cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תהילים
במסורת הנוצרית
ספר תהילים היה ספר הקריאה הראשון של כל תלמיד בממלכה הפרנקית בתקופה הקרולינגית, ולכן המשכילים בתקופה זו הכירו את מזמוריו טוב יותר מכל יצירה ספרותית אחרת. הייתה לכך השפעה עמוקה על הלשון ועל אוצר הדימויים של אנשי הרוח הקרולינגים, וכתביהם משופעים בציטוטים, ישירים או עקיפים, ממזמורי תהילים. מאחר שספר תהילים הוא ספר שירה, הוא שימש גם מבוא לעולם המוזיקה. מזמורי תהילים הושרו בכל התפילות, ובאמצעותם למדו התלמיד הצעירים בתקופה הקרולינגית את יסודות השירה.
שירת הלויים
הלויים בבית המקדש שרו חלק ממזמורי תהילים במנגינות מסוימות, אך מנגינות אלו לא הגיעו לידינו. היו חוקרים שטענו שבמוזיקה הכנסייתית, נשארו שרידים של המנגינות המקוריות. כמו כן ישנם מעט מסורות בעם ישראל שטוענות שטעמי אמ"ת שבפיהם הם המנגינה המקורית ששרו הלויים בבית המקדש.
מסורות ששרדו עד התקופה המודרנית למנגינה לטעמי אמ"ת ובכללם ספר תהילים
לחלק מיהודי תימן ישנה עד היום מסורות של מנגינה לטעמי אמ"ת, כמו כן בחסידות חב"ד מתוארת מסורות כזו שככל הנראה אבדה ב-100 שנים האחרונות.
מוזיקה קלאסית
מזמורי תהילים אחדים זכו להלחנה כמוזיקה כנסייתית. עם המלחינים שעסקו בכך נמנים קלאודיו מונטוורדי, אנטוניו ויוואלדי ומוצרט. מזמורים נוספים נכללים ביצירות רקוויאם, ובהם תהילים קכ"ו ברקוויאם גרמני מאת יוהנס ברהמס, ותהילים ק"ל וכ"ג ברקוויאם של ג'ון ראטר. מזמורים נוספים הולחנו בידי שלל מלחינים, ובהם:
באך כלל פסוקי תהילים באחדות מהקנטטות שלו.
מוזיקה פופולרית
זמרים ולהקות של מוזיקה פופולרית כללו מזמורי תהילים ברפרטואר שלהם. דוגמה לכך הוא תהילים קל"ז ("על נהרות בבל"), שבתרגומו לאנגלית יש לו לחן מוכר וישן, שהופץ בידי להקת פיטר פול ומרי בשנות השישים ובביצוע מחודש של דון מקליין בשנות השבעים של המאה העשרים, ולהקת בוני אם התפרסמה ב-1974 עם שיר פופולרי 'the Rivers of Babylon'.
מוזיקה חסידית
מזמורי תהלים רבים זכו ללחן במוזיקה החסידית, והם מושרים באירועים שונים. דוגמאות:
נחל אדמי
נַחַל אֲדָמִי הוא נחל אכזב בגליל התחתון, שראשיתו במושב שדה אילן, ברום של כ-200 מטרים מעל פני הים, וסופו בנחל יבנאל שבבקעת יבנאל, אשר יוצר ערוץ קניוני באפיקו.
שמו של הנחל נגזר משם העיר המקראית והתלמודית אֲדָמִי - דמין, אשר מזוהה עם תל אדמי ועם חורבת דמין הסמוכים לערוץ הנחל (ח'רבת א-דאמיה).
משפט בלוך
המשפט קרוי על שם הפיזיקאי פליקס בלוך שפרסם אותו בשנת 1928.
למשפט שימושים וחשיבות רבה בפיזיקת המצב המוצק, לדוגמה לגבי מבנה הפסים במתכות.
ניסוח מתמטי
למשפט מספר ניסוחים שקולים.
ניסוח 1
נתון המילטוניאן מן הצורה:
כאשר V(\vec r) פוטנציאל מחזורי עם מחזוריות של סריג כלשהו, כלומר עבור כל וקטור \vec r בסריג ועבור הזזה סריגית \vec R, מתקיים: .
אזי, הפונקציות העצמיות של ההמילטוניאן ניתנות לרישום כ:
ניסוח 2
בהינתן המילטוניאן כנ"ל, קיים וקטור \vec k, כך שהפונקציות העצמיות של ההמילטוניאן מקיימות:
לכל הזזה סריגית \vec R.
הוכחה
כיוון שהפוטנציאל אינווריאנטי להזזה בווקטור סריג, ההמילטוניאן חילופי עם אופרטורי הזזה בווקטור סריג, המוגדרים על ידי: . כמו כן אופרטורי ההזזה הנ"ל חילופיים זה עם זה. לפיכך ניתן למצוא פונקציות עצמיות משותפות להמילטוניאן ולאופרטורי ההזזה. כלומר, ניתן לבחור את הפונקציות העצמיות של ההמילטוניאן כך שיקיימו:
כיוון שהזזה ב-\vec R_2 ואחריה הזזה ב-\vec R_1 שקולה להזזה ב-, מתקיים:
ומכאן ש:. הפונקציה היחידה בעלת תכונה זו היא אקספוננט, ולכן: . לסיום:
וזה הניסוח השני של המשפט.
בנוסף להוכחה שהוצגה כאן, קיימות הוכחות אחרות, בהן בונים באופן מפורש את הפונקציות העצמיות.
דני קרמן
דני קֶרמן (נולד ב-11 בינואר 1940) הוא מאייר, סאטיריקן ומעצב ישראלי.
קורות חיים
דני קרמן נולד בשנת 1940 במושבה כרכור. אביו, יעקב (1908–1991), יליד פינסק, עלה לארץ ישראל, היה חבר בתנועת "השומר הצעיר" וסיים את לימודיו בבית הספר מקוה ישראל. עם נישואיו ללאה (1908–1992) התיישבו בני הזוג בכרכור, שם נולדו הבנים אמנון ודני. האב, שמנעוריו ביקש להיות חקלאי, ניהל פרדסים, אולם בימי מלחמת העולם השנייה נאלץ לנטוש את החקלאות ופתח במושבה חנות מכולת, שממנה התפרנסה מאז המשפחה. קרמן למד בבית הספר היסודי בכרכור ולאחר מכן בבית הספר החקלאי בפרדס חנה. בגיל 16 התקבל לבצלאל, שם למד במגמה לעיצוב גרפי וסיים ב-1959. בצה"ל שירת ביחידת נ"ט מוצנחת.
לאחר סיום שירותו הצבאי ב-1962, הקים יחד עם דודנו אריק קרמן סטודיו לעיצוב שפעל במשך 14 שנים ובמסגרתו עסק בעיצוב, איור ותכנון תערוכות ומוזאונים.
החל משנות ה-60 עיצב קרמן את כל העדלאידות הגדולות בחג הפורים בעיר תל אביב. כמו כן עיצב מספר תפאורות לתיאטראות בארץ.
בשנת 1974 התפרק הסטודיו ודני קרמן החליט להתרכז בעיקר באיור, בשנים הללו אייר בקביעות בכל העיתונים החשובים ושיתף פעולה באופן קבוע עם בעלי הטורים: רות בונדי, אדם ברוך, חיים באר, אהרון בכר ואחרים. עבודותיו בעיתונות רוכזו בשני ספרים "בפירוש קרמן/קרמן" ו "זה מה שיש".
קרמן אייר כ-450 ספרים, מרביתם ספרי ילדים, ושיתף פעולה עם בולטי הכותבים לילדים בארץ ביניהם: יהודה אטלס, יורם טהרלב, אפרים סידון, אפרים קישון, בנימין תמוז, נורית זרחי ונירה הראל.
כמו כן, יזם את הופעתם בעברית של ספרים קלאסיים ואייר אותם. ביניהם: "ציד הסנרק" של לואיס קרול וסיפורי "דווקא ככה" של רודיארד קיפלינג.
קרמן כתב יזם והוציא לאור ספרים רבים, חלקם עם שותפים לכתיבה: אהרון שמי ובניו של דני, תומר ואורי קרמן. בין הספרים: "על המפה", "מסביב למפה", "ביידיש זה מצלצל יותר טוב", "ספר המשלים", "שני יהודים נוסעים ברכבת", "מיהו יהודי", "שם חם", "מילימשוגעות", "ספר המפלצות השלם", "סופר ספר" ו"ספר הבדיחות האדום".
בנוסף, כתב מספר מדריכי נסיעות, ביניהם: "הולך איתך בלונדון - מדריך אישי למתקדמים" ו"שעה מלונדון" ושלושה מדריכי נסיעות לילדים: "לונדון לילד המטייל", "רומא לילד המטייל" ו"פריז לילד המטייל". בשנת 2002 יצא לאור תרגום חדש שכתב קרמן לספר "שלושה בסירה אחת" עם הערות ומסלולי טיול בנהר התמזה.
קרמן לימד איור במשך 30 שנה במוסדות שונים בארץ, ביניהם בית הספר "בצלאל" בירושלים ומכללת ויצו חיפה. הציג כ-16 תערוכות יחיד והשתתף בעשרות רבות של תערוכות קבוצתיות בארץ ומחוצה לה, ובשונה ממרבית המאיירים בארץ, המאופיינים בסגנון מוגדר, הוא מקפיד להימנע מיצירת דפוס קבוע של איורים, ושומר על מגוון רחב של דרכי הבעה חזותיות. בשנת 2009 זכה בתואר יקיר הפסטיבל לקומיקס, אנימציה וקריקטורה.
