cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמלק
עמלק כסמל
בנוסף ישנם סיפורים רבים על אומות, קבוצות או אנשים יחידים שהוכרו כ'זרע עמלק': לדוגמה, רבי אלחנן וסרמן קובע בשם בעל החפץ חיים כי כל מנהיגי והוגי הקומוניסטים היהודיים מאנשי היבסקציה - מזרע עמלק הם, ו"על הללו והללו נשבע הקב"ה שאין שמו שלם ואין כסאו שלם עד שיימחו מן העולם". בדברים אלו אין כוונתו שאותם קומוניסטים הם צאצאי עמלק ההיסטורי, שהרי יהודים הם, אלא יורשיו הרוחניים, "העומדים בראש צבאותיהם להילחם נגד הקב"ה". ברוח זו מסופר כי רבי חיים מוולוז'ין פגש את הדוכס הגדול ניקולאי פאבלוביץ' בנעוריו, וכינה אותו בשם 'זרע עמלק', כשהבחין בנפשו האכזרית והעריצה של הנער. לימים היה הנער לצאר ניקולאי הראשון, והוא אכן היה לאחד הצארים האכזריים ביותר בכלל, וביחסו ליהודים בפרט.
כמו כן רבנים שונים כינו את מתנגדיהם "עמלק" ככינוי גנאי, הרב עובדיה יוסף כינה את יוסי שריד "שריד-עמלק" על רקע חילוקי דעות בהיותו שר החינוך. הרב שלום כהן כינה חובשי כיפה סרוגה כ"עמלק" על רקע המאבקים בבחירות לרבנות, מאוחר יותר התנצל והסביר כי דבריו כוונו נגד הנהגת ”הבית היהודי“ בלבד.
וראייטי (ארגון)
וראייטי, ארגון הצדקה לילדים נוסד בפיטסבורג, פנסילבניה ב-10 באוקטובר 1927 כאשר קבוצה של אחד-עשר גברים המעורבים בעסקי הבידור, הקימו מועדון חברתי בשם "מועדון וראייטי" (במקור: Variety Club).
קי מטקומבה העליון
קי מטקומבה העליון (באנגלית: Upper Matecumbe Key) הוא אי מסוג קי, באיי הקיז העליונים, המהווה חלק משרשרת הפלורידה קיז שבמדינת פלורידה בארצות הברית.
וראייטי (ארגון)
רקע
בערב חג המולד 1928, תינוקת צעירה הושארה על מדרגות בית קולנוע הקשור למועדון. על ההתינוקת היה מונח פתק שבו נרשם:
לאחר שכשלו הניסיונות לאתר את האם, לקחו על עצמם חברי מועדון וראייטי את האחריות לממן את הוצאות המחיה והחינוך של הילדה. בשלב מאוחר יותר החליט המועדון לאסוף כסף עבור ילדים נזקקים אחרים.
קי מטקומבה העליון
דרך US1 (הכביש המהיר שמעל הים) חוצה את האי בין סמני מיל 79 ו-83.
האי נמצא דרומית מערבית לוינדלי קי וצפונית מזרחית לקי מטקומבה התחתון.
וראייטי (ארגון)
רקע
מאז הארגון גדל, וכיום הוא כולל שלוחות ב-13 מדינות בעולם: אוסטרליה, אירלנד, ארצות הברית, ברבדוס, בריטניה, דרום אפריקה, הולנד, יפן, ישראל, מקסיקו, ניו זילנד, צרפת וקנדה.
קי מטקומבה העליון
על האי ממוקמות חלק משכונות העיירה איילמורדה.
וראייטי (ארגון)
רקע
שמו המלא של הארגון הוא "וראייטי, ארגון הצדקה לילדים" (במקור: Variety, The Children's Charity), אך השם משתנה ממדינה למדינה. לדוגמה, בהולנד הארגון ידוע בשם "Bio Arnhem", בעוד שבארצות הברית הוא עדיין נקרא בשם "Variety Club" (מועדון וראייטי). מטרות הצדקה, לעומת זאת, זהות בכל העולם. כל שלוחות הארגון מחויבות לאסוף כספים עבור מתן עזרה לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
לארגון קשרים חזקים עם עולם הבידור והספורט. דוגמה לקשר של הארגון אל עולם הבידור היא ערב ההתרמה הנערך מדי שנה בערוץ רשת 13 הישראלי (בעבר בערוץ 2), כחלק מלוח השידורים המיוחד הנבנה לאותו הצורך.
קי מטקומבה העליון
היסטוריה
השם "מטקומבה" מקורו בכינוי שניתן על ידי הספרדים לכל איי הקיז. שם זה מופיע על מפות ספרדיות ובתיאורים ספרדיים של הנצלת הספינות אטוצ'ה ומרגריטה שטבעו בשנת 1622. הממפה הספרדי דון חואן מאלודונלדו מציין בכתביו (משנת 1595) כי קי מטקומבה נמצא בין קי לאגו וקי בהאיה הונדה - ומציין ששם טבעה האטוצ'ה. ככל הנראה כוונתו לאי אחר והשם מתייחס לקבוצת האיים ולא לקי מטקומבה העליון או התחתון. כתבים אלו הטעו מחפשי אוצרות רבים אשר חיפשו את האטוצ'ה (זו התגלתה לבסוף על ידי מל פישר, ושרידה מוצגים במוזיאון מל פישר בקי וסט).
קי מטקומבה התחתון הופיע במפות הספרדיות בשם "מטקומבה וייחו" (Matecumbe Viejo - בספרדית: "מטקומבה הישן") בעוד שקי מטקומבה העליון נקרא במפות הספרדיות "מטקומבה נואבו" (Matecumbe Nuevo - מטקומבה החדש). במפות שונות מופיע השם בצורות כתיבה שונות: Matacombe, Matacumbe, Mateconbe, Mattecumbe, ו- Maticombe, ומדובר באחד השמות הראשונים שניתנו על ידי מגלים אירופאים לאיים, ככל הנראה על שם האינדיאנים האלימים שחיו בהם. צורת הכתיב "Matacombe" מקורה בתיאור מתקפה של אינדיאנים בה נהרגו תשעה חיילים ספרדיים בשנת 1571. ככל הנראה מקור השם בביטוי "להרוג אנשים" - "matar hombre" בספרדית, ומדובר בתיאור המקרה, אולם ישנם מלומדים הסברים שמדובר בעיוות של שם אינדיאני "גורגונבה". מלומדים אחרים סבורים שהשם האינדיאני הוא למעשה עיוות של השם הספרדי.
וראייטי (ארגון)
וראייטי ישראל
"וראייטי ישראל", מוסד ללא כוונות רווח (מלכ"ר), נוסד בשנת 1967 על ידי חיים הרצוג, רות דיין, קני גרידינגר, מאיר וייסגל, חיים טופול, וחברים במטרה לסייע במגוון דרכים לילדים עם צרכים מיוחדים: טיפולים רפואיים, פארארפואיים (ריפוי ועיסוק, פיזיותרפיה, רכיבה טיפולית וכו'), תמיכה מקצועית, רכישת עזרים טיפוליים ושיקומים (כיסאות גלגלים, אינסרטים, מתקני רחצה, משקפיים, מכשירי שמיעה וכו') ארגון וראייטי מסייע לכל סוגי הפגיעויות והחולי, כל זמן שהחולי כרוני ומספק עזרה פרטנית ורב שנתית לאותו הילד. הארגון מסייע למשפחות ממעמד סוציואקונומי בינוני ומטה, מדי שנה משודר ברשת 13 (בעבר בערוץ 2 ברשת) ערב התרמה למען ילדי וראייטי ישראל ואת האירוע הנחו בין היתר יאיר לפיד, אבי קושניר ואליאנה תדהר.
קי מטקומבה העליון
היסטוריה
המתיישבים הראשונים באי היו בני משפחת פארקר, שהתיישב באי בעשור האחרון של המאה ה-19, וכן בני המשפחות ראסי ופינדר. בשל משפחתו הגדולה של פארקר (היו לו 12 ילדים שהתגוררו עם משפחותיהם באי) נודע האי בשם "פארקרוויל" (Parkerville).
וראייטי (ארגון)
מרכז וראייטי ירושלים
מרכז וראייטי ירושלים משמש משנת 1994 בית חם לילדים עם צרכים מיוחדים ובני משפחותיהם, ופועל לקדם את זכותו של כל ילד למירב ההזדמנויות, למיצוי כישרונותיו ויכולותיו ולקידום השתלבותו בחברה.
קי מטקומבה העליון
היסטוריה
הקמת הרכבת מעל הים ביוזמת הנרי פלאלגר שינתה את אופיו של האי, ובתים רבים נבנו בו בין השנים 1905 ו-1935.
מהנדס הרכבות ויליאם ק. קרום מיפה את האי בין השנים 1902- 1904 ובשנת 1907 רכש את האדמה וחלק אותה לחלקות עליהן נבנו הבתים הראשונים שלימים יהפכו חלק מהעיירה איילמורדה.
וראייטי (ארגון)
מרכז וראייטי ירושלים
המרכז מטפל בילדים עם צרכים מיוחדים ובילדים רגילים מכל מגזרי החברה הישראלית.
קי מטקומבה העליון
היסטוריה
בשנת 1908, עם הגידול באוכלוסייה, נפתח באי סניף הדואר הראשון, וכן נבנתה באי תחנת רכבת ותחנת טלגרף. עיקר כלכלת האי התבססה על התיירות. באי פעלו מספר מועדונים, בהם מועדון דיג ומועדון שכונה "המושבה הקריבית" (Caribbee Colony) שנבנה על ידי ג'ורג' מריק. מועדנים אלה כללו מסעדות וחדרי אירוח, והמושבה הקריבית כללה גם אולם ריקודים עבור התיירים. במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1928 התגוררו באי 180 תושבים.
