cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוקר הוריקן
המלחמה המדומה
ב-22 בדצמבר ספגו ההוריקנים את אבדותיהם הראשונות: שלושה הוריקנים שהוזנקו ליירוט מטוס לא מזוהה באזור מץ הופתעו על ידי רביעיית מטוסי Bf 109 שהפילו שניים מהם.
המערכה על צרפת
במאי 1940, בעוד הבליצקריג הגרמני צובר תנופה, תוגברו ההוריקנים בצרפת על ידי טייסות מס' 3, 79 ו-504. ב-10 במאי ארעה ההתקלות הראשונה בין מטוסי ההוריקן לבין מטוסי כוח הפלישה: הטייסות טענו להפלת 42 מטוסים גרמניים ב-208 גיחות, אף לא אחד מהם מטוס קרב, במחיר איבוד של שבעה הוריקנים. ב-12 במאי החלו טייסי ההוריקן לקחת חלק במשימות ליווי מפציצים, ובאותו בוקר המריאו חמישה מפציצים קלים מדגם פיירי באטל למשימת הפצצה של שני גשרים על נהר המז ליד מאסטריכט שבהולנד, בליווי של שמונה הוריקנים מטייסת מס' 1. כאשר התקרב המבנה למאסטריכט הם יורטו על ידי 16 מטוסי מסרשמיט Bf 109 שהפילו שני מפציצים ושני הוריקנים. שני מפציצים נוספים הופלו באש נ"מ והאחרון נאלץ לנחות נחיתת אונס לאחר שנפגע. טייסי ההוריקנים טענו להפלת שישה מטוסים (ארבעה מטוסי מסרשמיט ושני היינקל He 122) אך בפועל הופל מסרשמיט אחד בלבד.
ב-13 במאי הגיעו 32 הוריקנים נוספים. כל עשר טייסות ההוריקן המבוקשות פעלו בשלב זה על אדמת צרפת והם ספגו את מלוא עוצמת המתקפה הגרמנית. בימים הבאים סבלו טייסות ההוריקנים מאבדות כבדות: 27 מטוסים הופלו, מתוכם 22 על ידי מטוסי מסרשמיט, ו-15 טייסים נהרגו. באותו היום טענה טייסת מס' 3 להפלת 17 מטוסים, טייסות מס' 85 ו-87 טענו לארבע כל אחת וטייסת מס' 607 לתשע הפלות. במהלך שלושת הימים הבאים, אבדו לפחות 51 הוריקנים, בקרבות ובתאונות. עד ל-17 במאי, סוף השבוע הראשון ללחימה, שמרו על כוחם המבצעי רק שלוש טייסות. על אף אבדותיהם הכבדות הצליחו ההוריקנים להשמיד מספר כמעט כפול של מטוסים גרמניים. ב-18 במאי נמשכו קרבות האוויר כאשר טייסי ההוריקן טענו להפלת 57 מטוסים וככל הנראה עשרים נוספים (39 אבדו לפי רישומי הלופטוואפה). למחרת טענו טייסות מס' 1 ו-73 להפלת 11 מטוסים, אך במהלך יומיים אלה ספגו ההוריקנים אבדות כבדות יותר: 68 הופלו או נאלצו לנחות נחיתת אונס כתוצאה מנזקי הקרבות, 15 טייסים נהרגו, שמונה נשבו ו-11 נפצעו. שני שלישים מאבדות ההוריקנים נגרמו על ידי מטוסי המסרשמיט Bf 109 והמסרשמיט Bf 110. בשעות אחר-הצהריים של ה-20 במאי קיבלו טייסות ההוריקן פקודה לנטוש את בסיסיהם ביבשת ולחזור לבריטניה ובאותו היום ביקש מפקד טייסת מס' 1 להחזיר את טייסיו לבריטניה, זאת על אף שהטייסת פעלה בצורה המוצלחת ביותר בזמן המערכה: היא הפילה 63 מטוסים במהלך עשרה ימים וטייסיה היו היחידים שעוטרו בזמן המערכה בעשרה עיטורי צלב התעופה המצטיין ושלושה עיטורי מדליית התעופה המצטיין. חמישה טייסים אבדו: שניים נהרגו, אחד נשבה ושניים נפצעו ואושפזו. בערב ה-21 במאי, השתייכו ההוריקנים היחידים שנותרו על אדמת צרפת לכוח התקיפה הקדמי של חיל האוויר המלכותי (RAF Advanced Air Striking Force) שהועבר לבסיסים סביב טרואה והורכב מטייסות מס' 1, 73 ו-501. בין ה-10 ל-21 במאי הופלו, על פי טענות הטייסים, 499 מטוסים ו-123 נוספים שנפגעו אך לא נרשמו כהפלות. על פי דוחות הגרמנים, 299 מטוסים אבדו ו-65 ניזוקו קשות בידי חיל האוויר המלכותי. אחרוני מטוסי ההוריקן עזבו את צרפת ב-21 ביוני. מתוך 452 המטוסים שלחמו בזמן הבליצקריג חזרו לבריטניה רק 66, כאשר 178 ננטשו בשדות תעופה שונים בצפון צרפת.
מבצע דינמו
בזמן מבצע דינמו, פינוי הכוחות הבריטיים, הצרפתיים והבלגיים שנותקו על ידי הצבא הגרמני במהלך קרב דנקרק, פעל ההוריקן מבסיסים על אדמת בריטניה. בין ה-26 במאי ל-3 ביוני 1940, הפילו 14 טייסות ההוריקנים שהשתתפו בלחימה 108 מטוסי אויב ו-27 טייסים הפכו לאלופי הפלות. האבדות כללו 22 טייסים שנהרגו ושלושה שנשבו. ב-27 במאי יירטו 13 הוריקנים מטייסת מס' 501 24 מפציצי היינקל He 111 בליווי 20 מטוסי Bf 110. ההוריקנים טענו שהפילו 11 מפציצים וגרמו נזק לאחרים כאשר להם נגרם נזק מועט. למחרת הפילו מטוסי קרב גרמניים שישה הוריקנים מול חוף אוסטנד ושישה ספיטפיירים מעל דנקרק. ב-29 במאי הופלו שמונה הוריקנים נוספים מעל דנקרק.
ב-7 ביוני, גילה אלוף ההפלות הראשון של חיל האוויר המלכותי במלחמה, "קובר" קיין, שהוא עתיד לחזור לבריטניה ל"חופשת מנוחה" ביחידת אימונים. בזמן שעזב, הוא החליט לבצע תרגילים אווירובטיים מעל בסיסו ובמהלכם איבד שליטה על המטוס ונהרג.
הוריקנים שצוידו במדחף מהירות קבועה תלת-להבי תוצרת רוטול (Rotol) סופקו החל ממאי 1940, והייצור נמשך בכל זמן הקרב על בריטניה. המדחף החדש הפך את ביצועי המטוס מ"מאכזב" ל"בינוני-מתקבל על הדעת" והמטוסים המשופרים נעשו מבוקשים יותר על ידי הטייסות מאשר אלה המצוידים במדחף הישן יותר בעל שתי המהירויות.
הקרב על בריטניה
כמטוס קרב, היו להוריקן מספר חסרונות: הוא היה איטי מהספיטפייר וגם מהמסרשמיט Bf 109E, וכנפיו העבות פגעו ביכולתו להאיץ, אך הייתה לו יכולת פנייה טובה יותר משניהם. למרות נחיתותו מול ה-Bf 109, היה ההוריקן מסוגל להפילו, בעיקר בגובה נמוך. הטקטיקה הסטנדרטית של ה-Bf 109 הייתה לנסוק במהירות מעל מטוסי הקרב הבריטיים ואז לצלול עליהם מלמעלה. ההוריקן היה יכול להתמודד מול טקטיקה זו באמצעות פנייה להתקפה או על ידי כניסה לצלילת "חולץ פקקים" (corkscrew dive), כנגדה ל-Bf 109 היה קשה יותר להתמודד בשל יכולת פנייה נמוכה יותר. במרדף, היה ה-Bf 109 מסוגל לחמוק בקלות מההוריקן. בספטמבר 1940 נכנס לראשונה לשירות ההוריקן סימן II סדרה 1 בעל המנוע החזק יותר, אך עדיין במספרים קטנים. גרסה זו הגיעה למהירות מרבית של 550 קמ"ש.
ההוריקן הוכיח את עמידותו כאשר מטוסים שנפגעו בצורה חמורה הצליחו לחזור לבסיסם. למרות זאת, מבנה ההוריקן הפך את הטיסה בו למסוכנת במקרה שאש אחזה בו מכיוון שמסגרת העץ וכיסוי הבד של גוף המטוס אפשרו לאש להתפשט בקלות. בנוסף, מכל הדלק הקדמי היה ממוקם לפני לוח המכשירים ללא כל הגנה על הטייס. כתוצאה מכך, טייסי הוריקן רבים נכוו קשות כאשר להבות שפרצו ממכל דלק פגוע עברו דרך לוח המכשירים. בתגובה הורה יו דאודינג על שיפוץ מכלי הדלק בכל המטוסים וציפויים בחומר חסין אש בשם לינאטקס (Linatex). מספר טייסי הוריקן גרסו שגורם הסיכון העיקרי להתלקחות המטוס הם דווקא מכלי הדלק שבכנפיים, שהיו פגיעים מאחור, על אף שצופו בלינאטקס.
אחד הלקחים שהופקו כתוצאה מהקרב על בריטניה היה שאפילו שימוש בשמונה מקלעים בקליבר של 7.62 מ"מ לא יבטיחו הפלה במהלך קרבות האוויר המהירים, אך למרות זאת, בין ה-10 ביולי ל-11 באוגוסט ירו מטוסי חיל האוויר המלכותי על 114 מפציצים והפילו 80, כ-70 אחוזי הצלחה. כנגד ה-Bf 109, 70 הותקפו ו-54 הופלו, כ-77 אחוזי הצלחה. ניתן לייחס חלק מההצלחה לשימוש בקליעים נפיצים.
