cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנרי טמפל, הוויקונט השלישי מפלמרסטון
התפטרות
לאחר הבחירות העביר פלמרסטון את חוק דיני המשפחה שעל פיו התאפשר לראשונה לבתי המשפט לפסוק בדיני גירושים והוציא אותם מתחום השיפוט של בתי המשפט הכנסייתיים. מתנגדי החוק בפרלמנט, שכללו את גלאדסטון, היו הראשונים בהיסטוריה הבריטית שעשו שימוש בפיליבסטר. אף על פי כן, פלמרסטון היה נחוש בדעתו להעביר את החוק והדבר עלה בידו.
ביוני 1857 הגיעו לבריטניה החדשות על המרד ההודי הגדול. פלמרסטון שלח את סר קולין קמפבל בראש תגבורות להודו. הוא גם הסכים להעביר את השליטה על חברת הודו המזרחית הבריטית לידי הכתר.
באופוזיציה (1858–1859)
לשמרנים לא היה רוב כדי להרכיב ממשלה ובמרץ 1859 הגיש ראסל הצעת החלטה להרחבת זכות ההצבעה, שהשמרנים התנגדו לה, אך היא עברה. הפרלמנט פוזר והתקיימו בחירות כלליות שבהם ניצחו הוויגים. פלמרסטון דחה הצעה מד'יזראלי להיות מנהיג סיעת השמרנים בפרלמנט, אך ב-6 ביוני הוא נכח בפגישה שבה נוסדה המפלגה הליברלית. המלכה ביקשה מהלורד גרנוויל להקים ממשלה, אך על אף שפלמרסטון הסכים לשרת תחתיו, ראסל סירב. לפיכך, ב-12 ביוני הטילה המלכה על פלמרסטון להרכיב ממשלה שבה הסכימו ראסל וגלאדסטון לשרת תחתיו.
ראש הממשלה (1859–1865)
ההיסטוריונים מתייחסים לממשלתו השנייה של פלמרסטון כאל הממשלה הליברלית הראשונה. בתקופת כהונתו זאת דאג פלמרסטון לצעדי חקיקה חשובים. החוק כנגד פגיעה בבני אדם היה חלק מתהליך רחב של ביסוס החוק הפלילי. חוק החברות היה הבסיס לחוק החברות המודרני.
מדיניות החוץ המשיכה להיות בסיס כוחו העיקרי של פלמרסטון. הוא היה סבור שהוא יוכל לעצב את כל המערכת הדיפלומטית האירופאית, אם לא לשלוט בה, במיוחד תוך כדי הפיכת צרפת לבעלת ברית חיונית ושותפה לפעילות סחר. אף על פי כן, מותחים ההיסטוריונים ביקורת לעיתים על שיטות הפעולה שלו ורואים בהן שיטות הונאה יותר מאשר פעולות החלטיות.
רבים ראו בפלמרסטון רודף שמלות. הטיימס כינה אותו "לורד קופיד" וב-1863, בגיל 79 הוא נכלל כנתבע בתיק גירושים, אף על פי שמקרה זה התברר בסופו של דבר כלא יותר מניסיון סחיטה.
יחסיו עם גלאדסטון
אף על פי שמערכת היחסים בין פלמרסטון לבין ויליאם גלאדסטון הייתה ג'נטלמנית, הם היו חלוקים ביניהם בשאלות שנגעו למינויים כנסייתיים, יחסי החוץ, שאלות ביטחון ורפורמות. הבעיה הגדולה ביותר של פלמרסטון במהלך כהונתו השנייה כראש הממשלה הייתה כיצד לטפל בשר האוצר שלו. לחבר הפרלמנט סר ויליאם גרגורי נאמר על ידי אחד מחברי הקבינט "שבהתחלה, בכל ישיבה ולאחר כל חג, מר גלאדסטון נהג להגיע עם כל מיני הצעות לרפורמות שונות שלדעתו היה חיוני לבצעם באופן מידי. פלמרסטון נהג להביט במסמך שהוגש לו מבלי להניע עפעף ולא אמר דבר עד אשר הייתה הפוגה בדבריו של גלאדסטון. אז הוא היה חובט בידו על השולחן ואומר בהתלהבות: 'כעת רבותי, בואו ניגש לעניינים'". פלמרסטון אמר ללורד שפסטברי: "גלאדסטון יזכה לעשות את הדברים בדרכו שלו וכאשר הוא יירש את מקומי, יקרו דברים מוזרים". לאחד מידידיו הוא אמר שהוא סבור שגלאדסטון ימיט חורבן על המפלגה הליברלית ויסיים את חייו בבית משוגעים".
במאי 1864, כאשר הגיש חבר הפרלמנט אדוארד ביינס הצעת חוק לרפורמה, הורה פלמרסטון לגלאדסטון לא להכניס את עצמו או את הממשלה למחויבות כלשהי. תחת זאת אמר גלאדסטון בנאומו בבית הנבחרים שאין הוא רואה כל סיבה מדוע מישהו לא יצביע בעד ההצעה אלא אם כן הוא מוגבל נפשית והוסיף שזה לא יקרה אלא אם כן מעמד העובדים יגלה עניין ברפורמה. פלמרסטון האמין שהצהרה זו הייתה הסתה של המעמדות העובדים להתחיל לנהל תעמולה למען רפורמה ואמר לגלאדסטון: "הזכות של כל גבר ואישה היא לקבל ממשל תקין על פי החוקים ואלו שהציעו את השינויים חייבים להוכיח שהמצב הנוכחי לא תואם את המטרות הללו".
ביטחון
מעורבותה של צרפת באיטליה ב-1859 גרמה לחשש של פלמרסטון מפני פלישה צרפתית לבריטניה והוא ייסד את "הוועדה המלכותית להגנת הממלכה המאוחדת" (Royal Commission on the Defence of the United Kingdom). הוועדה המליצה על בניית ביצורים, שכונו "מבצרי פלמרסטון" (Palmerston Forts) להגנת מספנות הצי המלכותי ונמליו, תוכנית שפלמרסטון תמך בה בהתלהבות. עקב התנגדותו להוצאה העצומה הכרוכה במיזם שכזה, איים גלאדסטון כמה פעמים להתפטר מתפקידו כשר האוצר כאשר הצעות הוועדה התקבלו. פלמרסטון ציין שהוא קיבל כמה מכתבי התפטרות מגלאדסטון כך שלדעתו הם יספיקו כדי להעלות עשן בארובה.
מלחמת האזרחים האמריקנית
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית נטה פלמרסטון לאהוד את קונפדרציית המדינות של אמריקה. על אף היותו מתנגד לעבדות, הייתה לפלמרסטון עוינות רבת שנים כלפי ארצות הברית והוא האמין שפירוק האיחוד יחליש אותה ויגביר את כוחה של בריטניה. בנוסף, הוא סבר שהקונפדרציה "תפתח שוק פעיל ורב ערך עבור התעשייה הבריטית".
עם פרוץ המלחמה ב-13 במאי 1861 פרסמה בריטניה הצהרת נייטרליות. הקונפדרציה הוכרה כצד לוחם במלחמה אך זה היה מוקדם מדי כדי להכיר בה כמדינה ריבונית. מזכיר המדינה של ארצות הברית, ויליאם סיוארד, איים להתייחס לכל מדינה שתכיר בקונפדרציה כמדינת אויב. בריטניה הייתה תלויה יותר בתירס שיובא מארצות הברית מאשר בכותנה שיובאה ממדינות הקונפדרציה ומלחמה נגד ארצות הברית לא התיישבה עם האינטרסים הכלכליים הבריטיים. פלמרסטון הורה על שליחת תגבורות לקנדה, שכן הוא היה משוכנע שהצפון יכרות שלום עם הדרום ויפלוש לקנדה. הוא היה מרוצה מהניצחון של הדרום בקרב בול ראן הראשון, אך 15 חודשים לאחר מכן הוא חש "שהמלחמה באמריקה... כבר לא משיגה במפורש את המטרות שלה מבחינת הצפון, למעט תהליך שבו הם נפטרו מכמה אלפי עושי צרות אירים וגרמנים. חשוב להבהיר, בכל אופן, שהגזע האנגלו-סכסי משני הצדדים הראה אומץ והתמדה ראויים לציון". פרשת טרנט בנובמבר 1861 גרמה לזעם בבריטניה ולתקרית דיפלומטית. ספינת מלחמה אמריקאית עצרה את ספינת הדואר הבריטית "טרנט" (RMS Trent) ועצרה שני שליחים של הקונפדרציה שהיו על סיפונה בדרכם לאירופה. פלמרסטון ראה בפעולה כעלבון, דרש את שחרורם של שני הדיפלומטים והורה לשלוח 3,000 חיילים לקנדה. במכתב למלכה ששלח ב-5 בדצמבר אמר פלמרסטון "שבריטניה נמצאת כעת בעמדת כוח חזקה יותר מאי פעם כדי להכות מכה ניצחת וכדי ללמד את ארצות הברית לקח שלא יישכח עד מהרה". במכתב אחר שכתב לשר החוץ שלו, הוא צפה פריצת מלחמה בין בריטניה לבין ארצות הברית:
למעשה, לא היה אף אירי ששלט על עיתון כלשהו בצפון וארצות הברית החליטה לשחרר את שני העצורים כדי להימנע מהסתכנות במלחמה. פלמרסטון היה משוכנע שנוכחותם של הכוחות הבריטים בקנדה גרמה לאמריקאים להסכים לכך.