הוריקן יום העבודה בשנת 1935 והוריקן דונה בשנת 1960 גרמו נזק רב לבתי האי.
וראייטי (ארגון)
מרכז וראייטי ירושלים
מרכז וראייטי ירושלים משתייך לארגון וראייטי העולמי, ופועל בשיתוף עם וראייטי ישראל.
קי מטקומבה העליון
היסטוריה
עם בניית הכביש המהיר מעל הים, וחיבור האי לפלורידה בשנת 1928 החלה תנופה בתיירות האי ונבנו אתרי נופש ומלונות נוספים באי.
וראייטי (ארגון)
מרכז וראייטי ירושלים
ייחודו של מרכז וראייטי ירושלים בכך שהוא מאגד תחת קורת גג אחת מכלול מסגרות טיפוליות ותמיכתיות, בהן משתתפים מאות ילדים בני שבעה חודשים ועד לגיל 18, מירושלים וסביבותיה.
קי מטקומבה העליון
היסטוריה
באי ממוקמת אנדרטה לחללי מלחמת העולם הראשונה ואנדרטה נוספת לאזרחים שנהרגו בהוריקן של שנת 1935.
אפרים להב
אפרים להב (1914 – 11 בינואר 1987) היה קצין הנדסה ראשי (קהנ"ר) בשנים 1954–1958, וכן לוחם בחיל ההנדסה המלכותי של צבא בריטניה, בבריגדה היהודית ובצה"ל.
פרעה (בימי משה)
פַּרְעֹה הוא דמות מקראית, מלך מצרים, שמלך בזמן שעבוד בני ישראל במצרים.
אפרים להב
ביוגרפיה
נולד ב-1914 בגליציה המזרחית, ועלה לארץ ישראל ב-1923. בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס להב אל הצבא הבריטי ב-1941 ושירת בחיל ההנדסה המלכותי. בשלהי המלחמה הצטרף לבריגדה היהודית ושירת כקצין ביחידת השדה 643 של חיל ההנדסה המלכותי.
אחרי המלחמה חזר להב ארצה, ואחרי תקופה קצרה שבה עבד בשוק האזרחי, התגייס לשירות קבע בצה"ל ב-1948 ושירת כקצין המבצעים של חיל ההנדסה. בתפקיד זה היה להב שותף לתכנון כל מבצעי ופעולות חיל ההנדסה בזמן מלחמת העצמאות. בסוף 1949 התמנה לקצין ההנדסה הפיקודי של פיקוד הדרום. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 עבר להב מספר הכשרות: ב-1951 השתתף בקורס המג"דים הראשון בצה"ל וב-1952 נשלח לארצות הברית לקורס קציני הנדסה בכירים בפורט בלוור שבווירג'יניה, אותו סיים כחניך מצטיין.
פרעה (בימי משה)
האזכור הראשון שלו הוא בתחילת ספר שמות, שם נכתב:, ועל משמעות פסוק זה מתקיימת מחלוקת בתלמוד בין רב לשמואל, לפי אחד מהם המלך החדש היה , ולפי השני כוונת הפסוק היא שהמלך לא התחלף, אלא. בהמשך הספר מסופר בהרחבה על שעבוד בני ישראל במצרים ובתיאור עשר המכות ויציאת מצרים.
אפרים להב
ביוגרפיה
ב-1954 התמנה לתפקיד קצין הנדסה ראשי והמשיך בבניין החיִל שהתחיל אל"ם עמנואל שחר. בתקופתו התרחש מבצע קדש (1956) בו פעל חיל ההנדסה בהצלחה: החיל פרץ שדות מוקשים ודרכים עבור חיל השריון ועסק גם בהספקת מים ליחידות בחזית. עיקר תהילתו באה אחרי המלחמה, כאשר חיל ההנדסה הצטיין בעת נסיגת צה"ל מסיני ומעזה (1956–1957) ב"מבצע לקט" בו אסף שלל של טנקים, אמצעי לחימה, תחמושת, משאיות, כלי צמ"ה וציוד ממה שהותיר אחריו צבא מצרים, וב"מבצע עמורה" בו הרס גדוד "אסף" של החיל את תשתיות הצבא המצרי בחצי האי סיני לפני החזרתו למצרים. על מבצע זה זכה גדוד "אסף" בצל"ש גדודי (הצל"ש הגדודי הראשון בצה"ל).
פרעה (בימי משה)
תיאורו החיצוני
לפי חז"ל, פרעה של ימי משה היה נמוך באופן קיצוני. בתלמוד מובאת בשם רב פפא האמירה "פרעה שבימי משה – הוא אמה וזקָנו אמה, ופרמשתקו אמה וזרת".
אפרים להב
ביוגרפיה
ב-1958 סיים את כהונתו כקהנ"ר ופרש מצה"ל. באזרחות עבד בחברת החשמל ומאוחר יותר ב"סולל בונה" כאחראי על הציוד וכחבר מועצת המנהלים של החברה.
פרעה (בימי משה)
שעבוד בני ישראל, עשר המכות ויציאת מצרים
פרעה חשש שגידולם של בני ישראל בארצו, יהווה סכנה לביטחונה של מצרים, שכן הוא עלול לשמש כגיס חמישי בכל מלחמה עתידית, במטרה להשתחרר מהגלות במצרים ולשוב אל ארץ מולדתם. לפיכך, הוא שינה את המעמד ואת היחס המועדף לו זכו עד אז בזכות היותם שארי המשנה למלך המנוח, והפך אותם בהדרגה לעבדים המשועבדים לעם המצרי. השעבוד כלל בעיקר ניצול קשה לצורך בניית ערי מסכנות ואסמי תבואה, אך גם ביצוע כל עבודות השדה השוטפות בכל רחבי הממלכה בעבודת פרך תוך כפייה ועינויים, במטרה להתיש את גופם ובכך למעט את הילודה בקרב העם העברי.
אפרים להב
ביוגרפיה
נפטר בשנת 1987, בגיל 73. נקבר בבית עלמין הדרום.
פרעה (בימי משה)
שעבוד בני ישראל, עשר המכות ויציאת מצרים
משנוכח לדעת שעבודות הפרך לבדן לא משיגות את מטרתן, שכן, זימן פרעה את שפרה ופועה המיילדות העבריות, ודרש מהן לדאוג להמית את כל הבנים הזכרים בשעת לידתם, שכן הם אלו שמאיימים על שלומה של מצרים מבחינה ביטחונית, ולא הבנות.
אולם המיילדות היו יראות את ה', וסירבו לשתף פעולה עם הגזרה. לפרעה טענו שהיולדות העבריות בקיאות בחכמת הלידה, ויודעות ללדת לבדן כבעלי חיים. ולכן.
הנערה הכי בת-מזל בעולם (סרט)
הנערה הכי בת-מזל בעולם (באנגלית: Luckiest Girl Alive) הוא מותחן מסתורי משנת 2022 בבימויו של מייק בארקר מתסריט של ג'סיקה קנול, המבוסס על הרומן שלה באותו השם. בסרט מככבים מילה קוניס, פין ויטרוק, סקוט מק'ניירי, תומאס ברבוסקה, ג'ניפר בילס וקוני בריטון.
פרעה (בימי משה)
שעבוד בני ישראל, עשר המכות ויציאת מצרים
משנוכח פרעה שגם גזרה זו לא מועילה למיעוט הילודה, צווה על כל עמו שכל תינוק זכר שנולד לעברים - ידאגו להשליכו ליאור. גזרה זו אכן בוצעה.
הנערה הכי בת-מזל בעולם (סרט)
הסרט יצא לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים ב-30 בספטמבר 2022, לפני השקה בסטרימינג ב-7 באוקטובר 2022 על ידי נטפליקס.
עלילה
תושבת ניו יורק, שנראה שחייה בשליטה, מתמודדת עם טראומה שגורמת לחייה להתפרק לרסיסים.
פרעה (בימי משה)
שעבוד בני ישראל, עשר המכות ויציאת מצרים
ועם מות פרעה, לאחר שנות שיעבוד רבות וגזרותיו הרעות, זועק עם ישראל אל האלוהים, בבקשה שיושיעו.
הנערה הכי בת-מזל בעולם (סרט)
הפקה
באוגוסט 2015, פורסם שליונגייט רכשה את זכויות הסרט של הנערה הכי-בת מזל בעולם מאת ג'סיקה קנול, כאשר ריס ווית'רספון אמורה להפיק תחת החברה שלה, "Pacific Standard". בפברואר 2021, פורסם שמילה קוניס תככב בסרט, כאשר מייק בארקר אמור לביים את הסרט, מתסריט של קנול, כשנטפליקס אמורה להפיץ, וללינסגייט וויתרספון לא חלק מההפקה. ביולי 2021, פין ויטרוק, סקוט מק'ניירי, קיארה אורליה, תומאס ברבוסקה, ג'סטין לופה, דלמר אבוזייד, אלכס בארון, קרסון מקורמאק, ג'ניפר בילס וקוני בריטון לוהקו לתפקידים בסרט.
פרעה (בימי משה)
שעבוד בני ישראל, עשר המכות ויציאת מצרים
בעיצומו של השיעבוד, מגיע משה בן עמרם ממדין, לאחר שברח לשם מפחד פרעה, וביחד עם אחיו אהרון, הגיע אל פרעה ודרש ממנו: "שלח את עמי!" - אף פרעה סרב. משה הדגים את כוחו של אלוהים באמצעות הפיכת מטה הרועים שלו לנחש מול פרעה. מטה אהרון הפך לתנין, בתגובה לכך כישפו גם חרטומי מצרים את מטותיהם והמירו אותם לתנינים, אך מטה משה בלע את התנינים ששלחו החרטומים. תשע מכות שנחתו על מצרים ופגעו בה, לא הצליחו לשכנע את פרעה לשחרר את ישראל ורק המכה האחרונה, המתת הבכורות, הובילה לכניעתו של פרעה וגירושם של בני ישראל אל המדבר.
