cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיספלזיה
דיספלזית אפיתל
דיספלזית אפיתל מורכבת מהתרחבות של תאים לא בשלים (כגון תאים של האקטודרם), עם ירידה במספר ומיקום של תאים בוגרים במקביל. דיספלזיה היא בדרך כלל מעידה על תהליך ניו-פלסטי מוקדם. משתמשים במונח דיספלזיה בדרך כלל כשמדובר בחריגות תאית המוגבלת לרקמת מקור, כמו במקרה של נאופלזיה מקורית מוקדמות.
דיספלזיה, שבה מתעכבת הבשלה וההתמיינות של התאים, יכולה להתנגד למטפלזיה, שבה תאים בוגרים, מתמיינים מסוג אחד מוחלפים על ידי תאים בוגרים, מתמיינים מסוג אחר.
דוגמאות
אחת הדוגמאות לדיספלזיה היא דיספלזיה אפיתילית של צוואר הרחם (גידול תוך-אפיתל של צוואר הרחם - הפרעה שבדרך כלל מזוהה על ידי בדיקת פאפ חיובית) שנוצרת על ידי עליה בהיקף התאים הלא בשלים המוגבלות למשטח הרירי, ולא חודרים לתוך הרקמה הרכה העמוקה דרך הקרום הבסיסי (Basement membrane)
מיסוך
חלק מבדיקות גילוי סרטן יכולות להיקרא "מיסוך לדיספלזית אפיתל". העיקרון מאחורי בדיקות אלה הוא שרופאים מצפים שדיספלזיה מתפתחת אצל בן אדם טיפוסי באותו קצב של האוכלוסייה. בהתבסס על העיקרון הזה חוקרים מעצבים את המלצות מיסוך עם ההנחה שאם הרופא לא יכול למצוא דיספלזיה בזמן מסוים, אז קביעת עוד בדיקה בלי לחכות תקופה עד שיהיה פוטנציאל להתפתחות דיספלזיה חדשה עלולה להוות בזבוז של משאבים רפואיים של המטופל והמטפל כי הסיכויי לגלות משהו חדש יהיה קלוש מאוד.
תסקיר השפעה על הסביבה
תסקיר השפעה על הסביבה הוא חלק מפעילות מערכת התכנון והבנייה ומטרתו לשלב היבטים סביבתיים בהליך קבלת ההחלטות במוסדות התכנון והבנייה. באמצעות הליך התסקיר ניתן לבחון חלופות מיקום, חלופות לתכנון הפרויקט המוצע וקביעת אמצעים למניעת מפגעים וסיכונים וטיפול בפגיעה נופית. כמו כן, ניתן לחייב הקמת תשתיות סביבתיות לצורך הפרויקט (מתקני טיפול בביוב).
טיפול בהצעת פיתוח באמצעות תסקיר מאפשר ליזם לתת מענה לדרישות הסביבתיות ולהקטין את הסיכוי לעיכובים כתוצאה מהתנגדויות. הסדרת הפעילות מתבצעת בהתאם לתקנות התכנון והבנייה (תסקירי השפעה על הסביבה), התשס"ג-2003.
איגור סמירנוב
איגור ניקולאייביץ' סמירנוב (ברוסית: Игорь Николáевич Смирнóв; נולד ב-23 באוקטובר 1941) היה נשיא הרפובליקה המולדבית טרנסניסטריה מ-1991 ועד 2011.
חייו
איגור נולד ב-1941 בפטרופבלובסק-קמצ'טסקי שבברית המועצות אשר במזרח הרחוק הרוסי (כיום בפדרציה הרוסית). בשנת 1987 סיים את המכון להנדסת מכונות בעיר זפוריז'יה ובנובמבר אותה שנה עבר להתגורר בטירספול. עם פרוץ האירועים על רקע לאומני בטרנסניסטריה בלט כמנהיג מקומי. ב-13 בדצמבר 1990 הוצא צו מעצר נגדו ידי שלטונות מולדובה. ב-9 בפברואר 1991 נבחר לראש הרפובליקה. ב-28 באוגוסט 1991 נעצר על ידי שלטונות מולדובה אך שוחרר תוך פרק זמן קצר. במהלך המלחמה בטרנסניסטריה היה מפקד הכוחות המזוינות. ב-21 ביולי 1992 חתם ביחד עם בוריס ילצין ונשיא מולדובה מירצ'ו סנגור הסכם סיום הלחימה והפרדת כוחות שנשמר עד היום.
עם עצמאותה של טרנסניסטריה ב-1991 נבחר סמירנוב לנשיא המדינה, ומאז במשך ארבע פעמים נוספות. לאחרונה ב-10 בדצמבר 2006, ברוב של 82.4% מקולות הבוחרים. בהצהרתו הודיע שיפרוש מהחיים הפוליטיים לאחר שטרנסניסטריה תשיג הכרה בינלאומית, ובכך קבע את מטרה זו כמטרת חייו. הפסיד בבחירות שהתקיימו בשנת 2011 לראש האופוזיציה.
P-12
פעילות
המכ"ם הוא פיתוח של המכ"ם P-10 שקדם לו והוא נבדל ממנו בתדר השידור הגבוה יותר, בטווח הגילוי הגדול יותר, ביכולת מיתוג בין תדרים הגנה טובה יותר מפני לוחמה אלקטרונית והוכנס בו לראשונה מעגל אלקטרוני לסינון רעשים (MTI). המכ"ם הוכנס לשירות בשנת 1956. בשנת 1958 הוכנס לשירות דגם משופר P-12M שבו אפשרות לשינוי תדר בטווח של 10 מגה הרץ. בשנת 1962 הוכנס לשירות הדגם P-12MP שבו שיפור בכווניות האלומות. בשנת 1970 הוכנס לשירות הדגם P-12NPP שבו אמצעים משופרים כנגד לוחמה אלקטרונית. המכ"ם משמש כחלק ממערכת הגילוי של סוללת טילי קרקע-אוויר מסוג SA-2 ולפעמים משמש גם כמכ"ם גילוי המשתתף ביצירת התמונה האווירית הכוללת. סימן ההיכר העיקרי החיצוני של המכ"ם הוא שתי קומות של 12 אנטנות מסוג יאגי - 6 אנטנות בכל קומה.
ה-P-18 הוא הגרסה המשופרת של המכ"ם שיוצרה עבור סוללות SA-2 מסוגים מתקדמים, בעיקר מדגם E. מבחינה חיצונית, היא נבדלת מהמכ"ם P-12 בארבע אנטנות יאגי שנוספו לה - שתיים נוספות בכל קומה.
המכ"ם P-12 נמכר לרוב מדינות ערב ולכל מדינות הגוש הקומוניסטי והיה המכ"ם גילוי האווירי הנפוץ ביותר בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים במדינות אלה. בלילה שבין 26 - 27 בדצמבר 1969, בתקופת מלחמת ההתשה, ביצע צה"ל פעולה נועזת להשתלטות על מוצב מכ"ם P-12 מצרי, שנקרא מבצע תרנגול 53, שבמהלכו הובא המכ"ם בשלמותו לישראל. לאחר הבאתו של המכ"ם הוא נבדק ביסודיות על ידי מומחים בישראל ולאחר מכן נמסר לבדיקת צבא ארצות הברית.
ליהוק
ליהוק הוא תהליך בחירת ושכירת הצוות המשתתף בהפקה אמנותית או בידורית כגון סרט קולנוע, הצגה או חדשיר והתאמתם לתפקידיהם בהפקה בהתאם לתוכנית ההפקה כגון בהתאם לתסריט או למחזה הכתוב.
הליהוק יכול להתחיל בקריאה ארצית למועמדים להבחן או בבחירה מתוך רשימת מועמדים מוגבלת. כיום ישנם בעלי מקצוע, הנקראים "מלהקים", המסייעים להתאמת שחקן או שחקנית לדמות נדרשת. לאחר גיבוש רשימת מועמדים, נערכים להם מבחני בד לבדיקת התאמתם לתפקיד.
סוגי שחקנים
השחקנים נבחרים למלא תפקידים מסוגים שונים. התפקידים השונים מורכבים מכמה שחקנים שהופעתם משמעותית בקולנוע, בתיאטרון או בטלוויזיה. התפקיד הגדול ביותר שמגלם את הגיבור נקרא שחקן ראשי (או שחקנית ראשית לאישה). לעיתים אין שחקן מוביל אחד, והתפקידים הראשיים נקראים צוות שחקני אנסמבל, צוות המורכב מכמה שחקנים עיקריים ומבצעים, שמוקצים להם זמן הופעה ו/או כמות טקסטים בכמות דומה.
תפקידו של שחקן המשנה משמעותי פחות מזה של השחקן הראשי, אך עדיין תפקידו חיוני לסרט או להצגה. תפקידיו של שחקן המשנה נעים בין תפקידי דמויות מינורית, ועד לדמויות עיקריות, ולעיתים קרובות בעלי חשיבות חיונית להתפתחות העלילה, כגון: חברו הטוב של גיבור הסרט או ההצגה, או מושא האהבה של הגיבור.
