cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל במשחקי סטוק מנדוויל
ישראל השתתפה במשחקי סטוק מנדוויל משנת 1953, וספורטאיה זוכים להישגים נאים ובמדליות רבות.
9K38 איגלה
9K38 איגלה (ברוסית: 9К38 Игла (מחט), נאט"ו: SA-18 Grouse) הוא טיל כתף נגד מטוסים מונחה אינפרה אדום, נגד מטרות מנמיכות טוס. לטיל גרסה ראשונית ובסיסית יותר הנקראת 9K310 איגלה-1 ובעלת קוד דיווח נאט"ו: SA-16 Gimlet.
היסטוריה
פיתוח האיגלה, מערכת הגנה אווירית לטווח קצר המשוגרת על ידי חייל בודד, החל בשנת 1972. האיגלה לא פותחה כדגם מתקדם של טילי משפחת ה"סטרלה" (SA-7 ו-SA-14), אלא הייתה פרויקט חדש לגמרי. המטרות העיקריות היו ליצור טיל העמיד יותר בפני אמצעי הנגד של המטוסים ובעל מעטפת גישה רחבה יותר מאשר לטילים ממשפחת הסטרלה.
קשיים טכניים הבהירו במהרה שהפיתוח ייקח זמן רב מהצפוי, ובשנת 1978 התחלק הפרויקט לשניים: פיתוח המערכת בעלת היכולות המלאות המשיך, ובמקביל נכנסה לשירות גרסה בסיסית יותר (איגלה-1) בעלת ראש ביות פשוט יותר המבוסס על ה"סטרלה-3".
איגלה-1
מערכת ה-9K310 איגלה-1 והטיל המשמש אותה, 9M313, נכנסו לשירות בצבא הסובייטי בשנת 1981. ההבדלים העיקריים בינה ובין מערכת הסטרלה-3 כללו את המאפיינים הבאים:
איגלה
מערכת ה-9K38 איגלה בעלת הביצועים המלאים והטיל המשמש אותה, 9M39, נכנסו לבסוף לשירות בצבא הסובייטי בשנת 1983. השיפורים המרכזיים שנעשו במערכת יחסית ל-"איגלה-1" כללו שיפור משמעותי בעמידות מול נורי הטעיה ושיבושים מצד המטרות, ראש ביות רגיש יותר, הגדלת יכולת הגישה הקדמית על מנת לאפשר גישה ישירה מול המטרות, טווח מקסימלי מעט ארוך יותר ומנוע רקטי בעל בעירה מהירה יותר המגיע למהירות גבוהה יותר בשיא.
האיגלה נבחנה בפינלנד מול טיל המיסטרל. המבחנים הראו שלמיסטרל יש עדיפות בטווח המקסימלי, בגודל ראש הקרב וברגישות של ראש הביות, אך לאיגלה יש עמידות גבוהה יותר כנגד אמצעי נגד.
קיימת גרסה ימית ל-9K38 איגלה בעלת הקוד דיווח נאט"ו: SA-N-10 Grouse.
מפעילים
מעל 30 מדינות מפעילות את טילי ה"איגלה", "איגלה-1" ו-"איגלה-S".
פנטגון ג'וניור
פנטגון ג'וניור (באנגלית: .Pentagón Jr; נולד ב-5 בפברואר 1985) הוא מתאבק מקסיקני, המופיע בארגוני ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW) ו-Lucha Libre AAA Worldwide (AAA).
באמריקה, הוא מוכר בעיקר בשל תקופותיו בארגון ההיאבקות Impact Wrestling, שבו היה פעם אחת אלוף העולם של אימפקט ופעם אחת אלוף הזוגות של אימפקט, ובארגון ההיאבקות Major League Wrestling (MLW), שבו היה פעם אחת אלוף הזוגות של MLW. כמו כן, הוא הופיע בארגוני ההיאבקות המקסיקניים Consejo Mundial de Lucha Libre (CMLL) ו-The Crash תחת שם הבמה פנטה אל זרו 0M (הביטוי "0M" הוא קיצור של "Cero Miedo", שפירושו מספרדית: "אפס פחד") בנוסף לתוכנית הטלוויזיה האמריקאית Lucha Underground, שבו היה פעמיים אלוף הארגון והופיע תחת שם הבמה פנטגון דארק. הוא הופיע בארגוני היאבקות עצמאיים ברחבי ארצות הברית, כשהבולטים ביניהם הם Pro Wrestling Guerrilla (PWG) ו-AAW. בארגון ההיאבקות PWG הוא היה פעם אחת אלוף הזוגות.
פנטגון ג'וניור הפך למתאבק פופולרי עקב השהות שלו בארגון ההיאבקות AAA בין השנים 2010 ל-2017, ובו הוא הספיק לכהן פעם אחת כאלוף אמריקה הלטינית, אלוף הזוגות המעורב ואלוף הזוגות. בינואר 2017, הוא עזב את הארגון לטובת ארגון ההיאבקות The Crash, שבו הוא הקים קבוצה שנקראה בשם La Rebelión אשר כללה מתאבקי עבר של AAA. באמצע שנת 2018, דווח ש-AAA ופנטגון ג'וניור הגיעו להסכמה ביניהם על העסקתו של האחרון מחדש בארגון.
שמו האמיתי לא ידוע בשל העובדה שיש מתאבקים מקסיקניים בעלי מסכה שנוהגים לשמור על זהותם וחייהם האישיים מפני מעריצי ההיאבקות. הוא אחיו הגדול של המתאבק פיניקס/ריי פיניקס, שביחד איתו הם מנהלים את צמד הלוצ'ה בראדרס מאז שנת 2007. לשניים יש ביחד מספר רב של אליפויות זוגות במקסיקו ובארצות הברית.
ביוגרפיה
פנטגון ג'וניור נולד ב-26 בפברואר 1985 בחלפה, וראקרוס, מקסיקו. לא ידוע כמה אחים ואחיות יש לו, אך כן ידוע שיש לו שני אחים צעירים ממנו, שגם הם מתאבקים מקצועיים, המופיעים תחת שמות הבמה ריי פיניקס ואיקרו.
אליזבת אמה סויר
אליזבת אמה סויר (באנגלית: Emma Soyer; 5 בספטמבר 1813 – 30 באוגוסט 1842) הייתה ציירת צבעי שמן אנגליה, אשר הייתה ידועה בעיקר בתור אמה ג׳ונס או אמה סויר.
ביוגרפיה
אליזבת אמה ג'ונס נולדה בלונדון בשנת 1813, ולמדה צרפתית, איטלקית ומוזיקה. בגיל צעיר מאוד היא הפכה לתלמידה של הצייר הבלגי פרנסואה סימונאו (1783–1859), שב-1820 נשא לאישה את אמה שלה. כשגילה כי לאמה יש כישרונות ציור, הקדיש סימונאו את כל זמנו להוראתה, ולפני גיל שתים עשרה היא "ציירה יותר ממאה דיוקנאות בנאמנות גדולה". היא גם הפכה לפסנתרנית מוכשרת בהדרכתו של ז'אן אנקוט. ב-12 באפריל 1837 היא נישאה לאלכסיס סוייר, השף במועדון הרפורמים. לאחר מכן היא הפנתה את תשומת לבה לציור פורטרטים בשמן, ועם סימונאו נסעה ברחבי אנגליה ועבדה בקנטרברי, רמגסייט ושרוסברי וצברה פופולריות רבה. עם שובה ללונדון הפיקה את "הילד העיוור", וציורים אחרים. ב-1842 השלימה את עבודתה האחרונה, "שני נערי האורגן". היא גם הציגה שני ציורים בסלון פריז של 1842. דיוקנה של סויר נחקק על ידי הנרי בריאן הול.
בין 1823 ל-1843 ארבע עשרה מתמונותיה הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות (RA), שלושים ושמונה הוצגו במוסד הבריטי, וארבע עשרה בגלריה של החברה המלכותית של האמנים הבריטים (RBA) שברחוב סאפוק, לונדון.
ביוני 1848 מאה וארבעים מיצירותיה הוצגו בבזאר של הנסיך מוויילס והודפס קטלוג.
הר קאסלגארד
הר קאסלגארד (באנגלית: Mount Castleguard - מילולית: טירת המשמר) הוא הר מבודד הממוקם בקצהו הדרומי של שדה הקרח קולומביה, בקצהו הצפוני של הפארק הלאומי באנף.
ההר ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, המהווה את הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של ההר 3,083 מטרים מעל פני הים; ההר מתנשא לגובה של 443 מטרים מעל סביבתו.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1918, על ידי המודד ארתור אוליבר וילר, אשר קרא להר בשם זה, בשל מראהו דמוי הטירה, הניצבת על המשמר וצופה על שדה הקרח.
הטיפוס על ההר
הטיפוס הראשון לפסגת ההר בוצע על ידי ועדת הגבול הבינפרובינציאלית (אשר קבעה את הגבול בין פרובינציית קולומביה הבריטית ופרובינציית אלברטה, לאורך קו פרשת המים) בשנת 1919.
לקריאה נוספת
• Robert W. Sandford, Ecology & Wonder in the Canadian Rocky Mountain Parks World Heritage Site, P 156
• E. J. Hart, Jimmy Simpson: Legend of the Rockies, PP 138, 142
• James Monroe Thorington, The Glittering Mountains of Canada: A Record of Exploration and Pioneer Ascents in the Canadian Rockies 1914-1924, PP 49-51
• Alan Carscallen, TSummer Ski-ing on the Columbia Icefields
קרולין מיקלסן
קרולין מיקלסן (בדנית: Caroline Mikkelsen; 20 בנובמבר 1906 – 15 בספטמבר 1998) הייתה חוקרת ומגלה דנית-נורווגית אשר ב-20 בפברואר 1935 הייתה האישה הראשונה אשר דרכה על אדמת אנטארקטיקה.
