cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם דן מוזלי
קריירה
מ-1829 עד 1837 ייצג מוזלי את מחוז לנויר ב, והיה יושב ראש הסנאט מ-1832 עד 1835. מוזלי הפסיד את מועמדותו מטעם המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית בפער של שלושה קולות.
ב-1835 עבר לגור עם משפחתו ליד ב שבפלורידה, ורכש שם מטע. ב-1840 נבחר מוזלי לבית הנבחרים הטריטוריאלי בפלורידה, וב-1844 נבחר לסנאט הטריטוריאלי. ב-3 במרץ 1845 פלורידה התקבלה כמדינה ה-27 בארצות הברית, וכבר לא הייתה עוד טריטוריה.
מאוחר יותר זכה מוזלי בבחירות למושל פלורידה והיה למושלה הראשון. בבחירות אלו ניצח מוזלי את ריצ'רד קית' קאל, שכיהן כמושל טריטוריית פלורידה. מוזלי הושבע לתפקיד ב-25 ביוני 1845. במהלך כהונתו הקים את ממשלת פלורידה הראשונה. בניין הושלם בשנתו הראשונה לכהונתו. מוזלי כיהן כמושל במהלך במלחמת ארצות הברית–מקסיקו. מדינות דרום ארצות הברית תמכו במלחמה, וראו בה הזדמנות להשיג שטחים שבהם היה ניתן להשתמש בעבדים.
מוזלי חתר למען פתרון סכסוכים בין מתיישבים לבנים לבין אינדיאנים-. מוזלי תמך בחקלאות, תעשיות הדרים, אבוקדו, טבק וכותנה. בתקופת ממשלו, הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בנתה את פורט ג'פרסון, ו.
תקופת כהונתו הוגבלה לקדנציה אחת, ובתום הקדנציה שלו ב-1 באוקטובר 1849 חזר מוזלי למטעו. שנתיים לאחר מכן התיישב בעיירה ב, שם הפעיל מטע הדרים. ב-4 בינואר 1863 נפטר מוזלי ונקבר בפאלטקה.
לאחר מותו בנותיו הציגו דיוקן שאויר מתוך דאגרוטיפ בגלריית דיוקנאות ממלכתית בפלורידה.
רב שמעיה בר זעירא
רב שמעיה בר זעירא (או זירא) היה אמורא בבלי בדור החמישי.
רב שמעיה היה מתלמידיהם של אביי ורבא, ורבא היה נוהג לשלוח בידו קושיות שרצה להגיד לאביי.
בתלמוד הבבלי מוזכרת רק מימרא אחת שלו, בה הוא ביאר, שהטעם לכך שמעות הנמצאות בירושלים בימי הרגל - יש לשער שהם מעות מעשר שני ולא מעות חולין, הוא. כלומר, משום שמטאטאים את השווקים בירושלים מדי יום - ברור שהמעות הנמצאות שם נפלו לבעליהם באותו יום בו הם נמצאו, וברגל רוב המעות בירושלים הם מעות מעשר שני.
גופין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אברהם משה באב"ד (גורה הומורה)
הרב אברהם משה באב"ד מגורה הומורה (ה'תר"ס, 1900 - י"א באב ה'תש"ם, 24 ביולי 1980) היה רב וראש ישיבה חסידי בבוקובינה ובישראל.
ביוגרפיה
נולד בגורה הומורולוי (גורה הומורה) שבדרום בוקובינה, צפון רומניה; לרב המקומי מנחם מנדל באב"ד, חסיד טשורטקוב שנודע כתלמיד חכם ועמד בקשרי מכתבים הלכתיים עם גדולי דורו. בילדותו למד מפי אביו ובהמשך נסע ללמוד אצל הרב מאיר אריק מטרנוב והיה לתלמידו המובהק. הוא התכתב עם רבו זה בדברי תורה גם לאחר ששב לעיירת הולדתו.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תר"ץ התמנה תחתיו כרב הקהילה היהודית-החסידית בגורה הומורה. בחודש אלול ה'תרצ"ב, 1932, נישא למישקט בת הרב אליעזר ניסן הורוביץ מצפת, שהייתה יתומה מאב ובתו החורגת של האדמו"ר מוויז'ניץ הרב ישראל הגר (ה"אהבת ישראל"). לאחר נישואיו שב לעיירת הולדתו והיה מעורב בחיים הציבוריים היהודיים בה. במסגרת רבנותו בעיירה זו שהייתה גם עיירת נופש, בא בקשרים עם רבים מרבני בוקובינה ורומניה כולה, שנפשו בעיירה.
רוב הקהילה היהודית בגורה הומורה של שנות ה-30 הייתה חילונית, ובניהם של רבים מאנשי הקהילה הדתית עזבו את הקהילה. כדי לנסות ולשמר את הצעירים בתוך הקהילה, הקים הרב באב"ד את "הקן החסידי" שבו ניהל שיחות ומסיבות מדי ערב עבור כלל הציבור.
בימי מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי רומניה היה בטרנסניסטריה, ובגטו דז'ורין עם גיסו הרב ברוך הגר מסירט. הוא למד אז עם אחיינו הצעיר משה הגר ועם הרב יוסף נפתלי שטרן. עם תום המלחמה, לאחר תקופה קצרה שעשה בעיירה בבסרביה, חזר לגורה הומורה וכונן מחדש את קהילתו. בשנת ה'תש"ח, 1948, ניסה לעלות לארץ ישראל אך הוגלה לקפריסין, ושימש כרב במחנה המעצר בקפריסין. לאחר קום המדינה, עלה לישראל והתיישב בבני ברק. הוא נקשר לרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון איש") וניהל עם אשתו מוסד לבנות ניצולות השואה תחת חסותו של החזון איש.
בראשית שנות ה-50 עבר לגור ביפו והיה לרבה של שכונת גבעת עלייה. בסביבות תשי"ב, 1952 התמנה לתקופה לראש ישיבת "יחל ישראל" של חסידות סרט ויז'ניץ בראשות גיסו האדמו"ר הרב ברוך הגר.
מבצור הצוללות ולנטין
מבצור (בונקר) הצוללות ולנטין הוא מתקן שנועד לבניית, הגנת ותחזוקת צוללות מדגם XXI, שנבנה על גדת נהר הוזר בפרבר בשם רקום של העיר ברמן. המקום נבנה על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה בין השנים 1943 ועד למרס 1945 תוך ניצול עובדי כפיה. במהלך הפצצות של בעלות הברית, המתקן ניזוק ולא הושלם. מפעל ולנטין היה המתקן המבוצר הגדול ביותר של צוללות בגרמניה, והיה שני רק לבסיס הצוללות בלוריאן ולזה שבברסט שבצרפת.
כמתקן אשר היו בו גם יכולות בניה, הוא שונה מהאנגרים אחרים של צוללות שתוכננו לאחסנה ותחזוקה מבצעית בלבד.
רקע
הפצצות של חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר של צבא ארצות הברית גרמו לירידה דרמטית בייצור צוללות במספנות הגרמניות, דבר שהצריך יצירת אתרי ייצור חסינים יותר.
בשנת 1944 היו מספר אתרי ייצור והספנה כאלו, כולל מבצור הצוללות נורדזי 3 באי הגרמני הלגולנד Fink II ו-Elbe II בהמבורג וקיליאן בקיל. אתרים אחרים בגרמניה הנאצית ובאזורי הכיבוש היו בשלבי בנייה או בתכנון, כמו בברמן ובוילהלמסהאפן.
תכנון ובנייה
לקראת סוף 1942 פרסם אלברט שפר שהיה שר החימוש בממשל הנאצי, את התוכנית לבניית אחת המספנות הגדולות ביותר לבניית צוללות. תחת שם הקוד ולנטין, אמורה הייתה להיבנות מספנה לצוללות ישירות על נהר הוזר בין פרברי העיר ברמן רקום ופארג'. אורכו של הבונקר כ-426 מטר ורוחבו 97 מטר בנקודה הרחבה ביותר שלו; עובי הקירות הוא 4.5 מטר. גובה המבנה הוא בין 22.5 ל-27 מטרים. הגג נבנה באמצעות עשרות קשתות בטון מזוין גדולות, שיוצרו במקום והונפו למקומן בנפרד. עובי הגג הוא בערך 4.5 מטר אך בחלקו מגיע ל-7 מטר כאשר הגרמנים החלו להוסיף לעוביו עוד לפני השלמת הבונקר. הבנייה דרשה 500,000 מ"ק של בטון. שטח רצפת הייצור הייתה 35,375 מ"ר.
התכנון והפיקוח על בניית המתקן הופקדו בידי ארגון טודט. המהנדס המפקח באתר היה אריך לקנר אשר לאחר המלחמה הפך לאחד המהנדסים האזרחיים הבולטים בגרמניה. במתקן תוכננו 13 תאי הרכבה (בגרמנית Taktplatz, או Takt), כל אחד מהם תוכנן לשלב אחר בתהליך ההרכבה. שני תאים, 9 ו-10, איפשרו עבודה בגובה להתקנת פריסקופים, שנורקלים ואנטנות. שני התאים האחרונים, 12 ו-13, הופרדו בקירות גבוהים משאר המבנה וניתן היה לסגור אותם על ידי שערי הצפה אטומים למים. התא האחרון, מס' 13, היה מבדוק יבש אותו ניתן להציף במים בעומק 8 מטר (26 רגל). בהצפת שני התאים האחרונים, ניתן היה להגיע להפרש של כ-20 מטרים מתחתית המבדוק ועד למשטח הגג של הבניין. תא 13 תוכנן לשמש לבדיקות דליפות של הצוללות, כמו גם לבדיקת המנועים ועוד. בנוסף ל-13 מפרצי ההרכבה, היו באתר בתי מלאכה ומחסנים לחלקי הצוללות, מנועי דיזל וסוללות ומיכלי אחסון לדלק ושמנים.
