cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוק בנפורד
הסבר תאורטי
לדוגמה, משתנה מקרי חיובי X>0 המקיים, הוא מטיפוס בנפורד. התכונה הנ"ל מתקיימת בקירוב אם X מתפלג לוג-נורמלי או לוג-יוניפורמי עם סטיית תקן\sigma\gg1. התפלגות לוג-נורמלית מופיעה בצורה טבעית במקרים רבים כאשר יש הצטברות כפלית של גורמים. לדוגמה - מחירי מנייות, גודל אוכלוסייה, מספר הנדבקים במגפה וכו'.
שימושים
ניתן להשתמש בחוק בנפורד לצורך זיהוי הונאה באוכלוסיות מספרים שהחוק חל עליהן. לדוגמה, כדי לבצע בדיקת אמינות של דיווחי מס. בדומה, כדי לבדוק האם תוצאות הבחירות 2009 באיראן זויפו או לא, נבדקה התאמתן לצפי מחוק בנפורד. במחלת נגיף קורונה 2019 חוקרים השתמשו בחוק כדי לזהות מדינות שזייפו נתוני תחלואה ותמותה. בימים שלאחר בחירות 2020 לנשיאות ארצות הברית עלו טענות שחוק בנפורד מאותת על כך שייתכן ובוצעו שינויים, טעויות או זיופים בתוצאות הבחירות.
אחמד ג'מאל פאשה
אחמד ג'מאל פאשה (6 במאי 1872 – 21 ביולי 1922) (בטורקית: Ahmed Cemal Paşa) היה איש צבא ומדינאי טורקי מהטורקים הצעירים, מתכנן רצח העם הארמני, שר הימייה, שליט מחוז (וילאייט) סוריה ומפקד הארמייה הרביעית של צבא האימפריה העות'מאנית בזמן מלחמת העולם הראשונה.
עד עליית הטריומווירט
אחמד ג'מאל נולד בעיר מיטילנה שבאי לסבוס, לאב שהיה רופא צבאי. הוא למד באקדמיה צבאית.
לאחר שהוצב בשנת 1898 בארמייה השלישית שבסלוניקי הצטרף לתנועת הטורקים הצעירים, תנועה של קציני צבא, אנשי מינהל ומשכילים שהתארגנה במחצית השנייה של המאה ה-19 לפעול נגד שלטונו של הסולטאן עבדול חמיד השני. אחמד ג'מאל בסיעת מועצת האיחוד והקידמה ונעשה לאחד מבכיריה. בשנת 1908 מרדו הטורקים הצעירים בסולטאן והחלה שורה של הפיכות והפיכות-נגד שזעזעו את הממלכה ואף גרמו לקרע ולפילוג בתנועת הטורקים הצעירים. בשנים אלו שימש אחמד ג'מאל בשורה של תפקידי מטה ופיקוד, במטרה לדכא כל מרידה בשלטון החדש.
בשנת 1913 תפסה את השלטון בהפיכת חצר קבוצה של שלושה שליטים אשר היו מזוהים עם מועצת האיחוד והקידמה – שכונתה בשם "טריומווירט שלושת הפאשות": אנוור פאשה, טלעת פאשה וג'מאל פאשה. מלבד היותו חלק מהשלישייה השלטת, בין תפקידיו מונה אחמד ג'מאל למפקד הארמייה הראשונה המוצבת באיסטנבול ולמושל העיר; עם עלייתו לשלטון החל לדכא את התנועות הליברליות. הטריומווירט שלט באימפריה עד התמוטטותה.
מלחמת העולם הראשונה
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה אחמד ג'מאל למושל צבאי של מחוז סוריה. ארצ'יבלד וייוול, בספרו "מסעי-המלחמה בארץ-ישראל", כותב על תפקודו בכהונה זאת במילים: "היה שואף גדולות, אמביציוזי ובלתי מרוסן. כישרונו הצבאי היה קטן, אך כאיש מִנהלה גילה יכולת ומרץ". הצבא תחת פיקודו סבל ממחסור בקצינים מקצועיים, ממערך לוגיסטי לקוי, והחמור ביותר - ממורל נמוך וממגפת עריקות. בתוקף תפקידו הצבאי ניהל ג'מאל פאשה שני מסעות צבאיים כושלים כנגד הצבא הבריטי במרחב תעלת סואץ במהלך המערכה על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה; חרף הצלחת חייליו לצלוח את התעלה בניסיון הראשון בפברואר 1915, הם נהדפו לאחור לגדה המזרחית של התעלה - חצי האי סיני, ובניסיון השני באוגוסט 1916 כלל לא הגיעו לטווח איום על התעלה בארטילריה. בשלב הבא נלקחה היוזמה ההתקפית על ידי חיל המשלוח המצרי בפיקוד בריטי. ביוני 1917, עם החרפת המצב הצבאי בחזית ארץ ישראל, נערך ארגון מחדש של שדרות הפיקוד העות'מאני העליון בזירה. פורקה הארמייה הרביעית בפיקודו של ג'מאל והוקמה קבוצת ארמיות 'ילדרים'. ג'מאל הוסט לתפקיד, ייצוגי מעיקרו, 'המפקד הכללי של צבאות סוריה וערביה'. במהלך 1918 נלקח ממנו גם תפקיד זה והועבר תחת אחריותה של 'ילדרים'. המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה הסתיימה בתבוסה עות'מאנית, איבוד שטחי ארץ ישראל, לבנון, סוריה, מסופוטמיה וחצי האי ערב, חידלונה של האימפריה העות'מאנית, כניעה בהסכם סוור (1920) והסכם לוזאן (1923) וכינונה של הרפובליקה הטורקית בגבולותיה המודרניים.
יחסו ליישוב
בראשית שלטונו הצהיר ג'מאל כי הוא מתנגד רק לציונים, ואינו שונא יהודים, והמשיך במדיניות רדיפת הציונים שהייתה נקוטה עוד קודם לכן, מבלי להתאנות לכלל היישוב היהודי. אל היהודים הוא פנה כאל כלל תושבי האזור לגלות נאמנות לשלטון במאבקו למען "ניצחון האור על החושך וניצחון האנושיות האשלאמית". ג'מאל העריך את הכוחות המקצועיים וההשכלה של היהודים, כרופאים, מהנדסים ואגרונומים. הוא הסתייע בשירותיו של האגרונום אהרן אהרנסון (לאחר מכן איש ניל"י) במאבק נגד מכת הארבה. בענייני אספקת מזון הוא נועץ בד"ר ארתור רופין ובמומחים יהודים אחרים. את ארגון הנטיעות בנגב הטיל על אליהו קראוזה מנהל מקוה ישראל ותלמידיו. מהנדס יהודי בשם נחום וילבושביץ' (אף הוא היה איש ניל"י בהמשך) נתמנה להיות מהנדס ראשי במטהו.
אולם בשנת 1915, לכשהגיעו הידיעות על הקמת גדוד נהגי הפרדות ועל השתתפותו בקרב גליפולי, ולאחר מכן על דבר הקמת הגדודים העבריים על ידי זאב ז'בוטינסקי, שינה ג'מאל את יחסו ליהודים והחל לדכאם ולרודפם. תוך כדי כך, ובמשך יתר תקופת מלחמת העולם הראשונה, דיכא ג'מאל באכזריות כל פעילות לאומית, יהודית כערבית, בתחום שלטונו. יחסו ליישוב הפך לעוין ביותר, והוא הטיל על היישוב גזירות קשות כגון גיוס כפוי לצבא הטורקי, חובת התעת'מנות (קבלת האזרחות העות'מאנית), ביטול הקפיטולציות (זכויות היתר של יהודים אזרחי חוץ), הוצאות להורג של מרגלים ועריקים, פינוי מקומות ישוב יהודיים עם התקרבות החזית (לרבות גירוש תל אביב), וגירושים מן הארץ, לרבות גירושם מן הארץ ב-1915 של דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי. באביב 1916 ציווה לתלות בירושלים באקראי חמישה עריקים מהצבא, מהם שני יהודים.
במידת מה, השלטון העות'מאני התייחס ליהודים טוב יותר מאשר לערבים. זאת בזכות קציני מטה מגרמניה (שהייתה בעלת ברית של האימפריה העות'מאנית) אשר ביקשו למנוע אווירה אנטי-גרמנית בקרב יהודי אירופה.
יחסו לעמים אחרים
גם יתר הקבוצות הלאומיות תחת שלטונו סבלו קשות: הגיוסים ההמוניים לצבא והחרמות המזון המיטו רעב כבד בסוריה ובלבנון, ואינטלקטואלים ולאומנים ערבים ניתלו בדמשק. שבויי מלחמה בדווים מן המרד הגדול במדבר נטבחו ללא רחמים.
פשע המלחמה החמור ביותר שביצע אחמד ג'מאל היה השמדת האוכלוסייה הארמנית בסוריה במסגרת רצח העם הארמני. בתוקף תפקידו כמושל צבאי הורה ג'מאל לגרש ולהשמיד קהילות ארמניות שלמות בתחום שליטתו. באמצע 1915 רוכזו הארמנים במחנות הסגר בהם גוועו ברעב החלשים, בעוד החזקים נלקחו לעבודה בתנאים תת-אנושיים בפרויקטים שאפתניים, כגון מסילת הברזל לבגדאד דרך האזורים ההרריים של כורדיסטן. תחת אחריותו של ג'מאל אירעו מעשי הטבח המוניים בא-רקה, בראס אל-עין אשר במחוז אל-חַסָכָּה ובדיר א-זור.
אחריתו
אחרי שביתת הנשק בשנת 1918 נמלט ג'מאל לברלין, ומשם לשווייץ ולרוסיה. בעזרת הבולשביקים הוא הגיע לאפגניסטן מתוך כוונה להמשיך במלחמה נגד הבריטים. במקביל, הוא ושותפיו לטריומווירט נידונו למוות שלא בפניהם על ידי בית דין צבאי עות'מאני באשמת פשעי מלחמה -בין היתר גם על מעשי טבח נגד הארמנים.