צלב ויקטוריה היחיד במהלך הקרב על בריטניה, וגם היחיד שהוענק לטייס של פיקוד מטוסי הקרב, ניתן לסגן התעופה אריק ג'יימס ניקולסון (Eric James Nicolson) מטייסת מס' 249 על פעולתו ב-16 באוגוסט 1940, כאשר המבנה שלו הותקף מלמעלה על ידי מטוסי מסרשמיט Bf 110. כל שלושת ההוריקנים במבנה נפגעו בו זמנית וניקולסון נפצע ומטוסו החל לבעור. כשעמד לנטוש, הוא הבחין במסרשמיט שעבר אותו וטס היישר לפניו. ניקולסון חזר לתא הטייס, ובעודו אחוז להבות ירה במטוס וככל הנראה הצליח להפילו.
מטוס קרב לילי
לאחר הקרב על בריטניה, הוסיף ההוריקן לשמש כמטוס הקרב הלילי החד-מנועי העיקרי במהלך הבליץ של 1941 במסגרת פיקוד מטוסי הקרב. סגן התעופה ריצ'רד סטיבנס (Richard Stevens) הפך לאלוף הפלות כשהפיל 14.5 מפציצים של הלופטוואפה במטוס הוריקן לילי בתקופה שבין ינואר לאוקטובר 1941.
צפון אפריקה
ההוריקן סימן II הותאם בחיפזון לתנאים המדבריים של צפון אפריקה בעקבות כניסת איטליה למלחמה ב-10 ביוני 1940. תחילה, הועברו מטוסים אלה דרך צרפת אל טייסת מס' 80 והחליפו את מטוסי הגלוסטר גלדיאטור. בהמשך הובלו ההוריקנים מפורקים על גבי ספינות אל חוף הזהב שבמערב אפריקה, שם הורכבו וטסו לצפון אפריקה ולמזרח התיכון. הפלת שני פיאט CR 42 ב-19 ביוני 1940, נחשבים כהפלות הראשונות של ההוריקן בזירת הים התיכון במלחמה, אך מנובמבר 1941 התמודד ההוריקן כנגד יריב איטלקי חדש, המאקי C.202, שבזכות מנועו החדש וזריזותו נהנה מעליונות על ההוריקן בקרב אוויר. ההוריקן שירת במספר טייסות של חבר העמים הבריטי במסגרת חיל האוויר המדברי. הוא סבל אבדות כבדות בלחימה בצפון אפריקה לאחר הגעתו של המסרשמיט Bf 109 מגרסאות E ו-F לזירה והוחלף בהדרגה כמטוס לעליונות אווירית על ידי הקרטיס P-40 טומהוק/קיטיהוק. למרות זאת, שמרו גרסאות התקיפה של ההוריקן ("Hurribombers") על מעמדם בזכות ארבעה תותחי 20 מ"מ, או זוג תותחי 40 מ"מ ומטען הפצצות של 230 ק"ג בהם היו מצוידים. במהלך קרב אל-עלמיין השני, שהחל בליל ה-23 באוקטובר 1942, טענו שש טייסות ההוריקן שהשתתפו בלחימה להשמדת 39 טנקים, 212 משאיות ונגמ"שים, 26 מכליות דלק, 42 תותחים וכ-200 כלי רכב אחרים, מצבורי דלק ותחמושת. במהלך הקרב בוצעו 842 גיחות ואבדו 11 טייסים. ההוריקן המשיך להוות חלק חשוב ממערך התקיפה עד לסוף המערכה בצפון אפריקה במאי 1943.
ההגנה על מלטה
ההוריקן מילא תפקיד חשוב בהגנה על מלטה. כשנכנסה איטליה למלחמה ב-10 ביוני 1940, נשענה הגנתה האווירית של מלטה על הגלוסטר גלדיאטור שבמשך שלושה שבועות נאלץ להתמודד כנגד יריב בעל עדיפות איכותית וכמותית. תגבורת של ארבעה הוריקנים הגיע לאי בסוף יוני, ויחד עם הגלדיאטור הם התמודדו כנגד כ-200 מטוסים איטלקיים שתקפו את מלטה מבסיסם בסיציליה, במחיר איבוד גלדיאטור אחד והוריקן אחד. תגבורות נוספות של תריסר הוריקנים וזוג בלקבורן סקואה (Blackburn Skua) הגיעו ב-2 באוגוסט. המספר הגדל והולך של מטוסים במלטה גרם לאיטלקים לבקש מהגרמנים לשלוח מפציצי צלילה מדגם יונקרס Ju 87 "שטוקה" כדי להשמיד את שדות התעופה. לבסוף, בניסיון להתגבר על ההתנגדות העיקשת של קומץ המטוסים באי הוצבו טייסות של הלופטוואפה בסיציליה, רק כדי לגלות שמלטה אינה מטרה קלה. לאחר מספר רב של התקפות במהלך החודשים הבאים והגעת תגבורת של 23 הוריקנים בסוף אפריל 1941, ומשלוח נוסף של 45 הוריקנים ביוני, עזבו הגרמנים את סיציליה לעבר החזית המזרחית ביוני 1941.
חשיבות מיקומה האסטרטגי של מלטה עלה ככל שהמערכה בצפון אפריקה נמשכה והצורך החיוני של הציר באספקה דרך הים (בעיקר של דלק) החזיר את הלופטוואפה להסתערות שנייה על האי בתחילת 1942. רק בחודש מרץ, בשיאה של הכתישה, הגיעה אל האי הקבוצה הראשונה של 15 מטוסי ספיטפייר שהמריאו מנושאת המטוסים אה"מ איגל והצטרפו אל ההוריקנים כדי לחזק את ההגנה, אך רבים מהם הושמדו על הקרקע ושוב היה על ההוריקנים לשאת בעיקר הנטל עד להגעת תגבורות נוספות. צירופה של נושאת המטוסים האמריקאית ווספ (USS Wasp) איפשר את שיגורם של יותר ספיטפיירים בכל משלוח, מה ששיפר את מצבת הכוחות על האי. תפקידם של ההוריקנים בהגנה על מלטה הצטמצם בעוד מספרם של מטוסי הספיטפייר, שהיוו יריב שקול יותר מול המסרשמיט Bf 109, עלה בהתמדה. הלחץ על מלטה ירד בעקבות קרב אל-עלמיין ותחילת מבצע לפיד באוקטובר-נובמבר 1942, והוסר לחלוטין כאשר שיירת אספקה, הראשונה שהגיעה לאי ללא אבדות מאז 1941, פרקה מטען בן 55,000 טון ב-1 בדצמבר 1942.
הגנה אווירית ברוסיה
ההוריקן היה דגם המטוס המערבי הראשון, שנשלח לברית המועצות במסגרת חוק השאל-החכר, והיה גם המטוס הבריטי הנפוץ ביותר בשירות ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. בסך הכל שלחו הבריטים לברית המועצות 3,374 מטוסים מדגם זה, מתוכם כ-350 אבדו במהלך ההעברה, וכ-2900 שרתו במסגרת חיל האוויר הסובייטי במהלך המלחמה.
להוריקן סימן II היה תפקיד חשוב בהגנה האווירית על ברית המועצות שב-1941 הייתה תחת פלישה גרמנית שהתקדמה בחזית רחבה לעבר לנינגרד, מוסקבה ועד שדות הנפט בדרום. במסגרת הסיוע הבריטי לסובייטים הוחלט להעביר אספקה בדרך הים אל הנמלים הצפוניים. מכיוון שנתיב השיירות היה צפוי להיות תחת איום מטוסים גרמניים מבסיסים בפינלנד הוחלט לשלוח מספר טייסות קרב כדי להגן על הנתיב. הסיוע הראשוני שניתן היה לשלוח כלל שתי טייסות של חיל האוויר המלכותי, מס' 81 ו-134 שהשתייכו לכנף מס' 151, שמנו יחד 40 מטוסים ונשלחו באמצע אוגוסט 1941 (מבצע כוח בנדיקט). חלק מהמטוסים הגיעו בטיסה לאחר שהמריאו מנושאת המטוסים אה"מ ארגוס ב-7 בספטמבר ונחתו בבסיס סמוך למורמנסק ונוספים הגיעו מפורקים בתוך ארגזים בדרך הים. טיסות הסיור הראשונות מעל קו החזית החלו ב-11 בספטמבר ועד ה-18 באוקטובר טענו הטייסות הבריטיות להפלת 15 מטוסי אויב במחיר איבוד אחד משלהן. מלבד סיורים אוויריים עסקו הבריטים באימון ובהסבת טייסים סובייטיים על מטוסי ההוריקן. בסוף אוקטובר נמסרו המטוסים לברית המועצות והטייסים שבו לבריטניה.
תשומת לבם של הגרמנים לאזור פחתה באוקטובר, מה שאפשר לטייסי חיל האוויר המלכותי לאמן את עמיתיהם הסובייטיים כדי שיתפעלו את ההוריקן בעצמם. עד לסוף השנה הסתיים תפקידו של חיל האוויר המלכותי, אך המטוסים נותרו מאחור והפכו לראשונים מתוך אלפי מטוסים בריטיים ואמריקאיים שנכנסו לשירות בברית המועצות. ההוריקנים לא התקבלו בהתלהבות על ידי טייסי חיל האוויר הסובייטי, ובכמה ספרי זכרונות סובייטיים מתקופת המלחמה מתואר ההוריקן באור לא מחמיא ביותר, עקב נחיתות ביצועיו בהשוואה למטוסי הקרב הגרמניים המקבילים ולדגמים החדישים של המטוסים הסובייטיים, שיוצרו בברית המועצות במהלך המלחמה.
