cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוטר (כלי עבודה)
רוטר משמש לעיבוד וכרסום פנימי וחיצוני בחומר העבודה ויכול לנוע בחופשיות או באמצעות גובל התוחם את מרחב העבודה למניעת חריגה לא רצויה.
הרוטר שונה מהכרסומת בהיותו כלי נייד הנע על גבי משטח העיבוד לעומת הכרסומות שהן בדרך כלל נייחות ומשטח העיבוד נע במגע איתן כדי לעבדו.
ידיות אחיזה
בשל התנועה המהירה של המנוע והרטט שהכלי יוצר בשעת העבודה יש צורך באחיזה יציבה של הכלי באמצעות הידיות ובשימוש במשטח הבסיס ישר וחלק.
משטח הבסיס
למשטח הבסיס ישנה אפשרות של עילרוד הקובעת את מידת בליטתו של היחסית של ביט הכרסום ובכך ניתן להתאים את החריטה לעומק הרצוי.
מנוע
ברוטר מורכב מנוע חשמלי היוצר סיבוב מהיר המניע את ביט הכרסום במהירות גבוהה ואחידה.
ביט הכרסום
ביט הכרסום משתנה בהתאם לחומר ולצורת העיבוד הרצויה.
דוגמה לביטים נפוצים המשמשים לכרסום:
גובל
על מנת להשיג תוצאת כרסום מדויקת לחלק מהכלים ניתן לצרף גובל התוחם את העבודה על גבי משטח העבודה.
מפנה שבבים
בחלק מהרוטרים ישנו רכיב של פינוי שבבים הנעשה באמצעות יניקה או דחיסה של אוויר. פינוי השבבים נעשה כדי לנקות את משטח העבודה ולאפשר דיוק מרבי.
יובה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תחזור תחזור
תחזור תחזור הוא סינגל מאת להקת משינה אשר נכלל באלבומם להתראות נעורים שלום אהבה. בשיר מתארח הזמר יוסי בנאי.
רקע
השיר נכתב והולחן בידי יובל בנאי.
בשיר זה אירחה משינה את יוסי בנאי, אביו של הסולן יובל בנאי, אשר קריין מילים מתוך השיר "להתראות נעורים שלום אהבה".
השיר נכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ובשיאו הגיע למקום השלישי. במצעד הפזמונים העברי השנתי הגיע השיר למקום ה־28.
גרדה טארו
גרטה פוהוריל (באנגלית: Gerta Pohorylle;1 באוגוסט 1910, כ"ה בסיון תר"ע – 26 ביולי 1937, י"ח באב תרצ"ז), ידועה בשם גרדה טארו, הייתה צלמת מלחמה יהודייה-גרמנייה שפעלה במלחמת האזרחים בספרד. היא נחשבת לצלמת העיתונות הראשונה שמתה במהלך עבודתה בחזית המלחמה.
טארו הייתה בת זוגו ושותפה מקצועית של הצלם רוברט קאפה. השם "רוברט קאפה" היה במקור כינוי של טארו וקאפה (נולד בשם אנדרה פרידמן), שהומצא במטרה למתן את חוסר הסובלנות הפוליטית הגוברת באירופה ולמשוך את השוק האמריקאי הרווחי. כמות משמעותית מהעבודות המוקדמת שמיוחסות לרוברט קאפה נעשו למעשה על ידי טארו.
נעוריה ותחילת דרכה
ב-1929, המשפחה עברה ללייפציג, ערב עלייתה של גרמניה הנאצית. טארו התנגדה למפלגה הנאצית (בשמה המלא - מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומנית-סוציאליסטית), והחלה להתעניין בפוליטיקת שמאל. ב-1933, בעקבות עליית כוחה של המפלגה הנאצית, טארו עוכבה ונעצרה באשמת הפצת תעמולה נגד המפלגה הנאצית. בסופו של דבר, היא ומשפחתה נאלצו לעזוב את גרמניה אל עבר ייעדים שונים. טארו, בגיל 23, עזבה לפריז, הוריה היגרו אל שטחי המנדט הבריטי בפלשתינה (בשמו המלא: המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על פלשתינה) ואחיה עברו לאנגליה. טארו לא פגשה שוב את משפחתה.
קריירה
הקריירה של טארו הייתה קצרה, אך בעלת השפעה רבה על צילום עיתונות, במיוחד במלחמה.
המצאת הכינוי רוברט קאפה
כאשר פוהוריל עברה לפריז ב-1934 כדי להימלט מהאנטישמיות בגרמניה של היטלר, פגשה את צלם העיתונות היהודי הונגרי, אנדרה פרידמן למדה צילום, הפכה לעוזרת האישית שלו, והשניים התאהבו. בהמשך התחילה לעבוד עבור חברת הצילום "Alliance Photo" כעורכת תמונות.
בשנת 1936, קיבלה פוהוריל לראשונה תעודת צלמת עיתונות. לאחר מכן, היא ופרידמן רקמו תוכנית לפיה פרידמן יטען שהוא סוכן של הצלם רוברט קאפה, שם שהמציאו. שניהם צילמו תמונות חדשות ומכרו אותן כעבודתו של הצלם האמריקאי הבדיוני רוברט קאפה; שם שאיפשר להם להתחמק מחוסר הסובלנות הפוליטית הגוברת השוררת באירופה ובו בזמן למשוך את השוק האמריקאי הרווחי. השם קאפה נגזר מ"קאפא" שהיה כינוי רחוב של פרידמן בצעירותו בבודפשט ופירושו בהונגרית "כריש". הסוד לא החזיק זמן רב, אך פרידמן שמר את השם המסחרי "קאפה" בתור שמו הפרטי. פוהוריל לעומת זאת אימצה את השם המקצועי "גרדה טארו", אחרי האמן היפני טרו אוקמוטו והשחקנית השוודית גרטה גרבו. השניים עבדו יחדיו כדי לסקר את המאורעות סביב עלייתה של החזית העממית בשנות השלושים של צרפת.
'''סיקור מלחמת האזרחים בספרד '''
כשפרצה מלחמת האזרחים בספרד ב -1936, נסעה טרו לברצלונה, ספרד, כדי לסקר את האירועים עם קאפה ודויד "צ'ים" סימור. טרו רכשה את הכינוי של "לה פקניה רוביה" (מספרדית: La pequeña rubia, "הבלונדינית הקטנה"). יחד הם סיקרו את המלחמה בצפון מזרח אראגון ובמחוז קורדובה הדרומי. באמצעות החתימה המזויפת של רוברט קאפה, הם הצליחו לפרסם במגזינים נחשבים (מגזין Zurcher Illustrierte השווייצרי ו-Vu הצרפתי). ניתן להבדיל בין תצלומי המלחמה המוקדמים של טארו וקאפה משום שטארו השתמשה במצלמת Rollei שהפיקה תצלומים מרובעים בעוד קאפה הפיק תמונות מלבניות באמצעות מצלמת Leica. עם זאת, במשך זמן מה בשנת 1937 הם הפיקו תמונות 35 מ"מ תחת התווית קאפה וטארו.
בהמשך, טארו פעלה ביתר עצמאות. היא סירבה להצעת הנישואין של קאפה. בנוסף, שמה נקשר במעגל אנטי-פאשיסטי אירופאי, משכיל, של אישים כגון ארנסט המינגוויי וג'ורג' אורוול, שנרתמו למען הרפובליקה הספרדית. עיתון קומוניסטי צרפתי, החתים אותה לפרסום עבודות בלעדיות של טארו. היא החלה לשווק את עבודתה תחת תווית תצלומי טארו (מאנגלית: Photo Taro). לייף, The Illustrated London News, ו Volks-Illustrierte (מהדורת גולה של העיתון הגרמני Arbeiter-Illustrierte-Zeitung), היו בין המפרסמים שהשתמשו בעבודתה.
בסיקור הפצצות ולנסיה, אותו ביצעה לבדה, השיגה טארו את הצילומים המפורסמים ביותר שלה. בנוסף, ביולי 1937, הצילומים של טארו זכו לביקוש על ידי העיתונות העולמית, בזמן שטארו עצמה סיקרה את אזור ברונטה שליד מדריד עבור Ce Soir. על אף שהסיעה הלאומנית (Nationalist faction) טענה כי האזור היה תחת שליטתה, הכוחות הרפובליקאים דחקה כוח זה החוצה. הצילומים של טארו היו העדות היחידה למצב האמיתי.
מותה
בזמן שסיקרה את נסיגת צבא הרפובליקה בקרב ברונטה, טארו קפצה אל מדרך של מכונית שנשאה חיילים פצועים. טנק רפובליקני התנגש בצד המכונית וטארו נפצעה אנושות, ומתה מפצעיה ביום למחרת, 26 ביולי 1937.
נסיבות מותה של טארו הוטלו בספק על ידי העיתונאי הבריטי רובין סטאמר, שכתב במגזין New Statesman. סטאמר ציטט את וילי ברנדט, לימים קנצלר גרמניה (גרמניה המערבית), וחבר של טארו במהלך מלחמת האזרחים בספרד, שאמר שהיא הייתה קורבן של הטיהור הסטליניסטי של קומוניסטים וסוציאליסטים בספרד שאינם מזדהים עם מוסקבה. אולם סטאמר לא סיפק הוכחה נוספת לטענה זו.
בריאיון עם העיתון היומי הספרדי אל פאיס, אחיין של חייל רפובליקני בקרב ברונטה הסביר שטארו מתה בתאונה. לפי תיאור עד הראייה, היא נדרסה על ידי טנק שנסע אחורנית ומתה מפצעיה בבית החולים האנגלי אל גולוסו מספר שעות לאחר מכן. נהג הטנק לא היה מודע למעשיו.