את השער בדופן המערבית ניתן היה לסגור באמצעות דלת הזזה חסינת פיצוץ שנפתחה לתעלה קטנה וממנה ישירות אל הנהר. באמצעות פתח זה ניתן היה להעביר חלקים שנבנו מראש לתוך המפעל ולהוציא משם צוללות מוכנות.
יסודות המתקן נבנו לתוך חימר לאונבורג, המאופיין בחוזק ויציבות גבוהים. עד לשנת 2023 נערכות מדידות רצופות לגבי שקיעת המבנה הכבד בקרקע.
עבודת כפיה
את המתקן בנו 10,000-12,000 איש, רובם פועלי כפיה משבעה מחנות הנמצאים בטווח שבין 3 ל-8 ק"מ מאתר הבניה. חלק מהעובדים שוכן במחנה הריכוז ברמן-פארג' הסמוך, שהיה תת-מחנה של מחנה הריכוז נוינגמה, עם 2,092 אסירים נכון ל-25 במרץ 1945.
המחנה נוהל בתחילה על ידי האס אס, אך הרחבת רשת המחנות באזור הביאה למחסור בכוח אדם לניהול ואבטחת המחנה. בניית המתקן התנהלה מסביב לשעון, כאשר האסירים נאלצו לעבוד במשמרות של 12 שעות והדבר הביא לשיעור תמותה גבוה בקרבם. עם זאת, זהותם של 553 קורבנות בלבד, רובם צרפתים, אושרה. מספר העובדים שמתו עשוי להגיע ל-6,000, מכיוון ששמות ההרוגים הפולנים והרוסים לא נרשמו.
תפוקה מתוכננת
כוונת הנאצים הייתה שהמתקן ישמש להרכבה הסופית של צוללות מסוג XXI. קצב היצור המתוכנן היה 3 צוללות בחודש החל מאפריל 1945 ו-14 צוללות בחודש מאוגוסט 1945 (כלומר אחת בכל 56 שעות). תוכננה גם בניית מבצור נוסף באותו אזור בשם הקוד ולנטין 2, המכרז הופץ בנובמבר 1944 ובפברואר 1945 החלו שם כבר עבודות עפר להכנת התשתיות.
פעילות הייצור בולנטין תוכננה להתחיל בסוף 1944, אך נדחתה לאמצע 1945, בין היתר בשל מחסור בכוח אדם, אספקת חומרים והפצצות של בעלות הברית. עד לחודש מרס 1945, כ-90% מהמתקן כבר הושלמו והותקנו בו רוב כלי העבודה והמכונות הדרושים. ייצור הצוללות אמור היה להתחיל בתוך כחודשיים.
תוכנן כי בעת הפעלתו, יהיו במתקן 4,500 עובדי כפיה תחת ניהולה של מספנת ברמר וולקן להרכבת הצוללות. כל צוללת הורכבה משמונה מקטעים גדולים ומוכנים מראש שיוצרו במספנות ומפעלי יצור אחרים ושוגרו לוולנטין על דוברות. לחלק מחברות אלו היה ניסיון מועט בבניית מערכות ימיות וכתוצאה מכך נדרש ייצור מחדש לתיקון פגמים במקטעים שונים.
מתוך 118 הצוללות שהרכבתן החלה, רק ארבע דורגו ככשירות ללחימה לפני תום המלחמה.
הפצצת האתר וכיבושו
מפעל ולנטין הופצץ מהאוויר על ידי הבריטים ב-27 במרץ 1945. הכוח התוקף כלל עשרים מפציצים כבדים מדגם אוורו לנקסטר של טייסת 617 אשר, לאחר הפצצת הסכרים במבצע נזיפה עשתה שימוש בשיטות הפצצה מדויקות.
במקביל, כוח של 115 לנקסטרים הפציץ את מחסן המזוט הסמוך בכפר שוואנוודה. המפציצים לוו על ידי תשעים מטוסי P-51 מוסטנג. הלנקסטרים שתקפו את מתקן ולנטין נשאו כל אחד פצצה מפצחת בונקרים בודדת - שבעה נשאו את הטולבוי בת 5 טון, 13 נשאו את פצצת גרנד סלאם של 10 הטון.
שני גראנד סלאם פגעו במטרה וחדרו בערך למחצית גג הבטון הברזל ושם התפוצצו. הפיצוצים פרצו חורים גדולים בעובי הגג וכתוצאה מכך כ-1,000 טונות של שברי בטון וברזל נפלו לתוך המתחם. פצצה נוספת גרמה נזק למפעל חשמל סמוך, לבתי מלאכה ולמפעל לערבול בטון.
המפעל ננטש, וארבעה שבועות לאחר ההפצצה, האזור נתפס על ידי הקורפוס ה-30 שכבש את ברמן לאחר קרב של חמישה ימים.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, החל ממרס 1946 ועד שנת 1949, בוצע פרויקט "רובי" שהיה שתוף פעולה בין חיל האוויר המלכותי לזה של חיל האוויר של ארצות הברית. הפרויקט נועד לבחון דגמים שונים של פצצה מפצחת בונקרים. למטרה זו נבחרו אתר זה וגם מבצור הצוללות נורדזי 3 ועוד מתקנים תת-קרקעיים באי הלגולנד. בוצעו כ-140 גיחות של מטוסי אוורו לנקסטר, בואינג B-29 סופרפורטרס ומטוסי בואינג B-17 מבצר מעופף שהטילו פצצות מדגמים שונים בחלק מהאתרים.
מסוף המלחמה ועד לשנת 1949, בפיקוח צבא ארצות הברית, פורקו מתקני האתר. חומרי הגלם, גרוטאות, מכונות והציוד שבו נמכר לקבלנים מקומיים.
בשנת 1947 הועברו נכסי הרייך, לרבות אלו של הוורמכט לאחריות עיריית ברמן וזו מכרה חלק מהנדל"ן לאנשי עסקים. הריסה כללית ומלאה של המקום נדונה מספר פעמים, אך מעולם לא יושמה, בעיקר בשל התנגדותו של מנהל הנמל החדש ומנהל הבנייה לשעבר של האתר. הנזק הסביבתי האפשרי היה גדול מדי שכן ההנחה הייתה שהמשקל הרב של המתקן שיקרוס יגרום לתזוזת קרקע שתפגע במחוז רקום בברמן לרבות בתחנת הכוח שם. בשנת 1948, עולתה תוכנית להשתמש בהריסות האתר לפיתוח פארק גדול. אך בשל העלויות הגבוהות שנדרשו לשיטוח המקום (כ-800,000 מ"ר) נעצרה היוזמה. צד האתר הקרוב לגדת הנהר התפתח באופן עצמאי לאתר רחצה, דייג וקמפינג פופולרי.
בשנות ה-50 האתר זכה להתעניינות ציבורית ואף כונה "פלא תבל השמיני" בשל ההישגים הטכניים וגודלו. גם גופה שנמצאה ביסוד המקום בונקר ב-28 ביוני 1957, שהייתה ללא ספק של עובד כפייה, לא הובילה לדיון בעניין כוח העבודה שבנה את המקום. בשנת 1957 עלו מספר רעיונות נוספים לשימוש באתר: מחסן קירור ענק, הסבה לכור גרעיני, אחסון נשק גרעיני אמריקאי, הפיכתו למתקן פנאי. אף אחד מהרעיונות הנ"ל לא קודם.
ב-1983 הוקמה במקום אנדרטת זיכרון לפועלים שבנו את ולנטין.
עלויות תחזוקה גבוהות אילצו את משרד ההגנה (גרמניה) להציע את הבונקר למכירה ב-2008. השימוש הצבאי הסתיים שם ב-31 בדצמבר 2010. בחודש מאי 2011 החלו עבודות להסבת חלק זה לאנדרטה עם מרכז מבקרים שנחנכה בנובמבר 2015. עלות ההסבה הייתה 3.8 מיליון יורו.
הקורפוס ה-70 (ורמאכט)
הקורפוס ה-70 (בגרמנית: LXX. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-25 בינואר 1943 בנורווגיה על בסיס הפיקוד המיוחד הגבוה ה-70 (Höheres Kommando z.b.V. LXX), וכמפקדו מונה ולנטין פויירשטיין. הקורפוס לחם בקרבות השונים בנורווגיה, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית.
Unua Libro
"השפה האוניברסלית של ד"ר אספרנטו", לרוב ידוע כ-"Unua Libro" (הספר הראשון), או בשמו בעברית "שפה משותפת לכולם", הוא הספר הראשון שפורסם על שפת האספרנטו, שהייתה ידועה אז בתור "השפה האוניברסלית" (Lingvo Internacia). הספר פורסם לראשונה ברוסית ב-26 ביולי 1887 בוורשה על ידי אליעזר לודוויג זמנהוף, רופא עיניים יהודי. זמנהוף לא חתם בשמו על הספר, ואלא בתור "הדוקטור שמקווה" (או באספרנטו "Doktoro Esperanto"), ומכיוון שלשפה לא היה אז שם, השפה הופצה תחת השם "אספרנטו", וכך קראו לה לומדי השפה.