להוריקן ה"סובייטי" היו מספר חסרונות: הוא היה איטי ב-40–50 קמ"ש מיריבו העיקרי, המסרשמיט Bf 109, וקצב הטיפוס שלו היה איטי יותר. למסרשמיט גם הייתה יכולת צלילה טובה יותר בשל עומס הכנף הנמוך של המטוס הבריטי, אך החיסרון העיקרי של ההוריקן היה חימושו: לעיתים קרובות לא הצליחו שמונת או תריסר המקלעים קטני הקוטר לגרום לנזק משמעותי למסרשמיט. כתוצאה מכך, החלו צוותי הקרקע הסובייטיים להסיר חלק ממקלעי הבראונינג 7.62 מ"מ ולהתקין במקומם מקלעים כבדים יותר מסוג Berezin UB בקוטר 12.7 מ"מ ואף תותחי 20 מ"מ מסוג ShVAK, אך כתוצאה מכך התדרדרו עוד יותר ביצועי המטוס.
בורמה, ציילון, סינגפור ואיי מזרח הודו ההולנדית
לאחר המתקפה על פרל הארבור ופתיחת החזית הפסיפית ב-7 בדצמבר 1941, נשלחו 51 הוריקנים סימן II בארגזים לסינגפור עם 24 טייסים, כגרעין של חמש טייסות. הם הגיעו ב-3 בינואר 1942, בזמן שטייסות הקרב של בעלות הברית, המצוידות בברוסטר בופאלו, היו על סף התמוטטות בעקבות המערכה במלאיה. חיל האוויר של הצבא היפני הקיסרי (ובעיקר מטוס הקרב נקג'ימה Ki-43), מפקדיו והאסטרטגיה שלו לא הוערכו נכונה על ידי בעלות הברית וכתוצאה מכך הופתעו במידה רבה.
לאחר הגעת המטוסים לסינגפור, הם הורכבו בתוך 48 שעות ובתוך שלושה ימים היו 21 מהם מוכנים לפעולה. ההוריקן סבל מנחיתות בביצועיו: צוותי הקרקע הרכיבו לו תריסר מקלעים במקום שמונה, דבר שפגע בכושר הטיפוס וביכולת התמרון של המטוס, אך גם הפך אותו למפיל מפציצים יעיל יותר.
24 הטייסים שהגיעו עם המטוסים הקימו את טייסת מס' 232, בעוד הטייסת הניו זילנדית המקומית, מס' 488, החליפה את מטוסי הבופאלו שלה בהוריקן. ב-18 בינואר, יצרו שתי הטייסות את הבסיס לקבוצה האווירית ה-226. טייסת מס' 232 הפכה למבצעית ב-20 בינואר, השיגה את ההפלות וגם ספגה את האבדות הראשונות של מטוסי ההוריקן בדרום-מזרח אסיה.
בין ה-27 ל-30 בינואר, הגיעו 48 הוריקנים נוספים (סימן IIA) על גבי נושאת המטוסים אה"מ אינדומיטבל ונחתו בשני בסיסים סביב פאלמבאנג (Palembang) שבסומטרה.
בשל מחסור באמצעי התרעה מתאימים, הושמדו 30 הוריקנים על הקרקע בסומטרה, מרביתם ב-7 בפברואר. לאחר הפלישה היפנית לסינגפור, הועברו ב-10 בפברואר שרידי טייסות מס' 232 ו-488 לפלמבאנג. צנחנים יפניים החלו את הפלישה לסומטרה ב-13 בפברואר וההוריקנים הפילו שישה מטוסי תובלה אך איבדו שבעה מטוסים משלהם. ב-18 בפברואר הועברו 18 המטוסים האחרונים לג'אווה, היחידים ששרדו מתוך הקבוצה המקורית של 99 הוריקנים.
לאחר הפלישה לג'אווה ב-28 בפברואר, התפנו חלק מהטייסים בדרך הים לאוסטרליה. מטוס אחד שלא הורכב, הועבר לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי והפך להוריקן היחיד בשירותו, באימונים וביחידות לא קרביות אחרות.
בציילון, פעלו ההוריקנים של טייסת מס' 30 של חיל האוויר המלכותי כנגד המפציצים ומטוסי הזירו מנושאות המטוסים של הצי הקיסרי היפני בפיקודו של אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, אשר תקפו את קולומבו ב-5 באפריל ואת טרינקומאלי (Trincomalee) ב-9 באפריל 1942. כ-20 הוריקנים התעמתו מול 120 מטוסי זירו תחת פיקודו של קפטן מיטסו פוצ'ידה (Mitsuo Fuchida), שהוביל גם את ההתקפה היפנית על פרל הארבור.
הקרבות באראקאן במסגרת המערכה על בורמה ב-1943, סימנו את השימוש האחרון בקנה מידה גדול בהוריקן כמטוס קרב טהור לשעות היום, אך הוא הוסיף לשרת כמטוס קרב-הפצצה בזירה זו עד לסוף המלחמה ולעיתים אף היה מעורב בקרבות אוויר: ב-15 בפברואר 1944 הפיל ג'אגדיש צ'אנדרה ורמה (Jagedish Chandra Verma) מטייסת מס' 6 של חיל האוויר ההודי Ki-43, ההפלה היחידה של חיל האוויר ההודי במלחמה.
פעולות מנושאות מטוסים
הגרסה הימית, הסי הוריקן, נכנסה לראשונה לשירות באמצע 1941. גרסה זו הייתה הסבה של הוריקן סימן I, בוצעה על ידי חברת General Aircraft Limited וכללה התאמות מיוחדות לכ-50 מטוסים. המטוסים המוסבים פעלו מעל גבי אוניות מעוט אזרחיות (CAM), אוניות סוחר עליהן הותקן מעוט שהונע באמצעות רקטה שכונתה "הוריקאט" ("Hurricat"). לשיטה זו היה חיסרון, כי לספינה לא הייתה היכולת לקלוט את המטוס בחזרה לאחר שסיים את משימתו, כך שאם פעל בלב ים היה הטייס נאלץ לנטוש או לנחות במים ולהאסף על ידי ספינה קרובה. גם בנטישת המטוס הייתה סכנה: לטייס היה סיכוי סביר לפגוע בגוף המטוס בזמן הנטישה ומספר טייסים נהרגו כתוצאה מכך. מצד שני, בזמן נחיתה במים הייתה התושבת עליה הורכב הרדיאטור גורמת לחרטום המטוס לנטות במהירות כלפי מטה ובאותו הזמן היה תא הטייס מתמלא במהירות במים והיה על הטייס לפעול מהר לפני שקיעתו. סך הכל, נדרשו יותר מ-80 שינויים במטוס כדי להפכו מהוריקן לסי הוריקן, שינויים שכללו מכשירי רדיו חדשים ומכשירים שמדדו את מהירות המטוס בקשרים במקום במיילים לשעה, כדי להתאימם לספינות חיל הים המלכותי. מרבית המטוסים שהוסבו הגיעו מיחידות קו ראשון של חיל האוויר המלכותי וסבלו מבלאי ועייפות מבנית: לפחות מטוס אחד התפרק באוויר כתוצאה מהלחץ שהופעל עליו במהלך שיגורו מהמעוט. הם השתתפו בשמונה גיחות מבצעיות והפילו שישה מטוסי אויב במחיר טייס הרוג אחד. ההפלה הראשונה, של מטוס סיור ארוך טווח מדגם פוקה-וולף FW-200C קונדור, ארעה ב-2 באוגוסט 1941 על ידי סי הוריקן שפעל מנושאת המטוסים אה"מ פיוריוס. במהלך שלוש השנים הבאות, פעל הסי הוריקן במסגרת הזרוע האווירית של הצי המלכותי, בעיקר מעל גבי נושאות מטוסים ונושאות מטוסים מלוות (ספינת מטען שעליה הותקן סיפון המראה), בהגנה על שיירות שנעו בין צפון אמריקה לבריטניה באוקיינוס האטלנטי ובדרך למלטה, במהלכן השיג יחס הפלות מרשים. דוגמה נוספת לפעולה מוצלחת ארעה ב-26 במאי 1944: מטוסי סי הוריקן שפעלו מנושאת המטוסים המלווה אה"מ נייראנה (HMS Nairana) הפילו שלושה מטוסי סיור לטווח ארוך מדגם יונקרס Ju 290 במהלך ליווי שיירה.
פעולות אחרונות
ההוריקן נשאר בשירות כמטוס קרב-הפצצה בסיוע ללוחמת הגרילה בשלביה האחרונים של המערכה בבלקנים וכמו כן נשאר בתפקידים לא קרביים בבריטניה, שם הוטס בדרך כלל על ידי אלופי הפלות. הוריקן מס' 1687, למשל, הוטס על ידי מפקד הטייסת ואלוף ההפלות "ג'אס" סטוראר (Jas" Storrar") במשימות העברה של דואר בעדיפות גבוהה למפקדות בעלות הברית במהלך הפלישה לנורמנדי ב-1944.
שירות
בשל מבנהו הקשוח ותחזוקתו הקלה, היה להוקר הוריקן שירות מבצעי ארוך בכל זירות מלחמת העולם השנייה, הן בשירות בעלות הברית והן בשירות מדינות הציר. ההוריקן שירת במספר גדול של מדינות, בחלקן "לא מרצון" לאחר שנחת בטעות או שאולץ לנחות בשטחי מדינות נייטרליות.
מישור נילסן
כאשר מכלילים בשטח המישור גם את אזור פראם מסה, אורכו 60 קילומטרים ורוחבו 22 קילומטרים. המישור מגיע לגובה של 3,940 מטרים מעל פני הים, ומתנשא לגובה של 1,500 מטרים מעל סביבתו, בין קרחון אמונדסן וקרחון סקוט בהרי המלכה מוד.
הפסגה הגבוהה ביותר במישור נלסון היא פסגה ללא שם וגובהה 3938 מטרים.
