cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כלכלת ממלכת ירושלים
סחר חוץ
סחר החוץ של הממלכה התנהל בעיקר עם אירופה המערבית. הייצוא התבסס בעיקר על תוצרת מקומית שיוצאה לאירופה ומקניית סחורות מסוחרים ערבים והעברתם הלאה לאירופה (בעיקר תבלינים). הייצור המקומי שנועד ליצוא כלל בעיקר: טקסטיל, זכוכית, חומרי צבע וסוכר. בנוסף לכך, הייתה הממלכה שוק חשוב ליבוא מאירופה.
הטקסטיל היה ענף הייצור שנועד ליצוא החשוב ביותר בארץ ישראל. מרכזי יצור הטקסטיל הם רוזנות טריפולי ונסיכות אנטיוכיה. גם צור הייתה מרכז חשוב לייצור משי. הצבע היה ענף רווחי, אך רק מעט מרכזים תעשייתיים התרכזו בייצורו. כלי הזכוכית נוצרו בעיקר בצור. קנה הסוכר נהנה כמעט ממעמד מונופולין ביצוא כי לא היו לאירופה מקורות טובים אחרים למוצר זה.
הסוחרים האיטלקים ובמידה פחותה מזה הפרובנסלים היו אחראים על מרב סחר החוץ של הממלכה. קומונות איטלקיות זכו לרבעים פטורים ממסים כתשלום על עזרתן בכיבוש ערי החוף בעזרת כוחות הצי שלהן. פטור ממס והביטחון שסיפקה השליטה הנוצרית על ערי הנמל גרמה לניתוב הסחר האיטלקי לממלכת ירושלים ולא לארצות אחרות.
סחר פנים
לכל עיר צלבנית היה מרכז מסחרי משלה ובערים גדולות אפילו מספר מרכזים. המרכז היה בדרך כלל מורכב מדוכנים בכיכר קטנה מוקפת בניינים או חנויות בקומות הקרקע של בתי מגורים או מחסנים. בדומה לאירופה, כל שוק התמחה במוצר ספציפי. כך היו נפוצים שוקי דגים, שווקים לתוצרת חקלאית וכדומה. רוב סחר הפנים התמקד בשיווק מוצרי מזון ותוצרת תעשייתית שלא ניתן היה לייצרם באחוזה.
תכונת החיתוך הסופי
אוסף קבוצות מקיים את תכונת החיתוך הסופי אם לכל תת-אוסף סופי שלו חיתוך לא ריק.
התכונה מתקיימת באופן טריוויאלי כאשר חיתוך כל הקבוצות באוסף אינו ריק, אבל מצב זה אינו הכרחי. למשל, אוסף הקטעים מקיים את תכונת החיתוך הסופי, בעוד שחיתוך כל הקטעים הוא ריק.
הגדרת קומפקטיות על ידי תכונת החיתוך הסופי
תכונת החיתוך הסופי משמשת להגדרה חלופית לקומפקטיות: מרחב טופולוגי הוא קומפקטי אם ורק אם לכל אוסף של קבוצות סגורות המקיים את תכונת החיתוך הסופי, חיתוך לא ריק.
הוכחת שקילות ההגדרות
יהי \ X מרחב טופולוגי. נניח ש-\ X קומפקטי לפי ההגדרה הרגילה ונראה שהוא קומפקטי לפי ההגדרה על ידי תכונת החיתוך הסופי: יהי אוסף תת-קבוצות סגורות של \ X המקיים את תכונת החיתוך הסופי, ונניח על דרך השלילה שהחיתוך  ריק. מהנחה זו נובע שאוסף המשלימים מהווה כיסוי פתוח של \ X. מההנחה ש-\ X קומפקטי לפי ההגדרה הרגילה נובע שיש לאוסף המשלימים תת-כיסוי סופי. לפיכך לתת אוסף הסופי חיתוך ריק, בסתירה לתכונת החיתוך הסופי. נובע מכאן שהחיתוך אינו ריק, כלומר \ X קומפקטי לפי ההגדרה על ידי תכונת החיתוך הסופי.
בכיוון ההפוך: נניח ש-\ X קומפקטי לפי ההגדרה על ידי תכונת החיתוך הסופי ונראה שהוא קומפקטי לפי ההגדרה הרגילה: יהי כיסוי פתוח של \ X, ונניח על דרך השלילה שאין לו שום תת-כיסוי סופי. מהנחה זו נובע שאוסף המשלימים הוא אוסף תת-קבוצות סגורות של \ X המקיים את תכונת החיתוך הסופי. מההנחה ש-\ X קומפקטי לפי ההגדרה על ידי תכונת החיתוך הסופי נובע שהחיתוך אינו ריק, כלומר  אינו כיסוי, וזאת סתירה. נובע מכאן של- יש תת-כיסוי סופי, כלומר \ X קומפקטי לפי ההגדרה הרגילה. מש"ל
מרטין בורמן
מרטין לודוויג בורמן (בגרמנית: Martin Ludwig Bormann; 17 ביוני 1900 – 2 במאי 1945) היה פושע נגד האנושות, מראשי המשטר הנאצי בגרמניה, סגנו הבלתי-רשמי ומזכירו האישי של אדולף היטלר. הועמד לדין שלא בפניו במשפטי נירנברג, הורשע ונידון למוות.
תחילת דרכו
בורמן נולד בעיירה וגלבן הסמוכה להלברשטאדט, אז באימפריה הגרמנית, לתאודור ואשתו השנייה אנטוני. אביו היה פקיד דואר מהמעמד הבינוני ומת כאשר היה מרטין בן שלוש. לאחר שסיים לימודיו בוויימאר ובאייזנך גויס בורמן לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה לרגימנט תותחנים, אולם לא השתתף בפעילות קרבית. לאחר מכן, בשנים 1924-1920 עבר הכשרה מקצועית חקלאית בחווה במקלנבורג והכיר חברים בארגון הפרייקור (Freikorps Roßbach), שאליו הצטרף גם הוא. ארגון זה היה מיליציה ימנית קיצונית שפעלה בכוח כנגד מועצות הפועלים שקמו בגרמניה לאחר המלחמה, ואחראית לרציחות פוליטיות רבות, ובהם רצח רוזה לוקסמבורג ודיכויו האלים של מרד הספרטקיסטים ב-1919. באותה תקופה עבד בחוות חקלאיות שונות והיה חבר בעמותה אנטישמית.
בחודש מרץ 1924 נדון בורמן לשנה מאסר בפועל על השתתפותו (לצד ידידו רודולף פרנץ הס, שיהפוך בעתיד למפקד מחנה ההשמדה אושוויץ) ברצח פוליטי של מורו לשעבר, על רקע הכיבוש הצרפתי של חבל הרוהר.
לאחר שחרורו ב-1925 הצטרף בורמן למיליציה ימנית בלתי-חוקית (Frontbann) בויימאר, שייסד ארנסט רהם. ב-1927 הצטרף למפלגה הנאצית בחבל תורינגיה ושימש במשך כשנה כנהגו של הגאולייטר של תורינגיה, פריץ זאוקל. למרות היעדרם הבולט של כישורים ומנהגו הגס והברוטלי, הפך למזכיר העיתונות של המפלגה במחוז, ולאחר מכן מנהל העסקים שלה, בשנת 1928. משנה זו ועד 1930 היה חבר סגל הפיקוד העליון של האס אה. במקביל הפך את הביטוח של חברי האס אה לקרן הביטוח של המפלגה הנאצית (Hilfskasse der NSDAP).
רייכסלייטר וראש לשכתו של הס
ביולי 1933 יזם את הקמתה של "קרן התרומות של התעשייה הגרמנית ע"ש היטלר". הקרן אספה כמות לא מבוטלת של תרומות מתעשיינים וכספים אלה העביר בורמן לבכירי המפלגה הנאצית. באותה שנה הפך היטלר את בורמן למנהל רכושו הפרטי. בורמן הצליח להגדיל משמעותית את הונו של היטלר על ידי גביית תמלוגים על ספרו "מיין קמפף" ועל השימוש בדיוקנו עבור בולים ודברי דפוס אחרים. במקביל זכה בתפקידי ראש המטה של רודולף הס ובתפקיד הרייכסלייטר (Reichsleiter) של המפלגה הנאצית. במשרה זו שימשו רק 18 נאצים בכל רחבי הרייך וכולם היו כפופים רק להיטלר או לממלא מקומו. בנובמבר אותה שנה נבחר לרייכסטאג. היטלר הטיל על בורמן את האחריות להקמה וניהול שוטף של "מתחם הפיהרר" (Führersperrgebiet) באוברזלצברג שבדרום-מזרח בוואריה (המתחם כלל את הברגהוף, קן הנשרים ומבנים נוספים). בורמן הקים במתחם את בית הקיט ובית התה שלו ופעל לרכישת שטחים נוספים בסביבה עבור מקורביו של היטלר מידי הכפריים המקומיים. לשם כך הפעיל גם לחץ על אלה שסירבו למכור ואף איים בשילוחם למחנה ריכוז.
בורמן חתר להרחקתו של אוברפיהרר וילהלם בריקנר (Wilhelm Brückner), עוזרו האישי של היטלר. הוא ניצל, ככל הנראה, סכסוך בין בריקנר ומנהל משק ביתו של היטלר, ארתור קננברג, כדי להביא לפיטוריו של בריקנר מתפקידו באוקטובר 1940.
מיולי 1933 ועד מאי 1941 שימש בורמן כמזכירו האישי של רודולף הס. לאחר שהס ראה עצמו נדחק על ידי בעלי שררה כהיינריך הימלר והרמן גרינג, החליט במאי 1941, לאחר כיבוש צרפת והבליץ, לטוס לאנגליה לבדו על מנת לנהל שם שיחות שלום, במטרה להיאבק יחד עם הבריטים באיום הקומוניסטי. האנגלים סירבו לנהל איתו משא ומתן, וכלאו אותו. בכלי התקשורת הנאצית נטען שהס יצא מדעתו והיטלר נטל את סמכויותיו לידיו באופן זמני.