במסגרת "מבצע נמסיס" של הנוקמים הארמנים, נרצח ג'מאל פאשה בשנת 1922 על ידי שני מתנקשים ארמנים בטביליסי, בירת גאורגיה. באותה שנה התפרסם ספרו "זכרונותיו של מדינאי טורקי 1913–1919".
נקבר בעיר ארזורום שבטורקיה.
ג'ורדן פיקפורד
ג'ורדן לי פיקפורד (באנגלית: Jordan Lee Pickford; נולד ב-7 במרץ 1994) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת השוער באברטון ובנבחרת אנגליה.
סנדרלנד והשאלות
פיקפורד הצטרף לאקדמיה של סנדרלנד בגיל שמונה, ובשנת 2010, קודם לקבוצת המילואים.
ב-2011 חתם על החוזה המקצועי הראשון עם המועדון. ושנה לאחר מכן חתם על הארכת חוזה עם המועדון.
בינואר 2012 עבר בהשאלה לדרלינגטון מהנשיונל ליג.
ב-25 בפברואר 2013 הושאל לאלפרטון טאון.
ב-2 באוגוסט 2013 חתם פיקפורד על הסכם הלוואה נוסף, הפעם עם מועדון מהפוטבול ליג השנייה, בברטון אלביון, וערך הופעת בכורה כבר למחרת מול צ'לטנהאם טאון. אף על פי כן, ההלוואה שלו הסתיימה ב-17 באוגוסט. ב-13 בספטמבר הצטרף פיקפורד מחדש בהשאלה לברטון.
פיקפורד הצטרף לקרלייל יונייטד ב-8 בפברואר 2014. הופעות טובות גרמו למועדון להאריך את תקופת ההשאלה ופיקפורד סיים את העונה עם 18הופעות ליגה.
ב-21 ביולי 2014 הצטרף לברדפורד סיטי מהפוטבול ליג הראשונה בהשאלה לעונה אחת. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-9 באוגוסט, בניצחון 2–3 נגד קובנטרי סיטי.
ב-31 ביולי 2015, הצטרף בהשאלה לפרסטון נורת' אנד ושיחק לראשונה בצ'מפיונשיפ. ב-11 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה ושמר על שער נקי ב-0-0 מול מידלסברו.
חזרה לסנדרלנד
ב-1 בינואר 2016 חזר פיקפורד על לסנדרלנד, כאשר הקבוצה נאבקה על מקומה בפרמייר ליג. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-9 בינואר, בהפסד 1–3 לארסנל בגביע ה-FA. את הופעת הבכורה בפרמייר ליג ערך ב-16 בינואר נגד טוטנהאם הוטספר בהפסד 1–4. ב-26 בינואר חתם על חוזה חדש במועדון עד שנת 2020.
אברטון
ב-15 ביוני 2017, חתם פיקפורד באברטון בחוזה לחמש שנים. סכום ההעברה היה 25 מיליון לירות שטרלינג, סכום שהפך אותו לשוער הרביעי היקר בהיסטוריה, לשוער הבריטי היקר בהיסטוריה ולשחקן היקר בתולדות אברטון.
את הופעת הבכורה ערך ב-12 באוגוסט בניצחון של אברטון 0–1 על סטוק סיטי. בסיום העונה, עונת 2017/2018, נבחר לשחקן העונה של אברטון.
קריירה בינלאומית
פיקפורד יצג את נבחרת אנגליה מגילאי עד 16 עד לגילאי 21, מאז אוקטובר 2009.
ב-25 באוגוסט 2015 זומן לראשונה לסגל הנבחרת עד גיל 21. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד ארצות הברית עד גיל 23 ב-3 בספטמבר 2015.
ב-24 באוגוסט 2017, זומן פיקפורד לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של אנגליה למשחקי מוקדמות מונדיאל 2018 נגד מלטה וסלובקיה. מאוחר יותר נאלץ לעזוב את האימונים עקב פציעה. את הופעת הבכורה שלו ערך במשחק ידידות ב-10 בנובמבר 2017 ב-0-0 מול גרמניה.
פיקפורד זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018 ופתח בהרכב הנבחרת בכל משחקי הבתחרות כל הדרך למקום הרביעי. בשמינית הגמר עזר לנבחרת לגבור בבעיטות עונשין מ-11 מטר נגד קולומביה כשהוא עוצר שתי בעיטות. ברבע הגמר שמר על רשת נקייה מול שוודיה בניצחון 0–2 והעפיל עם הנבחרת לחצי גמר לראשונה מאז 1990.
נכלל בסגל נבחרת אנגליה לטורניר מונדיאל 2022.
טנסי ויליאמס
תומאס לנייר ויליאמס (באנגלית: Thomas Lanier Williams; 26 במרץ 1911 - 25 בפברואר 1983), הנודע יותר בשמו הספרותי טנסי ויליאמס, הוא אחד מגדולי המחזאים האמריקאים. ויליאמס, שכתב גם סיפורת ושירה, נודע בעיקר במחזות שיצר בשנות הארבעים והחמישים. מחזות אלו תורגמו לשפות רבות והם זוכים להצלחה ברחבי העולם גם כיום. חלק גדול ממחזותיו זכו לעיבודים קולנועיים והפכו לקלאסיקות של הקולנוע האמריקאי.
חייו
ויליאמס נולד ב-1911 במיסיסיפי ארצות הברית. אמו בת לכומר, אישה נמרצת קיבלה חינוך פוריטני והשתייכה לאריסטוקרטיה הדרומית. אביו היה גבר קשוח, תוקפני ואלים. תומאס חי בבית שהיה בו מתח תמידי, ואחותו רוז שהייתה רגישה, חלשה, ומסוגרת אושפזה במוסד לחולי נפש. בשינויים מסוימים, הרבה מאורעות וחוויות בחייו של המחבר משתקפים במחזותיו. סיפורו הראשון התפרסם כשמלאו לו 17, והמחזה הראשון שלו ("Cairo, Shanghai, Bombay") התפרסם והופק כשהיה בן 28. בשנת 1938 סיים את לימודיו באוניברסיטת איווה וזכה בפרס על המחזה "אמריקן בלוז".
לאחר שהתנסה בקשרים רומנטיים הטרוסקסואלים, לבסוף קיבל את היותו הומוסקסואל, ואף היה בקשר עם מספר גברים בתחום האומנות והבידור כמו קיפ קיירמן ופנצ'ו רודריגז. ויליאמס היה בקשר רומנטי של 14 שנה עם השחקן פרנק מרלו, עימו חי עד למותו של האחרון, שהוביל להידרדרותו של ויליאמס, הן מבחינה פיזית (כאלכוהוליסט) והן מבחינה ספרותית.
ב-1983 מת בגיל 72, בעת שהותו במלון בניו יורק, לאחר שנחנק משאיפת פקק של בקבוק ספריי לאף באמצע הלילה. חקירה נוספת מצביע על כך שהשימוש בסמים ואלכוהול אולי תרמו למותו על ידי דיכוי רפלקס ההקאה שלו. תרופות מרשם, כולל כדורי שינה, נמצאו בחדר. יש אנשים שהטילו ספק בגרסה הרשמית למותו של ויליאמס. בלש זיהוי פלילי והמומחה מייקל באדן סקרו את התיקים הרפואיים בהקשר למותו של ויליאמס וציינו כי התוצאות הראו שוויליאמס מת ממנת יתר של סמים ואלכוהול, ולא ממחנק.
יצירתו
יצירתו של ויליאמס מתארת ארכיטיפים אוטוביוגרפיים למחצה, כמו: אם מבוגרת ושתלטנית, שדמותה מבוססת על אימו של ויליאמס, אדווינה; בת נכה, שדמותה מבוססת על אחותו האהובה, רוז, שאושפזה רוב חייה במוסד לחולי נפש; ובן מרדן בעל נטיות אומנותיות, בדידות, כאב אישי ורמזים להומוסקסואליות המייצגים את ויליאמס עצמו. ברבים ממחזותיו באים לידי ביטוי מיניות חבויה הפורצת אל פני השטח, אלמנטים של אלימות ומגוון דמויות הסובלות מבדידות ומחרדות עמוקות המתקשות למצוא את מקומן במערך החברתי הסובב אותן.
יצירתו המוקדמת משלבת יסודות מטפוריים, כגון ביבר של זכוכית, באר מים, חשמלית ששמה תשוקה, תמונה הגדולה מהחיים וכדומה, עם אלמנטים ריאליסטיים המהדהדים את מציאות החיים בשנות החמישים. דמויותיו של ויליאמס נושאות אלמנטים ריאליסטיים המשולבים בארכיטיפיות-סימבוליות.
ויליאמס כתב שירה ופרוזה - הרחק מהרף הגבוהה שהציב לעצמו. הרומן שלו -"האביב הרומאי של גב' סטון" זכה לגרסה קולנועית בינונית, בכיכובם של ויויאן לי ו-וורן ביטי.
ויליאמס זכה בפרס פוליצר לדרמה על מחזותיו "חשמלית ושמה תשוקה" ו"חתולה על גג פח לוהט". אף על פי שבראשית דרכו היה תסריטאי צעיר ובלתי מצליח בהוליווד, זכה להצלחה מזהירה עם המחזה השני שהעלה על במה, "ביבר הזכוכית" (1944). רבים ממחזותיו המוקדמים עובדו לסרטים, ביניהם "ביבר הזכוכית" (גם בהפקה מאוחרת יותר של פול ניומן), "חשמלית ושמה תשוקה" (בבימוי של איליה קאזאן ובהשתתפות מרלון ברנדו), "חתולה על גג פח לוהט" (עם אליזבת טיילור), "ליל האיגואנה" ועוד.
