cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יצחק פלר (עיתונאי)
ביוגרפיה
הוא היה אחראי לסדרות רדיו ותחקירים (בהם טלוויזיוניים) - שכללו חשיפות מחדלים ביטחוניים ואחרים, מפגש עם משפחות אסירי ציון מסורבי-עלייה בגוש הקומוניסטי, תחקיר על פגיעה בחופי ישראל בעקבות התוכניות להקמת מרינות, סיקור ועדת שמגר לחקירת רצח רבין, "ישראל 2000" - שידור שבועי ששירטט פרופיל אנושי של החברה הישראלית, והגשת אקטואליה מזווית אישית ברשתות הרדיו הממלכתיות.
חיים אישיים
פלר מתגורר בירושלים, אב לשלושה וסב לחמישה.
סולאר פודס
סולאר פודס (אנגלית: Solar Foods) הוא סטארט-אפ פיני שבודק טכנולוגיה שמשתמשת בחשמל לייצור מימן המשולב עם פחמן דו-חמצני, מים, ויטמינים ומינרלים כדי להאכיל ולגדל ביומסה מיקרוביאלית שיכולה לשמש כחלבון אכיל. החברה נוסדה בשנת 2017.
סולאר פודס מפתחת תהליכים לייצור אבקת חלבון בשם סוליין (Solein) שיכולה לשמש כמרכיב חלבון בייצור מזון, ומתכננת להעניק רישיון לטכנולוגיה שלה. למוצר טעם עדין וניתן להוסיף אותו למאכלים אחרים.
היסטוריה
סולאר פודס היא חברת ספין-אוף. הרעיון המקורי שלה מבוסס על פרויקט מחקר משותף המתמקד באנרגיה מתחדשת, שבוצע על ידי VTT Technical Research Center של פינלנד ואוניברסיטת Lappeenranta-Lahti לטכנולוגיה LUT. בקיץ 2017, כאשר קבוצת המחקר הודיעה שהצליחה לייצר מזון מהאוויר, היא זכתה לפרסום בינלאומי. החברה נוסדה באותה שנה על ידי ד"ר פסי ואיניקה (Pasi Vainikka) והד"ר ג'והה פקה פיטקנן (Juha-Pekka Pitkänen) יחד עם סמי הולמסטרום, ג'רו אהולה, ג'ארי טואובינן וג'אנה מקלה. החברה שמה לה למטרה להתחיל את השלב הראשון של ייצור חלבון מסחרי במהלך 2021 במפעל עם קיבולת שנתית מוערכת של 100 טון חלבון.
עד אביב 2018, גייסה סולאר פודס 800,000 אירו במימון ראשוני לבניית מפעל פיילוט. המשקיע העיקרי היה Lifeline Ventures ומשקיעים אחרים כללו, למשל, VTT Ventures ו-Green Campus Innovations, משקיע סיד של קלינטק הפועל בקמפוס LUT. בנוסף, החברה קיבלה הלוואה לפיתוח מוצרים של למעלה ממיליון יורו מ-Business Finland. חברת סולאר פודס החלה לבנות מיכל ביו-ריאקטור עם כושר ייצור של 1 ק"ג של חיידקים ליום. הביוריאקטור הקודם של החברה היה בערך בגודל של כוס קפה. באותו סתיו, נבחרה סולאר פודס לתוכנית הדגירה העסקית של סוכנות החלל האירופית (ESA). מטרת החברה הייתה לפתח מערכת לייצור מזון על מאדים. ביו-ריאקטור של 40 ליטר מסוגל לייצר מספיק חלבון לצוות בן שישה חברים. בחברה היו שלושה עובדים.
במרץ 2019, סולאר פודס קיבלה מענק של 50,000 אירו מפרויקט הים הבלטי של בנק אולנד. באותו זמן, סולאר פודס החלה את מפעל הפיילוט שלה, המייצר חלבון המשמש לפיתוח מוצרים חדשים יחד עם שורה של שותפים. בקיץ הודיעה החברה על תוכניתה לבנות מפעל חלבון גדול יותר עם קיבולת של כ-6,000 טון בשנה. ההחלטה הסופית על הבנייה תתקבל לאחר שהחברה תצבור ניסיון תפעולי מספיק מהמפעל הקטן יותר. בספטמבר 2019 הודיעו Fazer Group וסולאר פודס על שיתוף פעולה לפיתוח חלבון סוליין יחד. השותפות הייתה חלק מסבב מימון שהביא לסולאר פודס 3.5 מיליון אירו כחלופות מקבוצותOy Karl Fazer Ab, Holdix Oy Ab, Turret Oy Ab ו-Lifeline Ventures.</ ref name="TT20190917">
עד אפריל 2020, החברה גייסה סך של 4.3 מיליון אירו במימון. בקיץ, מפעל הפיילוט ייצר 300 גרם חלבון ביום, וסולאר פודס הודיעה על תוכניות לפתוח, בתוך השנתיים הקרובות, מפעל חדש שיהיה גדול פי מאה מהמפעל הנוכחי שלה. אפשר להגדיל את זה שוב לגודל מפעל, כלומר למפעל בגודל של מגרש כדורגל. לטענת החברה, ניתן להקים מפעלי סוליין באזורים שאינם מתאימים לייצור מזון בשיטות עכשוויות, אך בעלי פוטנציאל אנרגיית שמש או רוח, כמו מדבר סהרה ואזורים ארקטיים. מהחברה נמסר כי עד סוף 2022 היא תוציא לשוק סך של 20 מוצרי צריכה שונים שיוכלו לשמש כמרכיבי ארוחת בוקר או כתחליף למוצרי חלב או בשר.
באפריל 2021, קרן האקלים הפינית העניקה לסולאר פודס הלוואת הון בסך 10 מיליון אירו.
מוצר
סולאר פודס מפתחת חלבון באמצעות אוויר וחשמל.
המוצר מיוצר על ידי הפקת פחמן דו-חמצני (CO2) מהאטמוספירה ושילובו עם מים, מימן, חומרים מזינים וויטמינים. החלבון מיוצר באמצעות חשמל בתנאים מכילים בתוך ביו-ריאקטור מתכתי.
איש הסביבה ג'ורג' מונביוט טען שלמוצר עשויה להיות השפעה מהפכנית על ייצור המזון. בשנת 2019 הצהירה סולאר פודס כי היא שואפת לפתח ייצור מזון מטול פחמן, כך שלא יהיה צורך יותר בחקלאות לייצור מזון וניתן יהיה לייער מחדש את האדמה המשוחררת מחקלאות ולהמיר אותה לשקעי פחמן. לטענתם הדבר גם יפחית את זיהום התזונה החקלאית ואת בעיות אספקת המים הבאות. בשנת 2020, מייקל לה פייג' עבור מגזין New Scientist לקח דעה סקפטית יותר, וציין כי השיפור x20,000 חל רק על המפעלים עצמם. אם נלקח בחשבון שימוש בקרקע עבור פאנלים סולאריים, אזי יעילות הקרקע משתפרת רק בכ-x10. למרות הספקות שלו לגבי מידת היתרונות של הטכנולוגיה בסך הכל, לה פייג' הצהיר כי "התגמול הפוטנציאלי הוא כל כך עצום שאנחנו צריכים להשקיע סכומי כסף עצומים כדי לגלות את זה".
מוצר סוליין
חברת סולאר פודס בע"מ מייצרת את סוליין, חלבון תא יחיד. סוליין הוא טבעוני, והמוצר המוגמר מכיל כ-65 אחוז חלבון, 20-25 אחוז פחמימות ו-5–10 אחוז שומנים. סוליין מכיל גם כמויות קטנות של יסודות כימיים חיוניים, כגון חנקן, זרחן ואשלגן. פליטת הפחמן הדו-חמצני מגידול תאים בודדים נמוכה פי מאה מאשר מייצור בשר ופי עשרה מאשר מייצור יבול.
מתחרים
חברות אחרות שמטרתן לייצר חלבון באמצעות הידרוגנוטרופים כוללות את Air Protein המבוססת בארצות הברית ואת Deep Branch מבריטניה.
פרסים והכרה
בשנת 2019, סולאר פודס קיבלה את פרס האינדקס (Index Award), במימון מדינת דנמרק בשווי 100,000 אירו.
טרנסג'נדריות ודת
הקשר בין אנשים טרנסג'נדרים ודת משתנה מאוד ברחבי העולם. דתות נעות מפסילת טרנסג'נדרים ועד לכיבוד אנשים טרנסג'נדרים כמנהיגים דתיים. צפיות בתוך דת אחת יכול להשתנות במידה ניכרת.
הדתות המונותיאיסטיות מאמינות בסיפורי בריאת העולם שבו אלוהים ברא "זכר ונקבה". לפעמים משפט זה מספר בראשית מתפרש כצו אלוהי כנגד שינוי בין המינים. התורה מכילה איסורים ספציפיים על קרוס-דרסר.
יהדות
בספר ויקרא יש שלילת קרוס-דרסינג.
על פי החוק המקראי, קיים איסור לפיו. כתוצאה מפסוק זה נקבע בהלכה איסור על קרוס-דרסריות - לבישת בגדי המין השני.
חלק מהטרנסג'נדרים עוברים הליכים שונים על מנת להתאים את גופם לזהותם המגדרית. ניתוחים לשינוי מין המשחיתים את איברי ההולדה אסורים בהלכה משום איסור סירוס. איסור סירוס זכרים נחשב לאיסור דאורייתא, הנלמד מהכתוב. איסור סירוס נקבות הוא מדרבנן.
היחס למינו ההלכתי של טרנסג'נדר מורכב, רוב הפוסקים לא מחשיבים את שינוי המין, ובשל כך, הם מתייחסים לאדם שעבר ניתוח שכזה, על פי מגדרו לפני הניתוח. אולם ביחס לדיני צניעות, יש פוסקים שהחמירו בגבר שעבר ניתוח להתאמה מגדרית, להחשיבו כאישה: אסרו לגברים לשמוע קול זמר שלו, מכיוון שקולו נשי, אסרו עליו להתייחד גם עם גברים "משום שהוא קרוב לאיסור", או שחיוו דעתם שאף שאין לגברים איסור נגיעה בו, הדבר דומה לאיסור ויש להתרחק מכך.
