cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאונטיין
היסטוריה
פאפלרדי שב לעבודה באולפן, בעוד וסט והמתופף ליינג הקימו הרכב רוק כבד ובלוז רוק חדש ביחד עם בסיסט להקת קרים, ג'ק ברוס - West, Bruce and Laing. הופעתם הראשונה בארה"ב התקיימה באולם הקרנגי הול וחוללה מלחמת הצעות מחיר בין חברות התקליטים השונות על הזכות להחתים את ההרכב, בה זכתה לבסוף חברת קולומביה רקורדס. ההרכב החדש הקליט שני אלבומי אולפן ואלבום בהופעה חיה במהלך השנתיים הבאות. לאחר שברוס עזב את ההרכב ב-1973, המשיכו שני החברים הנותרים לנגן תקופה קצרה תחת השם Leslie West's Wild West Show, כשלהרכב נוספו הסולן מיטש ריידר מלהקת Mitch Ryder & The Detroit Wheels, הגיטריסט פיטר ברון, והבסיסט תום רוב, לשעבר מההרכב The Marshall Tucker Band.
פוסט 1972
באוגוסט 1973 הקימו וסט ופאפלרדי מחדש את מאונטיין עם אלן שוורצברג על תופים, ובוב מאן (לשעבר בהרכב Dream) על גיטרה וקלידים. ההרכב המחודש ערך סיבוב הופעות ביפן, ושחרר אלבום הופעה כפול מאותו סיבוב הופעות - Twin Peaks בפברואר 1974. העבודה על אלבום האולפן Avalanche שיצא ביולי 1974 עבורה חזר לאיינג לעמדת המתופף, ודייויד פרי הפך לגיטריסט השני, הייתה לאלבום האחרון של הלהקה עם פאפלרדי כחבר בהרכב. הלהקה התפרקה שוב לאחר הופעה ב-Felt Forum בניו יורק ב31 בדצמבר 1974.
ב-17 באפריל 1983, נורה פליקס פאפלרדי למוות על ידי אשתו, גייל קולינס פאפלרדי בביתם שבאיסט סייד במנהטן. קולינס הורשעה בבית המשפט ברצח מדרגה שנייה, ונשפטה ל-4 שנות מאסר. קולינס הייתה גם שותפתו של פאפלרדי לכתיבת חלק משירי הלהקה, וכתבה גם חומרים לאומנים אחרים. בין היתר כתבה עמו ועם אריק קלפטון את שירם הידוע של להקת קרים, "שיכר מוזר" (Strange Brew), וכן עיצבה גם כמה מעטיפות אלבומי הלהקה. לאחר שחרורה מן הכלא פרשה לחיים פרטיים, ונעלמה מאור הזרקורים. האלבום Go for your Life הוקדש לזכרו של פאפלרדי.
לזלי וסט נפטר ב-22 בדצמבר 2020.
דיינאליט
דֵיינָאלִיט הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) השייך לקבוצת ההלוויט, והמכיל ברזל, בריליום וגופרית.
הרכב כימי וקריסטלוגרפיה
נוסחת המבנה הכימי של הדיינאליט היא Fe2+4Be3(SiO4)3S
הדיינאליט יוצר תמיסה מוצקה עם ג'נהלוויט (Zn4Be3(SiO4)3S) ועם הלוויט (Mn4Be3(SiO4)3S).
הדיינאליט מתגבש במערכת האיזומטרית, חבורת סימטריות נקודתית הקסטטרהדרלית, וחבורת סימטריות מרחבית P3n. הפרמטר של תא היחידה הוא: Åa=820-823.
תכונות פיזיקליות
הגבישים של הדיינאליט אוקטהדרליים או דודקהדרליים עד 10 ס"מ. אם כי בדרך כלל המינרל מופיע בטבע כמסה חסרת צורה. לדיינאליט יש פצילות גרועה בכיוונים {111} ו־{11}. הקשיות של המינרל בינונית, 6-5.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 3.36 גרם לסמ"ק.
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא איזוטרופי. מקדם שבירה של הדיינאליט הוא:n=1.753-1.771. גבישי הדיינאליט שקופים למחצה. צבעם צהוב, ורוד, חום אדמדם ואדום. בשקף מנוסר הדיינאליט הוא חסר צבע. הברק של הדיינאליט הוא זגוגי או שמנוני.
גילוי ומקור השם
הדיינאליט נתגלה ב-1866 במחצבות הגרניט של העיירה רוקפורט (Rockport) במחוז אסקס (Essex) במדינת מסצ'וסטס בארצות הברית וקרוי על שם הגאולוג והזואולוג האמריקני ג'יימס דווייט דיינה (1895-1813).
מקור ותפוצה
הדיינאליט הוא מינרל נדיר המצוי בסלעי גרניט בפגמטיטים המכילים בדיל (בחברת אלביט קסיטריט פיריט ומוסקוביט) בסלעי סקארן (סלע מותמר בהתמרת מגע בחברת מגנטיט גארנט ואוריט) ובמשקעים הידרותרמיים (בחברת ארסנופיריט, קוורץ וכלוריט).
העובדה שבטבע לא מצוי דיינאליט טהור, והוא מצוי תמיד בתמיסה מוצקה עם הלוויט או ג'נהלוויט, כאשר התערובת העשירה ביותר מכילה לא יותר מ-86% של Fe2+, כמו גם העובדה שהחוקרים התקשו לייצר דיינאליט בתנאי מעבדה, גררה את המסקנה שדיינאליט טהור אינו יציב. אך המחקר של חסן וגרונדי (ראו לקריאה נוספת) הוכיח כי המינרל הטהור יציב.
מקומות בהם ניתן למצוא דיינאליט כוללים את מחצבות הגרניט של העיירה רוקפורט (Rockport) במחוז אסקס (Essex) במדינת מסצ'וסטס (המקום בו נתגלה לראשונה) והר מואט (Moat Mountain) במחוז קרול (Carroll ) בארצות הברית; הר נידלפוינט (Needlepoint Mountain) בקולומביה הבריטית והאי ואלרוס (Walrus Island) מפרץ ג'יימס בקוויבק שבקנדה; ברדרות (Redruth) בקורנוול שבאנגליה; במכרה קארה (Kara) בטסמניה שבאוסטרליה; ובמכרה מיהארה במחוז הירושימה שביפן.
עיצורים נחציים
העיצורים הנַחציים הם קבוצה של עיצורים בשפה המאופיינים בתכונה נחציות, אשר מבדילה אותם מעיצורים אחרים באותה שפה. הנחציים הם עיצורים שמקום החיתוך המשני שלהם הוא בלוע או בסדק, כלומר קבוצת העיצורים הנחציים כוללת עיצורים מווּלנים, מלועלעים ומסודקים. המונח "עיצורים נחציים" משמש בעיקר במחקר הפונולוגיה של השפות השמיות. הוא מוגדר באופן עמום-במכוון ומשמש במקרים שבהם אין דרך לדעת בדיוק את מקום החיתוך המשני (למשל בפרוטו-שמית), או שרוצים להכליל עיצורים מלועלעים ועיצורים מסודקים בקבוצה אחת (למשל במשפחת השפות השמיות). שם התואר "נחצי" נגזר מן השורש נח"צ, הקשור אל השורש לח"צ.
לא ברור באיזו צורה פונטית הייתה מיושמת תכונת הנחציות בעבר. כיום היא מיושמת בדרכים שונות בשפות שמיות שונות: בערבית (ובהגייה ספרדית מסורתית של העברית אצל חלק מן העדות) היא ממומשת על ידי וילוּן או לעלוע, כלומר על ידי חיתוך משני של העיצור בווילון או בלוע מלבד החיתוך הראשי שלו. לעומת זאת בשפות האתיו-שמיות ממומשת הנחציות בעיצורים מסודקים (או הדופים), כלומר בעיצורים שבביצועם האוויר פורץ החוצה לא מן הריאה אלא מסדק הקול.
מניחים כי הנחציות המלועלעת-מוולנת מאפיינת שפות שמיות צפוניות כמו עברית (לפחות בעבר), ערבית, ארמית, אכדית, אוגריתית וכדומה, ואילו הנחציות המסודקת מאפיינת שפות שמיות דרומיות כמו געז, אמהרית, טיגרינה, מהרי, סוקוטרי, שחרית (ג'בלת) וכדומה. עוד מניחים כי גם בשפות השמיות הצפוניות קדמה הנחציות המסודקת מבחינה היסטורית לנחציות המלועלעת-מוולנת, כלומר שבמקורה הייתה הנחציות ממומשת על ידי סידוק בכל השפות השמיות, ורק בשלב מאוחר יותר הפכה בחלק מן השפות ללעלוע.
המשותף לשני סוגי הנחציות הוא שהעיצורים נחתכים בכמה בסיסי חיתוך, בנוסף לבסיס החיתוך הראשי גם בבסיס חיתוך לוואי נוסף או כמה נוספים. הפקת הצליל של העיצורים המלועלעים-מוולנים מלווה בכיווץ שרירי הלוע והתקרבות אחורי הלשון לחך הרך, הווילון. הפקת הצליל של העיצורים המסודקים מלווה בסגירת סדק הקול ופתיחתו בפרץ אוויר, מה שנשמע כמעין נקישה חזקה. באלפבית הפונטי הבינלאומי עיצור מלועלע או מוולן מסומן באמצעות העברת טילדה דרכו, ואילו עיצור מסודק מסומן באמצעות פסיק עילי מימינו.
