cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יער ונסן
היסטוריה
אזור היער שימש בימי הביניים פארק מלכותי, בו נהגו מלכי צרפת לצוד. לאחר המהפכה הצרפתית הפך היער לאזור אימונים של הצבא הצרפתי. בשנת 1860 הפך נפוליאון השלישי את היער לפארק ציבורי, כחלק מתוכנית אוסמן לשיפוצי פריז. היער היה משויך מוניציפלית בחלקו לעיר ונסן ובחלקו לעיר נוז'אן-סור-מארן עד לשנת 1929 אז סופח רשמית לרובע ה-12 של פריז. ב-6 במאי 1931 נפתחה ביער ונסן התערוכה הקולוניאלית של פריז, בו הוצגו במשך שישה חודשים המשאבים והתרבויות של האימפריה הצרפתית. בתערוכה ביקרו כשישה מיליון אנשים שראו העתקים של מקדשי אנגקור וארמונות מרוקו, עבודות משי, יצירות אמנות וריקודי עמים. גן חיות שנכלל בתערוכה היה לבסיס של גן החיות שהוקם ביער ונסן בשנת 1934.
בין השנים 1969–1980 שכנה ביער ונסן אוניברסיטה VIII של פריז, אוניברסיטה רדיקלית שהוקמה עקבות מהומות הסטודנטים של 1968.
אתרים
בקצהו הצפוני של יער ונסן נמצאת טירת ונסן, בית שני של מלכי צרפת במאה ה-14. כיום עוברת הטירה שיפוצים ופרט לחצר הטירה אינה פתוחה לקהל. בדרום מערב הפארק נמצא מבצר שהוקם על ידי לואי פיליפ, מלך צרפת. במערב יער ונסן, על שטח של 145 דונם, נמצא גן חיות הידוע בפילים האסייתיים שלו ובמונולית בגובה של 65 מטר בו מתגורר עדר של מופלון. בפינה הדרום מזרחית של יער ונסן נמצא החל משנת 1936 גן בוטני, על שטח של 120 דונם. בגן כ-2,000 עצים מ-120 סוגים ו-485 מינים. הגן ידוע במיוחד באוסף עצי התפוח, האגס והלילך שלו.
ביער ונסן ארבעה אגמים המוזנים על ידי נהר מארן. במערב, בקרבת גן החיות, אגם דאומסניל בשטח 120 דונם עם שני איים באמצעו, בצפון מזרח אגם בשטח 60 דונם ושלושה איים בתוכו, בדרום מערב אגם בשטח עשרה דונם ובצפון מערב עוד אגם.
עדי טלמור
עדי טַלְמוֹר (נולד בשם יהודה ראובן נובמבר; 11 באפריל 1953 – 5 באוגוסט 2011) היה עיתונאי, מגיש ועורך חדשות ישראלי.
ביוגרפיה
טלמור נולד לזוג ניצולי השואה שהתגוררו ברמת גן. בילדותו, אביו עברת את שם המשפחה לטלמור. במסגרת שירותו הסדיר בצה"ל ניסה להתקבל לגלי צה"ל, אך בקשתו נדחתה והוא שירת כמש"ק ביטחון מידע בחיל האוויר.
עקב בעיה רפואית מולדת סבל מהגייה לקויה. בגיל 27, לאחר ניתוח אף ושיעורי הגייה התקבל לגלי צה"ל והחל לעבוד שם כאזרח עובד צה"ל. מאוחר יותר התפרסם כמבזקן בתוכנית "ערב חדש" בין השנים 1982–1992. במקביל היה מגיש ועורך חדשות בגלי צה"ל במשך כ-31 שנים. הוא הגיש תוכניות רדיו בתחנה, הופיע בקומדיית המצבים "קרובים קרובים", ולימד בקורס הקריינות של אולפני גבע. אמו, לאה נובמבר, הגישה פינה בפולנית בתוכנית ההומור של גלי צה"ל "קשה בבוקר".
טלמור היה ידוע באישיותו האקסצנטרית ובכך שניהל מערכות יחסים מורכבות עם הכפופים לו ועם שותפיו לעבודה. ביולי 2007 ניסה להימלט מבידוק משטרתי בחשד לנהיגה בשכרות, ופגע ברכבו בניידת משטרה וברכב פרטי. בעקבות זאת נשלל רישיון הנהיגה שלו ורכבו הוחרם לתקופה של חודשיים, ובמקביל הוצא לחופשה יזומה מעבודתו בגלי צה"ל.
מכללת דייווידסון
היסטוריה
המכללה נוסדה בשנת 1837 על ידי שליחי הכנסייה הפריסביטאריאנית של קרוליינה הצפונית. המכללה ממוקמת בעיירה דייווידסון השוכנת כ-30 קילומטר צפונית מהעיר שארלוט. נכון ל-2008, כ-1,700 תלמידים לומדים במכללה.
המכללה נחשבת ל"Liberal Arts College", ומדורגת בין עשר המכללות מסוג זה הטובות ביותר בארצות הברית. מאז היווסדה, יצאו משורותיה 23 בוגרים שזכו במלגת רודס.
בשנת 2007, דייווידסון החליטה כי הסיוע לתשלום שכר הלימוד והוצאות המחייה, לתלמידים שהוכיחו כי הם זקוקים לכך, יהיה בצורת מענקים ולא הלוואות.
במכללה נהוג "קוד כבוד", לפיו מתחייבים הסטודנטים בתצהיר חתום על ידם להימנע מהעתקות, גנבות וכדומה, ובהתאם לכך זוכים לחופש בדמות מבחני בית, מבחנים ללא השגחה ועוד.
למרות גודל המוסד יש למכללה ייצוג ב-21 ענפי ספורט שונים ברמת Division 1 Athletics, ליגת הספורט התחרותית ביותר בין אוניברסיטאות ארצות הברית.
ועידת לונדון (1832)
ועידת לונדון של 1832 הייתה ועידה בינלאומית שהתכנסה כדי להקים ממשלה יציבה ביוון. משא-ומתן שהתנהל במהלך הוועידה בין שלוש המעצמות הגדולות (בריטניה, צרפת ורוסיה) הביא להקמתה של ממלכת יוון תחת שלטונו של אותון, מלך יוון. החלטות הוועידה קיבלו הכרה בינלאומית באמנת קונסטנטינופול, שנחתמה באותה שנה ובה הובטחה עצמאותה המלאה של יוון מן האימפריה העות'מאנית. ועידת לונדון התבססה על החלטות הסכם אקרמן מ-1826 שהכיר בריבונות של נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה.
רקע
שאיפת העצמאות של העם היווני באה לידי ביטוי במלחמת העצמאות היוונית. עם פרוץ מעשי האיבה, תמכו מעצמות המערב בעם היווני. תמיכה זו התבטאה בהסכם לונדון ובקרב נאווארינו שנערך ב-1827. אחרי תבוסת כוחות האימפריה העות'מאנית בקרב נאווארינו החליט הסולטאן העות'מאני מהמוט השני לבטל את הסכם אקרמן, הורה למוחמד עלי לא להסיג את צבאו מן הפלופונסוס. וסגר את הבוספורוס למעבר אוניות זרות מה שפגע בצי הרוסי שזה היה המוצא שלו לים התיכון. בתגובה פתחה רוסיה במלחמה שהסתיימה ביציאת צבא אבראהים פאשא באוקטובר 1828 את יוון ובהסכם אדריאנופול שנחתם ב-1829 בו הבטיח הסולטאן מתן אוטונומיה לסרביה וליוון, והתיר לרוסים להחזיק במולדובה ובוולאכיה עד לתשלום פיצויים לרוסיה. היוונים, שמפלת אויביהם ביבשה ובים וניצחונותיהם הצבאיים שלהם עצמם הפיחו בהם תקוות מחודשות, לא הסכימו להסתפק באוטונומיה ורצו לקבל עצמאות מלאה. כאשר המושל הראשון של יוון יואניס קפודיסטריאס נרצח בשנת 1831 בנאפפליו ואחיו אבגוסטינוס קפודיסטריאס שירש את תפקידו לא הצליח להביא לרגיעה במדינה. המעצמות שאפו לסיום המאבקים בתוך יוון ולכינון שלטון יציב.
הוועידה
במאי 1832, השר לענייני חוץ וחבר העמים הבריטי הנרי טמפל התכנס עם דיפלומטים צרפתים ורוסים, וב-11 במאי, ללא התייעצות עם היוונים, החליטה הוועדה שיוון צריכה להיות מונרכיה. הסיבה להחלטה זו היה החשש מפני תנועות ליברליות ורפובליקניות כפי שבאו לביטוי בצרפת המהפכנית ועל כן התעקשו כי לאחר מות קפודיסטריאס תיכון ביוון מונרכיה.
את הכתר הציעו ללאופולד לבית סקסה-קובורג-גותה, מי שנהיה מאוחר יותר לאופולד הראשון, מלך הבלגים, אולם הוא ויתר כי המדינה המוצעת נראתה לו קטנה מדי (כמחצית מיוון המודרנית) וענייה מדי מכדי לאפשר לו את רמת החיים שרצה. לפיכך הציעו את כס המלוכה לנסיך הבווארי אוטו שעם הכתרתו הפך לאותון, מלך יוון, קבעו שלא יהיה איחוד בין יוון לבוואריה וקבעו את סדר הירושה. המעצמות הגדולות גם הסמיכו את שגריריהם בקונסטנטינופול, הבירה העותמאנית, להבטיח את סיומה של מלחמת עצמאות היוונית.
יאניס קסנאקיס
יאניס קסנאקיס (ביוונית: Ιάννης Ξενάκης, באנגלית: Iannis Xenakis; 29 במאי 1922 – 4 בפברואר 2001) היה מלחין ואדריכל יווני. עבד בין השאר עם האדריכל המודרניסטי הידוע לה קורבוזיה. ידוע כמלחין חדשן וזכור בעיקר בשל יצירתו החלוצית בתחום המוזיקה האלקטרונית.
