cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריק רודוול
פרסים
^ Goren Trophy בשנת 2008. פרס הניתן על ידי התאגדות הברידג' האמריקאית לשחקן שצובר את המספר הגבוה ביותר של נקודות אמן באליפות צפון-אמריקה ובליגה האמריקאית הנערכות בסתו. זהו אותו פרס הנקרא Herman Trophy ששמו שונה בשנת 2008 ל-Goren Trophy לזכרו של צ'ארלס גורן.
פנתר יאנגי
פנתר יאנגי (שם מדעי: Panthera youngi) הוא מין נכחד מהסוג פנתר, שחי בתקופת הפליסטוקן. הממצאים שלו התגלו בצפון הרפובליקה העממית של סין בכפר ג'ואוקואודיין, סמוך לשרידי אוכלוסיית האנשים הקדומים סיננתרופוס מהמין הומו ארקטוס. ממצאים נוספים מימאגוצ'י ביפן שכללו שרידים של לסתות עליונות ותחתונות אולי השתייכו לאותו המין. הממצאים של פנתר זה מתוארכים ללפני 350,000 שנה מהיום, בערך באמצע הפליסטוקן.
הפנתר הקדום סווג ב-1934 בידי החוקר הסיני פיי וונג'ונג, תחילה לסוג חתול (Felis), אך בהמשך הוא הועבר לסוג פנתר בשל מבנה לסתות דומה. כמה חוקרים סוברים שמין זה נכלל כאותו מין יחד עם מיני פנתרים דמויי-אריה כמו אריה אמריקני ואריה המערות, כשחוקרים אחרים משייכים את כולם למין אריה (Panthera leo), אך הדבר לא הוסכם בקהילה המדעית.
הפנתר הקדום דמה מאוד לאריה האמריקני, וכמותו היה גדול מהאריות האפריקאים. הוא הגיע לאורך 2.5 מטר ולמשקל 170 עד 350 קילוגרם. מכיוון שחי בתקופת הקרח הוא כנראה היה מכוסה בפרווה בדומה לרוב היונקים בתקופתו וייתכן שגם נמצא במערות שהיו חמימות יחסית.
וילהלם פון לנץ
וילהלם פון לנץ (בגרמנית: Wilhelm von Lenz 20 במאי 1809 - 7 בינואר 1883) היה פקיד ממשל וסופר גרמני-רוסי, יליד ריגה שבלטביה.
וילהלם פון לנץ התרועע עם רבים ממלחיני התקופה הרומנטית של אמצע המאה ה-19, בהם פרנץ ליסט, פרדריק שופן והקטור ברליוז. עבודתו החשובה והמשפיעה ביותר של לנץ הייתה ביוגרפיה מוקדמת של לודוויג ואן בטהובן, שנקראה "בטהובן ושלושת הסגנונות שלו" (Beethoven et ses trois styles) (1855), שנכתבה בתגובה לזלזול בבטהובן שביטא אלכסנדר אוּליבּישֶב (Alexander Ulybyshev) בספרו "ביוגרפיה חדשה של מוצרט" (Nouvelle biographie de Mozar)  (1843). לנץ קידם את הרעיון (שהעלו לפניו אחרים, כדוגמת פרנסואה-ז'וזף פטיס), שאת הסגנון המוזיקלי של בטהובן יש לחלק לשלוש תקופות אופייניות. החלוקה לתקופות של לנץ, בשינויים קלים, עודנה מקובלת על מוזיקולוגים רבים הדנים ביצירות בטהובן.
יחסי ארצות הברית–קפריסין
יחסי ארצות הברית–קפריסין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת קפריסין. היחסים בין שתי המדינות מתוארים על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית כ"מצוינים". ארצות הברית שותפה לקפריסין במספר ארגונים בינלאומיים: קרן המטבע הבינלאומית, הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה, הבנק העולמי, האומות המאוחדות וארגון הסחר העולמי. קפריסין הייתה פעם מדינה משקיפה בארגון המדינות האמריקאיות.
בדו"ח המנהיגות האמריקני לשנת 2012 26% מהקפריסאים הביעו דעה חיובית בנוגע להנהגת ארצות הברית, 35% הביעו דעה שלילית ו-39% הביעו דעת ביניים או לא ידעו לומר מה הם חושבים על ההנהגה.
היסטוריה
ארצות הברית רואה את הסטטוס קוו בסוגיית קפריסין כבלתי מתקבל על הדעת. ארצות הברית פונה מדי שנה לאומות המאוחדות כדי לנסות למצוא הסדר קבוע והוגן לכל הצדדים. ארצות הברית פועלת בשיתוף פעולה הדוק עם קפריסין במלחמה בטרור. הסכם סיוע משפטי הדדי, שנכנס לתוקפו מאז ה-18 בספטמבר 2002, מקדם שיתוף פעולה דו-צדדי. קפריסין חתמה גם על הסכם ביטחון ימי עם ארצות הברית ב-25 ביולי 2005, המחזק את שיתוף הפעולה הדו-צדדי נגד הטרור.
ארצות הברית העבירה יותר משני מיליון דולר לשתי הקהילות הקפריסאיות (היוונית והטורקית) מאז אמצע שנות השבעים, וכעת היא מספקת כ-24 מיליון דולר בשנה לצמצום המתחים ולקידום השלום ושיתוף הפעולה בין שתי הקהילות. בשנת 2004 הפקידה ארצות הברית מיליוני דולרים בקופת המדינה של קפריסין הטורקית על מנת לצמצם עלויות כלכליות של הסדר עתידי.
בית הקברות נחלת יצחק
בית הקברות נחלת יצחק בגבול גבעתיים-תל אביב הוא מבתי הקברות הוותיקים בגוש דן. נקרא על שם השכונה שבה הוא נמצא, שכונת נחלת יצחק.
היסטוריה
שטח בית הקברות נקנה על ידי חברה קדישא במספר שלבים. בתחילה נקנו 32 דונם ולאחר מכן, באפריל 1930, 22 דונם נוספים. המקום נפתח לקבורה בשנת 1932 בשל הצפיפות בבית הקברות טרומפלדור, בית העלמין היהודי היחיד בתל אביב ובנותיה באותו זמן. שטחו העיקרי של בית העלמין נמצא בתחום השיפוט של עיריית גבעתיים וחלקו בתחום השיפוט של תל אביב-יפו.
לבית הקברות שני מתחמים מוקפי חומות, המופרדים ביניהם על ידי רחוב אבני זיכרון, שהוא כביש ואיננו מהווה חלק מהם. המתחם העיקרי הוא בעל צורת מלבן, המשתרע ממזרח למערב ובו שדרה מרכזית. המתחם האחר ממוקם ממערב לו, וצורתו כמשולש, שבסיסו פונה אל המלבן. פתחי שני המתחמים נמצאים זה מול זה ומקושרים במעבר להולכי רגל לרוחב רחוב אבני זיכרון.
בית הקברות משתרע על פני שטח של 86 דונם ובו כ-30 אלף קברים, מתוכם כ-7,500 קברים של ילדים. בית העלמין הוכרז על ידי המוסד לביטוח לאומי כבית עלמין סגור לקבורה, והקבורה בו מתאפשרת במשורה ותמורת תשלום גבוה ביותר. לאורך השדרה הראשית במתחם המזרחי, שאורכה 700 מטר, מצויים עצים, פרחים, מדשאות, ספסלי ישיבה ופינות מוצלות.
בגלל הצפות בעונת החורף במקטע ואדי מוסררה של נחל איילון, שמנעה גישה לבית הקברות מכיוון תל אביב, רכשה החברה קדישא בשנות ה-30 של המאה ה-20 שטח אדמה ברוחב 8 מטר מהטמפלרים בשרונה שהיו בעלי הקרקע כדי לבנות גשר ולסלול כביש למעבר גם בימי סער. עיריית תל אביב סללה את כביש הגישה ותמכה כספית בבניית הגשר.
רבים מהקבורים בנחלת יצחק הם אישים ידועים בעולם התורה והחסידות, צאצאים של שושלות חסידיות גדולות, כגון אדמו"רי חסידות רוז'ין, הרבי משטפנשט, רבני שכונות ומחלקות ורבנים ראשיים של העיר תל אביב וכן עסקנים, סופרים ואנשים מן היישוב.
הסופר א. ז. בן ישי, שנתן את שמם של רחובות רבים באזור תל אביב, הבליע בחן רב מעין "הכנה" לבאי בית הקברות מכיוון מערב. ההולך ברחוב נחלת יצחק מזרחה, רואה את רחוב חפץ חיים, לאחר מכן את רחוב חיי אדם, ולבסוף, לפני הפניה לבית הקברות, את רחוב מעבר יבוק. משחק שמות זה הוא דו-רבדי: שמות הרחובות הללו הם שמות ספרי אחרונים, כאשר ה"סיפור" מתחיל מאדם החפץ חיים, לאחר מכן הוא חי (חיי אדם), אחר כך אל אל רחוב המתאר מצב שבו הוא מת (מעבר יבוק הוא ספר מנהגי אבלות שכתב ר' אהרן ברכיה ממודנה) ובסוף אל "רחוב אבני זיכרון" שבו נמצאת הכניסה הראשית אל בית הקברות.
חלקות צבאיות ואנדרטאות
בבית העלמין ארבע חלקות צבאיות לחללי מלחמת העצמאות, הממוקמות במתחם המערבי (1,151 חללים).
במתחם המזרחי נמצאת חלקה לחללי תנועת המרי העברי והמחתרות, ובהם חללי אלטלנה וכן חלקת הקבורה של מפקד הלח"י, אברהם שטרן (יאיר) במקום גם מספר קברי אחים של חללי הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב במלחמת העולם השנייה, חללי המאורעות וההעפלה.
