cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב שפירא
עיזבונו התורני
ספרו גאון יעקב כולל חידושי סוגיות בעניינים שונים; קונטרס 'מטעמי יעקב' על הלכות עירוב תבשילין; קונטרס 'שחרית יעקב' מתקופת עלומיו הכוללת התכתבות ארוכה עם דודו ר' חיים ברלין, וכן קונטרס 'אמרי שפר' מבנו הבחור יצחק משה שפירא.
צאצאיו
בניו: יצחק משה וזלמן יוסף; בנותיו: אסתר, רבקה, פסיה, וביילא אשת ממלא מקומו הרב חיים וואלקין, כולם נספו בשואה. בתו חנה אשת הרב שמעון לנגבורט, ראש ישיבת 'גאוני וולוז'ין' בתל אביב ואחר כך הקים את כולל וולוז'ין בבני ברק, נפטרו ללא צאצאים.
דאנקן השני, מלך סקוטלנד
דאנקן השני (באנגלית: Duncan II, בגאלית סקוטית: דונכד מק מל קולם - Donnchad mac Maíl Coluim באיות עתיק, Donnchadh mac Mhaoil Chaluim באיות מודרני, כלומר "דאנקן בנו של מלקולם"; 1060 לערך - 12 בנובמבר 1094) היה מלך סקוטלנד.
קורות חיים
בשנת 1072 הועבר דאנקן לידיו של ויליאם הראשון, מלך אנגליה כבן ערובה, והתגורר שנים רבות בחצר בית המלוכה של ממלכת אנגליה, ושם למד להכיר את התרבות הנורמנית. אביו לא פעל לשחרר את דאנקן, ובתקופת מלכותו של ויליאם השני בממלכת אנגליה שהה בחצר המלוכה כאחד מאצילי המלך, ואף קיבל מהמלך האנגלי תואר אבירות.
לאחר מותו של מלקולם השלישי, ומות יורשו אדוארד (אחיו למחצה של דאנקן) בשנת 1093 במהלך פלישה צבאית של סקוטלנד לנורת'מבריה, ירש דונלד את כס המלוכה הסקוטי.
ככל הנראה בשנה זו או בשנת 1094 התחתן דאנקן עם אוכטרדה מנורת'מבריה, בתו של גוספטריק, רוזן נורת'מבריה ודנבר. לדנקן ולאוכטרדה נולד בן אחד - ויליאם פיץ דאנקן.
דאנקן טען לכתר סקוטלנד, ובסיוע של ויליאם השני פלש לסקוטלנד (הסיוע של ויליאם השני לא כלל סיוע צבאי ישיר, מאחר שבאותה עת תכנן ויליאם את פלישתו לנורמנדי). דאנקן פלש לסקוטלנד (בתמיכת בניו האחרים של מלקולם השלישי) בקיץ 1094, והביס את דונלד השלישי. בעקבות הניצחון הומלך דאנקן כמלך סקוטלנד, אולם לא זכה לתמיכת תושבי סקוטלנד, ואלה מרדו נגדו בשלהי 1094, ורצחו את דאנקן.
דאנקן נקבר במנזר דנפרמליין, מקום קבורתם המסורתי של מלכי סקוטלנד.
Demon Days
Demon Days הוא אלבום האולפן השני של הלהקה הווירטואלית גורילז (Gorillaz), שיצא במאי 2005.
באלבום מתארחים מס' אמנים והרכבים (פירוט ברשימת השירים).
האלבום הגיע למקום השישי במצעד מכירות האלבומים הרשמי של ארצות הברית - The Billboard 200.
רשימת השירים
הקרדיט על כתיבת השירים ניתן ללהקה. חלק מהשירים נכתבו בשיתוף עם אמנים אחרים (פרוט בטבלה).
בחלק מהשירים יש הופעות אורח של אמנים אחרים (פרוט בטבלה).
אני אחמד
אני אחמד הוא סרט תיעודי קצר משנת 1966, שתסריטו והפקתו בפועל נעשתה על ידי רם לוי, לימים זוכה פרס ישראל, ובימויו נעשה על ידי הבמאי אבשלום כ"ץ.
במרכזו של הסרט עומד אחמד יוסוף מסארווה, צעיר ערבי-ישראלי מהכפר ערערה שבמשולש, שמתקשה למצוא פרנסה בכפרו, ועובר לתל אביב. למרות שלאחמד תעודת בגרות – העבודה היחידה שהוא מצליח להשיג היא בתור פועל בניין. בעבודתו מתעמרים בו הקבלנים, וכשהוא מנסה לרכוש חדר אינו מצליח, וכל שהוא משיג הוא צריף דולף.
רם לוי, ממפיקי הסרט, החל בהיותו סטודנט לכלכלה באוניברסיטה העברית לעבוד ב"קול ישראל", והפיק סדרת תוכניות על יחסי יהודים–ערבים בישראל. התוכנית זכתה להצלחה, וההצלחה הובילה לפיתוח סדרה נוספת, שנעשתה בשיתוף אחמד סאבר מסארווה, שלימים היה עורך דין וראש עיריית טייבה. אבשלום כ"ץ, במאי סרטים דוקומנטריים, הציע ללוי ולמסארווה לפתח את התוכנית לסרט בבימויו.
הוחלט שהסרט יתבסס על פרק מתוכנית של לוי, שעסקה בחיי נוער ערבי בישראל. הפרק שדובר בו נקרא "הכפר שלי – העיר שלכם", והוא נכתב בהתבסס על זיכרונותיו של אחמד יוסוף מסארווה כפועל בניין בתל אביב. התסריט שוכתב מחדש בשיתוף עם מסארווה, שנבחר לשחק את עצמו בתפקיד הראשי. הצלם היה אוסטרלי בשם ג'ון בארנרד שפעל אז בישראל. המוזיקה נוצרה על ידי צבי בן-פורת, והקריין שנבחר היה שותפו של לוי לתוכנית הרדיו, אחמד סאבר מסארווה. הצטרף העורך דני שיק, והיהלומן תומך השמאל דוד ארנפלד הציע להפיק ולממן את הסרט.
הם פנו לשמואל טולדנו, היועץ לענייני ערבים במשרד ראש הממשלה, שמתוקף תפקידו נדרש למנוע הבעת סממנים לאומיים פלסטיניים וביקורת על המשטר. הם הגישו לו את תסריט הסרט בלבד, והוא הסכים, למעט משפט אחד בנושא הפקעת הקרקעות, אותו דרש להסיר. גם את המועצה לביקורת סרטים ומחזות הצליח "אני אחמד" לעבור עם תיקונים קלים בלבד. לאחר הקרנתו הועלתה נגדו ביקורת רבה, על שאינו מציג נאמנה את המציאות, ועל שהוא פוגע בדימויה של ישראל. יעקב כהן, ראש המחלקה הערבית בהסתדרות, צעק בהקרנת הסרט: "בושה וחרפה, אלה דברים מזויפים. לא אמיתיים". הממונה על עידוד הסרט הישראלי במשרד המסחר והתעשייה דחה את הבקשה להשתתף במימונו, כמקובל בסרטים ישראליים אחרים.
אוקלהומה סיטי בלו
אוקלהומה סיטי בלו (באנגלית: Oklahoma City Blue) היא קבוצת כדורסל מהעיר אוקלהומה סיטי, אוקלהומה המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA. הקבוצה הוקמה בשנת 2001 כאשוויל אלטיטוד וזכתה פעמיים בתואר האליפות (2004, 2005). בשנת 2008 נרכשה הקבוצה בידי קלייטון בנט, הבעלים של קבוצת אוקלהומה סיטי ת'אנדר מליגת ה-NBA. בשנת 2014 העבירו בעלי הקבוצה את הקבוצה לאוקלהומה.
2001–2005: אשוויל אלטיטיד
אשוויל אלטיטוד הוקמה באשוויל, קרוליינה הצפונית בשנת 2001 כאחת משמונה הקבוצות שהיוו את הליגת הפיתוח בעונת הבכורה שלה. בעונת 2003/04 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה ועונה לאחר מכן שחזרה את ההישג. בסיום העונה עברה הקבוצה לטלסה, אוקלהומה ושינתה את שמה ל-66' על שם כביש 66 העובר בסמוך לעיר.
2005–2014: טלסה 66'
בארבעת העונות הראשונות שלאחר המעבר, לא הצליחה הקבוצה להגיע לשלב הפלייאוף. ביולי 2008 הודיע קלייטון בנט, הבעלים של קבוצת אוקלהומה סיטי ת'אנדר על רכישת הקבוצה והפיכתה לקבוצת בת של הת'אנדר, הקבוצה השלישית בליגת ה-NBA שהחזיקה בבעלותה קבוצה בליגת הפיתוח. בעונת עברה הקבוצה לשחק בעיר ביקסבי, אף היא באוקלהומה, אך שם הקבוצה לא שונה. בסיום העונה חזרה הקבוצה לשחק בטלסה.
בסיום עונת עלתה הקבוצה לשלב הפלייאוף והגיעה עד לגמר בו פגשה את ריו גראנדה ואלי וייפרס, שניצחה בסדרה לאחר שני משחקים. עונה לאחר מכן הגיעה הקבוצה שוב לפלייאוף, לאחר שסיימה את העונה במאזן 17–33, המאזן הטוב בתולדותיה. בסיבוב הראשון גברה על טקסס לג'נדס, אך בחצי הגמר הפסידה לאיווה אנרג'י בשלושה משחקים. בעונת הגיעה הקבוצה שוב לחצי הגמר, בו הפסידה לווייפרס.
2014–הווה: אוקלהומה סיטי בלו
ביולי 2014 הודיעה הקבוצה על מעבר לאוקלהומה סיטי ושינוי שם הקבוצה לאוקלהומה סיטי בלו.
