cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנפת הדגל באיוו ג'ימה
הנפת הדגל השנייה
בזמן שגאגנון טיפס אל פסגת הר סוריבאצ'י, עלה לשם גם ג'ו רוזנטל, צלם סוכנות הידיעות Associated Press. כשהגיע לפסגה ראה קבוצה של נחתים העומדים מסביב לדגל הראשון ובידם דגל חדש וגדול יותר. רוזנטל הבין כי הם עומדים להניף דגל חדש על פסגת ההר. על כן, הוא התרחק אחורנית מרחק של כ-10 מטרים וערם מספר סלעים כדי להגביה את עצמו, פעולה שכמעט וגרמה לו לפספס את הצילום. הוא כיוון את מצלמתו לצמצם שבין f/8 ל-f/11 (תחנות הצמצם במצלמה נמדדות במספרי f) ולמהירות תריס של 1/400 השנייה. בו בזמן, ניסו סטרנק, הייז, סוסלי ובלוק ללא הצלחה לתקוע את המוט הכבד בקרקע הגעשית הקשה. על כן נחלצו לעזרתם גם רני גאגנון וג'ון בראדלי, ובמאמץ משותף של כל השישה הם השכילו לתקוע את המוט בקרקע ולהניף את הדגל על פסגת ההר. רוזנטל הצליח לתעד הנפה זו במצלמתו, אך הוא לא היה היחידי לעשות זאת. שני צלמים נוספים של חיל הנחתים, ויליאם ג'נאוסט ובוב קמפבל, הצליחו גם כן לתעד את ההנפה.
על הצילום של ההנפה אמר רוזנטל:
מבין ששת האנשים המצולמים, רק שלושה שרדו את הקרב - הייז, גאגנון ובראדלי. סטרנק נהרג שישה ימים לאחר הנפת הדגל, כנראה מפגז שנורה בשוגג ממשחתת אמריקנית; בלוק נהרג מפגיעת מרגמה שעות ספורות לאחר סטרנק; סוסלי נהרג מירי צלף יפני ב-21 במרץ, ימים ספורים לפני כיבוש איוו ג'ימה באופן סופי על ידי הכוחות האמריקנים.
פרסום התצלום
לאחר שירד מההר, שלח רוזנטל את סרט הצילום לפיתוח בגואם, ולאחר מכן למרכז המערכת של סוכנות AP בניו יורק. ב-25 בפברואר, יומיים בלבד לאחר הנפת הדגל, כבר הופיע התצלום על שערי העיתונים בארצות הברית.
התצלום זכה להצלחה מיידית. בימים שלאחר מכן הוא פורסם שוב ושוב, והצליח להרים את המורל של הציבור האמריקני, שב-1945 כבר היה מותש מהמלחמה. רוזנטל סיפר ש"מיליוני אמריקאים ראו את התצלום הזה, חמישה או שישה ימים לפני שאני בעצמי ראיתי אותו. כששמעתי על כך לראשונה, לא היה לי מושג מה הוא סימל בעבורם".
רוזנטל זכה למחמאות על התצלום מצלמים אחרים, כמו אדי אדמס, צלם סוכנות AP בעברו, שזכה בפרס פוליצר עבור התצלום "גנרל נגויין נגוק לואן מוציא להורג אסיר וייטקונג בסייגון". אדמס התייחס לתצלומו של רוזנטל ואמר עליו כי הוא "פשוט מושלם: המיקום, שפת הגוף ... אתה לא יכול לתכנן מראש דבר כזה, זה פשוט מושלם מדי".
מסע מלווה המלחמה
למימון ההוצאות העצומות של מלחמת העולם השנייה מכר הממשל הפדרלי של ארצות הברית איגרות מלחמה לציבור האמריקני. עד שנת 1945 התקיימו ברחבי ארצות הברית שישה מסעות פרסום לגיוס מלווה מלחמה. כל מסע היה אירוע ראוותני, ולרוב השתתפו בו גיבורי מלחמה וידוענים שונים. המשתתפים במסעות אלו נסעו ברחבי ארצות הברית והופיעו באצטדיונים בפני קהל רב.
כשפרנקלין דלאנו רוזוולט, נשיא ארצות הברית, ראה שהתצלום מתפרסם שוב ושוב בעיתונים, הוא הבין שהחיילים המצולמים בתצלום יוכלו לשמש כ"סמלים" במסע מלווה המלחמה הבא, בכך שיוצגו כגיבורים אמריקניים וישכנעו את הציבור לקנות איגרות מלווה. על כן הורה לגלות את זהותם של הנחתים בתצלום ולהחזירם בהקדם לארצות הברית, שכן ידע שההכנסות מהמסע מותנות בחזרתם של הנחתים בחיים. בתהליך הזיהוי של החיילים נפלו כמה טעויות, שחלקן התגלה רק לאחר סיום המסע.
איירה הייז, רני גאגנון וג'ון בראדלי הוחזרו לארצות הברית ויצאו למסע מלווה המלחמה השביעי (The 7th war bond drive). תצלומו של רוזנטל, בו הם מופיעים הופץ בכל רחבי ארצות הברית, והופיע על אלפי קירות של בתי קולנוע, בנקים, מפעלים ולוחות מודעות. בסך הכול הופץ התצלום על גבי 3.5 מיליון פוסטרים. מסע מלווה המלחמה השביעי הכניס לקופת המלחמה של ארצות הברית כ-26.3 מיליארד דולר, ומלבד שלושת החיילים השתתפו במסע גם ידוענים שונים כבוב הופ והמפרי בוגרט.
מורשת התצלום
לתצלום משמעות גדולה בקרב הציבור האמריקני על אף המחלוקות, ויש לו מורשת מכובדת. שני הדגלים אשר הונפו באותו היום באיוו ג'ימה מוצגים במוזיאון הלאומי של חיל הנחתים האמריקני. במקום גם מוצג הדגל השלישי שהונף לאחר שהשני ניזוק מהרוחות על פסגת ההר. אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ליד וושינגטון הבירה, שהוקמה בשנת 1954 מבוססת על תצלום זה.
ביולי 1945 הוציא משרד הדואר האמריקני בול דואר עליו מודפס התצלום. הבול זכה להצלחה גדולה ולמעלה מ-137 מיליון יחידות שלו נמכרו. ב-1995 יצא בול נוסף, כאחד מ-10 בולים שהיו חלק מפרויקט היובל למלחמת העולם השנייה.
בשנת 1949 יצא הסרט "חולות איוו ג'ימה" בכיכובו של ג'ון ויין, ובו מופיעים איירה הייז, רני גאגנון וג'ון בראדלי, שלושה מהחיילים שהניפו את הדגל בצילומו של רוזנטל. בשנת 2006 יצא סרטו של קלינט איסטווד, "גיבורי הדגל", המבוסס על ספרו של ג'יימס בראדלי, בנו של ג'ון בראדלי. הסרט מציג את שתי הנפות הדגל ואת מסע מלווה המלחמה אליו יצאו הייז, גאגנון ובראדלי.
מבין ששת החיילים שבתצלום, זכה איירה הייז למספר האזכורים הרב ביותר בתרבות הפופולרית. הייז, נחת אינדיאני בן שבט הפימה, שקע במרוצת השנים בדיכאונות ובאלכוהוליזם. חייו הטראגיים עובדו לסרט הקולנוע "The Outsider", בכיכובו של טוני קרטיס, ולשיר קאנטרי פופולרי, "הבלדה על איירה הייז" (The Ballad of Ira Hayes), שבוצע, בין היתר, על ידי ג'וני קאש ובוב דילן.
בשנת 2005 הוטבע דולר עשוי כסף שעליו מתנוסס התצלום, לציון 230 שנות קיומו של חיל הנחתים האמריקני.
השפעה והקבלה
תצלומים רבים הושפעו במידה זו או אחרת מתצלומו של רוזנטל, ורבים אחרים מושווים אליו. ההשוואה מתבצעת בשני מישורים עיקריים – חזות התצלום והשפעתו.
ב-2 במאי 1945 צילם הצלם הסובייטי-יהודי יבגני חאלדיי קבוצת חיילים המניפים את דגל ברית המועצות מעל לבניין הרייכסטאג בברלין, בתמונה שנודעה בשם "הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג". כפי שהתברר מאוחר יותר, לא רק שחאלדיי ביקש מהחיילים להניף את הדגל, אלא גם שזו הייתה ההנפה השנייה שלו. ההנפה הראשונה ב-30 באפריל כלל לא צולמה, ולכן הונף הדגל בשנית כעבור יומיים. כמו כן עבר התצלום תהליך של ריטוש משום שעל אמת-היד של החייל מניף הדגל נראו שני שעונים שנלקחו כפי הנראה כשלל. מאוחר יותר התברר כי חאלדיי התקנא בהילה לה זכה תצלומו של רוזנטל ועל כן סחב את הדגל עמו כדי שגם לצד הסובייטי יהיה תצלום ניצחון כזה.
תצלום הנפת הדגל בגראונד זירו מציג שלושה כבאים המניפים את דגל ארצות הברית על הריסות מגדלי התאומים לאחר פיגועי 11 בספטמבר. תצלום זה שצולם על ידי תומאס פרנקלין מושווה לעיתים קרובות לתצלומו של רוזנטל, על אף שהקשר ביניהם הוא מקרי ופרנקלין ככל הנראה לא ביים את התצלום. פרנקלין סיפר שמיד עם צילום ההנפה הבחין בדמיון בינה לבין תצלומו של רוזנטל. הקבלה נוספת בין הנפת הדגל באיוו ג'ימה לבין זו בגראונד זירו היא בהשפעת התצלום. כמו תצלומו של רוזנטל, גם תצלום זה שימש מקור השראה ועידוד לציבור האמריקאי שנפגע קשות מהפיגועים, והפך מאז לאייקון. בנוסף, לפני הדפסת התצלום על בול, נפגשו תומאס פרנקלין ושלושת הכבאים עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש בפגישה דומה לזו שהתקיימה בין רוזוולט לבין הייז, גאגנון ובראדלי כ-60 שנה קודם לכן.
