cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראמה (יישוב)
אוכלוסייה
במהלך שנות ה-80 הייתה מתיחות רבה בין הדרוזים לנוצרים ביישוב. בשנים 2011-2015 אירעו ביישוב אירועי רצח רבים כתוצאה מסכסוך בין שתי משפחות דרוזיות.
Pink Friday
Pink Friday (בעברית: יום שישי הורוד) הוא אלבום הבכורה של זמרת ההיפ הופ הטרינידדית ניקי מינאז'. האלבום יצא לאור ב-19 בנובמבר 2010, דרך חברות התקליטים יאנג מאני, קאש מאני ויוניברסל מוטאון. האלבום קודם שמונה סינגלים, ביניהם השיר "Super Bass" שזכה להצלחה רבה ברחבי העולם. לאלבום גרסה מורחבת המכילה חמישה שירים נוספים. בסוף אוקטובר 2010 יצאה מינאז' לסיבוב הופעות בשם "Pink Friday Tour" שבמהלכו שרה שירים מן האלבום.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של ארצות הברית בילבורד 200, אליו נכנס תחילה במקום השני כאשר מכר 375,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. בארצות הברית גם הגיע האלבום למעמד פלטינה משולשת, וזיכה את מינאז' במועמדות לשלושה פרסי גראמי בטקס פרסי גראמי ה-54 בו הייתה מועמדת לפרס לתגלית השנה, לפרס הופעת הראפ הטובה ביותר עבור הסינגל הרביעי מהאלבום, Moment 4 Life בהשתתפות הראפר דרייק, ולפרס אלבום הראפ הטוב ביותר. נכון לפברואר 2018, מכר האלבום מעל לשני מיליון עותקים בארצות הברית.
אלכסנדרופולי
אלכסנדרופולי (ביוונית: Αλεξανδρούπολη, בטורקית: Dedeağaç, בבולגרית: Дедеагач) היא עיר הבירה של היחידה האזורית של אברוס שביוון, ובה 66,125 תושבים (נכון ל-2010). העיר שוכנת 14.5 ק"מ מערבית לדלתה של נהר המריצה, כ-40 ק"מ מגבול טורקיה וכ-380 ק"מ מהעיר סלוניקי. העיר מוקפת בכפרי דייגים וחופים המהווים מקור לתיירות. בעיר אוניברסיטה אחת ורשת בתי ספר ציבוריים.
Pink Friday
האלבום נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום האלבומים הטובים והאהובים ביותר לשנת 2010.
אלכסנדרופולי
היסטוריה
באזור העיר נמצאו שרידי התיישבות פזורה של בני אדם, אשר מתוארכים לתקופה הנאוליתית, באלף ה-5 לפנה"ס ושרידי התיישבות צפופה יותר, המתוארכים לתקופת הברונזה, באלף ה-2 לפנה"ס. עוד במקום שרידי יישובים מתקופת האימפריה הרומית ומתקופת האימפריה הביזנטית.
Pink Friday
הערכה ביקורתית
האלבום נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום האלבומים הטובים והאהובים ביותר לשנת 2010. אלכס בנדי ממגזין Access Hollywood הכליל את האלבום במקום השישי לפי בחירתו ברשימת 10 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2010. שרלוט ריצ'רדסון אנדרוז מכתב העת הגרידאן דירגה את האלבום במקום הרביעי ברשימתה 10 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2010, ומאליק מיר דירג את האלבום במקום העשירי באותו רשימה. רבקה ניקולסון מאותו העיתון דירגה את האלבום במקום השביעי, ואת הרצועה "Roman's Revenge" במקום השלישי ברשימת 5 הרצועות הטובות ביותר לשנת 2010. בשנת 2022 האלבום דורג במקום ה-31 ברשימת 200 אלבומי ההיפ-הופ הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון. מגזין Spin כלל את האלבום במקום ה-226 ברשימת "300 האלבומים הטובים ביותר ב-30 שנים האחרונות (1985–2014), שנערך בשנת 2019 . בסקר השנתי של Pazz & Jop שנערך על ידי מגזין הוילג' ווייס, האלבום התברג במקום ה-238 ברשימת 1000 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2010.
סינגלים שיווקים
השיר "Roman's Revenge", בהשתתפות הראפר אמינם, יצא לאור ב-19 בינואר 2011 כסינגל שיווקי לקידום האלבום.
אלכסנדרופולי
היסטוריה
העיר התפתחה מכפר דייגים ליישוב עם מאפיינים עירוניים במאה ה-19, כאשר מהנדסים מטעם האימפריה העות'מאנית עסקו בבניית מסילת הרכבת מאיסטנבול למקדוניה, שעברה דרך העיר דידימוטיכו ובסמיכות לאלכסנדרופולי, אשר נקראה בעת ההיא בטורקית Dedeağaç, דֶדֶאָגַאץ'. בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית, נכבשה העיר על ידי הצבא הרוסי וקציניו החלו את תהליך העיור של היישוב, על ידי תכנון אורבני מסודר של הרחבת היישוב בסגנון אירופאי הכולל רחובות רחבים מאוד, בשונה מהארכיטקטורה העות'מאנית. אף על פי שבסיום המלחמה הוחזרה העיר לעות'מאנים, התהליך היה בלתי הפיך. בתקופת מלחמת הבלקן הראשונה הפך היישוב לעיר ובה מרכז מסחרי, אשר נסב סביב הפעילות בתחנת הרכבת והנמל. בתאריך 8 בנובמבר 1912, נכבשה העיר על ידי הצבא הבולגרי בעזרת סיוע מהצי היווני. במלחמת הבלקן השנייה הפכו בולגריה ויוון ליריבות וכך בתאריך 11 ביולי 1913, נכבשה העיר על ידי הצבא היווני. במסגרת הסכם בוקרשט, סוכם כי העיר תועבר לבולגריה יחד עם כל אזור מערב תראקיה.
הקהילה היהודית
בעיר אלכסנדרופולי התגוררה קהילה יהודית ספרדית קטנה, אשר בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה 165 נפשות. ב-4 במרץ 1943 אחר חצות, נערכה אקציה בכל רחבי תראקיה על ידי חיילים בולגרים אשר עצרו 42 מיהודי העיר, הובילו אותם לתוך שטח בולגריה וריכזו אותם במחסני טבק בערים בלגואבגרד ודופניצה. בני הקהילה הוכו בידי החיילים הבולגרים, רכושם נבזז ובחלוף שבועיים הועלו על רכבות משא פתוחות, שיעדן העיר לום שעל גדת הדנובה. בנמל לום הועלו על מעבורת לכיוון העיר וינה, שם הועברו לרכבות משא שיעדן העיר קטוביץ וממנה נשלחו למחנה טרבלינקה. איש מהמגורשים לא ניצל. שאר יהודי העיר נמלטו לשטח שהיה נתון לשליטת האיטלקים וחלקם גורשו מאוחר יותר למחנות ההשמדה. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
כרובי
את דמותו של כרובי בגרסה הישראלית דיבב ישראל גוריון ולאחר מכן דיבבו אותו אייל לוי ויואב היימן. לאחרונה חזר כרובי בגרסה החדשה של התוכנית בערוץ הופ!.
כרובי הוא מפלצת חביבה בעלת פרווה כחולה, אף אדום או ורוד וקול צרוד אשר מנסה ללמד את הצופים מושגים שונים בדרך הומוריסטית ומצחיקה. מקור השם בגרסה הישראלית ככל הנראה על בסיס הדמיון בין ראש הבובה לכרוב.
לאורך הסדרה כרובי עובד במקצועות שונים כגון: מלצר, גיבור על, איש מכירות, מאמן ועוד.
יחסיו עם דמויות אחרות
לאורך הסדרה היו לכרובי יחסים עם מספר דמויות קבועות שהופיעו בקטעיו.
אמו של כרובי דומה לו במראה, אך היא יותר נמוכה ממנו, יותר שמנה ממנו, האף שלה בצבע כתום, ובנוסף היא מרכיבה משקפיים, לובשת שמלה ויש לה שיער חום.
בתחילת קטעיו עם קרמיט הצפרדע, נוהג כרובי לפעמים להסתער על קרמיט ולתת לו מכה "חברית" מאחור, כשבאחד הקטעים קרמיט בעצמו עושה את אותו הדבר לכרובי. בקטעים אחרים בכיכובם של השניים כרובי הופיע כסוכן מכירות אצל קרמיט בביתו, כשהוא מוכר דברים שהם חסרי תועלת עבור קרמיט, כגון מחמם אפּים (לקרמיט אין אף). בקטעים אחרים, שבהם קרמיט מלמד לכתוב אות באנגלית בעזרת אצבעו, כרובי מגיע ומתרשם מהאות על ידי השמעת מילה שמתחילה באותה אות (לדוגמה: כשקרמיט לימד לכתוב את האות M, כרובי הגיב בצליל הרושם "מְּמְּם"). בראיון שנתן בתוכנית האירוח של ג'ימי קימל בשנת 2005, אמר כרובי שקרמיט הוא חברו הטוב ביותר.
בקטעים עם מלקוש הקוסם כרובי שימש מתנדב קבוע, ולאחר מכן ניסה את הקסם בעצמו ללא הצלחה.
א געשעפט
הסרט צולם בארצות הברית ברמת הפקה גבוהה יחסית, וזכה שם לתהודה. כמו כל סרט חרדי טיפוסי, צוות השחקנים בסרט מורכב מגברים בלבד.
סביב השיווק הויראלי והאינטרנטי של הסרט, שהופנה בעיקר לקהל חרדי, התעורר פולמוס כאשר רבנים אסרו לצפות בו בשל חששם מחדירה של השפעות הקולנוע והתיאטרון לציבור החרדי. הסוציולוג חיים וקסמן מאוניברסיטת ראטגרס שיער כי העובדה שהסרט נעשה ביידיש הוסיפה לחששות, משום ש"אנשים עלולים לחשוב אם זה ביידיש, זה עושה את זה כשר". על-פי וקסמן, ההופעה של סרט ביידיש היה חלק משינוי משמעותי בעולם החרדי אשר החל לאמץ מגוון של מוצרי תרבות, כולל מוזיקה, סיפורת, ואפילו תיאטרון, שהדורות הקודמים להם נמנעו מהם.