בשנת 2008 הצטרף להנהגה הרעיונית של מפלגת אור (בנו, תומר קרמן, נמצא במקום ה-12 ברשימת מועמדי המפלגה בבחירות לכנסת ה-18).
ב-2012 ראה אור ספרו "שלושה בברלין" (הוצאת כנרת, זמורה-ביתן), ב-2017 ראה אור ספר ילדים פרי עטו, "רודולף התנין מכרכור".
ב-2023 מוצגות עבודותיו במוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס בחולון בתערוכה ״דני קרמן – רטרוספקטיבה״
חיים אישיים
לקרמן שלושה ילדים – שני בנים: תומר קרמן, אורי קרמן, ובת זקונים, מאיה קרמן. כיום חי ועובד בתל אביב.
בית ספר לבישול
בית ספר לבישול הוא מוסד להשכלה באמנות ומדע הבישול והכנת האוכל. ישנם סוגים רבים ושונים של בתי ספר לבישול ברחבי העולם, חלקם להכשרת שפים, אחרים מיועדים לחובבי בישול, וחלקם הם שילוב של השניים.
תוכניות הלימוד יכולות להשתנות בין מספר שעות ועד למספר שנים. חלק מהתוכניות מובילות לתואר אקדמי או הסמכה מקצועית מוכרת. תוכניות רבות כוללות התנסות מעשית במטבח מוסדי, לעיתים של מסעדה צמודה לבית הספר או תקופה של התנסות בעבודה במסעדה בבעלות פרטית.
דויל פאראק
דויל קנת' פאראק (באנגלית: Doyle Kenneth Parrack; 6 בדצמבר 1921 – 5 בספטמבר 2008) היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי. בשנות ה-70 אימן את נבחרת ישראל ולתקופה קצרה את מכבי תל אביב.
ביוגרפיה
פאראק נולד ב-1921 במדינת אוקלהומה. עוד בילדותו, הצטיין בכדורסל בבית הספר יוניון ואלי וזכה במלגת כדורסל לקונורס ג'וניור קולג' שם שיחק בשנים 1939–1941.
בית ספר לבישול
היסטוריה
בארצות הברית, חינוך קולינרי הוא מושג חדש למדי ביחס לחינוך הקולינרי באירופה. ב-1898 הוציא צ'ארלס רנהופר, השף של מסעדת דלמוניקו'ס, מגזין בתפוצה ארצית בשם "Chef". במגזין הייתה אחת הקריאות הראשונות להקמת בית ספר להכשרת טבחים בארצות הברית. רנהופר פנה רנהופר לאירופה כדי לפתור את בעיות כוח האדם שלו. ב-1911 קידמה ארצות הברית מערכת דומה לזו האירופית, שבה מתלמדים יצטרכו להשלים התחייבות של 6,000 שעות עבודה כדי לקבל הסמכה כשף.
דויל פאראק
ביוגרפיה
בשנת 1943 סיים את לימודיו באוקלהומה איי אנד אם (השם הקודם של אוניברסיטת אוקלהומה סטייט ). לאחר מכן התגייס לצבא ארצות הברית אך שוחרר בשל סיבות רפואיות והוא שב לחוות משפחתו לתקופה קצרה. בעקבות מלחמת העולם השנייה שונו חוקי ליגת המכללות ופאראק היה זכאי לשחק שנה נוספת. הוא חזר לאוקלהומה איי אנד אם וזכה עם הקבוצה באליפות ליגת המכללות ב-1945.
בית ספר לבישול
היסטוריה
בית הספר לבישול הפרטי המשמעותי הראשון באמריקה היה בית הספר לבישול בבוסטון (Boston Cooking School), אשר נוסד בשנת 1877. אחד הבולטים שבהם היה המכון הקולינרי של אמריקה (The Culinary Institute of America) שנוסד בשנת 1946. המכון הקולינרי של אמריקה הביא דרך חדשה וחינוך טוב יותר לאנשי מקצוע בתחום הקולינריה, על ידי לימוד התיאוריה מאחורי עבודתם העתידית וגם דרישה מהם להשלים בתשלום התמחות (internship) בת 18 שבועות במסעדה המאושרת על ידו, המחייבת אותם ליצור מאפס לפחות 51% מהמוצר שלהם. בית הספר משתמש בעיקר בהוראה מעשית, מה שמבטיח שהתלמידים ילמדו באמצעות התנסות מקצועית.
דויל פאראק
ביוגרפיה
פאראק אימן כדורסל בבית ספר תיכון במשך שנה ובעונת 47–1946 שיחק פאראק בשיקגו סטאגס בליגת ה-BAA. ב-1947 עבר פאראק לאוניברסיטת אוקלהומה סיטי, אותה אימן במשך שמונה עונות והובילה לארבע השתתפויות רצופות בטורניר ה-NCAA. ב-1955 עבר לאוניברסיטת אוקלהומה אותה אימן במשך שבע שנים. בשנת 1962 מונה לעוזרו של הנרי איבה באוניברסיטת אוקלהומה סטייט. בתפקיד זה שימש עד לפרישתו של איבה ב-1970.
בית ספר לבישול
הסמכה
חלק מבתי ספר, כמו קורדון בלו, הסטודנט נדרש לפגין את הידע והכישורים שלו על מנת לקבל הסמכה. אחרים, כמו המכללה הבינלאומית של בולטימור, אוניברסיטת סטרטפורד, אוניברסיטת ג'ונסון ווילס והמכון הקולינרי של אמריקה מציעים תוכניות לפיהן סטודנטים זוכים לתעודה מקצועית או תואר ראשון. יש גם כמה שבהם התלמידים מקבלים עם סיום הלימודים לא רק תעודה מקצועית אלא גם הסמכה על ידי הפדרציה האמריקאית לקולינריה.
דויל פאראק
ביוגרפיה
ב-1972 מונה פאראק למאמנה של נבחרת ישראל. המינוי עורר סערה בשל הסכום הכספי העצום ששולם לו במונחים של אותם ימים, 7,460 לירות בחודש. פאראק אימן את הנבחרת בטורניר הקדם-אולימפי באוגסבורג בגרמניה ב-1972. ישראל סיימה את הטורניר במקום השביעי ולא העפילה לטורניר האולימפי במינכן.
בדצמבר 1972 נפצע פאראק בתאונת עבודה בחוותו באוקלהומה ובפברואר 1973 הודיע כי בעצת רופאיו, לא יחזור לישראל והוא הוחלף באברהם חמו. באוגוסט 1973 הודיע פאראק כי החלים ממחלתו וכי הוא מעוניין לשוב לישראל וללמד את יסודות הכדורסל.
לאחר מכן, בשנים 1978–1980 אימן פאראק את קבוצת הנשים של אוניברסיטת אוקלהומה. לאחר פרישתו מאימון שימש פאראק כקצין מבחן באוקלהומה סיטי.
לימים נבחר להיכל התהילה של אוניברסיטת אוקלהומה סיטי, ומגדל השעון בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה נקרא על שמו.
בספטמבר 2008 נפטר פאראק בגיל 86 בפרקינס, אוקלהומה.
מקסים אוסיפוביץ' ראפייקו
מקסים אוסיפוביץ' ראפייקו (ברוסית: Максим Осипович Рапейко; 1907 – 1940) היה יהודי סובייטי שהשתתף במלחמת החורף ופיקד על גדוד ריגול הנפרד מס' 149 של אוגדת הסיור מס' 113 של הארמייה השביעית בחזית הצפון-מערבית. עוטר כגיבור ברית המועצות בדרגת קפטן.
ביוגרפיה
נולד בעיר פולאצק במשפחתו של פקיד.
לאחר שקיבל השכלה תיכונית גויס לצבא האדום מאז 1926. בוגר בית הספר לחי"ר. חבר במפלגה הקומוניסטית מאז 1932. השתתף במלחמת החורף בשנים 1939–1940.
בסוף ינואר 1940 כבש הגדוד בפיקודו גבעה שולטת באזור תחנת הרכבת יוחאנס (כיום עיירת סובייטסקי) והסב לצבא הפיני נזק משמעותי בכוח אדם ובציוד צבאי. קבוצת לוחמים בראשותו השתלטה על התחנה.
ניאוביום
ניאוביום (Niobium, הידוע גם בשם Columbium) הוא יסוד כימי מסדרת מתכות המעבר שסמלו הכימי Nb ומספרו האטומי 41.
היסטוריה
ניאוביום זוהה על ידי צ'ארלס האצ'ט (Charles Hatchett) ב-1801. צ'ארלס מצא ניאוביום בדוגמת מינרל קולומביט שנשלח לבריטניה ב-1750 על ידי ג'ון ווינטרופ (John Winthrop). עד שנת 1846 היה בלבול בין היסוד ניאוביום ליסוד טנטלום. ב-1864 כריסטיאן בלומנסטראד (Christian Blomstrand) הפיק ניאוביום מתכתי כשחימם ניאוביום כלורי עם מימן.
השם המקורי של ניאוביום היה קולומביום, אך ה-IUPAC (ראשי תיבות של International Union of Pure and Applied Chemistry) אימץ את השם ניאוביום בשנת 1950 לאחר 100 שנים של מחלוקת בנושא.
צורה בטבע
ניאוביום לא נמצא בטבע בצורתו החופשית ומופיע לרוב בצורת המינרל קולומביט ((Fe, Mn)(Nb, Ta)2O6), פירוכלור (Na, Ca)2Nb2O6OH,F) ועוד. מינרלים שמכילים ניאוביום מכילים לעיתים קרובות טנטלום. היצרניות העיקריות של ניאוביום הן ברזיל, קנדה, ניגריה ורוסיה. 98% מרזרבות הניאוביום בעולם נמצאות בברזיל.
