cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הגת בארץ ישראל
גת פשוטה
הגתות נחצבו בסלעי גיר רכים המכוסים בשכבת גיר מוקשה. כמו כן, היו אנשי התקופה משתמשים בשקעים טבעיים על משטח סלע דולומיט. בתחילה כללו הגתות שנחצבו משטח שעליו דרכו את הענבים, בור איגום שאליו נאסף מיץ הענבים- התירוש ובו תסס ליין. מבור האיגום הועבר היין לכלי אחסון. בנוסף השתמשו האנשים בגתות בסיסיות זעירות שנחצבו על לוחות אבן והיו יכולים לשמש גם להפקת שמן זית. רק בתקופה מאוחרת יותר בנו גתות ייחודיות ליין ובתי בד להפקת שמן הזית. עם הזמן הוגדלו הממדים של משטחי הדריכה והועמקו בורות האיגום. החשש לחדירת חיות, רמשים ולכלוך לתירוש התוסס הביא לכך שלאחר מילוי בור האיגום כדי שני שלישים עד שלושה רבעים מנפחו, הוא כוסה כדי למנוע כניסתם של גורמים מזיקים אלו. בתקופה הברונזה הקדומה (2800 לפנה"ס) נמצאה עדות בהרי שומרון לגתות עגולות ובמרכזן בור איגום שעל פיתחו ניצב מכסה מעוגל.
מכבש הקורה
באלף הראשון לפסה"נ בתחילת התקופה ההלניסטית, נכנס גורם נוסף לשימוש בגתות ארץ ישראל והוא מכבש הקורה. מכבש זה היה בנוי מקורת עץ ארוכה שקצה האחד עוגן בגומחה שנחצבה בדופן משטח התסיסה/דריכה, ועל קצה השני הועמסו משקולות אבן. הקורה נשענה על סלסילות שאליהן הוכנסו שיירי הענבים והפעילה לחץ גדול מאוד עליהם. כך יועלה הסחיטה על זו של מכבשים אחרים. התפתחות הגתות והפיכתן למורכבות יותר, הביאו להרחבה של מגוון היינות שיוצרו.
הגת המשוכללת
בתקופה ההלניסטית (מאה 4 לפסה"נ עד המאה הראשונה לפסה"נ), הגת המשוכללת נכנסה לשימוש, בגת זו נוספו לשטח התסיסה/דריכה משטחים נוספים, שנוקזו אל משטח עבודה מרכזי שלעיתים שימש גם כתא דריכה/תסיסה גדול. המשטחים אפשרו לערום ענבים או לייבשם חלקית ולהפיק תירוש ראשוני שניגר מתחתית ערימת הענבים אל תא הדריכה/תסיסה. הופעת המשטחים הצדדיים הייתה שלב ביניים בשינוי נוסף במבנה הגתות ותפעולן. בתחילת התקופה הרומית (החל מהמאה הראשונה לפסה"נ) החליפו תאים לא מקורים את אותם משטחים, תאים אלו נבנו מסביב למשטח הדריכה/תסיסה. לתוספת תאים צדדיים אלו הקנתה מספר יתרונות כגון האפשרות ליצור מיני יין נוספים מענבים שייובשו בבורות הדריכה/תסיסה עקב הבשלת יתר, באופן כללי ליצור של יותר ממין אחד של יין (יינות שונים דורשים תהליכי תסיסה שונים וריבוי התאים אפשר זאת). בנוסף ריבוי התאים הקנה יתרון של אפשרות ניצול טוב יותר של מתקני העזר בגת (מכבש, בורות איגום וכו'). הקניית גמישות תפעולית לגת (הכנת יותר מיין אחד בו זמנית), כנראה שאותם תאים נוספים שנבנו מסביב למשטח הדריכה/תסיסה, הקנו לגת תפקידים רב תכליתיים אשר בהם היה ניתן לייצר מספר מיני יינות בכל מחזור ולעיתים גם "דבש ענבים".
טיח הידראולי
גורם נוסף שנכנס לשימוש בתקופה הרומית המוקדמת בארץ, הוא השימוש ב"טיח הידראולי" טיח אטום לנוזלים ועמיד לחומצות וקשה. היה צורך לחדשו מדי פעם וניתן ללמוד זאת משכבות טיוח רבות שנתגלו בגתות ברחבי הארץ. לפני תקופה זו, גם בתקופות הקדומות היו משתמשים אנשים בטיח, אם כי היה פשוט מאוד, רך, מסיס במחומצות והשתמשו בו בעיקר לסתימת סדקים. הטיח הקודם היה עשוי בעיקר על בסיס סיד וחול והיה ניזוק בקלות מן החומצות המצויות בתירוש וביין. במהלך התקופה הרומית ועם התקופה הביזנטית הוכנסו לגתות שני שכלולים נוספים. האחד היה ריצוף בפסיפס של משטחי הדריכה/תסיסה, התאים סביבם, בורות האיגום ובורות השיקוע או סינון. הציפוי בפסיפס לא החליף את הטיח ההידראולי אלא צורף אליו וכך שילב בין יתרונות החוזק והעמידות של אבני הפסיפס עם האטימות של הטיח. סוג ריצוף זה הביאו לשיפור תברואתי שמנע את כניסת הפטריות והחיידקים אשר השתמרו בסדקי החציבה באבן או בטיח לתוך היין. כמו כן הכנסת רצפת הפסיפס הקל בניקיון הגת ושימורו.
בתי גתות
בסביבות המאות ה-6 וה-7 לספירה (סוף התקופה הביזנטית) הופיעו בארץ מערכות שנקראו "בית גתות":
מפעלים תעשייתיים מתוחכמים לייצור יינות, כללו משטח דריכה בשני מפלסים המשטח העליון היה מרוצף פסיפס ומחולק לתאים ששימשו לאחסון ולדריכה. התאים הופרדו זה מזה באמצעות מחיצות וברצפת כל אחד מהם הותקן פתח צר או שניים. הנוזל שהופק במשטחי הדריכה העליונים נוקז דרך פתח בתקרת המבנה, אל התאים המקורים שבמפלס התחתון לאחר שפתחי הניקוז בהם נאטמו בעזרת פקקים. אותם תאים מקורים מוקמו סביב משטח עבודה מרכזי שהיה במפלס התחתון של בית הגתות. בתאים המקורים תסס נוזל הענבים, בסיום תהליך התסיסה נוקז למשטח העבודה המרכזי, בו הותקן בסיס למכבש בורג שבאמצעותו סחטו את שיירי הענבים. בסמוך למשטח המרכזי, מעט נמוך ממנו, נבנו בור שיקוע או בור סינון, כמו כן בורות איגום.
אלו הם טיפוסי הגתות העיקריים שנתגלו בארץ ישראל, עם סוף השלטון הביזנטי בארץ ועליית האסלאם, יצאו בהדרגה הגתות ומפעלי היין כמעט לחלוטין מידי שימוש והגתות חדלו מלהבנות.
סחיטה
לאחר שהובאו לגת הענבים היו מפוזרים על משטח הדריכה ונסחטים על ידי דריכה רגלית עליהם. הלחץ של רגלי הדורכים אינו מאפשר מעיכה מלאה של הענבים, אך הוא מפריד אותם מן האשכול, מקצתם שלמים ואחרים מעוכים חלקית. במקומות שונים נמצאו גתות בהן גלילי אבן שמשקלם הגיע לטונה ויותר, משערים כי אלו שימשו לסחיטה של שיירי הענבים, שאפשרה כמו כן את ריסוק החרצנים ובכך הוספת טעמים נוספים ליין. עדות תבליט אבן מן הקבר של האציל מררוכא בסקרא שבמצרים, ממלכה שהייתה בקשר עם ארץ ישראל, נראים נגנים הנותנים את הקצב לדורכים בגת.
תסיסה
תהליך הסחיטה להפקת התירוש נעשה תחילה בגתות קטנות והתירוש הותסס בבור איגום קטן או בכלי אחסון. מאוחר מכך, בסביבות האלף השני לפסה"נ הועתקה התסיסה מבור האיגום או כלי האחסון, לתסיסה בתא דריכה/ תסיסה ותהליך התסיסה הועבר לשלב מאוחר יותר בסדר הפעולות. פעולה שעל פי רוב הדעות נועדה להרחיק לכלוך ומוצקים מהתירוש טרם התססתו הייתה פעולת הסינון והצללת התירוש. כדי לקבל תירוש צלול שיקעו את השיירים המרחפים באמצעות הוספת חוואר מפורר (סידן פחמתי) או גיר כתוש. כדי שהשמרים יפעלו ביעילות מרבית, היה עליהם להיות פרודים זה מזה. הוספת החוואר והחרסית הנלוות לו גרמה להיווצרות גושי שמרים שנפרדו מהתירוש, הפסיקו את פעילותם, ושקעו. לכן הגיוני שחומר זה הוסף רק לאחר התססת התירוש, היא נעשתה רק במידה ובקשו להכין דבש ענבים צלול או תירוש צלול. בתהליך התסיסה, לא כל השמרים שעל הזגים השתחררו לתירוש. לכן, כדי לעודד תסיסה מלאה ומהירה היה צורך להבטיח ריכוז שמרים מרבי על ידי השארת הזגים בתוך התירוש. סינון התירוש והזרמתו לתסיסה בבור האיגום גרמו לתסיסה איטית לתסיסה היו שלושה שלבים: הראשון, "שלב השהייה" התחיל בחשיפת השמרים לתירוש עתיר הסוכר וכך להאיץ את התרבותם. שלב זה נמשך מספר שעות עד מספר ימים. בשלב השני גבר קצב רביית השמרים, ריכוזם עלה במהירות וכמו כן הפיכת הסוכר לדו- תחמוצת הפחמן וייצור החום. עם גמר מלאי החמצן המומס, התחילה התסיסה הכוהלית שתוצריה הם פחמן דו-חמצני, הכוהל, וחום התסיסה. התרבות השמרים פסקה לחלוטין עוד לפני שהגיעה התסיסה לשיאה. התסיסה הגיעה לשיאה, ובשל עליית חום מעל ל-28- 32 מעלות צלזיוס, וכן בשל ריכוז כוהל גבוה, מתו השמרים. שלב זה נמשך בין יומיים לשלשה ימים. השלב השלישי בתסיסה הוא "שלב הדעיכה" שבמהלכו קצב התסיסה, יצירת החום ועליית ריכוז הכוהל פוחתים בהתמדה ותמותת השמרים גוברת. זהו שלב שבו התסיסה מתרחשת באטיות.