הנערה הכי בת-מזל בעולם (סרט)
הפקה
הצילום הראשי החל ביוני 2021 בטורונטו, קנדה והסתיים בספטמבר 2021 בניו יורק.
חנטשין
ימי הביניים
העיר מוזכרת לראשונה במסמכים היסטוריים משנת 1275. העיר השיגה את האמנה שלה וזכויותיה כעיר בשנת 1325. באותו הזמן הייתה חנטשין מרכז עירוני חשוב, שבה במאי 1331 ארגן המלך ולדיסלאב הגבוה מפגש של אנשי ה"שלאכטה" של מחוז פולין קטן, אנשי האצולה הזעירה פולין, על-מנת לדון עמם במלחמה המתקרבת עם האבירים הטבטונים. בשנת 1465 נשרפה חנטשין בשריפה גדולה. אותו הדבר קרה שוב זמן לא רב לאחר מכן, בשנת 1507.
הנערה הכי בת-מזל בעולם (סרט)
הפצה
הסרט יצא לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים ב-30 בספטמבר 2022, לפני ההשקה בסטרימינג ב-7 באוקטובר 2022 על ידי נטפליקס.
פרעה (בימי משה)
שעבוד בני ישראל, עשר המכות ויציאת מצרים
לאחר זמן מועט פרעה חזר בו, והחל לרדוף אחרי בני ישראל, על מנת להחזירם למצרים. כאשר בני ישראל הגיעו לים סוף, הים נקרע לשניים והם עברו בתוכו. ה' חיזק את לב פרעה להמשיך לרדוף אחרי בני ישראל, והמים חזרו והטביעו אותו ואת צבאו בעודם עומדים בלב ים.
הפכפכותו
כשמשה ואהרון מגיעים אל פרעה בפעם הראשונה ואומרים לו:, פרעה עונה להם:. אך בסוף המכה השנייה, מכת צפרדע, פרעה מאמין בה', ומבקש ממשה שיתפלל לה' שיסיר את הצפרדעים, ואחר כך הוא ישלח את ישראל לזבח לה'. לאחר שהצפרדעים הוסרו, פרעה "הכביד" את ליבו וסירב לשלח את ישראל. הדבר חזר בווריאציות שונות גם במכות הבאות, ובמכת ברד פרעה אמר:. אבל בכל זאת, פרעה שילח את ישראל רק אחרי מכת בכורות.
חנטשין
העת החדשה
במאה ה-16 הייתה חנטשין מרכז מקומי של כרייה ומסחר, והשיש שלה הפך למפורסם ברחבי פולין וליטא. באותן השנים, המקום שימש כמרכז של הרפורמציה הפרוטסטנטית. העיר נהרס חלקית במרד שפרץ במקום נגד המלוכה בשנים 1606–1608, ונחרבה כמעט לחלוטין בפלישה השוודית לפולין בשנות החמישים של המאה ה-17. מיד לאחר מכן, ב-1 באפריל 1657 הוחרבה העיר שוב, הפעם בידי הטרנסילוונים בראשות גאורג רקוצי, שהותיר בה 48 בתים בלבד בשנת 1660 מתוך 341 שעמדו שם חמש שנים קודם.
פרעה (בימי משה)
הפכפכותו
על פי המקרא וחז"ל, ה' שלל מפרעה את הבחירה החופשית לשלח את ישראל, והכריח אותו להכביד את ליבו ולסרב להוציא את ישראל ממצרים, כדי שפרעה יסבול את כל עשר המכות, ולא ישבר וישחרר את ישראל לפני הסוף, ואז לא תהיה עילה להכותו.
חנטשין
העת החדשה
העיר הוכרזה כבירת פולין התחתית בשנת 1764 אך נכבשה זמן קצר לאחר מכן בידי האימפריה האוסטרית, ובירת המחוז עברה לקיילצה. במהלך ראשית המאה ה-19, הפכה חנטשין לעיירה בעל רוב יהודי מוצק. במהלך מלחמות העולם נפגעה העיר, ובמהלך זו השנייה קהילתה היהודית, הושמדה במלואה.
פרעה (בימי משה)
זיהויו ההיסטורי
בעשורים האחרונים הפסיק המחקר ההיסטורי והארכאולוגי לראות את יציאת מצרים כאירוע היסטורי, ולכן נפסק העיסוק האקדמי בשאלה ״מי היה פרעה של יציאת מצרים״, אולם בעבר הרחוק יותר נחלקו ההיסטוריונים בשאלה זו. לפי דעה אחת, יציאת מצרים התרחשה בתקופתו של המלך אחנתון, שהנהיג מספר רפורמות בדת המצרית, כגון פולחן לאל ראשי אחד. דעה רווחת במיוחד גרסה כי רעמסס השני עשוי להיות הפרעה המדובר בסיפור יציאת מצרים - שכן לפי המקרא בני ישראל הועבדו בבניית 'עיר מסכנות' ששמה רעמסס, וייתכן שהיא נקראה על שם רעמסס הראשון או השני. חלק מהחוקרים זיהו את רעמסס כפרעה המשעבד שמת בפרשת שמות וחלק כפרעה שהומלך לאחר מות המשעבד, ורדף אחר משה ושבטי ישראל לים סוף. לדעת האחרונים השעבוד התרחש בימי סתי הראשון. הראשון לזהותו כך היה ההיסטוריון אוסביוס מקיסריה במאה ה-3 לספירה. לעומת זאת, חוקרים אחרים והמסורת המוסלמית מזהים את פרעה המקראי, בדמות בנו ויורשו של רעמסס השני, מרנפתח.
חנטשין
היסטוריה מוקדמת
במשך השנים לא הותרו מגורים ליהודים בעיר המחוז קיילצה, ולכן הסתפקו בעיירות שבסביבתה, כחנטשין.
בשנת 1827 בעיירה היו 1,740 יהודים, שהיוו 70% מאוכלוסייתה. שבעים שנה מאוחר יותר, ב-1897, כבר היו 4,361 יהודים ועדיין נותרו 70% מהאוכלוסייה. ישנו תיאור ספרותי מהתקופה, ובו נרשם שהיהודים בעיירה חיו בחברה דתית סגורה, החיים בבתים סביב מרכז העיירה וברחובות הראשיים שבה. בשנת 1905 לקראת מלחמת העולם הראשונה, העיר סבלה משריפה ואוכלוסיית היהודים ירדה ל-3414 ונפשות, המהווים רק 61.1% מתושבי העיר. בתום המלחמה נותרו רק 512 בתים על עמדם. לאחר המלחמה, בשנת 1921, נספרו בעיירה רק 2,825 יהודים המהווים 56 אחוז מאוכלוסייתה בלבד.
היהודים בין המלחמות עסקו במלאכות קלות ובמסחר בעוד האוכלוסייה הנוצרית עסקה בחקלאות ובכריית פחם. תיאור העיירה מהתקופה מציין שבמקום היו תנאי מחיה עלובים ועזובה, לכלוך ומחלות שררו בכל מקום. בדיקת תברואה מ-1932 הראתה שמעט מאוד מקומות עומדים בדרישות הניקיון והבריאות.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, רבה של העיר היה הרב נתן מאיר (נוּסן מאייר) פיש.
מלחמת העולם השנייה
הצבא הגרמני ישב במתחם ציבורי בעיר מיד עם כיבוש פולין, ומעט אחר כך בסוף 1939 כבר הוכרזה ועדת יודנרט בידי הגרמנים, שראשה נודע בנצלנות ובפשעיו.
בשנת 1941 הוקמה בחלקים מהעיר גיטו יהודי (בין הרחובות לוקייטה, דלוגה, בולחובסקה, וקיילצסקה, מופרדים בגדר עץ ותיל משכניהם הנוצרים.
הגטו חוסל ב-12 בספטמבר 1942, בידי משטרה מקומית פולנית בפיקודו של גרלף מאייר, אשר ניהלו את השמירה ואת רוב תפקידי השיטור לאורך כל התקופה. היהודים גורשו במכות ומרדף אל כיכר השוק, ומשם הוצעדו שבעה קילומטר אל תחנת הרכבת בווליצה, והובלו למחנה המוות בטרבלינקה. עשרות יהודים נורו ונרצחו בעת האיסוף אל הכיכר, בצעדה ובדרך למחנות. 40 יהודים שלא יכלו לצאת לצעדה נותרו בגטו ונרצחו יומיים לאחר מכן. שלושים יהודים נוספים מהיודנרט והמשטרה היהודית נותרו לאיסוף חפצי ערך מהמחנה אל בית הכנסת. חלק משלושים אנשים אלו הצליח לברוח, והיתר נרצחו באוקטובר. ארבעה בתי כנסת גדולים הוכרזו בידי הגרמנים כ"נכסי נעדרים".
אחד מבתי הכנסת המפוארים של העיר נותר על כנו עד היום. כמו כן חלק מבית הקברות העתיק נותר ללא פגע.
כלכלה
העיירה היא מרכז לתעשיית חומרי בנייה, מחוץ לעיירה מצוי מפעל גיר. לאחרונה, הותחל בפיתוח של תעשיית המזון.
תיירות
חלק נכבד מכלכלת העיירה, מבוסס על תיירות. העיירה ממוקמת על צומת מסלולי הליכה מרכזיים באזור. להלן נקודות העניין התיירותיות המרכזיות בעיירה.
ערים תאומות
הערים התאומות של חנטשין הן:
ארמסטרונג
ארמסטרונג הוא שם משפחה אנגלי שפירושו הוא "חזק זרועות" או "חסון".
ריצ'רד לסטר
ריצ'רד לסטר (באנגלית: Richard Lester; נולד ב-19 בינואר 1932) הוא במאי קולנוע יהודי-בריטי ממוצא אמריקאי, הידוע הודות לסרטי להקת הביטלס שביים בשנות ה-60.
