cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קנאק
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה, זכויות הילידים הוטבו במידה רבה - ניתנה להם זכות בחירה ובחירת מקום מגורים באיים כרצונם.
ב-1981 החלה תנועה לעצמאות בקרב הילידים, התנועה צברה תאוצה לאחר הירצחו של מנהיג מפלגת "האיחוד הקלדוניאני" (Union calédonienne) ב-19 בספטמבר באותה שנה, וגוף בשם "Front de Liberation Nationale Kanak Socialiste" (החזית הסוציאליסטית לשחרור האומה הקנאקית, לרוב בראשי-תיבות: FLNKS) הוקם ב-1984. הגוף החרים את הבחירות המקומיות והפריע להתנהלותם, צרפת הגיבה בתוקפנות כנגד הפעילות. ב-1985 בתגובה לרצח של אחד ממנהיגי הקנאק, נשבו 27 ז'נדרמים צרפתיים בידי הקנאק, דבר שהסלים את מעגל האלימות.
לאחר מאמצים רבים ובתמיכת המדינות הבלתי-מזדהות הצליחה התנועה לעצמאות לזכות ב-2 בדצמבר 1986 בתמיכת האו"ם בזכות הקנאק לעצמאות. אולם הדבר לא הועיל, והשליטה הצרפתית במקום נשארה ללא שינוי.
בתקרית מפורסמת אחרת שאירעה ב-22 באפריל 1988, כוחות ה-FLNKS שבו 27 ז'נדרמים, הוציאו להורג ארבעה והתנו את שחרור שאר השבויים במשא ומתן על עצמאות קלדוניה החדשה. צרפת סירבה לנהל משא ומתן, וכוח מיוחד של GIGN פרץ למערה שבה הוחזקו השבויים והרגו 19 מהחוטפים (הסרט "Rebellion" משנת 2011 מבוסס על תקרית זו).
בהסכם שנחתם ב-5 במאי 1998, הוסכם כי משאל עם ייערך בין השנים 2014–2019, ותוצאותיו יקבעו את עתידה של קלדוניה החדשה, אם כמדינה עצמאית או כחלק מצרפת. עד לקיום משאל העם, תמשיך צרפת לנהל את כל עניינה של קלדוניה החדשה, בשיתוף עם הממשלה הנבחרת המקומית כך שתהליך העצמאות (אם תתקבל החלטה שכזו) יבוא בהדרגתיות ולא בפתאומיות. בהמשך הוחלט כי יתקיימו עד שלושה משאלי עם. משאל העם הראשון התקיים ב2018, השני צפוי להתקיים ב2020 ואם יתקיים משאל שלישי הוא יתקיים ב2022
שפה
בקרב הקנאק קיים מגוון עצום של שפות: כ-28 שפות ואלפי דיאלקטים. בכל שפות בני הקנאק אין מערכת כתב.
דת
בעבר בני הקנאק נהגו בפולחן מתים, מערות קדושות והחשיבו את הים כמקום מקודש וכמקור החיים. כיום למעלה מ-50 אחוזים מבני הקנאק הם קתוליים, רבים אחרים פרוטסטנטיים ורק מיעוט קטן בני דתות אחרות.
מטבח
מאכל חשוב במטבח הקנאקי הוא ה-Bougna: עשוי מטארו, יאם, בטטה, בננה, וחתיכות בשר עוף, דג או לובסטר. המרכיבים נעטפים בעלי בננה ונקברים בתנור קרקעי לצורך הבישול. לאחר כשעתיים, מוסרים עלי הבננה והמנה מוכנה.
אומנות
הקנאק מפורסמים בפיסולם, בעץ ובאבן.
דני חן
דניאל (דני) חן הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כראש אגף תכנון בשנים 2011 עד 2016.
חן החל את שירותו במשטרה במשמר הגבול, שירת כמפקד תחנת רחובות ומפקד מרחב איילון במחוז תל אביב.
באוקטובר 2001 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לסגן ראש אגף קהילה ומשטרה, בהמשך שירת כסגן מפקד מחוז ירושלים, תקופה שהתאפיינה בפיגועי התאבדות ומצב ביטחוני מתדרדר בבירה. באוקטובר 2004 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב וביולי 2007 לסגן מפקד מחוז הדרום. במהלך המחצית השנייה של 2008 מילא את מקומו של אורי בר-לב כמפקד המחוז, בשל החופשה הכפויה שנכפתה על בר-לב על ידי השר לביטחון הפנים אבי דיכטר.
כהונתו לא הוארכה, הוא לא קודם לדרגת ניצב ופוטר מהמשטרה על ידי המפכ"ל דודי כהן, עם תתי-ניצבים נוספים שפוטרו במסגרת "מהלך התייעלות". הוא מונה בתחילת 2011 למנהל החברה הכלכלית של רמת השרון, אך חזר לשורות המשטרה לאחר שמונה לראש אגף התכנון (אג"ת) בדרגת ניצב במאי 2011. כיהן בתפקיד עד ינואר 2016.
נשוי ואב ל-3 ילדים.
גל פתוח
גל פתוח (או אולפן פתוח) הוא מצב שבו ערוץ רדיו או ערוץ טלוויזיה עובר לשידור חדשות לאורך זמן ממושך בעקבות אירוע חדשותי חשוב.
גל פתוח בישראל
בישראל מקרים רבים בהם ערוצי הברודקאסט משדרים חדשות במתכונת גל פתוח. בין היתר בגלל המצב הביטחוני השורר באזור. רוב שידורי הגל הפתוח בישראל היו בגלל אירועים ביטחוניים כגון פיגועי התאבדות, פיגועי ירי, מלחמות, ופעמיים גם בגלל הסכמי שלום עם מצרים וירדן.
מקרי 'גל פתוח' מפורסמים
היו עוד מקרים רבים כמו פיגועים, חטיפות חיילים, מבצעים צבאיים ודומיהם.
ביקורת על הגל הפתוח
על מתכונת שידורי "הגל הפתוח" נמתחו לא מעט ביקורות. ואלה הן הסיבות בין היתר:
כריסטי'ס
כריסטי'ס (באנגלית: Christie's) הוא בית מכירות פומביות, מהמובילים בעולם. במסגרתו נמכרות יצירות של מיטב האמנים. לכריסטי'ס יש סניפים באירופה, ניו יורק וגם בישראל.
היסטוריה
בספרות הרשמית של החברה נכתב כי המייסד (1730–1803) ערך את המכירה הראשונה בלונדון, אנגליה, ב-5 בדצמבר 1766, וקטלוג המכירות הפומביות המוקדם ביותר שניהלה החברה הוא מדצמבר 1766. עם זאת, מקורות אחרים מציינים כי ג'יימס כריסטי שכר חדרי מכירות פומביות משנת 1762, ונמצאו גם פרסומי עיתונים למכירות של כריסטי משנת 1759. לאחר מותו, בנו של כריסטי, (1773–1831), השתלט על העסק.
כריסטי'ס הייתה חברה ציבורית, הרשומה בבורסה בלונדון, משנת 1973 עד 1999. בשנת 1974 מונה ג'ו פלויד ליו"ר חברת כריסטי'ס. הוא שימש כיו"ר מועצת המנהלים הבינלאומית של כריסטי'ס בין השנים 1976 עד 1988. כריסטי'ס קיימה את המכירה הראשונה שלה בארצות הברית בשנת 1977. הצמיחה של כריסטי'ס הייתה איטית אך יציבה מאז 1989, בשנת 1990 שינתה החברה מדיניות ארוכת שנים והבטיחה מחיר מינימום עבור אוסף יצירות אמנות במכירות פומביות שלה. בשנת 1996 המכירות של כריסטי'ס עלו על מכירות סותבי'ס לראשונה מאז 1954. עם זאת, הרווחים לא צמחו באותו קצב; משנת 1993 עד 1997, הרווחים השנתיים של כריסטי'ס היו כ-60 מיליון דולר, ואילו הרווחים לשנה של סות'ביס היו כ-265 מיליון דולר לאותן שנים.
בסוף 1996 העבירה את מטה החברה מלונדון לניו יורק.
במאי 1998 רכש איל ההון הצרפתי 29% ממניות החברה. שנה אחר כך רכש את יתרת המניות ומחק את החברה מהמסחר בבורסה של לונדון.
בספטמבר 2000, בתי המכירות סותבי'ס וכריסטי'ס, הודיעו שישלמו 512 מיליון דולר בגין תיאום עמלות מסחר ביניהם, שנמשך משנת 1992. זאת בעקבות הסכם הפשרה, בתביעה האזרחית מטעם משרד המשפטים האמריקאי, בניסיון לסיים חקירה פלילית בת שלוש שנים, שהתמקדה בראיות ששני בתי המכירות הגבילו תחרות באמצעות "מזימה לקיבוע שיעור העמלות".
בשנת 2010 מכירות האמנות של החברה ברחבי העולם הסתכמו בכ-5 מיליארד דולר.
פעילות
ב-2017 העמיד למכירה פומבית כ-170 יצירות אמנות שהיו בבעלותו של אספן האמנות היהודי-הולנדי ז'ק חודסטיקר ושנגזלו על ידי הנאצים בתקופת השואה.
בנובמבר 2015 מכרה כריסטי'ס את הציור "עירום בנחת" של אמדאו מודיליאני ב–170.4 מיליון דולר, המחיר הגבוה ביותר שבו נרכשה יצירת אמנות במכירה פומבית. השיא נשבר בנובמבר 2017, כאשר הציור "סלבטור מונדי" של לאונרדו דה וינצ'י נמכר בכ-450 מיליון דולר. הרוכש היה הנסיך הסעודי באדר בן עבדאללה בן מוחמד בן פרהאן אל-סעוד.
