cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליאנס חברה לצמיגים
היסטוריה
בשנת 2007, רכשה קרן ההשקעות ורבורג פינקוס את השליטה בחברה מידי פישמן לפי שווי של כ-50 מיליון דולר. לאחר מכן, מחקה הקרן את מניות המסחר מהבורסה וחזרה להיות חברה פרטית אך המשיכה במסחר באיגרות החוב שלה.
בשנת 2013, רכשה קרן ההשקעות הזרה Kohlberg Kravis Roberts את מניות השליטה בחברה לפי שווי של חצי מיליארד דולר.
בשנת 2016, נמכרה ליוקוהאמה ב-1.2 מיליארד דולר.
פעילות החברה
אליאנס מתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק של צמיגים מתקדמים, המבוססים על פטנטים בתחומי הנדסה כימית וחוזק חומרים. לדוגמה: צמיגי Flotation, צמיגי יערנות, צמיגי OTR, צמיגים למגזר הביטחוני וכו'.
הפעילות הייצרנית של אליאנס מתחלקת בין הודו וישראל. בהודו מתבצע הייצור של הצמיגים הפשוטים, המיוצרים בסדרות ארוכות ובישראל מתבצע הפיתוח וכן הייצור של צמיגים מתקדמים מבוססי פטנטים ייחודיים. צמיגים אלו מיועדים לנישות ייחודיות ולפיכך מיוצרים בסדרות קצרות, דורשים בדיקות איכות קפדניות והם גם רווחיים יותר. שוקי החברה העיקריים הם באירופה ובארצות הברית.
באצ'בורשוד
באצ'בורשוד (בהונגרית: Bácsborsód) הוא כפר בנפת באצ'אלמאש שבמחוז באץ'-קישקון בדרום מזרח הונגריה. עד ל הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בבאצ'בורשוד אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,355 תושבים ובשנת 2022 חיו בו רק 1,035 תושבים.
יהודי באצ'בורשוד
יהודים חיו בעיירה במאה ה-19 ובמאה ה-20.
נציגויות דיפלומטיות של איטליה בעולם
איטליה היא מדינה בדרום אירופה, הגובלת בשווייץ ואוסטריה בצפון, בצרפת בצפון-מערב, בסלובניה בצפון-מזרח ובקריית הוותיקן וסן מרינו אשר מובלעות באיטליה. איטליה היא המדינה היחידה בעולם שמחזיקה שגרירות למדינה זרה בשטחה, שגרירות איטליה בקריית הוותיקן. כמו כן, איטליה מחזיקה 126 שגרירויות ו-75 קונסוליות ברחבי העולם.
מגלן מצויץ דרומי
מגלן מצויץ דרומי (שם מדעי: Geronticus calvus) הוא מין של מגלן מהסוג מגלן מצויץ, שמצוי בערבות עשב או באזורים חצי-מדבריים בהרים בדרום אפריקה. תחום תפוצתו מתפרש על פני צפון-מזרח דרום אפריקה, מזרח אסוואטיני ולסוטו.
מאפיינים
גופו וצווארו של המגלן ירוקים בוהקים ופניו לבנים. מקורו, רגליו וכיפתו אדומים. פניו וכיפתו אינם מכוסים בנוצות. עיניו אדומות-כתומות. המגלן ניזון מחרקים, זוחלים קטנים, מכרסמים ועופות קטנים. המגלן המצויץ הדרומי הוא עוף קבוצתי, והוא מחפש אוכל וישן בלהקות. המגלן שקט בדרך כלל, אך די רועש בעונת הקינון, ומשמיע בה צליל שדומה לזה של תרנגולת.
בתי הגידול המועדפים על המגלן הם ערבות עשב, בדרך כלל ברום של 1,200 עד 1,850 מטרים מעל גובה פני הים. בשונה מרוב מיני המגלנים האחרים, המגלן המצויץ מקנן על צוקים (לא על עצים), ומעדיף סביבות יבשות יותר מאלה של קרוביו.
עונת הרבייה מתרחשת בין אוגוסט לאוקטובר. המגלנים מקננים בדרך כלל בקבוצות של כ-40 פרטים. הקן מוקם על ידי הזכר מענפים וצמחייה, בדרך כלל בין סלעים או על צוקים שקרובים לנקיקים או למפלי מים. הזכר מגן על הקן, ותוקף בעזרת מקורו את כל מי שמנסה להתקרב אליו. הנקבה מטילה 2-3 ביצים, ודוגרת עליהן במשך כ-21 ימים. הזכר והנקבה מאכילים את הגוזלים. לאחר כ-55 ימים הפרחונים עוזבים את הקן, אך זקוקים לסיוע מההורים כחודשיים נוספים לאחר מכן.
אוכלוסייתו של המגלן המצויץ הדרומי קטנה ומצטמצמת בגלל איבוד שטחי מחיה. לכן מגלן זה הוכרז כ"פגיע" ברשימה האדומה של IUCN והוזכר בנספח 2 של אמנת וושינגטון.
נבחרת בריטניה בבייסבול
נבחרת בריטניה בבייסבול (באנגלית: Great Britain national baseball team) היא נבחרת הבייסבול לגברים המייצגת את הממלכה המאוחדת בתחרויות בינלאומיות.
נבחרת דרום אפריקה בבייסבול
נבחרת דרום אפריקה בבייסבול (באנגלית: South Africa national baseball team) היא נבחרת הבייסבול לגברים המייצגת את דרום אפריקה בתחרויות בינלאומיות.
המסע של דספרו
המסע של דספרו (באנגלית: The Tale of Despereaux) הוא סרט הרפתקאות בהנפשה ממוחשבת אמריקאי בבימויו של סאם פל מבית אולפני יוניברסל משנת 2008. הסרט מבוסס בעיקרו על הספר "סיפורו של דספרו" של קייט די-קמילו משנת 2003. את התפקידים הראשיים מדבבים בגרסה המקורית סיגורני ויבר, מתיו ברודריק ואמה ווטסון.
עלילת הסרט
הסרט מתמקד בשלוש דמויות עיקריות, הנמצאות במקום מסוים ומרגישות לא-שייכות, ובדרכן למציאת ייעודן האמיתי.
הסרט מתרחש כולו בממלכת דור, שנודעה ב"יום המרק המלכותי" הנערך בה מדי שנה. בתחילת הסרט מגיע העכברוש המדבר רוסקורו עם המלח פייטרו באניה לנמל בממלכת דור. כל העיר שוקקת חיים וריחות בזכות יום המרק המלכותי, שבו מבשל אנדרה, השף המלכותי, מרק חדש וכל יושבי הממלכה מוזמנים לטעום.
רוסקורו נמשך לריח המרק המפתה, לא מסוגל לעצור בעדו ונכנס לארמון, לחדר הסעודה, בו מסובים כל נכבדי הממלכה סביב השולחן. בטעות נופל רוסקורו לצלחת המרק של המלכה והיא מתעלפת מרוב גועל ואימה. ראשה נופל לתוך המרק והיא מתה.
רוסקורו מצליח להימלט מכל האנשים המנסים ללכדו ולחסלו ונופל לביוב. עקב כך מטיל המלך על ממלכתו צו איסור על אכילת מרק וכן מוציא את כל העכברושים מחוץ לחוק. בממלכת דור מתחילה תקופה קשה ומדכאת - המלך שבור ממות אשתו ומסתגר בחדרו, הנסיכה פיא בוהה בשמיים המעוננים ומייחלת לגשם ותושבי הממלכה מסתגרים בבתיהם.
במקביל מגיע רוסקורו לממלכת החולדות במעמקי הביוב האפל. בוטיצ'לי, מנהיג החולדות פורס עליו את חסותו ומגן עליו מפני חולדות אחרות. רוסקורו מדוכא מן האפילה ומשאר החולדות הדוחות אותו בגסותן. הוא שואף לצאת מן החיים בביוב אך אינו יכול.
אחיו הגדול של דספרו לוקח אותו יום אחד לספריית הארמון כדי ללמדו איך לאכול דפי ספרים, אולם דספרו מעדיף לקרוא את הדפים במקום לאכלם. תוך קריאה בספרים לומד דספרו על ממלכת דור, המשפחה המלכותית והנסיכה פיא בפרט. הוא סקרן לפגוש בני אדם. דספרו מחליט להגיע לנסיכה. לאחר ביקורו אצלה הוא מועמד לדין ומואשם ביצירת קשר עם בני אדם. בעקבות הודאתו מחליטה מועצת העיר להגלות אותו מחוץ לעיר. עכבר זקן ועיוור בעל חזות מרתיעה מוריד אותו בחבל לביוב - אל עולם החולדות
Adore You (שיר של הארי סטיילס)
Adore You הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר האנגלי הארי סטיילס, מתוך אלבום האולפן השני שלו, Fine Line. השיר יצא לאור ב-6 בדצמבר 2019, על ידי חברות התקליטים ארסקיין וקולומביה רקורדס, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע בשיאו למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100, ולשביעי במצעד הסינגלים הבריטי, וקיבל את תוארי הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי, והפלטינה המשולשת מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי ואיגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי. נוסף על כך, הווידאו קליפ לשיר קיבל מועמדות לפרס גראמי בקטגוריית "הווידאו קליפ הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-63.
