cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בקטשיה
היסטוריה
בתי התפילה (tekke) הבקטשים נסגרו והדרווישים הוגלו. עם זאת, הבקטשים זכו לחופש מסוים עם הגעת תקופת התנט'ימאת. הקולג' האמריקאי הראשון במזרח התיכון (Robert College) נבנה בסמוך ל"טקה" בקטשי ב"בבק" שבצפון איסטנבול. ע"פ מורה לגרמנית ברוברט קולג', פרידריך שרדר, שררו יחסים מצוינים בין מייסדי הקולג', מהזרם האוניטרי, לבין מנהיגי ה"טקה". לאחר ייסוד הרפובליקה הטורקית, אתא תורכ אסר על כל הזרמים הצופיים וסגר את מוסדותיהם בשנת 1925. בעקבות זאת, ההנהגה הבקטשית עברה לאלבניה וייסדה את מרכזה בעיר טירנה.
למרות ההשפעה השלילית של האיסור על התרבות הבקטשית, רוב הבקטשים בטורקיה תומכים בחילון עד עצם היום הזה, מפני שרפורמות דתיות אלו שיככו את חוסר הסבלנות הדתית שהופגנה כלפיהם על ידי הממסד הסוני הרשמי.
בבלקנים, המסדר היה בעל תפקיד מכריע באסלאמיזציה של אזורים רבים, בעיקר באלבניה, יוון ובולגריה, וכמו כן חלקים מאזור מקדוניה. כבר במאה ה-18 הבקטשיה תפסה אחיזה משמעותית בקרב אוכלוסיית אלבניה וצפון יוון. בעקבות האיסור על מסדרים צופיים ברפובליקה הטורקית, ומעבר מרכזה של הכת לטיראנה, הבקטשיה הכריזה על התנתקותה מהאסלאם הסוני, והיא אינה נחשבת מעתה ואילך כזרם באסלאם הסוני, אלא כזרם אסלאמי כשלעצמו. הבקטשייה המשיכה לשגשג עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר עליית הקומוניסטים בשנת 1945, והוצאתם להורג של מספר "באבות" ודרווישים, החלה דחיקה משמעותית של הזרם. בסופו של דבר, בשנת 1967, כל ה"טקות" נסגרו כאשר אנוור הוג'ה אסר על פעילות דתית כלשהי. כאשר איסור זה התבטל בשנת 1990, הבקטשייה קמה מחדש במדינה, למרות הקושי הרב למצוא אנשים בעלי ידע מספק בזרם הרוחני.
למרות זאת, ה"טקות", פעילות כיום באלבניה. ראש הזרם באלבניה כיום הוא חאג'י בארדי דדה-באבא וה"טקה" המרכזית נפתחה מחדש בטיראנה. כ-20% מתושבי אלבניה מגדירים את עצמם כבעלי קשר כלשהו לבקטשייה, על רקע עליית האסלאם הסוני במדינה בעידן הפוסט-קומוניסטי ופרוץ גל של ונדליזם ואיומים המכוונים לקהילה הבקטשית.
קהילות בקטשיות נוספות קיימות בריכוזים האלבניים באזור מקדוניה ובקוסובו, החשובה שבהם נמצאת בעיר טטובו, בה נמצא "חראבתי באבא טקה", אותו הנהיג עד לאחרונה הבאבא טהיר אמיני (1941 - 2006). בעקבות מות אמיני, הדדה-ליק של טיראנה מינה את באבא אדמונד ברהימג' (באבא מונדי) כאחראי על ה"טקה".
"טקה" בקטשי קטן יותר נמצא בעיירה דוברת הטורקית קנטלארצ'י, שבמקדוניה. בקוסובו, הקהילה הבקטשית הקטנה יחסית משתמשת ב"טקה" שנמצא בעיר דקוביצה, תחת באבא מומין לאמה.
בבולגריה, קבריהם של קידמלי באבא, אז יאזילי באבא, דמיר באבא ועותמאן באבא משמשים כיום כאתרי עלייה לרגל עבור מאמיני האסלאם הלא-אורתודוקסי, כשעד שנת 1862 הם היוו מרכזים ל"טקות" בקטשיות. הבקטשים ממשיכים להיות פעילים בטורקיה וארגוניהם הסמי-מחרתיים נמצאים באיסטנבול ובאיזמיר. כיום יש 2 טוענים לתפקיד הדדה-באבא: מוסטפא אקה וחיידר ארקאן. בארצות הברית נפתח "טקה" פעיל גדול בשנת 1954 על ידי באבא רצ'ב. "טקה" זה ממוקם בפרבר של דטרויט וקברו של מייסד ה"טקה" ממשיך למשוך עולים לרגל בני כל הדתות. דעה מקובלת היא, שמשיח השקר היהודי שבתאי צבי הושפע רבות מרעיונות בקטשיים לאחר התאסלמותו. קברו בעיר אולצין שבמונטנגרו מהווה מוקד עבור המוסלמים המקומיים.
הסכסוך סביב חרבתי טקה
בשנת 2002 קבוצת חמושים חברי הקהילה האסלאמית של מקדוניה (ICM), גוף חוקי הטוען לייצוג כל המוסלמים במקדוניה, פרצו ל"חרבתי באבא טקה" בניסיון לתבוע את הפיכתו של ה"טקה" למסגד, אף על פי שמעולם לא פעל ככזה. כתגובה, הקהילה הבקטשית של מקדוניה תבעה את ממשלת מקדוניה על כישלונה להחיל את ה"טקה" כרכוש בקטשי, בהסתמך על החוק שהועבר בתחילת שנות ה-90 אשר מחזיר את כל הרכוש המולאם תחת המשטר היוגוסלבי. אך החוק מטפל בהחזרת רכוש פרטי, ולא לקהילות דתיות. טענת ה- ICM לגבי ה"טקה" מבוססת על מאבקם לייצוג של המוסלמים במקדוניה, ומעבר לכך, היותם אחד מ-2 ארגונים בלבד, המוכרים על ידי ממשלת מקדוניה כמייצגים את המוסלמים במדינה, שניהם סונים. הקהילה השיעית הבקטשית נכשלה לקבל הכרה מצד הממשלה בשנת 1993.
שירה וספרות
השירה משחקת תפקיד חשוב בהעברת הרוחניות הבקטשית. מספר משוררים עות'מאניים חשוב היו בקטשים, ואף יונוס אימרה, שנחשב המשורר הגדול ביותר בשפה הטורקית, נחשב כחבר המסדר הבקטשי.
שירו של המשורר הבקטשי בלים סולטאן (משנת 1516 לספירה): תרגום:
בדיחות בקטשיות
המסדר הבקטשי הוא מושאן של בדיחות רבות, אנקדוטות וסיפורים בקרב קהילות אסלאמיות רבות, בייחוד בטורקיה. בסיפורים אלו, הבקטשי מתפקד כחושב חופשי וחי מעבר לחוקי האסלאם הממוסד, בצורה שמאתגרת את ערכי הקהילה והתפישה המקובלת של האסלאם. בבדיחות אלו, הבקטשים מכונים בדרך כלל "באבא ארלנר"(אבות חכמים, כינוי המבטא כבוד).
רפורמות אטאטורק
רפורמות אתאטורק (טורקית Atatürk İnkılapları או Atatürk Devrimleri) היו סדרה של שינויים שערך מוסטפא כמאל (Mustafa Kemal Atatürk), נשיאה הראשון של הרפובליקה הטורקית, בכל אורחות החיים במדינה, ובכלל זה בתחומי הפוליטיקה, הכלכלה, החקיקה, התרבות והחברה, החל בשנת 1922, דהיינו לפני הכרזתה של המדינה על עצמאותה, ועד מותו בשנת 1938.
הרפורמות הושפעו מרעיונות הטנזימאט (Tanzîmât - "ארגון מחדש") שהונהגו באימפריה העות'מאנית החל באמצע המאה ה-19 ומנורמות מערביות שיובאו על ידי מוסטפא כמאל והאליטה הטורקית השלטת במהלך 15 השנים הראשונות לעצמאות המדינה. הרפורמות המוקדמות הוסדרו בחוקת טורקיה ב-1924 (Türkiye Cumhuriyeti Anayasası) שהייתה בעלת צביון מערבי. חוקה זו ירשה את החוקה הלקונית שהתקבלה על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בעת מלחמת העצמאות של טורקיה ולפני הכרזת הרפובליקה. לאחר מכן הונהגו סידרי מנהל חדשים תוך השמת דגש על מודרניזציה וחילון המדינה ובהתאם ל"ששת החיצים" - ששת עקרונות היסוד של ה"כמאליזם" (על שמו של מוסטפא כמאל) - הרפובליקה, לאומיות, עממיות, מהפכנות, חילוניות ומדינתיות.
עקרון הרפובליקה (Cumhuriyetçilik)
עקרון הרפובליקה כלל ביטול של המבנה המדיני והחברתי של התקופה העות'מאנית, עם הקמת הרפובליקה ב-29 באוקטובר 1923 וביטול והמעמד השולט, והחלפתו בשלטון העם. לאלה נלווה ביטול מוסד הסולטנות בשלב הראשון ב-1 בנובמבר 1922 והפיכתו לח'ליפות בלבד. הסולטאן הוכרז כאישיות בלתי רצויה ועזב את המדינה זמן קצר לאחר ביטול הסולטנות. בשלב השני, ב-3 במרץ 1924, בוטלה הח'ליפה כלל ועיקר במסגרת תהליך שמטרתו ומשמעותו הייתה מעבר ממצב בו האל הוא מקור הסמכות השלטונית למצב בו השלטון נבחר על ידי העם. לפעולה זו הייתה משמעות דתית אך מעבר לכך היא היוותה גם שינוי יסודי בתפיסת השלטון. נתק נוסף מהשלטון הקודם היה בהעברת הבירה מאיסטנבול, הבירה העות'מאנית לאנקרה שבמרכז הגאוגרפי של המדינה בגבולותיה החדשים. שינויים מדיניים נוספים כללו את הפיכתה של מפלגת העם הרפובליקאית (Cumhuriyet Halk Partisi, CHP), המפלגה השלטת והיחידה, לכלי פוליטי מעין ממלכתי, ואת אישורו של מוסטפא כמאל כנשיא שתחתיו ראש ממשלה.