עקב מחויבותה הפוליטית, טארו הפכה לדמות אנטי פאשיסטית מכובדת. ב-1 באוגוסט 1937, ביום שהיה אמור להיות יום הולדתה ה-27, המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ערכה לכבודה הלוויה גדולה בפריז, אשר משכה עשרות אלפי אנשים לרחובות. להלוויה הגיעו גם רוברט קאפה ודוד סימור. טארו נקברה בבית הקברות פר לשז ואלברטו ג'קומטי הוזמן להכין אנדרטה לקברה.
בתחילת 2018, תמונה שכביכול מראה את טארו על ערש דוי בבית החולים האנגלי, פורסמה על ידי הבן של ד"ר קיזלי ההונגרי, שטיפל בה.
מורשת
ב-26 בספטמבר 2007, מרכז הצילום הבינלאומי פתח את התערוכה הגדולה הראשונה בארצות הברית של צילומיה של טארו.
הסרט הדוקומנטרי, "המזוודה המקסיקנית" (2011), מגולל את סיפור מציאתן של קופסאות אבודות, הידועות כמזוודה המקסיקנית, ובהן מעל ל-4000 תשלילים אשר צולמו על ידי טארו, רוברט קאפה ודוד סימור.
להקת הרוק הבריטית אלט ג'יי כתבה שיר הנקרא "טארו" על תפקידה כצלמת מלחמה בזמן מלחמת האזרחים הספרדית ועל מערכת היחסים שלה עם קאפה.
MEAI
MEAI הוא סם פסיכדלי, חלק מסדרת תחליפי אלכוהול אשר יצאו אל השוק לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, במסגרת המאמצים, בהובלתו של הפסיכופרמקולוג הבריטי דייוויד נאט  rippling to the rest of Europe, למציאת חלופות רעילות פחות לאלכוהול. במסגרת "עיתונות גונזו", פרסם העיתונאי מייקל סלזק מאמר בכתב עת המדעי הבריטי New Scientist שבו דיווח על התנסותו האישית עם MEAI. נכון לעכשיו, MEAI נמצא בעיצומן של הכנות לקראת רישומו ב-FDA על ידי חברת Clearmind Medicine Inc The company claims wide Intellectual Property Holding. (CSE:CMND), אשר טוענת לבעלות על זכות הקניין הרוחני של החומר.
MEAI (5-מתוקסי-2-אמינו-אינדן או 5- MeO-AIאו שפרון) שייך למשפחת המולקלות האינדניות (indane). בעבר הוא שימש כסם לשעות הפנאי וכאמצעי למניעת שתייה מופרזת. המבנה המולקולרי של החומר צוין לראשונה באופן מרומז במסגרת תרשים של מבנה מרקוש אשר הופיע בפטנט משנת 1998. לאחר מכן הוא תואר באופן מפורש ופרמקולוגי במחקר שעבר ביקורת עמיתים שפורסם על ידי דייוויד נאט ואחרים בשנת 2017. בפברואר 2018 פורסם מחקר אשר תיאר בפירוט את ההשפעות הפרמקוקינטיות והפרמקודינמיות של MEAI. ב-2019 החומר נבדק במסגרת מחקר נוסף אשר עבר ביקורת עמיתים. בשנת 2018 החלה חברה אמריקאית לשווק משקה מבוסס MEAI בשם "Pace". ככל הידוע, משפחת המולקלות האמינו-אינדניות (aminoindane) תוארה לראשונה בשנת 1980.
במרץ 2022 דווח על תוצאות חיוביות של ניסוי בו משתמשי MEAI הפחיתו את תלותם בצריכת אלכוהול.
נישואים ביוון העתיקה
במיתולוגיה
במיתולוגיה היוונית (ובעקבותיה המיתולוגיה הרומית), נחשב קדמוס הפיניקי לראשון שערך טקס חתונה. כמה כותבים תיארו את טקס חתונתו עם הרמוניה בהשתתפות אלים רבים בו.
מוסד המשפחה ומעמד האישה
מעמד הנשים ומוסד המשפחה ביוון העתיקה התעצבו רבות עם תחילת עידן הפולייס, ערי-המדינה היווניות, החל מהמאה החמישית לפנה"ס. למוסד המשפחה באתונה העתיקה הייתה חשיבות רבה. משפחה גרעינית מורכבת מבעל, אישה וילדים ותפקידה החברתי המרכזי הוא יצירת אזרחים חדשים לפוליס. תפקיד נוסף של התא המשפחתי הוא לספק הגנה לנשות המשפחה ולשמור עליהן בתוך הבית.
החוקים הראשונים שחוקקו בערים היווניות הראשונות עסקו בהסדרה של ההתנהגות המינית הנשית ובפיקוח עליה, דבר המעיד על עומק התפיסה לפיה האישה מסתורית ומסוכנת, ובמטרה להבטיח כי הילודה של דור העתיד של אזרחי הפוליס תתבצע במסגרת המוסדרת של מוסד המשפחה, שכן זהו תנאי הכרחי לכך שהצאצא יחשב אזרח.
מעמד המשפטי והפוליטי של נשות אתונה היה קרוב לזה של העבדים ואינן נחשבו "אזרחיות מן השורה". הן אמנם הורשו להשתתף במרבית הטקסים הדתיים והפסטיבלים אך היו מודרות מהחיים הציבוריים. לנשים לא הייתה יכולת לצבור בעלות על רכוש ותמיד היה גבר שהן היו תחת חסותו; אב, בעל, בן או קרוב משפחה, בהתאם למצבן האישי. הנשים באתונה לא רכשו השכלה ועל כן לא יכלו לחנך את בניהן.
נישואים באתונה העתיקה
בכתבים ההיפוקרטיים נכתב כי האישה מגיעה לבגרות מינית מלאה מיד עם הופעת המחזור הראשון, בערך בגיל 14–15. המחזור החודשי נתפס בעיניהם כמעמיד את האישה בסיכון לחלות במחלות, כאשר הריון ולידה עשויים למנוע תחלואה זו. הסברה הרווחת באותה תקופה הייתה כי הגעה לבגרות מינית ותחילת המחזור מביאות עימן דחף מיני בלתי נשלט ולכן יש לחתן את האישה מיד עם הופעת המחזור ולוודא כניסה חוזרת ונשנית להיריון, דבר שאמור לתרום גם לריסון הדחף המיני של האישה. ארוטיקה והנאה ממין לא נחשבו למטרות שאמורות להתממש באמצעות הנישואים. אם כן, בגיל 15 היו משיאים את הנערה לגבר מבוגר ממנה המנוסה במין עם זונות ועם נערים (פדרסטיה), כאשר לא נדרשה הסכמתה לנישואים אלו. בניה של האישה גרו עמה באגף הנשים עד גיל 6–7 ואז עברו למרותו של מחנך.
תפיסת ההיריון וחלקה של האישה ביצירת הוולד
כליאת הנשים בגינקאון התייחסות אל הנשים ככלי קיבול שכל מטרתו הוא נשיאת הריונות והולדת ילדים חוקיים נבעה מתפיסת היוונים את האישה כמי שכלל לא תורמת ליצירת העובר. לדברי אריסטו, האישה היא מעין "תנור" המחמם את זרע הבעל ומאפשר לו להתפתח. כך כתב: "נראה שכולם נוצרים מהזרע ואילן מן הזרע מולידים" וגם: "גלוי לעין שהנקבה אינה תורמת זרע להיווצרות". עבור אריסטו, תפקיד האישה היה "להבשיל" את הזרע לכדי לידתו של אזרח יווני. גם אפלטון ופילוסופים אחרים היו שותפים לתפיסה זו. תפיסת הגבר כיוצרו הבלעדי של הוולד והקטנת חלקה של האישה בתהליך זה רווחה בתרבות היוונית עד כדי כך שהופיע גם ביצירות ספרותיות, כמו בסיפור לידתה של אתנה מתוך ראשו של זאוס, ללא אם, המופיע ביצירתו של אייסכילוס.
נישואים בספרטה העתיקה
ליקורגוס, המחוקק האמון על כתיבת החוקה הספרטנית כולה ועל ציות האזרחים לחוקיה, ראה את החינוך כמשימה המשמעותית ביותר של המחוקק ומתוך כך עסק רבות בהסדרת עניין הנישואין והילודה. ליקורגוס אימץ לרוב תפיסות וחוקים השונים מאלה שהיו נהוגים בערים אחרות, שהציות להם הביא לשגשוג מולדתו. בשונה מערים יווניות אחרות שהמעיטו בחשיבות תרומתה של האם ביצירת הילד והאכילו את הנערות והנשים מעט, ליקורגוס האמין כי נשים חזקות יולדות צאצאים חזקים יותר ואף מסוגלות לעמוד ביתר שאת בקשיי הלידה, על כן, ביקש להשקיע בחיזוק גופן של הנשים באותה מידה כשל הגברים. הוא שאף לשחרר את הנשים מרכות, נשיות ועדינות ולכן הרגיל אותן בענפי ספורט כגון הטלת כידון וזריקת דיסקוס, ריצות והיאבקות.
ליקורגוס חוקק חוק הגורם לכך שגברים יתביישו להיראות כשהם נכנסים ויוצאים מחדר נשותיהם, במטרה להביא לצמצום תדירות קיום יחסי המין בין בני הזוג מתוך הנחה כי וולד שנולד להורים כאלו יהיה חזק יותר מוולד להורים "ששבעו זה מזה". כמו כן, הוא אסר על גברים לשאת נשים מתי שיתחשק להם אלא רק כאשר הגוף יהיה במלוא בגרותו וחוזקו, מתוך אמונה כי זוג הורים בשלים יביא ליצירת צאצאים טובים יותר.
