cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גראפה
גראפה (באיטלקית: Grappa), בעברית גַּפְתָּה, הוא משקה אלכוהולי המופק מגפת ענבים (שאריות הפירות שנותרות לאחר סחיטתם). בצרפת מוכר המשקה בשם Marc, בספרד Orujo, ביוון Tsikoudia ובגאורגיה Chacha.
הפקת המשקה
טכניקת ייצור הגרפּה נפוצה ברוב ארצות ייצור היין המסורתיות. באופן מסורתי משקאות בסגנון גראפה מכילים בין 40 ל-60 אחוזי אלכוהול.
כיום, במקומות שונים בארצות יין של "העולם החדש" וגם בישראל מייצרים משקאות בסגנון גראפה, אך על פי תקנה בינלאומית (ECC regulation) שנכנסה לתוקף בשנת 1989, ניתן לקרוא לתזקיק גפת ענבים בשם "גראפה" אך ורק אם הוא יוצר באיטליה או בטיצ'ינו.
אנחל בונני
אנג'ל (אנחל) בונני (נולד ב-7 בפברואר 1972) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, דוגמן וזמר ישראלי.
ביוגרפיה
בונני נולד באורוגוואי, לוולטר בונני ולרבקה דיוק. גדל באוסטרליה, ובגיל 11 עלה לישראל וגדל בנצרת עילית.
בונני החל לדגמן כבר בצעירותו ובשנים האחרונות דיגמן, בין היתר, עבור סווטש, ז'אן-פול גוטייה (2005), בננה ריפבליק (2006), TNT, דלתא, זיפ (8 עונות, 2006–2010), דונה קארן (2008), טארגט, סליו (2012) והשתתף בהפקת אופנה למגזין "הרפרס בזאר".
ב-2006 נבחר בטקס פרסי האופנה הישראלי לדוגמן השנה.
בשנת 2012 הוציא לאור אלבום משותף יחד עם המוזיקאי גל פדה. האלבום מכיל שירים באנגלית שכתב והלחין יחד עם פדה.
בישראל
ב-2007 הופיע בתוכנית "יום בחיי", בערוץ HOT בידור ישראלי. בונני הופיע, בין היתר, בסדרות הטלוויזיה: "להוציא את הכלב" בערוץ HOT3, "האלופה 2" בערוץ HOT3, "האקס המיתולוגי" בערוץ 2, הטלנובלה "חשופים" בערוץ HOT3, ובעונה השנייה של הסדרה "מסכים". בשנת 2009 הופיע במיני-סדרה "תמיד אותו חלום" בערוץ HOT3. בשנת 2010 השתתף בסדרה "15 דקות" בערוץ yes stars Next.
ב-2011 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקומדיה רומנטית "סלסה תל אביב", בתור יוני.
ב-2013 שיחק בסרט "רוק בקסבה", לצד יון תומרקין. בשנת 2014 גילם את צ'ילי בסדרת הנוער "שוברי גלים". באותה שנה שיחק בסרט "שושנה חלוץ מרכזי", וכן בסדרה "תא גורדין".
בשנת 2015 גילם בונני את אריק בעונה השנייה של סדרת הדרמה "זגורי אימפריה" ב-HOT3, ושיחק בסדרה "משפחה שולטת" אשר שודרה בערוץ הילדים ב-yes.
בנוסף ב-2015, החל לשחק בתיאטרון וקיבל את תפקידו הראשון בהצגה "מדיאה" המוצגת בתיאטרון נחמני.
בשנים 2015–2018 שיחק בסדרת המתח "כפולים" של שידורי קשת, וגילם את דמותו של שון טילסון, ישראלי בעל אזרחות הולנדית המואשם במעורבות בפרשיית ריגול בינלאומית ובחטיפתו של שר ההגנה האיראני בעת ביקורו במוסקבה.
שיחק במשך שתי עונות בסדרת הנוער "גאליס" בערוץ הילדים בתפקיד ארמונד, אחיו ושותפו של דוד אותו מגלם ניר שטראוס בתור המיועד האפל.
ביוני 2017 החל לשחק במחזה "מוטרפים מאהבה" בתיאטרון הבימה, ע"פ סם שפרד, ולצד ליאת אקטע ופולי רשף.
ביולי 2023 משחק בעונה השנייה של הטלנובלה בעלת החלומות המשודרת בהוט.
מחוץ לישראל
באפריל 2013 שיחק בתפקיד אורח בסדרה הארגנטינאית "Solamente Vos" בתור בוריס.
ב-2017 שיחק בתפקיד משני בעונתה היחידה של סדרת דרמת הפשע האמריקאית "יריית פתיחה" ברשת פוקס.
בנוסף, בשנים 2017–2020 שיחק בסדרת המתח האמריקאית "אבסנטיה" ברשת AXN, את הבלש טומי גיבס, סוכן כפול.
ב-2018 שיחק בתור יוני נתניהו בסרט הבריטי-אמריקאי "שבעה ימים באנטבה" המבוסס על מבצע יונתן, בכיכובם של דניאל בריהל ורוזמונד פייק.
ב-2018 שיחק בתפקיד מרכזי בעונתה הראשונה של הסדרה האמריקאית "קונדור", בין השאר לצד השחקנית הערבייה-ישראלית לים לובאני שגילמה מתנקשת ישראלית.
צ'ארלס לוטון
צ'ארלס לוטון (אנגלית: Charles Laughton; 1 ביולי 1899 - 15 בדצמבר 1962) היה שחקן קולנוע ותיאטרון בריטי שפעל גם בארצות הברית, בעל קריירה ארוכה באמנויות הבמה והקולנוע, ששימש אף כתסריטאי כמפיק וכבמאי, הזכור בשל איכות משחקו, קולו הייחודי, ושורת התפקידים שמילא בסרטיהם של במאים מובילים במשך ארבעה עשורים. על גילום דמותו של הנרי השמיני בסרט "חייו הפרטיים של הנרי השמיני" (1933) זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בעוד שהוא זכור בשל תפקידיו בקולנוע, במיוחד בדרמות היסטוריות, הוא החל את הקריירה שלו כשחקן תיאטרון מהשורה הראשונה. בתקופה שבה רבים משחקני התיאטרון בזו למדיום הקולנועי, וראו אותו כמקור הכנסה גרידא, גילה לוטון עניין רב באפשרויות שפתח המדיום החדש לשחקנים. כן הדגים את כישוריו כשחקן וכקריין במגוון של אמצעי תקשורת, ביניהם הרדיו, הטלוויזיה והתקליט. כישוריו של לוטון לא היו מוגבלים להופעה על הבמה. הוא זכור גם בשל היותו במאי הסרט ליל הצייד, הנחשב על ידי רבים לאחד מהסרטים הטובים והמשפיעים בסוגת הסרט האפל.
שנותיו הראשונות ותחילת קריירת המשחק
לוטון נולד בסקרבורו שבמחוז יורקשייר באנגליה לרוברט ואליזבט לוטון. אמו הייתה קתולית אדוקה ובשל כך נשלח לוטון לבית הספר הישועי סטוניהרסט קולג' בלנקשייר. עם סיום לימודיו התגייס לצבא הבריטי ולחם במלחמת העולם הראשונה ואף נפצע כשהורעל בגז.
עם שחרורו החל לעבוד בעסק המשפחתי - הפעלת מלון. בזמנו הפנוי השתתף בהצגות חובבים בסקרבורו. לבסוף התירה לו משפחתו ללמוד דרמה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון בשנת 1925.
את הופעתו המקצועית הראשונה על הבמה ערך ב-28 באפריל 1926 בתיאטרון בארנס, בתפקיד אוסיפ בקומדיה "הרביזור" מאת ניקולאי גוגול, תפקיד בו הופיע גם ב"תיאטרון גייטי" (Gaiety Theatre) בלונדון במאי של אותה שנה. על אף שלא היה בעל מראה המתאים לתפקידים ראשיים רומנטיים, הוא הרשים את הקהל בכישרונו, והמשיך ושיחק בשני מחזות של צ'כוב, "גן הדובדבנים" ו"שלוש אחיות". בשנים שלאחר מכן הוא שיחק את התפקיד הראשי במחזהו של ארנולד בנט "מר פרוהק", שם שיחקה מולו לראשונה אלזה לנצ'סטר, לה נישא, ועמה היה קשור בשותפות רגשית ואמנותית רבת שנים, וכן במחזות נוספים - "אליבי" מאת אגאטה כריסטי, "מר פיקוויק" מאת צ'ארלס דיקנס, "On the Spot" מאת אדגר ואלאס ו"Payment Deferred" מאת ג'פרי דל. מחזה אחרון זה, העוסק בפקיד בנק שקשיי החיים הופכים אותו למועל ורוצח, הביא את לוטון לראשונה לסיבוב הופעות בארצות הברית בשנת 1931. בשנת 1933–1934 שב ללונדון, והשתתף בעונת מחזות שייקספיר של תיאטרון אולד ויק, שם שיחק את מקבת', הנרי השמיני, אנג'לו ב"מידה כנגד מידה" ופרוספרו ב"הסערה". ב-1936 נסע לפריז והופיע שם בקומדי פראנסז במחזה "רופא בעל כורחו" מאת מולייר, והיה לשחקן האנגלי הראשון שהופיע בתיאטרון זה. את תפקידו שיחק בצרפתית וזכה על כך לתשואות.
