cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משתה לעורבים
מרטין הודיע במאי 2005 שבגלל גודלה החריג של המסה הספרותית שכתב, הוא החליט תוך התייעצות עם עורכיו, לפצל את הנרטיב של הספר הרביעי לשני חלקים נפרדים, שיתפרסמו כשני ספרים עצמאיים. כל ספר יתאר את המתרחש באזור גאוגרפי שונה. "משתה לעורבים" יתמקד בדמויות שמצויות בווסטרוז, והספר הבא "ריקוד עם דרקונים", יעקוב אחר הדמויות מחוץ לווסטרוז. כך שלמעשה, הספרים יהיו ספרים משלימים שהתרחשותם היא בציר זמן אחיד ומקביל. הספר החמישי יתרחש בחלקו במקביל לספר הרביעי, ובחלקו האחר ימשיך את הספר הרביעי בשני האזורים (ווסטרוז ומחוצה לה). זאת במקום לחלק אותו לפי ציר זמן כרונולוגי לשני ספרים עוקבים. מרטין בחר ששני הספרים הרביעי והחמישי יקרו במקביל, כשלכל ספר יהיה צוות דמויות כמעט שונה לחלוטין. חלוקת הדמויות התבצעה באופן גאוגרפי, בהתאם למיקום הממלכות בווסטרוז עם יוצא הדופן של אריה סטארק, שמרטין הוסיף לספר הרביעי, כדי שלא ייווצר מצב שאף אחת מהדמויות האהובות ביותר לא תופיע בספר (ג'ון שלג, טיריון ואריה - שלושתם מצויים מחוץ לווסטרוז בסוף העלילה של הספר השלישי).
משתה לעורבים היה הראשון מסדרת ספרי "שיר של אש ושל קרח" שעם צאתו לאור הגיע למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. הישג שהצליחו להגיע אליו רק שני סופרי פנטזיה לפני מרטין, רוברט ג'ורדן וניל גיימן. בשנת 2006 הספר הועמד לפרס הוגו, פרס לוקוס ולפרס אגודת הפנטזיה הבריטית. הספר חולק לשני חלקים: "בשוך הסערה", שמכיל 432 עמודים ו"עפר וכתר" שמכיל גם הוא 432 עמודים.
עלילה
מלחמת חמשת המלכים מגיעה לסופה. סטאניס באראתיאון נטש את הלחימה בווסטרוז לטובת בלימת צבא הפראים על החומה, שם ג'ון שלג הפך ללורד המפקד ה-998 של משמר הלילה. המלך טומן באראתיאון, אחיו בן השמונה של ג'ופרי באראתיאון, משמש להלכה כמלך שבע הממלכות כאשר את התפקיד בפועל מבצעת אמו, סרסיי לאניסטר. בריאן, העלמה מטארת', יצאה למשימה למצוא את סאנסה סטארק, בתמיכתו של ג'יימי לאניסטר. סאנסה סטארק מסתתרת בבקעה, מוגנת על ידי פטיר באיליש, שקודם לכן רצח את אשתו ליסה ארין והכתיר את עצמו למגן הבקעה ושומרו של רובין ארין בן השמונה.
פרולוג באולדטאון
פייט הוא חניך צעיר שמתלמד במצודה. הוא גנב מפתח חשוב למחסן של ספרים ורשומות לבקשתו של זר בעבור תגמול; אלא שאותו הזר הורג את פייט לאחר מכן בעזרת רעל.
ארצות הנהר
לאחר שורה של אי-הסכמות, סרסיי שולחת את ג'יימי לארצות הנהר לרכוש מחדש את השליטה. ג'יימי עורך משא ומתן מוצלח ומצליח להביא לכניעתם של לורד אדמור טאלי וארצות הנהר בפרט, ללא שפיכות דמים, אך ברינדן "דג שחור" טאלי בורח בעזרתו של אדמור. כתגובה, ג'יימי אוסר את אדמור בצוק קאסטרלי. מאוחר יותר ג'ימי מקבל מסרסיי הודעה שהיא רוצה שיתמודד בשמה במשפט בקרב; הוא מגלה שהאשמתו של טיריון על מערכת היחסים בין לאנסל לסרסיי הייתה נכונה (לאור העובדה שלאנסל היה רוצחו האמיתי של המלך רוברט). ג'יימי מקבל חדשות נוספות על התערבותה במצור על דרגונסטון. אופייה הפרנואידי של סרסיי, והמחשבה על כך שהוא הוביל לשפיכות דמים כה רבה, דוחים אותו ומובילים אותו לעזוב את סרסיי לגורלה.
בריאן מטארת' יוצאת למסע אחר סאנסה, ובמהלכו היא נחשפת להרס והחורבן שנוצרו בעקבות המלחמה לאורך ארצות הנהר. היא מלווה בפודריק פיין, נושא הכלים לשעבר של טיריון לאניסטר, ובסר הייל, אביר שפגשה בעבר. היא פוגשת בדרכה את לורד רנדיל טארלי (אביו של סאמוול טארלי, חברו של ג'ון שלג למשמר הלילה), שמעליב אותה על אף שבחיו של סר הייל. בסופו של דבר היא נלכדת על ידי האחווה חסרת הדגלים ונידונה למוות על ידי ליידי לב-אבן (לשעבר, קייטלין סטארק), אך מורשה לחיות אם תסכים להרוג את ג'יימי לאניסטר. כשבריאן מסרבת להחליט, היא ואלופיה נידונים לתלייה, בה היא צורחת מילה שלא נחשפה.
הבקעה
בבקעה, סאנסה מוצגת כבתו הממזרה של פטיר באיליש, תחת השם "אלאין אבן", חוברת לרוברט ארין הצעיר, מנהלת את משק הבית, ומקבלת אימון לא רשמי בפוליטיקה מלכותית. לאורך הזמן, פיטר מגלה את אופיו המניפולטיבי והזהיר בגישתו כלפי נושאי הדגל של ליסה, אשתו שנרצחה על ידיו, בעודו מבטיח את שליטתו וחסותו על הבקעה. בסופו של דבר הוא חושף שתוכניתו היא לארס את סאנסה להרולד הרדינג, יורשו של רוברט; וכשרוברט החולני ימות, פיטר יחשוף את זהותה של סאנסה ויתבע את מעוז משפחתה, ווינטרפל, בשמה.
איי הברזל
באיי הברזל, הכוהן אאירון לח-השיער קורא לבצע משאל מלך על מנת למצוא את מחליפו של באלון גרייג'וי כמלך איי הברזל. מחלוקת לוהטת מתנהלת בין אחיו של באלון, ויקטאריון גרייג'וי, ובתו של באלון, אשה גרייג'וי, בסופו של דבר נבחר יורון "עין-העורב" גרייג'וי, אחיו, שנחשב ככופר וחזר לא מזמן מגלות, אותה בילה לטענתו בואליריה החרבה. הוא נבחר למלך לאור הבטחתו לשלוט בדרקונים עם הקרן המכושפת שבידיו, "קרן הדרקונים" אותה מצא בואליריה, לטענתו. צי הברזל מכתר את איי המגן בפיו של נהר המאנדר, דבר שמאיים על אחיזת בית טיירל ברמות-גנים. ויקטאריון מעריך שכשהצי של רדווין יחזור מהמצור בדרגונסטון, הוא ייקח בחזרה את האיים. יורון שולח אותו לחזר אחרי דאינריז טארגאריין בשמו, וכך לזכות בתביעה לכס הברזל, אלא שויקטאריון מחליט במקום לחזר אחרי דאינריז בעצמו, על מנת להתנקם באחיו ולהדיח אותו מכס המלכות.
דורן
ניסיון אמיץ מצידה של ביתו של דוראן, אריאן מארטל, ואהובה, סר אריז אוקהארט ממשמר המלך, להכתיר את מירסלה באראתיאון (הנמצאת תחת חסות דורן) למלכת ווסטרוז תחת החוק הדורני, מסוכל על ידי דוראן. בבלבולה, אחד משותפיה של אריאן, האביר גרולד "דארקסטאר" דיין, מנסה להרוג את מירסלה; היא שורדת אך פניה מצולקות וסר אריז נהרג. אריאן מתעמתת עם אביה דוראן, אך הוא מחליט לחשוף בפניה את תוכניותיו האמיתיות. הוא מגלה לה כי תכנן להשיא אותה לוייסריז טארגאריין, אך מותו אילץ אותו לשנות את תוכניותיו. הוא חושף כי הוא מתכוון להוריש לה את כתר הנסיכות וכי אחיה, קוונטין, פנה מזרחה להביא בחזרה "אש ודם".
במזרח
בהגיעה לבראאבוס, אריה סטארק מוצאת את דרכה אל "בית השחור-והלבן", מקדש שמשמש כמרכז כת המתנקשים הידועה בשם "חסרי הפנים". כחניכה מתחילה, אריה מנסה לשלוט באומנויותיהם של חסרי הפנים, שאינם מחזיקים בזהות אמיתית. היא עושה זאת על ידי זריקת כל אוצרותיה אל המים (להוציא חרבה, מחט) והזדהות כילדה העונה לשם "חתולת התעלות". זהותה הקודמת תובעת את נוכחותה בחלומותיה כזאבה, ובסיטואציה בה היא הורגת את דאריאון, אחיו לשבועה של סמואל טארלי, בעוון עריקה ממשמר הלילה. בהתוודותה על מוות זה, היא מקבלת כוס של חלב חם כעונש. בבוקר שלאחר מכן, היא מתעוררת עיוורת.
