cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קינמון
היסטוריה
הסוחרים של חברת הסחר ההולנדית הוציאו את השליטה בסחר התבלינים מידי הפורטוגלים, בכורתם ברית עם ממלכת קנדי באי ציילון. ב-1638 הם הקימו שרות דואר באי, עד 1640 השתלטו על בתי הייצור ולקראת שנת 1658 דחקו את רגליהם של הפורטוגלים באופן סופי. "חופי האי משופעים בו – דיווח הקפטן ההולנדי – והוא הטוב ביותר מכל מה שיש בכל המזרח. כאשר נמצאים מול הרוח הנושבת מן החוף, אפשר להרגיש בריח הקינמון ממרחק של שמונה ליגות" (Braudel, 1984, עמ' 215).
ארמית יהודית
שימוש מוקדם
ארמית, כמו עברית, היא שפה שמית צפון-מערבית, והשתיים חולקות תכונות רבות. מהמאה ה-7 לפני הספירה, הארמית הפכה ללינגואה פרנקה של המזרח התיכון ושימשה לתקשר בין תושבים מאזורים שונים. השפה הפכה לשפת הדיפלומטיה והמסחר, אבל היא עדיין לא הייתה בשימוש על ידי עברים רגילים. כפי שמתואר במלכים ב י"ח כו-כח, שליחי חזקיהו מלך יהודה דורשים לנהל משא ומתן עם שגרירים בארמית ולא ביהודית (עברית) כדי שפשוטי העם לא יבינו.
קינמון
היסטוריה
חברת הודו המזרחית ההולנדית הציעה שיטות חדשות לגידול הבר של הקינמון, ובסופו של דבר הפכה אותו לגידול תרבותי.
ארמית יהודית
אימוץ הדרגתי
במהלך המאה ה-6 לפני הספירה, גלות בבל הביא את שפת העבודה של מסופוטמיה לחיי היומיום של יהודים רגילים. בסביבות שנת 500 לפני הספירה, דריווש הראשון מפרס הכריז שהארמית תהיה השפה הרשמית למחצית המערבית של האימפריה שלו, והדיאלקט הארמי המזרחי של בבל הפך לסטנדרט הרשמי. ב-1955, ריצ'רד פריי הטיל ספק בסיווגה של ארמית אימפריאלית כ"שפה רשמית", וציין כי אף צו ששרד לא העניק מעמד זה במפורש וחד משמעי לשפה מסוימת.
קינמון
היסטוריה
ב-1767 ייסד הלורד בראון מחברת הודו המזרחית הבריטית חוות קינמון באניארקנדי במחוז במדינת קראלה, חווה זו הפכה לחוות הקינמון הגדולה של אסיה.
ארמית יהודית
אימוץ הדרגתי
עדויות תיעודיות מראות את המעבר ההדרגתי מעברית לארמית:
השלבים התרחשו על פני תקופה ממושכת, וקצב השינוי השתנה בהתאם למקום ולמעמד החברתי המדובר: השימוש בשפה כלשהי היה כנראה ברומטר חברתי, פוליטי ודתי.
מהכיבוש היווני ועד לתפוצות
כיבוש המזרח התיכון על ידי אלכסנדר הגדול מ-331 לפנה"ס הפך מאות שנים של שליטה מסופוטמית והוביל לעליית השפה היוונית, שהפכה לשפה השלטת בכל האימפריה הסלאוקית, אך כיסים משמעותיים של התנגדות דוברת ארמית נשארו.
יהודה הייתה אחד המקומות שבהם הארמית נותרה דומיננטית, והשימוש בה נמשך גם בקרב יהודי בבל. השמדת השלטון הפרסי והחלפתו בשלטון היווני סייעו לירידה הסופית של העברית לשולי החברה היהודית. כתבים מהתקופות הסלאוקית והחשמונאית מלמדים על ההשתלטות המוחלטת על הארמית כשפת העם היהודי. לעומת זאת, העברית הייתה לשון הקודש. העדות המוקדמת לתקופת השינוי היא הארמית המקראית של ספרי דניאל ועזרא. מספר מאפיינים עבריים הושאלו לארמית יהודית: האות ה משמשת לעיתים קרובות במקום א כדי לסמן מילה-סופית ארוכה ולשון זכר - ים מחליפה לעיתים קרובות את "אין" הארמית.
ניבים שונים של השפה הארמית החלו להופיע בתקופת החשמונאים, ובמסמכים משפטיים, דתיים ואישיים מופיעים נבים שונים של השפה העברית. הניב של בבל, הבסיס לארמית תקנית תחת הפרסים, המשיך להיות נחשב יותר, וכתביהם של יהודים במזרח זכו להערכה עליונה יותר בגללו. החלוקה בין ניבים מערביים (ארמית גלילית) למזרחיים (ארמית בבלית) בארמית התפתחה בין קהילות יהודיות שונות. תרגומי כתבי הקודש היהודיים לארמית, הפכו חשובים יותר מאז שהאוכלוסייה הכללית חדלה להכיר את המקור. ככל הנראה המהלך החל ככתבים של פרשנויות בהתחלה שנכתבו והופצו בהדרגה, עד שנעשו תרגום סטנדרטיים 'רשמיים', בעיקר תרגום אונקלוס (תרגום לארמית מהמאה השנייה לספירה של חמשת חומשי התורה) ותרגום יונתן (תרגום ספרי הנביאים לארמית גלילית מהמאה השביעית לספירה). ספרים אלו נתבו במקור בניב עברי אך שונו במידה מסוימת בהתאם לשימוש הבבלי. בסופו של דבר, התרגום הפך לסטנדרט גם ביהודה ובגליל. הארמית הליטורגית, כפי ששימשה בקדיש ובכמה תפילות אחרות, הייתה ניב מעורב, המושפע במידה מסוימת מהארמית המקראית ומהתרגום. בקרב חוקרי דת המשיכה העברית להיות מובנת, אך הארמית הופיעה אפילו בכתבים הדתיים ביותר. נעשה שימוש נרחב בארמית בכתבי מגילות ים המלח, ובמידה מסוימת במשנה ובתוספתא לצד העברית.
תפוצה
המלחמה היהודית-רומית הראשונה בשנת 70 לספירה ומרד בר כוכבא בשנת 135, עם פעולות התגמול הרומיות הקשות שלהם, הביאו להתפרקות חלק גדול מהחברה היהודית וחיי הדת. אולם בתי הספר היהודיים בבבל המשיכו לפרוח, וארץ ישראל התיישבו הרבנים בגליל כדי להמשיך בלימודם. הארמית היהודית הפכה די נבדלת מהארמית הרשמית של האימפריה הפרסית בתקופה זו. הארמית הבבלית התיכונה הייתה הניב השולט, והיא הבסיס לתלמוד הבבלי. ארמית גלילית תיכונה, בעבר ניב צפוני שגור, השפיעה על הכתבים בישראל. והכי חשוב, היה זה הניב הגלילי בארמית שהיה ככל הנראה השפה הראשונה של בעלי המסורה, שחיברו סימנים כדי לסייע בהגיית הכתובים, עברית וארמית. לפיכך, סימני התנועות הסטנדרטיים המלווים את הגרסאות המפורטות של התנ"ך עשויים להיות מייצגים יותר את ההגייה של הארמית הגלילית התיכונה מאשר את העברית של תקופות קודמות.
ככל שהגלות היהודית התפשטה יותר, החלה הארמית לפנות את מקומה לשפות אחרות כשפה הראשונה של קהילות יהודיות נרחבות. כמו העברית לפניה, הפכה הארמית בסופו של דבר לשפתם של חוקרי דת. ספר הזוהר מהמאה ה-13, שיצא בספרד, ושיר הפסח הפופולרי מהמאה ה-16, חד גדיא, שיצא לאור בבוהמיה, מעידים על חשיבותה המתמשכת של שפת התלמוד הרבה לאחר שחדלה להיות שפת העם.
המאה ה-20
הארמית המשיכה להיות השפה הראשונה של הקהילות היהודיות שנותרו באזורים דוברי ארמית ברחבי מסופוטמיה. בתחילת המאה ה-20, עשרות קהילות יהודיות קטנות דוברות ארמית היו פזורות על פני שטח רחב המשתרע בין אגם אורמיה למישור מוסול, ועד לסננדג'. בכל אותו אזור היו גם אוכלוסיות נוצריות רבות דוברות ארמית. במקומות מסוימים, זאכו למשל, הקהילה היהודית והנוצרית הבינו בקלות זו את הארמית של זה. באחרים, כמו סננדג', יהודים ונוצרים שדיברו צורות שונות של ארמית לא יכלו להבין זה את זה. בין הניבים היהודיים השונים, הפכה ההבנה ההדדית די רנדומלית, לעיתים הבינו אילו את אילו ולעיתים לא.
באמצע המאה ה-20, הקמת מדינת ישראל הובילה לפירוק של קהילות דוברות ארמית בנות מאות שנים. כיום, רוב דוברי השפה הראשונה של ארמית יהודית חיים בישראל, אך הניבים השונים שלהם נעלמים ומפנים את מקומם בהדרגה לעברית מודרנית.
ניבים של ארמית יהודית
ניבים של ארמית יהודית, שהיו נהוגים לפני העלייה לארץ ישראל כוללים:
לימודי ארמית יהודית
לימודי הארמית יהודית מבוססים היטב כתחום בינתחומי ייחודי של שיתוף פעולה בין לימודי יהדות ולימודי ארמית. ההיקף המלא של לימודי השפה הארמית יהודית כולל לא רק את המורשת הלשונית, אלא את כל המורשת התרבותית של קהילות יהודיות דוברות ארמית, הן ההיסטוריות והן המודרניות.
