cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' סי. סקוט
בתחום הקולנוע
במהלך שנות ה-80 זכה להצלחה יחסית עם זכייה בפרס ג'יני על הופעתו בסרט האימה "השינוי" והופעות במותחן הפשע של ג'ון ג. אבילדסן "הנוסחא" ובדרמה הצבאית "כיבוי אורות" שם הוצג כמפקד פנימייה צבאית. שיחק כדמות הראשית בסרט השלישי בסדרת סרטי האימה "מגרש השדים", הופעתו בדרמה על שיטת המשפט האמריקאית "12 המושבעים" העניקה לו את פרס אמי ואת פרס גלובוס הזהב בפעם השנייה. סרטו האחרון של סקוט לפני פטירתו היה "ירש את הרוח", גרסת הטלוויזיה למחזה בו היה שותף.
חיים אישיים
סקוט היה נשוי חמש פעמים: לסקוט נולדה בת נוספת ממערכת יחסים שקיים עם קארן טרוסדל.
סקוט שסבל במהלך שנותיו מהתקפי לב מזדמנים נפטר לקראת סוף שנת 1999 בגיל 71 ממפרצת בעורקי הבטן. סקוט נקבר בבית הקברות "פארק הזיכרון ווסדטווד" שבלוס אנג'לס. מספר חודשים לאחר מכן נקבר לצידו הקומיקאי וולטר מתאו.
דגל פרו
בדגל הקוד הבינלאומי, דגל הקוד המסמל את הספרה 7 דומה מאוד לדגל האזרחי של פרו, ולכן יש להבדיל ביניהם; דגל פרו הוא מלבני ואילו דגל הקוד 7 הוא ריבועי.
MG סוג R
סך הכול יוצרו 10 יחידות.
MG סוג R
דגם ה-"MG סוג R" הגיע למהירות שיא של 120 מייל (177.48 ק"מ).
נשמה צוענית
נשמה צוענית הוא אלבומה השישי כסולנית של ירדנה ארזי, שיצא ב-1987.
רקע
האלבום כלל אחד עשר שירים המבוססים על מוזיקה צוענית אשר מקורה במזרח אירופה, בהם להיטים בינלאומיים גדולים, כולם מתורגמים לעברית על ידי אהוד מנור. האלבום, בהפקתו המוזיקלית של מתי כספי, זכה להצלחה גדולה בישראל, והוא אלבומה הנמכר ביותר של ירדנה ארזי. בנוסף, יש באלבום גם שיר אחד מקורי, "כשהצועני אוהב", שכתב אהוד מנור והלחינה יהודית רביץ, ששמרה על רוח צוענית בלחן.
את האלבום הוציאה ארזי בהפקה עצמאית, כמו את כל אלבומיה לאורך השנים. בשנת 1988 הועלה התקליט על דיסק, לצד אלבום נוסף של ארזי, "שוב בתמונה" שיצא ב-1986. מתי כספי שמר על צליל אותנטי ומקורי, המזכיר מאוד את הלחנים הצועניים העממיים. מרבית שירי האלבום קצביים, וכן שולבו בו כלי נגינה כמו אקורדיון, מנדולינה וכינור, ובנוסף מקהלת זמרים גדולה בהשתתפות יהודה תמיר, איריס שמי, מיקי קם, פנינה בריק, ראובן גבירץ ואחרים.
השיר "רוח ואש" (או במקורו "מרכבות האש"), שהולחן על ידי הרומני ריכרד שטיין, תורגם לעברית 30 שנה קודם לביצועה של ארזי תחת השם "גוי של שבת" ("Johnny is a goy for me") על ידי דן אלמגור. את השיר בנוסח העברי הישן שרה רביעיית מועדון התיאטרון.
בעקבות הצלחת האלבום שמרה ארזי על רוח צוענית גם בשיר "בן אדם", אשר ייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון בשנת 1988 ובשיר "היא רוקדת", שהשתתף בקדם אירוויזיון הפרטי של ארזי ב-1988. גם "בן אדם" השתתף באותו קדם.
במצעד הפזמונים השנתי של שנת תשמ"ז צעד רק השיר המקורי מהאלבום "כשהצועני אוהב". הוא הגיע למקום החמישי. ארזי זכתה בפעם השלישית בקטגוריית זמרת השנה.
בשנת 2010 הוציא שחקן תיאטרון היידישפיל והזמר יוני אילת את אלבומו "ציגיַינער נשמה" ובו גרסאות ביידיש לשירי "נשמה צוענית". באפריל 2015 הפכו שירי אלבומו של אילת (שיריה של ארזי, למעשה) להצגה ביידישפיל הנושאת אף היא את השם: "נשמה צוענית", בבימויו ובעריכתו של אילת, בהשתתפות אנסמבל השחקנים הצעיר של התיאטרון.
ב-2012 ציין אתר האינטרנט ynet 25 שנה לצאת האלבום בפרויקט מיוחד שכלל בין היתר איחוד של האנשים שמאחורי האלבום - ארזי, המפיק המוזיקלי מתי כספי, היועץ האמנותי גברי מזור, הבמאי צדי צרפתי ואלמנתו של אהוד מנור עפרה פוקס שנערך בתיאטרון הסמטה ביפו במסגרתו הוענקו לכולם אלבומי פלטינה משולשת על מכירת 150 אלף עותקים.
אונגנייאו
אונגנייאו (בקוריאנית: 웅녀; הנג'ה: 熊女, פשוט כמשמעו: אשת-דוב) היה דוב שהפך לאישה על פי מיתוס בריאת העולם של האומה הקוריאנית.
האגדה
על פי האגדה, נמר והדוב (אונגנייאו) גרו יחד במערה והתפללו לאלוהים הוואונג שיהפוך אותם לאנושיים. הוואונג שמע את תפילותיהם ונתן להם 20 שיני שום, צרור סחלבים והורה להם להישאר מחוץ לאור השמש ולאכול רק את האוכל הזה במשך 100 יום. בגלל הרעב, הנמר עזב את המערה לאחר כ-20 יום, אך הדוב נשאר בפנים. לאחר 21 יום הוא נהפך לאישה.
אונגנייאו הייתה אסירת תודה והקריבה מנחות להוואונג. היעדר בעלה (הנמר) הביא אותה לדיכאון, והיא החלה להתפלל מתחת לעץ שדר קדוש (בקוריאנית: 신단수; הנג'ה: 神 檀 樹) כדי להתברך בילד. הוואונג שמע את תפילותיה ונרגש עמוקות. הוא לקח את אונגנייאו לאשתו וזמן קצר לאחר מכן היא ילדה בן, דנגון, שימשיך וייסד את האומה הקוריאנית.
פרשנות לסיפור
ישנם שני מאפיינים עיקריים של אונגנייאו. המיתוס המכונן של האומה הקדומה הקוריאנית בדרך כלל מגדיר את קו הדם האבהי של המייסד כצ'ונסין (בקוריאנית: 천신; הנג'ה: 天神, אל השמים) ואת קו האם כג'יסין (בקוריאנית: 지신; הנג'ה: 地 神, אלת הארץ). כתוצאה מכך, אונגנייאו נחשב לסוג של טוטם המזוהה כמתחיל שושלת האם של דנגון.
מצד שני, לדוב עצמו יש משמעות דתית. הדוב הוא אל הארץ ומסמל את ייצור מוצרים בתרבות החקלאית. לפיכך, דובים מתפרשים בעיקר כנקבה. אונגנייאו מתפרשת גם כן כסוג של אלה נקבתית או נשית.
בן ציון נסים פרדס
הרב בן ציון נסים פארידיס-פרדס (כ"ז בכסלו ה'תרכ"ב (1862) - א' באדר א' ה'תש"ג (1943)) היה מקובל, דרשן ופייטן ירושלמי. אביו של רבהּ הראשי לשעבר של ירושלים, אליהו פרדס.
קורות חיים
נולד לאליהו פארידיס ושרה מרקדה, בתו של רבי וידאל קואינקה, ב-30 בנובמבר 1831 (כ"ז בכסלו ה'תרכ"ב). מוצא משפחת אביו בצפון מערב ספרד ביישוב פרֵדֶס דה נאבה (Paredes de Nava) שבמחוז פלנסיה (Palencia). בעת גירוש ספרד עברה המשפחה לארץ ישראל, התיישבה בצפת ולאחר מכן הגרה לחלב.
בצעירותו למד בישיבת המקובלים בית אל בירושלים, נישא למזל אורו בת הרב אברהם קאסוטו, והיה שד"ר לאזור המגרב, בשליחות רשמית מטעם הישיבה, ופעם נוספת עבורו. כשחזר לירושלים החל לשמש כרב בבית הכנסת ״איסטנבוליס״ שבעיר העתיקה, ובית הכנסת ״טראנטו״ שבשכונת נחלאות. הורה ודרש בבתי כנסת רבים בירושלים.
כן שימש כמורה בת"ת הספרדים ות"ת הבוכרים שבירושלים. ניחן בקול ערב, ושימש בחייו גם כפייטן, ואף חיבר פיוטים שונים. בשנותיו האחרונות נמנה עם לומדי חברת "מגן דוד" בישיבת מרכז הרב.
פרס יורוסקאר
פרס יורוסקאר לשחקן השנה באירופה (באנגלית: Euroscar European Player of the Year Award), הידוע בשם פרס יורוסקאר, הוא פרס כדורסל שנתי המחולק מאז שנת 1979. הפרס מחולק לכדורסלן האירופי הטוב ביותר של אותה שנה ללא התייחסות לליגה בה הוא משחק, כולל שחקני NBA. חלוקת הפרס נעשית בהתאם להופעות ולהישגים של השחקנים הן במועדונים והן בנבחרות הלאומיות.
