cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'וליאן אלאפיליפ
ז'וליאן אלאפיליפ (בצרפתית: Julian Alaphilippe; נולד ב-11 ביוני 1992 בסנט-אמון-מורון בצרפת) הוא רוכב אופני כביש צרפתי בקבוצת דקונינק קוויק-סטפ. אלוף העולם (אימולה 2020, פלנדריה 2021) ומנצח המוניומנט מילאנו - סן רמו ב-2019. נוסף על כך, ניצח שלוש פעמים את לה פלש ואלון (2018, 2019, 2021), קלאסיקה סן סבסטיאן (2018) ואת סטראדה ביאנקה (2019). בתחום הגרנד טורס, ניצח שישה קטעים בטור דה פראנס (2018-2021) ואת קטגוריית ההרים ב-2018, כשבוואלטה אספניה ניצח קטע אחד (2017).
במקור התמחה בסייקלו-קרוס, שאינו ספורט אולימפי. כשהתחיל את הקריירה המקצועית הוא עבר לרכיבה תחרותית על אופני הרים. גם אחיו הצעיר, בריאן, הוא רוכב אופניים.
תחילת הקריירה
ז'וליאן אלאפיליפ נולד ב־11 ביוני 1992 בסנט-אמון-מורון (Saint-Amand-Montrond) בצרפת. משפחתו עברה לדזרטין אלייה, כשהיה בן שש. הוא מחזיק בתואר CAP מכונאי.
אלאפיליפ התחיל לרכוב על אופניים בגיל 7 במונטמארו-מונטלוסון. מגיל הקדטים (16-15) הוא התאמן אצל בן דודו פרנק אלאפיליפ, שנשאר המאמן שלו עד למעבר לקריירה מקצוענית. אחיו בריאן וליאו היו רוכבי אופניים גם כן, כאשר הראשון המשיך גם לקריירה מקצוענית.
הוא התאמן בסייקלו-קרוס וזכה במדליית הכסף באליפות העולם לנוער בסייקלו-קרוס 2010. באותה שנה, פציעה בברך הובילה אותו לשקול להפסיק להתחרות ברכיבה על אופניים. אלאפיליפ עבר לקבוצת ארמה דה טר שם החלים והתחייב להיות חלק מהקבוצה למשך שלוש שלוש שנים. באותן שנים הוא הפך לאלוף צרפת לנוער בסייקלו-קרוס כשניצח באליפויות הלאומיות ב־2012 וב־2013.
קריירה מקצועית
לאחר שלא קיבל הצעה מקבוצה צרפתית מקצועית מהדרג הגבוה, הצטרף אלאפיליפ כרוכב מקצועי ב־2013 לקבוצה Etixx-iHNed, קבוצת המילואים של אחת הקבוצות החזקות בדבוקה המקצועית, אומגה פארמה - קוויק-סטפ. הוא החליט להקדיש את עצמו לחלוטין לרכיבת כביש. בשנתו הראשונה הוא ניצח בקטע הרביעי של הטור של בריטניה, בקטע השלישי בטור של תורינגיה וכן ניצח בקטע במרוץ הקטעים החשוב ביותר לרוכבים צעירים, טור דה ל'אווניר (Tour de l'Avenir).
הוא חתם בקבוצת אומגה פארמה קוויק-סטפ בשנת 2014. הישגיו הראשונים בעונת 2014 היו: מקום שלישי בקטע הראשון בוולטה אה קטלוניה ומקום שני בקטע החמישי באותו מרוץ. הישגים אלו זיכו אותו, לראשונה, בנקודות בסבב העולמי, הרמה הגבוהה ביותר ברכיבה המקצועית. הוא סיים רביעי בדירוג הכללי בטור דה אן ב־2014 בו ניצח בקטע האחרון, ובסיום המרוץ ניצח גם בתחרויות הרוכב הצעיר והספרינטר הטוב ביותר.
אלאפיליפ השתתף ב־2015 במרוצי הארדנים, מספר מרוצים חשובים שנערכים באזור הארדנים במחצית השנייה של חודש אפריל, והגיע למקום השביעי במרוץ הראשון מבין השלושה, מרוץ אמסטל גולד, בו ניצח חברו לקבוצה, מיכל קוויאטקובסקי. שלושה ימים לאחר מכן, כשהשתתף לראשונה בלה פלש ואלון, היה ממוקם טוב יותר מאשר קוויאטקובסקי לקראת סיום המרוץ והמנהל הספורטיבי של הקבוצה הורה לו להתמודד על הניצחון. הוא סיים שני במרוץ זה אחרי המנצח, אלחנדרו ולוורדה. ב־26 באפריל, הוא השתתף לראשונה במרוץ לייז'–בסטון–לייז'. הוא היה חלק מקבוצת הרוכבים שהתמודדה בספרינט הסיום בלייז' ושוב סיים שני אחרי ולוורדה. זמן קצר לאחר מכן, הוא השתתף בטור דה רומאנדי, שם הוא זכה לעלות על הפודיום בשני קטעים שונים. ב־4 במאי 2015, קבוצת Etixx-Quick Step הודיעה כי היא מאריכה את החוזה שלו בשתי עונות עד 2017. במאי 2015, לאחר שסיים יום לפני כן במקום השלישי במרוץ נגד השעון במישור, הוא ניצח בקטע הררי ב, ועבר להוביל את הדירוג הכללי במרוץ. לבסוף הוא סיים שני בדירוג הכללי ב, שלוש שניות אחרי פטר סאגאן, שניצח בזכות שניות בונוס שקיבל בסיום הקטע האחרון, בו נדרש פוטו-פיניש להכריע מי המנצח.
אלאפיליפ נבחר להשתתף באליפות העולם באופני כביש 2015 בריצ'מונד בסגל נבחרת צרפת, אך פרש מהתחרות בגלל מחלה. לאחר חזרתו לאירופה הוא אובחן כחולה במחלת הנשיקה וסיים את העונה.
אלאפיליפ חזר להתחרות בפברואר 2016 בטור דה לה פרובנס. אך עדיין חלש מהמחלה, הוא לא הצליח סיים את המירוץ. למרות תקופת ההכנה הקצרה, בשל מחלתו, הוא חזר להשתתף בקלאסיקות של הארדנים. הוא סיים במקום השישי במרוץ אמסטל גולד ובמקום השני בלה פלש ואלון, שוב אחרי אלחנדרו ולוורדה. כמו בשנת 2015, הוא ניצח בקטע ההררי הראשון בטור של קליפורניה (הקטע השלישי במרוץ), ועבר להוביל בדירוג הכללי. בקטע השישי, קטע נגד השעון באורך 20.3 ק"מ הוא איבד 45 שניות מול רוהאן דניס, אך עדין הוביל ב־16 שניות בדירוג הכללי. בסיום הוא ניצח במרוץ האמריקני והפך לצרפתי הראשון שמנצח בטור של קליפורניה. בדופינה ליברה הוא סיים ראשון בדירוג הרוכב הצעיר ושישי בדירוג הכללי, בפיגור של 51 שניות אחרי המנצח, כריסטופר פרום. לאחר מכן הוא השתתף באליפות צרפת באופני כביש בווזו (Vesoul) שבו הוא נחשב כאחד המועמדים המובילים לניצחון. הוא התקיף מספר פעמים אך לקראת ספרינט הסיום הוא לא נמצא עם הרביעייה המובילה. בתחרות ניצח ארתור וישו (Arthur Vichot) כאשר אלאפיליפ סיים חמישי.
אלאפיליפ השתתף לראשונה בטור דה פראנס ב־2016. באותו טור הוא לבש את החולצה הלבנה, של הרוכב הצעיר, בין הקטע השני לשביעי שבסיומו הוא איבד את החולצה לאדם ייטס שהחזיק בחולצה הלבנה עד לסוף הטור. אלאפיליפ השתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, במרוץ צי הכביש. במרוץ הכביש סיים במקום הרביעי ובמירוץ נגד השעון הוא סיים במקום ה־32. בספטמבר 2016 השתתף באליפות אירופה באופני כביש הראשונה. הוא היה הרוכב המוביל של נבחרת צרפת וסיים שני אחרי פטר סאגאן.
את עונת 2018 התחיל אלאפיליפ באמריקה הדרומית במהדורה הראשונה של טור קולומביה. הוא ניצח בקטע הרביעי וסיים במקום השביעי בדירוג הכללי, 50 שניות לאחר המנצח איגן ברנל. כמה שבועות לאחר מכן, הוא הגיע רביעי בדירוג הכללי בטור של אבו דאבי. ב־18 באפריל, הוא ניצח במירוץ הקלאסי הראשון שלו לה פלש ואלון אחר שכבר סיים פעמיים במקום השני ב־2015 וב־2016. הוא הקדים במרוץ זה את אלחנדרו ולוורדה שניצח במרוץ בארבע השנים הקודמות.
הוא השתתף בטור דה פראנס במטרה לנצח קטע אחד ולסייע בדירוג הכללי למוביל של קבוצת קוויק-סטפ, בוב יאנגלס. הוא הצליח להשיג את המטרה הראשונה בקטע העשירי בו ניצח ועבר ללבוש את החולצה המנוקדת של המטפס המוביל. הוא ניצח גם בקטע ה־16 והצליח לשמור על החולצה המנוקדת עד סוף המרוץ בפריז. שבוע לאחר הטור דה פראנס הוא ניצח במרוץ הקלאסי קלאסיקה סן סבסטיאן. בהמשך העונה הוא ניצח גם ב ובטור של סלובקיה. במרוץ הכביש באליפות העולם סיים אלאפיליפ במקום השמיני.