תהליך הליהוק
תהליך הליהוק כולל סדרת אודישנים בפני פאנל ליהוק, המורכב מבעלי מקצוע שתפקידם לבחור את השחקן המתאים לגלם את הדמות הנדרשת. בהפקת תיאטרון יימצאו הצוות הליהוק, לדוגמה, מפיק התיאטרון ומנהלי התיאטרון, ואילו בליהוק לסרט קולנוע או לתוכנית טלוויזיה ישתתף מפיק הסרט או התכנית, ולעיתים גם נציגי ההנהלה או הקרן המממנת. בכל מקרה, לרוב יתלווה לצוות הליהוק גם הבמאי, שהשקפתו ועמדתו חיונית, מאחר שהוא איש המקצוע שעומד לעבוד עם השחקן. בדרך כלל, כמעט בכל תחומי עסקי התצוגה, נמצא בפאנל הליהוק מנהל הליהוק, אדם שתפקידו הספציפי הוא למצוא את השחקנים המתאימים, ויש לו מומחיות בתחום. בשלבים המוקדמים של תהליך זה, מתבקשים השחקנים הנבחנים, להציג קטעי אודישן מוכנים, שהתכוננו אליהם מראש, כמו מונולוגים, שירים, כוריאוגרפיה. יש מקרים בהם מתבקשים המועמדים ללמוד בתוך מספר דקות קטע שנמסר להם ללא הכנה מראש, על מנת לבחון את יכולתם.
לרוב אין מקבלים תשובה מיידית, בשלב זה של הליהוק. קטעי האודישן בדרך כלל מצולמים בווידאו, ונבחנים בהמשך על ידי צוות הליהוק, בצירוף לקורות החיים, ואלבום צילומים של השחקן. כך מצטמצמים המועמדים שיש לבחור מתוכם את המתאים ביותר. שלבים מאוחרים של הליהוק עשויים לכלול פעילות קבוצתית של המועמדים, על מנת לבחון את התאמתם של השחקנים. הדבר מקובל במיוחד בליהוק לתוכניות ריאליטי בטלוויזיה, שם מעוניינים המלהקים לבחון גם את ההשתלבות החברתית של המועמדים. יש מקרים בהם מדובר על צורך באינטראקציה חברתית ספציפית על הבמה או המסך, כגון במקרים של נערה המתאהבת בנער, ולעיתים אמורה להגיע עמו למגע אינטימי. במקרים כאלה יש צורך במהלך האודישן לבחון גם את ה"כימיה" והאינטראקציה החברתית בין המועמדים השונים, כמרכיב בשיקול ההתאמה לתפקיד.
במקרים של סרט או הצגה המבוססים על סיפור אמיתי, או על אירועים היסטוריים, יש חשיבות רבה גם לדמיון הפיזי של השחקן לדמות המקורית שעליה מבוסס התסריט או המחזה.
ריצ'רד פרינס
ריצ'רד פרינס (באנגלית: Richard Prince; נולד בשנת 1949 באזור תעלת פנמה שנשלט אז על ידי ארצות הברית) הוא צייר, פסל וצלם אמריקאי שנחשב אחד מהאמנים הפוסט מודרניים החדשניים ביותר ב-30 השנים האחרונות בעולם כולו.
עבודותיו בתחום הצילום, מבטאות את ניסיונותיו "להטות את המהלך הצורני של תולדות הצילום באמצעות דחיית מוסכמותיו..." ומשקפות את יחסו לתרבות הצרכנית האמריקאית ואת גישתו הביקורתית כלפי מעשה האמנות, שבמרכזה עולה השאלה מהו למעשה מקור.
בודריאר טען כי התרבות הפוסט מודרנית מתאפיינת בשפע אינסופי של מסמנים תלושים. הפרסומות יוצרות יחסים מדומיינים בין מסמן למסומן, כך שמתחולל תהליך המטשטש את הגבולות בין האמיתי למזויף, בין המציאות לבדיה. פרינס הרחיק לכת אף יותר. "המקורות" לעבודות הצילום שלו, הם צילומי פרסומות שמעצם מהותם הם מסומנים שאין להם אחיזה במציאות. הוא שכפל את השכפול, את הבדיה, את המדומיין, ויצר דגמים מחודשים של הדגמים שצולמו קודם לכן. מריה מוריס המבורג, אוצרת הצילום של המוזיאון מטרופוליטן בניו יורק, התבטאה, כי עבודותיו של פרינס אינן משקפות רק את ההיבט של חיינו, אלא גם את ההיבט הדומיננטי של חיינו.
שכפול צילומים שצולמו בידי אחרים וניכוסם (Appropriation art), התגבש כשפה אמנותית פופולרית בסוף שנות ה-70. בין האמנים הבולטים שעסקו בנושא זה, היו האמניות שרי לוין, סינדי שרמן וברברה קרוגר. בשנת 1975, החל פרינס לצלם צילומים מסחריים שהופיעו במגזינים שונים והציגם כעבודות מקוריות שלו. על כך הוא העיד: "שאלתי את עצמי, מדוע לא לצלם את התמונות הללו מחדש ולמסגרם במסגרת אמיתית כפי שממסגרים צילום אמיתי. אני מתכוון, ממש לגנוב אותם, לשכפל אותם... אמרתי לעצמי, שכח את הדרך בה הם נעשו וצלם אותם מחדש". לדבריו, כאשר הוא מביט מבעד למצלמה על פיסת תמונה המופיעה במגזין, נוצרת אצלו גישה חדשה המעורבת במעשה הצילום. "כשאני מצלם, אני יודע שהתוצאה תהייה "כמעט - almost" זהה למקור. ה"כמעט" הזה, זהו העניין עבורי. אני יודע שזוהי למעשה אותה תמונה, אלא שעטפתי אותה בעדשה של 35 מ"מ".
עבודותיו של פרינס נמכרות בסכומי עתק. עבודתו - "ללא כותרת" (בוקר), שנלקחה מפרסומת לסיגריות מלבורן, אותה צילם במקור סם אבל (Sam Abell), נמכרה במכירה פומבית בשנת 2005 בכריסטיז בלמעלה ממיליון דולר, ועבודתו "אחות מעבר לים" ("Overseas Nurse") שיצר בשנת 2002 נמכרה בסותבי'ס בלונדון במחיר 8,452,000 דולר.
חייו
ריצ'רד פרינס נולד ב-6 באוגוסט 1949, באזור תעלת פנמה המהווה משנת 1977 חלק מהרפובליקה של פנמה. במהלך ריאיון שערכה עמו אוה פרינץ בשנת 2005, נשאל מה עשו הוריו בפנמה. הוא ענה בשמץ של סרקאזם כי הוריו היו מרגלים וכי בזמן המלחמה הקרה, עבדו עבור ארגון המכונה המשרד לשירותים אסטרטגיים, ששמו שונה מאוחר יותר לשם המוכר סי אי איי. משפחתו התגוררה במקום 5 שנים ולאחר מכן עברה להתגורר בפרוור של בוסטון, שם עברו ימי נעוריו. בתקופת התבגרותו הושפע פרינס מיצירתו האקספרסיוניסטית המופשטת של האמן האמריקאי ג'קסון פולוק, שהצלחתו הייתה אז בשיאה, ובהשראתו החל לבדוק את האפשרות לבסס קריירה אמנותית כדרך חיים. "אני מאוד נמשך לרעיון שמישהו יכול לממש גישה אנטי חברתית ומתבודדת".
בשנת 1967, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון, טייל פרינס זמן מה באירופה. עם חזרתו, הוא החל ללמוד במכללת נסון (Nasson) במיין, אותה תיאר כמקום לימוד ללא מסגרת וללא ציונים. בתום לימודיו, עבר להתגורר בשנת 1973 בניו יורק. פרינס הודה כי המשיכה שלו לניו יורק נולדה בעקבות התצלום המפורסם של פרנץ קליין בוהה החוצה מחלון הסטודיו שלו ברחוב 14. הוא התייחס לדיוקן של קליין כאל "אדם הבוחר להיות לבד ולבקר את העולם שבחוץ, ממגדל השן של הסטודיו שלו". בריאיון שנערך עם אוה פרינץ (Eva Prinz) בחודש נובמבר 2010, אמר פרינס כי מאז היותו ילד הוא חלם להתגורר בעיר ניו יורק. "הדירה הראשונה ששכרתי הייתה ברחוב פרינס פינת ברודוויי בסוהו. לא הכרתי אז נפש חיה וימים שלמים הסתובבתי מבלי לדבר מילה. השיחות היחידות שניהלתי היו עם מוזגים בבארים. כיוון שלא היה לי רקע אוניברסיטאי, לא היו לי את הקשרים המתאימים שיובילו אותי להכיר אנשים מעולם האמנות. אך כיוון שמתמיד אהבתי אמנות, לעולם לא עלתה שאלה באשר להיותי אמן..."
בשנות העשרים של חייו הוא חווה את המרד של שנות השישים והשתתף בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם. בשנים אלה עבד במגזין טיים במחלקת גזרי העיתונות, שם החלו הניצנים הראשונים של דרכו האמנותית. בתום ימי עבודתו במקום, הוא החל לצלם אובייקטים שונים מתוך גזרי פרסומות שהושלכו, והשתמש בהם ליצירת עבודותיו. לנושאים שבחר הוא התייחס באופן הבא: "אוקיינוסים ללא גולשים, בוקרים ללא מרלבורו ... אף על פי שאני מודע לצורת הביטוי הקלאסית של התמונות, אני נוטה לבחור דווקא בתמונות שאיני מאמין בהן ומנסה להציגן מחדש באופן שתהיינה בלתי אמינות עוד יותר".
לאחר 25 שנים, בהן התגורר פרינס בניו יורק, הוא עבר ל- Upstate New-York, שם הוא ממשיך ביצירתו עד עצם היום הזה. הוא מכר את ביתו השני ששימש כמיני מוזיאון, למוזיאון גוגנהיים, וזמן קצר לאחר הרכישה, נשרף הבניין כליל בעקבות מכת ברק שפקדה אותו. במהלך השנים יצר פרינס סדרות רבות של עבודות בנושאים שונים, המתייחסות כולן באופן ביקורתי ל"תרבות הדיסנילנד" האמריקאית.
במהלך השנים, הוצגו עבודותיו של פרינס הן בתערוכות קבוצתיות והן בתערוכות יחיד, בגלריות ובמוזיאונים החשובים בעולם.
