cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קאסם אמין
קורות חייו
במהלך עבודתו במערכת המשפט תבע את ביטול הכפילות במערכת המשפט המצרית, שבה היו מערכות נפרדות למצרים ולזרים. באותה תקופה פעל אמין באגודת הצדקה האסלאמית אשר הקימה בתי-ספר למיעוטי יכולת וסייעה לנזקקים ולעניים.
המצרים
ספרו הראשון של קאסם אמין, "המצרים" ("Les Egyptiens") יצא לאור בצרפתית בשנת 1894 כתגובה לספרו של המזרחן הצרפתי דוק ד'ארקור אשר פורסם שנה קודם לכן בצרפת וגינה את החברה המצרית על תנאי החיים הפרמיטיביים השוררים במצרים והתמקד במיוחד במעמדן הנחות של הנשים במצרים. קאסם אמין הגן בספרו על מנהגיה של האליטה המצרית וניסה להוכיח את הטענה כי במצרים קיים שוויון זכויות מלא בין גברים לנשים.
שחרור האישה
ב-1899 פרסם אמין את ספרו החשוב ביותר "שחרור האישה" ("תחריר-אל-מראה"; בערבית: تحرير المرأة) בו טען כי אחד המקורות לנחיתותה של החברה המצרית הוא מעמדה הנחשל של האישה במצרים. ראייתו הייתה מנקודת מבט לאומית-מצרית ולא פמיניסטית טהורה, שכן טען כי רק קידום מעמדה של האישה הוא שיחזק את מצרים במאבקה נגד הכיבוש הקולוניאלי ונגד הכוחות הריאציונריים הפנימיים. זכויות האישה נועדו להבטיח בנוסף את קדמתה של האומה המצרית וחינוך האישה נועד להבטיח את חינוכו של הדור הבא. אמין התייחס למציאות החברתית במצרים של תקופתו בה האישה הכפרית זוכה לחירות יחסית כיוון שהתנאים הכלכליים מאלצים אותה לעבוד בשדה לצד בעלה ולא מחייבים אותה לעטות רעלה, בעוד שבת מעמד הביניים והעליון נחותה יותר ביחס לבעלה ונשארת כלואה בביתה. כמו כן אמין ביקש על ידי הענקת חינוך נאות לאישה לעשותה בת שיחה אמיתית וחברה לבעלה.
בספרו ניכרת ההשפעה של המודרניזם האסלאמי על הגותו, שכן עיקר טיעוניו בספר בזכות שיפור מעמד האישה הסתמכו על מקורות אסלאמיים הלכתיים. אמין ניסה להוכיח כי אין סתירה אמיתית בין הוראות האסלאם לבין קידמה ומדע, וכי סממני הדיכוי של האישה הרווחים במצרים זרים לרוחו המקורית של האסלאם ושייכים לעידן הפרה-אסלאמי. לדעתו הרפורמות אותן הוא מציע במעמד האישה אינן "בדעה", כלומר חריגה חדשנית מהוראות האסלאם. אמין טען כי אין בכוונתו אלא לזקק את האסלאם מההרגלים המוגנים אשר דבקו בו, וכך להגיע למהותו האמיתית, אשר מכבדת את האישה ומעניקה לה זכויות. אמין היה הראשון שהרחיב את הדיון במעמד האישה לנשים המוסלמיות ואשר עסק באורח ביקורתי בנושאים כגון הסרת הרעלה, ביטול הפרדת נשים וגברים, מתן חינוך לבנות, פוליגמיה, ומנהגי גירושין אותם הגדיר כשרירותיים.
האישה החדשה
ספרו "שחרור האישה" ספג לביקורת חריפה מצד אנשי דת, הוגים ועיתונאים שמרנים. העיתונאי וכלכלן המצרי טלעת חרב פרסם כנגד אמין את הספר "חינוך האישה והרעלה" ("תרבית אל-מראה ואל-חגאב")ובו טען כנגד ביטול הרעלה וביטול ההפרדה בין נשים וגברים, וגרס כי הן הקוראן והן המציאות החברתית במצרים מחייבים הפרדה בין המינים.
בתגובה פרסם אמין ב-1900 את ספרו השלישי, "האישה החדשה" ("אל-מראה אל-גדידה"; בערבית: المرأة الجديدة), אשר בו נימוקיו לביצוע רפורמה במעמד האישה כבר היו רובם ככולם שאובים מתוך המחשבה האירופאית ומן המדע המערבי. בספרו הוא הגדיר מונחים כמו חופש, קידמה וציוויליזציה באופן מערבי מבלי לנסות ולמצוא להם מקבילות במסורות מוסלמיות ובטקסטים הלכתיים מוסלמיים.
השפעתו
בעיני אמין קידמה משמעה חירות לכל. אמין ראה בקדמה אידיאל חברתי ראשון במעלה, וכמפתח להצלחת החברה האנושית. גישתו הייתה מנוגדת לגישה המסורתית אשר רואה בשריעה את המודל לחיי היומיום. בהגותו השתמש בהשכלתו ובניסיונו כמשפטן. האמונה של אמין בקדמה תשוב ותופיע בכתביהם של אינטלקטואלים מצרים נוספים שהיו חלק מן המעגל החברתי וההגותי אליו השתייך אמין או הושפעו ממנו, כמו אחמד לוטפי א-סייד ומוחמד חוסיין היכל.
הביקורת
סועא עבד אל-קאדר טענה כי ההתעוררות הפמיניסטית במצרים הייתה במידה רבה פועל יוצא של הכיבוש הקולוניאלי הבריטי, יותר מאשר תהליכים חברתיים, כלכליים או דמוגרפיים וכי אמין הוא דוגמה אופיינית של שינוי בהלך הרוח בקרב האליטה המצרית בתגובה לכיבוש. השאיפה לעצמאות לאומית יצרה שיח בנוגע לדמותה ואופייה של מצרים חופשית, ובהקשר זה, מעמדן של הנשים. עבד אל-קאדר הסבירה את השינוי בגישתו שלא אמין לעניין נובעת מחשיפתו לכתיבה אירופאית בנושא.
לילה אחמד, לעומתה, התנגדה להצגתו של אמין כ"אבי הפמיניזם המצרי" תוך שהיא מדגישה את העובדה כי בחברה המצרית של התקופה, בה הייתה נהוגה הפרדה מגדרית ברורה, אין שום אפשרות שהיה לו מגע משמעותי עם נשים, להוציא בנות משפחתו, משרתות, ולהבדיל, יש להניח, זונות. אחמד ביקרה במיוחד את הצגתו את הנשים המצריות כנחשלות, בורות ומפגרות אחרי הנשים האירופאיות וטענה כי בפועל, לא רק שאמין לא היה פמיניסט, אלא לכל היותר ביקש להחליף אנדרוצנטריות מצרית באנדרוצנטריות מערבית.
שנות ה-60 של המאה ה-18
שנות ה-60 של המאה ה-18 היו העשור השביעי של המאה ה-18, החלו ב-1 בינואר 1760 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1769.
יחיאל לייטר
יחיאל מיכאל לייטר (נולד בכ"ח באלול ה'תשי"ט, 1 באוקטובר 1959) הוא מרצה לפילוסופיה, עמית בכיר במרכז שלם וחבר דירקטוריון חברת נמלי ישראל.
ביוגרפיה
יחיאל לייטר נולד בסקרנטון שבפנסילבניה. הוא גדל בבית ציוני דתי והושפע מספרו של מנחם בגין, "המרד", שהיה גורם מדרבן לעלייתו לישראל ולמעורבותו בליכוד. לייטר עלה לישראל בשנת 1978 והצטרף לישיבת הסדר בקריית ארבע, בה למד עד 1984 והוסמך לרבנות. במהלך תקופה זו התגייס לצה"ל כחובש קרבי בתותחנים והשתתף במלחמת שלום הגליל.
בשנת 1984 נמנה עם ראשוני המתיישבים בשכונת אדמות ישי שבחברון עם משפחתו. באותה תקופה החל ללמד במספר מכונים תורניים בירושלים כדוגמת מכון מאיר, מכון אורה ומכון גולד. בשנת 1986 הקים לייטר את "קרן חברון" ובין השנים 1989–1992 שימש כיו"ר ועד היישוב היהודי בחברון.
בשנת 1992 עבר עם משפחתו לעלי. באותה שנה הקים את "דסק חו"ל" של מועצת יש"ע ועמד בראשו בין השנים 1992–1996, בצמוד לשר התשתיות הלאומיות אריאל שרון. בשנים לאחר מכן שימש כיועץ ללימור לבנת והקים את קרן "One Israel Fund".
בין השנים 1996–2001 פנה ללימודים אקדמיים והשלים תואר ראשון במשפטים ובמדעי המדינה. באותה תקופה עבד כיועץ עצמאי לחברות, ארגונים ועמותות.
בשנת 2000 היה ממקימי ארגון ONE JERUSALEM שניהל את המאבק נגד חלוקת ירושלים אותה ניסה לקדם בוועידת קמפ דייוויד ראש הממשלה אהוד ברק.
בשנת 2004 מונה לראש מטה שר האוצר בנימין נתניהו, משרה בה כיהן עד סוף 2005.
ב-2008 התמודד בבחירות המוקדמות (פריימריז) לרשימת הליכוד לכנסת ה-18 ונבחר למקום ה-42.
בדצמבר 2011 מונה לחבר בדירקטוריון חברת נמלי ישראל ומשמש כיושב ראש ועדת הכספים ומספר ועדות נוספות. במקביל הוא חבר דירקטוריון החוויה הישראלית וחבר המועצה להנצחת זכרו של בנימין זאב הרצל.
