת רגעי הקסם שמביא עמו ילד עם תסמונת דאון לתא המשפחתי. הסרט זכה במאי 2019 בפרס חביב הקהל בפסטיבל קאן. הסרט נתמך על ידי: הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן אבי חי, קרן שלם ומפעל הפיס.
רקע
פרויקט "אח שלי גיבור" החל מיזם צעיר, אנוש קסל, בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. בסוף קיץ 2011 החליט אנוש לצאת עם אחיו הצעיר חנן, שנולד עם תסמונת דאון, לטיול תרמילאים של שלושה שבועות בנפאל. שם הם חוו חוויה מאתגרת שחיברה וקירבה ביניהם. הטיול זכה לחשיפה רבה בתקשורת הישראלית ולהד ציבורי נרחב. החשיפה הביאה לפניות של משפחות שיש להן ילד\ה עם תסמונת דאון שרצו גם הן לעבור חוויה דומה. בעקבות זאת, הרחיב אנוש את הרעיון לפרויקט קבוצתי יחד עם היזם ומדריך הטיולים איתמר פלג, מנהל חברת "יומן מסע" המתמחה בטיולי קונספט מהסוג הזה. יחד הם גיבשו קבוצה של 22 אנשים - 11 בעלי תסמונת דאון עם 11 אחים. הקבוצה יצאה יחד לטיול תרמילאים אתגרי בצפון הודו בסוף 2013 בהדרכת פלג. אל הקבוצה הצטרף הבמאי יונתן ניר, הצלם יואב קליינמן וצוות הפקה שתיעדו את החוויה.
הסרט
הסרט "אח שלי גיבור" עוקב אחר מסעם המשותף של מספר זוגות אחים ואחיות ישראליים בגילאי 20–30, היוצאים לטיול תרמילאים בצפון הודו. כל זוג אחים (או אחיות) מורכב מאח "רגיל" ומאח עם תסמונת דאון.
הסרט מלווה את זוגות האחים משלב ההכנה בארץ ובמהלך המסע עצמו, וחושף את מערכות היחסים המיוחדות השוררות ביניהם. כל אחד מזוגות האחים סוחב אתו מהבית קונפליקט לא פתור הקשור למורכבות שמביא עמו ילד עם תסמונת דאון לתא המשפחתי. הקונפליקט נחשף ומתפתח עם התקדמות המסע שבסיומו אמורים האחים לטפס לפסגתו של הר. המסע והדרך אל הפסגה קשים מהמצופה ומעלים אל פני השטח שאלות והתלבטויות קשות: עבור מי בעצם נערך המסע הזה ואת צרכיו של מי הוא משרת? האם אין בו משום ניסיון חסר תוחלת לנרמל משהו שאינו נורמלי? עד כמה מותר לאח "הרגיל" או למשפחה לקבוע לאח "המיוחד" איך לחיות את חייו? היכן עובר הגבול שבין אחריות לבין שליטה בחייו של האח המיוחד? ועוד. שאלות מסוג זה הן שאלות העולות בתוך משפחות שאחד מילדיהן הוא בעל תסמונת דאון באופן תדיר והמסע מחדד אותן.
עבור האחים "הרגילים", זוהי הפעם הראשונה בה הם לוקחים אחריות מלאה על אחיהם "המיוחדים" לתקופת זמן ממושכת. המסע הופך עבורם למסע של התבגרות והפנמה שאחריות זו עומדת להמשיך איתם הלאה להמשך חייהם. כמו כן, החוויות שמביא איתו המסע מכריחות אותם להתעמת לראשונה עם העבר ועם ילדותם בצל האח "המיוחד". עבור האחים בעלי תסמונת הדאון (שרובם לא יצאו מעולם מישראל), המסע מביא אתו התרגשות גדולה, אבל גם פחדים וחששות. תגובות אנושיות אלה, באות לידי ביטוי באופן מוקצן אצל בעלי תסמונת דאון שאינם יודעים "לשמור בבטן" או להעמיד פנים.
