cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוצח הזודיאק
השראות קודמות
הפשעים, המכתבים שנראו שנעשו כהשפעה מג'ק המרטש והודעות הצופן של הזודיאק למשטרה ולעיתונים העניקו השראה לסרטים וספרים רבים. רוברט גרייסמית' הציע כי הרוצח אוסף פרטים מקורבנותיו כ"שלל" (מפתחות המונית של פול סטיין ופיסת החולצה שלו למשל) ומחזיק בהם במקום מסתור כ"פרסים" ממעשי הרצח שלו, כך שאם יימצאו הפריטים בבית של אדם פרטי הרי שהוא הרוצח. זהו דפוס נוסף אותו אימץ הרוצח מ"ג'ק המרטש" שנהג לשדוד איברים פנימיים של קורבנותיו ולהותיר את גופותיהם המרוטשות מאחור, את האיברים שלקח אכסן במקום המחבוא שלו והשתמש בדמם לכתיבת מכתביו למשטרה ולתקשורת.
עדויות למראה הרוצח
מעדותם של ססיליה שפרד טרם מותה ושל מייקל מיז'ו עולה כי הרוצח היה אדם לבן, נמוך (בגובה 1.72-1.77 מ', 1.80 מ' לכל היותר) ובעל מבנה גוף רחב (שוקל הרבה יותר מ-85 ק"ג לדברי ססיליה שפרד שתיארה את מבנהו כגדול בהרבה מהשוטר שראיין אותה ושקל 85 ק"ג, או 100 ק"ג לפי קצין משטרה שתחקר את ברייאן הארטנל הפצוע והתראיין לחדשות ואמר שייתכן כי הרוצח היה "אדם גדול ממדים, ויכול להיות שאף היה מעל 1.83 מ' ׁ(הגובה המרבי שהוצע לו בחקירה)" - הגובה שצוין על ידו סותר את התיאור של גבר נמוך מהעדויות שגבו החוקרים), שהרכיב משקפיים כהים גם בשעת הלילה והיה בעל שיער חום (מיג'ו טען כי היה בחור לבן בערך בן 26–30 "בעל פרצוף ממוצע שלא מותיר שום רושם, לא מכוער מדי ולא יפה תואר" בעל שיער כהה או שחור ומתולתל וייתכן שגוצי במבנהו), כשהחל בתקיפה של שפרד והארטנל הוא עטה על עצמו מסיכה שחורה עם חורים לעיניים וציור של סמל צלב עם עיגול מתחתיו בצבע לבן שלדעת בריאן הארטנל נקנה מחנות תחפושות או הוכן בידי מפעל ולא היה "עבודת בית" של הרוצח. מטביעות הנעליים שהשאיר לאחר תקיפת הארטנל ורציחת שפרד עולה כי נעל מגפיים מדגם PX (משמשות להליכה על כנפי מטוסים ונמכרו בבסיסים צבאיים ומכונות: "Wing Walkers") במידה 44 שהיו מוכרות באותה העת בשימוש חיל האוויר וחיל הנחתים האמריקאיים. הרוצח מאגם בריאסה דיבר לטענת הארטנל עם מבטא מוזר או דיבור איטי עם בעיה עם הגייה של תנועות לשוניות, וקולו העיד שהיה בן 20–30. העובדה שהוא מתייחס במכתביו ובשיחות שניהל עם המשטרה בוואלחו ובנאפה לקורבנותיו כ"ילדים" (באנגלית: kids, girl, boy) הרי שהוא כפי הנראה מבוגר מהם במספיק שנים כדי להרגיש שהם "ילדים" (בני עשרה עד שנות העשרים המוקדמות).
לאחר פרסום הקלסתרון שלו מזירת הרצח של פול סטיין (שנמחק מוויקימדיה נכון לרגע זה) כגבר לבן כבן 35–45 בגובה 1.77 מ' בעל שיער בלונדיני-אדמדם עם תספורת Widow's peak ועוטה משקפיים בתקשורת, שלח מכתב לעיתונות וטען כי הציור דומה לו אך בניגוד לתיאורי המשטרה הוא עצמו "אינו נראה כך בחיי היום-יום שלו" וטען כי זאת תחפושת ("ולא אספר לכם ממה מורכבת התחפושת שלי"). מאחורי אחד הבולים של המכתבים ששלח הרוצח נתגלתה שערה אדמונית-חומה מה שעשוי להעיד שהתיאור של שיער אדמדם הוא נכון. במונית של פול סטיין נתגלתה טביעת אצבע של רוצח הזודיאק מגואלת בדם (שטען שהילדים שראו אותו מהחלון הבחינו בו כשמחק את טביעת אצבעותיו מהמונית לפני שנמלט מהמקום "מבלי שהשארתי טביעת אצבע מאחורי מעולם" וטען בזעם כי המשטרה משקרת) - להערכת החוקרים הייתה זו טביעת האצבע המורה של ידו הימנית של הרוצח וממנה נראה כי הוא סבל מצלקת בכרית האצבע שכנראה נשארה מאחור מכיוון שהרוצח התרשל ולא עבר על כל המונית במעט הזמן שהיה לו לפני שברח.
סטטוס החקירות
משטרת סן פרנסיסקו סגרה את התיק באפריל 2004. הם פתחו את התיק מחדש קצת לפני מרץ 2007 והחזירו ראיה למשטרת וואלחו לבדיקת דנ"א נוספת. התיק נשאר פתוח בתחומי שיפוט אחרים כמו מחוז נאפה וריברסייד.
בשלהי 2016 הודיעו משטרות סן פרנסיסקו וואלחו כי בידיהם חומרי דנ"א של הרוצח מהממצאים שקשורים אליו (קליעים ומכתבים) שימסרו לפענוח עד סוף 2017, ב-12 באוגוסט 2017 הודיעו הרשויות בארצות הברית כי ישנה התקדמות משמעותית בחקר התיק וייתכן שהדנ"א של הרוצח מופה וכי בזכות זה מקרי רצח נוספים שחשודים כמעשיו ועדויות נוספות, כמו מכתבים שאמיתותם הייתה בספק ושמעולם לא נחשפו לציבור ישוחררו לעיני כול.
ניסיונות וטענות לפיצוח התעלומה
במהלך השנים טענו מספר אנשים כי קרוב משפחה שלהם או אדם מסוים שאותו הכירו הוא הרוצח אולם לרוב לוותה טענה זו שלהם בפרסום ספר שנכתב על ידם על "פתרון התעלומה" ולכן לא יכלו המשטרות בזירות הרצח לקבלן כגרסאות אותנטיות אלא כ"טריק שיווקי" ו"יחסי פרסום לספרים". זאת בניגוד גמור לרוברט גרייסמית' שלמרות היותו סופר נחשב לעדות אותנטית מכיוון שעבד בצמוד למערכת אכיפת החוק בקליפורניה וקיבל מהם גישה כמעט חופשית לכל חומרי החקירה בפרק זמן קצר לאחר האירועים ובזמן אמת עם המשך התפתחות החקירות.
תגובות בציבור לפרשה
בעוד שבימי התחוללות הפרשה זכה הרוצח למעמד מאיים וגרם לבהלה בציבור, בימי העשור הראשון של המאה ה-21 ניסו פסיכולוגים לבנות לו פרופיל אנושי של אדם שעבר התעללות בבית מצד הוריו והסכימו כי מדובר באדם בודד שאינו "בר זוגיות" ושמחפש "פרסום והכרה" או כפיצוי על היחס הרע והמזניח שזכה לו בביתו או שכדי "להראות למשפחתו שהוא שווה משהו", ואילו בעשור השני של המאה ה-21 היחס לפרשה נהיה יותר ציני ומגחיך את הרוצח, דמותו נהייתה ללעג והוא הוצג כ"חנון" (או "ילד כאפות") קורבן בריונות חסר חיי חברה בעל תחביבי קליגרפיה, שרץ לשולחן הכתיבה הקטן שלו אחרי כל מעשה רצח (של קורבנות לא חמושים) לרשום מכתב מתרברב על כך לתקשורת ולמשטרה מכיוון שאין לו חברים או אנשים קרובים להתפאר בפניהם על כך ומרגיש "גבר" רק בזכות הנשק שלו ושהוא בגיל המאפשר נשיאת נשק" (כך הוצג בתוכנית "UnsolvedMysteries" של אתר "BuzzFeed"). בזמן הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 החלה תופעת אינטרנט ששמה ללעג את המתמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית, טד קרוז, וטענה כי הוא היה רוצח הזודיאק בהתבסס על הקלסתרון מהמקרה של רצח פול סטיין, המם הפך לכה פופולרי שחצה את גבולות הרשת ואף הוזכר כבדיחה בארוחת הערב המסורתית של נשיא ארצות הברית בבית הלבן עם התקשורת בשלהי כהונתו של ברק אובמה.
חקיינים
משערים כי מספר רב של חקיינים ניסו לבצע מעשי רצח כמו הזודיאק ולהשאיר את חותמתו אחריהם. שניים מהם נלכדו: הירברטו סדה, שרצח שלושה ופצע ארבעה בניו יורק, וסאיטו סקאקיברה, יפני בן 14 שרצח שני ילדים והשאיר את חותמת הזודיאק אחריו.
עאפיה סידיקי
עאפיה סידיקי (אורדו: عافیہ صدیقی, נולדה ב-2 במרץ 1972 בקראצ'י, פקיסטן) היא פקיסטנית בוגרת לימודי מדעי המוח בארצות הברית. היא מרצה כיום עונש מאסר בארצות הברית, לאחר שהורשעה ב-2010 בתקיפה וניסיון לרצח של אמריקניים ששירתו באפגניסטן.