בשפות שבהן ממומשת הנחציות היא מהווה תכונה מבדילה בין פונמות, כלומר קיימים זוגות של מילים שההבדל היחיד ביניהן הוא תכונת הנחציות של אחד העיצורים, והבדל זה גורם להבדל במשמעות בין המילים. כך למשל בעברית הקלאסית ההבדל בהגייה בין המילים שֶבֶת ושֶבֶט הוא בהיות העיצור ט|טי"ת נחצי והעיצור ת|ת"ו בלתי נחצי. לעומת זאת בעברית החדשה, שבה אבדה תכונת הנחציות, אי אפשר להבחין בדיבור בין שתי המילים אלא רק על פי ההקשר.
עיצורים נַחציים בעברית
כאמור, העברית המודרנית (ועוד לפניה ההגייה האשכנזית של העברית ובחלק מקהילות עם הגייה ספרדית) איבדה את תכונת הנחציות, ולכן היום בעברית המונח "עיצורים נחציים" מייצג בעיקר פונטיקה היסטורית; עם זאת, התכונה עדיין משפיעה על הכתיב המודרני (למשל בחוק הצתלם > הצטלם, שנגרם מהידמות של העצורים הנחציים צ|צד"י וטי"ת). בעברית ישנן שלוש אותיות המייצגות עיצורים נחציים.
האות ט|טי"ת, שכיום מייצגת עיצור מכתשי, סותם, אטום [t], ייצגה בעבר עיצור מכתשי מלועלע, סותם, אטום [tˤ] ומבחינה היסטורית מקביל לעיצור השורשי המקורי, עיצור מכתשי, מסודק [tʼ].
האות צ|צד"י, שכיום מייצגת עיצור מכתשי, מחוכך שורק, אטום [ʦ], ייצגה בעבר עיצור מכתשי, חוכך שורק, אטום, מלועלע [sˤ] ומבחינה היסטורית מכילה שלושה עיצורי שורשים מקוריים: עיצור בתר-מכתשי, מחוכך, מסודק [tθʼ], עיצור מכתשי, מחוכך שורק, מסודק [ʦʼ], ועיצור מכתשי, מחוכך צדי, מסודק [tɬʼ].
האות ק|קו"ף, שכיום מייצגת עיצור וילוני, סותם, אטום [k], ייצגה בעבר עיצור ענבלי, סותם, אטום [q] – אך את כינויו כעיצור נחצי הוא חייב להיותו מבחינה היסטורית מקביל לעיצור השורשי המקורי, עיצור וילוני, מסודק [kʼ].
עיצורים נחציים בערבית
בערבית השתמרו כל העיצורים הנחציים, אם כי חלק קטן מהדוברים איבדו את היכולת להגות את העיצורים האלה. בעוד שבעברית היו רק עיצורים נחציים אטומים, בערבית יש גם עיצורים נחציים קוליים.
העיצור טא ط, שכיום מייצג עיצור מכתשי מלועלע/מוולן, סותם, אטום /ᵵ/, מקביל מבחינה היסטורית לעיצור השורשי המקורי עיצור מכתשי מסודק.
העיצור ט'א ظ, שכיום מייצג עיצור שיני מלועלע, חוכך, קולי [ðˤ], או עיצור מכתשי מלועלע/מוולן, חוכך, קולי /ᵶ/, מקביל מבחינה היסטורית לעיצור השורשי המקורי, עיצור בתר-מכתשי מחוכך מסודק [tθʼ]. בחלק גדול מהניבים המדוברים הוא התמזג עם העיצור ض (צ'אד).
העיצור צאד ص, שכיום מייצג עיצור מכתשי מלועלע/מוולן, חוכך, אטום /ᵴ/, מקביל מבחינה היסטורית לעיצור השורשי המקורי, עיצור מכתשי מחוכך מסודק [ʦʼ].
העיצור צ'אד ض, שכיום מייצג עיצור מכתשי מלועלע/מוולן, סותם, קולי /ᵭ/, מקביל מבחינה היסטורית לעיצור השורשי המקורי, עיצור מכתשי מחוכך צדי מסודק [tɬʼ].
האות קאף ق, מייצגת עיצור ענבלי, סותם, אטום /q/, והיא אינה נתפסת בדרך כלל כעיצור נחצי, אולם בחלק מהניבים של הערבית היא נהגית כעיצור וילוני מלועלע [kˤ].
עין ע'זאל (אתר ארכאולוגי)
עין ע'זאל (בערבית: عين غزال) הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית השוכן בירדן בנחל יבוק בקצה הצפוני מזרחי של רבת עמון.
אתר זה הוא אחד האתרים הנאוליתיים הגדולים בעולם. שטחו הוא מעל 150 דונם, והוא משתרע על שתי גדות היבוק. תחילת ההתיישבות באתר הייתה בשנת 7250 לפנה"ס לערך והוא היה מיושב ברציפות יותר מאלפיים שנה עד שנת 5000 לפנה"ס לערך. היישוב שכן בסמוך לגבול המזרחי של האזורים בהם ניתן לקיים חקלאות בעל.
גילוי האתר
האתר נחפר במשך 9 עונות חפירה שהתקיימו בין השנים 1982–1995.
חשיבות האתר
המידע על התקופה הנאוליתית במזרח הקרוב עד שנות ה-80 של המאה ה-20, התבסס בעיקר על חפירות וסקרים ארכאולוגיים שהתקיימו בשטח ארץ ישראל.
החלוקה של התקופה הנאוליתית לתקופות משנה מקורה במסגרת שהיתוותה קתלין קניון בשנות החמישים בחפירותיה בתל יריחו. חלוקה זו שימשה גם אזורים שכמעט לא נחפרו, למרות מגוון הטופוגרפיה והצמחייה ברחבי האזור. הממצאים מהאתר נתנו הבנה רבה יותר על המשותף והשונה בין אתר זה לאתרים אחרים כגון ביסמון, יריחו ואתרים נוספים.
הרציפות בהתיישבות באתר וגודלו אפשרו ללמוד את שינויי התרבות כתוצאה מגידול האוכלוסייה והשפעת הגידול על הסביבה.
האתר אפשר להשלים את רצף התקופות הנאוליתיות בלבנט. באתר תל יריחו ההתיישבות הסתיימה בתקופה הקדם קרמית ב' ולאחר מכן האתר היה נטוש למשך זמן רב. עד לחשיפת אתר זה היו חוקרים שהציעו שהפער ההתיישבותי נמשך כאלף שנה. באתר זה התקיים שלב תרבותי נוסף שנקרא התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ג'.
תקופות ההתיישבות באתר
הארכאולוגים חילקו את ההתיישבות באתר לארבע תקופות:
השלב התיכון של התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב'
הממצאים של שרידי בעלי חיים באתר מראים שבתחילתו היה ה יישוב של חברת ציידים-חקלאים. סמוך לשנת 6500 בויתו העזים. החקלאות התבססה בעיקר על גידול דגנים וקטניות. כלכלת האתר אפשרה את הגידול באוכלוסייה.
המבנים בתקופה זו נבנו מאבני גיר ואבני צור מקומיות, הרצפות טויחו בטיח סיד ונצבעו בנוזל אדום על בסיס אוכרה. נמצאו גם עיטורי דגמים. בתחילת השלב היו הבתים בעלי חדר אחד גדול (35 מ"ר לערך) בהמשך חולק הבית למספר חדרים. במרכז אחד מחדרי הבית נקבע בשקע ברצפה מוקד אש.
בשלב נמצאו מספר רב של צלמיות עשויות טין של דמויות אדם ובעלי חיים. המעידות על פולחן ואמונה דתית. נמצאו גם צלמיות פריון של נשים עם כרס תפוחה ושדיים גדולים.
הפולחן בא לידי ביטוי גם בקבורה. באתר זה כמו באתרים נאוליתים אחרים נמצאו קברים מתחת לרצפת הבית. אלה קברים של נפטרים שזכו לכבוד. נמצאו גם גולגולות, שלוש מהן תוארכו לשנת 7100 לפנה"ס. מסגנונות הקבורה שונים אפשר להבחין בחלוקה למעמדות באוכלוסייה. כמעט רבע מקבורות המבוגרים נמצאו בבורות אשפה. מתחת לרצפה נמצאו גם שש גולגולות מכוירות.
בשנת 1983 נחשף באתר בור ובו 26 פסלים ופרוטומות עשויים טין המתוארך לשנת 6700 לפנה"ס, בשנת 1985 התגלה מטמון נוסף של 11 פריטים. גובה הפסלים כ-90 ס"מ, גובה הפרוטומות 35–40 ס"מ, מהם שני פסלים בעלי שני ראשים. החוקרים משערים שמדובר בפולחן ברמת הקהילה.
השלב המאוחר של התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב'
באתרים ארכאולוגים רבים בדרום הלבנט זוהתה במחצית האלף השביעי לפנה"ס מגמה של נטישת אתרים, הסיבה לכך יכולה להיות התמעטות משקעים או ניצול יתר של סביבת היישובים. בעין ע'זאל ובסביבתו זוהתה על ידי הארכאולוגים מגמה הפוכה. השערת החוקרים היא שתושבים שנטשו אזורים אחרים היגרו לסביבה זאת.
באתר ניכרת מגמה של ניצול יתר של הסביבה הקרובה שבאה לידי ביטוי בירידה גדולה במגוון שרידי בעלי החיים, ומעבר מבעלי חיים החיים בחורש, לבעלי חיים מבויתים. גם סגנון הבנייה הושפע מהיעלמות העצים בסביבה הקרובה, על ידי מעבר מבניה בעץ לבניה באבן.
חלק גדול מהשכבות הארכאולוגיות של תקופה זו נפגעו על ידי הבנייה של תושבי השלב של התרבות הירמוכית.