כתב מספר ספרים, מאות מאמרים ומקיים בלוג דו-שבועי בענייני השעה. בעל טור שבועי בעיתון "ישראל היום".
נשוי ואב לשמונה. תושב עלי.
טורניושפאלצה
כמו יישובים רבים באירופה גם בטורניושפאלצה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 2,769 ובשנת 2020 2,652 תושבים.
יהודי טורניושפאלצה
במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1770 מוזכרים יהודים שחיו בכפר, רובם עסקו במסחר ובמלאכה. במקום היו בית כנסת, תלמוד תורה ו"חדר". החל משנת 1867 קיבלה הקהילה שירותי דת מקהילת מאנדוק ובשנת 1885 הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הורע מצבם של יהודי הונגריה הפרו-גרמנית, עם החלת ה"חוקים היהודיים" שנועדו להגביל את היהודים בתחומי הכלכלה והתרבות, בעקבות זאת איבדו רוב היהודים בכפר את פרנסתם. הצעירים גויסו לעבודות כפייה ורק מעטים מהם שרדו עד תום המלחמה.
במרץ 1944 הועברו יהודי טורניושפאלצה לגטו קישווארדה, בו רוכזו כ-7,000 יהודי המחוז. היהודים שוכנו בכמה בתים בקרבת בית הכנסת בצפיפות וברעב וכעבור זמן קצר הובלו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה שבו לכפר כמה יהודים ששרדו. חיי הקהילה לא חודשו.
מרים בן-אהרן
מרים בן-אהרן (1923 - פברואר 2003) הייתה פסיכולוגית ישראלית, מפתחת גישת הטיפול הורה–ילד ("הגישה החיפאית" לטיפול דיאדי ), וממקימי המגמה לפסיכולוגיה קלינית-חינוכית באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
מרים בן-אהרן נולדה בשם מירה קרוגמן. היא גדלה בוורשה, ועם פלישת הנאצים ברחה עם משפחתה למחוז לובלין. עם התפשטות הכיבוש החליטה המשפחה להיפרד, והוריה ואחיינה נספו. לאחר השחרור למדה כשנתיים פסיכולוגיה באוניברסיטת ורשה, וב-1948 עלתה לישראל. היא נישאה לגדעון בן-אהרן, מראשוני חיל הים, וכשהוא נשלח לתפקיד ממלכתי בפריז, המשיכה בלימודיה בסורבון. אחרי חזרתה לארץ עבדה ברמת הדסה (מרכז קליטה ומיון לילדים בודדים שהובאו לארץ), ואחר כך טיפלה בילדים בתחנה לטיפול פסיכולוגי של התנועה הקיבוצית באורנים.
בין השנים 1961–1963 הייתה חברה בצוות של הפסיכואנליטיקאית מרגרט מאהלר בארצות הברית; הצוות פיתח גישה ייחודית לטיפול בהפרעות התפתחותיות קשות. ב-1968 הקימה וניהלה את "התחנה לטיפול הפסיכולוגי-ההתפתחותי" בחיפה, שהתמחתה בהתערבות מניעתית בגיל הרך. היא הקימה את הגן הטיפולי הראשון לילדים בחיפה, וב-1980 הצטרפה לצוות ההקמה של המגמה הקלינית-החינוכית בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה. כמו כן הייתה בין מקימי מרכז מילמן.
בן-אהרן גיבשה סביבה גרעין של פסיכולוגיות ובעזרתן קידמה את גישתה הטיפולית החדשנית - "טיפול דיאדי אם-ילד אב-ילד", השמה במרכז ההתערבות את הקשר בין הילד להוריו. גישה זו זוכה להערכה בין חוקרים חשובים בעולם, ובראשם הפסיכואנליטיקאי הבריטי פיטר פונגי.
בערוב ימיה נבחרה בן-אהרן ליקירת העיר חיפה.
טיפול דיאדי בגישת בן-אהרן
גישת בן-אהרן, המכונה גם הגישה החיפאית לפסיכותרפיית הורה-ילד, היא גישה פסיכודינמית לטיפול קצר בהפרעות ביחסים אצל ילדים בגיל הרך, אשר פותחה על ידי בן-אהרן ועמיתותיה. המודל צמח מתוך גישות פסיכולוגיות שונות: התפתחותיות, מערכתיות ופסיכואנליטיות. ייחוד הגישה בגיבוש עקרונות מגופי ידע שונים להבנת בעיות התפתחותיות נפוצות ויישומם לגישה טיפולית יעילה וממוקדת. הגישה צמחה מתוך חיבור בין מספר גישות פסיכולוגיות המדגישות את חשיבות הקשר בין ההורה לילדו להתפתחות התקינה של הילד. גישה זו היא אינטרסובייקטיבית - התייחסותית, במהותה, כלומר גישה המתמקדת בקשר בין שני סובייקטים ובמערכות היחסים המופנמות שלהם.
הגישה שהנחילה ממשיכה להיחקר ולהילמד, וזוכה להכרה ולביסוס מתמשכים.
אסי בוזגלו
אסף (אסי) בוזגלו (נולד ב-3 בדצמבר 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן הימני ב-16 קבוצות שונות, לאורך קריירה של 17 שנים ככדורגלן מקצועי.
עם תום קריירת הכדורגל שלו, זכה לתשומת לב ציבורית רבה הודות להשתתפותו בשתי תוכניות מציאות: "הבוזגלוס", ששודרה בשנים 2017–2023 ועקבה אחר חייהם של אסי, אחיו והוריהם; והעונה השלישית של "הישרדות VIP", בה זכה בתואר "השורד האהוב" ואף בתואר "השורד האחרון".
קריירה
שיחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב. בשנת 2001, בגיל 19, קיבל בוזגלו את ההזדמנות הראשונה שלו כשחקן מקצועי כשחתם בהפועל לוד. בהמשך השנים שיחק בליגה הלאומית עם הפועל צפרירים חולון, הפועל רעננה, הפועל חיפה ומכבי נתניה כשעם האחרונה אף זכה בגביע הטוטו של הלאומית ועלה ליגה בעונת 2004/2005.
את ההזדמנות הראשונה שלו בליגת העל קיבל בעונת 2006/2007 כאשר חתם בהכח עמידר רמת גן, באותה עונה עלה בעיקר כמחליף אך פתח גם בשישה משחקים מתוך 17 בכל המסגרות. ב-13 באפריל 2007 לאחר שהתבטא בתקשורת לגבי מצבה של הקבוצה שעמדה לרדת ליגה באותה עונה, הוחלט לשחרר את בוזגלו מהקבוצה.
בעונת 2007/2008 חזר בוזגלו לליגה הלאומית וחתם בהפועל ראשון לציון. באותה עונה היה בוזגלו שחקן מרכזי ופתח ברוב משחקי הקבוצה ואף כבש שני שערי ליגה.
לאחר העונה הטובה בראשון לציון, בעונת 2007/2008 חתם בוזגלו בהפועל ירושלים שהייתה הקבוצה איתה היה מזוהה אביו יעקב בוזגלו. בוזגלו פתח את העונה ביכולת טובה כאשר אף כבש שער במשחקו השני בליגה נגד הפועל באר שבע. בהמשך העונה בוזגלו קיבל פחות הזדמנויות בהרכב מהמאמן לופא קדוש והרבה לקבל יותר הזדמנויות כשחקן מחליף. את העונה סיים בוזגלו עם שלושה שערים מתוך 30 משחקים בכל המסגרות, מתוכם פתח ב-20 משחקים.
בוזגלו שב לליגת העל בעונת 2009/2010, כאשר ב-27 באוגוסט 2009 חתם בהפועל פתח תקווה אך נחתך כבר בחודש ינואר לאחר שלא הרשים בהזדמנויות המועטות שקיבל.
בשנת 2010, לאחר חצי שנה ללא כדורגל חתם בוזגלו לשנתיים במכבי עירוני עמישב פתח תקווה מליגה א' אותה אימן אחיו אוהד. בעונתו הראשונה בקבוצה התברג בוזגלו כאחד השחקנים המרכזיים בקבוצה כאשר פתח בכל משחקיו בקבוצה ואף הוסיף שער במשחקו הראשון בקבוצה, נגד הפועל מרמורק במסגרת גביע המדינה. בעונת 2011/2012, עונתו השנייה בקבוצה, הוכיח את עצמו בוזגלו אף יותר וכבש ארבעה שערים וסיפק יכולת טובה. את עונת 2012/2013 פתח בוזגלו בקבוצה וכבש שלושה שערים, כולל צמד ב-30 באוקטובר 2012 נגד הפועל כפר שלם, אך עזב את הקבוצה לקראת ינואר.
ב-31 בדצמבר 2012, חתם במכבי עירוני בת ים ששיחקה גם היא בליגה א'. את שערו היחיד בקבוצה כבש בוזגלו ב-12 באפריל 2013 נגד הפועל לוד.
בעונת 2013/2014 נשאר בוזגלו בליגה א' וחתם במכבי עירוני קריית מלאכי, אותה אימן אחיו אוהד. לאחר קדנציה בת פחות מחודשיים בה אף כבש שער בגביע המדינה ב-22 באוקטובר 2013 נגד סקציה נס ציונה, עזב בוזגלו את הקבוצה וחתם בבית"ר כפר סבא אותה עזב כבר לאחר חודשיים בחודש ינואר וחתם במועדון ספורט כפר קאסם. בכפר קאסם כבש שער בודד נגד אותה קריית מלאכי שעזב בתחילת העונה, ב-29 במרץ 2014.