ליקורגוס איפשר הסדרי זיווג שונים שמטרתם אחת - הולדת צאצאים משובחים. כך למשל, אפשר לאדם זקן להביא לביתו בחור צעיר "שאת גופו ונפשו העריץ" על מנת שישכב עם אשתו ויוולד לו ילד לשושלתו. כמו כן, אדם שרצה להוליד ילדים אך לא לשאת אישה היה רשאי להוליד מאישה שנראית בעיניו "ולדנית וחסרת רבב" ובתנאי שבעלה יסכים.
תפילת ועננו
תפילת וַעֲנֵנוּ ("וַעֲנֵנוּ בּוֹרֵא עוֹלָם") היא תפילה מיוחדת הנאמרת בתפילת העמידה, על ידי עדות אשכנז בעת עצירת גשמים בארץ ישראל.
מקום אמירתה
התפילה נאמרת בברכת שומע תפילה לפני חתימתה. למנהג ירושלים רק שליח הציבור אומר תפילה זו ולשאר המנהגים גם הציבור בתפילת הלחש אומרה.
זמן אמירת התפילה הוא כאשר מוכרז על עצירת גשמים. המנהג המקובל כיום הוא שהרבנים בראותם שלא ירדה כמות גשמים מספקת מכריזים על אמירת התפילה בציבור, אם כי אין כל מניעה ליחיד לאומרה בתפילת הלחש אף קודם לכן.
נוסח התפילה
נוסח תפילה זו מופיע בטור ויש שכתבו שהוא לקוח מתפילת 'ברך עלינו' בנוסח עדות המזרח.
Dors, mon amour
Dors, mon amour (בעברית: תישני, אהובה שלי) הוא שיר שבוצע על ידי הזמר הצרפתי, אנדרה קלאבו. השיר ייצג את צרפת באירוויזיון 1958. השיר נכתב על ידי הוברט גירו והולחן על ידי פייר דלנואה. השיר הושר שלישי בסדר ההופעות, לפני לוקסמבורג ואחרי הולנד.
באירוויזיון
ב-12 במרץ 1958, השיר בוצע על ידי קלאבו באירוויזיון. השיר זכה במקום הראשון עם 27 נקודות. זה היה הניצחון הראשון של צרפת באירוויזיון.
יחסי מיאנמר–רוסיה
יחסי מיאנמר–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין מיאנמר לרוסיה. מיאנמר מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ואילו רוסיה מחזיקה במיאנמר שגרירות ביאנגון.
היסטוריה
ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים עם מיאנמר, כשהיא נעשתה עצמאית ומערכת היחסים נותרה על כנה גם לאחר נפילת ברית המועצות. סין ורוסיה הטילו בעבר וטו על החלטת מועצת הביטחון של האו"ם שנועדה להעניש את מיאנמר. בשנים האחרונות סין הראתה חוסר נכונות לתמוך בממשלת מיאנמר וניסתה לייצב את המצב הפוליטי במיאנמר.
הסכמים
ביוני 2016 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה ביטחוני. מין אונג האלינג וסרגיי שויגו הודיעו על כוונתם להרחיב את שיתוף הפעולה הצבאי בישיבה ב-2018.
שיתוף פעולה גרעיני
בשנת 2007, רוסיה ומיאנמר ביצעו עסקה על מרכז מחקר גרעיני שנויה במחלוקת. על פי ההודעה לעיתונות, "המרכז יכלול כור מים קלים של 10 מגה-ואט העובד על אורניום -235-מועשר ב-20%, מעבדה לניתוח הפעלה, מעבדה לייצור איזוטופים רפואיים, מערכת אילוח מסיליקון, טיפול בפסולת גרעינית ומתקני קבורה".
אילן צפורי
הרב אילן צפורי (נולד בתשכ"ג, 1963) הוא ראש תנועת "תורה אחרי צבא".
ביוגרפיה
נולד במושב ניר צבי למשה ושרה צפורי. בילדותו התגורר עם משפחתו בבלגיה, שם שהה עד להיותו בן 18. בשנת תשמ"א (1981) חזר לארץ והתגייס לחטיבת גולני כחייל בודד. בתקופה זו היה מאומץ על ידי אמי ולאה'לה גיטריידה בקבוצת גבע. השתתף במלחמת שלום הגליל, בגדוד 51 בכוח הפורץ בגזרה המרכזית. לאחר השחרור עבד זמן קצר בקיבוץ גבע. ולאחר מכן עזב את הקיבוץ והחל להתקרב לתורה ומצות. בשנת תשמ"ו (1986) החל ללמוד באוניברסיטה העברית לקראת תואר בוגר בכימיה. אך לאחר שנה עזב את האוניברסיטה והחל ללמוד במכון מאיר. בשנת תש"ן (1990) החל ללמוד כאברך בישיבת "עטרת כהנים" בשיעור של הרב עמיאל שטרנברג. בשנת תשס"ב (2002) התמנה לר"מ בשיעור בוגרי הצבא בישיבה. ובשנת תשס"ד (2004) נשלח על ידי הרב שלמה אבינר להקים ישיבה ביישוב סנסנה. הרב צפורי הקים במקום את הישיבה הראשונה לבוגרי צבא, "סנה סיני". הגרעין הראשון הורכב מתלמידים שבאו מישיבת "עטרת כהנים". כעבור שנה העביר הרב צפורי את התוכנית לבוגרי צבא לאזור המרכז, על מנת לאפשר לבוגרי צבא העובדים או לומדים לשלב לימוד תורה עם עיסוקיהם. בית המדרש הזה כונה "מרכז תורה לבוגרי צבא". לאור הצלחת הפרויקט, הקים הרב צפורי בשנת תשס"ה (2005) את תנועת "תורה אחרי צבא" שתיזום הקמת מרכזים כאלה בכל הארץ. הרב צפורי יזם הוצאה לאור של עלון דו-שבועי "דרך אמונה" אשר שימש כשופר לתנועה, והיה העורך הראשי שלו. העלון הופץ בעשרות אלפי עותקים בבתי הכנסת בארץ. הרעיון של "שילוב תורה בחיי המעשה" (סיסמת התנועה) בקרב בוגרי הצבא פשט בכל הארץ ובתקופת קצרה נפתחו 40 מרכזי לימוד של "תורה אחרי צבא". במהלך העשור הראשון של פעילות התנועה, הוטמע בתודעה הציבורית של הציונות הדתית הצורך לשלב לימוד תורה בחיים לאחר הצבא, וארגונים רבים, ישיבות, מכינות, גרעינים תורניים חברו לתנועה כדי לקבל ייעוץ, פרסום ועזרה על מנת להקים אצלם תוכניות לבוגרי צבא. כיום הרב צפורי עומד בראש התנועה, מלמד בוגרי צבא במרכזי "תורה אחרי צבא" במקומות רבים, יוזם ומוציא לפועל פרויקטים נוספים של העמותה.
במקביל לפעילותו בעמותת "תורה אחרי צבא" הוציא הרב צפורי שבעה ספרי לימוד אמונה.
חיים אישיים
נשוי לאילנה, ואב ל-13 ילדים. מתגורר בשכונת קריית משה בירושלים.
ספריו
הרב אילן צפורי מתמחה בהנגשת לימוד האמונה לבוגרי הצבא. ספריו כתובים בצורה מונגשת ומובנת.
כתבים נוספים
חוברות 1–8: מאמרים להדרכה רוחנית מעשית לעניין אחד המעסיק את בוגרי הצבא, כגון: הכניסה לאזרחות, תקופת השידוכים וכו'.
חוברות 9–12: בנויות על פי שביל ישראל, בכל חוברת עשרה מקטעים לפי סדר השביל. כל מקטע בנוי מרקע היסטורי, מקור מהעבר ומאמר תורני על דילמה מוסרית אקטואלית. החוברות אומצו גם על ידי החברה להגנת הטבע.
לייב קופרשטיין
יהודה לייב קוּפֶּרשטיין (L. Kuperstein; 30 באוגוסט 1904, י"ט באלול תרס"ד – ט' בתשרי תשנ"ג, 6 באוקטובר 1992) היה סופר, עורך ספרותי, פובליציסט ומתרגם ישראלי יליד בסרביה.
ביוגרפיה
לייב קופרשטיין נולד ב-1904 במושבה החקלאית היהודית מקרולשט (או "מארקולשטי") שבחבל בסרביה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. היה בן יחיד לשרה ושמשון קופרשטיין, נצר למשפחה מסועפת שמחצית בני העיירה השתייכו אליה. אביו שמשון, מצאצאי הרב שמשון מאוסטרופולי שנספה עם עדתו בימי גזירות ת"ח-ת"ט, היה סוחר בר-אוריין, מראשוני תנועת חובבי ציון ותנועת המזרחי בבסרביה. כדי לתת לבנו חינוך מסורתי משולב בהשכלה כללית, יסד יחד עם חברו הרב יהודה לייב פישמן מימון (לימים שר הדתות בממשלת ישראל הראשונה) "חדר מתוקן" ראשון בעיירה, בו לימדו גם לשון וספרות עברית. לאחר לימודיו בחדר בילדותו, למד קופרשטיין בבית ספר הרוסי בניהולו של הסופר שלמה הלל'ס, ובגימנסיה עברית. בנעוריו היה פעיל בתנועת מכבי, ואחר כך ייסד את הקן המקומי של "השומר הצעיר" ועמד בראשו. בתקופה זו הוציא עיתוני נוער; באחד מהם פרסם נתן אלתרמן את אחד משיריו הראשונים.