פורטל ארגוני
פורטל ארגוני הוא אתר אינטרנט או אינטראנט, המשמש כשער כניסה למקורות אחרים ברשת עבור כלל עובדי ארגון או חברה, ומתמקד בנושאי תקשורת פנים-ארגונית, משאבי אנוש, רווחה ומאגד בתוכו מידע שימושי לעובד. הפורטל מאפשר לעובדי הארגון לשתף תכנים הקשורים בארגון ולקשר בין החלקים השונים של הארגון גם כאשר אלה פרוסים במיקומים שונים ברחבי העולם.
לצד הפורטל הארגוני (ולעיתים משולב בתוכו), פועל בדרך כלל פורטל מקצועי, שער למידע מקצועי המשותף לבעלי עניין בתוך הארגון. הפורטל המקצועי מאפשר למשתמש גישה ושיתוף של מסמכים מקצועיים, דעות, תובנות, טיפים ודיונים בתחום המקצועי וביצוע פעולות בצורה התומכת בקבלת החלטות עסקיות.
בתהליך הקמת פורטל נדרש למפות את צורכי הארגון, ולאפיין את הפורטל בהתאם לכך. לרוב הגישה לפורטל הארגוני מותרת למשתמשים בתוך הארגון, אך במיקרים מסוימים ניתנת הרשאה לעובד להתחבר לפורטל גם מחוץ לשטח העבודה באמצעות חיבור מרחוק.
בית העלמין בוורמס
Jewish Cemetery (Worms)
ג'ון דוס פסוס
ג'ון רודריגו דוס פסוס (אנגלית: John Rodrigo Dos Passos; 14 בינואר 1896 - 28 בספטמבר 1970) היה סופר וצייר אמריקאי.
נעוריו ובגרותו
דוס פסוס נולד בשיקגו, בן לעורך דין עשיר ממוצא מדייריאני פורטוגזי, שיכול היה להרשות לעצמו להעניק לבנו את החינוך הטוב ביותר. ב-1907 הוא נשלח ללמוד בבית הספר קואט בוולינגפורד שבקונטיקט. לאחר מכן הפליג ונסע עם מורה פרטי לטיול בן שישה חודשים לצרפת, אנגליה, איטליה, יוון, המזרח התיכון, ולמד ללמוד ולשלוט באומנות הקלאסית, באדריכלות ובספרות.
בתום הקיץ של שנת 1918 השלים דוס פסוס את הטיוטה של הרומן הראשון פרי עטו. באותה עת הוא התגייס לחיל הרפואה של צבא ארצות הברית במחנה קריין שבפנסילבניה. בסיום המלחמה הוא הוצב בפריז, שם ועדת החינוך של הצבא מעבר לים התירה לו ללמוד אנתרופולוגיה בסורבון. דמות בטרילוגיה האמריקאית שלו עוברת אותה קריירת שירות צבאי ומוצבת בפריז לאחר המלחמה.
הקריירה הספרותית
ג'ון דוס פסוס נחשב אחד מ"סופרי הדור האבוד". הרומן הראשון שכתב פורסם ב-1920 ונקרא "יוזמה של איש אחד: 1917". לאחריו פרסם את הסיפור האנטי-מלחמתי "שלושה חיילים", שהביא לו הכרה נרחבת. רומנו מ-1925 על החיים בעיר ניו יורק, "מעבר מנהטן", היה הצלחה מסחרית. ברומן זה דוס פסוס החל לשלב טכניקות של זרם התודעה.
לאורכה של הקריירה הארוכה והמוצלחת שלו כתב דוס פסוס ארבעים ושניים רומנים, כמו גם שירים, מסות ומחזות, ויצר למעלה מארבע מאות יצירות אומנות.
עבודתו העיקרית היא הטרילוגיה האמריקאית: "המקביל הארבעים ושנים" (1930), "תשע עשרה תשע עשרה" (1932), ו"הכסף הגדול" (1936). דוס פסוס השתמש בטכניקות ניסיוניות ברומנים הללו, במזגו גזירי עיתונים, אוטוביוגרפיה, ביוגרפיה, וראליסם בדוי על מנת לצייר פנורמה רחבה של התרבות האמריקאית במהלכם של העשורים הראשונים של המאה העשרים. אף על פי שכל רומן עומד בפני עצמו, מתוכננת הטרילוגיה להיקרא כמכלול. התובנות הפוליטיות והחברתיות של דוס פסוס ברומנים הללו מנבאות שחורות על השביל הפוליטי והכלכלי שאליו מנותבת ארצות הברית, ומעטות מבין הדמויות מצליחות להחזיק באידיאלים שלהם במהלכה של מלחמת העולם הראשונה.
ככל שדוס פסוס הזדקן הוא פנה לימין הפוליטי. באמצע שנות השלושים הוא כתב סדרת מאמרים קוטלים אודות התאוריה הפוליטית הקומוניסטית ויצר קומוניסטי אידיאליסט ב"הכסף הגדול", שבמהרה נחרב עליו עולמו כתוצאה ממעשיה של קבוצת החשיבה במפלגתו. בזמן שהסוציאליזם צבר תאוצה באירופה כתגובה לפשיזם, גרמה כתיבתו של דוס פסוס לירידה חדה במכירות הבינלאומיות של ספריו. בכל זאת, ההכרה הניכרת בתרומתו בשדה הספרות בארצות אירופה תבוא רק שלושים שנה לאחר מכן, עת הוזמן ב-1967 לרומא על מנת לקבל את פרס פלטרינלי המכובד, בשל ייחודו הבינלאומי בספרות. הגם שחסידיו של דוס פסוס גרסוכי התעלמו מעבודתו המאוחרת בשל השינוי שחל בדעותיו הפוליטיות, ישנה תמימות דעים בקרב המבקרים שאיכות הרומנים שלו הידרדרה משמעותית לאחר הניצחון שהשיגה ארצות הברית.
בשנים 1942 עד 1945 עבד דוס פסוס כעיתונאי בסיקור מלחמת העולם השנייה. ב-1947 הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאומנות, אולם טרגדיה איומה ניחתה עליו כשבתאונת מכונית נהרגה אשתו מזה שמונה עשרה שנה, קתרין סמית, והוא איבד את ראייתו באחת מעיניו. לבסוף הוא נישא לאליזבט הולדרידג' (1909-1998), הוא המשיך לכתוב עד למותו בבולטימור בשנת 1970.
גופתו נטמנה בבית הקברות הכנסייתי של אוקמיקו בקהילת קופל, במחוז ווסטרמורלנד שבוירג'יניה, לא רחוק מביתו.
השפעתו
לעבודותיו החלוציות של דוס פסוס בבדיה הלא-ליניארית הייתה השפעה עצומה בשדה הספרות. במיוחד אלפרד דבלין בספרו "ברלין אלכסנדרפלץ" והטרילוגיה של ז'אן-פול סארטר "הדרכים לחופש", מראות את ההשפעה של שיטותיו. במסה המצוטטת תכופות משנת 1936, מתייחס סרטר לדוס פסוס כ"סופר הגדול ביותר של זמננו". ייתכן שהעבודה הידועה ביותר שהושפעה מדוס פסוס היא פרי יצירתו של סופר המדע הבדיוני ג'ון ברונר, זוכה פרס ההוגו לשנת 1968: "לא רומן: לעמוד על זנזיבר". בספר משתמש ברונר בגזרי עיתונות בדויים, בהודעות טלוויזיה, וב"דוגמאות" אחרות שנלקחו מהחדשות והתקשורת הבידורית של שנת 2010. ספר "The Unwinding" שפורסם בשנת 2013 נכתב בהשראת סדרת ספרים על ארצות הברית שדוס פסוס כתב בשנות ה-30.
קריירה אומנותית
לפני היהפכותו לסופר המוביל של זמנו, ג'ון דוס פסוס שרטט וצייר. במהלכו של הקיץ של שנת 1922, הוא למד בבית הספר המילטון איסטר פילדס באוגנוקוויט שבמיין. רבים מספריו פורסמו במהלכן של עשר השנים שלאחר מכן, ועוטרו בציורי עטיפה ואיורים פנימיים שדוס פסוס יצר. ציוריו הושפעו ממגוון תנועות: הוא מיזג מרכיבים של אימפרסיוניזם וקוביזם, על מנת ליצור את סגנונו המיוחד. עבודתו התפתחה ליותר מאשר תחביב זניח כשהוצגה התערוכה הראשונה שלו במועדון האומנות הלאומית של ניו יורק בשנת 1922, ובשנה שלאחר מכן במועדון האולפן של גרטרוד וויטני בעיר ניו יורק.
בעוד שדוס פסוס מעולם לא רכש הכרה כאומן גאון, הוא המשיך לצייר לכל אורך חייו ועבודתו זכתה להערכה רבה. אומנותו שיקפה לעיתים קרובות את מסעותיו בספרד, מקסיקו, צפון אפריקה, וכן הרחובות ובתי הקפה ברובע מונפרנאס שבפריז, שם הוא נהג לבקר לעיתים תכופות ביחד עם רעיו ארנסט המינגוויי, בלייז צנדרס ואחרים. בין 1925 ל-1927 כתב דוס פסוס מחזות, כמו גם יצר פוסטרים ויצר תפאורות עבור תיאטרון המחזאות הניו יורקי בעיר ניו יורק. בשנותיו המאוחרות הוא הפנה את מאמציו לצייר את סביבת מקום מגוריו במיין ובוירג'יניה.