היסטוריה
המישור התגלה בנובמבר 1911 על ידי משלחת המחקר הנורווגית שבראשה עמד רואלד אמונדסן. אמונדסן קרא למישור על שם קפטן תורוואלד נילסן, מפקד הספינה Fram.
לקריאה נוספת
• Edmund Stump, The Ross Orogen of the Transantarctic Mountains, P 177
• W.E. Long, D. McLelland, J.W. Collinson, D.H. Elliot, Geology of the Nilsen Plateau, Queen Maud Mountains, Transantarctic Mountains, Terra Antartica 2008-2009, 15(2), 239-253
• Roald Amundsen, The South Pole: An Account of the Norwegian Antarctic Expedition in the "FRAM" 1910- 1912, August 1912
פיטר קולינס
פיטר קולינס (באנגלית: Peter Collins, 6 בנבובמר 1931–3 באוגוסט 1958) היה נהג מרוצים בריטי שהתחרה באליפות הפורמולה 1 ובמרוץ 24 השעות של לה מאן. נהרג בתאונה במהלך גרנד פרי גרמניה בעונת 1958.
קריירת מרוצים
בקבוצת HWM היה חלק מקבוצה בת שלושה נהגים לצידם של לאנס מקליין וסטירלינג מוס. הקבוצה התחרתה במרוצי פורמולה 2 ברחבי בריטניה ואירופה. קולינס היה נהג מהיר, אך בעיות אמינות במכונית מנעו ממנו לסיים רבים מהמרוצים. הישגו הטוב ביותר היה מקום שני בגרנד פרי של לה סאבל ד'אולון. בשנת 1952 הוחלט כי באליפות ייקחו חלק גם כלי רכב מקטגוריית הפורמולה 2. הדבר אפשר לקולינס לערוך את הבכורה באליפות. הוא השתתף בחמישה מרוצים, בגרנד פרי צרפת סיים במקום השישי, ההישג הטוב בעונה. בסיום עונת 1953 עזב את הקבוצה לאחר שלא הצליח לצבור נקודות. בשנת 1954 עבר להתחרות בקבוצת ונוול בתחרויות הפורמולה ליברה ובחלק השני של עונת הפורמולה 1.
בשנת 1955 הצטרף לקבוצת BRM. הוא התחרה עם רכב המזארטי 250F שהיה שייך לאלפרד אוון הבעלים של הקבוצה וניצח בגביע מועדון הנהגים הבריטי הבינלאומי (BRDC International Trophy) ובגביע לונדון. בעקבות ההישגים התאפשר לו להתחרות עם המזארטי גם בראלי איטליה במסגרת הפורמולה 1, אך נאלץ לפרוש לאחר 22 הקפות.
במקביל למרוצי הגרנד פרי קולינס נחל הצלחה גם במרוצי מכוניות ספורט. בשנת 1952 ניצח את מרוץ 9 השעות של גודווד כשהוא נוהג באסטון מרטין DB3. שנה לאחר מכן ניצח, יחד עם פט גריפית', את מרוץ RAC Tourist Trophy שהתקיים בדאנדורד. בשנים 1955 ו-1956 השתתף במרוץ 24 השעות של לה מאן וסיים פעמיים במקום השני.
נקודת המפנה בקריירה התרחשה בשנת 1955. ניצחון במרוץ הטארגה פלוריו יחד עם מוס הוביל להחתמה של קולינס בקבוצת פרארי בעונת 1956. בגרנד פרי מונקו הגיע לראשונה לפודיום כשסיים שני אחרי מוס. חודש לאחר מכן השיג בגרנד פרי בלגיה את הניצחון הראשון. ניצחון נוסף הושג בצרפת. באותה תקופה קולינס זכה ליחס חם מצידו של אנצו פרארי. הבעלים של הקבוצה, שהיה באבל על מותו של בנו, דינו, מניוון שרירים התייחס לקולינס כבן משפחה.
במרוץ פתיחת העונה התקלקלה מכוניתו של חואן מנואל פנג'יו, שותפו לקבוצה של קולינס, אך הוא ניצח במרוץ לאחר שהחליף מכונית עם לואיג'י מוסו. אל מרוץ סיום העונה הגיע פנג'יו עם יתרון של שמונה נקודות על פני קולינס והיה זקוק לנקודה אחת בשביל להבטיח זכייה בתואר. פנג'יו נאלץ לפרוש ומוסו סירב לחלוק עמו את הרכב. קולינס, שקיבל הזדמנות לזכות בתואר אם ינצח את המרוץ, החליט לנקוט באקט של ספורטיביות והעביר את מכוניתו לפנג'יו שסיים שני במרוץ וזכה באליפות, בעוד קולינס מסיים את העונה רק במקום השלישי. המחווה זיכתה את קולינס בכבוד רב מצד פרארי, פנג'יו ומתחרים רבים בענף. פנג'יו עצמו אמר על כך בראיון: "כמעט ופרצתי בבכי...פיטר הוא אחד האנשים המשובחים והג'נטלמנים הגדולים ביותר שפגשתי במהלך הקריירה".
שנות השיא בקבוצת פרארי
בשנת 1956 עבר להתגורר במונקו על מנת להתחמק מחובת גיוס לצבא. שנה לאחר מכן נישא לשחקנית האמריקאית לואיז קינג. השניים עברו להתגורר על גבי יאכטה בנמל מונקו. באותה שנה הצטרף לקבוצת פרארי מייק הות'ורן, איתו נרקמה חברות עמוקה. מספר שנים לאחר מותו נטען כי החברות בין השניים באה על חשבונות של לואיג'י מוסו, הנהג השלישי בקבוצה. ארוסתו של מוסו אף האשימה את התחרות ביניהם בכך שהיא זאת שגרמה למותו של מוסו. דגם הפרארי 801 בו עשתה הקבוצה שימוש במהלך העונה היה בעל משקל גבוה ואיטי בחס למתחרים. למרות זאת הצליח קולינס להשיג ניצחונות בשני מרוצים, שלא נכללו בדירוג האליפות. במקביל להישגים בפורמולה 1 הגיע להישגים גם במרוצי מכוניות ספורט כשהוא מתחרה במגוון דגמים. בשנת 1956 הגיע למקום השני במרוץ המילה מילייה עם הפרארי 860 ולמקום השני בגרנד פרי השוודי למכוניות ספורט יחד עם וולפגנג פון טריפס בפרארי 290MM. שנה לאחר מכן השיג ניצחון, יחד עם פיל היל, בגרנד פרי ונצואלה בפרארי 335S ויחד עם אוליבר גנדביין סיים מקום השני במרוץ 1,000 הקילומטרים של נורבורגרינג. שנה לאחר מכן ניצח את מרוץ 1,000 הקילומטרים של בואנוס איירס ואת מרוץ 12 השעות של סברינג יחד עם היל. הפודיום האחרון במרוצי מכוניות הספורט הושג באותה שנה בנורבורגרינג, כשסיים במקום השני יחד עם הות'ורן.
הדברים השתפרו עבור פרארי בעונת 1958 עם השקת דגם הפרארי דינו 246. קולינס השיג כמה תוצאות טובות במחצית הראשונה של העונה ואף השיג ניצחון נוסף בגביע מועדון הנהגים הבריטי הבינלאומי. למרות זאת אנצו פרארי חש שסגנון החיים הפרוע של קולינס פוגע ביכולת הנהיגה וברצון לפתח מכוניות חדשות. קולינס פוטר מהקבוצה לאחר שחיבל במכוון במצמד הרכב בו התחרה יחד עם הות'ורן במרוץ 24 השעות של לה מאן. החבלה נעשתה במטרה להימנע מנהיגה בגשם והוא נראה שותה בפאב עוד לפני תום המרוץ. בהמשך שינה פרארי במעט את דעתו ואפשרלקולינס להתחרות בקטגוריית הפורמולה 2 עד לסום העונה. בגרנד פרי צרפת הות'ורן סירב להתחיל להתחרות עד שיתאפשר לקולינס להתחרות לצידו. קולינס חזר לקבוצה ואף סיים במקום החמישי את המרוץ, אך מיד לאחריו פוטר שוב. הות'ורן הכועס נסע למשרדי הנהלת הקבוצה במודנה והשתולל תוך כדי שהוא שובר דלתות תוך כדי כך שהוא מכריז שלא יתחרה עבור הקבוצה עד שקולינס יוחזר. בעקבות כך השתכנע פרארי לתת לקולינס הזדמנות נוספת.
הניצחון השלישי והאחרון בקריירה הושג בגרנד פרי בריטניה. מוס זינק המפול פוזישן, אך קולינס הצליח לעקוף אותו בשלב מוקדם ולקחת את ההובלה במרוץ. על פי הטקטיקה של קבוצת פרארי קולינס היה אמור להתיש את מוס ולאחר מכן לאפשר להות'ורן לעקוף אותו על מנת לסיים לו במאבק על האליפות. בהקפה ה-25 מוס נאלץ לפרוש בשל בעיה במנוע, אך הות'ורן לא הצליח לצמצם את הפער מקולינס. בהמשך נאלץ להיכנס לפיט בשל בעיית שמן וקולינס המשיך כמוביל עד לסיום המרוץ.
מותו
שבועיים לאחר הניצחון בבריטניה התקיים במסלול נורבורגרינג גרנד פרי גרמניה. קולינס ניהל מאבק צמוד עם טוני ברוקס מקבוצת ונוול. הוא הגיע במהירות גבוהה לפניית פלאנצגרטן, כתוצאה מכך ביצע הרכב פנייה רחבה והחליק לתעלה. קולינס איבד שליטה ברכב שהתעופף באוויר ונחת הפוך על המסלול, בעוד הוא נזרק מהרכב ופוגע בעץ שעמד סמוך למסלול. חבלות הראש היו חמורות, הוא הובהל לבית החולים הסמוך, בו נפטר מאוחר יותר באותו היום. הות'ורן, חברו הטוב של קולינס, הוטרד מאוד מהמקרה והחליט לפרוש מהמרוצים בסיום העונה, בה זכה באליפות.