מזכירו האישי של היטלר
בורמן ניצל הזדמנות זו על מנת לקבל את כל תפקידיו של הס, ובמיוחד את ראשות "המטה של ממלא המקום לפיהרר" ששינה את שמו ל"לשכת המפלגה" (Partei-Kanzlei). בלשכה זו עבד גם אחיו אלברט, הצעיר ממנו בשנתיים. בתפקיד זה היו לבורמן סמכויות של שר (Reichsminister) וכוח מכריע כלפי היטלר עצמו. כל המינויים והקידומים בתוך המפלגה הנאצית היו נתונים לפיקוחו. בורמן ניהל את יומנו של היטלר, וקבע את סדר היום שלו ואת פגישותיו. במשטר דיקטטורי, בו יקום או ייפול דבר על פי גחמתו של ה"פיהרר" הייתה זו עמדת כוח משמעותית. בורמן קבע למעשה מה ידע היטלר, ומה לא ידע, מי זכה לפגוש את היטלר ולפרוש בפניו את השקפותיו, ומי לא זכה לכך.
בחורף 1942 החליטו בורמן, הגנרל וילהלם קייטל והנס לאמרס שהיה מזכיר המדינה, כי רק שלושתם רשאים להגיש להיטלר מסמכים לחתימה. הסדר זה, שקיבל את ברכתו של היטלר, הופר עד מהרה. אנשי הצי והלופטוואפה סירבו לקבל את מרותו של קייטל בעניין זה, ואילו לאמרס נאלץ להיכנע לרצונו של בורמן, ולמסור לו חלק מסמכויותיו. כך אירע כי בכל עניין אזרחי, היחיד שהיה מסוגל להחתים את היטלר על מסמך כלשהו היה בורמן. בדרך זו היה בורמן מסוגל להחתים את היטלר על מסמכים בעלי חשיבות עצומה, כשהוא מסתיר אותם בין שאר עניינים בעלי חשיבות פחותה. כך החתים אותו, ב-12 באפריל 1943, על מסמך שבו הוענק לו מינוי של "מזכיר הפיהרר" והעניק לו עוצמה השנייה לזו של היטלר.
חלקו בשואה
בורמן היה בעל תפקיד מפתח בפשעי המלחמה של הנאצים כנגד עמים רבים. ב-16 ביולי 1941 השתתף בפגישה עם היטלר שבה נדונו האמצעים שיינקטו כנגד האוכלוסייה האזרחית ברוסיה – שיעבוד, עבודת כפייה, רצח עם וניצול. בורמן נמנה עם האחראים הראשיים לשואה. בוועידת ואנזה שהתקיימה ב-20 בינואר 1942 נכח נציגו האישי, אס אס אוברפיהרר גרהרד קלופפר, שהיה מנהל לשכת המפלגה. לבורמן היה עניין בהשמדת היהודים והוא פעל לקידומה במסגרת תפקידיו. ב-9 באוקטובר 1942 חתם בורמן על צו המורה על חיסולם של כל היהודים בשטחי הרייך הגרמני.
סוף דרכו
בורמן היה בין נאמניו האחרונים של היטלר שנשארו עמו בפיהררבונקר בברלין עד התאבדותו, והיה בין העדים החתומים על תעודת נישואיו של היטלר לאווה בראון ביום מותו. היטלר העיד עליו בצוואתו הפוליטית כ"עוזר מהימן לחלוטין", ייעד לו את תפקיד שר המפלגה בממשלה הבאה ודרש ממנו להימלט מן הבונקר. עם התאבדותו של היטלר ניסה בורמן להשאיר את השליטה בעניינים בידיו. כאשר הודיע לגרוס אדמירל קרל דניץ על מינויו כיורשו של היטלר, על פי צוואתו של היטלר, לא הודיע לו באותה הזדמנות על מותו של היטלר וכי הצוואה נכנסה לפועל. לאחר מכן ניסה לנהל משא ומתן עם נציגי הצבא האדום, אך כאשר משא ומתן זה נכשל, עזב בורמן את הבונקר ב-1 במאי 1945 קרוב לחצות ביחד עם ראש הנוער ההיטלראי, ארתור אקסמן, ורופאו האחרון של היטלר ד"ר לודוויג שטומפפגר. השלושה ניסו לחצות את הקווים הרוסיים ולצאת מן העיר. הם לוו בטנק "טייגר" ותותח סער מתנייע.
אקסמן נפרד מחבריו ופנה מזרחה אבל נתקל בסיור סובייטי. הוא חזר על עקבותיו וכעבור זמן קצר נתקל בגופותיהם של בורמן ושטומפפגר כשהן עדיין לבושות במדים נטולי דרגות. הוא לא התעכב לבחון את הדרך שבה מתו אלא הסתלק במהירות מהמקום. בעקבות כך, ישנן גרסאות שונות באשר למהלך האירועים, וישנם מספר אנשים שטענו כי ראו את בורמן מת אם מפגיעת פגז טנק רוסי, ואם מבליעת רעל.
בורמן הועמד לדין ב-29 באוקטובר 1945 במשפטי נירנברג. למשפט זומן ארתור אקסמן שהעיד וטען שראה את גופתו של בורמן בתחנת הרכבת לרטר בעיר (כיום תחנת הרכבת המרכזית של ברלין). על סמך עדותו של אקסמן טען סניגורו של בורמן כי לא ניתן לשפוט אותו מכיוון שהוא כבר מת. ב-1 באוקטובר 1946 הורשע בורמן כפושע מלחמה בשני סעיפי אישום ונידון למוות.
גורלו של בורמן לא היה ידוע, ואף על פי שגופתו לא נמצאה הוא הוכרז כמת על ידי בית המשפט בברכטסגאדן במרץ 1954. במהלך שנות ה-60 הועלו טענות שונות כי נראה בחיים במקומות שונים בדרום אמריקה ובאירופה. שמועות טענו כי עבר ניתוח פלסטי בלתי מוצלח שהשחית את פניו. בעקבות עדויות שונות החליטה פרקליטות מדינת הסן לערוך חפירות לצורך איתור הגופה. החפירות בפרגוואי (במרץ 1964) ובברלין (ביולי 1964) הסתיימו ללא תוצאות. בנובמבר אותה שנה הציעה ממשלת גרמניה המערבית פרס של 100,000 מארקים למי שימסור מידע על מקום המצאו של בורמן. חפירה אחרונה נערכה בברלין ביולי 1965 וגם היא לא הניבה תוצאות. בדצמבר 1971 החליטה ממשלת מערב גרמניה להפסיק את חיפושיה אחר בורמן. החלטה זו גררה ביקורת מצד ארגונים יהודיים ומצד שמעון ויזנטל שרצו בהמשך החיפושים.
משפחתו
בורמן נישא בשנת 1929 לגרדה בוך (בתו הבכורה של אב בית הדין של המפלגה, ולטר בוך). היטלר שימש כעד בחתונת השניים. לזוג נולדו עשרה ילדים עד שנת 1943, מתוכם שרדו תשעה. הבן הבכור נקרא בשם "אדולף מרטין" לכבוד היטלר. שני ילדים נוספים נקראו רודולף ואילזה, על שמם של רודולף הס ואלזה הס ששימשו כסנדקים שלהם. לאחר טיסתו של הס לבריטניה ב-1941, בורמן, שחשש מזיהויו עם מנהלו לשעבר המעורער בנפשו, ולכן מיהר להחליף את השם של שניהם בצו בית משפט. לאחר המלחמה שמונה מתוך תשעת הילדים הצטרפו לכנסייה הקתולית ואף אחד מהם נעשה כומר.
בתרבות
בסדרה האמריקאית "לצוד את היטלר" נטען כי מרטין בורמן חי בארגנטינה בשם חואן קלר, ובשנת 1955 לאחר ההפיכה נגד מנהיג ארגנטינה חואן פרון, שנתן חסות לנאצים רבים, בורמן עבר לצ'ילה. בצ'ילה אימץ ילדה בשם אריאנה שנשאה את שם המשפחה קלר. במסמכים של ה-CIA משנת 1965 דווח כי הוא חי בפרגוואי שם לממשלה הייתה זיקה חזקה לנאצים. לאחר מכן בעונה השנייה של הסדרה מוצאים במסמכי ארכיון של ממשלת פרגוואי כי הוא נקבר בפרגוואי בשנת 1959 לאחר שמת מסרטן קיבה.
טום מקארתי
תומאס (טום) מקארתי (באנגלית: Tom McCarthy, נולד ב-7 ביוני 1966) הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי. זוכה פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר על סרטו "ספוטלייט".
ביוגרפיה
מקארתי גדל בניו ג'רזי. למד בבוסטון קולג' ובבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל. כשחקן הופיע בין השאר בסרטי הקולנוע "פגוש את ההורים", "גיבורי הדגל", "ממותה", "המופלא החדש", "שנת הכלב", "משחק כפול", "מבט מגן עדן", "2012", "משחק הוגן" ו"פגוש את הפוקרס הקטנים". כמו כן הופיע בתפקידי מפתח בסדרות הטלוויזיה "בוסטון פאבליק" ובעונה החמישית של "הסמויה". בנוסף ערך הופעות אורח בסדרות רבות אחרות.
ב-2003 יצא סרטו הראשון כבמאי, "אנשי התחנה", עבורו כתב גם את התסריט. הסרט זכה בקטגוריית בחירת הקהל לדרמה הטובה ביותר בפסטיבל סאנדנס. מקארתי זכה בפרס באפט"א לקולנוע עבור התסריט המקורי הטוב ביותר, בפרס אינדפנדנט ספיריט לתסריט ראשון, ובפרס ג'ון קסאווטס לסרט שתקציבו קטן מחצי מיליון דולר.