בתחילת 2001 נפתחה בספריית קווין בורו בעיר ניו יורק תערוכת "האומנות של ג'ון דוס פסוס", לאחר מכן היא הוצגה במקומות שונים ברחבי ארצות הברית.
פרס דוס פסוס
פרס דוס פסוס הוא פרס ספרותי הניתן מדי שנה על ידי המחלקה לאנגלית ולשפות מודרניות באוניברסיטת לונגווד. מטרת הפרס היא הענקת הכרה ל: "סופרים יצירתיים אמריקנים שהפיקו גוף ממשי של פרסום בולט המפגין מאפיינים של כתיבתו של דוס פסוס: חקירה נמרצת ומקורית של נושאים אמריקאיים ייחודיים, גישה ניסויית לצורה, ועניין בטווח רחב של חוויות אנושיות".
עונת 2004/2005 בגביע יול"ב
עונת 2004/2005 בגביע יול"ב הייתה העונה השלישית של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי יורוליג בסקטבול.
המשחק הראשון התקיים ב-9 בנובמבר 2004 ומשחקי הגמר הסתיימו ב-19 באפריל 2005. בתחרות השתתפו 42 קבוצות.
בסדרת הגמר של התחרות ניצחה ריטאס וילנה וזכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות המועדון. בעקבות כך היא קיבלה את הזכות להשתתף בעונת 2005/2006 ביורוליג.
מתכונת התחרות
בתחילת התחרות התקיימו משחקים ב-7 בתים בשיטת מפגש כפול בין קבוצות הבית. 16 קבוצות (4 מכל בית) העפילו לפלייאוף שהתקיים בשיטת משחק בית/משחק. משחק הגמר התקיים במגרש שנקבע בתחילת התחרות.
לתחרות הוזמנו קבוצות ממדינות הבאות:
ישראל בתחרות
הפועל ירושלים החלה את התחרות בבית ה', סיימה אותו במקום השלישי ולא העפילה להמשך התחרות.
קרב סן סימון
קרב סן סימון הוא קרב שנערך במלחמת העצמאות במסגרת מבצע יבוסי, בין חטיבת הראל של הפלמ"ח וחטיבת עציוני של ההגנה לבין יחידות של היישוב הערבי על השליטה במנזר סן סימון, בשכונת קטמון שבירושלים.
שכונת קטמון
שכונת קטמון בדרום ירושלים, הייתה עד מלחמת העצמאות שכונה ערבית מבוססת ובה אוכלוסייה נוצרית ניכרת. במהלך המלחמה היוותה השכונה טריז בלב ירושלים המערבית שניתק את השכונות היהודיות בדרום העיר מן הרצף היהודי במערבה. חמור במיוחד היה מצבה של שכונת מקור חיים הנצורה. אחרי פיצוץ מלון סמירמיס, על ידי ההגנה ב-5 בינואר 1948 חוזקה השכונה בכוחות ג'יהאד אל מוקאדס של עבד אל-קאדר אל-חוסייני ובאנשי צבא ההצלה. תגבורת נוספת זרמה אליה בעקבות פעולות הסחה שנערכו בה בתחילת מבצע יבוסי. בעקבות פינויו של מחנה אל עלמיין בדרך בית לחם על ידי הבריטים, התבססו בו כוחות ערבים והחלו לתקוף שכונות יהודיות באזור. חילופי אש נק"ל (נשק קל) וארטילריה בין השכונות החלו במהלך החודשים הראשונים של 1948.
מנזר סן סימון
מנזר סן סימון הוא מנזר אורתודוקסי יווני בשכונת קטמון. קטמון נשלטה מדרום מערב על ידי מנזר סן סימון, שניצב על גבעה בפאתיה הדרום מערביים. מגג המנזר ניתן היה גם לצלוף על השכונות היהודיות הקרובות. במתחם היו שלושה מבנים, בנויים אבן מוצקה - בית הפטריארך, אכסניה לצליינים, והמנזר עצמו שבראשו מגדל פעמונים.
הן לערבים והן ליהודים היה ברור שהשתלטות על המנזר, פירושה השתלטות על השכונה. המנזר היה על שטח מוגבה, מצפונו וממזרחו חורשת עצים דלילה, מדרומו שטח גלי ופתוח יחסית וממערבו השטח משובץ בטרסות וגדרות אבנים.
ניסיון הכיבוש הראשון
תכנון ההתקפה, בהשתתפות יצחק שדה, מח"ט הראל יצחק רבין, מג"ד הפורצים יוסף טבנקין והקמב"ץ אליהו סלע (רעננה) היה חפוז, ללא נוהל קרב. ההתקפה הראשונה על קטמון נערכה בליל 27 באפריל 1948. אנשי הגדוד הרביעי של הפלמ"ח יצאו בגשם שוטף משכונת נווה שאנן, דרך עמק המצלבה, לכיוון קטמון. כוח בפיקוד עוזי נרקיס ביצע פעולת הסחה באזור גבעת שאהין (לא רחוק ממשכן הנשיא כיום). הכוח בפיקוד מוטקה בן-פורת יצא רגלית ונע לעבר המנזר אך התעכב בדרכו והגיע באיחור. כשהגיע הכוח לאזור המנזר נפתחה עליו אש מקלעים חזקה גם מעמדות שלא זוהו קודם. מלאי פצצות המרגמה התחמושת הארטילרית שיועדה למבצע נגמר בניסיון לפגוע בעמדות ההגנה הערביות. בגלל האיחור והאש החזקה הסיג המג"ד יוסף טבנקין את כוחותיו.
לכישלון הפעולה נודעה השפעה מורלית שלילית על תושבי העיר היהודים.
הפריצה למנזר
ההתקפה השנייה נערכה ב-29 באפריל 1948. עם ערב הוסעו הכוחות לנווה שאנן ומשם צעדו לעבר מנזר סן סימון. בשעה 20:00 בערב, קצת לפני עמדת ההערכות התגלה הכוח ונורו עליו מספר יריות שהחישו את ההסתערות על קטמון. הכוח של המ"פ איציק אשכנזי, בחיפוי מרגמות, חיסל את עמדת המקלע הכבד שנחשפה בניסיון הכיבוש הראשון. במקביל החלו הפלוגות של בן פורת ואורי בן ארי לטהר את הבתים המערביים של השכונה. רימון יד הצית חביות דלק באחד הבתים והאש שפרצה האירה את הכוחות וחשפה אותם לאש של אנשי צבא ההצלה העיראקיים ששהו בבתים בצמוד למנזר וחלשו על דרכי הגישה אליו באש מקלעים ומרגמות. פלוגת בן פורת הסתערה על המנזר ראשונה. לשער פרצה חוליה מפלוגתו של אורי בן ארי ובפיקודו האישי. בשעה 2:10 פלוגה א' (אורי בן ארי) כבשה את המנזר. המנזר היה ריק מלוחמים, ותוך כדי טיהורו נהרגו בשגגה שתי נזירות ששהו בו. כיבוש המנזר הסתיים בשעה 2:30 והכוחות התארגנו בשלושת המבנים להגנה. במשך שעתיים הייתה הפוגה באש, ואז החלו הערבים בהתקפת נגד.
כשעלה הבוקר התברר שכוח הפלמ"ח במנזר מכותר על ידי כוחות ערבים, חלקם במבנים הקיצוניים בקטמון וחלקם מחופרים בבוסתנים מדרום וממערב למנזר. הם התקיפו את המנזר בלי הרף (נספרו כשבעה גלים) מטווחים קצרים, תוך שהם יורים אש נק"ל אל המעברים שבין המבנים במתחם ופצצות מרגמה אל גג המנזר. בהמשך הובאו גם מספר שיריוניות אל המתחם. ההתקפות הערביות נהדפו בעיקר בעזרת רימונים שהשליכו אנשי הפלמ"ח מהגג ומהחלונות. נחישות הערבים והאומץ שגילו הפתיעו את מפקדי הכוח הפורץ.
עד הבוקר היו לכוח הפורץ 6 הרוגים ו-30 פצועים שרוכזו בתוך המנזר וטופלו על ידי החובשים במקום.
במהלך הלחימה היו גילוי גבורה רבים בקרב הכח המבוצר. סמל המחלקה רפאל איתן, שנפצע בראשו, המשיך להילחם מבעד לחלון כשהוא עומד על כיסא שעמד על גבי שולחן. המ"מ דוד אלעזר יצא מספר פעמים בראש קבוצות לוחמים אל חצר המנזר ואל הגג כדי להדוף התקפות ערביות. המ"מ מוטי אפרתי שפיקד על אחד המבנים המבודדים במתחם רץ תחת אש, הניח והפעיל מטען נפץ על שיריונית ערבית חמושה בתותח שחדרה אליו.
בלילה הבא התגברה ההתקפה אך נהדפה שוב. למגינים היו כבר נפגעים רבים – 10 הרוגים וכ-80 פצועים (כמחצית מהלוחמים) – והתחמושת הלכה ואזלה.
הכנות לנסיגה ולהריגת הפצועים
לאור המצב הקשה, מספר הפצועים הגדול ומצב התחמושת והאספקה, נשקלה אפשרות נסיגה. ללוחמים היה ברור שלא יוכלו לשאת את כל הפצועים אל מחוץ למנזר תחת אש, ותחת הרושם הקשה של הנסיגה בנבי סמואל, היה ברור שהפצועים יירצחו באכזריות אם יפלו בשבי. נקבע בהגרלה ששני מפקדים יישארו עם הפצועים ויפוצצו את המנזר על יושביו בבוא העת ונעשו לכך הכנות.
בינתיים, נעשו במפקדת החטיבה ניסיונות להחיש תגבורת לנצורים. שתי מחלקות של הגדוד החמישי של הפלמ"ח בפיקוד עובד מיכאלי הצטיידו בנשק, תחמושת וציוד רפואי. הכח נע בהסתר והגיח בעורף הכח הערבי. בקרב קשה שהתפתח נהרגו 4 לוחמים ורבים נפצעו (ביניהם עובד שנפצע בפניו), אך 16 לוחמים הצליחו לחבור למגינים שבתוך המנזר.