גביע ליברטדורס
האלופה מתמודדת עם הזוכה בגביע סודאמריקנה על גביע רקופה סודאמריקנה, וכן משתתפת בגביע העולם למועדונים (ובעבר - בגביע הבין-יבשתי). הזכייה בטורניר העניקה בעבר כרטיס השתתפות קבוע בטורניר סופרקופה סודאמריקנה, שהתקיים בין השנים 1988 ו-1997.
היסטוריה
גביע הליברטדורס החל רשמית רק ב-1960, אך כבר 12 שנים לפני כן התקיים טורניר כדורגל בינלאומי בין הקבוצות הבכירות (בדרך כלל האלופות) מ-7 מדינות דרום-אמריקאיות. הטורניר, שנקרא "אליפות דרום אמריקה לאלופות" (Campeonato Sudamericano de Campeones) שוחק ב-1948 בסנטיאגו, צ'ילה, וזכתה בו קבוצת ואסקו דה גאמה מברזיל. הליברטדורס עצמו החל, כאמור, רק ב-1960 - כיריב החדש של ליגת האלופות של אירופה, שהחלה 5 שנים קודם לכן (ב-1955). תחילה נשא הטורניר את השם "גביע אמריקה לאלופות" (Copa de Campeones de América) והחל מ-1965 הוחלט לקרוא לו על שם הגיבורים שהביאו לעצמאותן של מדינות דרום אמריקה, ה"ליברטדורס דה אמריקה" (Libertadores de América, משחררי אמריקה).
בגביע הראשון זכתה קבוצת פניארול מאורוגוואי. עד שנת 2005 זכו בגביע 20 קבוצות שונות. הקבוצה המצליחה ביותר בתולדות המפעל היא אינדפנדיינטה מארגנטינה, שזכתה ב-7 גביעים - 4 מתוכם רצוף (1972–1975).
מלך השערים של הטורניר בכל הזמנים הוא אלברטו ספנסר מאקוודור, חלוץ פניארול בתור הזהב של הקבוצה בשנות ה-60, שכבש במדיה 48 שערים ב-70 משחקים. ספנסר שיחק גם בקבוצה ברצלונה ספורטינג קלוב מאקוודור, לזכותה כבש 6 שערים ב-7 משחקים. ספנסר, בדומה לג'ורג' בסט שלא היה מוכר במיוחד מחוץ לבריטניה, לא זכה לפרסום מחוץ ליבשת - וכמו בסט, מעולם לא שיחק בגביע העולם בכדורגל.
בשנת 1998 החלה יצרנית המכוניות הגדולה ביפן, טויוטה, באימוץ הטורניר ושמו שונה ל-Copa Toyota Libertadores, ב-2008 הפך שמו ל-Copa Santander Libertadores וב-2013 ל-Copa Bridgestone Libertadores.
בשנת 2017 חלו כמה שינויים בפורמט הטורניר. מספר הקבוצות הוגדל ל-47 (מספר המשתתפות בשלב הבתים נותר 32), אורך הטורניר הורחב מחצי שנה לשנה שלמה (מפברואר ועד נובמבר) ושם הטורניר שונה ל-Copa Conmebol Libertadores, או Copa Conmebol Libertadores Bridgestone.
גביע ליברטדורס עד גיל 20
בשנת 2011 התקיים לראשונה גביע ליברטדורס עד גיל 20 "עתיד אמריקה" (בספרדית: "Copa Libertadores Sub-20 "Futuro de América). הטורניר משוחק כולו במדינה שנבחרת למארחת. שתי המהדורות הראשונות התקיימו בפרו ואורגנו על ידי CONMEBOL והתאחדות הכדורגל הפרואנית. המהדורה השלישית שוחקה בפרגוואי בשנת 2016, והרביעית באורוגוואי ב-2018. בטורניר משתתפות אלופות הטורנירים המקומיים במדינות הקונפדרציה, כשאת המדינה המארחת מייצגות שתי קבוצות. לתחרות מוזמנות גם אלופות מחוץ לקונפדרציה. במהדורה הראשונה הוזמנה קבוצת קלוב אמריקה המקסיקנית, ובשנייה - אתלטיקו מדריד הספרדית. משחקי הגמר:
בדיקה נוירולוגית
בדיקה נוירולוגית היא בדיקה רפואית המיועדת להעריך הערכה גופנית של מערכת העצבים. זהו השלב השלישי בתהליך הבירור של תלונה נוירולוגית, אחרי לקיחת אנמנזה וביצוע בדיקה גופנית כללית, ובו נבדקים מצב ההכרה, תפקודי מוח עילאיים, תפקודים מוטוריים ותחושתיים ותפקודים אחרים של מערכת העצבים. הבדיקה הנוירולוגית מותאמת לתלונות העולות מן האנמנזה ומאפשרת, יחד איתן, למקם בצורה גסה את המקור האנטומי לתלונה.
מצב הכרה
השלב הראשון בבדיקה הנוירולוגית הוא הערכה של מצב ההכרה של האדם. מצב ההכרה נקבע על פי תגובתו של האדם לגירויים קוליים ומכאיבים. אחד הכלים למדידת תגובה זו הוא מדד גלאזגו. אדם בהכרה מלאה הוא אדם ער, ערני ומתמצא בסביבתו, כאשר ערנות מוגדרת כיכולת להגיב בצורה מתאימה לגירויים חזותיים או קוליים, והתמצאות כיכולת לדעת באופן גס באיזו סיטואציה נמצא האדם, לרבות זהות הסובבים, התאריך והשעה. שינוי במצב ההכרה יכול לנוע החל מישנוניות קלה וכלה בתרדמת.
תפקוד קוגניטיבי
לאחר בדיקת מצב ההכרה מתבצעת הערכה של התפקודים הקוגניטיביים של האדם. הערכה זו אין מטרתה לבחון את מידת חוכמתו של האדם, אלא להעריך אם חלה הרעה במצבו הקוגניטיבי יחסית למצבו הרגיל. מרכיבים רבים בהערכת התפקודים הקוגניטיביים בבדיקה הנוירולוגית משיקים למרכיבים בבדיקת מצב פסיכיאטרי. ההערכה הקוגניטיבית נחלקת לחמישה תחומים: תפקודים מפושטים או כאלה המערבים את שתי אונות המוח המצחיות, זיכרון, שפה, עיבוד תחושתי ועיבוד מוטורי. מאחר שלעיתים קיים הבדל בתפקיד פלגי המוח בתחומים אלה, לקויות מסוימות יכולות להעיד על פגיעה בפלג הימני או השמאלי של המוח, בהתאם ללקות.
תחת התפקודים המפושטים נכללים: קשב וריכוז, ידע כללי, יכולת הפשטה, הפרעות בתפישה, רגש ומצב רוח ותובנה ושיפוט. בבדיקת הקשב נבחנת היכולת להתמקד בגירוי תחושתי מסוים ולהתעלם מהגירויים האחרים. אחת מבדיקות הקשב היא הבקשה לחזור מיד על רצף ספרות. אדם בעל קשב תקין יכול לחזור באופן מדויק על 5–7 ספרות. ריכוז מוגדר כקשב לאורך זמן, והוא נבחן, למשל, על ידי בקשה לחסר 7 מ-100 ולחזור על הפעולה עם התוצאה מספר פעמים. מאחר שהבדיקה אינה בודקת את יכולת החישוב של הנבדק, אלא את היכולת שלו להתמקד בפעולה החוזרת, ניתן להחליף את המבחן בדרכים שאינן מערבות חישוב. בדיקת הידע בוחנת אם הנבדק משלב מידע חדש שהוא קולט לבסיס הידע שלו. היא אינה בוחנת אינטליגנציה. שאלת ידע לדוגמה עשויה לשאול מיהו ראש המדינה הנוכחי.
יכולת ההפשטה נבחנת למשל על ידי בירור משמעות של פתגמים או בירור הדומה והשונה בין פרטים בקבוצה. אדם עם יכולת הפשטה לקויה ייצמד למשמעות המילולית של הפתגם או לא יוכל לעמוד על הפרט היוצא דופן מתוך קבוצה. תוך כדי הריאיון הרפואי והבדיקה ניתן גם להתרשם מהיבטים המשיקים לתחום הפסיכיאטרי, בהם הפרעות בתפישה כגון אשליות והזיות, או שינויים בהבעת הרגש ומצב הרוח. כל אלה עשויים להצביע גם על איכות התובנה והשיפוט. תובנה היא המודעות של האדם למצבו הרפואי והבנה של השלכות המצב עליו ועל סביבתו. תובנה לקויה או חסרה מתבטאת בהתכחשות למחלה (אנוזוגנוזיה). שיפוט נבחן על ידי תיאור מצב היפותטי ושאלת הנבדק מה היה עושה במצב זה.
בדיקת הזיכרון נחלקת לבדיקת הזיכרון המידי, הזיכרון לטווח קצר והזיכרון לטווח ארוך, ובה גם נבחנות היכולות לקלוט מידע, לאחסן אותו ולשלוף אותו. בדיקת הזיכרון המידי דומה לבדיקת הקשב עם הבקשה לחזור על רצף מספרים. בבדיקת הזיכרון לטווח קצר מתבקש הנבדק לזכור רשימה בת שלושה פריטים ולחזור עליה לאחר מספר דקות. הזיכרון לטווח ארוך נבחן לפי שליפה של אירועים מן העבר האישי או מן הידע לגבי אירועים היסטוריים אשר מצופה מן הנבדק לזכור. בעוד מצבים בלבוליים משפיעים על הזיכרון המיידי, אמנזיה מתבטאת בפגיעה בזיכרון לטווח קצר ובשלבים מאוחרים יותר גם בזיכרון לטווח ארוך.