ביהדות קונסרבטיבית הדעות חלוקות בקשר לנושא. בשנת 2003 אושרה פסיקה רבנית כי בכל הקשור לניתוח להתאמה מגדרית מותר כטיפול של אי-הלימה מיגדרית, וכי מעמד המין של אדם טרנסג'נדר פי ההלכה משתנה על ידי הניתוח.
היהדות הרפורמית מביעה דעות חיוביות על אנשים טרנסג'נדרים. הוועידה המרכזית של היהדות הרפורמית של הרבנים האמריקנים הייתה הראשונה שהתייחס לסוגיית היהודים הטרנסג'נדרים בשנת 1978, כאשר הכריזה כי התנועה רואה כי מותר לאדם שעבר ניתוח להתאמה מגדרית להתחתן לפי המסורת היהודית. ב -1990, הוועידה הזו הכריזה כי אנשים שעברו ניתוח להתאמה מגדרית יכולים להתגייר.
בשנת 2003, האיחוד ליהדות רפורמית קיבל החלטה לקבל באופן מלא את כלל הקהילה הלהט"בית. באותה השנה ארגון נשים רפורמיות פרסם הצהרה המתארת את תמיכתן בזכויות האדם והאזרח ואת המאבקים של הטרנסג'נדרים והביסקסואלים, ותמכה בשוויון החוקי של אוכלוסיות אלו.
ארגונים יהודים לא דתיים כמו ארגון הלל הכריזו על תמיכה בשוויון לטרנסג'נדרים.
נצרות
הברית החדשה מתבטאת בעמימות רבה יותר מהתנ"ך לגבי טרנסג'נדריות.
ישנם זרמים נוצריים המקבלים את הטרנסג'נדריות כגון אוניברסליזם אוניטריאני.
קלמר (כפר)
קלמר (בהונגרית: Kelemér) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית קלמר קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-525 תושבים בשנת 1990 עד 485 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-7%).
בקלמר חיו מעט יהודים.
סרט הרעשנים
סרט הרעשנים (באנגלית: The Loud House Movie, בתרגום חופשי: "סרט הבית הרועש") הוא סרט הנפשה אמריקאי, מסוגת קומדיה ומוזיקה, שמבוסס על סדרת הטלוויזיה "הרעשנים" של ערוץ ניקלודיאון. הסרט בוים על ידי דייב נידהם, נכתב על ידי קווין סאליבן וכריס וויסקרדי, הופק על ידי Nickelodeon Movies והונפש על ידי Top Draw.
הסרט, שאורכו כ-87 דקות, הופץ ב-20 באוגוסט 2021 על ידי שירות הסטרימינג "נטפליקס" ברחבי העולם ודובב לשפות שונות, ביניהן עברית וצרפתית, בנוסף לשפת המקור - אנגלית.
תקציר העלילה
הסרט מתרחש לאחר פרק הסיום של העונה הרביעית של הסדרה, "מכונית החלומות" ("Coupe Dreams"), ולפני אירועי העונה החמישית. עלילת הסרט עוקבת אחר משפחת רעש היוצאת לחופשה בסקוטלנד, בה הם מגלים שהם נצר לשושלת סקוטית. אנגוס, דייל הטירה של השושלת, מקבל את פני המשפחה בחום ומשכנע את לינקולן, הילד היחידי ממין זכר במשפחה, שהוא יכול להיות דוכס. לינקולן לא מפספס את האפשרות הזאת, מתוך רצון שלא יהיה עוד צל של אחיותיו. אולם בינתיים, מוראג, גברת מבוגרת שאבותיה כבשו את הטירה לפני 400 שנה, רוצה לגרש את המשפחה בהקדם האפשרי כדי להפוך בעצמה לדוכסית.
הפניות תרבותיות
במהלך הסרט נראות כמה הפניות תרבותיות, ובניהן:
מדבבים
הדיבוב האנגלי בוים על ידי ליסה שפר. הדיבוב העברי, שנעשה באולמן מדיה, בוים על ידי גבי אלון, והופק על ידי אפרת אולמן וגליה הרטמן, כאשר בר קליין עשתה הדרכה קולית והגייה במהלך הדיבוב. רוב המדבבים בגרסה האנגלית והעברית הם אותם מדבבים כמו בסדרת הטלוויזיה. בנוסף דיבבו בדיבוב העברי לורן סביר, יהונתן מגון, קארין היימן, גליה הרטמן, טל לוי ודודו זוהר.
הפקה
ב-28 במרץ 2017 הוכרז שסרטי פרמאונט מפיקה סרט קולנוע שמבוסס על סדרת הטלוויזיה "הרעשנים" של ערוץ ניקלודאון, אשר צפוי לצאת על ידה לאקרנים ב-7 בפברואר 2020. באפריל 2018 נאמר על ידי קווין סאליבן, אחד מכותבי הסדרה והסרט, שהפקת הסרט הושתה ושהוא מקווה שיהיו חדשות טובות לגביו עד סוף השנה. ב-5 בפברואר 2019 הוכרז שהסרט יופץ על ידי נטפליקס בשנת 2020 ולא על ידי סרטי פרמאונט, דבר שגרם לסרטי פרמאונט לרדת מהפקת הסרט. הנפשת הסרט נעשתה על ידי Top Draw ולא על ידי Jam Filled Entertainment, אולפן ההנפשה הראשי של הסדרה, מפני שהיה עסוק בפרויקטים אחרים.
במאי 2019 פורסם שהסרט יופץ בשנת 2021 ולא בשנת 2020, ואילו ביוני באותה שנה סיפר סאליבן שסיים את הטיוטה של הסרט. בינואר 2021 הוכרז שהסרט יופץ באפריל באותה שנה, כאשר בחודש זה הסרט לא הופץ אך פורסם הטיזר שלו ונאמר שהוא יופץ בקיץ. ביולי 2021 פורסם טריילר הסרט, וב-20 באוגוסט באותה שנה הסרט הופץ.
פסקול
באותו יום בו הופץ הסרט, ב-20 באוגוסט 2021, יצא לאור הפסקול שלו שאורכו כ-26 דקות ו-27 שניות. הפסקול כולל 12 רצועות - 9 מהן שירים ו-3 מהן מנגינות, כאשר הם הולחנו על ידי פיליפ ווייט וכריסטופר לנרץ. בגרסה העברית של הסרט השירים תורגמו על ידי גיא זיידמן, כאשר הם דובבו בניהולו המוזיקלי של טל לוי שביצע אותם יחד עם יהונתן מגון, גילן שחף ובר קליין.
ביקורות
עמית סלונים מאתר "וואלה!" כתב על הסרט: "הסרט החביב מומלץ לא רק לחובבי הסדרה המצוירת מבית ניקלודיאון, ולמעשה מתאים גם למי שלא צפה בפריים אחד מהסדרה מכיוון שהוא עומד בפני עצמו. אל תחפשו פה רבדים מורכבים או עומק, אלא רק שעה וחצי של כיף, כשמשפחת לאוד יוצאת למסע לחיפוש השורשים שלהם בסקוטלנד. עם הרבה מסרים חיוביים על משפחתיות, שיתוף פעולה והחשיבות של ערך עצמי, זו צפייה מומלצת במיוחד להורים לילדים בכל הגילאים."
יוסי לוין
יוסי לוין (נולד ב-1 באוקטובר 1935) ממובילי ענף הדאייה בישראל. פעיל מרכזי בהקמה מחדש של ענף הדאייה בקלוב התעופה לישראל ב-1957 ובהכשרת מנחת מגידו לדאייה ב-1961. מראשוני הגלישה אווירית בישראל, אלוף ישראל (1986) בגלישה אווירית שארגנה האגודה הישראלית לגלישה אווירית.
הקמת ענף הדאייה מחדש
ענף הדאייה של קלוב התעופה לישראל נסגר ב-1954 בעקבות תאונה. בשנת 1957, אסף לוין, בעקבות פנייה של מנחם בר, וועד שכלל את משה מנחמי, הרצל שריר ופרידל לוין. הוועד יזם קורס דאייה בבסיס רמת דוד בשבתות, על ידי שימוש בשני דאונים שהושאלו מגדנ"ע אוויר. הוועד דאג לשיפוץ הדאונים שהגיעו מגדנ"ע אוויר והכשרתם לטיסה. ב-1960 פנה הוועד פנה לחברות מסחריות (ביניהם חברת פז) למימון רכישת דאונים מתקדמים.
הכשרת מנחת מגידו לדאייה
ב-1961 בעקבות בקשת מפקד בסיס רמת דוד, ביחד עם משה מנחמי הכשירו הדואים האדוקים את המסלולים שהותיר הצבא הבריטי, הקימו סככה, העבירו את הדאונים ואף פעלו לרכישת 3 מטוסים מסוג סטירמן ומטוס פוני אחד.
הקמת תחום הגלישה האווירית בארץ
בשנת 1975 הנחה לוין שני צעירים, הראשונים שהביאו גלשנים מחו"ל, ביסודות הדאייה. הוא חבר ליורם מוהליבר לקפיצות הראשונות בחוף תל ברוך ואחר כך הדגים קפיצות המיוחדות וחשף את הדואים הראשונים לדאיית מרחק. בעקבות כך הקים יורם מוהליבר (נהרג ב-1986) בית ספר ראשון לגלישה אווירית. ונוסדה האגודה הישראלית לגלישה אווירית. ב-1986 זכה לוין במקום ראשון באליפות הארץ בגלישה אווירית. ב-2009 הקים בנו, ירון, את בית הספר לגלישה אווירית Levin - Hang Gliding.