ביוגרפיה
קסנאקיס נולד בשנת 1922 בבראילה, עיר נמל גדולה על נהר הדנובה ברומניה, כבן הבכור של זוג יוונים: קליארכוס קסנאקיס, סוחר יוצא האי אביה, ופוטיני פאבלו, כ-17 שנים צעירה מבעלה, שמוצאה היה מהאי לימנוס. ההורים השרו בילדים אהבה למוזיקה. האם ידעה לנגן היטב בפסנתר והאב היה חובב אופרות. בהיותו בגיל 5 איבד יאניס את אמו, שנפטרה מסיבוכים של חצבת. בהמשך, יחד עם שני אחיו הקטנים, היה בטיפולן של אומנות זרות שלימדו אותם אנגלית, גרמנית וצרפתית. בשנת 1932 חזרה המשפחה ליוון וחיה כמה שנים באי ספצס. שם למד קסנאקיס בבית הספר היוקרתי "אנארגירוס-קוריאלניס", שבו קיבל גם את שיעוריו המוזיקליים הראשונים בנגינת הפסנתר והרמוניה. בתום לימודי התיכון, ב-1938 נסע לאתונה ולמד שם אדריכלות והנדסה. קסנאקיס היה בתנועת המרי היוונית במלחמת העולם השנייה ובשלב הראשון של מלחמת האזרחים ביוון כחבר מקבוצת הסטודנטים "לורד ביירון" בתוך ארגון ELAS (Ethnikos Laikos Apeleftherotikos Stratos - "צבא השחרור של העם היווני") הקומוניסטי. הוא נפצע קשה בפניו מפגיעת פגז, וכתוצאה מכך איבד את הראייה בעין אחת. ב-1947 נמלט עם דרכון מזויף לפריז. ביוון שפטו אותו בינתיים בהיעדרו ודנו אותו למוות, שהומתק ב-1951 לעונש מאסר של עשר שנים. קסנאקיס נשאר בפריז, נטול אזרחותו היוונית.
בפריז עבד עם לה קורבוזיה. כעוזרו של האדריכל המפורסם, תכנן קסנאקיס את ביתן פיליפס בתערוכה העולמית של בריסל (1958). עבור הביתן נכתבה היצירה המוזיקלית "הפואמה האלקטרונית" על ידי אדגר וארז. המבנה ההיפרבולי של הביתן התבסס למעשה על המבנה הצורני של יצירת המופת המוזיקלית של קסנאקיס, Metastaseis, שחוברה כארבע שנים קודם לכן. הדואליות שבטבעם של "מטאסטאזיס" ושל ביתן פיליפס היא דוגמה לתאוריית "מטא-אמנות" של קסנאקיס - התפיסה האומרת שביטויים אמנותיים אפשר להוציא לפועל מתמטית בכל אמצעי אמנותי שהוא. קסנאקיס הופיע בתערוכות וירידים עולמיים רבים וניגן מדי שנה בפסטיבל שיראז באיראן.
מוריו הראשונים של קסנאקיס לקומפוזיציה היו ארתור הונגר, דריוס מיו ואוליבייה מסייאן. בזמן שקסנאקיס החל להלחין ברצינות, לא הייתה לו הכשרה מוזיקלית רשמית של ממש, ובתאוריה של המוזיקה לא ידע כמעט דבר, וכך החל ללמוד הרמוניה וקונטרפונקט עם כל מי שהיה מוכן לקבל אותו כתלמיד, על אף פערי הידע העצומים שלו ורתיעתו מן הצורך לסור למרות ממוסדת. מסייאן עודד אותו לחרוג ממסורות העבר ולעשות שימוש בידע המתמטי והאדריכלי שלו ביצירותיו. חיבוריו המוקדמים לא צייתו כמעט לעולם לחוקים שלמד.
בינתיים המשיך לעבוד במשרה מלאה כאדריכל בראשות לה קורבוזיה ובהלחנה עסק כתחביב בלבד. קסנאקיס היה אדריכל יצירתי, שבחן את האפשרויות הגלומות בהכנסת חומרים חדשים וצורות חדשות לבנייה. לעיתים קרובות הפקידו בידו מיזמים חשובים, שפנו אל כישוריו הטכניים והאמנותיים. לה קורבוזיה, שבא ממשפחה מוזיקלית (והעמיד פנים כמי ששונא מוזיקה) שימש מדריך ויועץ גם לקסנאקיס המלחין.
בהמשך דרכו, פנה קסנאקיס אל אוליבייה מסייאן להדרכה וייעוץ בקומפוזיציה, ויצא מהנחה שיהיה עליו להתחיל בלימודי המוזיקה מבראשית, אבל העצה שקיבל הייתה, "אתה כמעט בן שלושים ונהנה מן היתרון שבהיותך יווני, אדריכל ומי שלמד מתמטיקה ברמה גבוהה. נצל את הדברים האלה, שלב אותם במוזיקה שלך." מסייאן, שגם סגנונו המוזיקלי לא ציית לתקדימים מוסכמים, לא ניסה לאכוף את מגבלות הקונטרפונקט הבארוקי או הסריאליזם כמו מורים קודמים, אלא הניח לקסנאקיס למצוא את רעיונותיו המוזיקליים בכוחות עצמו והנחה אותו משם. קסנאקיס השתתף באופן סדיר בשיעוריו של מסייאן בקונסרבטואר הפריזאי וביטחונו גדל בד בבד עם כישורי ההלחנה שלו; לא עבר זמן רב עד שמיזג את הרעיונות המתמטיים שפיתח באולפן של לה קרבוזיה עם הכלים המוזיקליים שהשחיז וליטש עם מסייאן, ואיחד אותם להפקת יצירתו הגדולה הראשונה.
בשנת 1962 הוציא את Musiques formelles, קובץ מאמרים על רעיונותיו המוזיקליים וטכניקות היצירה שלו. הקובץ עובד בהמשך, הורחב ותורגם ל-Formalized Music: Thought and Mathematics in Composition ("מוזיקה פורמלית: מחשבה ומתמטיקה במוזיקה") בשנת 1971.
בשנת 1966 ייסד קסנאקיס את המרכז למוזיקה אוטומטית ומתמטית בפריז ובהמשך הקים מרכז דומה באוניברסיטת אינדיאנה בארצות הברית.
משנת 1975 עד 1978 כיהן כפרופסור למוזיקה בגרשאם קולג', לונדון, והגיש שם הרצאות ללא תשלום לציבור הרחב. קסנאקיס נפטר בפריז בשנת 2001 בגיל 78. בהתאם לצוואתו גופתו נשרפה והאפר נטמן בבית הקברות פר לשז.
אנדרה גליקסמן
אנדרה גליקסמן (לעיתים נכתב: גלוקסמן; בצרפתית: André Glucksmann; 19 ביוני 1937 – 10 בנובמבר 2015) היה פילוסוף, אקטיביסט וסופר יהודי-צרפתי. נמנה עם דור הפילוסופים החדשים של הפילוסופים הצרפתים.
תפיסותיו
נולד בבולון למשפחה יהודיה אשכנזית ממוצא אוסטרו-הונגרי, אביו נולד בבוקובינה ממנה עבר לרומניה ואמו הייתה ילידת פראג.
בעת מלחמת העולם השנייה היו הוריו פעילים בתנועת ההתנגדות הצרפתית ואמו התנדבה בבית יתומים יהודי.
בראשית דרכו היה גליקסמן מרקסיסט, בהמשך דחה את הקומוניזם בספרו הפופולרי על הגולאג משנת 1975 "Comestor Cuisinière et d'Hommes". מאוחר יותר היה למבקר חריף של הממשל הרוסי. למרות היותו הוגה שמאלי בדעותיו, לא היו דעותיו הכתובות מקובלות לגמרי על השמאל הצרפתי, שביכר באותה תקופה לא למתוח ביקורת גלויה על המשטר הסובייטי, אך הוא עורר ביקורת של ממש רק כאשר תמך בהצבת טילים אמריקאיים על אדמת אירופה בטענה להגנה על שלום המערב.
משנות ה-70 עסק גליקסמן בעיקר בזכויות אדם והגנה על מיעוטים: צוענים בצרפת, פליטים מרואנדה, וייטנאם (אנשי הסירות ), מלחמת בוסניה וצ'צ'ניה. הוא תמך בניקולה סרקוזי בבחירות לנשיאות של 2007, אך אחרי הבחירות התאכזב ממנו ותקף אותו בשל שיתוף הפעולה שלו עם רוסיה ונשיאה ולדימיר פוטין.
בסוף שנות ה-90 חבר לבני לוי וברנאר-אנרי לוי לייסוד מכון לחקר משנתו של עמנואל לוינס בירושלים.
ביחד עם ילנה בונר, פעילת זכויות אדם ורעייתו של אנדריי סחרוב, כתב ספר על היהודים (לא תורגם).
גליקסמן נפטר בפריז בגיל 78 בנובמבר 2015.
האנק מובלי
הנרי "האנק" מובלי (באנגלית: Henry (Hank) Mobley; 7 ביולי 1930 – 30 במאי 1986) היה סקסופוניסט ג'אז אשר ניגן בעיקר על סקסופון טנור. מובלי ניגן בעיקר בתקופת הבי בופ וההארד בופ ונחשב לאחד מהקולות המעניינים והחשובים של התקופה. לאונרד פד'ר כינה אותו "האלוף במשקל הבינוני של סקסופון הטנור" ("middleweight champion of the tenor saxophone") כיוון שסגנונו נע באמצע בין האגרסיביות של ג'ון קולטריין ("האלוף במשקל כבד") לרוגע של סטן גץ ("האלוף במשקל קל").