קורות חיים
קרולין מיקלסן נולדה בשנת 1906 בדנמרק, לימים נישאה לבעלה הראשון, רב החובל הנורווגי קלריוס מיקלסן ועברה להתגורר בנורווגיה.
ב-20 בפברואר 1935 הגיעה המשלחת לחוף אנטארקטיקה (במקום לא ידוע בחוף, ככל הנראה בגבעות וסטפולד, בסמוך לתחנת דייוויס של ימינו). מיקלסן ירדה מהספינה, והשתתפה בטקס הנפת דגל נורווגיה על החוף ובניית גל אבנים להנצחת האירוע.
ב-1998 וב-2002 פרסמו חוקרים אוסטרליים מאמרים בכתב העת פולאר רקורד, בהם נטען שקבוצה נחתה לחוף באיי טרין, בהם אותר גל האבנים.
מורשתה
מיקלסן נחשבת האישה הראשונה שדרכה על אדמת אנטארקטיקה.
הר קרולין מיקלסן נקרא על שמה.
לקריאה נוספת
• Jesse Blackadder, Frozen voices: Women, silence and Antarctica
הקורפוס השישי (האימפריה העות'מאנית)
הקורפוס השישי (בטורקית: 6. Kolordu (Osmanlı)) היה קורפוס של צבא האימפריה העות'מאנית. הקורפוס לחם במלחמת הבלקן הראשונה, מלחמת הבלקן השנייה ובמלחמת העולם הראשונה, ופורק ב-1920.
היסטוריה
הקורפוס הוקם בשנת 1911 במהלך הרפורמות הצבאיות העות'מאניות. הקורפוס לחם במהלך מלחמת הבלקן הראשונה ומלחמת הבלקן השנייה בסרביה, כחלק מהארמייה המערבית, ולאחר מכן נסוג לאנטוליה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב הקורפוס בתראקיה, שם שהה עד לאמצע שנת 1916. באוגוסט 1916 נשלח הקורפוס לרומניה, שם לחם כחלק מהארמייה השלישית הבולגרית ומארמיית הדנובה הגרמנית, ונחל הצלחות גדולות כנגד הכוחות הרומניים והרוסיים שעמדו מולו. בקיץ 1918 נשלח הקורפוס לחזית הקווקז, ובשנת 1920 פורק הקורפוס.
נמל התעופה לוקסמבורג-פינדל
נמל התעופה לוקסמבורג-פינדל (בלוקסמבורגית: Fluchhafe Lëtzebuerg, בצרפתית: Aéroport de Luxembourg, בגרמנית: Flughafen Luxemburg) הוא נמל התעופה הגדול בלוקסמבורג. נמל התעופה משרת יעדים בינלאומיים בלבד, והוא היחיד במדינה עם מסלול סלול.
הנמל ממוקם כארבעה קילומטרים מצפון-מזרח לעיר לוקסמבורג. יש בו מסלול תעופה יחיד באורך 4,000 מטרים.
בשנת 2011 עברו בנמל 1,795,255 נוסעים ו-705,079 טון מטען במסגרת 57,537 המראות ונחיתות.
לפי טונות המטענים העוברים בו, ממוקם הנמל במקום החמישי באירופה ו-28 בעולם.
נמל התעופה משמש כבסיס לחברת התעופה הלאומית לוקסאייר, ולחברת התעופה למטענים קרגולוקס.
מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי
מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי (פורטוגזית: Guerra da Restauração; מלחמת הרסטורציה) הייתה מלחמה, שהתרחשה בחצי האי האיברי בין השנים 1640–1668 והביאה לעצמאותה של האימפריה הפורטוגזית מהאימפריה הספרדית ולנפילת האיחוד האיברי. עם עצמאות פורטוגל עלתה לשלטון בה שושלת ברגנסה תחת ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל. שושלת ברגנסה נותרה בשלטון בפורטוגל עד להקמתה של הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה בשנת 1910.
האיחוד האיברי
מותם של סבשטיאו, מלך פורטוגל ואנריקה, מלך פורטוגל הביאו בשנת 1580 למשבר ירושה בפורטוגל. שני המתחרים הראשיים לכתר הפורטוגזי היו אנטוניו, אב המנזר של קראטו ופליפה השני, מלך ספרד, שניהם נכדיו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל לשעבר. מאבק הכתר הביא למלחמת הירושה הפורטוגזית במסגרתו פליפה השני, בראש האימפריה הספרדית, ירש לבסוף את האימפריה הפורטוגזית ואיחד את כתר הממלכות לתוך האיחוד האיברי. בעלייתה של ספרד ההבסבורגית לשלטון בפורטוגל, חתנו של פליפה השני, אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה, הפך למשנה למלך בליסבון.
המדיניות הכללית של פליפה השני (או פליפה הראשון כפי שנודע בפורטוגל) ובנו, פליפה השלישי, מלך ספרד לגבי פורטוגל, התעסקה בעיקר בשימור המשטר הסדיר עליה. פורטוגל נותרה במהלך תקופת האיחוד האיברי ממלכה עצמאית אך ניתנה לשלטונו של הריבון הספרדי. הספרדים לרוב לא התערבו במדיניות הפנימית של פורטוגל ופורטוגזים נותרו בעמדות מפתח פנימיות והועלו לעמדות מפתח בחצר המלוכה הספרדית בנוסף לכך. השטחים של מושבות האימפריה הפורטוגזית נותרו תחת שליטה דה פקטו של מושלים פורטוגזים. לקראת סוף שלטונו התערב פליפה השלישי בניהול המושבות הפורטוגזיות בדרום אמריקה לחופי האוקיינוס האטלנטי והביא לחלוקה מנהלית חדשה והקמת מדינת ברזיל.
עלייתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד בשנת 1621 הביאה להתערבות מרובה במדיניות הפנימית של פורטוגל, העלאת המיסים על הנתינים הפורטוגזים ושינוי המטבע האזורי הפורטוגזי. תחת שלטונו של פליפה הרביעי הוטלו צווי גיוס על נתינים פורטוגזים להצטרף למלחמת שלושים השנים. בשונה מספרד ההבסבורגית אשר הייתה רמת השפעה על הפוליטיקה האירופאית והחזיקה מושבות רבות ברחבי היבשת, המדיניות הפורטוגזית התמקדה בעיקר על פעילות של מסחר מחוץ לאירופה, דוגמת סחר המטבלים מתת-היבשת ההודית וסחר העבדים האטלנטי.
החלו מהלכים בחצר המלוכה במדריד להוצאתה לפועל של תוכנית איחוד הנשק, לפיה תוכננה הקמת צבא מילואים שימנה 140,000 איש שהיה אמור לקבל את כל המשאבים הנדרשים להקמתו מרחבי האימפריה הספרדית, כולל פורטוגל. מלבד המשטר הריכוזי בממלכת קסטיליה הייתה התנגדות נחרצת לתוכנית שכן הייתה פוגעת באוטונומיה בכך שהייתה קושרת כלכלית את כל פלגי האימפריה והייתה מביאה פורטוגזים וקטלונים להילחם למען מלחמות הספרדים. פליפה הרביעי הושפע רבות מיועציו, גספאר דה גוזמן, הרוזן מאוליבארס, שכתב לו בשנת 1625 במזכר סודי:
מהלכים מקדימים
במהלך מלחמת שלושים השנים, אף על פי שהמלחמה החלה כמאבק דתי בין קתולים ופרוטסטנטים, היא עם הזמן הפכה למלחמה על כוחן של מדינות באירופה. ממלכת צרפת שמזה זמן רב הייתה במאבק כוח נגד בית הבסבורג, הצטרפה אל הכוחות הפרוטסטנטים במאבק למרות היותה קתולית. עוד לפני הצטרפותה של צרפת למלחמה, הממשל הצרפתי תחת האסטרטגיה של הקרדינל רישלייה, העביר כספים לכוחות פנימיים בדלנים בתוך שטחי הכתר ההבסבורגי כגון דוכסות מילאנו והרפובליקה ההולנדית (האחרונה הייתה באותה העת כבר בתוך מלחמת שמונים השנים נגד שלטון ארצות השפלה ההבסבורגיות). כאשר נכנסה צרפת למאבק החלה מלחמת צרפת–ספרד של 1635–1659 ותחילה העליונות הצבאית הספרדית הגיעה עד לשערי פריז.
הממשל הצרפתי העביר כספים לבדלנים נגד כתר הבסבורג בחצי האי האיברי, בייחוד בפורטוגל וקטלוניה. הקרדינל רישלייה ראה את ז'ואאו השני, דוכס ברגנסה השמיני כיורש העצר הלגיטימי לכתר הספרדי בעוד תכנן להכתיר את לואי השלושה עשר, מלך צרפת בתואר דוכס ברצלונה לסיפוח קטלוניה. אביו של ז'ואאו השני, תאודוסיו השני, דוכס ברגנסה, היה תומך אוהד של ספרד ההבסבורגית ושליטיה אך בנו נטה לעמדה שונה ממנו כאשר החלה התערבות ספרדית בענייני הפנים של פורטוגל והאריסטוקרטיה הפורטוגזית החלה לדאוג למעמדה. ז'ואאו השני היה הנכד של הנכדה של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ומכאן נבעה טענתו לכתר הפורטוגזי. עם הזמן החלה פעולה מחתרתית שנתמכה בידי האריסטוקרטיה הפורטוגזית וממלכת צרפת לפעול נגד השלטון הספרדי בפורטוגל.