קורות חיים
לסטר נולד בפילדלפיה, פנסילבניה למשפחה יהודית מסורתית. כילד מחונן, החל את לימודיו האקדמיים בגיל 15 באוניברסיטת פנסילבניה. בתקופה זו, החל להתעניין בקולנוע בריטי ובמיוחד בקומדיות. בשנת 1953 עזב לסטר את ארצות הברית ועבר להתגורר בלונדון, שם החל לפעול כבמאי בתוכניות טלוויזיה עצמאית. אחת מההפקות בהן השתתף, משכה את תשומת לבו של השחקן פיטר סלרס שסייע לו בהפקת תוכנית טלוויזיה שהפכה ללהיט וסללה את דרכו אל ההצלחה.
אחד מהסרטים שביים לסטר, סרט קצר בו השתתפו פיטר סלרס וספייק מיליגן בשנת 1959, היה הסרט האהוב על חברי להקת הביטלס ובמיוחד על ג'ון לנון. בשנת 1964 כשחברי הלהקה חתמו על חוזה ליצירת סרט בכיכובם, בחרו ארבעת המוזיקאים בלסטר כבמאי הסרט.
הסרט שהופק בסופו של דבר ונקרא A Hard Day's Night (לילה של יום מפרך), מציג את כל אחד מחברי הלהקה עם מאפייניו ואישיותו המיוחדת. הסרט התגלה כמכשיר שיווקי מוצלח לפרסומה של הלהקה, וכמה מהטכניקות שבוצעו בסרט זה, מוכיחים את יעילותם עד היום, ובהם עצם הרעיון לייצר קליפים שילוו את השירים והשימוש במצלמה בעלת עדשה רחבה לצילום הופעות חיות.
בעקבות ההצלחה, נבחר לסטר לביים את סרטה השני של הלהקה Help! בשנת 1965. לאחר שני הסרטים המוזיקליים הללו המשיך לסטר לביים בעיקר קומדיות, ובאותה שנה אף זכה על אחת מהן בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
בשנת 1967 חזר לסטר לשתף פעולה עם ג'ון לנון שלוהק לסרט האנטי-מלחמה "כיצד ניצחתי במלחמה", סרט שעל אף שעלילתו מתרחשת בזמן מלחמת העולם השנייה הרי שהתייחס למלחמת וייטנאם שהתחוללה באותה העת.
בשנות ה-70 המשיך לסטר לביים סרטי קולנוע ובהם "ג'אגרנאוט (1974), "רובין ומריאן" (1976) בכיכובם של שון קונרי ואודרי הפבורן, ו"שלושת המוסקטרים" משנת 1974 (שזכה גם סרט המשך שנה לאחר מכן).
בשנת 1978 שימש לסטר כעוזר במאי (ללא מתן קרדיט) לסרט סופרמן: הסרט וביים את סופרמן 2 (לאחר שהחליף את הבמאי המפוטר ריצ'רד דונר). שני הסרטים הופקו במקביל. בשנת 1983 חזר לסטר וביים את הסרט סופרמן 3.
בשנת 1988 ביים לסטר את הסרט השלישי בסדרת שלושת המוסקטרים, ועם השלמת הסרט בחר לפרוש מתעשיית הקולנוע. לדבריו הושפע קשות ממותו, בתאונת רכיבה, של ידידו הקרוב, השחקן הבריטי רוי קינאר, בעת צילומי הסרט.
בשנת 1991 בעקבות פנייתו האישית של פול מקרטני, חזר לסטר לביים באופן חד פעמי את הסרט "Get Back". הסרט בן 89 הדקות סוקר את מסע ההופעות של פול מקרטני לצד להקתו בחזית הבמה ומאחורי הקלעים.
בשנת 1993 הנחה סדרת טלוויזיה בהפקת-BBC שעסקה בקולנוע הבריטי בשנות ה-60. בשנת 1999 הוציא במאי הקולנוע סטיבן סודרברג ספר הכולל ראיונות עם לסטר.
מקהלת הנערים סנט תומאס
מקהלת הנערים סנט תומאס (בגרמנית: Thomanerchor) היא מקהלה, שנוסדה בשנת 1212 בלייפציג, גרמניה, בעקבות איחוד בין מנזר, כנסייה ובית ספר בשם תומאס הקדוש, שמטרתו הייתה להכשיר נערים לשירה בטקסי-דת. בית הספר קיבל גם נערים ממעמד הסוחרים בלייפציג, ובכך היה לבית הספר הציבורי הראשון בגרמניה, מעמד עליו שמר ב-300 השנים הבאות ועל כן הוא מוסד התרבות העתיק ביותר בלייפציג. תפקיד המקהלה היה לשיר בטקסי-דת שונים ובאירועים עירוניים, כתשלום על החינוך שקיבלו התלמידים. למקהלת הנערים יצא שם בלייפציג ומחוצה לה, ובמשך השנים, בעיקר בתקופת הרפורמציה ההפרוטסטנטית מ-1539 ואילך, ובזכותה התפתחה לייפציג למרכז מוזיקלי חשוב. מנצחי המקהלה היו לא רק מוזיקאים ומלחינים אלא גם מדענים ואקדמאים בעלי שם בתחומים שונים, כמו מתמטיקה, כרונולוגיה ואסטרונומיה, משפטים, בלשנות ועוד. יוהאן קונאו, קודמו של יוהאן סבסטיאן באך בתפקיד, היה משפטן, חוקר דתות, מומחה לשפות זרות ומשורר.
בשנים 1723 - 1750 כיהן יוהאן סבסטיאן באך כמנצח המקהלה, ויצירותיו תפסו מקום רב ברפרטואר שלה. יורשיו של באך בתפקיד תרמו רבות לתחיית העניין ביצירותיו בראשית המאה ה-19, כשפליקס מנדלסון החזיר לרפרטואר המקהלה ותזמורת הגוונדהאוס את מתאוס פסיון הנשכח. ב-1850 ייסדו בלייפציג רוברט שומאן ופרנץ ליסט את "חברת באך", שהוציאה לאור את רשימת יצירות באך. "אגודת באך החדשה", מייסודו של מנצח המקהלה גוסטב שרק, מארגנת עד ימינו פסטיבלים מיצירות באך ברחבי העולם.
במאה ה-20 הרבתה המקהלה להופיע עם תזמורת הגוונדהאוס ברחבי העולם ובשידורי רדיו, ושמה יצא לתהילה. רפרטואר המקהלה רחב ומגוון, ממזמורים גרגוריאניים עד מזמורי תפילה מודרניים, ומקום נרחב ניתן בו למוזיקה ליטורגית נוצרית, בעיקר לקנטטות, מוטטים ואורטוריות של באך.
חברי המקהלה חיים, לומדים ומתאמנים בפנימייה, כשהחניכים הבוגרים אחראים לצעירים. התנאי לקבלה לפנימיית המקהלה הוא כישרון ייחודי לשירה ולמוזיקה, ועל אף התביעות הגבוהות למשמעת ולאימונים מרובים, ניתנת לחניכים הזדמנות להתפתחות אישית ומקצועית. אחד ממנצחי המקהלה בעבר, האנס יואכים רוץ', צמח מן המקהלה עצמה.
מנצח המקהלה הנוכחי הוא גוטהולד שוורץ.
ניקולאי יסנוגרודסקי
ניקולאי יסנוגרודסקי (באנגלית: Nicolai Jasnogrodsky; 6 באוגוסט 1859, אוקראינה – 23 באפריל 1914, ניו יורק) היה שחמטאי יהודי-אמריקאי-אוקראיני.
יסנוגרודסקי נולד בלובני (האימפריה הרוסית) למשפחה יהודית, ועזב את אוקראינה עקב הלחץ הבלתי-פוסק על היהודים באותו אזור.
יסנוגרודסקי ככל הנראה החל לשחק באופן תחרותי בשנת 1885 בעיר וינה, ועבר לאנגליה במהלך שנות ה-80'. הוא חלק מקום 4-5 בתחרות אמסטרדם 1889 (דרג ב') (ניצחו: אדולף אולנד וון דן ברג) ובשנת 1890 זכה לתואר אמן בתחרות אמסטרדם.
יסנוגרודסקי נודע כשחקן מוכשר במשחק סימולטני ובמשחק עיוור.
בתחרות לונדון 1891 הגיע למקום העשירי (ניצח: רודולף לומן) וחלק מקום 4-5 באותה שנה (ניצח: הנרי בירד ), והגיע למקום השמיני בתחרות לונדון 1892 (ניצח: עמנואל לסקר). יסנוגרודסקי סיים בתיקו דו-קרב עם הנרי בירד 7.5-7.5 בשנת 1893.
בקיץ 1893 היגר יסנוגרודסקי לארצות הברית. באותה שנה השתתף בתחרות בינלאומית בניו יורק שם הגיע למקום ה-12 (ניצח: עמנואל לסקר). יסנוגרודסקי ניצח באליפות מדינת ניו יורק בשנת 1896, חלק מקום 10-11 בתחרות בינלאומית בניו יורק באותה שנה (ניצח: וילהלם שטייניץ), הפסיד בדו-קרב נגד אז'ן דלמאר 1.5-5.5, ניצח את מנואל סטרלינג 5-0, הפסיד לדויד בירד 2-1 וסיים בתיקו נגד פרנק מרשל 3.5-3.5 בשנת 1898.
יסנוגרודסקי פיתח את הגנת יסנוגרודסקי נגד גמביט רייס.
עמדה זו מתקבלת לאחר המסעים 1. ה4 ה5 2. ו4 ה:ו4 3. פג3 ז5 4. ח4 ז4 5. פה5 פו6 6. רג4 ד5 7. ה:ד5 רד6 8. 0-0
הלבן מקריב את הפרש בערוגה ה5, במטרה להביא את מלכו למקום בטוח ולהכין את הצריח ככלי נוסף להתקפה על עמדתו הבלתי מפותחת של השחור. ניתוח קונקרטי של יסנוגרודסקי הוכיח שהגמביט הוא שאפתני מדי ומיותר לחלוטין. במשחקים רציניים לא רואים אותו יותר. המסעים המיידים של ההגנה הם 8...ר:ה5 9. צה1 מהה7 10. ג3 פח5.
