cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שאנטי סונדרג'ן
המשך חייה וקריירה
בדצמבר 2014, עם עזרה מגופי שנקר מאדוראי, פעיל/ת אינטרסקס ומגדר בטאמיל נאדו, הצליחה סונדרג'ן להגיש לשר הספורט והתרבות בקשת סיוע באבטחת עבודה קבועה כמאמנת אתלטיקה, ובהחזרת המדליה שלה משנת 2006. לעתירתה, הוסיף שר התחבורה פ. רדהקרישנן, עתירה משלו לתת לה מענק כספי. אך סרבננדה סונוואל, שר הספורט, סירב לבקשה, ואמר שמשרדו לא יכול לתת לה מענק כספי, ושאין המשרד נוהג לתת המלצות למשרות שתחת הנהלתו. בנוסף, הוא ציין בהחלטתו שהיא אינה עומדת בתנאים למשרה קבועה מבחינת השכלתה.
סונדרג'ן הגישה ערעור, על סמך מסמך ממשרד הספורט בו הובטח לה שתוכל לעבוד בשירותי המדינה אם תשלים לימודי תעודה. בריאיון ל-BBC טענה סונדרג'ן שהרשויות ההודיות לא ייצגו אותה כשורה בכל תקרית בדיקת המגדר ושלילת המדליה, וכי הדבר פגע בה רגשית וכלכלית.
ב-29 ביולי 2015, בית המשפט העליון של טאמי נאדו הורה לממשלה לשקול הקלה בדרישות ההשכלה כדי לאפשר לסונדרג'ן להיות מאמנת בשירותי הספורט של המדינה (SDATN).
בינתיים, סונדרג'ן הגישה תלונה גם למשרד ספורט הנוער ב-27 בספטמבר 2016, בעניין אי הצדק שלטענתה חוותה סביב סוגיית בדיקת המגדר.
בדצמבר 2016, קיבלה סונדרג'ן מינוי כמאמנת קבועה ברשות הספורט.
ב-3 בינואר 2017 יצאה הודעה מפי גופי שנקר מדוראי שתוגש בשמה של סונדרג'ן תביעת הפרת זכויות אדם נגד אגודת האתלטיקה ההודית והוועד האולימפי ההודי. ב-16 בפברואר 2017 הוועדה הלאומית לזכויות אדם של הודו דחתה את תביעתה בשל התיישנות.
פרסים והישגים
סונדרג'ן זכתה ב-12 מדליות בינלאומיות ו-50 מדליות לאומיות. בנוסף זכתה במספר פרסים, כולל פרס האישה הצעירה מעוררת ההשראה לשנת 2016 מטעם הקונגרס העולמי למנהיגות נשים (WWLC) בשל עבודתה עם בנות ובני נוער בתחום האתלטיקה; וכן פרס Living Phoenix לשנת 2017, מטעם מכללת קורוקשטרה, עבור תרומתה המצטיינת בתחום האתלטיקה.
מדיניות IAAF ותמיכה בספורטאיות אחרות
המקרה של סונדרג'ן העלה השוואות לסיפור של קסטר סמניה מדרום אפריקה, גם היא מתחרה למרחקים בינוניים, שכמעט ונשללה ממנה מדליית הזהב בו זכתה ב-2009 באליפות העולם בברלין, אחרי שהיא נכשלה בבדיקה מגדרית דומה. במקרה של סמניה, הן הממשלה והן הציבור בארצה התלכדו בתמיכה בה ובמעמדה בעולם הספורט, ובהתנגדות להפרת זכויותיה. היא נבחרה כנושאת הדגל של נבחרת דרום אפריקה באולימפיאדת לונדון 2012., בניגוד חריף לסמניה, סונדרג'ן חוותה הדחה מתחום הספורט, השפלות פומביות במשך יותר מעשור, הגבלת יכולתה להתפרנס, והתדרדרות לעוני. סונדרג'ן הביעה תמיכה ציבורית בסמניה מחשש שהיא תחווה את אותה ההשפלה. גם לאחר שהוסרו המגבלות בתקנות הבינלאומיות, לא חזרה סונדרג'ן להתחרות, כשהיא אומרת "אני שבורה מנטלית ופיזית... ולא יכולה לחשוב על זה אפילו".
סונדרג'ן תמכה באופן פעיל גם בבת ארצה, דוטי צ'אנד, והצהירה כי אין לקרבן את הספורטאית הצעירה, והביעה מחאה נגד הטיפול הבלתי-רגיש בה ובעניינה.
כשבית הדין לבוררות בספורט קבע לטובת צ'אנד שיש להשעות את התקנות בנושא היפר-אנדרוגניות, סונדרג'ן הביעה תקווה שזו אבן דרך להשבת מדליית הכסף שלה והמענק הכספי מהממשלה הפדרלית ההודית אשר נמנעה ממנה בעקבות בדיקת המגדר.
הנושא של תחרות נשים בעלות רמות גבוהות של אנדרוגנים הוא גורם במחלוקות בעולם הספורט מאז שנות ה-30 של המאה ה-20, ועדיין לא הושגה הסכמה בין רשויות הספורט, חוקרים רפואיים ואחרים, והמדינות השונות שספורטאיות מייצגות שלהן הושעו בשל כך. הדעה הרווחת בקהילה המדעית היא שאין יתרון לנשים בעלות רמות גבוהות של אנדרוגנים בתחרויות ריצה, וגם IAAF הצליחה להגיש בפני בית הדין לבוררות ספורט רק מחקר אחד שהצביע על יתרון כזה (של 1.8%) במרחקים בינוניים, ואף מחקר זה הופרך. הנושא גם מעלה סוגיות בחקר המגדר ובביואתיקה.
גם מיד לפני המשחקים האולימפיים של 2016, בתגובה למחלוקות ששוב התעוררו בנושא בדיקות אימות מין, הגנטיקאים ז'נל, סימפסון, ודה לה שאפל פרסמו בכתב העת של אגודת הרפואה האמריקאית ש"אחת ההמלצות היסודיות שפורסמו לפני כמעט 25 שנה ... לאפשר לספורטאיות שנולדו עם הפרעות בפיתוח המיני ושגודלו כנקבות להתחרות כנשים, נשארת על כנה".
חלב ודבש (סרט)
חלב ודבש היא קלטת ילדים שהופקה על ידי "הד ארצי" (ובהמשך גם על ידי "קלסיקלטת") ויצאה בשנת 2001 על גבי קלטות וידאו. מאוחר יותר הופצה כתקליטור DVD. זהו הסרט הראשון מסדרת "סודות מתוקים".
תקציר העלילה
אבא אחד ושני ילדים מגיעים לקיבוץ של סבא וסבתא ומגלים איך נוצר החלב ואיך עושים דבש.
קונטיננטל איירליינס
קונטיננטל איירליינס (אנגלית: Continental Airlines) הייתה חברת תעופה אמריקאית, שבסיסה הראשי בנמל התעופה שביוסטון. החברה נוסדה בשנת 1934 בשם "ורני ספיד ליינס".בשנת 1936 רכש רוברט פורמן סיקס את חברת התעופה והחליף את השם ל"קונטיננטל איירליינס". לאחר מלחמת העולם השנייה החלה החברה לבנות רשת נתיבים מיוסטון לחוף המערבי, לחוף המזרחי ולכל רוחבה של ארצות הברית.
בשנת 1959 רכשה קונטיננטל את המטוס הראשון שלה, הבואינג 707. בשנת 1968 החלה קונטיננטל לפעול באוקיינוס השקט, בשם "אייר מיקרונזיה", עם צי מטוסי בואינג 727, שמבוססים על נמל התעופה הבינלאומי של גואם.
עד אמצע שנות ה-70, קונטיננטל הייתה אחת הרשתות החזקות ביותר בארצות הברית, והוסיפה את ה-Boeing 747-100 ואת דאגלס DC-10 לצי שלה בין לוס אנג'לס, דנוור, שיקגו ויוסטון.
בין השנים 1978–1981 ובשנת 1990 הוגשו 2 בקשות לפשיטת רגל עקב תחרות עזה ורכישת חברות תעופה קטנות.
בשנים 1993–1995 יצאה החברה מפשיטת רגל בסיוע של חברת הון פרטית. לאחר ה -11 בספטמבר 2001, קונטיננטל מיהרה לחזור לרווחיות, ובשנת 2004 הצטרפה לברית חברות התעופה "סקייטים."
בשנת 2012 התמזגה החברה עם חברת יונייטד איירליינס.
יעדי טיסה
יעדי החברה הם:
OnePass
תוכנית הנוסע המתמיד של החברה נקראת OnePass. התוכנית הוקמה בשנת 1987 ומציעה לנוסע אפשרות לקבל כרטיסים בחינם, שדרוג מחלקה וסוגים נוספים של תגמולים עבור טיסה בחברה. הנוסעים מקבלים נקודות עבור הטיסות שלהם בחברה או דרך חברות המשתפות עמה פעולה. לאחר מכן היא שונתה. החברה הייתה חברה בברית חברות התעופה סקאיי טים עד 24 באוקטובר 2009, ואז הצטרפה לברית סטאר אלייאנס ב-27 באוקטובר.
צי המטוסים
צי המטוסים של קונטיננטל איירליינס מורכב מהדגמים הבאים (נכון לאפריל 2010):
פסגת אורבאנאק
פסגת אורבאנאק או פסגת אורבנאק (באנגלית: Urbanak Peak) היא פסגה ברכס אוהיו, בהרי הורליק, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת בסמוך למדף מירסקי.
המדרונות הצפוניים של הפסגה הם מדרונות סלעיים חשופים מקרח.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה נסקרה לראשונה על ידי משלחת חציית הרי הורליק (Horlick Mountains Traverse party) מטעם התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית בדצמבר 1958 (בקיץ האנטארקטי).