המבנים הקדומים בשלב המאוחר דומים למבנים של השלב התיכון. בהמשך חל שינוי במבנים, וממבנים ששימשו למשפחה אחת עברו התושבים למבנים גדולים יותר ששימשו מספר משפחות. במבנה גדול שנחשף באתר (שנהרס בחלקו על ידי דחפור) שוחזרו 10 חדרים שהשתרעו על כ-100 מטר מרובע. במבנה נמצאו רבבות עדשים ואפונים מפוחמות. על פי השרידים זיהו החוקרים קומה שנייה במבנה שהשתרעה על חלקו של המבנה. השערת החוקרים היא שהתדלדלות משאבי הסביבה אילצו את התושבים לאחד כוחות כדי להגדיל את סיכויי השרידות.
מהממצאים באתר לא נמצאו הבדלים בין שיטות הקבורה של שלב זה לשלב התיכון. בקבורת אשפה התגלתה גולגולת שבחלקה העליון היה נעוץ להב צור שנשבר.
התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ג'
בתקופה זו ניכר השינוי בהרגלי התזונה של התושבים, מגוון בעלי החיים לצייד הצטמצם מאוד, הם צדו בעיקר צבאים וסוסי בר. במקביל בויתו החזירים והבקר ששימשו תחליף להתמעטות בשר הציד. חל גידול ביחס השימוש בכבשים לעומת עזים. בתקופה הקדם קרמית ב' כמעט ולא נמצאו שרידי עצמות כבשים, ואילו בתקופה זו היחס הוא שש כבשים על עז אחת. הגידול בכמות הכבשים והעזים השפיעה על אורחות החיים של התושבים, חלקם בילה זמן רב מחוץ ליישוב ברעיית העדרים.
בתקופה זו חלה חזרה לשיטת בנייה של בתים קטנים חד קומתיים וחד משפחתיים. בעקבות המחסור בעצי בעירה בסביבה הקרובה, פסק השימוש בטיח סיד לרצפה, ובמקומו נעשה שימשו בתערובת של אבני גיר כתושות ובוץ שהוא עמיד פחות. הבנייה פחות צפופה, דבר המעיד על ירידה בכמות האוכלוסייה. שינוי נוסף היה בבניית מבנים לאחסון מזון שהיו משוקעים למחצה בקרקע, ושימשו כנראה את התושבים שנעדרו חלק מהשנה מהיישוב.
נמצא גם שינוי בכלי האבן בהם השתמשו התושבים. בתקופה הקדם קרמית ב' נעשה שימוש בגרעיני להבים דמויי סירה. במקומם יוצרו להבים קצרים ורחבים יותר. שיטת ייצור זו הייתה קלה יותר אבל גם פחות יעילה.
התרבות הירמוכית
עד לחפירות בעין ע'זאל, השערת החוקרים הייתה, שכלי הקרמיקה שהופיעו בתקופה הנאוליתית הקרמית מקורם היה מייבוא מן הצפון. הממצאים באתר הוכיחו שהטכנולוגיה הייתה התפתחות מקומית.
בחפירות בתוך קירות מבנים ששופצו, נמצאה קרמיקה שזהה במרקמה לכלים הירמוכיים, אבל הם לא הכילו עיטורים. כלים אלה מעידים על שלב מעבר מהתקופה הקדם קרמית ג', לתקופה הנאוליתית הקרמית.
בתקופה הירמוכית נבנו באתר מבנים שהכילו מכלול מפותח של כלים ירמוכיים אופייניים, עם ובלי עיטור.
מבני התקופה כללו 2–3 חדרים, היו בעלי קירות אבן עבים, ורצפתם הייתה עפר או תערובת אבני גיר כתושות ובוץ. המוקדים היו מחוץ לבתים. הבתים היו בעלי חצרות נרחבות ומבודדים, עובדה המעידה על המשך ההצטמצמות של האוכלוסייה. מקבצי שקעים בחצרות מעידים על בניית סככות. באחת החצרות נמצא מתקן סגלגל שהכיל כלי חרס גדול ששימש לאחסון בעל קורט 50 ס"מ, לידו נמצא לוח שחיקה וכירה קטנה. השערת החוקרים שהמתקן שימש לבישול דגנים או קטניות.
ביישוב התגלה רחוב רחב במרכזו. הרחוב בעל המדרגות עלה במעלה הגבעה. משני צידי הרחוב התגלו פתחים שהובילו לחצרות בתים.
לא נמצאו באתר קברים מתקופה זאת. קבורה מחוץ ליישוב אופיינית לתרבות זאת. נמצאו מעט צלמיות. נמצאה גם צלמית-פריון מטיפוס "עיני פולי קפה" (נקראת גם צדף פי הכושי) שנמצאו גם באתרים שער הגולן ובחורבת מנחה (מונחתה).
נטישת האתר
האתר שימש את אוכלוסיית האזור ברציפות במשך אלפיים שנים. ניצול הקרקע החקלאית בצורה אינטנסיבית, הביא לדלדולה והקרקעות לא יכלו יותר לכלכל אוכלוסיית קבע. בסוף האלף ה-6 לפנה"ס או בתחילת האלף ה-5 לפנה"ס ניטש המקום. משלב אחרון זה נמצאו באתר שרידי מבנים עגולים, באחד מהם נמצאו שקעים לעמודים. המתקן שימש כנראה להקמת מתקן ארעי ששימש את הרועים שבאו להשתמש במי עין ע'זאל.
כתובות נהר אל-כלב
כתובות נהר אל-כַּלבּ הן קבוצת מצבות זיכרון היסטוריות מגולפות בסלעי גיר סמוך לשפך נהר אל-כלבּ בלבנון, כ-12 ק"מ צפונית לעיר ביירות. זמנן מאמצע האלף השני לפנה"ס ועד ימינו. אתר הכתובות נמצא ברובו מדרום לשפך הנהר, במתלול היורד אל הים וחוסם את המעבר לאורך החוף. הכתובות ברובן נועדו להנצחת הישגי שליטים ומצביאים בתקופות השונות – בכתב חרטומים מצרי, בכתב יתדות, ביוונית, רומית, ערבית, צרפתית ואנגלית. האתר הפך ברבות השנים למונומנט מרכזי בזיכרון ההיסטורי של לבנון, המסמל את מעמדה כארץ שנכבשה ונוצלה לאורך אלפי שנים על ידי מעצמות זרות אך שומרת על זהותה. בהתאם לכך נוספות לו מצבות חדשות באירועים משמעותיים בקורותיה.
גילוי וסקרים
האירופי הראשון שדיווח על הכתובות הללו היה הנוסע האנגלי בן המאה ה-17 הנרי מונדרל, שביקר באתר ב-1697, ומאז תואר וצויר על ידי נוסעים שעברו במקום והוצג במדריכי תיירות. בירור שיטתי של כתובות נהר אל-כלבּ, שכלל סקירה של עדויות נוסעים לדורותיהם, נערך בתקופת מלחמת העולם הראשונה על ידי חוקר המזרח הקדום פרנץ וייסבך מטעם היחידה לשמירת מונומנטים שליד המטה הצבאי הגרמני-טורקי. הפרסום המקיף האחרון של אתר הכתובות נעשה על ידי צוות חוקרים בראשות הארכאולוגית והאוצרת הלבנונית אן-מארי מאילא-עפיש (Maila-Afeiche; مايلا عفيش), כמצע לתוכניות ולפעולות שימור, וראה אור ב-2009. הכתובת הבבלית של נבוכדנצר השני (הנזכר גם במקרא כמי שהחריב את המקדש בירושלים) נקראה מחדש כחלק מהעבודה המקיפה של החוקרת הקטלאנית רוסיו דה-ריבה (Rocio da Riva) על אודות כתובותיו של מלך זה בלבנון.
הכתובות
שלוש המצבות הכתובות בכתב החרטומים המצרי הן הקדומות ביותר באתר. אחת מהן נושאת את הכרטוש של רעמסס השני ונחקקה ככל הנראה אחרי קרב קדש ואולי בהקשר להסכם השלום החתי-מצרי, שבו נקבע נהר אל-כלבּ כגבול בין כנען שבשליטת מצרים לבין ממלכת החתים. שתי הכתובות האחרות מיוחסות אף הן לרעמסס השני, אך אינן ניתנות לקריאה.
שש מהכתובות הן בכתב יתדות בנאו-אשורית ובנאו-בבלית. מצבת הזיכרון האשורית היא כפי הנראה של אסרחדון, והיא מתייחסת לכיבוש ממפיס מידי פרעה תהרקה בשנת 671 לפנה"ס. הכתובת ניזוקה אבל ניכרים בה האזכורים לאשקלון ולצור וכן לפרעה תרהקה ולמלכים הכפופים לו. אחת הכתובות מיוחסת לנבוכדנצר השני, והיא היחידה המוצבת מצפון לשפך הנהר. נבוכדנצר בילה את רוב שנות שלטונו באזור סוריה-לבנון-ארץ ישראל, והנציח בכתובות שונות את מפעלותיו האזרחיים בלבנון: כריתת עצים והעברתם לצורך שיפוץ ובנייה של מקדשי בבל. הוא גם מתפאר, ברוחו של חמורבי הגדול, ברווחה שהביא לתושבי לבנון. המלכים של מסופוטמיה הגשימו בכתובותיהם דימוי מיתולוגי נפוץ של גיבור מסופטמי שעלה לארץ הארזים, השתלט על יער הלבנון והגיע בכוח נשקו עד לחוף הים התיכון. כך עשה כבר גילגמש, שהמלכים מדמים עצמם אליו.
