cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דורותיאה ארקסלבן
שנות אוניברסיטה ונישואים
בגיל 26 דורותיאה החליטה לדחות את לימודיה באוניברסיטה, אף על פי שעמדה במבחנים והתקבלה ללימודים, כדי להתחתן עם יוהאן כריסטיאן ארקסלבן, אלמן שכבר היו לו חמישה ילדים מנישואיו הקודמים. נישואיהם היו מאושרים ודורותיאה ילדה ליוהאן עוד ארבעה ילדים במהלך השנים. אף על פי שהייתה עסוקה בניהול ביתה ותשעת ילדיה, דורותיאה המשיכה בלימודי הרפואה שלה אך בקצב איטי יותר.
קריירה
בשנת 1747 אביה של דורותיאה נפטר, בעלה חלה ומשפחת לפורין נותרה עם חובות כבדים. כדי לשלם את החובות הכבדים, דורותיאה התחילה לעסוק ברפואה בקוודלינבורג אף על פי שלא היה לה תואר ברפואה. על עיסוקה לבריאות תושבי העיירה בה נולדה היא זכתה להערכה רבה מראש העיירה ורוב התושבים. עם זאת, חלק מהרופאים המקומיים הרגישו שהמונופול שלהם על הרפואה מאוים, הגישו תביעה נגד דורותיאה והאשימו אותה בתחבולות רפואיות. תיק התביעה כנגדה עלה מבתי המשפט לדיון בפני פרידריך הגדול בינואר 1754. המלך קבע כי דורותיאה ארקסלבן תצטרך לעבור בחינה ולהגיש עבודת גמר באוניברסיטת האלה, ובתמיכתו של רקטור האוניברסיטה, דורותיאה עשתה זאת.
בעבודתה הרפואית הראשונה של דורותיאה היא טענה שרופאים ממהרים מדי לרשום תרופות מיותרות. היא הצהירה שרופאים רשמו מהר מדי מרשמי תרופות כמו אופיאטים למחלות שאינן דורשות אותם והציעה מספר הצעות לגבי שימוש נכון בתרופות, כגון התערבויות מיטביות לקידום הווסת והשתן, כמו גם השימוש והמינון הנכונים של אופיאטים. עבודת הדוקטורט של ארקסלבן התפשטה במהירות ברחבי גרמניה, במיוחד בקרב נשים עם בעיות בריאות. ארקסלבן אף תרגמה את עבודת הגמר שלה מלטינית לגרמנית כדי להפוך אותה לנגישה יותר לעניים.
ב-12 ביוני 1754, דורותיאה ארקסלבן קיבלה את תואר דוקטור לרפואה (רופאה) ה-MD שלה, והפכה לאישה הראשונה בגרמניה שקיבלה את התואר הזה. היא בילתה את שארית חייה בעיסוק ברפואה בעיר הולדתה קודלינבורג. היא נפטרה מסרטן ריאות, ב-13 ביוני 1762.
זאב שניר
זאב שניר (נולד בשנת 1955 לערך) הוא איש ביטחון ישראלי, ששימש כראש הוועדה לאנרגיה אטומית בשנים 2015–2022. קודם לכן כיהן כעוזר שר הביטחון להתגוננות וראש האגף לאמצעים מיוחדים במשרד הביטחון וכראש להק הציוד בחיל האוויר בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה
שניר יליד קריית עמל. הוריו ניצולי שואה שעלו בשנת 1950 מרומניה למעברה בשער העלייה. בעל תואר ראשון בהנדסה אווירונאוטית בהצטיינות מהטכניון (1977) ותואר שני בהצטיינות מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים בארצות הברית (1988). תואר שני נוסף בהצטיינות מהאוניברסיטה לביטחון לאומי בארצות הברית.
בין השנים 1995–1997 פיקד על יחידה 108. בשנת 2003 מונה לראש להק הציוד. בשנת 2006 סיים את שירותו בצה"ל. כעבור שנה מונה לעוזר שר הביטחון להתגוננות, במקומו של שאול חורב.
בדצמבר 2014 החליט ראש הממשלה, בנימין נתניהו, למנות את שניר לתפקיד ראש הוועדה לאנרגיה אטומית, אך מינוי זה הוקפא על ידי היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, בנימוק שיש להימנע ממינויים בכירים בתקופת בחירות. ביוני 2015 אושר המינוי בממשלה. סיים את כהונתו בתפקיד זה ב-31 ביולי 2022. לאורך כל שירותו רב השנים במערך הביטחוני ובתפקידיו האחרונים, שניר ניהל אורח חיים צנוע, ניסה לשמור על פרופיל נמוך, לא התבלט בתקשורת, ודחה אין ספור בקשות מכתבים בכירים לראיונות עימו.
במרץ 2023, נוכח תמיכתו בגל המחאה בעקבות הרפורמה המשפטית, חרג שניר ממנהגו והתראיין לכתבה נרחבת לנדב איל במוסף 7 ימים שבידיעות אחרונות.
Cum nimis absurdum
cum nimis absurdum (קום נימיס אבסורדום – בלטינית "כיוון שזהו אבסורד") הוא שמה של בולה שהוציא האפיפיור פאולוס הרביעי ב-14 ביולי 1555 שבה הוטלו שורה של גזרות דתיות וכלכליות על היהודים במדינת האפיפיור. מקור שמה של הבולה במילים הפותחות אותה : "Cum nimis absurdum et inconveniens existat ut iudaei, quos propria culpa perpetuae servituti submisit" ("כיוון שזהו אבסורד ואי נוחות גדולים שהיהודים, שבאשמתם נידונו לעבדות נצחית...").
פאולוס הרביעי כיהן בתפקיד חודשיים בלבד לפני שהוציא את הבולה. הבולה חידשה חקיקה אנטי יהודית והטילה על היהודים את החובות והאיסורים הבאים:
הגזרה החשובה ביותר בבולה הייתה חיובם של היהודים להתגורר יחדיו, בנפרד מהנוצרים. גזרה זו הביאה להקמת גטו רומא. מאז שהתיישבו יהודים ברומא במאה הראשונה לפנה"ס ועד הקמת הגטו לא הוגבלו יהודי רומא בבחירת מקום מגוריהם. עם הקמת הגטו הם הופרדו משאר האוכלוסייה לרובע מוקף חומה שבו שלושה שערים שננעלו במשך הלילה. כמו כן הותר ליהודים להתפלל בבית כנסת אחד בלבד בכל עיר. האפיפיור הבא פיוס הרביעי אכף הקמת גטאות ברוב ערי איטליה ויורשו פיוס החמישי המליץ על הקמתם במדינות השכנות.
עמק טיסוביס
מקור השם
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת ואיקטו מוואיקטו שבניו זילנד, אשר חקרה את האזור בין השנים 1979–1978 בפיקודו של מייקל סלבי.
טיסוביס הוא שם היסטורי של נהר בבריטניה הרומית - הנקרא כיום הנהר דוויריד (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
יוחנן הרביעי
יונחן הרביעי (בלטינית: Ioannes IV; נפטר ב-12 באוקטובר 642) כיהן כאפיפיור מ-24 בדצמבר 640 ועד פטירתו.
ביוגרפיה
יוחנן החל לכהן לאחר אינטרגנום של כארבעה חודשים. בעת שנבחר כיהן כארכידיאקון של הכנסייה הקתולית. בשל מהירות כניסתו לתפקיד לאחר בחירתו - ככל הנראה אושרה הבחירה על ידי שליט רוונה ולא על ידי קיסר האימפריה הביזנטית בקונסטנטינופול.
יוחנן כתב להגמוני הכנסייה בצפון אירלנד להזהיר אותם כי הם חוגגים את חג הפסחא במועד שגוי, וכן שיבח אותם בהתנגדותם למינות הפלגיאנית. כמו כן הוא הכריז על המונותליטיזם כעל מינות. על פי המסורת, פעל לייסוד הכנסייה הקתולית בקרואטיה.
יוחנן נפטר ב-12 באוקטובר 642 ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש שברומא.
דגל אונטריו
דגל אונטריו (באנגלית: Flag of Ontario) הוא דגל המעוצב כנס אדום, דגל בצבע אדום אשר בקנטון מופיע דגל הממלכה המאוחדת, המושחת במגן מתוך סמל אונטריו. הדגל משמש כדגל הפרובינציה הקנדית אונטריו מאז ב-21 במאי 1965, בעקבות חקיקת "חוק הדגל". קודם לשנת 1965, נס קנדה האדום שימש כדגל הרשמי בפרובינציה. באותה שנה, לאחר שהדגל הלאומי הוחלף בדגל קנדה הנוכחי, התנגדו תושבי אונטריו להחלפה, וראש ממשלת הפרובינציה ג'ון רובארטס, הציע כי לאונטריו יהיה דגל דומה לנס קנדה האדום (וההבדל היחיד הוא - החלפת שלט האצולה המלכותי של קנדה במגן מתוך שלט האצולה של אונטריו).
ישראל באירוויזיון למוזיקאים צעירים
ישראל נטלה חלק באירוויזיון למוזיקאים צעירים פעמיים החל מהצטרפותה הראשונה ב-1986, כאשר שירה רבין נשלחה כנציגתה בתחרות לנגן בכינור. ישראל נעדרה מהתחרות 13 פעמים בשנים 1988 עד 2016. ישראל חזרה לתחרות בשנת 2018 ושלחה כנציג את נגן הצ'לו תמיר נעמן-פרי ומאז לא השתתפה עוד בתחרות.
דגל אונטריו
על אף שרובארטס תמך בהחלטת ממשלת קנדה להחליף את הדגל, הוא חשב שלדגל הקודם חשיבות היסטורית ותרבותית רבה.
רנרט
רֶנֶרט (בכתיב יידי: רעננערט; בכתב לטיני: Rennert) הוא שם משפחה יהודי וגרמני.