משדעכה התסיסה הראשונית, נוקז היין מתא הדריכה/ תסיסה אל בור האיגום דרך בור השיקוע, או בור הסינון, תוך הפרדת שיירים מרחפים מן היין. מבור האיגום, הועבר היין לכדי חרס שאוחסנו ביקב, שם המשיכה התסיסה המשנית או האטית, והיינות עברו תהליך שיפור ועידון על ידי סינון והצללה עד שתהליך הייצור הושלם.
ממצא של מרתפי יין ומערכת גתות מגבעון, שתוארכו למאה ה-7 לפסה"נ סייע לשחזר את תהליך העבודה שנהג באותו הזמן: דריכת הענבים, שהתבצעה בגתות חצובות בסלע בצורת בריכה שקרקעיתה משופעת, נעשתה ברגליים והשתתפו בה שני אנשים או יותר. מן הגת זרמו הענבים, הזגים השדרות והחרצנים אל אגני ביניים הקוראים בשם "בורי איגום", שם, נפרדו החומרים המוצקים מן הנוזל. הנוזל סונן ונוצק לתוך מכלים ובהם הוא תסס, לאחר התסיסה סונן המשקה והועבר לקנקנים גדולים שתכולתם כ 36 ליטר, לשם אחסון במרתפים, בורות מעוגלים היו חצובים בסלע- כשהם ערוכים בשורות מסביב לקיר. בדרך כלל הוצבו הקנקנים בשתי קומות ומכיוון שהבורות לא היו עמוקים קל היה למלאם ולרוקנם. קוטר מרתף היין, שצורתו פעמונית, היה כ-2 מ' ורוחב פתחו כ 65 ס"מ. באתר בגבעון נחשפו 63 מרתפים כאלה. בחלקם נמצאו לוחות אבן שנועדו לחסימת הפתח. כשהיה הפתח חסום, נשמרה במרתפים טמפרטורה יציבה וקרירה של 18 מעלות צלזיוס. עדויות נוספות לגתות מאותה התקופה, מצויות גם באשקלון, נחשפו כלים לאחסון יין ואף חנויות לממכר מזון ויין. סמוך לגתות נתגלתה קבוצה גדולה של כדורי טין מנוקבים שייתכן ושימשו לפקיקת הקנקנים. הנקבים, נועדו לשחרר את הגזים הנוצרים בעת התסיסה. כמו כן נמצא במקום אוסטרקון כתוב בכתב פיניקי ובו נזכר יין אדום ומצוינות כמויות של שכר. בעת תסיסת התירוש, נהגו האנשים להשאיר את זגי הענבים בכלים, זאת משום היותם בעלי שמרים אשר הביאו לתסיסת הנוזל.
גתות בולטות ועדויות לשימוש בגתות ברחבי ארץ ישראל
להלן גתות בולטות ועדויות לשימוש בגתות שהתגלו באתרים ארכאולוגים ברחבי ארץ ישראל לאורך השנים:
חיים קרייזווירט
הרב חיים קרייזווירט (נהגה: קְרֵיזְוִירְט, נכתב גם: קרייזווירטה; ב' בטבת ה'תרפ"א, 1920 – ט"ז בטבת ה'תשס"ב, 31 בדצמבר 2001) היה רבה של "קהילת מחזיקי הדת" באנטוורפן במשך כחמישים שנה.
קורותיו
נולד בוויניץ' שבגליציה ביום ב' בטבת ה'תרפ"א (1920), למרא דאתרא הרב אברהם יוסף קרייזווירט. למד בישיבת חכמי לובלין, וכונה "העילוי מקראקא". בשנת ה'תש"א (1941) עלה לארץ ישראל. נישא לשרה (נפטרה ביוני 2012), בת הרב אברהם גרודזינסקי, משגיח ישיבת סלובודקה. במשך מספר שנים התגורר בירושלים. למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה. לאחר קום המדינה היגר לארצות הברית והיה ראש ישיבה בישיבת סקוקי, שליד שיקגו.
בשנת ה'תשי"ד (1954) התמנה כרבה של "קהילת מחזיקי הדת" באנטוורפן, הקהילה החרדית המרכזית בעיר. כונה לעיתים "רבה של אנטוורפן". בשנת 1957 ביקר באמריקה, שם קיבלו את פניו מאות אנשים בשיקגו ובניו יורק.
בשנות ה-70 חלה במחלת הסרטן, והבריא.
היה נשיא ישיבת מרכז התורה בירושלים, בראשה עומד חתנו הרב פנחס זליבנסקי.
הערכה
בשנת ה'ת"ש, בגיל 20, כתב עליו הרב אברהם דוב כהנא שפירא:
המשולש הישר של פרמה
המשולש הישר של פרמה הוא שמה של הוכחת אי-קיום בתורת המספרים, שפורסמה בשנת 1670 יחד עם יצירותיו של פייר דה פרמה, זמן קצר לאחר מותו. זו ההוכחה השלמה היחידה הידועה לנו שכתב פרמה. יש לה כמה ניסוחים שווים, שאחד מהם נאמר (אך לא הוכח) כ-450 שנה לפני פרמה, בשנת 1225 על ידי פיבונאצ'י. בצורותיו הגיאומטריות, הוא קובע:
באופן מופשט יותר, כתוצאה מכך לגבי משוואות דיופנטיות (פתרונות שלמים או מספרים רציונליים למשוואות פולינומיות), היא שווה ערך לאמירות ש:
תוצאה מיידית של הניסוח האחרון לעיל היא שהמשפט האחרון של פרמה נכון במקרה המיוחד שמעריכו הוא 4.
שטחים של משולשים ישרי זווית
מכיוון שהקונגרואה הם מספרים שהם בדיוק פי ארבעה מהשטח של שלשה פיתגורית, והכפלה בארבע אינה משנה את תכונת הריבועית, קיומו של קונגרום מרובע מקבילה לקיומו של שלשה פיתגורית עם שטח ריבועי. גרסה זו של הבעיה נוגעת להוכחת פרמה: הוא מראה שאין משולש כזה. בהתחשב בבעיה זו, פרמה לא קיבל השראה מפיבונאצ'י אלא ממהדורה של אריתמטיקה מאת דיופנטוס, שפורסמה בתרגום לצרפתית בשנת 1621 על ידי קלוד גאספר בשה דה מזריאק. ספר זה תיאר משולשים ישרי זווית מיוחדים אשר בשטחים שלהם היו צורות הקשורות לריבועים, אך לא התייחס למקרה של שטחים שהם עצמם ריבועיים.
על ידי סידור מחדש של המשוואות לשני המשולשים הפיתגוריים למעלה, ולאחר מכן הכפלתם יחד, מתקבלת המשוואה הדיופנטית היחידהאשר ניתן לפשט על ידי הצגת משתנה חדש e=ac ללעומת זאת, כל שלושה מספרים שלמים חיוביים המצייתים למשוואה מובילים לקונגרום מרובע: למספרים אלה, הריבועים, (b^4+d^4)^2, ו  יוצרים התקדמות אריתמטית עם קונגרום , שהוא ריבועי בעצמו. לפיכך, הפתרון של שווה לקיומו של קונגרום מרובע. אבל, אם למשפט האחרון של פרמה הייתה דוגמה נגדית במעריך 4, פתרון שלם למשוואה x^4+y^4=z^4, ואז ריבוע אחד משלושת המספרים בזוגמה הנגדית ייתן שלושה מספרים הפותרים את המשוואה. לכן ההוכחה של פרמאט כי אין למשולש פיתגורס שטח מרובע מרמזת על נכונות של מקרה המעריך-4 של המשפט האחרון של פרמה.[7]
ניסוח שווה ערך אחר של אותה בעיה כולל מספרים קונגריואנטיים, המספרים שהם שטחים של משולשים ישרי זווית שכל שלוש הצלעות שלהם הם מספרים רציונליים. על ידי הכפלת הצלעות במכנה משותף, כל מספר תואם עשוי להפוך לשטח של משולש פיתגורי, ומכאן יוצא שהמספרים הקונגרואנטיים הם בדיוק המספרים הנוצרים על ידי הכפלת קונוגרום בריבוע של מספר רציונלי. לכן, קיומו של קונגרום מרובע מקביל לאמירה כי המספר 1 אינו מספר קונגרואנטי. דרך גיאומטרית נוספת לקביעת ניסוח זה היא שלא ייתכן כי ריבוע (הצורה הגיאומטרית) ומשולש ישר-זווית יהיו שני שטחים שווים וכל הצלעות תואמות זו לזו.[10]
עקומה אליפטית
צורה מקבילה נוספת של משפט פרמה כוללת עקומה אליפטית המורכבת מנקודות אשר הקואורדינטות הקרטזיות (x,y) מקיימות את המשוואה:הנקודות (1,0−), (0,0) ו- (1,0) מספקות פתרונות ברורים למשוואה זו. משפט פרמה שקול לאמירה כי אלה הנקודות היחידות בעקומה שעבורן x ו y הם רציונליים. באופן כללי יותר, המשולשים ישרי הזווית עם צלעות רציונליים ושטח n מתאימות אחד לאחד עם הנקודות הרציונליות עם קואורדינטת y חיובית על העקומה האליפטית.
