cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המוסד הספרותי נובה
השנים האחרונות
"עם סגירת נובה, הסתיים עידן בהונגריה בשנת 1949: יחד עם חברות פרטיות אחרות, נוכחותם של מו"לים פרטיים בשוק התרבות נעלמה לזמן רב, אבל הכותרים של מוציאים לאור כמו נובה, שפעלו 25 שנה והוציאו לאור 583 יצירות בתקופה זו, עדיין ניתן למצוא על מדפי הספריות גם היום ובחנויות העתיקות ושל אוהבי הספרים." (גאבור באלינט)
ענת כהן
ענת כהן (נולדה ב־31 באוקטובר 1975) היא מוזיקאית ג'אז, נגנית קלרינט וסקסופון ישראלית. מתגוררת בניו יורק.
ביוגרפיה
כהן נולדה בתל אביב. התחילה לנגן בקלרינט בגיל 12. למדה מוזיקה בקונסרבטוריון ביפו, שם החלה ללמוד על סקסופון טנור וניגנה בתזמורת הביגבנד. למדה ג'אז בבית הספר תלמה ילין. את השרות הצבאי עשתה בתזמורת חיל האוויר. ב-1996 התקבלה ללימודים במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון, מסצ'וסטס. במקביל, הקליטה עם אחיה, יובל ו-אבישי כהן במסגרת ההרכב "שלושת הכהנים".
כהן עברה לניו יורק ושם הייתה חברה במשך עשור בתזמורת הנשים של שרי מריקל (Sherrie Maricle’s all-woman big band) ובהרכבים נוספים.
אלבום הבכורה שלה, "Place & Time", התפרסם ב-2005 בתקליטי Anzic, והשתתפו בו אבישי כהן, ג'ף בלרד (Jeff Ballard), בן סטריט (Ben Street) וגייסון לינדנר (Jason Lindner).
האלבום השישי שלה, "Luminosa", יצא לאור ב-2015 בתקליטי Anzik, והשתתפו בו גייסון לינדנר (Jason Lindner), ג'ו מרטין (Joe Martin), דניאל פרידמן (Daniel Freedman) ועוד מספר אורחים נוספים.
בשנת 2018, היא הייתה מועמדת לשני פרסי גראמי: "אלבום הג'אז הלטיני הטוב ביותר", על האלבום Outra Coisa: The Music Of Moacir Santos, יחד עם מרסלו גונסלבס, ו"אלבום מוזיקת העולם הטוב ביותר", על האלבום Rosa Dos Ventos, יחד עם שלישיית ברסיליירו. בשנת 2020, הייתה מועמדת לפרס גראמי נוסף: "אלבום אנסמבל הג'אז הטוב ביותר", על האלבום Triple Helix, שהוציאה יחד עם להקתה, The Anat Cohen Tentet.
כהן מופיעה בקביעות ומשתתפת בפסטיבלי ג'אז נודעים, כולל פסטיבל הג'אז בניופורט, פסטיבל הג'אז הבינלאומי במונטריאול ופסטיבל הג'אז של הים הצפוני.
פרסים מטעם מגזין Down Beat:
בשנת 2013 היא קיבלה את פרס פול אקט (Paul Acket Award) מקרן BNP בפסטיבל הג'אז של הים הצפוני
דיסקוגרפיה
אלבומי סולו
עם Anzic Orchestra
עם אנסמבל שורו (Choro Ensemble)
עם שלושת הכהנים (Cohens 3)
אלבומים נוספים:
טלי פלוסקוב
טלי פלוסקוב (נולדה ב-30 ביולי 1962) היא פוליטיקאית ישראלית, שכיהנה בעבר כחברת הכנסת מטעם הליכוד ובעבר גם מטעם כולנו. כמו כן כיהנה כיושבת ראש ועדת האתיקה, סגנית יושב ראש הכנסת וראש עיריית ערד.
קורות חיים
נולדה בשם טטיאנה נובק בעיר בלץ שבמולדובה הסובייטית שבברית המועצות דאז, שם גם עבדה כפסיכולוגית במערכת החינוך עד עלייתה לישראל בשנת 1991, במסגרת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90.
באפריל 2010 נבחרה לראשות עיריית ערד. בשנת 2014 זכתה ב-55% מקולות הבוחרים ונבחרה שנית לראשות העירייה. לקראת הבחירות לכנסת העשרים הצטרפה למפלגת כולנו, הוצבה במקום השישי ברשימת המפלגה לכנסת ונבחרה לכנסת. בכנסת שימשה כסגנית יושב ראש הכנסת.
הייתה מועמדת במקום החמישי מטעם "כולנו" בבחירות לכנסת העשרים ואחת, אך לא נבחרה. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, התאחדה כולנו עם מפלגת הליכוד וב-31 ביולי 2019 התפקדה פלוסקוב לליכוד, יחד עם יו"ר כולנו משה כחלון והשר אלי כהן. היא הוצבה במקום ה-35 ברשימת הליכוד ולא נבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצבה שוב במקום ה-35 ונבחרה לכנסת, הפעם מטעם הליכוד. ביולי 2020 מונתה ליושבת ראש ועדת האתיקה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצבה במקום ה-31 ברשימת הליכוד ולא נכנסה לכנסת. אך היא שבה לכהן כחברת כנסת לאחר כניסת התפטרותו של גדי יברקן לתוקף. לקראת הבחירות לכנסת ה-25, התמודדה לראשונה בפריימריז של הליכוד ולא הצליחה להגיע למקום ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת. שובצה במקום ה-71 ברשימה לכנסת.
חיים אישיים והשכלה
בעלת תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה, עבדה כפסיכולוגית טרם עלייתה. מתגוררת עם בעלה, מיכאל פלוסקוב, בערד, אם לשני ילדים.
קוואזר (קומיקס)
קוואזר (באנגלית: Quasar) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Captain America #217 מינואר 1978 ונוצרה על ידי צמד הכותבים דון גלוט ורוי תומאס והמאייר ג'ון בוסימה. דמותו היא אחת מהדמויות הקוסמיות של חברת מארוול, שהרפתקאותיה לוקחות אותה אל עבר החלל או לממדים אחרים. אלא שלא כמו גיבורי מארוול מתור הכסף של הקומיקס כמו הגולש הכסוף, אדם וורלוק וקפטן מאר-וול, מדובר באדם רגיל מן השורה.
קוואזר הוא אלטר אגו אותו חלקו שתי דמויות - וונדל ווהן ואבריל קינקייד. וונדל ווהן הוא תושב ויסקונסין שסיים בהצטיינות את אקדמיית סוכנות הביון S.H.I.E.L.D. משימתו הראשונה הייתה עבודת אבטחה במתקן מחקר שבו נעשו ניסויים על צמידי קוונטים שהיו שייכים לסוכן סקרול בשם קרוסיידר ואשר התפוצצו מעומס יתר. ווהן ענד את הצמידים כאשר קבוצת מדענים מארגון A.I.M פשטה על המתקן, ובעזרת כוח הצמידים ליצור מבני אנרגיה הדף את כוחותיהם. כאשר מצבור האנרגיה בצמידים החל להתגבר עליו, הוא החליט להירגע, ולהפתעתו הצמידים לא הגיעו לעומס יתר. הוא הבין כי המפתח לענידת הצמידים היא כוח רצון מתגמש.
בהופעתו הראשונה כגיבור-על לצד סוכני S.H.I.E.L.D העל-אנושיים, ווהן השתמש בשם הקוד ילד מארוול, ולאחר מכן "איש מארוול" ו"קוואזר". ברבות בשנים, ווהן חבר לקבוצות גיבורי-העל האוונג'רס, דפנדרס, המשמידים, חיל נובה ושליטי הכוכבים. בשלב מסוים, וונדל החל להרגיש כי הוא מאבד שליטה בצמידי הקוונטים, ומסר אותם לידיהם של סוכנות S.H.I.E.L.D במטרה למנוע מהם להגיע לידיים הלא-נכונות. הוא התנדב לשמש כסוכן סמוי בכלא לנבלי-על, שבו הם חיים באשליה הנוצרת בידי קובייה קוסמית שהם אזרחים רגילים מן השורה. כאשר הנבלים ברון זמו ופיקסר מארגנים בריחה המונית, סוכנת S.H.I.E.L.D בשם אבריל קינקייד מוצאת את הצמידים ומשתמשת בהם במטרה להילחם בכוחותיו של זמו. בסיום הקרב, ווהן מתגלה אליה ומתחיל לאמן אותה בשימוש בצמידים, במטרה להפוך אותה לממשיכת דרכו כקוואזר.
חלוצה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דיפרוטודון
דיפרוטודון (שם מדעי: Diprotodon; מילולית: "בעל שתי שיניים קדמיות") הוא סוג נכחד של חיית כיס, שחי בערבות העשב של אוסטרליה בתקופת הפליסטוקן.
מאפיינים
יונק זה היה יונק הכיס הגדול ביותר שהתקיים אי פעם: משקלם של הפרטים הגדולים ביותר שנמצאו (ככל הנראה זכרים) קרוב לשלושה טון, אורך גופם כשלושה מטרים וגובה הכתפיים שלהם כשני מטרים. הדיפרוטודון דמוי הקרנף היה נפוץ כמעט בכל היבשת, וחי ככל הנראה בעדרים נפרדים של זכרים ונקבות.
הכחדתו אירעה כ-46,000 שנים לפני זמננו, במקביל להתיישבות האדם הראשונה באוסטרליה. הדיפרוטודון צלח בשלום 10 עידני קרח לפני שנכחד. בשל כך יש שהציעו כי לאדם תפקיד בהכחדתו על ידי ציד-יתר או הרס מקומות המחיה. לעומת זאת, עדויות ישירות לניצולו על ידי האדם נדירות מאוד.