עקרון הלאומיות (Milliyetçilik)
הלאומיות הטורקית, כתחליף לזו העות'מאנית, נבעה מכך שבגבולותיה החדשים היו הטורקים המוסלמים רוב מוחלט והומוגני באוכלוסייה. הרעיון הלאומי החדש הופץ לעם באמצעות התקשורת, החינוך, הממשלה והמפלגה, שהציגו את הטורקים לא כעות'מאנים, כפי שראה אותם העולם, אלא כצאצאי הכובשים הטורקים, כאבותיהם של תרבויות שונות וכאחראים על הישגי האימפריה העות'מאנית בשיאה. היסטוריונים של הממשלה פיתחו תזה היסטורית על הגירתם של הטורקים מטורקסטן לטורקיה, תוך שהקימו ציוויליזציות מפותחות והיו לתושבי אסיה הקטנה מזה זמן רב. הלאומיות איחדה את הטורקים סביב מטרה משותפת והחלישה את הסכסוכים המעמדיים והאידאולוגיים הקיימים. הלאומיות לא הייתה מבוססת על הקבוצה האתנית הטורקית בלבד, אלא על קשרים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים בין כל האזרחים. החוקה הטורקית קבעה שכל האזרחים הם טורקים וביטלה את עקרון המילט, שביסודו קיומן של קהילות דתיות לכל קבוצות המאמינים בדת כלשהי ברחבי האימפריה, בדרך כלל נוצרים-ארמנים ונוצרים-יוונים ויהודים. אחד ההיבטים המזיקים של הלאומיות היה הבידוד שהתבטא בהורדת מעמדן של שפות זרות, היסטוריה כללית ומדעי החברה בתוכנית הלימודים בבתי הספר, ובפיקוח מחמיר על התכנים. גם העיתונות עסקה כמעט לחלוטין בעניינים פנימיים וכל אלה הביאו לכך שהטורקים ראו את העולם ביחס לטורקיה בלבד.
עקרון העממיות (Halkçılık)
העממיות (פופוליזם) הדגישה את חשיבות שמירת השלטון בידי כלל העם, ולא בידי המעמד השולט. מכך נבע עקרון השוויון בפני החוק וחופש הפולחן, ללא הבדלים כלכליים ודתיים. בנוסף, נוצרו מוסדות שלטון הנבחרים על ידי האזרחים כמו האספה הלאומית והממשלה, ונוצרה מערכת של איזונים ובלמים בין מוסדות אלה. היה פלורליזם של מפלגות, אך השלטון השיג הסכמיות בקרב העם על כך שעדיף לרכז את התמיכה במפלגת העם הרפובליקאית, מפני שהאינטרסים של העם מוטמעים במפלגה זו. המפלגה שלטה באספה והדבר אּיפשר ליישם את עקרונות הכמאליזם באמצעות חקיקה ותקצוב. הלכה למעשה הביא עקרון העממיות לדיקטטורה של מוסטפא כמאל אך הוא אכן פעל למען העם והתיר דיון ציבורי ופוליטי בפרלמנט על מדיניותו.
עקרון המהפכנות (İnkılapçılık)
המהפכנות הביעה את הנכונות לשנות את החברה המסורתית בעלת היסודות העות'מאניים לחברה מודרנית, וזאת באמצעים קיצוניים ובמטרה להגיע להישגים בתוך דור אחד. מפלגת העם הרפובליקאית הייתה אחראית על קביעתם וביצועם של צעדים להבטחת המהפכה. מאחר שהבסיס האידאולוגי של המהפכה היה הכמאליזם שפעולותיו הסירו מהמדינה כל זכר לאימפריה העות'מאנית, ניתן לייחס לרפורמות היבט אנטי-עות'מאני. ביטול הסולטנות והח'ליפות, משרות שהיו מנוגדות לדרך הכמאליזם בכך שהיוו קשר לעבר, הוא דוגמה מובהקת להיבט זה. החינוך היה אמצעי חשוב להחדרת רעיונות מהפכניים אלה לנוער, ומערכת החינוך אוחדה והוגדרה כחילונית. הלימודים כללו רעיונות של מודרניות ורפובליקניות, והיה בכך גם ניסיון לקרב בין האליטה לעם. הנוער נחשב לשומר על המהפכה, ונראה שהנוער הבין את חשיבותה והסכים לשמור עליה. על פי הכמאליזם, חינוך מודרני יכול לשנות את כל המבנה של החברה הטורקית. מוסטפא כמאל ביקש ליצור דור חדש שיהיה גא במוצאו ויתמוך ברפורמות בכל עת שיש בה צורך בכך. בהיבט הכמאליסטי הרפובליקניות שימשה אנטי תזה לאימפריה העות'מאנית שהייתה מבוססת על ריבונות הסולטאן ולא על ריבונות העם. הכמאליזם ביקש להחליף את זהות התושבים מנתינים של אימפריה לאזרחים של מדינת-הלאום הטורקית החילונית, הדוחה את הלאומיות הערבית הקשורה לאסלאם. שלטון החוק שהוחל על ידי מוסטפא כמאל מראה על התנגדותו לשלטון שושלתי בכך שהחוק שולט ומבוצע על ידי נבחרי הציבור, ואין אדם ששולט מתוקף שושלתו. המאפיין שמראה יותר מכל על המחויבות של מוסטפא כמאל למודרניות הוא החילון, אשר שינה את דפוסי המחשבה של המדינה והחברה. האימפריה העות'מאנית הייתה מדינה תיאוקרטית שכל מערכותיה היו קשורות לדת. כעת הוגדרו עקרונות הדת כמוגבלים לעולם הדת בלבד, והמדינה התנהלה לפי עקרונות חילוניים של היגיון מודרני. מוסטפא כמאל טען עוד שכדי לשרוד, חייבת מדינה להמשיך ולהתקדם ברפורמות, בניגוד לאימפריה העות'מאנית שלא עודדה רפורמות וניתקלה במכשולים ביישומן כאשר ביקשה לנקוט חדשנות.
עקרון החילוניות (Laiklik)
החילוניות כללה לא רק הפרדה של המדינה ממוסדות אסלאמיים עתיקים, אלא גם שחרור של המחשבה מתפיסות דתיות. הדבר בא לביטוי במינהל, בחינוך ובחוקים שנשענו על עקרונות מודרניים במקום על עקרונות הדת. המטרה הייתה להפחית את השפעת אנשי הדת וליצור חופש פולחן, אך לא לזנוח את האסלאם או לאסור סגידה. הפעולה החשובה ביותר שאיפשרה את האצת תהליך החילון הייתה ביטול הח'ליפה ב-1924 וזה הגיע לשיאו ב-5 בפברואר 1937 עם ההפרדה הרשמית של הדת מהמדינה. שלושה תחומים היו בתהליך החילון - חילון המדינה, החינוך והמשפט; המתקפה על סמלים דתיים והחלפתם בסמלים מערביים; וחילון החברה.
חילון המדינה התבטא בעצם ההכרזה על הרפובליקה וביטול משרות דתיות, והמשמעות הייתה שליטת המדינה על הדת. ביטול סמלים כמו הביגוד, ושינוי יום המנוחה ולוח השנה, החלישו את הקשר לעולם האסלאם וחיזקו את הקשר אל המערב. ב-25 בנובמבר 1925 בוטל הקשרו של התרבוש (Fes) כסמל שלטוני, וגברים עודדו להתלבש לפי צו האופנה המערבית. באותה שנה החל המעבר ללוח שנה ולמידות ומשקלות מערביים, תוך קביעת יום המנוחה ביום ראשון בשבוע. בשלב מאוחר יותר, ב-21 ביוני 1934 חויבו כל הטורקים לקחת לעצמם שם משפחה במקום שם פרטי (אחד או יותר) שנהג עד אז. חודשים ספורים לאחר מכן, ב-24 בנובמבר 1934, בוטל השימוש בתארים וכינויים שנהגו להיות חלק משמו של אדם לצד שמו או שמותיו הפרטיים. אולם ייתכן שהשינויים המהפכניים ביותר קשורים לאלה שנעשו במעמדן של הנשים. שינויים אלה שהחלו ב-1926 והמשיכו משך מספר שנים בחוקים ובהקשרים שונים, מימשו את שוויונן של הנשים בחוקה ויישמו הלכה למעשה את זכויותיהן להצביע ולהיבחר (1934), להיות בעלות רכוש ולהתלבש כרצונן. בתחום זה הייתה טורקיה לחלוצה לא רק בעולם המוסלמי אלא בעולם בכלל, ונשות טורקיה לא נאלצו להילחם על זכויותיהן, אלא רק לשמר את שניתן להן מכוח הרפורמות.