גם בתצלום הישראלי של הנפת דגל הדיו יש מוטיבים דומים לאלו של הנפת הדגל באיוו ג'ימה. הדגל הישראלי הונף עם סיומו של מבצע עובדה, והתצלום שמתעד את החיילים המניפים אותו נחרת בזיכרון הקולקטיבי הישראלי והפך לאחד מהתצלומים המייצגים של מלחמת העצמאות.
קרב אלעשה
קרב אלעשה היה הקרב השמיני במרד החשמונאים והתרחש באפריל 160 לפנה"ס בין כוחות החשמונאים לכוחות סלאוקיים באזור רמאללה. בקרב נחלו החשמונאים תבוסה קשה ומצביאם יהודה המכבי נהרג. אף על פי כן, המשיכו אחיו של יהודה, יונתן ושמעון, להנהיג את המורדים, לשמור על בניין הכוח הצבאי ולשנות אופי המרד ללוחמת גרילה ממדבר יהודה. על אף רדיפותיו העיקשות של מפקד הצבא הסלאוקי בקכידס, מעמדם של החשמונאים רק הלך והתעצם, ותוך עשר שנים מונה יונתן למושל, עד שבשנת 142 לפנה"ס הצליחו החשמונאים להשיג עצמאות ליהודה.
רקע
לאחר ניצחון יהודה בקרב חדשה, עבר השלטון בכל ארץ יהודה למעט מצודת החקרא לידי החשמונאים. יהודה המכבי עשה מבית ומחוץ לבסס את שלטונו. בין היתר הצליח לכרות ברית עם רומא, שכללה עזרה הדדית במקרה של מלחמה. אף שההסכם היה פורמלי ולא הבטיח התערבות צבאית, בממלכה הסלאוקית היה בו להדליק נורת אזהרה בעניין כוונותיה של רומא לגבי יהודה. בתחילת שנת 160 לפנה"ס השתלט דמטריוס הראשון על ההתמרדות של טימארכוס בבבל, ונפנה "לעשות סדר" ביהודה. כעבור כחצי שנה בניסן 160 לפנה"ס בקכידס שאליו נתלווה אלקימוס הכוהן הגדול, הגיע ליהודה כשהוא נחוש לדכא את המרד. על פי משה דוד הר "זו הייתה אמורה להיות מלחמה ללא פשרות, שמכוונת הייתה למחוץ את צבא יהודה".
פיקוד
מפקד הצבא הסלאוקי היה בקכידס - "מושל בעבר הנהר", בקכידס באותה עת שימש בתפקיד בכיר שטבעו מעט מעורפל, ונתון במחלוקת אצל החוקרים. אחת ההשערות בעניין שהוא שימש כמושל כללי של המחוזות שממערב לפרת.
למפקד זה היה כבר ניסיון קודם בשטח ארץ ישראל ויהודה בפרט, ולמעשה במסע הקודם שלו, כאשר עלה בכוחות רבים לאזור ואף שיצא לפעולת עונשין באזור גופנא, נרתע יהודה מלהתעמת איתו, עקב הניסיון המר בקרב בשטח פתוח שהיה בקרב בית זכריה, וגם כנראה בשל יכולת המצביאות הטובה של בקכידס, כפי שבאה לידי ביטוי הלכה למעשה במספר רב של קרבות שניהל.
צבאות
על פי מקבים א', מנה הצבא הסלווקי עשרים אלף לוחמים רגליים ואלפיים פרשים סלאוקיים, מספר שהחוקרים מקבלים כמדויק, עקב דיכוי מרד טימארכוס, היו הסלווקים מסוגלים להפנות חלק ניכר מגייסותיהם ליהודה. הרכב הצבא לא מפורט, אך בתיאור הקרב מוזכרים פלנגיטים, פרשים וחיילים קלי חימוש (קשתים וקלעים), ולפי הערכתו של בר כוכבא סביר שהיו גם חיילים בינוניים.
בקרב השתתפו, על פי מקבים א', 800 חיילים יהודיים בפיקוד יהודה המכבי, מספר שהחוקרים מתייחסים אליו בפקפוק רב. על פי המחקרים הכוח החשמונאי מנה לפחות כ-3,000 חיילים, שזו המסגרת המקובלת אצלם. קנאל מוסיף כי ליהודה המכבי היה גרעין של צבא מקצועי שנתחשל בקרבות שנמשכו כבר כשבע שנים, ואף כי לא היו יחידות פלנקס הוא היה מאומן להילחם כנגד צבא סורי בשטח פתוח. בר כוכבא טוען כי ניתוח הקרב מוכיח כי היו לחשמונאים פרשים, ואף כוחות בינוניים אם לא כוחות פלנקס כבדים. "בזירת קרב דוגמת זו של אלעשה, לא היה כל סיכוי לחיל רגלי קל להתמודד בכוחות עצמו פרק זמן ממושך נגד מערך גדול של פאלאנקס".
לפי מקבים א' בטרם הקרב היו עם יהודה כשלושת אלפי לוחמים, אך כששמעו וראו את גודל הצבא הסלאוקי, חששו רבים מחייליו מעימות ונמלטו, וכך נשאר הוא עם פחות מאלף חיילים. גם אבי יונה וחוקרים נוספים טוענים כי הסיפור על העריקה ההמונית בא להצדיק את תבוסתו של יהודה המכבי, ולא ייתכן לנוכח תיאור הקרב בספר מקבים, שזה היה סדר הכוחות של הצבא החשמונאי, ו"שקומץ קטן נלחם בצבא שלם".
שדה הקרב
הצבא הסלאוקי הגיע ליהודה ממזרח ב"דרך הגלגל" ונכנס לאזור בנימין כשהוא הצפין ליד הר בעל חצור, ומשם הדרים וחנה בבארה (31.91084°N, 35.21604°W), (אל בירה של היום ע"פ איבל). ואילו יהודה חנה דרומית-מערבית לו באלעשה, שזוהתה על ידי איבל עם חירבת אל-עשי (31.8976°N, 35.20547°W בגובה 863 מטר מעל פני הים), השוכנת במבואותיה הדרומיים של רמאללה, במרחק של כקילומטר וחצי בלבד ממקום חנייתו של הכוח הסלווקי.
השטח שבו נערך הקרב הוא רמה מתונה, באזור שעליהן משתרעות הערים רמאללה ואל בירה ובעמק שלמרגלות אלעשה. על פי בר כוכבא, האזור שהיה נוח ללחימה עבור הכוח הסלווקי נכפה על יהודה בשל שיקולים פוליטיים פנימיים. אף כי בקרבות עם ניקנור צברו המורדים ניסיון בלוחמה חזיתית בשטח רמתי מישורי מובהק, בקרב זה היה יתרון בולט לכוח הסלאוקי במספר הרגליים הכבדים והפרשים. אך בקכידס הילך טרור על האוכלוסייה הכפרית מצפון לירושלים ויהודה מנהיג המרד לא יכול היה לעמוד מנגד, והעדיף לא להשתמט מהקרב כפי שעשה במסעו הקודם של בקכידס. אבי יונה מתאר שיהודה חוזר על התכסיס שהצליח בקרב חדשה כנגד ניקנור: העמדת מחנהו בין הצבא הסורי לבין ירושלים, כדי למנוע מנוסה של לוחמים סלאוקים לירושלים, במקרה של תבוסת האויב.
ההיסטוריון אריה יצחקי חולק על זיהוי שדה הקרב באזור רמאללה. לפי גרסתו, הקרב נערך כ-20 ק"מ דרומה משם בח'ירבת אלעוש (שהיא אלעשה המקראית) ליד מבשרת ירושלים של ימינו והסתיים בהר עוזה, שהוא ההר הנמצא מצפון למבשרת, כיום הר אחירם. על הר זה נמצא קבר שייח' עבד אל עזיז (קבר עוזה הכהן). זהו אזור הררי ומבותר שבו כוח קטן יכול להילחם מול פלנקס גדול.
מהלך הקרב
השכם בבוקר הכוח הסלווקי יצא מהמחנה ונערך באופן הידוע למערכים ההלניסטיים (שלב ראשון). במרכז הזירה שני כוחות פלנקס, כוחות הפרשים מוקמו באגפיו, והקלעים והקשתים הוצבו לפני הכוחות כולם. בקכידס המפקד העליון התמקם ב"קרן הימנית", דהיינו באגף הימני של הפרשים, שהיה נהוג להיות חזק יותר, ובצבא הסלווקי הוא היה מורכב מפרשי המשמר המלכותי. כמקובל בקרבות הללו המצביא נהג להילחם ולפקד אישית ולהילחם מקרוב בכוח הפרשים החזק. כך יכול היה לפקד מקרוב, לתמרן במהירות, וגם להיות מוגן על ידי לוחמים מובחרים.
על פי בר כוכבא הפלנקס הסלווקי שהתפרס לשטח של כ-500 מטר לכל היותר, בשל תנאי השטח המגבילים. והיה מסוגל לנוע בשטח הרמתי המתון בקלות. בתחילה נפתחה המערכה בהתמודדות בין לוחמי חיל הרגלים הקל - הקלעים והקשתים, בין שני הצבאות. בצבא הסלווקי היוו הכוחות הקלים לא פחות מרבע מכלל הכוח. בסיום ירי הקלעים הסתערו שני גושים של פלנקס סלאוקי (כנראה שתי סטראטגיות בנות 4,000 איש כל אחד, שרוחב כל אחת מהן הוא כ-232 מטר) על חיל הרגלים היהודי אשר במרכז, שהיו ככל הנראה אף הם כוחות פלנקס. לפי תנאי הקרב.