יצחק רבין מפקד החטיבה, שהגיע למפקדת הגדוד הרביעי, ניסה להשהות את פקודת הנסיגה באומרו שאחרי הכישלון בנבי סמואל והנסיגה משועפאט, תבוסה בסן סימון תהייה מכת מוות לקרב על ירושלים, אך לא הצליחו ליצור איתם קשר.
הכרעת הקרב
במקביל הכח הערבי, אשר ספג עוד ועוד נפגעים מאש הכח היהודי המבוצר היטב במבנה החסון ומן הקרב עם התגבורת מן הגדוד החמישי, היה במצב של הידרדרות ודמורליזציה. לעבר קטמון הוחשה תגבורת ערבית מכיוון חברון, ושיירה ערבית יצאה מירושלים להביא לוחמים נוספים ממנה. שתי השיירות נחסמו ונפגעו על ידי מארב של אנשי גוש עציון בחירבת סאוויר ובמנזר הרוסי ולא הגיעו ליעדן.
על סף מתן הוראת נסיגה, החלה רשת ההאזנה של מודיעין ההגנה (הש"י) לקלוט תקשורת בין אנשי קטמון למפקדתם בעיר העתיקה. מקטמון הודיעו כי מפקדם, אבו דאיה, הסתלק בתואנה שהוא יוצא להביא תגבורת וכי הם מבקשים תגבורת ערבית ואת התערבות הצבא הבריטי כי לא יוכלו להחזיק מעמד. המידע הועבר לידיעת המגינים בשעה 14:00. במקביל נצפתה נסיגה של לוחמים ערבים מן השכונה ודווחה לכח במנזר. טבנקין ביטל את ההכנות לנסיגה והורה לתפוס מחדש עמדות ולהגביר את האש עד שהכח הערבי ייסוג כולו. האש הערבית נחלשה בהדרגה, עד שפסקה.
בשעה 17:00, עדיין תחת אש ובאור יום, נכנסה פלוגה מגדוד מוריה של חטיבת עציוני של החי"ש למנזר והחליפה את אנשי הפלמ"ח (מלבד כיתה בפיקוד דוד אלעזר שנשארה לחפיפה) שנלחמו בשטח המנזר במשך 18 שעות רצופות.
טורי התגבורת שהוחשו לקטמון גרמו לכוח הערבי לסגת מחשש שינותק. החלה גם בריחה של שארית האוכלוסייה האזרחית והלחץ מהמנזר הוסר. הפצועים פונו באלונקות דרך שכונת רחביה, כשהנושאים אותם שרים ומכל הבתים נשמעות קריאות עידוד. תושבי ירושלים ששמעו על הקרב הגיעו במאות לבית החולים כדי להודות לפצועים ולעודד אותם.
תוצאות הקרב וחשיבותו
בקרב על קטמון היו לגדוד הרביעי ולגדוד החמישי אבידות רבות: 21 הרוגים (מתוכם 18 במנזר וסביבותיו) ו-83 פצועים, גם גדוד מוריה סבל מהרוג ומספר פצועים. מתוך 120 הלוחמים שכבשו את המנזר, יצאו רק 20 בכוחות עצמם.
הכוחות הערביים ספגו אף הם אבדות קשות - אחת ההערכות עומדת על 34 הרוגים וכחמישים פצועים.
כיבוש קטמון היה הצלחה בודדת במבצע יבוסי. הוא ניתק את השכונות הערביות בדרום העיר מן האזורים שבשליטה ערבית - המושבה הגרמנית, בקעה, המושבה היוונית, תחנת-הרכבת ואבו טור. המפלה בקטמון הניעה את תושביהן לנטוש את בתיהם ולפנות את העיר. השכונות הדרומיות היהודיות - מקור חיים, ותלפיות, כמו גם קיבוץ רמת רחל חוברו לרצף היהודי.
בקרב השתתפו רבים ממפקדי צה"ל העתידיים, וביניהם רפאל איתן (שנפצע בו) כסמל מחלקה, דוד אלעזר כמ"מ, אורי בן ארי כמ"פ ומוטקה בן-פורת. כמו כן נטלו בו חלק אליהו סלע, יורם קניוק, ובני מרשק שנפצע גם הוא. רבים מן המשתתפים תיארו את הקרב כקשה בחייהם.
בנאומו הקצרצר בטקס מנויו לרמטכ"ל הגדיר רפאל איתן את הקרב הזה כקרב שהכריע את עתידה של ירושלים "לחזור ולהיות בירת עם ישראל לנצח".
הקרב נלמד כקרב מופת ממורשת הקרב של צה"ל ורבים זוכרים ממנו את האמירה של בני מרשק בצטטו את יצחק שדה שציטט אמירה מהצבא האדום: בוגרי הקרב, ובהם דוד אלעזר, חזרו על האמירה במהלך קרבות צה"ל.
משתתפי הקרב קיבלו לאות את מדליית קטמון. אך לאחר הענקת האות נמנע צה"ל מלהכיר בו וענידתו הופסקה.
בפינת גן המנזר מוצבים אנדרטה ל-18 חללי הקרב ולוח נחושת המספר את סיפור הקרב.
הקרב על מנזר סן סימון משמש כרקע לספר "יונה ונער" של מאיר שלו ומסופר עליו בספר "תש"ח" של יורם קניוק.
צביון אוגילבי
צביון אוגילבי (שם מדעי: Cephalophus ogilbyi; מכונה צ'ומג'בי), הוא מין אנטילופה קטנה בתת-משפחת הצביונים החי במרכז ומערב אפריקה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1838 על ידי ג'ורג רוברט ואטרהאוס. הוא שייך לקבוצת "הצביונים האדומים" בשל צבעי פרוותו, ועל כן יש לו דמיון רב למספר מינים - בייחוד לצביון חום, צביון פיטרס, צביון לבן-גחון, צביון ווינס וצביון נאטאל. ניתן לרוב להבדילו מהשאר בשל צבע פרוותו החיוור יותר, אם כי בצפייה מרחוק קשה מאוד להבדיל ביניהם. שמו המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצית השיער שבמצח. "ogilbyi" - על שמו של הזואולוג הבריטי ויליאם אוגילבי.
לצביון אוגילבי 3 תת-מינים התופסים אזורים גאוגרפים שונים:
תיאור
לצביון אוגילבי זוג קרניים קצרות יחסית כמינים רבים של צביונים. יש להם מבנה פשוט למדי: הקרן צומחת לכיוון מעלה והצדדים בצורת "V" ולעיתים מתעקמת מעט בזווית מקושתת כלפי קדימה; הקרן ישרה לחלוטין לעיתים קרובות. בסיס הקרן הוא במרכז המצח - קרוב לאוזניים ורחוק מן העיניים. הרווח בין הקרניים בבסיס קטן למדי, והן מתרחקות מעט אחת מהשנייה ככל שהן גדלות. יש הבדל ניכר בין הבסיס העבה במעט לעומת הקצוות הדקות יותר, והקרניים מזכירות בכך את קרניו של דוקרן שארפי. הקרניים מחורצות בבסיס, וישנן מספר טבעות מחוספסות. צבע הקרניים הוא אפור-שחרחר, חלודה או אפרפר בהיר. הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, אך של הזכרים ארוכות פי 2 ומעלה מזה. יש גם הבדל באורך הקרן בין תת-המינים, כאשר לצביון לבן רגליים יש את הקרניים הארוכות מבין השלושה. הפרווה של צביון אוגילבי דקה וחלקה, ומורכבת משערות זיפיות ודלילות. צבע הפרווה הכללי הוא חום זהוב וערמוני או מהגוני - נוטה להיות חיוור יותר מהצבע הרבגוני של צביונים אדומי פרווה אחרים, אם כי אין זה נדיר לראות פרטים בעלי צבע אדמדם-כתמתם בוהק. הצבע עמוק וברור בעיקר בפלג הגוף האחורי, ברגליים האחוריות ובעורף; הוא נמוג בהדרגה מזהוב בצלעות לחום אפרפר\זהוב חיוור בגחון בחזה ובמפשעה. לאורך הקו האמצעי של הגב עובר פס שחור דק מוגדר היטב, המשתנה מעט בין תת-המינים: לצביון הזהוב הפס צר ביותר (3.0-1.0 ס"מ רוחב) אך מאידך הוא בעל עובי אחיד, והוא משתרע מהכתפיים עד לעוקץ הזנב. לצביון לבן הרגליים הפס רחב יותר (6.0-2.5 ס"מ רוחב) ומשתרע מהכתפיים עד לקצה הזנב. לצביון ברוק הפס רחב משל השניים האחרים (6.6-2.7 ס"מ רוחב), אך הוא הולך ונהייה צר ככל שהוא מתרחק מהכתפיים עד שהוא מסתיים עוד לפני עוקץ הזנב. לכל תת-המינים יש שערות שחרחרות וחומות לא מוגדרות - העלולות ליצור רושם כאילו הפס ממשיך מהכתפיים גם לעורף. צבע הרגליים של צביון אוגילבי משתנה בהתאם לתת-המינים: לצביון לבן רגליים כשמו, הרגליים בצבע לבנבן או אפרפר - הבולט מאוד לעומת רוב הצביונים ובייחוד בשעת מנוסה; ברגליו הקדמיות הצבע הלבן מתפשט גם לחזה ולבית השחי. לצביון זהוב וצביון ברוק לעומתו הרגליים בצבע חום זהוב המתכהה סמוך לאזור הפרסות. לכל תת-המינים יש רצועה צרה בצבע חום או שחרחר לאורך הברכיים, עקבים שחורים, וטבעת לבנה סביב הפרסות (אצל צביון לבן רגליים הטבעת מתמזגת עם צבע הרגל). הזנב בצבע כתום אוכרה או בגווני זהוב בהתאם לצבע הגוף בצידו העליון ולבנבן בצידו התחתון; בצידו החיצוני יש לאורך פס שחרחר דקיק שנעדר אצל צביון ברוק. בקצה הזנב יש ציצת שערות עגלגלה המורכבת משערות שחרחרות, לבנבנות וזהובות. הפרסות בצבע אפרפר.