כבר בתקופה בה פרחה קריירת התיאטרון שלו החל לוטון בהופעה בסרטים. בשנת 1928 הופיע בתפקידים קטנים בשלוש קומדיות אילמות בהן שיחקה אשתו, לנצ'סטר, ולאחר מכן המשיך והופיע בסרטי ראינוע נוספים. לאחר המצאת הקולנוע החל לשחק גם בסרטי קולנוע בריטים. כאשר הופיע בניו יורק בשנת 1931 קיבל הצעות רבות להופיע בקולנוע. סרטו הראשון היה סרט אימה בשם "הבית האפל" (1932) בו הופיע עם בוריס קרלוף. כן הופיע בתפקיד מפקד צוללת בסרט "השטן והמעמקים" (The Devil and the Deep; 1932), בו הופיעו לצידו כוכבים גדולים באותה התקופה, גרי קופר, טלולה בנקהד וקרי גראנט. אך הצלחתו הגדולה באותה תקופה הייתה בתפקיד נירון קיסר, בסרטו של ססיל ב. דה-מיל "בסימן הצלב" (The Sign of the Cross; 1932). כן שיחק במספר סרטים נוספים בטרם שב לאירופה, לרבות הופעה בסרט "לו היה לי מיליון", שהורכב מאפיזודות שבויימו על ידי במאים שונים. לוטון הופיע באפיזודה אותה ביים ארנסט לוביטש.
בשנת 1933 החל בשיתוף פעולה עם הבמאי אלכסנדר קורדה, יהודי הונגרי שהפיח רוח חיים בתעשיית הקולנוע הבריטית בתחילת שנות ה-30. קורדה ביים והפיק את הסרט "חייו הפרטיים של הנרי השמיני" שהתבסס באופן רופף על חייו של הנרי השמיני, בו שיחק לוטון בתפקיד הראשי. הסרט היה להצלחה מסחרית גדולה, ונראה כי לוטון בריא הבשר התאים לתפקיד המלך ההולל (תפקיד עליו חזר מאוחר יותר בסרט "בס הצעירה" (Young Bess; 1953). הצלחת הסרט חצתה את האוקיינוס האטלנטי, ובשנת 1934 היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, ולוטון עצמו זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
הוליווד, תחילת שנות ה-30
הצלחתו של "הנרי השמיני" שכנעה את לוטון כי עתידו נמצא בקולנוע, ובהוליווד. בשנת 1933 שב להוליווד שם שיחק בתפקיד הראשי בסרט "נשים לבנות" (White Woman) לצד הקומיקאית העולה קרול לומברד. הוא שיחק סוחר אנגלי קוקני בג'ונגל במלאיה, הנושא זמרת קברט לאישה. לאחר מכן שיחק בסרט "משפחת בארט מרח' וימפול" (The Barretts of Wimpole Street; 1934) שהפיק המפיק האגדי אירווינג תלברג. בסרט שיחק לוטון את אביה הרודני של המשוררת הנכה אליזבט בארט הרוצה להינשא למשורר רוברט בראונינג. הסרט היה להצלחה קופתית וביקורתית. בשנת 1934 שיחק את המפקח ז'אבר בהפקה של עלובי החיים, ובשנת 1935 שיחק את אחד מתפקידיו הידועים והזכורים, הקברניט הרודן קפטיין ויליאם בליי, בסרט "המרד על הבאונטי". לצידו שיחק קלארק גייבל כפלטשר כריסטיאן. הסרט צולם בחלקו בטהיטי, והיה הפקה גדולה ויוקרתית, שנשענה בחלקה על כישרונו של לוטון בגילום הקברניט המרושע. היה זה הימור מצד האולפן, שכן רק שנתיים לפני כן צולמה גרסה לאותו הסרט בכיכוב ארול פלין ככריסטיאן. משחקו של לוטון אכן הצליח, ומבין ארבעת השחקנים ששיחקו את בליי בקולנוע ההוליוודי (מיין לינטון הנשכח, טרוור הווארד בגרסה של שנות ה-60 ואנתוני הופקינס בגרסת שנות ה-80) הפך הנבל שגילם לוטון לאחד הנבלים הזכורים ביותר בתולדות הקולנוע.
בריטניה, עד מלחמת העולם השנייה
בשנת 1936 שב לוטון לבריטניה, ולשיתוף הפעולה עם אלכסנדר קורדה. הוא שיחק את רמברנדט בסרט "רמברנדט" (1936), שזכה להצלחה, ונחשב כיום לאחד מתפקידיו הגדולים. בשנת 1937 היה מעורב בניסיונו של קורדה להפיק סרט על פי יצירתו של רוברט גרייבס "אני קלאודיוס". הצילומים החלו, כאשר לוטון משחק את התפקיד הראשי של הקיסר קלאודיוס, בהדרכת הבמאי יוזף פון שטרנברג. לאחר תחילת ההסרטה עלתה ההפקה על שרטון, וההסרטה חדלה לאחר שהשחקנית הראשית, מרל אוברון נפצעה קשה בתאונת דרכים. מספר קטעים בהם משחק לוטון את הקיסר המגמגם שרדו, ונכללו בסרט תעודה משנת 1965 בשם "The Epic That Never Was", והצופים כיום יכולים להתרשם מאיכות משחקו הגבוהה של לוטון בתפקיד.
לאחר אירועי "אני קלאודיוס" חבר לוטון למפיק הגרמני הגולה אריך פומר וייסד חברת הפקה בבריטניה בשם "מייפלאואר פיקצ'רס". החברה הפיקה מספר סרטים בהם כיכב לוטון, בהדרכתו של פומר כבמאי. בשנת 1938 הפיקה החברה את הסרט "כלי הזעם" (Vessel of Wrath) על פי סיפור קצר של סומרסט מוהם, קומדיה העוסקת באישה (אלזה לנצ'סטר, רעייתו של לוטון) המתאהבת בבטלן חופים באיי הודו המזרחית, וכן את "מדרכות לונדון" (Sidewalks of London; הופץ גם כ-St. Martin's Lane), סיפור על חבורת אומני רחוב מלונדון, בו הופיעה ויוויאן לי באחד מתפקידיה הראשונים. הסרט האחרון שהפיקה החברה היה "פונדק ג'מייקה (1939), סרט הרפתקאות ומתח על פי ספרה של דפנה דה מוריה, שהיה גם הסרט האחרון אותו ביים אלפרד היצ'קוק בבריטניה, בטרם יצא לארצות הברית. הסרטים שהפיקה החברה נחשבו לסרטים פופולריים ואיכותיים, אך הרווחים היו מועטים, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה לא נראה כי היא תוכל לשרוד בתנאים החדשים שנוצרו. בתקופה זו הציע האולפן ההוליוודי RKO ללוטון את תפקיד "קוואזימודו" בהפקה של הגיבן מנוטרדאם, ולוטון שב לארצות הברית.
סיום הקריירה הקולנועית
לוטון ואשתו, אלזה לנצ'סטר, השתקעו בארצות הברית, וב-1950 היו לאזרחי ארצות הברית. בארצות הברית המשיך לוטון בקריירת המשחק. בניגוד לתפקידיו הגדולים משנות ה-30, בהם שיחק במיוחד דמויות היסטוריות בעלות אופי קיצוני (נירון, הנרי השמיני, מר בארט, קפטיין בליי, רמברנדט ואחרים), הייתה קריירת המשחק של לוטון בארצות הברית מגוונת יותר, וכללה מגוון תפקידים, חלקם התאימו לאופיו ולסגנון המשחק שלו, וחלקם פחות. עם זאת, כאשר שיחק לוטון תפקיד שנכתב היטב, בהדרכת במאי מן השורה הראשונה, עדיין יכול היה להעניק הופעה בלתי נשכחת, ברוח הופעותיו הגדולות משנות השלושים. מהתקופה הזו, האחרונה, בקריירה של לוטון זכורות במיוחד כמה הופעות. בסרט "ארץ זו היא שלי" (This Land is Mine; 1943) שביים ז'אן רנואר, שיחק לוטון מנהל בית ספר פחדן בצרפת הכבושה בידי הנאצים, ההופך לגיבור בשירות המחתרת הצרפתית. בסרט "הרוח מטירת קאנטרוויל" (1944) על פי סיפורו של אוסקר ויילד שיחק את הרוח, שמר על המלנכוליה והאירוניה של הדמות המקורית שכתב ויילד, והתגבר על התסריט שניסה להפוך את סיפורו של ויילד לסרט תעמולה מלחמתי המפאר את השותפות הבריטית-אמריקנית. בשנת 1948 שיחק בתפקיד משנה לצד גרגורי פק כשופט מרושע בסרט משפט פאראדין שביים אלפרד היצ'קוק. בשנה זו גילם תפקיד של איל עיתונות מרושע בסרט האפל "השעון הגדול" (The Big Clock). בשנת 1953 שב לשחק את הנרי השמיני בסרט "בס הצעירה".
שניים מתפקידיו הגדולים הגיעו באמצע שנות ה-50. בשנת 1954 שב לבריטניה על מנת לשחק בסרט "בחירתו של הובסון" (Hobson's Choice) שביים דייוויד לין. בסרט זה שיחק כבעל בית חרושת קטן לנעליים, המטיל אימה על הסובבים אותו, אך בתו (ברנדה דה בנזי) ובעלה רפה השכל אך החרוץ (ג'ון מילס) מצליחים להתגבר עליו ולבנות חיים משלהם. הסרט נחשב לאחד הסרטים המצליחים שנעשו בבריטניה בתקופה זו.
בשנת 1957 שיחק בסרט "עד התביעה", על פי מחזה של אגאטה כריסטי. בהדרכת הבמאי בילי ויילדר, שיחק את סיר וילפרד, סניגור פלילי ציני בערוב ימיו, המחלים מהתקף לב, ומשתקע כל כולו בהגנה על אדם שנאשם ברצח (טיירון פאואר), ואף מצליח לזכותו, רק כדי לגלות כי שימש ככלי משחק במזימה מתוחכמת שזממה אשתו של אותו אדם, אותה גילמה מרלן דיטריך. דמות זו, של אדם בעל חזות צינית, מתוחכם ושנון, אך בתוך תוכו סנטימנטלי ותמים, היא אחת הדמויות המזוהות ביותר עם לוטון, וגילום הדמות העניק לו מועמדות נוספת לפרס האוסקר.