טאי קאנג
טָאי קָאנְג (בסינית מסורתית: 太康, בסינית מפושטת: 太康, בפין-יין: tài kāng, טָאי קָאנְג) היה המלך השלישי של שושלת שיה. היא היה בנו של המלך צִ'י משיה, ונכדו מצד אביו של יו' הגדול והמלכה נוּ גְ'יָאו.
חייו
טאי קאנג אהב לצוד, ולא היה שליט מוצלח. על פי התפיסה העממית, אביו צִ'י הידרדר מוסרית בשנותיו האחרונות, נטה לשתייה, ציד ושעשועים, והזניח את השלטון, וטאי קאנג אשר עלה לשלטון עם מות אביו המשיך במגמה זו, התמקד בהנאות החיים ולא תיקן את העיוותים בשלטון. לפיכך בעת שהיה במסע ציד, ולא טרח לשוב במשך מאה ימים התגבר המרמור בקרב העם, וחוֹאוּיִי, מנהיג מקומי של אזור צְ'יוֹנְג אשר נודע בדורות מאוחרים יותר כקשת אגדי, ניצל את ההזדמנות, כבש את בירתו של טאי קאנג, ובלם את חזרתו של טאי קאנג. הסיפור קיבל הדים בספרות ההיסטורית הסינית תחת הכותרות "טאי קאנג מאבד את המדינה" ו"חוֹאוּיִי גודע את שיה".
על פי רשומות הבמבוק, קיבל טאי קאנג את השלטון בשנה גְווֵיְוֵיי, ובירתו הייתה גֶ'נְשִׂין (斟鄩). בשנתו הראשונה כאשר הלך לצוד מעבר לנהר לְווֹ, כבש חוֹאוּיִי את גֶ'נְשִׂין. טאי קאנג מת ארבע שנים מאוחר יותר, או לפי הספר "היסטוריה כהלכה" (路史), עשר שנים מאוחר יותר.
על פי רשומות ההיסטוריון, טאי קאנג שלט כ19 שנים, ואיבד את שלטונו. על פי המקראות הקיסריות של עידן טָאיְפִּינְג, הוא היה עריץ ששלט 29 שנים ואז איבד את השלטון ונעלם.
על פי "עידן הקיסרים" כפי שמצוטט במקראות הקיסריות של עידן טאיפינג, הלחץ הצבאי של חוֹאוּיִי על שושלת שיה הביא לכך שתעתיק את מקומה, ותהפוך לנסמכת על קרוביה האצילים מגֶ'נְגְווָאן ומגֶ'נְשִׂין, ובשל כך קיבל חוֹאוּיִי את תואר הדִי. לא ברור על פי האמור אם הכוונה לתואר השליט, לעמדה המשפחתית של המקורב לאל דִי או לשניהם גם יחד.
את שלטונו של טאי קאנג ירש אחיו ג'ונְג קָאנְג, ואחיינו שְׂיָאנְג משיה. משמעות שמו של טאי קאנג היא "קאנג הגדול", ומשמעות שם אחיו "קאנג האמצעי".
בספרות
בקלאסיקה של המסמכים מופיעים בין המסמכים של שיה בפרק 8, גם שירי חמשת הבנים (五子之歌). על פי ההקדמה, מסמך זה מכיל את היצירות שהולחנו על ידי חמשת אחיו של טאי קאנג אשר חיכו לבואו בעת בה איבד את השלטון.
קיקי ליין
קיאנדרה "קיקי" ליין (באנגלית: Kiandra "KiKi" Layne ; נולדה ב-10 בדצמבר 1991) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בסרטים בהם סרט הדרמה "בן הארץ" משנת 2019, וסרט גיבורי העל האקשן "משמר האלמוות" משנת 2020.
ראשית חייה
ליין היא מסינסינטי, אוהיו. היא סיימה תואר ראשון במשחק מבית הספר לתיאטרון באוניברסיטת דהפול בשנת 2014.
קריירה
ליין דגמנה עבור מותג האופנה, קייט ספייד ניו יורק.
תפקיד הפריצה של ליין היה בדרמה של בארי ג'נקינס משנת 2018 "אם רחוב ביל יכול לדבר". היא כיכבה בסרט בן הארץ המבוסס על ספרו ריצ'רד רייט משנת 1940, ולצד שרליז ת'רון בסרט "משמר האלמוות", שביימה ג'ינה פרינס-ביתווד.
יפה בן דויד
יפה בן דויד (נולדה ב-23 במאי 1965) היא מזכ"לית הסתדרות המורים משנת 2016, והאישה הראשונה שנבחרה לעמוד בראשות הארגון מאז הקמתו בשנת 1903.
ביוגרפיה
בן דויד נולדה במושב נועם שבחבל לכיש ושם גם גדלה. הוריה, רחל ודוד יפרח עלו ממרוקו והיו ממייסדי המושב. בן דויד הייתה השישית מבין שבעת ילדיהם. היא התחנכה במסגרות החינוך הממלכתי-דתי, וסיימה את לימודיה התיכוניים בחברת הנוער שבקיבוץ סעד. למדה לתואר ראשון בחינוך גופני כעתודאית במכללת קיי לחינוך ולאחר מכן שירתה בצה"ל, בחטיבת גבעתי, כמדריכת חינוך גופני וקרב מגע.
משנת 1993 עבדה בן דויד כמורה לחינוך גופני בירוחם, ולאחר מכן בקריית גת. בהמשך, במקביל להוראה, פתחה חברה לכח אדם. התקדמה עד לכהונה כמנהלת אגף הספורט בעיריית ירוחם. בשנת 2001 נבחרה לתפקיד יו"ר סניף הסתדרות המורים בעיירה. משנת 2005 שימשה במגוון תפקידים בהנהגת הסתדרות המורים, אשר הבכיר שבהם היה סגנית מזכ"ל הארגון.
בשנת 2008 התמודדה על ראשות עיריית קריית גת מול ראש העיר אבירם דהרי ושלושה מועמדים נוספים. היא זכתה ל-10.56% מהקולות ורשימתה לא נבחרה למועצת העיר.
עם התפטרותו של מזכ"ל סיעת אמ"י בהסתדרות המורים, יוסי וסרמן, בשל האשמתו בפלילים, נבחרה בן דויד ליו"ר הסיעה. בן דויד מוזכרת בכתב האישום נגדו כקורבן עבירה של פגיעה בפרטיות, בשל העובדה שווסרמן הזמין פלט שיחות טלפון שערכה בן דויד, אשר נתפסה כיריבתו הפוליטית.
בשלהי 2016 נבחרה לכהן בתפקיד מזכ"לית הסתדרות המורים, ובכך הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לעמוד כמנהיגת הסתדרות המורים מאז הקמתה בשנת 1903. בסמוך לכניסתה לכהונה, בראשית שנת 2017, הובילה לשינוי הסכם שנחתם על ידי המזכ"ל הקודם ולחתימת הסכמים קיבוציים חדשים, ובכללם הסכם שכר חדש.
בסוף אפריל 2020, בעת שמשרד האוצר ניסה לפגוע בתנאיהם של המורות והגננות ולהימנע מתשלום שכר מלא עבור עבודתם, בן דויד רואיינה על ידי יונית לוי וקרן מרציאנו מחדשות ערוץ 12. בראיון טענה כי "המורים היו הראשונים שנכנסו מתחת לאלונקה", והוסיפה כי לא תוותר על אף זכות מזכויות העובדות והעובדים שהיא מייצגת. בפרט, היא הביעה התנגדות נחרצת להצעה כי המורים יעבדו, ללא תוספת שכר במהלך חופשת הקיץ, יותר מתשעה ימים להם כבר הסכימו. ראיון זה עורר תגובות מעורבות בקרב הציבור, ובעקבותיו, דמותה של בן דויד זכתה לחיקוי בתוכנית "ארץ נהדרת".
בשנת 2021 מיד לאחר תום משבר הקורונה, התמודדה לכהונה שנייה כמזכ"לית הסתדרות המורים, והיא וסיעתה נבחרו ברוב של 54%, ובפער גדול משאר הסיעות שהתמודדו.
בשנת 2020 נבחרה לאחת מ-10 הנשים המשפיעות בישראל של ירחון פורבס, ונכללה ברשימת 100 המשפיעים של עיתון כלכליסט. בשנת 2021 נבחרה לאחת מ-50 הנשים המשפיעות של עיתון גלובס.
במהלך שנת 2022 הובילה בן דויד מאבק לחידוש ההסכם הקיבוצי של עובדי ההוראה. במאי אותה שנה הוכרז סכסוך עבודה לאחר שלטענת הסתדרות המורים המדינה נקטה גרירת רגליים במשא ומתן בסוף אותו חודש התקיימה הפגנה בתל אביב בהשתתפות 20 אלף עובדות הוראה. ביוני נקטה הסתדרות המורים בהובלתה שורה של עיצומים חלקיים אשר החריפו עד לכדי שביתה מלאה על רקע טענות להתנהלות האוצר במשא ומתן.
במהלך חופשת הקיץ התקיים משא ומתן בין הצדדים שהבשיל לכדי הבנות ב-31 באוגוסט רק לאחר איום בהשבתת תחילת הלימודים, כשעיקר המחלוקת נסובה סביב היקף תוספות השכר בדגש על המורים הוותיקים. במסגרת ההסכמות נקבע כי שכרו של עובד הוראה מתחיל יעמוד על 9,000 שקלים, וכן נקבע כי כלל המורים יקבלו תוספות שכר שיחלו מ-1,100 שקלים בתקופת ההסכם, עד סוף שנת 2026. לצד זאת כלל ההסכם לראשונה הסכמה להעסקת שיעור מסוים של עובדים בחוזים אישיים, על ייעול תהליכי הפיטורין של מורים והארכת תקופת האכשרה לקביעות משנתיים לשלוש, וכן על המרת ימי החופשה למורים באיסרו חג לימי גשר בין יום כיפור לסוכות וביטול הלימודים בל"ג בעומר תוך קביעת שני ימי חופשה גמישים בשנה לבחירת המורים.
