cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריצ'רד סדון
רישוי האלכוהול
הוויכוח על מתן זכות הבחירה לנשים חשף מחלוקות עמוקות במפלגה הליברלית בין הליברלים הדוגמטיים יותר, שבמובן הרחב הונהגו על ידי סטאוט, לבין הליברלים ה"פופולריים" בהנהגת סדון. מחלוקת זו התחדשה שוב בעת הדיון על מתן רישיונות למכירת משקאות חריפים. ב-1893 העביר סדון חוק רדיקלי לרישוי מכירת משקאות, שעל פיו ההחלטה במחוזות הבחירה השונים על המשך הרישוי, צמצומו או ביטולו תתקבל בהצבעה של הציבור, במקביל לבחירות הכלליות, אחת לשלוש שנים.
מדיניות חוץ
בתחום מדיניות החוץ, היה סדון תומך בולט בחוזקה של האימפריה הבריטית. לאחר שהוא השתתף ב-1897 בוועידה הקולוניאלית בלונדון, הוא נודע כ"אחד מעמודי התווך של האימפריאליזם הבריטי" והוא היה מהתומכים העיקריים של מלחמת הבורים ושל ההעדפות הסחר בין המושבות הבריטיות. הוא גם ייזכר בשל תמיכתו בהפיכתה של ניו זילנד לשחקנית ראשית במרחב האוקיינוס השקט כ"בריטניה של הדרום". תוכניותיו של סדון התמקדו בעיקר בהקמתו של דומיניון ניו זילנדי בפיג'י ובסמואה, אך בסופו של דבר, רק איי קוק הוכפפו לשליטתה של ניו זילנד בעת תקופת כהונתו כראש הממשלה (בהמשך הועברה סמואה לשלטון ניו זילנדי, אך לא פיג'י).
סגנון מנהיגותו
סדון היה ראש ממשלה דומיננטי והטיל את סמכותו במרץ רב. בנקודת זמן מסוימת, הוא אף ציין ש"כל מה שנחוץ לנו זה נשיא", ושניתן לבטל את הממשלה. מתנגדיו במפלגה הליברלית ובאופוזיציה האשימו אותו בהיותו אוטוקרט. בנקודת זמן זו הוצמד לו לראשונה הכינוי "המלך דיק" (King Dick).
סדון שמר לעצמו רבים מתיקי הממשלה, כולל שר האוצר, שר העבודה, שר החינוך, שר ההגנה, השר לענייני הילידים ושר ההגירה. הוא גם הואשם בהעדפת מקורבים. ידידיו ובעלי בריתו, במיוחד אלה שהגיעו כמוהו מהחוף המערבי, זכו לקבל מגוון של תפקידים פוליטיים, בעוד שאויביו בתוככי המפלגה הליברלית, הודרו לעיתים קרובות מקבלת תפקידים חשובים. רבים מאלה שמונו על ידי סדון לא היו מוכשרים לתפקידם, סדון העריך נאמנות על פני מיומנות. על פי אחד הדיווחים, דיווח מפוקפק ככל הנראה, הוא מינה את אחד מבעלי בריתו לתפקיד בכיר למרות שהאיש היה אנאלפבית. הוא גם הואשם בנפוטיזם. ב-1905 נטען שאחד מבניו קיבל תשלום בלתי חוקי, האשמה שהוכחה כהאשמת שווא.
אותות כבוד
ב-1868 היה סדון לחבר בבונים החופשיים. ב-1898, כאשר היה ראש הממשלה, הוא נבחר להיות הנשיא הגדול של ניו זילנד ושירת בתפקיד במשך שנתיים. סדון נכח בחגיגות יובל היהלום של המלכה ויקטוריה ב-1897 שבמסגרתן הוענקה לו מדליית יובל היהלום והוא מונה להיות חבר במועצה המלכותית. ב-1902 הוא נכח בהכתרתו של אדוארד השביעי וקיבל אז את מדליית ההכתרה. בשתי הזדמנויות הוא סירב לקבל תואר אבירות, מתוך רצון להמשיך ולהחזיק בתדמית של איש העם.
מותו
סדון כיהן כראש הממשלה במשך 13 שנים, אך בהדרגה נשמעו יותר ויותר קולות שקראו לפרישתו. כמה ניסיונות להחליפו בג'וזף וורד נחלו כישלון.
ביוני 1906, בדרכו חזרה ממסע באוסטרליה על סיפונה של הספינה Oswestry Grange, לקה ריצ'רד סדון בהתקף לב ומת באופן פתאומי. החדשות על מותו עורו מספר רב של הבעות צער פומביות, שכללו הצגת סרטים שחורים על חנויות ראווה של חנויות ועל אנדרטאות ציבוריות. סדון נקבר בפארק הזיכרון של רחוב בולטון בוולינגטון ועל קברו הוקם עמוד גבוה שבראשו ניצב פסל בדמותו.
OCaml
OCaml (לשעבר Objective Caml) היא שפת תכנות כללית ומרובת פרדיגמות תכנות, אשר מרחיבה את הדיאלקט Caml ממשפחת שפות ML עם תמיכה בפיצ'רים נוספים כגון תכנות מונחה עצמים. היא נוצרה בשנת 1996 על ידי חביאר לרוי (Xavier Leroy), ג'רום ווליון (Jérôme Vouillon), דמיאן דוליגז (Damien Doligez), דילדר רמי (Didier Rémy), אסקנדר סוארס (Ascánder Suárez) ואחרים.
סט כלי התכנות של Ocaml כולל מפרש אינטראקטיבי, מהדר לשפת מכונה אשר מבצע אופטימיזציה, ודיבאגר שניתן להריצו גם אחורנית, ומנהל חבילות שנקרא OPAM. ראשי התיבות CAML במקור ייצגו Categorical Abstract Machine Language, אך מודל זה (מכונה אבסטרקטית זו) חסר ב-Ocaml.
Ocaml הוא פרויקט חינמי בעל קוד פתוח אשר מנוהל על ידי המכון הצרפתי למחקר במדעי המחשב ואוטומציה (INRIA). בתחילת שנות ה-2000, שפות רבות אימצו אלמנטים מ-Ocaml, שהידועות מביניהן הן Scala, ו-F#.
ספריות בocaml
ל-OCaml יש מערכת אקולוגית עשירה של ספריות וכלים שמרחיבים את הפונקציונליות שלה ותומכים בתחומי יישומים שונים. ספריות אלו מספקות תכונות נוספות, הפשטות וכלי עזר, המאפשרים למפתחים לבנות פתרונות תוכנה חזקים ויעילים. בואו נעמיק בכמה ספריות פופולריות שהשפיעו משמעותית על המערכת האקולוגית של OCaml:
Core: Core היא תחליף מקיף של ספרייה סטנדרטית עבור OCaml, שפותחה על ידי Jane Street. הוא מציע מגוון רחב של מודולים ופונקציות שמגדילים את הספרייה הסטנדרטית של OCaml, מספקים מבני נתונים משופרים, כלי עזר לניתוח, פעולות של מערכת קבצים ועוד. Core מדגישה ביצועים וארגונומיה, מה שהופך אותה לבחירה פופולרית עבור מפתחי OCaml.
סוללות: סוללות היא חלופה חזקה נוספת לספרייה הסטנדרטית של Ocaml. הוא מספק מודולים ומבני נתונים נוספים, כולל סטים, מפות, זרמים וגרסאות הכלולות בסוללות של סוגי נתונים נפוצים. Batteres שואפת לפשט את הפיתוח על ידי הצעת API עשיר בתכונות ועקבי יותר, מה שמקל על מפתחים לכתוב קוד תמציתי ויעיל.
Async: שפותחה על ידי Jane Street, ספריית Async נמצאת בשימוש נרחב לכתיבת קוד במקביל וא-סינכרוני ב-OCaml. הוא מציע מודל תכנות מונחה אירועים המאפשר למפתחים לכתוב יישומים ניתנים להרחבה ויעילות. Async מספקת הפשטות לניהול קלט/פלט אסינכרוני, במקביל וריבוי משימות שיתופיות, מה שהופך אותו למתאים במיוחד עבור רשתות, תכנות שרתים ומערכות מבוזרות.
Eliom: Eliom היא מסגרת לפיתוח אתרים ב-OCaml. הוא משלב את העוצמה של Ocaml עם מסגרת אינטרנט מלאה, המאפשרת למפתחים לבנות יישומי אינטרנט חזקים ובטוחים בסוגים. Eliom ממנפת את ההקלדה החזקה והבדיקה הסטטית של Ocaml כדי לתפוס שגיאות בזמן ההידור, וכתוצאה מכך יישומי אינטרנט אמינים וניתנים לתחזוקה. הוא מספק הפשטות לטיפול בבקשות HTTP, ניהול מצבי הפעלה ואינטראקציה עם מסדי נתונים, מה שמאפשר למפתחים לבנות שירותי אינטרנט ניתנים להרחבה ומאובטחים.
ספריות אלו, בין היתר, תרמו באופן משמעותי לצמיחה ולפופולריות של OCaml בתחומים שונים. הם מספקים בסיס איתן לפיתוח פתרונות תוכנה יעילים, אמינים וניתנים לתחזוקה, מה שהופך את OCaml לבחירה אטרקטיבית הן לתעשייה והן לאקדמיה. בנוסף, מנהל החבילות של Ocaml, opam, מפשט את ההתקנה והניהול של ספריות אלו, ומשפר עוד יותר את חווית הפיתוח הכוללת.