סרטו האחרון היה "הסנאט ימליץ ויאשר" בבימוי אוטו פרמינגר (1962) שם שיחק סנאטור דרומי, והציג לראווה מבטא של דרום ארצות הברית שאימץ לעצמו לאחר האזנה מרובה להקלטות של קולו של הסנאטור הדרומי המנוח ג'ון סטניס. כאשר עבד הסרט כבר לקה לוטון בסרטן הכליות ובסמוך לסיום הצילומים מת.
ליל הצייד
אחת מתרומותיו הייחודיות של לוטון לאמנות הקולנוע היא סרט הקולנוע "ליל הצייד" (1955). לוטון לקח חלק בבימוי בסרט "האיש על מגדל אייפל" (1949), בשיתוף עם ברג'ס מרדית' ואירווינג אלן, וכן בכתיבת התסריט ל"מדרכות לונדון", אך בסרט "ליל הצייד" היה הבמאי היחיד, ואף נטל חלק בכתיבת התסריט. הסרט הוא מעין פנטזיית אימה, המעמתת את הטוב המוחלט בדמותם של שני ילדים ואישה זקנה (ליליאן גיש, כוכבת הסרט האילם, באחד מתפקידיה הגדולים בקולנוע), אל מול הרע המוחלט, מטיף פסיכופת (רוברט מיצ'ם), הרודף אחר הילדים היודעים את סודו של אוצר קבור. הסרט הוא סרט אפל השואב הרבה מעולם הדימויים של הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני, ששותפו לשעבר של לוטון, אריך פומר היה אחד מהיוצרים הבולטים בו. הדימוי של המטיף הפסיכופת, שהמילה LOVE מקועקעת על אצבעות ידו האחת, ו-HATE על אצבעות ידו השנייה, הוא אחד הדימויים החזקים הקשורים בסרט. הסרט לא היה להצלחה קופתית, ולוטון התאכזב מהדרך בה התקבל. כיום נחשב הסרט לאחד הסרטים החשובים בתולדות הקולנוע.
הקריירה בתיאטרון
בטרם עבר לארצות הברית הייתה ללוטון קריירה משגשגת בתיאטרון, הן על הבמות בבריטניה והן מחוצה לה. אך כמה מהישגיו התיאטרליים הגדולים ביותר הושגו בארצות הברית בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, הן כשחקן, והן כבמאי.
בארצות הברית עבד לוטון עם ברטולט ברכט על העלאת הגרסה האנגלית למחזהו של ברכט "חיי גלילאו", בו שיחק את התפקיד הראשי. בשנת 1947 עלתה ההצגה בלוס אנג'לס ומאוחר יותר באותה שנה בניו יורק שם שימש ג'וזף לוסי כבמאי.
הצגה נוספת בה ידע לוטון הצלחה מרובה הייתה המחזה "דון חואן בגיהנום", שעלה בשנת 1950. המחזה הוא בעצם מערכה ממחזהו של ג'ורג' ברנרד שאו "אדם ועל אדם", הכולל ויכוח בין דון חואן והשטן, בו מתערבים גם דונה אנה ואביה. מערכה זו נשאה אופי פילוסופי, והפקות רבות של המחזה קטעו אותה על מנת לתרום לשטף המחזה ולקצר את אורכו. ראייתו התיאטרלית של לוטון ראתה במערכה מעין מופע קריינות בהשתתפות שחקנים מובילים. הוא צירף אליו את שארל בואייה, סדריק הארדוויק ואגנס מורהד בתפקידים האחרים. ההצגה זכתה להצלחה, ובואייה קיבל את פרס טוני על תפקידו. ההצגה הוקלטה, וההקלטה זמינה במקומות שונים גם כיום.
בתקופה זו גם ביים מספר מחזות בברודוויי. הצלחתו הגדולה ביותר כבמאי הייתה בשנת 1954 עם המחזה "המשפט הצבאי של המרד על הקיין", דרמטיזציה באורך מלא של קטע המשפט מספרו של הרמן ווק המרד על הקיין. בתפקיד הראשי שיחק הנרי פונדה כפרקליט היהודי ברני גרינוולד. ב-1953 ביים לוטון הקראה פומבית של ספרו של סטפן וינסנט בנה "גופתו של ג'ון בראון", פואמה באורך מלא על מלחמת האזרחים בארצות הברית, בהשתתפות שחקנים ידועים כטיירון פאואר וריימונד מאסי.
לוטון שב לבמה בבריטניה בשנת 1958 וביים וכיכב במחזה "המסיבה" מאת ג'יין ארדן לצד רעייתו, אלזה לנצ'סטר, ואלברט פיני. הופעותיו האחרונות בתיאטרון היו במחזות "חלום ליל קיץ" ו"המלך ליר" בתיאטרון השייקפירי בבריטניה ב-1959, אך מבקרי התקופה מצאו כי משחקו איכזב, ייתכן בשל מצב בריאותו הלקוי. גם בימיו האחרונים המשיך במסעות הופעות בארצות הברית, בהם שימש כקריין והקריא טקסטים שונים.
הקלטת קטעי קריינות
לוטון ניחן בכישרון קריינות, וכן בקול ייחודי. בנוסף למסעי ההופעות כקריין, הקליט לוטון הקלטות רבות בהן הוא מקריא קלאסיקות של הספרות. חלק מהן נשתמרו עד היום.
קולו של לוטון הוקלט לראשונה על גבי תקליטים במהירות 78 סל"ד, בסדרת תקליטים שיצאה בבריטניה בחברת "British Regal" בין 1934 ל-1938 שנקראה "קולות הכוכבים" והביאה קטעי דיאלוג מסרטים בולטים של אותה התקופה. ב-1937 הקליט על גבי תקליט במהירות 78 סל"ד את נאום גטיסברג.
בשנות ה-40 הקליט מספר תקליטי קריינות, מיצירות צ'ארלס דיקנס ויצירות אחרות. שני סיפורים הקשורים לחג המולד יצאו במהדורת CD בחברת דויטשה גרמופון לכבוד חג המולד בשנת 2005. בשנת 1995 יצא בחברת "Nimbus Records" תקליטור של קטעים לחג המולד, הכולל הקלטה של לוטון משנים אלו המקריא את סיפור לידתו של ישו מספר לוקס.
בשנת 1958 יצא תקליט בו מקריא לוטון מסיפורי התנ"ך. בתקליט הקריא לוטון את סיפור גן עדן, דניאל בגוב האריות, תיבת נוח, ודוד וגוליית. התקליט זכה להצלחה, והיה מצוי גם בבתים רבים בישראל.
בתקליט הפסקול של הסרט "ליל הצייד" הקליט לוטון את עצמו כמספר, בלוויית קטעי המוזיקה שליוו את הסרט. התקליט יצא לאור בפורמט CD בשנת 1998 בחברת "Bear Family".
הקלטה נוספת ששרדה היא של תוכנית רדיו מיוני 1945 בה לוטון ולצידו מרגרט או'בריאן מבצעים מערכון על פי הסרט "הרוח מטירת קנטרוויל".
הקלטות ידועות נוספות הן של לוטון מבצע את "דון חואן בגיהנום", והקלטה בשם "מספר הסיפורים" של תוכניות מימי חייו האחרונים בהן הקליט את קטעי הקריינות עמם יצא למסע הופעות. ההקלטה זכתה בפרס גראמי בשנת 1962 בה מת לוטון. הקלטות אלו אינן מצויות עדיין בפורמט דיגיטלי.
חייו הפרטיים
לוטון פגש בשחקנית אלזה לנצ'סטר בשנת 1927 ונישא לה בשנת 1929. השניים נהנו ממה שנראה כנישואים יציבים, ושיתוף פעולה אומנותי רב שנים. לנצ'סטר עמדה לצידו בכל נדודיו, כולל המסע לארצות הברית עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. השניים היו יחדיו לאזרחים אמריקנים ב-1950. על אף שפיתחה קריירת משחק עצמאית ומצליחה (תפקידה הידוע ביותר הוא "כלתו של פרנקנשטיין" בסרט משנת 1936) הופיעה לנצ'סטר ברבים מסרטיו של לוטון, וזכור במיוחד תפקידה כ"מיז פלימפטון" האחות הרחמנייה האגרסיבית, הממונה על הטיפול בסיר וילפרד (לוטון) ב"עד התביעה". בשל משחקם בסרט זה היו השניים מועמדים לפרס אוסקר בשנת 1958, אך לא זכו. לשניים לא היו ילדים.
משמרת
מִשְׁמֶרֶת הוא מושב באזור השרון, ליד טירה וצפונית לכפר סבא, השייך למועצה אזורית לב השרון ומהווה את היישוב הדרומי ביותר בה.
מיטילנה
מיטילנה (ביוונית: Μυτιλήνη) היא עיר הבירה של האי לסבוס השייך ליוון. העיר שוכנת לחופו של הים האגאי ושוכן בה הנמל הגדול של האי בו יש מעבורות לאיים הסמוכים למנוס וכיוס ביוון ולאי אייוליק בטורקיה ולערים הגדולות ביבשת כגון אתונה, פיראוס וסלוניקי.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך בשנת 2011, בעיר חיים כ-37,890 תושבים והיא העיר הגדולה בלסבוס, ושטחה הוא 107.460 קמ"ר. העיר ממוקמת בדרום מערב האי, והיא סמוכה לנמל התעופה הבינלאומי של לסבוס הממוקם מעט דרומית מהעיר.