הספר כולל מדריך לכללי דקדוק של השפה המסוכמים על ידי 16 חוקים, תרגום של תפילת האדון, כמה קטעים מתורגמים מהתנ"ך, מכתב, כמה שירים ומילון המכיל 900 מילים בסיסיות.
הספר תורגם לשפות רבות, בהן אנגלית, פולנית, עברית (בשנת 1888), צרפתית, גרמנית וכו'. זמנהוף כתב בספר כי "שפה אוניברסלית, כמו שפה עממית, שייכת לכולם", ובכך שם את כל הזכויות של הספר והשפה ברשות הציבור.
קסיפקטינוס
קסיפקטינוס (שם מדעי: Xiphactinus) הוא סוג של דג גדול קדום שהשתייך למשפחת האיכתיודקטידיים שבקבוצת האוסטאוגלוסומורפיים במשך הקרטיקון של אמריקה הצפונית.
מאפיינים
דג זה ששחה בימים של תקופת הקרטיקון וטרף חיות קטנות. הוא נכחד יחד עם שאר החיות שבסוף הקרטיקון. משמעות שמו היא: "בטאי חרב", זאת למרות שלא היה קשור כלל לדגי הסחוס.
הדג חי במימי היורה והקרטיקון לחופי אירופה, ונצואלה ואמריקה הצפונית, בעיקר סביב הים הפנימי המערבי. הוא ניזון ממיני דגים אחרים, רכיכות ואולי גם מעופות ימיים. הוא עצמו נטרף בידי כרישים ענקיים ומוזאזאוריים ששלטו בימים.
היו לו 2 מינים ידועים: Xiphactinus audax ו-Xiphactinus vetus.
דג זה תואר על ידי החוקר האמריקאי ג'וזף ליידי ב-1870.
1942 בארצות הברית
1942 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 166 שנה מיום היווסדה.
הבליץ על ברמינגהאם
הבליץ על ברמינגהאם הוא הכינוי שניתן לסדרת הפצצות של מטוסי הלופטוואפה הגרמנים על העיר ברמינגהאם בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה. ברמינגהאם ספגה הפצצות רבות במהלך המלחמה והייתה העיר השלישית המופצצת ביותר בבריטניה (אחרי לונדון וליברפול). הבליץ על ברמינגהאם גבה 2,241 הרוגים ב-77 פשיטות גרמניות.
רקע
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה ברמינגהם העיר השנייה במספר תושביה בבריטניה, אחרי לונדון, ואחת הערים המתועשות ביותר. בברמינגהם היו מפעלי תעשייה צבאית רבים שהיו חיוניים למאמץ המלחמתי הבריטי. בין השאר יוצרו בעיר מטוסי ספיטפייר ואוורו לנקסטר, תרמילים, פצצות מסוגים שונים, כלי רכב צבאיים, מנועים ונשק קל (בעיר יוצרו 100% מתתי המקלע מסוג סטן שיוצרו בבריטניה). מפעלי תעשייה אלו הפכו את ברמינגהאם ליעד חשוב בעיני הגרמנים להפצצה אסטרטגית.
ההפצצות על העיר
הפשיטה הגרמנית הראשונה על ברמינגהאם הייתה ב-9 באוגוסט 1940 כאשר מטוס גרמני בודד הטיל פצצה על ארדינגטון שגבתה הרוג אחד. בהמשך החודש הופצץ מפעל מטוסים בעיר ובלילה שבין ה-25 וה-26 באוגוסט הופצץ לראשונה מרכז העיר, במתקפה בה נהרגו 25 בני אדם. הפצצות קטנות על ברמינגהאם נערכו גם לאורך ספטמבר, אוקטובר ותחילת נובמבר 1940.
ב-19 בנובמבר, חמישה ימים בלבד לאחר ההפצצה הגדולה על העיר קובנטרי החל מבצע גדול של הלופטואפה להפצצת ברמינגהאם. באותו יום תקפו 440 מפציצים גרמניים את ברמינגהאם והטילו פצצות במשקל כולל של כ-400 טון. זו הייתה התקיפה החמורה ביותר על ברמינגהאם במהלך המלחמה ונהרגו בה כ-450 בני אדם ונפצעו כ-540. בתקיפה זו נפגעו קשות כמה מפעלי נשק והושבתה בהם הפעילות למשך מספר חודשים. בלילה למחרת שוב הופצצה ברמינגהאם על ידי כ-200 מטוסים גרמניים. במתקפה זו הוטלו 9,500 פצצות במשקל כולל של 118 טון. תחנת האוטובוסים המרכזית של ברמינגהאם נפגעה בתקיפה זו ונשרפו בה כ-100 אוטובוסים. בלילה למחרת (בין ה-21 וה-22 בנובמבר) הופצצה ברמינגהאם בשלישית, במשך 11 שעות. במהלך תקיפה זו הוטלו על העיר פצצות תבערה רבות שגרמו לכ-600 שרפות. כוחות כיבוי והצלה הוזעקו מכל רחבי המדינה ולבסוף הצליחו להשתלט על השרפות, אך התשתיות של ברמינגהאם, בראש ובראשונה מערכת אספקת המים, נפגעו קשות בתקיפה זו. למזלה של העיר לא התקיימה תקיפה גם למחרת, וכך יכלו המהנדסים לשקם את מערכת אספקת המים. בסך הכל בגל תקיפות זה בנובמבר נהרגו כ-800 בני אדם, נפצעו 2,345 וכ-20,000 בני אדם נותרו ללא קורת גג.
ברמינגהאם הופצצה שוב בתחילת דצמבר. ב-4 בדצמבר הפציצו את העיר כ-60 מטוסים גרמניים ושוב ב-11 בדצמבר נערכה תקיפה גדולה של 278 מטוסים גרמניים שהפציצו את העיר בכ-25,000 פצצות תבערה וחומר נפץ. זו הייתה גם התקיפה הארוכה ביותר של ברמינגהאם במהלך המלחמה, היא נמשכה כ-13 שעות. בתקיפה זו נהרגו 263 בני אדם. במהלך תקיפה זו נפגעה קשות כנסיית סנט תומאס שחורבותיה מהוות היום אתר הנצחה להרוגים בכל מלחמה הנקרא "גן השלום של תומאס הקדוש".
ברמינגהאם הותקפה פעמים נוספות במהלך 1941. התקיפות הגדולות ביותר בשנה זו נערכו בחודש אפריל בשני לילות עוקבים: ה-9 וה-10 באפריל. בלילה הראשון תקפו 235 מטוסים את העיר בכ-280 טון של חומר נפץ וכ-40,000 פצצות תבערה. התקיפות התרכזו במרכז העיר וגרמו שם לנזק רב. למחרת תקפו 245 מטוסים גרמניים את העיר שוב בכ-245 טון של חומר נפץ ו-43,000 פצצות תבערה. בשתי תקיפות אלו נפגעו בסך הכל 1,121 בני אדם.
הפצצות על העיר התקיימו לפרקים גם בהמשך המלחמה. ההפצצה המשמעותית האחרונה על ברמינגהאם התקיימה ב-27 ביולי 1942 כאשר יותר מ-60 מטוסים גרמניים הפציצו את העיר. התקיפה האחרונה על העיר הייתה ב-23 באפריל 1943 ובה נפלו על העיר שתי פצצות בלבד. האזעקה האחרונה במהלך המלחמה נשמעה בעיר ב-15 במאי 1944.
בנוסף להפצצות על העיר ברמינגהאם הופצצו האזורים הכפריים הסמוכים לה (הארץ השחורה) פעמים אחדות.
הנצחה
אתר ההנצחה העיקרי בברמינגהאם הוא גן השלום של תומאס הקדוש, שניצב במקום ההריסות של כנסיית סנט תומאס שנפגעה ב-11 בדצמבר 1940. אתר הנצחה זה איננו מתמקד רק בקרבנות הבליץ על ברמינגהאם אלא בקרבנות מלחמה באשר הם. בשנת 2005 הוצב בעיר הפסל "עץ החיים" שפיסל לורנצו קווין לזכר ההרוגים בבליץ על ברמינגהאם.
זאב טריינין
זאב טריינין (נולד בשנת 1938) הוא וטרינר ישראלי, לשעבר מנהל המכון הווטרינרי בבית דגן.
קורות חיים
נולד בכפר יחזקאל לחנה וד"ר דוד טריינין, מוותיקי הווטרינרים בישראל (על שמו פרס חוקר השנה מטעם המכון הווטרינרי). באמצע שנות ה-40 עקרה המשפחה לגבעתיים. הוא שירת בנח"ל, ולמשך תקופה קצרה היה חבר קיבוץ בית ניר. בסוף שנות ה-50 נסע ללמוד וטרינריה בשווייץ. בשנת 1966 שב לישראל והחל בעבודתו במכון הווטרינרי.
בשנות ה-70 עסק טריינין בחקר ופיתוח חיסון לעגלים. בשנת 1978 המציא תכשיר מיוחד להגנה על עגלים מפני חיידקים בשם "אימונוקול", שנמכר במשך עשרים וחמש שנה בישראל ובאירופה.
במלחמת יום הכיפורים היה סמג"ד בגדוד הרפואה 281 ולאחריה פעל להקמת אנדרטת גדוד רפואה 281 במושב אליעד ברמת הגולן.
