cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קונגו (שפה)
אבאקו והוועדה לבלשנות אפריקה
התלונות והתביעות של בקונגו נדונו בהרחבה בוועדה הבריטית ללימודי אפריקה (CAL), שהוקמה על ידי שר המושבות אנדרה דקואה בספטמבר 1950. הוועדה פעלה כגוף מייעץ המסייע לשר בקבלת החלטותיו למדיניות השפה בקונגו הבלגית. הוא היה מורכב מעשרה אנשים, כולם מעמד גבוה, לבנים רובם בעלי ידע מבוסס בבלשנות ובאתנולוגיה אפריקאית, ו-28 חברים מקבילים, רובם מיסיונרים פלמיים קתולים העובדים בקונגו. רוב חברי ה-CAL הגנו על השימוש בשפה מקומית כמקומית בכל היחסים בין הקולוניאליסטים לבין הקולוניאליזם, בניגוד לשפה הקולוניאלית הצרפתית, וגם בניגוד לשפה אפריקאית כמו לינגלה.
בספטמבר 1951, ה"שומו רומאוטייז" הסוציאליסטי, כתב הצעה ל-CAL ובה כתב כי הממשלה צריכה "לשנות באופן מוחלט את מדיניותה ולהתקין את השפה קיקונגו בבתי הספר של הבירה". הוא טען כי, כ-70 אחוזים מתושבי לאופולדוויל הינפ בקונגו וכי יהיה זה פשע לכפות את לינגאלה, "שפה מלאכותית", עליהם. לדברי רומבאוטס, זה היה די שמרני כי רומבאוטס דגל בייצור של קונגו שכן הקהילה שלו ובמיוחד הממונה הישיר שלו, ג'וריס שש, היו ידועים כמקדמי השפה לינגאלה. יחד עם כמה מחברי העבודה האחרים, ג'וזף ואן ווינג הישועי, חוקר ידוע ואהוד לתרבות קונגו, חבר לשעבר בוועדת האיחוד של 1935, ואיש סודו ויועציו של נזה-לנדו, לקח את המקרה. ואן וינג העלה את הצעתו של רומאוטיס הפרו-קיקונגו ב-CAL, שבמהלך פגישתם במאי 1952 הסכימו להגיש את ההצעה לשר. עם זאת, בפגישה הבאה, טען פרסי דה ויטה הסוציאליסט כי יש לשמוע גם קולות פרו לינגאלה. בחודש אוגוסט של אותה שנה, שש הוזמן לפגישה כדי להגן על הסטטוס קוו של לינגאלה בלאופולדווילה. לדברי שש, ההצעה של קיקונגו על ידי רומבאוטס וואן ווינג הייתה בעייתית, שכן בקיקונגו עדיין חסרה אחדות לשונית. הוא הגיב על הטענות כי לינגלה היא שפה עירונית לא מכובדת על ידי הצבעה על העשרתה המתמדת באמצעות מגע עם שפות אחרות דווקא בגלל אופייה העירוני, השימוש המתמשך שלה בעיתונים, והפנייה שלה לצעירים של בקונגו.
לואי ב. דה בואק, תמך בעמדה זו באומרו כי לינגלה תפקידה כשפה נייטרלית, ואילו קונגו טעונה יותר אתנית. עם זאת, לא היה ניתן לפספס את הסיכונים הקולוניאלים שהמודעות הלשונית של קונגו עלולה להגדיל. לדברי רומבאוט, לא היה זה סביר שאם הדרישות בקונגו לא יתקיימו, הם ידרשו זכויות שפה ביוזמתם. בנוסף טען דה בוק כי הכנסתה של קונגו לבתי הספר של לאופולדוויל רק תגביר את המתח בין בקונגו לבנגלה (1952). דברי סיקס, "בעיית באקונגו", כלומר, הלאומיות של באקונגו, העלולה לאיים על השלטון הקולוניאלי, הייתה מסוגלת רק לעלות על פני השטח משום שעודדו אותה שחקנים לבנים, אירופאים, אשר הגיעו מהשלטון הקולוניאלי. מאחר שחברי ה-CAL לא יכלו להסכים, הם החליטו לעכב את ההצעה המוקדמת של פרו-קונגו. במארס 1953 קיבל ה-CAL בפה אחד את ההצעה להשתמש בקיקונגו כאמצעי הוראה לילדי בקונגו בבתי הספר של לאופולדוויל.
במהלך הפגישה הזאת הציג ואן ווינג גם את המניפסט של נזה-לנדו משנת 1950, שכלל גם את רצון האבאקו להשיק את כתב העת "קונגו דיה נגונגה". CAL היה מאוד בעד שאיפות של Nzeza-Landu. הוא הציע לשר להתקין "ועדת יועצים בקרב הלבנים שנהנו מאמון בקונגו", ובכך לעודד, תחת חסות קולוניאלית, פעילויות משחררות בקונגו. המעבר מ"לינגלה" לקונגו כאמצעי הוראה בבתי הספר של לאופולדוויל מעולם לא התממש, בין השאר משום שיורשו של דווי, אוגוס בויסרט, שר המושבות מאפריל 1954, ניסה להציג תוכנית פרו - מדיניות בשפה הצרפתית במערכת החינוך הקונגולית. אבל העצה של CAL לטובת השליחות הלשונית-תרבותית של אבאקו אכן השפיעה - ביולי 1953 העניקו השלטונות הקולוניאליים בקונגו את ההכרה הרשמית של אבאקו וכן את רשותם להפיץ את כתב העת שלה.
שפה וזהות
שפה היא אחד המאפיינים המרכזיים במדינות לאום – ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו יש למעלה מ-200 קבוצות אתניות שונות שרובם משתייכים לעמי הבנטו. הקבוצות הגדולות ביותר הן: קונגו, לובה ומונגו. בקונגו היו 1436 שפות ילידיות מה שהופך אותה למדינה עם הכי הרבה שפות בעולם. השפות הילידיות התפשטו לחלקים נרחבים ביבשת אפריקה ונעשה בהן שימוש תחת שמות שונים במדינות שונות. יש הסוברים כי כ-360 מיליון אפריקאים השתמשו בשפות שמקורן בקונגו לפני הקולוניאליזם ויש המעריכים כי מדובר ב-400 מיליון. בשל כך קונגו היא שפה בעלת רקע טריטוריאלי מובהק ונחשבה לשפה רשמית באזור.
כללי השפה
מרכיב ראשון הוא החלק שירשו מהאבות הקדומים, מרכיב שני הוא החלק שהתחדש במהלך האבולוציה של השפה והמרכיב השלישי הוא החלק בו נקלטו חלקים משפות אחרות לאורך הדרך (שם, שם). קונגו או קיקונגו היא שפה המשתייכת למשפחת שפות הבנטו, המדוברת על ידי אנשי קונגו ונדונדו המתגוררים ביערות הטרופיים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואנגולה והערכות סוברות שכש-5 מיליון איש דוברים את השפה.
על אף הספרות הענפה שיצרו האירופאים החל מהמאה ה-17 ועד המאה ה-19, כרגע אין אורתוגרפיה סטנדרטית של קיקונגו אך ישנו שימוש רק בשפה בספרות הכתובה, בעיקר עיתונים, חוברות וכמה ספרים. קונגו הייתה שפת הבנטו המוקדמת ביותר, אשר הייתה מחויבת לכתיבה באותיות לטיניות והייתה בעלת המילון המוקדם ביותר של כל שפת הבנטו ובעצם היוותה את הבסיס לכל שאר השפות. מלקולם גת'רי אשר סיווג את שפות הבנטו ראה כי קיקונגו נמצאת בקבוצת השפה H10 וטען כי גם שפת הBEMBE, המדוברת על ידי אנשי קונגו ואנשים במערב טנזניה משתייכת לאותה הקבוצה.
באסטין וקופיז, אשר ערכו סיווג מעמיק יותר סיווגו חלק מהשפות כשייכות לקבוצת H10 אף על פי שאלו הובחנו על ידי גת'רי כשפות המשתייכות לקבוצות שונות.
נוכחות השפה ביבשת אמריקה
עבדים אפריקאים רבים שהובלו בסחר העבדים האטלנטי דיברו קונגו, והשפעתה ניכרת בשפות קריאוליות רבות – כמו פלנקרו, אשר דוברה על ידי צאצאיהם של עבדים שחורים שנמלטו בקולומביה, חבלה קונגו / חבלה בנטו, השפה הליטורגית של הדת הקארו המאפיינת את האפרו-קובנים ושפת Saramaccan בסורינם. השפה השפיעה גם על השפה האנגלית, לדוגמה המילה "goober", כלומר בוטנים, אשר נפוצה בדרום ארצות הברית, מקורה במילה נגובה. המילה "זומבי" מגיעה מקונגו nzombie, כלומר "מת". "Nfumu ya nzombie" הוא "ראש המתים", או אלוהים. למילה פאנק, או פאנקי, הפופולרית במוזיקה האמריקנית יש מקור במילה לו-פוקי. השם של הממבו, הריקוד הקובני, בא ממילה של בנטו שמשמעותה "שיחה עם האלים". בנוסף, רכבת הרים קומבה, ב Busch Gardens טמפה ביי בטמפה, פלורידה קיבלה את שמה מן המילה קונגו עבור "שאגה". גם בישראל אומץ שם זה ובסופרלנד קיימת רכבת הרים בשם זה.
ויטור אוליביירה
ויטור מנואל קרבאליו אוליביירה (בפורטוגזית: Vítor Manuel Carvalho Oliveira; נולד ב-15 במרץ 2000 בקבסייראס דה בסטו שבפורטוגל), הידוע בכינוי ויטיניה (בפורטוגזית: Vitinha), הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת החלוץ באולימפיק מרסיי מהליג 1.