שינויי החקיקה הפקיעו את המערכת המשפטית מהממסד הדתי המסורתי וניתקו בין הדת לחוק. אימוץ החוק הפלילי האיטלקי (il codice penale) והחוק האזרחי השווייצרי (Zivilgesetzbuch) ב-1926, נועד לא רק להשליט סדר משפטי חדש, אלא היה הכרח בשל כך שהחוק המוסלמי והמג'לה היו אנכרוניסטיים ולא סיפקו מענה לצורכי השעה. ביטול בתי הדין של השריעה אילץ את אנשי הדת לוותר על חלק מתחום השיפוט שלהם אך נותרה להם השפעה מסוימת בתחומי החינוך, ענייני המשפחה והשפעה על דעת הקהל. מסדרי הדרווישים שהיו בעלי תפקיד דתי וחברתי עבור העם ונהנו ממעמד פוליטי דוכאו. משמעות חילון המסדרים הייתה פגיעה ביסודות הדת העממית והתמודדות עם התנגדות חריפה, אך הממשלה הצליחה לדכא את רוב הביטויים העממיים של הדת, בעיקר בערים. עם זאת, אלה ויורשיהם נותרו גורם אופוזיציוני כפי שמוכיחות מגמות עכשוויות בטורקיה.
עקרון המדינתיות (Devletçilik)
המדינתיות (אטטיזם) היא מדיניות כלכלית המשלבת יוזמות פרטיות עם פיקוח ממשלתי. מוסטפא כמאל לא היה מעוניין לעסוק בעניינים כלכליים ולמדינה לא הייתה מסורת של התערבות בכלכלה. הדבר הביא לכך שבשנים הראשונות של הרפובליקה לא הוקדשה מחשבה רבה לפיתוח כלכלי. החקלאות נותרה בתקופה זו המרכיב העיקרי של הכלכלה ונעשו פעולות להקל את הנטל הכלכלי על החקלאים. אדמות שנשלטו בעבר על ידי גורמי דת שונים הולאמו והועברו לשימוש חקלאי. הוקם בנק מרכזי שאחראי על המדיניות המוניטרית ועל פיתוח תעשייה מקומית, באמצעות תוכניות להשתמש בהון הממשלתי, תוך העדפת התעשייה על פני החקלאות. כמו כן היה ניסיון להקטין את היבוא ולהתבסס על חומרי גלם מקומיים.
בהמשך והחל בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה המדינה לפתח תעשייה כבדה ומסחר בינלאומי, וחלק מיוזמות אלה הופרטו בהצלחה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. מוסטפא כמאל ייחס חשיבות רבה להקמתה של רשת מסילות ברזל מודרנית כמנוף כלכלי ותעשייתי, דבר שהביא להקמתה של חברת הרכבות הלאומית של הרפובליקה הטורקית (TCDD, Türkiye Cumhuriyeti Devlet Demiryolları) ב-1927.
הרפורמות בחינוך
הרפורמות נדרשו באופן מקיף לנושא החינוך. ב-3 במרץ 1924 אוחדה מערכת החינוך הדתי במדרסות ובבתי הספר הפרטיים, על תקציביה, תחת כנפיו של משרד החינוך והוקמה מערכת חינוך לאומית אחידה. בהמשך הופרדו מוסדות שהקנו השכלה דתית מיתר מוסדות החינוך. תוכנית הלימודים כולה באה תחת פיקוח ממשלתי הדוק וב-1933 יושמה מדיניות זו גם באוניברסיטאות. האלפבית הערבי שנתפס כלא מתאים לשפה הטורקית שבה שמונה תנועות וכמהווה מכשול בפני ההתקדמות התרבותית ובפני המאבק באנאלפביתיות הוחלף באלפבית טורקי, המבוסס על האלפבית הלטיני, ב-1 בנובמבר 1928. הלכה למעשה ירד שיעור האנאלפביתיות בטורקיה מכ-80% לפחות מ-10% במהלך המאה ה-20. בניצוחו של המוסד לשפה טורקית שהוקם ב-12 ביולי 1932 החל טיהור מקיף של השפה ממילים ומצורות דקדוקיות ערביות ופרסיות תוך הכנסת מילים חדשות שמקורן טורקי ולעיתים אירופי, ואלה כוונו גם להתנתקות מהמסורת העות'מאנית, המוסלמית והמזרח תיכונית.
מגמות בחקר הרפורמות
בהיסטוריוגרפיה של שנות כהונתו של מוסטפא כמאל כנשיא טורקיה (1923 עד 1938), שהן תקופת המהפכה הטורקית, ניתן למצוא שתי מגמות. האחת מתמקדת בתקופת מוסטפא כמאל בלבד, ומשתייכים אליה בעיקר טורקים המעוניינים להראות שהתקופה הזו מסמלת את שבירת ההמשכיות וסיום הקשר עם העבר, תוך הקמת מדינת לאום חדשה; ואילו השנייה מציבה את מוסטפא כמאל בתוך כרונולוגיה רחבה יותר, שנמשכת לפחות מאתיים שנה, ובאה לביטוי אצל היסטוריונים זרים המדגישים את ההמשכיות של טורקיה המודרנית עם האימפריה העות'מאנית.
שתי המגמות מסכימות על חשיבותו של מוסטפא כמאל, אך הן חלוקות על מידת המהפכנות שלו. היסטוריונים מן המגמות השונות מסתמכים על נאומים וספרי זכרונות של אנשי המהפכה ועל דיוני האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, שמהם ניתן ללמוד על המניעים והמטרות של הרפורמות. אך נראה כי ההיסטוריה שנכתבה על ידי אנשי הרפורמה עצמם אינה אובייקטיבית דיה. ישנו ניסיון להציג את הרפורמות כדבר מהפכני, שהוציא את תושבי המדינה מן החושך אל האור ונתן להם זהות חדשה. כמו כן, מקורות אלה לא מציגים תמונה מקיפה דיה של התמודדות העַם עִם הרפורמות.
הקשר לטנזימאט
המדינה החדשה שמוסטפא כמאל הכריז על הקמתה לא יכולה הייתה להיווצר יש מאין. מקורם של כל המשאבים האנושיים, התרבותיים והכלכליים שהיו למדינה ואשר הניעו את המהפכה היה באימפריה העות'מאנית. גם את המשאבים הפוליטיים ירשה המדינה מן האימפריה: מוסדות ממשלתיים, עקרונות מנהליים ותפיסות שלטוניות. השינוי המרכזי של מוסטפא כמאל היה הורדת ראש המדינה בשני שלבים, ביטול הסולטנות והח'ליפות, אך רוב גופה של המדינה נותר כשהיה. פעולותיו אלה הביאו לשיא ולסיום התהליך שעבר על אימפריה העות'מאנית משימור מוסדות העבר ועד נטייה לחדשנות והחלפתם בחדשים. בנאומיו של מוסטפא כמאל ניתן למצוא גינויים לרעיון האימפריאלי ולמי שעמד בראש האימפריה, אך הוא לא דיבר רעה על החוקה, גופי השלטון והמבנה המינהלי והכלכלי של האימפריה. את המורשת הזו שיש בה מאפיינים אימפריאליים הוא קיבל, ובנה את המדינה החדשה על מה שהיה בה קודם לכן. המקורות למורשת מן האימפריה היו בתקופת החוקה השנייה משנת 1908, אך שורשיהם של חלק גדול מהם נמצאים כבר בתקופת הטנזימאט של המאה ה-19, כאשר רעיונות ומוסדות חדשים נוצרו באימפריה לראשונה, אך הפכו להיות בעלי חשיבות או יושמו באופן מלא ויעיל רק בתקופת הרפובליקה. ניתן אף לטעון שגם מקורותיהן של רפורמות החילון שהיו מהחשובות ביותר ושהסתיימו עם ניתוק הדת והמדינה, נמצאו בתהליך שהתחיל מאה שנים קודם לכן ושכמעט הושלם תחת שלטון מועצת האיחוד והקידמה בעשור השני של המאה ה-20. דוגמאות לתהליכים מהמאה ה-19:
סיכום
בדומה לטנזימאט, הרפורמות לא היו צעד מהפכני חד אלא תהליך מתמשך הדורש זמן כדי לבסס את השפעתו. היו ברפורמות רעיונות שאם היו משפיעים על כלל החברה ניתן היה לראות בהם מהפכה, אך מידת השינוי שהתחוללה בחברה הטורקית, בעיקר בכפרים, קטנה מכדי שניתן יהיה לראות ברפורמות מהפכה מיידית. במהלך המאה ה-20 התקדמה טורקיה בצעדים נוספים של שינוי, והיום היא רואה עצמה כמדינה אירופית מודרנית לא פחות ממדינה מזרח תיכונית ומוסלמית. דבר זה הוא חלק ותוצאה של תהליך ארוך והדרגתי שנמשך מזה שתי מאות, ואשר לא החל יש מאין ברפורמות אטאטורק. תפיסות הרפורמות לא נמצאות בתהליך חד-כיווני של התקדמות, והן התמודדו ומתמודדות גם עם תהליכים של רגרסיה כפי שקורה בטורקיה בשנים הראשונות של המאה ה-21, אולם זו בטלה בשישים לעומת הישגיהן. עם זאת, שמונים שנה לאחר הכרזתה ניצבת טורקיה על פרשת דרכים שתכריע כבר בשנים הקרובות את דמותה ואת מידת השפעתן של רפורמות אטאטורק גם בעתיד.
שירלי גליק
שירלי גליק (נולדה ב-1 באוקטובר 1972) היא דוגמנית ישראלית.
ביוגרפיה
בצה"ל שירתה גליק כסייעת לרופא שיניים, ובשנות התשעים החלה לדגמן ועבדה בין היתר עם המעצבת דורין פרנקפורט. ב-2005 הובילה את קמפיין האופנה של "אליאן סטולרו". ב-2009 הופיעה בקמפיין של רשת האופנה "PUSH".