במאי 2019, הפסל "ארנב" של ג'ף קונס קבע שיא חדש למכירה פומבית של אמן חי כשנמכר תמורת 91 מיליון דולר.
כריסטי'ס בישראל
הסניף הישראלי מנוהל על ידי רוני בהרב. במכירה פומבית של כריסטיס ישראל נמכר באפריל 2006 ציור של מרדכי ארדון ("נקר הזמן" משנת 1963) תמורת 643,200 דולר. מדובר במחיר שיא ליצירה של אמן ישראלי.
קרוספייר (קומיקס)
קרוספייר (באנגלית: Crossfire) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס הוקאיי ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Marvel Two-in-One #52 מיוני 1979, ונוצרה על ידי הכותב סטיבן גרנט והמאייר ג'ים קרייג.
לאחר ניסיון להרכבת צבא נבלי על הוא השתתף במלחמה הסודית בלטבריה, חמוש בטכנולוגיה משופרת, והובס בידי ניק פיורי וכוחותיו. לאחר ניסיון בריחה יחד עם צוות נבלי-על, קרוס נשכר יחד עם משליכי המוות בידי ארגון A.I.M לקחת חלק במזימת טרור בלונדון, אך הובס על ידי יוניון ג'ק וסברה ולכאורה נהרג בנפילה מגשר מצודת לונדון לנהר התמזה. מתגלה כי קרוס שרד את הנפילה, והצטרף לצבא נבלי העל של הברדס. קרוס שיתף פעולה עם גוסט ריידר נגד הוקאיי ומוקינגבירד, הצטרף לצוותה של מיסטי נייט נגד קבוצת "נבלים להשכרה" של האיש הסגול, כמו גם לקבוצת אדוני הרשע. כאשר האוונג'רס הסודיים פשטו על בגאליה כדי לגייס את טאסקמאסטר, ניק פיורי הבן שילם לקרוס כדי שישחרר את טאסקמאסטר מכלאו.
קרוס הופיע בסדרת האנימציה המבוססת על האוונג'רס.
יבגני אגרסט
יבגני אגרסט (ברוסית: Евгений Агрест; נולד ב-15 באוגוסט 1966) הוא שחמטאי סובייטי-שוודי ממוצא יהודי בדרגת רב אמן.
נכון לינואר 2019, מדורג במקום השלישי בשוודיה לפי מד כושר.
ביוגרפיה
יבגני אגרסט נולד בוויטבסק. הוא התאמן לצד איליה סמירין ורחל איידלסון. בשנת 1994 הוא בוגר לימודי כלכלה באוניברסיטת מוסקבה. זמן קצר לאחר מכך אגרסט היגר לשוודיה.
בשנת 1995 הוא ניצח בתחרות בינלאומית שנערכה בשוודיה, ב-1997 זכה במקום השני וגם באליפות שוודיה של אותה שנה הוא היה שני. על הישגיו אלו הוענקה לו דרגת רב אמן.
אלוף שוודיה בשנים 1998, 2001, 2003 ו-2004 ואלוף סקנדינביה ב-2001 עם ארטור קוגן, ב-2003 עם קורט הנסן וב-2005.
הוא היה חבר נבחרת שוודיה באולימפיאדת השחמט ובאליפות אירופה בשחמט לנבחרות.
בשנת 2015 הוא היה שלישי בתחרות שנערכה בשוודיה.
יבגני אגרסט באולימפיאדת השחמט
בשנים 1998–2014 השתתף אגרסט ב-8 אולימפיאדות שחמט:
אלן סמית' (1980)
אלן סמית' (באנגלית: Alan Smith; נולד ב-28 באוקטובר 1980) הוא כדורגלן אנגלי אשר שיחק לאחרונה בעמדות הקשר והחלוץ בנוטס קאונטי.
קריירה
בסוף עונת ירדה לידס לליגת המשנה. סמית' הזיל דמעות במשחק הירידה, אך זמן קצר לאחר מכן חתם במנצ'סטר יונייטד, יריבתה הגדולה של לידס, למגינת לבם של האוהדים. כעסם של האוהדים לא נבע מכך שעזב את לידס, אלא בשל המעבר לקבוצה זו דווקא.
אפונסו אלווס
אפונסו אלווס מרטינס ז'וניור (בפורטוגזית: Afonso Alves Martins Júnior; נולד ב-30 בינואר 1984 בבלו הוריזונטה) הוא כדורגלן עבר ברזילאי.
קריירת מועדונים
אלווס נולד בבלו הוריזונטה, העיר השלישית בגודלה בברזיל. אביו נפטר בהיותו בן 9. לאלווס אח ואחות.
החל לשחק כדורגל באתלטיקו מיניירו מברזיל. בשנת 2002 עזב את ברזיל והחל לשחק במועדון השוודי אורגריט מהעיר גטבורג. שנתיים מאוחר יותר עבר למאלמה, וזכה עמה באליפות ליגת העל השוודית. לאחר הזכייה המשיך לשחק במאלמה, כאשר בשנת 2005 הבקיע 14 שערים ב-24 משחקי ליגה, שזיכו אותו בתואר מלך השערים בפעם השנייה ברציפות. באותה עונה סיימה מאלמה במקום החמישי.
ב-2006 עבר להירנביין תמורת 4.5 מיליון אירו, מה שהפך אותו להעברה היקרה ביותר בתולדות הירנביין. בשנת 2007, לאחר שבשנה הקודמת סיים כסגן מלך השערים, הצליח לסיים כמלך השערים של ליגת העל ההולנדית עם 34 שערים. מספר זה הוא גם שיא מועדון לשחקן הירנביין. אלווס הוא הברזילאי השלישי שמסיים כמלך שערי הליגה ההולנדית, לאחר חלוצי פ.ס.וו. איינדהובן בעבר רומאריו ורונאלדו. כמו כן, הוא סיים שני "במירוץ" לזכייה בנעל הזהב האירופית, נקודה אחת פחות מפרנצ'סקו טוטי מרומא. בסיום עונת 2007 זכה בתואר כדורגלן השנה בהולנד.
במהלך משחקו השני בלבד בקבוצה, ב-7 באוקטובר 2007, הבקיע 7 שערי ליגה במהלך ניצחונה של הירנביין 0-9 נגד הראקלס אלמלו, ובכך קבע שיא למספר השערים שנכבשו על ידי שחקן אחד במשחק אחד בליגה ההולנדית.
בסוף חלון ההעברות של ינואר 2008 חתם במידלסברו מהפריימר ליג ל-4.5 שנים, לאחר שהנהלת הקבוצה שילמה תמורת כרטיס השחקן שלו 12.7 מיליון לירות שטרלינג. ערך את משחק הבכורה שלו ב-9 בפברואר, לאחר שעלה כמחליף במשחק מול פולהאם. הופעת הבכורה שלו בהרכב הפותח הייתה במשחק גביע ה-FA מול שפילד יונייטד. במשחק מול מנצ'סטר יונייטד הוא הבקיע את שני שערים הראשונים עבור מידלסברו, ובסיום העונה הבקיע שלושער מול מנצ'סטר סיטי. סיים את העונה עם ארבעה שערים, ולא הצליח למנוע את ירידתה של מידלסברו לצ'מפיונשיפ.
ב-5 באוקטובר 2015 הודיע על פרישה מכדורגל בחשבון האינסטגרם שלו.
יהושע אוסוביצקי
יהושע אוסוביצקי (1858 – 1929) היה מהבולטים בפקידי הברון רוטשילד בתקופת העלייה הראשונה.
מורה ברוסיה
אוסוביצקי נולד בעיר קייב שבאימפריה הרוסית. אביו שמחה בונם אוסוביצקי היה רב, שהקנה לבניו השכלה תורנית וכללית. אוסוביצקי רכש גם שליטה בצרפתית, עובדה שעתידה הייתה להשפיע באופן ניכר על גורלו. לאחר לימודיו החל ללמד בעירו.
אוסוביצקי הגיע בשנת 1882 למקווה ישראל, והחל לשמש שם כמורה. הוא יצר קשר טוב עם התלמידים ועם קבוצת הביל"ויים שבאו לעבוד במקום. שליטתו בצרפתית קירבה אותו לשמואל הירש, שהיה מנהל בית הספר ונציגו של הברון רוטשילד. לאחר שנתיים צייד אותו הירש במכתב המלצה, ואוסוביצקי נסע לפריז ונפגש עם הברון רוטשילד, שהתרשם ממנו ומינה אותו לפקיד הברון בראשון לציון.
פקיד הברון בראשון לציון
אוסוביצקי הגיע לראשון לציון בשנת 1884, ונתקבל בהתלהבות על ידי האיכרים והבילויים שראו בו כאחד משלהם. בשנת 1885 נבחר אוסוביצקי על ידי ילדי ה"חדר" של ראשון לציון לרכב על אתון בראש התהלוכה לציון שלוש שנים למושבה ולהניף דגל רקום עם שני פסים וביניהם מגן דוד בצבע כחול. דגל זה שנקרא אז דגל ראשון לציון דומה לדגל ישראל, והייתה זו הפעם הראשונה שהוא הונף בפומבי בארץ ישראל.
אוסוביצקי רכש 3,000 דונם אדמה בעיון קרא (כיום שכונת "עין הקורא") ומכר חלקות לעולים בעלי רכוש שנטעו באמצעיהם הפרטיים כרמי גפנים. באופן כזה נוצרה שכבה של איכרים שאינם תלויים בחסדי הברון. בין איכרים אלה היה מיכאל הלפרין, שייסד בראשון לציון "איגוד פועלים" ראשון בארץ. עם הזמן נהפך הלפרין לאחד המתנגדים החריפים לשלטון אוסוביצקי.
במושבה גרו גם אביו של אוסוביצקי, שנתמנה רב ומלמד במקום, ואחיו בוריס דב אוסוביצקי, שהיה יינן ביקב של ראשון. בוריס אוסוביצקי היה המייסד והמנצח הראשון של האורקסטרה של ראשון.