ג'ון שלג הורה לסאמוול טארלי להפליג למצודת המלומדים באולדטאון, דרך בראאבוס, לחפש אחרים ולהיהפך למלומד. סאם מלווה במלומד אאימון הזקן, גילי האמא הטרייה ובנה, ואחיו לשבועה דאריאון. מסעו לאורך הים הצר יוצא לפני שסאם מגלה שג'ון החליף בין ילדיהם של גילי ושל מאנס ריידר, על מנת להגן על "הנסיך" הפראי מהקרבה על ידי הכוהנת מליסנדרה. אאימון הופך לחולה והקבוצה מחכה בבראאבוס לשיפור ניכר בבריאותו. לאחר שתושב מאיי הקיץ מספר לאאימון על הדרקונים הטארגאריינים במירין, אאימון מחליט שדאינריז הגיעה להגשים נבואה. הוא מת זמן קצר לאחר שהם עוזבים את בראבוס.
בסוף הספר, סאמוול מגיע למצודה להתחיל את אימוניו. הוא פוגש בחניך שמציג את עצמו כפייט, מה שמקשר בין הפרולוג לעלילה.
גייל דיברס
גייל דיברס (באנגלית: Gail Devers; נולדה ב-19 בנובמבר 1966) היא אצנית אמריקנית, היא אלופה אולימפית בעלת שלוש מדליות זהב אולימפיות וחמש מדליות זהב מאליפויות עולם. הצטיינה בריצות ל-100 מטר ול-100 מטר משוכות.
ביוגרפיה
דיברס נולדה בסיאטל, וושינגטון וגדלה בנשיונל סיטי שבדרום קליפורניה, שם גם סיימה את לימודיה התיכוניים. הישגיה הראשונים כאתלטית הגיעו במסגרת אליפות ארצות הברית של NCAA (התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי בארצות הברית), בה קבעה בשנת 1988 שיא אמריקני במסגרת זו בריצת ה-100 מטר משוכות - 12.61 שניות, והשיגה בכך את הקריטריון האולימפי. בעת אימוניה לקראת אולימפיאדת סיאול (1988) החלה לסבול מבעיות בריאות, בין השאר סבלה ממיגרנה וראייה מטושטשת. באולימפיאדה העפילה לחצי גמר, שם סיימה במקום השמיני, בתוצאה של 13.51 שניות. למרות זאת, מצבה הבריאותי המשיך להדרדר. ב-1990 אובחנה כסובלת ממחלת גרייבס והחלה לקבל טיפול. דיברס הבריאה במהרה, וחזרה להתאמן.
שנות התשעים
באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בטוקיו 1991 זכתה במדליית הכסף בריצת ה-100 מטר משוכות, בתוצאה של 12.63 שניות, זאת למרות שהרוח באותו זמן הייתה 1.7-. מכאן החלה להיות דומיננטית בענף לאורך כל שנות התשעים.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) התחרתה הן בריצת ה-100 מטר והן בריצת ה-100 מטר משוכות. היא העפילה לגמר ריצת ה-100 מטרים: הגמר היה צמוד ביותר, כשהפוטו פיניש הראה כי דיברס היא המנצחת, בתוצאה של 10.82 שניות. מאית השנייה לפני המקום השני. בגמר ריצת ה-100 מטר משוכות נראה כי דיברס תזכה גם בו במדליית הזהב. היא שלטה בריצה מההתחלה, אך מעדה במשוכה האחרונה וסיימה לבסוף במקום החמישי, בתוצאה של 12.75 שניות. שנה אחר כך, באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בשטוטגרט, גרמניה ניצחה פעם נוספת בריצת ה-100 מטר, כשגם הפעם הריצה הייתה צמודה ביותר. דיברס ומרלין אוטי הג'מייקנית הגיעו לקו הסיום באותה תוצאה - 10.82 שניות, אולם גם הפעם הפוטו פיניש הכריע לטובת דיברס. לאחר מכן המשיכה לגמר ה-100 מטר משוכות, בו ניצחה בתוצאה 12.46 שניות. שנתיים אחר כך הגנה על תוארה באליפות העולם בגטבורג, בה ניצחה בתוצאה של 12.68 שניות.
במהלך שנות התשעים התחרתה דיברס בריצת 60 מטר באליפויות העולם באתלטיקה באולמות, בשנים 1993, 1997 ו-1999, בהם זכתה בשתי מדליות זהב ומדליית כסף אחת. באליפות העולם באולמות הראשונה בה השתתפה, במרץ 1993, קבעה את התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים בריצת 60 מטר - 6.95 שניות.
שנות האלפיים
לאחר שהשיגה את הקריטריון להשתתפות באולימפיאדת סידני (2000) כשלה דיברס באולימפיאדה בשלב חצי הגמר, זאת לאחר שסבלה מפציעה. באליפות העולם באדמונטון 2001 זכתה במדליית הכסף בריצת ה-100 מטר משוכות (12.54 שניות). ביוני 2002 זכתה בפעם השמינית באליפות ארצות הברית בריצת 100 מטר משוכות, בתוצאה של 12.51, שהייתה לתוצאת השנה בעולם, כשנקבעה. באליפות העולם בפריז 2003 סיימה במקום שלישי בחצי הגמר, אך הזמן שקבעה לא הספיק כדי להגיע לגמר. אותה שנה ניצחה דיברס ב- IAAF World Athletics Final הראשון, בתוצאה של 12.45 שניות.
ביולי 2004 השיגה דיברס את הקריטריון האולימפי לאחר שסיימה רביעית במבחנים המוקדמים בריצת ה-100 מטרים. היא סיימה את הריצה יחד עם מריון ג'ונס באותה התוצאה - 11.14 שניות, והפוטו פיניש הכריע, גם הפעם, לטובת דיברס. באולימפיאדת אתונה (2004) הצליחה דיברס להעפיל לחצי גמר ריצת ה-100 מטר, בו סיימה במקום השביעי בתוצאה של 11.22 שניות. היא גם העפילה לחצי גמר ה-100 מטר משוכות, אולם נפלה במשוכה הראשונה ולא סיימה את הריצה.
בשלהי הקריירה שלה שבה דיברס להתחרות בריצת 60 המטר. באליפות העולם לאתלטיקה באולמות בשנת 2003 זכתה במדליית הזהב, ובאליפות העולם באולמות, שהתקיימה שנה אחר כך, זכתה במדליית הזהב בריצת 60 מטר, ובמדליית הכסף בריצת 60 מטר משוכות.
ליגת הזהב
בשנת 2002 זכתה דיברס בשישה מתוך שבעת מפגשי ליגת הזהב. ניצחונה האחרון במסגרת זו היה במפגש הראשון של ליגת הזהב בשנת 2004, שהתקיים באוסלו, נורווגיה.
טריוויה
בשנת 1996 צולם סרט טלוויזיה בשם "Run for the Dream: The Gail Devers Story", המגולל את סיפור חייה של דיברס, אותה גילמה בסרט השחקנית שרליין וודארד, המבוגרת מדיברס ב-13 שנים.
הפוסטולטים של תורת הקוונטים
ערך זה עוסק בהנחות ובעקרונות היסוד של תורת קוונטים לא יחסותית כפי שמקובל להציגם בגישה המודרנית. הערך מציג את ניסוח דיראק, אשר משלב את שני הניסוחים הקודמים: מכניקת המטריצות של ורנר הייזנברג, ומשוואת הגל של ארווין שרדינגר. מאוחר יותר פותחו לתורת הקוונטים ניסוחים שונים מאוד, אך שקולים, למשל ניסוח אינטגרלי מסלול של ריצ'רד פיינמן, וניסוח תורת הקוונטים במרחב הפאזה של חוסה אנריקה מויאל ואחרים.
לשם הבנת הערך רצוי להכיר את סימון דיראק.
מצב המערכת
מצב של מערכת קוונטית ניתן לאפיון על ידי וקטור במרחב הילברט מופשט כלשהו. וקטור זה 'מכיל' את כל המידע הקיים על מצב המערכת במובן שיתואר להלן. סימון מקובל לוקטור זה הוא, והוא מכונה וקטור ket. דוגמאות לוקטורי מצב: מרחב ההילברט בו 'חי' וקטור המצב הוא מרחב וקטורי בעל מכפלה פנימית מעל המרוכבים. המכפלה הפנימית בין מצבים  ו-  מסומנת ב-. שני וקטורים הנבדלים זה מזה על ידי כפל בסקלר מייצגים אותה מערכת פיזיקלית. נהוג לעבוד עם מצבים מנורמלים המקיימים. במקרה זה עדיין שני מצבים הנבדלים זה מזה בפאזה יתארו אותה מערכת פיזיקלית.
תקיפה מינית בעזרת סם
תקיפה מינית בעזרת סם היא תקיפה מינית שמבוצעת באדם, לאחר שהאדם הפך חסר יכולת להתנגד, עקב היותו תחת השפעת חומרים המשנים את הדעת, כגון לאחר צריכת אלכוהול או נטילת סם אונס. לא ניתן לדעת איזה סם אונס ספציפי היינו למטרת התקיפה, מכיוון שמדובר בעשרות סמים שונים שלא קשה להשיגם ולהשתמש בהם לצורך טשטוש בבן אדם, בנוסף אין להם טעם או ריח כך שמאוד נדיר להבחין בהם, ברגע שנכנסו למשקה אלכוהול. כאשר אדם צורך סם יחד עם אלכוהול, הדבר עלול לעיתים לגרום לאובדן הכרה, או לאובדן היכולת לסרב באופן פיזי לקיום יחסי מין. 75% ממקרי האונס שבוצעו על ידי אדם מוכר לקורבן, בוצעו תחת השפעת אלכוהול או סמים ובנוסף 29% מהמקרים היו מיוחסים לאנשים שלא ידעו כי נטלו סם, אלא שמו להם זאת בחשאי.