קורות חיים
סידיקי היגרה לארצות הברית כסטודנטית ב-1990 וקיבלה תואר דוקטור בתחום הקוגניטיבי של מדעי המוח מאוניברסיטת ברנדייס ב-2001. בתחילת 2003, במהלך מלחמת אפגניסטן (שיזמה ארצות הברית בעקבות פעילות אל-קאעידה), חזרה סידיקי לפקיסטן.
במרץ 2003, מסר ח'אלד שיח' מוחמד את שמה בחקירה כשליחה ואשת כספים של אל-קאעידה, והיא נוספה לרשימת המבוקשים לחקירה של ה-FBI. סידיקי ירדה למחתרת לאחר מכן, עם שלושת ילדיה, עד למעצרה בראזני שבדרום אפגניסטן על ידי המשטרה האפגנית, ב-17 ביולי 2008.
כאשר נעצרה היו ברשותה מסמכים ורשימות על הכנת חומרי חבלה, וכן מיכלי נתרן ציאניד. היא עוכבה לתשאול. למחרת נורתה על ידי אנשי צבא ו-FBI אמריקניים שהגיעו למקום, לאחר שלכאורה ירתה לכיוונם באמצעות רובה שהושאר ללא השגחה על ידי אחד החוקרים. סידיקי הוטסה על ידי ה-FBI לניו יורק והואשמה בבית משפט בסעיפי תקיפה וניסיון לרצח של אזרחים אמריקניים בתחנת המשטרה בראזני, אפגניסטן. המשפט החל בספטמבר 2008, וסידיקי הכחישה את המיוחס לה. ב-3 בפברואר 2010, לאחר 18 חודשים במעצר, היא נשפטה והורשעה, ונגזרו עליה מאוחר יותר באותה שנה 86 שנות מאסר.
בפקיסטן הפכה סידיקי לסמל לאומי כקורבן השיטה האמריקנית, וטענתה לחפות זכתה לתמיכה מפוליטיקאים מכל הקשת הפוליטית, מאיסלאמיסטים, ומהתקשורת הפקיסטנית. במרץ 2010, אחרי הרשעתה, הן ראש הממשלה יוסוף רזא גילאני והן מנהיג האופוזיציה נוואז שריף התחייבו לפעול לשחרורה.
מוזיקה נוצרית
מוזיקה נוצרית היא מוזיקה שנכתבה כדי לבטא אמונה אישית או קהילתית ביחס לחיים ואמונה נוצריים. נושאים נפוצים של מוזיקה נוצרית כוללים שבחים, פולחן, תשובה וקינה, וצורותיה משתנות בכל רחבי העולם.
כמו צורות מוזיקה אחרות, היצירה, הביצוע, המשמעות ואפילו ההגדרה של מוזיקה נוצרית משתנים בהתאם לתרבות ולהקשר החברתי. מוזיקה נוצרית מורכבת ומופיעה למטרות רבות, החל מהנאה אסתטית, למטרות דתיות או טקסיות, או עם מסר חיובי כמוצר בידור לשוק.
שירותי פולחן
בין השימושים הנפוצים ביותר במוזיקה הנוצרית הם פולחן הכנסייה או כינוסים אחרים. רוב המוזיקה הנוצרית כוללת שירה, בין אם על ידי כל הקהילה (אספה), או על ידי תת-קבוצה מיוחדת - לדוגמה: סולן, דואט, שלישייה, רביעייה, מדריגל, מקהלה או להקת פולחן (או שתיהן). לעיתים קרובות היא מלווה בכלי נגינה, אך כמה זרמים (כמו, , ו-the Free Church of Scotland) או קהילות שעדיין מעדיפים לשיר ללא ליווי או לשיר בשירת א-קפלה. חלק מהקבוצות, כמו ברודרהוף, שרים שירים עם משמעויות ומילים לא דתיות. מבחינתם, פעולת השירה חשובה. אחת הצורות הקדומות ביותר של מוזיקת הפולחן בכנסייה היה מזמור גרגוריאני. האפיפיור גרגוריוס הראשון, אף שהוא לא ממציא המזמור, הוכר כגוף הראשון שהזמין מוזיקה כזו בכנסייה, ורמז לשם הפזמון "גרגוריאני". רפורמת המזמור התקיימה בסביבות שנת 590–604 לספירה (שלטונו של האפיפיור גרגורי הראשון) (קמיין, עמ' 65–67). הפזמון הגרגוריאני נודע בזכות הצליל המונופוני מאוד שלו. מתוך אמונה שלמורכבות הייתה נטייה ליצור קקופוניה, שהרסו את המוזיקה, גרגורי הראשון שמר על דברים פשוטים מאוד עם המזמור.
ליווי אינסטרומנטלי
במערב, רוב הזרמים הנוצרים משתמשים בכלים כמו אורגן, פסנתר, מקלדת אלקטרונית, גיטרה או ליווי אחר, ולעיתים גם בלהקה או תזמורת, כדי ללוות את השירה. אולם היסטוריות מסוימות לא השתמשו בכלים, ומציינות את היעדרותן מהברית החדשה. במהלך המאה האחרונה בערך כמה מהקבוצות הללו שינו את עמדה זו.
גם שירתם של האורתודוקסים המזרחיים אינה מלווה בדרך כלל, אם כי בארצות הברית משמשים לעיתים אורגנים כתוצאה מההשפעה המערבית.
מוזיקה אינסטרומנטלית
חלק ממוזיקת הפולחן עשוי להיות לא מושר, ואינסטרומנטלי בלבד. בתקופת הבארוק באירופה נעשה שימוש נרחב בקדמת הקורלה (לאורגן), לרוב על ידי שימוש במנגינה פופולרית מבחינה תמטית, וקורפוס רחב של מוזיקת אורגן סולו אחרת החל להתפתח ברחבי אירופה. כמה מהאקספונסנטים הידועים ביותר של קומפוזיציות אורגן כאלה כוללים את יוהאן סבסטיאן באך, דיטריך בוקסטהודה, גאורג פרידריך הנדל, פרנסואה קופרן, סזר פרנק ושארל-מארי וידור. עד ימינו כתבו מלחינים שונים מוזיקה אינסטרומנטלית (לעיתים קרובות באורגן) כמעשה פולחן, כולל רפרטואר אורגן ידוע של מלחינים כמו אוליבייה מסייאן, לואי ויירן, מוריס דיריפלה וז'אן לנגלאיס.
הסונטה דה קייסה (לתזמורת ולהקה קאמרית) וצורות מוזיקליות אינסטרומנטליות קדושות התפתחו גם הן מתקופת הבארוק והלאה.
מוזיקה נוצרית עכשווית
החל מהמחצית האחרונה של המאה העשרים ועד ימינו בעולם הנוצרי המערבי – במיוחד בארצות הברית ובמדינות אחרות עם כנסיות אוונגליסטיות – נוצרו ז'אנרים שונים של מוזיקה שקשורים בדרך כלל לפופ רוק, תחת התווית "מוזיקה נוצרית עכשווית" ("CCM") להאזנה ביתית ולהופעה. ניתן לחלק אותה למספר ז'אנרים ותת-ז'אנרים, אם כי הקווים המפרידים ויחסי הגומלין בין ז'אנרים מוזיקליים הם לעיתים קרובות עדינים, לעיתים פתוחים לפרשנות אינדיבידואלית, ולעיתים מעוררי מחלוקת. ניתן להבחין בין ז'אנרים אלה (המכונים לעיתים "סגנון") כצורות מוזיקה אחרות על ידי הטכניקות, הסגנונות, ההקשר והנושאים או המוטיבים. תת-סדרות ספציפיות של CCM עשויות לכלול (אך לא רק): מוזיקת קאנטרי נוצרית, מוזיקה נוצרית עכשווית, רוק נוצרי, מטאל נוצרי, הארדקור נוצרי, פאנק נוצרי, רוק אלטרנטיבי נוצרי, R&B (רית'ם אנד בלוז) נוצרי, מוזיקת דאנס אלקטרונית נוצרית והיפ הופ נוצרי.
פופ נוצרי או גוספל (gospel) באופן כללי, הוא תנועה מוזיקלית חדשה יחסית, שהתפתחה כעת למספר גדול של ז'אנרים מוזיקליים לפי אזורים המגיעים בהקשר נוצרי. תנועה זו הופיעה כסוג של אוונגליזציה לצעירים אך הז'אנר ידוע בעיקר ונראה בתנועות הפרוזליזציה האוונגליסטיות או הפרוטסטנטיות, ולעיתים קרובות משמש במקצבים הדומים לאלה במוזיקה החילונית.
CCM הוא לא ז'אנר מוזיקלי כמו שאר הז'אנרים. כששיר מזוהה כ"נוצרי" הוא לוקח בחשבון את המילים ואת כותבי השירים והמבצעים, ולא את הסגנון מוזיקלי. לכן אפשר לומר ש-CCM הוא מגוון ויש שירים נוצריים המושרים לקצב של סלסה, רגאיי, רוק, פולק, היפ הופ או ראפ, בלדות, פופ, קאנטרי, זמרים-יוצרים ואפילו מוזיקה קיצונית כמו למשל פאנק או מטאל כבד.
שפות אחרות
התפתחויות דומות התרחשו בשפה אחרת, למשל המוזיקה הגרמנית Neues Geistliches Lied והמוזיקה הנוצרית העכשווית הקוריאנית.
תעשייה
המוזיקה הנוצרית נתמכת על ידי פלח מתעשיית המוזיקה הכללית שהתפתחה כמבנה מקביל אליה. החל משנות השבעים וההתפתחות מתנועת ישו, התפתחה תעשיית המוזיקה הנוצרית למפעל של כמעט מיליארד דולר. בשנות התשעים הז'אנר הפיל את המוזיקה הקלאסית, הג'אז והעידן החדש, ואמנים החלו להתקבל בשוק הכללי.