עיקור (רפואה)
עיקור הוא  הליך רפואי  שמטרתו למנוע מאדם או מבעל חיים מסוים את היכולת להתרבות. עיקורים מתבצעים בעיקר באמצעים ניתוחיים, ומתבצעים בזכרים ובנקבות. עיקורים הם לרוב תהליך בלתי הפיך. בבני אדם מטרתם העיקרית של עיקורים היא לסייע בתכנון המשפחה, לרוב במדינות מתפתחות בעלות אוכלוסייה רבה. רוב העיקורים של נשים מתרחשים במדינות אלו, ואילו עיקור של גברים  מתבצע בעיקר  במדינות המערב המתועשות. עיקורים ברחבי העולם נעשים בעיקר בקרב נשים.
עיקור במדינות העולם
בהודו התבצעו מדי שנה עיקורים בנשים במחנות עיקור מיוחדים מטעם הממשלה, במסגרת תוכנית לתכנון המשפחה, שמופעלת על ידי המשרד לבריאות ורווחת המשפחה. התוכנית פועלת באמצעות NRHM - "כוח המשימה הלאומי באזורים הכפריים"  שפועל  מאז 2005 לשיפור רמת הבריאות בכפרי הודו באמצעות מאות אלפי פעילים, שאחד מתפקידיהם הוא לייעץ ולעודד מניעת ילודה. הפעילות מתמקדת בעיקר במדינות הצפוניות והחקלאיות של הודו, בעיקר מקבוצת EAG. ב-. ב-2017 (עד אוקטובר, 2017) התבצעו בהודו 1,473,418 הליכי עיקור. 6.8% היו ניתוחי עיקור גברים ו 93.1% עיקור נשים.
ההליך הניתוחי
טכנית, עיקור מתבצע באמצעות חיתוך צינור הזרע ("וסקטומיה") בגברים וקשירת חצוצרות בנשים.
חתך צינור הזרע הוא הליך כירורגי פשוט יחסית. בתהליך זה נאטמים או נקטעים צינורות הזרע ובכך נמנע מן הזרע להגיע לשופכה. הניתוח מבוצע בהרדמה מקומית או בהרדמה מלאה קלה לפי בחירת המנותח. ההכנה לניתוח וההתאוששות ממנו אינן כרוכות באשפוז, ולרוב אחרי התאוששות קצרה החולה נשלח הביתה לנוח.
קשירת חצוצרות אצל נשים הוא הליך מסובך יותר שנעשה בהרדמה מלאה בחדר ניתוח, באמצעות לפרוסקופיה. המנתח הוא גינקולוג שמבצע חיתוך של החצוצרות וקשירתן או צריבתן באופן המונע מעבר ביציות אל הרחם. ההליך הוא לרוב בלתי הפיך ומיועד רק לנשים שהחליטו שאינן מעוניינות להיכנס להיריון נוסף, או לכאלה שהיריון נוסף מסכן את חייהן.
הליכים אחרים אשר גורמים לעיקור, כמו סירוס בגברים וכריתת רחם בנשים, אינם מתבצעים בבני אדם לצורך עיקור אלא מסיבות אחרות.
ביהדות
עיקור בעלי חיים הוא בעייתי מבחינה הלכתית. ב-2015 הפסיק שר החקלאות הישראלי אורי אריאל את המימון לעיקור חתולי רחוב, והורה למצוא פתרון הלכתי לבעיית התפוצצות אוכלוסיית החתולים.
יחסי אבחזיה–ישראל
יחסי אבחזיה–ישראל הם היחסים בין רפובליקת אבחזיה לבין מדינת ישראל. כיום לא מתקיימים יחסים באופן רשמי וזאת מכיוון שבדומה לרוב מדינות העולם - ישראל לא מכירה בעצמאותן של אבחזיה ודרום אוסטיה ורואה בהן כחלק מגאורגיה.
מלחמת גאורגיה–רוסיה
בשנת 2008, במהלך המלחמה בדרום אוסטיה, תמכה ישראל בגאורגיה בפן הצבאי והמדיני, והכירה בזכות השליטה שלה על המחוזות דרום אוסטיה ואבחזיה. בעת המלחמה גאורגיה נלחמה באמצעות מלט"ים תוצרת ישראל, שנמכרו לה טרם המלחמה. רוסיה פנתה לישראל, בבקשה לקבל הבהרות לגבי אספקת מל"טים ישראליים לגאורגיה. הבקשה הועברה לישראל באמצעות הנספח הצבאי בשגרירות ישראל במוסקבה. רוסיה ביקשה לדעת אם ישראל אכן מספקת מזל"טים לגאורגיה כדי שזו תשתמש בהם במסגרת פעולות צבאיות נגד הבדלנים האבחזים. מקור ביטחוני ישראלי אישר כי המל"טים שברשות גאורגיה הם מתוצרת חברת אלביט הישראלית. כמו כן, אמר מקור מדיני בירושלים כי לרוסיה לא היו עדויות חותכות לכך שמדובר במל"ט מתוצרת ישראל והיא העבירה את הבקשה להבהרה על בסיס חשדות. לדברי נשיא גאורגיה לשעבר, מיכאיל סאקשווילי, לגאורגיה היה כ-40 מל"טים שאותם רכשה מישראל וחילקה בין פיקודים שונים בצבא ובמשטרה. "זהו כלי שימושי מאוד באזורים הרריים", הוסיף. לדבריו, המל"ט שהופל היה שייך למשרד הפנים הגאורגי.
פוליטיקה ויחסי חוץ
בעוד ישראל וגאורגיה הן מדינות השואפות להתחבר עם מדינות המערב, אבחזיה לעומתן, שואפת להתחבר למדינות שהיו בגוש הפרו-קומוניסטי לשעבר. לדוגמה: אבחזיה מוכרת על ידי רוסיה וסוריה ומקיימת עימן יחסים דיפלומטיים רשמיים. ב-2008 תמכה ישראל בגאורגיה במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה. ובונסף, משרד החוץ הישראלי פרסם אזהרת מסע לאבחזיה ולדרום אוסטיה דרך רוסיה והמליצה לאזרחי ישראל להגיע לשטחים אלו דרך גאורגיה, מכיוון שהחוק הגאורגי אוסר על מעבר לשטחים אלו דרך רוסיה, ואילו גאורגיה מצידה תמכה בישראל במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני. לדוגמה, ב-20 בנובמבר 2012, בעת מבצע עמוד ענן, התקיים מפגן תמיכה גדול למען ישראל בעיר טביליסי בגאורגיה. בנוסף שידרה הטלוויזיה הגאורגית תעמולה אוהדת כלפי ישראל וחולקו חוברות הסברה לטובתה בבתי הספר. ובחודש מאי 2021, במהלך העימות בין ישראל לבין החמאס (מבצע שומר החומות), התקיימו בערים טביליסי ובתומי מפגני תמיכה בישראל, וזאת על ידי אזרחים גאורגים לצד ארגון "בית ישראל". לעומתן, אבחזיה מקיימת יחסים דיפלומטיים רשמיים עם סוריה, מדינה עימה ניתקה גאורגיה את היחסים הדיפלומטיים (בשל הכרת סוריה באבחזיה ודרום אוסטיה), ומוגדרת כמדינת אויב על ידי ישראל. אך למרות היעדר יחסים דיפלומטיים, אבחזיה מחזיקה נציגות בירושלים, נכון ליוני 2021, נציג אבחזיה בישראל הוא אנרי קוגוניה.
האחים סופר מריו (סרט)
האחים סופר מריו (באנגלית: Super Mario Bros) הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה אמריקאי משנת 1993. הסרט מבוסס באופן רופף על משחק הווידאו "האחים סופר מריו" של חברת נינטנדו.
עלילת הסרט עוקבת אחר האחים מריו (בוב הוסקינס וג'ון לגוויזאמו) אשר יוצאים להציל את הנסיכה דייזי (סמנתה מאתיס) ביקום מקביל דיסטופי בו שולט הנשיא קופה (דניס הופר).
ב-6 באפריל, 2023 יצא סרט נוסף המבוסס על הזיכיון סופר מריו, אשר נקרא ״האחים סופר מריו:הסרט״. בניגוד לסרט הזה, הסרט החדש נוצר בעזרת אנימציה ממוחשבת על ידי חברת אילומיניישן, והופץ על ידי חברת האם, יוניברסל.
תרכובת מזון לתינוקות
תרכובת מזון לתינוקות (תמ"ל, בלשון הדיבור מכונה גם פורמולה) משמשת תחליף חלב להזנת התינוק. השימוש בתמ"ל נהוג במקרים שהאם אינה יכולה להיניק את התינוק ולספק לו חלב אם, כאשר מתעוררים קשיים בהנקה, כאשר תפוקת החלב נמוכה ונדרשת תוספת, או כאשר האם מעדיפה שלא להיניק או לשאוב.
על פי ארגון הבריאות העולמי (WHO) הזנה בתמ"ל היא האפשרות הרביעית בעדיפותה: במקום הראשון חלב אם בהנקה, במקום השני חלב אם שאוב הניתן בבקבוק, במקום השלישי חלב אם מאם אחרת ורק במקום הרביעי תמ"ל.
תמ"ל יכול לשמש גם כתוספת משלימה להנקה, כאשר האם אינה יכולה להניק את התינוק בכל עת, לדוגמה כאשר היא חוזרת לעבוד בתום חופשת הלידה ואינה שואבת בזמן זה.
יצרני התמ"ל עושים מאמצים רבים ליצור תחליף שיהיה קרוב ככל האפשר לחלב האם.
כאשר התמ"ל הוא המזון היחיד אותו צורך התינוק במשך חודשי חייו הראשונים, ישנה חשיבות גדולה לכך שהוא אכן יכלול את כל אבות המזון, המינרלים והוויטמינים להם זקוק התינוק להתפתחות תקינה.