לאחר הודעתו של הנשיא לינקולן בספטמבר 1862 שהוא יפרסם את הצהרת האמנציפציה תוך תשעים יום, התנהל בקבינט הבריטי דיון על אפשרות להתערב כדי לסיים את המלחמה כצעד הומניטרי. באותה עת התחולל בצרפת משבר על רקע הדחתו של מלך יוון ועל החמרת השאלה המזרחית בנוגע לרוסיה. ממשלת בריטניה הייתה צריכה להגדיר אם המצב בצפון אמריקה או בלימתה של רוסיה חשובים ודחופים יותר. ההחלטה שהתקבלה הייתה לתת עדיפות לאיומים הקרובים יותר לבריטניה גופא ולדחות את הצעתה של צרפת להתערבות משותפת באמריקה. האיום על כניסה למלחמה על רקע גזעי ועל רקע מיגור העבדות מעולם לא מומש. פלמרסטון דחה את כל המאמצים של הקונפדרציה להשיג הכרה בריטית.
הספינה של הקונפדרציה "אלבמה" (CSS Alabama) נבנתה בנמל הבריטי בבירקנהד והיא היוותה קושי נוסף מבחינתו של פלמרסטון. ב-29 ביולי 1862 דיווח קצין משטרה שהוא קיבל הוראה שעליו לעכב את הספינה, שכן בנייתה הייתה הפרה של הנייטרליות של בריטניה. פלמרסטון הורה על העיכוב ב-31 ביולי, אך הספינה הפליגה לפני שההוראה הגיע לבירקנהד. במסגרת פעילותה לאחר מכן, שבתה והטביעה ה"אלבמה" ספינות סוחר רבות של האיחוד, כפי שעשו ספינות נוספות שנבנו בבריטניה. ארצות הברית האשימה את בריטניה כשותפה לדבר עבירה. היה זה הבסיס ל"תביעות אלבמה" שהוגשו לבריטניה לאחר המלחמה על נזקים שנגרמו, שאותם סירב פלמרסטון לשלם. לאחר מותו של פלמרסטון הכיר גלאדסטון בתביעות הללו של ארצות הברית והסכים להליך בוררות שבמסגרתו שילמה בריטניה 15.5 מיליון דולר על הנזקים.
באביב 1862, פתח גלאדסטון, אז שר האוצר, דיון בקבינט על השאלה אם בריטניה צריכה להתערב. לגלאדסטון הייתה דעה חיובית על הקונפדרציה והוא תמך בעבדות (עושרה של משפחתו נסמך על העבדות באיי הודו המערבית הבריטיים). הוא הדגיש את הצורך להתערב כדי לעצור את מרחץ הדמים המזעזע ואת כישלונו של האיחוד להשיג הישגים צבאיים ממשיים, אך לפלמרסטון היו דאגות אחרות באותה עת, כולל המשבר שהיה קשור להדחתו של מלך יוון, ששם את השאלה המזרחית בעדיפות גבוהה יותר. הקבינט החליט שהמצב באמריקה דחוף פחות בהשוואה לצורך לבלום את ההתפשטות הרוסית והוא דחה את הצעותיו של גלאדסטון.
דנמרק
קנצלר פרוסיה אוטו פון ביסמרק שאף לספח את הטריטוריה הדנית שלזוויג ואת הטריטוריה הגרמנית הולשטיין, שהדוכס שלה היה מלך דנמרק, בעיקר בגלל הנמל שלה שבעיר קיל, ולצורך כך הוא כרת ברית עם אוסטריה. בנאום שנשא בבית הנבחרים ב-23 ביולי 1863, אמר פלמרסטון שממשלת בריטניה, כמו ממשלות צרפת ורוסיה, מקווה ש"העצמאות, השלמות והזכויות של דנמרק יישמרו, אנו משוכנעים – ולכל הפחות אני משוכנע – שאם ייעשה ניסיון אלים כל שהוא לפגוע בזכויות הללו ולהפר את העצמאות, אלו שיעשו את הניסיון הזה יבינו כתוצאה מכך שדנמרק לא תעמוד לבדה". עמדתו של פלמרסטון התבססה על האמונה המסורתית שצרפת היוותה איום גדול יותר לבריטניה והייתה חזקה יותר מאוסטריה ופרוסיה.
במשך חמישה חודשים לא עשה ביסמרק דבר. בכל אופן, בנובמבר חוקקה ממשלת דנמרק חוקה חדשה שעל פיה הולשטיין הייתה קשורה לדנמרק. שלזוויג הייתה כבר חלק מדנמרק זה מאות שנים. עם חלוף השנה, התקבצו צבאות פרוסיה ואוסטריה בהמוניהם על גדות נהר האיידר. ב-1 בפברואר 1864 פלשו צבאות פרוסיה ואוסטריה ופתחו את מה שנקרא מלחמת שלזוויג השנייה. עשרה ימים לאחר מכן ביקשה ממשלה דנמרק את סיועה של בריטניה. ראסל האיץ בפלמרסטון לשלוח את הצי לקופנהגן ולשכנע את נפוליאון השלישי שעליו לנייד את חייליו שחנו על הגבול מול חבל הריין. פלמרסטון השיב שהצי לא יוכל לסייע רבות לדנים בקופנהגן ושאין לעשות שום צעד כדי לשכנע את נפוליאון השלישי לחצות את הריין.
באפריל עשה כבר הצי האוסטרו-הונגרי את דרכו לתקיפה בקופנהגן ופלמרסטון נועד עם השגריר האוסטרי בלונדון והודיע לו שבריטניה לא תוכל להרשות לספינות האוסטריות לעבור בתעלת למאנש אם מטרתן היא לתקוף את דנמרק ואם הם ייכנסו אל הים הבלטי, התוצאה תהייה מלחמה עם בריטניה. השגריר השיב שהצי האוסטרי לא ייכנס אל הים הבלטי, ואכן כך היה.
ב-27 ביוני מסר פלמרסטון את הצהרתו בבית הנבחרים ואמר שבריטניה לא תוכל לצאת למלחמה כנגד הגרמנים אלא אם כן קיומה של דנמרק כמדינה עצמאית יעמוד על כף המאזניים או שבירתה תהיה תחת איום. השמרנים השיבו שפלמרסטון בגד בדנים והצעת אי-האמון עברה בבית הלורדים על חודם של תשעה קולות. בדיון שהתנהל בבית הנבחרים אמר חבר הפרלמנט ג'ונתן פיל: "האם הגיעו הדברים לידי כך שדבריו של ראש ממשלת אנגליה, שנאמרו בפרלמנט של אנגליה, נחשבים רק כאיום סרק שהמעצמות הזרות מתייחסות אליהם בצחוק ובבוז?" פלמרסטון השיב בלילה האחרון של הדיון: "אני אומר שאנגליה נמצאת בעמדה חזקה מאי פעם ואלו שאומרים שכוחה ירד להערכתם של מדינות העולם, הם לא האנשים שצריכים להיות חלק מהכבוד והיוקרה של אנגליה".
הצעת אי-האמון נפלה בבית הנבחרים עם 313 מתנגדים מול 295 תומכים, כשיריביו הוותיקים של פלמרסטון במחנה הפציפיסטי, ריצ'רד קובדן וג'ון ברייט, הצביעו בעדו. תוצאות ההצבעה הוכרזו בשעה 2:30 לפנות בוקר וכאשר הגיעו החדשות לאוזניו של פלמרסטון הוא שעט במעלה המדרגות אל גלריית הגבירות וגרם לאשתו למבוכה. בנג'מין דיזראלי כתב: "איזה אומץ לב לטפס על המדרגות האיומות הללו בשעה שלוש לפנות בוקר ובגיל שמונים!"
ניצחון בבחירות
פלמרסטון ניצח בבחירות נוספות שהתקיימו ביולי 1865 והגדיל את הרוב שלו. מנהיגותו של פלמרסטון הייתה נכס אלקטורלי גדול עבור המפלגה הליברלית. לאחר מכן היה עליו להתמודד עם פעילותם האלימה של אחוות הפניאנים באירלנד. פלמרסטון הורה למשנה למלך אירלנד, הלורד וודהאוס, לנקוט נגדם באמצעים, כולל השעיה אפשרית של ניהול משפטים באמצעות מושבעים ומעקב אחר אמריקאים שנסעו לאירלנד. הוא האמין שההסתה של הפניאנים מקורה באמריקה. ב-27 בספטמבר 1865 הוא כתב לשר המלחמה: "נראה כעת שהתקיפה האמריקאית באירלנד תחת שמם של הפניאנים נכשלה, אך הנחש רק נפצע ולא נהרג. זה בהחלט אפשרי שהקושרים האמריקאים ינסו למצוא נחמה בפרובינציות שלנו בצפון אמריקה על תבוסתם באירלנד".
מותו
בערוב ימיו נהנה פלמרסטון מבריאות איתנה. הוא התגורר ברומזי בביתו שנבנה ב-1840. ב-12 באוקטובר 1865 הוא לקה בצמרמורת ובמקום לפרוש מיד למנוחה במיטתו הוא התהלך לאיטו שעה וחצי. לאחר מכן עלה מאוד חומו אך מצבו התייצב למשך הימים הבאים. בכל אופן, בליל ה-17 באוקטובר התדרדר מצב בריאותו וכאשר שאל אותו רופאו אם הוא מאמין בתחיית העולם באמצעות ישו המשיח, השיב פרלמרסטון: "ברור, סעיף 98, כעת המשך לסעיף הבא" (הוא העסיק את מחשבותיו בהסכמים דיפלומטיים). נוסח בלתי אמין של מילותיו האחרונות היה: "למות, רופאי היקר? זה הדבר האחרון שאעשה" הלורד פלמרסטון מת בשעה 10:45 בבוקר ביום רביעי ה-18 באוקטובר 1865, יומיים לפני יום הולדתו ה-81. אף על פי שהוא רצה להיקבר בכנסיית רומזי, הקבינט עמד על כך שתתקיים עבורו הלוויה ממלכתית ושהוא ייטמן במנזר וסטמינסטר. הלווייתו התקיימה ב-27 באוקטובר. הוא היה האישיות הרביעית שלא ממשפחת המלוכה שזכה להלוויה ממלכתית (לאחר אייזק ניוטון, הוריישו נלסון וארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון).