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שמו של ריצ'רד א. אורבאנאק (Richard L. Urbanak), מטאורולוג בתחנת בירד בשנת 1960.
הקרב על ברלין
הקרב על ברלין היה אחת המערכות האחרונות, שהתנהלו בזירה האירופית של מלחמת העולם השנייה, והמתקפה האחרונה של הצבא האדום במסגרת המלחמה נגד גרמניה. הקרב החל ביום 16 באפריל 1945 והסתיים ביום 8 במאי 1945, עם כניעת גרמניה הנאצית. במסגרת המערכה השתלט הצבא הסובייטי, על רוב השטח, שנכלל מאוחר יותר בתחומי גרמניה המזרחית (אזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה), כולל העיר ברלין, בירת הרייך השלישי. הכוחות הנאציים, שעמדו מול הצבא האדום, הפגינו התנגדות עיקשת וקנאית, והסבו אבדות כבדות לשלוש קבוצות הארמיות הסובייטיות, שנטלו חלק במערכה. יש לציין שלפי כמה מקורות בקרב על ברלין לצבא האדום היו 2,500,000 חיילים, אך למען האמת זה היה מספר החיילים במערכה ההתקפית על ברלין, בקרב ברלין עצמו הפעילו הסובייטים בין 500,000 ל 843,000 חיילים.
רקע
ביום 12 בינואר 1945 פתחו הסובייטים במתקפה גדולה נגד הכוחות הגרמניים בפרוסיה המזרחית ובפולין, שנודעה בשם מבצע ויסלה-אודר. עיתוי המבצע ומיקומו הפתיעו כליל את הפיקוד הגרמני. קצב ההתקדמות הסובייטית היה מהיר מאוד, ולא איפשר לצבא הגרמני להתארגן מחדש. עד סוף החודש הגיעו כוחות החלוץ של החזית הבלארוסית הראשונה אל הנהר אודר, כ-60 ק"מ בלבד מזרחית לברלין, אך הפיקוד הסובייטי העליון החליט להימנע מניצול ההצלחה לצורך כיבוש בירת הרייך השלישי, מחשש למתקפת נגד גרמנית על האגפים החשופים של כוחותיו המתקדמים. הוא החליט שיש לאבטח את אגפיו לפני שהצבא האדום יוכל להמשיך בהתקדמותו מערבה. שלוש ארמיות גרמניות של קבוצת ארמיות מרכז, שהחזיקו בפרוסיה המזרחית ובפומרניה, נותקו על ידי הכוחות הסובייטים המתקדמים, ולאחר מכן הושמדו בזו אחר זו. שלוש הארמיות של קבוצת ארמיות A בשטח פולין ספגו אבדות כבדות מאוד במהלך המתקפה הסובייטית, ושרידיהן נסוגו מערבה. עד ראשית חודש אפריל 1945 השלים הצבא האדום את השתלטותו על השטח שממזרח לנהרות אודר ונייסה (כולל שלזיה, פומרניה ופרוסיה המזרחית), חיסל את הכוחות הגרמניים שנותרו בעורפו, ואף הצליח לכבוש מספר ראשי גשר מעבר לנהר אודר באזור קוסטרין.
הצבא הגרמני בחזית המזרחית נחלש מאוד כתוצאה מהאבדות שספג בחודשים הראשונים של שנת 1945, וסבל ממחסור חמור בדלק ובנשק כבד (טנקים ומטוסים). אולם סיפורי הזוועה בדבר התנהגות הצבא הסובייטי כלפי האוכלוסייה האזרחית הגרמנית באזורים שנכבשו על ידו, והפחד מפני גורל החיילים שייפלו בשבי הסובייטי, חיזקו את נחישות החיילים הגרמנים להילחם עד הסוף, כדי למנוע את המשך התקדמות הצבא האדום אל מעבר לנהר אודר, לתוך ליבה של גרמניה.
למרות עצות יועציו, החליט אדולף היטלר להישאר בברלין. הוא שמע ביום 12 באפריל על מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ברדיו ומצב הרוח עלה בפיהררבונקר, בתקווה שגרמניה תינצל מנפילה בידי האויב (כפי שקרה במלחמת שבע השנים).
לסטלין היו שני יעדים מרכזיים לקראת סוף המלחמה - ראשית, לנוע מערבה במהירות הגדולה ביותר כדי להשתלט על חלק גדול ככל האפשר משטח גרמניה, ושנית, לכבוש את ברלין. הוא היה חשדן מאוד ביחס לכוונות ארצות הברית ובריטניה, וחשש שמעצמות המערב ינסו לכבוש את ברלין לפני הצבא האדום, אף שעל פי ההסכמים החשאיים שקבעו את חלוקת גרמניה בין בעלות הברית לאחר תום המלחמה, נכללה העיר באזור השליטה הסובייטי. הוא האיץ, לפיכך, בפיקוד הסובייטי להקדים ככל האפשר את פתיחת המתקפה הסופית לכיבוש ברלין, כדי להבטיח שהצבא האדום הוא שיכבוש את העיר. לכיבוש הבירה הנאצית הייתה חשיבות סמלית ופוליטית גדולה מאוד מבחינת ברית המועצות.
למעצמות המערב היו אמנם תוכניות מגירה לכיבוש ברלין, שכללו, בין השאר, שימוש בכוחות מוצנחים. אולם תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל מכיוון שגנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של הכוחות האנגלו-אמריקאים בזירה האירופית, העריך שכיבוש העיר יעלה לכוחותיו בקורבנות רבים. הוא לא היה מוכן לשלם בחיי חייליו תמורת כיבוש ברלין, משום שידע שהעיר אמורה להיכלל באזור ההשפעה הסובייטי לאחר תום המלחמה. התרומה העיקרית של בעלות הברית המערביות לקרב על ברלין הייתה הפצצות הרבות שהונחתו על העיר במהלך שנת 1945.
הכנות הגרמנים
ב-20 במרץ החליף גנרל גוטהרד היינריצי את היינריך הימלר כמפקד קבוצת ארמיות ויסלה. קבוצת הארמיות הוקמה בחופזה בסוף ינואר 1945 לאחר התמוטטות קבוצת ארמיות A, כדי לסתום את הפער שנוצר בינה לבין קבוצת ארמיות מרכז, ולהגן על דרכי הגישה לברלין. בראשית אפריל נערכה קבוצת הארמיות ויסלה על הנהר אודר. היא כללה שתי ארמיות - ארמיית הפאנצר השלישית בפיקוד גנרל האסו פון מנטויפל, והארמייה התשיעית בפיקוד תאודור בוסה. שתי הארמיות ספגו אבדות כבדות ביותר במהלך המערכה בפולין ובפרוסיה המזרחית (רוב היחידות של ארמיית הפאנצר השלישית הושמדו במערכה על פרוסיה המזרחית), והוקמו מחדש באמצעות תגבורות שהוזרמו מעתודות הצבא הגרמני. חלק ניכר מהיחידות שלהן הורכב מטירונים חסרי ניסיון קרבי, או מחיילים שגויסו מדרגי העורף של הצבא הגרמני. חלק מהדיוויזיות שהוצבו תחת פיקודו של היינריצי (בעיקר דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר) היו מאומנות היטב ומצוידות במיטב הציוד הצבאי הגרמני, אך לא מעט יחידות הורכבו מחיילים מבוגרים מאוד, ששירתו במשמר המולדת הגרמני ("פולקסשטורם"), או מחיילים צעירים מאוד, חברי הנוער ההיטלראי ("היטלר יוגנד"), חסרי ניסיון קרבי וציוד לחימה ראוי.
גנרל היינריצי, שנודע כאחד הטקטיקנים ההגנתיים המוכשרים ביותר בצבא הגרמני, החל מיד בהכנת תוכנית המגננה שלו. הוא העריך שהמתקפה הסובייטית העיקרית תונחת מראשי הגשר שמעבר לנהר אודר, שהוחזקו על ידי החזית הבלארוסית הראשונה, בנתיב הקצר והמהיר ביותר לעיר ברלין, ולכן הקים את מערך ההגנה העיקרי שלו על רמת זלו (Seelow Heights), שהשתרעה על פני כ-17 ק"מ מערבית לאודר וכ-45 ק"מ מזרחית לברלין ושלטה על ראשי הגשר הסובייטיים. היינריצי ריכז בגזרה זו את היחידות החזקות ביותר שעמדו לרשותו, והמהנדסים שלו הציפו חלקים מהשטח המישורי הנמוך שבין הרמות לבין האודר (אודרברוך), כדי להקשות על תנועת הכוחות הסובייטיים התוקפים.על רמת זלו נבנו שלוש רצועות הגנה, שכללו תעלות נגד טנקים, עמדות לתותחים נגד טנקים וכן מערכת מסועפת של בונקרים.
מדרום לקבוצת ארמיות ויסלה נערכה ארמיית הפאנצר הרביעית מקבוצת ארמיות מרכז על הנהר נייסה (יובל של נהר האודר), מול כוחות החזית האוקראינית הראשונה, ובנתה מערך הגנה מבוצר על הגדה המערבית של הנהר.
הכנות הסובייטים
ביום 9 באפריל נפלה קניגסברג לידי הצבא האדום לאחר מצור ממושך. השלמת חיסול כיסי ההתנגדות הגרמניים האחרונים בפרוסיה המזרחית, שחררה את כוחות החזית הבלארוסית השנייה בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, שרותקו ללחימה באזור זה, להצטרף לשאר כוחות החזית בחזית האודר. כתוצאה מכך יכול היה מרשל גאורגי ז'וקוב, מפקד החזית הבלארוסית הראשונה, לרכז את כוחותיו העיקריים באזור קוסטרין - פרנקפורט על נהר האודר מול העיר ברלין.