השחקן שזוכה בפרס יורוסקאר נבחר על ידי ועדה הכוללת מאמנים, שחקני כדורסל וכתבי ספורט מ-14 ארצות שונות, שנותנים את קולם לכדורסלן האירופי הטוב ביותר בעונה החולפת. הפרס מוענק על ידי כתב העת האיטלקי, לה גזטה דלו ספורט. פרס יורוסקאר הוא אחד משלושת הפרסים היוקרתיים ביותר שמקבלים כדורסלנים אירופיים, לצד פרס שחקן השנה של פיב"א אירופה הרשמי ופרס מר אירופה.
הסנטר הליטאי ארווידאס סאבוניס והפאוור פורוורד הגרמני דירק נוביצקי מחזיקים במשותף בשיא הזכיות בפרס בכל הזמנים עם שש זכיות. באופן מיוחד במינו, נוביצקי השיג את כל 5 הזכיות הראשונות שלו בתואר ברציפות, בין השנים 2002–2006 וזכייה נוספת בשנת 2011 בה זכה באליפות ה NBA במדי דאלאס מאבריקס. הסמול פורוורד הקרואטי טוני קוקוץ' בא אחריהם בדירוג עם חמש זכיות. פאו גאסול ודראז'ן פטרוביץ' זכו בפרס ארבע פעמים כל אחד.
עוד יום אחד
עוד יום אחד הוא מאלבומיה המצליחים של הזמרת ירדנה ארזי. הוא יצא בשנת 1988 וכולל שורה ארוכה של להיטים.
הפקה
האלבום יצא בתקופת ההצלחה הגדולה של ארזי, שהייתה זמרת השנה החל משנת 1984. הוא כלל את ארבעת השירים שהשתתפו בתחרות הקדם אירוויזיון הפרטית שנערכה לארזי, לרגל בחירתה כנציגת ישראל לאירוויזיון, את הדואט "אדם אחר", שהקליטה עם יהורם גאון לרגל מופע המשותף שלהם לשנת הארבעים למדינה, וכן את השיר "עגילי דמאר" שנכתב לרגל זכייתה של שושנה דמארי בפרס ישראל.
את האלבום הפיק מוזיקלית ירון בכר, לצד המוזיקאים אלדד שרים ועדי דגני. מפיק האלבום הוא בעלה של ארזי, נתן תומר. האלבום נמכר בלמעלה מ-100 אלף עותקים (פלטינה כפולה), וזיכה את ארזי בתואר זמרת השנה בפעם הרביעית. באותה שנה נבחרה ארזי בסקר מקיף שנערך לרגל שנת הארבעים למדינה כזמרת הפופולרית בישראל, וכן כיכבה בקמפיין פרסומי רחב היקף לבנק לאומי. באותה השנה הוציאה ארזי אלבום ילדים וקלטת סיפורי ילדים, וכן את הדיסק הישראלי שמכונה עד היום התקליטור הישראלי הראשון, על אף שזה לא נכון.
במצעד הפזמונים העברי השנתי התברגו ארבעה משירי האלבום בעשירייה הפותחת, הישג חסר תקדים. שיר נוסף התברג במקום ה-38 במצעד, ושיר אחר התברג במצעד הפזמונים של 1987:
משתתפים באלבום
{{טורים
קרדיטים
}}
מוריס גמלן
מוריס גוסטב גמלן (בצרפתית: Maurice Gustave Gamelin; 20 בספטמבר 1872 - 18 באפריל 1958) היה גנרל ומפקד צבא צרפת בתחילת המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה, ונחשב לאחד האחראים העיקריים לתבוסה.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת
גמלן נולד בפריז למשפחה של אנשי צבא. אביו שירת בצבא הצרפתי כגנרל, וגמלן הצעיר בחר אף הוא בקריירה צבאית. הוא פנה ללמוד באקדמיה הצבאית בסט. סיר, שם סיים את לימודיו, ראשון מבני מחזורו, ב-1891.
בהיותו קצין צעיר משך את תשומת לבו של הגנרל ז'וזף ז'ופר, וזה מינה אותו לעוזרו. לאחר מכן המשיך והתקדם בסולם הדרגות ואף פיקד על גדוד. מעט לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה נקרא שוב לשרת במטהו של ז'ופר. לעיתים קרובות מיוחס תכנון מתקפת הנגד שהובילה לניצחון הצרפתי בקרב הראשון על המארן, ולכישלון היוזמה ההתקפית הגרמנית הראשונית, לגמלן, בה במידה שהוא מיוחס לז'ופר. גמלן המשיך בשירות מצטיין במשך כל המלחמה, וסיים אותה בדרגת בריגדיר גנרל.
התקופה שבין המלחמות
לאחר המלחמה המשיך גמלן בקריירה צבאית, ויחד עם הגנרל מקסים וייגאן הוביל מהלך למודרניזציה ולמיכון של הצבא, אך גם את השלמת ביצורי קו מאז'ינו. תפיסת ההגנה של הצבא הצרפתי הייתה תפיסה קווית, שהייתה לקוחה מניסיון מלחמת החפירות של מלחמת העולם הראשונה. מעטים באותה התקופה (בהם היינץ גודריאן בגרמניה, באזיל לידל הארט בבריטניה ושארל דה גול בצרפת) הצביעו על יתרונות המלחמה הממוכנת, מלחמת התנועה. קולו של גודריאן הוא היחיד שנשמע בארצו, ובעוד שצרפת מתבצרת מאחורי מכשול הגנתי בלתי עביר, לכאורה, הכין הצבא הגרמני את דיוויזיות הפאנצר, ומפציצי הצלילה, שהיה ביכולתם לעקוף את המכשול.
גמלן נחשב עד לפרוץ המלחמה להוגה צבאי מבריק, אדם נטול פניות פוליטיות, ורפובליקאי נאמן, על פי המסורת הרפובליקנית הצרפתית. בשנות ה-30, בהן הטיפו הקומוניסטים משמאל, והפשיסטים והמלוכנים מימין, לשינויים רדיקליים במשטר, ואל מול הרקבון והחולי הכללי שפשה במשטר הרפובליקה הצרפתית השלישית היה לתכונות אלו ערך רב. בשל כך זכה גמלן להערכתם ולהוקרתם של פוליטיקאים, ביניהם אדואר דאלאדיה, שהשגיחו על קידומו וסייעו לו. בשנת 1935 מונה לראש המטה הכללי הצרפתי.
עם כל זאת, הצבא הצרפתי תחת גמלן סבל מקיפאון ומחשיבה איטית, כמו גם מתופעות שליליות רבות נוספות. על אף שהצבא הצרפתי היה חלוץ השינוע הממוכן של כוחותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנות ה-30 שב לסמוך על רכבות וסוסים. הטנקים שנמצאו בשירות לא נועדו לשימוש כעוצבות עצמאיות שיש בכוחן כדי להכריע את קרב היבשה כי אם כסיוע לרגלים. הצבא עצמו היה מורכב מכמה וכמה סוגי דיוויזיות. באזורים הרגישים ביותר, במקום בו לא הגן על גבולה של צרפת המכשול המלאכותי של קו מאז'ינו, כי אם המכשול הטבעי של הרי הארדנים, הוצבו דיוויזיות סוג ב'. דיוויזיות אלו כללו מגויסים ממושבות צרפת בצפון אפריקה שאיכותם נחשבה לפחותה יותר, וסגל הפיקוד שלהם היה בעל מומחיות יותר בניהול קולוניאלי של שטחים ואנשים, ופחות במלחמה מודרנית וממוכנת. היחידות עצמן שהחזיקו את קו מאז'ינו סבלו ממוראל נמוך, מתופעות של שכרות, ומהסתה של קיצונים פוליטיים מהשמאל ומהימין.
גמלן עצמו לא נהג לסקור את כוחותיו בשטח. את רוב זמנו בילה במפקדתו בטירת וינסן, המקושרת באמצעי רדיו וטלפרינטר לעולם שמבחוץ, וקיבל דיווחים מרצים הרכובים על אופנועים שהגיעו מהיחידות השונות מדי שעה.
מלחמת העולם השנייה
כאשר פרצה המלחמה היה גמלן בן 68. אמנם, עם הפלישה הגרמנית לפולין חצו מספר יחידות צרפתיות את גבולה הבלתי מוגן של גרמניה, אך מתקפת הסאאר, כפי שזו כונתה, נמשכה רק לאורך 8 קילומטר, והיחידות אף לא הגיעו לביצורים הבלתי מושלמים של קו זיגפריד. על פי הגנרל הגרמני זיגפריד וסטפאל, מפקד הגבול המערבי באותה התקופה, אם היה הצבא הצרפתי ממשיך במתקפה, לא היו הגרמנים מחזיקים מעמד יותר משבועיים. עם זאת הורה הפיקוד העליון הצרפתי לכוחות לסגת, והעדיף להמתין עד שהכוחות הצרפתים והבריטים יוכלו לבנות את עוצמתם הצבאית, ולא לפתוח במתקפה רבתי עד לשנת 1941. הצבא הצרפתי אף לא התקיף את המתקנים התעשייתיים בחבל הרוהר מהאוויר, מחשש לתגובה גרמנית.
במהלך החורף של 1939–1940, בעוד שהצבא הגרמני השלים את כיבושה של פולין ונע מערבה, התבצר הצבא הצרפתי מאחורי קו מאז'ינו, במה שנקרא המלחמה המדומה. הקו המבוצר נפסק לרגלי הרי הארדנים, שנחשבו כמכשול בלתי עביר לשריון, וכאמור, אזור זה הוגן על ידי הדיוויזיות החלשות ביותר בצבא הצרפתי.
