cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה צבאית של אוסטרליה
כיבוש גינאה החדשה הגרמנית
בעקבות פרוץ המלחמה הכוחות האוסטרלים פעלו מידית להקטין את האיום שנשקף מקרבתן של המושבות של גרמניה באוקיינוס השקט. במהירות הוקם כוח מתנדבים שמנה 2000 איש, נפרד מה-AIF, וכלל גדוד חיל רגלים יחד עם 500 חיילי מילואים של הצי ומלחים לשעבר. מטרותיו של הכוח היו כיבוש תחנות האלחוט באי יאפ, באיי קרוליין, בנאורו וברבאול שבגינאה החדשה הגרמנית. הכוח הגיע לרבאול ב-11 בספטמבר 1914 וכבש אותה למחרת לאחר שנתקל בהתנגדות קלה מאוד מצדם של המגינים הגרמנים והמקומיים. גינאה החדשה הגרמנית נכנעה ב-17 בספטמבר. האבדות לאוסטרליה כללו רק 6 הרוגים. על כך העיבה העלמות המסתורית של צוללת על 35 אנשי צוותה.
גליפולי
ב-1 בנובמבר 1914 הפליגה שיירת אניות מנמל אלבני שבאוסטרליה המערבית ועליהן אנשי ה-AIF. במהלך המסע, אחת מספינות הליווי של השיירה, "סידני" (HMAS Sydney) השמידה ספינה גרמנית במיצרי קוקוס. היה זה המגע הראשון של ספינה של הצי המלכותי האוסטרלי עם ספינת אויב. אף על פי שמלכתחילה יועד חיל המשלוח להגיע לאנגליה, לעבור אימון נוסף ולהצטרף ללחימה בחזית המערבית, נשלחו האוסטרלים למצרים שהייתה בשליטת בריטניה, כדי לקדם כל התקפה טורקית על תעלת סואץ, שהייתה נקודה אסטרטגית חשובה ביותר וכדי לפתוח בחזית שנייה כנגד מעצמות המרכז. כדי להוציא את טורקיה מהמלחמה, הבריטים החליטו לנחות בגליפולי ולאחר תקופת אימונים וארגון מחדש האוסטרלים שולבו בכוח שכלל כוחות בריטים, ניוזילנדים, הודים וצרפתים. הכוח המשולב של אוסטרליה וניו זילנד (Australian and New Zealand Army Corps - ANZAC), בפיקוד של הגנרל הבריטי ויליאם בירדווד (William Birdwood), נחת לבסוף על חופי חצי האי גליפולי ב-25 באפריל 1915. על אף שהייתה אמורה לשנות את פני המלחמה אם הייתה מצליחה, המערכה בגליפולי הייתה לא מוצלחת ובסופו של דבר נמשכה שמונה חודשים עקובים מדם ונסתיימה במבוי סתום, מבלי שהשיגה את מטרותיה. האבדות של האוסטרלים בגליפולי הסתכמו ב-8141 הרוגים וב-17,970 פצועים. עבור האוסטרלים והניו זילנדים המערכה בגליפולי מסמלת אבן דרך חשובה בהתהוותן של שתי האומות כשחקניות עצמאיות על הבמה העולמית ובהתפתחות של הזהות הלאומית שלהן. כיום, התאריך של הנחיתה הראשונה בגליפולי, 25 באפריל, מצוין כיום אנזא"ק באוסטרליה ובניו זילנד ובכל שנה אלפי אנשים נאספים באתרי זיכרון בשתי המדינות, כדי לכבד את גבורתם ואת הקרבתם של כל אלה שאיבדו את חייהם במלחמה.
מצרים וארץ ישראל
לאחר הנסיגה מגליפולי שבו האוסטרלים למצרים וה-AIF הורחב באופן משמעותי. ב-1916 חיל הרגלים החל לנוע לכוון צרפת בעוד שיחידות הפרשים נשארו במזרח התיכון כדי להילחם בטורקים. כוחות אוסטרלים מהדיוויזיה הרכובה של אנזא"ק ומהדיוויזיה הרכובה האוסטרלית, לקחו חלק בכל הקרבות העיקריים במערכה על סיני וארץ ישראל ונטלו על עצמם תפקיד חשוב במלחמה בכוחות הטורקים שאיימו על שליטתה של בריטניה על מצרים. הקרב הראשון בו השתתפו האוסטרלים היה מרד הסנוסים במדבר הלובי ובעמק הנילוס, במהלכו כוח משולב בריטי הצליח להכניע את הכת הפרו-טורקית בגורמו להם אבדות כבדות. הדיוויזיה הרכובה של אנזא"ק השתתפה בקרב רומני כנגד הטורקים בין ה-3 ל-5 באוגוסט 1916 ובמהלכו נסוגו הטורקים. בעקבות ניצחון זה הכוחות הבריטים עברו לשלב המתקפה בסיני, אף על פי שקצב ההתקדמות של הכוחות הוכתב על ידי מהירות ההקמה של קו הרכבת וצינור המים על גבי ציר התנועה של הכוחות. רפיח נכבשה ב-9 בינואר 1917 ושארית חיל המצב הטורקי סולק בפברואר.
החזית המערבית באירופה
חמש דיוויזיות חיל רגלים של ה-AIF עזבו את מצרים במרץ 1916 והשתפו בקרבות בצרפת ובבלגיה. הגייס הראשון של אנזא"ק התמקם באזור שקט בצפון צרפת ב-7 באפריל 1916 ובשנתיים וחצי הבאות ה-AIF השתתף ברוב הקרבות העיקריים בחזית המערבית וזכה למוניטין מעולה. על אף שחסך מעצמו את היום הראשון ההרסני של הקרב על הסום, בתוך כמה שבועות ארבע דיוויזיות אוסטרליות הצטרפו לקרב. הדיוויזיה החמישית, שהוצבה באגף השמאלי, הייתה הראשונה שנכנסה לפעולה במהלך הקרב על פורמל (Fromelles) ב-19 ביולי 1916 בסובלה 5533 אבדות ביום אחד. הדיוויזיה הראשונה נכנסה לקו ב-23 ביולי בתוקפה את פוזייר (Pozieres) ועד אשר הם הוחלפו על ידי הדיוויזיה השנייה ב-27 ביולי הם ספגו 5286 אבדות. חוות מוקט (Mouquet) הותקפה באוגוסט שם היו 6300 אבדות. עם נסיגתו של ה-AIF מהסום, כדי להתארגן מחדש, הסתכמו אבדותיו ב-23,000 הרוגים ב-45 ימים בלבד. במרץ 1917 הדיוויזיות השנייה והחמישית הדפו את הגרמנים מעבר לקו הינדנבורג, בלוכדם את העיר בפום (Bapaume). ב-15 באפריל הדיוויזיה הרביעית תקפה את קו הינדנבורג בקרב הנורא בבולקור (Bullecourt) ורשמה 3000 הרוגים ו-1170 שבויים. ב-15 באפריל הדיווזיות הראשונה והשנייה הותקפו ליד לנגיקורט (Lagnicourt) ונאלצו לנטוש את העיירה לפני שכבשו אותה בשנית. הדיוויזיה השנייה לקחה חלק בקרב השני על בלקור שהחל ב-3 במאי והצליחה לכבוש חלקים מקו הינדנבורג ולהחזיק בהם עד שהוחלפה על ידי הדיוויזיה הראשונה. לבסוף, ב-7 במאי הדיוויזיה החמישית החליפה את הדיוויזיה הראשונה ונשארה שם עד סיום הקרב באמצע מאי. כל המהלכים הללו גבו את חייהם של 7482 אוסטרלים.
ב-7 ביוני 1917 הגייס השני של אנזא"ק, יחד עם כוחות בריטים, פתח במבצע בפלנדריה כדי לחסל טריז מדרום לאיפר (Ypres) שבדרום בלגיה. המתקפה החלה עם פיצוץ מטען של כמעט חצי טון חומרי נפץ שהונחו במנהרות שנחפרו במשך שנתיים על ידי הבריטים מתחת לרכס מסין (Messines) והרס את החפירות הגרמניות. ההתקדמות הייתה ללא התנגדות ולמרות מתקפת נגד גרמנית ביום השישי לקרב, הוא היה מוצלח. אבדות האוסטרלים במהלך קרב מסין הסתכמו בכמעט 6800 הרוגים. הגייס הראשון של אנזא"ק לקח חלק בקרב השלישי על איפר כחלק מהמערכה שנועדה ללכוד את מישור גלווה (Gheluvelt) בין ספטמבר ונובמבר 1917. התקפות יחידות התרחשו במקומות נוספים באזור ובמשך 8 שבועות ספגו האוסטרלים 38,000 הרוגים.
ב-21 במרץ 1918 הצבא הגרמני שיגר את מתקפת האביב שלו במאמץ אחרון לנצח במלחמה, בהציבם 63 דיוויזיות לאורך קו חזית של 110 ק"מ. בעוד בעלות הברית נסוגים לאחור, הדיוויות השלישית והרביעית מיהרו דרומה לאמיין על הסום. המתקפה נמשכה על פני חמשת החודשים הבאים וכל חמש הדיוויזיות של ה-AIF בצרפת היו מעורבות בניסיון לעצור אותה. בסוף מאי הגרמנים התקדמו עד למרחק של 80 ק"מ מפריז. במשך זמן זה האוסטרלים נלחמו בשורה של קרבות. באחד הקרבות בהאמל (Hamel) מפקד הכוחות האוסטרלים, לוטננט גנרל ג'ון מונש שילב בהצלחה כוחות רבים, כולל מטוסים, ארטילריה ושריון. הייתה זו הפעם הראשונה שנוהל קרב בצורה כזאת.