קהילת ה-OCaml התוססת תורמת באופן פעיל לפיתוח ותחזוקה של ספריות אלו. שיתופי פעולה בקוד פתוח, דיונים על רשימות תפוצה ותרומות בפלטפורמות כמו GitHub מטפחים שיפור מתמיד וחדשנות באקוסיסטם של OCaml. גישה שיתופית זו מבטיחה ש-OCaml יישאר רלוונטי וניתן להתאמה למגמות פיתוח תוכנה מתפתחות.
על ידי מינוף מערך הספריות והכלים המגוון הזמינים במערכת האקולוגית של OCaml, מפתחים יכולים לייעל את תהליך הפיתוח שלהם, לשפר את הפרודוקטיביות ולנצל את מלוא הפוטנציאל של תכנות פונקציונלי בבניית פתרונות תוכנה חזקים ויעילים.
רוברט רייט
ראשית חייו
רייט נולד בלוטון (Lawton), אוקלהומה למשפחה בפטיסטית דרומית וגדל בין היתר בסן פרנסיסקו. הוא למד באוניברסיטת טקסס הנוצרית (Texas Christian University) במשך שנה בסוף שנות ה-70, לפני שעבר לאוניברסיטת פרינסטון כדי ללמוד סוציוביולוגיה, שהייתה מבשרתה של הפסיכולוגיה האבולוציונית. בין מרציו בקולג' היו הסופר ג'ון מקפי, שסגנונו השפיע על ספרו הראשון של רייט, Three Scientists and their Gods: Looking for Meaning in an Age of Information.
עיתונאות
רייט שימש כעורך בכיר ב-The Sciences וב-The New Republic, וכעורך ב-The Wilson Quarterly. הוא היה עורך תורם בניו רפובליק (שם היה שותף בכתיבת הטור "TRB"), טיים וסלייט, וכן כתב עבור האטלנטיק, ניו יורקר, ומגזין הניו יורק טיימס. הוא תורם תדיר לניו יורק טיימס, כולל כבעל טור אורח בחודש אפריל 2007 וכתורם ל-The Opinionator, דף דעה באינטרנט בלבד ב-2010. רייט הפך לעורך בכיר של האטלנטיק ב-1 בינואר 2012. החל מפברואר, 2015, עמוד המחבר של המגזין מתאר אותו כ"עורך בכיר לשעבר ב"אטלנטיק ".
הוראה ומחקר אוניברסיטאי
בתחילת 2000, רייט החל ללמד באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת פנסילבניה, לימד סמינר לתואר שני בשם "דת וטבע אנושי" וקורס לתואר ראשון בשם "האבולוציה של הדת". בפרינסטון, רייט היה ''עמית אורח לורנס ס. רוקפלר'' והחל ללמד במשותף סמינר לתואר שני עם פיטר סינגר על הבסיס הביולוגי של אינטואיציה מוסרית. בשנת 2014, רייט לימד קורסרה MOOC של שישה שבועות בנושא "בודהיזם ופסיכולוגיה מודרנית". נכון לשנת 2019, רייט הוא פרופסור אורח למדע ודת בסמינר התאולוגי של יוניון, ניו יורק. כמו כן, החל משנת 2019, רייט הוא עמית בכיר בצוות החשיבה ניו אמריקה.
Meaningoflife.tv
בשנת 2002 החל רייט במיזם וידאו-אינטרנט באתר האינטרנט שלו MeaningofLife.tv, שפותח על ידי גרג דינגל, בו הוא מראיין מגוון הוגים בנוגע לרעיונותיהם בנושאי מדע, פילוסופיה, מדיטציה, רוחניות ובנושאים אחרים. Meaningoflife.tv ממומן על ידי מגזין Slate וקרן טמפלטון. מארחים נוספים כוללים את ג'ון הורגן, דניאל קאופמן, ניקיטה פטרוב ואריה כהן-וייד.
Bloggingheads.tv
ב-1 בנובמבר 2005, רייט, הבלוגר מיקי קאוס וגרג דינגל השיקו את Bloggingheads.tv, יומן אקטואליה. דיאלוגים של Bloggingheads מתנהלים באמצעות מצלמת אינטרנט, וניתן לצפות בהם באינטרנט או להוריד אותם כקובצי וידאו WMV או MP4 או כקובצי קול MP3. דיאלוגים חדשים מתפרסמים 5–10 פעמים בשבוע ונשמרים בארכיון. בדיאבלוגים רבים מופיע רייט. מארחים אחרים ב-Bloggingheads.tv כוללים את גלן לורי, ג'ון מקוורטר, ביל שר, מאט לואיס, קאט רוזנפילד, פיבי מלץ-בובי ואריה כהן-וייד.
דעות על דת
רייט כתב רבות על נושא הדת, במיוחד בספרו The Evolution of God. בשנת 2009, כשנשאל על ידי ביל מוירס אם אלוהים הוא פרי הדמיון האנושי, ענה: "הייתי אומר כך. אני לא חושב שזה שולל את האפשרות שככל שרעיונות על אלוהים התפתחו, אנשים התקרבו למשהו שעשוי להיות האמת לגבי המטרה הסופית והמשמעות הסופית... מוקדם מאוד כנראה, אנשים התחילו לדמיין מקורות של סיבתיות, לדמיין דברים שגורמים לדברים לקרות. שמאנים חוו חוויות מיסטיות שגם היום נזיר בודהיסטי היה אומר שהן צורות תקפות של תפיסת האלוהי. אבל בגדול אני חושב שאנשים המציאו סיפורים שיעזרו להם לשלוט בעולם."
ב"הקולבר ריפור" אמר רייט שהוא "לא אתאיסט" אבל שאינו מאמין באף אחת משלוש הדתות האברהמיות. הוא מתנגד לבריאתנות, כולל תכנון תבוני. לרייט יש תפיסה מטריאליסטית למהדרין של ברירה טבעית; עם זאת, הוא אינו מכחיש את האפשרות שתתגלה מטרה גדולה יותר, שהברירה הטבעית יכולה בעצמה להיות תוצר של עיצוב, בהקשר של טלאולוגיה. רייט מתאר את מה שהוא מכנה "מצבי הרוח המשתנים של אלוהים", בטענה שהדת ניתנת להתאמה ומבוססת על הנסיבות הפוליטיות, הכלכליות והחברתיות של התרבות, ולא על פרשנות כתבי הקודש.
רייט מתח ביקורת על אתאיזם מאורגן ומתאר עצמו כהומניסט חילוני. רייט יוצר הבחנה בין הטענה שדת היא שגויה לבין הטענה שהיא רעה, ואינו בטוח שהשפעותיה הרעות עולות על השפעותיה הטובות. הוא רואה באתאיזם מאורגן ניסיון להמיר אנשים באופן פעיל, כשם שעושות דתות רבות. רייט לא רואה תועלת בחשיבה על דת כעומדת בשורש בעיות הזמן הזה.
ב-Why Buddhism is True, ביטא רייט תמיכה בצורת בודהיזם חילונית, מערבית, המתמקדת בתרגול של מדיטציית מיינדפולנס ושוללת אמונות על טבעיות כמו גלגול נשמות. הוא מאמין שהאבחנה של הבודהיזם לגבי הסיבות לסבל אנושי מוצדקת על ידי ביולוגיה אבולוציונית ופסיכולוגיה אבולוציונית. הוא טוען שהרעיון הפסיכולוגי המודרני של המודולריות של התודעה מהדהד עם ההוראה הבודהיסטית של אין-עצמי (אנטמן).
חיים אישיים
רייט מתגורר בפרינסטון, ניו ג'רזי, עם אשתו ליסה ושתי בנותיהם. יש להם שני כלבים בשם פרייזר ומילו, שמופיעים בכמה פרקים של Bloggingheads.tv.
יער משמר איילון
יער משמר איילון הוא יער קטן, הממוקם מדרום מזרח למושב משמר איילון שבשפלת יהודה, ממזרח לכביש 424.
היער ניטע על שטחו של הכפר אל קובאב, שננטש ונהרס במלחמת העצמאות.
לחלקים מן היער ניתנו שמות נפרדים:
גולדסמית'
גולדסמית' (אנגלית: Goldsmith) הוא שם משפחה שפירושו באנגלית "צורף".
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'פרי ברומה
ג'פרי קווין ואן הומואט ברומה (בהולנדית: Jeffrey Kevin van Homoet Bruma; נולד ב-13 בנובמבר 1991 ברוטרדם שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הבלם.
צ'לסי
ברומה הצטרף אל מחלקת הנוער של צ'לסי מהפרמייר ליג ממחלקת הנוער של פיינורד תמורת 100,000 לירה שטרלינג כשהיה בן 15, וכבר בגיל 16 ערך הופעות בקבוצת המילואים של המועדון. בעונת שיחק ברומה בכל משחקי קבוצת הנוער בגביע האנגלי לנוער, בו היא הגיעה עד לגמר, וכן ערך את מספר ההופעות הגבוה ביותר בליגת הנוער.
בחודש ספטמבר 2009 נרשם ברומה לסגל ליגת האלופות של צ'לסי וישב על הספסל במשחק נגד פורטו. ב-24 באוקטובר ערך ברומה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את ריקארדו קרבאליו בדקה ה-67 בניצחון 0–5 על בלקברן רוברס במסגרת המחזור העשירי בליגה. ב-2 בדצמבר ערך ברומה את הופעת הבכורה שלו בגביע הפוטבול ליג, כשהחליף את ז'וליאנו בלטי במשחק רבע הגמר של הטורניר נגד בלקברן רוברס, בו הפסידה צ'לסי בדו-קרב בעיטות עונשין.