המלכה ויקטוריה כתבה לאחר מותו של פרלמרסטון שאף על פי שהיא הצטערה על מותו, היא מעולם לא חיבבה או כיבדה אותו: " אדם מוזר ונחוש עם שאיפות כה רבות הלך לעולמו! לעיתים כה קרובות הוא הדאיג וציער אותנו, אף על פי שכראש הממשלה הוא התנהג כיאות". פלורנס נייטינגייל הגיבה באופן שונה כאשר שמעה על מותו: "זה יהיה אובדן גדול עבורנו. אף על פי שהוא תמיד התבדח כאשר הוא ביקש לעשות את הדבר הנכון, הוא תמיד עשה זאת. אף אחד אחר לא היה מסוגל לנהל את העניינים בקבינט כפי שהוא עשה. איבדתי מגן רב עוצמה... הוא היה רציני הרבה יותר מכפי שהוא נראה. לא נעשה עמו צדק".
מורשתו
באופן מסורתי נחשב פלמרסטון כ"שמרן בארצו וכליברל מחוצה לה". הוא האמין שהחוקה הבריטית כפי ששוריינה במהפכה המהוללת של 1688 הייתה הטובה ביותר שיכלה לצאת תחת ידיו של אדם כלשהו, אם מונרכיה חוקתית שהייתה נתונה לחוקי הארץ אך שמרה על סמכויות פוליטיות מסוימות. הוא תמך בשלטון החוק והתנגד לצעדי דמוקרטיזציה נוספים לאחר חוק הרפורמה של 1832. הוא שאף לראות את המערכת הליברלית שנוצרה בין שני מקרי הקיצון של המונרכיה האבסולוטית והדמוקרטיה הרפובליקנית מחליפה את המונרכיות האבסולוטיות ביבשת. לאחרונה ראו כמה היסטוריונים את מדיניות הפנים שלו כראש הממשלה לא כבעלת נטייה ליברלית אלא כמדיניות פרוגרסיבית בקנה המידה של זמנה.
אף על פי כן, פלמרסטון ייזכר בעיקר בשל מדיניות החוץ שלו. המטרה העיקרית שלו במדיניות החוץ הייתה לקדם את האינטרסים הלאומיים של בריטניה. פלמרסטון היה ידוע בשל הפטריוטיות שלו. לורד ג'ון ראסל אמר ש"ליבו פעם תמיד למען כבודה של אנגליה". פלמרסטון האמין שזה לטובתה של בריטניה שיוקמו ממשלות ליברליות ברחבי היבשת. הוא גם יישם מדיניות של עברי פי פחת ושל אחיזת עיניים כאשר הוא היה נכון לאיים במלחמה כדי להשיג את מטרותיה של בריטניה.
ב-1886, כאשר הלורד רוזברי מונה להיות שר החוץ בממשלתו של גלאדסטון, שאל אותו ג'ון ברייט אם הוא קרא אודות מדיניותו של פלמרסטון כשר החוץ. רוזברי השיב בחיוב. "אם כך", אמר ברייט, "אתה יודע ממה להימנע. עשה בדיוק ההפך ממה שהוא עשה. כהונתו כשר החוץ הייתה פשע אחד ארוך". המרקיז מלורן אמר על פלמרסטון ב-1866: "הוא אהב את ארצו וארצו אהבה אותו. היא חי למען הכבוד שלה והיא תוקיר את זיכרונו".
ב-1889 סיפר גלאדסטון סיפור על מקרה בו "צרפתי, שנהג להחמיא לעצמו, אמר לפלמרסטון: 'אם לא הייתי צרפתי, הייתי רוצה להיות אנגלי', ולכך הגיב פלמרסטון בקור רוח: 'אם לא הייתי אנגלי, הייתי רוצה להיות אנגלי'". כאשר הוביל וינסטון צ'רצ'יל מערכה להתחמשות מחדש בשנות השלושים של המאה ה-20, השוו אותו לפלמרסטון שהתריע שהמדינה צריכה לדאוג להגנתה. מדיניות הפיוס הובילה את הגנרל יאן סמאטס לכתוב ב-1936: "אנו מפחדים מהצל של עצמנו. לעיתים אני מתגעגע לפרא אדם כמו פלמרסטון או כל אדם שיהיה יותר מאשר שרשרת של קלישאות והתנצלויות".
פלמרסטון היה גם תומך מושבע של התנועה לביטול העבדות וניסיונותיו לביטול סחר העבדים היה אחד המרכיבים העקביים של מדיניות החוץ שלו. התנגדותו לסחר העבדים יצרה מתחים עם מדינות אמריקה הדרומית וארצות הברית על רקע התעקשותו שלצי הבריטי הייתה את הזכות לחפש ספינות של כל מדינה אם הם חשדו שהספינות שימשו לסחר עבדים.
ההיסטוריון א. ג'. פ. טיילור סיכם את הקריירה של פלמרסטון בהדגשת הפרדוקסים:
פלמרסטון ייזכר גם בשל גישתו המבודחת כלפי הממשלה. נטען שפעם אחת הוא אמר על בעיה סבוכה שנגעה לשלזוויג-הולשטיין, שרק שלושה אנשים מסוגלים להבין אותה: האחד הוא הנסיך אלברט שמת, השני הוא פרופסור גרמני שיצא מדעתו והשלישי הוא עצמו ששכח אותה.
נואל ואיאדארס
מועדונים
ואיאדארס שיחק בקבוצה המקומית ריאל קומאיאגואה. ב-1997 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ככדורגלן מקצועי בקבוצת מוטגואה. ב-2003, בהיותו שוער שלישי במוטגואה, הוא נכנס במשחק הדרבי עם אולימפיה כחלוץ. במשחק זה הוא כבש שער בנגיחה. בעקבות כך שיחק משחקים נוספים כחלוץ, ובסך הכל כבש שלושה שערים בתקופה זו. בשנת 2006 ואיאדארס עבר לאולימפיה, היריבה העירונית של קבוצתו הקודמת. שם שיחק עד שהודיע על פרישתו מכדורגל בדצמבר 2016.
נבחרת הונדורס
ואיאדארס שיחק עם נבחרת הונדורס באולימפיאדת סידני בשנת 2000. הוא שיחק כשוער וכחלוץ במשחקים הפאן-אמריקאיים בשנת 1999.
ואיאדארס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת הונדורס הבוגרת ביוני 2000 במשחק מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002. הוא זומן לסגל הונדורס לקופה אמריקה 2001, כאשר הנבחרת הגיעה למקום השלישי, הישג השיא שלה בטורניר זה. הוא היה השוער הראשון של הנבחרת בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2010, בו היא עלתה לגביע העולם בפעם השנייה בתולדותיה. בטורניר עצמו ואיאדארס שיחק בשלושת משחקי הנבחרת, כאשר במשחק מול הוא נבחר לשחקן המצטיין במשחק, לאחר ששמר על רשת נקייה במשחק זה. בגביע הזהב 2011 הגיעה הונדורס לשלב חצי הגמר. בטורניר זה זכה ואיאדארס בפרס כפפת הזהב, שניתן לשוער המצטיין בטורניר.
הונדורס הצליחה להעפיל למונדיאל 2014, לאחר שסיימה במקום השלישי בבית המוקדמות. בטורניר עצמו, ואיאדארס כבש שער עצמי בהפסד 0-3 ל.
תקיפות עומק מצריות בסיני (1970)
תקיפות העומק המצריות בסיני היו שתי הפצצות שביצע חיל האוויר המצרי על בסיסי צה"ל בעומק סיני בחודש אפריל 1970, במהלך מלחמת ההתשה, בתגובה לסדרת מבצעי פריחה. שתי ההפצצות המצריות נכשלו ולאחריהם לא חזר עוד חיל האוויר המצרי לבצע חדירות עמוקות לסיני.
רקע
במטרה להתיש את צבא מצרים ולסיים את מלחמת ההתשה, יזמה ישראל בין החודשים ינואר לאפריל 1970 סדרה של 20 הפצצות על מתקנים ובסיסים של צבא מצרים בעומק אדמת מצרים שנקראו "מבצעי פריחה". גיחות ההפצצה של חיל האוויר הישראלי בעומק מצרים התנהלו כשגרה ששחקה את צבא מצרים מבלי שהניסיונות הרבים של המצרים לסכלן יצליחו. ההרס של הבסיסים המותקפים היה רב ואילו לישראל לא היו אבדות כלל.
לאחר חלק מהתקיפות המשיכו מטוסי חיל האוויר התוקפים לפטרל מעל שטח מצרים במטרה להביא להזנקה של מטוסי ירוט מצריים ולגרור אותם לקרבות אוויר. בקרבות אוויר אלה הופלו מספר מטוסי מיג מצריים. הלחץ שיצרו ההפצצות הישראליות על הממשל המצרי היה רב מאחר שהתקיפות נעשו בשעות היום, לעיני אזרחים מצריים רבים מערי הדלתה ומאחר שהן יצרו אווירת מלחמה מתמשכת שכללה האפלה בשעות הלילה בערי מצרים, הצבת תותחי נ"מ על גגות בתים בקהיר שירו אש מסיבית בעת ההפצצות. לחץ נוסף הוסיף חיל האוויר כאשר ביצע "בומים על קוליים" על ידי מטוסי פנטום שטסו בגובה נמוך מעל קהיר ושגרמו לניפוץ חלונות באזורים נרחבים של קהיר.
