cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפארק הלאומי הרי הגעש של הוואי
היסטוריה
לורין א. תורסטון (Lorrin A. Thurston), נכדו של המיסיונר אסה תורסטון, נמנה עם האישים שפעלו להקמת הפארק לאחר שהשקיע במלון בין 1891 ל-1904. את הרעיון הציע לראשונה ויליאם ר. קאסל (William R. Castle) ב-1903. תורסטון, שהיה הבעלים של העיתון הונולולו אדוורטייזר (Honolulu Advertiser) פרסם מאמרי מערכת שתמכו ברעיון הפארק. ב-1907 מימנה טריטוריית הוואי ביקור של 50 חברי קונגרס ונשותיהם בהר הגעש הרדום הליאקלה ובקילוואה. הביקור כלל ארוחת צהריים שבושלה על קיטור מהר הגעש. ב-1908 אירח תורסטון את מזכיר הפנים של ארצות הברית ג'יימס רודולף גרפילד, וב-1909 משלחת נוספת מהקונגרס. המושל ויליאם פ. פריאר (Walter F. Frear) הציע טיוטה של הצעת חוק ב-1911 להקמת "הפארק הלאומי קילוואה" (Kilauea National Park) בעלות של 50,000 דולר. ויליאם הרברט שיפמן (William Herbert Shipman), בעלים של קרקעות באזור ותורסטון הציעו גבולות לפארק, אבל נתקלו בהתנגדות של החוואים המקומיים. תורסטון פרסם בעיתון מכתבי תמיכה ברעיון הפארק מאת ג'ון מיור, הנרי קבוט לודג' והנשיא לשעבר תאודור רוזוולט. לאחר כמה ניסיונות, עברה לבסוף החקיקה להקמת הפארק שהוצעה על ידי חבר הקונגרס ג'ונה קוהיו קלאניאנאולה (Jonah Kūhiō Kalaniana'ole). החלטת בית הנבחרים מספר 9525 נחתמה על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ב-1 באוגוסט 1916. היה זה הפארק הלאומי ה-11 שהוקם בארצות הברית והראשון בטריטוריה של הוואי.
ב-2004 נוספו 468.58 קילומטרים רבועים של חוות קאהוקו (Kahuku Ranch) לפארק והגדילו את שטחו ה-56%. זה היה אזור מערבית לעיירה ואיוהינו (Waiohinu) ומזרחית לאושן ויו (Ocean View), רכישת הקרקע הגדולה ביותר בהיסטוריה של הוואי. השטח נרכש בעלות של 21.9 מיליון דולר במימון של החברה לשימור הטבע (The Nature Conservancy), ארגון פרטי לשמירת הסביבה.
פעילות געשית במאה ה-21
אירוע התפוצצות גרם לפתיחת לוע גז געשי גדול של גופרית דו-חמצנית, שהגביר מאוד את רמת הגז שנפלט מלוע האלמאומאו. הגידול המסוכן בגז הגופרית הדו-חמצנית גררה סגירה של כביש שולי הלוע בין מוזיאון ג'אגר דרומית/דרומית-מזרחית לכביש שרשרת הלועות, שביל שולי הלוע ממחנה הנופש הצבאי דרומית/דרומית-מזרחית לכביש שרשרת הלועות, וכל השבילים המובילים ללוע האלמאומאו.
החל במרץ 2018 החלה פעילות געשית שהתרכזה בלוע פּוּאוּ אוֹאוֹ המרוחק. במקביל החל אגם הלבה בלוע האלמאומאו להתרוקן החל מ-2 במאי 2018. מצפה הרי הגעש של הוואי הזהיר שהתרוקנות אגם הלבה מגבירה את הפוטנציאל להתפרצויות פריאטיות בפסגה עקב המפגש בין המאגמה הלוהטת למפלס מי התהום, דומה לאלו שהתרחשו ב-1924. חששות אלו גרמו לסגירת הפארק הלאומי הרי הגעש של הוואי ב-11 במאי. ב-17 במאי בסביבות 4:15 לפנות בוקר ארעה התפרצות מתפוצצת בלוע האלמאומאו, שיצרה עמוד התפרצות של אפר געשי בגובה 9 קילומטרים. התפרצות זו סימנה התחלה של סדרה של התפרצויות עזות שיצרו תימרות אפר משמעותיות מהאלמאומאו. התפרצויות אלו שלוו ברעידות אדמה גדולות, שקיעה פנימה והתמוטטות בתוך לוע האלמאומאו וסביבו, נמשכו עד תחילת אוגוסט.
הפארק נפתח מחדש ב-22 בספטמבר 2018, אם כי, נכון לנובמבר 2018, חלקים מסוימים עדיין סגורים לקהל.
מרכז המבקרים והמוזיאונים
מרכז המבקרים הראשי שוכן קרוב לכניסה לפארק ב-19.42944°N, -155.25708°W, במרכז יש מוצגים ומסופק מידע על הפארק. בסמוך שוכן מרכז המידע וולקנו (Volcano Art Center) בתוך המבנה המקורי של וולקנו האוז מ-1877 והוא מבנה רשום ויש בו גלריה של אמנות ומוצגים היסטוריים.
במוזיאון ג'אגר השוכן כמה קילומטרים מערבית על כביש שולי הלוע יש מוצגים נוספים ויש ממנו תצפית קרובה על לוע האלמאומאו הפעיל של קילוואה. המוזיאון קרוי על שם המדען תומאס ג'אגר (.Thomas Augustus Jaggar, Jr; 1871–1953), המנהל הראשון של מצפה הרי הגעש של הוואי (Hawaiian Volcano Observatory), הצמוד למוזיאון. המצפה עצמו מופעל על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית ואינו פתוח לציבור.
חנויות ספרים שוכנות במרכז המבקרים הראשי ובמוזיאון ג'אגר. המחנה הצבאי קילוואה (Kilauea Military Camp) הוא אתר נופש לחיילי צבא ארצות הברית. ארגוני מתנדבים ממנים גם הם אירועים בפארק.
שרלטו קופלי
שרלטו קוֹפְּלִי (באנגלית: Sharlto Copley; נולד ב-27 בנובמבר 1973) הוא שחקן ומפיק קולנוע דרום אפריקאי. הוא התפרסם בזכות הופעותיו בסרטים "מחוז 9", "צוות לעניין" ו"אליסיום".
ביוגרפיה
קופלי נולד בעיר יוהנסבורג בחאוטנג, דרום אפריקה לעקרת בית בשם לינדה ולד"ר ברוס קופלי, פרופסור בגמלאות. אחיו, דונובן, הוא סולן של להקת Hot Water מקייפטאון.
קריירה
קופלי פרץ לתודעה בשנת 2009 כאשר הופיע בתפקיד הראשי של ויקוס ואן דה מרווה, המחלק צווי גירוש לחייזרים, בהפקתם הבדיונית המרשימה של ניל בלומקאמפ ופיטר ג'קסון, "מחוז 9". בשנת 2010 קיבל קופלי את תפקיד קפטן "מטורף מיילל" מרדוק, טייס הצוות התמהוני, בעיבוד הקולנועי "צוות לעניין", המבוססת על הסדרה משנות השמונים.
בשנת 2013 הוא גילם את דמות הנבל הראשי, קרוגר, בסרט הפעולה העתידני "אליסיום" שביים ניל בלומקאמפ משכבר קופלי השתתף בסרטו של בלומקאמפ (מחוז 9). באותה השנה השתתף ברימייק של ספייק לי לסרט "שבעה צעדים" המבוסס על הסרט הקוריאני בעל אותו שם.
בשנת 2014, הוא גילם את דמותו של המלך סטפן באתחול המחודש שובר הקופות של דיסני ליפהפייה הנרדמת "מליפיסנט", שם הופיע בתור הנבל הראשי בסרט.
בשנת 2015 קופלי כיכב בתפקיד הראשי (כשגילם את כריסטיאן ווקר) בסדרת הטלוויזיה "פאוורס", המבוססת על ספר קומיקס. לקופלי זו ההופעה הטלוויזיונית הראשונה שלו מאז החל את הקריירה.
בשנת 2020 שיחק את ויליאם סוייר במותחן הפשע "הפשע האחרון"; סרט מקורי של נטפליקס.
בשנת 2021 גילם את הרוצח הסדרתי טד קזינסקי בסרט הפשע העצמאי "Ted K" של הבמאי טוני סטון. בהמשך אותה השנה לוהק קופלי לעונתה השנייה של הקומדיה השחורה "בובה רוסית" שיצרה נטשה ליון לנטפליקס ותעלה במהלך 2022.
חיים אישיים
קופלי נמצא במערכת יחסים עם השחקנית והדוגמנית הדרום-אפריקאית טניט פניקס מאז ינואר 2012. הם התחתנו ב-15 בפברואר 2016, בקייפטאון, דרום אפריקה. הוא מתגורר לסירוגין בקייפטאון ובלוס אנג'לס. לבני הזוג יש בת משותפת.
קשור אותי! אהוב אותי!
'''קשור אותי! אהוב אותי! (בספרדית: !Átame¡''') הוא סרט קולנוע ספרדי משנת 1990, שכתב וביים פדרו אלמודובר.
הסרט הוא מלודרמה רומנטית, העוסקת בעבריין בשם ריקי, שעם שחרורו מבית חולים לחולי נפש מצהיר על כוונתו "לעבוד ולהקים משפחה, כמו אדם נורמלי". לשם כך הוא חוטף וכולא שחקנית קולנוע בשם מרינה שאותה הוא מעריץ, ומנסה לשכנעה שתתאהב בו.