ההתמודדות עם הקשיים ואחוות האחים, על רקע נופיה של הודו וצבעוניותה האנושית, יעבירו את הצופה חוויה של פתיחות וקבלת השונה ויתרמו להבנה עמוקה יותר של אנשים בעלי צרכים מיוחדים ומשפחותיהם.
העד הבלתי נראה
העד הבלתי נראה (באיטלקית: Il testimone invisibile) הוא סרט מותחן איטלקי משנת 2018 בבימויו של סטפנו מורדיני על פי תסריט שכתב עם סטפנו מסימיליאנו קטוני. הסרט, בכיכובם של ריקרדו סקאמרצ'ו, מרים ליאונה, פבריציו בנטיבוליו ומריה פיאטו, הוא גרסה מחודשת לסרט הספרדי אורח בלתי נראה משנת 2016 בבימויו של אוריול פאולו, שהופקה על ידי החטיבה האיטלקית של אולפני האחים וורנר.
עלילה
אדריאנו דוריה הוא איש עסקים עשיר ומפורסם שמואשם ברצח פילגשו, לאורה ויטאלה. כדי לעזור לעורך דינו, הוא מזמן עורכת דין פלילי ידועה, וירג'יניה פררה, שצריכה לדעת את האמת כדי להעלות קו הגנה בבית המשפט. כך מספר דוריה שהוא הלך לחדר במלון עם ויטאלה, לפגישה עם סחטן, שאיים עליהם לחשוף את מערכת היחסים הסודית שלהם, אך כאן האיש מותקף לפתע וכשהוא מתעורר הוא מוצא את האישה הנרצחת ומוקף בכספי הסחיטה. המשטרה הגיעה מיד ועצרה את האיש.
זו הגרסה של אדריאנו דוריה, אבל וירג'יניה רוצה לדעת אילו קשרים יש לסיפור הזה עם מותו של דניאל גארי, שהתרחש זמן מה קודם לכן ואז מתחיל סיפור נוסף, בו אדריאנו ולאורה, במהלך בריחה משותפת, דרסו והרגו את הצעיר בטעות והסתירו את גופתו. רגשות האשמה וחוסר הביטחון ייסרו את אדריאנו אך לא את לאורה, שהוא שופט, בדאגה, כרגועה וקרה מדי. האיש מנסה להטיל את האשמה על רצח גארי בלאורה.
שיווק
הטריילר הראשון של הסרט שוחרר ב-13 בנובמבר 2018.
יחסי בוטסואנה–יפן
יחסי בוטסואנה–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת בוטסואנה לבין יפן.
סקירה כללית
בין רפובליקת בוטסואנה לבין יפן מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת בוטסואנה לבין יפן כוננו באופן רשמי בחודש ספטמבר 1966.
נורמה טורס
נורמה ג'ודית טורֶס (באנגלית: Norma Judith Torres; נולדה ב-4 באפריל 1965) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-35 של מדינת קליפורניה. טרם כהונתה בבית הנבחרים הייתה חברת בית המחוקקים של קליפורניה וראשת העיר פומונה.
ביוגרפיה
נורמה ג'ודית בארילָס (Barillas) נולדה בעיר אקסווינטה השוכנת בגואטמלה. כשהייתה בת חמש היגרה לארצות הברית ביחד עם דודה, וכעבור שנה הלכה אמה לעולמה. אף על פי שבמקור שהתה בארצות הברית תחת אשרת שהייה כתיירת, בשנות נעוריה זכתה למעמד של תושבת קבע ובשנת 1992 נעשתה באופן רשמי אזרחית ארצות הברית.
טורס עבדה כמוקדנית ב-911, שם בשנת 1994 הובילה מערכה שקראה לחייב העסקת עובדים הדוברים שתי שפות לפחות כמוקדנים. היא הייתה חברה פעילה ב"פדרציה האמריקאית לעובדי מדינה, מחוז ועירייה" (AFSCME), איגוד העובדים הגדול בארצות הברית. בטרם נבחרה ב-2006 לראשות העיר, הייתה חברת מועצת עיריית פומונה. ב-2008, הכריזה על תמיכתה בהתמודדותו של ברק אובמה למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, והייתה צירת-על בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית באותה השנה. היא נבחרה לבית המחוקקים של קליפורניה בנובמבר 2008. ב-2012, בגיל 47, השלימה במכללת העבודה הלאומית שבמרילנד לימודי תואר ראשון במדעי עבודה.