עבודותיו
עבודות הצילום של פרינס נוצרו בשני פורמטים עיקריים: הן כדימוי בודד שמוסגר באופן עצמאי והן כסדרה של דימויים שיש בהם מכנה משותף שכונסו ומוסגרו כמקשה אחת. העבודות הללו מופיעות תחת הכותרת חבורות (Gangs).
חדרי אורחים
העבודה העוסקת בחדרי אורחים, המורכבת מסדרה של ארבעה תצלומים, הייתה הסדרה הראשונה שיצר פרינס בשיטת השכפול והניכוס של המקורות המצולמים. הוא צילם חדרי אורחים מעוצבים שהופיעו במגזין ניו יורק טיים, כחלק ממסע פרסום של יצרנית רהיטים ידועה. המכנה המשותף בכל התצלומים המרכיבים את העבודה, הוא המרכיב החזותי המופיע בהם: אוסף אקלקטי של חפצים בסגנונות שונים ומתקופות שונות, כגון ספות קטיפה, שולחנות קפה מסוגננים, שטיחים מעוצבים וחפצים דקורטיביים המשקפים את סגנון החיים הבורגני. פרינס ניסה להציג באמצעות עבודה זו את שיטת המכירה של מוצרים מסחריים המאופיינת בקודים סטריאוטיפיים המתיישבים היטב עם דעות קדומות, תשוקות ופחדים. "זה לא היה חדר האורחים שלי, וחשוב מכך, זה גם לא חדר האורחים של אף אחד. זו הסיבה שהתחלתי לשכפל תמונות מסחריות. מאחורי תמונות אלה אין יוצר. הן בסה"כ תפאורה מוגזמת, תמונות שאין להן שם העומד מאחוריהן".
בוקרים
בתחילת שנות ה-80, החל פרינס להציג עבודות מסדרת הבוקרים – דימויים שנלקחו מצילומי פרסומת של סיגריות מרלבורו. הוא סילק מתוך הצילומים המקוריים את הטקסט הנלווה, הגדיל אותם ומסגר אותם כעבודות אמנות לכל דבר. הוא התייחס לפרסומות הללו כאל אשליות הנמכרות לציבור באמצעות מוטיבים ארכיטיפיים, כגון דמות הבוקר השרירי הרוכב לעבר השקיעה. הוא טען כי הצגתן באור זוהר וחיובי, מהווה בחובה מעין הבטחה כי הגברים המעשנים יזכו אף הם בתכונות הגבריות המזוהות עם דמות הבוקר.
לדברי פרינס, הוא החל לצלם את תמונות הבוקרים, כיוון שלא ניתן לראות אותם עוד בשום מקום, "אלא בטיים לייף בלבד. בעת עבודתי, כאשר עיינתי בשבעה או בשמונה מגזינים שונים, מצאתי ברובם מודעות של סיגריות מרלבורו. כאשר גיליתי אחת, אמרתי, זו שלי, תודה רבה...התעניינתי במראה של הפרסומות הללו ורציתי להציג מחדש את הדבר הכי קרוב, הכי אמיתי".
חבורות
ריצ'רד פרינס התייחס לעצמו פעמים רבות כאל אספן יותר מאשר כאל אמן. בסדרה חבורות, אספנותו באה לידי ביטוי ביצירת מבחר עבודות העוסקות בנושאים שונים. גם בסדרה זו, אסף פרינס את מקורותיו מהמגאזינים, אך בפעם הזו, הוא זנח את צילומי הפרסומת והתמקד בנושאים המתייחסים לנישות חברתיות שונות המייצגות חלק בלתי נפרד מתרבות ההמונים: אופנועים, אופנה, גלישה, ידוענים ועוד. אחת מהעבודות הבולטות היא העבודה 'חברות' ( Girlfriends), בה חקר פרינס את דימוי האופנוע בתת-התרבות של הנוער האמריקאי, ששימש כסמל למרד במוסכמות. את המקורות לעבודה זו, שאב פרינס ממגאזינים העוסקים באופנועים, ובאמצעותם יצר סדרה של תצלומים בה מופיעות נשים צעירות חשופות חזה, או בלבוש פרובוקטיבי, כשהן ישובות על אופנועים או גוהרות עליהם במבחר תנוחות.
כל עבודה המשתייכת לסדרה חבורות, היא למעשה גריד המורכב מסדרה של תצלומים בודדים שיש להם מכנה משותף. הם ניצבים זה לצד זה בטורים ובשורות (לפי מספר התצלומים), והרווחים ביניהם יוצרים רקע לבן המדגיש כל תצלום בנפרד. בין העבודות הנמנות עם סדרה זו הן - 'לחיות חופשי או למות' 1986, 'חופי משי' 1984 ו'אחיות'.
בדיחות וקריקטורות
החל משנת 1984, החל פרינס ליצור עבודות שנושאם הוא בדיחות טקסטואליות וקריקטורות שנשאבו מתוך ספרים, עיתונים וחוברות קומיקס. באותה עת, התגורר בפארק אווניו דרום, בחדר האחורי של גלריה 303. הרעיון לעסוק בנושא זה, עלה כאשר רשם מחדש על פיסת נייר בכתב ידו, בדיחה שהופיעה בניו יורקר. כשראה את מעשה ידיו, עלתה בדעתו המחשבה, כי הוא היה מקנא, לו היה רואה את העבודה הזו תלויה על קיר בגלריה. הבדיחות שמחזר הופיעו בפורמטים שונים. תחילה כבדיחות טקסטואליות בודדות ועם הזמן, כבדיחות טקסטואליות המשתלבות בדימויים שונים. לעיתים, הוא מיקם בעבודתו שתי בדיחות לצד דימויים, שהקשר ביניהם מעורפל. אחת הדוגמאות הממחישות את השילובים הללו, היא עבודתו 'מהפכה טובה 1991' (1991 Good Revolution) המורכבת משני תצלומים (שחור/לבן), בהם נראית דמות אדם מפוסלת במכנסי אגרוף קצרים. הדמות ניצבת ליד כיריים ומלווה בטקסט הבא: "האם אתם יודעים מהי משמעותה של השיבה הביתה בשעות הלילה לאישה המעניקה לכם מעט אהבה, מעט חיבה ומעט רגישות? המשמעות היא, כי אתם נמצאים בבית הלא נכון. זוהי המשמעות".
כאשר נשאל פרינס בראיון שנערך עם ג'ולי בלקוב בשנת 2,000, כיצד הוא מגדיר את הסוגה האמנותית של ציורי הבדיחות, ענה כי העבודות הללו הן אבסטרקטיות, במיוחד באירופה, אם אינך דובר אנגלית".
לעיתים נקט פרינס בתשובותיו לשאלות שנשאל, בגישה צינית וביקורתית: " אמנים יוצקים פסלים מברונזה, יוצרים ציורים כבירים, משוחחים על מחירים, בגדים, מכוניות ומבזבזים כסף רב. אני כתבתי בדיחות על פיסות נייר קטנות ומכרתי כל אחת מהן ב-10 דולר. סוחר אחד קנה שתיים וביקש 10% הנחה. בעקבות זאת החלטתי שכל 6 חודשים אכפיל את המחירים. כל זה היה אפשרי, כיוון שאף לא אחד הביט על עבודותיי. זה לעיתים מצב הוגן, בו אתה יכול להתקדם הלאה עם דברים רבים".
פיליפ ורגנה (Philippe Vergne), מנהל מרכז אמנות במיניאפוליס, התייחס לסדרת הבדיחות באמרו כי פרינס אינו מתבדח אודות הדברים שאינם חשובים לו.
המחאות
סדרת העבודות העוסקות בהמחאות נוצרה בעקבות סדרת הידוענים. בריאיון עם אוה פרינץ, אמר פרינס כי במהלך חיפושיו באינטרנט אחר תצלומי ידוענים המלווים בחתימותיהם, הוא נקלע לאתרי אספנות העוסקים בפריטים של אנשים מפורסמים, ביניהם המחאות מבוטלות. "חשבתי על המידע הרב הטמון בהמחאות האישיות...ועל הדרך בה הן תוצגנה לצד דיוקנותיהם של בעלי ההמחאות". הוא הוסיף ואמר כי אין לו עניין למשל בהמחאה מבוטלת של ריצ'רד ניקסון וכי הוא מעדיף את אלה של לי הרווי אוסוולד או של רוד סרלינג יוצר (אזור הדמדומים).
עם הזמן, הרחיב פרינס את הסדרה והוסיף עבודות המציגות המחאות מבוטלות ששייכות לו. "היה לי רעיון להציב 20 המחאות על קנווס וליצור ציורי המחאות. אהבתי את הרעיון שההזמנה לתערוכה עשויה להצביע על כך שאני עוסק בגאומטריה".
מכסי מנוע
"הסדרה מכסי מנוע, מתמקדת ברומן שניהלו בני הנוער האמריקאי עם המכוניות ה"שריריות" של שנות ה-60. בעבודות אלה משתף פרינס את הצופים בחלומות המגלמים בתוכם את התשוקה לבריחה, למהירות ולגמיאת מרחקים בדרכים הפתוחות".
לצורך יצירת הסדרה, הזמין פרינס מכסי מנוע קלאסיים מפלדה, שהיוו מודל ליצירת דגמים מפיברגלס, בהם השתמש כמצע תלת־ממדי לעבודותיו. טכניקת ה'רדי-מייד' שנקט פרינס בסדרה זו תואמת היטב לסגנון הניכוס הייחודי שלו. צביעת מכסי המנוע בשכבות של צבעים מונוכרומטיים ושילובם כעבודות תלויות וכפסלים, הפכו בידיו של פרינס מרשימה קטלוגית של מלאי ליצירות אמנות.
