cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה גביש
עמדותיו
בשנת 1997 אמר כי במסגרת רפורמה מיסוי בישראל הוא תומך בהטלת מס על רווחים בבורסה, אך העריך כי הדבר אינו אפשרי במציאות הפוליטית הקיימת באותה עת.
סנוטה
הקשר בין סנוטות לבין מכתש צ'יקשולוב
סנוטות מצויות בשפע בכל רחבי חצי האי יוקטן, ועם זאת קיים ריכוז גדול במיוחד של סנוטות לאורך קשת המקבילה לשולי מכתש צ'יקשולוב, מכתש פגיעה הקבור מתחת לקרקע. מכתש זה אותר תחילה בשל צורת הקשת בה התהוו הסנוטות, אבל זוהה אחר-כך באמצעים גאופיזיים (כולל מיפוי כבידה), ונבחן באמצעות קידוחים עמוקים. המכתש מתוארך לתקופה שבין הקרטיקון לשלישון, כלומר לפני כ-65 מיליון שנים. פגיעת המטאוריט באתר זה מזוהה עם התקופה שבה נכחדו יצורים רבים, בין השאר כל סוגי הדינוזאורים, אירוע המכונה הכחדת קרטיקון-שלישון.
הסנוטות והמאיה
בחצי האי יוקטן אין נהרות אלא מספר קטן של אגמים, וגם אלה הם בדרך-כלל יותר ביצות מאשר אגמים. הסנוטות, שתפוצתן נרחבת, הן מקור מי השתייה הקבועים העיקריים במרבית חצי האי יוקטן. ליישובים העיקריים של המאיה נדרשה גישה לאספקת מים נאותה, ולכן הערים – ובכלל זה העיר הידועה צ'יצ'ן איצה – נבנו סביב בארות טבעיות אלה. חלק מהסנוטות, דוגמת "הסנוטה הקדושה" (cenote sagrado) המכונה גם סנוטת הקורבנות (Cenote de los Sacrificios) ומהווה חלק מאתר המורשת העולמית של צ'יצ'ן איצה, היוו אתר חשוב בפולחן הדתי. בהאמינם כי בריכות אלו הן פתחים לעולם הבא, נהגו תושבי המקום להשליך לעיתים חפצים יקרים לתוכן.
משה גביש
עמדותיו
בשנת 2004 טען שהליכי ההפרטה בישראל אינם יוצרים תחרות, אלא מעבירים משאבים יקרי ערך למספר קטן של בעלי הון, כולל אנשים המקושרים פוליטית.
סנוטה
הסנוטות והמאיה
שמועות בדבר מנהג זה ואף בדבר קורבנות אדם שהושלכו לסנוטות התפשטו בקרב הספרדים עוד מכיבוש מקסיקו במאה ה-16. בישוף ספרדי כתב:.
משה גביש
עמדותיו
בשנת 2010 אמר כי הפתרון לשאלת התמלוגים של חברות הגז בישראל צריך להיות הפשוט ביותר. אין צורך במנגנוני מיסוי מיוחדים, אלא פשוט להעלות אותם. בנוסף הצהיר כי: "אין לי ספק שסך התקבולים של המדינה מתגליות הגז צריך לעלות".
סנוטה
הסנוטות והמאיה
אדוארד הרברט תומפסון (Edward Herbert Thompson; 1935-1857), חוקר חובב של המאיה שכיהן כקונסול ארצות הברית ביוקטן ובקמפצ'אה, רכש ב-1894 את החווה והמטעים שבתחומיהם שכנה עיר המאיה צ'יצ'ן איצה והתגורר שם עם משפחתו. בהתבססו על הסיפורים החליט תומפסון לחקור את הסנוטה הקדושה – בריכה שקוטרה 60 מטרים ועומקה כ-15 מטרים עד קו המים. ב-1904 הציב תומפסון עגורן ומחפר פרימיטיביים ובעזרתם שלה ממעמקי הבאר כדורים של קטורת ריחנית, פכים לנסך ונטיפות זהב. כאשר המחפר לא שלה דברים נוספים לבש תומפסון בגדי אמודאים של אותה תקופה וירד אל הסנוטה שוב ושוב. עד 1911 העלה תומפסון כ-30,000 פריטים שונים מהסנוטה, שכללו תכשיטים מזהב, ירקן וטורקיז, אבל גם עצמות אדם – בוגרים וילדים – שהוכיחו כי האגדה בדבר הקרבת קורבנות אדם לאל הגשם היו נכונות. ב-1961 חזרו הארכאולוגים לסנוטה הקדושה ובאמצעים מודרניים מצאו עוד כ-4,000 פריטים וגולגולת של אישה צעירה.
סנוטות וצלילת מערות
בחלק מהמקרים (בייחוד קרוב לחוף) מהוות הסנוטות פתח למערכת מערות תת-קרקעיות מוצפות. משום כך הן מושכות אליהם צוללני מערות. הצלילה משמשת לעיתים למחקר. צוללים מיפו ועדיין ממפים את מערכות המערות הנרחבות, שחלקן משתרעות לאורך של כמה עשרות קילומטרים (מעל 100 קילומטרים במקרה של מערכת "אוקס בל הא" –"Ox Bel Ha"), אבל מרבית הצלילות הן של חובבים המחויבים על-פי חוק להיעזר במדריכים מקומיים. גם כך לא מעט צוללים, כולל מנוסים, קיפחו את חייהם בסנוטות.
חאליד עבדאללה
חאליד עבדאללה (בערבית: خالد عبدالله; נולד ב-26 באוקטובר 1980) הוא שחקן ופעיל חברתי בריטי-מצרי. הוא ידוע בשל משחקו בסרט "טיסה 93", שהיה מועמד לפרס פרס אוסקר לשנת 2006 וזוכה פרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לאותה שנה. עבדאללה גילם את זיאד ג'ראח, הטייס ומנהיג ארבעת החוטפים בטיסה. הוא כיכב בתפקיד אמיר בסרט "רודף העפיפונים" ושיחק עם מאט דיימון בסרט "גרין זון", סרטו השני עם הבמאי פול גרינגראס. עבדאללה מופיע בתור עצמו בסרטו התיעודי "הכיכר" שביים ג'האן נוג'ים על המהפכה המצרית ב-2011, אשר זכה בפרס הקהל בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-2013.
עבדאללה חבר בהנהלת פסטיבל הדרמה הלאומי לסטודנטים. ב-2011, עבדאללה הפך לאחד מהחברים המייסדים של קולקטיב מוסירין ("אנחנו מתעקשים") בקהיר: קבוצה של יוצרי קולנוע ופעילים מהפכניים שמקדישים מזמנם לתמיכה בתקשורת האזרחית ברחבי מצרים בעקבות נפילתו של נשיא מצרים חוסני מובארק. שלושה חודשים לאחר הקמתו של הקולקטיב, הפכה מוסירין לערוץ היוטיוב ללא מטרות רווח הנצפה ביותר במצרים בכל הזמנים, ובעולם כולו בינואר 2012.
ביוגרפיה
עבדאללה נולד בגלאזגו, סקוטלנד, להורים מצריים, וגדל בלונדון. אביו וסבו של עבדאללה היו פעילים ידועים נגד המשטר במצרים. הוריו היו שניהם רופאים שהיגרו לבריטניה לפני שנולד.
עבדאללה התחנך בבית ספר קינגס קולג', בית ספר פרטי לבנים בווימבלדון שבדרום מערב לונדון וחבריו לכיתה כללו את השחקן בן בארנס והקומיקאי טום באדן. הוא החל להתעניין במשחק לאחר ששיחק בסצנת בהצגה בבית ספרו. ב-1998, הוא ביים הפקה של המחזה "Someone Who'll Watch Over Me" מאת פרנק מקגינס, שהוצג בפסטיבל אדינבורו וזכתה בחמישה כוכבים בעיתון "The Scotsman", מה שהפך אותו לבמאי הצעיר ביותר שקיבל חמישה כוכבים.
לאחר שבילה שנת הפסקה בנסיעות ברחבי המזרח התיכון, עבדאללה המשיך בלימודיו בקולג' קווינס, קיימברידג. הוא היה פעיל בסצנת הדרמה הסטודנטיאלית באוניברסיטה לצד שחקנים כמו רבקה הול ודן סטיבנס. הוא היה זוכה משותף עם קרסידה טרוו, אשתו לעתיד, בפרס השופטים למשחק בפסטיבל הלאומי לדרמה של סטודנטים על הופעתו במחזה "Bondbound" מאת אנדה וולש.
קריירה
בשנת 2003, עבדאללה שיחק בתפקיד הראשי במחזה של כריסטופר מרלו "טמבורליין" בתיאטרון רוז. זו הייתה ההפקה הראשונה של להקת תיאטרון קנון של פיטר הול, המורכבת מ"שחקנים צעירים שרוצים לגלות קול חדש לדרמות המטאפוריות הגדולות של הרנסאנס".
הופעתו הראשונה של עבדאללה הייתה בפרק משנת 2005 של ספוקס בפרק "Infiltration of a New Threat".
בשנת 2006, עבדאללה ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרט "טיסה 93", סרט על אירועי פיגועי 11 בספטמבר, וזכה לשבחי המבקרים על גילומו של זיאד ג'ראח. הוא לוהק לתפקיד הראשי של בסרט המצליח רודף העפיפונים. כהכנה לתפקיד זה, הוא בילה בקאבול בלימוד פרסית דארית ולמד להעיף עפיפונים.
בשנת 2008, עבדאללה הופיע בתור גאי פרינגל בעיבוד של רשת BBC Radio 4 של "Fortunes of War". הוא כיכב בתור פרדי בסרט "גרין זון" שביים פול גרינגראס.
בשנים 2009–2010, עבדאללה הפיק ושיחק בסרט המצרי העצמאי "In the Last Days of the City", בבימויו של תאמר אל סעיד.