הצלחת התקיפות הישראליות הביאו למבוכה רבה בצמרת השלטון והצבא המצרי ולניסיונות שונים להתמודד עמה. אחת הדרכים להתמודד הייתה היוזמה לתקוף את בסיסי צה"ל בסיני במתווה דומה למבצעי פריחה בעזרת מפציצים מדגם איליושין Il-28.
באפריל 1970 בחן חיל האוויר המצרי יעדים לתקיפה בשטח סיני ותוכננו מבצעי הפצצה.
ההתקפות המצריות
ההפצצה האווירית הראשונה התרחשה ב-23 באפריל 1970 בשעות הלילה. מפציץ מדגם איליושין 28 יחיד חדר לרצועת החוף של סיני מזרחית לימת ברדוויל מכיוון הים התיכון. המטוס הטיל מספר פצצות סמוך להיאחזות נח"ל ים. הפצצות נפלו באזור חולי מרוחק מההיאחזות ולא גרם לנפגעים או לנזק. לאחר ההפצצה חזר המפציץ המצרי לבסיסו בשלום. יומיים לאחר מכן, ב-25 באפריל בשעה 01:40 בלילה ביצעו המצרים הפצצה שנייה. הפעם יעד ההפצצה היה עמוק יותר, באל עריש ובוצע על ידי זוג מטוסי איליושין 28.
בינתיים החלו זוג המטוסים המצריים להטיל פצצות על מטרות מזדמנות באזור אל עריש, פגעו בבית חרושת לקרח וגרמו לו נזק ובתחנת הסגר לבעלי חיים, בו נהרגו כ-30 ראשי צאן.
בשלב זה הזניקה מפקדת חיל האוויר זוג מטוסי פנטום וזוג מטוסי מיראז' 3 לעבר המפציצים שבינתיים סיימו את ההפצצה ועשו דרכם חזרה צפונה אל הים ומערבה לכיוון מצרים. אחד ממטוסי הפנטום שהוטס על ידי מפקד הטייסת שמואל חץ הצליח לאתר את המפציצים בעזרת הכוונה מיחידת הבקרה האווירית והפיל אחד מהם בעזרת טיל אוויר-אוויר. האיליושין נפל אל תוך מי הים הרדודים צפונית לימת ברדוויל.
למחרת נשלחו צוללנים של חיל הים למשות ממטוס האיליושין המרוסק מול ימת ברדוויל את גופות הצוות המצרי וחלקים מהמטוס לבקשת חיל האוויר.
תוצאות ההתקפות
בהתקפות נגרם נזק לרכוש ישראלי והופלו שני מפציצי איליושין וצוותם נהרג.
לאחר כישלון שני המבצעים לא ביצעו עוד המצרים תקיפות אוויריות בעומק סיני במהלך מלחמת ההתשה אלא תקיפות מהירות באזור המערבי של סיני.
גרסת מצרים לתוצאות ההתקפות
עמדת המצרים למתקפות העומק בסיני היא:
לדניצה-ואלטיצה
הנוף התרבותי לדניצה-ואלטיצה (בצ'כית: Lednicko-valtický areál) הוא אזור גאוגרפי המשתרע על-פני שטח של 283.09 קמ"ר בדרום מוראביה שבצ'כיה, בקרבת הערים ברז'צלב ומיקולוב. האזור הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1996, והוא שוכן בקרבת השמורה הביוספרית פאלאווה, שהוכרזה גם היא כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
היסטוריה
בני האדם החלו להתיישב באזור לדניצה-ואלטיצה בתקופה הפלאוליתית, ובמאות השנים שלאחר מכן הניחו את היסודות לנתיב הסחר שחיבר בין הים הבלטי לבין הים התיכון.
במאה ה-8 לספירה הוקמה באזור מדינת מוראביה הגדולה, שלימים הפכה לחלק מבוהמיה. באמצע המאה ה-13 עברה לדניצה לשליטתו של בית ליכטנשטיין (על שמו קרויה נסיכות ליכטנשטיין המודרנית), ובמאה הבאה עברה גם ואלטיצה לשליטת משפחת המלוכה. היה זה תחילת התהליך שבמסגרתו צברה השושלת את הונה הרב וזכתה למעמד בכיר. בתחילת המאה ה-17 הוכרז קרל הראשון כדוכס ליכטנשטיין. הוא הקים את בית מגוריו הראשי בעיר ואלטיצה, ואת בית הנופש שלו לעונת הקיץ הקים בלדניצה. שתי האחוזות של קרל אוחדו עם אחוזת ברז'צלב, והפכו לאחוזת מגורים אחת ששירתה את שושלת ליכטנשטיין והדגישה את עוצמתה ואת עושרה.
תחילת החיבור בין האחוזות החלה במאה ה-17 כאשר שדרות רחבות ידיים חיברו את אחוזת ואלטיצה עם חלקים מהאחוזה, ובמאה ה-18 נמשך פיתוח רשת הרחובות והשדרות. בתחילת המאה ה-19 יישם הנסיך יוהאן יוזף הראשון את סגנון הגן האנגלי באחוזותיו, והושפע בעיקר מעבודותיו של האדריכל לנסלוט בראון. האלמנטים העיקריים שהוספו לנוף בתקופה זו היו הגבהתו של פארק לדניצה, הקמת גנים אנגליים נוספים, וכן חפירת תעלה.
תיאור
הנוף התרבותי של לדניצה-ואלטיצה מבוסס על שתי האחוזות המרכזיות השוכנות בו והיישובים הצמודים אליהן - לדניצה וואלטיצה. בשנת 1725 חוברו שני היישובים באמצעות שדרת בזרוץ'. על הנתיב המחבר את היישובים שוכנות ברכות לדניצה, ועל חלקים ניכרים מהשטח גדלים עצי אורן כשבאזור הסמוך לגדות הנהר דאיה גדל יער. מבנים נוספים שהוקמו באזור, ולעיתים שימשו כבקתות ציד, הם:
טירת ואלטיצה נבנתה לראשונה בסגנון ימי הביניים, ובמשך השנים היא שופצה וחודשה בסגנון הרנסאנס, המנייריזם והבארוק. אחד מאדריכלי הבארוק הבולטים ביותר שעבדו על הטירה הוא יוהאן ברנהרד פישר פון ארלך. בטירת לדניצה כמעט ולא ניתן להבחין מרחוק בשל המינרט הגבוה המסתיר אותה. בנייתה של טירת לדניצה החלה ב-1570, ובמשך השנים הוספו לה תוספות בסגנון הבארוק, בסגנון הקלאסי ובסגנון הנאו-גותי. באמצע המאה ה-19 חודשה הטירה בסגנון התחייה הגותית.
הנוף של לדניצה-ואלטיצה כיום הוא תערובת בין סגנון הבארוק לסגנון הרומנטי. המבנים השונים ממוקמים במקומות גבוהים ומשתלבים בנוף הטבעי וזה עם זה. החלק הטבעי של האזור מאופיין במגוון גדול של מיני עצים מקומיים ולא-מקומיים. מרבית העצים נשתלו מסביב לאחוזות ובסמוך לגדות בריכות המים שבין לדניצה וואלטיצה. ההבדלים בממדי העצים וצבעם נוצלו אף הם לצורך עיצוב הנוף.
חוזה טורדסיאס
חוזה טורדסיאס (בפורטוגזית: Tratado de Tordesilhas, בספרדית: Tratado de Tordesillas) נחתם בטורדסיאס (כיום בפרובינציה של ויאדוליד, קסטיליה ולאון, ספרד) ב-7 ביוני 1494 בהמשך לאינטר קאטרה משנת 1493.
בחוזה נקבעה חלוקת העולם שמחוץ לאירופה, בין האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית. כגבול בינלאומי בין שתי האימפריות נקבע קו האורך שנמצא 370 ליגות (1,770 ק"מ) ממערב לאיי כף ורדה, בערך בקו האורך 46° 37' מערב. ההסכם קבע כי הארצות שממזרח לקו יהיו תחת שלטונה של האימפריה הפורטוגלית, ואילו אלו שממערב לו - תחת זו הספרדית. ההסכם אושר בשנת 1494 בידי ספרד (2 ביולי) ופורטוגל (5 בספטמבר).
חוזה סרגוסה, שנחתם מאוחר יותר ב-22 באפריל 1529, פירט את החלוקה לפי קו האורך למציאות הגאוגרפית, בהתאם לארצות השונות.
כתוצאה מהחוזה זכתה ספרד בכל יבשת אמריקה, להוציא את הקצה המזרחי של יבשת דרום אמריקה, שהתגלה בשנת 1500 בידי פדרו קברל, ושהפך למושבה פורטוגלית, ומאוחר יותר לברזילאית. בניגוד להסכם, התרחבה ברזיל הרבה לתוך פנים היבשת, הודות להרי האנדים שהפרידו בין המושבות הספרדיות העיקריות באמריקה למרכז היבשת, וכך חלקים גדולים מדרום אמריקה הם דוברי פורטוגזית בניגוד לחוזה טורדסיאס.
בגלל קשיי מדידת קווי אורך באותה התקופה ומידות ליגה לא אחידות עורר החוזה מחלוקות לגבי משמעותו באסיה. בין השנים 1580 ו-1640 איבד החוזה ממשמעותו, שכן פורטוגל נשלטה בידי ספרד. מאוחר יותר בוטל החוזה בחוזה מדריד משנת 1750 שהעניק לפורטוגל את השליטה על אדמותיה באמריקה הדרומית.
