cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנזר המצלבה
התקופה העות'מאנית
נזיר פרנציסקני שמכתבו שמור בארכיון ספריית הוותיקן כתב בראשית המאה ה-18 כי "במנזר מתגוררים מספר נזירים גאורגיים וגם נזירים יוונים". החוקר הגרמני טישנדורף (Tischendorf) מציין בספרו משנת 1844 כי במנזר חיים "ארבעה נזירים גאורגיים וגם אישה משרתת באה בימים". בתום התקופה העות'ומנית פעל במנזר סמינר לנזירים יוונים אורתודוקסים מכל אגן הים התיכון.
תחת שלטון ישראל
במהלך מלחמת העצמאות נפטר בשנתו הנזיר הבודד שחי במקום, והוא הפך לבסיס לגדנ"ע. בסמוך אליו הוקם מנחת עמק המצלבה. לאחר המלחמה הוחזר המבנה לפטריארכיה היוונית. בשנת 1960 נשלחה למנזר משלחת מחקר שמומנה על ידי האקדמיה למדעים של גאורגיה הסובייטית. המשלחת חשפה את הפורטרט של רוסתוולי שנחשב עד אז לאבוד, אך לא הצליחה לאתר את קברו. המנזר עבר שיפוץ יסודי בשנת 1972. ב-1986 שימש המקום כאתר הסרטת הסרט "חימו מלך ירושלים" המבוסס על ספרו של יורם קניוק. ביוני 2004 הושחת הפרסקו של רוסתוולי ופניו של המשורר נמחקו. בעקבות כך הגישה גאורגיה מחאה רשמית לממשלת ישראל. בשנת 2005 קראה עיריית ירושלים את הדרך העוברת בסמוך למנזר על שמו של רוסתוולי.
בדצמבר 2012 אלמונים ריססו כתובות נאצה על חומת המנזר ועל מכונית סמוכה נכתב "חנוכה שמח - תג מחיר" ו"ישו בן זונה" ונוקבו צמיגים.
תיאור המנזר
למנזר המצלבה פתח כניסה בודד וצר, המונע כניסה נוחה לתוך המבנה, שנבנה כאמצעי הגנה כנגד אורחים לא קרואים. הפתח מוביל לחדר מבואה קטן בו קבועה כתובת בשפה הגאורגית "יסלח אלוהים לנשמת בונה הקשתות האלו שלווה שוביסשבילי הוריו ואחיו". החצרות הפנימיות מובילות אל תוך המנזר עצמו, הבנוי מחדרים רבים ששימשו מעון לדרי המנזר.
הכנסייה
במרכז המנזר נמצאת הכנסייה הבנויה בסגנון האופייני לכנסיות הצלבניות בארץ ישראל. תוכנית הכנסייה היא כשל בזיליקה עם אולם תווך ושתי סיטראות המסתיימות במזרח בשלושה אפסיסים מקבילים. המבנה משלב סגנון בנייה רומנסקי מוקדם עם מסורות בנייה מקומיות נוצריות קדומות והשפעות ביזנטיות. בכנסייה שרידי פסיפסים מהמאה ה-6 ומהמאה ה-11 שנשתמרו בשלמותם עד ימינו. בכנסייה ציורי קיר רבים, וברובם מתוארים קדושים נוצרים ודמויות מכתבי הקודש. על הקירות כתובות בגאורגית וביוונית. תארוכן שנוי במחלוקת, אך ככל הנראה צוירו במהלך המאה ה-17. עולי רגל לאורך הדורות הוסיפו חריטות עם שמם על קירות הכנסייה. בראשי העמודים ניתן להבחין בציורי עקדת יצחק מעל המלכים דוד ושלמה.
מאולם הכנסייה מוביל פתח אל מקום צמיחת העץ הקדוש המסומן בפתח ברצפת החדר ועליו קבועה טבלת נחושת מעוטרת. על קירות החדר תמונות המתארות את המסורת הנוצרית של תולדות העץ. מדובר בעץ בעל שלוש צמרות, צמרת ברוש, צמרת אורן וצמרת ארז כפי שמוזכר בפסוק "ברוש תדהר ותאשור יחדיו". על פי האגדה הנוצרית שלושת המלאכים שפגשו את אברהם באלוני ממרא הותירו בידיו שלושה יחורי עצים. לאחר שבנות לוט החטיאו את אחיו לוט ביקש לוט מאברהם עזרה. אברהם אבינו נתן ללוט את שלושת היחורים של ברוש, ארז ואורן והלה שתל אותם בעמק המצלבה כמעשה כפרה על חטאיו. אברהם הורה ללוט להשקות את היחורים במי הירדן והוא היה מביא את המים בעזרת חמור. השטן ניסה להסיט אותו מן המעשה אך לא צלח בכך. לפי מסרת אחת נבחר העץ לשמש כצלב בגלל הרכבו המשולש שתורם לסבל הצליבה ולפי מסרת אחרת העץ נכרת כדי לשמש בבנית בית המקדש הראשון אך לא התאים. לצד המזבח מצויה אייקונה של מרים המצרית שגם כן קשורה למנזר.
המנזר
מסביב לכנסייה שוכנים חדרי הנזירים שנבנו במהלך השנים. במרכז המנזר מתנשא מגדל פעמונים מרובע שנבנה במאה ה-19, בקומה השנייה נמצא תנור האפיה והמטבח לצד הרפקטוריום של המנזר. במנזר, בקומה השנייה, נמצאת כנסייה קטנה המוקדשת לברברה הקדושה שעל פי עדות עולה רגל מהמאה ה-15 בעבר נשמרה אחת מידיה במנזר. בחצר המנזר עומדים שני עצי ברוש עתיקים וגבוהים שהפכו לסמל המנזר ומופיעים בכל הציורים המזכירים אותו.
בקומה התחתונה מצוי מוזיאון קטן ובו טלסקופ עתיק, סירי בישול ענקיים עשויים נחשת, פסלי עץ מעיטורי הכנסייה שפורקו, גלימות כמרים, כלי קודש ומתנת ראש ממשלת גיאורגיה סאקאשבילי שביקר במנזר בשנת 2004, איקונות ופרוסקינטריון (מפת אתרי הגאוגרפיה הקדושה) משולש גדול, מצויר על עץ ובו מצוינים הר תבור, עין כרם, קטמון, אתר הטבילה, מרסבא, טבילת הסריס, נצרת, בית לחם ובמרכז סלע הגולגותא ומנזר המצלבה.
גרעינון
גרעינון הוא אברון משני (או "תת-אברון") המצוי בתוך גרעין התא של רוב התאים האיקריוטיים.
תפקידו העיקרי של הגרעינון הוא ייצור הריבוזומים. הגרעינון מורכב מכמה קומפלקסים של חלבונים והוא שוכן בצמוד לכרומוזומים, באזור שבו ה-DNA מכיל גנים המקודדים ל-rRNA. באזור זה, המכונה NOR (ראשי תיבות באנגלית של Nucleolar Organizer Region, "אזור ארגון הגרעינון"), שוכנים רוב הגנים המקודדים ל-rRNA. הגרעינון אינו מוקף בממברנה כלשהי, והוא חשוף לנוקלאופלזמה (הנוזל הממלא את גרעין התא). בתאי האדם, למשל, מפוזרים הגנים ל-rRNA על גבי חמישה כרומוזומים, וגרעינון נפרד נבנה בצמוד לכל אחד מהם.
ב-2018 הועלתה ההשערה שהגרעינון משתתף בקביעת משך חיי התא.
אלחנדרו דניאל וולף
אלחנדרו דניאל וולף הוא דיפלומט אמריקני. כיהן כשגריר בפועל של ארצות הברית באו"ם מדצמבר 2006 ועד שהוחלף באפריל 2007 בידי זלמאי ח'לילזאד. הוא מונה לתפקיד לאחר שקודמו, ג'ון בולטון, התפטר מהמשרה ב-9 בדצמבר 2006, לאחר שלא הצליח לזכות באישור הסנאט. לפני תפקיד זה, היה וולף סגן שגריר ארצות הברית באו"ם.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) ב-1978. הוא עובד במחלקת המדינה האמריקנית מאז 1979, והיה סגנו של שגריר ארצות הברית בצרפת בין 2001 ל-2005.
נשוי ואב לשניים. דובר אנגלית, צרפתית וספרדית.
שנת כספים
בכלכלה ובחשבונאות, שנת כספים (או שנה פיסקלית), ובהקשר לדיני מיסים גם שנת מס, היא פרק זמן של שנה, שלפיו מנהל ארגון את תקציבו. בסופה של שנת הכספים מציג הארגון דוחותיו הכספיים, שלפיהם ניתן לבחון את ביצועיו הכספיים בשנה זו.
פעמים רבות שנת הכספים זהה לשנה הקלנדרית, כלומר נמשכת מינואר עד דצמבר, אך אין זה בהכרח המצב. בבתי ספר, שנת הכספים מקבילה לשנת הלימודים.
תוצאות ביניים של הדוחות הכספיים מוצגים לפי רבעון - חלוקה של שנת הכספים לארבעה רבעים. חברות שמניותיהן נסחרות בבורסה לניירות ערך נבחנות על ידי המשקיעים על-פי הדוחות הרבעוניים והשנתיים שלהן, ולכן נאמר לעיתים על מנהליהן שהם "חיים מרבעון לרבעון".
בישראל שנת המס הייתה, עד חודש מרץ 1986, השנה המתחילה ב-1 באפריל ומסתיימת ב-31 במרץ שאחריו; החל מחודש ינואר 1987 שנת המס היא השנה המתחילה ב-1 בינואר ומסתיימת ב-31 בדצמבר (כלומר שנת המס זהה לשנה הקלנדרית). שנת המס 1986, שהיא שנת המעבר בין שתי הגדרות אלה, נמשכה תשעה חודשים בלבד (מחודש אפריל ועד חודש דצמבר). לפקודת מס הכנסה מתיר לארגונים מסוימים לשלם מס לפי הכנסתם ב-12 חודשים רצופים שאינם מתחילים ב-1 בינואר.