ההוכחה של פרמה
במהלך חייו אתגר פרמה מתמטיקאים אחרים שיוכיחו את אי-קיומו של משולש פיתגורי עם שטח ריבועי, אך לא פרסם את ההוכחה בעצמו. עם זאת, הוא כתב הוכחה בעותק שלו של "אריתמטיקה" (של דיופנטוס), אותו העתק שבו כתב שהוא יכול להוכיח את המשפט האחרון של פרמה. בנו של פרמה קלמנט-סמואל פרסם מהדורה של ספר זה, הכולל את הערות השוליים של פרמה עם הוכחת משפט המשולש ישר-זווית, בשנת 1670.
ההוכחה של פרמה היא הוכחה על ידי נסיגה אינסופית. הוא מראה כי מכל דוגמה של משולש פיתגורי עם שטח ריבועי ניתן להפיק דוגמה קטנה יותר. מאחר שמשולשים פיתגוריים הם בעלי שטחים שלמים חיוביים, ולא קיים רצף יורד אינסופי של מספרים שלמים חיוביים, גם לא יכול להתקיים משולש פיתגורי עם שטח ריבועי.
בפירוט רב יותר, נניח שכן x, y, ו z הם צלעותיהם השלמות של משולש ישר-זווית עם שטח ריבועי. על ידי חלוקה בכל הגורמים המשותפים, ניתן להניח שהמשולש הוא פרימיטיבי [10] ומהצורה הידועה של כל השלשות הפיתגוריות הפרימיטיביות, אפשר להגדיר x=2pq, y=p^2-q^2, ו z=p^2+q^2, שבאמצעותו הופכת הבעיה למציאת מספרים זרים p ו q (אחד מהם אי זוגי) כזה שהאזור pq(p^2-q^2) הוא ריבועי. כדי שמספר זה יהיה ריבוע, ארבעת הגורמים הליניאריים שלו p, q, p+q, ו p-q (שהם זרים) חייבים בעצמם להיות ריבועיים; נניחp+q=r^2 ו p-q=s^2. r ו s חייבים שניהם להיות אי-זוגיים, שכן בדיוק אחד מ p אוֹ q הוא זוגי והשני אי-זוגי. לכן, שניהם r-s ו r+s הם זוגיים, ואחד מהם מתחלק ב-4. חלוקתם בשניים מייצרת עוד שני מספרים שלמים u=(r-s)/2 ו v=(r+s)/2, שאחד מהם הוא אי זוגי לפי המשפט הקודם. כי הוא ריבועי, u ו v הן רגלי משולש פיתגורס פרימיטיבי אחר ששטחו uv/2=q/4. משום ש q הוא עצמו ריבועי וש- uv הוא אי זוגי, q/4 הוא ריבועי. לפיכך, כל משולש פיתגורס עם שטח ריבועי מוביל למשולש פיתגורס קטן יותר עם שטח ריבועי, המשלים את ההוכחה.
אברהם יוסף קרייזווירט
הרב אברהם יוסף קרייזווירט (ח' באייר תרל"ו, 1876 – ט"ו בתשרי תש"ב, 1941) היה רבה של וואויניטש שבגליציה, מחבר הספר בית אברהם.
קורותיו
נולד במגנישוב שבפולין לרב יעקב שרמן, מצאצאי הרב חיים רפופורט, רבה של לבוב. בשנת תרס"ה (1905) עבר לגליציה והתיישב בעיר וואויניטש. נישא לפרלה, בתו של רבי אהרן קרייזווירט מוואיניטש. לאחר נישואיו שינה את שם משפחתו כשם משפחת חותנו. כעבור זמן התמנה למרא דאתרא. בשנת תרס"ט הוציא את ספרו "בית אברהם".
טקהאשי קורקיו
טקהאשי קורקיו (ביפנית: 高橋 是清; 27 בינואר 1854 - 26 בפברואר 1936) היה חבר בית האצילים של יפן, נגיד בנק יפן, שר האוצר של יפן וראש ממשלת יפן.
אברהם יוסף קרייזווירט
קורותיו
חיבוריו "שו"ת מהרי"א" ו"שמלה רחבה" על הלכות טרפה עמדו לצאת לאור, אך נאבדו בתקופת השואה.
במלחמת העולם השנייה עבר לקוז'ניץ, שבסמוך לעיירת הולדתו. בתחילת שנת תש"ב הובל למחנה ההשמדה טרבלינקה, שם נספה עם אשתו וארבעת ילדיו. בנו, הרב חיים קרייזווירט, הוא היחידי שניצל מכל משפחתו.
טקהאשי קורקיו
ראשית חייו
טקהאשי נולד באדו (כיום טוקיו), ממזרו של צייר בחצר השוגון, והסמוראי טקהאשי קאקוג'י אימץ אותו. הוא למד אנגלית ותרבות ארצות הברית בבית ספר פרטי, ומאוחר יותר נסע ללמוד בלונדון. עם הגיעו לאנגליה ב-1866 מצא טקהאשי עבודה כמשרת, ושנה לאחר מכן עבר להתגורר באוקלנד, ארצות הברית, שם עבד במספר עבודות כפיים.
קריירה
טקהאשי החל לעבוד בבנק יפן ב-1892, שם טיפס במהירות בסולם הדרגות עד שהגיע לתפקיד סגן הנגיד ב-1898. הצלחתו בגיוס כספים עבור יפן במהלך מלחמת רוסיה–יפן הביאה למינויו לבית האצילים של הדיאט של יפן ב-1905. הוא אף קיבל את תואר הקזוקו דאנשאקו (ברון) ב-1907, ושימש נגיד בנק יפן מ-1 ביוני 1911 עד 20 בפברואר 1913.
לאחר שסיים את תפקידו כנשיא בנק יפן, התמנה טקהאשי לתפקיד שר האוצר על ידי ראש הממשלה ימאמוטו גונבאה, והצטרף למפלגת ריקן סייוקאי. הוא התמנה לאותו התפקיד על ידי ראש הממשלה הארה טקאשי ב-1918, וב-1920 קיבל טקהאשי את תואר הקזוקו שישאקו (ויקונט). לאחר ההתנקשות בחייו של הארה, החליף אותו טקהאשי בראשות הממשלה ובנשיאות ריקן סייוקאי. עם זאת, ממשלתו של טקהאשי החזיקה מעמד שבעה חודשים בלבד, בשל העובדה שלא הצליח לשלוט בסיעות השונות בתוך מפלגתו, ובשל המחסור בבסיס כוח בתוך המפלגה.
טקהאשי התפטר מתפקידו כראש ממשלה אך נותר נשיא המפלגה. הוא ויתר על המושב שלו בבית האצילים, ותחת זאת קיבל מושב בבית התחתון של הדיאט ב-1924. באותה שנה קיבל טקהאשי את הצעתו של ראש הממשלה קאטו טקאקי והתמנה שלר החקלאות והמסחר. טקהאשי התפטר מנשיאות מפלגת ריקן סייוקאי ב-1925.
טקהאשי כיהן בתפקיד שר האוצר בממשלותיהם של טנאקה גיאיצ'י, של אינוקאי צויושי, של סאיטו מקוטו ושל אוקדה קייסוקה. על אף הצלחתו במאבק בהשפעות השפל הגדול על יפן, המדיניות הכלכלית שלו, שכללה קיצוץ בתקציבים הביטחוניים, יצרה לו אויבים רבים בקרב צבא יפן, והא היה קורבן להתנקשות במרד הנפל של 26 בפברואר 1936.
מעוף הדרקונים
מעוף הדרקונים (באנגלית: The Flight of Dragons) הוא סרט פנטזיה מונפש משנת 1982 שהופק ובוים על ידי ג'ולס באס וארתור רנקין ג'וניור המשלב באופן רופף את ספר תולדות הטבע הספקולטיבי באותו שם (1979) מאת פיטר דיקינסון עם הרומן "הדרקון והג'ורג'" (1976) מאת גורדון ר. דיקסון. בסרט מדבבים ג'ון ריטר, ויקטור בונו (בתפקידו האחרון לפני מותו), ג'יימס גרגורי, ג'יימס ארל ג'ונס והארי מורגן. הסרט מתמקד במסע שבוצע לעצור קוסם מרושע שמתכנן לשלוט בעולם בקסם אפל. נושא מרכזי בסיפור הוא השאלה האם מדע וקסם יכולים להתקיים במקביל. זה מסופר בעיקר דרך ניסיונו של הדמות פיטר דיקינסון, שנמשך מהמאה ה-20 לתחום הקסום.
הסרט הופץ ישירות לווידאו בממלכה המאוחדת בספטמבר 1983, הוא שודר כ-"סרט ליל שבת" של ABC ב-2 באוגוסט 1986, והופץ על ידי האחים וורנר כ-DVD לפי הזמנה בארה"ב ב-17 בנובמבר 2009 כחלק מ"אוסף הארכיון של וורנר".
בישראל, הסרט שודר בחינוכית בסוף שנות ה-80.
עלילה
בעידן של פנטזיה מימי הביניים המאוכלס ביצורים פנטסטיים, הקוסם הירוק קרולינוס, השולט על הטבע, שם לב שהקסם הולך ונמוג מהעולם, כאשר האנושות מאמצת את ההיגיון והמדע במקום זאת. כשהוא מזמן את שלושת אחיו הקסומים, הוא מציע לשלב את כוחותיהם כדי ליצור "ממלכה אחרונה של קסם" נסתר משאר העולם. הקוסם הכחול סולאריוס, המפקד על השמיים והימים, ומכשף הזהב לו טאה ג'או, שממלכתו היא אור ואוויר, מסכימים להצעה. עם זאת, הקוסם האדום אומדון, אמן הקסם השחור וכוחות הרשע, נחליט במקום להדביק את האנושות בפחד ובחמדנות, מה שגורם לבני אדם להשתמש במדע שלהם כדי להשמיד את עצמם.