פרנקלין ליין
פרנקלין נייט ליין (באנגלית: Franklin Knight Lane; 15 ביולי 1864 – 18 במאי 1921) היה מדינאי אמריקאי פרוגרסיבי ודמוקרטי ממדינת קליפורניה, שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בשנים 1913–1920. הוא שימש גם כנציב של ועדת המסחר הבין-מדינתי (Interstate Commerce Commission), והיה מועמד המפלגה הדמוקרטית למושל קליפורניה ב-1902, אך הפסיד את הבחירות הצרות הללו מהיות המדינה רפובליקנית כבדה.
ביוגרפיה
ליין נולד ליד ביישוב קטן השוכן סמוך לעיר שארלוטטאון באי הנסיך אדוארד שבקנדה, ב-15 ביולי 1864, הראשון מבין ארבעת ילדיו של כריסטופר ליין ושל קרוליין לבית ברנס. אביו כריסטופר, עבד כמטיף שהיה בעל משק חקלאי מחוץ לשארלוטטאון. כאשר קולו החל להיחלש, הוא עבר לתחום רפואת השיניים. אביו, שהאקלים הקר של האי העיבה אל אורח חיי משפחתו, עקר עם משפחתו לנאפה (מושב המחוז נאפה) בקליפורניה שבארצות הברית ב-1871, ולאחר מכן לאוקלנד ב-1876, שם סיים פרנקלין את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון של אוקלנד. פרנקלין ליין נשכר לעבוד במשרד הדפוס של "אוקלנד טיימס", ואחר כך עבד ככתב. ב-1884 ניהל תעמולת בחירות עבור מפלגת האיסור. מ-1884 עד 1886, הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אם כי לא סיים תואר ראשון. מאוחר יותר כתב ליין, "במהלך לימודיי בקולג' הלכתי לעבוד במהלך חופשות במשך שעות, ואני מרוצה מאוד שעשיתי כך." מאוחר יותר הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת קליפורניה, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת בראון ואוניברסיטת קרוליינה הצפונית. לאחר שעזב את הקולג', הוא עבד ככתב עבור סן פרנסיסקו כרוניקל. בשנת 1889, הוא התקבל לבר המשפטים של קליפורניה, לאחר שלמד בבית הספר למשפטים הסטינגס של אוניברסיטת קליפורניה.
ליין שב לקליפורניה בשלהי 1894, והחל לעבוד כעורך דין בסן פרנסיסקו בצוותא אחיו ג'ורג'. נוסף על כך, הוא שימש ככתב עבור "ארתור מקיואן לטר", עיתון אשר ניהל "מסע צלב" נגד השחיתות, במיוחד באזור מפרץ סן פרנסיסקו ובחברת סאותרן פסיפיק. בשנים 98–1897 היה חבר ב"וועדת המאה", קבוצה עליה הוטל לנסח אמנה מוניציפלית חדשה.
לאחר ששימש כתובע העירוני הנבחר של סן פרנסיסקו ב-1898, משרה בה החזיק במשך חמש שנים, התמודד ליין ב-1902 למושלות קליפורניה וב-1903 לראשות עיריית סן פרנסיסקו, בשתיהן ללא הצלחה. ב-1903 הוא קיבל את תמיכת המיעוט הדמוקרטי בבית המחוקקים של קליפורניה במהלך הצבעת בית המחוקקים על בחירת נציג המדינה לסנאט של ארצות הברית.
ב-1905 מונה בידי נשיא ארצות הברית דאז תאודור רוזוולט לנציב בוועדת המסחר הבין-מדינתי ואל הסנאט נבחר שנה לאחר מכן. ב-1909 מינה אותו הנשיא ויליאם הווארד טאפט לנציב הוועדה. שאר עמיתיו הנציבים בוועדה בחרו בו כיושב ראש הוועדה בינואר 1913. בחודש שלאחר מכן הועמד על ידי הנשיא וודרו וילסון למזכיר הפנים של ארצות הברית. הוא קיבל עליו את המועמדות וכיהן בתפקיד כמעט שבע שנים עד להתפטרותו בתחילת 1920. מבין פעולותיו כמזכיר הפנים נזכרו תמיכתו במאגר הץ' הצ'י השנוי במחלוקת בפארק הלאומי יוסמיטי, שהציף עמק שהוערך מאוד על ידי תומכים בשימור, אך גם ניהל את הקמתו של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
ליין מת ממחלת לב במאיו קליניק שברוצ'סטר, מינסוטה, ב-18 במאי 1921. בשל שני עשורים של תשלום ממשלתי לקוי, וההוצאות הכלכליות שנכרכו במחלתו הסופנית, הוא לא השאיר אחריו רכוש, וקרן ציבורית הוקמה כדי לתמוך באלמנתו. עיתונים דיווחו שלעיתים קרובות נאמר על ליין, שאם לא היה נולד מחוץ לארצות הברית, יכול היה להיות נשיאה. למרות הגבלה זו, ליין זכה לתמיכה כמועמד פוטנציאלי לסגן נשיא ארצות הברית, אם כי היה בלתי כשיר מבחינה חוקתית להתמודד למשרה זו גם כן.
קרטוגרמה
קרטוגרמה (Cartogram) היא סוג של מפה בה השטחים הגאוגרפיים במפה מעוותים על סמך נתונים סטטיסטיים כגון מספר התושבים, הכנסות, הוצאות הממשל, צריכת אנרגיה, ייצור סחורות, מספר האלקטורלים, התוצר הלאומי הגולמי, וכו'. בדרך כלל השטחים של כל האזורים הגאוגרפים בקרטוגרמים יוגדלו או יוקטנו כאשר גודלם מותאם לערכי הנתונים הרלוונטיים.
באופן כללי בקרטוגרמות ניתן להציג באופן ויזואלי כל מה שניתן לכמת ולייחס לאזורים גאוגרפים ספציפיים.
עם
המונח עם ניתן להגדרה כבני קבוצה חברתית בעלת מספר מאפיינים משותפים ייחודיים (לרוב לפחות רובם), כגון לאום, מוצא אתני, שפה, דת, תרבות, היסטוריה, מנהגים ו/או אזור גאוגרפי ולעיתים ישנם אנשים שיכלילו גם גזע בעוד שישנם אנשים שאפילו יגדירו גזע כמילה נרדפת לאתניות.
מאפיינים אלו הם תנאים מספקים להגדרתו של עם, אך אינם הכרחיים עקב החסרונות הנובעים מהם. לכן, ההגדרה של עם אינה מונוליטית ואין זה הכרחי שכל המאפיינים הללו יהיו משותפים או יתקיימו במלואם בקבוצה המוגדרת כעם. הגדרה נוספת, קשה יותר להפרכה, היא "קבוצה חברתית הרואה עצמה כבעלת עתיד משותף". על פי ההגדרה המרקסיסטית המונח "עם" מתייחס לכלל החברה אשר אינה נמנית עם האליטה.
גודלם של עמים איננו קבוע לא בזמן (מרבית העמים בזמן החדש גדלו בצורה משמעותית, לעומת עמים אחרים שהלכו ופחתו עד שנעלמו). ישנם עמים זעירים כמו העם של פיטקרן שמונה פחות ממאתיים בני אדם ועמים ענקיים כמו עם ההאן (העם העיקרי של סין) שמונה למעלה ממיליארד בני אדם.
כתוצאה מתהליכים אלו, עמים אינם נשארים קבועים במהלך ההיסטוריה, חלק מהעמים נעלמו מבמת ההיסטוריה (רומאים, פיניקים למשל), חלקם השתנו לעמים אחרים (לדוגמה המדיארים הפכו להונגרים), עמים אחרים נוצרו במהלך הזמן (כגון האמריקאים) ורק מיעוט קטן מהעמים שמר במהלך השנים על ייחודו (היהודים, הארמנים והיוונים הם דוגמאות כמעט יחידות).
במהלך מרבית ההיסטוריה מרבית העמים היו חלק מממלכות גדולות ואף אימפריות שהכילו עמים רבים. רק בתקופה המודרנית ובעיקר בעקבות אביב העמים, צץ הרעיון של הגדרה עצמית. דבר זה שבא לידי ביטוי ממשי ב־14 הנקודות של וילסון שהיוו את הבסיס לחבר הלאומים, ובסופו של דבר גרם להתמוטטות האימפריות השונות ולתום הקולוניאליזם.
בימינו נחשבת ההגדרה העצמית לאחד העקרונות המרכזיים במשפט הבינלאומי, דבר שגורם לחיכוכים רבים. ברוב המקרים קיימת הסכמה על עצם קיומו של עם (אולם לא על הצורה של ההגדרה העצמית הרצויה לו), אולם לא תמיד זה המצב.
כתוצאה מהחלוקה הקולוניאליסטית "נוצרו" עמים חדשים, אם בדרך של חלוקה של עמים קיימים (למשל הערבים, שמגדירים היום את עצמם כאומה המורכבת מעם לכל מדינה) ואם בצורה של איחוד שרירותי של עמים נפרדים (לדוגמה בקניה, אוחדו הקוקיו ועוד מספר עמים לעם שלכאורה שייך למדינה). לגבי אפריקה מקובל להשתמש בכינוי "שבט" עבור העמים היושבים בה, אף על פי שאין להבחנה הזאת הצדקה מעשית.
ואף על פי שיש הגדרה כללית של מהו עם, להגדיר עמים זהו דבר קשה, לדוגמה: ישנם היאמרו שישנו עם בריטי, אך ישנם אחרים היאמרו שהבריטים אינם עם, אלא אזרחות של מדינה שבה יש יותר מעם אחד. או האמריקנים, משום שרבים מהם הם פשוט מהגרים, או שפשוט לאמריקנים אין אתניות, דת, תרבות (לדומה במקרה של ההיספנים) או היסטוריה משותפת (לדוגמה: מהגרים חדשים). גם היהודים הם מפולגים מאוד, אתניות שונה, שפות שונות (יותר מבחינה היסטורית), הצורה שבה עדות שונות מאמינות בדת, תרבות שונה, היסטוריה משל עצמם, אזורים גאוגרפיים שונים ומנהגים שונים. כמו כן, גם ניתן לומר ההפך, לדוגמה, שכל הסלאבים הם עם אחד, או של העמים דוברי הגרמנית (גרמניה, אוסטריה, שווייץ, ליכטנשטיין, לוקסמבורג, דרום טירול, ובלגיה הגרמנית).