חלק מהיצרנים משווקים תמ"ל בדרגות שונות, כאשר כל דרגה מותאמת לקבוצת גיל של ילדים, ומנסה לספק את המרכיבים הדרושים להם ושמותאמים ליכולות של מערכת העיכול באותו הגיל. לרוב החלוקה היא לדרגות 1, 2 ו-3.
חוליאן אלברס
חוליאן אלברס (בספרדית: Julián Álvarez; נולד ב-31 בינואר 2000 בקלצ'ין שבפרובינציית קורדובה בארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מנצ'סטר סיטי ובנבחרת ארגנטינה. אלברס מכונה לעיתים בכינוי "עכביש" (בספרדית: "Araña"). נבחר לכדורגלן השנה באמריקה הדרומית בשנת 2021.
ריבר פלייט
אלברס הצטרף אל מחלקת הנוער של ריבר פלייט בשנת 2016, לאחר שיחק באקדמיה של אתלטיקו קלצ'ין. לפני שחתם בריבר פלייט, נבחן בבוקה ג'וניורס ובריאל מדריד. הוא לא הצטרף לריאל מדריד בשל מגבלת גיל. ב-27 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–1 על אלדוסיבי במסגרת המחזור העשירי בליגת העל הארגנטינאית לעונת. השתתף לראשונה במשחק בינלאומי ב-9 בדצמבר כשנכנס כמחליף בגמר גביע ליברטדורס 2018 באצטדיון סנטיאגו ברנבאו במדריד. ב-17 במרץ 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על אינדפנדיינטה במסגרת המחזור ה-23 בליגה. בסך הכל ערך אלברס 22 הופעות ליגה בשלוש העונות הראשונות שלו בקבוצה הבוגרת, בהן הבקיע שלוש פעמים. את עונת 2021 הוא סיים כמלך שערי הליגה עם 18 שערים (17 מתוכם ב-15 משחקים, החל מהמחזור השמיני), כשהקבוצה זוכה באליפות. אלברס נבחר לכדורגלן השנה באמריקה הדרומית לשנת 2021.
מנצ'סטר סיטי
ב-31 בינואר 2022 חתם אלברס על חוזה לחמש עונות וחצי במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג, והושאל בחזרה לריבר פלייט עד לתום העונה.
בהופעת הבכורה בקבוצה כבש שער בכורה בהפסד 1–3 לליברפול ב-30 ביולי במשחק מגן הקהילה. ב-31 באוגוסט כבש את שעריו הראשונים בפרמייר ליג כשכבש צמד בניצחון 0–6 על נוטינגהאם פורסט.
ב-17 במאי 2023 עלה כמחליף במקומו של ארלינג האלנד בדקה ה-89 במשחק הגומלין של שלב חצי גמר ליגת האלופות נגד האלופה המכהנת, ריאל מדריד, ובדקה ה-91 כבש בנגיעתו הראשונה בכדור. המשחק הסתיים בניצחונה של מנצ'סטר סיטי בתוצאה 0–4 ו-1–5 בסיכום צמד המשחקים, ובהעפלתה למשחק הגמר.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש תשעה שערי פרמייר ליג ב-31 הופעות.
קריירה בין־לאומית
ב-3 ביוני 2021 ערך אלברס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה, כשהחליף את אנחל די מריה בדקה ה-62 בתיקו 1-1 נגד נבחרת צ'ילה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
אלברס היה חלק מסגל נבחרת ארגנטינה בטורניר קופה אמריקה 2021, וערך הופעה אחת בטורניר, בניצחון 1–4 על נבחרת בוליביה במסגרת שלב הבתים של הטורניר. נבחרת ארגנטינה זכתה בטורניר לאחר ניצחון 0–1 על נבחרת ברזיל בגמר.
נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה בטורניר מונדיאל 2022.
ב־30 בנובמבר 2022 כבש את שער הבכורה שלו במונדיאל בניצחון 0–2 על, במסגרת המחזור השלישי בשלב הבתים של המונדיאל. ב־3 בדצמבר, בשלב שמינית הגמר, כבש אלברס שער נוסף במדי הנבחרת, בניצחון 2–1 על. ב-13 בדצמבר 2022 היה מעורב בבעיטת העונשין ולאחר מכן הבקיע שני שערים במשחק מול בחצי הגמר.
מועדונים
נכון ל-12 בנובמבר 2022
בינלאומי
מעודכן ל-3 בדצמבר 2022
תארים
מנצ'סטר סיטי
מישור מסרה
מישור מסרה או פשוט מסרה (ביוונית: Μεσσαρά) הוא מישור סחף בדרום כרתים, המשתרע על כ-50 ק"מ ממערב למזרח וכ-7 ק"מ מצפון לדרום, מה שהופך אותו למישור הגדול ביותר בכרתים.
על גבעה בקצהו המערבי נמצאים חורבות פסטוס, סמוך לאמצע חורבות העיר העתיקה גורטיס.
מאז 1500 לפני הספירה המישור התארך עד כדי 6 ק"מ עקב הצטברות של משקעי סחף. חימר ממסרה נמצא כמקור לכמויות משמעותיות של כלי חרס מינואים; סוגי אדמה וסלעים משולי מסרה, במיוחד להדום הרי האסטרוזיה בדרום ולמרגלותיה מצפון בתוך הרי הפסילוריטיס.
במסרה מגדלים עצי זית, כרמים וגידולי גננות. חלק מהמוצרים משווקים לשוק המקומי. חלק ניכר משמן הזית המיוצר מיוצא לאחר מכן לשווקים באירופה. מישור מסרה הוא גם ביתם של סוסי מסרה.
מעגל מיקרוגל מונוליטי
מעגל מיקרוגל מונוליטי, או MMIC (לעיתים מבוטא "מימיק"), הוא סוג של מכשיר מעגל משולב (IC) הפועל בתדרי מיקרוגל (300 מגה-הרץ עד 300 גיגה-הרץ). התקנים אלה מבצעים בדרך כלל פונקציות כגון ערבוב מיקרוגלי, הגברת עוצמה, הגברה עם רעש נמוך ומיתוג בתדר גבוה.MMICs הם אנלוגיים או שילוב של אנלוגיים ודיגיטליים. כניסות ויציאות בהתקני MMIC מותאמות לעיתים קרובות לעכבה אופיינית של 50 אוהם. זה הופך אותם לקלים יותר לשימוש, מכיוון שרשור של MMICs אינו מצריך רשת התאמה חיצונית במקרה זה. בנוסף, רוב ציוד הבדיקה המיקרוגלי מיועד לפעול בסביבה של 50 אוהם.
MMICs קטנים בממדיהם (בסביבות 1 עד 10 מילימטר רבוע) וניתנים לייצור המוני, מה שאפשר את התפשטותם של מכשירים בתדר גבוה כגון טלפונים סלולריים. MMICs יוצרו במקור באמצעות גליום ארסניד (GaAs), מוליך למחצה מורכב III-V. יש לו שני יתרונות מובנים על פני סיליקון (Si), החומר המסורתי למימוש IC: מהירות מכשיר (טרנזיסטור) ומצע מבודד למחצה. שני הגורמים עוזרים בתכנון של פונקציות מעגלים בתדר גבוה. עם זאת, המהירות של טכנולוגיות מבוססות סיליקון עלתה בהדרגה ככל שהגודל של טרנזיסטורים קטן, וכעת ניתן לייצר MMICs גם בטכנולוגיית סיליקון. היתרון העיקרי של טכנולוגיית סיליקון הוא עלות הייצור הנמוכה שלה בהשוואה ל-GaAs. קוטרי פרוסות סיליקון גדולים יותר (בדרך כלל 8 אינץ' עד 12 אינץ' בהשוואה ל-4 אינץ' עד 8 אינץ' עבור GaAs) ועלויות הפרוסות נמוכות יותר, מה שתורם ל-IC זול יותר.
סוגי מעגל מיקרוגל מונוליטי
במקור, MMICs השתמשו בטרנזיסטורי אפקט שדה מתכת מוליכים למחצה (MESFETs) כהתקן הפעיל. לאחרונה הפכו טרנזיסטורים בעלי ניידות אלקטרונית גבוהה (HEMT), HEMT פסאודומורפיים וטרנזיסטורים דו-קוטביים בעלי הטרו-צמתים הפכו נפוצים.
טכנולוגיות III-V אחרות, כגון אינדיום פוספיד (InP), הוכחו כבעלות ביצועים מעולים ל-GaAs במונחים של רווח, תדר חיתוך גבוה יותר ורעש נמוך. עם זאת, הם גם נוטים להיות יקרים יותר בגלל גודלם הקטן יותר של הפרוסות ושבריריות חומר גבוהה יותר.
סיליקון גרמניום (SiGe) היא טכנולוגיית מוליכים למחצה מרוכבים מבוססת סיליקון, המציעה טרנזיסטורים מהירים יותר ממכשירי סיליקון רגילים, אך עם יתרונות עלות דומים.
גליום ניטריד (GaN) הוא גם אופציה עבור MMICs. מכיוון שטרנזיסטורי GaN יכולים לפעול בטמפרטורות גבוהות בהרבה ולעבוד במתחים גבוהים בהרבה מאשר טרנזיסטורי GaAs, הם יוצרים מגברי כוח אידיאליים בתדרי מיקרוגל.
שימושים
מעגלי מיקרוגל מונוליטיים נמצאים בשימוש בפלאפונים סלולריים, בלווייני תקשורת ואיכון ובמערכות תקשורת ומכ"ם.