המתקפה הגרמנית נעצרה באמצע יולי ולאחריה החלה הפוגה קצרה, שבמהלכה האוסטרלים יזמו סדרה של פשיטות שקטות. בעלות הברית החלו עד מהרה את המתקפה שלהם, מתקפת מאה הימים, שסיימה את המלחמה. המתקפה שהחלה ב-8 באוגוסט 1918 כללה ארבע דיוויזיות שתקפו באמיין (Amiens). על ידי שימוש בטקטיקה משולבת כפי שפותחה קודם לכן בהאמל, הישגים משמעותיים הושגו במה שנודע כ"יום השחור" של הצבא הגרמני. המתקפה המשיכה 4 חודשים ובמהלך הקרב השני על הסום, הגייסות האוסטרלים נלחמו במספר קרבות עד שהמלחמה הסתיימה עבורם ב-5 באוקטובר 1918 במונטברהין (Montbrehain). ה-AIF סיים את תפקידו עם הכרזת שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918.
מתוך 416,806 אוסטרלים שהתגייסו במהלך המלחמה ומתוך 333,000 שנשלחו מעבר לים, 61,508 נהרגו בקרב ו-155,000 נפצעו. הוצאות המלחמה של ממשלת אוסטרליה הגיעו לסכום של 376,993,052 לי"שט. המלחמה השפיעה עמוקות על החברה האוסטרלית גם באופנים נוספים. להרבה אוסטרלים, מעורבותה של האומה במלחמה, נראית כסמל לעלייתה כשחקנית על הבמה הבינלאומית, בעוד שהרבה מושגים על דמות האוסטרלי והלאומיות שקיימים עד היום, מקורם במלחמה. 64 אוסטרלים עוטרו בצלב ויקטוריה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת האזרחים ברוסיה 1918 - 1919
מלחמת האזרחים ברוסיה החלה לאחר שממשלת המעבר הרוסית התמוטטה והמפלגה הבולשביקית תפסה את השלטון באוקטובר 1917. לאחר סיומה של מלחמת העולם הראשונה, מעצמות המערב, כולל בריטניה, התערבו, בנותנם סיוע לכוחות הצבא הלבן הפרו-צארי אנטי-בולשביקי. אף על פי שממשלת אוסטרליה סירבה להקצות כוחות, אוסטרלים רבים ששירתו בצבא הבריטי נעשו מעורבים בלחימה. מספר קטן של יועצים שירתו בצבא הלבן במסגרת "כוח המשלוח לצפון רוסיה" (North Russian Expeditionary Force - NREF). בהמתינם באנגליה לשובם הביתה, כ-150 אוסטרלים התגייסו לכוח הבריטי "כוח ההצלה לצפון רוסיה" (North Russia Relief Force - NRRF, במסגרתו היו מעורבים בכמה קרבות וכמה מהם נהרגו. משחתת של הצי המלכותי האוסטרלי אף הייתה מעורבת לזמן קצר בהובילה משלחת מודיעינית בים השחור בסוף 1918. אוסטרלים אחרים שירתו כיועצים למשלחת הצבאית הבריטית לגנרל הצבא הלבן אנטון דניקין (Anton Denikin) בדרום רוסיה, ויועצים אחרים שימשו אצל האדמירל אלכסנדר קולצ'ק בסיביר.
חזית נוספת במלחמה זו שבה השתתפו האוסטרלים הייתה בקווקז. כוח משותף אוסטרלי-קנדי היה מעורב בניסיון להגן על שדות הנפט של באקו ומאוחר יותר המשיך לאיראן. באותה תקופה לטשה גם האימפריה העות'מאנית את עיניה לאזור זה ובמקרה זה נוצרה שותפות אד-הוק בין מעצמות ההסכמה לבין הבולשביקים. בסופו של דבר נכבשה באקו בספטמבר 1918 על ידי העות'מאנים, אך הם פינו אותה באוקטובר-נובמבר ואז הסתיימה שותפות זו. ניתן להניח שהמניעים של האוסטרלים שהתנדבו למערכה זו לא היו לאומיים כפי שהייתה ההתנדבות למלחמת העולם הראשונה ולמערכה זו לא הייתה השפעה על המאמץ המלחמתי בבית. האבדות האוסטרליות במלחמה זו הסתכמו ב-10 הרוגים וב-40 פצועים.
מצב החירום במלאיה 1950 - 1960
מצב החירום המלאי הוכרז ב-18 ביוני 1948, לאחר ששלושה מנהלי אחוזה נרצחו על ידי חברים של המפלגה הקומוניסטית של מלאיה (MCP). המעורבות של אוסטרליה החלה ביוני 1950 על פי בקשה בריטית. כוח של שישה מטוסי לינקולן וטייסת של דקוטות הגיעו לסינגפור והצטרפו לכוח של חבר העמים הבריטי שנקרא חיל האוויר של המזרח הרחוק (FEAF). הדקוטות שימשו במשימות תובלה, העברת כוחות ולהצנחת כוחות ופיזור כרוזים, בעוד שמטוסי הלינקולן פעלו במשימות הפצצה כנגד בסיסי טרור קומוניסטים בג'ונגלים. תפקודו של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי היה טוב במיוחד, ובאחת מהמשימות הללו חמישה מפציצי לינקולן השמידו 181 בסיסים קומוניסטים, גרמו ל-13 הרוגים ולקוח בשבי אחד מהם במבצע משולב עם חיל האוויר המלכותי הבריטי ועם כוחות קרקעיים. כוחות קרקע אוסטרליים הוצבו במלאיה באוקטובר 1955 כחלק מכוח של חבר העמים הבריטי. בינואר 1956 הגיעו הכוחות הראשונים שעסקו בעיקר בפעולות "טיהור" בבצעם סיורים ליד הבסיסים של המחתרת הקומוניסטית בג'ונגל. המגע שנוצר במסגרת זו עם האויב היה מצומצם ולא הניב הרבה תוצאות. מצב החירום במלאיה הסתיים רשמית ביולי 1960 אך כוחות הצבא האוסטרלי נותרו שם לאחר מספר תחלופות בין הכוחות עד 1963. בנוסף לכוחות אלה סיפקה אוסטרליה כוחות ארטילריה והנדסה וצוות לבניית שדות תעופה. הצי המלכותי האוסטרלי שהה במימי מלאיה בשנים 1956–1957. 7000 איש שירתו בעימות זה מתוכם 51 נהרגו (רק 15 במסגרת הקרבות) ו-27 נפצעו.
התפתחות הצבא והצי וחיל האוויר במהלך שנות השישים
עם תחילת שנות השישים הוביל ראש ממשלת אוסטרליה רוברט מנזיס (Robert Menzies) מהלך של הגדלת הצבא האוסטרלי כדי שיוכל לבצע את מדיניות הממשלה של "הגנה מקדימה" (Forward Defence) בדרום מזרח אסיה. ב-1964 הכריז מנזיס על גידול ניכר בתקציב הביטחון. כוחו של הצבא גדל ב-50% במשך 3 שנים מ-22,000 ל-33,000 חיילים והיה מורכב משלוש בריגדות מלאות ותשעה גדודים. חיל האוויר המלכותי האוסטרלי והצי המלכותי האוסטרלי גם הם התרחבו בשיעור של 25%. ב-1964 עלתה שוב שאלת גיוס החובה. על פי החוק שחוקק באותה שנה הוחלט על שירות חובה של שנתיים מגיל 20. ב-1961 נרכשו מארצות הברית 3 משחתות חדשות שהחליפו סידרה ישנה יותר. עד לאותו זמן נהג הצי לחמש את עצמו בכלי שיט מסוגים שהיו בשירות הצי המלכותי הבריטי והרכש מארצות הברית היה חידוש. פרויקטים נוספים היו בנייתן של שש פריגטות נהר, הסבתה של נושאת המטוסים "מלבורן" (HMAS Melbourne) ללוחמת צוללות, רכישת 10 מסוקים מסוג ווסקס ( Wessex) והכנסתן לשירות של צוללות מסדרת אוברון (Oberon). חיל האוויר המלכותי האוסטרלי קיבל את מטוסי המיראג' הראשונים שלו ב-1967 ושלוש טייסת שלו הצטיידו בהם. כמו כן נכנסו לשירות החייל מטוסי תקיפה F111, מטוסי תובלה C-130 הרקולס, מטוסי סיור ימי לוקהיד P-3 אוריון ומטוסי אימון מאצ'י (Macchi) מאיטליה.
העימות בין מלזיה לאינדונזיה 1962 - 1966
העימות בין מלזיה לאינדונזיה התרחש בין השנים 1962 ל-1966 בין חבר העמים הבריטי לבין אינדונזיה על רקע הקמתה של הפדרציה של מלזיה תוך מאמץ של חבר העמים הבריטי להבטיח את ביטחונה של המדינה החדשה. המלחמה נשארה מוגבלת והקרבות התקיימו בעיקר על האי בורנאו, אף על פי שהתקיימו מספר פלישות ימיות ואוויריות אינדונזיות לחצי האי המלאי. כחלק ממחויבותה המתמשכת של אוסטרליה לנוכחות צבאית במלזיה, יחידות צבא, צי וחיל אוויר הוצבו שם. בלי שום קשר הייתה ממשלת אוסטרליה מודאגת מהאפשרות של עימות ישיר בינה לבין שכנתה אינדונזיה ולכן הגבילה את מעורבותה בסכסוך להגנה על חצי האי בלבד. בשתי הזדמנויות כוחות אוסטרלים סייעו בטיהור מסתננים שפלשו בדרך הים והאוויר בספטמבר ובאוקטובר 1964. בעקבות פלישות אלה נעתרה הממשלה לבקשותיהן של בריטניה ומלזיה להציב כוחות חיל רגלים בבורנאו. בשלבים הראשונים ניסו כוחות בריטים ומלזיים להשיג שליטה על הגבול עם אינדונזיה ולהגן על מרכזי אוכלוסייה. עם זאת, עם הגעת הכוח האוסטרלי, החליטו הבריטים על פעולה תקיפה יותר. הם חצו את הגבול כדי לאלץ את הכוחות האינדונזים להישאר בעמדות הגנה. הלחימה התרחשה בשטח ג'ונגל הררי עם אקלים מתיש, והתאפיינה במבצעים שבהם נעשה שימוש נרחב במוצבים פלוגתיים שמוקמו לאורך הגבול. מתוכם יצאו פשיטות מעבר לגבול, יחד עם שימוש במסוקים לתובלת הכוחות ולציודם מחדש וכן למשימות סיור ומודיעין. כוח חיל הרגלים האוסטרלי הראשון התמקם סמוך לגבול בסראואק (Sarawak) במרץ 1965 ופעל משני צדי הגבול. היו כמה התנגשויות עם האינדונזים כולל מקרים של עליה על מוקשים. בנוסף הוצבו באותו אזור יחידת מבצעים מיוחדים של חיל האוויר, יחידות ארטילריה והנדסה וכמה ספינות של הצי המלכותי האוסטרלי שהיו מעורבים בהפגזת מטרות אינדונזיות בבורנאו ובלוחמה במסתננים במיצרי סינגפור. חיל האוויר המלכותי האוסטרלי לא לקח חלק משמעותי בלחימה. הלוחמה בבורנאו לא זכתה לכיסוי נרחב בתקשורת האוסטרלית והודאה רשמית על פעולות מעבר לגבול הוצאה רק ב-1996. בעקבות הפיכה צבאית באינדונזיה בראשית 1966 שהעלתה לשלטון את גנרל סוהארטו, נחתם הסכם שלום באוגוסט 1966 שסיים את הסכסוך. 3500 אוסטרלים השתתפו בעימות זה. האבדות כללו 16 הרוגים שמתוכם נהרגו 7 בקרבות עצמם ו-8 נפצעו.