מיד עם סיום כהונתה כראשת עיריית פומונה, ב-1 בדצמבר טורס הושבעה לתפקידה כחברת האספה המדינתית של קליפורניה, הבית התחתון של בית המחוקקים. ב-2013 נבחרה בבחירות מיוחדות לסנאט של קליפורניה.
ב-19 בפברואר 2014 הודיעה טורס על התמודדותה למועמדות המפלגה הדמוקרטית בבחירות המקדימות במחוז הקונגרס ה-35 של קליפורניה. היא זכתה ב-65.7% מהקולות, ובבחירות הכלליות נבחרה על פני עמיתתה הדמוקרטית כריסטינה גניגר עם כ-63% מקולות הבוחרים. מאז בחירות 2014, הוסיפה להיבחר מחדש כל שנתיים כשהפעם האחרונה הייתה בבחירות 2018. בקונגרס ה-116 היא חברה בוועדת ההקצבות של בית הנבחרים.
בנה הבכור רוברט הוא חבר מועצת עיריית פומונה.
שוודיה במשחקים האולימפיים
שוודיה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז חידושם בעת החדשה, באולימפיאדת אתונה (1896). היא נעדרה מאז רק מאולימפיאדת סנט לואיס (1904).
מאיר שפירא (אדמו"ר)
רבי מאיר שפירא (ה'תרמ"ד - ה'תש"ב) היה אב"ד העיר בלאז'וב שבמחוז ריישא בפולין. לאחר פטירת אביו כיהן כאדמו"ר השלישי בשושלת בלאז'וב. נרצח עם כל ילדיו ובני משפחתו בשואה.
ביוגרפיה
רבי מאיר נולד בשנת ה'תרמ"ד במחוז ריישא שבפולין לרבי יהושע שפירא (האדמו"ר השני מבלאז'וב) ולמרים בתו של רבי מנחם מענדל מארילוס מרופשיץ. נישא לבאשא בת דודו רבי יוסף שפירא ולאחר מלחמת העולם הראשונה עת נמלטו אביו וסבו מבלאז'ובה נתמנה כרבה של העיר עד השואה.
לאחר פטירת אביו בי"ב באדר א' ה'תרצ"ב נתמנה רבי מאיר לכהן כאדמו"ר השלישי מבלאז'וב לצד אחיו מאביו רבי אליעזר שפירא. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החביא רבי מאיר את כתביו וחידושיו אצל שכן גוי, אך רבי מאיר נרצח ביחד עם כל ילדיו בשנת התש"ב.
עם סיום המלחמה העניק השכן את כתביו לאחיו רבי ישראל והוא מסרם לידי תלמידו הרב שלמה יהודה אינטרטר מריישא שידפיסם בספר "זיכרון מאיר".
שוודיה במשחקים האולימפיים
שוודיה השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף שנערכו, וספורטאיה צברו בהן 176 מדליות, מהן 65 מדליות זהב. הישג זה מקנה לשוודיה את המקום השביעי בטבלת המדליות של כל הזמנים. למעלה ממחצית מהמדליות (84) ורוב מדליות הזהב (32) הושגו בסקי למרחקים, ענף בו היא שנייה רק לנורווגיה. ענפים בולטים נוספים כוללים החלקה מהירה (18 מדליות, מהן 9 מדליות זהב), סקי אלפיני (19 מדליות, מהן 8 מדליות זהב) והחלקה אומנותית (עם 10 מדליות, מהן 5 מדליות זהב).
אירוח המשחקים
המשחקים נערכו לראשונה על אדמתה של שוודיה באולימפיאדת סטוקהולם (1912). סטוקהולם הייתה אז המועמדת היחידה לאירוח המשחקים. ב-1956 אירחה סטוקהולם את תחרויות הרכיבה, מאחר שחוקי אוסטרליה, בה נערכו המשחקים, לא אפשרו הכנסת סוסים למדינה. סטוקהולם התמודדה גם על אירוח המשחקים ב-2004, אך דורגה במקום הרביעי, אחרי אתונה, רומא וקייפטאון.