בעוד הוא משחק בסגל הקבוצה הבוגרת של צ'לסי, שיחק ברומה במקביל גם בסגל קבוצת הנוער, ואף הבקיע שער במשחק הראשון של גמר הגביע האנגלי לנוער נגד קבוצת הנוער של אסטון וילה בווילה פארק. צ'לסי ניצחה בתוצאה 2–3 בסיכום שני המשחקים וזכתה בתואר לראשונה מאז שנת 1961.
ב-1 בספטמבר 2010 חתם ברומה על חוזה חדש לארבע שנים במועדון. ב-23 בנובמבר ערך ברומה את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על מ.ש.ק. ז'ילינה במסגרת שלב הבתים. ב-8 בדצמבר הוא ערך הופעה נוספת בשלב הבתים, כשהחליף את ג'ון טרי בדקה ה-72 בהפסד 0–1 לאולימפיק מרסיי.
ההשאלה ללסטר סיטי
ב-11 בפברואר 2011, לאחר ארבע הופעות ליגה בלבד במדי צ'לסי, הושאל ברומה יחד עם חברו לקבוצה פטריק ואן אנהולט ללסטר סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ למשך חצי עונה. למחרת ערך ברומה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את סול במבה בדקה ה-84 בניצחון 0–2 על דרבי קאונטי במסגרת המחזור ה-31 בליגה. ברומה הצהיר כי מטרתו היא לקנות לעצמו מקום בסגל של צ'לסי בעזרת ההשאלה ללסטר סיטי, ואם לא יצליח בכך — הוא מעוניין בהשאלה נוספת. ב-2 באפריל, במשחק נגד מידלסברו שנגמר בתוצאה 3-3, סחט ברומה פנדל שנעצר לאחר מכן על ידי שוערה של מידלסברו. זמן קצר לאחר התקרית הורחק ברומה לראשונה בקריירה, לאחר שספג כרטיס צהוב שני בשל מחאה כנגד שופט המשחק. במשחקיו האחרונים עבור המועדון שיחק ברומה כקשר, וב-25 באפריל הבקיע צמד שערים בניצחון 2–4 על ווטפורד במסגרת המחזור ה-44 בליגה, שניהם ממרחק של 30 מטרים. בסך הכל ערך ברומה 11 הופעות ליגה במדי לסטר סיטי במהלך תקופת ההשאלה.
ההשאלה להמבורג
לקראת עונת הושאל ברומה להמבורג מהבונדסליגה למשך עונה אחת, עם אפשרות להארכת ההשאלה בעונה נוספת. הוא קיבל את חולצה מספר 5. ב-13 באוגוסט 2011 ערך ברומה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בתיקו 2-2 נגד הרטה ברלין במסגרת המחזור השני בליגה. ב-23 בספטמבר הבקיע ברומה את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-51 בניצחון 1–2 על שטוטגרט במסגרת המחזור השביעי בליגה. בסך הכל ערך ברומה 22 הופעות ליגה והבקיע שני שערים בעונה זו.
לאחר עונת השאלה מוצלחת, הוארכה השאלתו של ברומה למועדון בעונה נוספת. הוא ערך 18 הופעות ליגה במועדון בעונת, בהן הבקיע שער אחד, וכן שלוש הופעות ליגה בהמבורג II, קבוצת המילואים של המועדון, בהן הבקיע שער נוסף. באפריל 2013 הודיעה המבורג כי החליטה שלא להחתים את ברומה כשחקן קבוע במועדון.
פ.ס.וו. איינדהובן
ב-26 ביוני 2013 חתם ברומה על חוזה בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית. כחלק מהעסקה, נכלל סעיף רכישה בחזרה בחוזהו של ברומה. ב-30 ביולי ערך ברומה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–2 על זולטה ורכם במסגרת המשחק הראשון בסיבוב ההעפלה השלישי לליגת האלופות לעונת 2013/2014. ב-3 באוגוסט ערך ברומה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, כששיחק 90 דקות בניצחון 2–3 על דן האג במסגרת המחזור הראשון. ב-2 בנובמבר הבקיע ברומה את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה השלישית בתיקו 1-1 נגד זוולה במסגרת המחזור ה-12 בליגה. בעונתו הראשונה בפ.ס.וו. איינדהובן סיים המועדון במקום הרביעי בליגת העל ההולנדית, כשברומה עורך 31 הופעות ליגה ומבקיע ארבעה שערים. בשתי העונות הבאות, בהן זכה המועדון בשתי אליפויות וכן במגן יוהאן קרויף, ערך ברומה 63 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
וולפסבורג
ב-26 ביוני 2016 חתם ברומה על חוזה לחמש שנים בוולפסבורג מהבונדסליגה. ב-20 באוגוסט ערך ברומה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על פ.ס.וו פרנקפורט במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני. ב-27 באוגוסט ערך ברומה את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–2 על אאוגסבורג במסגרת המחזור הראשון. ב-17 בדצמבר הבקיע ברומה את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-33 בניצחון 0–1 על איינטרכט פרנקפורט במסגרת המחזור ה-15 בליגה.
שאלקה 04 ומיינץ
ב-31 בינואר 2019 הושאל ברומה לשאלקה 04 עד לסוף העונה. ב-6 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 1–4 על פורטונה דיסלדורף בגביע הגרמני. ברומה ערך 12 הופעות במדי הקבוצה בכל המסגרות. ב-29 בינואר 2020 הושאל למיינץ 05 עד לסוף העונה.
קסימפאשה
ב-3 באוגוסט 2021 חתם ברומה לשנתיים בקסימפאשה הטורקית. ב-14 באוגוסט ערך הופעת בכורה בתיקו 1-1 נגד האטיספור.
קריירה בינלאומית
ברומה יצג את נבחרת הולנד בכל שכבות הגיל. עם נבחרת הולנד עד גיל 17 שיחק ברומה באליפות אירופה עד גיל 17 לשנת 2007. ב-4 בספטמבר 2009, כשהוא בן 17 בלבד, ערך ברומה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד עד גיל 21, במשחק ההעפלה לאליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2011 נגד נבחרת פינלנד עד גיל 21, בו ניצחה נבחרתו בתוצאה 0–2.
ב-11 באוגוסט 2010 ערך ברומה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד הבוגרת, יחד עם ג'רמיין לנס, סים דה יונג וריקי ואן וולפסווינקל, כששיחק במחצית הראשונה בתיקו 1-1 נגד נבחרת אוקראינה במשחק ידידות. ב-16 בנובמבר 2014 הבקיע ברומה את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער בדקה ה-78 בניצחון 0–6 על נבחרת לטביה במסגרת מוקדמות יורו 2016.
שיווק ירוק
שיווק ירוק הוא שיווק של מוצרים ידידותיים לסביבה. העלייה בחשיפת הציבור לבעיותיו האקולוגיות של כדור הארץ העלתה את ההכרה בחשיבות נקיטת אחריות חברתית וסביבתית בקרב עסקים וחברות. חברות רבות מתייעלות מבחינה אקולוגית, מפתחות מוצרים ירוקים ומיחסות לעצמן תדמית ירוקה. עולם השיווק מציג את תחום השיווק הירוק כמגמה צרכנית אשר תלך ותתחזק עם המשך העלייה במודעות הסביבתית והתפתחות הרגולציה.
כבכל תחום שיווק צרכני, גם בשיווק הירוק מציעים אנשי השיווק לצרכן תועלות פונקציונליות ורגשיות ליצירת מיתוג, אך בניגוד לתחומי שיווק אחרים, עוסק השיווק הירוק גם בשינוי חברתי. סקרים מוכיחים כי האלמנט הירוק מהווה ערך מוסף בקרב צרכנים, אך על מנת למנף את כוחו השיווקי על המשווקים לדאוג כי הצרכנים אכן מבינים את משמעותם של המהלכים הירוקים אותם עוברים המוצר או החברה. המשווקים עושים שימוש בטכניקות השיווק קונבנציונליות כדי להעלות את המודעות לבעיה הסביבתית, לנזקי הסביבה ולאופן בו צרכנות נבונה יכולה לסייע לצמצום ההחמרה במצב. חינוך השוק והעברת האג'נדה המורכבת מחייבים היכרות עם תפיסות, עמדות ודעות הקיימות בשוק ועם מניעי הפעולה, השונים מבשוק צרכני רגיל.
מוצר ירוק
שלב השיווק הירוק הוא השלב הסופי בתהליך ירוק של מוצר, שירות או חברה. על מנת להימנע מגרין ווש (שיווק ירוק מטעה או שקרי), יש לוודא כי המוצר אותו משווקים אכן ירוק. בדרך כלל מוצר ירוק נתפס כמוצר אשר מרכיביו ידידותיים לסביבה אך למעשה יש להסתכל על כל מחזור חייו על מנת לקבוע כי הוא אכן ראוי להגדרה זו:
יולן כהן
יולן כהן (נולדה ב־9 באוגוסט 1990) היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת בריאות ותיירות בחברת החדשות של קשת 12 וב"תוכנית חיסכון" המשודרת בערוץ.
ביוגרפיה
יולן כהן נולדה וגדלה בעיר חולון. את הקריירה העיתונאית שלה החלה בשנת 2014 בחברת 'קסטינה', שם עבדה תחילה כתחקירנית במגוון תוכניות ובהמשך הצטרפה כחברת צוות בתוכנית היומית 'אנשים'.