עלילה
ריקי (אנטוניו בנדרס), צעיר בודד בן 23, משתחרר מבית חולים לחולי נפש. לשאלתה של מנהלת בית החולים לתוכניותיו הוא עונה: "לעבוד ולהקים משפחה, כמו אדם נורמלי". הוא מאוהב במרינה אוסוריו, שחקנית קולנוע המתמכרת לסמים, שהייתה קודם לכן שחקנית פורנוגרפיה. מרינה עסוקה בצילומים של סרט חדש, "פנטום של חצות" שאותו מביים מקסימו אספחו (פרנסיסקו רבל), במאי זקן, המרותק לכיסא גלגלים לאחר שלקה בשיתוק בעקבות שבץ מוחי, ויודע שזהו כנראה סרטו האחרון. לולה (לולס לאון), אחותה של מרינה, נמצאת גם היא באתר הצילומים, כעוזרת הפקה. ריקי מגיע לאתר הצילומים, וכאשר מרינה עוזבת בסיום הצילומים, הוא מנסה להרשים אותה בעמידת ידיים. מרינה אינה מתרגשת ממחווה ילדותית זו.
לאחר שמרינה מגיעה לביתה, ריקי חודר אליו, תוך שהוא חובט בפניה של מרינה, המנסה להתנגד לכניסתו לביתה, וגורם להתעלפותה. לאחר ניסיון בריחה, מרינה מבינה שלא תוכל להתגבר על ריקי, ואומרת לו: "אתה רוצה לזיין אותי, קדימה, עשה זאת". ריקי אינו ממהר, ומסביר לה את כוונותיו: "נאלצתי לחטוף אותך כדי שתלמדי להכיר אותי. כאשר תעשי זאת, אני משוכנע שתאהבי אותי כשם שאני אוהב אותך. אשתדל להיות בעל טוב, ואב טוב לילדיך". הוא מזכיר לה ששכבו שנה קודם לכן לאחר שנפגשו בבר, ושהבטיח לה לחזור ולהגן עליה, אך היא מציינת "רבים הבטיחו לי זאת".
מרינה סובלת מכאב שיניים עז, וריקי יוצא אתה לרופאה, כדי לקבל מרשם למשכך כאבים. כדי שלא תימלט, הוא קושר את ידה לידו באזיקים, ומאיים עליה שאם תסגיר את סוד חטיפתה, ישסף את גרונה. לאחר שהם חוזרים לביתה, הוא קושר אותה למיטה ויוצא להביא לה משכך כאבים, שאותו הוא משיג בכיכר צ'ואקה (Chueca) אצל סוחרת סמים (רוסי דה פלמה), אך במקום לשלם לסוחרת הסמים, הוא שודד אותה. ריקי חוזר לדירה, ומביע שוב את אהבתו למרינה, אך היא מגיבה בזעם ואומרת: "לעולם לא אתאהב בך, שוטה. מי בכלל ביקש ממך לאהוב אותי, או להיות בעלי, או להיות אבי ילדי?".
ריקי, שחושש שידידיה של מרינה יבואו לחפשה בדירתה, מעביר אותה לדירה הסמוכה, שאליה הוא פורץ, בידיעה שהדייר בה יצא לחופשה. כדי להסיר דאגה מלב משפחתה, הוא מורה למרינה לשוחח בטלפון עם אמהּ (פרנסיסקה קביירו, אמו של אלמודובר). ריקי יוצא שוב לכיכר צ'ואקה, לרכישת מנה נוספת של משכך כאבים, ושם הוא מותקף על ידי חבריה של סוחרת הסמים שאותה שדד יום קודם לכן. הוא חוזר חבול כולו, ומתנצל שלא הצליח להשיג משכך כאבים. מרינה מטפלת בפצעיו ומתחילה להתאהב בו. השניים שוכבים בהתלהבות, ומרינה מספרת לריקי שהיא נזכרת במפגש המיני הקודם שלהם, שנה קודם לכן. היא עדיין אינה בטוחה באהבתה, וכאשר הוא יוצא פעם נוספת, ושואל האם לקשור אותה, היא פוקדת עליו "קשור אותי!".
לולה, אחותה של מרינה, מגיעה לדירה שבה היא כלואה בזמן שריקי אינו נמצא בה, מתירה את קשריה, והשתיים נמלטות. ריקי, שחוזר לדירה ומוצא אותה ריקה, יוצא לבדו למסע לכפר הולדתו שבמערב ספרד, שאליו תכנן לקחת את מרינה. בינתיים מרינה מגלה לאחותה כי התאהבה בריקי, והשתיים נוסעות יחד אל ריקי, המתבודד בכפר הולדתו החרב, ומרינה חוזרת אליו ומזמינה אותו להצטרף למשפחתה. השלושה חוזרים למדריד, ובדרך שרים את השיר החביב על ריקי, Resistiré, שאותו השמיע למרינה בתחילת המפגש ביניהם.
שם הסרט
לאחר השלב שבו ריקי ומרינה שוכבים בהתלהבות, ריקי עומד לצאת מהדירה, והוא שואל את מרינה: "האם תחכי לי או תברחי?" ומרינה עונה: "אינני יודעת, מוטב שתקשור אותי". היא נכנסת למיטה ופוקדת על ריקי "קשור אותי!" (בספרדית: ¡Átame!), פקודה שממנה נלקח שמו המקורי של הסרט. בגרסה הצרפתית שם הסרט הוא תרגום לצרפתית של השם המקורי, וכך גם בשפות נוספות. בגרסה האנגלית של הסרט הוא נקרא !Tie Me Up! Tie Me Down - משחק מילים שבו החלק הראשון מבקש קשירה פיזית, והחלק השני מבקש קשירה רוחנית. גם בשם העברי "קשור אותי! אהוב אותי!" לא הסתפק המתרגם בתרגום השם המקורי, והוסיף "אהוב אותי!", אף שאת הבקשה לאהבה מפנה דווקא ריקי אל מרינה.
שמו של הסרט הפך בישראל למטבע לשון, המשמש לתיאור קשרי אהבה בלתי שגרתיים.
ארס פואטיקה
אלמודובר העיד על עצמו: "תמיד גיליתי עניין בסרטים שמתארים את עולם הקולנוע. סרטים שעלילתם היא תעשיית הקולנוע עצמה, האנשים שמאחוריה, תפארתה ושפלותה". עניין זה ניכר בסרט "קשור אותי! אהוב אותי!", שבחלק מעלילתו, העוסק בצילום ועריכה של הסרט "פנטום של חצות", הוא סרט ארס פואטי, שגיבורו הוא הקולנוע עצמו.
אלמודובר חזר לרעיון זה, ביתר הרחבה, בסרטו משנת 2009, "חיבוקים שבורים".
רומנטיקה של חדר אמבטיה
חדר האמבטיה משמש בסרט זה ארבע פעמים כמוקד לאינטראקציה בין ריקי למרינה, המביאה, בסופו של דבר, לשינוי ביחסה של מרינה אל ריקי.
בסצנה הראשונה, לאחר שמרינה מתעוררת מעלפונה היא נכנסת לחדר האמבטיה וריקי בעקבותיה. היא ממלאת כוס במים, מטיחה אותה בראשו של ריקי ומנסה להימלט. ריקי תופס אותה, ובצאתם מהחדר מזהיר אותה משברי הזכוכית שעל הרצפה, משום שחרף אלימותו כלפיה, היא יקרה ללבו. לאחר מכן הוא מסביר למרינה את כוונותיו: "נאלצתי לחטוף אותך כדי שתלמדי להכיר אותי. כאשר תעשי זאת, אני משוכנע שתאהבי אותי כשם שאני אוהב אותך. אשתדל להיות בעל טוב, ואב טוב לילדיך".
לקראת צאתם אל הרופאה, לקבלת מרשם למשכך כאבים למרינה, הם מכינים עצמם בחדר האמבטיה, ושניהם עומדים מול המראה הגדולה שבו. ריקי מציין: "אני אוהב להיות בחדר האמבטיה יחד אתך, כמו זוג נשוי העומד לצאת."
במפגש שלישי בחדר האמבטיה אומרת מרינה לריקי בזעם: "לעולם לא אוהב אותך, לעולם". "אל תאמרי זאת עדיין", עונה לה ריקי, אך היא מגיבה בזעם גובר, הגורם לריקי לצאת בבכי מחדר האמבטיה. בכיו נוגע ללבה של מרינה.
בפעם הרביעית ריקי, החוזר חבול ומושפל לאחר שהוכה ברחוב, נכנס לאמבטיה, ומרינה נכנסת אחריו ומטפלת בפצעיו. ריקי אומר: "זה מזכיר לי את הורי, אמי נהגה לגלח את אבי במרפסת, זה כל מה שאני זוכר". מרינה מלאת החמלה מנשקת את עורפו ואת שפתיו ומחבקת אותו. בסצנה הבאה הם כבר עירומים במיטה.
קישורים חיצוניים
<DIV dir=ltr> </DIV>
הכתרה (ספר)
"הכתרה, או אחרון הרומנובים" (ברוסית: Коронация, или Последний из романов) הוא הספר השביעי בסדרת תיבת פנדורין מאת בוריס אקונין. ספר זה מתאר אירועים הקשורים לחברה הגבוהה של האימפריה הרוסית, הלא היא משפחת הצאר.
הרומן מתרחש בשנת 1896, לפני ובמהלך הכתרתו של הקיסר ניקולאי השני. נחטף מיכאיל, בנו בן הארבע של הדוכס הגדול גאורגי אלכסנדרוביץ'. החוטף מכנה עצמו "דוקטור לינד" ותובע בתמורה לבן את "יהלום הרוזן אורלוב", המקשט את השרביט המלכותי - אלא שבלי השרביט לא תיתכן ההכתרה. אֶראסְט פֶּטרוֹביץ' פַנְדוֹרין נקרא להציל את כבוד הקיסרות.
הספר משחזר את האווירה הטראגית ברוסיה של שלהי המאה ה-19, מתאר את טקס ההכתרה של ניקולאי השני (כתוכנית פעולה, שמוזכרת על ידי זיוקין) ואת אסון חודינקה (שבה משתתף לינד, זיוקין ופנדורין). כמו שאר הספרים בסדרה, הספר יצא לאור על ידי הוצאת "זכרוב" הרוסית ותורגם לעברית על ידי יגאל ליברנט בהוצאת ספרי עליית הגג.