ספורטינג בראגה
את הגול הראשון שלו במדי הקבוצה הבכירה הוא כבש רק בעונה שלאחר מכן ב-25 באוקטובר של אותה שנה, בניצחון 1–0 על ז'יל ויסנטה. חודש לאחר מכן כבש ויטיניה רביעייה בניצחון 6–0 של בראגה על סנטה קלרה במסגרת הגביע. ואת העונה הראשונה המלאה שלו בקבוצה הראשונה הוא סיים עם 7 שערים ב-24 הופעות בליגה ועם 14 שערים ב-38 הופעות הכוללות גם 9 הופעות במדי הקבוצה בליגה האירופית ושער אחד בניצחון 2–0 על מונקו במסגרת שמינית הגמר. בעונת 2022/2023 הוא כבר הפך לבורג מרכזי בקבוצה, הוא כבש שלושער בתיקו 3–3 של בראגה עם סן-ז'ילואז הבלגית בליגה האירופית וסיים כמלך השערים של שלב הבתים עם 4 שערים יחד עם סנטיאגו חימנס מפיינורד. בליגה הוא כבש 7 שערים ב-17 מחזורים, עד ינואר, מה שתפס את תשומת ליבם של מועדונים ברחבי אירופה.
אולימפיק מרסיי
ב-31 בינואר 2023 חתם ויטניה על חוזה ל-4.5 שנים תמורת 32 מיליון אירו באולימפיק מרסיי מהליג 1 הצרפתית. בכך שבר את סכום השיא בו מכרה בראגה שחקן כשעבר את פרנסיסקו טרינקאו שנמכר לברצלונה בדיוק 3 שנים מוקדם יותר תמורת 31 מיליון אירו. ב-5 בפברואר 2023 ערך ויטניה את הופעת הבכורה שלו במדי מרסיי בהפסד 1–3 לניס במסגרת המחזור ה-22 בליגה הצרפתית.
רכס הולנד
רכס הולנד (באנגלית: Holland Range) הוא רכס הרים בחוף שקלטון בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
הרכס ממוקם בסמוך ממערב למדף הקרח רוס; ומשתרע בין קרחון רוב, לקרחון לנוקס-קינג.
גובהו של ההר 4,160 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי ועדת ים רוס.
הרכס נקרא על שמו של סר סידני הולנד, ראש ממשלה ה-25 של ניו זילנד אשר תמך בהשתתפותה של ניו זילנד במשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956–1958.
לקריאה נוספת
• Damien Gildea, Queen Maud Land - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
• Goodge, J. W., and C. A. Finn (2010), Glimpses of East Antarctica: Aeromagnetic and satellite magnetic view from the central Transantarctic Mountains of East Antarctica, J. Geophys. Res., 115, B09103, doi:10.1029/2009JB006890.
• Bannister, Stephen & MELHUISH, A. & Henrys, Stuart & Stern, Tim & ten Brink, Uri. (1999), Deep Seismic Reflections beneath the TransAntarctic Mountain Front, from Reprocessed SERIS Seismic Data', Terra Antartica 1999, 6
שאנדור קובאץ'
שאנדור קובאץ' (עד 1890 שאנדור כהן ; בהונגרית: Kovács Sándor; בודפשט, 24 בינואר 1886 – בודפשט, 24 בפברואר 1918) היה מורה לפסנתר יהודי-הונגרי, דוקטור במדעי הרוח, אסתטיקן, היסטוריון מוזיקה. הוא היה אחד ממורי הפסנתר ההונגרים הטובים ביותר.
ביוגרפיה
שאנדור כהן (קוהן) נולד במשפחה יהודית כבנם של סוחר המצבות קארוי כהן (קוהן) ושל קטלין סטרליסקי. כסטודנט של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, הוא היה תלמידו של ארפאד סנדי ושל יאנוש קוסלר. קובאץ' היה האדם הראשון בהונגריה שכתב את עבודת הדוקטורט שלו על תולדות המוזיקה. לאחר מכן קובאץ' עסק במחקר בתולדות סגנונות המוזיקה אצל המוזיקולוג הגרמני יוהנס וולף (Johannes Wolf) בברלין. בשנים 1910-1918 היה מורה בבית הספר למוזיקה של פודור (תלמידי בית הספר הם מילדי הגן ועד סטודנטים שמקבלים הכשרה תאורטית בכלי נגינה, שירה ונגינה אינסטרומנטלית וכן מצטרפים לעבודה של הרכבים שונים בבית הספר).
קובאץ' היה הראשון ליישם את תוצאות הפסיכולוגיה המודרנית על הפדגוגיה המוזיקלית. הוא העמיד את מושגי השמיעה במרכז ההוראה. עסק בתולדות המוזיקה והאסתטיקה המוזיקלית. הוא הרעיל את עצמו, התאבד.
שאנדור קובאץ' הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
יחסי הממלכה המאוחדת–מלטה
יחסי הממלכה המאוחדת–מלטה הם יחסי החוץ בין מלטה והממלכה המאוחדת. שתי המדינות חברות בחבר העמים הבריטי.
תחת שלטון בריטי
בשנת 1800 כבשו הבריטים את האיים מידי הצרפתים וכחלק מהסכם פריז של 1814, עברה מלטה רשמית לשלטון האימפריה הבריטית. האיים שימשו כמפקדת הצי הבריטי בים התיכון (עד שנת 1937).
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה למלטה תפקיד חשוב עקב קרבתה לקווי האספקה הגרמניים. על גילוי אומץ הלב בשעת המצור על מלטה, הוענק לאי כולו עיטור גבורה - צלב ג'ורג', אשר מופיע בסמל ובדגל המדינה. גרמניה הנאצית ואיטליה הכינו בשנת 1942 תוכנית מפורטת לפלישה למלטה ("מבצע הרקולס"), אך היא לא הוצאה לפועל.
אחרי מלחמת העולם השנייה התמודדה מלטה עם קשיים כלכליים. כלכלת מלטה התבססה במידה רבה על עבודה עבור הבסיס הימי הבריטי באי. קיצוצים בתקציב הביטחון של בריטניה הביאו לפיטורים במלטה, ומנהיגי האיים הביעו אכזבה מאי התמיכה של ממשלת בריטניה ובעקבות זאת, דרשו מנהיגי האי עצמאות. באוגוסט 1962, בקשה ממשלת מלטה מבריטניה להעניק לאי עצמאות בהקדם האפשרי.
לאחר העצמאות
בשנת 1964 הוענקה למלטה עצמאות מהאימפריה הבריטית, וחוקת 1964 העמידה את אליזבת השנייה כראש המדינה ומינתה מושל כנציג המלכה באיים. בשנת 1973 הפכה מלטה לרפובליקה החברה בחבר העמים הבריטי ולה נשיא כראש המדינה. מלטה הצטרפה לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004.
ישנה קהילה מלטזית קטנה בבריטניה. בנוסף, הטריטוריה הבריטית של גיברלטר הושפעה משמעותית במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 מהגירה ממלטה.
מאז משאל העם על פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי, מספר הבקשות עבור אזרחות מלטזית על ידי אזרחים בריטיים, המבוסס על קשרי משפחה או מגורים לטווח ארוך מגורים, עלייה חדה מ-382 ב-2016 ל-619 ב-2017 ו-704, רק במהלך עשרת החודשים הראשונים של שנת 2018.
נציגויות דיפלומטיות
מלטה מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון, וקונסוליות בבלפסט, קארדיף, גלאזגו והאי מאן. מאידך, בריטניה מחזיקה במלטה נציבות עליונה בוולטה בלבד.
מלאניה ינקו
מלאניה (מלה) ינקו (ברומנית: Melania (Mella) Iancu; 28 בדצמבר 1902–1981) הייתה אחות יהודיה ופעילה ציונית ברומניה. פעילה במיוחד בארגון העלייה מרומניה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. מהנאשמים במשפטי הציונים ברומניה. רעייתו של הפעיל הציוני דוקטור קורנל ינקו ובת אחותו של הרב דוקטור משה גסטר.
קורות חיים
ינקו נולדה בבוקרשט שברומניה לטוליוס רביצ'י וליקטרינה גסטר רביצ'י. היא למדה לימודים כלליים והמשיכה בבית הספר לאחיות. נישאה למנהיג הציוני, דוקטור קורנל ינקו (בן דודו של מרסל ינקו) וב-1924 נרשמה בארגון התרבותי של הנשים היהודיות. מ-1928 הנהיגה את השלוחה הרומנית של אוז"ה - המרכז להגנת האם והילד שליד הקונגרס היהודי העולמי. במסגרת הארגון התרבותי של הנשים היהודיות הייתה גזברית עד השנים 1928 - 1929, כאשר לקחה את הנהגת של הארגון הציוני לנערות ובהמשך, במסגרת תנועת הנוער "העבודה". השתתפה בארגון התוכנית התרבותית והדריכה נשים צעירות לכיוון פעילות חברתית ופתחה שתי קנטינות לבתי ספר, קנטינות ממומנות על ידי מגביות של "העבודה".