מלחמת וייטנאם 1962 - 1973
השתתפותה של אוסטרליה במלחמת וייטנאם נבעה מעלייתו של הקומוניזם בדרום מזרח אסיה לאחר מלחמת העולם השנייה ומהחשש מהתפשטותו ששרר באוסטרליה בשנות החמישים ובתחילת שנות השישים. כתוצאה מכך אוסטרליה תמכה בדרום וייטנאם במשך כל שנות השישים. ב-1961 וב-1962, ראש ממשלת דרום וייטנאם נו דין דיים, פנה בבקשת סיוע מארצות הברית ומבעלות בריתה בתגובה להתקוממות הולכת וגדלה שזכתה לתמיכה מצפון וייטנאם הקומוניסטית. אוסטרליה הציע לשלוח 30 יועצים צבאיים שהגיעו ביולי ובאוגוסט 1962 והיו חלוצי המעורבות האוסטרלית במלחמת וייטנאם. מאוחר יותר, באוגוסט 1964, שלח חיל האוויר המלכותי האוסטרלי מטוס תובלה לעיר הנמל וונג- טאו (Vung Tau). עם זאת, עם המשך התדרדרות מצב הביטחון בדרום וייטנאם, הגדילה ארצות הברית את מעורבותה ל-200,000 חיילים בתחילת 1965. אוסטרליה שלחה אף היא כוח שהוצב באזור סמוך לסייגון ביוני 1965 והשתתף במספר קרבות משמעותיים. במרץ 1966 ממשלת אוסטרליה הכריזה על הצבתו של כוח בסדר גודל של בריגדה. בכך גדל מספר המגויסים והיה זה על רקע הוויכוח על גיוס החובה. בהיותו בגודל של שני גדודי חיל רגלים יחד עם כוחות שריון, אוויר, ארטילריה לוגיסטיקה, הוצב כוח המשימה באזור שהוא היה האחראי הבלעדי עליו. באוגוסט 1966 ובפברואר 1967, התרחשו קרבות קשים ובשניהם ביחד נהרגו 34 חיילים ונפצעו 79. במהלך 1967 הושגה שליטה טובה יותר על השטח והאוסטרלים הצליחו להגן על הדרכים לסייגון מפני תקיפות במסגרת מבצע קובורג (Operation Coburg), מתקפת הטט ב-1968 וקרב קורל-בלמורל (Coral–Balmoral) במאי ויוני 1968. היה זה הקרב הגדול ביותר שהאוסטרלים השתתפו בו במלחמה. במשך 26 ימים ספגו האוסטרלים 25 הרוגים ו99 פצועים בעוד שהוערך שלקומוניסטים היו כ-300 הרוגים. קרבות חשובים נוסים היו בבין-בה (Binh Ba) ביוני 1969, בהאט-דיץ' ( Hat Dich) בסוף ספטמבר 1968 ובתחילת 1969 ובלונג-קאן (Long Khanh) ביוני 1971. בשיאה של המעורבות האוסטרלית בווייטנאם כללו הכוחות שלהם בריגדה שכללה 8500 חיילים בשלושה גדודי חיל רגלים, כוחות שריון, ארטילריה, הנדסה, לוגיסטיקה וסיוע אווירי, טייסת מפציצים של חיל האוויר שנשלחה ב-1967 וארבע משחתות של הצי שהצטרפו לצי האמריקני לפטרולים ימיים לחופי צפון וייטנאם. הפינוי האוסטרלי של וייטנאם החל באופן משמעותי בנובמבר 1970. כחלק מהאסטרטגיה הכוללת של בעלות הברית של "וייטנאמיזציה" (העברת האחריות לכוחות הדרום וייטנאמים) ורצונה של ממשלת אוסטרליה לצמצם את מעורבותה במלחמה, סיימו הכוחות את תפקידם. הבריגדה שהוצבה בווייטנאם הורידה את סדר הכוחות שלה לשני גדודי חיל רגלים בלבד, אם כי סיוע אווירי וארטילרי עדיין נשארו. במהלך 1971 המשיכה מגמת הצימצום של הכוחות האוסטרלים בווייטנאם. והבריגדה הראשונה סיימה את תפקידה באוקטובר. יועצים צבאיים נשארו עד לסוף 1972. הכוח האוסטרלי האחרון עזב את וייטנאם ב-1973. מלחמת וייטנאם הייתה הארוכה ביותר שבה השתתפה אוסטרליה מעודה והשנויה ביותר במחלוקת. אף על פי שהייתה להשתתפות במלחמה תמיכה ציבורית, הנוכחות הממושכת שם גרמה להיווצרותה של תנועה אנטי-מילחמתית. מעל 50,000 אוסטרלים שירתו בווייטנאם. 519 נהרגו ו-2398 נפצעו. 4 עוטרו בצלב ויקטוריה.
הגנת אוסטרליה בשנות השמונים והתשעים
עד שנות השבעים, האסטרטגיה הביטחונית של אוסטרליה התמקדה בתפיסה של "הגנה מקדימה" (Forward Defence) שלפיה תפקידו של הכוח הצבאי האוסטרלי היה לשתף פעולה עם בעלות בריתו כנגד איומים במרחב האוסטרלי. ב-1969 כאשר ארצות הברית החלה לפעול על פי דוקטרינת ניקסון, והבריטים החלו לפנות שטחים באסיה, פיתחה אוסטרליה מדיניות ביטחון שמדגישה את הצורך שלה לסמוך על עצמה בהגנה על היבשת. מדיניות זו הייתה מבוססת על הגנה על חופיה הצפוניים של אוסטרליה ועל אבטחת דרכי הגישה באוויר ובים כנגד כל התקפה אפשרית. כדי ליישר קו עם מטרה זו, ה-ADF אורגן מחדש כדי להגדיל את יכולתו להכות את האויב מתוך בסיסים ביבשת ולהתנגד לפלישות על אדמת אוסטרליה. ה-ADF השיג מטרה זו על ידי הגדלת היכולות של הצי ושל חיל האוויר ועל ידי מיקום כוחות הצבא בצפון הארץ. במהלך זמן זה לא היו תחת פיקודו של ה-ADF כוחות שהוצבו מעבר לים. עם זאת ב-1987 ביצע ה-ADF את הפעולה הקרבית הראשונה שלו כאשר כמה ספינות מלחמה ויחידת רובאים הוצבה במימיה של פיג'י כתגובה להפיכה הצבאית שם. יחד עם היותה פעולה מוצלחת, הייתה המשימה בפיג'י אבן בוחן ל-ADF ליכולתו להגיב במהירות לאירועים בלתי צפויים.
ביטחון עולמי בסוף שנות התשעים
מאז סוף שנות השמונים, ממשלת אוסטרליה הטילה על ה-ADF יותר ויותר משימות שמירת שלום ברחבי העולם. בעוד שרוב המשימות הללו הצריכו רק מספר קטן של מומחים, חלק מהם היו כרוכים בהצבתם של מאות חיילים. משימות שמירת שלום נרחבות היו בנמיביה ב-1989, בקמבודיה בין 1992–1993, בסומליה ב-1993, ברואנדה ב-1994 וב-1995 בבוגנוויל ב-1994 ומ-1997 ואילך. עלייתה לשלטון של הממשלה הליברלית בראשות ג'ון הווארד הובילה לשינויים משמעותיים במבנה הכוחות של ה-ADF ובמשימותיו, יחד עם מדיניות חדשה של הממשלה ששמה פחות דגש על הגנת אוסטרליה מפני מתקפה ישירה ודגש חזק יותר על עבודה בשיתוף פעולה עם מדינות שכנות ועם בעלות בריתה של אוסטרליה כדי להתמודד עם איומים אפשריים. יחד עם הדגשים החדשים, המבנה של ה-ADF השתנה כדי להגדיל את היחס בין יחידות לוחמות לבין יחידות תומכות לחימה כדי לשפר את היעילות הקרבית של ה-ADF.