כששב לבסרביה שימש מורה לטבע ולספרות בגימנסיה שבה למד. בהמשך לימד וניהל מוסדות חינוך, בהם הליצאום (תיכון) העברי "תרבות" בבלצי (1933). הוא חיבר תוכניות לימוד לבתי ספר עבריים, ספרי לימוד ומקראות, והשקיע מאמצים בחינוך תלמידים לציונות, למרות התנגדות הקומוניזם, שרווח בתקופה זו באזור. משהתנכלו השלטונות ללימודים העבריים וקיצצו בהם, קיים קופרשטיין עם תלמידיו חוגים קבועים לספרות עברית, מעבר לשעות הלימוד הרגילות. הוא היה פעיל בתנועה הציונית "פועלי ציון - צעירי ציון", סייע לתנועות נוער ציוניות ולחוות הכשרה חלוציות וניסה לגונן עליהן מהתנכלויות השלטון.
בשנים 1935–1938 הוציא קופרשטיין לאור ירחון ספרותי עברי ראשון באזור, בשם "שורות" ("לספרות, לחינוך ולענייני הצבור היהודי"). הוא שימש בו במרבית התפקידים - עורך, כותב, מוציא לאור, מפיק ומדפיס. בנוסף גייס מנויים ודאג לתקציב. ההוצאה לאור הייתה באמצעות דפוס קטן ומיושן שהופעל ידנית, ובהיעדר מכונת סידור הוא רכש עמודי-סדר שנלקטו ידנית. הוא הוציא לאור במשך שלוש שנים 32 חוברות בעריכתו, בהן כתבו סופרים ועיתונאים מארץ ישראל ומחוצה לה. אך באביב 1938 הודיע ראש הממשלה הרומני אוקטביאן גוגה על סגירת העיתון, ואסר על כל פרסום יהודי בעברית או ביידיש ברחבי המדינה. קופרשטיין נסע לארץ ישראל לגייס תמיכה; בסיועם של הרב מיימון, אברהם לוינסון ויצחק גרינבוים, הצליח להוציא לאור בשובו עוד קובץ ספרותי, בשני כרכים (בהיקף גדול יותר מ"שורות"), בשם "אודים".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכניסת הרוסים לבסרביה, נמלט קופרשטיין מהאזור לבוקרשט. שם נרתם לפעילות הציונית, וניהל את מחלקת העלייה לסטודנטים ולנוער. זמן קצר לאחר מכן, ב-1940, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. קופרשטיין עבד כממונה על הדוברות, ההסברה ויחסי החוץ של ההסתדרות ומועצת הפועלים בתל אביב, עיר מגוריו. היה גם יו"ר ההנהלה של בית הספר הגבוה לפועלים.
בארץ ישראל החל לפרסם מאמרים בעיתונים ובכתבי העת "דבר", "אומר", "על המשמר", "מעריב", "גזית", "מאזנים" ועוד. מדורו הראשון בעיתונות בארץ נקרא "מקרוב" - מיומנו של עולה חדש, שהתפרסם החל מדצמבר 1940 בעיתון הערב "אומר" (העיתון המנוקד לעולים חדשים שהוציאה ההסתדרות).
באותה תקופה ייסד ברל כצנלסון את "עם עובד", ובהוצאה זו ראו אור ספריו של קופרשטיין "מגילת סטרומה", ו"גורל יהודי רומניה". מאוחר יותר יצאו לאור תרגומיו לספרי הילדים של הסופר הרוסי קורניי צ'וקובסקי, "שמש גנובה" ו"זבובה זהובה", מלווים באיוריה של לאה גרונדיג.
קופרשטיין ערך והוציא כתבי עת, ספרים, אנתולוגיות ספרותיות ופרסומים אחרים, בהם הירחון הפדגוגי "להורים", והעיתון "תל אביב שלנו", שהיה המקומון הראשון בארץ, ועסק בעיקר בענייני חברה ותרבות בתל אביב. כן היה ממקימי האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית וכתבי עת. קופרשטיין כיהן כיו"ר המועצה הישראלית של "ברית עברית עולמית", וחבר ההנהלה העולמית. במסגרת זו ערך עשר שנים את כתב העת "עם וספר", ויזם הוצאתם של ספרי הגות לכינוס היצירה העברית בתפוצות. בשליחויותיו מטעם הסוכנות היהודית וההסתדרות ברחבי העולם, פעל רבות למען הנחלת הלשון והפצת התרבות העברית.
לאורך השנים פרסם יותר מ-1,000 מאמרים פובליציסטיים וביקורת ספרות, ערך כתבי עת, קבצים, אנתולוגיות ספרותיות, ומוספים בתחומי ההגות, החינוך, החברה והעבודה. כן פרסם חיבורים על סופרים ומשוררים עבריים. קופרשטיין התעניין גם בספרות צרפתית, כתב מאמרים על סופרים צרפתים, ותרגם את "דם השמים" מאת פיוטר רביץ ואת "לשכוח את פאלרמו" מאת אדמונד שרל-רו. כן תרגם והקריא במשדרי רדיו בקול ישראל מיצירותיו של אלבר כהן.
ב-1991 הוענק לו "אות יקיר ההסתדרות", וב-1992 ניתן לו "אות יקיר האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית וכתבי עת" (בעברו כיהן כיו"ר האיגוד).
קופרשטיין היה נשוי לאסתר לבית אלגורט ואב לעיתונאית והשדרנית עדנה פאר.
לייב קופרשטיין מת בערב יום הכיפורים תשנ"ג, 1992, בגיל 88.
המוזיאון הלאומי של עיראק
המוזיאון הלאומי של עיראק (בערבית: المتحف العراقي, נקרא גם: מוזיאון עיראק) הוא מוזיאון להיסטוריה הממוקם בבגדאד, עיראק. המוזיאון מוקדש לתרבויות העתיקות של מסופוטמיה.
לייב קופרשטיין
ביוגרפיה
הותיר מגוון מונוגרפיות ספרותיות ועבודות שלא הושלמו וטרם ראו אור. לאחר מותו יצא בהוצאת "תמוז" ספר הביבליוגרפיה של כתביו ומאמריו שפורסמו (כ-1,000 ערכים) בעריכת מרדכי זיסמן.
המוזיאון הלאומי של עיראק
המוזיאון הוקם בסיועה של הסופרת הבריטית גרטרוד בל בתקופת השלטון הבריטי בעיראק בשנת 1926 ובו יש את האוסף הגדול ביותר של תרבויות אשור, שומר ואכד, אשר חיו לאורך הנהרות פרת והחידקל. בנוסף יש בו 5,000 פריטים ב-28 חדרי גלריה שונים.
היסטוריה אחרונה
המוזיאון נסגר משנת 1991 במהלך מלחמת המפרץ ונפתח מחדש ב-28 באפריל 2000 לרגל יום הולדתו של הנשיא לשעבר סדאם חוסיין. לאחר נפילתו של סדאם חוסיין בשנת 2003 נבזזו עתיקות רבות מן המוזיאון ונהרסו אגפיו, ב-8 באפריל 2003 התבקש צוות המוזיאון לעזוב את המוזיאון. גניבות של פריטי אוסף התרחשו ב-07-12 באפריל, והצוות ניסה לעצור בוזזים עד שהגיעו כוחות ארצות הברית ב-16 באפריל. חדרי האחסון של המוזיאון מעל הקרקע נבזזו אך דלתות הפלדה החיצוניות לא הראו סימנים של כניסה מאולצת. נגנבו אלפי חתיכות באתר החפירה (קנקנים, כלים, שברי חרס וכו'), מתוכם למעלה מ-3,000 נתפסו. הגנבים לא נראו מפלים; לדוגמה, מדף שלם של זיופים נגנב, בעוד שמדף סמוך בעל ערך גבוה בהרבה לא היה מופרע. מספר פריטי האוסף שנשדדו היה נתון לוויכוח, אך צוות המוזיאון חושב ש-15,000 פריטים כולל 5,000 חותמות צילינדר יקרות ערך נגנבו. פריטים רבים שדווחו כנעדרים הוחבאו בכספות אחסון סודיים לפני פרוץ המלחמה. פריטי אוסף מהמוצגים של בניין המוזיאון החדש נשארים באחסון ויוחזרו למוזיאון רק לאחר שיפוץ הגלריות והחללים והמארזים מוכנים לקבל את האוספים לתצוגה. בשנת 2010 המוזיאון נפתח מחדש לאחר שיפוצים וסידורי אבטחה חדשים למרות שעדיין ישנם פריטים רבים שנשדדו ועדיין לא נמצאו. חלק מהממצאים שנבזזו נרכשו לאחר מכן על ידי מוזיאון סולימאניה השוכן במחוז כורדסתאן. למרות שהמוזיאון קיבל הגנה מאז ביזתו, לאתרים ארכאולוגיים בעיראק לא הייתה הגנה רבה, והייתה ביזה בקנה מידה גדול. ביזה בקנה מידה גדול זה של אתרים ארכאולוגיים הגדילה את עומס העבודה על עובדי המוזיאון, שלעיתים קרובות מקבלים כמויות גדולות של חפצים לא מתועדים שהוחרמו במעברי הגבול.
מוקדש להיסטוריה ולמורשת של עיראק
המוזיאון מוקדש לאיסוף ולפרשנות של ההיסטוריה של עיראק וסביבותיה. האוספים מורכבים בעיקר מחפצים מעשה ידי אדם המכסים את 7,000 השנים האחרונות. סוגי החפצים באוסף מייצגים את התרבויות השומריות, האכדיות, האשוריות, הבבליות והאסלאמיות וכוללים בין היתר חפצים עשויים זכוכית, חרס, מתכת, שנהב וקלף.