בשלב זה (השלב השני) לאחר שיהודה נוכח כי בקכידס נמצא מולו. האגף השמאלי של צבא החשמונאים, בו היה יהודה, שתוגבר על ידי "כל אמיצי הלב" הסתער על פרשי האגף הימני הסלווקים. מטרתו של יהודה הייתה, כנראה, לנסות להרוג את בקכידס עצמו, ולגרום בכך פגיעה מורלית לאנשיו, ולנסות בכך לסיים את המערכה. יהודה באגף השמאלי היהודי הצליח להתגבר על האגף הימני של צבא בקכידס, והניסו, ורדף אחריו. בין אם הייתה זו טקטיקה מכוונת מצד בקכידס במטרה ללכוד את יהודה, או הצלחה קרבית של יהודה,, המרדף הממושך התנהל אחרי בקכידס ופרשיו עד "אשדות ההר" שמזוהה עם הר בעל חצור.
אולם בינתיים (שלב שלישי) לא עמד האגף היהודי הימני במערכה למול חיילי הסלווקים באגף השמאלי ולוחמיו נגפו ונסו. הסלווקים באגף השמאלי לא רדפו אחרי היהודים הנסים, אלא באו לעזרת אנשיהם הנסוגים שבאגף השני בתנועת מלקחיים, ובינתיים בקכידס ואנשיו הנסוגים מפני יהודה חזרו בחזרה, כך ששני האגפים הסלווקים כיתרו מלפנים ומאחור את כוחות החשמונאים שבהם היה יהודה, עד ש"כבדה עליהם המלחמה" והם נכנסו למצב נואש, בשל הכוחות העדיפים והם ניגפו. על פי מקבים א' הקרב כולו ניטש "מהבוקר ועד הערב", וגם אם נניח שמדובר רק בביטוי, עדיין מדובר במערכה שניטשה שעות רבות. מה שמורה על כך שגרסת ספר מקבים א' על מספרם הזעום של המקבים איננה סבירה.
על פי ספר מקבים א' נהרגו רבים משני הצדדים. יהודה נהרג על פי אבי יונה, לא הרחק מבית חורון עילית, ועל פי בר כוכבא באזור בעל חצור. לאחר הקרב או במהלכו איתרו יונתן ושמעון אחיו של יהודה את גופתו, והצליחו לחלץ אותו באופן כזה או אחר, וקברו אותו בקבר אבותיו במודיעים. יונתן הוופסי, אחיו, לקח על עצמו את הנהגת המרד כשלצידו עומד אחיו הבכור - שמעון התרסי.
תוצאות הקרב
קרב זה השיב לממלכה הסלאוקית למשך מספר שנים את השליטה במרכזי האוכלוסייה הגדולים ביהודה, המורדים לא יכלו להחזיק במעוזם שבהרי גופנה, והתארגנו במדבר תקוע ועברו למלחמת גרילה.
בעקבות פעולת התגמול של יונתן ושמעון כלפי תושבי מידבא, שאנשיהם רצחו את יהוחנן אחיהם, בקכידס ניצל שעת כושר זו, ויצא להילחם במורדים ולנסות להשמידם (157 לפנה"ס). צבאו ניסה ללכוד את המורדים בשובם מעבר הירדן כאשר הוא לוחץ אותם ממזרח לעבר נהר הירדן וצפון ים המלח. אחרי התקפת נגד מצד המורדים, שגרמה לצבאו לאבדות קשות, נמלטו המורדים חזרה למדבר יהודה, ובקכידס חזר לירושלים בידיים ריקות. כדי להבטיח את שלטונו בקכידס החל בהקמת קו ביצורים במבואות ירושלים, שהגנו עליה מכל כיוון: בית אל בצפון, בית חורון בצפון-מערב, אמאוס ממערב, תמנה מדרום-מערב, תקוע מדרום-מזרח, יריחו ממזרח, ופרתנון מצפון-מזרח.
לאחר הפוגה של שנתיים בקכידס שיצא לאנטיוכיה חזר בראש צבא חזק ללכוד את המורדים שחזרו למודיעים בעת העדרו. בעקבות רדיפתו הם ברחו ממודיעין ושיקמו את בית בצי באזור ספר המדבר, התיישבו בה ואף ביצרוה. בקכידס ניסה לצור על היישוב, אך יונתן הטרידו מבחוץ, וצירף אליו שבטים נודדים, ואף אחיו שמעון הצליח לצאת מהעיר ולשרוף את מכונות המצור. כישלון זה הניע את בקכידס להסכים למשא ומתן עם יונתן, שמהלכו קיבל יונתן רשות להתיישב במכמש הסמוכה לירושלים, אף כי בירושלים עוד נותר חיל מצב סלאוקי (155 לפנה"ס). תקופה לאחר מכן, לאחר צאת הצבא הסלוקי מיהודה, הרחיב יונתן שלטונו על רוב ארץ יהודה. בשנת 152 לפנה"ס עימותים פנימיים בממלכה הסלאוקית הביאו את המלך דמטריוס הראשון לפנות ליונתן בבקשת עזרה, תמורתה קיבל אישור להיכנס עם צבאו לירושלים, ואף לגייס צבא ולייצר נשק, ואף להיות מושל ארץ יהודה ועבר הירדן. בכך למעשה התבטלו סופית כל הישגי הסלאוקים והמתייוונים מקרב אלעשה. שנתיים לאחר מכן בשנת 150 לפנה"ס קיבל יונתן את התואר סטרטגוס ומרידרכס של יהודה מידי מלך סוריה.
מקורות
תיאור הקרב הנוכחי קיים רק בספר מקבים א', שמצטיין בדיוק רב, תוך שבאופן ברור מאליו הוא מתמקד ביהודה המכבי שזהו הקרב האחרון שלו. הוא גם צריך להסביר איך המצביא היהודי הובס ונפל בקרב, ולכן הוא ממעיט מאוד מסדר הכוחות שלו, באופן שהופך להיות לא סביר לחלוטין. לעומתו יוספוס ב"קדמוניות היהודים" מסתמך באופן בלבדי על ספר מקבים א', תוך שהוא משבש כמה וכמה דברים.
יצחק שדה
שנותיו המוקדמות ברוסיה
יצחק שדה נולד בעיר לובלין (אז בתחומי האימפריה הרוסית, אחר כך בפולין) בשם יצחק לנדוברג. אמו, רבקה, הייתה בתו של הרב שניאור זלמן פרדקין, רבה של לובלין. בצעירותו למד אצל ר' הלל צייטלין, וכשגדל, לחם בשורות צבא האימפריה הרוסית. בזמן מלחמת העולם הראשונה זכה לעיטור על אומץ לבו, קודם עד רמת מפקד פלוגה.
ב־1917 הצטרף למפלגה הסוציאל-רבולוציונרית והכיר את יוסף טרומפלדור. ב־1918 החל ללמוד בפקולטה להיסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת טווריה בסימפרופול, אולם לאחר זמן קצר עזב את הלימודים והצטרף לצבא האדום, שלחם במלחמת האזרחים הרוסית. ב-1919 ארגן עלייה של "החלוץ" מחצי האי קרים. ב־1920 התאכזב מהאכזריות הקיצונית של לוחמי הצבא האדום ועבר צד – לצבא הלבן של פיוטר וראנגל. אולם גם שם לא מצא את מקומו בגלל האנטישמיות של המונרכיסטים הרוסים. כששמע על מותו של טרומפלדור בקרב תל חי, החליט לעזוב את רוסיה ולעלות לארץ ישראל.
בארץ ישראל
בארץ ישראל היה שדה בין מייסדי "גדוד העבודה", וב-25 באוגוסט 1920 נבחר ל"ראש הגדוד". הוא הצטרף לארגון ההגנה וב-13 במרץ 1921 נבחר במועצת ההסתדרות כחבר "ועד ההגנה". בספטמבר אותה שנה פיקד על קורס המפקדים הראשון של הארגון שנערך בכפר גלעדי. ב-2 בנובמבר 1921 השתתף בהגנת ירושלים ונעשה מפקד "החורבה" בעיר העתיקה. לאחר מכן עסק מטעם גדוד העבודה בעבודות אבן בירושלים.
הוא היה בעל כושר גופני גבוה והיה מהמייסדים של אגודת הספורט "הפועל", במסגרת הסתדרות העובדים. על אף שעמד בראש "גדוד העבודה", לא היה יכול למנוע את פירוקו עקב חילוקי הדעות והקשיים שהתעוררו בחיי הקומונה. גדוד העבודה התפרק בשנת 1926, בגלל ויכוחים אידאולוגיים על האפשרות למזג ציונות וסוציאליזם. לאחר מכן עבד שדה זמן מה בעבודות אבן בתחנת החשמל של פנחס רוטנברג בנהריים, ב-1929 היה מנהל מחצבה בעתלית. עם פרוץ מאורעות תרפ"ט השתתף בהגנת העיר חיפה.
בעת המרד הערבי הגדול (1936–1938) התגלה כמפקד בולט וייחודי ברמתו. ביולי 1936 הקים בירושלים את "הנודדת", פלוגה שיצאה לפגוש את האויב בבסיסיו, והנהיג את טקטיקת ה"יציאה מן הגדר", העברת מאבק ההגנה אל כפרי האויב. בשלהי 1936 פיקד על העלייה למחצבות מגדל צדק וביסס שם בלב הסביבה הערבית העוינת את שליטת היישוב היהודי. בקיץ 1937 הקים את פלוגות השדה (הפו"ש) ופיקד על הפלוגות המיוחדות (פו"ם) שיצאו לפעילויות אלו. ב-21 במרץ 1938 פיקד על העלייה לחניתה. היה קצין הגדנ"ע הארצי הראשון של ההגנה (1941).
בעת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, הוטל עליו להקים את פלוגות המחץ – הפלמ"ח ולהיות מפקדו הראשון. הוביל את הפלמ"ח מיחידה קטנה לכוח צבאי מוביל של "ההגנה". תכנן ב-1942 תוכנית הגנה כוללת ליישוב במקרה של פלישת גרמניה הנאצית בשם "מצדה על הכרמל". בשנת 1945 קודם לתפקיד רמטכ"ל בפועל של "ההגנה" האחראי על כל פעולות הלחימה של הארגון. באותה שנה גם הנהיג את תנועת המרי העברי יחד עם חברי האצ"ל והלח"י נגד הבריטים.