תחריט
ההיסטוריה של התחריט
במשך אלפי שנים שימש התחריט כשיטה לעיטור חפצי־נוי, כגון תכשיטים וחפצי מתכת אחרים. הניסיון של צורפים וחרשי מתכת בעיצוב אמנותי הוביל אמנים לפיתוח טכניקות חריתה מדויקות יותר. השימוש בתחריט על לוחות נחושת החל בגרמניה ובאיטליה במחצית המאה ה-15. למעשה, לרבים מאמני התחריט המוקדמים היה ניסיון בצורפות. תקופת השיא של התחריט הייתה בין השנים 1470 ל-1530, שבהן פעלו אמנים כגון אלברכט דירר, לוקס ואן ליידן (Lucas van Leiden) ואחרים.
שירלי גליק
ביוגרפיה
היא נודעה, ביחד עם איה קרמרמן, כצמד "איה ושירלי" והן שימשו ככתבות בתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס". הם גם היו אמורות להנחות את התוכנית "יצרים עם איה ושירלי" בערוץ 10 אך מועצת הרשות השנייה פסלה את שידור התוכנית.
תחריט
ההיסטוריה של התחריט
לאחר תקופה זו החלה טכניקת התצריב לדחוק את מקומו של התחריט, בעיקר בשל העובדה כי לימוד טכניקה זו הוא פשוט יותר. אמנים רבים, כדוגמת רמברנדט, שילבו ביצירותיהם את שתי הטכניקות.
שירלי גליק
ביוגרפיה
היא שיחקה תלמידה בבית ספר לבנות הנרצחת בפרק בסדרת הטלוויזיה "Tropical Heat", הופיעה כדוגמנית בתוכנית "רמת אביב גימל" וגם בתפקיד עצמה ככתבת בקומדיה "שמש".
תחריט
טכניקת יצירת תחריט מודפס
התחריט נוצר על ידי חריתה של דימוי על גבי לוח הדפסה. לוח ההדפסה המסורתי עשוי בדרך כלל מנחושת. החריתה נעשית בעזרת מכשיר חד הנקרא חֶרֶט, שבעזרתו חורצים את לוח ההדפסה. בתהליך ההדפסה נמרח צבע מיוחד על לוח ההדפסה. בתהליך של ניקוי מוסר הצבע כך שנשאר רק הצבע שבין החריצים. בעזרת מכבש דפוס מצמידים נייר אל לוח ההדפסה, כך שהצבע שבתוך חריצי הלוח מועבר אל גיליון הנייר.
ישנם כמה סוגים שונים של חרטים המשמשים ליצירת הדימוי המודפס. ישנם חרטים שחודם הוא בעל זווית נטוייה (angle tint tool). חרטים אלו יוצרים קו מעוקל מעט, אך בעל חדות. חרטים אחרים, המכונים "פלורנטינים" (Florentine), הם בעלי חוד ישר ומחורץ היכול לייצר מספר קווים בחריצה אחת. כלי זה משמש למילוי אזורים גדולים.
חרטים מודרניים עובדים על עץ, שאינו מצריך שימוש בכימיקלים, במיוחד עצי פרי רכים כגון זית. לשם כך יש מגוון של כלים שיוצרים חיתוכים שונים ומאפשרים את כל גוני האפור בין הלבן לשחור.
פסטאווי
פסטאווי (בבלארוסית: Паставы; בפולנית: Postawy, פוסטאווי; ביידיש: פּאָסטאָוו) היא עיר בבלארוס, כ-180 ק"מ מצפון למינסק, על גבול ליטא, ועל קו מסילת הרכבת ויטבסק-וילנה. בעיר מוזיאון אורניתולוגי וגלריה לאמנות.
תולדות העיר
העיר מוזכרת לראשונה במסמכים היסטוריים משנת 1409 כיישוב בשם Posadnik. במאה ה-16 היה זה יישוב פרטי בשם אשמיאני (כיום זהו שמו של יישוב אחר, המצוי כ-120 ק"מ מדרום מערב לפסטאווי). בשנת 1522 נבנתה בפסטאווי כנסיית עץ על שם מרים הבתולה. (הכנסייה חרבה, נבנתה שוב ב-1760 אך חרבה שוב ולא שוקמה.) במלחמת ליבוניה במאה ה-16 הייתה פסטאווי בסיס ממנו שלח הנסיך סטפאן באטורי תגבורות לחזית. בתקופה זו התפרנסו תושבי העיר ממסחר וממלאכה. בסמוך לעיר היו אחוזת אצילים מקומית וכן כנסייה ומנזר פרנציסקנים, שלא קיימים כיום.
במלחמת רוסיה-פולין במאה ה-17 נפגעה העיר ושיקומה נמשך עשרות שנים. הבעלות על העיר עברה בין אצילים שונים, והתעשייה בה התפתחה. תעשייה זו כללה תוצרת נייר, בדים, חגורות, טחנות קמח, מפעל בורסקאות וחנויות שונות. בעת חלוקת פולין השנייה, ב-1793, נכללה פסטאווי בשטח האימפריה הרוסית ומעמד העיר נשלל ממנה. עם זאת, בסוף המאה ה-19 הואץ קצב התפתחותה של העיר, נבנו בה תעשיות נוספות, מספר תושביה עלה והיא חוברה לרשת מסילות הרכבת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם הקמת פולין העצמאית, נכללה פסטאווי בשטחה, בתור עיר במחוז וילנה. משנת 1939 השתייכה העיר לבלארוס הסובייטית.
יהודי פסטאווי
לפני מלחמת העולם השנייה היו בפסטאווי כ-850 יהודים. לאחר כיבוש מערב פולין על ידי הוורמכט בספטמבר 1939 הגיעו לעיר כאלפיים פליטים מהאזורים שנכבשו על ידי גרמניה. ביוני 1941 כבשו הגרמנים את פסטאווי עם פלישתם לברית המועצות ובאוגוסט הוקם בעיר גטו. חלק מהצעירים בגטו הצליחו לארגן מחתרת ולברוח ליערות, ואף שבו לגטו כדי לגייס יהודים נוספים מהגטו, אך נכשלו בנסיונותיהם אלה. בדצמבר 1942 נרצחו יהודי הגטו בירי, חלקם בכיכר העיר וחלקם בבורות מחוץ לעיירה.
לחם סודה
לחם סודה הוא לחם כפרי שלצורך התפחתו משתמשים בסודה לשתייה.
באירלנד, לחם הסודה מלווה את הארוחה העיקרית, כתוספת או כמזון בפני עצמו, כששכבה עבה של חמאה או ריבה מרוחה על הפרוסות. צבעיו של הלחם הם חום ולבן, והוא נאפה לעיתים בצורה ועיצוב של עוגה (farl). כשהלחם מוכן נוהגים להקיש עליו ואם הכיכר משמיעה צליל חלול, הדבר אומר כי היא מוכנה.
החל משנות החמישים של המאה התשע עשרה העדיפו האירים את אבקת האפייה שמכילה סודה כחומר התפחה. זאת על פני השמרים שהיו נדירים בארצם. לחם שמרים רגיל המופק במאפייה היה זמין רק בערים הגדולות של אירלנד, ולא בכפרים. במהלך האפייה השתמשו גם בחומר חומצי כיוגורט, המצוי בשפע בארץ זו, בשל גידול משק החלב.
לחם סודה נאפה בעבר בסיר או על משטח ברזל שהונח על גחלים. אלו הן שתי שיטות ההכנה של לחם סודה, בצפונה ובדרומה של אירלנד, לעיתים עד היום.
כיכר לחם הסודה מכבדת את שולחן החג והשמחות האירי ובהם לובש הלחם המסורתי פנים אחרות. לבצק שלו מוסיפים ביצים, חמאה, סוכר, פירות יבשים ותבלינים שונים. בארצות הברית ובצפון אמריקה, לחם סודה הוא לחם עוגתי עם פירות.
ענבל גבריאלי
ענבל גבריאלי (נולדה ב-25 בספטמבר 1975) היא אשת תקשורת ופוליטיקאית ישראלית. כיהנה כחברת הכנסת ה-16 מטעם מפלגת הליכוד, והייתה לאישה הצעירה ביותר שכיהנה כחברת הכנסת.
ביוגרפיה
גבריאלי היא דור תשיעי בארץ ישראל, בת למשפחה המזוהה עם האצ"ל ושממנה יצאו לוחמי אצ"ל רבים, דוגמת רחל הילל, חיים הילל, עובדיה אנג'ל ויוסף גבריאלי.
את שירותה הצבאי עשתה כמפיקה בגלי צה"ל. למדה משפטים ומנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה.
קריירה פוליטית
בגיל 27, לפני סיום לימודיה, נבחרה על ידי מרכז הליכוד למקום ה-30 ברשימת הליכוד לכנסת ה-16, אחד המקומות ששוריינו לנשים חדשות ברשימה, ובהמשך - נבחרה לכנסת, לאחר שמפלגת הליכוד זכתה בבחירות לכנסת זו ב-38 מנדטים. לפני בחירתה הייתה אלמונית לחלוטין ולא עסקה בפעילות ציבורית כלשהי.
מאז שנבחרה, ספגה ביקורות והאשמות רבות. היא הואשמה כי נבחרה הודות לפעילות הנמרצת של דודה ראובן גבריאלי, שהיה בעליה של רשת בתי הימורים בטורקיה, ושל אביה, שוני (עזרא) גבריאלי, שהוא בעליו של גן האירועים 'חצרות יפו'. מיד לאחר בחירתה נטען בתקשורת כי משפחתה הריצה אותה לכנסת כדי "לקדם חוק להקמת בתי קזינו בישראל". גבריאלי אמרה אז, כי.