המוזיאון הלאומי של עיראק הוא המוסד היחיד המוקדש להגנה על המורשת הארכאולוגית המקיפה והקולקטיבית של עיראק מפני אובדן או הרס על מנת שדורות האזרחים הנוכחיים והעתידיים יוכלו ליהנות וללמוד ממנה ולשרוד אלפי שנים נוספות. אם האוספים האלה ראויים לשמור כחומרי מקור מורשת, יש לשמור על זהותו של כל פריט. נדרשים זמן ומאמץ כדי לנהל תיעוד מדויק ולדאוג לאוספים, שהם הנכסים העיקריים של המוזיאון. הסיבה לשימור אוספים היא להשתמש בהם כאמצעי להעשרת וידע לכמה שיותר אנשים. לשם כך, יש להציג ולפרש אוספים בפומבי. המוזיאון ממלא תפקיד פעיל בחיי עיראק, בכך שהוא מציע שירותים משלימים לרבות תכנות חינוכיות המעודדות שימוש תכוף יותר בחפצים המסייעים במרדף אחר תחומי עניין חדשים שנוצרו על ידם.
קישורים חיצוניים
האתר הרשמי של המוזיאון הלאומי העיראקי
סרגיי זליוטין
סרגיי זליוטין (ברוסית: Сергей Викторович Залётин; ) הוא קוסמונאוט רוסי שטס לחלל מספר פעמים ושהה בתחנת החלל מיר ובתחנת החלל הבין-לאומית.
ביוגרפיה
סרגיי זליוטין נולד בעיירה במחוז טולה ברוסיה הסובייטית שאז הייתה חלק של ברית המועצות. בשנת 1983 הוא סיים לימודים בבית ספר לטייסים של חיל האוויר הסובייטי וקיבל תואר "טייס-מהנדס". עד לשנת 1990 הוא שירת ביחידות החיל בסביבת מוסקבה.
בשנת 1990 זליוטין התחיל הכנות לטיסות חלל במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. הוא היה חבר בצוות גיבוי של מספר משימות חלל שהיו צריכות להגיע לתחנת החלל מיר. בשנת 2000 הוא היה מפקד צוות של חללית סויוז TM-30 שהתחברה לתחנת החלל מיר. המטרה הייתה להחיות את תחנת החלל להמשך פעילותה. הוא חזר לכדור הארץ לאחר 72 ימי טיסה וביצוע פעילות חוץ רכבית.
באוקטובר 2002 זליוטין טס לחלל בפעם השנייה כמפקד צוות סויוז TMA-1. החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית. הוא שהה בתחנת החלל 9 ימים וחזר לכדור הארץ בטיסת סויוז TM-34.
בשנת 2004 זליוטין נבחר לדומה מחוזית בטולה. הוא היה חבר דומה מחוזית מספר כהונות.
בשנת 2011 הוא חזר ליחידת הקוסמונאטים והחל הכנות לטיסה חדשה. בסופו של דבר הוא לא נכלל בצוות טיסה.
בשנת 2023 הוא הודיע על התמודדות לראש העיר של מוסקבה בבחירות שצפויות להתקיים בסתיו.
מנחם בן זרח
רבי מנחם בן אהרן בן זרח היה רב מתקופת הראשונים שפעל בספרד במאה ה-14, מחבר הספר צידה לדרך.
חייו
אביו אהרן היה ממגורשי צרפת, בגירוש היהודים בשנת ה'ס"ו (1306). אביו התיישב באיסטלא שבמחוז נווארה שבספרד (שהייתה אז למשך כחמישים שנה תחת שלטון מלך צרפת), שם נולדו לו חמישה ילדים, בהם בנו מנחם, בסביבות שנת ה'ע"ה (1315). בפרעות שנערכו ביהודים עם מות מלך צרפת בשנת ה'פ"ח (1328) נרצחה כל המשפחה, מלבד רבי מנחם ששרד פצוע ומוטל בין המתים עד שבא פרש מיודעי בית אביו והוציאו מבין המתים והביאו אל ביתו, והעלה ארוכה למכתו.
כשנתרפא, הלך ללמוד בעיר טוליטולה (כיום טולדו) אצל רבי יהושע אבן שועיב ורבי יהודה בן הרא"ש, ובעיר אלקלעה אצל רבי יוסף אבן אלעיש. כשנפטר רבו זה בשנת ה'ק"י (1370) נתמנה לכהן כרב ומלמד תורה בקהילתו אשר באלקלעה.
בשנת ה'קכ"ט (1369) לחמו בקסטיליה האחים אנדריקה ופדרו בני אלפונסו ביניהם, ושדדו פורעים את כל רכושו, עד שבא השר דון שמואל אברבנאל לעזרתו, ובקשריו העמידו לכהן כרב וראש הישיבה בעיר טולדו. כפי שעולה מהקדמתו לספר קיצורי ההלכות שלו צידה לדרך, הוא חיבר את הספר כאות הכרת הטוב לאברבנאל, משום שהיה עסוק הרבה בענייני המלוכה ולא היה לו פנאי לעסוק בתלמוד ובספרי פוסקי ההלכה.
את מכתביו היה חותם בשם "מנחם הצרפתי".
נפטר בשנת ה'קל"ד, ומנוחתו בעיר טולדו שבספרד. ועל מצבתו בעיר טוליטולה נחרת "מנחם בן זרח תמ"ך (תהא מנוחתו כבוד) בן הקדוש רבי אהרן...יעמד אל קץ ימין עם כל כתוב לחיים בספר"
ספרו
הספר צידה לדרך שמחברו קרא את שמו בארמית "זוודין דאורחא" מתחלק לחמישה חלקים. הראשון בענייני תפילות וברכות, המקביל לחלק הראשון בטור אורח חיים, השני בהלכות איסור והיתר, המקביל לטור יורה דעה, השלישי בהלכות נשים, המקביל לטור אבן העזר, הרביעי בדיני שבתות וימים טובים והחמישי בדיני תעניות, המקבילים שניהם לחלקים השני והשלישי בטור אורח חיים. את ספרו הוא מסיים במאמר על ביאת המשיח.
בהקדמתו מביא את השתלשלות ההלכה מחתימת המשנה ועד ימיו, ותוקף את גדולי דורו הפילוסופיים על זלזולם בהלכה.
הספר יצא לאור לראשונה בפירארה שנת שי"ד.
בספרו כתב גם קיצור לספר תורת חובות הלבבות במטרה שיקראו כל אחד מהשערים בספר באחד מעשרת ימי תשובה.
גלדיאטור (מלווין פוטר)
גלדיאטור (באנגלית: Gladiator) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס דרדוויל ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Daredevil #18 מיולי 1966, ונוצרה בידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ון רומיטה האב.
הוא הואשם ברצח שני אסירים אחרים והוגן בידי משרד עורכי-הדין נלסון ומורדוק, הלא הוא דרדוויל. למרות שדרדוויל גילה את מלווין חף מפשע, הוא איבד את התיק ומלווין הוחזר למאסר. לאחר שתקף אסיר נוסף וכמה שומרים, מלווין בורח מהכלא לביוב. לאחר שהשיג את תלבושתו הישנה, הוא הרג חפים מפשע בצ'יינהטאון ותקף את דרדוויל בזהותו האזרחית במסעדה. כאשר דרדוויל המעולף התעורר, הוא הציל את אשתו, והחזיר את מלווין לכלא. הוא סומם לאחר שהטיח את ראשו כנגד הקיר בתאו, והתגלה כי מיסטר פיר גרם להשתוללותו באמצעות כימיקלים.
ג'ון אנדרה
מייג'ור ג'ון אנדרה (באנגלית: John André; 2 במאי 1750 - 2 באוקטובר 1780) קצין הצבא הבריטי שהוצא להורג בתלייה בעוון ריגול על ידי הצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כשסייע לבנדיקט ארנולד בניסיונו להעביר את מבצר וסט פוינט לידי הבריטיים.
חייו
אנדרה נולד למשפחה הוגנוטית עשירה בלונדון, לאב ג'נובאי ולאם פריזאית. בגיל 20 התגייס לרגימנט הרובאים ה-7, כשב-1774 במהלך שירותו בקנדה היה בדרגת לוטננט. בנובמבר 1775 נשבה בידי הגנרל האמריקני ריצ'רד מונטגומרי, והוחזק כשבוי בלנקסטר, פנסילבניה. בדצמבר 1776 שוחרר במהלך חילופי שבויים, ובינואר 1777 מונה לקפטן ברגימנט הרגלים ה-26, ולמייג'ור ב-1778 והוצב בפילדלפיה ובניו יורק במהלך כיבושם בידי הצבא הבריטי.
אנדרה היה ידוע בכישוריו התרבותיים: הוא צייר, כתב שירים וצייר צלליות. בנוסף אנדרה דיבר צרפתית, גרמנית ואיטלקית וניהל את מרבית תכתובותיו של הגנרל הבריטי הנרי קלינטון. במהלך מגוריו של בפילדלפיה, התגורר אנדרה בביתו של בנג'מין פרנקלין, ובמהלך עזיבת הצבא הבריטי את העיר אף לקח עמו מספר פריטים של פרנקלין, ביניהם ציור שמן של פרנקלין שהוחזר בסופו של דבר לארצות הברית ובימינו תלוי במסדרונות הבית הלבן.
עבודתו כמרגל
ב-1779 מונה אנדרה לתפקיד שליש כללי, וב-1780 היה אחראי על הריגול הבריטי ברחבי ארצות הברית באותה עת. בתפקידו זה יצר קשר עם הגנרל בנדיקט ארנולד.
אנדרה עלה על סיפונה של הסלופ המלחמתי "Vulture" ב-20 בספטמבר 1780, איתה נסע במעלה נהר ההדסון, ומשם באמצעות סירת משוטים שנשלחה על ידי ארנולד, אל החוף שם פגש בארנולד. הצמד נפגש בבקתה שם מסר לו ארנולד דרכון על שם ג'ון אנדרסון ומסמכים המסבירים כיצד לכבוש את מבצר וסט פוינט.
