cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי קוריאה הדרומית–קטר
מאמצע שנות השבעים ועד שנות השמונים של המאה ה-20 הגיעו כ-12,800 מהגרים קוריאנים לקטר. היקף הסחר בין קטר לקוריאה הדרומית עמד בשנת 2010 עד 21.5 מיליארד דולר אמריקאי ובשנת 2012 היה 26.8 מיליארד דולר.
בית הקשתות
בריכת הקשתות פארק אילון קנדה היא בריכה שאוגרת בתוכה מים מבאר סמוכה המחוברת על ידי אמת מים עתיקה. האתר שוכן בקרבת היישוב מבוא חורון (אפשר להגיע ברכב דרך כביש כורכר שיוצא מהכביש למבוא חורון- המכונה "דרך בורמה הירדני"). בחורף ולאחר הגשמים יש מים עמוקים (1.7 מטר).
כיום
במקום קיימות שתי בריכות, האחת רדודה ושוכנת מחוץ למבנה, והשנייה עמוקה ומקורה בארבע קשתות ביזנטיות, בריכה זו מתמלאת מאמת המים הסמוכה לה.
בשנת תשע"ד בעקבות פגעי מזג האוויר נפלו כמה אבנים מהקשתות, עקב הפגיעה במנה ההיסטורי ומחשש לנפילת הקשתות בשנת תש"פ האתר שופץ על ידי קק"ל.
קישורים חיצוניים
בית הקשתות, בא לי לטייל.
אטלנטוגנטה
אטלנטוגנטה (שם מדעי: Atlantogenata) הוא ענף של יונקי שליה ממחלקת היונקים, הכוללת כיום שתי קבוצות עיקריות: האפרותריה הכוללת את הפילים ויונקים נוספים ממוצא אפרוטרופי והדלשינאים, הכוללת את העצלנאים, דובי הנמלים ויונקים נוספים ממוצא נאוטרופי.
קבוצוה זו החלה להתפתח בתקופת הפלאוקן שבתחילת הקנוזואיקון ונפרדה משאר השלייתנים המשתייכים לקבוצה בוראואאותריה. לא כל החוקרים מסכימים על קיומה של קבוצה זו, אך היא נתמכת במספר ראיות גנטיות, של ריצוף טרנספוזונים ב-DNA ואולי היא מונופילטית. חוקרים אחרים רואים בקבוצת האפרותריה קבוצה הקרובה יותר לבוראואאותריה (הקבוצה Epitheria), בעוד אחרים סוברים שדווקא הדלשינאים קרובים יותר לבוראואאותריה (הקבוצה Exafroplacentalia).
מיון
תרשים קבוצה אפשרי:
מיצוי
פעולת המיצוי (באנגלית: Extraction) היא אחת הטכניקות החשובות והבסיסיות ביותר בכימיה, בתעשייה הכימית ובתעשיית המזון.
פעולת המיצוי היא טכניקה המשמשת להפרדה של חומר מתערובת נוזלים (מיצוי נוזל-נוזל) או מתערובת מוצקים (מיצוי נוזל-מוצק) בה הוא נמצא.
על פי רוב, המיצוי מתבצע על ידי הוספה של ממס המסוגל להמס בעדיפות את החומר שאותו אנו מעוניינים לדלות. לאחר ההוספה של הממס, מרחיקים את החומר המבוקש עם הפאזה הנוזלית שנוצרה באמצעות התקן מכני ייעודי כגון משפך מפריד (התקן בצורת חרוט המכיל ברז בקצהו והמאפשר הפרדה של שתי פאזות או יותר).
ציוד למיצוי מעבדתי
אופן השימוש במתקן סוקסלאט: יש להכניס את המוצק שממנו רוצים למצות חומר מסוים לתוך מבחנה העשויה מנייר סינון עבה, את המבחנה מכניסים לתוך המכשיר. לגולת הזכוכית התחתונה מוסיפים את הממס ומחממים. אדי הממס העולים במעבה דרך צינור הזכוכית שבצד ימין (של התרשים המופיע למטה), מתעבים ונכנסים לתוך המבחנה. במגע עם המוצק מתבצע מיצוי החומר הרצוי לתוך הממס. כשמגיע מפלס הממס לגובה של החלק העליון של הצינור הדק יותר בצד ימין, מתרוקן כל החלק שבו נמצאת האצבע מן הממס, וזה יורד חזרה בתנועה של "סיפון" אל הגולה. בדרכו זו חזרה לגולה מיצה הממס כמות מסוימת של חומר. כך ממשיך התהליך באופן רציף עד שבסופו ממוצה רוב החומר לתוך הגולה.
ממסים למיצוי
דוגמאות לממסים נפוצים המשמשים בתהליכי מיצוי:
דוגמאות למיצויים מהיום-יום
דוגמאות טובות למיצויי נוזל-מוצק הן: הכנת תה, או קפה ובישול ירקות במים חמים לקבלת מרק. בטכניקות אלו, ממוצים חומרי מזון לתוך מים.
אוה מדז'יבוז'-לוי
אוה מדז'יבוז-לוי (נולדה ב-13 ביוני 1971) היא אשת ניהול ותקשורת ישראלית. כיהנה בעבר כמנכ"לית הרשות לקידום מעמד האישה. יו"ר הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, מנכ"לית רדיו תל אביב, סמנכ"לית בשידורי קשת ומנכ"לית קבוצת מעריב.
ביוגרפיה
מדז'יבוז-לוי נולדה בצ'רנוביץ אשר באוקראינה (ברית המועצות לשעבר). בגיל שנתיים וחצי עלתה עם משפחתה לישראל. ב-1997 הוסמכה כרואת חשבון. בהשכלתה הפורמלית היא בעלת תואר ראשון במנהל עסקים מהמכללה למנהל בתל אביב. כמו כן, למדה לתואר שני בביקורת פנימית וציבורית ולימודי מנהל עסקים.
בין השנים 1998–2001 עבדה באגף מס הכנסה שבמשרד האוצר והגיעה לתפקיד רכזת חוליית חברות. במקביל שימשה כמרצה במסגרות אקדמאיות בקורסים לחשבונאות בחוגים שונים.
בשנת 2001 פרשה מהשירות הציבורי ועברה לסקטור הפרטי: היא מונתה לסמנכ"ל הכספים של תחנת רדיו תל אביב (102fm). בשנת 2004 מונתה למנכ"ל התחנה, תוך שהיא מבצעת שורת שינויים בתחום התוכן, לרבות שדרוג לוח התוכניות, הוספת רצועות שידור, שינוי מבנה חטיבת המכירות של התחנה, והגדלת הכנסותיה.
בשנת 2006 מונתה לסמנכ"ל הפיננסים והפיתוח העסקי של שידורי קשת. במסגרת תפקידה ניהלה את עסקי החברה והחברות הבנות, הן בפעילות הקיימת, והן בפיתוח מנועי צמיחה חדשים, לרבות אתר mako. בנוסף הקימה ווניהלה את אגף פעילות קשת בחו"ל, לרבות מכירת פורמטים של התוכניות השונות מבית היוצר של החברה. באותה שנה הוענק לה אות "אשת העיר תל אביב" מטעם עיריית תל אביב-יפו על תרומתה לתחום התקשורת.
בין השנים 2009–2011 שימשה כמנכ"ל קבוצת מעריב. על אף מצבה הפיננסי הקשה של החברה והמצוקה התזרימית של הארגון, הובילה מדז'יבוז'-לוי בהצלחה הנפקה מוצלחת בשוק ההון של 52 מיליון ש"ח להמרה, הובילה תוכנית קיצוצים רחבה וגיבשה את האסטרטגיה הניהולית, המכירתית והשיווקית של הקבוצה כולה.
בחודש יולי 2017 אישרה הממשלה את המלצת השרה לשוויון חברתי גילה גמליאל למנות את מדז'יבוז'-לוי לתפקיד מנכ"לית הרשות לקידום מעמד האישה. מינוי זה נכנס לתוקף בחודש אוקטובר 2017.
כמנכ"לית הרשות לקידום מעמד האישה הובילה את קמפיין "תתמודדי" בהשתתפות השחקנית ליטל שוורץ אשר קרא לנשים להתמודד במסגרת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2018). הקמפיין זיכה את מדז'יבוז'-לוי באות "אשת השיווק של נובמבר" מטעם איגוד השיווק הישראלי.
במסגרת תפקידה, עמדה מדז'יבוז'-לוי בראש הוועדה הלאומית לצמצום ומניעת הטרדות מיניות. בוועדה, שתוקצבה על ידי המשרד לשוויון חברתי ב-10 מיליון שקלים. הוועדה הגישה דו"ח, עם המלצות לגיבוש תוכנית לאומית למאבק בתופעת ההטרדות המיניות בחברה הישראלית, בינואר 2019.
בנוסף, ייצגה את ישראל בשורה של פורומים בינלאומיים ובהם דיוני ועדת האו"ם לזכויות אדם ומפגשים של הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, הובילה שני קמפיינים ציבוריים בקריאה להענקת פרס ישראל לנשים והגישה רשימה של למעלה מ-70 מועמדות לפרס ישראל תשע"ט, יצאה נגד ההסדרים המקלים לנאשמים בעבירות מין, יזמה שיתוף פעולה עם שבוע האופנה בתל אביב להעלאת המודעות לנושא מודל היופי ודימוי גוף בקרב נערות ונשים, קראה למנות לראשונה בישראל מפכ"לית למשטרת ישראל ולמנות יותר נשים לבית המשפט העליון ולתפקידים ציבוריים.