באוקטובר 2003 נקטה גבריאלי צעד חריג כששיגרה מכתב אישי לכל חברי הכנסת תחת הכותרת "עד כאן", שבו הבהירה שנמאסו עליה הטענות שקושרות אותה ואת בני משפחתה לעולם התחתון. גבריאלי כתבה, כי "אין לכם חוכמה ואומץ להתמודד אתי, ח"כית צעירה, מוכשרת ונמרצת הנתמכת על ידי ציבור גדול. לכן אתם מרמים, משקרים ומוציאים דיבתנו".
גבריאלי תמכה בתוכנית ההתנתקות של ראש הממשלה אריאל שרון, ואמרה כי "התמיכה הזאת שלי לא הייתה אף פעם בלב שלם. אילו היו שואלים אותי את השאלה הזאת כאדם פרטי ולא כח"כית, הייתי מתנגדת לתוכנית, אבל ברגע שאני יודעת שכשאני מרימה את האצבע אני משפיעה על אישור ההחלטה, האחריות חייבה אותי להצביע בעד".
בקיץ 2005 נבחרה לשמש כיושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה - לאחר שתמכה בתוכנית ההתנתקות. המינוי לתפקיד יו"ר ועדה זו הוענק לה במקום מינוי לתפקיד סגנית שר החקלאות ופיתוח הכפר, לאחר שחברת הכנסת גילה גמליאל מונתה לתפקיד זה. גבריאלי אמרה כי "אינני חושבת שלהיות סגן שר זה בהכרח טוב יותר מאשר להיות ח"כ".
בפברואר 2006, במסגרת חקירה נגד אביה שוני גבריאלי ודודה ראובן גבריאלי על ניהול הימורים והלבנת הון, קיבלה משטרת ישראל צו חיפוש לבית אביה. כשהגיעה המשטרה לבית בחולון, התייצבה גבריאלי בפתח הבית, טענה שזהו מקום מגוריה, וכי בזכות חסינותה כחברת כנסת היא יכולה למנוע מהמשטרה את החיפוש. הדבר עורר ביקורת ציבורית חריפה.
בטלוויזיה
גבריאלי השתתפה בפאנל הדיונים של תוכנית הטלוויזיה "בטריבונה עם אבי רצון" בערוץ הראשון.
ב-2012 השתתפה בתוכנית המציאות "הישרדות" V.I.P בערוץ 10 והודחה חמישית.
החל משנת 2015 גבריאלי השתתפה בפאנל בתוכנית "הפטריוטים" בעכשיו 14 (לשעבר "ערוץ 20").
בדצמבר 2017 השתתפה בתוכנית “מהפכה במטבח” כמי שמסייעת לבן זוגה המסעדן בתפעול מסעדתו.
בספטמבר 2019 השתתפה בתוכנית גולסטאריות ברשת הוט.
חיים אישיים
ב-2006 נישאה גבריאלי בלאס וגאס ללירן שטראובר, כדורגלן מליגת העל. לזוג בן אחד. בשנת 2009 התגרשו. מנישואיה לרן רמו, ביולי 2012, ילדה את בנה השני. באוקטובר 2015 ילדה בת.
מסכת חגיגה
מַסֶּכֶת חֲגִיגָה היא המסכת האחרונה בסדר מועד ובה שלושה פרקים. הנושא העיקרי במסכת הוא קורבן החגיגה אותו מקריבים בשלושת הרגלים (פסח, שבועות וסוכות) ומכאן שמה. במסכת 23 משניות. בתלמוד הבבלי יש בה 26 דפים.
חלקה הראשון של המסכת עוסק בדינים המיוחדים למצוות הראייה בזמן העלייה לרגל לבית המקדש, והקורבנות שחייב כל יחיד להביא בעלייתו לרגל: עולת ראייה, שלמי חגיגה ושלמי שמחה. נושא חלקה השני של המסכת הוא דיני טומאה וטהרה (הואיל ועל-פי התורה יש להיטהר בשלוש הרגלים לצורך הבאת הקרבנות).
הפרק השני בתלמוד הבבלי על המסכת כולל מדרשים רבים בענייני בריאת העולם, מעשה מרכבה ושבעת הרקיעים.
מיקומה של המסכת בסדר מועד
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, לאחר שהסתיים הדיון במועדים, חובותיהם וכל העניינים הקשורים להם הגיע תור מסכת חגיגה שענינה המרכזי הוא חובת העלייה לרגל בשלושת הרגלים. והטעם שמסכת זו סודרה אחרונה בסדר מועד הוא מכיוון שמצוות עלייה לרגל היא מצווה המוטלת על הזכרים בלבד, כמו שכתוב בתורה וחז"ל דרשו את המילה זְכוּרְךָ במובן של זכר - גבר.
ליימן שפיצר
ליימן סטרונג שפיצר ג'וניור (באנגלית: .Lyman Strong Spitzer, Jr; 26 ביוני 1914 – 31 במרץ 1997) היה פיזיקאי תאורטי ואסטרונום אמריקאי.
ביוגרפיה
שפיצר נולד בטולדו שבאוהיו. הוא סיים את לימודיו באקדמיית פיליפס בשנת 1931, השלים את התואר הראשון בפיזיקה באוניברסיטת ייל ב-1935, וקיבל תואר דוקטור באסטרופיזיקה בשנת 1938 מאוניברסיטת פרינסטון, בהדרכתו של הנרי נוריס ראסל. לאחר שנה של פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת ייל.
פאי פקאן
פאי פקאן הוא מאפה של קלתית בצק עם מילוי אגוזי פקאן מעורבבים בביצים, חמאה וסוכר או סירופ תירס, המזוהה עם המטבח של דרום ארצות הברית. הפאי פופולרי בארוחות החג בארצות הברית והוא נחשב המומחיות של דרום ארצות הברית. הפאי מוגש לעיתים קרובות עם קצפת, גלידת וניל, או חמאת ברנדי.
ליימן שפיצר
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העולם השנייה עסק במחקר הולכת קול במים, והשתתף בצוות שהוביל לפיתוח הסונאר.
בשנת 1946 פרסם מאמר בשם "היתרונות האסטרונומיים של צפייה מהחלל החיצון" ("Astronomical advantages of an extra-terrestrial observatory"), ובו הציע, עשר שנים קודם לשיגור הלוויין הראשון, להציב טלסקופ בחלל.
פאי פקאן
מקורות
יש הטוענים כי המאכל הומצא על ידי המתיישבים הצרפתים בניו אורלינס (ראשית המאה ה-18), וכן כי היה מוכר באלבאמה בראשית המאה ה-19. אך התיעוד הראשון לפאי פקאן הוא מתכון שהתפרסם במגזין הרפרס בזאר בשנת 1886. ספרי בישול ידועים בארצות הברית לא כללו מתכונים לפאי פקאן לפני 1940.
ליימן שפיצר
ביוגרפיה
בשנת 1947 מונה לראש המחלקה לאסטרופיזיקה באוניברסיטת פרינסטון.
פאי פקאן
מקורות
יצרני מותג סירופ התירס "קארו" תרמו באופן משמעותי לפרסום הפאי והוציאו לאור רבים מהמתכונים לגרסאות (קרמל, קינמון, קרם אירי, חמאת בוטנים ועוד) של הפאי הקלאסי. הם הציגו את המאפה ב-1930 כ"תגלית" לשימושים חדשים בסירופ תירס שנעשתה על ידי אשתו של מנהל המכירות של החברה, אך ברור כי פאי פקאן הוכנו לפני המצאת סירופ התירס ומתכונים ישנים יותר עשו שימוש בסירופ סוכר או במולסה כהה יותר. ספר הבישול של מועדון הקונגרס של 1929 כלל מתכון לפאי שכלל רק ביצים, חלב, סוכר ופקאן, ללא סירופ.
ליימן שפיצר
ביוגרפיה
שפיצר הקדיש את רוב הקריירה שלו לקידום הרעיון של פיתוח טלסקופ חלל. לאחר ש"האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית" החליטה לפתח טלסקופ כזה כחלק מתוכנית החלל האמריקאית, היא פנתה אליו ובשנת 1965 הוא מונה לראש הוועדה האחראית על בניית הטלסקופ. התכנון של טלסקופ החלל האבל, שנקרא תחילה "טלסקופ החלל הגדול" (Large Space Telescope), החל ב-1968. על פי התוכנית המקורית, קוטר המראה הראשית של הטלסקופ היה אמור להיות 3 מטרים, והשיגור שלו היה אמור להתבצע בשנת 1979.
שפיצר נפטר בפרינסטון שבניו ג'רזי.
פאי פקאן
מקורות
כמו ברבות מעוגות הפאי והטארטים נהוג להשתמש בפאי זה בשיטת אפייה עיוורת - אפייה מקדימה של קלתית הבצק עוד לפני שלב המילוי. באפייה העיוורת הקלתית נאפית שהיא מכוסה במשקולות אפייה או בקטניות יבשות המונחות על נייר אפייה מקומט, מה שמונע את תפיחת הבצק בזמן האפייה ועוזר לקלתית להישאר דקה יחסית. אפייה באופן זה מונעת מתחתית הפאי להתרכך ומאחר והמלית הרטובה מונחת על הבצק רק לאחר שהוא אפוי.
גרסאות
גרסאות של הפאי עשויות לכלול סוכר לבן או חום, סירופ סוכר, מולסה, סירופ מייפל או דבש. רוב מתכונים לפאי פקאן כוללים גם מלח ווניל. תוספות פופולריות אחרות למתכון הם שוקולד ובורבון.