יונק קדום זה תואר על ידי החוקר ריצ'רד אוון ב-1838.
אידה פרוינד
אידה פרוינד (בגרמנית: Ida Freund; 15 באפריל 1863 - 15 במאי 1914) הייתה כימאית, והאישה הראשונה בממלכה המאוחדת שהייתה מרצה לכימיה, בימים שבהם המדע הזה היה התחום של כמעט ורק גברים. היא נודעה בעיקר בזכות השפעתה על לימוד הכימיה, במיוחד אצל נשים.
היא כתבה שני ספרי לימוד, הגתה את הרעיון של אפיית מאפינים של הטבלה המחזורית, ופיתחה צינור למדידת גז.
קורות חיים
אידה פרוינד נולדה באוסטריה, ולאחר מות אמה עברה לגור אצל סבתה בווינה. לאחר מות סבתה, ב- 1881, עברה לאנגליה, לגור עם דוד שלה, הכנר לודוויג שטראוס, אשר ידוע גם בתור חבר ברביעיית יואכים והמוביל של מקהלת הַאלֶה. היא נרשמה לגירטון קולג', וסיימה בהצטיינות את הקורס להוראת מדעים באוניברסיטת קיימברידג', אף על פי שהייתה לה רמת השכלה בסיסית בלבד.
היא המשיכה לקולג' ללימוד נשים של קיימברידג' כמרצה לכימיה, ושנה לאחר מכן, עברה לניונהם קולג' כמדגימה. בשנת 1890, היא קודמה להיות מרצה מן הסגל לכימיה (1890-1912), ובזאת הפכה לאישה הראשונה בבריטניה שהיא מרצה לכימיה במשרה מלאה. היא הייתה עמיתה בניונהם קולג', ולאחר מכן הפכה לחברה במועצת המכללה.
התרכזותה בלימוד השאיר לה זמן מועט למחקרים, והיא לא השלימה תואר שני או דוקטורט. היא הייתה אחראית ללימודים של תלמידיה במעבדה, אשר רובם הגיעו לאוניברסיטה עם ידע מועט בנושא, או ללא ידע בכלל. בקרב תלמידיה, היא נחשבה למורה מוערצת ומשפיעה, ולדמות יחידה במינה.
היא איבדה רגל בתאונת אופניים כשהייתה צעירה, ונעזרה במספר מקלות הליכה, רגל תותבת, ותלת-כיסא גלגלים אשר הזיזה בעזרת הידיים שלה. הנכות, וסגנון השמלות הלא רגיל שלה, הפכו אותה לדמות ייחודית ובולטת בקרב עמיתיה ובני זמנה.
פרוינד הייתה פעילה פמיניסטית, אשר תמכה בזכות בחירה לנשים, והייתה בין הנשים אשר לחמו למען כניסתן לאגודה הכימית בתחילת המאה ה-20. נשים נכנסו בסופו של דבר לאגודה הכימית רק בשנת 1920, שש שנים לאחר מותה.
היא נשארה כמרצה בניונהם, עד לפרישתה עקב בריאות לקויה, בשנת 1913. מעבדת הכימיה בניונהם נסגרה עקב פרישתה, משום שבאותה תקופה סטודנטיות הורשו ללמוד במעבדות כימיה מחלקתיות באוניברסיטה. היא נפטרה ב-15 במאי 1914, בביתה שבקיימברידג', בזמן שעבדה על ספרה השני.
פרסומים
פרוינד פרסמה מאמר אחד, בשם "השפעת הטמפרטורה על הנפח המשתנה הנלווה לסתירה במקרה של מספר מלחים בריכוזים שונים", ושני ספרי לימוד:
שני ספריה נחשבו לספרי לימוד מרכזיים בלימוד הכימיה, וקיבלו שבחים רבים.
הוראה
אידה הייתה ידועה בהתעניינותה בהוראת המדעים, ובמיוחד בשיפור הלמידה של מקצוע זה בבתי ספר לבנות. באותה תקופה, בקיימברידג', בנות לא יכלו ללמוד באותן מעבדות עם הבנים, ולכן פרוינד לימדה בכיתות מיוחדות במכללת ניונהם. בנוסף, היא ארגנה סדנאות בחגים למורות. פרוינד התנסתה בשיטות לימוד שונות, כאשר המועדפת עליה היא הגישה של וילהלם אוסטוולד, שלפיה "העובדות העיקריות בכימיה באות לידי ביטוי בדיאלוג בין המורה לתלמיד". היא התעקשה שהתלמידים שלה יקראו מחקרים מקוריים, ויבחנו את התוקף של עבודות שפורסמו, גישה מהפכנית לאותה תקופה, שעליה היא קיבלה ביקורות רבות. למרות זאת, היא השאירה חותם משמעותי על שיטות ההוראה של אותה תקופה, והייתה אהודה על ידי תלמידיה.
קאפקייקס (מאפינים) של הטבלה המחזורית
פרוינד הייתה הבן אדם הראשון לאפות סט שלם של הטבלה המחזורית ממאפינס. היא השתמשה בהם כעזר ללימוד הנושא בכיתתה. היא יצרה טבלה מחזורית גדולה, שכל יסוד בה מיוצג על ידי מאפיין, ושם היסוד והמספר האטומי כתובים בזיגוג. בהשראת הרעיון המקורי, קאפקייקס של הטבלה המחזורית הם כיום דרך פופולרית וכיפית ללמד ולהראות כימיה באירועי בית ספר מיוחדים שנועדו לקדם מעורבות ציבורית במדע. החברה המלכותית לכימיה חגגה את ההשקה של הטבלה המחזורית הוויזואלית עם מאפינס של הטבלה, וכך עשו גם סטודנטים באוניברסיטת נוטינגהאם לרגל יום הולדתו של מרטין פוליאקוף. סרטון שמראה את העוגות האלו נכלל בסדרת הסרטונים של פרופ' פוליאקוף, שנקראת "סרטונים מחזוריים" (periodic videos). סדרת סרטונים זו נועדה להביא את הכימיה לדור חדש של סטודנטים.
מתכונים לגרסאות מודרניות של הטבלה המחזורית של אידה אפשר למצוא במגוון מקורות באינטרנט.
המצאות
פרוינד המציאה מנגנון שנקרא על שמה (צינור למדידת גז), אשר כבר לא נמצא בשימוש כיום.
הנצחה
באפריל 1998, שוחזרה המעבדה במכללת ניונהם כהנצחה לאידה, והחלו לתת במכללה את פרס אידה פרוינד. הקרן ע"ש אידה פרוינד נוסדה כדי להעלות את הסטנדרט של מרצות למדעים מדויקים דרך נתינת הזדמנויות ללמידה רחבה יותר. בנוסף, גירטון קולג' מעניק את פרס אידה פרוינד לתלמידים מצטיינים בתחומי המדעים הפיזיים.
The 1
The 1 (מעוצב: the 1; בעברית: ה-1) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, Folklore. השיר יצא לאור ב-24 ביולי 2020, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום כסינגל שיווקי רשמי מתוכו. השיר נכתב על ידי סוויפט ביחד עם ארון והופק על ידי דסנר גם כן. השיר זכה להצלחה בינלאומית מבלי שיצא כסינגל, תוך שנבחר גם לא לצאת כסינגל ולא נשלח לשום פורמט של רדיו הלהיטים העכשוויים.
עם יציאתו, "The 1" זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה, ששיבחו את הכתיבה שלו והשימוש בכלי הנגינה השונים בו בדומה ל-"Cardigan", "Exile" ו-"Betty". כמו כן, מבקרי המוזיקה טענו שהשיר "מהווה כפתיחה מעולה לאלבום ומעניק לו גוון ייחודי". השיר הופיע במקום השני במצעד שירי הספוטיפיי העולמי וצבר למעלה מ-7.420 מיליון השמעות ביממה אחת, תוך שהפך לאחד מהשירים עם הפתיחות הגדולה ביותר בשנת 2020. "The 1" הוא שיר רגוע בדומה לשאר שירי האלבום, שמכיל סגנונות שונים.
הרכב ומילים
השיר תואר כשיר "ריקודים" שמדבר על יום אפור כלשהו בחייה של סוויפט. השימוש בפסנתר בו, הושווה לשימוש בפסנתר שנעשה באלבום I Am Easy to Find של דה נשיונל.
את השיר הקליטה סוויפט במהלך שנת 2020, בדומה לשאר שירי האלבום Folklore.
ביקורת
השיר זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה. השיר נפתח עם השורה "אני עושה טוב; אני על איזה שיט חדש". קייטי מולטון מ-Consequence טענה כי השורה הזו עוברת על חוקי הרדיו ופוגעת באפשרות לשדר אותו שם. לורה סנאפס מהגרדיאן תיארה את השיר כ"שיר שמזכיר את מאהב העבר של סוויפט". ב-The Line of Best Fit נכתב כי מדובר בשיר "שנון, בו יש עיסוק במאהבים שונים שהיו בחייה של סוויפט".
הצלחה מסחרית
עם שחרורו של Folklore, השיר נחת במקום הראשון במצעד הספוטיפיי האמריקאי, עם 4.175 מיליון השמעות והפך לשיר עם הבכורה הגדולה ביותר של אמנית בארצות הברית בתולדות הפלטפורמה. בהמשך, התברג במקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי, והיה לשירה ה-16 שנכנס לעשירייה הפותחת במצעד.