2019
את עונת 2019 החל אלאפיליפ בארגנטינה, במרוץ וולטה אה סן חואן. הוא ניצח בשני קטעים וסיים במקום השני בדירוג הכללי אחרי וינר אנקונה לאחר מכן הוא התחרה בטור של קולומביה בו ניצח בקטע החמישי. ב־9 במרץ הוא ניצח במהדורה ה־13 של המרוץ הטוסקני בעל הפופולריות העולה, סטראדה ביאנקה. שבוע לאחר מכן הוא ניצח בשני קטעים (2 ו-6) במרוץ הקטעים טירנו - אדריאטיקו, ולאחר מספר ימים השיג את ניצחונו החשוב ביותר בקריירה, במילאנו - סן רמו. הוא התקיף את חבורת המובילים בעליה לפוג'ו די סן רמו ולמרות שמתחריו הישירים הצליחו לסגור את הפער ולחבור אליו, השכיל אלאפיליפ לנצח בספרינט הסיום מתוך דבוקה קטנה של 10 רוכבים. כעבור חודש, ניצח בפעם השנייה ברציפות ב"לה פלש ואלון" לאחר שגבר בספרינט אל קו הסיום על הרוכב הדני של קבוצת אסטנה, יאקוב פוגלסן. בטור דה פראנס הוא זכה בקטע השלישי שהעלה אותו לראש הדירוג ולבישת החולצה הצהובה. הוא לבש את החולצה הצהובה עד הקטע השישי בו החולצה עברה לג'וליו צ'יקונה. החולצה חזרה עליו בקטע השמיני הוא המשיך להוביל את הדירוג של התחרות וזכה גם בקטע ה־13, קטע נגד השעון. הוא הוביל את הטור עד לקטע ה־18 שלאחריו איגן ברנל תפס את ההובלה וניצח בטור. אלאפיליפ סיים במקום החמישי וזכה בחולצת הרוכב האגרסיבי. הוא השתתף בקלאסיקה סן סבסטיאן, אך לא סיים את המרוץ. בדצמבר 2019, זכה באופני הזהב, והיה לצרפתי הראשון מאז לורן ז'אלאבר ב-1995 שזוכה בתואר.
2020
בחלק הראשון של עונת 2020 אלאלפיליפ לא התבלט, ולאחר תום פגרת הקורונה חזר למילאנו - סן רמו במטרה לנצח את המרוץ שנה שנייה ברציפות, כמו ב-2019, גם השנה התקיף אלאפיליפ לקראת סיום הפ'וגיו - די סנרמו ביחד עם ווט ואן ארט, אך הבלגי לא עמד בקצב של אלאפיליפ ותפס אותו רק בירידה, בספרינט הסיום בין השניים גבר ואן ארט על אלאפיליפ וניצח את המרוץ, כשאלאפיליפ שני. בהמשך העונה התחרה אלאפיליפ בקריטריום דו דופינה וסיים שני בקטגוריית ההרים, כשבקטע הרביעי סיים שלישי, 56 שניות אחרי לנארד קאמנה המנצח. לאחר מכן התחרה באליפות צרפת וסיים שלישי לאחר שהפסיד לארנו דמאר המנצח ובריאן קוקאר המנצח. אלאפיליפ זינק לטור דה פראנס בפעם הרביעית, לפני המרוץ הוא הצהיר שלא ינסה לשחזר את הטור של 2019 ויתמקד בעיקר בניצחונות בקטעים, ואף השיג את מטרתו בקטע ה-2, לאחר שהתקיף בעלייה האחרונה של הקטע, מארק הירשי ואדם ייטס חברו אליו, ובספרינט הסיום ניצח אלאפיליפ והשיג את הניצחון הראשון שלו בעונה, כשהוא גם עובר להוביל במרוץ. בקטע ה-4 אלאפיליפ סיים חמישי, לאחר שפרימוש רוגליץ' ניצח מתוך ספרינט מצומצם בעלייה. אלאפיליפ איבד את ההובלה לאחר קטע 5, כשנקנס בשניות לאחר שלקח בקבוק שתייה במהלך 20 הקילומטרים האחרונים. בקטע ה-6 סיים אלאפיליפ שוב במקום החמישי, לאחר שניצח את הספרינט מתוך הפלוטון. בהמשך הטור המשיך אלאפיליפ לנסות ולנצח קטעים על ידי כניסה לבריחות, אך בסופו של דבר סיים את הטור עם ניצחון בקטע אחד, במקום ה-36 הכללי ובמקום השביעי בקטגוריית הנקודות, כשהוא מסייע לסם בנט לנצח את קטגוריית הנקודות.
אלוף העולם
ב-27 בספטמבר התחרה אלאפיליפ באליפות העולם, הוא התקיף במהלך ההקפה האחרונה במהלך העלייה, והשאיר מאחוריו קבוצת גישור שכללה את ווט ואן ארט, יאקוב פוגלסן, פרימוש רוגליץ', מארק הירשי ומיכל קוויאטקובסקי. אלאפיליפ המשיך ברכיבת סולו עד הסיום וניצח את המרוץ, כשהוא מקדים ב-24 שניות את ואן ארט והירשי שזכו במדליית הכסף והארד בהתאמה. עם ניצחונו במרוץ הפך אלאפיליפ לאלוף העולם הצרפתי הראשון מאז לורן ברושאר ב-1997. אלאפיליפ החליט לא להגן על תוארו כאלוף לה פלש ואלון ולערוך הופעת בכורה עם חולצת הקשת במונומנט לייז'–בסטון–לייז', אלאפיליפ סיים שני את המרוץ, לאחר שחגג מוקדם מדי מתוך ספרינט הסיום בקבוצה של חמישה רוכבים, ואיפשר לפרימוש רוגליץ' לעקוף אותו ולנצח במרוץ, אך בסוף הורד אלאפיליפ למקום החמישי, לאחר שספרינט מסוכן שכמעט גרם למארק הירשי וטאדיי פוגאצ'אר להתרסק בעקבות כניסה מסוכנת אל קו הספרינט שלו. שלושה ימים לאחר מכן חזר לנצח בחץ ברבנט, לאחר שהקדים את מת'יו ואן דר פול ואת בנואה קונפרואה בספרינט הסיום. המרוץ האחרון של אלאפיליפ בעונה היה הרונדה ון פלנדרן, אלאפיליפ התקיף כשנשארו 38 קילומטרים לסיום, ווט ואן ארט ומת'יו ואן דר פול עקבו אחר התקפתו, אך כשנותרו 35 קילומטרים לסיום, התנגש לתוך אחד מאופנועי המרוץ שעמד על המסלול, שבר את ידו הימנית ונאלץ לנטוש את המרוץ, בעוד ואן דר פול המשיך לניצחון אחרי שגבר על ואן ארט בספרינט הסיום. אלאפיליפ לא האשים את רוכב האופנוע בתאונה.
מלחמת סין–וייטנאם
מלחמת סין-וייטנאם (בוייטנאמית: Chiến tranh biên giới Việt-Trung; בסינית מפושטת: 中越战争) הייתה מלחמת גבול בין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם לבין הרפובליקה העממית של סין בתחילת 1979.
בשעה שלוש לפנות בוקר ב-17 בפברואר 1979 סין שלחה לפתע כוחות מעבר לגבול, תקפה במקביל שישה מחוזות גבול של וייטנאם באורך של 1,200 ק"מ. ב-18 בפברואר 1979 הכריזה ברית המועצות על תמיכתה בווייטנאם והזהירה את סין בכך שהעמידה את הכוחות המזוינים הסובייטים בסיביר בכוננות, וסיפקה לווייטנאם מידע צבאי מלוויין הריגול. ב-5 במרץ 1979 הכריזה סין על "מטרת המלחמה" שלה ונסוגה.
סין פתחה במתקפה בתגובה לפלישת וייטנאם לקמבודיה וכיבושה על ידי וייטנאם ב-1978, כיבוש שסיים את שלטון החמר רוז' שנתמך על ידי הסינים. צבא השחרור העממי נכנס לצפון וייטנאם וכבש מספר ערים ליד הגבול. ב-6 במרץ 1979 הכריזה סין שהשער להאנוי פתוח, וכי משימתם הושלמה. כוחות סיניים נסוגו בחזרה אל תוך סין.
שתי המדינות טענו לניצחון. כוחות וייטנאמיים נשארו בקמבודיה עד 1989, ומהבחינה הזו לא הצליחה סין בהשגת מטרתה: מניעת וייטנאם מלהתערב בקמבודיה.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוסדר הגבול הווייטנאמי-סיני.
הוצאת אוניברסיטת אוקספורד
הוצאת אוניברסיטת אוקספורד (באנגלית: Oxford University Press; בראשי תיבות: OUP) היא הוצאת הספרים האוניברסיטאית הגדולה בעולם והשנייה בוותק, לאחר הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'. הוצאת הספרים היא מחלקה של אוניברסיטת אוקספורד ובראשה ניצבים 15 אקדמאים הממונים על ידי סגן הצ'נסלור של האוניברסיטה.
ההוצאה נוסדה ב-1586, לאחר שהאוניברסיטה הייתה גורם פעיל בתחום הדפוס כבר מ-1480. עד המאה ה-19 התמקדה ההוצאה בתחום הספרות האקדמית והדפסת חיבורים ליטורגיים נוצריים. באמצע המאה ה-19 לקחה ההוצאה על עצמה את מפעל המילון האנגלי של אוקספורד, המילון האנגלי הגדול, המוקפד והשלם ביותר. מאז ראשית המאה ה-20 מוציאה ההוצאה ספרות כללית הממוקדת בעיקר בהוצאה מחדש של ספרות קלאסית, ספרות ילדים, סדרות מדע פופולרי, מילונים ולקסיקונים במגוון תחומי דעת (בין היתר פילוסופיה, ביולוגיה ומוזיקה קלאסית ורבים אחרים, הראשון בהם היה The Oxford Companion to Music), כתבי עת מדעיים, ספרים ללימוד השפה האנגלית וספרות דתית. כל זאת בצד הוצאת ספרי מחקר אקדמאים של אנשי אוניברסיטת אוקספורד ואחרים, הנבחרים על ידי ועדת לקטורים אקדמית המורכבת מחברי סגל האוניברסיטה.