בנובמבר 2010, עבדאללה זכה להוקרה מיוחדת על הישגים בקולנוע בפסטיבל קהיר.
בשנת 2011, הוא היה קריין בסרט התיעודי "ממזרח למערב", הידוע גם בשם "הנהר זורם מערבה".
בשנת 2016, הוא הופיע בתור מוחמד ה-12 מגרנדה בסרט "אמונת המתנקש". במרץ 2021 לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "הכתר" בה גילם את דמותו של דודי אל-פאיד, מאהבה של דיאנה, נסיכת ויילס.
חיים אישיים
בינואר–פברואר 2011, עבדאללה היה בין המפגינים בכיכר תחריר בקהיר, ההפגנות הגדולות נגד משטר נשיא מצרים לשעבר חוסני מובארכ. הוא גם הופיע בתוכניתו של וולף בליצר ב-CNN ב-9 בפברואר 2011, ובתוכניתו של אנדרסון קופר כדי לשקף את דעותיו על המחאה. הוא ממשיך להיות פעיל במצרים.
אהרן אפרת
אהרן אפרת (20 במרץ 1911 - 16 במאי 1989) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כמזכיר מפלגות השומר הצעיר ומפ"ם, ראש אגף בהסתדרות העובדים הכללית וחבר הכנסת.
חייו
בשנת 1936 עלה אפרת ארצה. תקופה קצרה עבד בעבודה חקלאית בחדרה ובשנת 1937 נמנה בין מייסדי קיבוץ עין השופט. פעילותו בתנועה נמשכה ובשנת 1944 נבחר למזכיר מפלגת השומר הצעיר והליגה הסוציאליסטית בחיפה.
בשנים 1974–1977 היה אפרת חבר הכנסת השמינית מטעם מפ"ם והמערך. במהלך תקופת כהונתו היה חבר ועדת הכספים והוועדה לענייני ביקורת המדינה. לאחר כהונתו בכנסת היה חבר מועצת המנהלים של חברת "כימיקלים לישראל" (1977 - 1983).
היה נשוי לציפקה אפרת.
אמיל נאוה
אמיל ויליאם קאפר נאוה (באנגלית: Emil William Capper Nava; נולד ב-29 במרץ 1985) הוא במאי וידאו קליפים בריטי.
במהלך הקריירה שלו, עבד נאוה עם אמנים כמו טאיו קרוז, שוגאבייבז, גבריאלה צ'ילמי, קימברלי ויאט, ג'סי ג'יי, בי.או.בי, יסמין, ריטה אורה, טייני טמפה, אד שירן, נורמני, היילי סטיינפלד, אמינם, פריאנקה צ'ופרה, זארה לארסון, ג'ניפר לופז, פיטבול, ג'ס גלין, קלווין האריס, אלסו, אלי גולדינג, דואה ליפה, מרטין גריקס, ג'ון ניומן וג'וליה מייקלס.
אמר-סין
אמר-סין (או בור-סין) מלך שומרי מן השושלת השלישית של אור. לפי כרונולוגיה תיכונה שלט בין השנים 2037-2046 לפנה"ס. הוא ירש את הכתר מאביו שולגי והוא מלך שלישי מהשושלת. הוא שלט במשך 9 שנים ונפטר ממחלה כלשהי.
לפי המקורות העתיקים אמר-סין היה מנהיג אמיץ וחרוץ שהתמיד במדיניות של אביו. כמו אביו, הוא הואלל עוד בחייו. הוא בנה מקדשים וארמונות חדשים, הוא טיפח מסחר ומלאכות, הוא היה ממנה שרים וכוהנים. הוא כנראה התחיל את בנייתו של הזיגוראת הלא גמור בארידו, אגיפטולוג דייוויד רוהל מזהה את הזיגוראת הזה עם מגדל בבל.
העיר ארידו ננטשה בתקופת שלטונו, כנראה זה נעשה בגלל בעיות מליחות שהקשתה מאוד על החקלאות באזור.
כדי לשמר את מה שאביו כבש, אמר-סין היה צריך כל הזמן להילחם. בשנה השנייה לשלטונו הוא דיכא מרד בעיר אורבילום והרס את העיר. בשנה השישית לשלטונו דוכא מרד בעיר אשור. למושל אשור מונה זריקום שהשאיר כתובת בה הוא קורא לעצמו משרת של אמר-סין ומבקש מאלים חיים ארוכים לאדון שלו. בשנה השביעית לשלטונו הוא כבש העיר חוחנורי בעילם. אמר-סין גייס הרבה שכירי חרב לשירותו, בעיקר עילמים ואמוריים.
גטו (מחזה)
גטו הוא מחזה מאת המחזאי הישראלי יהושע סובול. המחזה נכתב בשנת 1983 וזכה להצלחה בינלאומית. הוא תורגם לעשרים שפות, הוצג בתיאטראות המובילים בעשרים וארבע מדינות וזכה לביקורות משבחות ובשלל פרסים.
בישראל הועלה המחזה מספר פעמים: פעמיים בתיאטרון חיפה, פעם אחת ב (2010), בשנת 2015 הועלה על ידי "המרכז לאומנויות הבמה", קבוצת תיאטרון לנוער באזור הקריות, בשנת 2020 עלה בתיאטרון העברי.
עלילה
המחזה, שמתרחש בתקופת השואה, סובב סביב התיאטרון שהוקם בגטו וילנה ומציג את חייהם של שחקני קבוצת התיאטרון ואת מאמציהם לשמור על צלם אנוש למרות תנאי הזמן והמקום. המחזה מתאר את המאבקים הפוליטיים בתוך הגטו, את דרכו של כל אחד לשרוד את התופת ואת הדילמות הנוראות שעמדו בפני תושבי הגטו.
במחזה, שמבוסס על אירועים אמיתיים, מופיעות גם כמה דמויות היסטוריות אמיתיות שפעלו בגטו, כדוגמת יעקב גנס, הדמות הראשית במחזה, שהיה מפקד המשטרה היהודית ויושב ראש היודנראט בגטו. גנס מאמין כי ריצוי הנאצים על ידי שיתוף פעולה עמם עשוי למשוך זמן עד לסוף המלחמה ובכך להציל לפחות חלק מתושבי הגטו. לשם מטרה נעלה זו, מוכן גנס לקבל על עצמו את ההחלטה הנוראה של שיתוף פעולה עם הנאצים בשליחת יהודים מהגטו למוות בפונאר. כמו כן, יוזם גנס את הקמת תיאטרון הגטו, אשר מעבר למטרה לשמור על צלם אנוש, נועד להוכיח לנאצים כי היהודים הם עם יוצר שלא כדאי להשמיד.
כנגד גנס ניצב הרמן קרוק, הספרן הקומוניסט, המתנגד בתוקף לכל שיתוף פעולה עם האויב הנאצי ומבקר על כך את גנס בחריפות. מלבד התנגדותו לשיתוף פעולה עם הנאצים בנושא המשלוחים לפונאר, קרוק סולד מהרעיון של יהודים שמופיעים בתיאטרון בפני הנאצים ומבדרים אותם. גנס מבחינתו רואה בהשפלה מחיר הכרחי להצלת חיים.
לעומת קרוק וגנס, אשר למרות היריבות העזה ביניהם- שניהם חרדים לגורל אחיהם בגטו, מוצגת גם דמות של יהודי מסוג אחר- דסלר, אשר על מנת להציל את עורו, מתנדב לעזור לקלגסים הנאצים במלאכת ההתעללות בתושבי הגטו, ומכה בהנאה יהודים אחרים. יהודי נוסף המופיע במחזה הוא וייסקופ, איש עסקים מיומן ומנוסה, אשר בתוך הגיהנום של הגטו מצליח לצבור הון ואף מכנה את עצמו "מלך הגטו".
דמות נוספת במחזה היא קיטל, קצין האס אס הממונה על הגטו, המוצג תחילה כאנושי למרות הכל, אך בסוף מתבררת האמת הצפויה מראש.
הדילמות המוצגות במחזה
לאורך כל המחזה מציג סובול דילמות קשות שעמדו בפני יהודים רבים בתקופת השואה:
הצגת דמות הנאצי במחזה
דווקא את קיטל, קצין האס אס, אשר מצופה ממנו להיות רשע מוחלט, סובול בוחר להציג כדמות מורכבת בעלת מאפיינים שונים ואף מנוגדים. קיטל מוצג מצד אחד כאדם רצחני וחסר כל עכבות מוסריות (מאפיינים שמתאימים לדרך ה"מקובלת" יותר של הצגת דמות הנאצי), ומצד שני כאדם תרבותי ושוחר אמנות אשר מנגן בסקסופון וצופה בהנאה בתיאטרון של היהודים.
הצגת המחזה בישראל
בישראל הועלה המחזה מספר פעמים:
בתיאטרון חיפה פעמיים, הצגת בכורה ב-7 באפריל 1984, בבימויו של גדליה בסר; ושוב בתיאטרון חיפה בשנת 1998 בבימויו של יהושע סובול.
בתיאטרון הקאמרי בשנת 2010 בבימויו של עמרי ניצן.
בשנת 2015 הועלה בגרסת תיאטרון הקאמרי, על ידי "המרכז לאומנויות הבמה", קבוצת תיאטרון לנוער באזור הקריות.
בשנת 2020 עלה בתיאטרון העברי בעיבוד ובימוי משותף של פנינה ברט-צדקה וגדי צדקה.
הצגת המחזה בעולם
גטו הוא המחזה הישראלי שזכה למספר הגדול ביותר של הפקות ברחבי העולם. עד שנת 1989 כבר עלו 28 הפקות שלו ב-14 מדינות שונות, כולל הפקות של התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, בברודוויי בניו יורק, בבריסל ובפריז.