מ-1931 הייתה ינקו חברה בקבוצה הציונית renașterea (הלידה מחדש). בשנים 1933 - 1941 עבדה כאחות בתפקיד של ראש קבוצה במסגרת הצלב האדום, נציגת אוז"ה ברומניה. בבוקרשט היה בית מחסה ליתומים וילדי עניים, שנוהל על ידי מלה ינקו והודות למסירותה היא זכתה לכינוי "אמא מלה" (mama mella). פעילות המקום התחילה לאחר אירועי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, כשהוגשו במקום ארוחות חמות לנפגעי הפרעות וסיוע רפואי בבתי החולים של הקהילה. במועדון שפעל אחר הצהריים ילדי הקהילה הכינו שיעורים והכינו מופעים, שהוצגו בהיכל קורל. בפעוטון היו 60 מיטות בהן אימהות שיצאו לעבוד (הגברים היו במחנות) השאירו את ילדיהן. מלה ינקו ובעלה, דוקטור קורנל ינקו, ייסדו בית יתומים נוסף ל-180 ילדים ולאחר השבת יתומי טרנסניסטריה לרומניה מספר המתאכסנים בו הגיע לחמש מאות.
ב-1946 נרשמה ינקו במפלגת Ichud (מפלגת העובדים הציונים, מזוהה עם מפא"י) והייתה לחברה בלשכה הפוליטית. בתקופה שבין סוף מלחמת העולם השנייה ובין השתלטות הקומוניסטים על השלטון ברומניה (בסוף 1947) מלאניה ינקו, שהשתמשה בשם המחתרתי "נינה", הייתה אשת הקשר בין התנועה הציונית ובין הקומוניסטים הרומנים. היא שכנעה את אברהם בונאצ'יו, שהיה מנכ"ל משרד הפנים הרומני, בצורך לפעול נגד האינטרסים של בריטניה על ידי כך, שיאפשר ליהודים להגיע לארץ ישראל. לצורך העניין מונה מפקח משטרה בשם לפה (Lefa), שתפקידו היה לאפשר יציאתם של יהודים, שיציגו את חתימתה של "נינה".
משפטי הציונים ברומניה
במסגרת גלי המשפטים של הציונים ברומניה נערך ביום 28 במרץ משפטם של 13 המנהיגים הציוניים העיקרים: אברהם לייבה זיסו - אישיות בעלת יוקרה רבה, לשעבר איש עסקים עשיר, סופר, מסאי, עיתונאי, יו"ר ההסתדרות הציונית ונציג הסוכנות היהודית ברומניה בשנות השואה, יו"ר "המפלגה היהודית" והקונגרס היהודי העולמי סניף רומניה; מישו בנבניסטי - יו"ר ההסתדרות הציונית בימי השואה ולאחריה; עו"ד ז'אן כהן (Jean Cohen) - מומחה בחוק בינלאומי ובעל זכויות רבות בגלל פעילותו בשנות השואה, ממקימי ומראשי הציונים הדמוקרטים; קרול רייטר (Carol Reiter) - יו"ר ההסתדרות הציונית הארצית בטרנסילבניה; ד"ר בנימין זאב הבר (Beniamin Zeev Haber), מראשי התנועה בטרנסילבניה; ד"ר שמעון הס (Simon Has)- מראשי התנועה בטרנסילבניה; משה וייס-טלמון (Moşe Weiss-Talmon), מראשי "הנוער הציוני" ו-"החלוץ" ופקיד בצירות; זולטן בובי באר (Bubi Beer) מ"משמר"; זולטן הירש, מראשי "דרור-הבונים"; מוצי מוסקוביץ' (Mozti Moscovici), מראשי "renașterea" (הלידה מחדש), עיתונאי ומנהל לשכת המודיעין של צירות ישראל בבוקרשט; שטפאן קון, מראשי התנועה בטרנסילבניה; מלאניה ינקו, פעילה ציונית מרכזית ורעייתו של דוקטור קורנל ינקו (בעלה נשפט גם הוא במקצה אחר כעבור שנה), מראשי מפא"י שהצטיינה בפעילות סקטור הרווחה - היא הואשמה בריגול למען בריטניה. הנאשם ה-13 היה הבלדר השווייצרי גיר, שבשנות המלחמה העביר את דואר התנועה הציונית מרומניה לחו"ל ומילא תפקיד של סוכן כפול - בטרם העביר את הדואר לתעודתו מסרו לגסטפו לצילום. זיסו, בנבנישתי וכהן נידונו למאסר עולם והאחרים לעונשים הנעים בין 8 ל-20 שנות מאסר.
בשנים 1955 - 1956 שוחררו כל נידוני משפטי הציונים ברומניה.
אנדרטת בה"ד 9
בה"ד 9 במלחמת יום הכיפורים
במהלך שעות הערב והלילה החלו כוחות השריון הסורי לפרוץ את הקו הסגול ולחדור לדרום רמת הגולן במספר צירים. טנקים סורים עקפו את תל פארס והתקדמו לעומק השטח ברמת הגולן. תמונת המצב הקשה התבררה בפיקוד הצפון רק במהלך הלילה, כשמאות טנקים סורים כבר נמצאים בתוך שטח רמת הגולן. לאחר השעה 4 לפנות בוקר קיבלה הסוללה, שהייתה פרוסה בתל פארס, הוראה לסגת מערבה. הסוללה החלה לנוע מערבה אולם זמן קצר לאחר מכן נכנסה שיירת התומ"תים לתוך חניון לילה סורי של פלוגת טנקים סורית. שני הכלים הראשונים (נגמ"ש המפי"ק והתומ"ת שהיה אחריו בטור) הצליחו לעבור את הפלוגה הסורית בטרם זוהו, אולם אז הבינו הסורים כי מולם כוח הישראלי והחלו לירות על השיירה מטווחים קצרים. שלושת התומ"תים הנותרים נפגעו מהירי. 15 חיילים נהרגו ו-18 נפצעו.
גדוד בה"ד 9 המשיך במלחמה והשתתף בימים הבאים בקרב עמק הבכא ובקרבות במובלעת הסורית. ב-12 באוקטובר חיפה הגדוד על חילוצו של יוסי בן-חנן מתל א-שמס. במהלך הירי טווחה אחת הסוללות טווחה באש נגד סוללות, אך בשל הצורך בחיפוי רציף על החילוץ הוחלט להמשיך בירי. פגז ארטילרי שפגע בתוך הסוללה הביא למותם של שישה חיילים ולפציעתם של כמה אחרים.
הגדוד פורק ב-18 באוקטובר עת הוחלף על ידי גדוד מילואים שתפס את עמדותיו במובלעת. חיילי הגדוד חזרו לצריפין להמשך הכשרתם.
האנדרטה
האנדרטה הוקמה בשנת 1974 על ידי משפחות הנופלים סמוך למקום בו נפגעה הסוללה. האנדרטה מורכבת מגלעד אשר נבנה מאבני בזלת ועליו לוח זיכרון ובו מונצחים שמות הנופלים. מימין לגלעד מוצב פסל ועליו סמל התותחנים ושלט המתאר את נסיבות נפילת הלוחמים. מסביב לגלעד פזורים שלטים נמוכים ועל כל אחד מהם שמו של אחד מהנופלים.
ניתן להגיע אל האנדרטה בנסיעה של כ-1.2 קילומטרים מערבה מכביש 98 בכביש משובש.
כדור (גאומטריה)
כדור הוא גוף גאומטרי המורכב מן הנקודות במרחב שמרחקן מנקודה קבועה הוא לכל היותר מספר קבוע מסוים, הקרוי רדיוס. פני השטח של הכדור הן ספירה. כדור הוא הכללה של עיגול למרחב מממד כלשהו. לעיתים קרובות המלה כדור מיוחדת דווקא לכדור במרחב התלת-ממדי.
כדור הכולל את שפתו (הספירה) נקרא כדור סגור. כדור ללא שפתו נקרא כדור פתוח.
לערך העוסק בפנים של הספירה במרחב מטרי כלשהו, ראו כדור (טופולוגיה).
משוואת הכדור
במרחב האוקלידי התלת-ממדי, אלמנט מרחק ds נתון על ידי הנורמה הבאה: ולכן מההגדרה הבאה של הכדור המקום הגאומטרי של כל הנקודות שנמצאות במרחק קטן או שווה ל-R מנקודה מסוימת "המרכז" נובע שהמשוואה המגדירה את הכדור הסגור היא כאשר x,y,z הם הקואורדינטות במערכת צירים קרטזית של נקודה על פני הכדור ומרכז הכדור הוא ראשית הצירים. למרחק R קוראים הרדיוס ("מחוג") של הכדור.
ניתן להוכיח זאת על ידי ווקטור אלגברי במרחב, בדרך של מציאת האורך שלו והשוואתו לערך קבוע (הרדיוס).
משוואת כדור סגור במערכת צירים קרטזית שמרכזו היא
תכונות גאומטריות
הכדור הוא הצורה שלה שטח פנים מינימלי לכל נפח מוגדר (אי-שוויון איזופרימטרי). לדוגמה, טיפת מים שבשל מתח הפנים שלה, רוצה להגיע למינימום שטח פנים, תשאף להיות בצורת כדור.
הכללה ל-n ממדים
ניתן לתאר את משוואת הכדור על ידי שימור ב-וקטור שיתאר את כל הנקודות על הכדור, כאשר אורכו קבוע, ולהגיע למשוואה.
בפרט:
שטח הפנים של n-כדור ברדיוס 1 הוא, כאשר \ \Gamma(z) היא פונקציית גמא.
נוסחה מפורשת לשטח הפנים של n-כדור:
נפח הכדור, שטח הפנים כפול {r \over n}. בצורה מפורשת, הנפח נתון על ידי:
ריו נגרו (מחוז)
ריו נגרו (בספרדית: Departamento de Río Negro) הוא אחד ממחוזות אורוגוואי הממוקם במזרח המדינה. בירת המחוז היא פראי בנטוס. ריו נגרו הוקם בחלוקת המחוזות בשנת 1837.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2010, תוחלת החיים עומדת בריו נגרו על כ-78 שנים. הגיל הממוצע הוא כ-31 שנים.