בשנת 1886 החלו היחסים בין אוסוביצקי והאיכרים להתערער. הוא פיתח לעצמו גינוני שררה, הטיל קנסות וקירב אליו מלשינים וחנפנים. המושבה נתפלגה לשני מחנות: "רודפי שלום", ובראשם יוסף פיינברג, שהתנגדו לאוסוביצקי, ו"אגודת רעים", שתמכו בו וטופחו על ידיו.
המרד נגד אוסוביצקי
באפריל 1887 הגיע המתח במושבה לשיא. מיכאל הלפרין שלח לחובבי ציון ברוסיה מכתב תלונה על אוסוביצקי. כשנודע לאוסוביצקי על המכתב בערה בו חמתו. הוא שלח את אנשיו לדירת הלפרין; הוא לא היה בביתו, והם שברו את הדלת וזרקו את כל חפציו. כאשר חזר הלפרין וראה את ההרס, הוא הלך עם חבריו לבית הפקידות להתעמת עם אוסוביצקי. כאשר ראה אותם אוסוביצקי הוא נבהל וירה לעומתם ברובה כדי להפחידם. הוא ציווה על הלפרין להסתלק מיד מהמושבה.
אירוע זה הצית את המרד במושבה. מתנגדי אוסוביצקי הגיעו לבית הפקידות וקראו לאוסוביצקי לעזוב את המושבה. החלו קטטות בינם ובין תומכי אוסוביצקי. בינתיים שלח אוסוביצקי שליח למושל הטורקי ביפו והודיע לו כי פרץ מרד בראשון. מיד נשלחה כיתת חיילים כדי לאסור את המורדים. החיילים ניצבו מול המתיישבים ונתנה פקודה לטעון את הרובים אם המתיישבים יתנגדו למאסר. ברגע האחרון הגיע שמואל הירש ממקווה ישראל ושכנע את החיילים לעזוב ואת המתיישבים להתפזר. אוסוביצקי עזב את ראשון ביחד עם הירש. המורדים חגגו את "ניצחונם" אך לא לאורך ימים.
ב-1 במאי 1887 הגיע הברון רוטשילד לביקורו הראשון בארץ ישראל. הוא נפגש במקווה ישראל עם הירש ואוסוביצקי, ושמע את גרסתם למאורעות. לאחר מכן נסע לירושלים וביקר במקומות הקדושים. בראשון חיכו לו בחששות להחלטתו. כאשר הגיע לראשון הודיע כי הוא מוכן לסלוח לאיכרים ולהמשיך לתמוך במושבות בתנאי שראש המורדים יוסף פיינברג יעזוב את המושבה. בתמורה הוא מוכן להיענות ל"בקשתו" של אוסוביצקי להעבירו למקום אחר.
אוסוביצקי נשאר בינתיים כפקיד בעקרון (מזכרת בתיה) ובפתח תקווה. הוא רכש אדמה בדרום, שעליה הוקמה המושבה קסטינה (באר טוביה).
המרד נכשל; המורדים "התקפלו" לנוכח איומי הברון. פיינברג ומשפחתו עזבו את המושבה, ובמקום אוסוביצקי הגיע הפקיד אלפונס בלוך, ששלל מהאיכרים את חופש הדיבור וההתארגנות.
אוסוביצקי מלך הגליל
הברון ביקר בביקורו הראשון גם את המושבה ראש פינה. הוא התרשם ממצבה העגום של המושבה ומהיחסים הגרועים בין האיכרים ופקידי הברון. הוא החליט להעביר את אוסוביצקי לראש פינה ולמנותו כפקיד ראשי על כל המושבות בגליל.
בראש פינה התגלה כישרונו הניהולי של אוסוביצקי. הוא שאף להרחיב ולפתח את ראש פינה, ולהפוך אותה לבירת הגליל. הוא היה מקובל על השלטונות הטורקים, וידע לשלם "בקשיש" לאנשים הנכונים. פעולתו הראשונה הייתה להגדיל את שטח המושבה פי שבעה – ל-32,000 דונם. הוא נסע לביירות, ובעבור "תשלום מיוחד" קיבל מהוואלי של ביירות אישור לבנות בתים. גם לאנשי המושל בצפת נתן דמי לא יחרץ על מנת שלא ילשינו לשלטונות בקושטא.
המושבה גדלה. ניטע גן הברון, ומי המעיינות חוברו לבתים. אוסוביצקי החל במסע נרחב של קניית אדמות. הוא קנה את אדמות מטולה, תל חי, חמארה (כיום על אדמותיו נמצא מושב כפר יובל), אדמות בגליל התחתון ובסביבות טבריה. אוסוביצקי רכש שטח גדול בחורן (ממזרח לרמת הגולן, כיום בשטח סוריה). על שטח זה התקיימה כשנתיים מושבה יהודית בשם תפארת בנימין (ע"ש הברון רוטשילד).
אוסוביצקי סלל דרכים בגליל והקים תעשייה בגליל. בראש פינה וביסוד המעלה ניטעו אלפי עצי תות. בראש פינה הוקמה מטוויה למשי. האיכרים גידלו בבתיהם את הזחלים על מצע עלי תות והביאו את הפקעות למטוויה בראש פינה שם הועסקו עשרות פועלים יהודים, בעיקר נערים מצפת וכן משפחות יהודיות מחצביה.
בראש פינה ניטעו גם גפנים ונבנה יקב. ביסוד המעלה נשתל גן פרחים ונבנה מפעל לתעשיית בושם.
אוסוביצקי נחשב כ"מלך"; הוא היה נוסע במרכבה רתומה לסוסים אבירים ופרשים מלפניו ומאחוריו. הערבים והיהודים העריצו אותו, והיו נשבעים "בחייאת אוסוביצקי". גם הפקידים הטורקים פחדו ממנו, שכן היה בכוחו לגרום לפיטוריהם או למינוים.
בשנת 1889 נפטרו שתי בנותיו הצעירות של אוסוביצקי ממחלה. הן קבורות בבית הקברות בראש פינה בחלקה מגודרת. מצבתן המפוארת לעומת המצבות הקטנות והאנונימיות של ילדי האיכרים מהוות עדות אילמת לפער בין הפקידים לאיכרים.
הנפילה
הרכישות ומפעלי התעשייה "בלעו" הון עתק "על חשבון הברון". הוצאות הייצור של המשי, היין והבושם היו עצומות. ריחוקה של ראש פינה העלה את הוצאות השיווק. עצי התות והגפנים נפגעו במחלה. אט אט החלו המפעלים של אוסוביצקי להתמוטט.
הברון לא היה מוכן להמשיך ולשאת בהפסדים. הוא ראה באוסוביצקי את האשם העיקרי, ופיטר אותו.
אוסוביצקי נשאר זמן מה בארץ בתפקיד זוטר כאחראי היקב ולאחר מכן עזב את הארץ לפריז שם חי נחבא אל הכלים ללא קשר עם ארץ ישראל המתפתחת. שם נפטר בשנת 1929.
אחרית דבר
גם הפקידים שהחליפו את אוסוביצקי בראש פינה לא הצליחו. המטוויה נסגרה ב-1905 כמו שאר המפעלים של אוסוביצקי.
בשנת 1905 מונה חיים מרגליות קלווריסקי כפקיד ראשי על הגליל מטעם יק"א. הוא הצליח להציל את השטחים שרכש אוסוביצקי בגליל ועמדו להישמט בגלל פלישות ואי פינוי אריסים. על שטחים אלה הוקמו המושבות מנחמיה, כנרת, מצפה, יבנאל, כפר תבור ועוד.
אחותו פרל נישאה לפייבל כהנוב.
יוסף עבו עברון
יוסף עבו עברון (1924 - 12 בפברואר 2014) היה סופר ועיתונאי ישראלי, מוותיקי חבריה של אגודת העיתונאים בתל אביב (מ-1957).
ביוגרפיה
עבו עברון היה דור חמישי בצפת נצר למשפחת עבו מוותיקות היישוב הישן בגליל, והחזיק במסורת הוצאת ספר התורה בערב ל"ג בעומר מבית עבו למירון, יובל שנים, משנת 1964. את דרכו העיתונאית החל עוד בתקופת המחתרות, בשורות האצ"ל, שאליו הצטרף מהפלמ"ח. בשנים 1957–1968 שימש כתב בכיר בעיתון "הבוקר" ועורך מדיני של שבועון "מבט חדש", ביטאונה של רפ"י (הפלג האקטיביסטי שפרש ממפא"י בשנות השישים בראשותו של דוד בן-גוריון). רבים מראיונותיו המדיניים באותה תקופה צוטטו בכלי התקשורת בארץ ובעולם, בפרט סדרת ראיונותיו עם בן-גוריון בשדה בוקר. בין היתר, שימש גם כסופר צבאי, וכתבותיו על קרבות האוויר במלחמת ששת הימים פורסמו במרבית כלי התקשורת בארץ וזיכוהו במכתב הוקרה אישי ממפקדת חיל האוויר. בשנים 1969–1991 שימש כדובר התעשייה הצבאית; ייסד וערך, בין היתר, את ביטאונה, "בתעש" – ביטאון שזכה להערכה רבה לא רק בשורות התעש אלא גם מחוצה לו.