ב-1896 הקימה ההוצאה בניו יורק שלוחה ראשונה מחוץ לבריטניה ומאז היא פעילה ברחבי העולם (כולל אוסטרליה, הודו, סין, יפן, דרום אמריקה ודרום אפריקה).
קור פוט
קורנליס דרט אלדריק "קור" פוט (בהולנדית: Cornelis Geert Aaldrik (Cor) Pot; נולד ב-8 ביוני 1951) הוא מאמן כדורגל הולנדי וכדורגלן עבר מקצועני ששימש כעוזר ממאמן נבחרת עיראק. הוא פוטר מתפקיד מאמן הולנד עד גיל 21 לאחר הדחתה מאליפות אירופה עד גיל 21 ב-2013 בחצי הגמר ובעקבות כך ספג ביקורת ממאמן הנבחרת הבוגרת, לואי ואן חאל. שימש כעוזרו של דיק אדבוקאט בזניט סנקט פטרבורג.
קריירת משחק
הוא החל את הקריירה שלו באקדמיה של ספרטה ברוטרדם, ולאחר מכן עבר לאקדמיית אייאקס. זמן קצר שיחק במדי MVV ואקסלסיור.
קריירת אימון
לאחר פרישתו ממשחק שימש כעוזר מאמן במספר מועדונים בהולנד כמו אקסלסיור, פיינורד, נאק ברדה, טלסטאר, דינמו דרזדן ושימש גם כמאמן נבחרת הנוער של התאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית.
בשנים 2006–2009 שימש כעוזרו של דיק אדבוקאט בזניט סנקט פטרבורג ולאחר מכן בשנים 2009–2013 היה מאמן נבחרת הולנד עד גיל 21. ברם לאחר כישלונותיו בעמדת האימון העיקרית זומן לשמש כעוזר מאמן בפנרבחצ'ה ובפיינורד.
ב-2021 מונה לעוזר מאמן בנבחרת עיראק.
קורי היים
קורי איאן היים (באנגלית: Corey Ian Haim; 23 בדצמבר 1971 – 10 במרץ 2010) היה שחקן קנדי-יהודי, שנודע בעיקר בשל מספר סרטים וסדרות טלוויזיה בהן כיכב כנער בשנות ה-80.
ביוגרפיה
היים נולד בטורונטו, קנדה. הוא בנם של ג'ודי, ישראלית לשעבר, וברני, איש מכירות קנדי ממוצא יהודי. בילדותו למד בקורס למשחק, ובשנים 1982-1986 כיכב בסדרת הטלוויזיה הקנדית "The Edison Twins". תפקידו הקולנועי הראשון היה בסרט "בן בכור" לצד שרה ג'סיקה פרקר.
ב-1985 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "קליע הכסף", המבוסס על ספרו של סטיבן קינג, וגילם את מרטי, ילד נכה שהורג כומר שהפך לאיש-זאב. באותה שנה הופיע בסרט "הרומן של מרפי", לצידה של סאלי פילד. פריצתו הגדולה הייתה בסרט "לוקאס" ב-1986, בו כיכב בתפקיד הראשי וזכה לביקורות חיוביות. ב-1987 כיכב בסרט הערפדים הנודע "נשיכות קטנות", בסרט הופיע גם קורי פלדמן, עמו שיתף פעולה במספר תפקידים בהמשך. כן הופיע היים בסרטים: "מעריץ אלמוני" לצידה של קלי פרסטון, "נהיגה במבחן" (1988), "מעקב גורלי" (1988) ו"חלום שהתגשם" (1989). בתקופה זו גם הוציא סרט וידאו תיעודי על חייו, בשם "Corey Haim: Me, Myself, and I".
בשנות ה-90 הופיע היים במספר סרטים, בהם "חבורת הרולר בליידס" (1991), "חלום שהתגשם 2" (1995), ו"תואר בחבלה" (1996), אותו גם הפיק. בנוסף הופיע במספר סרטים שיצאו ישירות לווידאו, וכן במשחק הווידאו "Double Switch". ב-1997 הכריז על פשיטת רגל. בשנות ה-2000 ניסה לחזור לשחק בתפקידים משניים בסרטים, ובמקביל החל תהליך גמילה מסמים. ב-2006 הקים עם ידידו קורי פלדמן את הצמד "The Two Coreys", ויחד העלו ב-2007 תוכנית ריאליטי-אימפרוביזציה בשם זה, שליוותה את חייהם של השניים. ב-2008 החליטה רשת הטלוויזיה האמריקאית A&E, בה שודרה התוכנית, על הפסקת שידורה באמצע העונה השנייה; בתקופה זו סירב פלדמן להמשיך להופיע עם היים עד שלא יעבור גמילה מהתמכרותו החוזרת לסמים.
היים המשיך להופיע במספר סרטים, בהם תפקיד אורח בסרט "קראנק: מתח גבוה" (2009).
פטירתו
ב-10 במרץ 2010 אושפז עקב לקיחת מנת יתר של תרופות מרשם, שהתגלתה מאוחר יותר כדלקת ריאות שהחמירה עקב חוסר טיפול. בבית החולים ברבנק, קליפורניה היים נפטר באותו יום, בגיל 38.
האידאולוגיה הגרמנית
הספר מחולק לפרקים הכתובים בסגנון של ויכוח סאטירי מול הגליאנים שמאליים דוגמת לודוויג פוירבאך, מקס שטירנר וברונו באואר. טקסט זה הופך את התיזה ההגליאנית, לפיה העולם מעוצב על ידי האידאות ואין מציאות מחוץ לתודעה המכוננת אותה, וקובע כי ההוויה החברתית היא זו שמעצבת את התודעה.
עם זאת, חלקו הראשון של הספר כתוב בצורת מבוא שנראה כמו הרחבה והבהרה של חיבור קודם בשם "תזות על פוירבך". חלק זה הוא ניסוח מחודש של תאוריה היסטורית שמרקס החל לכנות בשם "תפיסה חומרית של ההיסטוריה" (ואשר ידוע כיום בשם מטריאליזם היסטורי).
מאז פרסומו הראשון ראו מלומדים מרקסיסטים בחיבור זה עבודה חשובה במיוחד, היות שמבין כל החיבורים של מרקס אודות התאוריה של ההיסטוריה, בעלי אורך ופרוט דומים, הוא נחשב כחיבור הברור ביותר.
מלכת היופי של ירושלים (סדרת טלוויזיה)
מלכת היופי של ירושלים היא סדרת טלוויזיה ישראלית המבוססת על ספר באותו שם מאת שרית ישי לוי, שעלתה לשידור ב-6 ביוני 2021 בערוץ yes Drama. אף על פי כן, שני פרקיה הראשונים של הסדרה היו זמינים בשירות Yes VOD כבר מ-3 ביוני 2021. החל משנת 2022 העונה הראשונה עלתה לשידור בנטפליקס.
באירוע שהתקיים ב-EAST תל אביב בדצמבר 2021, חשפה yes את הפקות המקור החדשות שלה ל-2022. שם בין היתר הוכרז רשמית שהסדרה חודשה לעונה שנייה אשר תעלה למסך לקראת סוף 2022. במאי 2022 עלתה הסדרה לנטפליקס וביוני באותה שנה, החלו צילומי העונה השנייה בצפת. בדצמבר, העונה השנייה עלתה לשידור ב-23 בינואר 2023.
תקציר העלילה
במרכז עלילת הסדרה, המתרחשת בו זמנית בשני צירי זמן וסיפורי ההווה והעבר מוצגים בה במקביל, עומדים גבריאל ארמוזה   (מיכאל אלוני), אשתו רוזה (הילה סעדה), ושלוש בנותיהם: בקי, רחליקה, והבת הבכורה והמועדפת על ידי גבריאל; לונה (סוול אריאל אור).
עונה ראשונה
העונה מתחילה בירושלים, 1919. רוזה המנקה מתחתנת עם גבריאל - חנווני שמאוהב ברוחל החלטה זו תשפיע על יחסיה עם בתה הבכורה לונה במשך עשרות שנים. במרכז עלילת העונה הראשונה עומדת מערכת היחסים בין גבריאל לבין לונה ביתו והניגוד המוחלט בין מערכת היחסים ההורית לחוסר אהבתו לאשתו. הקנאה שחשה רוזה כלפי בתה מביאה לסכסוכים קשים במשפחה. לונה מנהלת רומן עם דוד ולאחר שאביה סילק אותו היא פוגשת באיתמר וכמעט מתחתנת איתו, דוד חוזר לירושלים ואיתמר מקנא ללונה שהולכת למסיבת ריקודים כדי להראות מדוע נפרד ממנה וקורת לה פדיחה עם אחותו נאווה. לבסוף איתמר נתלה כעונש על רצח חייל אנגלי והאצל" תולים את גיימס כנקמה. לונה בדיכאון אחרי רציחתו של איתמר ורחליקה וגבריאל קונים לה מכונת תפירה וכך מתחיל לו שוב הרומן עם דוד הנוסע להילחם בגרמניה וחוזר הלום קרב אך לונה מחליטה בכל זאת להתחתן איתו.
עונה שנייה
גם בעונה זו מתוארות קורות משפחת ארמוזה הירושלמית טרם הקמת המדינה, ובמרכזה מאבק משפחתי להצלת המעדנייה המשפחתית ("הדליקטס" המפורסם) שנקלע לקשיים. לונה ודוד בירח דבש שם לונה פוגשת את האנגליות ברברה וסטפני המתרשמות מכישורתה של לונה. דוד חווה קושי רב במלחמה ונהיה אלים כלפי לונה אשתו. האנגליות מזמינות את לונה לביתן לעיצוב שמלה. גבריאל מנסה ליצור קשר עם בנו שלמה ומתמוטט רוחל גוססת משחפת ומתה בסוף העונה. לונה טסה לאנגליה ודוד בכלא.