בשנת 1989 זכתה ההפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון בשלושה פרסים: פרס האיבנינג סטנדרד למחזה הטוב ביותר של השנה, פרס חוג המבקרים למחזה החדש הטוב ביותר בתיאטרון, ופרס לורנס אוליביה של הבי.בי.סי. למחזה השנה של הווסט-אנד. באותה שנה, ההפקה שעלתה בברודוויי בבימוי של גדליה בסר, לא זכתה להצלחה וירדה מהבמה לאחר חודש.
יהושע סובול עצמו ביים ארבע גרסאות של המחזה בוושינגטון, גרמניה, אוסטריה ויפן.
בשנת 2011 עלה לראשונה המחזה ברוסיה. זהו הייתה ההפקה ה-67 שלו ברחבי העולם.
קישורים חיצוניים
ביקורות
גארי וינוגרנד
וינוגרנד נודע בכך שהנציח את דרך החיים האמריקאית בתחילת שנות ה-60. רבים מצילומיו מתארים נושאים חברתיים בני זמנו ואת התפקיד בה מעצבת התקשורת והתרבות את עמדות האנשים. הוא נהג להסתובב ברחובות ניו יורק וצילם בקדחתנות במצלמת הלייקה 35 מילימטר שלו. הוא צילם בעזרת עדשה רחבת זווית עם עומק שדה גדול. צילומיו נראו כאילו הם מונעים על ידי דינמיקת וכוח המאורעות להם היה עד.
וינוגרנד, שנולד ברובע הברונקס בניו יורק למשפחה יהודית, הושפע על ידי הצלמים ווקר אוונס, צלם אמריקאי הידוע בעיקר בשל צילומיו מתקופת השפל הגדול ומהצלם רוברט פרנק שהוציא את הספר "The Americans". גם הצלם הצרפתי, אנרי קרטייה ברסון השפיע עליו למרות השוני בסגנונותיהם.
וינוגרנד היה אחד מבין הצלמים שצילומיהם הוצגו בתערוכת "משפחת האדם" ב-1955. באותן שנים הוא עבד כצלם מסחרי בסוכנויות, בצילום עבור מגזינים ופרסומות. הוא קיבל שלוש פעמים מלגת גוגנהיים; ב-1964 קיבל לראשונה את המלגה שנתנה לו אפשרות להסתובב ולצלם ברחבי אמריקה. הוא קיבל גם מלגת גוגנהיים בשנית ב-1969 כדי שיצלם אירועים ציבוריים ואת השפעתם על האדם. הוא עסק בכך עד 1976 ופרסם אז את ספר הצילומים השלישי שלו. ב-1979 קיבל מלגת גוגנהיים נוספת בעזרתה עבר ללוס אנג'לס ותיעד את קליפורניה. בשנות ה-70 גם לימד צילום; תחילה בשיקגו ולאחר מכן באוסטין.
ספריו
בחייו יצאו לאור ארבעה ספרים ובהם צילומיו:
לאחר מותו יצאו לאור חמישה ספרים נוספים המוקדשים לצילומיו.
בירגיט יורגנסן
בירגיט יורגנסן (בגרמנית: Birgit Jürgenssen; 10 באפריל 1949 – 11 בספטמבר 2003) הייתה צלמת, ציירת, גרפיקאית, אוצרת ומרצה אוסטרית.
יורגנסן הייתה אחת מאמניות האוונגרד הפמיניסטיות הבולטות בעולם. פעילותה האמנותית, כללה רישומים, צבעי מים, קולאז'ים, תצלומים, ציורים ופסלים. היא התמחתה באמנות גוף נשי, דיוקנאות עצמיים וסדרות תמונות, שחשפו רצף אירועים הקשורים לחיי החברה היומיומיים של אישה, על צורותיה השונות כולל אווירה של פחד ודעות קדומות נפוצות המיצגות את המין הנשי.
סיימה תואר ראשון באוניברסיטה לאמנויות שימושיות בווינה ב-1971, בין 1980 ו-1997 הייתה מרצה באוניברסיטה לאמנויות שימושיות וינה ובאקדמיה לאמנויות יפות וינה.
ביוגרפיה
יורגנסן נולדה בווינה, אוסטריה ב-1949.
סיימה תואר ראשון באוניברסיטה לאמנויות שימושיות בווינה ב-1971. את הצלחתה הראשונה היא קיבלה ב-1975, כאשר ואלי אקספורט בחרה בה להשתתף בתערוכה MAGNA-Feminismus: Kunst und Kreativität, בווינה, שם הציגה את עבודתה "Hausfrauen-Küchenschürze", סינר בצורת כיריים (צלחות ותנור).
בהמשך היא לקחה חלק פעיל בדיונים על תיאוריות מגדר, והפכה למרצה בשיעורים שניתנו על ידי מריה לאסניג ולאחר מכן ארנולף ריינר בין השנים 1980 ו-1997.
יוררגנסן גם עבדה כאוצרת, תערוכתה הבולטת הייתה בבנין הזצסיון הווינאי בשנת 1994.
יצירתה
יורגנסן החלה ללמוד אמנות ב־1968, כבר בסוף שנות ה-60, היא פיתחה את צורות האמנות הצילום המגוונות שלה שסבו סביב הגוף הנשי והשינוי שלו.
במהלך שנות עבודותיה היא הפיקה מגוון רחב של תצלומים, רישומים, ציורים, פסלים ובגדים לבישים.
היצירה של יורגנסן מציגה צורות נשיות שנוצרו על ידי תצלומים, התוחמות את הקודים התרבותיים החיצוניים במסגרת העבודה של האופי הדיכאוני הרווח והמגביל לעיתים קרובות של חיי נשים. בקורפוס העבודות שלה, המוצג בשיתוף עם הוברט וינטר שניהל את אחוזתה שכותרתה "אחוזת יורגנסן", התמונות הן פסיפס רחב של "רישומים, ציורי צבעי מים, פוטוגרמות, מסכים, גרפיקה סולארית וחפצים מאוספים שונים".
ברישומים הסוריאליסטיים שלה מ-1970, מוצגים גופים הן במונחים מטאפוריים והן במונחים מילוליים: הדמות הלבושה היטב, חלקית סרטנית.
בשנת 1972, כייצוג מגדרי, היא צילמה את גופה בארבע תנוחות עם הכיתוב "frau (אשה)".
"סדרת הנעליים" שלה, שנעשתה בשנות ה-70, מורכבת מפסלים בליווי רישומים איורים. במסגרת הסדרה היא יצרה 18 פסלי נעליים, כל אחד עם חומר שונה כמו פורצלן ושעווה, חלודה ולחם, עצם לסת של בעלי חיים ממוקמת על כרית משי שכותרתה "נעל שריד" (1976), נעליים במשקל זבוב (1973), שני מגפי אורגנזה דקים מנייר עם מראה. של זבובים מתים שמורים היטב תפורים לתוך הבד.
בעבודותיה המוקדמות, שהופקו בין 1974 ל-1976, תיארה יורגנסן את הדרמה של עקרת הבית הכלואה, המתמזגת עם החפצים שבהם היא משתמשת מדי יום, אבל אז היא תיארה אישה שהסתירה את עצמה בהדרגה, לובשת פרוות, מסכות ומתחפשות, כמו אם מצטמצם לפטיש, מתהפך לעולם חיות הנשלט על ידי אינסטינקטים הישרדותיים. רעולי פנים עד כדי אי יכולת לדבר או אפילו לנשום, לעיתים קרובות בוכה תוך כדי חיוך, האישה הזו סימלה את כל האלימות שהחברה הפעילה עליה ביצירה ללא כותרת (1974), הסכינים הקטנות מפתחות תכונות של חיות וחושפות את הדחפים האירוטיים, הפסיכולוגיים והרגשיים הבוערים ממש מתחת לפני השטח של הדברים.
ב-Froschschultergürtel (Ergänzung zum menschlichen Bewegungsapparat) (1974), היחסים בין גבולות הנפש הפנימית והגוף החיצוני נעשים מעורפלים, עם מגן עצמות חגור בחלק החיצוני של גופה של אישה עם כובע שחייה וביקיני.
בתצלום של אשת הבית של סינר מטבח (Hausfrauen-Küchenschürze) שצולם ב-1975, היא מתארת את עצמה כצורה נשית שנכנסת ל"תנור מטבח כדי ליצור אורגניזם חדש".
בדיוקן עצמי אחר שצולם ב-1976, ונקרא "" (אני רוצה לצאת מכאן!), יורגנסן לבושה ב"צווארון וסיכה תחרה מסודרת ולבנה", ומצמידה את הלחי והידיים שלה. ויטרינה מזכוכית, המתפרשת כמצביעה על "הלכוד שלה בקודים המדכאים של יופי וביתיות שנשים היו כפופות להם לעיתים קרובות".
חלק מציוריה מתארים שלושה סלעים בצורת ערווה עם הכותרת "תחרות יופי" (1978), ומרלן דיטריך בתנוחה האופיינית שלה עם מסלסל ריסים ומעשנת במיטה.
תמונות בולטות נוספות בצבע יד הן: סינר מטבח, קן (1979), נזירה (1979), דיוקן עצמי צבוע בצבע זהב במסכה שחורה שוכב שטוח ב"סביבה תיאטרלית".
אחת מיצירותיה של יורגנסן נקראת "10 ימים – 100 תמונות" והיא פורסמה בשנת 1980. אוסף זה, הכולל 100 תמונות שצולמו על פני תקופה של 10 ימים, מורכב מדיוקנאות עצמיים, עם פנים מורחקות או מוסוות על ידי פרווה, בפולארוידים ובתצלומים שנקבעו בצורה א-סימטרית עם קריאות ביניים של כמה שורות נרטיב. על הציור הזה אמר יורגנסן: "זהות האישה נעשתה להיעלם - הכל פרט לחפץ הפטיש, שהוא מוקד הפנטזיה הגברית".