לעומת מחזותיו המוקדמים, שכולם מלבד קמינו ריאל (1953) נחלו הצלחה גדולה הן בקופה והן בקרב המבקרים, מחזותיו המאוחרים של ויליאמס, החל מ"רכבת החלב אינה עוצרת כאן עוד" (1963), נחלו כישלון חרוץ, והוצגו בתיאטראות שוליים מחוץ לברודוויי. מחזות אלו, שנכתבו בסגנון האבסורד, מהווים ניגוד ללשון הפואטית שאפיינה את מחזותיו המוקדמים של ויליאמס. זמן קצר לפני מותו פרסם את האוטוביוגרפיה שלו -"זכרונות", שכללה גילויים שערורייתיים על חיי המין שלו, בצד קובלנותיו על התעלמות התיאטרון הרציני ממחזותיו.
יונתן אבישי
יונתן אבישי (נולד ב־29 במרץ 1977) הוא מוזיקאי ג'אז, מלחין ופסנתרן ישראלי. בעל קריירה בינלאומית.
ביוגרפיה
אבישי נולד בתל אביב וגדל בישראל וביפן. הוא החל לקחת שיעורי פסנתר בגיל צעיר ועד מהרה גילה את סגנון מוזיקת הג'אז. כבר בגיל 14 הקים הרכבים מוזיקליים משלו והופיע במועדונים ובפסטיבלים. הוא ליווה לעיתים קרובות מוזיקאים אמריקאים שהגיעו להופיע בישראל, כמו Walter Blanding Jr, Marcus Printup ו-Allan Harris, והפך לחלק מההרכב של הסקסופוניסט ארני לורנס (שהתגורר בירושלים בעשור האחרון לחייו)undefined.
אבישי היה חבר ב"גדה השמאלית", קואופרטיב של מוזיקאים שהוקם לקידום מוזיקה מקורית בתל אביב. דבר זה הוביל לעיסוקו בהיבטים החברתיים והמקומיים של התפתחות תרבותית. הוא לקח גם חלק בארגון אירועים מוזיקליים במוסדות עירוניים שונים, וכתוצאה מפעילויות אלו, הגיע למרכז חברתי-תרבותי ליד שטרסבורג בשנת 2001.
בשנת 2002 עבר אבישי להתגורר בדורדון, מחוז בדרום צרפת, שם השתלב בסצנת המוזיקה המקומית. פגישה מקרית באותו שנה בברצלונה עם אבישי כהן, חבר ילדות, הובילה להקמת ההרכב Third World Love יחד עם עומר אביטל (קונטרבס) ודניאל פרידמן (תופים). הרביעייה, שהייתה פעילה כעשור, הקליטה חמישה אלבומים והופיעה ברחבי העולם. הוא גם למד תרפיה במוזיקה בבורדו, ולאחר מכן, הנחה סדנאות במוסדות לבתי ספר מיוחדים, בתי ספר יסודיים ובתי ספר למוזיקה. בשנת 2006 הקליט אבישי אלבום בשם Soledad יחד עם נגן כלי ההקשה Bachir Mouhali, שיצא בחברת התקליטים "Fresh Sound Records".
בשנת 2012 עבר אבישי להתגורר במחוז יון. בנוסף, הצטרף לחמישייה של הבסיסט עומר אביטל, איתה הוציא שני אלבומים (New Song ו-Abutbul Music). זמן קצר לאחר מכן הקים הרכב בהובלתו, Modern Times, עם נגן הקונטרבס יוני זלניק והמתופף דונלד קונטומנו (בנה של הזמרת אליזבת קונטומנוundefined). ב-2015 יצא אלבום הבכורה שלהם בשם Trio. ב-2016, שנה לאחר מכן, יצא אלבומם השני של הטריו, The Parade, אליהם הצטרפו המוזיקאים César Poirier (סקסופון, קלרינט) ו-Inor Sotolongo (תופים). שני האלבומים יצאו בלייבל התקליטים הצרפתי "Jazz&People" וזכו לשבחי המבקרים בצרפת. הוא עבד גם עם Christophe Panzani, Sandro Zerafa, Joel Hierrezuelo ו- Michael Olivera.
הוא זכה להצלחה ולהכרה בינלאומית כפסנתרן, חבר ברביעייה של החצוצרן אבישי כהן, איתה יצא גם לסיבוב הופעות, והוציא, כמוביל הרכב וכחבר בהרכב של אבישי כהן, חמישה אלבומים בחברת ECM. בשנת 2019 יצא בפעם הראשונה, אחרי חברות משותפת של שנים רבות, אלבום דואט שלו עם אבישי כהן, Playing the Room, שהוקלט ב-Auditorio Stelio Molo RSI, בלוגאנו. גם אלבומם השלישי של הרכב הטריו שלו, Joys and Solitudes, יצא ב-ECM באותה השנה, וזכה לביקורות טובות גם בגרמניה. עליו נכתב שהוא מסתמך על "איכויות פיוטיות עם רגעי הפתעה רודפים. למעשה, השלישייה לא מנגנת ג'אז, אלא מוזיקה קאמרית ברמה הגבוהה ביותר".
במהלך שנת 2020, בתקופת סגרי הקורונה, החל אבישי לעבוד יחד שרון מוהר על מופע יחיד בשם "פסנתרן - פורטרט תיאטרלי מוזיקלי" (Pianiste – A musical and theatrical portrait), במהלכו אבישי גם מדבר אל הקהל, שר ואפילו רוקד. המופע החדש, שנכתב במקור בצרפתית, הועלה בהצלחה על הבמות בצרפת, ולאחר מכן נוצרו לו גרסאות גם בשפות נוספות באנגלית ובעברית. את מופע הבכורה של המופע בשפה העברית ערך אבישי באולם צוותא שבתל אביב.
ביוני 2023, הוציא אבישי את אלבום הסולו הראשון שלו, "Retrouvailles".
פעילות מוזיקלית נוספת
בשנת 2009 הוצג הסרט עבודה, במסגרת פסטיבל טרוולינג בעיר רן שבצרפת, בליווי חי בנגינה של אבישי. שנה מאוחר יותר, ב-2010, הוצג הסרט במתכונת דומה גם בסינמטק תל אביב ובסינמטק ירושלים.
פינצ'וב
פינצ'וב (בפולנית: Pińczów; ביידיש: פינטשעוו) היא עיר מחוז קטנה בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה שבפולין, על גדת נהר נידה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
ראשיתה של פינצ'וב במחצבה מהמאה ה-12, ובשנת 1241 נהרס היישוב שנבנה במקום בידי המונגולים. בראשית המאה ה-14 נבנתה ביישוב טירה גותית, ובשנת 1428 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
באמצע המאה ה-16 הפכה העיר לאחד ממרכזי הרפורמציה הפרוטסטנטית בפולין קטן, ובשנת 1586 נרכשה בידי הבישוף מקרקוב פיוטר מישקובסקי. באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיר בידי גייסות האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיר בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1867 הפכה העיר לעיר מחוז.
יהודי פינצ'וב
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בפינצ'וב הוא מהמאה ה-16.
בין רבני העיר: רבי מנחם מנדל מרגליות (שע"ה - שצ"ה) תלמידו של הב"ח, רבי שמואל צבי הירש בנו של הב"ח, רבי יצחק הכהן (סביבות שנת ת"ח), רבי אשר ענזיל בן צבי (סביבות תי"ג), הרב יהודה לייב בן חנוך (סביבות תל"ח), הרב משה יצחק יהודה ליב צינץ (סבו של רבי יהונתן אייבשיץ, תמ"ב), הרב שאול בן ר' משה קצנלבוגן (חתנו של רבי יעקב שור רבה של בריסק, לפני כן כיהן כרבן של ברוד וחלם, החל מתמ"ט), הרב שמעון וואלף בן הרב יעקב יעקיל (בהמשך כיהן כרבה של חמיילניק, מחבר הספר "כבוד חכמים" על עין יעקב ופירוש על התלמוד ירושלמי, סביבות ת"ס), רבי זכריה מנדל קנטרוביץ בן רבי יעקב מקראקא (תע"ד - תע"ז), רבי בנימין זאב וולף בן שבתי (מחבר הספר "מסגרת השולחן", תע"ג), הרב אליעזר בן רבי יהודה ראב"ד (מחבר הספר "דמשק אליעזר", תפ"א), הרב נפתלי הירץ צינץ בן משה יהודה לייב, הרב יוסף בן הרב יהודה לייב משידלוב (היה מהמתווכחים עם המומר יאן שידלובסקי, ת"ק), הרב שלמה בוכנר (מחבר הספר יקהל שלמה ובית שלמה, עד תקי"ג, הרב ישראל (תקי"ד), הרב יוחנן חריף (כיהן גם כראש ישיבה בפפד"מ). משנת תקל"ג כיהנה שושלת רבנים למשפחת רפפורט הרב יצחק רפפורט בן הרב משה דובעריש (תקל"ג - תקל"ד, כיהן לפני כהן בסטבניץ), אחיו הרב אברהם (-תקס"ט, כיהן לפני כן ברקוב, יוזפוף וסטבניץ), הרב דובעריש בן הרב אברהם (- תקע"ב), הרב דוב זאב (-תקצ"ג, לפני כן כיהן בשטקצין), בנו הרב ישראל (תקצ"ט - תרי"ג, לפני כן כיהן בבוחוב ואלכסנדר), בנו הרב שאול (-תרנ"ה, לפני כן כיהן בסטבניץ), בנו רבי שבתי (כיהן כראש ישיבת מחזיקי תורה), אחיינו הרב שבתי שנספה במחנה זלצבורג. רב נוסף שכיהן בעיר היה רבי אהרן בנו של מהרא"ל צונץ.
דמויות רבניות רבות יצאו מהעיר בהן רבי יהונתן אייבשיץ ור' חיים דוידזון (רבה של ורשה).
בעיר פעלו מספר אדמו"רים בהם רבי אברהם מרדכי מפינטשוב תלמידו של רבי אלימלך מליז'נסק (פעל בעיר בין השנים תקל"ה - תק"צ) ורבי חיים מאיר פינקלר משושלת רדושיץ,
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בספטמבר 1939, אלו החרימו את רכוש היהודים בה, הטילו על יהודי העיר הגבלות תנועה, וגייסו אותם לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
בתחילת אוקטובר 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציית חיסול, בה אנשי ס"ס ושוטרים גרמנים שילחו את כ-3,300 היהודים שנותרו בגטו המקומי לגטו סנדומייז', כאשר משם שולחו בהמשך למחנה ההשמדה טרבלינקה. בשעת האקציה הוכו היהודים נמרצות, והחלשים והקשישים נורו בדרך. במיוחד התעללו הגרמנים בילדים ובנערות, ומעת לעת רצחו את אלו לעיני אמהותיהם. לאחר הגירוש הוכרזה פינצ'וב באופן רשמי כ"נקייה מיהודים".