ציורי אחיות
ציורי אחיות הן סדרה של עבודות בסגנון רטרו שאת המקור להשראתן שאב פרינס מהדימויים שהופיעו על כריכות ספרים משנות החמישים והשישים, המשתייכים לסוגה של ספרות זולה. פרינס סרק את כריכות הספרים למחשב והדפיסן על קנווס בטכניקת הזרקת דיו. לאחר מכן העניק לדמויות את המגע האישי שלו באמצעות שכבות של צבעי אקריליק על הקנווס. הוא הקפיד לשמר את שמות הספרים בעבודותיו: "האחות הגולשת", "האחות השובבה", "האחות המיליונרית", "האחות הרווקה" "אחות מסוכנת בעבודה", "אחות מתחילה" ועוד, אם כי בחלק מן העבודות, החליף את כותרות הספרים הנלוות לדמויות מסוימות, בדמויות אחרות. בכל העבודות מופיעות האחיות עם שביס אחיות על ראשן ועם מסכות מנתחים החוסמות את פיהן. העבודות הללו הוצגו לראשונה בשנת 2003 בגלריה גלדסטון, והמחירים שנדרשו עבורן נע בין 50,000 $ ל-60,000 $.
מחוץ לניו יורק
בשנת 1996, עזב פרינס את ניו יורק ועבר עם אשתו השנייה האמנית Noel Grunwaldt ושני ילדיהם להתגורר בבית חד-קומתי במורדות הרי Catskills. את הסיבה למעבר תיאר באופן ציורי: "לאחר 25 שנים, עייפתי מניו יורק ומסגנון החיים שלה. מצאתי אותה משעממת וחוזרת על עצמה...החיים בניו יורק הם תמיד בתוך – בתוך בניינים, בתוך הרכבת התחתית. הייתי חייב להתנסות בדברים חדשים, לכן פניתי לקיצוניות הנגדית. יש לנו בית חווה קטן בסופה של דרך מאובקת ללא מוצא. כאן בחוץ, אין תנועת תחבורה. כאן אני לא צריך לרדת מספר מדרגות כדי לפגוש המונים על המדרכות".
המעבר החד מהעיר ההומה לחיק הטבע גרם לשינוי בטכניקת העבודה של פרינס. לאחר שנים רבות בהן שכפל דימויים הקשורים לתרבות הפופולרית, החל לצלם בעצמו דימויים בנליים מתוך סביבתו החדשה כדי להביע באמצעותם את יחסו לאמריקה השבעה. הוא אמר לאוה פרינץ בריאיון שנערך עמו בשנת 2005, כי הוא משתמש באלמנטים רפטטיביים, כגון בריכות שחיה, חישוקי כדורסל, וילות, ועציצים העשויים מצמיגי מכוניות. הוא פשוט מצלם אותם. וכדי שלא יהיו אי הבנות באשר יכולותיו כצלם, הוסיף ואמר כי "אני לא בטוח אם אני יכול להתייחס אל עצמי כצלם. אני לא צלם אמיתי. אני שוגה לעיתים קרובות. אני משתמש בצילומי חוץ בסרטי צילום המיועדים לצילומי פנים ולהפך. אני לא מבזבז את זמני בחדר חושך. אני בעצם משחק עם המצלמה".
עבודות מאוחרות
"אמנים טובים שואלים {borrow), אמנים מעולים גונבים". זוהי ציטטה המיוחסת לפבלו פיקאסו. ציטטה זו מאירה גם את דרכו האמנותית של פרינס. לאחר שיצר את סדרת העבודות ה"שאולות" של דה קונינג, יצר פרינס סדרה חדשה של עבודות קולאז' המורכבת מגזרי רפרודוקציות של פבלו פיקאסו. פרינס שינה את התנוחות של הדמויות המקוריות והצבעים המקוריים והוסיף להם אלמנטים שונים. המגע האישי שלו, יצר תרגום המתבסס על ציטטות מעבודות פיקאסו. סדרה זו מהווה תרגום לאנרגיה המינית המופיעה בעבודות שונות של פיקאסו בשפתו הייחודית של פרינס. אוסף העבודות שנוצרו במשך שנתיים, הוצגו במוזיאון פיקאסו במלגה.
עימות עם החוק
במהלך הקריירה, נאלץ פרינס להתעמת מספר פעמים עם רשויות החוק. בשנת 2008, הגיש הצלם פטריק קריו (Patrick Cariou) תביעה משפטית בבית המשפט המחוזי נגד פרינס, גלריית גגוזיאן {Gagosian Gallery), לורנס גגוזיאן (Lawrence Gagosian ובית ההוצאה לאור ריזולי (Rizzoli International Publications), בגין הפרת זכויות יוצרים. פרינס הציג בגלריית גגוזיאן 35 תצלומים ששוכפלו מעבודותיו של קריו, שבחלקם לא התבצעו כמעט שינויים. כמו כן הציג פרינס 28 ציורים שהכילו דימויים מתוך סדרת צילומים שצילם קריו בג'מאיקה שהופיעו בספר 'Cariou’s Yes Rasta book', שעסק בתיעוד תנועת הראסטאפרי. ב-18 במרץ 2001, פסקה השופטת המחוזית Deborah A. Batts, כי השימוש בעבודותיו של קריו אינו עומד תחת הקריטריונים של שימוש הוגן (fair use), שהיה הטיעון העיקרי בכתב ההגנה של הנתבעים.
בשנת 2009, עבודתו של פרינס "אמריקה הרוחנית" (Spiritual America), הייתה אמורה לקחת חלק בתערוכה שהוצגה בגלריה טייט בלונדון, שנקראה POP-Life - העולם החומרי', בה השתתפו אמנים הנחשבים לממשיכי המורשת של אנדי וורהול. עבודה זו, היא תצלום ממוסגר במסגרת מוזהבת, בה נראית ברוק שילדס בת ה-10, עומדת ערומה בתוך אמבטיה. יום לפני פתיחת התערוכה, ביקרו קציני משטרה מהסקוטלנד יארד בגלריה, והזהירו את הנהלת הגלריה, לבל יציגו את התצלום בתערוכה, כיוון שהצגת ברוק שילדס כקטינה ערומה המאופרת בכבדות, עלולה להתפרש אצל הצופים, כמיניות פרובוקטיבית. אזהרה זו לוותה באיום להגשת תביעה בגין הצגת תועבה, והעבודה הוחלפה בעבודה אחרת שיצר פרינס הנקראת "אמריקה הרוחנית 1983", בה נראית ברוק שילדס הבוגרת, לבושה בביקיני. עבודה זו הוצגה בהסכמתה, והתערוכה נפתחה במועדה, אך הקטלוג שהופק לקראת התערוכה, בה הוצגה העבודה האסורה, נגנז. עבודה זו של פרינס זכתה להכרה במדינות רבות והוצגה בתערוכות שהתקיימו בבריסל, בפריז ובניו יורק. בשנת 2007, הוצגה העבודה במוזיאון גוגנהיים בניו יורק בתערוכה רטרוספקטיבית, שכותרתה הייתה - 'עבודותיו של פרינס 2007 '.
מאמרותיו של פרינס
ג'ף ראיין שאל את פרינס אם עבודותיו הם סוג של "רדי מייד", או חלום של מישהו אחר, שהמפרסמים משתמשים בו כסוג של מניפולציה, כדי לרכוש את תשומת לבו של המתבונן. פרינס חמק באלגנטיות מהשאלה וענה כי "איני בטוח שאני רוצה לקחת חלק בחלומות של אחרים", אבל, הוסיף ואמר במחשבה שנייה, "שאולי בעצם אני מאפשר להיכנס לחלום שלי בשעה שאני נכנס לחלומותיהם של אחרים".
באותו ריאיון, נשאל פרינס מה הן מחשבותיו אודות 2 מעבודות הצילום ללא כותרת, שבאחת מהן נראות 3 נשים המביטות לאותו כיוון, ובשנייה נראות שלוש ידיים ענודות בשעונים. על כך ענה, "אני רוצה ליצור את הרושם כאילו העבודות הללו נעשו על ידי מישהו אחר, התמונות הללו צולמו טרם עידן הפוטושופ הדיגיטלי. הן נראות בפוקוס וללא פוקוס בעת ובעונה אחת... הן נראות כאילו הן סוג של זיוף יפני.....".
ריצ'רד פרינס התייחס לסדרה של תמונות, שהיא למעשה אוסף של תמונות שונות ממגזינים, שצולמו וכונסו יחדיו לכדי צילום אחד גדול. " אין זה משנה לדידי מהי איכותה של כל תמונה, האם היא בפוקוס או לא, האם היא צבעונית או בשחור לבן. מה שמשנה עבורי, הוא שאני עושה את מה שכבר נעשה". הוא הוסיף ואמר "כי האובייקטים המצולמים, חיים יותר בתמונה מאשר מחוץ לתמונה, כיוון שהם ימשיכו לחיות בה, גם לאחר שייפרדו מהחיים. זהו הדבר האמיתי".
"אני מתייחס לצילום תמונה שמישהו אחר צילם, כאל אקט מיני, בשעה שאני עומד מאחורי המצלמה ונועץ בה מבט ממושך. אני אהייה תמיד בר-מזל, שכן התמונה תמתין לי, ולעולם לא אזדקק לטיימינג הנכון או לתאורה הנכונה כדי לצלמה מחדש".
בריאיון שנערך עם סטיב לאפנייר בשנת 2003 למגזין ארטפורום, הודה פרינס כי "יש לי יכולות טכניות מוגבלות בהתייחס למצלמה. למעשה אין לי כישורים. אני משחק עם המצלמה. אני משתמש בחומרי מעבדה זולים כדי להגדיל את הצילומים...מעולם לא נכנסתי לחדר חושך".