הפוסטולטים של תורת הקוונטים
מדידה
הערכים היחידים שניתן לקבל במדידת גודל פיזיקלי כלשהו הם הערכים עצמיים של האופרטור המתאים לגודל זה. במדידה ניתן לקבל כל אחד מן הערכים בהסתברות מסוימת, התלויה במצב המערכת הנמדדת,, ונקבעת באופן הבא:
נניח שהאופרטור (ההרמיטי) \ A מתאר גודל פיזיקלי מדיד כלשהו. נסמן את המצבים העצמיים של האופרטור ב- . בסימון זה: נגדיר אופרטורי הטלה לתתי המרחבים העצמיים של \ A:
תקיפה מינית בעזרת סם
אונס תחת השפעת אלכוהול היא הצורה הנפוצה ביותר של אלימות מינית כלפי נשים. רוב הקורבנות של תקיפות מיניות בעזרת סם הן נשים, בעוד שרוב המבצעים של תקיפות מיניות בעזרת סם הם גברים. לרוב, הפוגעים יפעלו באופן מתוכנן מראש וסדרתי וכן הוכח שבמידה וקיימים עוברי אורח הם יכולים להשפיע ולהתערב, דבר הגורם לפוגע להמעיט בכוונותיו וביעילותו לבצע את המעשה. מחקרים מראים כי נטילת סמים ואלכוהול ביחד מרצון מגבירה את הסיכון להיות קורבן לתקיפה מינית.
הפוסטולטים של תורת הקוונטים
מדידה
.
תקיפה מינית בעזרת סם
הקורבן והסם
ברגע שהקורבנות משתמשות בסם הן חוות אמנזיה, הרגעה ואף אובדן זיכרון, המטרה של הפוגע היא להפחית את התנגדות הקורבן ולהרחיק את היכולת להיזכר באירוע, בנוסף גם קשה לבצע בדיקת שתן ואונס, מפני שהזיהוי והגילוי של תרופות הסם בעייתיות, ולכן הקורבן חייב לבצע בדיקות ודגימות בהקדם, מומלץ תוך 72 שעות על מנת שהבדיקה תהיה אפקטיבית. ידוע כי החומרים לתקיפה לרוב הם אלכוהול, קיין ומריחואנה אך פלוניטראזפאם, קטמין, אקסטזי גם כן קשורים לסם התקיפה המינית כי הם בעלי פוטנציאל גבוה לאמנזיה, הם גורמים לדיכאון במערכת העצבים, חולשה מוגברת ובנוסף לחוסר שליטה מוטורית וחיסונית.
תוצאות התקיפה המינית בעזרת סם
התקיפה המינית גורמת לנזק בלתי הפיך מכיוון שהיא יכולה להוביל לדיכאון נשימתי, קצב לב לא סדיר ותרדמת ואף לטווח הרחוק, תקיפה מינית יכולה לגרום להפרעות נפשיות שהנפוצות ביניהן: הפרעות דיכאון, סכיזופרניה והפרעת דחק פוסט-טראומטי. יש צורך בהתערבות וטיפול כדי למנוע התפתחות הפרעות אלו, בקרב מי שעבר אירוע זה. בישראל קיים מרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית ובנוסף ביטוח לאומי מכיר בקורבנות גם אם לא הוגשה תלונה במשטרה. תקיפה מינית בעזרת סם אינה חוקית ואסורה ברוב המדינות וכמו כן בישראל.
הפוסטולטים של תורת הקוונטים
מדידה
פעולת המדידה משנה את המצב ומותירה רק רכיבים שקונסיסטנטים עם התוצאה שהתקבלה במדידה. כלומר אם במדידה התקבל הערך \ a_j המערכת תעבור למצב:
דינמיקה קוונטית
ההתפתחות בזמן של מערכת קוונטית מתוארת בעזרת אופרטור ההתפתחות בזמן \ U(t,t_0) המקדם את המערכת מזמן \ t_0 לזמן \ t. זהו אופרטור אוניטרי המקיים את משוואת שרדינגר:
עם תנאי ההתחלה.
יש כמה אפשרויות להסביר באיזה מובן אופרטור ההתפתחות בזמן מקדם את המערכת בזמן. אפשרויות הסבר אלו מכונות תמונות, והבולטות שבהן הן תמונת שרדינגר ותמונת הייזנברג.
בעוד שהאופרטור המייצגים גדלים פיזיקליים קבועים בזמן.
בתמונת הייזנברג, מצב המערכת קבוע בזמן בעוד שהאופרטורים מתפתחים על פי:
אלכסנדר דושקין
אלכסנדר מרדכי דוּשְקִין (Dushkin; 21 באוגוסט 1890, סובאלק – 2 ביוני 1976, ירושלים) היה מחנך עברי, מורה לחינוך והוגה דעות חינוכי. חתן פרס ישראל לחינוך לשנת תשכ"ח (1968).
קורות חיים
אלכסנדר מרדכי דושקין נולד לזאב ומרים דושקין בסובאלק שבפולין (אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית), וכשהיה בן 11, היגר עם משפחתו לארצות הברית. ב-1911 סיים לימודי תואר ראשון בסיטי קולג' של ניו יורק, ב-1913 קיבל תואר שני מאוניברסיטת קולומביה, וב-1914 סיים את לימודיו בסמינר למורים של בית המדרש לרבנים באמריקה. ב-1918 הוכתר בתואר דוקטור בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת קולומביה, על עבודה בנושא "החינוך היהודי בעיר ניו יורק".
בשנת 1919 הגיע לארץ ישראל, לימד מאז ועד 1921 בבית המדרש למורים בירושלים והיה המפקח הראשון על בתי הספר ביישוב מטעם שלטונות המנדט.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. ב-1935 ייסד את החוג לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן שב לארצות הברית, והיה ממארגני החינוך היהודי בשיקגו.
בשנת תרצ"ה-1935 ייסד אלכסנדר דושקין יחד עם אליעזר ריגר ובן-ציון דינור את בית הספר התיכון השש-שנתי בבית הכרם בירושלים, (כיום: בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים - ליד"ה) מוסד ששמש גם כבית ספר לדוגמה שסייע בהכשרתם של פרחי הוראה מהאוניברסיטה העברית. דושקין היה מנהלו הראשון. לאחר קום המדינה עמד דושקין בראש הוועדה לרפורמה ושינוי ארגון ההוראה באוניברסיטה. הוא זכה לקבל את פרס ישראל לחינוך, בשנת תשכ"ח-1968.
אחיו הצעיר, שמואל דושקין, היה כנר נודע.
ערך אמת
ערך אמת הוא מונח בו משתמשים בלוגיקה והוא מציין את הערך שביטוי מסוים יכול לקבל. כל טענה בטיעון יכולה להיות או שקרית או אמיתית, ערך האמת של הטענה מציין אם היא אחת מהשתיים.
בלוגיקה קלאסית, ערך האמת יכול להיות רק 0 (שקר מוחלט) או 1 (אמת מוחלטת).
ארנסט תלמאן
ארנסט תלמאן (בגרמנית: Ernst Thälmann; 16 באפריל 1886 - 18 באוגוסט 1944) היה פוליטיקאי גרמני מטעם המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
ביוגרפיה
תלמאן נולד בהמבורג במשפחת פועלים. בגיל 14 עזב את הבית והחל לעבוד כסבל בנמל המבורג. לאחר מכן הצטרף לצי הסוחר. בשנת 1904 הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהייתה אז במחתרת. בשנת 1912 הוא נבחר להיות ראש ועד עובדי התחבורה בהמבורג.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס תלמאן לצבא ונשלח לחזית המערבית. כלוחם ביחידת תותחנים השתתף בקרב על הסום, קרב קמברה ובמתקפת האביב בשנת 1918. במהלך הקרבות נפצע פעמיים ועוטר בצלב הברזל מדרגה שנייה. בנובמבר 1918, מיד לאחר פרוץ המהפכה בגרמניה, ערק תלמאן מן הצבא.
בשנת 1918 הוא פרש מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית והצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה. בשנת 1920 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית. בשנת 1923 מונה ליו"ר המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, כשבמקביל לתפקיד זה היה גם ראש החזית האדומה (Rotfrontkämpferbund) - ארגון צבאי למחצה (מיליציה) של המפלגה הקומוניסטית.
תלמאן האמין כי בשיטה הדמוקרטית שהייתה נהוגה בגרמניה באותה העת ניתן יהיה להשתלט על המדינה. בבחירות לרייכסטאג במאי 1924 זכתה המפלגה הקומוניסטית בראשותו בכ-10% מקולות הבוחרים. בבחירות לנשיאות בשנת 1925 הציגה אותו המפלגה הקומוניסטית כמועמדה לנשיאות. בסיבוב הראשון תלמאן זכה ב-7% מקולות הבוחרים ודורג רביעי מתוך שבעת המועמדים. הוא הצליח לעלות לסיבוב השני והתמודד מול פילדמרשל פאול פון הינדנבורג, שנהנה מתמיכת הימין, ווילהלם מרקס, שנהנה מתמיכת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת המרכז. בסיבוב זה הוא זכה ב-6.4% מקולות הבוחרים.