חיים אישיים
יורגנסן נפטרה ב-11 בספטמבר 2003 בגיל 54.
מונוגרפיות
3 ספרים המרכזים את יצירותיה המרכזיות פורסמו לאחר מותה:
סקאנסן
סקאנסן (בשוודית: Skansen) הוא גן חיות והמוזיאון הפתוח הראשון בשוודיה. המוזיאון, הממוקם באי יורגודן (Djurgården) שבסטוקהולם, נוסד ב־1891 על ידי ארתור הזליוס שביקש לשמר את מראה דרך החיים באזורים שונים בשוודיה.
היסטוריה
לאחר סיורים רבים ברחבי שוודיה רכש הזליוס 150 בתים מרחבי המדינה, פירק חלק אחר חלק ובנה אותם מחדש בתחומי המוזיאון. רק שלושה מבנים ברחבי המוזיאון הם העתקים מושלמים ולא המבנים המקוריים.
סקאנסן ככינוי
המושג "סקאנס" ("סקאנסן" היא הצורה המיודעת), שמשמעו בשוודית "ביצור" או "חפיר", הפך לכינוי כללי למוזיאונים אתנוגרפיים פתוחים נוספים ברחבי העולם, ובמיוחד במזרח אירופה, שם הם פופולריים ביותר. סקאנסנים מצויים, בין היתר, בפולין, בצ'כיה, בסלובקיה, בסלובניה ובהונגריה, שבה ממוקם סקאנסן ידוע בסנטאנדרה הסמוכה לבודפשט (Szentendrei Szabadtéri Néprajzi Múzeum). סקאנסנים נוספים מצויים גם באוסטריה (מוזיאון שטיבינג – Stübing) ובשווייץ (Urschweizerische Erlebnissdörfli).
מקנזי קרוק
פול מקנזי קרוק (באנגלית: Paul Mackenzie Crook; נולד ב-29 בספטמבר 1971) הוא שחקן וקומיקאי אנגלי. קרוק הוא כוכב קומדיית המצבים הבריטית "המשרד" וסדרת סרטי "שודדי הקאריביים".
ביוגרפיה
קרוק נולד בעיירה במחוז קנט, דרום מזרח אנגליה. הוא בנם של שילה, מנהלת בית חולים, ושל מייקל קרוק, עובד בחברת התעופה "בריטיש איירווייז".
קרוק נאלץ לעבור בתור ילד טיפול הורמונלי עקב אי סיפוק הורמון גדילה לגופו. הוא גדל והתחנך בעיירה דארפורד, שם גם עסק מגיל צעיר בתיאטרון.
מתגורר כיום עם אשתו ושני ילדיו בפרבר מיוסוול היל שבצפון לונדון.
קריירת משחק
קרוק החל את דרכו בתוכנית הסאטירה הלילית "מופע ה-11 בלילה", בה הופיע לצד קומיקאים כגון סשה ברון כהן במספר פרקים.
בשנת 2001 קיבל קרוק את תפקיד גארת' קינאן, עוזרו התמהוני של איש המכירות טים קנטרברי, בסיטקום הבריטי המצליח "המשרד". התפקיד שביצע בשלוש עונותיה של הסדרה פרסם אותו לראשונה; בעקבותיו היה מועמד לפרס פריצת השנה בטקס פרסי הקומדיה הבריטית.
קרוק התפרסם ברחבי העולם בזכות הופעות קומיות בתפקיד משני, בתור הפיראט ראגטי בעל העין התותבת, בשלושה מסדרת סרטי "שודדי הקאריביים".
שיחק לאחרונה בפנטזיה הספרותית "עיר הגחלת", במערבון האקשן "סולומון קיין" ובדרמה המוזיקלית "סקס סמים ורוקנרול".
שקט תעשייתי
שקט תעשייתי הוא מונח ביחסי עבודה המתאר מצב בו לא מתאפשרת הפרעה של יחסי העבודה, על ידי שביתה. "שקט תעשייתי" משמש גם כביטוי המתאר אמצעי לפתרון משבר באמצעות הסכמה הדדית להפסקת ביטויי מחאה בתמורה להטבות כל שהן, או באופן רחב יותר לציון העדר מחאה בתמורה לדבר מה. הבחירה בדרך זו יכולה לנבוע מאינטרס הדדי לדחיית הפתרון, מרצון להבטיח המשך יחסים תקינים לאחר השגת הפתרון, או מתפיסה הרואה חשיבות ביחסים ללא מחאה.
המצב בחוק
בגרמניה, דנמרק, הולנד, שוודיה ומדינות אירופיות נוספות, קיים חוק האוסר על שביתה בנושאים שאודותיהם הושג הסכם קיבוצי.
בישראל המצב מעט שונה. בית הדין לעבודה קבע כי כל הסכם קיבוצי כולל במשתמע התחייבות לשקט תעשייתי, ועקרונית, הפרת השקט התעשייתי מהווה עילה להטלת סנקציות כלכליות על העובדים. עם זאת, על פי חוק ההסכמים הקיבוציים, כאשר מפרים הסכם קיבוצי כללי, ניתן לפסוק פיצויים אם הצדדים קבעו זאת במפורש במסגרת ההסכם, ואילו כאשר מפרים הסכם קיבוצי מיוחד, אין אפשרות לפסוק פיצויים, כך שלמעשה לא ניתן לאכוף את השקט התעשייתי בהסכמים קיבוציים מיוחדים.
חוק יישוב סכסוכי עבודה, תשי"ז 1957, מתיר לתבוע איגודים שהפרו את השקט התעשייתי במגזר הציבורי, אך הוא מגביל זאת למקרים שהשביתה לא אושרה על ידי ההסתדרות, ולמקרים בהם העילה קשורה בסכסוך על גובה שכר עבודה או על תנאים סוציאליים. לפי נתוני משרד העבודה והרווחה, רק 20-25 אחוזים מן השביתות עומדות בתנאי השני, ועל כן ברוב השביתות לא ניתן לאכוף שקט תעשייתי.
נטאל (פרובינציה)
פרובינציית נטאל (באנגלית: Province of Natal ובאפריקאנס: Provinsie van Natal) הייתה אחת מארבע פרובינציות דרום אפריקה בין השנים 1910 ו-1994, תחת איחוד דרום אפריקה ורפובליקת דרום אפריקה. לקראת שלהי שנות קיומה של הפרובינציה, הוקמו בתחומה שני בנטוסטנים: טרנסקאי וקוואזולו.
כיום בשטחה של פרובינציית נטאל מתקיימת הפרובינציה המודרנית קוואזולו-נטאל.
אלפארסלן טירקש
תולדותיו
טירקש נולד בניקוסיה בקפריסין למשפחה שמוצאה מאזור קייסרי. קיימת מחלוקת באשר לשמו המקורי שהיה היסיין פייזולה (Hüseyin Feyzullah) או אלי ארסלן (Ali Arslan). הוא שירת בצבא הטורקי ונודע בשם אלפארסלן טירקש, על שמו של המנהיג הסלג'וקי אלפ ארסלאן, שם אותו אימץ כשמו הרשמי ב-1934. בקרב חבריו נודע טירקש בכינוי "הקולונל" (Albay) ומעריציו כינוהו "המנהיג" (Başbuğ), מושג טורקי עתיק אשר שימש בהמשך התייחסות אל טירקש בלבד.
טירקש היה בין אנשי החונטה אשר חוללו את ההפיכה הצבאית הראשונה בטורקיה ב-27 במאי 1960. הוא שימש כדובר החונטה אך גורש ממנה בשל מאבקים פנימיים והצטרף מאוחר יותר אל "מפלגת הכפריים הרפובליקנים הלאומית" (Cumhuriyetçi Köylü Millet Partisi, CKMP). ב-1965 היה טירקש למנהיג המפלגה אשר שינתה את שמה ל"מפלגת התנועה הלאומית" (Milliyetçi Hareket Partisi, MHP) ב-1969, והייתה למפלגה ימנית-קיצונית ולאומנית-אתנוצנטרית.
בשנות השבעים של המאה ה-20 נקטה מפלגתו של טירקש קו לאומני קיצוני וגזעני ברור, אך למרות זאת היה טירקש חבר האספה הלאומית הגדולה של טורקיה ושימש כסגן ראש ממשלת טורקיה בקואליציה בראשות סוליימאן דמירל בין 31 במרץ 1975 ו-21 ביוני 1977, ושוב מ-21 ביולי 1977 ועד 5 בינואר 1978. לאחר ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה בשנת 1980 פוזרו כל המפלגות בטורקיה ונאסרו, והרשויות הטורקיות האשימו את הזאבים האפורים (Bozkurtlar), ארגון הנוער של המפלגה, בכ-700 מעשי רצח שהופנו בעיקר כנגד אנשי שמאל בין השנים 1974 ו-1980. כ-220 מאנשי ארגון הזאבים האפורים כמו גם חלק מאנשי המפלגה וטירקש עצמו הועמדו לדין, ומפלגתו הואשמה בכוונה לפגוע במשטר החוקתי במטרה להקים דיקטטורה פשיסטית בטורקיה. טירקש נשלח למאסר ושוחרר ממנו לאחר ארבע וחצי שנים, אך נאסר עליו לקחת חלק בחיים הפוליטיים במדינה.
ב-1983 קמה מפלגתו של טירקש שוב, הפעם בשם "מפלגת המשימה הלאומית" או "מפלגת המאבק הלאומי" (Milliyetçi Çalışma Partisi, MÇP), וב-1987 הוא שב לשורותיה לאחר שהאיסור שהוטל עליו הוסר. טירקש שב ונבחר לאספה הלאומית בשנת 1991 וכיהן בה משך ארבע שנים עד 1995. ב-1992 שבה המפלגה לשמה המקורי וטירקש עמד בראשה עד מותו בשנת 1997.