פיתוח
לאחר שמכר מעל ל-300 אלף עותקים הוחלט לעבד את הרומן "מלכת היופי של ירושלים" למלודרמה יומית ב-yes. יוצרי הסדרה הם התסריטאים שלמה משיח, אסתר נמדר תמאם, הבמאי עודד דוידוף וההפקה של חברת ארצה הפקות.
סדרת הטלוויזיה היומית מבוססת על עלילת הרומן. הסדרה מגוללת את סיפורה של משפחת ארמוזה הירושלמית, משפחה ספניולית שהוטלה עליה קללה. הגברים להם תינשאנה בנות המשפחה לא יאהבו אותן. הסדרה תלווה שלושה דורות של בנות המשפחה, בתקופות שונות: החל מלפני הקמת המדינה ועד שנות ה-70. בסדרה יוצגו סיפוריהן האישיים והמשפחתיים של המשפחה. השפות המדוברות בסדרה: עברית, אנגלית, ערבית ולדינו.
צילומים
צילומי הסדרה החלו בקיץ 2020 בלוקיישנים שונים בעיר צפת, בין היתר במוזיאון פרנקל פרנל ובגלריית בית קסטל.
שעון ברלין
קריאת השעון
לקבלת השעות מכפילים את כמות הנורות בשורה הראשונה ב-5 ומוסיפים את כמות הנורות בשורה השנייה.
לקבלת דקות מכפילים את מספר הנורות בשורה השלישית ב-5 ומוסיפים את מספר הנורות בשורה הרביעית.
תל זיתון
תל זיתון, או תל אבו זיתון, הוא תל הממוקם כיום בעיר בני ברק, מצפון לשכונת פרדס כץ, מצפון מזרח לשכונת קריית הרצוג, וכקילומטר דרומה מנחל הירקון. תל זיתון שכן בעבר על תוואי דרך עתיקה - הדרך ההיסטורית יפו-שכם, שעברה גם בסמוך לתל ג'רישה ותל אפק - שניהם מתקופת הברונזה התיכונה.
היסטוריה
התל ממוקם על גבעת כורכר, משתרע על שטח של כשלושה דונם, ומתנשא לגובה של כתשעה מטר מעל הקרקע, ו-24 מטר מעל גובה פני הים. לפחות שתי חפירות ארכאולוגיות בוצעו בתל לאורך השנים, ב-1957 בראש התל, וב-2005, במורדות הדרומים של התל. בחפירה המוקדמת נחשפו שתי שכבות מהתקופה הפרסית, ובחפירה המאוחרת התגלו שלוש שכבות מתקופת הברונזה התיכונה.
תל זיתון נשמר הודות לחפירות ולממצאים במקום ובזכות "שומרת התל" - דוז'יה פדרמן, אשר שמרה עליו במשך שנים רבות. על שמה נקרא בראשית שנות ה-80 הרחוב הצמוד לגבעה.
החוקר הקתולי, האב פליקס-מארי אבל, זיהה את האתר המקראי גת רימון כתל זיתון. בנימין מזר שלל זיהוי זה בגלל שתל אבו זיתון הוא קטן מידי, לטענתו, ועל כן הציע לזהות את גת רימון בתל נפוליאון.
תל זיתון שימש עד לאמצע המאה העשרים גבול מערבי לביצת ענק שהשתרעה ממנו ומזרחה לרוחב של כ-3 קילומטרים, לשטח שעתיד להיות אזור תעשייה מרכזי בפתח תקווה - קריית אריה.
נכון ל-2018, התל מגודר, ונכלל בשטח גן שעשועים לילדים בשם פארק גבעת הזית.
סיפאקה לבנה
סיפאקה לבנה (שם מדעי: Propithecus candidus), היא מין קיפוף גדול ואחת מתשעה מיני הסיפאקה. היא נמצא בסכנת הכחדה חמורה ואנדמית לאזורים מצומצמים בצפון-מזרח מדגסקר (היא אחת מהפרימטים הנדירים בעולם בפרט, ומהנדירים מבעלי החיים בכלל). פרוותה ארוכה ולבנה, ומזכירה משי (ומכאן שמה האנגלי: "Silky sifaka"). יש לה מבנים חברתיים מגוונים, והיא מבלה את רוב זמנה באכילה, מנוחה והתנהגויות חברתיות (כמו האכלה וטיפוח הדדי). היא אוכלת בעיקר עלים וזרעים, ולפעמים אף פירות, פרחים ואפילו אדמה. היא מתרבה באופן עונתי עם תחילת העונה הגשומה. כמו מיני סיפאקות אחרים, גידול הצאצאים הוא משימה קבוצתית בה משתתפים לא רק הוריהם הביולוגיים. התקשורת מתבססת על מגוון קולות וסימון ריח המופק באמצעות בלוטות המיוחדות לכך.
אטימולוגיה ומיון
השם "סיפאקה" מתייחס לקריאת האזהרה הנפוצה "שיי-פאק"/"סיי-פאק" (נשמעת כלחישה, ומבוטאת בעיצור סותם, כלומר עצירת האוויר ושחרורו הפתאומי) של מיני סיפאקות מערביות מסוימות, בה הן משתמשות מספר פעמים ברצף. השם המדעי של הסיפאקה הלבנה, "candidus" הוא מילה לטינית שמשמעותה "לבן" (השם המדעי הנוסף של המין, "sericeus", נגזר מהמילה היוונית ל"משי")
הסיאפקה הלבנה תוארה לראשונה בשנת 1871 על ידי חוקר הטבע הצרפתי Alfred Grandidier, בכותבו מכתב רשמי אל עמיתו הזואולוג הצרפתי, Alphonse Milne-Edwards. תיאורו של Grandidier התבסס על תצפיותיו שלו באזור צפון מפרץ אנטונג'יל (Antongil Bay, הוא המפרץ שנוצר מחצי האי מאסואלה) בשלהי 1870. הוא קרא למין "Propithecus candidus" בגלל צבעו הלבן, שאותו הוא השווה למין הדומה לו Propithecus verreauxi, אך לאחרון יש כתם שחור על ראשו וכתם אפרפר על גבו. הממצא הראשון הושג בשנת 1872 וסופק על ידי Monsieur Guinet שהיה בעל-מטעים מסמבווה. הממצא אפשר ל-Grandidier ו-Milne-Edwards לתאר לעומק את המין תוך שהם מתבססים על עורו, פרוותו וגולגולתו. בעקבות גילוי ממצאים אלו, הם שינו את שם המין ל"sericeus", אולם Grandidier, בשנת 1875, "הוריד בדרגה" את הסיפאקה הלבנה ל"זן" או "גזע" של הסיפאקה המעוטרת (Propithecus diadema).
בשנת 2004, מחקרים (ריצוף D-loop והשוואת מאפיינים חיצוניים) הראו כי למרות דמיון הקריוטיפ של 42 כרומוזומים בין שני המינים (2n=42), הסיפאקה הלבנה נבדלת מהסיפאקה המעוטרת (לדוגמה, לסיפאקה הלבנה יש זנב קצר יותר, והיא קרובה יותר למין Propithecus perrieri).
עם זאת, הסיפאקות מחולקות לשתי קבוצות: קבוצת Propithecus diadema וקבוצת Propithecus verreauxi. הסיפאקה הלבנה נכללת בקבוצה הראשונה יחד עם המינים Propithecus diadema, Propithecus edwardsi ו-"Propithecus perrieri". חברי הקבוצה קרובים מאוד, גדולי ממדים יחסית, וחיים יערות הגשם המזרחיים של מדגסקר.
עם זאת, המיון שנוי במחלוקת ואינו נתמך באופן בינלאומי: ב-2007, נטען כי המיון נעשה בטרם עת.
מאפיינים גופניים
כמו שנרמז משמה באנגלית – "Silky sifaka" (סיפאקה משיית/רכה כמשי) – לסיפאקה הלבנה יש פרווה ארוכה ולבנה המזכירה משי (הן בעדינותה, הן ברכותה והן בבוהק שלה), אם כי לא כל הפרטים לבנים לחלוטין: אחדים הם בעלי גוונים כסופים-אפורים או שחורים על ראשם, גבם וגפיהם; בסיס הזנב יכול להיות צהוב. עור הפנים והאוזניים חסר שיער, וצבעו משתנה בשחור, שילוב של שחור וורוד או ורוד מוחלט. קצות אוזניה בולטים במעט מחוץ לפרווה שעל ראשה, ולעיניה צבע כתום-אדום עמוק. הסיפאקה הלבנה בעלת מראה ייחודי, ומכיוון שאין היא חופפת בשטחה עם מיני סיפאקות אחרות,, לא קל לבלבל בינה לבין מיני וסוגי קיפופים (טרום קופים) אחרים. כמו כן, בשונה מסיפאקות אחרות המתגוררות ביערות גשם מזרחיים, אצל הסיפאקה הלבנה קל להבחין בשוני בין הזכר לנקבה הודות לצבע הפרווה השונה (דו-צורתיות זוויגית) בחזה העליון: לנקבה יש פרווה לבנה, בעוד שלזכר יש טלאי חום גדול שנוצר כתוצאה מסימון טריטוריה ("ריסוס") על ידי בלוטת ריח על החזה והצוואר (sternal gular gland). במהלך עונת הרבייה, הטלאי מתרחב ומכסה את הצוואר והבטן כתוצאה משימוש יתר בבלוטה.