צבע ראשו של צביון אוגילבי כתמתם-אדמדם בהיר, חום זהוב דהוי, חאקי או אפרפר, כשהמצח ולעיתים גם החוטם בצבע כתום-אדמוני בוהק\חום זהוב עמוק; הצבע מתכהה סמוך לציצת השיער שבמצח הממוקמת בין הקרניים. ציצת השיער של צביון אוגילבי דלילה וקטנה יחסית לצביונים אחרים, וצבעה הוא אדמדם עד חום כהה. לעיתים קרובות היא מסתכמת בשתי קווצות שיער המקיפות כל קרן בפני עצמה. מעל עיניו של צביון אוגילבי יש שתי קשתות בולטות בצבע ערמוני הנראות כ"גבות", והן אחד מהמאפיינים הבולטים של מין. סביב הלוע יש כתם בצבע שחור עמוק עד קרם דהוי, בניגוד לשפה התחתונה ולסנטר הלבנים. צבעו של החוטם משתנה בין שחרחר, חום ולבנבן. האוזניים משתנות בין הצד החיצוני שצבעו חום זהוב בחלק התחתון ושחרחר בחלק העליון, לבין הצד הפנימי שכולל שילוב של שערות שחרחרות, לבנבנות וכתמתמות.
מבנה גופו של צביון אוגילבי רזה ומוצק, חלקו האחורי מפותח יותר מהקדמי, וצווארו הקצר תומך בראשו הגדול והמשלוש. גבו קמור ועגלגל, ורגליו קצרות בהשוואה לגופו אך ארוכות יותר משל צביונים רבים. האחוריות ארוכות במעט מהקדמיות, ויחד עם מאפייני הגוף הנזכרים הופכים אותו למותאם במיוחד לתנועה בתוך היער. עיניו ואפו גדולים ושחורים, והלוע והאוזניים עגלגלים ורחבים. במרכז הלחיים יש לו בליטה גדולה ובמרכזה חריץ שחור דק המשמש כבלוטת ריח. זנבו קצרצר ודקיק ופרסותיו ארוכות וחדות. מלבד הקרניים אין הבדלים בולטים בין הזכרים לנקבות. מידות הגוף של צביון אוגילבי: גובה הכתפיים: כ-55 ס"מ. אורך הראש והגוף: 115-85 ס"מ. אורך קרני הזכר: 12-8 ס"מ. אורך קרני הנקבה: 6-4 ס"מ. אורך הזנב: 16-12 ס"מ. משקל: 20-14 ק"ג.
מינים דומים
הצביון האוגילבי שייך לקבוצת "הצביונים האדומים" וכתוצאה מכך יש מינים רבים הדומים לו מבחינה חיצונית. להלן אלו החופפים לו גם בתפוצה: הצביון החום דומה מאוד לצביון אוגילבי, אם כי הוא לילי בעיקרו, בעל צבע פרווה אדמוני עמוק, ויש לו פס שחור רחב מאוד שמשתרע מהעורף עד לזנב. לצביון לבן-גחון יש פס גב רחב יותר מלצביון אוגילבי - לעיתים קרובות עם קצה מסולסל, ויש לו גחון ובטן בצבע לבן בולט. לצביון פיטרס יש פס גב צר שמתרחב לכיוון הזנב ומתפשט על פני כל האזור האחורי. לצביון שחור-חזית ולצביון ווינס אין פס גב, כשהראשון בעל צבע פרווה כתום-אדום בוהק, ואילו השני בעל פרווה דומה יחסית לצביון אוגילבי.
תפוצה ובית גידול
צביון אוגילבי נפוץ במרכז ומערב אפריקה, בשלושה אזורים נפרדים המאוכלסים על ידי תת-המינים כדלהלן: צביון זהוב מאכלס את דרום קמרון וניגריה, ואת האי ביוקו השייך לגינאה המשוונית. צביון לבן-רגליים מאכלס את גבון, הרפובליקה של קונגו, וחלק קטן מהשטח היבשתי של גינאה המשוונית. צביון ברוק מאכלס את גאנה, גינאה, חוף השנהב, סיירה לאון וליבריה.
בית הגידול של צביון אוגילבי הוא בעיקר יערות טרופיים ראשיים ולחים - בדרך כלל עם חופה סגורה, אף על פי שניתן למצוא אותו גם ביערות משניים ובכתמי יער בסוואנה, ולעיתים רחוקות יותר הוא גולש גם לאזורים חקלאיים פתוחים יותר - לרוב על מנת ללקט מזון. סוגי היערות שבהם הוא נמצא הם יערות שפלה, אך על האי ביוקו הוא מצוי באופן יוצא דופן גם ביערות הרריים בגבהים של עד 2,000 מטר מעל פני הים. מניחים כי הסיבה לכך היא העדר צביונים גדולים ובינונים בביאוקו (המין היחיד שמצוי שם מלבדו הוא צביון כחול - קטן המינים), שנוהגים לתפוס לרוב את האזורים הגבוהים יותר. הטמפרטורות בתחומי תפוצתו 30 מעלות לאורך השנה, וכמות המשקעים הממוצעת גבוהה ביותר ונעה בין 1,000 ל-10,000 מילימטר לשנה.
אקולוגיה
צביון אוגילבי הוא בעל חיים סוליטרי הפעיל לרוב בבדידות, כשכמעט כל התצפיות על מין זה היו של יחידים או זוגות בודדים. תצפיות אלו נעשו בעיקר בשעות היום - מה שמוכיח שמין זה הוא יומי. עובדה זאת נתמכת גם על ידי תצפיות בשבי. בצפייה על תת-המין ברוק בגן החיות של מונרוביה, נמצא כי הוא היה פעיל במשך 58% משעות היום, ורק 17% משעות הלילה. התנהגות דומה תועדה גם בזכר מתת-המין הזהוב בקמרון על ידי משדר רדיו שהוצמד לצווארו בפארק הלאומי קורוף: ירידה ניכרת בפעילות לקראת השקיעה וחידוש של הפעילות בשעת הזריחה לאחר המנוחה בלילה. ירידה מסוימת בפעילות התרחשה גם בשעות אחר הצהריים החמות, בדומה למיני אנטילופות רבים שמנצלים את זמן זה למנוחה. אף על פי שלצביון אוגילבי יש תחרות מסוימת עם צביון חום החופף איתו באזור, הנטייה של הלז לפעול בלילה מקטינה את הסבירות לתחרות רצינית על מקורות מזון. מנתוני משדר הרדיו שהוצמד לזכר בפארק הלאומי קורוף עולה כי צביונים אלו נמצאים בשטחי פעילות קבועים ("שטחי בית"), בגודל של 0.106 קמ"ר. הליבה של אזור הפעילות משמשת לעיתים קרובות לשינה בלילה ולעשיית צרכים, אך אין זה נדיר שהם ישנו גם באזורי השוליים. לא ידוע האם צביון אוגילבי טריטוריאלי. צביון זה כקרוביו הוא ביישן, חששן וזהיר, וברגע שיבחין בסכנה כל שהיא הוא ייתן קריאת אזהרה דמוית שריקה (מעין "ווייט") הדומה מאוד לקריאות האזהרה של מינים אחרים (צביון פיטרס למשל).
באזור היבשתי צביוני אוגילבי נטרפים בעיקר על ידי נמר אפריקני וחתול זהוב אפריקני, ועל האי ביוקו הם עלולים להיטרף בעיקר על ידי הדריל ופיתון סלעים אפריקני. תזונתו של צביון אוגילבי מבוססת במידה רבה על פירות שנפלו מהעצים (פעמים רבות על ידי קופים). מניתוח היסטולוגי של קיבת צביון זה בחוף השנהב עלה כי התזונה שלו מורכבת מ-92% של פירות וזרעים, 7% של עלים ו-1% בלבד של פרחים. תת-המין לבן רגליים נצפה כשהוא אוכל את הפירות הקשים של קליינדדוקסה גבונית (מהמלפיגאים), ופרט צעיר מתת-המין ברוק תועד כשהוא אוכל פירות של הקואלוקריום (ממשפחת מיריסטיסאה - בבעלי פרחים). בין מיני הצמחים שזוהו בקיבתו של המין ניתן למנות את הנאוקלה (מהפואתיים), דיאליום (מהקטניות), האמפהימאס (מהפרפרניים) וזרעים של אפרסמון. צביוני אוגילבי נמצאים לעיתים קרובות תחת עצים שבהם הקופים פעילים - כדי ליהנות מהפירות, הפרחים והזרעים שנופלים על ידם לקרקעית היער. באזורים מסוימים תזונתו מושפעת לחלוטין מפעילות הקופים על העצים, כך שאם הם יחליטו לאכול מעץ מסוים, אלו יהיו הפירות היחידים שיאכלו על ידי הצביון בזמן זה. צביון אוגילבי ידוע גם כמין הנוהג לפלוש לשטחים חקלאיים בלילה, ולאכול שם גידולים שונים כקקאו, קפה, אבוקדו וכדומה. מדי פעם הוא ירחיב גם את תזונתו על ציפורים ויונקים קטנים.
אין כמעט מידע זמין על הרבייה ומחזור החיים של מין זה; ידוע שהם בעלי חיים מונגומים (הזכר מתרבה עם נקבה אחת בלבד וכן להפך), ושהנקבה ממליטה עופר יחיד בעל פרווה מנומרת בתקופה הראשונה, החבוי בצמחייה הסבוכה במשך מספר שבועות. לחייו. סביר להניח שנתוני הרבייה שלו דומים למינים אחרים: תקופת הריון כ-240 ימים, גמילה לאחר 3–5 חודשים, ובגרות בסביבות 9–18 חודשים.