כלכלה
החקלאות היא המרכיב הכלכלי המשמעותי ביותר במערב המחוז, והייצור החקלאי כולל: פשתן, תירס, דגנים, ענבים, חיטה וחמניות. במזרח המחוז ישנו גידול בקר משמעותי, וכן יקבים ומחלבות.
עידן כרמלי
עידן כרמלי הוא יוטיובר ושחקן ישראלי. ערוץ היוטיוב שלו פעיל מנובמבר 2010. באוקטובר 2017 השתתף בטקס חלוקת כפתורי הכסף של יוטיוב.
ביקורת
במאי 2019 עורר כרמלי סערה, לאחר שהעלה לערוץ סרטון שתיעד תחרות מז'אנר "האחרון ש..." שבו המטרה הייתה לשבת תחת השמש ולהימנע משתיית מים במשך שעות רבות, ולאחר מכן ביקש מהמשתתפים להיכנס לרכב סגור בלי מזגן, כשהחום בחוץ עמד על 42 מעלות צלזיוס. הפרס לאחרון שישתה מים היה 1,000 ש"ח. בעקבות הסערה הסיר כרמלי את הסרטון מהערוץ שלו.
משחק
בשנת 2015 השתתף בסרט "פלאפל אטומי". באותה שנה השתתף לזמן קצר בהנחיית טקס פרסי אופיר לשנת 2015.
בשנים שלאחר מכן העלה סרטים קצרים לערוץ היוטיוב שלו, בהם הוא משחק בתפקיד הראשי.
יהוא אבן זהב
ביוגרפיה
אבן זהב התגייס לצה"ל בשנת 1978 ושירת בחיל הקשר והתקשוב. הוא שימש קצין הקשר של פיקוד הצפון וראש מחלקת מבצעים באגף התקשוב. באפריל 2002 מונה לראש חטיבת התקשוב ובמרץ 2003 מונה למפקדה הראשון של יחידת לוטם, היחידה כלל מיזוג של מספר יחידות, שהיו קודם לכן בחיל הקשר ובחטיבת התקשוב המטכ"לית. את שם היחידה בחר אבן זהב על שם בתו לוטם. הוא כיהן בתפקיד עד יולי 2005 והשתחרר משירות הקבע.
לאחר שחרורו שימש ראש חטיבה באמדוקס עד 2007. בשנת 2008 מונה לסגן נשיא בכיר בחברת CTI Computech International בארצות הברית. ב-2011 היה ממקימי חברת ProVisionC4I ומכהן כנשיאה. ב-2016 מונה למנכ"ל CTI ישראל.
אבן זהב הוא בעל תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1990), ותואר שני בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי (1998).
קישורים חיצוניים
תא"ל יהוא אבן זהב באתר העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב.
מדבר קדמות
במקרא, מדבר קְדֵמוֹת הוא מדבר הנמצא בעבר הירדן המזרחי. נקרא על שם העיר קדמות הנזכרת בספר יהושע כאחת מערי שבט ראובן ובספר דברי הימים כאחת מערי הלויים שבנחלת ראובן.
מדבר קדמות
בספר דברים מוזכר מדבר קדמות כמקום שממנו שולח משה לסיחון מלך האמורי בקשה לעבור בארצו כדי להיכנס דרכה לארץ כנען:
בתלמוד מוזכר בשל קדמותו:
העיר קדמות
בספר יהושע נזכרת העיר קדמות לצד ערים נוספות בנחלת ראובן:
בספר דברי הימים מופיעה העיר קדמות כאחת מארבעים ושמונה ערי הלויים שנתנו ישראל ללווים מנחלתם:
מיקום גאוגרפי
על פי אזכורה של קדמות פעמיים לצד יהצה ומיפעת הנזכרות בספר ירמיהו בארץ המישור, ניתן להניח שגם קדמות הייתה בארץ המישור שבמזרח נחלת ראובן, ומדבר קדמות הוא המדבר שבצידה המזרחי של ארץ המישור.
ג'יימס א. סנדרס
ביוגרפיה
סנדרס לימד בסמינר התאולוגי יוניון (UTS) בניו יורק ובבית הספר לתאולוגיה של קלרמונט (CST), בקלרמונט, קליפורניה. בעודו ב-CST הוא הקים את המרכז של כתבי היד המקראיים למחקר ושימור (ABMC), ובו ארכיון מיקרופילמים לכתבי יד עתיקים מימי הביניים הקשורים לתנ"ך.
מחקרו החשוב של סנדרס קשור במגילת תהילים (11Q5) שנמצאה בקומראן במערה מס' 11 בשנת 1956. מחוסר אמצעים שכנה המגילה במוזיאון רוקפלר עד שבשנת 1961, סנדרס גייס את הכסף עבורה ובכך קיבל את הזכות לחקור אותה. ב-1965 פורסמה המגילה בכרך הרביעי של סדרת תגליות במדבר יהודה.
לאחר שנתיים סנדרס הוציא כרך נוסף עם הרחבות למגילת תהלים.
סנדרס נפטר ב-1 באוקטובר 2020 בביתו שבקלרמונט, קליפורניה.
חקר התרגום
חקר התרגום או מחקר התרגום (באנגלית:Translatology ,Translation Studies) הוא ענף בין-תחומי העוסק בתיאוריות תרגום (בכתב ועל-פה), בתיאור שיטותיו ובאופן יישומן. הוא עושה שימוש בתאוריות ובשיטות מחקר מתחומים שונים בסמיוטיקה, בחקר התרבות, בסוציולוגיה, בפסיכולוגיה, בחקר הספרות, בבלשנות, במדעי המחשב ועוד. מטרתו של "חקר התרגום" היא תיאור התרגום כתופעה חברתית, ותיאור האסטרטגיות שהמתרגמים נוקטים בהן כדי ליצור תרגומים.
ניסיונות לתאר את אסטרטגיות התרגום ואת התהליך הקוגניטיבי של התרגום נעשו בעבר – ראשית בקיסרות הרומי וגם בעולם היהודי ובמזרח הרחוק – בעיקר לשם הדרכת מתרגמים. למעשה, עד אמצע המאה ה-20 המחקר בתחום היה נורמטיבי, כלומר נעשה על-מנת להנחיל נורמות תרגום.
המחקר נועד לשמש בסיס להכשרת מתרגמים עדיין קיים, אולם בצדו התפתח "חקר התרגום" כתחום משיק, שעוסק בתיאור התופעה, ובשאיפה לפתח תאוריה שתתאר את התרגום כתופעה תרבותית, פסיכולוגית וחברתית.
בין הסוגיות הנדונות בחקר התרגום נמנים המושגים הבאים: משמעות, שקילות (פורמלית או דינמית), נאמנות למקור, סוגי התרגום, יחידות תרגום, אוניברסלים תרגומיים, נורמות תרגום, אמדן תרגום ואיכות תרגום, אסטרטגיות תרגומיות, קורפוסים, קהל היעד, תפקידו החברתי של התרגום, מקור מול תרגום, תרגום ומגדר, אתיקה של תרגום, קולוניאליזם ותרגום, סוציולוגיה של התרגום, המתרגם וההביטוס שלו, תרגום תרבותי, תרגום תאולוגי, ההיסטוריה של התרגום, לוקליזציה, הוראת התרגום, תרגום על פה מול תרגום בכתב, מטרת התרגום (סקופוס, SKOPOS), תרגום בידי אדם למול תרגום בידי מחשב, תרגום טכני למול תרגום ספרותי.
מטרות מחקר התרגום
הסוגיות שעומדות במוקד חקר התרגום הן:
שאלה נוספת שנדונה בעיקר בתחום מדעי המחשב אך קשורה בחקר התרגום היא: האם ייתכן "תרגום מכונה", כלומר, תרגום באמצעות מחשב (Machine Translation).
התפתחות התחום וחוקרים מרכזיים
מתרגמים כבר משחר ההיסטוריה, ובמסופוטמיה נמצאו תרגומים משומרית לאכדית, שהם בני המאה העשרים לפני הספירה. ראשונות המסות, שדנו בתרגום, עסקו באופן שראוי לתרגם – prescriptive translation studies. בין ראשוני התאורטיקנים של התרגום נמנים קיקרו, שעסק בתרגום יצירות מופת יווניות ללטינית, לשם שיפור יכולותיו הרטוריות. על בסיס דבריו, הירונימוס – אב בכנסייה בן המאה הרביעית לספירה – ערך את איגרתו לפמכיוס, המפורסמת בשם 'הדרך הטובה לתרגם' (איגרת 53). גם בתושב"ע מופיעים הגיגים על התרגום, שבדומה להירונימוס נגועות בשיקולים תאולוגיים. אלו עומדים בבסיס תרגום השבעים, שהוא ראשון התרגומים לתנ"ך ונערך החל מהמאה השלישית לפני הספירה, וכן בבסיס תרגום אונקלוס, שנערך מנקודת מבט רבנית – או עורכים ביקורת על התרגומים 'הלא-ראויים', שהופיעו באותה העת. הרודוטוס עסק בתרגום המצרי ההלניסטי. למעשה כל המתרמים של הביבליה נתנו את דעתם על התרגום, לרבות דנטה אליגיירי שתרגם אותה לאיטלקית, ולוטר שתרגמה לגרמנית. בסין, התפתחה ספרות דומה סביב תרגום הסוטרות הבודהיסטיות לסינית, בימי שושלת האן. במילים אחרות, חקר התרגום בעבר עסק באופן הראוי לתרגם 'משמעות במשמעות' (sense for sense) -והתמקדו בתרגום כתבי קודש.