ספריו - "ביום סגריר" משנת 1969 (הוצאת אותפז) ו"סואץ 56 במבט חדש" (1986, הוצאת מודן) דנים בסיבות שהביאו למבצע קדש ב-1956. "התעשייה הביטחונית בישראל" 1980 ו"מגן ורומח" 1991 (הוצאת משרד הביטחון) מפרטים בהרחבה את תולדות הייצור הביטחוני בארץ וזיכוהו בפרס תע"ש של משרד הביטחון. ספרו, "גידי - המערכה לפינוי הבריטים מארץ ישראל" העוסק בעמיחי פאגלין, זרה אור חדש על אירועים דרמטיים בתקופת המחתרת - פיצוץ מלון המלך דוד, הפריצה לכלא עכו, פרשת הסרג'נטים ועוד - הספר זכה לדברי ביקורת חיוביים בכלי התקשורת ועורר פולמוס ציבורי היסטורי שמצא את ביטויו, בין היתר, מעל דפי המדור הספרותי של העיתון "הארץ" במשך מספר שבועות. לאחר שאורי אבנרי השוואה את פאגלין ל"מהנדס" יחיא עיאש וגרר שורה של מאמרי תגובה.
שימש כעורכו של מגזין מדיני לאומי באינטרנט, בשם מזכר. כתבותיו התפרסמו גם ב"מקור ראשון", בערוץ 7 ובמחלקה ראשונה.
ב-12 בפברואר 2014 הלך לעולמו.
פלורנס גיל
פלורנס גיל (באנגלית: Florence Gill; 27 ביולי 1877 – 19 בפברואר 1965) הייתה שחקנית ומדבבת בריטית.
בסרטי ההנפשה של וולט דיסני, גיל עשתה התמחות במשך 20 שנה בדיבוב תרנגולות, כולל קלרה קלאק, "התרנגולת הקטנה והחכמה" ועוד עופות שונים.
גיל הייתה חברה בקאסט של קומדיית המצבים "Uncle Walter's Doghouse" בתוכנית הרדיו של NBC. היא גם דיבבה את קלרה קלאק בתוכנית הרדיו "The Mickey Mouse Theatre of the Air" משנת 1938.
בנוסף לעבודתה בסרטי הנפשה, גיל הופיעה גם בסרטי לייב אקשן. בשנת 1935 היא ביצעה את חיקוי התרנגולת המוזיקלית שלה מול מיקרופון של רדיו בשתי סרטי קומדיה-מוזיקליים: "Every Night at Eight" ו-"Here Comes the Band".
גיל קבורה בבית הלוויות Chapel of the Pines Crematory שבלוס אנג'לס, קליפורניה.
סלים גזלה
סלים גזלה (25 באפריל 1910 – ט' בתשרי תשמ"ט 1988) היה מוזיקאי, נגן קאנון ומורה למוזיקה.
קורות חיים
סלים גזלה נולד בעיר חלב שבסוריה. אביו יעקב גזלה היה נגן קאנון מוכר. בשנת 1934 ניגן בלהקת התיאטרון (בה שר בכרי אל כורדי) וביום חמישי, 5 באוקטובר 1944 הלחין את השיר בהצגה "יד האלוהים" אותו ביצעה הזמרת לור דקאשה באירוע של "איגוד האומנים" בקולנוע הענבר.
ביום העצמאות הראשון של סוריה ב-1947 הופיע עם הזמר סבאח פחרי ועם הכנר סמי שאווה מול הנשיא שוכרי אל-קוותלי, בספריה הלאומית. פחרי הזכיר את סלים גזלה כאחד משני מנהלי להקות הרדיו.
גזלה ליווה בהופעות אמנים כגון: נור אל הודא, סועאד מוחמד (سعاد محمد), קארם מחמוד, מרי ג'ובראן (ماري جبران), נג'ח סלאם, סברי מודלאל
עלייה לישראל
בשנת 1959 עלתה המשפחה לישראל דרך טורקיה ולאחר תקופה במעברה בצפת השתקעה בחולון. גזלה ניגן בתזמורת רשות השידור וקול ישראל בערבית וכמו רוב נגני התקופה הופיע בקפה נח. ב-1961 ניגן במחזה "משלי ערב" מאת דן בן אמוץ וחיים חפר בכיכובם של אורי זהר ואריק איינשטיין במועדון החמאם ביפו.
תמונת "חלוצי הטאראב"
שנות ה-30–50 היו שנים של "רנסאנס" במוזיקה הערבית אשר התפתחה לכיוונים חדשים ופחות דתיים ובהתאמה גם השתנה מבנה ההרכב המוזיקלי. העיר חלב היוותה בירה תרבותית והנגנים המוכרים בה לקחו חלק פעיל בתהליכים כאשר לא מעט מהם מגיעים מדתות שונות יוצרים סגנון המוכר בשם Qudud Halabiya.
באחת התמונות המפורסמות מהתקופה (סביב 1930 - משוער) מתועדים יעקב וסלים גזלה עם "המאסטרים של מוזיקת הטאראב בחלב" ביניהם: עומר אל בטש, על אל דרוויש, סמי אל שאווה, סובחי אל חרירי ועוד. יעקב גזלה יושב במרכז שורת הנגנים על הקאנון וסלים נמצא מימינו אוחז בכינור.
התמונה המוגדלת מופיעה בטרקלין של איגוד האמנים בחלב ומתחתיה פירוט של המצולמים כאשר יעקב וסלים לא מוזכרים באופן מכוון, ככל הנראה על רקע מוצאם היהודי. לפי פרופ' ג'ונתן שאנון (אונ' NYU אבו דאבי).
משפחה וממשיכי דרך
סלים גזלה ניגן לצד אחיו, נגן הכינור משה גזלה, שניגן בתזמורת הרדיו של חלב ובתזמורת רשות השידור. בנו דוד הוא נגן הקאנון בלהקת "צלילי העוד" וגיסו של הזמר-פייטן משה אליהו.
קורקינט
קוֹרְקִינֵט (בעברית: גַּלְגִיליים) הוא כלי תחבורה העשוי ממשטח צר, המקביל אל הקרקע, שני גלגלים וכידון היגוי המחובר לגלגל הקדמי.
המשתמש בכלי תחבורה זה עומד עליו ברגלו האחת, ודוחף אותו ברגלו השנייה, כשבידיו הוא מחזיק בכידון. בעבר נהגו ילדים ליצור קורקינטים לשימוש אישי. בשלהי המאה העשרים הפכו הקורקינטים למוצר תעשייתי, שלו דגמי מתכת יקרים. ישנם גם קורקינטים ממונעים, אשר פועלים על חשמל או דלק.
המילה קורקינט משמשת רק בעברית; מקורה הוא שינוי של המילה הצרפתית trottinette ("טרוטינט"). הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי הציע תחת המילה קורקינט את המילה טפפית, והעיד כי בבית איתמר בן-אב"י חודשה המילה אוֹפַנִּית:
בחוק
החוק בישראל מגביל את השימוש בקורקינט חשמלי לגיל 16 ומעלה בחבישת קסדה ולא יותר מרוכב אחד בנוסף על הכלי לעמוד בתנאים הבאים: קורקינט אינו צריך רישוי.
ג'ש (גוש חלב)
ג'ש (בערבית: الجش אַ-גִ'ש, בסורית: ܓܫ; נודע גם בשם גוש חלב, כשם היישוב היהודי העתיק) היא מועצה מקומית בגליל העליון. היישוב נמצא בגובה בין 700 ל-840 מטר מעל פני הים, מצפון-מערב לצפת, על כביש 89. ג'ש הוא היישוב היחיד בישראל שרוב תושביו הם נוצרים־מרונים, לצד מיעוטים של מוסלמים ונוצרים־מלכיתים.
היסטוריה
בעת העתיקה ג'יש נודעה בשם "גוש חלב", והתקיים בה ישוב יהודי החל מימי הבית השני ועד ראשית התקופה העות'מאנית. במהלך המרד הגדול, גוש חלב שימשה בשנת 67 כמרכז חשוב של המורדים היהודים ברומאים. בכתבי יוסף בן מתתיהו המקום מופיע בשם "גיסקלה" (Giscala), שהיה כנראה הגרסה היוונית לשם העברי.
בתקופה האיסלמית נקרא היישוב ג'וש או ג'יש. מקורות היסטוריים שונים מן המאות ה-10 עד ה-15 מציינים את גוש חלב ככפר יהודי גדול. במאה ה-17 חיו ביישוב דרוזים שעזבו את הכפר בשלב מאוחר יותר.
הכפר יושב בראשית המאה ה-18 על ידי נוצרים מרונים וקתולים, לצד מספר משפחות מוסלמיות. הוא משמר את השם הקדום של הכפר כמו יישובים נוספים בני ימינו באזור, הנושאים את שמותיהם של יישובים יהודיים קדומים כגון מושב מירון על שם מירון הקדומה, מושב סִפְסוּפָה על שם הכפר סִפְסוּפָא המוזכר בתלמוד, קיבוץ ברעם על שם כפר ברעם, קיבוץ סאסא על שם סאסא המוזכרת במשנה ועוד. על-פי יצחק בן-צבי, המרונים היגרו לגוש חלב בעקבות קרב עין דארה בשנת 1711, אז הביסו שבטי קייס את שבטי ימן והניסו רבים מהם מהר הלבנון. בן-צבי תיעד מסורת מקומית, לפיה שתי משפחות בכפר קדמו להגירה המרונית; אחת המשפחות הללו, משפחת האשול, נחשבת לותיקה ביותר בכפר. משפחה זו, לפי אותה המסורת, הנה ממוצא יהודי ונודעה במקור בשם שאול.
בשנת 1837 הרסה רעידת האדמה בצפת את רוב מבני הכפר וכ-200 תושבים נהרגו. לאחר הרעש חודשה ההתיישבות בכפר והוא התרחב לכיוון דרום.
סביב שנת 1870, ביקר בכפר המטייל והחוקר הצרפתי ויקטור גרן וכתב:. הוא ציין כי כמה שנים קודם לכן, עוד ניתן היה לראות את שרידי חומותיה העתיקה של החקרא של גוש חלב, אך עד זמן ביקורו היא נהרסה כמעט כליל, והאבנים שנעקרו ממנה שימשו לבניית הכנסייה היוונית. בנוסף, הוא הבחין בשיפולי הגבעה במערות קבורה רבות.