בשנת 1928 נערכו שוב הבחירות לרייכסטאג. בבחירות אלו זכתה המפלגה הקומוניסטית ב-54 מושבים ודורגה כחמישית בגודלה. בשנת 1930 כשהוקדמו הבחירות לרייכסטאג עלתה המפלגה ל-77 מושבים, אך יריבתה, המפלגה הנאצית זכתה ב-107 מושבים. בשנת 1932 התמודד תלמאן בפעם השנייה על נשיאות גרמניה מול הנשיא המכהן פאול פון הינדנבורג, שהיה מועמד המרכז ומול אדולף היטלר מועמד הנאצים. בבחירות שנערכו בתחילת אותה שנה עלתה המפלגה ל-89 מושבים ובבחירות שנערכו באמצע השנה עלתה המפלגה ל-100 מושבים. בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות זכה תלמאן ב-10.2% מקולות הבוחרים לעומת היטלר שזכה ב-36.8% והינדנבורג שזכה ב-53%. לאחר מינויו של היטלר לקנצלר גרמניה בשנת 1933 נתפסו המשרדים הראשיים של המפלגה בברלין בפקודה רשמית של הרמן גרינג, שר-הפנים של פרוסיה. ב-27 בפברואר לאחר שנשרף הרייכסטאג נעצרו בפקודת היטלר כמה צירים של המפלגה הקומוניסטית שהואשמו בשריפת הפרלמנט.
בבחירות הדמוקרטיות האחרונות, שנערכו ב-5 במרץ 1933, הייתה המפלגה הקומוניסטית המפלגה השלישית בגודלה, אך בעקבות קבלת חוק ההסמכה, שהוציא אל מחוץ לחוק את כל המפלגות פרט למפלגה הנאצית, וקבלת סמכויות חירום מהינדנבורג, פורקה המפלגה באופן סופי ורבים מחבריה נשלחו למחנות ריכוז, ובהם תלמאן עצמו. באוגוסט 1944 הוא הוצא להורג בהוראה מלמעלה, אך באמצעי התקשורת דווח שנהרג בהפצצה של בעלות הברית.
לאחר המלחמה הפך תלמאן לגיבור לאומי במזרח גרמניה, יחד עם רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט, ודמותו נעשתה למוקד של פולחן אישיות. הופיעו בולים רבים עם דיוקנו, סרט תעמולה על שמו הופק אודות חייו, ורחובות רבים נקראו על שמו בגרמניה המזרחית. בברית המועצות נקראו על שמו כפרים ועיירות. אנדרטאות לזכרו מוצבות עד היום בגרמניה (בערים ויימאר וברלין) וברוסיה (בערים מוסקבה וקלינינגרד). בשנת 1973 הממשל של קובה שינה שמו את אחד האיים ל"ארנסט תלמאן" והעביר אותו באופן סמלי לשליטה של מזרח גרמניה.
משפחתו
ב-13 בינואר 1915, יום לפני גיוסו לצבא, התחתן עם רוזה קוך (1890 - 1962). מנישואין אלו נולדה בתו היחידה, אירמה (1919–2000). בשנת 1944 שתיהן נעצרו על ידי גסטפו ונשלחו למחנה ריכוז ראוונסבריק. הן שוחררו מן המחנה באפריל 1945 על ידי הצבא האדום. לאחר המלחמה האם והבת היו חברות בפרלמנט של מזרח גרמניה.
ח"י רקפות
"ח"י רקפות" היא שמה של סדרה בת 18 ציורים מאת האמן הישראלי משה גרשוני.
הסדרה, אשר נוצרה בשנת 1984, הוצגה לראשונה בשנה זו בתערוכה בגלריה גבעון בתל אביב. הסדרה מורכבת מציורים ברוחב של 140 ס"מ על 200 ס"מ. כל ציור נעשה בטכניקה מעורבת על גבי גליונות נייר המחוברים בסרט הדבקה (מסקינטייפ) זה לזה. הציורים נמצאים בשורה של אוספים פרטיים וכן במוזיאונים כגון גלריית טייט, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל ואחרים.
קונסטנטין סימונוב
קונסטנטין מיכאילוביץ' סימונוב (ברוסית: Константи́н Миха́йлович Си́монов; 28 בנובמבר 1915, פטרוגרד, האימפריה הרוסית – 28 באוגוסט 1979, מוסקבה, ברית המועצות), היה סופר, משורר, עיתונאי ומחזאי סובייטי ממוצא רוסי שעיקר כתיבתו נסבה סביב מלחמת העולם השנייה.
ילדותו
סימונוב נולד בפטרוגרד, אימו הייתה בת אצולה משושלת רוריק ואביו קצין בצבא הצאר שנמלט מרוסיה לפולין לאחר מהפכת אוקטובר ושם הלך לעולמו. אימו נישאה בשנית לקצין צבא שהוצב כמדריך בבית הספר הצבאי בעיר ריאזן. בהמשך עברה המשפחה לסראטוב, שם סיים קונסטנטין את השכלתו היסודית. בהמשך למד סימונוב בבית ספר מקצועי, הוסמך כחרט והחל לעבוד במפעל תעשייה בעירו. ב-1931 עברה משפחתו למוסקבה וקונסטנטין עבד במפעל תעשייה עד 1935, מועד בו החל לכתוב שירה אשר מקצתה התפרסמה בכתבי עת שונים. במהלך קרב חלקין גול הועסק סימונוב ככתב צבאי.
תקופת מלחמת העולם השנייה
בארץ ישראל הוצג הוצג המחזה פרי עטו - "אנשי רוסיה" בשנת 1943 בהבימה בבימוי צבי פרידלנד, אולם הוא התפרסם בזכות שירו "את חכי לי" בתרגומו של אברהם שלונסקי ובלחנו של שלמה דרורי.
לאחר המלחמה
קונסטנטין סימונוב הלך לעולמו במוסקבה ב-1979 והוא בן 64 שנים.
היסטוריה צבאית של יפן
ההיסטוריה הצבאית של יפן מאופיינת בתקופה של מלחמות שבטיות שהתמשכו עד למאה ה-12 לספירה, כשלאחריהן התנהלו מלחמות פיאודליות שהגיעו לשיאן בקיומן של ממשלות צבאיות שנודעו כשוגונים. המיליטריזם הפאודלי עבר למיליטריזם הקיסרי במאה ה-19 לאחר נחיתתו של קומודור מת'יו פרי ועלייתו של הקיסר מייג'י. תקופה זו הובילה לאימפריאליזם ההולך וגואה עד לתבוסתה של יפן על ידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. כיבושה של יפן על ידי האמריקאים ציין את ההיסטוריה הצבאית המודרנית של יפן, עם ניסוחה של חוקת יפן החדשה שאסרה על יציאה למלחמה כנגד אומות אחרות.
התקופות הפרהיסטוריות
מחקרים ארכאולוגים חשפו עדויות למלחמות שהתנהלו עוד בתקופת ג'ומון (10,000 עד 300 לפנה"ס) בין שבטים שונים בארכיפלג היפני. כמה מהחוקרים מאמינים שזמן קצר לאחר תקופת יאיואי (300 לפנה"ס עד 250 לספירה), פלשו צבאות פרשים מחצי האי הקוריאני לדרום קיושו ולאחר מכן התפשטו לצפון הונשו. באותה תקופה הופיעו לראשונה באיים היפניים אומנות הרכיבה על סוס והשימוש בכלי ברזל.
תקופת ג'ומון (10,000 עד 300 לפנה"ס לערך)
לקראת סוף תקופת ג'ומון (שנת 300 לפנה"ס לערך), החלו כפרים ועיירות ביפן להיות מוקפים בחפירים ובגדרות עץ עקב האלימות הגוברת בין הקהילות באיים. בקרבות נעשה שימוש בכלי נשק כמו חרבות, קלעים, חניתות וחצים וקשתות. בשרידי גופותיהם של בני אדם מאותה תקופה נמצאו פצעים שנגרמו מפגיעות חיצים.
תקופת יאיואי (300 לפנה"ס עד 250 לספירה)
חפצים עשויים ארד וטכניקות ייצור ארד מיבשת אסיה הגיעו ליפן כבר במאה השלישית לפני הספירה. ההנחה היא שחפצים וכלי נשק עשויים ארד, ומאוחר יותר ברזל, הגיעו ליפן לקראת סוף התקופה הזאת ועוד יותר במהלך ראשיתה של תקופת יאמטו. הממצאים הארכאולוגיים מרמזים שכלי נשק מארד ומברזל לא היו בשימוש במלחמות עד לתקופה מאוחרת יותר, החל מראשיתה של תקופת יאמטו, שכן נראה שכלי הנשק העשויים מתכת שנמצאו בצמוד לשרידי אדם לא היו בשימוש. המעבר מתקופת ג'ומון לתקופת יאיואי, ומאוחר יותר המעבר לתקופת יאמטו, התאפיינו בעיקר במאבק אלים בו הילידים נדחקו על ידי הפולשים ועל ידי הטכנולוגיה הצבאית העילאית הניכרת שלהם. ההיסטוריון ג'ון קוהן סבור ש"רצח עם חלקי" של עמיה הילידיים של יפן התרחש באותה תקופה.
באותה תקופה החל להופיע ב"רשומות שלוש הממלכות" התיעוד לקיומה של אומת ה"ווה" (倭, Wa). על פי מסמכים אלו, "ווה הייתה מחולקת בין יותר ממאה שבטים" ובמשך יותר משבעים או שמונים שנה התרחשו מהומות ומלחמות רבות. כשלושים קהילות התאחדו תחת שלטונה של המכשפה-המלכה הימיקו. היא שלחה שליח בשם נשימה, שהגיש מנחה של עבדים ובדים להנהגה הצבאית של דאיפנג בסין ומיסד את היחסים הדיפלומטיים עם הממלכה הסינית של וויי.