רקע וכתיבה
"Adore You" נכתב על ידי סטיילס, איימי אלן, המפיק שלו קיד הרפון ומפיקו השותף, טיילור ג'ונסון. לפי רולינג סטון, השיר נכתב "בפרץ השראה", במפגשים בשבוע האחרון של אביב 2019. השיר תואר כשיר פופ, פאנק, דיסקו ופופ רוק בביקורות עיתונאיות, ובו אלמנטים משנות ה-70  של מוזיקת נשמה  ו-R&B.
מבחינה לירית, השיר עוסק ברצון לאהוב מישהו. בראיון ל-NPR Music, חשף סטיילס כי השיר "דומה כמעט למה ש-'Watermelon Sugar' עוסק בו - ההתרגשות הראשונית במפגש עם מישהו".
פרידריך דליטש
פרידריך דליטש (בגרמנית: Friedrich Delitzsch; 3 בספטמבר 1850 – 19 בדצמבר 1922) היה אשורולוג גרמני, בנו של מתרגם הברית החדשה לעברית, פרנץ דליטש.
חייו
דליטש נולד בארלנגן ולמד בלייפציג ובברלין. בשנת 1874 הוכשר כמרצה לשפות שמיות ואשורולוגיה בלייפציג. ב-1885 קיבל תואר פרופסור בלייפציג, ולאחר מכן גם תוארי פרופסור בברסלאו (1893) ובברלין (1899). הוא היה ממייסדי החברה האוריינטלית הגרמנית , והיה מנהל של המחלקה למזרח הקרוב במוזיאונים המלכותיים.
פרידריך דליטש התמחה בלימודי השפות העתיקות של המזרח התיכון, ופרסם מספר עבודות על השפה האשורית, ההיסטוריה של אשור ועל תרבותה. הוא זכור בעיקר בגלל הביקורת שלו כנגד הברית הישנה. בשנת 1902 חפר במשך שמונה חודשים את האתר של העיר השומרית שורופק בשיתוף האדריכל הגרמני רוברט קולדווי. הממצאים שלהם כללו מאות לוחות חרס מהתקופה שקדמה לסרגון מאכד (המאה ה-24 לפנה"ס).
ב-1902 פרסם סדרת הרצאות שכותרתה "בבל והתנ"ך" (Babel und Bibel בגרמנית), בה טען כי מקור כתבי הברית הישנה באגדות בבליות עתיקות, כולל סיפורי הבריאה והמבול, וכי אברהם אבינו וחמורבי היו ידידי נפש. האשורולוג היהודי המפורסם יוליוס אופרט דחה את הסערה שעוררו טענותיו של דליטש, וסתר את טענותיו בזו אחר זו. במהלך השנים הבאות תורגמו ספריו למספר שפות, וההרצאה "בבל והתנ"ך" הוצאה בהוצאות מחודשות. בשנות העשרים המוקדמות פרסם דליטש את שני חלקי הספר "התעתוע הגדול", חיבור ביקורתי על ספרי תהילים, הנביאים ויתר הברית הישנה. דליטש פקפק גם בדיוק ההיסטורי של הברית הישנה דוגמת סיפור כיבוש הארץ ודן בלקויות של ערכי המוסר המתבטאים בתנ"ך.
נפרדנו כך (סדרת טלוויזיה)
נפרדנו כך (באנגלית: The Split) היא סדרת דרמה משפטית בריטית, שיצרה וכתבה אבי מורגן. שידור הבכורה של הסדרה בערוץ BBC One בממלכה המאוחדת היה ב-24 באפריל 2018. הסדרה הוזמנה באוגוסט 2016. העלילה עוקבת אחר חייהם של בני משפחת דפו, שהעסק המשפחתי שלהם עוסק במשפטי גירושים, פרט לבת הבכורה האנה (ניקולה ווקר) שעברה לעבוד בחברה יריבה בשם נובל והייל. לצדה של ווקר מככבים בסדרה סטיבן מנגן, פיונה באטן, אנאבל סקולי, ובארי אטסמה.
במאי 2018 הוזמנה עונה שנייה לסדרה, וההפקה החלה במרץ 2019. בעונה השנייה החברה של משפחת דפו מתמזגת לתוך חברת "נובל הייל דפו", ורוב השחקנים ממשיכים להופיע בסדרה. דונה אייר ובן ביילי סמית' הצטרפו לצוות השחקנים וגילמו זוג לקוחות מפורסמים של חברת עורכי הדין, ודמיאן מלוני מופיע בתפקיד טיילר דונהיו. הפרק הראשון של העונה השנייה שודר בממלכה המאוחדת בערוץ BBC One ב-11 בפברואר 2020. בארצות הברית שודרה הסדרה ב-Sundance TV החל מ-15 במאי 2020.
מצר מנטאוואי
מצר מנטאוואי (באינדונזית: Selat Mentawai) הוא מצר ים אינדונזי באוקיינוס ההודי, הממוקם בין האי סומטרה ממזרח לבין איי מנטאוואי ממערב.
רוחבו של המצר נע בין 100 ל-150 ק"מ, אורכו – 430 ק"מ.
העיר העיקרית לחופי מצר מנטאוואי היא בירת מחוז מערב סומטרה, פדאנג (Padang), המונה כמיליון תושבים (נכון ל-2014).
קוד ייעודי
קוד ייעודי (באנגלית: Shellcode) הוא חלק בקוד של אקספלויט המנצל פרצת אבטחה המהווה את ה"מטען המועיל" שיפעל על המחשב הנתקף. הקוד הייעודי בדרך כלל מתחיל בפקודת מעטפת שמאפשרת לשלוט במחשב המותקף. קוד ייעודי בדרך כלל כתוב בשפת מכונה.
הוא נקרא כך כי הוא נכתב לרוב ב"שפת מכונה", ולכן בדרך כלל, מתאים רק לצירוף אחד מסוים של מעבד, מערכת הפעלה ו"חבילת עדכון" (באנגלית: Service Pack), ולכן הוא ייעודי. לצירוף כזה של מעבד, מערכת הפעלה וחבילת עדכון - נהוג לקרוא "פלטפורמה" בהקשר זה. לעיתים, ניתן לכתוב "קוד ייעודי" שמתאים ליותר מפלטפורמה אחת.
כתיבת קוד ייעודי, ניתוח מה הוא עושה, ההתאמה לפלטפורמות שונות, "חתימת קוד ייעודי מוכר", היכולת לפתח וריאציות שלו כדי להתחמק מתוכנות "אנטי וירוס" וכדומה - הם מרכיב משמעותי בלוחמת סייבר.
סוגים של קוד ייעודי
ישנן שתי משפחות של "קוד ייעודי": קוד מקומי וקוד מרוחק.
קוד ייעודי מקומי
מונח זה מכוון שלמצב בו התוקף תוקף את המחשב שבו הוא כבר נמצא. ה"קוד הייעודי" משמש אותו להעלאת ההרשאות כך שיוכל להפעיל פונקציות "חזקות יותר" ובאמצעותן לממש התקפות "גלישת חוצץ" וכיוצא באלו.
קוד ייעודי מרוחק
מונח זה מתייחס למצב בו התוקף תוקף מחשב אחר מהמחשב בו הוא משתמש, באמצעות הרשת. קיימות כמה שיטות ליצירת הקשר בין מחשב התוקף למחשב הנתקף ובדרך כלל, התוקף יעדיף שלא לפתוח התקשרות חדשה משום שהתקשרות כזו יכולה להיחסם על ידי מנגנוני חומת אש.
הורד ובצע (Download and execute)
בשיטה זו, "הקוד הייעודי" מנחה את מכונת היעד להוריד תוכנה מהרשת/ מאתר אינטרנט ולהפעיל אותה. אפשרות נוספת, היא להוריד ספריית תוכנה שלמה מהרשת. היתרון של שיטה זו היא ש"הקוד הייעודי" יכול להיות קטן יחסי.
קוד ייעודי רב שלבי
כאשר הקוד הייעודי "גדול מידי" מכדי לרוץ באותו Process במחשב היעד, יש גישה ולפיה ניתן להריץ רק חלק ממנו, אחר כך להוריד קטע נוסף, להריץ אותו וחוזר חלילה. גישה זו נקראת, קוד ייעודי רב שלבי, או באנגלית Staged Shellcode
ביצה חבויה
כאשר התוקף לא יכול לדעת באיזה כתובת זיכרון ב-Process במחשב היעד, הקוד הייעודי יסיים לרוץ. בשיטת "ביצת פסחא", התוקף מכניס קוד קצר נוסף, בכתובת ידועה וקוד זה צריך לדעת למצוא את "הקטע העיקרי".
חקירת קוד ייעודי
קוד ייעודי אינו קובץ בר-הרצה ובהתאם, יש לבצע טכניקות ייעודיות כדי לפענח מה תכליתו של הקוד.
אורט פלך בנים ע"ש ספניאן
בית הספר אורט פלך בנים ע"ש ספניאן הוא בית ספר תיכון דתי לבנים מהזרם הממלכתי דתי לכיתות ז' עד י"ב. שוכן בשכונת גוננים (קטמונים) ברחוב דב יוסף בירושלים ונקרא על שמו של רפאל ספניאן.
התיכון הוקם בשנת הלימודים תשע"ז ביוזמה משותפת לעיריית ירושלים ולמשרד החינוך, עמותת פלך ורשת אורט ישראל.
בבית הספר לומדים כ-450 תלמידים ומועסקים בו כ-70 מורים ואנשי צוות.