מדיה
כיום מוזיקה נוצרית זמינה באמצעות רוב המדיה הזמינה. מוזיקה נוצרית משודרת ברדיו, בטלוויזיה או באינטרנט. אלבומים נוצריים והקלטות וידאו (CD, LP, הורדה דיגיטלית, DVD וכו') הפכו פופולריים יותר ויותר והמשיכו לעלות במכירות.
פסטיבלי מוזיקה וכנסים
בארצות הברית אורגנו כמה פסטיבלי מוזיקה נוצריים. הם שכיחים בקיץ ומושכים אנשים רבים ושונים, במיוחד אלה מקבוצות מאורגנות כמו קבוצות נוער כנסיות וקבוצות קמפוס. בנוסף לפסטיבלי מוזיקה כמו אלה שהם חלק מאגודת הפסטיבל הנוצרי, ישנם גם כנסים נוצריים רבים המתמקדים יותר בנאומים, אך לרוב יש בהם גם מופעים מוזיקליים, במיוחד שירות פולחן.
פסטיבל Ichthus Music החל בשנת 1970. כיום פסטיבלים נערכים מדי שנה ברחבי העולם ועשויים למשוך 100,000 איש.
פסטיבל יום הכנס הגדול באנגליה החל בשנת 2009 והשתתפו בו כ-20,000 אנשים.
קונצרטים
כמו כל קבוצה או מופע מוזיקלי, אמנים מוזיקליים נוצרים רבים מבצעים קונצרטים באולמות קונצרטים, ברים ומועדונים, או במקומות חיצוניים, כמו גם במקומות הקשורים לכנסייה. לפעמים זה יכול להיות לבידור טהור, פעמים אחרות מתוך כוונה להיות עדים (אוונגליזציה על ידי עדות לאמונה של האדם), וזמנים אחרים עשויים להיות גם פולחן חלקי.
אשם תורם וקטינים
"אשם תורם" היא אחת מטענות ההגנה העומדות לזכותו של נתבע בתביעה נזיקית כדי להפחית את סכום הפיצויים שעליו לשלם לתובע. הטענה מתבססת על הנימוק כי התובע (כלומר, הניזוק) תרם בהתנהגותו הרשלנית להיווצרות הנזק שנגרם לו. במקרה של אשם תורם וקטינים עולה השאלה האם ניתן לייחס לילד אשם תורם על התנהגותו, שתרמה להיווצרות הנזק שנגרם לו על ידי אדם אחר, וכמו כן - מהו היחס המיוחד הניתן לקטינים בסוגיה זו.
אשם תורם
על פי עקרון אשם תורם, מזיק אשר נתבע על נזק שגרם לאחר יוכל לטעון להגנתו שלהתנהגותו הרשלנית של הניזוק היה חלק בנזק שנגרם לו. תרומתה של התנהגות הניזוק לנזק תפחית את מידת הפיצויים המגיעים לו. היקפה של הגנה זו אינו קבוע מראש, אלא נתחם בכל מקרה ומקרה על פי הנסיבות ועל פי מידת האחריות שיקבע בית המשפט לצדדים השונים. ההפחתה של מידת הפיצויים שנדרש המזיק לתת לניזוק עשויה להגיע אפילו עד למאה אחוז (כלומר - מלוא הנזק), מה שלמעשה פוטר את המזיק ממתן פיצוי כלשהו לניזוק.
קטינים במשפט
קטינים במשפט נתונים ליחס שונה מבגירים. הנחת המוצא היא שלקטינים יכולות שונות מאשר לבגירים הנובעות מדרגת התפתחותם השונה וניסיון חייהם הפחות. בענפי משפט רבים קיימת הגנה לילדים ולקטינים ומוענק להם פטור מאחריות בשל קטינותם.
ברוב שיטות המשפט החוק קובע כי קטין מתחת לגיל מסוים לא ישא באחריות למעשים פליליים אותם ביצע. בהתאם לכך, אין להעמידו לדין ואין להטיל עליו עונש. בישראל, גיל הסף להעמדה לדין הוא 12. מדרגת הגיל הבאה בישראל היא ארבע עשרה שנים: קטין שבשעת גזירת דינו טרם מלאו לו ארבע עשרה שנים לא יוטל עליו מאסר. מעל גיל ארבע עשרה שנים כבר קיימים לא מעט מקרים של מאסר בפועל, אולם החוק מאפשר גמישות רבה ביחס לקבוצת גיל זו, ומאפשר לשופט להמיר את עונש המאסר באחת מדרכי הטיפול המנויות בחוק, כגון: תקופת מבחן או קבלת התחייבות על התנהגות נאותה בעתיד.
ס' 9 לפקודת הנזיקין, קובע חסינות מפני תביעות בנזיקין לילד מתחת לגיל 12. מחסום הגיל הוא מחסום דיוני ולא מהותי, ועל כן במקרה כזה ניתן לנסות ולתבוע נזיקית את הוריו או את האפוטרופוס שלו. אחריותו בנזיקין של קטין נקבעה על ידי החוק על סמך קנה מידה ביולוגי פשטני: גיל שתים עשרה, שאינו תואם תמיד את מצב נפשו האינדיבידואלי של הקטין. קטין שגילו מעל שתים עשרה אינו מוגן על ידי המחסום הדיוני ולכן לכאורה תוטל עליו אחריות כעל אדם מבוגר. עם זאת נראה כי הפסיקה דורשת מקטינים רמת זהירות פחותה מזו הנדרשת ממבוגרים.
דין זה שונה מהנהוג באנגליה ובארצות הברית בן אין פטור מאחריות לקטינים, אך במקרים רבים נוהג בית המשפט לייחס לקטינים חובת זהירות בהתאם לילד סביר בגיל הקטין.
הנחת המוצא המשפטית
המצב בישראל שונה בסוגיית האשם התורם מבדין הפלילי והנזיקי. בחוק אין גיל סף לעניין אשם תורם, כך שניתן לייחס אשם תורם גם לילדים מתחת לגיל שתים עשרה, כאשר התנהגותו של קטין תרמה לנזק שנגרם לו, אף על פי שהחוק פוטר אותו מכל נזק שהוא גרם לאחר.
אולם בתי המשפט מכירים בכך שצעירים אינם זהירים די הצורך ביחס לביטחונם האישי: הם חסרים את הידע לזהות את הסכנות או להעריך נכונה את התוצאה הצפויה של מעשיהם בסיטואציה נתונה ועל כן מייחסים להם אשם תורם בהתאם לגילם.
הגישות השונות לאשם בקטינים
שיטות המשפט השונות נקטו בגישות שונות ביחס להחלת מידת אשם תורם על קטינים. ניתן לסווג אותן ל-2 קבוצות עיקריות:
מבקרי הגישה טוענים שההסדר הוא שרירותי ואינו משקף את הצדק. לדוגמה, ילד שגילו פחות רק בימים ספורים מגיל הפטור יהיה זכאי לפיצוי מלא, בעוד חברו המבוגר ממנו בימים מועטים יקבל פיצוי נמוך בהרבה. יתרונותיה של גישה זו הם החיסכון בהתדיינות וכן העקביות והוודאות של התוצאות המשפטיות שיתקבלו.
הגישה "המודרנית" נקראת כך בשל אימוצה בשלהי המאה שעברה במדינות שונות בארצות הברית במקום גישת הפטור מאחריות. תומכי גישה זו טוענים שבגמישותה היא מביאה לפתרונות צודקים יותר. הגישה המודרנית מותאמת לגישות עכשוויות בתחום זכויות הילד. "עקרון הכשרים המתפתחים" מניח שיש להתייחס לילדים בהתאם לשונותם וייחודם כבני אדם בתהליך של התפתחות כושריהם ויכולתם, זאת גם משום שכל פגיעה בילד במהלך התפתחותו היא בעלת השלכות מרחיקות לכת על עתידו.
בישראל
הספרות המשפטית פירשה סעיף זה כמקנה הגנה מוחלטת מטענת אשם תורם לילד שגרם לנזק עצמי במקרים שבהם הוזמן הילד או הורשה לשהות במקרקעין או בקרבתו של מיטלטלין גדול (כמו עגלה או מכונית) או אף קיבל לידיו חפץ מסוכן. לעומת זאת, בגלל התנאים המסוימים המנויים בו, נקבע שבמקרים אחרים, שאינם נכללים בתנאי הסעיף, ניתן להחיל על ילד אשם תורם בגדרו של סעיף 68 לפקודת הנזיקין.
בהתייחס לקטינים צעירים מאוד, ישנם מקרים בהם פטר בית המשפט הישראלי את הילד הניזוק מאחריות לאשם תורם ללא דיון. בעבר הוחלט שילד בן שלוש, שנפגע מרוכב קטנוע בכביש, הוא צעיר מכדי שיהיה ניתן לייחס לו אשם תורם כלשהו. במקרה אחר, בית המשפט המחוזי בחיפה פסק שלא ניתן לייחס תרומת רשלנות כלשהי לילדה, שנפגעה מנפילה עקב משחק של היתלות על מעקה של מדרגות נעות, בגין גילה הצעיר (8 שנים).
בפס"ד ע"א 361/59 צוקרמן נ' שנברגר קבע השופט ברנזון כי גם ילד בגיל 10, אף כי אינו נושא עדיין באחריות נזיקית שהוא גורם לאחרים, חייב להראות זהירות ראויה בשמירה על ביטחונו הוא, כלומר, מידת זהירות שאפשר באופן סביר לצפות לה מילד בגילו בעל כושר רגיל של הבנה ושיפוט. כמו כן מוסיף השופט ברנזון ואומר כי גם ילד בגיל נמוך בהרבה מגיל שתים-עשרה (גיל החבות הנזיקית) חש בסכנות האורבות לו ויודע אינסטנקטיבית שעליו להיזהר מפניהן ולשמור על נפשו.