חיים אישיים
לוין התחתן עם לאה לוין שנהרגה ב-2004 ב. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
טיין אנד ויר
טיין אנד ויר (באנגלית: Tyne and Wear) הוא מחוז שייר בצפון אנגליה, הממלכה המאוחדת. הוא גובל בים הצפוני ממזרח, נורת'מברלנד מצפון, ובמחוז דרהאם מדרום. לפני הקמת המחוז בשנת 1974, שטחו התחלק בין שני המחוזות המקיפים אותו. עד שנת 1986 הייתה מועצה מחוזית, אך היא התבטלה בסופו של דבר. למרות ביטול המועצה, עדיין ישנם גופים הפועלים ברמה המחוזית, ובניהם שירות תחבורה ציבורית, שירותי כבאות ומוזיאונים.
בטיין אנד ויר ישנם כ-13 מחוזות הצבעה לבית הנבחרים הבריטי. באופן מסורתי המחוז נחשב למעוז של מפלגת הלייבור, ובשנת 2010 המפלגה ניצחה בכל מחוזות הבחירה.
המלחמה הכרמונידית
המלחמה הכרמונידית (ביוונית: Χρεμωνίδειος πόλεμος) הייתה מלחמה שהתרחשה ביוון ההלניסטית בין השנים 268–261 לפנה"ס. במלחמה זו לחמה קואליציה אשר כללה את אתונה, ספרטה ומצרים התלמיית (בהמשך גם ממלכת אפירוס), נגד מוקדון. המלחמה הסתיימה בניצחון מוקדוני, אשר שימר את השליטה המוקדונית בבלקן. המלחמה קרויה על שמו של כרמונידס שהיה ראש הסיעה ששלטה באתונה והובילה למלחמה.
רקע
שלהי התקופה הקלאסית (נהוג לתארך את סוף התקופה הקלאסית עם עלייתו של אלכסנדר הגדול לשלטון בשנת 336 לפנה"ס או לכל המאוחר עם מותו של אלכסנדר הגדול, בשנת 323 לפנה"ס) התאפיינה במאבק מר בין הפולייס הגדולות של יוון: אתונה, תבאי וספרטה על הבכורה ביוון. המאבק הקיז את דמן וערער את עצמתן הכלכלית. לוואקום שנוצר נכנסה ממלכת מוקדון בראשות מלכה פיליפוס השני. לאחר מותו של פיליפוס, ירש אותו בנו אלכסנדר הגדול, אשר בסדרה ארוכה של מלחמות, כבש את מרבית העולם שהיה ידוע אז והקים אימפריה רחבת ידיים. אלכסנדר מת ללא יורש, ומצביאיו חילקו ביניהם את האימפריה שלו לאחר סדרה עקובה מדם של מלחמות אשר כונו מלחמות הדיאדוכים. המלחמות שככו סופית רק בשנת 275 לפנה"ס, וכתוצאה מהן קמו שלוש ממלכות עיקריות ברחבי העולם ההלניסטי: האימפריה הסלאוקית בהנהגת בית סלאוקוס, מצרים התלמיית בהנהגת תלמי השני, ומוקדון בהנהגת אנטיגונוס גונאטס.
ארץ האם היוונית, נפלה בחלקו של אנטיגונוס. אנטיגונוס נודע כמלך מתון יחסית, שבניגוד לקודמיו לא שלט בפולייס היווניות באמצעות שכירי חרבו. אולם למרות זאת בערים רבות התעוררה התקווה להחזיר את הכוח בבלקן לידיים יווניות ולא מוקדוניות. הנואם והמצביא האתונאי כרמונידס פתח במסע תעמולה אנטי-מוקדוני וקרא לאיחוד ערי יוון נגד המוקדונים. מצרים, אויבתה המושבעת של מוקדון, לא טמנה את ידה בצלחת, והתסיסה גם כן נגד מוקדון. בסופו של דבר בשנת 268 לפנה"ס, אתונה, ספרטה ומצרים כרתו ברית נגד מוקדון. מעשי האיבה החלו בשנה הבאה.
המלחמה
אל הברית האתונאית-ספרטנית-מצרית הצטרפו עד מהרה ערי מדינה יווניות נוספות, בעיקר מאזור הפלופונסוס. אנטיגונוס ניצל היטב את יתרונותיו האסטרטגיים, והחליט להוציא קודם כל את מצרים מהמלחמה. מצרים הייתה מרוחקת ולא היה לה גבול משותף עם יוון, לכן כל סיוע היה חייב לעבור דרך הים. אמנם הייתה למצרים אחיזה קטנה בפלופונסוס במתאנה אשר נמצאת בחצי אי קטן בפלופונסוס לא רחוק מאטיקה, אך שליטת הצי המוקדוני מנעה מהתלמיים את העברת התגבורות לאטיקה. בנוסף, פתח אנטיגונוס במערכה דיפלומטית והתקרב לאנטיוכוס השני שיזם מלחמה חדשה בסוריה נגד המצרים, מה שחייב את העברת מוקד העניין של מצרים קרוב לביתה.
לאחר מכן החליט אנטיגונוס למקד את מאמציו באתונה. תחילה מנע הצי מוקדוני הנחתת גייסות מצריים משמעותיים באטיקה ובהמשך אף הביס את הצי התלמיי לחופי האי קוס. הצי האתונאי שהיה הגדול ביותר ביוון בתקופה הקלאסית איבד את עצמאותה במלחמת לאמיה וחדל מלהתקיים הלכה למעשה ולא היה יריב של ממש לצי המוקדוני. הספרטנים לא הצליחו לפרוץ את המחסום המוקדוני החזק באיסתמוס של קורינתוס שנשלט על ידי חיל מצב מוקדוני חזק. היות שלא היה להם צי משלהם והצי המוקדוני מנע את חיבור הצי התלמיי עם יוון, לא נותרה להם ברירה, אלא לחזור כלעומת שבאו. מלך ספרטה אראוס הראשון ניסה לפרוץ מהפלופונסוס אל אטיקה עם כוח גדול, אולם נהרג בקרב נגד המוקדונים.
תלמי השני מלך מצרים ניסה להפעיל לחץ על מוקדון, וכרת ברית עם אלכסנדר השני מלך אפירוס. אלכסנדר היה להוט להחזיר לאפירוס שטחים שמוקדון כבשה ממנה לאחר מותו של אביו, פירוס. מכיוון שרוב הכוחות המוקדוניים נעו אל אטיקה, דרכו אל מוקדון הייתה פתוחה. הוא פלש אל מוקדון דרך מעלה הנהר אאוס (aoos). אנטיגונוס סב על עקביו צפונה, והפריש גיס בפיקוד בנו דמטריוס למערכה מול אלכסנדר. לאחר מכן המשיך דרומה אל אטיקה. דמטריוס הנחיל מפלה מוחצת לאלכסנדר, והוא נאלץ לבקש הסכם שלום. אנטיגונוס מיצה עם אפירוס את הדין עד הסוף, ונטל ממנה מספר חבלי ארץ חשובים מאוד באזור האגן העליון של נהר אאוס.
סיום המלחמה
כך יצא שעיקר נטל המלחמה נפל על כתפיה של אתונה. לאחר תבוסת הספרטנים והאפירוטים, החליט תלמי שאין הוא מעוניין להילחם יותר וסירב לשלוח תגבורות נוספות. הכוחות המצריים המעטים שכן הצליחו לנחות בחופי אטיקה בפיקודו של האדמירל פטרוקולוס, הקלו במידת מה על אטיקה ואתונה מפני המצור המוקדוני, אך לא מעבר לכך. חילותיו של אנטיגונוס חנקו לאט לאט את ההתנגדות האתונאית ולאחר תבוסה נוספת של הצי המצרי בשנת 261 לפנה"ס לאתונאים לא נותרה ברירה, אלא להיכנע. כרמונידס ברח למצרים ואילו באתונה עצמה הוקם משטר ידידותי למוקדון. מציתי המלחמה נענשו וחלקם הוצאו להורג.
אפרים דב לאפ
הרב אפרים דוב הכהן לאפ (ה'תרי"ט, 1859 - ט"ז בחשוון ה'תרפ"ו, 3 בנובמבר 1925). היה רב ליטאי, שימש כאב"ד ויסטניץ, עיר הולדתו, ואחר כך אב"ד ורז'בלובה. ונודע בעיקר על שם חיבורו "גיליון אפרים" על הירושלמי. כיהן ברבנות בעיירתו ורז'בלובה קרוב לארבעים שנה.
תולדות חייו
נולד בוויסטניץ לרב העיר, הרב אלחנן צבי הכהן לאפ שכיהן גם כאב"ד ורז'בלובה. אביו היה נכדו של רבי אברהם קצינאלפוגין, נכד רבי יחזקאל קצינאלפוגין הנודע על שם ספרו כנסת יחזקאל, שהיה נכד רבי מאיר קצנלנבוגן מפדובה המכונה מהר"ם פדובה.
לאחר פטירת אביו כיהן הרב לאפ כאב"ד ויסטניץ, עיר הולדתו, ואחר כך אב"ד ורז'בלובה. הוא נודע בעיקר על שם חיבורו "גיליון אפרים" על הירושלמי אשר נדפסו במהדורת הירושלמי. כיהן ברבנות ורז'בלובה אשר בפלך גרודנא ובקיבארט קרוב לארבעים שנה.
נפטר בט"ז בחשוון ה'תרפ"ו (1925) בעיירתו ורז'בלובה.
אחיו ר' אריה הכהן לאפ (נפטר בשנת ה'תרע"ז 1917) היה פרנס חשוב בעירו.
משה קרישבסקי
משה קרישבסקי (תרכ"ו, 1866 – טבת תרס"ג, ינואר 1903) היה רופא, איש העלייה הראשונה. שימש כרופא אצל איכרי ראשון לציון, בבית החולים רוטשילד בירושלים, ולאחר מכן רופא בתי הסוהר בקהיר.
ביוגרפיה
נולד בפולטבה לחיים יעקב קרישבסקי. בצעירותו למד רפואה, ובמקביל היה פעיל ציוני. נישא לפאני, בתו של ד"ר איזה, רופא יהודי מגרמניה. בשנת תרמ"ט (1889) עלה לארץ ישראל יחד עם אחיו הרופא ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי. התגורר בראשון לציון וטיפל באיכרי המושבה. כעבור זמן נסע לברלין להשלמת לימודיו, ולאחר מכן שימש רופא בבית חולים מקומי. בסוף העשור האחרון של המאה ה-19 שב לארץ ישראל כדי לשמש רופא בבית החולים רוטשילד בירושלים.