קבוצת הכדורגל של העיר, מיטילנה אייוליקוס משחקת בליגה היוונית הנמוכה ביותר ומעולם לא זכתה בתואר כלשהו. העיר מוכרת בזכות שני משוררים חשובים מהתקופה הארכאית שהיו בקשר רומנטי אחד עם השני: המשורר היווני אלקאיוס שנולד בשנת 620 לפנה"ס ומת בשנת 570 לפנה"ס, והמשוררת היווניה סאפפו, הידועה בשירתה הלירית, שנולדה בסביבות 630 לפנה"ס ומתה בשנת 612 לפנה"ס.
היסטוריה
בשנת 427 לפנה"ס, במהלך המלחמה הארכידאמית מרדו תושבי מיטילנה באתונאים אך המרד דוכא. כעונש על המרד הוחלט באתונה להוציא להורג את כל הגברים של מיטילנה, ואת הנשים והילדים להפוך לעבדים. הפעולה לא התרחשה לבסוף מכיוון שבהצבעה חוזרת הוחלט להרוג רק את המורדים ולהרוס את חומות העיר. במלחמה הקורינתית תושבי מיטילנה סייעו לתרסיבולוס, מפקד הצי אתונאים בים האגאי לנצח את הספרטניים.
משמרת
היישוב הוקם בי"ח בתמוז ה'תש"ו (17 ביולי 1946) על ידי יוצאי הצבא הבריטי ששירתו בפלוגה הארץ-ישראלית של ועובדי הנמלים, כחלק מחיל ההנדסה המלכותי. עימם ייסדו את היישוב חברים מכפר ויתקין. המושב הוקם ב"פרדס רייסקי" שהיה שייך לסוכנות היהודית. מקור השם: סמל לעמידת הגבורה של חיילים משוחררי הצבא הבריטי ששמרו על המולדת/לזכר משמרות המקימים ששמרו על היישוב מפני הערבים.
בזמן מלחמת העצמאות הועבר היישוב למושב חרות, ובשנת 1948 הוקם במיקומו הנוכחי. בתי הקבע הראשונים הוקמו בשנת 1949. היישוב שוכן דרומית מזרחית למחלף דרור. גובל במזרח בעיר טירה ובכביש 554, במערב בכביש 4 ובצפון במושב חרות.
בתחילת שנות השישים התרחב המשק, עם קליטתם של בני חרות והמושבים האחרים בסביבה. מלחמת ששת הימים גרמה לשיפור נוסף במצב הכלכלי, עד לשנות השמונים אז חל משבר כלכלי ומשפחות ותיקות רבות עזבו את המושב.
שטח המושב 3,800 דונם. ענפי המשק העיקריים הם לול וגידול פרחים.
צ'ארלס לוטון
חייו הפרטיים
לאחר מותו של לוטון כתבה לנצ'סטר ספר בו טענה כי הנישואים היו נישואי נוחות, וכי לוטון היה הומוסקסואל.
יחסי בחריין–סן מרינו
יחסי בחריין–סן מרינו הם מערכת היחסים המורכבת בין ממלכת בחריין ובין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו. שתי המדינות לא כוננו אף פעם יחסים דיפלומטיים ואין קשר דיפלומטי מעשי בין השתיים. עם זאת, לא מתקיימת עוינות בין השתיים ויש יחסים כלכליים בין המדינות ושיתוף פעולה במגוון תחומים.
יחסים כלכליים
סן מרינו ייצאה לבחריין בשנת 2015 סחורה בסך 89.3 אלף דולר אמריקאי. בחריין ייצאה לסן מרינו בשנת 2010 סחורה בשווי 45.7 אלף דולר אמריקאי.
מפלגת העם הנוצרית סוציאלית
מפלגת העם הנוצרית סוציאלית (בלוקסמבורגית: Chrëschtlech Sozial Vollekspartei, או בקיצור CSV) היא המפלגה הפוליטית הגדולה ביותר בלוקסמבורג. המפלגה דוגלת באידאולוגיה נוצרית-דמוקרטית וכמו רוב המפלגות בלוקסמבורג, היא גם מאוד פרו-אירופית. ה-CSV חברה במפלגת העם האירופית (EPP) ובקבוצת מפלגת העם האירופית.
ה-CSV היא המפלגה הגדולה ביותר בלשכת הנבחרים של לוקסמבורג, ומאיישת 21 מתוך 60 המושבים בלשכה. כמעט כל ראשי הממשלה במדינה מאז מלחמת העולם השנייה היו חברי המפלגה. בנוסף על כך, המפלגה מאיישת שניים מתוך ששת המושבים של לוקסמבורג בפרלמנט האירופי.
נשיא המפלגה הוא מאז אפריל 2021 קלוד ויסלר. עם זאת, הדמות המובילה במפלגה הוא ראש הממשלה לשעבר, ז'אן קלוד יונקר.
היסטוריה
שורשי המפלגה נעוצים בהקמת של מפלגת הימין בלוקסמבורג ב-16 בינואר 1914.
ב-1944 הפכה מפלגת הימין רשמית ל-CSV. בבחירות הראשונות לאחר מלחמת העולם השנייה (שהתקיימו ב-1945) המפלגה זכתה ב-25 מתוך 51 מושבים. בשנים 1945–1974, המפלגה הייתה בממשלה, בעיקר בקואליציה עם המפלגה הדמוקרטית (DP).
בשנות החמישים הוקמו מדור הנוער של המפלגה ומדור הנשים.
המפלגה הפסידה לראשונה ונכנסה לאופוזיציה ב-1974. ב-1979 חזרה המפלגה לשלטון. ב-1984 נבחר ז'אק סנטר לראשות הממשלה. הוא נשאר בתפקיד עד 1995, אז ירש אותו ז'אן קלוד יונקר.
לאחר הבחירות הכלליות ב-2013, המפלגה חזרה לאופוזיציה בפעם השנייה בתולדותיה, כאשר קאסבייה בטל מהמפלגה הדמוקרטית הפך לראש ממשלה (שלראשונה הקים קואליציה עם עוד 2 מפלגות). זו הייתה גם הפעם הראשונה שבה הירוקים היו חלק מהממשלה.
סצנה ממעמד החתימה על חוקת ארצות הברית
סצנה ממעמד החתימה על חוקת ארצות הברית (באנגלית: Scene at the Signing of the Constitution of the United States) הוא ציור שמן מפורסם אותו צייר האוורד צ'נדלר כריסטי, ואשר מתאר את מתן החתימות על החוקה האמריקנית, בוועידת החוקה בהיכל העצמאות בפילדלפיה.
בצדו הימני של הציור, על הבמה, מופיע ג'ורג' וושינגטון כאשר הוא עומד זקוף, כמו משקיף על התהליך ההיסטורי של כינון האומה. הצייר בחר להדגיש את דמותו על ידי אור בוהק המגיע מהחלונות כמעין הילה סביבו.
רק 39 מתוך 55 הצירים מופיעים בציור. לא מופיעים שלושת הצירים שסירבו לחתום על החוקה. גם לא שלושה עשר הצירים שעזבו את הוועידה קודם לכן. בנוסף לצירים, מופיע (במרכז, עומד ולבוש באדום) גם מזכיר הוועידה ויליאם ג'קסון.
ביחד עם וושינגטון חוצה את הדלאוור שצייר הצייר הגרמני-אמריקני עמנואל לויצה, הוא אחד מהציורים המפורסמים ביותר המתארים מראות מימי המהפכה האמריקנית. כריסטי יצר את הציור באפריל 1940, יותר ממאה וחמישים שנה לאחר מועד הוועידה ב-1787. הציור מוצג ליד גרם המדרגות המזרחי בבית הנבחרים, בירת ארצות הברית.
ישיבת קמניץ
ישיבת קמניץ היא ישיבה חרדית בירושלים שנוסדה על ידי הרב משה ברנשטיין, חתנו של הרב ברוך בר ליבוביץ, ובנו הרב יעקב משה ליבוביץ.
היסטוריה
בשנות ה-30 כיהנו הרב ברנשטיין והרב ליבוביץ כר"מים בישיבת כנסת בית יצחק, שעברה מסלבודקה לקמניץ, ושבראשה עמד עד אז הרב ברוך בר ליבוביץ. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נסגרה הישיבה. השניים נמלטו מליטא ועלו לארץ ישראל. עם בואם ייסדו את ישיבת קמניץ ברחוב יחזקאל בשכונת הבוכרים בירושלים, ובשנת 1945 מנתה הישיבה 85 תלמידים. כאשר עלה לישראל ב-1950 מונה הרב אליהו לופיאן כמשגיח רוחני של הישיבה.
לאחר פטירתו של הרב ברנשטיין בשנת 1956, מונו חתניו - הרב אשר ליכטשטיין והרב יצחק שיינר לראשי הישיבה. לאחר פטירת הרב שיינר בשנת 2021 החליפו בנו הרב אברהם, לאחר פטירת הרב ליכטשטיין בשנת 1998 החליפו בנו הרב ברוך דב. כמו כן כיהן כראש ישיבה, הרב חיים שלמה ליבוביץ. לאחר פטירתו בשנת 2016 החליפו בנו הרב ברוך דב, בתפקידי רמי"ם משמשים הרב נפתלי גפן, הרב ישראל אליעזר גרוזובסקי, הרב ישעיה קוסובסקי, והרב שמעון קראוס. כיום הדמות הפופולרית בישיבה הוא הרב ברוך דוב ליכטשטיין שהערכה שרכש לו בקרב הבחורים ידועה לשם דבר
מוסדות ישיבת קמניץ כוללים גני ילדים, תלמוד תורה, ישיבה קטנה (תפארת משה), ישיבה גבוהה (כנסת בית יצחק) וכולל אברכים.