פסק דין שעסק בסוגיה זו הוא ע"א 61/89 מדינת ישראל נ' שלום אייגר (קטין). בפסק דין זה נדונה האחריות לתאונה אשר אירעה לקטין כשהיה בן תשע וחצי בלבד לאחר ששיחק עם חברו במצבור אמצעי לחימה מוסתר שמצאו על גג ביתם המשותף. במהלך המשחק התפוצץ טיל לאו ורגלו של הקטין נקטעה על למעל לברך. השופט גולדברג ציין שהמקובל בפסיקה הוא לבחון את האשם התורם של הקטין תוך התחשבות בכושר שיפוט ממוצע של ילד בגילו של הניזוק אך הוסיף בהערת אגב שאולי יש מקום לבחון הלכה זו ולהמירה במבחן סובייקטיבי יותר שיתחשב גם במידת התפתחותו המנטלית והרגשית של הקטין הספציפי. נראה שאפשרות זו שנרמזה על ידי השופט גולדברג לא מומשה עד היום בפסיקה בישראל.
זהירותו של אדם מבוגר לגבי קטין היא רבה מזו שיצטרך לנקוט לגבי בגיר
בפס"ד ע"א 361/59 צוקרמן ו-2 אח' נ' שנברגר של בית המשפט העליון, בו דובר על אדם שדרס ילד בן אחת עשרה שנים, קבע השופט צבי ברנזון שהזהירות המספיקה כלפי מבוגרים לא יכולה להספיק כלפי ילדים ונמצאת ביחס הפוך מזו שאפשר לצפות מהקטין. בעוד שאחריותו של הקטין קטנה ככל שגילו פוחת, אחריותו של הבוגר גדלה. לכן כל אדם הבא במגע עם ילדים או עלול לבוא במגע צריך לכלכל את צעדיו בהתאם.
דוגמה למגמה זו ניתן לראות בפסק דין של בית המשפט העליון ע"א 326/88 צימרמן נ' גבריאלוב, שדן במקרה בו נכנס ילד בן ארבע וחצי לחצר בית כדי לחפש עצים ושם הותקף על ידי כלבו של בעל הבית. בית המשפט קבע שעל בעל הבית לנקוט אמצעי זהירות יעילים יותר משנקט כדי שימנעו גם מילדים קטנים להיכנס לחצרו.
היבטים רלוונטיים בהצעת הקודיפיקציה
בהצעת הקודיפיקציה הישראלית הוצע לבטל את הפטור שמופיע בסעיף 9(א) לפקודת הנזיקין, לפיו לקטין בן פחות משתים עשרה שנים ישנו פטור מאחריות בנזיקין ובמקביל בוטל הפטור מאשם תורם לילד מתחת לגיל שתים עשרה בתנאים שצוינו בסעיף 64(3) לפקודה. עם זאת, סעיף הרשלנות התורמת בהצעת הקודיפיקציה, סעיף 461, קובע ש"בית המשפט רשאי להפחית מהפיצויים הניתנים לניזוק בהתחשב באשמתם היחסית, בתרומתם היחסית לקרות הנזק ובאופי אחריותו של המזיק ומטרותיה של אחריות זו". לשון סעיף זה מהווה בסיס להמשך קיומו של אחריות מופחתת לקטין במקרי אשם תורם, שכן גילו של הקטין הוא ללא ספק שיקול מכריע בקביעת אשמתו וכושר הבנתו הפחותה מקטינה את אשמתו המוסרית ובכך מעבירה את האחריות לעברו של המבוגר המזיק.
נראה שהכוונה בהצעה זאת, היא החלת גישת הביניים הסובייקטיבית אובייקטיבית הנהוגה לגבי אשם תורם, גם לגבי נזקים שקטין גורם. כלומר, בכל מקרה שקטין גורם נזק לעצמו או לאחרים, תבדק אחריותו של הקטין לעומת חובת הזהירות של ילד סביר בגילו בנסיבות העניין. לגבי סוגיית האשם התורם של קטינים לא ברור מה תהיה השפעת הקודיפיקציה אם תאומץ. ייתכן שהמצב הנוכחי יישאר על כנו, כפי שלשון החוק מאפשר או לחלופין שביטול ההגנה שמקנים סעיף 9(א) לקטינים מאחריות בנזיקין וסעיף 64(3) לאשם תורם של קטינים בתנאים המנויים יעבירו מסר של הטלת אחריות רבה יותר על קטינים.
במשפט העברי
לפי ההלכה, אחריות של מבוגר על נזק שיצר קטן היא רק במקרה והמבוגר הביא לו את החפץ המסוכן באופן שראוי להזיק, כמו הבאת לפיד בוער, אך אם הוא הביא לו גפרורים שאינם דולקים והקטן הוא זה שהדליקם והזיק בשרפה, המבוגר פטור מאחריות על הנזק.
יחסי יוון–לטביה
יחסי יוון-לטביה הם היחסים הדו-צדדיים בין יוון ללטביה. שתי המדינות חברות מלאות בארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה, נאט"ו והאיחוד האירופי. שגרירות לטביה באתונה הוקמה בשנת 1998. לטביה מחזיקה גם שתי קונסוליות כבוד בפיראוס ובסלוניקי. שגרירות יוון בריגה נפתחה בינואר 2005.
היסטוריה
יוון הכירה במדינת לטביה ב-23 במאי 1922. מערכת היחסים בין שתי המדינות הופרעה בעקבות מלחמת העולם השנייה, שבה נכבשה לטביה זמן קצר על ידי גרמניה הנאצית, ואז לתקופה ארוכה יותר נכבשה על ידי ברית המועצות. עצמאות לטביה מחדש הוכרה על ידי יוון ב-27 באוגוסט 1991; ולאחר מכן השבת היחסים הדיפלומטיים ב-2 בספטמבר 1991. יוון מעולם לא הכירה רשמית בסיפוח המדינות הבלטיות על ידי ברית המועצות.
ביקורים דו צדדיים
מאז 1997 התרחשו מספר ביקורים מדיניים:
הסכמים דו צדדיים
קיימים מספר הסכמים דו צדדיים:
יחסי סחר
היצוא מיוון ללטביה בשנת 2006 כלל: כימיקלים (19.2% מכלל היצוא), מזון מעובד (18.7%), מתכות (18.7%), ביגוד (13.5%) ופירות וירקות גולמיים (8.2%). היבוא של יוון מלטביה בשנת 2006 כלל: עץ (42% מכלל היבוא), מינרלים (17.3%), ביגוד (13.8%). ליוון יש עודף סחר עם לטביה.
M
M (אם) היא האות השלוש עשרה באלפבית הלטיני.
ייצוגים נוספים
באלפבית פונטי מיוצגת האות על ידי המילה "מייק" (Mike).
בקוד מורס מיוצגת האות על ידי שני קווים: <tt>- -</tt>
בקוד ASCII מיוצגת האות על ידי 77 (M) ו-109 (m).
ובכתב ברייל:
לאו בלך
לאו בלך (בגרמנית: Leo Blech; 21 באפריל 1871 – 24 באוגוסט 1958) היה מלחין ומנצח אופרה יהודי-גרמני, שעיקר פרסומו בא לו מעבודתו ב"בית התיאטרון המלכותי" Königliches Schauspielhaus, כיום האופרה של ברלין, Staatsoper Unter den Linden) בשנים 1906 עד 1937, ואחר כמנצח האופרה העירונית של ברלין מ-1949 עד 1958. בלך נודע בייחוד באופרות של וגנר, ורדי וכרמן של ביזה (שעליה ניצח יותר מ-600 פעמים), וברגישותו כמלווה.
ילדות, נעורים ולימודים
בלך נולד למשפחה יהודית באאכן. אחרי לימודים בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין, למד נגינה בפסנתר אצל ארנסט רודורף וקיבל שיעורים פרטיים בהלחנה מוולדמר ברגיל ואנגלברט הומפרדינק.
קריירה
אחרי שעבד זמן קצר במכירות, התקבל בלך לעבודה כמנצח בתיאטרון העירוני של אאכן בשנת 1893. משנת 1899 עד 1906 ניצח בתיאטרון הגרמני החדש בפראג ומשם עבר לבית התיאטרון המלכותי בברלין. ב-1913 קודם לדרגת מנהל מוזיקלי כללי. בין 1923 עד 1926 עבד בלך במשרות שונות בבתי אופרה בברלין ובווינה, ביניהם "בית האופרה הגרמני", פולקסאופר של ברלין ופולקסאופר של וינה. ב-1926 חזר לבית התיאטרון הברלינאי, שנקרא עכשיו "האופרה הממלכתית אונטר דן לינדן", שם נשאר עד שהמדיניות האנטישמית של אדולף היטלר אילצה אותו לצאת לגלות בריגה בשנת 1937. בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה ניצח בלך באופרה המלכותית השוודית. ב-1949 חזר לברלין לנצח באופרה העירונית, שם עבד עד מותו ב-1958.
אוליגוסכרידים בחלב אם
אוליגוסכרידים בחלב אם (באנגלית: Human milk oligosaccharides ובקיצור HMO) הם פחמימות הקיימות בחלב אם. האוליגוסכריד הוא למעשה רב סוכר המורכב מ-3 עד 9 יחידות של חד סוכרים.
רכיבים אלה ייחודיים לחלב-אם ומהווים את הרכיב השלישי בכמותו אחרי לקטוז ושומנים מבין הרכיבים המוצקים, (כלומר למעט מים) וזאת מתוך כ-200 HMO שונים שזוהו עד כה בחלב-אם.