בשנת תרס"א (1901) הוזמן לקהיר כדי לשמש רופא בתי הסוהר שם. כעבור שנה חלה, ואחיו ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי יצא לקהיר כדי לטפל בו. נפטר בקהיר בשנת 1903.
בעיתון השקפה התפרסם הספדו של איתמר בן-אב"י על ד"ר משה קרישבסקי, ובין השאר כתב:
.
משפחתו
בנו ראול קרישבסקי (עמי), נישא ליהודית, בת דודתו ציפורה צילה עמיאל. הוא היה סוחר מצליח במצרים ואחר כך בירושלים, ונודע בספרייתו העשירה, שהייתה עמוסה בספרי ארכאולוגיה והיסטוריה. בנו השני אנדרה קרישבסקי היגר לאוסטרליה, ובנו הנרי קרישבסקי היה מנהל בנק בז'נבה.
קיראלד
קיראלד (בהונגרית: Királd) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית קיראלד קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-992 תושבים בשנת 1990 עד 721 תושבים בשנת 2020 (ירידה של כ-27%).
יהודי קיראלד
בקיראלד חיו מעט יהודים. תושבים יהודיים מהכפר נרצחו בשואה ומונצחים באנדרטה באוזד
אלבלונג
אלבלונג (בפולנית: Elbląg, בגרמנית: Elbing) היא עיר בצפון פולין. מספר תושביה הוא כ-124,257 (2012). היא בירת מחוז אלבלונג בחבל ורמיה-מזוריה. נמצאת 55 ק"מ צפונית מזרחית לגדנסק ו-90 ק"מ דרומית מערבית לקלינינגרד. היא יושבת בפתח נהר אלבלונג שהוא יובל של הוויסלה, הזורם ללגונת הוויסלה דבר שאפשר לה להיות עיר נמל.
תולדות העיר
בשנת 1237 בנו אבירי המסדר הטווטוני, מבצר בשפך הנהר אלבלאג וקראו לו בשם הנהר. סביב המבצר התפתחה עיירה שבשנת 1246 קבלה מעמד של עיר בשם אלבינג.
ב-1358 נתקבלה אלבינג לברית ערי ההאנזה. היא יושבה על ידי גרמנים ופולנים. למרות פריחתה של העיר לא רצו תושביה בשלטון המדכא של מדינת המסדר הטווטוני ובשנת 1440 הצטרפה אלבינג לערים נוספות באזור ונוצרה הקונפדרציה הפרוסית שכרתה ברית עם פולין כדי לגרש את הטווטונים. במלחמת שלוש עשרה השנים (1454-1466) הצליח קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין לגרש את הטווטונים. אלבינג הפכה להיות חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי ושמה שונה לאלבלונג.
במאה ה-17 סבלה אלבלונג מפלישות של השוודים. ב-1772 היא סופחה לפרוסיה במסגרת החלוקה הראשונה של פולין ושמה שונה בשנית לאלבינג.
במלחמת העולם השנייה הקימו הגרמנים שני מחנות ריכוז ליד אלבינג שהיו שייכים למחנה הריכוז שטוטהוף.
אלבינג נכבשה ב-10 בפברואר 1945 על ידי כוחות של החזית הבלרוסית השנייה בפיקודו של קונסטנטין רוקוסובסקי. התושבים הגרמנים ברחו ואלה שנשארו, גורשו לגרמניה במסגרת הטיהור האתני של פרוסיה המזרחית מגרמנים. במהלך הכיבוש נהרסו כ-65% מבתי העיר. את הגרמנים החליפו פולנים שהועברו למקום מיישובים בשטח שנמסר לברית המועצות. כעת 98% מתושבי העיר הם פולנים. שם העיר שונה שוב לאלבלונג.
שיקום העיר היה איטי אך קבל תאוצה מאז יציאת הסובייטים מפולין ב-1990. העיר העתיקה שוקמה והבתים שוחזרו כפי שהיו בתקופת זוהרה של העיר. הרחוב הראשי בעיר העתיקה הפך למדרחוב ובמרכזו חשמלית המשמשת כמוצג מוזיאוני. לידה מגדל השעון עם שער העיר המשוחזר. לידם מוצב פסל של שוליית אופים שלפי האגדה הציל את אלבינג ב-1521 מהתקפה של הטווטונים על ידי זה שניתק באת שבידיו את החבל שעליו היה תלוי השער ובכך מנע את התפרצות הטווטונים לעיר.
תעלת אלבלונג
אלבלונג נמצאת באזור האגמים המזורים המשופע באגמים. ב-1845 הוחל בחפירת תעלות המחברות שישה אגמים בין אלבלונג לאוסטרודה. הקיסר הפרוסי נתן הסכמתו למיזם הגדול הזה כדי לתמוך בשינוע סחורות מאלבלונג דרומה. נתיב המים הזה מתמשך לאורך 80 ק"מ, עד לעיר אוסטרודה. התעלה נפתחה ב-1860. הבעיה ההנדסית הייתה להתגבר על הפרש גובה של 100 מטר לאורך הדרך.
במקומות שהשיפוע מתון נבנו תאי שיט עם שערים. במקומות שהשיפוע חד נבנו מתקנים שגוררים את הספינה על היבשה בעזרת כבלים הנמשכים על ידי מערכת גלגלים.
כיום משמשת תעלת אלבלונג-אוסטרודה למטרות תיירות בלבד.
פרס בלקבורו
הקבלה ל"אנדיורנס"
בלקבורו וחברו ויליאם בייקוול הפליגו על סיפון ה"גולדן גייט", שהתנפצה על חופי מונטווידאו. לאחר שספינתם נטרפה, נסעו החברים אל בואנוס איירס למצוא עבודה חדשה. בייקוול התקבל לעבודה כמלח כשיר באוניית המשלחת של שקלטון, ה"אנדיורנס". בלקבורו, לעומתו, לא נשכר, משום גילו הצעיר (הוא היה בן 18) וחוסר הניסיון שלו. בייקוול ווולטר האו, שחששו מחסר בכוח אדם ב"אנדריורנס", עזרו לבלקבורו להתגנב אל הספינה והסתירו אותו בתא אחסון. הוא התגלה ביום השלישי להפלגה. רגליו לא נשאו אותו והוא נאלץ לשבת על כיסא בפגישתו הראשונה עם שקלטון.
שקלטון, אחוז חמת זעם אמיתית, המטיר על הנוסע הסמוי שטף חרפות וגערות חריף ומפיל אימה לפני הצוות כולו. הנאום חוצב הלהבות השיג את שלו ותגובותיהם של שני השותפים למעשה היו גלויות דיין להסגירם.
שקלטון סיים את ההופעה באמרו לבלקבורו, "אתה יודע, שבמשלחות האלה קורה לעיתים קרובות שאנחנו נעשים רעבים מאוד, ואם יש נוסע סמוי זמין, הוא הראשון להיאכל?" על כך ענה בלקבורו, "הם ימצאו הרבה יותר בשר אצלך, אדוני." שקלטון הסתיר חיוך ואחרי שיחה עם אחד מחברי הצוות אמר, "הביאו אותו קודם כל אל הטבח."
בלקבורו התגלה כנכס לספינה כעוזר כללי ולאחר זמן הוחתם כחבר בצוות.
הנחיתה על אי הפיל
אחרי שה"אנדיורנס" נלכדה בקרח ים דחוס והתנפצה, עשה הצוות את דרכו בשלוש סירות הצלה קטנות, בהפלגת אימים, רצופת סכנות-חיים, רעב וקיפאון אל אי הפיל, שם התמקמו מחדש. עם הגיעם אל האי, חשב שקלטון לתת לבלקבורו, הצעיר בצוות, את הכבוד לדרוך על אדמת האי, מתוך ששכח כי רגליו נפגעו קשות בכוויית קור. בלקבורו עבר בעזרת חבריו מעל לזבזת הסירה, אך נפל אל תוך המים הרדודים ונישא במהירות אל החוף.
נמק
ב-14 באפריל יצאה קבוצת החילוץ בג'יימס קיירד אל ג'ורג'יה הדרומית, בתקווה לחזור תוך כמה שבועות. שאר הצוות השלימו עם הכורח להמתין. כמעט כולם היו במצב בריאותי ירוד ומדוכדכים. בלקבורו פיתח נמק בשתי רגליו והיה נושא דאגתו הרפואית העיקרית של אלכסנדר מקלין, רופא הספינה.
ב-15 ביוני, חודשיים לאחר הפלגת שקלטון ואנשיו, ביצע ג'יימס מק אילרוי, בעזרת מקלין, את ניתוח הכריתה ההכרחי. הרגל הימנית התאוששה במידת מה, אך ברגל השמאלית לא הייתה ברירה אלא לכרות את האצבעות המתות. הניתוח בוצע בהצלחה, באמצעות שרידי הכלורופורם שנשארו להם, ולאחר פחות משעה הסתיים התהליך ובלקבורו שב להכרתו וביקש סיגריה.
לאחר החזרה
בלקבורו חזר לחיות בניופורט, דרום ויילס וקיבל את מדליית הקוטב מארד על שירותו במסע המשלחת. הוא מת בשנת 1949 מדלקת סימפונות כרונית ומבעיית לב, בגיל 54.
הרפתקותיו של בלקבורו באנטארקטיקה הן נושא לסיפור מעשה בדיוני, "הנוסע הסמוי של שקלטון" מאת ויקטוריה מקקרמן (ISBN 0-440-41984-0).
טוקמק (קירגיזסטן)
טוקמק (בקירגיזית: Токмок - טוקמוק; ברוסית: Токмак) היא עיר במחוז צ'וי בצפון קירגיזסטן. ממוקמת בעמק צ'ו דרומית לגדה של נהר צ'ו וגבול עם קזחסטן, מזרחית לבירת המדינה, בישקק. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 73,433 בני אדם והיא העיר החמישית בגודלה בקירגיזסטן.