תכונות
ניאוביום הוא מתכת מבריקה, גמישה בצבע אפור שמקבלת גוון כחלחל כשנחשפת לאוויר. לניאוביום תכונות כימיות דומות לאלו של טנטלום שנמצא מתחתיו בטבלה המחזורית. בטמפרטורה של 200 מעלות צלזיוס ניאוביום מגיב עם חמצן, דרגות החימצון שלו הן 2+, 3+ ו5+.
שימושים
לניאוביום שימושים רבים, להלן כמה מהם:
אמצעי זהירות
תרכובות ניאוביום יכולות להיות רעילות ויש לטפל בהן בהתאם. אבק ניאוביום מתכתי מגרה את העיניים והעור ויכול להתלקח. לניאוביום אין תפקיד ביולוגי.
יודי
יוֹדי (השם הרשמי כעת בבלארוסית: ЁДЫ Іоды, ברוסית: Иоды, בפי היהודים יוֹד בלועזית: Iody, Jody, ולפעמים גם Yod, Jod, או Yodi) היא כפר בבלארוס שהייתה עיירה יהודית בפולין הליטאית אשר צמחה סביב אחוזה בשם זה. השם נגזר ממילה "יודס", שפירושה בליטאית "שחור", כנראה רמז ליער השחור שסביבה. באמונה האלילית של השבטים הבלטיים "יודס" הוא גם שמו של שד היערות. אחרי החלוקה השלישית של פולין בשנת 1795, יודי נכללה בנפת דיסנה, פלך מינסק של הקיסרות הרוסית. ב-1843 הנפה הועברה לפלך וילנה עד סופה של מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1903 בוטל כלפי יודי האיסור משנת 1882 על היהודים להתיישב בכפרים. בעקבות ההיתר הוקמה ביודי קהילה יהודית ויהודים מהסביבה התחילו לעבור אליה. אחרי המלחמה, כתוצאה ממאבק בין הצבאות האדום, הפולני והליטאי, היא נכללה בגבולות פולין, תחילה בנפה דיסנה ומ-1 בינואר 1926 בנפה בראסלב של מחוז וילנה. אוכלוסייתה מנתה בשנות ה-20 של המאה ה-20 קרוב ל-500 נפש. (479 ב-1921, מתוכם 238 יהודים).לפי מפקד של שנת 1931 היו ביודי 744 תושבים ו-117 בתים. ואילו בכפר חקלאים יהודים קיסלובשצינה המרוחקת מיודי כ 7 קילומטרים- 26 בתים ו-118 תושבים. כיום היישוב לא קיים. עד מלחמת העולם השנייה האוכלוסייה גדלה, עקב מעבר יהודים מהכפרים והעיירות, והגיעה עד קרוב ל-500 יהודים. כיום במקום העיירה קיים כפר קטן, המשתייך לנפת שרקובשצינה מאז שנת 1940 במחוז ויטבסק שבבלארוס.
האוכלוסייה של הכפר יודי בימינו - 424 (נכון ל-2009), עדיין לא הגיעה למחצית האוכלוסייה לפני המלחמה עקב השמדת היהודים. בכל המועצה האזורית של יודי יש רק 1,286 תושבים.
הקהילה היהודית
היהודים בעיירה עסקו במסחר ובמלאכה. סביבה היו כמה כפרים של חקלאים יהודים. בעיירה פעלו בית כנסת גדול ומוסדות קהילתיים אחרים. הילדים היהודים קיבלו חינוך בבית הספר הפולני, והשלימו אחרי הלימודים את הלימודים היהודיים בשני חדרים ותלמוד תורה אחד. בעיירה פעלו הארגונים "החלוץ" ו"בית"ר". בעיירה היה רב ושוחט. בקהילה היו בעלי טחנות קמח, סוחרי פשתן, בעלי חנויות מכולת, של צרכים חקלאיים, של טקסטיל, עור, ובעלי מלאכה - חייטים, סנדלרים, עגלונים, פחחים, נפחים, ספרים, שענים, רצענים, קצבים, אופים ועוד.
הקהילה בשואה
בספטמבר 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, האזור נכבש על ידי הצבא האדום, ובסוף יוני 1941 על ידי הצבא הגרמני. ב-17 בדצמבר 1941 (כ"ז בכסליו תש"ב) יהודי יודי נורו ליד בורות שנחפרו בקצה העיירה, על ידי הצבא הגרמני (2–3 חיילים בלבד) והמשטרה המקומית, ובעזרה פעילה של תושבי העיירה, בעיקר הפולנים, שאף פנו אל הגרמנים בבקשה לא להקים גטו אלא לרצוח בהקדם את יהודי העיירה, מספר הנרצחים נע בין 400 ל-500 איש, כולל יהודים מהכפרים הקרובים, שהובלו לגיא ההריגה ביודי. חלק מצעירי העיירה הצליחו לברוח לעיירות הסמוכות וליערות, היו לוחמים נועזים ביחידות הפרטיזנים הסובייטיים. חלקם נפלו בקרבות.
לפי תיאורה של הוועדה המיוחדת הסובייטית לחקירת פשעי הנאצים, הגיעו ליודי כשמונים גרמנים ושוטרים, ובמשך יומיים רצחו באכזריות כארבע מאות וחמישים איש בתוכם מאה שהובאו קודם מהכפרים הסמוכים. האנשים הובאו בקבוצות של עשרים שלושים איש ונורו ליד הבור. הבור היה פתוח במשך חודש וחצי לאחר מכן, ונורו שם יהודים שנתפסו בסביבה.
נסים קריספיל
נסים קריספיל (נולד ב-1947) הוא חוקר ואוטודידקט ישראלי. כתב ספרים ומאמרים רבים בחקר ארץ ישראל ובמיוחד בנושא צמחי הבר שלה ושימושיהם בתרבות האנושית, וכן מדריך למטייל למרוקו.
ביוגרפיה
קריספיל נולד ב-1947 בעיירה מוגדור שבמרוקו. עלה לישראל ב-1954. ילדותו עברה עליו במגדל העמק. למד בבית הספר הממ"ד האר"י ובבית הספר החקלאי "כפר הנוער הדתי" בכפר חסידים. שירת בחטיבת גולני ובחיל הקשר (1967 - 1970) וסיים את שירותו הצבאי במילואים בדרגת סרן. ב־1971 ייסד עם קבוצת חברים את מושב חמרה שבבקעת הירדן.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, עקר עם משפחתו מהר גילה לערד. ערד שימשה כבסיס לסקר שערך בקרב הבדואים של הנגב בשיתוף עם המחלקה לצמחי רפואה במכון וולקני, אודות צמחיית הבר של ארץ ישראל כמקור לתרופות. בשנים 1994 עד 2002 ערך באופן עצמאי מחקר שדה מקיף במרוקו אודות פריסת היישובים היהודיים, שבמקביל שימוש כמדריך טיולים במדינה וכתב את הספר "מרוקו מדריך למטייל".
קריספיל מתגורר מאז שנות ה-2000 במושב תירוש שבחבל עדולם, בו ייסד "מרכז מורשת" המנציח את עלייתם, קליטתם ופועלם של עולים מהרי האטלס שבמרוקו.
ב-2017 הורשע בגידול קנאביס. קריספיל טען שהגידול היה לצורכי מחקר ובית המשפט אשר לא קיבל את טענתו סבר שגם רווח מחקרי הוא רווח וגזר עליו שנת מאסר בפועל וחילוט של מחצית ביתו ורכביו. לאחר שחרורו הודיע כי תחושת העוול שחווה במשפט גרמה לו להחליט על הגירה למרוקו.
יקותיאל שור
יקותיאל שור (8 בדצמבר 1918 – 27 ביולי 1990) היה מורה, מוזיקאי, מעבד, מנצח, כנר ומלחין ישראלי, חבר קבוצת כנרת.
ביוגרפיה
שור נולד בדבינסק שבלטביה ליעקב וסופיה שור. אביו היה מנצח של תזמורת כלי נשיפה. אחיו, בוניה (בונקה) שור, היה מלחין ומוזיקאי.
בצעירותו היה חניך תנועת הנוער החלוצית "נצ"ח". שור למד מוזיקה בריגה ובפולין. היה חבר בתנועת הבריחה, התארגנות ציונית שעודדה עלייה ארצה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, וכניסת הגרמנים ללטביה, ברח עם משפחתו לרוסיה, ושב אליה לאחר המלחמה. גם ברוסיה היה חבר בתנועת הבריחה וארגן מסעות לארץ ישראל. בשנת 1949 עלה לישראל והתיישב בקבוצת כנרת, שם אשתו, בבה, כבר התגוררה, ונולדו להם שלושה ילדים.
שור חיבר מוזיקה סימפונית, קאמרית, מקהלתית, מוזיקה לסרטים והצגות וכן מוזיקה עממית לחגים ואירועים.
הוא הלך לעולמו בגיל 72 ונטמן בקיבוץ כנרת. על מצבתו נכתב "אטה למשל אוזני, אפתח בכנור חדתי" (תהלים מט ה).