הסיפאקה הלבנה היא אחת ממיני הסיפאקות הגדולים ביותר:
תפוצה
הסיפאקה הלבנה מוגבלת לאזור קטן, בו גם האוכלוסיות דלילות ונפוצות באופן לא סדיר על פני השטח, בצפון-מזרח מדגסקר בתוך רצועת יער לח המשתרעת מעיר-השוק מרואנטסאטרה ("Maroantsetra", משמשת גם כנמל מקומי) בדרום ועד אגן אנדפה (Andapa Basin) ומסיב מרוג'ג'י (Marojejy) בצפון, אולם התחום המדויק אינו ידוע. הפארק הלאומי מרוג'ג'י משמש כגבול הצפוני ביותר של תפוצתה הנוכחית הידועה, ונהר אנטיינאמבלנה (Antainambalana River) והיערות של האזור המוגן מקירה (Makira Conservation Site) נחשבים כגבול הדרומי ביותר. עם זאת, מפות תפוצה היסטוריות ששורטטו על ידי הטקסונומים Alfred Grandidier ו-Henri Milne-Edwards בשלהיי המאה ה-19 מראות כי תפוצתה של הסיפאקה הלבנה אף השתרעה צפונה עד נהר במריבו (Bemarivo River) באזור צפון סמבווה (Sambava), אך אין זה ידוע אם אי פעם המין הרחיק לכת דרומה עד חצי האי מאסואלה (Masoala Peninsula).
תצפיות שנערכו בשנת 2009 דיווחו על קבוצות אחדות של סיפאקות לבנות במקטעי יערות לא מוגנים בסמוך לצפון-מזרח האזור המוגן מקירה, מה שיכול לשפר קמעה את המידע וההבנה על תחומו הגאוגרפי של המין. בכל מקרה, נוכחותה של הסיפאקה הלבנה תועדה בפארק הלאומי מרוג'ג'י, בשמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", באזור המוגן מקירה, באזור שנקרא "Betaolana Corridor" (נמצא ממערב לפארק הלאומי מרוג'ג'י) ובאזור שנקרא "Tsaratanana Corridor". ב-2008, 16 קבוצות התגלו במערב מרוג'ג'י ליד Antsahaberoaka.
בשמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", המין חופף בשטחו (sympatric) עם הלמור החום לבן-הראש (Eulemur albifrons), ועם אוכלוסיות אינדרי שפרוותן שחורה כולה (נמצאות בעיקר בצפון תחום המחיה של האינדרי). גם בפארק הלאומי מרוג'ג'י היא חופפת בשטחה עם הלמור החום לבן-הראש.
בית גידול
הסיפאקה הלבנה מצויה בשלושה סוגי בתי גידול מיוערים/בעלי צמחייה בטווח גבהים מסוים מאד: ביערות עננים ראשוניים, באזורי צמחייה קשת עלים וקצרת גבעולים (Sclerophyll) ובחלקים הגבוהים ביותר של ה-"Madagascar ericoid thickets". לא ידוע כמה רגישה הסיפאקה הלבנה להפרעות בשגרת חייה ובית גידולה, האם היא נמנעת מלשוטט בגבולות תחומי המחיה השלה או שמא היא סבלנית כלפי אלו (כמו קרובתה הסיפאקה המעוטרת – Propithecus diadema). כמו מיני סיפאקות אחרים החיים ביערות הגשם, היא תחצה אזורים לא מיוערים בין מקטעי יער רק לעיתים רחוקות. היא חיה במקומות הגבוהים מבין מיני הסיפאקות. לדוגמה, בפארק הלאומי מרוג'ג'י ובשמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", היכן ששוכנות רוב הסיפאקות הלבנות, המין נמצא בטווח גבהים בין 700 ל-1,875 מטר. למרות זאת, בשטחה הדרומי ביותר במקירה, מספר קבוצות מאכלסות מקטעי יערות הנמצאים בגבהים נמוכים במיוחד של 300 מטר.
התנהגות
לפי מחקרים אחדים, היא מבלה את רוב זמנה במנוחה ואכילה (בערך 44.4% ו-25%, בהתאמה), בעוד ש-16.8% מיומה מוקדש להתנהגות חברתית, כמו טיפוח עצמי/הדדי (פליית כינים ולכלוך וכו') ומשחק, ושאר היום מועבר בטיול ושינה. מקורות אחרים מדווחים כי היא מבלה חצי מיומה בשוטטות וחיפוש אחר מזון, בעוד שבשאר היום היא נחה. החיפוש אחר מזון מתחיל בדרך כלל עם שחר (אלא אם יורד גשם). אף על פי שהסיפאקה הלבנה היא יצור החי על העצים, היא משחקת לפעמים על פני הקרקע (גם מבוגרים) במשך חצי שעה ויותר. כמו מיני סיפאקות אחרות, היא נעה על גבי העצים וביניהם באמצעות אחיזה אנכית וניתור. לסיפאקה הלבנה יש מבנה חברתי משתנה: נצפו זוגות זכר-נקבה, זכרים מתבודדים, וקבוצות של זכרים/נקבות ביחד. גודל הקבוצה משתנה משניים עד תשעה פרטים, וטווח הטריטוריה משתנה מ-340,000 עד 470,000 מ"ר (תלוי במיקום). היררכיות חברתיות לא נצפו אצל נקבות הסיפאקה, אך ידוע כי היררכיות עונתיות מתרחשות לפעמים. תוקפנות, שהיא בדרך כלל נדירה, תתרחש לפעמים בזמן האכילה, כאשר נקבות מפגינות שליטה על הגברים, אך סימני כניעה אינם מתרחשים לעיתים קרובות. נדידת הקבוצות מונהגת על ידי הנקבות, בדרך כלל מרחק של כ-700 מטר ליום ו-500 מטר במעלה המדרונות.
תזונה
היא אוכלת בעיקר עלים, זרעים ופירות, ותפריטה מגוון. מחקר שארך כחודשיים באמצע שנות ה-2000 הראה כי הסיפאקה הלבנה ניזונה מכ-76 מיני צמחים מ-42 משפחות. המזונות המועדפים עליו מיני עצים וליאנות: תותיים (20.30%), קטניות (12.87%), הדסיים (12.65%), משפחת ה-Clusiaceae מסדרת המלפיגאים (10.13%) והרדופיים (9.49%). אכילת פרחים ואדמה נצפתה לעיתים רחוקות.
רבייה
כמו קיפופים אחרים, לסיפאקה הלבנה עונת רבייה, ומשוער כי היא מזדווגת רק ביום אחד בשנה עם תחילת עונת הגשמים בדצמבר או ינואר. לרוב הנקבה תוליד גור אחד בכל שנה או שנתיים; הוא נולד כשישה חודשים אחר יוני או יולי. עם לידתם, הגורים מטפסים אל חזה אמם ונאחזים בפרוותה במשך ארבעה חודשים, ולאחר מכן הם עוברים לרכוב על גבה. הגור מתפתח במהירות, כנראה בגלל הסיוע הרב מצד חברי הקבוצה (הסיוע מצד אחרים הוא תכונה נפוצה אצל הסיפאקות). אף הזכר עוזר לנקבה בגידול הילד באמצעות טיפוח, משחק ונשיאה, ובמקרים נדירים אף בטיפולו השוטף. משוער כי עזיבת הגורים את הקבוצה מתרחשת עם הגעתם לבגרות מינית, בדומה למיני סיפאקות אחרות החיות ביערות הגשם המזרחיים של מדגסקר. אולם, רק עזיבה אחת תועדה, בה זכר עזב את בית אבותיו, וגירש זכר מבוגר ממנו מאותה קבוצה בה היה חבר במשך שבע שנים.
שימוש בריח
הסיפאקה הלבנה משתמשת בתקשורת מפותחת המבוססת-ריח, כמו כל טרום-הקופים האחרים. למין יש מספר בלוטות-ריח מותאמות לסימון-ריח, כולל בלוטת חלב הייחודית לזכר, ובלוטת חלב-זיעה מעורבת ב שנמצאת אצל שני המגדרים. שני המגדרים מסמנים בדרכים שונות (לרוב הסיפאקה משתינה בעת הסימון): הנקבות משפשפות ומחככות את בלוטות אברי מין שלהן כנגד עצים תוך כדי תנועה עולה ויורדת, בעוד שהזכרים משתמשים הן בשיטה זו והן בבלוטות החזה שלהם. הזכרים משתמשים לפעמים בשן מיוחדת שנמצאת אצלם כדי לחרוט על גבי העצים לפני הסימון, פעולה שמשאירה סימון ארוך-טווח.
איומים ושימור
חוץ מהאדם, הפוסה היא הטורף היחיד הידוע של הסיפאקה הלבנה.
הסיפאקה הלבנה היא אחת ממיני הקיפופים הנדירים בעולם, ונכון לשנת 2008, על פי "הרשימה האדומה של מינים מאוימים" שמתפרסמת על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) היא מוגדרת כ"בסכנת הכחדה חמורה". כמו כן, היא אחת מחמשת הקיפופים המוכללים ברשימת "25 הפרימטים שנמצאים בסכנת ההכחדה החמורה ביותר בעולם" (רשימה שמתפרסמת על ידי IUCN, "International Primatological Society" ו-"Conservation International"); היא נכללת ברשימה זו בפעם החמישית, מראשיתה של הרשימה. גודל האוכלוסייה הכללית מוערך בכ-100–1,000 פרטים, בעוד שמספר הבוגרים משוער למספר הנמוך מ-250. כפי שצוין בפסקה "בית גידול ותחום גאוגרפי", הסיפקאה הלבנה מוגבלת לאזור מצומצם של שטחים מוגנים בגודל 900 קמ"ר, על אף שזאת כנראה הערכה מוגזמת, משום שהיא לא מצויה מתחת לגובה של 700 מטר (ככל הנראה כתוצאה מהאיומים שהוזכרו לעיל או מהעדפתה את האזור). היא "מין הדגל" (סמל, כמו במונח "אוניית הדגל") באזורים המוגנים בהם היא חיה, במיוחד בפארק הלאומי מרוג'ג'י, שנחנך כחלק מאתר המורשת העולמי "יערות הגשם של אטסינאנאנה". אין סיפאקות לבנות בשבי.