איומים ושימור
צביון אוגילבי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בעיקר בשל מספריו היציבים של תת-המין צביון לבן רגליים המהווים כמחצית מהאוכלוסייה הכוללת של המין, אם כי שני תת-המינים האחרים נמצאים במגמת ירידה ומסווגים במצב "פגיע" (VU). השילוב של האוכלוסיות של 3 תת-המינים גורם לכך שהמצב הכללי של המין עדיין לא מגיע לסף אחת מהקטגוריות המאוימות. עם זאת צביון זה סובל מכריתת יערות, אובדן בית גידול הנעשה על ידי התיישבות אנושית ופלישה של חקלאות ליער וציד נרחב לבשר, ואם המגמות הנוכחיות יתמשכו תת-המינים צביון זהוב וצביון ברוק יחוו ירידה נוספת ומשמעותית שתגביל את מספריהם לשמורות ופארקים מוגנים בלבד. איום הציד חמור במיוחד באי ביוקו.
לאוכלוסייה של הצביון הזהוב נותרו רק מספר מעוזים עיקריים כפארק הלאומי קורוף בקמרון והפארק הלאומי נהר הצלב בניגריה; הוא גם נרשם בכמה שמורות יער בשתי המדינות הנזכרות. לעת עתה הצביון הזהוב עדיין נפוץ באי ביוקו, וההגנה היעילה של שמורת גראן-קאלדרה-לובה היא קריטית להישרדותו של מין זה באי.
צביון לבן רגליים עדיין נפוץ בפארקים ושמורות יער בגבון כדוגמת הפארק הלאומי לופה והפארק הלאומי גמבה, וכן בפארק הלאומי אודזאלה שבקונגו. הוא מופיע בנספח II של אמנת וושינגטון מה שאומר שהסחר במין זה מחויב להיות בפיקוח.
סך האוכלוסייה הכוללת של צביון אוגילבי היא כ-35,000 לשנת 1999. מתוכם 18,000 של תת-המין צביון לבן רגליים, 12,000 של תת-המין צביון זהוב, ו-5,000 של תת-המין צביון ברוק.
לנוקס לואיס
לנוקס קלאודיוס לואיס (באנגלית: Lennox Claudius Lewis; נולד ב-2 בספטמבר 1965 בלונדון, אנגליה), הוא מתאגרף לשעבר, אשר ייצג את קנדה באולימפיאדת סיאול, וזכה במדליית הזהב במשקל סופר כבד.
בתור מתאגרף מקצוען היה לנוקס לואיס אלוף העולם הבלתי מעורער, והוא נכון להיום (2019) האחרון שהחזיק בתואר זה.
לואיס, יחד עם איוונדר הוליפילד ומוחמד עלי הוא אחד משלושת המתאגרפים היחידים בהיסטוריית האגרוף במשקל כבד אשר זכה בתואר אלוף העולם במשקל כבד שלוש פעמים. מאזנו המקצועי עומד על 41 ניצחונות, שני הפסדים וקרב אחד שהסתיים ללא הכרעה. 32 מניצחונותיו הושגו בנוק-אאוט.
ראשית הדרך ואליפות העולם
לואיס החל להתאגרף כמקצוען ב-1988, לאחר שזכה כחובבן במספר תארים בולטים, בהם זכייה במדליית זהב אולימפית במשקל סופר-כבד, לאחר שגבר על רידיק בואו, לימים אלוף העולם במשקל כבד אף הוא, בנוק-אאוט טכני בסיבוב השני. המעבר לאגרוף מקצועני לווה גם בחזרה לבריטניה בה נולד (עד אז לחם לואיס תחת הדגל הקנדי). חובבי אגרוף בריטים רבים חשו כי מעבר זה הוא מטעמים פרקטיים בלבד, וטענו כי לואיס הוא "קנדי בלב ובריטי מסיבות פרקטיות". לואיס עצמו חיזק במידת מה טיעון זה כשתלה את המעבר לבריטניה בפיתוח קריירת האגרוף שלו, ענף שלא היה מפותח בקנדה באותה תקופה. לאחר מספר ניצחונות על יריבים לא בולטים, חתם לואיס על חוזה עם סוכנות אמריקנית, שבתיווכה פגש וניצח את ג'ין מוריס הצרפתי (אלוף אירופה), ג'רי מייסון (אלוף בריטניה) ויריבים בולטים נוספים. ב-1992 היה לואיס מדורג בחמישייה העולמית הראשונה על ידי שניים משלושת הגופים העיקריים בענף (WBC ו-WBA) וכן על ידי מגזין "הזירה". ב-31 באוקטובר 1992 ניצח לואיס את דונובן "התער" רדוק בנוק-אאוט בסיבוב השני, והיה לטוען הראשון לכתר אלוף העולם מטעם מועצת האגרוף העולמית (ה-WBC). האלוף המכהן, רידיק בואו, סירב להגן על התואר מול לואיס, שהשפיל אותו ב-1988, ובצעד הפגנתי השליך את חגורת האליפות לפח אשפה לעיני המצלמות. התואר נלקח ממנו, והמועצה הכריזה על לואיס כאלוף העולם מטעמה. לואיס היה למתאגרף השני בתולדות הענף שהחזיק בתואר אלוף העולם מבלי שזכה בו בזירה (הראשון היה קן נורטון, אף הוא בתואר ה-WBC). לואיס הגן על תוארו שלוש פעמים, נגד טוני טאקר, פרנק ברונו ופיל ג'קסון. את שלושתם ניצח בנוק-אאוט.
אובדן התואר
ב-24 בספטמבר 1994 איבד לואיס את תוארו לטובת אוליבר מק'קול, במה שנחשב לאחד הקרבות המפתיעים בתולדות הענף. מק'קול הפיל את לואיס לקרשים בסיבוב השני; לואיס הצליח לקום על רגליו לפני תום הספירה, אך כשל קדימה ונתקל בשופט הזירה, חוזה גארסיה. גארסיה חש כי לואיס אינו כשיר להמשיך בקרב, ומק'קול הוכרז כמנצח בנוק-אאוט טכני. לואיס ואנשי צוותו מחו על ההחלטה, וטענו כי הקרב נעצר בטרם עת, וכי יש לתת לאלוף מכהן ליהנות מן הספק, אולם הדעה הרווחת הייתה כי לואיס התעשת רק לאחר שהקרב נעצר, וכי החלטת השופט הייתה מוצדקת. לאחר התבוסה פיטר לואיס את מאמנו, פפה קוריאה; היחסים ביניהם היו מתוחים זה זמן-מה, ולאחר הפיטורים השמיץ קוריאה את לואיס בפומבי. מאמנו החדש של לואיס היה עמנואל סטיוארד, שאימן בין השאר את מק'קול, ושם עין על לואיס עוד לפני הקרב ביניהם. סטיוארד עבד עם לואיס על יכולות רבות שחסרו לו, בהן יציבתו והאגרוף הישיר (ג'אב) שלו, שהפך, תחת הדרכתו של סטיוארד, לאחד מסימני ההיכר הבולטים של לואיס, שניצל בכך את יתרונו כמתאגרף גבוה, בעל טווח אגרופים ארוך במיוחד. השניים עבדו כצוות עד לפרישתו של לואיס ב-2003, ונקשרו ביניהם יחסי כבוד והערכה הדדיים.
אלוף העולם בשנית
לאחר שגבר על ליאונל באטלר היה לואיס שוב בעמדת הטוען הראשון לכתר ה-WBC, אולם האמרגן דון קינג השפיע על המועצה לתת את ההזדמנות למייק טייסון. לאחר מספר ניצחונות על יריבים מן השורה הראשונה, בהם ריי מרסר, ג'סטין פורצ'ן וטומי מוריסון, פתח לואיס בהליך משפטי במטרה לתבוע את טייסון להתמודד מולו על התואר. קינג, אמרגנו של טייסון, שילם ללואיס ארבעה מיליון דולר כדי שימשוך את תביעתו להתמודד מול טייסון; לואיס התנה את הסכמתו בכך שאם יגבר טייסון על ברוס סלדון בקרב איחוד התארים שלהם (סלדון החזיק בתואר ה-WBA), הוא יילחם בלואיס לאחר מכן. טייסון גבר על סלדון, אולם בחר שלא להתייצב לקרב מול לואיס, ותואר ה-WBC נלקח ממנו. תחת זאת בחר טייסון להגן על תואר ה-WBA מול איוונדר הוליפילד, שחזר מפרישה לצורך זה. הוליפילד גבר על טייסון בנוק-אאוט טכני בסיבוב ה-11. לואיס ומק'קול היו לשני הטוענים הראשונים לתואר אלוף העולם מטעם ה-WBC, הנטוש כעת. המועצה ערכה ביניהם קרב ב-1996; מק'קול, שהפסיד בשלושת הסיבובים הראשונים, סירב להילחם בסיבובים הבאים, ובאחד האירועים המוזרים בתולדות הענף החל לצעוק ולהפציר בשופט להפסיק את הקרב ולהכריז על לואיס כמנצח. כאלוף העולם בשנית, הגן לואיס על תואר מועצת האגרוף העולמית מספר פעמים; במהלכן היה גם לאלוף העולם הליניאלי (כלומר, שניצח את קודמו בזירה), כאשר הביס את שנון בריגס (שניצח, בהחלטת שופטים שנויה מאוד במחלוקת, את אלוף העולם ג'ורג' פורמן) בנוק-אאוט טכני בסיבוב החמישי.