חקר התרגום המודרני התפתח ראשית במזרח אירופה, בעיקר למין שנות החמישים של המאה ה-20. בין חלוציו נמנים חוקרים השייכים לקבוצה המכונה "הפורמליזם הרוסי" (יורי טיניאנוב, בוריס אייכנבאום, רומאן יאקובסון). הנושא עלה בכנס הרביעי של הסלבולוגים, שנערך במוסקבה; אגב העיסוק בספרות השוואתית. בשנות השישים, במערב קידמו את המקצוע חוקרים כמו יוג'ין ניידא (Nida) (אשר אף הוא עסק בתרגום הביבליה), יירז'י לוי (Jiři Levy), ז'ורז' מונן (Mounin), קאטפורד (Catford) ואחרים. קטפורד דן בתרגום מנקודת מבטה של הבלשנות היישומית; ואילו לוי התמקד בתרגום הספרותי. ז'ן פול וינה וז'ן דרבלנה (Jean-Paul Vinay and Jean Darbelnet) ערכו השוואה בין האנגלית לצרפתית, ועסקו בתרגומים המערבים שתי שפות אלו. ב-1964 ניידא פרסם ספר בשם Toward a Science of Translating, בהשפעת 'הדקדוק הטרספורמטיבי' של הריס. למעשה בשנותיו הראשונות של חקר התרגום הדיונים עסקו סביב סוגיית השקילות ("equivalence"). בעוד שברוסיה עסקו בעיקר בשקילות הפורמלית, המתמודדת עם אתגר חוסר החפיפה המלאה שבמושגים בשפות שונות -במערב אירופה התמקדו בשקילות הדינמית (וינה ודרבלנה וקטפורד) - וכן זאת הלוקחת בחשבון את תפקיד התרגום, בתרבות היעד (ניידה).
ג'יימס ס' הולמס (James S. Holmes) נתפס כאחד מאלה שתרמו למיסוד תחום חקר התרגום במערב – הוא למעשהזה שהציע שם באנגלית לתחום החדש. הוא פעל במסגרת המחלקה למדע הספרות באוניברסיטת אמסטרדם בהולנד. על בסיס תיאוריות התרגום של קודמיו, הוא ערך את ספרו, שבו הוא איגד את המאמרים שיצאו בתחום של התרגום. הולמס ניסה לשוות לתחום של חקר התרגום מראה של מקצוע מחקרי. ב-1972, בהרצאתו "השם והאופי של חקר התרגום" (The Name and Nature of Translation Studies) – הוא הציע כיווני מחקר בתחום התרגום. הרצאתו פורסמה כמאמר ב-1988, כשנתיים לאחר מותו. הולמס נקט ביוזמות ארגוניות רבות, ולמשל ייסד את הביטאון הבינלאומי הראשון למחקר התרגום (בשם TRANSST). לאחר מותו קיבל את עריכת הביטאון לשנים אחדות גדעון טורי, אשר פיתח דיאלוג עם החוקרים ממזרח אירופה; אשר אותם הוא ראה כמתקדמים יותר בתחום מהמקובל במוסדות האקדמיים במערב. הוא ניהל דיאלוג פורה במיוחד בעיקר עם אנטון פופוביץ' מברטיסלאבה וקבוצת המחקר שלו. בשנת 1976, הוא אף סייע – ביחד עם איתמר אבן-זהר – בקיום הכנס המכונן של מחקר התרגום החדש. כנס זה אורגן באוניברסיטת לוון בבלגיה על ידי הנדריק ואן חורפ וז'וזה לאמברט. על בסיס הגיגיו של הולמס, ב-1995 גדעון טורי פרסם את ספרו Descriptive Translation Studies and beyond.
בישראל נעשה ניסיון למסד את המקצוע בידי פרופ' איתמר אבן-זהר, שכתב בתחום זה את עבודת הדוקטור שלו (1972). אבן זוהר קיים במשך שנים אחדות בשנות ה-70 מסלול לחקר התרגום בחוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב. תלמידו, פרופ' גדעון טורי, שכתב את עבודת הדוקטור שלו בנושא "נורמות של תרגום לעברית" (יצא בדפוס בשנת 1977), המשיך לפתח את מחקר התרגום המכוון לתרבות היעד (Target-Oriented Translation Research). ב-1995, בספרו "המחקר התיאורי של התרגום ומעבר לו" (Descriptive Translation Studies and beyond), הוא תרם למיסוד תחום חקר התרגום. שיתוף הפעולה בין החוקרים הישראלים לחוקרים מהולנד ומבלגיה: ג'יימס הולמס, ז'וזה לאמברט (Lambert), אנדרה לפבר (Lefèvere) ואחרים, יצר מומנטום המתואר על ידי היסטוריונים אחדים כ"המפנה התרבותי" ("cultural turn"). מפנה זה מקושר לראיית התרגום כפעילות דינמית בתרבות, ורוב החוקרים מקשרים בין ראייה זו לתאוריית הרב-מערכת.
הבחנות שנובעות מהתפתחות המחקר
ההבחנות לעיל באות לתאר את תופעת התרגום ומאפייניה, ואין בהן ניסיון לשפוט מהו תרגום טוב או מהי הדרך הנכונה לתרגם. מבחינת החוקרים השימוש במילה "ברנש", כתרגום למילה guy, בתרגומים מאנגלית לעברית היא אחת התופעות בתחום התרגום הראויה למחקר ולניתוח תאורטי, וכן להשוואה לתופעות דומות בסביבות לשוניות אחרות. גם העובדה כי המילה הזו נעלמת בהדרגה מטקסטים מתורגמים ומוחלפת במילים מן העברית היומיומית המדוברת היא תופעה הראויה למחקר. היבט זה של חקר התרגום התיאורי, הפנומנולוגי, מבדיל אותו ממחקרי תרגום שנעשים לצרכים יישומיים (הכשרת מתרגמים, ביקורת תרגומים וכדומה).
מחקר התרגום חוקר גם גישות שונות בביקורת התרגום ומנסה לעמוד על המקורות התרבותיים ועל השינויים החברתיים שנמצאים ברקע הגישות האלה. גישה פופולרית לתרגום גורסת כי תרגום טוב משכיח מלב הקורא את העובדה שהוא קורא טקסט מתורגם ולא טקסט מקורי, וכי למעשה מתרגם טוב כותב מחדש את הטקסט המקורי בשפת היעד. גישה זו עומדת בניגוד לגישה הגורסת כי טקסט מתורגם צריך לשמור על "זרותו", כלומר הוא צריך לשמר מאפיינים של שפת המקור, אף אם הם אינם קיימים או אינם מקובלים בשפת היעד (לוקליזמים, תרגומים מילוליים ועוד), כיוון שהקורא צריך להיות מודע לכך שהוא קורא טקסט זר. שתי הגישות קיימות ואופן היישום שלהן הוא נושא מחקר בתחום חקר התרגום, כמו גם השאלה איזו גישה מקובלת יותר בתרבויות מסוימות ובתקופות מסוימות.
לגבי השפה העברית, חקר התרגום עוסק בשאלה, איך השתנו נורמות התרגום עם הפיכתה של העברית משפה כתובה לשפה מדוברת, ובאיזה אופן הדבר השפיע על תהליך התרגום לעברית וממנה.
מחקר ולימודים בישראל
מחקר התרגום באוניברסיטת תל אביב נוסד על ידי פרופ' איתמר אבן-זהר בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים, וקודם על ידי פרופ' גדעון טורי, שהיה גם העורך של כתב העת הבינלאומי למחקר התרגום "Target". המחקר התנהל בעיקרו במסגרת הקתדרה לתאוריה של התרגום ע"ש ברנשטיין, שהוקמה ב-1973 (המופקד הראשון על הקתדרה היה פרופ' א' אבן-זהר; המופקד השני היה פרופ' גדעון טורי, שנפטר ב-4 באוקטובר 2016). לימודים לקראת תארים אקדמיים במחקר התרגום יש רק באוניברסיטת בר-אילן. באוניברסיטת תל אביב קיים מסלול ללימודי תעודה לבעלי תואר ראשון במסגרת בית הספר למדעי התרבות.
קרייסליס רקורדס
קרייסלס רקורדס (באנגלית: Chrysalis Records) היא חברת תקליטים בריטית, שנוסדה בשנת 1969. שמה של החברה, "קרייסליס", הוא שילוב של שמות מייסדיה, כריס רייט וטרי אליס.
בתחילת דרכה זכתה החברה להצלחה מסחרית עם צאת האלבום Aqualung של להקת ג'ת'רו טאל. החברה, שהייתה אמונה על הפצתו בבריטניה, התפרסמה מאוד בשל הצלחתו של האלבום, וכארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1975, חתמה על חוזה הקלטות עם חברי להקת ג'נטל ג'ייאנט, שהוציאו 5 אלבומים בהפקתה; בסוף שנות השבעים התרחב הז'אנר של אלבומי החברה מרוק מתקדם לרגאיי וסקא, ואילו בשנות השמונים נמנתה החברה בין מקדמי הגל החדש של המוזיקה הרומנטית בבריטניה, עם אמנים כמו הווטרבויז, אולטראווקס, בילי איידול, בלונדי, גו וסט, בלינדה קרלייל, בוני טיילר ו-Steeleye Span.
בשנת 1985 עזב טרי אליס את החברה והקים את הלייבל "Imago Records", ובכך השאיר את כריס רייט לנהל את החברה לבדו. אף על פי כן, שם החברה נותר כשהיה.