אידאולוגיה
טירקש הוביל מצע אידאולוגי לוחמני וגזעני אשר כיוון בעיקר כנגד כורדים וקומוניסטים, אולם הוא התבטא גם כנגד בני לאומים אחרים:
מתנגדיו טענו כי דעותיו פשיסטיות ושירטטו קו מקביל בינן ובין דרכי פעולתו לאלה של הנאצים בגרמניה. ב-1965 כינה טירקש עצמו את מצעו בכינוי "דוקטרינת תשעת המאורות" (Dokuz Işık Doktrini), ובספרו "הדוקטרינה הלאומית" (Millî Doktrin) משנת 1973, קבע כי יש להבין את היסוד העיקרי באידאולוגיה זו, אותו כינה "האידיאליות" (ülkücülük), כדלקמן:
טירקש דגל ברעיון הפאן-טורקיות (Türkçülük) לפיו כל הטורקים משתפים מוצא אחד ואשר מטרתו להקים ישות מדינית טורקית אחת. ב-1992 הוא יצא לאזרבייג'ן כדי להביע תמיכה בקבוצות לאומניות במדינה אשר דגלו ברעיון הפאן-טורקי. הוא דגל בפיתוח האזורים הכפריים במדינה, ובאזורים אלה זכה להשפעה ולתמיכה באופן מסורתי.
הקפת כדור הארץ
הקפת כדור הארץ היא מסע היוצא מנקודה שעל פני כדור הארץ בכיוון מסוים, ולאחר שעבר דרך כל המרידיאנים במסלול שאורכו מעל מינימום מסוים, שב לנקודת המוצא. ההתפתחות הטכנולוגית והידע המדעי איפשרו את הקפת כדור הארץ לראשונה, ככל הנראה, בעידן התגליות בתחילת המאה ה-16. במהלך המאה ה-19 הפכה הטכנולוגיה את המסע בספינה מסביב לכדור הארץ למהיר יותר ומסוכן פחות. חפירתן של תעלת סואץ ותעלת פנמה הקטינה את המרחק שיש לעבור על מנת לבצע את ההקפה באמצעות כלי שיט. המצאת המטוס במהלך המאה ה-20 שיפרה אף היא את המהירות והבטיחות של המסע מסביב לכדור הארץ. התפתחויות אלו הפכו את המסע, שנראה בעבר הרפתקני ומסוכן, כמעט לשגרה. אך הקפת כדור הארץ עדיין מרתקת את הדמיון, ורבים מנסים להקיף את כדור הארץ באמצעים שונים ובלתי שגרתיים כגון מסע בכדור פורח או בטרמפים.
הגדרה
אם אדם מקיף ברגל את אחד הקטבים, ועובר דרך כל המרידיאנים, הרי שהוא ביצע לכאורה את הקפת כדור הארץ. רבים אינם מתייחסים למעשה מסוג זה כהקפת כדור הארץ, ומוסיפים לתנאי שצריך לחצות את כל המרידיאנים גם תנאי שהמסלול צריך לעבור דרך שתי נקודות אנטיפודיות, ובכך יהיה אורכו לפחות כשל מעגל גדול.
קיימות מספר הגדרות נוספות להקפת כדור הארץ, כגון זו המשמשת למרוצי יאכטות, לפיה על אורכו של המסלול להיות לפחות 40,000 ק"מ ולעבור דרך קו המשווה. כמו כן, מכיוון שכדור הארץ הוא ספירה, גם מסע מקוטב לקוטב ובחזרה, שאינו חוצה את כל המרידיאנים, ייחשב להקפת כדור הארץ, אך קשיים מעשיים מונעים בדרך כלל מסע מסוג זה.
הקפת כדור הארץ דרך הים
המפה משמאל מראה, באדום, מסלול שיט המקיף את כדור הארץ, תוך שהוא נעזר ברוחות הסחר ועובר דרך תעלת סואץ ותעלת פנמה. בצהוב מסומנים האנטיפודים של כל נקודות המסלול. השימוש ברוחות הסחר מקל על ההפלגה באמצעות מפרשים, על אף שהמסלול עובר דרך כמה נקודות בהן הרוחות שקטות יותר ניתן לראות שהמסלול משרטט באופן גס עיגול גדול ועובר דרך שתי נקודות אנטיפודיות. המפה התחתונה מראה מסלול המשמש למרוצי יאכטות. במרוץ מסוג זה הניסיון לשרטט עיגול גדול לא יהיה מעשי, והמעבר דרך התעלות יהווה מכשול מיותר למתמודדים. לכן במרוצי יאכטות מגדירים מסלול המקיף את העולם כמסלול שאורכו לפחות 40,000 ק"מ, עובר דרך קו המשווה בקו החוצה כל מרידיאן, ומסתיים באותה נקודת התחלה ממנה יצא. המפה מראה את המסלול המשמש במרוץ "ונדה גלוב" (Vendée Globe), אחד מכמה מרוצי יאכטות מסביב לעולם, המתקיים מדי ארבע שנים. ניתן לראות כי המסלול אינו עובר דרך נקודות אנטיפודיות. מכיוון שהרוחות בקווי הרוחב הנמוכים הן בעיקר רוחות הנושבות ממזרח למערב, הדבר יוצר מסלול קל יותר, ממזרח למערב, וקשה יותר, ממערב למזרח, כאשר השיט מסתייע בכוח הרוח. קושי זה מוחרף בספינות בהן המפרש הוא מסוג מעטה רוחבי, דהיינו מפרש המותקן על כלונס אופקי בצורת ריבוע לרוחב הספינה.
מתחילת המאה ה-20 ישנן חברות המפעילות קווי אוניות נופש מסביב לעולם. הראשונה שהחלה בכך הייתה חברת הספנות "קונרד" בשנת 1922. מסע מסוג זה יוצא בדרך כלל מניו יורק או סאות'המפטון וממשיך מערבה. המסלולים הם מגוונים, לעיתים דרך הים הקאריבי ואז אל האוקיינוס השקט דרך תעלת פנמה או מסביב לכף הורן. משם בדרך כלל מגיע המסלול להוואי, איי דרום האוקיינוס השקט, אוסטרליה או ניו זילנד וממשיך צפונה להונג קונג, דרום-מזרח אסיה, ומשם להודו. בנקודה זו שוב ישנן כמה אפשרויות. האחת היא הפלגה דרך תעלת סואץ והים התיכון, השנייה היא מסביב לכף התקווה הטובה ולאורך חופה המערבי של אפריקה. המסלול מסתיים בנקודה שבה החל.
הקפת כדור הארץ דרך האוויר
מסלולים להקפת כדור הארץ דרך האוויר כרוכים, מטבע הדברים, בפחות אילוצים ממסלולים ימיים. מאז פיתוח התעופה האזרחית הקיפו אלפים רבים של אנשים את כדור הארץ דרך האוויר. ישנן חברות כפאן אמריקן שהפעילו קו טיסה סדיר מסביב לכדור הארץ. כיום ניתן לתכנן טיסה מסוג זה בקלות יחסית, תוך שימוש במספר קטן של נקודות קישור.
הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה, הגוף הבינלאומי העיקרי המסדיר את ספורט התעופה, קבעה כללים שיש לעמוד בהם על מנת שהקפה של כדור הארץ תחשב להקפה תקנית. הכללים שונים לגבי סוגים שונים של כלי טיס ונסיבות שונות. הוועדה מעניקה לטייסים של כלי טיס מנועיים המוכיחים כי עמדו בדרישות תג, ובו יהלום אחד עד ארבעה יהלומים לפי הנסיבות והמסלול - הקפה לכיוון מזרח, הקפה לכיוון מערב, הקפה העוברת מעל הקוטב, הקפה ללא הפסקה.
תכנון הקפה אווירית של כדור הארץ בזמן שיא צריך לקחת בחשבון את זרמי האוויר והרוחות, ובמיוחד את זרמי הסילון המקיפים את חצאי הכדור הדרומיים והצפוניים מבלי לחצות את קו המשווה. מכיוון שכך אין דרישה שהמסלול יחצה את קו המשווה על מנת שייחשב להקפה "תקנית", או שיחצה שתי נקודות אנטיפודיות. כך, למשל, שיאו של סטיב פוסט בהקפה בכדור פורח היה במסלול שכולו בחצי הכדור הדרומי.
כלי טיס מנועי המקיף את כדור הארץ הקפה תקנית, חייב להתחיל ולסיים את ההקפה באותה נקודה ולחצות את כל המרידיאנים במסלול שאורכו לפחות 36,787.559 ק"מ, שזהו אורכו של חוג הסרטן. המסלול חייב לכלול נקודות ביקורת בקווי רוחב המצויים מחוץ לחוג הארקטי ולחוג האנטארקטי.
עבור כדורים פורחים וכלי טיס שאינם משתמשים במנוע, התלויים לחלוטין ברוחות, ישנן דרישות קלות אף יותר. על המסלול לחצות את כל המרידיאנים, ולכלול שורה של נקודות המצויות מחוץ לתחומם של שני מעגלים הנבחרים על ידי הטייס, בעלי רדיוס של 3,335.85 ק"מ, ומכילים את הקטבים, אך אין דרישה שהקטבים יהיו במרכזם.