חיים אישיים
נשואה למשה בן דויד, אם לארבעה וסבתא. מתגוררת בקריית גת.
כפר עזיז
כפר עזיז הוא כפר יהודי מתקופת המשנה, המזוהה עם חורבת אל עזיז, כחצי ק"מ מדרום לעיירה יטה בדרום הר חברון (נ"צ 157023). בכפר זה התגורר התנא רבי ישמעאל.
זיהוי הכפר
המשנה במסכת כלאיים מספרת:
הכפר אינו ידוע ממקורות אחרים בספרות חז"ל. במקום אחר במשנה נאמר שרבי ישמעאל התגורר "סמוך לאדום", ובתלמוד הירושלמי מוסבר: "מהו סמוך לאדום? לדרומה", דרום הארץ. הדבר מתאים לדרום הר חברון, בספר מדבר יהודה המפריד בין ארץ ישראל להרי אדום.
חפירות ארכאולוגיות
בסקר ארכאולוגי שנערך בחורבת אל עזיז בשנת תשכ"ח (1968) נמצאו חרסים מהתקופה הרומית והביזנטית, ימי המשנה והתלמוד. במקום נמצאו גם גתות ובית בד, ושברי גלוסקמאות. מערות הקבורה במקום מעידות על יישוב יהודי גם במאה ה-2 וה-3, דבר המלמד על התאוששות האזור לאחר מרד בר כוכבא. עוד נמצאו שרידי מבנה ציבורי מרכזי, בעל עמודים, שכנראה היה כנסייה, וממנו יש להסיק על קיומו של יישוב נוצרי במקום בשלהי התקופה הביזנטית. המקום לא נחפר, וזמנו המדויק של המבנה אינו ידוע.
כיום נבנית במקום שכונת מגורים ערבית, תוך פגיעה קשה בשרידים העתיקים.
בית המגנייה
השערות שונות נאמרו לגבי טיבו של "בית המגנייה" המוזכר במשנה וקשרו לכפר עזיז. יש הסבורים שזהו שם מקום סמוך לכפר עזיז, או שם משפחה שהתגוררה בכפר עזיז. הצעה אחרת שהועלתה: בתי מערות שנחצבו בסלע, כמקום הגנה ומסתור מפני פולשים. מערות רבות מסוג זה אכן מצויות בחורבת אל עזיז, ומאפיינות את דרום הר חברון בכלל.
אפקט וסטרמרק
אֵפֵקְט וֶסְטֶרְמַרְק הידוע גם כהיפוך החתמה מינית, הוא היפותזה פסיכולוגית הטוענת שכאשר שני אנשים גרים בסמיכות במהלך השנים הראשונות של חייהם, אחד מהם או שניהם לא יחושו לרוב משיכה מינית זה כלפי זו. התופעה נקראת על שם האנתרופולוג הפיני אדווארד וסטרמרק, שהעלה אותה בשנת 1891 בספרו "ההיסטוריה של נישואים בקרב בני-אדם".
תמיכה מחקרית
מאז נצפתה התופעה במקומות רבים ובתרבויות שונות ברחבי העולם, בהם הקיבוצים בישראל, "נישואי שים-פואה" בסין (בהם בני הזוג גדלים יחד מילדותם), וכן בקרב משפחות בעלות קרבה ביולוגית.
בקיבוצים בישראל, נהגו במשך שנים רבות לגדל ילדים באופן משותף בקבוצות גיל (במקום בקבוצות בה קיימת קרבה ביולוגית). מחקר של האנתרופולוג יוסף שפר משנת 1971, אשר עקב אחר דפוסי הנישואין של קבוצה גדולה של ילדי קיבוצים אשר גדלו בקבוצות גיל, גילה כי מתוך 2,769 נישואים של ילדי הקיבוצים, אף זוג לא גדל יחד במהלך שש השנים הראשונות לחייהם, ורק ארבעה עשר מהזוגות היו ילדים אשר גדלו באותה קבוצת הגיל בקיבוץ. תוצאות מחקר זה מספקות ראיה לנכונותו של אפקט וסטרמרק ולכך שהוא פועל במהלך התקופה הקריטית בין הלידה ועד גיל שש.
בסין היו נהוגים בעבר "נישואי שים-פואה", שבהם הייתה נמכרת ילדה ממשפחה ענייה למשפחה עשירה כמשרתת, והייתה נישאת לבנה של המשפחה העשירה כאשר שני הילדים הגיעו לבגרות. עם זאת, אפקט וסטרמרק גרם פעמים רבות לרתיעה מינית בין בני הזוג, ובשל כך נישואין מסוג זה אופיינו במספר קטן יותר של ילדים ובמספר גדול יותר של גירושין ובגידות.
במקרים בהם לא הייתה קיימת סמיכות במהלך התקופה הקריטית, למשל, כאשר אח ואחותו גדלו בנפרד ומעולם לא נפגשו, הם עלולים להימשך זה לזה אם ייפגשו כאשר יהיו בוגרים. תופעה זו ידועה בשם משיכה מינית גנטית.
אזכורים ביהדות
קיים מדרש בו מטרונה דנה עם רבי יוסי על למה ה' ברא את חוה כשהאדם ישן. רב יוסי אמר שהיה ניסיון לעשות זאת כשהיה ער, אבל הצפייה בתהליך המלא של היווצרות הגוף עשה את האשה לא מושכת בשביל האדם, וה' נאלץ לנסות שוב. המטרונה אמרה שלה קרה דבר דומה; היא הייתה אמורה להינשא לדודה, אבל מאחר שגדלו באותו בית, הוא לא מצא אותה מושכת ולכן התחתן עם אשה אחרת, למרות שהייתה פחות יפה.
אחמד סקו טורה
אחמד סקו טורה (בצרפתית: Ahmed Sékou Touré; 9 בינואר 1922 – 26 במרץ 1984) היה מנהיג פוליטי גינאי, נשיאה הראשון של גינאה (בצרפתית: République de Guinée) החל מעצמאותה משלטון קולוניאלי צרפתי ב-1958 ועד מותו, 26 שנים מאוחר יותר. טורה היה מנהיג פוסט קולוניאלי, החזיק בהשקפות לאומניות ורדיקליות והשאיר את חותם החזון הסוציאליסטי שלו על כל היבטי החיים של גינאה. על אף תרומתו הגדולה לעצמאות גינאה, טורה הנהיג משטר טוטליטרי שהתאפיין בדיכוי מתנגדיו.
תולדות חייו
אחמד סקו טורה נולד ב-9 בינואר 1922 בכפר פאראנה (Faranah) הממוקם על גדת נהר הניז'ר, במרכז גינאה. אחד משבעת הילדים שנולדו לאלפא ואמינטה טורה, איכרים עובדי אדמה. טורה טען כי הוא צאצא ישיר של סאמורי טורה, מנהיג צבאי בונה המדינה המוסלמי האגדי שניהל התנגדות מתמשכת נגד הכיבוש הצרפתי, עד לכידתו ב-1898. טורה חונך על דת האסלאם, הדת הדומיננטית בגינאה, למד בבית ספר קוראני (על פי הקוראן) בפאראנה ובית הספר היסודי הצרפתי בקאנקאן (Kankan).
בשנת 1936 נרשם למכללה הטכנית של ג'ורג' פוירט (Georges Poiret Technical College) בקונאקרי (Conakry), אך הורחק לאחר פחות משנה, בגיל 15 בעקבות שביתת מזון שארגן בקרב הסטודנטים.
לאחר מכן המשיך טורה את השכלתו דרך קורסי התכתבות ומחקר עצמאי, ועבד בעבודות נחותות. העדר בהשכלה פורמלית ובהכשרה מקצועית היווה עבורו מכשול במהלך חייו.
אחמד סקו טורה נישא פעמיים וסופר כי היה אב לכ-50 ילדים.
פוליטיקה ואיגודים מקצועיים
החל מהמאה ה-15 התחילו לחדור מתיישבים ממדינות אירופה לאפריקה שהייתה יבשת עשירה במשאבים. השתלטות המערב על מדינות אפריקה וביסוס הקולוניות התבצעו על ידי חתימה על הסכמים מול ראשי השבטים או בעזרת כיבוש צבאי. האימפריאליזם היה ביטוי לדיכוי וניצול האוכלוסייה המקומית באפריקה.
בסוף המאה ה-19 שלטה צרפת בגינאה. תנועת הלאומיות האפריקאית ניהלה באפריקה הקולוניאלית מאבק נגד השלטון האירופי, אחד ממנהיגי ההתנגדות לקולוניאליזם היה סקו טורה.
משנות חייו המוקדמות, חתר טורה להפיכה פוליטית וסוציואקונומית במדינתו. תחילה שימש כמרכז איגוד עובדים, עמל לעצמאות במשך עשרות שנים ולבסוף כיהן כנשיא גינאה ומנהיג מפלגת PDG (המפלגה הדמוקרטית של גינאה). הוא שאף ליצירת שינוי במדינתו והפיכתה למודל חיקוי עבור אומות אפריקאיות אחרות.
שני העשורים הראשונים של עבודת חייו התרכזו בסוגיות העבודה והמאבק על העצמאות הפוליטית.