בדומה לבתי קברות אחרים בישראל, גם בבית הקברות נחלת יצחק הוקמו אנדרטאות לזכר קורבנות השואה. מתחת לחלק מהן נטמנו אפר ועצמות שהובאו ממחנות ההשמדה. באנדרטאות: אנדרטאות לזכר הנספים בטרבלינקה, במיידנק ובבאבי יאר, ואנדרטאות ליהודי ליטא, לבוב וראדומסק. אנדרטאות אלו ממוקמות במתחם המערבי.
STS-82
STS-82,הייתה המשימה ב-22 של מעבורת החלל דיסקברי. זו הייתה משימת השירות השנייה לטלסקופ החלל האבל.
המשימה
ביום השלישי של המשימה החלו עבודות תחזוקה של טלסקופ החלל האבל. באותו היום בוצע פעילות חוץ רכבית שנמשכה 6 שעות ו-42 דקות. בהמשך, בכל יום בוצע פעילות חוץ רכבית נוספת ובסך הכול 5 פעילויות. המשך הכולל של פעילויות היה מעל ל-32 שעות. פעילויות תחזוקה שיפרו את הביצועים של הטלסקופ והאריכו את זמן פעילותו. חלק מהמכשירים שהותקנו על הטלסקופ הוחלפו למכשירים מתקדמים. חלקים של הטלסקופ ומכשור תומך הוחלפו לחדשים. חלקים שהוחלפו הוכנסו לתא המטען של המעברות ומצבם נחקר כאשר הוחזרו לכדור הארץ.
המעבורת נחתה במרכז החלל קנדי במסלול נחיתה מס' 15.
ג'קי ארל היילי
ג'קי ארל היילי (באנגלית: Jackie Earle Haley; נולד ב-14 ביולי 1961) הוא שחקן קולנוע אמריקאי, שהיה מועמד לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2006 על משחקו בסרט "ילדים קטנים" וזכה לפרסום רב שגילם את גיבור-על רורשאך בסרט "השומרים".
ביוגרפיה
היילי נולד ביישוב הקהילתי נורסט'רידג' שבלוס אנג'לס, בנו של אבן ארל "באד" היילי שדרן רדיו מקומי ושחקן.
במהלך חייו התחתן הייל 3 פעמים, נישואיו הראשונים היו עם שרי ווהן ב-1979.
להיילי 2 ילדים, בן כריסטופר (1986) מנישואיו השניים של היילי ואוליביה (1998) ממערכות יחסים אחרות. היילי התחתן עם אשתו השלישית אמיליה קרוז בשנת 2004 וחי כיום בסן אנטוניו, טקסס.
משחק
את הקריירה שלו בתור שחקן החל היילי בשנת 1975 בדרמת המותחן של ג'ון שלזינגר "יומו של הארבה", שהייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר. שנה לאחר מכן הופיע בקומדיית הספורט "הכי גרועים בליגה", הופעה שרק העלתה את מעמדו של היילי ככוכב קולנוע. ב-1979 שיחק היילי בדרמת הספורט הקומית זוכת פרס האוסקר "תרגילים בהתבגרות", סרט שנחשב לאחד מסרטי הספורט הטובים בכל הזמנים. לאחר מכן לא הרבה היילי לשחק בפרויקטים קולנועיים גדולים והסתפק פה ושם בהופעות בסרטים קטנים כגון: "נמסיס", "איש הבובות" ו"שוטר מכני 3".
בשנת 2006 חזר היילי לפעילות קולנועית שוטפת ושיחק לצידן של קייט וינסלט וג'ניפר קונלי בדרמה הרומנטית מועמדת 3 פרסי אוסקר "ילדים קטנים", בסרט גילם היילי את דמותו של רונלד ג'יימס מק'גרובי, עבריין מין שנשלח לכלא בגין התערטלות פומבית מול ילדים. על תפקיד המשנה שעשה בסרט קיבל היילי מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר אותה הפסיד לאלן ארקין.
ב-2009 כיכב היילי בדרמת המסתורין הבדיונית של זאק סניידר "השומרים" בה גילם את רורשאך, נולד לאם יצאנית שהצהירה בילדותו בפניו כי הייתה צריכה לעבור הפלה, לא מצליח לשלוט בזעמו כשהוא קולט שמשהו ממש לא בסדר עם המין האנושי. רורשאך הוא אדם אלים ואינו בוחל באמצעים בחקירותיו, מרבית עלילת הסרט מסופרת דרך עיניו באמצעות רישומיו ביומנו.
גבעת ארנון
גבעת ארנון (או גבעה 777 או גבעת הברנדי) היא מאחז השוכן מזרחית לאיתמר, על רכס גדעונים המחבר בין השומרון לבקעת הירדן. היישוב נמצא על גבעה בגובה 777 מטר מעל פני הים, ומכאן שמה הנוסף של הגבעה.
ג'קי ארל היילי
משחק
בשנת 2016 גילם את דמותו של ריימונד קוב בדרמה ההיסטורית של הבמאי נייט פארקר "הולדתה של אומה" שקיבלה שבחים רבים. באותה השנה הופיעה דמותו בסדרת האנימציה "המופע של קליבלנד" עונה 2 פרק 16.
גבעת ארנון
היסטוריה
המאחז הוקם בחנוכה התשנ"ט, 1999, ביוזמתו של ארגון חי"ל - חוסן יהודי לישראל - קבוצת אידאולוגים ימניים מהצפון, שהוקמה על ידי ד"ר גדי אשל מנופית, אליה הצטרפו אהוביה טבנקין (עין חרוד) מנחם בן צבי (מנחמיה), דוד כנעני (כפר יהושע), שמואל ברק, עודד אלון, אלכס גימבורג: אנשים חילונים שראו את המעשה החלוצי ציוני בהקמת מאחז מעל איתמר (יישוב) בדומה ל-גבעות עולם. בין המקימים הראשוניים היה גם רן סגל, מתושבי הגבעה). את ההקמה והסיוע למקום קיבלו המייסדים מאברי רן מקים ומייסד חוות גבעות עולם . בתחילה היה שמו של המקום גבעה 777, אך המקום שונה לגבעת ארנון ומנציח את זכרו של אריה ארנלדו אנגריוני (אותיות שמו של אגריוני), שנרצח בליל 7 במאי 2001 במהלך האינתיפאדה השנייה בפיגוע על ידי מחבלים, בעת ששמר על ציוד חקלאי במקום, לאחר שתושבי הגבעה גרו בגבעה סמוכה (ינוח) ועל הגבעה היו רק מגדל מים וכמה קרוואנים שעליהם שמרו.
ג'קי ארל היילי
בימוי
בשנת 2015 החל לעבוד על הסרט "הקרימינלים"; מותחן פשע אותו ביים היילי ואף שיחק בתפקיד קטן. הסרט יצא לאקרנים ב-20 בנובמבר 2015 ברחבי ארצות הברית וקיבל ביקורות מעורבות, שליליות לרוב.
גבעת ארנון
היסטוריה
בפברואר 2023 החליט הקבינט להכשיר את היישוב כתגובה לפיגועים בנווה יעקב וברמות.
אוכלוסייה
האוכלוסייה בגבעה מעורבת - דתית וחילונית, ובכך ייחודית בנוף ההתיישבות בגב ההר. תושבי הגבעה עוסקים בחקלאות אקולוגית מקומית במספר מטעים, ובמקצועות חופשיים. בשנת 2010 מנה היישוב כ-13 בתים מאוכלסים עם למעלה מ-50 תושבים, כיום ישנם כ-40 משפחות עם למעלה מ-130 תושבים. התושבים הראשונים היו בני הגרעין החילוני חי"ל (חוסן יהודי לישראל).
יקבים
בגבעת ארנון ניטעו כרמים אורגניים, ובצידם הוקמו שני יקבים הסמוכים לגת עתיקה ששרידיה נמצאו במקום. ובנוסף כרמים ויקבים שאינם אורגניים. תנאי האקלים והאדמה באזור ההר (טרואר) אופטימליים לגידול זנים שונים של גפנים, כמו קברנה פרנק, קברנה סובניון, מרלו, סאן ג’ובזה, פינו-נואר ומוסקט המבורגי. היין מתיישן בחביות עץ אלון צרפתי במשך כשנה.
יקב אחד נקרא 'יקב ארנון' ובעליו הוא ברק שמואל, והשני נקרא 'יקב תום' ובעליו הוא תומר פניני.
בתחרות היינות הבינלאומית טרה וינו, זכה 'יקב תום' בתואר "היקב הטוב ביותר" בקטגוריית יקבי הבוטיק, וכן במדליית "זהב כפול" (התואר הגבוה ביותר בתחרות) ליין היקב בשם "קברנה פרנק 2016" מכרם מירב של היקב.
יקב נוסף הוא יקב סרטבה, של עדי ואיתן מלט. עדי היא ביתם של הרב אביחי רונצקי, לשעבר הרב הראשי של צה"ל ושל האמנית רונית רונצקי. ואיתן הוא בנו של ברק מלט, הבעלים של בית הבד ביישוב איתמר.
יקב נוסף הוא יקב בראשית, של שרה מוריה ושי עשהאל.
מוטי אשכנזי
ביוגרפיה
אשכנזי נולד בחיפה, למד בבית הספר החקלאי כדורי, והיה חבר בתנועת המחנות העולים. בשנת 1958 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לצנחנים ושירת בגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר אשכנזי מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד הנח"ל המוצנח והשתחרר בדרגת סגן. במלחמת ששת הימים שירת בגדוד 68 של החטיבה הירושלמית והשתתף בקרבות שחרור ירושלים.