במסגרת מדיניות שיתוף היישוב העברי עם הבריטים בתחילת מלחמת העולם השנייה הוטל על יצחק שדה מימוש הצד הצבאי של השיתוף כאשר התיאום המדיני נעשה על ידי דוד הכהן. השיתוף בפועל נעשה מול יחידת המודיעין המיוחדת Special Operation Executive (SOE). במסגרת זו שדה היה אחראי על קורס כ"ג יורדי הסירה מטעם ההגנה. הוא ליווה את האימונים של קורס הכ"ג והוא גם תכנן יחד עם קצינים של הSOE את פעולת הקומנדו הימי לחבלה בבית הזיקוק בטריפולי בלבנון. מונדק פסטרנק, שמונה על ידי יצחק שדה להיות מפקד הפעולה, פקפק בסיכויים להצלחת הפעולה והתנה את צאתו לפעולה במתן פקודה בכתב משדה. שדה סירב לתת פקודה בכתב והציע את עצמו לפקד על הפעולה, ולאחר שהצעתו לא התקבלה על ידי פיקוד ההגנה הוטל הפיקוד על צבי ספקטור.
בקונגרס הציוני בבזל, בסוף 1946 קיבל בן-גוריון בנוסף לתפקידיו האחרים את תפקיד "הממונה על תיק הביטחון" ונכנס במהרה ללמוד אותו. הוא גילה להפתעתו כי לרמ"א (ראש המפקדה הארצית של ההגנה), זאב פיינשטיין, אין הסמכות והיכולת של קודמו משה סנה, וכי יצחק שדה מתעניין יותר במבצעים ובפעולות של יחידים בפלמ"ח ולא בנוי לדעתו לראייה אסטרטגית וארגונית. הוא גם נטר לשדה טינה לאחר ששדה התנגד להפסקת המאבק בבריטים והתמקדות בפתרון מדיני. ב-1946 כתב שדה בביטאון "עוז" של התנועה לאחדות העבודה כי. בן-גוריון ראה בכך קריאת תיגר שאין להתעלם ממנה. הוא מינה את ישראל גלילי לרמ"א ולחץ על יעקב דורי לחזור משליחותו בארצות הברית ולקבל שוב את תפקיד הרמטכ"ל. ביוני 1947 נכנס דורי לתפקיד הרמטכ"ל ושדה נשאר ללא תפקיד.
במלחמת העצמאות
עם הקמת חטיבות החי"ש היה שדה מועמד לקבל את הפיקוד על חטיבת גבעתי אולם בן-גוריון התנגד לכך בחריפות. גלילי איים בהתפטרות אם שדה לא יקבל את התפקיד אולם המשבר הסתיים עם הודעת שדה על הסרת מועמדותו. במקומו מונה יהושע גלוברמן שנהרג כעבור שבוע ובמקומו מונה שמעון אבידן.
שדה מונה ל"יועץ צבאי לבן-גוריון" – תפקיד ללא סמכויות, ולתפקיד מפקד שמ"ש, שירות המשוריינים של ההגנה שעסק בשריון משאיות ואוטובוסים לצורכי השיירות.
באפריל 1948 נקרא שדה לפקד על הגנת קיבוץ משמר העמק. צבא קאוקג'י כיתר את הקיבוץ, במטרה לשלוט על הכביש לחיפה ולבתר את צפון הארץ. בקרב איגוף מאחור, תקף שדה את הכוחות הצרים והניסם צפונה.
ב-19 באפריל 1948 מונה לפקד על מבצע יבוסי, שנועד להשתלט על אזור ירושלים, ובו הועמדו תחת פיקודו של שדה חטיבת הראל בפיקודו של יצחק רבין וחטיבת עציוני בפיקודו של דוד שאלתיאל. ב-27 באפריל פורק מטה "יבוסי", עקב דלות ההישגים במבצע והחיכוכים בין מפקדיו, ושדה עזב את ירושלים.
בעת הקמת צה"ל קיבל דרגת אלוף, יזם את הקמת חטיבת השריון הראשונה של צה"ל – חטיבה 8 ופיקד עליה. החטיבה לקחה חלק חשוב במבצע דני (יולי 1948) בו נכבשו לוד ורמלה. בסוף שנת 1948 שרת בגזרה הדרומית תחת פיקודו של יגאל אלון, שהיה חניכו וסגנו בפלמ"ח. ב-21 באוקטובר 1948, במהלך מבצע יואב, השתתף בכיבוש באר שבע. ב-9 בנובמבר 1948, לאחר שבעה ניסיונות כושלים לכיבוש בלילה של משטרת עיראק סווידאן, שכונתה המפלצת על הגבעה ואיימה על קיבוץ נגבה, פקד שדה על הניסיון השמיני והמוצלח לכיבוש יום. כוחותיו נטלו חלק במבצע אסף ובמבצע חורב, במהלכו כבש ב-27 בדצמבר 1948 את עוג'ה אל-חפיר (ניצנה) והמשיך לתוך סיני. בסוף מלחמת העצמאות וביסוס צה"ל כצבא היחיד של מדינת ישראל, פרש יצחק שדה מהשירות הצבאי. יש הטוענים שפרש מצה"ל מכוח האילוץ, עקב יחסיו המעורערים עם דוד בן-גוריון וזיהויו כאיש מפ"ם ומזדהה עם ברית המועצות.
בנוסף להיותו איש צבא ומצביא ידוע שם, שהנחיל שיטות אימון וטקטיקות לחימה ל"הגנה" ולצה"ל, נודע שדה כאיש חינוך בעל השפעה רבה על הנוער הארצישראלי של תקופת היישוב, במיוחד על לוחמי הפלמ"ח הצעירים, אותם חינך לאידיאלים של ציונות, שיתוף ורעות. זאב שיף ואיתן הבר כתבו עליו ב"לקסיקון לביטחון ישראל":
אחרית ימיו
לאחר שחרורו מצה"ל עבר לפעילות פוליטית ונבחר כחבר מועצת עיריית תל אביב מטעם מפ"ם. הוא התגורר ב"בית יצחק שדה" ביפו, ועסק בכתיבה. הבית שימש בעבר קצינים בריטיים והוענק לו בתום מלחמת העצמאות. זה היה בית הקבע הראשון שלו לאחר שנים ארוכות שבהן חי בגדוד העבודה, נדד עם משפחתו לתל אביב ולקיבוץ נען או חי במחתרת. התגורר בבית שלוש שנים בלבד עד פטירתו. במהלך תקופה זו, אירח את מנהיגי המדינה, אנשי צבא, משוררים ואנשי רוח.
כתב סיפורים קצרים, מאמרים רבים ומחזות. כתביו הרבים לוקטו והוצאו לאור בארבעה כרכים (ראה ספרים שכתב, למטה). בין ספריו: "מסביב למדורה" (1946) המכיל קטעים מכתביו, "הפנקס פתוח" (1952) הכולל סיפורים מתקופת ילדותו ונעוריו בלובלין ומחזה בשם "לוחמים". בשנות השלושים והארבעים נהג לחתום את רשימותיו ומאמריו בכינוי י. נודד.
יצחק שדה נפטר ב-20 באוגוסט 1952, ונקבר למחרת בטקס צבאי בקיבוץ גבעת ברנר. בהלווייתו שיצאה מתל אביב לגבעת ברנר השתתפו כל ראשי צה"ל וקהל של אלפים רבים. הוא נקבר לצד אשתו השלישית, מרגוט, שנפטרה שנה לפניו ממחלת הסרטן. על מצבתו נכתב: חוצב, אמן ורע, מצביא - חלוץ, בהתגוננות, במאבק ובשחרור. בחזית הקבר נמצא סמל הפלמ"ח. השאיר אחריו שתי בנות ובן: איזה דפני (נפטרה 17 בספטמבר 2015), רבקה ספרים (ריבושה) (נפטרה 2005), ויורם שדה (נפטר 6 במרץ 2021).
הנצחה
על שמו של שדה נקראים שלושה יישובים בארץ: הקיבוצים משאבי שדה וניר יצחק בנגב והמושב שדה יצחק בשרון; מחלף אלוף שדה; ובערים רבות בארץ נקראו רחובות על שמו, ובהם רחוב יצחק שדה בתל אביב. המשורר חיים גורי, גם הוא מיוצאי הפלמ"ח, כתב עליו את השירים "הזקן רק ייתן פקודה" ו"בלדה ליצחק שדה" ("חבר בגדוד העבודה"), אותו ביצעה להקת הנח"ל ללחן של יאיר רוזנבלום.
ביתו, הנמצא ברחוב זיכרון קדושים 3 ביפו, בגבול שבין יפו לבין בת-ים משמר מוצגים מקוריים מימי הפלמ"ח ומלחמת העצמאות. בנו, יורם שדה וכלתו, הצליחו לשמר את הבית במשך כל השנים כפי שהיה, על פשטותו ועל הגן שטיפח. ביתו של שדה פתוח למבקרים וניתן לבקר בו בתיאום מראש.
מדי שנה, החל מ-1952, בראשית האביב, נערכת הקפת התבור לזכרו של האלוף שדה. מאז 2016 שונה שמה ל-מרוץ התבור, מסלולה מוסיף לכלול טיפוס תלול במעלה ההר, אך חדל לכלול הקפה מלאה של ההר.
הפרס לספרות צבאית על שמו
לזכרו של שדה הוקמה עמותה המעניקה את "הפרס לספרות צבאית ע"ש האלוף יצחק שדה ז"ל". הפרס מוענק משנת 1972. זהו פרס שנתי, בעל ערך כספי, המוענק ליצירה מקורית ישראלית (ספר, סרט או מחזה) באחד מן התחומים:
לקריאה נוספת, ספרים שנכתבו אודותיו
מאמרים שנכתבו עליו
חואן אנטוניו פיצי
פיצי שיחק לאורך רוב הקריירה בספרד, והצליח במיוחד בקבוצת טנריפה, לה עזר להתבסס בליגה הבכירה, וכן שיחק בין היתר במדי ברצלונה וולנסיה. פיצי ייצג כמתאזרח את נבחרת ספרד ביורו 1996 ובמונדיאל 1998. לאחר פרישתו, המשיך לקריירת אימון.