באוקטובר 2022, השיר עבר את רף 300 מיליון האזנות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, ונהפך לשירה ה-28 של סוויפט אשר עושה זאת.
קרדיטים וצוות
הקרדיטים לקוחים מהאתר טיידל.
רמאל רמאל
רמאל רמאל (בערבית: رمال رمال; 30 בספטמבר 1951 - 31 במאי 1991) היה פיזיקאי לבנוני.
בגיל 18 עבר רמאל לצרפת, בה למד באוניברסיטת ז'וזף פורייה שם קיבל תואר במתמטיקה בשנת 1973. את הדוקטורט קיבל במרכז הלאומי למחקר מדעי בגרנובל בשנת 1977. הוא המשיך להתגורר בצרפת במשך רוב הקריירה האקדמית שלו.
החל משנת 1993 מוענק על שמו פרס לפיזיקאי מהמזרח התיכון.
אפורוס
אפורוס איש קִִיֶמה (ביוונית: Ἔφορος ὁ Κυμαῖος; 400–330 לפנה"ס לערך) היה היסטוריון יווני עתיק, הידוע עבור ההיסטוריה האוניברסלית שלו.
ביוגרפיה
המידע על חייו מוגבל. הוא נולד בקימה, איוליס , ויחד עם ההיסטוריון תאופומפוס היה תלמיד של איסוקרטס ברטוריקה. לא נראה שהוא התקדם במיוחד כנואם, ובהצעתו של איסוקרטס עצמו, הוא החל ללמוד כתיבת ספרות וחקר ההיסטוריה. על פי פלוטרכוס, אפורוס דחה את הצעת אלכסנדר הגדול להצטרף אליו למסע המלחמה שלו על פרס כהיסטוריון הרשמי. בנו דמופילוס הלך בעקבותיו כהיסטוריון.
אפורוס דיווח כי שביט התפצל לשניים בחורף 373–372 לפנה"ס.
עבודות עיקריות
פרי עבודתו היה סדרה של 29 ספרים – ההיסטוריה האוניברסלית שלו. היצירה כולה, בעריכת בנו דמופילוס - שהוסיף את הספר השלושים - הכילה תיאור מסכם של "המלחמה הקדושה", יחד עם תיאורים נוספים מימי ההרקליידים ועד כיבוש פרינתוס  בשנת 340 לפנה"ס על ידי פיליפוס השני, מלך מוקדון, המכסה פרק זמן של יותר משבע מאות שנים. לפי פוליביוס, אפורוס היה ההיסטוריון הראשון שאי פעם חיבר היסטוריה אוניברסלית. עבור כל אחד מ-29 הספרים הנפרדים, אפורוס כתב הקדמה. החיבור נקרא ככל הנראה בפשטות "היסטוריות" (Ἱστορίαι), והוא נבנה לפי סדר נושאי ולא כרונולוגי בנרטיב שלו. דיודורוס סיקולוס היה אחראי במידה רבה על שימור יצירה זו עבור הדורות הבאים, על ידי העתקת חלקים גדולים מכתביו. ספר 30, המכסה את השנים 356–340 לפנה"ס, נוסף על ידי דמופילוס ככל הנראה לאחר מותו. קטעי כתביהם אצל דיודורוס מהווים את הנרטיב הרציף היחיד על ההיסטוריה של יוון בין 480 ל-340 לפנה"ס. תקופה זו מתוארת גם אצל ההיסטוריון הרומי יוסטינוס בקיצור של ההיסטוריות של פומפיוס טרוגוס, אשר גם הוא מכסה היסטוריה "אוניברסלית" עד זמנה של הרפובליקה הרומית המאוחרת.
ברור כי אפורוס עשה שימוש ביקורתי בברי־הסמכא הטובים ביותר. ההיסטוריה שלו זכתה לשבחים ונקראה בעת העתיקה, ומאוחר יותר היסטוריונים קדומים הסתמכו בחופשיות על עבודתו. ייתכן שחלקים גדולים מההיסטוריה של דיודורוס סיקולוס מקורם בהיסטוריה של אפורוס. סטראבון ייחס חשיבות רבה לחקירות הגאוגרפיות של אפורוס, ושיבח אותו על היותו הראשון להפריד את הרכיב ההיסטורי מזה הגאוגרפי. בגאוגרפיקה שלו ציטט סטראבון את אפורוס באריכות. פוליביוס, אף שייחס לו ידיעה על תנאי לוחמה ימית, לעג לתיאורו את קרב מנטיניאה (362 לפנה"ס) כמי שמגלה בורות באופי מבצעי יבשה. יוסף בן מתתיהו, בדבריו בחיבורו "קדמוניות היהודים" על כך שנח חי 950 שנה, הזכיר את אפורוס כאחד משורה של סופרים והיסטוריונים המספרים גם הם "שהקדמונים חיו אלף שנים". בחיבורו "נגד אפיון", הזכיר את אפורוס בתוך שורה של סופרים יוונים לדוגמה, שבדו סיפורים מדמיונם וסתרו זה את זה. כך למשל, הוא מצביע על בורותו של אפורוס לגבי האיברים, שבאה לידי ביטוי בכך שהוא חשב שאיבריה היא עיר.
חיבורים נוספים
מלבד ההיסטוריה האוניברסלית, אפורוס כתב "אפיכוריוס לוגוס" (Ἐπιχώριος λόγος), חיבור פטריוטי שבו הוא שיבח את מסורות קימה. הוא כתב גם "פרי הירמאטון" (Περὶ εὑρημάτων), ספר על המצאות, ו"פרי לקסאוס" (Περὶ λέξεως), "על סגנון".
חיבורים אחרים שיוחסו לו:
אף על פי שכתב את כל החיבורים הללו, שום דבר פרט לקטעים בודדים לא שרד מהעולם העתיק. כל עבודתו אבדה.
ביקורת
אפורוס זכה לשבחים על ששרטט (אם כי לא תמיד) קו תיחום ברור בין המיתי להיסטורי; הוא אפילו הכיר בכך ששפע של פרטים, אף שהעניק כוח מאשש לתיאורים של האירועים האחרונים, הוא בסיס לחשד, בדיווחים על היסטוריה רחוקה. סגנונו היה מליצי ומעושה, באופן טבעי בהתחשב בהכשרתו המוקדמת, והוא הקריב לעיתים קרובות את האמת לטובת אפקט רטורי. עם זאת, על פי דיוניסיוס מהליקרנסוס, הוא ותאופומפוס היו הסופרים ההיסטוריים היחידים ששפתם הייתה מדויקת ומושלמת.
מרים המגדלית בעלת התשובה (דונטלו)
מרים המגדלית בעלת התשובה (באיטלקית: Maddalena penitente) הוא פסל מעץ צפצפה לבנה של הפסל דונטלו, שהושלם בין השנים 1453–1455 ומתאר את מרים המגדלית. הוא נחצב בגודל טבעי (גובה 188 ס"מ) ומוצג במוזיאון הדואומו בפירנצה.
היסטוריה ורקע
התיעוד אודות היצירה הוא מועט. הפסל הוזמן ככל הנראה עבור הבפטיסטריום של פירנצה, אם כי עובדה זו נתונה במחלוקת. האזכור המוקדם ביותר מתוארך לשנת 1500 ומציין כי הפסל הוצב בחזרה בבפטיסטריום של פירנצה, כנגד הקיר הדרום-מערבי. מאז הועבר הפסל מספר פעמים: בשנת 1688 הועבר לאחסון, בשנת 1735 הוחזר לבפטיסטריום כנגד הקיר הדרום-מזרחי ובשנת 1912 הוצב כנגד הקיר הדרום-מערבי.
היצירה ניזוקה בשנת 1966 עקב עליית נהר הארנו על גדותיו. תהליך השיקום חשף חלק מהפוליכרומים וציפוי הזהב המקוריים של הפסל.
לאחר שיקומו, הועבר הפסל בשנת 1972 למוזיאון הדואומו.
התיארוך נקבע בעקיפין, ומתבסס על העתק משנת 1455 של האמן נרי די ביצ'י, שנמצא כעת במוזיאון באמפולי. דונטלו חזר לפירנצה בשנת 1453, ועל כן יצירת הפסל מתוארכת לבין השנים 1453–1455.
דונטלו ביצע את העבודה כשהיה בן יותר משישים, לאחר שבילה עשור פורה בפדובה. זקנתו ודעיכתו הפיזית השפיעו על בחירת הנושא, הקשור למוות. היצירה התקבלה בתדהמה עקב הריאליזם חסר התקדים שלה. אף על פי ש"מרים המגדלית בעלת התשובה" היה התיאור המקובל באמנות עבור דמויות רבות של מרים המגדלית, דמותה הכחושה והמרופטת בפסלו של דונטלו שונה מאוד מרוב התיאורים, המציגים צעירה יפהפייה שבריאותה כמעט מושלמת.
בהגיוגרפיה מימי הביניים בכנסיות המערביות (הכנסייה הקתולית והנצרות הפרוטסטנטית), התמזגה דמותה של מרים המגדלית, שעוד קודם לכן התמזגה עם שתי דמויות מן הבשורות: מרים מבית עניה ואנונימית חוטאת שמשחה את ישו בשמן, עם זו של מרים המצרית, אשר הייתה זונה לפני שחזרה בתשובה והתנזרה שלושים שנה במדבר. התיאור של דונטלו הושפע ככל הנראה מהתיאורים האורתודוקסים המזרחיים של מרים המצרית, המציגים דמות מוחלשת דומה. אי לכך, הוא התעלם מהאגדות המערביות שעל פיהן ניזונה מרים המצרית מדי יום מידי מלאכים במדבר.