ביכולות השפה נבחנים מספר פרמטרים: שטף דיבור, הבנה, חזרה על נאמר, שיום, קריאה וכתיבה. הפרעה בתפקודי השפה נקראת אפאזיה (שתקת). ישנם מספר סוגי אפאזיה שבכל אחד מהם פגועים פרמטרים אחרים. אפאזיה מסוג ברוקה (אפאזיה מוטורית), שמעידה על פגיעה באונה המצחית של פלג המוח הדומיננטי (על פי רוב, השמאלי), מאופיינת בצמצום בהבעת מילים ספונטנית, אם בכלל ישנה הבעה של מילים, ובשיבוש כללי הדקדוק. אצל אדם עם אפאזיה מסוג ברוקה ההבנה תהיה שמורה והוא יבצע פעולות שאינן דורשות הבעה במילים. אפאזיה מסוג זה מקושרת לרוב עם חולשת פלג, מאחר שהעורק המזין את אזור ברוקה, מזין גם את קליפת המוח המוטורית בצד הדומיננטי.
אפאזיה מסוג ורניקה (אפאזיה סנסורית), שמעידה על פגיעה באונה הרקתית של פלג המוח הדומיננטי, מאופיינת בהבנה לקויה, אף שההבעה שמורה. אדם עם אפאזיה מסוג ורניקה יביע מילים רבות, אולם ללא משמעות, או למשל, ישתמש במילים הדומות בצלילן למילים שהתכוון לומר ובתחדישים. אותו אדם יתקשה לבצע פעולות לפי דרישה קולית או כתובה, אך כן יעשה כן עם הדגמה וחיקוי. אפאזיה כוללת (גלובלית) כוללת הן מאפיינים מסוג ברוקה והן מסוג ורניקה. סוגים נוספים של אפאזיה כוללים הפרעות של חזרה שאינן כוללות מעורבות נוספת (אפאזיה הולכתית) והפרעות שבהן החזרה תקינה בעוד יתר הפרמטרים פגועים (אפאזיה טרנסקורטיקלית). אפאזיה שבה השיום לקוי נקראת אפאזיה אנומית.
הפרעות בעיבוד התחושתי, אשר מתבטאות בשגיאה בפירוש הגירוי התחושתי או בהתעלמות ממנו, נובעות מפגיעה באונה הקודקודית בצד הנגדי, אף שאיברי החישה הראשוניים שמורים. אל-חישת הצורה (אסטראוגנוזיה) היא חוסר היכולת לזהות עצם במגע יד תוך כדי עיניים סגורות. בדרך כלל נבדקים מתבקשים להחזיק בידיהם חפצים כמפתחות או מטבעות ולזהות אותם. נבדקים עם אגרפאסתזיה אינם יכולים לזהות מספר המצויר על גבי ידם במגע. הפרעה תחושתית נוספת המערבת מגע היא חוסר היכולת להבחין בין שתי נקודות קרובות. הזנחת צד, אשר אופיינית לפגיעות באונה הקודקודית הלא-דומיננטית, היא הפרעה חישתית שבה יש התעלמות מצד אחד של שדה החישה, לרוב שמאל. אדם עם הזנחת צד יצייר שעון מחוגים שבו המספרים מרוכזים בחצי הימני של השעון, או לחלופין יעתיק את המחצית הימנית של ציורי פרח או בית.
עצבי הגולגולת
עצבי הגולגולת נבדלים מן העצבים האחרים במערכת העצבים ההיקפית בכך שהם יוצאים ישירות מהמוח, דרך פתחים בגולגולת, ולא מחוט השדרה. יוצא דופן ברשימת עצבי הגולגולת הוא עצב הראייה, אשר מהווה חלק ממערכת העצבים המרכזית. למעט עצב הריח ועצב הראייה, כל עצבי הגולגולת יוצאים מגזע המוח, ולכן נגעים בגזע המוח עלולים להשפיע על תפקודם של חלק מן העצבים הללו, כתלות בגובה הפגיעה. מאחר ששנים עשר עצבי הגולגולת ממוספרים, בדיקת עצבי הגולגולת מתבצעת לפי מספרם הסודר.
עצב הריח
עצב הריח (CN I) אחראי על הולכת תחושת הריח מן האף אל המוח. בבדיקת עצב זה הבודק מבקש מהנבדק לעצום את עיניו ולזהות ריחות שונים מוכרים, כגון ריח של קפה, וניל או נענע. מאחר שאלכוהול יכול לגרות קולטנים לכאב, ולא רק לריח, אין משתמשים בו לבדיקת עצב הריח. הבדיקה מתבצעת בכל נחיר של האף בנפרד, תוך סתימה של הנחיר שאינו נבדק. פגיעה בעצב הריח, אשר עלולה להוביל לתתרנות, יכולה לנבוע כתוצאה ממספר רב של גורמים, בהם סינוסיטיס, מחלת פרקינסון ותת-פעילות של בלוטת התריס. על פי רוב, אין מבצעים בדיקה של עצב הריח, אלא אם ישנה תלונה ממוקדת של החולה המערבת את חוש הריח.
עצב הראייה
עצב הראייה (CN II) מעביר מידע חזותי מן הרשתית אל עבר המוח. במסלולו מן העין אל המוח, סיבים של העצב משני הצדדים מצטלבים בתצלובת הראייה, ומשם ממשיכים ברובם אל גרעין הברך הצדי ואל קליפת הראייה. לבדיקה שלושה מרכיבים: חדות הראייה והבחנה בצבעים, שדות הראייה, ובדיקת קרקעית העין.
בדיקת חדות הראייה מתבצעת על ידי בקשה לקרוא מספרים או אותיות בגדלים שונים מלוח סנלן העומד במרחק של 6 מ', או מכרטיס רוזנבאום המוחזק במרחק של 36 ס"מ עבור ראייה לקרוב. חדות הראייה מובעת בשבר, כך שככל המכנה גדול יותר חדות הראייה קטנה יותר. אם הראייה של הנבדק אינה חדה מספיק לקריאת המספר או האות על לוח סנלן, ניתן לבחון את המרחק שממנו הוא יכול לספור אצבעות, להבחין בתנועת ידי הבודק או להבחין באור. הבדיקה מתבצעת עבור כל עין בנפרד, כלומר תוך כיסוי העין שאינה נבדקת, ובמידת הצורך, תוך הרכבת משקפיים, על מנת למנוע השפעות של פגמים בשבירת האור, אשר אינם קשורים למערכת העצבים. הבחנה בצבעים מתבצעת על ידי עצימת עין אחת ובקשה מן הנבדק לזהות חפץ בצבע מסוים, לרוב אדום. הבדלים בין העיניים בחישת הצבעים יכולים להיות סימן של דלקת עצב הראייה.
בדיקת שדות הראייה בוחנת את מסלול הולכת הראייה לכל אורך המסלול מן העין עד קליפת הראייה. את שדות הראייה ניתן לבדוק באומדן גס באמצעות השוואה בין שדה הראייה של הבודק, אשר מניחים כי הוא תקין, לבין שדה הראייה של הנבדק. הבודק מתיישב מול הנבדק במרחק של כ-60 ס"מ, ומבקש מן הנבדק להסתיר בידו את אחת מעיניו, תוך שהוא מסתיר בעצמו את העין שמולה (למשל, עין שמאל של הבודק ועין ימין של הנבדק). הנבדק מתבקש אז למקד את מבטו בעינו הפקוחה של הבודק, כשבמקביל הבודק לוקח את אצבעו לכל אחד מקצות הרביעים של שדה הראייה ואט אט מביא אותה למרכז. הנבדק מתבקש לומר מתי הוא מבחין באצבע הבודק עבור כל רביע. כאשר לא ניתן לבצע בדיקה בישיבה מול הנבדק, ניתן לבצע בדיקה גסה יותר, שבה הבודק מניע את אצבעותיו בקצות רביעי שדה הראייה של הנבדק ומבקש מן הנבדק לציין אם הוא מבחין בהנעת האצבעות. בדיקת שדה ראייה ממוחשבת מדויקת ניתן לבצע במרפאת עיניים.
בדיקת קרקעית העין (פונדוסקופיה) מתבצעת באמצעות משקף עין (אופתלמוסקופ), עם עדיפות לחדר חשוך וטיפות מרחיבות אישונים על מנת להקל על הבדיקה. עם זאת, טפטוף מרחיבי אישונים בטרם בדיקת תגובת האישונים לאור ובדיקת חדות הראייה משבש בדיקות אלה, ולכן השימוש בהרחבת אישונים מלאכותית מתבצע רק לאחר אותן בדיקות. כמו כן, טפטוף מרחיבי אישונים עלול להזיק לנבדקים עם גלאוקומה צרת-זווית שאינה מטופלת או עם נגע גושי תוך-גולגולתי. בבדיקת הקרקעית מסתכל הבודק על דיסקת הראייה וגבולותיה, על כלי הדם ועל הכתם. באופן נורמלי הדיסקה היא אליפטית, בצבע ורדרד-צהבהב, וממנה יוצאים כלי דם עורקים וורידים. במצבים של בצקת בדיסקה, יש טשטוש גבולות, לעיתים דימומים וקושי בראיית מהלך כלי הדם עצמם, תהליך שיכול לרמז על עלייה בלחץ תוך-גולגולתי. מאפיין נוירולוגי נוסף הנבחן בבדיקה זו הוא חיוורון של הדיסקה, אשר מצביע על דלדול או דלקת של העצב.