בשנת 2016 הצטרפה לחברת החדשות כתחקירנית בחדשות סוף השבוע בהגשת דנה ויס. במהלך תפקידה זה פורסמו מספר תחקירים וראיונות בלעדיים שיזמה וערכה, ביניהם 'פרשת תינוק המריבה' - ראיון ראשון ובלעדי עם אביו של הילד שנמסר לאימוץ ללא ידיעתו. בנוסף, יזמה תחקירים רבים יחד עם העיתונאי יוסי מזרחי, ביניהם תחקיר על הקבוצה של נילי בכר - מתקשרת שסחפה אחריה ישראלים רבים וכללה קבוצות של מאות תלמידים כגון שרי אריסון ועוד.
בשנת 2017 ערכה יולן יחד עם העיתונאים חיים ריבלין ועמרי מנשה סדרת תחקירים מיוחדת, שחשפה את הקשר הבעייתי בין משרד הבריאות לחברות הטבק והעישון. במסגרת התחקיר הקימה יולן חברת סיגריות פיקטיבית לייבוא סיגריות אלקטרוניות, ואף הצליחה לתעד כיצד מאכער המקורב לסגן שר הבריאות דאז יעקב ליצמן, מצליח לארגן פגישות עם צמרת משרד הבריאות ואף עם השר עצמו תמורת מעטפות כסף.
יעקב גיל (אדריכל)
יעקב גיל הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי.
יולן כהן
ביוגרפיה
בשנת 2018 מונתה יולן לכתבת בחברת החדשות ובתוכנית חיסכון. במסגרת זו התמחתה בפרסום תחקירים הנוגעים לעוולות צרכניות ובריאותיות. כך, לדוגמה, חשפה רשתות בתי הקפה הממחזרות אוכל, חיידקים מזהמים ברשתות מזון, תחקירים נגד רופאים מתחזים ועוד.
יעקב גיל (אדריכל)
ביוגרפיה
בשנת 1961 סיים גיל את לימודיו בהצטיינות בטכניון. עם סיום לימודיו, עבד בדנמרק בצוות התכנון של השכונה "אלברטסלונד" (Albertslund) בפרברי קופנהגן. לאחר מכן עבד במשרדי האדריכלים לופנפלד-גמרמן ויסקי-אלכסנדרוני. בתקופה זו עסק בתכנון בתי מגורים, שכונות מגורים ובתי חולים.
יולן כהן
ביוגרפיה
במהלך תקופה הקורונה החלה יולן להוביל את תחום הבריאות וחשפה פרשיות רבות - הן בתוכנית חיסכון והן במהדורה המרכזית - ביניהן 'פרשת איתמר גרוטו וטדי שגיא' – במסגרתה העניק פרופ' גרוטו פטור מבידוד קורונה למיליארדר בצעד מעורר מחלוקת. עוד הובילה סדרת חשיפות על אנשי ציבור, ביניהם השר לשעבר יואב גלנט, השר אביגדור ליברמן, החכ"ים מיקי לוי, דוד ביטן וגדי יברקן, אשר הפרו את הנחיות הקורונה בזמן ימי הסגר . יולן אף ליוותה את אפיק סוויסה, החולה הצעיר הראשון שאושפז במצב קשה מאוד, בכל מסעו הארוך בדרך להחלמה.
יעקב גיל (אדריכל)
ביוגרפיה
במשך תקופה מסוימת עבד בשיתוף עם אדריכל אלי ליפסקי ובמסגרת זו השתתף בתחרויות פומביות ובתכנון מבני חינוך ומגורים.
יולן כהן
ביוגרפיה
לאורך מגפת הקורונה מרבה יולן לפרסם בפרסום ראשון את ההנחיות, ההגבלות, ההקלות, מועדי החיסונים ועדכונים וחשיפות בנושא הנגיף כגון גילוי זנים חדשים. עם התרבותם של מקרי ההטעיות ברשתות החברתיות הנוגעות לנגיף הקורונה ולחיסונים כנגדו, החלה יולן לפרסם סדרת כתבות על המלחמה בפייק ניוז בנושא.
יעקב גיל (אדריכל)
ביוגרפיה
בשנת 1990 הקים את משרד גיל אדריכלים בשותפות עם רעייתו, מעצבת הפנים מיכל אורן, העוסק בתכנון בתי חולים, מבני מעבדות, מרכזי רופאים, דיור מוגן לאוטיסטים, מוזיאונים, משרדים, קניונים, מגורים בפינוי-בינוי, בניה רוויה ווילות יוקרתיות.
יולן כהן
חיים אישיים
בשנת 2017 נישאה כהן לאיש העסקים והתקשורת שי בן מאור. הזוג מתגורר בתל אביב.
פבלוס, מלך יוון
פבלוס, מלך יוון (ביוונית: Παῦλος, Βασιλεὺς τῶν Ἑλλήνων 14 בדצמבר 1901 אתונה - 6 במרץ 1964 אתונה), היה מלך יוון במשך 17 שנה מ-1947 ועד 1964.
בצעירותו
בין השנים 1917–1920 היה פבלוס בגלות עם אביו קוסטנטינוס הראשון בבריטניה, ושוב בין השנים 1923–1935 היה פבלוס בגלות יחד עם אחיו גאורגיוס השני, שבמהלכה אף עבד בבית חרושת למטוסים תחת שם בדוי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה בין השנים 1941–1946, בזמן שיוון הייתה תחת שלטון גרמניה הנאצית, שהה פבלוס יחד עם הממשלה הגולה בלונדון ובקהיר, ועודד משם את תנועת ההתנגדות לנאצים.
שלטונו
ב-1 באפריל 1947 באמצע מלחמת האזרחים ביוון, מת אחיו גאורגיוס השני, מלך יוון ללא ילדים, ופבלוס עלה לשלטון במקומו. ב-20 בנובמבר 1947 התחתן בן דודו של פבלוס פיליפ עם אליזבת, נסיכת הממלכה המאוחדת, ופבלוס נסע לבריטניה להשתתף בשמחה.
בשנת 1949 עם סיום מלחמת האזרחים, לקח פבלוס על עצמו את המשימה של הבנייה מחדש של צפון המדינה.
בשנת 1959 עבר פבלוס ניתוח להסרת קטרקט, ובשנת 1963 עבר ניתוח חירום להסרת התוספתן. בסוף פברואר 1964, עבר פבלוס ניתוח נוסף לטיפול בסרטן הקיבה, ומת כעבור שבוע ב-6 במרץ באתונה, ובנו קונסטנטינוס השני עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-9 בינואר 1938 התחתן פבלוס עם הנסיכה פרדריקה, נסיכת הנובר בתו של ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג, ורעייתו ויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה ממנה היו לו 3 ילדים:
אילן יוחסין
המלך פבלוס היה צאצא של שושלות המלוכה של בריטניה,רוסיה,גרמניה,יוון ודנמרק, וסבא של פליפה השישי, מלך ספרד ופבלוס, נסיך הכתר של יוון.
הוא היה גם בן דודו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו. פבלוס, נסיך הכתר של יוון
ג'ון וסלי פאוול
פאוול היה המנכ"ל השני של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, ושירת בתפקיד בשנים 1894-1881. במסגרת תפקידו זה הוא הציע מדיניות לפיתוח המערב הצחיח שהתבססה על ההערכה המדויקת של התנאים באזור, ושהתגשמה בפועל אחרי זמנו. הוא היה מנכ"ל לשכת האתנולוגיה במוסד הסמית'סוניאן ובמסגרת תפקידו זה תמך ועודד עריכה ופרסום של מחקרים בלשניים וסוציולוגיים על האינדיאנים של אמריקה הצפונית. אגם פאוול, מאגר מים על נהר הקולורדו, קרוי על שמו.
נעורים והשכלה
פאוול נולד בכפר מאונט מוריס (Mount Morris) שבמדינת ניו יורק, כבנם של ג'וזף ומרי פאוול (Joseph and Mary Powell). אביו היה מטיף מתודיסט עני שקרא לבנו על שם ג'ון וסלי, מייסד תנועת המתודיזם. משפחת פאוול היגרה לארצות הברית מהעיר שרוסברי שבשרופשייר באנגליה ב-1830, ארבע שנים קודם להולדתו של ג'ון וסלי פאוול. ג'וזף פאוול היה אדם חסר-מנוחה שלא היה מסוגל להישאר זמן רב במקום אחד. אחרי הולדת ג'ון וסלי עקרה המשפחה מערבה על פני מדינת ניו יורק, וב-1838 התיישבה בג'קסון באוהיו. ביישוב זה הסתבך ג'וזף פאוול באחד מהנושאים השנויים ביותר במחלוקת בתקופה זו - הדרישה לביטול העבדות. תמיכתו האיתנה של ג'וזף פאוול בביטול העבדות עוררה עוינות רבה בקהילה המקומית. ג'ון וסלי פאוול נרגם באבנים כמה פעמים על ידי בני כיתתו והוריו נאלצו להוציאו מבית הספר המקומי, והוא החל ללמוד אצל מורה פרטי בשם ג'ורג' קרוקהאם (George Crookham), חוואי שהיה אוטודידקט והתמחה במדעי הטבע. קרוקהאם דגל בלימוד הטבע באופן ישיר, והעניין של פאוול בתולדות הטבע צמח במהלך הסיורים הרבים שבהם אסף דגימות של צמחים, חיות, עופות ומינרלים.
משפחת פאוול עקרה שוב, תחילה למחוז ואלוורת בוויסקונסין, וב-1846 התיישבה לבסוף בחווה במחוז הכפרי בון שבאילינוי. אביו נעדר רוב הזמן, וג'ון וסלי בן ה-12 קיבל על עצמו לנהל את החווה, התנסות שחיזקה אותו גופנית.