תיאור היצירה
היסטוריון האמנות ג'ורג'ו וזארי מתייחס לפסל בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר: "באותו בפטיסטריום, מול קבר זה, ניתן לראות פסל מעץ מעשה ידיו של דונטלו עצמו, מרים המגדלית הקדושה בעלת התשובה, שהוא יפה מאוד ומבוצע היטב, שכן היא קמלה עקב צום והתנזרות במידה כזו שכל חלק מגופה משקף הבנה מושלמת ומלאה של האנטומיה האנושית".
מרים המגדלית מוצגת בתור נזירה זקנה ומקומטת, עומדת בתנוחת קונטרה פוסטו כשידיה שלובות בתפילה. עצמות הלחיים שלה גבוהות, היא גבוהה וחיננית ובעלת גוף שברור שהיה פעם מאוד יפה. אלא שהגוף קמל, החיים גבו ממנה את מחירם ונותרה בה רוחניות טהורה בלבד. שערה הארוך, שהוא מאפיין איקונוגרפי ידוע שלה, הוא למעשה לבושה היחיד. אפילו החגורה שלה היא למעשה שערה שכרוך סביבה. גם הבחירה בחומר ממנו עשוי הפסל: עץ, חומר אורגני פגיע שיכול להתרכך, נראית מתאימה כאן.
לילי בוניש
לילי בוניש (בערבית: ليلي بونيش, בצרפתית: Lili Boniche; נולד כאלי בוניש; 1921, אלג'יר – 6 במרץ 2008, פריז) היה זמר ומלחין יהודי-צרפתי אלג'יראי בסגנון אנדלוסי-ערבי.
קורות חיים
בוניש נולד למשפחה יהודית-ספרדית בקסבה של אלג'יר. היה ילד פלא, שלימד את עצמו לנגן על המנדולה של אביו בגיל שבע. בהמשך היה זמר מבוקש ברחבי צרפת של שנות ה-40 ובמהלך המלחמה. בוניש שילב טנגו, פסדובלה וממבו לתוך הרפרטואר שלו, במיוחד בזמן שבידר את החיילים. הוא היה ידוע בכך ששר עם מילים בערבית מספר מהשירים הקובניים הגדולים והפופולריים ביותר, כחלק מהרפרטואר הקבוע שלו. הוא הקליט מספר שירים בחברת "dounia" בבעלות של אל-כחלאווי א-תונסי.
לילי בוניש פרש במהלך שנות ה-50 ופתח מחדש את הקריירה שלו בשנת 1990, כשהוא מוציא את אלבומו Boniche Dub' ב-1998, שהופק על ידי ביל לאסוול ודיואן ז'אן טויטו. האלבום זיכה אותו במעריצים חדשים בכל רחבי אירופה. רטרוספקטיבה זו, של שילוב הלהיטים הגדולים ביותר שלו עם חומרים שטרם פורסמו בעבר, לא רק שממלא את החסר ביחס להקלטות זמינות, אלא גם מהווה מחווה לחלוציות חשובה בתחום של היתוך תרבותי.
בנוסף לכתיבת מוזיקה מסחרית, הוא גם היה מלחין סרטים. נפטר בפריז.
אחד העם 101
אחד העם 101 היא קומדיית מצבים ישראלית וספין אוף לסדרה אחד העם 1. פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-5 ביולי 2010. הסדרה כללה עשרה פרקים בני 24 דקות ועקבה אחרי עלילותיה של מירי פסקל לאחר שהתעשרה ועברה לגור במגדלי יוקרה.פרק הבכורה של אחד העם 101 זכה למדרוג של 26.8% לאחר פרסום מסיבי שקדם לעליית התוכנית. טרם שידורם בטלוויזיה ערכה רשת הקרנה של שני פרקים בבתי-הקולנוע, כחלק ממהלך שיווקי להשקת הסדרה. כ-2,000 כרטיסים נמכרו תוך זמן קצר.
הפקה
צילומי הסדרה החלו בסוף 2009 ונמשכו 6 חודשים. הסדרה צולמה בחלקה במגדל מנהטן בתל אביב. את שיר הנושא של הסדרה, "טאבה טומבה", ביצע שלומי סרנגה. במהלך שידור הסדרה נבדקה תלונה על פרסום סמוי.
עלילת הסדרה
"אחד העם 101" עוקבת אחרי דמותה של מירי פסקל. לאחר שבעלה של מירי, ראובן, נהרג בתאונה במהלך חזרות לטקס נכי מלחמות בגרמניה, מקבלת מירי פיצוי כספי גבוה והיא מחליטה לעזוב את דירת השיכון הישנה שלה ברחוב "אחד העם 1" ולעבור לדירת פאר במגדלי יוקרה בתל אביב.
בזמן שמירי עסוקה בלהנות מחייה החדשים והעשירים, היא לאט לאט שוכחת את חבריה הוותיקים שעמדו לצדה עוד בימי אחד העם 1, ובפרק האחרון היא ביחד עם אחותה תקווה עפו מצוק גבוה ברכב בקטע שלקוח במקור מהסרט "תלמה ולואיז".
לפי סדרת ההמשך הנוכלות מגלים כי מירי ותקווה ניצלו מתאונת הצוק וממשיכות בעלילותיהם השונות כאחיות.
רייטינג
העונה הראשונה של הסדרה כללה עשרה פרקים, כולם שודרו ב-רשת שהייתה בין אחת המפעילות של ערוץ 2 לשעבר.
פרק הבכורה זכה לרייטינג שיא של 26.8% לזכיינית רשת במהלך חודשי הקיץ, והממוצע העונתי של הסדרה עומד על 17.6%. הפרק האחרון של הסדרה הניב שיא רייטינג שלילי של 13.8%..
קישורים חיצוניים
ביקורות
ג'ק פלאג
ג'ק פלאג (באנגלית: Jack Flag) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Captain America #434 מדצמבר 1994 ונוצרה על ידי הכותב מארק גרונוולד והמאייר דייב הובר.
ג'ק פלאג הוא האלטר אגו של ג'ק האריסון, שיחד עם אחיו דרייק היה חבר בקו החם כחלק ממשמר אזרחי אותו ארגנו בעיר הולדתם לצורך תמיכה בפועלו של קפטן אמריקה. דרייק הותקף בידי חבורת פושעים ולא יכול היה להשתמש עוד ברגליו. לאחר המתקפה, שני האחים גילו כי חבורת הנחשים הסתננה לעיר הולדתם והם ניסו ליצור קשר עם רשויות החוק, אך אלה האחרונים קיבלו שוחד מקבוצת הנבלים ונמנעו מלהתערב. כועס מההתעלמות לפנייתו, ג'ק החל להתאמן באמנויות לחימה והרמת משקולות כדי להילחם בחבורת הנחשים לבדו. הוא נטל לעצמו תחפושת שחשב שתגרום לקפטן אמריקה להתגאות בו והחל ללחום בפשע כג'ק פלאג.
בתקופת מלחמת האזרחים של מארוול, ג'ק פלאג הופך למטרתה של קבוצת ת'נדרבולטס באשמת הפרה של חוק רישום העל-אנושיים. הוא מצליח להביס כמעט את כל חברי הקבוצה, אך נדקר לבסוף בגבו בידי בולזאיי בזמן שנמלט, ונדמה כי נותר משותק.
בהמשך, ג'ק נראה בכיסא גלגלים כשהוא מוביל קבוצת אסירים לנגד צבאו של בלאסטאר באזור השלילי. הוא נמלט עם קבוצת שומרי הגלקסיה, ועמוד השדרה שלו מתוקן בידי המכשור הרפואי המתקדם שבבסיסם בחלל. לבסוף, הוא מצטרף לקבוצה במהלך אירועי מלחמת המלכים.
הרסי הוקינס
'''הרסי אר. הוקינס הבן (באנגלית: .Hersey R. Hawkins, Jr'''; נולד ב-29 בספטמבר 1966) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 13 עונות בליגת ה-NBA, בעמדת הקלע. ממוצעיו לאורך הקריירה הם 14.7 נקודות, 3.6 ריבאונדים, 2.9 אסיסטים ו-1.7 חטיפות למשחק.
מכללות
הוקינס נולד וגדל בשיקגו, אילינוי, ושיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת בראדלי שבפאוריה הסמוכה. בעונת ה שלו קלע 36.3 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות. כמו כן זכה הוקינס בחמישה פרסים המוענקים לשחקן המצטיין של ליגת המכללות, מתוך שמונה שחולקו באותה תקופה (דני מאנינג זכה ביתר הפרסים). בארבע שנותיו בבראדלי רשם ממוצעים של 24.1 נקודות, 6.5 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים למשחק. בעת סיום לימודיו דורג הוקינס במקום הרביעי בטבלת קלעי כל הזמנים של ליגת המכללות, עם 3,008 נקודות בסך הכול.
נבחרת ארצות הברית
בשנת 1988 השתתף באולימפיאדת סיאול כחבר נבחרת ארצות הברית, באולימפיאדה האחרונה בה נאסרה השתתפות של שחקני ליגות מקצועיות בארצות הברית. במשחק הרביעי של נבחרתו, מול נבחרת סין, נפצע הוקינס ולא חזר לשחק עד סיום הטורניר. נבחרת ארצות הברית הפסידה בחצי גמר הטורניר לנבחרת ברית המועצות, וזכתה במדליית הארד. בארבעת המשחקים בהם שותף קלע הוקינס 8.8 נקודות בממוצע למשחק.