מאחר ואסור על הקוסמים להילחם בינם לבין עצמם, קרולינוס מציע לשלוח קבוצת גיבורים למסע לגנוב את הכתר של אומדון, שהוא מקור כוחו. המסיבה כוללת את האביר סר אורין נוויל-סמית' ובן לוויה הדרקון הצעיר גורבאש של קרולינוס. סולאריוס נותן להם מגן קסום שיכול להסיט את הקסם האפל, ולו טאה ג'או תורם חליל קסם שמרדים דרקונים. כשהוא דורש מנהיג, קרולינוס מתייעץ עם הכוח הקסום של העת העתיקה, שמכוון אותו להסתכל 1,000 שנים אל העתיד כדי למצוא איש מדע שמוצאו מגיבור אגדי. בסוף המאה ה-20 בוסטון קרולינוס מאתרת את פיטר דיקינסון, מדען לשעבר שהפך למעצב משחקי לוח, אובססיבי לדרקונים. קרולינוס מחזיר את פיטר בזמן ומגייס אותו למסע, ופיטר מתאהב בבת החסות של קרולינוס, הנסיכה מליסנדה. אומדון שולח את הדרקון שלו בריאג' ללכוד את פיטר, ותאונה עם אחד מהלחשים של קרולינוס בזמן שהציל אותו גורמת לפיטר להתמזג עם גורבאש, מוחו של פיטר משתלט על גוף הדרקון.
כשאומדון מופיע בשדה הקרב, פיטר מצליח להפריד את עצמו מגורבש על ידי נזכר בעיקרון של אטימות. הוא מסוגל להביס את אומדון על ידי התנגדות להצהרות הקסם של הקוסם עם הסברים של מדע והיגיון, והכחשת קיומו של קסם. זה הורס את אומדון, מחזיר את הגיבורים האחרים לחיים, ומאפשר לתחום הקסום להתגבש. פיטר, לאחר שהכחיש כל קסם, נפרד לנצח מהממלכה הזו, אבל לא לפני שהעיר את מליסנדה בנשיקה ועזב את הכתר של אומדון שלה. לאחר שהתאהבה בפיטר, מליסנדה מתחננת בפני קרולינוס שיאפשר לה להצטרף אליו. עוד בבוסטון של המאה ה-20, פיטר מוכר את חליל הקסם והמגן למשכונאי כאשר מליסנדה נכנסת לחנות כשהיא נושאת את הכתר, והשניים מתחבקים.
קצבים
"קצבים" היא סדרת פסלים מאת יגאל תומרקין שנוצרה בין השנים 1969-1968.
היסטוריה
במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 שילוב הפיסול של יגאל תומרקין בין דימויים אקספרסיוניסטים לבין השפעות פופ ארט. דרך הפעולה העיקרית בפסלי הדמויות שיצר באותה עת הייתה שימוש בבובות מנקין וביציקות אחרות כבסיס לאסמבלאז'ים. בתוך עבודות אלו בולטת קבוצה של פסלים, שנוצרה בין השנים 1968–1969, ומשלבת בין דימויים אורגניים כאלו לבין צורות גיאומטריות.
הקבוצה העיקרית בסדרה, שאף נקראה "קצבים" או "דיאלוג הקצבים", נוצרה בשנים 1968–1969, והייתה רביעיית פסלים המשלבים יציקות של גוויית בקר עם דימויים אנושיים. אלו הוצבו מסגרות מלבניות או משולשות רחבות, שנצבעו בצבע אדום וצהוב. עם זאת, השימוש בדימויים אלו החל מעט קודם לכן. כבר ב-1967 יצר את הפסל "צליבה משונה" שבו הופיע עירוב יציקות דומה על מבנה גיאומטרי דמוי עמוד צליבה.
ברישום של "דיאלוג הקצבים" (1969 בקירוב), מביא האמן תיאור של הסיבות לכליאת הדמויות בתוך המבנה הגאומטרי: "1) ליצור קונטרה-פונקט בין הצורה הגאומטרית האנונימית, המוגדרת והצבועה, לבין הדמות הוגטלית הצפה בתוך החלל שיצרה המסגרת הגיאומטרית. 2) לשחרר את הדמות הוגטלית מהשפעות הסביבה ולתת לה מכסימום אוטונומיה בחלל המותווה. 3) שהמכלול הגיאומטרי + וגטלי יהיה דומיננטי ומוגדר יותר בחלל שהוא מוצב".
ב-20 במרץ 1969 נפתחה בגלריה מבט בתל אביב-יפו תערוכת יחיד של תומרקין שנקראה "Portrait of the Artist as a Young Butcher" (בעברית: "דיוקן האומן כקצב צעיר"). חלק מעבודות הסדרה הוצגו בה ובהן "המדונה של הקצבים" ו-"דיאלוג הקצבים", לצד עבודות מ"סדרת האסטרונאוטים".
תומרקין שאב את דימוי הבשר מתיאורי מוטיב השור השחוט, כפי שהופיע ביצירותיהם של רמברנדט, חיים סוטין ופרנסיס בייקון ("מחווה לרמברנדט", "מחווה לסוטין", ו-"מחווה לבייקון II/I"). עבודה נוספת עשתה שימוש במסגרת מרובעת לבנה ונקראה "ברלין - אני 1955". קבוצה נוספת עשתה שימוש בצלב אדום או לבן גדול כבסיס לאסמבלאז' ("אקה הומו", "אגנוס דיי", בה נעשה שימוש ביציקה של פגר של כלב, ו-"הו גרמניה אם חיוורת") ואילו ב"מדונה של קצבים" הכניס תומרקין אסמבלאז' של בובה בגודל שלם למסגרת אדומה, כשמעליה גוויית שור החצוי לשניים.
חלק גדול מן הפסלים פורק בשלב כל שהוא. ייתכן כי הדבר היה בגלל המבנים הגדולים שהיו קשים לאכסון. בשנת 1992, לקראת הרטרוספקטיבה שנערכה לתומרקין במוזיאון תל אביב לאמנות, שוחזרו העבודות. קבוצה מפסלים משוחזרים אלו הוצבה בשנת 1994 בגן הפסלים של תומרקין בכוכב הירדן.
פרשנות
סדרת העבודות "קצבים", מהווה סיום של תקופה בה יצר תומרקין שורה של אסמבלז'ים ששילבו יציקות גוף של האמן, יציקות של בובות, כלי נשק ועוד. אצל רמברנדט וסוטין מצא תומרקין את דימוי הבשר החשוף ואת הגישה האקספרסיבית, אולם מבייקון יכול היה תומרקין לאמץ מודל "פופי" לאופן שבו ניתן לשלב דמות אנושית עם פגר החיה, בתוך מבנה גאומטרי חמור. שילוב זה יצר ניכור "אפי".
בראיון משנת 1968 תיאר תומרקין את השימוש בדימויים האנושיים: "רציתי להרחיב את היריעה. רציתי לראות איך אבר, אבל של בן אדם, משפיע על המכלול. [...] את הצבת אתה יכול להטמיע יותר טוב בתוך המכלול. כי קטע הכי קטן של גלגל שיניים זה עדיין חלק משונן, אבל אבר של אדם או שיש לו דומיננט מסוים או שהוא נעלם לגמרי, ואז אתה לא רואה שזה אבר של אדם". ביטוי למודל האסתטי הזה ניתן למצוא בביקורת שפרסם ראובן ברמן בעיתון ידיעות אחרונות על תערוכת היחיד של תומרקי. ברמן הדגיש את הפער בין "קסמיהם האסתטיים-חושניים המופלאים של הפסלים" לבין הרתיעה מהתוכן והאכזריות שבהם.
במאמרו על יצירתו של תומרקין (1992) הדגיש אביגדור פוסק את האלמנטים הנוצריים שבעבודות, ואת האופן שבו אימץ האמן מודלים אלו לעבודתו. כך, לדוגמה, מאזכר פוסק את הרקע הנוצרי של ציור "השור השחוט" של רמברנדט - כביטוי של צליבה. בנוסף, תיאר את מוטיב השור כביטוי לאי צדק חברתי, כמו גם כאלגוריה לדמותו של האמן הסובל. בעקבות פוסק, גם אמיתי מנדלסון (2016) הדגיש את המוטיבים הדתיים ביצירות אלו של תומרקין. בתיאורו של מנדלסון, "הבשר נפער ופני הדמות כמו נולדים מן המוות או נולדים מחדש לאחר הצליבה". תומרקין מערב כאן את בין משמעויות של קדושה ושל בזות.
יצירות הסדרה
תומרקין יצר בשנת 1992 שחזור של הפסלים. יש להניח כי ישנם פסלים המופיעים בכמה גרסאות. הרשימה פה עוקבת אחרי פסלי הסדרה, כפי שהם מוצגים בקטלוג התערוכה הרטרוספקטיבית של האמן במוזיאון תל אביב לאמנות.
וסקו אשכנזי
וֶסקו (וסלין) פנטלייב אֶשכֶנזי (בהולנדית: Vesko Panteleev Eschkenazy, בבולגרית: Веско Пaнтeлeeв Ешкенази, נולד ב-3 במרץ 1970 סופיה) הוא כנר יהודי בולגרי הולנדי. יחד עם הכנר הרומני ליביו פרונארו, החל מינואר 2000 הוא מכהן ככנר ראשי של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם.
שנותיו המוקדמות ולימודיו בבולגריה
וסקו אשכנזי נולד בסופיה במשפחה של מוזיקאים ממוצא יהודי. אביו היה קלרינתן ראשון בתזמורת הפלהרמונית של סופיה, ואמו הייתה ויולנית בתזמורת האופרה.
מגיל 5 התחיל ללמוד לנגן בכינור כבר בילדותו גילה כישורים מוזיקליים מיוחדים. בגיל 11 שימש ככנר ראשי של התזמורת הפילהרמונית לילדים ונוער שבניהולו של ולאדי סימאונוב. אשכנזי סיים את בית הספר הלאומי למוזיקה ע"ש ליובומיר פיפקוב בסופיה ואחר כך את האקדמיה הממלכתית למוזיקה ע"ש פאנצ'ו ולדיגרוב בכיתת הכינור של אנגלינה אתאנאסובה ופטאר חריסטוסקוב. לבסוף מורתו, אנגלינה אתנסובה הייתה לאשתו.