בין 1984 ל-2002 התמודדו שלוש ערים שוודיות על אירוח משחקי החורף. גטבורג התמודדה על אירוח המשחקים של 1984, אך דורגה במקום השלישי, אחרי סרייבו וסאפורו. פאלון התמודדה פעמיים על אירוח המשחקים. ב-1988 הפסידה לקלגרי וב-1992 דורגה במקום השלישי, אחרי אלברוויל וסופיה. אסטרסונד ניסתה את מזלה שלוש פעמים: ב-1994 הפסידה ללילהאמר, ב-1998 דורגה שלישית אחרי נאגנו וסולט לייק סיטי, וב-2002 הפסידה לסולט לייק סיטי.
1900-1896
באולימפיאדת אתונה השתתף ספורטאי שוודי אחד, הנריק סייברג, שהתחרה הן באתלטיקה (ריצת 100 מטר, קפיצה לגובה, קפיצה לרוחק וזריקת דיסקוס) והן בהתעמלות (סוס קפיצות). הישגו הטוב ביותר היה בקפיצה לגובה, כשדורג במקום הרביעי.
באולימפיאדת פריז (1900) זכה ארנסט פאסט במקום השלישי בריצת המרתון. באותה העת לא הוענקו מדליות לזוכים במקום השלישי, והוועד האולימפי הבינלאומי קבע מאוחר יותר כי לצורך רישומיו, יראו במדורגים במקום השלישי כאילו זכו במדליית ארד. בנוסף, קבוצה מעורבת שוודית-דנית זכתה במקום הראשון במשיכת חבל.
אולימפיאדת לונדון (1908)
לאחר שנעדרה מאולימפיאדת סנט לואיס, שבה שוודיה והשתתפה באולימפיאדת לונדון (1908). משחקים אלה סימנו את ראשיתו של עידן בו הייתה משלחתה של שוודיה אחת המשלחות החזקות ביותר. באולימפיאדת לונדון עצמה, זכו הספורטאים השוודים ב-25 מדליות, בהן 8 מדליות זהב, ושוודיה דורגה במקום השלישי, אחרי המארחת בריטניה וארצות הברית. על השתתפותה של שוודיה במשחקים העיבה תקרית בה החליטו הספורטאים השוודים להחרים את טקס הפתיחה, לאחר שהבחינו כי דגל שוודיה לא הונף באצטדיון.
הספורטאי השוודי הבולט ביותר היה הקלע אוסקר סוואן. סוואן ניצח בתחרות הקליעה במטרה נעה דמוית אייל בירייה בודדת והיה שותף לניצחון נבחרת הקליעה השוודית בתחרות המקבילה לנבחרות. בנו, אלפרד סוואן, היה אף הוא חבר הנבחרת. בנוסף, זכה במדליית ארד בתחרות המקבילה בשתי יריות. שתי נבחרות קליעה שוודיות נוספות זכו במדליות כסף, בירי מ-300 מטר ובירי ברובה קטן קוטר. ספורטאי בולט נוסף היה האתלט אריק למינג, שזכה בשתי מדליות זהב - בהטלת כידון ובהטלת כידון בסגנון חופשי. הישגים נוספים בתחרויות האתלטיקה כללו את מדליות הארד של יון סוואנברג בריצת 5 מייל, ברונו סדרסטרום בקפיצה במוט ואוטו נילסון בהטלת כידון.
בקפיצה למים זכו שוודים בכל שלוש המדליות בקפיצה מ-10 מטר: יאלמר יוהנסון זכה בזהב, קארל מאלמסטרם בכסף וארוויד ספונגברג בארד. גם בהחלקה אמנותית לגברים זכו השוודים בכל שלוש המדליות: אולריך סלכוב בזהב, ריכרד יוהנסון בכסף ופר תורן בארד. המתאבק פריטהיוף מרטנסון זכה במדליית זהב, ומאוריץ אנדרסון זכה במדליית כסף. נבחרת ההתעמלות זכתה אף היא במדליית זהב. צוות שייטי ה-8 מטר זכה במדליית כסף, ושני שחיינים זכו במדליות ארד: הראלד יולין ב-100 מטר חופשי ופונטוס הנסון ב-200 מטר חזה. הטניסאית מרתה אדלרסטראהלה הייתה לאישה השוודית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, מדליית ארד. גם בטורניר הזוגות זכה צמד שוודי במדליית ארד, וולמאר בוסטרם וגונאר סטרוואל.