מזרח טימור 1999 עד היום
המושבה הפורטוגזית לשעבר של מזרח טימור נכבשה על ידי אינדונזיה ב-1975. עם זאת, בעקבות שנים של מאבק אלים ממשלת אינדונזיה בראשות הנשיא חביבי, הסכימה לבסוף לקיים משאל עם על אוטונומיה במזרח טימור ב-1999. כוח המשימה של האו"ם במזרח טימור (UNAMET) הוקם כדי לארגן ולנהל את ההצבעה, שהתקיימה בסוף אוגוסט 1999 ובה הצביעו 78.5% מהמצביעים לטובת עצמאות. עם זאת, בעקבות ההכרזה על תוצאות המשאל, מיליציות פרו-אינדונזיות, שנתמכו על ידי אלמנטים מצבא אינדונזיה, החלו במסע של אלימות, ביזה והצתות ורבים מתושבי מזרח טימור נהרגו ויותר מחצי מיליון נעקרו מבתיהם. עקב היא יכולתה לשלוט במצב, הסכימה אינדונזיה לבסוף לשיגורו של כוח שמירת שלום בינלאומי. אוסטרליה, ששיגרה כוח משטרתי ל- UNAMET, ארגנה והובילה את הקואליציה הצבאית הבינלאומית שנקראה "הכוח הבינלאומי למזרח טימור" (INTERFET) כוח שלא היה כפוף לאו"ם אך פעל על פיה החלטותיו. הכוח האוסטרלי במסגרת זו כלל 5500 איש. ה-INTERFET הגיע ב-12 בספטמבר 1999 והוטל עליו להחזיר את השלום והביטחון, להגן ולסייע ל-UNAMET, ולספק סיוע הומניטרי. עם נסיגתם של הכוחות המזוינים, המשטרה והממשלה של אינדונזיה ממזרח טימור, UNAMET הקים מחדש את מטה הפעולה שלו בדילי ב-28 בספטמבר. ב-19 באוקטובר 1999, הכירה אינדונזיה רשמית בתוצאות משאל העם וזמן קצר לאחר מכן הוקם כוח שמירת שלום של האו"ם (כוח העברת השלטון במזרח טימור של האו"ם – UNTAET) והפך לאחראי על המנהל במזרח טימור במהלך תקופת המעבר לעצמאות. העברת הפיקוד הצבאי מ-INTERFET ל-UNTAET הושלמה ב-28 בפברואר 2000. אוסטרליה המשיכה לתמוך בפעולות שמירת השלום של האו"ם עם כוח שמנה בין 1500 ל-2000 איש, יחד עם ציוד נחיתה ומסוקי בלק הוק, ונותרה התורם הגדול ביותר של כוח אדם למשימת שמירת השלום. תוך כדי ביצוע משימות אלה, כוחות אוסטרלים המשיכו להתנגש עם מיליציות פרו-אינדונזיות ובכמה הזדמנויות גם בכוחות צבא אינדונזים, במיוחד לאורך הגבול עם מערב טימור. עם זאת, עם התייצבות המצב הביטחוני, שארית הכוח האוסטרלי וכוחות האו"ם עזבו את מזרח טימור ב-2005. שני אוסטרלים מתו לא עקב פעולות קרב ובקרבות שכן התרחשו נפצעו כמה. המשימה הבלתי צפויה במזרח טימור ב-1999 הובילה שינויים משמעותיים במדיניות הביטחון של אוסטרליה ולהגברת יכולתו של ה-ADF לנהל מבצעים מחוץ לאוסטרליה. משימה מוצלחת זו הייתה הראשונה בה כוח צבאי אוסטרלי גדול פעל מחוץ לאוסטרליה מאז מלחמת וייטנאם וחשפה את החסרונות ביכולתו של ה-ADF לקיים מבצעים כאלה. עקב כך, מסמך מדיניות הביטחון שפורסם בשנת 2000, שם דגש חזק יותר על הכנת ה-ADF למשימות מעבר לים. ממשלת אוסטרליה התחייבה לשפר את יכולותיו של ה-ADF על ידי שדרוג המוכנות והציוד של יחידות ה-ADF, הרחבת מצבת כוח האדם של ה-ADF ל-57,000 איש במשרה מלאה והגדלת תקציב הביטחון ב-3% לשנה. במאי 2006, 2000 אנשי ה-ADF הועסקו שוב במזרח טימור כחלק ממבצע שנועד לפתור מצב של אי שקט בין אלמנטים של צבא המדינה. כוחות אוסטרלים היו מעורבים בכמה התכתשויות בתקופה זו. עם זאת עד תחילת 2010 מצב הביטחון התייצב ורק 400 אוסטרלים נותר כחלק מכוח בינלאומי קטן כדי לאמן את כוחות הביטחון המקומיים.
אפגניסטן 2001 ועד היום
זמן קצר לאחר מתקפת הטרור על ניו יורק ועל וושינגטון ב-11 בספטמבר 2001, כוחות אוסטרלים הצטרפו לקואליציה הבינלאומית בראשות ארצות הברית למאבק בטרור. התרומה הבולטת ביותר של ה-ADF הייתה משלוח כוחות מיוחדים לאפגניסטן בשנים 2001 ו-2002 ושוב החל מאמצע 2005, כדי להילחם בטליבאן. עם חלוף הזמן גדלה המחויבות האוסטרלית עם תוספת של כוחות קרקעיים החל מ-2006 שעסקו במשימות אבטחה, ארגון מחדש ובחניכה ואימונים של הצבא הלאומי האפגני. אוסטרליה גם הקצתה פריגטה ושני מטוסי בקרה מסוג אוריון ושלושה מטוסי תובלה הרקולס C130 לצורך מבצעים בינלאומיים במפרץ הפרסי ובאוקיינוס ההודי מאז 2001, ולסיוע בשני המבצעים באפגניסטן ובעיראק. כוח של ארבעה מטוסי קרב-הפצצה F/A-18 הורנט הוצבו בדייגו גרסיה מסוף 2001 ועד אמצע 2002 ושני מטוסי תדלוק הוצבו בבסיס חיל האוויר בקירגיזסטן כדי לתת תמיכה לכוחות האוויר של הקואליציה שפעלו באפגניסטן. נכון ל-2012 כוח צנוע יחסית של 1550 איש נותר באפגניסטן, שם היו מעורבים בפעילות נגד מורדים בפרובינציית אורוזגאן (Uruzgan) בשיתוף עם צבא ארצות הברית וצבאות של חברות אחרות בקואליציה עד לנסיגתם באוגוסט. הכוח כולל חייל רגלים ממוכן, כוחות מיוחדים, כוחות הנדסה, פרשים, ארטילריה וכוחות אוויר. בנוסף, כוח לוגיסטיקה של 800 אוסטרלים מוצב במזרח התיכון כדי לתת סיוע לכוחות באפגניסטן. כוחות סיור ימיים וכוח תובלה אווירי ממשיך לתת תמיכה במבצעים בעיראק ובאפגניסטן ומוצב בבסיס אל מינהד (Al Minhad Air Base) באיחוד האמירויות הערביות. כמו כן משייטת פריגטה של הצי המלכותי האוסטרלי במימי הים הערבי ובמפרץ עדן בפעילות למניעת שוד ימי. במשך השנים פעלו כוחות אוסטרלים במבצעים צבאיים רבים באפגניסטן. האבדות עד כה כוללים 40 הרוגים ו-256 פצועים. שני אוסטרלים עוטרו בצלב ויקטוריה של אוסטרליה, לראשונה מזה ארבעים שנה.
עיראק 2003-2011
כוחות אוסטרלים הצטרפו לצבאות בריטניה וארצות הברית במהלך הפלישה לעיראק ב-2003. התרומה העיקרית הייתה גם היא צנועה למדי וכללה כוח אדם של 2058 איש. המרכיבים העיקריים של הכוח כללו כוחות מיוחדים, כוח אווירי ויחידות צי. יחידות של הצי המלכותי האוסטרלי כללו ספינת נחיתה אחת ושתי פריגטות, בעוד חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הציב 14 מטוסי קרב-הפצצה F/A-18, כמה מטוסי אוריון ומטוסי תובלה C130 הרקולס. הכוחות המיוחדים האוסטרלים היו אחת מהיחידות הראשונות של הקואליציה שחצו את הגבול לעיראק, ובמשך כמה ימים היה זה כוח מבצעים אווירי מיוחד של צבא אוסטרליה שהיה הכוח הקרקעי הקרוב ביותר מבין כוחות הקואליציה. במהלך הפלישה, חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ביצע את משימת הקרב הראשונה שלו מאז מלחמת וייטנאם. צבא עיראק הראה עד מהרה שאינו יכול לעמוד מול כוחות הקואליציה. בעוד שאוסטרליה לא לקחה בהתחלה חלק בכיבוש של עיראק לאחר המלחמה, כוח שריון קל אוסטרלי, נשלח מאוחר יותר לדרום עיראק באפריל 2005. תפקידו של כוח זה היה להגן על משלחת של מהנדסים יפנים שפעלה באזור ולהדריך את יחידות הצבא העיראקי החדש. כוח זה מנה בשיאו 1400 איש במאי 2007. פריגטה של הצי המלכותי האוסטרלי התמקמה בצפון המפרץ הפרסי וחיל האוויר שלח מטוס הרקולס. לאחר הקמת ממשלה של מפלגת הלייבור בראשות קווין ראד, ממדי הכוח קטנו באמצע 2009 והכוחות של הצי וחיל האוויר הופנו למשימות נוספות במזרח התיכון. פעולות בקנה מידה קטן המשיכו עם כוח של 80 אוסטרלים שנשארו בעיראק כדי להגן על השגרירות האוסטרלית בבגדאד. באוגוסט 2011 התפנה כוח זה והוחלף על ידי יחידת אבטחה פרטית שלקחה על עצמה את האחריות לאבטחת הנוכחות הדיפלומטית האוסטרלית בעיראק. אף על פי שיותר מ-17,000 איש שירתו בעיראק מאז תחילת המלחמה, אבדותיהם של האוסטרלים היו קלות מאוד יחסית. שני חיילים אוסטרלים נהגו בתאונות, שלישי נהרג בהיותו בשירות חיל האוויר הבריטי ו-27 נפצעו. שני קצינים נשארו בעיראק כחלק ממשלחת הסיוע של האו"ם.