קריירת משחק
פיצי החל את דרכו בקבוצה הבוגרת בשנת 1988. הוא החל לתפוס מקום של קבע. עונת השיא שלו בקבוצה הייתה, בה כבש 15 שערים בעונה הסדירה, ועוד שני שערים בשני משחקים מול אינדפנדיינטה בפלייאוף ההעפלה לגביע ליברטדורס. בסך הכל, עם 17 שערים ב-33 הופעות, סייע פיצי לקבוצתו לסיים במקום הרביעי בטבלה.
לאחר העונה המוצלחת ברוסאריו, עבר פיצי לעונה אחת בדפורטיבו טולוקה מליגת העל המקסיקנית. למרות עונה קבוצתית מאכזבת בה לא הצליחה הקבוצה להעפיל לפלייאוף, הצליח פיצי להתבלט באופן אישי. הוא כבש 12 שערי ליגה, ובסיום העונה נמכר לטנריפה מהליגה הספרדית, אותה אימן אז בן ארצו חורחה סולארי. טנריפה עברה עונה מרובת קשיים, במהלכה הוחלף סולארי בחורחה ולדאנו למרות זאת, פיצי היה לשחקן הרכב קבוע, שמר על יכולת יציבה וכבש 15 שערי ליגה, יותר מכל שחקן אחר בקבוצתו. עונה אחר כך, תחת ולדאנו, שמר פיצי על מאזן זהה לעונת הבכורה שלו - 15 שערי ליגה ב-34 משחקים - אך בניגוד לעונה הקודמת הקבוצה הפגינה יכולת נפלאה וסיימה במקום החמישי, שהוביל למקום בגביע אופ"א.
לקראת עונת, עבר פיצי לקבוצת ולנסיה של המאמן חוס הידינק. אמנם, באותה עונה הגיע לקבוצה גם החלוץ הבכיר פרדראג מיאטוביץ', ובעקבות כך ובעקבות פציעות שספג במהלך העונה, פיצי היה לחלוץ שלישי בלבד בקבוצה. הוא רשם 19 הופעות ליגה בלבד, מתוכן רק 13 בהרכב, וסיים את דרכו בקבוצה לאחר עונה אחת בה לא הצליח להשפיע וכבש ארבעה שערי ליגה. אמנם, שערו האחרון בקבוצה היה לאבן דרך עבור המועדון, מאחר שהיה השער ה-3,000 שלה בליגה הבכירה.
לקראת עונת חזר פיצי לטנריפה, אותה אימן אז ארגנטינאי אחר, ויסנטה קנטאטורה. פיצי היה לאחד מחמישה שחקנים ארגנטינאים בקבוצה באותה עונה. טנריפה נלחמה על מקומה בליגה באותה עונה, ופיצי שוב חזר להוביל את טבלת הכובשים שלה, ועם 15 שערי ליגה סייע לה לשמור על מקומה בליגה עונה נוספת. לקראת עונת, הגיע המאמן יופ היינקס לטנריפה. תחתיו, רשם פיצי את העונה הטובה בקריירה שלו. הוא היה למלך השערים של הליגה עם 31 כיבושים באותה עונה, והכריע במירוץ את מיאטוביץ' איתו התחרה על מקום בהרכב ולנסיה, ואת בבטו הברזילאי. הוא היה מלך השערים הראשון, והיחיד עד כה, שזכה בתואר כשחקן טנריפה.
יכולת השיא של פיצי בטנריפה הביאה אותו לברצלונה של בובי רובסון לקראת עונת. פיצי הצטרף לחוליית התקפה מוכשרת מאוד, שכללה בין היתר את רונאלדו, לואיס אנריקה וחריסטו סטויצ'קוב. פיצי כבש כבר בהופעת הבכורה הרשמית שלו, כשנכנס כמחליף במשחק הראשון של הסופר קאפ הספרדי מול אתלטיקו מדריד, ומיד הבקיע בדרך לניצחון קבוצתו 5-2. הוא שיחק לאורך כל משחק הגומלין, בו הפסידה ברצלונה 3-1, אך זכתה בתואר בזכות הפרש שערים. היה זה התואר הראשון בו זכה פיצי בקריירה. בהמשך העונה שימש פיצי בעיקר כשחקן מחליף. הוא היה שותף לזכיית הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע. במהלך הטורניר כבש פיצי שער אחד בלבד, בשלב רבע הגמר, ואף שותף במשחק הגמר כשעלה מהספסל דקה לסיום. באותה עונה זכתה ברצלונה בתואר שלישי - גביע המלך הספרדי, ולפיצי היה חלק משמעותי בזכייה. בשלב רבע הגמר פגשה ברצלונה את אתלטיקו מדריד. במשחק הראשון, בחוץ, כבש פיצי צמד במשחק שהסתיים בשוויון 2-2. במשחק הגומלין בקאמפ נואו, במשחק בו ברצלונה מצאה עצמה בפיגור 3-0 ולאחר מכן 4-2, הצליח פיצי לכבוש את השער שהשלים מהפך בדקה ה-81, וברצלונה העפילה לשלב חצי הגמר עם ניצחון 5-4. פיצי כבש שער קריטי נוסף, במשחק הגמר בו פגשה ברצלונה את ריאל בטיס. לאחר שבטיס עלתה ל-2-1 בדקה ה-82, כבש פיצי את שער השוויון חמש דקות לסיום ושלח את המשחק להארכה, בסיומה ניצחה ברצלונה בתוצאה 3-2. בסך הכל כבש פיצי 16 שערים ב-49 הופעות, מתוכן 13 בלבד בהרכב, בכל המסגרות. בעונת הגיע לקבוצה המאמן לואי ואן חאל. תחת ההולנדי סבל פיצי מירידה משמעותית בדקות המשחק. הוא זכה רק לארבע הופעות הרכב בכל המסגרות באותה עונה, ול-23 הופעות בסך הכל. באותה עונה זכה פיצי עם ברצלונה, בפעם היחידה בקריירת המשחק שלו, בתואר האליפות.
לאחר טורניר מונדיאל 1998 חזר פיצי לארגנטינה, לראשונה מזה שמונה שנים, כשחתם בריבר פלייט. אף על פי שהקבוצה נהנתה מעשור מוצלח, אותה עונה בה שיחק פיצי בקבוצה הסתיימה ללא תואר. גם באופן אישי פיצי לא הצליח להשתלב כמצופה, ובתחילת עונת חזר למועדון נעוריו, רוסאריו סנטראל. הוא שיחק במדי הקבוצה במשך שני טורנירים. בראשון, האפרטורה של, שמרה רוסאריו על קרב צמוד לתואר האליפות מול ריבר פלייט. פיצי כבש 12 שערים ב-18 הופעות בטורניר, שלא הספיקו לקבוצה שסיימה במקום השני, נקודה אחת מהפיסגה. רוסאריו זכתה להשתתף בגביע ליברטדורס, בו כיכב פיצי עם חמישה שערים בשישה משחקים, עד להדחתה של קבוצתו על ידי קורינתיאנס הברזילאית בשמינית הגמר.
ב-31 בדצמבר 2001 חתם פיצי בויאריאל, כמחליפו של בן ארצו מרטין פלרמו הפצוע. עד לסיום העונה הוא הספיק לרשום 13 הופעות ליגה ולכבוש שער אחד. בסיום העונה פרש פיצי מכדורגל, בגיל 34.
נבחרת ספרד
פיצי, שלא זכה לזימון לנבחרת ארגנטינה, התאזרח בספרד וכך זומן לסגל נבחרת ספרד. המאמן חבייר קלמנטה העלה את פיצי בהרכב להופעת בכורה ב-30 בנובמבר 1994, בניצחון 2-0 על במשחק ידידות. שער הבכורה שלו בנבחרת היה כחודשיים אחר כך, במשחק ידידות מול ב-18 בינואר 1995. פיצי כבש את השער הראשון במשחק, בדרך לשוויון 2-2.
ב-20 בספטמבר 1995, היה פיצי ליליד ארגנטינה הראשון שכובש מול נבחרת ארגנטינה. היה זה במשחק ידידות במדריד, שהסתיים בניצחונה של ספרד 2-1.
פיצי זומן על ידי קלמנטה לסגל ספרד לקראת יורו 1996 באנגליה. במשחק הראשון בשלב הבתים, בו פגשה ספרד את, פתח פיצי בהרכב אך הורחק בכרטיס אדום בדקה ה-75. הוא החמיץ את המשחק מול, חזר להרכב בניצחון 2-1 על , והוחלף לאחר כשעה. פיצי לא שותף בהדחתה של ספרד על ידי בדו-קרב בעיטות עונשין ברבע הגמר.
קלמנטה זימן את פיצי גם לטורניר מונדיאל 1998 בצרפת, שהסתיים במפח נפש לספרדים שהודחו בשלב הבתים. פיצי שיחק רק פעם אחת בטורניר, במשחק השני של ספרד מול שהסתיים בשוויון 0-0. פיצי פתח בהרכב, והוחלף בדקה ה-52.
המשחק מול פרגוואי היה המשחק הבינלאומי האחרון בקריירה של פיצי, שפרש מהנבחרת בסיום הטורניר בגיל 30. הוא שיחק 22 פעמים במדי ספרד, וכבש שמונה שערים.
קריירת אימון
עם פרישתו ממשחק, עבר פיצי לברצלונה, שם התגורר מספר שנים. הוא עבר קורס מיוחד לניהול מקצועי לשחקני קבוצת ברצלונה לשעבר, בו השתתפו בין היתר ז'וזפ גוארדיולה ולואיס אנריקה.
משרת האימון הראשונה של פיצי הייתה בקבוצת אתלטיקו קולון הארגנטינאית, בינואר 2005, בשיתוף עם חוסה דל סולאר הפרואני. אמנם, הוא סיים את דרכו לאחר שלושה משחקים בלבד, שבכולם הפסידה קולון. באפריל 2006 החל לאמן את אוניברסידד סן מרטין מפרו, והוביל אותה פעמיים רצופות למקום החמישי בטבלה.