אנדרה נעצר ב-23 באוגוסט ב-9 בבוקר, אז נעצר בידי שלשה אנשי מליציה אמריקניים. "רבותי, אני מקווה שאתם שייכים לצד שלנו", אמר אנדרה שחשב שהחיילים שייכים לצבא הבריטי, היות שאחד מהם לבש בגדי צבא של שכירי חרב גרמניים. "לאיזה צד?", שאלו החיילים, ואנדרה השיב "הצד הנמוך" (כינוי לבריטים). החיילים השיבו לו שאכן, ואנדרה סיפר להם את זהותו ואת מטרת שליחותו, במטרה שיסייעו לו. אז להפתעתו חשפו החיילים את זהותם האמיתית, וכל ניסיונות השכנוע והצעות השוחד של אנדרה לא הועילו. גם הדרכון שנתן לו ארנולד לא הועיל, ובחיפוש שנערך על גופו של אנדרה נמצאו המסמכים שקיבל מארנולד (אנדרה במשפטו טען כי החיפוש נערך עליו למטרות שוד).
בתחילה, מזלו של אנדרה שפר עליו: המפקד שאליו הובל אנדרה החליט לשלוח אותו למשפט ולמעצר אל הגנרל ארנולד, דבר שהיה יכול להציל את חייו של אנדרה. אולם, קצין בכיר בשירותי המודיעין האמריקניים, בנג'מין טלמדג' הגיע אל המקום ושטח בפני המפקד את המידע שהיה בידיו, כי קצין בכיר בצבא האמריקני מתכנן לערוק אל הבריטים. טלמדג' לא ידע מיהו הקצין, אך קיווה להשיג את המידע מחקירתו של אנדרה. אנדרה הושב אל טלמדג', אולם המפקד התעקש להודיע לארנולד על מעצרו של אנדרה, דבר שסייע לבריחתו.
אנדרה שאל את טלמדג' מה יהיה גורלו, כתגובה תיאר טלמדג' לאנדרה את גורלו של בן כיתתו ניית'ן הייל, מרגל אמריקני שנתלה על ידי הבריטים מספר שנים קודם לכן. אנדרה שהבין את כוונתו של טלמדג' שאל אותו האם לדעתו מעשי הייל ומעשיו דומים, טלמדג' ענה: "כן, בדיוק דומים, ודומה יהיה גם גורלך".
ג'ורג' וושינגטון כינס לשם משפטו של אנדרה בית משפט צבאי, בהשתתפות אישים רבי מעלה (ביניהם: נתנאל גרין והמרקיז דה לה פאייט ואחרים). הגנתו של אנדרה הייתה שעל פי דיני המלחמה, מותר לו להדיח את קצין צבא האויב, וכן מותר לו כשבוי להימלט בבגדים אזרחיים. בית המשפט מצא את אנדרה אשם בריגול ב-29 בספטמבר וגזר את דינו למוות בתלייה.
אנדרה ביקש להמיר את גזר דינו למוות באמצעות כיתת יורים, אולם בקשתו נדחתה. גם הצעה להחליף את אנדרה תמורת ארנולד שברח אל מעבר לקווי האויב נדחתה בידי הגנרל הנרי קלינטון. אנדרה הוצא להורג ב-2 באוקטובר 1780.
מאוחר יותר נשלחו שרידיו של אנדרה לקבורה במנזר וסטמינסטר ואחיו קיבל תואר ברון כהוקרה על מעשי אחיו ומשפחתו קיבלה קצבה מבית המלוכה הבריטי.
שוביו של אנדרה קיבלו מהממשל האמריקני קצבה שנתית של 200 דולרים ואת מדליון הנאמנות שהוכן במיוחד עבורם. בנוסף שמותיהם הונצחו בשמות מחוזות אוהיו.
בתרבות הפופולרית
דמותו של אנדרה, יחד עם דמויות אחרות מן התקופה, מוצגת בסדרת הטלוויזיה "המרגלים של וושינגטון" (TURN: Washington's Spies) ברשת AMC שעלתה למרקעים ב-2014.
בריאן מרשל
בריאן מרשל (באנגלית: Bryan Marshall; 19 במאי 1938 - 25 ביוני 2019) היה שחקן בריטי ששיחק בתפקידים רבים בקולנוע ובטלוויזיה.
עונת 2016/2017 בליג 1
עונת 2016/2017 בליג 1 (בצרפתית: Ligue 1, או בשמה המלא Championnat de France de football) היא העונה ה-79 של התחרות המאורגנת על ידי ההתאחדות הצרפתית לכדורגל (Ligue de Football Professionnel, ובקיצור: LFP). העונה החלה ב-12 באוגוסט 2016 והסתיימה ב-20 במאי 2017.
בריאן מרשל
קריירה
בקולנוע שיחק מרשל בסרטים "Rasputin the Mad Monk" (מ-1966), "אלפי" (1966), "המכשפות" (1966), "The Viking Queen" (מ-1967), "Quatermass and the Pit", (מ-1967), "Mosquito Squadron" (מ-1969), "I Start Counting" (מ-1970), "מתוקה היא הנקמה" (1971), "Because of the Cats" (מ-1973), "זרע התמרין" (1974) וב"המרגלת שאהבה אותי" (1977). תפקידו הזכור ביותר הוא בסרט הפשע "יום שישי הארור" מ-1980. בהמשך הופיע בסרטים בהפקה אוסטרלית כגון "חבורת אופני ה-BMX" (מ-1983), "Bliss" (מ-1985), "The Man from Snowy River" (מ-1988), "המעניש" (1989) יחד עם דולף לונדגרן, "Country Life" (מ-1994) והסרט "סלקי" (2000).
עונת 2016/2017 בליג 1
מונקו זכתה באליפות השמינית בתולדות המועדון.
בריאן מרשל
קריירה
בטלוויזיה הופיע מרשל בסדרה "Spindoe", במיני-סדרה "הטיית לב", בסדרת הדרמה "Warship", ב-"United!", בסדרה "ההגדה לבית פורסייט", בסדרה המשטרתית "Dixon of Dock Green", סדרת הדרמה "Z-Cars", בסדרות "המלאך", "הגומלים", "קו אונידין", "המקצוענים", "שובו של המלאך", "Buccaneer", בסדרה "The Chinese Detective", "רובין משרווד", "בקצב הלב", "The Bill" וב"דיאל ופסקו".
מרשל הרבה להופיע גם באוסטרליה, והשתתף בהפקות כגון אופרת הסבון "Prisoner", הסדרות "Special Squad" ו-"Golden Pennies", באופרת הסבון "שכנים", הסדרה "Embassy", הסדרה "קרוב רחוק", בסדרת הדרמה "Stingers", בסדרה המשטרתית "Water Rats", ובסדרה הרפואית "All Saints".
עונת 2016/2017 בליג 1
בסיום העונה ירדו לליג 2 הקבוצות בסטיה, נאנסי ולוריאן ובמקומן עלו מהליג 2 הקבוצות שטרסבורג, אמיין וטרואה.
בריאן מרשל
קריירה
ב-1989 היה בריאן מרשל מנחה התוכנית "Australia's Most Wanted", גרסה אוסטרלית של התוכנית האמריקאית "America's Most Wanted" שהתמקדה בסיוע למשטרה בפענוח פשעים לא פתורים.
עונת 2016/2017 בליג 1
שחקנה האורוגוואי של פריז סן ז'רמן אדינסון קבאני זכה בתואר מלך השערים עם 35 כיבושים.
בריאן מרשל
קריירה
נפטר ב-25 ביוני 2019.
עונת 2016/2017 בליג 1
מורגן סנסון הצרפתי שהחל את העונה במונפלייה וסיים אותה במרסיי זכה בתואר מלך הבישולים עם 12 בישולים.
בסיום העונה יחד עם מונקו האלופה, העפילו לשלב הבתים של ליגת האלופות של אופ"א הקבוצות פריז סן ז'רמן וניס שסיימו במקומות השני והשלישי בהתאמה.
מאחר שפריז סן ז'רמן זכתה גם בגביע הצרפתי גם בגביע הליגה וגם סיימה במקום שמוביל ישירות לאירופה, לשלב הבתים של הליגה האירופית העפילה ליון שסיימה במקום הרביעי. והקבוצות מרסיי ובורדו שסיימו במקומות החמישי והשישי בהתאמה, העפילו לשלב המוקדמות השלישי בליגה האירופית.
קבוצות
בליגה השתתפו 20 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית וחוץ. עבור ניצחון הוענקו שלוש נקודות, ועבור תוצאת תיקו הוענקה נקודה אחת.
דייוויד ואלאדאו
דייוויד גוֹנְסַלְבֶשׁ ואלאדאו (באנגלית: David Goncalves Valadao; נולד ב-14 באפריל 1977) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-22 של מדינת קליפורניה. מחוז זה חולש על עמק סן חואקין, מחוז קינגס וחלקים ממחוזות פרסנו, קרן וטולאייר, והערים קואלינגה, דלאנו, הנפורד וחלק מבאסקרספילד. בעבר ייצג את המחוז ה-21 בשנים 2013–2019, אך בבחירות 2018 הפסיד לטי.ג'יי. קוקס ולא נבחר אל הקונגרס ה-116 של ארצות הברית. כעבור שנתיים, בבחירות 2020, התמודד מול קוקס בשנית ונטל מידיו בחזרה את מושבו בבית הנבחרים.