בשנת 1940 קיבל טורה משרת פקידות בחברת ניז'ר הצרפתית (Compagnie du Niger Français), שם השתלב במהירות בפעילות של איגוד העובדים. בשנה שלאחר מכן, לאחר שעבר את בחינת ההסמכה לעבודה בסוכנות PTT (שירותי דואר, טלגרף ותקשורת), הוא נכנס לשירות הציבורי הקולוניאלי כפקיד דואר. בזמן עבודתו בתפקיד זה הוא יצר רושם ראשוני יוצא דופן בתור תעמלן בכך שארגן את פועלי הדואר לכדי איגוד. הוא ארגן שביתת עובדים מוצלחת שנמשכה חודשיים והייתה הראשונה במערב אפריקה הצרפתית.
כישרונו ועבודתו היעילה זיכו אותו בהערצתם של בני ארצו ובערנותם וחשדנותם של השלטונות הקולוניאליים. באותו זמן הוא יצר קשרים עם ה-CGT (ההתאחדות הכללית של העובדים), ארגון עובדים צרפתי שנשלט על ידי הקומוניסטים.
ב-1945 ייסד טורה את האיגוד המקצועי הראשון בגינאה הצרפתית, ה-SPTT (איגוד עובדי הדואר והתקשורת), ושנה לאחר מכן נבחר למזכיר הכללי של האיגוד.
רצף מהיר של מהלכים הן בגינאה והן במערב אפריקה הצרפתית, הביא לביסוסו של האיגוד בין השנים 1947 ל-1956 כאיגוד מקצועי מוביל במערב אפריקה.
המהפכה הקומוניסטית ברוסיה ב-1917 הפכה את הקומוניזם לכוח מרכזי במאה ה-20. השפעתו על הקבוצות הלאומניות באפריקה הייתה ניכרת. טורה שאב השראה מרעיונות הקומוניזם בדבר התרחקות מהמערב בשל אופיו הכלכלי-נצלני שהוא פועל יוצא של השיטה הקפיטליסטית והתקרבות לגוש הסובייטי. הוא האמין כי סיוע תקציבי מצד המערב מנציח את תלותה של אפריקה בחסדי זרים ומשמר את שעבודה הפוליטי. גישתו הרדיקלית האנטי-קולוניאליסטית מנעה ממנו לקבל את השיטה הקפיטליסטית המזוהה עם שלטון קולוניאלי זר, עם דיכוי על ידי המתיישבים הלבנים ועם השליטה של המערב במשאביה של אפריקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התפתח במערב אפריקה הצרפתית שיתוף פעולה בין המפלגה הקומוניסטית הצרפתית לבין המפלגה הלאומית העיקרית RDA (ההתאגדות הדמוקרטית האפריקנית). בשנת 1946 השתתף טורה בוועידה מערב אפריקאית בבמקו בירת מאלי, שם הפך לאחד ממייסדי המפלגה. מפלגת RDA הייתה מפלגה פאן- אפריקנית ששאפה לשחרר את מערב אפריקה מהקולוניות. הזרם הפאן אפריקאי הוא זרם רעיוני מרכזי באפריקה המודרנית, השואף לאחדות השחורים באפריקה. לאחר מלחמת העולם השנייה התבסס זרם זה כאידאולוגיה לאומנית ששואפת לאיחוד פוליטי-חברתי של יבשת אפריקה ולהתגברות על פיצולה למדינות קטנות.
בשל האקטיביזם הפוליטי שלו, נכלא סקו טורה למשך תקופה קצרה ב-1947 על ידי הממשל הקולוניאלי הצרפתי. הוא החליט להקדיש את מאמציו לאיחוד עובדי אפריקה ולחתירה לעצמאותה.
בשנת 1948 נבחר טורה למזכיר הכללי של האיגוד הטריטוריאלי של ה-CGT, ושנתיים מאוחר יותר מונה למזכיר הכללי של ועדת התיאום של מערב אפריקה הצרפתית וטוגולנד. לפעילותו הרבה של טורה ב-CGT הייתה השפעה משמעותית על התפתחות כישוריו כמארגן המונים וטקטיקן פוליטי.
בשנת 1952 הפך אחמד סקו טורה למנהיג ה-PDG. סמל המפלגה היה פיל ותומכי סקו טורה דימו אותו לפיל בשל עצמתו וחוכמתו.
בשנת 1953 הנהיג שביתה כללית שהייתה בעלת אופי אנטי-קולוניאלי גלוי, והצליח לנצל את כוחה של תנועת האיגודים המקצועיים למטרות פוליטיות. כמות המשתתפים באיגוד המקצועי בגינאה עלתה במהרה; מ-4,000 חברים ב-1953 ליותר מ-55,000 שנתיים לאחר מכן. כתוצאה מכך התפרסמו טורה ומנהיגים אחרים בגינאה בכל מערב אפריקה הצרפתית. באותה שנה נבחר טורה לשמש כחבר באספה האזורית, אך לא זכה בבחירות לתפקיד נציג באספה הלאומית הצרפתית. היה חשד כי השלטון הצרפתי בגינאה זייף את תוצאות הבחירות במטרה למנוע את זכייתו של טורה.
בשנת 1954 הוא הפך לחבר בוועדת התיאום של ה-RDA. ב-1955 נבחר לראש עיריית קונאקרי. בינואר 1956 הצליח לבסוף להיבחר כנציג גינאה באספה הלאומית הצרפתית בפריז.
ב-1956 חוקקו רשויות צרפת את חוק הקרקעות, שנתן זכות בחירה אוניברסלית ואוטונומיה פנימית במערב אפריקה הצרפתית, ויצרו מועצת מנהלים בכל אזור עם סגן נשיא נבחר. בבחירות של מרץ 1957, נבחר סקו טורה לסגן נשיא גינאה וקיבל את הזכות להקים ממשלה תחת שליטתו הכללית של המושל הצרפתי. הוא החל בתוכנית של אפריקניזציה ותיעוש (מה שבא לידי ביטוי בהגדלת מספר האפריקאים בשירות הציבורי, הקמת חברות מקומיות בניהול אפריקאי ועוד), והגביל את כוחם של ראשי הכפרים על ידי הקמת מועצת כפר והתאחדות איכרים.
באותה שנה נבחר לסגן נשיא ה-RDA, ודגל בכך שהמושבות האפריקאיות של צרפת צריכות להקים התאחדות שבאמצעותה יוכלו לקבוע את היחסים העתידיים שלהן עם צרפת, במקום לפעול כמדינות אינדיבידואליות. עם זאת, בשנים הבאות, כאשר הוצעה למושבות אוטונומיה מוגבלת בתוך "קהילה צרפתית" חדשה או עצמאות מוחלטת מצרפת, סקו טורה, בניגוד לרוב המנהיגים האחרים, קרא לעצמאות מלאה. שאיפתו הייתה ליצור סוציאליזם לאומי-אפריקני. ציטוט של טורה מ-1959 ממחיש את הגישה הזו- "המהפכה הפוליטית לא תהיה שלמה ללא מהפכה כלכלית וחברתית. קולו של העם האפריקני אינו אינדיבידואליסטי".
נשיא גינאה
בספטמבר 1958 התקיים משאל עם ביוזמתה של הקולוניה הצרפתית בנושא החוקה החדשה של צרפת. לגינאה היו שלוש אפשרויות: להישאר במצב הקיים, לעבור אינטגרציה מלאה לצרפת- ששלטה עד אז בגינאה, או להשיג סטטוס של רפובליקה אוטונומית בוועידה צרפתית. אם תדחה גינאה לחלוטין את החוקה, תהפוך לעצמאית באופן מיידי, דבר שימנע ממנה כל סיוע ותמיכה כלכלית מצד צרפת. תושבי גינאה הצביעו ברוב מכריע לעצמאות מיידית. גינאה הייתה היחידה מהקולוניות הצרפתיות שהצביעה נגד החוקה, וב-2 באוקטובר 1958 הפכה לרפובליקה עצמאית, וסקו טורה הפך לנשיאה הראשון. כתוצאה ממהפך זה, זכו שאר אזורי אפריקה הצרפתית לעצמאות כשנתיים מאוחר יותר.
בדצמבר 1958 חיבר טורה הסכם ליצירת איחוד בין גינאה לגאנה. הוא ראה בהסכם זה בסיס לאחדות שתאפשר שיתופי פעולה הדדיים בכל התחומים. במאי 1959 חתמו שני המנהיגים, טורה וקוואמה נקרומה, נשיא גאנה, על הצהרת קונאקרי שצירפה את כל מדינות אפריקה להסכם זה. סודאן וסנגל הצטרפו במהרה, וב-1960 הצטרפה גם מאלי, והתהוו תוכניות לשיתוף פעולה כלכלי-פוליטי נוסף בעתיד. הוצהר כי המטרה העיקרית היא "לסייע לאחינו האפריקאים הנשלטים במטרה לשים קץ לתלות, להרחיב ולפתח ברית של מדינות אפריקאיות עצמאיות".
בשנת 1959 חתמו קוואמה נקרומה, טורה ונשיא ליבריה, ויליאם טובמן (William Tubman), על הצהרת סניקוולי (Sanniquellie) שהגדירה עקרונות עבור קהילה של מדינות אפריקאיות עצמאיות. אולם בשנים שלאחר מכן פרץ ויכוח בין מנהיגים אפריקאים על האופן שבו ניתן להשיג אחדות פאן-אפריקאית. ב-1961 השתתף טורה בוועידת הפסגה בקזבלנקה (Casablanca) ויצר קשרים עם גוש מדינות קזבלנקה, גאנה, מאלי, מרוקו, הרפובליקה הערבית המאוחדת, אלג'יריה ולוב. קבוצה זו נתפסה כקבוצה רדיקאלית למרות חבריה הרבים, ולכן גוש מונרוביה (Monrovia) המתון יותר לא קיבל אותה. סקו טורה עשה מאמצים רבים ליצירת אחדות בין שני הגושים ונפגש עם כמה מנהיגים אפריקאים אחרים במהלך 1961. מאמציו יחד עם אחרים, הובילו לפגישה ההיסטורית באדיס אבבה (Addis Ababa) ב-1963, בה הוקם ארגון אחדות אפריקה.