ב-6 ביולי 2017, חתם בוזגלו בהפועל מרמורק ששיחקה בליגה הלאומית, אך ב-17 בפברואר 2018 לאחר משחק בודד עזב את הקבוצה והודיע על פרישה שלוותה בהמון זעם כלפי הנהלת המועדון.
ריאליטי
בנובמבר 2017 עלתה ב-yes סדרת דוקו-ריאליטי בשם "הבוזגלוס" העוקבת אחר בני משפחתו.
במאי 2020 השתתף בעונת ה-VIP השלישית של הישרדות. הוא זכה בתואר "אהוב הקהל" שנבחר על ידי הקהל, ולאחר מכן בתואר "השורד האחרון".
חיים אישיים
בוזגלו הוא בנם של חני בוזגלו ושל כדורגלן העבר יעקב בוזגלו. לאסי שלושה אחים, מאור, אלמוג ואוהד, כולם כדורגלני עבר והווה.
בוזגלו נשוי לעדי ואב לארבעה, ומתגורר בראשון לציון.
גאבור באנאט
גאבור באנאט, מחוץ להונגריה גבריאל באנאט (במקור הירש, בהונגרית: Bánát Gábor; טימישוארה, 23 בספטמבר 1926 – בגור, ספרד, 23 ביולי 2016) היה כנר מחונן, מנצח, מורה למוזיקה יהודי-הונגרי יליד רומניה בנאט הופיע עם רבות מהתזמורות הפילהרמוניות של העולם לרבות ניו יורק, לונדון ועוד.
ביוגרפיה
גאבור הירש נולד במשפחה יהודית כבנו של הרופא שאנדור הירש. הוא החל לנגן בכינור בגיל שש, ושנה לאחר מכן הופיע כבר בפומבי. הוא היה בן תשע כששמע אותו בלה בארטוק, שעצר בעיר הולדתו של גאבור באנאט בעת שנסע לרומניה עם שותפו הקבוע לסונטה, הכנר המעוטר בפרס קושוט פעמיים אדה זאטורצקי. כתוצאה מכך, הילד הפך לתלמידם של זטורצקי וזולטאן קודאי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. למרות החוקים האנטי-יהודיים של הונגריה, הוא הופיע כסולן בתזמורות סימפוניות עוד כסטודנט באקדמיה. באפריל 1941, הוא היה מבצע בערבי בטהובן של תיאטרון גולדמארק. ב-1942 עוד זכה בפרס הובאי. אך מאז סתיו 1943 כבר לא היה להופיע בפני קהל נוצרי, אלא רק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך באירועים של מוסדות יהודיים שונים. הוא קיבל את הדיפלומה שלו בגיל שבע עשרה, לאחר שניגן בסתר את קונצרט ההסמכה שלו בחדר חשוך מול חבר מושבעים של הפקולטה. ב-1944, יחד עם הוריו, ברח לבאצ'קה הדרומית (כיום צפון סרביה) לכמה חודשים, שם שרד את השואה ביחד עם הוריו באמצעות מסמכים מזויפים. המשפחה חזרה לטימישוארה רק לאחר כניסת הכוחות הסובייטים (הצבא האדום) לעיר. לאחר מלחמת העולם השנייה, ג'ורג'ה אנסקו לקח אותו תחת חסותו והם עשו כמה קונצרטים יחד בבוקרשט. ביוני 1946 ערך קונצרט בבית הכנסת בטימישווארה, עליו הודה לו הרב הראשי מיקשה דרקסלר. עד מהרה עזב את רומניה ונסע לבודפשט לזמן קצר, משם נסע ל"תחרות המוזיקה הבינלאומית של ז'נבה" בספטמבר אותה שנה. הוא המשיך את הקריירה שלו בארצות הברית, שם עבד תחילה עם הכנר נתן מילשטיין, ולאחר מכן סייר ברחבי ארצות הברית, מערב אירופה ויפן. הוא היה סולן בתזמורות הגדולות ביותר, כולל הפילהרמונית של ניו יורק, אליה הצטרף ב-1970 ונשאר חבר בתזמורת במשך 23 שנים. באנאט הופיע גם עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון, הפילהרמונית של אוסלו, ה-Residentie Orkest בהאג ועם הרכבים מוזיקליים רבים אחרים.
באנאט ערך אוסף בן שישה כרכים על כנרים-מלחינים של המאות ה-17 וה-18 תחת השם "מאסטרים של כינור" (Masters of the Violin). הוא גילה את התמלילים (התווים) המקוריים של חמשת הקונצרטים לכינור של מוצרט וערך פרסום של מהדורת פקסימילה בשם "הקונצרטים לכינור של מוצרט" (The Mozart Violin Concerti) כדי שהכנרים יוכלו סוף סוף לראות את תווי המיתרים המקוריים של מוצרט. הוא כתב את הביוגרפיה של המלחין והכנר שבלייה דה סן ז'ורז', "המוצרט השחור". מאמריו הופיעו ב-The Strad, Allegro Magazine, ו-Black Music Research Journal. הוא לימד במכללת סמית' וב-Hartt School of Music באוניברסיטת הארטפורד, הרצה באוניברסיטת ניו יורק ועמד בראש המחלקה לכינור בקונסרבטוריון וסטצ'סטר למוזיקה (Westchester Conservatory of Music), שם גם ניצח על התזמורת.
אשתו הייתה דיאנה סטיבנסון באנאט, וילדיהם
גדליה דוב שוורץ
הרב גדליה דוב שוורץ (חותם בכתיב יידי: שווארץ; 24 בינואר 1925 – 9 בדצמבר 2020) היה פוסק הלכה אורתודוקסי אמריקאי שהתגורר בשיקגו, אילינוי.
הרב שווארץ כיהן מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 כאב בית דין בבית הדין של אמריקה וכחבר מועצת הרבנות בשיקגו. בשנותיו האחרונות, הוא עמד בראש בית הדין של הסתדרות הרבנים דאמריקה (RCA - Rabbinical Council of America) המזוהה עם OU, והיה עורך כתב העת של הארגון, "הדרום", משנת 1984.
ביוגרפיה
נולד לפרל ואברהם שוורץ בניוארק, ניו ג'רזי. למד אצל הרב יעקב בן ציון מנדלסון ואחר כך בישיבת רבנו יצחק אלחנן של ישיבה יוניברסיטי, שם הוסמך לרבנות. נישא לריסיה (שושנה) פופקו (נפטרה ב-2009) בתם של הרב אליעזר פופקו שעמד בראש בית הדין בפילדלפיה ושל פעשא בת הרב יעקב משה ספיר. לאחר פטירתה נישא בשנית לחנה שרה.
עד הגעתו לשיקגו בשנת 1987, כיהן הרב שוורץ כרב בית הכנסת ישראל הצעיר בבורו פארק במשך 18 שנה. קודם לכן כיהן כרבן של כמה קהילות ברוד איילנד, ניו ג'רזי ופנסילבניה.
בשנת 2016 סירבה מועצת הרבנות הראשית בישראל להכיר בגיור שאישר הרב שוורץ, בתגובה פרסמה מועצת הרבנות של אמריקה הודעת גינוי חריפה.
נפטר ב-9 בדצמבר 2020.
מייק ליוויט
מייק אוקרלונד ליוויט (באנגלית: Mike Okerlund Leavitt; נולד ב-11 בפברואר 1951) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל יוטה בשנים 1993–2003, כמנהל הסוכנות להגנת הסביבה בשנים 2003–2005 וכמזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בשנים 2005–2009.
משפחה וחיים אישיים
ליוויט נולד בסידר סיטי, יוטה הוריו הם פיליס אן ודיקסי ל. ליוויט.
לליוויט יש תואר במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת דרום יוטה.
ליוויט נשוי לג'קלין סמית ולזוג יש חמישה ילדים.
קריירה עסקית
הקריירה העסקית של ליוויט החלה עם הצטרפותו לקבוצת ליוויט, חברת ביטוח אזורית שהוקמה על ידי אביו, הוא נבחר להיות נשיא ומנכ"ל החברה. לאחר מכן הוא מונה לדירקטוריונים של חברות מקומיות ואזוריות רבות, כולל חברות הכוח והחשמל של יוטה, וכן חבר במועצת המנהלים של מדינת יוטה. כעוצר, הוא עזר לפקח על תשע המכללות הציבוריות והאוניברסיטאות ביוטה. במשך ארבע שנים הוא כיהן כיושב ראש חבר הנאמנים של אוניברסיטת דרום יוטה.
בשנת 1976 סייע ליוויט לאביו אז סנטור מטעם מדינת יוטה, בקמפיין בחירות כושל למושל יוטה.
בשנות ה-80 ליוויט עבד בקמפייני בחירות של סנאטורים נוספים כגון ג'ייק גארן ואורין האץ'.
מושל יוטה
ליוויט רץ לראשונה לתפקיד מושל יוטה בשנת 1992. הייתה לו תחרות קשה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית עם ריצ'רד אייר, שהיו לו יותר נציגים שהצביעו עבורו בכנס הרפובליקני במדינה. הוא ניצח בבחירות הכלליות את מועמד המפלגה העצמאית מריל קוק ואת המועמד הדמוקרטי סטיוארט הנסון ונבחר למושל ה-14 של מדינת יוטה.
מעט לפני הצהריים ב-15 בדצמבר 1993, פרצה שרפה באחוזת מושל יוטה השרפה הרסה חלק ניכר מהאחוזה, אך לא גבתה קורבנות בנפש, (ג'קלין ליוויט וכמה מבני משפחת ליוויט וצוות התחזוקה של האחוזה שהו בבית בזמן השרפה).