הישיבה הגדולה והתלמוד תורה שכנו בעבר במבנה שהוקם על גבי "בית משהיוף" בקרן הרחובות דוד חזן-רחובות הבוכרים בשכונת הבוכרים, ששומר במהלך הבנייה באופן חלקי, הישיבה הקטנה שכנה בעבר בבניין ישיבת חברון-גאולה ברחוב חגי.
בהמשך הישיבה הגדולה עברה למבנה שנחנך בסוכות שנת תשע"ט המבנה נתרם במרביתו על ידי הנגיד שלמה יהודה רכניץ
וכן הישיבה הקטנה עברה גם היא לקומה הרביעית שבאותו מבנה שברחוב יחזקאל בירושלים
הישיבה נתמכת בתקציבים ממשלתיים ובתרומות. עם זאת, בשנת 1980 פורסם כי היא השיבה למשרד האוצר את התקציב שהפקיד בחשבונה.
Fade To Black (שיר של מטאליקה)
Fade to Black הוא סינגל של להקת הת'ראש מטאל מטאליקה מתוך אלבומם השני Ride the Lightning משנת 1984. זהו השיר הרביעי באלבום זה. השיר הולחן ונכתב על ידי ג'יימס הטפילד, לארס אולריך, קליף ברטון וקירק האמט וזוהי הבלדה הראשונה של הלהקה.
השיר נכתב לאחר שכמעט כל הציוד של מטאליקה, שכלל מגבר מיוחד ונדיר, נגנב לאחר הופעה בבוסטון ב-14 בינואר 1984. האירוע אילץ את חברי הלהקה לשכור ציוד מחבריהם מלהקת אנתרקס כדי להמשיך בהופעה.
מבנה השיר
השיר מתחיל בנגינה אקוסטית מלנכולית. סולו גיטרה עדין ושירה שקטה ומלודית של הטפילד. אחרי הבית הראשון נשמע ריף כבד ואחריו חוזרת הנגינה השקטה והשירה. אחרי הבית השני חוזר הריף הכבד ובשלב זה השיר מקבל תפנית חדה: השירה של הטפילד הופכת לאגרסיבית יותר והשיר מסתיים בסולו ארוך של קירק האמט.
המילים של השיר מתארות מחשבות של אדם שמאס בחייו וחושב על התאבדות:
מתופף הלהקה, לארס אולריך, סיפר בריאיון שנערך בשנת 2005, שבתקופה שבה הם כתבו את האלבום Ride the Lightning, הוא והטפילד היו אובססיביים בעניין המוות ועל כך מעידה הליריקה של רוב שירי האלבום.
שמו של השיר אינו מופיע במילות השיר, אך הוא מופיע בשיר The Memory Remains מתוך האלבום ReLoad משנת 1997.
ביקורת
בשל הנגינה האקוסטית הממושכת והשירה השקטה בשני הבתים הראשונים. לימים הפך השיר לאחד האהובים בקרב מעריצי הלהקה והוא נוגן כמעט בכל הופעותיה. ג'ייסון ניוסטד, שהיה הבסיסט של מטאליקה בשנים 1986–2001, אמר שעבורו לשיר יש ערך רגשי גבוה, וזאת למרות שהוא נכתב, הולחן והוקלט לפני הצטרפותו ללהקה. זה גם היה השיר האחרון שהוא ביצע עם מטאליקה לפני שפרש מהלהקה, במהלך הופעה בטקס VH1 Music Awards ב-30 בנובמבר 2000, אז הוא כבר ידע שתהיה זו הופעתו האחרונה עם הלהקה. רמז עבה לכך אפשר למצוא בכך שכשג'יימס הטפילד שר את המילים "now I will just say goodbye", שהן המילים האחרונות בשיר, ניתן להבחין בג'ייסון מנפנף בידו לכיוון המצלמה.
Fade to Black הוא גם שם של שיר של להקת פלוסטם אנד ג'טסם שבה היה חבר ג'ייסון ניוסטד, והשיר נכלל באלבום שיצא בשנת 1986, זמן קצר לפני שפרש ניוסטד מפלוסטם אנד ג'סטם והצטרף למטאליקה. עם זאת, כמעט אין דמיון בין שני השירים.
גרסאות כיסוי
מספר להקות ביצעו גרסאות כיסוי לשיר, בהן:
ואנס הארטקה
ואנס הארטקה (באנגלית: Rupert Vance Hartke; 31 במאי 1919 - 27 ביולי 2003) היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית. כיהן כסנאטור מטעם מדינת אינדיאנה בין השנים 1959 ל-1977.
קריירה פוליטית
בשנים 1950–1951 שימש הארטקה כסגן התובע הכללי של מחוז ואנדרבור וב-1956–1958 כראש עירית אוונשויל.
סנאטור
בשנת 1958 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאטור. נבחר שוב לתפקיד ב-1964 ו-1970. בסנאט היה מתנגד חריף למלחמת וייטנאם. במהלך תקופת כהונתו הראשונה היו לו יחסים טובים עם הנשיא לינדון ג'ונסון. הוא שימש כחבר ועדת הכספים וועדת המסחר בסנאט ופעל רבות לתוכניות מדיקר ומדיקייד ותמך בחוק זכויות האזרח. במהלך כהונתו השנייה עזר ליצור תוכניות הלוואה לסטודנטים והטבות ליוצאי מלחמה. כמו כן בתור יושב ראש תת-הוועדה לענייני תחבורה יבשתית בסנאט פעל לכינון תאגיד הרכבות הממשלתי אמטרק. התנגדותו למלחמת וייטנאם לא הייתה פופולרית באינדיאנה. אף על פי כן, ניצח ב-1970 במרוץ צמוד את המועמד הרפובליקני לסנאט ריצ'רד רודבוש וזכה בכהונה שלישית. ב-1976 הפסיד בבחירות לריצ'רד לוגאר.
הארטקה נפטר בווירג'יניה ב-27 ביולי 2003 בגיל 84 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. השאיר אחריו אישה (מרת'ה) ושבעה ילדים.
אל-באנה
אל-באנה (בערבית: لبنا) הוא טיל נגד טנקים שפותח על ידי גדודי עז א-דין אל-קסאם של חמאס בניהולם של עדנאן אל-גול ומוחמד דף. הוא עשוי מחומרי גלם וציוד שהוברחו לרצועת עזה באמצעות מנהרות ברפיח. אל-באנה היה הדוגמה הראשונה, בתקופת אינתיפאדת אל-אקצא, ליכולת מהנדסי חמאס לייצר נשק מתוחכם יחסית.
אל-באנה נורה מהכתף והוא שימש רבות נגד טנקים וכלי רכב משוריינים של צבא הגנה לישראל. אל-בנא הוחלף, בשנת 2003, באל באטאר המשוכלל יותר ואינו משמש עוד את חמאס. גרסאות שונות של אל-בנא ניוצרו על ידי ארגונים פלסטיניים אחרים. בשנת 2004 סיפקו מהנדסי חמאס לקבוצה משגר רקטות חדש ומתוחכם, יאסין.
יחסי החוץ של גרמניה
יחסי החוץ של גרמניה הם יחסי החוץ של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
גרמניה היא מדינה אירופאית החברה באיחוד האירופי, G20, G8 הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, נאט"ו והאומות המאוחדות.
גרמניה מחזיקה בכ-229 משלחות דיפלומטיות ומקיימת יחסים עם כ-190 מדינות ברחבי העולם. כאחת המדינות המתועשות בעולם, היא מוכרת כמעצמה מרכזית בענייני מרכז אירופה בעולם.
בונדסטאג
בהתייחסות למדיניות החוץ, פועל הבונדסטאג ביכולת פיקוחית. כל אחת מוועדותיה, ובראשן ועדת יחסי החוץ, מפקחת על מדיניות החוץ של המדינה. הסכמת הבונדסטאג נדרשת כדי לאשרר אמנות בינלאומיות.
ארגונים לא ממשלתיים
בגרמניה יש רפסודה של ארגונים לא ממשלתיים העוסקים בסוגיות מדיניות החוץ. ארגונים לא ממשלתיים אלה כוללים צוותי חשיבה (המועצה הגרמנית ליחסי חוץ), ארגוני שדולה חד-צדדיים (אמנסטי אינטרנשיונל) וכן ארגונים נוספים המקיימים קשרים דו-צדדיים חזקים בין גרמניה לבין מדינות אחרות.
המטרה הכוללת של הארגונים הלא-ממשלתיים העוסקים במדיניות החוץ של גרמניה, היא לשכנע את מקבלי ההחלטות לפעול לפי השקפותיהם.
סיוע הומניטארי
גרמניה היא התורמת הגדולה ביותר לארגון האומות המאוחדות ויש לה כמה סוכנויות פיתוח העובדות באפריקה ובמזרח התיכון. ממשלת גרמניה רואה במדיניות הפיתוח אחריות משותפת של הקהילה הבינלאומית.
ארגונים בינלאומיים
גרמניה היא חברה במועצת אירופה, האיחוד האירופי, G8, G20, נאט"ו, האומות המאוחדות, הבנק העולמי וארגון הסחר העולמי.
האיחוד האירופי
שיתוף פעולה של שלום עם שכנותיה היא אחת המטרות של גרמניה, וגרמניה נמצאת בחוד החנית של האינטגרציה האירופית: רוב הסוגיות החברתיות העומדות בפני מדינות אירופה בכלל: הגירה, אוכלוסיות מזדקנות, אימוץ מערכות רווחה ופנסיה - כולן חשובות בגרמניה. גרמניה שואפת לשמור על השלום באמצעות "העמקת" האינטגרציה בין חבריה הנוכחיים של המדינות החברות באיחוד האירופי.