אנטר שיקארי
אלבומים
רשימה מלאה כולל סינגלים: Enter Shikari discography
VoIP
VoIP (ראשי תיבות של Voice over Internet Protocol) הוא שם כללי לטכנולוגיות ולשיטות שונות להעברת דיבור על-גבי רשתות IP (כדוגמת רשת האינטרנט). טכנולוגיות אלו מהוות בסיס למגוון רחב של יישומים:
יתרון עיקרי לטכנולוגיות ה-VoIP הוא הפריסה הרחבה של רשת האינטרנט (ורשתות נתונים נוספות) ובכך נחסך הצורך לפרוס תשתיות מיוחדות לטובת הדיבור (כגון קווי טלפון, מכשירי טלפון וכו').
יתרון נוסף בשימוש ב-IP להעברת שיחות, הוא השימוש בפרוטוקול סטנדרטי ונפוץ. גופים רבים מבצעים מחקר ופיתוח של כלים שימושיים עבורו: אבטחת מידע, ניהול רשת, ניטור, אופטימיזציה של הביצועים וכו', והשימוש ב-VoIP יכול להתבסס על כל אותו הידע והכלים הקיימים.
טכנולוגיה זאת מהווה תחרות למערכות הטלפוניה בטכנולוגיית PSTN, ורגולציה על יישומי VoIP מופעלת ברמות שונות במדינות העולם. מרחיקת הלכת ביותר היא אתיופיה, אשר מסיבות של תחרות וביטחון לאומי, הגדירה בשנים 2002 ו-2012 את השימוש ביישומי VoIP כעבירה.
מהות הטכנולוגיה
טכנולוגיות ה-VoIP מעבירות דיבור על גבי רשת הנתונים בצורה דיגיטלית. הדיבור האנושי הוא אנלוגי במקורו, ועל מנת להעביר אותו על רשתות נתונים יש צורך לקודד אותו בצורה דיגיטלית. שיטות הקידוד שהיו נהוגות בעולם הטלפוניה, לפני הופעת ה-VoIP, הניחו שקיים מסלול נתונים קבוע בין שני צדדי השיחה, שהוא בעל רוחב סרט מתאים להעברת השיחה, והוא משוריין לטובת השיחה כל עוד היא מתקיימת ברוחב הפס האופייני ששוריין שהוא 64 Kbps. הנחות עבודה אלו היו נכונות עבור רשתות טלפוניה "רגילות", אך אינן נכונות ברשתות נתונים.
ברשתות נתונים רוחב הסרט הזמין לשימוש מושפע מהעומס הרגעי על הרשת וממספר המשתמשים והיישומים הצורכים את משאבי הרשת בכל רגע ורגע (ולכן יכול להשתנות בכל רגע ורגע). בנוסף, בגלל האופי המזדמן של רשתות הנתונים, המידע בהן לא נשלח בצורה רציפה (כדוגמת שיחת טלפון) אלא בחבילות מידע. כל חבילה מכילה נתח מסוים מתוך כלל המידע, והחבילה עוברת דרך מסלול שונה ברשת על פי העומס הקיים בכל רגע ורגע בנקודות שונות ברשת.
בשל כל התכונות הנ"ל, טכנולוגיות ה-VoIP השונות צריכות להתמודד עם מספר תופעות:
מקודד קול - Vocoder
המקודד (Vocoder - Voice Coder) הוא לב-ליבה של טכנולוגיית ה-VoIP. באמצעות קידוד מתאים של אותות הדיבור, ניתן להתגבר על תכונות רשת ה-IP ולהצליח להעביר עליה דיבור.
שמע מועבר בטלפוניה רגילה בקצב של 64 קילו ביט לשנייה. קצב זה נחשב לקצב הבסיסי להעברת דיבור באיכות של שיחת טלפון. על ידי שימוש במקודד ניתן לדחוס את השמע לקצבים נמוכים בהרבה ובכך לחסוך רוחב סרט רב. חלק מרוחב הסרט שנחסך משמש להעברת אותות בקרה להתמודדות עם התופעות הנ"ל (כגון שידור מחדש של חבילות, מספור כל חבילה במספר סידורי, הגדלת היתירות של המידע בכל חבילה, הוספת קודים לתיקון שגיאות). פעולות נוספות שמבצע המקודד הן:
מקודדים מקובלים ב- VoIP:
שילוב בין טלפוניה ל-VoIP
חברות טלפוניה רבות, כדוגמת Fring, מצאו שזול הרבה יותר לשלם עבור חיבור רחב סרט לאינטרנט מאשר עבור חיבור רחב סרט לוויני או סיבי. השימוש ב-VoIP מבוצע באחת מהדרכים הבאות:
שילוב עם פרוטוקולים אחרים
טכנולוגיית ה-VoIP עצמה נותנת מענה רק להעברת הדיבור בין תחנות ברשת. אך אין די בכך. בנוסף להעברת הדיבור בין הצדדים, צריך לקיים מערכת ליצירת קשר בין הצדדים (כדוגמת החיוג ברשתות טלפון רגילות). שתי שיטות עיקריות לכך הן:
אדמונד ברטון
סר אדמונד ברטון QC, GCMG (באנגלית: Edmund Barton; 18 בינואר 1849 – 7 בינואר 1920) היה פוליטיקאי ושופט אוסטרלי שהיה ראש ממשלת אוסטרליה הראשון, ובין השופטים שהקימו את בית המשפט העליון של אוסטרליה. נחשב לאבי האומה האוסטרלית.
תרומתו הגדולה ביותר להיסטוריה של אוסטרליה היא ניהול התנועה ששאפה להקים פדרציה של מדינות אוסטרליה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19. ברטון נבחר בבחירות הכלליות הראשונות שנערכו באוסטרליה ב-1901 לפרלמנט ולמשרת ראש ממשלת אוסטרליה והתפטר מתפקידו זה ב-1903 על מנת לכהן כשופט בבית המשפט העליון של אוסטרליה.
ראשית חייו
אדמונד ברטון נולד בשנת 1849 בגלבה (Glebe), פרבר של סידני, כילדם התשיעי של מרי לואיז ברטון וּויליאם ברטון שהיה במקצועו ברוקר. הוא התחנך בבית הספר Fort Street High School ו-Sydney Grammar School ובשניהם סיים כתלמיד הטוב ביותר בכיתת הגמר (באנגלית Dux) וכחניך ראשי (באנגלית School Captain) ופגש שם את ריצ'רד אוקונור שעתיד היה להיות חברו לחיים ועמיתו לספסל בית המשפט העליון. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת סידני כשהוא לומד לימודים קלאסיים וסיים בהצטיינות כשהוא זוכה בתואר הכבוד המיוחד לאוניברסיטה זו "first class honours and the University Medal". בנוסף ליכולת שהפגין בלימודים הצטיין ברטון גם כחובט (אבל לא כשחקן שדה) בקריקט. ברטון התמנה לפרקליט ב-1871. במסגרת מסע עם קבוצת הקריקט לניוקאסל שבניו סאות' ויילס בשנת 1870 הוא פגש בג'יין מייסון רוס (Jane Mason Ross) והשניים נישאו ב-1877.
ב-1879 שימש ברטון כשופט במשחק קריקט במגרש הקריקט של סידני בין נבחרת ניו סאות' ויילס ונבחרת אנגליה שבה שימש הלורד ג'ורג' האריס כקפטן. לאחר החלטה מעוררת מחלוקת של השופט הנוסף במשחק, פלש הקהל למגרש אירוע שכונה אחר־כך ""מהומת הקריקט הבינלאומית הראשונה"". ברטון עזר להרגיע את המצב, וזכה לפרסומת אוהדת רבה עקב מאמציו, שיש הטוענים כי עזרה לו בדרכו הפוליטית.
פוליטיקה מדינתית
ב-1876 עמד ברטון לבחירה לאספה המחוקקת של ניו סאות' ויילס במסגרת הצבעה של הבוגרים של המחוז המיוצג על ידי אוניברסיטת סידני (שחויבו ללבוש גלימות סטודנטים לכבוד האירוע), אך הפסיד לוויליאם צ'ארלס וינדאייר (William Charles Windeyer) 43 לעומת 49. הוא הובס שוב בבחירות לאותו מושב ב-1877, אך זכה באוגוסט 1879. כשמושב זה בוטל ב-1880, הוא יצג את מחוז הבחירה של העיירה ולינגטון מנובמבר 1880 ועד 1882 ואחר־כך את מחוז הבחירה של מזרח סידני, מנובמבר 1882 ועד ינואר 1887. בשלב זה הוא התייחס כ"כמעט בלתי הכרחי" לציין שהוא תומך בסחר חופשי. ב-1882 התמנה ליושב ראש האספה וב-1884 התמנה לנשיא איגוד הסטודנטים של אוניברסיטת סידני. ב-1887 התמנה ברטון למועצה המחוקקת של ניו סאות' ויילס בעידודו של סר הנרי פרקס (מהאבות המייסדים של הפדרציה של אוסטרליה). בינואר 1889, הוא הסכים להתמנות כשר המשפטים בממשלתו של ג'ורג' דיבס (George Dibbs) ממפלגת הפרוטקשניסטים (Protectionist - כלומר תומכי מכסי המגן), למרות תמיכתו בעבר בסחר חופשי. ממשלה זו החזיקה מעמד עד מרץ בלבד שעה שפרקס הצליח להקים ממשלה שוב.
המערכה למען הפדרציה
ברטון היה בין ראשוני התומכים ברעיון הפדרציה של אוסטרליה, שהפכה לנושא פוליטי רציני לאחר נאום טנטרפילד (Tenterfield Oration 24 באוקטובר 1889) שנשא הנרי פרקס ושבו העלה את עיקרי רעיונותיו לאיחוד המדינות השונות של אוסטרליה לפדרציה תחת הכתר הבריטי. כנציג בכינוס הלאומי האוסטרלי במרץ 1891 הבהיר ברטון היטב את תמיכתו בעיקרון ש"מסחר ויחסים ... יהיו חופשיים לחלוטין" באוסטרליה הפדרלית. הוא גם דגל ברעיון שגם הבית העליון ולא רק הבית התחתון יהיה נבחר ושמנגנון הערעורים המסתמך על בית הדין לערעורים הבריטי (באנגלית Privy Council) כערכאה אחרונה יבוטל. הוא גם נטל חלק בהכנת טיוטת חוקה, שהייתה דומה בצורה משמעותית לחוקה של אוסטרליה שנחקקה בשנת 1900.