תפקידים ציבוריים
לאורך השנים מכהנת מדז'יבוז'-לוי כדירקטורית בבנק הדואר, בחברת נמלי ישראל ובמועצת המנהלים של ועדת התביעות. היא הייתה חברה בוועדת פילבר לבחינת שוק התקשורת, בוועדת אייל לבחינת הכשל בשוק הפקות המקור בטלוויזיה המסחרית, ובוועדה לפריסה אוניברסלית של בזק והוט.
בין השנים 2012–2014 שימשה כיו"ר משותף בוועד המנהל של עמותת צמ"ח. העמותה מוגדרת כפרויקט חברתי סטודנטיאלי, הפועל למען העמקת ערכי הציונות ואהבת הארץ.
חיים אישיים
מדז'יבוז'-לוי מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לבן.
בית מגנט (רוטשילד 93)
בית מגנט שבשדרות רוטשילד 93 בתל אביב הוא המאוחר מבין שלושת הבתים בתל אביב הנקראים על שמם של בעלי הבית משה וברטה מגנט. הוא תוכנן והוקם בשנת 1934 על ידי האדריכל יהודה מגידוביץ, ומהווה דוגמה לאדריכלות הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל. המבנה הוכר על ידי עיריית תל אביב כמבנה לשימור.
הרקע להקמת המבנה
סגנון הבנייה ששלט בארץ ישראל החל מתחילת שנות ה-30 היה הסגנון הבינלאומי שהציע מבנים פונקציונליים ומעוצבים בטעם אירופאי עדכני. חלק מתושבי תל אביב האמידים, שהיו בעלי בתים באזורים ישנים יותר של העיר, ניצלו את ההזדמנות ובנו לעצמם בתים בחלק החדש והמתפתח של תל אביב. על קבוצה זו נמנה גם משה מגנט.
בעלי הבית - משה וברטה מגנט
משה בן מרדכי מנדל מגנט נולד ב-27 בדצמבר 1878 בעיר אומן שברוסיה (כיום באוקראינה). הוא גדל בבית ציוני שם למד עברית, והיה חבר הוועד הציוני באומן. מגנט היה מנהל חשבונות במקצועו ועבד כאחד ממנהלי הבנק הרוסי לסחר חוץ. בשנת 1922 הוא עלה עם משפחתו לארץ ישראל וכעבור זמן קצר החל לעבוד כמנהל חברת בנייה בשם "הבונה". הוא התגורר בשדרות רוטשילד מס 2 במבנה שהיה בבעלות החברה (מבנה זה, שנהרס, ידוע גם הוא במחקר כ"בית מגנט").
בשנת 1926 עבר משה מגנט להתגורר בבית חדש (בית מגנט) אותו בנה ברחוב בן זכאי מס' 6, אשר תוכנן עבורו על ידי יהודה מגידוביץ. הוא חכר את הבעלות על בית החרושת ללבנים סיליקט, וניהל אותו יחד עם המהנדס עמנואל טובים והפך לאחד מבעליו.
בשנת 1940 מכר משה מגנט את הבית שברחוב בן זכאי 6 לשמחה ויהודית בלאס ועבר להתגורר בבית שבנה בשדרות רוטשילד 93, שם חי עד יומו האחרון. משה מגנט נפטר ב-26 בנובמבר 1956, ומסע הלוויה שלו יצא למחרת מן הבית שבשדרות רוטשילד 93.
בנוסף לעיסוקיו המקצועיים הקדיש משה מגנט חלק ניכר מזמנו לפעילות ציבורית והתנדבותית. זמן קצר לאחר שעלה לארץ ישראל הוא עזב את ההסתדרות הציונית והצטרף לתנועת ז'בוטינסקי. משה מגנט היה בין הראשונים שעסקו בהקמת ארכיון ז'בוטינסקי ותרם לו ספרים. פעילותו בתנועת בית"ר הובילה למאסרו על ידי הבריטים, אולם עקב גילו המתקדם הוא שוחרר בתוך בו ביום
האדריכל - יהודה מגידוביץ
יהודה מגידוביץ היה האדריכל הראשון של תל אביב, ושימש כמהנדס העיר בין השנים 1920–1923. במהלך שנות העשרים והשלושים הוא בנה בתים רבים בעיר, תוך שהוא מתאים את סגנונו לאופנה המשתנה ולסגנונות החדשים שהגיעו מאירופה לארץ ישראל. הבתים שתכנן בשנות העשרים התאפיינו בסגנון אקלקטי, ובתחילת שנות השלושים שינה בהדרגה את סגנונו והחל לתכנן בתים המשקפים את הסגנון הבינלאומי. הבתים שתכנן מגידוביץ בשנים 1931–1932 משקפים תקופת מעבר בין שני הסגנונות, וגם בבתים שתכנן בשנת 1933 נותרו מאפיינים של הסגנון הישן.
בשנת 1934 הצטרף למשרד האדריכלות של יהודה מגידוביץ בנו רפאל שהשלים לימודי הנדסה בלונדון. בית מגנט שבשדרות רוטשילד 93 מהווה את אחת הדוגמאות הראשונות של שיתוף הפעולה בין האב והבן, אשר הביאו לידי ביטוי שלם את הסגנון הבינלאומי.
עיצוב בית ברטה מגנט
בשנת 1933 החל יהודה מגידוביץ לתכנן את הבית בשדרות רוטשילד 93, ואשר היה רשום על שמה של ברטה מגנט. המבנה תוכנן בהתאם לסגנון הבינלאומי ושולבו בו מספר מרכיבים האופייניים לסגנון זה. מגידוביץ ויתר בפעם הראשונה על הסימטרייה שאפיינה אותו, ויצר מבנה המורכב משני גושים גדולים. בקו המחבר בין הגושים שולב חלון אנכי עשוי ברזל וזכוכית, ובאחד הגושים תוכננו מרפסות שקועות. הדירות תוכננו סביב חדר המדרגות המרכזי שבחזית המבנה, וחדר מדרגות נוסף שולב בצדו האחורי של המבנה כמדרגות שירות שקישרו את חדרי המטבח והאמבטייה של כל הדירות. העמדת שני הגושים מהם הורכב המבנה בצורת האות "ר" פינתה שטח קטן בחזית המגרש אשר שברה את קו המבנים ואפשרה לשבץ במקום כיכר קטנה.
בצדו החיצוני של המבנה יצר מגידוביץ יצירה המשקפת את הסגנון הבינלאומי במיטבו, אולם בחדר המדרגות הוא שילב מעקה מתכת במעוצב בסגנון האר דקו שהשפיע על יצירתו בסוף שנות ה-20.
בית מגנט כיום
מאז הקמתו לא נעשו במבנה שינויים משמעותיים, והוא שימר כמעט לחלוטין על התכנון המקורי משנות השלושים. עד ראשית שנות השבעים שימשו הדירות למגורים בלבד, והעירייה דחתה כל ניסיון לשנות מצב זה על ידי הכנסת בית מלאכה לאחת הדירות. בתחילת שנות השבעים החל השימוש בחלק מן הדירות כמשרדים, וזאת בהסכמה שבשתיקה של העירייה שהכירה בשימוש החגיר וגבתה ארנונת עסקים מהמחזיקים בדירה. בשנים האחרונות מנסה העירייה לפנות את המשרדים מן הדירות ולהחזיר להן את השימוש המקורי כדירות מגורים, אולם ההצלחה חלקית אם בכלל. בית מגנט הוכרז כמבנה לשימור.
אלכסנדר נוביקוב
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' נוביקוב (ברוסית: Алекса́ндр Алекса́ндрович Но́виков; 19 בנובמבר 1900 - 3 בדצמבר 1976) היה מרשל ראשי של חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
הוא התגייס לצבא האדום בשנת 1919 וב-1920 הצטרף למפלגה הקומוניסטית. ב-מרץ 1921 השתתף בדיכוי מרד הימאים בקרונשטאדט. ב-1922 עסק במרדפים אחרי אנשי גרילה לבנים בקווקז. ב-1930 סיים את האקדמיה הצבאית על שם פרונזה וב-1933 הצטרף לחיל האוויר. עד 1935 היה ראש אגף מבצעים של חיל האוויר ואחר כך פיקד על טייסת מפציצים קלים.
בטיהורים הגדולים של 1937 הוא סולק מהצבא ומהמפלגה אבל לבסוף הוחזר ושימש כמפקד חיל האוויר באזור לנינגרד. בחורף 1939–1940 השתתף במלחמת החורף נגד פינלנד שבסיומה הוענק לו עיטור מסדר לנין.
מלחמת העולם השנייה
בעת מבצע ברברוסה פעל נוביקוב וחיל האוויר בפיקודו נגד הגרמנים המתקרבים ללנינגרד והצליח להפיל 130 מטוסים שלהם. הוא שילב רדיו במטוסים ושיפר על ידי כך את התיאום בין המפציצים. ביולי 1941 הורחב פיקודו וכלל גם את כל אזור הצפון, הצפון-מערב והבלטי.
ב-11 באפריל 1942 מונה למפקד חיל האוויר של הצבא האדום ולסגן שר ההגנה של ברית המועצות הממונה על חיל האוויר. הוא פעל להגדלת החיל ויצירת יחידות אוויר נפרדות במבנה של אוגדות וגייסות ושיפר את תיאום כוחות האוויר והקרקע.