חוק חופשה שנתית, שחלק מהוראותיו מתייחסות ל"שנת עבודה", עבר שינוי דומה בשנת 2006, שממנה ואילך מתחילה שנת עבודה ב-1 בינואר, בעוד שעד אליה התחילה שנת עבודה ב-1 באפריל.
תוכנית "כנפיים" לחיילים בודדים עולים
כנפיים היא היוזמה חברתית היחידה בישראל הפועלת מ-1998 ונותנת מענה כולל לחיילים בודדים עולים. התוכנית מלווה את הצעירים מהשלב שבו הם מגיעים לארץ ומתמודדים עם תהליך הגיוס לצה"ל, ממשיכה בסיוע פרטני במהלך שירותם הצבאי, ועד כשנתיים אחרי השחרור.
"כנפיים" היא שיתוף פעולה של קרן מיראז' ישראל יחד עם הסוכנות היהודית ושותפים נוספים כדוגמת: צה"ל, משרד הביטחון, קרן היסוד, קרן חיים סבן, משרד העלייה והקליטה, משרד הבריאות ועוד.
התוכנית פועלת בארבע פעימות עיקריות: הכנה לקראת גיוס, תוכניות, ליווי במהלך שירות הצבאי, תהליך ההכנה להשתלבות באזרחות ותוכנית בוגרים.
צוות התוכנית מנהל החל משנת 2016 את פעילות "פורום ארגוני החיילים הבודדים".
אוכלוסיית היעד של התוכנית
התוכנית מסייעת לצעירים בודדים עולים, העונים על אחת מהקריטריונים הבאים:
שלבי התוכנית
התוכנית פועלת בארבע פעימות עיקריות:
דויד טורשווילי
דויד טוּרַשווילי (בגאורגית: დათო ტურაშვილი; נולד ב-10 במאי 1966 בטביליסי) הוא סופר גאורגי.
בשנת 1989 הוא היה מנהיג מחאת סטודנטים, שהתרחשה במנזרי דויד גרדג'ה, שבמזרח גאורגיה. הנובלה הראשונה שלו, פורסמה בשנת 1988, והייתה מבוססת אירועי המהומות מאותה מחאת סטודנטים. הצגת הבכורה של המחזה שלו "דור הג'ינס" הייתה במאי 2001. פרסומים אחרים שלו היו: ספר המסעות "קטמנדו" משנת 1988, "אמריקה הידועה והלא ידועה" משנת 1993, "טיבט לא רחוקה" בשנת 2001, ושני אוספים של תסריטים בדיוניים קצרים, כאשר האוסף הראשון שלו נקרא "מראני" משנת 1991 (מראני - בגאורגיה: מקום לשמירת היין בתוך קנקנים גדולים), והשני הוא תסריט על אירוע חטיפה טרגי של טיסת 6833 של אירופלוט בטביליסי. כמו כן פרסם את הנובלה "גוּרג'י חאתוּן" על סיפור נכדתה של תמר מלכת גאורגיה, גורג'י חאתון.
Carry That Weight
Carry That Weight (בתרגום חופשי "לשאת את העול הזה") הוא שיר שנכתב על ידי פול מקרטני (נרשם תחת הקרדיט לנון-מקרטני) ונכלל באלבום Abbey Road של הביטלס בשנת 1969. השיר הוא חלק ממחרוזת ארוכה הסוגרת את האלבום, הכוללת את שלושת השירים האחרונים באלבום - Golden Slumber, Carry That Weight ולבסוף השיר האחד לפני האחרון באלבום - The End.
פרשנות
מקרטני אמר שהשיר נכתב על הקשיים העסקיים של הביטלס, והאווירה הקשה ששררה באפל באותו הזמן.
בסרט "דמיין: ג'ון לנון" (Imagine: John Lennon), אמר לנון ש"מקרטני שר על כולנו, על כל מה שעבר עלינו".
מבקר המוזיקה איאן מקדונלד פירש את מילות השיר כהודאה של הלהקה ששום דבר שהם יעשו בעצמם כאמנים עצמאיים או אמני סולו לא יהיה שווה למה שהם יוכלו להשיג אם יפעלו ביחד כלהקה, והם תמיד ישאו את המשקל (Carry the Weight) של העבר ה"ביטלסי" שלהם.
הקלטה
צלילי המנגינה כללו את מקרטני על הפסנתר, האריסון על גיטרת בס וסטאר על התופים. ההקלטות הטובות ביותר היו הקלטות מספר 13 ו-15, שעברו עריכה מאוחר יותר, ב-3 ביולי. ביום ההקלטות וביום שלאחריו, מקרטני ערך אוברדאבינג לקול שלו (שהיה הסולן בשיר) ולגיטרת הרית'ם, והאריסון הוסיף גיטרה מובילה. ב-30 ביולי הם הוסיפו עוד קולות, כולל קולו של לנון, שחזר ב-9 ביולי מבית החולים. עוד קולות, טימפני ותופים הוספו ועברו אוברדאבינג ב-31 ביולי.
אנדי גרוב
אנדרו סטיבן "אנדי" גרוב (במקור בהונגרית: Gróf András István; באנגלית: Andrew Stephen ("Andy") Grove; 2 בספטמבר 1936 – 21 במרץ 2016) היה איש עסקים, מהנדס ומנהל יהודי-הונגרי-אמריקאי. גרוב הוא מהנדס חלוץ בתעשיית המוליכים למחצה.
גרוב נמלט מהונגריה הקומוניסטית כשהיה בן 20 והיגר לארצות הברית, שם השלים את לימודיו. בהמשך מונה למנכ"ל אינטל וסייע להפוך את החברה ליצרן הגדול בעולם של מוליכים למחצה.
כתוצאה של עבודתו באינטל, וכנגזרת של ספריו והמאמרים המקצועיים שפִרסם, הייתה לגרוב השפעה ניכרת על הניהול של ענפי תעשיית ייצור האלקטרוניקה המודרנית ברחבי העולם. גרוב כונה "הבחור שהניע את שלב הצמיחה" של עמק הסיליקון. כאשר שקל סטיב ג'ובס לשוב ולהתמנות לתפקיד מנכ"ל אפל, הוא קרא לגרוב, שהיה נערץ על ידיו, לבקש בעצתו. היו שטענו, שעל סמך הישגיו באינטל לבדם, גרוב "ראוי למקום לצד אנשי העסקים הגדולים של המאה ה-20".
שנותיו הראשונות והשכלתו
גרוב נולד בשם András István Gróf למשפחה יהודית ממעמד הביניים, בבודפשט בירת הונגריה, בנם של מריה וג'ורג'. כשגדל, חבריו הכירו אותו כ-"Andris". כשהיה בן ארבע חלה בשנית בצורתה הקשה, מה שכמעט גרם למותו והביא לכך שמאז הוא סבל מאובדן שמיעה חלקי.
במהלך המרד ההונגרי, כשהיה גרוב בן 20, הוא נמלט מביתו ועזב את משפחתו, חצה את הגבול לאוסטריה, ומשם עשה את דרכו לארצות הברית, אליה הגיע ב-1957. הוא שינה את שמו לאנדרו סטיבן גרוב. על אף השנים הרבות שחלפו מאז היגר לארצות הברית, הוא דיבר אנגלית עם מבטא הונגרי. בספר הזיכרונות שלו, Swimming Across, סיכם גרוב את 20 שנות חייו הראשונות בהונגריה:
זמן קצר לאחר הגיעו לארצות הברית, פגש גרוב את אשתו לעתיד, אווה קסטן, בניו יורק, ב-1957. קסטן, פליטה אף היא, עבדה באותו הזמן כמלצרית, ואילו גרוב עבד כמנקה שולחנות. הזוג נישא ביוני 1958 ונולדו להם שתי בנות.
גרוב סיים תואר ראשון בהנדסת כימיה בסיטי קולג' של ניו יורק ב-1960, וסיים את הדוקטורט בהנדסת כימיה ב-1963 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
אינטל
לאחר שסיים את לימודיו ב-1963, עבד גרוב ב-Fairchild Semiconductor כחוקר, ועד 1967 מונה לעוזר מנהל הפיתוח של החברה. עבודתו שם גרמה לו להכיר את ההתפתחות המוקדמת של מעגלים משולבים, מה שהוביל למהפכת המיקרו-מחשבים בשנות ה-70 של המאה ה-20. ב-1967 כתב גרוב ספר לימוד אקדמי בנושא זה, Physics and Technology of Semiconductor Devices.
ב-1968 ייסדו רוברט נויס וגורדון מור במשותף את אינטל, לאחר שעזבו, יחד עם גרוב, את פיירצ'יילד סמיקונדקטור. גרוב הצטרף לחברה ביום ההתאגדות, אם כי לא נמנה עם המייסדים, על פי החברה.
בתחילה עבד כמנהל ההנדסה של החברה, וסייע להתחיל את פעילות הייצור הראשונית של החברה. ב-1983 כתב גרוב ספר, High Output Management, בו תיאר רבים ממושגי הייצור והשיטות שלו.
בתחילה, אינטל ייצרה בעיקר שבבי זיכרון דינמי, DRAM. עד 1976, בגין פיחות בביקוש לזיכרון שלהם, בעיות בייצור, והאתגרים שהציבו יצרנים יפניים ששיווקו שבבי זיכרון במחירי היצף הנמוכים ממחיר השוק, נאלץ גרוב לבצע שינויים רדיקליים. הוא החליט להפסיק לייצר DRAM ולעבור לייצר, במקום זאת, מיקרו-מעבדים. גרוב מילא תפקיד מפתח במשא ומתן שנוהל עם חברת IBM, אשר נועד להביא לכך ש-IBM תשתמש אך ורק במעבדים של אינטל, בכל המחשבים האישיים החדשים שלה.