בו בזמן הפכה מדיניותו של פליפה הרביעי ליותר ויותר משפיעה על פורטוגל. חוקים קסטיליאנים הועתקו לחוקי המדינה של פורטוגל. היה ניסיון לאחד מוסדות מדינה כגון האינקוויזיציה הספרדית והאינקוויזיציה הפורטוגזית. בני אצולה ספרדים החלו להחליף פורטוגזים בעמדות מפתח פנימיות. כוחות הצי הפורטוגזי צורפו לתוך הארמדה הספרדית במלחמותיה והועלה הגיוס של פורטוגזים למלחמות של ספרד. עקב האיחוד האיברי החלו כוחות הצי ההולנדי לתקוף את מושבות פורטוגל והחלו את מלחמת הולנד–פורטוגל. נוסף על כך, ספרד הייתה במלחמה עם ממלכת אנגליה אשר מזה מאות שנים הייתה בת ברית של פורטוגל בעת הייתה האחרונה ריבונית לגמרי. במהלך שנות השלושים של המאה ה-17 פרצו שתי מרידות מחתרתיות בפורטוגל אך שתיהן נפלו תחת הצבא הספרדי. המחתרות השונות בהמשך התאחדו לכדי מחתרת מרכזית אחידה שתמכה בהעלתו של ז'ואאו השני לכתר הפורטוגזי בתור מלך פורטוגל.
במהלך 1640 האסטרטגיה של הקרדינל רישלייה החלה להניב פירות כאשר כוחות פנימיים בקטלוניה הכריזו על עצמאותם מהכתר הספרדי ועל הפיכתם לנסיכות תחת חסות צרפתית ותחת מלך צרפת. המאבק בין ספרד לקסטיליה נודע בתור מלחמת הקוצרים והוא פגע קשות בצבא הספרדי שהיה עליו להתפרש ברחבי ריבוי חזיתות באירופה ובכלל העולם. לצבא הספרדי היו זרועות של קונקיסטאדורים במלכות המשנה של ספרד החדשה, מלכות המשנה של פרו, הפיליפינים ועוד. ארגוני מחתרת פורטוגזים ראו זאת כהזדמנות להתחיל למרוד לעצמאות אל מול ספרד. ב-1 בדצמבר 1640, 60 שנה בדיוק לאחר הכתרתו של פליפה השני מספרד כמלך שני הכתרים הראשון, ארגונים מהפכנים הוציאו לפועל קשר נגד מזכיר המדינה הספרדי בפורטוגל, מיגל דה וסקונסלוס. הבדלנים הפורטוגזים החלו במרידה בליסבון ובתמיכת האוכלוסייה הפורטוגזית נכנסו אל ארמון הממשלה, ירו במיגל אשר התחבא מהם והשליכו את גופתו מהחלון. בהמשך היום הכתירו הבדלנים את ז'ואאו השני בתור ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל. פעולה זאת הביאה לתחילתה של מלחמת השבת הכתר הפורטוגזית.
גיבוש סטטוס קוו
בתקווה לניצחון מהיר בפורטוגל, הממשל הספרדי הורה על העברתם של שבעה רגימנטים לעבר גבול פורטוגל באופן מיידי. כשל לוגיסטי ופעולה עצמאית של מפקד הכוח נגד הוראות הכתר הספרדי הביאו לאיבוד המומנטום של פעולה מיידית לפני שהחל המרד להתפשט לעבר כל פורטוגל. פלישה ספרדית אל תוך פורטוגל בסוף 1641 נכשלה, המרד התפתח לכל פורטוגל והסכסוך הגיע במהרה למבוי סתום וסטטוס קוו. כוחות מרחבי האימפריה הפורטוגזית נעו לפורטוגל להשיב את עצמאותה וריבונותה. בשנת 1644 הגיע ממדינת ברזיל מטיאס דה אלבוקרקי, אחד ממספר קצינים קולוניאליים פורטוגזים מנוסים שעלו לגדולה במהלך המלחמה. עם הסדר הגבולות הפורטוגזים תחת כתר ז'ואאו הרביעי המלחמה קיבלה אופי משונה כעימות גבולות, לרוב בין כוחות מקומיים שהכירו אחד את השני היטב, אך היכרותם לא הפחיתה את ההשפעות ההרסניות של המלחמה. אופייה העקוב מדם של הלחימה הוחמר לעיתים קרובות על ידי שימוש בכוחות זרים ושכירי חרב.
בסופו של דבר נפתחו שלוש מערכות צבאיות מרכזיות, אך עיקר הפעילות התמקדה בחזית המרכזית ובגבול שבין אלמטג'ו הפורטוגזית לאקסטרמדורה הספרדית. החזית הדרומית באנדלוסיה הספרדית היוותה יעד אסטרטגי עבור פורטוגל אשר כוחותיה הכינו עצמם לסיפוח שטחים לחופי הים התיכון, אך היא מעולם לא נשאה במלוא כובד ההתקפה הפורטוגזית, בייחוד עקב קשרים בין המלכה הפורטוגזית והאצולה האנדלוסית. ספרד בהתחלה הנהיגה מלחמה הגנתית. הממשל הפורטוגזי מצידו לא יצא למבצעים מרכזיים לצורך סיפוח שטח ספרדי על מנת לנצח, וגם היא הייתה מוכנה להפוך את המלחמה להגנתית. גודלו של המרד הפורטוגזי, ביחד עם המרד הקטלוני, הכריח את הספרדים לקרוא לרבים מכוחותיהם ברחבי אירופה אל חצי האי האיברי ובכך הביאו להיחלשות ההשפעה על המושבות בארצות השפלה הספרדיות, דוכסות בורגונדיה, חצי האי האפניני ועוד. קרבות החלו בין כוחות פורטוגזים וספרדים על מושבות מעבר לים, בייחוד ברחבי תת-היבשת ההודית. מלחמת הולנד-פורטוגל המשיכה גם לאחר הכרזת העצמאות של פורטוגל והמלחמה הסתיימה רק בשנת 1654, כאשר הועברו מספר מושבות ימיות לרפובליקה ההולנדית ובכך החלה הקמתה של האימפריה ההולנדית.
אירועים של טקטיקות אכזריות כגון שימוש באדמה חרוכה ושריפת בתי תושבים שחיו משני צדי הגבול דווחו בשכיחות אך עצמאותה של פורטוגל הפכה לדה פקטו מלאה. המערכות הצבאיות על עברי הגבול כללו בדרך כלל קורריאות, או 'פשיטות פרשים', שריפת שדות חקלאיים, ביזת עיירות וניכוס עדרים גדולים של בקר וכבשים של האויב. חיילים וקצינים שהתעניינו בעיקר בשלל עצמי ונטו לעריקה היו בעיתיים בניהול המלחמה לשני הצדדים. במשך תקופות ארוכות, ללא כוח אדם או כסף, אף צד לא ניהל מערכות צבאיות רשמיות וכאשר נעשו פעולות, הם הונעו לעיתים קרובות באותה מידה משיקולים פוליטיים, כמו הצורך של פורטוגל להרשים את בעלי בריתה הפוטנציאליים בעזרת כיבוש מטרות צבאיות מרכזיות באזורי הגבול. גם לאחר סיומה של מלחמת שלושים השנים וחתימת שלום וסטפליה, המשיך המאבק. המרד בקטלוניה נפל וכוחות ספרדים יכלו להתרכז נגד הפורטוגזים אך המאבק הכללי פגע קשות בתפקודו של הצבא הספרדי שהיה על סף קריסה. משנה לשנה, לאור בעיות התחבורה של המערכה בחורף ובתנאי החום והיבש של הקיץ, רוב הלחימה הוגבלה לאביב ובסתיו.
סיום המלחמה
המלחמה הייתה יקרה מאוד, בייחוד לספרד. בשנות ה-50 של המאה ה-17 היו למעלה מ -20,000 חיילים ספרדים באקסטרמדורה בלבד, לעומת 27,000 בפלנדריה (דאז ארצות השפלה הספרדיות). בין השנים 1649–1654, כ-29% (מעל שישה מיליון דוקטים) מההוצאות הביטחוניות של האימפריה הספרדית הועברו למאבק נגד פורטוגל, נתון שעלה במהלך המערכות הגדולות של שנות ה-60. פורטוגל הצליחה לממן את המלחמה בגלל יכולתה למסות את סחר התבלינים מאסיה ואת סחר הסוכר מברזיל, ובגלל התמיכה מצד המתנגדים האירופיים לספרד, במיוחד הולנד, צרפת ואנגליה. פורטוגל, בתמיכת בעלת בריתה האנגלית, חיפשה הפוגה בקרבות והגעה להסדר, אך לאחר הניצחון הפורטוגזי בשנת 1665 ועם חתימת חוזה הכרה וידידות צרפתי-פורטוגזי בשנת 1667, ספרד הסכימה לבסוף להכיר בעצמאות פורטוגל ב-13 בפברואר 1668.
ג'רג' טימאר (סופר)
ג'רג' טימאר (במקור (סבו) נוימן, בהונגרית: Timár György; בודפשט, 23 ביוני 1929 – בודפשט, 24 בספטמבר 2003) היה סופר, משורר, מבקר ספרותי, מתרגם ספרותי, עיתונאי, הומוריסטן יהודי-הונגרי עטור כ-10 פרסים.