יצירותיו
שור היה מיודד עם הכותבת יהודית סלע-וינר, שחיברה את המחזמר "מה טוב יחדיו", מופע מוזיקלי בהשתתפות ילדי עמק הירדן. שור הלחין את כל שירי המחזמר, בהם:
שירים נוספים שהלחין:
שירים שעיבד מוזיקלית:
מופעים שהפיק:
פרסים
שור זכה להערכה רבה על יצירתו המוזיקלית ואף זכה בפרסים הבאים :
וולף וילנסקי
וולף לייבוביץ' וילֶנסקי (ברוסית: Вольф Лейбович Виленский; בליטאית: וולפס וילנסקיס, Volfas (Vulfas) Vilenskis; 1919 – 7 בינואר 1992) היה קצין יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
חייו
וולף וילנסקי נולד בשנת 1919 בקובנה בירת ליטא במשפחה יהודית מסורתית. למד בגימנסיה עברית "יבנה" ולאחר מכן בבית הספר "אורט" בעיר. וילנסקי היה חניך בתנועת "השומר הצעיר" בליטא. בשנת 1938 היה חבר בגרעין להכשרה חלוצית בחווה חקלאית ליד קובנה לקראת העלייה לארץ ישראל. בשנת 1939, עם סיום לימודיו בבית הספר "אורט", גויס לשירות חובה בצבא הליטאי. לאחר סיפוח ליטא לברית המועצות בקיץ 1940, הפכה היחידה הצבאית שבבה שירת לחלק מן הצבא האדום. בקיץ 1941 התקבל ללימודים בבית הספר לקציני חי"ר בווילנה.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות וכיבוש ליטא, התפנה, יחד עם כל צוערי בית הספר לקצינים, לעיר נובוקוזנצק שבמחוז קמרובו. בתום הלימודים בתחילת 1942 הוענקה לו דרגת סגן ויחד עם שאר הבוגרים נשלח לשרת בדיוויזיית חיל רגלים ה-16, אשר הורכבה מיוצאי ליטא. וילנסקי החל את שירותו בדיוויזיה כמפקד מחלקה, אך מהר מאוד קוּדַם לתפקיד מפקד פלוגה ובתחילת 1943 – לתפקיד קצין אג"ם גדודי.
בפברואר 1943 יצא וילנסקי יחד עם שאר חיילי הדיוויזיה אל החזית. הוא השתתף בניסיון כושל של הצבא האדום לשחרר את העיר אוריול, ופלוגתו הייתה הפלוגה היחידה בכל הדיוויזיה שהשתלטה והחזיקה בגבעה השולטת. לאחר מכן לחם בקרב קורסק; על גבורתו בקרב זה עוטר בעיטור אלכסנדר נבסקי. בסוף 1943 הועלה לדרגת קפיטן ומונה למפקד הגדוד השלישי של רגימנט 249 של הדיוויזיה.
בסוף 1943, בגזרת החזית בסביבות העיר נבל (מחוז פסקוב), חדר הגדוד בפיקודו של וילנסקי עמוק לעורף האויב וחיסל מפקדה צבאית גרמנית רמת-דרג. על הצלחתו בביצוע המשימה הוענק לו עיטור הדגל האדום.
ביוני 1944 השתתפה הדיוויזיה שבה שירת במבצע רחב-היקף לשחרור בלארוס (מבצע בגרטיון). בתחילת אוגוסט הועברה הדיוויזיה צפונה כדי לקחת חלק בשחרור ליטא. וילנסקי השתתף בקרבות לשחרור וילנה ועיר הולדתו קובנה מידי הגרמנים.
ב-10 באוקטובר 1944, במהלך ההתקפה של הצבא האדום באזור העיירה פאגגאי שבמערב ליטא, שימש הגדוד בפיקודו של וילנסקי כחוד החנית של הדיוויזיה. הגדוד הצליח להבקיע את קווי ההגנה של הגרמנים ולהשתלט על צומת דרכים בין עיר הנמל קלייפדה לבין העיר טילזיט שבפרוסיה המזרחית. כיבוש הצומת ניתק את חיל המצב הגרמני בקלייפדה מהכוח הגרמני העיקרי וחסם את נתיב נסיגתו האפשרי. הגרמנים הפעילו כוחות רבים כדי לכבוש חזרה את הצומת. וילנסקי, שעמד בראש חייליו גילה אומץ-לב וגבורה עילאית, והדף את כל התקפות של כוחות האויב בליווי טנקים על עמדות גדודו. במהלך הקרב נפגע צוות של מקלע כבד. וילנסקי תפס את מקומם, נתן לכוחות המסתערים של הגרמנים להתקרב ומטווח קצר פתח עליהם באש תופת. בסופו של דבר הצליח הגדוד בפיקודו של וילנסקי להחזיק בצומת עד להגעת שאר יחידות הדיוויזיה. על תפקודו בקרב זה הוענק לוולף וילנסקי תואר "גיבור ברית המועצות".
במהלך המלחמה עוטר וילנסקי ב-7 עיטורים (נוסף על כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות):עיטור לנין, 2 עיטורי הגדל האדום, עיטור אלכסנדר נבסקי, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה ו2 עיטורי הכוכב האדום.
לאחר תום המלחמה נשאר וילנסקי לשרת בצבא הקבע. הוא סיים בהצטיינות את האקדמיה הצבאית על שם פרונזה במוסקבה ולאחר מכן הועלה לדרגת פּוֹלְקוֹבניק (קולונל). אולם בזה בעצם נגמר מסלול קידומו הצבאי. בשל מוצאו היהודי הוא לא מונה לתפקיד פיקודי, אלא מילא תפקידים משניים – היה קצין העיר של קובנה ולאחר מכן ראש הקתדרה הצבאית באוניברסיטת וילנה (יחידה להכשרת קציני מילואים מקרב הסטודנטים של האוניברסיטה). בשנת 1972 פרש סופית מהשירות הצבאי.
בתחילת שנות ה-70 עלו לישראל שני ילדיו של וולף וילנסקי וכן אחיו ואחותו עם משפחותיהם. בקשתו שלו לאפשר לו לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל נדחה על ידי השלטונות. במשך כ-10 שנים היו וילנסקי ואשתו מסורבי עלייה. רק בספטמבר 1983, לאחר מאבק ארוך וקשה, קיבל את האישור המיוחל ועלה לארץ מיד.
בארץ התגורר בבת ים, וכתב ספר זיכרונות בשם "תהפוכות הגורל", שבו תיאר את מהלך חייו עד לעלייתו ארצה. קיבל דרגת אלוף-משנה של כבוד בצה"ל.
המידע עליו כגיבור ברית המועצות לא פורסם באוסף "גיבורי ברית המועצות" בשני כרכים שיצא לאור בברית המועצות בשנים 1987–1988.
וולף וילנסקי נפטר בינואר 1992 ונקבר בבית העלמין בראשון לציון. בעיר נקרא רחוב על שמו.
דייוויד אלוורז
דייוויד אלוורז (באנגלית: David Alvarez; נולד ב-11 במאי 1994) הוא רקדן ושחקן קנדי, אשר התפרסם בשל גילום הדמות בילי אליוט במחזמר "בילי אליוט - המחזמר" בהפקת ברודוויי, והפך לאחד השחקנים הצעירים שזכו בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר (2009) על הופעתו במחזמר.
ביוגרפיה
אלוורז נולד כדייוויד אלוורז-גונזלס במונטריאול, קנדה, להורים קובניים. אביו, דייוויד אלוורז-קרבונל, הוא פרופסור לביולוגיה וכימיה, ואילו אמו יאנק היא שחקנית ומנהלת תיאטרון. בנוסף לאנגלית הוא דובר צרפתית וספרדית. הוא עבר לסן דייגו עם משפחתו כשאביו קיבל עבודה במכון המחקר סקריפס.
דייוויד החל להתייחס לבלט הקלאסי ברצינות רבה יותר. הוא רקד בבלט קליפורניה. בשנת 2005 קיבל אלוורז מלגת לימודים מלאה לבית הספר על שם ג'קלין קנדי-אונאסיס בתיאטרון הבלט האמריקאי (ABT) ומשפחתו עברה להתגורר בעיר ניו יורק. בזמן לימודיו רקד אלווארז במופע הבלט "מפצח האגוזים", שהוצג בבית האופרה של קנדי סנטר ובמופע "היפהפייה הנרדמת" שהוצג בבית האופרה מטרופוליטן.
בשנת 2008 נבחר אלוורז כאחד מעשרת רקדני הבלט הצעירים שכדאי לצפות בהם על ידי מגזין "Dance Spirit".
כדי להשלים את כישורי הריקוד והמשחק שלו, התאמן אלוורז בנגינה על פסנתר בבית הספר למוזיקה "92nd Street Y", שם הוענקה לו מלגת רקנאטי-קפלן.
בילי אליוט
אלוורז הוא אחד משלושת השחקנים/רקדנים ששיחקו במקור את בילי אליוט בהפקת ברודוויי של המחזמר בילי אליוט, יחד עם טרנט קובליק וקיריל קוליש. הוא היה צריך ללמוד סטפס, אקרובטיקה, לשיר ולשחק וההכנות לקראת התפקיד ארכו כ-10 חודשים. "בילי אליוט המחזמר" ההופעה המקדימה הראשונה נערכה בניו יורק ב-1 באוקטובר והבכורה הרשמית ב-13 בנובמבר 2008. ההופעה המקדימה הראשונה שלו הייתה ב-2 באוקטובר 2008. הוא שיחק את בילי אליוט בפעם האחרונה ב-3 בינואר 2010. אלווארז זכה לשבחים רבים מצד המבקרים, בהם בן ברנטלי וקלודיה לה רוקו מהניו יורק טיימס וצ'ארלס מקנולטי מהלוס אנג'לס טיימס, על השתתפותו במחזמר. הוא הופיע עם המחזמר בתוכניות ראיונות כמו, "The View", "The Today Show", CBC News", "Despierta America" ובטקס פרסי טוני ה-62.