משימות שמירת שלום
מעורבותה של אוסטרליה במבצעים בינלאומיים לשמירת שלום הייתה מגוונת וכללה השתתפות הן במשלחות מטעם האו"ם והן במסגרת קואליציות בינלאומיות שהוקמו אד-הוק. אוסטרלים היו מעורבים בשנים האחרונות ביותר עימותים בתפקידי שמירת שלום מאשר כצד לוחם. עם זאת, במונחים השוואתיים בינלאומיים, אוסטרליה הייתה רק שומרת שלום מתונה ואנרגטית. אף על פי שאוסטרליה עוסקת במשימות שמירת שלום ברציפות כבר 60 שנה, בהיותה חלק מהקבוצה הראשונה של משקיפי או"ם באינדונזיה ב-1947, מחויבויותיה הוגבלו באופן כללי, וכללו מספר קטן של כוחות סיוע טכניים בעלי רמה גבוהה (יחידות קשר, הנדסה ורפואה) או משקיפים וכוחות שיטור. דפוס זה השתנה באמצע שנות התשעים כאשר אוסטרליה נעשתה מעורבת בסדרה של מבצעים בעצימות גבוהה, המצריכים כמות גדולה של יחידות קרביות לצורך פעולות שונות כולל בקמבודיה, ברואנדה, בסומליה ומאוחר יותר במזרח טימור ובאיי שלמה. אוסטרליה הייתה מעורבת בכ-100 משלחות שונות, בהן השתתפו יותר מ-30,000 איש 14 אוסטרלים מתו במהלך משימות אלה.
מלחמות אוסטרליה בתרבות
כמו באומות רבות, גם באוסטרליה תופס זיכרון המלחמות מקום חשוב. הטראומה של המלחמות, בעיקר מלחמות העולם, הטביעה את חותמה על יצירותיהם של אומנים ואנשי רוח. לא מעט סרטים וסדרות טלוויזיה נעשו על רקע המלחמות. על החוויה האוסטרלית במלחמת העולם הראשונה נוצרו בין השאר יצירות האומנות הבאות:
על תקופת מלחמת העולם השנייה ידוע בין השאר הסרט "אוסטרליה" (Australia) בכיכובם שלניקול קידמן ויו ג'קמן משנת 2008 המתרחש בין השאר על רקע הפצצת דרווין על ידי היפנים.
הצבא האוסטרלי והיישוב היהודי בארץ-ישראל
המפגש הראשון של היישוב היהודי בארץ ישראל עם החיילים האוסטרלים היה עם כיבוש הארץ על ידי חיל המשלוח המצרי במלחמת העולם הראשונה, שאחד המרכיבים העיקריים בו היו חיילי צבא אוסטרליה, דיוויזיית הרוכבים האוסטרלית ואנזא"ק. מסעו של כוח זה בארץ ישראל החל בקרבות בעזה, המשך בכיבוש באר שבע שנשמר בזיכרון הקולקטיבי הן באוסטרליה והן בישראל, עבור בקרב על גבעות מע'אר, ועד לקרבות בירושלים ובמגידו. הידיעה כי החיילים האוסטרלים לקחו חלק חשוב בשחרור הארץ מעול הטורקים וחביבותם ופשטותם חיבבו אותם עד מהרה על היישוב היהודי בארץ. ספרו של נחום גוטמן שביל קליפות התפוזים שנכתב על רקע התקופה מדגיש את ההבדלים בין יחסם הקשה והמשפיל של השלטונות הטורקים לפני המלחמה ובמהלכה, לבין כוחות מעצמות ההסכמה בכלל והחיילים האוסטרלים בפרט. נחום גוטמן מתאר בספרו את אדיבותם ונדיבותם של האוסטרלים שנהגו לתת צדקה לקבצנים ברחוב ולהודות לבני הארץ שנתנו להם שירות כלשהו (דבר שלא היה עולה על דעתם של החיילים הטורקים).
פועלם של חיילי אוסטרליה בארץ ישראל הונצח באנדרטאות שונות שהידועות בהם הן יד אנזא"ק ביער בארי ליד קיבוץ בארי ופארק החייל האוסטרלי בשכונה י"א בבאר שבע. ב-31 באוקטובר 2007 במלאת 90 שנה לכיבוש באר שבע נערך שיחזור של הסתערותם של הפרשים האוסטרלים על העיר. בטקס השתתפו חברי אגודת הפרשים הקלים האוסטרלים (The Australian Light Horse Association) שחלקם צאצאים לחיילים שהשתתפו בקרב, שגרירי בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד וטורקיה בישראל, ראש עיריית באר שבע יעקב טרנר, משמר כבוד של חיילים אוסטרלים המשרתים בכוח המשקיפים הרב-לאומי בסיני, חברי "העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בישראל", בני משפחות הלוחמים ותיירים. מצעד הפרשים עבר ברחובות באר שבע והסתיים בטקס בבית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע.
בישראל מתקיים ביום אנזא"ק, ה-25 באפריל, יום השנה לתחילת מערכת גליפולי, טקס זיכרון בבית הקברות הצבאי הבריטי בירושלים בנוכחות שגרירי אוסטרליה וניו זילנד בישראל. ביום אנזא"ק 2015, במלאת מאה שנה לנחיתות בגליפולי, כיבד את הטקס בנוכחותו נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין.
אח"י חץ (סער 3)
אח"י חץ הייתה ספינת טילים מדגם סער 3 שפעלה בשירות חיל הים הישראלי משנת 1969 עד שנת 1988.
הספינה בשירות חיל הים
הספינה נבנתה במספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי בשרבורג שבצרפת והייתה אמורה להימסר לישראל בתום בנייתה ואולם אמברגו הנשק שהטילה צרפת על ישראל מנע את העברת חמש הספינות האחרונות לחיל הים של ישראל. בליל 24 בדצמבר 1969 במבצע ספינות שרבורג יצאו הספינות וביניהן אח"י חץ את שרבורג והגיעו לישראל בליל 31 דצמבר 1969.
פעילות בשנת 1973
ב-1973 הייתה הספינה בפיקודו של רס"ן משה אורון.
ינואר עד ספטמבר
בט"ש - אח"י חץ ביצעה סיורי ביטחון שוטף (בט"ש) למניעת פעילות חבלנית עוינת (פח"ע) בזירת הים התיכון, כולל לאורך חופי סיני עד מבואות תעלת סואץ. למשימות בט"ש הוחלף משגר טילי גבריאל במוצב 2 בתותח אורליקון 20 מ"מ (תצורת פח"ע). מבצעים נגד ארגוני טרור- הובלת לוחמים לפשיטות שערך צה"ל בערים וביעדי ארגוני טרור בלבנון וביניהם מבצע ברדס 54-55 ו מבצע אביב נעורים. עליה- פעולות חשאיות להעלאת יהודים מסוריה בדרך הים. אימונים, לימודים ותרגולים- הביאו את הצוות ליכולות לחימה שבאו לביטוי בפעילות מוצלחת בקרבות הימיים בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים. עם ספינות סער נוספות בשייטת 3, שייטת ספינות הטילים.
מלחמת ים הכיפורים
במלחמת יום הכיפורים השתתפה אח"י חץ בקרבות ימיים בזירת מצרים ובזירת סוריה ובהפגזות מטרות חיוניות בחופי מצריים וסוריה. אח"י חץ שמשה כספינת פיקוד לכוחות חיל הים בכמה מהקרבות הימיים והפגזות החוף. באותם קרבות מפקד שייטת הסטי"לים (מש"ט 3) מיכאל ברקאי פיקד על ספינות השייטת מהמי"ק (מדור מרכז ידיעות קרב) שבאח"י חץ והיה המפקד הטקטי בשטח.
אבטחת השיט בים התיכון
לאחר המלחמה ועד דצמבר 1973 לקחה אח"י חץ חלק במבצעי "לינול" לאבטחת השייט בים התיכון וליווי אוניות שהובילו ציוד חיוני לישראל, במבצעי "לינול" נשלחו ספינות הטילים לאבטח אוניות אספקה בדרכן לישראל ממרכז הים התיכון. 96% מכלל הסיוע להשלמת אמצעי הלחימה והמלאים שצה"ל כה נזקק להם עם סיום ולאחר מלחמת יום הכיפורים, הגיע בדרך הים. האספקה הייתה חיונית ביותר לחידוש סדר הכוחות של צה"ל שנשחק מאוד בזמן הלחימה. ללא קבלת הטנקים, הנגמ"שים והמטוסים שהובלו באניות סוחר ישראליות ספק אם לצה"ל היו נותרים מספיק כלים ותחמושת לאפשר המשך לחימה. אח"י חץ השתתפה בהפלגות ליוו ואבטחת שייט עם סטי"לים אחרים לאורך כל התקופה. אניות הסוחר הישראליות היו מאוימות בדרכן לארץ על ידי הצי המצרי שהקצה 2 משחתות מדגם סקורי למנוע הגעת האוניות לארץ כבר באזור סיציליה בטווח של כ 2,000 ק"מ מישראל בחושבם ששם יוכלו לשלוט בים. חיל הים אבטח את השיט החיוני למדינה ואפשר הגעתו בבטחה לישראל.
סיום השירות בחיל הים של ישראל
בשנת 1988 הוצאה אח"י חץ משירות חיל הים של ישראל ונמכרה לחיל הים של צ'ילה. הספינה קיבלה את השם LM-33 Covadonga. בשנת 2000 הספינה יצאה משירות בחיל הים של צ'ילה וטובעה כספינת מטרה באימוני ירי טילים. את מקומה של הספינה בחיל הים תפסה ספינה אחרת מדגם נירית אח"י חץ (סער 4.5).
ראו גם
,
רנאטו ד'פאצי
רנאטו ד'פאצי (איטלקית: Renato de' Pazzi; ) היה פוליטיקאי איטלקי מבית פאצי שנטל חלק במזימת הפאצי.