הפיקוד העליון הסובייטי ריכז 3 "חזיתות" (המונח הסובייטי לקבוצת ארמיות) לקראת המתקפה הסופית על ברלין. לפי תוכנית המתקפה, שהושלמה בראשית אפריל 1945, נועדה החזית הבלארוסית הראשונה לתקוף מראשי הגשר שלה מעבר לאודר, ולכבוש את ברלין בהסתערות חזיתית. במקביל ינועו כוחות החזית הבלארוסית השנייה, שהחזיקה בשטח שבין חוף הים הבלטי לעמדות שתפסה החזית הבלארוסית הראשונה, במהירות צפונה במגמה להשתלט על הנמלים החשובים בצפון מזרח גרמניה ועל דנמרק, שהייתה תחת כיבוש נאצי.
החזית האוקראינית הראשונה, שנערכה על קו נהר נייסה מדרום לחזית של ז'וקוב, נועדה להתקדם לכיוון דרום מזרח, להשתלט על דרזדן ולייפציג, ולהמשיך בתנועה לכיוון צ'כוסלובקיה. חלק מכוחותיהם של גאורגי ז'וקוב ואיוואן קונייב נועדו לכתר את מרחב ברלין מצפון ומדרום בתנועת איגוף עמוקה.
סטלין השאיר פתוחה את האפשרות שהחזית האוקראינית הראשונה (בפיקוד איוואן קונייב) תפנה חלק מכוחותיה צפונה, ותתקוף את ברלין מדרום, במקרה שהמתקפה החזיתית של ז'וקוב תיתקל בקשיים. הוא ניצל את היריבות האישית העזה בין שני המצביאים הסובייטיים, כדי לדרבן אותם להשלים את כיבוש מרחב ברלין במהירות המרבית.
הכוחות הסובייטיים, שנועדו ליטול חלק במתקפה על ברלין, כללו 2.5 מיליון חיילים, יותר מ-6,000 טנקים ותותחים מתנייעים, 7,500 מטוסים ויותר מ-40 אלף כלי ארטילריה. הם נהנו מעדיפות עצומה בכוח אדם ובמיוחד בציוד כבד על הכוחות הגרמניים, שהגנו על מרחב ברלין.
הקרב על רמת זלו
המתקפה של החזית הבלארוסית הראשונה החלה ב-16 באפריל לפני עלות השחר. היא נפתחה בהפגזה ארטילרית אדירה על העמדות הגרמניות. ז'וקוב גם השתמש ב-143 זרקורים להגנה אווירית, שכוונו ישירות אל קווי ההגנה הגרמניים, בניסיון לסנוור את המגינים. מפקד קבוצת ארמיות ויסלה, גוטהרד היינריצי, הצליח לחזות מראש את עיתוי המתקפה הסובייטית, בהסתמכו על דיווחי המודיעין, והורה לכוחותיו לסגת לקו ההגנה השני לפני תחילת ההרעשה הארטילרית. מהלך זה הפחית במידה רבה את האפקטיביות של ההכנה הארטילרית הסובייטית. על גזרת רמת זלו הגנו שני קורפוסים של הארמייה הגרמנית התשיעית, שכללו כמאה אלף חיילים, למעלה מ-500 טנקים ותותחי סער וכמה מאות תותחי נ״מ 88 מ״מ, שהוסבו לשימוש כתותחי נ״ט כבדים.
הכוחות הסובייטיים התוקפים, ובראשם ארמיית המשמר השמינית בפיקוד גנרל וסילי צ'ויקוב (שמילאה תפקיד מרכזי במהלך קרב סטלינגרד), נתקלו בהתנגדות נחושה וקנאית של הכוחות הגרמניים, שהמטירו עליהם אש מעמדותיהם השולטות ברמת זלו, וכוחות השריון ספגו אבדות כבדות מאש הטנקים ותותחי הנ"ט הגרמניים. קצב ההתקדמות של כוחותיו של ז'וקוב היה איטי ביותר, והואט לכדי זחילה כשהכוחות התוקפים הגיעו למרגלות רמת זלו. ז'וקוב חסר הסבלנות, החליט להטיל לקרב את הארמיות המשוריינות שלו לפני שהושגה הבקעה של מערך ההגנה הגרמני העיקרי, ובכך גרם לעיכובים נוספים בהתקפה, עקב צפיפות יתר של כוחותיו, שלא יכלו להתפרס כראוי, ופקקים לוגיסטיים ענקיים שנוצרו באזורי העורף.
אין נתונים מדויקים באשר לאבדות הצבא האדום במהלך כיבוש רמת זלו, אבל אין ספק שהן היו כבדות. אנטוני ביוור העריך, שהחזית הבלארוסית הראשונה ספגה כ-30 אלף הרוגים במהלך קרב ההבקעה, אך לא ציין מהם המקורות עליהם הסתמך. מספר זה נראה מוגזם מאוד נוכח העובדה, שבמהלך כל המערכה במרחב ברלין (16 באפריל עד 8 במאי 1945) ספגה החזית הבלרוסית הראשונה 37,580 הרוגים ונעדרים בסך הכל. החוקר הרוסי אלכסיי איסייב, המסתמך על נתונים מהארכיונים הסובייטיים, טוען שהכוחות הסובייטיים ספגו כ-20 אלף נפגעים, מתוכם 5000–6000 הרוגים, במהלך הקרב. אולם מספר זה מתייחס רק לאבדות שספגו שתי הארמיות (מתוך 11 הארמיות של החזית הבלארוסית הראשונה), שעמדותיהן נמצאו היישר מול הרמה, שמשני עברי העיר Seelow. מספר הנפגעים הכולל, שספגו כוחותיו של ז'וקוב במהלך הבקעת מערך ההגנה של הארמייה התשיעית (16 עד 20 באפריל), היה כנראה 60-50 אלף איש, מתוכם למעלה מעשרת אלפים הרוגים. בנוסף לכך איבדה החזית במהלך קרב ההבקעה כ-750 טנקים ותומ"תים, ש-320 מתוכם הושמדו לחלוטין.
כיתור ברלין
במקביל למתקפה של ז'וקוב על רמות זלו, תקפה החזית האוקראינית הראשונה את המערך הגרמני על נהר נייסה, שהוחזק על ידי ארמיית הפאנצר הרביעית. אף על פי שלקונייב (בניגוד לז'וקוב) לא היו ראשי גשר מעבר לנהר, הצליחו כוחותיו לצלוח את הנהר בחסות מסך עשן, ולהבקיע את מערך ההגנה הגרמני כבר ביום הראשון של המתקפה. אחד הגורמים העיקריים לכך היה, שהכוחות הגרמניים שניצבו מול קונייב היו חלשים בהרבה מהכוחות שהגנו על רמות אלו, וכללו מעט יחידות ניידות ומשוריינות. קונייב ריכז את שתי ארמיות הטנקים שבפיקודו באגפו הימני, כדי שיוכל להפנות אותם לכיוון ברלין, אם תתקבל הפקודה לכך. ההתקדמות האיטית של כוחותיו של ז'וקוב, וחוסר יכולתו להבקיע במהירות את מערך ההגנה הגרמני בחזיתו, גרמו לסטלין לתת לקונייב אישור להפנות חלק מכוחותיו לנוע לעבר ברלין מכיוון דרום. הכוחות הניידים של קונייב התקדמו במהירות רבה, תוך עקיפת כיסי ההתנגדות הגרמנית, חצו תוך כדי תנועה את נהר שפרה, והגיעו לפרברים הדרומיים של ברלין כבר ביום 21 באפריל.
ההתקדמות המהירה והמפתיעה של החזית האוקראינית הראשונה, הצליחה לנתק מעורפם קורפוס אחד מארמיית הפאנצר הרביעית, שני קורפוסים של הארמייה התשיעית, ואת חיל המצב של פרנקפורט על האודר (סך הכל 80 אלף עד 100 אלף חיילים) שנלכדו בין הכוחות המתקדמים של ז'וקוב וקונייב, באזור מיוער מדרום-מזרח לברלין, שזכה מאוחר יותר לכינוי "כיס האלבה". במהלך הימים הבאים התחוללו באזור זה קרבות קשים, כאשר הכוחות המכותרים ניסו לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית פעם אחר פעם, בסיוע כוחות מהארמייה הגרמנית ה-12, שבאו לעזרתם ממערב. לפי מקורות גרמניים, כ-25 אלף חיילים הצליחו בסופו של דבר לפרוץ את הכיתור, לאחר שאיבדו את כל ציודם הכבד, לחבור עם הארמייה ה-12 ולהימלט מערבה אל מעבר לנהר האלבה בראשית חודש מאי 1945. הנותרים נהרגו או נפלו בשבי. הכוחות הסובייטיים ספגו אף הם אבדות ניכרות במהלך הלחימה סביב "כיס האלבה". היטלר האמין, שניתן יהיה להחזיר את המצב לקדמותו באמצעות התקפות נגד מתמקדות מדרום ומצפון, שינתקו את ראשי החץ הסובייטיים מעורפם, וישמידו את כוחות החלוץ של הצבא האדום. הוא הורה לקורפוס הפאנצר אס אס ה-3, בפיקוד פליקס שטיינר, לתקוף מצפון את האגף הימני של ז'וקוב. במקביל קבוצת ארמיות מרכז, בפיקוד פרדיננד שרנר, נועדה לתקוף את האגף השמאלי (הדרומי) של קונייב מדרום, בעוד הארמייה התשיעית תוקפת את אגפו הימני מכיוון קוטבוס. אולם תוכניותיו ופקודותיו של היטלר היו מנותקות מהמציאות בשטח, והתבססו על יחידות שהיו קיימות בעיקר על הנייר. רוב הדיוויזיות של שטיינר, למשל, הועברו תחת פיקוד הארמייה התשיעית, כדי לסייע לה בקרב על רמות זלו. למרות, שמתקפת הנגד של שרנר על האגף הדרומי של החזית האוקראינית הראשונה נחלה הצלחה ראשונית מסוימת, היא נבלמה תוך זמן קצר. היחידות שנועדו לבצע את התקפות הנגד לא היו מסוגלות לבצע את המשימות שהוטלו עליהם נוכח העדיפות המספרית המכרעת של כוחות הצבא האדום במרחב ברלין. כאשר התברר להיטלר, במהלך ישיבת מטה שנערכה בשעות אחר הצהריים של 22 באפריל, שלא ניתן לבצע את התקפות הנגד המתוכננות, הוא נתקף בהתקף זעם, הכריז שהמלחמה אבודה, והודיע שאין בכוונתו לעזוב את ברלין, ושהוא יישאר בפיהררבונקר עד הסוף המר. באותו יום נכנסה ברלין לטווח אש הארטילריה של החזית הבלארוסית הראשונה, והתותחים הכבדים של החזית פתחו בהפגזה כבדה על מרכז העיר, הפגזה שנמשכה ללא הפוגה עד לכניעתה. הארמיות של ז'וקוב התקדמו לעבר הרבעים המזרחיים והצפון מזרחיים של העיר, בעוד שתי ארמיות מהחזית של קונייב מתקדמות לעבר הרבעים הדרומיים של העיר.