האיומים העיקריים של המין הם: המרת שטחים לחקלאות ובנייה (השיטה הנפוצה והידועה נקראת "חתוך ושרוף" [או בשפת המקום – Tavy]. בשיטה זו כורתים יערות ומבראים אותם מאמצעות שריפות.), כריתת עצים תעשייתית וציד למטרות שונות. איומים אלו מתרחשים גם בשטחים המוגנים, חרף האיסורים. כריתת יערות בלתי חוקית היא ככל הנראה איום הגדול ביותר שלה, במיוחד מאז המשבר הפוליטי המלאגסי שהתרחש בשנת 2009. שני האזורים המגונים ביותר שלה, הפארקים הלאומיים מרוג'ג'י ומאסואלה, ספגו פגיעה קשה בתקופה זה על ידי כריתה נרחבת, מה שהוביל לתופעות לוואי כגון: שריפות, פלישת מינים, דלדול המגוון הגנטי, קיטוע בתי-גידול והריסתם. הציד הוא בעיה מוכרת, שבשונה מהטאבו המקומי (או בשפת המקום – Fady) על ציד הסיפאקה זהובת-הכתר (Propithecus tattersalli), את הסיפאקה הלבנה "מותר" לאכול ולצוד. היא ניצודה בעיקר בחלקים הצפוניים והמערביים של הפארק הלאומי מרוג'ג'י, כמו גם באזורים נוספים בקרבת אגן אנדפה.
סימן מים
סימן מים (בלועזית, "Water Mark" ומקובל גם כמילה בודדת – "watermark") המוטבע בשטרות כסף, ניירות ערך ובבולים שימש ומשמש כאמצעי לזיהוי זיופים על ידי יצירת סימון שלא רואים אותו ממבט ראשון ויצירתו מצריכה טיפול בנייר לפני הדפסתו.
סימני המים דומים במראה שלהם לעבודות אמנות של צורפים העובדים עם חוטים דקים מאוד של מתכת יקרה, עבודות הנושאות את השם פיליגרן ומשום כך דבק השם פיליגרן גם בסימני המים המוטבעים בנייר.
סימני מים בנייר נוצרו לראשונה בבולוניה, ב-1242. קיימים שני סוגים של סימני מים, סימני מים המוטבעים במהלך ייצור הנייר ומכונים "סימני מים אמיתיים" וסימני מים המוטבעים בנייר לאחר שתהליך ייצורו הושלם ומכונים "סימני מים מלאכותיים". סימני המים האמיתיים נוצרים על ידי הפעלת לחץ על נקודות מסוימות בעיסת הנייר לפני התייבשותה (ומכאן מקור השם סימן מים). לאחר התייבשות הנייר, המקומות שנלחצו דקים יותר ומאפשרים חדירה טובה יותר של קרני אור. את סימני המים המלאכותיים יוצרים על ידי צביעת הנייר בצבע לבן או לקה מבריקה. את סימני המים המלאכותיים רואים רק בצד אחד של הנייר, בניגוד לסימני המים האמיתיים, שאפשר להבחין בהם משני צדי הנייר.
בהשאלה, בשנות האלפיים, המונח "סימן מים" משמש גם כמונח המתייחס לכיתוב ובו פרטי הצלם, שחלק מהצלמים המקצועיים נוהגים לשבץ על גבי תמונה דיגיטלית, על-פי רוב בתחתיתה, כדי לוודא שהקובץ שיצרו יישאר מקושר אליהם.
הנוק גויטום
קריירת מועדונים
גויטום נולד בסולנה שבשוודיה להורים ממוצא אריתריאי. בצעירותו שיחק בקבוצות הנוער של IK אסיניה, אינטר אורהוי ו-IF ואסלונדס.
אודינזה וההשאלה לסיודד דה מורסיה
בשנת 2003 חתם גויטום באודינזה. ב-19 בפברואר 2005, בהופעתו היחידה בסרייה א', במשחק נגד אינטר, נכנס גויטום כמחליף בדקה ה-83 והבקיע שער מאוחר שהשווה את התוצאה ל-1-1. בעונות ו- הושאל לסיודד דה מורסיה מהליגה הספרדית השנייה, והבקיע 21 שערים ב-61 הופעות.
ריאל מורסיה וההשאלה לריאל ואיאדוליד
לקראת עונת שוחרר גויטום מאודינזה וחתם בריאל מורסיה, ששיחקה בליגת העל הספרדית. אף על פי כן, בעת הצגתו של איטור לופס בתקשורת, אלפונסו גרסיה, נשיאה של אלמריה, הציג מסמכים המוכיחים כי כבר נחתמה עסקה בין אודינזה לאלמריה בנוגע להעברתו של גויטום והודיע כי העניין יגיע לבית משפט. בסופו של דבר, גויטום נשאר בריאל מורסיה. ב-25 באוגוסט 2007 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-64 בניצחון 1–2 על ריאל סרגוסה במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-16 בדצמבר 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, כשהבקיע בדקה ה-56 בניצחון 1–2 על ראסינג סנטנדר במסגרת המחזור ה-16. בסך הכל הבקיע גויטום שני שערים ב-31 הופעות.
בעונת, לאחר ירידתה של ריאל מורסיה לליגה הספרדית השנייה, הושאל גויטום לריאל ואיאדוליד ששיחקה בליגת העל הספרדית. ב-30 באוגוסט 2008 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כששיחק במחצית הראשונה בהפסד 0–1 לאספניול במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-30 בנובמבר 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה במדי ריאל ואיאדוליד, כשהבקיע בדקה ה-67 בניצחון 0–3 על מיורקה במסגרת המחזור ה-13. גויטום סיים את העונה כמלך השערים של הקבוצה, עם 10 שערים ב-29 הופעות.
אלמריה
לקראת עונת שוחרר גויטום מריאל מורסיה וחתם באלמריה, קבוצה נוספת מליגת העל הספרדית כמחליף מיועד לאלברו נגרדו, שעזב לסביליה. ב-29 באוגוסט 2009 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כששיחק במחצית השנייה בהפסד 1–4 לאתלטיק בילבאו במסגרת המחזור ה-12 בליגה. ב-17 בינואר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה במדי אלמריה, כשהבקיע בדקה ה-61 בתיקו 1-1 נגד טנריף במסגרת המחזור ה-18. שער זה היה השער היחיד של גויטום בעונת. בסך הכל הבקיע גויטום שמונה שערים ב-78 הופעות במועדון.
א.י.ק סולנה
ב-16 באוגוסט 2012, לאחר שסיים את חוזהו באלמריה, חתם גויטום בא.י.ק סולנה מליגת העל השוודית. ב-2 בספטמבר 2012 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-73 בניצחון 1–2 על הלסינגבורג במסגרת המחזור ה-21 בליגה. ב-28 באוקטובר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, כשהבקיע בדקה ה-60 בתיקו 1-1 נגד סיריאנסקה במסגרת המחזור ה-28. בחודש נובמבר 2015 נודע כי גויטום יעזוב את הקבוצה בתום חוזהו, וב-31 בדצמבר 2015 שוחרר גויטום מהקבוצה, לאחר שהבקיע 39 שערים ב-93 הופעות.
קריירה בינלאומית
בצעירותו שיחק גויטום בנבחרת שוודיה עד גיל 21.
בחודש ספטמבר 2015, כשהוא בן 30, הגיש גויטום בקשה רשמית לפיפ"א על-מנת שתאשר לו לשחק בנבחרת אריתריאה, ובקשתו אושרה. ב-10 באוקטובר 2015 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אריתריאה, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–2 לנבחרת בוטסואנה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. במשחק הגומלין, שנערך 3 ימים לאחר מכן, הבקיע גויטום את שער הבכורה שלו, ההשער היחיד בהפסד 1–3.
אנריקו מיארומה
אנריקו מיארומה (באיטלקית: Enrico Miaroma, נולד ב-3 בדצמבר 1962 בטרנטו) הוא מנצח מקהלה, מלחין, פסנתרן ומורה איטלקי הוא מרצה בכיר להוראת המוזיקה בקונסרבטוריון למוזיקה על שם פרנצ'סקו אנטוניו. בונפורטי בטרנטו.
ביוגרפיה
אנריקו מיארומה נולד בשנת 1962 בעיר טרנטו באיטליה. הוא למד בהצטיינות בקונסרבטוריונים למוזיקה של בולצנו, טרנטו ופיאצ'נצה. למד נגינת פסנתר אצל אנה רוטלה, מוזיקה מקהלתית וניצוח מקהלות אצל ארמנדו פרנצ'סקיני, כמו כן למד הוראת מוזיקה והלחנה. השתלם בהלחנה ומוזיקה לסרטים בפסטיבל צ'יטה די קסטלו, במסגרת קרן רומאניני בברשה, ובאקדמיה קיג'יאנה בסיינה אצל סלבטורה שארינו, אניו מוריקונה ופרנקו דונאטוני. מיארומה זכה בפרסים בתחרויות רבות, לאומיות ובינלאומיות, - לפסנתר (בברדולינו, רומא ופיזה), להלחנה (בטרנטו, סיינה, ארצו, סרזאנה, לקו ואאוסטה) ותחרויות לניצוח מקהלות באדריה, ויטוריו ונטו, ארצו (הפרס השני - ב-1999), טרנטו, ריווה דל גארדה, איווראה, וביאלה. במהלך הקריירה שלו ערך סיבובי הופעות באיטליה, אוסטריה, גרמניה, שווייץ, צ'כיה, ספרד, סלובניה, אנגליה, בוסניה, שוודיה, אוקראינה, קרואטיה, פורטוגל, ישראל, ואחרות. מיארומה היה בשנים 2009–2012 חבר במועצת הפדרציה הבינלאומית למוזיקה המקהלתית וכיום - חבר בוועד האמנותי של פדרציית המקהלות של טרנטינו. בעבר לימד בקונסרבטוריון בפסקארה ובאדריה וכעת מלמד בקונסרבטוריון "בונפורטי" בעיר הולדתו, טרנטו.