קריירת משחק
הוקינס נבחר בבחירה השישית של דראפט ה-NBA לשנת 1988 על ידי קבוצת לוס אנג'לס קליפרס, ונשלח מיד לפילדלפיה 76' בתמורה לרוקי צ'ארלס סמית', עמו שיתף פעולה בנבחרת ארצות הברית. כבר בעונתו הראשונה תפס הוקינס מקום קבוע בחמישיית הקבוצה, קלע 15.1 נקודות בממוצע למשחק ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה. ב-4 העונות הבאות הפך לאחד מכוכבי הקבוצה, לצד צ'ארלס בארקלי, כשהשיג ממוצע של 19.9 נקודות למשחק. בעונת רשם שיא קריירה של 22.1 נקודות למשחק, ונבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר. בתקופתו בפילדלפיה העפילה הקבוצה 3 פעמים לפלייאוף ה-NBA, ובשתיים מהן הודחה על ידי שיקגו בולס.
לקראת עונת נשלח הוקינס בטרייד לשארלוט הורנטס. בשתי עונותיו בשארלוט קלע 14.3 נקודות בממוצע למשחק, והוביל אותה, יחד עם אלונזו מורנינג ולארי ג'ונסון, להעפלה לפלייאוף. בסיבוב הראשון התמודדו ההורנטס מול שיקגו בולס, אליה חזר מייקל ג'ורדן מפרישה, והפסידו בתוצאה 3-1. בסיום אותה עונה הועבר הוקינס לסיאטל סופרסוניקס, בטרייד ששלח לשארלוט את הקלע קנדל גיל. לצד גארי פייטון, דטלף שרמפף ושון קמפ, עזר הוקינס לסופרסוניקס להעפיל לגמר ה-NBA, לראשונה מאז עונת. בסדרת הגמר שוב פגש הוקינס את קבוצת עיר הולדתו, שיקגו בולס, והפסיד לה בתוצאה 4-2. בעונתו האחרונה בסיאטל,, זכה בפרס הספורטיביות של ה-NBA, המוענק לשחקן ש"הפגין התנהגות אתית, משחק הוגן ויושרה".
בשנת 1999 עבר לשחק בעיר הולדתו, שיקגו, עבור הבולס. בעונתו היחידה בקבוצה צנחו ממוצעיו ל-7.9 נקודות ב-26.6 דקות למשחק, וקבוצתו ניצחה 17 משחקים בלבד. בעונתו האחרונה בקריירה,, חזר לשארלוט הורנטס וקלע 3.1 נקודות למשחק בטרם פרש ממשחק, בגיל 34. לאורך הקריירה קלע הוקינס 1,226 שלשות, שהציבו אותו בעת פרישתו במקום העשירי בתולדות ה-NBA.
משה סמבטיון
משה סמבטיון (ליפסטאק; 22 ביולי 1913 - ספטמבר 1986, מונטריאול, קנדה) היה סופר, הוגה דעות וחוקר תלמוד יהודי.
ביוגרפיה
בנעוריו החל להתעניין בהשכלה כללית ובשירי ביאליק. כשהיה בן 13 התפרסם שירו הראשון בעיתון "העולם" הלונדוני. אחר כך ערך ירחון בשם "סמבטיון" בישיבת קישיניב שם למד. הוא גורש מהישיבה עקב התעניינותו בהשכלה ונדד לבודפשט, למד אצל הרב יונתן שטייף ובגיל 18 קיבל הסמכה להוראה. הוא החל ללמוד יהדות ופילוסופיה באוניברסיטת בודפשט. בגיל 19 קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה על עבודתו "עקרונים פילוסופים בתלמוד".
בשנת 1934 הוא עלה לארץ ישראל, התיישב בחיפה והחל לעבוד בבניין. ב-1936 פרסם ספרון בשם "מנשר הנוער היהודאי להאומה הבריטית", בו הוא קורא למרד נגד שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל. בעקבותיו נעצר לשבוע ביפו. הוא עבר ליפו ובשנת 1937 לימד עברית באולפן של הסתדרות העובדים הלאומית.
בשנת 1939 האשים סמבטיון את ש"י עגנון בסדרת מאמרים בכתב העת הרוויזיוניסטי המשקיף בכך שגנב את ספרו ימים נוראים מספריו של הרב האמריקני שמריהו הלוי הורוויץ. הסופר ברוך קרופניק הגן על עגנון בעיתון הארץ וקרא לסמבטיון לחזור בו מהאשמותיו, אך ללא הועיל.
בסוף 1941 הוא הקים "חוג סופרים ואמנים צעירים" וארגן בתחילת 1942 מספר אירועים מטעם הארגון, לו קרא "קולמוס - איגוד סופרים ואמנים צעירים". בשנת 1943 ניסה לארגן תערוכה של הספרות העברית בארץ ישראל בימי המלחמה, מטעם ארגון קולמוס. בתגובה פרסמו גורמים שונים הודעות שאין להם כל קשר לתערוכה ושמם שורבב לפרסומים ללא רשותם. אף פורסמה הודעה של "ועד קולמוס" שטען שהפרסומים על התערוכה נעשו ללא רשות הוועד ושסמבטיון הורחק מועד קולמוס בגלל מעשים דומים שנעשו בעבר. באוגוסט 1943 הוא פרסם על כוונת ארגון קולמוס להקים את "בית טשרניחובסקי". בתגובה פרסם שאול טשרניחובסקי שהוא מוחל על הכבוד ודורש שלא להשתמש בשמו למפעלים מפוקפקים.
ספריו ופרסומיו
הוא הוציא בארץ "שמון עברי", בן עשרה כרכים, המכיל את כל השמות העבריים שהצליח לאסוף ואת מקורותיהם.
בשנת 1941 יצא ספרו "לשון נופל על לשון" אשר עסק במחקר בלשני. ב-1943 יצא ספרו "עברית סמבטיונית". בשנת 1945 פרסם את הספר "חיי סמבטיון: אפוס אדם עליון", וב-1949 יצא ספרו "שפינוזה גנב ספרותי".
בשנת 1950 פרסם סמבטיון את ספרו "לקסיקון תולדותי-ביקורתי של סופרי מופת ישראליים מכל התקופות ובכל הלשונות" (בהוצאת פע"ן, קלוב ישראלי עולמי אשכולון).
פרסם את לקסיקון הסופרים העבריים שכתב והוציא לאור לבדו, "סופרון עברי". את עצמו הגדיר סמבטיון בלקסיקון בתור "גדול הסופרים העבריים בארץ-ישראל וגדול הסופרים העבריים בעולם".
הוא הוציא ספר אוטוביוגרפי בשם "חיי סמבטיון", שתורגם לצרפתית וזכה להצלחה. הספר יצא בעברית בשנת 1946.
כתב בעיתונים "דבר", "הבוקר", "הצופה", "המשקיף" ו"משמר".
ריבה פינסקי-אוודיש
ריבה פינסקי-אוודיש (נולדה ב-1953) היא אמנית ישראלית.
ביוגרפיה
פינסקי-אוודיש נולדה בתל אביב. הוריה, יהודית ואליהו, עלו לארץ ב-1950 מארצות הברית ממניעים ציוניים והתיישבו ברחובות, שם הועסק אביה כחוקר בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית. עם הקמתה של אוניברסיטת בר-אילן, עברה המשפחה, ב-1956, לגור ברמת-גן, בקרבה לאוניברסיטה. אביה, היה אחד המרצים הראשונים במדעי הטבע באוניברסיטה זו, ובהמשך מונה לפרופסור לביוכימיה במחלקה למדעי החי. בנוסף אליה, היו במשפחתה עוד אח ואחות.
בשנים 1959–1967 למדה בבית הספר הממלכתי-דתי הרא"ה ובשנים 1967–1971 למדה בתיכון עירוני דתי ברמת גן. בשנים 1971–1973 שירתה שירות צבאי במסגרת הנח"ל והייתה מורה חיילת.
בין השנים 1976 ו-1980 למדה במחלקה לאומנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים. לאחר סיום לימודיה נסעה לפריז בעזרת מלגת לימודים שקיבלה ושהתה שם שלוש שנים (1983-1980).
עם חזרתה לארץ, התחתנה, ציירה ועבדה לפרנסתה בעבודות שונות ובעיקר בהוראת אמנות במסגרות שונות לילדים ובני-נוער בירושלים. בין המוסדות שבהם לימדה אמנות ניתן למנות את מרכז ג'ינוגלי לאמנות חזותית ואת בית הספר הממלכתי-דתי דרור.
עבודתה האמנותית
פינסקי-אוודיש מתמקדת בציור. בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות האלפיים התמחתה, במשך תקופה מסוימת בציור על אריחים (ראו בהמשך הפרק "עבודות במבני ציבור").
רבות מיצירותיה עוסקות בשורשים ובזרעים.
האוצרת של תערוכתה "ברוקד", אתי אברג'ל כתבה, בין היתר, על עבודתה: "ריבה פינסקי-אוודיש ממשיכה לחקור את היחס בין פעולת הציור למצע, החומר הנתון כרדי מייד, בדים שונים בעלי מירקמים ומארגים שונים - לתוכם ועליהם היא מגיבה בכתב יד שבור ובחומריות גדושה. באמצעות פעולת הציור היא מתערבת במבנה החומר ובפני החומר, בטקסטורה ובמבנה הציור המתמזג בתכונות הטקסטיליות של הבד".