במהלך 30 השנים שחלפו מאז ייסוד החברה, הפדיון של אינטל גדל מ-2,672 דולר אמריקני בשנתה הראשונה עד לכדי 20.8 מיליארד דולר אמריקני ב-1997. גרוב הפך לנשיא אינטל ב-1979, התמנה לתפקיד מנכ"ל החברה ב-1987, וליו"ר החברה ב-1997. הוא ויתר על תפקיד המנכ"ל במאי 1998, לאחר שאובחן, מספר שנים קודם לכן, כחולה בסרטן הערמונית, אך נשאר יו"ר מועצת המנהלים עד נובמבר 2004. גרוב המשיך את עבודתו באינטל כיועץ בכיר ובנוסף לכך היה למרצה באוניברסיטת סטנפורד. גרוב הביע את השקפתו על צמיחתה של אינטל במשך השנים במילים:
לגרוב מוענק הקרדיט על הפיכת אינטל מיצרנית של שבבי זיכרון, לאחד היצרנים הגדולים בעולם של מעבדים. בתקופת כהונתו כמנכ"ל פיקח גרוב על עלייה בת 4,500% בשווי השוק של אינטל, מארבעה מיליארד דולר אמריקני ל-197 מיליארד דולר אמריקני, מה שהפך אותה לחברה השביעית בגודלה בעולם, עם 64,000 עובדים. רוב הפדיון של החברה הושקע מחדש במחקר ופיתוח, יחד עם בניית מתקנים חדשים, על מנת לייצר מעבדים משופרים ומהירים יותר.
סגנון ושיטות ניהול
כמנהל התפעול, המוקד העיקרי בעיסוקו של גרוב היה הייצור, וסגנון הניהול שלו הסתמך במידה רבה על מושגי הניהול שלו. עם התרחבות החברה ומינויו של גרוב ליו"ר, הוא הפך למעורב יותר בקבלת החלטות במישור האסטרטגי, בכלל זה הקמת שווקים למוצרים חדשים, תיאום תהליכי ייצור, ופיתוח שותפויות חדשות עם חברות קטנות יותר. גרוב עזר ליצור את מעבדת הארכיטקטורה של אינטל באורגון, על מנת להבטיח שתוכנה פותחה בזמן, כדי לנצל את המעבדים החדשים של אינטל. גרוב טוען כי "אתה מקבל החלטות לגבי מה עולם טכנולוגיית המידע ירצה חמש שנים אל העתיד...". גרוב יצר באינטל תרבות שאִפשרה את פריחתה של החדשנות. כמנכ"ל, גרוב שאף שהמנהלים שכיהנו תחתיו יעודדו תמיד התנסות והתכוננות לשינויים, כשהוא מעניק בכך סיבות טובות לערך של התנהלות עסקית פרנואידית. המוטו המנחה המפורסם של גרוב היה: "רק הפרנואידים שורדים", והוא אף כתב ספר ניהול בכותרת זו (Only the paranoid survive). לדברי גרוב, "הצלחה עסקית מכילה את זרעי ההרס שלה", והסביר כי "הצלחה מולידה שאננות, שאננות מולידה כישלון. רק הפרנואידים שורדים". כתוצאה מכך הפציר גרוב במנהלים בכירים לאפשר לאנשים לבחון טכניקות חדשות, מוצרים חדשים, ערוצי מכירה חדשים ולקוחות חדשים, על מנת להיות מוכנים לשינויים בלתי צפויים בעסקים או בטכנולוגיה. הביוגרף ג'רמי בימן מציין כי גרוב היה "האדם היחיד באינטל שסירב להניח לחברה לנוח על זרי הדפנה". גרוב הסביר את ההיגיון שלו:
רון ויטיאר, סגן נשיא בכיר באינטל, ציין שגרוב העדיף לשמור על ערוצי תקשורת פתוחים בין העובדים ולעודד אנשים לבטא את דעותיהם: "אנשים כאן לא פוחדים לדבר ולהתווכח עם אנדי". הם כינו סגנון זה "עימות קונסטרוקטיבי". על פי יורשו של גרוב באינטל, קרייג בארט, "זה תן וקח, וכל אחד בחברה יכול לצעוק עליו. הוא לא מעליו". גרוב עמד על כך שאנשים יהיו תובעניים זה כלפי זה, מה שטיפח אווירה של "אינטליגנציה חסרת רחמים".
משרדו של גרוב היה תא משרדי בגודל של שמונה רגל על תשע רגל, ממש כמו של כל העובדים האחרים, בהינתן העובדה שגרוב לא אהב "פינת משרדים נפרדת ספונת עץ מהגוני". גרוב הצהיר: "אני שוכן בתאים משרדיים מאז 1978 וזה לא גרם נזק משמעותי". בהעדיפו את סביבת העבודה השוויונית הזאת, הפך גרוב את סביבת העבודה שלו נגישה לכל מי שעבר בסביבה. לא היו מקומות חניה שמורים, וגרוב חנה בכל מקום פנוי שמצא. האווירה שאפפה את גרוב בעבודתו, הייתה בחלקה השתקפות של חייו אישיים. חלק מאלו שזכו להכיר אותו, דוגמת איש העסקים והמשקיע ארתור רוק, הצהירו כי "אין לו גינונים". גרוב חי את חייו בצניעות, בלי מטוס או מכוניות יקרות.
גרוב נודע בכך שנהג לוודא שלא הוחמצו פרטים חשובים, כשאחת האִמרות האהובות עליו הייתה "השטן נמצא בפרטים הקטנים". דניס קארטר, סגן נשיא באינטל, הצהיר כי "אנדי מאוד ממושמע, מדויק ומוכוון פרטים... אך בה בעת, יש לו אלמנט של אינטואיציה ויצירתיות שהוא מהותי לחדשנות של אינטל". על פי כתב העת "Industry Week", גרוב חשש כי "הברק שהצית את היצירה של אינטל" במהלך השנים הראשונות שלה, "עלול לרדת לטמיון, אם לא יהיה מישהו שישים לב לפרטים". קארטר נזכר שגרוב אפילו תיקן את שגיאות הכתיב שלו: "כשהוא בא למדינה הזאת מהונגריה ב-1956, הוא לא דיבר אנגלית. בכל זאת למדתי כתיב ממנו. לא זאת בלבד שיש לו אינסטינקטים של מורה, יש לו בנוסף מידה רבה של סבלנות."
הישגים אחרים
גרוב הוא גם מדען נודע ומחבר ספרי עיון. בספרו הראשון אודות מוליכים למחצה, Physics and Technology of Semiconductor Devices (1967), נעשה שימוש באוניברסיטאות מובילות. ספר נוסף, אודות שיטות תפעול עסקיות, High Output Management (1983), תורגם ל-11 שפות. גרוב גם כתב מעל ל-40 מאמרים טכניים, והוא מחזיק מספר פטנטים שרשומים על שמו, אודות התקני מוליכים למחצה.
גרוב גם לימד קורסים לתואר שני ב-computer physics באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובבית הספר לעסקים של אוניברסיטת סטנפורד.
בריאיון שהעניק לאסקווייר בשנת 2000, עודד גרוב את אמריקה "לעמוד על המשמר כאומה שיש בה סובלנות לשונות, סובלנות לאנשים חדשים". הוא ציין כי הגירה ומהגרים, הם שהפכו את אמריקה למה שהיא.
אחרית ימיו
בשנת 2000 אובחן גרוב כחולה במחלת פרקינסון והוא תרם לכמה קרנות שמממנות מחקרים שמטרתם מציאת תרופה למחלה.
אנדי גרוב נפטר ב-21 במרץ 2016, בגיל 79, בביתו בלוס אלטוס שבקליפורניה.
סטלה מאריס
סְטֶלָה מַארִיס (מלטינית: Stella Maris – "כוכב הים") הוא אזור בראש הכרמל ובו מתחמים של מנזר וכנסייה בני מאות שנים, וכן קפלות ומבנים נוספים השייכים למסדר הכרמליתי.
השם
המושג "כוכב הים" במסורת הנוצרית הקתולית הוא תיאור אחד ההיבטים של הבתולה הקדושה, שבהקשר זה מוצגת כמגוננת על יורדי ים, מלחים ודייגים. כנסיות, מנזרים ומוקדי פולחן קתולי לכבוד הבתולה הקדושה המכונים "כוכב הים", קיימים בארצות שונות, בדרך כלל בחופי ים או באתרים הצופים אל עבר הים. יש אחרים הטוענים שזהו שיבוש הביטוי "סטילה מריה", כלומר "טיפת הים" או "טיפת מרים", שכן על פי המסורת הכרמליתית מרים וישו עברו במקום. שם המקום נקבע בשנות העשרים של המאה ה-20 על ידי קונסול ספרד בעת הקמת המגדלור החדש. לאור המסורת הנוצרית, אומץ השם בידי הכרמליתים.
המנזר הכרמליתי
המסדר הכרמליתי נוסד במקורו על הר הכרמל בתקופת ממלכת הצלבנים בידי נזירים שחיו במערות בהשראת אליהו הנביא. המסדר שגשג והתרחב משם לרחבי אירופה. לאחר נפילת עכו הצלבנית בשנת 1291 גורשו הנזירים מן הכרמל. בשנת 1631 החלו הכרמליתים במאמץ לשוב ולהתיישב במקום בו נוסד מסדרם, אך רק ב-1769 זכו בפירמאן שבו אישר סולטאן העות'מאני חסות צרפתית על האזור ועל אנשי המנזר; מאז נקרא הרכס וסביבותיו "הכרמל הצרפתי". ב-1826 החל האב קאסיני (Cassini), חבר המנזר ואדריכל, לבנות מחדש את המנזר. הכנסייה נפתחה ב-1836, והבנייה הושלמה ב-1853. ב-1839 העניק האפיפיור גרגוריוס השישה עשר לכנסייה תואר כבוד של "בזיליקה מינור", כאות לכך שהכנסייה נחשבת "כנסיית אם" של המסדר.