גאמלן הורה על נסיגה מאזור ההתקדמות של הדיוויזיות הגרמניות, ושאב את הכוחות משם דרומה, להגנת פריז, שכן סבר כי זהו יעדם הסופי של הגרמנים. בשלב זה פיטר עשרים ממפקדיו בחזית, כמעט באופן אקראי, בטענה כי נבגד, מבלי שהבין את הכשלים בחשיבתו הצבאית.
מהירות ההתקדמות הגרמנית למערב, והכיתור של הצבא בבלגיה, הביא לקרבות באזור אראס ודנקרק. היה ברור כי כיתורם של הכוחות בבלגיה הוא אך עניין של זמן, וזאת על אף מתקפת נגד שתוכננה כנגד טור השריון הגרמני המתקדם באזור אראס. מהירות ההתקדמות הממונעת, העליונות האווירית הברורה, וחוסר היכולת של המפקדים הבריטים והצרפתים לבצע אף פעולות צבאיות פשוטות שנדרשו לצורך הכנת מתקפת הנגד (אותה כינה גמלן "תוכנית מס' 12", ואשר הגיעה לשלבים סופיים של תכנון והכנות לביצוע באמצע מאי 1940), הגיעו לרמה בה איבד הדרג הפוליטי את אמונו בגמלן, שנחשב עד אז לגאון צבאי שאין עוררין על חשיבתו.
ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל הגיע לפריז ב-16 במאי, ומייד הבין את חומרת המצב. בפגישה עם גמלן שאל אותו, "Où est la masse de manoeuvre?", היכן העתודה האסטרטגית, זו שאמורה הייתה להתקיף את הכוחות הגרמנים המתקדמים בהתקפת נגד, נוסח הקרב על המארן שהציל את פריז במלחמת העולם הראשונה. גמלן ענה במילה אחת - "Aucune", אין. צ'רצ'יל בזכרונותיו העיד כי זה היה בין הרגעים המפתיעים והמהממים בחייו. תקופת חיים שלמה של אמונה בחשיבה הצבאית של המטה הכללי הצרפתי התנפצה. כאשר המשיך ושאל את גמלן כיצד בכוונת הצבא להתקיף את הגרמנים ולסתום את הפירצה בחזית, נענה "נחיתות מספרית, נחיתות בציוד, נחיתות בשיטה".
בד בבד פעלו הכוחות הפוליטיים כנגדו של גמלן. הזירה הפוליטית הצרפתית נחלקה בין ה"נחושים", בהנהגת ראש הממשלה פול ריינו ואישים כז'ורז' מנדל, ובין התבוסתנים, ובהם אנרי פיליפ פטן ופייר לאוואל, אשר דרשו כניעה, וראו בשיתוף פעולה עם גרמניה את הדרך היחידה להבטחת קיומה של האומה הצרפתית. ב-17 במאי נאם לאוואל בפרלמנט, ודרש את החלפתו של ריינו בפטן, ושל גמלן בווייגאן. ריינו לא עמד בלחץ הפוליטי. שמו של וייגאן היה קשור בשמו של פרדיננד פוש, עטור התהילה ממלחמת העולם הראשונה, כשם ששמו של גמלן היה קשור בשמו של ז'ופר. ריינו סבר כי ייתכן שבואו ייתן לכוחות הצרפתים את העוז בו הדפו פוש וז'ופר את ההסתערות הגרמנית על נהר המארן ב-1914. ווייגאן, ששימש כמפקד הצבא הצרפתי בסוריה, נקרא לפריז, וב-18 במאי החליף את גמלן כמפקד הצבא הצרפתי.
המעשה הראשון שאותו עשה וייגאן כמפקד עליון היה ביטולה של "הנחיה מס' 12" שהוציא גמלן, שהייתה למעשה פקודת מבצע למתקפת נגד שמטרתה לנתק את עורפם של טורי השריון הגרמנים השועטים מערבה אל הים. במשך יומיים למד את המצב, בעוד שצבאותיו נסוגים בקצב של עשרות קילומטרים ליום, והסיכויים לביצוע מתקפת הנגד אותה תכנן גמלן, במידה שהייתה ריאלית מלכתחילה, מתמעטים והולכים. בואו של וייגאן לא שיפר את מצב הדברים, וההמשך היה בלתי נמנע. כיתורם הסופי של הכוחות בבלגיה, פינוי כוח המשלוח הבריטי וחלק מהצבא הצרפתי בדנקרק, פנייתם דרומה של הגרמנים, כיבוש פריז, וכניעת צרפת.
לאחר נפילת צרפת
לאחר נפילת צרפת נעצר גמלן על ידי אנשי צרפת של וישי והואשם בבגידה, ביחד עם דמויות בולטות נוספות מסוף ימי הרפובליקה השלישית כפטרונו דאלאדיה, לאון בלום, ואחרים. הוא נשפט ב"משפט ריום", אך סירב לענות על ההאשמות כנגדו, ושמר על שתיקה רבת כבוד. לאחר מכן גורש לגרמניה, ב-1943. הוא שוחרר ב-1945 וב-1946 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "...Servir". הוא מת ב-18 באפריל 1958.
מייקל מאלן
אדמירל מייקל גלן מאלן (אנגלית: Michael Glenn Mullen; נולד ב-4 באוקטובר 1946 בלוס אנג'לס) היה יושב ראש המטות המשולבים ה-17 של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, שירת בתפקיד בשנים 2007 עד 2011. קודם לכן שירת כמפקד המבצעים הימיים ה-28 מ-22 ביולי 2005 עד 29 בספטמבר 2007.
לאחר שקיבל דרגת אדמירל ארבעה כוכבים הוא כיהן כסגן מפקד המבצעים הימיים בין אוגוסט 2003 לאוגוסט 2004, מפקד כוחות צי ארצות הברית באירופה ומפקד פיקוד הברית המשותף בנאפולי בין אוקטובר 2004 למאי 2005.
רקע
מאלן נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, ולאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית ב-1968 הוא שירת במגוון רחב של תפקידים בים, ביבשה, בנאט"ו, בצי האמריקני ובמטות המשולבים, מעבר לים ובצי האטלנטי והפאסיפי.
ביבשה, מאלן שירת כקצין ליווי ועוזר מבצעי למפקד הצוערים באקדמיית הצי. הוא שירת גם בלשכת כוח האדם של הצי כמנהל, מנהל התכנון והאספקה, קצין פריסת הכוחות וכחלק מצוות הניהול, מבצעים, בדיקות והערכה בלשכת מזכיר מחלקת הצי של ארצות הברית. בסגל לשכת מפקד המבצעים הימיים מאלן שירת כסגן ראש וראש ענף לוחמה ימית וכסגן מפקד המבצעים הימיים לענייני משאבים, דרישות והערכות (N8). מאלן היה סגן מפקד המבצעים הימיים ה-32 בין אוגוסט 2003 לאוקטובר 2004.
ב-1985 מאלן סיים את לימודיו בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים במונטריי (קליפורניה) וקיבל תואר שני בחקר ביצועים, וב-1991 הוא סיים את תוכנית הניהול למתקדמים של בית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד.
שירת כמפקד כוחות נאט"ו באירופה והיה אחראי לפעולות נאט"ו בבלקן, עיראק והמזרח התיכון. כמפקד כוחות הצי האמריקני באירופה הוא היה אחראי על הפיקוד הכללי, בקרה מבצעית ותיאום בין כוחות הצי האמריקניים ביבשת. את התפקיד הזה הוא החל ב-8 באוקטובר 2004 ועזב אותו לאחר שמונה למפקד המבצעים הימיים.
המטות המשולבים
ב-8 ביוני 2007 הודיע מזכיר ההגנה של ארצות הברית רוברט גייטס על כוונתו לייעץ לנשיא בוש למנות את אדמירל מאלן כמחליפו של גנרל פיטר פייס כיושב ראש המטות המשולבים; הנשיא בוש הודיע על המינוי באופן רשמי ב-28 ביוני 2007.
ב-3 באוגוסט 2007 אישר סנאט ארצות הברית את החלטתו של בוש . מאלן הוא האדמירל הראשון מהצי שמחזיק בתפקיד זה מאז ויליאם קרואו ששירת כיושב ראש לפני חקיקת חוק גולדווטר-ניקולס ב-1986, והיה יורשו בתפקיד של קולין פאוול.
במהלך דצמבר 2007 הגיע מאלן לביקור בישראל. במהלך ביקורו הוא נפגש עם אישים בכירים כגון שר הביטחון אהוד ברק, הרמטכ"ל רא"ל גבי אשכנזי והאלוף אליעזר שקדי, מפקד חיל האוויר הישראלי. במהלך הפגישות הועלה הנושא של תוכנית הגרעין האיראנית והוצגו בפני מאלן דברים שונים הקשורים לצה"ל. היה זה הביקור הראשון מזה עשור של ראש המטות המשולבים בישראל שבמהלכו הוא נועד עם עמיתיו.
העדות בסנאט על מלחמת עיראק
במהלך שימוע האישור של מועמדותו בסנאט הוא הצביע על ההתקדמות הפוליטית בעיראק כגורם חשוב ביותר במדיניות העיראקית. מאלן אמר:
כמו כן, מאלן אמר:
בנוסף, מאלן אמר לסנאט שלדעתו ארצות הברית צריכה
ספורטאי השנה
ספורטאי השנה הוא תואר לא רשמי הניתן אחת לשנה על ידי ארגוני ספורט או כתבי עת, לספורטאי הבולט של אותה שנה, במדינה שבה פועל הארגון או כתב העת, או בענף ספורט מסוים במדינה זו. הבחירה נעשית בדרך כלל על ידי צוות מומחים של הארגון הבוחר, בהתאם להישגים הספורטיביים של המועמדים. לעיתים נעשית הבחירה על ידי הציבור.