ביוגרפיה
ג'רג' טימאר נולד במשפחה יהודית כבנם של לאסלו טימאר (נוימן) ושל אדית לִילָה הורבאט (הרשלר) (1907–2005). הוריו התגרשו ב-1933. בין 1947 לבין 1948, הוא היה עובד כתב העת "העם של קושוט" (Kossuth Népe). בין 1948 לבין 1949, עבד עבור "יום הונגרי" (Magyar Nap). בין 1950 לבין 1951 היה בשירות עבודה קומוניסטי. בין השנים 1952–1953, 1954–1959 ולאחר 1981 עבד כעיתונאי עצמאי. ב-1954 עבד כדרמטורג. משנת 1958, הוא היה עובד של כתב העת "חיים וספרות" (Élet és Irodalom). בין 1960 לבין 1981 היה מזכיר מועדון ה-PEN, ומ-1994 סגן הנשיא שלו. משנת 1981 עבד בלודאש מתי. משנת 1995 עבד ב"ידיעות הונגרי" (Magyar Hírlap) ובנפסבה.
יצירתו
הוא כתב שירים מחשבתיים-פילוסופיים, שבהם מעורבבים המסורת והמודרנה, המחויבות והדקונסטרוקציה. הוא תרגם את יצירותיהם של משוררים וסופרים צרפתים, בלגים, ספרדיים, דרום אמריקאים, טורקים וגרמנים. גם הפארודיות הספרותיות והתרגומים השנונים שלו של קומיקס ואסטריקס פופולריים ביותר.
גביע הליגה הגרמנית
גביע הליגה הגרמנית (בגרמנית: DFL-Ligapokal) היה מפעל כדורגל שהתקיים בגרמניה בעונת 1972/73, ולאחר מכן בין השנים 1997 ו-2007. גביע זה היה מתקיים בתחילת כל עונת כדורגל, וכלל שש קבוצות-במרבית המקרים חמש הראשונות בבונדסליגה ומחזיקת הגביע הגרמני. מפעל זה החליף את משחק הסופר קאפ הגרמני שהתקיים עד לשנת 1996. גביע הליגה הגרמנית התקיים כאמור לאורך 11 עונות. לאחר שנתיים בהן לא התקיים מפעל קדם עונה, 2008 ו-2009, בוטל גביע הליגה הגרמנית באופן סופי והוחזר משחק הסופר קאפ במקומו.
פורמט
בכל העונות בהן התקיים גביע הליגה הגרמנית בגרסתו המחודשת, למעט עונת 1972/73 כמובן, הטורניר כלל את חמש הקבוצות שסיימו בחמשת המקומות הראשונים בבונדסליגה בעונה הקודמת (למעט שנת 2007 בה נכללו ארבע הראשונות והקבוצה שסיימה ראשונה בליגת הבונדסליגה השנייה), ואת מחזיקת הגביע הגרמני. במידה והקבוצה שזכתה בגביע הגרמני הייתה נכנסת לטורניר גם דרך מיקומה בליגה (בבונדסליגה או בבונדסליגה השנייה לאחר שינוי הפורמט), הקבוצה הבאה להיכנס הייתה הקבוצה הבאה בדירוג בבונדסליגה הראשונה.
הטורניר היה מתקיים בשיטת נוק אאוט, כאשר הקבוצה שזכתה באליפות הבונדסליגה ומחזיקת הגביע הגרמני היו פטורות מהסיבוב הראשון. במקרה שהאלופה היא גם מחזיקת הגביע, סגנית האלופה גם הייתה זוכה בפטור מהסיבוב הראשון. ארבע הקבוצות האחרות היו מחולקות לשני משחקים שנערכו במגרשים נייטרליים, שהמנצחות בהם היו ממשיכות לסיבוב השני. בסיבוב השני חיכו שתי הקבוצות שזכו לפטור מהסיבוב הראשון לשתי הקבוצות שניצחו בסיבוב הראשון. בסיבוב השני, להבדיל מהסיבוב הראשון, המשחקים היו מתקיימים באצטדיונים הביתיים של האלופה ושל מחזיקת הגביע (או סגנית האלופה במקרה שהאלופה היא דאבליסטית). שתי הקבוצות שניצחו במשחקי הסיבוב השני, היו ממשיכות למשחק הגמר, שהיה נערך במגרש נייטרלי.
במידה ולאחר 90 דקות המשחקים היו מסתיימים בשוויון, לא התקיימה הארכה, אלא היו ממשיכים ישירות לבעיטות הכרעה מ-11 מטרים.
היסטוריה
החל משנת 1997 התקיים גביע הליגה הגרמנית בפורמט החדש. תחילה השתתפו חמש הראשונות ומחזיקת הגביע, ובשנת 2007 הוחלט שאלו יהיו ארבע הראשונות בבונדסליגה, מחזיקת הגביע ואלופת הבונדסליגה השנייה. בדיעבד, עונה זו הייתה האחרונה שבה התקיים הטורניר. בשנת 2008 בוטל גביע הליגה הגרמנית עקב קיומו של יורו 2008 בקיץ זה ועומס רב על השחקנים, ובשנת 2009 הוחלט לא לקיים שום טורניר או משחק קדם עונה. החל משנת 2010 משוחק שוב הסופר קאפ הגרמני.
כוח עצים ירוק
כוח עצים ירוק (שם מדעי: Varanus prasinus) הוא מין של לטאת כוח ירוקה החיה ביערות הגשם של גינאה החדשה ובמספר קטן של איים נוספים באינדונזיה.
כוח זה הוא בינוני בגודלו ביחס לבני משפחתו והוא בעל קשקשים בצבע ירוק עד טורקיז ומפוספסים בפסים אופקיים שחורים. הכוח מגיע לאורך 75-100 ס"מ והוא בעל ראש רחב, לסתות בעלות שיניים חדות ולשון מפוצלת הקולטת ריחות כמו נחש. כוח זה מותאם לטיפוס עצים באמצעות זרועותיו הלופתות, טפריו הגדולות וזנבו הארוך והגמיש איתו הוא תופס ענפים.
הכוח פעיל במשך היום אז הוא יוצא לחפש מזון על העצים ובניגוד למיני כוחים אחרים הוא חברתי יחסית ומסתובב בקבוצות של זכרים ונקבות יחד. הכוח ינסה לברוח מטורפים לעבר השיחים ואם לא יצליח הוא ינשוך את אויבו אך הוא לא מצליף בזנבו הארוך והקשה. הכוח הוא טורף הניזון בעיקר מפרוקי-רגליים כמו חרגוליים, מקלונאים, חיפושיות, תיקנאים, נדלים, עכבישים וסרטנים וכן מעופות צעירים ויונקים קטנים. הכוח יכול לבלוע טרף גדול יותר מלסתותיו כשהוא מגדיל את זווית הלסת כדי לבלוע טרף גדול יותר. בנוסף לטרף הוא יאכל לעיתים פירות בשלים אם כי זוהי התנהגות נדירה.
כוח זה מטיל 2-5 ביצים בעונת הרבייה בקן טרמיטים חזק ולאחר 160-190 יום הם בועים וניזונים מהטרמיטים וצעיריהם. הנקבה פורצת את הקן הקשיח כדי שצאצאיה יוכלו לצאת. הכוח מגיע לבגרות מינית כעבור שנה מהבקיעה.
סורוס (פיל)
סורוס היה פילו האישי של המצביא הקרתגי חניבעל. השם "סורוס" משמעותו "הסורי".
על פי המתואר הוא היה גדול בהרבה מהפילים האחרים בצבא הקרתגי, מה שמספק רמז נוסף אודות מוצאו (כנראה פיל אסייתי מתת-המין הסורי). מרבית הפילים בצבא הקרתגי היו מזן צפון אפריקני שהיה בגודל של 2.2 מטרים לכל היותר. פילים גדולים יותר שהיו בשימוש אותה תקופה, היו פילים אסייתים שהיו גדולים בהרבה, אם כי לא ברור כיצד הגיע פיל אסייתי אל צבאו של חניבעל האפריקאי.
על פי ההשערות של מלומדים כיום, סורוס היה צאצא של פילים אסייתים שנלקחו בשבי שנים לפני כן בידי התלמיים כאשר הללו נלחמו בסלווקים, שפילים כאלו היו זמינים אצלם. באותה תקופה שררו יחסים מצוינים בין קרתגו למצרים, וסורוס או אבותיו ככל הנראה נקנו או נתנו במתנה מהתלמיים, והשם סורוס ניתן לו ככל הנראה בידי המצרים או הקרתגים בשל מוצאו הסורי.
ככל הנראה סורוס היה פילו האישי של חניבעל כבר מתחילת המסע. על פי המקורות, בעוד רוב הפילים חלו או מתו במהלך חציית האלפים, סורוס נותר בריא, מה שמעיד על הטיפול הטוב לו זכה, כמו גם על חוסנו וכושרו הגופני הגבוה. פליניוס הזקן כותב בספרו "תולדות הטבע", שסורוס נודע כאמיץ ביותר מבין כל הפילים בצבא קרתגו, ואף איבד את אחד מניביו בקרב. המחזאי הרומאי טיטוס מאקיוס פלאוטוס מספר, שנהגו להלביש את סורוס בבד אדום, שריון, ומגדל על גבו.
עבור חניבעל, שאיבד את אחת מעיניו במהלך המסע, שימש סורוס ככל הנראה גם כדי לצפות היטב על המתרחש בשדה הקרב.
שינאיצ'ירו טומונאגה
שינאיצ'ירו טומונאגה (ביפנית: 朝永 振一郎; 31 במרץ 1906 - 8 ביולי 1979) היה פיזיקאי יפני שתרם להתפתחות האלקטרודינמיקה הקוונטית. עבודתו בתחום, במקביל לריצ'רד פיינמן וג'וליאן שווינגר, זיכתה אותו בפרס נובל לפיזיקה ב-1965 יחד איתם.