דרך סטלה מאריס
הדרך הייתה אחת הדרכים הבודדות שניתן היה לעלות בהן מחיפה ששכנה על יד הים אל הכרמל. הנזירים ששלטו בדרך זאת במאה ה-19 הקימו שערים משני צידי הדרך וגבו דמי מעבר מכל הרוצה לעלות אל ההר. הדרך הייתה חלק משטח כולל שהנזירים טענו לבעלות עליו. על מנת לחזק את עמדתם בנו הנזירים מעין חומה שתחמה את האזור, שלשיטתם, היה שייך להם. החומה נמתחה מאזור סטלה מאריס בואכה נחל עמיק, מרכז הכרמל (של היום) וחזרה לאזור המנזר. שרידי החומה נמצאים במורד השלוחה מעל מערת אליהו. במיוחד נגע עניין השימוש בדרך לטמפלרים שרצו להגיע ממושבתם אל שכונת הנופש כרמלהיים. דרישה זאת הביאה לסכסוכים רבים (כולל פיזיים) בין הנִצים. כפי שניתן להבחין בתמונות מראשית המאה ה-20, בסמוך לדרך נמצא שביל להולכי רגל שהוביל גם הוא אל ההר. השביל (נכון ל-2020) מוזנח ונקטע בשני צדדיו. בדרך נמצא מצפור פבר על שם אליהו פבר, מבעלי חברת הבנייה פבר, והוא מהווה חלק מדרך נוף חיפה.
מצבת חיילי נפוליאון וצלב שאטו רנו
בחזית המנזר הוקמה מצבה המנציחה את מקום קבורתם של החיילים הצרפתים מצבא נפוליאון, שככל הנראה, נרצחו במקום על ידי הטורקים. כיום ידוע שבמקום נקברו כ-15 חיילים בלבד מבין חולי הדבר שהושארו במנזר וכנראה נמצאו במורד ההר. למצבה צורת פירמידה - זכר לקרבות הכיבוש במצרים. על המצבה פסוק בלטינית מקינת דוד על שאול: "איך נפלו גיבורים בתוך המלחמה".
ב-1876 בקרו במקום מלחים צרפתים מאונית המלחמה "שאטו רנו" (Château-Renaud) והציבו לפני המצבה, צלב גדול מברזל. במרכז הצלב האותיות C.R על שם האניה ובתחתית הצלב נמצא כדור ברזל עליו חקוק בצרפתית: "המלחים של שאטו רנו: לזכר החיילים האמיצים של צבא מצרים שנפלו בהתקפות על עכו. הם נפלו בעת מלוי תפקידם בפאר רב. אלוהים קבל אותם אל חיקו לנצח".
פסל מרים
ב-1894 נתרם על ידי ממשלת צ'ילה פסל מרים, אם ישו. הפסל עומד על עמוד שיוצר, ככל הנראה, על בסיס שברי תותחים ממלחמת האזרחים הצ'יליאנית ב-1891.
ארמון הקיץ של הפאשא והמגדלור
ארמון הקיץ של עבדאללה פאשא הוא בית המגורים העתיק ביותר שנשמר בחיפה. הוא נבנה בקצהו של הצוק עם תצפית רחבת היקף. הבית, במקור, נבנה עם קומה אחת כאשר החלק המרכזי הוא אולם עם תקרה עשויה קמרונות צלב וממנו יוצאים אל החדרים בצדדים. בהיקף החלל נבנו מושבי אבן ומן האגף ניתן היה לצאת אל מעין טרסה חצי מעגלית עם מרפסות קטנות בקצוות שהשקיפה אל הים. כבר ב-1870 עמד מגדלור בקצה המערבי וב-1928 הוקם המגדלור הנוכחי. לבניין, שהועבר לכרמליתים ב-1834, הוספה קומה ב-1926. הכרמליטים התקינו על הכניסה שלט סגלגל ובו פסוק בלטינית המבקש ממריה, מלכת יופי הכרמל, להתערב למען ביתה וכתובת בערבית המופנית לאליהו הנביא; כמו כן מוטבעת בשלט השנה (1834) שבה הותקן השלט. קונסול ספרד בחיפה, שהיה פטרונם של הנזירים במהלך מלחמת העולם הראשונה, קבע את "סטלה מאריס" כשם המקום. הבניין נתפס על ידי הצבא הבריטי, ושימש אותם עד תום המנדט הבריטי ועזיבתם הסופית את צפון ארץ ישראל בסוף יוני 1948. לאחר עזיבתם השתכנו בו מלחים אמריקאים, ונכון לשנות ה-20 של המאה ה-21 הוא משמש כבסיס של חיל הים.
פרשת פיצוץ הרדאר
לאחר תפיסות אוניות המעפילים "אנצו סרני" ו"אקסודוס" ("יציאת אירופה תש"ז") החליטה תנועת המרי העברי לפוצץ, בפעולת פלמ"ח, את מתקן המכ"ם הבריטי שהיה מצוי ליד סטלה מאריס (על הגבעה ליד רחוב טשרניחובסקי 17 כיום) ושימש את הבריטים לגילוי אוניות מעפילים. המקום הותקף שלוש פעמים.
השם "סטלה מאריס" השתרש כשם המקום בספרים רבים, אך אין מדובר על מקומו של המכ"ם כיום. ישנן עדויות המצביעות על כך שלא מכ"ם פוצץ במקום, אלא מכשיר רדיו אחר.
קפלת המשפחה הקדושה
קפלת (לעיתים נקראת הלב הקדוש) היא קפלה קטנה העומדת במקומה של טחנת רוח שנתרמה על ידי עולה רגל מאלזס, אשר מעולם לא הופעלה (ויש הטוענים שלא הושלמה כלל). הקפלה משמשת להתבודדות נזירים.
ליד קפלת הלב הקדוש ובשביל המקביל לדרך סטלה מאריס, נמצאים ביצורים בריטיים שהיוו חלק ממערך הגנת החוף מפני צוללות.
דרומית-מזרחית לקפלה שוכנת מצבה קטנה ליעקב שכטר, מהנדס, בן 44 בנופלו, איש חיל ההנדסה שנהרג בעת מילוי תפקידו בהכשרת הדרך לבסיס.
מנזר פרוספר
מצפון לארמון פאשא נמצאות מערות ששימשו את מנזר פרוספר (על שם האב פרוספר). כאן הקים המנזר הכרמליטי את מנזרו בשנית בשנות ה-30 של המאה ה-17. במקום התגוררו מספר נזירים, חייהם היו קשים והם סבלו ממחלות וממעשי שוד רבים.
רכבל חיפה
בסטלה מאריס נמצאת התחנה העליונה של רכבל חיפה, המקשר את סטלה מאריס עם בת גלים. הרכבל הוקם למטרות תיירות על ידי החברה הכלכלית לחיפה ב-1986. אורכו של הרכבל 355 מ', והפרש הגבהים בין שתי תחנותיו 130 מטר. במהלך מלחמת לבנון השנייה הושבת הרכבל, והוא חזר לפעול כשנה וחצי לאחר מכן.
מעל התחנה העליונה של הרכבל נמצא "מצפור סן פרנסיסקו", ששוקם בשנת 2006. הוא מוקדש לזכרם של יקותיאל ושמואל פדרמן בעיצובו של גד שלח, והוא זכה לשמו בשל העובדה שסן פרנסיסקו היא עיר תאומה לחיפה.
הבהאים בסטלה מאריס
הבהאים, בראשות מנהיגם הבהאא אללה, ביקרו גם במנזר סטלה מאריס, מתוך תקווה שהנזירים יבחינו בסגולותיו של מנהיגם כממשיך הנביאים. בביקור זה קיבל הבהאא אללה את "איגרת הכרמל", המקדשת את הכרמל ובייחוד את אזור זה שהיה גם על פי אמונתם האזור שבו פעל אליהו הנביא. לציון האירוע הוקם במקום אובליסק בסופו של רחוב דוד מרקוס בשנת 1971, ולפי התוכניות ייבנה בו בית תפילה בהאי.
קבר אלישע
קברו של אלישע אינו מתואר בתנ"ך, אך על פי מסורת יהודית מראשית המאה ה-13, קברו שכן במערה בראש הר הכרמל מעל מערת אליהו, ב'מר אליאס', כיום במערה בתחום מנזר הכרמליתים של סטלה מריס.
מסורת יהודית מאוחרת יותר, ממחצית המאה ה-19, מזהה את קברו באזור השומרון או בסביבתה.
בית עלי ביבי
בית עלי ביבי הוא בית באר ברחוב עזה 13 ביפו, המשמש את בית הספר התיכון אנקורי סטודיו.