חייו
אף על פי שנולד בג'ורג'יה רוב ילדותו חלפה בניו ג'רזי. הוא גדל בסביבה מוזיקלית, אמו, דודו וסבתו כולם היו פסנתרנים. לכן גם מובלי החל לנגן בפסנתר, אך בהגיעו לגיל 16 נטש את הכלי ועבר לסקסופון. כמו רוב סקסופוניסטי הטנור בתקופה שלפני קולטריין, גם מובלי הושפע מלסטר יאנג. נוסף אליו היה מובלי מאזין לסאני סטיט ולסאני רולינס וסגנונו הושפע מהם רבות. מלבד תקופה קצרה בתזמורת של פול גייטן אליה הגיע בזכות המלצה של החצוצרן לי מורגן, רוב הקריירה המוקדמת שלו עברה במועדון בינוני בגודלו בניו ג'רזי. במועדון זה הוא ליווה יחד עם הפסנתרן ולטר בישופ מוזיקאים שהגיעו לאזור, כולל מוזיקאים מפורסמים וחשובים כמו מיילס דייוויס, דיזי גילספי, בילי הולידיי ואף את גיבורו לסטר יאנג. באחד הערבים הגיע למועדון המתופף מקס רואץ' אשר התלהב ממובלי והזמין אותו להצטרף לחמישייה שלו.
ב-1954 לאחר כשנה עם רואץ' חזר מובלי לחוף המערבי. בתקופה זו הוא ניגן עם מוזיקאים שונים כגון גילספי, ג'יי ג'יי ג'ונסון ומילט ג'קסון. לקראת סוף השנה הקליט עם ארט בלייקי והוראס סילבר את האלבום "הוראס סילבר ומבשרי הג'אז" שהיה מהאלבומים הראשונים של ההרכב מבשרי הג'אז. מאוחר יותר בחייו הוא חזר וניגן עם הלהקה כבר כשהייתה בהנהגתו הבלעדית של בלייקי.
לקראת סוף שנות השישים מובלי החל לשקוע לסמים, דבר שהאט את הקריירה שלו, אך לא עצר אותה. מובלי עדיין הקליט אלבומים רבים עם דייוויס ואחרים וכן השתתף באלבום "A Blowing Session" של ג'וני גריפין יחד עם גריפין וקולטריין בתור הטנורים.
במקביל לעבודתו בהרכבים השונים מובלי הוציא מעל ל-20 אלבומים כמוביל בחברת בלו נוט.
באמצע שנות השבעים פרש מובלי בשל בעיה קשה בריאות. בערוב ימיו הוא עוד עבד מעט עם הפסנתרן דיוק ג'ורדן, וב-1986 הוא נפטר מדלקת ריאות.
יוסי פולק
יוסף (יוסי) פולק (נולד ב-12 במאי 1945) הוא שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
פולק נולד לזוג הורים גרושים שהחליטו לא לגדלו, ולכן נשלח להתגורר בתחילה אצל קרובי משפחה דתיים ברחובות, ולאחר מכן במוסדות, בפנימיות ובקיבוצים שונים.
שיחק לראשונה בצעירותו בהצגת התיאטרון בפנימיית הילדים הדסים, ולבסוף נזרק מהפנימייה בשל התנהגותו הפרועה. בבגרותו למד משחק בבית הספר למשחק בית צבי שברמת גן.
קריירה בתיאטרון
לאחר שסיים לימודיו, החל קריירה מכובדת בתיאטרון הישראלי. במהלך השנים שיחק בתיאטרון הבימה בהצגות: "דודה ליזה", "הצוענים של יפו", "האב", "על עכברים ואנשים", "אותלו", "הדוד וניה", "השקיעה" וב"דוקטור פאוסטוס". בתיאטרון בימות שיחק ב"נפוליון - חי או מת" וב"בדרך למוסד הסגור". בתיאטרון הקאמרי שיחק ב"חלום ליל קיץ", "שלושה הוצמך", "אילוף הסוררת", "הסוחר מוונציה", "יוליוס קיסר", "הוצאה להורג", "הנסיכה האמריקאית", "הג'יגולו מקונגו", "הגולם", "עקר בית", "אוי אלוהים" ובתפקיד ליר ב"המלך ליר". בתיאטרון חיפה שיחק ב"סיפורו של סוס" וב"עקומים" ובתיאטרון בית ליסין שיחק ב"קופר", "כולם היו בניי", "וריאציות על נושא מסתורי" וב"אני לא רפפורט", שעליה זכה בפרס השחקן הראשי של השנה בטקס פרסי האקדמיה לתיאטרון.
במהלך השנים ביים בתיאטרון הישראלי מספר הצגות, שברובן גם השתתף: "סוף משחק" של סמואל בקט במרכז התיאטרוני בנווה צדק, "יתומים", "רובינזון קרוזו" (עם צבי פישזון), "אותלו" ו"רומיאו ויוליה" בתיאטרון חיפה, ואת "על עכברים ואנשים" בתיאטרון בית ליסין.
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה
פולק השתתף בסרטי קולנוע ישראליים רבים: ב-1971 גילם את חברו של האופה בסרטו של בועז דוידזון "חצי חצי". ב-1972 גילם את אורי בסרטו של בועז דוידזון "עזית של הצנחנים". ב-1973 גילם את שלום בסרטו של יואל זילברג "חכם גמליאל", גילם את ירח בסרטו של גד בן ארצי "מתנה משמיים" והשתתף בסרטו של משה מזרחי "הבית ברחוב שלוש" (סרט שהיה מועמד לפרס האוסקר). ב-1979 השתתף בסרט "אל תשאלי אם אני אוהב", ב-1980 גילם את שאול רז בסרטו של אבי כהן "המשחק האמיתי", והשתתף בסרטו של ג'אד נאמן "לא לשידור". ב-1984 השתתף בסרטו של עקיבא טבת "עתליה", ובסרטו של ג'אד נאמן "מגש הכסף". ב-1989 גילם את נפתלי סימן טוב בסרטה של מיכל בת-אדם "אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב". ב-2005 גילם את יצחק בסרטה של ג'ולי שלז "מוכרחים להיות שמח". ב-2010 גילם את אפרים לצדו של יהורם גאון בסדרה "נבלות" (על פי ספרו של יורם קניוק), ששודרה בערוץ הוט 3, והשתתף בסרטו של איתן צור "התפרצות X" לצד מלאני פרס ורמי הויברגר.
בשנת 1982 תרם את קולו לסרט "חזון ומעשה" של קרן רוטשילד, אשר שודר בטלוויזיה הלימודית.
בשנת 2001 דיבב את דמותו של זולגאר בסדרת האנימציה "שוף על הפרצוף" ששודרה בערוץ הילדים. נ-2013 שיחק בסרט "מקום בגן עדן".
פולק ידוע באירוע שערורייתי שהיה מעורב בו ב-1985, כשטילטל פיזית את מבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ במהלך ההצגה "רובינזון קרוזו", מאז דבקה בו תדמית שלילית לאורך שנותיו בתיאטרון. כמו כן, ידוע פולק בדעותיו הפוליטיות השמאליות-רדיקליות, ובהתבטאויותיו נגד הממסד הישראלי, נגד צה"ל ונגד השלטון הישראלי ומהלכיו. גם משפחתו, ובעיקר בניו, ידועים בפעילות נגד מדיניותה של ממשלת ישראל.
חיים אישיים
פולק נשוי בשנית לתמי (בתו של נמרוד אשל) ולהם שני ילדים: יונתן פולק (ממייסדי קבוצת אנרכיסטים נגד הגדר) ושאול פולק (נוב). מנישואיו הקודמים יש לו שלושה ילדים נוספים: איש הקולנוע שי כרמלי-פולק, השחקן והרקדן אבשלום פולק, ועומר פולק.
המועצה האימפריאלית (האימפריה העות'מאנית)
המועצה האימפריאלית או הדיואן הקיסרי (בטורקית עות'מאנית Dîvân-ı Hümâyûn; בטורקית Divan-ı Hümayun) הייתה מעין ממשלה באימפריה העות'מאנית.
המועצה הוקמה על ידי הסולטאן אורהן הראשון כגוף מייעץ וכללה נציגות של ארבעה גופים:
המועצה עברה מספר גלגולים במהלך מאות שנות פעילותה. היא הפכה ממועצה מייעצת לסולטאן למועצה שמקבלת החלטות בעצמה. לאחר ימי סולימאן המפואר הסולטאנים הפסיקו להגיע לישיבות המועצה. הוטל על הוזיר הגדול והנשאנג'י לעדכן את הסולטאן לאחר כל ישיבה בהחלטות המרכזיות והוא אישר אותן או ביטל אותן. על מנת לשמר את מרותו על המועצה הקים הסולטאן וילון סתרים. היושבים במועצה לא ידעו אם הסולטאן יושב מאחורי הווילון ומאזין ולכן ניהלו את הישיבות בהתאם לרוחו.
צייד החתולים
צייד החתולים (באנגלית: Cat Chaser) הוא הספר מאת הסופר האמריקני אלמור לנארד, אשר יצא לאור בשנת 1990. בשנת 1989 עובד הספר לסרט קולנוע בבימויו של אייבל פרארה ובכיכובם של קלי מקגיליס, פיטר ולר וצ'ארלס דרנינג.
כל החיים לפניו
כל החיים לפניו (בצרפתית: La Vie devant soi) הוא רומן חניכה מאת הסופר הצרפתי אמיל אז'אר (שם העט של רומן גארי) אשר יצא לאור בהוצאת מרקור דה פראנס בשנת 1975. הספר זכה ב"פרס גונקור" בשנת 1975, ועובד להצגה ולסרט.