בשנת 1982 נסע טריינין לשבתון באוניברסיטת הרווארד, שם עסק בתחום של כשל חיסוני נרכש. באותה תקופה החלה להתגלות מחלת האיידס בבני אדם, וטריינין ערך ניסויים בתחום זה בבעלי חיים בעקבות הדמיון בין נגיף האיידס לנגיף הגורם סרטן הדם בבקר. לאחר שובו לישראל התמנה למנהל המכון הווטרינרי, אך כעבור מספר שנים פרש לטובת שבתון נוסף בהרווארד, שבו המשיך בחקר האיידס. בשנת 1990 שב מהרווארד ושוב התמנה לנהל את המכון הווטרינרי, וכיהן בתפקיד עד 1997.
בשנת 1996 גילה טריינין חומר ביולוגי בעל פוטנציאל לשמש תרופה מהפכנית למחלת האיידס. בניסויים הראשונים על עכברים וקופים הוכיח החומר החדש יעילות רבה יותר מהתרופות הקיימות, וכמו כן היה זול לייצור ונוח לשימוש. אולם בשל חוסר תקציב, וחוסר היענות מצד המדינה, כמעסיקו, לקדם את ההמצאה, לא הבשילו המחקר והפיתוח לכדי תוצר סופי.
לאחר פרישתו לגמלאות מעביר טריינין קורסים באימונולוגיה בבית הספר לרפואה וטרינרית של האוניברסיטה העברית. כמו כן ערך את כתב העת "רפואה וטרינרית" בשנים 2003-2009 ועמד בראש ועדת ההיגוי למחקרים של קרן המחקר למדעי הבקר, כיו"ר הוועדה לניסויים בבעלי חיים במערכת הביטחון וכחבר המועצה לניסויים בבעלי חיים.
נשוי לד"ר ריטה טריינין, וטרינרית ילידת פינלנד. בתם היא המוזיקאית והיוצרת הדס טריינין, חברת להקת בלה דונה. אחיו הוא המשנה ליושב-ראש הסוכנות היהודית רני טריינין.
בו רגרג
בו רגרג (ערבית: أبو رقراق) הוא נהר הזורם במערב מרוקו ונשפך אל האוקיינוס האטלנטי, בין הערים רבאט וסלא. אורכו 240 ק"מ, ושפכו נמשך לאורך של כ-24 ק"מ. ספיקת הנהר הממוצעת היא 23 קוב בשנייה, ומגיעה בשיאה ל-1500 קוב בשנייה, בעת ההצפות ומקורותיו הם הגשמים שבהרי האטלס. הנהר הוא אחד הגדולים במדינה, ועל ערוצו נבנו מספר סכרים, הן לשליטה במי ההשקיה והן להפקת אנרגיה.
הנהר שימש את הפיניקים להקמת ערים בסמיכות לשפך הנהר, ומאוחר יותר את הרומאים. נמל הנהר היווה נמל רב חשיבות במשך מאות רבות, אך עם הקמת נמל קזבלנקה בשנת 1913 פחתה חשיבותו.
טוטסי רול
טוטסי רול (באנגלית: Tootsie Roll) הוא ממתק מציצה בטעם שוקולד המיוצר בארצות הברית מאז שנת 1896. כיום הממתק מיוצר על ידי חברת תעשיות טוטסי רול, אשר מקום מושבה בשיקגו שבמדינת אילינוי.
היסטוריה
בשנת 1896 ייסד לאו הירשפילד (Leo Hirshfield), מהגר אוסטרי לארצות הברית, חנות ממתקים קטנה בעיר ניו יורק. הירשפילד פיתח ממתק שוקולד שלא יימס בקלות וקרא לו על שם בתו קלרה, שאותה כינו בני משפחתה "טוטסי".
בשנת 1905, בעקבות הצלחת המוצר, הוקם מפעל לייצורו, ובשנת 1917 הוקמה חברה בשם "חברת הממתקים של אמריקה" (The Sweets Company of America). בשנת 1931 הומצא הממתק טוטסי פופ – סוכרייה על מקל בטעם טוטסי רול. ממתקים אלה, בשל מחירם הנמוך, זכו לפופולריות רבה בתקופת השפל הכלכלי הגדול, ואף היו פופולריים בקרב חיילי צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה מאחר שבשל יכולתו של הממתק שלא להתקלקל באקלימים שונים הוא הוסף אל מנות הקרב של צבא ארצות הברית.
בשנת 1935 רכש את החברה ברנרד רובין (Bernard D. Rubin), אשר העביר את מפעל החברה ממנהטן להובוקן שבניו ג'רזי. לאחר מותו של רובין בשנת 1948 הפך אחיו, ויליאם רובין, לנשיא החברה, תפקיד שנשא עד שנת 1962. בשנת 1966 שינתה החברה את שמה לשמה הנוכחי – תעשיות טוטסי רול.
כיום החברה מייצרת 62 מיליון ממתקי טוטסי רול מדי יום.
תיאור המוצר
הממתק הוא ממתק מציצה בצבע חום ובטעם שוקולד, אף שישנם צבעים וטעמים אחרים. הממתק עשוי סוכר, סירופ תירס, שמן סויה, חלב מרוכז, קקאו, לציטין סויה, וכן חומרי טעם מלאכותיים.
טעמים נוספים של הממתק הם: דובדבן, תפוז, וניל, לימון ולימית.
בשנת 2009 הוכרז על הפצת גרסה כשרה של המוצר.
דורון אורן
דורון אורן (נולד ב-20 במרץ 1969) הוא זמר, שחקן ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
אורן היה חבר בנעוריו בלהקת צעירי תל אביב בין השנים 1985–1987.
בשנת 1992 הנחה אורן את התוכנית "להיט בראש".
בשנים 1995 ו-1996 שר אורן בקלטות הילדים "הקסם של ימבה 1 ו-2", וב"הולכים לגן".
הוא השתתף בקדם-אירוויזיון 1996 עם השיר "מאבד צורה" שסיים את התחרות במקום ה-11. כעבור שלוש שנים, היה חלק מלהקת "עדן" שייצגה את ישראל באירוויזיון 1999 ושירם, "יום הולדת", הגיע למקום החמישי.
אורן השתתף כזמר בתזמורת של אלדד שרים בתוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים".
הוא השתתף במספר הפקות לילדים ביניהם "הכבשה שושנה וחברים", "הכבשה שושנה בגן האותיות", "שורום זורום", "יובל המבולבל", "טיף וטף", "כיף לי עם יעלי בתזמורת", "הסבתא של אפריים", "אצו רצו גמדים", "איך בוחרים שם לאחותי הקטנה?", "גילי בא לבקר - מסע בקשת הרגשות", "קופסת החלומות של הגר" שגם אותו ביים אורן, בפסטיגלים 2015 ו - 2016 ובמספר פרסומות לטלוויזיה.
השתתף כזמר ליווי בפסטיגל ודיבב בסרטים וסדרות טלוויזיה מצוירות וביניהם "בת הים הקטנה", "טוטלי ספייס", בסדרה "אגדות אנדרסן", "נילוס איש החלומות", "ממלכת אוקיאנה" ובסדרה "גיבורי האור".
במרץ 2012 הוא השתתף באופרת הרוק "כמעט נורמלי" "בבימויו של חנן שניר, בתיאטרון הבימה, לצידם של איילת רובינסון והראל סקעת.
החל מנובמבר 2019, אורן משחק את הארי ברייט, אחד האבות של סופי, במחזמר "מאמא מיה" בהפקת תיאטרון "הבימה".
הנס סארפיי
הנס אדו סארפיי (באנגלית: Hans Adu Sarpei, נולד ב-28 ביוני 1976 בטמה שבגאנה) הוא כדורגלן עבר גאנאי-גרמני ששיחק בעיקר בוולפסבורג, באייר לברקוזן ונבחרת גאנה בעמדת המגן.
קריירת מועדונים
סארפיי נולד בגאנה, והיגר עם משפחתו בגיל צעיר לגרמניה. בנעוריו שיחק במועדונים בעיר קלן ובסביבותיה, ובשנת 1998 החל לשחק בפורטונה קלן, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. בעונת 1999/00 הפך סארפיי לשחקן הרכב קבוע בפורטונה קלן, אך נשר עם המועדון לליגה השלישית, וחתם בתום עונה זו בדיסבורג. סארפיי שיחק בדיסבורג עונה אחת, ובקיץ 2001 חתם בוולפסבורג, קבוצה מתחדשת ששמה לעצמה מטרה באותם ימים, להגיע לצמרת הכדורגל הגרמני תוך כמה שנים. סארפיי שיחק בוולפסבורג בעמדות ההגנה והקישור, ושיתף פעולה לאורך שש עונות בקישור הקבוצה עם שחקנים כפאבלו תיאם, דורינל מונטאנו, מירוסלאב קרהאן ופטריק וייזר. בתום שש עונות בקבוצה, בהן וולפסבורג סיימה בעיקר במרכז הטבלה ותקעה יתד בבונדסליגה, עזב סארפיי את הקבוצה לאחר שצבר 139 הופעות והבקיע שני שערים, וחתם בבאייר לברקוזן. בעונתו הראשונה בקבוצה, 2007/08, סארפיי היה שחקן חשוב במערך של באייר לברקוזן ושיתף פעולה עם סימון רולפס, טרנקילו בארנטה, ארתורו וידאל וסרגיי ברברז. עם זאת, הקבוצה חוותה עונה מאכזבת וסיימה במקום השביעי בלבד. לאחר עונה זו, סארפיי איבד את מקומו בהרכב ומיעט מאוד לשחק. בקיץ 2010 עזב סארפיי את לברקוזן לאחר שצבר 42 הופעות ליגה בלבד בשלוש עונות, וחתם בשאלקה 04. גם בשאלקה מיעט סארפיי לשחק, אך היה שותף לזכייה של הקבוצה בגביע הגרמני בעונת 2010/11, לאחר ניצחון 5-0 על קבוצתו לשעבר דיסבורג בגמר. סארפיי פתח בגמר זה, אך הוחלף בדקה ה-43 על ידי סרחיו אסקודרו. בתום עונת 2011/12 עזב סארפיי את שאלקה והחל לשחק בליגות האזוריות, בוויקטוריה קלן.