הספר מהווה מחווה לווילקי קולינס עם "אבן הירח", ארתור קונאן דוֹיל עם "הבעיה הסופית" של שרלוק הולמס ו"שארית היום" של קאזוּאוֹ אישיגוּרוֹ.
עלילה
הנרטיב נכתב בצורת יומן מטעם אפאנסי זיוקין, רב-המשרתים של הדוכס הגדול גאורגי אלכסנדרוביץ'. הרומן מתחיל עם הגעתו לחצר המלוכה במוסקבה לקראת ההכתרה בממלכה. זיוקין בבירור לא מרוצה מההכנות והקישוטים המוצעים על ידי אישי מוסקבה.
במהלך החיפושים, פנדורין מוצא שכל הפושעים קשורים לאדם המכונה דוקטור לינד, אשר לו קשר כלשהו יוצא דופן, על גבול האהבה. פנדורין עצמו נכנס לתוך מערכת יחסים רומנטית עם הנסיכה הגדולה קסניה, מה שגורם לזיוקין לתעב אותו.
אפאנסי זיוקין עדיין עוזר לאראסט בחקירה, עם זאת, המשרת נאסר ומחמיץ את ההכתרה, אשר כל כך התכונן אליה וציפה לה. מאוחר יותר, נחטפת העלמה דה-קליק על ידי לינד, אבל מחולצת על ידי פנדורין וזיוקין, שמשיבים גם את התכשיטים האבודים. זיוקין ופנדורין יוצאים במרדף אחר לינד ומגיעים לחודינקה. לינד צועק לקהל שמתנות המלך לקהל מחולקות באופן לא הוגן ופורצת שעטה המונית במהלכה נרמסים מאות אנשים למוות (ראו הטרגדיה בשדה חודינקה). אראסט ואפאנסי באורח נס מצליחים להישאר בחיים.
אראסט פטרוביץ' מתחיל לחשוד מי הוא למעשה הדוקטור לינד, ובכך עוזרת לו מדמואזל דה-קליק שמספרת מה קרה לה בעת שנפלה בשבי. לבסוף מתגלה שדה-קליק עצמה היא הדוקטור לינד המסתורי, ופנדורין יורה בה בדו-קרב. עם זאת, את הנסיך הוא לא מצליח להציל, והוא מחליט לעזוב את תחומי רוסיה בידיעה שנוכחותו אינה רצויה לבני משפחת המלוכה.
דמויות היסטוריות שמופיעות ברומן
אקונין עיוות בכוונה כמה מקשרי המשפחה של רומנוב. כמו בכל עבודותיו, הוא שינה את שמות האישיים ההיסטוריים:
כך למשל, מפקד משטרת מוסקבה בספר הוא קולונל לסובסקי, בעוד שמפקד המשטרה באותו זמן (1896) היה אלכסנדר ולאסובסקי, ראש עיריית מוסקבה הדוכס הגדול — סימאון אלכסנדרוביץ', מבוסס למעשה על סרגיי אלכסנדרוביץ', בעוד איזבלה פליציאנובנה סנז'נבסקאיה הוא בדמות הפרימה בלרינה מתילדה פליקסובנה קשצ'ינסקאיה, שהיו לה יחסים קרובים עם הדוכס הגדול, ניקולאי אלכסנדרוביץ'.
אקונין הוסיף ברומן גם את שמו שלו: שם משפחתו של רב-המשרתים האנגלי פרייבי (באנגלית: Freyby) הוא הכתיבה ברוסית של המילה "Akunin", בפריסת המקלדת האנגלית.
ההשוואה בין פנדורין להולמס
לאורך כל ספרי פנדורין, ניתן לאתר בבירור אלגוריה על שרלוק הולמס: בספר "הכתרה" ישנם השוואות מוצקות יותר:
איזוטופ
אִיזוֹטוֹפּים של יסוד כימי הם אטומים בעלי אותו מספר אטומי אך בעלי מסה שונה, כלומר מספר הנייטרונים שונה. לאיזוטופים של אותו יסוד יש אותן התכונות הכימיות.
כיום מוכרים למדע מעל 1,000 איזוטופים שונים המשויכים ל-118 היסודות בטבלה המחזורית.
מקורה של המלה איזוטופ, ביוונית: Ισος (איסוֹס) = שווה, Τοπος (טוֹפּוֹס) = מקום, ופירושה "אותו מקום", מקור השם נעוץ בעובדה שאיזוטופים נמצאים באותו מקום בטבלה המחזורית של היסודות.
רקע
כל היסודות בנויים מאטומים. האטום בנוי, באופן כללי, מגרעין, המורכב מפרוטונים ונייטרונים הבונים את הגרעין, ומאלקטרונים הסובבים סביב הגרעין. התכונה האטומית המבדילה בין חומר אחד למשנהו, היא מספר הפרוטונים שבגרעין. מספר זה - הקרוי מספר אטומי של היסוד, והמייצג גם את מספר הפרוטונים של יסוד זה - קובע את תכונותיו הכימיות של החומר, וממנו נובעים צבעו, מרקמו, ותכונותיו המכניות.
מספר הנייטרונים שבגרעין, לעומת זאת, יכול להשתנות מבלי לשנות את תכונותיו הכימיות של החומר. פעמים רבות מספרם של הנייטרונים שווה למספר הפרוטונים (בפרט ביסודות הקלים), אך הדבר אינו מחויב. מספר הפרוטונים והנייטרונים גם יחד קובע את המשקל האטומי - הנקרא גם מסה אטומית - של האטום. מסת האלקטרונים קטנה פי כ-2,000 ממסת הפרוטון או הנייטרון ולכן זניחה וניתן להתעלם ממנה.
גרעינים שונים של אותו יסוד (כלומר מספר זהה של פרוטונים, אך מספר נייטרונים שונה) נקראים איזוטופים של היסוד. לדוגמה, מימן הוא היסוד הכימי שבגרעין האטום שלו קיים פרוטון אחד בלבד. לרוב, בגרעין מימן אין נייטרונים, ולכן זהו האיזוטופ הנפוץ של מימן. עם זאת, קיימים עוד איזוטופים: גרעין שמכיל פרוטון אחד ונייטרון אחד גם הוא גרעין מימן (בגלל קיום פרוטון בודד) אך זהו איזוטופ שונה שלרוב נקרא דאוטריום או "מימן כבד". בנוסף, קיים איזוטופ נוסף של מימן המכיל שני נייטרונים בגרעין הנקרא טריטיום.
לפעמים איזוטופ מסוים של היסוד מהווה את רוב האטומים של יסוד זה. זהו לדוגמה המצב במימן בו רוב האטומים שלו הם מהאיזוטופ בלי נייטרונים. לעומת זאת, קיימים יסודות בעלי שכיחות דומה של האיזוטופים השונים. לדוגמה, הגז האציל קסנון הוא בעל גרעין עם 54 פרוטונים, וניתן למצוא אותו בטבע בשלושה איזוטופים בעלי תפוצה דומה: 75, 77 או 78 נייטרונים.
בניגוד למימן, שבה לכל איזוטופ יש שם, מרבית האיזוטופים אינם קרויים בשם, אלא קרויים בשם הבנוי משם היסוד ומספר הנוקליאונים (הפרוטונים והנייטרונים שבגרעין) הכולל שבגרעינו. אורניום-238, למשל הוא איזוטופ של אורניום שבגרעינו סך הפרוטונים והנייטרונים ביחד הוא 238. בכתיב הכימי מסומן האיזוטופ בסמל היסוד, שלפניו רשום, בספרות עיליות, מספר הפרוטונים והנייטרונים. 238U, למשל, הוא אורניום-238. עוד דוגמה היא היסוד הכימי פחמן (סימון כימי: C), בעל 6 פרוטונים. 99% מגרעיני הפחמן הם בעלי 6 נייטרונים ולכן מסמנים את האיזוטופ הנפוץ ביותר של פחמן כפחמן-12 או 12C. עם זאת, אחוז מכלל אטומי הפחמן הוא 13C ובאטמוספירה נוצרת כל הזמן כמות מזערית ביותר של 14C שדועכת עם הזמן.
קיומם של איזוטופים שונים לאותו יסוד גורם לכך שהמשקל האטומי, כפי שהוא מופיע בטבלה המחזורית של היסודות, אינו מייצג משקל אטומי של איזוטופ מסוים, אלא את המשקל האטומי המשוקלל, בהתאם לתפוצתם של האיזוטופים בטבע.
אף שלמספר הנייטרונים בגרעין אין השפעה על התכונות הכימיות של היסוד, יש לו השפעה רבה על היציבות של הגרעין - חלק מהאיזוטופים הם איזוטופים רדיואקטיביים. לניקל, למשל, יש 5 איזוטופים יציבים (הגרעין שלהם אינו מתפרק מעצמו), איזוטופ אחד (59Ni) שזמן מחצית החיים שלו הוא יותר מ-10,000 שנה, איזוטופ אחד (63Ni) שזמן מחצית חייו נמדד בשנים רבות ו-3 איזוטופים (56Ni, 57Ni ו-66Ni) שזמן מחצית חייהם הוא פחות מעשרה ימים.
משום שאין הבדלים כימיים בין האיזוטופים השונים של אותו יסוד, לא ניתן להבדיל ביניהם באמצעים כימיים. לדוגמה, כאשר יוצרים מולקולות פחמן דו-חמצני (CO2), כ-99% מהמולקולות יכללו אטום פחמן-12 וכ-1% יכללו פחמן-13, בהתאם לשכיחות שלהם בטבע. כלומר, לאטומי החמצן "לא אכפת" איזה סוג פחמן נקשר אליהם.