אלוורז זכה בפרס טוני יחד עם קיריל קוליש וטרנט קובליק, בקטגוריית השחקן הטוב ביותר במחזמר. המחזמר "בילי אליוט" היה מועמד ל-15 פרסי טוני, כולל המחזמר הטוב ביותר, וזכה בעשרה פרסים.
לאחר בילי אליוט
אלוורז עזב את התיאטרון כדי לשרת בצבא ארצות הברית. לאחר שירות של שנתיים וחצי בחטיבת חי"ר 25 שב לברודוויי, והיה לשחקן מחליף בהפקה של המחזה המוזיקלי "יום בניו יורק".
במהלך לימודיו באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד, אוהיו, בסתיו 2018, הוא התגלה על ידי מנהל הליהוק של סיפור הפרברים של סטיבן ספילברג, וב־14 בינואר 2019 פורסם כי אלוורז יגלם את ברנרדו בעיבוד המחזמר לסרט של ספילברג.
פיטום הקטורת
פיטום הקטורת הם קטעי הלכה תנאיים העוסקים בקטורת הסמים, הנאמרים לפני או אחרי התפילה בצירוף מזמורים וקטעים אחרים. מקור הקטעים בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי.
אמירת הקטרת הקטורת שקולה כביכול להקטרת הקטורת בבית המקדש, כדרשת חז"ל על הפסוק: . שמחמת שאיננו יכולים בעת הזאת לקיים את מצוות עבודת הקורבנות (מפני שאין לנו כיום בית מקדש), אנו מקיימים אותן על ידי הזכרתן בזמנן בתפילה.
סממני פיטום הקטורת
פירוש המילה "קטורת" נגזר מהשורש קט"ר - העשן העולה משריפת הסממנים על גבי הגחלים הלוחשות. קטר בארמית הוא גם לשון "קשר" וחיבור.
סגולתה של הקטורת ביהדות הייתה לחבר בין שמים לארץ, בין חומר לרוח, בין קודש לחול ובין בני אדם.
מאחר שמדובר בבשמים החשובים והיקרים ביותר בעולם הקדום, התקנתם יחד ביחסים שונים מכונה "פיטום הקטורת", מלאכה שדרשה מיומנות מקצועית גבוהה - "מעשה רוקח".
שחלת
השחלת מכונה בלשון חז"ל בשם "צפורן" לפי מסורות קדומות מדובר במכסה הקרני opereculum של מיני חלזונות שנראים כטפרים ומכילים חומרים ארומטיים, אולם לצורך ניקוי שיירי הבשר של הקונכייה ניקו אותה באמצעות חומר ניקוי שנקרא "בורית כרשינה" סממן זה נקרא במקורות קדומים בשם "צפורני הבושם" ונמצא בשימוש גם כיום בחברות מסורתיות.
חלבנה
החלבנה מזוהה עם שרף המופק מצמח "כלך החלבנה" Ferula galbaniflua הגדל באזור איראן. מהצמח מפיקים שרף חלבי לבן, שעם התקשותו הוא מקבל גוון צהוב או ירקרק.
לבונה
הלבונה מזוהה בוודאות עם עצים מהסוג Boswelli. ומוכר הודות לשימוש רציף המתקיים בה עד היום בחברות מסורתיות רבות.
השרף הלבן המופק מהעץ נקרש לגרגרים בגוון צהבהב. הלבונה יובאה עם הזהב בדרכי המסחר מ"שבא" .(ישעיה ס, ו: ירמיה ו, כ).עצי הלבונה המכונים בערבית בשם "לבאן" גדלים היום בעומאן ובמזרח אפריקה.
מנהגים
החסידים ורוב הספרדים נוהגים לאומרה בתחילת ובסוף תפילת שחרית ולפני תפילת מנחה. אמירתה בנוסח הספרדים פעמיים בשחרית היא כנראה תוספת מאוחרת, כנראה בהשפעת הקבלה. לפי מנהג המקובלים נהוג לאומרה לאחר תיקון חצות, ועדיף במניין. לפי מנהג הישן של האשכנזים, אין אומרים אותה בימות החול, ובשבת אומרים אותה מיד אחרי קדיש תתקבל של מוסף, לפני עלינו, וכך נוהגים עד היום ברוב קהילות נוסח אשכנז בחו"ל. הפרושים שהנהיגו לאומרה בכל יום הכניסו אותה בסיום התפילה, ואילו בשבת השאירו אותה במקומה המקורי - לפני עלינו. התימנים, אומרים אחר תפילת שחרית ולפני תפילת מנחה אם יש פנאי. ויש מהשאמי שאומר לפני שחרית.
בסוף תפילת שחרית הפתיחה ללימוד היא בקטע פיוטי: "אין כאלוהינו", המסתיים לפי חלק מהנוסחאות במילים: "אתה הוא שהקטירו אבותינו לפניך את קטורת הסמים". יהודי עדות המזרח ובחסידות ויזניץ נוהגים למנות את סממני הקטורת על אצבעות יד אחת - דבר שמסייע להם לא להתבלבל בספירה, מכיוון שבטקסט עצמו נאמר שהטועה במינון מרכיבי הקטורת חייב מיתה.
בסיום הקטע לומדים הלכות הכנת הקטורת בבית המקדש כפי שנכתב בברייתא, וחותמים בדברי אגדה: "כל השונה הלכות בכל יום מובטח לו שהוא בן העולם הבא" (תנא דבי אליהו), ו"תלמידי חכמים מרבים שלום בעולם".
נהוג לומר בסיומה קדיש דרבנן (הנקרא גם קדיש דאגדתא - קדיש של דברי אגדה).
הסיבות לאמירת פיטום הקטורת
התפילות שחרית ומנחה נאמרו בעת הקרבת התמיד של שחרית, ובעת הקרבת קרבן התמיד של בין הערביים. קרבנות אלו הובאו יחד עם קטורת. כיום התפילות הללו נאמרות במקום הקרבנות, ולכל רכיבי ההקרבה יש חלק המתאים בתפילה. לכן לפי מנהג הספרדים והתימנים אומרים פטום הקטורת פעם אחת בתחילת תפילת שחרית ופעם בתחילת תפילת המנחה. פעם נוספת שאומרים בסיום שחרית הוא מפני המחלוקת עם האשכנזים.
לפי המסורת, קטע "פיטום הקטורת" הוא אחד מהטקסטים היחידים מימי בית שני בהם אין מחלוקת בין תנאים (בייחוד בין בית שמאי ובית הלל). כמו כן עניין הקטורת היה מרכזי בוויכוח בין הפרושים לצדוקים ולאחר מכן בין היהודים הרבניים ובין הקראים, במיוחד לקראת יום הכיפורים, שבו נכנס הכהן הגדול לתוך קדש הקדשים עם קטורת. לפי הצדוקים היה צריך להביא קודם קטורת ("כי בענן אראה על הכפורת"), והפרושים היו משביעים את הכהן הגדול שלא יפעל לפי דרך הצדוקים (ולאחר מכן "היו אלו ואלו פורשים ובוכים" על החשד ועל המחלוקת).
סגולת פיטום הקטורת בקבלה
לפי ספר הזוהר וספרות המנהגים, אמירת פיטום הקטורת היא סגולה לעצירת מגפה, על פי הכתוב :.
פיטום הקטורת בתרבות
אחד המוטיבים החוזרים בשיר "זרעי קיץ" של הזמר מאיר אריאל הוא המשפט "ותיכף הריח לי דק מן הדק". המשפט שאב השראה מהמשפט הידוע בפרשה זאת:
1976 בברית המועצות
1976 בברית המועצות הייתה השנה בה נחגגה השנה ה-59 למהפכת אוקטובר.
ציפורן חודרנית
ציפורן חודרנית היא תופעה של גדילת ציפורן אצבע של כף היד או כף הרגל אל תוך מצע הציפורן. בין הסיבות לתופעה: גזירה לא נכונה של הציפורן, נעליים הדוקות מדי, פטרת, מכה ועוד. הבשר גדל אל מעל הציפורן ולעיתים קרובות נוצר בשר פראי, וזיהום. ציפורן חודרנית מובילה לכאבים עזים באצבע.
טיפול רפואי לציפורן חודרנית ניתן על ידי פדיקור ופודיאטריה.
דרכי טיפול
ניתן לטפל בציפורן חודרנית על ידי הסרה כירורגית של הבשר הפגוע והחלק החודרני בהרדמה מקומית. ישנן דרכים שונות לנתח ציפורן חודרנית, בהן: ניתוח בעזרת כלי ניתוח סטנדרטים וצריבת השורש על ידי חומצה, או ניתוח בעזרת לייזר דו תחמוצת הפחמן. הסכנה הכרוכה בחוסר טיפול ממושך בציפורן חודרנית היא התפשטות הזיהום והיווצרות נמק.
טיפול בציפורן חודרנית
במידה והטיפול השמרני אינו פותר את הבעיה, קיימת פרוצדורה כירורגית קלה ומהירה המתבצעת בהרדמה מקומית, ובה מוסרת רקמת ה-Nail matrix מבבסיס הציפורן בצד הציפורן הבעייתי. רקמה זו מייצרת את הציפורן, והסרתה מונעת גדילה של ציפורן בצדדים.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1710–1711)
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1710-1711) (ברוסית: Русско-турецкая война, בטורקית: Prut Savaşı) היא מלחמה בין רוסיה הצארית לבין האימפריה העות'מאנית שהתנהלה במקביל למלחמה הצפונית הגדולה. המלחמה הסתיימה בניצחון העות'מאנים, אשר החזירו לעצמם את השטחים שנכבשו על ידי הרוסים במהלך השנים 1695–1696. זו הייתה המלחמה הרביעית בהיסטוריה של מלחמות רוסיה-טורקיה.