פרטי העלילה
במרכז היצירה עומד מעין פנסיון המנוהל על ידי גברת רוזה, קשישה יהודייה ניצולת שואה שהייתה בעבר זונה וכעת עברה להשגחה על ילדים שמפקידות אצלה זונות, בשל החוק האוסר עליהן לגדל בעצמן את ילדיהן. גברת רוזה מתוארת כאישה זקנה הסובלת מהשמנת יתר, קוצר נשימה והתקרחות, אך מנסה לחפות על פגמיה באמצעות פאה ואיפור. על אף חייה הקשים ומוגבלויות מסוימות בהבנתה, טוב ליבה מופגן כשהיא ממשיכה לטפל גם בילדים שלא מגיע עבורם תשלום (על אף שהיא מאיימת לנטוש אותם), וכאשר הילדים משתוללים היא מבטאת את מצוקתה בבכי או בנטילת גלולות הרגעה (בניגוד למטפלות אחרות שנותנות לילדים את הגלולות ובמינון מוגזם, כדי שיהיו שקטים).
גיבור הרומן הוא מוחמד, נער ערבי בן 14 המכונה מומו, והעלילה מסופרת מנקודת המבט שלו, בסגנון ובמשלב המשקפים תמימות והבנה חלקית או פגומה של המציאות (מהות מקצוע הסרסרות, אירועי השואה, משמעות הנהגות דתיות שונות) ומנגד תבונה עמוקה שנובעת מרגישות ומאופן חיים לא שגרתי.
לאורך הסיפור מורגש הצורך של מומו והחיפוש שלו אחר תשומת לב, חום ואהבה שיהיו מעין תחליף לאם ובכלל מענה למציאות החוסר שבה הוא גדל. הוא מתאר כיצד היה עושה את צרכיו ברחבי הדירה, גונב מחנויות במטרה להיתפס ונעמד בדרכן של מכוניות. הוא מעמיד פנים שהוא מגדל לביאה, לאחר ששמע את גברת רוזה משבחת את הלביאות שמגנות על גוריהן בכל מחיר ומעדיפות למות ולא לסגת, וחולם להיות שוטר, תפקיד שנתפס בעיניו חזק מכל ומגונן. עם זאת, הוא עצמו מפגין כלפי אחרים את התכונות האנושיות שהוא מחפש: הוא מאמץ כלב ומטפל בו היטב (עד כדי כך שכאשר אישה אמידה מבקשת לקנות ממנו את הכלב הוא מסכים כיוון שהוא רוצה להעניק לו תנאים טובים יותר, ולאחר מכן מתחרט ומשליך את הכסף שקיבל); הוא לוקח פיקוד ומשמש אחראי על שאר הילדים, מחליף את גברת רוזה בביצוע הקניות כדי שלא תצטרך לרדת ולעלות במדרגות ובהמשך גם גונב כדי לעזור בכלכלת הפנסיון.
מבין כל הילדים מומו קשור במיוחד לגברת רוזה, ועל אף שבשיטוטיו השונים הוא פוגש נשים אחרות שנותנות לו כסף ודברי מאכל וניכר שהוא מוצא חן בעיני אנשים והיה יכול להסתדר גם במקום אחר, הוא ממשיך לחזור אל גברת רוזה וחש אשמה כשהיא מקנאה. הוא מספר שהוא מאושר כשהיא קמה בוקר כי הוא סובל מסיוטים מהפחד שיישאר בלעדיה, מנסה לשכנע מכר מבוגר שיתחתן איתה, וכשבהדרגה מתפזרים כל הילדים מדירתה הוא האחרון שנשאר איתה. כמו כן מוזכר כמה פעמים שגברת רוזה אוהבת את מומו יותר מאת הילדים האחרים, והיא מספרת שבמשך שנים נתנה לו לחשוב שהוא צעיר בשלוש שנים מגילו האמיתי כי פחדה שיעזוב אותה. גם בשלב שהכרתה מטושטשת היא ממשיכה לדבר עם מומו, ובין השאר משביעה אותו שלעולם לא יעסוק בזנות בעצמו. החיבה והנאמנות ההדדית מגיעות לידי ביטוי כשבשלב מסוים מגיע לדירה אביו של מומו, הסרסור שרצח את אמו, שוחרר מבית החולים הפסיכיאטרי ובא כעת לדרוש חזרה את ילדו. רוזה מעמידה פנים שמומו הוא ילד אחר, שלכאורה גידלה לאורך השנים בטעות כיהודי בשל בלבול ברישום, ומומו משתף פעולה על מנת לגרום לאב לוותר על תביעתו.
בהמשך הספר מתואר כיצד מחמיר המצב בביתה של גברת רוזה: היא נעשית חלשה, מוגבלת, בריאותה מעורערת ומידרדרת להסתיידות עורקים הצפויה להגיע לסניליות ולמצב של צמח. המוניטין שלה אובד ופחות ילדים נמסרים לה להשגחה. באחד הימים היא מתלבשת כזונה, במיניות מפתה, ביום אחר היא אורזת מזוודה ומתייצבת ליד הדלת, בשחזור של ליל הפינוי שהוביל לדראנסי ומשם לאושוויץ.
בשלב זה מוצגת העזרה וההתגייסות מצד המכרים בשכונה: גברת לולה, טרנסג׳נדרית ("מחופשת") שהייתה אלוף איגרוף בסנגל, מגיעה לבשל, לעזור לרחוץ את גברת רוזה ונותנת למומו כסף בשבילם; אדון חמיל, מוכר שטיחים ערבי שמנוע מלעלות אל גברת רוזה בגלל גילו המתקדם, מלמד את מומו לדקלם בשבילה שיר; אדון ואלומבה מגיע להעלות מופע של להטוטי אש וריקודים שבטיים כשהם מנסים לבצע טיפול בהלם כדי להוציא את גברת רוזה מטמטום החושים של המחלה; ארבעת האחים זעום, שעובדים כסבלים, מתנדבים להוריד ולהעלות את גברת רוזה בכל פעם שתרצה. כמו כן הם מעלים על כתפיהם את דוקטור כץ - הרופא באזור הרובע שמפורסם בחיוכו, סבלנותו ומסירותו - כיוון שגם הוא מתקשה לטפס במדרגות.
באחד מרגעי הצלילות שלה מדברת גברת רוזה עם מומו שבסופו של דבר מגלה לה את האמת על מצבה. היא מסרבת בכל תוקף לאשפוז בבית חולים כיוון שהיא יודעת שתוחזק בחיים גם ללא הכרה ומודעות, ומבקשת ממומו שידאג לבצע לה המתת חסד. מומו מנסה לשכנע את דוקטור כץ שמסרב מסיבות אתיות וחוקיות, ורוצה להזמין אמבולנס מיד, אבל מומו משקר וטוען שהמשפחה היהודית של גברת רוזה עומדים להגיע ולקחת אותה לישראל. באותו לילה גברת רוזה מבקשת ממומו לעזור לה ללבש את בגדיה היפים, להתאפר ולחבוש פאה, והם יורדים יחד למרתף הבניין. המרתף מכונה על ידי גברת רוזה "החור היהודי שלי" וכולל ריהוט בסיסי, מנורת קנים וכמה פריטים נוספים שהכינה ותחזקה מראש. מומו מדליק נרות, מתיישב ליד גברת רוזה, מחזיק בידה ועוזר לה לומר את תפילת "שמע ישראל" לבקשתה. זמן קצר אחר כך גברת רוזה שוקעת בדמדומים וכבר לא מגיבה. מומו מאפר אותה כמו שאהבה ומוסיף עוד צבעים ככל שעוברות השעות וגופה מכחיל ומאפיר לאחר המוות. בהמשך הוא משתמש בצבעים לציור, ושופך עוד ועוד בקבוקי בושם כדי לטשטש את ריח הגופה. רק לאחר שלושה שבועות פורצים שכנים את הדלת כדי לגלות את מקור הריח, מוצאים שם את מומו, ובעזרת פתק עם כתובת שהיה בכיסו הוא מועבר לגברת נאדין ודוקטור ראמון, זוג צעיר שהתעניינו בגורלו, בהמשך להיכרות אקראית באחד משיטוטיו בעיר.
פרשנות ומסרים חברתיים
עלילת הרומן מתרחשת בפריז, העיר המסמלת את המיתוסים המהפכנים של חירויות האדם וזכויות האזרח, ובניגוד חד לחלומות השוויון מוצגת מציאות החיים הקשה של האנשים החיים בשולי החברה בצרפת. תושבי האזור הם מהגרים ובני מיעוטים, ואמצעי הפרנסה המוצגים הם זנות, סרסור, גנבה, סחר בסמים, סבלות ומופעי רחוב. חיי היומיום כוללים תנאי עוני והזנחה, ללא כל מסגרת סוציאלית מבחינת חינוך, בריאות וכדומה. התמונה המצטיירת מציגה פער עצום בין אוכלוסיית האזור לבין השכבות האמידות והמבוססות, וכמו כן את אדישות הממסד וצביעותו. מצד תושבי השכונות עצמם ניכר חוסר אמון כלפי המוסדות הציבוריים, כשהפחד הגדול ביותר הוא היתפסות על ידי לשכת הסעד וכניסה למוסד.
במהלך הספר מועברת גם ביקורת על החוק שאינו מאפשר לזונות לגדל בעצמן את ילדיהן, על האיסור לבצע המתות חסד, ועל היחס המפלה לטרנסג'נדרים. בנוסף ישנה התייחסות לקורבנות השואה באמצעות סיפורה של גברת רוזה, ניצולת שואה שנאלצה לעסוק בזנות לפרנסתה וסובלת מפוסט טראומה ומהיעדר מוחלט של סיוע רשמי.
עם זאת, מסר חזק לא פחות מדגיש את האנושיות, טוב הלב וקשרי הידידות שיכולים להתקיים בין בני אדם. תושבי הרובע, על אף מצוקות חייהם האישיים, מפגינים זה כלפי זה חיבה וקבלה ללא תנאי ומגישים עזרה ללא תמורה.
גם הקשר העמוק בין רוזה ומומו מתקיים על אף ההבדלים הניכרים מבחינת גיל, מגדר, מצב בריאותי ושיוך דתי. בסיפור מופיעים אזכורים רבים למאפיינים שונים של היהדות והאסלאם, אך רובם מוצגים במגבלות נקודת מבטו הילדותית של מומו, פשטנית הממחישה את חוסר החשיבות של מוצא, דת ולאום, לעומת מהותיות האהבה בין בני האדם.