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל התגוררו בכפר 1,090 תושבים ושטחו השתרע על 12,602 דונמים (מתוכם 148 דונם שטחים ציבוריים ו-24 בבעלות יהודים). עד שנת 1948 הייתה רוב האוכלוסייה מוסלמית, ואלו היוו 55% מאוכלוסיית הכפר. הכפר נכבש על ידי צה"ל ב-29 באוקטובר 1948, במהלך מבצע חירם. לאחר מלחמת העצמאות עזבו רוב התושבים המוסלמים את הכפר, ופליטים נוצרים הגיעו אליו מכפרי הסביבה שנהרסו, בהם רוב תושבי הכפר בירעם, מרונים גם הם. כתוצאה מכך עלה אחוז הנוצרים-מרונים בכפר ל-85% מאוכלוסייתו. ב-1952 נכשל ניסיון של קק"ל לעודד תושבים מאל ג'יש להגר לארגנטינה ("מבצע יוחנן"). בשנת 1963 הוכר היישוב כמועצה מקומית.
בכפר נמצאו שרידי בית כנסת עתיק ובית קבורה (מאוזוליאום), המהווה חלק מבית הקברות של גוש חלב היהודית הקדומה. יש בכפר קברים המיוחסים לשמעיה ולאבטליון, מחכמי הסנהדרין הגדולה בירושלים.
זהות, שפה ודת
רוב תושבי ג'ש הם נוצרים מהעדה המרונית - זרם בנצרות המזרחית הקתולית - שמקורו בלבנון. לפני מלחמת העצמאות היה בגליל העליון כפר נוצרי-מרוני נוסף, הכפר בירעם, אשר תושביו פונו ממנו ולא הורשו לחזור לאחר סיום הלחימה. רוב תושבי הכפר בירעם עברו להתגורר בג'ש, ובני משפחותיהם עדיין מתגוררים במקום.
תושבי ג'ש, רובם ככולם, הם דוברי ערבית כשפת אם, ויודעים גם את השפה העברית, שהיא לשון המדינה; מקצתם דוברים גם ארמית חדשה ("סורית") בבית. על כן, כולם דו-לשוניים או תלת-לשוניים. ההוראה בבתי הספר היא בערבית.
התפלגות אוכלוסיית הכפר לפי דתות:
חלק מתושבי ג'ש המרונים מזהים עצמם כארמים (ולא כערבים), והם הובילו את המאבק להכרה רשמית בזהות הארמית בישראל, עד שהוכרו בכנסת בשנת 2014. הילד יעקב חלול הוא האדם הראשון שנרשם בתעודת הזהות שלו כארמי. במאה העשרים ואחת יש מהם הפועלים להחייאת השפה הארמית ביישוב, ואף הקימו גן ילדים דובר ארמית.
מנהל תשתיות מחשוב
מנהל תשתיות מחשוב הוא האדם האחראי על תשתיות לתפעול טכנולוגיות המידע בארגון. מחלקת תשתיות מחשוב אחראית על רכיבי חומרה, תוכנה, תקשורת, שרתים, תחנות קצה, אבטחת מידע, תמיכת מחשוב לעובדי החברה, ודואגת לזמינותן ותפעולן, שכן ללא מערכות אלו הארגון הממוחשב אינו יכול לתפקד.
תחת מנהל תשתיות מחשוב יש מספר תת-תחומים ובדרך כלל לכל תחום יש מנהל או ראש צוות משלו, לדוגמה:
שחמט אגרוף
שחמט אגרוף הוא ענף ספורט המשלב בין משחק שחמט ואגרוף. ספורט זה, שמוסד בתחילת 2003, החל את דרכו כשאמן הולנדי בשם איפה רובינג ארגן תחרויות ממשיות בהשראת תיאורים בדיוניים של הספורט בכתביו של אנקי בילאל הצרפתי. מאז הספורט צבר פופולריות רבה. כדי להצליח, המתמודדים צריכים להיות מנוסים הן באגרוף והן בשחמט.
חוקים
תחרות בין שני מתמודדים מורכבת מסבבי שחמט וסבבי אגרוף לסירוגין. התחרות מתחילה בסבב של משחק שחמט בן ארבע דקות, שלאחריו סבב אגרוף בן שלוש דקות, וכך הלאה, עד מקסימום של 11 סבבים: 6 סבבי שחמט ו־5 סבבי אגרוף. בין הסבבים השונים יש הפסקה בת דקה אחת, שבה המתמודדים חובשים או מסירים את כפפות האגרוף ומתכוננים לסבב הבא. משחק השחמט מתנהל על פי כללי שחמט מהיר, שבו לכל שחקן יש סך של 12 דקות לכל המשחק. אם מתמודד לא מבצע מסע בסבב השחמט, הוא יקבל נזיפה מהשופט, ואז הוא יחויב לבצע מסע תוך 10 שניות. מתמודד יכול לנצח בתחרות במספר דרכים: נוקאאוט באגרוף, מט במשחק השחמט, החלטה של השופט, או אם נגמרו 12 דקות המשחק של היריב שלהם.
הגנה מרחבית בגובה רב
מיזם הגנה מרחבית בגובה רב (באנגלית: THAAD - Terminal High Altitude Area Defense), הוא טיל נגד טילים, פרויקט אמריקני המגלם מערכת לירוט טילים בליסטיים לטווח קצר ובינוני תוך שימוש בגישת פגע והשמד. הטיל אינו נושא ראש קרב אלא מסתמך על אנרגיה קינטית הנוצרת כתוצאה מההתנגשות בין המיירט למטרה. THAAD תוכנן כנגד טילי סקאד ודומיו ואין ביכולתו לירט טילים בין יבשתיים.
מערכת THAAD תוכננה ונבנתה על ידי לוקהיד מרטין. בין קבלני המשנה היו רייתאון וחברת בואינג. הפיתוח של המערכת תוקצב במעל 700 מיליון דולר בשנת 2004. פריסה מלאה של המערכת צפויה לעלות עשרות מיליארדי דולרים.
הפריסה של THAAD תוכננה במקור לשנת 2012 אבל היא הוקדמה לשנת 2009.
בסוף ספטמבר 2008 הוצב בבסיס נבטים בישראל מכ"ם של THAAD מסוג FBX-T לאחר שהועבר באוויר על ידי מטוסי תובלה כבדים. המערכת נמצאת בפיקוח אמריקני ואסורה לגישה לזרים.
המערכת מאפשרת גילוי טילים ומטוסים מכל הסוגים ומעקב אחריהם במרחק העולה על 2,000 ק"מ. מאפשרת להתריע על איום 13 עד 15 דקות לפני פגיעה.
פיתוח
הרעיון של THAAD הוצג בשנת 1987. בשנת 1992, בחר צבא ארצות הברית בלוקהיד מרטין כקבלן ראשי לפיתוח THAAD. ניסוי התעופה הראשון של THAAD התרחש בשנת 1995. כל ניסויי התעופה בשלב הדגמה ואימות התכן התרחשו במטווח הטילים וייט סנדס. ששת ניסיונות הירוט הראשונים כשלו. רק בשנת 1999 התרחשו היירוטים המוצלחים הראשונים כנגד טילי הרה.
שלב ההנדסה והיצור
ביוני 2000 קיבלה לוקהיד חוזה פיתוח ויצור של המערכת כמערכת אש טקטית ניידת עבור הצבא. הניסויים חודשו בשנת 2006 במטווח הטילים של וייט סאנדס ולאחר מכן עברו הניסויים למטווח הטילים באוקיינוס השקט.
ייצור ופריסה
טיל THAAD משמיד טילים בהתנגשות תוך שימוש בטכנולוגית פגע והשמד. הדבר דומה לטיל הפטריוט בגרסת ה-PAC-3. בניגוד ל-THAAD, הפטריוט כולל ראש קרב מתפוצץ. לטילי THAAD טווח מוערך של 200 קילומטרים וגובה מוערך של 150 קילומטרים. הטילים מיוצרים באלבמה במתקן של לוקהיד מרטין. במתקן מבוצעת אינטגרציה, הרכבה ובדיקה של הטילים.
מכ"ם ה-THAAD פועל בתחום תדר-X ונבנה על ידי חברת רייתאון. זהו מכ"ם ה-X-Band הקרקעי/נישא באוויר הגדול ביותר בעולם. ה-FBX-T הוא גרסה של המכ"ם שנועדה לאפשר הגנה מפני טילים בליסטיים בין־יבשתיים.
מערכת ראשונה בפורט בליס
במאי 2008 הפעיל צבא ארצות הברית את הסוללה המבצעית הראשונה כחלק מפיקוד ההגנה מפני טילים. לסוללה 24 מיירטים, 3 משגרי THAAD, מרכז בקרת אש ומכ"ם. פריסה מלאה החלה בשנת 2009.
לפי דיווח העדכני לאוקטובר 2018, ארצות הברית הצטיידה כבר בשבע סוללות, סופקו 300 מיירטים מהתעשייה לצבא ארצות הברית והמערכת פרוסה מבצעית בגואם ובדרום קוריאה.
פריסה מבצעית בהוואי
החל מיוני 2009 נפרסה סוללה מבצעית בהוואי אל מול איום אפשרי על האיים.
פריסה אפשרית לגואם
באפריל 2013, ארצות הברית פרסמה כוונה לפרוס סוללה באי גואם.
ישראל
לפי העיתון "טיים" ממאי 2012, בישראל מוצב מכ"ם של המערכת.
במרץ 2019 נפרסה המערכת לראשונה בישראל בדרום המדינה במסגרת תרגיל בו השתתפו יותר מ-200 חיילים אמריקאים, רכזי בקרים ומכ"מים ובעלי תפקידים נוספים מצבא ארצות הברית ומצה"ל. התרגיל הובל על ידי פיקוד הכוחות האמריקאים באירופה (EUCOM). באפריל 2019 פורסם כי התרגיל עבר בהצלחה.