יהודים מעטים מהעיר הצליחו להימלט ממנה ליערות הסביבה, ואלו מביניהם ששרדו את המצוד שערכו אחריהם הגרמנים והאיכרים הפולנים, הצטרפו ליחידות פרטיזנים, בהן רובם נספו עד תום המלחמה.
ריינר הסלר
ריינר הסלר (בגרמנית: Rainer Hasler; 2 ביולי 1958 - 29 באוקטובר 2014) היה כדורגלן ליכטנשטייני הנחשב כגדול כדורגלני ליכטנשטיין בכל הזמנים ואף ייצג אותה בפרסי היובל של אופ"א. תפקידו על המגרש היה מגן ימני.
קריריה
הסלר התחיל את הקריירה שלו בגראסהופרס ציריך וכעבור שנתיים חתם בואדוץ. אחרי שנה אחת חתם בנשטל גזמאקס והיה שותף למסע של קבוצתו לרבע גמר גביע אופ"א בעונת . בשנת 1983 הצטרף לסרבט ז'נבה עימה זכה בגביע השווייצרי בעונת ועונה לאחר מכן באליפות. בשנת 1989 פרש מכדורגל בגיל 31. הסלר אמנם נחשב לכדורגלן הליכטנשטייני הגדול ביותר בכל הזמנים, אך הוא מעולם לא שיחק עבור הנבחרת מכיוון שהיא לא הייתה חברה בפיפ"א או אופ"א. בשנת  נבחר לייצג את מדינתו בפרסי היובל של אופ"א הניתנת לכל כדורגלן הנחשב לכדורגלן הגדול ביותר בכל הזמנים של כל מדינה החברה באופ"א.
הסלר נפטר ב-29 באוקטובר 2014 כאשר הוא בן 56.
קלתית
קלתית היא מאפה מבצק המשמש כבסיס למלית במגוון של מאכלים.
סוגים
המאפיינים העיקריים של קלתיות הן:
בצק פריך
התערובת הבסיסית לבצק הקלתית עשויה קמח מעורב עם שומן מוצק כחמאה או שורטנינג, כשיחס הכמויות בין הקמח לשומן קובע את תכונות הקלתית. לתערובת הבסיסית ניתן להוסיף סוכר או מלח בישול, ביצה (נפוץ מאוד ב והאיטלקי) או מים (ב), אגוזים טחונים כקמח שקדים או אגוזי לוז טחונים.
בשלב הראשון נחתך השומן ומעורבב אל החומרים היבשים של התערובת עד לקבלת מרקם המזכיר חול רטוב (תערובת זו נקראת בצק סאבלה ). לאחר מכן מתווספים החומרים הרטובים (אם יש) והתערובת מעורבבת ונילושה (כיום מקובל באמצעות מעבד מזון) לישה קלה, תוך הימנעות מעיבוד יתר. הבצק שנוצר מקורר מחדש לקבלת מרקם מוצק (הנובע מקירור מרכיב השומן שבתוכו), לאחר מכן מרודד לעובי הרצוי, ומהודק לתבנית.
אפייה עיוורת
בחלק מהמתכונים, עוברת הקלתית "אפייה עיוורת" לפני המילוי - אפייה חלקית שנועדה לייבש את הבצק לפני הצגת נוזלים נוספים, ולהבטיח זמן אפייה מספיק לבצק במקרה של מלית שדורשת זמן אפייה קצר מדי.
בעת אפיה ללא מלית הבצק עשוי להתעוות - כי בצק פריך מתכווץ באפייה וכן בגלל כיסי אוויר. כיסי אוויר בבסיס גורמים להתנפחויות של תחתית הקלתית ויפריעו למלית, התכווצות פוגעת בגובה דפנות הקלתית ובמראה הכללי של המאפה.
בצק עלים
ניתן להכין קלתית בדרך פשוטה של רידוד בצק עלים, חיתוכו לצורת התבנית והידוקו אליה. עם זאת, מכיוון שקל לשלוט בתפיחה של בצק עלים, בצק זה יעיל במיוחד להכנת קלתית ללא שימוש בתבנית. התוצאה מושגת על ידי חיתוך הבצק לצורת הקלתית המבוקשת. לאחר מכן, חיתוך של השכבה העליונה בלבד של הבצק על מנת להפרידה ממרכז הקלתית, וחירור של שטח מרכז הקלתית. כתוצאה מכך, בזמן האפייה לא יתפח מרכז הקלתית אך הדפנות יתפחו ותתקבל צורת הקלתית, כשחיתוך השכבה העליונה מונע את "משיכתה" על ידי הדפנות התופחים ויצירת צורת חרוט הפוך. קלתית מבצק עלים לא עוברת אפייה עיוורת.
בצק פירורים
קלתית פירורים מכינים מעוגיות טחונות מעורבות בשומן. את התערובת מהדקים לתחתית ולדפנות תבנית. על אף שלעיתים קלתית פירורים עוברת אפייה על מנת לייצב אותה, תכונתה הבולטת היא שהקלתית ראויה למאכל גם ללא אפייה.
שימושים
קלתיות משמשות כבסיס למאפים רבים כטארטים, מאפי פאי, קישים, עוגות ועוד. הקלתיות השונות יכולות לשמש לכל מטרה שהיא, אולם בשל תכונותיהן השונות ישנם שימושים נפוצים במיוחד לפי סוג המלית:
חג השילוש הקדוש
חג השילוש הקדוש או יום ראשון של השילוש הקדוש (איטלקית Domenica d. santissimi Trinità) הוא חג נייד בנצרות המערבית והחל ביום ראשון הראשון שלאחר הפנטקוסט (חג השבועות הנוצרי). החג מוקדש כפי ששמו מעיד עליו לדוקטרינה הנוצרית של השילוש הקדוש, לפיה האל האחד מופיע בשלוש ישויות נפרדות, לרוב - האב, הבן (או בן האלוהים) ורוח הקודש.
יום ראשון של השילוש הקדוש הוא יום ראשון הראשון שלאחר עונת הפסחא ובו מתחילה העונה הרגילה (Tempo ordinario) השנייה של לוח השנה הנוצרי, הנמשכת עד עונת הציפייה (l'Avvento) שלפני חג המולד (התקופה הרגילה האחרת היא בין תקופת הציפייה לעונת הפסחא). החג נחוג על ידי כל הכנסיות המערביות, ובמזרח פנטקוסט עצמו הוא גם חג השילוש הקדוש.
תצוגת קסדה עילית
תצוגת קסדה עילית (בראשי תיבות: תק"ע) או כוונת קסדה, היא קסדת טיס שבה מוצגים נתוני הטיסה וכוונת על משקף הקסדה, ולטייס מתאפשר לכוון חימוש באמצעות כיוון ההסתכלות שלו (מבטו) דרך הכוונת. הקסדה נמצאת בשימוש חיל האוויר הישראלי במטוסי ה־F-16I סופה, וכן בשימוש חיל האוויר האמריקאי במטוסי F-22 ו־F-35 האמריקאים ובצבאות אחרים בעולם. אחדים מדגמי הקסדות המתקדמות ביותר הם פרי פיתוחה של חברת אלביט מערכות הישראלית.
השר הראשון של צפון אירלנד וסגנו
השר הראשון של צפון אירלנד (באנגלית: First Minister; באירית: Céad-Aire) וסגנו (באנגלית: deputy First Minister; באירית:  leasChéad-Aire) הם דיארכיה (שלטון משותף שווה-זכויות וסמכויות) הניצבת בראש הרשות המבצעת של צפון אירלנד ("המועצה המבצעת" או ממשלת צפון אירלנד). המשרה המשותפת נוצרה ב-1998 בעקבות הסכם יום שישי הטוב לפי עקרונות הדמוקרטיה ההסדרית. השניים מייצגים את שתי הקהילות המרכזיות, היוניוניסטים-פרוטסטנטים והקתולים-רפובליקנים. עד 2006 הייתה נחוצה הסכמה משותפת של שתי הקהילות על הצמד, ומאז הם נבחרים בנפרד על ידי המפלגה הקהילתית שזכתה ברוב קולות בבחירות לאספה של צפון אירלנד. השרה האחרונה הייתה ארלין פוסטר אשר הודיעה על פרישה בינואר 2017, דבר אשר חייב גם את סגנה, מרטין מקגיניס להתפטר מתפקידו. לאחר הבחירות שנערכו ב-2 במרץ 2017 לא הצליחה פוסטר לגבש קואליציה ומכל מקום תקופת המשא ומתן לא הסתיימה עד לבחירות הבזק בבריטניה ביוני, כך שהמשא ומתן התעכב תקופה נוספת.
שיטת הממשל
התואר "השר הראשון" זהה לתואר בעלי התפקידים המקבילים בסקוטלנד ובויילס.
שני נושאי התפקיד שווים בכול, והחלטותיהם מתקבלות יחדיו. עם זאת, בקבלות פנים רשמיות ניצב השר הראשון לפני סגנו.
משרד השר הראשון של צפון אירלנד וסגנו (Office of the First Minister and Deputy First Minister - OFMDFM) אחראי על התוויית המדיניות ככלכלית, שוויון זכויות, התנהלות מול האיחוד האירופי, מנגנוני השלטון, מדיניות מינויים ציבוריים (בפרט שרי המועצה המבצעת) ותקני ההתנהלות הציבורית.
היסטוריה
לאחר חתימת הסכם יום שישי הטוב נערכו בחירות ב-1 ביולי 1998. דייוויד טרימבל (יוניוניסט) נבחר לשר הראשון, ולסגנו נבחר שיימוס מאלון.