יש הבדל דק בין לאום לעם, שאותו אפשר להבהיר במשפט "עם הם כל האנשים בני לאום מסוים". הלאום הוא הקבוצה כיישות בפני עצמה ואילו העם הם חברי הקבוצה.
מוריס דובואה
מוריס דובואה (בצרפתית: Maurice Dubois; 1905, ביל/ביין שבקנטון ברן - 1997, לה לוקל  שבצפון-מערב שווייץ), היה חסיד אומות העולם משווייץ שפעל בצרפת.
קורות חיים
דובואה היה בנו של שען ולמד פרוונות. הוא היה חבר ב"שירות בינלאומי אזרחי" (Service Civil International), ארגון לא ממשלתי בינלאומי. דובואה היה קוויקר, ובשנות השלושים היה סרבן מצפוני ועקב כך לא גויס לצבא שווייץ. בין השנים 1937–1939 היה פעיל למען הילדים שנפגעו במלחמת האזרחים בספרד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הקים דובואה ארגון שווייצרי לסיוע לילדים בשם "סיוע שווייצרי לילדים" (Secours Suisse aux Enfants). לארגון היה סניף בטולוז. בשנת 1940 הפך סניף זה בדרום צרפת לחלק מהצלב האדום השווייצרי.
מספר ילדים יהודים נשלחו על ידי הוריהם לבלגיה אחרי ליל הבדולח כדי להבטיח את שלומם. אחרי כיבוש בלגיה על ידי גרמניה במאי 1940 ברחו ילדים אלה לצרפת. ארגון הסיוע של דובואה פרש עליהם את חסותו והם שוכנו בבניין של הארגון. דובואה ביקר את הילדים באופן סדיר, לעיתים עם אשתו, במשך שנתיים, וסייע ככל יכולתו.
הכרה
בשנת 1995 הכיר יד ושם בדובואה בתור חסיד אומות העולם.
טל טירנגל
טל טירנגל (נולד ב-22 בפברואר 1984) הוא שחקן, קומיקאי, מוזיקאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
טירנגל החל את דרכו לצד יורן דוידי בהרכב "תירס סקסואל", השניים העלו סרטונים רבים לרשת וגרפו מאות אלפי צפיות. הדבר הוביל לפרסום רב בקרב הגולשים. לאחר מספר חודשים של עלייה מתמדת במספר הצפיות בסרטונים, העלו מופע בידור. השניים השתתפו יחד בסדרות ותוכניות רבות בהן "שוברי גלים", "כפולה" ו"הבנים והבנות".
ב-2012 השתתף יחד עם יורן דוידי בתוכנית האירוח "קאמבק", בה הצמד שר שירים הומוריסטיים. באותה שנה החל טירנגל להופיע עם רועי כפרי בצמד "שירי מרפסת".
ב-2013 הנחה לצד יורן דוידי בתוכנית האירוח לילה תירס ששודרה בקשת 12.
ב-2015 השתתף בסרטם של הצמד הקומי שוגר זאזא "סרט אפס". באותה שנה יצר טירנגל יחד עם יורן דוידי והקומיקאי והראפר הישראלי איתי לוקץ' שיר בשם "המלך של הקראק", וכן יצר עם לוקץ' שיר נוסף בשם "שדה החלומות".
ב-2016 התארח בקליפים הומוריסטיים בתוכנית "לילה טוב עם אסף הראל", ששודרה בערוץ 10.
ב-2017 החל להשתתף בתוכנית המערכונים "טלוויזיה מהעתיד", וכן שימש כתסריטאי בחלק מהתוכנית.
ב-2018 התארח בשירו של הראפר הישראלי מיכאל סוויסה "רבע קילו" מתוך המיקסטייפ שלו "מלא בעצמי" וכן בשירו של הזמר לי בירן "רואה את העתיד". באותה שנה השתתף בסדרת הנוער הישראלית "כפולה", בכיכובה של נועה קירל.
ב-2019 יצא לאקרנים הסרט "המוסד" בו מגלם טירנגל את "פינץ'". באותה שנה הוציא יחד עם רועי כפרי את האלבום "שירי מרפסת", שמכיל שירים ששרו וביצעו כצמד "שירי מרפסת" לאורך השנים. בנוסף, בשנה זו הוא השתתף בסדרת הרשת "אחשלירוח" של יובל סגל, שם שיחק את מחלוף השודד לצד לי בירן, קווין רובין ועוד.
בפברואר 2019 החל לעבוד כתסריטאי ומדבב בחברת שרוטונים.
ביולי 2019 השתתף בסדרה "שב"ס" בתור סוהר מתחיל.
בספטמבר 2019 התארח בשירו של ישי סוויסה "מה זה בכלל משנה" לצד מיכאל סוויסה, עדן דרסו ורביד פלוטניק.
בינואר 2020 השתתף ב"ארץ נהדרת" בסדרת המערכונים "גרנד רילקס אילת". באותה השנה, השתתף בעונה השנייה של הסדרה "קופה ראשית" בתור קופאי.
באוקטובר 2020 הוציא יחד עם הראפר לוקץ' את אלבומם המשותף "מיסטר לוקא ודוקטור טל". באלבום משתתפים מיכאל סוויסה, אורי שוחט ושקל.
שאפ
שאפ (בהונגרית: Sáp) הוא כפר במחוז היידו-ביהאר, בנפת פישפקלדאן.
מיקום
זהו יישוב דרומית לעיר המרחצאות היידוסובוסלו, בין פלדש, נאג'רבה וברטיואויפאלו.
טל טירנגל
ביוגרפיה
במאי 2023 השתתף בסרט הגמר בבימויו של יונתן גוטליב "כוכב נופל".
שאפ
היסטוריה
בשנת 1264, היישוב שאפ הוזכר לראשונה בתעודות מאותה תקופה. הכפר היה בבעלות משפחות אצילות, במאה ה-16 משפחת שאפי והמשפחת נאג' מפלדש היו בעלי אדמות הכפר.
שאפ היה אחד הכפרים בעלי הזכויות שאושרו על ידי גאבור בתלן בשנת 1689 העניק לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה גם זכויות יתר ליישוב שלא פורטו, אך שנה לאחר מכן הוסיף ליישוב היתר לבניית גשר מכס.
ווקסהול ויקטור
ווקסהול ויקטור (Vauxhall Victor)  היא מכונית משפחתית גדולה, מתוצרת יצרנית הרכב ווקסהול מוטורס הבריטית, אשר יוצרה בין השנים 1957–1976.
"ווקסהול מוטורס" הייתה חברת-בת של ג'נרל מוטורס.
היסטוריה‎
ווקסהול ויקטור הוגדרה כמכונית המיוצאת ביותר מבריטניה. הדגם יוצא ל- ארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, דרום אפריקה, אסיה - ישראל, ציילון (היום סרי לנקה), הודו, פקיסטן, מלזיה, תאילנד, סינגפור.
יוצרו 1,225,907 יחידות בכל הגרסאות, (מלבד לסדרה VX שיוצרה בשנים 1976-1978).
סגנון הגוף של ווקסהול ויקטור נלקח מהשברולט בל אייר שנת 1957.
בתקופה מוקדמת יותר, בשנים (1953-1986) ייצרה חברת ג'נרל מוטורס ב- גרמניה באמצעות חברת אופל את ה"אופל רקורד" שהיה דומה במספר פרמטרים (עיצוב ומכניקה) לווקסהול ויקטור.
שיווק בישראל
בישראל שווקה הווקסהול ויקטור על ידי "חברת המזרח למכוניות ומסחר", באולמות תצוגה בתל אביב, חיפה וירושלים, החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד שנות ה-70.
Journal of Visualized Experiments
Journal of Visualized Experiments הוא כתב עת מדעי העובר ביקורת עמיתים אשר הוקם בדצמבר 2006. כתב העת מפרסם פרוטוקולים מדעיים בפורמט וידאו. הפורמט הייחודי מאפשר לתאר פרוצדורות של מחקר וניסוי שלעיתים מסובך להסביר אותן בכתב.
סורת א-נאס
סורת א-נאס (בערבית: سورة الناس, תעתיק מדויק: סורת אלנאס), או סורת בני האנוש, היא סורה מספר 114, האחרונה בקוראן. סורה קצרה זו מונה שישה פסוקים (אַיַא֫ת) בלבד, ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְִּריל ( جبريل ) במכה. לפי ספרו של אבּן א-צֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אל-חֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-פלק ולפני סורת אל-אח'לאץ.
תוכן
הסורה כוללת לחשי הגנה מפני השטן (המכונה "הלוחש הנחבא" ו"הלוחש בלבב אנוש") והשדים. הסורה מזכירה כי יש לחשוש גם מלחשיהם של בני האנוש, מרבית הפרשנים מייחסים אַ֫יַה זו למסורת המספרת כי יהודי בשם לַביד אבן אל-אעצם הטיל כישוף על מוחמד. מסופר כי כאשר נגלתה למוחמד סורה זו, הרעד שאחז בו נפסק. מאמינים כי קריאת כל פסוק מאחד עשר הפסוקים המרכיבים את שתי הסורות "השומרות" – סורת א-נאס וסורת אל-פלק (הסורה הקודמת לסורת א-נאס) מתירה חלק מהכישוף הרע שהוטל על מוחמד. לעומת זאת, פרשנים מועתזילים שללו את הפרשנות הזאת היות שפגעה בתדמיתו של הנביא כחסין מפני השטן בהיותו שליח האל.