מיסיסיפי בוערת
מיסיסיפי בוערת (באנגלית: Mississippi Burning) היא דרמת פשע אמריקנית משנת 1988 המבוססת על חקירה שביצעו סוכני FBI בנוגע לרציחתם של שלושה חברי זכויות האזרח שנרצחו במיסיסיפי בשנת 1964.
שינאיצ'ירו טומונאגה
ביוגרפיה
טומונאגה נולד בטוקיו ב-1906, ילד שני לפילוסוף היפני סנג'ורו טומונאגה. הוא החל את לימודיו באוניברסיטת קיוטו ב-1926, שם חלק את ספסל לימודיו עם זוכה פרס נובל אחר, הידקי יוקאווה. במהלך הלימודים המתקדמים שלו באותה אוניברסיטה הוא עבד בתור עוזר הוראה באוניברסיטה במשך שלוש שנים. ב-1937 עבר טומונאגה ללייפציג, שם שיתף פעולה עם ורנר הייזנברג. שנתיים מאוחר יותר הוא שב ליפן עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך הספיק לסיים דוקטורט בפיזיקה גרעינית, עם תזה משלו על עבודה שעשה בזמן שהותו בלייפציג.
ביפן, התמנה טומונאגה לפרופסור באוניברסיטת החינוך של טוקיו (לימים אוניברסיטת צוקובה). במהלך המלחמה הוא למד את התאוריות של המזונים ושל המגנטרון. ב-1948 בחנו מחדש טומונאגה ותלמידיו מסמך שנכתב על ידי סידני דאנקוף מ-1939, בו ניסה להוכיח, ללא הצלחה, שניתן לבטל את הערכים האינסופיים של המסה והמטען של האלקטרון באלקטרודינמיקה קוונטית. טומונאגה ישם תאוריה משלו ושיטה רלטיביסטית שהתבססה על שיטה לא-רלטיביסטית של וולפגנג פאולי על מנת להאיץ בהרבה את החישובים ולהבהיר אותם. אז מצאו טומונאגה ותלמידיו שדאנקוף התעלם מתנאי אחד בתורת ההפרעות. עם יישום התנאי נתנו החישובים תוצאות סופיות, וכך גילה טומונאגה את הרנורמליזציה בנפרד משווינגר.
מיסיסיפי בוערת
הסרט מתמקד בשני סוכני FBI (ג'ין הקמן ווילם דפו) החוקרים את הרציחות. דמותם של הקמן (הסוכן רופרט אנדרסון) ודפו (הסוכן אלאן וורד) מתארות בצורה רופפת את סוכני ה-FBI שפעלו במציאות ג'וזף סאליבן וג'ון פרוקטור. בסרט גם מככבים פרנסס מקדורמנד, בראד דוריף, ר. לי ארמי וגליארד סרטיין והוא נכתב על ידי כריס גרולמו ובוים בידי אלן פארקר. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ופארקר קיבל על בימויו מועמדות לאוסקר על הבימוי. הסרט היה מועמד לאוסקר בקטגוריות נוספות בהן השחקן הטוב ביותר (הקמן) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (מקדורמנד) וזכה בפרס אחד על הצילום.
שינאיצ'ירו טומונאגה
ביוגרפיה
ב-1949 הזמין רוברט אופנהיימר את טומונאגה לעבוד במכון למחקר מתקדם בניו ג'רזי. הוא למד את בעיית גופים רבים על התנודות הכלליות של מערכות במכניקת הקוונטים. בשנה שלאחר מכן, הוא חזר ליפן והציע מודל תאורטי המתאר אינטראקציה בין אלקטרונים (או פרמיונים אחרים) במוליך חד-ממדי.
מיסיסיפי בוערת
תקציר העלילה
לאחר ששלושה מחברי זכויות האדם מוגדרים כנעדרים (שניים יהודים ואחד שחור), שני סוכני FBI נשלחים על מנת לחקור את הפרשה במחוז ג'סוף במיסיסיפי (האירוע האמיתי התרחש במחוז נשובה). שני הסוכנים נוקטים בגישות שונות. הסוכן אלן וורד, ליברל צפוני, פועל בגישה ישירה בחקירה על פי הנהלים. לעומתו, הסוכן רופרט אנדרסון, שריף לשעבר במדינה, מבין את המורכבות הגזעית בדרום, נוקט בגישה מורכבת, הוא מנסה להשיג פרטים במעין חיזור ידידותי אחר אשת אחד הקצינים הבכירים ובדרכים עקיפות מעין אלה. עניין זה יוצר קשיים בחקירה, בעיקר כיוון שלמשרד השריף המקומי קשרים עם סניף הקו קלוקס קלאן ושחורים מעדיפים לא למסור אינפורמציה מחשש לחייהם ולרכושם מצד חברי הקלאן. החקירה מתקדמת כאשר אשת סגן השריף, קלינטון פל מגלה לאנדרסון בשיחה דיסקרטית ששלושת הנערים נרצחו. עם הזמן, כאשר סוכני ה-FBI חוקרים לעומק, מתגברת השנאה והפעולות האלימות נגד שחורים בעיירה. במקביל, פעילויות של חברי הקלאן כנגד סוכני ה-FBI לא מצליחות להבריח אותם מהעירייה. לאחר ויכוח קשה בין שני הסוכנים, וגילוי גופותיהם של הנעדרים, מסכים הסוכן וורד לפעול על פי גישתו של הסוכן אנדרסון. הם פועלים בדרכם של החשודים ברצח על מנת להשיג את המידע הדרוש לצורך החקירה, וכך מצליחים להביא להרשעתם. רוב חברי הקלאן הואשמו בהפרת זכויות אדם ונידונו למאסר של 3 עד 10 שנים. הסרט מסתיים כאשר סוכני ה-FBI מבקרים בבית קברות אפרו-אמריקאי ובו מצבה עם הכיתוב: "לא נשכח".
שינאיצ'ירו טומונאגה
ביוגרפיה
טומונאגה התחתן עם ריוקו סקיגושי ב-1940, ונולדו להם שני בנים ובת. הוא נפטר בטוקיו ב-1979.
ספריית אוניברסיטת גנט
ספריית אוניברסיטת גנט (בהולנדית: Universiteitsbibliotheek Gent) היא הספרייה של אוניברסיטת גנט שבבלגיה.
לאחר שהאוניברסיטה הוקמה ב-1817 ספרים שהוחרמו על ידי המהפכה הצרפתית ניתנו לאוניברסיטה.
הספרייה הצטרפה לפרויקט גוגל ספרים במסגרתו נסרקו בה ספרים שהפכו לזמינים במרשתת.
מי תאהב
מי תאהב הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד. השיר יצא לאור ב-28 בנובמבר 2021, על ידי חברת התקליטים שרית חדד הפקות, כסינגל שלא מתוך אלבום. את השיר כתבו תמר יהלומי ויונתן קלימי, שגם הפיקו אותו. "מי תאהב" הוא מעין בלדה מזרחית העוסקת במערכת יחסים שהתפרקה.
השיר הגיע למקום השישי במדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי תמר יהלומי ויונתן קלימי והופק על ידי אותם השניים גם כן. בסרוגים פרסמו כתבה אודות "מי תאהב" וציינו שהוא "מרגש". בישראל היום כתבו שהשיר "ממשיך לעסוק בענייני הלב", תוך שכינו אותו כ"בלדה חורפית". ב-Ice פורסם ששירה של חדד היה הדבר השלישי המחופש ביותר בגוגל ישראל ביממה בה יצא.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-50,000 השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-28 בנובמבר 2021, ביום יציאתו של "מי תאהב" כסינגל. מבקרי מוזיקה שונים ציינו כי הקליפ של "מי תאהב" הוא העתק מדויק של "Easy on Me" של הזמרת-יוצרת הבריטית אדל. במאקו פרסמו כתבה הכוללת בתוכה פריימים שונים מתוך הקליפים שהושוו אחד לשני, בשל דמיונם הרב.
נכון לאפריל 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-2.5 מיליון צפיות.
יחסי החוץ של אוקראינה
יחסי החוץ של אוקראינה (באוקראינית: Міжнародні відносини України) מושפעים מעמדתה של ממשלת אוקראינה ומדיניות החוץ המונחית על פי קווים מנחים שמתווה נשיא אוקראינה ומשרד החוץ של אוקראינה.
החששות העיקריים כוללים סחר חופשי, טרור, שיתוף פעולה כלכלי עם מדינות אירופה ויציבות המדינה, בעיקר לנוכח מלחמת האזרחים באוקראינה. אוקראינה פעילה באומות מאוחדות מאז שנת 1945 והיא מנסה לנהל מגעים להצטרפותה לאיחוד האירופי, ברם מגעים אלה היוו לאבן נגף במדיניות הפנים של המדינה ולפרוץ משבר יברומאידן.
מדיניות החוץ
גישתה האסטרטגית של אוקראינה בתחום החוץ מתמקד בשיתוף פעולה בינלאומי תוך קידום האינטרסים הלאומיים והגנת זכויות אזרחיה בניכר.
מטרות המדיניות העיקריות הן הצטרפות לברית נאט"ו ולאיחוד האירופי, בעיקר מאז תחילת המאה ה-21 ולאור התרחקות המדינה מההשפעה הרוסית והתנתקותה מחבר המדינות. בכירי המדינה מנהלים מגעים של התקרבות עם הממשל האמריקאי.
קרש
{{פירושונים| אחר עוד אישים
ראו גם
}}
טור גרנדי
במתמטיקה, טור גרנדי הוא הטור האינסופי אשר מוגדר על ידי: טור זה נקראת על שם גואידו גרנדי - מתמטיקאי, פילוסוף ונזיר איטלקי, אשר תרם רבות להבנת הסדרה בשנת 1703.