ליימן שפיצר
אותות כבוד
פרסים:
פאי פקאן
גרסאות
בספרו "Tried-and-True Recipes for Delicious Homemade Pie 300" משנת 2004 זיהה קן האדריץ מספר גרסאות נפוצות של פאי פקאן:
ליימן שפיצר
אותות כבוד
נקראים על שמו:
פאי פקאן
בתרבות
פאי הפקאן החל להיות מזוהה באופן הדוק עם התרבות של דרום ארצות הברית באמצע המאה ה-20. הפאי מוזכר בספרות האמריקאית (ובטלוויזיה) והוא מזוהה עם חג ההודיה, חג המולד, ואירועים מיוחדים אחרים. לעיתים מסמל פאי הפקאן בהקשר הספרותי את הדרום.
ליימן שפיצר
קישורים חיצוניים
<DIV dir=ltr> </DIV>
כביש הטבעת של רומא
כביש הטבעת של רומא (איטלקית Grande Raccordo Anulare או GRA) הוא כביש מהיר במרכז איטליה, המשמש ככביש הטבעת של הבירה, רומא. מקור הכינוי GRA הוא למעשה בשמו של המהנדס אאוג'ניו גרא (Eugenio Gra) שהיה התומך העיקרי בהקמתו של הכביש. כדי לשמר את הכינוי, הותאמו לו גם ראשי התיבות הנ"ל. הכביש מסומן גם ככביש מהיר A90 וחלק ממנו שייך לכביש אירופי E80 המוביל מפורטוגל לטורקיה.
מאפיינים
אורכו של כביש הטבעת הוא 68.223 ק"מ, ואלה נספרים עם כיוון השעון החל במחלף "ויה אורליה" (Via Aurelia) בצידו המערבי של הכביש. בניגוד לרוב הכבישים המהירים באיטליה הכביש אינו מוגדר ככביש אגרה והנסיעה בו איננה כרוכה בתשלום. לאורכו של הכביש 42 מחלפים וחמישה אזורי שירות
ככלל, המהירות המרבית המותרת בכביש היא 130 קמ"ש, כפי שמקובל בכבישים המהירים האחרים במדינה, והמהירות המינימלית היא של 60 או 90 קמ"ש. נפח התנועה היומי בכביש מגיע לכ-160,000 כלי רכב או כמעט 60 מיליון בשנה. נפח תנועה זה והמרחקים הקטנים בין המחלפים, העומדים בממוצע על 1.66 ק"מ, מביאים להיווצרות פקקים ועומסי תנועה כבדים לאורכו של הכביש, ובמיוחד ברבע הדרום-מזרחי שלו. בנוסף, הכביש מדורג במקום החמישי בין הכבישים המהירים באיטליה מבחינת מספר התאונות ביחס לקילומטר כביש. כביש הטבעת של רומא מנוהל ישירות על ידי "הרשות הלאומית האוטונומית לדרכים" (Azienda Nazionale Autonoma delle Strade או ANAS), המשקיעה בניהולו כ-11 מיליון אירו בשנה.
היסטוריה
בשנת 1946 ועם סיומה של מלחמת העולם השנייה, הוקמה הרשות הלאומית האוטונומית לדרכים ואאוג'ניו גרא מונה לעמוד בראשה. באותה עת הועלה לראשונה הרעיון לסלול כביש טבעת מהיר סביב רומא, אשר יחבר את כל הדרכים המובילות אליה וממנה. תוואי הכביש שאומץ היה מרוחק מן העיר פי שלושה מהמרחק המשתרע ביניהם כיום, ועובדה זו אפשרה לאמץ תוכנית של כביש כמעט עגול, ולמקם את מרכזה הגאוגרפי של הטבעת בגרעין ההיסטורי של רומא. למרות היתרונות הברורים הגלומים בסלילת הכביש, קמה לו התנגדות עזה, בעיקר בשל כך שהמיזם נתפס על ידי רבים כלא מתאים למצב הקשה של העיר בשנים שלאחר המלחמה, והיו אף שחלקו על הצורך בו כלל ועיקר.
הקמת הכביש החלה בשנת 1948, והוא נסלל ככביש רגיל ללא הפרדה בין המסלולים. הקטע הראשון, בין ויה אפיה (Via Appia) לוויה אורליה (Via Aurelia) מדרום לעיר, נפתח לתנועה ב-7 באוגוסט 1951, ושנה לאחר מכן הושלם הקטע הצפון-מזרחי, בין ויה פלמיניה (Via Flaminia) לוויה טיבורטינה (Via Tiburtina). בשנת 1955 הושלם הקטע שבין טיבורטינה לויה אפיה, ובשנת 1962 החלו עבודות ראשונות להרחבת קטעים לאורכו של הכביש ולביצוע הפרדה מסלולית. למרות שכשלושה רבעים מתוואי הכביש הושלמו כבר באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, הושלמה סלילת מלוא כביש הטבעת רק בשנת 1970, עם חיבורן של ויה אורליה וויה פלמיניה. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 נמשכו העבודות לביצוע הפרדה מפלסית בכביש הטבעת, ובשנת 1979 הוא סווג ככביש מהיר שבו שני נתיבים בכל מסלול. בשנת 1983 החלה סלילתו של הנתיב השלישי, וזו מתוכננת להסתיים במהלך שנת 2009. עוד הוקמו לאורכו של הכביש מחלפים חדשים ומספר מנהרות.
הנהגת אגרה
האפשרות להנהיג גביית אגרה עבור השימוש בכביש הטבעת הועלתה במספר הזדמנויות, אולם דבר זה אינו סביר, בעיקר בשל הקשיים להתאים לכך את התשתיות, גם בשל חשש מהשפעה שלילית על מצב התנועה במטרופולין ובשל חוסר הפופולריות של הדבר. בשנת 2005 ציין נשיא הרשות הלאומית האוטונומית לדרכים כי אגרה תגבה רק מכלי רכב המגיעים לכביש הטבעת מכבישים מהירים אחרים, אך בשנת 2007 נטען כי הכוונה נזנחה, לפחות בעתיד הקרוב. בשנת 2008 הועלה רעיון חדש לפיו האגרה תגבה רק מכלי רכב מסחריים ותחושב על פי כמויות פליטת הזיהום של כלי רכב אלה.
כביש טבעת חדש
העומסים לאורכו של כביש הטבעת, התרחבות האזור הבנוי של רומא אל מחוץ להיקפו של הכביש והמצב האקולוגי הקשה בסביבת העיר, הביאו להעלאת האפשרות של סלילת כביש טבעת נוסף לעיר. סלילתו של כביש זה, המכונה בכינוי "תשתית היקפית חדשה" (Nuova infrastruttura anulare או NIA), הועלתה לראשונה ב-4 במרץ 2003, ושוב בפברואר 2006. הכביש אמור להקיף את כביש הטבעת הנוכחי ולהמתח לאורך של כ-120 ק"מ. קוטר הטבעת יהיה כ-40 ק"מ, ו-27 מחלפים מתוכננים לקום לאורכה. עלותו המשוערת של הפרויקט מגיעה ליותר מ-5 מיליארד אירו. לכביש זה קמו מתנגדים רבים החוששים לפגיעה בסביבה ובחמישה אזורי שימור דרכם הוא אמור להסלל.
רן צדוק
רן צדוק (נולד ב-16 בספטמבר 1944) הוא פרופסור אמריטוס ללימודים מסופוטמיים ואיראניים בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום ולהיסטוריה ישראלית קדם-הלניסטית בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
רן צדוק נולד בפתח תקווה וגדל בפרדס חנה-כרכור. מיד לאחר שסיים את בית הספר התיכון השתתף בתוכנית הרדיו "מחפשים את המטמון" שבה פתר את כתב החידה בזמן שיא. קיבל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. סיים את חוק לימודיו לתואר השני והשלישי באוניברסיטה העברית, תואר שני בהיסטוריה של עם ישראל אותו סיים בהצטיינות ודוקטורט באשורולוגיה ובלימודים איראניים אף הוא בהצטיינות. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "ניפור בתקופה האכימנית, היבטים גאוגרפיים ואתניים". מדריכיו לדוקטורט היו הפרופסורים חיים תדמור ושאול שקד. הוא נשלח לשנתיים מטעם האוניברסיטה העברית להשתלם בלימודים איראניים באוניברסיטת קיימברידג' (בריטניה) אצל פרופ' גרשביץ', מגדולי האיראניסטים ומאז הוא חבר קבוע בג'זוס קולג' שם. צדוק מרצה באוניברסיטת תל אביב החל משנת 1975 וב-1991 מונה לפרופסור מן המניין. שימש כמרצה גם באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטה העברית. שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטאות לונדון, ברקלי, טיבינגן והיידלברג. עשה לצורך מחקריו באוניברסיטאות ייל, הרווארד, קולומביה, שיקגו, פנסילבניה, יוטה, אורבנה, קלרמונט והאוניברסיטה הקתולית של אמריקה בוושינגטון הבירה, בסמינר התאולוגי בפרינסטון, בקולג' סמית שבנורתהמפטון) מסצ'וסטס (וכן באוספי הלוחות של  המוזיאון הבריטי, הספרייה הציבורית של ניו יורק, הספרייה החופשית בפילדלפיה, המוזיאון לאמנות והיסטוריה  בז'נבה, מוזיאון פיצוויליאם בקיימברידג', מוזיאון אשמוליאן באוקספורד, המוזיאון הרומי-גרמני במיינץ,  והמוזיאון הארכאולוגי ע"ש  הורן במישיגן. במוסדות אלה עיקר עיסוקו היה פענוח ותעתיק של  אוספי הלוחות הבבליים. כמו כן השתתף בכנסים וסדנאות אשורולוגיים ואירניסטיים.
נשוי לבלשנית תקוה לבית סייג, שהיא דוקטור לאשורולוגיה וללימודים קלאסיים.
תיאור מחקריו
מחקריו של רן צדוק עוסקים באשורולוגיה, לימודים איראניים, היסטוריה של המזרח הקדום באלף הראשון לפני הספירה, וכן חקר שמות האנשים והמקומות בסהר הפורה הקדם-אסלאמי.