ב-2007 כתב וביים את הסרט "האורח", וזכה על כך בפרס סטלייט לתסריט המקורי הטוב ביותר ובפרס אינדפנדנט ספיריט לבמאי הטוב ביותר.
ב-2009 היה שותף לכתיבת התסריט לסרט ההנפשה "למעלה".
ב-2011 ביים וכתב את דרמת הספורט "ווין ווין".
ב-2014 כתב את התסריט לסרט "יד בשווי מיליון דולר" שביים קרייג גילספי. כתב וביים את הסרט "הסנדלר" שיצא ב-2014.
מקארתי כתב וביים את הסרט "ספוטלייט" שיצא ב-2015 וזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובפרס אינדפנדנט ספיריט. עבור כתיבת התסריט זכה מקארתי יחד עם שותפו ג'וש סינגר בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, בפרס באפט"א, בפרס סטלייט, בפרס אינדפנדנט ספיריט ובפרס גילדת התסריטאים לתסריט המקורי הטוב ביותר. כמו כן זכה בפרס סטלייט ובפרס אינדפנדנט ספיריט לבמאי הטוב ביותר.
הוא המפיק והבמאי של סדרת הטלוויזיה "13 סיבות" ושל סדרת הטלוויזיה "אלסקה דיילי".
הרשות הממשלתית למים ולביוב
הרשות הממשלתית למים ולביוב (בקיצור - רשות המים) היא רשות ממשלתית האחראית על הקצאת משאבי מים בישראל. סמכויות הרשות מוקנות לה מתוקף. היא כפופה למשרד האנרגיה והיא הרגולטור המקצועי בנושא משק המים והשפכים בישראל. בעבר נקראה הרשות "נציבות המים", אך במסגרת חוק ההסדרים של שנת 2006 הפכה, החל מה-1 בינואר 2007, לרשות. הרשות הוקמה עקב פיזור סמכויות בנושאי המים בישראל בין מספר משרדים ממשלתיים, והגעתה של ישראל לסף משבר בנושא מאגרי המים שלה.
ראש רשות המים הוא יו"ר מועצת הרשות הממשלתית למים ולביוב העוסקת באסדרת משק המים ובכלל כך בקביעת כללים להפקה ואספקת מים ובקביעת תעריפי המים. ראש הרשות משמש גם כיו"ר מועצת הניקוז הארצית. הוא אחראי להגיש דו"ח שנתי בנושא מצב משק המים לוועדת הכלכלה של הכנסת.
רקע
עקב פיזור הסמכויות בין משרדי הממשלה השונים, הוחלט על הקמתה של רשות המים, שתאגד נציגים ממשרדי הממשלה השונים הנוגעים למים (בריאות, איכות הסביבה, תשתיות לאומיות, אוצר, חוץ וביטחון) ותוכל להוות גוף רגולטורי שיהיה אחראי על פיתוח ותחזוק משק המים ותכנונו לטווח הארוך.
תפקידי הרשות
הרשות היא הגוף הממשלתי העיקרי הקובע את מדיניות משק המים בישראל. במקרים מסוימים, כמו נושא השמירה על איכות המים, סמכויות הרשות נושקות לאלו של גופים אחרים (המשרד להגנת הסביבה ומשרד הבריאות). הרשות היא אחראית-העל בנושא הקצאת המים בין המגזרים השונים הצורכים מים בישראל: המגזר החקלאי, הצריכה העירונית, התעשייה, התיירות וכו'. בחלק מהמקרים, החלוקה הפנימית בכל מגזר נקבעת על ידי גופים אחרים.
הרשות מופקדת על כל הגופים המפיקים מים בישראל. גורם ההפקה הגדול ביותר שבאחריות הרשות היא חברת "מקורות" המפיקה כ-65% מהמים בישראל, וגם אחראית על הולכתם ברמה הארצית, בעיקר באמצעות המוביל הארצי. שאר הפקת המים מתבצעת על ידי אגודות מים השייכות לגופים חקלאיים או לרשויות מקומיות. הרשות גם מעורבת בהקצאת מים ממקורות חלופיים כמו התפלה או טיהור שפכים. הרשות היא המוסמכת הבלעדית לתת רישיונות לשאיבת מים ולקבוע את התנאים לביצועה, ולהטיל אגרות על פעילות זו.
נושא מרכזי שבאחריות הרשות הוא הגירעון במשק המים בישראל. ראש רשות המים הוא האחראי לקבוע את גובה הקו האדום של מפלס הכנרת, נתון ייחוס המשמש לצורך שאיבה מהאגם. בנוסף, ראש הרשות הוא היחיד האחראי להורות על פתיחת סכר דגניה בשנים ברוכות בגשמים, כאשר קיים חשש שהאגם יעלה על גדותיו. ראש הרשות אחראי גם על קביעת הקו האדום באקוויפר ירקון תנינים. הרשות אחראית גם על מדיניות החדרת מים למי התהום כדי למנוע את המלחתם. בנוסף, הרשות מופקדת על שמירת מקורות המים, והחוק מעניק לה סמכויות להפסיק זיהום חמור שנגרם להם. בפועל, מומחים מתריעים על זיהום מתמשך של מקורות המים ועל ירידה עקבית באיכות מי השתייה בישראל.
ביקורת
דו"ח המבקר קשר בין כשלים שזיהה בתכנון בר קיימא של משק המים על ידי הרשות, לירידת מפלס הכנרת אל מתחת לקו התחתון - דבר שעלול לדבריו לגרום לנזק בלתי הפיך בכנרת. המבקר תלה את אחת הסיבות לכך בעובדה ששרי האנרגיה מאז אוקטובר 2010 וראשי רשות המים מאז אותה תקופה לא פעלו להגיש לאישור הממשלה תוכנית אב למשק המים והגדרת סדרי עדיפויות למשק המים, אף על פי שאלו נדרשו בהחלטת הממשלה מאוקטובר 2010.
עוד הוסיף המבקר: "מפלסיהם של כמעט כל מאגרי המים הטבעיים נמוכים מקוויהם האדומים ובוודאי נמוכים מהקווים הירוקים", וכן, "נפחי מים ניכרים מזוהמים או נמצאים בסכנת זיהום חמורה ואינם מטופלים". בנוסף ציין ליקויים נוספים כמו מחסור במאמצים לעידוד חיסכון במים, הימנעות מהגדרת קווים אדומים לחלק ממאגרי המים של ישראל, ושינויים שביצעו ברשות המים בהיקף התפלת המים ללא אישור ממשלה, שיצרו איחורים ביעדי התפלות המים.
רשות המים מסרה בתגובה שלא יכלו לחזות מראש את התופעה האקלימית הנדירה של 5 שנות בצורת רצופות שהכו בישראל בעשור זה, ולכן היה בלתי אפשרי להתכונן לכך כראוי מראש, ומסרו שלמרות האקלים הקשה והשלכותיו, ניהול המים של רשות המים עודנו משמש דוגמה למדינות רבות בעולם שלומדות כיצד להתמודד עם שינויי האקלים.
מוטי ששון
מוטי ששון (נולד ב-28 בפברואר 1947) הוא ראש העירייה החמישי של חולון, המכהן בתפקידו מאז 1993.
ביוגרפיה
ששון נולד בשנת 1947 בחולון להורים יוצאי חלב וגדל בה. למד בבית הספר היסודי ביאליק בחולון ובתיכון קוגל בחולון. בוגר החוג להיסטוריה של המזרח התיכון והחוגים לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת תל אביב. בעל תואר שני במינהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ודוקטורנט בחוג למדע המדינה, תוך התמחות במדיניות ציבורית באוניברסיטת בר-אילן. שימש כמנהל מחלקת התקציבים במוסד לביטוח לאומי בשנים 1976–1984.
ששון התמודד לראשות העיר דרך מפלגת העבודה. בתחילת 2020 התפטר מחברותו במפלגה עקב משבר אמון בינו ליו"ר עמיר פרץ.
כהונתו כראש עירייה
במהלך כהונתו נוספו בעיר שטחים ירוקים וגנים. הוא פעל לבסס את תדמיתה בתור "עיר הילדים" הישראלית. לשם כך הוקמו מוזיאון הילדים חולון וכן גני סיפור ברחבי העיר (גן משחקים עם מוטיבים עיצוביים מספרי ילדים). בנוסף לכך הוקמו פארק פרס, מדיטק, סינמטק חולון, המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, מוזיאון הבובות, מוזיאון העיצוב וקניון חולון.
בשנת 2010 דירג מגזין "מונוקול" הבריטי את ששון במקום השני מבין עשרת ראשי העיר המובילים בעולם.
בשנת 2013 דירג מגזין "פורבס ישראל" את ששון במקום השני מבין עשרת ראשי העיר הטובים בישראל.
בשנת 2013 נבחר לתקופת כהונה חמישית בראשות עיריית חולון עם 62.9% מהקולות. סיעתו קיבלה 9 מנדטים והייתה הגדולה ביותר.
בנובמבר 2013 זכה באות אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות המקומית.
בינואר 2015 נחקר באזהרה, בחשד להטרדה מינית של שתי עובדות בעירייה. בנובמבר 2015 הודיעה הפרקליטות כי לאחר בדיקת חומר הראיות הוחלט לסגור את התיק מחוסר אשמה.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-30 באוקטובר 2018, נבחר ששון לקדנציה שישית כראש עיריית חולון עם 41% מהקולות. סיעתו קיבלה 6 מנדטים והיא הגדולה ביותר במועצת העיר.
חיים אישיים
ששון הוא בן רביעי למשפחה בת שישה אחים. שניים מאחיו נפטרו במהלך שנת 2019. ששון הוא רווק.