אף שלא למד בבית ספר בצורה סדירה היה פאוול נחוש להמשיך את לימודיו במדעי הטבע, למרות התנגדותו של אביו ששאף שג'ון וסלי ילמד לכמורה. כשהיה בן 18 החל פאוול ללמד בבית הספר הכפרי הסמוך על מנת לחסוך כסף ללימודים. במשך 7 השנים אחר-כך למד פאוול בקולג' אילינוי (Illinois College), בקולג' ויטון (Wheaton College) ובקולג' אוברלין (Oberlin College), כשהוא רוכש ידע ביוונית עתיקה ובלטינית. כיוון שניחן בטבע חסר-מנוחה ובעניין רב במדעי הטבע הוא הרבה לסייר באותה תקופה ברחבי המערב התיכון. ב-1855 הוא בילה ארבעה חודשים בסיורים רגליים ברחבי ויסקונסין. במהלך 1856 הוא חתר בסירה בנהר המיסיסיפי ממפלי סנט אנתוני (Saint Anthony Falls) שבמינסוטה ועד לים. ב-1857 הוא חתר במורד נהר האוהיו מפיטסבורג ועד סנט לואיס. וב-1858 במורד נהר האילינוי, ואז במעלה המיסיסיפי ונהר הדה מוין (Des Moines River) עד למרכז איווה. ב-1858, הוא הצטרף לחברה של תולדות הטבע באילינוי (Illinois Natural History Society) שזה עתה נוסדה ושימש כאוצר של מחלקת הקונכולוגיה, ובתפקיד זה הוא צבר אוסף שלם פחות או יותר של כל הרכיכות של אילינוי. באותה שנה הוא החל ללמד בהנאפין (Hennepin) באילינוי, וב-1860 התמנה למפקח של בתי הספר במקום.
מלחמת האזרחים ולאחריה
רגימנט המתנדבים מספר 20 של אילינוי נשלח למחנה בקייפ ג'יררדו (Cape Girardeau) במיזורי, כ-185 קילומטרים דרומית מזרחית לסנט לואיס. בשל הידע שרכש בהנדסה הונחה פאוול להכין ולבצע תוכנית לביצור המחנה והעיירה הסמוכה. בנובמבר 1861 הורה לו הגנרל יוליסס גרנט לגייס ולאמן פלוגה שתשמש כסוללה "F" של רגימנט מספר 2 של הארטילריה הקלה של אילינוי (Battery "F" of the 2nd Illinois Light Artillery) שהתמחותה בתותחי מצור, ופאוול קודם לדרגת קפטן (מקביל לסרן) . ב-28 בנובמבר 1861 אישר הגנרל גרנט לפאוול חופשה קצרה שבמהלכה נסע לדטרויט על מנת לשאת את בת-דודו, אמה דין (Emma Dean) לאישה. אמה ליוותה אותו בחזרה למחנה לאחר הטקס.
כמה שבועות אחר-כך קיבל פאוול הוראה להסיע את פלוגת הארטילריה לאתר ליד נהר הטנסי סמוך למזח בשם פיטסבורג לנדינג (Pittsburg Landing). ב-6 באפריל 1862, במהלך קרב שילה, כאשר פאוול עמד לתת הוראה לתותחניו לירות פגע בפרק כף ידו הימנית כדור רובה מסוג מיני ועבר דרך זרועו. הפצע היה כה חמור שהיה צריכים לקטוע את ידו מתחת למרפק. קצות העצבים החשופים בזרועו עתידים היו לגרום לו לכאב מתמשך לשארית חייו.
למרות פציעתו חזר פאוול לשירות פעיל בתוך מספר חודשים. על פי הוראתו של גנרל גרנט קיבלה אמה פאוול הרשאה לשהות עם בעלה בכל מקום אליו ישלח, וכך אפשר לו להמשיך לשרת במקומות שבהם הידע שלו בהנדסה ובארטילריה היו נחוצים. במהלך המערכה על ויקסבורג, בחודשים מאי-יוני 1863 השתתפה הסוללה של פאוול בקרב צ'מפיון היל (Battle of Champion Hill), בקרב גשר ביג בלק ריוור (Battle of Big Black River Bridge) ולבסוף בקרב המכריע, המצור על ויקסבורג (Siege of Vicksburg). כגאולוג בנשמתו הוא בחן סלעים גם בהיותו בחפירות ואסף קונכיות של מאובנים שהוצגו אחר-כך במוזיאון המדינה של אילינוי. בשלהי 1863 מונה פאוול למפקח על הארטילריה בארמייה של טנסי. הוא קודם לדרגת מייג'ור (רב-סרן) ופיקד על בריגדת הארטילריה של הקורפוס ה-17 של הארמייה והשתתף במערכה על אטלנטה. לאחר כיבוש אטלנטה הוא צורף לארמייה של גנרל ג'ורג' הנרי תומאס והשתתף בקרב נאשוויל (דצמבר 1864) שבו הובס הצבא המערבי של קונפדרציית המדינות של אמריקה כליל.
בינואר 1865 קודם פאוול לדרגת לויטנט קולונל (סגן-אלוף) ייצוגי (brevet lieutenant colonel), אם כי הוא העדיף בהמשך דרכו להיקרא מייג'ור פאוול. עם סיום המלחמה ביקש פאוול להשתחרר מהצבא.
לאחר שהשתחרר מהצבא קיבל פאוול משרת פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת וסליאן אילינוי (Illinois Wesleyan University) בבלומינגטון. כמרצה הוא יישם את שיטות הלימוד של ג'ורג' קרוקהאם ונהג לקח את תלמידיו לעיתים קרובות למסעות מחקר על מנת לאסוף מאובנים, מינרלים וצמחים ולצפות על בעלי חיים בסביבתם הטבעית. שנה אחר-כך הוא החל להרצות גם באוניברסיטת המדינה של אילינוי בעיירה נורמל הסמוכה לבלומינגטון. בית הנבחרים של מדינת אילינוי הקצה סכום קטן להקמת המוזיאון לתולדות הטבע של אילינוי במסגרת אוניברסיטת המדינה של אילינוי ופאוול מונה לאוצר המוזיאון.
מסעות מחקר ראשונים
במאי ויוני 1867 נסעה המשלחת תוך שימוש באמצעי תחבורה מגוונים: רכבות, עגלות משא ורכיבה על סוסים, לרוחב המישורים הגדולים ודרך דנוור לעמק המכונה "פארק ברגן" (Bergen Park) מצדו המערבי של רכס ההרים הקרוי רכס רמפרט (Rampart Range), צפונית לפסגת פייקס (Pikes Peak; 4,302 מטרים). לאחר הטיפוס על פסגת פייקס המשיכה המשלחת מערבה לעבר האגן המבני המכונה סאות' פארק (South Park) שבו הקימו מחנה שבו שהו מספר שבועות, כשהם חוקרים את ההרים והמעיינות החמים ואוספים דגימות.
מרבית המשלחת חזרה מזרחה בספטמבר, אבל פאוול ואשתו ומעט מחברי המשלחת נותרו על מנת לחקור את האגן המבני הגבוה (2,500 מטרים) המכונה מידל פארק (Middle Park) ומקורות הנהר קולורדו, שחלקו העליון היה מכונה אז הנהר גרנד (Grand River).
מסע המחקר לאורך הקולורדו
בהגיע שנת 1868 החל פאוול לתכנן את חקר נהר הקולורדו, כשהסיפורים על משלחות קודמות שניסו זאת ונספו אינם מרתיעים אותו. לוטננט ג'וזף איווס (Joseph Christmas Ives; 1868-1829), שב-1857 הפליג במעלה הקולורדו מהשפך בים קורטס ועד לגרנד קניון, האמין כי "הקולורדו, לאורך חלק גדול מנתיבו המרהיב והבודד, יהיה לעד בלתי מתויר ובלתי מופרע". אבל לאחר שבחן דוחות מחקר אחדים, ושוחח עם אינדיאנים, ציידים וציידי פרוות, שבאזור זה כונו "אנשי ההרים" (mountain men), שהכירו היטב את האזור, ולאחר שחקר יובלים דומים לקולורדו החליט פאוול שניתן לחקור את הנהר באמצעות שיט בסירות קטנות במורד הנהר. הוא השיג מימון למשלחת ממקורות פרטיים ומהחברה לתולדות הטבע של אילינוי. הוא רכש ארבע סירות שנבנו בשיקגו על פי תכנונו ודאג להובילן לנקודת היציאה המיועדת למסע בתחנת הרכבת גרין ריבר בוויומינג. את האספקה והמזון לעשרה חודשים רכש פאוול ממחסני הצבא במחיר מוזל. הוא בחר תשעה אנשי צוות, כולם מלבד אחיו וולטר (Walter Powell) היו "אנשי הרים" מיומנים בחיים בחיק הטבע.
תוך שהיא מתמודדת עם אשדים מסוכנים שטה המשלחת במורד הנהר גרין עד לנקודה בה הוא נשפך לקולורדו, סמוך ליישוב מואב וסיימה את המסע ב-30 באוגוסט 1869. מסלול המשלחת עבר דרך הקניונים המתפתלים של נהר הקולורדו ביוטה, אותם תיאר פאוול ביומנו שיצא לאור כניחנים ב.
אחד ממשתפי המסע (פרנק גודמן) פרש אחרי החודש הראשון לאחר ששבע מהרפתקאות. שלושה נוספים (ויליאם דן והאחים האולנד) פרשו בחודש השלישי במקום המכונה מאז קניון הפרידה (Separation Canyon), כשהם מקווים לאתר נתיב בטוח יותר דרך היבשה. שלושת הפורשים נעלמו, והיסטוריונים משערים כי נרצחו בידי קבוצה של אינדיאנים משבט פאיוט, אם כי גופותיהם לא נמצאו מעולם. בדיעבד היה זה יומיים בלבד לפני שהקבוצה הגיעה לסוף הדרך. פאוול וחמישה אנשים בשתי סירות הגיעו לשפך הנהר וירג'ין (Virgin River) אל הקולורדו ב-30 באוגוסט 1869, לאחר מסע בן כ-1,500 קילומטרים, זמן רב לאחר שקרוביהם נטשו תקווה לראותם בחיים. את החוויה הנפשית הקשה שעברו סיכם פאוול במילים:.