גאוגרפיה של בבל ואשור באלף הראשון לפני הספירה
צדוק עסק בעיקר בפרק הזמן 300-800 לפסה"נ והתחקה אחר היסודות האתניים באשור ובבבל בתקופה זו. פרי מחקרו הוא הגזטיר המוער שיצא במסגרת פרויקט של אוניברסיטת טיבינגן:
צדוק פיענח במוזיאונים ברחבי תבל כמה אלפי טקסטים מהתקופה הנ"ל אשר שופכים אור בעיקר על ערי המקדש במרכז בבל. הוא חיבר תיאור ממצה של תפרושתן הגאוגרפית, כולל העורף הכפרי שלהן, וערך בחינה פרטנית של ארגון וחלוקת העבודה השוטפת במקדשיהן. כמו כן דן במונחים אכדיים ובמונחים זרים המופיעים בטקסטים בבליים ואשוריים חדשים. עבודתו תרמה לתיאור מפורט הרבה יותר של התמונה היישובית וההרכב האתני של מסופוטמיה (בעיקר בבל) באלף הראשון לפסה"נ. מסקנה חשובה שהעלתה עבודתו המסיבית היא שהאליטה העירונית הבבלית לא קלטה זרים באלף הראשון לפסה"נ וזה היה אימפולס חשוב להתהוות תודעת ייחודה וייעודה של גולת יהודי בבל בפרט והיהדות של ראשית הבית השני בכלל. בין ממצאיו האחרים ראויים לציון העדות על המלכה אפמי אשת דריווש הראשון (נזכרת בספרות החיצונית בקשר לזרובבל), זיהוי כתך בכתובת הארמית מספירה, עווה וספרווים בטקסטים יתדיים, ואזכוריו של השליט הדיאדוכי אנטיגונוס מונופתלמוס באוסטרקאות מאידומאה.
חקר השמות והאנשים הישראלים והשמיים-מערביים מראשית התעוד ועד הכיבוש המוסלמי
את אוצר השמות הישראלי הקדם-הלניסטי מתאר צדוק בספרו
זהו  ניתוח מלא של כל שמות האנשים הישראלים שנזכרים במקרא ובמקורות חוץ-מקראיים, סיווגם לפי טיפוסים ותכנים, כמו גם רישום מלא של כל האנשים ופרטיהם. בסדרת מאמרים הוא מציג פרוסופוגרפיה של תושבי הסהר הפורה השמיים-מערביים (למעט ישראלים-יהודים) בתקופות ההלניסטית-רומית והביזנטית ומנתח שמות יהודיים ואחרים מאותן תקופות.
חקר הגלויות הראשונות
צדוק עסק בעבר בחקר הגלויות הראשונות, דהיינו הישראלים באשור והיהודאים בבבל.
בספרים אלה מציג צדוק רשימה מלאה של כל הגולים שנזכרו במקורות השונים ונותן ניתוח ממצה של מעמדם המשפטי, החברתי והכלכלי. זאת לאחר שנתבררו ונקבעו הקריטריונים לזיהוים והפרדתם משאר חלקי האוכלוסייה שבתעוד.
חקר רמת איראן המערבית בתקופה הקדם הלניסטית
פה חוקר צדוק תחום שאין עוסקים בו בישראל. הוא עשה ניתוח מלא של כל השמות העילמיים וכתב על קשרי עילם ומסופוטמיה:
כמו כן ניתח בסדרת מאמרים את תפוצתם הכרונולוגית ותפרושתם הגאוגרפית של יסודות אתניים שונים בהרי הזגרוס  על עמקי הרוחב שביניהם. בעיקר דן בחורים ובכשים.
שמות המקומות הערביים בארץ ישראל
צדוק עסק בחקר שמות המקומות בארץ ישראל שנשתמרו בפי האוכלוסייה דוברת הערבית בארץ וסיווגם לשכבות לפי השפות השונות שדוברו בארץ ישראל בעבר ובהווה, לרבות שקיעים עתיקים (כנענית-עברית, ארמית, יוונית וערבית).
עיר המקדש בורסיף
בשנים האחרונות מתרכז צדוק בעיקר בחקר עיר המקדש העתיקה בורסיף (17 ק"מ דרומית מבבל), שהתקיימה מראשית העדות הכתובה ועד הכיבוש המונגולי בשנת 1258 לספירה. עלה בידו לקבוע את מספר המשפחות המיוחסות שניהלו את העיר, שלטו בכלכלתה ובכלכלת העורף הכפרי שבה וכן הוא שיחזר את הטופוגרפיה שלה ושל סביבתה.
ספרו הנוכחי
ביולי 2008 הוציאה האקדמיה האוסטרית למדעים את ספרו של צדוק על האירנים בתקופות האור, האחמנית וההלניסטית הקדומה.
תום בארי
תום בארי (נולד ב-17 במאי 1986), הוא שחיין עבר ישראלי. אלוף ישראל ושיאן ישראל במשחה ל-200 מטר בחזה. אלוף המכביה, בעל שתי מדליות זהב. ייצג את ישראל במשחקים האולימפיים (בייג'ינג 2008) וב-3 אליפויות עולם (מונטריאול 2005, מלבורן 2007 ורומא 2009).
ביוגרפיה
בארי נולד וגדל בקיבוץ יגור.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 שנערכו בווינגייט ביולי 2005 זכה בארי במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.27 דקות, לפני דני מלניק (2:19.82 דקות) ודניאל ולז מארצות הברית (2:20.98 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 2006 זכה בארי במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי בינלאומי חדש של 2:15.88 דקות, לפני דני מלניק מהפועל ירושלים (2:19.32 דקות) ואביב סלע מהפועל גליל עליון (2:20.22 דקות).
בתחרות גביע האיחוד האירופי שנערכה בפריז צרפת ב-5 באוגוסט 2007 קבע בארי במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:14.01 דקות, שיפור לשיאו בן ה-13 שנים של ודים אלכסייב (2:15.47 דקות). באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בדברצן הונגריה בדצמבר 2007 הוא סיים במקום 14 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:10.47 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 34 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:01.32 דקות
כדי להשיג את הקריטריון להשתתפות במשלחת הישראלית לאולימפיאדת בייג'ינג, היה עליו לסיים בין 12 הראשונים באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן הולנד במרץ 2008, אך הוא סיים במקום 13 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא איש חדש של 2:13.95 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 29 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:02.73 דקות. עם זאת, פחות משבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בפורטוגל, שיפר את שיאו האישי בשיא ישראלי חדש, והעמידו על 2:13.34 דקות. לאור הישג זה, החליט הוועד האולימפי לאשר את השתתפותו במשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שבר את השיא הישראלי בן 13 השנים של ודים אלכסייב במשחה ל-100 מטרים חזה, הנחשב למשחה הפחות חזק שלו, והעמידו על 1:02.42 דקות. שחיין איראני שהיה אמור להתחרות אף הוא באותו מקצה נעדר ממנו, על פי גורמים במשלחת האיראנית, בטענה של מחלה. גם במשחה ל-200 מטרים חזה שבר בארי את השיא הישראלי והעמיד אותו על 2:11.44 דקות, תוצאה שהספיקה לו למקום ה-20.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-18 שנערכו בווינגייט בסוף חודש יולי 2009 הגן בארי על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.94 דקות, לפני דני מלניק (2:17.50 דקות) וג'והן קופטי (2:24.43 דקות).
בארי משתייך למועדון מכבי קריית אונו.
שירה סימולטנית
שירה "סימולטאנית" הוא הכינוי שניתן למיצגים ומחזות קצרים אשר הוצגו על ידי תנועת הדאדא. במחזות אלו נכתב תמליל ברור לכמה מבצעים אשר קראו את תפקידיהם באותה עת, במטרה ליצור דיסוננס קבוע ובלבול אצל המאזין. הטקסט במחזה יכול היה להיות בעל משמעות, אולם עימותו עם טקסט מקביל, אשר נקרא באותה עת, סתר משמעות זו. שירה זו היא פיתוח של ה"שירה הפונטית" של חברי התנועה.
טקס שבועת אמונים
טקס שבועת אמונים (בלטינית: commendatio, מילולית: התמסרות) הוא הטקס הרשמי שהתפתח בראשית ימי הביניים ליצירת קשר הנאמנות שבין שני אנשים חופשיים (בני חורין), האדון והווסאל שלו. הטקס המוכר הראשון נערך בצרפת במאה השביעית, אך שורשיו קודמים לכך, כטקס שבו הילד (מקורה של המילה "וסאל" במילה הקלטית gwas) הופך ממשועבד למשוחרר.
טקס שבועת האמונים ייצג הסכם דו-צדדי, מונדיום בין אדם החסר יכולת לקיים עצמו או להגן על עצמו, לבין אדם חזק ממנו שהוא מסר את עצמו לחסותו. בתום הטקס הפך אדם מסוים לווסאל של האדון. הטקס כלל שלושה חלקים של שבועת אמונים, בהם הומגיום ופידליטס.
המוסר עצמו התחייב לשירות וצייתנות לכל ימי חייו (servitium et obsequium) והאדון או האפוטרופוס התחייב למתן הגנה משפטית וקיום חומרי לבן החסות. מי שמסר עצמו הדגיש כי הוא עושה זאת בתור אדם חופשי ומערכת היחסים החדשה לא סותרת עובדה זו. עיקר החשיבות של אדם חופשי הייתה הגנת ה"זיפה" (Sippe), המשפחה הגרמאנית והיכולת להגיע למערכת החוק של האנשים החופשיים. בפועל, עקב החלשות המשפחות ומאחר והמוסר עצמו לא היה יכול להשתחרר ממערכת היחסים, החופש שלו היה מוגבל.