במסגרת הקשרים שקיים טורה עם מנהיגים אפריקאים נוספים, הוא היה תומך נלהב של ראש ממשלתה הראשון של קונגו, פטריס לומומבה (Patrice Émery Lumumba), שנאבק להשגת עצמאותה של קונגו מהכיבוש הבלגי באזור. בנאומו בפני העצרת הכללית של האו"ם בשנת 1960, הוא תקף במרירות את האו"ם ואת מזכ"ל האו"ם  על מדיניותם כלפי קונגו ועודד את לומומבה לפעול למען שחרורה מהכיבוש. טורה היה גם חבר קרוב ותומך הדוק של נקרומה וקידם אותו בגינאה, שם נשאר נקרומה עד מותו, כאשר נאלץ לגלות אחרי ההפיכה בגאנה ב-1966.
גם לאחר הצלחת המאבק נגד השלטון האירופאי, ושחרורה של רוב יבשת אפריקה משלטון קולוניאלי, הקבוצות הלאומניות הרדיקליות באפריקה טענו כי קיים אויב חדש המאיים על שאיפתם- "הנאו- קולוניאליזם" ויש להילחם בו על מנת לזכות בעצמאות ממשית ולא רק פורמלית. לאומנים אפריקאים טוענים כי על ידי חלק ממדינות אפריקה מקיימות עצמאות למראית עין, אולם ניצולה הכלכלי ושעבודה הפוליטי של אפריקה נמשך. טורה ומנהיגים אפריקאים נוספים ציירו את "הנאו-קולוניאליזם" כאויב ערמומי המסווה את פעילותו ופועל בשיטות מגוונות ומתוחכמות, ממניעת תיעוש בארצות אפריקה ועד למעורבות צבאית ולדיכוי מרידות. "הנאו- קולוניאליזם" הואשם גם בפיצול אפריקה למדינות קטנות וחלשות בשיטת הפרד ומשול.
עם הזמן גינאה נתפסה יותר ויותר כמדינה חד-מפלגתית בלתי מרוסנת, מדכאת ומושחתת. סקו טורה לא בחל באמצעים כנגד מתנגדיו. הוא נתפס כמנהיג סמכותי ומשטרו היה אחראי למעצרים רחבי היקף, הגליה ואף הוצאה להורג של מתנגדי מדיניות הממשלה. כתוצאה מכך ומחוסר יכולתו של טורה לספק לנתיניו יציבות כלכלית וזכויות דמוקרטיות, זכה משטרו לביקורת רבה, בעיקר מצד אקטיביסטים באירופה.
בשנת 1960 הכריז טורה על מפלגתו (PDG) כמפלגה החוקית היחידה במדינה. האג'נדה המרכזית של המפלגה הייתה לשחרר את אפריקה מהקולוניות. הוא האמין שריבוי מפלגות הוא בזבוז של מוחות וכוחות הנמצאים במפלגות יריבות ושהמדינה אינה יכולה להרשות לעצמה מאבק מפלגתי בשל מחסור בכוח אדם מיומן. לפי טורה: "אין גינאה יכולה להרשות לעצמה לפזר כוחותיה, מאמציה ורצונותיה בדואליזם פוליטי". גינאה הפכה למדינה דיקטטורית עם הגבלות קשות על זכויות אדם ועל אופוזיציה פוליטית. טורה קידם בעיקר את הקבוצה האתנית שלו – מנדינקה (Mandinka), במקום לקדם את האידאולוגיה הלאומנית הרחבה שחרת על דגלו. מיליוני אזרחים נאלצו לצאת לגלות כדי להימלט ממחנות הכליאה של טורה. משוער כי 50,000 איש נהרגו במחנות ריכוז כמו מחנה בוירו (Camp Boiro or Camp Mamadou Boiro) הידוע לשמצה.
בשנת 1960 זכה בפרס לנין לשלום ובפרס הצלב הגדול של לגיון הכבוד הצרפתי. טורה ומפלגתו החזיקו בכל הכוח הפוליטי והכלכלי של המדינה במשך 24 שנים. טורה נבחר שוב ב-1968, ב-1974 וב-1984 עקב העדר אופוזיציה.
בעקבות הנסיגה הצרפתית, ההתפתחות הכלכלית בגינאה הייתה איטית. בתחילת כהונתו התעקש טורה כי כל הקשיים של אפריקה הם כתוצאה משלטון הקולוניות עליה, ולכן צריכה לנתק כל מגע איתן. אולם למרות עמדה זו, בשנות ה-70 הייתה התיידדות מחדש עם צרפת. בסוף שנות ה-60' תנועות נציונליסטיות שהיו נפוצות ברחבי אפריקה התרכזו באפריקה הפורטוגזית- כף ורדה (República de Cabo Verde) וגינאה-ביסאו (República da Guiné-Bissau). הארגון האנטי קולוניאליסטי PAIGC (המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וכף ורדה) הוביל מלחמה נגד השלטון הפורטוגזי באזור. בשנות ה-70' ביסס עצמו הארגון כתנועה המצליחה ביותר באפריקה השחורה. בתחילת שנות ה-60' עקב רצונו של טורה להפוך את אפריקה לעצמאית וללאומנית, הפך לפטרונה העיקרי של התנועה. הוא הציע לאמילקר קברל (Amílcar Cabral), מייסדה ומנהיגה של PAIGC שקונאקרי תשמש כבסיס הראשי של התנועה. טורה סיפק תמיכה לוגיסטית וצבאית משמעותית לארגון וכך גם חסינות דיפלומטית בזמן מלחמתו.
עד שנות ה-70' החזיק הארגון בבסיסים רבים בשטח גינאה ובבירתה, בהם החזיקו שבויי מלחמה פורטוגזים. הארגון הפיץ את המסרים שלו באמצעות תחנת הרדיו הרשמית של ממשלת גינאה וכן בעיתון הרשמי של PDG.
מבצע ים ירוק- הפלישה הפורטוגזית לגינאה
בליל ה 22 בנובמבר 1970 ארגנה פורטוגל כוח של כמה מאות חיילים פורטוגזים וחיל עזר גינאי לתקוף את קונאקרי מהים. מטרת המבצע הייתה לחלץ שבויי מלחמה פורטוגזים, להרוס את הבסיס הראשי ואת ההנהגה של PAIGC ולפגוע ביכולתה של גינאה לתמוך בתנועת המורדים. הכוח השתלט על הבסיס הצבאי ששימש כמטה הצבאי הראשי של טורה. משם שיחררו מאות אסירים גינאים, מתנגדי המשטר, ועוד כ-24 אסירים פורטוגזים שהוחזקו במתקן בשם לה מונטן (la montagne). בנוסף פורטוגל התקיפה את המטה הראשי של PAIGC, ניתקה את אספקת החשמל של העיר ושרפה את הוילה הנשיאותית של טורה ואת ביתו של קברל.
טורה כמעט ולא התגורר בוילה וקברל היה מחוץ למדינה באותו הזמן, כך ששניהם לא נפגעו. רבים מאמינים עד היום כי טורה הצליח להינצל מהמתקפה בשל כוחות על טבעיים. הניסיון להרוס את חיל האוויר הגינאי כשל אף הוא עקב מודיעין לא טוב. הקרב היה קצר, כבר בתשע בבוקר של אותו היום טורה הכריז ברדיו שקונאקרי הותקפה על ידי כוחות אימפריאליסטים בהנהגת המשטר הפורטוגזי הקולוניאליסטי. בבוקר שאחרי כבר נסוגו הכוחות, מספר רבבות של לוחמים גינאים מהכוח הפורטוגזי נותרו נטושים על החוף של קונאקרי ונלכדו על ידי הצבא של גינאה.
המתקפה גרמה נזק לעיר אך לא למשטר. ברית המועצות עזרה כספית לתיקון הנזקים, וארצות הברית, עקב המלחמה הקרה עם ברית המועצות, הציעה אף היא 4.7 מיליון דולר לגינאה. טורה קיבל תמיכה רבה מראשי מדינות אפריקה והמזרח התיכון. לוב ואלג'יריה שלחו כלי נשק לצבא גינאה, וניגריה שלחה חיילים. גינאה ביקרה בפגישות דיפלומטיות בארצות הברית והצליחה לגרום לכך שוועדת הביטחון תשלח משלחת שתחקור את הממצאים של המתקפה מיד לאחר שהתרחשה. המסקנות היו כי פורטוגל ידעה על המתקפה למרות שטענה שלא הייתה מעורבת. זה היה ניצחון דיפלומטי עבור גינאה ואסון דיפלומטי עבור פורטוגל.
שבועות אחרי המבצע טורה הכריז שהיו  גורמים רבים בגינאה ששיתפו פעולה עם פורטוגל. בעקבות כך רבים נעצרו ונכלאו ומתנגדים רבים אף הוצאו להורג.
בתחילת שנות ה-80' גיבש טורה חוקה חדשה ומדיניות חדשה לחיפוש סיוע מהמערב לפיתוח גינאה. כתוצאה מכך יצא סקו טורה למשוך השקעות הון מערביות וערביות בגינאה, כאמצעי לנצל את המשאבים העשירים של אלומיניום, יהלומים, ברזל ושמן. בשנת 1982 ביקר בארצות הברית כדי לעודד את תמיכתם ובאותה שנה הוביל את המשלחת שנשלחה על ידי ארגון הוועידה האסלאמית כדי לנסות ולתווך במלחמת איראן-עיראק. ב-1984 הוא מילא תפקיד משמעותי באבטחת הכניסה מחדש של מצרים לוועידה האסלאמית, ונחשב כמדינאי אפריקאי מוביל גם בעת מותו.