הלחימה בתוך ברלין
כאשר כוחות הצבא האדום סגרו על ברלין, הכוחות הנאציים שנותרו להגן על העיר כללו פחות מ-100 אלף איש. כ-45 אלף חיילים סדירים של הצבא והוואפן אס.אס. (שרובם השתייכו לקורפוס הפאנצר ה-56 מהארמייה התשיעית, שנסוג אל העיר מרמות זלו), שנתמכו על ידי כוחות משטרה, יחידות נ"מ, וכמה עשרות גדודי פולקסשטורם דלי ציוד, שהורכבו ממתנדבים מבוגרים ונערים צעירים מההיטלר יוגנד. הלמוט ויידלינג, מפקד קורפוס הפאנצר ה-56, שמונה ביום 26 באפריל לעמוד בראש הגנת העיר, ארגן מחדש את כוחותיו, וחילק את העיר ל-8 גזרות הגנה. על אף שהוכנו תוכניות להפוך את ברלין למתחם הגנה מבוצר היטב, הושלמו רק חלק קטן מעבודות הביצורים לפני תחילת המתקפה הסובייטית.
המתקפה הסובייטית על פרברי ברלין החלה ביום 23 באפריל. למרות החולשה היחסית של המגינים הגרמניים, הלחימה בתוך העיר הייתה קשה ביותר, וגבתה אבדות כבדות מכוחות הצבא האדום. רק לאחר שמונה ימי לחימה, הצליחו 7 ארמיות סובייטיות, שהשתייכו לחזיתות של ז'וקוב וקונייב, להשלים את ההשתלטות על העיר ולהכניע את כיסי ההתנגדות האחרונים. המגינים הנאצים עשו שימוש יעיל במטולי נ"ט אישיים מדגם פאנצרפאוסט, שנופקו להם בכמויות גדולות, והשמידו טנקים סובייטיים רבים במהלך קרבות הרחוב שהתנהלו בשטח העירוני הצפוף. ביום 30 באפריל בשעה 4:00 אחר הצהריים התאבד אדולף היטלר. באותו יום נותרו בעיר רק כעשרת אלפים מגינים גרמניים, שהתרכזו במרכז העיר. בלילה שבין יום 1 במאי ליום 2 במאי, נעשה ניסיון אחרון לפרוץ את קווי הכיתור הסובייטיים, אך רק חיילים מעטים, שתקפו דרך רובע שפנדאו, הצליחו לפרוץ את הקווים הסובייטים, ומעטים עוד יותר זכו להגיע לקווי בעלות הברית המערביות ולהיכנע שם. ביום 2 במאי, בשעות הבוקר המוקדמות, כבשו הסובייטים את הרייכסקאנצלרייה ודגל ברית המועצות הונף מעל הרייכסטאג. הלמוט ויידלינג, המפקד הגרמני, חתם על הסכם הכניעה של שרידי הכוחות הגרמניים בברלין, במפקדתו של וסילי צ'ויקוב. הלחימה מחוץ לעיר, באזורים ממזרח לנהר האלבה, נמשכה עד ליום 8 במאי 1945, יום כניעת גרמניה הנאצית.
תוצאות
הקרב על ברלין היה למעשה אקורד הסיום של גרמניה הנאצית ונפילת ברלין בידי הצבא האדום סימנה את ניצחון בעלות הברית על גרמניה הנאצית. תושבי העיר סבלו מרעב למשך זמן רב. זאת בשל ההפצצות האסטרטגיות של בעלות הברית על העיר וכן בשל הקרב שאירע בה. חרף מאמצי הרשויות הסובייטיות, נותרה בעיית הרעב קשה. בחודש יוני 1945, כאשר נכנסו האמריקנים לשטחי הכיבוש שלהם בעיר, הם גילו כי הברלינאי הממוצע חי כשהוא מקבל רק 64 אחוז מההקצבה היומית שלו (הקצבה של 1,240 קלוריות ביום).
ביום 9 במאי 1945 חתם גאורגי ז'וקוב בברלין בשם ברית המועצות, על מסמך הכניעה של גרמניה.
תבור X-95 פלאט-טופ
תבור X-95 פלאט-טופ הוא רובה סער בּוּלְפַּאפּ מודרני מתוצרת ישראל המבוסס על המיקרו-תבור X-95. הרובה פותח במפעל "מגן" של חברת "תעשיות נשק לישראל" (IWI). גרסה חצי-אוטומטית של ה-X-95 משווקת בארצות הברית על ידי IWI US וזכתה בפרס רובה השנה 2017 של איגוד הרובאים הלאומי. ב-2018 החל דגם זה להיקלט בחטיבות חיל הרגלים של צה"ל.
היסטוריה
התבור X-95 פלאט-טופ פותח על ידי תעשיות נשק לישראל (IWI). זהו דגם משופר של המיקרו-תבור X95 וב-2016 החליף אותו בייצור. השינוי העיקרי בדגם זה הוא הפיכת חלקו העליון של המעצה לשטוח (ומכאן השם "פלאט-טופ", Flat-Top) עם מסילת פיקטיני - מעין מתאם אוניברסלי המאפשר התקנה פשוטה ונוחה של מגוון רחב של כוונות ואמצעי אופטיקה - לכל אורכו. שינוי עיקרי נוסף הוא מתן אפשרות ללקוח לבחור בקנה ארוך יותר מאשר קנה ה-330 מ"מ של המיקרו-תבור. באתר IWI מוצע גם קנה ארוך יותר באורך 419 מ"מ, אך לצה"ל ניתנה אפשרות לרכוש אותו גם עם קנה באורך 380 מ"מ.
בצה"ל
התבור X-95 פלאט-טופ מכונה בצה"ל מיקרו-תבור דור ג' או מיקרו-תבור פלאט-טופ, והוא נקלט כרובה שירות ללוחמי חיל הרגלים. השם X-95 משמש בעיקר לצורכי שיווק בחוץ לארץ.
ב-2009 הצטייד צה"ל במיקרו-תבור X-95, שלו קנה באורך . ככלל, הרובה זכה להצלחה בצה"ל, אך אחת המגרעות העיקריות שלו הייתה הקנה הקצר שלו, דבר שהגביל את הטווח היעיל המרבי של הרובה ופגע בדיוק. בשל כך החליטו בצה"ל שלרובה השירות של לוחמי החי"ר דרוש קנה ארוך יותר. בשנים 2014–2018 קלט צה"ל רובי מיקרו-תבור מדגם X-95-L עם קנה ארוך יותר,, המאפשר טווח ירי משופר ושימוש ברובה גם כנשק אישי של לוחם החי"ר היעיל עד לטווח של כ-500 מטר. גרסה זו, שכונתה "מיקרו-תבור קלעים", נקלטה בעיקר אצל קלעי הסער, לוחמי חי"ר שתפקידם לבצע ירי מדויק יותר לטווחים ארוכים יותר מהרובאי הרגיל.
ב-2018 החל צה"ל לצייד את חטיבות חיל הרגלים שלו בתבור X-95 פלאט-טופ עם קנה ארוך, והם מחליפים בהדרגה את המיקרו-תבור הרגיל. קציני חי"ר וחטיבת הנח"ל היו הראשונים להצטייד ברובה החדש. כיום הוא נמצא בשירות חטיבת הנח"ל, חטיבת גבעתי וחטיבת גולני וכן במילואים. בתקופה מסוימת הוא היה גם בשירות יהל"ם, יחידת העילית של חיל ההנדסה הקרבית.
בספטמבר 2021 הודיע צה"ל על רכש של רובי תבור X-95 נוספים. ב-25 ביוני 2023 פורסם כי חברת IWI תספק לצה"ל במסגרת הזמנת-המשך 2,800 רוס"רי תבור X-95 פלאט-טופ (מיקרו-תבור דור ג'), בשווי 10.5 מיליון ש"ח, שיסופקו לחטיבות החי"ר נח"ל, גולני וגבעתי ויחידות נוספות עד לשנת 2024.