היו מקרים בהם לאדם שמסר עצמו היו אדמות משל עצמו. כמו אדמות חקלאות, במקרה כזה האדם ויתר על הבעלות אבל שמר לעצמו את היבול במהלך חייו וחיי אשתו. (זכות אכילת פירות – usufructus). אלו שלא הייתה להם קרקע או שהקרקע שבידם לא הספיקה להם קיבלו קרקע של האדון, מתנת קרקע או פרקריה (precaria).
התמסרות (hommagium)
בתחילתו של הטקס היה הזוטר, זה שיועד להפוך וסאל, מופיע חשוף ראש ונטול נשק, כסימן לכניעותו בפני האדון וכורע בפניו. הווסאל היה מניח את כפותיו בתנוחת תפילה, המסמלת הכנעה מוחלטת, ומושיטן אל האדון. בהמשך הטקס, יש מחוות ידיים (immixtio manuum) בין האדון לווסל. האדון היה תופס את ידיו של הווסאל בין ידיו, ובכך מפגין את עליונותו, ואז היה הווסאל מכריז על בקשתו להפוך "האדם" של האדון (האיש שלו) והאדון היה מכריז על קבלת בקשתו. בכך הושלם חלק ההומגיום (homagium) של הטקס.
פידליטס (fidelitas); שבועה לקדושים
במסגרת טקס הפידליטס שבא אחרי כן היה מניח הווסאל את ידיו על התנ"ך או על שרידי קדוש, ונשבע כי לעולם לא יפגע באדון בדרך כלשהי ויישאר נאמן לו. נוסח טיפוסי של השבועה היה: "אני מבטיח באמונה כי אהיה בעתיד נאמן לאדון, לעולם לא אגרום לו נזק ואשמור על ההומגיום שלי לו כנגד כל אדם באמונה שלמה ובלא רמייה".
יעקב הצדיק
על פי המסורת הנוצרית הוא היה הפטריארך הראשון של ירושלים, והראשון מבין שבעים השליחים המוזכרים בבשורה על-פי לוקאס בפרק י'.
מיוחסת לו כתיבת הבשורה על-פי יעקב (בשורת ילדות אפוקריפית שאינה מהווה חלק מהברית החדשה).
כינויו
יעקב מכונה "הצדיק" הן בשל נדרי הנזירות שלקח על עצמו והן על מנת להבדילו מיעקב בן זבדי בן תקופתו.
בכנסייה הנוצרית אורתודוקסית הוא מכונה "יעקב אדלפותאוס" - ביוונית: Iάκωβος ο Αδελφόθεος - "יעקב אחי האל" בהתבסס על תיאורו בברית החדשה (ראו בהמשך).
קורות חיים
אזכוריו של יעקב בברית החדשה מועטים ביותר, אף שניתן ללמוד מ"מעשי השליחים" כי יעקב היה דמות בעלת השפעה רבה בקרב הקהילה הנוצרית בירושלים, בשנים שלאחר צליבת ישו. כך לדוגמה בעת שפטרוס נאלץ להימלט מירושלים בשל רדיפתו על ידי אגריפס הראשון, הוא מודיע על כך ליעקב; וכאשר הנוצרים שהתגוררו באנטיוכיה התווכחו בשאלה האם יש למול את הגויים שהצטרפו לנצרות, ליעקב תפקיד חשוב בניסוח החלטת מועצת ירושלים. כמו כן, על פי האיגרת הראשונה אל הקורינתים, פאולוס (כותב האיגרת) מציין כי ישו, לאחר תחייתו, התגלה ליעקב, ובאיגרת אל הגלטים מציין פאולוס כי יעקב (יחד עם פטרוס ויוחנן) הם שלושת "עמודי הכנסייה".
מסורות נוצריות מציינות כי יעקב היה למעשה הבישוף הראשון של ירושלים (אולם אין בכך כדי לקבוע שהוא היה חשוב יותר מפטרוס - שנחשב לאבי הכנסייה הקתולית).
הירונימוס, בכתביו, מציין כי ליעקב לבדו הייתה הסמכות להיכנס לקודש הקודשים בבית המקדש - דבר שממנו ניתן להסיק כי היה כהן גדול, דבר שלא ייתכן כי משפחתו של ישו על פי המסורת הנוצרית באה משבט יהודה ולא משבט לוי, מה עוד שמעולם לא היה כהן גדול בשם יעקב. היו כאלה שניסו לזהות את יעקב הצדיק עם יעקב אחי ישו, שנזכר בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים", שם מסופר כי יעקב אחי ישו נסקל לאחר מותו של הנציב הרומאי פורקיוס פסטוס ולפני מינויו של לוקיוס אלבינוס כנציב, בשנת 62 לספירה. הכוהן הגדול באותה עת, חנן בן חנן, ניצל את הזמן שבין הנציבים, וכינס את הסנהדרין אשר שפטה את יעקב וגזרה את מותו לסקילה בגין כפירה ביהדות. הטקסט המקורי של יוספוס שובש על ידי נזירים שהעתיקו את כתביו ולא ניתן לזהות בוודאות את יעקב אחי ישו המוזכר בספר עם יעקב הצדיק. כמו כן לא ניתן לדעת בוודאות האם ישו שמוזכר בפרשייה הוא ישו בן יוסף (ישו) או ישוע בן גמליאל (הכהן הגדול) או ישוע בן דומנאוס (הכהן הגדול).
אוסביוס מקיסריה, המצטט בשם הגסיפוס, סיפר כי הסופרים והפרושים נזעמו בשל השפעתו של יעקב בירושלים והעלוהו לגג בית המקדש, שם נתבע לענות מה יחסו לישו. יעקב החל מיד להצהיר כי הלה המשיח, ובתגובה השליכוהו הפרושים מן הגג אל מותו; לפי ההגיוגרפיה, הוא לא מת מיד אלא הספיק להתפלל על הורגיו בעודם סוקלים אותו באבנים מלמעלה.
הבשורה על פי יעקב
על פי המסורת, יעקב כתב את "הבשורה על פי יעקב", אולם חוקרים מודרניים סבורים כי האיגרת, אשר נכתבה ביוונית, נכתבה על ידי כותב שיוונית היא שפת אימו, ואילו יעקב היה דובר ארמית, ולכן הם סבורים כי האיגרת נכתבה על ידי סופר אשר תרגם את דברי יעקב או על ידי אחד מתלמידיו של יעקב. חוקרים אחרים, ובהם לוק טימותי ג'ונסון וג'יימס אדמסון, טוענים כי אף שיעקב לא דבר יוונית כשפת אם, הוא יכול היה להגיע לרמת השפה המופיעה באיגרת ולכתוב את האיגרת בעצמו.
האיגרת מביעה את ההשקפה של הנוצרים הראשונים שהיו ממוצא יהודי, ובכך עמדותיה שונות מאיגרות פאולוס הנותנות עדיפות לעקרונות האמונה הנוצרית על קיום חוקי תורת משה.
ספרים נוספים אשר שויכו ליעקב היה הספר הפסאודואפיגרפי "האפוקליפסה הראשונה של יעקב" (בה מצוין כי יעקב נמלט מירושלים בשנת 70 קודם למצור הרומאי על העיר, אולם ייתכן שמדובר בכך שנוצרי העיר שנמלטו קודם למצור נטלו עימם את עצמותיו של יעקב); וכן ה"הבשורה המאוחרת של יעקב" שנכתבה במאה השנייה, אף שנטען בה כי נכתבה על ידי יעקב.
קרבתו המשפחתית לישו
מאחר שעל פי האמונה הנוצרית ישו נולד למרים בהיותה בתולה, לא ברור הקשר בין יעקב לישו, והיותו אח בכור (על פי אמונת הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית מרים נותרה בבתוליה גם לאחר הולדת ישו, ועד יום מותה). מסיבה זו מאמינים בכנסיות אלה כי יעקב היה אח חורג של ישו (בן של יוסף הנגר מנישואים קודמים), דבר המסביר את היות יעקב אח בכור של ישו.
כנסיות פרוטסטנטיות מאמינות כי יעקב היה הבכור בין יתר אחיו של ישו, וכי יעקב נולד אחרי הולדת ישו.
ישנם תאולוגים נוצריים המאמינים כי מדובר ב"אח רוחני" של ישו או בבן דוד.
הגלוסקמה
בשנת 2002 פורסם ב-"Biblical Archaeology Review" דו"ח על גילוי גלוסקמא הנושאת את הכיתוב "יעקב בר יוסף אחי ישוע", גלוסקמא שהייתה בבעלות האספן עודד גולן. גלוסקמא זו, אם הייתה אמיתית, הייתה מהווה ראייה ארכאולוגית ראשונה לקיומו של ישו. בשנת 2003 פרסמה רשות העתיקות דו"ח המסביר מדוע הגלוסקמא אמנם מתקופת בית המקדש השני, אולם הכתובת מזויפת. אמנם, בסופו של הליך משפטי קבע בית המשפט המחוזי בירושלים כי אין הוכחה שהכתובת מזויפת.
תיאטרו קולון
תיאטרו קולון (בספרדית: Teatro Colón; מילולית: "תיאטרון קולומבוס") הוא בית האופרה הראשי של בואנוס איירס, ארגנטינה ונחשב לאחד מחמשת בתי האופרה המעולים בעולם. תיאטרו קולון נפתח ב-25 במאי 1908 בהפקת אאידה של ורדי. התיאטרון היה סגור לצורך שיפוצים מאוקטובר 2006 עד מאי 2010. עונת 2010 נפתחה ב-24 במאי.