פאצי, יליד פירנצה, נטבל בנוכחות רנאטו הראשון, מלך נאפולי, שהיה חבר של סבו של רנאטו, אנדראה ד'פאצי, ורנאטו נקרא על שמו.
בשנת 1463 נישא רנאטו לפרנצ'סקה מרטיני. בעקבות ניסיון כושל לרצוח את לורנצו דה מדיצ'י במזימת הפאצי, ניסה רנאטו לברוח ביחד עם משפחתו מפירנצה.
עם זאת, הוא נתפס ונתלה בחלון הפאלאצו דלה סיניוריה מספר ימים לאחר המרד שהתרחש ב-26 באפריל 1478.
מחוזות אוסטריה
בפוליטיקה של אוסטריה, מחוז (בגרמנית: Bezirk), הוא חטיבה מדרג שני של הזרוע המבצעת של הממשל המרכזי, ובדרג הראשון עומדות מדינות אוסטריה.
המשפט החוקתי האוסטרי מבחין בין שני סוגים של מנהלת מחוז:
נכון לשנת 2015, באוסטריה 95 מחוזות, 80 מהן רשויות אזוריות, ו-15 ערים סטטוטוריות.
שטחם של מחוזות רבים מקביל גאוגרפית ל-116 תחומי השיפוט במדינה.
בפועל, מלבד בספרות המשפטית ובפרסומים ממשלתיים, לא מכונות הערים הסטטוטוריות "מחוזות". בפרסומים ממשלתיים נעשה לעיתים שימוש בכינוי "מחוזות כפריים" לתיאור השטחים שבניהול המועצות האזוריות, אף על פי שהביטוי אינו מופיע בחוק כלשהו, ורבים מן המחוזות הללו אינם בעלי אופי כפרי.
האימפריה הפרסית האחמנית
האימפריה הפרסית, הידועה גם על שם מייסדה האימפריה האחמנית (שם השושלת בפרסית: Haxāmanišiyan), הייתה אימפריה מלוכנית ששלטה בחלק גדול של אסיה במשך תקופה של כמאתיים שנה (539–331 לפנה"ס). היא הייתה הגדולה באימפריות העולם העתיק עד תקופתה, ושלטה על עמים רבים השונים בדתם, שפתם ותרבותם. מרכז האימפריה הפרסית נמצא במקום שבו נמצאת כיום איראן.
ממלכה זו הייתה חלק מסדרה של ממלכות פרסיות ששלטו באזור דובר הפרסית. הישות המוקדמת ביותר היא מדינת השושלת האחמנית (648–330 לפנה"ס). לאחר מכן הייתה תקופה של שלטון זר, הלניסטי (330–150 לפנה"ס, בתקופת בית סלאוקוס), ולאחר מכן האימפריה הפרתית (150 לפנה"ס עד 226 לספירה). השליטה שבה לבני המקום בתקופת האימפריה הסאסאנית (224–651 לספירה). הכיבוש המוסלמי התרחש בשנת 650.
היסטוריה
הממלכה האחמנית נוסדה על ידי האחמניש במאה ה-7 לפני הספירה, ועל שמו היא קרויה "השושלת האחמנית". ממלכת פרס זכתה לעצמאות ממשית בימי צ'ישפיש, בנו של האחמניש, אך בניו, כורש הראשון וכנבוזי הראשון, היו למעשה וסאלים של מלך מדי.
לאחר תקופת שלטונם של מלכים אלו, במהלך המאה ה-6 לפנה"ס עלה לשלטון המלך כורש השני, הידוע כ"כורש הגדול". כורש חתר תחת שלטונו של מלך מדי, ולאחר מכן הביס אותו וכבש את ממלכת מדי, שהייתה אז אחת הממלכות החזקות באזור. לאחר מכן פלש כורש לאסיה הקטנה, וכבש את ממלכת לידיה ואת ערי המדינה היווניות השוכנות באזור.
כנבוזי השתלט על כל ממלכת מצרים, אך מת בדרך חזרה לפרס. האימפריה נכנסה לכאוס ודריווש בן היסטספס, חייל בצבא כנבוזי, קיבל עליו את הפיקוד, השקיט את המרידות ותפס את כס השלטון. דריווש יצא למסע כיבושים במזרח אירופה. הוא לא הצליח לתפוס אחיזה בפנים היבשת, אבל השתלט על צפון הים האגאי והפך את ממלכת מוקדון לבת חסותו. על מצבתו נכתב "אני פרסי בן פרסי, אדון נעלה בן אדונים נעלים".
חשיארש הראשון (מבוטא "חְשַׁיָארְשָׁה"), בנו של דריווש, המזוהה לרוב עם המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר, שלט ב-485-465 לפנה"ס. הוא דיכא את המרידה בבבל והרס את אליל הזהב שלה. הוא המשיך את מסורת מסעות הכיבושים וסובלנות דתית ושלטונית. ניסה לבצע רפורמות במבנה השלטוני, כמו ביטול מנהג שבעת השרים רואי המלך בני המשפחות המיוחסות, היכולים לגשת אליו תמיד. חשיארש נרצח במיטתו בידי קושרים מחצר המלוכה. בזמנו של חשיארש הגיעה הממלכה לשיא גודלה, וכללה את אסיה הקטנה, כל המזרח התיכון, פרס, באקטריה, סוגדיאנה, פארתיה, חלקים מהודו וחלקים מתראקיה.
בחלק ניכר משנות קיומה היו לממלכה הפרסית עימותים צבאיים עם יוון שלא ראתה בעין יפה את ניסיון התפשטותם לעבר אירופה. לעומתה, קרתגו, אויבתה הוותיקה של יוון בים, הייתה בת בריתם כנגד היוונים.
בשנת 331 לפנה"ס, בימיו של דריווש השלישי, כבש אלכסנדר הגדול את הממלכה, ושם קץ לעצמאותה. באזור הזה הוקמה הממלכה הסלאוקית.
בסביבות שנת 250 לפנה"ס נכנסו הפרתים לאזור פרס וקיבלו על עצמם את עול הממלכה הסלאוקית. לאחר קרב מגנסיה מרדו הפרתים והשתחררו מהעול הסלאוקי. הפרתים שמרו על עצמאות בערך עד 250 לספירה, ואז עלתה שושלת הסאסאנים. בכך חזר השלטון לבני המקום, עד הכיבוש המוסלמי.
ערי בירה
למלך היו מספר ערי בירה שהיה שוהה בהן בהתאם לעונות השנה ומזג האוויר. לרוב בחורף בשושן, באביב בפסארגאדה, ובקיץ באחמתא.
מדיניות
לממלכה הפרסית היו חוקי ברזל קבועים. בהם החוק שלפיו המלך יוצא בראש הצבא וניצב באמצע השורה הראשונה, ובציד עליו לעמוד פנים בפנים למול האריה או הדוב. דוגמה נוספת היא החוק שמי שקרב למלך ללא הרשאה נהרג במקום בידי חיל המשמר המובחר שלו, אשר מנה אלפי חיילים רגליים ופרשים. למרות זאת המלך היה כפוף לחוקי הממלכה.
הממלכה ביהדות
פרס זכורה ביהדות לטובה כמי שתחת שלטונה נבנה בית המקדש השני (על פי ספר עזרא החלה בנייתו בפקודת כורש, התעכבה, וחודשה בפקודת דריווש הראשון).
קארל דנקה
קארל דנקה (12 באוגוסט 1870 – 22 בדצמבר 1924) היה רוצח סדרתי גרמני.
ביוגרפיה
דנקה נולד במונסטרברג, שלזיה, בממלכת פרוסיה (כיום העיר נקראת זייביץ' והיא עיר פולנית). בגיל 12 הוא ברח מהבית וידוע מעט מאוד על ילדותו ונעוריו. אולם, ידוע כי בבגרותו עבד בתור נגן עוגב בכנסייה המקומית והיה דמות אהודה בקרב הקהילה. דנקה הפסיק לנגן במקהלת הכנסייה בשנת 1906.
האימפריה הפרסית האחמנית
הממלכה ביהדות
על פי הספרות היהודית העתיקה, היו היהודים בממלכה גורם יציב ונאמן. המושבה היהודית הצבאית ביב הייתה נאמנה לפרס, ולכן היא נרדפה על ידי המצרים, אשר רצו להשתחרר מעולה של פרס. בזמן ארתחשסתא ה-1, תפס נחמיה תפקיד חשוב בחצר המלך ומונה לפחת יהודה.
קארל דנקה
ביוגרפיה
ב-20 בדצמבר 1924, נעצר דנקה לאחר שתקף אדם בביתו באמצעות גרזן. המשטרה ערכה חיפוש בדירתו של דנקה ומצאה בשר אדם בתוך צנצנות מלאות במלח שימור. כמו כן, נמצאה בדירה רשימה ובה פרטים של 42 אנשים אותם דנקה רצח ואכל בין השנים 1914–1918. נטען כי הוא מכר את בשרם של חלק מקורבנותיו בשוק בוורוצלב כבשר חזיר.
יומיים לאחר מעצרו התאבד דנקה בכך שתלה את עצמו בתאו.
האימפריה הפרסית האחמנית
הממלכה ביהדות
עלילת מגילת אסתר מתרחשת רובה סביב השלטון המרכזי של הממלכה.
בספרות חז"ל
למרות מקומה הזכור לטוב יחסית, חז"ל לא נמנעו גם מביקורת על הממלכה, בייחוד על אחשוורוש. במקומות מסוימים חז"ל מדמים את הפרסים לדוב, על פי חזון ארבע החיות של דניאל -. כמו כן, ממלכת פרס נחשבת לאחת מארבע מלכויות התופסות את שלטון עם ישראל עד ימות המשיח.