מותו
סקו טורה, אחד המנהיגים הפוליטיים האפריקאים ששירתו בתפקיד למשך הזמן הארוך ביותר, נפטר בגיל 62, ב-26 במרץ 1984 במהלך טיפול קרדיאלי בבית חולים אמריקאי. הוא נפטר בקליניקה בקליבלנד (Cleveland), אוהיו, לשם הובל לאחר אירוע לבבי שהתרחש בזמן שהותו בערב הסעודית יום קודם לכן. משם הוחזרה גופתו לקונאקרי לקבורה.
איש הצבא, לנסנה קונטה (Lansana Conté) תפס את מקומו של טורה כנשיא גינאה בבחירות 45 יום אחרי מותו. יורשו של טורה היה אמור להיבחר מתוך מפלגת ה PDG, אך שעות ספורות לפני ישיבת הבחירות, ב-5 באפריל 1984, תפסו את השלטון כוחות מזוינים בהנהגתו של לנסנה. בהוראתו של לנסנה שוחררו כ-1,000 אסירים פוליטיים. השלטון הפוליטי בגינאה נותר דיקטטורי עד שנת 2010.
במהלך חייו סקו טורה טיפח את דמותו הפוליטית כאבי האומה והגיבור שהביא לעצמאות. הביטוי הנפוץ "גינאה-סקו טורה" ממחיש את הדמיון והקשר בין גורלו האישי של טורה לבין גורל המדינה. עם זאת, סקו טורה מעולם לא זכה להנצחה עולמית כשל מנהיגים אחרים: לצד האידאולוגיה הרשמית שהופצה תחת שלטונו ואחרי מותו, התרבו קולות שקראו תיגר על דמותו של ה"מנהיג האגדי" והעלו ספקות לגבי הזהות הפוליטית והלאומית שאפיינה אותו. כתוצאה מהשקפות סותרות אלו, הפך טורה לדמות מעורפלת, אי שם בין גיבור לרודן.
ספרו "אפריקה ואימפריאליזם"
ספרו של סקו טורה "אפריקה ואימפריאליזם" יצא לאור ב-1973. הספר עוסק בבעיית הכיבוש הקולוניאליסטי באפריקה, ומשקף את השקפותיו של טורה בנוגע לאימפריאליזם והמאבק בו. מתוך אבחנתו של סקו טורה על מבנה האימפריאליסטי, הסיק שעל מנת להילחם בו, אפריקה צריכה להתאחד, לכן הוא קורא ל"מהפיכת אחדות". סוג זה של אחדות הופך להיות בסיס חשוב עבור השחרור האפריקאי.
טורה טען כי אפריקה צריכה לשאוף להשיג עצמאות שלמה ואמיתית, מכיוון שהאימפריאליזם לא יכול לשרוד במדינות עצמאיות מבחינה פוליטית, חברתית, אידאולוגית, כלכלית ותרבותית. הוא טוען כי "האימפריאליזם יכול לשרוד כל עוד קיימות כמה מדינות או קהילות שעליהן הוא יכול להפעיל השפעה" אפריקה תרוויח מכך אם לא יספקו לאימפריאליסטים את הסביבה ואת הבסיס האידאולוגי להישרדותם.
סקו טורה סובר כי המאבק לשחרור צריך להיות משימה עבור כולם, לא מוגבל עבור מעמד אחד או קבוצה, אלא צריך להיות מהלך המוני. טורה מסביר כי היעדר "אחדות המעורבות" במאבק השחרור נגרם על ידי האימפריאליסטים, אשר לעיתים קרובות מבקשים להפריד ולשלוט. על פי מדיניות מחושבת של האימפריאליסטים, מספר אפריקאים הוצבו בעמדת נחיתות כלכלית וחברתית על פני האחרים. לכן, אלה שהוצבו בעמדת יתרון מרגישים שאינם ששים לשחק תפקיד חיובי במאבק השחרור. האימפריאליסטים ממהרים לנצל במהירות התפתחויות כאלה, תמיד על חשבון המאבק לשחרור. <references group="Magill, Frank N. 1999. Dictionary of World Biography: The 20th Century, O-Z. New York: Routledge " />
4Q41
4Q41 (נקראת גם 4QDeutn ומכונה גם "מגילת כל הנשמות" (All Souls Deuteronomy)) היא מגילה המכילה קטע מספר דברים שנמצאה בין מגילות קומראן סמוך לים המלח.
תולדות המגילה
המגילה היא אחת מכ-600 מגילות שנמצאו על ידי בדואים במערה מס' 4 בשנת 1952 במצוק החוואר מול קומראן. במערה נמצאו 14 קטעים מספר דברים (מסומנים באותיות a עד n) וקטע זה הוא הגדול מביניהם. לצורך מימון הרכישה של המגילות מידי הבדואים נתרמו כספים ממוסדות אקדמאים ודתיים מרחבי העולם. הכסף לרכישת מגילה זו נתרם על ידי כנסיית כל הנשמות במנהטן, ומכאן כינויה כ"כמגילת כל הנשמות". תוכן המגילה פורסם לראשונה על ידי פרנק מור קרוס מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1969. הפרסום הרשמי נעשה בכרך 14 של תגליות במדבר יהודה על ידי סידני ווייט קרופורד בשנת 1995. הקטע מתוארך לתקופה ההרודיאנית המוקדמת בשנים 30 עד 1 לפני הספירה.
תוכן המגילה
המגילה מכילה 4 טורים שלמים ושני טורים חלקיים של פסוקים מספר דברים. התוכן הוא מפרק ח' פסוקים ה' עד י', ופרק ה' מפסוק א' עד פרק ו' פסוק א'. הקטע מאופיין בשינויים דקדוקיים רבים שנמצאו ברוב הקטעים המקראיים במגילות קומראן (כמו "לוא" במקום "לא", "כול" במקום "כל") ובשינויים יותר משמעותיים. הקטע עורר עניין רב במחקר כי הוא כולל את עשרת הדיברות של ספר דברים במלואו. במחקר נעשו השוואות בין נוסח הקטע מקומראן לנוסח המסורה, הנוסח השומרוני ופפירוס נאש.
עשרת הדיברות
כאמור בנוסח עשרת הדיברות שבמגילה ישנם שינויים רבים הנובעים מהדקדוק המיוחד של מגילות קומראן המקראיות. מעבר לכך הנוסח דומה לנוסח המסורה למעט שינוי בולט בדיבר של יום השבת. בין הדיבר של יום השבת שבספר שמות לבין הדיבר בספר דברים יש שינוי בפסוק הנותן טעם לשמירת השבת. בספר שמות הטעם הוא טעם אוניברסלי -"כִּי שֵׁשֶׁת יָמִים עָשָׂה ה' אֶת הַשָּׁמַיִם וְאֶת הָאָרֶץ אֶת הַיָּם וְאֶת כָּל אֲשֶׁר בָּם וַיָּנַח בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי עַל כֵּן בֵּרַךְ ה' אֶת יוֹם הַשַּׁבָּת וַיְקַדְּשֵׁהוּ" (שמות, כ', י), ובספר דברים הטעם הוא "לאומי" - "וְזָכַרְתָּ כִּי עֶבֶד הָיִיתָ בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם וַיֹּצִאֲךָ ה' אֱלֹהֶיךָ מִשָּׁם בְּיָד חֲזָקָה וּבִזְרֹעַ נְטוּיָה עַל כֵּן צִוְּךָ ה' אֱלֹהֶיךָ לַעֲשׂוֹת אֶת יוֹם הַשַּׁבָּת" (דברים ה', טו). המגילה כותבת את הטעם הלאומי כמו בספר דברים בנוסח המסורה ומייד אחריו מוסיפה את הטעם האוניברסלי כמו בספר שמות.
אל-קאסם בן מוחמד
אל-קאסם בן מוחמד (בערבית: القاسم بن محمد; 598 – 600) היה בנו הראשון של מוחמד, נביא האסלאם.
חייו מותו
אל-קאסם נולד במכה, לפני תקופתו של מוחמד כנביא. הוא נפטר בגיל מאוד צעיר, יש אומרים בגיל 17 חודשים, יש אומרים בגיל שנה, ויש אומרים בגיל שנתיים, ויש שאף אומרים בגיל 3 שנים.
משפחה
סבו וסבתו מצד אביו היו עבדאללה בן עבד אל-מוטליב ואמינה בנת והב, בעוד שסבו וסבתו מצד אמו היו ח'ווליד בן אסד ופאטמה בת זאידה.
אביו היה מוחמד, ואמו הייתה חדיג'ה. היו לו שני אחים, איבראהים ועבדאללה. כמו כן, היו לו ארבע אחיות: זיינב, רוקייה, אום כולת'ום, ופאטמה.
אמא אווזה
אמא אווזה היא דמות מפורסמת בספרות האגדות ושירי הילדים. היא תופסת מקום חשוב ב"סיפורי אמא אווזה", המוכרים יותר כשירי ילדים או סיפורים מחורזים לפעוטות. בבריטניה של היום מוכרת אמא אווזה בעיקר ככותרת לפנטומימה לחג המולד. מלבד הפנטומימה הקרויה "אמא אווזה", הפזמונים מהווים בסיס למספר רב של מחזות פנטומימה קלאסיים.
מי הייתה אמא אווזה?
אמא אווזה הוא השם שניתן לאישה כפרית טיפוסית, שהיא המקור המשוער לסיפורי אמא אווזה ופזמוניה. עם זאת, שום כותבת מוגדרת לא זוהתה מעולם עם שם זה, שהאזכור הראשון שלו מופיע בשיח מוסגר ברשומות מחורזות של אירועי השבוע, שהופיעו בקביעות במשך שנים אחדות, "המוזה ההיסטורית" של ז'אן לורט, שקובצו בשנת 1650. הערתו, "...comme un conte de la Mere Oye ("...כמו בסיפור של אמא אווזה") מלמדת, שהביטוי היה מוכר כבר.