כניסה לפעילות פוליטית
זמן קצר ביותר לאחר מלחמת ששת הימים, לקח אשכנזי חלק פעיל בהקמת התנועה לשלום וביטחון, שדגלה בהקמת ישות פלסטינית עצמאית לצד ישראל. לקראת הבחירות לכנסת השביעית ב-1969, החלו קולות בתנועה קוראים להפיכתה למפלגה והתמודדות בבחירות. אשכנזי, שהתנגד נחרצות למהלך זה, פרש מהתנועה. המפלגה החדשה לא עברה את אחוז החסימה ובכך למעשה סיימה את דרכה. בראשית העשור הבא, התגייס אשכנזי יחד עם סטודנטים נוספים, לסיוע לקבוצת צעירים משכונת מוסררה בירושלים במאבקם לשוויון. קבוצה זו כינתה עצמה בהמשך "הפנתרים השחורים". משהושם דגש על ה"עוינות לאשכנזים", פרש אשכנזי באזהרה כי מדובר ב"כישלון מובנה מראש".
בשנים 1972–1973, בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים, פרסם אשכנזי שורה של מאמרים שהזהירו מפני מלחמה עקב התפתחותה של "תורת המלחמה בשלבים" במצרים, שהניעה בהמשך את מטרותיו האסטרטגיות המוגבלות של אנואר סאדאת במלחמה. מאמר כזה, שהצביע על המשמעויות של מדיניות אסטרטגית זו ומזהיר מסכנת ההתעלמות ממנה, נדחה על ידי גרשון ריבלין, עורך רבעון משרד הביטחון "מערכות", בנימוק שאינו מתאים לעיתון זה. אשכנזי, שנואש מלנסות להשפיע על תפיסתה של החברה הישראלית את מצבה בגבול הדרומי, החליט לפנות ישירות למפקדי הצבא. בתחילה פנה למפקד החטיבה הצפונית בתעלה סואץ ומשחש כי אין מקשיבים, פנה למפקדיו הישירים בגדוד 68, גדוד המילואים בו שירת. לדבריו, נכשל כישלון חרוץ. למרות זאת, המשיך מוטי אשכנזי להתריע בפניו מפקדיו ערב המלחמה עד לפרוץ הקרבות ממש, אז שימש כמפקד מוצב בודפשט כאיש מילואים. מאמרו על "האסטרטגיה והטקטיקה של המלחמה בשלבים" התפרסם כשנה לאחר המלחמה, ב-6 בדצמבר 1974 בעיתון "מעריב".
תנועת המחאה
אשכנזי התפרסם לאחר שחרורו משירות המילואים בפברואר 1974. הוא סבר שמהלכי הנהגת המדינה במלחמה היו כושלים, ובמיוחד דרש את התפטרותו של שר הביטחון משה דיין. הוא הכריז על שביתת רעב בת 48 שעות והתייצב להפגין מול משרד ראש הממשלה בגפו מחאתו של אשכנזי, שהתחיל כמפגין בודד, תפסה תאוצה ועם הזמן הצטרפו אליו רבבות אזרחים וחיילי מילואים שהגיעו ישר מהחזית, שקראו להתפטרות הממשלה. בהפגנה ב-24 במרץ 1974 כבר השתתפו 6,000 איש.
מחאתו של אשכנזי התרחשה במקביל לדיוני ועדת אגרנט שקבעה כי ראשי הצבא אחראים למחדל אך פטרה את ההנהגה המדינית. כמו כן, ב-31 בדצמבר 1973, התקיימו הבחירות לכנסת השמינית שתוצאותיהן שמרו על סטטוס קוו בהנהגת המדינה. למרות תוצאות הבחירות שהשאירו את אותה הנהגה על כנה, יצא אשכנזי במחאתו נגד דיין ובזמן שביתת הרעב אף נקרא להיפגש איתו בתיווכו של פרופסור נתן רוטנשטרייך. דיין טען שתוצאות הבחירות מוכיחות שאשכנזי טועה. במידה רבה ניתן לומר שמחאת אשכנזי הצליחה בסופו של דבר, כיוון שראש הממשלה גולדה מאיר התפטרה במאי 1974, חודשיים בלבד לאחר הקמת ממשלתה החדשה. למרות התפטרות גולדה מאיר ומשה דיין, חזר להפגין ביוני 1974. תנועת המחאה, שלמעשה הורכבה ממספר תנועות עם סדר-יום שונה, דעכה לאטה עד היעלמותה באוגוסט 1974, ארבעה חודשים לאחר התפטרותה של גולדה מאיר. עם זאת אשכנזי המשיך במחאה. ב-6 באוקטובר 1974, הפגין ביום השנה למלחמה, בתביעה לחקור את מחדלי המלחמה במלואם ולהיערך לבחירות חדשות תוך חצי שנה.
בנובמבר 1975 עתר לבג"ץ בדרישה ששר הביטחון והרמטכ"ל יבצעו תחקיר מקיף על כל הליקויים שנתגלו במלחמה, ולפעול על פי המלצות ועדת אגרנט לחשיפת כל הכשלונות והליקויים. העתירה נדחתה.
המשך הקריירה
לאחר הפגנות המחאה הודח אשכנזי מתפקידו כמפקד פלוגה. במשך 11 שנה גם לא זומן למילואים. אשכנזי המשיך להיות מעורב במשך השנים בפעילות מחאה ציבורית. במקביל הקים מפעל, אחר כך עסק לפיתוח וייצור משחקים, ושימש מדי פעם כיועץ אסטרטגי לגופים שונים.
בשנת 1982 הגיש עתירה לבג"ץ שתחייב את המדינה להשתתף במימון גן חובה גם לאמהות העובדות כעצמאיות.
בינואר 1989 הוביל מחאה נגד הריבית הגבוהה במשק.
בעקבות האינתיפאדה השנייה קידם גרסה של תוכנית הקונפדרציה לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב-2003 יצא לאור ספר שכתביו על קורותיו במלחמת יום הכיפורים בשם "הערב בשש תפרוץ מלחמה".
באוגוסט 2011 היה אחד הנואמים בהפגנת מחאת האוהלים שנערכה בכיכר המדינה באוגוסט 2011.
החל משנת 2017 היה שותף בפעילות המחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה. בינואר 2018 נאם בהפגנה של תנועת המחאה בכיכר הבימה בתל אביב.
ב-2019 רץ לבחירות לכנסת ה-21 במפלגת צדק חברתי.
קרי-קרי
קְרִי-קְרִי (שם מדעי: Capra aegagrus creticus), או עז הבר הכריתית (מלשון כריתים), הוא תת-מין ממשפחת עז הבר. הקרי-קרי הוא פרסתן גדול יותר משאר הפרסתנים החיים במזרח הים התיכון. כיום הקרי קרי נפוץ אך ורק במספר מצומצם של איים יווניים, אך תפוצתו העיקרית היא בכרתים.
מאפיינים
צבעה של פרוות הקרי-קרי הוא חום-זהוב, ורגליו צבועות בשחור ולבן. פניו שחורות למחצה וכך גם זנבו. הקרי-קרי בעל מראה מרשים במיוחד ביחס ליתר תת-מיניו של עז הבר. בטבע הקרי-קרי ידועים בביישנותם. הם נחים במשך רוב היום כמו זכרי האריות. הקרי-קרי לא נחשב לבעל חיים אנדמי לכרתים, שכן הוא יובא על ידי התרבות המינואית. בעקבות הכחדות ממקומות מחייתו הטבעיים, הקרי-קרי לא נפוץ בשום מקום אחר חוץ מכרתים והאיים הסובבים לו.
הקרי קרי אינה עז ילידית של כרתים, ומניחים שהאדם ייבא אותה לאי בסביבות התקופה המינואית. ארכאולוגים מצאו ציורי קיר שבהם מופיעות העזים ומשערים כי תושבי האי סגדו להן כאלים. שם זכרי הקרי-קרי באי הוא אגרימי שפירוש השם ה"פראי". שם נקבות הקרי-קרי הוא סאנאדה. לקרי-קרי משמעות תרבותית עצמאות בכרתים והוא נחשב לסמל האי, בדומה לכך שהקנגורו מסמל את אוסטרליה.
בשנת 1960 ירד מספר הקרי-קרי העולמי אל מתחת ל-200 פרטים. מספר נמוך זה היה אחת הסיבות להפיכתו של קניון סאמריה שבכרתים לשמורת טבע בשנות ה-60. כיום חיים באי כ-2,000 עזים, ומצבם עדיין מוגדר כפגיע. למרות המאמצים הרבים שמושקעים בשימור תת-המין, ישנם מספר גורמים המקשים על התאוששות הקרי קרי, כמו ציד שמטרתו השגת בשרם ועורם.
פרטים של העז נמצאים בחי בר כרמל. הם לא שוחררו לטבע.
מאיר חדש
הרב מאיר חדש (כ"ז בשבט ה'תרנ"ח, 19 בפברואר 1898 - כ"ט בטבת ה'תשמ"ט, 6 בינואר 1989) היה משגיח ישיבת חברון במשך למעלה מיובל. כמו כן שימש כמשגיח בישיבות עטרת ישראל ואור אלחנן, ובלט בקרב אישי תנועת המוסר.
קורות חיים
נולד בעיירה פאריץ' שבפלך מינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בלארוס) לרב בן-ציון ומחלה חדש (חודוש). בגיל 11 החל ללמוד בישיבה לצעירים בשקלוב בראשה עמד באותה עת הרב פסח פרוסקין, לאחר שנתיים נכנס ללמוד בישיבת סלבודקה והפך לתלמידו המובהק של "הסבא מסלבודקה", הרב נתן צבי פינקל, שאת שיחותיו אף ערך ופרסם בספר "אור הצפון". היה מקורב למשגיח הישיבה, הרב אברהם גרודזינסקי שהשפיע רבות על אישיותו.