יאונדה
יאונדה (בצרפתית: Yaoundé) היא בירת מדינת קמרון, והעיר השנייה בגודלה במדינה אחרי דואלה. בעיר מתגוררים כ-2.5 מיליון אנשים (נכון לשנת 2012). היא ממוקמת במרכז המדינה בגובה של כ-750 מטרים מעל גובה פני הים. יאונדה מכילה כיום כמעט את כל הקבוצות האתניות הקיימות בקמרון. הרוב המכריע מונה תושבים המגיעים מקמרון הצרפתית, שבט היאונדו (Ewondo) ומקבוצות אתניות נוספות הנמצאות בשכנות לעיר. חלק נכבד מהזרים המתגוררים ביאונדה הם אזרחים צרפתיים, צ'אדיים, ניגרים, מרוקאים, גאבונים, אמריקאים וכן אזרחים ממדינות אחרות המתגוררים ביאונדה בשליחות דיפלומטית.
היסטוריה
העיר יאונדה נוסדה בשנת 1888 בידי סוחרים גרמנים, כבסיס לסחר בשנהב. בשנת 1880 הגיעה משלחת גרמנית לקמרון וחוקר וביולוג בשם גאורג צנקר הקים תחנת מחקר ומסחר באזור אשר בהמשך הפך ל"יאונדה". קמרון היוותה מקור בולט לסחר העבדים במאה השש-עשרה. הפורטוגלים, הבריטים, הצרפתים, ההולנדים והאמריקנים היו פעילים מאוד בסחר העולמי החדש לאורך החוף. על אף שסחר העבדים הטרנס אטלנטי בוטל ב-1807, מדינות אירופאיות רבות נותרו פעילות באפריקה. ב-1884, נחתם הסכם שהוביל להקמת קמרון הגרמנית, וב-1909, הפכה יאונדה לבירת קמרון הגרמנית.
שליטתה של גרמניה בקמרון הסתיימה ב-1916 במלחמת העולם הראשונה, כאשר כוחות בריטיים וצרפתיים, בסיוע בלגיה, גירשו את הגרמנים. קמרון חולקה בין צרפת לבריטניה, כך שחמישית מקמרון הגרמנית ניתנה לבריטניה ושאר השטח ניתן לצרפת. במלחמת העולם השנייה, התפתחה הלאומיות בקרב תושבי קמרון הצרפתית. ב-1948, אותם לאומנים הקימו את ה-Uinon Populations du Cameroon) UPC). חברי הUPC ביקשו לקבל עצמאות מבריטניה וצרפת, וכן חתרו לאיחוד שני חלקי המדינה, הצרפתי והבריטי. בשנת 1960, צרפת העניקה עצמאות לקמרון הצרפתית. ב-1961, נשיאה של קמרון, אהמדו אהידג'ו איחד את קמרון, ואת יאונדה הפך לבירתה של קמרון העצמאית.
השכלה
השפות הרשמיות בקמרון הן צרפתית ואנגלית. נוסף  לכך, נוסף על כך, בקמרון ישנן 55 שפות אפרו אסייתיות, 2 שפות נילו-סהריות (nilo- saharan) ו-173 שפות ממשפחת ניז'ר-קונגו (niger congo). מערכת החינוך בקמרון משתמשת בעיקר בשפה הצרפתית והאנגלית. ישנם 3 בתי ספר אמריקאים בקמרון: בית הספר האמריקאי של יאונדה (ASOY),  בית הספר הבינלאומי "יער הגשם" (RFIS) ובית הספר האמריקאי של דואלה (ASD).
בשנת 1962 נוסדה האוניברסיטה הפדרלית של קמרון ביאונדה, המספקת תוכניות לתארים במשפטים, כלכלה, אמנות, מדעי האדם ומדעים מדויקים. במקביל, נוצרו תוכניות מקצועיות בבית הספר למנהל ולרשויות המקומיות, בית הספר לחקלאות (ENSA), האקדמיה הצבאית (EMIA) ובית הספר לחינוך (ENS). בשנים 1969–1971 הוקמו בקמרון מספר בתי ספר מקצועיים חדשים: בית הספר למנהל עסקים בשנת 1968, בית הספר לרפואה CUSS בשנת 1969, בית הספר לעיתונאות ESIJY בשנת 1970 והמכון ליחסים בינלאומיים IRIC ובית הספר להנדסה ENSP בשנת 1971. בשנת 1993, בעקבות הרפורמה באוניברסיטאות, חולקה אוניברסיטת יאונדה לשתיים ("אוניברסיטת יאונדה I" ו"אוניברסיטת יאונדה II")
בריאות
ביאונדה ישנם מספר בתי חולים, הגדול מבניהם הוא בית החולים המרכזי של יאונדה (HCY). בית החולים המרכזי הוקם ב-1993 ומציע בעיקר טיפולים למחלת האיידס. נוסף על כך, בית החולים המרכזי הוא בית חולים לימודי עבור סטודנטים, כמו גם בית החולים- University Teaching Hospital of Yaounde בתי חולים נוספים ביאונדה הם בית החולים HGOPY, המתמחה בעיקר בגינקולוגיה, ובית החולים הכללי של יאונדה (HGY). בית החולים הכללי ביאונדה הוקם בשנת 1985, ומשמש בין היתר גם כמרכז הוראה. בית החולים מספק שירותים רפואיים ובניהם ניתוחים, מחלקת יולדות, גינקולוגיה ורפואת ילדים.
ספורט
בקמרון פעילים מספר ענפי ספורט, אשר הקנו למדינה גאווה בעת ניצחונותיה בתחרויות בינלאומיות. הספורט המסורתי בקמרון כולל מרוצי קנו, שחייה והיאבקות. היאבקות באה לידי ביטוי בעיקר בטקסי חניכה וטקסים נוספים של קבוצות אתניות שונות. כיום, הספורט המקובל בקמרון הוא כדורגל, כדורסל, אגרוף, רכיבה על אופניים ועוד.
ענף הספורט הפופולרי ביותר בקמרון כיום הוא הכדורגל. נבחרת קמרון בכדורגל, העורכת את משחקיה באצטדיון אהמדו אהידג'ו ביאונדה, זכתה להכרה עולמית בשל ביצועיה המרשימים במונדיאל 1990. נבחרת זו זכתה בחמישה גביעי אפריקה לאומות.
ב-1930 הוקם בעיר מועדון הכדורגל קאנון יאונדה (Canon Yaoundé). התקופה המוצלחת ביותר של המועדון נסבה סביב העשור שבין 1970 ל-1980, בהן היוותה הקבוצה כוח דומיננטי בענף הכדורגל בקמרון ובאפריקה בכלל, כאשר זכתה שלוש פעמים בליגת האלופות האפריקאית בתקופה זו.
קבוצת כדורגל נוספת ביאונדה היא לוזאן דה יאונדה. הקבוצה חולקת את אצטדיון אחמדו אהידג'ו עם קבוצת קאנון יאונדה.
תחבורה
ביאונדה 2 נמלי תעופה, נמל התעופה הבינלאומי "יאונדה נסימאלן" (Yaoundé Nsimalen), אשר משמש בעיקר אזרחים, ונמל התעופה יאונדה (Jaoundé) אשר משמש את הצבא. הרכבות ביאונדה מתניידות לכיוון מערב, לעיר הנמל דואלה, ולכיון צפון לנגונדרה. כמו כן, בעיר פועלות חברות אוטובוסים רבות. זמן הנסיעה המשוער בין יאונדה ודואלה עומד על כ-3 שעות. התנועה בכבישים במהלך השבוע עלולה להיות סואנת, אולם בסופי שבוע העומס יורד.
היסטוריה של העולם לצעירים מכל הגילים
היסטוריה של העולם לצעירים מכל הגילים (בגרמנית: Eine kurze Weltgeschichte für junge Leser) הוא ספר שכתב פרופ' ארנסט גומבריך בגיל 26. הספר פורסם לראשונה בגרמנית בשנת 1936, נערך ועודכן בשנת 2001 ותורגם ל-25 שפות וזכה לאהדה רבה.
כתיבת הספר
משסיים גומבריך את הדוקטורט שלו ולא מצא עבודה עקב המצב הכלכלי הקשה ערב מלחמת העולם השנייה, ביקש ממנו חברו לחוות דעה על ספר היסטוריה לילדים באנגלית ואולי אף לתרגמו לגרמנית. גומבריך שלא התרשם מהספר המליץ שלא לתרגם את הספר והוסיף כי לדעתו יוכל לכתוב ספר מוצלח טוב יותר. לאחר שכתב פרק לדוגמה על תקופת האבירים, אישר המוציא לאור ולטר נוירט לגומבריך לכתוב את הספר תחת התנאי שיסיים את כתב היד תוך שישה שבועות כדי לא לחרוג מלוח הזמנים שהוקצב לצאת הספר המתורגם. גומבריך קבע ראשי פרקים לפי האירועים ההיסטוריים שלדעתו השפיעו ביותר על ההווה והמוכרים ביותר. בכל ערב כתב פרק אחד לאחר שבבוקר קרא בספרים ובלקסיקון היסטורי שבבית הוריו ובצהרים בספריה המקומית. בעת כתיבת הספר נפגש בכל שבוע עם מי שעתידה הייתה להיות אשתו ולה מוקדש הספר, אליזֶה הלר, והקריא לה את חיבוריו. בסגנון כתיבת הספר בא הדבר לידי ביטוי בנוכחותו של מספר המוסיף את הערותיו לאירועים ההיסטוריים כקריין.