בית הספר הוקם ונוהל על ידי שלום וייל. וכיום על ידי יוסי הרשקוביץ.
היסטוריה
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, הוקם בית הספר "עירוני ג' ע"ש ספניאן" כתיכון מקצועי בשכונת גוננים-קטמונים. לבקשתו של התורם, ארווינג שניידר, התחייבה עיריית ירושלים לבנות בית ספר דתי, המקביל ברמתו ובאיכותו לבית הספר המקצועי הכללי הסמוך 'תיכון דנמרק', והוסכם, שבית הספר יישא את שמו של איש הציבור ופעיל העלייה רפאל ספניאן. בית הספר היה מיועד לתושבי הקטמונים שהיו שומרי מסורת.
בשנת 2017, בברכת ראש העיר ניר ברקת ומנהל המחוז מאיר שמעוני, שינה בית הספר את פניו ונקרא בשם אורט פלך בנים.
בשנת הלימודים תשפ"ב זכה בית הספר בפרס החינוך הארצי של החמ"ד.
מסלולי לימוד
בבית הספר פועלים מספר מסלולי לימוד:
מאנאס
מאנאס (קירגיזית Манас) הוא אפוס קירגיזי מסורתי, הנקרא על שם גיבורו הראשי - מאנאס, אשר איחד את השבטים הקירגיזיים. שירת המאנאס מכילה מעל לחצי מיליון שורות בחרוזים, ונכנסה לספר השיאים של גינס כאפוס הארוך ביותר. למרות שאפוס המהאבהארטה ההודי ארוך יותר, הרי שמספר השורות במאנאס גדול יותר, הגם שהן קצרות יותר מאלו שבמהאבהארטה. עקב היותם של הקירגיזים נוודים הרי שהאפוס הועבר במשך הדורות בעל פה בלבד, תופעה ייחודית כשלעצמה בשל אורכו העצום.
האפוס מספר את סיפורו של הגיבור הקירגיזי מאנאס, תולדות חייו, ומלחמותיו כנגד השבטים הקלמיקים. האפוס מחולק לשלושה חלקים המספרים את סיפורו של מאנאס עצמו, של בנו סמטיי, ושל נכדו סייטק.
לאפוס חשיבות רבה בתרבות הקירגיזית, וקטעים נבחרים ממנו מצוטטים בידי אנשים שמקצועם בכך ("מאנאסצ'י" - манасчы) בניגון מיוחד ובליווי מוזיקלי.
הקורפוס ה-66 (האימפריה הגרמנית)
הקורפוס ה-66 (בגרמנית: Generalkommando zbV 66 היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. הקורפוס הוקם ב-9 במאי 1917 ופורק בתום המלחמה.
היסטוריה
עם תחילת מלחמת החפירות, זיהה הצבא הגרמני כי לא ניתן עוד לקיים את יחידת הקורפוס המסורתית, כלומר אחת המורכבת משתי דיוויזיות. בעוד שבמקרים מסוימים (ובמקומות מסוימים) היה די בקורפוס של שתי דיוויזיות, במקרים אחרים היה צורך ב-5 או 6 דיוויזיות. לכן, תחת פיקודו של הינדנבורג (מקיץ 1916), נוצרו מפקדות קורפוס חדשות ללא דיוויזיות אורגניות. הקורפוס החדש הזה נקבע כמפקדה כללית לשימוש מיוחד (בגרמנית: Generalkommandos zur besonderen Verwendung).
עד סוף המלחמה, הקורפוס שירת בחזית המערבית כחלק מהארמייה ה-19, קבוצת הארמיות אלברכט עם הרכב הבא:
מפקדים
לקורפוס ה-66 היו המפקדים הבאים במהלך קיומו:
פיטאטוס (מכתש)
פיטאטוס הוא מכתש פגיעה הממוקם בצד הקרוב של הירח, בקצהו הדרומי של ים העננים. המכתש ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות 29.8° דרום 13.5° מערב.
מצפון מערב למכתש מצוי מכתש הסודיוס המחובר אל מכתש פיטאטיוס. מדרום למכתש פיטאטיוס מצויים המכתשים וורצלבאוור וגאריוס.
קוטרו של המכתש 97 ק"מ ועומקו 900 מטרים. בתוך המכתש (בכיוון צפון מערב ממרכזו) גבעה בגובה 500 מטרים.
המכתש קרוי על שם האסטרונום פייטרו פיטאטי
מכתשי לווין
המכתשים הסובבים את מכתש פיטאטוס נקראים על שמו, ומסומנים באותיות:
אולפנא ע"ש הרב שאולי אשדוד
רקע
האולפנא הוקמה בשנת 1981 ושוכנה תחילה ברחוב רמב"ם 6 ברובע ב', בשנת 1993 החלה בניית המתחם החדש ברחוב פתח תקווה ברובע ט' והאולפנא עברה זמנית למשך שנה לרחוב העצמאות 60 במתחם תיכון הקריה. החל משנת 1994 שוכנת האולפנא במשכנה הנוכחי, הכולל מבנה מרכזי גדול ובו משרדי ההנהלה, חצר פנימית רחבה וכיתות לימוד ובצמוד לו מבנה חדש שהתווסף עם השנים ובו כיתות לימוד נוספות.
חזון ומטרות
האולפנא שמה לה למטרה להכשיר את התלמידות להיות לומדות עצמאיות תוך מתן דגש על פיתוח חשיבה לוגית. כבית חינוך לתלמידות, האולפנא מתאפיינת בחינוך הערכי-רוחני בכל תחומי הלימוד והעשייה; חינוך לאהבת ישראל, ארץ ישראל ותורת ישראל מתוך מעורבות ותרומה לחברה ועשיית חסד.
בשנת תשע"ו זכתה האולפנא באות הצטיינות חסד וחמ"ד של משרד החינוך.
בולגריה במשחקים האולימפיים לנוער
בולגריה משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). בולגריה משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער. לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הבולגריים 16 מדליות, מהן שש מדליות זהב. 15 מדליות במשחקי הקיץ האולימפיים לנוער ומדליית ארד יחידה במשחקי החורף.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של בולגריה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה 21 ספורטאים שהתחרו ב-12 ענפי ספורט. המשלחת זכתה בשלושה מדליות, מתוכן שתי מדליות זהב. המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענפים הרמת משקולות עם זכייה בשתי מדליות זהב בקטגוריות משקל עד 85 ק"ג לנערים ועד 53 ק"ג לנערות, ואתלטיקה עם זכייה במדליית ארד בקפיצה משולשת לנערים, והעפלה לשני גמרים בהם סיימו במקום הרביעי בקפיצה לגובה לנערות ובמקום החמישי בריצת 200 מטר לנערות. בענף ההתעמלות ספורטאי המשלחת סיימו במקום החמישי בטורניר הקרב רב ליחידות בהתעמלות אמנותית. ספורטאי המשלחת דורגו במקום הרביעי בענפים היאבקות בקטגוריית משקל עד 60 ק"ג לנערות בסגנון היאבקות חופשית ואיגרוף בקטגוריית משקל עד 75 לנערים. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים ג'ודו, חתירה, קאנו/קיאק, קליעה, קרב חמש מודרני וקשתות.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 27 ספורטאים שהתחרו ב-13 ענפי ספורט. המשלחת זכתה בשישה מדליות, מהן שתי מדליות זהב. המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענפים הרמת משקולות עם זכייה במדליית זהב בקטגוריית משקל עד 69 ק"ג לנערים, ג'ודו עם זכייה במדליית כסף בקטגוריית משקל עד 52 ק"ג לנערות, היאבקות עם זכייה במדליית כסף בקטגוריית משקל עד 85 ק"ג לנערים בסגנון היאבקות יוונית-רומית, ואיגרוף עם זכייה במדליית זהב בקטגוריית משקל קל-כבד לנערים, מדליית כסף בקטגוריית משקל תרנגול לנערים ודירוג במקום החמישי בקטגוריית משקל זבוב לנערים. בענף ההתעמלות נבחרת ההתעמלות אמנותית זכתה במדליית כסף, בעוד בהתעמלות מכשירים הספורטאים דורגו במקום הרביעי בתרגיל הטבעות ובמקום ה-17 בקרב רב לנערים. ספורטאי המשלחת דורגו במקום הרביעי בקליעה בירי באקדח אוויר לנערים למרחק של 10 מטרים, ובמקום החמישי בטורניר הנערים בקרב חמש מודרני ובטורניר היחידים לנערות בענף החתירה. המשלחת העפילה לגמר ריצת 2000 מטר מכשולים לנערים בענף האתלטיקה בה סיימה במקום השביעי. ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים בדמינטון, קשתות, שחייה ושיט.
משחקי החורף
בולגריה השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה אחת עשרה ספורטאים שהתחרו בשישה ענפי ספורט. המשלחת לא רשמה הישגים משמעותיים בענפים ביאתלון, גלישת שלג, לוז', סקי אלפיני, סקי למרחקים וקפיצות סקי. אולם גם לא הגיעה למקומות האחרונים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר כללה 12 ספורטאים שהתחרו בשישה ענפים. המשלחת זכתה במדליית ארד יחידה. המשלחת הגיעה להישג משמעותי בענף ההחלקה מהירה במסלול קצר עם זכייה במדליית ארד במירוץ 500 מטר לנערות. ספורטאי המשלחת לא רשמו הישגים גבוהים בענפים ביאתלון, גלישת שלג, לוז', סקי אלפיני. אולם, גם לא הגיעו למקומות האחרונים. המשלחת לא רשמה הישגים בענף הסקי למרחקים.