היסטוריה
כבר בשנת 1900 נערכו תצפיות חשובות הנוגעות לבריאות תינוקות: הגילוי של נוכחות חיידקים מסוג לקטובצילוס- וביפידובקטריה וחשיבותם הייתה אבן דרך חשובה במחקר המדעי. באותו זמן רופאי הילדים הבינו שהרכב הצואה של תינוקות היונקים חלב-אם שונה מזה של תינוקות הניזונים מתמ"ל (תרכובות מזון לתינוקות). תצפיות הראו כי הבדל זה קשור במיוחד להרכב הפחמימות בחלב. זו הייתה נקודת ההתחלה של המחקר בפחמימות שמקורן בחלב אם.
בשנים שלאחר מכן זוהו האוליגוסכרידים הראשונים בחלב אם. מחקרים שנערכו לאחר שנת 1950 התמקדו בזיהוי של האוליגוסכרידים השונים כ"גורם הביפידוס" בחלב-אם המעודד את שכיחותם של ביפידובקטריה במערכת העיכול של תינוקות.
מאז זוהו כ-200 אוליגוסכרידים בחלב-אם. חשוב לציין כי שונות גנטית בין נשים מייצרת מצב של הפרשה או של אי-הפרשה ובכך לתבניות אוליגוסכרידים ספציפיות לכל אישה בחלב-אם, כאלה המשפיעות על מחלות שונות.
הרכב
הרכיב או בשמו המלא 2′-fucosyllactose  הוא ה-HMO המרכזי בחלב אם המהווה כ-30% מכלל האוליגוסכרידים בו. הוא מצוי אצל כ-80% מהנשים הנקראות גם "מפרישות", זאת בהתאם לנוכחות הגן FUT2 המאפשר את פעילות האנזים האחראי לייצורו (Fucosyltransferase 2). קרי כמות ה-HMO מסוג בחלב אם משתנה בין נשים "מפרישות" להן יש אנזים פעיל וכמויות גבוהות של.
LnNT הוא אוליגוסכריד שכיח נוסף בחלב אם. כאמור קיימת שונות גנטית המשפיעה על ההרכב הייחודי של האוליגוסכרידים של כל אם ואם כתלות בקבוצות דם ע"ש לואיס ובנוכחות הגן FUT2.
מערכת החיסון
פעולת האוליגוסכרידים בחלב-אם תומכת במערכת החיסונית המתפתחת של תינוקות דרך כמה מנגנוני פעולה:
מערכת העיכול
הוספת HMO לתמ"ל אושרה לשימוש החל מלידה על ידי ה-FDA, מקבילו האירופאי ה-EFSA ולאחרונה גם משרד הבריאות הישראלי.
ב-5 ביולי 2017 הודיעה חברת נסטלה כי פיתחה אוליגוסכרידים זהים במבנם לאלו הקיימים בחלב-אם מסוג ו-LnNT.
תרדמת קיץ
תרדמת קיץ או קִיּוּט (בלועזית: אֶסטיבציה) היא תרדמה של בעלי חיים אשר שוכנים בסביבה מדברית, כגון סנאי אדמה וטריטון הפסים, החלה בקיץ. תרדמת זו מסייעת לאורגניזם לשמור על הומאוסטאזיס למרות עליית הטמפרטורה וירידת הלחות באזור מחייתו. היא גם הופכת אותו לחסכוני באנרגיה בעת התייבשות הקרקע הפורייה.
ההתגוננות מחום הסביבה בעת תרדמת הקיץ נעשית הן במניעת ייצור חום גוף שקשה לפזרו והן על ידי מניעת הצורך לשוטט במקומות חמים לצורך חיפוש מזון.
תרדמת קיץ קיימת לא רק אצל בעלי חוליות. ישנם גם כמה זנים מפרוקי הרגליים כגון הנדל אשר בבוא הקיץ מתחבא מתחת לאבנים וחלזונות אשר נכנסים בקיץ לקונכיותיהם, על מנת לשמור על לחות גופם.
בסיום הקיץ בעלי החיים מתעוררים ושבים לשגרת חיים נורמלית.
טייגלעך
טייגלעך (או טייגלאך, מיידיש: "בצק קטן") הוא מאכל מתוק המשתייך למטבח היהודי האשכנזי. הטייגלעך הן יריעות בצק קשורות בלולאה אותן נהוג לטגן בסירופ מתוק או דבש. הטייגלעך מוגש ככיבוד בחגים ראש השנה, סוכות, שמחת תורה ופורים.
היסטוריה
מקורו של הטייגלעך עוד מימי הרומאים, הם לקחו פיסות בצק, בישלו אותם בדבש וקראו למאכל ורמיקולוס. יהודי איטליה אימצו את המאכל למטבחם אך הוא נעלם בהדרגה בתקופת ימי הביניים. בתחילת המאה ה-12 רבנים שחיו בשטח גרמניה וצרפת של ימינו, ציינו כי הם אוכלים יריעות בצק מתוקות מצופות בדבש להם קראו ורמסל או ורימילש וכי המאכל מוגש כמנת פתיחת בארוחת השבת. המנה עברה שינוי שמות, בתקופה מסוימת הוא נקרא גרמסל ולאחר מכן חרמסל במזרח אירופה. הטייגלעך מוגש בעיקר בראש השנה, שכן בחג זה נהוג לאכול מאכלים מתוקים או מצופים בדבש כדי לסמל מעבר נעים ומבורך לשנה חדשה.
בראש השנה תשפ"ב, זכה המאכל לעניין ולפרסום בעקבות פוסט של מייסד פייסבוק מארק צוקרברג, שסיפר כי רעייתו הכינה טייגלעך לרגל החג.
הנוקמים (ציידי נאצים)
הנוקמים הוא שם כולל לקבוצות של יהודים ניצולי השואה, הפרטיזנים ואנשי הבריגדה היהודית, שהתארגנו בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה ולאחריה, לבצע מעשי נקם בנאצים. הרקע להתארגנות הוא הרצון של חלק מיהודי אירופה לבוא חשבון עם הנאצים על השמדת רוב יהודי אירופה בשואה. במסגרת התארגנויות אלו הוקמה בקרב אנשי הבריגדה היהודית "חוליית המוציאים לפועל" שפעלה מאיטליה, וחבריה הרגו עשרות אנשים שהיו מעורבים ישירות ברצח יהודים. בולטת בקיצוניותה הייתה קבוצה "הנקם" אשר תכננה הרעלה המונית, ופגעה בשבויים מן האס אס. שתי הקבוצות שתפו פעולה ביניהן. בנוסף להן, עסקו גם יחידים בפעולות נקם פרטיות.
קבוצת הנוקמים מן הבריגדה היהודית
עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 התארגנה בקרב חיילי החטיבה השנייה של הבריגדה היהודית קבוצה שנודעה בשם "הנוקמים" או "חוליית המוציאים לפועל". היחידה הוקמה בבסיס הבריגדה בטרוויזיו בידיעת מיעוטם של קציני הבריגדה היהודים, ותוך מידור שאר חיילי הבריגדה, ומפקדי ההגנה בה. היחידה פעלה בעיקר בצפון איטליה, אוסטריה ודרום גרמניה.
גרעין הקבוצה מנה כעשרה אנשים, וכארבעים שותפי סוד התלוו למקצת הפעולות. בין מוביליה היו מאיר זורע שפיקד על מרבית הפעולות, מרדכי גיחון - קצין המודיעין, ישראל כרמי איש הארגון והמבצעים שהקים רשת הטעייה בכינויי TTG (ערבית ויידיש: טילכס טיזי געשעפטן, עסקי שק לי בתחת), יאנוש (יוחנן) פלץ, חיים לסקוב ויהודה קלאוז. כמו כן פעלו בה רוברט גרוסמן, דב גורן, שייקה וינברג, מרסל טוביאס, משה בר-תקווה (מונדק פסטרנק), ישראל טל, אריה עצמוני, חיים מילר, פנחס תנכי ואחרים.
לקבוצה זו הצטרפו מאוחר יותר כמה מבוגרי המחלקה הגרמנית של הפלמ"ח, בהם שמעון אבידן וסגנו יהודה בן חורין ששלטו בגרמנית.
שיטת הפעולה כללה:
מוערך שקבוצה זו הוציאה להורג כמה עשרות או מאות בודדות של נאצים בפרק זמן של חצי שנה - רובם מפקדים נאצים זוטרים ומשתפי פעולה עם הנאצים.
קבוצת הנקם של הפרטיזנים
קבוצה קיצונית יותר בגישתה נקראה 'הנקם' או 'דין'. היא מנתה כ-60 יהודים מקרב הפרטיזנים לשעבר ויהודים אחרים ששרדו את המלחמה. מנהיגות הקבוצה התבססה על פרטיזנים יוצאי המחתרות הציוניות בגטאות מזרח אירופה. הקבוצה הוקמה בלובלין, העיר הפולנית הגדולה הראשונה שנכבשה על ידי הצבא האדום, והתגבשה בהדרגה תוך כדי מעבר המטה שלה לבוקרשט, לצפון איטליה, ולבסוף לפריז. חוליות של אנשיה הגיעו לגרמניה לערים נירנברג ודכאו במטרה לבצע מעשי נקם מורכבים וקטלניים באוכלוסייה אזרחית נרחבת בגרמניה. כוונתם הייתה להשיג נקמה של ממש בעם הגרמני, לעורר הד בינלאומי רחב, וללמד לקח היסטורי את אויבי העם היהודי בעתיד.
מנהיג הקבוצה והאידאולוג שלה היה אבא קובנר, ממנהיגי הפרטיזנים של גטו וילנה, וכסגנו שימש יצחק (פשה) אבידב. בקבוצה היו חברים גם ויטקה קמפנר (לימים אשתו של קובנר), שמחה (קאז'ק) רותם, אליעזר ואברהם לידובסקי, בצלאל מיכאלי, יוסף חרמץ, ראובן (רובקה) שניידר ואחרים.