לדעת גומבריך "הספר הזה לא אמור לבוא במקומו של ספר היסטוריה כלשהו, המשרת בבית הספר מטרות אחרות לגמרי. הייתי רוצה שהקוראים שלי יקראו בו להנאתם, ויעקבו אחר סיפור ההיסטוריה בלי להיות מחויבים להכין סיכומים ולרשום שמות ותאריכים. אני מבטיח שלעולם לא אבחן אותם". משיצא הספר לאור הוא התקבל באהדה רבה ותוך זמן קצר תורגם לחמש שפות. באותה התקופה הנאצים הגרמנים אסרו את הפצת הספר מכיוון שהיה פציפיסט מידי לטעמם. כמה שנים לאחר המלחמה קיבל גומבריך בחזרה את זכויות היוצרים על הספר ויותר משלושים שנה אחר כך, בסוף שנות השבעים, יצא הספר שוב לאור במהדורה שנייה לאור בקשת מוציא לאור גרמני שהתרשם לטובה מן הספר. לאורך שנים התנגד שהספר יתורגם לאנגלית על ידי אחר מלבדו אך התמהמה במשימה. ההתמהמהות נבעה מהמחשבה כי הספר לא יעניין ילדים אנגלים שרגילים ללמוד היסטוריה המרוכזת אך ורק בהיסטוריה של עמם ולא בהיסטוריה של כלל אירופה. רק בשנות התשעים נתרצה ותרגם את הספר תוך תיקונים ועדכונים שונים. כשנפטר היה באמצע המלאכה ולא הספיק להוסיף פרקים שתכנן אודות שייקספיר ומגילת הזכויות של ארצות הברית.
תוכן
הספר מספר אודות הפרקים החשובים בתולדות האנושות מתקופת האבן ועד ימינו. הספר מתאר קורות עמים קדומים וקורות עמים מודרניים, מאבקים ומלחמות, הישגי האנושות במדע, באמנות, דתות ואמונות, תרבויות בעולם ועוד. הספר מלווה באיורים רבים ובמפות והוא מציג בעיקר סיפור של מלחמות, מאבקים, ניצול, רצח ואכזריות של האנושות לאורך ההיסטוריה. הספר מתרכז בעיקר בקורות הארצות והאירועים באירופה, צפון אפריקה ובאזור המזרח התיכון.
רוב הספר דן בעבר הרחוק יותר, שלושים פרקים מתוך ארבעים סוקרים אירועים עד לימי הרנסאנס, ולקראת סוף הספר דנים שני פרקים במאה ה-19, אחד בתחילת המאה ה-20 ומלחמת העולם הראשונה ופרק נוסף, שכתב גומבריך בערוב ימיו על המשך המאה ה-20 כולה כפי שהוא עצמו חווה אותה.
בסיום הספר בגרסתו משנת 1936 כתב גומבריך ש"כולנו מקווים לעתיד טוב יותר - הוא חייב להיות טוב יותר!". בסוף הפרק שהוסיף בשלהי המאה ה-20, הוא מצא לנכון להתנסח ביתר זהירות. גומבריך, אחרי שתיאר את המלחמות, האסונות והאיומים שהביאה עמה המאה העשרים, סיים במילים: "עדיין מותר לנו להמשיך לקוות לעתיד טוב יותר".
התרגום לעברית
התרגום לעברית נעשה לראשונה בשנת 2009 וכלל הקדמה אפולוגטית של ההוצאה לאור, המסבירה את התמקדות הספר במאבקים הטריטוריאליים ופחות בנושאים אחרים, המיעוט בכתיבה על המזרח הרחוק, אוסטרליה וארצות אחרות בעובדה שהיסטוריון כפוף להשקפות בנות זמנו. התרגום הוא של המהדורה השנייה של הספר כפי שערך אותה גומבריך עצמו בערוב ימיו אך בתוספות ועריכות העורכים העבריים בין השאר על גלות בבל, העולם המוסלמי וימי הביניים. בנוסף צורף תרגום של פרק הקדמה למהדורה השנייה שכתבה נכדתו, ליאוני גומבריך, המתארת את תהליך כתיבת הספר ופרק המתאר את קורות חייו של גומבריך.
ליר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
איחוד מדינות הים התיכון
איחוד מדינות הים התיכון (בצרפתית: Union pour la Méditerranée, באנגלית: Union for the Mediterranean, בערבית: الاتحاد من أجل المتوسط) הוא ארגון בין-ממשלתי (IGO) בו חברות 43 מדינות וארגוני מדינות: 27 מדינות האיחוד האירופי, 5 מדינות מצפון אפריקה, 5 מדינות מהמזרח התיכון ו-5 אחרים. מטרת הארגון היא לקדם שיתוף פעולה ויציבות מדינית באזור הים התיכון.
היסטוריה
ב"תהליך ברצלונה" היו חברות מדינות האיחוד האירופי, שבאותה עת מנה 15 מדינות, יחד עם 12 מדינות מאזור הים התיכון (אלג'יריה, תוניסיה, טורקיה, ירדן, ישראל, לבנון, מלטה, מצרים, מרוקו, סוריה, קפריסין, הרשות הפלסטינית, ולוב כמשקיפה). הרעיון של יוזמי תהליך ברצלונה היה העתקת המודל האירופי לשם השגת יציבות אזורית באזור הים התיכון; כלומר, הפיכת אזור הים התיכון לאזור של שלום באמצעות חיזוק היציבות ועידוד הפיתוח הכלכלי האזורי.
לשם השגת מטרה זו הוסכם על פעולה בשלושה מישורים:
על מנת להשיג מטרות אלה נקבעו שתי דרכי פעולה, האחד בילטראלי והשני רב-צדדי. דרך הפעולה הבילטראלית התבססה על חתימת הסכמי התאגדות עם האיחוד האירופאי בין כל אחת ממדינות הים התיכון שאינן חברות באיחוד לבין האיחוד האירופי. הסכמי התאגדות נועדו להפוך את אזור הים התיכון ומדינות האיחוד האירופי לאזור סחר חופשי, ולבנות תוכניות סיוע ייחודיות הממומנות על ידי האיחוד האירופי, שנועדו לשפר את המבנה הכלכלי של מדינות הים התיכון. נתיב הפעולה הרב-צדדי נועד לשתף את מדינות הים התיכון בפיתוח פרויקטים, תוכניות ופורומים משותפים במימון האיחוד (במסגרת תוכנית MEDA Middle East Development Agreement). לתוכנית MEDA-I הראשונה שנמשכה שלוש השנים, הקצה האיחוד האירופי 2.5 מיליארד אירו.
ישראל וטורקיה חתמו על הסכמי התאגדות עם האיחוד האירופאי כבר ב-1995, מרוקו ב-1996, ירדן ב-1997 ומצרים ב-2001.
איי סונדה
איי סונדה (אינדונזית Kepulauan Sunda) הם קבוצת איים בחלק המערבי של הארכיפלג המלאי. הם מחולקים לשתי קבוצות:
איחוד מדינות הים התיכון
היסטוריה
במאי 2004 הצטרפו קפריסין ומלטה כחברות מלאות לאיחוד האירופי.
איי סונדה
האיים מחולקים כיום בין המדינות אינדונזיה, מלזיה, ברוניי ומזרח טימור. חלק מהאיים נוצרו כתוצאה מפעילות געשית. באזור קיימים הרי געש שפעילים מפעם לפעם. בשנת 2013 הייתה התפרצות געשית ברוקטנדה שדרשה פינוי תושבי האי.
איחוד מדינות הים התיכון
היסטוריה
בנובמבר 2005 נערכה ועידת ברצלונה השנייה.
בפברואר 2007, בנאום בחירות בעיר הנמל טולון, הכריז נשיא צרפת ניקולא סרקוזי על תוכנית בשם "האיחוד הים התיכוני", שיעבוד בשיתוף עם האיחוד האירופי, אך יהווה גוף נפרד לחלוטין מ"תהליך ברצלונה". ליוזמה התנגדו קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, והנהגת האיחוד האירופי, עקב רצונו של סרקוזי לכלול באיחוד רק את המדינות השוכנות לחופי הים התיכון, דבר שיגרום לפיצול בתוך האיחוד האירופי. לבסוף הושגה פשרה, מנהיגי האיחוד סיכמו כי הגוף החדש שייקרא "תהליך ברצלונה: איחוד הים התיכון" ויכלול את כל 27 מדינות האיחוד האירופי ואת השותפות ב"תהליך ברצלונה". כמו כן הוסכם כי האיחוד החדש לא יחליף את התהליך הקודם אלא למעשה ירחיב וישדרג אותו על מנת שניתן יהיה להתמודד עם פרויקטים גדולים יותר. את המימון יעבירו האיחוד האירופי והמדינות המשתתפות.
בנובמבר 2008, נערכה במרסיי ועידת שרי החוץ של 42 מדינות אירופה ואגן הים התיכון, והוחלט כי מטה האיחוד החדש ישכון בברצלונה ושם הארגון נקבע כ"איחוד מדינות הים התיכון". כמו כן הוחלט שסגן מזכ"ל ישראלי יכהן במטה האיחוד.
טקס ההשקה של "איחוד מדינות הים התיכון" נערך בגראנד פלה בפריז ב-13 ביולי 2008, בהשתתפות, בין השאר: ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט, נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, נשיא מצרים חוסני מובארכ, נשיא סוריה בשאר אל-אסד, קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, וראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן. בטקס ההשקה נחתמה "הצהרת פסגת פריז".
באוקטובר 2009 הייתה אמורה להתקיים פסגה המשך באיסטנבול בדרג שרי החוץ, אך התנגדות מצרית הביאה לביטולה. ביוני 2010 ניסה האיחוד האירופי לכנס פסגה נוספת, אך מדינות ערב סירבו לקבל את השתתפותו של שר החוץ אביגדור ליברמן. בנובמבר 2010 הייתה אמורה להתקיים פסגה בברצלונה, אך ההתנגדויות לקיום הפסגה שהגיעו מגורמים שונים, ביניהם: טורקיה, שהביעה הסתייגות מהפסגה בעקבות אירועי המשט לעזה, הרשות הפלסטינית שהביעה הסתייגות עקב חידוש הבנייה בהתנחלויות והליגה הערבית שהביעה הסתייגות עקב הקיפאון בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני, הביאה לביטולה של הפסגה.