באתר שתי כתובות ביוונית. הראשונה מתייחסת כמשוער למלך הלניסטי בלתי מזוהה מהמאה ה-3 לפנה"ס, והיא אינה ניתנת לקריאה. הכתובת השנייה מציינת את סלילת הדרך על ידי מושל פיניקיה הביזנטי פּרוֹקוּלוּס ב-382 לספירה, בימי הקיסר תאודוסיוס הראשון.
הכתובת ברומית היא כתובת ההקדשה של הקיסר הרומי קרקלה (211–217 לספירה), שנחקקה בשנת 215 לכבוד הלגיון השלישי גאליקה. הכתובת מנציחה את הרחבת הדרך שנחצבה במעלה המתלול (והיא מציינת את "נהר ליקוּס", שמו של נהר אל-כלבּ בעת העתיקה). שמו של הלגיון נמחק מן הכתובת משום שהשתתף במרד נגד אלאגבאלוס ב-218. מקטעים של הדרך הרומית עדיין קיימים.
כתובת בערבית מייחסת את בניית גשר האבן בשפך הנהר לסולטאן הממלוכי ברקוק (המאה ה-14). הגשר ניזוק ושופץ פעמים אחדות במרוצת הדורות.
כתובת מ-1861 מנציחה את התערבותו של נפוליאון השלישי במרד הר הלבנון ב-1860–1861 ונמנים בה שמות מפקדי הגייסות.
שתי כתובות, שזמנן אחרי מלחמת העולם הראשונה, מנציחות את "המרדף עד חריטאן" באוקטובר 1918 של חיל המשלוח בפיקודו של אלנבי אחרי הצבא העות'מאני הנסוג מדמשק לחומס ולחלב, מרדף שחתם את המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. הכתובת הראשונה מוקדשת ליחידות הקורפוס ה-21 הבריטי ולכוחות הצרפתים שהשתתפו בכיבוש ביירות וטריפולי. הכתובת השנייה מנציחה את כיבוש דמשק ומוקדשת ליחידות הפרשים אוסטרלים, הניו זילנד וההודים, ליחידות הצרפתיות (גדודי ה-Spahi וה-Chasseurs d'Afrique  של מגויסים ממושבות אפריקה) שהשתתפו במערכה וכן לצבאו של חוסיין בן עלי, השריף של מכה מנהיג המרד הגדול במדבר.
ב-1946 הציב נשיא לבנון בשארה אל-ח'ורי אנדרטה לכבוד "פינוי כל הצבאות הזרים מלבנון".
ב-2000 הוקמה באתר אנדרטה, מטעם נשיא לבנון הגנרל אמיל לחוד, לציון נסיגת צה"ל מלבנון. צה"ל אינו מוזכר בה, אך התאריך הנקוב (24 במאי 2000) והמלים "הפציע שחר השחרור" מכוונים לכך.
באתר כתובות נוספות – על הגשר שבנייתו הושלמה ב-1901 ועל גשר הרכבת שנחנך ב-1942. ב-1960 הוצבה אנדרטה לזכר הנופלים מחֵילות הצבא הצרפתי בלבנון בשנים 1919–1927.
כלב, קיסר אקסום
בסביבות 520 פלש כלב לתימן לאחר שמלכה האחרון של חִמְיַר, יוסף ד'ו נואס, התייהד וכנקמה על רדיפת היהודים בביזנטיון נקט צעדים לדיכוי הנוצרים בדרום ערב. מהלך זה גרר תגובות של יוסטינוס קיסר ביזנטיון וכלב מלך אקסום, כשהאחרון מצא עילה להשתלט על המפתח לסחר עם הודו. לאחר שהביס את צבאו של יוסף החל להיות מכונה קדוש אלסבן מכיוון שהגן על הנוצרים בדרום ערב וזה למרות היותו מהפייסיטי.
לאחר הניצחון הוא מינה את סומופא אשווה, נוצרי יליד המקום כסגנו בחמיר. השליטה האקסומית נמשכה עד שסמופא אשווה הודח על ידי הגנרל החבשי אברהא (אברהה) שהמליך את עצמו בשנת 525 לערך, ניסיונותיו של כלב להחזיר לו את השליטה לא צלחו ולבסוף ויתר על הכתר ופרש למנזר כנסיית הקבר בירושלים.
ניסיונו הכושל של אברהה לכבוש את מכה בתקופה הטרום איסלאמית מתוארת בקוראן בסורת אל-פיל.
היסטוריונים מאוחרים יותר שמספרים את האירועים של תקופת שלטונו של המלך איבן הישאם, איבן איסחאק וטאברי כותבים שכלב ישב בכפר ששמו בוגנה שיותר מאוחר יוסד שם מנזר גברה-מסקל..
הסופר והמחזאי האתיופי מיקאל קבדה (ሚካኤል ከበደ) חיבר מחזה שכותרתו "כלב" (ካሌብ) העוסק בקיסר. המחזה פורסם באתיופיה ב 1966. המחזה פורסם גם בשפות אחרות, כמו למשל בגרמנית.
נילי אושרוב
אודות
אושרוב כתבה תסריטים לסדרות טלוויזיה ישראליות, ביניהן: מעורב ירושלמי, החצר והשיר שלנו. היא עורכת שותפה במוסף הסאטירי "אפעס". אושרוב מפרסמת במשך שנים מקאמות סאטיריות-פוליטיות. מקאמות אלו התפרסמו במשך ארבע שנים בפינה בתוכנית של שי ודרור ברדיו תל אביב ואחר כך בתוכנית שנקראה "המקאמות של נינה". נכון ל-2010 אושרוב מפרסמת את המקאמות באתר ynet. בשנת 2008 יצא ספרה "שיכון צדיקים" בהוצאת מודן, אשר עסק בילדותה בשיכון המפד"ל ברמת גן. באפריל 2011 יצא לאור הספר "שמאלץ" שכתבה יחד עם השף שמיל הולנד. הספר עוסק במטבח היהודי המזרח אירופאי. בשנת 2013 ערך וביים השחקן והבמאי יוני אילת את הצגת תיאטרון יידישפיל "מונולוגים מהקישקע", על פי טקסטים שכתבה אושרוב בספר זה. ההצגה כוללת מונולוגים בעברית ושירים ביידיש. החל מינואר 2012 - 2016 הייתה משתתפת קבועה בתוכנית הרדיו "סדר יום" עם קרן נויבך ברשת ב' במסגרת הפינה הפוליטית של יום חמישי, עם יואב קרקובסקי ונדב פרי, והתייחסה לאירועים הפוליטיים בפן הקומי-סאטירי שלהם. בינואר 2016 החלה להגיש תוכנית זוגית ברשת ב' בשם "שניים אוחזים", בשיתוף עם עו"ד נדב העצני. התוכנית ירדה לאחר חצי שנה. ב-2017 החלה להגיש, בשיתוף עם העיתונאית טל שניידר, את הפוד-קאסט הפוליטי "הראשונות לזהות" ברשת הפוד-קאסטים "גיקונומי", שם המשיכה לפרסם מקאמה שבועית. בשנה זו התחילה להופיע בקפה ביאליק עם מופע המקאמות "חרזת לבד?" (בהשתתפות יוני אילת, גלעד שפירא ואביבה גר). ועם פרוץ הקורונה וסגירת הקפה, היא ממשיכה להופיע במופע אישי על במות אחרות ובבתים פרטיים. היא ממשיכה לפרסם מקאמות באופן סדיר בדף הפייסבוק שלה. היא הוציאה לאור שלושה ספרי ילדים: טיול עם רוצקי בעברית ופרוסקי (ספר שבו מארחת העברית את הרוסית), המנופף הקטן והיום ההפוך של מיכה. הספרים נמכרים בחנויות פרטיות. אושרוב מלווה כתיבת אוטוביוגרפיות וכותבת סיפורי חיים.
אושרוב נשואה לדוד אושרוב אותו הכירה באוניברסיטה ולזוג שלושה ילדים. אושרוב הוצבה במקום ה-79 ברשימת מרצ לקראת הבחירות לכנסת ה-19.
מלחמת אוזנו של ג'נקינס
מלחמת "אוזנו של ג'נקינס"  (1739–1748) הייתה מלחמה בין בריטניה לבין מושבותיה של ספרד בחופי אמריקה הדרומית והצפונית, כחלק מהמאבק הקולוניאלי בין שתי האימפריות. שמה המשונה של המלחמה ניתן לה בשל נסיבות פריצתה, שנסובו סביב גורל אוזנו של ימאי בריטי בשם רוברט ג'נקינס.
בשל סמיכות האירועים, יש הקושרים את המלחמה למלחמת המלך ג'ורג' (הזירה הצפון אמריקאית של מלחמת הירושה האוסטרית), אך רוב החוקרים רואים אותה כמערכה בפני עצמה, בעלת סיבות ותוצאות עצמאיות.
רקע
לאחר מלחמה קצרה בין בריטניה לספרד (1727-1729) נחתם הסכם נוסף ("הסכם סביליה"), שקבע כי בריטניה אינה רשאית לסחור עם המושבות הספרדיות; כדי לאכוף את ההסכם הותר לצי הספרדי לערוך חיפוש בכל אניה בריטית הנמצאת במים הטריטוריאליים של ספרד. אך אוניות המשמר של ספרד ניצלו באורח גחמני את ההסכם על מנת ללכוד ולעכב בכוונה תחילה אוניות בריטיות.
בריטניה, שלא הגיבה תחילה על השימוש לרעה בסמכויותיה של ספרד מההסכם, הופתעה מטענת הספרדים שמעשיהם הם תגובה להסגת הגבול בין ג'ורג'יה לפלורידה בידי אוניות בריטיות, ולפעילויות כריתת עצים של הבריטים בחופי הונדורס.