הטקסט עם תעתוק ותרגום לעברית הוא כדלקמן:
بِسْمِ ٱللَّهِ ٱلرَّحْمَـٰنِ ٱلرَّحِيم
114:1 قُلْ أَعُوذُ بِرَبِّ ٱلنَّاسِ
114:2 مَلِكِ ٱلنَّاسِ
114:3 إِلَـٰهِ ٱلنَّاسِ
114:4 مِن شَرِّ ٱلْوَسْوَاسِ ٱلْخَنَّاسِ
114:5 ٱلَّذِي يُوَسْوِسُ فِي صُدُورِ ٱلنَّاسِ
114:6 مِنَ ٱلْجِنَّةِ وَٱلنَّاسِ
סורה זו שונה בסגנונה מסורות אחרות, מאחר שהיא מציינת שהשטן יכול להזיק לבני האנוש. בכך בני האדם נדרשים להיזהר מפני רעת השטן, אותו ברא אלוהים, בתפישה האסלאמית. סורת אל-פלק, הסורה הקודמת לסורת א-נאס, עוסקת גם היא באותו הנושא, ועל כן לעיתים מתייחסים לשתיים כצמד בשם "השומרות" (מפני השטן) ( المعوذتين אל-מֻעַוִּדַ'תַיְן).
קיימת סונה (מנהג) הגורסת כי יש לקרוא סורות אלו מעל למיטתו של חולה טרם ישכב לישון. בחדית' של צחיח אל-בח'ארי מסופר כי עאישה נהגה לקרוא את צמד הסורות האלו מדי יום ליד יצועו של מוחמד לאחר שהיה הולך לישון. מסורת אחרת מספרת כי בתפילת הוויתר (תפילת רשות בין תפילת הלילה לזו שמתבצעת עם עלות השחר), מוחמד קרא משתי הסורות האחרונות. בחדית' אחרת הוא הורה לאחד ממלוויו לומר שתי סורות אלו טרם השינה ולאחר ההתעוררות בבוקר. כי מנהג אחר הוא קריאת "השומרות", יחד עם סורת אל-פאתחה (סורת הפתיחה) שבע פעמים ביום שישי כסגולה להגנה שתוקפה יפה לשבוע ימים, עד ליום השישי הבא. תיאור השטן ככוח עיקרי אשר יכול להזיק להתנהגות המאמינים, גרם לזרמים רציונליים בתוך האסלאם לטעון שאין לראות בשתי הסורות כחלק מן הקוראן. טענתם הייתה שאם השטן יכול להזיק לאדם באמצעות כישוף ולחש, הרי בני האדם לא התנהגו מרצונם החופשי ובכך אי אפשר לראות בהתנהגותם הלא דתית כהתנהגות שחייבים להיענש עליה באמצעות אללה.
קילרים
קילרים (באנגלית: Killers) הוא מותחן קומי-רומנטי בו מככבים קתרין הייגל, אשטון קוצ'ר, טום סלק וקתרין אוהרה. הסרט הופץ בקנדה ובארצות הברית ב-4 בינואר 2010. עלילת הסרט עוסקת באישה צעירה הפוגשת בחופשה בניס את גבר חלומותיה שמתברר מאוחר יותר כרוצח שכיר.
עלילה
מעט אחרי שחברהּ נפרד ממנה נוסעת ג'ניפר (קתרין הייגל) עם הוריה (טום סלק וקתרין אוהרה) לחופשה בניס, צרפת. במלון היא פוגשת את ספנסר איימס (אשטון קוצ'ר) המציע לה לשתות איתו בערב, הצעה לה היא נענית.
ספנסר, רוצח שכיר שהגיע לניס כדי לפוצץ מסוק מבצע את מטלתו ומגיע בשעה שנקבעה לדייט עם ג'ן. הלילה עובר ולאחר שג'ן מתוודה שהיא לא האדם ה"זורם" שהיא ניסתה להציג במהלך הערב, ספנסר מחליט להתוודות בפניה שהוא רוצח שכיר. למרבה הצער, כשהוא מסיים את דבריו הוא מבחין שג'ן לא שמעה אותם - היא נרדמה.
באותו זמן ספנסר מקבל גלויה מהבוס שלו לשעבר בו הוא נקרא לתפקד במשימה כלשהי. אביה של ג'ן שמגיע לארוחת ערב מבחין בגלויה ומביע בקול את תמיהתו למראה ה"חיבוקים והנשיקות" שצוינו בסוף הגלויה, לא דבר שמקובל לקבל מבוס לשעבר. אביה של ג'ן לוקח את ספנסר לבית כדי להחליף בגדים, אולם אז מתברר שהעצירה בבית הייתה עילה להביא אותו למסיבת הפתעה שארגנה לו ג'ן.
בבוקר שלאחר מכן ג'ן נוסעת לשדה התעופה, משם היא אמורה לקחת טיסה לסן פרנסיסקו אליה נשלחה מטעם עבודתה. בסופו של דבר היא חוזרת כמה שעות מאוחר יותר הביתה, שם היא מגלה את ספנסר נאבק בהנרי, אחד משכניהם, שמיד כשמבחין בה צועק לה להביא אקדח - אשר על קיומו לא הייתה מודעת - מהשידה שליד המיטה. ג'ן יורה בזרועו של הנרי וספנסר מצליח לגבור עליו ובהמשך, לאחר מרדף מכוניות ממושך מצליח להרוג אותו. בחקירתו של הנרי קודם לכן מתברר שעל ראשו מוצעים 20 מיליון דולר.
במהלך היום הם נתקלים במארבים שונים משכנים ומכרים שלהם ומצליחים להימלט מכולם. ג'ן שאינה מרגישה טוב ומגיבה בתוקפנות לכל דבר חושדת שהיא בהריון. הם עוצרים בסופרמרקט וקונים בדיקת הריון על מנת לאמת את חשדה. כשהם מגיעים למשרד כדי לבצע את בדיקת ההריון ספנסר עוזב לכמה רגעים את ג'ן, ואז מותקף על ידי מזכירתו, אותה לבסוף הורגת ג'ן.
בסופו של דבר, הם מגיעים הביתה, שם לאחר כמה זמן מגיע אביה של ג'ן ומתברר שאביה של ג'ן ידע כבר בזמנו אודות עבודתו של ספנסר ושכר את השכנים כבר לפני שלוש שנים עבורו למקרה ויחזור לבוס הישן שלו. הוא מגלה גם שאף רוצח שכיר ושכן הוא היה היעד של ספנסר, שלוש שנים קודם לכן, בניס. כשראה את הגלויה שנשלחה לספנסר מהבוס החדש שלו הוא חשב שספנסר חוזר לעבודה הישנה שלו ולפיכך הפעיל את המתנקשים, השכנים אותם שכר.
ספנסר מצהיר שהוא מחוץ לעסק ואין לו כוונות לחזור, וכהוכחה הוא שומט את האקדח שלו המכוון כנגד אביה של ג'ן ואומר לו שאין לו שום כוונה להרוג אותו. ג'ן מגלה להוריה שהיא בהריון ובסצנת הסיום רואים את בני הזוג משאירים את תינוקם לטיפולם של הוריה של ג'ן.
ביקורת
הביקורת שקיבל הסרט היו ברובן שליליות. האתר Rotten Tomatoes ציין כי רק 11% מהמבקרים נתנו ביקורות חיוביות על הסרט, מבוסס של 100 ביקורות, עם ציון ממוצע של 3.3/10. הקונצנזוס הביקורתי סבר כי הסרט הוא "משעמם, נוסחתי וחסר כימיה. הסרט חסר ריגושים והומור".
פתאום אחר ימים רבים
"פתאום אחר ימים רבים" הוא אלבומו השלישי של הזמר שלמה ארצי.
הקלטת האלבום החלה בסוף שנת 1971, והאלבום יצא בשנת 1972. ההקלטה האחרונה בוצעה לאחר פסטיבל הזמר והפזמון תשל"ב, שבו ביצע ארצי את השיר "השיר על ארץ סיני". "פתאום אחר ימים רבים" ממשיך את המגמה של ארצי מאותה תקופה, שבה התמקד בעיקר בשירי משוררים להם הלחין את לחניו.
בין השירים הבולטים באלבום זה ניתן למצוא את "אמא קטנה" שכתב דוד פוגל ואת "דרך שתי נקודות עובר רק קו ישר אחד" שכתב יהודה עמיחי.
האלבום כולל גם שני שירים באנגלית: "אנאבל לי" שהלחין ארצי על פי שירו של אדגר אלן פו, ו-"White Bird" שכתב והלחין ארצי.
משתתפים ביצירת האלבום
עיבודים: אלברט פיאמנטה (דרך שתי נקודות, אהבה, השיר על ארץ סיני, איש זקן שחולם אותנו), אלדד שרים (אמא קטנה, שירי ואני, ממלינדה), בני נגרי, יגאל חרד (אנאבל לי), יאיר שרגאי (יסמין הקטנה) ודדי שלזינגר
פסנתר: אלונה טוראל, ירון גרשובסקי
תופים: שלמה חממי, יוסי ("פפו") לוי
גיטרה: יוסי לוי, יגאל חרד, דדי שלזינגר
בס: שמוליק ארוך, דדי שלזינגר
קולות רקע: יאיר שרגאי, דדי שלזינגר, אצ'י שטרו, חנן יובל
מפיק: מיכאל תפוח
סמוראי
סמוּראי (ביפנית: 侍 או לעיתים: samurai ,士) הוא שמם של בני מעמד האצולה הלוחמת ביפן בתקופה הטרום-תעשייתית. מקור השם הוא בפועל "סָבּוּרָאוּ", שמשמעו "לשרת".