החוזה לא העניק זכויות כל שהן לאומות אירופאיות אחרות, כגון צרפת ואנגליה, ואלו נגסו נתחים בעולם החדש רק לאחר שהתכחשו לסמכות האפיפיורית על חלוקתו. גישת מדינות אלו לסוגיה מומחשת היטב בידי ציטוט המיוחס לפרנסואה הראשון מלך צרפת, בו ביקש לראות את הסעיף בצוואתו של האדם הראשון המדיר אותו מהעולם החדש; בנוסף, אחרי הרפורמציה האנגלית האנגלים לא ראו עוד צורך לציית להחלטות האפיפיור, וספציפית גם לא לתוכן של החוזה.
מייקל באראט
מייקל ריד באראט (באנגלית: Michael Reed Barratt, נולד ב-16 באפריל 1959) הוא רופא אמריקאי ואסטרונאוט של נאס"א. באראט מתמחה ברפואה אווירית והיה חלק מפיתוח נושא רפואת החלל במהלך תוכנית מיר ומעבורות החלל ותחנת החלל הבינלאומית. באראט שהה למעלה מ-211 יום בחלל, במסגרת משלחות 19/20 לתחנת החלל הבינלאומי ובמסגרת טיסת STS-133.
בצעירותו
באראט נולד בונקובר, וושינגטון, וגדל בעיר קאמאס בוושינגטון. סיים לימודי תיכון ב-1977. למד תואר ראשון בזואולוגיה באוניברסיטת וושינגטון, אותו סיים ב-1981, ובשנת 1985 סיים תואר ברפואה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 1988 סיים שלוש שנות התמחות ברפואה פנימית באוניברסיטת נורת'ווסטרן. ביצע שנה התמחות ראשית בבית החולים  Veterans Administration Lakeside בשיקגו ב-1989. בשנת 1991, באראט השלים גם התמחות ותואר שני ברפואה תעופתית בתוכנית משותפת לWright State University ולבסיס חיל האוויר רייט פטרסון. באוהיו. באראט הוא רופא מוסמך לרפואה פנימית ולרפואה תעופתית.
באראט מחזיק רישיון טייס פרטי ומוסמך לטוס על מטוסי T-38 טאלון של נאס"א.
בנאס"א
באראט החל לעבוד בנאס"א במרכז החלל ג'ונסון במאי 1991, כאשר היה מועסק כרופא פרויקט בשילוב עם KRUG life sciences. ממאי 1991 ועד יולי 1992, הוא היה חלק מהצוות האחראי על בריאות תחנת החלל פרידום, בתור המנהל של מערכות הנשימה והלחץ בתוך התחנה. ביולי 1992 הוא הוצב בתוך בודק רפואי מטעם נאס"א במערך התפעול של המעבורת. ביולי 1993 באראט היה אחד מתוך קבוצה של שלושה אמריקאים שהוזמנו לראשונה לצפות בחזרתה של חללית סויוז. במסגרת תפקידו הוא היה צריך להעריך את האפשרות להשתמש בחללית הסויוז ככלי שיחזיר אסטרונאוטים אמריקאיים מתחנת החלל עתידית. לצורך כך הוא טס עם צוות החילוץ שאסף את צוות של סויוז TM-16 לאחר שנחתו בקזחסטן. (לימים חללית הסויוז נבחרה להטיס ולהחזיר צוותי תחנת החלל הבינלאומית).
בינואר 1994, הוא הפך לחלק מצוות תוכנית מיר ומעבורות החלל. הוא עבר אימונים של שנה במרכז ההכשרה של הקוסמונאוטים בעיר הכוכבים, כאחד משני הרופאים התעופתיים שתומכים באסטרונאוט של נאס"א נורמן ת'אגארד ובגיבוי שלו בוני דנבר. התפקיד כלל לעיתים משא ומתן  כדי לשלב בין גישות שונות ברפואה בין נאס"א לרופאים של סוכנות החלל הרוסית. באראט ועמיתו דייוויד וורד פיתחו ערכת רפואה משלימה לתחנת החלל מיר כדי להגדיל את הציוד הרפואי הזמין בתחנה ופתחו ותוכנית להדרכה ואימונים, תוך הדרכת אסטרונאוטים של נאס"א וקוסמונאוטים רוסיים.
ת'אגרד שוגר לתחנת החלל מיר על גבי סויוז TM-21 וחזר לכדור הארץ במעבורת החלל בטיסת המעבורת STS-71. ת'אגרד שהה בחלל 115 יום במהלכם באראט ווורד איישו את תפקיד איש הקשר מול האסטרונאוטים (CAPCOM) בנוסף לתפקידם כרופאי המשימה.
מיולי 1995 ועד יולי 1998, באראט שימש כמוביל הפעילות הרפואית בתחנת החלל הבינלאומית. תפקידו הביא אותו לנסיעות תכופות לרוסיה, לעיר הכוכבים והוא עבד עם מקביליו במכון לבעיות ביורפואיות באקדמיה הרוסית למדעים. במקביל עבד מול מרכזים נוספים שתמכו בתפעול תחנת החלל. הוא פיתח פרוצדורות רפואיות, נוהלי אימון והדרכה על הציוד בתחנת החלל. הוא היה הרופא הראשי של צוותי תחנת החלל מהמשימה הראשונה לתחנת החלל מ-1998 ועד שנבחר במועמד לתוכנית האסטרונאוטים. באראט משמש כעורך משנה לכתב העת המדעי   Aviation, Space, and Environmental Medicine, והיה עורך בכיר של ספר הלימוד 'עקרונות של רפואה קלינית עבור טיסה בחלל'.
באראט נבחר על ידי נאס"א כמומחה משימה ביולי 2000 והחל את האימונים כאסטרונאוט באוגוסט 2000. לאחר שנתיים של הכשרה הוא הוצב במשרד האסטרונאוטים, בענף תפעול תחנת החלל.
NEEMO 7
בחודש אוקטובר 2004, באראט היה חלק מצוות האקוונאוטים שירדו מתחת למים במשימת NEEMO 7 אל מעבדת אקווריוס. המשימה נמשכה 11 יום מתחת למים. המשימה NEEMO 7 נועדה לבחון טכנולוגיות לביצוע ניתוחים ופרוצדורות רפואיות בשליטה מרחוק, כאשר רופא מהאמילטון, אונטריו קנדה, יסייע בביצוע איבחון וניתוח על חולה מדומה בתוך מעבדת אקווריוס. כמו כן נבדקו טכנולוגיות של שימוש במציאות מדומה כדי לסייע ברפואה מרחוק. בנוסף, חברי הצוות ביצעו גיחות ופעילות חוץ רכבית בצלילות וסריקה של הסביבה שמחוץ להאביטאט.
משלחת 19/20 לתחנת החלל הבינלאומית
באראט היה חלק מצוות משלחת 19 ו-20 לתחנת החלל הבינלאומית. הוא הוצב למשימה בפברואר 2008. באראט, יחד עם גנאדי פאדלקה ותייר החלל צ'ארלס סימוני, שוגרו ב-28 במרץ 2009 על סויוז TMA-14. משימה זו סימנה את המעבר משלושה אנשי צוות קבועים בתחנת החלל לשישה אנשי צוות קבועים.
הליכת החלל השנייה הייתה הליכה פנימית, בוצעה במודול התחנה זבזדה כאשר היה לא מדוחס, על מנת להחליף את אחת מהדלתות של המודול, לקראת הגעתה של היחידה פויסק. ההליכה נמשכה 12 דקות. באראט שהה בתחנת החלל עד לסוף משלחת 20  שחזרה  ב-11 באוקטובר 2009. הוא שב לכדור הארץ לאחד ששהה בחלל 198 יום, 16 שעות ו-42 דקות.
STS-133
בשנת 2011, באראט חזר לחלל כמומחה משימה במהלך טיסת מעבורת החלל STS-133, הטיסה האחרונה של מעבורת החלל דיסקברי. המשימה נועדה להביא אל תחנת החלל הבינלאומית את המנשא הלוגיסטי EXPRESS 4, ומודול לוגיסטי רב תכליתי. כמו גם להשאיר בתחנה חלקי חילוף קריטיים. באראט היה המוביל מבחינת פעולות התקרבות ומפגש עם תחנת החלל הבינלאומית, וכן אחראי על תפעול הזרוע הרובוטית בתחנה. במסגרת טיסה זו שהה באראט בחלל 12 יום, 19 שעות ו-4 דקות.
לאחר טיסות החלל
מינואר 2012 ועד אפריל 2013 באראט היה מנהל תוכנית המחקר הרפואי האנושי במרכז החלל ג'ונסון. במסגרת התוכנית בוצעו מחקרים להורדת הסיכונים הרפואיים הבולטים בשהות בחלל.
נכון ל-2018 באראט מעורב בהכנות של נאס"א לקראת הטיסה המאוישת הראשונה למאדים וההתמודדות עם הסכנות הרפואיות בטיסה הממושכת ובשהות על מאדים, ובעיקר נושא הקרינה הקוסמית.
באראט ביקר בישראל במסגרת שבוע החלל הישראלי בינואר 2018.
פרסים ואותות הוקרה
בין הפרסים שקיבל היו גם:
אנדראס אולמר
אנדראס אולמר (בגרמנית: Andreas Ulmer; נולד ב-30 באוקטובר 1985) הוא כדורגלן אוסטרי, המשחק בעמדת המגן שמאלי ברד בול זלצבורג בליגה האוסטרית.
קריירת מועדונים
אולמר היה שותף לקמפיין של רד בול זלצבורג בעונת 2019/2020 בליגת האלופות. עוד באותה עונה עקף אולמר את השחקן תומאס וינקלהופר, והפך לשיאן ההופעות ברד בול זלצבורג.