אוצרת אחרת, סמדר פרננד, כתבה על עבודותיה של פינסקי-אוודיש: "היא אינה יוצרת יש מאין, אלא עושה שימוש בחומרים קיימים ובכך מעניקה להם חיים חדשים בעלי משמעות חדשה. בתפיסתה האמנותית, שאריות של אדם אחד הוא קנבס היצירה של אדם אחר. כך הבד הקרוע שבעבר שימש כמטפחת ראש או כיסויי מיטה הופך למצע של ציור בצבעים עזים עם דימויים מהטבע. עבודותיה מייצגות עולם בו האמנות וחיי היום יום מתמזגים לכדי מציאות הרמונית המזינה אחת את השנייה. בדים ישנים המספרים על אנשים, מקומות והיסטוריה מתחברים ליצירה חדשה.
משפחתה
נשואה למוטי (מרדכי) אוודיש, איש-כספים בעיסוקו. לבני הזוג שתי בנות ובן. אחת מבנותיהם היא דפנה אוודיש, יוצרת סרטי אנימציה ("אולי רק ציפורי מסע יודעות", "שחררתי את דג הזהב", "הדוב שאיתי") שחיה בהולנד.
גרה בשכונת תלפיות בירושלים.
יואב בר (שף)
יואב בר (נולד ב-18 במרץ 1971) הוא שף ישראלי.
ביוגרפיה
יואב בר נולד באופקים בשם יואב ברביבאי, אח שני במשפחה בת 6 ילדים ממוצא מרוקאי. את ילדותו חילק בין הישיבה הדתית בשדה חמד ובין הפנימייה החילונית נחלת יהודה.
בר למד במסלול מסטר שף בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים והשתלם בלימודי גסטרונומיה גבוהים ב- Culinary Institute of America בניו יורק ובקורדון בלו בלונדון. ניסיונו המקצועי נרכש במסעדות ובבתי-מלון ברחבי הארץ, ובין השאר שימש שף מלון פלמירה באילת, שם פגש את מנכל"ית המלון באותה תקופה, שלימים הפכה לאשתו. לזוג כיום 3 ילדים.
בשנת 2007 פתח בר ביחד עם חיים עמשלם (כשותף שקט) את המסעדה "מאראבו" בבית עוז על דרך אבא הלל סילבר מול מתחם הבורסה ברמת גן.
בשנת 2009 זכתה מסעדת מאראבו בתואר "אלופת המסעדות של ישראל" בתוכנית הטלוויזיה "קרב סכינים" בערוץ 10. המסעדה נסגרה בסוף 2013.
בר כותב טור שבועי בנענע10 על חוויותיו וחייו כשף המסעדה.
1957 בארצות הברית
1957 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 181 שנה מיום היווסדה.
ג'ין הארלו
ג'ין הארלו (באנגלית: Jean Harlow; 3 במרץ 1911 - 7 ביוני 1937) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית, מכוכבות הקולנוע הגדולות של שנות השלושים וסמל מין הוליוודי. דמותה כ"בלונדינית הזוהרת" עם שיער בגוון פלטינה היווה מודל לחיקוי עבור רבות, בהן בפרט מרילין מונרו. מותה המסתורי בגיל 26 בלבד העצים את המיתוס שלה. לאורך שישה סרטים מצליחים הייתה בת זוגו על המסך של קלארק גייבל.
תולדות חייה
הארלו נולדה בשם הרלין קרפנטר בקנזס סיטי, מיזורי, שם הנעורים של אמה היה הארלו. בשנת 1922 עברה עם אמה, שהתגרשה מאביה ללוס אנג'לס ולאחר נישואי האם מחדש עברו השתיים לשיקגו. בגיל 16 ברחה הארלו (אז עדיין הרלין) מביתה האמיד על מנת להנשא לאיש עסקים בשם צ'ארלס מקגרו, שהיה מבוגר ממנה בשבע שנים. השניים השתקעו בלוס אנג'לס והארלו החלה לפתח רצון להופיע כשחקנית. אולם, היא הצליחה רק להתקבל לתפקידים זעירים. ב-1929, לאחר שנתיים קשות, התגרשה ממקגרו.
בשנת 1930 קיבלה לבסוף תפקיד משמעותי בסרטו המצליח של הווארד יוז "מלאכי הגיהנום". לאחר בכורת הסרט מכר יוז את החוזה של הארלו לאולפני MGM. ב-1931 הופיעה בסרטו של פרנק קפרה "Platinum Blonde" ("בלונד פלטינה"), שהזניק את הקריירה שלה כסמל מין. כן הופיעה בעוד כעשרה סרטים בשנה זו ובשנה שלאחריה, בהם "Goldie" לצידו של ספנסר טרייסי ו"The Public Enemy" ("אויב הציבור") בבימויו של ויליאם ולמן, לצידו של ג'יימס קאגני.
ביולי 1932 (בגיל 22) התחתנה עם פול ברן, מנהל בכיר באולפני MGM, שהיה מבוגר ממנה ב-20 שנה. כעבור חודשיים נמצא ברן ירוי בביתו ולצידו מכתב התאבדות סתום: "יקירתי היקרה ביותר, לצערי זו הדרך היחידה לתקן את העוול הנורא שגרמתי לך ולמחוק את ההשפלה האיומה שאני חש. את מבינה שאתמול בלילה היה רק קומדיה. פול". הארלו לא ישנה בביתה אותו לילה, אלא אצל אמה. למרות הטרגדיה לא הופסקו צילומי הסרט בו עסקה באותה עת, "Red Dust" ("אבק אדום") בבימויו של ג'ון פורד לצידו של קלארק גייבל, שהיה ללהיט מיידי.
את כשרונה הקומי גילתה בסרטו של ג'ורג' קיוקור מ-1933, "Dinner at Eight" "ארוחת ערב בשמונה", לצדם של ג'ון וליונל ברימור ומארי דרסלר. סרטה הבא, "Bombshell" ("פגז") בבימויו של ויקטור פלמינג, סיפר את סיפורה של לולה ברנס, כוכבת דמיונית שסיפור חייה הורכב באופן פארודי לפי סיפורי חייהן של קלרה בואו והארלו עצמה. הארלו כיכבה בתפקיד הראשי והוגדרה באמצעותו כיורשתה של בואו, סמל המין ההוליוודי של שנות העשרים, על משבצת ה-"It Girl" (נערה שיש לה את "זה", כלומר ניצוץ מושך שגברים רוצים להיות אתה ונשים רוצות להיות כמוה).
ב-1933 נישאה לצלם הארולד רוסום, נישואין שארכו שמונה חודשים בלבד.
היא המשיכה להופיע לצידו של גייבל בסרטים "China Seas" (1935) ו-"Wife vs. Secretary"  (1936)וכן לצידו של ספנסר טרייסי ב"ריפראף" (1936) ולצידו של ויליאם פאוול (עמו חיה ללא נישואין בשנת חייה האחרונה) ב-"Libeled Lady". במאי 1937 הייתה שחקנית הקולנוע הראשונה שהופיעה על גבי שער המגזין "לייף".
במהלך צילומי הסרט עתיר הכוכבים "סרטוגה" (בו שיחקו לצד הארלו וגייבל גם ליונל ברימור, וולטר פידג'ן ופרנק מורגן), חלתה הארלו במחלת כליות שהחריפה לכדי אי-ספיקת כליות אקוטית. ב-7 ביוני, טרם סיום צילומי הסרט, נפטרה הארלו בבית אמה. טקס ההלווייתה היה הפקה הוליוודית בניצוחו של לואי ב. מאייר, מנהל אולפני MGM. הסרט הושלם באמצעות כפילה, שצולמה מרחוק. עם צאתו לאקרנים הפך הסרט לשובר קופות והיה לסרט הרווחי ביותר באותה שנה.
סיפורים, מנהגים ואגדות אורבניות
עקב חייה הסוערים, דמותה הציבורית המושכת ומערכת יחסי הציבור של אולפני MGM, התמלאה עיתונות התקופה בשלל סיפורים ותיאורים על מנהגיה של הארלו, חלקם נועדו רק על מנת לטפח את דמותה המינית, כגון האמירה שאינה לובשת כלל תחתונים.
הארלו נודעה באהבה לכלבים ואף גידלה מספר רב של כלבים בביתה. לפי האגדה שנפוצה בהוליווד, הכלב רין טין טין המקורי מת באוגוסט 1932 בזרועותיה.
אמה של הארלו הייתה אשה שתלטנית, וניהלה, יחד עם בעלה, אביה החורג של הארלו, את עסקיה. לאחר מותה נטען כי בשל חברותה של האם בכת "המדע הנוצרי", שהטיפה לטיפול במחלות באמצעות תפילה ולא באמצעות רפואה קונבנציונלית, החמיר מצבה של הארלו והגיע למצב מסכן חיים עקב מניעת טיפול רפואי מצד האם. השאלה האם אמה של הארלו מנעה או לא מנעה טיפול הולם בבתה נמצאת בלב דיון סוער שלא שכך.
הנצחה והופעה בתרבות
ברשימת "100 שנים... 100 כוכבים" שפרסם מכון הסרטים האמריקאי ב-1999 מופיעה הארלו במקום ה-22.
ב-1978 הופק הסרט "Hughes and Harlow: Angels in Hell", על הווארד יוז וג'ין הארלו והפקת הסרט "מלאכי הגיהנום". ב-2004 גילמה את דמותה של הראלו גוון סטפאני בסרטו של מרטין סקורסזה "הטייס", אודות חיי הווארד יוז.