ישראל ואיחוד מדינות הים התיכון
מדינת ישראל הצטרפה רשמית ל"תהליך ברצלונה" כבר ב-1995 עם החתימה על הסכם ההתאגדות בין ישראל והאיחוד האירופי.
בנובמבר 2020, השתתף שר הכלכלה והתעשייה עמיר פרץ בכנס וירטואלי של האיחוד. במהלך הכנס דיברו גם שרי הכלכלה והסחר של צרפת, מצרים, לבנון, אלג'יריה והרשות הפלסטינית.
חברות
הארגון כולל את מדינות האיחוד האירופי, לצד מדינות מהמזרח התיכון, מדינות אפריקאיות:
אזור סחר חופשי במדינות הים התיכון
לאור אי התקדמות התוכנית הועלתה הצעה מעודנת יותר, שהייתה מיועדת לצאת אל הפועל בשנת 2010, למיסוד אזור סחר חופשי במדינות האיחוד האירופי ומדינות הים התיכון. ההצעה אינה מדברת על איחוד מכסים, אלא על הקלה מסוימת של הגבלות יבוא והעדפות אחרות על חלק מהסחורות והשירותים הנסחרים בין המדינות. המועמדות לשותפות בתוכנית מדיניות הסחר החופשי הן כל מדינות האיחוד האירופי, אך לא כל המדינות הגובלות לחוף הים התיכון, אלא מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, מצרים, ירדן, ישראל והרשות הפלסטינית.
בית הספר EMIS בכפר הירוק
איחוד מדינות הים התיכון משתתף במימון בית הספר התיכון הבינלאומי Eastern Mediterranean International School (EMIS), שהוקם בשנת 2014, ופועל בכפר הירוק בדרום רמת השרון. בבית הספר לומדים בתנאי פנימייה, 150 תלמידים מרחבי העולם בכיתות י' עד י"ב. מטרת בית הספר היא להשתמש בחינוך כמנוף לקידום שלום וקיימות באזור מזרח הים התיכון. ארגון איחוד מדינות הים התיכון תורם כ-11 מיליון אירו מדי שנה לתקציב בית הספר.
ליר, מלך בריטניה
ליר (באנגלית: Leir; נפטר בשנת 810 לפנה"ס לערך) היה מלך בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה". אין תיעוד היסטורי למלכותו, והוא נחשב לאחד המלכים האגדיים של בריטניה. ויליאם שייקספיר התבסס על המסופר בספרו של ג'פרי בעת כתיבת מחזהו "המלך ליר".
על פי ג'פרי, ליר היה בנו של המלך בלאדאד, ומלך באנגליה בתקופת הברזל במשך 60 שנה (תקופת המלוכה הארוכה ביותר מבין המלכים המוזכרים בספרו של ג'פרי), והקים את העיר קאארליר (Kaerleir - מצודת ליר) הקרויה על שמו (כיום לסטר).
ג'פרי מספר כי לליר היו שלוש בנות: גונריל, רגן וקורדיליה, ולא היה לו בן יורש. בזיקנתו הציע ליר לחלק את הממלכה בין בנותיו ובעליהם. גונריל וריגן נישאו לדוכס אולבני ודוכס קורנוול, וקיבלו את חלקי הממלכה בהתאם להבטחת אביהם. קורדיליה סירבה להינשא רק כדי לקבל ירושה והעדיפה להינשא מאהבה ולכן לא קיבלה ירושה. ג'פרי מספר כי אגאניפוס, מלך הפרנקים התאהב בה וחיזר אחריה, אפילו שליר סירב לתת לה נדוניה. לאחר מספר שנים שני הדוכסים תפסו את השלטון בממלכה. ליר עבר להתגורר אצל מאדלאורוס, דוכס אולבני, שהעניק לו 140 אבירים להגן עליו, אולם גונריל הפחיתה את מספר האבירים ל-30. ליר נמלט לקורנוול, שם הפחיתה ריגן את מספר האבירים ל-5. מחשש לחייו ברח ליר לגאליה שם התגוררה קורדיליה. אדאניפוס וקורדיליה יצאו בראש צבא לבריטניה, הדיחו את הדוכסים והשיבו את ליר לכס המלוכה. ליר שלט שלוש שנים נוספות עד פטירתו. לאחר פטירתו נקבר ליר במערה מתחת נהר סואר שבסמוך ללסטר. לאחר מותו, בשנת 810 לפנה"ס לערך, מלכה קורדיליה בתו.
מערכת חצי האי
מערכת חצי האי (באנגלית: Peninsula Campaign או Peninsular Campaign) במלחמת האזרחים האמריקנית הייתה מבצע ענק של צבא האיחוד (הצפון) בדרום מזרח וירג'יניה, אשר נמשך ממרץ עד יולי 1862, והוביל לסדרת קרבות בין האיחוד לבין הקונפדרציה (מדינות הדרום שפרשו מן האיחוד). הייתה זו המתקפה הראשונה של האיחוד בקנה מידה גדול בזירה המזרחית. זירה שהשתרעה, כללית, בין בירת הצפון וושינגטון, לבין בירת הדרום, ריצ'מונד. ההתקפה, שבוצעה על ידי ארמיית הפוטומק, הונהגה על ידי מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן. הרעיון שעמד בבסיס אותה התקפה היה איגוף הארמייה של צפון וירג'יניה (שם זה ניתן לכוח בהמשך הקרבות המתוארים) של הקונפדרציה עליה פיקד ג'וזף א' ג'ונסטון שניצבה מולו בצפון וירג'יניה, על מנת להגיע בסופו של דבר לריצ'מונד. כוחות אחרים של האיחוד ריתקו באותו זמן חלקים מצבא הקונפדרציה לאזור שבין שתי הבירות, היוו איום מתמיד על כוחות מדינות הדרום, והגבילו בהכרח את יכולתו להקצות חיילים לטפל באיום החדש.
המהלך של הצפוניים החל בנחיתה בפורט מונרו (Fort Monroe) ובהתקדמות לכיוון צפון-מערב בחצי האי וירג'יניה (Virginia Peninsula), ונראה כמצליח בשלבים הראשונים. חוסר הצלחתם של כוחות הצפון שליד וושינגטון, שאיימו עד אז להתאחד עם הנוחתים, יחד עם בואו של המצביא הדרומי רוברט לי אל הזירה היטו את כפות המאזניים לטובת הדרומיים, והתקפות הנגד שנערכו בפיקודו בקרבות שבעת הימים בישרו את סופה של מערכת חצי האי. צבא הצפון נסוג מפאתי ריצ'מונד.
תנועות ראשונות
ארמיית הפוטומק הפליגה ב-17 במרס 1862 מאלכסנדריה, וירג'יניה (Alexandria, כעשרה ק"מ מדרום לוושינגטון הבירה). היה זה מבצע הובלה ענק שכלל מעל 70,000 חיילים, מעל 15,000 סוסים, 44 סוללות ארטילריה, כ-1,150 עגלות ועוד טונות של ציוד ואספקה. כל אלה, מובלים ב-389 כלי שיט, נחתו בפורט מונרו שבקצהו הדרומי של חצי האי וירג'יניה, שם היו כבר כ-50,000 חיילים נוספים של הצפון.
קו הווריק והמצור על יורקטאון
הנוחתים החלו להתקדם צפונה מערבה במעלה חצי האי ברביעי לאפריל. מגע ראשון עם כוחות הקונפדרציה נוצר למחרת, ולאחר שהנוחתים עברו כשלושים ק"מ, בטחנת לי (Lee's Mill), על גדות נהר הווריק (Warwick), שזרם ממזרח למערב כמעט לכל רוחב חצי האי. במקום היה מערך הגנה דרומי, שנעזר בסכרים על הנהר שהופעלו כדי להפכו למכשול מים רציני. המפקד הדרומי במקום ג'ון מגרודר (Magruder), שהיה, בנוסף, מפיק תיאטרון חובב, פיקד על ארמיית חצי האי שהיה כוח קטן בהרבה, כעשירית מן הכוח של מקללן, הניע הלוך ושוב "תגבורות", שהיו למעשה חיילי פלוגה אחת. יחד עם מעשי הונאה בעלי אפקט דומה עם הארטילריה שעמדה לרשותו, מגרודר "שכנע" את הצפוניים שכוחו חזק משהיה באמת. הצפון, שלא ציפה להתנגדות באזור זה, הפסיק את התקדמותו, התחפר במקביל לקו ההגנה של הדרומיים, וקידם לצורך המשך הקרב את הארטילריה הכבדה שלו. הדרומיים, מצידם, קידמו אף הם תגבורות לחזית, וכוחם גבר בהדרגה עד לכ-35,000 חיילים. בנוסף, מקללן הטיל מצור על יורקטאון (Yorktown), ולשם כך ריכז צבא הצפון במקום מערך ארטילרי אדיר שכלל, בין היתר, יותר מ-70 תותחים כבדים, ו-41 מרגמות כבדות. שני הצדדים נעזרו בתצפיות באמצעות כדור פורח לצורך הפקת מידע על היריב.
במשך שארית אפריל המשיכו כוחות הקונפדרציה, שמספרם הגיע באותה עת לכ-57,000 חיילים, ושעליהם פיקד כעת ג'ונסטון ישירות, לתגבר ולחזק את מערכי ההגנה, וזאת בזמן שמקללן קידם את תותחי המצור לקראת התקפה. ג'ונסטון, שפיקפק ביכולת צבאו לעמוד בהתקפה הצפויה, שעמדה להפתח בחמישי למאי, ובעיקר בהרעשה המסיבית שתלווה אותה, החל בחשאי לפנות ציוד ואספקה מן הקו. בשלישי למאי הוא פתח בהרעשה קצרה וחייליו חמקו. להפתעת מקללן, שסבר שכוחות הקונפדרציה חזקים משהיו למעשה ולכן יעמדו ויילחמו, נמצא הקו ריק.