יוהאן אדם הילר
יוהאן אדם הילר (בגרמנית: Johann Adam Hiller; 25 בדצמבר 1728 – 16 ביוני 1804) היה מלחין גרמני ומחבר ספרות מוזיקלית, שנחשב ליוצר הזינגשפיל, צורה מוקדמת של אופרה גרמנית. ברבות מן האופרות הללו עבד עם המשורר כריסטיאן פליקס וייסה. נוסף על כך, הילר היה מורה, שעודד חינוך מוזיקלי לנשים. בין תלמידותיו היו אליזבת מארה וקורונה שרטר.
מאיר חדש
קורות חיים
בגיל 16 עבר אביו לארצות הברית במטרה להביא לשם את שאר בני משפחתו אך מלחמת העולם הראשונה שפרצה אז הפרידה ביניהם, לאחר תקופה נפטרה אמו בפתאומיות ועל כתפיו נפל עֻלָּם של אחיו ואחותו. בזמן המלחמה הועמד בפני כיתת יורים רוסית לאחר שנתפס ללא תעודות, אך ניצל בנס.
בשנת ה'תרפ"ו עלה לארץ ישראל ובחודש תמוז באותה שנה הצטרף לקבוצת הבחורים שפתחה את סניף הישיבה בעיר חברון. על אף היותו צעיר, הורשה להיכנס לשיחותיו של "הסבא מסלובודקה". במאורעות תרפ"ט (1929) ניצל בנס כשהוא שוכב מתחת לגופות חבריו. בשנות השלושים, לאחר פטירת המשגיח הרב יהודה לייב חסמן בשנת ה'תרצ"ו, התמנה כמשגיח בישיבה.
יוהאן אדם הילר
ביוגרפיה
הילר חזר ללייפציג והתמנה למנהל ה"קונצרט הגדול", משרה שבה נשאר עד 1771. כעבור ארבע שנים ייסד הילר אגודת קונצרטים משלו, ה-Musikübende Gesellschaft עוד ייסד בלייפציג בית ספר, שבו הכשיר מוזיקאים צעירים בשירה ובנגינה. שתיים מתלמידותיו המפורסמות ביותר היו קורונה שרטר וגרטרוד אליזבת מארה, לשעבר שמלינג, שתיהן זמרות מוכשרות. ב-1788 התמנה הילר למנהל המוזיקה בכנסיית פאולינה שליד אוניברסיטת לייפציג. בתקופה זו גם ארגן קונצרטים רוחניים לתענית שלפני הפסחא.
מאיר חדש
קורות חיים
בשנותיו האחרונות כיהן גם כמשגיח בישיבת "עטרת ישראל" שהוקמה על ידי חתנו הרב ברוך מרדכי אזרחי, וכן בישיבת "אור אלחנן" שהקים בנו הרב משה מרדכי חדש, כמו כן מסר שיחות בישיבת תפארת התורה.
יוהאן אדם הילר
ביוגרפיה
בשנות ה-80 של המאה ה-18 השיג משרות חדשות בלהיטות גדלה והולכת. בשנת 1781 היה למנצח תזמורת הגוונדהאוס. באותה שנה ביקר בחצר הדוכס מקורלנד במיטאו, נסיעה שהביאה למינוי הילר לקאפלמייסטר במיטאו כעבור ארבע שנים. נוסף למשרותיו בגוונדהאוס ובכנסיית פאולינה, קיבל בשנת 1783 את משרת המנהל המוזיקלי של "הכנסייה החדשה", שהקנתה לו מעמד של סמכות מוזיקלית עליונה בלייפציג, ואולם, כאשר קיבל על עצמו את המשרה החדשה במיטאו, בשנת 1785, ויתר הילר על כל משרותיו בלייפציג. מחמת המצב הפוליטי הרעוע בחצר של קורלנד, התפטר ממשרתו שם לאחר שנה אחת בלבד. כיוון שלא הייתה לו עוד תעסוקה בלייפציג, היה עליו לארגן קונצרטים כדי להשתכר למחייתו, אבל למזלו הצליח לקבל בשנת 1787 את משרת המנהל המוזיקלי של עיריית ברסלאו. הוא עשה שנתיים בברסלאו וחזר ללייפציג בשנת 1789 לשמש מנצח מקהלה בכנסיית תומאס, תפקידו משכבר הימים של יוהאן סבסטיאן באך. הוא נשאר בעבודתו זו עד 1800 ואז התפטר מחמת גילו. אין קרבה משפחתית בין יוהאן אדם הילר לבין המלחין והמנצח פרדיננד הילר. הלך לעולמו בשנת 1804 בלייפציג.
מאיר חדש
קורות חיים
הרב חדש נפטר בכ"ט בטבת ה'תשמ"ט ונטמן בחלקת ישיבת חברון בבית הקברות בהר הזיתים.
יוהאן אדם הילר
כתבים
תרומתו העיקרית של הילר בתחום זה כוללת את Wöchentliche Nachrichten, כתב עת מוזיקלי שבו פרסם סקירות של מופעים, פרסומי מוזיקה חדשים ומאמרים על נושאים שונים הקשורים למוזיקה. מתוך מאמריו בכתב העת הזה אפשר לראות בבירור, שהילר היה פתוח לאופנות חדשות במוזיקה והעדיף את האסה על פני י. ס. באך וגלוק.
מאיר חדש
קורות חיים
בנו, הרב משה מרדכי חדש הקים לזכרו את ישיבת "כנסת מאיר" בראשון לציון. על שמו רחוב "הרב מאיר חדש" בשכונת רמת שלמה, ושכונת "רמת מאיר" במודיעין עילית.
יוהאן אדם הילר
כתבים
כתביו האסתטיים של הילר כוללים את Abhandlung über die Nachahmung der Natur in der Musik משנת 1754 ואת Über die Musik und deren Wirkungen משנת 1781, שהוא תרגום מצרפתית של "הרהורים על מוזיקה" מאת שאבאנו.
מאיר חדש
משפחתו
הרב חדש היה נשוי לצביה, בתו של הרב נפתלי מנחם הוטנר מרבני איישישוק, שהיה בנו של רבי יוסף זונדל הוטנר מאיישישוק. לאחר עלייתה לארץ ישראל התגוררה צביה אצל בת דודתה חוה לאה קוק אשת רבי צבי יהודה קוק, ואחר כך עברה להתגורר בבית דודה ראש הישיבה בחברון.
יוהאן אדם הילר
כתבים
כהיסטוריון פרסם הילר סדרה של אנקדוטות וביוגרפיות, Anecdoten zur Lebensgeschichte grosser Regenten und berühmter Staatsmänner ו-Lebensbeschreibungen berühmter Musikgelehrten und Tonkünstler neuerer Zeit
מאיר חדש
משפחתו
אמה של צביה חדש, קריינה, הייתה אחותו של ראש ישיבת סלבודקה הרב משה מרדכי אפשטיין.
יוהאן אדם הילר
כתבים
רוב כתביו עוסקים בפדגוגיה. בפרסומים אלה מתגלה הילר כמורה מוכשר, שראה בהכרת המוזיקה חלק חיוני בהשכלתו של כל אדם באשר הוא.
מאיר חדש
משפחתו
אחיו, הרב דוד חדש, שימש שנים רבות כר"מ בישיבת היישוב החדש.
ספרי מאמריו ושיחותיו
לאחר פטירתו כונסו מאמריו ושיחותיו על ידי תלמידיו, ועד כה יצאו כמה ספרים:
תחום אפור
תחום אפור (וכן שטח אפור, אזור אפור) הוא ביטוי המציין גבול עמום בין שני תחומים (או יותר). הגבול עשוי להיות בלתי מוגדר בבירור, קשה להגדרה או שהגדרתו נוטה להשתנות.
הביטוי "תחום אפור" משמש בתחומים שונים:
סובייקטיביזם מוסרי
סובייקטיביזם מוסרי הוא האמונה המטא-אתית לפיה כל הטענות המוסריות ניתנות לצמצום לטענות עובדתיות לגבי עמדותיו של הפרט. הוא מנוגד לאובייקטיביזם מוסרי, על-פיו טענות מוסריות הן בלתי-תלויות בהתייחסויותיו האישיות של הפרט. זהו סוג של רלטיביזם מוסרי במובן זה שערך האמת של טענות מוסריות יחסי לעמדותיו של הפרט.
__תוכן__
הוא עולה בקנה אחד עם אבסולוטיזם מוסרי, בכך שהפרט יכול להחזיק בביטחון בכלליו המוסריים וליישמם מבלי להתייחס לנסיבות. סובייקטיביזם מוסרי תואם גם ל-"רלטיביזם" כשהלה נתפש כאומר את ההפך מאבסולוטיזם, היינו, שיש להתאים את הכללים המוסריים למציאות.
הסובייקטיביסט המוסרי עשוי לטעון, למשל, שהכוונה בהיותו של משהו נכון מוסרית היא שהוא מתקבל בחיוב על ידי האיש או האנשים בעלי העניין במקרה זה. (דבר זה יכול להוביל לאמונה שדברים שונים נכונים להשקפות מוסריות שונות.) אחת המשמעויות של אמונות אלה היא, שבניגוד לספקנים המוסריים או לנון-קוגניטיביסטים, הסובייקטיביסט עשוי לחשוב שטענות מוסריות הן אמנם סובייקטיביות, אך אף על פי כן נמנות עם סוגי הדברים שעשויים להיות בעלי ערך אמת, כתלות באדם מחווה הדעה.
יום השבת אין כמוהו
"יוֹם הַשַּׁבָּת אֵין כָּמוֹהוּ" הוא פיוט המושר ביום שבת בקהילת יהודי בבל.
הפיוט יוֹם הַשַּׁבָּת אֵין כָּמוֹהוּ חובר על ידי משורר יהודי בשם מנצור. רעיון הפיוט הוא הפיכתו לשיר כיסופים והבלטת הרעיון של הגעגוע ליום השבת במשך כל ימי החול בשבוע. בפיוט, מודגשת השבת כיום של שמחה וקדושה, יום מיוחד והמייחד את כל קהילות עם ישראל ומבדיל את העם היהודי מבין עמי הגויים בעולם.