העצב מניע העיניים, עצב הסליל והעצב המצדיד
העצב מניע העיניים (CN III) אחראי על העצבוב האוטונומי של האישון, ובשילוב עם עצב הסליל (CN IV) והעצב המצדיד (CN VI) הם אחראים על הנעת העיניים יחד. עצב הסליל מעצבב את השריר המלוכסן העליון, העצב המצדיד מעצבב את השריר הישר הצדי ואילו העצב מניע העיניים מעצבב את יתר שרירי גלגל העין ואת השריר מרים העפעף העליון.
בדיקת האישונים מתחילה ראשית מהסתכלות עליהם. אישונים תקינים הם עגולים ושווים, בקוטר של כ-3 מ"מ בממוצע בחדר מואר. הבדל של עד 1 מ"מ בין האישונים הוא פיזיולוגי. לאחר ההסתכלות בוחנים את רפלקס האישון בתגובה לאור ולהתקרבות (אקומודציה, שינוי מהיר של נקודת מוקד המבט מרחוק לקרוב). באמצעות פנס הבודק מאיר על אישון אחד ובוחן את תגובת הכיווץ של האישון בשתי העיניים. מאחר שהרפלקס גורם לכיווץ הן באישון שמאירים עליו והן באישון הנגדי, הבודק מביא את הפנס מהצד, כך שלא ייכנס לשדה הראייה של העין הנגדית. כאשר הבודק מסיר את הפנס הוא בודק גם את התרחבות האישון חזרה. לאחר מכן הבודק מציב את אצבעו מול אפו של הנבדק ומבקש ממנו להסתכל אל האצבע לאחר שהסתכל למרחוק. מאחר שקיום ההחזר תלוי בשתי זרועות – הזרוע המביאה (אָפרנטית), ובמקרה זה עצב הראייה, והזרוע המוציאה (אֶפרנטית), ובמקרה זה העצב מניע העיניים – נגע בעצב הראייה יכול לגרום להופעת החזר לקויה, שבה כאשר מאירים חליפות על האישונים, האישונים יתכווצו שניהם בהארה על העין הבריאה, אך בהארה על העין החולה רק האישון בעין החולה יתרחב. תופעה זו נקראת relative afferent pupillary defect או אישון ע"ש מרקוס גאן. כמו כן, אישון אשר מגיב להתקרבות אולם לא מגיב לאור נקרא אישון על שם ארגיל-רוברטסון, והדבר מצביע על נגע באזור גזע המוח, אשר יכול לנבוע, למשל, מעגבת שלישונית או טרשת נפוצה.
לאחר בדיקת האישונים נבחן מצב העפעפיים. צניחה של העפעף יכולה להעיד על פגיעה בעצב מניע העיניים, אך אם היא מלווה בכיווץ האישון ובהיעדר הזעה, מדובר בפגיעה של מערכת העצבים הסימפתטית ששמה תסמונת הורנר. בבלט עין גם כן ניתן לראות צניחה של העפעף.
בדיקת שרירי גלגל העין מתחילה גם היא ראשית מהסתכלות. פזילה של אחת העיניים עלולה להצביע על פגיעה באחד מהעצבים האחראים לעצבוב שרירי גלגל העין. בפגיעה מבודדת של העצב יצנח העפעף בצד הפגוע, האישון יהיה מורחב והעין תסטה החוצה וכלפי מטה, בפגיעה של עצב הסליל העין תסטה מעלה ובפגיעה של העצב המצדיד תהיה פזילה של העין הפגועה למרכז שדה הראייה.
לאחר ההסתכלות נבחנת תנועת העיניים לנקודות הקצה. הבודק מבקש מן הנבדק לעקוב בעיניו בלבד אחר אצבעו של הבודק, או עצם אחר, העושה תנועה של האות H לעבר נקודות הקצה של שדה הראייה. הנבדק מתבקש לציין אם הוא חש בכפל ראייה, ואם כן, מבין העצמים המופיעים בכפילות, איזה נעלם בעצימת כל עין. הפגיעה תהיה קשורה בשריר שבו נעלם העצם הרחוק יותר. נוסף על כך, בעת תנועת העיניים הבודק יכול להתרשם מן התנועה המתואמת של העיניים, שעליה אחראי גרעין העצב המצדיד והתצורה הרשתית Paramedian pontine reticular formation.
תוך בדיקת תנועות העיניים נבדקת גם הופעת ניסטגמוס וסקאדות. ניסטגמוס יכול לנבוע מפגיעה בשרירי גלגל העין ובעצבוב שלהם, מפגיעה בנתיבי עצב השמיעה ושיווי המשקל והמוחון או מתרופות. סקאדות יכולות לנבוע מנגעים בקליפת המוח המצחית.
העצב המשולש
העצב המשולש (CN V) מעצבב תחושה בפנים ונותן עצבוב מוטורי לשרירי לעיסה. הוא בעל שלושה ענפים: עצב העין (V1) המעצבב את שני השלישים העליונים של הגולגולת, את המצח ועד קצה האף, עצב הלסת העליונה (V2) אשר מעצבב את השפה העליונה, את הלחיים וכן את השיניים בלסת זו, ועצב הלסת התחתונה (V3) אשר מעצבב את הלסת התחתונה ואת החלק התחתון של הפה.
תחושת המגע, הכאב והטמפרטורה (ראו פירוט לגבי בדיקת המערכת התחושתית בהמשך) נבחנת על ידי מגע קל באמצעות האצבע, ולאחר מכן באמצעות חפץ חד ואחר כך קר, בכל אחד משלושת תחומי העצבוב של ענפי העצב המשולש: מצח, לחי ולסת תחתונה, תוך שהנבדק מתבקש להשוות את תחושת המגע, הכאב והטמפרטורה בין שני הצדדים של הפנים.
הבדיקה שרירי הלעיסה, ובכללם שריר המלעס ושריר הצדע, דומה לבדיקת כוח גס של שריר הגוף (ראו בהמשך). בהסתכלות בוחנים אם יש דלדול של השרירים או פרכוסים אלומתיים (פסציקולציות). בפתיחת הפה וסגירתו באופן עצמוני נבחנת הסימטריה של התנועה. פגיעה בעצב המשולש תגרום לשמיטה של צד אחד של הלסת. לבסוף נבדק כוח השריר נגד התנגדות, כאשר הבודק מבקש מהנבדק לנשוך חזק כנגד תנועת הבודק לפתוח את פה הנבדק.
העצב המשולש מתווך שני החזרים: הוא הזרוע המביאה של רפלקס המצמוץ והוא אחראי בשתי הזרועות על רפלקס הסנטר. על מנת לבחון את החזר המצמוץ, הבודק מביא חתיכת צמר גפן קטנה מחוץ לשדה הראייה של הנבדק ומגרה את הקרנית קלות. התגובה המצופה היא מצמוץ בשתי העיניים יחד. פגיעה בעצב המשולש תביא להיעדר מצמוץ בכל אחת מהעיניים, בעוד פגיעה בזרוע המוציאה של ההחזר, עצב הפנים, תביא למצמוץ בעין אחת בלבד. בבדיקת החזר הסנטר הבודק מקיש עם פטיש על הסנטר, כאשר פה החולה פתוח מעט. אם כתוצאה מהנקישה, הסנטר עולה למעלה באופן מודגש, זהו החזר ער המעיד על פגיעה בנוירון המוטורי העליון.
עצב הפנים
עצב הפנים (CN VII) אחראי על עצבוב שרירי הפנים וכן על עצבוב תחושתי של חוש הטעם בשני השלישים הקדמיים של הלשון. כמו כן, אחראי עצב הפנים על עצבוב שריר המשוורת שבאוזן וכן על עצבוב בלוטות הרוק, מלבד בלוטת מצד האוזן (פרוטיס). בדיקת שרירי הפנים מתחילה בהסתכלות על הפנים ובחינה של חוסר סימטריה והיעלמות קמטים וקפלים בין שני צדי הפנים. לאחר ההסתכלות הבודק מבקש מן הנבדק לבצע פעולות המערבות את שרירי הפנים: להרים גבות, לכווץ גבות, לעצום עיניים בחוזקה, לנפח לחיים, לחייך ולהציג שיניים. צניחה של כל חצי הפנים בצד מסוים מעידה על פגיעה בגרעין עצב הפנים באותו הצד או מטה מכך. פגיעה מסוג זה נקראת שיתוק על שם בל או שיתוק היקפי של עצב הפנים, והיא נובעת בחלק מן המקרים כתוצאה משפעול של נגיף ההרפס, מחלת ליים, איידס, סרקואידוזיס, גידול או סוכרת. לעומת זאת, צניחה של רביע תחתון של הפנים מעידה על פגיעה בנוירון המוטורי העליון של העצב בצד הנגדי, כלומר שיתוק מרכזי של עצב הפנים. זאת, בשל עצבוב מקביל מהנוירון המוטורי העליון באותו הצד עבור הרביע העליון של הפנים.
באשר לבדיקת הטעם, והדבר תקף גם לבדיקת עצב הלשון והלוע, המעצבב את השליש האחורי של הלשון מבחינת טעם, הבדיקה כוללת מגע נקודתי של צמר גפן ספוג באחת מארבע תמיסות טעם בחלקי הלשון השונים ובקשה מן הנבדק לזהות את הטעם. תמיסות הטעם הן מתוקות, מלוחות, חמוצות ומרות. הבדיקה מתבצעת על הלשון כשהיא מחוץ לפה, על מנת למנוע ערבוב של התמיסה עם הרוק ופיזור תחושת הטעם על כל הלשון. בדומה לבדיקת ריח, בדיקת הטעם אינה מבוצעת בשגרה, אלא אם הנבדק מתלונן על שינויים בתחושת הטעם.
עצב השמיעה ושיווי המשקל
עצב השמיעה ושיווי המשקל (CN VIII) מוליך מידע קולי ומידע אודות שיווי המשקל מן האוזן הפנימית אל המוח. על מנת להעריך באופן גס את חדות השמיעה, משפשף הבודק את אצבעותיו במרחק של כ-5 ס"מ מהאוזן. אם הנבדק אינו יכול לשמוע את השפשוף, או אם יש לו תלונות המערבות את השמיעה, מבצע הבודק שתי בדיקות לבחינת ההולכה השמיעתית באמצעות קולן של 512 הרץ.