יפן העתיקה
עם תום המאה הרביעית, התמקמו אנשי עם היאמטו באזור נארה והחזיקו שליטה משמעותית על האזורים הסובבים. חמשת המלכים של ממלכת ווה שלחו שגרירים לסין כדי שזו תכיר בשליטתם באיי יפן. בספר ניהון שוקי מצוין שאנשי היאמטו היו חזקים דיים כדי לשגר צבא כנגד המדינה החזקה של גוגוריאו. ליפן של הימאטו היו קשרים הדוקים עם ממלכת בקג'ה שבדרום-מזרח קוריאה. בשנת 663, יפן, שהעניקה את תמיכתה לממלכת בקג'ה, הובסה על ידי כוחות הברית של שושלת טאנג הסינית ושל ממלכת סילה הקוריאנית בקרב הקוסונקו שבחצי האי הקוריאני. כתוצאה מכך, גורשו היפנים מחצי האי. כדי להגן על הארכיפלג היפני, הוקם בסיס צבאי בדזייפו שעל חוף האי קיושו.
תקופת יאמטו (250 עד 710)
ליפן העתיקה היו קשרים הדוקים עם קונפדרציית גאיה ועם ממלכת בקג'ה שבחצי האי הקוריאני. גאיה, בה היה שפע של ברזל זמין, ייצאה כמויות אדירות של שריוני ברזל וכלי נשק לווה וייתכן אף שפעלו בשטחה מוצבים יפניים בשיתוף פעולה עם גאיה ובקג'ה.
בשנת 552 פנה שליט ממלכת בקג'ה ליאמטו כדי שיסייעו לו להתמודד מול אויביו, ממלכת סילה. באמצעות שליחיו לחצר המלכות של יאמטו, שיגר מלך בקג'ה צלמיות ארד של בודהה, כמה כתבי קודש בודהיסטים ומכתב שבח לאמונה הבודהיסטית. מנחות אלו נתנו דחיפה עצומה לעניין בבודהיזם.
בשנת 663, לקראת תום תקופת שלוש הממלכות, התנהל קרב בקגאנג. בניהון שוקי מתועד שממלכת היאמטו שיגרה 32,000 חיילים ו-1,000 ספינות כדי לגבות את ממלכת בקג'ה כנגד הכוחות המשולבים של סילה וטאנג. אף על פי כן, ספינות אלו יורטו והובסו על ידי צי האויב. ממלכת בקג'ה, שנותרה ללא סיוע והייתה מוקפת על היבשה על ידי כוחות של סילה וטאנג, קרסה. ממלכת סילה, שכעת ראתה ביפן כיריב, מנעה ממנה להפעיל השפעה משמעותית על חצי האי הקוריאני לתקופה ממושכת. כעת פנו היפנים ישירות לסין.
תקופת נארה (710 עד 794)
במובנים רבים, הייתה תקופת נארה ראשיתה של התרבות היפנית המוכרת לנו כיום. הייתה זו התקופה בה התמסדו האמונה הבודהיסטית, מערכת הכתב – הקאנג'י ומערכת החוקים. הארץ אוחדה והשלטון בה הפך לריכוזי, עם המאפיינים הבסיסיים של המערכת הפאודלית שהתפתחה מאוחר יותר.
תקופת הייאן (794 עד 1185)
תקופת הייאן עמדה בסימן של מעבר מכריע ממדינה מאוחדת במצב של שלום פנימי המתמודדת מול איומים מבחוץ לכזאת שלא חששה מפלישה ותחת זאת התמקדה במחלוקות הפנימיות ובהתנגשויות בין סיעות של שבטי סמוראים על השגת שליטה פוליטית ומאבק על ירושת כס החרצית.
להוציא את הפלישות המונגוליות ליפן שהתרחשו במאה ה-13, לא התמודדה יפן עם איום חיצוני משמעותי עד להגעתם של האירופאים במאה ה-16. כך, ההיסטוריה הצבאית של יפן הקדם-מודרנית מאופיינת בעיקרה לא במלחמות עם מדינות אחרות, אלא בעימותים פנימיים. הטקטיקות של הסמוראים שהיו נהוגות באותה תקופה כללו שימוש בקשתים ובנושאי חרבות. כמעט כל הקרבות החלו בחילופי ממטרי חיצים הדדיים ולאחר מכן החל קרב פנים אל פנים שבו נעשה שימוש בחרבות ובפיגיונות.
המשפחה הקיסרית נאבקה כנגד שליטתו של בית פוג'יווארה, שבידיו הייתה השליטה הכמעט בלעדית על משרת העוצר. מאבקים פאודליים על קרקעות, כוח פוליטי והשפעה, הובילו בסופו של דבר ל בין שבט טאירה לבין שבט מינאמוטו, כשמספר גדול של שבטים קטנים התייצב לצדו של אחד הצדדים. העימותים המאוחרים של תקופת הייאן, במיוחד מלחמת גנפיי עצמה, והקמתה של שוגונות קמקורה, שבאה בעקבותיה, סימנו את עלייתו של מעמד הסמוראים. השוגונים, שהיו למעשה שליטים צבאיים, חלשו על הפוליטיקה היפנית במשך כמעט שבע מאות שנים (1185 – 1868), וחתרו תחת כוחם של הקיסר ושל החצר הקיסרית. עם סיומה של מלחמת גנפיי, הגיעה לקיצה תקופת הייאן והחלה תקופת קמקורה.
יפן הפאודלית
תקופה זו עמדה בסימן המעבר מקרבות בין-שבטיים קטנים או בינוניים להתנגשויות עצומות בין השבטים על השליטה על יפן. בתקופת קמקורה הדפה יפן בהצלחה את הפלישות המונגוליות והיקף גודלם של הכוחות הצבאיים גדל באופן משמעותי, כשהסמוראים ככוח עילית צבאי, הפכו למפקדיהם. לאחר כחמישים שנה של מאבקי שליטה על כס הקיסר, החלה תקופת אשיקאגה, שעמדה בסימן של תקופות שלום קצרות לאחר שכוחן של מערכות המנהל המסורתיות דעך בהדרגה. מאוחר יותר, פינו המושלים המחוזיים והפקידים האחרים תחת שלטון השוגונים את מקומם למעמד הדאימיו (האדונים הפאודלים) וכך נכנסה יפן לתקופה של 150 שנה של פירוד ומלחמות.
תקופת קמקורה (1185 עד 1333)
לאחר שהכניעו את יריביהם, שבט הטיארה, ייסדו אנשי שבט מינאמטן את שוגונות קמקורה, שהביאה תקופה של שלום. הקרבות שהתנהלו בתקופה זו התרכזו בעיקר בהכנעתם של מורדים.
המונגולים, ששושלת יואן שלהם שלטה באותה תקופה בסין, ניסו פעמיים לפלוש ליפן במהלך המאה ה-13, ובכך ציינו את האירוע הצבאי החשוב ביותר בתקופת קמקורה. בראשית אוקטובר 1274 החל קרב בונאי בו כוחות משותפים של מונגולים ושל קוריאנים צרו על האי צושימה ולאחר מכן הם תקפו את קיושו ונחתו במפרץ הקטה. ב-19 באוקטובר איבדו המונגולים ספינות רבות עקב סופת טייפון והכוחות שניצלו נסוגו. כהכנה לתקיפה נוספת, ארגנו השוגונים את בנייתם של מבצרים לאורך החוף וקיבצו כוחות להגנה מפני פלישות נוספות. הפלישה השנייה התרחשה ב-1281. בקרב שנודע בשם קרב קואן, נסוג הכוח בהנהגת המונגולים לאחר שאיבד שוב ספינות רבות עקב סופת טייפון.
הציוד, הטקטיקות והגישה הצבאית של הסמוראים היו שונות לחלוטין מאלו של יריביהם המונגולים ובעוד ששתי הפלישות נכשלו, השפעתן על התפתחות תורת הקרב הסמוראית הייתה משמעותית מאוד. הסמוראים דבקו ברעיונות של קרב יחיד, קרב של כבוד בין שני לוחמים בודדים, ובמרכיבים טקסיים מסוימים של הקרב, כמו סדרה של מטחי חיצים ששני הצדדים ירו אלו על אלו לפני שהקרב עבר לשלב של לוחמת פנים אל פנים. למונגולים לא היה מושג על מוסכמות אלו והם היו לכאורה יותר מאורגנים בטקטיקות התקיפה שלהם. הם לא העמידו לוחמים בודדים שניהלו דו-קרב של כבוד, אלא דהרו על גבי סוסיהם, תוך שהם עושים שימוש בסוגים שונים של אבק שרפה ובקשת מונגולית, ותקפו את קווי האויב תוך שהם הורגים רבים מהם מבלי להתייחס לכללי הפרוטוקול היפניים. אף על פי שהקשתות והלוחמה הרכובה היו גם הם חלק מרכזי בלוחמה היפנית באותה תקופה, נודעו המונגולים עד היום בתעוזתם הרבה בטקטיקות אלו. קשה להעריך את השפעתן של התנסויות אלו על הגישה והטקטיקות של הסמוראים, אך ללא ספק היא הייתה משמעותית.
תקופת אשיקאגה (1336 עד 1467)
שוגונות קמקורה נפלה עם פרוץ מלחמת גנקו בשנת 1331, שהייתה מרידה כנגדה שאורגנה על ידי הקיסר גו-דאיגו. לאחר רסטורציית קנמו קצרת הימים שבה נשלטה יפן על ידי שלטון קיסרי של ממש, הוקמה ב-1336 שוגנות אשיקאגה והחלה תקופה של עימותים ומלחמות הקרויה תקופת שתי החצרות הקיסריות. למשך יותר מחמישים שנה החל הארכיפלג היפני להיות מסובך בסכסוכי שליטה על הירושה הקיסרית.