בשנת 1991 נרכשה החברה על ידי EMI, תחת המותג "Chrysalis". בין האמנים שהוציאו אלבומים במותג זה נכלל גם איאן אנדרסון, סולן ג'ת'רו טאל, שהקליט מספר אלבומי סולו עם החברה. לאחר מכן, עברה החברה לידיי וורנר מיוזיק גרופ, מבית יוניברסל מיוזיק גרופ, מעט אחרי שזאת רכשה את EMI. כל חוזי ההקלטות הועברו לוורנר.
בשנת 2016, בעקבות החלטה של האיחוד האירופי להגבלת תאגידים, נאלצה קבוצת וורנר מיוזיק למכור את קרייסליס רקורדס, שנרכשה על ידי חברת Blue Raincoat Music, אותה ניהל, בין היתר, כריס רייט, המייסד המקורי של החברה, באופן אירוני למדי.
מורה לחיים
מורה לחיים (באנגלית: The Ron Clark Story או The Triumph) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 2006, המספר את סיפורו האמיתי של רון קלארק, מורה צעיר שמגיע לניו יורק ופועל לשנות את תפיסת מחשבתם של ילדי כיתה ו', בני מיעוטים, שמערכת החינוך ואפילו הוריהם איבדו תקווה לגביהם.
הסרט זכה לביקורות אוהדות, בעיקר על משחקו של מת'יו פרי. פרי היה מועמד לשלושה פרסי אמי ולפרס גלובוס הזהב.
עלילת הסרט
למרות הכל, באמצעות דרכים יצירתיות ללמד, קלארק מצליח לגרום לתלמידים להתעניין בחומר הנלמד (למשל - הוא סיכם איתם שאם הוא יצליח לקפוץ בחבל, הם ילמדו חומר מסוים היטב). הוא עוזר לתלמידים להתגבר על הבעיות האישיות שלהם וכך מחנך אותם להתנהגות ראויה.
למרות המשוכות הרבות במשך השנה, בסוף שנת הלימודים מתברר שהכיתה נמצאת במקום הגבוה ביותר מבחינה לימודית מבין כל כיתות ו' במדינה, וששמיקה השיגה את הציונים הטובים ביותר במתמטיקה ואנגלית מכל תלמידי כיתה ו' במחוז.
צב נהר מרי
צב נהר מרי (שם מדעי: Elusor macrurus) הוא מין בסכנת הכחדה של צב קצר-צוואר אשר אנדמי לנהר מרי בדרום-מזרח קווינסלנד, אוסטרליה.
המין תואר לראשונה בצורה רשמית ב-1994. הסוג Elusor הוא סוג מונוטיפי המייצג שושלת עתיקה של צבים שנעלמו מההיסטוריה האבולוציונית של אוסטרליה.
מאפיינים
צב נהר מרי הוא אחד הצבים הגדולים באוסטרליה. אורכו של השריון מגיע ל-400 מ"מ. צבע השריון עשוי לנוע מאדמדם לחום או כמעט שחור. חלקו התחתון של השריון בעל צבע בהיר יותר של קרם או ורדרד. צבע העור דומה לשריון ולרוב ורדרד בקצותיו וזנבו. להם נשימה בימודלית, ומסוגלים לקלוט חמצן דרך פתח ביב כאשר נמצאים מתחת למים. עם זאת הם עולים לפני השטח כדי לנשום אוויר בצורה רגילה.
צב נהר מרי חי בנהרות זורמים ואזורים עשירים בחמצן באזור הנהר מרי. צבים זכרים עשויים להיות תוקפניים כלפי זכרים אחרים או צבים ממינים אחרים. הוא אוכל-כול וניזון מחומרים צמחיים כדוגמת אצות ומבעלי חיים קטנים כדוגמת צדפות.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 היה צב נהר מרי חיית מחמד פופולרית באוסטרליה, ובמשך תקופה של כ-10 שנים נשלחו כ-15,000 פרטים מדי שנה לחנויות. המין מוגדר כמין בסכנת הכחדה על פי חוק 1992 לשמירת הטבע של קווינסלנד ובהתאם לחקיקה הפדרלית של חוק הגנת הסביבה ושמירת המגוון הביולוגי. איגוד השימור העולמי IUCN כולל את המין ברשימה האדומה.
אהרן אליהו פומפיאנסקי
אהרן אליהו פּוּמְפּיאַנסקי (ברוסית: Арон Илия Пумпянский; 1835, וילנה – 26 באפריל 1893, ריגה) היה רב מטעם וסופר יהודי-רוסי.
ביוגרפיה
פומפיאנסקי היה משורר עברי, סופר ברוסית ומתרגם ולו פרסומים רבים.
קישורים חיצוניים
עם מותו:
מפרסומיו:
ממותת כרתים גמדית
ממותת כרתים גמדית (שם מדעי: Mammuthus creticus) היא מין של ממותה נכחדת אשר חיה רק באי כרתים שבים התיכון בתקופת הפליסטוקן שלפני 800,000 שנה בערך והיא הייתה גמדית יותר מקרוביה היבשתיים. היא התגלתה ב-1907 ממאובנים שיניים טוחנות ובהמשך חוליות וצלעות גדולות ונחשבה תחילה למין של פלאולוקסודון, תוך השוואה למין הנכחד הגמדי פלאולוקסודון פלקונרי מסיציליה ומלטה. רק בהמשך עברה לסוג ממותה, עקב מבנה שיניים הקרוב יותר לממותה.
מלכות (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ארץ המישור
ארץ המישור הוא חבל ארץ מקראי שהשתייך לממלכת סיחון מלך האמורי, ולאחר מכן לנחלת שבט ראובן.
אזכורים מקראיים
ארץ המישור נזכרת מספר פעמים במקרא כמקום מושבן של ערי סיחון מלך האמורי, ולאחר כיבושן על ידי בני ישראל, הוזכר כמקום מושבן של ערי שבט ראובן, ובפרט של עיר המקלט בצר:
בספר יהושע מוזכרת ארץ המישור כמקום מושבן של חשבון ובנותיה, מידבא, וערים נוספות:
גאוגרפיה
ארץ המישור היא רמה שגובהה הממוצע הוא סביב 700 מטרים מעל פני הים, השוכנת ממזרח למצוק ההעתקים שעל יד ים המלח, בצידו המזרחי שנמצא כיום בשטח מדינת ירדן.
ארץ המישור היא חבל הארץ הדרומי מבין שלושת חבלי הארץ המרכיבים את עבר הירדן המזרחי: הבשן, הגלעד והמישור, וכמתואר בספר דברים:
אנוסיס
אנוסיס (ביוונית: Ένωσις; בתרגום לעברית: איחוד או התאחדות (union)) הוא מושג המתאר שילוב ואיחוד אזורים וקהילות יווניות שונות מחוץ ליוון, עם יוון. הרעיון קשור לרעיון יוון הגדולה, חזון אירדנטי לאומי יווני להחזיר את האימפריה הביזנטית לגדולתה, ולכונן מדינה בשליטת יוון שתכלול את כל האוכלוסייה היוונית הנוצרית.
דוגמה מפורסמת לניסיון לאנוסיס היא התנועה בתוך הקפריסאים היוונים לאיחוד של קפריסין עם יוון, שגרם למצב החירום בקפריסין. באנוסיס בקפריסין תמכו רוב הקפריסאים היוונים באי, אך הקפריסאים הטורקים התנגדו לכך. לבסוף, בשנת 1960, קפריסין קיבלה עצמאות, אך רעיון האנוסיס לא בוצע.
בשנת 1974, נעשתה הפיכה שביצעו אנשי צבא בתמיכה יוונית אשר רצו לספח את האי ליוון, אך בעקבות זו פלשה טורקיה לאי והשתלטה על צפונו, בטענה שטורקיה היא אחת משלוש הערֵבות הבינלאומיות לעצמאות קפריסין.
היסטוריה
בשנת 1815, האיים היוניים הושמו תחת הגנת הבריטים כתוצאה מחוזה פריז. אך לאחר שהוקמה יוון, בשנת 1830, תושבי האיים החלו להתרעם על שלטון הזרים הקולוניאלי וללחוץ לאיחוד. בריטניה העבירה את האיים ליוון בשנת 1864.
גבולותיה של ממלכת יוון הוקמו במקור בוועידת לונדון בשנת 1832 לאחר מלחמת העצמאות היוונית. דוכס ולינגטון רצה שהמדינה החדשה תוגבל לפלופונסוס, מכיוון שבריטניה רצתה לשמר כמה שיותר את שלמותה הטריטוריאלית של האימפריה העות'מאנית. המדינה היוונית הראשונית כללה מעט יותר מפלופונסוס, אטיקה והאיים הקיקלאדיים. אוכלוסייתה הסתכמה בפחות ממיליון, כאשר פי שלושה יוונים אתניים התגוררו מחוץ לה, בעיקר בשטח העות'מאני. כמה מהם שאפו להשתלב בממלכה, ותנועות ביניהן שקראו לאיחוד עם יוון, השיגו לעיתים קרובות תמיכה עממית. עם נפילת האימפריה העות'מאנית, התרחבה יוון וקיבלה עוד מספר שטחים טריטוריאליים.
תסליה נותרה בשליטה טורקית לאחר הקמת ממלכת יוון. אף על פי שחלקים מהשטח השתתפו בהתקוממויות הראשוניות במלחמת העצמאות היוונית בשנת 1821, המרד דוכא במהירות. במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה בין 1877 ל-1878, נותרה יוון נייטרלית כתוצאה מהבטחות המעצמות הגדולות כי טענותיה הטריטוריאליות על האימפריה העות'מאנית ייחשבו לאחר המלחמה.