חייו ופעילותו באנגליה ובהולנד
החל משנות ה-80 זכה אשכנזי בכמה תחרויות בינלאומיות לכינור - תחרות ע"ש "וייניאבסקי" לנוער בפולין, התחרות ע"ש קרל פלש באנגליה ותחרות נוספת בבייג'ינג.
החל משנת 2000 מנגן וסקו אשכנזי על כינור "גוארנרי דל ג'זו" משנת 1738 שאותו קיבל מקרן דויטשה בנק באמסטרדם.
אשכנזי עורך סיבובי הופעות רבות ומנהל כיתות אמן ברחבי העולם. ניגן כסולן עם התזמורת פילהרמונית של סופיה, עם תזמורת קונצרטחבאו, עם הפילהרמונית של לונדון, עם התזמורת הקאמרית האנגלית, עם התזמורת הסימפונית של מונטה קרלו, עם התזמורת הסימפונית של מקסיקו סיטי, עם התזמורת הסימפונית של פראג, עם התזמורת הקאמרית באך בברלין, עם התזמורת הסימפונית הלאומית של אירלנד וכו'. אשכנזי פעיל מאוד בזירה האמנותית בארץ הולדתו, בפסטיבלים, קונצרטים, רסיטלים, כיתות אמן.
בשנת 2010 נבחר למוזיקאי השנה של בולגריה.
וסקו אשכנזי משתף פעולה תכופות עם בן דודו, המנצח מקסים אשכנזי. גם אחיו הקטן, מרטין פנטלייב, המתגורר בגרמניה, הוא כנר ומנצח. הוא התאלמן אחרי שאשתו, אנגלינה, נפטרה בשנת 2003 מסרטן. יש לו שני בנים: ארתור וויקטור, ובת זוג, סטניסלבה, ויולנית.
אבו מוסא (אי)
האי אבו מוסא (בפרסית: ابوموسی בערבית: أبو موسى) הוא אי קטן בגודל 12.8 קמ"ר והוא אחד מששת האיים המרכיבים את הארכיפלג של מצר הורמוז במזרח המפרץ הפרסי. הוא ממוקם כ-150 ק"מ מערבית לכניסה למצר הורמוז בין איראן לבין איחוד האמירויות הערביות.
בעקבות העומק הרדוד של הים באזור המצר, מכליות נפט וספינות גדולות צריכות לעבור בין האי אבו מוסא לאיי טונב הסמוכים, מה שהופך את האיים הללו לאחת מהנקודות האסטרטגיות ביותר במפרץ הפרסי. האי נשלט ברובו בידי איראן כחלק מפרובינציית הורמוזגאן, אך גם איחוד האמירויות טוענות לבעלות עליו כטריטוריה של האמירות שארג'ה אשר שולטת בחלקו הדרומי של האי. שאלת הריבונות על האי נמצאת במוקד סכסוך בין שתי המדינות מזה עשרות שנים.
שם
תושביו האיראנים של האי אבו מוסא מכנים אותו "גָפּסַבּזוּ" (בפרסית: گپ‌سبزو) שמשמעותו "המקום הירוק הגדול". במפות פרסיות ישנות יש מספר וריאציות לשם האי וניתן למצוא אותו כ:
עם זאת, במאות האחרונות הוא נקרא גם בומוסא שהתגלגל מבּוּמְסוּ שמשמעותו הארץ של מוסא
האמירתיים טוענים כי השם "אבו מוסא" (בערבית: أبو موسى) הוא על שם אבו מוסא א-שערי, בן לווייתו של הנביא מוחמד, ששהה באי בשנת 643 לספירה לפני שנלחם בפרסים.
גאוגרפיה
האי אבו מוסא נמצא כ-150 ק"מ דרומית מערבית לכניסה למצר הורמוז, כ-70 ק"מ דרומית לכפר בנדר א-שנאס ששוכן לחופו של מחוז בנדר לנגה האיראני וכ־59 ק"מ צפונית-מערבית לעיר שארג'ה עיר הבירה של אמירות א-שארג'ה והעיר השלישית בגודלה באיחוד האמירויות הערביות. מתוך 14 האיים שמשתייכים למחוז הורמוזגאן האיראני הוא האי הרחוק ביותר מהחוף האיראני. לאי יש צורה משולשת ושטח האי הוא 12.8 ק"מ, הנקודה הגבוהה ביותר באי היא ההר חלווה הנקרא גם ג'בל אל חדיד שמתנשא לגובה של 110 מטר מעל פני הים. מזג האוויר באבו מוסא הוא חם ולח, אם כי בהשוואה למקומות אחרים במפרץ הפרסי, האקלים באבו מוסא נח יותר והמערכת האקולוגית מגוונת יותר, אך הוא לוקה במחסור במים ובאדמה המתאימה לחקלאות מה שמשאיר את הדייג כתעשייה העיקרית עבור המקומיים.
עד המאה ה-20
בימי קדם היה המפרץ הפרסי תחת שליטתה של האימפריה הפרתית ובהמשך תחת שליטת האימפריות הסאסאנית, המוסלמית והעות'מאנית שבאו אחריה, ההתערבות האירופית במפרץ הפרסי החלה בראשית המאה ה-16, הפורטוגלים היו החלוצים של ההתערבות האימפריליסטית האירופית באזור, המעצמות של בריטניה והולנד לא נותרו מאחור והחלו לשלוח כוחות ימיים במהלך המאה ה-17, כשבסוף המאה ה-18 ידה של בריטניה הייתה על העליונה.
ראשי השבטים המקומיים לא התרגשו מהאורחים האירופאים והמשיכו לעסוק בשוד ימי מה שהקנה לאזור את כינויו "חוף שודדי הים". הבריטים לא ראו בעין יפה את האנדרולומוסיה ששררה בנתיבי השיט בעיקר בגלל הזליגה של מעשי השוד לנתיב הימי שהוביל מאפריקה ומאירופה להודו הבריטית ובראשית המאה ה-19 החלה בריטניה לנקוט צעדים צבאיים ופוליטיים כדי להבטיח את ביטחון נתיבי השייט באזור. תוך שהם כופים על ראשי השבטים באזור לחתום על מסמכי הבנות ולחוף שודדי הים להפוך לחוף שביתת הנשק, מה שהקנה לעמים המקומיים את החופש לעסוק בענייניהם הפנימיים ללא התערבות בריטית (מושג שלא הוגדר בבהירות) כל עוד הם לא יפרו את השקט והשלווה בנתיבי השייט, כאשר האי אבו מוסא ואיי טונב הוכפפו על ידי הבריטים לשייח' של שארג'ה.
1904 - 1971
האיראנים והשבטים הערבים שגרו באזור התייחסו באמביוולנטיות לכובש הזר והמשיכו לנסות לנהל את ענייניהם הפנימיים, בשנת 1904 הסירו האיראנים את הדגלים הערבים מאבו מוסא ואיי טונב והניפו בהם את הדגל האיראני, אך מהר מאוד בריטניה דרשה את הסרת הדגלים, וכתוצאה מהלחץ הבריטי, נסוגו הכוחות האיראנים תוך זמן קצר, ואמירות שארג'ה המשיכה לממש ריבונות אפקטיבית על אבו מוסא בעוד האיראנים ממשיכים לתבוע את זכותם באיים.
בשנת 1906 העניק דודו של שליט שארג'ה ויתור על מרבצי תחמוצת הברזל של אבו מוסא לשלושה אנשי עסקים ערבים, שעובדיהם חילצו מהם את המינרלים והסכימו למכור את הזכויות לתאגיד גרמני, כאשר גילה זאת אמיר שארג'ה, הוא ביטל את הוויתור והעובדים הוצאו מהאי בסיוע בריטי, מה שגרם לתקרית בינלאומית. בעקבות המאבק הבלתי פוסק בין איראן לשארג'ה החל מ־1908 האי הועבר לניהול בריטי מלא יחד עם שאר האיים הבריטיים שבמפרץ הפרסי וחוף שביתת הנשק המוכר כיום כאיחוד האמירויות הערביות.
בשנת 1964 כבשה איראן את אבו מוסא, מה שגרר מחאה חריפה מצד שארג'ה, כשהבריטים התערבו טענה איראן שמדובר בתמרון צבאי שלא מתוך כוונה לכיבוש, והסיגה את כוחותיה לאחר עשרים יום.
בשנת 1968 הודיעה בריטניה כי היא עתידה לסיים את התערבותה הניהולית והצבאית במפרץ הפרסי, מה שדחף את האיראנים ליצור זיקה פוליטית בין האי ליבשת בכמה מישורים. במישור הצבאי איראן הגבירה את נוכחותה הצבאית באזור. במישור הפוליטי היא ניסתה ללחוץ גם על ממשלת בריטניה שתעניק לה את הריבונות באי, וגם על הנהגת שארג'ה למסור את האי מרצון כדי להימנע מעימות צבאי. בנוסף ניסתה איראן לשכנע את מעצמות האזור שיתמכו בטענת הריבונות שלה.
איראן פעלה גם במישור האזרחי כשהציעה הטבות אזרחיות מופלגות לתושבי האי, תוך שהיא מציעה להם אזרחות איראנית, פטורים ממס עבור רכישת אדמות באיראן, והזמנת דייגי האי למכור את מרכולתם בחופי איראן במחירים גבוהים תחת פיקוח רשות הנמלים האיראנית.
1971
ב־30 בנובמבר 1971 (יומיים לפני הקמתה של מדינת איחוד האמירויות הערביות) חתמו איראן ושארג'ה על מזכר הבנות לגבי האי:
ההסדר כלל מבוא ו-6 סעיפים, בהקדמה נאמר, לא איראן ולא שארג'ה מוותרות על התביעה על אבו מוסא ואף אחת לא מכירה בדרישות השנייה ועל בסיס זה ייערך ההסדר הבא:
בהסכמתה לחוזה ניסתה למנוע הנסיכות הזעירה השתלטות של איראן, שרק יומיים קודם לכן לקחה שוב בעלות על שני איי המחלוקת הסמוכים, איי טונב, איים קטנים ובלתי מיושבים אמנם אך בעלי מיקום אסטרטגי בדומה לאבו מוסא. בהתאם להסכם יום לפני עזיבת הכוחות הבריטים, הציבה איראן את כוחותיה באי והתקבלה באופן רשמי על ידי השייח' סאקר בן מוחמד אל קאסימי אחיו של שייח' ח'אלד בן מוחמד אל קאסימי אמיר שארג'ה.