עם זאת אנשי מפלגת הפרוטקשניסטים הפגינו תמיכה פושרת ברעיון הפדרציה וביוני 1891 התפטר ברטון מהמועצה ועמד לבחירה במחוז מזרח סידני והצהיר כי "כל עוד תמיכה במכסי המגן פירושו ממשלה של אויבים לפדרציה, הם לא יקבלו אף קול ממנו". הוא זכה בהצבעה ואחר־כך הצביע יחד עם פרקס, אבל סירב להצטרף לממשלת המיעוט שהקים. לאחר שמפלגת העבודה האוסטרלית הסירה את תמיכתה והממשלה הופלה באוקטובר 1891 שכנע פרקס את ברטון לקחת על עצמו את הנהגת התנועה הפדרלית בניו סאות' ויילס.
שר המשפטים בפעם השנייה
ב-1894 עמד ברטון לבחירה מחדש במחוז הבחירה של רנדוויק (Randwick, מחוז הבחירה הקודם של ברטון, מזרח סידני, שבו נבחרו כל פעם כמה מועמדים, בוטל) והפסיד. הוא לא העמיד את עצמו לבחירה ב-1895 בשל הצורך לתמוך במשפחתו הגדולה בתקופה שבה לא נהגו לשלם משכורת לחברי הפרלמנט. עם זאת הוא המשיך במסע התעמולה להקמת הפדרציה ובתקופה שבין ינואר 1893 לפברואר 1897 נאם ברטון ב-300 כינוסים בניו סאות' ויילס, כולל הכינוס בפרבר אשפילד (Ashfield) של סידני שבו הכריז כי "בפעם הראשונה בהיסטוריה יש לנו אומה למען יבשת ויבשת למען אומה". במרץ 1897 הוא תואר כ"המנהיג המוכר של התנועה הפדרלית בכל אוסטרליה".
הוועידה האוסטרלאסית הפדרלית ומשאלי העם
ב-1897 היה ברטון בראש רשימת הנציגים שנבחרו מניו סאות' ויילס לוועידה החוקתית שבו נוצרה החוקה לפדרציה המוצעת. על אף שסר סמואל גריפית' כתב את מרב הטקסט של החוקה, היה ברטון המדינאי המנהיג שהוביל לתמיכה בו בכנס.
במאי 1897 נבחר ברטון בפעם השנייה למועצה המחוקקת על בסיס המלצתו של ריד (Reid), ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, על מנת שיוביל את חקיקת חוק הפדרציה בבית העליון. מינוי זה אפשר לשר המשפטים בממשלת ריד, ג'ון הנרי וונט (John Henry Want), יד חופשית להתנגד לחוק. בספטמבר 1897 התכנסה הוועידה בסידני על מנת לדון ב-286 תיקונים שהציעו המושבות לחוק המוצע. הוועידה השלימה את טיוטת החוקה במרץ 1898 וברטון חזר לניו סאות' ויילס להוביל את מסע התעמולה למען הצבעה בעד אישור החוק במשאל העם של יוני. על אף שהחוק זכה לתמיכת הרוב הוא קיבל רק 71,595 קולות של תומכים מתוך המינימום של 80,000 תומכים שהיה נדרש על מנת לעבור.
ביולי 1898 התפטר ברטון מהבית העליון על מנת לעמוד לבחירה למועצה המחוקקת כשמתחרהו היה ריד, והפסיד במספר קטן של קולות. בספטמבר הוא זכה בבחירות המשנה של מחוז הבחירה של הסטינגס ומקלאי (Hastings and Macleay) ונבחר מיד לראש האופוזיציה, שהורכבה מתערובת של פרוטקשניסטים שחלקם היה בעד הפדרציה וחלקם נגדה. בינואר 1899 השיג ריד ויתורים משמעותיים משאר מדינות אוסטרליה והצטרף לברטון במסע התעמולה במשאל העם השני של יוני 1899, כשברטון מנהל מסע תעמולה בכל רחבי המדינה. ההחלטה התקבלה במשאל העם ברוב של 107,420 כנגד 82,741.
ראש הממשלה הראשון
מעט אנשים פקפקו בזכותו של ברטון כפדרליסט המוביל במדינה הוותיקה ביותר לכהן כראש הממשלה הראשון של הפדרציה, אך כשהמושל הכללי החדש של אוסטרליה, לורד הופטון, הגיע הוא הזמין במקום זאת את ויליאם ליין, ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, להקים ממשלה. מכיוון שטרם קם פרלמנט פדרלי, הכלל המקובל של מינוי המנהיג של המפלגה הגדולה ביותר בבית התחתון, לא יכול היה להיות מיושם ואכן לא יושם. על ההחלטה של הופטון המכונה "השגיאה הגסה של הופטון" ניתן היה להגן כי לליין היה הוותק הרב ביותר, אך כמתנגד לפדרציה לא היה ליין קביל על פדרליסטים בכירים כמו דיקין, שסירב לשרת תחתיו. לאחר דיונים מתוחים התמנה ברטון לראש ממשלה וגיבש את ממשלתו.
המשימה העיקרית של ממשלת ברטון הייתה לארגן את הבחירות הפדרליות הראשונות, שנערכו במרץ 1901. ממשלתו כללה אותו כראש ממשלה ושר החוץ. ג'ורג' טרנר היה שר האוצר, אלפרד דיקין היה שר המשפטים, ג'ון פורסט היה שר הביטחון, ויליאם ליין - שר הפנים, צ'ארלס קינגסטון - שר המסחר והמכס וג'יימס דרייק - שר הדואר. ריצ'רד אוקונור כיהן כסגן הנשיא של המועצה המבצעת ואליוט לואיס כיהן כשר בלי תיק. ברטון נבחר בלא מתחרים למושב בפרלמנט החדש מטעם הנטר (Hunter) ומפלגתו הפרוטקשוניסטית זכתה במספר מספיק של מושבים על מנת להקים ממשלה עם תמיכת מפלגת הלייבור האוסטרלית. כל שריו נבחרו, למעט אליוט לואיס, שלא העמיד את עצמו לבחירה והוחלף על ידי סר פיליפ פיש.
החוק הראשון שחוקקה ממשלת ברטון היה חוק הגבלת ההגירה, שהפך את מדיניות אוסטרליה לבנה (הגבלת ההגירה לאוסטרליה לאירופאים בלבד) לחוק. מפלגת העבודה דרשה חקיקה להגביל את ההגירה מאסיה כחלק מהסכמתה לתמוך בממשלה, למרות שלמעשה ברטון כבר הבטיח ליישם כחוק את מדיניות אוסטרליה לבנה כחלק ממסע הבחירות שלו. ברטון הצהיר "הדוקטרינה של שוויון האדם מעולם לא התכוונה להיות מיושמת לשוויון בין האנגלי לסיני". רפורמה ראויה לציון שהוביל ברטון היא הכללת זכות הנשים לבחור בבחירות הפדרליות של שנת 1902.
במשך רוב שנת 1902 שהה ברטון באנגליה לכבוד הכתרת אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת. מטרת הנסיעה הייתה גם לנהל משא ומתן על החלפת ההסכמים הימיים הצבאיים בין המושבות באוסטרליה לבין הממלכה המאוחדת (שבו מימנה אוסטרליה את ההגנה שהעניק לה הצי המלכותי הבריטי בפני איומים שעלולים ציים זרים להעמיד בפניה) בהסכם בין חבר העמים הבריטי לממלכה המאוחדת. דיקין, ראש הממשלה השני של אוסטרליה לא אהב הסדר זה, וב-1908 ביטל אותו ובמקומו פעל להרחבה משמעותית של הצי האוסטרלי המלכותי.
ברטון היה שמרן מתון, והליברלים המתקדמים במפלגתו לא אהבו את גישתו הנינוחה לחיים הפוליטיים. ברטון היה איש עליז, גדול ממדים, ויפה תואר וחיבב ארוחות ארוכות ויין טוב. משום כך נהג השבועון האוסטרלי "דה ביולטין" (The Bulletin) לכנות "טובי טוספוט" (Toby Tosspot – השתיין השמנמן). בספטמבר 1903 עזב ברטון את הפרלמנט על מנת להיות אחד מהשופטים שהיו האבות המייסדים של בית המשפט העליון של אוסטרליה. דיקין החליף אותו בתפקיד ראש הממשלה ב-24 בספטמבר.
קריירה משפטית
בשבתו על ספסל המשפט נחשב ברטון כשופט טוב ו"נטול פניות מצפוני" והוא אימץ אותה עמדה של שמרנות מתונה בה נהג בדרכו הפוליטית. יחד עם עמיתיו לחבר השופטים, סמואל גריפית (Samuel Griffith), וריצ'רד אוקונור, הוא ניסה לשמר את האוטונומיה של המדינות שהרכיבו את הפדרציה האוסטרלית ופיתח דוקטרינה של "חסינות משתמעת של אמצעים", שמנעה מהמדינות למסות את פקידי הממשל של הממשלה המרכזית, אך גם מנעה מהממשלה המרכזית לשמש כבוררת בסכסוכי עבודה בחברות הרכבות של המדינות. בנוסף הם גם נהגו לפרש בדרך המצמצמת ביותר את סמכותה של הממשלה הפדרלית בענייני תעשייה ומסחר. לאחר שנת 1906 התנגש ברטון במידה הולכת וגוברת בדעותיהם של השופטים אייזק אייזקס (Isaac Isaacs) והנרי ברנס היגינס (Henry Bournes Higgins), שני ליברלים מתקדמים שמונו לבית המשפט העליון על ידי דיקין.