ביוגרפיה
ואלאדאו נולד וגדל בהנפורד, מושב המחוז של מחוז קינגס בקליפורניה. הוריו היגרו לארצות הברית מפורטוגל, ואביו גדל באיים האזוריים. בריאיון עיתונאי מ-2013 ציין ואלאדאו כי הוריו היו רשומים כחברים במפלגה הדמוקרטית, אך מאחור יותר עברו אל שורות המפלגה הרפובליקנית. בשנת 1995 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון הנפורד. בשנים 1996–1998 למד במכללת הסקוואים (College of the Sequoias) שבעיר וייסייליה, אך לא סיים את לימדיו הגבוהים. ב-1969 הקים אביו רפת במחוז קינגס, וב-1992 ואלאדאו נכנס כשותף במשק החלב המשפחתי.
בבחירות 2014 נבחר לתקופת כהונה שנייה, לאחר שניצח את המועמדת הדמוקרטית אמנדה רנטריה, שהייתה עוזרת אישית עבור הסנאטוריות דבי סטייבנו ודיאן פיינסטיין. ביום הבחירות הכלליות ניצח אותה בקלות עם כ-58% מהקולות. גם בבחירות 2016 נבחר מחדש לתקופת כהונה נוספת, עם 56.7% מהקולות. בבית הנבחרים הביע עמדות שמרניות. הוא הצביע נגד צעד ששם לעצמו למטרה לאסור אפליה תעסוקתית על רקע נטייה מינית, ולפי האתר FiveThirtyEight הוא הצביע עם האג'נדה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב-99% מהזמן. הוא תמך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ומתנגד להפלות. ב-2017 נכנס לרשימה שחורה של ממשלת אזרבייג'ן, לאחר שביקר בארמניה ובטריטוריה השנויה במחלוקת נגורנו קרבאך, אשר נמצאת תחת ריבונות אזרית אך מאוכלסת ברוב ארמני ונשלטת דה פקטו בידיהם.
בבחירות 2018 התמודד לתקופת כהונתו הרביעית בבית הנבחרים. הוא ניצב בפני המהנדס טי.ג'יי. קוקס, מועמד המפלגה הדמוקרטית. בליל הבחירות, ובמשך מספר ימים לאחריו, ואלאדאו הוביל מבחינת קולות הבוחרים, אולם ספירת ההצבעות לקוקס הובילה אותו למקום הראשון ב-26 בנובמבר. עד 28 בנובמבר, אמצעי תקשורת מרכזיים הכריזו על קוקס כמנצח בבחירות אלה, כשוואלאדאו הודה בתבוסתו בשבוע שלאחר מכן. הניצחון של קוקס נחשב למהפך, שכן מרבית הפרשנים הפוליטיים ייחסו לוואלאדאו את מעמד המנצח המשוער. בכך נגדעה כהונתו הרצופה של ואלאדאו, והוא לא הושבע אל הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
בשנת 2020 החליט להתמודד בשנית מול קוקס. בתוך חודש בודד הצליח לגייס 530 אלף דולר אמריקני, והיה להוט לשוב אל מושבו ב. ביום הבחירות הכלליות גבר על קוקס עם כ-51% קולות. לצד יאנג קים ומישל סטיל, נעשה לאחד משלושת הרפובליקנים שהדיחו דמוקרטים מכהנים ממושביהם בבית הנבחרים לראשונה מאז 1998. ב-3 בינואר 2021 אמור היה להישבע אל הקונגרס ה-117 של ארצות הברית, אך הוא נמנע מכך לאחר ששהה בבידוד בעקבות מגפת הקורונה בארצות הברית.
פיקוח על בחירות
פיקוח על בחירות הוא פעילות לתיעוד ודיווח אודות מהלך בחירות, כדי לחשוף במקרה הצורך הונאת בחירות. הלגיטימיות של מערכת בחירות עשויה להיות מושפעת מהביקורת של מפקחי הבחירות. במרבית המקרים הגוף שאחראי על הבחירות במדינה בהן הם מתרחשות הוא גוף ממשלתי. במדינות מסוימות יש פיקוח על הבחירות מטעם מדינות אחרות או ארגונים בינלאומיים.
היסטוריה
למעשה, עד מלחמת העולם השנייה פיקוח על בחירות היה די נדיר ובמהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 פחות מ-10% ממערכות הבחירות בעולם היו תחת פיקוח. רק עם סיום המלחמה הקרה והגדרת סטנדרטים בינלאומיים על התנהלות בחירות החלו מדינות להקים ולהפעיל גופי פיקוח על בחירות, הן מקומיים והן בינלאומיים.
בשנות ה-2000 מספר הבחירות המפוקחות החל לעלות והגיע לכ-80% מהבחירות בעולם.
ישראל
בישראל ועדת הבחירות המרכזית לכנסת אחראית בין היתר על פיקוח הבחירות לכנסת ומדי מערכת בחירות מגייסה הוועדה מאות מפקחי בחירות. במרבית המקרים פקחי בחירות בישראל אינם רשאים להשתמש במצלמת הגוף למעט מקרים בה קיים חשד לביצוע עבירה פלילית בקלפי או בסמוך עליו. ב-21:30, חצי שעה לפני סגירת הקלפיות בישראל פורסים פקחים במספר קלפיות שנקבעות מדי מערכת בחירות מראש. הפקחים נשארים באזור הקלפיות עד תום ספירת הקולות על מנת שיוכלו לתעד את הליך הספירה.
מצלמות
ביום הבחירות לכנסת ה-21, התקין משרד יחסי ציבור עבור הליכוד 1,300 מצלמות נסתרות בקלפיות שונות במגזר הערבי, בנימוק של חשש לזיופים. המבצע נערך לאחר פנייה מראש הממשלה ויו"ר הליכוד בנימין נתניהו, ועלות המצלמות הייתה מיליון וחצי ש"ח. המבצע כונה "טוהר הבחירות" ומטרתו המוצהרת הייתה מניעת זיופים, כגון התחזות למצביעים אחרים. ביום המחרת התגאה משרד הפרסום בפרויקט, וטען ש"בזכות זה שהוצבו משקיפים מטעמנו בכל קלפי, אחוז ההצבעה ירד מ-50%, הנמוך ביותר שנראה שנים האחרונות".
במהלך אותו יום בחירות, לאחר שהוגשו לגביו תלונות בעניין, קבע השופט חנן מלצר, יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, כי התיעוד החזותי במהלך שעות ההצבעה הוא אסור, אך הוא ביקש מהמשטרה להחזיר את המצלמות שהיא לקחה, ולאפשר להשתמש בהן להקלטת שמע. הוא גם ציין, כי חברי ועדת הקלפי יוכלו מאוחר יותר לתעד את ספירת הקולות באמצעות המצלמות, אך יהיה עליהם להודיע על כך לכל המשתתפים בספירה. גם לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הודיעה מפלגת הליכוד כי בכוונתה להציב מצלמות גם בבחירות אלו. לאחר שימוע בנושא קבע השופט מלצר ב-26 באוגוסט, כי אסור למפלגות ולרשימות המועמדים להציב מצלמות בקלפיות, וכי הצבת מצלמות באופן שיטתי בקלפיות טעונה חקיקה ראשית.
גופים ממשלתיים
מאמצים לאומיים לפיקוח על הבחירות מתנהלים בדרך כלל על ידי ועדת הבחירות המקומית.
יחסי מרוקו–קנדה
יחסי מרוקו–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת מרוקו לבין קנדה. שתי המדינות כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים עם עצמאותה של מרוקו בשנת 1956. שתי המדינות הן חברות מלאות בלה פרנקופוני. בקנדה חיים 100,000 מהגרים מרוקאים.
יחסי אסטוניה–קנדה
היסטוריה
קנדה הכירה באסטוניה לראשונה ב-1922, מעולם לא הכירה בכיבוש הסובייטי וכשזו קיבלה עצמאות ב-1991 הייתה קנדה בין המדינות הראשונות להכיר בה מחדש ולכונן איתה יחסים דיפלומטיים.
קנדה הייתה המדינה הראשונה לאשר בנאט"ו בשנת 2004, את הצטרפותה של אסטוניה לארגון.
בשנת 2007 חתמו שתי המדינות על פטור מוחלט מאשרות כניסה למדינה, אזרחים קנדים רשאים להיכנס לאסטוניה בכל זמן ואזרחים אסטונים רשאים להיכנס לקנדה בכל זמן וללא הגבלה.
יחסים כלכליים
בשנת 2015, ייצאה קנדה לאסטוניה סחורה בשווי 23.8 מיליון דולר שכללה בעיקר משאיות משלוחים, סרטנים, טלסקופים ואזעקות לבית. באותה השנה ייצאה אסטוניה לקנדה סחורה בשווי 95 מיליון דולר אמריקאי שכללה בעיקר נפט, שמן, מוצרי טלפוניה, קמח ומזרנים.
שאול אלוני
שאול אלוני (4 באוגוסט 1929 - 16 בנובמבר 2007) היה שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב ונשיא בית הדין לערעורים בכדורגל.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב בשנת 1929 בשם שאול לוי. בעקבות אחיו, נסים אלוני, שינה את שם המשפחה לאלוני. ב-1943 סיים את לימודיו בגימנסיה גאולה. היה חבר במחתרת הלח"י בנערותו, שימש כמדביק כרוזים ועסק בהדרכה על חומרי חבלה. שם גם נפצע וכמעט התעוור בתאונת עבודה עם חומרי נפץ.
ב-1954 סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1956 קיבל את הרישיון לעסוק בעריכת דין. עבד ארבע שנים כעורך דין שכיר, וב-1959 פתח משרד עצמאי. ב-1966 עזב את הפרקטיקה, ובמשך כשלוש שנים שימש כיועץ משפטי של נציבות המים.