דוגמאות:
בישראל
גופים אחדים בישראל מעניקים את התואר "ספורטאי השנה בישראל":
סביונטה
סביונטה (באיטלקית Sabbioneta) היא עיר במחוז לומברדיה, בצפון איטליה, בנפת מנטובה. העיר שוכנת 30 ק"מ צפונית לפארמה, על הגדה הצפונית של נהר הפו. היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2008, יחד עם העיר מנטובה.
על העיר
העיר הנוכחית נוסדה בשנת 1591 על ידי הדוכס וספזיאנו הראשון לבית גונצגה (Vespasiano I Gonzaga). היא הוקמה בצד הדרך הרומאית העתיקה "ויה ויטליאנה" (Via Vitelliana). מיקום העיר הוא אסטרטגי, והיא חולשת על צדו המזרחי של עמק הפו הפורה והמאוכלס.
העיר הוקמה בתור מצודה של הדוכס ובני-ביתו וכך היא גם נראית היום. העיר מוקפת חומה גבוהה יחסית עם חפיר לפניה. רחובות ישרים של בתי מגורים מקיפים את ארמון הדוכס בצורת מרובע. העיר הוקמה לפי העקרונות של ה"עיר האידיאלית" כפי שנתפסה בתקופת הרנסאנס. סביונטה כונתה "אתונה הקטנה של דוכסות גונצגה".
בין המבנים המרכזיים בעיר ניתן למנות את:
מורשת יהודית
עיריית סביונטה החליטה להקדיש תשומת לב לשימור המורשת היהודית של העיר, על מנת להגביר את התיירות אליה. כך נותר בה אזכור לדפוס העברי, הדפוס של טוביה בן אליעזר ממשפחת פואה. הדפוס החל לפעול בשנת 1551 בהדפסת ספרו של יוסף שלוש "מרכבת המשנה" וסיים את פעולתו בשנת 1559 בהדפסת חושן משפט של יעקב בן הרא"ש. הודפסו בו ספרים נוספים כגון משנה תורה לרמב"ם וסידור לבני רומי. על כל ההדפסות הוטבע סמל המשפחה ובתוכו מגן דוד. בעיר היה גם בית דפוס נוסף של סלומון פורטי (Salomone Forti).
לאחר האשמות כי בית הדפוס מדפיס ספרים העלולים לפגוע בנצרות, הוא עבר לבעלות נוצרית. הספרים שהיו בתהליך הדפסה הושלמו בבתי הדפוס העבריים בערים השכנות.
היהודים, שהיו בעלי אחוזות באזור פורה זה של המדינה, גרו במקום החל משנת 1446, עוד לפני הקמת העיר. בשנת 1773 היו בה 63 יהודים ובשנת 1821 - 113. הכיבוש האוסטרי הביא לעזיבת היהודים לעיר מנטובה השכנה.
כיום אין בעיר קהילה יהודית. בית הכנסת המקומי שוחזר והיה למוזיאון ליהדות. מתקיימות בו תערוכות קבע בנושאי יהדות ומדינת ישראל. הנהגת יהדות מנטובה מנהלת את האינטרסים היהודים בעיר, כולל החזקת בית הקברות העתיק. בית הכנסת נסגר עקב מצבו הרעוע.
טאטים
טאטים הם קבוצה אתנית קטנה בקווקז שדוברת את שפת טאטית ממשפחת השפות האיראניות. המונח "טאט" נובע ממונח בטורקית המציין אנשים שאינם דוברי טורקית. רוב הטאטים הם מוסלמים וחלק קטן מהם יהודים. האחרונים דוברים לשון יהודית שהיא דיאלקט של תאתית ונקראת תאתית יהודית או "פרסית דרבנדית יהודית". קיים גם מיעוט טאטי-נוצרי בארמניה.
הטאטים הגיעו לאזור הקווקז במאה ה-5 או ה-6. ב-1926 היו כ-70,000 דוברי טאטית (יהודים ומוסלמים). כיום חיים כ-10,000 טאטים בדאגסטן; וכ-10,000 טאטים באזרבייג'ן. רבים מן היהודים הטאטים עלו לישראל החל משנות ה-70 של המאה ה-20, בה הם נקראים יהודים הרריים או פשוט קווקזים.
קיימת מחלוקת לגבי מוצאם של דוברי הטאטית. קיימת מצד אחד טענה הרואה את הלא יהודים שבהם כדוברי השפה המקוריים, והיהודים שבהם אימצו את השפה מאוחר יותר; ובנוסף, יש הרואים את מוצאם של יהודים אלה בטאטים שהתגיירו. מאידך, קיימת סברה שהטאטים היו בעבר יהודים כולם, אלא שברדיפות השכנים המוסלמים, נאלצו חלקם להתאסלם.
בעבודתו ההיסטורית, "גוליסטן-אירם", משנת 1844, כתב החוקר עבאס-קולי-אגא בקיחנוב על האוכלוסייה בצפון אזרבייג'ן ודרום דאגסטן. בין היתר התייחס לאתניקון הטאטי וציין כי הטאטים הם יהודים ארמנים וגאורגים שהתגוררו באותם אזורים והתמזגו במרוצת הזמן עם, על פי רוב, עם מוסלמים; כאשר בקרב הטבאסארנים, תושבי דרבנט, באקו, קובה וקורה, היו רק מעטים מהם.
בשנות שלטונה של ברית המועצות בקווקז, טופחו הלאומיות והלשון הטאט אצל היהודים ההרריים, בין השאר, כדי לנתקם מן האוכלוסייה הגדולה של יהודי ברית המועצות.
רוברט שו (שחקן)
רוברט שו (באנגלית: Robert Shaw; 9 באוגוסט 1927 - 28 באוגוסט 1978) היה שחקן, סופר ומחזאי בריטי.
חייו הפרטיים
שו נולד בווסטהוטון, לנקשייר. אביו הרופא התאבד כשהיה בן 12.
שו היה נשוי שלוש פעמים והיו לו עשרה ילדים מכל נשותיו. נפטר מהתקף לב בהיותו בן 51 בלבד.
קריירת המשחק
שו למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. קריירת התיאטרון של שו הייתה קצרה, אך לעומת זאת, בקולנוע התבלט מיד בהופעתו המרשימה וביכולתו לגלם הן גיבורים והן נבלים.
ב-1955 השתתף בתפקיד קטן של טייס בסרט פורצי הסכרים.
בין סרטיו הבולטים: "וינסטון הצעיר", "מרוסיה באהבה", "מלתעות", "יום לפני הכניעה" (Battle of the Bulge), "חטיפת פלהם 123", "העוקץ", "הציד המלכותי של השמש", "אדם לכל עת" ורבים אחרים.
שו ביקר בישראל באמצע שנות ה-70, ושיחק בתפקיד הראשי בסרטו של מנחם גולן, "יהלומים".
הקריירה כסופר ומחזאי
בצד הקריירה הבינלאומית שלו כשחקן, היה שו סופר ומחזאי.
ג'דה ההיסטורית
ג'דה ההיסטורית (מוכרת יותר כאל באלאד, בערבית: البلد) היא אזור היסטורי של ג'דה, העיר השנייה בגודלה בערב הסעודית.
המשמעות של אל-באלאד היא "העיר". אל-באלאד היא המרכז ההיסטורי של העיר ג'דה.
אל-באלאד נוסדה במאה ה-7 ושימשה לאורך ההיסטוריה כמרכז ג'דה. החומות שהקיפו את אל-באלאד הוסרו בשנות ה-40 של המאה ה-20.
בשנות ה-70 וה-80, כאשר ג'דה החלה להתעשר כתוצאה משגשוג תעשיית הנפט, עברו רבים מתושביה צפונה, הרחק מאל-באלאד, וזו נותרה כתזכורת לתקופות פחות משגשגות. באל-באלאד היה מחסור בחניות לרכבים גדולים, והחנויות באזור לא מכרו בגדים יקרים של מעצבי אופנה. מהגרים עניים עברו לאזור במקום האוכלוסייה הסעודית. עיריית ג'דה החלה במאמצים לשימור היסטורי בשנות ה-70. בשנת 1991 העירייה ייסדה את אגודת השימור ההיסטורי של ג'דה במטרה לשמר את האדריכלות והתרבות של אל-באלאד. ב-2002 נאספו 4 מיליון דולרים לאגודת השימור.
בשנת 2009 הייתה אל-באלאד מועמדת על ידי הוועדה הסעודית לתיירות ועתיקות, לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו; היא אושרה בשנת 2014.
רבים מתושבה ג'דה עברו מאל-באלאד בשנות ה-2000. במקביל, רחובותיה עדיין עמוסים במבקרים במהלך חודש הרמדאן. בערך בתקופה זו, הוקמה החברה העירונית לפיתוח ג'דה במטרה לשחזר את אל-באלאד.
מארק ויליאמס (שחקן קולנוע)
מארק ויליאמס (באנגלית: Mark Williams; נולד ב-22 באוגוסט 1959) הוא שחקן, קומיקאי ותסריטאי בריטי. הוא ידוע במיוחד בזכות תוכנית המערכונים "The Fast Show" של ה-BBC וכן בתפקידו כארתור ויזלי בסדרת סרטי הארי פוטר. החל מ-2013 מככב ויליאמס בתפקיד הראשי בדמות האב בראון בסדרת הטלוויזיה באותו שם.
ביוגרפיה
נולד בעיר ברומסגרוב שבווסטרשייר. הוא שיחק במגוון של סרטי קולנוע כגון "נסיך ג'אטלנד", "שייקספיר מאוהב", "אבק כוכבים" עיבוד לרומן מאת ניל גיימן וכן הופיע בכמה מסרטי הארי פוטר בתפקיד ארתור ויזלי. הוא השתתף בסדרות טלוויזיה רבות, הבולטות שבהן התוכנית "The Final Curtain", הסדרה הקומית "קארי ובארי", הדרמה התקופתית "תבונה ורגישות" על פי הרומן באותו שם של ג'יין אוסטין ובסרט הטלוויזיה המוזיקלי "ויוה בלקפול".