לבנין הרכפה
לַבְנִין הָרִכְפָּה (שם מדעי: Pontia daplidice) הוא פרפר קטן ממשפחת הלבניניים, המורכבת מפרפרים לבנים וצהובים, שחי באזור הפלארקטי. הוא נפוץ במרכז ובדרום אירופה, נודד צפונה מדי קיץ, ולעיתים קרובות נודד לדרום סקנדינביה ולפעמים לדרום אנגליה. הוא נפוץ בישראל בכל חלקי הארץ בכל ימות השנות ומקים מספר דורות בשנה.
תיאור
לבנין הרכפה הוא פרפר לבן קטן עם מוטת כנפיים של כ-45–50 מ"מ. מין זה מקיים דו-צורתיות זוויגית. הכנפיים הקדמיות העליונות לבנות, קרוב למרכז כתם שחור מרובע הנחצה על ידי פס לבן דק, קצה הכנף בעל שחורה עבה המכילה כתמים לבנים עגלגלים. גבול הכנף מפוספס בקווים שחורים אפרפרים. הנקבה בעלת כתם שחור אנכי בחלק התחתון של הכנף העליונה, הנעדר אצל הזכר. הכנפיים הקדמיות התחתונות בצבע לבן אחיד, בתחתית הכנף הקרובה לגבול כתמים לבנים עם עם גוון מעט שונה הנראים באופן חלש. קצות הכנפיים בעלי שיערות לבנות דקיקות. הנקבה בעלת כתמים שחרחרים פזורים וקשקשים שחרחרים באזור הכנף הקרוב לגוף.
הכנפיים האחוריות העליונות בעלות סידור כתמים דומה לכנפיים הקדמיות, אך עם מרכז ירקרק בכתמים. בקודקוד הכנף כתמים ירוקים גדולים ושורת כתמים ירקרקים בסמוך לגבול הכנף. הכנפיים האחוריות התחתונות בעלות תבנית גלית של כתמים ירקרקים, האופיינית למין זה ומבדילה אותו בקלות ממיני לבניניים אחרים. ורידי הכנפיים לעיתים בצבע צהבהב חיוור. הנקבה בעלת כנפיים אחוריות דומות אך עם כתמים מעט רחבים יותר.
מין זה דומה מעט למין לבנין הרכפתן ההבדל העיקרי בין השניים הוא הכתמים הירקרקים הגליים על הכנפיים האחוריות התחתונות המאפיינות מין זה וורידים שאינם צהובים בשונה מלבנין הרכפתן.
תפוצה ומרחב מחיה
פרפר זה נפוץ במרכז ודרום אירופה, אסיה הקטנה, איראן ואפגניסטן, הוא נודד צפונה בקיץ. במרכז אסיה, לבנין הרכפה נודד בין בלוצ'יסטן, פשאוור, צ'יטרל, קשמיר ולאורך הרי ההימלאיה מעבר מרכז ההימלאיה ועד לדרג'ילינג. נראה שהפרפר מרחיב את תפוצתו מערבה לאורך הרי ההימלאיה. הוא נמצא בדרך כלל על מדרונות יבשים וקרקע מחוספסת עם מעט צמחייה.
דגימה מוצמדת משנת 1702
האוסף האנטומולוגי של הופ במוזיאון לתולדות הטבע של אוניברסיטת אוקספורד מכיל דגימה של מין זה משנת 1702, שהיא הדגימה האנטומולוגית הקדומה ביותר שקיימת עדיין על הסיכה המקורית.
חלומותיהם החדשים
מירה טנצר עמדה על אופיו המגוון של הרומן: "'חלומותיהם החדשים', ספרו החדש של חיים באר, הוא ספק רומן-מתח וספק... רומן-רומנטי. והוא גם ספק רומן ארספואטי."
תמצית העלילה
גדעון שורק, איש "המוסד" בדימוס, בשנות השבעים לחייו, פונה אל אלמה ובר, מפעילת שירות "מחזיר הקלטות קודמות", על מנת שתמיר למדיה דיגיטלית הקלטה שהותירה לו אמו המנוחה. אלמה היא עורכת ספרים שכתבה רומן מצליח אחד, וגדעון מחליט להיעזר בה כמנחה להגשמת חלומו לכתוב רומן היסטורי על המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, שעוררה חרדה רבה בקרב היישוב העברי בארץ ישראל. למערכה זו הייתה שותפה גם אמו של גדעון, לוטה שטרוק, שהתגייסה לצבא הבריטי לפעילות סודית, ובהיותה אם חד-הורית מסרה אותו בתקופה זו למשפחה ארמנית בחיפה, שם עברו עליו שנות ילדותו.
גדעון הוא אלמן ואב לבת בוגרת שניתקה כל קשר אתו, ומתגורר בשכונת נווה מגן שברמת השרון. אלמה, המתגוררת בתל אביב, היא גרושה בשנות הארבעים לחייה ואם לנער בגיל ההתבגרות. בהדרגה מתהדקים הקשרים בין גדעון לאלמה, והם הופכים לנאהבים. בחיפוש אחר חומרי רקע לספרו יוצאים גדעון ואלמה למסעות חקר בחיפה, עיר ילדותו של גדעון, ולייפציג, עיר מגוריה של אמו עד עלייתה לארץ ישראל, שם מארחים אותם דפנה, חברתה של אלמה, ובעלה עקיבא חשמל, השוהה שם לשם מחקר. גדעון לבדו נוסע גם לטורונטו, למפגש עם בת המשפחה הארמנית שבה גדל, ולאנגליה, בניסיון להתחקות אחר פעילות אמו במלחמת העולם השנייה.
חלק נכבד מהרומן מוקדש למאמציו של גדעון לכתוב את ספרו. בסופו של התהליך מקבל גדעון את עצתו של אחד מעמיתיו לשעבר, איש MI6, להסתגר לזמן מה בכפר מבודד בדרום אנגליה, ולהתמקד שם אך ורק בכתיבת ספרו. במהלך הכתיבה משנה גדעון את נושאו של הספר. בזמן זה גם אלמה מתבודדת בדירה במטולה, שאותה קיבלה מחברתה, לשם כתיבת ספרה השני.
על כתיבת הספר
על המניע לכתיבת הספר סיפר באר:
יצירה ארס פואטית
הרומן "חלומותיהם החדשים" הוא יצירה ארס פואטית, שהרי לכל אורכו נמצאת חתירתו של גדעון שורק לכתיבת רומן, וחתירה זו היא הכוח המניע של העלילה. במידה מצומצמת עוסק הרומן גם ברצונה של אלמה ובר להיחלץ מהמעמד של "סופרת של ספר אחד".
רבקה שאול בן צבי עמדה על מהותו הארס פואטית של "חלומותיהם החדשים":
ספרים וסופרים תופסים מקום מרכזי ביצירתו של באר:
באר הסביר את מרכזיותו של תחום זה בכתיבתו: "אני אוסף חומרים מהעולמות שאני מכיר. אני לא רואה את עצמי הולך וכותב רומן על תיאטרון, כי אני לא מבין את המכניזם, את התנועה שלו ואת עולם היצרים האמיתי שם. עבדתי ב'עם עובד' משנת 66' ולסירוגין עד 99'. הייתי מגיה, עורך זוטר, עורך בכיר – עשיתי את כל התפקידים. הייתי מ'ראשֵי ומחשובֵי', וראיתי את הסופרים במלוא אנושיותם המביכה."
יחסי הורים וילדים
יחסי הורים וילדים תופסים מקום מרכזי בעלילה, ואין אלה יחסים פשוטים. בין השאר נידונים:
בתחילת "חלומותיהם החדשים" כורך גדעון את יחסיו עם אמו ברומן של אלמה, "רק חיכתה שהילדים יגדלו":
תערובת של אמת ובדיה
"חלומותיהם החדשים" הוא רומן שמעורבים בו אמת ובדיה - אף שזהו רומן בדיוני, מוזכרים בו אישים אמתיים ופרטים עובדתיים רבים. כדברי יוני ליבנה: "'חלומותיהם החדשים' נתון במסגרת של ספרות יפה, אבל הוא מתודלק בכתיבה תחקירית־עיתונאית, בכתיבה כמו היסטוריונית וכתיבה עיונית."
עקיבא חשמל, מארחם של גדעון ואלמה בלייפציג, הוא דמות בדיונית, אך הוא מוצג כצאצא של עקיבא חשמל, שאכן חי במאה ה-19 ומתואר בהרחבה ברומן. הסיור שעורך עקיבא חשמל לאורחיו ברחובות לייפציג עובר באתרים רבים בעיר. לנוחות הקורא הסקרן חזר פרופ' דוד אסף על סיורם של גיבורי הרומן, והביא תצלומים של כל המקומות שבהם עברו. טרם זכינו לשירות כזה של בדיקת עובדות ביחס למסעותיהם האחרים של אלמה וגדעון.
מבקר הספרות יוסף אורן התייחס לעומס הפרטים העובדתיים ברומן:
דעה שונה הציגה אורית הראל:
חוקרת הספרות זיוה שמיר מתייחסת בחיוב לגישתו זו של באר, שלדעתה הצליח "להפיח רוח חיים בחומרים ארכיוניים 'עבשים' ולשלבם במחזור החיים של ספר בדיוני המתרחש במציאוּת המתהווה לנגד עינינו".
כבדיה על גבי בדיה מספר "חלומותיהם החדשים" על צרור תצלומים שצולמו לכאורה בהנחייתו של ש"י עגנון, ובהם מופיע עגנון לצד גיבורי סיפורו "בחנותו של מר לובלין".