לואיס נגד הוליפילד ואלוף העולם הבלתי מעורער
במרס 1999 פגש לואיס באיוונדר הוליפילד בקרב לאיחוד התארים: הוליפילד החזיק בתואר אלוף העולם מטעם ה-WBA ומטעם ה-IBF, ולואיס בתואר ה-WBC. המנצח בקרב אמור היה לזכות בתאריו של חברו ולהפוך לאלוף העולם הבלתי מעורער. אולם לאחר שנים-עשר סיבובים, בהם שלט לואיס בקרב באופן ברור, הכריזו השופטים על תיקו, בהחלטה שנויה במחלוקת. היריבים שמרו על איש על תאריו, ונדברו להיפגש לקרב גומלין, שנערך שמונה חודשים מאוחר יותר, ב-13 בנובמבר 1999. הוליפילד לחם טוב בהרבה מאשר בקרב הראשון, אולם לואיס עדיין הוביל בהפרש בולט, וזכה בניצחון בהחלטה פה-אחד של השופטים. בכך היה לואיס לאלוף העולם הבלתי מעורער הראשון מאז נלקח התואר מרידיק בואו ב-1992, בשל סירובו לפגוש בלואיס. כאלוף העולם הבלתי-מעורער הגן לואיס על תאריו, בין השאר, נגד ג'ון רואיז (הטוען לכתר מטעם ה-WBC), מיכאל גרנט (WBA) וכן פרנסיס בותה ודייוויד טואה. ב-21 באפריל 2001 נוצח לואיס בנוק-אאוט על ידי האסים רחמן, שהתייצב לקרב כאנדרדוג ביחס של 1:15. תחילה סירב רחמן לדרישת לואיס לקרב חוזר, אולם לואיס אילץ אותו להיענות באפיקים משפטיים. בקרב החוזר ניצח לואיס בנוק-אאוט בסיבוב הרביעי. ב-2002 פגש לואיס במייק טייסון, שניסה לפתוח מחדש בקריירת אגרוף, לאחר שרישיונו נשלל בעקבות הנשיכות באוזניו של איוונדר הוליפילד. לואיס ניצח את טייסון בנוק-אאוט בסיבוב השמיני. אף שטייסון לא לחם היטב, והשיא שלו היה, בבירור, הרחק מאחוריו, הכריז אלוף העולם לשעבר ג'ורג' פורמן לאחר הקרב כי "לואיס הוא, ללא ספק, גדול המתאגרפים במשקל כבד בכל הזמנים".
לואיס נגד קליצ'קו ופרישה
פדרציית האיגרוף הבינלאומית (IBF) שללה מלואיס את תואר אלוף העולם מטעמה, לאחר שסירב לפגוש בטוען לכתר כריס בירד. תחת זאת בחר לואיס להגן על התואר מטעם מועצת האגרוף העולמית מול ויטלי קליצ'קו. השניים נפגשו ב-21 ביוני 2003. קליצ'קו שלט בסיבובים הראשונים של הקרב, אולם מכת אגרוף ששלח לואיס פצעה את קליצ'קו מעל לעינו, והקרב הופסק בעצת רופא הזירה. כיוון שהסיבה להפסקת הקרב הייתה האגרוף ששלח לואיס, הוא הוכרז כמנצח בנוק-אאוט טכני, אף שקליצ'קו הוביל בכרטיסיות הניקוד של כל השופטים. המגעים המתמשכים שנוהלו לגבי קרב חוזר נגד קליצ'קו הגיעו למבוי סתום, ובפברואר 2004 הודיע לואיס על פרישתו.
חייו האישיים
לואיס חי במיאמי ביץ'. הוא נשוי לויולט צ'אנג ואב לארבעה. לואיס הוא שחמטאי חובב, ופתח תוכנית ללימוד שחמט לנוער בסיכון.
הורות משותפת
הורות משותפת (באנגלית: Shared Parenting) היא שם כולל למודלים של הורות המהוות חלופה לנישואים ומבוססות על שלושה עקרונות:
יישום נפוץ של מודל זה כולל נשים וגברים שהחליטו להביא יחד לעולם ילד, או ילדים משותפים, מבלי לחיות בזוגיות או לקיים משק בית משותף. ההורים יכולים להיות הטרוסקסואלים או חד-מיניים, עם בני זוג או בלעדיהם. תהליך ההתעברות מתבצע באמצעות הפריה מלאכותית בבית חולים, באופן עצמי, במרפאת פוריות, או ביחסי מין.
לשם כך, לרוב יערכו ביניהם ההורים הסכם הורות משותפת קודם לתהליך. ההסכם יכול להתקיים בין כל שני הורים ביולוגיים, שיש ביניהם אמון ומערכת יחסים מינימלית לגידול משותף של ילד, גם אם הם רשומים פורמלית כרווקים, או גרושים. ההסכם, שנחתם לרוב טרום הולדת הילד, כולל הסדרה והתייחסות לתחומים הקשורים להריון, טיפולי פוריות, חלוקת אחריות כלכלית, חלוקת ימי טיפול בילד וסוגיות כמו חינוך, הסעות ועוד.
בגירושים
באופן הדומה להסכמי הורות משותפת, הורים גרושים חותמים על הסכמי גירושים, על מנת להסדיר ביניהם את סוגיות הטיפול בילדים. במקרי גירושין חשיבות חלוקת האחריות ההורית גוברת, בגלל החשש לפגיעה רגשית, לנתק ולנסיגה בהתקדמות הילד והצלחתו, הנובע מפרידת ההורים, מעבר הבתים והשינוי הקיצוני שחל במשפחה. על כן, הסכמי הורות משותפת יכולים להתבסס על הסכמי גירושין, שכן ישנה חפיפה רבה, אך לא מלאה, בין הנושאים עליהם נדרשת הסכמה.
כיום יש מגוון של משפחות המקיימות מודל של הורות משותפת. לדוגמה, משפחות שיש בהן כמה זוגות הורים המגדלים במשותף את ילדיהם כאחים, שיש להם הורים שונים שהם חלק מאותה משפחה גרעינית. במקרים מסוימים, ההולכים ומתרבים בשנים האחרונות, ההורות המשותפת מהווה מושג המאפשר הסכמים חדשניים בין חברים, שותפים, קומונות או זוגות של הורים המחליטים לגדל ילדים במשותף.
הסכם הורות משותפת
לעריכת הסכם הורות משותפת מפורט קודם לתחילת תהליך ההיריון, יש חשיבות רבה במניעת קונפליקטים בין ההורים הנוגעים להסדרת סוגיות הקשורות לנושאים הבאים:
את ההסכם ניתן לערוך באופן עצמאי, או באמצעות עורך דין, ולאשר את ההסכם בבית המשפט לענייני משפחה, על מנת לחזק את תוקפו. במעמד אישור ההסכם השופט יוודא שההורים מבינים את השלכותיו ומשמעותו, כי הוא נחתם מרצונם החופשי וכי הוא ממלא את טובתו של הילד. אם ההסכם אושר בבית המשפט הוא יקבל תוקף מחייב של פסק דין. במקרה של מחלוקת בדבר אכיפת ההסכם, הצדדים יכולים לפנות לבית המשפט לענייני משפחה.
מעמד משפטי
הורות משותפת הולכת ותופסת את מקומה בספרי החוקים של המדינות שונות. מושג האחריות ההורית הוכנס לחוק הבריטי כבר ב-1989, ומאז שולב בחוקי מדינות נוספות. חלוקת האחריות ההורית - היא ההורות המשותפת - נמצאת בשלבי חקיקה בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
בניגוד ל"משמורת משותפת" (joint custody), העוסקת בעיקר בזמני טיפול ולינה שווים אצל שני ההורים, הורות משותפת עוסקת בכל היבטי האחריות ההורית ומהותה אינה השוויון, אלא חלוקת האחריות ההורית והכלכלית בין שני ההורים, והשגת הסדר המבוסס על הסכמה בין ההורים. ניתן לומר כי משמורת משותפת היא מקרה פרטי, מימוש מסוים, אך לא יחיד, של תפיסת ההורות המשותפת.
בישראל, סוגיית הסכמי ההורות עדיין אינה מוסדרת בחוק באופן ייחודי, וממתינה להכרעת בית המשפט בשאלה: האם על בית המשפט לכבד הסכם הורות משותפת שנחתם בין ההורים, טרום הולדת הילד המשותף. עבור ההורים, יש חשיבות רבה בחתימה על הסכם ההורות המשותפת עוד בטרם נולד הילד, ולא מאוחר מכך, על מנת להמשיך בתהליך באופן שיצמצם קונפליקטים בהמשך הדרך.
המערכה על בוסטון
המערכה על בוסטון (באנגלית: Boston campaign) הייתה המערכה הפותחת במלחמת העצמאות האמריקאית, אשר התרחשה בעיקר בקולוניה הבריטית "הפרובינציה של מפרץ מסצ'וסטס". תחילתה של המערכה עם הקרבות על לקסינגטון וקונקורד ב-19 באפריל 1775. בקרבות אלו הצליחה המיליציה המקומית לסכל ניסיון של הממשלה הבריטית להחרים מלאי צבאי ולאסור מנהיגים מקומיים בקונקורד, מסצ'וסטס. יחידות הצבא הבריטי סבלו אבדות כבדות במהלך קרבות הנסיגה אל עבר שכונת צ'ארלסטון בבוסטון, אל מול כוחות המיליציה ההולכים וגדלים.
יחידות המיליציה התאספו מחוץ לבוסטון והחלו את המצור על בוסטון שנמשך כאחד עשר חודשים. בקרב המרכזי שהתרחש במהלך המצור, קרב גבעת בנקר, ניצחו אומנם הבריטים, אם כי במחיר כבד מאוד. הקרב עצמו, שגבה את חייהם של למעלה משלוש מאות ושישים חיילים בריטים ואנשי מיליציה אמריקאים, היה אחד הקרבות הקשים ביותר במהלך המלחמה כולה. מלבד קרב זה נרשמו גם התכתשויות נוספות בין הצבא וכוחות המיליציה באזורי החוף של בוסטון אשר גבו את חייהם של עשרות והביאו לפינוי של אלפי אנשי צבא בריטים.