בקרב סטלינגרד שכנע את סטלין וז'וקוב כי חיל האוויר עדיין אינו מוכן להתקפות נגד. הוא המשיך בהתעצמות החיל ומנע מהלופטוופה להטיס אספקה לכיס הנצור. בקרבות הופלו 1200 מטוסים גרמניים.
במתקפה על קניגסברג הפילו 542 מפציצים, 4440 טון פצצות על העיר בהתקפה לילית ומטוסיו סייעו לכוחות הקרקע לכבוש אותה. על כך הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות וב-24 ביוני 1944 העניקו לו שלטונות ארצות הברית את עיטור לגיון ההצטיינות.
לקראת סוף המלחמה הועבר לחזית האוקיינוס השקט וארגן את ההפצצות על היפנים במנצ'וריה ובסין. על כך קיבל בפעם השנייה את עיטור לגיון ההצטיינות.
לאחר המלחמה
לאחר שחרור מהצבא הוא ניהל את בית הספר לתעופה אזרחית בלנינגרד ומונה שם לפרופסור עד שנת 1968. הוא פרסם מספר מאמרים על תעופה ולוחמה אווירית. על פועלו בחינוך עוטר ב-1961 בעיטור הדגל האדום. הוא נפטר בשנת 1976 בגיל 76.
שרות אזרחי בין-לאומי
השירות האזרחי הבין-לאומי (בצרפתית: Service Civil International; SCI) היא תנועה בין-לאומית שאינה ממשלתית אשר מטרת הקמתה היא שרות התנדבותי, וכמו כן משמשת כארגון למען השלום. הארגון הוקם ב-1920 על ידי המהנדס השווייצרי פייר סרסול (Pierre Cérésole) וכולל 45 סניפים וקבוצות ברחבי העולם.
מטרות
SCI - הצהרת הערכים על פי הם מתבססת עבודת הארגון: SCI מאמין כי כל האנושות מסוגלת לחיות יחד בכבוד הדדי, מבלי להזדקק לכל צורה של אלימות לפתירת קונפליקטים וסכסוכים. התנועה מארגנת פרויקטים התנדבותיים בין-לאומיים בכל העולם באמונה שהשלום יכול להיבנות תוך עבודה משותפת תוך שיתוף פעולה כולל של אנשים עם רקע ותרבות שונה לומדים לשתף פעולה, לעבוד יחד.
היסטוריה
השרות האזרחי הבין-לאומי הוקם בתום מלחמת העולם הראשונה במטרה לגשר בין העמים ולשאוף לשלום. מקים התנועה, פייר סרסול, פציפיסט שווייצרי, יזם פרויקט התנדבות בין-לאומי במטרה לשאוף לשלום. היוזמה הוצגה לראשונה במסגרת כנס "אחוות הפיוס הבין-לאומית" (Fellowship of Reconciliation) 1920. מפעל ההתנדבות הבין-לאומי הראשון התקיים בשדה הקרב הטרי של ורדן (צרפת) ב-1920. במהלכו, עזרו המתנדבים לבנות מחדש כפר (בשם Esnes-en-Argonne) שנהרס במהלך הקרבות. עיקר העבודה המשותפת כלל שחזור בתי מגורים ופינוי אדמות חקלאיות. בין השאר התנדבו גם שלושה מתנדבים מגרמניה. עובדה זו תרמה לסימונו של הפרויקט כסמל של פיוס בין צרפת וגרמניה.
בשנת 1924, ארגן סרסול את המחנה השני בשווייץ. הפעם המטרה הייתה עזרה בפינויי הריסות לאחר מפולת שלגים.
שירות זה הוא מעיין מבוא ומודל למן "שירות לאומי" פציפיסטי כאלטרנטיבה לשירות צבאי כדי לתרום לחברה מקומית ובין-לאומית. המפעל הגדול ביותר בשנותיה הראשונות של התנועה היה בשנת 1928 ב ליכטנשטיין עם יותר מ-700 מתנדבים מ-28 מדינות, אשר פינה את עמק הריין לאחר שיטפון כבד ב-1927.
התפתחות, תוך מחויבות חברתית (1931)
לאחר העשור הראשון שבו עיקר הפעילות סבבה אזורים פגועי אסונות טבע ובשנת 1931 התפתח מושג מפעל ההתנדבות הבין-לאומי לתחומים נוספים של מחויבות חברתית:
התארגנות בין-לאומית (1948)
מאז 1920 התארגנו מפעליי ההתנדבות בצרפת, שווייץ, בריטניה, הודו, ומדינות אחרות. לאחר מלחמת העולם השנייה, נוסד איגוד בין-לאומי של הענפים השונים של הארגון ונוסדה המזכירות הרשמית בפריס. בעקבות ההתארגנות והמסגרות החדשות מספר המתנדבים גדל וכן השירותים למתנדבים כגון תקנונים וביטוחים למיניהם. בשנות ה-60 גדל מספר הסניפים בהתאם והוקצעו מבנים עבורם ברחבי העולם. 1947: 46 מפעלים ב-9 מדינות 1968: 298 מפעלים ב-24 מדינות.
פיתוח וסיוע בין צפון לדרום (1950)
בשנת 1950, הוזמן הארגון שוב להודו על מנת לעזור בבנייה של בתי פליטים בפרידאבאד. קבוצה קטנה של מתנדבים הצליחה לגייס מקומיים רבים למען המטרה המשותפת. הסכסוך בין הודו לפקיסטן היה עילה לפתיחת סניפים נוספים ברחבי אסיה. בעקבות הפעילות, הוקמו תוכניות סיוע ופיתוח באזורים מעוטי יכולת ומוכי עוני וגיוס באירופה אפריקה ואסיה ותוכניות הסמכת המתנדבים הורחבה בהתאמה.
מזרח-מערב (1955)
בזמן המלחמה הקרה היה הארגון מעורב גם בגוש הקומוניסטי לדוגמת פעילות במהלך "הפסטיבל החמישי לנוער העולמי" שלקח חלק בוורשה (פולין) ב-1955. מאז יזם הארגון פעילות בפולין(1955), ברית המועצות 1958), הונגריה (1964), צ'כוסלובקיה (1964), ובולגריה (1981). ב-1972 הוקם אגף התאום מזרח-מערב על ידי התנועה כדי להקל על המתנדבים ולשפר את שיתוף הפעולה.
ארגון מחדש (1969)
בשנת 1969 התקיימו שורה של סמינרים, סדנאות ופגישות בהן נחקרה השאלה של המעורבות הפוליטית של התנועה. כתוצאה מכך הוחלט לנטוש את סיוע ההתפתחותית כמטרת פעילות. חלק נוסף משינויי הארגון היה ההתמקדות בהאחדה בין-לאומית במסגרת פעילות התנדבותית תוך שיתוף פעולה ותקשורת שותפת בין הסניפים.
קבוצות עבודה בין-לאומיות (1997)
עם הארגון מחדש החליטה התנועה למקד את תרומתה לפי תחומי עניין מקומיים ושיפור שיתוף הפעולה בין הקבוצות השונות. נכון לשנת 2016 התנועה פעילה ברוב מדינות אירופה והאיחוד האירופי, באסיה קיימים סניפים בבנגלדש, הונג קונג, סין, הודו, יפן, מלזיה, נפל, פקיסטן, דרום קוריאה וסרי לנקה. באמריקה בארצות הברית, מקסיקו וברזיל. באפריקה באלג'יר, מאוריציס ובניגריה. כמו כן קיים סניף באוסטרליה. במזרח התיכון קיים סניף בירדן.
עד כה (2016) לא דווח על שיתוף פעולה בין התנועה לגופים במדינת ישראל. לארגון יש מעמד מייעץ במועצת אירופה, משתף פעולה באופן קבוע עם ארגון אונסק"ו וחבר בפורום הנוער האירופאי (YFJ).
אאותריה
אאותריה (שם מדעי: Eutheria) היא קבוצה גדולה ממחלקת היונקים הכוללים כיום רק את השלייניים. משמעות שמם מיוונית הוא: "חיות ישרות" או "חיות אמיתיות", עקב המכלול הרב שלהם ביונקים כיום. הם קרובים לקבוצת המטאתריה, ממנה התפתחו יונקי הכיס מתוך הקבוצה תריה והופרדו ממנה החל מסוף היורה או מתחילת הקרטיקון לפני 161 מיליון שנה או 125 מיליון שנה. הראשון מבני הקבוצה היה ככל הנראה הסוג ג'ורמאיה (Juramaia) מסין. הם נפוצו לאורך כל היבשות והם היונקים היחידים החיים באירופה, אפריקה ומרבית אסיה. באמריקה הצפונית הם חיים לצד המין אופוסום וירג'יניה.
בני קבוצה זו הם בעלי מספר תכונות מאפיינות כדוגמת חוסר העצם האפיפובית ליד האגן (מה שאיפשר לנקבות להרחיב את בטנם בהריון), מבנה הקרסוליים, מבנה הלסתות ובעיקר הרחם והשלייה שפיתחו הנקבות כדי להכיל את העובר בבטנם עד שהוא מוכן לצאת לעולם. דבר זה עוזר ליונקים אלה להרות לזמן ארוך יותר וכך למנוע מצאצאם להיטרף או להיפגע בדרך אחרת כאשר הוא עדין ביותר. עם זאת הדבר גורם לקשיים עבור הנקבות היולדות.