ב-2009 הגיע לליגת העל הצ'יליאנית, כשהחל לאמן את סנטיאגו מורנינג. בטורניר הקלאוסורה של אותה שנה, הוביל פיצי את קבוצתו באופן מפתיע עד לחצי גמר הפלייאוף. ב-9 ביולי 2010 התמנה לתפקיד המאמן באוניברסידד קאתוליקה. הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות עם 15 ניצחונות ב-20 משחקים, מתוכם שבעה ברציפות בשבעת המחזורים האחרונים. עונה אחר כך הוביל את הקבוצה עד לרבע גמר גביע ליברטדורס, הישג שהקבוצה לא רשמה מאז 1997. הוא החמיץ את אליפות האפרטורה, לאחר הפסד במפגש גמר הפלייאוף הכפול לאוניברסידד דה צ'ילה, למרות ניצחון 2-0 במשחק הראשון.
ביוני 2011 חזר פיצי לקבוצת נעוריו, הפעם כמאמן הקבוצה, בניסיון להחזיר אותה לליגה הבכירה. קבוצתו סיימה במקום הרביעי בטבלה, מה שהבטיח לה מפגש פלייאוף מול סן מרטין דה סן חואן. בפלייאוף, שוויון 0-0 בשני המשחקים קבע כי רוסאריו תשחק עוד עונה בליגת המשנה. בעקבות כישלון הקבוצה לעלות ליגה, פוטר פיצי מתפקידו.
ב-11 באוקטובר 2012 החל פיצי לאמן את סן לורנסו, כשהקבוצה הייתה ממוקמת במקום ה-18 בטבלה. הוא ייצב את מצבה והעלה אותה למקום ה-11 בסיום טורניר האיניסיאל של 2012. בטורניר הפינאל של המשיך פיצי את מגמת השיפור של סן לורנסו שסיימה במקום הרביעי. עונה אחר כך, הגיעה דרכו של פיצי בקבוצה לשיאה, כשהיא זכתה באליפות טורניר האיניסיאל 2013. לאחר שהבטיח את הזכייה בתואר, התפטר פיצי מתפקידו כמאמן הקבוצה.
ב-26 בדצמבר 2013 חזר פיצי לספרד, כשהתמנה לתפקיד מאמן ולנסיה, בה שיחק בעבר. הוא הצליח לייצב את מצבה של הקבוצה והוביל אותה לשני ניצחונות רצופים ומרשימים, 3-2 על ברצלונה ו-5-0 על ריאל בטיס, שעוררו מחדש את האפשרות להגיע למקומות שיאפשרו השתתפות במפעל אירופי. למרות זאת, הקבוצה הצליחה לסיים במקום השמיני בלבד, ונקבע כי לאחר 16 השנים הקבוצה לא תשתתף במפעל אירופי. במקביל באותה עונה, הוביל פיצי את ולנסיה עד לחצי גמר הליגה האירופית. בשלב רבע הגמר הדיחה ולנסיה את פ.צ. בזל, לאחר שחזרה מהפסד 3-0 בחוץ עם ניצחון 5-0 ביתי. בחצי הגמר מול סביליה, כמעט והצליחה שוב לחולל מהפך מרשים. במשחק הראשון הפסידה ולנסיה 2-0, ובגומלין הובילה בתוצאה 3-0, עד שארבע דקות בתוך תוספת הזמן ספגה שער מצמק, 3-1, שהעלה את סביליה לגמר בזכות חוק שערי חוץ. למרות שזכה לתמיכה רבה בתוך המועדון, הבעלים החדש של הקבוצה החליט לא להאריך את חוזהו של פיצי לעונה נוספת, והוא סיים את דרכו במועדון בסיום העונה.
ב-28 בנובמבר 2017 התמנה לתפקיד מאמן נבחרת ערב הסעודית, לקראת משחקי מונדיאל 2018. פיצי היה למאמן השלישי של הנבחרת בתוך שלושה חודשים, אחרי בארט ואן מרוויק שהוביל את הנבחרת למונדיאל אך סיים את דרכו בעקבות אי הסכמה על תנאי חוזהו, ואחרי אדגרדו באוסה שפוטר לאחר חודשיים עקב יכולת נמוכה במשחקי ההכנה.
מינאס, קיסר אתיופיה
מינאס (געז: ሜናስ) היה קיסר אתיופיה, בנו הצעיר של הקיסר דווית השני מאשתו הקיסרית וונג מוגסה. נלקח בשבי אחמד גראן ב-7 באפריל 1539 בקרב דאוורו, נמכר לעבדות לשליט תימן העות'מאנית, זעיד פאשה. הוחזר לאתיופיה לאחר עסקת חילופי שבויים עם אחמד גראן על ידי אחיו הקיסר גלאוודיוס בתמורה לבנו שלקח בשבי האתיופי. מנאס יירש את אחיו לאחר מותו ב-12 במרץ 1559 והוכתר בשם "אדמס סגד" (געז: አድማስ ሰገድ, "לו האופק סוגד").
במהלך מלחמת אתיופיה-אדאל מינאס נלקח בשבי אך טופל כראוי וחותן עם בתו של אחמד גראן. בשנת 1542 אחמד גראן היה זקוק לתמיכה צבאית של האימפריה העות'מאנית ולכן כחלק מן המתנות ששלח לשליט תימן העות'מאנית היה גם מינאס שנהפך לעבד בתימן. בקרב ויינה דגה בנו של גראן נלקח בשבי על ידי כוחות האימפריה האתיופית והאתיופים דרשו עסקת חליפין תמורת הנסיך מינאס. לאחר מות הקיסר מינאס יירש את אחיו בתור קיסר ואחת המערכות הצבאיות הראשונות שיזם היה כנגד ביתא ישראל וכן גם גירושם של הישועים ומיקומם ביישוב חדש שהוקם בין אקסום לעדווה ונקרא בפי האתיופים בשם "מיגוגה" ובפי הישועים בשם פרמונה על שמו של המסיונר פרומנטיוס.
לאחר כשנה בתפקיד כקיסר מינאס התמודד מול מרד של בהר נגוס יסחק לאחר שזה הכריז על אחינו טזקרו כקיסר. דבר זה הרגיז את הקיסר והוא ארגן את צבאו נכנס לתוך לסתה על מנת לצעוד צפונה לתיגראי ולהילחם במורדים. בנקודה זו יסחק ראה את כוונתו של הקיסר והסיג את כוחותיו למחוז סאריה. הקיסר נלחם במחוז זה והביס את המורדים ולאחר מכן דיכא תומכים נוספים במרד באמפרז ב-2 ביולי 1561.
יסחק יזם מרידה נוספת הפעם בתמיכתו של הגנרל העות'מאני אוזדאמיר הפאשה של מאסאווה והכריז על אחיו הפעוט של טזקרו, מרקוס, כקיסר. מינאס אולץ לדכא את המרד אך הפעם הובס על ידי יסחק באנדרטה. הקיסר נסג מאזור זה לאטרונסה מריאם שם כינס שוב את כוחותיו. הקיסר חלה ומת ממחלת המלריה בדובה ב-12 בפברואר 1563 ונקבר בכנסיית מריאם שבטדבה שבאמהרה. בנו סרצה דנגל מלך אחריו.
תשעת הזקנים של דיסני
תשעת הזקנים של דיסני (באנגלית: Disney's Nine Old Men) הוא כינוי שניתן על ידי וולט דיסני לאנימטורי הליבה של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, אשר חלקם הפכו לימים לבמאים שיצרו כמה מהסרטים המונפשים המפורסמים ביותר של דיסני, החל מהסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" ועד לסרט "הרפתקאות ברנרד וביאנקה".
כל האנימטורים שלקחו חלק בקבוצה נפטרו, כאשר ג'ון לונסברי היה הראשון שנפטר בשנת 1976 מאי-ספיקת לב, והאחרון שנפטר היה אולי ג'ונסטון שנפטר בשנת 2008 מסיבות טבעיות. בשנת 1989 כולם קיבלו את התואר "אגדות דיסני" ביחד עם אב אייוורקס, כמו כן בשנות ה-70 ובשנות ה-80 של המאה ה-20 כל אחד מהם קיבל בנפרד את פרס וינזור מקיי, פרס המוענק עבור מפעל חיים של האנימטורים.
בסרט "ענק הברזל" של האחים וורנר משנת 1999, אולי ג'ונסטון ופרנק תומאס מדבבים מהנדסי רכבות, כאשר בראד בירד, במאי הסרט, רצה שהם ייקחו חלק בדיבובו מפני שהם ושאר הזקנים הביאו השראה לקריירה שלו. כמו כן, בסרט "משפחת סופר-על" שהופק על ידי פיקסאר ואולפני ההנפשה של וולט דיסני בשנת 2004, ג'ונסטון ותומאס עשו הופעת קמע כשני זקנים שצופים במשפחה מגנה על העיר.
השפעה
על תשעת הזקנים יצאו מספר ספרים וסרטים אשר עוסקים בהיסטוריה ובטכניקות שלהם.
ביל סקייט
ויליאם ("ביל") ג'ק סקייט (26 בספטמבר 1953 - 3 בינואר 2006) היה ראש הממשלה של פפואה גינאה החדשה בשנים 1997–1999.
ביוגרפיה
סקייט נולד לאב אוסטרלי ואם מפפואה גינאה החדשה.
בשנת 1987 החל לעמוד בראשות מועצת מחוז עיר הבירה ובשנת 1992 נבחר לאספה הלאומית. בין השנים 1995–1997 כיהן כמושל מחוז עיר הבירה. לאחר מכן נבחר לראשות הממשלה ועמד בראשה כשנה וחצי.