שלוש דרכי פעולה הועלו בדיוני הקבוצה:
כישלון תוכנית א
הבריטים העבירו את קובנר לכלא צבאי בקהיר והוא הוחזק במאסר כארבעה חודשים, ללא ידיעתם על הרעל. הפיקוד על הקבוצה עבר לידי סגנו, יצחק (פשה) אבידב. אנשיו עדיין עבדו, תוך שהם מתחזים לגרמנים, במפעלי המים המרכזיים בהמבורג ובנירנברג, בחברת גרמנים שאותם זממו לרצוח, ולכן במתח נפשי רב, מתוך חשש שזהותם תיחשף. בנירנברג הם כבר איתרו את ברזי הצינורות שהובילו אל השכונות בהן התגוררו משפחות אנשי הצבא האמריקאים, מכיוון שהתכוונו להימנע מלהרעיל אותם. הם חיכו לחומר כדי להרעיל 6 מיליון גרמנים, אולם אבידב החליט להפעיל את תוכנית ב, לא לפני שהציע לאנטק צוקרמן להחליף את קובנר בראש הנוקמים, אך הוא סירב.
כישלון תוכנית ב
בעקבות כישלון תוכנית א', הוחלט על ביצוע תוכנית ב'. המשימה הייתה הרעלת שבויי אס אס ששהו במחנה השבויים האמריקאי סטלאג 13 ליד העיר נירנברג. היא הוטלה על חוליה בפיקוד יוסף חרמץ שהתמקמה בעיר. אחד החברים, אריה דיסטל, התקבל בעזרת שוחד לעבודה במאפייה שסיפקה לחם למחנה. בתום מספר חודשים קיבלה הקבוצה כמות גדולה של הרעל ארסן שנקנתה בפריז והוברחה להם על ידי חייל בבריגדה. בליל ה-13 באפריל 1946, הבריח דיסטל את אחד מחבריו למאפיה, והם מרחו בארסן מעורב בדבק כ-3,000 כיכרות לחם. כתוצאה מן ההרעלה חלו כ-9,000 משבויי המחנה, רבים מהם חיילי אס אס לשעבר. בעיתונות התקופה לא דווח על מקרי מוות בהרעלה, והרעל כנראה רק גרם למחלה ולא הרג אף שבוי.
כישלון המבצע גרם לאנשי קבוצת הנוקמים לדכדוך עמוק וחלקם אף שקלו להתאבד. לאחר שקובנר שוחרר ממעצרו, דרש מהם להגיע לארץ ישראל. הם התיישבו בקיבוץ עין החורש. חלקם חזרו לאירופה. מהם היו שסירבו לחזור לארץ ישראל ואחרים השתלבו ב"תוכנית ג" - מבצע שנעשה בידיעת המפקדה העליונה של ההגנה.
מתוך חששות פוליטיים, ביטלה הנהגת היישוב בארץ ישראל את פעולתם המתוכננת של אנשי החוליה בראשות שמחה רותם שהתמקמה בדכאו והתכוננה לפגוע במחנה השבויים הגרמניים שם.
נוקמים במחנות הריכוז וההשמדה
מלבד הנוקמים המאורגנים, נמצאו גם יהודים שנקמו בגרמנים בשיטתיות באופן עצמאי. כזה היה למשל יהודה מייטרמן, שסיפורו פורסם לראשונה לקראת יום השואה של שנת 2007.
פירוק קבוצות הנוקמים
במהלך שנת 1946 עברו רוב אנשי הבריגדה במחתרת לעסוק בענייני הרכש (קנייה, גנבה והברחה של נשק להגנה), הבריחה וההעפלה, והמנגנון המחתרתי TTG הוקדש למשימות אלו, שנתפסו כחיוניות יותר. עם התגברות התכונה בארץ ישראל לקראת הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות, עזבו כמעט כל הנוקמים (רובם אנשי ההגנה וכמה מהם אנשי אצ"ל) את אירופה. רבים מהם השתלבו בצה"ל ובמערכת הביטחון הישראלית. אחד מהם היה הרמטכ"ל, חיים לסקוב. כעבור שנים אמר על כך: "לא היו אלה מעשים 'יפים'. היו אלה מעשי נקם. אנחנו למעשה הפסדנו במלחמה. הפסדנו שישה מיליון יהודים. ומי שלא ראה את המקומות האלה, מחנות הריכוז והכבשנים – לא יבין מה עשו לנו... לא חיסלנו הרבה, לצערי".
פעילות הנקמה נותרה סודית שנים רבות והחלה להחשף רק בסוף שנות השישים של המאה העשרים. משימת רדיפת הנאצים והעמדתם לדין עברה לידי המוסד ומשטרת ישראל.
הנוקמים בספרות ובקולנוע
התיאור התיעודי המפורט ביותר של הנוקמים מופיע בספרו של מיכאל בר-זוהר "הנוקמים" שהופיע בשנת 1969.
הפסל נתן רפופורט שהכין את הפסלים הנודעים על השואה במקומות מרכזיים פיסל גם את הנוקמים.
תיאור התלבטויותיהם של אנשי הבריגדה, שהגיעו עם תום המלחמה לגרמניה, בין רצונם לנקום לבין מצפונם שלא איפשר להם לפגוע גם בחפים מפשע, מתואר ברומן של חנוך ברטוב "פצעי בגרות" משנת 1965. ברטוב מתאר בספרו כיצד ערב הכניסה לגרמניה הוזהרו חיילי הבריגדה כי "נקמת הדם היא נקמת הכלל; כל מעשה בלתי אחראי מכשיל את הכלל", וכיצד לבסוף הכריע המצפון והחיילים כבודדים נמנעו ממעשי נקם פרטיים.
סרטו הדוקומנטרי של דני סיטון, "נקמה", מ-1995 תיעד את עדויות הנוקמים.
סרטו הבדיוני של קוונטין טרנטינו, "ממזרים חסרי כבוד", שאב גם הוא השראה מפעילות הנוקמים מהבריגדה.
בספרו הבדיוני של משה יזרעאלי "משפט הצל הכללי" מתוארות פעולות נקם בנאצים, שמבצעים אב ובנו.
אזכור נוסף לקבוצת הנקם מוצג בסדרת הדרמה הפוסט-מלחמתית "המובסים" מבית נטפליקס, בה משחק טיילור קיטש.
"הנוקמים" מאת ירין קימור סדרה דוקומנטרית של שבעה פרקים העוסקת בנקמה היהודית בנאצים לאחר מלחמת העולם השנייה.
אם
M M M M M M M M M M M M M
הפנתאון של פריז
הפנתאון (בלטינית:  Pantheon, מהמילה היוונית Πάνθειον, שפרושה "כל האלים") הוא מבנה בסגנון נאו-קלאסי שנבנה על גבעת זֶ'נֶביֶיב הקדושה ברובע החמישי של פריז, בלב הרובע הלטיני. הוא נבנה במקור ככנסייה שיועדה לסנט-זֶ'נֶביֶיב, הקדושה הפטרונית של פריז, אך לאחר שינויים רבים היא מאחדת היום תפקידים ליטורגיים ואתר קבורה מפורסם.
הפנתאון צופה על כל רחבי העיר, ומוקף אתרים ומבנים חשובים נוספים, ככנסיית סנט-אטיין-די-מון, ספריית סנט-ז'נבייב, אוניברסיטת פריז-1 (פנתאון-סורבון) ופריז-2 (פנתאון-אסס), עיריית הרובע החמישי ובית הספר היוקרתי "אנרי הרביעי". רחוב סופלו במזרח מספק פרספקטיבה לעבר גני לוקסמבורג.
המבנה הוא דוגמה מוקדמת לסגנון הנאו-קלסיציזם, עם חזית שנבנתה על פי המודל של הפנתאון ברומא, ומעליה מתנשאת כיפה, שעיצובה מושפע במידה רבה מן הטמפייטו (Tempietto) של ברמנטה. אדריכל המבנה, ז'אק-זֶ'רמַן סוּפְלוֹ (Soufflot, 1713-80), התכוון לשלב את התאורה והקלילות של הקתדרלה הגותית יחד עם העקרונות הקלאסיים. סופלו מת לפני שעבודתו הסתיימה, ותוכניותיו לא הוצאו לפועל במלואן. השקיפות אותה ביקש עבור יצירתו, לא הושגה. יחד עם זאת, זהו אחד ההישגים האדריכליים הגדולים לתקופתו, והמונומנט הנאו-קלאסי הגדול הראשון.
הפנתאון, שנבנה במקור במאה ה-18 ככנסייה, הפך לאנדרטה לכבודם של אנשי המעלה שנטלו חלק משמעותי בהיסטוריה של צרפת. בפנתאון קבורים, בין השאר, וולטר, ויקטור הוגו, ז'אן-ז'אק רוסו, אלכסנדר דיומא, קונדרוסה, אמיל זולא, פייר ומארי קירי, ורנה קאסן. ייעודיו המשתנים של המבנה, עיטוריו הרבים, ההקדשות שחקוקות על קירותיו והסמלים שבו, מאפשרים לבחון את בניית האומה הצרפתית.
בתחילה כנסייה
לואי החמישה עשר נדר בשנת 1744 שאם יחלים ממחלה בה לקה, יחליף את הריסות כנסיית ז'נבייב הקדושה בבניין מפואר הראוי לקדושה הפטרונית של העיר פריז. המרקיז דה מריני הופקד על העבודה. מריני מימן את האדריכל סופלו, בו בחר לתכנון כנסיית סנט-ז'נבייב בסגנון הנאו-קלאסי. העיצוב הכללי הוא בצורת צלב עם פורטיקו מסיבי בנוי מעמודים קורינתיים.