תכונות
התבור X-95 פלאט-טופ הוא דגם משופר של המיקרו-תבור, רובה שנועד עבור יחידות מיוחדות הזקוקות לנשק קומפקטי במיוחד. הוא יכול גם לשמש כנשק אישי להגנה עצמית מאחר שהוא קומפקטי, קל ונוח לשימוש. כמו המיקרו-תבור, גם ה-X-95 תומך במספר קליברים. על ידי החלפה פשוטה של הקנה והמכלול יכול הרובה לתפקד הן כרובה סער ולירות תחמושת 5.56 מ"מ נאט"ו מסוג SS-109 (כדור עוצמתי יותר) או תחמושת 5.45x39 מ"מ (התחמושת המקבילה במדינות הגוש המזרחי ומדינות ברית המועצות לשעבר) והן כתת-מקלע ואז לירות תחמושת 9 מ"מ פרבלום של תת-מקלעים.
כמו התבור והמיקרו-תבור, התבור X-95 פלאט-טופ בנוי בתצורת הבולפאפ (Bullpup) - ידית האחיזה וההדק ממוקמים לפני המכלול - מנגנון הירי (הבריח והמחסנית), שממוקמים בתוך הקת. תצורה זו מאפשרת את קיצור האורך הכללי של הרובה, מבלי להתפשר על אורך הקנה (ככל שהקנה ארוך יותר הביצועים הבליסטיים של הרובה - טווח ודיוק - טובים יותר). הפחתה במשקל הושגה באמצעות חומרים מרוכבים, קלים אך חזקים מאוד, שהחליפו חלקי מתכת ופלסטיק רבים. חומרים אלה קלים לתחזוקה, ואינם נתקפים על ידי חומרי ניקוי סטנדרטיים (כמו תערובת ניקוי שעשויה 90% ספירט לבן ו-10% שמן למשל), שבהם משתמש החייל בשדה.
החלק העליון של המעצה הפך לשטוח (ומכאן השם פלאט-טופ, Flat-Top) ולכל אורכו הותקנה עליו מסילת פיקטיני - מתאם אוניברסלי המאפשר התקנה מהירה של כוונות ואמצעים אופטיים שונים. הוא כולל גם כוונות ברזל לגיבוי.
בניגוד למיקרו-תבור המקורי, שהיה בעל קנה באורך 330 מ"מ, התבור X-95 פלאט-טופ החדש מציע קנה ב-3 אורכים:, ו-.
מאפיינים נוספים:
דגמים
ב-2016 עשתה חברת IWI רפורמה בדגמים וכיום היא מציעה את הדגמים הבאים, שתומכים ב-4 קליברים (5.56x45 מ"מ נאט"ו, 5.45x39 מ"מ, 0.300 BLK ו-9x19 מ"מ פרבלום): בחו"ל מציעה IWI את הדגמים הבאים:
כמו כן ישנו גם דגם מיקרו-תבור-מטול שהוא מיקרו-תבור שהקנה שלו הוארך ל-46 סנטימטר (460 מ"מ) והותקן מתחתיו מטול רימונים M203 שמשמש בין היתר גם רובים כגון רובה M16 ורובה M4 (עדיין לא ידוע מתי ייקלט בצה"ל מטול הרימונים GL40 שהוזכר לעיל).
תבור X-95 פלאט-טופ 330
גרסה בעלת קנה קצר (330 מ"מ):
תבור X-95 פלאט-טופ 380
גרסה בעלת קנה בינוני (380 מ"מ), בשירות צה"ל:
תבור X-95 פלאט-טופ 419
גרסה בעלת קנה ארוך (419 מ"מ):
מיקרו-תבור תמ"ק X-95-SMG
גרסת תת-מקלע המיועדת ליחידות מיוחדות
Tavor X-95 SAR
גרסת חצי-אוטומטית המיועדת לשוק הנשק האזרחי בארצות הברית:
דאן דה מורסל
דאן דה מוֹרְסל (Dent de Morcles) הוא הר ברכס האלפים הברניים, המתנשא לגובה של 2,969 מטר. ההר ממוקם בגבול הקנטונים וו וואלה בשווייץ.
גאוגרפיה
דאן דה מורסל הוא ההר הדרום־מערבי ביותר ברכס המרכזי של האלפים הברניים. ההר צופה על עמק הרון בין הערים מרטיני וסנט מוריץ.
בהמשך הרכס למזרח נמצא הר דאן פאבר ואחריו ההרים פטי מוברן וגראן מוברן. בצדו הצפוני של ההר שוכן קרחון דה מרטינה (Glacier des Martinets) ובצדו הדרומי שוכן אגם דה פולי (Lac de Fully).
למרגלות ההר בעמק הרון שוכנות העיירות אוויונה (Evionnaz) וקולונז' (Collonges).
בצד צפון־מערב, להר פסגה נוספת נמוכה מעט (2,929 מטר) שיש המכנים אותה פטיט דאן דה מורסל (Petite Dent de Morcles) – השן הקטנה, ואת הפסגה הגבוהה יותר – גראנד דאן דה מורסל (Grande Dent de Morcles) – השן הגדולה.
משקיפים בעצרת הכללית של האומות המאוחדות
משקיפים באומות המאוחדות הן ישויות מדיניות, ארגונים בינלאומיים, ומדינות שאינן חברות באו"ם אשר הוענק להם מעמד מיוחד בארגון האומות המאוחדות, זאת בניגוד למעמד של חברות מלאה של 193 המדינות החברות. מעמד של משקיפה ניתן על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
למשקיפות זכות לנאום בעצרת הכללית של האומות המאוחדות, להשתתף בהצבעות פרוצדורליות, אולם הן אינן יכולות להצביע על הצעות. זכויות נוספות כמו הזכות להגיש הצעות או הזכות להגיש מסמכים ניתנות למשקיפים מסוימים בלבד.
למשקיפים מוענקים מושבים בהיכל העצרת הכללית של האומות המאוחדות מאחורי המושבים של המדינות החברות.
מדינות שאינן חברות באו"ם
מדינות משקיפות שאינן חברות באו"ם מוכרות על ידי הארגון כישויות מדינותיות אשר יכולות להגיש בקשה להצטרפות לארגון לפי החלטתן. שווייץ הייתה במעמד זה משנת 1948 עד לקבלתה כחברה מלאה באו"ם בספטמבר 2002. שתי המדינות במעמד זה הן הכס הקדוש, אשר משמש כריבון על קריית הוותיקן, והרשות הפלסטינית, תחת השם "מדינת פלסטין". הרשות הפלסטינית זכתה למעמד זה בנובמבר 2012, כאשר עד אז (מ-1974) הוכר אש"ף כארגון משקיף וכנציג המאמץ הלאומי הפלסטיני. נציג הרשות הנוכחי הוא ריאד מנסור.
גם למסדר הריבוני הצבאי של מלטה, אשר ריבונותו הוכרה על ידי יותר ממאה מדינות, מעמד של משקיף משנת 1993. המסדר הוא הישות העצמאית היחידה בעולם שאין לה טריטוריה כלשהי.
לאיי קוק וניווה ממשלה אוטונומית המטפלת בעניינים פנימיים בטריטוריות, אך קשרי החוץ שלהן מנוהלים על ידי ניו זילנד, ולכן הן אינן חברות באומות המאוחדות, אלא מתייחסים אליהן כאל מדינות שאינן חברות.
ארגונים בין-ממשלתיים
בהם: האיחוד האפריקאי, הקרן העולמית למאבק באיידס, שחפת ומלריה, מועצת אירופה, הקהילייה המזרח-אפריקנית, הליגה הערבית, האינטרפול, איגוד המדינות הפרנקופוניות, חבר המדינות, האיחוד האירופי ועוד.
וולבי יערוני מקלאי
וולבי יערוני מקלאי (שם מדעי: Dorcopsulus macleayi; קרוי גם וולבי יערוני פפואני) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי יערוני, אשר אנדמי לדרום-מזרח גינאה החדשה והמין הגדול בסוגו. הוא תואר מדעית בשנת 1885 על ידי הביולוג הרוסי ניקולאי מיקלו-מקלאי (Николай Николаевич Миклухо-Маклай) אשר קרא לו על שמו של חוקר הטבע האוסטרלי ויליאם ג'ון מקלאי (William John Macleay). אף על פי שבעבר נחשב כחלק מהמין וולבי יערוני זוטר, כיום ההתייחסות המקובלת אליו היא כאל מין נפרד. וולבי מקלאי גדול במעט מקרובו הזוטר, ונבדל ממנו במספר מאפיינים חיצוניים. השניים עשויים לחפוף במקומות מסוימים, אך מאכלסים גבהים שונים.
אנטומיה ומראה
וולבי מקלאי הוא בין מיני הוולבים הקטנים ביותר. יש לו גוף קומפקטי, מקושת ועגלגל המותאם לתנועה בסבך, וראש קטן אשר קצר ורחב יותר מקרוביו בני הסוג וולבי הצבי. גפיו הקדמיות קטנטנות וקצרות בניגוד חד לגפיו האחוריות הארוכות והחזקות. עיניו גדולות ומותאמות לראיית לילה, ואוזניו הקטנות עגלגלות מעט. זנבו הבינוני רחב בבסיסו וצר בקצהו, כאשר הוא שעיר בשני השלישים הראשונים וקירח בשליש האחרון. מערכת השיניים שלו מתאפיינת בחותכות קטנות, ניבים דקיקים וטוחנות רחבות וקצרות. אורך ראשו וגופו: 46-43 סנטימטרים, אורך זנבו: 32 סנטימטרים בממוצע, ומשקלו 3.5-2.5 קילוגרם. אין הבדלים ניכרים בין הזכרים לנקבות.