הקפת כדור הארץ בכוח השרירים
איש עוד לא ביצע הקפה של כדור הארץ בהליכה, או בכלי המונע בכוח השרירים. ספר השיאים של גינס פרסם קווים מנחים בדצמבר 2006 המצהירים כי הקפה בכוח השרירים צריכה לעבור מרחק מינימלי של 36,787.559 קילומטרים, שזהו אורכו של חוג הסרטן, עליה לחצות את קו המשווה, וכל שלב צריך להתחיל בדיוק במקום בו השלב הקודם הסתיים. אין דרישה שהמסלול יחצה נקודות אנטיפודיות. עד עתה איש לא עמד בדרישות אלו. רבים חצו יבשות בהליכה, ריצה או באמצעות אופניים, אך את האוקיינוסים יש לחצות באמצעות כלי טיס או כלי שיט, ובכך הופך אורך המסלול בו מתקדם הנוסע בכוח שריריו לקצר מזה שדורש ספר השיאים.
הקפת כדור הארץ והתאריך
המקיף את כדור הארץ חייב לעבור דרך קו התאריך הבינלאומי, ולחצות אותו ממזרח למערב או ממערב למזרח. בין שני צדיו של קו התאריך יש הפרש של 24 שעות. בצדו המערבי של קו התאריך מקדימה השעה את שעון גריניץ' ב-12 שעות, ובצדו המזרחי של קו התאריך היא מפגרת אחריו ב-12 שעות. החוצה את קו התאריך בכיוון מזרח, "מרוויח" יום, ואילו החוצה אותו לכיוון מערב "מאבד" יום. עובדה זו עומדת בבסיס ההפתעה בסיום עלילת הספר "מסביב לעולם בשמונים יום". מובן שאין המדובר באפקט פיזיקלי של ממש, אלא מבחירה שרירותית במיקומו של קו התאריך.
התארכות זמן
על פי תורת היחסות הפרטית, צופה הנמצא במנוחה ביחס לשעון הנמצא לגביו בתנועה, יחזה בתופעה לפיה הזמן בשעון נע מהר יותר. אפקט זה מכונה התארכות זמן, וממנו נובע פרדוקס התאומים. ביחס למרכז כדור הארץ, אם כן, שעון הנע מזרחה, בכיוון סיבוב כדור הארץ, ינוע מהר יותר משעון הנמצא על פני הארץ ואינו זז, ואילו שעון הנע מערבה, בניגוד לכיוון הסיבוב, ינוע לאט יותר.
באוקטובר 1971 ערכו שני מדענים ג'יי. סי. הייפלי וריצ'רד אי. קיטינג ניסוי, המכונה על שמם ניסוי הייפלי קיטינג, בו לקחו שעוני צסיום הידועים בדיוקם הגבוה במיוחד, והטיסו אותם בטיסות מסחריות מסביב לעולם פעמיים, פעם מערבה ופעם מזרחה. לאחר מכן הושוותה מדידת הזמן בשעונים אלו אל מול שעונים מדויקים במצפה הימי של צי ארצות הברית. התוצאה שנצפתה תאמה את התחזית על פי תורת היחסות, ובכך הוכיחה פעם נוספת את אמיתותה. האפקט אינו פועל על השעון, שפעולתו נותרת תקינה וזהה לשאר השעונים הנמדדים. על פי תורת היחסות הזמן עצמו הוא הנע מהר יותר, והשעון מגיב בהתאם.
באמצעים מעורבים
על אף האמור בפיסקה זו, איש טרם הקיף את כדור הארץ באופן בו הסתייע בכוח שריריו בלבד. רבים ביצעו את המסע באמצעים שונים בכוח השרירים ביבשה (כגון בהליכה, באופניים או בכיסא גלגלים), אך השלב הימי במסע התבצע באמצעים אחרים.
תיירות מסביב לכדור הארץ
חלוץ סוכני הנסיעות ומדריכי הטיולים, תומאס קוק, היה הראשון שהציע טיול מאורגן מסביב לכדור הארץ. בשנת 1869 איפשרה פתיחת תעלת סואץ קיצור דרך משמעותי שהפך את הטיול לאפשרי מבחינה כלכלית. בשנת 1871 יצא קוק עם קבוצה של אחד עשר תיירים, למסע מסביב לכדור הארץ. מאז המשיכה החברה והציעה מסעות מאורגנים מסביב לכדור הארץ. במהלך השנים היו גם הפלגות מסביב לעולם באוניות נופש לשגרה, וכיום מציעות אותן חברות רבות, בכלי שיט מפוארים נוסח קווין מרי 2. אפשרות לרכישת כרטיס טיסה מסביב לעולם, התאפשרה עקב קיומן של בריתות חברות תעופה שהחלה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. בעבר ניתן היה לארגן כרטיס מסוג זה בהסכמי שיווק בין מספר חברות שפעלו ביבשות שונות, אך הדבר היה מסובך לביצוע ובלתי שגרתי. כיום מציעות בריתות חברות התעופה כסקייטים, סטאר אלייאנס ווואן וורלד כרטיסים מסוג זה במחיר נמוך יחסית. כרטיסים אלו מתומחרים לפי נקודת היציאה של הנוסע, מספר התחנות שבדרכו, המרחק שהוא מתכוון לעבור, והעונה בה הוא נוסע. מחירם הממוצע בין 3,000 ל-5,000 דולר לנוסע במחלקת תיירים.
מרוצי יאכטות מסביב לכדור הארץ
החל בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החלו מרוצי יאכטות מאורגנים מסביב לכדור הארץ. כיום יש מספר מרוצים הממומנים על ידי גורמים מסחריים ומפרסמים שונים, ומיועדים לסוגים שונים של כלי שיט -
הקפת כדור הארץ בספרות
אגדה הודית עתיקה מספרת על תחרות שערכו האל שיווה והאלה פרווטי בין ילדיהם מי יקיף את העולם. אחד הילדים אכן הקיף את כדור הארץ, אך האל גנש הקיף את שיווה ופרווטי וטען כי בכך הקיף את העולם כי הוריו הם כל עולמו.
ספרות מסעות נכתבה מראשית ימי הספרות, ובאופן טבעי, כאשר החלו המסעות מסביב לכדור הארץ, נכתבה ספרות המתעדת אותם, אם ספריהם של הנוסעים עצמם, כגון ספרו של האיטלקי אנטוניו פיגפטה שתיעד את מסע מגלן, והיה לרב מכר בתקופתו, או ספריהם של נוסעים כגמלי קאררי או לואי דה בוגנוויל, ואפילו ספרו של תומאס סטיבנס שהקיף את העולם באופניים, ודיווח ממקומות הימצאו למגזין "הרפרס בזאר", וכתבותיו נאספו לספר רב מכר. גם סופרים בימינו חוזרים למסעות ראשונים אלו בספרים כגון "קווי רוחב כחולים" של טוני הורוביץ (2002).
סוגה זו של ספרי מסע קיימת אף בימינו, על אף שהטכנולוגיה הפכה את המסע עצמו לקל וזמין. גם בזמננו מתפרסמים ספרים כגון "עזוב אותך מיוגה" של ג'ף דאייר (2003), המתאר מסע המתחיל בניו אורלינס ומסתיים בפסטיבל "ברנינג מן" בבלאק רוק, נבדה. ספרים אלו מתארים מסע מסביב לעולם, אך אינם מתרכזים, כספרי המסעות בעבר, בתלאות המסע ובסכנותיו, אלא באנשים ובתרבויות שמוצא המטייל בדרכו מסביב לעולם.
סופר המדע הבדיוני פיליפ חוזה פארמר כתב את "יומן המסע האחר של פיליאס פוג" (The Other Log of Phileas Fogg; 1973), המתרחש, כביכול, בעולם שיצר ורן, ובו מסופר כי פוג הוא חיזר וכי מסעו מתרחש על מנת לגלות מכשיר טלפורטציה שנפל לידי חייזרים אחרים, מגזע מתחרה.
מארק טוויין תיאר מסעות רבים בספריו, מהם שיצא אליהם בעצמו, ומהם שבדה מדמיונו. ספרו "תום סוייר בשחקים" שולח את גיבורו בכדור פורח לאפריקה, אך אינו מתאר את הקפת העולם. תיאור לא בדיוני של הקפת העולם נתן טוויין בספרו "בעקבות קו המשווה" (Following the Equator : a journey around the world; 1897) את הקפת העולם בספינת קיטור, אליה יצא כמסע הרצאות שנועד לאפשר לו להרוויח כסף לשלם את חובותיו.
ספריהם של טוויין וורן נקראים כיום בעיקר כספרות ילדים, אם כי כאשר נכתבו יועדו לקהל הרחב. בספרות הילדים יש מספר תיאורים של הקפת העולם. אחד התיאורים הידועים הוא של הסופר ג'רלד דארל שיחד עם גרהם פרסי פרסם את הספר "המסע המעופף המדהים" (The fantastic flying journey; 1987) בו מתואר מסעו של דוד עם שלושה מאחייניו בכדור פורח מסביב לעולם. סדרות של ספרי ילדים מתארות אף הן את מסעי הגיבורים מסביב לעולם. כך הפיל בבר יצא למסע מסביב לעולם (Babar's world tour; 2005) וכן דורה (Dora explora el mundo; 2006). ספר ילדים ישראלי המתאר מסע מסביב לעולם בצוללת הוא "מסע הצוללות דרך מיצרי טיראן" של רפאל סהר שיצא לאור ב-1967.
תאוריה
תֵּאוֹרְיָה (באנגלית: Theory) היא תבנית חשיבה רציונלית אנושית, אבסטרקטית, השואפת להיות אובייקטיבית. מטרתה היא ליצור מסגרת התייחסות, המכילה כללים והפשטות אודות העולם.