ג'רלד בול
ג'רלד וינסנט בול (באנגלית: Gerald Vincent Bull; 9 במרץ 1928 – 22 במרץ 1990) היה מהנדס קנדי שהתמחה בארטילריה ארוכת טווח. פרויקט חייו היה ניסיון לשיגור לוויין לחלל באמצעות שימוש בתותח-על (כמו בסיפורו של ז'ול ורן, מהארץ לירח). לשם ביצוע פרויקט זה חבר לשליט עיראק סדאם חוסיין ותכנן בעבור המשטר העיראקי תותחי על במסגרת "פרויקט בבל". בול נהרג מכדורי מתנקשים מחוץ לביתו בבריסל. לפי פרסומים שונים הוא חוסל על ידי המוסד.
שנים ראשונות וראשית הקריירה
בול נולד באונטריו למשפחה מבוססת, אך התרוששות המשפחה כתוצאה מהמשבר הכלכלי הגדול, מות אמו במהלך לידה והתדרדרותו של אביו כתוצאה מכך לאלכוהוליזם גרמו לכך שיישלח ללימודים במוסד ישועי. לאחר שבגר למד בקולג' שליד אוניברסיטת קווינס ובאוניברסיטת טורונטו, באחד המחזורים הראשונים של המחלקה להנדסת אווירונאוטיקה. לתזת המוסמך שלו הקים מנהרת רוח, במימון חיל האוויר הקנדי.
לאחר שסיים לימודים לתואר דוקטור, ב-1951 (בן 23 בלבד), צורף ל-CARDE (ראשי תיבות של "Canadian Armament and Research Development Establishment, מוסד קנדי לחימוש ומחקר), מוסד שנוסד יחד עם ממשלת בריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה כדי לפתח טכנולוגיה ארטילרית הרחק מאירופה. הוא לא נשאר ב-CARDE זמן רב והשקיע את זמנו בפיתוח שיטות איסוף נתוני ירי של כלי נשק לצורכי מחקר.
ב-1954 קיבל משרה באוניברסיטת לאוול בקוויבק וערך מחקרים במנהרת רוח יחד עם צוות של סטודנטים. במהלך אותה תקופה ניסה ה-DRB (ראשי תיבות של Defence Research Board, מועצת מחקר ההגנה) לפתח טיל נגד טילים ובול הציע להשתמש בפגזי ארטילריה לצורך זה. אולם הכלי שתכנן בול לא היה מהיר מספיק. המימון של DRB קוצץ בעקבות ירידת המתח העולמי והיבחרה של ממשלה ליברלית בקנדה (קיצוץ שביטל גם את פיתוח המטוס העל-קולי אוורו קנדה CF-105 ארו, שהיה אמור להיות פרויקט הדגל של התעשייה האווירית הקנדית) ובול חזר ל-CARDE, שם פיתח אמצעי זיהוי מטרות על ידי מכ"ם ואינפרה-אדום, כאשר בחלק מהניסויים השתמש לדימוי המטרות בפגזים שנורו אל מנהרת רוח.
עם השיגור לחלל של הספוטניק על ידי ברית המועצות ב-1957 התעורר עניין עולמי במרוץ לחלל. בול הדליף לעיתונות סיפור, שלא היה לו כל ביסוס מציאותי, לפיו קנדה תעלה לוויין למסלול תוך שימוש בתותח שיותקן בחרטום טיל רדסטון אמריקאי. ב-22 באפריל 1958 התפרסם הסיפור בהד תקשורתי גדול והביך את ראש ממשלת קנדה ג'ון דיפנבייקר. אחת מתוצאות ההדלפה שהפתיעו את בול הייתה חשיפתה לציבור של עבודתו ב-CARDE בזיהוי מטרות על ידי שידור של רשות השידור הקנדית.
בהמשך הסתכסך בול עם מנהליו ועזב את CARDE.
פרויקט HARP
לוטננט גנרל ארתור טרודו (Arthur Trudeau) מצבא ארצות הברית, אשר הוביל פרויקט ארטילרי ניסויי דומה לרעיונותיו של בול בנוגע להעלאת לוויין למסלול על ידי ירי מתותח, התלהב מרעיונותיו של בול והחליט להעביר אותם לפסים מבצעיים. לצד בול גייס את המומחה האמריקאי צ'ארלס מרפי (Charles Murphy) ושכנע את הצי האמריקני לספק מימון ותמיכה לפרויקט. פרויקט HARP (ראשי תיבות של High Altitude Research Program - תוכנית מחקר גובה רב) יצא לדרך בניהולו של דונלד מורדל (Donald Mordell).
ב-1961 החלו ניסויי ירי ב אוקיינוס האטלנטי בתותח בקוטר 130 מ"מ, בהתאם לתכנוניהם של בול ושל מרפי. הצוות הצליח לירות פגזי ניסוי לגובה 130,000 רגל (כ-39,000 מטר). הצוות חיפש בסיס הפעלה נוח ומצא אותו בברבדוס, שם נבנה תותח ייעודי והחלה סדרת ניסויים מוצלחת ביותר. בנובמבר 1962 נורה פגז במשקל 150 ק"ג לגובה של 66,000 מטר במהירות לוע של כ-3,000 מטר לשנייה.
בשנת 1964 שכנע מורדל את ממשלת קנדה, ש-HARP היא שיטה בטוחה וזולה שיכולה להצעיד את קנדה לעידן החלל ולהצבת לוויין מתוצרתה ותחת דגלה במסלול סביב כדור הארץ. ממשלת קנדה הבטיחה תקצוב של 2.5 מיליון דולר למשך שלוש השנים הבאות, ממשלת ארצות הברית התחייבה לסכום של חצי מיליון דולר נוספים בשנה. בול מונה באותה שנה לראש מרכז חקר החלל באוניברסיטת מקגיל.
שנת 1965 יועדה לבניית תותח-על בקוטר 44 ס"מ, עם אורך קנה של כ-5 מטרים, שהועמד כמעט במאונך. שנת 1966 יוחדה לניסויים אינטנסיביים בכלי. ב-18 בנובמבר 1966 נורה פגז-מדמה-לוויין במשקל 180 ק"ג לגובה 180 ק"מ. זהו שיא שלא נשבר עד היום.
בשנת 1967 תכנן בול את ה-GLO-1A (ראשי תיבות של Gun-launched Orbiter, Version 1A - לוויין משוגר-תותח גרסה 1A) אך המימון לפרויקט הופסק הן מן הצד הקנדי והן מן השותפים האמריקאים.
SRC - תאגיד חקר החלל
עם פירוק פרויקט HARP חזר בול לאחוזתו בגבול קוויבק וורמונט והקים את SRC (ראשי תיבות של Space Research Corporation - תאגיד חקר החלל). החברה ייצרה תותחים ופגזים, הלקוח הגדול הראשון של החברה הייתה מדינת ישראל אשר רכשה בעיקר פגזים לתותחים אמריקאים מ-1973 ואילך.
במסגרת החברה פיתח בול במחצית הראשונה של שנות השבעים את תותח ההוביצר GC-45 בעל קליבר של 155 מ"מ המסוגל לירות לטווח יעיל של כ-30 ק"מ בדיוק מטרה של 10 מטרים ולטווח של כ-40 ק"מ תוך איבוד מסוים של דיוק. ביחס לגודלו הסביר של התותח הוא הציע טווח ירי דמיוני. לשם ייצור התותח פנה בול לחברה בדרום אפריקה תוך הפרת האמברגו הבינלאומי שהוחל על מדינה זו. הוא נתפס ב-1980, הואשם, נידון לשנת מאסר והשתחרר לאחר שישה חודשים. לאחר שחרורו עזב את קנדה והשתקע בבריסל.
בדרום אפריקה הושלם פיתוח התותח והוא שימש לראשונה באופן מבצעי נגד כוחות קובה שהשתתפו במלחמת האזרחים באנגולה. עם פרוץ מלחמת איראן–עיראק מצא בול לקוח גדול וחשוב לתותח, שליט עיראק סדאם חוסיין. בין בול לחוסיין נוצר קשר שהתבסס על התלהבותו של חוסיין מחלומו של בול על הצבת לוויין בחלל ומהסכמתו לספק לו את כל האמצעים הדרושים כדי ליישם חלום זה.
פרויקט בבל
לאחר ביטולו של פרויקט HARP, עליו ג'רלד בול עמל קשות והגיע להישגים גדולים, היה בול מתוסכל ומושפל מאוד. הוא היה נחוש לעשות הכל כדי להגשים את חזונו וחלומו ולבנות תותח על שיגיע לחלל. בשנת 1970 הוא בנה את התותח GC-45, תותח הוביצר בעל טווח של 40 ק"מ, שהיה נחשב לטוב מסוגו. הוא מכר תותחים כאלו לכל מי שהיה מוכן לקנותם. הוא מכר תותחים לדרום אפריקה, שהייתה תחת אמברגו נשק של האו"ם. לאחר מכן, מכר לעיראק, שהייתה שקועה במלחמת איראן–עיראק כ-200 תותחים מסוג זה שהיו מוצלחים מאוד.
זמן מה לאחר מכן, בול וסדאם חוסיין נפגשו. סדאם היה מתוסכל מהעובדה כי ישראל עומדת לשגר לוויין לחלל, ובול ראה בכך הזדמנות להגשים את חלומו. הוא הבטיח לסדאם חוסיין תותח-על ענק, שיוכל לשגר לוויינים לחלל, ופגזים למרחק של מעל ל-1,000 ק"מ. מבחינת בול, זו הייתה הזדמנות להגשמת חלומו וחזונו. ואילו סדאם חוסיין, ראה בתותח כלי שבעזרתו יוכל לפגוע בלב מדינת ישראל. בול קרא לתוכניתו פרויקט בבל וסיפר לחוסיין על ממדיו המתוכננים: התותח יהיה באורך של 156 מטרים לפחות, בקוטר של מטר ובמשקל עצום של 2,100 טון.