הפרווה של וולבי מקלאי שעירה, צפופה וקצרה. צבעה כהה וחדגוני למדי, לרוב בין חום-אפרורי לחום-קפה עמוק או חום-שחרחר. הכתפיים, הגב, הגפיים, הרגליים ובסיס הזנב נוטים להתכהות לשחור-פחם. לעומת הצבע הכללי הכהה, הגרון, החזה, הבטן, המפשעה וקצה הזנב בצבע אפרפר חיוור. המצח והחרטום כהים, והלחיים והאוזניים אשר דלילים בשיער בהירים יותר. קצה זנבו של וולבי מקלאי בצבע לבן או ורוד, ומשמש כסימן היכר של המין. וולבי מקלאי נבדל מהוולבי הזוטר בכך שהוא גדול ובהיר יותר, אוזניו פחות מעוגלות וזנבו שעיר יותר.
תפוצה ואקולוגיה
וולבי מקלאי אנדמי לאי גינאה החדשה. תפוצתו מוגבלת לאורך המורדות הדרומיים של רכס אואן סטנלי (בעיקר לאורך חצי האי זנב-ציפור), וטווח התפוצה שלו מצומצם משמעותית משל קרובו הוולבי הזוטר ומשתרע על כ-20,000 קילומטרים רבועים. בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם טרופיים צפופים במיוחד עם צמחייה קרקעית עשירה, והם מנצלים את האפילה השוררת בהם על מנת להתחמק מטורפים. הוא חי בגבהים של 1,800-1,000 מטר מעל פני הים, אשר נחשבים לנמוכים יחסית לעומת קרובו הזוטר. בעבר וולבי מקלאי היה נפוץ יותר ביערות שפלתיים, אולם החדירה האנושית והצתת שריפות אילצה אותו להרחיק למקומות גבוהים ומוגנים מפני השפעה אנושית. הטמפרטורות בתחומי המחייה שלו בסביבות 30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת 3,000 מילימטר לשנה. וולבי מקלאי הוא יונק פעיל לילה ככל הנראה. הוא מבלה את זמנו על אדמת היער האפלה, ויש לו יכולת חפירה מוגבלת. התזונה שלו מורכבת מעלים, ניצנים, עשבי תיבול וגבעולים של צמחים דו-פסיגיים. הוולבי נראה לעיתים רחוקות בבית גידול פתוח, והוא מעדיף לשהות ביער הסבוך שבו הוא חש מוגן יותר. הטורפים העיקריים של המין הם הרפיה ניו-גינאית, עיט מחודד-זנב ופיתון השטיחים. הוולבי חי בשטח ביתי קבוע, אך הוא אינו טריטוריאלי. לוולבי מקלאי יש חוש ריח מפותח המשמש כתקשורת העיקרית בין הוולבים. הנקבות משחררות ניחוח חזק כשהן מיוחמות ומחפשות בן זוג.
וולבי מקלאי הוא מין פוליגמי. עונת הרבייה מתרחשת בחודשי ינואר ופברואר ומושפעת מהמצב הפיזיולוגי של הנקבות. בתום תקופת היריון של כ-21 יום, נולד ולד יחיד או תאומים. ההיריון אינו דורש מהאם אנרגיה רבה, אולם לאחר הלידה ההשקעה האנרגטית גבוהה במיוחד כתוצאה מההנקה התמידית, כך שנקבה תבחר להמליט רק כשיש לה מספר משאבים זמינים לגידול הצאצא. הלידה מהירה ביותר עד כדי כך שהנקבה כלל לא מרגישה זאת. הוולד הזעיר זוחל בכוחות עצמו לכיס ונצמד לפטמות. הגור עשוי לבלות עד 18 חודשים בתוך הכיס וההנחה היא שזהו גיל הגמילה. הזכר אינו משתתף בגידול הצאצא. הן הזכרים והן הנקבות מגיעים לבגרות סביבות גיל שנתיים.
תוחלת החיים של וולבי מקלאי אינה ידועה, אולם סביר להניח שהיא בסביבות 8 שנים בדומה לקרובו הזוטר.
מצב שימור
הוולבי היערוני הזוטר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצה רחבה יחסית, אוכלוסייה גדולה, ובעיקר עקב העובדה שמרבית בית הגידול שלו נותר מוגן מפני השפעות אנושיות כתוצאה מחוסר הנגישות שלו. על אף שוולבי מקלאי מושפע מציד לבשר על ידי הילידים הפפואנים, אין זה מהווה איום חמור עליו, שלא כאצל קרובו הוולבי הזוטר. מגמת האוכלוסייה נחשבת ליציבה והמין נמצא במספר אזורים מוגנים. לא צפוי שינוי משמעותי במצבו בעתיד הקרוב.
מוטי קקון
מוטי קקון (נולד ב-16 בנובמבר 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ. קקון שיחק ברוב הקריירה בקבוצת הפועל פתח תקווה ואוהדיה ראו בו את סמל הקבוצה. כינויו "העיט" ניתן לו על ידי אוהדי הקבוצה בגלל סגנונו הדומה לזה של אמיליו בוטרגניו מריאל מדריד, בעל אותו כינוי.
קורות חייו
בעונת שיחק לצידו של עידן טל בקבוצת מרידה בליגה השנייה בספרד, ולאחר מכן חזר להפועל פתח תקווה ושיחק בה שלוש שנים נוספות. בשנת 2003 עבר לקבוצת הפועל כפר סבא, ולאחר שעלה איתה לליגת העל בשנת 2005 הוחזר קקון לעונת פרישה בהפועל פתח תקווה, שבה לא קיבל דקות משחק רבות מהמאמן ניר לוין. בעונה שלאחר מכן הפך לשחקן הרכב תחת שרביטו של אייל לחמן.
קקון הוא סגן מלך השערים בכל הזמנים של הפועל פתח תקווה עם 134 שערים, כאשר מקדים אותו "ראש הזהב" נחום סטלמך, עם 152 שערי ליגה.
אף על פי שלא הודיע רשמית על פרישתו מכדורגל, קקון למעשה לא שיחק לאחר שעזב את הפועל פתח תקווה בשנת 2007. אולם, בשנת 2010 חזר לשחק בליגה ב', בקבוצת בית"ר פתח תקווה, ולאחר מספר חודשים עבר לקבוצת הפועל מחנה יהודה. בעונה שלאחר מכן רשם את הופעתו האחרונה בקריירה במדי בית"ר פתח תקווה בליגה ג', בה כבש גם את שערו האחרון.
באוקטובר 2021 חתם מוטי קקון כשחקן פעיל בגיל 48, בקבוצת הפועל גני תקווה מליגה ג׳.
לקקון שתי הופעות בנבחרת ישראל, הראשונה מביניהן ב-17 בינואר 2001 במשחק ידידות מול נבחרת אוזבקיסטן.
חימום (ספורט)
חימום הוא פעילות גופנית בעצימות נמוכה שמטרתה הכנת השריר לפעילות וצמצום הסיכון לפציעה.
מבנה החימום
ישנם שני סוגי חימום - חימום אקטיבי (הכולל חימום כללי וחימום מותאם) וחימום פאסיבי.
חימום אקטיבי
חימום אקטיבי כולל פעילות אירובית בעצימות נמוכה, מתיחות ותרגילים מותאמים. פעולות אירובית נפוצות הן ריצה קלה, רכיבה על אופניים, קפיצה בחבל ותרגילי התעמלות שונים. ישנה נטייה בקרב ספורטאים לבצע חימום חלקי בלבד.
השפעות החימום
חימום יוצר התחממות בשריר, שמאיצה את קצב שחרור החמצן מההמוגלובין בדם אל השריר, מובילה להתרחבות כלי דם וייתכן גם שמאיצה את קצב ההעברה הסינפטית. בנוסף, מוביל החימום לעלייה בגמישות השרירים והגידים, להאצת הדופק, להאצת קצב שחרור החמצן מהמיוגלובין בשרירים ולעלייה בקצב ובעוצמת התכווצויות השרירים באמצעות האצת תהליכים מטבוליים והפחתת הצמיגות הפנימית.
חימום מוביל לשיפור בביצועים בענפי ספורט שונים, ומצמצם את הסיכוי לפציעות בשריר. בנוסף, לחימום השפעה פסיכולוגית על ספורטאים.
אברהם אליעזר הלוי
הרב אברהם אליעזר הלוי (תקי"ח, 1758 – י"א בכסלו תקפ"ו, 21 בנובמבר 1825) היה אב בית הדין של הקהילה היהודית טריאסטה, מחשובי רבני איטליה בדורו ומורו של שד"ל.
היה בנו של צבי הלוי ונכדו של הרב נתנאל הלוי, אב"ד פדואה ומודינה. צבי עלה לארץ ישראל, שם נולד בנו אברהם אליעזר. מילדותו היה תלמיד החיד"א, אותו העריץ; לימים, יחד עם רבה של פירנצה דניאל טירני, היה אחד הדוחפים לאימוץ פסיקותיו בכל איטליה. כשבגר מונה לשד"ר מטעם חכמי צפת וסבב בגולה בשליחותם. הוא פעל בעיקר בנסיכויות הגרמניות ובאיטליה, ולבסוף התיישב בליבורנו.