פעילותו המוזיקלית
מיארומה הלחין מוזיקה קלאסית כלית ולפסנתר ובעיקר מוזיקה מקהלתית. בין היתר, הוא עיבד שירים עממיים רבים בעיקר ממסורת השירה בחבל טרנטינו. כמו כן הלחין מוזיקה למקהלות מעורבות, מקהלות נשים, מקהלות גברים ולמקהלות נערים סופרנים. מיארומה ניצח תקופה ארוכה את המקהלה הפוליפונית "ווצ'י רוברטאנה" (קולות מרוברה) איתה זכה הישגים חשובים בתחרויות לאומיות ובינלאומית ואת מקהלת צ'יטה די אלה. כיום הוא מנצח את מקהלת הנערים הסופרנים גארדה טרנטינו (Voci Bianche Garda trentino) שזכתה תחת שרביטו במקום ראשון בתחרויות הלאומיות בקוארטיאנו, בוויטוריו ונטו ובארצו. בשנת 2012 זכה כמנצח מקהלת "צ'יטה די אלה" בתחרויות הבינלאומיות של ריווה די גארדה וורונה ובתחרות הלאומית של ביאלה מיארומה מכהן כמנהל האמנותי של התחרות הלאומית והבינלאומית למקהלות נערים סופרנים "Il Garda in Coro" במלצ'זינה, מנהל האיגוד של ההוצאות לאור למוזיקה מקהלתית האיטלקית, מנהל אמנותי של תחרות מקהלות הגברים "לואיג'י פיגרלי" בארקו, בטרנטינו. בשנת 2013 כיהן כחבר בחבר השופטים של התחרות הבינלאומית להלחנה ע"ש ג'אני ברגאמו.
שירי משוררים
על טקסטים מאת ג'אקומו לאופרדי (Era la luna), רבינדרנת טאגור (Light, my light), גבריאלה ד'אנונציו (Acqua) ת"ס אליוט - (Only through time time is conquered )
הלנה חצקלס
הלנה חַצְקֶלֶס (כאצקעלעס) ( 25 ביולי 1882 – 26 בינואר 1973) הייתה סופרת יידיש, מתרגמת ומחנכת.
קורות חיים
הלנה חצקלס נולדה בקובנה שבאימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו), זכתה להשכלה בעיר, וסיימה בה את הגימנסיה לבנות. יצאה לסנקט פטרבורג להשלמת לימודיה באוניברסיטה, ושם הצטרפה לתנועת "הבונד". היא שמרה אמונים כל חייה לרעיונות ה"בונד". תחת שמה המחתרתי "רחל", חצקלס הפכה לפעילה ניידת של התנועה ונסעה מעיר לעיר לארגן יהודים צעירים לתנועה המהפכנית.
בשנת 1905 עברה חצקלס מקובנה לווילנה, לאחר שהשתחררה מתקופת מאסר שנגזרה עליה בשל פעילותה בבונד. בווילנה התמסרה להקמת רשת חינוך יהודית של בתי ספר עממיים, לימדה בבתי הספר הללו וניהלה גימנסיה לבנות. בעשור השנים שבין 1920 לשנת 1930 יצא שמה כמחנכת מעולה, המחנכת ברוח המהפכה, והיא גם השתתפה בעריכת כתב עת יידישאי פדגוגי, ברוח ה"בונד" והמשטר הסובייטי. גם פעילותה כמורה מדריכה ומנהלת בסמינר למורים יהודים בווילנה הייתה מוקדשת לניסיון להשתלב בעולם המהפכה הרוסית.
חצקלס יצאה לסיור בכמה מארצות אירופה בראשית שנות ה-40. במסעה הגיעה גם לארץ ישראל, ביקרה בכמה מוסדות לימוד והתעמתה עם החינוך הציוני. עם הפלישה הנאצית לפולין וההסכם בין הסובייטים לנאצים, נמלטה הלנה חצקלס עם משפחתה למרכז אסיה. לאחר הניצחון הסובייטי שבה לווילנה בשנת 1945, והתמסרה לשיקום והצלת שרידי החינוך היהודי בעיר ובליטא. היא הקימה, בין השאר, מעונות לילדים יהודיים שהוריהם נספו בשואה. בשנת 1947 זכתה הלנה חצקלס בעיטור הסובייטי הנכבד "אות לנין", ובהוקרת המשטר. היא הטביעה את חותמה על חינוך הילדים היהודים בברית המועצות, והייתה לאחת המעצבות של מערכת החינוך היידישיסטית הנאמנה ללא גבול למשטר.
חצקלס פרסמה קרוב לעשרים כרכים ביידיש: סיפורים, ספרי לימוד ותרגומים של סופרי אירופה. בין השאר תרגמה מיצירתם של הקטור מלו, לוסי פיץ'-פרקינס, ארווין סטיפנסון, פייר ז'יל סטאל, ואחרים. לעברית לא תורגם שום ספר מספריה.
חצקלס נפטרה בגיל 90 בקובנה.
ניקולא פוקה
חייו
אביו, פרנסואה פוקה, היה חבר הפרלמנט של פריז. למד בבית ספר של הישועים בפריז, ואחר כך למד משפטים והוסמך כפרקליט. ב-1633 קנה לו אביו משרה כחבר הפרלמנט של העיר מץ בחבל לורן שבצפון מזרח צרפת. על פי דרישת הקרדינל רישלייה הכין מסמך משפטי שהצדיק את כניסת הצבא הצרפתי לחבל לורן. ב-1638 נעשה חבר במועצת העיר ננסי שהייתה בירת חבל לורן. ב-1640 נישא למארי פורשה, נישואין שבעטיים זכה לנדוניה כספית גדולה. בפברואר 1641 רכש אחוזה כפרית מדרום לפריז. באוגוסט של אותה שנה אשתו נפטרה אחרי שילדה לו בת. ב-1644 נתמנה לאינטנדנט של העיר גרנובל שבדרום מזרח צרפת, וב-1648 לאינטנדנט של פריז. האינטנדנטים היו פקידי מדינה בעלי סמכויות בשטחי המשפט, המשטרה והכספים, ובעלי זכות לגבות מסים עבור אוצר המדינה.
ב-12 ביולי 1648 פרץ מרד הפרונד בפריז נגד בית המלוכה, וניקולא פוקה העמיד את שירותיו לרשותם של הקרדינל מזראן ושל העוצרת אן מאוסטריה. בעת המצור על פריז (ינואר - מרץ 1649), עסק בענייני אספקה לעיר הנצורה. כאשר מזראן נאלץ לעזוב את פריז ב-1652, נשאר פוקה בפריז ודיווח למזראן על הנעשה בעיר. ב-6 בפברואר 1653 חזר מזראן לפריז ולמחרת מינה את פוקה לשר האוצר יחד עם אבל סרביין. ענייני הכספים של בית המלוכה נמצאו בכי רע. לא ניתן היה לשלם לחיילים ולעמוד בהוצאות הגבוהות של חצר המלכות. החל ב-1654 נאלצו מזראן, סרביין ופוקה להשתמש באוצרותיהם הפרטיים על מנת להחזיר מלוות שניתנו לבית המלוכה על ידי האצולה. באמצעות החזר מלוות אלה ועושרו הרב, הצליח פוקה לרכוש מחדש את אמונם של אנשי האצולה, שהמשיכו לממן את הוצאות בית המלוכה בצורת הלוואות חדשות לאוצר המדינה.
בתפקידו כשר האוצר ניקולא פוקה היה חייב להמציא כספים רבים למלך לואי הארבעה עשר, כדי לממן את מלחמותיו ואת החזקת חצרו המפוארת. הוא לווה מן האצולה נגד ביטחונות של רכושו הפרטי. בשיתוף פעולה עם האינטנדנטים ניקולה פוקה כשר האוצר צבר הון עתק ונחשב לאדם העשיר ביותר בצרפת. ב-1657 העסיק אדריכלים וציירים מפורסמים כדי לבנות ולקשט ארמון מפואר מוקף בגנים באחוזתו שמדרום לפריז. הוא רכש חפצי אמנות יקרים וספרים עתיקים ובהם: התנ"ך, התלמוד והקוראן. המחזאים קורניי ומולייר והמשורר לה פונטיין התארחו בטירתו ופיארו אותה בנוכחותם. הוא קיים גם חוג ספרותי שבו השתתפו, בין היתר, לה פונטיין, מאדאם דה סבינייה ומדליין דה סקודרי.
ב-17 באוגוסט 1661 הזמין פוקה את המלך לטירתו המפוארת. ששת אלפים המוזמנים סעדו את לבם בצלחות כסף וזהב. המלך קינא בעושרו הרב של פוקה, ומינה את ז'אן-בטיסט קולבר לבחון את מקורות הכנסותיו. קולבר דיווח למלך שהמדובר בשחיתות בקנה מידה לא יאומן. משהצטברה עדות מכרעת בדבר מועל ידו של פוקה, ציווה המלך לעצרו (5 בספטמבר 1661). נערך משפט שנמשך שלוש שנים. מאדאם דה סבינייה, לה פונטיין וידידים אחרים של פוקה עשו כמיטב יכולתם כדי להוכיח את חפותו, אך המסמכים שהתגלו בטירתו גרמו להרשעתו בדין. הוא נידון לגלות ולהחרמת כל רכושו, אך המלך שינה זאת למאסר עולם. ניקולה פוקה ישב בכלא 16 שנה במבצר פינרול בהרי האלפים בפיימונט (כיום בצפון איטליה), שם נפטר ב-1680.
טרוויס פימל
טרוויס פימל (באנגלית: Travis Fimmel; נולד ב-15 ביולי 1979) הוא דוגמן ושחקן אוסטרלי. פימל החל את הקריירה שלו בתור דוגמן של חברת קלווין קליין והתפרסם בעיקר כמי שמגלם את דמותו של רגנאר לודברוק בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "ויקינגים" של ערוץ ההיסטוריה.