עיבודים ומקורות
הספר זכה בשנת 1977 לגרסה קולנועית זוכת פרס אוסקר בבימויו של משה מזרחי ובכיכובה של סימון סיניורה והשחקנית הישראלית מיכל בת-אדם.
בשנת 2007, העלה בישראל תיאטרון "הבימה" את גרסת המחזה אשר זכתה בפרס מולייר להצגה ולעיבוד. המחזה הועלה בכיכובה של ליא קניג בתפקיד ניצולת השואה הזונה לשעבר, ובתפקיד הנער הערבי המטופל על-ידה שיחק אושרי כהן.
גארי טען במאמרו "חייו ומותו של אמיל אז'אר" כי דמותו של מומו מבוססת על בנו, אלכסנדר דייגו גארי, וכי דמותה של גברת רוזה מבוססת על האומנת הספרדייה הזקנה של בנו, אשר שימשה לו כאם בילדותו. גארי העיד כי האומנת הייתה חולה בדלקת ורידים שפגעה ברגליה, אך לא הפסיקה לעלות ולרדת במדרגות מדירתו לדירת בנו, וכי גם לה, כמו לגברת רוזה, "הגיעה מעלית".
בשנת 2020 הופקה גרסה חדשה לסרט שעלה ב-13 בנובמבר בנטפליקס. הסרט בבימויו של אדוארדו פונטי, בנה של סופיה לורן שמככבת כאן בתפקיד הראשי.
התמרה
התמרה (מלשון תמורה, שינוי, מטמורפוזה) היא תהליך של שינויים כימיים ומינרלוגיים בסלע קיים (סלע מקור, פרוטוליט - protolith) ובמינרלים כתוצאה מתנאים קיצוניים אליהם נחשפו לאחר היווצרותם. מקור השם הוא במילה מטמורפוזה שמשמעותה ביוונית היא שינוי צורה.
התמרה חלה על סלעי משקע וסלעי יסוד אך יכולה לחול גם על סלעים מותמרים.
תהליכי התמרה
שינויים ביחסי טמפרטורה-לחץ יפיקו סלעים מותמרים שונים זה מזה.
סוגי התמרה
התמרה היא למעשה גיבוש מחדש של מינרלים בסלע המתרחש בסביבה מטמורפית – סביבה בה חלים שינויים בסלע קיים. סביבה זו אינה מקום מסוים כסביבות היווצרות אחרות של סלעים, אלא תהליך המתרחש בכמה אופנים:
התמרה אזורית
התמרה המתרחשת בקנה מידה גדול כאשר סלעים נקברים בעומק רב בו שוררים תנאי טמפרטורה ולחץ גבוהים מאוד. הסלעים נדחפים לעומק באזורי הפחתה בעקבות פעילות של לוחות טקטוניים.
התמרה אזורית מכסה שטחים נרחבים של קרום יבשתי, ואופיינית לאזורים העוברים תהליכים אורוגנים. תהליך אורוגני מתרחש במהלך התנגשות של שני לוחות יבשתיים, או לוח יבשתי ולוח אוקייני היוצרים תנאי לחץ אדירים הגורמים לקימוט השטח ויצירת שרשרות הרים. תנאי לחץ אלו אף יוצרים את התנאים הדרושים לתהליכים המטמורפיים המאפיינים התמרה אזורית. לאחר שההרים האורוגנים מתבלים, נחשפים הסלעים המטמורפיים שבבסיסם. סלעים אלו מאופיינים בכך שניכרים בהם מעוותים. באמצעות גאולוגיה מבנית ניתן לנתח את תהליכי ההתנגשות וללמוד על ההיסטוריה שלהם ועל הכוחות המעורבים. ניתן לחלק את ההתמרה האזורית לפאצייסים מטמורפיים המגדירים תנאי טמפרטורה/לחץ לאורך האזור האורוגני.
פאצייסים מטמורפיים
פאצייסים מטמורפיים הם אזורים בעלי הרכב אחיד של מינרלי אינדקס הנמצאים בשיווי משקל בתנאי לחץ/טמפרטורה מוגדרים.
פאציסים:
דרגות התמרה
באזורים אורוגניים ניתן לזהות אזורים של התמרה מתקדמת והתמרה נסוגה. את דרגת המטמורפיזם של האזור ניתן לקבוע על ידי הופעתם של מינרלי אינדקס
דרגת התמרה נמוכה — דרגת התמרה בינונית — דרגת התמרה גבוהה
התמרת מגע
התמרה המתרחשת בדרך כלל בשולי מחדרים פלוטוניים חמים. בשולי גוף החדירה נוצרת הילה המבטאת את השפעתו הדועכת של גוף החדירה ככל שמתרחקים ממנו.
התמרת מגע מתרחשת לרוב בשולי מחדרים כתוצאה מהעלייה החדה בטמפרטורה המתרחשת בעת חדירת מגמה לתוך סלעי הסביבה הקרים באופן יחסי. האזור מסביב לחדירה מאופיין ב"שולי אפייה", הם התוצר של התמרת המגע. סלעים אשר נוצרו על ידי התמרת מגע עשויים שלא להציג סממנים בולטים של מעוות ושינוי, ולעיתים קרובות יהיו דקי גרגר. הדרגה של התמרת המגע גבוהה יותר ככל שמתקרבים למחדר. שטח המרחב המותמר תלוי בטמפרטורת המחדר, גודלו, והבדל הטמפרטורות בינו לבין הסביבה. דייקים מאופיינים בשולי אפייה צרים בעלי דרגות מטמורפיזם נמוכות, בעוד מחדרים פלוטוניים אחרים עשויים להציג שולי אפייה עבים ומפותחים. דרגת המטמורפיזם של שולי האפייה נקבעת על ידי המינרל המנחה המעיד על דרגת ההתמרה הגבוהה ביותר המצוי בהם.
נוזלים מגמטים אשר מקורם בסלעים חודרניים עשויים לקחת חלק בריאקציות מטמורפיות. תוספת מרובה של נוזלים מגמטים עשויה לשנות את הרכבם של סלעי הסביבה באופן קיצוני. מסיבה זו, לעיתים קרובות ניתן למצוא מרבצים מתכתיים ומשקעים מינרלים בסביבת שולי אפייה.
התמרה הידרותרמית
התמרה הידרותרמית היא תוצר של אינטראקציות בין סלע לבין נוזל בטמפרטורה גבוהה. ההבדל בהרכב הסלע הקיים והנוזל החודר גורר סדרת תגובות מטמורפיות ומטאסומטיות. הנוזל ההידרותרמי עשוי להיות מגמטי אולם גם עשוי להיות מי תהום או מי אוקיינוס. זרמי הערבול בתחתית האוקיינוס אחראים לתגובות מטמורפיות באזורי גבולות פתיחה בהם מתרחשת ניתן למצוא אזורים געשיים. הדפוסים של שינויים הידרותרמיים משמשים בחיפוש אחר מרבצים של עפרות מתכת.
התמרה דינמית
מתרחשת באזורי העתק והיא תוצר של לחץ וחום מקומיים אשר מקורם בחיכוך שיוצרת תנועת הלוחות. מטמורפיזם דינמי מרסק ושובר את הסלעים ומקנה להם צורות מזוותות ומרקם קלאסטי.
המרקם של הסלעים באזורים אשר עברו התמרה דינמית תלוי בעומק בו הם נוצרו: ככל שנעמיק כך המעוות יהיה פחות פריך ויותר משיך (עיוות פלסטי).
התמרת קבורה
התמרה הנובעת משקיעה או קבורה מקומית של סלעי משקע.
התמרה נסוגה
התמרה המתרחשת בתנאי ירידה של טמפרטורה ולחץ.
חדירה מגמטית וגרניטיזציה
תהליכי התמרה גורמים לעיתים להתכה מלאה של סלעים וערבוב סלעי מקור שונים. התכה זו יוצרת חומר צמיגי הדומה בכל למאגמה ראשונית היוצרת סלעי יסוד פלוטוניים. עובדה זו עשויה ליצור אי-ודאות בזיהוי סלעי יסוד וסלעים מותמרים.
בתצפיות על גופים מגמטיים ניתן להבחין בשתי תופעות המציינות תהליכים שונים:
מרקמי התמרה
מרקמים אופייניים לסלעים מותמרים:
מכבי אשדוד
מכבי אשדוד היא אגודת ספורט ישראלית מהעיר אשדוד. האגודה הוקמה בשנת 1961 ומשתייכת לתנועת מכבי הארצית. יו"ר האגודה המכהן הוא יצחק גבאי.
רקע והיסטוריה
האגודה הוקמה באשדוד בשנת 1961 על ידי מאיר ארגמן ומספר ספורטאים שהאמינו שבעיר הצעירה יש מקום לאגודת ספורט "מכבי". חגיגות הפתיחה של הסניף האשדודי נערכו במסגרת מרוץ הלפיד ה-17 שהסתיים בעיר. ב-12 באוגוסט 1963 הונחה אבן הפינה לבניין "בית מכבי" בעיר.
אך ההקמה לא הייתה כל כך פשוטה, שכן באותם ימים הייתה באשדוד תנועת הסתדרות חזקה. מטרת ייסוד האגודה הייתה הקמה של קבוצה חברתית אחרת. וספורטיבית טהורה, שהפעלתה נעשתה בהתנדבות של שחקנים, פעילים ואוהדים אשר רכשו מכספם את הביגוד וההנעלה ומימנו את ההוצאות של נסיעה לתחרויות. מרכז מכבי כמעט ולא תקצב את האגודה בימיה הראשונים והיא התקיימה בין היתר מתרומות של מועדון רוטרי ובנקים שונים. האגודה בתחילתה מנתה 6 ענפים: כדורגל, כדורסל, טניס שולחן, ג'ודו, קליעה למטרה והמכבי הצעיר.