במדע כיום, המונח תאוריה מתייחס לתאוריה מדעית תאור שיטתי של הטבע שעקבי עם השיטה המדעית שעבר ביסוס נרחב, בהתאם לקריטריונים של המדע המודרני. התאוריה מסביר תופעה מסוימת או קבוצת תופעות בעלות קשר. תאוריות כאלה מתוארות כך ששבדיקות מדעיות יהיו מסוגלות לספק ראיות אמפיריות שיספקו להן אישושים או יביאו לסתירה שלהן - הן בנות הפרכה
לרוב תכולת רכיבי התאוריה הם: הגדרות בסיסיות - קונצפטואליזציה (conceptualization), הנחות יסוד, מספר חוקי טבע בסיסיים, ואף מתודולוגיה, המכווונת את הדרך בה יש ללמוד מחוקים אלה וגם כוללת הסברים אודות התופעות הנחקרות. בדרך-כלל, ככל שתאוריה מתאימה יותר למסקנות העולות מניסויים ומתצפיות, כך היא תקפה ומהימנה יותר ולרוב גם שימושית יותר. המילה תורה, מתארת לעיתים תאוריה אחת ולעיתים מקבץ של תאוריות בעלות נושא משותף, לדוגמה: תורת הכבידה, תורת הספרות או תורת האישיות. תאוריות קיימות בכל ענפי המדע, דוגמאות לכך הן: בפיזיקה - תורת היחסות הכללית והתאוריה הקינטית של הגזים; בביולוגיה - האבולוציה ותורת התא; בגאולוגיה - טקטוניקת הלוחות; בפסיכולוגיה - הפסיכואנליזה; ביחסים בינלאומיים - מאזן כוחות; בכלכלה - עוני.
תאוריה מדעית
המדע שואף להסביר את המציאות בצורה מקיפה, מדויקת ועקבית. מכאן בא צורך בגיבוש תאוריות בנות הפרכה, חסרות סתירות פנימיות ושאינן סותרות זו את זו. בניגוד לתפיסה הרווחת בעיקר בקרב לא-מדענים, במדע אין הוכחות, אלא אישושים והפרכות.
לעיתים מתקיימות שתי תאוריות הסותרות זו את זו בהסבירן תופעות מסוימות. תהליכים של אישוש והפרכה בתצפית מדעית ובניסוי נערכים כדי להכריע איזו משתי התאוריות עדיפה.
הפילוסוף רב ההשפעה על החשיבה המדעית, קרל פופר, טען שתאוריה המנוסחת כך שאי אפשר לתכנן ניסויים או תצפיות שיכולות להפריך אותה, היא תאוריה חסרת תקפות מדעית. על כן, לפי פופר, תאוריית המרקסיזם שחלק ממדעני החברה רואים בה תאוריה מדעית לכל דבר, וכן התאוריות הפסיכואנליטיות של פרויד אינן תאוריות מדעיות תקפות. רעיון מרכזי זה בפילוסופיה של המדע נקרא עקרון ההפרכה של פופר.
ספרו של תומאס קון המבנה של מהפכות מדעיות, עוסק בהתפתחות המדע בראי היסטורי. בניגוד לקרל פופר אשר ראה את התפתחות המדע כאבולוציה של תאוריות מדעיות שמתקדמת באופן רציונלי דרך הפרכת תאוריה שחלף זמנה, קון הראה כי ההתפתחות של המדע אינה סדורה ומבוססת על מהפכות תפיסתיות. קון טען כי בהיסטוריה של המדע אפשר להבחין בין שני סוגים עיקריים של תקופות: יש לציין כי רבים מקרב המדענים אינם מקבלים הסבר זה, וקיימת טענה פרומיננטית כי רעיון המהפכות המדעיות הוא בגדר מיתוס שאומץ על ידי סוציולוגים אשר לא התנסו בעבודה השחורה של המדע.
מכניקה קלאסית כדוגמה לתאוריה
תיאורית המכניקה הקלאסית היא מבין התאוריות החשובות בהתפתחות המדעית בעת החדשה. תאוריה זו הסבירה את הטבע בפרוטרוט, באופן חסר תקדים, נתנה כר פורה למחקר בסיסי ויישומי והייתה מקור השראה לפיתוח תאוריות נוספות בתחומי מחקר מגוונים. כוחה הראשוני של המכניקה הקלאסית בא מיכולתה להסביר בדייקנות ובפשטות רבות מהתופעות ורבים מהרעיונות שהיו ידועים למדענים עד להצגתה, כמו את תגליותיהם של גלילאו גליליי ויוהאנס קפלר. פשטותה של התאוריה באה מביסוסה על הגאומטריה האוקלידית. המכניקה הקלאסית הגדירה שלושה מושגי יסוד (זמן, מרחב וכוח/מסה) ושלושה חוקי יסוד (חוקי ניוטון).
התאוריה התקבלה על ידי הקהילה המדעית והיו שראו בה אמת צרופה ומדויקת לחלוטין. זאת למרות שכבר מרגע הצגתה היא סתרה מספר רעיונות פילוסופיים בסיסיים, כמו הרעיון שעצמים חסרי מגע אינם משפיעים זה על זה. תנופת המחקר שהתאוריה נתנה למדע עזרה לגלות עוד ועוד בעיות עם התאוריה. היא, למשל, לא השתלבה עם הסברים מתחום תורת החשמל ולא הסבירה היטב את המתרחש במרחקים ומהירויות גדולות מאוד. בסופו של דבר, תאוריה זו עזרה להבין שגם תאוריות מועילות ביותר עשויות להסתבר כשונות מהאמת הצרופה.
תאוריה מתמטית
במתמטיקה השימוש במונח תיאוריה שונה בהכרח מהשימוש במדע, שכן המתמטיקה אינה מכילה הסברים לתופעות טבע. זאת למרות שמתמטיקה עשויה לסייע במחקר מדעי לגבי מערכות טבעיות או לקבל השראה מהן.
במובן הכללי, תיאוריה מתמטית היא ענף או נושא במתמטיקה, כגון תורת הקבוצות, תורת המספרים, תורת ההסתברות, תורת המשחקים, תורת הבקרה, תורת ההפרעות וכו', והיא עשוי להתאים עבור ספר לימוד יחיד.
תאוריה פוליטית
תיאוריה פוליטית, או "מחשבה מדינית" היא תיאוריה אתית על החוק והשלטון. לעתים קרובות המונח "תיאוריה פוליטית" מתייחס להשקפה כללית, או למחשבה אתיקה, אמונה פוליטית או גישה ספציפית לגבי פוליטיקה.
כלבים נגד חתולים: נקמתה של קיטי
כלבים נגד חתולים: נקמתה של קיטי (באנגלית: Cats & Dogs: The Revenge of Kitty Galore) הוא סרט לייב אקשן אמריקאי-אוסטרלי מסוגת קומדיית ריגול שיצא לאקרנים ב-2010 ובוים על ידי בראד פייטון ונכתב על ידי רון ג'יי פרידמן וסטיב בנקיץ'. זהו סרט המשך לסרט כלבים נגד חתולים משנת 2001.
תקציר העלילה
בקרב הנצחי בין כלבים לחתולים, חתולה מרושעת ומטורפת בשם קיטי גלור, סוכנת בכירה לשעבר בארגון הריגול "מיאוז", עברה לצד הרעים ולקחה את העניינים כף רגל אחת רחוק מדי. תוך 48 שעות, היא מתכננת לשחרר אל העולם מתקן שטני שמסוגל להכניע את הכלבים ואת החתולים ביחד. כשהם תחת איום מיידי וחסר תקדים, חתולים וכלבים ייאלצו לשתף פעולה בפעם הראשונה בהיסטוריה בברית בלתי הגיונית כדי להציל את עצמם ואת בני האנוש האהובים עליהם מסכנה עולמית. כלב משטרתי כושל בשם דיגס מתגייס למפקדת "כלב" ויחד עם בוץ' הסוכן הבכיר, החתולה הסוכנת קתרין ויון הדואר שיימוס מתגייסים ועובדים יחד כדי להציל את המצב ולמנוע מקיטי גלור להפעיל את המתקן.
ברנדן גליסון
ביוגרפיה
גליסון נולד בדבלין שבאירלנד. לאחר שעזב את בית הספר, הוא עבד למשך שנתיים במשרד של ועדת הבריאות. מאוחר יותר, סיים את לימודיו באוניברסיטת דבלין, ולימד במשך כמה שנים דרמה ואנגלית באוניברסיטת בלקמפ שבמחוז הצפוני של דבלין.
קריירה
גליסון התחיל את קריירת המשחק שלו בגיל 34. תפקידו הראשון על המסך באירלנד, היה בסרט הטלוויזיה: "The Treaty", שם גילם את מייקל קולינס, וזכה עקב משחקו בפרס של ג'ייקוב (Jacob's Award) ב-1992.
בשנת 1995 זכה גליסון לפרסום כשגילם את היימיש, לוחם סקוטי ויד ימינו של ויליאם וולאס (בגילום מל גיבסון), בסרט "לב אמיץ".
בהמשך שיחק גליסון בלמעלה מ-60 סרטים, וידוע בהופעתו ב: "הארי פוטר וגביע האש" ו"הארי פוטר ומסדר עוף החול", בתפקיד אלאסטור מודי.
בשנת 2011 שיחק בסרט הקומדיה האירי "שומר חוק", את סמל המשטרה גארי בויל, לצד דון צ'ידל. על תפקידו זה קיבל מועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי, פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה, פרס הקולנוע הבריטי העצמאי ופרס סטלייט.
בשנת 2016 שיחק בסרט הפעולה "אמונת המתנקש", אשר מבוסס על סדרת משחקי הווידאו Assassin's Creed. גליסון מגלם את ג'וסף, לצידם של מייקל פסבנדר, מריון קוטיאר ומייקל קנת' ויליאמס. באותה שנה שיחק בדרמת הפשע "חי את הלילה", לצד בן אפלק (שגם ביים), זואי סלדנה וסיינה מילר.
בשנת 2017 תרם את קולו לסרט "פדינגטון 2". החל משנה זו משחק גליסון את ביל הודג'ס, בלש בגמלאות בסדרת הדרמת פשע "מר מרצדס", אשר מבוססת על טרילוגיית הספרים של סטיבן קינג ומשודרת ברשת הטלוויזיה האמריקאית Audience.