כמנהיג מפלגת האספה הלאומית העממית, לאחר הבחירות הכלליות בשנת 2002 תמך בממשלתו של מייקל סומארה ומונה ליו"ר האספה הלאומית. בנובמבר 2003 מונה גם למושל הכללי של פפואה גינאה החדשה בפועל והחזיק בתפקיד עד מאי 2004. למשך יממה במרץ 2004 הושעה מהתפקיד בעקבות האשמות על אי סדרים כספיים בתפקידים קודמים, אך הוכיח חפותו ושב לתפקיד. בחודש מאי הסירה מפלגתו את התמיכה מראש הממשלה והייתה למפלגה הגדולה בין מפלגות האופוזיציה באספה הלאומית. בעקבות זאת הוא הוחלף סקייט כיו"ר האספה וכממלא מקום המושל הכללי על ידי ג'פרי נייפ.
בשנת 2005 ניתן לו תואר אבירות. באותה שנה סבל משבץ והועבר לטיפול באוסטרליה, בה נפטר.
כדורשק
כדורשק (באנגלית: Footbag) הוא כדור משחק הממולא חול או פלסטיק ומשמש לצורות שונות של משחק. המילה "כדורשק" היא הצמדה של המילים "כדור" ו"שק".
ברוב המשחקים, הכדור נשלט באמצעות הרגליים. שלוש צורות המשחק הטיפוסיות ביותר הן: "כדורשק פריסטייל" (סגנון חופשי), "כדורשק רשת" ו"כדורשק מעגל".
הכדור מורכב מחלקים ומספרם קובע את צורת הכדור. ככל שהכדור בנוי מיותר חלקים כך צורת הכדור עגולה יותר. בתוך הכדור יש לרוב כדורי סיליקון זעירים או גרגירי חול שגם כן קובעים את צורת הכדור.
מקס מרשנד
מקס מרשנד (Max Marchand; (24 בנובמבר 1888 – אפריל 1957) היה שחמטאי הולנדי, אלוף הולנד לשחמט בשנת 1919.
מרשנד שיחק במהלך מלחמת העולם הראשונה רק בהולנד ובדנמרק, ששמרו על נייטרליות. בשנת 1915 הגיע למקום השני בתחרות אמסטרדם, ניצח בתחרות שבינגן והגיע למקום השני בתחרות רוטרדם. בשנת 1916 חלק מקום 2–4, בתחרות קופנהגן (האליפות התשיעית של ארצות הצפון, ניצח פאול יונר ), וניצח בתחרות אמסטרדם. בשנת 1917 הגיע למקום השלישי בתחרות שביגנן. בשנת 1918 ניצח בתחרות אמסטרדם, חלק מקום ראשון בתחרות ארנהיים, הגיע למקום השלישי בתחרות הרטוגנבוש וחלק מקום 5–6 בתחרות שבינגן (ניצח: רודולף לומן).
לאחר מלחמת העולם הראשונה ניצח מרשנד באליפות הולנד הרביעית שהתקיימה בהאג בשנת 1919. באותה שנה חלק מקום ראשון בתחרות אמסטרדם עם ריכרד רטי, הגיע למקום התשיעי בתחרות הייסטינגס (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה), חלק מקום 3–4 בתחרות שבינגן, ניצח בתחרות אמסטרדם וחלק מקום 2–3 בתחרות נוספת שהתקיימה באמסטרדם. בשנת 1920 ניצח מרשנד בתחרות ברומלי, ובתחרות נוספת באותה עיר חלק מקום 2–3 אחרי ג'ורג' אלן תומאס, הגיע למקום החמישי בתחרות אמסטרדם (ניצח: ריכרד רטי) ובתחרות נוספת באמסטרדם הגיע למקום הרביעי (ניצח: מקס אויבה), הגיע רביעי בתחרות גוטבורג (ניצח: פאול יונר) והגיע למקום הרביעי בתחרות שבינגן.
יוליאן שרנר
יוליאן שרנר (בגרמנית: Julian Scherner; 23 בספטמבר 1895 – 28 באפריל 1945) היה פוליטיקאי גרמני, חבר במפלגה הנאצית ובכיר בשורות השוצשטאפל, אשר שימש כמפקד האס אס והמשטרה בקרקוב, פולין הכבושה, במהלך מלחמת העולם השנייה.
ילדות
יוליאן שרנר נולד ב-23 בספטמבר 1895, בעיר החוף שבקולוניה הגרמנית במזרח אפריקה, שם חי לאורך השנתיים הראשונות של חייו. בנעוריו למד בקדטננשטלט שונים בגרמניה, מעין אקדמיות צבאיות לצוערים, הראשונה שבהן, קרלסרוהה, בין השנים 1905–1911, והשנייה, ברלין-ליכטרפילד, בין השנים 1911–1914.
קריירה צבאית
ניצני הקריירה הצבאית של שרנר הופיעו לראשונה ב-15 במרץ 1912, עם גיוסו לרגימנט החי"ר ה-114 "פרידריך השלישי". הוא התקדם עד לדרגת, בטרם מונה באופן רשמי לקצין ב-5 באוגוסט 1914.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נפלט לתוך המצבה הכללית של החיל המלכותי, ושירת, בין השאר, כ,, וכן במספר תפקידים פיקודיים אחרים, כאשר הבכיר מביניהם היה מפקד מחלקה. במהלך הלחימה נפצע בראשו ובקרסולו מרסיסי פגזים ומאש חיה, ואושפז בתהליך שיקום ארוך שנמשך בין השנים 1914–1915.
עם שחרורו מבית החולים שב ליחידתו, אולם נפל בשבי הצרפתי בחודש מאי אותה שנה. הוא קיבל את עיטור צלב הברזל מדרגה שנייה ואת אות הפציעה, בטרם שוחרר מהצבא ב-30 במרץ 1920, בדרגת אובר-לויטננט. ב-1923 השתתף בפוטש במרתף הבירה, ובמהלכו נפצע ונעצר. כעבור שנה נישא לרוזיטה, ולשניים נולדו שני ילדים.
בשנים שלאחר המלחמה הצטרף שרנר לשורות ה, ארגון התנדבותי שפעל נגד הזרמים הקומוניסטים בראשיתה של רפובליקת ויימאר. למחייתו עבד כפקיד בנק בין השנים 1920–1924, כעוזר חנות עד ל-1930, וכשותף בעסק מסחרי עד ל-1934.
קריירה בשוצשטאפל
במשך תקופה קצרה ב-1939 שימש שרנר כמפקד רגימנט האס. אס. גבירגסייגר ה-11 "ריינהרד היידריך". ב-1940 מונה למפקד יחידת גולגולת המת ה-8, וב-1941 למפקד חיל המצב הגרמני שהוצב בפראג. באותה שנה החל לפקח על הקמת מחנה אימונים של השוצשטאפל ב, בוהמיה, ובאוגוסט מונה לתפקיד מפקד האס אס והמשטרה בקרקוב, פולין.
על אף הצלחתו המקצועית הרבה, היה ידוע שרנר באופיו המושחת. הוא היה חברו הקרוב של אוברשארפיהרר היינץ קלייר, וסייע לו להצטרף לשורות השוצשטאפל. כמו כן העניק לו חופשות ממושכות. קלייר סופח במהרה לסגל לשכתו של שרנר, וב-15 בדצמבר 1941 אף החל לשמש כמזכירו הפרטי. שרנר נהג ללוות ממנו כספים מעת לעת, דבר שהיה מנוגד לסטנדרטים הצבאיים שהיו נהוגים באותה העת.
כעבור שנה עמדו שניהם למשפט בגין התנהלות לא נאותה ואחזקת סחורה מוברחת. קלייר טען כי שרנר היה חייב לו כסף רב, בנוסף לכך שמהל בתשומות שנגעו לאספקת המזון, וכן השתמש ברכב של עבודתו עבור צרכיו הפרטיים. קלייר עצמו נעצר בגין הפרשה, ושרנר ננזף באופן אישי בידי רייכספיהרר אס אס היינריך הימלר, בגין אופן חייו הראוותני. הימלר נזף בו בחומרה והורה לבית המשפט להמשיך לחקור את עסקיו.
אס אס אובר-גרופנפיהרר פרידריך-וילהלם קריגר, חבר ילדות קרוב של שרנר, זומן למשפט בכדי להעיד על אופיו. לדבריו,. בפסק הדין נקבע כי שרנר ניצל את המשאבים שעמדו לרשותו באופן מושחת, ואף עזר לקלייר להימנע מסיפוח לשדה הקרב בחזית המלחמתית. על אף כן, נקבע כי לא לקח חלק בשחיתות צבאית כלשהי, ולפיכך לא נתפשו עבירותיו כראויות לעונש ממשי מטעם בית המשפט. הוא נידון לארבעה עשר ימי מעצר בית, אך עונשו נדחה עד לתום המלחמה, ומעולם לא הושלם.
שרנר תמך בגירוש ורצח יהודי פולין כפתרון לבעיה היהודית, וזכה לעצמאות רבה. ב--28 במאי 1942, החל לפנות את גטו קרקוב בעזרת פלוגות המשטרה שעמדו לרשותו מתוקף תפקידו. תחילה, הקיפו אנשי המשטרה את הגטו והודיעו ליושביו כי עליהם להירשם כיהודים או שיוצאו להורג, בטרם הועמסו לרכבות שיועדו להגיע למחנה ההשמדה אושוויץ.
בתום המשלוחים הראשונים פתח שרנר במסע קטל ארוך נגד היהודים שנותרו בתחום השיפוט שלו אשר נודע בשם אקציית קרקוב או. המבצע לקח חלק בטרנוב, ז'שוב, דמביצה, פשמישל, ירוסלב, יאסלו, קרוסנו, נובי סונץ, נובי טארג, סאנוק, ומייחוב. מספר טבחים המוניים שהתרחשו בטרנוב הובילו למותם של יותר מעשרת אלפים יהודים.