שימושי האיזוטופים
בין אטומים זהים של אותו יסוד אי אפשר להבדיל בתהליכים כימיים, אך ניתן להבדיל בין איזוטופים שונים בתהליכים פיזיקליים (בעיקר על פי משקלם). יצירת תרכובת מאיזוטופ מסוים מאפשרת מעקב אחר ההתנהגות של האטומים המרכיבים תרכובת זו בתערובת שבה נמצאים אטומים אלה גם בתרכובות אחרות. דוגמה: בחקר התנהגותו של הפנול (C6H5OH) במים, משתמשים במים כבדים (D2O), כלומר מים שהמימן בהם הוא האיזוטופ דאוטריום. בצורה זו ניתן להבחין בין המימן שבפנול ובין המימן שבמים, ולגלות שהפנול המומס במים מחליף אטומי מימן עם המים.
הבדל נוסף אפשרי הוא בתהודה מגנטית גרעינית, אם לאיזוטופ מסוים (כמו 31P, 1H וכו') יש ספין 1/2+ ניתן לראותו במכשיר NMR, או לפחות את האחוז היחסי שלו מתוך היסוד.
לייצורה של פצצת אטום דרושים איזוטופים מסוימים. הפעולה הקרויה "העשרת אורניום" היא בידודו של האיזוטופ הנדיר, 235U, הנחוץ לייצור הפצצה, מתוך האורניום המצוי בטבע שבו האיזוטופ הנפוץ הוא 238U. זהו אתגר טכנולוגי לא פשוט, עקב ההבדלים הפעוטים שבין האיזוטופים.
האיזוטופים 235U ו-239Pu נוחים לביקוע גרעיני, ולפיכך הם משמשים כדלק לכורים גרעיניים וכחומר בקיע בפצצות גרעיניות.
לאיזוטופים הרדיואקטיביים של יסודות רבים (הנקראים רדיו-איזוטופים) יש שימושים במדע בכלל ובביולוגיה בפרט (לרבות המחקר הרפואי) כסַמָּנִים – הודות לכך שאין כל הבדל ממשי בין הפעילות הכימית של האיזוטופים השונים של אותו החומר, ניתן להתחקות אחר התהליכים העוברים על חומר כלשהו בגוף האדם, באמצעות שימוש באיזוטופ הרדיואקטיבי שלו ומדידת הקרינה הנפלטת. לדוגמה, היסוד יוד ממלא תפקיד חשוב בגוף, ובייחוד בפעולתה של בלוטת התריס. בעזרת האיזוטופים הרדיואקטיביים שלו, למשל 135I, אפשר להתחקות אחר מהלך היוד בגוף ולעמוד על סיבותיהן של הפרעות לפעולתה של בלוטה זו.
שימוש אחר לאיזוטופים רדיואקטיביים הוא הפקת חשמל לפי העיקרון התרמו-חשמלי: האנרגיה הנפלטת בהתפרקות מומרת במישרין לזרם חשמלי. התקנים מסוג זה משמשים במקומות שיש בהם צורך בזרם, אך קשה או בלתי-אפשרי לתחזק את מקור הזרם באופן שוטף; לדוגמה, בגשושות חלל או בקוצבי לב.
זמן מחצית החיים של יסודות 83 עד 118
כל היסודות בעלי מספר אטומי מעל 82 (עופרת) אינם יציבים, וככלל, זמן מחצית החיים פוחת עם עליית המספר האטומי, החל מהיסוד היציב למדי אורניום (מספר 92) ועד היסוד הכבד ביותר 118. זמן מחצית החיים גדל בתחום היסודות 103 עד 105, יורד ביסוד 106 ועולה שוב קלות ביסודות 110 עד 114, מה שמרמז על היתכנות אי של יציבות.
בטבלה מוצג זמן מחצית החיים של האיזוטופ היציב ביותר של היסוד בטווח.
טומי דיק
טומי דיק (17 באפריל 1925 - 1999) היה הניצול המוכר היחיד מרצח היהודים לאורך גדות הדנובה בבודפשט, על ידי משטרת צלב החץ (ניאלאס - Nyilas) בזמן מלחמת העולם השנייה.
ילדות
טומי דיק נולד בבודפשט למשפחה מומרת. כעשר שנים לפני שטומי נולד, המירו הסבים והסבתות שלו, בנפרד זה מזה, מיהדות לנצרות. עם זאת, בגלל האנטישמיות שבה הייתה שרויה הונגריה נשארו המשפחות באותן מסגרות חברתיות ותרבותיות.
מלחמת העולם השנייה
דיק התגורר עם הוריו ואחיו (יאנצ'י) בבודפשט כאשר גרמניה סיפחה את הונגריה (במרץ 1944). הוא "גויס" לעבוד במחנות עבודה, בסביבות בודפשט, עד אוקטובר אותה שנה, אז גרמניה אילצה את המינוי של פרנץ סלשי כראש ממשלה, במקומו של מיקלוש הורטי. הורטי "הגן" עד אז על האוכלוסייה היהודית בעיר בודפשט מפני הגורל שהיה חלקם של היהודים בשאר הונגריה, שנשלחו למחנות הרצח בפולין. מאוקטובר החלה משטרת צלב החץ להתעלל לעצור, ולרצוח יהודים בבודפשט.
בדצמבר 1944 נתפס טומי דיק בפשיטה שנערכה בבית חברו, והוא הובל על ידי שוטרי הניאלאס, יחד עם שמונה יהודים נוספים, אל שפת נהר הדנובה. הירייה שנורתה אל ראשו ניפצה את לסתו והוא נפל לתוך הנהר הקפוא. הוא צף והצליח לטפס, במורד הנהר, על גבי מזח של מועדון חתירה ששימש אז כבסיס צבאי. החיילים עזרו לו להגיע לבית חולים מקומי ושם הוא שרד, בסיוע מסור של חבריו המקומיים, עד לשחרור בודפשט ב-18 בינואר 1945 בידי הצבא הסובייטי.
אחרי המלחמה
לאחר השחרור עשה טומי דיק את דרכו למחנה העקורים באוסטריה ואחרי שנתיים, ב -1948 היגר לקנדה. הוא עבד כפועל בסכר הידרו-אלקטרי בסטיוארטוויל שליד אוטווה בקנדה, ולאחר מכן הוא התגורר 3 שנים במונטריאול. משם הוא עבר מערבה והתמקם בקלגרי, שם הוא הקים עסק לייצור חלונות אלומיניום.
הוא הכיר והתחתן עם מרי ליליאן ג'קלין בשנת 1954 ונולדו להם שתי בנות. בגיל שלושים ושש, נרשם טומי לבית הספר למשפטים וב-1967, בגיל ארבעים ושתיים, החל בקריירה של משפטן בקלגרי, קריירה שנמשכה למעלה משלושים שנים.
אליעזר לחנה
בעיתונות ערך לחנה את מדור הספורט של עיתון "חדשות" והיה סגן עורך מדור הספורט בעיתון "מעריב". מעל גלי האתר היה שותף בצוות ההקמה של תחנת רדיו ללא הפסקה ושידר תוכנית ספורט יומית במשך 12 שנים. על המרקע שידר את הליגה הלאומית בערוץ הספורט והשתייך למחלקת הספורט של ערוץ 1 (2003).
הקים את ערוץ בית"ר טי.וי - הערוץ של בית"ר ירושלים שנסגר על ידי ארקדי גאידמק בסוף 2006. ב-2007 הצטרף לתחנת רדיו ירושלים. משדר כיום ברדיו 99.
אוסטרליה
אוסטרליה (באנגלית: Australia), או הקהילייה של אוסטרליה (באנגלית: Commonwealth of Australia) היא פדרציה המאגדת בתוכה שש מדינות ועוד עשר טריטוריות, ששלוש מהן הן חלק מהיבשת עצמה. המדינות הן ניו סאות' ויילס, ויקטוריה, קווינסלנד, אוסטרליה הדרומית, אוסטרליה המערבית וטסמניה. הטריטוריות הן "הטריטוריה הצפונית", "טריטוריית מפרץ ג'רוויס" ו"טריטוריית הבירה האוסטרלית". אוסטרליה היא מונרכיה חוקתית, משתייכת לממלכות חבר העמים הבריטי והמלך צ'ארלס השלישי הוא ראש המדינה.
היסטוריה
מניחים שאוסטרליה הייתה מיושבת לפחות 60 אלף שנה, כאשר אבות האבוריג'ינים היגרו אליה מדרום-מזרח אסיה. האירופים גילו את היבשת בראשית המאה ה-17, עת ביקרו במקום מספר משלחות מחקר הולנדיות. האנגלי הראשון שהגיע ליבשת הוא ויליאם דמפייר (William Dampier), בשנת 1688. בשנת 1770 הגיע לאוסטרליה ג'יימס קוק (James Cook). קוק תבע חזקה על שני שלישים מהיבשת, למרות הוראות מפורשות של המלך ג'ורג' השלישי, לנהל משא ומתן עם התושבים המקומיים לפני כל פעולה חד-צדדית. דיווחו של קוק, שאוסטרליה לא מיושבת, הביא לייסוד מושבת עונשין במקום, לאחר איבוד המושבות באמריקה (בשנת 1783).
משט האסירים הראשון יצא מנמל פורטסמות' באנגליה ב-13 במאי 1787 ב-11 אניות, חלף סביב כף התקווה הטובה והגיע ליבשת אוסטרליה ב-26 בינואר 1788. באותו יום ייסד הקפטן והמושל ארתור פיליפ את המושבה ניו סאות' וולס (New South Wales) בסידני. בהפלגה הראשונה הגיעו לאוסטרליה 739 אסירים, בהם 518 גברים, 185 נשים, 14 אסירים ילדים ו-22 תינוקות שנולדו במהלך ההפלגה.
תאריך הגעת משט האסירים הראשון מבריטניה הוכרז לאחר מכן כחג לאומי - יום אוסטרליה (Australia Day).