היסודות נחפרו בשנת 1758. לואי החמישה עשר הניח את האבן הראשונה ב-6 בספטמבר 1764. ואולם, לנוכח קשיים כספיים ומותו של האדריכל סופלו ב-1780, הבנייה התעכבה. היא הושלמה לבסוף רק בשנת 1790, לאחר פרוץ המהפכה הצרפתית, בידי תלמידיו של סופלו, ז'אן-בטיסט רונדלה (Jean-Baptiste Rondelet) ומקסימיליין ברביון (Maximilien Brébion).
מכנסייה קתולית למקדש רפובליקני
בין השנים 1791 ל-1793 עבר המבנה שינוי מהותי בידי אנטואן כריזוסטום קטרמר דה קנסי (Antoine Chrysostome Quatremère de Quincy), שהעניק לו את מראהו הנוכחי, לאחר שהוסב לפנתאון, כלומר, אנדרטה המוקדשת לזכרם של גדולי בניה של האומה. על פי הצעתו של קלוד עמנואל דה פסטורה (Claude-Emmanuel de Pastoret), החליטה האספה המכוננת הלאומית, בצו מיום ה-4 באפריל 1791, להשתמש במבנה שבנייתו עמדה להסתיים, אך לא לקדשו ככנסייה, כדי שיוכל לשמש כנקרופוליס לאנשי מעלה יוצאי דופן שתרמו תרומה משמעותית לגדולתה של צרפת, כך שמקדשה של הדת יהפוך למקדשה של המדינה, וקברם של אנשיה הדגולים יהפוך למזבח החופש. בגמלון הוצבה הקדשה שהציעה דה פסטורה: "לאנשי המעלה, המולדת אסירת-התודה" ( Aux grands hommes, la patrie reconnaissante).
שינויים היסטוריים
בזמן הקיסרות הראשונה, תחת צו מיום ה-20 בפברואר 1806, המבנה שימש פעם כאתר קבורה לאנשי המעלה ופעם כאתר פולחן. בקריפטה נטמנו ארונות הקבורה בעוד שבאזור העליון התקיימו טקסים דתיים, בעיקר בעלי זיקה להנצחה קיסרית.
אדריכלות
הפנתאון הוא מבנה באורך 110 מטרים וברוחב 84 מטרים. הפסדה המרכזית מעוטרת בעמודים קורינתיים, ומעליהם גמלון משולש, שנוצר בידי דוויד ד'אנגר. המבנה, בצורת צלב יווני, מוכתר בכיפה בגובה 83 מטרים, המחופה בלנטרנה. פנים הכנסייה עוטר בידי ציירים אקדמיים כפייר פובי דה שאבאן (Puvis de Chavannes), אנטואן גרו (Gros) ואלכסנדר קבנה (Cabanel).
הפרויקט האדריכלי של סופלו
התוכנית האדריכלית של סופלו כללה כנסייה בעלת כיפה, בצורת צלב יווני, כלומר בעלת ארבעה אגפים קצרים, שווים באורכם וברוחבם. למימוש תוכניתו, שאל סופלו סגנונות אדריכליים שונים, ועל כך כתב מקסימיליין ברביון:
סופלו שילב בכנסייתו סיגנונות שונים:
בשל השילוב הזה בין הסגנונות השונים, כנסיית סנט-ז'נבייב הוחשבה בידי פייר לוודן (Pierre Lavedan) ולואי הוטוקר (Louis Hautecœur)כמבנה האקלקטי הראשון. יחד עם זאת, היא מסווגת על פי רוב כנאו-קלאסית, בראש ובראשונה בשל התקופה בה נבנתה, ובשל אוצר המילים האדריכלי הקלאסי בו נעשה שימוש בתכנונה (עמודים, אנטבלטורה, גמלון וכדומה), מתוך שאיפה לחזור לפשטות העתיקה כנגד סגנון הבארוק שרווח באותם ימים.
מי מחליט על קבורה בפנתאון?
בשנת 1791, בעת כינון מושג הפנתאון הצרפתי, האספה המכוננת הלאומית הייתה זו שהחליטה. בשנת 1794 נטלה הוועידה הלאומית את התפקיד והחליטה על קבורתו של ז'אן-ז'אק רוסו, אך גם על הוצאתו של מירבו מהקבר, ומאוחר יותר על הוצאתו של מארה.
בשנת 2007 ישנם 76 אישים עליהם החליטה הממשלה כי יקברו בפנתאון. מהם כמה שהוצאו ממנו לאחר שנקברו בו.
הקדשות
המולדת הצרפתית מכבדת את בניה גם בחקיקת שמותיהם על קירות המקדש הרפובליקאי. מעל אלף שמות חקוקים בו. ניתן למצוא שם:
על קירות הספינה המרכזית חקוקים שמות של אישים ידועים בהיסטוריה של צרפת הודות למאבקיהם ורעיונותיהם. במדרגות המונומנטליים ניתן למצוא לוח לזכר החיילים שמתו בקרבות של שנת 1870. בקריפטה לוח ברונזה מציין את שמותיהם של אלו שנפלו במהלך מהפכת יולי 1830. לוח זה הוצב בידי לואי פיליפ בטקס שנערך ב-29 ביולי 1831. שמות הנופלים במהלך המהפכה של 1848 נוספו מאוחר יותר.
בינואר 2007 הסיר נשיא צרפת, ז'אק שיראק, את הלוט מעל לוח הוקרה שהוצב בפנתאון לכבודם של מעל 2,600 איש שהוכרו כחסידי אומות עולם על ידי מוסד יד ושם בישראל, הודות לתרומתם להצלת יהודים מפני גירוש למחנות הריכוז. לוח ההוקרה מציין כי שלושה רבעים מיהודי צרפת ניצלו מהמלחמה, לא פעם בזכות אנשים פשוטים שהגישו להם עזרה, תוך סיכון חייהם.
ניסיונות העברה
מספר ניסיונות לא הוצאו אל הפועל או נכשלו בשל התנגדות האלמנה או המשפחה, סתירות משפטיות עם צוואת הנפטר, התנגדויות שונות, העדר עניין מצד המלייה הפוליטי, וכדומה:
הפנתאון במדע
בשנת 1851 הדגים הפיזיקאי, לאון פוקו, כיצד מסתובבת הארץ בניסוי שערך בפנתאון, בעזרת מטוטלת שנתלתה במרכז הכיפה, על חוט באורך 67 מטרים. המטוטלת המקורית, שהוצגה במשך שנים במוזיאון לאמנויות והמקצועות, הושבה לפנתאון בשנת 1999.
טיל נגד ספינות
טיל נגד ספינות הוא טיל שתוכנן להשגת פגיעה אפקטיבית בכלי שיט על-מימיים. רוב הטילים נגד ספינות טסים בגבהים נמוכים, ולרוב הם מצוידים במערכת הנחיה פנימית. טילים נגד ספינות יכולים להיות משוגרים מפלטפורמות שונות כגון כלי שיט על מימיים, צוללות, סוללות טילים על גבי רכב, סוללות טילים קבועות בהצבה חופית וכן כלי טיס. ברוב המקרים, לכל טיל ישנן מספר גרסאות לשימוש מפלטפורמות שונות.
מלחמת העולם השנייה
הטילים הראשונים נגד ספינות פותחו במהלך מלחמת העולם השנייה כחלק מפיתוח טילים מונחים לטווח קצר לצורך החלפת תותחי החוף המיושנים. הטיל הראשון שפגע בספינה היה מדגם Fritz X - פצצה מונחית תוצרת גרמניה שעברה הסבה לשליטה מרחוק ושוגרה ממטוסי הפצצה. הטיל הונחה על ידי פקודות בקרה ששודרו בתשדורת רדיו מהמטוס המשגר בעוד הטייס שומר על מיקום הטיל בעזרת מעקב אחר נור שדלק בחלקו האחורי. טיל זה פגע ביעילות רבה בכלי שיט עד לתחילת שימוש במשבשי רדיו על ידי כוחות בעלות הברית. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה פיתחו בעלות הברית טיל בעל יכולות דומות, בשם TINY TOM.
טיבוע המשחתת אילת
לאחר מלחמת העולם השנייה הובילה ברית המועצות את הפיתוח של טילים נגד כלי שיט. הטיל הראשון והמפורסם מכולם שפותח תחת שם הקוד P15 נודע במערב כטיל הסטיקס. הטיל יוצר בתחילה עם ראש ביות מכ"מי ולאחר מכן יוצרו דגמים מתקדמים יותר בעלי ראשי ביות אינפרא-אדום. הסטיקס היה אוטונומי לחלוטין לאחר שיגורו וביצע חיפוש אחר המטרה בטווח שהוגדר לו טרם השיגור. הטיל זכה לפרסום בינלאומי עקב כך שהפך לטיל הים-ים הראשון בעל ביות עצמי שהטביע כלי שיט צבאי. ב-21 באוקטובר 1967 הוטבעה אח"י אילת על ידי שלושה טילי סטיקס שנורו לעברה מספינת טילים מצרית שעגנה בנמל פורט סעיד. ארבעה טילים נורו לעבר הספינה, הרביעי פגע בים לאחר טביעתה של הספינה. באירוע נהרגו 47 מלוחמי הספינה.
מלחמת הודו-פקיסטן
ב-4 באוקטובר 1971,במהלך מבצע "טריידנט", ירה חיל הים ההודי 13 טילי סטיקס והטביע 2 ספינות מלחמה פקיסטניות.
מלחמת יום הכיפורים
מלחמת יום הכיפורים, הייתה המלחמה הראשונה שבה נלחמו ספינות המצוידות בטילי ים-ים זו בזו.