המושבה ג'ורג'יה הוקמה ב-1733 כאזור חיץ בין פלורידה הספרדית למושבות קרולינה שגבולותיהן לא הוגדרו בבירור; סימון הגבול המדויק בינה והמושבה הספרדית בפלורידה היה אחד הגורמים העיקריים למלחמה. בשנת 1735 ערכה ספרד התקפת פתע על סוואנה שבג'ורג'יה. כתוצאה החליט המושל הבריטי של ג'ורג'יה, גנרל ג'יימס אוגלת'ורפ לנקוט אמצעי הגנה - הקמת סדרת מבצרים וגיוס צבא מקומי. בעקבות סדרת אמנות עם שבטים מקומיים (כדי להגן על אגפיה של ג'ורג'יה מהצרפתים), היוותה ג'ורג'יה איום משמעותי על פלורידה הספרדית.
בשנת 1739, בעוד בריטניה ממשיכה בפעילות הקולוניאליסטית, היא חתמה על הסכם עם ספרד לקביעת הגבול הימי בין שתי המדינות אך לא אישרה אותו, בשל ההטרדות החוזרת ונשנות של גורמים ספרדיים כלפי אוניות אנגליות. לבסוף החליטה בריטניה כי אינה יכולה להמשיך ולעמוד מנגד ועליה להגיב באקט צבאי מלא.
ב-23 באוקטובר 1739 הכריזה בריטניה מלחמה כנגד מושבות ספרד ביבשת אמריקה, תוך בקשת סיוע ממושבותיה בצפון אמריקה. מטרתם של הבריטים הייתה לא פחות מאשר סילוק השלטון הספרדי בפלורידה והשתלטות על המסחר באזור.
שם המלחמה
הגורם הישיר למלחמה (והסיבה שקיבלה את שמה יוצא הדופן) הוא אירוע שקרה בשנת 1731 לימאי בריטי בשם רוברט ג'נקינס. ג'נקינס היה בעליה של ספינת סחר בשם "רבקה". בשנת 1731, נכנס ג'נקינס עם ספינתו לתחומי המים הטריטוריאליים של ספרד ליד פלורידה. שם נתקל ג'נקינס באוניית משמר ספרדית, שעצרה אותו (לפי הסכם סביליה). לדברי ג'נקינס, התעללו אנשי המשמר בו ובחובל שלו, ולפני שחרורם אף כרתו אנשי המשמר את אוזנו של ג'נקינס ואמרו כי עליו להראות את האוזן למלך ג'ורג', כהבעת עמדתה של ספרד על הנוכחות הבריטית.
שבע שנים לאחר האירוע נתבקש ג'נקינס על ידי גורמים שתמכו ביציאה למלחמה להופיע בפני הפרלמנט הבריטי ולצטט את דברי אנשי המשמר הספרדי אליו. לפי גרסה אחת של האירועים, ג'נקינס הציג בפני הפרלמנט את אוזנו הכרותה, אך אין עדויות היסטוריות לגבי תוכן עדותו, אם התקיימה, ולא סביר שהאוזן נשמרה במשך שבע שנים. שמה של המלחמה ניתן לה לה יותר ממאה שנים מאוחר יותר, על ידי תומאס קרלייל בספרו "ההיסטוריה של פרידריך השני" משנת 1858.
הגורמים למלחמה
הפרלמנט שמע על מספר מקרים אחרים שבהם התנכלו הספרדים לכלי שיט בריטיים, ואלה היוו עילה ליציאה למלחמה, שרבים השתוקקו לה בשל היריבות רבת השנים. לפי מספר מקורות אישרה ביוני 1739 הממשלה הבריטית למושל בג'ורג'יה, ולא מן הנמנע גם למושלים בריטיים אחרים, להוציא מכתבים המאשרים פעולות תגמול כנגד ספינות משמר ספרדיות, כתגובה רשמית ליחס בוטה ומזלזל כלפי אזרח בריטי; אותו אזרח הוא ככל הנראה רוברט ג'נקינס.
מעבר לתקריות שבהן נפגעו אזרחים בריטיים, העוינות בין המדינות נבעה מניגודי אינטרסים כלכליים. האימפריה הספרדית הייתה במצב של שגשוג כלכלי בעוד שבריטניה רק החלה בהרחבת האימפריה הקולוניאלית שלה, ולשתיהן היא צורך לפתוח קווי מסחר חדשים. בריטניה ראתה את החדירה לשוק הספרדי כאופציה כלכלית מזהירה, ואילו ספרד לא רצתה לוותר על המונופול הכלכלי בשטחיה.
בנוסף ביקשה הבורגנות הבריטית לפגוע בעצמאותם של השווקים האמריקאיים, שביקשו להיות חופשיים. ההשקפה הבריטית הייתה, כי ללא מלחמה בריטניה עלולה להפסיד את כל השקעותיה שבאזור אמריקה הצפונית והים הקריבי. פגיעה קשה כל כך באזור קולוניאלי אחד יכולה להשפיע במישרין על אזורים אחרים, המתרשמים מתוצאות עימותים כלכליים בין האימפריות.
בפרוץ המלחמה מילא תפקיד גם המלך ג'ורג' השני, שהיה במסע נרחב של כיבושים והקמת מושבות ברחבי הגלובוס. ג'ורג' השני היה נתון ללחץ כבד מצד העם, אשר הביע שנאה רבה לספרד, ואף הושפע מאשתו קרוליין אשר תמכה בפתיחת מלחמה. המלך קיבל את עצתה, שעלתה בקנה אחד עם דעתו של ההמון המשולהב.
ההתקפה הראשונה על לה גיירה (22 באוקטובר 1739)
ורנון שלח שלוש ספינות בפיקודו של קפטן תומאס ווטרהאוס ליירט ספינות ספרדיות בין לה גוואירה לפורטו בלו. הוא החליט לתקוף מספר כלי שיט שצפה בלה גיירה, שהייתה בשליטת חברת Guipuzcoan המלכותית של קראקס. מושל מחוז ונצואלה, בריגדיר דון גבריאל דה סולואגה הכין את הגנות הנמל, והחיילים הספרדיים היו תחת פיקודו של קפטן דון פרנסיסקו סוצ'דו. ב-22 באוקטובר, ווטרהאוס נכנס לנמל לה גיירה כשהוא מניף את דגל ספרד. בציפייה להתקפה, תותחני הנמל לא הלכו שולל בתחבולתו; הם המתינו עד שהשייטת הבריטית הייתה בטווח ואז פתחו בו זמנית באש. לאחר שלוש שעות של הפגזות כבדות, הורה ווטרהאוס על נסיגה. השייטת הבריטית המוכה הפליגה לג'מייקה כדי לבצע תיקוני חירום. בניסיון להסביר מאוחר יותר את מעשיו, ווטרהאוס טען כי לכידת כמה כלי שיט ספרדיים קטנים לא הייתה מצדיקה את אובדן אנשיו.
לכידת פורטובלו (20–22 בנובמבר 1739)
לפני 1739, הסחר בין ספרד היבשתית למושבותיה התנהל רק דרך נמלים ספציפיים; פעמיים בשנה התאספו ספינות בכיוון חוץ בקדיס והצי ליווה אותן לפורטובלו או וראקרוס. אחת הדרכים להשפיע על הסחר הספרדי הייתה על ידי תקיפה או חסימה של נמלים אלו, אך מכיוון שספינות רבות נשאו מטענים הממומנים על ידי סוחרים זרים, האסטרטגיה סיכנה גם לפגוע באינטרסים הבריטיים והנייטרליים.
במהלך מלחמת 1727–1729, הבריטים ניסו לכבוש את פורטובלו אך נסוגו לאחר אבדות כבדות ממחלות. ב-22 בנובמבר 1739 תקף ורנון את הנמל בשש ספינות הקו; היא נפלה תוך עשרים וארבע שעות והבריטים כבשו את העיירה במשך שלושה שבועות לפני שנסוגו, לאחר שהרסו לראשונה את ביצוריה, הנמל והמחסנים שלה.
הניצחון נחגג בהרחבה בבריטניה; השיר "Rule Britannia" נכתב בשנת 1740 לציון המאורע והופיע לראשונה בארוחת ערב בלונדון לכבוד ורנון. הפרבר פורטובלו באדינבורו ופורטובלו רואד בלונדון הם בין המקומות בבריטניה שנקראו על שם הצלחה זו, בעוד יותר מדליות הוענקו על לכידתו מכל אירוע אחר במאה ה-18.
עם זאת, כיבוש נמל באימפריה האמריקנית של ספרד נחשבה למסקנה ידועה מראש על ידי פטריוטים ויגים רבים והטורים מהאופוזיציה. כעת הם לחצו על וולפול בעל כורחו להשיק משלחות ימיות גדולות יותר למפרץ מקסיקו. בטווח הארוך יותר, הספרדים החליפו את הציים שהפליגו פעמיים בשנה במספר גדול יותר של שיירות קטנות יותר, ופנו ליותר נמלים וכלכלתה של פורטובלו לא התאוששה עד לבניית תעלת פנמה כמעט מאתיים שנה מאוחר יותר.
ההתקפה הראשונה על קרטחנה דה אינדיאס (13–20 במרץ 1740)
בעקבות ההצלחה בפורטובלו, החליט ורנון למקד את מאמציו בלכידת קרטחנה דה אינדיאס בקולומביה של ימינו. גם ורנון וגם אדוארד טרלוני, מושל ג'מייקה, ראו בנמל משלוח הזהב הספרדי יעד מרכזי. מאז פרוץ המלחמה, והגעתו של ורנון לאיים הקריביים, עשו הבריטים מאמץ מרוכז להשיג מודיעין על ההגנות של קרטחנה. באוקטובר 1739, שלח ורנון את לוטננט ראשון פרסיבל להעביר מכתב לבלאס דה לסו ולדון פדרו הידאלגו, מושל קרטחנה. פרסיבל היה צריך להשתמש בהזדמנות כדי לערוך מחקר מפורט על ההגנות הספרדיות. מאמץ זה סוכל כאשר פרסיבל סורב להיכנס לנמל.