מדליות לפי משחקים
משחקי הקיץ width="20px"|
משחקי החורף
מדליות לפי ענף
משחקי הקיץ width="20px"|
משחקי החורף
ניו ברונסוויק (ניו ג'רזי)
ניו ברונסוויק (באנגלית: New Brunswick) היא עיר במחוז מידלסקס שבניו ג'רזי, ארצות הברית ומשמשת כבירת המחוז. העיר מהווה מרכז מסחרי למרכז ניו ג'רזי וכן כעיר אקדמית בה שוכנת אוניברסיטת ראטגרס, המוסד הגדול ביותר להשכלה גבוהה בניו ג'רזי.
ההתיישבות האירופית הראשונה באזור ניו ברונסוויק החלה בשנת 1681. בתחילה ההתיישבות נקראה "הביצה של פריגמור" ובהמשך "המעבורת של איניאן". בשנת 1714 קיבלה ההתיישבות את השם ניו ברונסוויק, על שם העיר בראונשווייג הגרמנית. עקב היותה מיקום מרכזי בין ניו יורק לפילדלפיה, לאורך דרך קדומה הידועה בשם דרך המלך המהירה, ניו ברונסוויק הפכה למרכז חשוב עבור נוסעים וסוחרים קולוניאליים. ניו ברונסוויק התאגדה כעיירה ב-1736 וקיבלה מעמד של עיר ב-1784.
ניו ברונסוויק ידועה בגיוון האתני שלה. בעבר רבע מהאוכלוסייה ההונגרית של ניו ג'רזי התגוררה בעיר, ובשנות ה-30 אחד מכל שלושה תושבי העיר היה הונגרי. הקהילה ההונגרית ממשיכה לתפקד כקהילה מלוכדת, כאשר 3,200 התושבים ההונגרים מהווים 8% מאוכלוסיית ניו ברונסוויק ב-1992. קהילות אסיתיות והיספאניות צומחות סביב רחוב פרנץ', ליד בית החולים האוניברסיטאי רוברט ווד ג'ונסון. בעיר ישנם מספר קהילות יהודיות.
ים האיים
ים האיים (בלטינית: Mare Insularum - "מארה אינסולארום") הוא ים ירחי הממוקם באגן האיים, דרומית לים הממטרים בצד הקרוב של הירח, בקואורדינטות סלנוגרפיות 7.5° צפון 30.9° מערב.
קוטרו של ים האיים 512 ק"מ.
בדומה ליתר ימות הירח, אין מדובר בים אלא בעמק המכוסה בזלת.
העמק בו מצוי ים האיים נוצר בעידן האימבריאני התחתון, וכוסה בזלת בעידן האימבריאני העליון.
הים גובל במכתש קופרניקוס ממזרח ובמכתש קפלר ממערב.
ים האיים גובל באוקיינוס הסערות בדרום מערב, ובמפרץ המפעפע מצפון מזרח.
הואיל ויכול לנתקו
במשפט העברי, הואיל ויכול לנתקו היא סברא האומרת, כי כאשר אדם אוחז חפץ בצורה חלקית, אך בכוח אחיזה חלקית זו יש לו שליטה מוחלטת על כל החפץ, כך שהוא יכול למשוך את כל החפץ לרשותו, נחשב הדבר כאילו החפץ ברשותו.
המקור בתלמוד
במסכת בבא מציעא רצה האמורא רבי אבהו לומר, כי המגביה חפץ בצורה חלקית, והחלק השני מוגבה על ידי אדם אחר - דבר הגורם בעייתיות בקניין הגבהה אותו הוא מבקש ליישם (שכן קניין הגבהה הוא מעשה קניין הנגרם על ידי שמורה ומראה כי החפץ הנקנה הוא בשליטתו וברשותו), ניתן לומר כי הקניין חל אף על פי שחציו השני הוא ביד אחר, מכיוון שהוא יכול לנתקו מאחיזת האחר במשיכה קלה, כך שאין אחיזת האחר גורמת בעייתיות בקניינו.
הגמרא, מגיעה למסקנא, כי הלכה זו של רבי אבהו אינה נכונה כלל ואולי אף לא אמרה מעולם, שכן כאשר חפץ מסוים מוגבה בחלקו השני ביד אחר, נמצא שאין לפנינו כלל מעשה הגבהה, כי מהותו של מעשה הגבהה הוא שכולו יהיה מוגבה מהמקום האחר בו הוא היה; ואילו כאן, חלקו עדיין נמצא ועומד ביד השני האוחזו. למרות זאת, פוסק הרמב"ם, כי מהגמרא ניתן להסיק ש"יכול לנתקו" היא סברא נכונה מצד עצמה ובכוחה להסיר את הבעייתיות שבאחיזת האחר מצד היותה מורה על החיסרון בבעלותו, שהרי "יכול לנתקו" אומר כי בכוחו להסיר את אחיזת האחר מהחפץ בקלות ואם כן כל החפץ למעשה ברשותו, אלא שבקניין הגבהה יש בעיה צדדית אחרת, והיא החיסרון שבעצם קניין ההגבהה, שהרי חפץ שנמצא ביד אחר אינו מוגבה כלל.
פסק הרמב"ם
על פי את פוסק הרמב"ם, כלל בהלכות קניין חליפין. כאשר אדם מקנה לחבירו בגד כדי לקנות תחתיו דבר אחר - שזה הוא מהות קניין החליפין, גם אם הקונה אינו אוחז את הבגד לחלוטין, כך שהוא לא לגמרי ברשותו, אם הוא יכול לנתקו - די בכך.
פסק חכמי התוספות
חכמי התוספות חלוקים על הרמב"ם, והם סבורים של "יכול לנתקו" אין כל משמעות הלכתית. על פי זה הם פוסקים הלכה כזו: אדם הקונה חפץ בקניין משיכה, ומכניס אותו לרשותו, ואדם אחר אוחז בחפץ בצורה שהוא יכול לנתקו, אין אחיזת האחר מפריעה לקניינו של האדם הקונה את החפץ, שכן כשם ש"יכול לנתקו", אינה מחשיבה את החפץ ברשותו של האוחז, כך היא לא יכולה להפריע לאדם אחר לקנות את החפץ.
במקום אחר פוסקת הגמרא, כי אדם הנותן לאשתו גט, ולאחר שנתן את הגט בידה לשם גירושין, הוא אוחז עדיין את הגט בצורה שהוא יכול לנתקו מידה, היא לא מגורשת, שכן על הגט להיות - כלומר ספר ומסמך הכורת אותה ממנו לחלוטין, ואם היא עדיין קשורה אליו בשעת נתינת הגט, אין הגט נחשב ל"ספר כריתות".
יוהנה מאוסטריה, הדוכסית הגדולה של טוסקנה
יוהאנה, ארכידוכסית אוסטריה (24 בינואר 1547 – 11 באפריל 1578), הייתה בתו של פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
ביוגרפיה
ב-18 בדצמבר 1565 התחתנה יוהאנה בפירנצה עם פרנצ'סקו דה מדיצ'י, נסיך פירנצה, בטקס מרשים וחגיגות גדולות. אולם הנישואים לא היו מוצלחים, ובעלה פרנצ'סקו התעלם ממנה בדרך כלל, ואילו אזרחי פירנצה שנאו אותה עקב מוצאה האוסטרי. חמיה קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה התחשב בה, ונתן לה אגף בפאלאצו וקיו. ליוהאנה נולדו במהלך השנים שבעה ילדים, שש בנות, מהן רק שתיים הגיעו לבגרות ואחת, אנה, שנפטרה בגיל 15, ובן, פיליפו, שסבל מפגיעה מוחית מולדת (הידרוצפלוס) ומת בגיל חמש. מכיוון שלא היה לה בן זכר שימשיך את השושלת, העדיף בעלה פרנצ'סקו את פילגשו ביאנקה קאפלו, שילדה לו בשנת 1576 בן - אנטוניו.
ב-10 באפריל 1578 בעת שהייתה בהריון שמיני, נפלה יוהאנה במדרגות וילדה בן מת, ולמחרת מתה כתוצאה מהנפילה. לאחר מותה התחתן פרנצ'סקו עם ביאנקה קאפלו, ולאחר מותו ירש אותו אחיו פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
משפחתה
ב-18 בדצמבר 1565 התחתנה יוהאנה עם פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו היו לה 7 ילדים:
ביירון (מכתש פגיעה)
מכתש ביירון הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אשר קרוי על שמו של המשורר האנגלי לורד ביירון. האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-1976.
לוחמה ימית במלחמת העולם הראשונה
מרוץ החימוש לקראת המלחמה
אחד הגורמים לפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה מרוץ החימוש הימי בין המעצמות. מרוץ החימוש החל עוד בשליש האחרון של המאה ה-19; הצי המלכותי הבריטי, ששמר על עליונותו בים מאז קרב טרפלגר ב-1805, גילה בשליש האחרון של המאה כי מאזן הכוחות הולך ומשתנה לרעתו, בשל ההתקדמות הטכנולוגית המהירה. כדי לשמור על עליונותה בים, קבעה בריטניה מדד שהוגדר כ"מדד שני הציים", שקבע כי גודלו של הצי הבריטי יהיה כגודלם של שני הציים הבאים אחריו יחד. מדד זה הביא להאצה בבניית הצי הבריטי, שהביאה עמה האצה בציים האחרים.