לפני שהחל בבניית תותח הענק, החליט בול לבנות אב טיפוס "מוקטן", אורכו היה 45 מטרים, והוא היה מוצלח ללא דופי. בול קיבל שטח ניסויים ענק בעיראק, והחל להרכיב את התותח ממתכות שיוצרו במדינות אירופה, והוסוו בחלקים לצינורות נפט, זאת כדי לעקוף את האיסור על מכירת נשק לאזורי מלחמה. נטען, כי הממשלות שסיפקו את המתכות, ובראשם סקוטלנד, ידעו כי מדובר בחלקי תותחים והחליטו להעלים עין, בשל הרווח הכלכלי.
בזמן שהרכבת התותח הייתה בעיצומה, בול תכנן עבור העיראקים שני תותחים מתנייעים שנחשבו לטובים מסוגם: "אל מג'נון" ו"אל פאו", הראשון, הוכנס מיידית לשירות בצבא העיראקי. בול אף ערך שינויים בטילי הסקאד העיראקים, והגדיל טווחם, על חשבון ראש הקרב והדיוק, טילים שלימים יפגעו בישראל במלחמת המפרץ. לפי בנו של בול, ישראל ראתה בדבר חציית גבול וסוכנים ישראלים הזהירו אותו לחדול ממעשיו, בול התעלם מהם. לאחר שהמשיך בעבודתו עבור סדאם חוסיין, החליטו להזהיר אותו פעם נוספת, סוכנים ישראלים הפכו את ביתו והשאירו סימנים ברורים, במטרה להזהיר אותו, אולם בול החליט להתעלם פעם נוספת. בשנת 1990, חוסל בול בבריסל, בפעולה שיוחסה למוסד. חיסולו היה הסוף לתוכנית השאפתנית.
מותו
ב-22 במרץ 1990 נורה בול חמש פעמים, פעמיים בראשו ושלוש פעמים בגבו מטווח קצר על ידי מתנקשים מקצועיים. ההנחה בעולם הייתה שבול חוסל על ידי המוסד. העיתונאי יוסי מלמן, שחיבר כמה ספרים על המוסד, סיפר ב-2012:
סקוט וולף
סקוט ריצ'רד וולף (באנגלית: Scott Richard Wolf; נולד ב-4 ביוני 1968) הוא שחקן יהודי-אמריקאי. התפרסם כשחקן הראשי של סדרת דרמת הנעורים "שולחן לחמישה".
ביוגרפיה
וולף נולד בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית, למשפחה יהודית-רפורמית. הוריו הם סוזן (לבית לוי) וסטיבן וולף. הוא גדל בעיירה ווסט אורנג' שבניו ג'רזי. בן דודו הוא הקומיקאי, ג'וש וולף.
לו תואר במימון מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון שבוושינגטון.
קריירה
החל דרכו כשחקן בסרט הפעולה "Double Dragon" לצידו של אומן אמנויות הלחימה מארק דקסקוס ולצידה של אליסה מילאנו. התפרסם בפעם הראשונה באמצע שנות ה-90 בתפקיד הנער ביילי סלינגר, התפקיד הראשי בסדרת דרמת הנעורים "שולחן לחמישה". וולף הוביל את צוות השחקנים בכל שש עונות הסדרה המצליחה. בקולנוע התפרסם באותן שנים בעיקר בדרמת ההרפתקאות של רידלי סקוט "ים של חברים" בתפקיד צ'אק גיג, נער ההפלגה של הקברניט הקשוח ד"ר כריסטופר שלדון (ג'ף ברידג'ס). ב-1999 השתתף בדרמת הפשע הקומית "גו", בתור שחקן אופרת סבון בשם אדם. ב-2001 דיבב את הדמות הראשית סקאמפ, גור הכלבים בסרט האנימציה "היפה והיחפן 2: ההרפתקה של סקאמפ" המשיך את עלילת הקלאסיקה "היפהפייה והיחפן" מ-1955. בשנת 2004 התחיל את תפקידו בן השנתיים בסדרת הדרמה "אוורווד" בתור ד"ר ג'ק הארטמן, דוקטור צעיר המגיע לעיירה הבדיונית הקטנה אוורווד. ב-2006 שיחק בעונה היחידה של סדרת דרמת הפשע "התשע", בתור המנתח הקרדיולוגי ג'רמי קטס. התפרסם לאחרונה בשתי עונות סדרת הדרמה הבדיונית הפופולרית "וי" בתור העיתונאי ומגיש הטלוויזיה צ'אד דקר.
חיים אישיים
היה מאורס בשנת 1993 לשחקנית אליסה מילאנו, אולם הם נפרדו לאחר שנה וחצי. בשנת 2004 התחתן וולף עם השחקנית קלי מארי לימפ, וכיום יש להם שלושה ילדים, שני בנים ובת.
משמעות המשמעות
משמעות המשמעות: חקר השפעת הלשון על המחשבה ועל מדע הסימבוליזם (1923) הוא ספר של צ'ארלס קיי אוגדן ואיוור ארמסטרונג ריצ'רדס. הוא מלווה בשני חיבורים משלימים של ברוניסלב מלינובסקי ו- פ. ג. קרוקשנק.
סקירה כללית
הספר השפיע מאוחר יותר על ספרו של אייר "שפה, אמת, והיגיון", מבוא לפוזיטיביזם לוגי, גם ספרם של ריצ'רדס - אוגדן וגם ספרו של אייר ישפיעו מאוחר יותר להשפיע על אלק קינג ומרטין קטלי בכתיבת ספרם "שליטה בשפה", שיצא לאור בשנת 1939, ואשר השפיע על ק.ס. לואיס בכתב ההגנה שלו על החוק הטבעי וערכים אובייקטיביים, בספרו "ביטול האדם" (1943).
הפנינה
הפנינה (באנגלית: The Pearl) היא נובלה מאת הסופר האמריקאי ג'ון סטיינבק. הנובלה פורסמה לראשונה ב-1947.
עלילה
הנובלה של סטיינבק מבוססת על סיפור עם מקסיקני עתיק. קינו האינדיאני מוצא את הפנינה הגדולה ביותר בתבל, ורואה בה הזדמנות להגשים את כל חלומותיו. השמועה על התגלית של קינו עושה כנפיים בעיר, וכולם מתחילים לחמוד את הפנינה: "תמצית של פנינה היה הולך ונמהל בתמציתם של בני האדם, ומשקע מוזר ואפל היה מתעבה והולך... הפנינה נכנסה לחלומותיהם של האנשים, להרהורים, למזימות, לתוכניות, לעתידות, לתקוות, לצרכים, לתשוקות ולרעבונות. ואיש אחד בלבד עמד בדרכם, הלוא הוא קינו, ולכן היה קינו, בדרך מוזרה, לאויבו של כל אדם".
בלילה מתגנבים אנשים לבקתתו של קינו ומנסים לגנוב את הפנינה, אך הוא נאבק בהם ומבריח אותם. חואנה, אשתו של קינו, מבינה את פוטנציאל ההרס הטמון בפנינה: "הדבר הזה הוא רע... הפנינה הזו היא כמו חטא! היא תהרוס אותנו", אך הוא לא מקשיב לה. בבוקר הוא יוצא לעיר כדי למכור את הפנינה לסוחרי הפנינים בעיר. סוחרים אלה, שלכאורה מתחרים אחד בשני, עובדים כולם עבור אותו קונה, ורוכשים את הפנינים מהאינדיאנים העניים באזור במחירים נמוכים מאוד: "למראית עין פעלו קוני הפנינים איש איש לעצמו והתחרו זה בזה במחירים שהציעו לדייגים המביאים את הפנינים. כך זה היה לפנים. ואולם שיטה נפסדת הייתה זו, שכן פעמים רבות, בלהט התחרות על פנינה יקרה, שילמו לדייגים מחיר גבוה מדי. עכשיו היה רק קונה אחד בלבד ולו ידיים רבות, והאנשים שישבו במשרדיהם והמתינו לקינו ידעו מה המחיר שיציעו ועד כמה רשאים הם להעלותו ואיזו שיטה ינקוט כל אחד מהם".
הסוחרים מנסים להערים על קינו, וטוענים כי לפנינה בגודל כזה אין ערך. קינו מתרגז ומחליט ללכת לעיר הגדולה כדי לחפש קונה לפנינתו. בלילה מישהו שוב מנסה לגנוב את הפנינה, וקינו מבריח אותו. חואנה, שחוששת מהרוע של הפנינה, קמה מאוחר יותר בלילה ומבקשת להשליך אותה בחזרה לים, אך קינו תופס אותה, מכה אותה ומשיב לעצמו את הפנינה. היא עצמה אינה כועסת על התנהגותו: "'גבר אני', כך אמר, וחואנה הבינה את משמעות הדבר. משמעו שהוא מטורף למחצה ואל למחצה, משמעו שנכון הוא לצאת בכוחו כנגד ההר וגם כנגד הים. ובנפש האשה שבה ידעה חואנה שההר עתיד לעמוד אבל הגבר יישבר, והים עתיד לגעוש אבל הגבר יטבע בו". בדרך חזרה לבקתה מותקף קינו שוב, ובמהלך המאבק עם התוקף שולף קינו את סכינו והורג אותו.