ליוויט נבחר לקדנציה נוספת ב-1996 עם סך הקולות הגדול ביותר בתולדות המדינה. בשנת 1997 בעת כהונתו כמושל, הוא ורוי רומר מקולורדו היו שני המייסדים המרכזיים של אוניברסיטת המושל המערבי, אחד ממוסדות הלימוד המקוונים הראשונים ביוטה. בנוסף לליוויט ורומר 17 מושלים אחרים חתמו על חקיקה שיצרה את בית הספר כאוניברסיטה פרטית ללא כוונת רווח.
ליוויט ספג ביקורת חריפה בשנת 1998, לאחר שנשאל מדוע לא מרבים להעמיד לדין עברייני פוליגמיה ואמר כי אינו בטוח, אולם "הדבר עלול להשפיע על חופש הדת במדינה." מאוחר יותר הוא נאלץ להתנצל על דבריו וטען כי פוליגמיה צריכה להיות מנוגדת לחוק.
בשנת 2000 ליוויט נבחר לכהונה נוספת וכך הפך למושל השני בתולדות יוטה שנבחר לכהונה שלישית. כמושל מילא תפקידי מנהיגות בארגונים לאומיים ואזוריים, כגון מועצת ממשלות המדינה, אותן ניהל במשך שנה.
מנהל הסוכנות להגנת הסביבה
ב-11 באוגוסט 2003, נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש מינה את ליוויט למנהל הסוכנות להגנת הסביבה במסיבת עיתונאים באורורה, קולורדו. המינוי אושר על ידי הסנאט ב-28 באוקטובר 2003 ברוב של 80 סנאטורים. ב-5 בנובמבר, לאחר שהתפטר מתפקיד המושל, הושבע ליוויט כמנהל העשירי של הסוכנות להגנת הסביבה.
כמנהל הסוכנות להגנת הסביבה הוא יישם תקנים גבוהים יותר עבור אוזון, דלקים סולריים ומזהמי אוויר אחרים. הוא ארגן וניהל תוכנית שיתוף פעולה פדרלית לפיתוח וניקוי הימות הגדולות.
שר הבריאות ושרותי האנוש
ב־13 בדצמבר 2004, ליוויט הועמד על ידי בוש לרשת את טומי תומפסון כמזכיר הבריאות ושירותי האנוש, המינוי אושר על ידי הסנאט בהצבעה קולית ב-26 בינואר 2005.
לוויט תיאר את וירוס שפעת העופות כאיום החמור ביותר לביטחון האמריקאי. ליוויט ציטט את עבודתו של ד"ר מייקל מקוי מארגון הבריאות העולמי, כעבודה המדעית המשכנעת ביותר בנושא איום שפעת העופות. זה עודד את ליוויט לגייס את צוות המוכנות למגפה במדינה להביא לתצורה מחודשת של תוכניות החירום הרפואיות של המדינה.
רפורמת בחירות
בשנת 2013, ליוויט שיתף פעולה עם הגברת הראשונה של יוטה לשעבר, נורמה מת'סון ואשת העסקים גייל מילר, כדי להשיק את "Count My Vote", מיזם דו-מפלגתי שנועד להוביל לשינוי שיטת הבחירות ביוטה. יחד הם קידמו בהצלחה חוק חדש המאפשר בחירות מקדימות פתוחות במדינה.
כולם אוהבים את נאטי
כולם אוהבים את נאטי (באנגלית: Everybody Loves Natti) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית דוקומנטרית אודות הזמרת-יוצרת הדומיניקנית נאטי נטשה. היא הוקרנה בבכורה עולמית באמזון פריים וידאו ב-19 בנובמבר 2021.
עלילה
הסדרה התיעודית בת ששת הפרקים חוקרת את מערכת היחסים של נטשה עם המנהל/הארוס שלה רפאל פינה, בעת שהקליטה את אלבום האולפן השני שלה, Nattividad, משנת 2021 ובזמן שהייתה בהיריון. כמו כן, חוקרת הסדרה מכשולים אישיים עימם התמודדה, כולל בעיות פוריות והתמודדויות שלה כמהגרת דומיניקנית לא מוכרת בניו יורק.
הסדרה נוצרה על ידי מונה סקוט-יאנג, והשואונראן הוא אלכס דייוויס.
ליהוק
להלן המשתתפים ב"כולם אוהבים את נאטי":
הוצאה
הטריילר של הסדרה הופץ ב-20 באוקטובר 2021. הסדרה עלתה לראשונה בפריים וידאו ב-19 בנובמבר 2021.
ירדן אוזל
קריירת מועדונים
אוזל החלה את הקריירה שלה בקבוצת הנערות של הפועל קטמון ירושלים, בשורותיה שיחקה בעונות 2015/16-2018/19, ועמה זכתה באליפות המדינה לנערות בעונת 2016/17, ובגביע המדינה לנערות בעונת 2018/19, כאשר היא כובשת צמד בגמר הגביע.
בעונת 2019/20, עברה אוזל לשחק במדי מכבי בנות עמק חפר, שם צברה 11 הופעות בליגת העל.
בעונת 2020/21 עברה אוזל לאס"א תל אביב, שם הופיעה 16 פעמים בליגת העל, 3 פעמים בגביע המדינה, ופעמיים בגביע אתנה, כאשר היא כובשת 3 פעמים בליגה, שער אחד בגביע המדינה, ושער בגביע אתנה.
בעונת 2021/22 חתמה אוזל במ.ס. קריית גת, ובחודש ינואר 2022, לאחר 9 הופעות ליגה ושער אחד (בנוסף לשער במוקדמות ליגת האלופות וכן 4 הופעות בגביע אתנה עם 4 כיבושים), עברה לשחק בהפועל מרמורק, שם סיימה את העונה עם 11 הופעות.
לקראת עונת 2022/23, חתמה אוזל בקבוצת לקטמיה מהליגה הראשונה בקפריסין, ובפברואר 2023 עברה להפועל קטמון ירושלים בליגת העל, המועדון בו החלה את דרכה בכדורגל. עד לסיום העונה כבשה אוזל 4 שערים ב-9 הופעות בליגה, ועוד שער אחד בשני משחקי גביע המדינה, כאשר הקבוצה מפתיעה ומסיימת במקום השני בליגה בעונת הבכורה שלה בליגה.
בנבחרת ישראל
אוזל הופיעה 5 פעמים במדי נבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 17, ו-4 פעמים במדי הנבחרת הצעירה עד גיל 19.
ב-24 בפברואר 2021 ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת, בתבוסה 12:0 מול נבחרת איטליה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה 2021, ובהמשך אותה שנה שותפה פעם נוספת בהפסד לטורקיה 2–3.
יומנו של חנון - הכול או כלום
יומנו של חנון - הכול או לא כלום (באנגלית: Diary of a Wimpy Kid: Double Down) הוא הספר האחד-עשר בסדרת הספרים יומנו של חנון שנוצרה על ידי ג'ף קיני. הספר נחשף במהלך 2016. הספר באנגלית ובעברית פורסמו ב-1 בנובמבר 2016.
האדי ניי
ביוגרפיה
ניי נולדה באוסלו כאחת מחמישה ילדים לאם נורווגית ואב מגמביה.
יומנו של חנון - הכול או כלום
ב-9 בנובמבר 2016 התקיים מפגש מעריצים בישראל לרגל יציאת הספר, בהשתתפותו של מחבר ומאייר הספר, ג'ף קיני.
האדי ניי
ביוגרפיה
היא עבדה ככתבת עבור "Dagsrevyen", מהדורת חדשות הערב של תאגיד השידור הנורווגי וככותבת טורים ב-Dagbladet, אחד העיתונים הנקראים בנורווגיה.
מנון לסקו
מנון לסקו הוא ספרו המפורסם ביותר של הסופר הצרפתי אבה פרבו. הספר הוא חלקו השביעי של פרבו מתוך שבעת הכרכים של "זכרונותיו והרפתקאותיו של אציל שפרש מן החברה" (Mémoires et aventures d’un homme de qualité). משערים שחלק לא מבוטל מהעלילה מבוסס על הביוגרפיה של המחבר.
האדי ניי
ביוגרפיה
ב-2005 הוציאה אלבום כזמרת, לאחר מכן הקליטה שני אלבומים נוספים.
יומנו של חנון - הכול או כלום
תקציר
גרג הפלי לחוץ מתמיד. הוא רוצה להגיע למסיבת ליל כל הקדושים של בת כיתתו, אבל נודע לו שרק המקהלה שבה היא נמצאת במסיבה. גרג עושה הכול בשביל להיכנס למסיבה. הדבר היחידי שהוא טוב בו הוא לשחק במשחקי וידאו, אבל הוריו לא רוצים להרחיב את אופקיו. כאשר גרג מוצא מצלמת וידאו מקצועית ועתיקה במרתף שלו, הוא חושב שבטח הוא גילה בדיוק את הדבר כדי להוכיח שיש לו כישרון. בעזרתו של החבר הטוב ביותר שלו, ראולי, גרג מתכנן תוכנית לעשות סרט אימה ולהיות עשיר ומפורסם בהוליווד. אז כל ההפקה בשביל הרושם חיבת לשנות את שמה. כשהפקת סרט האימה נתקלת בקשיים, גרג חייב לעצור אותה לפני שהקשיים האלה יגדילו את הצרות שלו.