רקע
כשנה לאחר חתימת הסכם קונסטנטינופול נשלח הנסיך גוליצין לאימפריה העות'מאנית במטרה לשכנע את העות'מאנים לאפשר לרוסים תנועה חופשית בים השחור. תוצאת השליחות הייתה כישלון, וגרוע מכך - הנסיך התרשם שהעות'מאנים מעוניינים להחזיר לעצמם את השטחים שאיבדו בעקבות ההסכם. הדבר הדאיג את פיוטר הגדול, שהיה מודע לכך שמדינתו לא תצליח לנהל מלחמה עם העות'מאנים במקביל למלחמה עם השוודים בצפון. בנובמבר 1701 נשלח לאיסטנבול פיוטר טולסטוי כשגריר קבוע. מטרתו הייתה לנהל מגעים דיפלומטיים בחצר הסולטאן אהמט השלישי ולפעול נגד מאמצי שליחי חאנות קרים לחידוש הלחימה. בשנת 1706 החאן של חאנות קרים דיווח על המגבלות שהנהיגו הרוסים כלפי המוסלמים בשטחם, ועל רצון המוסלמים לעזוב את רוסיה ולעבור לשטחי האימפריה העות'מאנית. הסולטאן התלבט, אך מתנות יקרות שהעביר השגריר הרוסי הרגיעו את הרוחות.
לאחר תבוסתו בקרב פולטבה, נמלט מלך שוודיה קרל השנים עשר לבנדרי שהייתה תחת שליטת העות'מאנים. קרל השנים עשר כתב מכתב לסולטאן בו הוא מפרט את היתרונות הצפויים לאימפריה מכניסה למלחמה עם הרוסים. לאחר התלבטויות ובעקבות לחצים של השוודים, הצרפתים ובמיוחד של חאנות קרים, הכריזה האימפריה העות'מאנית ב-20 בנובמבר 1710 על מלחמה, והשגריר הרוסי פיוטר טולסטוי נעצר.
העות'מאנים התכוונו לפעול במלחמה זו באמצעות חאנות קרים והטמאן אוקראינה פיליף אורליק. פיוטר הגדול התכוון להתחיל במתקפה דרך מולדובה תוך ביצוע מתקפות משניות בחצי האי קרים ובקובן.
מהלך המלחמה
בינואר 1711 החל צבא חאנות קרים, שכלל כ-80–90 אלף חיילים, לנוע לכיוון קייב. לצבא זה הצטרפו כ-7–8 אלפי קוזאקים, 3-5 אלפי פולנים ויחידה שוודית קטנה בת 700 חיילים.
בגדה המערבית של הדנייפר החזיקו הרוסים כ-16,000 חיילים. הכוחות של חאנות קרים ניסו לפרוץ את קו הביצורים של הרוסים באזור בלגורוד, נכשלו ולקראת מרץ 1711 חזרו לחצי האי קרים.
במאי 1711 החלו הכוחות הרוסים בהתקדמות לכיוון חצי האי קרים. תנועת הכוח הייתה איטית ביותר עקב האספקה הרבה שנשא עמו. לאחר קרבות ובעיות אספקה שבכל זאת התגלו, בסוף יולי החלו הכוחות הרוסים לחזור צפונה.
מערכת פרוט
באפריל 1711 כרתו הרוסים ברית עם שליט מולדובה דימיטריה קנטמיר. במהלך מאי 1711 העביר בוריס שרמטייב כוח פרשים דרך הדנובה והמשיך בתנועה לכיוון יאש. ב-25 ביוני חבר שרמטייב לכוח העיקרי בפיקוד פיוטר הגדול.
הצבא העות'מאני בפיקוד הווזיר הגדול, אשר כלל 120 אלף חיילים ומעל ל-440 תותחים, חצה את הדנובה וחבר לכוח של חאנות קרים אשר כלל 70 אלף פרשים. פיוטר הגדול, עם כוח רוסי שכלל 38 אלף חיילים ו-114 תותחים, התקדם לכיוון נהר פרוט. בתחילת יולי 1711 החלו קרבות בין הכוחות ליד המחנה הרוסי. מחנה זה, על אף שהיה מבוצר ועמד במתקפות, החל לסבול ממחסור בתחמושת ובמזון. מחוסר ברירה, החל משא ומתן בהקשר להפסקת הלחימה בין בוריס שרמטייב ופיוטר שפירוב מהצד הרוסי, לבין הווזיר הגדול מהצד העות'מאני.
ב-23 ביולי 1711 נחתם הסכם שלפיו:
לאחר שפיוטר הגדול חזר לרוסיה, הוא דרש מהעות'מאנים לגרש את קרל השנים עשר כתנאי מקדים להחזרת אזוב לאימפריה העות'מאנית. מאבקי הכוח נמשכו מספר שנים, אך הלחימה כמעט ולא חודשה. בסופו של דבר, בשנת 1713 נחתם הסכם סופי למעשה באותם התנאים שסוכמו בשנת 1711 (למעט הסעיף של השארת שרמטייב ושפירוב כבני ערובה).
חוק פיצויי פיטורים
המנהג לשלם פיצויי פיטורים התקיים גם קודם לחקיקת החוק, והחוק ביסס מנהג זה והחיל אותו על כל העובדים ומעסיקיהם.
הזכות לקבלת הפיצויים
הזכות הבסיסית לקבלת פיצויי פיטורים קבועה בסעיף 1 לחוק: "מי שעבד שנה אחת ברציפות - ובעובד עונתי שתי עונות בשתי שנים רצופות - אצל מעסיק אחד או במקום עבודה אחד ופוטר, זכאי לקבל ממעסיקו שפיטרו פיצויי פיטורים".
"אצל מעסיק אחד או במקום עבודה אחד": הכוונה היא כי הרציפות והוותק שלפיהם נקבעים פיצויי הפיטורים לא יקטעו כתוצאה משינוי בעלות על מקום העבודה או העברת העובד מיחידה כלכלית אחת לאחרת הכפופות שתיהן לאותו מעסיק. המקובל הוא שבהעברת בעלות נכללת בהערכת השווי ההפרשה לפיצויי פיטורים במסגרת התחייבויות החברה, והרוכש את החברה לוקח אותה בחשבון.
סעיף 2 לחוק מונה הפסקות זמניות בעבודה שאינן פוגעות ברציפות הנדרשת בסעיף 1. עם הפסקות אלה נמנות: חופשה ללא תשלום שניתנה על פי חוק או בהסכמת המעסיק, שביתה או השבתה, הפסקה ארעית ללא ניתוק יחסי עבודה או הפסקה תוך ניתוק יחסי עבודה שאינה עולה על שישה חודשים, ועוד.
תשלומי מעסיק לקרן פנסיה ולקופת ביטוח במקום פיצויי פיטורים
סעיף 14 לחוק פיצויי פיטורים ואישור כללי בדבר תשלומי מעבידים לקרן פנסיה ולקופת ביטוח במקום פיצויי פיטורים שהוצא מכוחו, מאפשרים למעסיק ולעובד (או לארגוניהם) להגיע להסכם לפיו ההפקדות החודשיות של המעסיק לקרן פנסיה או לקופת ביטוח על שם העובד יבואו במקום מחויבותו לתשלום פיצויי פיטורים (כולה או חלקה), ואילו העובד יהיה זכאי לסכומים אלה גם אם התפטר מרצונו, בלא שהתקיים בו תנאי אחר המזכה בפיצויי פיטורים. אופציה זו אכן ממומשת בהסכמים קיבוציים ובצווי הרחבה שהוצאו לפיהם.
גובה פיצויי הפיטורים
בהתאם לחוק, פיצויי הפיטורים מחושבים לפי המשכורת החודשית האחרונה של העובד, מוכפלת במספר שנות הוותק שלו. דוגמה: עובד שמשכורתו האחרונה היא 8,000 שקל לחודש ופוטר לאחר שעבד 5 שנים, זכאי לפיצויי פיטורים בסך 40,000 שקל.
היסטוריה חקיקתית
המנהג לשלם פיצויי פיטורים התקיים גם קודם לחקיקת החוק (כבר בשנת 1939 פסק השופט שניאור זלמן חשין פיצויי פיטורים לעובד, לאחר שהוכח שמדובר במנהג קיים בענף הייצור), והחוק ביסס מנהג זה והחיל אותו על כל העובדים ומעסיקיהם. החוק אושר בכנסת ב-6 באוגוסט 1963 ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 1964.
מאז אישור החוק בכנסת ועד לסוף שנת 2021 תוקן החוק 33 פעמים. רבים מהתיקונים עסקו בהוספת נסיבות מיוחדות שבהן רואים התפטרות כפיטורים לעניין הזכות לפיצויי פיטורים.
בעת דיוני הכנסת נידון רבות הקשר וההשראה מהמשפט העברי, שמעגן את הפיצויים בפירוש "וכי תשלחו חופשי מעמך, לא תשלחנו ריקם". המשפט העברי משתלב בסעיפים רבים, הזכות לפיצויים, רציפות העבודה ומצב של עובד שנפטר.
הונוריה אקוסטה סיסון
ביוגרפיה
אקוסטה סיסון נולדה בקלאשו במחוז פנגסינאן, הפיליפינים. בגיל שנתיים, אמה נפטרה ואביה, סבתה וסבה גידלו אותה בדאגופון. היא התחנכה לתקופה קצרה במנזר Santissimo Rosario Convent שבלינגיאן  ולאחר מכן עברה ללמוד בבית ספר אמריקאי. בתיכון נכללה בין עשרת התלמידים היחידים (מבין 375 תלמידים) שעברו את בחינת הבגרות הממשלתית בהצלחה, ולכן נשלחה בשנת 1904 ללמוד בארצות הברית. בפילדלפיה למדה במכינת בראון ובאוניברסיטת דרקסל. לאחר מכן נרשמה לבית הספר לרפואה לנשים של פנסילבניה, והשלימה בו לימודי רפואה בשנת 1909. בתקופת לימודיה בארצות הברית נפטר אביה.