מיד עם חזרתו החל פאוול לתכנן משלחת סיור שנייה. בתכנון המקורי של המסע הראשון התכוון פאוול שהמשלחת תישא אופי של משלחת מדעית רגועה ותשהה בשטח בין שישה לתשעה חודשים. בפועל חלק מהמזון אבד, וכמעט ולא היו חיות שניתן היה לצוד, לכן צריך היה לקצר את המסע ולבצע אותו בצורה חפוזה. עקב כך התצפיות של פאוול ורשימותיו על הטופוגרפיה היו חלקיות ובלתי אמינות. הדגימות המעטות שנאספו נקברו במצבורים לאורך הנהר.
לאחר הצלחת מסעו הראשון לא התקשה פאוול להשיג מימון למסעו השני מהקונגרס. המסע השני תוכנן בקפידה, כאשר פאוול תכנן שהאספקה למשלחת תיטמן מראש במקומות קבועים לאורך הנהר ולשם כך בדק במהלך 1870 נתיבי אספקה אפשריים וקשר יחסי ידידות עם האינדיאנים. לצורך אחרון זה נעזר פאוול בניסיונו ובקשריו של ג'ייקוב המבלין (Jacob Hamblin), מיסיונר מורמוני שהכיר את אזור הגבול שבין יוטה לאריזונה והיו לו קשרים מצוינים עם האינדיאנים. ההכנות למסע השני, שתוכנן לארוך כשנה וחצי, הושלמו באביב 1871. המשלחת כללה, בין השאר, את פרופסור אלמון תומפסון (Almon H. Thompson) שהיה גם מודד מוסמך, את גיסו של פאוול, וצלמים שתיעדו את המסע.
באוגוסט 1872 החלה המשלחת לשוט במורד הנהר החל מליז פרי. גשמים כבדים והפשרת שלגים העלו את מפלס המים ואת עוצמת הזרם בנהר. השליטה בסירות בזרם העז הפכה לכמעט בלתי אפשרית ופאוול הורה להפסיק את המסע בהגיעם לקניון קנאב (Kanab Canyon).
המשלחת במסע השני הביאה עמה שפע מידע. פרופסור תומפסון השלים את המפה הטופוגרפית של אזור הגרנד קניון, והסמית'סוניאן הדפיס את הדין וחשבון המונומנטלי של פאוול ב-1875. הספר שיצא לאור בשם "דו"ח על מחקר נהר הקולומביה במערב ויובליו", נערך מחדש והודפס שוב ב-1895 כ"המחקר של נהר הקולורדו הקניונים שלו" (The Exploration of the Colorado River and Its Canyons). במסגרת המסע בוצעו מאות צילומים, ויומנים של המשתתפים האחרים במסע הודפסו במהלך השנים הבאות.
לאחר המסעות בקולורדו
פאוול נהג לארח בביתו בוושינגטון מפגשים אינטלקטואליים, וב-1874 הוא החליט למסד את המפגשים והקים את מועדון קוסמוס (Cosmos Club), מועדון אקסקלוסיבי לגברים בלבד המוקדש לקידום חבריו בתחום המדע, הספרות והאמנות. המועדון קיים גם כיום ובין חבריו נמנו במשך השנים זוכי פרס נובל, פרס פוליצר ומדליית החירות הנשיאותית רבים.
פאוול המשיך לחקור את אזור נהר הקולורדו בחסות ממשלתית. נושא שעניין אותו במיוחד היה בעיות ההתיישבות באזורים הצחיחים שבדרום מערב ארצות הברית. בעידודו של קארל שורץ, שר הפנים של ארצות הברית, הוא הכין ב-1878 את ה"דוח על האדמות של האזור הצחיח של ארצות הברית" שיצא לאור כמסמך של הקונגרס. הספר פירט את המאפיינים של האדמות וכמות המשקעים והכיל טיוטה לחקיקה מוצעת לחלוקת השטחים. ספר זה, שנחשב כיום כאחד החשובים בנושא, זכה להתעלמות מוחלטת בזמנו.
בעקבות מחלוקת בין הצבא לבין חוקרים אזרחיים על הזכות לבצע סקרים גאוגרפיים במערב ארצות הברית החליט הקונגרס באביב 1878 לבקש ייעוץ מקצועי מהאקדמיה הלאומית למדעים. חברי האקדמיה התייעצו עם פאוול ועם חוקרים אחרים והציעו להקים גוף ממשלתי לנושא. ב-3 במרץ 1879 עבר החוק להקמת הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (בראשי תיבות USGS), כיום הזרוע המדעית של משרד הפנים של ארצות הברית לנושאי מיפוי, משאבי טבע וסכנות טבע. החוק כלל גם החלטה על הקמת ועדה שתכין הצעת חוק לגבי השימוש באדמות הציבוריות. פאוול היה חבר בוועדה. כמנכ"ל הראשון של ה-USGS התמנה קלרנס קינג (Clarence King), שהיה אחראי על הסקר הגאולוגי שנערך סביב קו הרוחב 40. החוק שהקים את ה-USGS גם הכיל הקצבה להשלמה ולפרסום המחקר של פאוול על האינדיאנים ותרבויותיהם. עבודה זו הובילה בסופו של דבר להקמת לשכת האנתולוגיה (Bureau of Ethnology), חלק ממוסד הסמית'סוניאן, שהקדישה מאמצים לאסוף מידע על שבטי האינדיאנים ההולכים ונעלמים. פאוול מונה למנכ"ל הלשכה, משרה בה החזיק עד יומו האחרון. בתקופתו פרסם הסמית'סוניאן סיווג חשוב של השפות של האינדיאנים של צפון אמריקה.
ב-1881, מונה פאוול למנכ"ל השני של ה-USGS לאחר שקלרנס קינג התפטר. פאוול שירת בתפקיד 13 שנים בין 1881 ל-1894. בתקופתו גדל הארגון בצורה משמעותית. תחום פעולתו של ה-USGS שהיה מוגבל בתחילה למערב ארצות הברית התרחב וכלל את כל ארצות הברית. ההקצבה השנתית לארגון גדלה מדי שנה, ומדי פעם נוספו לו תחומים חדשים, החשובים ביותר היו מיפויים טופוגרפיים, ומחקרים על מקורות מים (מי תהום, ונהרות), בקרת שיטפונות והשקיה. לארגון נוספו מחלקות חדשות בתחומי הכימיה, הפיזיקה הפלאונתולוגיה והידרוגרפיה.
ב-1884 הוקמה בקונגרס ועדה משותפת לסנאט ולבית הנבחרים שנועדה לבחון את הארגון של מספר גופי מחקר מדעיים בממשל הפדרלי, כולל הסקר הגאולוגי, במטרה "להבטיח יעילות וחסכון גדולים יותר". לשם כך פנתה הוועדה לאקדמיה הלאומית למדעים, ולוועדה שקמה באקדמיה לעניין זה היו מספר המלצות. המטרות העיקריות היו ניסוח של תוכנית כללית לשילוב המדע בממשל ולהקמת משרד המדע. בדיונים הארוכים שהתנהלו בקונגרס בעקבות הדו"ח נקרא פאוול להעיד כמה פעמים, לא רק על דרך הפעולה והניהול של הסקר הגאולוגי, אלא גם על השקפותיו על מקומו של המדע בממשל.
באמצע הדיונים התחלף הממשל, ולפתע התחלף החיפוש אחרי התייעלות וחסכון בחקירת שחיתויות. פאוול והסקר הגאולוגי הפכו למטרה להתקפות מרות. בסופו של דבר נוכחה הוועדה כי הסקר הגאולוגי נוהל היטב, הכירה בתבונה של סקר גאולוגי לכל המדינה, וקבעה שמחקר גאולוגי הוא אחד מתפקידיו של הממשל.
לאחר מותו נתרמה ספרייתו הפרטית לספריית הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
דעות ואמונות
כאתנולוג ובין ראשוני האנתרופולוגים תמך פאוול ברעיונותיו של לואיס הנרי מורגן. הוא סיווג את החברות האנושיות על פי התקדמות תרבותן ל"פראיות" (savagery), "ברבריות" (barbarism), ו"ציוויליזציה" (civilization). החלוקה של פאוול הייתה מבוססת על רמת הטכנולוגיה, הארגון החברתי והמשפחתי, היחס לרכוש, וההתפתחות האינטלקטואלית. על פי השקפתו התקדמו כל החברות אל השלב אותו כינה "ציוויליזציה". הוא היה חסיד של שימור. הוא האמין שחלק מהתקדמות הטבעית של כל חברה כולל שילוב של מאמצים להביא למקסימום ולנצל בצורה המיטבית את המשאבים העומדים לרשותה. פאוול הקים את המוזיאון הראשון לאנתרופולוגיה של אוניברסיטת המדינה של אילינוי שנחשב למוזיאון הטוב ביותר מסוגו בצפון אמריקה באותה תקופה.
נהוג לייחס לפאוול את המצאת המילה האנגלית "acculturation" ("אקולטורציה", בעברית תירבות), שבה השתמש לראשונה בדו"ח של לשכת האתנוגרפיה של ארצות הברית מ-1880. ב-1883 הגדיר פאוול את המילה כשינויים הפסיכולוגיים הנגרמים בשל חיקוי של תרבות אחרת.