הטור מתבדר לפי ההגדרה המקובלת. עם זאת, לפי הגדרות מרחיבות לסכום של טור כגון סיכום צזארו, סכומו 1/2.
לפי כל הגדרה מרחיבה של התכנסות שמכבדת אסוציאטיביות (של מספר סופי של סוגריים) סכום הטור הוא חצי, מכיוון שמתקיים:
ארגון השוטרים הבין-לאומי
ארגון השוטרים הבין-לאומי (באנגלית: International Police Association - IPA) הוא הארגון הגדול ביותר של השוטרים בעולם. מייסדו היה ארתור טרופ (1914-2000), סמל משטרה מלינקולן שבמחוז לינקולנשייר באנגליה. הארגון נוסד ב-1 בינואר 1950 תחת המוטו: "Servo per Amikeco" (בשפת אספרנטו: "שירות באמצעות חברות") כדי ליצור קישורים ידידותיים ולעודד שיתוף פעולה בין שוטרים בכירים ברחבי העולם.
לארגון ניתן מעמד מייעץ אצל המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות בשנת 1967. מעמד זה הוסר בשנת 1985.
הסניף הישראלי
סניף ישראלי של הארגון הוקם בשנת 1963. לסניף הישראלי הוקמו שלוחות מקומיות, בין השאר ברחובות שפעל בבית יד לבנים. הסניף הישראלי של הארגון פועל מכלא רמלה. בעבר היא שכנה בשלוחת המטה הארצי ביפו. הסניף הישראלי פעיל בארגון פעולות התנדבותיות כמו אמוץ פצועי צה"ל ומוסדות יתומים. בשנת 1979 הגיעו סכסוכים סביב הבחירות להנהלת הארגון לבית המשפט.
הסניף אירח כינוסים של הארגון הבינלאומי בשנים 1968, 1978 ו-1983.
בשנת 1971 נבחר אריה איבצן לנשיא הארגון ונעמי שדמי נבחרה לסגניתו. בשנים 1982-1982 היה דוד קראוס נשיא הסניף הישראלי. בסוף שנת 1983 נבחר שלמה פריירמן לנשיא הסניף הישראלי.
הארמייה ה-11 (ברית המועצות)
היסטוריה
היחידה הוקמה ב-7 בספטמבר 1939 על בסיס היחידות שהיו ממוקמות במינסק. היא השתתפה בפלישת ברית המועצות לפולין לאחר סיום הפלישה וסיפוח המדינות הבלטיות הארמייה התמקמה בליטא הסובייטית.
ביוני 1941 ארמייה ה-11 החלה בקרבות מגננה באזור. כבר בימים הראשונים מטה הארמייה איבד את השליטה על הכוחות והם החלו בנסיגה לא מאורגנת מזרחה. יתרה מכך, מטה הארמייה איבד את הקשר עם סטבקה והערכה הייתה שאנשי הפיקוד העליון של הארמייה נפלו בשבי. בתחילת יולי 1941 חלק קטן מהיחידות הצליח להתרכז באזור פולוצק ונפגש עם מטה הארמייה. באותה עת הארמייה איבדה כ-60% הכוח שלה וכ-75% מהציוד.
במהלך יולי 1942 הארמייה ה-11 שתוגברה בכוח אדם וציוד השתתפה במבצע דמיאנסק. בתחילת אפריל 1943 הארמייה העוברה לעתודה ורוב יחידותיה הועברו לארמייה ה-68. במהלך שנת 1943 היא לחמה באזור בריאנסק. במהלך דצמבר 1943 יחידותיה פוזרו בין ארמייה ה-48 וארמייה ה-63 והמטה שלה הועבר לעתודה.
שו שה-צ'אנג
שׂוּ שׁה-צַ'אנְג (במנדרינית: 徐世昌; 13 בספטמבר 1855 – 5 ביוני 1939) היה מדינאי סיני, אשר שירת בתור נשיא הרפובליקה הסינית בין השנים 1918–1922 במסגרת ממשלת בייאנג בתוך תקופת המצביאים. שלטונו כנשיא היה היחידי בתקופת המצביאים של אדם אשר מקורו מרקע אזרחי ולא מרקע צבאי.
אימפריה
שו נולד למעמד הגבוה בהיררכיה המעמדית של שושלת צ'ינג בשנת 1855 במהלך אירועי מרד טאיפינג. מעמדו קישר אותו ישירות אל הפוליטיקה הקיסרית ובשנת 1885 עבר בהצלחה את הכשרתו כיועץ קיסרי.
שו היה שמרן אך הבין את הצורך ברפורמות ומודרניזציה ותמך ברפורמת מאה הימים שביצע גואנג סו, קיסר סין ואשר נעצרה בידי צה שי, הקיסרית האלמנה של סין, והעוצרת בפועל. לאחר מותה של צה שי ועליית פויי בן השנתיים להיות קיסר סין החל ניסיון להביא לרפורמה ומודרניזציה במהירות האפשרית. יי-קואנג, נסיך צ'ינג הקים קבינט ראשון ושו הוסדר בראשו של הקבינט תחת התואר של 'השר הראשון'.
רפובליקה
עם מהפכת שינהאי ועליית הרפובליקה הסינית שו הורד מדרגותיו תחילה אך מאוחר יותר תחת יואן שה-קאי, חבר ילדותו, הפך שו במסגרת ממשלת בייאנג לראש ממשלת הרפובליקה הסינית במשך שתי קדנציות.
עם מותו של יואן שה-קאי וחלוקת סין לתקופת המצביאים שו הושם כנשיא הרפובליקה הסינית בבייג'ינג תחת השפעתו של דואן צ'ירוי.
לאחר נפילת השפעתה של קליקת אנחווי תחת דואן צ'ירוי, שו ירד מהקריירה הפוליטית, פרש לחיים אזרחיים ולבסוף נפטר בשנת 1938, בטיינג'ין, דאז שטח כיבוש של האימפריה היפנית בתקופת מלחמת סין–יפן השנייה.
יעקב רזניק
יעקב (יָאשָה) רֶזניק (1899 – י"ד בתמוז תש"ז, 2 ביולי 1947) היה חלוץ העלייה הרביעית, עיתונאי והומוריסטן עברי ביישוב, עורך עיתון הילדים "עתוננו", עורך השבועון ההומוריסטי "סיכות" וחוברות היתוליות אחרות וחבר מערכת "דבר".
קורות חיים
יעקב רזניק נולד בשנת 1899 בעיירה בּרְשַד (Бершадь) שבפודוליה, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי), בן למרדכי. בגיל צעיר התייתם מאמו, ואביו נישא מחדש ועבר לעיר אחרת, ורזניק התחנך אצל אבי-אמו, הרב נחום, והיה בן-בית גם אצל אבי-אביו, ר' לוי, שהיה שו"ב ומוהל מפורסם בסביבה. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדרים" עד לאחר גיל בר-מצווה, ובהמשך נסע לרכוש השכלה בעיר הגדולה אודסה. שם היה פעיל בחוגי "צעירי ציון" ומהפעילים הבולטים של "החלוץ" ברוסיה. ועם יסוד בית הספר העברי לילדי הפליטים מהעיירות שחרבו במלחמת העולם הראשונה, היה ממוריו בהתנדבות. על רקע מלחמת האזרחים ברוסיה עבר את הגבול לבסראביה, ושם הצטרף להכשרה חלוצית ובמשך תקופה עבד בעבודות שונות בקישינב ובערים נוספות ברומניה. לאחר שקיבל סרטיפיקט, עלה לארץ ישראל עם קבוצתו בשנת 1924. בארץ הצטרף למפלגת "הפועל הצעיר", ובתשע שנותיו הראשונות בה עבד כחלוץ בחקלאות ובבניין, תחילה באזור השומרון והשרון, ולאחר כמה שנים התיישב בירושלים, שם היה חבר הוועד הפועל של מועצת פועלי ירושלים. הוא סירב לעבודות שאינן עבודות כפיים, כמו הוראה, אך בסופו של דבר, על רקע בריאותו, עבר לעבודה משרדית כמגיה בדפוס "דואר היום". בראשית שנות ה-30 היה ממייסדיו של העיתון לילדים "עתוננו" שיצא פעם בשבועיים בירושלים על ידי חבורת מורים בהשתתפות יצחק אפשטיין, והיה מעורכיו, יחד עם אברהם אבן-שושן וגדליה אמיתי. כעבור שלוש השנים עברה מערכת העיתון עם רזניק לתל אביב, והעיתון היה לשבועון.
במקביל לעבודתו ב"דבר" היה ממייסדי השבועון ההומוריסטי-סאטירי "סיכות", וערך אותו במשך חמש שנותיו הראשונות, עד דצמבר 1944, על רקע סכסוך עם המו"ל והקריקטוריסט יוסף בס. הוא פרסם בו, ב"דבר" ובעיתונים עבריים נוספים רשימות, פיליטונים, הומורסקות וסאטירות, לעיתים בחתימת שמו, אך (כמקובל אז) פעמים רבות תחת שמות עט שונים (אחד משמות העט העיקריים שבהם השתמש היה "ר' יעקב"). כן ערך החל בראשית שנות ה-30 חוברות היתוליות, חלקן עם ידידו צבי קרול.