ב-7 במרץ 1740, בגישה ישירה יותר, ערך ורנון סיור בכוח של העיר הספרדית. ורנון עזב את פורט רויאל בפיקוד על שייטת הכוללת אוניות קו, שתי ספינות אש, שלוש ספינות הפגזה וספינות תובלה. כשהגיע לקרטחנה ב-13 במרץ, ורנון הנחית מיד כמה גברים כדי למפות את הטופוגרפיה וכדי לסייר את הטייסת הספרדית שעוגנה בפלאיה גרנדה, ממערב לקרטחנה. לאחר שלא ראה שום תגובה מהספרדים, ב-18 במרץ הורה ורנון לשלושת כלי ההפגזה לפתוח באש על העיר. ורנון התכוון לעורר תגובה שעשויה לתת לו מושג טוב יותר על יכולות ההגנה של הספרדים. לאחר שהבין את המניעים של ורנון, לסו לא הגיב מיד. במקום זאת, הורה לזו להסיר תותחים מכמה מספינותיו, על מנת ליצור סוללת חוף זמנית למטרת אש מדכאת. לאחר מכן יזם ורנון תקיפה אמפיבית, אך לנוכח התנגדות עזה, הניסיון להנחית 400 חיילים לא צלח. לאחר מכן ביצעו הבריטים הפגזה ימית של שלושה ימים על העיר. בסך הכל, הקמפיין נמשך 21 ימים. לאחר מכן הוציא ורנון את כוחותיו, והשאיר את HMS Windsor Castle ואת HMS Greenwich בסביבה, עם משימה ליירט כל ספינה ספרדית שעלולה להתקרב.
הרס המבצר של סן לורנצו אל ריאל צ'אגרס (22–24 במרץ 1740)
לאחר הרס פורטובלו בנובמבר הקודם, המשיך ורנון לתקוף את המעוז הספרדי האחרון באזור. הוא תקף את מבצר סן לורנצו אל ריאל צ'אגרס, בפנמה של ימינו על גדות נהר צ'אגרס, ליד פורטובלו. המצודה הוגנה על ידי ספינות סיור ספרדיות, והייתה חמושה בארבעה תותחים ובכ-30 חיילים בפיקודו של קפטן חיל הרגלים דון חואן קרלוס גוטיירס צ'וואלוס.
בשעה 15:00 ב-22 במרץ 1740, השייטת הבריטית, שהורכבה מהספינות סטפורד, נוריץ', פלמות' והנסיכה לואיזה, הפריגטה דיימונד, ספינות הפצצה אלדרני, טריבל וקמברלנד, ספינות האש Success ואלינור, ואויות התובלה גודלי ופומפי, בפיקודו של ורנון, החלה להפגיז את המבצר הספרדי. בהתחשב בעליונות המוחלטת של הכוחות הבריטיים, קפטן צ'וואלוס מסר את כניעת המבצר ב-24 במרץ, לאחר שהתנגד במשך יומיים.
בעקבות האסטרטגיה שיושמה בעבר בפורטובלו, הרסו הבריטים את המבצר ותפסו את התותחים יחד עם שתי סירות סיור ספרדיות.
בתקופה זו של ניצחונות בריטיים לאורך החוף הקריבי, לאירועים המתרחשים בספרד הייתה השפעה משמעותית על תוצאות העיסוק הגדול ביותר במלחמה. ספרד החליטה להחליף את דון פדרו הידאלגו כמושל קרטחנה דה אינדיאס. אבל, המושל החדש המיועד, לוטננט גנרל של הצבאות המלכותיים סבסטיאן דה אסלאווה אי לאסגה היה צריך קודם להתחמק מהצי המלכותי כדי להגיע לתפקידו החדש. החל מהנמל של Ferrol בגליסיה, יצאו למסע כלי השיט גליסיה וסן קרלוס. כששמע את החדשות, ורנון שלח מיד ארבע ספינות ליירט את הספרדים. הם לא הצליחו במשימתם. הספרדים הצליחו לעקוף את המיירטים הבריטים ונכנסו לנמל קרטחנה ב-21 באפריל 1740, ונחתו שם עם המושל החדש וכמה מאות חיילים ותיקים.
מתקפה שנייה על קרטחנה דה אינדיאס (3 במאי 1740)
במאי חזר ורנון לקרטחנה דה אינדיאס על סיפון ספינת הדגל HMS Princess Caroline האחראית על 13 ספינות מלחמה, מתוך כוונה להפגיז את העיר. לסו הגיב בפריסת שש אוניות הקו שלו כך שהצי הבריטי נאלץ להיכנס לטווחים שבהם הם יכלו לבצע רק יריות קצרות או ארוכות בעלות ערך מועט. ורנון נסוג, וטען שההתקפה הייתה רק תמרון. התוצאה העיקרית של פעולה זו הייתה שהיא סייעה לספרדים לבחון את ההגנות שלהם.
התקפה שלישית על קרטחנה דה אינדיאס (13 במרץ - 20 במאי 1741)
הפעולה הגדולה ביותר של המלחמה הייתה מתקפה אמפיבית גדולה שפתחו הבריטים בפיקודו של אדמירל אדוארד ורנון במרץ 1741 נגד קרטחנה דה אינדיאס, אחד מנמלי הסחר הזהב העיקריים של ספרד במושבה שלהם, גרנדה החדשה (היום קולומביה). משלחתו של ורנון נבלמה על ידי ארגון לא יעיל, היריבות שלו עם מפקד כוחות היבשה שלו, והבעיות הלוגיסטיות של עלייה ותחזוקה של משלחת טרנס-אטלנטית גדולה. הביצורים החזקים בקרטחנה והאסטרטגיה המוכשרת של המפקד הספרדי בלאס דה לסו היו מכריעים בהדפת המתקפה. אבדות כבדות בצד הבריטי נבעו במידה רבה ממחלות טרופיות ארסיות, בעיקר התפרצות של קדחת צהובה, שגבתה יותר חיים מאשר אבדו בקרב.
הקלות המופלגת שבה הרסו הבריטים את פורטובלו הביאה לשינוי בתוכניות הבריטיות. במקום שוורנון ירכז את המתקפה הבאה שלו בהוואנה כצפוי, כדי לכבוש את קובה, הוא תכנן לתקוף את קרטחנה דה אינדיאס הממוקמת בקולומביה, ואשר הייתה הנמל הראשי של מלכות המשנה והנקודה העיקרית של הצי המערב הודי להפלגה לחצי האי האיברי. כהכנה הבריטים אספו בג'מייקה את אחד הציים הגדולים ביותר שנאספו אי פעם. הוא כלל 186 ספינות (60 יותר מהארמדה הספרדית המפורסמת של פליפה השני), נושאות 2,620 כלי ארטילריה ויותר מ-27,000 איש. מתוך מספר זה, 10,000 היו חיילים האחראים על תחילת התקיפה. היו גם 12,600 מלחים, 1,000 עבדים ומאצ'רים ג'מייקנים ו-4,000 מתגייסים מווירג'יניה. את האחרונים הוביל לורנס וושינגטון, אחיו למחצה המבוגר של ג'ורג' וושינגטון, נשיא ארצות הברית לעתיד.
פקידים קולוניאליים הטילו על האדמירל בלאס דה לסו להגן על העיר המבוצרת. הוא היה לוחם ים ותיק שהתחספס על ידי קרבות ימיים רבים באירופה, החל ממלחמת הירושה הספרדית, ועל ידי עימותים עם שודדי ים אירופאים ב וב, ושודדי ים ברבריים ב. סייעו במאמץ זה מלצ'ור דה נווארטה וקרלוס דסנו, עם שייטת של שש אוניות קו (ספינת הדגל גליסיה יחד עם סן פליפה, סן קרלוס, אפריקה, דראגון וקנקיסטדור) וכוח של 3,000 חיילים, 600 אנשי מיליציה וקבוצה של קשתים אינדיאנים ילידים.
ורנון הורה לכוחותיו לטהר את הנמל מכל הספינות שהוטבעו. ב-13 במרץ 1741, הוא הנחית יחידת חיילים בפיקודו של מייג'ור גנרל תומאס ונטוורת' וארטילריה כדי לכבוש את מבצר סן לואיס דה בוקאצ'יקה. לתמיכה בפעולה זו פתחו הספינות הבריטיות במקביל באש תותחים, בקצב של 62 פגזים בשעה. בתורו, לסו הורה לארבע מהספינות הספרדיות לסייע ל-500 מחייליו בהגנה על עמדתו של דסנו, אך הספרדים נאלצו בסופו של דבר לפרוש לעיר, אשר האזרחים כבר עזבו אותה. לאחר שעזבו את מבצר בוקגרנדה, הספרדים התאגדו מחדש בפורט סן פליפה דה בראחס, בעוד אנשי וירג'יניה תחת פיקודו של וושינגטון תפסו עמדות בגבעה הסמוכה של לה פופה. ורנון, שהאמין שהניצחון בהישג יד, שלח הודעה לג'מייקה לפיה הוא כבש את העיר. הדיווח הועבר לאחר מכן ללונדון, שם חגגו רבות את המאורע. הוטבעו מדליות הנצחה, המתארות את המגינים הספרדים המובסים כורעים ברך לפני ורנון. הדימוי החזק של האויב המתואר במדליות הבריטיות לא דמה אפילו במעט לאדמירל לסו. הוא נפגע על ידי שנים של קרב, והיה חד עין וצולע, עם שימוש מוגבל ביד אחת.