ב-9 בדצמבר 1971 העלתה איחוד האמירויות הערביות את תביעת הריבונות שלה על אבו מוסא ועל איי טונב בישיבת מועצת הביטחון של האו"ם. באותה ישיבה הוחלט "לדחות את ההתייחסות לעניין זה למועד מאוחר יותר". עיראק (של תקופת אחמד חסן אל-בכר), כווית, אלג'יריה, דרום תימן ולוב סברו כי האי שייך בצדק לאיחוד האמירויות.    מאז אותה תקופה יוצאת איחוד האמירויות באופן קבוע בהצהרות פומביות בקריאה למשא ומתן דו צדדי או על ידי הפניית הנושא לבית הדין הבינלאומי (או סוג אחר של בוררות בינלאומית).
1971 עד היום
החל מסוף שנות השבעים הסכסוך ממשיך להיות נוכח עם עליות ומורדות, האמירתיים מצדם טוענים להפרות חוזרות ונשנות של מזכר ההבנות מצד האיראנים, והאיראנים מצדם טוענים לזיקה ההיסטורית שלהם לאי וממשיכים לבסס את ריבונתם באי. ב-1980 סדאם חוסיין ניסה להצדיק את מלחמת איראן – עיראק בטענה שאחת ממטרותיה הייתה "לשחרר" את אבו מוסא ואיי טונב שבמפרץ הפרסי. בנוסף הסכסוך באי גרם גם לחיכוך קשה בין האמירויות ראס אל-ח'יימה ושארג'ה מצד אחד למספר אמירויות של איחוד האמירויות מהצד השני. ראס אל-ח'יימה תומכת בנקיטת צעדים נוקשים נגד איראן. דובאי, לעומת זאת, מאמינה שהסכסוך מיותר. הגדיל לעשות השליט הנוכחי של דובאי (שהוא גם סגן הנשיא, ראש הממשלה ושר הביטחון של איחוד האמירויות הערביות), מוחמד בן ראשד אל מכתום, כשהצהיר בפומבי כי "הוא מאמין שהמתחים באיים התגבשו על ידי ארצות הברית".
הסכסוך
הטענה ההיסטורית של איראן לבעלות על האיים נובעת בין השאר, מטענת הזיקה ההיסטורית שלה לאימפריות הפרתית והסאסאנית ששלטו באי, ומכך שהכיבוש הבריטי של האי לטענתה אינו לגיטימי, בהתייחס להסכם שנחתם ב-1971. לעומתם האמירתיים טוענים להתיישבות ערבית של השבטים שארג'ה וראס אל ח'יימה והחלת ריבונות אפקטיבית של 200 שנה באיים.
מזכר ההבנות שנחתם ב-1971 לא הביא לסיומו של הסכסוך כאמור, ועל אף ואולי בגלל חתימת מזכר ההבנות הסכסוך בין המדינות סביב שאלת הריבונות על אבו מוסא ואיי טונב מסרב לגווע. האמירתיים מנסים לפעול במישור הבינלאומי בטענה שההסכם נכפה עליהם והאיראנים מצידם ממשיכים לקבוע עובדות בשטח.
בנוסף טוענים האמירתיים להפרות בוטות של ההסכם מצד האיראנים כמו הסגת גבול לתוך אדמות האי השייכות לאמירויות, על ידי בניית כבישים, שדות תעופה, מתקנים אזרחיים חקלאיים וצבאיים. הפרעה לשגרת חייהם של אזרחי איחוד האמירויות המתגוררים באי על ידי מניעה של הקמת מבנים חדשים או שחזור מבנים קיימים, סגירת חנויות ודרישה לרישיונות מסחר מהשלטונות האיראנים וחיוב אישור מראש להגעת או להחלפת עובדים באי. הגבלת חופש התנועה האמירתי על ידי חיובם להגיע ולצאת מהאי רק בפיקוח איראני ויירוט סירות דיג אמירתיות הנמצאות במים הטריטוריאליים של אבו מוסא. ושיבוש והפרעה לעבודת משטרת איחוד האמירויות באי באמצעות סיורים צבאיים המסתובבים ברחובות ובשוקי האי. באפריל 1992 גירשה איראן 60 מעובדי בית הספר והמרפאה הממומנים על ידי איחוד האמירויות הערביות אשר אינם מחזיקים באזרחות אמירתית.
ב-1 ביולי 1999 הקימה מועצת ההגנה של המפרץ ועדת שרים משולשת המורכבת מסעודיה, עומאן וקטר במטרה להקים מנגנון למשא ומתן ישיר בין איחוד האמירויות הערביות לאיראן בנוגע לשלושת האיים.
בשנת 2010 שר החוץ של איחוד האמירויות השווה את הכיבוש האיראני באבו מוסא "לכיבוש הישראלי על שטחים ערביים", מה שגרר תגובה תקיפה מהצד האיראני. ובשנת 2012 נאומו של נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בעת ביקורו באי, בנושא הריבונות האיראנית באי גרם לתקרית דיפלומטית.
דמוגרפיה
במפקד שנערך על ידי השלטונות האיראניים ב-2016 מנתה האוכלוסייה האיראנית של האי 4,213 איש וכללה 857 משפחות מתוכן 2,788 גברים ו-1,425 נשים. פקידי שארג'ה הצהירו בשנת 2013 כי באי מתגוררים כ-300 תושבים אמירתיים מה שמביא את כלל האוכלוסייה באי לכ־4500 תושבים. מרבית תושבי האי האיראנים מדברים את הניב הבנדרי של הפרסית, והאמירתיים מדברים ערבית.
החלק האיראני של העיר המהווה רוב האי שוכן בצפון האי ואילו החלק האמירותי בדרומו. לאזרחי איחוד האמירויות אין את הזכות לנסוע לחלק האיראני של האי ולאזרחים איראניים אין את הזכות לנסוע לחלק האמירותי של האי ורק בשעת חירום אפשרית תנועה כזו. אותיות פרסיות משמשות ברחובות ובפארקים, כולל השדרה הראשית של האי, המכונה "שדרת המפרץ הפרסי".
תחבורה
בחלקו האיראני של אבו מוסא קיים שדה תעופה אליו מגיעות לפחות שתי טיסות נוסעים בשבוע מבנדר עבאס, בירת מחוז הורמוזגאן. הטיסות לתושבי האי הן בחינם, והן ממומנות על ידי משרד הנגיד של הורמוזגאן, אך לכל אדם יש מכסה מסוימת בחודש. כמו כן לעיתים מופעלות גם טיסות צבאיות ומיוחדות מטהראן ומבנדר עבאס לאי. מלבד טיסות יש גם מערך ימי שניתן להגיע באמצעותו לאי, כלי שיט מנמל בנדר לנגה מגיעים לאי פעמיים עד שלוש בשבוע. ומשמרות המהפכה מסייעות למחוז הורמוזגאן בתחום התנועה הימית.
עבור האמירתיים של האי קיימות מעבורות נוסעים ימיות מנמל שארג'ה שבאיחוד האמירויות.
התחבורה הציבורית בתוך האי כוללת אוטובוסים מיניבוסים ותחנותיהם.
כלכלה
חלקו של המגזר הציבורי והממשלתי דומיננטי בשוק התעסוקה של אבו מוסא וחלקו של המגזר הפרטי בתעסוקה נמוך; לפיכך ניתן להסיק כי כלכלת האי איננה אטרקטיבית מספיק עבור השקעות של המגזר הפרטי.
עקב גודלו הקטן של האי היצע האדמות לשימוש תעשייתי נמוכות. כמו כן בתחום המכרות, קיימות הגבלות שמונעות ניצול בקנה מידה תעשייתי שכן המערכת האקולוגית של אבו מוסא רגישה, ועל כן אין הצדקה כלכלית לפתח ענף זה. בנוסף, המרחק מאיראן, הקושי בהובלת חומרי גלם והיעדר כוח אדם הם חלק מהגורמים המקטינים את האפשרות לפתח מפעלים ותעשיות באי זה ולכן על אף המיקום הגאוגרפי האסטרטגי של אבו מוסא והאקלים היחסית נח שלו, הוא נותר להתבסס על ענף הדייג.
בריאות
באי אבו מוסא קיים מרכז רפואי בחסות אוניברסיטת הורמוזגאן למדעי הרפואה. אך באי חסר ציוד וכוח אדם וכתוצאה מכך, תושבים נוסעים לבנדר לנג'ה או לבנדר עבאס במקרים רפואיים דחופים.
חינוך
מערכת החינוך באבו מוסא כוללת גני ילדים בתי ספר ברמות, יסודי, חטיבת ביניים ותיכון. וישנם סניפים של אוניברסיטת פאייאמה נור ושל אוניברסיטת אזאד שנפתחו בשנת 2007 ו-2013, בהתאמה. והתחומים הנלמדים בהם הם מחשבים, חשבונאות, ספרות פרסית, הנדסת סביבה, משפט ימי, תיירות ומנהל עסקים. ועל פי נשיא אוניברסיטת פאייאמה נור בהורמוזגאן, ב-2015 כ-600 סטודנטים למדו ב-10 תוכניות לתואר ראשון ושני בסניף אבו מוסא של האוניברסיטה.
תיירות
בשל מיקומו האסטרטגי, נחשב אבו מוסא כשטח צבאי עם אוכלוסייה ילידית, והכניסה אליו מוגבלת לתושבים בלבד או באמצעות אישור. את האישור ניתן להשיג ממשרד נגיד אבו מוסא, ממשרד מורשת התרבות של הורמוזגאן, ממהמחלקה הכללית להנדסה אזרחית וממשמרות המהפכה. ואזרחים שאינם תושבים רשאים לבקר באי גם בהזמנת אזרח שהוא תושב האי.