ב-7 בפברואר 1910, לאחר שהשלימה את לימודי הרפואה, חזרה אקוסטה סיסון לפיליפינים ועסקה במיילדות בבית החולים סנט פול שבמנילה. ב-1912 החלה לעבוד באוניברסיטת הפיליפינים בחוג למיילדות ולגינקולוגיה. בשנת 1942, קיבלה פרופסורה, הייתה לראש החוג ופרסמה מאמרים רבים בנושא גינקולוגיה ומיילדות. סיסון לימדה באוניברסיטה עד 1955. אקוסטה סיסון זכתה לאורך השנים באותות ותוארי הוקרה רבים, לרבות המדליה הנשיאותית של הפיליפינים ובול עם דמותה הונפק על ידי הממשל הפיליפיני לאחר מותה.
אנתוני הורוביץ
אנתוני הורוביץ (אנגלית: Anthony Horowitz; נולד ב-5 באפריל 1955) סופר ותסריטאי יהודי-בריטי שספריו מתאפיינים בז'אנר המתח והמסתורין.
ביוגרפיה
אחד מספריו היותר מפורסמים הוא "אלכס ריידר- בלב הסערה", שהפך לסרט קולנוע מצליח, והיה החלק הראשון מסדרה בת 10 ספרים. הספר השני בסדרה שתורגם לעברית נקרא: " אלכס ריידר - בטווח פגיעה". ספרו "כפר אשמדים" ראה אור בסדרת מרגנית בהוצאת זמורה-ביתן.
כמו כן, חיבר אנתוני הורוביץ מספר סדרות ספרים:
כתב את התסריט לסדרת האנתולוגיה "Murder in Mind" (2003-2001) ששודרה ברשת BBC One.
כתב גם את התסריט לסדרת הטלוויזיה עטורה הפרסים "המלחמה של פויל" (2015-2002) (Foyle's War).
בינואר 2011, נבחר לכתוב ספר חדש לסדרת ספרי שרלוק הולמס.
בשנת 2016 הוא פרסם ספר "רצח לפי הספר".
Human Rights Watch
משמר זכויות האדם (מאנגלית: Human Rights Watch) הוא ארגון בינלאומי עצמאי למחקר, לקידום והגנה על זכויות האדם בעולם. הארגון, שהוקם בשנת 1978, נחשב כיום לאחד הגדולים והחשובים שבארגוני זכויות האדם הבינלאומיים, והארגון הגדול ביותר לזכויות אדם שבסיסו בארצות הברית. הארגון שם לו למטרה לחשוף הפרות זכויות אדם ברחבי העולם, ובדרך זו להעניק כוח למדוכאים ולחייב את המדכאים לתת דין וחשבון על מעשיהם.
המטה המרכזי של הארגון שוכן בניו יורק ויש לו סניפים באמסטרדם, בביירות, בברלין, בבריסל, בשיקגו, בז'נבה, ביוהנסבורג, בלונדון, בלוס אנג'לס, במוסקבה, בניירובי, בפריז, בסן פרנסיסקו, בטוקיו, בטורונטו ובוושינגטון.
הקמה
הארגון נוסד ב-1978 בארצות הברית כדי לעקוב אחרי הפרות זכויות האדם בברית המועצות ובשאר מדינות מזרח אירופה. הוא החל את דרכו בשם Helsinki Watch במטרה לפקח על יישום הבנות הסכמי הלסינקי במדינות הגוש המזרחי בנושא זכויות האדם. שיטת הארגון הייתה - ועודנה - לחשוף את הפרות זכויות האדם ולהוקיע את האחראים להן באופן פומבי. ההתמקדות הציבורית והתקשורתית בהפרות זכויות האדם בברית המועצות ובמזרח אירופה תרמה משמעותית לשינויים הדרמטיים שהתרחשו באזור בשנות השמונים. בין מייסדי הארגון היו יו"ר הנהלת הסוכנות היהודית אנטולי שרנסקי, רוברט ברנשטיין וג'רי לייבר.
שנות השמונים
בשנת 1981, בעוד מלחמות אזרחים עקובות מדם התפשטו ברחבי מרכז אמריקה, הוקם ארגון 'Americas Watch', שבעזרת מחקר שטח נרחב חשף עבירות זכויות אדם שבוצעו על ידי כוחות ממשלתיים במרכז אמריקה ויישם את עקרונות המשפט ההומניטרי הבינלאומי על מנת לחקור ולהציג עבירות זכויות אדם ביד קבוצות המורדים. 'Americas Watch' קם במטרה להוכיח כי עקרונות זכויות האדם הם אוניברסליים וכי יש להחילם על כל הממשלות, ללא קשר לרגישות פוליטית.
בשנות השמונים קמו הארגונים 'Asia Watch' (בשנת 1985), 'Africa Watch' (בשנת 1988), ו-'Middle East Watch' (בשנת 1989). אלו נוספו למה שהיה ידוע בזמנו בתור 'The Watch Committees', וכל ועדות המשמר חברו בשנת 1988 ליצור את Human Rights Watch.
שנות התשעים
אתגרים שונים בשנות התשעים הובילו לשינויים וחידושים חשובים ב"משמר זכויות האדם". לדוגמה, בדיווחו על מלחמת המפרץ ב-1991 התייחס הארגון לראשונה להפרות חוקי המלחמה בעת מערכות הפצצה. נוסף על כך, הוסיף הארגון שלוחות הסברה לאו"ם ולגופים אזוריים כמו האיחוד האירופי. רצח העם ברואנדה והטיהור האתני בבלקן הובילו לצורך מוחשי בדיווח מהשטח בזמן אמת ובמחקר עומק של מקרי בוחן עבור תביעות בינלאומיות, שהפכו לאפשריות בפעם הראשונה בשנות התשעים. "משמר זכויות האדם" תמך, וגם ביקר, את בתי המשפט הבינלאומיים ביוגוסלביה ורואנדה, לחץ לתביעה של מנהיגים אכזריים כגון אוגוסטו פינושה מצ'ילה, והשתתף בכתיבת אמנת רומא שיצרה את בית הדין הפלילי הבינלאומי הפועל בהאג.
באותו זמן, הרחיב הארגון את פעילותיו והחל להתמקד יותר בזכויות נשים, ילדים, פליטים ועובדים זרים, תוך הכנסת נקודת מבט של זכויות אדם לתחומים כגון אלימות במשפחה, סחר בבני אדם, אונס כפשע מלחמה, ושימוש צבאי בילדים. הארגון מצא דרכים להיכנס לחברות סגורות כמו קוריאה הצפונית וערב הסעודית, והתמקד בדברים שבעבר נתקלו בהתעלמות, כמו זכויות הומוסקסואלים ולסביות. נוסף על כך, החל הארגון לחקור את תפקיד העולם העסקי בזכויות אדם, במיוחד במסחר נשק בינלאומי, ופרסם מחקרים פורצי דרך אודות הפרות זכויות בתעשיות הנפט, הזהב והבשר.
ב-1997 קיבל "משמר זכויות האדם" פרס נובל לשלום עקב חלקו המרכזי כאחד ממקימי המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים. ב-2008 מילא הארגון תפקיד חשוב ביצירת האמנה נגד שימוש בפצצות מצרר.
במאה ה-21
המאה ה-21 הביאה עמה אתגרים חדשים. פיגועי 11 בספטמבר 2001 יצרו צורך למצוא דרכים חדשות להפעיל לחץ על קבוצות טרור ותומכיהם, ולעקוב אחר חקיקה נגד טרוריסטים. נוסף על כך, התפשטות מחלת האיידס הובילה ליצירת מחלקה המוקדשת לבריאות וזכויות אדם.
הדו"חות האחרונים של הארגון כוללים התייחסות לזכויות פליטים ביוון, היעלמויות של עצירים בסין, הפרות זכויות אדם בסודאן, ליקויים חמורים במערכת הבריאות בהודו, מערכת המשפט ברוסיה והתייחסותה למקרים בצ'צ'ניה,, הפליה נגד אזרחים שיעים בערב הסעודית רצח, עינויים ונטיות מיניות בעיראק, הרג של פלסטינים שהחזיקו דגלים לבנים בזמן מבצע עופרת יצוקה, עונש גופני של תלמידים עם נכויות בארצות הברית, ועוד רבים.
ב-27 באפריל 2021 הארגון פרסם דו"ח בשם "הסף נחצה: הרשויות הישראליות ופשעי האפרטהייד והרדיפה" שגורס שישראל מבצעת פשעי אפרטהייד ורדיפה, המהווים פשעים נגד האנושות, כלפי פלסטינים בישראל, בגדה המערבית, ברצועת עזה ובמזרח ירושלים. לפי הדו"ח בשלושת האזורים האחרונים מצטרף לכך דיכוי שיטתי כנגד הפלסטינים ונעשים מעשים לא אנושיים כנגדם, שבמצטבר מהווים את פשע האפרטהייד. הדו"ח טוען שרמת הדיכוי הכולל אכיפת משטר צבאי דרקוני על פלסטינים, שעה שאזרחים ישראלים זוכים למכלול הזכויות של החוק הישראלי, מגיע לכדי הדרגה הנדרשת להגדרתו כאפרטהייד. נוסף על כך, הדו"ח מפרט הגבלות על תנועת הפלסטינים, כגון סגר על רצועת עזה והנהגת משטר היתרים לפלסטינים, כדי לאפשר להם לעבור בין שטחי הגדה והרצועה, הפקעת יותר משליש מאדמות הגדה המערבית, כפיית תנאים קשים בחלקים של הגדה באופן שהוביל להעברה בכפייה של אלפי פלסטינים מבתיהם, ושלילת תושבות מפלסטינים.