בחודשים הבאים התקבלו ההחלטות הרשמיות בדבר הקמת מחנה הריכוז פלאשוב, ומשימת בנייתו הוטלה על שרנר. הוא החל לעסוק בענייני הלוגיסטיקה שהיו כרוכים בהקמת המפעל החדש, במינוי הקצינים אשר היו עתידים לפקד עליו, ואף ערך מספר ביקורים עצמאיים לשטח המחנה. בין פקודיו הבולטים ביותר נמצא אמון גת, אחד ממפקדי המחנה, אשר נודע באכזריותו הייחודית. בנובמבר 1942 הורה שרנר להעביר את כל היהודים שהועסקו בעבודות פרך אל תוך המחנה, וכעבור מספר חודשים ציווה לבודד אותם עוד יותר, בניסיון למנוע מרד אפשרי.
עמדתו של שרנר העניקה לו סמכות רחבה, היות שמינוי מפקד האס אס והמשטרה היה מקביל למשרות בכירות במפלגה הנאצית, דבר שיצר קשר פיקודי ישיר בינו לבין לשכתו של היינריך הימלר. עם זאת, שחיתותו בתחום ההברחות אשר הזרימה הון רב לכיסו הפרטי, הובילה להעברתו למחנה הריכוז דכאו ב-1944, ולאישומים חדשים שהופנו נגדו ב-16 באוקטובר אותה שנה, בבית דין של השוצשטאפל. כתוצאה מכך, הורד שרנר לדרגת אס אס האופטשטורמפיהרר במילואים, וסופח ל, תחת פיקודו של אוסקר דירלוונגר. גופתו נמצאה מעט לפני סוף המלחמה באזור מיוער בעיירה, לאחר שמת תחת נסיבות לא ברורות.
תאודורו אסטבן לופס קלדרון
תאודורו אסטבן לופס קלדרון (בספרדית: Teodoro Esteban López Calderón; נולד ב-3 במאי 1954) הוא אדמירל ספרדי המשמש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של ספרד.
ביוגרפיה
לופס קלדרון נולד בקרטחנה ב-3 במאי 1954. הוא למד באקדמיה הימית של הצי, וב-1973 הוא התגייס לצי הספרדי. הוא פיקד על ספינת הסיור Villaamil (P-04), ולאחר מכן על Cataluña (F73). הוא השתתף במבצע המאמץ הפעיל ובפעולות כנגד הברחת הנשק לתנועות המורדים הבסקים. לתקופה קצרה הוא שירת בפיקוד הדרום של צי ארצות הברית ובקבוצה הימית השנייה של נאט"ו. הוא פיקד על השייטת ה-2, ואז על השייטת ה-41 ועל קבוצת הקרב ה-2 של הצי. לאחר מכן מילא תפקידי מטה בכירים שונים עד 1 באפריל 2017 אז מונה למפקד הצי.
ב-27 בינואר 2021 מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
פשיטיק
פְּשִׁיטִיק (בפולנית: Przytyk) הוא כפר במחוז ראדום בפרובינציית מזוביה, במזרח מרכז פולין, שנוסד בשנת 1333. הכפר שוכן כ-20 ק"מ ממערב לעיר ראדום ו-84 ק"מ דרומית לוורשה. בשנת 2006 חיו בכפר 990 תושבים.
היסטוריה
בשנת 1895 נהרס הכפר לחלוטין בשרפה; אחרי השרפה נשארו 4,000 תושבים ללא קורת גג. בניין יחיד לא נשרף - כנסייה.
בשנת 1936 נערך בכפר פוגרום שבו נהרגו ונאסרו יהודים. על הפוגרום כתב המשורר מרדכי גבירטיג את השיר "העיירה בוערת".
אפקט הקורבן המזוהה
אפקט הקורבן המזוהה מתייחס לנטייה של בני אדם לסייע יותר לקורבנות ספציפיים אשר ניתנים לזיהוי מאשר לקורבנות רבים שאינם ניתנים לזיהוי. כאשר הקורבן הוא בר זיהוי והעזרה הניתנת לו הופכת למטרה, אנשים הופכים להיות רחומים ונדיבים. אך במקרים אחרים, אנשים נראים כעסוקים בעצמם ואדישים לזולת למרות גודלו העצום של הצורך לעזרה. החברה מוכנה לתרום הרבה יותר כסף כדי להציל את חייהם של קורבנות אשר ניתנים לזיהוי מאשר במקרים של הצלת קורבנות סטטיסטיים, שהם על פי הגדרה הסתברותיים. תופעה זו מובילה לכך שארגוני צדקה נאבקים מדי יום על מנת לגייס תרומות לאלפי ילדים רעבים במדינות עולם שלישי או כדי למנוע נפגעי תאונות הדרכים בעתיד.
פשיטיק
היסטוריה
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939, הוטלו על יהודיו עבודות כפייה וסכומי כופר, תוך שריפת בית הכנסת ובית המדרש שביישוב. עם הגעת פליטים יהודים ליישוב, הגיע מספר היהודים בו בתחילת 1941 לכ-3,500 איש.
אפקט הקורבן המזוהה
מקור המונח
המונח נטבע על ידי תומאס שלינג שטען כי מותו של אדם מסוים מפעיל "חרדה ורגש, אשמה ויראת כבוד, אחריות ודת, אבל רוב הרגשות הללו נעלמים כאשר אנו מתמודדים עם מוות סטטיסטי". כלומר, כאשר אנו רואים לנגד עיננו דמות ספציפית ומקבלים פרטים אודות האדם, אנו חשים חמלה ורחמים ולכן נכונים יותר לעזור ולתרום לו כסף. לעומת זאת, כאשר המידע אינו על אדם פרטני, הרגש שאנו חווים אינו עמוק ולכן איננו נרתמים לסייע לו. כך לדוגמה, בשנת 1987, ילדה בת שנתיים בשם ג'סיקה מקלאור נפלה לתוך באר צרה בבית דודתה שבטקסס. המקרה של ג'סיקה נגע לליבם של האמריקאים ובעוד שצוותי חילוץ והצלה, חובשים ומתנדבים עבדו להצלתה, גויסו תוך 58 שעות 700,000 דולר. גם לאחר שחרורה מבית החולים, משפחת מקלור קיבלה מתנות מהציבור הרחב. כמו כן, פורסמו כתבות רבות על המקרה ואף הופק סרט שגולל את פרטי האירוע. באופן דומה, מצוקתו של ילד פצוע בשם עלי עבאס, כבשה את התקשורת באירופה במהלך העימות בעיראק וכשלוש מאות אלף פאונד גויסו במהירות על מנת להעניק לו טיפול רפואי – סכומי כסף שיכלו לסייע לאלפי ילדים אחרים.
הסברים פסיכולוגיים לאפקט
מספר הסברים מופיעים בספרות המחקרית לאפקט הקורבן המזוהה:
אמפתיה והתנהגות אלטרואיסטית
אמפתיה היא המנגנון האידיאלי לתכונת האלטרואיזם – המוטיבציה לעזור לקורבן והנכונות לתרום לו, בעקבות התגובה שלנו לכאבו של אחר, צרה או מצוקה. תנאי הכרחי להתעוררות של אמפתיה הוא אימוץ נקודת מבטו של האחר, כלומר: היכולת לדמיין איך האדם תופס את המצב וכיצד הוא מרגיש כתוצאה מכך. נמצא כי בני האדם נוטים לאמץ את נקודת מבטו של האחר כאשר הקורבן שהם רואים מזוהה לעומת מצב בו הוא אינו מזוהה. לפיכך, סביר כי לאור קורבן מזוהה תתעורר אמפתיה רבה יותר שתייצר נכונות לתרום ולסייע לו.
קטגוריזציה חברתית
קטגוריזציה חברתית היא שייכות הקורבן לקבוצה חברתית כלשהי והשתייכות התורם הפוטנציאלי לאותה קבוצה או לקבוצה אחרת. הנכונות לעזור לאחר מושפעת מקטגוריזציה חברתית, כך שאנשים נוטים לעזור לאלה שהם תופסים כדומים להם בכלל ובשעת חירום, כולל אסונות טבע, בפרט. במחקר שבחן האם השפעת הייחודיות של קורבנות מזוהים קיימת גם מעבר לגבולות של קבוצת שייכות, נמצא כי תפיסת נקודת המבט ותחושות הכאב תלויות במרחק הפסיכולוגי הקיים בין התורם לבין הקורבן. כך, שככל שהמרחק הפסיכולוגי עולה, התורם יאמץ פחות את נקודת מבטו של הקורבן ויעבד את המידע ברמה מופשטת יותר. בהתאם לכך, בעוד שמקרים של קורבנות השייכים לקבוצה החברתית של תורמים מעובדים באופן רגשי, מקרים של קורבנות שאינם קרובים לתורמים פסיכולוגית מעובדים באופן מופשט ומעוררים פחות אמפתיה. בסדרת מחקרים נמצא כי הזדהות עם הקורבן מובילה להגדלת העזרה רק כאשר הקורבן הוא אדם בודד שנתפס כשייך לקבוצה החברתית של התורם. כלומר, אנשים נדיבים יותר כאשר הקורבן יחיד, מזוהה ושייך לקבוצת הלאום שלהם. מכאן שישנה השפעה רגשית ישירה שמעורבת בתהליכי קבלת החלטות ומשליכה על תגובות התנהגותיות. באופן ספציפי, אנשים מסוגלים לחוות הזדהות עם אדם שאינו מוכר או קשור ישירות אליהם. עם זאת, אלטרואיזם הוא אמנם בעל עוצמה רבה אך מוגבל לסוגי אינטראקציות מסוימות בעולם.
עזרה ליחיד מול עזרה לקבוצה
אפקט הקורבן המזוהה תקף רק לאינדיבידואלים מזוהים ולא לקבוצת אנשים. כלומר, קבוצת קורבנות מזוהים אינה מעוררת יותר רצון לסייע מקבוצת אנשים שאינם מזוהים. במחקר שאלו משתתפים כמה כסף הם היו מוכנים לתרום לילד חולה אנוש או לקבוצה של שמונה ילדים חולים. מצאו כי בעוד שפרטי זיהוי של הילד הגדילו את סכום התרומה, זיהוי של קבוצת ילדים לא הגדיל. זאת משום שקבוצת קורבנות נתפסת כיותר רחוקה פסיכולוגית מקורבן בודד ולכן אינה מעוררת תחושת אמפתיה דומה.