קרב משמר העמק
קרב משמר העמק במלחמת העצמאות נערך בתאריכים 4 באפריל - 15 באפריל 1948, בין כוחות ערביים של צבא ההצלה ולוחמים מקומיים, בפיקודו של פאוזי אל קאוקג'י, לבין מגיני קיבוץ משמר העמק, יחד עם הגדוד הראשון של הפלמ"ח, כוח תגבור של חטיבת גולני, וכוחות ההגנה בפיקודם של יצחק שדה ודן לנר. הקרב הסתיים בתבוסת הכוחות הערביים, בכיבוש הכפרים הערביים באזור, ובנטישת תושביהם.
רקע היסטורי
גרעין הקיבוץ נוסד ב-1922 בשם "קיבוץ השומר הצעיר ב" בנווה שאנן שבחיפה, על ידי קבוצה של יוצאי 'השומר הצעיר' מגליציה ומיתר חלקי פולין, אשר עלו בתקופת העלייה השלישית. בקיץ של שנת 1922 עבר הקיבוץ לנהלל, שם עסקו החברים בייבוש ביצות ובסלילת כבישים. בשנת 1925 עבר הקיבוץ, שמנה כ-60 מבוגרים ושישה ילדים, לעפולה, בה התאחדו עם חברי קיבוץ ד' של 'השומר הצעיר'. ב-3 בדצמבר, עזבה קבוצת-חלוץ של 15 חברים את עפולה, התיישבה בחאן על תל שוש שליד הכפר הערבי אבו שושה. בשנה שלאחר מכן עברה הקבוצה לנקודה הסופית בה הוקם הקיבוץ.
משמר העמק היה נקודת ההתיישבות הראשונה בחלקו הדרומי של עמק יזרעאל. בנובמבר 1928, לאחר ויכוחים, החליט הקיבוץ לקבל את הצעתו של מנחם אוסישקין לקרוא לקיבוץ "משמר העמק". בשנת 1929 נסלל כביש חיפה-מגידו (כיום כביש 66), שהקל מאוד על התחבורה לקיבוץ. במאורעות תרפ"ט נעזב הקיבוץ למספר ימים. ב-1931 הוקם במקום המוסד החינוכי הראשון של השומר הצעיר, שהפך למוסד קיבוצי אזורי. במאורעות 1936–1939 שוב הותקף הקיבוץ, אלא שבאותה עת הגן הקיבוץ על עצמו בהצלחה. בשנות הארבעים הפכו הקיבוץ וסביבתו לבסיס ולאתר אימונים של "ההגנה" (כולל הפלמ"ח).
השטח
קיבוץ משמר העמק נמצא בשיפולים המזרחיים של רמת מנשה. הקיבוץ יושב על כביש חיפה-מגידו והמשכו לג'נין, בערך במחצית הדרך שבין צומת יקנעם (כיום צומת התשבי) לצומת מגידו. בנוסף, הקיבוץ נמצא במרחק קילומטרים אחדים מכביש ואדי מילק (כביש 67 של ימינו), אשר קישר את חיפה למרכז הארץ בזמנים שכביש תל אביב-חיפה (כיום כביש 4) היה חסום ליהודים באזור המשולש הקטן, דבר שאירע מדי פעם. ממזרח לכביש חיפה-ג'נין משתרע עמק יזרעאל, וממערבו משתרע אזור של גבעות נמוכות (בגובה של כ-200 מ') מיוערות, בזלתיות בחלקן (אשר כונו 'הרי געש'). בין אלה התנשאה ח'רבת בית-ראס (היום: חרבת בית ראש, כ-2.5 ק"מ מדרום דרום מערב למשמר העמק), על גבעה בגובה של 335 מ' השולטת על פתחי הוואדיות שמדרום לקיבוץ. הקיבוץ היה מוקף משלושת עבריו בכפרים ערביים שישבו על הגבעות מסביב, כולם ממערב לכביש: אבו שושה (כ-700 תושבים) מצפון-מערב, אשר עקב מיקומו הגבוה שלט בתצפית ובאש על חלק ניכר מן הקיבוץ. בהמשך הכביש, באותו כיוון, שכן הכפר אבו זריק (כ-600 תושבים). שני כפרים אלה הפרידו בין משמר העמק לקיבוץ הזורע וליקנעם. הכפר אל-ע'וביה א-תחתא (כ-250 תושבים) נמצא מדרום לקיבוץ. הכפר אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא (כ-700 תושבים) נמצא מדרום-מזרח. הכפר אלנַעְ'נַעִ'יַה (כ-150 עד 200 תושבים) נמצא בהמשך בדרום-מזרח. עוד בהמשך הכביש, באותו כיוון, נמצא הכפר אלמַנְסי (כ-1,200 תושבים, מעט מזרחה ממדרך עוז של ימינו), וחלק מבתיו נבנה גם ממזרח לכביש. הלאה בהמשך הכביש, סמוך לצומת מגידו, נמצא הכפר לג'ון (כיום קיבוץ מגידו). מערבה משם, רחוק יותר מן הכביש, נמצא הכפר אלכַּפְרֵין. עקב מיקומו של הקיבוץ, ממש על כביש חיפה-ג'נין ובקרבת כביש ואדי מילק, הייתה לו חשיבות אסטרטגית, שכן כיבושו על ידי הערבים היה מאיים לנתק את חיפה מגוש דן. פרט לכבישים שנזכרו, נמתח שביל בין משמר העמק לג'וערה ולעין השופט. שביל זה היה כולו בידי היהודים, אם כי סמוך למשמר העמק נשלט בתצפית ובאש מן הכפר אבו שושה. שביל אחר נמתח מזרחה, לכפר ברוך ולשריד. גם זה, בחלקו הסמוך למשמר העמק, נשלט בתצפית ובאש מן הכפר אבו שושה.
הערבים
לשם ביצוע ההתקפה ריכז קאוקג'י כוח בסדר גודל של חטיבה מוקטנת, ובאופן יוצא מן הכלל, פיקד אישית על הקרב. היה זה ריכוז הכוח הערבי הגדול ביותר עד לשלב זה של המלחמה. גרעין הכוח היה גדוד אורגני: גדוד 'קדסיה', וזה תוגבר בכוחות מגדוד 'חיטין', מגדוד הירמוכ הראשון, ובכוחות נוספים, ושבמצטבר היוו בערך גדוד נוסף. לאלה נוספו כמה מאות לוחמים מכפרי הסביבה. באשר לאלה האחרונים, נודעה חשיבות ליכולת של הכפר אבו שושה להמטיר אש על הקיבוץ מעורפו, בעוד 'צבא ההצלה' תוקף מדרום (ר' להלן), וכן ביכולתו, יחד עם אבו זריק, לחסום את הכביש הסמוך. שני כפרים אלה תוגברו בעת הקרב בפלוגה לבנונית של 'צבא ההצלה' (בפועל, אותם כפרים היו יותר מנותקים מאשר מנתקים). כוחות 'צבא ההצלה' הסתייע במספר תותחי שדה 75 מ"מ - נשק שעד כה לא נטל חלק בקרבות בארץ, בשבע מרגמות 81 מ"מ ובפלוגה של מספר שיריוניות, חלקן נושאות תותח, וחלקן חמושות במקלעים.
חודשי המלחמה הראשונים
החל מהחלטת החלוקה חלה החמרה במצב הביטחוני באזור. הדבר התבטא בירי על הקיבוץ ועל הדרכים ממנו ואליו, ובחבלות. ב-12 במרץ 1948 נפצע חבר הקיבוץ מירי מכיוון אל-ע'וביה א-תחתא. כיוון שהירי מאותו מקום נמשך גם בימים הבאים, ערכה 'ההגנה' בסוף מרץ פעולת תגמול ובה פוצצו כמה בתים בכפר, שנעזב. חברי המשק עסקו באימונים ובהתבצרות, אם כי זו לא נועדה להתגוננות בפני נשק כבד. בסוף מרץ 1948 חל 'משבר השיירות', אשר נחשב לנקודת השפל של היישוב במלחמת העצמאות.
ההתקפה על הקיבוץ
לאחר שקאוקג'י נכשל בהתקפתו על טירת צבי הוא בחר במשמר העמק כיעד להתקפה גדולה. ל'הגנה' היו ידיעות מוקדמות, אך לא ממוקדות, על כוונותיו של קאוקג'י. ב-1 באפריל נפגש מפקד "צבא ההצלה" במחנהו שליד טולכרם עם יהושע פלמון, ג'וש, מבכירי המחלקה הערבית של ה"הגנה", שניסה לתהות על קנקנו של קאוקג'י. המפקד הערבי לא הסתיר את כוונות הנקם ואמר לפלמון: "אתם הבסתם אותנו בטירת צבי ואנחנו חייבים להציל את כבודנו... אנחנו נתקיף אתכם באחד היישובים שלכם בעמק". ואכן, בסמוך לאותו מועד 'צבא ההצלה' ריכז את כוחותיו מצפון למנסי, כאשר הכביש באגפו הימני.
בבוקר 4 באפריל 1948 הבחינו הרועים של הקיבוץ שיצאו עם העדרים למרעה בגבעות, בריכוזי צבא ערבי בעמק מנסי, כולל מספר תותחים. כן דווח על הצבת מרגמות על 'הר הגעש הקטן' (כיום גבעת אשמר, בערך 1.5 ק"מ מדרום לקיבוץ).באותה עת היו בקיבוץ כ-600 נפש, מחציתם ילדים. הוכרז מצב חירום, וכל העובדים הוחזרו מעבודתם בשדות. הילדים והזקנים הוכנסו למבני הבטון והלוחמים - לעמדות ההגנה. בשעה 16:50 פתח "צבא ההצלה" בהפגזת תותחים כבדה על הקיבוץ (חלק מן הפגזים החטיאו ופגעו באבו שושה), אליה נלוותה אש מן המשוריינים, ואש מרגמות. אש זו גרמה לשני הרוגים, אם ובתה, מפגיעת פגז בבית התינוקות. כן גרמה האש למספר פצועים, שאחד מהם מת אחר כך מפצעיו. נזק רב נגרם לבניינים. החשמל נותק (ותוקן) ומשק החי נפגע קשה. לאחר ההפגזה החלו לוחמים ערבים לתקוף את הקיבוץ מדרום, בעצמה של פלוגה מוגברת, ופלוגה נוספת נועדה לניצול ההצלחה. אלה, מלווים בחיפוי אש של חמישה משוריינים, החלו להתקדם לעבר משמר העמק. המגינים ירו מספר פגזי מרגמה על ריכוזי הלוחמים הערבים, אשר כתוצאה מכך עצרו את התקפתם, אם כי מספר לוחמים ערבים הצליחו לחתוך את גדר הקיבוץ.