המושבה "ארץ ואן דימן" (Van Diemen's Land) (כיום טסמניה) נוסדה בשנת 1803. יתרת השטח, המוכר כיום כמדינת אוסטרליה המערבית סופח בשנת 1829. בעקבות התפשטות היישוב הבריטי הוקמו מושבות חדשות בשטח היבשת: אוסטרליה הדרומית בשנת 1836, שבירתה אדלייד; ויקטוריה ב-1851, שבירתה מלבורן; וקווינסלנד ב-1859, שבירתה בריסביין. מדינת הטריטוריה הצפונית נוסדה בשנת 1863, כחלק מהמושבה של אוסטרליה הדרומית.
בין השנים 1855–1890 הפכו שש המושבות בהדרגה לאוטונומיות, והשלטון המקומי דאג לרוב ענייניהן הפנימיים. הממשל הבריטי שמר לעצמו כמה זכויות, בעיקר במדיניות החוץ, הביטחון והספנות הבינלאומית. למרות הכלכלה האגררית, נשארה אוסטרליה מדינה אורבנית. הקהילות העיקריות נוצרו סביב סידני ומלבורן. בשנת 1880 הייתה מלבורן אחת הערים הגדולות באימפריה הבריטית. המקום זכה גם לכינוי "גן העדן של הפועלים" ו"מעבדה לרפורמות סוציאליות", עם ההצבעה החשאית הראשונה בעולם, ותחת הממשלה הראשונה של המדינה שהורכבה על ידי מפלגת השמאל.
ב-1 בינואר 1901, בתום תהליך שנמשך עשר שנים, התאחדו המושבות למדינה פדרלית אחת כדומיניון של האימפריה הבריטית. על אף שאוסטרליה זכתה בעצמאות, שמר הממשל הבריטי לעצמו כמה תפקידים, עד אשר חוק וסטמינסטר ביטל זאת בשנת 1931.
האבוריג'ינים היו חסרי זכויות פוליטיות עד למשאל עם בשנת 1967, שהכיר בהם כאזרחים שווי זכויות והם קיבלו זכות הצבעה.
אוסטרליה השתתפה בשתי מלחמות העולם תחת הכתר הבריטי. הכוח הצבאי ההתנדבותי של אוסטרליה אוחד עם הכוח הצבאי של ניו זילנד ונקרא אנזא"ק – ANZAC. במלחמת העולם הראשונה, אחד הקרבות המפורסמים בהם נלחם אנזא"ק הוא קרב גליפולי בטורקיה, אשר החל ב-25 באפריל 1915 (יום שאף אותו מציינים). בנוסף, כוח אנזא"ק היה חלק מהצבא הבריטי שכבש את ארץ ישראל מידי הטורקים. כוחות אנזא"ק גילו אהדה וחביבות לבני היישוב היהודי בארץ ישראל וזכורים עקב כך לטובה בהיסטוריה הציונית. בתחילת מלחמת העולם השנייה שוב התגייס הצבא האוסטרלי לצד בריטניה, במערכה נגד גרמניה הנאצית. לאחר ההשתלטות היפנית על דרום מזרח אסיה החלו היפנים להפציץ את ערי צפון אוסטרליה ונמליה, בעיקר דרווין שבטריטוריה הצפונית. על רקע החשש מיפן, הפנתה אוסטרליה את כוחותיה בעיקר לחזית באסיה, והתבוסה היפנית לצבא ארצות הברית הפכה את אוסטרליה לבת ברית קרובה של האמריקאים. מאז 1945 השתתפה אוסטרליה בכל המלחמות שבהן השתתפה ארצות הברית, ביניהן מלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם, מלחמת המפרץ ומלחמת עיראק.
מאורעות מלחמת העולם השנייה הביאו את ממשלות אוסטרליה לקדם מדיניות של יישוב היבשת, אך תחת מדיניות אוסטרליה הלבנה הועדפו מהגרים אירופאים, בעיקר מבריטניה ואירלנד, ארצות האם של מרבית האוסטרלים, אך גם מיוון ואיטליה.
קביעת עיר הבירה
פרנסי שתי הערים הגדולות, סידני ומלבורן האמינו כי עירם היא זו שראויה להיות עיר הבירה של המדינה. המאבק בין שתי הערים נמשך זמן מה עד שב-2 בפברואר 1899 החליטה האספה הכללית כי כפשרה תיבנה עיר חדשה בשם קנברה והיא זו שתהיה עיר הבירה.
שיטת המשטר האוסטרלית
אוסטרליה היא מונרכיה חוקתית. מלך אוסטרליה (המצוי באוניה פרסונלית עם מלך הממלכה המאוחדת) הוא ראש המדינה הרשמית והוא מיוצג בידי המושל הכללי. מלך אוסטרליה הנוכחי הוא צ'ארלס השלישי. באופן רשמי תוארו של צ'ארלס השלישי הוא: 'בחסד האל, מלך אוסטרליה והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים'. לפי החוקה האוסטרלית, תפקידי המלך הם טקסיים. במשאל עם שנערך באוסטרליה ב-1999, נדחתה ההצעה להפוך את אוסטרליה לרפובליקה והוחלט להשאיר את המונרך כראש המדינה.
בכל מדינה משש מדינות אוסטרליה מייצג את המלך מושל, ובראש הפדרציה כולה מייצגו המושל הכללי. אף על פי שלפי החוקה יש למושל כוח לא מבוטל, הוא עשה בו שימוש רק פעם אחת, ב-1975, כאשר פיזר את הפרלמנט האוסטרלי מיד לאחר בחירתו. בדרך כלל מוענקות זכויות אלה לקבינט, שנבחר על ידי הפרלמנט ומתמנה על ידי ראש הממשלה.
הפרדת הרשויות באוסטרליה דומה לישראלית וכוללת רשות מבצעת, מחוקקת ושופטת והשיטה הפוליטית בכללותה היא פרלמנטרית על פי מודל וסטמינסטר הבריטי.
עד קבלת חוק אוסטרליה, 1986, שימש בית המשפט העליון של בריטניה הגדולה כבית המשפט העליון של אוסטרליה והיה הפוסק הסופי. אחרי קבלת החוק הפך בית המשפט העליון של אוסטרליה לפוסק הסופי בכל ענייני אוסטרליה.
ראש הממשלה הוא כמעט תמיד ראש המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט. הפרלמנט מורכב משני בתים כאשר בית הנבחרים הוא הבית התחתון עם 150 מושבים, כל חבר בבית הנבחרים מייצג באופן בלבדי אזור בחירה. מספר המצביעים בכל אזורי הבחירה שווה ככל הניתן. הבית העליון הוא הסנאט עם 76 מושבים. כל מדינה מיוצגת על ידי 12 סנאטורים, ללא קשר לגודלה. כל מחוז עצמאי מיוצג על ידי 2 סנאטורים. הבחירות לשני הבתים מתקיימות כל 3 שנים. בדרך כלל בוחרים כל פעם חצי מחברי הסנאט (שלפיכך מכהנים 6 שנים). על פי חוק, ראש הממשלה חייב להתפטר או להכריז על בחירות אם בית הנבחרים מביע אי אמון בממשלתו. כל השרים צריכים להיות גם חברי פרלמנט (תנאי שצריך להתקיים תוך 3 חודשים).
לכל מדינה גם פרלמנט משלה וכן קיים פרלמנט לטריטוריה הצפונית. בראש הקבינט של כל מדינה עומד ראש השרים (Premier) ובראש הפדרציה כולה עומד ראש הממשלה של אוסטרליה (Prime Minister). עם השנים הולך ונחלש מעמדן של המדינות, שהן שריד לתקופת היותה של אוסטרליה מושבה בריטית, לטובת הממשלה הפדרלית. הממשלה בכל מדינה אחראית על ענייני פנים, חינוך ותחבורה ואילו הממשלה הפדרלית אחראית על נושאי חוץ, ביטחון, הגירה וכדומה.
שיטת הבחירות לבית התחתון היא רובית-אזורית, בדומה לבריטניה. בניגוד לבחירות בבריטניה, על מנת לייצג אזור בחירה על המועמד לזכות ברוב מוחלט של קולות המצביעים, אולם הדבר נעשה בסיבוב אחד, כאשר המצביעים מדרגים את המועמדים השונים, והקולות של מי שהצביעו עבור המועמדים שהגיעו אחרונים מועברים למועמדים שנשארו בכל ספירה, עד שאחד המועמדים זוכה ברוב. שיטה זו מייצרת מערכת פוליטית דו מפלגתית. המפלגות הראשיות הן הלייבור משמאל, והקואליציה של המפלגה הליברלית והמפלגה הלאומית (National Party) מימין.
2010 עד היום
ביוני 2010, כשהפופולריות של קווין ראד צנחה בפתאומיות לקראת הבחירות הקרבות, החליטו ראשי הלייבור שיש להחליפו ושכנעו את גילארד להתמודד מולו. אחרי שהיא הכריזה על מועמדותה פרש ראד, וגילארד מונתה על ידי המושלת הכללית לראש ממשלה - האישה הראשונה בתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה. שבועות ספורים אחר כך הודיעה על הקדמת הבחירות על מנת לזכות במנדט עצמאי.
בבחירות שהתקיימו ב-21 באוגוסט לא זכתה אף אחת מהמפלגות ברוב, ואחרי יותר משבועים הצליחה גילארד לגבש רוב להקמת ממשלה בעזרתם של חבר הפרלמנט ממפלגת הירוקים ושלושה מארבעת חברי הפרלמנט העצמאיים שנבחרו. בהרכבת ממשלה, שהושבעה ב-14 בספטמבר, היא קיימה את הבטחת הבחירות שלה למנות את קודמה, קווין ראד לתפקיד בכיר, ומינתה אותו לשר החוץ. גילארד הצהירה כי היא תומכת בביטול כפיפותה של אוסטרליה לכתר הבריטי, אלא שאין רוב בפרלמנט האוסטרלי לשינוי זה ובמקביל ביקור התנחומים של הנסיך ויליאם באוסטרליה לאחר השיטפון בקווינסלנד כמו גם חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון הגבירו את הפופולריות של בית המלוכה הבריטי בקרב האוסטרלים.