בערב 19 באפריל, הבריטים הסתערו בכוח על קסטיו סן פליפה דה בראחס. שלושה טורים של גרנדירים, שנתמכו על ידי ג'מייקנים וכמה פלוגות בריטיות, נעו בחסות החשיכה, בסיוע הפגזה ימית אינטנסיבית. הבריטים נלחמו בדרכם לבסיס חומות המצודה שם גילו שהספרדים חפרו תעלות עמוקות. זה למעשה הפך את ציוד המצור הבריטי ללא יעיל למשימה. ההתקדמות הבריטית נבלמה מאחר שחומות המבצר לא נפרצו, ולא ניתן היה לעלות על הסוללות. הבריטים גם לא יכלו לסגת בקלות מול אש ספרדית עזה ותחת משקל הציוד שלהם. הספרדים ניצלו את ההזדמנות הזו, עם השפעה הרסנית.
ליפניק (גמינה וישניובה)
ליפניק (בפולנית: Lipnik) הוא כפר בגמינה וישניובה, במחוז מישלניצה, בפרובינציית פולין קטן, בדרום פולין.
מלחמת אוזנו של ג'נקינס
התקפה שלישית על קרטחנה דה אינדיאס (13 במרץ - 20 במאי 1741)
כשהם הופכים את גל הקרב, הספרדים יזמו מתקפת כידונים עם אור ראשון, והסבו אבדות כבדות לבריטים. הכוחות הבריטים ששרדו נסוגו לספינותיהם הבטוחות. הבריטים המשיכו בהפגזה ימית, והטביעו את מה שנותר מהשייטת הספרדית הקטנה (לאחר החלטתו של לסו להטביע כמה מספינותיו במאמץ לחסום את הכניסה לנמל). הספרדים סיכלו כל ניסיון בריטי להנחית כוח תקיפה קרקעי נוסף. הכוחות הבריטיים נאלצו להישאר על סיפונה במשך חודש, ללא עתודות מספיקות. כשהאספקה אוזלת, ועם התפרצות המחלה (בעיקר קדחת צהובה), שגבתה את חייהם של רבים בספינות הצפופות, ורנון נאלץ להסיר את המצור ב-9 במאי ולחזור לג'מייקה. ששת אלפים בריטים מתו בעוד שרק אלף ספרדים נספו.
ורנון המשיך ותקף בהצלחה את הספרדים במפרץ גואנטנמו, קובה. ב-5 במרץ 1742, בעזרת תגבורת מאירופה, הוא פתח בהסתערות על פנמה סיטי, פנמה. בשנת 1742, ורנון הוחלף על ידי אדמירל משנה צ'אלונר אוגל וחזר לאנגליה, שם נתן דין וחשבון לאדמירליות. הוא נודע שהוא נבחר לפרלמנט מטעם איפסוויץ'. ורנון שמר על הקריירה הימית שלו במשך ארבע שנים נוספות לפני שפרש ב-1746. בקריירה פרלמנטרית פעילה, ורנון דגל בשיפורים בהליכים ימיים. הוא המשיך להתעניין בענייני הצי עד מותו ב-1757.
ליפניק (גמינה וישניובה)
הכפר ממוקם כ-3 קילומטרים ממערב לווישניובה, 12 קילומטר מדרום-מזרח למישלניצה, ו-33 קילומטר דרומית לבירת הפרובינציה קרקוב.
דב חנין
דב בוריס חֶנין (נולד ב-10 בינואר 1958) הוא פוליטיקאי ישראלי וחבר כנסת לשעבר מטעם רשימת חד"ש. קודם לכן היה יו"ר הסיעה המורחבת של תנועת "עיר לכולנו" בתל אביב-יפו. משפטן, דוקטור למדע המדינה, פעיל איכות סביבה ופעיל למען שוויון חברתי-כלכלי. בנובמבר 2008 התמודד לראשות עיריית תל אביב-יפו מטעם "עיר לכולנו", אך הפסיד לראש העיר המכהן, רון חולדאי.
מלחמת אוזנו של ג'נקינס
התקפה שלישית על קרטחנה דה אינדיאס (13 במרץ - 20 במאי 1741)
הידיעה על התבוסה בקרטחנה הייתה גורם משמעותי לנפילתו של ראש ממשלת בריטניה רוברט וולפול. דעותיו האנטי-מלחמתיות של וולפול נחשבו על ידי האופוזיציה כגורם להכנה הלקויה שלו של המאמץ המלחמתי.
ליפניק (גמינה וישניובה)
נכון ל-2008 מונה אוכלוסיית הכפר כ-1,600 נפש.
דב חנין
ביוגרפיה
דב חנין נולד בפתח תקווה, בן לדוד חנין, ממנהיגי מק"י ולשולה חנין, גננת ופעילה קומוניסטית, נכדו של יעקב אלתר חנין חסיד חב"ד מתל אביב. שמו הפרטי, דב, על שם דודו, אחי אביו שנהרג בשואה. כנער חנין החל את מעורבותו החברתית בתנועת הנוער בנק"י ובחוג הנוער השמאלני שפעל בתל אביב.
מלחמת אוזנו של ג'נקינס
התקפה שלישית על קרטחנה דה אינדיאס (13 במרץ - 20 במאי 1741)
הממשלה החדשה בפיקודו של לורד וילמינגטון רצתה להסיט את מוקד המאמץ המלחמתי של בריטניה הרחק מאמריקה ואל הים התיכון. המדיניות הספרדית, שהוכתבה על ידי המלכה אליזבטה פארנזה, עברה גם היא למוקד אירופי, כדי לכבוש מחדש את נחלות ספרד שאבדו באיטליה מהאוסטרים. בשנת 1742, צי בריטי גדול בפיקודו של ניקולס האדוק נשלח לנסות ליירט צבא ספרדי שהועבר מברצלונה לאיטליה, מה שהוא לא הצליח לעשות עם 10 ספינות בלבד. עם הגעתן של ספינות נוספות מבריטניה בפברואר 1742, האדוק חסם בהצלחה את החוף הספרדי כשהוא לא הכריח את הצי הספרדי לפעול.
לורנס וושינגטון שרד את התפרצות הקדחת הצהובה, ובסופו של דבר פרש לווירג'יניה. הוא קרא לאחוזתו מאונט ורנון, לכבוד מפקדו לשעבר.
דב חנין
ביוגרפיה
את שירותו בצה"ל סיים בדרגת סמל ראשון, בתקופת שירותו הוא סירב לשרת ביהודה והשומרון וחבל עזה מטעמים אידאולוגיים. בשנת 1982 סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. מאוחר יותר סיים תואר שני במדעי המדינה.
מלחמת אוזנו של ג'נקינס
משלחת אנסון
הצלחת מבצע פורטובלו הביאה את הבריטים, בספטמבר 1740, לשלוח שייטת בפיקודו של קומודור ג'ורג' אנסון לתקוף את נחלות ספרד ב. לפני שהגיעו לאוקיינוס השקט, מספר רב של גברים מתו ממחלות, והם לא היו בכושר לבצע כל סוג של התקפה. אנסון הרכיב מחדש את כוחו באיי חואן פרננדס, ואיפשר להם להתאושש לפני שהוא נע במעלה החוף של צ'ילה, ופשט על העיירה הקטנה פאיטה. הוא הגיע לאקפולקו מאוחר מדי כדי ליירט את הגליאון השנתי של מנילה, שהיה אחד המטרות העיקריות של המשלחת. הוא נסוג מעבר לאוקיינוס השקט, נתקל בסערה שאילצה אותו לעגון לתיקונים בקנטון. לאחר מכן הוא ניסה שוב בשנה שלאחר מכן ליירט את הגליאון של מנילה. הוא השיג זאת ב-20 ביוני 1743 ליד כף אספיריטו סנטו, וכבש יותר ממיליון מטבעות זהב.
אנסון הפליג הביתה, והגיע ללונדון יותר משלוש שנים וחצי לאחר שיצא לדרך, לאחר שהקיף את העולם תוך כדי. פחות מעשירית מכוחותיו שרדו את המשלחת. הישגיו של אנסון סייעו לבסס את שמו ועושרו בבריטניה, והובילו למינויו ל.
בחזית ג'ורג'יה-פלורידה
עם תחילת המלחמה אסף המושל הצבאי של ג'ורג'יה ג'יימס אוגלת'ורפ כוחות כדי לתקוף את הספרדים בפלורידה, ובינואר 1740 אף ביצע שתי פשיטות מוצלחות על שני מבצרים ספרדיים, פיקולאטה וסן פרנסיסקו דה פופו, ממערב לסיינט אוגוסטין. עם זאת, בשל התפרצות מחלה, איבדו הבריטים חלק ניכר מהכוח שהיה ברשותם, והתקשו להמשיך במתקפה. תוכניתו של אוגלת'ורפ הייתה לתקוף את היישוב הספרדי בסיינט אוגוסטין בטרם יספיק לקבל סיוע ותגבורת, אך חוסר הארגון של כוחותיו היה בעוכריו, והוא נאלץ להמתין עד מאי 1740 ולהטיל מצור על המבצר. המצור נמשך עד יולי, אך נכשל בשל חוסר תיאום בין כוחות הצבא והצי. אוגלת'ורפ נסוג והחל להכין את כוחותיו למתקפת הנגד הספרדית. זו אירעה בשנת 1742. הספרדים בפיקודו של מנואל דה מונטיאנו נחתו באי סנט סימון, סמוך לחופי ג'ורג'יה, בכוח של כ-4,500 - 5,000 חיילים והתארגנו למתקפה על מבצר פרדריקה. הספרדים שלחו כוחות גישוש לכיוון המבצר, אך אלו נתקלו בקבוצה של סיירים בריטים ונאלצו להימלט אל המוצב הספרדי. המתקפה העיקרית של הספרדים נעצרה בקרב בלאדי מארש, ב-7 ביולי 1742, על אדמת מלחה בדרך למבצר פרדריקה, שם ארגן אוגלת'ורפ מארב מתוכנן והצליח לעצור בכוח של פחות מ-1,000 איש את המתקפה הספרדית. קרב זה, אף כי נהרגו בו רק כ-50 חיילים ספרדים, היה מכריע מבחינת מוראל הכוחות, וגרם לספרדים לוותר על מתקפות נוספות באזור ולסגת מהאי מספר ימים אחר כך.