איחוד האמירויות הערביות
ב-17 בינואר 2022 מערכת ה-THAAD ביצעה את היירוט המבצעי הראשון שלה כשיירטה טיל בליסטי ששיגרו מורדים חות'ים לעבר איחוד האמירויות.
טורקיה
לפי פרסומים אמריקאים, גם בטורקיה מוצב מכ"ם THAAD.
קונים פוטנציאליים ברחבי העולם
לפי דיווחים שונים, עומאן חתמה על חוזה הצטיידות במערכת במאי 2013. ב-2018 פורסם כי סעודיה חתמה על הסכם לרכישת 44 מערכות שנועדו להגן עליה מפני התקפה איראנית, כאשר התשלום שסעודיה תשלם עבור המערכות הוא 15 מיליארד דולר.
הנס ברינקר
הנס ברינקר, או מחליקיים של כסף (באנגלית: Hans Brinker, or The Silver Skates) הוא ספר ילדים מאת הסופרת האמריקאית מרי מייפס דודג', שפורסם בשנת 1865. הספר עוסק בהרפתקאות של אח ואחות הולנדים עניים ובקשרי הגורל בינם לבין אנשים אחרים. בפרק 18 בספר מופיע לראשונה המשל על הילד ההולנדי שסתם פרצה בסכר באצבעו.
עלילה
הספר עוסק בילדים הנס וגרטל ברינקר, מהכפר ברק שנמצא צפונית לאמסטרדם שבהולנד, ועל מספר דמויות ועל הקשרים הקושרים את גורלן. אביהם של הנס וגרטל, רף ברינקר, נפגע בראשו בתאונת עבודה לפני 10 שנים, בעת שעבד בהקמת סוללות להגנה מפני הצפות. האב איבד את בינתו ואת זכרונו, ומאז המשפחה חיה בעוני קשה, כאשר אם המשפחה והילדים מנסים להתפרנס כמיטב יכולתם. זמן קצר לפני הפגיעה בו הסתיר האב את חסכונות המשפחה, וכן הפקיד בידי אשתו שעון כסף מסתורי ואמר לה שבבוא היום ידרש לו מחדש.
הנס הוא בן 16 וגרטל בת 12, הם מחליקים על הקרח באמצעות כפיסי עץ שהנס התקין, כתחליפים למגלשי מתכת. הזמן הוא זמן החורף בהולנד בתחילת המאה ה-19 ואנשים רבים מחליקים בתעלות קרח הן לשם הנאה וכאמצעי תעבורה נוח לשם מעבר בין העיירות והכפרים בסביבה. שני הילדים עובדים קשה לפרנסת המשפחה בעבודות מזדמנות, ובימי החורף כאשר יש פחות עבודה הם גם הולכים לבית הספר. מספר ילדים עשירים יותר לומדים יחד עם הנס וגרטל. הילדה היא בתו של סוחר אמיד, ולכבוד יום הולדתה של אמה היא מארגנת תחרות החלקה לנערים ולנערות, שיתקיים בעוד מספר שבועות. הפרס הראשון הוא מחליקי כסף - אחד לבנים ואחד לבנות.
קרל מלגלג לילדים העניים הלובשים סחבות, אולם הילדה, שרוצה שהאחים ישתתפו גם הם בתחרות ההחלקה, מציעה להנס כסף כדי שיקנה מחלקיים. הנס מסרב בתחילה לכסף אולם נאות לקבל אותו כאשר הילדה מכריזה כי היא מתכוונת לשלם לו בתמורה למחרוזת מעץ לבן שדומה לזו שגילף עבור גרטל. הנס נאות לקבל את הכסף ומחליט לקנות מחלקיים לאחותו. פטר, ידידה של הילדה, מבקש מהנס מחרוזת נוספת עבור אחותו. הנס רוצה לקנות בכסף מצרכים שהאם זקוקה להם אבל היא מתעקשת שהכסף ניתן לו עבור מחליקיים. בדרכו לקנות אותם, הנס פוגש במקרה ברופא שנחשב לטוב ביותר בהולנד, דוקטור בקמן, ומבקש ממנו לנסות לסייע לאביו. הרופא שנראה שרוחו רעה עליו, נעתר לבקשתו, ובשל דמיונו של הנס לבנו האבוד הוא מסכים לבקר בעוד שבוע את המשפחה.
בינתיים יש ימי חופשה וחלק מהנערים בכיתה, בהנהגתו של פטר, רוצים לצאת להחלקה על הקרח במסע של מספר ימים, עד האג ובחזרה דרך אמסטרדם, הארלם, וליידן. מתלווים אליהם בין היתר יעקב השמן ובן דודו שהגיע לביקור מאנגליה. הנערים מחליקים על הקרח למרחק 27 קילומטרים, עד העיר הארלם, שם הם מתעתדים לסעוד ארוחת צהריים במסעדה. פטר מגלה לחרדתו שארנקו, שבו היה הכסף של כל הילדים אבד. בצר להם הם פונים לחזור חזרה לברק.
זמן קצר לאחר מכן הם נתקלים בהנס. מצבו של רף הורע מאד, והנס נמצא בדרכו אל ליידן, בתקווה למצוא בה את דוקטור בקמן בבקשה שיקדים את ביקורו. בדרכו נתקל הנס בארנקו של פטר, וזיהה אותו לפי העור הצהוב שלו. הנס מחזיר לפטר את הארנק וכך יכולים הנערים להמשיך במסעם. פטר אסיר תודה להנס, ומציע לסייע לו, הוא יעביר את ההודעה לרופא בליידן, וכך יוכל הנס לשוב לאמו המטפלת באביו. בנוסף פטר אומר להנס שאביו זקוק לעובד שיגלף להם עמודי שער לבית הקיץ החדש שלהם, והוא חושב שהנס יוכל לקבל את העבודה. הנס חוזר חזרה והילדים האחרים ממשיכים במסע. הם עוברים הרפתקאות שונות. בלילה תופס פטר גנב שניסה לשדוד את הכסף מחדרם. בדרכם הם פוגשים סירות קרח המחליקות בתעלות ומסיעות אנשים. הילדים משלימים את מסעם ופטר, שלא מוצא את דוקטור בקמן, משאיר לו מכתב בבקשה לבוא לעזרת משפחת ברינקר.
דוקטור בקמן מקבל את המכתב ומגיע לביקור בבית משפחת ברינקר. הוא מבקש רשות מהאם לבצע ניתוח מסוכן בראשו של רף ברינקר, כדי להסיר גוש שלוחץ על מוחו. דוקטור בקמן והשולייה שלו מבצעים את הניתוח בבית המשפחה, הניתוח מצליח ורף בינקר שב לדבר ולזהות את סביבתו. הרופא אינו דורש כסף תמורת הטיפול, אולם אומר לאם כי האב נזקק למזון קל לעיכול כמו דגים ויין לבן. הנס שוקל למכור את מגלשיו כדי לממן את המזון אולם משלוח של מזון מגיע מטעם הרופא ומשכנים. לאחר מספר ימים פטר מוצא עבודה עבור אביו של הנס. בינתיים נזכר רף במקום בו החביא את הכסף של המשפחה, ליד עץ צעיר. האם ופטר מחפשים את המטמון בקרבת עץ, אולם מעלים חרס בידם. בעקבות מקרה, מוצא הנס את הכסף סמוך לעץ אחר שנכרת ולידו החביא האב את הכסף.
בתוך כך, נזכר רף ברינקר ומגלה לבני המשפחה כי שעון הכסף שייך לאדם צעיר, שגם נתן לו מכתב שאבד. רף סייע לצעיר להמלט מהולנד בעקבות אסון שקרה לו, אולם הוא אינה זוכר את שמו. דוקטור בקמן בא לביקור ומתברר כי השעון שייך לבנו. הבן היה השולייה של אביו, ובאותם ימים היה מקובל כי הכנת תרופות נעשית על ידי רופאים או רוקחים פרטיים. בנו של דוקטור בקמן הכין בטעות תרופה בצורה לא נכונה שהייתה עלולה להרוג את החולה בו טיפלו. האב גילה זאת בזמן ונמנע מלתת את התרופה הרעילה, אולם החולה נפטר מסיבה אחרת. הבן שלא ידע זאת חשב שבטעות הרג אדם, ולכן ברח מהארץ ושינה את שמו.
הילדים המנסים לזכות במחליקי כסף בתחרות החלקה על הקרח, המורכבת מממרוצי החלקה לאורך קילומטר. יש לזכות בשני מרוצים כדי לזכות בתחרות. גרטל זוכה בתחרות הנערות. בשני המרוצים הראשונים לנערים זוכים פטר וקרל. אולם השרוך במחליקיים של פטר נקרע סמוך למרוץ השלישי. הנס מתעקש לתת לו את השרוך שלו, בטענה שהסיכוי של פטר לזכות גבוה בהרבה מהסיכוי שלו עצמו. פטר וגרטל זוכים בתחרות וכל אחד מהם מקבל מחליקי כסף ופרחים. גרטל הנרגשת רצה אל בית אמה עוד בתום טקס הניצחון.
רף נזכר בשמו של בנו של הרופא, אולם מתקשה לזכור לאן הלך. פטר וחבר נוסף מגיעים לבית כדי לתת לגרטל תיק למחלקיים, שהוא חלק מפרס התחרות, שלא הספיקה לקחת. התיק יוצר בברמניהגם באנגליה ובעקבות זאת נזכר רף כי לשם הלך בנו של דוקטור בקמן. ומתברר שהוא הקים שם מפעל מצליח לייצור מוצרי עור. בעקבות כך מוצא הרופא את בנו האבוד. בסוף הספר הנס מצהיר כי להיות רופא הוא העיסוק הנאצל ביותר. דוקטור בקמן שומע זאת ומחליט לאפשר לסייע בלימודיו של הנס באוניברסיטה, ולאחר מכן להפוך אותו לשולייה שלו. בנו של הרופא מוכר את המפעל ועובר להולנד כדי לפתוח בה חנות. רף מתמנה להיות עוזרו של בנו של הרופא בחנות.