ביחס לדמויות הבדיוניות עולה השאלה: האם הן לחלוטין פרי רוחו של הסופר, או שהן מייצגות אישים של ממש בשדה הספרות העברית? לגבי אחת הדמויות, זו של חגי זוסקין, המוזכר ברומן פעמים אחדות כמורה לכתיבה של אלמה, קובע מבקר הספרות יוסף אורן שדמות זו מבוססת על חיים באר עצמו.
לוטה שטרוק, אמו של גדעון, היא דמות בדיונית, אבל אחדים מהסובבים אותה ברומן אינם בדיוניים כלל. הצייר הנודע הרמן שטרוק מוצג ברומן כקרוב משפחתה. הקורא לא יתקשה לגלות שאורד צ'ארלס וינגייט, שפרטים רבים אודותיו נכללים ברומן, הוא דמות ידועה, אך קשריו עם לוטה שטרוק (כולל ההשערה שהוא אביו של גדעון) הם פרי דמיונו של הסופר. פחות קל לגלות שמעסיקה של לוטה בחיפה, האדריכל עמנואל וילנסקי, היה אדם בשר ודם, והפרטים על פעילותו, המפוזרים ברחבי הרומן, הם פרטים עובדתיים (למעט כמובן הפרטים על קשריו עם לוטה). מה ברומן הוא בדיוני ומה הוא תיאור נאמן של המציאות? אתגרים מסוג זה מצפים לקורא לכל אורך הרומן, והוא יזדקק לאנציקלופדיה אם ירצה לברר זאת.
לשון הספר
יעד בירן עמד על לשון גיבוריו של "חלומותיהם החדשים":
שם הספר
שם הספר "חלומותיהם החדשים" נלקח ממשפט הסיום של הנובלה של פרנץ קפקא, "הגלגול", שבו הוריו של גרגור סמסה "ראו בזה כמין אישור לחלומותיהם החדשים ולכוונותיהם הטובות." הסיפור "הגלגול" מוזכר בעלילת "חלומותיהם החדשים" כחוט המקשר בין גדעון שורק ובין עמיתו הבריטי ויליאם מק'קול.
רבקה שאול בן צבי התייחסה בסקירתה לזיקה שבין שמו של הספר לבין עלילתו:
מזח לולייני
"מזח לוליני" (באנגלית: Spiral Jetty) הוא יצירה פיסולית מאת האמן האמריקני רוברט סמיתסון, בחוף ימת המלח הגדולה שביוטה. היצירה, אשר נבנתה לראשונה בשנת 1970 נחשבת לאחת מן היצירות החשובות ביותר בפיסול של המחצית השנייה של המאה ה-20 בכלל ולאחד משיאיה של אמנות האדמה בפרט.
היצירה
העבודה "מזח לולייני" נבנתה מאבני בזלת ואדמה על חופה הצפון-מערבי של ימת המלח (Great Salt Lake), בקרבת "רוזל פוינט" (Rozel Point) שביוטה, ארצות הברית. המזח, שאורכו הוא כ-460 מטר, מתפתל כנגד כיוון השעון בצורה שבלולית לרוחב של כחמישה מטר.
בזמן בנייתה של העבודה היה מפלס המים באגם נמוך עקב בצורת, אולם בתוך כמה שנים עלה המפלס וכיסה את העבודה לתקופה של כשלושה עשורים. בשנת 1999 נחשפה העבודה בשנית, אולם בשנת 2005 כוסתה חלקה במי האגם עקב הפשרת שלגים מוגברת באזור. ב-2010, מפלס המים היה נמוך וחשף את היצירה עד 2011, שבה כוסתה שוב כתוצאה מהשלגים. החל מאוקטובר 2015, מפלס המים נמוך וניתן לראות את היצירה.
העבודה על היצירה התנהלה בחודש אפריל 1970 והבנייה נמשכה שישה ימים. לשם בנייתה נעזר סמיתסון בקבלן בשם בוב פיליפס אשר סיפק שתי משאיות להובלת עפר, טרקטור ומסוע כדי להוביל את 6,550 טון האבנים והעפר אל מקומם באגם.
העבודה מומנה על ידי מענק של כ-9,000 דולר אשר הוענק על ידי גלריה ניו יורקית בשם "Virginia Dawn Gallery" ואילו האתר הוחכר בחוזה לעשרים שנה תמורת סכום שנתי של 100 דולר. כיום, היצירה נמצאת בבעלות מרכז האמנות "דיה" (Dia Art Foundation) מניו יורק, אשר רכשה את האזור על ידי מענק שניתן לה מעזבונו של סמיתסון.
מרציג
מרציג (בגרמנית: Merzig) היא בירת מחוז מרציג-ורדן שבמדינת חבל הסאר שבגרמניה. העיר שוכנת על גדות הנהר סאר, במרחק של כ-35 ק"מ מדרום לטריר ו-35 ק"מ מצפון-מערב לזארבריקן.
העיר מרציג נוסדה ב-369 על פי האזכורים הכי מוקדמים. ב-1974, במסגרת רפורמה טריטוריאלית שבוצעה בגרמניה הוכרזה כעיר. העיר של היום כוללת בתוכה את העיירה מרציג ו-16 רשויות מקומות הסובבות אותה.
בקרבת העיר נמצא מוזיאון Besseringen B-Werk שבו ניתן לראות קטע מקו זיגפריד ממלחמת העולם השנייה.
ברנדון טינה
ברנדון טינה (באנגלית: Brandon Teena; 12 בדצמבר 1972 - 31 בדצמבר 1993) היה גבר טרנסג'נדר אשר נאנס ונרצח על רקע זהותו המגדרית, וחייו ומותו היו בסיס לסרט "בנים אינם בוכים", המבוסס על הסרט התיעודי "סיפורו של ברנדון טינה" משנת 1998.
ילדותו של טינה
אמו של טינה, ג'ואן ברנדון, סירבה לקבל את זהותו הגברית והמשיכה להתייחס אליו כאל "בתה". טינה טען מספר פעמים כי הוא אינטרסקס, אך הדבר הוכח מאוחר יותר כלא נכון.
בעיות עם החוק
בשנת 1993, לאחר מספר הסתבכויות, עבר טינה לאזור העיר פולס סיטי בנברסקה, שם אימץ זהות מגדרית גברית, והתחבר עם מספר תושבים מקומיים. לאחר שעבר לביתה של ליסה לאמברט, החל לצאת עם אחת מחברותיה, לאנה טיסדל. בנוסף, החל להתרועע עם שני אסירים משוחררים, ג'ון לוטר ומרווין "טום" ניסן. ניסן היה נשוי ואב לשני ילדים, בעוד שלוטר היה חבר ילדות של טיסדל, והשניים ניהלו מערכת יחסים רומנטית בעבר. גבר נוסף, פיליפ דוויין, החל לצאת עם אחותה הצעירה של טיסדל, והתחבר אף הוא עם טינה.
ב-15 בדצמבר נכלא טינה באשמת זיוף המחאות, וטיסדל שילמה את הערבות הדרושה לשחרורו. מכיוון שטינה נכלא באגף הנשים, גילתה טיסדל כי טינה הוא טרנסג'נדר. כאשר שאלה אותו טיסדל אודות מגדרו, הסביר לה טינה כי הוא מעוניין לעבור ניתוח להתאמה מגדרית והם המשיכו לצאת. מאסרו של טינה פורסם בעיתון המקומי בשם בו נקרא כשנולד, דבר שחשף בפני מספר אנשים את היותו טרנסג'נדר.
התקיפה המינית והרצח
במהלך מסיבת חג המולד, תפסו לוטר וניסן את טינה והכריחו אותו להפשיל את מכנסיו כדי להוכיח לטיסדל כי הוא טרנסג'נדר. טיסדל הסתכלה רק כאשר השניים הכריחו אותה ולא אמרה דבר. לאחר מכן, תקפו לוטר וניסן את טינה והכריחו אותו להיכנס לרכב. הם נסעו לאזור מרוחק, בסמוך למפעל אריזת בשר, הכו אותו ואנסו אותו. לאחר מכן, שבו השלושה לביתו של ניסן. טינה ברח מהבית דרך חלון האמבטיה אל ביתה של טיסדל, ושכנע אותה להגיש תלונה במשטרה, אף על פי שניסן ולוטר הזהירו אותו לבל יספר דבר. המשטרה לא הגישה כתבי אישום "מחוסר ראיות".
השניים עזבו, פנו אל ביתה של לאמברט ופרצו פנימה. הם מצאו את לאמברט במיטתה ודרשו לדעת היכן נמצא טינה, אך לאמברט סירבה לגלות להם. השניים חיפשו ומצאו את טינה מתחת למיטה. הם שאלו את לאמברט אם ישנם אנשים נוספים בבית, והיא ענתה כי דוויין נמצא בבית גם כן. הם ירו והרגו את לאמברט ואת דוויין, ולאחר מכן ירו והרגו את טינה, מול פניו של בנה הקטן של לאמברט. לאחר מכן עזבו את הבית, אך עד מהרה נעצרו והואשמו ברצח.
המשפט וגזר הדין
ניסן הטיל את האשמה ברצח על לוטר. לאחר מכן, בתמורה להפחתה בעונשו, הודה ניסן כי היה שותף לאונס ולרצח. ניסן העיד נגד לוטר, ונגזר עליו מאסר עולם. לוטר המשיך לכפור באמינותה של העדות של ניסן, אך עדותו לא התקבלה כאמינה. חבר המושבעים מצא את לוטר אשם ברצח וגזר עליו עונש מוות. לוטר וניסן ערערו על הרשעתם, והתיק עבר לבדיקה.
בספטמבר 2007 העיד ניסן בשנית נגד לוטר, אך הפעם טען כי לוטר לא ירה בטינה ולא היה מעורב.