בינואר 1800 נפטר הרב נתן בן יצחק אשכנזי (טדסקו), אב"ד טריאסטה. בתחילה פנו הפרנסים לאב"ד פדואה יצחק רפאל פינצי, אך הלה השיב שהוא קשיש וחולני מדי. אז ביקשו מהרב הלוי לתפוס את מקום המנוח, וזה נעתר וקיבל את תפקיד ה-rabbino maggiore, תוארו הרשמי מול השלטונות, ב-1801. הוא שלט היטב באיטלקית ונודע כדרשן מחונן בשפה זו; אך בניגוד לקודמו לא גילח את זקנו וסירב ללבוש בגדים מודרניים, אלא הוסיף לעטות גלימה רבנית במשך כל שנותיו בעיר הנמל. שד"ל תיאר אותו כמי ש"חסר תרבות אירופאית" וש"פלפולו היה חריף אך ישיר מאוד, ללא סופיזם." בימיו הראשונים בעיר היה טרוד במצב הקשה בענייני שחיטה וכשרות בכלל, ואיים להתפטר אם לא יוסדר. כמו כמה רבנים אחרים בצפון איטליה, הוציא הודעות גינוי למתגלחים בחול המועד, ואסר עליהם להגיע לבית-הכנסת במהלך החגים, אף כי התיר לחברי העירייה היהודים להתגלח באופן סדיר לצורך תפקידם. נושא כבד משקל שהושלך לפתחו היה בעיית הנישואין האזרחיים, שהוחלו בחוק ההבסבורגי ב-1786; נקבע כי כהני דת יחויבו לנכוח בהם וכי מי שטרם מלאו להם 24 יצטרכו להשיג אישור מהוריהם להתחתן. מטרת החוק הייתה למנוע נישואין בחשאי של צעירים. כמה שערוריות התחוללו בנידון, כשהרשויות איימו לבטל חתונות שנערכו בסתר על ידי ילדים אך היו בעלי תוקף הלכתי, ומאידך כפו הכרה באיחודים שנמצאו בהם פגמים לאחר מכן. הרב הלוי הגה ב-1804 פתרון סבוך, אותו הצדיק כמוצא אחרון לצורך מגדר מילתא, שקיבל את הסכמת החיד"א ורבי חיים יצחק מוסאפיא מאישפלטרו. הוא ניסה גם לקבל את אישור החת"ם סופר, אך הלה נשען על הדעות האשכנזיות המחמירות יותר בעניין זה ולא התרצה. אב"ד טריאסטה קבע בתקנת חכמים עם ראשי הקהל כי כל אב יחויב להדריך את בתו לידור נדר לפיו כל חפץ שיועבר לידה לשם קידושין ללא פיקוח יהפוך לחסר ערך. מנגנון זה של הפקעת קידושין הופעל ב-1805 הוסיף לשמש בעיר עד 1886.
שמואל דוד לוצאטו החל ללמוד מפיו גמרא, במשך שעה מדי יום, כשמלאו לו עשר. לאחר שנאלץ לעזוב את בית-הספר כדי לפרנס את משפחתו היו שיעוריו של הלוי החינוך היחיד שקיבל. כבר בגיל שש-עשרה הציע לנער להסמיכו לרבנות, אך הלה סירב בגלל שרצה לעסוק במחקר הכתובים. לבסוף נפרדו דרכיהם בשל חילוקי דעות, אך שד"ל חיבר עליו קינה עם מותו.
ב-1819 מילא הרב הלוי תפקיד מרכזי בריב ההיכל הראשון, יחד עם מהר"ם בנט והחת"ם סופר; הוא עמד עם האחרון בקשר התכתבות רציף לאורך המשבר. לאחר שמספר רבנים באיטליה כתבו תשובות מקלות שאפשרו, בסייגים מסוימים, להפעיל כלי נגינה בבית-הכנסת בשבת, ניצלו אותם בוני ההיכל בהמבורג, בית-הכנסת הרפורמי הראשון, להדוף את הטענות של הבד"ץ בעירם. היה זה אב"ד טריאסט שסבב ברחבי הארץ כולה כדי להשיג כתבי איסור מכל בתי-הדין. הוא הרחיק דרומה עד רגוזה. פסק דינו, שנשלח להמבורג, היה מחמיר יותר מזה של רבני העיר; אלה אסרו רק נגינה בשבת וביום טוב, והוא אסר לנגן בכלל בבתי הכנסת, על אף שהנגינה הייתה נהוגה ברבים מבתי-הכנסת באיטליה עוד מימי שלמה מן האדומים. כמו כן, השתתף בעתירה לחצר הקיסרית כשהרץ הומברג ביקש לשכנע את הרשויות לכפות על היהודים לאמר את התפילה רק בשפת המדינה. גם כאן נחל הצלחה. הוא עצמו היה מסור למאבק במגמות החדשנות והמודרנה, אף כי פעל בסביבה הפתוחה והמתקדמת של יהדות איטליה.
ב-1823, בערוב ימיו, ביקר אותו המיסטיקן האנגלי ג'ון ורו, שעסק אז בהפצת רעיונותיו. הלה זכר כי הלוי היה "מנומס מאוד." הרב מת ב-1825 ונקבר בטריאסטה. תשובותיו והתכתבויות עמו התפרסמו בספרי החתם סופר, הרב פינצי ואחרים.
סוד השוקולד
סוד השוקולד היא קלטת ילדים שהופקה על ידי "קלסיקלטת" ויצאה בשנת 2004 על גבי קלטות וידאו. מאוחר יותר הופקה כתקליטור DVD. זהו הסרט השני מסדרת "סודות מתוקים".
מקסוול (כדורגלן)
מקסוול שרר קבלינו אנדראדה (בפורטוגזית: Maxwell Scherrer Cabelino Andrade; נולד ב-27 באוגוסט 1981), הידוע בשם מקסוול, הוא כדורגלן עבר ברזילאי. מאחר שזכה ב-37 תארים, הוא אחד מהכדורגלנים המעוטרים ביותר בהיסטוריה.
קריירה
מקסוול החל את קריירת הכדורגל שלו במחלקת הנוער של המועדון הברזילאי קרוזיירו. הוא לא התקדם לקבוצה הבוגרת של קרוזיירו, וביוני 2001 חתם על חוזה במועדון ההולנדי אייאקס אמסטרדם. כחצי שנה לאחר שחתם על החוזה, נפטר אחיו, אך הוא התאושש ובעונתו הראשונה באייאקס הוא זכה עם הקבוצה באליפות הולנד ובגביע ההולנדי. עונתו הטובה ביותר בתקופתו בקבוצה הייתה, שבה סייע לאייאקס לזכות באליפות נוספת וזכה בתואר כדורגלן השנה בהולנד. באפריל 2005 נפצע מקסוול בצורה חמורה, ולא שיחק יותר במדי אייאקס.
משה נחום צובל
ד"ר משה (מוריץ) נחום צובל (כ"ח בטבת ה'תרל"ח, ינואר 1878 – כ"ז באדר א' ה'תשכ"ב, מרץ 1962) היה היסטוריון וחוקר יהדות, עורך העיתונים די וועלט ו"אלגעמיינע יידישע צייטונג", עורך אנציקלופדיה יודאיקה. שימש מזכירו של בנימין זאב הרצל.
מקסוול (כדורגלן)
קריירה
בינואר 2006 אינטר החתימה את מקסוול הוא הושאל עד יוני 2006 לאמפולי ולאחר חצי עונת השאלה הוא הצטרף לאינטר מילאנו. בעונתו הראשונה באינטר,, הפגין מקסוול יכולת מרשימה וזכה עם קבוצתו באליפות איטליה. שערו מול פארמה בסן סירו במהלך אותה עונה, זיכה אותו בתואר שער העונה של המועדון.
משה נחום צובל
קורות חייו
נולד בטרנבה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, לשלמה צובל. למד בישיבת פרשבורג ובישיבת הרב שלמה זלמן ברויאר שבפרנקפורט. כמו כן למד באוניברסיטת ברן שבשווייץ ובגיסן בגרמניה, שם קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה. עבודת הדוקטורט עסקה בההדרת פירוש כתב יד ערבי של מורה הנבוכים (1910).
מקסוול (כדורגלן)
קריירה
בעונת, עם הצטרפותו של כריסטיאן קיבו לאינטר, הוחלף מקסוול על ידו בעמדת המגן השמאלי והחל לשחק באגף השמאלי של הקישור. שינוי זה היה יעיל מאוד, כאשר מקסוול הסתגל היטב לתפקיד החדש ותרם במידה רבה לקבוצתו. בסיום אותה עונה הוא זכה עם אינטר באליפות שנייה ברציפות. במהלך עונת נפצע מקסוול והושבת ממשחק לשישה שבועות, אך לאחר שחזר מהפציעה חזר לפתוח בהרכב אינטר והמשיך להפגין את יכולתו הטובה, שסייעה לקבוצה לזכות באליפות איטליה נוספת.
ביולי 2009 עבר מקסוול למועדון הספרדי ברצלונה. תאריו הראשונים עם ברצלונה היו הסופר קאפ הספרדי שבו שיחק בכל 90 הדקות במפגש הגומלין מול אתלטיק בילבאו, והסופר קאפ האירופי. במהלך העונה שימש מקסוול בעיקר כמחליפו של אריק אבידל, אך בעקבות פציעתו של אבידל החל לפתוח בקביעות בהרכב הקבוצה ולקבל דקות משחק משמעותיות. הוא זכה עם הקבוצה באליפות ספרד והעפיל עמה לחצי גמר ליגת האלופות.
משה נחום צובל
קורות חייו
נישא לגיזלה (גננדל) קורניצר, בתו של רבי משה קורניצר, נכד החתם סופר. בהיותו בווינה שימש מזכירו לעברית של בנימין זאב הרצל. היה מראשוני "תנועת המזרחי" בגרמניה. כתב מאמרים רבים בעיתון די וועלט של התנועה הציונית. החל מ-1910 היה עורך העיתון עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בשנות המלחמה שירת בצבא האוסטרי-הונגרי. לאחר מכן ערך את היומון "אלגעמיינע יידישע צייטונג" שנרכש על ידי המזרחי ויצא לאור בבודפשט. ב-1920 עבר לברלין ושימש עורך אנציקלופדיה יודאיקה בברלין. עם עליית הנאצים והפסקת הוצאת האנציקלופדיה החל לעבוד בהוצאת שוקן בברלין ופרסם שורה של ספרים בגרמנים בתחומים שונים של יהדות.