מותו ומשפחתו
ברטון מת מהתקף לב בבית מלון הידרו מז'סטיק (Hydro Majestic Hotel) שבמדלאו בת' (Medlow Bath), עיירת תיירות קטנה המצויה בהרים הכחולים בניו סאות' ויילס. ברטון השאיר אחריו אישה, ארבעה בנים ושתי בנות.
תארים
ברטון סירב לקבל תוארי אצולה ב-1887, 1891 ו-1899, אך ניאות לקבל את דרגת אביר מפואר (Grand Cross) במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש בשנת 1902. ברטון קיבל תואר דוקטור לשם כבוד (LL.D.) מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1900.
ב-1905 העניקה הממשלה היפנית לברטון את עיטור מסדר השמש העולה – דרגה ראשונה, ואישרה לסר אדמונד לשמור ולענוד את העיטור. העיטור ניתן לברטון כהוקרה על תפקידיו האישיים בפתרון העימות בנושא חוק העובדים מאיי האוקיינוס השקט (Pacific Island Labourers Act ) שהועבר בפרלמנט של אוסטרליה ב-1901, ובפרוטוקול קווינסלנד בברית האנגלו-יפנית של 1902.
ב-1951 ושוב ב-1969 כיבד הדואר של אוסטרליה את סר אדמונד בהנצחת דמותו על בולי דואר.
חוקי יום-רותרי
תמיסה תחליפית ומרווחית
תמיסה מרווחית היא תמיסה מוצקה בה מבנה הגביש נותר זהה עבור אטום אחד כאשר האטום האחר המתמוסס בו נכנס למרווחים בין האטומים. תמיסה זו מתקיימת כאשר ישנם הפרשי גודל גבוהים בין שני האטומים. דוגמה נפוצה היא פלדה, בין אטומי הברזל הגדולים נכנסים אטומי הפחמן הקטנים ללא שהם משפיעים על מיקום אטומי הברזל בגביש.
תמיסה תחליפית היא תמיסה מוצקה בה מבנה הגביש נותר זהה אבל את מקום אחד האטומים תופס אטום אחר, כך שביחד הם יוצרים את מבנה הגביש המקורי. דוגמה נפוצה: סגסוגת של זהב ונחושת אשר יוצרים מבנה FCC כאשר אטומי הזהב נמצאים בפינות הגביש ואטומי הנחושת נמצאים בפאות הגביש.
קארוי פרייס
קארוי פרייס, (בהונגרית: Preis Károly; וינה, 12 בנובמבר 1870 – בודפשט, 22 במרץ 1950) היה דוקטור לרפואה, רופא עור, אורולוג, וחוקר יהדות יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
קארוי פרייס נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה פרייס, סוחר עורות ושל ינקה שטיינהרץ. הוא למד בישיבה ובבית המדרש לרבנים בבודפשט וסיים גם תואר ברפואה. הוא התחיל לעסוק במקצוע הרפואה. בתחילת המאה העשרים היה רופא בבית החולים סנט אישטוואן ברובע 9 של בודפשט שנפתח בשנת 1985. לאחר מכן עבד כרופא ראשי ומנהל מחלקה של "המוסד הלאומי לביטוח עובדים", אך פוטר בשנת 1921. מאוחר יותר הפך למומחה המקצועי של "איגוד הסנטוריום של בית חולים העיתונאים". הוא כתב כמה מאמרים בנושא דרמטולוגיה ואורולוגיה בעיתונים הונגריים וזרים.
רב אשי
רב אשי (352–427, ד'קפ"ז) היה מגדולי האמוראים ומראשי הדור השישי של אמוראי בבל, פעל עד תחילת המאה ה-5. רב אשי היה מעורכי התלמוד הבבלי. עמד בראש ישיבת סורא במשך קרוב ל-60 שנה. על פי מסורת נמצא קברו של רב אשי בהר שנאן אשר בגבול ישראל–לבנון.
קארוי פרייס
ביוגרפיה
כמה מיצירותיו ההלכתיות התפרסמו בכתב העת המדעי העברי "הצופה" שיצא לאור בממלכת הונגריה. פרייס הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
רב אשי
חייו
על פי האמור בתלמוד, רב אשי נולד בעיר אֲוִירְיָא שבמדי. הוא הקים מחדש את ישיבת סורא, במתא מחסיא, פרבר של העיר הבבלית סורא, ועמד בראשה. הוא החל בעריכת התלמוד הבבלי יחד עם רבינא, עבודה שאותה השלימו ממשיכי דרכו. הוא הקפיד במיוחד על כבודם של בתי הכנסת בעירו. דוגמה לכך היא הקפדתו שלא ייבנו בתים יותר גבוהים מבית הכנסת. פעם אחת, כאשר ראה סדקים בבית כנסת בעירו, סתר את בית הכנסת והכניס מיטתו לשם (כדי להכריח עצמו להתעסק בתיקון), ולא הוציא אותה משם עד שהתקין לו מרזבים.
ידוע שהיה עשיר ורב השפעה. עליו אומרת הגמרא: "תורה וגדולה במקום אחד", וגם ראש הגולה, רב הונא בר נתן, שהיה מרבותיו, היה כפוף אליו.
קארוי פרייס
משפחתו
ילדיהם:
רב אשי
חייו
לפני מותו נגלה אליו מלאך המוות בשוק. אמר לו: "המתן לי שלושים יום ואחזור על תלמודי, שאמרו: 'אשרי מי שבא לכאן (לעולם הבא) ותלמודו בידו'". ביום השלושים בא אליו מלאך המוות שוב. שאל אותו רב אשי: להיכן הינך ממהר? אמר לו מלאך המוות: כבר הגיע זמנו של בר נתן למלוך ולהתמנות לראשות ישיבת פומבדיתא, ואין מלכות נוגעת בחברתה כמלוא נימה.
על פי מסורת יהודית, שמקורה בימי הביניים, נמצא קברו של רב אשי בהר שנאן אשר בגבול ישראל- לבנון. במקום קבורים גם האמוראים רב פפא ובניו.
משפחתו
רב אשי היה חתנו של רמי בר אבא. בנו וממשיך דרכו היה מר בר רב אשי, שנהג לחתום בכינוי טביומי. בן נוסף היה לו ושמו רב סמא בריה דרב אשי. לפי רש"י נפטר רב סמא בחיי אביו והשאיר יתומים. אך יש חולקים וסוברים שרב סמא נפטר לאחר פטירת אביו. לרב אשי הייתה גם בת (עליה מסופר שהיו לה כאבים במעיים, ורבין דמן נרש ריפא אותה באמצעות אחת מהרפואות התלמודיות המוזכרות במסכת גיטין). בתו נישאה רק לאחר פטירת אביה ורבינא גבה לצורך הוצאות נישואיה חלק מכספי הירושה שירשו אחיה מר בר רב אשי והיתומים בני רב סמא.
הגיית שמו של רב אשי
קיימות שתי שיטות בהגיית שמו של רב אשי (האות ש|שי"ן בשם). יש שקוראים בחיריק (שִ), ויש הקוראים בצירה (שֵ), על פי דרך קריאה זו ייתכן ששמו הוא צורה מקוצרת של השם "אשר". בפירוש הרב יוסף קאפח לאיגרת תימן העיר על פי דברי הרמב"ם שכתב את איגרתו בחרוזים, ובאחד החרוזים סיים ב"משה" ובחרוז שלאחריו ב"רב אשי", כעדות קדומה למסורת הספרדית (וכמוה התימנית) ההוגה את שמו בצירה (שבהגייה הספרדית, שבה הגה הרמב"ם, מתחרז עם מֹשֶׁה) ולא בחיריק. וייתכן שכבר בתלמוד עצמו ניתן למצוא חריזה של שמו של רב אשי עם המילה "מִקְדְּשֵׁי" - "רב אשי ורבינא סוף הוראה וסימנך עַד אָבוֹא אֶל מִקְדְּשֵׁי אֵל אָבִינָה לְאַחֲרִיתָם".
אפרים בן-דב
אפרים בן-דב (1890 - אוקטובר 1972) היה אגרונום ישראלי שפיתח זן גויאבות נפוץ.
קורות חיים
נולד בשם אפרים קושילביץ', בעיירה קטנה בליטא בשם בוטרמנץ. עלה, יחיד ממשפחתו, לארץ ישראל בשנת 1911 בימי העלייה השנייה.
עם עלייתו החליף את שם משפחתו מקושילביץ' ל"בן דב", על שם אביו דב. הוא הגיע ליפו ומשם הגיע לפתח תקווה, לעבוד בפרדסים באזור. עבר לדגניה א', ואחר כך נמנה עם המתיישבים הראשונים של מושב עטרות. למד חקלאות במונפלייה שבצרפת ובאלג'יר, והתמחה בגידול גפנים ומטעים. נישא לציזה לבית זיידלר, יחד איתה הקים משק חקלאי במושבה רמת השרון, מקום בו היו בין המתיישבים הראשונים.
טורקיז
טורקיז (Turquoise) הוא מינרל אשר צבעו אטום בין כחול לירוק (ראו טורקיז (צבע)). נוסחתו היא Cu(Al.Fe3+)6(PO4)4(OH)8. 4H2O הטורקיז נחשב לאבן חן.
אבני הטורקיז מוכרות מימי קדם והן שובצו בפסלונים כבר בתקופת מצרים העתיקה. אנשי שבט הנאוואחו, מילידי אמריקה, ביטאו הערכה רבה לאבן זו, שסימלה עבורם אושר, בריאות ומזל, והם שיבצו אותה בתכשיטים רבים שיצרו.