באבו מוסא אין מלון ותיירים משתכנים בבתי הארחה בבעלות סוכנויות ממשלתיות. על כן הוא פחות מפותח מבחינה תיירותית, מה גם שחלק מהחופים נמצאים בשליטת הצבא, ולתיירים אסור לבקר בהם.
פיסטיה
פיסטיה (שם מדעי: Pistia) הוא סוג צמח במשפחת הלופיים. שמו העברי מגיע משמו הלטיני. זהו סוג יחיד, כלומר כולל מין בודד בלבד - המין פיסטיה צפה, (Pistia stratiotes) הנקרא לעיתים גם 'חסת המים' או 'כרוב המים' הוא צמח מים המגודל בבריכות נוי רבות.
תיאור
זהו צמח מים רב-שנתי בעל עלים עבים ורכים היוצרים שושנת עלים. צמח זה צף על פני המים, כאשר שורשיו טבולים למחצה במים, מתחת לעלים המשמשים כאיברי ציפה. גודל העלים הוא עד 14 סנטימטר. הצמח חסר גבעול. צבע העלים ירוק בהיר והם בעלי עורקים מקבילים, המקנים צורה דמוית-גל לעלה.
העלים מכוסים בשערות קצרות, היוצרות צורה דמוית-סל ש'כולאת' בתוכה בועיות אוויר, המקנים לצמח יכולת ציפה. הפרחים הם דו-מיניים וצבעם לבן או צהוב, והם נחבאים במרכזו של הצמח, בינות העלים. הצמח גם מבצע רבייה וגטטיבית, כאשר צמחי בת מחוברים בנטישות (stolons) לצמח האם, עד שהצמח גדול ואז הוא מתנתק. לרוב, הצמח יוצר מעיין שטיח צפוף על פני המים בצורה הזאת.
תפוצה
לא ברור מהו מקורו של המין, אך הוא תואר לראשונה מהנילוס, סמוך לאגם ויקטוריה. כיום, הצמח נפוץ בבריכות ותעלות מים מתוקים ברוב האזור הטרופי והסובטרופי, כמין פולש. ביוני 2021, דווח על חדירת הצמח הפולש הזה לנחל גדורה, בשטח השייך לקריית ביאליק, שם כיסה הצמח את המים לאורך של כ-500 מטרים. פעולות נעשות בנחל כדי להשמיד את הצמח לפני שייתפשט במקווי מים נוספים.
אקולוגיה
ההתרבות הנמרצת של הפיסטיה עלולה לגרום להשפעות רבות, שהופכות אותה ל'עשב רע' פוטנציאלי. השפעתה של הפיסטיה כוללת הפיכת תעלות מים לבלתי-עבירות, ופגיעה במגוון הביולוגי שלהם. המעטה הצפוף של הפיסטיה, מצמצם את חילופי הגזים מפני השטח של המים, מוריד את ריכוז החמצן בגוף המים ובכך עלול לגרום לתמותה של דגים. בנוסף, הם חוסמים חדירת אור, ומשתלטים על בית גידול שלפנים היו בו צמחי מים טבולים-למחצה נוספים.
עד כה, נוסו מספר שיטות לבקר את התפשטות הפיסטיה. לדוגמה, קציר מכני של שושנות העלים, והשלכתם לחוף. כמו כן, נוסו קוטלי-עשבים מימיים. שני מיני חרקים נוסו כמדבירים ביולוגיים למטרת בקרה על התפשטות הפיסטיה: הבוגר והזחל של החיפושית Neohydronomous affinis, שמקורה באמריקה הדרומית, אוכלים את עלי הפיסטיה, וכן הזחל של העש Spodoptera pectinicornis, ממשפחת התנשמיתיים שמוצאו מתאילנד. שני מינים אלו נמצאו כיעילים בבקרת ההתפשטות של הפיסטיה.
פרט לפגיעה במגוון הביולוגי ובאפשרויות התנועה בגוף המים, לגידול הפיסטיה יכולות להיות גם השלכות בריאותיות על האדם. כך לדוגמה, יתושים מתת הסוג Mansonioides משלימים את מחזור חייהם רק בנוכחות צמחי מים כדוגמת הפיסטיה, איכהורניה (יקינטון המים), סלביניה וכדומה. היתושים מטילים ביצים בצידו התחתון של העלה, וחלקו הטבול של הצמח מהווה בית גידול גם לזחל ולגולם. תוך 7 ימים מההטלה תתרחש הגחת הבוגר, שמהווה וקטור עבור המחלה הטפילית Filariasis.
לעיתים, נעשה שימוש בצמח הפיסטיה באקווריום של מים מתוקים, על-מנת שישמש מחסה לדגיגים קטנים. כמו כן, צימוח צפוף של הפיסטיה מונע מהתרבות אצות בגוף המים.
לקריאה נוספת
דופור-דרור, ז'אן-מארק. (2010). פיסטיה צפה. בתוך: הצמחים הפולשים בישראל (59-58). ירושלים: העמותה לעידוד וקידום שמירת הטבע במזרח התיכון.
Chegaste
Chegaste (בעברית: אתה בא) הוא שיר של הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז, בשיתוף הזמר הברזילאי רוברטו קרלוס. השיר יצא לאור ב-16 בדצמבר 2016. השיר הוא בשפה הפורטוגזית. השיר הועלה לערוץ ה-Vevo של הזמרת ב-15 בדצמבר 2016, ושוחרר להורדה דיגיטלית ולספוטיפיי יום למחרת.
רקע
באוקטובר 2016, מגזין בילבורד אישר כי לופז עובדת על האלבום השני שלה בשפה הספרדית, אשר צריך לצאת לאור באמצע שנת 2017, תחת חסותם של "סוני מיוזיק לטין". בפועל, מארק אנתוני משמש כמפיק הראשי של האלבום. חודש לפני שהוציאה את השיר הזה, הוציאה לאור הזמרת, גרסת כיסוי לשיר "Olvidame y Pega la Vuelta", בשיתוף אנתוני, כשיר שעתיד להיכלל באלבומה החדש.
ב-17 באוקטובר, פורסמה תמונה של לופז עם קרלוס בפוארטו ריקה. קרלוס נסע עד ללוס אנג'לס, שם הוא ולופז רשמו את קטע השירה שלהם רגע לפני הפגישה שלהם ביחד. אתר החדשות והביקורות "הו גלובו" דיווח כי השיר נכתב גם בספרדית ולא רק בפורטוגזית. השיר יצא לאור באמצעות הפלטפורמות הדיגיטליות, ב-16 בדצמבר 2016. על עבודתה עם קרלוס צייצה לופז: "אני נכבדת ונרגשת לעבוד עם אגדה חיה כמו רוברטו קרלוס".
וידאו קליפ
הדואט שהעולה לערוצו של הזמר זכה לכמות צפיות נכבדת של כ-8 מיליון צפיות במספר, ובמהרה הפך הדואט לאחד מהסרטונים הנצפים ביותר בערוצו של הזמר. בספוטיפיי הצליח השיר לצבור למעלה מ-15 מיליון השמעות בסך הכול.
מיקומי שיא
השיר הצליח להגיע בשיאו אל המקום ה-37, במצעד הרשמי של ברזיל. כמו כן, הגיע אל המקום השלישי במצעד שירי הפופ הרשמי של המדינה.
ליאל
{{פירושונים
דון אייסלי
דון אייסלי (באנגלית: Donn Fulton Eisele; 23 ביוני 1930, קולומבוס – 1 בדצמבר 1987, טוקיו) היה טייס חיל האוויר של ארצות הברית, אסטרונאוט שהשתתף במשימת אפולו 7 ואיש עסקים.
ביוגרפיה
אייסלי נולד בקולומבוס, אוהיו. לאחר סיום בית הספר הוא למד מדעים באקדמיה ימית של ארצות הברית. בשנת 1952, אחרי סיום הלימודים, הוא התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית.
שירות בנאס"א
אייסלי נמנה עם הקבוצה השלישית של אסטרונאוטים שנבחרה על ידי נאס"א באוקטובר 1963. הוא היה חבר צוות של אפולו 1 אך נפצע במהלך האימונים ולכן הועבר לצוות של "אפולו 2". לאחר תאונת אפולו 1, הוא הועבר למשימה מאוישת הקרובה שקיבלה שם אפולו 7 כטייס משימה.
ב-11 באוקטובר 1968 אייסלי שוגר לחלל במשימה אפולו 7 כאיש צוות, יחד עם וולטר שירה ווולטר קנינגהאם. זו הייתה המשימה המאוישת הראשונה של תוכנית אפולו. במהלך משימה זו בוצע שידור הטלוויזיה החי הראשון מהחלל.
לאחר משימת אפולו 7, הוא היה בצוות גיבוי של אפולו 10. בשנת 1970 הוא עזב יחידת האסטרונאוטים ועבד במרכז מחקרים של נאס"א בלנגלי. בשנת 1972 הוא פרש.
לאחר נאס"א
ביולי 1972 אייסלי מונה למנהל חיל השלום בתאילנד. לאחר שנתיים הוא חזר לארצות הברית והשתלב בתעשייה הפרטית.
אייסלי נפטר בשנת 1987 בטוקיו בה היה במסגרת נסיעת עסקים. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
מנחם צוקר
מנחם (שמואל) צוקר (נולד ב-15 ביוני 1951) הוא מהנדס ולשעבר סמנכ"ל חברת אלכם מדיקל, חתן פרס ביטחון ישראל על תרומתו לפיתוח טיל התמוז.