בין השנים 1866–1869, התרחש מרד, בו מרדו תושבי האי כרתים בשלטון העות'מאני. במהלך המרד, הם השתמשו במוטו "כרתים, אנוסיס, חופש או מוות". מדינת כרתים הוקמה לאחר התערבות המעצמות הגדולות, ואיחוד כרתים עם יוון התרחש דה פקטו בשנת 1908 ודה יורה בשנת 1913 על ידי אמנת בוקרשט.
בתקופה המודרנית, מלבד קפריסין, הקריאה לאיחוד נשמעת לרוב בקרב חלק מהקהילה היוונית המתגוררת בדרום אלבניה.
מקדוניה
התקוממות יוונית לא מוצלחת במקדוניה נגד השלטון העות'מאני התרחשה במהלך מלחמת העצמאות היוונית. בשנת 1854, היה מרד כושל שמטרתו הייתה לאחד את מקדוניה עם יוון. אמנת סן סטפאנו, שנחתמה בשנת 1878, לאחר מלחמת רוסיה-טורקיה, העניקה כמעט את כל מקדוניה לבולגריה. הענקת מקדוניה לבולגריה הביאה למרד היווני של מקדוניה ב-1878, ולבסוף בוטלה ההענקה והשטח נשאר אצל האימפריה העות'מאנית.
לאחר מכן, התקיים מאבק ממושך בין היוונים והבולגרים במקדוניה שלא הגיע לסיומו, עד להפיכת הטורקים הצעירים, שהתקיימה ביולי 1908. היריבות הבולגרית והיוונית על מקדוניה הפכה לחלק ממלחמות הבלקן. בשנת 1913, יוון קיבלה חלקים גדולים מאזור מקדוניה, כולל סלוניקי.
אמנת לונדון (1913) העניקה את דרום אפירוס ליוון.
תראקיה המערבית
בשנת 1821 מרדו כמה חלקים בתראקיה המערבית נגד השלטון העות'מאני והשתתפו במלחמת העצמאות היוונית. במהלך מלחמות הבלקן, תראקיה המערבית נכבשה על ידי כוחות בולגרים, ובשנת 1913 זכתה בולגריה בתראקיה המערבית, על פי תנאי חוזה בוקרשט. לאחר מלחמת העולם הראשונה, תראקיה המערבית הוצאה מבולגריה על פי תנאי חוזה נוילי מ-1919, ונשלטה זמנית על ידי מדינות ההסכמה, לפני שהיא ניתנה ליוון בוועידת סן רמו, בשנת 1920.
סמירנה
בסוף מלחמת העולם הראשונה, תשומת הלב של מדינות ההסכמה התמקדה בחלוקת שטח האימפריה העות'מאנית. כחלק מברית לונדון, לפיה איטליה תעזוב את הברית המשולשת (עם גרמניה ואוסטריה-הונגריה) ותצטרף ל, צפויה איטליה לקבל חלק מאזור אנטוליה, כולל אנטליה וסמירנה. אך מאוחר יותר, בשנת 1915, הבטיח שר החוץ הבריטי אדוארד גריי, בדיון פרטי עם אלפתריוס וניזלוס, ראש ממשלת יוון, לתת ליוון חלקים נרחבים מהחוף האנטולי, כולל סמירנה. ניזלוס התפטר מתפקידו זמן קצר לאחר שיחה זו, אך כאשר חזר רשמית לשלטון ביוני 1917, יוון נכנסה למלחמה נגד האימפריה העות'מאנית, יחד עם מעצמות ההסכמה הלבבית.
ב-30 באוקטובר 1918, נחתמה שביתת הנשק של מודרוס בין מעצמות ההסכמה הלבבית לבין האימפריה העות'מאנית. בריטניה, יוון, איטליה, צרפת וארצות הברית החלו לדון במה שקובעות הוראות האמנה בנוגע לחלוקה. בשנת 1919, החלו להיעשות דיונים ומשא ומתן בין המדינות לגבי סמירנה. הצרפתים, שהיו להם השקעות גדולות באזור, נקטו עמדה לשלמות טריטוריאלית של מדינה טורקית שתכלול את אזור סמירנה. הבריטים עמדו במאבק סביב הנושא עם משרד המלחמה ומשרד הודו שקידמו את רעיון השלמות הטריטוריאלית ועם ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' ומשרד החוץ, בראשות לורד קורזון, שהתנגדו להצעה זו ורצו כי סמירנה תהיה בממשל נפרד.
ממשלת יוון, החותרת אחר תמיכתו של וניזלוס באנוסיס ונתמכה על ידי לויד ג'ורג', החלה במאמץ תעמולתי גדול לקידום שלהם. יתר על כן, התביעה היוונית על אזור סמירנה (שנראה שיש בה רוב יווני ברור, אם כי האחוזים המדויקים השתנו בהתאם למקור) נתמכו בארבע עשרה הנקודות של וודרו וילסון, שהדגישו את הזכות להתפתחות אוטונומית למיעוטים באנטוליה.
במשא ומתן, למרות התנגדויות צרפתיות ואיטלקיות, באמצע פברואר 1919 העביר לויד ג'ורג' את הדיון לאופן שבו הממשל היווני ישלוט בסמירנה ולא האם הממשל היווני ישלוט בסמירנה. כדי לקדם מטרה זו, הוא הביא מערך מומחים, כדי לדון כיצד יפעל אזור סמירנה ומה תהיה השפעתו על האוכלוסייה. בעקבות דיון זה, בסוף פברואר 1919, מינה וניזילוס את אריסטיידיס סטרגיאדיס, בעל ברית פוליטי צמוד, לנציב העליון של סמירנה.
באפריל 1919, נחתו האיטלקים באנטליה, השתלטו עליה והחלו להראות סימנים של העברת כוחות לעבר סמירנה. במהלך המשא ומתן, בערך באותה תקופה, המשלחת האיטלקית יצאה לדרך כשהתברר כי רייקה לא תינתן להם. גם כדי להגן על הנוצרים המקומיים וגם להגביל את הפעולה האיטלקית הגוברת באנטוליה, ראש ממשלת צרפת, ז'ורז' קלמנסו, ונשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, תמכו בכיבוש צבאי יווני בסמירנה. סמירנה אמנם נכבשה על ידי כוחות יוונים, שהוסמכו על ידי בעלות הברית, אך בעלות הברית לא הסכימו שיוון תשתלט באופן סופי על השטח עד שמשא ומתן נוסף יסדר נושא זה. המשלחת האיטלקית נעתרה לתוצאה זו והכיבוש היווני אושר. כוחות יוונים פינו את סמירנה ב-9 בספטמבר 1922 וכוח בריטי קטן נכנס לעיר כדי למנוע ביזה ואלימות. למחרת נכנס לעיר מוסטפא כמאל והתקבל על ידי קהל טורקים נלהב. מעשי זוועה מצד כוחות טורקיים ואי סדרים נגד האוכלוסייה היוונית והארמנית התרחשו מיד לאחר ההשתלטות. את הבישוף בעיר הרגו בלינץ'.
פינוי סמירנה בידי חיילים יוונים סיים את מרבית הלחימה הגדולה במלחמת יוון-טורקיה, שהסתיימה רשמית בשביתת-נשק ובאמנה סופית ב-24 ביולי 1923, עם הסכם לוזאן.
השרפה הגדולה של סמירנה
ב-13 בספטמבר 1922 פרצה שרפה שהרסה את הרובע היווני והארמני של סמירנה, ואילו הרובע הטורקי והיהודי נותרו ללא פגע. כל קבוצה אתנית האשימה את שאר הקבוצות בעיר בשרפה והאשמה ברורה עדיין לא נמצאה. השרפה פסקה ב-22 בספטמבר.
מרבית המקורות והחוקרים מייחסים זאת לחיילים טורקים המבעירים בתים ועסקים יוונים וארמנים, בעוד מקורות פרו-טורקיים גורסים כי היוונים והארמנים פתחו באש כדי לפגוע במוניטין הטורקים.
בין 80,000 ל-400,000 יוונים וארמנים ברחו לחוף, שם התגוררו במצבים קשים כשבועיים.
אומדן המתים היוונים והארמנים כתוצאה מהשרפה, נע בין 2,000 ל-125,000.
האיים הדודקאנסיים
מרבית האיים הדודקאנסיים היו אמורים להפוך לחלק מהמדינה היוונית החדשה, כפי שנחתם בפרוטוקול לונדון משנת 1828, אך בשנת 1830, הוחלט כי האיים יישארו מחוץ לשטח יוון. הם נכבשו על ידי איטליה בשנת 1912 ונשלטו על ידה עד מלחמת העולם השנייה, אז הפכו לפרוטקטורט צבאי בריטי. האיים אוחדו רשמית עם יוון על ידי חוזה השלום עם איטליה מ-1947, למרות התנגדויות מטורקיה, שרצתה גם בהן.
צפון אפירוס
ההיסטוריה של צפון אפירוס בתקופה 1913–1921 התאפיינה ברצונו של האלמנט היווני המקומי להתאחד עם ממלכת יוון, כמו גם הרצון הגאול של הפוליטיקה היוונית לספח אזור זה, שהוענק בסופו של דבר לאלבנים. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, צפון אפירוס, שאירח מיעוט משמעותי של דוברים אורתודוקסים שדיברו יוונית או אלבנית, היה, במקביל לדרום אפירוס, בשליטת הצבא היווני, שהדף את הכוחות העות'מאניים. יוון רצתה לספח לעצמה את השטחים הללו. עם זאת, איטליה ואוסטריה-הונגריה התנגדו לכך. בשנת 1913, נחתם פרוטוקול פירנצה, שהעניקה את צפון אפירוס לנסיכות החדשה של אלבניה, שרוב תושביה היו מוסלמים. לפיכך, צבא יוון נסוג מהאזור, אך הנוצרים באפירוס, שהכחישו את המצב הבינלאומי, החליטו, בתמיכתה החשאית של יוון, ליצור משטר אוטונומי, שבסיסו הוא העיר ג'ירוקסטרה.