מינים אלה שרדו החל מהתפתחותם לאורך הקרטיקון ועד הכחדת הקרטיקון ועד הפלאוגן והאאוקן. לאחר מכן החלו להיעלם כשקבוצה אחת הצליחה לשרוד עד היום - השלייניים.
ערוץ IETV
ערוץ IETV (ראשי תיבות של Israeli Ethiopian Television, נקרא גם ערוץ הטלוויזיה הישראלי האתיופי) הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי המיועד לקהילת יוצאי אתיופיה בישראל המשדר בשפות אמהרית ותיגרינית.
הערוץ, הפונה לכ-150,000 יוצאי אתיופיה החיים בישראל, החל את שידוריו ב-22 בינואר 2007 (ג' שבט התשס"ז) ונקלט בבתי הצופים באמצעות חברת הכבלים ("HOT") וחברת הלוויין ("yes") באפיק 140. 70% מהמבוגרים מבני העדה האתיופית אינם יודעים קרוא וכתוב (גם לא בשפת אמם), ולכן הרדיו והטלוויזיה הם האמצעים היחידים הנגישים עבורם שעוזרים להם להתמודד עם רשויות מדינת ישראל ומתווכים בינם לבין החברה הישראלית. ערוץ זה הוא היחידי בישראל לדוברי אמהרית ותיגרינית, ובעתות לחימה ומשבר, הערוץ נכנס למתכונת חירום ומעביר לצופיו את הוראות פיקוד העורף ועדכונים שוטפים. הערוץ אינו חלק מחבילת הצפייה הבסיסית של ערוצי הכבלים והלוויין, וצפייה בו כרוכה בתשלום נוסף עבור חבילת ערוצים. כ-17,000 משקי בית מבני העדה באתיופית (מתוך 20,000) מנויים לערוץ. הערוץ מאפשר לבני הקהילה האתיופית שסיימו לימודיהם בחוג לתקשורת, להשתלב בו: יותר מ-90% אחוז מעובדי הערוץ הם יוצאי אתיופיה. הערוץ מעסיק 50 עובדים - חלקם כשכירים וחלקם כפרילנסרים. כתב הפלילים של חברת החדשות, ברהנו טגניה, התחיל את דרכו בערוץ זה.
התקציב השנתי של הערוץ עומד על 4 מיליון ש"ח המתקבלים באמצעות דמי מנוי ומשיתופי פעולה מסחריים. בשנת 2014, ניצב הערוץ בפני סכנת סגירה עקב בעיות תקציב. נגד הערוץ הופנתה ביקורת לפיה ניהול הערוץ לקוי, אולם הבעלים והמנכ"ל של הערוץ, פסיל לגסה, טוען כי הערוץ מתנהל ביעילות.
הקמת הערוץ
הערוץ נוסד ביוזמתם הפרטית של איש העסקים והיזם, פסיל לגסה, אמנון רובינשטיין ומשה קורקוס. לגסה היה ממייסדי שידורי קול ישראל באמהרית בשנת 1984. בשנת 1999, הקים את חברת ההפקות 'פסיל דן תקשורת' שהפיקה את התוכנית "דרך העיניים שלנו". תוכנית זו הייתה מיועדת לקהילת יוצאי אתיופיה ושודרה בערוץ הראשון ובערוץ השני במימון משרד הקליטה. לגסה ורובינשטיין עסקו בהפקת סרטים באתיופיה, ולאחר זמן מה, החליטו להקים ערוץ ישראלי לציבור האתיופי בישראל.
לוח השידורים
לוח השידורים של הערוץ כולל שידורים ישירים מהערוץ הממלכתי האתיופי (ETV), תוכניות וסרטים בעברית המדובבים לאמהרית והפקות מקור הכוללות פאנלים באולפן, תוכנית ראיונות, תוכניות אקטואליה ודרמות קצרות. בערוץ אין תמיכה של כתוביות בשום שפה.
עפרית (שפה)
עפרית (Qafár af) היא שפה ממשפחת השפות הכושיות המזרחיות המדוברת באתיופיה, באריתריאה ובג'יבוטי. בשפה יש כ-1.5 מיליון דוברים, בני אומת העפרים. באריתריאה מוכרת השפה כאחת מתשע השפות הרשמיות, אם כי התיגרינית והערבית נמצאות בשימוש נרחב בהרבה במסמכים רשמיים. הרדיו הלאומי משדר שידורים יומיים בעפרית, והחוקה האריתראית תורגמה לשפה זו. בחבל עפר שבאתיופיה השפה הרשמית היא האמהרית, אך בשל ריבוי דוברי העפרית ישנם בתי ספר המלמדים בשפה זו.
קישורים חיצוניים
ויקיפדיה בשפה העפרית.
אצטדיון רנצו ברברה
אצטדיון קומונאלה רנצו ברברה (באיטלקית: Stadio Comunale Renzo Barbera) הוא אצטדיון הממוקם בפלרמו, באי סיציליה שבאיטליה. האצטדיון הוא האצטדיון הביתי של קבוצת הכדורגל של פלרמו.
היסטוריה
החל כבר מפתיחתו ב-1932, הייתה זו פלרמו שפתחה את האצטדיון, וזאת בתקופת השלטון הפשיסטי באיטליה, ושמו היה "אצטדיון ליטוריו". משחק הבכורה שהתקיים ב-24 בינואר 1932 הסתיים בניצחון 1–5 של פלרמו על אטאלנטה. בשנת 1936 שונה שם האצטדיון ל״אצטדיון מישל מארון" - על שם גיבור פשיסטי שנהרג במלחמת האזרחים בספרד. לאחר מלחמת העולם השנייה שונה שם האצטדיון ל"אצטדיון לה פבוריטה" על שם שכונת "Favorita" שם האצטדיון נמצא, וב-1948 הוסר מסלול הריצה מסביב לאצטדיון, ונבנו יציעים מאחורי השערים. ב-1984 הוספה קומה נוספת מעל יציעי האצטדיון שהגדילה את תכולת האצטדיון לכ-50,000 מקומות. האצטדיון שופץ עוד פעם ב-1989 לקראת מונדיאל 1990 שנערך באיטליה, ותכולת האצטדיון ירדה ל-37,619 מקומות בלבד. האצטדיון אירח 3 משחקים בשלב הבתים של המונדיאל. ב-2002 שונה שם האצטדיון שוב לשמו הנוכחי "אצטדיון רנצו ברברה" על שם יו"ר מועדון פלרמו, רנצו ברברה, בשנות ה-70.
תריה
תריה (שם מדעי: theria; פירוש השם הוא: "חיות/בהמות") היא תת-מחלקה גדולה ממחלקת היונקים הכוללת את כמעט כל היונקים, למעט בני הקבוצה קדם-יונקים. מיני קבוצה זו משתייכים לשתי קבוצות נפרדות: מטאתריה ממנה התפתחו הכיסאים האמיתיים ויונקים דומים ואאותריה, ממנה התפתחו יונקי השליה ויונקים דומים.
בני קבוצה זו אינם מטילים ביצים אלא מגדלים עובר בבטנם, אשר יוצא לאוויר העולם לאחר התפתחות ברחם או במבנה דמוי רחם. אצל יונקי הכיס העובר מגיח בקטנותו לעבר כיס בקצה הבטן של אמו ושם ממשיך להתפתח. אצל יונקי השליה כל התהליך קורה בתוך בטן האם עד ללידה של צאצא מפותח. כל המינים מניקים את צאצאיהם בחלב אם.
מאפיינים נוספים הם מבנה שיניהם המורכב ביחס לשאר היונקים וכן מבנה אוזניים מפותחות ובולטות. גופם מכוסה שיער או פרווה והם בעלי דם חם.
ויקטור קזאנצב
ויקטור קזאנצב (ברוסית: Виктор Германович Казанцев; פברואר 1946 – 14 בספטמבר 2021) היה מפקד בכיר של הצבא הרוסי במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
ביוגרפיה
בשנים 1991–1996 ויקטור קזאנצב שירת במזרח הרחוק הרוסי. בשנת 1996 הוא הועבר לאזור הקווקז ובשנים 1997–2000 היה מפקד הכוחות באזור צפון קווקז. הוא היה מפקד הכוחות הרוסים במהלך הפלישה לדגסטאן. בספטמבר 1999 הוא היה אחראי על תכנון ואישור מבצע במהלכו יחידה של ספצנאז ספגה אבדות כבדות כתוצאה מחוסר תאום עם חיל האוויר הרוסי. בנושא זה נפתחה חקירה שבאוקטובר 2000 נסגרה ללא קביעת אחראים על הנושא.
בפברואר 2000 ויקטור קזאנצב קודם לדרגת גנרל ארמייה. במאי 2000 ויקטור קזאנצב עזב את השרות הצבאי ומונה לנציג נשיא רוסיה במחוז הפדרלי הדרומי. הוא סיים את הכהונה בשנת 2004 והוחלף על ידי ולדימיר יאקובלב.
משנת 2004 ועד למותו הוא התגורר בקרסנודר ועסק בפעילות עסקית פרטית.
פאבלו מפאו
פאבלו קרמינה מפאו בסרה (בספרדית: Pablo Carmine Maffeo Becerra; נולד ב-12 ביולי 1997 בסנט חואן דספי שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת מיורקה.