הקרבות היו אז יותר ויותר רחבי ממדים ופחות טקסיים, אף על פי שקרבות יחיד ומרכיבים טקסיים מסוימים עוד נותרו על כנם, החלו להתמסד אסטרטגיות וטקטיקות מסודרת תחת פיקודם של מפקדים צבאיים, לצד רמת ארגון גבוהה יותר של היחידות בצבא. בתקופה זו התפתחו גם טכניקות ייצור הנשק ונוצרו להבי הפלדה היפנית הגמישה, אך הקשה וחדה באופן קיצוני. חרב הקטאנה והמספר העצום של סוגי כלי הנשק הדומים לה, הופיעו באותה תקופה ומאז שלטו על ארסנל הנשק היפני, שבעיקרו לא השתנה עד לאמצע המאה ה-20. כתוצאה מכך, בתקופה זו התרחש המעבר של הסמוראים מקשתים מיומנים ללוחמים המיומנים בשימוש בחרב.
תקופת סנגוקו (1467 עד 1603)
פחות ממאה שנה לאחר תום תקופת שתי החצרות הקיסריות, הופר השלום היחסי תחת שוגונות אשיקאגה עם פרוץ מלחמת אונין, מאבק שנמשך כעשור שבו הפכה הבירה קיוטו לשדה קרב ולעיר מבוצרת בכבדות שסבלה מחורבן נרחב.
כוחן של השוגונות ושל החצר הקיסרית נחלש ועלה כוחם של מושלים מחוזיים (שוגו) ומנהיגי הסמוראים המקומיים האחרים, כמו הדאימיו, שנאבקו אלו באלו, פלגים דתיים, ואחרים ששלטו בארץ במשך 150 השנים הבאות. תקופה זו נקראה תקופת סנגוקו, על שמה של תקופת המדינות הלוחמות בהיסטוריה העתיקה של סין. למעלה ממאה גופים שונים נאבקו אלו באלה ברחבי הארכיפלג, שבטים קמו ונפלו, גבולות הועתקו ממקומם והתנהלו כמה מהקרבות הגדולים ביותר ברמה העולמית בעידן הקדם-מודרני.
שבט הוג'ו, ששכן בחבל קאנטו וסביבו, היה בין הראשונים להקים רשת של מצודות לוויין ולעשות בהן שימוש מורכב הן להגנה משולבת והן למתקפות מתואמות. שבט טקדה, תחת הנהגתו של טקדה שינגן, פיתח את המקבילה היפנית למתקפת הפרשים. אף על פי שעד היום נסוב הוויכוח בנוגע לעוצמתן של מתקפות אלו, ובנוגע לנכונות ההשוואה שלהם למתקפות הפרשים המערביות, ברור ממקורות מהתקופה שהייתה זו התפתחות מהפכנית ורבת עוצמה כנגד יריבים שלא עשו בה שימוש. תקצר היריעה מלפרט את הקרבות שהתנהלו באותה תקופה, אך די לומר שתקופה זו עמדה בסימן של מספר רב של שינויים אסטרטגיים וטקטיים ובסימן של המצורים הארוכים והקרבות הגדולים ביותר בהיסטוריה הקדם-מודרנית של העולם.
תקופת אזוצ'י-מומויאמה (1568 עד 1600)
קרב נגשינו, שהתנהל ב-1575, ובו כ-3,000 נושאי ארקבוז בפיקודו של אודה נובונאגה תקפו אלפי סמוראים, נותר אחת הדוגמאות העיקריות להשפעת כלי נשק אלה. הארקבוזים, שהיו כלי נשק בלתי מדויק, ושנדרש זמן רב לטעינתם מחדש, לא היו הגורם הבלעדי לניצחון בקרבות. אודה נובונאגה, טויוטומי הידיושי ומפקדים צבאים אחרים, פיתחו טקטיקות שגרמו לשילובם הטוב ביותר של הארקבוזים בשדה הקרב. בקרב נגשינו, הסתתרו הרובאים של נובנאגה מאחורי מתרסי עץ, שעליהם ננעצו יתדות עץ להדיפת הפרשים כשהם יורים מטחי אש וטוענים את כלי נשקם מחדש לסירוגין.
כמו באירופה, הייתה השפעתו של אבק השרפה השחור מכרעת במספר קרבות. אך אחד מהיתרונות החשובים של כלי הנשק היה שבניגוד לקשתות, שלהפעלתן נדרשו שנים של הכשרה שהייתה זמינה בעיקר רק למעמד הסמוראים, ניתן היה להפעיל את הארקבוזים על ידי חיילי רגלים שזכו להכשרה בסיסית. הסמוראים המשיכו להשתמש בחרבות ובקשתות והתארגנו בטקטיקות חיל רגלים ופרשים, בעוד שהאשיגרו עשו שימוש רב יותר בארקבוזים. כמה פלגים בודהיסטים מיליטנטים החלו לייצר כלי נשק חם בבתי יציקה שבדרך כלל שימשו לייצור פעמוני ארד למקדשים. באופן זה, הסבו אנשי ה"אקו-איקי", קבוצה של נזירים ושל קנאים חילוניים, את הקתדרלה המבוצרת "אישיאמה הונגן ג'י" לאחד המבצרים המוגנים היטב בכל יפן. כך הם הפכו, יחד עם פלגים דתיים נוספים רבים, לכוח צבאי רב עוצמה בפני עצמו ולחמו בקרבות עזים מול כמה מהמצביאים הראשיים ושבטי הסמוראים ביפן.
אף על פי שהסכסוכים הפנימיים המשיכו להתחולל כמו במאה הקודמת, והקרבות היו יותר רחבי היקף ומורכבים יותר מבחינה טקטית, הייתה זו התקופה בה החלו להתאחד "מדינות לוחמות" רבות, בתחילה תחת שלטונו של אודה נובונאגה, לאחר מכן תחת שלטונו של טויוטומי הידיושי ולבסוף בהנהגתו של טוקוגאווה איאיאסו.
טוקוגאווה איאיאסו, אחד מהעוצרים הללו, שלט על רוב כוחותיו של המנהיג לשעבר. ב-1600 הוא ניצח בקרב סקיגהארה וייצב את שלטונו. ב-1603 הוענק לו התואר שוגון והוא היה לשליט למעשה של כל הממלכה.
תקופת אדו (1603 עד 1867)
תקופת אדו הייתה אחת מהתקופות בהן שרר שלום יחסית תחת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה, שלום כפוי שנשמר באמצעות שורה של אמצעים שהחלישו את הדאימיו והבטיחו את נאמנותם לשוגונות. שלום טוקוגאווה הופרע רק לעיתים נדירות וכן לזמן קצר לפני התקופה האלימה שהייתה בתקופת רסטורציית מייג'י בשנות השישים של המאה ה-19.
המצור על אוסקה, שהתרחש בין השנים 1614 – 1615, היה למעשה האירוע שסיים ככל הנראה את חייו של טויוטומי הידיורי, יורשו של הידיושי, ואת השפעתה של קבוצת שבטים וקבוצות אחרות שהתנגדו לשוגונות. כקרב סמוראי בקנה מידה גדול, במונחים של אסטרטגיה, מתכונת, שיטות לחימה והרקע הפוליטי מאחוריו, היה זה הקרב שנחשבה לעימות האחרון של תקופת סנגוקו.
למעט המצור על אוסקה, ולהוציא את העימותים האחרים של שנות החמישים והשישים של המאה ה-19, מעשי איבה שהתרחשו בתקופת אדו היו מוגבלים להתנגשויות קטנות ברחובות, מרידות איכרים ולאכיפת מדיניות הסאקוקו. המתחים החברתיים בתקופת אדו הובילו לפרוץ כמה מרידות, כשהגדול מבניהם היה מרד שימבארה. בקצה הצפוני של הארץ, היה האי הוקאידו מיושב על ידי כפריים בני האיינו ועל ידי מתיישבים יפנים. ב-1669 הוביל מנהיג האיינו מרידה כנגד שבט מטסומאה ששלט באזור והייתה זו המרידה העיקרית האחרונה כנגד השליטה היפנית באזור והיא דוכאה ב-1672. ב-1789 דוכאה באי מרידה נוספת.
הופעתה ביפן של דיפלומטיית ספינות התותחים בשנות החמישים של המאה ה-19 וכפיית פתיחתה של יפן (בקומטסו) על ידי מעצמות המערב, הדגישו את חולשתה של השוגונות והובילו לקריסתה. אף על פי שסופה הממשי של השוגונות והקמתה של הממשלה הקיסרית בסגנון המערבי נוהלו בדרכי שלום, השנים שלפני ואחרי אירוע זה לא היו נטולות מעשי שפיכות דמים לחלוטין. בעקבות סיום דרכה הרשמי של השוגונות התנהלה בין השנים 1868 – 1869 מלחמת בושין בין צבאה של שוגונות טוקוגאווה ובין מספר פלגים שלהלכה היו תומכי הכוחות הקיסריים.
התקופה המודרנית
לאחר תקופה ארוכה של שלום, התחמשה יפן מחדש על ידי יבוא, ולאחר מכן ייצור של כלי נשק מערביים ובסופו של דבר ייצרה כלי נשק בעיצוב מקומי. במהלך מלחמת רוסיה–יפן, בין השנים 1904 – 1905, הייתה יפן לאומה האסיאתית המודרנית הראשונה שניצחה מעצמה אירופאית. ב-1902 היא הייתה האומה האסיאתית הראשונה שחתמה על הסכם הגנה הדדי עם מעצמה אירופאית, בריטניה.