היסטוריה
הבית נבנה ב-1910 בידי עלי ביבי, אדם אמיד שהיה בעליהם של אדמות, מבנים ופרדסים רבים באזור יפו. המבנה נבנה מכורכר, כמקובל באותה העת, אך התוספות המאוחרות יותר שנבנו בו היו מבטון. בדומה לבתי באר אחרים, ראשיתו של המבנה בבאר. המים מהבאר נשאבו בתחילה באמצעות בהמות שסובבו גלגלת שהעלתה את המים בכדים. מהכדים נשפכו המים לבריכה, וממנה זרמו בתעלות לפרדס הסמוך, ששטחו כששים דונם. בסמוך לבריכה הוקם מחסן. בהמשך, הורחב המחסן ונוספה לו קומה שנייה, ששימשה למגורים. בתחילה הוביל אליה גרם מדרגות חיצוני, אך לאחר הרחבה נוספת של המבנה נוסף גם גרם מדרגות פנימי. במהלך ההרחבה השנייה שוכללה גם מערכת ההשקיה, והמים נשאבו באמצעות משאבה מכנית. הרעפים שבגג הבית הובאו ממרסיי, והקירות והרצפות עוטרו באיורים. הבית הוקף בגדר ובה שני שערים - שער גדול להובלת תפוזים ולכניסת כלי רכב ובהמות משא, ושער קטן יותר לכניסת הולכי רגל.
במהלך מלחמת העצמאות עזבה משפחת ביבי את יפו. במקום התמקמה עד 1952 המפקדה המרכזית של יחידת האזנה של צה"ל, שכן הבית היה מרוחק משאר הבתים ומוקף גדר גבוהה וחזקה. על הבית הוחל חוק נכסי נפקדים, והוא הועבר בתחילה לידי עמידר, ובהמשך לבעלות פרטית. ב-1951 החלה לפעול בו נגרייה, ולאחר מכן פעלו בו גם מחלבה ותעשיות זעירות נוספות. במשך שנים רבות פעלה בו גמנסיה סוקולוב-לאור, בית ספר תיכון פרטי, שהחל מ-1988 היה בבעלותה של רשת אנקורי. בית הספר נסגר ב-2004, ונשכר בידי האגודה למען ערביי יפו. האגודה שיפצה את המבנה, והחלה להפעיל במקום את בית הספר הדמוקרטי "יאפא". בסמוך לבית הוקמה המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
שני
{{פירושונים|* שני (צבע) – גוון אדום כהה
אישים:
ראו גם
}}
טלנגאנה
טלנגאנה (טלוגו: తెలంగాణ, אורדו: تلنگانہ) היא מדינה בדרום הודו. היא גובלת באודישה ובצ'האטיסגאר מצפון-מזרח, במהאראשטרה מצפון, באנדרה פרדש מדרום ובקרנאטקה ממערב.
מדינת טלנגאנה הוכרזה באופן רשמי לאחר פיצולה ממדינת אנדרה פרדש ב-2 ביוני 2014. העיר היידראבאד תישאר כבירה משותפת לתקופה של 10 שנים מיום הקמת המדינה.
אטימולוגיה
מקור השם בביטוי "טרילינגה דסה" (Trilinga Desa), שפירושו "ארץ שלושת הלינגאמים". על-פי אגדה הינדואית האל שיווה התגלה בצורת לינגאם על שלושה הרים שסימנו את גבולות הארץ, ומכאן שמה.
היסטוריה
לאורך ההיסטוריה טלנגאנה נשלטה על ידי ממלכות רבות, ובהן סולטנות דלהי (1347–1512) והאימפריה המוגולית (1687–1724).
עם עצמאות הודו בשנת 1947, השלטון של אזור היידראבאד לא רצה להתמזג עם השלטון הארצי, אך בכל זאת סופח להודו ב-17 בספטמבר 1948 לאחר מבצע צבאי. בתחילה השלטון נוהל בעזרת פקידים משכילים מהממלכה המאוחדת שהשתמשו בשיטה ניהולית אחרת לחלוטין.
בשנים 1946–1951 התרחש מרד איכרים שנתמך על ידי המפלגה הקומוניסטית. בשנת 1956 טלנגאנה הייתה הבסיס ליצרת המדינה אנדרה פרדש. לאורך העשורים שלאחר מכן פעלו תנועות בדלניות רבות שרצו לחזור למצב המקורי של עצמאות טלנגאנה.
ניסיונות אלו צלחו בסופו של דבר, וב-9 בדצמבר 2009 ממשלת הודו הכריזה על תהליך היווצרותה מחדש של המדינה. החלטה זו נעצרה בשבועות שלאחר מכן לאחר מחאות אלימות. בפברואר 2014 אושר חוק בפרלמנט ההודי המאשר את עצמאות טלנגאנה מאנדרה פרדש. חוק זה אושר על ידי הנשיא ופורסמה ב-1 במרץ. המדינה הוקמה רשמית ב-2 ביוני 2014.
דמוגרפיה
טלנגאנה הורכבה ברובה מהנפות הנחשלות של אנדרה פרדש. האוריינות במדינה נמוכה מהממוצע בהודו. הדת השלטת במדינה היא הינדואיזם (86%) ויש בה מיעוט מוסלמי (12.4%). 1.3% מהתושבים הם נוצרים ו-0.9% משתייכים לדתות אחרות או לא משתייכים לאף דת.
השפה הדומיננטית היא טלוגו המדוברת על ידי כ-77% מאוכלוסיית המדינה. השפה המרכזית השנייה היא האורדו המודברת על ידי 12% מהתושבים.
כלכלה
מרבית המדינה חקלאית. שני הנהרות הגדולים מספקים מים רבים אך מרבית האזור צחיח למחצה ויש בו אקלים חם ויבש. מזג האוויר מאפשר גידולים חקלאיים, בעיקר אורז, קנה-סוכר, טבק, כותנה ומנגו. על נהר קרישנה נבנה סכר נגארג'ונה סאגר, מהגבוהים בעולם (150 מטר, 124 מטר אפקטיבי), המספק חשמל ויוצר אגם גדול של 215 קמ"ר.
מארק בניוף
מארק ראסל בניוף (באנגלית: Marc Russell Benioff; נולד ב 25 בספטמבר 1964) הוא איש עסקים, יזם ומנהל יהודי אמריקני המשמש כמייסד, יו"ר ומנכ"ל חברת התוכנה סיילספורס. קום.
שווי הונו של מארק נכון לדצמבר 2019 הוא 6.5 מיליארד דולר והוא מחזיק ב 2.58 מיליארד מניות של סיילפורס.
ביוגרפיה
כבר בתיכון מכר בניוף את האפליקציה הראשונה שלו "How to Juggle" ב 75 דולר. בגיל 15 הוא הקים את Liberty Software שיוצרת ומוכרת משחקים ובגיל 16 הוא כבר הרוויח תמלוגים של 1500 דולר בחודש שהספיקו לו לשלם לאוניברסיטה.
באוניברסיטה הוא התמחה בשפת אסמבלי בחטיבת מקינטוש בחברת אפל. הוא רצה להמשיך בעולם התכנות אומנם המנחה שלו המליץ לו להתנסות בשירות לקוחות והוא הצטרף לחברת אורקל. הוא עבד באורקל כ 13 שנה במגוון תפקידים במחלקת המכירות, שיווק ופיתוח מוצר, בגיל 23 הוא נבחר ל "Oracle's Rookie of the Year", ובגיל 26 מונה לסגן נשיא באורקל (VP) הצעיר ביותר בתולדות החברה.
בשנת 1999 עזב בניוף את אורקל והקים את Salesforce בדירה שכורה בסן פרנסיסקו, הוא הצהיר על רצונו לשנות את המודל המסורתי של עולם התוכנה לתוכנה בענן – Saas, בנוסף הוא טבע גם את המונח "platform as a service".
בשנת 2009 הפורום הכלכלי העולמי הזכיר אותו כאחד מהמנהיגים העולמיים הצעירים.
בניוף קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דרום קליפורניה ב־16 במאי 2014.
בשנת 2016 הוא נמנה עם אחד מחמישים המנהיגים הגדולים בעולם עקב מחויבותו לשוויון בכל הנושאים החברתיים כמנכ"ל החברה. הוא אף נבחר לתפקיד איש העסקים של השנה על ידי קוראי Fortune, אחד המנכ"לים הטובים בעולם על ידי Barron's, והוא זכה בפרס החדשנות של המגזין Economist's. הוא שימש כיו"ר משותף של הוועדה המייעצת לטכנולוגיות המידע של הנשיא בין השנים 2003–2005. בניוף חבר גם בוועד הנאמנים העולמי של הפורום הכלכלי.
באפריל 2015 הודיע בניוף כי הוא יבחן את כל המשכורות ב- Salesforce כדי להבטיח ששולמו לגברים ונשים באופן שווה עבור עבודה דומה.
Salesforce בראשותו נבחרה לאחת החברות החדשניות בעולם חמש שנים ברציפות על ידי מגזין פורבס. מגזין פורצ'ן הגדיר את Salesforce כחברה הנערצת ביותר בעולם בענף התוכנה ארבע שנים ברציפות, וכינתה את החברה כמקום העבודה הטוב ביותר שמונה שנים ברציפות.
ב־17 במרץ 2017, נכלל בניוף בסימפוזיון של מנהיגים עסקיים שאורגן על ידי ממשל טראמפ במהלך ביקור קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל בבית הלבן.
בשנת 2018 מארק ואשתו קנו את המגזין Time ב 190 מיליון דולר.
פילנתרופיה
בניוף הוא יו"ר קרן Salesforce.com שהוקמה בשנת 2000 כקרן צדקה ציבורית. הוא יצר את המודל 1-1-1 של פילנתרופיה ארגונית משולבת, שבאמצעותה חברות תורמות אחוז אחד מההון, אחוז אחד משעות העובדים ואחוז אחוז מהמוצר (פרו בונו) חזרה לקהילות בהן היא משרתת. חלקים ממודל 1-1-1 זה אומצו על ידי יותר מ־700 חברות, כולל גוגל. בניוף אף תקף את חבריו המילארדרים ש"אוגרים כסף" ולא נותנים לחברה.
בשנת 2007 הוועדה לעידוד פילנתרופיה ארגונית העניקה לבניוף את פרס הצטיינות בפילנתרופיה התאגידית ובשנת 2008 הזמינה אותו להיות חבר בדירקטוריון.