תחילה הוקמה קבוצת הכדורגל "מכבי אשדוד" ששחקניה הראשונים היו: אברהם יפרח, יהושע פרץ (ממקימי נמל אשדוד) ששיחק בהגנת הקבוצה. קלוד ומאיר בן הרוש שהגיעו לקבוצה היישר מהמלחמה באלג'ירה וכן שלמה לסרי, צביקה כספי ובן ישי. לימים הפכה הקבוצה למכבי עירוני אשדוד, ובשנת 1999 אוחדה עם הפועל אשדוד לקבוצה חדשה שנקראת מועדון ספורט אשדוד והוקמה מחדש כקבוצת אוהדים בליגה ג'.
בהמשך הוקמה קבוצת הכדורסל בייסודם של שחקני מכבי קהיר בעבר, כשהבולט ביניהם היה אברהם טחן (לימים סגן-אלוף בצה"ל). וכן זיזי סנדרס, דדי עמר, שלמה קנולר (מנהל מפעלי רוגוזין) וגד שליפר (מחלוצי חברת החשמל).
לאחר מכן הוקם ענף הג'ודו בייסודו של המאמן צ'רלי אויזרט וענף הבדמינטון בייסודו של יוסף (ג'ף) גפן. וכן ענף הקליעה למטרה וכן המכבי הצעיר אשר הכניס את הלפיד של מרוץ הלפיד ה-17 לאשדוד בחודש דצמבר 1961.
בין מקימי האגודה ופעיליה היו: מאיר ארגמן (המייסד ויושב הראש במשך 10 שנים), סם בלום (יושב הראש השני של האגודה), אריה קלנג, אלברט שריקי, דוד טובול, אברהם דאובר, צ'רלי אויזרט, אליהו שידלובסקי, אברהם יפרח ואברהם טחן.
לאגודה כיום מספר קבוצות המתחרות בענפי ספורט שונים ובהן:
ג'יוקטולו
ג'יוקטולו (באנגלית: Giocattolo) היא מכונית ספורט (אשר השתתפה במרוצי מכוניות) בתצורת קופה, 2 דלתות, 2 מושבים, אשר יוצרה על ידי חברת המכוניות "Giocattolo Motori Pty Ltd" האוסטרלית בין השנים 1986–1989.
דגם ה-"ג'יוקטולו" התבסס על דגם "אלפא רומיאו ספירנט" של חברת אלפא רומיאו האיטלקית.
סך הכול יוצרו 15 יחידות.
מפרט
מנוע ה-"ג'יוקטולו" הורכב מאחורי 2 המושבים הקדמיים והוגדר "מנוע מרכזי".
בדגם ה-8V צילינדרים הורכב מנוע חברת "הולדן" (General Motor Holden) האוסטרלית, מסוג "Holden V8 engine".
תאוצת ה-"ג'יוקטולו" (דגם מנוע ה-8V צילינדרים) בין 0-100 קמ"ש היא 5.4 שניות.
דגם ה-"ג'יוקטולו" השתתף ב-מרוצי מכוניות.
תרגום המילה "Giocattolo" מ-איטלקית ל-עברית - "צעצוע".
חלימי
{{פירושונים|
וולאס וגרומיט: עניין של חיים ומוות
וולאס וגרומיט: עניין של חיים ומוות (באנגלית: A Matter of Loaf and Death) הוא הסרט החמישי בזיכיון וולאס וגרומיט. הוא נוצר על ידי ניק פארק בשיתוף עם אולפני ארדמן אנימציות בשנת 2008
עלילה
רוצח סדרתי הרג שנים עשר אופים, הקורבן השנים עשר נהרג על ידי הרוצח שמכה בו במערוך ופניו של האופה בבצק ללא רוח חיים. וולאס קורא בעיתון על מות האופה, ולא היה מודאג בקשר לרצח, במקום זאת הוא התמקד בעסקו החדש, אפיית לחמים. כאשר הם שולחים את כיכרי הלחם לעוברים ושבים, וולאס וגרומיט הצילו אישה בשם פיילה בייקוול, דוגמנית מפורסמת לשעבר בזכות חברת הלחם בייק-או-לייט, וכלבת הפודל הלחוצה שלה, פלאפלס כאשר המעצורים באופניהן כשלו. גרומיט מצא כי אין בעיה במעצורים, ואילו וואלס התאהב בדוגמנית. הוא ופיילה התחילו בקשר רציני, וגרומיט כעס מאוד ונאלץ לשפץ את הבית, על מנת להביא "מגע נשי" לבית. פלאפלס וגרומיט התחילו להיות ברגע רגשני כאשר היא מחזירה לגרומיט את רכושיו, שנלקחו בידי פיילה.
וואלס שלח את גרומיט לביתה של פיילה כדי להחזיר לה את הארנק שאיבדה אצלו. בביתה של פיילה, גילה גרומיט בובות אשר תיארו את שנים עשר האופים שנרצחו, ואלבום תמונות שצולמו בהן פיילה והאופים שנרצחו לפני מותם. כמו כן הוא גילה שוואלס הוא האופה הקורבן השלושה עשר שעומד להיהרג. כאשר הוא מראה לוואלס את הראיות. וואלס מספר לגרומיט שהוא עומד להתארס לפיילה.
גרומיט מתקין בביתם מתקן ביטחון, אשר כולל גלאי מתכות. פיילה לומדת שגרומיט מנסה לחשוף אותה, וגורמת לו להישאר מחוץ לעניינים, ואז היא נשכה את ידה ובכתה והאשימה את גרומיט. וואלס קשר את פיו של גרומיט כעונש והכריח אותו לשטוף את כל הכלים במטבח. גרומיט צפה בפיילה מנסה לדחוף את וואלס אל המטחנה. למרבה המזל וואלס ניצל על ידי שק קמח שדחף את פיילה. לאחר שכעסה בקשר לאופים, פיילה עזבה, אולם ביום למחרת היא חזרה והתנצלה והביאה איתה עוגה. גרומיט החושד עקב אחריה לביתה, שם פיילה זורקת אותו לארון עם פלאפלס.
כאשר יצאו מביתה של פיילה באמצעות הכדור הפורח של בייק-או-לייט, גרומיט ופלאלפס הגיעו אל ביתו של וואלס שם הוא מדליק את הנר. לאחר מאבק, העוגה נופלת ונחשפת הפצצה. וואלס וגרומיט נתקפו בידי פיילה אשר נחשפת בתור הרוצחת הסדרתית שרצחה את האופים לאחר שכעסה על האופים אשר גרמו לה לעלות במשקל מהמוצרים שלהם ובעקבות כך הקריירה שלה נהרסה.
היא התכוונה להרוג את וואלס, אולם הותקפה על ידי פלאפלס אשר נוהגת במלגזה. לאחר הכאוס, הפצצה נמצאה במכנסיים של וואלס. גרומיט ופלאפלס נטרלו את הפיצוץ כך שמלאו את מכנסיו של וואלס בבצק ופיילה ניסתה לברוח באמצעות הכדור הפורח. אולם המשקל שלה גרם לכדור הפורח לרדת ופיילה נטרפה בידי התנינים בגן החיות. וואלס היה עצוב בעקבות אובדן האישה שאהב וצפה בה בתור רוח (הגרסה הרזה שלה) באה לגן עדן, האמין ששם יהיה לה טוב.
לאחר מכן, וואלס וגרומיט החליטו להמשיך עם המשלוחים. לפתע הם מצאו את פלאפלס, שבורת לב לאחר שאיבדה את בעלה. גרומיט החליט לצריף אותה לשירות המשלוחים, ופלאפלס הצטרפה לצוות של וואלס וגרומיט ביחד.
ביקורות ופרסים
ביקורות: הסרט הקצר שודרה בחג המולד של 2008 בממלכה המאוחדת, והביא קהל גדול של צופים ב-5 שנים. זה גם היה הסרט הקצר הנצפה ביותר בממלכה המאוחדת ב-2008. עם קהל ממוצע של 14.4 מיליון. הסרט הקצר הרוויח רייטינג של 53.3%, יחד עם 58.1% ו-15.88 מיליון בסוף הסדרה.
פרסים
הסרט הקצר זכה בפרס באפט"א לסרט האנימציה הקצר הטוב ביותר ובפרס אנני לסרט הקצר הטוב ביותר. כמו כן הוא היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
Love Me Two Times
"Love Me Two Times" (בעברית: "אהבי אותי פעמיים") הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית הדלתות. השיר הופיע לראשונה באלבום האולפן השני של הלהקה Strange Days. הוא נמשך לאורך של 2:37 ויצא כסינגל השני (אחרי "People Are Strange") מאותו האלבום, והגיע למקום ה-25 במצעדים בארצות הברית.
ריי מנזרק ניגן את הגרסה הסופית של השיר על צ'מבלו, ולא על קלאוויקורד. מנזרק תיאר את הכלי כ"כלי אלגנטי ביותר שאינו מקושר בדרך כלל לרוק אנד רול".
"Love Me Two Times" נחשב במידה מסוימת לגבולי לשידור ברדיו, ונאסר לשידור בניו הייבן על היותו "שנוי במחלוקת יתר על המידה", לאכזבת הלהקה.
השיר נכתב על ידי הגיטריסט רובי קריגר. לדברי חברי הלהקה, מילות השיר היו על חייל או מלח שהיה ביומו האחרון לפני יציאתו, לכאורה למלחמה (וייטנאם). ריי מנזרק תיאר את השיר כ"קלאסיקת הבלוז / רוק הגדולה של רובי [קריגר] על תשוקה ואובדן, או אורגזמות מרובות, אני לא בטוח".
צפון אוסטיה - אלניה
רפובליקת צפון אוסטיה - אלניה (ברוסית: Республика Северная Осетия — Алания; באוסטית: Цæгат Ирыстоны Аланийы Республикæ) היא רפובליקה של רוסיה השוכנת בדרום הפדרציה הרוסית.