ב-2013, ג'וליה גילארד הפסידה בבחירות לראשות מפלגתה לקווין ראד שמונה לראש ממשלה במקומה, אך בספטמבר 2013 מפלגת הלייבור הפסידה בבחירות הכלליות ולאחר 6 שנות שלטון הועברו מושכות השלטון לידי מפלגת האופוזיציה, שזכתה בבחירות, המפלגה הליברלית בראשותו של טוני אבוט, שהושבע לראש הממשלה. בהצבעת אי אמון חשאית שנערכה בספטמבר 2015, הודח אבוט מראשות המפלגה ואולץ להתפטר גם מראשות הממשלה. במקומו נבחר מלקולם תרנבול, שר התקשורת בממשלתו. באוגוסט 2018 לא הגיש מועמדותו לסיבוב השני לראשות מפלגתו ובמקומו נבחר סקוט מוריסון שמונה גם לראש ממשלת אוסטרליה.
ב-23 במאי 2022 הושבע ראש הממשלה מטעם מפלגת הלייבור אנתוני אלבניזי.
המנון ודגל
הדגל האוסטרלי משמש את הפדרציה למן הקמתה ב-1901. זאת בנוסף לדגלים המשמשים את שש מדינות הפדרציה, שהתקיימו עוד לפני 1901. הדגל האוסטרלי מסמל את הכוכב הדרומי ואת מפת הכוכבים המתגלה לעיניי השטים בחצי הכדור הדרומי, זאת במטרה לבטא את ייחודה של אוסטרליה כיבשת היחידה שנמצאת כולה מדרום לקו המשווה. בנוסף, מופיע בדגל סמלו של בית המלוכה הבריטי, היוניון ג'ק, כביטוי להשתייכותה של אוסטרליה לכתר הבריטי ולהיסטוריה והתרבות המשותפים לשתי המדינות.
בשנים האחרונות מועלות טענות כי יש לנתק את אוסטרליה מבית המלוכה הבריטי, ולתת ביטוי בדגל להיסטוריה האבוריג'ינית של היבשת. עם זאת, מרבית האוסטרלים מתנגדים לשינוי בדגל, שהיבשת מזוהה עמו בכל העולם, או בשיטת הממשל, רואים את תחילתה של ההיסטוריה האוסטרלית ביום שבו עגן קפטן קוק בחוף סידני, ומרגישים פחות מקושרים להיסטוריה הילידית של היבשת. ביטוי למורשת האבוריג'ינית מתקיים בדגל הטריטוריה הצפונית, אשר על אף שאינה מדינה זכתה לדגל ולפרלמנט משל עצמה. כיוון שרבים מתושבי הטריטוריה הם ממוצא אבוריג'יני, הוחלט כי הדגל יבטא את המורשת האבוריג'ינית ולא הבריטית. מתוך כוונה להטמיע את הסמלים הלאומיים האוסטרליים בעלי הזיקה הבריטית, הכריזה הממשלה האוסטרלית בשנת 2004 על חובת הנפת הדגל הלאומי במוסדות החינוך.
כלכלה
נכון לתחילת העשור השני של המאה ה-21, מגזר השירותים הוא דומיננטי בכלכלה האוסטרלית, ומהווה כ-70% מהתמ"ג ומספק כ-75% מהתעסוקה. תעשיית המחצבים תורמת עוד כ-19% מהתמ"ג, כשכ-10% מתוכם מהווים התעשייה עצמה, וכתשעת האחוזים הנותרים הם מתחומים נלווים. אף על פי שהכלכלה האוסטרלית היא כאמור מבוססת שירותים, הצמיחה בכלכלה, עם זאת, תלויה בעיקר בחקלאות ובייצוא שמבוסס ברובו הגדול על תעשיית המחצבים. מוצרים חקלאיים ותעשייתיים מיוצאים בעיקר לשוק המזרח הרחוק, וגם כיום (נכון ל-2013) אוסטרליה היא יצואנית בשר, צמר, פחם וברזל מהגדולות בעולם.
אוסטרליה חברה בארגונים הכלכליים הבינלאומיים APEC, G-20, OECD, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, ארגון הסחר העולמי ו-ASEAN. אוסטרליה גם חתמה על הסכמי אזור סחר חופשי עם איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, עם צ'ילה, עם ניו זילנד ועם ארצות הברית.
מדינות
אוסטרליה מחולקת ל-6 מדינות ו-2 מחוזות עיקריים. יש בה גם כמה מחוזות משניים, אך אין להם נציגות בפרלמנט.
המדינות הן:
הטריטוריות הן:
גאולוגיה
במשך מיליוני שנים הייתה אוסטרליה חלק מיבשת-על בשם פנגיאה. לאחר תחילתו של תהליך נדידת היבשות נשארה אוסטרליה חלק מהיבשת הגדולה גונדוונה. בהמשך התהליך נפרדו היבשות אמריקה הדרומית ואפריקה, ועם ניתוק הקשר בין טסמניה לאנטארקטיקה, הפכה אוסטרליה ליבשת נפרדת, שנסחפה לעבר החלק הדרום מזרחי של אסיה. אוסטרליה מכילה, מצד אחד את החומרים העתיקים ביותר שנמצאו על כדור הארץ ומצד שני היא קיימת כיבשת עצמאית "רק" כ-35 מיליון שנים והיא עדיין בתהליך של נדידה לעבר יבשת אסיה. כך שתוחלת החיים שלה כיבשת, במושגים גאולוגיים, היא קצרה.
בשני שלישים מהחלק המערבי של יבשת אוסטרליה, קרום הליתוספרה הוא בעובי של 200 קילומטר, בשליש הנוסף בחלק המזרחי של היבשת, הוא דק יותר בעובי של 100 קילומטר. שולי היבשת באזורי השבר דקים עוד יותר בין 24 ל-59 קילומטר. קרום היבשת מורכב בעיקרו מסלעי גרניט וגנייס מתקופות הארכאיקון, פרוטרוזואיקון, ועידן הפלאוזואיקון. שכבה דקה של סלעי משקע מתקופת הפנרוזואיקון מכסה בקעות נרחבות של הנוף האוסטרלי. עובייה של שכבה זו כ-7 קילומטר. פעולות שחיקה שנגרמות על ידי תנועת הרוחות ופעולות סחף הנהרות גרמו ליצירת שטחים נרחבים של דיונות.
גאוגרפיה
לאורך החוף המזרחי בתוך האוקיינוס – על פני יותר מ-2,000 קילומטר – משתרעת שונית המחסום הגדולה (Great Barrier Reef), שהוא רצף שוניות האלמוגים הגדול בעולם, והמבנה הגדול בעולם המורכב מיצורים חיים. הריף נחשב לאחד ממקומות הצלילה וחקר החיים בים היפים ביותר בעולם.
במרכז יבשת אוסטרליה, בפארק הלאומי אולורו-קאטה נמצא אולורו שהוא אחד המונוליתים הגדולים בעולם.
אקלים
באוסטרליה אזורי אקלים רבים עקב גודלה, אך שטחה העיקרי מדברי או צחיח למחצה.
עקב מיקומה של אוסטרליה בהמיספרה הדרומית, הקיץ בה חל בחודשי החורף של ההמיספרה הצפונית והחורף חל בחודשי הקיץ. להלן חלוקה אפשרית אחת של עונות השנה, אך באוסטרליה יש מסורות שונות בנוגע לאופן החלוקה לעונות.
בצפון שורר אקלים טרופי, בפנים היבשת שורר אקלים צחיח עד צחיח-למחצה ובדרום אקלים ממוזג. באזורים המדבריים המהווים כשני שלישים מהיבשת, המשקעים מועטים כמותם נעה בין 250–500 מילימטר. הגשמים אינם סדירים, תקופות של בצורת ארוכות ופרקי זמן קצרים של גשמים עזים הן דבר נפוץ. היוצא מהכלל היחיד הוא הרמה ליד החוף המזרחי וגם שם הטמפרטורה היא גבוהה. בחורף השלגים יורדים בטסמניה ובאזור ההר קוֹשְׁצִ'וּשְׁקוֹ (Kosciuszko). בקיץ, משום שהשמיים כמעט ואינם מעוננים קרינת השמש חזקה ביותר, לים יש מעט מאוד השפעה ממזגת, והטמפרטורות יכולות לעלות עד 38 °C. טמפרטורה גבוהה שוררת בכל היבשת למעט טסמניה. בחורף, הטמפרטורות הן מתונות למעט טסמניה ודרום מזרח אוסטרליה, ששם יורד שלג. צפון אוסטרליה מושפע מהמונסונים שבאים בקיץ האוסטרלי. חופי האוקיינוס השקט, קווינסלנד וחלקה הצפוני של דרום וולס החדשה, מושפעים מסופות ציקלון ויורדות בהם כמויות ניכרות של גשם, כ-4,050 מילימטר בשנה.
החי והצומח
אף על פי שרוב היבשת צחיחה, נמצאים בה מינים רבים של חיות וצמחים. בגלל האופי המיוחד של היבשת, המשלב אזורים טרופיים עם אזורי מדבר והיותו מנותק משאר העולם במשך רוב קיומו התפתחה בה ממלכת צומח ייחודית. 9,000 מתוך 12,000 מיני הצומח המצויים באוסטרליה הם מינים אנדמיים, בהם הקזוארינה, האקליפטוס, הגימפי גימפי והשיטה האוסטרלית.