נסורת
נסורת היא שבבי עצים הנותרים אחרי ניסור עץ. הנסורת יכולה להיווצר גם על ידי בעלי חיים מסוימים שחיים בעץ. הנסורת יכולה להוות סכנה בריאותית ותעשייתית ולעודד התפשטות דליקות. אולם, יש גם שימושים מועילים לנסורת.
שימושים
הנסורת משמשת לייצור פחם, והתיעוד הראשון לשימוש כזה הוא של הנרי פורד, מייסד חברת הרכב פורד.
גלגו ננסי מזרחי
בני הסוג הם קטנים, במשקל של 60 עד 120 גרם בממוצע והם בעלי שרירי רגליים ארוכים העוזרים להם לקפץ למרחקים ארוכים בהרבה מאורך גופם. הם פעילי לילה היוצאים מחללי עצים לחפש חרקים וטרף דומה. בני הסוג נפוצים בעיקר במזרח אפריקה.
אבולוציה של יונקים
אבולוציה של היונקים הינו תהליך התפתחותם של היונקים, על פי המדע, מתחילת התפתחותם עד ימנו אלה.
אבותיהם הקדומים של היונקים הם קבוצת הסינאפסידה ששיגשגה בתקופת  הקרבון פנסילבניה (לקראת סוף עידן הפלאוזואיקון). זוהי קבוצה של חולייתנים יבשתיים מהקבוצה דמויי זוחלים,
באמצע תקופת הטריאס, היו מיני   סינאפסידה רבים שנראו כמו יונקים. הענף המוביל ליונקים של ימינו התפצל בעידן  היורה ; קבוצת   הסינאפסידה מתקופה זו כוללים את תת הקבוצה   Dryolestes, הקשורים יותר   לשלייניים וליונקי כיס מאשר ליונקי הביב, וכן את תת הקבוצה   Ambondro, הקשור יותר ליונקי הביב. מקבוצות אלו נפרדו מאוחר יותר, קבוצות  האאותריה   והמטאתריה.
קבוצת  המטאתריה קרובה יותר ליונקי הכיס, בעוד שקבוצת   האאותריה קשורים יותר לשלייניים. מאחר   שיורמאיה,   האאותריה המוקדם ביותר הידוע, חי לפני 160 מיליון שנים, בתקופת היורה, סביר שההתפצלות התרחשה באותה תקופה.
בעיקבות  אירוע הכחדת הקרטיקון-פלאוגן שחיסל כמחצית מהמינים בכדור הארץ (בינהם, את הדינוזאורים שאינם   עופות, וכמה קבוצות   יונקים), יונקי שליה וחיות כיס התפתחו לצורות מגוונות חדשות ולגומחות אקולוגיות לאורך תקופות   הפלאוגן והניאוגן שבסופם התבססו כל הסדרות הקיימים כיום.
השושלת הסינפסידית נפרדה מהשושלת הסאורופסידית בשלהי התקופה הקרבונית, לפני 320 ל-315 מיליון שנים. הסינפסידים היחידים ששרדו הם יונקים, בעוד שהסאורפסידים הולידו את הדינוזאורים, את הזוחלים והציפורים של ימינו ואת כל בעלי שפיר עוברי שנכחדו. (אלו קשורים יותר לדינוזאורים מאשר ליונקים ).
סינפסידים פרימיטיביים נקראו באופן מסורתי זוחלים דמויי יונקים או  פליקוזאורים, אך שניהם נתפסים כיום כמונחים  פרפילטיים מיושנים, מכיוון שהם לא היו זוחלים, ולא חלק משושלת הזוחלים. המונח המקובל עבור אלה הוא טרום-יונקים.
לאורך תקופת הפרם, הסינפסידים כללו את  הטורפים הדומיננטיים וחלק   מאוכלי עשב הנפוצים. עם זאת, בתקופה הטריאסית שלאחר מכן,   הארכיזאורים (קבוצה של  זאורופסידים), הפכה לחולייתנים הדומיננטיים. דמויי יונקים הופיעו בתקופה זו; חוש הריח המעולה שלהם, בתוספת מוח גדול, הקל על כניסה לגומחות ליליות החשופות פחות לזוחלי ארכוזאוריה הטורפים. ייתכן שאורח החיים הלילי תרם רבות להתפתחות תכונות יונקים כמו הומיאותרמיות וכיסוי שיער. מאוחר יותר במזוזואיקון, לאחר שהדינוזאורים התרופודים החליפו את הרואיסוצ'יה כטורפים הדומיננטיים, היונקים התפשטו לגומחות אקולוגיות אחרות. לדוגמה, חלקם הפכו לשוכני מים, חלקם מעופפים וחלקם אפילו ניזונו מדינוזאורים צעירים.
רוב העדויות מורכבות ממאובנים. במשך שנים רבות, מאובנים של יונקים מעידן המזוזואיקונים ואבותיהם היו נדירים מאוד ומקוטעים; אולם מאמצע שנות ה-90, התגלו ממצאים רבים וחשובים, במיוחד בסין. שימוש בטכניקות החדשות של  פילוגנטיקה מולקולרית גרמו למהפכה במחקר וסייעו לתקן ולדייק את שלבי התפתחות היונקים על ידי הערכת העיתוי של נקודות התפצלות חשובות עבור מינים מודרניים.
בלוטות החלב הן תכונה מאפיינת של יונקים מודרניים, אולם רק מעט ידוע על האבולוציה של ההנקה מכיוון שרקמות רכות אלו אינן נשמרות בדרך כלל במאובנים. רוב המחקרים הנוגעים לאבולוציה של יונקים מתרכזים בצורות השיניים, החלקים הקשים ביותר בגופם של בעלי ארבע רגליים. מחקריים חשובים אחרים כוללים את האבולוציה של  עצמות האוזן התיכונה, זקיפות תנוחת הגפיים, עצם החך (גג הפה),   פרווה, שיער ודם חם.
1. הגדרה של "יונק"
אחד המאפיינים הזמינים עבור פליאונטולוגיה, המשותפת לכל היונקים החיים (כולל יונקי הביב ), אך אינה קיימת באף אחת מהתרפיסדים הטריאסיים המוקדמים, מוצגת באיור 1, כלומר: יונקים (בחלקו העליון של האיור) משתמשים בשתי עצמות השמע לשמיעה בניגוד לכל שאר בעלי שפיר עוברי (בחלקו התחתון של האיור) המשתמשים בהן לאכילה.
אצל בעלי שפיר עוברי המוקדמים ביותר הלסת מורכבת מעצם מפרק הלסת (עצם קטנה בחלק האחורי של הלסת התחתונה ) ועצם הרבועה (עצם קטנה בחלק האחורי של הלסת העליונה ). כל בעלי ארבע רגליים שאינם יונקים משתמשים במערכת זו כולל דו-חיים, צבים, לטאות, נחשים, תנינים, דינוזאורים (כולל הציפורים ), איכטיוזאורים, פטרוזאורים ותרפיסידים.
אבל ליונקים יש מפרק לסת שונה, המורכב רק מהשיניים (עצם הלסת התחתונה, הנושאת את השיניים) ומעצם Squamosal bone (עצם גולגולת קטנה בלסת). בתקופת היורה, העצם ה-Quadrate והעצם ה- Articular התפתחו לעצמות ה-Incus וה- Malleus שבאוזן התיכונה. ליונקים יש גם שני קונדילים עורפיים ; אלו הם שני פינים בבסיס הגולגולת שמשתלבים בחוליית הצוואר העליונה ביותר, בעוד לבעלי ארבע רגליים אחרים יש קונדיל עורפי יחיד.
במאמר משנת 1981, קנת א. קרמק ושותפיו הציעו לקבוע קריטריון הבחנה בין יונקים וסינפסידים מוקדמים יותר לפי הלסת התחתונה, כלומר בעל חיים יחשב כשייך ליונקים אם קיימת בו עצם Squamosal bone ומתקיימת התאמה מרחבית בין השיניים העליונות לתחתונות. הם ציינו שהקריטריון שנבחר הוא רק עניין של נוחות; מאחר ו"הלסת התחתונה היא היסוד השלד הסביר ביותר של יונק מזוזואיקון שיישמר". כיום, רוב הפליאונטולוגים מחשיבים שבעלי חיים הם יונקים אם הם עומדים בקריטריון זה.
2. מוצאם של היונקים
איור 2
2.1 בעלי שפיר עוברי
החולייתנים היבשתיים הראשונים היו בעלי שפיר עוברי - לביציהם היו ממברנות פנימיות שאפשרו לעובר המתפתח לנשום תוך שמירת הסביבה המימית. מנגנון זה אפשר לבעלי שפיר עוברי להטיל ביצים בסביבה יבשה, בעוד שדו-חיים נדרשים בדרך כלל להטיל את הביצים שלהם במים.
(אצל חלק מהדו-חיים, כמו הקרפדה הסורינמית הנפוצה, התפתחו מנגנונים אחרים בכדי לספק לעובר את הסביבה המימית הנדרשת).
בעלי שפיר עוברי הראשונות הופיעו ככל הנראה באמצע עידן הקרבון כהתפתחות מדמויי הזוחלים הקדומים.
תוך כמה מיליוני שנים, שני שושלות מרכזיות של בעלי שפיר עוברי נבדלו זה מזה: סינפסידים, מהם התפתחו היונקים, וזאורופסידים, מהם התפתחו הלטאות, נחשים, צבים, תנינים, דינוזאורים וציפורים. המאובנים המוקדמים ביותר הידועים של סינפסידים וזאורופסידים (כגון Archaeothyris ו- Hylonomus, בהתאמה) מתוארכים לפני כ-320 עד 315 מיליון שנים. קשה לדעת את זמני הופעתם, מכיוון שמאובני חולייתנים מעידן הקרבון המאוחר הם נדירים מאוד, ולכן הופעתם הראשונה של כל אחד מסוגי החיות הללו עשויות להיות מוקדמות במידה ניכרת מהמאובן הראשון.