לאור חוסר היציבות הפוליטית של אלבניה, הרפובליקה האוטונומית של צפון אפירוס אושרה סופית על ידי המעצמות הגדולות עם חתימת פרוטוקול קורפו, ב-17 במאי 1914. הפרוטוקול אכן הכיר במעמדן המיוחד של האפירוטים ובזכותם להגדרה עצמית. עם זאת, הפרוטוקול מעולם לא התממש, מכיוון שממשלת אלבניה קרסה באוגוסט, והנסיך ויליאם מווינד, שמונה למנהיג המדינה בפברואר, שב לגרמניה בספטמבר.
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, באוקטובר 1914, כבשה יוון את האזור מחדש. עם זאת, עמדתם המעורפלת של מעצמות המרכז בנושאי יוון במהלך המלחמה הגדולה, הובילה את צרפת ואיטליה לכיבוש המשותף של אפירוס בספטמבר 1916. בסופו של דבר, הסכסוך הצבאי של יוון עם טורקיה של מוסטפא כמאל אטאטורק פעלה לטובת אלבניה, שסיפחה את האזור לצמיתות ב-9 בנובמבר 1920.
התחלה
מותו של חבר הפרלמנט של לימסול – פאפוס, כריסטודולוס סוזוס, במהלך הקרב על ביזאני שהתרחש במלחמת הבלקן הראשונה, הותיר חותם מתמשך בתנועת האנוסיס והיה אחד האירועים החשובים ביותר שלה לפני מרד קפריסין שהיה בשנת 1931. בתי ספר ובתי משפט ביוון השעו את פעילותם, ובית משפט בניקוסיה גם הניף דגל לכבוד סוזוס, ובכך עבר על החוק מאחר שבריטניה שמרה על עמדה נייטרלית בסכסוך. טקסי זיכרון בעשרות כפרים ברחבי קפריסין וכן בקהילות קפריסאיות באתונה, במצרים ובסודאן. תצלום של סוזוס הוצב ב.
בריטניה הציעה למסור את האי ליוון בשנת 1915 בתמורה להצטרפות יוון לבעלות הברית במלחמת העולם הראשונה, אך ההצעה נדחתה. טורקיה ויתרה על כל התביעות לקפריסין בשנת 1923, עקב הסכם לוזאן, והאי הפך למושבת כתר בריטית בשנת 1925. בשנת 1929 נשלחה משלחת יוונית קפריסאית ללונדון כדי לבקש איחוד של קפריסין עם יוון, אך קיבלה תגובה שלילית. לאחר התפרעויות אנטי-בריטיות בשנת 1931, התפתח הרצון לממשל עצמי בתוך חבר העמים הבריטי. אז גם התנועה לאנוזסיס הפכה לדומיננטית.
תנועת האנוסיס הייתה פעילה מאוד וגרמה לרגשי לאומנות בקרב קפריסאים יוונים, כ-80% מהם תמכו באנוסיס. גורם עיקרי לתנועת האנוסיס היה צמיחתה של התנועה האנטי-קולוניאלית ברחבי האימפריה הבריטית, לאחר מלחמת העולם השנייה. למעשה, התנועה האנטי-קולוניאלית בקפריסין זוהתה עם התנועה האנוסיסטית, שהייתה, במוחם של האוכלוסייה ההלנית של קפריסין, האפשרות הטבעית היחידה לשחרור הקפריסאים מהשלטון העות'מאני ומאוחר יותר השלטון הבריטי. שורה של הצעות בריטיות לאוטונומיה מקומית תחת המשך אזרחות בריטית נדחו על הסף.
שנות הארבעים והחמישים
בשנות החמישים של המאה העשרים, השפעתה של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית של קפריסין על מערכת החינוך הביאה לקידום רעיונות הלאומיות היוונית ואנוסיס בבתי הספר הקפריסאים היוונים. ספרי הלימוד בבתי הספר הציגו את הטורקים כאויבי היוונים, והתלמידים נשבעו אמונים ליוון. הרשויות הבריטיות ניסו להתנגד לכך על ידי פרסום כתב עת בין-קהילתי לסטודנטים והשעיית איגוד הצופים בקפריסין בשל נטיותיו הלאומיות היווניות.
בשנת 1950, הוביל הארכיבישוף ספירידון מאתונה את הקריאה לאנוסיס בקפריסין. הכנסייה בקפריסין תמכה מאוד באנוסיס וארגנה משאל עם. במשאל העם, שהתקיים ב-15 וב-22 בינואר 1950, רק קפריסאים יוונים יכלו להצביע. ספרים פתוחים הוצבו בכנסיות עבור אנשים מעל גיל 18, שחתמו בעד או נגד ההצעה. אחוז התומכים באנוסיס היה 95.7%. מאוחר יותר הועלו האשמות, כי הכנסייה היוונית האורתודוקסית המקומית אמרה לקהילה שלה שאי הצבעה בעד אנוסיס פירושו נידוי מהכנסייה. בעת משאח העם, ערכו הקפריסאים הטורקים הפגנה גדולה בניקוסיה, כנגד משאל העם והאנוסיס.
לאחר משאל העם, ביקרה שגרירה קפריסאית יוונית ביוון, בבריטניה ובאו"ם בכדי לטעון את עניינה. לא בריטניה ולא האו"ם שוכנעו לתמוך באנוסיס. בשנת 1951 הופק דו"ח שבדק את השטחים הקטנים יותר של ממשלת בריטניה, כולל קפריסין. הדו"ח הגיע למסקנה, שקפריסין לעולם לא צריכה להיות עצמאית מבריטניה. תפיסה זו התחזקה עם נסיגת בריטניה מבסיס תעלת סואץ בשנת 1954, והעברת מטה המזרח התיכון לקפריסין. בשנת 1954 הגישה יוון את בקשתה הרשמית הראשונה לאו"ם ליישום "עקרון שוויון הזכויות וההגדרה העצמית של העמים", במקרה של האוכלוסייה הקפריסאית. עד שנת 1958 ארבע בקשות נוספות לאו"ם הוגשו ללא הצלחה על ידי ממשלת יוון.
בשנת 1955, ארגון אאוקה פתח במערכה נגד השלטון הבריטי כדי להביא לאיחוד עם יוון. מערכה זו נקראת מצב החירום בקפריסין. המערכה נמשכה עד שנת 1959, [28] כאשר רבים טענו כי אנוסיס אינה אפשרית בקפריסין מבחינה פוליטית, עקב המיעוט החזק של הקפריסאים הטורקים ואסרטיביותם הגוברת. במקום זאת, הוסכם בשנת 1960, בהסכמים בשם הסכמי לונדון–ציריך, על הקמת מדינה עצמאית עם הסדרי שיתוף כוחות משוכללים בין שתי הקהילות אך האנוסיס לא ימומש. כך נולדה רפובליקת קפריסין.
כנגד אאוקה נלחמו ארגון ההתנגדות הטורקי (TMT), המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד וכוחות של הממלכה המאוחדת. סך הכל, נלחמו במצב החירום בקפריסין 300 אנשים בארגון אאוקה ובין 25,000 ל-40,000 כוחות בריטים. במצב החירום נהרגו בין 10 ל-30 לוחמים מאאוקה ו-457 חיילים בריטים.
לאחר העצמאות
רעיון האיחוד עם יוון לא ננטש מיד בקבלת העצמאות. במהלך הקמפיין לבחירות לנשיאות ב-1968, אמר נשיא קפריסין, מקאריוס השלישי כי אנוסיס היא "רצויה" אך העצמאות היא "אפשרית". הצהרה זו מבדילה אותו מהתנועה שרצתה "רק את האיחוד".
בתחילת שנות השבעים, רעיון האנוסיס נותר אטרקטיבי בעיני קפריסאים יוונים רבים, וסטודנטים קפריסאים יוונים גינו את תמיכתו של מקאריוס במדינה יחידה עצמאית. בשנת 1971 הוקמה הקבוצה הצבאית הפרו-אנוסיסטית EOKA B ועל כך הכריז מקאריוס על התנגדותו לשימוש באלימות כדי להשיג אנוסיס. EOKA B החלה בסדרת התקפות נגד ממשלת מקאריוס ובשנת 1974 ארגן המשמר הלאומי הקפריסאי הפיכה צבאית נגד מקאריוס, שנתמכה על ידי המשטר הדיקטטורי ביוון. ראוף דנקטאש, המנהיג הקפריסאי הטורקי, קרא להתערבות צבאית של הממלכה המאוחדת ושל טורקיה כדי למנוע הפיכה. עקב ההפיכה, טורקיה פלשה לקפריסין וכבשה את צפון קפריסין.
אירועי 1974, גרמו לחלוקה הגאוגרפית של קפריסין ולהעברות אוכלוסייה אדירות. האירועים הבאים הערערו קשות את תנועת האנוסיס. עזיבתם של קפריסאים טורקים לצפון קפריסין, מהאזורים שנותרו תחת שליטה יעילה בקפריסין, הביאה לחברה קפריסאית יוונית הומוגנית בדרום שני שלישים של האי. השליש הנותר של האי מיושב על ידי מתיישבים טורקים.
בשנת 2017, העביר בית הנבחרים של קפריסין חוק המתיר לחגוג את משאל עם הקפריסאי שהיה בשנת 1950 בבתי ספר ממשלתיים בקפריסין.