רמבוטן
רמבוטן (שם מדעי: Nephelium lappaceum) הוא עץ פרי טרופי בינוני בגודלו, המצוי באופן טבעי בדרום-מזרח אסיה. הרמבוטן משתייך למשפחת הסבונניים, וקרוב למספר פירות-טרופיים נוספים דוגמת הליצ'י, הלונגן והגוארנה. נראה שמקורו של הרמבוטן בארכיפלג המלאי, ובשפת המלאית פירוש המילה rambut שממנה הגיעה השם "רמבוטן" הוא "שעיר" - תיאור הולם לקליפת הפרי. אף על פי כן, לא ברור בוודאות היכן היה מצוי הרמבוטן באופן טבעי, ולאן הובא על ידי האדם.
מראה
עץ הרמבוטן הוא ירוק-עד, והוא מתנשא לגובה של 10 עד 20 מטרים. העלים מנוצים, ואורכם מגיע ל-10 עד 30 סנטימטרים. ולעיתים יוצאים מהם בין 3 ל-11 עלעלים קטנים שרוחבם 3 עד 11 סנטימטרים ואורכם מגיע ל-5 עד 15 סנטימטרים. הפרחים עגולים וקטנים, אורכם נע בין 2.5 ל-5 מילימטרים, והם חסרי עלי כותרת, ובעונה המתאימה הם מוציאים אשכולות פירות שאורכם נע בין 15 ל-30 סנטימטרים. עצי הרמבוטן יכולים להיות זכריים, נקביים או דו-מיניים. העצים הזכריים מפיקים רק פרחים-אבקניים ולכן אינם מניבים פירות, העצים הנקביים מוציאים פרחים שמתפקדים כנקביים והעצים הדו-מיניים מוציאים פרחים נקביים ומעט פרחים זכריים.
פרי הרמבוטן
פרי הרמבוטן עגול או אליפטי ובעל-גרעין. הוא קטן יחסית: אורכו נע בין 3 ל-8 סנטימטרים ורוחבו בין 3 ל-4 סנטימטרים. קליפת הפרי אדומה (ולעיתים נדירות - צהובה או כתומה), ומכוסה בקוצים בשרניים וגמישים. בשר הפרי שקוף-למחצה, ולבנבן בצבעו, וטעמו מתוק ומעט חמוץ. בכל פרי גרעין יחיד שצבעו חום-מבריק, אורכו 2 עד 3.5 סנטימטרים והוא רעיל למאכל (הממדים משתנים בין הזנים ותת-המינים השונים).
השימוש ברמבוטן
הרמבוטן משמש כעץ-גינה פופולרי במזרח-אסיה והוא מגודל באופן מסחרי במטעים קטנים. הפרי זכה לפופולריות רבה במזרח אסיה ולאחר מכן גם בעולם המערבי, והוא מגודל גם באזורים אחרים בעולם בעלי אקלים טרופי, דוגמת אפריקה, קמבודיה, האיים הקאריביים, מרכז אמריקה, הודו, אינדונזיה, מלזיה, הפיליפינים וסרי לנקה. תאילנד היא יצרנית הרמבוטן הגדולה בעולם. הפירות נמכרים גם משומרים, אך בדרך כלל הם נמכרים טריים, אז ניתן לאוכלם כמו שהם או להכין מהם ריבה, ג'לי ומאכלים אחרים. הרמבוטן רגיל לאקלים חם, והוא רגיש לטמפרטורות שמתחת ל-10 מעלות. כשהוא מגודל על ידי האדם הוא מורבה על ידי הרכבה, הברכת ענפים והנצה. כיום יש למעלה מ-200 תת-מינים וזנים של רמבוטן שנוצרו במהלך ברירה מלאכותית על ידי האדם, והם שונים מעט זה מזה בתכונותיהם.
שחייה באולימפיאדת ברלין (1936)
אולימפיאדת ברלין (1936) נערכה בברלין, גרמניה הנאצית. תחרויות השחייה נערכו בין ה-8 באוגוסט 1936 ל-15 באוגוסט 1936. 11 משחים נערכו במשחקים אלו (5 לנשים ו-6 לגברים), בהשתתפות 248 משתתפים (94 נשים ו-154 גברים) מ-29 מדינות.
נשים
נבחרת השחייה של הולנד לנשים זכתה ב-4 מדליות זהב מתוך 5 מדליות זהב אפשריות.
גברים
נבחרת השחייה של יפן לגברים זכתה ב-3 מדליות זהב מתוך 6 וב-10 מדליות בסך הכל מתוך 16 מדליות אפשריות (בכל 5 מדליות הארד האפשריות).
השחיינים הבולטים
ג'ק מדיקה זכה ב-3 מדליות, מהן מדליית זהב אחת ו-2 מדליות מכסף ופרנץ צ'יק  זכה בשתי מדליות, מדליית זהב במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי ומדליית ארד.
מלאני גריפית'
מלאני ריצ'רדס גריפית' (באנגלית: Melanie Richards Griffith; נולדה ב-9 באוגוסט 1957) היא שחקנית קולנוע אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב ומועמדת לשני פרסי אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על כיכובה בסרטים "נערה עובדת" (1988) ו"לא פראייר של אף אחד" (1994).
ביוגרפיה
גריפית' נולדה בניו יורק שבארצות הברית. הוריה הם השחקנים טיפי הדרן ופיטר גריפית'. מוצאו של אביה הוא וולשי, בעוד שמוצאה של אמה הוא שוודי, נורווגי וגרמני. הוריה נפרדו כשהייתה בת שנתיים, ולאחר מכן עברה ללוס אנג'לס עם אמה; הם התגרשו שנתיים לאחר מכן, כשגריפית' הייתה בת ארבע. היא העבירה את שנות ילדותה בין ביתו של אביה בניו יורק לביתה של אמה בקליפורניה.
כבר בגיל תשעה חודשים הופיעה בפרסומת, וכילדה שיחקה בתפקידים משניים במספר סרטים, אך הפסיקה לשחק, מאחר שאמרה שהייתה ביישנית קיצונית. היא הופיעה בסרט "מארני" של אלפרד היצ'קוק (1964) בסצנת פלאשבק המתארת את דמותה של אמה כילדה צעירה. בזמן שלמדה בבית הספר בהוליווד, גריפית' התקדמה בלימודיה, מה שאפשר לה לדלג על כיתה ולסיים את לימודיה בגיל 16.
קריירה
בגיל 17 הופיעה בתפקיד משמעותי ראשון בקולנוע, בסרט "Night Moves", שכלל גם סצינות עירום שלה. בעקבות תדמית זו שנוצרה לה, היא שיחקה בתפקידים דומים בסרטים "Smile" ו-"The Drowning Pool" ב-1975. ב-1977 שיחקה בסרט הישראלי "הגן", לצד שייקה אופיר, וגם סרט זה התפרסם במיוחד בשל הופעתה בו בעירום. תשומת לב רבה הופנתה אליה כשגילמה שחקנית פורנו בסרט המתח "תעתועי גוף" ב-1984. על תפקידה בסרט זכתה בפרס איגוד המבקרים בקטגוריית שחקנית המשנה. בעקבותיו קיבלה תפקיד ראשי בסרט "משהו פראי" של הבמאי ג'ונתן דמי, שהפך לקאלט. ב-1988 צברה פופולריות רבה כשגילמה מזכירה בסרט שובר הקופות "נערה עובדת". היא זכתה על תפקיד זה בפרס גלובוס הזהב, ולראשונה הייתה מועמדת לפרס האוסקר.
ב-1990 הופיעה במותחן המוערך "במרומי הפסיפיק", אך בהמשך הופיעה בסרטים שלא זכו לביקורות חיוביות, כגון "מדורת ההבלים" לצידם של ברוס וויליס וטום הנקס, וכן "פרדייס" ו"רק אתמול נולדה", בהם שיחקה לצד בעלה לשעבר, דון ג'ונסון, אליו חזרה מספר שנים לפני כן. סרטים אחרים בהם שיחקה בתקופה זו, שזכו להערכה, היו "ניצוץ באפלה" ו"זרה בתוכנו"  (1992). ב-1994 שיחקה בסרט "לא פראייר של אף אחד" לצדו של פול ניומן.
ב-1995 שיחקה במיני-סדרת הדרמה התקופתית "בנות הבאפלו" ברשת CBS, בתפקיד של דורה דופרן. על תפקידה זה קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט. ב-1996 שיחקה בסרט "זוגות בהחלפה" לצד אנטוניו בנדרס, שהפך בהמשך לבעלה השלישי.
ב-1998 שיחקה גריפית' בסרטו עטור הכוכבים של וודי אלן, "סלבריטי", וכן בסרט "נולדו לרצח", בו ביצעה את אחד התפקידים המוצלחים ביותר שלה, כאשר גילמה אישה המכורה להרואין. ב-1999 שיחקה בסרט "טירוף באלבמה", אותו ביים והפיק בעלה בנדרס תחת חברת ההפקות שפתחו, "גרינמון". בסרט כיכבו גם בנותיהם של בני הזוג, דקוטה וסטלה. בשנה זו שיחקה גם בסרט הטלוויזיוני של HBO "אר קיי או 281", בה גילמה את השחקנית מריון דייוויס, תפקיד בגינו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי. כן ניסתה את כוחה בתיאטרון, כאשר שיחקה בלונדון בהצגה "מונולוגים מהווגינה", לצד קייט בלאנשט.
בשנת 2000 שיחקה בסרט "ססיל בי דימנטד". ב-2001 שיחקה בסרט הנעורים "פרוצה" בכיכובה של דומיניק סוויין. ב-2002 עברה לדיבוב בסרט המצויר "סטיוארט ליטל 2". ב-2003 גילמה את רוקסי הארט במחזמר "שיקגו" בברודוויי, וזכתה לביקורות חיוביות. בהמשך השתתפה במספר סרטים עצמאיים בין היתר בדרמה האוסטרלית "בלילה שנגמר לנו היום" (2003) לצד דניס הופר.
ב-2005 כיכבה בסדרה "התאומות", שירדה לאחר עונת שידור אחת. גם הסדרה המוזיקלית "Viva Laughlin" בה הופיעה לצד יו ג'קמן, נכשלה וירדה לאחר שני פרקים בלבד. ב-2010 השתתפה בהופעת אורח בפרק בסדרה "ניפ/טאק". ב-2012 דיבבה בסרט "העולם על פי דינו".
בשנת 2017 גילמה את מריה בהדור בסרט הדרמה "הפיראטים של סומליה" לצד אל פצ'ינו. באותה שנה שיחקה בסרט הדרמה קומי-ביוגרפי "חי בסרט", שביים, הפיק ושיחק בו בתפקיד ראשי ג'יימס פרנקו.
חיים אישיים
בגיל 14 הכירה את דון ג'ונסון, שהיה אז בן 22, אחרי ארבע שנים היא ברחה מהוריה והתחתנה איתו, ללא הסכמתם. הם הסתבכו עם סמים ואלכוהול, רבו, בסוף התגרשו אחרי פחות משנה.
ב-1981 נישאה גריפית' בשנית, לשחקן הקובני-אמריקאי סטיבן באואר, וב-1985 נולד בנם אלכסנדר. ב-1987 התגרשו בני הזוג, זמן קצר לאחר שביקרו בישראל, וגריפית' הודתה בהמשך שבתקופה זו הייתה מכורה לקוקאין ואלכוהול, שהשפיעו גם על תפקודה בסרט "נערה עובדת" בו שיחקה. במהלך צילומי הסרט פגשה שוב את בעלה הראשון, דון ג'ונסון, ובסיועו אושפזה וטופלה במוסד גמילה. ב-1989 נישאו בני הזוג בשנית, ונולדה בתם דקוטה ג'ונסון, שהפכה בבגרותה לשחקנית קולנוע בעצמה.
כעבור שש שנים עזבה גריפית' את ג'ונסון, חזרה אליו, ולבסוף עזבה אותו ב-1996 לטובת השחקן הספרדי אנטוניו בנדרס, אותו הכירה בצילומי הסרט "זוגות בהחלפה". בנדרס וגריפית' נישאו באותה שנה. לאחר מכן נולדה בתם סטלה. ב-2000 נודע כי גריפית' קיעקעה את שמו על זרועה. ב-2002 קיבלו בני הזוג את "פרס מלאכי סטלה אדלר" על פעילות הצדקה הענפה שלהם. ב-2015, גריפית' השלימה את תהליך הגירושין מבנדרס לאחר 18 שנות נישואים, בשל "הבדלים שאינם ניתנים לגישור".
כורוס מוזיקוס קלן
במקהלה חברים זמרים מקצועיים, סטודנטים לזמרה וחובבים ברמה גבוהה. כורוס מוזיקוס קלן מופיעים בקביעות בארץ, בעיקר עם תזמורת הקאמרטה הישראלית ירושלים.
מרלוס
קריירה
מרלוס החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל קוריטיבה ששיחקה אז בליגת המשנה הברזילאית. הוא גדל במחלקת הנוער שלה. בשנת 2006 עבר לקבוצה הבוגרת של המועדון. בתום עונת 2006/2007 עלה עם קבוצתו לליגת העל הברזילאית. לאחר שתי עונות עבר לקבוצת סאו פאולו. בינואר 2012 חתם על חוזה ל-5 שנים עם הקבוצה האוקראינית מטאליסט חרקוב. מטאליסט שילמה לסאו פאולו סכום של 5 מיליון דולר עבור כרטיס השחקן שלו. בשנת 2014 עזב מרלוס את מטאליסט ועבר לקבוצת הצמרת האוקראינית שחטאר דונצק.
ב-1 בפברואר 2022 חזר לברזיל וחתם באתלטיקו פרנאאנסה.
נבחרת
בשנת 2016 פנתה התאחדות הכדורגל האוקראינית למשרד הפנים של אוקראינה בבקשה להעניק אזרחות אוקראינית למרלוס. הבקשה אושרה ובספטמבר 2017 זומן מרלוס לסגל של נבחרת אוקראינה. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק מול קוסובו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. את שערו הראשון במדי הנבחרת הבקיע ב-7 בספטמבר 2019 במהלך משחק מול ליטא במסגרת מוקדמות יורו 2020
ב-18 באוגוסט 2021 הודיע על פרישתו מהנבחרת מסיבות רפואיות.
קבוצת מוביסטאר
קבוצת מוביסטאר (באנגלית: Team Movistar) היא קבוצת אופני כביש ספרדית מסבב ה-UCI World Tour. הקבוצה מתמחה בעיקר בתחום הגרנד טורס, היא ניצחה בטור דה פראנס עם פדרו דלגדו (1988), מיגל אינדוראין (1991, 1992, 1993, 1994, 1995) ואוסקר פריירו (2006), בג'ירו ד'איטליה עם מיגל אינדוראין (1992, 1993), נאירו קינטנה (2014) וריצ'רד קאראפאס (2019). ובוואלטה אספנייה עם פדרו דלגדו (1989), אברהם אולנו (1998), אלחנדרו ולוורדה (2009) ונאירו קינטנה (2016). הקבוצה נוסדה ב-1980 והיא אחת מהקבוצות המקצועניות הוותיקות ביותר בעולם, ובמשך השנים השתנתה והחליפה שמות בהתאם.
ספונסרים
הקבוצה נתמכת כלכלית על ידי חברת הטלקומוניקציה מוביסטאר מאז שנת 2011. שגם משמשת כספונסרית של קבוצת מוביסטאר–ימאהה המוטורית.
היא רוכבת על אופני קניון.
היסטוריה ופעילות
הקבוצה קמה בשם "ריינולדס" בשנת 1980. בשנותיה הראשונות הייתה קבוצה קטנה שמיעטה לנצח בזירה הבינלאומית, אך ב-1988 ערכה את הפריצה הגדולה שלה, כשניצחה עם פדרו דלגדו את הטור דה פראנס, בנוסף לניצחון הכללי, דלגדו גם ניצח את הקטע ה-13 במרוץ. ב-1989 דלגדו רשם עבור הקבוצה הישג בכיר נוסף, כשניצח את הוואלטה אספנייה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, הקבוצה ביססה את עצמה כאחת מקבוצות הגרנד טורס הבכירות בענף עקב ניצחונותיו של מיגל אינדוראין בטור דה פראנס (1991, 1992, 1993, 1994, 1995) ובג'ירו ד'איטליה (1992, 1993). אינדוראין רכב בכל הקריירה המקצועית שלו בקבוצה, ופרש בתום 1996 מרכיבה מקצועית.
ב-1998, אברהם אולנו, רוכב הקבוצה, שיחזר את ההישג של דלגדו עשר שנים קודם לכן וניצח את הוואלטה אספנייה. הקבוצה רשמה בוואלטה מרוץ מאוד מוצלח, כשניצחה חמישה קטעים (ארבעה עם חוזה מריה חימנז ואחד עם אולנו).
ב, שני הרוכבים הבולטים של הקבוצה היו אלחנדרו ולוורדה ונאירו קינטנה. ואף על פי שהקבוצה נחשבת כקבוצה של גרנד טורס, ולוורדה דומיננטי גם בקלאסיקות האביב, כשניצח את לה פלש ואלון 5 פעמים (2006, 2014, 2015, 2016, ו-2017) ובמונומנט לייז'–בסטון–לייז' 4 פעמים (2006, 2008, 2015 ו-2017). קינטנה ניצח עבור הקבוצה את ג'ירו ד'איטליה 2014 ואת וואלטה אספנייה 2016 וסיים שני בטור דה פראנס 2013 ו-2015 ובג'ירו ד'איטליה 2017. בנוסף לכך קינטנה גם בלט במרוצי קטעים, הוא ניצח את טירנו - אדריאטיקו ב-2015 ו-2017 ואת טור דה רומאנדי ב-2016. קינטנה עזב את הקבוצה לטובת ארקאה–סאמסיק הצרפתית ב-2020.
בעונת 2019 צולמה על הסדרה סדרת דוקו, שנקראת The Least Expected Day: Inside the Movistar Team 2019 וזמינה לצפייה בנטפליקס.
פרשיות סמים
אנחל ארויו, אחד מרוכבי הקבוצה שגם ניצח עבורה את הוואלטה אספנייה ב-1982, נמצא חיובי בבדיקת ריטלין רק 48 שעות לאחר הניצחון. ארויו היה הרוכב הראשון שניצח את הוואלטה ונפסל עקב סמים.
אלחנדרו ולוורדה, אחד מרוכבי הקבוצה הבכירים, הושעה לשנתיים החל מ-1 בינואר 2010 לאחר שה-DNA שלו נקשר למבצע פוארטו.
עוד אחד מרוכבי הקבוצה שהושעה היה ג'יימי רוסון, שהושעה על ידי ה-UCI לארבע שנים מפברואר 2019 לאחר חריגות בפספורט הביולוגי שלו, לאחר ההשעייה מוביסטאר ביטלה את חוזהו.
דעת (אתר אינטרנט)
דעת – לימודי יהדות ורוח הוא אתר אינטרנט עברי שעיקרו טקסטים בתחומי היהדות והרוח שלוקטו ממקורות מודפסים מגוונים.