ב-2012 השתתף ויליאמס בעונה השביעית של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בתפקיד בריאן ויליאמס, אביו של רורי המלווה של הדוקטור.
מ-2013 מופיע ויליאמס בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "האב בראון".
הוא אוהד של מועדון הכדורגל אסטון וילה ושל ברייטון אנד הוב אלביון.
ג'וזף ל. מנקייביץ'
ג'וזף לאו מנקייביץ' (אנגלית: Joseph L. Mankiewicz; 11 בפברואר 1909 - 5 בפברואר 1993) היה תסריטאי, במאי ומפיק יהודי-אמריקאי, זוכה ארבעה פרסי אוסקר.
ביוגרפיה
נולד במזרח פנסילבניה לזוג מהגרים יהודים מגרמניה. כילד עבר עם משפחתו להתגורר בעיר ניו יורק. למד באוניברסיטת קולומביה. למשך תקופה עבד ככתב זר מטעם העיתון "Chicago Tribune", טרם כניסתו לתעשיית הקולנוע ההוליוודית. ב-1922 הוא החל לעבוד ככותב כותרות לסרטי ראינוע ואחר כך היה לתסריטאי מן המניין. במשך חמישה עשורים כתב תסריטים ל-47 סרטים, ובהם חמישה שהיו מועמדים לאוסקר. משנת 1936 החל גם להפיק סרטים הוליוודים נוסחתיים שהירבו להופיע בהם ג'ואן קרופורד וג'יימס סטיוארט. בין הסרטים הבולטים שהפיק נמנים: "זעם" של פריץ לאנג, "A Christmas Carol", "סיפור פילדלפיה", עליו היה מועמד לאוסקר כמפיק, ובנוסף כתב את התסריט, "אשת השנה" ו"מפתחות הממלכה", על פי הרומן של א. ג'. קרונין.
משנת 1946 החל גם לביים סרטים. סרטו החשוב הראשון כבמאי היה "מכתב לשלוש נשים", עם קירק דאגלס, עליו זכה בשני פרסי אוסקר: בימוי ותסריט מעובד. בשנת 1950 ביים סרט אפל בשם "באין מוצא", בו כיכב סידני פואטייה בהופעה קולנועית ראשונה. באותה השנה ביים את סרטו הידוע מכל, "הכל אודות חוה", אשר כתב לו גם את התסריט. הסרט, בכיכובה של בטי דייוויס, זכה בשישה פרסי אוסקר לרבות פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר (וגם שניים למנקייביץ' עצמו : תסריט ובימוי), והיה זה גם הסרט היחידי עד ל"טיטניק" שקיבל 14 מועמדויות לפרס האוסקר, ביניהן חמש מועמדויות לקטגוריית המשחק. ב-1951 ביים את הסרט "יומנו של רופא" בכיכובם של קרי גרנט וג'ין קריין.
לאחר מכן ביים את סרט הריגול "חמש אצבעות", בכיכובו של ג'יימס מייסון, את הדרמה ההיסטורית "יוליוס קיסר" על פי המחזה של ויליאם שייקספיר, בו גילם מרלון ברנדו את מרקוס אנטוניוס וקיבל מועמדות שלישית רצופה לפרס האוסקר. כמו כן ביים את הגרסה הקולנועית למחזמר "ברנשים וחתיכות", שקיבל פרס גלובוס הזהב לסרט הקומי\מוזיקלי, ואת הדרמה המלחמתית "האמריקני השקט", על פי ספרו של גרהם גרין. הוא המשיך לעבד לקולנוע יצירות קלאסיות כ"פתאום, בקיץ האחרון", על פי המחזה של טנסי ויליאמס והאפוס ההיסטורי "קלאופטרה", שהיה לסרט היקר ביותר בזמנו (44 מיליון דולרים) שהצליח רק במעט לכסות את כל הוצאותיו. סרטו האחרון כבמאי היה "Sleuth", שהתבסס על המחזה זוכה פרס הטוני. בסרט כיכבו לורנס אוליבייה ומייקל קיין.
ב-1954 היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר על הסרט הרוזנת היחפה.
אחיו הרמן מנקייביץ' היה תסריטאי נודע.
פרסי האוסקר
סך הכל: 12 שחקנים קיבלו מועמדות לפרס האוסקר בסרטים בבימויו של מנקייביץ', מתוך 48 מועמדויות. ארבעה מסרטיו היו מועמדים לסרט הטוב ביותר: "מכתב לשלוש נשים", "הכל אודות חווה", "יוליוס קיסר" ו"קלאופטרה".
It's About Time
It's About Time הוא אלבום הבכורה של להקת הפופ-רוק האמריקאית האחים ג'ונאס. האלבום יצא בארצות הברית ב-8 באוגוסט 2006 והופץ בידי חברת התקליטים Columbia Records. האלבום נמכר בעותקים ספורים ואזל מיד מהחנויות, ניתן להשיגו כיום באתרי מסחר וירטואלי כמו eBay, במחירים יקרים ובעותקים מיד שנייה.
ג'ון הריסון
ג'ון הֶריסון (באנגלית: John Harrison; 24 במרץ 1693 - 24 במרץ 1776) היה בונה שעונים אנגלי. הוא תכנן ובנה את הכרונומטר הימי המדויק הראשון בעולם, ובאמצעותו פתר את בעיית מציאת קו האורך בים, ועל ידי כך איפשר ניווט מדויק במגוון תנאי שיט. בהישג טכנולוגי זה תרם חלקו במיצובה של בריטניה ככוח השולט בנתיבי המסחר הימיים, ומיסודה כאימפריה גלובלית ראשונה במעלה החל במאה ה-18 ועד עלייתה של ארצות הברית במהלך המאה ה-20.
שנותיו הראשונות
הריסון נולד בפוּלְבִּי, ליד וֵייקְפִילְד שבמערב יורקשייר, הבכור בין חמישה ילדים במשפחתו. אביו עבד כנגר באחוזת נוֹסְטֶל פְּרָיוֹרִי הסמוכה. אחד מבתי האחוזה, הנחשב לביתו של הריסון, נושא על קירו שלט המציין זאת.
בסביבות 1700 עברה המשפחה אל הכפר בָּארוֹ שעל הַהַמְבֶּר שבצפון לינקולנשייר. הריסון, כמו אביו, עסק לפרנסתו בנגרות, ובנה ותיקן שעונים בשעותיו הפנויות. אגדה מספרת כי בהיות בן שש, כששכב חולה באבעבועות רוח, ניתן לו שעון לשעשוע והוא האזין לו שעות וחקר את חלקיו הנעים.
הריסון היה גם חובב מוזיקה נלהב, ונעשה לימים מנצח על מקהלת הכנסייה במקום מגוריו.
שעוניו הראשונים
הריסון בנה את שעון התיבה ("שעון סבא") הראשון שלו ב־1713, בהיותו בן עשרים. המנגנון היה עשוי כולו מעץ, בחירה טבעית למי שעיסוקו נגרות. שלושה מבין שעוני העץ הראשונים של הריסון שרדו לימינו; הראשון (1713) נמצא באוסף "האגודה הנכבדה של בוני שעונים" בגילדהול; השני (1715) במוזיאון המדע והשלישי (1717) בנוסטל פריורי ביורקשייר ונושא את הכיתובית "ג'ון הריסון בארו". לשעון נוסטל, הניצב בחדר הביליארד של מבנה מפואר זה, תיבה חיצונית בסגנון ויקטוריאני, משובצת מכל צד בחלונות זכוכית קטנים דרכם ניתן לראות את מנגנון העץ בפעולתו. בתחילת שנות העשרים הוזמן הריסון לבנות שעון צריח חדש בברוקלסבי, צפון לינקולנשייר. השעון עדיין פועל, וכמו שעוניו המוקדמים של הריסון גם לו מנגנון עשוי אלון וליגנום ויטה. אולם בשונה משעוניו הראשונים הוא כולל כמה פרטי מבנה מקוריים לשיפור הדיוק, כמו למשל מחגר חרגול (grasshopper escapement), הֶתְקֵן לשחרור מבוקר של מנגנון ההנעה של השעון שהיה שכלול של מחגר העוגן. מחגר החרגול היה חסר חיכוך כמעט לגמרי ולא נזקק לסיכה, מאחר שחלקיו יוצרו מעץ ליגנום ויטה. הדבר היה ליתרון חשוב בתקופה בה הידיעות על חומרי סיכה ותכונותיהם היו מועטות ביותר.
בין 1725 ל־1728 בנו ג'ון ואחיו ג'יימס, נגר מוכשר בזכות עצמו, לפחות שלושה שעוני מטוטלת מדויקים, גם הם בעלי מנגנונים עשויים אלון וליגנום ויטה ונתונים בתיבה גבוהה. באותה תקופה פיתח הריסון את המטוטלת הדו־מתכתית (gridiron pendulum), שהייתה בנויה משני מוטות, האחד מפליז והשני מברזל. המוטות הורכבו באופן כזה, ששיעורי ההתפשטות וההתכווצות השונים שלהם ביטלו אחד את השני, כך שדיוקו של השעון נשמר גם בתנאי טמפרטורה משתנים. שעוני מטוטלת עדינים אלה נחשבים על ידי אחדים למדויקים ביותר בעולם בזמנם, והם במידה רבה החוליה המקשרת הישירה עם שעוניו הימיים של הריסון. שעון מס' 1, הנמצא כיום בידי אספן פרטי, היה לפנים ב"מוזיאון הזמן" בניו יורק, עד סגירתו בשנת 2000 ומכירת כל אוספיו במכירה פומבית ב־2004. שעון מס' 2 נמצא ב"אוספי המוזיאונים והגלריות" של לידס, מערב יורקשייר. שעון מס' 3 נמצא באוסף "האגודה הנכבדה של בוני שעונים" בלונדון.