הסמוראים בראשית ההתפתחות מעמדם, היו בעלי קרקעות אשר התארגנו בהובלתם של בני אצולה במחוזות יפן הרחוקים מהבירה כדי להגן על אדמתם מברברים ומשודדי ים. החל מהמאה ה-10 מעמד לוחמים זה התחיל לצבור כוח ובמאה ה-12 תפס את השלטון ביפן, והחזיק בו עד לאמצע המאה ה-19. במהלך השנים השתנה אופי המעמד בהתאם לתקופה: בעוד שהסמוראים של המאה ה-11 היו לוחמים רכובים ממשפחות נבחרות שהצטיינו בשימוש בחץ וקשת יומי וג'ו ג'וטסו, הסמוראים בסוף המאה ה-16 היו מעמד רחב שספג לתוכו לוחמים משכבות שונות של האוכלוסייה. החל מהמאה ה-17 איבד מעמד הסמוראים את תפקידו כמעמד לוחם לא פיאודלי, ולאחר חדירת השפעה מערבית ליפן והרפורמות של תקופת מייג'י בוטלו זכויותיהם של הסמוראים כאצילים בפועל.
הסמוראים תרגלו מגוון רחב של אמנויות לחימה יפניות, והיה מצופה מהם להיות מומחים בשימוש בחרב, בחנית, בקשת ובלחימה בידיים ריקות. סמל המעמד של הסמוראים היה ה"דאישו": המורכב מחרב יפנית ארוכה, טאצ'י או קטאנה, עם חרב קצרה, ואקיזאשי או קודאצ'י. צימוד זה זכה ליוקרה רבה ביפן העתיקה, אך בשדה הקרב נשקם העיקרי היה חץ וקשת מסוג יומי וחנית מסוג יארי. החרב שימשה בעיקר כנשק גיבוי להגנה עצמית ולדו-קרב.
הסמוראים התנהגו בהתאם לבושידו, קוד התנהגות נוקשה המבוסס על הנאמנות לאדון ולשמירת הכבוד העצמי. כתבים שונים המגדירים מהו בושידו התחילו להופיע במאה ה-13, אך קוד ההתנהגות הזה ככל הנראה הרבה יותר ותיק. הסמוראי שאף לנהל את חייו כך שכבודו לא ייפגע, ובמקרה של הכתמת כבודו, למשל במקרה של תבוסה בקרב, היה רשאי לבצע התאבדות טקסית הנקראת "ספוקו" (מכונה לעיתים במערב חרקירי), אשר הייתה מטהרת את כבודו. הפילוסופיה של חיי הסמוראים הושפעה לא מעט מזרמים דתיים, לרבות הזן בודהיזם.
הסמוראים היו מעמד משכיל ותרבותי, שהעריכו ידע ויופי. במהלך התקופות הרגועות עסקו הסמוראים בשירה ובאמנויות המסורתיות של יפן, כגון איקבנה וטקס התה. תרבות הסמוראים, המשלבת היבט של מעמד לוחם ומעמד שווה-אצולה בפועל, מהווה נדבך חשוב בתרבות יפן, ודמות הסמוראי הפכה לדמות ייצוגית של תרבות יפן במדינות המערב. גם ביפן המודרנית ישנם אנשים השומרים על קוד הבושידו, והסמוראים הפכו לגיבוריהם של סרטי קולנוע, אנימה ומשחקי מחשב רבים.
היסטוריה
בשנת 646, במסגרת רפורמת טאיקה, אימצה יפן את דרכי הממשל הסיניות. על פי ספר החוקים של אותה תקופה, קוד טאיהו, היה על כלל האוכלוסייה להתייצב במועדים קבועים למפקד אוכלוסין, ועל בסיס המפקד נעשה גיוס של 1 מתוך 3–4 גברים לצבא הלאומי. החיילים נדרשו לספק את הנשק על חשבונם, אך בתמורה קיבלו פטור ממיסים. צבא זה, כמו מרבית הגופים שנולדו כתוצאה מהרפורמות, לא האריך ימים.
בתקופת הייאן המוקדמת, הצבא הלאומי לא הצליח להתמודד עם האמישי, עם ברברי שהתיישב בצפון האי הונשו, וכך הופיע תואר השוגון, מפקד מבצע צבאי המתמנה לתקופת המבצע. במקום להשתמש בצבא הסדיר, פנה הקיסר לעזרתם של הקלאנים שישבו קרוב ליעד הכיבוש. בראש הקלאן עמד בדרך-כלל צאצא של הקיסר עצמו או של בן אצולה, אשר עזב את החצר בגלל הסיכויים הנמוכים לקבל תואר וירושה, ואליו הצטרפו לוחמים בעלי קרקעות בני המקום. בין המנהיג ללוחמיו השתרשו יחסים פיאודליים, הדומים ליחסי האדון-וסאל של אירופה הפיאודלית. עם הזמן, פוזר הצבא הסדיר, ומרגע זה כוחו של הקיסר הלך ופחת. מכאן ואילך ניתן לדבר על הסמוראים כמעמד של לוחמים בעלי מעמד, להבדיל מהחיילים הפשוטים: הסמוראים לחמו על סוסים, היו מיומנים בלחימה עם יומי, הקשת היפנית, ולבשו שריון מיוחד המתאים ללחימה על סוסים, המכונה אוֹ-יוֹרוֹי.
עליית הסמוראים לשלטון
לקראת המאה ה-12 התגבשו שני שבטים גדולים - שבט מינאמוטו בצפון-מזרח יפן, אשר עסקו בלחימה בשבטי אמישי, ושבט טאירה בדרום-מערב, אשר התמודדו עם בעיית שודדי ים בים הפנימי. במהלך מרד הוגן בשנת 1156 שני הקלאנים האלה הפכו לכוחות פוליטיים מרכזיים ביפן, לצד משפחת פוג'יווארה, משפחת חצר בעלת כוח רב. לאחר מרד הייג'י בשנת 1159, ראש משפחת טאירה טאירה נו קיומורי טיפס במהרה בסולם הדרגות, ובשנת 1167 הוא הגיע לדרגת השר הבכירה בחצר, כאשר הוא מקים את ממשלת הסמוראים הראשונה בהיסטוריה של יפן. מאז ועד רסטורציית מייג'י בשנת 1868, נשלטה יפן על ידי לוחמים.
בעת מלחמת גנפיי בשנים 1180–1185, אשר הסתיימה בניצחון שבט מינאמוטו ובחיסול שבט טאירה, ניתן לראות את מה שיהפוך לימים לבסיס קוד ההתנהגות הנוקשה של סמוראים, בושידו: עקרונות הכבוד, האומץ והנאמנות האישית, הקפדה על כללי דו-קרב הוגן, ואף מקרים בודדים של ספוקו, התאבדות טקסית. בנוסף, על דוגמאות של סמוראים בודדים נראית השאיפה של הסמוראים להשכלה ואמנות. הסמוראים ניסו לחיות את האמרה העתיקה "בוּן בוּ ריוֹ דוֹ" (文武両道, מילולית "אמנות הכתיבה, אמנות הלחימה - שתי הדרכים"), כלומר לשלוט בעט כמו שהם שולטים בנשק.
איגור קורובוב
קולונל גנרל איגור ולנטינוביץ' קורובוב (ברוסית: Игорь Валентинович Коробов) (3 באוגוסט 1956 - 21 בנובמבר 2018) היה קולונל גנרל רוסי, ראש המודיעין הצבאי הרוסי וסגן הרמטכ"ל הרוסי מאז ה-2 בפברואר 2016 ועד מותו ב-21 בנובמבר 2018, לאחר מאבק במחלה קשה.
סמוראי
עליית הסמוראים לשלטון
מנצח המלחמה, מינאמוטו יוריטומו, החליט שלא להפוך עצמו לקיסר, אלא לקח לעצמו את תואר השוגון כתפקיד קבוע, והתיישב בכפר הקטן קמקורה, אשר שימש כמחנה הראשי שלו במהלך מלחמת גנפיי. בכפר זה הקים את קמקורה בָאקוּפוּ (מילולית "ממשלת אוהלים"), ומאז הפך מקום מושבו של השוגון למוקד השלטון ביפן. בכך התחילה תקופת קמקורה, שנמשכה כ-150 שנה. לקראת סוף התקופה ניתן לומר שסמוראים הפכו למעמד שווה-אצולה בפועל. הם אימצו את מנהג האצולה לעסוק באמנויות כגון איקבנה וקליגרפיה, וגם האצילים הושפעו מהסמוראים ואימצו חלק ממנהגיהם.
במאה ה-14 הנפח מָאסָאמוּנה המציא את שיטת ייצור החרבות שהולידה את הקטאנה, הנשק האיקוני המזוהה עם הסמוראים עד היום. החרב היפנית הפכה לנשק הקר הטוב ביותר במזרח, והייתה אחד ממוצרי הייצוא המובילים ביפן: מאות אלפי חרבות נמכרו לסין ומדינות אסיה אחרות, וחלקן הגיעו עד הודו. במאה זו מתגבשים גם מסמכים ראשונים הקובעים את ההתנהגות היאה לסמוראי. מסמכים אלה הושפעו לא מעט מזן בודהיזם, אשר חדר באותה תקופה ליפן מסין והפך לפופולרי בקרב הסמוראים.
איגור קורובוב
ביוגרפיה
הוא עמד בראש המודיעין האסטרטגי הצבאי וניהל את המינהל לדוקטרינות אסטרטגיות וחימוש.