על אף עובדות חוזרות ונשנות קיימים דיווחים ספקניים, המוכרים לתיירים בבוסטון, מסצ'וסטס, לפיהם "אמא אווזה" המקורית הייתה רעייתו הבוסטונית של איזאק גוז, ששמה היה או אליזבת פוסטר גוז (1665–1758) או מרי גוז (נפטרה ב-1690 בגיל 42), הקבורה בבית הקברות גראנארי ברחוב טרמונט.לדברי אלינור ארלי, סופרת מסעות והיסטוריה בוסטונית בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, "אמא אווזה" המקורית הייתה אישה אמיתית, שחיה בבוסטון בשנות ה-60' של המאה ה-17.על פי הידוע, הייתה אשתו השנייה של איזאק גוז (לחלופין ורגוז או ורטיגוז), שהביאה לנישואים שישה ילדים משלה, תוספת לעשרת ילדיו של איזאק. אחרי מותו של איזאק, עברה אליזבת לחיות אצל בתה הבכירה, שנישאה לתומאס פליט, מוציא לאור. לדברי ארלי, "אמא אווזה" נהגה לשיר שירים וחמשירים לנכדיה במשך כל היום, וילדים אחרים התקהלו לשמוע אותם. לבסוף קיבץ חתנה את הפזמונים והוציא אותם לאור בדפוס.
בספר "האישויות האמיתיות של אמא אווזה" (1930) מעלה קתרין אלווס תומאס את האפשרות, כי הדמות והשם "Mother Goose", או "Mère l'Oye" מבוססים על אגדות עתיקות על רעיית רובר השני מלך צרפת, Berthe la fileuse ("ברתה הטווה") או Berthe pied d'oie ("ברתה רגל-אווזה"), שנקראה בדרום צרפת reine Pedauque ומוזכרת לעיתים קרובות, לדברי תומאס, באגדות צרפתיות כמי שטוותה מעשיות מופלאות שריתקו את הילדים. הסמכות בנושא מסורת "אמא אווזה", איונה אופי, אינה נותנת אמון לא בתומאס ולא בהנחות הבוסטוניות.
ראשון הכותבים בסוגת סיפורי המעשיות, שארל פרו, פרסם בשנת 1695 בשם בנו קובץ מעשיות בשם "Histoires ou contes du temps passés,avec des moralités'" ("סיפורים או מעשיות מימים עברו, עם מוסר השכל"), שנודעו יותר בשם המשני Contes de ma mère l'Oye ("סיפורי אמא אווזה"). ספרו של פרו מציין את ראשיתם המאומתת של סיפורי אמא אווזה.
בשנת 1729 הופיע תרגום אנגלי לקובץ של פרו, Histories or Tales of Past Times, Told by Mother Goose ("סיפורים ומעשיות מימים עברו, מפי אמא אווזה"), שהביא לראשונה את היפהפייה הנרדמת, כיפה אדומה, החתול במגפיים, סינדרלה ועוד מסיפורי פרו לקהל קורא האנגלית. אלה היו מעשיות. ג'ון ניוברי הוציא לאור אוסף של פזמוני ילדים באנגלית, Mother Goose's Melody, or, Sonnets for the Cradle ("נעימה או שירי ערש של אמא אווזה") (לונדון, ללא תאריך, בסביבות 1765), שהסיט את נקודת הכובד מסיפורי מעשיות לשירי ילדים מחורזים, ובאנגלית היה זה הקישור העיקרי ל"אמא אווזה" עד לזמן האחרון.
הופעתם הראשונה בפומבי של סיפורי אמא אווזה בעולם החדש הייתה בווסטר, מסצ'וסטס, שם הדפיס מחדש בעל בית הדפוס איזאיה תומאס את Samber's volume באותו שם, בשנת 1786.
ספר של שירים לילדים בשם "Mother Goose's Melody" יצא לאור באנגליה בשנת 1781, ומאז נקשר השם "אמא אווזה" בשירה לילדים.
המלחין מוריס ראוול כתב את "אמא אווזה", סוויטה לפסנתר, שאותה תזמר בהמשך לבלט. יש גם שיר הקרוי "אמא אווזה" של להקת הרוק המתקדם ג'תרו טאל, מתוך אלבום "אקוואלונג" שלהם משנת 1971. לא נראה שיש קשר בין השיר לדמותה של אמא אווזה, בהיותה רק הראשונה לשורה של דימויים סוריאליסטיים שהמספר פוגש ומתאר לאורך השיר.
אמא אווזה זקנה
בתרגום חופשי:
אליפות העולם בכדוריד 2015
אליפות העולם בכדוריד 2015 היא אליפות העולם ה-24 והיא נערכה על ידי איגוד הכדוריד העולמי. הטורניר התקיים בקטר בין ה-15 בינואר ל-1 בפברואר 2015. משחק הגמר נערך בלוסייל ב-Lusail Sports Arena שכולל 15,000 מקומות.
זכתה באליפות בפעם החמישית בתולדות הנבחרת. באליפות זו נבחרת קטר זכתה במדליית כסף. בכך היא הפכה להיות הנבחרת הראשונה לא-אירופאית שזכתה במדליה באליפות העולם בכדוריד.
מתכונת התחרות
הקבוצות חולקו ל-4 בתים. 4 נבחרות חזקות מכל בית העפילו לשלב שמינית הגמר.
הנבחרות שלא העפילו לשלב השני, התמודדו על "גביע הנשיא".
בית א'
משחקי הבית נערכו בדוחה באולם Duhail Handball Sports Hall שמכיל 5,500 מקומות ובאולם Ali Bin Hamad Al Attiya Arena שמכיל 7,700 מקומות ולוסייל באולם Lusail Sports Arena שמכיל 15,300 מקומות.
בית ב'
משחקי הבית נערכו בדוחה באולם Duhail Handball Sports Hall שמכיל 5,500 מקומות ובאולם Ali Bin Hamad Al Attiya Arena שמכיל 7,700 מקומות ולוסייל באולם Lusail Sports Arena שמכיל 15,300 מקומות
בית ג'
משחקי הבית נערכו בדוחה באולם Duhail Handball Sports Hall שמכיל 5,500 מקומות ובאולם Ali Bin Hamad Al Attiya Arena שמכיל 7,700 מקומות ולוסייל באולם Lusail Sports Arena שמכיל 15,300 מקומות.
בית ד'
משחקי הבית נערכו בדוחה באולם Duhail Handball Sports Hall שמכיל 5,500 מקומות ובאולם Ali Bin Hamad Al Attiya Arena שמכיל 7,700 מקומות ולוסייל באולם Lusail Sports Arena שמכיל 15,300 מקומות.
ישראל באליפות
נבחרת ישראל בכדוריד במסגרת מוקדמות אירופה הוגרלה בבית א'. הנבחרת סיימה את הבית במקום השני וסיימה את השתתפותה.
יחסי קוריאה הדרומית–תאילנד
יחסי קוריאה הדרומית–תאילנד הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של קוריאה לבין ממלכת תאילנד.
היסטוריה
תאילנד הייתה המדינה הראשונה ששלחה סיוע לקוריאה הדרומית בעת מלחמת קוריאה. עזרה זו הייתה נחוצה לקוריאה, והובילה לניצחון הקרבות הראשונים של המלחמה. בסך הכל נשלחו מעל ל-10,000 לוחמים תאילנדים, הכוח השני בגודלו אחרי ארצות הברית. במלחמה נהרגו 137 ונפצעו מעל לאלף לוחמים תאילנדים. בעקבות סיוע זה, מתקיימים קשרי ידידות ענפים בין המדינות עד היום.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 באוקטובר 1958.
השריר הסותם החיצון
השריר הסותם החיצון (תקן טרמינולוגיה אנטומיקה: Musculus obturator externus) הוא אחד משרירי הירך התיכונים. הוא ממוקם עמוק בחלק העליון תיכון של הירך. כיווץ של השריר הסותם החיצון מסובב את הירך לכיוון חיצוני. מיקום השריר וחיבוריו הצמודים למפרק הירך מאפשרים לו לפעול כמייצב של המפרק, שכן בכיווצו הוא מצמיד את ראש הירך למקומו במרחשת.
תיאור
תחילתו של השריר הסותם החיצון בשולי הנקב הסתום של האגן ובקרום הסותם (Membrana obturatoria) חלקו המרוחק של השריר נאחז בגומץ תל הירך שבאזור צוואר עצם הירך.
עצבוב
השריר הסותם החיצון מעוצבב על ידי שורשי העצב המותניים השלישי והרביעי (L3, L4) דרך העצב הסותם.
יובל בנאי
יובל בנאי (נולד ב-9 ביוני 1962) הוא זמר, מוזיקאי, פזמונאי ושחקן קולנוע ישראלי, סולן ומקים להקת משינה.
ביוגרפיה
בנאי נולד בתל אביב, בן בכור לאילנה ולשחקן והיוצר יוסי בנאי. את שירותו הצבאי עשה בחיל התותחנים, והשתתף במלחמת לבנון הראשונה. מראות המלחמה השפיעו עמוקות עליו ועל שיריו, והוא העיד שבעקבותיהם הסתייג מהצבא וממלחמה. במהלך שירותו נשפט למאסר של 21 יום בכלא שש על שסטר לקצין. אחרי המלחמה הדריך טירונים במחנה שבטה, בו שירת לצד שלומי ברכה. בחופשותיהם מהצבא נהגו השניים לבלות במועדון "הפינגווין", ובהשפעת הלהקות שניגנו שם החליטו להקים להקה. בנאי הסתייג בתחילה בטענה שלא ידע לשיר, אך לבסוף נעתר, בהשפעת הלהקות "מינימל קומפקט" ו"ז'אן קונפליקט" של רמי פורטיס, שלטענת ברכה גם הוא לא ידע לשיר. בבסיס הצבאי כתבו יחד את הבסיס לשירי האלבום הראשון של "משינה".