בשנת 2018 שיחק במערבון של האחים כהן "הבלדה על באסטר סקראגס", שקיבל 3 מועמדויות לאוסקר. בשנת 2019 גילם את ג'ימי בסרט הצרפתי-אמריקאי "פרנקי", בכיכובה של איזבל הופר.
בשנת 2020 שיחק במיני-סדרת הטלוויזיה "חוק קומי" את נשיא ארצות הברית דאז - דונלד טראמפ. המיני-סדרה שודרה ברשת שואוטיים ומבוססת על הספר של ג'יימס קומי שיצא לאור ב-2018. על משחקו בסדרה, קיבל גליסון מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב היותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה.
בשנת 2022 יצא לאור הסרט "רוחות אינישרין" בו מככב גליסון בתפקיד קולם דוהרטי.
חיים אישיים
גליסון נשוי למארי וולדון מאז 1982, ולהם ארבעה בנים: דונאל, בריאן, שניהם שחקנים, פרגוס גליסון והסופר רורי גליסון.
גליסון דובר אירית שוטפת והוא תומך בקידום השפה האירית. הוא גם אוהד של מועדון הכדורגל האנגלי אסטון וילה, כמו גם בנו דונאל.
טור דה פראנס
הטור דה פראנס (בצרפתית: Tour de France) הוא מרוץ אופני כביש היוקרתי ביותר בעולם, המתקיים מאז 1903. התחרות נערכת פעם בשנה ברחבי צרפת בחודש יולי. ב"טור" משתתפים מיטב הרוכבים מכל רחבי העולם. המרוץ זוכה לפופולריות ובעקבות כך גם לחשיפה תקשורתית גדולה.
שערוריות השימוש בסמים, המתפרסמות מפעם לפעם בהקשר למרוץ, מטילות, לדעת חלק מאוהדי הספורט, צל כבד על ה"טור" כולו.
המסלול
המרוץ הוא מרוץ קטעים הנמשך כשלושה שבועות. אורכו של מסלול המרוץ, החל מ-2001, הוא כ-3,400 קילומטרים. בתחילת דרכו של המרוץ היה אורכו רק 2,428 ק"מ, אך לאחר כמה שנים, המרחק גדל והגיע לשיא של 5,745 ק"מ ב-1926. הרוכבים גומאים מרחק זה ב-22–23 ימים, בקצב של קטע אחד ביום (21 קטעים או 20 קטעים ופרולוג). במשך המרוץ יש שני ימי מנוחה נפרדים. באורך הכללי של המרוץ ובאורך קטעי המרוץ חלו שינויים לאורך ההיסטוריה. במרוץ הראשון היו רק 6 קטעים בני כ-400 ק"מ כל אחד. בהמשך גדל מספר הקטעים ולשיאו הגיע בשנים 1971 ו-1987 עת המרוץ כלל 25 קטעים יומיים. במרבית הקטעים מוזנקים כל הרוכבים יחד, ובמספר ימים נערכים מרוצים נגד השעון, בהם מוזנקים הרוכבים בזה אחר זה. לרוב, קיים גם קטע אחד של מרוץ קבוצתי נגד השעון בו מוזנקת כל קבוצה לחוד ורוכבת במבנה קבוצתי את כל הקטע. בסך הכול מתחרות בטור 22 קבוצות בנות 9 רוכבים כל אחת. בשנת 2013 הגיע הטור למירוץ ה-100, שכן בשל שתי מלחמות העולם (1914–1918, 1939-1945) הצטברו 10 שנים שבהן הטור לא הוזנק.
עד שנת 1950 הוזנק תמיד המרוץ בפריז וגם הסתיים בה. מאז, המרוץ מסתיים תמיד בשדרות האליזה שבפריז, אך מוזנק בכל שנה בעיר אחרת. לעיתים, אף מחוץ לצרפת. הזינוק למרוץ נחשב כאירוע יוקרתי מאוד וערים רבות באירופה כולה, ואף מחוץ לאירופה, מנסות את מזלן בהתמודדות על הכבוד.
ב-2014 הוזנק המירוץ באנגליה.
גם הערים והעיירות בהן נקבעות נקודות היציאה והסיום של הקטעים השונים במרוץ זוכות לפרסום. מקומות אלה צפויים להשבחה כלכלית כיוון שהמרוץ מושך אליו אוהדים ותיירים רבים. לכן גם כאן קיימת התמודדות על הזכות לארח את ה"טור". בהתאם, מסלול המרוץ נקבע כמעט שנה מראש, כדי לאפשר לערים הנבחרות להתכונן לאירוע.
מסלול המרוץ הוא השמרני והקבוע ביותר מבין שלושת הגרנד טורים. בדרך כלל, השבוע הראשון של המרוץ מתרחש במרכז ובצפון צרפת והוא מאופיין בקטעים מישוריים. זוהי ההזדמנות של הרוכבים הזוטרים לנסות את מזלם בבריחות. מצד שני, נמצאות הקבוצות של המאיצים המפורסמים אשר דואגות לרוב להשיג את הבורחים על מנת לאפשר לכוכביהם להתמודד במרוץ המוני אל קו הסיום. קטעים אלו נערכים לעיתים על כבישים כפריים וצרים, דבר שגורם לעצבנות רבה בקרב הרוכבים, למאבקים על מיקום בתוך דבוקת הרוכבים ולנפילות רבות.
חלקו השני של המרוץ כולל בתוכו את שני המכשולים העיקריים: הרי האלפים והרי הפירנאים. בחלק מהשנים האלפים קודמים לפירנאים ובחלק מהשנים הסדר הוא הפוך. בכל אחד מגושי ההרים הללו קיימות מספר פסגות מפורסמות אשר קנו את שמן עת מרוצים הוכרעו בהן. בכל שנה מקפידים המארגנים כי המסלול יכלול חלק מאותן פסגות מפורסמות. בעת הגעת הרוכבים לפסגות אלו יש עליהן לעיתים מאות אלפי צופים ואוהדים אשר באים לעודד את אליליהם בנקודת השיא של המרוץ. בקטעים ההרריים נקבע מי יהיו הרוכבים שיתמודדו על הבכורה בדירוג הכללי.
בין המפורסמות שבפסגות נמנות:
בין הקטעים ההרריים ישנם קטעים אשר נקראים קטעי מעבר. אלו הם קטעים מישוריים או גבעיים אשר בהם ניתנת לרוב הזדמנות לרוכבים אשר נמצאים כבר בפיגור ניכר בדירוג הכללי, לברוח מהדבוקה ולהילחם על הניצחון בקטע, בזמן שהדבוקה נהנית מיום רכיבה רגוע יותר שיאפשר לרוכבים הבכירים לאגור כח לקראת הקטעים הקשים העומדים בפניהם.
הקטע הנערך לפני הקטע האחרון הוא לרוב מרוץ אישי נגד השעון במרחק של 40–70 ק"מ. בדרך כלל, זהו הקטע המכריע שכן אחריו, למעשה, כבר לא ניתן לשנות את תוצאות המרוץ. הקטע האחרון הוא מעין מצעד ניצחון לרוכבים אשר הצליחו לעבור את המבחן המפרך ולהשלים את המרוץ. בחלקו הראשון של הקטע מצטלמים הרוכבים כאשר הם מברכים איש את יריבו וחברי קבוצת הרוכב המנצח לוגמים כוסיות שמפניה תוך כדי רכיבה. המחצית השנייה של הקטע כוללת שבעה סיבובים בשדרות האליזה בפריז לעיני מאות אלפי צופים. הקטע מוכרע לרוב במאוץ המוני אל קו הסיום והניצחון בקטע זה נחשב כיוקרתי במיוחד.
הרוכבים והקבוצות
נכון ל-2018, במרוץ משתתפות 22–23 קבוצות, שבכל אחת 8 רוכבים בעלי כישורים שונים ושאיפות שונות, בדרך כלל בכל קבוצה ישנו מוביל, לעיתים שנים או שלושה מובילים ותפקיד שאר הרוכבים הנקראים דומסטיקים, הוא לסייע למובילים. הקבוצות שהשתתפותן במרוץ מובטחת מראש הן 18–19 הקבוצות שמרכיבות את ה-UCI World Tour. כ-5–6 חודשים לפני המרוץ מודיעים המארגנים על 4–5 קבוצות נוספות המקבלות "כרטיס כניסה מיוחד" (Wild Card) המקנה להן את זכות ההשתתפות במרוץ. בבחירה זו מעדיפים המארגנים, בדרך כלל, קבוצות צרפתיות (גם כאשר ישנן קבוצות אחרות שרמתן גבוהה יותר) כדי לשמור על הנופך הצרפתי של המרוץ וכדי לעודד את ספורט אופני הכביש בצרפת. בנוסף, נבחרות קבוצות על פי הישגיהן בחודשים הקודמים לבחירה ועל פי רוכבים כוכבים הנמצאים בשורותיהן.
ואלו כינויי הרוכבים
המנצח והחולצות
במהלך המרוץ מוענק פרס למנצח בכל קטע יומי. ניצחון בקטע יומי בטור דה פראנס הוא משאת נפשו של כל רוכב מקצועני ונחשב להישג בפני עצמו. למעשה, חלק מהקבוצות מכוונות את מאמציהן אך ורק לזכייה בקטעים בודדים. המנצח ב"טור" כולו הוא הרוכב בעל הזמן המצטבר הקצר ביותר. המנצח בטור דה פראנס נחשב לרוב כרוכב האופניים הטוב בעולם. כדי לזכות במרוץ, על המנצח לגלות עליונות בשני התחומים העיקריים במרוץ: טיפוס בהרים ורכיבה נגד השעון.
החולצות אותן לובשים הרוכבים במהלך המרוץ הן: