cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גנ"ק
קשר
ציוד הקשר בספינה כולל את דגלי הטקס הנהוגים בחיל הים, דגלי הקוד הבינלאומי וציוד איתות אור שהיו נהוגים בעבר. מכשירי קשר בתחומים שונים לטווח רחוק וקרוב המכוילים בתדרי העבודה בין יחידות החיל מטוסים ומוקדים ימיים. מכשירים ניידים לקשר עם סירת הספינה וחוליות השתלטות הפועלות מחוץ לספינה.
מטאורולוגיה
נושא מטאורולוגיה ימית הוא באחריותו של קצין הגנ"ק וכולל: הכרת האטמוספירה, מערכות לחץ, העברת אנרגיה, יציבות ואי יציבות, עננים, ערפל, רוחות, זרמים, גלים, סערות, קריאתי מפות מזג אוויר, יישום מידע לבטיחות השייט, מסלול בכל מזג אוויר, הכרת מכשור, משלוח תצפית מזג אוויר. בכלל ובזירת ההפלגה בפרט כולל הוראות שמירה על הסביבה הימית.
הדרכה
בית ספר גנ"ק בבה"ד חיל הים אחראי להכשרת מקצועות הגנ"ק לאנשי החיל. המקצועות הנלמדים הם: בקרי שליטה ובקרה לכלי שיט ולחוף. קשרים ימיים -אתתים. האלחוטנים מוכשרים לתפקידם בבית ספר לאלחוט.
הכשרה לתפקיד קצין גנ"ק נעשית בבית ספר פיקוד ימי בבה"ד חיל הים. הידע הנדרש מתבסס על היותם בוגרי קורס חובלים של חיל הים הישראלי.
בציי העולם
הצי המלכותי הבריטי הוא המקור ממנו הגיע המושג "גנ"ק" לחיל הים הישראלי. הדבר קרה בעת רכישת המשחתות באמצע שנות החמשים.
בצי הגרמני נהוג ארגון דומה בכלי השיט והמחלקה נקראת CIC Department (בגרמנית : Hauptabschnittsleiter )
ב הארגון הפנימי בכלי השיט שונה במקצת. קיימת מחלקת מבצעים הכוללת חמש תת-מחלקות: ניהוג וניווט, גילוי, קשר, חימוש (טילים ותותחים) ונגד צוללות.
פרנץ קאופמן
פרנץ קאופמן (בגרמנית: Franz Kaufmann; 5 בינואר 1886 – 17 בפברואר 1944) היה משפטן גרמני וקורבן השואה. תפקידו בסיוע ליהודים במחתרת לשרוד במסתור בברלין במשך שנות המלחמה והוצאתו להורג מתועדים בספר "הזייפן", זיכרונותיו של סיומה שנהאוס.
ביוגרפיה
קאופמן נולד להורים יהודים ב-5 בינואר 1886 והוטבל לפרוטסטנטיות. הוא שירת במלחמת העולם הראשונה בגדוד ה-10 של ארטילריית השדה הבווארית וקיבל, בין היתר, את צלב הברזל. לאחר שנפצע שוחרר מהצבא בשנת 1918 כסגן במילואים. הוא רכש תואר דוקטור למשפטים ומדעי המדינה ובשנת 1922 מונה למומחה בכספי ממשלה במשרד הפנים הפרוסי. מאוחר יותר היה המזכיר הראשי של משרד החשבונות הציבוריים ברייך, במשרד האוצר.
בשנת 1936, בגלל מוצאו היהודי, פוטר מתפקידו כמזכיר ראשי. כשפרצה מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, התנדב לצלב האדום אך נדחה, שוב בשל מוצאו היהודי. הוא המשיך ליהנות ממעמד מיוחס בזכות נישואיו המעורבים לאישה המסווגת ארית ומפני שגידל את בתו כנוצרית.
קאופמן הצטרף לקבוצת לימודי תנ"ך עם כנסיית הווידוי בברלין-דאהלם בשנת 1940, ועם חברי כנסייה אחרים - החל לספק תעודות זהות ליהודים נרדפים. הוא עמד בראש קבוצת מחתרת שייצרה וסיפקה מסמכים מזויפים ליהודים במחתרת, כולל תעודות המעידות על היותם ממוצא ארי, רישיונות נהיגה וכרטיסי מזון. מסמכים אלה היו חיוניים להישרדותם של רבים מיהודי ברלין. .פעילות זו הייתה דומה לפעילות של קבוצת ורנר שארף, שפעלה באוזר אחר של ברלין.
קאופמן נעצר באוגוסט 1943. לא הוגשו נגדו אישומים, שכן כיהודי תחת הרייך השלישי הוא היה כפוף לא לחוק הגרמני אלא לשלטון המשטרה. ב-17 בפברואר 1944 נלקח למחנה הריכוז זקסנהאוזן ונורה.
שלום ולא להתראות (ספר מתח)
שלום ולא להתראות (באנגלית: The Long Goodbye) הוא רומן של ריימונד צ'נדלר, שיצא בשנת 1953. גיבור הספר הוא גיבורו הקבוע של צ'נדלר, הבלש הפרטי פיליפ מרלו.
עלילת הספר
עלילת הספר נפתחת כאשר מרלו מתבקש על ידי אחד מחבריו היחידים, טרי לנוקס, לסייע לו להימלט מלוס אנג'לס למקסיקו. לנוקס, שתיין מועד הסתכסך עם סינתיה, אשתו לשעבר, לה הוא נשוי בשנית. למרלו נהיר כי לנוקס נמלט כיוון שהוא משוכנע כי הוא חשוד בכך שפגע באשתו, אשר היא בתו של הרלן פוטר, מיליונר ואיל עיתונות ותקשורת. מרלו מסרב לתת ללנוקס לספר לו במה דברים אמורים, כדי שלא יאלץ לשקר בחקירה משטרתית. הוא מסיע את לנוקס לשדה התעופה הקרוב, שם ממריא לנוקס בטיסה למקסיקו. מששב מרלו לדירתו הוא נעצר בידי המשטרה בחשד שסייע למרלו להרוג את אשתו ולהימלט. מרלו מסרב למסור פרטים בחקירה ונכלא למשך שלושה ימים. כעבור שלושה ימים משוחרר מרלו לחופשי, היות שגופתו של לנוקס מתגלה במקסיקו ולצידה מכתב התאבדות, אשר כלל הודאה כתובה ובה מפרט לנוקס כי הרג את אשתו לבד ונמלט ללא סיוע. מרלו מסרב להניח למקרה, ולקבל את העובדה כי לנוקס רצח את אשתו. מרלו משוכנע כי לנוקס הופלל ברצח, נאלץ להימלט ולבסוף להתאבד. זמן קצר לאחר מכן נשכר מרלו על ידי איליין וייד למצוא את בעלה, הסופר רוג'ר וייד, אשר נעדר זה מספר ימים לאחר שאשפז את עצמו בגמילה מאלכוהול.
מרלו מצליח לאתר את וייד ולהשיבו לביתו. מרלו מתחבב על הסופר, המבקש ממנו לשוב ולבקרו. עד מהרה מתברר למרלו כי וייד אכול רגשות אשם בנוגע למותו של מן דהוא, ומרלו משתכנע כי היה לו קשר למותה של סינתיה לנוקס. הרלן פוטר, אביה של סינתיה לנוקס, מבהיר למרלו כי הוא דורש ממנו להפסיק את חקירתו בעניין רצח בתו. במקביל גנגסטר בשם מנדי מננדז איים על מרלו כי אם לא יניח לחקירתו אודות לנוקס הוא יפגע בו ואף יהרוג אותו. מננדז מספר למרלו כי לנוקס, אשר תחת השם הבדוי פול מרסטון שירת עמו בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, וכי יחדיו התנדבו בשעתו לקומנדו הבריטי ומאוחר יותר לשירות האווירי המיוחד. במהלך פשיטה בנורווגיה הציל לנוקס את חיי מננדז וחייל נוסף בשם סטאר, נפצע קשה ונפל בשבי הצבא הגרמני. מרלו מסרב להניח לחקירה, ומוסיף לנסות ולברר מי הפליל את טרי לנוקס ברצח אשתו ומי הוא הרוצח האמיתי.
מרלו מתואר בספר כגבר קשוח, ציני, חד לשון ושנון, המתנגש לעיתים קרובות עם אנשי המשטרה המרובעים, פועל בסביבה העירונית המאוכלסת בלוס אנג'לס, ונע בין בתי פאר של לקוחות עשירים לבין הסמטאות האפלות בשולי הכרך. גובהו כמטר ושמונים והוא שוקל כשמונים וחמישה קילוגרם. הוא שותה ויסקי (בעיקר בורבון) וברנדי. אף כי הוא שותה כמויות גדולות של אלכוהול ואם זאת כמעט אף פעם אינו משתכר עד אובדן שליטה מלא או חלקי. למעשה האלכוהול לא מאט אותו כלל, רק מקהה את הכאב על מנת לאפשר לו להמשיך ללא לאות במרדף אחר פתרון התעלומה שלפניו. הוא לא בררן לגבי טיב המשקה שלו פרט לכך שיוגש בכוס אם כי גם את העיקרון הזה הוא מוכן לנטוש לעיתים עבור משקה הגון. מרלו הוא רווק כבן ארבעים ושתיים ובעברו שימש כבלש משטרה וכחוקר במשרד התובע המחוזי של לוס אנג'לס. את שאר הפרטים על פיליפ מארלו משאיר צ'נדלר לפרשנותו של הקורא. לאורך הספר לא מצוין אירוע או מקרה בעברו של מארלו אשר הפכוהו למריר וציני מחד, ועם זאת לוחם בלתי מתפשר למען הצודק החלש והנדכא. עם זאת ישנם רמזים ופרטים על עברו לאורך הספרים. אחד הרמזים האלה, המגלה טפח מעברו של מארלו כחייל לשעבר, מתגלה בשיחתו של מארלו עם נוריס, רב המשרתים, בספר "השינה הגדולה" ולאור הבקיאות הרבה שמגלה מרלו בנוגע ליחידות הצבא במלחמת העולם השנייה ניכר כי אף הוא לחם במלחמה. בספר נעזר מרלו בחברו הטוב, ברני אולס, החוקר הראשי של התובע המחוזי בעברו אשר הופיע גם בסיפור הקצר העד ובספר השינה הגדולה, והוא בלש בכיר במשרד השריף.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
"שלום ולא להתראות" עובד גם לסרט קולנוע משנת 1973 בשם "שלום לנצח" אותו ביים רוברט אלטמן. בסרט מככבים אליוט גולד, בתפקיד החוקר הפרטי פיליפ מרלו, וסטרלינג היידן בתפקיד הסופר רוג'ר וייד.
אצטדיון ניסאן (נאשוויל)
האצטדיון כולל שלוש קומות של ישיבה, כאשר הקומה הראשונה מקיפה את כל האצטדיון, ושני מגדלים עם שתי קומות נוספות כל אחד, נמצאים משני צדדיו של האצטדיון לאורכו (אך לא מאחורי השערים). סוויטות ה-VIP ממוקמות במגדל המזרחי, בעוד יציע העיתונאים ממוקם בקומה השנייה של המגדל המערבי.
היסטוריה
ב-6 במאי 1996, הצביעה עיריית נאשוויל בעד הצעה שקידמה בניית אצטדיון חדש לטייטאנס, שיחליף את האצטדיון המיושן בו הם שיחקו באותה עת. מכיוון שכמעט מחצית מהסכום שהושג לבניית האצטדיון, היה מהקופה הציבורית, נערך משאל בנושא, וקרוב ל-60% מהמצביעים אישרו את המימון לפרויקט. הוחלט שהמימון הציבורי יבוצע על ידי העלאת המס על מי השתייה.
משחקי הפוטבול באצטדיון
לאחר שהאצטדיון נפתח, בשנת 1999, הצליחו הטייטאנס להשיג רצף של 13 ניצחונות רצופים בבית, לפני שהם נכנעו לבולטימור רייבנס במשחקם ה-14 בבית. מאז פתיחת האצטדיון, הצליחו הטייטאנס למכור את כל הכרטיסים לכל משחק בית, כולל משחקי קדם-העונה של ה-NFL. הצלחה זו נובעת משיטת "רישיון מושב אישי" או "היתר מושב אישי" (באנגלית: personal seat license או PSL), לפיו אם אדם מחליט לא לחדש את המנוי שלו ולא משתמש בזכותו למכור את המושב לאדם אחר – זכות זו חוזרת לידיו של המועדון.
לפיכך, לא רק שהקבוצה מצליחה למכור מראש את כל הכרטיסים העונתיים, אלא ישנה גם רשימת המתנה ארוכה לרכישת כרטיסים אלה, כמו גם לכרטיסים העונתיים עצמם (שנמכרים בנפרד). שיטה זו קיימת בליגות נוספות, כולל בכדורגל, וקבוצת הכדורגל ארסנל מהליגה האנגלית משתמשת בטקטיקה דומה.
משחקי הכדורגל באצטדיון
קבוצת הכדורגל של נאשוויל, התחייבה בעת הצטרפותה לליגת ה-MLS כי היא תבנה אצטדיון ייעודי לכדורגל (באנגלית: Soccer Specific Stadium), שישמש אותה למשחקי הליגה ומשחקים בינלאומיים במסגרות השונות. עם זאת, ולאור העובדה שאצטדיונה החדש, אצטדיון נאשוויל פיירגראונדס, יהיה מוכן רק במהלך שנת 2022, כרגע משחקת הקבוצה באצטדיון ניסאן.
בנוסף לקבוצת ה-MLS, אצטדיון ניסאן משמש לא אחת כאצטדיונה הביתי של נבחרת ארצות הברית בכדורגל נשים, ואף ישמש כאחד מהאצטדיונים שיארחו את אליפות העולם בכדורגל, אותה תארח ארצות הברית במשותף עם קנדה ומקסיקו, בשנת 2026.
הרחבה וגרידה
הרחבה וגרידה (באנגלית: dilation and curettage) מתייחסת להרחבה של צוואר הרחם והוצאה כירורגית של חלק מדופנות הרחם או תוכן הרחם על ידי גרידה ואיסוף. מדובר בהליך גניקולוגי שנמצא בשימוש לצורך אבחוני וטיפולי. הליך זה מהווה את השיטה הנפוצה ביותר לביצוע הפלות בשליש הראשון להריון. הרחבה וגרידה בדרך כלל מתייחסת להליך שבו משתמשים במגרד, הקרוי גם גרידה חדה. אולם, בחלק מהמקרים, משתמשים במושג זה על מנת לתאר כל הליך שמערב הרחבה והסרה של תוכן הרחם, הכולל גם הפסקת הריון באמצעות שאיבה בוואקום.
שימוש קליני
הרחבה וגרידה יכולה להתבצע במטופלות בהריון ומטופלות שאינן בהריון, לצורך אינדיקציות קליניות שונות.
בזמן הריון או לאחר לידה
הרחבה וגרידה יכולה להיות מבוצעת בשלב מוקדם בהריון כדי להסיר רקמות הריון, במקרה של הריון שנדחה כמו הפלה טבעית או הריון לא רצוי שבעקבותיו מתבצעת הפלה כירורגית לדוגמה. . קיימות דרכים שונות, בטוחות, לא פולשניות ופחות יקרות לביצוע הפלות באמצעות תרופות לדוגמה כמו מיזופרוסטול ומיפפריסטון.
עבור מטופלות שילדו לא מזמן, הרחבה וגרידה תהיה אפקטיבית בהסרה של רקמות השליה שנשארו בגופן לאחר הלידה ולא יצאו לבד, בצורה ספונטנית.
מטופלות שאינן בהריון
תהליך של הרחבה וגרידה עבור מטופלות שאינן בהריון מבוצע לרוב במקרים הבאים- 1.לאבחון של מצבים גינקולוגיים המובילים לדימום רחמי חריג. 2.להסרת רירית רחם עודפת עבור נשים המאובחנות בתסמונת השחלות הפוליציסטיות 3.להסרת רקמות ברחם שעלולות לגרום לדימום רחמי שאינו תקין כגון פוליפים ברירית הרחם או שרירנים ברחם. 4.לאבחון הסיבה לדימום וגינלי, במקרה של סרטן רירית הרחם לדוגמה.
היסטרוסקופיה מהווה חלופה או תוספת להליך ההרחבה והגרידה עבור התוויות כירורגיות רבות. מאבחון פתולוגיה של הרחם ועד הסרת שרירנים ואף תוצרי התעברות. היא מאפשרת הדמיה ישירה של פנים הרחם ועשויה לאפשר דגימה ממוקדמת והסרה של רקמות בתוך הרחם.
ההליך
בהתאם למשך התהליך ולקושי הצפוי, כמו גם האינדיקציה הקלינית והעדפות המטופל, ניתן לבצע הרחבה וגרידה בהרדמה מקומית, סדציה מתונה, סדציה עמוקה או בהרדמה כללית. השלב הראשון בתהליך הוא הנחת ספקולום בנרתיק כדי לראות את צוואר הרחם. לעיתים קרובות, טנקולום ממוקם כדי לייצב את צוואר הרחם. לאחר מכן, הספק ירחיב את צוואר הרחם. הדבר יכול להיעשות באמצעות הגר או מרחיבים דומים. גודל ההרחבה תלוי בכמות הרקמה שיש להסיר וכן בגודל המכשירים שבהם יש להשתמש. לאחר הרחבה מספקת, מחדירים לרחם דרך צוואר הרחם המורחב קורט, מוט מתכת עם ידית בקצה אחד ולולאה בקצה השני. הקורט משמש לגרד בעדינות את רירית הרחם ובכך להסרת הרקמה ברחם. אם נעשה שימוש בסילונית שאיבה, כמו בשאיבת ואקום, תוכנס לרחם סילונית צינורית מפלסטיק ותתחבר ליניקה כדי להסיר את כל הרקמה ברחם. רקמה זו נבדקת לשלמותה (במקרה של טיפול בהפלה או הפלה) או על ידי פתולוגיה לאיתור חריגות (במקרה של טיפול בדימום חריג).
סיבוכים אפשריים
הסיבוכים השכיחים ביותר הקשורים להרחבה וגרידה הם זיהום, דימום או נזק לאיברים הסמוכים לרבות דרך ניקוב הרחם. מלבד הניתוח עצמו, עלולים להופיע גם סיבוכים הקשורים במתן הרדמה.
עבור מטופלות שאינן בהריון זיהום לאחר הרחבה וגרידה הוא נדיר ובשל כך לא מומלץ על אנטיביוטיקה מניעתית שגרתית לחולים. עם זאת, עבור ריפוי של מטופלת בהריון, הסיכון לזיהום גבוה יותר ועל המטופלות לקבל אנטיביוטיקה הנאבקת בחיידקים הנפוצים בנרתיק ובמערכת העיכול. דוקסיציקלין היא המלצה נפוצה, אם כי ניתן להשתמש גם באזיתרומיצין.
סיכון נוסף של הרחבה וגרידה הוא ניקוב הרחם. נראה כי השיעור הגבוה ביותר של ניקוב רחם מתואר במצב של דימום לאחר לידה (5.1%) בהשוואה לשיעור נמוך יותר בריפוי אבחנתי בחולות שאינן בהריון (0.3% בחולה לפני גיל המעבר ו2.6% בחולה לאחר גיל המעבר). ניקוב עלול לגרום לדימום מוגזם או לנזק לאיברים מחוץ לרחם. כאשר יש מצב בו יש דימום מתמשך או אפשרות של פגיעה באיברים מחוץ לרחם, ניתן לבצע לפרוסקופיה כדי לוודא שלא הייתה פגיעה לא מאובחנת.
יתר על כן, סיכון נוסף הוא הידבקויות תוך רחמיות או תסמונת אשרמן. מחקר אחד מצא שאצל נשים שעברו הליך ריפוי אחד או שניים להפלה,14-16% פיתחו הידבקויות מסוימות. לנשים שעברו שלושה הליכי ריפוי חדים להפלה היה סיכון של 32% לפתח הידבקויות. הסיכון לתסמונת אשרמן נמצא ב 30.9% בנשים שעברו D&C בעקבות הפלה שהוחמצה ,ו-25% באלו שעברו D&C 1-4 שבועות לאחר הלידה. תסמונת אשרמן שאינה מטופלת, במיוחד אם היא חמורה, מגבירה גם את הסיכון לסיבוכים בהריונות עתידיים, כגון הריון חוץ רחמי, הפלה טבעית והשלה חריגה טבעית והשלה חריגה (כגון שליה פרוויה ושליה אקרטה). על פי דיווחי מקרה אחרונים, שימוש בשאיבת ואקום יכול להוביל גם להידבקויות תוך רחמיות. סקירה שיטתית בשנת 2013 הגיעה למסקנה שהפלה חוזרת ו-D&C הם גורמי הסיכון העיקריים להידבקויות תוך רחמיות.עם זאת, סקירה זו לא מצאה גם מחקרים שדיווחו על קשר בין הידבקויות תוך רחמיות ותוצאות רבייה ארוכות טווח, וכי תוצאות הריון דומות דווחו לאחר טיפול כירורגי (כולל D&C), טיפול רפואי או טיפול שמרני (כלומר, המתנה ערנית).
פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום
פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום הוא פרס המוענק על ידי מוזיאון ישראל אחת לשנתיים לאמן/אמנית שהקדישו ממיטב שנותיהם לפעילות אמנותית וחינוכית בתחום הצילום, שלה נודעה השפעה בזירת התרבות המקומית. בשנת 1974, לפני שנוסד הפרס, ניתן "מענק לצלם צעיר ע"ש קבלין" מטעם המוזיאון לצלם יעקב רוזנבלט.
היטן
היטן (ביפנית: 飛天, שמיים באנגלית: Hiten, נודעה גם כ-MUSES-A) היא גשושית יפנית מסוג מקפת לחקר הירח, חלק מתוכנית MUSES של סוכנות החלל היפנית, ששוגרה ב-24 בינואר 1990. היטן היא הגשושית הירחית הראשונה של יפן, הגשושית הרובוטית הראשונה שהגיעה אל הירח מאז לונה 24, ששוגרה על ידי ברית המועצות ב-1976, והגשושית הירחית הראשונה שלא שוגרה על ידי ארצות הברית או ברית המועצות.
היטן נשאה עימה גשושית קטנה בשם האגורומו (Hagoromo), ששוחררה על יד הירח ויועדה להיכנס למסלול סביבו. היטן עצמה שוגרה למסלול אליפטי גבוה סביב כדור הארץ, עם אפוגיאה של 476,000 ק"מ, כך שהיא תחלוף על פני הירח 10 פעמים במהלך משימתה, שהסתיימה עם התרסקותה על הירח ב-10 באפריל 1993.
היטן נקראה על שמו של מלאך בודהיסטי מעופף (לעוף -飛 HI, שמיים- 天 TEN) המנגן מוזיקה. האגורמו נקראה על שם הרעלה ששימשה את היטן.
מטרות המשימה
המטרות המרכזיות של המשימה היו: בהמשך המשימה נוספו עוד שלוש מטרות:
מבנה החללית
היטן נבנתה בצורת גליל בקוטר 1.4 מטרים ובגובה 0.8 מטרים. הגשושית האגורומו הורכבה בראש החללית. משקל החללית בשיגור היה 197 ק"ג - כאשר מתוכם 42 ק"ג הידרזין ו-12 ק"ג משקל הגשושית האגורומו. הגוף הגלגילי של הגשושית כוסה בתאים סולאריים שסיפקו כוח חשמלי של 110 ואט. בנוסף גובתה החללית בסוללה קטנה. החללית יוצבה על סיבובה סביב ציר הגליל במהירות של 10-20.5 סל"ד.
מערכת ההנעה והגישה של החללית כללה 8 מנועים בעלי דחף של 23 ניוטון ו-4 מנועים בעלי דחף של 3 ניוטון, שני חיישני שמש, סורק כוכבים ושלושה מדי תאוצה. מערכת הניווט האופטית כללה שני גלאי CCD לזיהוי הירח וכוכבים בהירים אחרים.
פרופיל משימה
היטן שוגרה ב-24 בינואר 1990, 11:46:00 UTC, על גבי משגר Mu-3S-II ממרכז החלל אוצ'ינורה שביפן, למסלול אליפטי גבוה סביב כדור הארץ. מהירות הכניסה למסלול הייתה קטנה ב-50 מ' לשנייה מהמתוכנן ולכן היטן נכנסה למסלול באפוגיאת 290,000 ק"מ במקום אפוגיאת 476,000 ק"מ. מספר תמרונים שבוצעו לאחר מכן תיקנו את מסלול הגשושית, שנכנסה בסופו של דבר למסלול המתוכנן ב-18 במרץ 1990.
עד 4 במרץ 1991 השלימה היטן שבעה יעפים נוספים על פני הירח, ואז החלה את שלב ה"אירברייק" של משימתה. ב-19 במרץ 1991 טסה היטן אל תוך שכבת האטמוספירה העליונה של כדור הארץ, בגובה 125.5 ק"מ מעל האוקיינוס השקט במהירות 11 ק"מ בשנייה. החיכוך האט את מהירות הגשושית ב-1.712 מ' בשנייה כך שהאפוגיאה הונמכה ב-8,665 ק"מ. הייתה זו הפעם הראשונה שגשושית ביצעה תמרון בלימה אטמוספירית לשם שינוי מסלולה. תמרון אירוברייק נוסף בוצע ב-30 במרץ בגובה 120 ק"מ, שהאט את מהירות הגשושית ב-2.8 מ' בשנייה נוספים, והנמיך את האפוגיאה ב-14,000 ק"מ, ובזאת הסתיימה משימתה העיקרית של הגשושית שהחלה את משימתה המורחבת.
יעף תשיעי על פני הירח שימש להעלאת האפוגיאה ל-1,532,000 ק"מ. דבר זה היווה את הפעם הראשונה בה נעשה שימוש במסלול מעבר באנרגיה נמוכה לשם שינוי מסלול, והשימוש הראשון במעבר אל הירח שדורש 0 דלתא V. ב-2 באוקטובר 1991 היטן נלכדה זמנית בשדה הכבידה של הירח ואז הוכנסה למסלול לולאתי שעבר בנקודות לגראנז' L4 ו-L5, שם תרה אחר חלקיקי אבק "לכודים" (נקודות L4 ו-L5 הן נקודות "מאוזנות" מבחינת כוח הכבידה הפועל על גופים הנמצאים בהן). ב-15 בפברואר 1993, 13:33 UTC, כשחלפה היטן במרחק 422 ק"מ מהירח, נוצל רוב הדלק שנותר לה על מנת להכניסה למסלול סביבו. הדלק הנותר שימש לריסוק הגשושית, שמסלולה החל דועך כעבור חודשיים במסלול, על קרקע הירח ב-10 באפריל 1993, 18:03:25.7 UTC, ב--34.3°N, 55.6°W.
האגורומו
האגורומו שוגרה על גבי היטן ב-24 בינואר 1990. ב-21 בפברואר 1990 כשל המשדר שעל גבי האגורומו והתקשורת עימה נפסקה. האגורומו שוחררה מהיטן ב-18 במרץ 1990 במטרה להיכנס למסלול סביב הירח. הצתת מנוע ההאטה של האגורומו אושרה על ידי תצפית מכדור הארץ, והוערך כי הגשושית נכנסה למסלול של 7,400 × 20,000 ק"מ עם זמן הקפה של 2.01 ימים. נתונים אלו מעולם לא אומתו, ובשל כך לא ידוע האם האגורומו אכן נכנסה למסלול סביב הירח.
האגורומו נבנתה בצורת פאון בעל 24 פאות, ברוחב 36 ס"מ, ובמשקל 12 ק"ג. מנוע רקטי, מונע בדלק מוצק, ובמשקל 4 ק"ג, הורכב בתוך הגשושית ושימש אותה בעת הכניסה למסלול. 16 מתוך 24 פאות הגשושית כוסו בתאים סולאריים שהפיקו יחד 10 ואט. תקשורת בוצעה באמצעות משדר ואנטנה שהורכבו בראש הגשושית. הגשושית לא נשאה עימה כלים מדעיים ורק מידע טכני, כמו הטמפרטורה, שודר לכדור הארץ.
גבעות קומס
גבעות קומס או גבעות קואומס (באנגלית: Coombs Hills) הן אזור גבעות ועמקים מבותר בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גבעות קומס, ברובן, אינן מכוסות שלג.
הגבעות ממוקמות בין קרחון אודל לבין קרחון קיימברידג'.
מקור השם
שמן של הגבעות ניתן להן על ידי משלחת הסקר הניו זילנדית.
הגבעות נקראות של שמו של די. אס. קומס (D.S. Coombs), פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת אוטאגו, שנמצאת בעיר דנידין, שבניו זילנד. קומבס סייע למשלחת בהשגת ציוד פטרולוגי שהיה חיוני לפעילות המדעית של המשלחת.
קרב ז'מפ
קרב ז'מפ (בצרפתית: Bataille de Jemappes) התרחש במהלך 6 בנובמבר 1792 בין צבא המהפכה הצרפתי וכוחות האימפריה הרומית הקדושה במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה. הקרב, אשר התרחש בקירוב לעיירה ז'מפ (כיום בבלגיה) היה ניצחון צרפתי ואפשר את הפלישה הצרפתית אל עבר ארצות השפלה האוסטריות. הכוחות הצרפתים היו ברובם מגויסים חדשים לא מיומנים תחת פיקודו של שארל פרנסואה דומורייה ומנו לערך 40,000 איש. לעומתם עמד צבא מלוכת הבסבורג תחת פיקודו של פילדמרשל אלברט קזימיר, דוכס טשן אשר מנה לערך 13,000 איש.
רקע
בקיץ 1792 שארל פרנסואה דומורייה, שר החוץ הצרפתי ומאוחר יותר מפקד ארמיית הצפון, האמין שהדרך הטובה ביותר למנוע פלישה של מלוכת הבסבורג וממלכת פרוסיה לתוך הרפובליקה הצרפתית הראשונה היא לפלוש לארצות השפלה האוסטריות (בלגיה המודרנית), אך כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה החלו את הפלישה דרך האימפריה הרומית הקדושה לפני שדומורייה היה מוכן לנוע עם צבאו צפונה לעבר ארצות השפלה, והוא נאלץ לנוע דרומה כדי להתמודד מולם. פלישת בעלות הברית נבלמה במהלך קרב ואלמי ב-20 בספטמבר 1792. מפקד בעלות הברית, קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, לא היה מוכן להסתכן במתקפה בקנה מידה מלא על קו הגבול הצרפתי, ולאחר שבילה עשרה ימים במאבק ממושך מול הצרפתים נסוג מחוץ לצרפת. דבר זה הותיר את דומורייה חופשי לנוע צפונה, תחילה להעלות את המצור על ליל אשר נמשך בין 25 בספטמבר ל-7 באוקטובר 1792, ואז לפתוח בפלישתו המתוכננת לארצות השפלה. כאשר איחרה האספקה המתוכננת של כוח אדם ונשק היה על דומורייה להוציא צו גיוס כללי בצפון צרפת שכלל גיוס כולל גם של חקלאים לא מנוסים ולאחר מכן צעד לעבר מונס, בדרך אל עבר בריסל.
הצבא האוסטרי
על הצבא האוסטרי פיקד פילדמרשל אלברט קזימיר, דוכס טשן, מושל ארצות השפלה האוסטריות. אף על פי שהיה לרשותו יותר מ-20,000 חיילים, הם היו מפוזרים לאורך קו הגנה ארוך, וכך בעת נפגש עם הצרפתים בז'מפ הוא נלחם עם 11,600 חיילי חיל רגלים, 2,170 פרשים ועם 56 תותחים. בכוח זה הוא ניסה להגן על רכס ההררי קוזמס שאורכו חמישה קילומטרים, ונע ממונס באגף שמאל האוסטרי לז'מפ בימין. הימין האוסטרי הועמד על ידי פרנץ פרייהר פון ליליין, המרכז על ידי הגנרל פרנץ סבסטיאן דה קרואה ומשמאל על ידי יוהאן פטר פרייהר.
לליליין היו שבע פלוגות בז'מפ וארבעה רגימנטים חי"ר ושלושה רגימנטים של חיל פרשים משמאלם. לדה קרואה היו שלושה רגימנטים חי"ר וארבעה רגימנטים פרשים מול הכפר קוזמס, יוהאן פטר היו שלושה רגימנטים חי"ר על הגבעות מדרום לברטיימונט, כאשר חמש פלוגות חי"ר ורגימנט פרשים שמרו על שמאלו. שתי פלוגות נוספות הושארו עוד באגף האחורי ורגימנט חי"ר היה במונס. העמדה האוסטרית נסוגה לאזור הביצות סביב נהרות טרויל והיין איפה שהיה דרך מעבר במקרה של נסיגה אפשרית. המסלול האחר היחיד שהיה זמין לכל מקרה של נסיגה אפשרית היה דרך מונס.
הצבא הצרפתי
לדומורייז היו מספר חיילים כפול מהאוסטרים. ארמיית הצפון שלו הכילה 32,000 רגלים, 3,800 פרשים ו-100 תותחים, לעבר המערכה בז'מפ נוספו לצבאו 4,000 חי"ר ו-15 תותחים. חי"ר של דומורייה כלל שלושה עשר רגימנטים של מתנדבים אשר גויסו במהלך שנת 1792, אך מרבית המפקדים הבכירים היו חיילים מנוסים או אריסטוקרטים שתמכו במהפכה הצרפתית (מפקד המרכז הצרפתי אשר נודע בשם הבדוי אגליטה נודע מאוחר יותר בתור לואי פיליפ, מלך הצרפתים). האגף הימני היה בפיקודו של הגנרל פייר דה ריאל, מרקיז דה בורנונוויל והשמאל על ידי הגנרל מארי לואי פרנד דה לה קוסאדה. הכוחות המתגברים תחת הגנרל פרנסואה הארוויל אמור היה לחזק את האגף הימני. דומורייה תכנן להשתמש במספריו הנעלים כדי להתעלות על פני האוסטרים. התוכנית הצרפתית הלכה כך: הארוויל ובורנונוויל היו אמורים לתקוף תחילה, ולהקיף את אגף השמאל האוסטרי החלש. פרנד אז אמור היה לכבוש את העיירה קווארנון מול ז'מפ. בורנונוויל היה אז עובר שמאלה לתקוף את המרכז האוסטרי, ואילו הארוויל תכנן לכבוש את מונט פאליסל במטרה לנתק את הנסיגה האוסטרית.
הקרב
המתקפה הצרפתית החלה בהפגזת ארטילריה, מיד עם עלות השחר ב-6 בנובמבר. בהמשך לכך החלו התקפות על האגפים, שאף אחת מהן לא התקדמה כצפוי. בימין הצרפתי הארוויל לא הצליח לכבוש את הכפר ציפלי, ואגף השמאל האוסטרי התחפר בעמדותיו. משמאל כבשו אנשי פרנד את קווארנון, אך לא תקפו באופן מיידי את ז'מפ. האוסטרים עדיין החזיקו ברוב עמדתם המקורית, אך דה קרואה נאלץ לחזק את אגף הימין, ובכך החליש את מרכז הקו.
בצהריים דומורייה פתח במתקפה כוללת לאורך רוב קו האש. פרנד הצטווה לתקוף את ז'מפ, ואילו הימין והמרכז הצרפתי תקפו את מרכז הקו האוסטרי. בשלב זה הצרפתים עדיין ניסו להילחם באופן קונבנציונלי, והתקדמו בשיירה לפני שהתפרסו לביצוע ההתקפה בפועל. שמונה רגימנטים מאגף בורנונוויל תקפו את הקו האוסטרי בצורה זו, ולכדו מספר תותחים לפני שהיה עליהם לסגת במנוסה לנוכח מתקפת פרשים אוסטרית. הכוחות הצרפתיים הנסוגים נרתמו על ידי מפקדיהם. באותה העת גנרל אגליטה הסדיר את חי"ר שלו לכדי שיירה מאוחדת, ופתח במתקפה עם הכיבוש של החלק המרכזי של רכס קוזמס.
תוצאה
על פניו ז'מפ לא היה ניצחון צרפתי מרשים. האוסטרים ספגו 828 אבדות, ואיבדו עוד 413 חיילים שנשבו, ואילו הצרפתים איבדו 2,000 איש, ולא הצליחו למנוע בריחה של צבא קטן בהרבה בהגנה על עמדה מסוכנת. עם זאת, בהקשר של 1792, עם חלק ניכר מהצבא הצרפתי בתוהו ובוהו, כאשר רבים מהקצינים בגלות ורבים אחרים ללא אמון מצד אנשיהם, זה היה הישג גדול. בואלמי הצבא הצרפתי נמנע מתבוסה, ובכך אילץ את בעלות הברית לפנות את כוחותיהם מצרפת, אך בז'מפ הצבא הצרפתי הביס למעשה צבא של אנשי קבע אוסטריים וכפה את נסיגתם מהשטח. הניצחון בז'מפ הגדיל מאוד את אמון הממשלה המהפכנית בפריז לצאת למתקפת נגד אל מול כוחות הקואליציה, ועודד את נטייתו למלחמה תוקפנית.
בטווח הקצר ז'מפ פתח את הדרך לפלישה הצרפתית אל תוך ארצות השפלה. העיירה מונס פתחה את שעריה לכוחותיו של דומורייה, שנשאר שם עד 12 בנובמבר. לאחר מכן התקדם לעבר בריסל, נלחם בפעולת עורף באנדרלכט ב-13 בנובמבר ונכנס לעיר ב-14 בנובמבר. הכיבוש הצרפתי הראשון הזה בארצות השפלה האוסטריות היה קצר מועד, אך גם בחודשים הספורים שעמדו לרשותם הצליחו המהפכנים להרחיק את האוכלוסייה, ולהטיל את רעיונות הנאורות החדשים שלהם על אוכלוסייה שמרנית. בשנת 1793 לא יכול היה דומורייה להגן על אזורי הכיבוש בארצות השפלה ועל עמדתו הפוליטית ונאלץ לברוח לגלות, אך ניצחונו בז'מפ היה צעד חשוב לניצחונות הצבאיים הבאים של הרפובליקה הצרפתית. קרב זה גם הבטיח שרוב הלחימה במהלך 1793 תתרחש מחוץ לגבולות צרפת.
מילאן אצ'ימוביץ'
מִילָאן אָצִ'ימוֹבִיץ' (בסרבית קירילית: Милан Аћимовић, בסרבו-קרואטית: Milan Aćimović; 31 במאי 1898, פינוסאווה, בלגרד רבתי, ממלכת סרביה-25 במאי 1945, רכס זֶלֶנְגוֹרָה בבוסניה, יוגוסלביה הדמוקרטית הפדרלית) היה פוליטיקאי סרבי, משתף פעולה עם הנאצים, אשר כיהן כשר הפנים מטעם ממשלת הבובות של מילאן נדיץ'. במלחמת העולם השנייה בשלהי 1944, לאחר שחרור בלגרד על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו, הצטרף לכוחות הצ'טניקים ונהרג בקרב עם כוחות הפרטיזנים.
קורות חייו
מילאן אצ'ימוביץ' נולד בעיירה פינוסאווה הסמוכה לבלגרד, אשר הפכה ברבות הימים לפרבר שלה. ב-1923 סיים תואר במשפטים באוניברסיטת בלגרד. בשלהי 1938 מונה לשר הפנים של ממלכת יוגוסלביה. הוא קיים קשרים הדוקים עם הנס הלם הנספח המשטרתי הגרמני בבלגרד וככל הנראה שימש לו מודיע. בפברואר 1939 הודח מכהונתו והושם במעצר בית. הוא שוחרר באוגוסט 1940.
ב-1 במאי 1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית מינו הנאצים ממשלת קומיסרים זמנית ואצ'ימוביץ' מונה לראש הממשלה ולקומיסר לענייני פנים. לאחר תחילת פעולות הגרילה נגד הגרמנים החליטו שלטונות הכיבוש להקים מחנה ריכוז לאסירים פוליטיים. האראלד טורנר ראש המנהל האזרחי מטעם הגרמנים הנחה את אצ'ימוביץ' להקים את מחנה הריכוז באנייצה וזה הטיל את הביצוע בפועל על דראגומיר יובאנוביץ'. אצ'ימוביץ' נחשב לפוליטיקאי "אפור" ולא זכה לאהדה ציבורית רחבה ועל כן מינו הגרמנים את הגנרל מילאן נדיץ' לראש "ממשלת ההצלה הלאומית" ואצ'ימוביץ' מונה רשמית לשר הפנים.
אצ'ימוביץ' תמך בסתר במחתרת הצ'טניקים. הגרמנים חשדו בו ובפעולותיו, ולבסוף ב-10 בנובמבר 1942 הועבר מתפקידו ובמקומו מונה הקולונל טנסיה דיניץ'. עם זאת, נותר בקשרים טובים עם השלטונות הגרמניים. באוקטובר 1944 שחררו כוחות הפרטיזנים של טיטו את בלגרד ואצ'ימוביץ' נמלט מהעיר. הוא הצטרף לכוחות הצ'טניקים ומצא את מותו בקרב מול כוחותיו של יוסיפ ברוז טיטו ברכס זֶלֶנְגוֹרָה אשר באזור בוסניה.
דוד מלובין
קורות חיים
נולד לרבי יוסף (בנו של רבי משה שמואל מלובער אשר ניהל עדה בעיר לובין) בשנת תקע"ו, לאחר נישואיו קבע מושבו בלובין בסמוך לזקנו. רבו המובהק היה רבי שמואל מקאמינקא כמו כן הסתופף אצל רבי ישראל מרוז'ין ורבי מנחם נחום ממקארוב (בנו של רבי מרדכי מצ'רנוביל) שהוקירוהו וכבדוהו. בשנת תרי"ז עלה לא"י עם זוגתו חיה, בנם ובתם, והם השתקעו בצפת שם שימש את רבי משה מברדיטשוב, בצפת דבקו בו תלמידיו רבי נפתלי חיים הורוויץ מדזיקוב ורבי מרדכי חיים סלאנים.
צאצאיו
בתו נפטרה על פניו בשנה הראשונה לנישואיה, ואביה השלים את יתרת נדונייתה לבעלה אחר פטירתה. בנו יוסף התארס עם בת רבי מרדכי לידר, אולם בערב שבת שקודם החתונה התמוטטה חלק מתקרת ביתו על ראשו של החתן, וכתוצאה מהפגיעה נהרג יוסף במקום. במשך כל השבת נהג כהרגלו בכל שבוע, והזמין את הנוהגים לבוא אליו בכל שבת להמשיך במנהגם גם בשבת קשה זו, ורק במוצאי שבת פרץ בבכי ומספד על אסונו הכבד בהצדיקו את הדין עליו. נפטר בז' טבת תרנ"ב, ונטמן בבית החיים הישן בצפת. נוסח המצבה כפי שצווה בצוואתו: פ"נ ר' דוד ב"ר יוסף מלובין נכד הרה"צ ר' משה שמואל מלובער, נלב"ע ז' טבת תרנ"ב.
השוק הבדואי
השוק הבדואי הוא שוק שפעל בבאר שבע מאז שנת 1905, בשנת 2017 הודיעה עיריית באר שבע על סגירתו.
היסטוריה
עד לשנת 1900, תקופת ייסוד באר שבע, סחרו בדואי הנגב בעיקר עם עזה והיו פוקדים את עזה, ח'אן יונס, רפיח ואל עריש בימי השוק של כל אחת מהן. הטורקים, שרצו להשתלט על הבדואים באזור, הן על מנת להשליט סדר במדבר והן על מנת שיוכלו לגבות מסים מאוכלוסיו, יסדו את באר שבע במקום החולש על מספר דרכי מסחר חשובות, וגבולות מטות הבדואים בסביבה הובאו בחשבון בקביעת מיקומה. העיר מוקמה בין גבולות קרקעות העזאזמה מדרום, קרקעות התיאה ממזרח וקרקעות התראבין ממערב. הטורקים הבהירו לשבטים בסביבה כי הם מתנגדים לכל חריגה מן הגבולות הבין שבטיים, שהם קבעו. פעולה זו של הטורקים הביאה לראשונה לצמצום ממדי מעגל הנדידה של שבטי האזור, וכך נקבעה באר שבע כנקודת מפגש בין שבטית. שלטונם של הטורקים באזור נמשך עד סוף אוקטובר 1917, ובין פעולותיהם למען הבדואים בתקופה זו בולט ייסדו של השוק השבועי, שנועד לשמש חלופה לשוקי עזה, ח'אן יונס ורפיח. יש לראות בפעולה זו, שהקנתה לבדואים אפשרות להצטייד בבאר שבע במצרכים שנזקקו להם לצורך נדודיהם, פעולה חשובה - משום שחסכה לבדואים את המסע לימי השוק בעזה ובסביבתה. כבר בשלב מוקדם זה הופרד "שוק הבהמות" מ"שוק הירקות". השוק פעל בימי רביעי בשבוע, בשטח שממזרח לצומת דרך חברון-דרך אילת.
תקופת המנדט (1948-1917)
האנגלים היו מודעים לכך שעל העיר לספק מספר צרכים בסיסים, הן לאוכלוסי העיר והן לאוכלוסי האזור - שבטי הבדואים. גישה זו הביאה לנקיטת מספר צעדים, שנועדו להקנות שירותים שונים, שמהם נהנו בדואי האזור. צעדים אלה היוו בסיס לשירותים שמקבלת האוכלוסייה הבדואית באזור באר שבע עד היום. במסגרת מדיניות זו חודשה פעילותו של השוק השבועי. מקומו של השוק בתקופת המנדט היה מצפון לדרך חברון בשטח פתוח. בתקופה זו גדל היקף המסחר ועלתה חשיבותו של השוק הבדואי. בשנים הגשומות הביאו הבדואים למכירה בשוק את עודפי תוצרתם החקלאית, את בהמותיהם וגם טבק וצמר. מכירת מוצרים אלו בשוק אפשרה לבדואים להצטייד במספר מוצרים כגון: סוכר, קפה, תה, אורז ואריגים, שאותם קנו תחילה בשוקי עזה, ח'אן יונס, מג'דל ופלוג'ה. שוק באר שבע גדל בתקופה זו ומספרם של הבדואים שסחרו בו גדל והלך. עם גידולו הפך השוק הבדואי לשוק החשוב ביותר באזור, ובו סחרו גם תושבי הר חברון ותושבי עזה וסביבתה. מלבד מוצרי הצריכה הבסיסיים ניתן היה למצוא בשוק בשנים האלו כמויות רבות של סחורה מוברחת, בעיקר אופיום וחשיש, שהוברחו מסוריה ולבנון דרך עבר הירדן. כבר בתקופת המנדט הגבירו תנופות המסחר ואפשריות התעסוקה במסגרתה את הקשרים בין הבדואים ובין תושבי העיר.
תקופת הממשל הצבאי (1954-1948)
מלחמת העצמאות ובעקבותיה הממשל הצבאי ניתקו את באר שבע מבדואי הסביבה למשך שש שנים. כן הופסקו הקשרים של בדואי הנגב עם תושבי הר חברון ורצועת עזה כתוצאה ממלחמה זו. מצב חדש זה, ובעיקר הפסקת קשרי המסחר, הן עם באר שבע והן עם תושבי הר חברון ורצועת עזה, נתן אותותיו בחיי הבדואים באזור ואף גרם לתנועות גדולות של בדואים לעבר יהודה ושומרון, ובעקבותיו לצמצום ניכר במספרם ברחבי הנגב. על הבדואים נאסרה כניסה לעיר, נאסר עליהם השימוש במקורות המים שבשטחה וכך גם מגע עם האוכלוסייה. בין הסיבות לאיסור זה היו התשתית המעורערת של העיר לאחר המלחמה ומיעוט התושבים בעיר, שנבצר מהם לספק את השירותים לבדואים במתכונת שהורגלו בה קודם לכן. מציאות חדשה זו הביאה, כאמור, למספר תמורות בחיי הבדואים; אחת מהן הייתה המהפכה בשיטת ההצטיידות. מהפכה זו נבעה מהיעדר אפשרויות לרכוש את מוצרי הקיום הבסיסיים בשווקים בתדירות שבה נהגו הבדואים לרוכשם קודם לכן, והביאה לכך שהיה עליהם להצטייד במוצרים אלו בכמויות גדולות בהרבה ולתקופות ארוכות. צרכים חדשים אלו, שנכפו על הבדואים הביאו לצמיחתו של מעמד חדש בחברה הבדואית "בעלי חנויות המכולת", אשר ריכזו באוהלים, ולאחר מכן בפחונים, כמויות גדולות של חיטה, אורז, תה, קפה סוכר וכדומה, ומכרו את המצרכים הללו לבני השבט בתוך "אזור הסייג".
מאמצע שנות ה-50
עם חידוש פעילותו של השוק הבדואי בשנת 1954, לאחר שהותרה שוב כניסתם לעיר בימי חמישי, הופיעו "בעלי חנויות המכולת" בשוק וקנו כמויות גדולות של מוצרים כדי למוכרם ב"חנויותיהם" במאהלי השבט. בתקופה זו פרח בשוק המסחר בבשר גמלים, שבא להתגבר על המחסור בבשר בתקופת הצנע. לקראת סוף שנות ה-50 נפסק מסחר זה, עקב מחלות של הבקר.
משנת 1959 נערך המסחר בשוק הבדואי בימים שני וחמישי. בימים ראשון ורביעי שימש מתחם השוק למסחר בסחורות יד שנייה. בשנות ה-60 העבירה העירייה את השוק לקרבת העיר העתיקה, תוך התנגדות של הסוחרים למעבר. העירייה איחדה את השוק הבדואי עם השוק העירוני, שהועבר אל קרבת העיר העתיקה, כשהוצא מהעיר העתיקה עצמה.
עיריית באר שבע החליטה על סגירת השוק בסוף פברואר 2017.
בדצמבר 2022 השוק מבאר שבע נפתח מחדש ברהט.
גיטה דאט
גיטה דאט (בבנגלית: গীতা দত্ত = גיטה דאטה באנגלית: Geeta Dutt) בשמה בלידה גיטה גוש רוי צ'אודהורי, 23 בנובמבר 1930 במחוז פרידפור, כיום בנגלדש - 20 ביולי 1972) הייתה זמרת הודית של מוזיקה קלה וקלאסית מסורתית בשפות הינדית, בנגלית ואחרות, שהתפרסמה כזמרת פלייבק של סרטי בוליווד. ללא השכלה מוזיקלית פורמלית, היא השרתה בזמרתה אווירת ריגושים וחיוניות.
ילדות וצעירות
גיטה גוש רוי צ'אודרי או בקיצור גיטה רוי נולדה בשנת 1930 כאחת מעשרת ילדיה של משפחת בעלי האחוזות (זמינדר) בכפר אידילפור, אז מחוז פרידפור חבל בנגל, בזמנו בהודו הבריטית, כיום גוסאירהט אפזילה במחוז שריאטפור במרכזה של בנגלדש. הוריה היו דבנדראנאת גוש רוי צ'אודארי ודווי אמיה. גילתה משיכה למוזיקה מילדותה, כשהוקסמה על ידי שירי השייטים על נהר פדמה בחבל מולדתה. בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, בימי מלחמת העולם השנייה, ככל הנראה בנסיבות הידרדרות המצב הכלכלי והתקרבות החזית לבנגל המזרחית עברה המשפחה לקולקטה ולאסאם כשהשאירה מאחוריה את אחוזותיה ונכסיה. בשנת 1942 כשגיטה רוי הייתה בגיל 12 עברה עם הוריה לדירת מגורים בדדאר במומבאי. רוי המשיכה את לימודיה בתיכון בנגלי מקומי. .כשהייתה בת 16 בשנת 1946 שמע אותה שרה הבמאי פנדיט האנומן פרסאד טיפל את כשרונה ונתן לה הזדמנות ראשונה לשיר שתי שורות בסרט המפורסם שלו "בהאקט פראהלאד".
הקריירה המוזיקלית
בשנים לאחר מכן קיבלה הזמרת הצעירה חוזה קבוע ועד שנת 1950 הפכה למוצלחת שבזמרות הפלייבק ההודיות בז'נאר השירים העצובים-מלנכוליים. בסרט "ג'וגאן" משנת 1950 הקליטה 12 שירים. בשנת 1951 בזמן שהקליטה את השיר "טדביר סה ביגדי הוי טגדיר" בסרט "באזי" עשתה היכרות קרובה עם במאי הסרט, גורו דאט. בשנת 1953 השניים התחתנו. מאז הלאה היא שרה במיוחד בסרטי בעלה. אחרי הרומן שפיתחה גורו דאט ב-1957 עם כוכבת חדשה של סרטיו, וחידה רחמן, חיי הנישואים התערערו והזמרת חיפשה נחמה בשתיית אלכוהול. גורו דאט מת ב-1964 ממנת יתר של כדורי שינה ואלכוהול, ככל הנראה ניסיון התאבדות שלישי שהצליח. ב-1958 אחרי שרב עם לאטה מנגשקר, הדיווה האחרת של זימרת הקולנוע ההודי, חזר הבמאי סוצ'ין .ד. בארמן לגיטה דאט כדי שתשיר בסרטיו במקום הזמרת אשה בוסלה שקולה נראה לו גס מדי. אולם מצוקותיה מנעו מדאט לבצע את השירים לפי ציפיותיו של בארמן. גם הוא וגם הבמאי או.פ. נאייאר החלו להעדיף ולטפח את הכוכבת העולה, אשה בוסלה. גיטה דאט סבלה באותה תקופה ממשבר נפשי ונגררה לקשיים כלכליים. ניסתה להזניק מחדש את הקריירה שלה על ידי הקלטות בחג דורגה פוג'ה ועל ידי מופעי במה. שיחקה את התפקיד הראשי בסרט הבנגלי "בדהו דאראן" (1967) זכתה בהצלחה אחרונה בשירתה את שיריו של קאנו רוי בסרט "אנובהאב" בשנת 1971 גיטה דאט נפטרה משחמת הכבד במומבאי ב־1972.
חייה הפרטיים
החל מ-26 במאי 1953 גיטה דאט הייתה נשואה למשך מספר שנים לבמאי הקולנוע גורו דאט. להם נולדו שלושה ילדים:טארון (1985-1954), ארון (2014-1956) ונינה (ילידת 1964)
שירים מפורסמים
שירים תחת הדרכתו של הבמאי סוצ'ין בארמן
שירים של המלחין או.פ. נאייאר
שירים בהדרכת הבמאי המאנט קומאר
תחת הדרכתו של מדאן מוהאן
שירים מן הסרט "ג'וגאן":
שירים בבנגלית:
Know hope
Know Hope הוא שם העט של אמן הפוסט גרפיטי הישראלי-אמריקאי אדם יקותיאלי. הוא החל להציג את יצירותיו ברחובות תל אביב בשנת 2005, בין השאר בכיכרות השונות בעיר, בכיתובים על קירות מבנים מוזנחים ובגינות ציבוריות.
הפסבדונים שלו הוא משחק מילים בין הומופונים: הביטוי האנגלי "No hope" פירושו "אין תקווה"' ומשמעות הפועל באנגלית "to know" היא "להכיר" או "לדעת".
בעבודותיו משתמש האמן בטכניקות המשלבות ציורי קיר, הדפסים, הדבקי-קרטון ואפילו מוביילים. על אף שבתחילת דרכו הציג ברחובות העיר בלבד וללא הסכמה פורמלית של הרשויות, כיום מציג "Know Hope" את עבודותיו גם במוסדות לגיטימיים כמו הביאנלה בהרצליה, אירוע "פצ'ה קוצ'ה" בתל אביב, ואף בחו"ל (בין השאר בלונדון, בנורווגיה, בלוס אנג'לס ובמנהטן).
תחילת עבודתו
"Know hope" נולד בדרום קליפורניה שבארצות הברית, ועלה לישראל עם הוריו כשהיה בן 10. לדבריו, מעולם לא למד אמנות במוסד על-תיכוני, אך תמיד היה מוקף באמנות. שני הוריו אמנים, ועיקר ניסיונו והידע שלו נרכשו על ידי ניסוי וטעייה.
עבודותיו החלו להופיע ברחובות העיר תל אביב בשנת 2005, בעיקר בכיתובי גרפיטי באמצעות תרסיס צבע שהציגו את כינויו על ארונות חשמל, לוחות מודעות, חומות וקירות של מבנים, עניין שהיווה מעין חידה באשר לשאלת קיומו. רק כאשר הציג מספר מעבודותיו במקומות ציבוריים ומקוריים (כמו באתר השיפוצים ברחוב בר גיורא בשנת 2006, ובאזור גדר ההפרדה בבית לחם בשנת 2007) החל הציבור בעיר מתעניין בהן.
המעבר לקונצנזוס בקהילת האמנות בישראל
עם הזמן ובשל השאיפה להדביק טרנדים גלובליים בעולם האמנות, המעודדים יצירה חתרנית (כמו של אמן הגרפיטי הבינלאומי בנקסי, למשל), הפכו עבודותיו של "Know hope" ושל אמני פוסט-גרפיטי אחרים לפופולריים יותר ויותר – ראשית בגלריות בתל אביב (כמו גלריית "אורבניקס"), ולאחר מכן גם במוסדות יוקרתיים ו"מעונבים" יותר בעולם האמנות כמו הביאנלה בהרצליה. על המעבר לקונצנזוס, אמר "Know hope" שהוא מודע למחיר שהוא עלול לשלם בעקבות העיסוק באמנות ממוסחרת, הכוללת מכירת עבודות והצגתן תמורת תשלום. מאידך, טוענים מנהלי גלריות וחוקרי אמנות כי המעבר מהרחוב לגלריות הוא בעצם משאלת לבם של אמנים אלה, וכי רצונם הוא לתקשר עם הציבור כמו האמנים הממוסדים.
איי ABC
שלושת האיים משתייכים לממלכת ארצות השפלה של הולנד. ארובה וקורסאו הם טריטוריות אוטונומיות.
הולנדית הייתה השפה הרשמית באיים במשך רוב ההיסטוריה שלהם. אנגלית הפכה לשפה הרשמית באנטילים ההולנדים בשנת 2007.
היסטוריה
יש הסבורים שאיי ABC התגלו לראשונה על ידי אחד הקפטנים של כריסטופר קולומבוס, אלונסו דה איידה (Alonso de Ojeda), אשר הגיע לראשונה לקוראסאו במאי 1499. הוא אמר שהוא כינה את האיים "איי הענקים" (Las Islas de los Gigantes) בשל מראם של התושבים הילידים. באופן רשמי הם התגלו על ידי אמריגו וספוצ'י, כאשר הקרטוגרף שלו חואן דה לה קוזה ביצע לראשונה רישומים לאיים. המתיישבים הספרדים הראשונים באי, שלא הצליחו למצוא בו זהב, חטפו את רוב הילידים על מנת שיעבדו עבורם כעבדים בהיספניולה. ב-1527 הקימו הספרדים ממשל עבור האיים והדת הקתולית הפכה דומיננטית באיים.
ג'ואן פרוגט
ג'ואן פרוגט (באנגלית: Joanne Froggatt; נולדה ב-23 באוגוסט 1980) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אנגלייה. התפרסמה בזכות תפקידה בסדרת הדרמה "אחוזת דאונטון"; עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשנת 2014 וקיבלה עבורו שלוש מועמדויות לפרס אמי.
איי ABC
היסטוריה
בשנת 1634 הולנד נלחמה בספרד על השליטה על באיים. ההולנדים ניצחו במלחמה ובעקבות כך האיים עברו לשליטה הולנדית. חברת הודו המערבית ההולנדית פיתחה את האזור, והקימה נמל מרכזי בקוראסאו. לביטול סחר העבדים ב-1863 הייתה השפעה הרסנית על כלכלת האיים, אף על פי שהכלכלה שבה והתעוררה עם גילוי הנפט בוונצואלה בתחילת המאה ה-19, ובעקבות כך האיים הפכו לבתי זיקוק גדולים.
ג'ואן פרוגט
ביוגרפיה
פרוגט נולדה בכפר ליטלבק שבצפון יורקשייר, צפון אנגליה לאן וקית' פרוגט. למדה דרמה עם קבוצת דרמה מקומית בעיר סקרבורו ומשחק ב"בית הספר לתיאטרון רדרופס" שבעיירה מיידנהאד.
קריירת משחק
פרוגט החלה את דרכה כשחקנית בשנת 1997 באופרת הסבון הבריטית "קורוניישן סטריט" בתפקיד האם הצעירה זואי טייטרסאל. בשנת 2009 לוהקה לעונה השלישית של הסדרה " רובין הוד" לתפקיד קייט מלוקאסלי.
ריתוך רקמות
ריתוך רקמות הוא התהליך של שימוש באנרגיית לייזר כדי לאחד או לחבר רקמות. הלייזר גורם לשינוי המבנה המולקולרי של הרקמות, כך שהרקמה החדשה יכולה להתחבר עם סוג מסוים של רקמות שכנות. סוג אחר של ריתוך רקמות מתבצע באמצעות חומר טבעי (כמו אלבומין), ושימוש בלייזר מתאים כדי לחמם את האלבומין ולהשתמש בו כדי לאחד את הרקמות בתהליך הדומה להלחמה.
כיום, חיבור רקמות מתבצע באמצעים מכניים לרוב (כגון תפירה, הידוק באמצעות אטבים, או שידוך), ולפעמים באמצעות דבקים ביולוגיים או דבקים לא ביולוגיים. בתנאים אופטימליים שימוש בריתוך רקמות יכול להיות מהיר יותר, פחות טראומטי, וקל יותר לשימוש. עד כה, החסרונות הבולטים ביותר של השיטה הם עוצמת החיבור, ואי אחידות בתוצאות החיבור בין נבדקים.
ריתוך רקמות היא טכנולוגיה רפואית חדישה שהתחילה להתפתח בסוף שנות השבעים, ועדיין נמצאת בשלבי מחקר מתקדמים לצורך הבנה טובה יותר של התהליך ובמטרה לייצר הליך שימוש אחיד שאינו תלוי ברופא.
היסטוריה
השימוש הראשון הניתן לשחזור בטכנולוגיה היה על ידי Jain ו-Gorisch ב-1979, ובו חקרו חיבור של כלי דם קטנים מאוד (מיקרו-וסקולרים) באזור העורקים הקרוטידים והעורקים הפמורלים (הנמצאים בירך) בחולדה, באמצעות לייזר מצב-מוצק מסוג ND:YAG באורך גל 1064 ננומטר.
לאחר מכן, בוצעה סדרת ניסויים עם לייזר פחמן דו-חמצני באורך גל 10.6 מיקרומטר. לייזר מסוג זה היה בשימוש רפואי רחב באותה תקופה (בעיקר בניתוחים באמצעות לייזר), ולכן היה זמין לביצוע המשך הניסויים בתחום. השימוש בלייזר פחמן דו-חמצני הצליח במידה מסוימת, אך בה בעת נרשמה עלייה במספר המקרים בהם כלי הדם סבלו ממפרצת ומפתיחה של פצעים ישנים, וחוזק התיקון היה חלש. הסיבה לכך נעוצה בכך שאורך הגל של לייזר פחמן דו-חמצני נבלע טוב מאוד במים – החומר העיקרי שממנו עשויות רוב הרקמות בגוף האדם. עומק החדירה האופטי של הלייזר הזה ברקמה הוא כ-17 מיקרומטר, בעוד שעובי דופן כלי הדם הוא כ-100 מיקרומטר. זה גורם לכך שכדי לחמם את כלי הדם לרמה של ריתוך חזק מספיק, נדרש להשתמש בלייזר חזק מאוד שיחמם מאוד את דופן כלי הדם ואף יפגע בו.
כדי לבצע חימום אחיד של הרקמה, בוצעו ניסיונות שימוש בלייזר ארגון (בעל עומק חדירה לרקמה של כ-700 מיקרומטר). רודני ווייט פיתח שיטה לריתוך של כלי דם בינוניים ושל מעיים. למרות הקושי הרב לשמור על מתח פנים חזק יותר בכלי דם גדולים יותר, הטכניקה שלו הוכחה כיעילה לטווח ארוך. הבעיה בטכניקה זו היא שקיים שוני רב בעוצמת הריתוך הנדרשת ובאמינותו בין מטופלים שונים בשל ריבוי גורמים משתנים בניסוי (כמות שונה של המוגלובין, עובי הרקמה וכמות מים משתנה).
בנוגע לכלי הדם קטנים מאוד (מיקרו-וסקולרים), בס החליט להתאים את סוג הלייזר לקוטר כלי הדם. הוא השתמש בלייזר THC:YAG באורך גל של 2.15 מיקרומטר בעל עומק חדירה של כ-285 מיקרומטר, ובכך הצליח לאחות כלי דם בעלי עובי דופן של 100 מיקרומטר בלי לחמם יתר על המידה את כלי הדם.
הלחמה באמצעות לייזר
בשונה מתהליך ריתוך רקמות באמצעות לייזר, בתהליך הלחמת הרקמות משתמשים בדבקים ביולוגיים המבוססים על חלבונים כדי לחזק את החיבור וליצור הליך רפואי אחיד שלא תלוי בפרמטרים משתנים רבים. בהליך זה מורחים את הדבק הביולוגי על הרקמות, ומחממים אותו באמצעות לייזר כך שהוא יידבק לשתי הרקמות.
טכניקה מתקדמת יותר היא שימוש בדבקים המחוזקים על ידי צבע. בצורה הזאת ניתן להשפיע על אורכי הגל הנבלעים בדבק, ולהשתמש בהתאמה בלייזר שייבלע יותר טוב בדבק, ופחות ברקמות. בשיטה זו ניתן להשתמש בלייזר קטן יותר ופחות עוצמתי, שיותר קל לייצור (למשל, לייזר דיודה) ועדיין להשיג חיבור חזק.
שימושים
שימושים נוספים נחקרים בתחומים גינקולוגיה, נוירוכירורגיה, אורתופדיה, אורולוגיה, טיפול בנפגעי קרב, ותחומים נוספים.
ג'ואן פרוגט
קריירת משחק
בשנת 2010 זכתה פרוגט להערכה רבה בבריטניה על משחקה בתפקיד החיילת הפוסט טראומטית סוזי בסרט העצמאי " In Our Name". בשנה זו החלה פרוגט את תפקידה בתור אנה סמית', המשרתת הראשית בסדרת הדרמה הפופולרית "אחוזת דאונטון". פרוגט הועמדה על הופעתה בסדרה לפרס אמי בשנת 2012 ובינואר 2015 זכתה במפתיע בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה.
בשנת 2017 החלה לשחק במיני-סדרת הדרמה "שקרן, שקרנית" ברשת הטלוויזיה הבריטית ITV.
בשנת 2021 לוהקה למיני-סדרה ביוגרפית בת 6 פרקים של רשת ITV "אנג'לה בלאק", שם שיחקה לצד מיכיל האוסמן אשר גילם את בעלה.
חיים אישיים
פרוגט נשואה משנת 2012 לג'יימס קאנון.
איי ABC
היסטוריה
האיים הפכו לחלק מהאנטילים ההולנדיים ב-1954, והולנד העניקה לאיים אוטונומיה פוליטית בתוך ממלכת הולנד. בשנת 1986 ארובה נפקדה מהאנטילים ההולנדים והפכה למדינה נפרדת בתוך הממלכה. עם פירוק האנטילים ההולנדים ב-10 באוקטובר 2010, זכתה קוראסאו למעמד דומה לארובה. בונייר הפכה לרשות מוניציפלית של הולנד, אם כי כיום היא שומרת על מעמדה כטריטוריה מעבר לים של האיחוד האירופי.
רכבת קרונית הסוסים
רכבת קרונית הסוסים היה רכב במסלול קבוע שנסע על מסילת ברזל והקרונית הייתה רתומה לסוסים. קרונית הסוסים הייתה סוג של רכבת או חשמלית (tram).
היסטוריה
תחילתו של התחבורה (בעצם ההעברה) ברכבת התפתחה במסלולי פסי עץ שנבנו במכרות, עליהם הועבר החומר שנכרה והעגלות נדחפו על המסלול כוח אנושי. מסילת העץ חוזקו במבני ברזל במאה ה-18 ולאחר מכן הוחלפו לגמרי במסילות מברזל. מסילת הברזל איפשרה להעביר כמות ניכרת של מטען, שעבורן החלו להשתמש בסוסים בסביבות 1767. היתרון של קרוניות הסוסים האלה על העגלות היה ההתנגדות הנמוכה יותר לעומס, יכולת העמסה גבוהה יותר, שימושיות בלתי תלויה בלחות וריצה קלה וחלקה הרבה יותר של קרון המטען. רכבות קרונית הסוסים הציבוריות היו מסילות הברזל הקדומות.
הממלכה המאוחדת
רכבת קרונית הסוסים שימשה לראשונה להובלת נוסעים בשנת 1803 על ידי חברה בשם Surrey Iron Rail, שהשיקה כרכרות רתומות לסוסים שנסעו על מסילות בדרום לונדון.