מסעותיו של פאוול במערב ארצות הברית הובילו אותו למסקנה שהמערב הצחיח אינו מתאים לחקלאות, למעט כ-2% מהאדמות שהיו קרובות למקורות מים. ספרו "דו"ח על האדמות של האזורים הצחיחים של ארצות הברית" הציע מערכות השקיה וחלוקת מדינות על בסיס אזורי אגן הניקוז (על מנת למנוע מריבות). עבור יתרת האדמות הוא הציע שימור, ומרעה פתוח שכמות המקנה בו תוגבל.
בוועידה שעסקה בהשקיה ב-1883 ציין פאוול: שבתגובה הוא זכה לקריאות בוז ונאלץ לעזוב את האולם. עד הופעת תופעת קערת האבק בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 הייתה התעלמות כמעט מוחלטת מההמלצות של פאוול בנוגע לפיתוח החקלאי במערב. תופעה זו גרמה לסבל רב שעה שחוות של חלוצים כשלו בשל מחסור בגשמים.
מחוות וכיבודים
עוד בימיו זכה פאוול לכבוד רב.
הנצחה
כמה אתרים ומבנים קרויים על שמו:
המלחמה המוקדונית השנייה
המלחמה המוקדונית השנייה (ביוונית: Δεύτερος Μακεδονικός Πόλεμος) הייתה השנייה מתוך ארבע "המלחמות המוקדוניות" בין ממלכת מוקדון לבין הרפובליקה הרומית ובעלות בריתה. המלחמה פרצה בשנת 200 לפנה"ס כתגובה רומית לתוקפנותו של פיליפוס החמישי, מלך מוקדון, ונמשכה עד שהוכרעה מוקדון בשנת 197 לפנה"ס בקרב קינוסקאפאלאי.
רקע
בשנת 214 לפנה"ס פרצה "המלחמה המוקדונית הראשונה" בין מוקדון לרפובליקה הרומית. מלחמה זו הייתה שולית בחשיבותה, ומרבית הקרבות היו ימיים ולא חשובים. המלחמה הסתיימה ללא הכרעה כאשר שני הצדדים חתמו על שלום פויניקי. עם זאת, במלחמה זו החלה לראשונה להיות מורגשת נוכחותה של מעצמה חדשה בים התיכון, רומא.
לאחר החתימה על שלום פויניקי, חש פיליפוס כי השפעתה של מוקדון ביוון עומדת כעת במבחן קשה. פיליפוס, שהעסיק דרך קבע מרגלים באיטליה, למד עד מהרה כי לאחר שתסתיים המלחמה הפונית השנייה, לא יסתפקו הרומאים בהישגים החלקיים בזירת הבלקן. לא עברה שנה, והוא החל מתכונן למלחמה הבאה ברומא. עם זאת, למרות הכנותיו שכללו הכנת צי מלחמתי גדול, פיליפוס לא רצה לגרום לרומא למצוא תואנה למלחמה אתו, ועל כן נזהר לא לפגוע באחת מן המדינות החתומות על שלום פויניקי.
בעוד פיליפוס טרוד בצפון, התלקח סכסוך בין רודוס לבין מספר ערים בכרתים. הידיעות ששרדו אודות פרטי הסכסוך הן חלקיות, אולם ידוע שפיליפוס מיהר להתייצב לימין הערים הנלחמות ברודוס. הוא ראה במלחמה בים האגאי הזדמנות להחזיר את יוקרתו האבודה ולהגביר את השפעתו שם. הערים הכרתיות אשר לחמו ברודוס, מינו את פיליפוס כמפקד הראשי של הליגה האנטי-רודית. פיליפוס הפעיל לחץ כבד על הערים הכרתיות שעדיין צידדו ברודוס, ולאחר מכן כרת ברית עם שודדי ים אייטולים וספרטנים שהחלו להתנפל על אוניות רודיות. פיליפוס גם החליט להשיג תמיכה מבעל ברית חזק. מכיוון שקרתגו נאלצה לחתום על חוזה משפיל עם רומא (אשר הוליד את הביטוי "שלום קרתגו"), שתי בעלות הברית הפוטנציאליות שלו היו מצרים התלמיית והאימפריה הסלווקית. מצרים הציעה נישואין בין בנו של פיליפוס למלך הצעיר תלמי החמישי (אפיפנס), וכן הבטחה שפיליפוס יישאר נייטרלי במלחמה המתקרבת בין מצרים לאימפריה הסלווקית, אולם בתמורה לכך לא הציעה מצרים דבר, ופיליפוס פנה אל המלך הסלווקי אנטיוכוס השלישי (הגדול).
לא ידוע מה טיב הברית שנכרתה בין אנטיוכוס לפיליפוס, אולם נראה שהם קבעו לחלק ביניהם את מצרים. על פי פוליביוס, פיליפוס היה אמור לקבל את מצרים עצמה, וכן את קאריה וסאמוס. בעוד אנטיוכוס יקבל רק את קוילה-סוריה ופיניקיה. אפיאנוס לעומת זאת טוען שפיליפוס היה אמור לקבל את איוניה, האיים הקיקלאדיים וקירנה. הירונימוס, בפירושו ל, טוען שעל פי ההסכם כל אחד היו אמור לקבל את השטחים הסמוכים לממלכתו. כך או כך, פיליפוס היה מעודד מהברית שבמסגרתה הכיר למעשה אנטיוכוס בתביעותיו בבלקן, והוא החל לתקוף את נחלות תלמי ואת בעלות בריתה של רודוס בתראקיה וסביב ים השיש. רודוס ובעלות בריתה פרגמון, קיזיקוס וביזנטיון כינסו ב-202 לפנה"ס צי מלחמתי משותף, ושנה אחר כך ניצחו את פיליפוס בקרב כיוס. חודשים אחדים לאחר מכן ניצח הצי של פיליפוס את הרודים בלאדה.
הכרזת המלחמה הרומית וסיבותיה
עוד לפני המאורעות הנ"ל התגברו ברומא הקריאות למלחמה חדשה נגד מוקדון. ראש התומכים במלחמה זו היה פובליוס סולפיקיוס גלבה מקסימוס, שהתבלט בזמן המלחמה המוקדונית הראשונה. בשנת 200 לפנה"ס הוא נבחר לתפקיד הקונסול ומוקדון הוכרזה כ"משימה" שלו. עוד באותה שנה שיגרו פרגמון ורודוס משלחת משותפת אל רומא, ולחבריה הובטח שהמצב ביוון ייבדק בכל הרצינות. ביוזמתו של סולפיקיוס, אורגנה משלחת שכללה בין היתר את גאיוס קלאודיוס נרו ופובליוס סמפרוניוס טודיטאנוס, ומטרתה הרשמית הייתה בדיקה לעומק של מצב העניינים בבלקן. בפועל, המשלחת נועדה להבטיח שברגע האמת לא תתארגן קואליציה אנטי-רומית שתילחם לימינה של מוקדון.
מעשה זה נחשב במחקר המודרני למחוצף ביותר מצד רומא משתי סיבות: ראשית, לחברי המשלחת לא הייתה כל סמכות להכריז על מלחמה, שכן הדבר טרם הוכרז באספת העם. שנית, רומא מינתה את עצמה, על דעתה בלבד, למגנת היוונים כולם, דבר שלא היה לה שום סמכות לעשות בהתחשב בכך שספק רב אם הייתה לה ברית להגנה צבאית עם אחת ממדינות יוון, על אחת כמה וכמה עם כולן. הלהיטות הרומאית למלחמה חדשה, זמן קצר לאחר סיום המלחמה ההרסנית עם קרתגו, מעלה תמיהות רבות לגבי סיבותיה ומטרותיה של המלחמה. לדעת חלק מהחוקרים המלחמה נבעה ממניעים אימפריאליסטיים של רומא, שרצתה להפוך את עצמה למעצמה החזקה ביותר בים התיכון. עם זאת, גישה זו בעייתית, משום שלאחר המלחמה רומא לקחה לעצמה מעט מאוד. אחרים מנסים להסביר שרומא הושפעה יותר מדי מהתרבות היוונית, ומנהיגיה העריצו את היוונים וחפצו להגן עליהם מפני המוקדונים המדכאים. עם זאת, ממהלכי הרומאים לאורך כל המלחמה ניתן לראות שההגנה על היוונים הייתה אך תירוץ למלחמה. יש הסוברים שרומא רצתה לנקום בפיליפוס על התוקפנות שגילה במלחמה המוקדונית הראשונה, אולם ישראל שצמן סבור שגישה זו פשטנית למדי. שצמן נוטה לאמץ את הגישה על פיה צעדיה של רומא היו למעשה פעולת מנע הגנתית. לדעת שצמן, רומא לא ראתה במוקדון כשלעצמה אויב מסוכן, אולם חששה שברית בין מוקדון לבין האימפריה הסלאוקית עלולה לסכן באופן חמור את האינטרסים של רומא. כמו כן, מלך מוקדון היה מחרחר ריב, וברור לחלוטין שלא יסתפק במה שהשיג עד כה. עם זאת, שצמן מודה שגם הסבר זה "אינו נקי לחלוטין מקשיים". אריק ס. גרואן אף סבור שרומא כלל לא רצתה להילחם בפיליפוס, אלא רק לבלום אותו. לדעת גרואן, המשלחת הרומית ליוון לא נועדה באמת להכריז מלחמה, אלא רק להרתיע את פיליפוס ולהבהיר ליוונים כי הם יכולים לסמוך על רומא.