היסטוריה
טוקמק הוקמה בסביבות שנת 1830 על ידי ח'אנות קוקנד. תפקידה היה לשמור על גבולה הצפוני של החאנות. שלושים שנה מאוחר יותר טוקמק נכבשה ונהרסה על ידי הכוחות של האימפריה הרוסית, ב-13 במאי 1864 הוקמה טוקמק המודרנית על ידי הגנרל הרוסי מיכאיל צ'רניאייב.
ב-1867 טוקמק קיבלה מעמד של עיר והפכה לבירת המחוז, אך ב-1878 איבדה את המעמד של בירת המחוז ועיר. מעמד של עיר הוחזר לה רק ב-1927.
הנסיכה איבון
הנסיכה איבון (בפולנית: Iwona, księżniczka Burgunda, במקור קרוי "איבון נסיכת בורגונדיה") הוא מחזה קומדיה שחורה פרי עטו של המחזאי הפולני ויטולד גומברוביץ' משנת 1938. זהו מחזהו הראשון של גומברוביץ', שנחשב לאחד מאבות תיאטרון האבסורד. זהו מחזהו המוצג ביותר של גומברוביץ'. "הנסיכה איבון" ראה אור לראשונה בוורשה ב-1958. הוא יצא לאור לראשונה בצרפת ב-1965.
תולדות ההפקה
הצגת הבכורה של "הנסיכה איבון" התקיימה בארמון התרבות והמדע, בביצוע בתיאטרון הצבא הפולני, בנובמבר, 1957, בבימויו של הלינה מיקולייסקה (Halina Mikołajska). ברברה קרפטובנה (Barbara Krafftówna) גילמה את דמותה של איבון. ההצגה הוצגה במשך חודשיים בלבד, עד פברואר 1958. ההפקה הבאה של המחזה הייתה בתיאטרון הדרמטי המלכותי בסטוקהולם ב-1965, בבימויו של אלף שברי (Alf Sjöberg). המחזה הועלה לראשונה בצרפת, בבימויו של חורחה לוולי (Jorge Lavelli), בתיאטר דה בורגונדיה, באוגוסט 1965 ואחר-כך בתיאטר דה פראנס בפריז בספטמבר אותה שנה.
הנסיכה איבון בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי
1. תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 1967 2. התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 15 בדצמבר 1970
3. תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 18 במרץ 1997
4. תיאטרון גשר, הצגת בכורה: 13 באפריל 2011
קרל בארת
קרל בָּארְתּ (בגרמנית: Karl Barth; 10 במאי 1886 – 10 בדצמבר 1968) היה הוגה דתי שווייצרי, הנחשב לגדול התאולוגים הפרוטסטנטים במאה ה-20 ואחד הבולטים אי-פעם. בארת הנהיג את התנועה שקראה להינתק מהחשיבה הליברלית בכנסייה ולשוב ולהדגיש את עליונות האל על פני האופן בו האדם מבין אותו.
ביוגרפיה
נולד בבזל ליוהאן פרידריך בארת, כומר ופרופסור לתאולוגיה, ואנה סרטוריוס. היו לו שני אחים ושתי אחיות. האב היה אורתודוקסי מתון ("פוזיטיבי-תנ"כי" במונחי התקופה), בניגוד לרוח הליברלית ששלטה אז בפרוטסטנטיות בארצות דוברות-הגרמנית, והשפיע מאוד על בנו. בארת הצעיר פנה אף הוא לקריירת כמורה והחל בלימודי קודש של ארבע שנים ב-1904, קודם באוניברסיטת ברן. הוא המשיך באוניברסיטת ברלין, שם הושפע מאוד מאדולף פון הרנאק, התאולוג הליברלי הבולט של התקופה. אבל הוא ראה את וילהלם הרמן , תחתיו למד במרבורג, כמורו החשוב ביותר. בעיני בארת, הרמן שילב את מורשת שליירמאכר והפילוסופיה של קאנט – ששתיהן הדגישו את מקום האדם ותודעתו הסובייקטיבית כקולט ומפרש את המסר האלוהי, ויחד עם מחקר היסטורי-ביקורתי של כתבי הקודש היו אבן יסוד בכנסייה באותם הימים – עם מחויבות למנוע מהנצרות להתפוגג לתוך מוסר אנושי סתם, מגמה שהדאיגה אותו אצל הוגים רבים.
לאחר שתי כהונות זמניות ככומר, בקנטון ברן ובז'נבה, קיבל מינוי קבוע בזַאפֶנְוִויל שבארגאו ב-9 ביולי 1911. ב-1913 נשא את נלי הופמן, ויחד הביאו חמישה ילדים. השהות בקהילת הפועלים הענייה והיחשפותו למאבקי המפלגה הסוציאליסטית השווייצרית טלטלו את בארת, ופרוץ מלחמת העולם הראשונה והתמיכה המתלהמת של הוגים פרוטסטנטים מובילים במיליטריזם הביאו אותו למשבר רוחני עמוק. ב-1915 הובילה אותו תחושת אין-האונים להתחיל בקריאה מעמיקה של האיגרת אל הרומיים לפאולוס השליח. באיגרת מצא, לדבריו, הסתמכות על דבר האל לבדו, ללא שום תלות בתיווך ההבנה והיחסיות האנושיות. זו הייתה שונה לחלוטין מהתאולוגיה הליברלית בה השתלם, שחש שסיפקה לו בסיס חלש לצאת נגד דעות החברה הסובבת. במהלך המלחמה הבשילה בו ההכרעה כי רק חזרה לרוח תאוצנטרית כזו יכולה להציל את הנצרות. הוא החל בחיבור פרשנות מקפת לאיגרת אל הרומיים לאור רעיונותיו החדשים, אותה הוציא לאור ב-1919. הספר הדגיש את אופיו הנשגב של האל, את ריבונותו המוחלטת והפער הבלתי-נתפש בינו לבריאתו, והוקיע את הפרוטסטנטיות הליברלית. התעוררה שערורייה עצומה, מלווה בחילופי האשמות, שסללה את דרכו של התאולוג הצעיר לגדולה. רבים מחוקרי בארת מחלקים את תורתו לשלב מוקדם זה, בו בידל בחריפות בין אלוהים והעולם, להשקפתו הבוגרת (בערך משנות ה-50) שעמלה דווקא על קירוב והנכחת החסד והרחמים. הביוגרף ג'ון ובסטר, לעומת זאת, קבע שחומר רב שלא התפרסם בחייו מעלה שנימות מאוחרות אלה היו קיימות מן ההתחלה ובארת לא שינה באופן מהותי את ראייתו בנדון.
ב-1921 מונה לפרופסור לתאולוגיה קלוויניסטית בגטינגן. הוא ערך הרצאות בהן ביקר קשות, אך בנימוס, את גישתו של שליירמאכר, והחל לגבש משנה מקיפה משלו. בתקופה זו החל לשתף פעולה עם אחרים שחלקו דעות דומות ודחו את ההשקפה הליברלית, כמו אמיל ברונר ורודולף בולטמן, ובמיוחד פרידריך גוגרטן. ב-1923 החל לצאת ביטאונה של קבוצה זו, "בין הזמנים" (Zwischen den Zeiten), כשם מאמר שפרסם גוגרטן ב-1920 ברוח קרובה לפרשנות בארת על האיגרת אל הרומיים. ההוגה השווייצרי היה האישיות הבולטת ביותר בחבורה שהוציאה את "בין הזמנים", ושהשקפתה כונתה "תאולוגיה דיאלקטית" (בין היתר משום שלא שבו לחלוטין לדוגמטיות נוקשה ולאמונה מוחלטת ומילולית בתנ"ך) ולפעמים "נאו-אורתודוקסיה." השפעתם, בארצות דוברות-הגרמנית וגם בארצות הברית, הייתה אדירה. בארת דחה תוויות אלה והעדיף לתאר את תורתו כ"תאולוגיה של דבר האל" ותו לאו.
ב-1925 עבר לאוניברסיטת מינסטר, בה הוסיף לבסס את המוניטין שלו. ב-1927 החל בכתיבת חיבור על דוגמטיקה נוצרית, נושא שהחשיב מאוד, אך נטשו במהרה. התמקדותו ההולכת וגוברת בעניין יצרה מתיחות בינו לבולטמן וכמה אחרים, שראו בכך נסיגה לסכולסטיקה עקרה בעוד בארת עצמו חושד בהם בהענקת חשיבות רבה מדי לאדם, כמעט כמו הליברלים. חבורתם התפזרה על רקע זה. ב-1930 התמנה לפרופסור באוניברסיטת בון ושם חזר למיזם שפתח בו שלוש שנים קודם והחל בחיבור עבודת חייו, "דוגמטיקה כנסייתית" (Kirchliche Dogmatik), שאת הכרך הראשון בה פרסם ב-1932. הוא לא סיימה בטרם מותו, ושלושה-עשר הכרכים שהושלמו עד 1967 כללו כ-9,000 עמודים בסך הכל. בחיבור העצום ערך סקירה מקיפה, הן לאור המחקר ההיסטורי והשקפות הוגים בולטים והן לפי סוגיות השעה ואפילו שאלות הסטודנטים שלו, בשאלות כמו ההתגלות, השילוש הקדוש, ריבונות וחירות האל, בחירה, חסד, גאולה ועוד. בארת אולץ לצאת מבידודו האקדמי ולהתערב בחיים הציבוריים עקב עליית הנאצים לשלטון. הוא יצא נגד האופן בו הכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה קיבלו את הדיקטטורה, ותלה את התנהלותן בחולשה מוסרית ובעירוב רשויות בין הכרעת האדם לריבונות האל. בתקופה זו יצא ביתר שאת נגד תאולוגים ששילבו נימות הומניסטיות או נטורליסטיות, והכריז לאחר בחירות 5 במרץ 1933 כי "הדיבר הראשון הוא אקסיומטי". הוא תקף את "הנוצרים הגרמנים", פלג נאצי שניסה להשתלט על הממסד הכנסייתי ומנהיגו לודוויג מילר מונה ל"בישוף הרייך" בכנסייה המאוחדת החדשה שהוקמה על ידי השלטון. מרטין נימלר, דיטריך בונהופר ואחרים כוננו את "הכנסייה המוֹדָה" שהתפלגה מן הממסד הקיים וסירבה לקבל את מרות המשטר או לגרש כמרים ומאמינים שנחשבו יהודים תחת חוקי הגזע. ב-31 במאי 1934 היה בארת המנסח הראשי של המצע שאומץ על ידי אספת כמרים מתנגדים מכל רחבי גרמניה שהתכנסה בברמן. נקבע שם שהכנסייה שוללת נחרצות את הדעה שעליה להתחשב בדעות או אירועים מחוץ לדבר האל הטהור. התנגדותו לנאצים הביאה לפיטוריו ממשרתו ב-1935 והוא נאלץ לעזוב את גרמניה חזרה לשווייץ.