סן פרנסיסקו דה מקוריס
סו פרנסיסקו דה מקוריס (בספרדית: San Francisco de Macorís) היא בירת מחוז דוארטה ברפובליקה הדומיניקנית. העיר נמצאת בצפון-מזרח המדינה, במרחק של 135 ק"מ מבירת הרפובליקה הדומיניקנית סנטו דומינגו.
קרב משמר העמק
ההתקפה על הקיבוץ
עם רדת החשיכה נסוגו הערבים. הפוגת הלילה נוצלה להתארגנות מחודשת. בלילה הגיעו לקיבוץ דרך שדות עמק יזרעאל כ-120 לוחמים מגדוד 14 של חטיבת גולני, בפיקודו של מאיר עמית, שהצטרפו למגינים ותפסו עמדות סביב לקיבוץ.
סן פרנסיסקו דה מקוריס
היסטוריה
העיר הוקמה ב-20 בספטמבר 1778, לאחר שספרד הסדירה את הגבולות בהיספניולה עם צרפת ב-1777. מקור השם סן פרנסיסקו דה מקוריס בפרנציסקוס מאסיזי, הקדוש המגן של מסדר הפרנציסקנים שהתיישבו באזור, ובשם האינדיאני של האזור- מקוריקס.
שתישרף האהבה (אלבום)
שתישרף האהבה הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר הישראלי איתי לוי. האלבום יצא לאור ב-29 באוקטובר 2019, על ידי חברת התקליטים ליאם הפקות. כל השירים מתוך האלבום יצאו כסינגלים לפני כן, ביניהם הלהיטים "שתישרף האהבה", "מאמו", "זז בטירוף", "קירות" ו-"הזמן שלנו".
סן פרנסיסקו דה מקוריס
חינוך
בעיר פועלת שלוחה של האוניברסיטה האוטונומית של סנטו דומינגו, בה לומדים כ-20,000 סטודנטים, וגם האוניברסיטה הקתולית נורדסטנה, שנחשבת לאחת האוניברסיטאות הטובות במדינה.
תחבורה
בעיר פועלים אוטובוסים, מונית רגילות ומוניות שירות וגם "מוטוקונצ'וס", אופנועים שפועלים כמוניות. אף על פי שישנן תוכניות לצמצם את השימוש בכלי הרכב הזה עקב הסיכון הגבוה בו, הוא עדיין נפוץ בחלקים שונים של העיר.
קרב משמר העמק
ההתקפה על הקיבוץ
למחרת, ב-5 באפריל 1948, הגיעה שיירת אמבולנסים לקיבוץ, ובסיוע בריטי, הן בהגעה, הן בחזרה, פינו את הפצועים. ב-6 באפריל, לעת ערב, פתח 'צבא ההצלה' בהפגזה נוספת, אשר גרמה להרוג אחד. כן נהרג חיל חי"ש, מאש צלפים, בסמוך לכפר ברוך. ב-7 באפריל הגיעה יחידה בריטית לקיבוץ והציעה הפסקת אש ל-24 שעות (בתחילה חשבו שזו יוזמה של הבריטים אבל לאחר כיבוש משטרת לג'ון נמצא מסמך ביומן המשטרה באנגלית: 6/4/1948- "הופיע לויטננט מצבא השחרור עם מכתב רשמי מאת המפקד קאוקג'י שבו הוא מבקש שנישא וניתן עם משמר העמק על הפסקת אש. העברנו את השליח אל מפקדת הצבא הבריטי בג'נין").
חברי הקיבוץ קבלו את ההצעה בעיקר כדי לפנות את הפצועים והילדים. הפצועים פונו באותו לילה דרך קווי הערבים כדי לקבל טיפול מהיר בבית חולים, ואילו הילדים, עם הצוות החינוכי, פונו למחרת ברכב צבאי בריטי. באותו זמן הגיעו לקיבוץ מכוניות עם חמרי ביצור ואספקה.
לאחר 24 שעות חזרו הבריטים והציעו להאריך את הפסקת האש. מטרת קאוקג'י הייתה להעביר חלק מכוחותיו לאזור הקרבות בדרך לירושלים. הפעם השיבו חברי הקיבוץ בשלילה.
התקפת הנגד
בינתיים הכיר הפיקוד העליון של 'ההגנה' בחשיבות המערכה על משמר העמק. יצחק שדה נתמנה למפקד הכוחות באזור וקבע את מפקדתו בבית האבן בג'וערה.
יצחק שדה החל לרכז כוחות לקראת פתיחת התקפה על הכוחות הערביים הצרים על הקיבוץ. למקום הגיע הגדוד הראשון של הפלמ"ח (גדוד העמק) בפיקודו של דן לנר שהופעל לראשונה במסגרת גדודית. למקום הגיעו גם פלוגות מחטיבת כרמלי וחטיבת אלכסנדרוני. כן השתתפו בקרבות חיילים מקורס המ"כים שהתקיים בג'וערה. הסמג"ד, חיים אבינועם סירב להוראת המפקדה המרחבית לצרף את כוח הפלמ"ח לכוחות המגינים על הקיבוץ, וחלף זאת, הצטרף אל הכוח המתמרן שריכז שדה.
'צבא ההצלה' תקף את הקיבוץ בחזית צרה, תוך הזנחה יחסית של אבטחת אגפיו. לפיכך, תכנן שדה לכבוש את הגבעות שבשיפוליה המזרחיים של רמת מנשה, כאשר חשיבות מיוחדת ניתנה לח'רבת בית-ראס, וכך לאיים ממערב על אגפו של 'צבא ההצלה'. בעת התקפת הנגד, הופעלו כוחות הפלמ"ח בעיקר ככוח מתמרן, וכוחות החי"ש הופעלו בעיקר לצורך תפיסת והחזקת משלטים. מאמץ אחר נערך מצפון לקיבוץ, ומטרתו הייתה אבטחת עורפו של הקיבוץ, והדרך לג'וערה ולעין השופט.
מאפיין אחר של אותם קרבות, היה הימנעות הכוח שבפיקוד שדה מהתקפות מצח על 'צבא ההצלה', המרוכז בעמק מנסי, ואשר נהנה מיתרון בעוצמת אש. כמעט כל ההתקפות של הצד היהודי נערכו בלילה, לנוכח התנגדות קלה, והוכתרו בהצלחה. לעומת זאת, 'צבא ההצלה', לנוכח האיום על אגפו, נהג לתקוף לאור יום, דבר שהרבה את אבדותיו.
ליל 8–9 באפריל
ב-8 באפריל 1948 פורסמה הודעת קאוקג'י, מפקד "חיל ירמוך" בצבא ההצלה הערבי בעיתון "פלסטין": "הדגלים הערביים מתנופפים מעל המושבה משמר העמק, לאחר שמגיניה נכנעו סופית... מוכתאר המושבה חותם בתעודת־הכניעה בנוכחות הקצינים של מטה צבא ההצלה".
ב-8 באפריל פתח שדה בהתקפת נגד, כאשר ג'וערה משמשת כבסיס היציאה של הכוחות. פלוגה מ'כרמלי' תפסה את גבעה 286 (כיום: בערך ק"מ ממערב לחרבת בית-ראש) השולטת על הדרך לאלכפרין, ונשארה במקום ככוח עתודה. פלוגת פלמ"ח כבשה, לאחר התנגדות קלה, את ח'רבת בית-ראס. או אז קודמה פלוגת 'כרמלי' וכבשה ללא התנגדות את 'הר הגעש' (תל קוטא) ו'הר הגעש הקטן' הסמוך, והוחלפה על ידי כוח הפלמ"ח שכבש את ח'רבת בית-ראס, וזה בתורו הוחלף על ידי מחלקה מ'כרמלי'. פלוגת פלמ"ח אחרת כבשה את אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא לנוכח התנגדות קלה. כוח הפלמ"ח שכבש את הכפר הוחלף על ידי קורס המ"כים של 'גולני', ונערך למארב מדרום לחורשת משמר העמק. בזמן פינוי כוח הפלמ"ח התפוצץ רימון יד שנשמט בעת פריקת נשק שלל, ושניים נהרגו. מהלך הקרבות באותו הלילה הראה כי 'צבא ההצלה' לא היה ערוך כנגד התקפת הנגד המתוארת, במקום ובזמן בו נערכה. לנוכח ההצלחה באגף הדרומי, תפס כוח בגודל מחלקה, מ'כרמלי', את 'ההר הקירח' (כיום גבעת קיפוד, כ-1.5 ק"מ ממערב לקיבוץ).