מכריו תיארו אותו כאדם עדין ו"ללא מרפקים". דוד זכאי הספידו באומרו: "הוא נתברך בהומור טוב. היו לו עיניים פקוחות, טובות, וכך הסתכל בחיינו, ביקש אם להצדיק ואם להרשיעם - מתוך הומור טוב". לדברי זלמן ליבאי בהספדו, בפרסומיו של רזניק "הייתה מבצבצת ועולה לא רק פיקחות, חכמת-חיים וחריפות השכל, אלא גם תם-לב ואהבה רבה לאדם ולעם... על צחוקו ועל אמרתו השנונה, בהם היה פוקד את התופעות השליליות שבחיינו החברתיים, הייתה מרחפת רוח טהורה ונדיבה, אשר קרנה מאישיותו המלבבת".
יעקב רזניק נפטר בקיץ 1947 בבית החולים בילינסון, בן 48 במותו. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
כתב מחול
כתב מחול, או בשמו הנוסף כתב תנועה, הוא תיאור גרפי של תנועה בעלת 4 ממדים באמצעות סימנים.
היסטוריה
תיאורים ראשוניים מילוליים של ריקוד ותנועה נמצאו בהודו בספר המתואר למאה ה-2 לפני הספירה.
תיאורים אלו המשמשים כתבניות ובסיס ליצירה היו בשימוש עוד בחצר המלוכה הצרפתית של לואי ה-14 והיוו חלק חשוב ביצירת הריקודים הפורמליים, רישומים אלו היו הבסיס למערכת הסימון עבור ריקודים אלו.
במהלך המאה ה-15 בתקופת הרנסאנס נכתבו חיבורים רבים על מחול בצורת תיאורים ואיורים, מערכת הסימונים הראשונה נמצאה בקטלוניה ושימשה כסימנים לייצוג קיצורי האותיות באיטליה, צרפת וספרד כדי להקליט את ריקודי הבסה דנזה הפופולריים באותה התקופה.
המאה ה-20 עמדה בסימן הופעתן של מערכות סמלים מופשטות בייחוד אלו של מרגרט מוריס הידועה כרקדנית, מורה וכוריאוגרפית בריטית.
כתב מחול ביצירות עכשוויות
כיום, נעשה שימוש במערכת סימונים מופשטת ביצירות עכשוויות בקרב להקות מובילות בתעשייה הישראלית כך למשל ביצירה "שדה 21" של להקת בת שבע.
נעשה שימוש מופשט בכתב המחול כך שכל רקדן ביצירה ייצג כמעין מספר ולפי החלוקה למספרים נוצרו קומפוזיציות של מפגשים בחלל כך שנוצרה יצירה של ממש. כתב מחול הוא הייצוג הסמלי של תנועה וצורה של ריקוד אנושי בכתב או ציור תוך שימוש בשיטות כמו סמלים ודמויות גרפיות, מיפוי תנועות גוף, מערכות מספריות ותווי אותיות ומילים. במשך ההיסטוריה הומצאו מספר מערכות רישום למחולות בדומה אל מוזיקה שרבות מהן נועדו לתעד סוגים מסוימים של ריקוד. ציון ריקוד הוא סימון ריקוד המתועד המתאר סוג של סגנון מסוים.
שתי מערכות סימון ריקודים פופולריות המשמשות בתרבות המערבית הן ניתוח תנועה לאבאן (הידוע גם בשם Kinetography Laban) וכתב מחול בנש. אחרים כוללים סימון תנועה כגון כתב המחול אשכול-וכמן.
מערכות רישום לריקודים רבות מיועדות לסוג ספציפי של ריקוד. דוגמאות למערכות מסוג זה כוללות סימון "ריקוד שורטנד" לריקודים מישראל, רישום מוריס לריקוד מוריס, וכתב המחול ביושמפ-פוילט לריקוד בארוק. כתוצאה מכך, מערכות אלה בדרך כלל אינן יכולות לתאר בצורה יעילה סוגים אחרים של ריקוד.
כתב מחול לאבאן
מערכת סימון לתנועה המבטאת מושגים ספציפיים לניתוח וחשיבה על התנועה, מספקת תיאורים מפורטים לניתוח המבני של היצירה, ובאמצעותה ניתן לתאר כל פרט בתנועה. מערכת זו הופכת למורכבת מידי לשימוש עבור יצירות בהן ניכר כי יש ריבוי של תווים וסמלים.
כתב מחול אשכול-וכמן
מערכת סימון לתנועה המתבססת על שיטה אנליטית המגדירה יחידות נחוצות לתיאור גוף האדם במרחב והזמן. ניתן לשימוש לפני אירוע הריקוד.
אנסרימימוס
אנסרימימוס (שם מדעי: Anserimimus; מילולית: "מחקה אווז") הוא סוג של דינוזאור תרופוד בן ל]משפחת האורניתומימיים שחי במשך הקרטיקון העליון במונגוליה לפני 70 מיליון שנה מזמננו.
מאפיינים
המאובנים של הדינוזאור התגלו במדבר גובי במחוז באיינחונגור במונגוליה ותוארו בידי החוקר המונגולי רינחן ברסבולד ב-1988. שמו ניתן עקב הדמיון של ראשו לזה של אווזים מודרניים ועקב הסיומת "mimus", המתארת את מרבית הסוגים במשפחתו, לרוב בדמיון לעופות קיימים. הסוג הכיל מין אחד - Anserimimus planinychus, כשמין נוסף חסר שם נטען שהשתייך לסוג, אך הוא התבטל לפי רוב החוקרים.
האנסרימימוס היה דינוזאור קטן יחסית, באורך של 3 מטרים ומשקל 50 קילוגרם לפי החוקר גרגורי ס. פאול, כשאורך עצם הירך הגיע ל-435 מילימטרים. לא נמצאו שרידים של הגולגולת למעט מעט עצמות בצידי הראש, אך ניתן להניח מעצמות של סוגים קרובים שהיה חסר שיניים ובעל מקור דומה לזה של יען. הוא היה אצן שניזון כאוכל כל וכנראה היה מכוסה בנוצות.
המאפיין העיקרי של הדינוזאור הוא עצם השכם ועצם הזרוע הגדולות והארוכות שלו, שבקצותיהם בלטו טפרים ישרים וארוכים. ככל הנראה הם עזרו לבעליהם לאכול צמחייה או אולי להתגונן מטורפים אך מאחר שלא נמצאה גולגולת לא ידוע איך ניזון באמצעותם.
בית מקס ליבלינג
בית מקס ליבלינג הידוע גם כ"בית ליבלינג", הוא בניין מודרניסטי בסגנון הבינלאומי בעל משמעות אדריכלית בתל אביב, ישראל. הבית ממוקם ברחוב אידלסון 29, תוכנן על ידי האדריכל דב כרמי ונבנה בשנת 1936.
בבית שוכן כיום מרכז העיר הלבנה, שיתוף פעולה ישראלי גרמני, לקידום וחשיפת תחום האדריכלות, השימור והפיתוח העירוני, בדגש על האדריכלות המודרנית.
היסטוריה
בית ליבלינג, בן שלוש קומות, נבנה במקור עבור הקבלן מקס ליבלינג ואשתו טוני. בני הזוג עלו לארץ מברלין בשנת 1933 ועברו להתגורר בבית כאשר נחנך. הזוג התגורר בקומה העליונה, ובנוסף גרו בו גם רופא הילדים פרופ' לודוויג פרדיננד מאייר והגינקולוג פרופ' יוסף (גוסטב) אשרמן.
הבית ממוקם ברחוב אידלסון ושוכן באזור כיכר ביאליק. באזור זה, סביב הכיכר שהייתה בעבר נחשבת למרכז התרבותי של העיר, נבנו בעבר מספר בתים היסטוריים, כמו ביתו של חיים נחמן ביאליק, ובית העיר תל אביב-יפו.
המבנה עצמו תוכנן על ידי האדריכל זוכה פרס ישראל דב כרמי והמהנדס צבי ברק וכולל מאפיינים מובהקים של הסגנון הבינלאומי.
עם מותה של טוני ליבלינג בשנת 1963, בהיותה חשוכת ילדים, היא הורישה את הבניין לעירייה, לשימוש תרבותי-חינוכי. בצוואתה הורתה ליבלינג להפוך אותו למעון ילדים, בית אבות או מוזיאון. לאחר פטירתה התגוררו בבית אחייניותיה רוזה והרופאה סבינה ליבלינג. עברו יותר מ־50 שנים, בהן שימש הבניין למשרדים ולמשפחתון, בין השאר, עד שצוואתה הוגשמה.
בשנת 2003 הכריז ארגון אונסק"ו על אזורי העיר הלבנה בתל אביב כ"אתר מורשת עולמית" ובכך הפך לאתר השישי שהצטרף לחמשת אתרי המודרנה בעולם.
הקמת מרכז העיר הלבנה נעשתה מתוך הכרה בנוף האדריכלי הייחודי של תל אביב, בה נמצאים למעלה מ-4,000 בניינים שנבנו בסגנון הבינלאומי, המכונה גם "באוהאוס".
מחוז העיר הלבנה של תל אביב, המיועד להיות אתר מורשת עולמית, הוא האוסף הגדול ביותר בעולם של מבנים בסגנון הבאוהאוס הגרמני.
בשנת 2014 בית מקס ליבלינג היה אחד מעשרת המבנים המודרניסטים הראשונים שקיבלו מענקי שיקום במסגרת "Keeping It Modern", יוזמה של קרן גטי.
שיפוץ
במהלך שנים רבות סבל הבניין, כמו מבנים רבים נוספים בעיר הלבנה, מפגעי הזמן.
בשנת 2015 מימנה ממשלת גרמניה את שיקום הבית כמוזיאון באוהאוס ממנו ניתן לתכנן ולפקח על שיקום ושימור מבני העיר הלבנה בתל אביב. מטרת הבניין המשוחזר היא לשמש כמוזיאון באוהאוס נוסף.