קריירת מועדונים
מפאו החל את קריירת הנוער שלו בשנת 2003 במחלקת הנוער של אספניול. ב-7 באפריל 2013, כשהוא בן 15 בלבד, ערך את הופעת הבכורה שלו באספניול B כחילוף מאוחר בניצחון 0–1 על קונסטנסיה בליגה הספרדית השלישית.
ב-3 ביולי 2013 חתם מפאו במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג יחד עם הקשר ההתקפי הצעיר מאנו גרסיה, והשניים החלו להתאמן במחלקת הנוער של המועדון.
ב-29 באוגוסט 2015 נקרא לראשונה מפאו לסגל הקבוצה הבוגרת על ידי המאמן מנואל פלגריני לקראת משחק מול ווטפורד, אך ישב על הספסל לאורך כל המשחק וצפה בקבוצתו מנצחת 2-0.
ב-13 בינואר 2016 הושאל מפאו לז'ירונה מהליגה הספרדית השנייה למשך חצי עונה. ב-7 בפברואר ערך מפאו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-81 בתיקו 1-1 נגד ז'ימנסטיק טרגונה במסגרת המחזור ה-24 בליגה. בסך הכל ערך מפאו במועדון 13 הופעות ליגה, וסייע לז'ירונה לסיים במקום הרביעי בליגה.
לקראת עונת חזר מפאו למנצ'סטר סיטי. ב-24 באוגוסט 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–1 על סטיאווה בוקרשט במסגרת פלייאוף ההעפלה לליגת האלופות לעונת 2016/2017.
ב-27 בדצמבר 2016 הושאל מפאו לז'ירונה מהליגה הספרדית השנייה למשך עונה וחצי.
ב-8 בספטמבר 2020 הצטרף מפאו לוסקה בהשאלה לעונה אחת.
אוליבייה ורדון
אוליבייה ז'אק ורדון (בצרפתית: Olivier Jacques Verdon; נולד ב-5 באוקטובר 1995) הוא כדורגלן בניני המשחק בעמדת הבלם בלודוגורץ ראזגרד.
קריירת מועדונים
ורדון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אנגולם מהליגה החמישית בצרפת. בקיץ הצטרף לקבוצת המילואים של בורדו מהליגה הרביעית. ב-19 בנובמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד אולימפיק מרסיי.
בקיץ ורדון חתם בסושו מהליגה השנייה. ב-26 באפריל 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגות המקצועיות בניצחון 0–2 נגד גזלק אז'אקסיו.
בקיץ עזב את צרפת וחתם בדפורטיבו אלאבס מליגת העל הספרדית וכעבור כחודשיים הושאל לאויפן מליגת העל הבלגית במדיה שיחק עונה אחת.
ב-4 בספטמבר 2020 הושאל ללודוגורץ ראזגרד מליגת העל הבולגרית. ב-1 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בניצחון 0–2 נגד דינמו ברסט במסגרת פלייאוף מוקדמות הליגה האירופית. ב-13 בדצמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בהפסד 3–5 לפירין בלגואבגרד.
קריירה בינלאומית
בשנת ורדון הודיע כי בכוונתו לייצג את בנין, בזכות העובדה כי אמו ילידת המדינה. ב-24 במרץ 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בנין בהפסד 0–1 ל.
ג'ורג'יה
ג'ורג'יה (באנגלית: Georgia ) היא מדינה בדרום-מזרח ארצות הברית ובירתה היא אטלנטה. מדרום היא גובלת בפלורידה, במזרח באוקיינוס האטלנטי ובקרוליינה הדרומית, במערב באלבמה ובצפון בקרוליינה הצפונית ובטנסי.
ג'ורג'יה הייתה אחת מ-13 המדינות שהרכיבו את ארצות הברית עם הקמתה. המושבה הפכה למדינה הרביעית של ארצות הברית לאחר שאישרה את חוקת ארצות הברית ב-2 בינואר 1788. אוכלוסיית ג'ורג'יה, נכון לשנת 2019, מונה 10,617,423 תושבים, לפי מפקד האזרחים בארצות הברית. זוהי אחת המדינות המהירות בגדילתן בארצות הברית. המדינה ידועה גם בכינויים "מדינת האימפריה הדרומית" ו"מדינת האפרסק".
המנון המדינה "ג'ורג'יה במחשבתי" (Georgia on My Mind) נכתב במקור על ידי הוגי קארמייקל וביקס ביידרבק על אישה בשם זה. לאחר שהזמר ריי צ'ארלס, שסירב להופיע באולם בג'ורג'יה בו הייתה הפרדה גזעית, שר שיר זה, בית המחוקקים הפכו להמנון. פעולה זו הייתה בת חשיבות רבה בכך שהגדילה לציין את המעבר מההפרדה הגזעית והגזענות במדינה.
מקור השם
ג'ורג'יה נוסדה כמושבה בריטית בתוך ארצות הברית, והיא קרויה על שם המלך ג'ורג' השני.
היסטוריה
במאה ה-16 חקרו מספר חוקרים ספרדים את פנים שטחה של ג'ורג'יה והשאירו מאחוריהם שובל של הרס. האינדיאנים הילידים אשר תוארו בכתביו של הרנאנדו דה סוטו בשנת 1540 נעלמו לגמרי עד 1560.
הוויכוח בין ספרד לבריטניה על השליטה בג'ורג'יה החל בסביבות 1670. הבריטים, אשר נעו דרומה ממושבתם קרוליינה (היום קרוליינה הדרומית), פגשו בספרדים אשר נעו צפונה מבסיסם בפלורידה. בשנת 1724 הוחלט שהאזור שהיה עתה מושבת בריטית יקרא ג'ורג'יה, לכבוד ג'ורג' השני, מלך בריטניה.
יישוב בריטי מאסיבי החל בשנת 1732 כאשר ג'יימס אוגלת'ורפ, חבר פרלמנט בריטי, קידם את הרעיון להשתמש בחבל ארץ זה כבית סוהר לבעלי חוב. ב-12 בפברואר 1733 ירדו 113 מתיישבים מהספינה הבריטית "אן", במקום בו תוקם לימים העיר סוואנה. יום זה ידוע כעת כ"יום ג'ורג'יה" ומצוין בבתי הספר ובמוסדות הציבור במדינה. בשנת 1752 הפכה ג'ורג'יה להיות מושבה מלכותית. החוקה הראשונה של ג'ורג'יה נחתמה בשנת 1777 אך שונתה לאחר מכן.
ב-18 בינואר 1861 הצטרפה ג'ורג'יה לקונפדרציה והפכה לרקע לכמה מההתרחשויות החשובות במלחמת האזרחים האמריקנית. בדצמבר 1864 נהרסה רצועה גדולה מהמדינה במצעדו של הגנרל ויליאם שרמן אל עבר החוף האטלנטי. אירוע זה שימש כרקע היסטורי לספר חלף עם הרוח משנת 1936, ולאחר מכן לסרט האפי באותו השם בשנת 1939. ב-15 ביולי 1870, לאחר בנייה מחודשת, הפכה ג'ורג'יה לחברה האחרונה בקונפדרציה אשר התקבלה מחדש לארצות הברית.
לג'ורג'יה היו חמש בירות במהלך שנות קיומה: סוואנה הקולוניאלית, אוגוסטה, לואיסוויל והחל משנת 1806 ובמשך כל מלחמת האזרחים מילדג'וויל שימשה כבירה. בשנת 1868 הפכה אטלנטה לבירה החמישית של ג'ורג'יה.
פרטים היסטוריים נוספים על ג'ורג'יה כוללים:
גאוגרפיה
ג'ורג'יה גובלת בדרום במדינת פלורידה, במזרח באוקיינוס האטלנטי ובקרוליינה הדרומית, במערב באלבמה, ובצפון בטנסי ובצפון קרוליינה. רכס בלו רידג' (בתרגום: "ההרים הכחולים"), אשר מהווים חלק מהרי האפלצ'ים, נמצא בצפון המדינה. אזור הפיידמונט (piedmont) משתרע מהגבעות לאזור שפך הנהרות בדרום. הנקודה הגבוהה ביותר בג'ורג'יה היא בראסטאון בולד (Brasstown bald), בגובה של 1,458 מטרים. הנקודה הנמוכה ביותר היא החוף.
הבירה אטלנטה ממוקמת בצפון מרכז המדינה. המדינה היא יצרנית חשובה של כותנה, טבק ומוצרי יער (כגון טרפנטין ושרף מיערות האורן).
השלטון המדיני
בירת המדינה היא אטלנטה.
ככל שאר מדינות ארצות הברית והממשל הפדרלי, ג'ורג'יה מבססת את שלטונה על הפרדת רשויות השלטון השונות. הרשות המבצעת היא בראשות המושל המכהן בריאן קמפ. סגן המושל המכהן, ג'ף דנקן, נבחר בהצבעה נפרדת. שניהם נבחרים לכהונות בנות ארבע שנים. בניגוד לממשל הפדרלי, אך בדומה למדינות רבות אחרות בארצות הברית, רוב נציגי הציבור אשר מרכיבים את הקבינט המדיני נבחרים גם הם על ידי הציבור ולא ממונים על ידי המושל.