אולימפיאדת סטוקהולם (1912)
האולימפיאדה היחידה אותה אירחה שוודיה במלואה הייתה המוצלחת בתולדותיה. הספורטאים השוודים זכו ב-65 מדליות, מהן 24 מדליות זהב, ושוודיה דורגה במקום השני בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית (האמריקאים זכו ב-64 מדליות, מהן 25 מדליות זהב). המדליות הושגו בכל הענפים בהם נערכו תחרויות, למעט כדורגל וסיף, ובסך הכל ב-14 ענפים שונים.
הענף הבולט ביותר היה הקליעה. הקלעים השוודים זכו ב-17 מדליות, בהן 7 מדליות זהב. אוסקר סוואן איבד את תוארו בירי בודד במטרה נעה דמוית אייל לבנו אלפרד, אך היה שותף עמו לזכייה הקבוצתית בתחרות המקבילה, וכן זכה שוב במדליית ארד בתחרות הקליעה במטרה נעה דמוית אייל בשתי יריות. בגיל 64 בזמן המשחקים, היה סוואן לזוכה המבוגר ביותר במדליית זהב אולימפית באותה העת. שותף נוסף לזכייה הקבוצתית, אקה לונדברג, זכה במדליית הזהב במקצה שתי היריות, ובמדליית הכסף במקצה הירייה הבודדת. קלע שוודי בולט נוסף היה וילהלם קרלברג, שזכה ב-3 מדליות זהב: בירי ברובה קטן-קנה מ-25 מטר, בתחרות הקבוצתית בירי ברובה מ-25 מטר ובתחרות הקבוצתית בירי מאקדח צבאי מ-30 מטר. שותפו לזכיות הקבוצתיות, יוהאן היבנר וון הולסט, היה סגנו בתחרות היחידים, וכן זכה במדליית ארד בירי באקדח אש מהירה מ-25 מטר. קלעים שוודים נוספים שזכו במדליות אישיות כללו את פאול פאלן (מדליית כסף בירי באקדח אש מהירה), אדוארד בנדיקס (מדליית כסף בירי כפול במטרה נעה) וגדעון אריקסון (מדליית ארד בירי מ-25 מטר באקדח קטן-קנה).
באתלטיקה זכו השוודים ב-15 מדליות, בהן 3 מדליות זהב. אריק למינג שמר על תוארו בזריקת דיסקוס, ואף קבע שיא אולימפי חדש - 60.64 מטר. הנבחרת השוודית בריצת שדה זכתה במדליית זהב, ושניים מהחברים בה זכו גם במדליות בתחרות היחידים - יאלמר אנדרסון בכסף ויון אקה בארד. בקפיצה משולשת כל זוכי המדליות היו שוודים: גוסטף לינדבלום זכה בזהב, גאורג אברג בכסף ואריק אלמלף בארד. אברג זכה גם במדליית ארד בקפיצה לרוחק. בקרב עשר ניצח האמריקני ג'ים ת'ורפ, אך ב-1913 שלל ממנו הוועד האולימפי הבינלאומי את המדליה, לאחר שהתברר כי שיחק בייסבול באופן מקצועני. שלושת המדורגים אחריו, כולם שוודים, הוגו וייסלנדר, צ'ארלס לומברג וגסטה הולמר, קודמו בדירוג וזכו במדליות. ב-1982 הפך הוועד האולימפי את החלטתו והחזיר לת'ורפ את המדליה, אך הותיר גם את המדליות של הספורטאים השוודים בידיהם. ב-2022 שינה הוועד האולימפי הבינלאומי שוב את החלטתו וקבע כי ת'ורפ יוכר כזוכה היחיד במדליית הזב. במרוץ השליחים ל-100X4 מטר סיימו השוודים במקום השלישי, אך הגרמנים שהקדימו אותם נפסלו, ומדליית הכסף הוענקה לאצנים השוודים. גם במירוץ הקבוצתי ל-3000 מטר זכו השוודים במדליית כסף. ברטיל אוגלה זכה במדליית ארד בקפיצה במוט, ואמיל מגנוסון רשם הישג דומה בזריקת דיסקוס בשתי ידיים.