גאוגרפיה
צפון אוסטיה - אלניה היא רפובליקה אוטונומית השוכנת באזור הקווקז והיא שייכת לחבל אוסטיה שמתחלק בין רוסיה לבין גאורגיה. 22% משטח הרפובליקה מכוסים ביער. הרפובליקה גובלת בתחום רוסיה בקברדינו-בלקריה, מחוז סטוורופול, צ'צ'ניה, ואינגושטיה וכמו כן היא גם גובלת בגאורגיה.
דמוגרפיה
הדת השולטת בצפון אוסטיה היא נצרות פרבוסלבית. בעבר ישבו באזור זה אינגושים רבים אך עם נפילת ברית המועצות רובם עזבו בחזרה לאינגושטיה. כיום יש ברפובליקה כ־90 קבוצות אתניות. הקבוצות העיקריות הן: אוסטים כ־67 אחוזים, רוסים כ־21 אחוזים, אינגושים כ־4 אחוזים, ארמנים כ־2 אחוזים - הנתונים נכונים לשנת 2010. ישנה אגדה אוסטית ישנה הגורסת שמוצאם הוא משבטים יהודיים, אך טענה זו מעולם לא אומתה.
זליג ברודצקי
זליג (אשר) בּרוֹדֶצקי (Selig Brodetsky; 10 בפברואר 1888, כ"ח בשבט תרמ"ח, אוֹלְבִיוֹפּוֹל, פלך חרסון, האימפריה הרוסית – 20 במאי 1954, לונדון, בריטניה) היה מתמטיקאי, פעיל ציוני, ראש משרד ההנהלה הציונית בלונדון ונשיא האוניברסיטה העברית בירושלים.
קורות חיים
ברודצקי נולד בעיר אוֹלְבִיוֹפּוֹל (כיום פרבומייסק) שבפלך חרסון, ליד אודסה, בתחום המושב היהודי, בדרום-מזרח האימפריה הרוסית (כיום במחוז מיקולאייב באוקראינה) בשנת 1888, שני מ-13 ילדים, לעקיבא ברודצקי (גבאי בבית כנסת) ואדלה לבית פרובר. כילד צעיר היה עד לרצח דודו בפוגרום. ב-1894 עקר עם משפחתו לאיסט אנד בלונדון בעקבות אבי המשפחה, שהשתקע שם שנה קודם. ברודצקי למד בבית הספר היהודי החופשי וזכה במלגות הצטיינות, שסייעו לו להתקבל לבית הספר של הקרן המרכזית ברחוב קאופר, ולאחר מכן כסטודנט בטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג' ב-1905. ב-1908 סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה, למגינת לבה של העיתונות השמרנית שנאלצה לראות בן מהגרים מוביל את בני מחזורו באקדמיה. מלגת ניוטון איפשרה לו ללמוד באוניברסיטת לייפציג בגרמניה לתואר דוקטור, אותו קיבל ב-1913. הדיסרטציה שלו עסקה בסוגיית כוח הכבידה. ב-1914 התקבל כמרצה למתמטיקה שימושית באוניברסיטת בריסטול באנגליה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הועסק כיועץ לחברה בריטית שייצרה פריסקופים לצוללות. בינואר 1919 נשא לאישה את מניה ברנבלום. לזוג נולדו שני ילדים.
ב-1919 מונה למרצה באוניברסיטת לידס, וכעבור חמש שנים זכה כפרופסור בקתדרה משלו. חלק ניכר מעבודתו עסק באווירונאוטיקה ובמכניקה של כלי טיס. עמד בראש בית הספר למתמטיקה באוניברסיטת לידס (1946–1948).
ברודצקי היה ציוני פעיל, מ-1932 ועד מותו היה נשיא המסדר הציוני הבריטי, המכבים הקדמונים. כן היה מקורב לתנועת העבודה. ב-1928 נבחר להנהלה הציונית במקום דוד אידר ולתפקיד המנהל המדיני של משרד ההנהלה הציונית בלונדון. הוא המשיך לכהן בהנהלה הציונית עד שנת 1951. בשנת 1928 עמד בנשיאות הוועד למען ארץ ישראל העובדת בלידס. ב-1940 נבחר לעמוד בראש ועד שליחי הקהילות שהוא הוועד הפועל של התאחדות יהודי בריטניה.
בינואר 1949 עלה שמו של ברודצקי כיורשו של יהודה לייב מאגנס, נשיא האוניברסיטה העברית, שנפטר באוקטובר 1948. ברודצקי הפך לנשיאה השני של האוניברסיטה העברית בירושלים במאי 1949, כאשר האוניברסיטה הייתה מצויה בתקופתה הקשה, עת נאלצה לגלות ממושבה בהר הצופים. הוא ניסה לתקן את המבנה הארגוני של האוניברסיטה, אך נקלע לסכסוכים עם סנאט האוניברסיטה שסירב לותר על סמכויותיו בעבודה האקדמית והמנהלית. מאבק זה השפיע על בריאותו, ובסוף 1951 הודיע להנהלת האוניברסיטה שלא ישוב לתפקיד אלא אם יבוצעו שינויים במבנה הניהולי, שיאפשרו לו לנהל את האוניברסיטה. ברודצקי התפטר מתפקידו וחזר לאנגליה.
ברודצקי נפטר בלונדון והובא לקבורה בבית הקברות היהודי בווילסדן (Willesden) ב-20 במאי 1954.
בינואר 1946 הוקמה בפרדס-חנה שכונה שכונתה בתחילה "שיכון עולים פרדס-חנה" ובהמשך "נוה אשר", על שמו העברי של ברודצקי. השכונה, באזור הדרומי של פרדס-חנה, נבנתה בשלבים ופותחה לאורך השנים. בניית הבתים הסתיימה באמצע שנות ה-50. תושביה הראשונים היו פועלים שכירים ופקידים שעבדו במושבה ובסביבותיה וביקשו להתיישב בה למגורי קבע על אף שלא היו חקלאים. תושביה המאוחרים (נוה אשר חדש) עברו אליה ממעברת פרדס חנה. חלק מהבתים הם דו משפחתיים. כיום גבולותיה הם: מדרום - רח' החבצלת, ממזרח - רח' עמל, מצפון - רח' הצפירה, ממזרח - דרך הנדיב. שנים רבות הייתה השכונה מאוחדת ומונהגת בידי ועד שכונה.
במאי 1957 נחנך בית ברודצקי, השוכן ברחוב ברודצקי ברמת אביב ונקרא על שמו. הבית הוקם על ידי הסוכנות היהודית כמעון עולים עבור עולים מארצות המערב וכיום משמש חלק ממעונות הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1954, אחרי פטירתו של ברודצקי, יסדה קבוצת חברים ואוהבים הרצאה שנתית ע"ש ברודצקי באוניברסיטת לידס. ההרצאות דנות בלימודי היהדות או במתמטיקה.
ז'ילברטו דה סילבה מלו
ז'ילברטו דה סילבה מלו או בקיצור ז'ילברטו (פורטוגזית: Gilberto da Silva Melo; נולד ב-25 באפריל 1976 בריו דה ז'ניירו) הוא כדורגלן עבר ברזילאי, ששיחק בעמדות הקשר שמאלי והמגן שמאלי ובנבחרת ברזיל. אחיו של ז'ילברטו נליו ונילדסון דה מלו, הם גם כדורגלנים מקצוענים.
קריירת מועדונים
ז'ילברטו שיחק בהרטה במשך ארבע עונות, וחתם בטוטנהאם הוטספר ב-31 בינואר 2008. אחרי שחתם במועדון הוא נפצע, וכאשר החלים ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד פ.ס.וו. איינדהובן ההולנדית במסגרת גביע אופ"א ב-6 במרץ 2008. במחצית המשחק הוא הוחלף על ידי ג'יימי או'הרה, אחרי שעשה טעות שעזרה לאיינדהובן להבקיע את השער היחיד במשחק. מאמן טוטנהאם באותה העת, חואנדה ראמוס, הכריז אחרי המשחק שהחליף את ז'ילברטו בגלל שעדיין לא החלים מהפציעה ולא בגלל הטעות שעשה. למרות כל זאת, לאחר ששיחק, ז'ילברטו הפך לשחקן הברזילאי הראשון שמשחק עבור טוטנהאם בקבוצה הבכירה, אחרי שהברזילאים האחרים שהיו במועדון רודריגו דפנדי ודייגו בורטולוזו שיחקו רק בקבוצת המילואים של המועדון. במשחק הבא של טוטנהאם, ז'ילברטו עלה לשחק כמחליף וכבש את שערה השלישי של הקבוצה בניצחון 4-0 נגד ווסטהאם יונייטד במשחק ליגה. משחקו המלא הראשון במדי טוטנהאם, היה נגד בולטון וונדררס, ב-26 באפריל 2008, בוייט הארט ליין.
נבחרת ברזיל
ז'ילברטו שיחק עבור הנבחרת הברזילאית במהלך מונדיאל 2006 בגרמניה, וכבש שער נגד נבחרת יפן במסגרת שלב הבתים של הטורניר, שערו הראשון במדים הלאומיים. הופעת הבכורה שלו בנבחרת הייתה נגד ניגריה, במשחק ידידות ב-11 ביוני 2003. ז'ילברטו גם היה המגן השמאלי של ההרכב הפותח של ברזיל במהלך טורניר הקופה אמריקה בשנת 2007.
כתב יד וינה של תרגום השבעים לספר בראשית
ממוזער|שמאל|250px ספר בראשית מווינה (באנגלית: Vienna Genesis) הוא כתב יד מאויר של תרגום השבעים לספר בראשית, אשר נוצר כנראה במחצית הראשונה של המאה ה-6. כתב היד שמור בספרייה הלאומית האוסטרית בווינה.