בקיץ 2017 החלה מלאכת השיפוץ והשימור של הבניין ברחוב אידלסון 29. בשונה מהרוב המכריע של הבניינים לשימור בעיר, לא הרסו בו את כל חללי הפנים אלא שימרו את הקירות הפנימיים בחלקים רבים מהבניין, ונותרה הצבעוניות המקורית והאריחים המקוריים.
במהלך פרויקט השיפוץ שימש הבניין כמודל חי של בניה בסגנון הבינלאומי, באתר בניה שנשאר פתוח עבור הציבור הרחב. במהלך פרויקט השיפוץ התקיימו במקום סדנאות מקצועיות וכן הדגמות של שלבי השימור במסגרת "פתוח לרגל שיפוצים". הבניין שופץ בשיתוף עיריית תל אביב וממשלת גרמניה במשך שנתיים בעלות של כ־8 מיליון שקל במימון העירייה, ועוד 12 מיליון שקל שתרמה ממשלת גרמניה.
הפיילוט של פרויקט זה עתיד להתפשט לאתרי בנייה בכל רחבי הארץ על מנת לשפר את בטיחות הפועלים.
תהליך השימור ארך כשנתיים. האדריכלית עדה כרמי־מלמד, בתו של דב כרמי וכלת פרס ישראל לאדריכלות, הופקדה על תכנון הבניין מחדש: "אבי בנה הרבה מאוד בתי דירות בתחילת דרכו. זאת הייתה עבודה מול לקוח משתמש אמיתי לכן נשמר קנה המידה האנושי בבניינים האלה".
כיום מהווה המרכז מוקד לקהילה האורבנית בתל אביב–יפו, ופועל לטיפוח דיאלוג ושיתופיות בתחומי המחקר, ההכשרה המקצועית והידע בתחומי השימור והאדריכלות.
כמו כן בבית ליבלינג מוצגות תערוכות רב תחומיות ומתארחים בו מרצים מתחומים שונים מישראל ומהעולם. הבית מכיל חללי תצוגה, מרחבי עבודה, מעבדת מחקר, בית קפה וגינה אקולוגית ברוח עיר גנים, ומתקיימים בו אירועים שונים, סיורים וסדנאות לציבור הרחב.
שימור המורשת המקורית של הבניין נעשתה גם מבחינת תוכן והתצוגה הקיימת כוללת בין היתר חפצים אישיים שונים שנמצאו בבתיהם של דיירי הבניין המקוריים "אוצרות" קטנים בצורת מכלי זכוכית לבדיקות שתן, חלקם מתוצרת "פלסטיין" ששימשו את הרופא, ד"ר יוסף (גוטסב) אשרמן, שהפעיל כאן מרפאה במשך שנים. בדירה של בני הזוג ליבלינג שרד כמעט בשלמותו המטבח מטיפוס "פרנקפורט", שהותאם לאקלים הישראלי. זהו מטבח שמבוסס על לימוד מעמיק של תנועות ופעולות בעת בישול ומותאם להן. חלקים מהמטבח, כמו מגירות למשל, שוחזרו באמצעות מדפסת תלת-ממד.
כמו כן נמצא במקום ספר מתכונים של משפחת שויער שגרה בעבר בבניין, והמתכון לשטרודל שלה ייכלל בתפריט בית הקפה במרכז. בנוסף, הושקה אפליקציית סיור קולי בבניין, שבה ניתן לקבל הסבר על הכרזת אונסקו על תל אביב כעיר לבנה, כמו גם על פרטים שונים בבניין, כמו למשל: הנישות המעוגלות, המבואות, תיבות הדואר, יציקות הטרצו ואף פרטים על חלק מדיירי הבניין.
עיצוב
הבית כולל מאפיינים מובהקים של הסגנון הבינלאומי, כמו כניסה מעוצבת הכוללת גם בריכת דגי נוי, חדר מדרגות מהודר ומרפסות שקועות.
הבית יוצא דופן בהיותו הבניין הראשון בישראל שהשתמש במרפסות שקועות-מוארכות, כאדפטציה לחלונות הרצועה (-חלונות המתמשכים כקו אופקי רצוף המשמש כמוטיב במעטפת הבניין וכיוון שהקירות אינם משמשים עוד כקירות נושאים ניתן לפתוח בהם כל פתח רצוי להכניס אור, אוויר ותחושת זרימה לתוך המבנה) של לה קורבוזיה. הקווים האופקיים מודגשים על ידי המרווחים הצרים בין מעקה הבניין לסככה; בבניין קימות השפעות עיצוביות של הדגשת הסגנון האופקי, כמו גם אפקט מעשי של הקרנת חום השמש הים תיכונית כלפי חוץ. הפרגולה המכוסה בעץ, אלמנט עיצובי הנראה לעיתים קרובות בירושלים, היא נדירה יותר בתל אביב.
במהלך השיפוץ נעשה מאמץ לשמר את סגנונו הייחודי של הבניין. לדברי רבקה כרמי, אדריכלית השיפוץ, הייחוד של הבניין נובע גם מהפרופורציות של חזית הבניין והקשר שלה לרחוב. המרפסות והחלונות הצרים מהווים תיווך בין החוץ לפנים ובידוד בפני רעש ואור.
המחקר שקדם לשיפוץ, וגם תכנונו וביצועו, לרוב בחומרים מסורתיים וטכניקות מסורתיות, נעשו בשיתוף מומחים מגרמניה שהציבו את טובת הבניין כקודמת לשיקולים אחרים. בחלק מהקירות הושארו שכבות הצבע הקודמות וחלקם נצבעו מחדש בצבעים המקוריים של לה קורבוזייה. החלונות, המשקופים והדלתות שוקמו לפרטים, עד לרמת העיניות המתכווננות בדלתות. בשיקום החזית שוּמר הטיח המקורי ככל הניתן והסדקים תוקנו בטכניקה מיוחדת, ולא בהחלפת הטיח כולו.
שלומית מלכה
שלומית מלכה (נולדה ב-23 בדצמבר 1993) היא דוגמנית, פרזנטורית, ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
מלכה גדלה גם בקריית עקרון עם אמה, בביתם של סבה וסבתה. מלכה דוברת רוסית, כולל קרוא וכתוב. אמה הקימה משרד ליחסי ציבור ומתראיינת בטלוויזיה כמומחית לענייני ויחסי רוסיה-אוקראינה, ואביה מסעדן לשעבר.
מלכה התחנכה בעיר הולדתה, רחובות, ולמדה בבית הספר היסודי על שם בן-צבי, ובבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט במגמות פיזיקה, מתמטיקה, ותיאטרון.
בגיל 17 היא נתגלתה על ידי הצלם אופיר דוד, שהפנה אותה לסוכנת הדוגמנות אלינור שחר.
קריירה
ב-2013 דורגה ב"פורבס ישראל" במקום השביעי ברשימת הדוגמניות המרוויחות בישראל.
מלכה השתתפה בקמפיינים של ראלף לורן, מולר, שוורצקופף, ברשקה, תכשיטי פנדורי, חברת התכשיטים BEBE ורבים אחרים. בנובמבר 2014 הצטלמה לשער של המגזין "Elle" הספרדי וכן לשערים של המגזינים "Glamour" ו-"מארי קלייר" הספרדיים.
בשנים 2015-2019 שימשה כפרזנטורית של רשת האופנה הישראלית "פוקס", תפקיד עליו, על פי הערכות, הרוויחה כ-700 אלף שקל בשנה.
ב-2015 היא נבחרה להוביל קמפיין בינלאומי של חברת ההלבשה התחתונה האיטלקית "Intimissimi", לצד הדוגמנית הרוסייה אירינה שייק.
ביוני 2016 פורסם כי מלכה נבחרה להיות הפרזנטורית של בית האופנה האיטלקי "ארמני אקסצ'יינג", והיא תפרסם את הבגדים, המשקפיים ושאר פריטי האופנה של המותג.
בסוף 2016 החלה מלכה להנחות לצדו של מיכאל אלוני המנחה הוותיק את העונה הרביעית של "The Voice ישראל" ששודרה בערוץ 2 של רשת, אך היא לא המשיכה בעונה הבאה של התוכנית.
מאז 2021 הובילה קמפיינים לרשת האופנה הישראלית "קסטרו", ולחברת הבת "קסטרו HOME".
חיים אישיים
ב-25 במאי 2017 התחתנה עם השחקן והדוגמן יהודה לוי. ב-2021 הם התגרשו.
בשנת 2021 עברה לגור בניו יורק שבארצות הברית.
ב-2023 פורסם שהחלה לשמור שבת ולהתחזק. בראיון לחדשות 12 סיפרה בפירוט על כך שהחלה ללמוד קבלה ותניא, על אהבתה לאלוהים, כשעוד לפני כן מלכה אף הוסיפה: "יש חוכמה כל כך מדהימה בתוך היהדות".
שאנטי דווי
שאנטי דווי (11 בדצמבר 1926 - 27 בדצמבר 1987) נולדה בדלהי, הודו. כבר בתור ילדה קטנה בתחילת שנות השלושים היא החלה לטעון כי יש לה זכרונות מחיה הקודמים. המקרה הובא לידיעתו של מהאטמה גנדי ששלח ועדה כדי לחקור את הדברים ודו"ח בעניין פורסם בשנת 1936. דו"ח נוסף שעסק בפרשה התבסס על ראינות שנערכו עימה ועם קרובי משפחה בשנת 1936 ופורסם בשנת 1952. לאחר מכן שאנטי התראיינה בפני סופר שוודי שהוציא לאור ספר על סיפור חיה בשנת 1994, הספר תורגם בשנת 1998.