הרשות המחוקקת היא "האספה הכללית", אשר מורכבת מהסנאט ובית הנבחרים. סגן המושל מכהן כיושב ראש הסנאט בעוד שבית הנציגים בוחרים יושב ראש משלהם. חוקת המדינה מכתיבה מספר מקסימלי של 56 סנאטורים, אשר נבחרים כמייצגים בלעדיים של מחוזותיהם. כמו כן, החוקה מכתיבה שיהיו לפחות 180 חברים בבית הנבחרים. משך הכהונה הן עבור הסנאטורים והן עבור חברי בית הנבחרים הוא שנתיים.
הרשות השופטת במדינה היא בית המשפט העליון לערעורים, לו סמכות מדינית. בנוסף, ישנם בתי משפט קטנים יותר האחראים על אזורים מוגדרים בתוך המדינה. שופטים לבית המשפט העליון נבחרים בבחירות ללא חלוקה למפלגות למשך כהונה של שש שנים. שופטים לבתי משפט מקומיים נבחרים על ידי התושבים של אותו אזור לכהונה בת ארבע שנים.
ממשל מקומי
הממשל המקומי מחולק ל-159 מחוזות ג'ורג'יה. לפני 1932 היו 161, אך מחוז מילטון וקמפבל אוחדו למחוז פולטון בסוף 1931, בזמן השפל הגדול. המחוזות קרואים על שם אישים בולטים בהיסטורית המדינה ובהיסטוריית ארצות הברית. למחוזות השונים יש בית מחוקקים משלהם אשר גם הוא נבחר על ידי תושביו, אשר מהווה לרוב גם את הרשות המבצעת באותו מחוז. חוקת ג'ורג'יה מאפשרת למחוזות ולערים להפעיל חוקי עזר משלהם.
מרקם פוליטי
עד לאחרונה, ממשלת מדינת ג'ורג'יה הייתה בעלת המסורת הארוכה ביותר של מפלגה שלטת אחת בכל ארצות הברית. למשך יותר מ-130 שנים, החל משנת 1872 וכלה בשנת 2003, תושבי ג'ורג'יה בחרו אך ורק במושלים דמוקרטים והמפלגה הדמוקרטית החזיקה ברוב מושבי האספה הכללית. דמוקרטים אלו היו שמרנים, במיוחד במהלך תקופת ההפרדה הגזעית בשנות ה-60.
ג'ורג'יה יזמה מספר שינויים חשובים בזכויות האזרח במהלך שנות ה-60 וה-70. בזמן זה הגדילה הכלכלית מוקדה בעיר אטלנטה והמדינה הפכה לנושאת הדגל במהפך ה"דרום החדש". בעשורים האחרונים ההתקדמות בכיוון זה פסקה עקב התחזקות גורמים דתיים-שמרנים במדינה.
החל משנת 2001 המדינה מיוצגת בבית הנבחרים על ידי 13 חברי קונגרס.
שלטון המפלגה הדמוקרטית הסתיים בשנת 2003 כאשר המושל לשעבר רוי בארנס הובס על ידי סאני פרדו, במה שהוגדר כמהפך מדהים. בעוד שהדמוקרטים שמרו על השליטה בבית הנציגים, הם איבדו את הרוב בסנאט כאשר ארבעה מחבריהם עברו למפלגה היריבה. הם איבדו את אחיזתם בבית הנציגים בבחירות בשנת 2004. כעת, הרפובליקנים חולשים על כל שלושת ענפי הממשל. המדינה נתנה את קולותיה ותמיכתה לג'ורג' בוש הבן בשנת 2004 ויוזמות שמרניות, כגון הגבלה על הפלות, זכו לתמיכה רבה. החל 2012, הוגדרה כמדינת מתנדנדת. בשנת 2020, ניצח המועמד הדמוקרטי ג'ו ביידן בפער של 0.2 אחוזים. זאת אחרי 16 שנים של ניצחון של רפובליקנים.
כלכלה
בשנת 2003 התל"ג בג'ורג'יה היה 320 מיליארד דולרים. ההכנסה לנפש באותה שנה שמה אותה במקום ה-31 בארצות הברית עם הכנסה שנתית ממוצעת של 29,000 דולרים.
התוצר החקלאי של ג'ורג'יה הוא בעיקר עופות וביצים, בוטנים, בקר, חזירים, מוצרי חלב וירקות. התוצרים התעשייתיים הם בעיקר טקסטיל, ציוד תחבורה, עיבוד מזון, מוצרי נייר, מוצרים כימיים ואביזרי חשמל. תיירות מהווה גם היא תרומה נכבדת לכלכלה.<BR> אטלנטה בעלת השפעה גדולה על התפתחות המדינה וכן על מדינות דרומיות אחרות. העיר היא מרכז לתעשיות שונות, תקשורת, תחבורה, תיירות וממשל.
דמוגרפיה
אוכלוסייתה המשוערת של ג'ורג'יה בשנת 2005 היא 9,072,576 - עלייה של 1.7% (154,447 נפשות) מהשנה הקודמת ועלייה של 10.8% (885,760 נפשות) מאז שנת 2000. חישוב זה נובע מהגידול הטבעי במדינה, לפי מפקד האזרחים האמריקאי האחרון (718,764 לידות מהן מחסרים 342,659 מיתות - מביא לתוצאה 376,105), וכן מהגירה משוערת של כ-425,510 נפשות לתוך המדינה. מעט יותר ממחצית המהגרים הם מתוך ארצות הברית בעוד שהשאר מחוצה לה.
נכון לשנת 2000, 90.1% מתושבי ג'ורג'יה מגיל חמש ומעלה מדברים אנגלית ו-5.6% מדברים ספרדית בביתם. מיעוטים מדברים צרפתית, גרמנית ווייטנאמית. מתוך האוכלוסייה 7.3% מתחת לגיל 5, 26.5% מתחת לגיל 18 ו9.6% מעל גיל 65.
מבחינה היסטורית, בערך מחצית מתושביה של ג'ורג'יה הם עבדים שחורים. ההגירה הגדולה של העבדים-לשעבר מהדרום החקלאי לצפון המתועש במהלך המאה ה-20, יחד עם הגירת לבנים רבים לתוך ג'ורג'יה בשנת 1970 ואילך, שינו את היחס במרקם הגזעי במדינה. התושבים אפרו-אמריקאים נשארו דומיננטיים במספר מחוזות חקלאיים וכן בעיקר אטלנטה.
כאשר נתבקשו להגדיר מוצאם, תושביה הלבנים של ג'ורג'יה, בדומה לתושבי שאר המדינות הדרומיות, נתנו בדרך כלל תשובות בסגנון "אמריקאי", "ארצות הברית" או בפשטות "דרומי". התושבים הלבנים ממוצא "אמריקאי" דומיננטיים בעיקר במחוזות המרכז והדרום-מזרח. אלו ממוצא בריטי נמצאים בעיקר בפרברים הצפוניים של אטלנטה. ההתיישבות הקולוניאלית של סקוטים ואירים רבים באזור השפיעה רבות על תרבות המדינה.
תחבורה
אטלנטה היא עדיין מרכז לחברות הרכבות האמריקאיות CSX ונורפולוק סאות'רן (Norfolk Southern), יחד עם שדה התעופה המפותח שלה. מספר כבישים מהירים ומסילות רכבת חוצים את המדינה גם כן.
השכלה
באטלנטה שוכנים המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה (ג'ורג'יה טק), אוניברסיטת אמורי ואוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה. באת'נס שוכנת אוניברסיטת ג'ורג'יה.
ונדי מורגן
ונדי מורגן (באנגלית: Wendy Morgan; נולדה בינואר 1958) היא שחקנית אנגלייה. ב-1980 זכתה בפרס השחקנית החדשה הטובה ביותר מטעם פרסי הקולנוע הבריטי של האיבנינג סטנדרד.
ביוגרפיה
מורגן נולדה ברדלט שבמחוז הרטפורדשייר.
מורגן הופיעה בתיאטרון הלאומי בתפקיד תמר במחזה "יונדב" מאת פיטר שאפר, ובתפקיד הראשי במחזה "מרטין" מאת ז'אן-ז'ק ברנרד, עליו הייתה מועמדת לפרס אוליבייה ולפרס האיבנינג סטנדרד. עוד בתיאטרון הלאומי שיחקה מורגן בהפקות של "חשמלית ושמה תשוקה", "Bacchai", "קרינגטון", "הן לא תקחהו עמך", "בשוכבי גוועת", "The Pied Piper", "קוריולנוס", ובעיבוד לספר "חוות החיות".
תפקים נוספים של מורגן בתיאטרון היו במחזות "Invisible Woman/Like Mother", "מרילין ואלה", "Pack Up Your Troubles", "הכבוד של וינסלו", "הסוחר מוונציה", "מזמור חג המולד", "My Mother Said I Never Should" מאת שרלוט קיטלי, "Road to Nirvana", "רומיאו ויוליה", "The Woman Who Cooked Her Husband", "הו, איזו מלחמה נחמדה!", "אותלו", "כטוב בעיניכם", "Stars in the Morning", ו-"Crimes of the Heart". בווסט אנד שבלונדון שיחקה מורגן במחזה "פיאף".
בטלוויזיה שיחקה מורגן בסדרת הדרמה "היהלום שבכתר" בתפקיד סוזן לייטון.
עונת 1991/1992 בליגה האירופית של פיב"א
עונת 1991/1992 בליגה האירופית של פיב"א הייתה העונה ה-35 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה והראשונה במתכונת החדשה של הליגה.