גם הרוכבים השוודים הגיעו להישגים נאים - שש מדליות, בהן ארבע מתוך חמש מדליות הזהב האפשריות. אקסל נורדלנדר זכה בתחרות האיוונטינג האישית והיה שותף לזכייה בתחרות הקבוצתית. בתחרות הקפיצות זכתה הנבחרת השוודית במדליית זהב, ובתחרויות הרכיבה האומנותית זכו רוכבים שוודים בשלושת המקומות הראשונים: קארל בונדה זכה בזהב, גוסטף אדולף בולטנסטרן בכסף והאנס פון בלינקסן-פינקה בארד.. בקפיצה למים זכו השוודים ב-7 מתוך 12 המדליות האפשריות, וב-3 מתוך 4 מדליות הזהב. אריק אדלרז זכה בשתיים מהן, בקפיצה מ-10 מטר ובקפיצה ממשטח גבוה. יאלמר יוהנאסון, שזכה בזהב בלונדון, היה סגנו של אדלרז בקפיצה ממשטח גבוה, ויון יאנסון זכה במדליית ארד. קופץ נוסף, גוסטף בלומגרן, זכה במדליית ארד בקפיצה מ-10 מטר. גרטה יוהנסון, שניצחה בקפיצה מ-10 מטר הייתה לאישה השוודית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית. גם סגניתה, ליסה רגנל, הייתה שוודית.
שייטי ה-10 מטר זכו במדליית זהב, שייטי ה-8 מטר וה-12 מטר זכו במדליות כסף, ושייטי ה-6 מטר זכו במדליית ארד. ארבעה מתאבקים שוודים זכו במדליות בסטוקהולם. קלאס יוהאנסון היה היחיד מביניהם שזכה במדליית זהב. בקרב הגמר במשקל קל-כבד נאבקו אנדרס אהלגרן והפיני איוואר בהלינג במשך 9 שעות ללא הכרעה. מאחר שחוקי הטורניר קבעו כי מדליית הזהב תוענק למנצח, ואיש מהם לא הוכרז כמנצח, הוענקו לשניהם מדליות כסף. גוסטף מלמסטרם זכה אף הוא במדליית כסף, ואדווין מתיאסון זכה במדליית ארד. בקרב חמש מודרני היו כל שלושת הזוכים במדליות שוודים: גסטה ליליינהאק זכה בזהב, גסטה אוסברינק בכסף וגאורג דה לוואל, שזכה גם במדליית כסף עם נבחרת הקליעה, זכה בארד.
נבחרת רוכבי האופניים זכתה במדליית זהב במרוץ נגד השעון, נבחרת ההתעמלות זכתה אף היא במדליית זהב, וכך גם נבחרת משיכת החבל (לאחר שגברה על נבחרת בריטניה, היחידה מלבדה שהשתתפה במשחקים). הטניסאים גונאר סטרוול וסיגריד פיק זכו במדליית כסף בתחרות הזוגות המעורבים ובמדליית ארד בתחרות הזוגות המעורבים באולמות סגורים, וסטרוול זכה גם במדליית כסף בתחרות הזוגות באולמות סגורים, עם בן זוגו קארל קמפה. השחיין תור הנינג זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חזה, וכך גם רביעיית החותרים עם הגאי. נבחרת הכדורמים זכתה במדליית כסף, לאחר שהפסידה לנבחרת בריטניה 3–6 בחצי הגמר וגברה על נבחרת בלגיה 2–4 במשחק על מדליית הכסף, בהתאם לשיטה שהייתה נהוגה אז.