קינו וחואנה מחליטים לצאת למסע לעיר הגדולה כדי לחפש רוכש לפנינה. הם מחביאים את הגופה בצד השביל, מסתתרים במשך היום בבקתת אחיו של קינו, חואן תומא, ובלילה יוצאים עם בנם התינוק קויוטיטו לכיוון העיר. אלא שאחרי המשפחה עוקבים זרים, שמבקשים לשים ידיהם על הפנינה. קינו מחליט להסתתר ולתקוף את הזרים בלילה, אך במהלך המאבק ירייה מהרובה של אחד הזרים פוגעת בראשו של קויוטיטו והורגת אותו. קינו וחואנה חוזרים לכפר עם גופתו של קויוטיטו, ומשליכים את הפנינה בחזרה לים: "משך קינו את ידו לאחור והשליך את הפנינה בכל כוחו, ושניהם צפו בה במעופה וראו אותה קורצת ומנצנצת לאור השמש השוקעת. הם ראו את המים שניתזו במרחק, ושעה ארוכה עמדו זה לצד זה והסתכלו במקום שנפלה".
שליחות קטלנית 2: יום הדין
שליחות קטלנית 2: יום הדין (באנגלית: Terminator 2: Judgment Day) הוא סרט פעולה משנת 1991. הסרט נכתב, הופק ובוים על ידי ג'יימס קמרון, וכוכבי הסרט הם ארנולד שוורצנגר בתפקיד "המחסל", לינדה המילטון בתפקיד שרה קונור, אדוארד פרלונג (בהופעתו הקולנועית הראשונה) כג'ון קונור ורוברט פטריק המגלם את T-1000. הסרט הוא סרט המשך לסרט "שליחות קטלנית" משנת 1984 ומתרחש אחת עשרה שנים מהנקודה בה הסרט הקודם הסתיים. הסרט עוקב אחר שרה קונור, בנה ג'ון בן ה-10, ורובוט שנשלח להגן עליהם מן העתיד, כאשר הם מנסים למנוע מיום הדין להתרחש (נקודה מסוימת בעתיד הקרוב בו המכונות ינסו להשתלט על העולם ולהשמיד את המין האנושי).
הסרט גרף 204.8 מיליון דולר בארצות הברית ו-519.8 מיליון בסך הכל והיה להצלחה הקופתית הגדולה ביותר של שנת 1991. הסרט זכה במספר פרסים, בהם ארבעה פרסי אוסקר עבור סאונד, עריכת סאונד, איפור ואפקטים ויזואליים. האפקטים המיוחדים בסרטים כוללים חידושים בתחום האפקטים המיוחדים אשר נוצרו בעזרת מחשבים, ומהווים נקודת מפנה כסרט הראשון בו נעשה שימוש בתנועות אנושיות בדמות ממוחשבת וכסרט הראשון בו הייתה דמות ראשית ממוחשבת. כמו כן, הוא זכה ב-5 פרסי סאטורן בקטגוריות שחקנית הראשית (לינדה המילטון), לשחקן צעיר (אדוארד פרלונג), לבימוי, לאפקטים המיוחדים ולסרט המדע בדיוני הטוב ביותר לשנת 1991.
הפנינה
ניתוח
מוסר ההשכל של הסיפור הוא כי החמדנות מביאה לאסון, ומוטב לאדם להיות מאושר בחלקו. על אף השאיפות החיוביות של קינו, שמבקש לערוך חתונה נאה לאשתו ולו ולשלוח את ילדו הפעוט ללמוד בבית הספר, הפנינה מעוררת את היצר הרע בלב האנשים, שמנסים לגזול אותה. חואנה היא זו שמבינה את ההשפעה ההרסנית של הפנינה, ובמהלך הסיפור היא מתחננת לפני קינו להיפטר ממנה, אך קינו, שבוי בחלומות על עתיד טוב יותר לבנו, שיהיה משכיל ולא ייתן לסוחרים לנצל אותו כמו שאר האינדיאנים, נשבה בקסם ההבטחות של הפנינה ואינו מוכן לוותר עליה - עד הרגע שבו כבר מאוחר מדי.
שליחות קטלנית 2: יום הדין
עלילת הסרט
לאורך השנים שרה הקפידה לומר לג'ון כי בעתיד הוא יוביל את המין האנושי לניצחון מוחלט על המכונות. החוויות ששרה חוותה בסרט הראשון שינו אותה באופן משמעותי, וכעת היא קשוחה ואלימה יותר. התנהגותה הובילה את הסובבים אותה לחשוב שהיא חולת נפש ולכן היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי בשם פסקדרו. בעקבות אשפוזה, בנה ג'ון קונור חי כעת עם הורים מאמצים: ג'נל (ג'נט גולדשטיין) וטוד.
בינתיים, שני המחסלים מאתרים את ג'ון בקניון ונלחמים זה בזה עד לניצחונו של המחסל המגן. כאשר ג'ון מבין כי המחסל הרע ינסה להתחזות לאימו ולהרוג אותה, הם נוסעים לבית החולים הפסיכיאטרי כדי לנסות להצילה. שרה שניסתה אז לברוח מהמקום מבועתת כאשר היא פוגשת במחסל, אותו היא זוכרת כמלאך המוות שלה, עד שהיא נוכחת כי הוא נלחם במחסל השני ומגן על חייו של ג'ון. כשהם בורחים מהעיר, המחסל מספר לה על סקיינט העתידית, המערכת הממוחשבת שתנסה להשמיד את המין האנושי. הוא מספר לה על יוצר המערכת, מיילס בנט דייסון (ג'ו מורטון), שתכנן מחשב בעל יכולת למידה אשר חובר לרשת ב-4 באוגוסט 1997.
שרה, ג'ון והמחסל נוסעים למדבר למחנה של אנריקה סלקדה, אדם שאגר נשק רב במחסן תת-קרקעי למקרה שתפרוץ מלחמה ומכיר את שרה היטב. שרה מתכננת לקחת עימה את ג'ון ולעבור את הגבול למקסיקו. בעודם במחנה, שרה מבינה כי אם היא תהרוג את דייסון, היא תמנע מסקיינט להיווצר, ובכך תמנע את המלחמה העתידית עם המכונות. לאחר שהיא עוזבת במפתיע, ג'ון והמחסל מבינים מה היא הולכת לעשות ויוצאים אחריה. בביתו של דייסון, שרה מנסה לירות בו, אבל לאחר שהיא מחטיאה, היא אינה מסוגלת להרוג אותו בפני בני משפחתו. וכשג'ון והמחסל מגיעים, הם מיידעים את דייסון על ההשלכות של מחקרו. הם משכנעים אותו שעליהם להרוס כל דבר שקשור לתכנון השבב, כולל המעבד שנותר מהמחסל הקודם.
שרה, ג'ון, המחסל ודייסון פורצים לבניין סייברדיין (החברה שעתידה לפתח את סקיינט, בה דייסון עובד בהווה) ומצליחים להשיג את חלקיו של המחסל הראשון. בעודם מכינים חומרי נפץ המיועדים להרוס את כל הבניין, השומרים מזעיקים את המשטרה. כאשר הם נכנסים לבניין, הם יורים בדייסון שנשאר ללחוץ על מתג ההפעלה של חומרי הנפץ וגורם לבניין להתפוצץ בפיצוץ אדיר. דייסון והשוטרים מתים, אבל ג'ון שרה והמחסל שהתחבאו בחדר ממוגן לא נפגעים.
הם נמלטים מהבניין בוואן משטרתי, כאשר המחסל השני עוקב אחריהם במסוק ולאחר מכן במשאית שמובילה חנקן נוזלי. המשאית מתרסקת אל תוך מפעל לעיבוד מתכת, מה שגורם למכל שלה להיבקע ולחנקן הנוזלי שהיה בה להתפרץ לכל עבר ולהקפיא את המחסל T-1000. למרות שהמחסל השני ריסק אותו לאחר שהוא קפא (ירה בו באקדח תוך כדי ציטוט המשפט הידוע "אסטה לה ויסטה, בייבי"), תוך זמן קצר שבריו נמסים ומתחברים מחדש. המחסלים מתחילים להיאבק זה בזה, כאשר הדגם T-1000 דוקר את דגם 101 בתא החשמל שלו בעזרת מוט מתכת מחודד ומשבית אותו. ה-T-1000 יוצא לחפש את ג'ון כאשר הוא מתחזה לשרה. ג'ון מבחין בשתי הדמויות של אימו ואיננו יודע למי להאמין. שרה האמיתית דורכת את נשקה, יורה במחסל המתחזה וחושפת אותו. הם נמלטים ורצים במעלה גרם מדרגות כאשר המחסל "הרע" בעקבותיהם. שרה יורה לעברו מספר קליעי שוטגאן כבדים שהודפים אותו לאחור. בשל מעצור בכלי הנשק שלה היא חסרת אונים ואז, המחסל, שהפעיל את עצמו מחדש על ידי שימוש במקור כוח חלופי, מגיע, יורה ב-T-1000 במטול רימונים, מה שגורם לו להתעוות ולאבד את שיווי המשקל שלו וכך הוא מועד לתוך כבשן סגסוגת מותכת ומושמד.
לאחר שג'ון זורק את החלקים של המחסל הראשון לתוך הסגסוגת המותכת, המחסל אומר לו שגם אותו עצמו צריך להשמיד כדי למנוע מסקיינט להיווצר על בסיס הטכנולוגיה שבה הוא יוצר. הוא אומר לשרה שאיננו מסוגל להשמיד את עצמו ושהיא חייבת להוריד אותו לתוך המתכת הלוהטת. ג'ון פורץ בבכי מאחר שנקשר רגשית למחסל, וזה נפרד ממנו. המחסל תופס בשרשרת המחוברת לגלגל שיניים ונותן לשרה את השלט של הגלגל.
הסרט מסתיים בנסיעה בכביש אפל בלילה, ושרה אומרת את המשפט שריס אמר לה בסרט הראשון: "העתיד אינו נקבע מראש".
צוות שחקנים
שחקנים נוספים הופיעו בסרט כגון ארל בואן אשר שב לגלם את דמותו של ד"ר פיטר סילברמן, הפסיכיאטר של שרה שהופיע בסרט הקודם משנת 1984. ג'ו מורטון גילם את דמותו של מיילס בנט דייסון, מנהל של פרויקטים מיוחדים בסייברדיין ואחראי להרס והיצירה של מחשב-העל סקיינט.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב המלחין של הסרט הראשון, בראד פידל.