רובו של כתב היד נשרף ואבד במאה ה-18 ונותרו ממנו 24 דפים (פוליו). קיימות הערכות שונות הנוגעות למספר דפיו המקורי של כתב היד המקורי. יש המציעים ממספר כפול של דפים ועד 96 דפים (כלומר, 192 עמודים). כתב היד נכתב ביוונית באותיות רישיות בכתב מעוגל. הטקסט כתוב בדיו כסופה על גבי קלף מעור עגל הצבוע בגוון סגול-ארגמן, ויש בכך להעיד כי מזמין הספר היה אדם רם מעלה, או אפילו חבר משפחת המלוכה.
האיורים בכתב היד הם כנראה עבודה משותפת של כמה אמנים. הם תופשים בין שליש למחצית עמוד בחלקים הקיימים של כתב היד. לפיכך, יש אשר ראו בו יותר "ספר תמונות" מבואר לעומת כתב יד מאויר, דבר העשוי להאיר קיצורים שונים אשר נעשו בטקסט.
האיורים מתחילים בתיאור אדם וחוה ומות יעקב. האיורים מציגים טכניקת איור בעלת סממני ציור רומיים בעיצוב הדמויות ובתיאור סביבת ההתרחשות. חלק מן האיורים מקובעים בתוך מסגרת, כך שהדמויות מופיעות בתוך רגיסטר או "אפריז" ואילו אחרים בעלי קומפוזיציה חופשית.
יאסנוגורסק
יאסנוגורסק (ברוסית: Ясного́рск) היא עיר בראיון האדמיניסטרטיבי של יאסנוגורסק במחוז טולה, רוסיה. העיר ממוקמת על יובל של נהר האוקה, 31 ק"מ צפונית לטולה ו-141 ק"מ דרומית למוסקבה.
דמוגרפיה
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היו ביאסנוגורסק קרוב ל-22,000 תושבים. עד 2010 ירד מספרם ל-16,804.
היסטוריה
העיר הוזכרה לראשונה ב-1578 ככפר בשם לאפטבו (Лаптево). הכפר החל לגדול ולהתפתח במהירות כשנסללה דרכו, ב-1867, מסילת הברזל ממוסקבה לקורסק. הקמת מפעל לציוד חקלאי סייעה רבות להתפתחותו. ב-1938 הפך לאפטבו לכפר פועלים, וב-1958 הפך לעיר. השם "יאסנוגורסק" ניתן לעיר ב-1965.
פיתוח העיר היה סביב מפעל לבניית מכונות למכרות פחם. מפעל זה הוקם לפני מלחמת העולם השנייה וגדל במהירות. בתחילת שנות ה-90 עבדו בו כ-7,000 פועלים. עם פירוק ברית המועצות המפעל איבד את רוב לקוחותיו באוקראינה ובקזחסטן. מספר המועסקים צנח לכ-800 ובשנת 2009 המפעל הכריז על פשיטת רגל. בריחת התושבים לערים סמוכות היא תוצאה ישירה של קשיי המפעל.
XM25
XM25 CDTE (ראשי תיבות של: Counter Defilade Target Engagement - מערכת לטיפול במטרות ממוגנות. נקרא גם Punisher, תרגום "מעניש", או Individual Semiautomatic Air Burst System) הוא מטול רימונים אמריקאי בתצורת בולפאפ, שפותח מקו הייצור של XM29. הוא נוסה מבצעית במלחמה באפגניסטן ב-2010 ותוכנן להיכנס לשימוש מבצעי בסוף 2015, אולם אתגרים טכנולוגיים וקיצוצים בתקציב דחו את תאריך היעד לתחילת 2017.
מטול ה-XM25 נועד לתת פתרון למצב שבו נדרש לפגוע במטרה המסתתרת מאחורי מחסה, באמצעות רימון מטול המפזר רסס. הפגיעה במטרה מתבססת על פיצוץ רימון המטול בעודו בשלב המעוף, באמצעות מרעום השהייה, לפני שפגע במחסה שאחריו מסתתרת המטרה או בעצם אחר בסביבתה.
עקרון הפעולה
עקרון הפעולה של המטול מתבסס ראשית על הפעלת מד טווח לייזר (המובנה בגוף כוונת המטול), לצורך מדידה מדויקת של הטווח בין היורה לבין המטרה. לאחר מכן, מתוך ידיעת הטווח ומהירות הלוע של רימון המטול, מחשבת מערכת המטול את זמן המעוף הצפוי של הרימון, מרגע שיגורו ועד להגעתו לקרבת המטרה. לאחר מכן, מערכת המטול מכוונת את מרעום ההשהיה של הרימון המיועד לשיגור בהתאם לזמן שחישבה. כאשר היורה לוחץ על ההדק, רימון המטול נורה ומרעום ההשהיה שלו מתחיל לספר לאחור. כאשר מרעום ההשהיה מתאפס הוא יוזם את פיצוץ הרימון.
לאחר שהשתמש במד טווח הלייזר כדי למדוד את הטווח למטרה, היורה מסיט מעט את המטול כך שרימון המטול לא יפגע במחסה שאחריו מסתתרת המטרה, אלא יחלוף בסמוך אליו ויתפוצץ באוויר לאחר שעבר את המחסה. כך הרסס שייווצר בפיצוץ הרימון יפגע במטרה המסתתרת.
עקרון פעולה זה מאפשר לפגוע בחייל אויב המסתתר בתוך חדר שבקירו יש חלון או דלת פתוחים או בחייל אויב המסתתר מאחורי קפל קרקע או פינת מבנה.
מלבד היותה כבדה יותר, יקרה יותר, חשופה יותר לתקלות (בהשוואה למטול רימונים רגיל, כדוגמת מטול רימונים M-203) ומצריכה סוללות, החיסרון בעקרון פעולת מטול ה-XM25 הוא שלאחר מדידת הטווח למטרה לפני הירי, אסור ליורה או למטרה לשנות מיקום משום שזה יביא לשינוי הטווח ביניהם ויחייב מדידה חדשה. בנוסף לכך, מערכת מדידת הטווח באמצעות לייזר מתקשה לפעול בתנאי אובך או אבק. מאחר שהמערכת מיועדת לשימוש על ידי חייל חי"ר, שככל הנראה ירה במצב כריעה או שכיבה על האדמה, הרי שסביר שתנאי אבק ישפיעו על יכולתה של מערכת מדידת הטווח לפעול כראוי (זאת בניגוד, לדוגמה, למערכת מדידת טווח באמצעות לייזר הפועלת מעל גבי כלי טיס).
סנגמון (נהר)
נהר סנגמון (באנגלית: Sangamon River) הוא נהר הזורם אל נהר אילינוי במדינת אילינוי שבארצות הברית. אורך הנהר 396 קילומטרים והוא מנקז שטחים מעובדים בין פאוריה לספרינגפילד. הנהר מוזכר בסיפור חייו של אברהם לינקולן. חלקו של הנהר העובר בפארק אלרטון בסמוך למונטיסלו הוכרז בשנת 1971 כאתר טבע לאומי. בשנים 1920–1922, נבנה סכר לנהר באזור דקטור במטרה ליצור את אגם דקטור כמקור מי שתייה לעיר. האגם נוצר ללא יכולת שליטה על השפכים המתנקזים אליו ויצר בעיות קשות של זיהום מי השתייה מזיהום חקלאי.
אברהם אבא גרוסברד
הרב אברהם אבא גרוסברד (ה'תרנ"ג, 1895 – כ"ו באב ה'תש"ו, 23 באוגוסט 1946), היה המשגיח הראשון של ישיבת פוניבז' בארץ ישראל.
קורות חייו
נולד בשנת ה'תרנ"ג (כנראה) לאביו רבי יהודה ליב (רב בגברא וטבריג שבליטא) שהיה חתנו של רבי אברהם אבא (אבלי) קרניץ מחבר הספר אהבת איתן, ועל שמו נקרא.
בתחילה למד אצל דודו אחי אמו רבי בן ציון זאב קרניץ, לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת סלבודקה ונהיה תלמידו של רבי ירוחם ליבוביץ. כשעבר רבו לכהן בישיבת ראדין עבר גם הוא איתו, שם למד אצל רבו המובהק, רבי ישראל מאיר הכהן מראדין (בעל ה"חפץ חיים"). על פי עצת רבו רבי ירוחם ליבוביץ עבר ללמוד בקלם, שם סיגל לעצמו את הדרך המוסרית הקלמאית, המאופיינת בהקפדה על שמירת הסדרים וניצול הזמן. אחר כך למד בישיבת מיר ופולטבה.
בין השנים ה'תרפ"ה–ה'תרצ"ז כיהן כמנהלה הרוחני וכר"מ של ישיבת פוניבז' בליטא, במקביל לתפקידו כראש הישיבה לצעירים "בית רובינשטיין" בפוניבז'. בין השנים ה'תרצ"א–ה'תרצ"ה, עמד גם בראשות ישיבת ריגה, בריגה שבלטביה, שהייתה בנשיאותו של רב העיר הרב מנחם מנדל זק.
בתחילת קיץ ה'תרצ"ט עלה לישראל על מנת לשמש כמנהל הרוחני של ישיבת לומז'ה בפתח תקווה. בחורף ה'תש"ד נקרא על ידי הרב מפוניבז' לייסד את ישיבת פוניבז', והיה למנהלה הרוחני הראשון וממעצבי דמותה בייחוד בהנחלת הדרך המוסרית.
למרות תקופת כהונתו הקצרה בישיבת פוניבז', (כשנתיים וחצי בלבד, מחורף ה'תש"ד ועד לפטירתו בשלהי קיץ ה'תש"ו) חותמו נותר טבוע בישיבה בהעמדת מתכונת צורת הישיבה ומתן אופי 'קלמאי' לזמני התפילות וצורתם ולזמני הסדרים, כפי הנהוג בישיבות ליטא לפני המלחמה, באופן קבוע שאינו משתנה בכל ימות השנה.