ועדת קו האורך
את מקומה המדויק של נקודה על פני כדור הארץ (ביבשה או בים) מציינים על פי קו האורך וקו הרוחב העוברים דרכה. קו האורך מציין את מיקומה של הנקודה מערבית או מזרחית למרידיאן ראשי שרירותי אך מוסכם, למשל המרידיאן העובר דרך גריניץ', והוא מבוטא במעלות. השאלה, כיצד לחשב במדויק את קו האורך הגאוגרפי של אונייה העושה דרכה בים, או נוחתת במקום לא מוכר אותו היא מבקשת למפות כדי לשוב אליו בעתיד, העסיקה את הספנים והנווטים מאות בשנים. היא קיבלה משנה חשיבות בתקופת התגליות הגאוגרפיות הגדולות, אז גם התרחב הסחר הימי הטרנס-אוקייני. דרך אחת לחישוב קו האורך הגאוגרפי היא באמצעות תצפיות אסטרונומיות אחר תנועת גרמי השמיים. שיטה אחרת, קלה יותר, מתבססת על ידיעת השעה המדויקת בנקודת מוצא נתונה מוסכמת (למשל גריניץ'); ההפרש בין הזמן המקומי, שניתן למדוד אותו בקלות, לבין הזמן בנקודת המוצא, מבטא את ההבדל במעלות אורך בין נקודת המוצא לבין מיקומה של האונייה באותו רגע. הסיבה לכך היא, שכדור הארץ משלים סיבוב אחד סביב צירו פעם ביממה, ולכן 24 שעות שוות ל־360 מעלות אורך, כך שכל שעה שווה ל־15 מעלות. לכך נחוץ שעון מדויק, כזה שלא יושפע מטלטולי האונייה ומשינויי לחות וטמפרטורה קיצוניים. הראשון שהגה את רעיון השימוש בשעון מדויק לחישוב האורך הגאוגרפי היה המתמטיקאי והקרטוגרף ההולנדי גמה פריסיוס ב־1553.
בונה השעונים האנגלי הנרי סאלי, שעשה את רוב שנותיו בצרפת, המציא שעון ימי לקביעת קו האורך, והציג אותו ב־1716 בפני האקדמיה הצרפתית למדעים. הוא הוסיף ובנה עוד שני דגמים של אותו שעון מטוטלת מתוחכם, אלא ששעוניו הראו קריאה מדויקת רק במזג אוויר נאה, מאחר שהיו תלויים בתנועתה היציבה של המטוטלת. הריסון, שכבר קנה לו פרסום בשעוניו המדויקים, גמר אומר בלבו לבנות כרונומטר ימי ולהתחרות על פרס ועדת קו האורך.
שלושת הכרונומטרים הימיים הראשונים
ב־1730 הכין הריסון הצעה ושרטוטים של כרונומטר ימי שיתחרה על פרס ועדת קו האורך, ויצא ללונדון להשיג עזרה כספית. הוא הציג את רעיונותיו בפני אדמונד הֵיילי, האסטרונום המלכותי, שהפנה אותו אל ג'ורג' גְּרֵייהֶם, בונה השעונים הראשון במעלה באנגליה באותה עת. אין ספק כי גרייהם התרשם לטובה מהריסון, שכן הוא הילווה לו מכיסו כסף למימון הבנייה של השעון הימי שהוצג בפניו.
בניית שעון מספר 1 (H1) ארכה חמש שנים. הייתה זו ההצעה הראשונה שהוגשה לוועדה ונמצאה ראויה לבדיקה בים. ב־1736 הפליג הריסון עם שעונו לליסבון באה"מ "סנטוריון" ושב לאנגליה באה"מ "אורפורד". הוא זכה לשבחים על המכשיר מפי הקפטן של "אורפורד" והחובל הראשי שלה. רב החובל אף ציין שעל פי חישוביו נמצאה האונייה 60 מייל מזרחית מן המקום אליו הגיעו, בעוד הריסון חישב אותו במדויק בעזרת הכרונומטר שבנה.
חברי הוועדה התרשמו מן הכרונומטר, ועל אף שלא הייתה זו הפלגה טרנס אטלנטית, הוחלט להעניק להריסון 500 ליש"ט להמשך פיתוח המצאתו. הוא החל בבניית כרונומטר שני, קומפקטי ועמיד יותר מקודמו. ב-1741, לאחר שלוש שנות עבודה עליו וניסויו ביבשה, היה כרונומטר מס' 2 מוכן. לא ניתן היה לבודקו בים, כי בריטניה נמצאה אז במלחמת הירושה האוסטרית עם ספרד, ואיש לא רצה להסתכן בנפילת השעון יקר הערך לידי האויב. בכל מקרה, הריסון הפסיק לפתע את עבודתו על השעון לאחר שגילה פגם רציני ברעיון המַתְנֵד בעל מוטות איזון (bar balances) במקום המטוטלת הרגילה.
בזמן ההמתנה לסיומה של המלחמה העניקה הוועדה להריסון 500 ליש"ט נוספות, בהן השתמש לבניית כרונומטר שלישי, H3. שבע־עשרה שנות עבודה השקיע הריסון באותו "שעון ימי" שלישי, אך חרף כל מאמציו לא עמד הכרונומטר בציפיותיו. למרות זאת, לא הייתה זו ברכה לבטלה. תוך כדי עבודתו על שעון זה הוריש הריסון לעולם שתי המצאות יקרות־ערך: התקן הדו-מתכת והמיסב הגלילי שגליליו נתונים בתוך כלוב.
שעוני קו האורך
לאחר מכן הציע הריסון לבנות שני דגמים חדשים, כרונומטר מס' 4 וכרונומטר מס' 5. כרונומטר מס' 4 הוא שעתיד להיות גולת הכותרת של השעונים שבנה. כל הדגמים שבנה קודם לכן היו מכשירים כבדים, שצריך היה לתלותם מקורת הסיפון באנייה, וכולם תוכננו לעמוד בטלטולים ובנדנודים של הסערות העזות ביותר. כרונומטר מס' 4 הוא מכשיר כליל יופי על שום שצורתו כשל שעון-כיס גדול.
בניית כרונומטר מס' 4 נמשכה שלוש-עשרה שנים. הריסון, שהיה אז כבר בן 68, שלח אותו ב-1761 לניסוי בהפלגה טרנס-אטלנטית בהשגחת בנו, ויליאם. כאשר הגיעה האנייה לג'מייקה, נמצא ששגיאתו שני מילין בלבד. מששבה האנייה לאנגליה ציפה הריסון לפרס בסך 20,000 לירות; אך ועדת קו האורך סרבה להאמין, כי דיוק הכרונומטר לא היה עניין של מזל בלבד ודרשה לערוך ניסוי נוסף. זעמם של הריסון ובנו גאה והם תבעו בתוקף את הפרס. בסופו של דבר נדון העניין בפרלמנט, אשר הציע להעניק להריסון 5,000 לירות בלבד. הריסון סרב, וכדי ליישב את המחלוקת הציע לערוך הפלגה נוספת, הפעם אל נמל ברידג'טאון, באי ברבדוס שבקבוצת האיים הקאריביים.
תוך כדי השתלשלות אירועים אלה פותחה שיטה אחרת למציאת קו האורך בים, שיטת המרחקים הלונאריים (Lunar Distances), והגיעה לשלב בו הייתה מוכנה לניסוי. הירח נע במהירות מספיק גדולה, כמעט 15 מעלות ביממה, כך שאפשר למדוד בקלות את תנועתו מיום אחד למשנהו. על ידי השוואת הזווית בין הירח והשמש ביום עריכת המדידה בים לבין הזווית שנמדדה ביום היציאה מן הנמל (או כפי שהיה מקובל יותר מעל גריניץ'), ניתן היה לחשב את 'המיקום האמיתי' של הירח. אחר כך חושב קו האורך על ידי השוואה בין 'המיקום האמיתי' עם זווית הירח מעל האופק.
אל הפלגת הניסוי השנייה של כרונומטר מס' 4 נתבקש להצטרף הכומר נוויל מסקליין (Nevil Maskelyne), כדי לבדוק את שיטת המרחקים הלונאריים. כרונומטר מס' 4 הוכיח פעם נוספת את מידת דיוקו המדהימה, כשמדד את מרחקה של האנייה מברידג'טאון בשגיאה של 10 מילין. מדידותיו של מסקליין גם הן היו טובות למדי, כדי שגיאה של 30 מילין, אך השימוש בשיטתו היה כרוך בעמל רב ובחישובים רבים. תוצאות הניסוי של כרונומטר מס' 4 הוצגו בפגישת הוועדה ב-1765, ושוב סירבו חבריה להאמין כי לא היה זה רק עניין של מזל. פעם נוספת הגיע העניין לפרלמנט, אשר הציע להעניק להריסון 10,000 לירות לאלתר, ואת המחצית השנייה של הפרס לאחר שימסור את תוכניותיו לשם בניית העתקים נוספים של הכרונומטר על ידי בוני שעונים אחרים. בינתיים הוחלט להעביר את הכרונומטר לידיו של האסטרונום המלכותי לבדיקה ממושכת ביבשה.
איתרע מזלו של הריסון, ונוויל מסקליין התמנה עם שובו מברבדוס לאסטרונום המלכותי, אשר מתוקף תפקידו עמד גם בראש ועדת קו האורך. מסקליין הגיש דוח שלילי על כרונומטר מס' 4, כשעיקר טענותיו כי 'גודל השגיאה' של השעון, היינו כמה זמן הוא מאחר או מפגר ביממה, נובע למעשה מחוסר דיוק. הוא גם סירב להוספת מקדם שגיאה בעת חישוב קו האורך. על אף שהוכיח עצמו כבר פעמיים הלכה למעשה, לא עמד אפוא כרונומטר מס' 4 בדרישות הוועדה.