שירותי ה"חשמלית" הראשונים מחוץ ללונדון הופעלו על ידי Swansea and Mumbles Railway בוויילס, תוך שימוש בכרכרות שתוכננו במיוחד על קו שהיה קיים שנבנה עבור מטענים רתומים לסוסים. נוסעים בתשלום הובלו על קו בין Oystermouth, Mumbles ו-Swansea Docks משנת 1807. כביש הרכבת קרונית הסוסים של גלוסטר וצ'לטנהאם (1809) נשא נוסעים אף על פי שמטרתה העיקרית הייתה משא.
ארצות הברית
בארצות הברית הופיעה הרכבת הזו לראשונה בניו אורלינס בשנת 1832, שהופעלה על ידי חברת Pontchartrain Railroad, ואחריה אלה בשנת 1832 הרכבת ניו יורק והארלם בניו יורק (New York and Harlem Railroad). הקרוניות של זו האחרונות תוכננו על ידי ג'ון סטפנסון מ ניו רושל, ניו יורק, ונבנו בחברה שלו בניו יורק. בקרוניות מסוג זה המוקדמות ביותר השתמשו בסוסים ולפעמים בפרדות, בדרך כלל שניים כצוות, כדי לגרור את הקרונית. עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-19, היו בארצות הברית 415 חברות רכבת רחוב שפעלו לאורך מעל של מסלולים והסיעו 188 מיליון נוסעים בשנה באמצעות קרוניות סוסים. בשנת 1890 תושבי ניו יורק ביצעו 297 נסיעות לנפש בשנה בקרונית סוסים. לסוס של קרונית כזו הייתה בממוצע תוחלת חיים של כשנתיים.
פרס פרשיה שימל
פרס פרשיה שימל (באנגלית: Percia Schimmel Award) ניתן על ידי האגף לארכאולוגיה במוזיאון ישראל לחוקרים על תרומתם לארכאולוגיה של ארץ ישראל וארצות המקרא. הפרס נוסד ב-1979 על ידי אספן העתיקות והנדבן האמריקני נורברט שימל (Norbert Schimmel) לזכר אימו.
מיקלה בסו
מיקלה אנג'לו בסו (Michele Angelo Besso; 25 במאי 1873 – 15 במרץ 1955) היה מהנדס יהודי-שווייצרי-איטלקי מומר. נודע בעיקר בשל קרבתו לאלברט איינשטיין.
שווייץ-איטליה
מיקלה בסו נולד ברייסבך (Riesbach), אחד מרובעיה של ציריך, לזוג יהודים איטלקים: ג'וזפה בסו וארמיניה (לבית קנטוני). המשפחה גרה בציריך בגלל עבודתו של האב כמנהל הסניף שם, של חברת הביטוח האיטלקית הגדולה אסיקורציוני ג'נרלי. הם שבו ב-1879 לטריאסטה, איטליה, מקום הולדתו של האב ומרכזה של חברת הביטוח ג'נרלי, בעקבות עלייתו של האב בדרגה ושם בסו גדל. הוא סולק מבית הספר התיכון בו למד בטריאסטה, כשהיה בן 17, למד זמן קצר באוניברסיטת רומא ובאוקטובר 1891 התקבל ללימודי הנדסה ב. סיים כמהנדס במרץ 1895.
ב-1896 התקבל בסו לעבודה כמהנדס בחברה שווייצרית גדולה לייצור מכונות טקסטיל, "ריטר", שמרכזה היה בעיר וינטרת'ור (Winterthur) שליד ציריך. שנה לאחר מכן מי שהכיר לבסו את אשתו אנה וינטלר (1872–1944) היה אלברט איינשטיין. אהובתו הראשונה של איינשטיין הייתה מארי וינטלר, אחותה הצעירה של אנה. שתיהן לא היו יהודיות.
ב-1898 נולד לבסו, בנו (בהמשך נולדה לו גם בת) ובאותה שנה הוא גם החליף מקום עבודה וחזר לאיטליה. הוא לא חזר עם זאת לטריאסטה, בה גדל, אלא למילאנו, שם גרו בני משפחתה של אמו וגם בני משפחתו של אלברט איינשטיין. במשך שלוש השנים 1898–1901 בילה אלברט איינשטיין את כל חופשותיו מהלימודים במילאנו עם משפחתו ומשפחת חברו, כשלושה חודשים מדי שנה.
באוקטובר 1901 נפטר אביו של בסו והוא עזב את מילאנו וחזר לטריאסטה. הידידות שלו עם איינשטיין, שהחלה בציריך ונמשכה במילאנו לא פסקה גם בטריאסטה, כשאיינשטיין החל במקביל לעבוד במשרד הפטנטים הרשמי השווייצרי בברן.
ברן, שווייץ
בינואר 1904, כשנתיים לאחר שאיינשטיין התקבל למשרד הפטנטים הצטרף לשם גם בסו. לא רק שהתקבל, היה זה אפילו כבוחן טכני בדרגה אחת מעל לאיינשטיין. עם זאת, עינו של איינשטיין לא הייתה צרה בכך, משום שזה היה בדיוק מה שאפשר לשניים להמשיך בחילופי רעיונות מדעיים באופן ישיר ומיידי.
בסו הוא שהכיר לאיינשטיין את עבודותיו של ארנסט מאך, מבקר הפיזיקה הקלאסית, הנחשב כמי שהשפיע על גישתו של איינשטיין לפיזיקה, ותרם בכך להתפתחות תורת היחסות. במאמרו מ-1905 על תורת היחסות בסו היה האדם היחיד שאיינשטיין הכיר בתרומתו לרעיונותיו.
ב-1908 איינשטיין קיבל את משרתו האקדמית הראשונה באוניברסיטת ברן ועזב את משרד הפטנטים. בסו ידידו נשאר באותו משרד עוד שנים רבות. אולם גם כשהתרחקו גאוגרפית עם השנים וגם לאחר שבסו המיר את דתו לנצרות המשיך איינשטיין וניהל מפגשים, שיחות רבות ותכתובת ענפה ביותר עם בסו, בהם דנו השניים על מהות המרחב והזמן, בנוסף לעניינים אישיים שונים. איינשטיין כינה את בסו "ארגז התהודה הטוב ביותר באירופה" בנוגע לרעיונות פיזיקליים ובמכתב מ-1918 אמר עליו: "אף אחד לא קרוב אליי כמוהו ואיש איננו מכיר אותי כמוהו".
באחד ממכתביו לבסו הקניט אותו איינשטיין על המרת הדת שעבר, אך במקביל התרשם מנכונותו ללמוד עברית גם לאחר שהיה לנוצרי. קשיי השפה הרתיעו את איינשטיין בעוד בסו התגבר עליהם.
ב-1926 נעשה ניסיון לפטר את בסו ממשרד הפטנטים והיה זה איינשטיין שהציל את משרתו של חברו, במכתב נלהב שכתב להנהלת המשרד. באותה עת היה איינשטיין כבר זוכה פרס נובל לפיזיקה ולכן הייתה השפעתו כה רבה.
בסו נפטר בז'נבה ב-1955. במכתב תנחומים ששלח איינשטיין למשפחתו הוא כתב להם את המשפט המפורסם: "כעת בסו עוזב את העולם המוזר הזה, קצת לפני. אין לכך משמעות. אנשים כמונו, המאמינים בפיזיקה, יודעים שההבחנה בין עבר, הווה ועתיד אינה יותר מאשליה עיקשת". איינשטיין נפטר חודש אחד ושלושה ימים אחרי בסו.
דנמרק באירוויזיון 2022
דנמרק השתתפה באירוויזיון 2022, שהתקיים בטורינו שבאיטליה, עם השיר "The Show" של להקת REDDI. זו הייתה השתתפותה ה-50 של המדינה באירוויזיון. בדומה לשנותיה הקודמות בתחרות, רשות השידור הדנית DR הפיקה את הקדם הארצי לאירוויזיון, "Dansk Melodi Grand Prix", שממנו נבחר הנציג והשיר. בשנה זו כשלה המדינה בניסיון להעפיל לגמר התחרות.
רקע
קדם לאירוויזיון 2022, דנמרק השתתפה בתחרות האירוויזיון ארבעים ותשע פעמים, מאז הופעת הבכורה שלה ב-1957. היא הגיעה למקום הראשון שלוש פעמים: ב-1963, עם "Dansevise" של גרטה ויורגן אינגמן; ב-2000, עם "Fly on the Wings of Love" בביצוע האחים אולסן וב-2013 עם השיר "Only Teardrops" של אמילי דה פורסט. באירוויזיון 2021 הגיע הצמד הדני פיר ופלמה, עם השיר "Øve os på hinanden", למקום ה-11 בחצי הגמר, ולא העפילו לשלב הבא בתחרות. דנמרק בחרה את כל נציגיה באמצעות הקדם "Dansk Melodi Grand Prix".
לפני האירוויזיון
תחרות Dansk Melodi Grand Prix 2022 הייתה המהדורה ה-52 של הקדם הדני לאירוויזיון. היא התקיימה ב-5 במרץ 2022 בעיר הרנינג ובהנחייתם של טינה מולר ומרטין בריגמן. שודרה ב-DR1, באתר האינטרנט של רשות השידור ובשירותי הסטרימינג של DR TV. צפו במשדר 985,000 צופים בדנמרק בלבד.
שמונה שירים, כולם בליווי תזמורת הקדם המסורתית של DR, התחרו בערב אחד שבו נקבעה הזוכה על פי שתי מערכות הצבעה: בראשונה, שלושת השירים שקיבלו את מירב הנקודות העפילו לשלב הבא באירוע. היא שילבה את ההצבעות לפני המופע, שנקלטו ב-28 בפברואר עד 4 במרץ, וההצבעות שהוזנו במשדר על ידי הקהל. במערכה השנייה אופסו כל נתוני ההצבעות. הצופים יכלו להצביע באמצעות הודעת SMS או ביישומון Melodi Grand Prix.