ביולי 1775, קיבל ג'ורג' וושינגטון את הפיקוד על יחידות המיליציה והחל להפוך אותן לכוח צבאי מסודר. ב-4 במרץ 1776 החל הצבא הקונטיננטלי לבצר את רמות דורצ'סטר בדרומה של בוסטון, ולהציב בהן תותחים שיכלו לטווח את בוסטון כולה ואת ספינות הצי הבריטי בנמל העיר. המצור, והמערכה, הסתיימו ב-17 במרץ 1776, עם הנסיגה הסופית של הצבא הבריטי מהעיר. עד היום נחגג 17 במרץ בבוסטון כ-"יום הפינוי".
רקע
המתיחות העולה הגיעה לשיאה בטבח בוסטון ב-5 במרץ 1770 וב"מסיבת התה של בוסטון" ב-16 בדצמבר 1773.
כתגובה למסיבת התה, יזם הפרלמנט ב-1774 את חוקי הכפייה על מנת להעניש את הקולוניות הסוררות. החלק הראשון של החוק, חוק הממשל של מסצ'וסטס, ביטל את חוקת מסצ'וסטס והחליף את הממשל האזרחי בצבאי אשר היה כפוף לכתר הבריטי. הגנרל תומאס גייג', מפקד הכוחות הבריטים בצפון אמריקה, מונה למושל מסצ'וסטס וקיבל את ההוראה מטעם ממשלתו של המלך ג'ורג' לאכוף את סמכויות המלך בקולוניה.
תחילת הקרב
ב-1 בספטמבר 1774 החרימו חיילים בריטים אבק שרפה ושאר ציוד צבאי ממחסן ליד בוסטון. היות שהאירוע התרחש בתקופה של מתח גואה בין הבריטים לאמריקאים, נרשמה דאגה בקרב תושבי אזורי הספר אשר חשבו, בטעות, כי זוהי תחילתה של המלחמה ואלפי פטריוטים אמריקאים הוזעקו. על אף שהאירוע התברר כאזעקת שווא, הוא תרם לשינוי המציאות בשטח בכמה מישורים; האירוע שימש כ"חזרה גנרלית" לתחילת המערכה כשבעה חודשים לאחר מכן. מלבד זאת, החלו הקולוניאליסטים לפזר אספקה צבאית ממבצרים בניו אינגלנד בקרב כוחות מיליציה מקומיים.
בעיות אספקה
הבריטים הצליחו לייבא לעיר אספקה דרך הים, אך לא במידה מספקת. חיילים בריטיים נשלחו לפשוט על שדות חקלאיים שהיו באיים הסמוכים לבוסטון, אך במהרה פונו כל המתיישבים ותוצרתם מהאזור. פעולות אלה נשנו במחלוקת בקרב הבריטים אך הוויכוחים גרמו לאובדן ספינה ושני חיילים. הצורך בחומרי בניין ואספקה הובילו את האדמירל סמואל גרייבס לאשר לסוחר נאמן לשלוח את ספינותיו למחוז מיין מלווה בספינת מפרש של הצי המלכותי. אך התושבים במחוז באו והרגו את מפקד ספינת המפרש והשתלטו עליה ולאחר מכן על יתר הספינות. פעולות אלה הניעו את סמואל גרייבס להגיב בפעולת תגמול באוקטובר, הזעם שגרמה פעולת התגמול גרמה לייסוד חיל הים הקונטיננטלי.
אך גם לצבא המושבות היו בעיות אספקה, הצורך למצוא את כל היחידות במחוזות השונים ולארגן להן מזון, בגדים וציוד צבאי גרמו לכך שכל מנהיג מחוז דאג לצבאו.
גבעת בנקר
בסוף חודש מאי קיבל גנרל תומאס גייג' דרך הים כ-2,000 חיילי תגבורת ושלושה גנרלים ויליאם האו, ג'ון בורגוין והנרי קלינטון, ויחד הם גיבשו תוכנית ליציאה מהעיר שהושלמה ב-12 ביוני. דיווחים על גיבוש תוכנית הגיעו לכוחות הצרים שהחלו בצעדי הגנה נוספים.
הקמת הצבא הקונטיננטלי
הקונגרס הקונטיננטלי נפגש בפילדלפיה וקיבל דיווחים על המצב מחוץ לבוסטון כשנפגשו במאי 1775. לאחר בלבול הפיקוד וכיבוש פורט טיקונדרוגה היה צורך ברור בצבא מאוחד. הקונגרס אימץ באופן רשמי את הכוחות מחוץ לבוסטון כצבא הקונטיננטלי ב-26 במאי ומינה את ג'ורג' וושינגטון כמפקדו ב-15 ביוני, וושינגטון הגיע לבוסטון מפילדלפיה ב-21 ביוני.
קיפאון
לפני בואו של וושינגטון היה המצור חסר תועלת, מכיוון שאף אחד מהצדדים לא שינה את עמדתו. עם הגיעו הודיע וושינגטון על צמצום הכוח לבין 13,000 ל-20,000 חיילים כשירים לשירות ודאג למשלוחים של אבק שרפה מפילדלפיה. גם הבריטים היו עסוקים בניסיון להבאת תגבורת, מכיוון שהיו להם רק כ-10,000 חיילים בעיר.
במהלך הסתיו והקיץ אף אחד מהצדדים כמעט לא עשה דבר. פה ושם היו קרבות קצרים אבל העיר לא נכבשה. הקונגרס ביקש לקחת קצת יוזמה ולנצל את טיקונדרוגה הכבושה, ויותר מכך הצבא הורשה לפלוש לקנדה אך הרעיון נדחה על ידי המתיישבים הצרפתים.
וושינגטון נקלע למצב של משבר בכוח אדם לקראת סוף 1775. לרוב החיילים נגמר חוזה הגיוס בסוף 1775. וושינגטון ניסה להמריץ את הגיוס והצליח לשמור על צבא מספיק גדול להחזיק את המצור אבל צבא המצור היה קטן מצבא הנצורים.
סופו של המצור
בתחילת מרץ 1776 לקחו האמריקאים את התותחים הכבדים שהושגו בכיבוש טיקונדרוגה, ואלה הוצבו ברמות דורצ'סטר מול בוסטון. המשקיפים הבריטיים הזעיקו את כל האנשים בעיר. גנרל הוו תכנן מבצע לשחרור העיר אך סופת שלגים מנעה את ביצועו. הבריטים איימו לשרוף את כל העיר אם עזיבתם תופרע, והם פינו את בוסטון ב-17 במרץ 1776 והפליגו להליפקס שבנובה סקוטיה. לאחר הכיבוש ארגן וושינגטון את כל היחידות לקראת ביצור העיר ניו יורק וכיבוש ניו ג'רזי.
תוצאות
למעשה גורשו הבריטים מניו אינגלנד לאחר המערכה, והתוצאה הסופית הייתה, כמו במלחמה כולה, מהלומה ליוקרה ולאמון בצבא הבריטי. שלושת הגנרלים הגדולים של המלחמה יצאו מושפלים ממנה; הנרי קלינטון קיבל הרבה מהאשמה של כישלון הקרב, גייג' הורחק מהמלחמה עקב כישלונות חוזרים ובורגוין נאלץ להיכנע בסרטוגה. הבריטים המשיכו לשלוט בים אך שלוש עשרה המושבות שלטו ביבשה וכתוצאה מכך הבריטים לא הצליחו לדכא את ההתנגדות לכתר הבריטי.
אחמד אבן פדלאן
אחמד אבן פדלאן (בערבית: أحمد بن فضلان بن العباس بن راشد بن حماد) היה נוסע ערבי, מזכיר השגריר ששלח הח'ליף העבאסי אל-מקתדר אל האלטבר הבולגרי, אלמיש, ב-21 ביוני 921. מטרת המשלחת אינה ברורה באופן חד משמעי. ייתכן כי נשלחה על מנת לבסס ולחזק את הקשרים של החליף הסוני עם השליטים המוסלמיים בבולגריה. אפשרות אחרת היא כי המטרה הייתה כלכלית בעיקרה ונועדה לאפשר מעבר סחורות ומשלחות באופן בטוח.
במהלך המסע הממושך (שארך כמעט שנה) מבגדאד עד בולגריה של הוולגה רשם אבן פדלאן את אירועי המסע, מנהגי העמים שפגש בדרכו והתרשמויות ששמע על עמים אחרים. המסע התארך גם משום שנועד לעקוף את ממלכת הכוזרים, אולם, למרות שלא עבר דרך כוזריה, רשם פדלאן ידיעות, מפי השמועה, על הכוזרים ומנהגיהם. העתק של רישומי אבן פדלאן נמצא ותורגם על ידי המזרחן הטורקי זקי ולידי טוגאן (1939), ותוכנו מספק ידיעות רבות על מנהגי התקופה ועל העמים שחיו באזור ממלכת הכוזרים.
אבן פדלאן ומשלחתו אינם מוזכרים על ידי היסטוריונים אחרים. המקור היחיד אודות מסעו זה הוא חיבורו שלו, הנקרא "רסאלה" (כך אצל יאקות) או "כתאב" (כך בכותרת החיבור עצמו).
אבן פדלאן במדיה האמנותית
בשנת 1999, יצא לאקרנים סרט על מסעו של אבן פדלאן, בשם "הלוחם ה-13" (אנטוניו בנדרס בתפקיד אבן פדלאן). הסרט אמנם מציג את מסעו עד לבולגריה של הוולגה אך שם העלילה משתנה כאשר הוא מפליג עם קבוצת ויקינגים לארץ מולדתם. לאחר ההגעה הוא נקלע למלחמה בין הוויקינגים לשבט עוין המאיים על עמם. הוא נבחר להיות הלוחם ה-13 מבין ה-12 האחרים שעתידים להנהיג הלחימה. הסרט אינו היסטורי, שהרי אבן-פדלאן חוזר למזרח התיכון לאחר סיום תפקידו בבולגריה של הוולגה. הסרט מבוסס על הספר "אוכלי המתים" של מייקל קרייטון