לאחר הרצח
טינה תואר לעיתים על ידי התקשורת כאישה לסבית. בעת הרצח הוא טרם החל בטיפול הורמונלי או ביצע שינוי פיזי כלשהו, אך חלק מכלי התקשורת דיווחו כי הוא תכנן לעבור ניתוח לשינוי מין.
ג'ואן ברנדון, אמו של טינה, תבעה את מחוז ריצ'רדסון, שם שוכנת פולס סיטי, ואת השריף, צ'ארלס לוקס, על כך שלא הצליחו למנוע את מותו של טינה, ועל אחריותם העקיפה למותו. היא זכתה במשפט, וקיבלה 80 אלף דולר. שופט בית המשפט המחוזי הפחית את הסכום ב-85 אחוז, בהסתמך על אחריותם של ניסן ולוטר, הרוצחים, ובאחוז אחד נוסף בעקבות הרשלנות התורמת של טינה, לכאורה. דבר זה הותיר את חובם של המחוז ושל לוקס על 17,360.97 דולר. ב-2001 ביטל בית המשפט העליון של נברסקה את ההפחתה, וקבע את סכום הפיצויים בשנית על 80,000 דולר, בנוסף ל-6,223.20 דולר על הוצאות ההלוויה. באוקטובר אותה שנה פסק אותו שופט למתלוננת 12,000 דולר נוספים - 5,000 דולר על מוות לא מוצדק, ו-7,000 דולר על גרימה מכוונת של מתח נפשי.
לאחר הרצח, נמתחה ביקורת על לוקס בעקבות יחסו לטינה, מכיוון שבשלב מסוים התייחס אליו כ"זה" ("it").
ב-1999 היה טינה לנושאו של סרט ביוגרפי בשם "בנים אינם בוכים", בכיכובה של הילרי סוונק בתפקיד טינה (תפקיד עליו זכתה בפרס האוסקר), וקלואי סביני כחברתו, לאנה טיסדל. לפני יציאתו של הסרט לאקרנים תבעה טיסדל את מפיקי הסרט על שימוש לא-מורשה בשמה ובדמותה. היא טענה כי הסרט תיאר אותה כ"עצלנית, זבל לבן ונחש ערמומי". טיסדל טענה כי הסרט תיאר בצורה שגויה את העובדה שהיא המשיכה את מערכת היחסים עם טינה לאחר שגילתה כי טינה אינו זכר מבחינה אנטומית. לבסוף הגיעה טיסדל לפשרה עם מפיץ הסרט על סכום שלא פורסם.
על מצבתו של טינה נכתב השם "טינה ר. ברנדון" עם הכיתוב "בת, אחות וחברה".
מותו האלים של טינה, יחד עם מותו של מת'יו שפרד, יצרו לובי גדול לחקיקה נגד פשעי שנאה בארצות הברית.
מפרץ רניק
היסטוריה
חלקו המזרחי של המפרץ התגלה מהספינה "טרה נובה", של משלחת טרה נובה, שחקרה את האזור בין השנים 1910–1913.
המפרץ מופה על ידי תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה גבוהה (מבצע היי ג'אמפ) בשנת 1947, וכן על ידי משלחת החקר האנטארקטית הסובייטית בשנת 1958.
לקריאה נוספת
• John G. Weihaupt, Two Recently Discovered Glaciers, Antarctica
קילי גונסאלס
כריסטיאן אלברטו גונסאלס פרט (בספרדית: Cristian Alberto González Peret; נולד ב-4 באוגוסט 1974 ברוסאריו), ידוע השם קילי גונזאלס, הוא כדורגלן עבר ומאמן ארגנטינאי ששיחק בעמדת חלוץ בארגנטינה ובאירופה.
גונסאלס החל את הקריירה בקבוצת הנוער של רוסאריו סנטרל, שם בלט בזכות מהירותו. הוא צורף לסגל של הקבוצה הבוגרת בגיל 19 וכעבור שתי עונות עברלבוקה ג'וניורס, בה שיחק במשך שנה אחריה שעבר לריאל סרגוסה הספרדית.
גונסאלס ערך 56 הופעות בנבחרת ארגנטינה והבקיע תשעה שערים. הוא השתתף עם נבחרת ארגנטינה במונדיאל 2002 וזכה עם הנבחרת האולימפית במדליית זהב באולימפיאדת אתונה ב-2004.
ב-23 ביוני 2020 הוא מונה למאמן רוסריו סנטרל מהליגה הארגנטינאית.
רוסריו סנטרל ובוקה ג'וניורס (1993–1996)
קילי גונסאלס הופיע לראשונה בליגה הראשונה ב-18 בדצמבר 1993, במדי רוסריו סנטרל, בה הפסידה קבוצתו 0–2 לגימנסיה אי אסגרימה דה לה פלאטה.
באמצע 1995 קילי זכה להתעניינות מריאל מדריד, אבל העדיף להמשיך את הקריירה שלו בבוקה ג'וניורס לבקשתו של דייגו מראדונה.
עשר שנים באירופה (1996–2006)
ב-1996 עבר לשחק בליגה הספרדית שם שיחק בריאל סרגוסה במשך שלוש עונות והשתתף  ב-92 משחקים.
לאחר מכן עבר לוולנסיה וזכה עמה באליפות הספרדית בעונת והגיע פעמיים לגמר ליגת האלופות. ההופעה המוצלחת שלו בליגת האלופות העניקה לו מוניטין אירופאי והפכו אותו לשחקן מוערך מאוד.
ב-2003 איבד המקום שלו בהרכב ולנסיה ועזב לאינטר מילאנו, מועדון איתו זכה ובסקודטו בעונת 2005/2006 ובשני גביעים איטלקיים.
חזרה לרוסאריו סנטרל (2006–2009)
גונזלס לא זומן לנבחרת ארגנטינה למונדיאל 2006 ועם סיום הפרק שלו באירופה חזר לכדורגל הארגנטינאי וחתם ברוסריו סנטרל. הוא שיחק עונה אחת ולאחר מכן שקל לעזוב בשל דין ודברים עם נשיא המועדון פבלו סקרבינו, אך הדחתו של הנשיא בגלל ניהול כושל איפשרה את הארכת שהותו של גונזלס עונה נוספת.
עם הגעתו של גוסטבו אלפרו לאימון רוסריו סנטרל באוקטובר 2008 גונזלס איבד את מקומו בהרכב. בנובמבר, לאחר שנכנס למחצית השנייה במשחק מול אינדפנדיינטה דה אוולנדה, הוא נפצע ונאלץ לעבור ניתוח בעקבות קרעים ברצועות ברך ימין.
בתחילת 2009, נשיא רוסאריו סנטרל, הוראסיו אוסנדיזאגה וההנהלה החליטו לא לחדש את חוזהו.
סן לורנצו וחזרה שנייה לרוסאריו סנטרל (2009–2010)
לעונת 2009/10 חתם בסן לורנצו, לבקשת חברו ומאמן הקבוצה דאז דייגו סימאונה. במחצית הראשונה של העונה שיחק בגביע סודאמריקנה וכבש את שערו היחיד בקבוצה מול סינסיאנו בשלב השני של שמינית הגמר.
בסוף עונה זו הוא חזר רוסאריו סנטרל אשר ירדה לליגה השנייה. הוא שיחק כמה משחקים אך נפצע וסיים את העונה.
פרישה מכדורגל מקצועני (2011)
עם הגעתו של המאמן עומר פלמה, קילי גונסאלס שוב קיבל דקות משחק בניצחון 0–3 מול פרו. הוא פתח בהרכב במשחק הבא נגד דפורטיבו מרלו, אבל לא שיחק באף משחק אחר בעונה. הוא נותק מהסגל המקצועי של הקבוצה מ"סיבות הקשורות בכדורגל" ;אך היו גם שמועות על התנהגות לא מקצועית.
בסוף יוני 2011 הופסק הקשר שלו עם המועדון קריירת הכדורגל שלו הסתיימה.
קייפלטון
קייפלטון (נולד בשם קליפטון ג'ורג ביילי השלישי ב-13 באפריל 1967) הוא מוזיקאי רגאיי ודאנסהול ג'מייקני המוכר בזירה המוזיקלית הבינלאומית ופעיל מאז שנות השמונים המאוחרות ועד ימינו.
קייפלטון מאמין בדת הראסטפארי וחבר במסדר ה-Mansions of Rastafari.
מחלוקות
בדומה למספר מוזיקאי דאנסהול אחרים, נמתחה ביקורת על קייפלטון בשל התוכן ההומופובי הקיצוני של רבים משיריו, אשר קוראים לרצח ולשריפה של הומואים ולסביות. בעבר, ארגון אמנסטי פרסם דו"ח שמתח ביקורת על האלימות הנפוצה נגד הומוסקסואלים או אלו הנחשדים כהומוסקסואלים בג'מייקה, הכוללת הטרדות מהמשטרה ולעיתים עינויים. מילות שיריו של קייפלטון, אשר חלקם מכילים כינויי גנאי ג'מייקניים וקריאות לרצח של הומואים ולסביות, ספגו ביקורת מצד ארגוני זכויות להט"ב ואחרים.
בישראל התעוררה מחלוקת דומה בעקבות הופעתו המתוכננת של קייפלטון בהאנגר 11 בתל אביב ביום העצמאות, ה-23 באפריל 2007. מופע החימום המתוכנן, מוש בן ארי, ביטל את הופעתו. הנהלת האנגר 11 סירבה לבטל את ההופעה. סערות דומות אירעו בארצות אחרות; בצרפת בוטלו שש הופעות של קייפלטון ב-2005 בעקבות מחאה של ארגון InterPride, בעוד ארגוני להט"ב אחרים מחו על תוכן שיריו אך התנגדו לביטול הופעותיו.
Wednesday Morning, 3 A.M.
(בתרגום לעברית: יום רביעי, שלוש לפנות בוקר) הוא אלבום האולפן הראשון של צמד הפולק האמריקאי סיימון וגרפונקל, שיצא ב-19 באוקטובר 1964.