המשחק הראשון התקיים ב-27 בספטמבר 1991 ותחרות הסתיימה ב-16 באפריל 1992. בתחרות השתתפו 33 קבוצות.
פרדראג דנילוביץ' מפרטיזן נבחר לכדורסלן המצטיין של הפיינל פור.
ניקוס גאליס מאריס זכה בפרס אלפונסו פורד.
מתכונת התחרות
בתחילת התחרות התקיימו סיבובים מוקדמים בהם נקבעו 12 עולות לשלבים הבאים. ל-12 קבוצות אלו הצטרפו סלובודנה דלמציה, מכבי תל אביב, מונטיגלה בדלונה ו-פונולה קזרטה. הקבוצות חולקו ל-2 בתים. עם סיום המשחקים בבתים נערך רבע הגמר בשיטת הטוב מ-3 משחקים.
מנצחות רבע הגמר נפגשו באבדי איפקצ'י ארנה איסטנבול למשחקי פיינל פור.
מהלך התחרות
בשלבים המוקדמים נקבעו 12 עולות לבית הגמר.
מכבי תל אביב
מכבי תל אביב העפילה ישירות לשלב הבתים. היא סיימה את הבית במקום השלישי ועברה לשלב רבע הגמר בו היא הפסידה לאסטודיאנטס מדריד.
מרכז בית יעקב למורות
מרכז בית יעקב למורות בא"י (המכונה גם הסמינר החדש) הוא סמינר בית יעקב ליטאי לבנות חרדיות השוכן ברחוב מלכי ישראל בירושלים. בסמינר מתחנכות כ-2160 בנות המשתייכות בעיקר לזרם הליטאי או החרדי-ספרדי והוא נחשב למוסד מבוקש.
היסטוריה
הסמינר נוסד בשנת תשמ"ג, 1986 על ידי הרב הלל ליברמן. בנו הרב ישעיהו ליברמן הוא מנהל הסמינר הנוכחי בצוות המנהלה נמצא גם בנו ישראל ליברמן.
את שמו, "סמינר החדש" קיבל משום שהיה הסמינר הראשון שנפתח לאחר הסמינר הוותיק, סמינר הישן.
חיי קרל הגדול
חיי קרל הגדול (לטינית: Vita Karoli Magni) הוא חיבורו של איינהרד מהמחצית הראשונה של המאה ה-9, העוסק בחייו של קרל הגדול, מלך הפרנקים וקיסר הרומאים (Imperator Augustus Romanorum).
מרכז בית יעקב למורות
היסטוריה
הסמינר כולל: בסמינר לומדות כ-2000 תלמידות.
חיי קרל הגדול
החיבור מתאר את חייו של קרל הגדול מצעירותו, דרך שנות מלכותו ומלחמותיו הרבות, ועד למותו בשנת 814. כותב החיבור, איינהרד, היה מזכירו ויועצו הקרוב של קרל הגדול בערך משנות ה-90 של המאה ה-8 ועד מותו של המלך. הוא גם היה היחיד מבין אנשי חצרו של קרל הגדול ששמר על תפקידו לאחר שבנו של קרל, לואי, הוכתר למלך.
מרכז בית יעקב למורות
התיכון העיוני
כמו רוב התלמידות בבית יעקב, בכיתות י"א וי"ב ניגשות התלמידות ל"מבחני סאלד" המאפשרים המשך לימודים במסלולים להוראה בסמינרים של "בית יעקב" ומשנת 2012 מוכרים על ידי משרד החינוך כבחינת בגרות חלקית, הניתנת להשלמה לתעודת בגרות מלאה.
חיי קרל הגדול
הספר תורגם לעברית בשנת 2005 על ידי יצחק חן.
זמן כתיבת החיבור ומטרותיו
בעבר הציעו חוקרים מועדים שונים לכתיבת החיבור, הנעים בין השנים 817–830. אולם כיום יש נטייה להסכמה שאיינהרד חיבר את הביוגרפיה בין השנים 817–818. זמן קצר לאחר מותו של קרל הגדול בשנת 814 ועלייתו לשלטון של בנו, לואי החסיד, היו בקרב האצולה הפרנקית שפקפקו בזכותו לרשת את אביו. אלה היו בעיקר אצילים שאיבדו את המעמד הרם שהיה להם בתקופת שלטונו של קרל הגדול. כתגובה על ההתקפות וההאשמות שהוטחו בלואי החסיד, חיבר איינהרד פולמוס פוליטי במסווה של חיבור ביוגרפי על חייו של קרל הגדול, ובמהלכו הפריך את כל ההאשמות שהועלו נגד לואי ונגד זכותו לרשת את אביו. לכן הקדיש חלק ניכר מהחיבור לשנות חייו האחרונות של קרל הגדול, שבהן שיתף את בנו לואי בניהול הממלכה, ותיאר בפרטים את הכתרתו של לואי, שהתקיימה בארמון המלוכה באאכן בשנת 813, ביוזמתו של קרל הגדול ובנוכחות כל האנשים החשובים בממלכה.
תוכן החיבור
החיבור כולל פרק מבוא ו-33 פרקים המתארים את חייו של קרל הגדול.
המבוא
סגנון המבוא שונה מסגנון שאר הפרקים, מאחר שהוא כתוב בשפה גבוהה ובסגנון מסורבל יותר משאר הפרקים, וייתכן שנוסף לחיבור בשלב מאוחר יותר. לואי הלפן העלה את ההשערה שהמבוא עוצב על בסיס המבוא של סווטוניוס לחיבורו "חיי שנים-עשר הקיסרים", אולם מאחר שהמבוא של סווטוניוס לא השתמר, אין דרך לאמת השערה זו.
בפרק המבוא מסביר איינהרד מדוע הוא החליט לכתוב את החיבור, ומתנצל על הלטינית הקלוקלת של ברברי (פרנקי) כמוהו. התנצלות מעין זו הייתה מקובלת כבר בעבר, ואף מופיעה בחיבורו של גרגוריוס מטור "עשרת ספרי ההיסטוריה". איינהרד מציין שהחליט לסכן את המוניטין שלו ולכתוב את החיבור ובפרט ש"לא לזנוח את זכרו של איש שכזה."
מוטיבים בחיבור
בחיבור חוזר המספר 33 במספר הקשרים, ובניהם חלוקת הספר ל-33 פרקים, והבחירה של איינהרד לתחם את המלחמה בסכסונים ל-33 שנים. המספר 33 מזוהה עם אלכסנדר מוקדון (הכינוי "הגדול" ניתן לקרל בערך בתקופה בה נכתב החיבור) ועם ישו, שעל פי המסורת שניהם מתו בגיל זה. ייתכן והבחירה של איינהרד לחלק את סיפור חייו של קרל הגדול ל-33 פרקים, נובע מניסיון להשוות אותו לאלכסנדר מחד - מלך לוחם, כובש ואהוד, ולישו מאידך - אדם האדוק באמונתו הנוצרית.
קישורים חיצוניים
הטקסט המלא של הספר (בלטינית) באתר The Latin Library
פארק טאי-הוואן
פארק טאי-הוואן (בקוריאנית: 박태환; נולד ב-27 בספטמבר 1989) הוא שחיין דרום קוריאני, אלוף אולימפי בעל ארבע מדליות אולימפיות, זהב ושלוש כסף (בייג'ינג 2008 ולונדון 2012), פעמיים אלוף עולם (מלבורן 2007 ושנגחאי 2011), פעמיים ברציפות אלוף הפאן פסיפיק במשחה ל-400 מטר חופשי. נוסף לכך, הוא בעל 12 מדליות ממשחקי אסיה (דוחה 2006 וגואנגג'ואו 2010) מהן 6 מדליות זהב.
פארק הוא השחיין הקוריאני הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית בשחייה.
ביוגרפיה
פארק נולד בסיאול. הוא החל לשחות בגיל 5, בעצת רופאיו כדי לחזקו ממחלת האסתמה ממנה סבל. הוא בוגר תואר ראשון בחינוך גופני מאוניברסיטת דנקוק.
2005
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 סיים פארק במקום 20 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.70 דקות, במקום 24 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:08.52 דקות ובמקום 42 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.76 דקות.
כוכב משחקי אסיה
במשחקי אסיה שנערכו בדוחה, קטר בדצמבר 2006 זכה פארק ב-7 מדליות, מהן 4 מדליות אישיות, 3 מדליות זהב ומדליית כסף ו-3 מדליות ארד במשחי השליחים. מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חופשי (1:47.12 דקות), לפני ז'אנג לין (1:47.85 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי (3:48.44 דקות) לפני לין (3:49.03 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר (14:55.03 דקות) שוב לפני לין (15:03.13 דקות). מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי (50.02 שניות) אחרי צ'ן זו מסין (49.06 שניות).
אלוף עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, קוריאה הדרומית בשנת 2007 זכה פארק בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.30 דקות, לפני גרנט האקט מאוסטרליה (3:45.43 דקות) ויורי פרילוקוב מרוסיה (3:45:47 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.73 דקות, אחרי מייקל פלפס מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש של 1:43.86 דקות ופיטר ואן דן הוחנבאנד מהולנד (1:46.28 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:03.62 דקות.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה פארק בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אסיה חדש של 3:41.86 דקות, לפני ז'אנג לין (3:42.44 דקות) ולארסן ג'נסן מארצות הברית (3:42.78 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אסיה נוסף של 1:44.85 דקות, אחרי מייקל פלפס שקבע שיא עולם חדש של 1:42.96 דקות ולפני פיטר ונדרקיי מארצות הברית (1:45.1 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 16 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:05.55 דקות.