נאט"ו
ע״פ הדוקטרינה שנקבעה בהנחיות מדיניות ההגנה לשנת 2003, גרמניה מעדיפה להעניק עדיפות לשותפות הטרנסאטלנטית עם ארצות הברית באמצעות האמנה הצפון אטלנטית. עם זאת, גרמניה מקדישה תשומת לב גוברת לתיאום מדיניותה עם האיחוד האירופי באמצעות מדיניות החוץ והביטחון המשותפת.
האו״ם
ממשלת גרמניה החלה ביוזמה להשגת מושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם, במסגרת הרפורמות שעבר האו"ם. הדבר יחייב אישור של רוב של כ-2 שליש מהמדינות החברות ואישור של חמש המדינות בעלות סמכויות הווטו במועצת הביטחון.
קישורים חיצוניים
ֿמשרד החוץ של גרמניה
האקדמיה לאמנויות היפות
הנשיא הנוכחי של האקדמיה הוא האדריכל אלן-שארל פרו (Alain Charles Perrot), שהתמנה לתפקיד בשנת 2021. סגנית הנשיא היא אסטריד דה לה פורסט (Astrid de La Forest) ממדור החריטה.
החברים באקדמיה לאמנויות היפות מחולקים לתשעה מדורים: ציור, פיסול, אדריכלות, חריטה, הלחנה, יצירה אמנותית בקולנוע ובווידאו, צילום, כוראוגרפיה (החל מ-2018) וחברים בלתי תלויים.
נחל חרמון
נַחַל חֶרְמוֹן (מכונה גם בָּנְיַאס) הוא נחל איתן והוא המזרחי במקורות הירדן. כמות מימיו היא כרבע מכלל מי נהר הירדן.
הגאוגרפיה, הגאולוגיה וההידרולוגיה של הנחל
אגן הניקוז של נחל חרמון כולל חלקים מצפון רמת הגולן ואת השטח הישראלי של הר החרמון. יובליו העיקריים הם נחל סער, נחל גובתה, נחל שיאון ונחל פרע. אולם הזרימה ביובלים מגיעה רק ל-20% מכלל הזרימה בנחל, בשל האופי הקרסטי של הר החרמון, הגורם למים לחלחל לאדמה ולא לזרום על פני השטח.
מקור רוב המים בנחל הוא במעיינות שמתחת למערת בניאס, שמקורם בגשמים ושלגים שחלחלו בהר החרמון. בעבר נבעו המעיינות מתוך המערה, אך כיום הם נובעים בבריכות מתחתיה. המעיינות נובעים בטמפרטורה של 15 מעלות והם מהווים, יחד עם עין דן, בית גידול לתולעת השטוחה והאנדמית Dugesia golanica.
נחל חרמון זורם בתחילתו בכיוון דרום-מערב, וחלקו העליון נושא אופי הררי וקניוני. לאורך 3.5 ק"מ שבין המעיינות לשאר ישוב, יורד הנחל מרום של 390 מ' עד לרום של 200 מ', היינו בשיפוע ממוצע של 5.4%. זה שיפוע חריף למדי, המקנה למימיו עוצמת זרימה ומאפשר לו לחתור לעצמו קניון עמוק, ובו אשדות ומפלים. הגדול שבמפליו הוא מפל הבניאס, מפל בגובה 10 מטרים. יובלו נחל פרע, שלא התחתר כל כך עמוק, נופל אל קניון זה במפל מרהיב. בכללו זה קטע מקסים ביופיו, שרובו נסתר מעיני מטיילים כיום.
ממוצא הקניון ומטה ממשיך הבניאס לזרום אל עמק החוּלה בשיפוע מתון יותר, אך עדיין כפלג-הרים מהיר וסוער למדי. תחילה ערוצו עמוק עם חתך טרפזי, ובהמשך אפיקו רדוד יותר, שפותיו מוגבהות מעל מפלס הזרימה בשיעור של 1–3 מ' בלבד. גם בתחום המישור של עמק החוּלה שומר האפיק על אופיו הפראי- טבעי, עם יער- גדות של דולב מזרחי וערבה, אולם השטחים המעובדים בעמק מגיעים למרחק של מטרים ספורים בלבד מהמים. נחל חרמון נפגש עם נחל דן בסמוך לקיבוץ שדה נחמיה. אורכו הכללי של נחל חרמון, מעין בניאס ועד למפגשו עם נחל דן כ- 9 ק"מ בקו אווירי, והוא יורד כדי 310 מ', מרום של 390 מ' במעיין ועד רום של 80 מ' במפגש הנחלים.
בצלעות הנחל נחשפת סדרה של שכבות בזלת וטרברטין (נטף-נחלים, טופה), הערוכות חליפות בדגם מאוצבע. שני סוגי סלע אלה הורבדו בתקופה מאוחרת (בפליסטוקן). הבזלת פרצה מלמטה וזרמה באפיק, ואילו הטרברטין הושקע מלמעלה מתוך מי המעיינות שזרמו כאן בתנאים שעודדו השקעת חומר גירני שהומס במים. בתוך שכבות אלה חצב הנחל את ערוצו. בהמשך, במישור העמק, חתור הנחל בתוך משקעים אלוביאליים.
הספיקה השנתית של הנחל מגיעה לכ-125 מיליון מ"ק מים, שהם כרבע מכלל מי הירדן. התנודה בין שנת השיא לשנת השפל בשפיעתו השנתית הקבועה של נחל חרמון (למעט זרימה עילית בשיטפונות), היינו בספיקתו נטו של עין בניאס – היא בשיעור של כ-1:4; בין ממוצע חודש השיא לממוצע חודש השפל – כ-1:15; בין שיא רגעי לשפל רגעי – כ-1:20.
הצומח בנחל
הצומח לאורך נחל חרמון מצטיין ברבגוניות, בזכות מפגש של שלוש חברות צומח עיקריות: חברת אלון התבור והאלה האטלנטית, האופיינית לשולי עמק החולה, ומגיעה בחלקו העליון של הנחל לאחד משיאיה, חברת האלון המצוי והאלה הארצישראלית, (חורש ים תיכוני) הגולשת לכאן מצפון רמת הגולן במזרח, וחברת צמחיית הנחלים בשליטת הדולב המזרחי והערבה המחודדת, עם ער אציל, אשחר רחב-עלים ומילה סורית. חברה זו מצטיינת לא רק בפרטים עבי-גזע ומרשימים של דולב וערבה, אלא גם בתופעות מעניינות אחדות נוספות, המייחדות את הבניאס משכניו: בסלעי טרברטין סמוך למפל, גדלה אחת מהאוכלוסיות הצפופות ביותר בארץ של השרך רב-רגל פשוט, ובחלקו התחתון של הנחל, סמוך למפגשו עם הדן, בקרקע אלוביאלית, יש שטחים נרחבים מכוסים ב"יער" של השרך שבטבט גדול. באותה סביבה גדל בשפע גם המטפס חלביב יווני, שאפשר למצוא אותו בארץ אך ורק כאן ולגדות נחל שניר (החצבני).
בצלעות קניון הבניאס, במיוחד מן המפל ומטה, גדל צומח מגוון של עשבוניים, שבולטות בו בראשית החורף כלניות בצבעים רבים, מהמקדימות בפריחתן בכל האזור, ואילו בראשית הקיץ שולטים מרבדים של דרדר גדול פרחים, המתגוונים בעמודי פריחה של בן חצב יקינתוני.
בסמוך לנחל ישנם גם עצי פרי שהם שרידי בוסתנים נטושים, וכן צומחים ליד הנחל עצי צפצפה מכסיפה שניטעה על מנת להכין ממנה קורות לבתים.
היסטוריה
מכתבי יוסף בן מתתיהו משתמע שהבניאס היה המקור העיקרי של נהר הירדן. יואל אליצור משער שמדובר בטעות של בני התקופה אשר בגלל חשיבות העיר בניאס או בגלל מפלו המרשים ייחסו לו זרימה חזקה יותר מאשר בנחל דן.
הסכם ניוקומב-פולה מ-1923 שמאוחר יותר אושרר על ידי חבר הלאומים קבע את קו הגבול הבינלאומי בין המנדט הבריטי למנדט הצרפתי ולמעשה בין ארץ ישראל ומאוחר יותר מדינת ישראל ובין סוריה ולבנון. בהסכם נקבע כי הנחל עצמו יישאר בשטח המנדט הבריטי בעוד שהכפר והמעיינות יהיו בשטח המנדט הצרפתי (ובמשתמע, חלק מסוריה). הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות קבעו שהשטחים ממערב לקו הגבול הבינלאומי עליהם השתלטו הסורים יהיו לאזורים מפורזים. בפועל השתלטו הסורים בתחילת שנות ה-50 על רכס הבניאס חלקו הגדול של המפורז הצפוני כך שרק חלקו הדרומי של הנחל נותר בשליטה ישראלית. בשנת 1964 ריכזה סוריה ציוד הנדסי כבד באזור, והחלה במפעל שמטרתו הטיית מסלול הנחל מזרחה על מנת למנוע ממימיו להגיע לישראל, בניגוד לחוק הבינלאומי. ישראל התנגדה לפעולה זו, והמאבק על מי הירדן נמשך בגיזרה, כאשר אחד משיאיו היה פעולה גדולה של צה"ל ב-12 באוגוסט 1965 במהלכה הצליח צה"ל להשמיד את ציוד ההטיה, לאחר קרב בו הופעלו ארטילריה וטנקים. הסורים המשיכו במאמציהם, אך הצליחו לחפור רק חלק קטן מן התעלה עד שנכבש האזור בידי צה"ל במלחמת ששת הימים. במהלך אותה מלחמה פלשה מחלקת טנקים סורים לאזור, במהלך הקרב הידרדר אחד הטנקים לאפיק הנחל, הוא הושאר במקום.