עלילת הספר מתרחשת בהולנד, אף כי נכתב בטרם ביקרה מחברתו בהולנד.
חברים לעת צרה
בפרק 18 של הספר, הנקרא "חברים לעת צרה" (Friends in Need), קוראים הנס וחבריו לכיתה סיפור הנקרא 'גיבורהּ של הארלם'. גיבור הסיפור, ילד בן 8 שאינו מזוהה בשמו, יוצא מהעיר אל צדו השני של סכר הפולדר המקומי, כדי למסור עוגות לאיש עיוור. בדרכו חזרה לעיר מבחין הילד בפרצה זעירה בסכר דרכה החלו לזרום מים. הילד מבין כי המים עלולים לסחוף את הסכר ולהציף את העיר. בהבזק של רגע הוא מטפס על הסוללה וסותם בזרתו את הפרצה. הוא זועק לעזרה אך איש לא שומע והוא מבלה את הלילה הצונן על הסוללה. עם שחר מבחין אחד התושבים בילד וממהר להזעיק עזרה, שמגיעה עד מהרה.
בשלב זה קוטע המורה את הקראת הסיפור כדי לגעור בתלמידה ג'ני. אחד התלמידים, בן, אומר לחברו למבר כי שמע על התקרית בעבר, אך לא ידע שהיא אכן ארעה. על כך משיב למבר בהתרגשות כי הסיפור אמיתי בעליל, כפי שסיפרה לו אמו לפני שנים. "אין איש בהולנד שלא יודע זאת" מצהיר למבר ומוסיף כי הילד מייצג את נשמתה של אומה שלמה: "אין דליפה שיכולה להתגלות בפוליטיקה, כבוד או שלום הציבור, שמיליון אצבעות אינן נכונות לעצור, בכל מחיר". בן מניח ללמבר לומר את המילה האחרונה בנושא והפרק מסתיים.
השפעה תרבותית
ספרה של דודג' מתאר את הולנד כאומה אידילית של חוואים אמיצים, ישרים ויראי-שם המתהלכים בקבקב עץ. בזכות הספר נפוץ המשל על הילד ההולנדי והאצבע בסכר, שהם ככל הנראה פרי דמיונה של דודג', בקרב הציבור האמריקאי. עם השנים יוחס שם גיבור הספר, הנס ברינקר, לילד האלמוני עליו קוראים הנס וחבריו בפרק 18.
הספר תורגם להולנדית כבר בשנת 1867 על ידי פ. ג'. אנדריסן (P.J. Andriessen), שהעיר בפתיחתו כי "סיפור מתוק זה הוא כולו השקפת המחברת". תיירים אמריקאים שביקרו בהולנד התאכזבו לגלות שהמקומיים לא מכירים את הסכר, הילד או הסיפור הקשור בהם. לטובתם הציבה לשכת התיירות ההולנדית בשנת 1950 פסל בעיירה ספארנדם המנציח את הילד ואצבעו שבסכר. רק בשנת 1954 שוכתב הסיפור בהולנדית כך שיתרחש בעיירה ספארנדם.
נאמר על דודג' :"מעטים האנשים שעשו יותר ממנה להעלאת רמתה של ספרות הילדים" (אלמוני). - הנס ברינקר או מחליקי הכסף הוא הטוב והידוע בספריה.
תרגום לעברית
הספר יצא לאור בעברית לראשונה ב-1944 בשם "מחליקיים של כסף" בעיבודו של פייר-ז'יל אטצל (בשם העט "סטאל") ובתרגום ליב חזן, ושמה של הסופרת מופיע בו בטעות כ"דודג' וסטל". בשנת 1976 תרגם את הספר י בן פינחס בהוצאת יסוד בשם "מחליקי כסף". בשנת 1994 יצא הספר לאור בתרגומה העברי של יעל רון-לרר.
שיטפון הים הצפוני
מקרה אמיתי דומה למעשייה האמריקאית התרחש בהולנד בשנת 1953. רבבות תושבי העיירה ההולנדית ניברקרק ניצלו מתוצאות שיטפון הים הצפוני כשפרצה בסכר סמוך נסכרה זמנית על ידי ספינה שהושטה לתוכה ומנעה את הצפת הפולדר.
גשר הפקק
גשר הפקק, או בשמו הרשמי גשר ש"ן, הוא גשר מעל נהר הירדן בחלקו הדרומי של כביש 918, כביש האורך המזרחי של עמק החולה.
היסטוריה
לפני בניית הגשר, היה במקום סכר טבעי שהאט את זרימת מי אגם החולה במוצאו הדרומי. למרות שבספרות מופיע הסבר שהיה זה סכר בזלת שחסם חלקית את זרימת מי הירדן אין בשטח או במפות ההיסטוריות עדות לבזלת במקום (הנקודה בה זרמו מי האגם לתוך ערוץ הנחל בעבר אכן הייתה בגשר הפקק אך המסלע הבונה את אזור הגשר ואת הקילומטר וחצי שמדרום לו הוא של תצורת אשמורה, המורכבת מחלוקים, חול וחרסית. מחשוף הבזלת הקרוב ביותר נמצא 800 מ' מהגשר).
בזמן ייבוש החולה, הורחב האפיק של נהר הירדן על מנת לאפשר למי אגם החולה לזרום לכנרת, ובאזור מחסום הבזלת נבנה סכר מלאכותי, שיקל על עבודות הייבוש. הסכר היה בנוי מקורות ברזל משתלבות שנתקעו אנכית בקרקעית הערוץ ובשוליים הונחו אבני בזלת גדולות.
בסיום הפרויקט, ב-30 באוקטובר 1957, נפרץ הסכר המלאכותי על ידי מנוף ששלף את קורות הברזל, והאגם והביצות התרוקנו דרך התעלות דרומה. חיל ההנדסה הקים במקום הסכר גשר ביילי, שכונה גשר הפקק על שם הסכר הטבעי. ועדת השמות הממשלתית ביקשה לכבד את חבריה המסורים של ועדת שביתת הנשק ישראל-סוריה, שלא פעם ולא פעמיים מצאו עצמם תחת אש ממוצבי צבא סוריה וקרא לגשר ש"ן, ראשי תיבות של שביתת נשק. בעבר הגשר היה בעל נתיב אחד בלבד, כך שהתנועה הדו-סיטרית בו התנהלה לסירוגין.
בחודש דצמבר 2007 נסגר הגשר לתנועה בשל ליקויי בטיחות. מע"צ וצה"ל התחייבו להקים גשר חליפי במקום תוך חודשיים, אולם הגשר נפתח לתנועה רק ב-30 ביולי 2008. הגשר הוקם על ידי חיילי מילואים של חיל ההנדסה הישראלי. בשנת 2011 נבנה הגשר מחדש ומאז הוא דו סיטרי.
הבצורת בקליפורניה (2013–2016)
הבצורת בקליפורניה שהחלה בתחילת 2013 בקליפורניה היא הקשה ביותר בהיסטוריה המתועדת של האזור (המדידות החלו ב-1885) ובדצמבר 2014, על פי הערכות חוקרים כבר דורגה כבצורת הקשה ביותר ב-1,200 השנים האחרונות.
באפריל כ-23.49% מהמדינה הוגדרו על ידי הממשל כמצויים בדרגת הבצורת החמורה ביותר ("בצורת חריגה", Exceptional Drought). זו הייתה הפעם הראשונה שחלקים מקליפורניה מוגדרים בקטגוריה זו. באמצע מאי 2014, כל המדינה הוגדרה כסובלת מבצורת באחת משתי הדרגות החומרה העליונות ("בצורת קשה", Severe Drought, או בצורת חריגה).
בצורת זו היא חלק מתופעה רחבה יותר של בצורת מערבית (מערב ארצות הברית) שהחלה כבר בשנת 2001. הבצורת הורגשה באופן החריף ביותר בקליפורניה אך הכתה גם בשאר מדינות ברחבי ארצות הברית ובמיוחד בטקסס, ניו מקסיקו, קנזס, אוקלהומה וקולורדו שבדרום ארצות הברית, וכן באיידהו ואורגון שבצפון מערב.
באמצע אוגוסט 2014, לאחר החמרה קשה נוספת בבצורת, בה מעל 50% מקליפורניה כבר בדרגה החמורה ביותר של בצורת אושרה תוכנית סיוע לנושא הבצורת בגובה של כ 7.5 מיליארד דולר.
ביחס למדידות היסטוריות
על פי NASA, מדידות שפורסמו בינואר 2014, הראו שהתקופות של שלושת, ששת ושנים-עשר החודשים האחרונים (עד ינואר), היו כולם התקופות היבשות ביותר בקליפורניה מאז החלו המדידות ב-1885.
הערות שוליים
Climate change in California
עג'מי
שכונת עג'מי (בערבית: حي العجمي) היא שכונה ותיקה ביפו. מלבד רחוב יפת, רוב הרחובות בשכונה צרים והבתים בה בנויים בצפיפות רבה. בשכונה שוכנים בתים עתיקים רבים, שנבנו בתקופה העות'מאנית, ולצדם בתים חדשים. בשכונה מתגוררים ערבים ויהודים.
גבולות השכונה
הרחוב הראשי של השכונה הוא רחוב יפת החוצה אותה מצפון לדרום. הרחוב עמוס בחנויות ובמסעדות. השכונה גובלת בצפון ביפו העתיקה (אם כי יש המגדירים את גבולה הצפוני דרומה משם, ברחוב שערי ניקנור), בדרום בשכונת גבעת עלייה, במזרח בשכונת צהלון, ובמערב בים התיכון.