הטורקיז יובא לאירופה בעיקר ממרכז אסיה, וכך קיבל את שמו הצרפתי "טורקיז", שמשמעו "טורקי".
בהשאלה משמש המושג "טורקיז" לשמו של צבע שגוונו כשל המינרל.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד הטורקיז הוא אבן ההולדת התחליפית של החודשים נובמבר ודצמבר. כמו כן הטורקיז נחשבת לאבן המסמלת את מדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית.
קיימת אמונה שלטורקיז יכולת להגן מפני "עין רעה". אמונה זו נפוצה בעיקר בקרב ארצות האסלאם וחלק מן היהודים.
האסכולה האוסטרית
האסכולה האוסטרית הוא כינוי לאסכולה בכלכלה. עקרונותיה המרכזיים של האסכולה האוסטרית הם העדפת גישה מונחת הגות ושימוש בהגיון (המכונה פרקסאולוגיה) על פני מחקר אמפירי ומתמטי ככלי להסבר תופעות כלכליות. על פי רוב האסכולה האוסטרית מאמצת את עקרונות הליברליזם הקלאסי ומתנגדת בתקיפות לתאוריה הקיינסיאנית ולסוציאליזם. כלכלנים בולטים באסכולה זו הם קרל מנגר, אויגן פון בהם-באוורק, לודוויג פון מיזס, פרידריך האייק, מארי רות'בארד וישראל קירזנר.
אטימולוגיה
האסכולה קיבלה את שמה בזכות וויכוח שערכו חבריה בסוף המאה ה-19 כנגד האסכולה ההיסטורית הגרמנית בכלכלה. הוויכוח שזכה לתשומת לב רבה, כונה "Methodenstreit", המאבק המתודולוגי. עמדתם של האוסטרים הגנה על מקומה של התאוריה בכלכלה. לשיטתם התאוריה נפרדת מלימוד או איסוף של נסיבות היסטוריות. לאחר שמנגר פרסם את ספרו בשנת 1883 בו חלק בחריפות על המתודולוגיה של האסכולה ההיסטורית, מנהיג האסכולה, גוסטב פון שמולר, טבע את המונח "האסכולה האוסטרית". הוא עשה זאת כניסיון לאפיין את אותה אסכולה כפרובינציאלית ומנוגדת. כינוי זה התקבל על ידי חברי הקבוצה, וכך הגדירו את עצמם.
כלכלנים בתקופה שלפני כינון האסכולה
יש הטוענים כי אפשר לראות ניצנים לעיקרי רעיונותיה של האסכולה האוסטרית כשיטת חשיבה כלכלית כבר במאה החמש עשרה, עם ההוגים הסכולסטים שבאו בעקבות תומאס מאקווינס, מאחר שאלו הבחינו בקיומו של "חוק כלכלי" - כוחות של סיבה ומסובב הפועלים כחוקים טבעיים אחרים - וניסו להסביר את אופן פעולתם. תרומה מוקדמת נוספת הייתה לכתבים הכלכליים של הוגים מאסכולת סלמנקה כמו חואן דה מריאנה.
טורגו היה אביהם האינטלקטואלי של כמה וכמה כלכלנים צרפתיים במאה השמונה עשרה והתשע עשרה.
ז'אן-בטיסט סה (1767–1832) היה הכלכלן הראשון שהתעמק במתודה הכלכלית. הוא טען שכלכלה אינה קשורה בצבירת נתונים אלא בניסוח מילולי בהיר של עובדות כלליות, וההשלכות ההגיוניות שלהן. סה גילה את תאוריית היצרניות של תמחור משאבים, תפקיד ההון בחלוקת העבודה ואת "חוק סה": לא ייתכן מצב מתמשך של ייצור-יתר או צריכת-יתר בשוק חופשי אם מתירים התאמת מחירים. סה נמנה עם תומכיהן של מדיניות לסה-פר והמהפכה התעשייתית.
קרל מנגר
מנגר התעמת עם האסכולה הבריטית של סוף המאה השמונה עשרה וראשית המאה התשע עשרה שהתבססה על תיאורית הערך של עלות אובייקטיבית ותפוקת עבודה. תאוריה ששימשה מאוחר יותר כבסיס לרעיונותיו של קרל מרקס. כמו לאון ואלרה השווייצרי וויליאם סטנלי ג'בונס הבריטי מנגר היה שותף למה שכונה ל"מהפכת הערך השולי". לשיטתו לערך הכלכלי יש בסיס סובייקטיבי ועל הנחה זו נשענת תאוריית התועלת השולית. נושא נוסף בו עסק הוא יצירת כסף בשוק חופשי, כאשר המוצר הניתן ביותר לשיווק נדרש לסחר תמורת טובין אחרים ולא לצריכה.
מנגר היה ליברל קלאסי ואינדיבידואליסט מתודולוגי, וראה בכלכלה מדע של בחירת הפרט, בניגוד לגישתה של האסכולה ההיסטורית הגרמנית שראתה בכלכלה הליך של צבירת נתונים בשירות המדינה.
אויגן פון בהם-באוורק
מעריצו וממשיכו של מנגר היה אויגן פון בהם-באוורק (1851–1914), מרצה באוניברסיטת אינסברוק ומאוחר יותר גם שר האוצר בממלכה האוסטרו-הונגרית. בוהם-באוורק המשיך בפיתוח עבודתו של מנגר והחיל אותה על בעיות חדשות הקשורות בערך, במחיר, בהון ובריבית. עבודתו "היסטוריה וביקורת של תאוריות ריבית", שהופיעה בשנת 1884, עוקבת אחרי מה שהיא רואה כשגגות הרבות בהיסטוריה של החשיבה. גישתו מבקשת לתמוך ברעיון לפיו שיעור הריבית אינו תוצר מלאכותי אלא חלק מובנה בשוק המשקף את מה שהוא סבור שהיא עובדה אוניברסלית של מה שהוא כינה "העדפת זמן", דהיינו נטייה של אנשים להעדיף סיפוק צרכים במועד מוקדם יותר מאשר מאוחר יותר (את התאוריה הזו הרחיב פרנק פטר).
בוהם-באוורק ביקש להראות ב"תאוריה פוזיטיבית של ההון" כי השיעור הרגיל של הרווח העסקי הוא שיעור הריבית. לשיטתו - בעלי הון חוסכים כסף, משלמים לעובדים וממתינים עד למכירת המוצר הסופי כדי לזכות ברווחים. בנוסף טען כי ההון אינו הומגני אלא בעל מבנה מורכב ומגוון עם ממד זמן, ואמר כי כלכלה צומחת אינה רק תוצאה של השקעת הון רבה יותר אלא גם של הליכי ייצור מתארכים.
בוהם-באוורק היה בין הראשונים שמתחו ביקורת על רעיונותיו של מרקס, ובמיוחד עם תאוריית הניצול שלו ותורת ערך העבודה שביסודה. בוהם-באוורק טען כי הריבית אינה נובעת מניצול פועלים. עובדים יקבלו את כל מה שסייעו לייצר רק אם הייצור הוא מיידי. ואולם משום שמדובר בתהליך מקיף, על חלק מהתוצר שמרקס מייחס לעובדים להיות מוקדש למימון התהליך, כלומר, לעבור להון. טיעון זה מקובל עד היום על רבים מבין הכלכלנים, ועל פיו ריבית צריכה להיות משולמת בלי קשר לבעלות על ההון.
בשנות השמונים ועד אמצע שנות התשעים של המאה התשע עשרה שימש בוהם-באוורק שלוש פעמים כשר האוצר במונרכיה ההבסבורגית, הוא הכתיב מדיניות של תקציבים מאוזנים, היצמדות לתקן הזהב, סחר חופשי ודחייה של סובסידיות לייצוא ופריבילגיות מונופול אחרות. מחקריו של בוהם-באוורק הפכו אותו לסמל האסכולה האוסטרית בעיני המרקסיסטים ובמקביל, סייעו בעיצוב דרך חשיבה והתייחסות אחידה של האסכולה לבעיות כלכליות.
לודוויג פון מיזס
עבודתם של מנגר ובוהם-באוורק כוננה את היסודות ואבני הבניין העיקריות לאסכולה האוסטרית. לודוויג פון מיזס (1881–1973) היה זה שניגש לבניין התאוריה בפועל. בספרו "תאוריה של כסף ואשראי" משנת 1912 הרחיב מיזס את תיאורית התועלת השולית גם ביחס לכסף ופרט את "תאוריית הרגרסיה" שלו, שביקשה להראות כי כסף לא רק נוצר בשוק, אלא חייב תמיד להיווצר שם. על בסיס תאוריית שיעורי הריבית של קנוט וויקסל ותיאורית מבנה הייצור של בוהם-באוורק פרש מיזס מתווה של התאוריה האוסטרית ביחס למחזור העסקים וטען כי הגורם לו הוא הרחבה לא מבוקרת של אשראי בנקאי. ספרו של מיזס נחשב כספר לימוד תקני בנושאי כסף ובנקאות בעשורים שאחרי כתיבתו.
אחרי מלחמת העולם הראשונה פרסם מיזס מאמר הנחשב לפורץ דרך בשם "חישוב כלכלי במדינות סוציאליסטיות" בו טען כי ממשלה סוציאליסטית אינה מסוגלת לבצע את החישובים הכלכליים הנדרשים לארגון יעיל של כלכלה מורכבת, מה שגוזר מראש כישלון כלכלי של הסוציאליזם. מיזס המשיך ופיתח את התאוריה שלו בספרו "סוציאליזם" משנת 1922 בו טען כי בהיעדר רכוש פרטי או חליפין בטובין המבוססים על הון אין דרך לשימוש מיטבי במשאבים. התוצאה תהיה בהכרח "כאוס מתוכנן". תאוריה זו הייתה נתונה במחלוקת חריפה באותן שנים. כיום נוטים רוב הכלכלנים לקבל את תפישתו של מיזס או וריאציה מעט מרוככת שלה שהציע האייק.