מקסוול (כדורגלן)
קריירה
לצד חברו לקבוצת אינטר, מאייקון, השתתף מקסוול עם נבחרת ברזיל עד גיל 23 בטורניר הקדם-אולימפי של דרום אמריקה בשנת 2004, אך סיים עמה במקום השלישי ללא הצלחה להעפיל לאולימפיאדת אתונה. באוקטובר אותה שנה הוא זומן לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית, אך לא שיחק בפועל. ביוני 2008 הוא זומן לסגל פעם נוספת, למשחק מול ארגנטינה, אך גם בפעם זו לא שותף, ולמשחקים הבאים לא זומן כלל בשל פציעה. בינואר 2012 עבר מקסוול לפריס סן ז'רמן מליגה 1. ב-14 בינואר 2013 שיחק את משחקו הראשון בנבחרת ברזיל במשחק ידידות מול שווייץ.
משה נחום צובל
קורות חייו
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת כרם אברהם בירושלים.
היה מעורכי פרויקט התלמוד הבבלי עם תרגום עברי ופירוש חדש, שהוחל בהוצאתו בשנות ה-50. היה חבר מערכת האנציקלופדיה העברית וכתב מספר ערכים ובהם הערך על ר' משה אלשקר ואברהם ביכלר. כמו כן היה חבר מערכת אנציקלופדיה מקראית.
פרסם מאמרים ומחקרים בכתבי עת תורניים-מדעיים שונים ובהם "סיני" ו"תרביץ". בשנת תש"ב השתתף בקובץ התורני-מדעי "רב סעדיה גאון" שיצא לאור במלאת אלף שנים לפטירתו (בעריכת הרב יהודה לייב מימון) במאמר שעסק בחשבון הקץ ותיאור הגאולה בספר אמונות ודעות.
בשנת 1949, לקראת הבחירות לכנסת הראשונה, חתם עם קבוצת מדענים ואנשי רוח דתיים על גילוי דעת התומך ב"חזית הדתית המאוחדת".
נפטר בשנת 1962 ונקבר בהר המנוחות. על מצבתו נחקק: "עד הגל הזה על איש נאמן וצדיק, תלמיד חכם ומלומד... ששאב מכל מקורות חכמה, ועמד בצדקו, וקירב את אוצרות היהדות ללב העם בחיבוריו ותרגומיו".
אודליה הלוי
אודליה הלוי (באנגלית: Odelya Halevi; נולדה ב-12 בפברואר 1989) היא שחקנית ישראלית, המופיעה בסדרת הדרמה האמריקאית "חוק וסדר", ומגלמת את תפקידה של עוזרת התובע המחוזי סמנתה מארון.
היא גם שיחקה את אנג'ליקה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "צרות טובות", וכן הופיעה ב"מרד הבנות הטובות". היא הופיעה בעוד סדרות, ובהן, "מייק ומולי", "הבחורה החדשה", "NCIS", "מקגייוור (2016)", ו"למה נשים רוצחות".
ביוגרפיה
הלוי נולדה בראש העין ועברה ללוס אנג'לס, ארצות הברית בגיל 19, על מנת לעסוק במשחק. היא החלה לעבוד כמלצרית ובמקביל להופיע בפרסומות.
ב-2017 שיחקה בפרק בסדרה "NCIS" בתור סאמירה חסן.
ב-2019 שיחקה בסדרה "למה נשים רוצחות".
מעשה בחמישה בלונים
מעשה בחמישה בלונים הוא ספר ילדים מאת מרים רוֹת שיצא לאור בשנת 1974, מלווה באיוריה של אוֹרה אַיָּל. הספר זכה לפופולריות רבה והפך לקלאסיקה בספרות הילדים הישראלית. הוא זכה בפרס "אות החיוך" של יוניצ"ף.
אודליה הלוי
ביוגרפיה
החל מהעונה ה-21 הצטרפה לסדרת המשטרה "חוק וסדר" בתור עוזרת התובע המחוזי סמנתה מארון.
מעשה בחמישה בלונים
עלילה
הספר עוסק בחמישה ילדים המקבלים כל אחד בלון מאמא של רותי – בלון כחול לרותי, צהוב לרון, סגול לסיגלית, ירוק לאורי ואדום לאלון. במהלך הסיפור מתפוצצים ארבעה מהבלונים, כל אחד מסיבה אחרת:
אודליה הלוי
חיים אישיים
הלוי בזוגיות עם ארון מייזר העוסק בתחום הנדל"ן.
מעשה בחמישה בלונים
עלילה
בכל פעם שאחד הבלונים התפוצץ, הילדים נוחמו. לאורי הובטח בלון אחר ולשאר הילדים ניתן ההסבר "זה סופו של כל בלון". את הבלון האחרון, של אלון, סחפה הרוח מעבר לטווח הישגם של הילדים. הם צפו בו מתרחק ונפרדו ממנו: "שלום, שלום, בלון אדום".
משמעות
בריאיון שנערך עימה בערוב ימיה אמרה רות:
סופיה אלאונורה מסקסוניה
סופיה אלאונורה מסקסוניה (בגרמנית: Sophie Eleonore von Sachsen; 23 בנובמבר 1609 - 2 ביוני 1671) הייתה בתו הבכורה של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ואשתו של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט.
ביוגרפיה
מריה אליזבת נולדה ב-23 בנובמבר 1609 בדרזדן, ליוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ולמגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה, בתם של אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה ומריה אלאונורה מקלווה. שתי אחיותיה היו מריה אליזבת ומגדלנה זיבילה, ואחיה היו יוהאן גאורג, אוגוסט, כריסטיאן ומוריץ.
ב-1 באפריל 1627 התחתנה סופיה אלאונורה עם גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטאדט, ממנו נולדו לה 15 ילדים, אותם היא גידלה בקפדנות כלותרנים. עם זאת, בתה אליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, המירה בשנת 1653 את דתה לדת הקתולית.
בשנת 1661 מת בעלה גאורג, ובנם לודוויג השישי, רוזן הסן-דרמשטאדט עלה לשלטון במקומו, וב-2 ביוני 1671 היא מתה בדרמשטאדט.
משפחתה
ב-1 באפריל 1627 התחתנה סופיה אלאונורה עם גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטאדט, ממנו נולדו לה 15 ילדים:
חיבוט הקבר
מהותו
על פי התיאורים במדרשים, עומד מלאך המוות על קבר המת ושואלו מהו שמו, ומכה על ידיו. הרשעים שוכחים את שמם לאחר מותם ועל כן יש הנוהגים לומר פסוק בסוף תפילת שמונה עשרה כסגולה שלא ישכחו את שמם באותו הזמן. אם לא ידע המת מהו שמו אזי כורת מלאך המוות את אבריו, ואילו מלאכי החבלה -שליחיו, שבים ומרכיבים את הגוף כדי להכינו לסבב נוסף של ענישה כזו, ובכך להגדיל את עינוייו.
חלק מן החוקרים סוברים שהאמונה בחיבוט הקבר הופיעה ביהדות בתקופת הגאונים בהשפעת האסלאם. בספרות האסלאמית קיימים תיאורים של "עד'אב אלקבר" כלומר עינוי הקבר. לפי תיאורים אלה, לאחר שהאדם מת מופיעים בקברו שני מלאכים מפחידים ששמם "מנכר" ו"נכיר" (משמעותם של שמות אלה בערבית היא: מכוער, דוחה). שני המלאכים האלה מעירים את הנפטר ושואלים אותו שאלות נוקבות לגבי התנהגותו בעולם הזה. לאחר שהנפטר עונה להם הם מחזירים אותו למצב של חוסר הכרה עד שיתעורר מחדש ביום הדין.
סגולות
העולים לקבר המת, כדי להתפלל לעילוי נשמתו, קוראים פסוקים המתחילים באותיות שמו של הנפטר, או תפילות המתחילות באות הראשונה של שמו, כסגולה נגד חיבוט הקבר. (כמו כן בספרי סגולות מובאות סגולות שונות תחת הכותרת "להנצל מחיבוט הקבר"). לפי המבואר בספר התניא, הסגולה לכך היא שבכל ימי חייו, יכוון האדם את כל מעשיו לשם שמים.
כמו כן, כדי להיפטר כליל מחיבוט הקבר מובא שעל האדם להיות מגומלי חסדים, להתפלל מתוך כוונה אמיתית, ולהיות מכניס אורחים.
סגולת השבת מהווה גם היא כדרך להיפטר מעונש זה, על כן מקובל כי אלו שהובאו לקבורה בסמוך לכניסת השבת נפטרים מעונש חיבוט הקבר.
בתרבות
חיבוט הקבר מוזכר בסיפור "המלבוש" מאת ש"י עגנון.
פיקוד הכוחות המיוחדים (גרמניה)
Kommando Spezialkräfte (פיקוד הכוחות המיוחדים, KSK) הוא פיקוד צבאי של כוחות מיוחדים מובחרים המורכב מחיילי מבצעים מיוחדים שנבחרו משורות הבונדסוור הגרמני ומאורגנים תחת אוגדת הכוחות המהירים. לוחמי KSK זכו לעיטורים רבים ממדינות נאט"ו מתבקשים לעיתים קרובות ליטול חלק במבצעים משותפים נגד טרור, בעיקר בבלקן ובמזרח התיכון.
מאז 2018 מפקד הפיקוד הוא מרקוס קרייטמאיר.
היסטוריה
משנת 1973 ועד להקמתה של KSK בשנת 1996, ממשלת מערב גרמניה (ובהמשך גרמניה) הקצתה את כל הפעולות ללוחמה בטרור והמבצעים המיוחדים ליחידת GSG 9, כוח משטרה מיומן מאוד שנוצר זמן קצר לאחר משבר בני הערובה שהתרחש במהלך אולימפיאדת מינכן 1972.