בתלמוד מתוארים מספר מאפיינים של האימפריה. התלמוד במסכת מגילה מתאר מאפיין אחד של הממלכה, שלא מוזכר בשום מקור אחר: כשהמלך היה פרסי, מושלי המדינות היו מדיים, וכשהמלך היה מדי, מושלי המדינות היו פרסיים. התלמוד לומד זאת מהעובדה שבתחילת מגילת אסתר נכתב "פרס ומדי" כשאחשוורוש היה המלך, ובסוף המגילה נכתב "מדי ופרס" בסיכום של מלכות אחשוורוש, כלומר, אחרי מותו. במציאות, כל מלכי הממלכה האחמנית הגיעו מאותה שושלת, ורובם היו בני המלך שקדם להם.
אוז'נדוב
אוז'נדוב (בפולנית: Urzędów) הוא כפר במחוז קרשניק שבפרובינציית לובלין שבפולין, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית.
בכפר עובר נהר הנקרא על שם היישוב, והוא שוכן על הדרך הראשית שבין קרקוב ולובלין.
תולדות היישוב
ראשיתו של היישוב בתחילת המאה ה-14. בשנת 1405 הוענק ליישוב מעמד עירוני עם זכויות מגדבורג. היישוב שימש כמרכז אזורי לכפרים בסביבתו, ובמהלך המאה ה-17 נשרף בהתקפה של חיל הקוזקים של חמלניצקי, ולאחר מכן בהתקפה של גייסות השוודים. רבים מהיישוב תמכו במרד הפולני בשנת 1863, ולאחר דיכויו על ידי הרוסים, בוטל מעמדו של היישוב כעיירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ביולי 1915, נשרפו בתי הכפר כתוצאה מהקרבות שהתחוללו בסביבותיו בין צבאות רוסיה וגרמניה.
תולדות הקהילה
בכתב הייסוד של העיירה משנת 1405 נאסר על יהודים להתיישב בה. האזכור הראשון לישיבת יהודים ביישוב הוא במחצית הראשונה של המאה ה-18, ובזמן כהונתו של אוגוסט השלישי מלך פולין, פנו אליו תושבי היישוב הנוצרים בטענה שבישיבת יהודים במקום יש כדי לקפח את פרנסתם.
יישוב יהודי של ממש התפתח באוז'נדוב רק בשנת 1862, עם ביטול האיסור על ישיבתם במקום. מקצתם קנו אדמות בכפר ובסביבתו, ורוב יהודי הכפר התפרנסו ממסחר בתוצרת חקלאית.
בשנת 1905 הוקם בכפר בית כנסת, ובשנת 1907 הוכרה הקהילה בכפר כקהילה עצמאית. ראש ועד הקהילה בשנים 1930-1928 היה מאיר גולדהאר, ובתקופה שבין שתי מלחמות העולם הוקם בכפר בית כנסת חדש בנוי אבן. לקהילה שבכפר השתייכו גם כ-150 יהודים תושבי כפרים סמוכים.
בשנים 1913-1907 כיהן ברבנות הכפר הרב יעקב וארום. אחרי מלחמת העולם הראשונה מילא תפקיד זה הרב יוסף גלרנטר, ומשנת 1923 עד 1937 כיהן בתפקיד הרב אברהם ויינשטוק.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 פיתחו יהודי הכפר פעילות פוליטית, בעיקר ציונית. בין היתר, נפתחה בכפר ספרייה ציבורית קטנה, והתקיימו בו שיעורי ערב בעברית. כמו כן, פעל בכפר סניף של אגודת ישראל.
בשנות השלושים סבלו יהודי הכפר ממספר אירועים אנטישמיים, בין אם בתקיפת רוכלים יהודים בכפרי הסביבה, ובין אם בחרם על חנויותיהם.
בשואה
בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, אך הם לא ישבו במקום דרך קבע, והפקידו את השלטון המקומי בידי הפולנים. היהודים אולצו לשאת סרט מגן דוד על הזרוע, וילדיהם הורחקו מבתי הספר בכפר.
בשנת 1940 הגיעו לכפר מספר משפחות יהודיות שנמלטו מורשה, ובשנת 1941 הגיעו אליו פליטים יהודים נוספים ממערב פולין. בספטמבר 1941 היו בכפר כ-400 יהודים. באותו החודש הועברו 25 צעירים יהודים מהכפר למחנה העבודה ינישוב. בראשית אוקטובר אותה השנה הועברו לכפר יהודים מכפרי הסביבה, מונבולניצה, וכן מגורשים מווינה, ומספר היהודים במקום הגיע ל-549. בסתיו 1942 הגיעו לכפר גם כמה מיהודי סנדומייז'.
באוקטובר 1942 גורשו יהודי הכפר לגטו קרשניק, והכשירים לעבודה הועברו למחנה העבודה בודזין. ממקומות אלו גורשו בנובמבר 1942 למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בית העלמין
בית העלמין היהודי בעיירה, ששכן מדרום לשוק, נפתח ככל הנראה בשנת 1910. בימי מלחמת העולם השנייה ולאחריה הושמד לחלוטין.
בשנת 1993 נחנכה באתר שבו שכן בית העלמין אנדרטה לזכר יהודי הכפר, ובשנת 2012 נמצאה מחוללת.
חיות כיס (הסכת)
חיות כיס הוא הסכת במימון ציבורי בנושאי כלכלת ישראל של תאגיד השידור "כאן". את ההסכת מגישים העיתונאים: שאול אמסטרדמסקי, צליל אברהם, אלון אמיצי וענת קורול גורדון. דנה פרנק והילה ויסברג הגישו בעבר חלק מההסכת. את ההסכת עורך תומר מיכלזון ומפיקה ליהיא צדוק. בעבר ערכו את ההסכת נעה בן הגיא, ורום אטיק שהיה העורך הראשון של ההסכת, בין השנים 2016–2021. ההסכת נוצר כחלק מדסק הכלכלה "כאן כלכלי" של חטיבת הדיגיטל של תאגיד השידור, עם סגירת הדסק עבר לחטיבת ההסכתים של התאגיד, כאן הסכתים.
ב-2020 "חיות כיס" היה ההסכת המואזן ביותר בישראל, עם כ-300 אלף הורדות בחודש. בנובמבר 2019, זכה ההסכת בפרס מיוחד על פעילות רדיו דיגיטלית מטעם אגודת העיתונאים.
ב-5 ביוני 2019 הפודקאסט חזר לעונה שנייה, עם פרק בשידור חי, ה-104 במספר, "החלום הישראלי". ב-3 בנובמבר 2021 הפודקאסט חזר לעונה שלישית, עם פרק 213, "מבוא לכסף". ב-13 ביולי 2022 הפודקאסט חזר לעונה רביעית, עם פרק 238, "מחדשים חוזה".
הפרקים נחלקים בין כאלו שעוסקים בנושאים כלכליים קלאסיים, כמו יוקר המחיה, דיור, תחרות ועוד, לבין כאלו שעוסקים בנושאים שונים מזווית כלכלית, ביניהם ספורט, תרבות, טכנולוגיה, אוכל, וחינוך.
קיימת קבוצת פייסבוק המיועדת לדיונים בנושאי כלכלה ופרקי הפודקאסט, המנוהלת על ידי אנשי "חיות כיס" וחטיבת הדיגיטל של כאן 11.
וירגיל סוליס
וירגיל סוֹליס ( לעיתים וירגיליוס סוליס; בגרמנית: Virgil Solis; 1514 – 1 באוגוסט 1562) היה חרט אמן, שרטט ואמן הדפסים ותחריטי עץ, שפעל בעיר הולדתו נירנברג במאה ה-16.
יצירתו
הדפסיו של וירגיל סוליס נמכרו בנפרד, ואף עיטרו ספרים רבים. הדפסים רבים שנשארו עם חתימתו, נוצרו ככל הנראה בידי עובדי הסדנה שלו. לאחר מותו המשיכה אלמנתו להפעיל את הסדנה והיא התקיימה גם בראשית המאה ה-17.
איוריו, בחיתוך עץ, לספרי אובידיוס, הקנו לו את שמו וזכו לפרסום עצום, אף שחלקם מבוססים על איורי האמן הצרפתי ברנאר סלומון שקדם לו. הם הודפסו במהדורות רבות והועתקו גם בספרים אחרים ובתרגומים לשפות רבות.
חמד בן מוחמד א-שרקי
השייח' חמד בן מוחמד א-שרקי (בערבית: حمد بن محمد الشرقي, בתעתיק מדויק: חמד בן מחמד אלשרקי; נולד ב-25 במאי 1948) הוא שליט אמירות פוג'יירה, אחת משבע אמירויות המרכיבות את איחוד האמירויות הערביות.
ביוגרפיה
חמד בן מוחמד א-שרקי נולד ב-25 במאי 1948. בשנים 1969–1970 למד באנגליה ולאחר מכן המשיך לימודים בבית ספר צבאי בבריטניה. בשנת 1971, עם קבלת עצמאות איחוד האמירויות מידי בריטניה, חזר א-שרקי לפוג'יירה. בשנים 1971–1974 שימש א-שרקי כשר החקלאות והדיג של איחוד האמירויות. בשנת 1974 נפטר אביו מוחמד בן חמד בן עבדאללה א-שרקי והוא ירש אותו כשליט פוג'יירה. בתפקיד זה משמש א-שרקי עד היום. כשליט פוג'יירה, א-שרקי מכהן גם במועצה הפדרלית העליונה של איחוד האמירויות, שבה יושב נציג מכל אמירות באיחוד.
א-שרקי נשוי לפאטמה בנת ת'אני אאל מכתום, המשפחה השלטת באמירות דובאי. לזוג שישה ילדים. בנו השני, מוחמד בן חמד בן מוחמד א-שרקי, הוא יורש העצר של האמירות.
מאראווי
מאראווי (באנגלית: Marawi) הידועה רשמית בשם העיר האסלאמית מאראווי היא עיר בפיליפינים. העיר היא בירת פרובינציה לאנאו דל סור במחוז בנגסמורו באי מינדנאו. על פי מפקד האוכלוסין לשנת 2020, מתגוררים בעיר 207,010 תושבים.