בשנת 1971 נבחר לכהונת שופט בבית משפט השלום בתל אביב. ב-1980 מונה לכהונה בפועל כשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. שימש כשופט בבית המשפט העליון (במינוי זמני) בשנים 1989-1990. פרש לגמלאות ב-13 במאי 1991.
אלוני היה שותף בכיר במשרד עורכי הדין "בלטר, גוט, אלוני ושות’", הנחשב לאחד משלושת משרדי עורכי הדין הגדולים בישראל. לימד באוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב ומכללות שונות, ערך קורסים בנושאים משפטיים, וכתב טורים בעיתונים "הארץ" ו"מעריב". כיהן כיו"ר ועדות בנושאים שונים, בהם פונדקאות, חינוך והגנת הדייר.
אלוני עסק בשפיטה גם בתחום הספורט בישראל. מאמצע שנות ה-60 שימש דיין בבית הדין המשמעתי של איגוד הכדורסל בישראל. בהמשך שימש נשיא בית הדין המשמעתי לערעורים של התאחדות הספורט, חבר הנשיאות של בתי הדין לערעורים של התאחדות הכדורגל הישראלית ואיגוד הכדורסל בישראל, ונשיא בית הדין של הוועד האולימפי בישראל. אלוני היה אוהד מכבי תל אביב בכדורסל, ונטען נגדו כי פסק מספר פעמים בעדה הן בבית המשפט המחוזי (נדב הנפלד) והן במסגרת נשיאות בית הדין העליון. אלוני פסל את עצמו מלדון בבקשת ההעברה של המשחק בין הפועל פתח תקווה למכבי תל אביב באצטדיון רמת גן ב-2003, כיוון שסבר שכל פסיקה שלו תשתמע שלא כהלכה.
משפחתו
אלוני היה בנם של יוסף לוי ואסתריאה (לבית גרשון). אחיו הבכור היה נסים אלוני, מחזאי ובמאי. על שם סבו, שאול גרשון, קרויה קריית שאול. דודו, הרב חיים גרשון, היה הרב הראשי של יפו.
אלוני שכל את בנו, שנהרג בגיל 20 במסגרת שירותו הצבאי כלוחם ב-1979. ילדיו האחרים הם: דפנה עמית, שרון להב ועילם אלוני.
יחסי ארגנטינה–הולנד
יחסי ארגנטינה–הולנד הם יחסי החוץ בין ארגנטינה הולנד.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1825. בשנת 2002 התחתן וילם-אלכסנדר, נסיך אורנז', עם הארגנטינאית מקסימה סורגייטה סרוטי, כלכלנית בחברות בינלאומיות גדולות באירופה, ארגנטינה וניו יורק, ובתו של חורחה הורסיו סורגייטה, פוליטיקאי ולאחר מכן שר החקלאות בממשלתו של חורחה רפאל וידלה. בשנת 2013 הוכתרו השניים כמלכי הולנד.
יחסי סחר
הולנד היא אחת משותפות הסחר העיקריות של ארגנטינה, והיא השביעית בגודלה מבחינת יצוא של ארגנטינה (בעיקר ביודיזל, בשר בקר, בוטנים, פולי סויה ויינות, בנוסף לירקות ופירות) והמשקיעה הזרה השלישית בגודלה בארגנטינה (בעיקר בענף הייצור, הכרייה, השירותים הפיננסיים ותחומי המידע והתקשורת).
בשנת 2018 הוענק לקונסורציום שהוקם של חברת INVAP, חברה ארגנטינאית, עם שותפים הולנדים, תכנון ובניית כור PALLAS המשוכלל, אחד הספקים המובילים בעולם של איזוטופים רפואיים המשמשים להליכי אבחון (למשל סרטן, מחלות לב וכלי דם) ולטיפול. זה מאוד מועיל עבור תעשיית ההיי-טק הארגנטינאית שהחלה את צעדיה בשוק האירופי לראשונה.
ציירי לך שפם (אלבום)
ציירי לך שפם הוא אלבום האולפן השני של להקת נוער שוליים. האלבום שוחרר ב-1990 והופץ על ידי חברת התקליטים הד ארצי. במקור יצא האלבום על גב קסטות ו-CD.
לאחר יציאת האלבום הראשון עזב אמיר צורף את הלהקה, ובמקומו הצטרף אליה המתופף רועי שקד, והלהקה החלה בהקלטת האלבום השני. אלבום זה הופק מוזיקלית על ידי עובד אפרת, שגם עיבד את השירים יחד עם חברי הלהקה. ביוני 1990 יצא האלבום, שזכה להצלחה מסחרית גדולה כבר בהתחלה, ונמכר ביותר מ-80,000 עותקים. האלבום הכיל להיטים רבים, ובראשם "ציירי לך שפם", שכתב מיקיאגי והלחינו יחד כל חברי הלהקה. השיר נבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תש"ן, ונוער שוליים נבחרה כ"להקת השנה". השיר עוסק בתהליך שינוי מגדרי של טרנסג'נדר מנקבה לזכר (FTM). במצעד זה דורגו בסך הכל ארבעה שירים של הלהקה בעשרת המקומות הראשונים, כשפרט ל"ציירי לך שפם" הצליחו גם השירים "ענוג" (חנה גולדברג/לוי, אמיר ופיטרו), "סיזיפה" (גולדברג/מיקיאגי וערן "רני" קצנלנבוגן) ו"אמסטרדם" (גולדברג/אפרת). שיר נוסף מהאלבום שזכה להצלחה היה "לילה", גרסה עברית לשיר "Young Girl" בתרגום של מאיר גולדברג.
מלאני פיליפס
קורות חיים
פיליפס נולדה ב-1951 ברובע האמרסמית' שבמערב-מרכז לונדון, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. אביה אלפרד, היה מוכר בגדים והאם מייבל בעלת חנות לממכר בגדי ילדים. שני ההורים, מהגרים מרוסיה ומפולין, היו בעלי דעות שמאליות מבחינה פוליטית וגם פיליפס החלה את דרכה העיתונאית בשמאל, אף כי בהמשך הפכה בהדרגה יותר ויותר נאו-שמרנית.
פיליפס בוגרת אוניברסיטת אוקספורד בספרות אנגלית, והייתה פעילה מאוד בתקופת לימודיה, בארגוני הסטודנטים. במרץ 1974, בת 23, נישאה לעיתונאי, כתב משפטי של ה-BBC והעורך המשפטי של הדיילי טלגרף, הסופר היהודי בריטי ג'ושוע רוזנברג, אחרי שהיה חברה במשך שנים. לזוג יש שני ילדים.
קריירה
מאמריה של פיליפס הופיעו בעיתונים רבים, כאשר הבמה והעיתון משתנים בהתאם להתפתחות דעותיה הפוליטיות חברתיות. היא החלה את דרכה העיתונאית אחרי האוניברסיטה, בעיתון ערב מקומי של מחוז הרטפורדשייר בדרום מזרח אנגליה, Evening Echo. ב-1976, בעקבות זכייתה בפרס העיתונאי הצעיר של אותה שנה היא התקבלה לעבודה במגזין שמאלי בשם New Society, שם נחשבה לרדיקלית ופמיניסטית. החל מ-1977 כתבה וערכה ב"גארדיאן", הייתה עורכת החדשות מ-1984 ובעלת טור קבוע משלה החל מ-1987. הקריירה העיתונאית שלה זכתה לזינוק משמעותי עקב "סקופ" שפרסמה סמוך לתחילת עבודתה בגרדיאן, כשגילתה שמהגרות לבריטניה נאלצות לעבור "בדיקת בתולים" בנמל התעופה הית'רו, לפני כניסתן למדינה. הדבר זכה לכותרות ראשיות, המדיניות שונתה והקריירה העיתונאית שלה נסקה.
לאחר 16 שנות עבודה בגרדיאן עברה ב-1993 ל"אובזרבר" וב-1998 ל"סאנדיי טיימס". מדצמבר 2001 כתבה בעיקר בעיתון "דיילי מייל" וכיום מופיע הטור שלה בטיימס הלונדוני ובג'רוזלם פוסט. עוסקת בניתוחים פוליטיים-חברתיים מנקודת מבט שמרנית וכותבת גם ב"ג'ואיש כרוניקל" בנושאים יהודיים. בנוסף, היא כותבת גם בלוג קבוע, משדרת ברדיו BBC וב-1985 אף הוצג מחזה שכתבה, בשם "בוגדים", על בימות התיאטרון בלונדון.
כתיבתה ודעותיה
ב-1982, בעת הפילוג במפלגת הלייבור הבריטית, תמכה פיליפס באגף השמאלי שלה והביעה התנגדות נחרצת למפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהוקמה אז. בהדרגה היא הפכה עם השנים יותר ויותר ימנית, עד השלמת המהפך אצלה, בשנות התשעים של המאה הקודמת. עם זאת, גם כיום היא מעדיפה לראות את עצמה מבחינה פוליטית כנאו-קונסרבטיבית ולא שמרנית. בדומה לבני בריתה הפוליטיים בארצות הברית, היא רואה את עצמה כ"ליברלית, שנחטפה על ידי המציאות" וכ"מגינה על ערכיו הליברליים האמיתיים של המערב כנגד הקמים עליו מבפנים".
פיליפס כתבה ספרים רבים. ספרה האחרון עד כה, "העולם התהפך" (אפריל 2010, הוצאת אנקאונטר), מתאר איך תורם המערב עצמו, בהתנהגותו, להפסד אפשרי שלו כנגד האסלאם הרדיקאלי הנלחם בו. ספרה הקודם, "לונדוניסטאן" (2006), יצא לאור במקביל בבריטניה ובארצות הברית, הפך בשתיהן לרב-מכר, ומתאר את כניעתה של בריטניה לאסלאם.