אחד האנשים שהשפיעו מאוד על האצת מרוץ החימוש העולמי היה אלפרד תייר מהן (Alfred Thayer Mahan), אדמירל-משנה בצי האמריקני וגֵאוֹ-אסטרטג. מהן הגה את תאוריית העוצמה הימית (Sea Power), הנשענת על הלקח ההיסטורי, על פי מהן, ששליטה של מדינה בים ובנתיבי הים היא הגורם הקריטי לניצחון במלחמה. הצלחה של אחד הצדדים בסכסוך למנוע מן הצד השני את היכולת להשתמש בנתיבי הים יביא לקריסה בלתי ניתנת למניעה של כלכלת האויב, ולניצחון. מהן הטיף ליצירת צי של אוניות מלחמה, במיוחד אוניות מערכה, שיביא לתוצאה כזו. תפיסתו של מהן אמרה, כי על מעצמות לבנות צי מלחמה גדול, שיעמוד ביחס הנכון למסחרן הימי ולאינטרסים הימיים שלהן. צי זה ישאף לקרב ימי אחד ומכריע, שיהרוס את צי האויב וינחיל לו את העליונות בים.
הגותו של מהן השפיעה מאוד על מקבלי החלטות בציי המלחמה ברחבי העולם, אך השפעתו הייתה רבה במיוחד בגרמניה, ובמיוחד השפיעו ספריו של מהן על הקיסר, וילהלם השני, שעלה על כסאו ב-1888. וילהלם עמד בראשה של קיסרות שהלכה והתעצמה, והגדלתו של הצי הייתה בעיניו ביטוי הכרחי לעוצמתה הגדלה והולכת של גרמניה. אוטו פון ביסמרק, קנצלר גרמניה התנגד להגדלת הצי, ביודעו כי הדבר יביא לעימות עם בריטניה; לאחר פיטוריו של ביסמרק ב-1890 הייתה הדרך פתוחה להתעצמות הצי. בשנת 1895 חנך הקייזר את תעלת קיל, אירוע שסימן את תחילת הניסיון להפוך את גרמניה למעצמה ימית. וילהלם, שהיה קשור בקשרי משפחה קרובים עם משפחת המלוכה בבריטניה (הוא היה נכדה של המלכה ויקטוריה), העריץ את הצי המלכותי הבריטי, וחלם על צי משלו, שיוכל להתחרות בו. בשנת 1897 התמנה הקצין הדינמי אלפרד פון טירפיץ לשר הימייה הגרמני. טירפיץ היה שותף לחלומו של וילהלם על הצי הגדול, ופעל ללא הרף למימושו.
בשנת 1898 אישר הרייכסטג את תקציב ההתעצמות הימית הראשון, ושב ואישר תקציבים נוספים בשנים 1906, 1907 ו-1908. הקיסר היה לתועמלן החרוץ ביותר בזכות ההתעצמות הימית, ונשא אין ספור נאומים ובהם סיסמאות כ-"Reichsgewalt bedeutet seegewalt" (כוח מדיני משמעו כוח ימי). בתמיכת הקיסר, היה טירפיץ הרוח החיה בהפיכת הצי הגרמני למתחרה אמיתי של הצי הבריטי.
ב-1906, שמונה שנים לפני פרוץ המלחמה, השיקה בריטניה דגם מהפכני של אוניית מערכה. אונייה זו נקראה אה"מ "דרדנוט", והיא היוותה זינוק טכנולוגי משמעותי. ל"דרדנוט" הייתה עליונות טכנולוגית מלאה על כל אוניית מערכה קיימת, ולמעשה היא הפכה את כל ציי העולם בן לילה למיושנים; הרף שהעמידה היה לרף הכרחי לכל אוניית מערכה עתידית, וכל אוניית מערכה חדשה נקראה מעתה "דרדנוט", בנויה על פי הסטנדרט שהציבה. בנייתה של "דרדנוט" הציתה מרוץ חימוש קדחתני, כאשר כל אחד מהציים העיקריים עשה מאמץ עליון להצטייד באוניות מערכה דומות ל"דרדנוט".
גם לאחר השקת "דרדנוט", שהפכה את כל הצי הגרמני הקיים למיושן, היה טירפיץ בטוח שבזכות עליונותה הטכנולוגית והתעשייתית של גרמניה תצליח גרמניה להשתוות לבסוף לבריטניה. תוך איום בהתפטרות, הצליח טירפיץ לכפות על הרייכסטג לאשר בניית אוניות מערכה נוספות, ואף להקצות סכומים לבניית צוללות. קצב הבנייה שכפה טירפיץ עתיד היה להביא למצב בו יהיו לגרמניה 13 אוניות מערכה דרדנוט ב-1912, לעומת 16 אוניות מערכה דרדנוט של בריטניה.
כאשר דלפה התוכנית הגרמנית לידיעת הציבור הבריטי באביב 1909, התחוללה בבריטניה סערה ציבורית נרחבת. הציבור דרש לבנות שמונה אוניות מערכה חדשות ולא ארבע, כמתוכנן. כהגדרתו של וינסטון צ'רצ'יל: "האדמירליות דרשה שש אוניות; הכלכלנים הציעו ארבע; לבסוף התפשרנו על שמונה". גם הליברלים השולטים בבריטניה הבינו כי עליהם להתחמש, אך בנייתן של שמונה אוניות מערכה חדישות רק העצימה את מרוץ החימוש, וגרמניה הגבירה את קצב הייצור בהתאם. הצי הבריטי כבר לא יכול היה לעמוד ב"מדד שני הציים", והסתפק ביעד פחות: עליונות של 60% על הצי הבא אחריו בגודלו.
אוניות מערכה
מלחמת העולם הראשונה הייתה נקודת השיא של אוניות המערכה. אוניות אלו היו מרכזם של ציי המלחמה הגדולים: הן היו האוניות הגדולות ביותר בכל צי, בעלות החימוש הכבד ביותר והמיגון הטוב ביותר. כאמור, ב-1906 השיקה בריטניה דגם מהפכני של אוניית מערכה. אונייה זו נקראה "אה"מ דרדנוט", והיא היוותה זינוק טכנולוגי משמעותי; אונייה זו הציבה רף טכנולוגי, שעל פיו נבנו כל אוניות המערכה מכאן ולהבא.
ייחודה היה בסוללת החימוש הכבד שלה: אוניות המערכה שקדמו ל"דרדנוט" (ושנקראו לימים פרה-דרדנוט) נשאו ארבעה תותחים עיקריים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ) ועוד סוללת תותחים משניים בקוטר קטן יותר, בין 8 ל-10 אינץ' (203 - 254 מ"מ). ב"דרדנוט", לעומתן, ויתרו המתכננים כמעט על כל החימוש המשני, והאונייה נשאה סוללה של 10 תותחי 12 אינץ' - חימוש כבד בהרבה מכל מה שהיה מקובל עד אז. כל אוניות המערכה שנבנו לאחר "דרדנוט" אימצו סידור תותחים כזה, והקוטר הלך וגדל; במהלך המלחמה הותקנו באוניות מערכה חדישות תותחים בקוטר 13.5 אינץ' (343 מ"מ) ואף בקוטר 15 אינץ' (381 מ"מ).
חידוש נוסף שהביאה "דרדנוט" היה מנועיה החדישים. לראשונה הונעה אונייה באמצעות מנועי טורבינה. מנועים אלה איפשרו ל"דרדנוט" לפתח מהירות רבה מזו של קודמותיה: אוניות המערכה פרה-דרדנוט הגיעו למהירות שנעה בין 12 ל-17 קשר (בין 22 ל-31.5 קמ"ש), ואילו "דרדנוט" הגיעה למהירות 20 קשר (37 קמ"ש). אוניות מערכה שנבנו כמה שנים מאוחר יותר הצליחו להגיע למהירות 24 קשר (44 קמ"ש). בשנים שלקראת המלחמה החל מעבר משימוש בפחם כדלק, לנפט ותוצריו. נפט יעיל יותר מפחם בהפקת אנרגיה: אותו נפח של דלק נוזלי מייצר 40% אנרגיה יותר מנפח דומה של פחם. הדבר אפשר את הגדלת הטווח של האוניות, ותכנון פנימי נוח יותר. יתרון נוסף היה בהקטנת העשן שפלטו ארובות האוניות.
"דרדנוט" חידשה עוד הוספת מערכות תצפית וירי מהפכניות: הירי נעשה באמצעות מרכז בקרת אש אחד (Director), ובו מערכת בקרת אש מיוצבת, בין השאר בעזרת גירוסקופ. שיפור בקרת האש הביא לשיפור משמעותי מאוד ברמת הירי ובטווח. אוניות המערכה שנבנו לפני תחילת המאה ה-20 היו בעלות טווח יעיל של כ-1,800 מטרים; ל"דרדנוט" היה טווח גדול פי 4, כ-7,300 מטרים, ולאוניות שנבנו אחריה היה טווח יעיל של יותר מ-9,000 מטרים. בקרבות הימיים במלחמת העולם הסתבר שטווחי הירי היו אף הרבה מעבר לכך, וירי לטווח 15,000 מטרים היה אפשרי בהחלט.
המהפך שחוללה ה"דרדנוט" היה כה גדול, עד ששמה הפך לכינוי לכל אוניית מערכה שנבנתה מאז והלאה, על פי כללים אלה. מעבר למרוץ החימוש שהציתה, הניעה "דרדנוט" גם מרוץ טכנולוגי; ההתקדמות הטכנולוגית הייתה כה מהירה, עד שבמלחמת העולם, כבר נחשבה "דרדנוט" מיושנת.
הבריטים והגרמנים נחלקו ביניהם על העקרונות החשובים בבניית אוניות מערכה. באוניות המערכה היו שלושה מרכיבים עיקריים: מיגון, מהירות וחימוש. מיגון כבד משמעו משקל רב יותר, שיבוא על חשבון מהירותה של האונייה וקוטר החימוש שלה. בהתאם, ככל שקוטר החימוש גדול יותר, יהיה משקלו רב יותר, ויבוא על חשבון משקל המיגון שניתן לשאת. אדמירל ג'קי פישר, לורד הים הראשון ואחת הדמויות הבולטות והחשובות בהפיכתו לכוח מודרני ועוצמתי, העדיף מהירות וחימוש על פני המיגון; לדעתו, חימוש בעל קוטר גדול יותר יאפשר פגיעה קשה יותר באוניות האויב, ואילו מהירות תאפשר לאונייה לנתק מגע מאוניות אויב עדיפות. אבי הצי הגרמני, אלפרד פון טירפיץ, ראה כמטרת העל את שרידותה של האונייה, ולכן העדיף מיגון כבד על פני חימוש כבד. תפיסות שונות אלו הביאו לכך שהאוניות הבריטיות נשאו תותחים בקוטר גדול מזה של האוניות הגרמניות - אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת נשאו תותחים בקוטר 15 אינץ' (381 מ"מ), לעומת תותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ) שנשאו אוניות המערכה מסדרת קניג הגרמניות. הקוטר הרחב יותר אפשר ירי של פגז גדול יותר לטווח רחוק יותר. לעומת זאת, האוניות הגרמניות היו בעלות יכולת שרידות גבוהה בהרבה, ובקרב יוטלנד הוכיחו את יכולתן לספוג פגיעות קשות ולשוב לנמל. יתרון נוסף של האוניות הגרמניות היו מערכות תצפית ובקרת אש משופרות, ונהלים טובים יותר לטיפול בתחמושת באוניות. הכשל הבריטי בנקודה זו הביא לכמה אסונות בקרב יוטלנד.
סיירות מערכה
תפיסת העולם הבריטית, שהעדיפה כאמור מהירות וחימוש על פני מיגון, הגיעה לשיאה עם כניסתן של סיירות המערכה לסיור. אוניות אלו היו חידוש של הצי הבריטי, פרי רוחו של ג'קי פישר. פישר ראה בסיירות המערכה אוניות מהירות מאוד, יותר מכל אוניית מערכה, ובעלות תותחים בקוטר כזה של אוניות מערכה; המהירות והמיגון היו על חשבון המיגון, שהיה חלש בהרבה מזה של אוניות המערכה. מטרתן של סיירות המערכה הייתה להטביע כל אונייה נחותה מהן, ולחמוק מכל אונייה כבדה מהן; הן נועדו למלא תפקיד דומה לזה שנועד גם לסיירות: לאתר את האויב ולדווח על מיקומו, להיות כוח הסיור של הצי הבריטי, ולהיות נוכחות באזורים בהם אין נוכחות של אוניות מערכה. מהירותן הרבה של סיירות המערכה הקנו להן תדמית זוהרת של מעין "חיל פרשים ימי". עם זאת, תפקידן של סיירות המערכה מעולם לא הוגדר באופן מלא, וחימושן רב העוצמה הטעה את האדמירלים לחשוב שניתן לשבץ אותן במערך הקרבי של הצי יחד עם אוניות המערכה. תדמית מוטעית זו סיבכה את סיירות המערכה של הצי הגרמני בקרב שונית דוגר, ועלתה לבריטים בשלוש סיירות מערכה שהוטבעו בקרב יוטלנד.
גם כאן הייתה החשיבה הצבאית הגרמנית שונה מזו של הבריטים. הגרמנים העדיפו להקטין מעט את קוטר התותחים על אוניות המערכה שלהם (11 או 12 אינץ', 279 - 305 מ"מ, לעומת 13.5 אינץ', 343 מ"מ באוניות הבריטיות), ולשמור על מהירות גבוה ומיגון כבד.
טכנולוגיות חדשות
עם תחילת מלחמת העולם היו רוב אוניות המלחמה מצוידות בקשר רדיו, אך בחלק מן הציים, ובמיוחד בצי הבריטי, העדיפו עדיין להשתמש באיתות דגלים או באיתות אור. איתותים אלה היו חסינים מפני האזנות, אך בתנאים של ראות גרועה היו מוגבלים לטווח קצר; תנאים של ראות גרועה היו נפוצים למדי, בשל מזג אוויר גרוע (מצב שכיח מאוד בים הצפוני, זירת ההתנגשות העיקרית בין הצי הבריטי לצי הגרמני), העשן הסמיך שפלטו ארובות האוניות, והעשן הכבד שהתחולל בעת ירי.
עוד לפני המלחמה הקימו הבריטים תחנות איכון רדיו - תחנות שנועדו לזהות מיקומו של המשדר. לא היה בכך כדי לדעת את תוכן השדר, אך בתוך ארבעת החודשים הראשונים של המלחמה הצליחו הבריטים להשיג את שלושת ספרי הצופן הגרמניים: האחד נלכד על אוניית סוחר גרמנית שנתפסה ב-11 באוגוסט 1914 ליד מלבורן בידי הצי האוסטרלי; השני נתפס שבועיים לאחר מכן על ידי הרוסים על הסיירת הקלה "מגדבורג" שעלתה על שרטון במפרץ פינלנד ב-26 באוגוסט, והועבר לבריטים; וב-3 בדצמבר הגיע לאדמירליות הבריטית הספר השלישי, שנמשה מקרקעית הים לאחר שהושלך לשם על ידי קברניט משחתת גרמנית שהוטבעה באזור שישה שבועות לפני כן. כך, בתחילת 1915, היה בידי האדמירליות הבריטית המפתח לכל התשדורת המוצפנת הגרמנית. כדי לטפל בכמות החומר הרבה שנקלטה הוקמה מחלקה מיוחדת באדמירליות, שנקראה חדר 40. הגרמנים לא גילו את פריצת הצופן עד תום המלחמה
מטוסים היו בראשית דרכם במלחמה זו. מטרתם העיקרית הייתה סיור, והמפציצים הראשונים היו בעלי יכולת נשיאת מטען קל מאוד בלבד. נושאת המטוסים הראשונה, אה"מ "ארגוס" (Argus), הושקה ב-1918; קדמו לה אוניות שנשאו מטוסים ימיים.
אויבים חדשים
מול אוניות השטח הגדולות החלו להופיע באותם ימים אויבים חדשים: הטורפדו, וכלי השיט שהיו יכולים לשגר חימוש זה, הצוללת וספינת הטורפדו. מתקפה של עשרות ספינות טורפדו מהירות וזולות על צי מלחמה הייתה עלולה, תאורטית, להביא לנזק כבד לאוניות הגדולות. כדי להתגונן מאיום זה הוכנסו לשירות ספינות מלחמה קטנות ומהירות, חמושות בתותחים בעלי קוטר קטן וקצב אש גבוה, שנועדו להדוף את ספינות הטורפדו. אוניות אלו נקראו "משחתות ספינות טורפדו", ובמהרה קוצר שמן למשחתות. תוך זמן קצר התברר שגם אותן ניתן לחמש בטילי טורפדו, והן הפכו לאיום בפני עצמן.
נשק נוסף שהגיע לבשלות במלחמה היה המוקש הימי. מוקשים ימיים נזרעו כצעד הגנתי, כדי למנוע מאוניות מערכה של היריב להתקרב לחוף, וכצעד התקפי, כדי לפגוע בתעבורה הימית, המסחרית והצבאית, של האויב. מעריכים כי כ-235,000 מוקשים ימיים הונחו במהלך המלחמה; ב-51 חודשי המלחמה הוטבעו בידי מוקשים 46 אוניות מלחמה בריטיות, ובהן חמש אוניות מערכה, וכן אוניות מסחר בנפח כולל של למעלה ממיליון טון.
האסטרטגיה הימית של שני הצדדים לקראת המלחמה
מרכיב מרכזי באסטרטגיה הבריטית הייתה השליטה בים, שהייתה קריטית עבורם. השליטה בים אפשרה לבריטים בראש ובראשונה להמשיך ולקבל מזון, חומרי גלם, דלק וציוד מלחמתי. העליונות הימית הבריטית אפשרה להעביר לצרפת ציוד וחיילים מבריטניה, וכן להעביר לזירות הלחימה היבשתית תגבורות ואספקה ממדינות האימפריה הבריטית בכל העולם, כמו גם מארצות הברית וממדינות נייטרליות. תבוסה של הצי הבריטי הייתה עלולה להיות גורלית: משמעותה הייתה אובדן השליטה בים, ותבוסה במלחמה. לא לחינם אמר וינסטון צ'רצ'יל, שהיה שר הימייה הבריטי בשנה הראשונה למלחמה על מפקד הצי הבריטי אדמירל ג'ון ג'ליקו: "הוא היה האיש היחיד, בשני הצדדים, שהיה מסוגל להפסיד במלחמה באחר צהריים אחד" ('The only man on either side who could lose the war in an afternoon'). תבוסה של הצי הגרמני, מאידך, לא הייתה מביאה לסיומה של המלחמה; גרמניה, כמעצמה יבשתית, נשענה בעיקרה על צבאה.
עם פרוץ המלחמה היה הצי הבריטי הגדול ביותר בעולם, ובו עשרים אוניות מערכה וארבע סיירות מערכה, מול שלוש עשרה אוניות מערכה ושלוש סיירות מערכה גרמניות. הגרמנים היו מודעים לכך שכוחם נחות מזה של הבריטים, אך הם קיוו לשחוק את כוחו של הצי הבריטי. אלפרד פון טירפיץ ניסח תאוריה שנקראה "תאוריית הסיכונים" (Risk Theory, בגרמנית: Risikogedanke), שעמדה בבסיס תורת הלחימה של הצי הגרמני. על פי תאוריה זו, הצי הגרמני לא יוכל להגיע לשוויון מספרי מול הצי הבריטי, שלא לדבר על עדיפות. ואולם, אם יצליח הצי הגרמני להביא את הצי הבריטי לקרב מכריע עלולים הבריטים לשלם מחיר כבד, גם אם הצי הגרמני ישלם מחיר דומה; במצב כזה יאבד הצי הבריטי את עדיפותו מול ציים אחרים, כמו צי ארצות הברית, הצי הרוסי, ועוד - מחיר שהבריטים לא יהיו מוכנים לשלם.
הגרמנים קיוו לשחוק את הצי הבריטי גם בדרך פעולה אחרת. המסורת של הצי הבריטי הייתה מסורת של נקיטת יוזמה ואגרסיביות, עוד מזמן קרב קופנהגן ב-1801, אז הסתער הצי הבריטי על הצי הדני בתוך נמל קופנהגן והשמיד אותו. הגרמנים ציפו להסתערות דומה על הצי הגרמני, שעגן בנמליו לחופי מפרץ הלגולנד. כדי להדוף את הסתערות, זרעו הגרמנים מוקשים ימיים והכינו צוללות וספינות טורפדו, שיוכלו לפגוע קשות באוניות הבריטיות. הגרמנים קיוו כי התקפה כזו תסייע לשחוק את יתרונו המספרי של הצי הבריטי.
יחד עם התסכול הגרמני, גם הבריטים מצאו עצמם בבעיה, תודעתית ומחשבתית בעיקר: הצי הבריטי, גאוות האומה הבריטית והצי החזק ביותר בעולם, מצא עצמו מנהל מדיניות הגנתית בעיקרה. בעוד הצבא הבריטי מעורב בלוחמה הקשה והעקובה מדם בחפירות צרפת, הרי שהצי הבריטי כמעט ולא יצא מנמליו בשנתיים הראשונות למלחמה. היה זה מצב מוזר ובעייתי מאוד לצי שהתחנך על המסורת האגרסיבית והתוקפנית של הוריישו נלסון; הציבור הבריטי ציפה לקרב החלטי שבו ישמיד הצי הבריטי את אויבו, קרב בסגנון קרב טרפלגר.
הים הצפוני
הים הצפוני היה, אם כן, הזירה העיקרית בעימות הימי במלחמת העולם הראשונה. האסטרטגיה הימית הבריטית לכדה, כאמור, את צי הים הפתוח (Hochseeflotte) הגרמני, ואפשרה לבריטים להטיל הסגר ימי על גרמניה. ההסגר לא הורגש מיד, אך עם התמשכות המלחמה החל לתת את אותותיו בכלכלה הגרמנית, ולהכביד עוד ועוד על גרמניה. הצי הגרמני נותר בנמליו, מוגן בשדות מוקשים ימיים, צוללות וספינות טורפדו. כדי לנסות ולשבור את הקיפאון, החלו הגרמנים בגיבוש אסטרטגיה חדשה. אם לא ניתן להכות את הצי הבריטי כולו בבת אחת, ינסו הגרמנים לשחוק את הצי הבריטי: הגרמנים החלו לתכנן פעולות שבהן יצליחו לבודד ולהשמיד יחידה קטנה של הצי הבריטי, כך שלאחר כמה התנגשויות כאלה יוכלו להגיע קרוב יותר לשוויון מול הצי הבריטי. בדרך זו יוכל הצי הגרמני גם לשבור את ההסגר הימי. הבריטים מצדם עדיין שאפו לקרב הגדול והמכריע שבו יושמד הצי הגרמני. זו הייתה השאיפה העממית בבריטניה, אך מפקד הצי הגדול (Grand Fleet) הבריטי, אדמירל סר ג'ון ג'ליקו הבין את המצב טוב יותר; מבחינתו, שמירה על כוחו של הצי הייתה חשובה יותר, והשמדת הצי הגרמני הייתה מטרה משנית.
הגרמנים ניסו למשוך יחידות של הצי הבריטי לקרב, כדי להפתיע אותן ולהשמיד אותן בעזרת כוח גדול יותר שיפתיע אותן. הדרך לגרות את הבריטים לפעולה הייתה הפגזת ערי חוף בריטיות, כפי שהיה בפשיטה על ירמות' ב-3 בנובמבר 1914 ובפשיטה על סקרבורו, הרטפול וויטבי ב-16 בדצמבר 1914, בה נמנע עימות בין שני הציים עקב מזג אוויר גרוע וקשיי תקשורת. פשיטה דומה הביאה לקרב שרטון דוגר ב-24 בינואר 1915, בה התכתשו סיירות המערכה הבריטיות בפיקוד תת-אדמירל דייוויד ביטי עם סיירות המערכה הגרמניות, בפיקוד פרנץ פון היפר. הבריטים הצליחו להטביע סיירת משוריינת גרמנית אחת ולפגוע קשות בסיירת מערכה אחת, אך החמיצו הזדמנות להשמיד את כל סיירות המערכה הגרמניות עקב טעויות תקשורת ופיקוד.
גם הקרב הימי הגדול של המלחמה, קרב יוטלנד, שהתחולל ב-31 במאי 1916, החל בניסיון גרמני למשוך את שייטת סיירות המערכה הבריטיות למארב. הכוונה הייתה ששייטת סיירות המערכה הגרמניות תמשוך אחריה את הבריטים, שייתקלו בצי הים הפתוח כולו הממתין במארב. אולם, הבריטים ידעו מראש על תנועת הגרמנים, וצי הים הגדול כולו יצא גם הוא אל הים. הגרמנים אמנם הצליחו למשוך את השייטת הבריטית למארב, אך הבריטים נסוגו ומשכו את הצי הגרמני בתורו אל המארב של הצי הגדול. אדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי הגדול, הצליח לחצות את ה-T של הצי הגרמני פעמיים, אך מפקד הצי הגרמני, ריינהרד שר, הצליח לחמוק. היה זה אחד הקרבות הגדולים בהיסטוריה - השתתפו בו כ-250 אוניות משני הצדדים - ברם תוצאותיו לא היו ברורות, ובוודאי לא מכריעות. בקרב יוטלנד הצליחו הגרמנים להסב לבריטים אבדות כבדות בהרבה מאלה שספגו בעצמם, אך לא הצליחו לשנות את המאזן בין שני הציים, ולא הצליחו לשבור את ההסגר הימי; הצי הבריטי הצליח לאלץ את הצי הגרמני להישאר בנמליו עד תום המלחמה.
מעבר לקרבות לאלה, התחוללו בים הצפוני תקריות רבות, שהגדולה ביניהן הייתה קרב מפרץ הלגולנד, ב-28 באוגוסט 1914, ובה היו מעורבות עשרות אוניות, רובן קטנות (משחתות וסיירות). ההכרעה בקרב, לטובת הבריטים, באה בזכות סיירות המערכה הבריטיות.
הקרבות הימיים הם המושכים את עיקר תשומת הלב ההיסטורית, אך המצור הימי הממושך הוא זה שתרם את התרומה המכרעת למפלת גרמניה, בכך שהביא את העם הגרמני אל סף הרעב ואל קריסה כלכלית.
מערכת הצוללות
מכיוון שהצי הגרמני היה מנוטרל, למעשה, מצאו הגרמנים כלי נשק חדש: לוחמת צוללות. במהלך 1915 הפעילו הגרמנים לוחמת צוללות נרחבת נגד הבריטים, מולה לא הייתה להם תשובה יעילה. הגרמנים קיוו שהצוללות יוכלו להכריע את המלחמה, אך ארצות הברית ומדינות אחרות ראו בלוחמת הצוללות הפרה של החוק הבינלאומי; על פי האמנות הבינלאומיות שנחתמו בסוף המאה ה-19, היה על כלי שיט התוקף אוניית סוחר להזהיר את הצוות, לאפשר לו לרדת לסירות הצלה ולהתרחק מן המקום. צוללות, מעצם טבען, לא היו יכולות לעשות כך מבלי לאבד את גורם החמקנות שלהן, מקור כוחן. בשל כך אירעו מקרים רבים של הרג צוותים אזרחיים, דבר שהפך לאסון של ממש בהטבעת אוניות נוסעים. הגרמנים כיוונו את לוחמת הצוללות כנגד תעבורה ימית בריטית, אך לא ניתן היה להימנע מהטבעתן של אוניות נייטרליות. תקרית מפורסמת של הטבעת אוניית נוסעים נייטרלית הייתה תקרית "לוסיטניה", שהביאה ללחץ כבד מצד ארצות הברית להפסקה מידית של לוחמת הצוללות. הגרמנים לא היו יכולים לעמוד בלחץ, וחששו להפנות נגדם את המדינות הנייטרליות; בסוף ספטמבר 1915 הופסקה לוחמת הצוללות, והן הוחזרו לבסיסיהן.