תחילה לא נחל האלבום הצלחה, ובעקבותיו עבר פול סיימון לאנגליה, וארט גרפונקל חזר להמשך לימודיו באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בעקבות ההצלחה של גרסה מחודשת של השיר "The Sound of Silence" מתוך האלבום, האלבום יצא שוב בינואר 1966, והגיע למקום ה-30 ברשימת בילבורד 200.
ויוריקה דנצ'ילה
וסיליקה-ויוריקה דנצ'ילה (ברומנית: Vasilica-Viorica Dăncilă, נולדה ב-16 בדצמבר 1963 ברושיורי דה ודה) היא פוליטיקאית רומנייה, כיהנה כראש ממשלת רומניה מינואר 2018 עד אוקטובר 2019, והייתה יושבת ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית PSD בין 29 ביוני 2019 לנובמבר באותה השנה. ב-17 בינואר 2018 הוטל עליה להרכיב ממשלה חדשה. ב-29 בינואר קיבלה ממשלתה, ממשלת קואליציה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ו"ברית הליברלים והדמוקרטים", את אמון הפרלמנט ברוב גדול (282 בעד, כולל נציגי הברית הדמוקרטית ההונגרית UDMR, 136 נגד, והמנעות אחת). דנצ'ילה כיהנה כיו"ר ארגון הנשים הסוציאל-דמוקרטיות, וסגנית יושבת ראש וועדת הפרלמנט האירופי לחקלאות. היא הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה של רומניה אשר כיהנה כראש ממשלה. דנצ'ילה נבחרה כראש הממשלה השלישי של רומניה בתוך תקופה של שנה. שני קודמיה בתפקיד זה הורחקו מהמעמד כתוצאה מסכסוכים עם מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ליביו דראגניה. אחרי הרשעתו וכליאתו של דראגניה במאי 2019 בגין אשמה של הפרת אמונים, נבחרה דנצ'ילה, שירשה בהתחלה זמנית את מקומו, ליושבת ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. לצדה כיהן כיושב ראש אקזקוטיבי של המפלגה אאוג'ן תאודורוביץ'.
ילדות וצעירות
ויוריקה דנצ'ילה נולדה בשנת 1963 בעיר רושיורי דה ודה, במחוז טלאורמן, בשם וסיליקה ויוריקה ניקה. היא למדה בתיכון למדעי אנרגיה ובמכון לנפט וגז בעיר פלוישט. בהמשך הייתה מהנדסת בחברה לנפט וגז OMV Petrom ומורה בתיכון לתעשייה ביישוב וידלה. בשנים 2004–2006 היא למדה מדעי המדינה ומנהל בבית הספר הלאומי למדעי מדינה ומנהל בבוקרשט וסיימה אותו עם תואר מסטר.
קריירה הפוליטית, ראש הממשלה 2019-2018
בשנת 2009 נבחרה בפרלמנט האירופי ונבחרה בו מחדש ב-2014. בינואר 2018 התמנתה לראש ממשלה על ידי הנשיא קלאוס יוהאניס לאחר התפטרות ראש הממשלה הקודם מיכאי טודוסה. עד להרכבת הממשלה החדשה, בראש הממשלה היוצאת עמד זמנית השר מיכאי פיפור. ממשלת דנצ'ילה מורכבת מ-28 שרים, רבים מהם נאמנים ליושב ראש המפלגה ליביו דראגניה, שהיה נחשב לאיש החזק במדינה, וביקש לערוך רפורמה משפטית, על מנת להימנע מהרשעתו. ישנם 4 סגני ראש הממשלה. תחת הנהגת דנצ'ילה עמדה רומניה לראשונה בראש הנשיאות האירופית בין 1 בינואר ל-30 ביוני 2019. במאי 2019, לאחר כישלונות מפלגתה בבחירות לפרלמנט האירופי, אשרור תוצאות משאל העם שאורגן ביוזמת הנשיא יוהאניס נגד ניסיונות הרפורמה של מערכת המשפט, וכליאתו של ליביו דראגניה באשמת הפרת אמונים, נבחרה דנצ'ילה ליושבת ראש זמנית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
מועמדת בבחירות לנשיאות רומניה
ב-23 ביולי 2019 נבחרה ויוריקה דנצ'ילה כמועמדת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבחירות לנשיאות רומניה בנובמבר 2019. מועמדותה אושרה בקונגרס המפלגה ב-24 באוגוסט 2019. ב-24 בנובמבר 2019 הפסידה דנצ'ילה בסיבוב השני של הבחירות עם 33.91% מקולות הבוחרים ליריבה, הנשיא קלאוס יוהאניס.
חיים פרטיים
ויוריקה דנצ'ילה נשואה לקריסטינל דנצ'ילה העובד כמנהל בחברת נפט. באותה חברה עובד גם בנם, ויקטור דנצ'ילה.
סוגיות במחלוקת
נמתחה על דנצ'ילה ביקורת, בטענה שבעת כהונתה בשלטון, מי שהחזיק למעשה את רסני השלטון בידיו היה מנהיג מפלגתה, ליביו דראגניה, שלא יכול היה לכהן כראש ממשלה עקב חקירה משפטית נגדו (ביקורת דומה הושמעה כלפי שני ראשי הממשלה לפניה). כמו כן, הועלו טענות לגבי חוסר שליטתה בשפה הספרותית הרומנית התקנית ועל טעויות מביכות בידע גאוגרפי כללי, שבאו לידי ביטוי בריאיונות ובנאומים בביקורים במדינות אחדות. אחרי ביקורה בישראל ביקש ממנה נשיא רומניה קלאוס יוהאניס להתפטר, כיוון שלא יידעה אותו על הביקור כנדרש. כמו כן, ראש האופוזיציה, המנהיג המפלגה הלאומית ליברלית, לודוביק אורבן תבע אותה למשפט על "בגידה", אחרי שממשלתה אימצה מסמך בנוגע להעברה בעתיד של שגרירות רומניה מתל אביב לירושלים, ללא אישור הנשיא.
דוד אוהנסיאן
דוד אוהנסיאן (בארמנית: Davit Ohannessian; 1884 – 1952) היה אמן אריחי קרמיקה ארמני, יליד האימפריה העות'מאנית, הנחשב לאבי אמנות הקרמיקה הארמנית בירושלים.
ביוגרפיה
אוהנסיאן נולד בשנת 1884 בכפר הארמני מורדקאי שבמזרח אנטוליה, וגדל בעיר אסקישהיר. בהיותו בן 14 נפטר אביו והוא עזב את לימודיו כדי לעזור בפרנסת המשפחה. בנעוריו הצטרף לסדנת קרמיקה בבעלות ארמנית בקוטהיה. בגיל 23 ייסד סדנת קרמיקה בשותפות עם אמנים נוספים, שם התמחה ביצירות מונומנטליות ובשחזור אריחים בסגנון המסורתי של איזניק. לצד עבודות פרטיות רבות ביצע אוהנסון גם עבודות ציבוריות גדולות כגון אריחים לקבר הסולטאן ראשיד הרביעי ולבית הדואר המרכזי באיסטנבול, עבודות שימור ב"מסגד הירוק" בעיר בורסה וכן עבודות שימור במתחם המקודש במכה.
בזמן רצח העם הארמני במלחמת העולם הראשונה גלו בני המשפחה לעיר חַלַבּ שבסוריה, שם פגש אוהנסיאן את מארק סייקס, דיפלומט בריטי שהעסיק את אוהנסיאן בעבר. סייקס השיג עבור אוהנסיאן הזמנה לשיקום אריחי הקרמיקה שעיטרו את כיפת הסלע שנוצרו במהלך המאה ה-16. אוהנסיאן הביא מקוטהיה קבוצת אמנים ובהם נשאן בליאן ומגרדיץ' קרקשיאן, בעזרתם ייסד את הסדנה שנקראה "אריחי כיפת הסלע".
בשנת 1920, לאחר שהופסקו עבודות השחזור בהר הבית בשל מחסור בכספים, העביר אוהנסיאן את הסדנה למבנים ב"ויה דולורוזה". בשנת 1922 עזבו בליאן וקרקשיאן את הסדנה והקימו סדנה עצמאית שנקראה "Palestine Pottery" בדרך שכם. במשך השנים עבדו בסדנה של אוהנסיאן אמנים ארמנים רבים. בין האמנים גם קבוצה של יתומים ארמנים שהובאו מטורקיה. בין העבודות העיקריות שיצר היו אריחים למלון "אמריקן קולוני", למרפאות החוץ של בית החולים סנט ג'ון, אריחים לבית הארחה של כנסיית סנט אנדרוז, "בית המזרקה" ב"מוזיאון רוקפלר", שלטי רחובות בעיר העתיקה ירושלים, שלטים על מצודות טגארט ביניהם שלט חזית תחנת המשטרה המנדטורית תרשיחא ושלט על תחנת המשטרה המנדטורית ברחובות ועוד. הסדנה פעלה עד שנת 1948. אוהנסיאן נפטר בביירות בשנת 1952.
הסתכלי אלי
הסתכלי אלי הוא אלבומו החמישי של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב-8 באוגוסט 1999. באלבום נכללו להיטים כ"הסתכלי אלי", "בעירי", "ים של טעויות", "תודה לאל", "לב חולה" ו"מלך המגרש". היה זה האלבום השלישי והאחרון, אשר נכתב והולחן כולו על ידי זאב נחמה ותמיר קליסקי, חברי להקת אתניקס, שהפיקו והוציאו אותו לאור בחברת התקליטים שלהם שולטן. כשנה אחר כך נפרדו חברי אתניקס מאייל באלבום "אתניקס ואייל גולן - המופע המשותף", שסיכם 4 שנות עבודה משותפות.