בשנת 1743 תכנן אוגלת'ורפ מתקפה נוספת על סיינט אוגוסטין, אך זו לא יצאה לבסוף אל הפועל. עימותי הגבול בין המושבות פלורידה וג'ורג'יה נמשכו בשנים הבאות, אך לא ספרד ולא בריטניה ביצעו פעולות התקפיות ביבשת צפון אמריקה. הסכם אקס-לה-שאפל ב-1748 קבע בסופו של דבר את הגבול בין ג'ורג'יה לפלורידה כנהר סנט ג'ון, ושם קץ לעימותים באזור.
דב חנין
ביוגרפיה
בשנים 1984–2004 פעל כעורך דין במשרדו של אמנון זכרוני. במסגרת עבודתו זו, הוביל חנין כמה עתירות מרכזיות בנושא זכויות אדם. באמצע שנות השמונים ייצג את יצחק לאור בעתירה לבג"ץ כנגד פסילת המחזה "אפרים חוזר לצבא" על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות. בג"ץ ביטל את החלטת המועצה והתיר את הצגת המחזה. ב-2003 ייצג חנין בהתנדבות את חמשת סרבני הגיוס מהשמאל במשפטם.
מלחמת אוזנו של ג'נקינס
נייטרליות צרפתית
כשפרצה המלחמה ב-1739, גם בריטניה וגם ספרד ציפו שצרפת תצטרף למלחמה בצד הספרדי. זה שיחק תפקיד גדול בחישובים הטקטיים של הבריטים. אם הספרדים והצרפתים היו פועלים יחד, תהיה להם עדיפות של תשעים אוניות קו. בשנת 1740, הייתה פחד פלישה כאשר האמינו שצי צרפתי בברסט וצי ספרדי ב-Ferrol עומדים להשתלב ולהשיק פלישה לאנגליה. למרות שהוכח שזה לא המקרה, הבריטים שמרו את עיקר כוחות הצי והיבשה שלהם בדרום אנגליה כדי לשמש כגורם מרתיע.
דב חנין
ביוגרפיה
בשנת 2000 קיבל תואר דוקטור למדע המדינה מטעם אוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא "שיח והגמוניה במפלגת פועלי ארץ ישראל ובמפלגת הלייבור הבריטית: דפוסי שינוי, השתמרות, המרה". באותה שנה השתתף במחזור הראשון של "תוכנית עמיתי הסביבה" של מרכז השל והיה עמית מחקר בבית הספר ללימודי הסביבה ע"ש פורטר באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2002 סיים את עבודת הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטת אוקספורד בנושא הקשר בין חברה לסביבה.
מלחמת אוזנו של ג'נקינס
נייטרליות צרפתית
רבים בממשלת בריטניה חששו לפתוח במתקפה גדולה נגד הספרדים, מחשש שניצחון בריטי גדול ימשוך את צרפת למלחמה כדי להגן על מאזן הכוחות.
מתקפה שנייה על לה גוארה (2 במרץ 1743)
הבריטים תקפו מספר מקומות בקריביים ללא השפעה מועטה על המצב הגאופוליטי באוקיינוס האטלנטי. הכוחות הבריטיים המוחלשים בפיקודו של ורנון פתחו במתקפה נגד קובה, ונחתו במפרץ גואנטנמו בתוכנית לצעוד את 45 הקילומטרים לסנטיאגו דה קובה ולכבוש את העיר. ורנון התעמת עם מפקד הצבא, והמשלחת נסוגה כאשר התמודדה עם התנגדות ספרדית כבדה מהצפוי. ורנון נשאר באיים הקריביים עד אוקטובר 1742, לפני שחזר לבריטניה; הוא הוחלף באדמירל צ'אלונר אוגל, שקיבל פיקוד על צי חולני. פחות ממחצית המלחים היו כשירים לתפקיד. בשנה שלאחר מכן, צי קטן יותר של הצי המלכותי בראשות הקומודור צ'ארלס נואלס פשט על החוף של ונצואלה, ב-2 במרץ 1743 תקף את לה גיירה החדשה שנשלטת על ידי חברת Guipuzcoan המלכותית של קראקס שספינותיה העניקו סיוע רב לצי הספרדי במהלך המלחמה בהובלת חיילים, נשק, מחסנים ותחמושת מספרד למושבותיה, והרס שלה יהווה מכה קשה הן לחברה והן לכתר הספרדי.
דב חנין
פעילות ציבורית ופוליטית
בתקופת לימודיו באוניברסיטה העברית היה מראשי תנועת השמאל היהודית ערבית "קמפוס". היה פעיל בתנועת השלום ולמען שותפות פוליטית יהודית-ערבית. היה פעיל בתחומים של זכויות אדם וזכויות עובדים.
מלחמת אוזנו של ג'נקינס
מתקפה שנייה על לה גוארה (2 במרץ 1743)
לאחר הגנה עזה של חייליו של המושל גבריאל חוסה דה סולואגה, החליט קומודור נואלס, לאחר שספג 97 הרוגים ו-308 פצועים במשך שלושה ימים, לפרוש מערבה לפני הזריחה ב-6 במרץ. הוא החליט לתקוף את פוארטו קאבלו הסמוכה. למרות פקודותיו להיפגש בבורבוראטה קיז - 6.4 ק"מ מזרחית לפוארטו קאבלו - המשיכו קברניטי הבורפורד, נוריץ', אסיסטנס ואוטר המנותקים לקורסאו. הקומודור נכנס אחריהם בכעס. ב-28 במרץ הוא שלח את ספינותיו הקטנות יותר לשייט מול פוארטו קאבלו, ולאחר שהכוח הראשי שלו חזר, יצא שוב לים ב-31 במרץ. הוא נאבק נגד רוחות וזרמים מנוגדים במשך שבועיים לפני שהוסט לבסוף לקצה המזרחי של סנטו דומינגו עד 19 באפריל.
מיזוג עם מלחמה רחבה יותר
עד אמצע 1742 פרצה באירופה מלחמת הירושה האוסטרית. המלחמה, שבה נלחמו בעיקר פרוסיה ואוסטריה על החזקה בשלזיה, עד מהרה בלעה את רוב המעצמות הגדולות של אירופה, שהצטרפו לשתי בריתות מתחרות. קנה המידה של המלחמה החדשה הזו גימד את הלחימה ביבשת אמריקה, והחזיר את תשומת הלב של בריטניה וספרד לפעולות ביבשת אירופה. החזרת הצי של ורנון ב-1742 סימנה את סיום המבצעים ההתקפיים הגדולים במלחמת אוזנו של ג'נקינס. צרפת נכנסה למלחמה ב-1744, תוך שהיא מדגישה את הזירה האירופית ומתכננת פלישה שאפתנית לבריטניה. למרות שבסופו של דבר הפלישה נכשלה, האיום שכנע את קובעי המדיניות הבריטים בסכנות שבשליחת כוחות משמעותיים ליבשת אמריקה שעשויים להידרש בבית.
דב חנין
פעילות ציבורית ופוליטית
במשך שנים היה פעיל בארגונים סביבתיים רבים. ריכז את צוות המחקר הישראלי שעבד בתיאום עם Worldwatch העולמי.
מלחמת אוזנו של ג'נקינס
מיזוג עם מלחמה רחבה יותר
בריטניה לא ניסתה לצאת להתקפה נוספת על נחלות ספרד. ב-1745, ויליאם פפרל מניו אינגלנד הוביל משלחת קולוניאלית, בתמיכת צי בריטי בפיקודו של קומודור פיטר וורן, נגד המבצר הצרפתי לואיסבורג באי קייפ ברטון מול קנדה. פפרל זכה לתואר אבירות על הישגו, אך בריטניה החזירה את לואיסבורג לצרפתים על ידי הסכם אקס-לה-שאפל בשנת 1748. עשור לאחר מכן, במהלך מלחמת שבע השנים (הידועה כמלחמת הצרפתים והאינדיאנים בזירת צפון אמריקה), כוחות בריטיים בפיקודו של לורד ג'פרי אמהרסט וגנרל וולף כבשו אותו מחדש.
פיראטיות
המלחמה הייתה מלווה בפיראטיות של שני הצדדים. אנסון כבש גליאון יקר ערך שלמנילה, אבל זה יותר מקוזז על ידי התקפות הפריבטירים הספרדים הרבות על הספנות הבריטית לאורך נתיב הסחר המשולש הטרנס-אטלנטי. הם תפסו מאות ספינות בריטיות, בזזו את סחורותיהם ועבדיהם, ופעלו כמעט ללא עונש באיי הודו המערבית; הם היו פעילים גם במימי אירופה. השיירות הספרדיות התגלו כמעט בלתי ניתנות לעצירה. במהלך השלב האוסטרי של המלחמה, הצי הבריטי תקף במקום סוחרים צרפתים בעלי הגנה גרועה.