כרמית ספיר ויץ
כרמית ספיר-וַיְץ (נולדה ב-25 בספטמבר 1973) היא עיתונאית, עורכת ויוצרת תוכן ומרצה ישראלית. משמשת ככתבת הספרות של העיתון "מעריב".
מאראווי
העיר התפרסמה בשנת 2017, כאשר נערך בה קרב המכונה "הקרב על מאראווי", עימות מזוין שפרץ ב-23 במאי 2017 בין כוחות הביטחון של הפיליפינים לבין ארגונים אסלאמיים ג'יהאדיסטים הנאמנים למדינה האסלאמית (דאעש) בו העיר ספגה נזק רב.
כרמית ספיר ויץ
ביוגרפיה
כרמית ספיר-ויץ נולדה וגדלה בירושלים, במשפחה בת 5 ילדים. למדה בבית הספר היסודי בית הכרם ובבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, בוגרת הקונסרבטוריון שליד האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בלימודי פסנתר קלאסי, שם למדה מגיל 5. שירתה בצה"ל ביחידת "מורן" ובמשרד קישור של גדוד חי"ר מובחר.
סיימה את לימודי התואר הראשון בספרות עברית ובלשון עברית באוניברסיטה העברית והמשיכה ללימודי תואר שני במחשבת ישראל. באותן שנים החלה לכתוב בשבועון הירושלמי "כל העיר" את "המדור לחיפוש קרובים" ללא ציון שמה, מדור ביקורת מסעדות, כתבות תחקיר ומגזין. המדור פורסם בסינדיקציה בעיתון "העיר". בתום חמש שנים עברה לקבוצת ידיעות ומילאה שורת תפקידים, ביניהם עורכת מוסף עיתון "ירושלים" ועורכת מוספים מיוחדים במחלקת "ידיעות קונספט" במסגרתה שימשה עורכת ראשית למגזיני גופים ותאגידים.
מאראווי
היסטוריה
מאראווי נוסדה בשם Dansalan באוקטובר 1639 על ידי הספרדים בראשות הכובש פרנסיסקו אטיינסה שהגיע מאיליגן וניסה לכבוש את כל אזור אגם לנאו. עם זאת, הוא נזנח מאוחר יותר באותה שנה. הספרדים חזרו לאזור רק כשהחלו בכיבוש סולטנות מגינדנאו בסוף המאה ה-19, רק כדי לנטוש שוב כאשר האמריקאים הגיעו לשם בשנת 1900. היא שימשה כבירת פרובינציית לנאו הבלתי מחולקת בין השנים 1907 ל-1940.
כרמית ספיר ויץ
ביוגרפיה
בראשית שנות ה-2000 שימשה כעורכת הראשית הראשונה של אתר האינטרנט של משרד העבודה והרווחה. בשנת 2001 הצטרפה לצוות ההקמה של מגזין הגברים בלייזר, שם ערכה את מדורי העיתון במשך 5 שנים, וכן כתבה את המדורים "דברים שלא ידעת על נשים" ו"מה למדתי" – ראיונות עם דמויות מפתח בישראל. במסגרת המדור ערכה את הראיון האחרון עם אפרים קישון, וכן ראיינה את יעקב חודורוב, נחום הימן, איל מגד, יצחק קלפטר, יוני רכטר.
מאראווי
היסטוריה
בשנת 1956, תיקן חוק הרפובליקה מס' 1552 את האמנה ושינה את שמה הרשמי של העיר מדנסלאן למאראווי.
כרמית ספיר ויץ
ביוגרפיה
החל משנת 2006 משמשת ככתבת הספרות של עיתון "מעריב", ובעלת מדור שבועי בנושא ילדים והורות ("חממת גידול") שבו היא מעלה סוגיות חברתיות הנוגעות לחינוך ילדים. בשנותיו הראשונות נכתב המדור כשיחה המתנהלת בין "הורי הגינה" וכלל את הטור "מאמא קולאז" בו הציגה מדי שבוע טיפוסי אימהות. בשנת 2014 הוסב המדור לטור אישי בגוף ראשון ושמו שונה ל"אספת הורים".
ספיר-ויץ חתומה על שורת כתבות ותחקירים, בהם הסיפור מאחורי זוכה פרס ספיר "אחוזת דג'אני"; משפטי הקאפו; ורצח נשים בישראל על ידי בני זוגן. לאורך השנים שימשה כעורכת, מרצה ויועצת תוכן לגופים פרטיים ומסחריים ולעמותות, וכותבת נאומים לבכירים לטקסים ממלכתיים. עוסקת בפעילות התנדבותית כגון הקמת ספריות בבתי חולים וגיוס תרומות למקלטים לנשים מוכות.
מאראווי
היסטוריה
שינוי שמה של העיר ל"העיר האסלאמית של מאראווי" הוצע על ידי הצעת חוק פרלמנטרית מס' 261 בבאטאסאנג פמבנסה, הפרלמנט לשעבר של הפיליפינים בתקופת משטר פרדיננד מרקוס, על פי הדיווחים כדי למשוך כספים מהמזרח התיכון.
כרמית ספיר ויץ
ביוגרפיה
כתבה מאמרים ופרסמה ראיונות בעין השביעית של המכון הישראלי לדמוקרטיה, במוסף "הארץ", במגזין "פורבס" ובפורטל "און לייף". מרצה ומנחת סדנאות ופנלים בכתיבה שיווקית, תרבות ופוליטיקה. בשנת תשע"ג שימשה כחברת ועדת פרס ברנר, אשר בחרה בסופר ישעיהו קורן על ספרו "שתי כפות ידיים ומילה".
מאראווי
הקרב על מאראווי
ב-23 במאי 2017, ארגון תומך המדינה האסלאמית בעיראק בשם מיליציית מאוט תקפה את העיר. הקרב על מאראווי - הידוע גם כמצור מאראווי, התנגשות מאראווי ומשבר מאראווי - החל ב-23 במאי. CNN הפיליפינים דיווחו שללוחמים היו למעלה מ-500 איש. נשיא הפיליפינים, רודריגו דוטרטה, הכריז על ממשל צבאי באי מינדנאו, בו התנהלו הקרבות, תחילה עד 31 בדצמבר 2017, ולאחר מכן האריך אותו עד סוף 2018 ולאחר מכן שוב עד סוף 2019 (העיר שוחררה משליטה מיליטנטית ב-17 באוקטובר ופעולות הקרב הסתיימו רשמית ב-23 באוקטובר.
When You're Gone (שיר של שון מנדס)
When You're Gone (בעברית: כשאת נעלמת) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הקנדי שון מנדס. הוא יצא לאור ב-31 במרץ 2022, על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
כרמית ספיר ויץ
ביוגרפיה
חברת ועדת פרס ברנר לשנים תשע"ג ותשע"ו, וחברת ועדת פרס רמת גן למצוינות ספרותית לשנת תשע"ז, בקטגוריית ספרות ילדים.
חברת הוועד המנהל ב-JCU - Jerusalem Culture Unlimited תרבות בירושלים ללא גבולות לקידום מוסדות התרבות והאמנות בירושלים.
חברת עמותת מכורים לחיים, עמותה רשומה משנת 2015, ומשמשת כמבקרת העמותה בוועדת ביקורת.
בשנת 2019, זכתה בפרס התחקיר לסרט תיעודי בפסטיבל הסרטים דוקאביב.
חיים אישיים
נשואה לירון ויץ, מנתח מערכות ומפתח אפליקציות ואם לשני בנים.
When You're Gone (שיר של שון מנדס)
הרכב
"When You're Gone" הוא שיר פופ רוק, המתאר את סופה של מערכת היחסים בין מנדס לבת-זוגו, קמילה קביו, בדומה לסינגל הקודם שלו מסוף 2021, "It'll Be Okay". במעבר מהבית הראשון לפזמון הוא שר: "קשה לי לשחרר אותך, אני מנסה להחזיק מעמד, להחזיק מעמד. אני לא רוצה לדעת איך זה כשאת אינך.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי פורסם ב-31 במרץ 2022, יחד עם צאת השיר. נכון ליולי 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-20 מיליון צפיות.
מאראווי
דת ולהט"ב
מאראווי היא עיר מוסלמית בעיקרה, כאשר המוסלמים מהווים 99.6% מהאוכלוסייה. החוק הפלילי השרעיה קיים אך ללא סקילה, קטיעות, הלקות או עונשים אחרים הקשורים בדרך כלל לשריעה מכיוון שהם בניגוד לחוק הפיליפינים. הפצת מוצרים אלכוהוליים והימורים אסורה ונשים חייבות לכסות את ראשן, אם כי לא מוסלמים פטורים מכלל זה. מלבד חוקי השריעה בעניינים אישיים, חוקים אלה אינם חלים במקומות אחרים בלנאו דל סור.
פעילות מינית לא מסחרית בהסכמה בין שני אנשים מאותו מין בפרטיות אינה נחשבת כפשע בפיליפינים, אם כי התנהגות מינית או חיבה המתרחשים בפומבי עשויים להיות כפופים לאיסור "השערורייה החמורה" בסעיף 200. מאראווי היא העיר היחידה בפיליפינים שבה פעילות מינית מאותו המין אינה חוקית.
קלוסובה
קלוסובה (באוקראינית: Клесів, קלסיב; בפולנית: Klesów, קלסוב) הוא יישוב במחוז המשנה סארני במחוז רובנו באוקראינה. בקלוסובה חיו מאות יהודים ובו הוקם ופעל "קיבוץ חוצבי אבנים על שם יוסף טרומפלדור".
בקיץ 1941 כבשו הגרמנים את קלוסובה, וריכזו את יהודיו בגטו, ובאוגוסט 1942 נרצחו כ-580 יהודי קלוסובה בסארני.
ב-1945, לאחר סיום המלחמה ובעקבות החלטות ועידת יאלטה וועידת פוטסדאם, סיפחה רוסיה חלקים נרחבים ממזרח פולין וביניהם גם את קלוסובה. עם פירוק הגוש הסובייטי עבר המקום לשלטון אוקראינה.