ביוגרפיה
מנחם נולד בשנת 1951 בחיפה לניצול השואה יעקב-יצחק צוקר ולאשתו רחל-מלכה (לבית שטיג), וגדל בשכונת קריית שמואל. הוא למד בבית הספר הדתי ממלכתי 'אהרון - הרא"ה', ולאחר מכן בישיבת בני עקיבא בעיר. בשנת 1969, עם סיום לימודיו בישיבה התיכונית, התגייס לצה"ל. במהלך שירותו הצבאי נטל חלק פעיל בקרבות ההתשה בסיני וברמת הגולן. במלחמת יום הכיפורים לחם, במסגרת המילואים, בגזרה המרכזית של רמת הגולן בקרבות הבלימה מול הסורים (מתחם כביש הנפט וחושניה) ולאחר מכן השתתף בפריצה למובלעת הסורית. בתום הקרבות הגיע הכוח איתו לחם לנקודה המזרחית ביותר במובלעת. מנחם המשיך לשרת עד לחודש מרץ 1974, עת שוחררה יחידתו משירות המילואים.
בתום המלחמה החל ללמוד הנדסת אווירונאוטיקה בטכניון. בשנת 1977 סיים את לימודי התואר הראשון, ובשנת 1984 את לימודי התואר השני בתחום ניווט ובקרה. את לימודי הדוקטורט עשה מנחם בתחום הבינה המלאכותית בפקולטה להנדסת חשמל באימפריאל קולג' שבלונדון, כשנושא המחקר שלו היה "הזדהות עצמית של גוף במרחב באמצעות מצלמה בלבד".
פעילות ביטחונית
בשנת 1977, עם סיום לימודי התואר הראשון, החל מנחם לעבוד בחברת רפא"ל. בתחילת דרכו, כמהנדס בתחום הניווט והבקרה, השתלב בצוות שהחל לפתח טיל טקטי מונחה. עם הזמן מונה לראש מדור בקרה ובהמשך לראש תחום מערכות. בשנת 1984 מונה על ידי ד"ר פאול כץ לראש פרויקט טיל ה"תמוז", אותו הוביל יחד עם צוות גדול במשך כ-4 שנים. לבקשת המפח"ש, שבראשה עמד האלוף דן שומרון, הגה ויישם בשנים 1985–1986 את רעיון "ניווט הביניים" (נווט ביניים מאפשר ירי למטרות שאינן נראות בזמן השיגור). התכנון והיישום המהיר היוו פריצת דרך משמעותית בביצועי הטילים וביכולותיהם המבצעיות. כמו כן יזם באופן אישי את פיתוחו של גירוסקופ חדיש, שנדרש בדחיפות לפרויקט זה באותה העת, אשר יוצר על ידי התעשייה הישראלית. בעקבות פיתוחים אלה קיבל בשנת 1991 את פרס ביטחון ישראל מידי שר הביטחון משה ארנס ונשיא המדינה חיים הרצוג.
בשנת 1987 יצא מטעם רפא"ל ללימודי דוקטורט באימפריאל קולג' שבלונדון. בשנת 1990, עם חזרתו לישראל, ביקש להשתלב ברפא"ל בתחומים אזרחיים. במסגרת זאת עסק לראשונה בתחומי הרכבים האוטונומיים, מיקרוסקופים תרמיים לאיתור תאי דם סרטניים ומערכות הדמיה תרמיות לבקרת איכות המעקפים בניתוחי לב פתוח.
אופגל מדיקל ו-CardioDex
בשנת 1994 אישר מנכ"ל רפא"ל, מוסה פלד, למנחם להקים את אופגל מדיקל בכרמיאל, שהייתה חטיבה עצמאית במסגרת חברת אופגל, אשר עסקה בפיתוח מערכות תרמיות. הודות לשיתוף פעולה של אופגל מדיקל, עם מרכז רפואי הדסה ובתי חולים מובילים בארצות הברית, פותחה מערכת ששימשה להדמיית איכות הזרימה במעקפים ואף אפשרה חישוב אוטומטי של מהירות הזרימה בכל מעקף.
בשנת 2000 חבר מנחם לד"ר שמעון אקהויז, שניהל אותה עת את חברת ESC, במטרה להקים בה חטיבה קרדיולוגית. זו האחרונה הוקמה בסופו של הדבר במסגרת חברת ההזנק CardioDex. בין פיתוחי החטיבה ראוי להזכיר את המתקן שמטרתו לסגור את אזור הכניסה של הצנתרים בעורק המפשעה ברגל.
אלכם מדיקל
בשנת 2002 הצטרף מנחם לחברת אלכם מדיקל הממוקמת בקיבוץ ברעם. במהלך תפקידו בתור סמנכ"ל פיתוח עסקי ושיווק הצליח, בתקופה קצרה יחסית, לקדם מספר נושאים חדשים לפיתוח בתחום הצנתורים, טיפול נמרץ ומזרקים אוטומטיים. לאחר מספר שנים מונה גם לסמנכ"ל המכירות.
חיים פרטיים
מנחם צוקר נשוי לרחל. הוא אב ל-5 ילדים. בן דודו הוא הרב אורי שרקי. מתגורר כיום בקריית שמואל שבחיפה.
מאגר מידע
מאגר מידע הוא אוסף מסודר של נתונים בתחום מסוים, המאפשר אחזור נתונים אלה לשם הפקת המידע הנחוץ למשתמש.
הדרך הנפוצה כיום לניהול מאגר מידע מורכב היא אחסון הנתונים בבסיס נתונים, ועדכונם ואחזורם באמצעות מערכת מידע מתאימה. קודם לפיתוח טכנולוגיית בסיסי הנתונים אוחסנו מאגרי מידע ממוחשבים בקבצים (לגישה סדרתית או גישה ישירה). לניהול מאגר מידע פשוט ניתן להשתמש בגיליון אלקטרוני. לפני התפתחות המחשוב אוחסנו מאגרי מידע בכרטיס מנוקבים, בכרטסות ובאמצעים נוספים.
דוגמאות:
מאגר מידע מאפשר קבלת מידע על כל פריט שבו (למשל: קבלת פרטיו של אזרח מסוים), קבלת רשימה של פריטים המקיימים תנאי מסוים (למשל: רשימת כל האזרחים שהגיעו לגיל מאה שנה) ועיבוד סטטיסטי של הנתונים (למשל: התפלגות האוכלוסייה לפי שנתונים).
בחקיקה בישראל
החוק מגדיר:
מאגר מידע המכיל מידע אישי ומקיים את התנאים הקבועים בחוק חייב רישום אצל רשם מאגרי המידע שבמשרד המשפטים. הרשם מנהל את פנקס מאגרי מידע, שאף הוא מאגר מידע. החוק קובע כי בעל מאגר מידע, מחזיק במאגר מידע ומנהל מאגר מידע, כל אחד מהם אחראי לאבטחת המידע שבמאגר המידע.
יועץ ממלכתי (סרט)
יועץ ממלכתי (ברוסית: Статский советник, או בכתיב הישן: Статскiй совѣтникъ) הוא סרט דרמה רוסי שיצא לאקרנים בשנת 2005 ומבוסס על ספר פופולרי באותו שם מאת בוריס אקונין. במאי הסרט היה פיליפ יאנקובסקי.
אולפני T3 של ניקיטה מיכאלקוב רכשו את הזכויות על הספר, וההפקה החלה בשנת 2004. הסרט צולם במוסקבה ובסנקט פטרבורג ויצא לאקרנים ברוסיה ובחבר המדינות באפריל 2005. הוא זכה לביקורות טובות בעיקר והניב הכנסות של 7 מיליון דולר במכירות בקופות לעומת תקציב של 4 מיליון דולר. קונסטנטין חבנסקי וניקיטה מיכאלקוב זכו בפרסי נשר הזהב בקטגוריות השחקן הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר, בהתאמה.
ברוסיה של המאה ה-19, ארגון מהפכני זומם להתנקש בחייו של מושל מוסקבה כצעד ראשון להפלת שלטון הצאר. היועץ הממלכתי אראסט פנדורין מתייצב להילחם נגדם, אך נאלץ להיאבק גם בעילוי מסנקט פטרבורג הבירה, הנסיך פוז'ארסקי.
תקציר עלילת הסרט
האימפריה הרוסית, סוף המאה ה-19. השנה היא 1891. הרכבת מפטרבורג למוסקבה עוצרת בתחנת קלין, התחנה האחרונה לפני ההגעה למוסקבה. בקרון המיוחד יושב שר הממשלה הגנרל-אדיוטאנט חראפּוֹב, שנפגש עם אדם המציג עצמו בתור היועץ הממלכתי אֶראסְט פֶּטְרוֹביץ' פַנְדוֹרין, האחראי על ביטחון השר במוסקבה והממונה למשימות מיוחדות מטעם המושל הכללי המוסקבאי. אלא שעד מהרה האיש חושף עצמו כמתחזה; הוא דוקר את השר למוות בפגיון חד, ועל הידית ראשי התיבות "א.ל.". בהמשך מתברר שהמתנקש הוא ראש ארגון הטרור "א.ל." ("הארגון הלוחם", בראשי תיבות). אנשי הארגון הם רחמט, ימליה ופשוש, הקובעים את מושבם במוסקבה, ועוזרת להם מהפכנית המכנה עצמה "מחט".
המושל הכללי דוֹלְגוֹרוּצקי מבקש מפנדורין לחקור את רצח השר ולמצוא את המתנקש בהקדם. פנדורין מוצא עצמו במרכזו של מאבק בין טרוריסטים רצחניים, פוליטיקאים תאבי כוח, אנשי חוק מושחתים ויפהפיות מסתוריות ובמאבק בין רוסיה הישנה, הקיסרית, לבין רוסיה החדשה, המהפכנית.
בלה אחמדולינה
בלה אחמדולינה נולדה במוסקבה. אביה היה ממוצא טטרי וכיהן בתפקיד בכיר בממשל, ואמה הייתה מתרגמת בעלת שורשים איטלקיים. עוד בתקופת לימודיה בבית הספר אחמדולינה החלה לכתוב שירה.
בשנים 1955-1958 היא הייתה נשואה למשורר יבגני יבטושנקו.