2009
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא בשנת 2009 סיים פארק במקום תשיעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:00.87 דקות, במקום 12 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:46.04 דקות ובמקום 13 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.68 דקות.
2010
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באירוויין, קליפורניה באוגוסט 2010 זכה פארק בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, פעם שנייה ברציפות במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.73 דקות, לפני ראיין קוקריין מקנדה (3:46.78 דקות) וז'אנג לין (3:46.91 דקות) ומדליית כסף פעם שנייה ברציפות בתוצאה של 1:46.27 דקות, אחרי ראיין לוכטה מארצות הברית (1:45.30 דקות) ולפני פיטר ונדרקיי (1:46.65 דקות). במשחקי אסיה שנערכו בגואנגג'ואו, סין בנובמבר אותה שנה הוא זכה ב-5 מדליות, 4 מדליות אישיות מהן 3 מדליות זהב ומדליית כסף אחת ומדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי (48.70 שניות), לפני לו ז'יאו מסין (48.98 שניות) במשחה ל-200 מטר חופשי (1:44.80 דקות), לפני סון יאנג מסין (1:46.25 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי (3:41.53 דקות), שוב לפני סון יאנג (3:42.47 דקות). מדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי (15:01.72 דקות), אחרי סון יאנג (14:35.43 דקות).
2011
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה פארק במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי 3:42.04 דקות, לפני סון יאנג (3:43.24 דקות) ופאול בידרמן מגרמניה (3:44.14 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:44.92 דקות.
2012
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה פארק בשתי מדליות כסף, במשחה 400 מטר חופשי בתוצאה 3:42.06 דקות, אחרי סון יאנג מסין (3:40.14 דקות) ולפני פיטר ונדרקיי מארצות הברית (3:44.69 דקות) ולא הצליח להגן על תוארו. בשלב המוקדמות של המשחה נפסל פארק עקב תזוזה (שלא הקנתה יתרון) לפני הזינוק, אולם ועדת הערעורים החליטה לאפשר לפארק להשתתף בגמר מכיוון שהמזניק לא חיכה פרק זמן סביר בטרם החל בהזנקה. במשחה ל-200 מטר חופשי ביחד עם סון יאנג בתוצאה של 1:44.93 דקות, אחרי יאניק אנייל מצרפת (1:43.14 דקות) ולפני ראיין לוכטה מארצות הברית (1:45.04 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה 1500 מטר חופשי בתוצאה 14:50.61 דקות.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים פארק במקום עשירי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.63 דקות, במקום 29 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.06 דקות ובמקום 32 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.24 שניות.
אלוף עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר 2016 זכה פארק ב-3 מדליות זהב אישיות, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 1:41.03 דקות, לפני צ'אד לה קלו מדרום אפריקה (1:41.65 דקות) ואלכסנדר קרסניך מרוסיה (1:41.95 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:34.59 דקות, לפני אלכסנדר קרסניך (3:35.30 דקות) ופיטר ברנק מהונגריה (3:37.65 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר בשיא אליפות חדש של 14:15.51 דקות, לפי שיאן העולם גרגוריו פלטריניירי מאיטליה (14:21.94 דקות) ווויצ'ך ווידק מפולין (14:25.37 דקות). כמה דקות לאחר המשחה המפרך הוא התייצב למשחה ל-100 מטר חופשי וסיים במקום שביעי בתוצאה של 47.09 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 46.89 שניות ועלה רביעי לגמר.
אמרוץ
ב-27 בינואר 2015 נמצא פארק חיובי בבדיקת סמים לסטרואידים אנבוליים -Nebido.
יחסי ישראל–צ'כיה
בין מדינת ישראל והרפובליקה הצ'כית מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1948, אשר החלו עם הכרתה של צ'כוסלובקיה במדינת ישראל, והמשיכו להתקיים ביתר שאת עם התפרקותה של צ'כוסלובקיה והפיכתה של צ'כיה למדינה עצמאית בתאריך 1 בינואר 1993. היחסים בין ישראל לצ'כוסלובקיה, ובהמשך עם צ'כיה, עברו שינויים גדולים במהלך השנים, כאשר מאז קבלת עצמאותה של צ'כיה בתחילת שנות ה-90 שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה הדוק בתחומי מדיניות חוץ, כלכלה, מסחר ותרבות. בעיני ישראלים רבים, נכון לעשור השלישי של המאה ה-21, צ'כיה נחשבת לאחת מידידותיה הגדולות של ישראל באירופה.
נכון לשנת 2021, לישראל יש שגרירות רשמית בפראג, בעוד שלצ'כיה יש שגרירות בתל אביב, סניף שגרירות בירושלים וכן 2 קונסוליות כבוד בערים רמת גן וחיפה.
רקע היסטורי
במהלך ימיה של מלחמת העולם השנייה, סבלו הצ'כים רבות מכיבוש המדינה על ידי גרמניה הנאצית, כאשר בעבור יהודי המדינה המצב היה אף חמור יותר. במהלך המלחמה, מוערך כי כשלוש מאות אלף מיהודי המדינה נספו בשואה.
בתקופת המנדט הבריטי הייתה לצ'כוסלובקיה קונסוליה וקונסול כללי שישב בירושלים.
יחסי ישראל–צ'כוסלובקיה
צ'כוסלובקיה הכירה רשמית במדינת ישראל ב-18 במאי 1948. ב-29 ביולי הגיש אהוד אבריאל את כתב האמנתו כציר ישראל לנשיא צ'כוסלובקיה. אבריאל היה בצ'כוסלובקיה מאז סוף 1947 כאחראי על רכש הנשק.
בדצמבר 1948 הוקמה "אגודת ידידות ישראל–צ'כוסלובקיה" ורפאל בנשלום מונה למזכיר הראשון וקונסול של הצירות הישראלית בפראג. בישראל מונה ד"ר גרינוולד, יהודי צ'כי כקונסול בתל אביב. במקביל המשיך בתפקידו הקונסול הכללי שישב בירושלים עוד מתקופת המנדט הבריטי. חברת התעופה הלאומית נתיבי אוויר צ'כוסלובקיים, החלה להפעיל טיסות לישראל. הקונסול בתל אביב, גרינוולד, הוזמן כאורח להשתתף בישיבה הראשונה של הכנסת ב-8 במרץ 1949. צ'כוסלובקיה איפשרה לכל יהודי המדינה לעלות לישראל ללא הגבלה. באוקטובר 1949, נפתח קו טלפון ישיר בין ישראל לצ'כוסלובקיה.
תפנית לרעה ביחסים עם צ'כוסלובקיה בעקבות משפטי פראג בנובמבר 1952, שלוו גם במפנה במדיניות החוץ של צ'כוסלובקיה שהייתה לאנטי ציונית. אדוארד גולדשטיקר נשלח חזרה לפראג ולא מונה לו מחליף. בדצמבר 1952 דרשה צ'כוסלובקיה מישראל להחזיר את הציר אריה קובובי, שהואשם על ידה בהתערבות בענייניה הפנימיים, וכי קיים קשרים עם רודולף סלנסקי, מנאשמי משפטי פראג, שהורשע בבגידה. בדצמבר 1952 הוא הוכרז פרסונה נון גרטה בצ'כוסלובקיה. אדוארד גולדשטיקר הועמד למשפט יחד עם מרדכי אורן ושמעון אורנשטיין באשמת ריגול. במאי 1953 נידון גולדשטיקר למאסר של 24 שנים באשמת בגידה ופעולות ריגול, אך שוחרר לאחר שנתיים. במרץ 1954 מונה שלמה קדר לנציג ישראל בצ'כוסלובקיה. קדר פעל למען שחרורו של מרדכי אורן. באוקטובר 1955 נחתמה עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית, אשר זכתה למחאה רשמית מצד ישראל.
ביולי 1956, חודשו היחסים הדיפלומטיים המלאים בין שתי המדינות. שלמה קדר הועלה לדרגת ציר, וצ'כוסלובקיה מינתה שוב ציר בתל אביב.
בעקבות מלחמת ששת הימים ניתקה צ'כוסלובקיה את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
חידוש היחסים הדיפלומטיים
בספטמבר 1988 פגש שר החוץ שמעון פרס את שר החוץ של צ'כוסלובקיה בניו יורק, והם יצאו בהכרזה משותפת על חידוש היחסים הדיפלומטיים תוך שנה. בפברואר 1990 ביקר בישראל סגן ראש ממשלת צ'כוסלובקיה, ג'וזף ארומדקה, והבטיח כי צ'כוסלובקיה תפסיק כליל את משלוחי הנשק שלה לארצות ערב.
באפריל 1990, חודשים ספורים אחרי שנבחר לנשיא צ'כוסלובקיה, הגיע הנשיא ואצלב האוול לביקור רשמי בישראל והכריז רשמית על חידוש היחסים הדיפלומטיים. באוגוסט 1990 נפתחה מחדש שגרירות ישראל בצ׳כיה. האוול ערך ביקור שני בספטמבר 1997 (הפעם בתפקיד נשיא צ'כיה, לאחר התפרקות צ'כוסלובקיה). ביקורו האחרון בישראל היה ב-2008 אז היה אורחו של שמעון פרס בועידת הנשיא.