יסנוגרודסקי מת בבית מונטיפיורי, בית חולים לחולים במחלות כרוניות ונטמן בבית-עלמין יהודי בקווינס, ניו יורק.
GMP
תנאי ייצור נאותים, Good Manufacturing Practice, או GMP הם חלק ממערכת איכות המבקרת את מערך הייצור והבדיקה של תעשיות הפרמצבטיקה, המזון והמכשור הרפואי. GMPs הם הקווים המנחים את שלבי הייצור והבדיקה המשפיעים על איכותו של המוצר הסופי. ארצות רבות, חוקקו והתקינו נוהלי GMP משלהן, אך המאפיינים הבסיסיים נשארו זהים בין המדינות ומטרתם היא להבטיח את איכותו של המוצר הרפואי על מנת לשמור על בריאותו של הצרכן הסופי.
העקרונות הבסיסיים של GMP
ישנן מספר גרסאות שונות של נוהלי GMP בעולם. עם זאת, על כולן לשמור על מספר עקרונות בסיסיים:
נוהלי GMP אינם הוראות עבודה מסודרות אלא קווים כלליים שכל חברה צריכה לעמוד בהם לפי הבנתה ודרכי הייצור שלה. ישנן דרכים רבות בהן ניתן ליישם את נוהלי GMP ובאחריות החברה לקבוע את הדרך היעילה ביותר ליצירת תהליך איכותי.
גרסאות הGMP הנפוצות בעולם
GMPs נאכפים בארצות הברית על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי, תחת סעיף 501(B) בחוק הפדרלי למזון, תרופות ומוצרי קוסמטיקה מ-1983. התקנות השתמשו בביטוי current good manufacturing practices - cGMP על מנת לתאר את הקווים המנחים המפורטים בחוק. פועל יוצא של החוק הוא שבתי משפט יכולים לקבוע שמוצר מסוים הוא פגום, למרות שאינו עובר על שום דרישה רגולטורית, אך ורק מכיוון שתהליך הייצור לא בוצע לפי הסטנדרטים בתעשייה. מיוני 2010 נוהלי cGMP הוחלו, בארצות הברית, גם על תעשיית תוספי המזון הדיאטטיים.
גרסת ארגון הבריאות העולמי ל־cGMP מיושמת ביותר ממאה מדינות ברחבי העולם, במיוחד במדינות המתפתחות. נוהלי ה-cGMP של האיחוד האירופי ושל מדינות מפותחות כגון: אוסטרליה, קנדה, יפן וסינגפור דומים לאלו של ארגון הבריאות העולמי.
בבריטניה, החוק הבריאותי מכיל את רוב נוהלי ה־cGMP אך נקרא "המדריך הכתום" על שם צבע הכריכה של חוברת הנהלים.
אכיפה
באיחוד האירופי, הפיקוח על ה-GMP מבוצע על ידי סוכנויות רגולטריות לאומיות. באיראן ובהודו, הפיקוח נעשה על ידי רשויות מקומיות, אך מדווח לרשות המרכזית לבקרה על תרופות. כל אחד מהמפקחים מבצע בדיקה שגרתית בחברות על מנת להבטיח שהמוצר מיוצר בצורה בטוחה ונכונה. בנוסף, בארצות רבות מבוצע תהליך של אישור מקדים (PAI) לבדיקת התאמה לנוהלי GMP לפני הוצאת מוצר חדש לשוק. סוכנויות רגולטריות (כולל הFDA והרבה סוכנויות ברחבי אירופה) רשאיות לבצע בדיקות פתע, בנוסף לבדיקות המתוכננות מראש. בדיקות הFDA בדרך כלל מבוצעות ללא התראה, אך ישנם חוקים הדורשים שהביקור יהיה ב"זמן סביר". בתי משפט קבעו, שכל זמן שהחברה פתוחה לפעילות מוגדר כ"זמן סביר".
תקני ייצור אחרים
מספר תקני ייצור אחרים הם חלק במערכת האיכות לה שייכים נוהלי GMP:
באופן כללי, כל הנהלים המוזכרים מעלה ועוד מצוינים כדרישות GxP, שכולם עוקבים אחר אותם קווים מנחים. בארצות הברית, נוהלי הייצור של המכשור הרפואי דומים יותר לנוהלי הISO ולא לנוהלי ה־cGMP.
GMP בישראל
הביקורת והאכיפה של הנהלים נעשית על ידי יחידת הפיקוח של משרד הבריאות. בביקורות נבדקת התאמת מערכת האיכות והתשתיות במפעל לכללי ה-GMP הבינלאומיים (כאשר נקודת הייחוס היא מדריך ה-GMP של ארגון ה - PIC/S - Pharmaceutical Co-operation Inspection Scheme). הביקורות נחלקות לביקורות מקדימות לאישור מפעל או קו ייצור חדש, ביקורות תקופתיות במפעלים מאושרים וביקורות לבדיקת חשד להפרה חמורה של תנאי הייצור הנאותים. קשת היצרנים שבפיקוח היחידה נעה בין מפעלי תרופות, מפעלים ביוטכנולוגיים, מפעלי גזים רפואיים ומפעלי כימיה המייצרים חומרי גלם פעילים. חלוקה נוספת שניתן לעשות היא בין מפעלים מייצאים הנמצאים גם בפיקוח של רשויות בריאות זרות, לבין מפעלים שכל תוצרתם מיועדת לישראל ושנמצאים אך ורק בפיקוח משרד הבריאות הישראלי. יחידת הפיקוח אחראית לבקר גם מפעלים שכל תוצרתם מיועדת לייצוא ומפעלים בחו"ל של יצרנים ישראלים המייצרים תכשירים הרשומים בישראל בלבד.
בשנת 2016, בעקבות גילוי סלמונלה בדגני בוקר של חברת "תלמה", ביטל משרד הבריאות באופן זמני את היתר ה-GMP של החברה.
בשנת 2022, בעקבות גילוי סלמונלה בכמה מוצרים של חברת "שטראוס", ביטל משרד הבריאות באופן זמני את היתר ה-GMP של החברה.
תלתן ארץ ישראלי
תלתן ארצישראלי (שם מדעי: Trifolium palaestinum) הוא אחד ממיני תלתן הבר הגדלים בישראל. התלתן הארצישראלי הוא צמח חד-שנתי. הצמח פורח באביב, ממרס עד מאי, פרחו לבן ואורכו כ-15 מ"מ. התלתן נפוץ מאוד ברחבי הארץ, גדל בקרקע חולית, במיוחד במישור החוף.
התלתן הארצישראלי קיבל את שמו במאה ה-19 על ידי החוקר השווייצרי פייר אדמון בואסייה.
נבחרת גביע הפדרציה של סין
נבחרת גביע הפדרציה של סין היא נבחרת הטניס של סין המשחקת בגביע הפדרציה העולמי ומורכבת משחקניות הטניס הבכירות שלה.
הישג השיא של הנבחרת היה בהשתתפות בבית עולמי א' בשמך שלוש שנים 2007-2009.
סין משחקת בגביע הפדרציה החל משנת 1981.
נכון לשנת 2022 שיחקה סין מאז תחילת השתתפותה בגביע הפדרציה 156 משחקים בינלאומיים, בהם ניצחה 99 מפגשים.
ויקטור ירופייב
ויקטור ירופייב (ברוסית: Ви́ктор Влади́мирович Ерофе́ев; נולד ב-19 בספטמבר 1947) הוא סופר רוסי.
חייו
נולד להורים שעבדו בשירות הדיפלומטי בברית המועצות הסובייטית. שהה חלק גדול מילדותו בפריז, שם נחשף לזרמי מחשבה מערביים שהיו זרים לרבים מבני גילו ברוסיה.
הוא סיים לימודים בספרות ובלשנות באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1970, ואחר כך סיים דוקטורט בשנת 1975 בנושא פיודור דוסטויבסקי והאקזיסטנציאליזם הצרפתי. פרסם מספר מאמרים העוסקים בנושאים אלה.
בשנת 1979 החל לערוך כתב עת מחתרתי, ובמהרה סולק מ"איגוד הסופרים הסובייטים" שאליו התקבל שנה קודם לכן. הוא נעשה אחד מהסופרים הבולטים בחוגי התרבות האנטי-ממסדית בברית המועצות. בשנים אלה כתב ספרים רבים שלא פורסמו, עד לשנת 1988. ספרו "יופי רוסי", שנכתב בשנים 1980–1982 ופורסם בשנת 1990, זכה להצלחה ולשבחים.
תיאודור רות'קה
תיאודור היבנר רות'קה (באנגלית: Theodore Huebner Roethke ;25 במאי 1908 - 1 באוגוסט 1963), היה משורר, מבקר ספרותי ועורך אמריקאי. שירתו התאפיינה בשירת טבע מיוחדת במקצביה. רות'קה נחשב כיום מבכירי המשוררים האמריקאים במאה ה-20.
חייו
תיאודור רות'קה נולד בעיר סגינו שבמישיגן. אביו, מהגר מגרמניה, היה בעליה של חממה משפחתית גדולה, לפרחים וירקות, ורותקה גדל כילד בתוך החממה וסביבה. העיסוק בחקלאות והעבודה בחממה השפיעו מאוד עליו והיו המבוע והמקור ליצירתו השירית.