המבחן הראשון נקרא מבחן רינה (Rinne), ובו הבודק מקיש על הקולן ומצמיד אותו לזיז הפטמתי של הנבדק. כשהנבדק חדל לשמוע את הקולן, הבודק מעביר את הקולן אל סמוך לפתח האוזן החיצונית של הנבדק. אנשים עם שמיעה תקינה, או אנשים עם אובדן שמיעה תחושתי-עצבי, ימשיכו לשמוע את צליל הקולן בסמוך לאוזן, מאחר שהאוויר מוליך בתעלת השמע מוליך קול בצורה טובה יותר מעצם, אולם אנשים עם אובדן שמיעה הולכתי לא ימשיכו לשמוע את צליל הקולן לאחר ההעברה מן הזיז הפטמתי. המבחן השני נקרא מבחן ובר (Weber), ובו הקולן מוצמד, לאחר הקשה, למרכז המצח. במצב תקין לא אמור להיות הבדל בין האוזניים, אולם אנשים עם אובדן שמיעה הולכתי ישמעו את הצליל חזק יותר בצד הפגוע, בעוד אנשים עם אובדן שמיעה תחושתי-עצבי ישמעו את הצליל חזק יותר באוזן התקינה.
להשלמת הבדיקה מתבצעת לעיתים בדיקה במשקף אוזן (אוטוסקופ) לבדיקת תעלות השמע ועור התוף. בדיקה מדויקת יותר של חדות השמיעה מתבצעת באודיומטריה.
באנשים המתלוננים על ורטיגו וחוסר שיווי משקל הקשורים בתנוחה, ניתן לבצע את תמרון דיקס-הולפייק (הנקרא גם תמרון ניילן-ברני). מטרתו של התמרון הזה היא לחקות את המצב הגורם לוורטיגו. במהלך המבחן הנבדק יושב על שולחן כשרגליו פשוטות קדימה. הבודק אז אוחז בכתפיו ובראשו ומוריד אותו במהירות לתנוחת שכיבה על השולחן, כאשר ראשו מעט בולט מקצה השולחן ומוחזק בפשיטת-יתר של 45 מעלות מתחת לאופק. ההורדה לתנוחת שכיבה חוזרת על עצמה עוד פעמיים, אשר בהן הראש גם מוטה, פעם לימין ופעם לשמאל. במהלך הבדיקה מסתכל הבודק אם מופיע ניסטגמוס והנבדק נשאל אם הוא חווה ורטיגו ועל עצמתו.
עצב הלשון והלוע והעצב התועה
עצב הלשון והלוע (CN IX) אחראי על עצבוב שרירי הלוע העליונים, שרירי הבליעה ושלושה מתוך שרירי החך. כמו כן, הוא אחראי על עצבוב השליש האחורי של הלשון, הן מבחינת מגע והן מבחינת טעם, ועל בלוטת מצד האוזן ותחושה בחלק העליון של הלוע. העצב התועה (CN X) הוא בעל תפקידים שונים ורבים, בהם טונוס פאראסימפתטי, אולם מבחינת הבדיקה הנוירולוגית התפקוד העיקרי הנבדק הוא עצבוב מיתרי הקול ושרירי הלוע. בדיקת שני העצבים הללו מתחילה בהסתכלות על תנועתיות החך, כאשר הנבדק מתבקש לומר "אָה" בפה פתוח. חוסר עלייה של אחד מן הצדדים או שניהם מעיד על פגיעה. כמו כן, הנבדק יכול להציג עילגות (דיסארתריה) וצרידות, אשר מתבטאת במיוחד בהגיית העיצוריים הווילוניים. על מנת לבחון באופן ממוקד עילגות מסוג זה, הנבדק מתבקש לומר ברצף את התנועות "קָה" או "גָה".
רפלקס הקאה הוא החזר המתווך על ידי עצב הלשון והלוע כזרוע המביאה והעצב התועה כזרוע המוציאה. לצורך בדיקת ההחזר הנבדק מתבקש לפתוח את פיו, ובאמצעות לוחץ לשון (שפדל) הבודק נוגע קלות ומגרה את הקצה האחורי של הלשון, פעם בימין ופעם בשמאל. תגובת הנבדק מושווית בין שני הצדדים.
עצב הלוואי
עצב הלוואי (CN XI) מעצבב את שריר עצם החזה, הבריח והזיז הפטמתי (Musculus sternocleidomastoideus) ואת שריר הטרפז. בבדיקת שריר עצם החזה, הבריח והזיז הפטמתי מתבקש הנבדק להזיז את ראשו לצד מסוים כנגד התנגדות הבודק המחזיק את ידו על הלסת התחתונה של הנבדק. בדיקת הזזת הראש לימין מעריכה את תפקוד השריר מצד שמאל, ולהפך, ומכאן שחולשה בצד אחד מצביעה על פגיעה עצבית בצד הנגדי. בבדיקת שריר הטרפז מבקשים מהנבדק להרים את כתפיו כנגד התנגדות. חולשה בצד אחד מצביעה על פגיעה עצבית באותו הצד.
עצב תת-הלשון
עצב תת-הלשון (CN XII) אחראי על עצבוב כל שרירי הלשון. בהסתכלות על הלשון נבדק אם יש דלדול של הלשון או פרכוסים אלומתיים. לאחר מכן הנבדק מתבקש להוציא את הלשון כדי לראות אם קיימת סטייה של הלשון לצד מסוים. כמו כן, מבקשים מהנבדק להזיז את הלשון מצד לצד. אם נצפית חולשה, הנבדק מתבקש ללחוץ את הלשון כנגד התנגדות המופעלת מן הלחי בכל אחד מן הצדדים על מנת לבדוק כוח גס. חולשת לשון יכולה להתבטא גם בעילגות של הגיית העיצורים המכתשיים, אשר נבחנת באמצעות בקשה מן הנבדק לומר את ההברה "לָה" ברצף.
תפקוד מוטורי
הערכת התפקוד המוטורי כוללת הערכה של מספר תפקודים שונים: מראה השריר, טונוס וכוח גס.
מראה השריר
בדיקת השרירים מתחילה בהסתכלות על הנבדק, תוך התבוננות באופן ההליכה, הישיבה והשכיבה. לאחר ההסתכלות הכללית, ובעת בחינת כל קבוצת שרירים בנפרד, נבדק מראה השריר, לרבות דלדול ופרכוסים אלומתיים (פסציקולציות, עוויתות קטנות ומהירות של השריר), העשויים להצביע על פגיעה בעצבוב השריר ברמת הנוירון המוטורי התחתון.
טונוס
טונוס מוגדר כהתנגודת של השריר להנעה פסיבית של המפרק. בטונוס תקין ישנה מעט התנגדות מסוג זה. לצורך הבדיקה, אשר מתבצעת על קבוצות השרירים בנפרד, מבקשים מהנבדק להרפות שרירים, ולאחר מכן מניעים את מפרקי הידיים והרגליים באופן עדין.
טונוס מופחת, רפה או רופס, שבו אין התנגדות להנעת השרירים, קשור לפגיעה בנוירון המוטורי התחתון, במוחון, או לפגיעה חדה ראשונית בנוירון המוטורי העליון, אשר יכולה להיגרם כתוצאה משבץ בשלביו הראשונים או מטראומה לחוט השדרה.
טונוס מוגבר נחלק לשני סוגים: עוויתי (ספסטי) וקשיח (ריגידי). בטונוס עוויתי הטונוס מוגבר, אך לא לכל אורך טווח התנועה. הטונוס מוגבר בתחילה ונשבר לקראת סוף התנועה, כעין פתיחת להב אולר. טונוס עוויתי הוא ביטוי לפגיעה בנוירון המוטורי העליון, במערכת הפירמידלית. לעומתו, בטונוס קשיח הטונוס מוגבר לכל אורך טווח התנועה. זהו ביטוי לפגיעה במערכת החוץ-פירמידלית בגרעיני הבסיס, והוא מאוד אופייני למחלת פרקינסון. הקשיחות יכולה להיות בצורת גלגל שיניים (cogwheel) או בצורת צינור עופרת (lead pipe).
כוח גס
טרם בדיקת כוח גס ניתן להעריך באופן מהיר יחסית חולשה בצד מסוים על ידי ביצוע מבחן מצב. להערכה ראשונית של הכוח הגס בידיים מתבצע מבחן Pronation drift, שבו מבקשים מהנבדק להושיט את ידיו לפנים עם כף היד כלפי מעלה, תוך כדי עצימת עיניו. חולשה של השרירים בידיים תתבטא בצניחה של הגפה הפגועה יחד עם סיבוב כף היד כלפי פנים. עצימת העיניים מונעת תיקון של החולשה. באופן דומה ניתן להעריך את הכוח הגס ברגליים במבחן ברֶה (Barre), שבו הנבדק מתבקש לשכב ולהרים את רגליו בברכיים כפופות. צניחה של הגפה תעיד על חולשה באותה גפה.
לאחר מבחן המצב בוחנים כל קבוצת שרירים בנפרד. בדיקת כוח גס נעשית על מספר שרירים באופן בו מופעל כוח מנוגד לכוח שעושה השריר עצמו. ברוב המקרים הבדיקה נעשית בשני הצדדים כדרך להעריך חוסר סימטריה בצד מסוים. בכל אחת מקבוצות השרירים מדרגים את הכוח הגס לאחת משש דרגות, מ-0 עד 5, לפי המפרט הבא:
קבוצות השרירים הנבדקים מפורטות להלן. ניתן להעריך לפי צורך שרירים נוספים ופגיעות מקומיות נוספות.