חיים אישיים
אחיו של הנס, אדוארד סארפיי, גם היה כדורגלן, ששיחק עונה אחת בפ.צ. קלן. אחיינו הוא הכדורגלן האנס נונו סרפיי.
לסארפיי יש חשבון פייסבוק פעיל במיוחד, ומעריציו נוהגים לחבר אודותיו עובדות צ'אק נוריס.
בטלוויזיה
בשנת 2017 שימש כפרשן בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי ספורט האמריקאית "הביסטמאסטר האולטימטיבי".
תיאודור דווייט ולד
תיאודור דווייט ולד (אנגלית: Theodore Dwight Weld; 23 בנובמבר 1803 - 3 בפברואר 1895) היה מנהיג התנועה לביטול העבדות בשנים 1830–1844.
הקורפוס ה-91 (ורמאכט)
הקורפוס ה-91 (בגרמנית: LXXXXI. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
אלן אספה
אלן אספה (בצרפתית: Alain Aspect; נולד ב-15 ביוני 1947) הוא פיזיקאי העוסק בתורת הקוונטים, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2022 וחתן פרס וולף בפיזיקה לשנת 2010.
ידוע בעיקר בשל ניסויים שערך בשנת 1981. תוצאות הניסוי היוו אישוש למשפט בל ולתורת הקוונטים ושללו את טענתם של אלברט איינשטיין, בוריס פודולסקי ונתן רוזן לפיה תורת הקוונטים אינה שלמה ויש להחליפה בתאוריות משתנים חבויים לוקליים. התוצאות הראו שלכאורה הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן אכן מתרחש במציאות.
ביוגרפיה
אספה נולד ב-1947, בעיר אז'ן שבדרום-מערב צרפת. הוא למד לתואר ראשון ב'אקול נורמל סופרייר' בקשאן שבדרום פריז ולתואר שני באוניברסיטת אורסיי. עם סיום התואר בשנת 1969 הוא לימד שלוש שנים בקמרון כשרות לאומי ובשנת 1975 החל את לימודי הדוקטורט ב'אקול נורמל סופרייר' בקשאן במקביל לעבודתו שם כמרצה זוטר. בזמן לימודיו ביצע את הניסויים שהפרו את אי-שוויון בל והיוו ראיה לנכונותו של משפט בל.
עם סיום לימודיו בשנת 1985 עבר לעבוד בקולז' דה פראנס, שם יחד עם קלוד כהן-טנוג'י חקר קירור באמצעות לייזרים. ב-1992 מונה לחוקר בכיר במרכז הלאומי למחקר מדעי של צרפת ומאז הוא חוקר נושאים הקשורים בעיבוי בוז-איינשטיין ומלמד באקול פוליטקניק בפריז.
אספה הוא חבר באקדמיה הצרפתית למדעים ובאקדמיה הצרפתית לטכנולוגיה.
בשנת 2010 זכה בפרס וולף בפיזיקה יחד עם פרופסור ג'ון פ' קלאוזר ופרופסור אנטון ציילינגר. חבר השופטים העניק להם את הפרס "על ההישגים הקונספטואליים והעבודה הניסויית שתרמו ליסודות הפיזיקה הקוונטית, ובמיוחד על ניסויים שהלכו והשתכללו בבחינת הנכונות של אי-שוויונות בֶל או הרחבותיהם תוך כדי ניצול של מצבים קוונטים שזורים". בשנת 2013 זכה הן במדליית הזהב הבינלאומית ע"ש נילס בוהר והן במדליית נילס בוהר של אונסק"ו. בשנת 2013 הוענק לו גם פרס בלצן לעיבוד מידע ותקשורת קוונטית.
כוכב הלכת המינורי נקרא על שמו.
רובין אנטין
רובין אנטין (באנגלית: Robin Antin; נולדה ב-6 ביולי 1961) היא רקדנית, כוריאוגרפית, שחקנית ומעצבת אופנה יהודיה-אמריקאית. ב-1995 יסדה את הרכב הבורלסקה המודרני הפוסיקט דולז, וב-2007 יסדה את "Girlicious". לאורך השנים הקליטה מספר להיטים עם הרכבים אחרים, הופיעה במועדוני לילה נחשבים בלאס וגאס, והשתתפה בתוכנית מציאות בטלוויזיה.
ככוריאוגרפית שיתפה פעולה עם מספר אמנים וידוענים כגון פריס הילטון, אנסטסיה, פינק, אופספרינג ונו דאוט. כן הפעילה הרכבי מחול במגוון סרטים. בטלוויזיה הופיעה ב-2012 כשופטת בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי "Abby's Ultimate Dance Competition" שעסקה בתחרות מחול, בערוץ Lifetime האמריקאי.
קורות חיים
אחותו של השחקן סטיב אנטין. אנטין החלה לפתח את הרעיון להקים הרכב בורלסקה מודרני ב-1990, עם קרלה קאמה וכריסטינה אפלגייט, וב-1995 התגבש ההרכב הפוסיקט דולז והחל להופיע. ההרכב הופיע עם רפרטואר של שירי שנות ה-60 וה-50; הבנות היו מופיעות במועדון בלוס אנג'לס כשהן לבושות בהלבשה תחתונה או בתלבושות שהיו אופנתיות בתקופה זו. ההרכב, שהצוות הקבוע בו התחלף פעמים רבות לאורך השנים, זכה לחשיפה ב-1999 לאחר שבנות הצוות הצטלמו בעירום חלקי למגזין "פלייבוי". הן הופיעו במגוון סרטים, פרסומות, קליפים ותוכניות ספיישל בערוצי המוזיקה האמריקאים. בין השאר הופיעו בקטע ריקוד בסרט "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה". אנטין הייתה אחראית לאורך השנים על ההפקה והניהול של הלהקה. הלהקה התפרקה ב-2010.
ב-2007 הקימה אנטין את להקת הבנות "Girlicious". אלבום הבכורה של הלהקה הגיע למקום השני במצעד האלבומים הקנדי של 2008. ב-2009 עזבו שתיים מארבע בנות הלהקה, וב-2011 הלהקה התפרקה.
ב-2007 הקימה אנטין גם את להקת הבנות "Paradiso Girls", שהיוותה מעין ספין אוף אירופאי לפוסיקט דולז. חמש חברות הלהקה הגיעו ממדינות שונות בעולם (ארצות הברית, צרפת, הפיליפינים, ושתיים מבריטניה). בשיר הבכורה של הלהקה, "Patron Tequila", שיצא ב-2009, השתתפו גם הראפרים ליל ג'ון ואיב. עם זאת, הלהקה התפרקה ב-2010, עוד בטרם יצא אלבומה הראשון.
מ-2009 הפיקה אנטין את המופע של המוזיקאי מאט גוס, אליו הצטרפו "Dirty Virgins", קבוצת רקדניות מלאס וגאס שהופיעו בסגנון דומה לפוסיקט דולז.
ב-2011 הקימה אנטין להקת בנות נוספת,, שנועדה להוות המשך לפוסיקט דולז שהתפרקה שנה לפני כן. הלהקה כללה 5 בנות. ב-2013 יצא סינגל הבכורה של הלהקה, "Vacation", כבי-סייד בסינגל של הזמרת בריטני ספירס "Ooh La La" מתוך פסקול הסרט "הדרדסים 2".
במקביל לפעילותה בתחום ההפקה, המוזיקה והמחול, החלה אנטין ב-2008 לפעול גם בתחום עיצוב האופנה, כאשר הוציאה קו של הלבשה תחתונה על שמה ("Shhh...by Robin") בשיתוף עם תאגיד "La Senza" הקנדי. אנטין עיצבה את פריטי ההלבשה התחתונה בסגנון בורלסקה.
ב-2009 הוציאה אנטין DVD בתחום הכושר, בו הופיעו חלק מבנות "Girlicious" ואחרות.
פרשת הונאות המע"מ על מכסות פחמן דו-חמצני
פרשת הונאות המע"מ על מכסות פחמן דו-חמצני, הקרויה גם פרשת "העוקץ של המאה", היא תרגיל עוקץ שנמשך מנובמבר 2008 עד יוני 2009 ובה קבוצות נוכלים קשרו קשר להעלמת תשלומי מס ערך מוסף בצרפת בגובה של מיליארדי אירו. הקבוצות עסקו במסחר במכסות פחמן דו-חמצני, על פי פרוטוקול קיוטו לצמצום גזי החממה, המסדיר את נושא הפליטה של פחמן דו-חמצני. על פי כתבי האישום בפרשה, אנשי הקבוצות גבו מס ערך מוסף על עסקאות בתחום זה, אך לא העבירו את הסכומים שנגבו למשרד האוצר הצרפתי.
ההונאה
על פי פרוטוקול קיוטו לצמצום גזי החממה, המסדירה את נושא הפליטה של פחמן דו-חמצני, הותר מסחר על מכסות הפחמן בין חברות באירופה, הנוכלים ניצלו את הקלות שבה הועברו הכספים, ובכך שאין צורך ממשי בלוגיסטיקה וסחורה פיזית על מנת לסחור במכסות.