החל ממרץ 2016, Salesforce.com סיפקה יותר מ 115 מיליון דולר מענקים, 1.3 מיליון שעות התנדבות עובדים ומשמשת ב 28,000 עמותות עם טכנולוגיית Salesforce.
מארק בניוף ואשתו לין הוכרו בראש רשימת 50 הפילנתרופים הטובים ביותר של פורבס אמריקה בשנת 2015.
ביוני 2010 הם הודיעו על תרומה של 100 מיליון דולר לבית החולים UCSF לילדים במטרה לקדם את בריאות הילדים ברחבי העולם. בשנת 2014, מארק ולין בניוף תרמו 100 מיליון דולר נוספים לבית החולים UCSF ואוקלנד (שניהם מכונים כיום בתי חולים לילדים בניוף).
מארק ולין בניוף תרמו גם לארגון The Ocean Cleanup, ארגון ללא מטרות רווח המפתח טכנולוגיות כדי להיפטר מהפלסטיק באוקיינוסים.
בניוף תמך בהילרי קלינטון לנשיאת ארצות הברית בבחירות לנשיאות 2016.
מצר פרקופ
מצר פרקופ (אוקראינית Перекопський перешийок; רוסית Перекопский перешеек; טטרית של קרים Or boynu) הוא מצר יבשה המחבר את חצי האי קרים (השייך דה פקטו לרוסיה) אל אוקראינה. רוחבו של מצר היבשה המפריד בין הים השחור לבין ים אזוב נע בין 5 ל-8 ק"מ. מדרום למצר פרקופ שוכנים מספר אגמים מלוחים להם נודעה בעבר חשיבות כלכלית.
עקב מיקומו האסטרטגי ושליטתו על הגישה היבשתית אל חצי האי קרים, היה המקום לזירת קרבות מאז העת העתיקה, והיוונים והטטרים הקימו בו ביצורים. החל מ-1783 שלטה רוסיה באזור, ובמלחמת העולם השנייה שימש זירת קרב בין הצבא האדום לבין הוורמאכט והצבא הרומני, בעל בריתו. בספטמבר 1941 כבש הוורמאכט את המצר, והחזיק בו ובחצי האי קרים עד 9 במאי 1944, עת שוחרר על ידי הרוסים.
ב-1954 היה מצר פרקופ, יחד עם חצי האי קרים, לחלק מאוקראינה הסובייטית, וכיום הוא שייך לאוקראינה העצמאית.
על שמו של מצר פרקופ נקראים סרט מ-1930 מאת הבמאי האוקראיני איוון קוולריצה, וספר משנת 1952 מאת הפילוסוף האוקראיני אולס הונטשר.
התמסחרות
התמסחרות הוא מונח ביקורתי המתאר שינוי בתפישה של חברה או של קבוצת אנשים כלפי שירות או מוצר שקיומו בעבר היה בשימוש חופשי של הציבור וכעת נתפש כסחורה לכל דבר. המונח נמצא בשימוש רחב בקרב תנועות האנטי גלובליזציה הרואות בהתמסחרות תהליך שלילי, המובל על ידי תאגידים ומטרתו לייצר יש מאין עוד מוצרים לשיווק ולגזירת רווחים מהצרכן הפרטי.
מנגד, התאוריה הכלכלית קובעת כי תהליך המסחור רצוי והוא תהליך חיובי ובלתי נמנע כחלק אינטגרלי מהשתכללות של שוק, כשעם המודלים המסבירים זאת ניתן למנות את: מודל עקומת התמורה, ועקרונות היתרון יחסי. קל להבין נקודה זו שהרי כל פעילות כלכלית מעבר לגודל מסוים מחייבת לטובת יעילות כלכלית ותפעולית תהליך של מסחור (שהרי לא כל פרט יכול לייצר הכל) ומשכך נדרש תהליך של מסחר, כשברמת המקרו (מדינה, גלובליזציה) מסחור של סחורות ושירותים ברמה גלובלית, מחייב תהליך שיטתי של התייעלות, מה שמוביל לתהליך של התמסחרות.
ארגון האנטי גלובליזציה ATTAC מחזיק בסיסמה "העולם אינו סחורה" (מצרפתית: "le monde n'est pas une marchandise").
ליילנד קוב CU
ליילנד קוב CU (באנגלית: Leyland Cub CU) הוא אוטובוס, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הבריטית "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") אשר יוצר בין השנים 1979–1987.
דגמי "ליילנד קוב" משנות ה-30 עד שנות ה-70 (אין קשר לדגם "ליילנד קוב CU")
בין השנים 1952–1970 יוצר דגם ה"Leyland Tiger Cub".
בין השנים 1964–1968 יוצר דגם ה-ליילנד פנתר קוב (באנגלית:"Leyland Panther Cub").
בית"ר כפר סבא
בית"ר כפר סבא (נקראת גם בית"ר כפר סבא שלומי) היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר כפר סבא, המשחקת בליגה ג'. צבעי המועדון הם צהוב ושחור, ומגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון לויטה המכיל כ-5,800 מקומות ישיבה.
היסטוריה
בית"ר כפר סבא היא קבוצה המזוהה עם השכונות המזרחיות בעיר, קפלן, יוספטל וגבעת אשכול. הקבוצה הוקמה לראשונה על ידי שלמה גולדברג מראשי מפלגת גח"ל בכפר סבא, בחודש אוקטובר 1962, אך התפרקה זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1971 הוקמה הקבוצה שנית בקשיים רבים על ידי אותם אנשים. מרכז בית"ר שהיה במצוקה כלכלית לא רצה להקים סניף חדש בכפר סבא. רק התערבותו של עזר ויצמן, ממנהיגי מפלגת גח"ל באותה תקופה, עזרה בכך שמרכז בית"ר הסכים לסייע. רובין פינקלשטיין ויגאל אגמי היו חברי ההנהלה הראשונים של הקבוצה. מאוחר יותר הצטרף הנרי לבנטר להיות מנהל הקבוצה. ראש עיריית כפר סבא הקצה לעמותה מגרש כדורגל בשכונת קפלן. הקבוצה הייתה בקשיים כלכליים מאז הקמתה ונדדה בליגות הנמוכות ובשנת 1980 התפרקה.
בסוף שנות ה-80 הוקמה שוב בית"ר כפר סבא והחלה לשחק בליגה ג'. הקבוצה נדדה שוב בין ליגה ג' לליגה א' אך לא הצליחה לעלות. פעמיים הייתה קרובה לעלות לליגה הארצית אך הפסידה לבסוף להפועל רעננה, ושנה לאחר מכן לא הצליחה לעקוף את הפועל קריית אונו.
הקבוצה הוקמה מחדש בשנת 2003 על ידי ציבי אלון שהיה שוערה לשעבר של הקבוצה. כבר בעונה הראשונה שלה היא עלתה לליגה ב' ובעונת עלתה לליגה א'.
לקראת עונת נאלצה הקבוצה לנדוד מהמגרש הביתי בשכונת קפלן לאצטדיון לויטה בעיר, בשל פסיקת ההתאחדות לכדורגל שהמגרש לא מתאים לליגה א'. בכך נחלש כוחה של בית"ר כפר סבא במשחקי הבית.
בעונת נשרה הקבוצה לליגה ב' אחרי 3 שנים בליגה א', ועונה לאחר מכן חזרה הקבוצה לליגה א'.
בעונת העפילה הקבוצה לשמינית הגמר של גביע המדינה לאחר ניצחון 2-0 על הפועל ראשון לציון, ובשלב שמינית הגמר היא הודחה לאחר הפסד של 1-0 מול הפועל רמת השרון.
בעונת נשרה הקבוצה לליגה ב אחרי 8 עונות רצופות בליגה א'.
בסיום עונת 2021-22 נשרה בית"ר כפר סבא לליגה ג' 3 שנים אחרי שירדה מליגה א.
Tia Tamera
השיר זכה להצלחה רבה כאשר קיבל חשיפה בטיקטוק, תוך שהפך שם לוויראלי.
רקע וכתיבה
עם יציאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בדומה לשאר שירי האלבום. כמו כן, צבר השיר למעלה מ-70 מיליון השמעות בספוטיפיי.
הרכב ומילים
בשיר יש אזכורים של ידוענים שונים כדוגמת: אליה, סיה פרלר, ונוס ויליאמס, סרינה ויליאמס, רג'ינה הול, ויז קאליפה, ניה לונג ומדאה. כמו כן, יש בשיר אזכורים של ארגונים שונים כדוגמת: Genius ואנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים, וסרטים כדוגמת "סיפור הפרברים" ומותגים כדוגמת: ראש דשא, איקאה ונוקיה.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של דוג'ה קאט ב-20 בפברואר 2019. האודיו זכה להצלחה נאה כאשר צבר למעלה מ-5 מיליון צפיות. למחרת, העלתה דוג'ה קאט לערוץ היוטיוב שלה גם את הווידאו קליפ הרשמי של השיר, בו מתארחת ריקו נאסטי.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-45 מיליון צפיות.
מישהו (שיר)
מישהו הוא פזמון שנכתב על ידי אהוד מנור, הולחן על ידי מתי כספי ובוצע על ידי יהודית רביץ.
רקע
את השיר כתב מנור לזכר אביו, שנפטר כשמנור היה בן 15.
השיר בוצע בשנת 1978 בפסטיבל הזמר והפזמון שהיווה בשנה זו את הקדם האירוויזיון, לתחרות האירוויזיון שהתקיימה בהמשך השנה בפריז. יהודית רביץ ביצעה את השיר, ובתחרות זכה השיר אבניבי, שאף אותו כתב אהוד מנור (בסך הכל בוצעו בתחרות שלושה שירים שכתב מנור). השיר נכלל באלבומה של רביץ שנקרא "יהודית רביץ" ויצא לאור ב-1979.