הניתוק משאר היבשות גם גרם לכך שהשתמרו באוסטרליה בעלי חיים שנכחדו ביבשות אחרות, ולא הגיעו אליה צורות חיים שהתפתחו ביבשות אחרות בשלב מאוחר יחסית של האבולוציה. בין בעלי החיים הייחודיים לאוסטרליה נמנים: יונקי הכיס הקנגורו, הוומבט, השד הטסמני והקואלה, וכן האמו, כלב הדינגו, והברווזן. האדם הלבן שהגיע ליבשת מסוף המאה ה-18 ואילך הביא עמו צמחי תרבות ובעלי חיים כמו בקר וצאן, אך גם ארנבות, חתולים ועכברושים אשר התרבו ופגעו בצמחייה ובעולם החי המקוריים של אוסטרליה. עם זאת, יש יותר מ-1,900 בעלי חיים וצמחים ברשימת המינים המאוימים של אוסטרליה, כולל יותר מ-500 בעלי חיים. ב-3 באוקטובר 2022, אוסטרליה הודיעה על תוכנית של 10 שנים למנוע ממינים נוספים למות במדינה על ידי הגנה על הצמחים המאוימים ביותר שלה. ובעלי חיים. התוכנית מוסיפה את אוסטרליה לקבוצה של יותר מ-100 מדינות אחרות, כולל ארצות הברית, שהתחייבו להגן על 30% מאדמתן ו-30% מהאוקיינוס שלהן עד 2030.
דמוגרפיה
רוב אוכלוסיית המדינה הם צאצאי המתיישבים של המאה ה-19 וה-20. רובם הגיעו מאנגליה ומאירלנד. על אף שאוסטרליה הוקמה על מנת לשמש מושבת עונשין לפושעים (על גבי האונייה הראשונה אף היו מספר יהודים), מספר האסירים הבריטים קטן בהדרגה בין 1840 ל-1868. קדחת הזהב של סוף המאה ה-19 הביאה לגידול עצום באוכלוסייה, ושינתה את פני המדינה. (לדוגמה, בין השנים 1850 - 1860 היגרו 2% מאוכלוסיית אירלנד ובריטניה לאוסטרליה).
בסוף המאה ה-20 הביאו גלי הגירה מיוון, מאיטליה ומאסיה מתיישבים חדשים. האבוריג'ינים, התושבים המקוריים של אוסטרליה, מהווים רק 2.8% מהאוכלוסייה על פי מרשם האוכלוסין של 2016. עם התארכות תוחלת החיים וצמצום הילודה, נוצרה באוסטרליה בעיה של הזדקנות האוכלוסייה. על מנת להתגבר על כך מפעילה הממשלה האוסטרלית את אחת מתוכניות ההגירה הליברליות והמתקדמות בעולם. רוב היתרי ההגירה ניתנים על בסיס כישורים מקצועיים והשכלה, ולא על בסיס מוצא אתני, בניגוד לעבר, שבו יושמה מדיניות "אוסטרליה הלבנה" שהעדיפה מהגרים ממוצא אנגלוסקסי ולא אסייתי.
אזרחי ניו זילנד זכאים לוויזה מיוחדת, המאפשרת להם לשהות באוסטרליה לזמן בלתי מוגבל, וכן לעבוד בה.
השפה המדוברת ביותר היא אנגלית המאופיינת בכתיב ובביטויים הבריטיים של השפה, עם מספר מצומצם של אבוריג'ינים שמדברים בשפות האם ודור ראשון ושני של המהגרים שעדיין שומרים על שפת אמם.
כ-52% מהאזרחים מגדירים את עצמם כנוצרים: 22.6% קתולים ו-13.3% אנגליקנים. אוסטרליה מקיימת חופש פולחן לכל, וקיימים מיעוטים בני דתות שונות: 2.6% מוסלמים, 2.4% בודהיסטים, 1.9% הינדואיסטים ו-0.4% יהודים. 30% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם חסרי דת.
בניגוד לדימוי של אוסטרליה כיבשת רב-תרבותית, הרי ש-93% מהאוכלוסייה הם ממוצא אירופי, כאשר בסביבות 80% מהאוכלוסייה מקורם באי הבריטי והם צאצאי מהגרים מאנגליה, מאירלנד ומסקוטלנד.
יהדות אוסטרליה
יהודים הגיעו לאוסטרליה עוד במאה ה-18, יחד עם הקמת מושבת העונשין ביבשת ב-1788. ב-1844 נוסד בית כנסת ראשון בסידני, וב-1845 נוסד בית כנסת בהוברט והוא עדיין קיים. אך הקהילה נותרה קטנה, עד לגלי הגירה של יהודים אירופים בין שתי מלחמות העולם ובעיקר לאחר 1945.
באוסטרליה נמצאים מעל 100,000 יהודים, בעיקר במדינות ויקטוריה וניו סאות' ויילס, בעיקר בערים סידני ומלבורן, בכל אחת כ-45,000 יהודים. בנוסף, גרים כ-7,000 יהודים בפרת' ועוד כ-1,000 בבריזבן, בניוקאסל ובאדלייד. הקהילה במלבורן מורכבת בעיקר מניצולי שואה יוצאי פולין, ואילו הקהילה בסידני מורכבת מיהודים ששורשיהם בעיקר בבריטניה, בהונגריה ולאחרונה בדרום אפריקה. הקהילה בפרת' גדלה מאוד מאז דעיכת האפרטהייד בדרום אפריקה והגירת יהודים רבים משם למערב אוסטרליה. יהדות אוסטרליה נחשבת ציונית ואוהדת ישראל. אחוז הילדים המקבלים חינוך בבתי ספר יהודיים הוא גבוה יחסית ועומד על כ-60%. שיעור ההתבוללות נמוך יחסית ועמד על 22% ב-2006.
תרבות
ניתן לומר שהתרבות האוסטרלית היא בעיקרה תרבות מערבית אך ניכרות בה השפעות של הגאוגרפיה הייחודית של היבשת האוסטרלית, וכמו כן השפעות אתניות של ילידי היבשת ושל גלי ההגירה המאוחרים יותר ליבשת ממדינות אסיה. מאז התיישבות האדם הלבן באוסטרליה, התרבות בה מושפעת רבות ממורשת הבריטית-אירית. ניתן לראות לכך עדויות בהגמוניה של השפה האנגלית, בשיטת הממשל, בנצרות כדת הדומיננטית במדינה והפופולריות של ענפי ספורט כרוגבי וקריקט. מאז אמצע המאה ה-20 הושפעה אוסטרליה רבות גם מהתרבות האמריקאית הפופולרית.
דולי (צילום)
דּוֹלִי (מאנגלית: Camera dolly; בעברית: צְלַמְנוֹעַ), בצילום קולנוע או וידאו הוא אביזר המשמש להנעת מצלמה בצורה חלקה. בדרך כלל נעה עגלת הדולי על גבי מסילות המותאמות לה במיוחד. במתקני דולי רבים יש גם אפשרות לשלוט על המהירות והתאוצה כדי להשיג את האפקט הרצוי בשוט.
את המצלמה המקובעת על העגלה מתפעל מפעיל המצלמה, כאשר לרוב גם עוזר הצלם רוכב על העגלה, על מנת לעזור לצלם להפעיל את המצלמה. בעל המקצוע, האחראי על הנעת עגלת הדולי, מכונה "דולי-גריפ". מפעיל המצלמה, עוזר הצלם והדולי-גריפ הם טכנאים המתמחים בהפעלת ציוד הדולי.
שוט שמצולם בתנועה, על דולי, נקרא "שׁוֹט נָע" (באנגלית: traveling shot או dolly shot).
נשיקת הדרקון
נשיקת הדרקון (באנגלית: Kiss of the Dragon) הוא סרט אמנויות לחימה משנת 2001 בבימויו של כריס נהון (Chris Nahon) ובכיכובו של ג'ט לי. הסרט נעשה בעקבות בקשתם של מעריציו של לי שדרשו קטעי קרב מציאותיים יותר, והוא מאופיין בכך שברוב קטעי הקרב לא השתמשו ב-CGI או בכבלים: רק שתי סצינות דרשו שיפור באמצעות CGI ורק באחת נעזרו בכבלים. כבלים נוספו גם לאחד מקטעי הקרב האחרונים שמתנהל בין לי לבין סיריל רפאלי, רק על מנת להבהיר את בעיטותיו של רפאלי, מכיוון שתנועותיו היו מהירות מדי בשביל המצלמה. נאהון גם נדרש להאט את קטעי הקרב, בגלל שגם לי וגם רפאלי נעו מהר מדי כדי שניתן יהיה לתפוש בבירור במהירות הקלטה רגילה. הסרט מבוסס על סיפור שכתב לי.
עלילה
לו סיו-ג'אן (ג'ט לי) הוא סוכן מודיעין, שנשלח ומוצב לפריז על מנת לעזור ללכוד את ראש המאפיה הסיני מר ביג (ריק יאנג), שמעורב בהברחת הרואין. הוא פוגש את המפקח ז'אן-פייר ריצ'רד (צ'קי קריו), בלש משטרה צרפתי מושחת ואלים, במלון, ריצ'רד מערים על לו וגורם לו להאמין שהוא פשוט אוסף מידע על פגישה בה מעורב מר ביג. התוכניות משתנות כשמר ביג מוצג בפני שתי פרוצות, אחת מהן היא ג'סיקה קיימן (ברידג'ט פונדה), אשה אמריקאית, שלוקחת אותו לחדר. כשלו ויתר האנשים צופים דרך מצלמות המעקב, מר ביג מסלק את שומרי ראשו מהחדר ומותיר רק את שתי הזונות, כשאחת מהן יושבת על מר ביג השכוב, היא מנסה לרצוח אותו. כשהוא עד לאירוע מחדר המעקב, לו נחפז לעצור את הרצח. ריצ'רד נכנס לחדר מעט אחרי כן, ויורה במר ביג ובזונה בעזרת האקדח המשטרתי של לו, ובכך מפליל את לו ברצח.