טיעוניו של מיזס עוררו התנגדות, במיוחד החל מסוף שנות העשרים, עם עליית משטרי מדינת הרווחה ומשטרים סוציאליסטיים. מיזס נדחק לשוליים ולא הצליח אפילו לקבל משרת מרצה בתשלום משך רוב חייו, עובדה שייחס לעוינות כלפיו מצד האנטי-קפיטליסטים בממסד האקדמי. לצד ההסתייגות, הצליח מיזס לצבור לו גם מחנה אוהדים שנטשו את החשיבה הסוציאליסטית, ורובם השתתפו בסמינר הפרטי שלו (Privatseminar) באוניברסיטת וינה. בין המשתתפים נמנו האייק, וילהלם רפקה, פריץ מאכלופ, אוסקר מורגנשטרן, גוטפריד פון הארבלר, ריכארד פון שטריגל, פאול רוזנשטיין-רודן, קרל מנגר הבן ומבקרים חיצוניים כמו ליונל רובינס והווארד ס. אליס.
מיזס המשיך ופיתח בסוף שנות העשרים ובמהלך שנות השלושים תאוריה מקיפה של פעולה אנושית בשדה הכלכלי אותה כינה פרקסאולוגיה - הגיון הפעולה. נוסף על כך, השתתף מיזס (וכמוהו האייק) בוויכוח המרכזי של שנות השלושים על מחזור העסקים, הגורם שחולל את השפל הכלכלי הגדול והשיטות שיאפשרו להחלץ ממנו ולהימנע ממשברים תקופתיים.
מיזס המשיך להרצות באוניברסיטת ניו יורק עד שנה לפני מותו, בשנת 1973, וקנה לו תלמידים חדשים, וביניהם הנרי הזליט ומארי רות'בארד, שעבודתו הבולטת ביותר "אדם, כלכלה ומדינה" משנת 1963 המשיכה ופיתחה את רעיונותיו של מיזס ב"פעולה אנושית".
בשנותיו האחרונות ראה מיזס, בין השאר בהשפעת רותבארד, תחייה מחודשת מסוימת לרעיונותיו ורעיונות האסכולה האוסטרית. שנה אחרי מותו, בשנת 1974, כאשר פרידריך האייק קיבל את פרס נובל לכלכלה קיבלה האסכולה תשומת לב רבה יותר.
פרידריך האייק
האייק (1899–1992) היה דוקטורנט וחניכו של לודוויג פון מיזס, כאשר קרא את "סוציאליזם" של מיזס. "עבור כל הצעירים שקראו את הספר כאשר הופיע", נזכר האייק מאוחר יותר, "העולם השתנה". האייק, לצד רופקה, רובינס וברטיל אוהלין, נסוג מהרעיונות הסוציאליסטיים שבהם דבק קודם לכן ועבר לתמיכה ברעיונות השוק החופשי.
מחקריו הכלכליים העיקריים של האייק בשנות העשרים והשלושים עסקו במחזור העסקים. כמו מיזס, טען גם האייק כי הסיבה העיקרית ליצירת עליות בלתי סבירות ונפילות בעקבותיהן בכלכלה היא הזרמת אשראי לשוק, המחוללת "אות שגוי" ועיוות במבנה ההשקעה. החל מאמצע שנות השלושים, נדחו הסברים אלו, כמו הסברי האסכולה האוסטרית בכללה, מפני ההסברים הקיינסיאניים.
בשנת 1944 כתב האייק את הספר "הדרך לשעבוד", שטען כי לפתחה של בריטניה ניצבת סכנה חריפה הנובעת מכך שסוציאליסטים בריטיים רבים מנסים לקדם מדיניות של שליטה ממשלתית בחיי האנשים הדומה מאוד לזו שהטיפו לה בשנות העשרים בגרמניה. שליטה ממשלתית בחיים הכלכליים, טען, היא הדרך לשלטון טוטליטרי בכלל.
בתקופה זו חלה שקיעה משמעותית ביותר בכוחה של האסכולה האוסטרית, שאיבדה את בסיס האם הוינאי שלה וחבריה המובילים נפוצו ברחבי העולם. מיזס גיבש סביבו בארצות הברית חבורה נוספת של חוקרים והוגים, ונחשב לאחד מ"אבות" התנועה הליברטריאנית בארצות הברית.
האייק, באותן שנים, חדל מלעסוק בתאוריה כלכלית והתמקד בעיקר בפסיכולוגיה ופילוסופיה. עיקר התרומות במסורת האוסטרית באותה תקופה, שנים שפעילותו של מיזס כבר החלה דועכת בהן, היו של רותברד, קירזנר ולודוויג לאכמן. האייק עצמו נחשב לאחד הכלכלנים הליברטריאנים המובילים בעולם, אך האסכולה האוסטרית עצמה הפסיקה להתפתח וחשיבותה בעיני קהל הכלכלנים ירדה במידה ניכרת.
קבלת פרס נובל בשנת 1974 עוררה מחדש את העניין בהאייק והחייתה שוב את האסכולה האוסטרית, שהפכה לכוח חשוב יותר בעולם הכלכלה. האייק עצמו שאב חיים חדשים מן הפרס והחל מפרסם במרץ מחודש. ספרו האחרון, "התרמית הפטלית" יצא בשנת 1988, כאשר היה בן 89, וכלל ביקורת מעמיקה על משיכתם של אינטלקטואלים לסוציאליזם וניסיון להפרכה של בסיס אמונתם. האייק נפטר בשנת 1992 בפרייבורג שבגרמניה.
התאוריה האוסטרית
האסכולה האוסטרית, בניגוד לאסכולות אחרות המסתמכות על מודלים מתמטיים או גישה 'מדעית'-פוזיטיביסטית דבקה בשימוש בחשיבה ובהגיון מילולי ככלי המתודולוגי העיקרי.
על פי התפישה האוסטרית, כלכלה היא כלי המאפשר להבין איך אנשים משתפים פעולה ומתחרים ביניהם בשדה הפעולה הכלכלי, כשהיא רואה ביזמות כוח עיקרי בפיתוח הכללי, מקדשת את הקניין הפרטי כחיוני לשימוש יעיל במשאבים, ורואה בהתערבות ממשלתית בהליך השוק פעולה הרסנית, בכל מקום ובכל אופן בו היא קיימת.
האסכולה טוענת כי הבחירות הסובייקטיביות של פרטים - להלן ידע אישי, זמן, ציפייה וגורמים סובייקטיביים אחרים הם האחראיים לכל התופעות הכלכליות. האוסטריים מבקשים להבין את הכלכלה על ידי בחינת ההשלכות החברתיות של כל בחירה אינדיבידואלית מבין בפרטים במשק; גישה זו נקראת אינדיבידואליזם מתודולוגי. גישה זו שונה מאסכולות אחרות, שכן הן מתמקדות בקבוצות חברתיות (ולא יחידים), משתנים מצטברים ("אגרגטיביים") וניתוח שיווי משקל.
מחסור ובחירה
בליבה הרעיוני של התאוריה האוסטרית טמונים המושגים של מחסור ובחירה. על פי התאוריה אדם ניצב תמיד בפני מגוון רחב של בחירות, כשלכל מסלול פעולה שלו יש חלופות ועלויות. כל פעולה של הפרט מכוונת לשפר את מצבו, מנקודת מבטו, כשלכל פרט ישנה מערכת שונה של ערכים והעדפות, צרכים ורצונות וגם לוח זמנים שונה להשגת כל מטרה.
את הצרכים, הטעמים, הרצונות ולוחות הזמנים של אנשים שונים לא ניתן לחבר או לחסר מאלו של אחרים ולא ניתן לכמתם לעקומה בודדת שניתן לכנותה העדפת הצרכן, משום שערך כלכלי כפוף לאמות המידה הסובייקטיביות של הפרט.
בדומה לכך, לא ניתן לכמת את כל ההסדרים המורכבים הקיימים במשק לסך מצטבר אחד גדול שניתן למקמו במשוואה שתניב מידע בעל ערך. לדוגמה, הון צבור בידי פרטים הוא "הטרוגני", כלומר, בעל ערך משתנה בהתאם לשימושים הייעודיים שלו. הוא יכול לשמש ליצירת טובין למכירה מחר או בעוד עשר שנים. לוח הזמנים לשימוש בהון מגוון גם הוא. התחרות, לפי התפישה האוסטרית, היא תהליך הגילוי של דרכים חדשות ומשופרות לארגן משאבים. ההליך כמובן נגוע בשגיאות רבות, אך עובר הליך מתמיד של שיפור.
התנגדות למודלים מתמטיים פשטניים
התייחסות זו של האוסטרים לשוק שונה באופן מהותי מזו של אסכולת חשיבה אחרות. האסכולה האוסטרית תופשת את הזירה הכלכלית כהתרחשות דינמית, המחריבה ובוראת את עצמה מחדש באופן מתמיד, בלי נקודות ציון מוחלטות או חתירה לשיווי משקל, אלא כמערכת מורכבת של קביעות ערך יחסיות בין הפרטים המשתתפים במשחק הכלכלי. גישה זו מנוגדת באופן חריף למגמה הבולטת אצל כלכלנים המתייחסים לכלכלה דרך מודלים מתמטיים מפושטים שבהם ההתרחשות סטטית הרבה יותר, ההון הומוגני, התחרות היא בין מספר נכון של מוכרים וקונים, המחירים משקפים את עלויות הייצור, אין רווחים עודפים וההליך התחרותי מגיע לסוף סטטי מוגדר (שיווי משקל).