סמוראי
תקופת סנגוקו
העידן מתחילת תקופת קמקורה (1185–1333) ועד תחילת מלחמת אונין מכונה לעיתים "תור הזהב של הסמוראים" - תקופה אשר במהלכה הסמוראים, עוד מועטים יחסית במספריהם, הצליחו לשמור על אורח חיים ברמה גבוהה. אך עם הזמן גדל הלחץ בתוך המשטר, ועם נפילת הממשל בקמקורה ותחילת תקופת מורומאצ'י (1336–1573) העביר השוגון החדש, אשיקאגה טקאוג'י, את הבאקופו לקיוטו, דבר שהוביל לניוון הממשל ולהחלשות השלטון המרכזי. משפחות שונות בקיוטו ובמחוזות השתמשו בחולשת השלטון כדי לפתוח במלחמות אחת כנגד השנייה. המצב הידרדר בסופו של דבר למלחמת אזרחים בת יותר ממאה שנים. בתקופה זו, תקופת סנגוקו, היטשטשו גבולות מעמד הסמוראים, ואדם הנולד למעמד אחר היה יכול להוכיח את עצמו בלחימה ולהפוך לסמוראי בפועל. יותר מכך, בתקופה זו כמעט כל גבר יפני, אפילו איכר פשוט, השתייך לצבאו של אחד המושלים. גם חוקי הבושידו היו רלוונטיים פחות בלחימת הסמוראים על אדמות והשפעה: כך, חוֹג'וֹ סוֹאוּן, חייל פשוט אשר הפך בכוחות עצמו לדאימיו, השתלט על אחד המחוזות לאחר שסידר את רצח מושל המחוז במהלך ציד.
איגור קורובוב
ביוגרפיה
לאחר מותו הפתאומי של איגור סרגון היה קורובוב המועמד המוביל מבין ארבעת סגני ראש המודיעין הצבאי לכהן כיורשו וראש המודיעין הצבאי החדש בשל מיעוט הופעותיו בתקשורת, וחשאיותו. הוא התמנה על פי צו נשיאותי של ולדימיר פוטין לראש אגף המודיעין במטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית בפברואר 2016 והיה לראש סוכנות הביון הצבאית. במסגרת תפקידו ניהל את מבצעי המודיעין הצבאי בסוריה ואת מבצעי התיאום בין גופי איסוף המודיעין לבין הכוחות למבעים מיוחדים, בעת ביצוע משימות במסגרת המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה.
סמוראי
תקופת סנגוקו
במהלך תקופת סנגוקו, השתנו דרכי הלחימה ביפן, ובמקום להשתמש בכמויות קטנות יחסית של סמוראים, כפי שהיה נהוג בתקופת קמקורה, היו נוהגים לגייס צבאות גדולים של אָשיגָארוּ, לוחמי רגלים, בנוסף לכוח הפרשים של סמוראים. בקרבות של אותה תקופה השתתפו צבאות של כמאה אלף בני אדם. בשנת 1543 הגיע ליפן רובה הארקבוז, ותוך עשורים ספורים היו ביפן מאות אלפי ארקבוזים, יותר מאשר בכל מדינה אירופאית.
איגור קורובוב
ביוגרפיה
ב-26 בדצמבר 2016 צורף על ידי ארצות הברית לרשימת הסנקציות שהוטלו על אישים בכירים ברוסיה, בעקבות שורת צעדים שארצות הברית ביצעה בעקבות החשד שלה למעורבות הרוסית בבחירות 2016.
ב-27 וב-28 בינואר 2018 ערך ביקור בארצות הברית, יחד עם מנהל שירות הביטחון הפדרלי אלכסנדר בורטניקוב ומנהל סוכנות הביון הרוסית סרגיי נארישקין ונפגש בוושינגטון עם ראש CIA מייק פומפאו ויחד דנו בסכנות האפשריות של חזרת ארגון המדינה האסלאמית ובדרכי ההתמודדות לאפשרות שכזו. זו הייתה הפגישה הראשונה מסוגה בין ראשי השירותים החשאיים של רוסיה וארצות הברית
בנובמבר 2018 נפטר ממחלה קשה. במותו הותיר אישה ו-2 בנות.
במהלך שירותו בצבא רוסיה ובמשרד ההגנה הרוסי עוטר בשלל עיטורים ממלכתיים, לרבות תואר גיבור רוסיה שהוענק לו ב-2017.
סמוראי
תקופת אדו
בתקופת טוקוגאווה (1603–1868), החוקים חילקו את החברה לארבעה מעמדות: הסמוראים, האיכרים, בעלי המלאכה והסוחרים. גם הניידות בתוך מעמד הסמוראים עצמו הייתה מוגבלת יחסית. זו הייתה תקופה של בידוד כמעט מוחלט של יפן ושל יציבות פנימית יחסית, והסמוראים מהשכבות העליונות של המעמד הפכו לחצרנים ופקידי שלטון. הסמוראים הפשוטים יותר, אשר שימשו בעיקר לדיכוי המרידות של האיכרים, נאלצו לעיתים קרובות לעזוב את בעליהם במקרה של קיצוצי צבאות, והפכו לרונין.
רבים רואים בתקופה זו תקופת ניוון של הסמוראים: בהיעדר הצורך בלוחמים, הסמוראים פנו לעיסוקים אחרים. כאשר זוג החרבות האיקוני של הסמוראי, דאישו, הופך לסמל סטטוס בלבד, ביחד עם הזכות הסמלית להרוג כל איכר שלא הראה כבוד מתאים לסמוראי. מעמד הסוחרים, אף על פי שהוגדר כמעמד הנמוך ביותר של החברה, צבר משקל וכוח כיוון שסמוראים רבים נכנסו לחובות והיו חייבים סכומי עתק לסוחרים עשירים. מצד שני, עודף הזמן הפנוי איפשר לסמוראים להתעסק בצד הרוחני של לחימה: נפתחו דוג'וים רבים לאמנויות לחימה, והתחדש עיסוק הסמוראים באמנויות השונות, כגון טקס תה, ציור ושירה. הסמוראים גם הקדישו צורך בלהצדיק את נחיצות מעמדם, ונכתבו ספרים רבים על בושידו ומהות הסמוראי. בתקופה זו החלה רומנטיזציה של אורח חייו של הסמוראי והבושידו: דוגמה טובה לכך היא כתביו של ימאמוטו צונטומו, אשר כתב כי "דרך הסמוראי היא דרך המוות... אם תצטרך לבחור בין החיים והמוות, בחר במוות."
אף על פי שנוכחותם של הזרים ביפן עוררה מודעות לאומית אשר הייתה אחת מהסיבות לרסטורציית מייג'י, ולכן הסמוראים הם אלה שהביאו את השלטון לקיסר החדש וגם הרכיבו את רוב ממשלתו החדשה, המודרניזציה של הכוחות המזוינים ביפן הביאה לסוף תקופת השלטון של מעמד הסמוראים. המלחמה האחרונה בה השתתפו סמוראים משני הצדדים הייתה מלחמת בושין אשר במהלכו ניצחו מצדדי הקיסר את כוחות השוגונות.
תקופת מייג'י - סוף עידן הסמוראים
הממשל החדש של מייג'י, למרות היותם של חברי הממשל סמוראים צעירים ברובם, שאף לעצב את יפן לפי הדגם של מדינה מערבית. לפיכך, בתקופת מייג'י הוקם צבא סדיר מודרני, והסמוראים הפכו למעמד מיוחד בשם שיזוקו. הם קיבלו שכר מהממשלה, אך נשללה זכותם לשאת נשק בציבור, וגם הזכות להרוג איכרים שלא התנהגו בכבוד כלפיהם. הסמוראים כמעמד גם איבדו את כוחם הפוליטי, במיוחד כשהוקם הפרלמנט היפני, אשר חלק מנציגיו היו נבחרים. המצב הזה, ביחד עם השפעת המערב הגורפת על יפן, הביא לתסכולם של סמוראים רבים, אשר התבטא במספר מרידות סמוראים, כאשר הגדול ביניהם הוא מרד סצומה בשנת 1877. זוהי כנראה המלחמה האחרונה בה השתתפו סמוראים.
עם הזמן, קוצצו המשכורות של הסמוראים, ובשלב מסוים הוצע להם מענק חד-פעמי. רבים מהסמוראים השתלבו במערך הלחימה החדש בתור חיילים וקצינים והדבר השפיע מאוד על איכות הצבא הקיסרי: חלק גדול מקציניו, סמוראים לשעבר, היו מיומנים, ממושמעים ומלאים מוטיבציה. חלק מהסמוראים השתתפו במערכת החינוך, וחלקם השתמשו במענק שקיבלו מהממשלה כדי להקים עסקים ולהשתלב בכלכלה היפנית. המונח שיזוקו בוטל מחוקי יפן לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1948.
השמות
הסמוראי השתמש בדרך-כלל בחלק קטן מהשם שלו. שמו הפרטי של הסמוראי, אותו קיבל במהלך טקס הבגרות בגיל 14, בדרך-כלל הורכב מקנג'י אחד משם אביו או סבו וקנג'י אחד חדש, אשר נבחר לפעמים בצורה שרירותית, ובמקרים מסוימים הוענק על ידי סמוראי בדרגה גבוהה יותר, כגון הדאימיו או השוגון. לפעמים שינה הסמוראי את הקנג'י בשמו בהתאם לדאימיו אותו שירת. מלבד שמו הפרטי ושם הקלאן, כלל השם של סמוראי את השמות הבאים:
השכלה
הסמוראים היו מעמד משכיל, עם הערכה גדולה לידע, ולכן אחוז יודעי קרוא וכתוב בין הסמוראים היה גבוה מאוד. עם זאת, גם בשכבות האחרות של האוכלוסייה היו אחוזי אוריינות גבוהים יחסית. הנזיר פרנסיסקו חאווייר, אשר הגיע ליפן באמצע המאה ה-16, מציין את הנאורות של האוכלוסייה היפנית ומתאר את מערכת החינוך המקומית: לפי כתביו, הסמוראים שלחו את ילדיהם למנזרים בודהיסטים בגיל 8, ושם הם התלמדו עד גיל 19–20. יותר מאוחר, בתקופת אדו (1603–1868), הממשל פעל אקטיבית להחדרת השכלה בכל שכבות האוכלוסייה, ולקראת סוף התקופה עמד שיעור האוריינות ביפן על 40%, מספר שהשתווה לזה של מדינות מערביות רבות.