את שלושים השנים הבאות, עד מותו, הקדיש ל"דוגמטיקה כנסייתית". הוא נותר מרצה מבוקש ואהוד, ולאחר מלחמת העולם השנייה פרסם ב-1947 הצהרה על אשמת ואחריות העם הגרמני לזוועות הנאציזם שהייתה חריפה בהרבה מהכרזת דרמשטאט שהוציא ועד הכנסיות שנתיים קודם. כמו כן, התנגד לחימוש-מחדש של גרמניה המערבית ודגל בקו פייסני יחסית כלפי הגוש הקומוניסטי. הוא פרש מהוראה ב-1962 וערך סיבוב הרצאות בארצות הברית, אבל אז חלה מאוד, מה שמנע ממנו להשלים את "דוגמטיקה." בארת מת שש שנים אחר כך.
הגות
היסוד החשוב ביותר במחשבתו של בארת, עליו נשענה כל יתר עבודתו, הוא יחסו לשאלת ההתגלות. עמדתו בנושא הייתה מורכבת ודו-משמעית לעיתים. מחד, היה ראש וראשון לאלה שתקפו את המורשת הליברלית של שליירמאכר וממשיכיו, שפתחה לשיטתו את הדרך לרידוד עקרון ההתגלות ולהכפפתו לניתוחים היסטוריים-ביקורתיים או לשאלות מוסריות. בארת הרחיק גם מעבר לכך וביקר קשות את סט. תומאס אקווינס, שהוא דחה כליל את רעיונותיו אודות "תאולוגיה טבעית" והאפשרות לדעת את הבורא באמצעות בחינת העולם הסובב, ההגיון והשכל, אף מבלי להזדקק להתגלות. לדבריו, במקום אחר, הטעים ש
שלילתו את הגישות הליברליות לטובת עמידה על ממשות, ראשוניות ועצמאות המסר האלוהי הובילו פרשנים רבים לתארו, בין אם באהדה או בביקורתיות, כאביה של המגמה שכונתה "נאו-אורתודוקסית" בפרוטסטנטיות. זו עמדה על טענות דומות וחבקה הוגים מאמיל ברונר ועד רג'ינלד פולר. כמה מחשובי נציגיה, במיוחד תומאס פ. טורנס, אהדו מאוד את ההוגה השווייצרי. בארת דחה את המושג "נאו-אורתודוקסי", ועמדתו בסוגיה אכן לא הייתה שיבה לאורתודוקסיה גמורה. על אף שלילתו את שליירמאכר, מחשבתו הוסיפה להיות מושפעת מאוד ממושגים קנטיאניים של סובייקטיביות ותלות המסר באדם המקבל אותו ומפרש אותו דרך חושיו ותודעתו. אף על פי שתיאר את ההתגלות עצמה כאלוהית ומושלמת, הבנתה והפנמתה היו כבר פעולה אנושית גם לשיטתו; כתבי הקודש לא היו חסינים מבחינה – אם כי המסר רב-העוצמה הגנוז בהם מנע, לדבריו, קריאה מוטה מדי ושלל פרשנויות מופרכות – והוא לא דחה מתודות ביקורתיות לניתוחם. הוא הניח דיאלקטיקה מסוימת בין ההתגלות המוקרנת לבני-האדם המקבלים ומפרשים אותה לאורך ההיסטוריה. את הסתירה בין עמידתו על האובייקטיביות של הנמסר מן האל לאופן היחסי ותלוי-האדם בו הוא מתקבל התאמץ לפתור באמצעות הדגשת התהום האינסופית בין מוחלטות ועליונות הבורא לאופי הנחות והמוגבל של בריותיו, "ההבדל האיכותי האינסופי" בלשונו, שחייב אי-רצף וקטיעות בתקשורת ביניהם. בעוד שמבקרים משמאל, אפילו ריינהולד ניבור, גינו את בארת כאורתודוקסי נוקשה ודוגמטי, ההופך את אלוהים למושג מרוחק ומנותק משיקולים מוסריים וקונקרטיים, פונדמנטליסטים כמו התאולוג קורנליוס ואן טיל ראו בו כממשיך הגישה הליברלית במסווה דקיק.
בנוסף, ייחס חשיבות אדירה למושג השילוש הקדוש. בניגוד מופגן לשליירמאכר, שהציב את הנושא בסוף חיבוריו, בארת כתב עליו בפתיחה של "דוגמטיקה כנסייתית" והצהיר כי זהו עקרון היסוד של האמונה הנוצרית. הוא קישר את השילוש למושגיו על ההתגלות: ישו עצמו, האל הבן, היה הגילוי האובייקטיבי של נוכחות האלוהים העומד בפני עצמו. אבל בארת ציין כי למצער לא היה די בכך, והמשיל זאת באמצעות הרבים שסירבו לקבל את ישו בימי חייו. היה צורך גם שהדבר ייקלט בתודעה הסובייקטיבית של האדם, ותפקיד זה מילאה רוח הקודש ששרתה על המאמינים.
פן אחר שעסק בו היה שאלת חירותו של האל והיחס בינה לשאלת ההועדה-מראש. בארת ינק מהמסורת הקלוויניסטית וייחס חשיבות גדולה לנושא ההועדה; הוא דחה את הנטייה להתעלם מהנושא או לנסות לטעון שהבורא אוהב את כולם במידה שווה וללא אפליות ולכן לא באמת מבחין בין חוטאים לצדיקים, או בין נבחריו לאחרים. יחס נינוח כזה הפך, בעיניו, את האל למין יצור שוחר-טוב ועמום ללא אמירה ממשית. מאחר שהיה ריבון מוחלט ואכן קיים הבדל חד בין טוב לרע, הכריז בארת שאין ספק שהאל בחר להושיע חלק וגם לארור ולשלוח לגיהנום אחרים. אבל ההוגה שילב סוגיה זו בקביעה שבאהבתו האינסופית והבלתי-מותנית, אלוהים בחר להתגלם בישו ולגאול את בני-האדם כולם: מאחר שישו נטל על עצמו את חטאי הכלל, וסבל ומת לשם כך, הוא היחיד שבאמת "נדחה" וקולל. בשל הנס של קיומו, נפתחה לכל האנושות הדרך לגאולה, גם אלו שבחרו להתעלם מכך ולחיות בחושך. כך שימר בארת את רעיון ההועדה-מראש וגם ריכך אותו לגמרי, עד כדי כך שמבקריו האשימוהו באוניברסליזם ובמתן לגיטימציה ללא-נוצרים.
כתר סאיטאפרנס
כתר סאיטאפרנס הוא כתר אמנותי עשוי זהב, דמוי כתר אפיפיורי, שנרכש על ידי מוזיאון הלובר בשנת 1896, לאחר שהוצג בפניו ככתרו המקורי של המלך הסקיתי סאיטאפרנס, בן המאה השלישית לפני הספירה. כעבור שבע שנים העיד הצורף היהודי תושב אודסה, ישראל רוּחוֹמוֹבסקי, שהוא יוצרו של הכתר.
היסטוריה
האחים הוכמן היו בעליה של חנות עתיקות בעיירה אוצ'קיב, צפונית-מערבית לאודסה, שעסקו גם בזיוף עתיקות. בשנת 1895 פנה אחד האחים, שבס'ל (שבתי) הוכמן, אל ישראל רוחומובסקי, שהיה צורף אמן, בבקשה שייצור כתר זהב, עשיר בציורים ובעיטורים, בסגנון האמנות ההלניסטית ובסגנון הסקיתי, שישמש כמתנה לארכאולוג. הוכמן מסר לרוחומובסקי ספרים שישמשו לו מקור השראה. רוחומובסקי עבד יותר מחצי שנה על יצירת הכתר, וקיבל תמורת זאת 1,800 רובל.
גובה הכתר 17 סנטימטר. ברצועה צרה סביב החלק המרכזי של הכתר מוצגת חומת העיר אוֹלְבִּיָה, שעל פי המסופר תושביה הם שהעניקו את הכתר למלך, ובה ניצבים במרחקים שווים שמונה מגדלים, שביניהם הקדשה ביוונית עתיקה: 'הסנט ואזרחי אולביה מכבדים את המלך הגדול והבלתי מנוצח סאיטאפרנס'. ברצועה רחבה מעל להקדשה מופיעים ציורים מסיפוריה האיליאדה. ברצועה התחתונה הוצגו מראות מחיי הסקיתים.
הוכמן, שלא סיפר לרוחומובסקי על תוכניתו, החל לנסות למכור את הכתר כממצא ארכאולוגי מקורי. קונים פוטנציאליים אחדים סירבו להצעתו, מחשש שמדובר בזיוף. הוא העביר את משימת המכירה לשני מתווכים תושבי וינה, ואלה הצליחו לשכנע את אנשי מוזיאון הלובר לרכוש את הכתר תמורת 200,000 פרנק (כ-1.3 מיליון ליש"ט בערכי ימינו).
ב-1 באפריל 1896 הודיע מוזיאון הלובר על רכישת כתר הזהב של המלך הסקיתי סאיטאפרנס, והכתר הוצג באוסף המוזיאון.