האדי ניי
ביוגרפיה
מ-2009 ועד 2011 וב-2013 לקחה חלק בהנחיית "TV-aksjonen", אירוע צדקה שנתי שמארגן ערוץ NRK1
מנון לסקו
עלילת הספר
עלילת הספר מנון לסקו מתרחשת בצרפת ולואיזיאנה במאה ה-18. הסיפור עוקב אחר הגיבור, שבלייה דה גרייה, ואהובתו, מנון לסקו. דה גרייה מגיע ממשפחה עשירה ומיוחסת ולמורת רוחו של אביו הוא מתאהב במנון, שהיא יצאנית העומדת להישלח לגירוש ללואיזיאנה – באותה עת מושבה צרפתית בצפון אמריקה. בעקבות כך הוא מאבד את עושרו ובורח עם מנון לפריז. בפריז, הנאהבים הצעירים נהנים מחייהם המשותפים תוך כדי מאמציו של דה גרייה לספק את רצונותיה היקרים של אהובתו. דה גרייה נאבק כדי לספק את טעמה האנין של מנון למוצרי יוקרה. הוא אוסף כסף על ידי הלוואות מידידו הנאמן טיברג, וממהמרים אותם הוא מרמה. בכמה הזדמנויות, מתאדה העושר של דה גרייה אם על ידי גנבה, או בית שעלה באש, מה שגרם למנון לעזוב אותו לטובת אדם עשיר כי היא לא יכולה לסבול את המחשבה על חיים בעוני. בסופו של דבר היא חוזרת לדה גרייה ויחד הם מחליטים על עזיבה ללואיזאנה.
האדי ניי
ביוגרפיה
ב-2011 הנחתה את "Idrettsgallaen", טקס פרסי הספורט הנורווגי.
מנון לסקו
עלילת הספר
שני האוהבים עוזבים בסופו של דבר לניו אורלינס, שם הם מתיימרים להיות נשואים ולחיות בשלום. אבל כאשר דה גרייה מגלה למושל המושבה כי הוא ומנון אינם נשואים כחוק, והוא מבקש ממנו להשיאם, מחליט המושל בתוקף סמכותו להעניק את מנון לבן אחיו החפץ בה. בייאושו, דה גרייה מזמין את אחיינו של המושל לדו-קרב מכה אותו ומשאיר אותו מחוסר הכרה. דה גרייה חושב שהוא הרג את האיש וחושש מנקמת המושל. בני הזוג בורחים מניו אורלינס לכיוון המדבר של לואיזיאנה, בתקווה להגיע למושבה אנגלית. תלאות הדרך מחלישות את מנון והיא מתה בדרך. דה גרייה האבל קובר אותה במקום ולבסוף הוא חוזר לצרפת עם ידידו טיברג'.
האדי ניי
ביוגרפיה
היא הייתה חברה בצוות הקומדיה "Queendom" המכיל מספר נורווגיות ממוצא אפריקאי, איתם יצאה גם לסיבוב הופעות.
ב-2014 נישאה לפוליטיקאי טרונד גיסקה, ב-2016 ילדה בת.
מנון לסקו
אזכורים בתרבות
עלילת הספר מנון לסקו עובדה ליצירות אופרה, בלט וקולנוע.
לא פחות מארבע יצירות אופרה נכתבו בהשראת הספר. המפורסמות שבהן: "מנון לסקו" של פוצ'יני מ-1893, ו"מנון" של מאסנה מ-1884.
מספר סרטים בוימו בהשראת הספר, האחרון שבהם הוא משנת 1968 "מאנון 70" בכיכובה של קתרין דנב.
תרגומים
תרגום ראשון לעברית בשם "קורות מנון לסקו והאביר דה גרייה - על פי העתקה מדפוס אמסטרדם שנת 1753" תורגם על ידי דב פרמן, ויצא לאור בתל אביב, 1943.
תרגום שני לעברית נעשה על ידי עידו בסוק ויצא לאור בתל אביב ב-1987.
תרגום ללאדינו נעשה על ידי אלכסנדר בן גיאת מטורקיה ונדפס בדפוס שי"ש בירושלים ב-1905.
תרגום ליידיש נעשה על ידי מ. הארטמאן ונקרא – "מאנאן לעסקא - געשיכטע פון א טראגישער ליבע” (היסטוריה של חיים טרגיים). נדפס בוורשה ב-1931.
גאולת קרקע (ציונות)
גאוּלַת קַרְקַע הוא מושג שנמצא בשימוש התנועה הציונית לתיאור רכישת אדמות בארץ ישראל על ידי יחידים ומוסדות יהודים. מונח מודרני זה הוא גלגולו של המונח המקראי "גאולת קרקע". רכישת אדמות בארץ ישראל לצורכי ההתיישבות היהודית ולקראת ריבונות יהודית בארץ ישראל הייתה לאחד מיעדיו הבולטים של המפעל הציוני ומוטו ציוני שמצא ביטוי בהקמת הקרן הקיימת לישראל וחברת הכשרת היישוב. זאת, בהמשך לרכישת אדמות ארץ ישראל בטרם הציונות. דווקא החברה החשובה מכולן, מראשית המאה ה-20 ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בפעילותה לגאולת קרקע, יק"א, לא הייתה ציונית.
רקע
במחצית המאה ה-19 היו רוב אדמות המישור, אדמות העמקים וחלקים נוספים מקרקעות ארץ ישראל אדמות מדינה של האימפריה העות'מאנית, מוכות ביצה, שורצות יתושים מחוללי קדחת ומרחיקות התיישבות אנושית, או אדמות חול חסרות תועלת ובגלל החוק העות'מאני, שנאכף באופן חלקי, שקבע שאדמת 'מירי' שלא מעובדת מספר שנים נחשבת לקרקע נטושה, אדמת 'מחלול', ולכן עוברת לבעלות השלטונות. חלק ניכר מאדמות אלו סווגו כמוואת.
סדרת הסכמים בילטרליים בין השער הנשגב לבין מעצמות אירופאיות שנחתמו במהלך המאה ה-19, העניקו לנתיני אותן מעצמות, ויהודים בכללם, שורה של זכויות שנקראו קפיטולציות ובהן רכש קרקעות באימפריה העות'מאנית, הגנה מפני שרירות לב המערכת המשפטית העות'מאנית-מוסלמית, מפני מיסוי יתר וביטחון אישי משופר.
כחלק מהרפורמות האגרריות של הטנזימאת רכשו משפחות אמידות שטחי קרקע גדולים ברחבי האימפריה העות'מאנית כולה. בשטחי ארץ ישראל קנתה משפחת סורסוק ב-1869–1872 כרבע מיליון דונם בעיקר בעמק יזרעאל ובעמק זבולון וכמו כן קיבל בן המשפחה, מישל סורסוק, יחד עם מוחמד עומר ביהום זיכיון על עמק החולה. משפחת תיאן רכשה את ביצות חווארת, משפחת טואני (ת'ווייני) הלבנונית רכשה את האדמות עליהן יושבת נהריה, את תל שמס וג'דה בעמק יזרעאל ואת אדמות "אום אל עמד" שנמכרו ב-1906 לטמפלרים שהקימו שם את "ולדהיים" (אלוני אבא).
את ביצות חדרה (סלים ח'ורי), ביצות כבארה, אדמות ואדי אל קבאני (של משפחת קבני, עליהן יושב קיבוץ העוגן) ובקעת הבטיחה (הבק - עבדול רחמאן פאשה) רכשו נכבדים מקומיים, במקומות אחרים השתלטו אנשים בעלי כוח או חזקה על שטחים ובנגב הייתה לראשי השבטים חזקה על חלק מהקרקעות אף על פי שהן היו רשומות כאדמות מדינה.
הסולטאן עבדול חמיד השני קנה לעצמו כרבע מיליון דונם, אדמות מסוג ג'יפתליק (רכושו הפרטי של הסולטאן) בעיקר בעמק הירדן ובעמק בית שאן.
החוק העות'מאני לא התיר להלכה מכירת קרקעות בשטחה של האימפריה למי שאינם מוסלמים וכן למי שאינם נתיני האימפריה. אולם עקרונות אלו נפרצו בלחץ המעצמות האירופאיות, למשל במסגרת הקפיטולציות, וכן בעזרת שוחד שנמסר לפקידים העות'מאנים, אף בדרגים הגבוהים ביותר. וכך הגרמנים הטמפלרים רכשו אדמות על ולמרגלות הר הכרמל במחצית השנייה של המאה ה-19, לאחר מכן ביפו וכן במקומות נוספים בהם הוקמו מושבותיהם.
רכישות מהותיות ורוכשים מפורסמים
שני תהליכים חשובים קרו במקביל אם כי לא במנותק זה מזה: היציאה מהחומות של היישוב הישן והתחלת העליות הציוניות.
רכישת אדמות ארץ ישראל בטרם הציונות
עוד לפני היציאה מהחומות שהחלה בשנות ה-60 של המאה ה-19 נרכשו קרקעות בארץ ישראל, היציאה מהחומות הגבירה רכישות אלו וכך הוקמו שכונות ויישובים יהודים בארץ ישראל.
גאולת קרקע ציונית
לצורך התיישבותם של בני עלייה הראשונה נרכשו אדמות ראשון לציון, זכרון יעקב, נס ציונה, יסוד המעלה ועוד. ב-1894 רכש המהנדס יוסף זיידנר, נציג אגודה ציונית מן העיר יקטרינוסלב שברוסיה 88,000 דונם מאדמת החורן.
ב-1885 הציע פינסקר להקים חברת מניות, שתרכוש אדמות בארץ ישראל ותוכל למכור אותן ברווח או להחכיר אותן לחקלאים יהודים. החברה הוקמה אולם התקשתה בגיוס כסף ולא הייתה פעילה באופן מעשי. ב-1887 ניסה דיזנגוף להחיות את הרעיון אולם גם הוא לא הצליח. ב-1897 הגה צבי הרמן שפירא את רעיון הקרן הקיימת לישראל שהוקמה כ-8 שנים מאוחר יותר, גם היא לא הצליחה לרכוש קרקעות בהיקף מהותי לפני תום מלחמת העולם הראשונה.