תיירות
מאז 2009 חלקו העליון של הנחל כלול בשמורת הטבע 'שמורת נחל חרמון', ובמקום ישנם מסלולי טיולים רגליים, בנופי הפרא הקדומים של האזור, שהם בין הנופים הטבעיים היפים בישראל. בשנת 2010 נחנך באתר, לאחר מאבקים משפטיים ממושכים, שביל תלוי ראשון מסוגו בישראל, העובר באזור שעד כה לא היה נגיש למטיילים. הכניסה לשמורה בתשלום והכניסה למים אסורה בכל שטח השמורה. השמורה הוכרזה בשנת 1977, וכיום, שטחה של השמורה הוא כ-1,300 דונם (כ-1.3 קמ"ר).
מחוץ לשמורה יש מסלולי טיול נוספים, ללא תשלום. אלו כוללים את המסלול אל הטנק הסורי ההפוך, ליד קיבוץ שניר, וממנו מסלול לאורך הנחל אל שאר ישוב וחורשת הנופלים לזכר הרוגי אסון המסוקים, הסמוך לקבר נבי יהודה. בהמשך הנחל נמצא חניון האקליפטוסים ליד חיבור הנחל עם נחל דן.
בומילקר (מפקד צי)
בּוֹמִילְקָר (במקור הפיניקי בדמלקרת ; בלטינית: Bomilcar, ביוונית: Βομίλκας) היה מצביא קרתגי, שפעל במלחמה הפונית השנייה.
לאחר קרב קאנאי (216 לפנה"ס), בו נחלו הרומאים מפלה מוחצת מידיו של חניבעל, הגבירו הקרתגים את מאמציהם ונערכו למשלוח תגבורות גדולות, כדי לנצל את שעת הכושר ולהכריע את המערכה באיטליה ובהיספניה כאחד. בומילקר עמד בראש חיל המשלוח אשר שוגר שנה אחר כך אל איטליה, והוביל ארבעת-אלפים פרשים נומידים, ארבעים פילים ואספקה. כשנודע לאפיוס קלאודיוס פולכר, הפראיטור של סיקיליה, על התגבורת הקרתגית העושה דרכה בים אל לוקרי אפיזפיריאי, מיהר לחצות את המצר ממסאנה אך איחר את המועד. בומילקר כבר עזב את המקום והצטרף למצביא הקרתגי חנון הנלחם בדרומה של איטליה. הלוקרים סגרו את שערי עירם בפני הרומאים, ואפיוס קלאודיוס שב למסאנה בידיים ריקות.
ב-214 לפנה"ס, במהלך הסגר מן הים והיבשה שהטיל מרקוס קלאודיוס מרקלוס על סירקוסאי, נשלח בומילקר בראש שייטת של חמישים וחמש אוניות מלחמה לעזרת הנצורים והצליח להיכנס אל תוך הנמל הגדול של העיר. ברם, הוא לא העז לצאת לקרב נגד הצי הרומאי שהיה כפול בגודלו, ומאחר ששהות אנשיו בעיר הכבידה עוד יותר על הנצורים בשל האספקה המצומצמת בלאו הכי, הפליג חזרה לאפריקה.
ליוויוס מספר, כי שנתיים אחר-כך, ב-212 לפנה"ס, הצליח בומילקר לחמוק שוב מנמל סירקוסאי בחסות מזג אוויר סוער. הוא השאיר בידי הסירקוסאים חמישים וחמש אוניות מלחמה ובשלושים וחמש הנותרות חמק אל קרתגו, כשהוא מביא עמו ידיעות חשובות על כך שהעיר עומדת לכרוע תחת לחץ המצור. ימים אחדים אחר כך שב לסירקוסאי עם מאה אוניות. עוד באותה שנה ניסה בומילקר פעם נוספת להעביר אספקה לסירקוסאים הנצורים, שהובלה מקרתגו בשבע-מאות אוניות-משא מלוות על ידי מאה ושלושים אוניות מלחמה. מרקלוס, אשר חשש כי אם יגיעו האוניות ליעדן ייחרץ גורל המצור לכישלון ואולי גם עתיד המערכה כולה בסיקיליה, שכן באותו זמן נאסף צבא רב מכל רחבי האי והתכונן להתקפה על הרומאים הצרים על העיר, העלה את אנשיו לאוניות ונערך לקרב ימי. אלא שבומילקר נמנע מהתמודדות בקרב סדור, פקד על אוניות המשא לשוב לקרתגו והוא עצמו שט עם אוניותיו אל טרנטום.
וימפל R-77
שמאל|ממוזער|300px|R-77 מתוצרת [[וימפל]] R-77 (כינוי נאט"ו AA-12 "אדר", מכונה גם RVV-AE) הוא טיל אוויר-אוויר לטווח בינוני בעל הנחיית מכ"ם אקטיבית מתוצרת חברת וימפל הרוסית. הטיל נמצא בשימוש נרחב על מטוסי קרב רוסיים כגון מיג-29 ו-סוחוי 27.
הטיל נועד להחליף חלקית את הוימפל R-27 הכבד ממנו, ומהווה מקבילו של ה-AIM-120 אמראם האמריקני, אך הטווח וכושר התמרון שלו עדיפים.
פלורנס הרדינג
פלורנס הייתה בתו של עמוס קלינג (Amos Kling), איש עסקים עשיר. פלורנס מייבל נולדה במאריון שבאוהיו בשנת 1860. השכלתה האקדמית הייתה השכלה מוזיקלית שנרכשה בקונסרבטוריון של סינסינטי.
בגיל 19 פלורנס ברחה מהבית ונישאה בסתר לחבר ילדות שלה - הנרי דה וולף (Henry De Wolfe), אולם היסטוריונים לא מוצאים את תעודת נישואיהם ומשערים שהם היו ידועים בציבור בהתאם לחוקי מדינת אוהיו (נישואי משפט מקובל).
דה וולף היה אלכוהוליסט ובזבזן, וזמן קצר לאחר הולדת בנם - מרשל יוג'ין דה וולף, פלורנס עזבה את בעלה ושבה לעיר מאריון. בני הזוג התגרשו בשנת 1886 ופלורנס שבה לשם נעוריה.
פלורנס סירבה לגור בבית הוריה, שכרה חדר עבורה ועבור בנה, והשתכרה באמצעות מתן שיעורי פסנתר לילדי השכונה בה התגוררה. אביה, שהתנגד למגוריה כגרושה, הציעה לה לשוב לגור בביתו, בתמורה לכך שהילד יגדל כבנם של הוריה. בשל קשיי הפרנסה נאלצה פלורנס להסכים להצעה.
אחת מתלמידיה של פלורנס הייתה צ'אריטי הרדינג, אחותו הבכורה של וורן הרדינג שהיה באותה עת הבעלים של עיתון מקומי יומי - מאריון דילי סטאר.
הרדינג החליט להינשא לפלורנס בשל קשריו ועושרו של אביה, והזוג נישא בשנת 1891. לא נולדו להם ילדים, אולם בנה של פלורנס מנישואיה הראשונים נהג להתגורר בביתם מעת לעת.
פלורנס החלה לעבוד במחלקת הפרסום בעיתון שם נחלה הצלחה, בעת שבעלה החל לעשות בפוליטיקה, ובמהרה נבחר לסנטור.
בשנת 1920 היה הרדינג מועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית, ואשתו פעלה רבות למען בחירתו.
לאחר בחירתו של בעלה, פתחה פלורנס את הבית הלבן לאירועים ציבוריים, לאחר שהיה סגור לקהל ולא נערכו בו אירועים ציבוריים בשל מחלתו של הנשיא וילסון.
פלורנס הייתה מארחת למופת, ויזמה אירועים רבים כגון מסיבות גן לוותיקי מלחמת העולם הראשונה. במסיבות הפוקר שערך הנשיא בספריית הבית הלבן נהגו בני הזוג לשתות אלכוהול, על אף האיסור של התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית.
פלורנס הרדינג נקברה בקבר זמני, לצד בעלה, ולאחר השלמת הקמת קבר הרדינג במריון בשנת 1927 הועברו גופות שניהם והוטמנו באנדרטה.
יחסי סן מרינו–פרגוואי
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין סן מרינו לפרגוואי כוננו ב-14 במאי 2002.
יחסים כלכליים
בשנת 2016, הייצוא של סן מרינו אל פרגוואי הסתכם ב-3.83 אלף דולר. הייצוא של סן מרינו כלל מכונות שטיפה, מוצרי אלקטרוניקה וגומי.
הסכם אוחריד
ב-13 באוגוסט 2001, לאחר התערבות נציגי האיחוד האירופי, נחתם ההסכם, אשר עיקריו הם הגדרתה של מקדוניה כמדינתם הרשמית של שני הלאומים. ההסכם מעניק שוויון לאלבנים במערכות השלטון והחקיקה. החותמים על ה- OFA היו מנהיגי ארבע המפלגות הפוליטיות הגדולות ביותר במקדוניה (שתי המקדוניות האתניות הגדולות ושתי המפלגות האלבניות האתניות הגדולות ביותר), הנשיא ונציג מיוחד אחד של ארצות הברית והאיחוד האירופי.