רות'קה למד ספרות אנגלית באוניברסיטאות מישיגן והרווארד ולאחר שגמר את חוק לימודיו כיהן כמרצה וכפרופסור במכללות ובאוניברסיטאות אחדות. בשנות ה-40 ניהל פרשת אהבים עם הסופרת לואיס בוגן, שגילתה את יצירתו, עודדה אותו לכתוב והייתה תומכת נאמנה שלו. ב־1953 נשא לאשה את ביאטריס או'קונל, תלמידתו לשעבר, וב־1954 קיבל את פרס פוליצר לשירה על ספרו "The Waking" (התעוררות). גם לאחר שהתפרסם המשיך ללמד שירה וספרות אנגלית בכמה מכללות ואוניברסיטאיות. חיי נישואיו הועבו על ידי התקפי דיכאון קשים, מאניה-דפרסיה ושתייה כבדה.
בשנת 1963 נתקף באוטם שריר הלב בעת ששחה בבריכת שחייה בביקור אצל ידידים וטבע. לאחר מותו פעלה אלמנתו רבות לקידום יצירתו. הוא היה מורה בחסד לשירה, ובין תלמידיו נמנתה גם המשוררת הידועה סילביה פלאת, שהתאבדה בשנת 1963.
שיריו זכו לפרסום לאחר מותו, בייחוד על ידי דור ילדי הפרחים של שנות ה-60 בארצות הברית.
כמה מעצותיו של תיאודור רות'קה למשורר המתחיל, תרגמה לעברית המשוררת סבינה מסג:
בעיירת הולדתו של רותקה במישיגן הוצב שלט לזכרו ובית משפחתו הוסב למוזיאון שלו. בול דואר אמריקאי הונפק לזכרו, וכמה ערים בארצות הברית קראו רחובות על שמו. רות'קה פרסם כתריסר כרכים של שירה, שירה לילדים, פרוזה וביקורת. לעברית כאמור תורגם רק ספר אחד משלו.
רמון אוליבר
רמון אוליבר (בצרפתית: Raymond Oliver; 27 במרץ 1909, לאנגון - 5 בנובמבר 1990, פריז) היה שף צרפתי ומחבר ספרי בישול.
ביוגרפיה
אוליבר למד לבשל בלאנגון (גסקוניה) אצל אביו שהיה מלונאי. לפני מלחמת העולם השנייה הוא עבד במספר מסעדות צרפתיות, בהן אלפ ד'ואז. החל מ-1948 הוא עמד בראש מסעדת לה גראן ופור בפאלה רויאל בפריז. לואי וודאבל, הבעלים של מסעדת מקסים, היה הבעלים של המסעדה, שהייתה סגורה מאז 1905, רכש אותה אחרי המלחמה ושיפץ אותה עבור אוליבר. היא הייתה אחת המסעדות הפריזאיות המפורסמות ביותר בשנות החמישים והשישים ומקום מפגש פופולרי לפוליטיקאים, תעשיינים, ידוענים ואמנים, בכללם קולט וז'אן קוקטו שחי בפאלה רויאל. ב-1953 רמון אוליבר קיבל שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום, עליהם שמר עד לשנת 1980.
ב-1953 אוליבר הנחה תוכנית בישול בטלוויזיה הצרפתית, "Art et magie de la cuisine" (האמנות והקסם במטבח), שהצליחה מאוד, הוא העביר אותה במשך 14 שנה ביחד עם קאתרין לאנז'ה. ב-1956 הוא ייסד ביחד עם שפים פריזאיים אחרים את איגוד המסעדות השולחנות הגדולים בעולם (Traditions & Qualité - Les Grandes Tables du Monde). ב-1976 הוא היה אחד מאחד עשר השופטים ב"שיפוט של פריז" (judgement of Paris).
בדצמבר 1983 התבצע בגראן ופור פיגוע חבלני בו נפצעו 12 אנשים. ב-1984 מכר אוליבר את המסעדה לקבוצת טטינג'ה ופרש לפנסיה.
אוליבר כתב 30 ספרי בישול. הוא היה אספן של ספרי בישול והיו לו למעלה מ-3000 ספרים באוסף, כמה מהם נשמרו היום תחת האקס ליבריס "Rouvier de Vaulgran".
קברו של רמון אוליבר נמצא בבית הקברות פר לשז בפריז.
הנסיך פרדיננדו, דוכס קסטרו
הנסיך פרדיננדו, דוכס קסטרו (באיטלקית: Ferdinando di Borbone-Due Sicilie; 28 במאי 1926 - 20 במרץ 2008) היה אציל מבית בורבון שטען לכתר ממלכת שתי הסיציליות בין השנים 1973–2008.
ביוגרפיה
פרדיננדו נולד ב-16 ביוני 1950 בפודזמצ'ה, לרניירי, דוכס קסטרו ולמריה קרולינה זמויסקה, בתם של אנדז'יי פשמישלאב זמויסקי ומריה קרולינה, נסיכת שתי הסיציליות. רוב חייו הוא חי בצרפת, והיה הראשון מחברי משפחת המלוכה של שתי הסיציליות ששירת בצבא הצרפתי.
ב-23 ביולי 1949 התחתן פרדיננדו עם שנטאל דה שברון-וילט, בתם של שארל אלבר, רוזן שברון-וילט ולואיז פרומנטין דה סן-שארל, ממנה נולדו לו 3 ילדים. בשנת 1973 מת אביו, ופרדיננדו ירש את תאריו. ב-20 במרץ 2008 מת פרדיננדו בדראגינייה, ובנו הנסיך קרלו, דוכס קסטרו ירש את תאריו.
משפחתו
ב-23 ביולי 1949 התחתן פרדיננדו עם שנטאל דה שברון-וילט, בתם של שארל אלבר, רוזן שברון-וילט ולואיז פרומנטין דה סן-שארל, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אינדיאן קי
אינדיאן קי (באנגלית: Indian Key; "הקי האינדיאני") הוא אי בשרשרת איי הפלורידה קיז במדינת פלורידה שבארצות הברית. האי מהווה פארק היסטורי מדינתי, והוא ממוקם בסמוך לדרך US1 ("הכביש המהיר שמעל הים"). כיום האי אינו מיושב.
היסטוריה
מחקרים ארכאולוגים שנערכו באי גילו כי האי היה מיושב על ידי אינדיאנים אלפי שנים קודם לגלוי האיים על ידי הספרדים, במאה ה-16.
בשנת 1733 נחתו בחופי האי ניצולי הספינות הטרופות של צי האוצר הספרדי שנטרף בסופת הוריקן עזה. הניצולים היו המתיישבים האירופאים הראשונים שהגיע אל האי.
בראשית המאה ה-18 שימש האי כבסיס לדיגים מקובה ואיי הבהאמס. צוותי הדייגים התגוררו באי מספר חודשים בצריפים מדי שנה ושנה אולם לא הוקם יישוב קבע באי. בשנת 1824, כשנתיים לאחר שהשליטה בפלורידה בכלל ובאיים בפרט הועברה מספרד לארצות הברית, התיישבו באי שני גברים מקי וסט (ג'שואה אפלבי, ועובדו, אדם בשם סניידר) שהקימו באי חנות עבור תושבי איי הקיז העליונים. ההתיישבות גדלה, ובשנת 1829 מנתה כעשרים מתיישבים, בהם 12 נשים. מרבית תושבי האי התפרנסו מהנצלת סחורות של ספינות שטבעו בסערות הרבות.
בשנת 1830 הגיע אל האי ג'ייקוס האוסמן, שהתפרנס מהנצלת סחורות מספינות שניטרפו. האוסמן רכש את מרבית שטח האי והחל לבנות במקום מבנים עבור מתיישבים. עם גידולו של היישוב באי, הוקם באי בשנת 1832 בית מכס ובשנת 1840 סניף דואר. גידולו המהיר של היישוב, והסכסוכים עם תושבי קי וסט (אשר התפרנסו אף הם מהנצלת סחורות ונפגעו מהתחרות), הביאו את האוסמן, בשנת 1836 לשכנע את בית המחוקקים של טריטוריית פלורידה להפריד את איי הקיז העליונים ממחוז מיאמי-דייד ולהפוך אותם למחוז נפרד (מחוז דייד) שבירתו ממוקמת על האי.
בשל מלחמת הסמינולים השנייה בשנת 1835 ובשל טבח ניו ריוור בשנת 1836 נמלטו תושבי הקיז הלבנים מכל האיים למעט מקי וסט ואינדיאן קי. תושבי האי החזיקו על האי שישה תותחים וכלי נשק רבים, ולכן החליטו להישאר ולהתגונן.
ב-7 באוגוסט 1840 תקפו כ-100 לוחמים אינדיאנים במפתיע את האי. מרבית התושבים הצליחו להימלט ברגע האחרון, למעט 13 ממגיני האי שנהרגו, ובהם ד"ר הנרי פריין שכיהן כקונסול ארצות הברית במקסיקו. חיילי צי ארצות הברית ניסו לתקוף את האינדיאנים שעל האי מבסיס הצי הסמוך בטי טייבל קי, אולם האינדיאנים התגוננו באמצעות תותחי המתיישבים שעל האי, והמלחים נאלצו לסגת. האינדיאנים בזזו את מבני המתיישבים, ושרפו אותם, ולאחר מכן עזבו את האי.
עם תום המלחמה שבו מספר מתיישבים אל האי (כפי שניתן ללמוד ממפקד האוכלוסין משנת 1850) ובמהלך מלחמת הסמינולים השלישית הוצבו חיילי הצי להגן על שתי המשפחות שנותרו בו. האי ננטש בשנית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אולם יושב בתום המלחמה. תושבי האי התפרנסו בעיקר מגידול פירות טרופיים ובננות, ובאי הוקם מגדלור.
בראשית המאה ה-20 ננטש האי והוריקן יום העבודה של שנת 1935 הרס את שרידי המבנים שעליו.
בשנת 1971 נרכש האי על ידי מדינת פלורידה שהפכה אותו לפארק היסטורי מדינתי.