כשהוא נוכח לדעת שטמנו לו פח, לו מצליח להימלט מהמלון כשבידיו קלטת ממצלמת המעקב שבה מצולם ריצ'רד יורה במר ביג. אנשי קשר סיניים נשלחים לצרפת בעקבות האירועים כדי לחקור את המקרה, כשריצ'רד הופך את לו לחשוד העיקרי. אולם, אנשי הקשר אינם מאמינים לסיפור שריצ'רד מספר. לו מצליח להתקשר עם אחד מאנשי הקשר, ומנסה להעביר לו את הקלטת שחושפת את האמת. תודות למעקב המשטרה הצרפתית, מצליחים לאתר את הפגישה בין איש הקשר ללו, ואיש הקשר נרצח. לו מצליח להימלט, אך תוך כדי ההמולה מאבד את הקלטת והוא נאלץ לשמור על פרופיל נמוך.
מקורו של שם הסרט
כותרת הסרט "נשיקת הדרקון" לקוחה מאחד מקטעי הסרט האחרונים, שבה לו דוקר את ריצ'רד בגב צווארו בעזרת מחט אקופונקטורית בנקודה "מאוד אסורה" בגוף. הנקודה עצמה מכונה "נשיקת הדרקון" והיא מנקזת את כל הדם בגוף לתוך הראש וגורמת לתופעת לוואי של שיתוק כל הגוף מתחת לצוואר ולדימום מהפה והנחיריים, ומוות בייסורים באמצעות מפרצת מוח.
שיטת הריגה זו מוצגת בסצנת השיא של רומן המדע בדיוני משנות השבעים "The Face", אותו כתב ג'ק ואנס (Jack Vance). אולם, ברומן, המחט נושאת רעל שגורם למוות.
יש פה התייחסות גם לסרט אמנויות לחימה אחר, "חי או מת" (2006), בו הגיבורה הראשית, הנסיכה קאזומי, נועצת מחט באותה נקודה בצווארו של הרשע, דונובן. דונובן סובל גם הוא משיתוק, אבל נהרג בהתפוצצות לפני שניתן להבחין בהשפעתה המלאה של הפעולה.
קבלת הסרט
הסרט התקבל בתגובות מעורבות. נשיקת הדרקון הוחרם בסין.
הצלחה בקופות
הקרנת הבכורה של נשיקת הדרקון הייתה ב-2,025 בתי קולנוע ב-6 ביולי 2001. בשבוע הפתיחה הוא גרף $13,304,027 ($6,569 לאולם). הוא הגיע בצפון אמריקה להכנסות כוללות של $36,845,124 ולהכנסות כוללות ברחבי תבל של $64,437,847.
הפסקול
הפסקול מכיל עירוב של היפ הופ ומוזיקה אלקטרונית והוא הופץ ב-3 ביולי 2001 בידי Virgin Records.
המנון אירלנד
שיר החיילים (באירית: Amhrán na bhFiann) הוא ההמנון הלאומי של אירלנד. השיר מושר כהמנון באירית וגרסה זו מתורגמת מגרסה קדומה יותר בשפה האנגלית. את השיר הלחינו פיאדר קירני ופטריק היני. קירני היה גם זה שכתב את מילות השיר באנגלית. ליאם או רין תרגם את השיר, מאוחר יותר, כאמור, לגאלית אירית.
ההמנון הלאומי של אירלנד מורכב משני בתים בלבד מתוך השיר המקורי המורכב ממספר בתים. "ההצדעה לנשיא", שאותה מנגנים (ללא מילים) באירועים רשמיים בהשתתפות נשיא או נשיאת אירלנד, מורכבת מארבע התיבות המוזיקליות הראשונות של השיר ולאחריהן חמש האחרונות (מתוך ההמנון).
אימוץ ההמנון
השיר נכתב בשנת 1907 עם מילותיו של פיאדר קירני. הוא הלחין את השיר יחד עם פאטריק היני. את מילות השיר פרסם לראשונה בולמר הובסון בשנת 1912. התרגום לשפה האירית היה פרי עטו של ליאם או. רין, שניסח גם את הטיוטות בשפה האירית לחוקת מדינת אירלנד החופשית ב-1922 ולחוקה האירית ב-1937. המילים באירית התפרסמו לראשונה במגזין "טוגלאך" (של צבא ההגנה האירי) ב-3 בנובמבר 1923.
שיר החיילים היה פופולרי בקרב רפובליקנים איריים, והמורדים משירות הדואר האירי במרידת חג הפסחא שהתרחשה בשנת 1916 נהגו לשיר אותו גם כן. מאוחר יותר הוא היה פופולרי בקרב האסירים במחנות המעצר הבריטיים. השיר אומץ לבסוף כהמנון לאומי בחודש יולי שנת 1926.
אלוהים, נצור את המלך היה ההמנון הרשמי של הממלכה המאוחדת, ובכללה אירלנד, עד להקמת מדינת אירלנד החופשית בשנת 1922. חלק מהאירים המשיכו להשתמש בהמנון הישן, דבר שהטריד את הנהגת אירלנד החופשית וגרם למבוכה ואי נוחות. במקרה מסוים סירב המושל הכללי ג'יימס מק'ניל להשתתף באספה ציבורית בטריניטי קולג' כשגילה שהמכללה מתכננת להשמיע את ההמנון הישן במהלך ביקורו. גם אחרי אימוץ ההמנון החדש, מיעוט של אירים המשיך לשיר את ההמנון של הממלכה המאוחדת.
בשנת 1934 רכשה הממשלה האירית את זכויות היוצרים על השיר במחיר של 1,200 פאונד.
ההמנון
ההמנון המושר הוא למעשה הפזמון של השיר המלא.
לואי ויירן
לואי ויקטור ז'יל ויירן (בשם מלא בצרפתית: Louis Victor Jules Vierne; 8 באוקטובר 1870 – 2 ביוני 1937) היה נגן עוגב ומלחין צרפתי.
ביוגרפיה
לואי ויירן נולד כמעט עיוור וגילה נטייה למוזיקה מגיל צעיר.
כמו גבריאל פורה, היה גם ויירן עוזר לנגן העוגב שארל-מארי וידור בכנסיית סן-סולפיס בפריז ומשנת 1900 כיהן כנגן עוגב ראשי בנוטרדאם של פריז. ויירן נחשב לאחד מגדולי האלתור המוזיקלי בדורו. רוב יצירותיו לא נכתבו מעולם. היו לו סגנון הלחנה נקי ואלגנטי, שכיבד צורה מעל לכל - אפילו אותם אלתורים מעטים שלו שהשתמרו על גבי הקלטות פונוגרף מוקדמות נשמעות כחיבורים מוגמרים. שפתו ההרמונית נשאה אופי רומנטי עשיר, אך לא סנטימנטלי או תיאטרלי כזו של מורו המוקדם סזר פרנק. מכל נגני העוגב הצרפתים הגדולים במפנה המאה, הייתה זו אולי המוזיקה שלו שהשתמשה בניב הייחודי והמובהק ביותר לכלי הנבחר שלו והיא מהווה השראה לכל מלחיני העוגב הפריזאים הגדולים שבאו אחריו.
אירוע מוחי פגע בויירן בשעת רסיטל לעוגב מיצירות שנות ה-50' של המאה ה-18 בקתדרלת נוטרדאם בערב ה-2 ביוני 1937. הוא השלים את הקונצרט העיקרי, ומאזינים בקהל אמרו, כי הוא הופיע בו במלוא כוחותיו - "במיטב נגינתו כמאז ומתמיד". אחרי הקונצרט הראשי, בא קטע הסיום שנועד להכיל שני אלתורים על נושאים נתונים. הוא קרא את הנושא הראשון בבראייל ובחר את השסתומים שיהיה זקוק להם לאלתור. לפתע צנח קדימה, רגלו השמאלית נוחתת על דוושת "מי" הנמוכה של העוגב. כך הגשים את חלום חייו, שעליו חזר לעיתים קרובות - למות ליד לוח המקלדת של העוגב הגדול בקתדרלת נוטרדאם.
סערון
שמם העממי באנגלית הוא "יסעורי זבוב-סוס" (בתרגום חופשי מ-"gadfly petrels"). הם נקראים כך בשל סגנון התעופה המהיר והתזזיתי שלהם, כאילו הם מתחמקים מזבובים. צורת התעופה הזו מונצחת גם בשם השם המדעי של הסוג, Pterodroma, בא מיוונית עתיקה מהמילים pteron, "כנף" ו-dromos, "רץ".
המקורים הקצרים והחסונים של יסעורים בינוניים עד גדולים אלה מותאמים לטרף רך שהם מלקטים מפני האוקיינוס. יש להם מעיים מפותלים במיוחד לעיכול בעלי חיים ימיים בעלי ביוכימיה יוצאת דופן.
דגמי הכנפיים ודגמי הפנים המורכבים שלהם נועדו כנראה לזיהוי תוך-מיני.
עופות ימיים אלו מקננות במושבות באיים והן נשארות בים הפתוח מחוץ לעונת הקינון. התטולה שלהן מכילה ביצה לבנה בודדת, המוטלת בדרך כלל במחילה או על קרקע חשופה. הם ליליים במושבות הקינון.
למרות שבדרך כלל הם בעלי תפוצה רחבה, רוב מיני הסערונים מוגבלים לאגן אוקיינוס יחיד (למשל האוקיינוס האטלנטי), ושוטטות איננה נפוצה בקרב הסוג כמו בכמה מיני עופות ים אחרים (כמו יסעורונים).
טקסונומיה
הסוג Pterodroma תואר לראשונה בשנת 1856 על ידי חוקר הטבע הצרפתי שארל לוסיאן בונפרטה. שם הסוג משלב את המילים מיוונית עתיקה Pteron שפירושה "כנף" עם dromos שפירושה "מתחרה" או "רץ". מאוחר יותר, בשנת 1866, הוחלט על ידי האורניתולוג האמריקאי אליוט קאוז כי המין הטיפוסי לסוג יהיה סערון גדול-כנף.