יפן הייתה המעצמה האחרונה שנכנסה למרוץ העולמי של הקולוניאליזם. כשתעשיותיה המתפתחות פיגרו אחר אלו של המעצמות המערביות, פתחה יפן במלחמה כנגד ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה כשיכולותיה התעשייתיות היו בהיקף של פחות מעשירית מאלו של ארצות הברית.
אף על פי שיפן מחזיקה כיום כוח הגנה חזק, חוקתה, שבמקור כוננה תחת הנחיותיו של גנרל דאגלס מקארתור ב-1945, מתנערת רשמית ממלחמות ומשימוש בכוח צבאי למטרות תקיפה. יפן גם מחזיקה במדיניות שמתנגדת לייצוא ביטחוני.
הקמתו של הצבא המודרני
החל משנת 1867 הזמינה יפן מגוון של משלחות צבאיות מערביות כדי לסייע לה לחדש את צבאה. המשלחת הצבאית הזרה הראשונה הייתה המשלחת הצרפתית שהגיעה באותה שנה. קפיטיין ז'ול ברונה, שבתחילה שימש כיועץ לענייני ארטילריה לממשלה היפנית המרכזית, התייצב בסופו של דבר לצדם של צבא השוגונים כנגד הכוחות הצבאיים הקיסריים במלחמת בושין. מאחר שההבחנות המעמדיות בוטלו כמעט כליל בניסיונות לחדש וליצור דמוקרטיה ייצוגית, איבדו הסמוראים את מעמדם כגורם היחיד בעל זכויות היתר הצבאיות.
ב-1873 חוקקה הממשלה הקיסרית חוק גיוס חובה והקימה את הצבא היפני הקיסרי.
מלחמת סין–יפן הראשונה (1895-1894)
במלחמת סין–יפן הראשונה נלחמה יפן כנגד כוחות של שושלת צ'ינג בחצי האי הקוריאני, במנצ'וריה ובחופי סין. היה זה העימות הצבאי העיקרי הראשון בין יפן לבין מעצמה צבאית זרה בתקופה המודרנית.
הסכם שימונוסקי שנחתם בין שתי המדינות שם קץ למלחמה. במסגרת הסכם זה אילצה יפן את סין לפתוח את נמליה לסחר בינלאומי ולהעביר ליפן את מחוז ליאונינג ואת האי טאיוואן. סין נאלצה גם לשלם פיצויי מלחמה כבדים. כתוצאה ממלחמה זו חדלה קוריאה להיות מדינת חסות של סין ועברה לתחום השפעתה של יפן. אף על פי כן, רבים מההישגים החומריים של מלחמה זו אבדו ליפן בעקבות ההתערבות המשולשת.
הפלישה היפנית לטאיוואן (1895)
הפלישה היפנית לטאיוואן נתקלה בהתנגדות קשה מצדם של גורמים שוני באי והיא הושלמה רק לאחר מערכה צבאית בהיקף מלא שהצריכה את מעורבותן של דיוויזיית המשמר הקיסרי ושל הדיוויזיות המחוזיות השנייה והרביעית. המערכה החלה בסוף מאי 1895 עם נחיתת היפנים בעיר ג'ילונג שעל חופה הצפוני של טאיוואן והסתיימה באוקטובר 1895 כאשר היפנים כבשו את טאינאן, בירת הרפובליקה של פורמוזה. היפנים הנחילו תבוסה לעוצבות סיניות סדירות ולעוצבות מקומיות באופן קל יחסית, אך טורי הכוחות שלה הוטרדו לעיתים קרובות על ידי כוחות גרילה. היפנים הגיבו בפעולות תגמול ברוטליות ומעשי התנגדות לא סדירים המשיכו עד 1902.
מרד הבוקסרים
ברית שמונה האומות הייתה קואליציה צבאית בינלאומית שהוקמה כתגובה למרד הבוקסרים בסין. שמונה האומות היו: יפן, האימפריה הרוסית, האימפריה הבריטית, הרפובליקה הצרפתית השלישית, ארצות הברית, הקיסרות הגרמנית, ממלכת איטליה והאימפריה האוסטרו-הונגרית. בקיץ 1900, כאשר הותקפו נציגויות שמחוץ לתחום השיפוט בבייג'ינג על ידי המורדים הבוקסרים שקיבלו תמיכה מממשלתה של שושלת צ'ינג, שיגרו כוחות הקואליציה את צבאותיהם, בשם "ההתערבות ההומניטרית", כדי להגן על אזרחיהן, וכן על מספר של סינים נוצרים שביקשו לקבל מקלט בתחומי השגרירויות. המלחמה הסתיימה בניצחון מדינות הקואליציה ובחתימת פרוטוקול הבוקסרים.
תקופת טאישו ומלחמת העולם הראשונה
ב-1914 הייתה יפן לחברה בברית מדינות ההסכמה במהלך מלחמת העולם הראשונה וכגמול לכך היא קיבלה את השליטה על מושבותיה של גרמניה באוקיינוס השקט. כוח צבאי יפני שמנה 70,000 איש השתתף בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה והעניק תמיכה לפלגים אנטי-קומוניסטים, אך כשל בהשגת מטרותיו ונאלץ לסגת. מספר קטן של סיירות ומשחתות השתתף גם הוא במשימות שונות באוקיינוס ההודי ובים התיכון.
הרקע לכניסתה של יפן למלחמת העולם השנייה
כאשר הוא כבר שלט על האזור לאורך מסילת הברזל של דרום מנצ'וריה, פלש צבא קוואנטונג ב-1931 למנצ'וריה (צפון-מזרח סין) בעקבות תקרית מוקדן, שבה טענה יפן ששטחים שלה הותקפו על ידי הסינים. ב-1937 הייתה יפן לאחר סיפוחם של כל השטחים שמצפון לבייג'ינג, ובעקבות תקרית גשר מרקו פולו החלה פלישה יפנית רבתי לסין. עליונותה הצבאית של יפן על פני צבאה החלש ונטול המורל של הרפובליקה הסינית, אפשרה את התקדמותם המהירה של היפנים לאורך חופיה המזרחיים של סין והובילה לנפילתן של שאנגחאי ושל נאנג'ינג (אז בירת הרפובליקה) באותה שנה. הסינים ספגו אבדות כבדות הן בקרב צבאם והן בקרב האוכלוסייה האזרחית. ההערכות מדברות על 300,000 אזרחים שנהרגו בנאנג'ינג במהלך השבועות הראשונים של הכיבוש היפני של העיר, במהלך טבח ננקינג.
באפריל 1941 חתמו יפן וברית המועצות על הסכם נייטרליות ויפן הגבירה את לחציה על מושבות צרפת של וישי והולנד בדרום-מזרח אסיה כדי שישתפו אתה פעולה בפעילותה הכלכלית. בעקבות סירובה של יפן לסגת מסין ומהודו-סין, הטילו ארצות הברית, בריטניה והולנד ב-22 ביולי 1941 אמברגו על משלוחי דלק, בעוד שמשלוחי מתכות ממוחזרות, פלדה וחומרי גלם אחרים פסקו כמעט לחלוטין. בינתיים הגדילה ארצות הברית את תמיכתה הכלכלית בסין.
מלחמת העולם השנייה
בעקבות המתקפה על פרל הארבור והמתקפות היפניות על ארצות נוספות ב-7 – 8 בדצמבר 1941, הכריזו ארצות הברית, בריטניה ושאר בעלות בריתן מלחמה על יפן. מלחמת סין–יפן השנייה הפכה לחלק ממלחמת העולם השנייה. בתחילה נחלו הכוחות היפניים הצלחה גדולה בפעולותיהם כנגד בעלות הברית במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט וכבשו את תאילנד, הונג קונג, מלאיה, סינגפור, איי הודו המזרחיים ההולנדים, הפיליפינים ורבים מאיי האוקיינוס השקט. הם גם החלו במתקפה רבתי בבורמה ושיגרו מתקפות ימיות ואוויריות כנגד אוסטרליה. באמצע 1942 חל מפנה לטובתן של בעלות הברית במלחמה בים, בקרב מידוויי. כוחות היבשה היפניים המשיכו להתקדם בגינאה החדשה ובאיי שלמה, אך נחלו תבוסות או אולצו לסגת בקרב מפרץ מילן, בקרב שביל קוקודה ובקרב גוודלקנל. במערכה על בורמה חל מפנה כאשר ספגו הכוחות היפניים אבדות כבדות בקרב אימפהל ובקרב קוהימה, שהיה לתבוסה הגדולה ביותר בהיסטוריה היפנית עד לאותה עת.
החל מ-1943, הקרבות הקשים של בונה-גונה, טאראווה, ים הפיליפינים, מפרץ לייטה, איוו ג'ימה אוקינאווה ואחרים הסתיימו באבדות כבדות, רובם מהצד היפני וגרמו לנסיגות נוספות שלהם. חיילים יפנים מעטים נפלו בשבי, בשל סירובם להיכנע. הברוטליות של המלחמה הודגמה על ידי לקיחת חלקי גופות של חיילים יפנים על ידי חיילים אמריקאים כ"מזכרות" ועל ידי מעשי קניבליזם שבוצעו על ידי היפנים.