קרל הקירח
ביוגרפיה
קרל ירש את ממלכת פרנקיה המערבית בשם קרל השני. ממלכה זו השתרעה על שטח דומה לזה של צרפת של ימינו, בתוספת אזור הגבול עם ספרד עד נהר האברו. לותאר, אחיו הבכור של קרל, ירש את ממלכת פרנקיה התיכונה - רצועה בין הממלכות המערבית והמזרחית, שכללה את פלנדריה, את אזור נהר הריין, את בורגונדיה ואת צפון איטליה, ואחיו לודוויג הגרמני ירש את ממלכת פרנקיה המזרחית (גרמניה של ימינו). שנות שלטונו הראשונות של המלך קרל הקירח עברו בשקט יחסי, עד מותו של אחיו לותאר בשנת 855, כאשר החל מאבק על נחלותיו בין קרל ללודוויג הגרמני. בשנת 858 פלש לודוויג לממלכתו של קרל בפרנקיה המערבית. קרל נמלט לבורגונדיה וזכה בתמיכתם של הבישופים שהתנגדו לשלטונו של לודוויג הגרמני. בשנת 869 ניסה קרל לכבוש את נחלותיו של לותאר, אך על פי חוזה מרסן (שנת 870) נאלץ להתחלק בהן עם לודוויג הגרמני.
קרל הקירח נלחם נגד הוויקינגים שהשחיתו את צפונה של ממלכתו, בעמק הנהר סן ובעמק הנהר לואר, והגיעו עד לגבולו של חבל אקוויטניה. הוא ניסה להילחם בהם באמצעות הקמת גשרים מבוצרים על הנהרות, אולם פעמים רבות נאלץ לשלם להם עבור הסכמתם לסגת. בשנת 875 נסע קרל הקירח לאיטליה וב-29 בדצמבר קיבל את התואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה מידי האפיפיור יוחנן השמיני. באותו זמן פלש לודוויג הגרמני פעם נוספת לפרנקיה המערבית, וקרל נאלץ למהר ולחזור לממלכתו. בשנת 876, לאחר מות לודוויג הגרמני, פלש קרל לפרנקיה המזרחית, אך ללא הצלחה. האפיפיור יוחנן השמיני קרא לו לשוב לאיטליה שהותקפה על ידי המוסלמים. בשנת 877, בדרכו בחזרה לממלכתו נפטר קרל הקירח, ובנו לואי ירש את הכתר בשם לואי השני.
ורד פלדמן
ביוגרפיה
פלדמן היא בתה של הבמאית בלהה פלדמן. היא גדלה במשפחה חד הורית ובגיל 30 גילתה כי אביה הביולוגי הוא קובי אסף, מורה למשחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב ודוקטור לשפת גוף.
למדה במגמת תיאטרון בתיכון ראשונים בהרצליה. שירתה בצה"ל כמש"קית ת"ש בחטיבת הנח"ל. בשנים 2002-2005 למדה משחק בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין. במחזור שלה למדו לירז אבני-סגל, נועה קולר, הילה סעדה, נטע שפיגלמן והדר רצון-רותם. במהלך לימודיה שיחקה בהצגות של הסטודיו ובהן "קרום" ו"רשומון".
טלוויזיה וקולנוע
ב 2021 שיחקה בסדרה אזהרת מסע של נטפליקס את ענת, אשר ילדיה נחטפים על ידי דאעש, ובסדרה "ירושלים" שמשודרת בהוט.
תיאטרון
בשנת 2005 השתתפה בהצגות: "אגדת סוף עונה" בתיאטרון הקיבוץ ו"חי בסרט" בתיאטרון תמונע. החל מ-2008 שיחקה פלדמן בתיאטרון הבימה. ב-2009 שיחקה בהצגה "איולף הקטן" בבימויו של חנן שניר וב"אוגוסט" בבימויו של אילן רונן. ב-2012 שיחקה בהצגות "מישהו ימות בסוף" בבימויו של מאור זגורי, המחזמר "סיגל" בבימויו של צדי צרפתי, "אם יש גן עדן" בבימויו של משה קפטן ו"כי בנו בחרת" בבימויו של איציק ויינגרטן. ב-2014 ביימה במשותף עם אביה קובי אסף הצגה בהשתתפות שניהם, "מישו ופועה", בתיאטרון תמונע. ההצגה שאבה השראה מסיפור היחסים ביניהם והיא מגוללת את סיפור המפגש של שני מוגבלים בתחנת אוטובוס, הסמוכה לבית קברות, לאחר שביקרו את קברה של אותה אישה.
שפת גוף
בשנת 2020 החלה ורד פלדמן לעסוק בניהול בית הספר לשפת גוף "המיניברסיטה", שבראשו עמד עד אז אביה, קובי אסף.
חיים אישיים
פלדמן נישאה בשנת 2011, והיא אם לשלוש בנות. היא אחותה-למחצה של השחקנית אלי קרן-אסף.
איזדורה דאנקן
איזדורה דאנקן (באנגלית: Isadora Duncan; 26 במאי 1877 או 27 במאי 1878 – 14 בספטמבר 1927) הייתה רקדנית אמריקאית.
ביוגרפיה
איזדורה אנג'לה דאנקן נולדה ב-1878 בסן פרנסיסקו שבקליפורניה לאב ג'וסף צ'ארלס דאנקן (1898–1819), בנקאי, ולאם מארי איזדורה גארי (1922–1849). דאנקן הייתה הצעירה מבין ארבעה אחים. אחיה הגדולים היו אוגוסטין דאקן וריימונד דאנקן. אחותה אליזבת דאנקן הייתה גם היא רקדנית. זמן קצר לאחר שנולדה, כשלו עסקיו של אביה, והמשפחה ירדה מנכסיה.
בשנת 1896 התקבלה דאנקן ללהקה של אוגוסטין דיילי בניו יורק, שם קיבלה תפקיד פנטומימה שאותו שנאה ולאחר מכן סולו בחלום ליל קיץ. בשל היחס מצד דיילי שלא אהב את סגנונה ומשום שהרגישה שאין היא יכולה לבטא את עצמה שם, דאנקן התפטרה מהלהקה. דאנקן חזרה להופיע בבארים ובסלונים כדי להרוויח כסף.
הקריירה באירופה
היא נסעה ללונדון, שם ביקרה במוזיאון הבריטי לאמנות יוון העתיקה וראתה כדים ועליהם ציורים של אנשים דו-ממדיים. ציורים אלה השפיעו רבות על סגנונה, היא ראתה בציורים דו-ממדיים אלה תנועות של חופש שאימצה לריקודים שלה.
מלונדון נסעה לאיטליה. שם קראה את ספרו של הפילוסוף פרידריך ניטשה "הולדת הטרגדיה"; בספר זה דובר על שני דחפים: תבונה מצד אחד ותשוקה ויצר מאידך.
בשנת 1905 נסעה דאנקן לסנקט פטרבורג שברוסיה, ושם פגשה אמנים גדולים: סרגיי דיאגילב, אנה פבלובה וואצלב ניז'ינסקי. למרות שברוסיה המחול הקלאסי שלט, היא התקבלה בזרועות פתוחות ואף אמנים שונים הושפעו ממנה והחלו לרקוד יחפים.
טענתה של דאנקן נגד הבלט הקלאסי הייתה שהבלט הקלאסי חונק את הרקדן, ותנועותיו מוגבלות עד כדי כך שכבר לא ניתן לגוונן. הבלט הקלאסי כפי שראתה אותו היה מלאכותי ולא חלק מהטבע - אין בו זרימה אלא מעבר בין פוזיציות. דאנקן ראתה את המלאכותיות בבלט הקלאסי בעיקר בהרגשת חוסר הכובד ששלט בריקודי הבלט והתבטא, למשל, על ידי עליה על הפוינט. היא חשה שמשום שהכובד קיים בטבע אין להתעלם ממנו (או לנסות לעשות כן) במחול.
היא חזרה לפריז, מושפעת רבות מהפסל של אוגוסט רודן. הפסל של רודן הציב אותה בפני חשיבה שונה: יופי תמיד קיים אך הוא קיים בפנימיות ולאו דווקא בחיצוניות. כלומר לכל יצירת אמנות בין שזו מוזיקה, אמנות פלסטית או מחול יש יופי פנימי בתנאי שליצירה יש אופי.
בשנת 1909 פתחה בית ספר בברלין שבגרמניה, אשר היה פופולרי למשך 4 שנים בערך. דאנקן כיוונה את תלמידיה ליצור ועל ידי יצירה זו לפתח לקסיקון תנועות משלהם. דאנקן הזכירה לתלמידיה את התנועות הבסיסיות של האדם - הליכה ודילוג (שיעורים אותם העבירה אחותה). בנוסף לשיעורים אלה, היא העבירה שיעורי השראה בהם ניסתה ללמד את תלמידיה את מקור התנועה. מכיוון שאיזדורה עצמה לא סיימה בית ספר ולא ידעה כיצד מערכת החינוך פועלת, שיעוריה בבית הספר נטו להתקיים באופן לא מסודר, ולא נשאר תיעוד רב עליה ועל היצירות הכוריאוגרפיות שלה.
ב-1913 טבעו ילדיה בנהר הסן בצרפת, כאשר המכונית שבה נמצאו עם האומנת הידרדרה אל תוך הנהר.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, חזרה דאנקן לרוסיה, והקימה שם אקדמיה למחול. לאחר מספר שנים חזרה למולדתה, ארצות הברית, שם נאמה בעד הקומוניזם.
היא נהרגה בשנת 1927 בתאונת דרכים בניס שבצרפת, לאחר שהצעיף שלה נלכד בגלגלי מכוניתה הנוסעת.
חיים אישיים
כמו בקריירה, כך גם בחייה האישיים, איזדורה שברה מוסכמות רבות. היא הייתה ביסקסואלית, אתאיסטית, ותמכה בפומבי בקומוניזם (עקב כך גם נשללה אזרחותה האמריקאית בשנות ה-20 המוקדמות).