ג'יימס קוק השתמש באחד מן ההעתקים של כרונומטר מס' 4 בהפלגותיו, אך משום שמחיר הכרונומטרים היה כה גבוה, הוסיפה שיטת המרחקים הלונאריים להיות בשימוש נרחב למשך מאה השנים הבאות.
מורשת והנצחה
הריסון נפטר ב-24 במרץ 1776 (בגיל 83). הוא נקבר בבית הקברות של כנסיית סנט ג'והן שבהמפסטד, הממלכה המאוחדת, לצד אשתו השנייה אליזבט ובנם ויליאם. קברו שופץ בשנת 1879 על ידי איגוד השענים של לונדון, על אף שמעולם לא היה חבר באיגוד זה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נתגלו הכרונומטרים והשעונים של הריסון במחסן במצפה המלכותי בגריניץ' במצב רעוע למדי. מצא אותם קצין הצי המלכותי רופרט גולד (Rupert Gould), אשר השקיע מספר שנים בתיקונם ובשיפוצם. גולד ולא הריסון, הוא שהעניק לכרונומטרים את מספריהם הסידוריים (H1 עד H5).
כיום מוצגים הכרונומטרים המשופצים 1, 2 ו-4 במוזיאון הימי הלאומי הבריטי, במצפה המלכותי בגריניץ'. כרונומטר מס' 5 נמצא בבעלות Worshipful Company of Clockmakers של לונדון, והוא מוצג ב- Clockmaker's Museum בגילדהול בלונדון, כחלק מאוסף החברה.
צ'ילוקווין
צ'ילוקווין (באנגלית: Chiloquin) הוא עיירה במחוז קלאמת באורגון בארצות הברית. צ'ילוקווין היה הגרסה של המתיישבים האירופאים לשמו של Chaloquin, שמו של צ'יף של שבט הקלאמת שחי בזמן חתימת ההסכם של 1864. השם צ'ילוקווין כשם משפחה קיים גם בימינו, כאשר המשפחה התיישבה על קרקע בעיירה ובסמוך אליה גם לתוך המאה העשרים. האוכלוסייה הייתה 734 במפקד האוכלוסין של 2010.
גאוגרפיה
צ'ילוקווין נמצאת בגובה של 1,270 מטרים במחוז קלאמת. העיירה שוכנת מעט מזרחית ל של ארצות הברית ומעט צפונית להצטלבות שלו עם של אורגון. כביש מהיר מזרח-מערבי קצר, של אורגון, מקשר את כביש 97 בצ'ילוקווין לכביש 62 מעט דרומית ליישוב הקטן. בכביש המהיר, צ'ילוקווין שוכנת כ-42 קילומטרים צפונית לקלאמת פולס ו-407 קילומטרים דרומית לפורטלנד.
אקלים
הקיץ באזור חמים (אך לא חם) ויבש, ללא טמפרטורות חודשיות ממוצעות מעל 22 מעלות צלזיוס. על פי מערכת סיווג האקלים של קפן, לצ'ילוקווין יש אקלים ים-תיכוני עם קיץ חמים, קוד "Csb" במפות האקלים.
2000
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000 התגוררו בעיירה 716 נפשות ב-257 משקי בית ו-173 משפחות. צפיפות האוכלוסין הייתה 345.6 אנשים לכל קילומטר רבוע. היו 290 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 140 לקילומטר רבוע. לפי תשובות שסיפקו תושבי צ'ילוקווין שהשתתפו במפקד, ההרכב הדמוגרפי של העיר היה 51.54% אינדיאנים, 42.60% לבנים, 5.31% היספנים או לטינים מכל גזע, 0.14% אסייתים ו-1.26% מגזעים אחרים. כ-4.5% היו משני גזעים או יותר.
היו 257 משקי בית, מתוכם ל-40.5% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 39.3% היו זוגות נשואים שחיו יחד, ל-21.4% הייתה בעלת בית רווקה, 32.3% היו לא-משפחות, 24.1% חיו לבד, ו-10.1% היה מישהו שחי לבדו בן 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.79 נפשות וגודל המשפחה הממוצע היה 3.34 נפשות.
התפלגות הגילאים הייתה 34.9% מתחת לגיל 18, 7.0% מ-18 ל-24, 23.6% מ-25 ל-44, 22.8% מ-45 ל-64, ו-11.7% שהיו בני 65 ומעלה. הגיל החציוני היה 34 שנים. על כל 100 נקבות, היו 102.3 זכרים. על כל 100 נשים בנות 18 ומעלה, היו 92.6 גברים.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה 20,688 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 21,250 דולר. לגברים הייתה הכנסה חציונית של 29,167 דולר לעומת 18,750 דולר לנשים. ההכנסה לנפש בעיר הייתה 9,604 דולר. כ-33.5% מהמשפחות ו-31.2% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, כולל 42.3% מאלו מתחת לגיל 18 ו-5.7% מבני 65 ומעלה.
2010
נכון למפקד האוכלוסין של 2010, התגוררו בעיר 734 נפשות ב-281 משקי בית ו-179 משפחות. צפיפות האוכלוסין הייתה 345.6 תושבים לכל קילומטר רבוע. היו 356 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 167.6 לקילומטר. ההרכב הגזעי של העיר היה 49.2% ילידים אמריקאים, 40.7% לבנים, 0.1% אפרו אמריקאים, 0.4% אסייתים, 0.5% מגזעים אחרים ו-9.0% משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מכל גזע היו 6.5% מהאוכלוסייה.
הגיל החציוני בעיר היה 41.9 שנים. 27% מהתושבים היו מתחת לגיל 18; 6.5% היו בין הגילאים 18-24; 20.6% היו מ-25 ל-44; 30.9% היו מ-45 ל-64; ו-15% היו בני 65 ומעלה. ההרכב המגדרי של העיר היה 48.6% גברים ו-51.4% נשים.
תחבורה
כ-2 קילומטרים מערבית למרכז המסחרי של צ'ילוקווין פועל שדה התעופה המדינתי של צ'ילוקווין (Chiloquin State Airport).
למביק
למביק (Lambiek) היא חנות קומיקס וגלריה לאומנות הממוקמת באמסטרדם שבהולנד. למביק נוסדה בשנת 1968 בידי קיס קאוסמקר והיא חנות הקומיקס הוותיקה ביותר בהולנד והמפורסמת ביותר בעולם. החנות מארחת תערוכות של אומני קומיקס מפורסמים מרחבי העולם.
אתר למביק נחשב לאתר הקומיקס המקיף בעולם. האתר מציג תערוכות קומיקס, מאמרים בנושאים שונים, בין השאר על תולדות הקומיקס בהולנד. הפרויקט החשוב ביותר של האתר הוא הקומיקלופדיה, אנציקלופדיה העוסקת באומני קומיקס מכל רחבי העולם.
מקור השם למביק הוא בשגיאה בשמו של LAMBIK דמות מתוך סדרת הקומיקס הפופולרית בוב ובובט של האומן הפלמי וילי ונדרסטין.
הבחירות לנשיאות סוריה (2021)
הבחירות לנשיאות סוריה התקיימו ב-26 במאי 2021. בבחירות התמודד נשיא סוריה בשאר אל-אסד מול שני מועמדים אנונימיים, והמערב אינו מכיר בחוקייתם.
רקע
הבחירות נתקיימו בשנה האחת עשרה למלחמת האזרחים בסוריה, וכתוצאה מכך המדינה עדיין נותרה חלוקה בין פלגים שונים. נכון לשנת 2021, סוריה נותרה מדינת הפליטים הגדולה ביותר עם 6.6 מיליון פליטים שנמלטו מהמדינה מראשית הסכסוך.
ההיערכות לבחירות
לקראת הבחירות הגישו עוד 50 אזרחי-סוריה, מלבד הנשיא המכהן בשאר אל-אסד, את מועמדותם בבחירות. אך, הצגת מועמדות דורשת 35 חתימות של חברי פרלמנט ולפיכך רק שני מועמדים מלבד הנשיא, אושרו להתמודד.
משקיפים בינלאומיים
על פי סוכנות הידיעות הממלכתית, האספה העממית אישרה להזמין נציגי פרלמנטים של מדינות אלה לפקח על תהליך הבחירות: אלג'יריה, עומאן, מאוריטניה, רוסיה, איראן, ארמניה, סין, ונצואלה, קובה, בלארוס, דרום אפריקה, אקוודור, ניקרגואה ובוליביה.
נעלמים (20 מי יודע)
משחק הנעלמים, או "20 מי יודע" הוא משחק שאלות מקובל. בישראל ניהל את המשחק שמואל רוזן מדי שבת ברדיו. חברים, בני משפחה וכל קבוצת אנשים בכל הרכב יכולים לשחק במשחק השאלות, שאחת מגרסאותיו מתנהלת כדלקמן:
כל תשובה מובילה לכיוון מוגדר, ואם מציגים את השאלות בתבונה וחסכנות, יש סיכוי להגיע לתשובה הנכונה במסגרת 20 שאלות. יש להיזהר מבזבוז שאלות-סרק (אם נאמר שהנעלם איננו מוחשי, ברור שאיננו חי או דומם, למשל). אם התשובה היא שמדובר בצומח, למשל, אפשר לשאול אם מדובר בצמח מסוים (נניח, הצמח שבעציץ בפינת החדר). אם לא, אפשר לשאול אם זה עץ, אם זה סוג מסוים של עץ, אם זה עץ בעל תכונות מיוחדות, וכן הלאה.