במשך כל המערכה באוקיינוס השקט, היו כוחות הצבא היפנים מעורבים בפשעי מלחמה, במיוחד ביחסם לשבויי המלחמה ובאזרחים (מה שהפתיע את בעלות הברית,כי במלחמת יפן-רוסיה יחסה של יפן לשבויים היה יחס ראוי). קיימות הערכות שכ-6 מיליון איש, בעיקר אזרחים סינים, נהרגו על ידי היפנים. מספרים אלו שנויים במחלוקת, בהתחשב בכך שבין השנים 1939 – 1945 נמנו בסין לבדה יותר מ-16 מיליון פצועים. היה זה מספר האבדות הגדול ביותר בכל אחת מהמדינות שהיו מעורבות במלחמה. היחס הגרוע לשבויי המלחמה לצד עבודות כפייה ומעשים ברוטליים קיבלו חשיפה רחבה במערב. מקובל שממשלת יפן כשלה בהכרה במעשים שגרמו לסבל לאוכלוסייה על ידי כוחותיה, במיוחד במערכת הוראת ההיסטוריה בבתי הספר שלה והדבר גרם למחאה בינלאומית נגדה.
ב-6 וב-9 באוגוסט 1945 הטילה ארצות הברית פצצות אטום על הירושימה ועל נגסאקי. ההערכות הן שבין 150,000 ל-246,000 איש נהרגו כתוצאה ישירה של שתי ההפצצות הללו, ובה בעת נכנסה ברית המועצות למלחמה נגד יפן.
ב-15 באוגוסט 1945 נכנעה יפן ומסמך הכניעה הרשמי נחתם ב-2 בספטמבר על סיפונה של אוניית המערכה מיזורי במימי מפרץ טוקיו. על כתב הכניעה חתמה משלחת בראשותו של שר החוץ היפני, ממורו שיגמיטסו והוא התקבל על ידי הגנרל דאגלס מקארתור, המפקד העליון של בעלות הברית יחד עם נציגים של מדינות נוספות של בעלות הברית. טקס נפרד בו נכנעה יפן לסין התקיים בנאנג'ינג ב-9 בספטמבר 1945.
במהלך המלחמה עשתה יפן שימוש בטכנולוגיות צבאיות מתקדמות רבות, באסטרטגיות ובטקטיקות. בין אלו היו אוניות המערכה מסדרת יאמטו, הצוללות מסדרת I-400, מטוסי הקרב מסדרת מיצובישי A6M זירו ומפציצי הקמיקזה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר תום תקופת הכיבוש של יפן, היא קיבלה מחדש את עצמאותה. על יפן נאסר להחזיק כוח צבאי ולנהל מלחמות על פי סעיף 9 לחוקת יפן, אף על פי שב-1954 הוקמו כוחות ההגנה של יפן הכוללים צבא סדיר ולרשותם כלי נשק וציוד מודרניים.
כאשר התברר שיפן עומדת בפני איומים חיצוניים הולכים וגדלים ללא כוחות מתאימים להתמודדות איתם, עברו כוחות ההגנה של יפן התפתחות נוספת שעוררה קשיים פוליטיים נוספים. סעיף גינוי המלחמה שבחוקה היה הבסיס להתנגדויות פוליטיות קשות לקיומם של כוחות מזוינים מכל סוג שהוא מעבר לכוח משטרה מקובל. ב-1954 הוקמו זרועות יבשה, ים ואוויר נפרדות למטרות הגנה, הכפופים לפיקודו של ראש ממשלת יפן.
כוחות ההגנה כוללים את כוחות ההגנה העצמית היבשתיים של יפן, כוחות ההגנה העצמית הימיים של יפן ואת כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן.
כוחות ההגנה של יפן הוא אחד הצבאות המתקדמים ביותר מבחינה טכנולוגית בעולם וההוצאה הצבאית היפנית הוא השמינית בגודלה בעולם. אף על פי שהסכם השיתוף ההדדי וההגנה, שנחתם ב-1960, מאפשר את המשך קיומם הבסיסים הצבאיים האמריקאים ביפן, רובם במחוז אוקינאווה, לא נחתם מעולם הסכם רשמי שעל פיו יפן נסמכת להגנתה על ארצות הברית, על האו"ם, או על כל גוף אחר.
לאחר תום תקופת הכיבוש, נעשו ניסיונות על ידי כמה ממשלים ביפן, במיוחד בדחיפתה של ארצות הברית, להכניס תיקון בחוקה שיאפשר את חימושה מחדש של יפן. מהלכים אלו נמנעו בעקבות רגשות ציבוריים חזקים כנגדם, וכנגד מלחמות באופן כללי, לצד הגישות של מרכיבים משמעותיים בממשלה. ב-1967 התווה ראש הממשלה אייסאקו סאטו את "שלושת העקרונות האנטי-גרעיניים", שעל פיהם מתנגדת יפן לייצור ולהחזקה של נשק גרעיני. רעיונות דומים הובעו כמה שנים לאחר מכן כנגד ייצור והפצה של נשק קונבנציונלי.
חלק מהציבור היפני מביע את שאיפתו להחזיק צבא בשל החשש מעליית כוחה של הרפובליקה העממית של סין ובשל עוינותה של קוריאה הצפונית. לטענתם, ארצות הברית כשלה בטיפול ראוי בסוגיות אלו ועל יפן לאפשר לעצמה להחזיק באמצעים מתאימים להגנתה העצמית.
טטאקי
טטאקי (ביפנית: たたき, בתרגום לעברית: לחבוט או לקצוץ) היא שיטת הכנה של דגים או בשר שמגיעה מהמטבח היפני.
בשיטת הטטאקי, הבשר או הדג נצרבים לזמן קצר מאוד על להבה חמה או במחבת, ולאחר מכן ניתן לכבוש אותם בחומץ, לפרוס אותם לפרוסות דקות ולתבל בג'ינג'ר טחון (קציצתו של הג'ינג'ר היא מקור השם "טטאקי"). אוכל שמבושל בצורה כזו יכול להיות מוגש גם עם רוטב סויה וקישוטים נוספים, בדומה לסשימי.
מקור השיטה במחוז טוסה, כיום חלק ממחוז קוצ'י, שם נעשה בה שימוש כדי לבשל דגי בוניטו. לפי האגדה, השיטה פותחה על ידי סאקאמוטו ריומה, סמוראי מורד מהמאה ה-19, שלמד מהמתיישבים הזרים בנגסאקי את השיטה האירופאית של צליית בשר.
יהדות טריאסטה
סקירה כללית
בשנת 2007 מנתה הקהילה כ-600 חברים. במרכז העיר ניצב בית הכנסת המונומנטלי, שנחנך בשנת 1912, עת מנתה הקהילה 5,000 איש ואישה. כיום בית הכנסת הגדול פתוח בחגים, בהזדמנויות חגיגיות ולביקורים בתשלום. בימי שני וחמישי ובשבתות מתנהלת תפילה במניין בבית כנסת קטן השוכן במבנה הצמוד לבית הכנסת הגדול.
הקהילה היהודית מפעילה בית אבות, מקווה, ספרייה ומאפשרת אספקת מזון כשר. רב הקהילה הוא אליעזר שי די מרטינו. לקהילה פעילות אינטנסיבית בהפצת התרבות היהודית בעיר ובהפעלת שני מוזיאונים ליהדות בעיר.
במאה ה-19 נודעה ליהדות טריאסטה חשיבות בתחום הלימודים ההומניים דוגמת הפילוסופיה, הספרות והאמנות, ובענפי התעשייה והמסחר. מספר רב של יהודים היו גם הראשונים בפיתוח שירותים בנקאיים, מסחריים ועסקי ביטוח בעיר. ליהודים נודע מעמד פוליטי נכבד והקימו חברות ביטוח ידועות כמו חברת הביטוח "אסיקורציונה ג'נרלי" שנוסדה בשנת 1831. חברת "ללויד אדריאטיקו" (Lloyd Adriatico), אשר נוסדה על ידי ג'וזפה לאצארו מורפורגו, בן למשפחה יהודית מוכרת מצפון איטליה, וחברת "ראס" (R.A.S), שנוסדה בעיר בשנת 1824. אחדים מהיהודים זכו לתוארי אצולה מבית הבסבורג.
אחד מבני טריאסטה המפורסמים הוא הרב פרופ' שמואל דוד לוצאטו (שד"ל), שהיה משורר, פרשן מקרא וראש בית המדרש לרבנים בפדובה שבאיטליה. אחד מתלמידיו היה המחנך והפרשן משה יצחק אשכנזי (טדסקי), שכתב מספר ספרים, חי בטריאסטה. עוד הוציאה יהדות טריאסטה מקרבה דמויות מעולם התרבות, ביניהן הסופר איטלו זבבו והמשורר אומברטו סאבה.
ראש עיריית ניו יורק בשנות השלושים והארבעים, פיורלו לה גוארדיה, נולד לבת העיר יהודיה שהגרה לארצות הברית.
ימי הביניים והעת החדשה
המסמך העתיק ביותר המזכיר את קיומם של יהודים בעיר טריאסטה הוא משנת 1236. קיים אמנם מסמך משנת 949, אך זה ככל הנראה מזויף. המסמך מעיד על עסקה שנעשתה בין הבישוף ג'ובאני (Vescovo Giovanni) לבין היהודי דניאל דוד (Daniel David), ולפיה שולם לאחרון סך של 500 מארקה (Marche) כדי שימגר את הגנבים שפעלו באזור הקראס הסלובני הסמוך לעיר.
בימי הביניים עסקו יהודי העיר בפעילות בנקאית, בעיקר מתן הלוואות, ובמסחר. תקנות העיר משנת 1350 ושנת 1375 היו ליברליות ביחס ליהודים והם היו שווי זכויות ליתר האזרחים. כן נקבע כי לבנקאי של העיר, שהיה בדרך כלל יהודי, יוקצב מקום בבית העירייה, אם כי החוק שקבע שיש להפחית את שיעור החובות במחצית ויש להאריך בשנתיים את זמני הפרעון של שאר החוב פגע ביהודים שעסקו בהלוואה בריבית.