ההסכם כולל, למשל, דיון בשפתה הרשמית של המדינה. עד אז הייתה רק המקדונית שפה רשמית במדינה. ההסכם מעניק לכל שפה שאותה דוברים למעלה מעשרים אחוזים מתושבי המדינה מעמד רשמי לצד המקדונית. נכון להיום, רק האלבנית עומדת בקריטריון זה, והיא מדוברת על ידי 25% מתושבי מקדוניה.
אפופה
אפופה (בספרדית: Apopa) היא עיר במחוז סן סלוודור באל סלוודור. העיר נמצאת במרחק של כ-13 קילומטרים מהעיר סן סלוודור, בירת אל סלוודור, והיא חלק מהמטרופולין שלה.
היסטוריה
אפופה נוסדה ב-15 בינואר 1543.
אפופה קיבלה מעמד של עיירה ב-7 במרץ 1874 ומעמד של עיר ב-7 ביוני 1921.
גאוגרפיה
הנהרות אסלוואטה, לאס קניאס, גואייקומה וטומאיאטה חוצים את אפופה.
יהדות טראני
יהדות טראני הייתה קהילה יהודית בעיר טרָאנִי (Trani), בנפת בארלטה-אנדריה-טראני במחוז פוליה שבאיטליה.
ראשיתה של הקהילה בתקופת הקיסרות הרומית, ובמאה ה-12 כתב הנוסע היהודי בנימין מטודלה על קיומם של 200 יהודים בעיר. בתקופת השיא של הקהילה, לאורך המאה ה-13, פעלו בעיר מספר רבנים בולטים ובהם ר' ישעיה די טראני ונכדו ריא"ז. מאז כיבוש דרום איטליה בידי ספרד בשנת 1505 והרחבת מדיניות הגירוש שנקטו המלכים הקתולים, כמעט ולא נותרו יהודים בדרום איטליה בכלל ובטראני בפרט. בשנת 2007 תועדו שני יהודים החיים בעיר.
תקופת הקיסרות הרומית
הקהילה היהודית באזור טראני נוסדה ככל הנראה בתקופת הקיסרות הרומית. ממצאי הקטקומבות היהודיות בוונוסה - מאות במספר - מן המאות הרביעית עד התשיעית שנמצאו בעיר ונוסה, 80 ק"מ צפונית לטראני, מעידים לכאורה על קיומה של קהילה יהודית באזור כבר בתקופה זו.
העיר טראני שכנה ליד ויה אפיה, הדרך הראשית מדרום איטליה - בארי, ברינדיזי וטראני - לעיר הבירה רומא. היהודים שנדדו מערבה מארץ ישראל, מאסיה הקטנה, מסוריה וממצרים הגיעו לאיטליה דרך נמלים אלה ועל פי המשוער, חלקם נשארו בעיר טראני וסביבותיה והקימו קהילות יהודיות.
ימי הביניים
בימי הביניים הגיעה הקהילה היהודית בטראני לשיאה. חלק מהיהודים בטראני באותה העת הגיעו מספרד, החל משנת 1144, בעקבות פלישת האל-מוראביטון והאל-מוואחידון הקנאים לחצי האי האיברי. בעטיין של השמדות שהתלוו לפלישה זו נמלטו יהודים רבים אל הנסיכויות הנוצריות בארצות הסמוכות.
העדות הכתובה הראשונה לקיומה של קהילה יהודית בטראני מצויה בכתביו של הנוסע היהודי מן המאה ה-12, בנימין מטודלה. בראשית מסעו שנמשך בין השנים 1165–1173 עבר בנימין בטראני בדרכו למזרח התיכון ולארץ ישראל. בספרו הוא כותב על כך שעיר הנמל משמשת נקודת איסוף לצליינים נוצרים בדרכם לירושלים. באשר לקהילה היהודית, בעיר הוא מוצא 200 יהודים ובראשם ר' אליהו, ר' נתן הפרשן ור' יעקב.
המסמך הרשמי הראשון המעיד על קיום קהילה יהודית בעיר הוא כתב חסינות אשר העניק גוליילמו השני, מלך סיציליה (מלך בשנים 1166–1189) ליהודי העיר. כתב החסינות קבע כי על הארכיבישוף להיות הנאמן על השכונה היהודית (la "Giudecca" di Trani). הצורך בכתב חסינות שכזה נבע מריבוי הצליינים שהתקבצו בעיר, כאמור, והחשש מפני פרעות שיחוללו ביהודים. בשנת 1195 המסמך זכה להארכת תוקפו על ידי היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1231, בימי הקיסר פרידריך השני, הובאו יהודים מאפריקה לסיציליה וניתנו להם אדמות הכתר לשם גידול מטעי כופר ואינדיגו, צמחים ששימשו צבעי יסוד לגווני האדום והכחול. בהמשך הפך הקיסר את ענפי הקנייה והמכירה של משי גולמי ואת מפעלי צביעת הבדים למונופולים אזוריים מטעם המדינה, ואת ניהולם מסר לידי סוכנים יהודים, תוך קביעת מחיר מקסימלי לחומרי הגלם. חריצות הסוחרים העלתה את מעמדה הכלכלי של העיר באזור. המסחר בין אירופה לבין ארצות אגן הים התיכון עבר בחלקו דרך נמל טראני וקשרי יהודי העיר עם ערי היעד למסחר הגבירו את האמון בעסקים עימם.
במאה ה-13 ובמאה ה-14 עברה השליטה בטראני לממלכת נאפולי.
חכמי טראני
לצד הפריחה הפוליטית והכלכלית הייתה זו תקופת פריחה של יהדות טראני גם בתחום התורני, והעיר הייתה למרכז יהודי חשוב. על מרכזיותם של חכמי דרום איטליה באותה העת ניתן ללמוד מאמרתו של רבנו תם אשר כתב בספר הישר: "בני בארי שהיו קורין עליהם כי מבארי תצא תורה ודבר ה' מאוטרנטו". בין חכמי טראני הידועים במאה ה-13 מצויים ר' ישעיה די טראני הזקן ונכדו ר' ישעיה בר' אליה מטראני.
ר' ישעיה די טראני הזקן היה מחשובי הפוסקים ומפרשי התלמוד. הוא פעל בטראני עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1211 והתיישבותו בעכו. נכדו, ר' ישעיה בר' אליהו מטראני 'האחרון' (מכונה ריב"א, או ריא"ז) חיבר גם הוא פסקים על מסכת ברכות, סדר מועד, סדר נזיקין ועל מסכת חולין. חיבר גם פירוש לספרי קהלת שיר השירים.
שקיעת הקהילה וגירוש היהודים
ב-8 באוגוסט 1442 החל תהליך שקיעתה של יהדות דרום איטליה ובכללה יהדות טראני. האפיפיור אאוגניוס הרביעי פרסם בולה בה הוא ביטל את הזכויות שהיו ליהודים. בבולה נאסר על בתי הדין הרבניים לפעול, נאסר כל מגע עסקי ופיזי בין היהודים לנוצרים וכן הוטל איסור על הצטרפותם של יהודים לגילדות למלאכות וכך נותרו ללא פרנסה. גזירות נוספות כללו איסור בניית בתי כנסת חדשים, מניעת משרות ציבוריות מיהודים ואיסור על רופאים יהודים לטפל בנוצרים.
בשנת 1492 גורשו יהודי ספרד ופורטוגל מארצם. חלק מהם הגיע לדרום איטליה, סיציליה וסרדיניה. עובדה זו יכולה הייתה להביא לתנופת צמיחה בקהילות דרום איטליה כפי שאירע במקומות רבים באגן הים התיכון, אלא שבשנת 1505 נכבשה דרום איטליה על ידי ספרד והגזרות הוחלו גם על יהודיה אשר נאלצו לבחור בין המרת דת לגירוש. חלק מהיהודים עברו לאי קורפו ולמקומות אחרים וחלקם התנצרו. בכך באה לקיצה הקהילה היהודית בטראני.
בעת החדשה
ביוני 2007, במסגרת סדרת כתבות בעיתון מקור ראשון על קהילות יהודיות בעולם, סייר הרב אליהו בירנבוים בטראני וסיפר כי בעיר מצויים בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 רק שני יהודים אשר אחד מהם, אברהם ניקולא זקילו, איטלקי במקור ומצאצאי יוצאי טראני, משמש כנציג המשפחות היהודיות באזור, כ-35 במספר. הרב שלום בחבוט ממשרד הרבנות ברומא מבקר בקהילה הקטנה ומשמש כמורה הרוחני שלה.
השכונה היהודית
השכונה היהודית העתיקה מתחילה מהשער המכונה "Porta Antica" עד הכנסייה "chiesa di Sant'Anna" באזור העתיק של העיר, קרוב לנמל ולמשכן הארכיבישוף של העיר. מרכז השכונה היהודית היה ברחוב היהודים (Via Giudea), ובסמוך לה רחוב בית הכנסת (Via Sinagoga). הכיכר המצויה במרכז השכונה קרויה "כיכר סקולנובה" (Piazza Scolanova; בעברית: בית הכנסת החדש).
בית הכנסת, בית הכנסת סקולנובה, אשר נבנה בשנת 1244 ועל שמו מכונה הכיכר, הפך בשנת 1541 לכנסייה בשם Santa Maria di Scolanova. הוא הושב בשנת 2006 למעמדו הקודם כבית כנסת בעקבות מאמציו של זקילו. בארון הקודש של בית הכנסת נותר ציור מכוסה של קדושה נוצרית אשר לא ניתן היה להסירו. כמו כן, הוצב מגן דוד על גבי פעמון הכנסייה. כיום מתקיימות במקום תפילות בחגי ישראל.
בדרך מהשכונה היהודית אל מרכז העיר הנוכחי נמצאו שרידים של בית הקברות היהודי, באזור שהיה בעבר מחוץ לגבולות היישוב.