פעילות
הארגון מפרסם דו"חות תקופתיים על הפרות זכויות במספר רב של שפות במעל 80 מדינות ברחבי העולם, לרבות לעיתים גם בשפה העברית. עובדי הארגון הם עורכי דין, עיתונאים, אנשי אקדמיה ומומחים למדינות שונות, בני לאומים שונים ובעלי רקעים מגוונים. לעיתים קרובות הארגון משתף פעולה עם ארגונים לזכויות אדם במדינות אחרות על מנת לקדם מטרות משותפות.
אנשי הארגון עורכים חקירות לבירור העובדות בנוגע לפגיעות בזכויות האדם בכל רחבי העולם. מדי שנה מפרסם Human Rights Watch את ממצאי החקירות הללו בעשרות ספרים ודוחות, ומביא לסיקור נרחב בתקשורת המקומית והבינלאומית. הפרסום מסייע לבייש ממשלות המפרות את זכויות האדם בפני אזרחיהן ובפני העולם. אנשי Human Rights Watch נפגשים לאחר הפרסום עם נציגי ממשלות – באומות המאוחדות, באיחוד האירופי, בוושינגטון ובבירות ברחבי העולם – על מנת לשדלם לערוך שינויים במדיניות ובהתנהלות בפועל. במצבים קיצוניים, Human Rights Watch דוחף להסרת התמיכה הצבאית והכלכלית בממשלות המפרות את זכויות תושביהן באורח מחפיר. ברגעי משבר Human Rights Watch מספק מידע עדכני בנוגע לעימותים בשעת התרחשותם. דיווחים שנמסרו על ידי פליטים, ואשר נאספו, הוצלבו ואומתו זה מול זה על ידי חוקרי הארגון, תרמו לעיצוב תגובתה של הקהילה הבינלאומית למלחמות שהתנהלו בקוסובו ובצ'צ'ניה.
Human Rights Watch מאמין כי הסטנדרטים הבינלאומיים של זכויות האדם חלים על כל בני האדם באורח שווה, וכי באמצעות פיקוח עיקש ומחאה המושמעת בעתה ניתן למנוע את הישנות הטרגדיות של המאה העשרים. הארגון מחויב לעקרונות ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948.
מושב הנהלת הארגון הוא בניו יורק, ולארגון משרדים גם בברלין, בבריסל, בשיקגו, בז'נבה, ביוהנסבורג, בלונדון, בלוס אנג'לס, במוסקבה, בפריז, בסן פרנסיסקו, בטוקיו, בטורונטו ובוושינגטון. במקרים רבים מקים הארגון משרדים זמניים באזורים שבהם מתנהלות חקירות מאומצות, וחוקרי הארגון מרבים לבקר במדינות אותן הם סוקרים, אלא אם כן נמנע הדבר משיקולי ביטחון.
כל גוף שהוא צד לעימות, יהא אשר יהא, עשוי למצוא עצמו מושא לפעילותו של Human Rights Watch. במסגרת עבודתו חשף הארגון הפרות שביצעו ממשלות ומורדים; שבט ההוטו ושבט הטוטסי; סרבים, קרואטים, מוסלמים בבוסניה ואלבנים מקוסובו; ישראלים ופלסטינים; נוצרים ומוסלמים באיי אינדונזיה ובמדבריות סודאן, ועוד רבים. הארגון מרבה לקרוא לארצות הברית לתמוך בזכויות האדם במדיניות החוץ שלה – אך גם מדווח על הפרות של זכויות אדם בתוך ארצות הברית, בין היתר בכל הנוגע לתנאי כליאה, לאלימות משטרתית, למעצר של מהגרים ולעונש המוות.
כל שנה מגיש "משמר זכויות האדם" את "פרס מגיני זכויות האדם" לפעילי זכויות אדם ברחבי העולם לכבוד אלו המוכיחים יכולות הנהגה ואומץ בהגנתם על זכויות אדם.
הנושאים העיקריים בהם עוסק הארגון, על פי מצעו הם:
ב"משמר זכויות האדם" מועסקים למעלה מ-270 עובדים. ראש הארגון, קנת רות, עומד בראשו מאז 1993. רות בוגר אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת בראון. אביו ברח מפני הנאצים ב-1938, דבר שעורר את עניינו של רות בזכויות אדם.
תקציב
"משמר זכויות האדם" מתגאה בהיעדר משוא פנים ובדיווחים מדויקים, ועל מנת לשמור על עצמאותו, מסרב לקבל תמיכה כספית מאף ממשלה ומאף סוכנות הממומנת בכסף ממשלתי. הארגון נתמך אך ורק על ידי תרומות מקרנות פרטיות ומאנשים פרטיים. בשנת 2008 גייס הארגון קרוב ל-44 מיליון דולר. ב-2008 קיבל הארגון 75% מתמיכתו מגורמים בצפון אמריקה, 25% מגורמים במערב אירופה, ופחות מאחוז מתורמים במקומות אחרים בעולם.
ביקורת ביחס לעמדת הארגון למדינת ישראל
כנגד "משמר זכויות האדם" נמתחה ביקורת על הטיה אנטי-ישראלית בדיווחיו, והוא אף הואשם בידי פרופסור ג'רלד שטיינברג, נשיא העמותה לאחריות ארגונים לא ממשלתיים ב"ניצול רטוריקת זכויות האדם כדי לבצע דה-לגיטימציה לישראל".
באוגוסט 2009 חשף העיתונאי בן-דרור ימיני שאחד מחברי הארגון, ג'ו סטורק, שחיבר חלק מדוחו"ת הארגון אודות ישראל, הוא פעיל שמאל רדיקלי אנטי-ישראלי שאף הביע תמיכה בעבר בטבח הספורטאים במינכן ובחיסול מדינת ישראל. בתגובה, פרסם סטורק מאמר בו אמר: "הציטוטים שהוא (ימיני) מייחס לי הם מלפני שלושים שנה. את רובם אינני מזהה, והם מנוגדים לדעות שאני מביע כבר עשורים. למשל, ציטוט סלקטיבי מתוך מאמר בלתי חתום מלפני 37 שנים, כאשר הייתי אחד משבעה מתנדבים שעמדו מאחורי הפרסום. כל עבודתי מאז מראה שמעולם לא תמכתי בהתקפה מעין זו. קרוב לארבעים שנה אני מתעד, כותב ומדבר נגד עוולות של ממשלות וארגונים לא מדינתיים חמושים במזרח התיכון... הקדשתי את חיי הבוגרים להגנת זכויות אדם לכל ולמאבק ברעיון שמותר לתקוף אזרחים מסיבות פוליטיות."
בספטמבר 2009 יצא מייסד הארגון רוברט ברנשטיין במאמר ביקורת ב"ניו יורק טיימס" ביחס למדיניותו של הארגון כלפי ישראל. ברנשטיין, שניהל את הארגון עד לשנת 1998, טען כי הארגון מתמקד יתר על המידה בישראל, הוא הוסיף כי הארגון איבד את ההתבוננות הביקורתית שלו להבדיל בין משטר דמוקרטי פתוח שיש בו תקשורת חופשית, לבין משטרים טוטליטריים סגורים, וכן את ההבחנה בין תוקף למגן. הארגון דחה את הביקורת וציין כי ברנשטיין עצמו הציג בדירקטוריון הארגון את עמדתו שעל הארגון לעסוק אך ורק בהפרות זכויות אדם על ידי מדינות שאינן דמוקרטיות, אך עמדתו נדחתה. נקבע במפורש כי גם דמוקרטיות (כמו ארצות הברית וישראל) מבצעות הפרות חמורות של דיני המלחמה, והארגון לא ימנע מלעסוק בהפרות אלה. קנת רות, ראש הארגון הגיב לטענות ברנשטיין על גבי עיתון הארץ.
ב-20 באפריל 2010, פרסם מגזין The New Republic כתבה בנוגע ל-HRW, ובאופן שבו HRW "מקדיש תשומת לב לא מידתית לעבירות שמבצעת ישראל."
בפברואר 2011 צירף HRW את שהואן ג'ברין, טרוריסט פלסטיני, לוועדה המייעצת למזרת התיכון של הארגון. ג'ברין, שכונה "דוקטור ג'קיל ומיסטר הייד" על ידי בית המשפט העליון של ישראל עקב פעילותו הכפולה כטרוריסט בארגון החזית העממית לשחרור פלסטין ובארגון זכויות האדם הפלסטיני אל-חאק, נחשב לדמות מעוררת מחלוקת. החלטה זו בוקרה על ידי רוברט ברנשטיין, מייסד הארגון, ארגון הלסינקי וואטץ' וכן פרופסור ג'רלד שטיינברג, מייסד ונשיא NGO Monitor.
בפברואר 2017 סירבה רשות האוכלוסין וההגירה להעניק אשרת עבודה לפעיל של "משמר זכויות האדם", בטענה שהארגון פועל בשירות התעמולה הפלסטינית.
שגריר ישראל באו"ם, גלעד ארדן, טען שהדו"ח שפרסם הארגון באפריל 2021 שבו נטען שישראל מבצעת פשעי אפרטהייד הוא "אסופה של שקרים ובדיות אנטישמיות".