על מנת לסחור במכסות, הוקמו מספר בורסות באירופה, הנוכלים זיהו את הבורסה "BlueNext" שהוקמה על ידי חברת הבורסה האירופאית "EuroNext" והחברה הממשלתית הצרפתית "Caisse des dépôts" כמטרות נוחות בזכות הקלות שבה התבצעו התשלומים.
על פי כתבי האישום של אחת הקבוצות שנתפסו, אנשי הקבוצה גבו מס ערך מוסף על עסקאות בתחום זה, אך לא העבירו את הסכומים שנגבו למשרד האוצר הצרפתי. הם הקימו חברות קש בצרפת ובמספר מדינות אירופאיות. ואז קנו בעזרת חברה צרפתית מכסות פחמן דו-חמצני בצרפת מהחברה הממשלתית Caisse Des Dépôts, לאחר מכן מכרו את המכסה לחברת קש ששכנה באחת ממדינות אירופה שבהן לא נדרש תשלום מע"מ על עסקאות אלה, בדרך כלל בריטניה, גרמניה, בלגיה והולנד. לאחר מכן המכסות נמכרו חזרה לחברת קש בצרפת, וכשחברה זו מכרה את הסחורה לחברה צרפתית אחרת (בדרך כלל Caisse Des Dépôts) הם גבו גם תוספת מע"מ בגובה 20%. סכומי המע"מ שנגבו מעולם לא הועברו למשרד האוצר הצרפתי אלא הועברו לחשבונות במקלטי מס והולבנו, החברות שהיו אמורות לשלם את המע"מ "פשטו רגל" בתוך חודשים ספורים וכך נמנעו מתשלום המע"מ שהיה אמור להיות מועבר למשרד האוצר הצרפתי תוך 3 חודשים מביצוע העסקה.
הונאה זו מכונה בשפה המקצועית קרוסלת המע"מ. הכספים שהופקדו במקלטי מס שונים, חלקם הולבנו ורובם חזרו כמזומן אל חברי הקבוצות.
חלק מחברי הקבוצות השתמשו בהון המולבן לבילוים ואירועים גרנדיוזיים, וחלקו לרכישת נדל"ן, בעיקר בצרפת ובישראל.
חשדות לפלילים עלו בצרפת בסוף שנת 2008, כאשר הרגולטור במשרד להגנת הסביבה שם לב לעלייה חדה בהיקף העסקאות בבורסה למכסות פחמן דו-חמצני. החשד היה שארגוני פשיעה מבצעים עסקאות בבורסה כדרך להלבנת הון, אך חברי הקבוצה הצליחו להסתיר את פעילותם בזכות שוחד ששילמו לקציני משטרה בכירים ופקידי ממשל. לבסוף כאשר משרד האוצר הצרפתי ביטל את המע"מ על עסקאות במכסות פחמן דו-חמצני ביוני 2009 החשד התאמת. בתוך חודש צנח היקף העסקאות, וההונאות נפסקו, בחודש שקדם להסרת המע"מ חברי הקבוצות עבדו ביתר שאת על מנת לנצל את הפרצה לפני שתיסגר. קבוצה ממוצעת הרוויחה כמיליון יורו ביום בתקופות הללו.
על פי היורופול, ההונאה עלתה לצרפת כ-1.6 מיליארד אירו, ולשאר מדינות האיחוד האירופי בין 5 ל-10 מיליארד אירו.
בשנת 2016 החל הליך משפטי נגד חלק מחברי אחת הקבוצות, החייבים לרשויות המס בצרפת 283 מיליון אירו, ועם השנים ממשלת צרפת מצליחה לשים ידה על חלק מהמעורבים.
חברי הקבוצות שהורשעו
ההליכים המשפטיים נגד הנוכלים החלו במהלך שנת 2011.
הנאשמים הבאים הורשעו במשפט:
נאשמים נוספים
בחודש מאי 2016 נערכו משפטים לחלק מחברי הקבוצה של מרקו מולי וסמי סוויד. בין הנאשמים נמנים:
סיקור האירוע בכלי התקשורת
התקשורת הצרפתית כינתה בתחילה את האירוע בשם "הונאת מס הפחמן", שם שאינו נכון. נכנס לתוקף בצרפת רק בשנת 2014, ואילו כתבי האישום מתייחסים להונאת מע"מ על עסקאות במכסות פחמן דו-חמצני, ולא למס הפחמן.
במרץ 2016 פרסם כתב ״הארץ״ בפריז דב אלפון סדרת כתבות על הקשר בין הנאשם ארנו מימרן לבין בנימין נתניהו.בין השאר פרסם אלפון צילומים של נתניהו מבלה עם מימרן בריביירה הצרפתית ובמסעדה בפריז, ופרסם עדות של מימרן במשטרה לפיה תרם כסף לנתניהו. ב-19 במאי 2016 דיווח אלפון מאולם בית המשפט בפריז שארנו מימרן העיד שתרם לנתניהו מיליון יורו, ומאז זכתה הפרשה גם לסיקור בכלי התקשורת האחרים בישראל.
נאשמים בפרשה שנמלטו לישראל
עשרות יהודים צרפתים שהיו חלק מקבוצת ההונאה נמלטו בשנת 2009 לישראל. המשרד לביטחון הפנים הצרפתי ביקש להסגירם לצרפת, אך המחלקה הבינלאומית בפרקליטות המדינה מונעת את הסגרתם. המעורבים בפרשה שנמלטו לישראל השקיעו את רוב ההון המולבן ברכישות נדל"ן בשכונות יוקרה בגוש דן.
משנת 2010 התפתחו קשרים רבים בין המעורבים בפרשה שנמלטו לישראל, לבין ארגוני פשע מאורגן בישראל, בעיקר זה של עמיר מולנר. המעורבים מקבלים מארגוני הפשע שירותי הגנה, העברות כספים, סמים ובילויים, וחלקם הפכו יעד לסחיטה.
בעיתון "מעריב" פורסמה בשנת 2012 ידיעה על עבריינים מיליונרים מצרפת שמציפים את ישראל ומבצעים רכישות נדל"ן בהיקף רחב, רובן בהון מולבן.
אלכס קאהן
אלכס קאהן, בן 47, אחד מהנאשמים המרכזיים בפרשה, נמלט מצרפת ועבר לגור בישראל.
כשהיה צעיר עשה את הונו מסחר בסמים מסוג קנאביס, בתחילת דרכו היה סוכן ביטוח, בגיל 22 החליט להקים חברת ביטוח שהפכה לאחת מחברות הביטוח המובילות בצרפת. בשנות ה-90 סוחרי סמים שהיו חלק מ"הקשר הצרפתי" הפכו לחלק מלקוחותיו והוא החל לבלות איתם במסעדות ובחופשות נוצצות ביעדים היקרים ביותר בצרפת. בשנת 2001 נעצר למשך חודשיים והואשם שחברת הביטוח שלו סיפקה מסמכים כוזבים בפרט פוליסות ביטוח ריקות כחלק מפרשיית סחר בסמים. הורשע ונשפט ל-3 שנות מאסר, אך החליט לערער על כך. במהלך שהותו במעצר איבד את חברת הביטוח שהייתה בבעלותו. לפי עדותו, אחרי שאיבד את הכל, הדבר גרם לו לרצות לנקום.
בין השנים 2002–2003 ביצע מספר רב של הונאות מע"מ בין צרפת לחו"ל, בעיקר ברכישת מוצרים מחוץ לצרפת ללא מע"מ ומכירתם בצרפת עם מע"מ. לפי עדותו מעולם לא פגע בכיסם של אנשים פרטיים אלא תמיד פגע בצרפת עצמה.
אנדרטת מנהלת המבצעים המיוחדים בצרפת
אנדרטת מנהלת המבצעים המיוחדים בצרפת מנציחה את גבורת סוכני הארגון הבריטי בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה, את בריתם עם אנשי המחתרת הצרפתית ואת שמותיהם של סוכני הארגון בצרפת שנפלו בעת מילוי תפקידם.
פרשת הונאות המע"מ על מכסות פחמן דו-חמצני
אלכס קאהן
בהמשך התחבר לאיש עסקים הודי שפגש בלונדון והשניים ניהלו מספר רב של עסקים בין לונדון, דובאי וערב הסעודית.
בשנת 2003 נמלט לישראל עם אשתו וילדיו. הוא רכש בית דירות מפואר באילת וכן וילה בהרצליה פיתוח. באילת הסתכסך עם עבריין צרפתי שמעורב בחיי הלילה בעיר, הסכסוך גרם לקאהן לעזוב את אילת ביחד עם משפחתו. כתוצאה מהסכסוך הפך קאהן לאחד האנשים הקרובים אל העבריין עמיר מולנר.
בשנת 2005 החליט לעזוב את ישראל ולנסוע ללוס אנג'לס שבארצות הברית שם רכש את הוילה היוקרתית בה התגורר צ'רלי צ'פלין. באותה שנה נקשר שמו לפרשת סחיטה בשווייץ. הוא נעצר למשך 3 חודשים ושהה בכלא האמריקאי, בהמשך הוסגר מארצות הברית לשווייץ. עם הגעתו לשווייץ, החליטה המדינה להסגירו לצרפת, שם ריצה עונש מאסר של 10 חודשים.
אנדרטת מנהלת המבצעים המיוחדים בצרפת
בשולי הכיכר ניצבים לוחות זיכרון. עליהם מונצחים שמות 104 סוכני מחלקה F (צרפת) של מנהלת המבצעים המיוחדים - 91 גברים ו-13 נשים - שנפלו בעת מילוי תפקידם. מרביתם נרצחו במחנות ריכוז גרמניים לאחר שנאסרו.