היסטוריה
השכונה נקראת על שמו של איברהים אל-עג'מי, שנמנה לפי המסורת המוסלמית על בני לווייתו של מוחמד. קברו של אל-עג'מי שוכן לפי המסורת בדרומה של השכונה, ובמאה ה-19 הוקם מסגד עג'מי במקום. שכונת עג'מי קמה באמצע המאה ה-19 על ידי ערבים מרונים אמידים, שהקימו את רחובותיה במקביל לחוף הים, ובנו בה כנסייה ואת מנזר אנטוניוס הקדוש. בתי המגורים בשכונה נבנו מכורכר והוקפו בחצרות. יכולתם הכלכלית של תושבי המקום ניכרה בסגנון הבנייה.
בתחילת המאה ה-20 התיישבו בשכונה תושבים אמידים פחות, ואלה הקימו בה בתים פשוטים יותר. במלחמת העולם הראשונה ולאחריה רווחה בשכונה בנייה חסרת תכנון וסדר, ובשנות ה-30 התפשט הסגנון הבינלאומי מתל אביב לעג'מי. השכונה התפשטה דרומה בין הים ממערב והפרדסים ממזרח, עד שנשקה לשכונת ג'בלייה (כך נקראה אז גבעת עלייה) מדרום.
השכונה היא זירת התרחשותו של הסרט הישראלי "עג'מי" משנת 2009, וחלק משחקניו הם תושבי השכונה.
אגם אלמנטייטה
אגם אלמנטייטה (אנגלית Lake Elmenteita) הוא "אגם בסיסי" רדוד בקניה, השוכן בשבר הסורי-אפריקאי, כ-120 ק"מ צפונית-מערבית לבירה ניירובי וכ-20 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר נקורו. בשנת 2011 הוכרזו האגם וסביבתו הקרובה - יחד עם שני אגמים נוספים בקניה, אגם נקורו ואגם בוגוריה - כאתר מורשת עולמית המשתרע על-פני שטח של 25.24 קמ"ר.
גאוגרפיה
אורכו של האגם מצפון-לדרום הוא כשמונה ק"מ, ורוחבו המרבי מגיע לארבעה ק"מ. הוא משתרע על-פני שטח של 18 קמ"ר, ומנקז שטח של כ-630 קמ"ר. האגם רדוד, וברוב שטחו אין עומקו חורג ממטר בודד. הוא שוכן בגובה של 1,670 מטרים מעל פני הים, ומוקף בטורי גבעות נמוכות ממזרחו וממערבו. בצידו הדרומי של האגם משתרעים בתרונות נרחבים שמקורם בשפכי לבה שפרצו במהלך ההולוקן ממספר חרוטים געשיים השוכנים באזור.
החי והצומח
למעט ריכוז קטן של בתי מלון בצידו המזרחי, מוקף האגם מכל צדדיו בשטחים חקלאיים, בחורשים וביערות האופייניים לאזורים גבוהים (בעיקר עצי שיטה), וכן בצמחייה עשבונית וצמחיית שיחים.
באגם לא חיים דגים, למעט דגי אמנון שהובאו אליו בשנת 1962, והחיים סמוך למעיינות החמים שבצידו הדרומי. האגם מצטיין בריכוזים גדולים של ציפורי פלמינגו מצוי ופלמינגו זוטר, הניזונים מפגיות של סרטנאים ומכחוליות, אם כי מספרם הולך ומתדלדל בשל דגי האמנון המושכים מיני עופות אחרים, הניזונים גם מביצי וגוזלי הפלמינגו. עוד חיים באגם ריכוזים גדולים של שקנאים, המקננים על איונים סלעיים ונודדים מדי יום לאגמים הסמוכים בחיפושם אחר מזון. נוסף על שני מינים אלה, נצפו באגם ובסביבתו כ-450 מיני עופות, מהם 49 מיני עופות מים ועשרה מינים פלארקטים. עם היונקים החיים באגם ובסביבתו נמנים כ-150 פרטים של ג'ירף רוטשילד, וכן זברות, צבאים וחזירי יבלות מצויים.
כימיה ("אגם בסיסי")
אגם בסיסי (באנגלית soda lake) הוא אגם שבו רמת החומציות (pH) של המים גבוהה מ 7. בדרך כלל בין 9 ל-12.
הערך מתייחס לרמת החומציות של מים מזוקקים, או תמיסה נייטרלית אחרת. משמעותו של pH=7 היא שריכוז יוני ההידרוניום ( +H3O) שווה לריכוז יוני ההידרוקסיל ( -OH). מי ברז או מי גשם אינם טהורים, ומכילים חומרים מומסים שונים, ולכן ה-pH שלהם עשוי להיות שונה במעט מ-7. באגמים שונים רמת החומרים המומסים יכולה להיות גבוהה מאוד ובהם התפתחה רמת חומציות גבוהה במיוחד או נמוכה במיוחד. רמת החומציות של ים המלח, לדוגמה, היא 6.2 (נכון לשנת 2012).
ערכי pH הגבוהים מ-7 הם בסיסיים יותר, בהם ריכוז ה +H3O נמוך מריכוז -OH. ערכים נמוכים מ-7 מייצגים חומציות, ובהם ריכוז +H3O גדול מריכוז -OH. סולם הדרגות שבו נמדד ה- pH הוא לוגריתמי (לפי בסיס 10), כלומר ההבדל בין pH 1 ל-pH 2 הוא יחס ריכוזים שונה פי 10.לדוגמה, בקפה שחור עם ערך pH=5 החומציות גבוהה פי 100 מבמים, בעגבנייה, שלה pH=4 החומציות גבוהה פי 1,000 מבמים, בחומץ עם ערך pH=3 החומציות היא פי 10,000 מבמים, וכן הלאה.
ג'וזפה טרטיני
ג'וזפה טרטיני (באיטלקית: Giuseppe Tartini; 8 באפריל 1692 - 26 בפברואר 1770) היה מלחין וכנר איטלקי.
ביוגרפיה
טרטיני נולד בעיר פיראנו, עיר נמל בחצי האי איסטריה לחוף הים האדריאטי (בימינו העיר פיראן שבסלובניה).
בגיל צעיר החל ללמוד נגינה בכינור. הוא עבר לפדובה ולמד משפטים באוניברסיטת פדובה תוך המשך עבודה כנגן ומורה לכינור. טרטיני התאהב באחת מתלמידותיו והם נישאו בחשאי. כשנודע הדבר לקרדינל העיר שהיה דודה, הוא שלח אנשים לאסור את טרטיני באשמת פיתוי וחטיפה. טרטיני נמלט מפדובה ונדד חסר כל ברחבי איטליה עד שמצא מקלט במנזר פרנציסקוס הקדוש באסיזי.
טרטיני המשיך לעבוד שם ככנר וכמורה לכינור. הוא היה גם בונה כינורות והכניס שינויים בצורת הכינור והמיתרים. בינתיים יצא לו שם של כנר-וירטואוז והוא הורשה לחזור לפדובה ולהתאחד עם אשתו.
ב-1721 נתמנה למנהל המקהלה בכנסייה בפדובה וב-1728 ייסד בפדובה בית ספר לנגינה בכינור, שהיה מפורסם בכל אירופה. על תלמידיו נמנה גם ניקולו פגניני.
טרטיני כתב יצירות רבות: כ-140 קונצ'רטי לכינור ותזמורת, כ-150 סונאטות לכינור ויצירות קאמריות רבות וכן יצירות דתיות למקהלה, אך הוא זכור עד היום בעיקר בזכות הסונאטה שלו לכינור בסול מינור, המכונה סונאטת סלסולי השטן (il trillo del diavolo).
הכיכר המרכזית של עיר הולדתו של טרטיני פיראן נקראת על שמו ועומד בה פסל גדול שלו מחזיק בידיו קשת וכינור.
לובביץ'
הכפר לוּבַּבִיץ' (ברוסית: Люба́вич; ביידיש: ליובאוויטש; בפולנית: Lubawicze) הוא כפר קטן ברוסיה במחוז סמולנסק סמוך לגבול עם בלארוס. משמעות שם הכפר היא: 'עיר האהבה'. הכפר ידוע כמרכז פריחתה של חסידות חב"ד.
הכפר לובביץ' שוכן במרכז היישוב החקלאי ליובאביצ'י (Любавичское сельское поселение), בחבל רודניאנסקי במחוז סמולנסק. הכפר שוכן על גדות נהר מלאיה ברזינה.
במשך הדורות, הכפר השתייך למחוזות אורשה, סמולנסק, ויטבסק ומוהילב.
היסטוריה
הכפר נוסד בערך לפני כחמש מאות שנים. הוא קרוי על שם הנסיכות ליובומירסקי, שהייתה שליטת הקרקעות.
בשנים הראשונות לקיומו היה הכפר בשטח האיחוד הפולני-ליטאי, עד שנת 1654. ב-1784 התרחב היישוב והשתייך אז למשפחת הדוכס סטניסלב ליובומירסקי (Любомирские). בעת הפלישה הצרפתית לרוסיה ב-1812, נכבש היישוב על ידי כוחותיו של נפוליאון שהחזיקו בו במשך שבועיים.
בתקופת האימפריה הרוסית היה הכפר לשטעטל בפלך מוהילוב. ב-1857, התגוררו בכפר כ-2,500 איש. בכל אופן, על פי מקור משנת 1880 בכפר גרו 1,516 איש בלבד (978 מתוכם היו יהודים). על פי מקורות שונים מאותה שנה היו בכפר 313 בתים, 2 כנסיות אורתודוקסיות ושני בתי כנסת.