צילום
במהלך הסרט ישנן סצנות בהן מופיעה דמותה של שרה קונור פעמיים במקביל, כמו למשל בסצנת חלום הסיוט של שרה על נפילת פצצת אטום, כשהיא צופה בעצמה משחקת עם בנה הקטן בגן משחקים. לצורך צילום סצנות אלה נעזר קמרון באחותה התאומה של לינדה המילטון, לסלי המילטון-גארן (שאיננה שחקנית), לגילום דמותה השנייה של שרה.
מדיות נוספות
הוצאת הקומיקס "מארוול קומיקס" הפיקה בעבר שלוש חוברות קומיקס אשר מתבססות על עלילת הסרט. גרסת הקומיקס של מארוול נמכרה בהמשך גם כספר אחד.
בעקבות הצלחת הסרט בשנת 1996 פארק השעשועים של אולפני אוניברסל בפלורידה חנכו מופע מיוחד בשם "טרמינייטור 2: קרב תלת־ממדי מעבר לזמן" (Terminator 2: 3-D Battle Across Time) אשר משלב סרט תלת־ממדי ומופע המבוססים על הסרט "שליחות קטלנית 2: יום הדין" - סרט זה בוים ידי ג'יימס קמרון עצמו וכלל את צוות השחקנים המקורי מהסרט "שליחות קטלנית 2".
בעקבות הצלחת הסרט בשנת 2003 יצא הסרט "שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות" וסדרת הטלוויזיה "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור" אשר עוקבים אחר קורותיהם של שרה קונור ובנה ג'ון לאחר עלילת הסרט "שליחות קטלנית 2: יום הדין".
בשנת 2007 החלה לשדר סדרת טלוויזיה "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור", המהווה המשך הישיר לסרט השני בסדרת סרטי "שליחות קטלנית" (ומתעלמת לחלוטין מההמשך המוצג בסרט השלישי בסדרה) ומתמקדת בשרה קונור (מגולמת על ידי השחקנית לנה הדי) ובנה ג'ון קונור כשהוא עדיין מתבגר צעיר. גם בסדרה נשלחים מהעתיד מחסלים שמטרת חלקם הוא להרוג את ג'ון קונור ומטרת חלקם האחר הוא ליצור תשתית טובה יותר למלחמות העתידיות של הרובוטים בבני האדם. בדומה לסרט השני גם כאן נשלח מחסל(ת) שתפקידה הוא להגן על ג'ון קונור. עם זאת, למרות שההמשך הישיר לעלילות הסרט השני חל בשנת 1997, כבר בפרק הראשון של העונה משגרים עצמם שרה, ג'ון וקמרון (המחסלת "הטובה") 10 שנים קדימה לשנת 2007 על מנת להימלט מקרומרטי ("המחסל הרע").
בשנת 2015 יצאה גרסה מורחבת של הסרט, כחלק ממארז DVD של סרטי הסדרה. בנוסף להכללה של מספר קטעים שהוסרו בעבר בעריכה, הגרסה המורחבת מכילה סיום אלטרנטיבי לסרט. בסיום מחודש זה, רואים את שרה קונור מקליטה את הזכרונות שלה בשנת 2029, כאשר היא צופה בג'ון משחק עם בתו, ומספרת שיום הדין לעולם לא הגיע וכי ג'ון הוא סנאטור אמריקאי.
ביר7
ביר7 (BEER7) היא להקת סקא פאנק ישראלית שהוקמה בשנת 2000 בבאר שבע (ומכאן שמה). בתחילת דרכה התאפיינה הלהקה בפרובוקציות רבות, ובהמשך הן רוככו.
היסטוריה
בשנת 2003 יצא האלבום הראשון של הלהקה, "סקאנדל". התקליט יצא בלייבל העצמאי של רם אוריון, "רא רקורדס". סקאנדל נמכר ב-15 שקלים בהופעות (על עטיפת האלבום מצוין המשפט "15 ש"ח? זה יותר זול מבירה!" כקריצה למחיר זה) ובחנויות רוק, ועותקיו אזלו במהרה. מתוכו בלטו השירים "הרדיו לא חבר", ו"באר שבע". בשנת 2004 יצא ללהקה קליפ לשיר "הרדיו לא חבר", המופיע באלבום. הקליפ הגיע, על אף היותו פרובוקטיבי, למקום הראשון במצעד של ערוץ 24 (אחרי רוני דואני) - דבר שהפתיע רבים מכיוון שהייתה זו להקה בתחילת דרכה. באותה שנה פרש רז להב מהלהקה והוחלף על ידי מיכאל לופו, וכן הצטלמה הלהקה לסרט התיעודי "חצוצרות יריחו" בבימויה של ליז נורד, העוסק בסצנת הפאנק הישראלית.
בשנת 2005 יצא ללהקה מיני-אלבום (E.P) באינטרנט בשם "יא היפי E.P", שמתוכו בלט בעיקר השיר "אמא שלי רצחה את הפאנק", שנכתב על אמה של ארד שלא אהבה מוזיקה.
בשנת 2006 עזב בסיסט הלהקה מיכאל לופו את הארץ לרומניה. במקומו חזר הבסיסט המקורי רז להב, ובהמשך הזמן התחלף לאלון זיו והצטרף הסקסופוניסט עודד בן יצחק.
בשנת 2007 הלהקה חזרה להופיע בתדירות גבוהה, והתחילה לעבוד על אלבומה השני, "בלי רווח", שיכלול הפעם קרוב ל-15 שירים, שהלהקה ניגנה בהופעות בארבע השנים האחרונות, ביניהם "אמא שלי רצחה את הפאנק" בגרסה חדשה, "חזיר בתשובה", "אנטנה", "7 בירות", "רוחות רפאים" ו"פרגיות בשקל", העוסק בניצול מיני של ילדים. האלבום יצא ב-27 ביוני 2010 בהוצאה עצמית והיה יותר "סקאי" מהאלבום "סקאנדל", שהיה פרובוקטיבי ומדי פעם עסק בבאר שבע, שם הוקמה הלהקה. את האלבום הפיק מתופף הלהקה, גיא דרורי, יחד עם עמרי תמיר. את עטיפת האלבום (אוגר השותה בירה בבר) והציורים בחוברת המילים עיצב אורי פינק.
בשנת 2022 השתתפו בסרט התיעודי "עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון" של עמית איצקר.
קאחה קאלדזה
קאחבר (קאחה) קאלַדזֵה (בגאורגית: კახაბერ (კახა) კალაძე; נולד ב-27 בפברואר 1978 בסמטרדיה) הוא פוליטיקאי גאורגי וכדורגלן עבר. קלאדזה מכהן כראש עיריית טביליסי, מאז אוקטובר 2017. בעברו היה כדורגלן ששיחק בעמדת המגן השמאלי בדינמו טביליסי, דינמו קייב, מילאן ובנבחרת גאורגיה.
ביר7
השפעות
בתוך "יא היפי E.P" מופיע השיר "אמא שלי רצחה את הפאנק", שבו קריצה ללהקת הסטריט-פאנק הישראלית "כאוס רבאק" (שגם אלבומה היחיד הופץ בהתחלה באינטרנט, ב-1999, שנה לפני שביר7 הוקמה).
קאחה קאלדזה
בסוף הקריירה הספורטיבית שלו, החל קאלדזה להיות מעורב בפוליטיקה בארצו כחבר מפלגת האופוזיציה באותם ימים חלום גאורגי - גאורגיה דמוקרטית, שנוסדה בידי בידזינה איוואנישווילי בפברואר 2012. ב-1 באוקטובר של אותה שנה הוא נבחר לפרלמנט של גאורגיה וב-25 באוקטובר של אותה שנה מונה לתפקיד שר האנרגיה בקבינט של איוואנישווילי.
ספורט
קאלדזה החל את הקריירה שלו בשנת 1993 כמגן בדינמו טביליסי (1993-1997). יכולותיו המרשימות הביאו להעברתו לדינמו קייב מאוקראינה, בה שיחק בשנים 1998 עד 2000. במשך שנתיים וחצי ששיחק במדי דינמו קייב ערך 63 הופעות והשתכר 280,000 יורו לעונה. ההישג המרשים ביותר של קבוצתו באותו הזמן, הייתה ההעפלה לשלב חצי בגמר של ליגת האלופות, כשברבע הגמר הקבוצה ניצחה את ברצלונה.
בקיץ 2000, קאלדזה עבר לשחק במילאן, בתפקיד מגן וכקשר שמאלי, ועם הזמן הפך למגן שמאלי קבוע בקבוצה, תפקיד בו שיחק עד פרישתו.
ב-2001 נחטף לאבן, אחיו של קאלדזה, והחוטפים ביקשו תמורתו כופר בסך 600,000 דולר. ב-6 במאי 2005, מצאה משטרת גאורגיה שמונה גופות במחוז סוואנתי. המשטרה העריכה שאחת הגופות היא זו של לאבן, אחיו של קאלדזה. במשך כל אותה תקופה, לא היה קאלדזה שחקן יציב בקבוצה, ולפרקים מילאו אחרים את תפקידו בקבוצה.
בקיץ 2010 עבר לגנואה לאחר 9 עונות במילאן. ב-2012 לאחר 2 עונות בגנואה הודיע קלאדזה על פרישה ממשחק פעיל.
קאלדזה היה שחקן מפתח בנבחרת גאורגיה, ולזכותו למעלה מ-60 הופעות במדיה.
במוקדמות מונדיאל 2010 במשחק מול נבחרת איטליה הבקיע קאלדזה שני שערים עצמיים.
פוליטיקה
קלאדזה היה חבר תנועת "החלום הגאורגי - גאורגיה דמוקרטית", שנוסדה בידי בידזינה איוואנישווילי בפברואר 2012.