הצי הגרמני חש שבידיו נמצא המכשיר להכרעה במלחמה, ותסכולו גבר יותר ויותר למול ההגבלות שהוטלו עליו. גם הפיקוד הגרמני העליון, בראשות פאול פון הינדנבורג וסגנו, אריך לודנדורף, תמכו בהסרת המגבלות על לחימת הצוללות. הממשלה הגרמנית התנגדה למהלך, בשל החשש הכבד מפני כניסתה של ארצות הברית למלחמה לצד בעלות הברית; גם הקיסר התנגד לכך, אך שינה את דעתו לקראת סוף דצמבר 1916 מול לחצם המשותף של ראשי הצבא והצי. הגרמנים סברו שארצות הברית לא תתערב במלחמה; וגם אם תתערב, לא תספיק להתערב בזמן כדי להציל את בריטניה. ההחלטה הסופית התקבלה ב-9 בינואר 1917, ועל פיה הכריזה גרמניה על חידוש לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת ב-1 בפברואר 1917. החזרה ללוחמה בלתי מוגבלת אכן הובילה את ארצות הברית למלחמה, יחד עם מדינות נייטרליות נוספות, כברזיל.
בשלב הראשון לא היה לבריטים כמעט כל מענה נגד הצוללות: למעשה, לא היו כלי שיט שהתאימו לסוג זה של מלחמה; אוניות המערכה וסיירות המערכה היו למעשה חסרות ערך בלוחמה זו. רק המשחתות התאימו, וגם הן נדרשו להתאמות מיוחדות. לא היו כלי נשק מתאימים שהיו יכולים לפגוע בצוללת מתחת לפני המים. כדי להתגבר על קושי זה פותחה פצצת העומק, אך רק ב-1916 פותחה פצצה יעילה, וקצב הייצור היה כה איטי עד שב-1917 היו על כל אונייה רק ארבע פצצות כאלו. רק בתחילת 1918 החלו האוניות לקבל את המטען המקובל שכלל 35 פצצות עומק. גם כשהיו פצצות כאלו, לא היה אמצעי גילוי שיכול היה לאתר את הצוללת מתחת לפני הים. רק באפריל 1917 פותחו דגמים יעילים של הידרופון, ורק לקראת סוף השנה היו די מכשירים כאלה בשימוש הצי. לקראת סוף השנה כבר היה קיים מכשיר הסונאר (שנקרא אז "אסדיק", ASDIC), אך עד סוף המלחמה צוידו בו רק שבע אוניות.
רק עם הנהגת השיירות הצליחו בעלות הברית לצמצם את היקף הטבעות הצוללות. סיורים אוויריים, שכלול אמצעי הגילוי וכלי הנשק, הנחת מוקשים ימיים שנועדו לחסום את דרכן של הצוללות, ושכלול הנהלים באדמירליות הבריטית, הביאו לירידה בהיקף הנזק. 178 צוללות גרמניות הוטבעו, ועימן טבעו כ-5,000 קצינים ומלחים גרמניים. היקף האבדות שגרמו הצוללות היה עצום: הן הטביעו כ-5,000 אוניות, מתוכן 1,764 אוניות גדולות שנועדו לשיט חוצה אוקיינוס. בסך הכל הטביעו הצוללות אוניות בתפוסה כוללת של 12.8 מיליון טון. כ-15,000 מלחים ונוסעים נספו במערכה. הצוללות הטביעו גם אוניות מלחמה: עשר אוניות מערכה, 13 סיירות מסוגים שונים, ו-21 משחתות.
הים התיכון
בניגוד לים הצפוני, שהיה זירת המאבק בין שני ציים, הייתה בים התיכון נוכחות של כמה ציים. חלקו המערבי של הים התיכון היה בשליטת הצי הצרפתי, ואילו הצי האיטלקי והצי האוסטרו-הונגרי התמודדו על שליטה בים האדריאטי. מעבר לציים אלו, שהיו ציי מדינות השוכנות לחוף הים התיכון, היו בזירה זו גם יחידות של הצי המלכותי הבריטי והצי הגרמני הקיסרי, ומאוחר יותר גם של הצי הקיסרי היפני, שהגיעו כתגבורת לצי הבריטי. איטליה הייתה חלק מהברית המשולשת, שנחתמה ב-1882 בין האימפריה הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה, ומעמדה בתחילת המלחמה לא היה ברור. לו הייתה איטליה מצטרפת לגרמניה ואוסטרו-הונגריה, היה נוצר עימות על השליטה הימית בים התיכון. בפועל, נקטה איטליה מדיניות נייטרלית בתחילת המלחמה, אך לאחר מכן, ב-1915, הצטרפה למדינות ההסכמה.
המשימה הראשונה שהוטלה על הצי הצרפתי הייתה העברת הגיס ה-19 של צבא צרפת שהיה בצפון אפריקה למרסיי, כדי לתגבר את צבא צרפת מול צבא הקיסרות הגרמנית הצפוי לפלוש לצרפת. הצי הבריטי בים התיכון קיבל הוראות לסייע לצרפתים במהלך זה, אך התיאום בין הציים היה לקוי ולא הוסדר כיאות. איום על תנועת הצי הצרפתי בא מצדה של סיירת המערכה הגרמנית "גֶּבֶּן" (Goeben) שהוצבה בים התיכון. "גבן" והסיירת הקלה "ברסלאו" היו בחיפה כאשר קיבלו את ההודעה על רצח הארכי-דוכס האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד בסרייבו, ב-28 ביוני 1914. האדמירל הגרמני וילהלם סושון שפיקד על האוניות הסיק נכונה שעומד לפרוץ משבר עולמי, והחל לנוע למערב הים התיכון. "גבן" הייתה בין האוניות המהירות ביותר ובעלות החימוש הכבד ביותר בים התיכון, אם כי לבריטים היו במלטה שלוש סיירות מערכה מהירות וחזקות כמוה. לו הייתה "גבן" מצליחה לתקוף את שיירות האוניות נושאות החיילים הצרפתיים, הייתה עלולה לגרום לנזק חמור. בשל כך סומנה האונייה הגרמנית כיעד חשוב של הבריטים.
המערכה הימית בים התיכון נפתחה במרדף דרמטי של יחידות הצי הבריטי אחרי "גבן" ו"ברסלאו". המרדף החל בחופי אלג'יריה, לשם הגיעו האוניות הגרמניות כדי להפגיז את ערי החוף. הגרמנים קיבלו הוראות ממפקדת הצי הגרמני להפליג לטורקיה, שעמדה להצטרף למעצמות המרכז. הבריטים רדפו אחרי שתי האוניות, אך עקב פקודות לא ברורות לא הצליחו ללכוד אותן. "גבן" הצליחה לחמוק ולהגיע לקונסטנטינופול, שם הועברה לצי הטורקי; צוותה המקורי נותר עליה, אך חבש תרבושים ורשמית הוגדר כצוות טורקי. האדמירל הגרמני, וילהלם סושון (Souchon) נתמנה כמפקד הצי הטורקי. האימפריה העות'מאנית עדיין התלבטה בשאלה אם להצטרף למעצמות המרכז, כאשר "גבן" הכריעה עבורה; האונייה הגרמנית-טורקית הפליגה יחד עם "ברסלאו" ועוד 14 אוניות טורקיות אל ערים רוסיות לחוף הים השחור. הצי הטורקי הפגיז ערים אלה וגרם לנזק כבד, ובכך הכריח את כניסתה של טורקיה למלחמה לצד מעצמות המרכז.
עם כניסת איטליה למערכה לצד מדינות ההסכמה, הטילו מדינות ההסכמה הסגר ימי על הים האדריאטי, כדי למנוע מהצי האוסטרו-הונגרי מלפעול. אסטרטגיה זו הצליחה, אם כי הגרמנים והאוסטרו-הונגרים הגיבו בלוחמת צוללות, שהטביעו שתי אוניות מערכה מן הדרג השני, שתי סיירות משוריינות, חמש משחתות, ושתי צוללות. זאת, מעבר לאוניות סוחר רבות.
ההסגר הימי על הים האדריאטי ועל הדרדנלים העניק למדינות ההסכמה שליטה מלאה על הים התיכון, וכך היו נתיבי הים פתוחים עבורם למעבר סחורות וציוד, בין השאר למצרים ולתעלת סואץ.
לוחמת הצוללות בים התיכון
מול העליונות המלאה שהייתה למדינות ההסכמה בתחום אוניות השטח, הצליחו מעצמות המרכז להפעיל לוחמת צוללות מוצלחת בים התיכון, שגרמה למדינות ההסכמה נזקים כבדים. צוללות פעלו בים האדריאטי, כפי שהוזכר לעיל, כבר מ-1914. לאחר תחילת המערכה בגליפולי שלחה גרמניה צוללות לטורקיה; עד סוף 1915 כבר היו לגרמניה שבע צוללות שבסיסן בקונסטנטינופול, ואלו הסבו לצי הצרפתי-בריטי אבדות משמעותיות, ובהן שתי אוניות מערכה.