נישואין ומעמד האישה
הסמוראי היה אמור לשאת לאשה בת מעמדו או בעלת מעמד גבוה יותר. בעוד שכלל זה היה עבור סמוראים בכירים, לסמוראים הזוטרים הותר לשאת גם נשים פשוטות. הכלה הביאה איתה נדוניה, אשר שימשה להתחלת חיים חדשים: לעיתים, סמוראי שהיה חייב כסף לסוחר עשיר התחתן עם בתו כדי למחוק את חובותיו. הסוחרים, מצידם, השתמשו בנישואים כאלה כדי לקדם את מעמדם בחברה.
הסמוראי היה יכול גם להחזיק פילגש, אך הרקע שלה נבדק בקפידה על ידי סמוראי בדרגה גבוהה יותר. אם לפילגש היה נולד בן, הוא היה יכול להיות סמוראי.
ביכולת הסמוראי היה להתגרש מאשתו מסיבות שונות, אך גירושים היו אירוע נדיר. הסמוראים נמנעו מגירושים כדי לשמור על כבודם, אבן הפינה של בושידו. בנוסף, בעת הגירושים היה הסמוראי חייב להחזיר את הנדוניה. אשת סמוראי שבעלה התגרש ממנה יכלה לבצע גִ'יגָאי, ספוקו של נשים, כדי לשמור על כבודה.
שודו
שוּדוֹ (衆道) זוהי מסורת של קשרי אהבה בין סמוראי מנוסה לבין סמוראי צעיר, בדומה לפדרסטיה ביוון העתיקה. בצורה כזאת הועברה המסורת הסמוראית מדור לדור, ולשודו מקום חשוב ומרכזי בתרבות הסמוראים. כתבי בושידו מסוימים, כגון "חגאקורה" של מינאמוטו צונטומו, מפרטים בדיוק את האופן הנכון של ניהול הקשר. הכתבים האלה מפארים את אהבת שודו, אשר לטענתם היא מלמדת את הסמוראי הצעיר ליושר, נאמנות וחוש אסתטי. המאהבים היו נאמנים מאוד אחד לשני, ומחזות על חיי הסמוראים עוסקים לא פעם במחלוקת של הסמוראי בין הנאמנות לדאימיו לנאמנות למאהב.
נשק
הנשק המזוהה עם הסמוראים הוא חרב הקטאנה. לפי כתבי בושידו החרב היא נפשו של הסמוראי. אמנם הסמוראים לא השתמשו בחרב מראשית ימיהם: רק לאחר המצאת הטכנולוגיה לייצור חרבות משכבות של פלדה רכה וקשיחה במאה ה-14 הסמוראים התחילו להשתמש בקרבות בטאצ'י, חרב ארוכה ומעוקלת במקצת מקטאנה. הקטאנה עצמה השתרשה כנשק סמוראים רק בתקופת אדו.
כבר בגיל חמש קיבל ילד של סמוראי חיקוי של חרב אותה היה נושא על החגורה. בעת טקס הבגרות, ביחד עם קבלת השם שלו, הנער היה מקבל את הנשק האמיתי: צמד של קטאנה וואקיזאשי, המכונה ביפנית דאישו (大小, מילולית "גדול וקטן"). הוואקיזאישי היה נשקו הפרטי של הסמוראי, אותו אף פעם לא הורידו מהחגורה. אפילו כשהסמוראי התבקש להוריד את הנשק שלו בכניסה לבית, הוא היה רשאי להשאיר את הווקיזאשי על החגורה. לעיתים במקום וקיזאשי הדאישו היה כולל טאנטו, פגיון קצר. הווקיזאשי או הטאנטו שימשו לביצוע ספוקו.
מראשית ההיסטוריה שלהם הסמוראים הצטיינו בשימוש ביומי, קשת יפנית גבוהה ואסימטרית העשויה במבוק או עץ. הנשק הזה המשיך ללוות את הסמוראים לאורך ההיסטוריה, גם לאחר הופעת נשק חם ביפן באמצע המאה ה-16. במאה ה-15, סמוראים רבים התחילו להשתמש ביארי, חנית ארוכה אשר הייתה נשק יעיל גם לחייל רגלי וגם ללוחם רכוב.
למרות השימוש הרחב שנעשה ביפן ברובי ארקבוז בתקופת אזוצ'י-מומויאמה, הנשק לא הפך נפוץ בקרב הסמוראים. סמוראים רבים ראו את השימוש בנשק חם כפגיעה בכבודם, ובזמן שלטון שוגונות טוקוגאווה אף נחקקו הגבלות ואיסורים על שימוש בנשק חם. בהשפעת החוקים האלה, ייצור ושימוש בנשק חם ביפן פחתו בהדרגה.
בנוסף לנשק המסורתי שהיה נחוץ לסמוראים בשדה הקרב, הסמוראים השתמשו בכלי נשק לא קטלניים, וגם בחפצים שונים שלא נועדו ללחימה. מיאמוטו מוסאשי טען כי הלוחם צריך לנצח בקרב עם כל נשק, וניצח את הקרב המפורסם ביותר שלו בעזרת בוקן, מקל עץ דמוי חרב, אותו הכין ממשוט בדרכו לדו-קרב. השימוש בנשק לא קטלני הפך לנפוץ במיוחד בתקופת אדו, כאשר לא היו מלחמות חיצוניות או פנימיות, התפשטה התפיסה של סמוראי כלוחם המעניק חיים במקום לקחת אותם, והסמוראי שאף להביס את יריבו מבלי להרוג אותו. בנוסף, הסכסוכים בין הסמוראים פרצו לעיתים בתוך הבית, כאשר הסמוראים היו משאירים את חרבם בחוץ. לכן הסמוראים השתמשו בחפצים תמימים לחלוטין שנשאו איתם לכל מקום, והפכו אותם לנשק. לדוגמה, הסמוראים היו מחליפים את המניפה, פריט מסורתי שכל סמוראי היה נושא מאחורי החגורה, במניפה עם שלד מתכתי, או בגוש מתכתי המעוצב להיראות כמו מניפה סגורה. לשם לחימה עם נשק כזה פותחה אף אמנות לחימה מיוחדת, טסן-ג'וטסו. מבין הכלים האחרים שהסמוראים נהגו להשתמש בהם להגנה ולהתקפה היה ג'יטה, (מקל עם וו שנועד לתפוס את נשק היריב), מנריקיגוסרי (שרשרת עם משקולות), וידוע אף על שימוש בחליל במבוק ארוך בתור נשק. הנשים ממשפחות סמוראים התאמנו בשימוש בסיכות באורך כ-15 סנטימטר, אשר שימשו לסידור שיער אך במקרה הצורך היה ניתן להרוג איתן את מי שסיכן את חייה או את כבודה של האישה.
שריון
השריון של הסמוראים השתנה בהתאם לתקופה: השריון היפני הראשון, טָאנקוֹ, היה שריון חזה ושריון גב אשר נוצקו בשלמותם מברזל וצופו בלקה נגד חלודה. שריון זה היה בשימוש ביפן מהמאה ה-4 עד המאה ה-6, אך הוא לא היה מותאם כלל ללחימה על סוסים, ולכן עם הזמן הוחלף על ידי קֵיקוֹ - שריון לוחיות (lamellar) שנלבש כמו חולצה, עם חצאית לוחיות קצרה. שריון זה היה בשימוש עד המאה ה-9.
השריון שהחליף את הקיקו במאה ה-10 הוא השריון האיקוני של הסמוראים - אוֹ-יוֹרוֹי. בדומה לקיקו, גם הוא היה עשוי לוחיות וכלל חצאית להגנת רגלי הרוכב, אך בכך נגמר הדמיון. בניגוד לקיקו, או-יורוי לא היה שריון שלם שהיה ניתן ללבוש בבת אחת, אלא אוסף של מספר חלקים, אשר הגנו על חלקי גוף השנים. החלק הבולט ביותר של השריון הוא מגיני הכתפיים, אשר זזו אחורה בזמן הרמת ידיים ואיפשרו לירות בקשת, ולאחר היריה זזו בחזרה. גם החזה של השריון היה מכוסה שכבת רקמה כדי שהחוט של הקשת לא ייתפס בשריון. היה זה שריון כבד ויקר מאוד, ועם הזמן הוא הפך לסמל של סטטוס ועושר. גם לאחר המצאת שריונות משוכללים יותר, הסמוראים השתמשו באו-יורוי של אבותיהם כמדים טקסיים. הסמוראים שלא יכלו להרשות לעצמם או-יורוי או נלחמו בלי סוס השתמשו בדוֹ-מָרוּ - שריון לוחיות קל יותר שנועד ללחימת רגלים והיה ניתן להשתמש בו ללא עזרה חיצונית. בתקופת קמקורה הופיעו סוגי שריונות נוספים, נפוצים פחות.
בתקופת סנגוקו, לאור לחימת ההמונים שאפיינה את התקופה, השריון השתכלל במהירות והופיעו סוגים רבים של שריונות, בשאיפה להגיע לייצור מהיר ככל האפשר של השריון. הגורם בעל ההשפעה המכריעה היה הופעת רובי ארקבוז, אשר גרם להופעתם של שריונות ממתכת עבה שיכול לעצור יריית רובה, כגון אוֹקֶגָאוָה-דוֹ, "שריון חבית", אשר היה עשוי מרצועות מתכתיות עבות.
בתקופת אדו נטולת המלחמות, נוצרו שריונות רבים שהיו חסרי תועלת בקרב. בתחילת המאה ה-18 היסטוריון יפני פיאר את המסורת העתיקה של שריונות ביפן וקרא לחזור לשורשים של השריון המפואר של תקופת מלחמת גנפיי תוך התאמתם למציאות המודרנית. כתוצאה מהתבטאויות מסוג זה, הופיעו לא מעט שריונות מגוחכים ללא כל שימוש פרקטי. בסוף המאה, היסטוריון אחר קרא להיזכר בשימוש הקרבי של שריונות, ושוב התחיל ייצור של שריונות קרביים על דגם שריונות המאה ה-16.