במצור על יורקטאון ובקו הווריק אבדו לאיחוד 182 חיילים ולקונפדרציה כ-300.
ויליאמסבורג
מקללן שלח מחצית מארמיית הפוטומק, כ-41,000 חיילים, ברדיפה אחרי חיילי הקונפדרציה הנסוגים. הכוח נתקל בכוחותיו של ג'ב סטיוארט (J.E.B. "JEB" Stuart), ששימשו משמר עורפי של צבא הדרום, בעוד הצבא גופו נסוג צפונה באטיות בדרכים הבוציות. ליד ויליאמסבורג (Williamsburg) שבווירג'יניה, ניצב חלק מצבא הקונפדרציה, כ-32,000 חיילים, על עמדו, ובהישענות על ביצורים שהוכנו חלקית מראש (העיקרי שבהם "פורט מגרודר", Fort Magruder, "מצודת מגרודר"), השיב מלחמה כדי לעכב את חיילי האיחוד המתקדמים. כשהסתערו הרודפים, בחמישי למאי, הם נהדפו. התקפת נגד של הקונפדרציה, שהוביל מייג'ור ג'נרל ג'יימס לונגסטריט (Longstreet) נהדפה אף היא. הקרב לא הוכרע, אם כן, אך מטרתו של צבא הדרום, עיכוב כוחותיו של מקללן, על מנת לאבטח את המשך הנסיגה, הושגה בעיקרה, במחיר 1,682 אבדות. האיחוד איבד 2,283 חיילים.
אלת'מס לנדינג (וסט פוינט)
צבא הדרום נסוג בשבועות הבאים למבואות ריצ'מונד, והתבצר בין נהר הג'יימס (James), הזורם מדרום וממערב לעיר, ובין יובלו הצ'יקהומיני (Chickahominy), הזורם מצפון וממזרח לה, כאשר צדו השמאלי של קו ההגנה נשען על זה האחרון, שרוב גשריו נהרסו כאמצעי זהירות (ותוקנו במהרה על ידי צבא האיחוד). מערך ההגנה נעזר גם בכך שבעונת האביב אזור אפיק הצ'יקהומיני הפך לביצתי. מקללן ריכז את צבאו מול האגף השמאלי של הקונפדרציה, הן כיוון שנהר הפאמאנקי איפשר לו נתיב אספקה נוח, אותו ניצל ביעילות, הן כדי לאבטח הגעת תגבורות צפויות מאותו כיוון בדרך היבשה.
הנובר קורט האוז
הכוח המוביל של פורטר נתקל בחלק קטן מהכוח של הדרומיים בפיק'ס קרוסינג (Peake's Crossing, "הצטלבות פיק"), כ-6.5 ק"מ מדרום מערב להנובר קורט האוז, בצהריים, בגשם סוחף. עם בוא הכוח העיקרי, נסו הדרומיים, כעת בנחיתות מספרית מכרעת, להנובר קורט האוז, ופורטר, להוציא שלושה רגימנטים שנותרו במקום, התארגן לרדיפה. רגימנטים אלה נראו חשופים להתקפת הכוח העיקרי של בראנץ', שאכן תקף ונראה כגובר על יריביו. פורטר מיהר לשגר חזרה שני רגימנטים לתגבור המותקפים, בראנץ', שהעריך קודם בחסר את הכוחות שלמולם עמד, נאלץ כעת לסגת אל מול עדיפות מספרית גדולה של הצפוניים.
אבדות האיחוד נעו בין 355 (מהם 62 הרוגים ו-70 שבויים) ל-397. אבדות הקונפדרציה היו כ-200 הרוגים וכ-730 שבויים.
קרב שבעת האורנים
ג'ונסטון, שחשש שריצ'מונד לא תוכל לעמוד במערכת מצור ממושכת, העדיף לתקוף את צבא האיחוד. כשנודע לו שהתגבורת לה ציפה מקללן לא תגיע, בשל צורכי החזיתות האחרות, בחר לבצע את התקפתו במצב בו יש לכוחותיו עדיפות מקומית, 51,000 לעומת 33,000, וזאת כנגד כוחות האיחוד שחצו את נהר הצ'יקהומיני דרומה, מה גם שחלקם היו חיילים פחות מנוסים, יחסית. כוחות אחרים של הקונפדרציה צריכים היו לרתק למקומם כוחות של האיחוד מצפון לנהר, על מנת שלא יתגברו את המותקפים.
ההתקפה החלה ב-31 במאי, לאחר שסופת רעמים בלילה הקודם הציפה את הנהר, הרסה את רוב הגשרים שעליו (שהיו בשימוש האיחוד) והפכה את הדרכים לבוציות. גם המשך ההתקפה השתבש. בשל קשיים בתזמון ובתיאום בין כוחות המשנה השונים, עוצמת ההתקפה של הקונפדרציה הייתה חלשה יחסית, ואילו החיילים הצפוניים הפחות מנוסים, שעמדותיהם נחשבו לנקודת תורפה והותקפו במתכוון, עמדו בעוז. עד שמערכם נפרץ, גרמו אלה לדרומיים אבדות כבדות. הצפוניים נסוגו מזרחה לקו הגנה שני בסמוך למקום בשם "שבעה אורנים" (Seven Pines), כעשרה ק"מ ממזרח לריצ'מונד. לנוכח איגוף של כוחות הקונפדרציה מצד ימין של מערך הצפוניים, החל קו זה לקרוס אף הוא. אלא שתגבורות צפוניות, שעד אז אחרו להגיע, החלו לזרום מצידו הצפוני של הנהר, על הגשר היחיד שעוד נותר לפלטה. גשר זה קרס ממש לאחר שהחייל הצפוני האחרון חצה. עם דמדומים ג'ונסטון נפצע ופונה לריצ'מונד. מייג'ור ג'נרל גוסטבוס וודסון סמית' (Smith), מחליפו, סבל מבריאות לקויה, ובנוסף, היסס באשר לצעדים הבאים שעליו לנקוט. צבא הקונפדרציה חידש את התקפותיו בבוקר המחרת, ללא תוצאות ובצהרים נסוג. הצפוניים לא ניסו לתקוף חזרה. לקונפדרציה היו 6,134 אבדות: 980 הרוגים, 4,749 פצועים, 405 שבויים ונעדרים ולאיחוד 5,031: 790 הרוגים, 3,594 פצועים ו-647 שבויים ונעדרים.
קרבות שבעת הימים
לאחר פציעתו של ג'ונסטון, וקשייו של סמית' להיכנס לנעליו, מונה רוברט לי למפקד הארמייה של צפון וירג'יניה, והוא שנתן לה את שמה. בשבועות הראשונים שלאחר מינויו חיזק את הביצורים שמסביב לריצ'מונד. פרט לכמה פשיטות שערכו כוחות הקונפדרציה, הייתה החזית שקטה. בסוף יוני החל לי בסדרת התקפות נגד שנקראו קרבות שבעת הימים. אם כי אף אחד מאלה לא נסתיים בניצחון מכריע של הקונפדרציה, מקללן נסוג מריצ'מונד, מה גם שברור היה שציפיותיו לתגבורות מוושינגטון נכזבו, כמוהן גם האפשרות שכוחות האיחוד שמסביב לוושינגטון יפרצו דרך קווי הקונפדרציה ויתאחדו עם צבאו. בהמשך, באוגוסט, בעקבות התקפה של הדרומיים בסמוך לוושינגטון, נקראה ארמיית הפוטומק לסייע בהגנת עיר הבירה.
צפיפות שנירלמן
בתורת המספרים, צפיפות שנירלמן היא מדד לצפיפות של קבוצת מספרים בתוך קבוצת המספרים הטבעיים. זהו מדד מרכזי בתורת המספרים האדיטיבית, העוסקת בשאלות כמו השערת גולדבך, בעיית וארינג ומשפט ארבעת הריבועים, המבקשות להציג מספר כסכום של מספרים מקבוצה נתונה.
הגדרה ודוגמאות
אם קבוצה של מספרים, אפשר לסמן ב- את הרישא המתאימה של A. הצפיפות של A קשורה, באופן אינטואיטיבי, בקצב הגידול של הקבוצות \ A(n). ב-1931 הציע מתמטיקאי רוסי בשם לב שנירלמן לבחון את מידת הצפיפות, כלומר, המספר הגדול ביותר המקיים את התנאי לכל \ n=1,2,.... מדד זה נקרא "צפיפות שנירלמן" של הקבוצה A.
דוגמאות. לכל קבוצה. הצפיפות שווה ל-1 אם ורק אם A כוללת את כל המספרים הטבעיים (מאחד ואילך). הצפיפות של כל קבוצה סופית היא 0, אבל זוהי גם הצפיפות של קבוצות גדולות כמו קבוצת כל הריבועים או הראשוניים. לכל קבוצה שאינה כוללת את המספר 1 יש צפיפות 0. הצפיפות של הסדרה האריתמטית היא.
תכונות ושימושים
בניגוד למדדים אחרים, המדד של שנירלמן רגיש מאוד לערכים ההתחלתיים של A. לדוגמה, מדדים כמו או  (ראו גבול תחתון וגבול עליון) אינם משתנים כאשר מסירים קבוצה סופית מ-A, או כאשר מוסיפים קבוצה כזו, ואף לא כאשר מזיזים את הקבוצה כולה בהפרש קבוע. צפיפות שנירלמן עשויה להשתנות בכל המקרים האלה.