אולימפיאדת אנטוורפן (1920)
גם באולימפיאדת אנטוורפן (1920) שמרה שוודיה על הישגיה, ובמהלך המשחקים צברו השוודים 64 מדליות, מהן 19 מדליות זהב. גם במשחקים אלה דורגה שוודיה במקום השני, אחרי ארצות הברית.
רוכבי הסוסים זכו ב-9 מדליות וב-4 מתוך 7 מדליות הזהב האפשריות. ברכיבה אמנותית תפסו שלושה שוודים את שלושת המקומות הראשונים, יאנה לונדבלאד, ברטיל סנדסטרם והאנס פון רוזן. באיוונטינג זכה הלמר מרנר במדליית הזהב ואגה לונדסטרם זכה במדליית הכסף. שניהם היו שותפים לזכייה הקבוצתית במדליית הזהב. נבחרת הקפיצות, בה היה חבר גם פון רוזן, זכתה אף היא במדליית זהב, ובתחרות היחידים זכה קארל גוסטף לוונהאופט במדליית ארד. נבחרת הוולטינג זכתה אף היא במדליית ארד.
שישה מתאבקים זכו במדליות אולימפיות, 3 מהם במדליות זהב: קלאס יוהנסון, קארל וסטרגרן ואנדרס לארסון. גוטפריד סוונסון זכה במדליית כסף, ופריטיוף סוונסון וארנסט נילסון זכו במדליות ארד. בשחייה זכו השוודים ב-5 מדליות. הקן מאלמרוט ניצח הן במשחה ל-200 מטר חזה והן במשחה ל-200 מטר, ובשניהם סגנו היה תור הנינג. במקצה המוקדמות ל-200 מטר חזה שבר מאלמרוט את השיא האולימפי, והעמידו על 3:04.0 דקות. במשחה השליחות ל-100X4 מטר חופשי זכו השוודיות במדליית הארד, אם כי בתחרות השתתפו בסך הכל שלוש נבחרות.
באתלטיקה חולקו לשוודים לא פחות מ-14 מדליות, אך רק שוודי אחד, הקופץ לרוחק ויליאם פטרסון, זכה במדליית זהב. פטרסון זכה גם במדליית ארד במרוץ השליחים ל-100X4 מטר. אריק בקמן זכה במדליית כסף במרוץ שדה ליחידים ובשלוש מדליות ארד: במרוץ שדה קבוצתי, בריצת 3000 מטר קבוצתית ובריצת 5000 מטר. קארל יוהאן לינד זכה במדליית כסף ביידוי פטיש ובמדליית ארד בהטלת 56 ליברות. בקפיצה משולשת זכה פולקה יאנסון במדליית כסף, ואריק אלמלף זכה במדליית ארד שנייה ברציפות. במדליות ארד נוספות זכו נילס אנגדאהל (בריצת 400 מטר), אריק אברהמסון (בקפיצה לרוחק), בו אקלונד (בקפיצה לגובה) וברטיל אוהלסון (בקרב עשר).
גם אצל הקלעים היה המצב דומה - הם זכו ב-10 מדליות, אך רק במדליית זהב אחת - הוגו יוהנסון עשה זאת בירי מ-600 מטר בשכיבה. הוא גם זכה במדליות ארד עם הנבחרת השוודית בתחרות הקבוצתית המקבילה וכן בירי מ-300 מטר בעמידה. סגנו של יוהנסון היה מאוריץ אריקסון, ואף הוא היה שותף לזכיות במדליות הארד. אוסקר סוואן בן ה-72 שבר את השיא של עצמו בהיותו האדם המבוגר ביותר שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכה עם הנבחרת השוודית במדליית כסף בירי כפול במטרה נעה. שיא זה טרם נשבר. בנו, אלפרד, היה שותף לזכייה זו, וכן זכה במדליית כסף בירי בודד במטרה נעה ובמדליית ארד עם הנבחרת השוודית בירי בצלחות חרס. פרדריק לנדליוס זכה במדליית כסף בירי כפול במטרה נעה, ובמדליות כסף נוספות זכו הנבחרות בירי באקדח מ-50 מטר ובירי ברובה קטן קנה מ-50 מטר.