הסמוראים בתרבות הפופולרית
חייהם ומותם של הסמוראים היוו מקור השראה לסופרים, ציירים ומחזאים יפנים לאורך כל ההיסטוריה של יפן. היה קיים ז'אנר נפרד של המחזות העוסקים בחייהם או מותם של סמוראים ובאירועים היסטוריים. בתקופה המודרנית סגנון זה התפתח לגִ'ידָאיגֶקִי, קולנוע סמוראים ענף, וצולמו עשרות סרטים על סמוראים מפורסמים כגון מיאמוטו מוסאשי או על דמויות סמוראיות בדיוניות. מרבית הסרטים עסקו בסמוראי בודד המתמודד לבד מול אויביו, סמוראים מרושעים וסוחרים. מבין הסרטים החשובים בז'אנר סרטיו של הבמאי אקירה קורוסאווה: שבעת הסמוראים, יוג'ימבו, המבצר הנסתר ועוד. סרטיו השפיעו רבות על הקולנוע המערבי וחלקם אף עובדו לגרסאות אמריקאיות ("שבעת הסמוראים" ל"שבעת המופלאים" ו"יוג'ימבו" ל-"בעבור חופן דולרים"). הסרט "המבצר הנסתר" היווה השראה לג'ורג' לוקאס, אשר שאל אלמנטים מסוימים של תרבות הסמוראים, לדוגמה מסדר הג'דיי, בסרטי מלחמת הכוכבים. גם עיצוב דמותו של דארת' ויידר הושפעה מהקסדות ומסכות הקרב של הסמוראים.
ב-1925 פרסמה אטסו אינאגקי סוגימוטו, אישה יפנית אשר גדלה במשפחת סמוראים מסורתית והיגרה מאוחר יותר לארצות הברית, ממואר הסוקר את תולדות משפחתה. הספר מציג את תרבות הסמוראים מנקודת מבט אישית ונשית, והוא עורר עניין רב בארצות הברית. הוא תורגם לעברית בשנת 2021 תחת הכותרת "בתו של הסמוראי".
הסמוראים הם גם גיבורים נפוצים של אנימה ומנגה. לצופה הישראלי מוכרות הסדרות סמוראי ג'ק והסדרה הקומית לילדים "החתולים הסמוראים".
כזב פתטי
כזב פתטי (באנגלית: Pathetic Fallacy) הוא כשל לוגי ואמצעי רטורי, ספרותי ושירי נפוץ, שבו מיוחסים לישות דוממת תכונות של ישות חיה (לרוב תחושות ורגשות). מושג זה קרוב במשמעותו להחפצה ולהאנשה.
מקרים נוספים
במקרים אחרים, המכונים גם "היפוסטטיזציה" או "ראיפיקציה", מתייחסים למושג מופשט כאילו היה ממשי. כשל זה מתרחש גם כאשר מתייחסים לדברים שניתן לבצע רק ביחס לדברים ממשיים, ומוצעים לביצוע ביחס למושגים מופשטים. כשל זה קיים גם כאשר מתייחסים למושג מופשט כאילו אין לו קשר לדברים הממשיים שהוא הפשטה שלהם.
דוגמאות:
קישורים חיצוניים
Reifikation
אוזוסטרודון
מאפיינים
האוזוסטרודון זה הגיע לאורך 10 סנטימטרים והיה קטן יותר מהמורגנוקודון שחי באותו אזור.
האוזוסטרודון היה דומה לחולדה מודרנית והיה אוכל-כול שניזון בעיקר מחרקים, תולעים, חלזונות ובעלי חוליות קטנים כמו לטאות קדומות, ואולם למרות הדמיון שלו לחולדה הוא הטיל ביצים כמו קרוביו.
האוזוסטרודון נכחד בסוף הטריאס עקב תחרות עם הדינוזאורים הראשונים.
יחסי קובה–קיריבטי
יחסי קובה–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קובה לבין הרפובליקה של קיריבטי. היחסים בין שתי המדינות הם יחסים לא היסטוריים והתפתחותם החלה בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת. כמו במדינות אחרות באזור אוקיאניה, מקבלת גם קיריבטי מענקים וסיוע בתחומים שונים מקובה. נתינה זו של שירותים היא חלק ממדיניות החוץ של קובה עם מדינות אוקיאניה.
סיוע קובני
בשנים האחרונות נוסעים יותר קיריבטים ילידים ללימודים בקובה, כך למשל בשנת הלימודים 2008, למדו עשרים קיריבטים לימודי רפואה בקובה עם מלגה וכיסוי הוצאות מלא מהממשלה הקובנית. הסטודנטים הקיריביטים שותפים לתוכנית המתקיימת בכל איי האוקיינוס השקט להעלאת איכות החיים של התושבים. בשנת 2010 למדו 33 סטונדטים קיריבטים בקובה, מהם 21 למדו רפואה.
ארנסט קלה
ארנסט קלה (בגרמנית: Ernst Klee; 15 במרץ 1942, פרנקפורט – 18 במאי 2013, פרנקפורט) היה עיתונאי וסופר גרמני, שכתב על תולדות גרמניה, בעיקר בתקופת גרמניה הנאצית. הוא נודע בחשיפה ותיעוד פשעים רפואיים של הרייך השלישי, בעיקר תוכנית T4. הוא מחבר הספרים "הימים הטובים ההם: השואה בעיני מבצעיה ובעיני העומדים מהצד", שפורסם בתרגום לאנגלית בשנת 1991.
יחסי קובה–קיריבטי
ביקורים מדרג גבוה
בספטמבר 2008 ביקר נשיא קיריבטי אנוטה טונג בהוואנה, קובה ופגש את הנשיא ראול קסטרו על מנת לשוחח איתו על ה"יחסים הלבביים" ושיתופי הפעולה שבין שתי המדינות. טונג היה הנשיא הראשון מאיי האוקיינוס השקט לבקר בקובה. טונג נכח בהוואנה כדי להשתתף בוועדת קובה-האוקיינוס השקט, בה התדיינו המנהיגים על "חיזוק שיתופי הפעולה בין המדינות ומיגור שינויי האקלים בעולם".
ארנסט קלה
חיים ויצירה
קלה היה טכנאי הסקה. לאחר מכן עמד בדרישות הכניסה לאוניברסיטה ולמד תאולוגיה וחינוך חברתי.
כעיתונאי בשנות השבעים סקר קבוצות שהודרו מבחינה חברתית, בהן חסרי בית, חולים פסיכיאטריים ונכים. במהלך תקופה זו שיתף פעולה עם גוסטי שטיינר, שהניח את התשתית לתנועת השחרור הגרמנית הפדרלית של נכים.
יחסי קובה–קיריבטי
ביקורים מדרג גבוה
בדצמבר 2010 ביקר טונג בפעם השנייה בקובה ופגש פעם נוספת את הנשיא קסטרו. בביקור חתמו השניים על הסכם בנושא הספורט.
ארנסט קלה
חיים ויצירה
בשנת 1997 קיבל קלה את פרס האחים שול על ספרו "Auschwitz, die NS-Medizin und ihre Opfer" ("אושוויץ, רפואה נאצית וקורבנותיהם"). בשנת 2001 כיבדה העיר פרנקפורט את קלה בשלט גתה של העיר פרנקפורט על ספרו "Deutsche Medizin im Dritten Reich. Karrieren vor und nach 1945" ("רפואה גרמנית ברייך השלישי. קריירה לפני ואחרי 1945"). בנימוקי הענקת הכבוד נקבע כי עבודותיו של קלה "תומכות בחופש אזרחי, אומץ מוסרי ואינטלקטואלי ומקנות תנופה חשובה למודעות העכשווית לנושאים אלה." מחויבותו של קלה לחשיבותם של אנשים עם מוגבלויות הייתה הגורם המכריע לשינוי שמו של בית הספר לשעבר "Westfälische Schule für Körperbehinderte" ("בית הספר הווסטפאלי לאנשים עם מוגבלויות") במטינגן, ל"בית הספר על שם ארנסט קלה" בשנת 2005.
קלה כתב 27 מאמרים לשבועון "די צייט". בין 1974 ל-1995. בשנת 2003 כתב מאמר ובו ביקורת על השמטת הפעילות הנאצית מתוך פרטי הקריירה של אישים שהוזכרו ב-"Deutsche Biographische Enzyklopädie" ("אנציקלופדיה גרמנית ביוגרפית") וכן מאמר בו תיאור יחסי אמנים גרמנים למחנות ההשמדה הנאצים בפולין הכבושה על ידי גרמניה. הסופר קארל-היינץ ינסן כתב ב-27 בפברואר 1987 על קלה: "המחקר ההיסטורי בן זמננו מתעלם מנושא זה [של פשעים רפואיים בתקופה הנאצית]; [...] אלמלא העיתונאי החופשי ארנסט קלה שעמל על קריאת אלפי תיקים בארכיוני מוסדות, הייתה אחת הזוועות הנוראיות ביותר של המאה הנוכחית - עלומה."
ביבליוגרפיה
תרגומים:
אוהב גר לוצאטו
אוהב גר לוצאטו (באיטלקית: Philoxène Luzzatto או Filosseno Luzzatto, טריאסטה, 10 ביולי 1829 – פדובה, 25 בינואר 1854) - בלשן יהודי-איטלקי, בנו של שמואל דוד לוצאטו ובלהה בת שבע (לבית סגרה).
שמו וקורות חייו
שמו הייחודי מקורו בפסוק שמתאר את תכונות אלוהים: "עֹשֶׂה מִשְׁפַּט יָתוֹם וְאַלְמָנָה וְאֹהֵב גֵּר לָתֶת לוֹ לֶחֶם וְשִׂמְלָה". אביו שד"ל נתן לו שם זה כשמו של מחקר על תרגום אונקלוס בו עסק באותם ימים.