לאיזדורה היו שני ילדים מגברים שלא הייתה נשואה להם. דירדרה ביאטריס נולדה ב-1906, והייתה בתו של איש התיאטרון הנודע גורדון קרייג. הבן השני, פטריק, נולד ב-1 במאי 1910, והיה בנו של פריס סינגר, אחד מבניו של הממציא האמריקאי אייזק סינגר. שני הילדים מתו בתאונת טביעה בסן ב-1913. הילדים היו ברכב עם האומנת שלהם, לאחר ארוחה עם איזדורה ופריס סינגר. הנהג דומם את המנוע בניסיון למנוע התנגשות עם מכונית אחרת. הוא יצא מהרכב כדי להתניע ידנית, אבל שכח להפעיל את בלם היד. הרכב התגלגל במורד שדרות בורדו לתוך הנהר. הילדים והאומנת טבעו. לאחר התאונה איזדורה עברה תקופת התאוששות של מספר חודשים בקורפו עם אחיה ואחותה. לאחר מכן בילתה מספר שבועות בוויראג'יו שבטוסקנה עם השחקנית אליאונורה דוזה. נולד לה ילד נוסף ב-13 באוגוסט 1914, אך הוא שרד רק מספר שעות.
בשנת 1922 היא נישאה לסרגיי יסנין, משורר רוסי מפורסם, שהיה צעיר ממנה ב-18 שנה. יסנין הצטרף אליה לסיבוב הופעות באירופה וארצות הברית. בשנה שלאחר מכן עזב את דאנקן וחזר למוסקבה. הוא התאבד בשנת 1925, בגיל 30.
לדאנקן הייתה גם מערכת יחסים רומנטית עם המשוררת והמחזאית האמריקאית מרסדס דה אקוסטה, המתועדת במכתבים רבים שכתבו אחת לשנייה. באחד מהם כתבה דאנקן "מרסדס, הובילי אותי בידייך הקטנות והחזקות ואני אלך אחרייך - לפסגת הר. לסוף העולם. לאן שתחפצי".
ב-1968 הופק הסרט "איזדורה" בכיכובה של ונסה רדגרייב בתפקיד איזדורה דאנקן.
תרומתה לתולדות המחול המודרני
סגנונה של דאנקן ידוע כנקודת מפנה בתולדות המחול המודרני, בשל ניגודו למחול הקלאסי. היא הצליחה לשחרר את עצמה מהתפיסות שהרקדן הקלאסי הכיר עד אז, כמו השמלות הנוקשות שבמקומן לבשה טוניקות בד ומן הנעליים, כאשר רקדה יחפה, ומתחושת חוסר המשקל כאשר בריקודיה התייחסה למשקל. כאישה הפועלת בדרך האקספרסיוניסטית, היא טענה שהציר המרכזי של התנועה הוא החופש של היוצרת. כלומר על המחול להיות דרך של הרקדן לביטוי אישי פנימי ולא חיצוני, ומשום כך הייתה הכוריאוגרפית של עצמה.
אגודת אדומי השיער
אגודת אדומי השיער (באנגלית: The Red-Headed League) הוא אחד מ-56 סיפורי שרלוק הולמס הקצרים מאת ארתור קונן דויל. הסיפור הופיע לראשונה במגזין הסטרנד באוגוסט 1891, מאויר על ידי סידני פאג'ט. קונן דויל דירג את "אגודת אדומי השיער" במקום השני ברשימת שנים עשר סיפורי שרלוק הולמס האהובים עליו. הסיפור הופיע במקום השני בספר "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס", שפורסם בשנת 1892.
עלילה
ג'ייבז וילסון, משכונאי לונדוני, מגיע להתייעץ עם שרלוק הולמס. כשהולמס וד"ר ווטסון בוחנים את הלקוח, שניהם מבחינים בצבע שיערו היוצא דופן – אדום בגוון המזכיר צבע של להבה. וילסון מספר להם שלפני שבועות אחדים, עוזרו הצעיר, וינסנט ספולדינג, שכנע אותו להיענות למודעת הצעת עבודה בעיתון, שפורסמה על ידי "אגודת אדומי השיער", הדורשת גבר אדום שיער. בבוקר למחרת, וילסון ניגש לראיון העבודה, והיה היחיד שנשכר; גוון שיערם של אדומי השיער האחרים שנענו למודעה היה כהה מדי או בהיר מדי, ורק וילסון הציג את הצבע הרצוי.
וילסון מספר להולמס שלאחר שבועות בודדים בעבודה, הגיע כהרגלו למשרד, אך הוא היה נעול ועל שלט שהוצב עליו נכתב "אגודת אדומי השיער התפרקה, 9 באוקטובר 1890". וילסון ניגש לבעל האחוזה, שהשכיר את המשרדים לאגודה, שאמר לו שמעולם לא שמע על דונקן רוס – שהיה מנהל המשרדים של אגודת אדומי השיער.
הולמס וווטסון מבטיחים לוילסון כי הם יפתרו את התעלומה עד יום שני, והולכים להיפגש עם ספולדינג. הולמס מבחין מיד כי מכנסיו של ספולדינג מלוכלכות באדמה. לאחר מכן הולמס דופק קלות על המדרכה שליד בית העבוט של וילסון, ובמוחו פותר את התעלומה כולה. הולמס מזמין את מפקח המשטרה ג'ונס ואת מר מריוודר, מנהל בנק הממוקם ליד בית העבוט של וילסון.
הולמס, ווטסון, ג'ונס ומריוודר מתחבאים במרתף הבנק ששימש ככספת, וכפי שחזה הולמס, תופסים בפעולה גנבים שמופיעים ממנהרה המגיחה אל  רצפת המרתף. אחד מהגנבים הוא וינסנט ספולדינג.
מסתבר שספולדינג ודונקן רוס המציאו את אגודת אדומי השיער על מנת להעסיק את וילסון – ובעצם להוציא אותו מבית העבוט, כדי שיוכלו לחפור משם מנהרה עד לקרקעית הבנק ולגנוב ממנו. אף על פי שהיה עליהם לשלם לוילסון על עבודתו, הוצאה זו הייתה מינורית יחסית לסכום שחשבו שירוויחו לאחר הגנבה מהבנק.
חזרה ברחוב בייקר, הולמס מסביר לווטסון כיצד פתר את התעלומה.
עיבודים
הסיפור "אגודת אדומי השיער" עובד פעמים רבות לפרקים בסדרות, ביניהן לפרק טלוויזיה בסדרה "שרלוק הולמס" ב-1951, לפרק בסדרה של 1954, וגם לפרק בסדרה של 1965.
בגרסה שהופיעה בסדרה "שרלוק הולמס" ב-1985, בכיכובו של ג'רמי ברט, הפשע כולו תוכנן על ידי פרופסור מוריארטי.
פסגת מיטשל
{{פירושונים|
שירות הביון והביטחון של ניו זילנד
שירות הביון והביטחון של ניו זילנד (באנגלית: New Zealand Security Intelligence Service, בראשי תיבות NZSIS) הוא סוכנות הביון העיקרית של ממשלת ניו זילנד.
מבנה
בסיס הארגון בוולינגטון, בירת ניו זילנד. כמו כן, יש סניפים באוקלנד ובכרייסטצ'רץ'. ישנם בין 110 ל-140 אנשי קבע, קצת פחות מאשר הלשכה הממשלתית לביטחון תקשורת של ניו זילנד (GCSB) - סוכנות מודיעין אחרת של ניו זילנד. תקציב הארגון הוא בסביבות 43,500,000 דולר ניו זילנדי ותקציבהּ הוא גבוה יותר מזה של GCSB.
הארגון מנהל קשרים עם ארגוני מודיעין זרים, בעיקר מבריטניה ואוסטרליה. ראש הארגון הוא מנהל הביטחון, שמפוקח על ידי המפקח הכללי של המודיעין והביטחון. הארגון עצמו מדווח ישירות לראש הממשלה.
ממשלת ניו זילנד הקימה את NZSIS בשנת 1956 וסמכויותיו עוגנו בחקיקה פרלמנטרית ובחוק שירות הביון והביטחון של ניו זילנד מ-1969. תיקונים שונים שבוצעו מאז הביאו להרחבת תחומי פעילותו כאשר לתיקון השנוי ביותר במחלוקת נחשב התיקון לחוק מ-1977 של רוברט מולדון, אשר הרחיב את סמכויות הארגון לתפקידי פיקוח מורחבים.
יונה קוסאשווילי
יונה קוסאשווילי (בגאורגית: იონა ქოსაშვილი (יונה כּוֹסאשווילי); נולד ב-3 ביולי 1970) הוא רב אמן בשחמט ואורתופד מומחה לכירורגיה אורתופדית, יהודי-גאורגי-ישראלי.
ביוגרפיה
יונה קוסאשוילי נולד בטביליסי שבגאורגיה. הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב ברפואה, במסגרת העתודה האקדמית. באליפות ישראל בשחמט 1990 הוא סיים במקום השלישי. בשנת 1993, בגיל 23, קיבל תואר רב אמן בשחמט. הוא מן היחידים בעולם שמחזיק בתואר רופא ובתואר רב אמן. אינו פעיל מנובמבר 2012. פרופ' קוסאשוילי ניהל בעבר את המחלקה האורתופדית במרכז הרפואי קפלן, וכיום מנהל את המחלקה האורתופדית בבית החולים בילינסון. קוסאשוילי פרסם כ-100 מאמרים מחקריים בתחום האורתופדיה.
בשנת 1999 נשא לאישה את סופיה פולגאר. הם הורים לשני ילדים. קוסאשווילי התגורר עם משפחתו כ-3 שנים בטורונטו שבקנדה, שם עבד כאורתופד מנתח. כיום מתגורר עם משפחתו בגני תקווה.
הופעות באולימפיאדות
קוסאשווילי ייצג את ישראל פעמיים באולימפיאדות השחמט.