היסטוריה
האתר הוקם בשנת תשנ"ז (1997) בעידודו של הרב יהודה קופרמן, מנהל מכללת ירושלים, ומתתיהו דגן, ראש המנהל לחינוך הדתי במשרד החינוך, ומנוהל מראשיתו בידי פרופסור יהודה איזנברג. האתר פועל כיום בחסות מכללת יעקב הרצוג באלון שבות. בראיון עמו אמר פרופסור איזנברג כי האוריינטציה של האתר היא "חינוכית יהודית ציונית".
האתר מכיל חומרי למידה והוראה בתחומים שונים: תנ"ך, תושב"ע, שבת ומועדים, תולדות עם ישראל, מחשבת ישראל, ספרות, לימודי ארץ ישראל, שמיטה, רפואה והלכה, חינוך, חסידות, לימודי משפחה, משפט עברי, צבא ומלחמה, השואה, ועוד.
האתר כולל מדור נרחב בשם "בשבילי התנ"ך", הכולל את טקסט המקרא כולו, וטקסט מלא של הפרשנים הקלאסיים ומבחר פרשנים חדשים. כמו כן כולל המדור קישור לכאלפיים מאמרים בתחומי המקרא, הקלטות של פרקי תנ"ך בטעמים, מדרשי הלכה ואגדה, גליונות העיון של נחמה ליבוביץ, איורים ומפות מקראיות ועוד.
המדור "דפי עבודה" כולל עבודות מורים שהועמדו לרשות הציבור, והוא מכיל בשנת 2011 למעלה מ-5,000 עבודות.
האתר כולל כתב עת לענייני ספרות ואומנות, "מעמקים". כתב העת מפרסם גיליון בממוצע אחת לשישה שבועות, ועד לשנת 2011 פורסמו 43 גיליונות.
האתר אינו ממומן מתקציבים ציבוריים.
מאון (עיר)
מאון (באנגלית: Maun) היא העיר החמישית בגודלה בבוצוואנה. מקור שמה הוא מהמילה 'maung' בשפתם של הבושמנים שפירושה "אחו אדום". נכון לשנת 2011 אוכלוסייתה מונה 55,784 איש. הבניה בעיר מורכבת מתמהיל של מבנים מודרניים עם ביקתות ילידים. מאון נחשבת ל"בירת התיירות" של בוצוואנה והיא המרכז המינהלי של מחוז נגמילנד (Ngamiland) שמוזג ב-1966 למחוז הצפון-מערבי. כמו כן היא משמשת כמרכזן של מספר רב של חברות תעופה וחברות טיולי ספארי שמפעילות טיולים באזור דלתת נהר האוקבנגו (Okavango).
למרות שבאופן רשמי היא עדיין מוגדרת ככפר, מאון התפתחה במהירות מעיירת ספר כפרית והתפשטה לאורכו של נהר תאמאלאקאנה (Thamalakane). כיום קיימים בה מרכזי קניות, בתי מלון, בתי הארחה וחברות להשכרת רכב, למרות שעדיין שוררת בה אווירה כפרית ובני השבטים המקומיים עדיין מביאים את עדרי הבקר שלהם למכירה בעיר. ניתן לראות עדרי קובוס המשקפיים האדום, רועים לאורך גדות הנהר, יחד עם חמורים, עיזים ובקר מקומיים.
היסטוריה
מאז הקמתה של מאון ב-1915 כבירתו של עם הבאטוואנה (Batawana), יצא לה שם של עיירה עם תנאי מחיה קשים השוכנת במערב הפראי. עם זאת, הגידול בתעשיית התיירות והשלמת סלילתו של כביש האספלט שמקשר אותה עם נאטה (Nata) בראשית שנות התשעים, גרמו להתפתחותה המהירה והיא איבדה במידת מה את צביונה הכפרי הישן.
בימינו מאון היא עיר תיירותית משגשגת, הידועה לשמצה בחמורים ובעיזים השורצים בה. ניתן לראות את החיות הללו עומדות מסביב לעיר כאשר החקלאים המקומיים מגיעים במוניות הרבות למכור את מרכולתם על המדרכות. עם זרימתם של כספי התיירים, פינו הבקתות העגולות המסורתיות את מקומן לבתי לבנים מרובעים המקורים בגגות פח ולעיתים ברעפים. קליטת הטלפונים הסלולרים במאון מצוינת והיא בטווח של כ-20–25 ק"מ. העיר נעשתה גם למרכז שילוח אזורי לחומרי גלם וסוחרים המשרתים הן את המקומיים והן את מרכזי התיירות ואת מרכזי חיפוש האבנים היקרות שבצפון בוצוואנה. ניתן לקבל מגוון של שירותים בחנויות שבעיר ומיזמים מקומיים המציגים את מרכולתם על עגלות. שדה התעופה המקומי משרת את ענף התיירות. לעיתים שוכרים התיירים רכבי שטח מצוידים למחנאות בפארקים או שהם ממשיכים בטיסות פנים לאזורי התיירות הסמוכים. במובן הרחב יותר מאון היא השער לנוסעים לתור את רובה של צפון בוצוואנה. משם יוצאים תיירים לכיוון טסודילו ולכיוון מדבר המלח של מאקגאדיקגאדי (Makgadikgadi).
רוק (ביולוגיה)
הפרשת הרוק נחלשת בזמני לחץ, פחד ומחסור במים, ונפסקת כמעט לחלוטין בזמן שינה או אלחוש. בממוצע ביממה מופרשים 1–2.5 ליטר רוק.
הרכב
רוק האדם הוא תמיסה המורכבת מ-99.5% מים וכחצי אחוז אלקטרוליטים, אנזימים וחומרים נוספים.
האלקטרוליטים המרכזיים ברוק הם: יוני נתרן, יוני אשלגן, יוני סידן, כלוריד, ביקרבונט, זרחה ויוני יוד (ריכוז יוני היוד תלוי בתזונה, וגבוה בדרך כלל מהריכוז המצוי בפלזמה).
הרוק מכיל ריר המורכב בעיקר מגליקופרוטאינים.
עיבוד מזון
הרוק מרטיב את המזון ומרכך אותו, ומביא לגיבוש המזון הלעוס ליחידות בליעה (bolus) ובכך מסייע להעברה חלקה בוושט ולפירוקו בקיבה. הרוק מכיל עמילאז הפעיל ברמת חומציות (pH) של הרוק, והוא מתחיל בפירוק העמילן שבמזון בעודו בפה. הליפאז שברוק פעיל ברמת החומציות של הקיבה והוא תורם לפירוק המזון לאחר הבליעה. האנזים הפטוקורין המצוי ברוק נקשר למולקולות ויטמין B12 ומונע בכך את פירוקם בקיבה בטרם עת.
חישת טעם
לרוק תפקיד מרכזי בחישת הטעם. המים שברוק גורמים להמסת תרכובות מסיסות כדוגמת מלח החיונית להפעלת קולטני הטעם. הרוק גורם לפירוק רב-סוכרים לחד-סוכרים המפעילים קולטני טעם, ולכן לעיסת מזון המכיל פחמימות מורכבות יוצרת תחושת טעם מתוק. נוזלי הרוק מסייעים בהנעת רכיבי המזון אל קולטני הטעם, ואנשים שלהם כמות רוק קטנה יחסית, סובלים לעיתים קרובות מעיוותים בתחושת הטעם (dysgeusia, בעברית: פֶּרַע טַעַם).
מחקרים הראו שהרוק גם ממלא תפקיד בחישת הארומה של המזון, המשפיעה על תפיסת הטעם.
סיכה
נוזל הרוק מונע יובש בחלל הפה, ונזקים במהלך הבליעה והלעיסה, והידבקות המזון לחך. אנשים הסובלים מיובש הפה, סובלים לעיתים קרובות גם מפצעים בפה וממזון הנדבק לחך.
הפרשת רוק
הרוק מופרש מצברי תאים הקרויים אציני (ביחיד: אצינוס) דרך תעלות האיסוף (collecting ducts) שבבלוטות הרוק.
קצב הפרשת הרוק תלוי בשעון הביולוגי, כשבאדם שיאו בשעות אחר הצהריים, והוא יורד לרמה נמוכה ביותר בעת השינה.
הפרשת הרוק גוברת כתוצאה מגירוי מזון. ריח או טעם של מזון ואף מחשבה עליו מביאים לעלייה בכמות הרוק בפה. בניסוי מפורסם שנערך על ידי איוון פבלוב נמצא שניתן אף ליצור התניה בין אירועים שונים (כדוגמת צלול פעמון) למזון, והאירוע מביא להגברת ייצור הרוק.
לעיסה מביאה אף היא לעלייה בכמות הרוק.
מיקי ומוד
מיקי ומוד (באנגלית: Micki & Maude) סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1984 בבימויו של בלייק אדוארדס עם דדלי מור, איימי אירווינג ואן רייקלינג בתפקידים הראשיים.
דדלי מור זכה בהשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
הסרט היה מועמד גם לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
אנדרה הענק מופיע בסרט בתפקיד קטן של מתאבק.
תקציר העלילה
רוב סלינג'ר (דדלי מור) הוא כתב טלוויזיה הנשוי למיקי (אן רייקלינג), עורכת דין השקועה בעבודתה. היא פעילה במערכת הבחירות למושל המדינה ולאחר ניצחונו מובטח לה משרת שופטת.
רוב נשוי כבר שבע שנים ורוצה להקים משפחה. מיקי עברה הפלה טבעית אחת, שקועה בעבודתה ובמערכת הבחירות ומותירה אותו לעיתים קרובות לבד. הקשיים במשפחה והעבודה הבנלית שלו בטלוויזיה מייאשים אותו. הבוס שלו ליאו (ריצ'רד מאליגן) משתדל לעודד אותו ולעזור לו.