התנועה הציונית רכשה אדמות בארץ ישראל. ב-1890 הוקמה חברת מנוחה ונחלה לשם רכישת אדמות ח'ירבת דוראן מידי משפחת רוק, עליהן הוקמה המושבה רחובות.
בין הרוכשים היו אנשים פרטיים, אגודות וחברות ציבורית, בהם: חברת יק"א (אחר כך, פיק"א) - בחסותו של הברון רוטשילד, קק"ל של ההסתדרות הציונית, נטעים, חברת גאולה, חברת טבריה אדמות ונטיעות שרכשה ב-1909 מקבוצה גרמנית כ-6,000 דונם מאדמות מג'דל, אחוזת סנט לואיס שרכשה ב-1910 את אדמות אחוזת פוריה, אחוזת שיקגו שרכשה ב-1913 את אדמות שרונה בגליל וארגונים נוספים. ב-1911 הקימו אוטו ורבורג ויחיאל צ'לנוב בגרמניה חברה עסקית בשם "גאולת הארץ" שהספיקה לרכוש אדמות במושבה מגדל.
מ-1910 הגוף המתווך בחלק ניכר מהעסקאות היה הכשרת היישוב ואיש הביצוע מטעמה היה בחלק ניכר מהמקרים יהושע חנקין, יוסף ויץ היה איש הביצוע של הקק"ל בחלק מהרכישות, משה (מוסה) גולדנברג, מוכתר בית אלפא עסק ברכישת אדמות עמק בית שאן עבור הקק"ל ועבור הקיבוץ יהושע אוסוביצקי ואחריו חיים קלווריסקי רכשו קרקעות עבור יק"א/פיק"א. היו רוכשים רבים אחרים ובהם יוסף נחמני, ושני אחייניו של חנקין - עשהאל ויואב צוקרמן.
ב-1912 הוקמה גם חברה חדשה לקניית ומכירת קרקעות שרכשה אדמות בתל אביב יפו (סלמה, כרם התימנים, כרם רמדן, אדמות משהראוי, אדמות בדרני), בירושלים, בהר כנען ובחיפה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה התחילה לפעול בתחום רכישת קרקעות החברה קהילת ציון אמריקאית. ב-8 בספטמבר 1928 רכשה אגודת בני בנימין 882 דונם (או 1,400 דונם לפי גרסה אחרת) מאדמות אום ח'אלד מהשייח' צאלח חאמדן, עליהן הוקם היישוב נתניה. בשנת 1924 הקימו בני בנימין את חברת "הנוטע" לנטיעת ועיבוד פרדסים – חברה שהייתה מעורבת גם בהעברת רכוש יהודי גרמניה לישראל ופעלה לרכישת אדמות.
ב-1928, הקים הלורד אלפרד מונד (הלורד מלצ'ט), יחד עם קבוצת משקיעים את חברת מטעי ארץ ישראל והחברה רכשה במהלך שנת 1929 2,500 דונם קרקע חקלאית באזור השרון (תל מונד העכשווית) לצורך גידול הדרים. ב-1930 הצטרף הלורד ישראל משה זיו לחברה ורכש 800 דונם נוספים.
עד תחילת המנדט הבריטי נרכשו כחצי מיליון דונם אדמה פרטית ועד פרוץ מלחמת העצמאות נרכשו כמיליון וחצי דונם נוספים של אדמה פרטית.
פעילות בקרקע עד ליישובה
חלק ניכר מהקרקעות שנרכשו והפכו לרכוש ציבורי של התנועה הציונית לא יושבו בשנים הראשונות לאחר רכישתן, ולאור החוק העות'מאני בדבר החובה ליישב קרקע, היה צורך לנהל בהן פעילות חקלאית יזומה כגון נטיעת עצים או רעיית צאן, על מנת שהאחיזה בהן לא תישמט מן הבעלים ותחזור לשלטונות. לכן נשכרו לפעילות חקלאית יזומה בקרקעות שבבעלות ציונית, פועלים יהודים, אנשי העלייה השנייה, בהם אנשי השומר. בהגות הציונית, במיוחד זו של תנועת העבודה, נחשבה פעילותם של הפועלים הללו חלק מהותי מ"גאולת הקרקע" הציונית.
האריסים
מעמד הפלאחים בארץ ישראל היה מדולדל מבחינה כלכלית. בעלי ההון, שנקראו אפנדים, הלוו להם כספים, ולאחר שלא עמדו בפירעון חובם, הפכו לאריסים על אדמתם. בחלק מהעסקאות, כאשר קרקעות החליפו בעלים, נאלצו אריסים - פלחים לעזוב את האדמות אותם חכרו לטובת אוכלוסיית פאלחים זרה, לעיתים, כזו שהובאה מחוץ לארץ ישראל.
Polsat
Polsat הוא ערוץ טלוויזיה פולני לקליטה חופשית שפועל משנת 1992. בשנת 2019 הנתח שלו היה 11.3%, המוביל בין ערוצי הטלוויזיה בפולין.
גאולת קרקע (ציונות)
האריסים
חלק מהאריסים עזבו מרצונם למקומות אחרים ברגע ששמעו על המכירה. אף על פי שהחוק לא חייב זאת, פוצו חלק מהאריסים על מנת שיעזבו, הפיצוי נע בן סכומים קטנים, לבין סכומים כספיים הגבוהים ממחיר הקניה המקובל (לרוב בשווי כפול מההכנסה השנתית הממוצעת של פלאח) לאריסים שעבדו את הקרקע למשך יותר משנתיים ושמעמדם בה הוסדר בחוק. חלקם השתמשו בכספי הפיצויים על מנת לשלם את החובות שלהם לבעלי הקרקעות ו/או לאפנדים אחרים שמהם הם לקחו הלוואות בריבית. חלק התיישבו בכפרים קיימים (שרובם ננטשו במהלך מלחמת העצמאות) או בערים (כדוגמת בית שאן), לחלק מהאריסים נתנו המוסדות במתנה חלק קטן מהאדמה על מנת שיתיישבו בה (כך למשל הוקם הכפר ג'סר א-זרקא על שטח שהוקצה מתוך אדמות ביצות כבארה שנרכשו), לחלק החכירו חלק מהקרקע למשך מספר שנים וחלק הועסקו כפועלים חקלאיים ביישובים שהוקמו.
דו"ח הופ-סימפסון שעסק בתחום הקרקעות הביע חשש רב מכך שהגברת ההתיישבות ורכישת הקרקעות על ידי יהודים תוביל לנישול המוני של פלחים. הטענה בדבר נישול המוני של פלחים בידי יהודים נשללה בוועדת פיל שם קבעו ראשיה שעל אף מקרים ספציפיים של נישול, חלק ניכר מהקרקעות לא היו מעובדות טרם הרכישה וכללו ביצות ודיונות של חול בטרם הפכו למטעי הדרים. לצד זאת המליצה הוועדה להגביל עד מאוד רכישת קרקעות של יהודים באזורים ההרריים, שבהם חיה מרבית האוכלוסייה הערבית, ומנגד להמשיך לאפשר רכישת קרקעות באזור מישור החוף והעמקים ששם האוכלוסייה הייתה דלילה.
Polsat
שידורי הערוץ החלו ב-5 בדצמבר 1992 דרך לוויין כי לערוץ לא היה רישיון לשידורים מפולין. השידורים התקיימו מהולנד עד לשנת 1994. הערוץ נמצא בבעלות פרטית והיה בין הערוצים הראשונים שהחלו לשדר במקביל לערוץ הציבורי. תחילה שידורים הועברו שעתיים ביום בלבד. בהדרגה היקף השידורים עלה ל-23 שעות ביום.
גאולת קרקע (ציונות)
אחרי מלחמת ששת הימים
מדינת ישראל באמצעות הממשל הצבאי הישראלי בשטחים קיבלה את ניהול שטחי המדינה בשטחים המוחזקים. בנוסף, הפקיעה המדינה שטחים לצורך הקמת יישובים ומחנות צבא, אולם שטחים אלו לא הספיקו לצורכי ההתיישבות ולכן נרכשו אדמות ישירות מידי בעליהן. פעולות אלו בצל האיסורים בחוק הירדני והמאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים חשפו את המוציאים אותן לגזר דין מוות הן מצד הירדנים והן מצד האוכלוסייה המקומית.
בתרבות
שיר בולט העוסק בגאולת הקרקע הוא השיר "דונם פה ודונם שם" מאת יהושע פרידמן, שהפזמון החוזר שלו הוא:
Polsat
שידורי HDTV החלו בספטמבר 2009.
הערוץ נמצא בבעלות חברת Polsat Box שבעלותה ערוצי טלוויזיה נוספים בפולין לדוגמת TV6.
מלטשת
מלטשת היא כלי עבודה המשמש לליטוש ושיוף משטחים על ידי שפשופם בנייר לטש. מלטשות מאפשרות להצמיד אליהן נייר לטש ולשייף את המשטח הרצוי.
מבנה
המלטשת עשויה גוף פלסטיק ומתכת המכילים מנוע חשמלי המחובר למשטח הצמדה. בחלק ניכר מהמלטשות המודרניות קיים חיבור לאיסוף אבק ובחלקן אף חיישן המודד את רמת הלחץ שמפעיל המלטש שעושה בה שימוש, זאת על מנת למנוע בלאי גבוה או נזק למשטח המשוייף. בנגריות מודרניות נהוג השימוש במלטשות פנאומטיות, העושות שימוש באוויר דחוס על מנת להפעיל את מנוע המכשיר.