קרב אאורדאיה
בתוקף סנאטוס קונסולטום, הפליג סולפיקיוס בראשית הסתיו מברונדיסיום, ונחת צפונה לאפולוניה. הכוח שלו כלל שני לגיונות וכן חיל עזר, בסה"כ 25,000 איש. פיליפוס יכל אז לגייס לכל היותר 30,000 מוקדונים ותסלים. בנוסף על כך, פיליפוס נאלץ לקיים את שלטונו ביוון ובו זמנית להגן על מוקדון, מה שפיצל את צבאו והחליש אותו במידה ניכרת. מה גם שהצי המוקדוני לא יכל להשתוות לצי הרומי, ופיליפוס לא סמך על בעלות בריתו היווניות, שהבינו כולן מי המעצמה המובילה כעת. תוכניתו של פיליפוס הייתה איפה להשהות את המלחמה ככל האפשר, ולהתיש את האויב בהרבה קרבות קטנים עד שזה יאות לחתום על הסכם שלום.
סולפיקיוס תכנן להמתין עד שיפתח בפעולות האיבה, אולם בינתיים הגיעה אליו משלחת מאתונה שביקשה עזרה דחופה. סולפיקיוס שלח עשר ספינות ו-1,000 חיילים לעזרת האתונאים. פיליפוס, ששמע על התקדמותו, החל לגייס במהירות בעלי ברית, וכמוהו נהג סולפיקיוס. באביב של שנת 199 לפנה"ס פתח סולפיקיוס במסע מזרחה והגיע עד לינקסטיס הסמוכה למוקדון. למרות שכעת ארצו הייתה זו שאוימה, פיליפוס החליט להימנע מקרב מכריע עם הרומאים, והניח שהמחסור באספקה יאלץ אותם לסגת חזרה ליוון בסופו של דבר. ואכן, לקראת סוף הקיץ החליט סולפיקיוס לסיים את הפשיטה, אולם כדי לשמור על כבודו רצה לסגת מדרך אחרת ולא מאותה דרך שבה הגיע. פיליפוס מיהר לחסום את המעברים באזור אאורדאיה (כיום באניצה), אולם מאמציו התגלו כלא מספקים. החיילים המוקדונים היו מחולקים ליחידות פלנקס שהתקשו לתמרן בשטח ההררי. סולפיקיוס שיגר קדימה את חיל הרגלים הכבד שלו, שהסתדר במערך טסטודו שמנע מהמוקדונים לתקף אותו. שאר הכוח הרומי איגף את המוקדונים מאחור והם נסוגו בבהלה.
הניצחון הרומי היה שלם, והכוח הרומי נמצא כעת במרחק מסוכן של מאה ק"מ מבירת מוקדון פלה. אולם סולפיקיוס, נאמן להחלטתו הקודמת, החליט לסיים את הפשיטה על מוקדון. הוא נע דרומה אל חבל אוריסטיס, וכבש את העיר קיליטרון (כיום קאסטוריה), שהייתה עיר מבוצרת שהוגנה בחומות ובאגם שהקיף אותה מכל צד, אולם נכנעה מיד כשראתה את הרומאים מתקרבים.
קרב אאוס
הניצחון הרומי באאורדאיה שכנע את הליגה האיטולית להצטרף למלחמה לצד רומא. האיטולים פשטו על תסליה, שנשלטה בידי מוקדון, אולם פיליפוס הדף בהצלחה את פלישתם. מצבו של פיליפוס היה קשה. הוא לא עשה מאמצים ללכוד את הרומאים שוב, משום שפלישת שבט הדארדאנים ריתקה אותו אל גבולו הצפוני. למערכה נגדם הוא נאלץ להפריש חלק גדול מחיל הרגלים הקל שלו, וכן את חלק הארי של חיל הפרשים המוקדוני. כמפקד חזית זו הוא מינה את אתנגוראס. במקביל, כבשו הרומאים את צפון האי אובויה, שממנו ניתן היה לחלוש על מפרץ פאגאסאי.
פיליפוס החליט שממלכתו גדולה מדי ולא יציבה, וכי הוא אינו מסוגל להגן על כולה מפני הרומאים. הוא צמצם את מאחזיו בתראקיה ובפלופונסוס, ואת ליסימכיה נטש כליל. את החורף הוא ניצל כדי לאמן ולהכין את צבאו. בינתיים, פג האימפריום של סולפיקיוס, ואת מקומו כמצביא בזירה תפס הקונסול החדש, פובליוס ויליוס טפולוס. עם בוא האביב של שנת 198 לפנה"ס, הלך ויליוס בעקבות קודמו והנהיג פלישה למוקדון. הפעם, הוא בחר לפלוש דרך מעלה הנהר אאוס. פיליפוס קיבל מידע על כך מבעוד מועד, ומיהר לחסום את המעברים. ויליוס לא מיהר לתקוף, ובינתיים פגה שנת כהונתו והוא הוחלף במצביא חדש, צעיר ונמרץ מקודמיו בשם טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס.
פלמינינוס הביא עמו לזירה עוד 9,000 חיילים, וכעת היה הכוח הרומי גדול בצורה ניכרת מהכוח המוקדוני. פלמינינוס הציע במקום לנקוט בדרכים עקיפות, לפתוח במתקפה אחת שתפתח את המעבר. תכנוני המתקפה נמשכו למעלה מחודש, וכל אותו הזמן נמשכה רגיעה מוחלטת בזירה. פיליפוס ניסה לגשש אחר הסכם שלום, ופלמינינוס אכן הסכים להיפגש עמו כדי לדון בכך. עם זאת, עד מהרה גילה פיליפוס שהמשא ומתן הרומי הוא לצורכי תעמולה בלבד, וכי על כל וויתור שהוא מוותר מוסיפים הרומאים תביעות חדשות. פלמינינוס דרש פינוי כולל של יוון, וכאשר ניסה פיליפוס להסביר לו שאין לנהוג בצורה כוללנית וכי יש לדון בנפרד בכל עיר השנויה במחלוקת, הבהיר פלמינינוס שרומא מינתה עצמה כאפוטרופוס של יוון, וכי אין בכוונתו לדון בנושא זה. פלמינינוס, שנעזר במדריכים מקומיים, הצליח למצוא שביל שעקף את צבאו של פיליפוס. שני הצבאות נפגשו באזור שבין הערים טפלנה וקלקירה באלבניה המודרנית. המוקדונים לחמו באומץ נגד ההתקפה החזיתית של הרומאים, אולם משגילו שלמעשה הם מכותרים, התפזרו בבהלה.
תנופה רומית
פלמינינוס לא ניצל את ניצחונו כדי לכבוש את מוקדון עצמה. הוא היה מדינאי נבון דיו כדי לנצל את התנופה בדרכים אחרות. הוא צעד לאורך אפירוס, ושבטי הארץ התייצבו כולם לימינו בבהלה. הצי הרומי איחד כוחות עם הצי הרודי והצי הפרגמוני, ויחד השלימו את כיבוש האי אובויה ואיים נוספים בים האגאי. לאחר מכן חדר פלמינינוס לתסליה, מתוך מגמה ברורה לנתק את מוקדון מארץ האם היוונית. פיליפוס לא חפץ בקרב הכרעה, והסתפק בהשארת חילות מצב חזקים בערים החשובות. חיל המצב המוקדוני בפאלוריה התגונן באומץ, ולאחר כיבוש העיר החליט פלמינינוס להעלות אותה באש למען יראו וייראו. ואכן, הערים הסמוכות מטרופוליס וקאריון נכנעו עד מהרה ללא קרב. לאחר מכן נע פלמיניניוס דרומה, ופלש לפוקיס. מרבית הערים במחוז זה נכנעו לו מתוך בהלה, ורק אלאטיאה סגרה בפניו את שעריה. פלמינינוס הטיל מצור על העיר, אולם מצור זה נועד בעיקר לספק תעסוקה לחייליו והוא לא תלה בו תקוות רבות.
הליגה האכאית, בעלת ברית וותיקה של מוקדון, נקרעה זמן רב בין הרצון להישאר נאמנה לבת בריתה, לבין החשש מהמעצמה הרומית. לקראת האספה השנתית של האכאים בסיקיון, הופיעו שליחים הן מפיליפוס והן מהרומאים. הרומאים הציגו תביעות נחרצות, והבהירו שהם אינם מכירים במושג נייטרליות, וכי על האכאים להחליט באיזה צד הם. הלחץ הרומי גרם לכך שכסטרטגוס הליגה לא נבחר שוב מדינאי פרו-מוקדוני כפי שהיה מקובל בעבר, אלא אריסטאינוס, שהיה בעל עבר פוליטי דליל ביותר, ולא הביע עמדה מסוימת לכאן או לכאן. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן הנציג הרומי הודיע בפני האספה בסיקיון שרומא מותירה לאכאים שתי ברירות: להצטרף למלחמה נגד פיליפוס ולקבל בתמורה את קורינתוס (שטרם נכבשה), או להישאר נייטרלים ולהפוך בכך לאויבי רומא. אריסטאינוס שקל היטב את מצב העניינים והודיע בפני אספת הליגה שלדעתו, בהתחשב במצב העניינים בזירה, הטוב ביותר הוא שהליגה תתייצב לימין רומא. תחנוניו של השגריר המוקדוני, והבטחותיו שמלחמה זו תסתיים כמו קודמתה בהסכם שלום, לא הועילו כאן, והצעת המלחמה הועברה להצבעה באספה. תוצאות ההצבעה היו שקולות, אולם למרות זאת החל אריסטאינוס בהליכים אחרונים לאשרור הכרזת המלחמה על מוקדון.