ב-1 באוקטובר 2012 הוא נבחר לפרלמנט של גאורגיה וב-25 באוקטובר של אותה שנה מונה לתפקיד שר האנרגיה בקבינט של איוואנישווילי.
באוקטובר 2017 התמודד לראשות העיר טביליסי וזכה ב-51% מהקולות.
תארים ספורטיביים
דינמו טביליסי דינמו קייב מילאן
חטיבת הגפן
חטיבת הגפן (חטיבה 7643), הנקראת גם החטיבה הצפונית ברצועת עזה, היא הצפונית מבין חטיבות אוגדת עזה, הוקמה כשנה לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה, בשנת 1988, על מנת לתת מענה לצורך המבצעי שנוצר בעקבות ריכוז הכוחות בגזרה. החטיבה ישבה במרכז העיר עזה והופקדה עליה ועל סביבתה, כמו גם על ביטחונן של ההתנחלויות הישראליות בצפון הרצועה ומעבר ארז. לאחר הסכמי אוסלו והסכם עזה ויריחו תחילה משנת 1994 יצאו כוחות צה"ל ממרכזי הערים והחטיבה פינתה את העיר עזה והתמקמה בבסיס בסמוך לניסנית. כיום שוכנת מפקדת החטיבה במחנה האוגדתי בסמוך לקיבוץ רעים.
קסווירה הולנדר
קסווירה הוֹלַנדֶר (בהולנדית: Xaviera Hollander; נולדה ב-15 ביוני 1943) היא זונה לשעבר ומנהלת בית בושת הולנדית, שזכתה לפרסום בזכות ספרים שפרסמה על חוויותיה בתחום עיסוקה.
הולנדר נולדה בשם קסווירה דה פריס (Xaviera de Vries) באינדונזיה, שהייתה אז מושבה הולנדית. בשנתיים הראשונות לחייה, במהלך מלחמת העולם השנייה, שהתה הולנדר עם הוריה במחנה מעצר יפני ואחריה שבה משפחת דה פריס להולנד. במלאת לה עשרים הגרה הולנדר לדרום אפריקה ומשם עברה לניו יורק ונוכח שכר עבודתה הנמוך החלה עוסקת בזנות, ואחר כך הפכה בעלת בית זונות. בשנת 1971 נעצרה הולנדר בעוון זנות וגורשה מארצות הברית להולנד.
אותה שנה פרסמה הולנדר את זכרונותיה כזונה וכמנהלת בית זונות במנהטן בספר "The Happy Hooker" (תורגם לעברית כ"בית התענוגות"). הספר זכה להצלחה גדולה ותורגם לשפות רבות. בשנים שחלפו מאז התגוררה הולנדר במדינות שונות, בהן קנדה, הולנד וספרד, פרסמה כמה ספרים נוספים, הפיקה מספר מחזות ואף כתבה לאורך שנים טור ייעוץ בירחון "פנטהאוז".
הולנדר נישאה מספר פעמים. בשנת 1997 הכריזה כי הפכה לסבית. עשר שנים מאוחר יותר נישאה לגבר הולנדי צעיר ממנה, עמו היא מתגוררת באמסטרדם.
ג'רלד שטיינברג
יועץ לממשלת ישראל, חבר בוועדת ההיגוי למלחמה באנטישמיות במשרד ראש הממשלה, פובליציסט ועמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה ובמרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים. חבר המועצה המייעצת של Israel Law Review International.
קורות חיים
החל מאותה שנה הוא מרצה באוניברסיטת בר-אילן ושם גם התמנה לפרופסור למדעי המדינה. בבר-אילן ייסד את התוכנית לניהול סכסוכים ומשא ומתן. מתמחה ביחסים בינלאומיים, אסטרטגיה, הגבלת תפוצת אמצעי לחימה (בפרט פירוז ותוכנית הגרעין האיראנית), דיפלומטיה אזורית ומשא ומתן בתהליך השלום, "עוצמה רכה", פוליטיקה של זכויות אדם וארגונים לא-ממשלתיים (NGO).
שטיינברג הוא פובליציסט ב"ג'רוזלם פוסט", ובנוסף, לעיתים קרובות מפרסם מאמרים גם בעיתונים אחרים בהם ה"פיננשל טיימס", "הרלד טריביון" ואחרים. הוא גם משמש כפרשן מומחה עבור CNN, BBC, NPR וכלי תקשורת אחרים.
גר בירושלים, נשוי ואב לארבעה.
פעילות ציבורית
שטיינברג הוא המייסד והנשיא של מכון לחקר ארגונים לא-ממשלתיים המפעיל את מיזם NGO Monitor העוקב אחרי ארגונים לא-ממשלתיים שונים - בהם ארגוני זכויות אדם וארגוני שמאל בישראל - ומנתח את פעילותם, ובפרט את יחסם לישראל. לטענתו, ארגונים רבים מסווים פעילות אנטי-ישראלית תחת רטוריקה של זכויות אדם.
שטיינברג היה גם:
לונד
לונד (בשוודית: ) היא עיר בקצה הדרומי של שוודיה בדרום-מערב מחוז סקונה. היא גם חלק מהמחוז חוצה הארצות ארסונד, אחד מהמפותחים ביותר באירופה, הכולל את מאלמה וקופנהגן.
העיר נוסדה בסביבות שנת 990, כאשר סקונה (אז נקראה סקאניה) השתייכה לדנמרק. חפירות שבוצעו בקרבת מקום באופוקרה העלו שהאזור היה מיושב אלף שנים קודם לכן לפחות, והועבר למיקומו הנוכחי ב-990. מהקמתה הייתה העיר מרכז מסחרי ראשי ומשנת 1103 מרכז הנצרות של סקנדינביה. היא התחרתה בחשיבותה כמרכז כלכלי עם מאלמה, שגברה עליה בתום ימי הביניים. הרפורמה בתחילת המאה ה-16 המשיכה את המגמה, וכאשר סקניה עברה לשליטה שוודית ב-1658, כבר הייתה לונד עיר פרובינציאלית קטנה. החל מהמאה ה-18 חזרה לונד להיות חשובה בזכות אוניברסיטת לונד שהוקמה כבר ב-1666.
גם היום האוניברסיטה מהווה מרכז חשוב של העיר. היא המוסד הגדול ביותר בסקנדינביה ללימודים גבוהים ולמחקר, ובשל כך לונד היא עיר סטודנטיאלית. האוניברסיטה משכה תעשיות רבות לטכנולוגיה גבוהה והן הבסיס הכלכלי של העיר כיום. לונד מוכרת גם כעיר תיירותית הודות למורשת ההיסטורית שנשמרה ובמיוחד קתדרלת לונד שבלב העיר.
מקור השם
השם בא כנראה מנורדית עתיקה בה "לונדר" (lundr) פירושו יער. הוא עשוי לציין יער פגני קדוש שהיה בקרבת האתר אופוקרה של היום.
יונת סמואה
יונת סמואה או יוֹנָה שִׁנָּנִית (שם מדעי Didunculus strigirostris) היא מין של יונה גדולה הנמצאת בסכנת הכחדה חמורה. אנדמית לאיי סמואה שבדרום האוקיינוס השקט, וקרובת משפחתם של הדודו ושל הסוליטר רודריג שנכחדו. היא המין היחיד שנותר בתוך הסוג Didunculus. את שמה קיבלה בגלל גודל המקור שלה וצורתו דמוית השן. היונה נמצאת בסכנת הכחדה חמורה עקב אובדן בתי גידול, ציד, סופות ציקלונים ובית גידול קטן. הקליידוגרמה שיצרה בת' שפירו, פרופסור לאבולוציה ואקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז,, בשיתוף פעולה עם עמיתים למחקר בשנת 2002, מצביעה על קשרי המשפחה הקרובים של יונת סמואה בתוך משפחת היוניים. קליידוגרמה דומה התפרסמה בשנת 2007. בקליידוגרמה זו התחלפו המיקומים בין יונת הכתר ויונת סמואה ונוספו בבסיסה יונת הפסיון (Otidiphaps nobilis) ויונת-קרקע דקת-מקור (Trugon terrestris).
לונד
גאולוגיה
כמו רוב שטח סקונה, מישור לונד, בו שוכנת העיר, עשוי חומרי משקע - בעיקר חרסית - שהושארו בעידני הקרח. בכך שונה הגאולוגיה של המקום מיתר המדינה. האדמה פורה מאוד ומכאן חשיבותה לחקלאות. העיר נמצאת גם בקצהו של הורסט רומלאוסן (Romeleåsen) שנוצר מהעתקים של אזור טורנקוויסט (Tornquist). העתקים אלה, בכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח, גרמו להתרוממות מספר אזורים לגובה של עד 100 מטר במישור שהוא שטוח יחסית.
גאוגרפיה
העיר תחומה מדרום על ידי נהר הֶיה (Höje) הנשפך לארסונד. מספר היסטוריונים מעריכים שלמרות שאינו רחב, הנהר שימש להפלגות בזמן הוויקינגים. ליד הנהר גובה העיר 8 מטרים ומשם היא עולה: מרכז העיר בגובה 40 מטר וליד ההורסט בצפון-מזרח השיא - 86 מטר.
אקלים
כרוב החלק הדרומי של שוודיה האקלים הוא ימי. הוא נוח למרות קו-הרוחב הגבוה בעיקר הודות לזרם הגולף. הקיצים חמים עם טמפרטורה ממוצעת של 13 עד 20 °C והחורפים קרים: בין -1 ל-3 °C. מדצמבר עד מרץ ייתכן שלג אך הוא אינו נשאר זמן רב ויש חורפים ללא שלג כלל. בגלל קו-הרוחב הימים בקיץ אורכים 17 שעות ובחורף 7.