נייר הלטש הנבחר לעבודה משפיע על עומק השיוף המושג, כאשר נייר לטש גס מתאים לשיוף משטחים מחוספסים ונייר לטש עדין מתאים לליטוש משטחים חלקים או צבועים מה שמאפשר גימור באיכות גבוהה.
Foundation Medicine
היא חברה ציבורית אמריקאית הממוקמת בקיימברידג', מסצ'וסטס המפתחת, מייצרת ומוכרת בדיקות גנומיות אישיות עבור גידולים סרטניים מסוג נאופלזיה וכאלה הנמצאים במחזור הדם. הבדיקות אותן החברה מספקת מבוססות על טכנולוגיית ריצוף מהדור החדש (NGS - Next-Generation Sequencing).
מלטשת
מבנה
לכל נייר לטש דירוג גירעון משלו, המופיע בדרך כלל על חלקו האחורי, כאשר ככל ומספרו נמוך יותר הוא גס יותר.
Foundation Medicine
החברה הונפקה באוגוסט 2013, ומניותה נסחרות בבורסה לניירות ערך בניו יורק תחת הסמל FMI. נכון לסוף שנת 2014, החברה מעסיקה כ-275 עובדים.
מוצרי הדגל של החברה הם FoundationOne, ו-FoundationOne Heme - בדיקה בעבור סרטן בדם. בשנת 2015, חברת התרופות השווייצרית רוש הכריזה על תוכנית לקניית 56.3% ממניותה של Foundation Medicine על ידי רכישה של מניות חדשות שהונפקו בשווי של 780 מיליון דולר. רוש אף הכריזו על כוונתם להשקיע כ-400 מיליון דולר בפעילותה של Foundation Medicine, כמו גם בפיתוח החברה ובמחקר. לחברה ישנם הסכמים עסקיים עם חברות התרופות Johnson & Johnson וחברת נוברטיס.
מלטשת
מלטשת אקסצנטרית
מלטשת הבנויה סביב גוף הצמדה עגול, ובה מנוע המניע את משטח ההצמדה באופן אורביטלי סיבובי, ועל ידי כך מושג שיוף שווה של המשטח. יתרונן של המלטשות האקסצנטריות הוא ברמת הגימור העדינה שהן מעניקות מחד, ומאידך מאפשרות ליטוש שווה של משטחים גדולים. חסרונן טמון בעובדה שהן עדינות יחסית ולא משייפות חומר רב מהמשטח המשויף.
מלטשת סרט
מלטשת המורכבת משני תופים וביניהם נמצא המנוע החשמלי. המנוע החשמלי מניע את התופים, עליהם מוצמד מתוח נייר הלטש. קיימות מלטשות סרט קבועות, המוצבות על שולחן עבודה, וכן קיימות מלטשות סרט ידניות, הניתנות לעבודה ניידת. יתרונן של מלטשות מסוג זה טמון בעובדה שהן מסירות חומר רב מן המשטח המשוייף בזמן קצר יותר. חסרונן מאידך הוא בעובדה שהן אגרסיביות ומעניקות רמת גימור נמוכה. בשל אופי פעולתן, מלטשות סרט מייצרות אבק רב.
פליפה גואמן פומה דה איילה
פליפה גואמן פוֹמה דה איילה (בספרדית: Felipe Guaman Poma de Ayala; סביבות 1535 – אחרי 1616) היה אציל בן קצ'ואה שנודע ככרוניקן שהוקיע את היחס הרע לילידים של הרי האנדים על ידי הספרדים לאחר הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה. כיום ידוע גואמן פומה בכרוניקה המאוירת שלו, "כרוניקה חדשה וממשלה טובה" (Nueva corónica y buen gobierno).
ביוגרפיה
פליפה גומאן פומה דה איילה היה בן למשפחת אצולה של האינקה ממחוז לוקנאס (Lucanas) המרכזי בדרום פרו, הממוקם במחוז אייקוצ'ו של ימינו. הוא דיבר באופן שוטף כמה דיאלקטים של קצ'ואה ואיימרה, וכנראה למד את השפה הספרדית בילדותו או כמתבגר. הוא למד לקרוא ולכתוב בשפה, אף שלא השיג הבנה מושלמת בדקדוק הספרדי. הוא תיאר את עצמו כ"בן שמונים" בכתב היד שלו משנת 1615, מה שהוביל רבים להסיק שהוא נולד בשנת 1535, לאחר הכיבוש הספרדי של פרו ב-1533. אולם נראה שהוא השתמש במספר "80" כמטאפורה לזקנה, ואזכורים רבים אחרים בטקסט שלו מצביעים על תאריך לידה אפשרי של 1550 או זמן קצר לאחר מכן.
המידע הידוע על חייו של גואמן פומה מגיע ממגוון מקורות כתובים. סביר להניח שהוא נולד במחוז לוקנאס ובילה את רוב חייו בוואמנגה (Huamanga), מחוז מרכזי בפרו, או בסמוך לו. משערים כי הפעם הראשונה בה עזב את עיר הולדתו הייתה כאשר שימש כמתורגמן בסיור הביקורת של כומר ספרדי בשם כריסטובל דה אלבורנוס (Cristóbal de Albornoz), שניסה לחסל את עבודת האלילים בעיירות הקצ'ואה הקטנות. בסוף שנות השמונים עד תחילת שנות התשעים של המאה ה-16, הוא היה עוזרו של הנזיר מרטין דה מורואה (Martin de Murúa), איש דת ספרדי נוסף. בשנת 1594 הוא הועסק על ידי השופט הספרדי של ואמנגה שהיה אחראי על זכויות קנין הקרקע. אולם בסוף שנת 1600, הוחרם כל רכושו והוא גורש מוואמנגה, אירוע שהוביל למסעותיו ברחבי הארץ וככל הנראה לחיבור יצירת המופת שלו.
כרוניקות
קומץ מסמכים מהמאה השש-עשרה מעידים שגואמן פומה שימש בשנות ה-60–70 של המאה ה-16 כמתרגם קצ'ואה של הנזיר קריסטובל דה אלבורנוס במסעו למיגור הכפירה המשיחית, המכונה, מהדוקטרינה הנוצרית של המאמינים המקומיים.
גואמן פומה הופיע כתובע בסדרת תביעות משפטיות מסוף שנות ה-90 של המאה ה-16, שבהן ניסה לקבל קרקע ותואר פוליטי בעמק צ'ואפס (Valle de Chupas) שלדעתו היו שלו בזכות המשפחה. תביעות אלה התבררו בסופו של דבר כאסון עבורו; לא רק שהוא הפסיד בתביעות, אלא שבשנת 1600 נשלל מכל רכושו ונאלץ לגלות מהערים שבהן שלט פעם כאציל.
היצירה הגדולה של גואמן פומה הייתה ה-El primer nueva corónica [sic] y buen gobierno (הכרוניקה החדשה הראשונה והממשלה הטובה), מסמך בן 1,189 עמודים שנכתב ברובו בספרדית, עם חלקים בקצ'ואה. הוא כתב את המילה כרוניקה כ-corónica במקום כ-Crónica, צורה של המילה שהייתה נפוצה בימי הביניים. ספרו נותר הביקורת הממושכת ביותר על השלטון הקולוניאלי הספרדי שהופק על ידי נתין ילידי בכל התקופה הקולוניאלית. הכרוניקה, שנכתבה בין השנים 1600 ו-1615 ופונה לפליפה השלישי, מלך ספרד, מתארת את עוולות השלטון הקולוניאלי וטוענת שהספרדים היו מתיישבים זרים בפרו. "זו ארצנו", אמר, "כי אלוהים נתן לנו אותה." המלך מעולם לא קיבל את המסמך.
הכרוניקה יוצאת דופן במובנים רבים. ראשית, יש בו שילוב מבריק של כתיבה וציורים בקווים עדינים (398 עמודים של הספר מורכבים מהרישומים המפורסמים של גואמן פומה על עמוד שלם). העבודה כוללת גם את "מפת העולם של ממלכת האינדים" (Mapa Mundi de Reino de las Indias), ייצוג קרטוגרפי של אימפריית האינקה שצויר בסגנון מפה מונדי המקובל על יצרני מפות אירופאים מימי הביניים, שהציב את קוסקו, בירת פרו, במרכז העולם. שנית, כתב היד מבטא את השקפתו של אציל פרובינציאלי על הכיבוש, בעוד שרוב הביטויים האחרים הקיימים של דעות ילידים מהתקופה הקולוניאלית מגיעים מהאצולה של קוסקו, הבירה העתיקה של האינקה. שלישית, המחבר מרבה להשתמש במילים ובביטויים של קצ'ואה ביצירה הספרדית בעיקרה, שסיפקה חומר לחוקרים ללמוד עוד על קצ'ואה.
גואמן פומה הציע כיוון חדש לממשל של פרו: "ממשלה טובה" שתלמד ממבנים חברתיים וכלכליים של האינקה, טכנולוגיה אירופית ותאולוגיה נוצרית, המותאמים לצרכים המעשיים של עמי האנדים. הוא כותב שממשלות ילידים התייחסו לנתיניהן הרבה יותר טוב מהספרדים ומתחנן בפני המלך פיליפה למנות אינדיאנים לתפקידים סמכותיים. אף על פי שהוא דוחה את השלטון הספרדי, הוא לא דוחה את המלך הספרדי. במהלך אותה תקופה, המלכים נתפסו בדרך כלל כצאצאים של אלוהים, וגואמן פומה, בהיותו קתולי אדוק, חלק כבוד רב למלך הספרדי. בכתיבתו, הוא לא רק רוצה להציע שינויים בחברה, אלא גם להציג עוולות כפי שהוא הבין אותן לידיעת המלך, שכנציג האל בוודאי לא היה מאפשר להן להתרחש אילו ידע.