פרשת הונאות המע"מ על מכסות פחמן דו-חמצני
אלכס קאהן
בשנת 2007 שוחרר ממאסר בכלא הצרפתי והחליט לחזור לישראל. קאהן רכש חנויות בכיכר המדינה בתל אביב והפך ליבואן הרשמי של מותגי האופנה היוקרתיים טום פורד, בריוני וזילי. כמו כן רכש מועדון לילה בשם "הביבלוס", אליו נהג להזמין את חבריו האוליגרכים: מיכאל צ'רנוי ובוריס אברמוביץ' ברזובסקי.
אנדרטת מנהלת המבצעים המיוחדים בצרפת
האנדרטה נחנכה ב-6 במאי 1991, במלאת חמישים שנה להגעתו של הסוכן הראשון לצרפת, אשר צנח ממטוס לא הרחק מוולנסיי. טקס החנוכה נערך במעמד אליזבת, המלכה האם מבריטניה והשר הצרפתי לענייני ותיקי צבא אנדרה מריק (André Méric).
פרשת הונאות המע"מ על מכסות פחמן דו-חמצני
אלכס קאהן
ב-1 בנובמבר 2012 נעצר קאהן עם עוד ארבעה מאנשיו של העבריין עמיר מולנר בתקרית "הפרארי בדיזנגוף". קאהן נהג ברכב יוקרתי מסוג פרארי ברחוב דיזנגוף בתל אביב וביצע עבירת תנועה. כתוצאה מכך פגע ברכב אחר. התאונה הייתה קלה, אך התפתחה תגרה בין הצדדים. חלק מאנשיו של העבריין עמיר מולנר הגיעו למקום והחלו לאיים על המעורבים ולתקוף אותם. עד ראייה טען כי אקדח נזרק ממכוניתו של קאהן אל מכונית לבנה שעזבה את המקום. במהלך המשפט סירב העד להעיד וטען כי הוא מפחד. המשטרה לא הצליחה להוכיח אם אכן היה אקדח בזירה. השופט מתח ביקורת על המשטרה על כך שלא בדקה את פרטי הרכב שאליו כביכול נזרק האקדח אף על פי שאלה נמסרו להם.
אנדרטת מנהלת המבצעים המיוחדים בצרפת
מדי שנה ב-6 במאי מתקיים טקס זיכרון ליד האנדרטה.
פרשת הונאות המע"מ על מכסות פחמן דו-חמצני
אלכס קאהן
בינואר 2014 עזב קאהן את ישראל ונחת בפריז, שם נעצר מייד עם נחיתתו והוגש נגדו כתב אישום על חלקו ב"עוקץ של המאה", עם דרישה מקדמית לעשר שנות מאסר. לאחר 15 חודשים בכלא הוא שוחרר למעצר בית עם איזוק אלקטרוני. במשך אותה התקופה עבד בעמותה שעוזרת לילדים עם אוטיזם. במהלך המשפט הוא לא הגיע לאחד הדיונים. המשטרה הגיעה לדירתו, שבה היה אמור לשהות במעצר בית, אך הוא לא היה שם וככל הנראה כבר הספיק להימלט מצרפת.
זמן קצר לאחר מכן העלה תמונה שבה הוא מופיע עם חולצה שעליה רשום "תפסו אותי אם אתם יכולים" לצד הכיתוב "זו מתנה מהילדים שלי. יפה נכון"?
קלוד חייט ואריק רוביק
בספטמבר 2011 נהרגה לי זיתוני בתאונת פגע וברח בתל אביב על ידי קלוד חייט ואריק רוביק, שניים מהנאשמים שנמלטו לישראל. השניים נסעו בג'יפ עם לוחית רישוי אמריקאית מזויפת והתגוררו בבית דירות יוקרתי בתל אביב.
פבריס סאקון
סאקון נשפט שלא בפניו בית הדין הפלילי בפריז בינואר 2012, ונגזרו עליו חמש שנות מאסר וקנס בגובה 43 מיליון אירו. הוא נמלט לישראל, המסרבת להסגירו.
אהרון כהן
על כהן נגזרו בצרפת ארבע שנות מאסר וקנס בגובה 1 מיליון אירו. הוא נמלט לישראל, המסרבת להסגירו.
כהן נעצר בישראל לאחר שבחשבון בנק של קרוב משפחה שלו בבנק הפועלים הופקדו 62 מיליוני שקלים שהגיעו מהונג קונג.
בעקבות ההפקדה נפתחה חקירת יאחב"ל, שבסיומה הוכח דיווח כוזב לבנקים, מכיוון שהחשבונות היו על שמו של בן משפחתו, אך הנהנה מהכסף היה אהרון כהן. עם זאת, לא ניתן היה להוכיח ברמת הוודאות הנדרשת במשפט הפלילי שמקור הכסף הוא בעבירת ההונאה בצרפת.
כהן הגיע להסדר טיעון עם הפרקליטות על כך שהמדינה תסתפק בהרשעה על עבירה של הימנעות מדיווח, ותחלט לאוצר המדינה 22 מיליון מתוך 62 מיליון השקלים שהוברחו.
בגלאן (מחוז)
בגלאן (בפרסית/דארי/פשטו: بغلان) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן. המחוז ממוקם בצפון-מזרח אפגניסטן, שטחו 21,118 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו מונה 910,800 איש (נכון לרישום משנת 2015). המחוז הוא מבין המתועשים ביותר בכל אפגניסטן ובירתו היא העיר פול-י ח'ומרי. בין השנים 2006–2016 היה פיתוח נרחב במחוז בעזרת תשתיות וכספים שהועברו מהונגריה.
גאוגרפיה
המחוז ממוקם 230 קילומטר מהבירה המדינית קאבול בנסיעה מהכביש המהיר קאבול-מזאר-י שריף. החשיבות האסטרטגית של בגלאן מתגברת ככל שהיא מתחברת לשבעת המחוזות הצפוניים ולבירת המדינה עם תשתיות חדשות ומשופרות. המחוזות פנג'שיר, תח'אר וקונדוז ממוקמות מצפון וממזרח לבגלאן, המחוזות סמנגאן ובאמיאן נמצאים ממערב, ואילו מחוז פרוואן ממוקם מדרום למחוז.
על פי הרישום שנערך בשנת 2008, אוכלוסיית בגלאן מנתה לערך 750,000 איש. עם זאת, רישום שנערך בשנת 2013 העריך את אוכלוסיית בגלאן בכ־890,000 איש ורישום משנת 2015 עבר את ה-900,000 איש. למחוז שטח כולל של 18,252 קמ"ר. במחוז יש מזג אוויר רגוע ולא קיצוני.
אוכלוסייה
כפי שצוין קודם לכן בגלאן הוא בין אזורי התעשייה המפותחים ביותר באפגניסטן, במחוז יש מפעלים של טקסטיל, סוכר ומכרות פחם. למרות הפיתוח התעשייתי בגלאן הוא מחוז חקלאי ברובו. הקרקע הכוללת להשקיה חקלאית בכל המחוז היא בסך 98,101 דונם ואילו שאר 160,553 דונם הם שטחי אדמה פורייה הודות לגשם. במחוז ישנה אוכלוסייה רב-אתנית הכוללת טג'יקים, פשטונים, אוזבקים, הזארה וטטרים.
לאחר מלחמת אפגניסטן (2001–2014), המאמצים האחרונים של נאט"ו והקהילה הבינלאומית שיקמו מפעל לייצור סוכר ליד פול-י ח'ומרי עם כמה פעולות זיקוק לסוכר שהחלו עוד בשנת 2006. בנייתו של מפעל שני לסוכר הסתיים בנובמבר שלאחר מכן, אך חנוכתו נפגעה לאחר פיגוע התאבדות בפיצוץ של איש הטליבאן.
ביטחון
בגלאן הוא בין המחוזות בעלות נוכחות גבוהה של טליבאן וכוחות אפגניים לאומיים שכן נערכו קרבות קטלניים בחלקים של המחוז. רוב הנפות (יחידה שלטונית) מסווגות כמחלוקות בין כוחות שונים, כאשר נפה אחת נמצאת תחת שליטה מלאה של הטליבאן, ונפה אחת נמצאת תחת שליטה ממשלתית. 131 תקריות הקשורות למורדים דווחו בתקופת ינואר 2018 – פברואר 2019 (ממוצע של 2.2 תקריות בשבוע). דוגמאות לאירועים כוללים חטיפות, התקפות טליבאן על מחסומי משטרה, אלימות בבירה בעת בחירות, פינוי ועקירת תושבים מצד כוחות הממשלה, פיגועי פצצות מרגמה על בתים אזרחיים ועוד.
תועדו 261 נפגעים אזרחיים (68 הרוגים ו-193 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 27 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים. מדובר בעלייה של 17% בהשוואה לשנת 2017. הסיבות העיקריות לנפגעים אזרחיים היו התנגשויות צבאיות מעל פני הקרקע ואחריהם הטלת מטעני חבלה והרג ממוקד. בתקופה שבין 1 בינואר 2018 – 28 בפברואר 2019, 491 אנשים נעקרו ממחוז בגלאן. השפעה נוספת על האוכלוסייה האזרחית כוללת מיסים שמטילים הטליבאן באזורים שבשליטתם ונזק לרכוש אזרחי.
חלוקה מנהלית
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז בגלאן ואוכלוסייתן.
סרט מתוק
סרט מתוק (באנגלית: Sweet Movie) הוא סרט דרמה קומית אוונגרדי-סוריאליסטי, שיצר הבמאי היוגוסלבי דושאן מקבייב ב-1974. הסרט עורר מחלוקת ונאסר להפצה במדינות רבות בעולם.