בועז שרעבי הזדהה עם השיר, ולאחר מות אביו הקליט אותו עבור האלבום "ריגושים", שכלל ביצועים חדשים לשירים ישנים ויצא בשנת 2000
בהלווייתו של אהוד מנור שר כספי את השיר.
השיר נחשב עד היום כאחד מהשירים המזוהים ביותר עם טקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
תוכן השיר
השיר מדבר על אדם מת שהיה קרוב אל הדובר. הוא נמצא למעלה בשמיים, על פי האמונה כי אנשים מתים נמצאים במקום זה. הדובר והמת נמצאים במקומות שונים. החי נמצא בין החיים והמת למעלה בין המתים, ולכן הם "סובבים בשתי דרכים שונות". הדובר מבטיח למת כי הם יפגשו, אך לא עכשיו אלא בעתיד, "בתום ימים רבים והרבה לילות", לאחר חילופי עונות רבים.
גורג'י חאתון
חייה
נולדה כנסיכה תמר, בת למלכה רוסודן בגרטיוני, ונכדתה של תמר המלכה. אביה, מור'יס אד-דין (მოღის ედ-დინი), היה בנו של הסולטאן טוגרול השני. רוסודאן השיאה את בתה לכאי חוסרווה השני, כדי להבטיח שלום וביטחון עם הסלג'וקים של אנטוליה.
בתחילה תמר נשארה נוצרייה, אבל לאחר מכן התאסלמה, וקיבלה את השם המוסלמי, גוּרג'י חאתוּן, שפירושו "אישה גאורגית". היא ילדה לסולטאן את קאיכּוּבּאד השני (علا الدين كيقبادان بن كيخسرو).
דמותה של חאתון הופיעה על מטבעות של הסולטנות מאותה תקופה. המטבעות כללו את השמש שסימלה את חאתון, כאשר האריה ייצג את הסולטאן עצמו. הסמל הזה ידוע כ"שיר-יהוּרשיד", סמל האריה והשמש, שלימים יהפוך לשכיח בעולם האיסלמי (למרות שהמקור לסמל מתוארך לזמן מוקדם יותר).
היא ידועה כפטרונית של המדע והאומנות, והייתה במערכת יחסים ידידותית עם הסופרים הסופיים, ובמיוחד עם ג'לאל א-דין רומי. כמו כן, היא הייתה נותנת החסות של מבנה בית הקבורה בקוניה (כיום בטורקיה).
פינחס במברגר
הרב פינחס (זליג) הלוי במברגר (תרל"ב 1872 – תרצ"ו 1936) היה רב בהמבורג, מתרגם ספרי יסוד ביהדות לגרמנית, ובעל תואר דוקטור בתחום זה מאוניברסיטת ברלין.
פרי רייד
פרי רייד (באנגלית: Free Ride - רכיבה חופשית) הוא סגנון רכיבת אופניים המיועד לשבילים עם מכשולים וקפיצות מאתגרות. את סגנון הפרי רייד משייכים יחד עם סגנון הדאון היל לקטגוריית ספורט אקסטרים תחת ספורט האופניים.
פינחס במברגר
תולדות חייו
נולד בחודש חשון שנת תרל"ב (1872) בלנגנאו שבשווייצריה לרב שלמה במברגר, המכונה "הרב מזנהיים" (בנו של רבי יצחק דב במברגר), ולאמו לאה לבית אדלר.
פרי רייד
לאופני פרי רייד בולמי זעזועים גדולים מאוד ושלדה כבדה יותר מאופני הרים רגילים, מה שמגביל במידה מסוימת את הרב-גוניות בתפקודם.
פינחס במברגר
תולדות חייו
בשנת תרנ"ה (1895) קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת ברלין על תרגום פירוש הרמב"ם למסכת חלה מערבית לגרמנית, עם מבוא. הפירוש יצא לאור באותה שנה בפפד"מ, תואר זה היה הכרחי מטעם הממשלה לרבניים רשמיים.
בשנת תרנ"ו (1896) הוסמך לרבנות בידי ראש בית המדרש לרבנות בברלין הרב עזריאל הילדסהיימר.
משנת תר"ס (1900) החל לכהן בהמבורג כרב בית הכנסת של הקלויז הישן ששכן בעיר העתיקה של המבורג (ברחוב פטר), ובהמשך בשנת תרס"ה כשנחנך הקלויז החדש בשכונה החדשה (ברחוב רוטשבהן) עבר לכהן ברבנות שם, וכן העביר את מגוריו סמוך לקלויז.
כמו כן כיהן כראש ומגיד שעור של הקלויז וכאב"ד של איגוד בתי הכנסת בתוך הקהילה היהודית, בתפקידים אלו כיהן 36 שנים עד לפטירתו. כמו כן היה דיין בבית הדין שם.
את מקומו ברבנות מילא הרב מנחם אריה קניגסהפר.
משפחתו
נישא בתחילה ללאה בת הרב אליעזר ליפמן קאהן רב בוויסבאדן, להם נולדו קילה, יצחק ומטל, נפטרה בחייו בראש חודש אדר תרע"ד 1914. נישא בשנית בתשרי תרע"ה למלכה כצנשטיין, ממנה נולדו לו שלמה, נפתלי, לאה ואברהם, נפטרה בי"ד באדר תשמ"ב.
בנותיו קילה ומטל נרצחו בשואה. בנו יצחק, דוקטור למשפטים, עלה לישראל וכיהן ככונס הנכסים של אזור תל אביב. את בניו הקטנים העלתה אימם לישראל, ושני בניו הקטנים שינו את שם משפחתם ל"בר-גיורא".
תרגומיו
במברגר עסק בתרגום ספרי היסוד ביהדות לגרמנית
אגן טארים
גאולוגיה
אגן טארים הוא שריד של יבשת עתיקה זעירה שהתמזגה עם היבשת האירואסייתית שהלכה וגדלה במהלך תור הקרבון ותור הפרם. בהווה, נגרמים תהליכי שינוי בשולי האגן כתוצאה מלחצים שיוצרים רכסי ההרים שבצפון ובדרום על קרום היבשת העתיקה.
מקובל להניח כי באגן טארים קיימים מאגרים גדולים של נפט וגז טבעי, כאשר מעל ל-70% מתכולת הגז היא גז המתאן. החלקים המרכזיים של האגן כוללים רצף של סלעים מעידני הפלאוזואיקון, המזוזואיקון והקנוזואיקון כאשר במקומות מסוימים מגיע עובי השכבה לעומק של 15 קילומטרים. שכבת המקור לנפט ולגז היא שכבה פרמית של אבן בוץ (Mudstone). תחת שכבה זו קיים מכלול תחתי פרקמבריוני שסבורים כי הוא שריד של הלוח הטקטוני הזעיר של טארים שהצטרף ליבשת האירואסיינית המתפשטת בתור הקרבון.
השלג שיורד על הר K2, הפסגה השנייה בגובהה בעולם, מצטבר לקרחונים יבשתיים שנעים למטה לעמקים ומפשירים. מי השלגים יוצרים נהרות הזורמים במורדות ההרים אל אגן טארים ואינם מגיעים לים. הנהרות באגן, המוקפים במדבר, מזינים נאות מדבר ומימיהם משמשים בחלקם להשקיה. חלק אחר מהנהרות מתנקז אל ימות מלח ואל ביצות.
היסטוריה
דרך המשי, רשת של נתיבי מסחר שהשתרעה על פני מרכז אסיה, התחלקה לשני נתיבים עיקריים: דרך המשי הצפונית ודרך המשי הדרומית. שתי הדרכים גבלו בקצותיו הצפוני והדרומי של מדבר טקל מאקאן. נתיב מרכזי שהיה קיים, ננטש במאה ה-6 לספירה. הנתיב הדרומי כלל את ערי נווה המדבר יארקנד, נייה, פישאן, מארין וחוטאן. ערי נווה המדבר העיקריות בנתיב הצפוני היו: אקסו, קורלה, טורפאן, גאוצ'נג ולולאן. ערי מפתח אחרות בעת העתיקה באגן טארים היו קאשגאר בדרום מערב האגן, קוקה בצפונו ודונהואנג במזרחו.
השפות הטוכאריות הן ששלטו בעבר באגן טארים והיו הענף המזרחי ביותר של השפות ההודו-אירופאיות. השם הסיני יְוֵּאגְ'ה ציין עם מרכז אסייני קדום שהתיישב בחלקו המזרחי של אגן טארים והובס על ידי השיונגנו. בעקבות הפסדם, היגרו מאוחר יותר ה"יְוֵּאגְ'ה" דרומה וייסדו את אימפריית קושאן שמרכזה היה באפגניסטן ופקיסטן וצפון הודו המודרניות.
בסוף המאה ה-1, הצליחה שושלת האן הסינית בהנהגתו של באן צ'או (32-102), לדחוק את השיונגנו ולהשתלט על אגן טארים.
אימפריית קושאן החזקה הצליחה להתפשט חזרה אל אגן טארים במאות ה-1 וה-2 לספירה, הקימה ממלכה שמרכזה היה בקאשגאר והתמודדה על השליטה באזור עם שבטי נוודים ועם כוחות סיניים. הם הביאו לאזור את הכתב הברהמי, שפת הפרקריט ההודית ששימשה לצורכי מנהל ואת הבודהיזם והיוו גורם מרכזי בהפצת הבודהיזם למזרח אסיה באמצעות דרך המשי.
ב-1218 נכבש האזור על ידי האימפריה המונגולית שהונהגה על ידי ג'ינגיס חאן.
לופ נור, ימת מלח ביצתית הנמצאת בקצה המזרחי של האגן ואליה נשפך נהר טארים, משמשת כאתר ניסויים גרעיני של סין העממית.