ב־6 באוקטובר 1973 נערך הקרב הראשון, קרב לטקיה, שבו נלחמו ספינות טילים (סטי"לים) של חיל הים הישראלי המצוידות בטילי ים-ים תוצרת ישראל מדגם גבריאל בסטי"לים סוריים המצוידים בטילי סטיקס. הקרב נערך מערבית לנמל לטקיה שבסוריה, בלחימה הוטבעו 5 ספינות טילים סוריות מדגם אוסה וקומאר ואף כלי שיט ישראלי לא נפגע. היה זה גם הקרב הראשון שבו היה שימוש באמצעי הטעייה אקטיביים נגד טילים. כוחות חיל הים שיבשו את טילי הסטיקס וגרמו להחטאתם של יותר מ-10 טילים שנורו לעברם.
מלחמת פוקלנד
ב-4 במאי 1982, במהלך מלחמת פוקלנד, הוטבעה המשחתת (HMS Sheffield (D80 על ידי טיל אקסוסט בודד שנורה ממטוס של חיל האוויר הארגנטינאי.
מלחמת איראן עיראק
ב-17 במאי 1987, נפגעה המשחתת (USS Stark (FFG-31 על ידי 2 טילי אקסוסט שנורו ממטוס מיראג' עיראקי. הטילים לא התגלו על ידי אמצעי המכ"ם בספינה ודווחו על ידי צופים רגעים בלבד לפני פגיעתם. הטיל הראשון לא התפוצץ, אך השני פגע במדור מגורים וגרם למותם של 37 מלחים אמריקאים. הספינה חזרה בכוחות עצמה לנמל הבית ושופצה בעלות כוללת של כ-150 מיליון דולר.
מבצע גמל שלמה
בשנת 1988, במהלך מבצע גמל שלמה (Operation Praying Mantis) הטביעו כוחות חיל הים האמריקאי מספר ספינות מלחמה איראניות בקרב טילי ים-ים הראשון בהיסטוריה האמריקאית.
מלחמת לבנון השנייה
ב-14 ביולי 2006 נפגעה אח"י חנית מול חופי ביירות מטיל נגד ספינות מתוצרת סינית מדגם C-802. כתוצאה מהפגיעה נהרגו 4 חיילי צה"ל ונגרם נזק לספינה, שחזרה בכוחות עצמה לבסיס אשדוד.
יחסי אסטוניה–יוון
יחסי אסטוניה-יוון הם היחסים בין הרפובליקה של אסטוניה לבין הרפובליקה ההלנית.
רקע כללי
יוון הכירה באסטוניה ב-19 במאי 1922. יוון מעולם לא הכירה בסיפוח הסובייטי של אסטוניה. שתי המדינות כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים ב-2 באוקטובר 1991. באפריל 1997 הקימה אסטוניה שגרירות באתונה. שגרירות יוון בטאלין נפתחה בינואר 2005. יוון מחזיקה באסטוניה גם 3 קונסוליות כבוד בפטרס, פיראוס וסלוניקי. שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו ובאיחוד האירופי.
ביקורים דו צדדיים
ליוון
לאסטוניה
ווסטוק (חללית)
הווסטוק (ברוסית: Восток, באנגלית: Vostok, תרגום: מזרח) הייתה חללית שנבנתה על ידי ברית המועצות. הטיסה המאוישת הראשונה בהיסטוריה בוצעה בחללית זו ב-12 באפריל 1961 על ידי הקוסמונאוט יורי גגארין.
החללית נבנתה כחלק מתוכנית ווסטוק שבמהלכה בוצעו שש טיסות מאוישות משנת 1961 עד שנת 1963. שתי טיסות מאוישות נוספות בוצעו במהלך תוכנית ווסחוד על ידי חלליות ווסחוד שהיו בעצם שדרוג של חללית הווסטוק. בסוף שנות ה-60 החלליות הוחלפו בחלליות סויוז שעדיין נמצאת בשימוש.
פיתוח
חללית הווסטוק תוכננה לשמש במקור גם כמישורת למצלמות (לתוכנית לווייני הריגול הסובייטית הראשונה, זניט), וכחללית מאוישת. הרב תועלתיות של החללית הייתה דרושה כדי לקבל את אישור המפלגה הקומוניסטית לבניית החללית. העיצוב הכללי של חללית הווסטוק שימש כ-40 שנה בלוויינים.
עיצוב
היו מספר גרסאות ראשוניות לפני שנבנה הדגם שהוביל קוסמונאוטים לחלל: ווסטוק 1K ששימש כאב-טיפוס, ווסטוק 2K שהיה דגם ריגול בעל מצלמות וקולטי אותות (לאחר מכן קיבל את השם זניט).
הווסטוק 3KA שימש לטיסות המאוישות לחלל. הם שוגרו מקוסמודרום בייקונור בעזרת משגר ווסטוק 8K72K. הטיסה הראשונה בוצעה ב-9 במרץ 1961. הטיסה המאוישת הראשונה (ווסטוק 1) בוצעה ב-12 באפריל 1961, והייתה הטיסה המאוישת הראשונה לחלל. הטיסה האחרונה (ווסטוק 6), שנשאה את האישה הראשונה לחלל (ולנטינה טרשקובה), בוצעה ב-6 ביוני 1963.
סך הכל שוגרו שמונה חלליות מדגם זה, שש מהן מאוישות.
החדירה לאטמוספירה
לתא החזרה לכדור הארץ של החללית ווסטוק כמעט ולא היו יכולות תמרון לאחר שנפרד מתא השירות שהכיל את המנוע. דבר זה גרם לכך שהקפסולה הייתה צריכה להיות מכוסה במגיני חום מכל צדדיה לכן נבחר המבנה הכדורי (לעומת המבנה החרוטי של כל החלליות האמריקאיות). מעט השליטה שהייתה יכולה להתקבל הייתה על ידי הזזת הציוד שהיה בתוך הקפסולה כך שמרכז הכובד שלה ישתנה. במהלך החזרה לכדור הארץ, הקוסמונאוט היה חווה לחץ של בין 8 ל-9 G (פי 8-9 מכוח המשיכה).
בוויס מהמפטון
בוויס מהמפטון (באנגלית: Bevis of Hampton; בצרפתית עתיקה: Beuve, Beuves, Bueve או Beufves de Hanton(n)e; באנגלו-נורמנית: Boeve de Haumtone; באיטלקית: Buovo d'Antona) הוא גיבור אנגלי אגדי ונושאם של רומנים שיריים ימי-ביניימיים שונים (אנגלו-נורמניים, צרפתיים, אנגליים, ונטיים ורומנים נוספים הנושאים את שמו). הסיפור, שקיים גם בגרסת פרוזה, מצא את דרכו גם לרומניה ולרוסיה, ועובד גם לוולשית, לנורדית עתיקה ואף ליידיש.
האגדה
בוויס הוא בנו של גאי, דוכס המפטון (סאות'המפטון) ושל אשתו הצעירה, בתו של מלך סקוטלנד. הדוכסית מבקשת ממחזרהּ לשעבר, דוּן (או דֶבוּן), קיסר אלמיין (גרמניה), לשלוח צבא חיילים שירצחו את בעלהּ ביער. המזימה עולה בידם, והיא נישׂאת לדוּן. כאשר בנהּ בן העשר מאיים כי ינקום בהּ, מחליטה הדוכסית להיפטר גם ממנו; אך הוא ניצל ממוות על ידי מדריכו הנאמן, נמכר לשודדי ים פראיים ומגיע לבסוף לחצר המלך הֶרְמִין, שממלכתו ממוקמת לעיתים במצרים ולעיתים בארמוריקה (חלק מגאליה הכולל את חצי האי ברטאן ואת השטח שבין הנהרות סן ולואר). באגדה נגללים בפרוטרוט מעשי הגבורה של בוויס, תבוסתו של הענק אזקפרט (Ascapart), אהבתו של בוויס לבתו של המלך, ז'וזיאן (Josiane), שליחתו למלך ברַאדמוֹנד מדמשק עם מכתב חתום התובע את מותו שלו, כליאתו ונקמתו הסופית באביו החורג. ואולם, לאחר שזוכה בוויס בירושתו הוא מוגלה ומופרד מז'וזיאן; בני הזוג מתאחדים בשנית רק לאחר שכל אחד מהם היה במערכת יחסים אחרת (גם אם רק באופן רשמי). בנוסף, מתייחס הסיפור למותו של הגיבור ולקורותיהם של שני בניו.
כתבים
נראה כי הגרסה העתיקה ביותר שיש בנמצא היא Boeve de Haumtone – טקסט אנגלו-נורמני המתוארך למחצית הראשונה של המאה ה-13. גרסה זו כוללת 3,850 בתים הכתובים בחרוזים אלכסנדרוניים.
שירי מעללי הגבורה הצרפתיים של Beuve d'Hanstone, שנכתבו במאה ה-13 – כולם במשקל של עשר הברות – מכילים בין 10,000 ל-20,000 בתים. כן קיימת גרסת פרוזה צרפתית, אשר נכתבה לפני 1469.
הגרסה האנגלית Sir Beues of Hamtoun מבוססת על כמה מן המקורות הצרפתיים, השונים קלות מאלו שנשתמרו. כתב היד העתיק ביותר שנשתמר מתוארך לתחילת המאה ה-14.
המהדורות המודפסות של הסיפור הופיעו בעיקר באיטליה, שבה היה בּוֹבוֹ (Bovo) או בּוּאוֹבוֹ (Buovo) ד'אַנְטוֹנַה (d'Antona) נושאן של מספר פואמות, ועלילת הסיפור שובצה ב-Reali di Francia (המהדורה האיטלקית לאגדה הקרולינגית).
מאיטלקית עובד הסיפור ליידיש – הגרסה היידית, "בבא-בוך", הפכה לרומן האבירים היידי הפופולרי ביותר.