כתב היד המקורי של הכרוניקה נשמר ב לפחות מאז תחילת שנות ה-60 של המאה ה-17, אם כי הוא הגיע לידיעת הציבור רק בשנת 1908, כאשר התגלה על ידי החוקר הגרמני ריכארד פיטשמן (Richard Pietschmann). לאחר פרויקטים רבים של פקסימיליה שהופסקו, הופקה מהדורת פקסימיליה שעברה ריטוש כבד בפריז ב-1936, על ידי. בשנת 1980, תמלול של הספר, המבוסס על ניתוח של כתב היד ולא על הפקסימיליה משנת 1936, פורסם על ידי ג'ון מורה ורולנה אדורנו (עם תרומות של חורחה אוריוסטה) בשם "פליפה גומאן פומה דה איילה, כרוניקה חדשה וממשל טוב" (Felipe Guaman Poma de Ayala, Nueva crónica y buen gobierno). פקסימיליה דיגיטלית באיכות גבוהה של כתב היד המקורי פורסמה באינטרנט בשנת 2001 על ידי הספרייה המלכותית הדנית, עם רולנה אדורנו כעורכת אקדמית.
הנזיר מרטין דה מורואה וגואמן פומה
חוקרים מהמאה העשרים העלו לעיתים קרובות השערות שיש קשר כלשהו בין הכרוניקה של גואמן פומה לבין "ההיסטוריה הכללית של פרו" (Historia general del Piru) של הנזיר (1616), בהנחה שגואמן פומה שימש כמודיע או שותף למורואה. ב-1967 השווה קונדארקו מוראלס (Condarco Morales) את הטקסטים והגיע למסקנה שגואמן פומה השתתף בספר שכתב מורואה. קשר ישיר בין גואמן פומה ומורואה אושר בשנים 2007–2008 על ידי פרויקט ב. החוקרים העיקריים של הפרויקט כללו את חואן דה אוסיו, תומאס קאמינס וברברה אנדרסון, בשיתוף פעולה של רולנה אדורנו ואיבן בוסרופ. לאחר השוואה בין שני כתבי היד הקיימים של "ההיסטוריה הכללית של פרו" (האחד בבעלות Getty והשני של אספן פרטי באירלנד), הוכיחו חוקרים אלה שהכרוניקה של מורואה כוללת איורים מאת גואמן פומה. הם הגיעו למסקנה שגואמן פומה היה אחד מצוות של סופרים ואמנים שעבדו עבור מורואה. בעוד שהפרויקט של מורואה החל מתישהו בשנות ה-80 של המאה ה-16, גואמן פומה היה מעורב רק כמאייר ורק מעט לפני 1600. ובכל זאת, תרומתו להיסטוריה הכללית של פרו משמעותית מאוד. ממצאים אלה היו הבסיס לתערוכה וסימפוזיון במרכז גטי באוקטובר 2008.
גואמן פומה תוקף במיוחד את מורואה בכרוניקה שלו, כולל תיאור כיצד הנזיר מכה ובועט באישה ילידית שישבה ליד נול. תמונה זו נקראת "הנזיר מרטין דה מורואה ממסדר הבתולה מריה הברוכה של החסד מתעלל בבני הקהילה שלו ולוקח את הצדק לידיו." לדברי רולנה אדורנו, "...כאשר הפך לסופר, לאחר שנת 1600, היה [גואמן פומה] ביקורתי מאוד על יצירה של מורואה שהוא אייר זמן קצר קודם לכן. גואמן פומה הרגיש דחף לכתוב את הדיווח שלו בניגוד למה שהוא הבין שהיא הפרספקטיבה המצומצמת של מורואה, בה הוא נתקל ב[כתב היד המקורי של "ההיסטוריה של פרו"].
גואמן פומה כתב על ההיסטוריה של הרי האנדים עד לתקופה שקדמה לאינקה. הוא גם הרחיב סקר ארוך וביקורתי מאוד על החברה הקולוניאלית, ייחודי בין כתבי יד אחרים של התקופה. הטווח האמנותי של גואמן פומה, שהוצג בכמעט 400 רישומיו, התבסס על הניסיון שצבר במהלך העבודה עם מורואה, אך הוא גם התפתח לכיוונים חדשים. הוא חשף נטייה פולמוסית וסאטירית חזקה שהוא כיוון נגד התעללויות קולוניאליות. "אף על פי שהעדויות מצביעות על כך שהם עבדו באופן עצמאי לאחר 1600, לא ניתן להפריד את המאמצים של מורואה וגואמן פומה, והכישרונות שלהם, בנפרד וביחד, הניבו שלוש עדויות בולטות לאינטראקציה בין סופר מיסיונר לסופר אמן יליד בתחילת התקופה הקולוניאלית בפרו.
שם
פירוש השם גואמן הוא "בז" או "Aguila" בתרגום לעברית וספרדית בהתאמה. בזמנו, לבז הייתה משמעות של ייצוג של "קיום עליון". אנשים שכונו עם התואר "בז" זכו להערכה הגבוהה ביותר בתרבות האינקה ובתרבויות שקדמו לה באזור. פירוש השם פוֹמה הוא "פוּמה" בקצ'ואה. בכתיבתו הוא חתם עם שמו בקצ'ואה בין שמו הספרדי פליפה, כפי שנטבל, לבין שם המשפחה של קונקיסטאדור ספרדי הקשור להיסטוריה המשפחתית שלו, לואיס אבלוס דה איילה (Luis Ávalos de Ayala). גומאן פומה כותב בספרו על הסמליות של כל שמותיו. נראה היה שהוא מחשיב את צורת שמו כהצהרה שזהותו כבן לעם הקצ'ואה נותרה לב שמו, אף שהוא מוקף בשמות ספרדיים.
אקס פארטה מרימן
פסק דין אקס פרטה מרימן (באנגלית: Ex parte Merryman; מראה מקום: 17 F. Cas. 144 (1861)) הוא פסק דין של בית המשפט העליון בארצות הברית בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית. התיק עסק בסמכותו של נשיא ארצות הברית להגביל את צו הביאס קורפוס, צו המעוגן בחוקת ארצות הברית, המחייב את רשויות המדינה לדון בהצדקת כליאתו של עציר. לפי החוקה, מוסמך הנשיא למנוע את קיומו של צו הביאס קורפוס רק במקרה של פלישה או מרד.
לאחר שהנשיא אברהם לינקולן החליט להגביל את הצו במהלך מלחמת האזרחים, קבע בית המשפט הפדרלי כי ההגבלה אינה חוקית והצו יחול. חרף זאת, החליט הנשיא לינקולן להתעלם מפסיקת בית המשפט, ומנע משפט מעצירים שנכלאו במסגרת המלחמה.
חשיבותו של פסק דין זה נובעת בעיקר מהחלטתו של לינקולן שלא לקיים את פסיקת בית המשפט – מהלך שיוחסה לו השפעה על ביצור מעמדו של נשיא ארצות הברית, בפרט בזמן מלחמה.
רקע
כאשר אדם נכלא בידי אחת מרשויות המדינה, רשאי בית המשפט להורות לאותה רשות להמציא עילה מוצדקת לכליאתו, כגון הגשת כתב אישום פלילי, או לשחררו. עיקרון זה, הקיים בדמוקרטיות רבות ברחבי העולם, נקרא הביאס קורפוס. זכות הגישה להביאס קורפוס מעוגנת בסעיף 9 של הפרק הראשון בחוקת ארצות הברית, אך הגנה זו מסויגת במפורש בשעה שהשהיית הזכות חיונית לשם הגנה על ביטחון הציבור במקרה של מרד או פלישה:
בראשית מלחמת האזרחים בשנת 1861 הייתה מדינת מרילנד בקו החזית בין מדינות הדרום, שביקשו לפרוש מהאיחוד בין מדינות ארצות הברית ולהקים קונפדרציה; לבין מדינות הצפון, שביקשו להגן על האיחוד. מחוז קולומביה, שבו שוכנת הבירה וושינגטון, גובל במדינת וירג'יניה מדרום, הנמנית עם מדינות הקונפדרציה, ובין מרילנד מצפון. אם הייתה מרילנד נופלת לידי מדינות הדרום, וושינגטון הייתה מתנתקת מהצפון, מה שעלול היה להכריע את המלחמה לטובת הדרום.
על מנת למנוע מצב זה החליט לינקולן להטיל על מרילנד ממשל צבאי, אשר במסגרתו הסמיך בין היתר את המפקד הצבאי באזור, או מי מטעמו, לבטל צווי הביאס קורפוס במידת הצורך.
פרשת מרימן
סגן ג'ון מרימן היה פעיל במדינת מרילנד לטובת מדינות הדרום, והיה מעורב בפעולות מרידה כגון חבלה בחוטי טלגרף וגשרי רכבת. במאי 1861 נכלא מרימן, באשמת בגידה וחברות בצבא אויב.
עורכי דינו של מרימן פנו לשופט רוג'ר טוני, שהיה אז נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ובו זמנית כיהן כשופט אזורי במדינתו מרילנד. כמה שנים קודם לכן כתב טוני את דעת הרוב בפסק הדין בעניין דרד סקוט, שקבע כי אפרו-אמריקנים בארצות הברית הם רכוש, אינם בעלי זכויות אזרח ואינם רשאים לתבוע את חירותם בבית המשפט. פסק דין זה היה שנוי במחלוקת עמוקה בארצות הברית, והיווה זרז משמעותי לפריצתה של מלחמת האזרחים.