9 באפריל
בבוקר 9 באפריל, תקף הכוח על 'ההר הקירח', יחד עם כוח 'גולני' שבקיבוץ, את אבו שושה, ולפנות ערב נטשו אותו, לאחר שהרסו בתים בכפר. הערבים המשיכו להמטיר אש על המשק, והגיבו בהתקפות נגד. אלה התמקדו בכפר אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא, והגיעו לעיתים עד כדי טווח רימונים. הכוח אשר נערך באותו כפר (קורס המ"כים של 'גולני') עמד במשך כל היום בפני לחץ קשה, ואף ביקש לסגת, אלא שהבקשה לא נענתה. בנוסף, 'צבא ההצלה' הפגיז את הכפר בתותחים וכוח רגלי עשה דרכו במטרה לאגף את כוח 'גולני' שהחזיק בו. כוח 'צבא ההצלה' ספג אש מכוח הפלמ"ח שהוצב בעוד מועד בדרומה חורשת משמר העמק, ובמקום לאגף את אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא, התמקם ברכס שממזרח לח'רבת בית-ראס. כוח הפלמ"ח נע לרכס הסמוך, והמשיך להטרידו ביריות. כיוון שהלחץ על אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא נמשך, נשלחה לשם פלוגת 'כרמלי' כתגבורת. בערב, נסוג כוח 'צבא ההצלה' מן הרכס שתפס. גם מגיני אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא נסוגו בלילה, עקב תשישות, לאחר שהרסו רבים מן המבנים בכפר. באותו היום חזר המג"ד דן לנר לפקד על הגדוד הראשון.
10 באפריל עד ליל 11–12 באפריל
בצהרי 10 באפריל חזר 'צבא ההצלה' והמטיר אש על משמר העמק, הן אש מקלעים, הן, בהמשך, אש ארטילרית. בנוסף, 50 פועלי סולל בונה הגיעו לקיבוץ והחלו מיד בחיזוק הביצורים במקום.
קאוקג'י, אשר הודאג מן היוזמה שגילה כוח השדה היהודי, וכן עמד בפני קשיים שהציב בפניו הכוח המגן על הקיבוץ, פנה להזעיק עזרה מכוחות אחרים של 'צבא ההצלה'. הוא קרא לעזרתו את הכוח אשר פעל בהרי ירושלים, בפיקודו של מאמון אל-ביטאר, וזה הגיע ונטל חלק בקרבות החל מ-13 באפריל. בנוסף, קאוקג'י ביקש מן הכוח שבאזור שפרעם, לתקוף בגזרתו, כדי לרתק כוחות יהודיים. אלא שזה האחרון תקף, דבר שהביא לקרב רמת יוחנן, רק ב-16 לחודש.
לאחר שכוח 'ההגנה' עזב את אבו שושה, חזרו הערבים לכפר, ב-10 לחודש, הטרידו באש את הקיבוץ, וחסמו למעשה את הדרך לחיפה. ב-11 לחודש, פגעו שיריוניות 'צבא ההצלה' במשאיות שניסו לעשות דרכן אל המשק מכיוון כפר ברוך. התחמושת שעל המשאיות נפרקה והובאה רגלית לקיבוץ.
בליל 11–12 באפריל נכבשו הכפרים אבו שושה ופלוגת 'כרמלי', אשר יצאה מהזורע, כבשה את אבו זריק מצפון למשמר העמק. לאחר התנגדות קלה, נמלטו תושבי הכפר. ל'כרמלי' היה הרוג אחד ושני פצועים. לערבים 12 הרוגים. כך חודש סופית הקשר עם חיפה. דרומה משם, הכפר אלכפרין נמצא נטוש.
באותו לילה הגיע לג'וערה משלוח של נשק צ'כי אשר הובא לארץ זמן קצר קודם לכן. כוחות 'ההגנה', אשר עד לאותה העת הצטיידו בנשק שנאגר באופן אקלקטי, דבר שיצר בעיות הפעלה, חלפים ותחמושת, נהנו כעת מנשק אחיד, וגם משפע תחמושת.
12 באפריל ואילך
בליל 13-12 באפריל תפסה פלוגת פלמ"ח, בפיקוד ישעיהו גביש (אז שקלאר), את 'הר הגעש' ו'הר הגעש הקטן', השולטים על אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא. בבוקר 13 באפריל הסתערה מחלקה מאותה פלוגה, בפיקודו של רפי איתן (אז הנטמן), בעזרת אש חיפוי מאותן גבעות שולטות, וכבשה שוב אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא, זו הפעם לנוכח התנגדות חזקה יותר. הכוחות הערביים, שהגנו על הכפר, התבססו בתל אכבריה (כיום תל בר, כ-1.5 ק"מ צפונית מערבית למדרך עוז) ובח'רבת חישש הסמוכה ממזרח. פלוגת פלמ"ח נוספת השתלטה, בליל 12–13 באפריל, ללא התנגדות, על שתי גבעות מערבה למנסי. למחרת, 13 באפריל, 'צבא ההצלה' הגיב בהפגזה, ואחר כך בהתקפת נגד חזקה, מן הגבעות שמדרום לאותם משלטים, על אותה פלוגה, אשר היו לה שני הרוגים וארבעה פצועים. התוקפים הגיעו מספר פעמים עד לטווח רימונים, אולם בכל הפעמים הם נהדפו, כאשר המגינים הסתייעו באש מרגמה מח'רבת בית-ראס. פלוגת פלמ"ח שלישית התמקמה בחורשת משמר העמק.
באותו היום, תקף 'צבא ההצלה' גם בגזרת אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא, בסיוע שני תותחים, אשר הוצבו גלויים בעמק מנסי, מחוץ לטווח הנשק שהיה בידי 'ההגנה', וכן בסיוע שיריוניות. כדי לסייע בהגנת המקום, יצאה מחלקת הפלמ"ח שעל 'הר הגעש הקטן' וכבשה את תל אכבריה ואת ח'רבת חישש, אם כי זו האחרונה נעזבה בהמשך. אחר הצהריים גבר הלחץ הערבי על הכפר, נערכו מספר הסתערויות, אך כל ההתקפות נהדפו, ובערב - פסקו. אבדות הפלמ"ח באותה גזרה במשך היום היו שני הרוגים. אחר הצהרים, ב-13 באפריל, הכוח הערבי שבפיקודו של אל-ביטאר נע בסיוע שני תותחים נגררים בעמק מנסי, מערבה לכיוון תל ג'יחש. דן לנר, מג"ד הגדוד הראשון של הפלמ"ח חשש פן כוח זה יצטרף להתקפה על משמר העמק. לפיכך, הפלוגה אשר התמקמה בחורשת משמר העמק נעה עד מדרום ל'הר הגעש', ופתחה באש על אותו כוח. כן הצטרפו לירי מרגמה ומקלע בינוני. מן האש נפגעה משאית טעונה תחמושת, אשר גררה תותח. המשאית והתותח הושמדו, וכן נפצע קשות מאמון אל-ביטאר, שמת אחר כן מפצעיו. נוסף לשתי ההתקפות, על אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא ועל הגבעות שממערב למנסי, הפגיז 'צבא ההצלה' פעם נוספת את הקיבוץ. בלילה שוב נסוג הפלמ"ח מן המשלטים שתפס. למחרת, 14 באפריל, תפס כוח ערבי את 'הר הגעש', אולם נסוג עת יצא לקראתו כוח מהקיבוץ. באותו היום נסוגו כוחות 'צבא ההצלה' מהאזור ולמחרת החלה מנוסת ערבים מכל כפרי הסביבה. בתי הכפרים פוצצו וכל השטח אשר בין משמר העמק לצומת מגידו נשאר ריק מערבים.
אחרית דבר
לראשונה (אף כאן, במקביל ל'נחשון') כבשה 'ההגנה' יישובים ערביים, ושטחים שמחוץ לתחומי 'היישוב'. כוחות 'ההגנה' לא החזיקו בכל כיבושיהם בהיעדר כוחות חיל מצב מספיקים. כך למשל, לג'ון ננטשה, ובתחילת מאי חזרו הערבים והסתננו לשוליים המזרחיים של רמת מנשה, כולל ח'רבת בית-ראס ואל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא. ב-6 במאי הם הטרידו באש את הקיבוץ, עד שכוחות 'גולני' הרחיקום. עד סוף מאי השתלטה 'גולני' סופית על כל אזור צומת מגידו.
מספר חללי הצד היהודי בקרב משמר העמק הגיע ל-19: חמישה מתושבי הקיבוץ, עשרה מן הגדוד הראשון, שניים מ'כרמלי', אחד מ'גולני' ואחד מ'אלכסנדרוני'. אבדות הערבים מוערכות בכ-100 הרוגים וכמה מאות פצועים.
הנצחה
על הגבעה שכונתה 'הר הגעש', הוקם גלעד מאבני בזלת, ועליו לוח שיש עם שמותיהם של 19 חברי הקיבוץ ולוחמי 'ההגנה' שנפלו בקרב משמר העמק במלחמת העצמאות. האתר הורחב אחר-כך לחללי הקיבוץ בכל מערכות ישראל.
קורס סיור וניווט (סיו"ן) במסגרת של"ח וידיעת הארץ מבצע מדי שנה שיחזור לקרב זה.
GnuTLS
GnuTLS היא ספריית תוכנה חופשית שמממשת רכיבי קריפטוגרפיה רבים, בהם TLS, היא כתובה בשפת C, אך יש לה ממשקים לשפות תכנות רבות.
טבח שארפוויל
טבח שארפוויל (באנגלית: Sharpeville Massacre) הוא השם שניתן לאירועי יום ה-21 במרץ 1960 בעיירת השחורים שארפוויל שבדרום אפריקה. במהלך אירועים אלה התעמתו כוחות משטרה חמושים עם מפגינים שחורים שקיימו הפגנה מול תחנת המשטרה המקומית. השוטרים הרגו 69 מפגינים ופצעו רבים נוספים. האו"ם הכריז על ה-21 במרץ, בו אירע הטבח, כיום המאבק הבינלאומי בגזענות.
האירוע
בדצמבר 1959 הכריז הארגון שעמד בחוד החנית של המאבק באפרטהייד, הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC), על שורת מצעדי מחאה בני יום אחד נגד "חוק אישורי המעבר", אחד מחוקי האפרטהייד הקשים והמגבילים ביותר שהוטלו על השחורים במדינה. ארגון ההתנגדות המתחרה, הקונגרס הפאן אפריקניסטי (PAC), קרא לעומת זאת למאבק רציף יותר, שכלל סירוב לשאת אישורים והתייצבות המונית בתחנות המשטרה על מנת להיעצר. כל זאת כחלק ממדיניות המאבק הבלתי אלים שנקטו תנועות ההתנגדות באותה עת. ANC תכנן להתחיל בצעדי המאבק ביום 31 במרץ 1960, אך יריביו ב-PAC ביקשו להקדימם, והזדרזו לקבוע את תחילת מערכתם לתאריך מוקדם יותר ב-10 ימים.