באודסה פעל בית מלאכה צרפתי בשם "ז'קו", שקיים קשרי עבודה עם רוחומובסקי. מנהל בית המלאכה סיפר לרוחומובסקי על ידיעה בעיתון "לה פיגארו", המספרת על רכישת הכתר כל ידי הלובר, וכך נודע לרוחומובסקי על הזיוף.
תוך זמן קצר החלו לעלות ספקות לגבי מקוריות הכתר. בלטו בגישה זו ארנסט פון שטרן, היסטוריון ופילולוג גרמני-רוסי, אלכסנדר וסלובסקי, פרופסור לספרות משווה באוניברסיטת סנקט פטרבורג ואדולף פורטוונגלר , ארכאולוג ממינכן, שזיהה את מקורות ההשראה ליצירת הכתר. כנגדו טענו אנשי הלובר שבעת העתיקה שימשו דגמים דומים מודל ליצירות שונות, ולכן לא מפתיע למצוא אותם גם בכתר.
בשנת 1903 התפרסמה בעיתון הצרפתי Le Matin ידיעה לפיה צייר צרפתי בשם אלינו טוען שהוא יצר את הכתר. מנהל בית המלאכה "ז'קו", ששהה בפריז, טען שאלינו משקר ושהוא מכיר את האמן האמיתי שגר באודסה. ב-25 במרץ הודיע תחקירן של עיתון שפגש את רוחומובסקי באודסה והוא האמן שיצר את הכתר. משרד התרבות הצרפתי הורה על הקמת ועדת חקירה בראשות עמד הארכאולוג שארל קלרמון-גנו, ורוחומובסקי הוזמן להעיד בפניה. הוא הופיע בפני הוועדה ב-5 באפריל 1903, והראה את התרשימים שהכין לשם יצירת הכתר. חברי הוועדה דרשו שיוכיח את כישוריו ביצירת העתק, על גבי רדיד זהב, של אחת הסצנות שעל הכתר, ורוחומובסקי עשה זאת. קלרמון-גנו השתכנע שרוחומובסקי הוא יוצר הכתר, והכתר הוסר מהתצוגה בלובר.
מיהאי לאנטוש
מיהאי לאנטוש (בהונגרית: Lantos Mihály; 29 בספטמבר 1928 – 31 בדצמבר 1989) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי. ברוב הקריירה שלו שיחק בקבוצת מ.ט.ק הונגריה, והיה חלק מ"נבחרת הזהב" של הונגריה בשנות החמישים.
קריירה לאומית
לאנטוש שיחק בנבחרת הונגריה בין השנים 1949–1956. הוא שיחק 52 משחקים וכבש 5 שערים עבור הונגריה. את הופעת הבכורה שלו עשה ב-10 ביולי 1949 בניצחון 2–8 על פולין. לאנטוש עזר להונגריה לזכות במדליית זהב אולימפית בשנת 1952, ובגביע מרכז אירופה בשנת 1953. ל-לאנטוש היה גם חלק בשתי התבוסות שהנחילו ההונגרים לאנגלים, כשכבש שער נגדם בניצחון 1–7 ב-23 במאי 1954. במונדיאל 1954 שיחק בכל המשחקים וגם כבש במשחק הפתיחה נגד דרום קוריאה בניצחון 0–9 וברבע גמר נגד ברזיל. בגמר הפסידה הונגריה 3–2 לגרמניה המערבית. בשנת 1956 פרש מהנבחרת.
אדין
אדין (קווניה: אטני) הוא באופן כללי השם לכלל גזעי האדם בעולם הפנטזיה (הלגנדריום) של ג'ון רונלד רעואל טולקין, אך כמעט תמיד כשמשתמשים במילה "אדין" מתכוונים לשלושת עממי רעי העלפים מן העידן הראשון, הם וצאצאיהם.
רקע
בימי קדומים חיו בארץ התיכונה העלפים. בצפון מערב הארץ התיכונה, מעבר להרים הכחולים, שכנה ארץ בלריאנד. בבלריאנד והארצות הצפוניות לה שכנו ממלכות רבות וחזקות של עלפים שהיו שקועים במלחמה מרה עם שר האופל מורגות'.
לאחר מכן הופיעו בני האדם בבלריאנד. לכן הם נקראו "אטני" ובסינדרין - אדין, שמשמעו: העם השני. שכן הופיעו לאחר שהעלפים כבר חיו ופעלו בעולם, ותכליתם הייתה שונה. הם היו שלושה עמים שרצו להתנער משלטונם של משרתי מורגות' במזרח, שם שיעבדו אלה לרצונו של מורגות' עמים אחרים של בני אדם. הם באו מערבה כי שמעו ששם שוכן האור, כך נתערבו בגורל העלפים ובמלחמותיהם הגדולות.
לאחר זמן מה באו גזעי אדם אחרים לבלריאנד, אך הם לא ימנו כאן מאחר שאין הם נחשבים כחלק מן האדין רעי העלפים. הם היו שונים מן האדין במראה ובתרבות וזכו לדריסת רגל ממערב להרים הכחולים רק לאחר שמורגות הביס את העלפים. אך לאחר שנוצח מורגות', נכחדו אותם פולשים וזכר להם נותר רק בשאריהם השוכנים במזרח, אלה אשר לא יצאו מערבה למלחמותיו של מורגות'.
ראשית גזע האדם
עם עלות השמש, נעורו בני האדם בארץ הילדורין אשר במזרח. משרתי מורגות' שצפו בהם, דיווחו לו על הגזע החדש שנראה בארץ והוא עזב בחפזון את מצודתו אנגבנד שמצפון לבלריאנד ובא לבדוק את בני האדם. מורגות ניסה לקנות לו שלטון בלב האדם ולהסית אותם נגד העלפים והולאר. אך המלחמה בעלפים בצפון בלריאנד גרמה לו לשוב לשם מהר, ואת העיסוק בבני האדם הותיר בידי משרתים פחותי דרגה.
רוב בני האדם התפתו וקיבלו את מרותו של מורגות'. אחרים שהיה להם שיג ושיח עם העלפים האפלים, סירבו להשתעבד לו ועל כן נרדפו על ידי אנשי מורגות'. מן העלפים האפלים הם שמעו כי במערב שוכן האור ושם יש עוד עלפים רבים וחופשיים, לכן יצאו אותם בני אדם במסע ארוך מערבה על מנת להגיע לארץ ללא צל. בדרכם נפרדו מהם רבים משאריהם שארכה להם הדרך. הם פרשו מן הקבוצה קהילות קהילות ומצאו להם מקומות מחיה בארצות הריקות מיושב, לאורך הארץ התיכונה.
בית באור
ראשון הופיע בבלריאנד עם בני האדם שמנהיגו היה באור הזקן. הם חצו את ההרים הכחולים, ועברו דרך אוסיריאנד עד שהתיישבו באסטולד. ראשון ראה את בני האדם פינרוד פלגונד נסיך הנולדור, עת שוטט לו באוסיריאנד. הוא יצר קשר עם בני האדם והמליץ עליהם בפני שאר נסיכי הנולדור. בסופו של דבר נשבע באור אמונים לפינרוד, אותו שירת 44 שנים, עד למותו בגיל 93. רוב אנשי באור עברו לגור בדורתוניון תחת שלטון בית פינרפין, אך מיעוטם נותר באסטולד.
אנשי באור היו אפורי עיניים ושערם היה שחור או חום. הם היו אהובים על הנולדור שמצאו בהם תכונות הדומות לתכונות הנולדור. שכן הנולדור אהבו את חמלתם, הבנתם הזריזה, תבונת הכפיים שלהם וזכרונם הארוך.
מבית באור יצאו כמה גיבורים גדולים ואנשי שם. היה ברהיר שהציל את פינרוד פלגונד בדגור ברגולך, ובנו ברן ארכמיון חטף סילמריל מכתר מורגות' במעמקי אנגבנד עצמה. ולאחר שהשתתף בציד הזאב הגדול קרכרות, חזר מן המתים ונישא ללותין טינוביאל בת תינגול ומלין מלכי דוריאת. הם ילדו את דיור אלוכיל שילד את אלוינג, שנישאה לאארנדיל הספן ובנם היה מלכה הראשון של נומנור.
רוב אנשי באור נספו בדגור ברגולך. רק מתי מעט מהם נותרו לאחר מכן, מעט נשים וילדים שהצליחו להימלט לדור לומין, ואלה שנותרו באסטולד.
ההלדין
זמן מה לאחר חצות בית באור את ההרים, הגיע עם נוסף, קטן יותר, אלה נקראו ההלדין. הם היו נמוכי קומה במעט מאנשי באור ופחות להוטים אחר ההשכלה. והם היו עם של שוכני יער, אשר לא התכנסו הרבה ומיעטו לדבר.
משחצו ההלדין את ההרים, פנו צפונה מאוסיריאנד והתיישבו בתרגיליון, מדרום לארצות בני פאנור. לאחר זמן מה התקיפו האורקים את מקומות משכנם של ההלדין ורבים נקטלו, אך כמה מהם התקבצו במקום אחד ונלחמו תחת הנהגתו של הלדד, עד כי נפל הלדד בקרב. אז כינסה הלת בתו של הלדד את שארית בני עמם, שכן נלחמה עם הגברים, והתכוננה יחד עמם לקרב האחרון. אך באותו זמן בא מן הצפון קרנתיר בן פאנור עם צבאו והשמיד את האורקים.
לאחר מכן כינסה הלת את כל בני עמה ששרדו את הקרב והובילה אותם לאסטולד. אך לאחר זמן מה שוב הובילה הלת את אנשיה והם נסעו מערבה והתיישבו ביער ברתיל. מאז ואילך נודעו ההלדין גם בשם "אנשי הלת", שכן היא משלה בהם עד יום מותה. אך היא לא נישאה לאיש ולא ילדה ילדים, ובמותה עברה ההנהגה לבן אחיה הלדן.
אנשי הלת באו בברית נישואין כפולה עם בית הדור, עת נישאו גלדור וגלורדל ילדי הדור להרת ולהלדיר ילדיו של הלמיר שר אנשי ברתיל. משושלת זו יצא לבסוף אארנדיל, שמזרעו יצאו מלכי נומנור.