עלילה
העלילה מתמקדת בשתי נשים:
הסרט מבטא ביקורת חברתית של מקבייב על נושאים כגון אסתטיקה קולנועית, הפסולת של החברה, הסתייגות מבורגנות וקפיטליזם, הגדרות שונות למהפכנות, ורצון לשחרור ממשטר הדיכוי הקומוניסטי של סטלין (הסרט כלל קטעים מקוריים בשחור לבן מתוך סרטים שצילמו הנאצים בעת גילוי אלפי גופות של פולנים, שנרצחו על ידי הסובייטים בטבח יער קאטין במהלך מלחמת העולם השנייה ב-1940).
הפקה וביקורת
הסרט צולם באמסטרדם, מונטריאול ופריז, במהלך גלותו של מקבייב מיוגוסלביה לאחר שהוחרם על ידי השלטונות שם בעקבות סרטו הקודם והשנוי במחלוקת, "מסתרי האורגניזם" (1971). במקור נועד להיות קו עלילה אחד, בו מלכת היופי הטהורה הופכת בהמשך לקברניטה של ספינת הממתקים, אך כוכבת הסרט קרול לור פרשה מההפקה באמצע בשל התנגדות שגילתה לתכניו הפרובוקטיביים ולהשפלתה בחלק מהסצינות; מקבייב נאלץ לשכור שחקנית אחרת, אנה פרוקנל, ולשנות את העלילה כך שתתפרש על שני קווי עלילה, של מלכת היופי ושל הקברניטה.
הסרט הוצג בפסטיבל קאן ב-1974 וספג ביקורות שליליות, הן ממבקרים בעולם המערבי והן בגוש המזרחי הקומוניסטי דאז. בין השאר נטען כי הוא וולגרי וכולל גסויות ועיסוק רב ולא מקובל בהפרשות הגוף. במדינות הקומוניסטיות הופנתה ביקורת על אופן הצגת הקומוניזם והמהפכה בסרט, והוא נאסר להקרנה שם. מבקרים ופוליטיקאים בפולין ביקרו את אופן הצגת העם הפולני והטבח ביער קאטין בסרט; כניסתה של כוכבת הסרט הפולנייה, אנה פרוקנל, למולדתה, נאסרה לאורך שבע שנים. נקיטת העמדה הנאצית בעניין טבח יער קאטין בסרט גרמה להאשמת מקבייב בפרו-נאציזם.
בעקבות איסור הקרנת הסרט במדינות רבות בעולם, לא ניתן היה כמעט להשיג עותקים שלו לאורך עשרות שנים. רק ב-19 ביוני 2007 הועלה הסרט לגרסת DVD והפך זמין יותר.
1941 בארצות הברית
1941 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 165 שנה מיום היווסדה.
ארנסט שטרן
ארנסט שטרן (בגרמנית: Ernst Stern; 1 באפריל 1876 – 28 באוגוסט 1954) היה צייר, ומעצב תפאורות יהודי גרמני - בריטי יליד רומניה. באמצעות שיתופי הפעולה שלו עם מרבית הבמאים הגרמנים הבולטים בתחילת המאה ה-20 סייע בהגדרת האסתטיקה של האקספרסיוניזם, הן בתיאטרון והן בקולנוע.
קריירה
שטרן עבר לברלין בשנת 1905, שם שכר אותו מקס ריינהרדט כמעצב תפאורה עבור דויטשס תיאטר. הוא נשאר בשיתוף פעולה מלא של מקס ריינהרדט עד לעזיבתו של הבמאי בשנת 1921. שטרן תכנן בערך תשעים מופעים באותה תקופה, עם יצירות בולטות, כולל עיבודים של "הלילה השנים עשר" של ויליאם שייקספיר (1907), "המלט" (1909) ו"חלום ליל קיץ" (1913), הנס של קרל פלמלר (1911), הקבצן של ריינהרד זורגה  (1917) ו"ג'ון גבריאל בורקמן" של הנריק איבסן (1917).
הדויטשס תיאטר של ריינהרדט הפך למרכז התיאטרון האקספרסיוניסטי הגרמני, ולכן שטרן עיצב תפאורות רבות בסגנון זה. מכיוון שהאסתטיקה העיצובית של שטרן נטתה לשלווה ולריאליזם, אולם זיווג זה לא תמיד הצליח. אולי יצירתו האקספרסיוניסטית הראויה לציון ביותר הייתה סרטו האילם "ווקסוורקס" משנת 1924 של פול לני (1924), עבורו עיצב את התלבושות. שטרן שיתף פעולה בשלב כלשהו כמעט עם כל במאי הקולנוע הגרמניים החשובים של התקופה, כולל פרידריך וילהלם מורנאו, ארנסט לוביטש, ריכרד אוסוולד, קרל פרליך וויליאם דיטרלה.
בשנת 1924 עבר שטרן לגרוסס שאושפילהאוס, שם עיצב תפאורות למספר מופעים מוזיקליות ולמחזמר הפופולרי "פונדק הסוס הלבן" (1930). בסוף שנות העשרים החל שטרן לבלות זמן ניכר בלונדון, שם עיצב את הסטים לסרט של נואל קאוורד (1929) ול-Ever Green של ריצ'רד רוג'רס ולורנץ הארט (1930) העיצוב שלו הוגש לרופרט ד'אולי קארט עבור הסרטים "הגונדוליירים "ו"ילדי המשמר", המכילות איכויות עיצוב מסורתיות רבות, השונות מהמוניטין שלו לאקספרסיוניזם, אך הן לא הוכנסו להפקה (הציורים עדיין קיימים).
כאשר המפלגה הנאצית תפסה את השלטון בגרמניה בשנת 1933, היה שטרן בפריז והשתתף בהופעה של "הפונדק הלבן". הוא נשאר בעיר זמן מה ואז התיישב לצמיתות בלונדון בשנת 1934.
במשך כל חייו שיתף פעולה בעיקר עם סופרים בריטים בתיאטרון סבוי, בתיאטרון אלדוויץ' ובתיאטרון אדלפי. הוא גם עיצב את התצוגות עבור סלפרידג'ס לכבוד הכתרתו של המלך ג'ורג' השישי ושיתף פעולה עם דונלד ולפיט בכמה הפקות של שייקספיר במהלך מלחמת העולם השנייה.
לשטרן הוענק קצבה על ידי ג'ורג' השישי והוא מת בלונדון.
ליידיסמית'
ליידיסמית' (באנגלית: Ladysmith) היא עיירה בחופו המזרחי של האי ונקובר שבקולומביה הבריטית, קנדה. אוכלוסיית העיירה (נכון ל-2011) היא 7,921 תושבים.
היסטוריה
באזור העיירה התגוררו ילידים, אך שטח זה הופקע לטובת חברת כריית פחם בשנת 1884. העיירה הוקמה בשנת 1898, כמקום מגורים לכורי פחם באזור סמוך. העיירה קיבלה את מעמדה ב-3 ביוני 1904. העיירה נקראת על שם ניצחונה של אנגליה על הבורים בקרב ליידיסמית' שבדרום אפריקה במהלך מלחמת הבורים השנייה. העיירה בדרום אפריקה נקראה על שמה של חואנה מריה סמית', אשתו של סר הארי סמית', מושל מושבת הכף משנת 1847 עד 1853. ב-1911 עמדה אוכלוסיית העיירה על 3,300 תושבים.
ב-5 באוקטובר 1909, פרעות החלו בעיירה ו-32 אנשים נהרגו. הפרעות פרצו על רקע מחאת הפועלים כנגד שכרם, וכוחות צבא נשלחו לעיירה על מנת להרגיע את הרוחות ולשמור על הרכוש. עם עליית השימוש בנפט, הצורך בפחם ירד ופרנסת תושבי העיירה, כורים במקצועם, נפגעה. ב-1931 נסגר מכרה הפחם, והאבטלה בעיירה נסקה. אך ב-1935 חברת כריתת עצים רכשה שטח סמוך, והפכה למקור תעסוקה מרכזי בעיירה.
דייוויד ל. היל
ביוגרפיה
היל נולד בבוּנוויל (Booneville) שבמיסיסיפי. לאחר שהשלים את לימודיו במכון הטכנולוגי של קליפורניה בשנת 1942, הוא הצטרף לצוות של אנריקו פרמי במעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו, שם שהה במהלך מלחמת העולם השנייה. היל נמנה בין צוות המדענים שבנו את שיקגו פּייל-1, הכור הגרעיני המלאכותי הראשון בעולם. בשנת 1945 הוא היה אחד מ-70 מדענים שחתמו על עצומת סילארד, בהנהגת הפיזיקאי לאו סילארד, שתבעה מנשיא ארצות הברית הארי טרומן להזהיר את האימפריה היפנית לפני הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
ב-31 בדצמבר 1950 נישא היל למרי שאדו, לימים חברת בית הנבחרים של מדינת טנסי, עמה חבק שבעה ילדים.
בשנת 1951, לאחר המלחמה, קיבל מאוניברסיטת פרינסטון את הדוקטורט שלו בפיזיקה גרעינית. יועץ הדוקטורט שלו היה ג'ון ארצ'יבלד וילר. המשך קריירתו האקדמאית היה עוזר פרופסור באוניברסיטת ואנדרבילט ולאחר מכן בשנים 1958-1954 עבד כפיזיקאי תאורטי במעבדה הלאומית לוס אלמוס בניו מקסיקו.