ב-21 במרץ 1960 נע מצעד מפגינים לכיוון תחנת המשטרה בשארפוויל. מספרם נע בין 5,000 ל-7,000 איש. הקהל היה להוט אך לא אלים, פרט לבודדים שיידו אבנים לעבר תחנת המשטרה. הקהל התקדם לעבר גדר תחנת המשטרה, והשוטרים חששו מניסיונות פריצה. למקום הוזנקו מטוסי שיטור שטסו בגובה נמוך וניסו לפזר את ההפגנה, ללא הועיל. חלק מהמפגינים הגיבו ביידוי אבנים, מהם נפגעו שלושה שוטרים. השוטרים ניסו להשתמש בגז מדמיע ובאלות, אך לא הצליחו לעצור את המפגינים. בסביבות השעה 13:00 ניסתה המשטרה לעצור מפגין. המפגינים הגיבו בזעם, ובתגובה כוחות המשטרה פתחו באש לעבר המפגינים. כתוצאה מהירי נהרגו 69 מפגינים ו-180 נפצעו. לאחר הירי הקהל התפזר.
הירי בשארפוויל היווה נקודת מפנה דרמטית בהיסטוריה של דרום אפריקה. גל של שביתות, הפגנות אלימות והיעדרויות מעבודה שטף את המדינה, והממשלה הכריזה על מצב חירום ביום 30 במרץ 1960. מנהיגים של ה-ANC וה-PAC נעצרו, וב-8 באפריל 1960 הכריז ראש הממשלה הנדריק פרוורד על שני הארגונים הללו כלא חוקיים (Unlawful Organizations Act No. 34 of 1960). בעקבות האירועים החלו שני הארגונים לנקוט באסטרטגיה של מאבק מזוין והקימו זרוע צבאית. הטבח גם הוביל לתשומת לב עולמית לנעשה בדרום אפריקה, ולהחרפת הבידוד הבינלאומי של המדינה.
טבח שארפוויל הפך לסמל של המאבק באפרטהייד ובגזענות. ב-1966 הכריזה עצרת האומות המאוחדות על ה-21 במרץ כעל היום הבינלאומי לביעור האפליה הגזעית. עם הפלת משטר האפרטהייד, נקבע יום זה כיום זכויות האדם בדרום אפריקה. ב-1996 טקס חתימת החוקה החדשה של דרום אפריקה על ידי נלסון מנדלה התקיים בשארפוויל.
ליין סטאלי
ליין תומאס סטאלי (באנגלית: Layne Thomas Staley; 22 באוגוסט 1967 - 5 באפריל 2002 (משוער)) היה זמר רוק אמריקאי, סולן להקות הגראנג' אליס אין צ'יינס ומד סיזן. נולד בקירקלנד, וושינגטון, ארצות הברית ומת בגיל 34. סיבת מותו המשוערת היא מנת יתר של סמים.
ביוגרפיה
נולד בקירקלנד שבוושינגטון לפיליפ בלייר "פיל" סטיילי ולננסי אליזבת סטיילי. בנעוריו היה סטאלי מתופף של מספר להקות רוק שיער (Hair Rock), אך שאיפתו האמיתית הייתה להיות זמר. הוא הקים לראשונה את אליס אין צ'יינס כלהקת בית ספר, בתור "Alice 'N Chains", עוד כשלמד בבית הספר התיכון.
ב-1987 נפגש סטאלי בסיאטל עם ג'רי קאנטרל, כותב השירים העיקרי של הלהקה, שלהקתו הקודמת נקראה "Diamond Lie". הוא הקים איתו ועם שון קיני ומייק סטאר את להקת אליס אין צ'יינס. להקתו הקודמת של סטאלי נקראה "Alice 'N Chains" כאשר השם מהווה מחווה לשמה של Guns N' Roses, להקת ההארד רוק ששלטה על עולם הרוק באותה תקופה. מטרתו של סטאלי הייתה ליצור להקה שתשיר בסגנון ספיד מטאל, ובו בעת תהיה לבושה בלבוש דראג, על מנת ליצור פרודיה על הניגוד שבין תרבות המטאל ותרבות הגלאם. חבריה של אליס אין צ'יינס אכן הופיעו בבגדי נשים בתחילת דרכה של הלהקה. תוך זמן קצר זכתה הלהקה להצלחה מסחרית והפכה לאחת מלהקות הגראנג' הבודדות שזכו ולהכרה משמעותית מחוץ לעירה סיאטל. כתוצאה מכך הפך ליין סטאלי לאחת מהדמויות המזוהות ביותר עם תרבות המוזיקה של שנות התשעים.
בדומה לקורט קוביין, אנדרו ווד ומוזיקאים אחרים מסצנת הגראנג' של סיאטל, השתמש סטאלי בהרואין לעיתים תכופות, ובתחילת שנות התשעים הוא כבר נאבק בהתמכרות קשה. התמכרות זו באה לידי ביטוי בטקסטים שכתב סטאלי, כאשר האלבום Dirt מ-1992 (שמוערך כאלבומה החשוב ביותר של הלהקה) כונה בפי רבים "אלבום דיכאון", וכלל שירים כמו "Junkhead" ,"Godsmack" ,"Sickman" ואחרים שנכתבו בידי סטאלי ועסקו בהשתעבדות לסם. השיר "?Would" שחותם את האלבום הוקדש לאנדרו ווד, סולן להקת מאת'ר לאב בון, שמת ממנת יתר של הרואין. בציטוט שמוכר היטב למעריציו הרבים תהה סטאלי: "מדוע אנשים ממשיכים לקחת סמים? האם הם לא שומעים את המוזיקה שלי? האם הם לא מבינים את המילים?"
סטאלי וקאנטרל התחלקו בכתיבת הטקסטים של אלבומי הלהקה. סטאלי לא הלחין אף שיר לאלבום הבכורה של הלהקה, Facelift, לאחר שכבר הלחין את השירים "Killing Yourself" ו-"Watcha Gonna Do" המוקדמים (שנכללו מאוחר יותר בקופסה Music Bank). לאלבום השני Dirt הוא הלחין את "Angry Chair" ו-"Hate To Feel".
לסטאלי היה אחד הקולות המזוהים ביותר בעולם הרוק והמטאל, ורבים הושפעו ואף חיקו את סגנון השירה שלו. הוא גם שלח ידו בציור - כל האיורים בחוברות המצורפת לאלבומים Dirt (כולל "לוגו השמש" של אליס אין צ'יינס) ולאלבום Above של מד סיזן צוירו על-ידו. הוא תואר על ידי מכריו כאדם בעל לב חם וחוש הומור מפותח. תחביביו כללו משחקי-מחשב וצפייה בסרטים מצוירים ובקרבות היאבקות, ורבים תיארו אותו כילד בגוף של אדם מבוגר.
הלהקה לא יצאה לסיבוב הופעות לקידומו של המיני-אלבום שלה, Jar of Flies, שהיה ונשאר המיני-אלבום הנמכר ביותר בהיסטוריה. עובדה זו גרמה לגל של שמועות שעסקו בחומרת בעיות הסמים של סטאלי. הלהקה פסקה מפעילותה לזמן קצר, עד שהוציאה ב-1995 את האלבום שנושא את שמה. סטאלי הלחין בו שיר אחד בלבד בשם "Head Creeps", שרבים מתארים כשיר הכבד ביותר בתולדות הלהקה. במקביל ליציאת האלבום יצאה קלטת וידאו בשם The Nona Tapes שבה גילם ג'רי קאנטרל תפקיד של עיתונאית התרה אחרי הלהקה. הקלטת הקניטה את המעריצים על חרושת השמועות שאחדות מהן בישרו על מותו או על הידבקותו באיידס של סטאלי. למרות הציניות המופגנת שלה התקשתה גם הפעם הלהקה להשלים את כל ההופעות שתוכננו לשם קידום האלבום. השורה הפותחת של האלבום (מתוך השיר "Grind") נחשבת בעיני רבים לתגובתו של קאנטרל על השמועות בקשר למצבו של סטאלי: "הייתי מכניס אתכם לבור האפל ביותר ומייעץ לכם בחוכמה שלא לתכנן את הלווייתי לפני שהגוף מת".
ב-1996 מתה חברתו לחיים וארוסתו לשעבר דמרי פארוט מזיהום בקטריאלי שנגרם כתוצאה משימוש בסמים. כתוצאה מכך נעשה סטאלי יותר ויותר מבודד, ומאז ככל הידוע הוא הפסיק לחזור על ניסיונות הגמילה הכושלים שלו. הופעתו האחרונה הייתה ב-3 ביולי 1996 בקנזס סיטי, מיזורי, כשהלהקה הופיעה כלהקת-חימום במופעי האיחוד של קיס.
בריאיון למגזין הרולינג סטון מ-1996 התבטא סטאלי לגבי התאבדותו של קורט קוביין: "עברתי את כל מה שקורט קוביין עבר. לא הכרתי אותו היטב, אבל רק ראיתי את האדם המאוד אנרגטי הזה הופך לדמות ביישנית, מפוחדת ומאוד לא חברותית שבקושי הייתה מסוגלת לפלוט את המילה "שלום"... בסוף היום או בסוף המסיבה, כשכולם הולכים הביתה, אתה נשאר תקוע עם עצמך". באותו ראיון תיאר סטאלי את חייו שלו-עצמו כ"צעידה דרך הגיהנום".
ב-1999 יצא מארז התקליטורים Music Bank, הכולל מעל 3.5 שעות של מוזיקה מאת אליס אין צ'יינס. בין השירים נכללו גם שני השירים האחרונים שסטאלי כתב והקליט עם אליס אין צ'יינס ושהוקלטו במיוחד לכבוד הוצאת המארז, "Get Born Again" (שכלול גם באוסף Nothing Safe - The Best Of The Box) ו-"Died".