אנשי הלת לא היו רבים במספר, ולאחר נירנית ארנוידיאד הם התמעטו עוד יותר. כמה שנים לאחר הנירנית, עברו חלק מהם אל החופים, מקום שם נקבצו שרידי בני האדם משלושת העמים. רוב אלה שנותרו מאחור, נספו.
בית מרך
זמן מה לאחר חצות אנשי ההלדין את ההרים הכחולים, הגיעו לאוסיריאנד בני העם השלישי בראשות מרך. הם המשיכו מערבה והתיישבו באסטולד, בשכנות לעם באור שהיו ידידיהם ובעלי בריתם.
אנשי מרך היו גבוהי קומה וחסונים מאוד, זהובי שיער ובהירי עיניים. הם היו זריזים לצחוק וזריזים לכעוס, רבים במספר וגיבורי מלחמה. לאחר שנים מספר של ישיבה באסטולד, משהזמינו נסיכי הנולדור את האדין לבוא ולהתגורר בתחומי שלטונם, עברו רוב אנשי מרך להתגורר בדור לומין, בהנהגת בית מרך תחת שלטונו העליון של בית פינגולפין.
במעללי המלחמות של ימי קדומים, זכורים במיוחד אנשי בית מרך. הדור זהוב הראש היה גיבור מלחמה ידוע, וניתנה לו קסדת הדרקון הכבדה להיות לו למורשת ביתו. נכדו הורין תליון היה הלוחם הגדול ביותר מבני האדם, ובנו טורין כמעט שעלה על אביו מולידו. גם הואור אחי הורין נלחם בעוז, ובנו טואור היה מגדולי הלוחמים בגונדולין. וטואור ילד את אארנדיל, ומאארנדיל באה לעולם שושלת מלכי נומנור.
רוב אנשי הדור נספו בנירנית ארנוידיאד. המעטים ששרדו הם אלה שנשארו באסטולד, ומעט נשים וילדים שנמלטו מדור לומין אל החופים.
המשך תולדות האדין
בתום העידן הראשון, נשאר עם מעורב של שלושת בתי האדין בחופים ובאסטולד. לאחר תום העידן הראשון גמלו הולאר לאדין על עמלם הממושך ואבדותיהם הרבות במלחמה נגד מורגות'. לכן בא אאונווה לביניהם והקנה להם חוכמה ודעת, חייהם התארכו פי שלושה מחייהם של בני האדם האחרים וקומתם וחוסנם גדלו. כמו כן נתנו להם הולאר ארץ טובה ורחבה לגור בה, אי בלב הים הגדול בלגיר, כמטחווי עין מארצות האלמוות. הארץ הזו נקראה נומנור שפשרה "אש מערב" או "ארץ המערב". תנאי אחד ניתן לאדין, שלא יפליגו מערבה מנומנור אל ארצות האלמוות, ואם חשקה נפשם יוכלו להפליג מזרחה בלבד.
נומנור
בשנת 32 לעידן השני, הגיעו האדין לנומנור והקימו בה את ממלכתם. מלכם הראשון היה אלרוס טר מיניטור, בן אארנדיל. שושלת היוחסין של אלרוס הייתה נכבדה מאוד, שכן שולבו בה שלושת עמי האדין, שלושת עמי האלדר ואף היה בה מזרע המיאר. שכן אמו של אלרוס הייתה אלווינג, שסבתה הייתה לותין בת מלין המיא. מאלרוס נמשכה הלאה שושלת המלכים, חוכמת אנשי נומנור גדלה והם נעשו גדולים וחזקים מאנשי הארץ התיכונה. במשך כאלפיים שנה שכנו האדין בנומנור בברית עם הולאר והאלדר, והם ידעו אושר רב.
אנשי המלך
בערך אלפיים שנה לאחר תחילת העידן השני, החלו האדין מתמרדים נגד הולאר. טיעוניהם של המורדים היו שגם הם רוצים לבקר באמן, והרי אם הם גדלו בגוף ובנפש וחוכמתם גדלה וחייהם ארכו, למה שלא יוכלו לבקר בארצות האלמוות, וינחלו לזמן קצר מאושרן? תשובת הולאר הייתה כי האלמוות הוא מהות הנובעת מגזעם של העלפים, והתמותה היא מהות הנובעת מגזעם של בני האדם. לבקר בארץ אמן לא יתן להם שום תועלת ורק יעכיר את רוחם. אך התשובה לא הניחה את דעתם של אנשי נומנור ורובם התנכרו לולאר ולאלדר. אלה נקראו אנשי המלך, כי רוב המלכים החזיקו בדעה זו ובעידודם הייתה ההתמרדות נגד הולאר.
הנומנורים השחורים
מתחילת הפלגנות בקרב הנומנורים וההתמרדות נגד הולאר, החלו הנומנורים נוהגים שררה ועריצות בארץ התיכונה, משעבדים ממלכות וגובים מס כבד. אנשי המלך שהיו נציבים ואנשי השררה בארצות הארץ התיכונה, למדו מהתושבים לעבוד את האופל וחלקם שרתו את סאורון ונעשו מכשפים. אז כונו הם "הנומנורים השחורים".
הנאמנים
מיעוט מאנשי נומנור שמרו על נאמנותם לולאר ועל רעותם עם האלדר. ראשים להם היו שרי אנדוניה שהיו ממשפחת המלוכה וחיו במערב נומנור. רוב הנאמנים נקהלו אף הם במערב נומנור, למשך עוד כאלף שנה. לאחר מכן עברו לאט לאט למזרח נומנור, משם הפליגו רבים לארץ התיכונה, כי נרדפו על ידי אנשי המלך.
אקלבת
בשנת 3261 לעידן השני, הפליג אר פרזון מלך נומנור לארץ התיכונה, לאסור מלחמה על סאורון. סאורון שכינה את עצמו שליט הארץ התיכונה, הרגיז את אר פרזון שרצה לשלוט על כל העולם. בחיל כבד ועצום נחת אר פרזון באומבר וציווה על סאורון לבוא ולהשתחוות לו. סאורון שנוכח שעוצמתם של הנומנורים עולה על כל אשר העלה בדמיונו, ידע שהוא לא יכול להתמודד עמם במלחמה חזיתית. לכן בעורמתו בא והשתחווה לפני אר פרזון והתחנף אליו. אר פרזון עדיין לא האמין לסאורון ולקח אותו כשבוי בחזרה לנומנור, אך סאורון הוסיף להתחנף בעורמה ולהטות את לב המלך בדבריו, עד שכעבור שנים מספר, הפך ליועץ המלך הקרוב ביותר.
לבסוף שכנע סאורון את אר פרזון לצאת למלחמה גלויה בולאר ובאלדר ולכבוש מידיהם את ממלכת אמן בכוח הזרוע. ההכנות נערכו במשך ימים רבים ובשנת 3319 הפליג כל חיל נומנור בצי אדיר על מנת לכבוש את ארץ אמן. ההכנות למלחמה לא היו סוד ונערכו בכל נומנור, אז התכוננו אחרוני הנאמנים לברוח לארץ התיכונה כדי לא להשתתף במרד נגד הולאר. היורש האחרון לשרי אנדוניה - אלנדיל הגבוה, נערך עם בניו ואנשיו בתשע ספינות, בהן העמיסו את אנשיהם וכמה אוצרות וספרי חוכמה ודברים שהיו יקרים ללבבם, ועת הפליג צי נומנור מערבה, הפליגו הם מזרחה אל הארץ התיכונה.
כאשר נחת אר פרזון במפרץ אלדמר, קראו הולאר בשם אילובטר והוא קבר את כל צבא נומנור תחת גבעות מתמוטטות. את אמן הוא הרחיק לעד מעולם בני התמותה, ובבקע שנוצר נפלה נומנור ונשמדה לגמרי. הסערה והגלים האדירים שהתעוררו כתוצאה מפעולה זו, סחפו את ספינותיהם של אלנדיל ובניו והשליכו אותם בצפון מערב הארץ התיכונה.
הדונדין
בארץ התיכונה הקימו אלנדיל ובניו את ממלכת ארנור שבצפון ואת ממלכת גונדור שבדרום. נתיניהם היו הנאמנים שנמלטו לארץ התיכונה ובני הארץ התיכונה שנשבעו להם אמונים. כך כינו אותם - דונדין, ומשמעות השם הוא: אדין מן המערב.
כמאה שנה לאחר מכן התקיף סאורון את גונדור, אז נכרתה הברית האחרונה בין עלפים ובני אדם, וכל ממלכות האלדר שלחו צבאות לקרב עם אנשי ארנור וגונדור. אז הופל סאורון, אך רבים מן האלדר ומבני האדם נספו במלחמה, עמם גיל גלד המלך העליון של הנולדור ואלנדיל, המלך העליון על ארנור וגונדור.
העידן השלישי
אז החל העידן השלישי. בצפון הלכה ממלכת ארנור ודעכה, אך ממלכת גונדור גדלה והתחזקה ולזמן מה עוד הזכירה את תפארת נומנור. אך לקראת סוף העידן השלישי הלכה גונדור ושקעה וסכנה נשקפה לה. לקראת סוף העידן השלישי קם שוב סאורון ולבסוף הכריז מלחמה על כל העמים החופשיים. אך יורש קם לאלנדיל בצפון ובסיועו של גנדלף איחד את בני האדם החופשיים לצאת למלחמה בסאורון. גם העלפים והגמדאים תרמו את חלקם, ולבסוף הודבר סאורון סופית.
העידן הרביעי
לאחר שסאורון הובס בצורה מוחלטת, קם יורש אלנדיל ושיקם את ממלכות ארנור וגונדור ולזמן מה שוב עמד בחצרות המלכים זכר לגדולתה של נומנור. ולאחר מותו שלו משל בנו בממלכות הדונדין, והבטחה הייתה באותה שושלת, שכן שושלת לותיין היא, ולא תכזיב גם אם יארכו השנים.