משחק הנעלמים טוב גם למצבים, המחייבים תעסוקה בתנאים מגבילים - בנסיעה ארוכה, בשעת המתנה וכדומה. המשתתפים יכולים לוותר על הגבלת 20 השאלות, להרחיב אותה או לקבוע הגבלת זמן במקומה. חשוב לוודא שאופי השאלות ורמתן מותאמים לגיל הנשאל ולרמת הידע וההתמצאות שלו.
קיימת גרסה אחרת למשחק בשם "חי, צומח, דומם?" בה השאלה הפותחת היא (כצפוי): "האם זה חי, צומח או דומם?" והמשיב עונה בהתאם. כל שאר השאלות הן שאלות כן ולא בלבד.
משחקים אלה משמשים לעיתים בסיס למבחן טיורינג בהן נבחנת יכולתו של מחשב לנחש את המושג תוך 20 שאלות. מספר משחקים כאלה עלו לאינטרנט ובנויים כך שיוכלו ללמוד מתשובות הגולשים. משחק אינטרנט בשם אקינטור (הג'יני) בו על הג'יני לנחש באמצעות 20 שאלות על איזה אישיות או דמות חשב השחקן זכה לפופולריות גדולה. הג'יני לומד מתשובות השחקן ומעדכן בהתאם את מסד הנתונים שלו. אם הג'יני נכשל, הוא מבקש מהשחקן שיגלה לו את התשובה ומוסיף אותה למאגר הנתונים שלו.
אי תעתוע
תופעת אי תעתוע או אי פנטום היא מצב בו אנשי המקצוע האמינו בקיומו של אי כלשהו, למרות שאי זה לא התקיים במציאות. במקרים קיצוניים, היו איי תעתוע שנחשבו לקיימים במשך תקופה של מאות שנים ואפילו הופיעו במפות הימיות. תופעת איי תעתוע אינה נדירה. איים כאלה "התגלו" על ידי מלחים לאורך ההיסטוריה.
סיבות לתופעה
לעיתים מדובר באיים שאכן לא נודעו קודם לכן, ואכן התגלו, אולם בשל טעות ניווט סומנו במקומות שגויים במפות. במקרים אחרים מדובר היה באיים ידועים, אשר בשל טעויות ניווט יורדי הים זיהו אותם כתגלית חדשה במקומות אחרים ממקומם האמיתי. לדוגמה האי פיפס היה למעשה אחד מאיי פוקלנד אשר זוהה בטעות במקום שגוי, וסומן במפות במקום זה.
לעיתים איי תעתוע הנגלים למלחים הם למעשה קרחונים, עננים נמוכים או ערפילים, או אשליה אופטית. כך לדוגמה האי דרום גרילנד החדש שהתגלה בים ודל בשנת 1823 לא נצפה יותר מאז, וככל הנראה הוא היה מיראז' עליון, אף שיש הסבורים שמדובר בקרחון.
הסבר אחר לתופעה הוא שישנם איים הקיימים רק לפרק לזמן קצר. איים כאלה עשויים מדיונות חול הנשחקות במהלך השנים עם הגלים ונעלמות, או כי איים שוקעים בעקבות רעידות אדמה או פעילות געשית.
לעיתים איי תעתוע המופיעים במפות הם פרי זיוף. דוגמה לכך הם איי פליפו ופונטשרטריין המופיעים במפות של ימת סופיריור. איים אלה אינה קיימים וככל הנראה לא היו קיימים מעולם, ורישומם במפות נועד לשכנע את המרקיז לואי פליפו, מרקיז לה ורילייר ורוזן דה פונטשרטריין (Louis Phélypeaux, marquis de La Vrilliere, comte de Pontchartrain) שהיה שר רב השפעה בממשלת צרפת, לממן מסעות חקר נוספים באזור. גם השונית מריה תרזה שבאוקיינוס השקט היא אי פנטום, ולמרות זאת, עד היום יש מפות ואטלסים המדפיסים אותה.
Candyman
Candyman (בעברית: איש ממתקים) הוא הסינגל השלישי שהוציאה הזמרת האמריקאית, כריסטינה אגילרה, מאלבומה Back to Basics בשנת 2007. השיר הוא אחת מהרצועות בדיסק השני של האלבום, שנכתב בידי אגילרה ולינדה פרי. השיר הוצג בבכורה בביצועה של אגילרה בהופעה במופע Fashion Rock בניו יורק ב-8 בספטמבר בשנת 2006, ואושר כסינגל שלישי מהאלבום באירוע חגיגת השנה החדשה של Dick Clark ב-31 בדצמבר 2006. הסינגל נכנס בבכורה למקום ה-99 במצעד בילבורד הוט 100, כשהוא מבוסס על מכירות הורדות חוקיות ברשת האינטרנט, כפי שחברת התקליטים רצתה ולא שלחה אותו לתחנות הרדיו. הסינגל הצליח להגיע למקום ה-25 במצעד, ולא זכה לאותה הצלחה של "Hurt" ו"Ain't No Other Man", הסינגלים הקודמים מהאלבום. גם הסינגל הזה הפך ללהיט ברחבי העולם, כשהוא מגיע למקום הראשון במצעדים של מדינות שונות בעולם כמו איטליה ורוסיה, אך לא הצליח בארצות הברית. השיר נכנס לעשרים המקומות הראשונים ב-16 מדינות בעולם, בהן ישראל. באוסטרליה היה השיר בעשרת המקומות הראשונים במצעד במשך 15 שבועות, וזכה באלבום פלטינה מאת איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי.
רקע ומשמעות
לפי דברי לינדה פרי, "Candyman" הוא השיר הראשון שנוצר בתהליך עבודת האלבום Back to Basics. בעיקרון, אגילרה לא התכוונה שפרי תהיה המפיקה העיקרית של האלבום. אבל ככל ששתי הבנות הכו את הקונספט של האלבום והשיר הזה ספציפית, הן המשיכו יחד ליצור עוד שירים, עד שפרי הפיקה כמעט את כל הדיסק השני באלבום, שנכון לעכשיו, הוצאו שני סינגלים שיצרו הצמד יחד מהאלבום. אגילרה ציינה שזה אחד מהשירים האהובים עליה ביותר מהאלבום, היא מכנה את השיר "השיר הכיפי של האלבום".
שחרור השיר
במקור, אגילרה לא רצתה ש-"Hurt" יהיה הסינגל השני מהאלבום, Back to Basics. קודם לפני ההחלטה, "Candyman" תוכנן להיות הסינגל השני מהאלבום ואפילו אושר על ידי אגילרה במגוון ראיונות שונים. בכל אופן, חברת התקליטים שלה, RCA, הרגישו שעם בוא תקופת החגים יהיה בטוח יותר להוציא לאור את "Hurt", שיהפוך לטענתם ללהיט, בהשוואה ל-"Beautiful", שיצא לקראת סוף 2002. היה גם ויכוח ודיון ש-"Candyman" היה יותר מדי דומה לסינגל הראשון הקודם, "Ain't No Other Man", גם בנושא וגם בסגנון. בסופו של דבר, "Candyman" פורסם ב-5 בפברואר 2007 כסינגל שלישי מהאלבום. כשהוא מצליח להגיע למקום ה-25 במצעד ההוט100 בבילבורד שבארצות הברית בשבוע השביעי שלו במצעד. בחלק גדול מהמדינות בעולם, הסינגל לא הושק פיזית למכירה, ורק דרך הורדות ברשת האינטרנט, כמו בריטניה ואיטליה.
הקליפ
הקליפ לשיר צולם ב-28 בינואר 2007. הוא הופק על ידי מת'יו רולסטון ואגילרה. הוא מבוסס על מלחמת העולם השנייה ב-1940, ואגילרה השכירה מטוס לספרד כדי לצלם אותו. בקליפ נראית אגילרה בשלושה צבעי שיער שונים, אדום, בלונד ושחרחר, כשהיא שרה בשלישייה, מחווה להרכב האחיות אנדרוז. בסצינות אחרות נראית אגילרה רוקדת בשימלת מיני ורודה קצרצרה ומתנופפת בדומה למרילין מונרו, תדמית שדבקה בה בעבר, כשהיא רוקדת סווינג יחד עם החיילים שמופיעים ורוקדים למשך כל הקליפ סביבה.
הקליפ שודר בבכורה בתוכנית TRL ב-22 בפברואר 2007. ומאוחר יותר שודרה התוכנית "איך עושים את הקליפ" של הקליפ. הקליפ נכנס בבכורה למצעד התוכנית במקום השישי, והצליח להגיע לצמרת במשך ארבע פעמים.
אוטו ניקולאי
ביוגרפיה
ניקולאי נולד בעיר קניגסברג בפרוסיה. בגיל צעיר החל ללמוד נגינה בפסנתר. בגיל 17 עבר לברלין לאחר מריבה עם אביו והמשיך את לימודי המוזיקה אצל המורה המפורסם דאז קרל פרידריך צלטר.
בשנת 1833 עבר לרומא שם שימש כנגן אורגן בשגרירות הפרוסית. ב־1837 עבר לווינה שם התפרסם כמנצח ומלחין. ב־1847 עבר לברלין שם מונה למנצח המקהלה בקתדרלה של העיר.
ב־9 במרץ 1849 ניצח בבית האופרה של ברלין על הצגת הבכורה של האופרה שהלחין - נשי וינדזור העליזות. האופרה זכתה להצלחה גדולה אולם ניקולאי לא זכה לקצור את פירותיה. הוא נפטר באופן פתאומי משבץ חודשיים לאחר מכן.
ניקולאי כתב עוד חמש אופרות ויצירות למקהלה ותזמורת. רק האופרה "נשי וינדזור העליזות" שרדה ומועלית מדי פעם עד ימינו. בעיקר משמיעים את הפתיחה המפורסמת לאופרה זו.