לאחר שחרורם מהצבא בשנת 1983, נוצר הבסיס ללהקת "משינה", שהרכב נגניה התחלף מספר פעמים בשנותיה הראשונות. הלהקה הופיעה מספר פעמים במועדון "הפינגווין" בתל אביב, והופעותיה זכו להצלחה. באחת ההופעות צפה במאי הקולנוע יקי יושע, ובעקבותיה ליהק את בנאי לתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "מכת שמש", שעלה לאקרנים בשנת 1984. בנאי שר גם את שיר הנושא של הסרט, שכתב יעקב רוטבליט והלחין שמוליק קראוס. בעקבות השתתפותו בסרט הוא נעדר למספר חודשים מהחזרות של "משינה", מה שגרם למתחים בינו לבין שאר חברי הלהקה, והיווה את אחד הגורמים לפירוקה הזמני למשך כשנה. במהלך שנה זו הופיע יחד עם איגי דיין ואורן אליעזרי בלהקת "שלום הציבור".
בתחילת 1985 חידשו חברי "משינה" את פעילות הלהקה, ובסוף אותה שנה יצא אלבומה הראשון. הלהקה פעלה במקור עד 1995, אז התפרקה באופן זמני. באלבומיה הראשונים של משינה היה ברכה הכותב הראשי של שיריה, ובנאי כתב שירים אחדים. בין השירים המפורסמים שכתב היו "שלח לי מלאך", "אהובתי" שכתב יחד עם זוגתו אורלי זילברשץ ו"ברחובות שלנו". באלבומי הלהקה "העמותה לחקר התמותה" ו"מפלצות התהילה" השתתף בכתיבת השירים עם שלומי ברכה. באלבומה האחרון של הלהקה לפני פירוקה, "להתראות נעורים שלום אהבה", כתב והלחין את כל השירים, בהם להיטים כ"תחזור תחזור" ו"להתראות נעורים שלום אהבה".
בשנות התשעים החל בנאי לעבוד גם מחוץ למסגרת הלהקה. בשנת 1991, בעת ש"משינה" הייתה בהפסקת פעילות זמנית, הפיק את אלבומה של אורלי זילברשץ "הקברט של מירנדה" והלחין את רוב שיריו. בשנת 1995 הפיק מוזיקלית את האלבום "מסעותי עם עצמי" של להקת איפה הילד והשתתף בעיבודי השירים עם חברי הלהקה.
בשנת 1997, שנתיים לאחר פירוק משינה, הוציא בנאי אלבום סולו ראשון, "יובל בנאי", שאת כל השירים בו הלחין, וכתב את רובם. את האלבום ליוו הסינגלים "אני זוכר", "גורל נדוש", "לא יכול לעצור את זה" ו"חוף הבורחים", שזכו להצלחה. את רוב השירים עיבד יחד עם אלונה טוראל. באלבום ניגן בקלידים אבנר חודורוב, חברו ללהקת משינה.
בשנת 1998 השתתף בפרויקט המוזיקלי "עבודה עברית" עם גרסת כיסוי לשיר "אני אוהב לישון" של אריק איינשטיין, אותה ביצע עם להקת שורשי אפריקה.
באוגוסט 2001 הוציא בנאי אלבום סולו שלישי, "נשאר במקום", בהפקה משותפת לו ולנושי פז. בין שיריו המוכרים של האלבום היו "נשאר במקום" ו"זמן ללכת". בסוף אותה שנה התארח באלבומו של הזמר מוקי, "שמע ישראל", בו השתתף בשיר "האדמה בוכה" שהיה אחד מלהיטי האלבום.
בשנת 2003 חזר בנאי לתפקד כסולן להקת משינה, שהתאחדה ושבה לפעילות מלאה. הלהקה הוציאה באותה שנה שני סינגלים שכתבו והלחינו בנאי ושלומי ברכה במשותף, "משהו קטן וטוב" ו"ואולי עכשיו", שזכו שניהם להצלחה. בתחילת 2004 יצא אלבום הופעה של הלהקה בשם "משינה live 2003", וב-2005 הוציאה הלהקה אלבום אולפן ראשון אחרי עשר שנים, בשם "רומנטיקה עתידנית". את רוב שירי אלבום זה כתבו והלחינו בנאי וברכה במשותף.
בשנת 2010 יצא אלבומה של משינה "יהלומים בשמיים", בו נכתבו כל השירים על ידי בנאי והולחנו על ידי שלומי ברכה.
בינואר 2015 יצא אלבום הסולו החמישי של בנאי, אשר נקרא על שם הסינגל המצליח "עוד שיר אחד".
בשנת 2019 העלה את המופע "יובל שר יוסי" בו ביצע לראשונה את השירים של אביו, יוסי בנאי, כשהוא מלווה בלהקה של מוזיקאים ידועים כמו גבע אלון, ג'נגו, אסף רייז, גליה חי ולירון פלורה משולם.
בשנת 2020 השתתף בסרטה של קרן ידעיה "מאמי".
משפחתו
בשנת 1987 נישא בנאי לשחקנית אורלי זילברשץ, ולהם שלושה ילדים. אחד מהם הוא השחקן והמוזיקאי אלישע בנאי. הם התגרשו באפריל 2007. לאחר גירושיהם, עבר לגור במושב אילניה, שם עסק בחקלאות. הוא מייצר עד היום שמן זית תחת המותג "סג'רה", במקביל להמשך פעילותו כמוזיקאי.
לאחר גירושיו הכיר את עמליה רוזנבלום, גרושה ואם לבת. לשניים בן משותף שנולד בשנת 2013. בפברואר 2017 נישאו בניו יורק, והם מתגוררים לסירוגין באילניה ובתל אביב.
עם להקת משינה
לדיסקוגרפיה של משינה ראו בערך משינה
אדריאן קינג
אדריאן קינג (באנגלית: Adrienne King; נולדה ב-21 ביולי 1960) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון, מדבבת ורקדנית אמריקאית. היא ידועה כ"אליס הארדי" מסדרת סרטי יום שישי ה-13.
ביוגרפיה
קינג נולדה בלונג איילנד, ניו יורק. בהיותה בת שישה חודשים, הופיעה קינג בפרסומת הראשונה שלה. בשנת 1965, הופיעה בתוכנית "Hallmark Hall of Fame" בתור מלינדה. בנוסף היא למדה ריקוד באקדמיה המלכותית לאמנויות.
תפקידה המשמעותי היחיד היה בשנת 1980, כשנבחרה לשחק את אליס הארדי בסרט האימה "יום שישי ה-13" ובסרט ההמשך. קינג לוהקה לתפקיד לאחר שהמפיקים לא יכלו להשיג את בחירתם הראשונה, סאלי פילד.
לאחר הצלחת "יום שישי ה-13", קינג הוטרדה על ידי מעריץ אובססיבי שעקב אחריה ופרץ לדירתה. בעקבות חוויה זו, קינג פרשה מקריירת המשחק והתרכזה בציור. למרות פרישתה, קינג ביצעה קולות במספר סרטי קולנוע, כגון: "מה עובר על גילברט" (1993), "בזמן שישנת" (1995) ו"טיטניק" (1997).
ב-2008, תוכננה קינג להופיע ביציאה מחודשת של "יום שישי ה-13", אך לאחר מספר ימים הוחלט בהפקה שאף שחקן מהסרט המקורי לא יופיע בסרט; אליס הארדי הופיעה בסצנת הפתיחה, אך מגולמת על ידי סטפני רודס. מאוחר יותר, הופיעה קינג סרט האימה והמדע הבדיוני "Walking Distance", סרטה הראשון מזה 27 שנים.
נטווייבס
נטווייבס (אנגלית: Netvibes) הוא לוח מחוונים אינטרנטי, מעין דף בית מותאם אישית למשתמש, כדוגמת iGoogle, המאפשר שימוש בווידג'טים של יצרנים שונים. לוח המחוונים מבצע פעולות שונות ובהן: קישור לחשבונות ברשתות חברתיות מקוונות, מעקב אחר חדשות ובלוגים, הצגת לוחות שנה, כניסה לדואר אלקטרוני, רשימות מועדפים, הזנות RSS, קישורים למנועי חיפוש ועוד.
משתמש יכול לייצר לעצמו לוחות מחוונים בתחומים שונים באופן עצמאי וגם לקבל לוחות אוטומטיים. כל לוח מחוונים יכול להכיל מספר דפיות.
לדוגמה: אדם הרוצה לתכנן טיול לניו יורק יכול לייצר לוח מחוונים שמציג מידע מסוגים שונים על העיר ניו יורק: מקבץ חדשות, רשימת בלוגים, סרטים, תמונות, לוחות אירועים ועוד.
נטווייבס הוא כלי חינמי למשתמש הפרטי וניתן לרכישה על ידי חברות מסחריות, לצורך ניטור ומעקב.
בפברואר 2014 דירוג האתר באלקסה היה 1,734.
כלילא
כלילא (עטרה) הוא תכשיט שענדו בתקופת המשנה והתלמוד.
התכשיט
בזמן בית המקדש השני, נהוג היה לעשות עטרה לחתנים מזהב או מכסף. העטרה הייתה צבועה ומצוירת בגפרית ומלח. עטרות אחרות, זולות יותר, היו עשויות מוורדים והדסים. היו גם סוגים אחרים.