ארכאולוגיה
אף שקיים עניין מדעי בממצאים מאגן טארים, המניע העיקרי לסקרים ולחקירת האזור הם חיפושי נפט וגז. מחקר וניתוח מעמיקים שנערכו לאחרונה בנווה המדבר נייה (Niya) שעל דרך המשי הביאו לממצאים של כפרים ומבנים עתיקים, כמו גם עדויות לעיבוד חקלאי בצורת שדות, מטעים וכרמים. נווה המדבר בנייה משמר במידה רבה את הנוף כפי שהיה בימים קדומים יותר. בהתיישבויות שבאזור נייה נמצאו גם מאות טבלאות עשויות עץ המתוארכות למאה ה-3 וה-4 שעליהן נמצאו כתובים רבים. טבלאות אלו כתובות בשפה הגנדהרית המדוברת כיום בפקיסטן ובאפגניסטן וכוללות מסמכים משפטיים כמו רשימות מיסים וחוזים המכילים מידע מפורט הנוגע לניהול חיי היומיום באזור באותה תקופה.
חפירות נוספות חשפו קברים ובהן מומיות, עבודות קרמיקה, עבודות קדרות צבועות וחפצי אמנות אחרים המיוחסים לתרבות הטוכארית. הגיוון בממצאים מלמד על כך שהמצאות האזור על נתיב דרך המשי עודדה את הקשרים וההשפעות התרבותיות באגן טארים. פסלים וציורי קיר בודהיסטים מוקדמים נתגלו בחפירות במיראן (Miran). ממצאים אלו דומים בסגנונם לממצאים שנתגלו במרכז אסיה ובצפון הודו ומביאים לטענה האומרת כי למיראן היה קשר ישיר עם מערב היבשת ובמיוחד עם האימפריה הרומית והפרובינקיות שלה.
מלחמת המלכה אן
מלחמת המלכה אן (1702–1713) הייתה השנייה בסדרה של מלחמות הצרפתים והאינדיאנים שנלחמו בצפון אמריקה, שכללו את האימפריות הקולוניאליות של בריטניה הגדולה, צרפת וספרד; המלחמה התרחשה בתקופת שלטונה של אן, מלכת בריטניה. באירופה, היא נחשבת בדרך כלל כזירה האמריקאית של מלחמת הירושה הספרדית; ביבשת אמריקה, היא נתפסת יותר כקונפליקט עצמאי. היא ידועה גם בשם מלחמת האינדיאנים השלישית. בצרפת היא הייתה ידועה בשם המלחמה הבין-קולוניאלית השנייה.
אגן טארים
ארכאולוגיה
ארכאולוגים בולטים שחפרו באזור:
מלחמת המלכה אן
מתווה המלחמה
המלחמה פרצה ב-1701 והייתה בעיקר סכסוך בין קולוניסטים צרפתים, ספרדים ואנגלים על השליטה ביבשת אמריקה הצפונית בזמן שמלחמת הירושה הספרדית התרחשה באירופה. כל צד היה בעל ברית עם קהילות ילידים שונות. המלחמה כללה ארבע חזיתות:
הסכם אוטרכט סיים את המלחמה ב-1713, לאחר שלום ראשוני ב-1712. צרפת ויתרה על השטחים של מפרץ הדסון, אקדיה וניופאונדלנד לבריטניה תוך שמירה על האי קייפ ברטון ואיים אחרים במפרץ סנט לורנס. חלק מהמונחים היו מעורפלים באמנה, והחששות של קהילות ילידים שונות לא נכללו, ובכך היוו את הבמה לסכסוכים עתידיים.
רקע כללי
כאשר פרצה המלחמה באירופה בשנת 1701 בעקבות מותו של קרלוס השני, מלך ספרד בנוגע למי שיירש אותו על כס המלכות הספרדי, היא הוגבלה בתחילה לכמה מעצמות באירופה, אך היא התרחבה במאי 1702 כאשר אנגליה הכריזה מלחמה על ספרד וצרפת. גם הבריטים וגם הצרפתים רצו לשמור על המושבות האמריקאיות שלהם נייטרליות, אך הם לא הגיעו להסכם. אולם למתיישבים האמריקאים היו מתחים משלהם שהתגברו לאורך הגבולות המפרידים בין המושבות הצרפתיות והאנגליות. הם היו מודאגים לגבי הגבולות והסמכות השלטונית בגבולות הצפוניים והדרום-מערביים של המושבות האנגליות, שהשתרעו מפרובינציית קרוליינה בדרום ועד למחוז מפרץ מסצ'וסטס בצפון, עם התנחלויות קולוניאליות נוספות או עמדות מסחר בניופאונדלנד ובמפרץ הדסון.
סך האוכלוסייה של המושבות האנגליות היה כ-250,000, כאשר וירג'יניה וניו אינגלנד היו המושבות הדומינננטיות. המתיישבים היו מרוכזים לאורך החוף, עם יישובים קטנים בפנים הארץ, ולעיתים הגיעו עד הרי האפלצ'ים. המתיישבים ידעו מעט על פנים היבשת ממערב לאפלצ'ים ומדרום לאגמים הגדולים. אזור זה נשלט על ידי קהילות ילידים היסטוריות רבות, אם כי סוחרים צרפתים ואנגלים חדרו אליו. מיסיונרים ספרדים בלה פלורידה הקימו רשת של מיסיונרים במאמץ להמיר את הילידים לקתוליות ולמקד את עבודתם. האוכלוסייה הספרדית הייתה קטנה יחסית (כ-1,500), והאוכלוסייה הילידית תחת שלטונם נאמדה בכ-20,000.
מגלי ארצות צרפתים איתרו את שפך נהר המיסיסיפי, והם הקימו נוכחות קולוניאלית קטנה בפורט מורפס ליד בילוקסי, מיסיסיפי, בשנת 1699. משם, הם החלו לבנות נתיבי סחר לפנים הארץ, תוך יצירת קשרי ידידות עם צ'וקטאו, קהילה גדולה שאויביה כללו את צ'יקסאו בעלי הברית של הבריטים. כל האוכלוסיות הללו סבלו במידה מסוימת מהחדרת מחלות זיהומיות כמו אבעבועות שחורות, אנדמיות בקרב חוקרים וסוחרים מוקדמים. לאינדיאנים לא הייתה חסינות והם סבלו מתמותה גבוהה.
הגעתם של קולוניסטים צרפתים לדרום איימה על קשרי הסחר הקיימים שהמתיישבים של קרוליינה הקימו לפנים הארץ, ויצרה מתח בין שלוש המעצמות. צרפת וספרד, שהיו בעלות ברית בסכסוך הזה, היו בצדדים מנוגדים במהלך מלחמת תשע השנים שהסתיימה זמן קצר קודם לכן. תביעות טריטוריאליות סותרות בין קרוליינה לפלורידה מדרום לנהר הסוואנה הוצבו על ידי איבה על חלוקות דתיות בין המתיישבים הקתולים של ספרד החדשה והקולוניסטים האנגלים הפרוטסטנטים לאורך החוף.
מצפון החזיק הסכסוך במרכיב כלכלי חזק בנוסף לסכסוכים טריטוריאליים. ניופאונדלנד הייתה האתר של מושבה בריטית בסנט ג'ונס ומושבה צרפתית בפלאיזנס, כששני הצדדים החזיקו גם במספר יישובי קבע קטנים יותר. באי היו גם יישובים עונתיים רבים ששימשו דייגים מאירופה. מתיישבים אלו מנו פחות מ-2,000 מתיישבי קבע אנגלים ו-1,000 צרפתים (ועוד מבקרים עונתיים רבים), שהתחרו זה בזה על הדיג של ה-Grand Banks, לצד דייגים מאקדיה (אז הקיפו את כל נובה סקוטיה וניו ברנזוויק) ומסצ'וסטס.
הגבולות נותרו לא ברורים בין אקדיה לניו אינגלנד למרות קרבות לאורך הגבול לאורך מלחמת המלך ויליאם. צרפת החדשה הגדירה את הגבול של אקדיה כנהר קנבק בדרום מיין. היו משלחות קתוליות בנורידג'ווק ו-Penobscot ויישוב צרפתי במפרץ פנובסקוט ליד קסטין, מיין, שהיו כולם בסיסים להתקפות על מתיישבי ניו אינגלנד שהיגרו לכיוון אקדיה במהלך מלחמת המלך ויליאם. אזורי הגבול בין נהר סנט לורנס ליישובי החוף בעיקר של מסצ'וסטס וניו יורק עדיין נשלטו על ידי עמים ילידים, בעיקר אבנאקי במזרח ואירוקוי ממערב לנהר ההדסון. מסדרון נהר ההדסון - אגם שמפליין שימש גם לפשיטה על משלחות בשני הכיוונים בסכסוכים קודמים. האיום של העמים הילידים נסוג מעט בגלל צמצום האוכלוסייה כתוצאה מהמחלות והמלחמה האחרונה, אך הם עדיין היוו איום חזק על יישובים מרוחקים.
על שטחי מפרץ ההדסון (הידועים גם כארץ רופרט) לא התקיימו קרבות באופן משמעותי במלחמה זו. הם היו זירת מחלוקות רבות על ידי חברות צרפתיות ואנגליות מתחרות החל בשנות ה-80 של המאה ה-17, אך הסכם רייסווייק משנת 1697 הותיר את צרפת בשליטה בכל המאחזים במפרץ למעט אחד. התקרית היחידה הראויה לציון הייתה מתקפה צרפתית על המוצב של פורט אלבני בשנת 1709. חברת מפרץ הדסון לא הייתה מרוצה מכך שהסכם רייסווייק לא הביא להחזרת שטחיה, והיא לחצה בהצלחה לשובם במשא ומתן שסיים את המלחמה הזו.