ביוגרפיה
טרוויס פימל נולד בשנת 1979 בעיר ויקטוריה (אוסטרליה) וגדל בחווה של 22,000 דונם בלוקינגטון. הוא בנם של ג'ני וכריס והצעיר מבין שלושת האחים. בצעירותו עבר למלבורן בעקבות שאיפותיו לשחק פוטבול אוסטרלי מקצועי והצטרף למועדון הכדורגל של סנט קילדה, אולם הוא שבר את רגלו טרם תחילת העונה מה שמנע את המשך דרכו בקבוצה.
דוגמנות
קריירת הדוגמנות שלו החלה כאשר סוכן של סוכנות הדוגמנות צ'דוויק גילה אותו בחדר כושר בו התאמן פימל. בשנת 2002 חתם בסוכנות הדוגמנות של אלי איי מודלס. היה הדוגמן (הגבר) הראשון שקיבל שכר של 6 ספרות לשנה בחברת קלווין קליין. המגזין האמריקאי פיפל בחר אותו כרווק הסקסי ביותר של אמריקה בשנת 2002. העדפתו למשחק על פני דוגמנות הובילה אותו לדחות הצעה לשמש כשופט בתוכנית הטלוויזיה האוסטרלית "תעשה אותי סופר מודל".
משחק
פימל למד משחק בהוליווד, ורק כעבור שנתיים קיבל את האודישן הראשון שלו. היה השחקן הראשי בסדרת הטלוויזיה "טרזן" בשנת 2003. בשנת 2008 הוא גילם תפקיד של רוצח בסרט "גולש, אחי" עם השחקנים מת'יו מקונוהיי ווודי הרלסון.
בשנת 2015 שיחק לצד גרטה גרוויג בקומדיה הרומנטית "הרומן של מגי" בבימויה של רבקה מילר. בשנת 2016 הוא שיחק בתפקיד הראשי של סר אנדוין לות'אר בסרט "וורקראפט" המבוסס על משחק המחשב באותו שם.
בשנת 2022 החל לשחק את אחת הדמויות המרכזיות בסדרת המערבון האמריקאית "The Dirty Black Bag" בשירות הסטרימינג AMC+, לצדם של השחקנים דומיניק קופר והישראלית ניב סולטן.
ג'ף רול
ביוגרפיה
רול נולד בברמינגהאם שבווריקשייר. הוא למד בבית הספר המלך אדוארד השישי באסטון שבברמינגהאם. כשהיה בן 15 עברה המשפחה לשפילד ושם למד ב-High Storrs Grammar School. בבית הספר החל להתעניין בתיאטרון והופיע בהצגות בית הספר. הוא עבד בתיאטרון שפילד פלייהאוס, ואחר כך למד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
תפקידו הגדול הראשון של רול היה ב-1973, כשגילם את בילי בגרסה הטלוויזיונית של "בילי בדאי" מאת ויליס הול וקית' ווטרהאוס. ב-1979 הופיע עם איאן מקלן וטום בל במחזה "עקומים" בתיאטרון קריטריון בלונדון. ב-1984 שיחק בתפקיד פלנטג'נט בסיפור "Frontios" בסדרה "דוקטור הו". בין 1995 ל-1998 כיכב בסדרה הקומית "Faith in the Future" של רשת ITV. ב-2004 החל להופיע בסדרה נוספת של ITV "דוק מרטין", בתפקיד רוג'ר פן. רול הופיע בתפקיד אורח בסדרה "תחבולות חדשות" בתפקיד עורך הדין ג'ונתן בלאנט. ב-2005 שיחק רול בעונה הרביעית של הסדרה "ספוקס" בה גילם את מזכיר הפנים. עוד הופיע בסדרה "Ultimate Force" לצדו של רוס קמפ.
רול היה קריין במספר רב של הקלטות בהן "הדוב פדינגטון", סדרת ספרי "באדג'י המסוק הקטן" של הדוכסית מיורק, "Universe" מאת סטיבן הוקינג, ו-"The Grass is Always Greener" מאת טום פורט. הוא כתב תסריטים לסרט "The Young Poisoner's Handbook" משנת 1995, ול-"Who Goes There?".
חיים אישיים
רול נשוי לנינה מארק משנת 1998. יש לו ארבעה ילדים.
קורה כריסטיאנסן
קורה כריסטיאנסן (בנורווגית: Kåre Kristiansen; 20 במרץ 1920 – 3 בדצמבר 2005) היה פוליטיקאי נורווגי פרו-ישראלי.
השר הנורווגי לענייני נפט ואנרגיה מ-1983 עד 1986. פעמיים מנהיג מפלגת העם הנוצרית הנורווגית - בין 1975 ל-1977, ובין 1979 ל-1983. חבר הפרלמנט הנורווגי במשך 12 שנה - בין 1973 ל-1977, ובין 1981 ל-1989.
ב-1994 כריסטיאנסן שכיהן כאחד מחמשת חברי וועדת פרס נובל לשלום התפטר מתפקידו במעשה חסר תקדים כאות מחאה על הענקת הפרס ליאסר ערפאת. אמנם גם ב-1973 התפטרו שניים מחברי הוועדה במחאה על הענקת הפרס באותה שנה להנרי קיסינג'ר, אך הם השעו את הודעת הפרישה עד לאחרי הטקס, בעוד כריסטיאנסן התפטר מיד אחרי אישור הפרס ומחה ברחובות אוסלו במהלך הטקס. בראיון שהתקיים עמו כעבור 4 שנים הוא טען: "אינני גיבור. פשוט לא הייתי מסוגל יותר להסתכל במראה אילו המשכתי להיות חבר בוועדה שנותנת פרס לערפאת". בשנים 1991–1993 כיהן כנשיא הארגון עם ישראל למען השלום.
ב-1997 יזם כריסטיאנסן עצומה מטעם קבוצת פוליטיקאים ואנשי דת נורווגים שקראה להעברת השגרירות הנורווגית בישראל מתל אביב לירושלים. במסגרת יוזמתו זו גם ביקר בישראל.
מייקל מוסמאנו
מייקל אנג'לו מוסמאנו (באנגלית: Michael Angelo Musmanno; 7 באפריל 1897 – 12 באוקטובר 1968) היה משפטן פוליטיקאי וקצין צי אמריקאי. מוצאו היה במשפחת מהגרים, והוא החל לעבוד כנושא פחם בגיל 14. לאחר שירותו בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, השיג תואר במשפטים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון. מתחילת שנות השלושים של המאה העשרים היה שופט בבתי משפט במחוז אלגני, פנסילבניה. כשנכנס לצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, שירת במערכת המשפט הצבאית. בשנת 1946 היה מושל צבאי של מחוז כבוש באיטליה. משנת 1947 היה נשיא בית המשפט במשפט האיינזצגרופן שהתקיים בבית המשפט הצבאי של ארצות הברית בנירנברג.
בשנת 1951 נבחר כשופט בבית המשפט העליון בפנסילבניה, שם כיהן עד מותו בשנת 1968. הוא קבע שיא במספר חוות-הדעת המוגשות. בנוסף לקריירה השיפוטית הארוכה שלו ופעילותו באירופה שלאחר המלחמה, כתב מוסמאנו שישה עשר ספרים ומאמרים רבים הקשורים לתיקי בית המשפט בהם היה מעורב, ולקריירה המקצועית שלו. בכתיבתו הביע אהדה לבני מעמד הפועלין והתעניינות עמוקה באיטלקים בארצות הברית.
מוסמאנו הגן על סאקו וונצטי, וכן היה אנטי קומוניסטי ותומך בזכויות אזרח. בזמן מותו נחשב "אחת הדמויות המכובדות והצבעוניות ביותר בפנסילבניה".
ראשית חייו וחינוכו
מוסמאנו נולד למשפחה ממוצא איטלקי בעיירה סטו (Stowe) בפנסילבניה, בשכונה תעשייתית מערבית לפיטסבורג. הוא עבד עם אביו במכרות הפחם, החל לימודי משפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנת 1915, ועזב לשרת כחיל רגלים במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה השלים תואר ראשון במשפטים ותואר שני באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, ותואר שני נוסף במשפטים. הוא היה עורך דין לענייני עבודה.
פוליטיקה ושיפוט
בשנת 1923 החל לעבוד כעורך דין בעיירת מולדתו סטו. הוא השתלב בפוליטיקה ובשנת 1926 התמודד בבחירות לבית הנבחרים בפנסילבניה כרפובליקני, אך הפסיד. הוא התנדב להיות עורך דין לערעורים במהלך תיק סאקו וונצטי ועבר לבוסטון. השניים הורשעו עוד קודם לכן, בשנת 1921, באווירה של עוינות כלפי מהגרים. הערעורים נדחו, וסאקו וונצטי נידונו למוות בשנת 1927. בשנת 1939 כתב מוסמאנו את הספר לאחר 12 שנים בו כתב על המקרה, וכן שני מאמרים בשנת 1963, שפורסמו בין השאר בניו ריפבליק".
לאחר שובו לפנסילבניה נבחר מוסמאנו בשנת 1928 כמחוקק מטעם המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים בפנסילבניה. הוא נבחר מחדש בשנת 1930.
ב-1929 הוכה למוות הכורה ג'ון ברקוסקי בפנסילבניה על ידי משטרת הפחם והברזל במהלך שביתה. בתגובה יזם מוסמאנו הצעת חוק שביקשה למנוע את קיומו של גוף משטרתי פרטי זה. מושל פנסילבניה הטיל וטו על החוק, ובתגובה התפטר מוסמאנו. הוא כתב על הפרשה ספר שעובד לסרט קולנוע ב-1935, בכיכובו של פול מוני.
בשנת 1943 נפרד מחובותיו השיפוטיות כדי להשתתף במלחמת העולם השנייה. לאחר שחזר לפיטסבורג בשנת 1948, מונה שוב כשופט וכיהן עד 1951.