2.2 סינפסידים
גולגולות סינפסידיות מזוהות על ידי התבנית הייחודית של החורים מאחורי כל עין, חורים אלו סיעו ב: בעבר הלא רחוק סברו בטעות לגבי כמה בעלי חיים שהם דינוזאורים, (ומכאן שהם חלק משושלת הזוחלים והזאורופסידים) היו למעשה סינפסידים. זה כולל את הדימיטרודון הידוע. הערה: נידרש ניסוח משופר.
2.2.1 מונחים המשמשים לדיון בסינפסידים שאינם יונקים
כאשר מתייחסים לאבות הקדמונים ולקרובי המשפחה הקרובה של היונקים, פליאונטולוגים (חוקרי הפלאונטולוגיה) משתמשים במונחים המגדירים את הקבוצות הבאות:
2.2.1.1 פליקוזאורים
קבוצה זו כוללת את כל הסינפסידים, וכל צאצאיהם, למעט תרפסידים - האב הקדמון בסופו של דבר של היונקים.
הפליקוזאורים כללו את החולייתנים היבשתיים הגדולים ביותר של הפרם הקדום, מספר דוגמאות:
2.2.1.2 טרום-יונקים
הערה: לעיתים מכונים גם פרוטומונקים או פרמונקים /
קבוצה זו כוללת את כל הסינפסידים, וכל צאצאיהם, מלבד היונקים עצמם. . כלומר, את כל הפליקוזאורים, ואת כל התראפסידים שאינם יונקים.
בעבר נקראו "זוחלים דמויי יונקים"  אולם עם הזמן התברר ששימוש בשם זה בטעות יסודו מאחר שהסינפסידים הללו לא היו זוחלים, ואפילו לא חלק משושלת הזוחלים. מונח זה איננו בשימוש בימנו.
2.3 תראפסידים
איור 4 מציג שיחזור של Bonacynodon schultzi מקבוצת הקיינודונטיים, מאבותיהם הקדומים של היונקים בתקופת הפרם
מגפת הכולרה השישית
מגפת הכולרה השישית הייתה מגפה פנדמית שהתרחשה בין השנים 1899 ל-1923, והייתה להתפרצות הגדולה של כולרה. המגפה התחילה בהודו שם גרמה למותם של יותר מ-800 אלף בני אדם, והתפשטה משם למזרח התיכון, צפון אפריקה ומזרח אירופה.
פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2016
פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2016 חלק כבוד לתחום היצירה הטלוויזיונית בישראל בשנת 2016. הזוכים הוכרזו בטקס פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה שהתקיים ב-17 במרץ 2017 במרכז הכנסים ה-LAGO בראשון לציון ושודר בשידור חי בשידורי רשת ולאחר מכן, בשידור חוזר. זאת, לאחר שש שנים בהן לא שודר הטקס בטלוויזיה. מנחי הטקס היו דביר בנדק וירון ברובינסקי, והוא עמד בסימן "50 שנות טלוויזיה".
מגפת הכולרה השישית
מחלת הכולרה
מחלת הכולרה היא מחלת מעיים זיהומית מדבקת מאוד שנגרמת על ידי חיידקים גראם-שליליים מהמין Vibrio cholerae. החיידקים מועברים באמצעות תווך מימי (שתיית מים וצריכת מזון מזוהמים) וגורמים לשלשולים חריפים שמובילים להתייבשות ואיבוד אלקטרוליטים. המחלה אנדמית בהודו ועל פי רוב מתפרצת בחודשי האביב והקיץ ודועכת לקראת החורף עם הירידה בטמפרטורת המים בהם שוכנים החיידקים, היות שטמפרטורה נמוכה גורמת למותם.
פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2016
ב-9 בפברואר 2017 פורסמה רשימת המועמדים בתחרות פרסי הטלוויזיה לשנת 2016.
מגפת הכולרה השישית
מגפה הכולרה בארץ ישראל
בשנת 1902 התפרצה מגפת הכולרה במזרח התיכון וארץ ישראל, עקב חזרתם של עולי הרגל המוסלמים מעיר הקודש מכה לאזורי מגוריהם.
פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2016
הסדרות "האחיות המוצלחות שלי" ו"אורי ואלה" הן הזוכות הגדולות בטקס עם מרבית הזכיות. במהלך הטקס זכה התסריטאי והסופר אפרים סידון ("ניקוי ראש", "קרובים קרובים", "החרצופים" ועוד) בפרס מפעל חיים.
מגפת הכולרה השישית
המגפה בירושלים
הצפיפות של המגורים בעיר העתיקה גרמה לחולים (וחללים) רבים במהלך מגפת הכולרה הראשונה. בשנים שלאחר מגפה זו החל תהליך היציאה מן החומות ובמקביל שופר המערך הרפואי בעיר כך שעם פרוץ המגפה השישית היה מספר הנפגעים נמוך.
פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2016
הפסלונים ניתנו לזוכים רק לצורך הצילומים, כאשר מי שמעוניין לקבל את הפסלון לרשותו נדרש לשלם סכום של 1,800 שקלים. בנוסף כל תוכנית המעוניינת לקבל מועמדות נדרשת לשלם סכום של 2,500 שקלים.
מגפת הכולרה השישית
המגפה ביפו
בשנת פרוץ המגפה נחנך מצפון ליפו בית הקברות טרומפלדור שנועד לחללי המגפה לאחר ששלטונות יפו אסרו לקבור את מתי המגפה בתחום העיר. עם פתיחת בית הקברות נערך בו טקס נישואין לשני יתומים וזאת כסגולה לסיום המגפה.
פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2016
חברת חדשות 2 החליטה להחרים את הטקס השנה בטענה שמדובר בפרס "תפור מראש" עבור חדשות 10.
מגפת הכולרה השישית
המגפה בטבריה
גל ראשון של המגפה בטבריה פרצה ב-1902 ובמהלכה נפטרו כ-600 מתושבי העיר, והרופא האנגלי ארנסט וילהלם גרני מסטרמן נדהם מהימנעותם של תושבי טבריה משמירה על כללי ההיגיינה. באותן השנים מי הביוב זרמו ברחובות טבריה, ושררה צפיפות רבה בעיר. השלטון המקומי העותמאני התעלם מאזהרותיו של הרופא הסקוטי דייוויד ואט טורנס בדבר המגפה, ובדבר הצעדים התבראותיים שיש לנקוט כדי לצמצם את חומרתה. טורנס אף סיפק לתושבי העיר מים רתוחים חינם, אך הנ"ל סירבו לשתות מים אלה, והעדיפו להשתמש במי הכנרת המזוהמים.
פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2016
בטקס הארוך נרשמו מספר התבטאויות פוליטיות וחברתיות שהתייחסו בעיקר לסגירתה הקרובה של רשות השידור בסוף החודש, מגישת "שיחת היום" לוסי אהריש שהגישה פרס בטקס התייחסה לעתיד הרשות ואמרה:" כולנו עובדי רשות השידור, המלחמה שלהם היא המלחמה שלנו", צופית גרנט שקיבלה את הפרס על "אבודים" אמרה מעל בימת הטקס: "מעולם מצבנו החברתי לא היה כל כך קשה", שלמה בראבא שקיבל פרס על משחקו המשובח ב"אורי ואלה" אמר רגע לפני שירד מהבמה :"שהמדינה שלנו תצא מחושך לאור".
מגפת הכולרה השישית
המגפה בטבריה
השלטון העותמאני נהג להטיל סגר על ערים מוכות כולרה, כדי למנוע את הפצתה למקומות אחרים אך הסגר שהוטל על טבריה היה באיחור ניכר, וחולים שברחו מהעיר הפיצו את המחלה ביישובים שכנים בגליל. גם לאחר שהסגר הוטל, ניתן היה לצאת ולהיכנס לטבריה הנצורה בעבור תשלום שוחד.
פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2016
זוכים ומועמדים
ברשימות מטה, הזוכים בקטגוריה מודגשים.
יצירה נוספת
ברשימה מטה, הזוכה בקטגוריה מודגש.
מגישים
הפרסים הוגשו על ידי הבאים:
Waterland
בפארק נבנו 3 מגדלים שבכל אחד מהם מגלשות מים, בריכת גלים, מזרקות ממוחשבות, מתקני קרוסלות במים, סירות מתנגשות במים, אמפיתיאטרון, ומתחמים נוספים. בפארק 2 מגלשות אקסטרים בגובה של 24 מטר, ובסה"כ קיימות בפארק 24 מגלשות שונות המתאימות לילדים, בני נוער ומבוגרים.
בנוסף לאטרקציות המים, נבנו בפארק גן ואולם אירועים המיועדים לאלפי אנשים, ובמת הופעות בגודל של כ-150 מ"ר.
הפארק מתוכנן להיות פעיל 10 חודשים בשנה.
מיקום
ווטרלנד הוא פארק המים הראשון שמוקם באילת. הפארק נבנה על שטח הנמצא בבעלות רשת המלונות ישרוטל, על חורבות הטקסס ראנץ' שהייתה בעבר אטרקציה תיירותית שהכילה מקבץ בקתות שעוצבו כמו עיירה במערב הפרוע בארצות הברית. ישרוטל החכירה את הקרקע ליזמים לתקופה של 24 שנים ו-11 חודשים.