cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרק 1 לחוקת ארצות הברית
סעיפים 11–16: מלחמה וכוחות ביטחון
מנסחי החוקה הניחו שצבא הקבע של ארצות הברית יהיה מצומצם בימי שלום ויורחב בעת צורך. במצב כזה, לשליטה של הקונגרס בתקציבים יש השלכות ממשיות על היכולת של הנשיא ליזום פעולות צבאיות ללא ברכת הקונגרס, שכן ללא אישור המחוקקים לא ניתן לגייס תקציב להרחבה משמעותית של הכוח הצבאי. כוח זה של הקונגרס היה אפקטיבי בהיסטוריה המוקדמת של ארצות הברית; יציאה למלחמה או פעולה משמעותית דרשה תקציבים מיוחדים, ונשיאים, החל מוושינגטון, ביקשו מהקונגרס לאשרם. במצבי חירום, יכול היה הנשיא לפעול, אך לאחר מכן הוא נדרש לבקש מהקונגרס תקציב לכיסוי ההוצאות. בהדרגה, ובאופן ברור מאז תום מלחמת העולם השנייה, מצב זה השתנה. הצבא, הצי ומערך הביטחון של ארצות הברית הפכו לגופים עצומים גם בימי שלום, כך שנשיאים יכולים בהווה ליזום פעולות גם ללא צורך בבקשת תקציב מיוחד מהקונגרס. בנוסף, גם האופן בו מקצה הקונגרס תקציבים השתנה: עד המאה ה-20 היה הקונגרס מקצה תקציבים מפורטים, שבהם סעיפים ספציפיים יועדו למטרות צרות; כיום, הקונגרס מקצה בדרך כלל סכומים גדולים לקטגוריות רחבות של פעילות ביטחונית, וכן תקציבים לשעת חירום ולמקרים בלתי צפויים. שינויים אלה החלישו את "כוח הארנק" ביחס לכוונת מנסחי החוקה. עם זאת, במספר מקרים בחצי השני של המאה ה-20 ניסו חברי הקונגרס להגביל את חופש הפעולה של הנשיא באמצעות סעיפים לחוק שאוסרים שימושים מסוימים בתקציב, כגון איסור על מימון פעולות באנגולה בשנות ה-70, איסור על מימון פעולות בניקרגואה בשנות ה-80 ואיסור על שימוש בתקציב לצורך שמירה על נוכחות צבאית בסומליה בשנות ה-90.
הסמכות של הקונגרס "להקים ולקיים כוחות צבאיים" פורשה באופן רחב ככוללת גם סמכות לחוקק חוקים לגבי גיוס חובה. בזמן מלחמת 1812 ניסה ג'יימס מדיסון, יחד עם שר ההגנה ג'יימס מונרו, להעביר חוק גיוס חובה, אך ההצעה ספגה ביקורת בקונגרס ונזנחה. אברהם לינקולן חתם על חוק גיוס חובה, בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, ב-3 במרץ 1863. החוק קבע מכסת גיוס לכל מדינה, ובמקרים בהם לא עמדה מדינה במכסה נשלחו צווי גיוס חובה. עם זאת, רק אחוזים בודדים מחיילי צבא האיחוד גויסו בדרך זו. בשנת 1917, לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, עבר חוק גיוס חובה נוסף. בית המשפט העליון דן בעתירה נגד החוק וקבע שסעיף זה בחוקה מסמיך את הקונגרס לקיים צבא ולכן גם לגייס חיילים שישרתו בו. חוקי גיוס נוספים עברו לפני מלחמת העולם השנייה ובזמן מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
סעיפים 15 ו-16 נוגעים למיליציה של ארצות הברית, תוך השארת הסמכות למנות קצינים למיליציה ולאמן אותה בידי המדינות. לקונגרס יש את הכוח לזמן את המיליציה ולקרוא לה למטרות מסוימות בלבד: להוציא לפועל את החוקים של ארצות הברית, לדכא מרידות ולהדוף פלישות.
המונח "מיליציה" לא מוגדר באופן ברור בחוקה. מנסחי החוקה הכירו את המושג מההיסטוריה הבריטית, מתקופת שלוש-עשרה המושבות ומתקופת המהפכה האמריקאית ומלחמת העצמאות. בתקופות אלה המיליציות, בניגוד לצבא הקבע, היו כוחות אזרחיים חמושים שהורכבו מאזרחים מקומיים ונקראו לסייע בשעת הצורך. עבור רבים מהמתיישבים האמריקאים לפני המהפכה, המיליציות העממיות נתפסו כביטחון נגד שימוש מוגזם של הממשלה בכוחה. כיוון שהמיליציות נסמכו על העם, הן נתפסו לעיתים ככלי להגנה על החירות, בניגוד לצבא קבע שנתפס כאיום על החירות; ובחלק מהמושבות, החימוש וההקמה של מיליציה עממית נתפסו כזכויות מוגנות. אולם, בזמן המהפכה, המיליציות המקומיות לא היו כוח משמעותי מספיק והן ספגו ביקורת רבה על תפקודן. וושינגטון כתב שהמיליציות הן "משענת קנה רצוץ", והמילטון חשב שאילו היו המתיישבים נסמכים באופן בלעדי על המיליציות הם לא היו משיגים עצמאות. עבור תומכי הפדרליזם, צבא קבע, גם אם מוגבל, נתפס עתה כהכרח. העובדה שהחוקה העבירה, בסופו של דבר, את מרבית השליטה במיליציות מהמדינות לקונגרס משקפת את כוחם של הפדרליסטים בוועידת החוקה. האנטי-פדרליסטים ראו עובדה זו כאחד הכשלים המרכזיים של החוקה. התיקון השני לחוקה - שמגדיר את הזכות לשאת נשק ומתייחס למיליציות כהכרחיות לביטחון של מדינות חופשיות - היווה פשרה וניסיון לפתור את הקונפליקט בין פדרליסטים ואנטי-פדרליסטים בנושא זה.
חוק המיליציה של 1903 יצר את המשמר הלאומי של ארצות הברית. החוק חילק את המיליציה של ארצות הברית למיליציה בלתי-מאורגנת, כוח מילואים שכולל את כל הגברים הבריאים בגילים 17–45; ומיליציה מאורגנת, שכוללת את יחידות המשמר הלאומי של כל מדינה ומדינה הנתמכות על ידי הממשל הפדרלי. חוק ההגנה הלאומית של 1916 עדכן את החוק הקיים ואיפשר לנשיא לגייס את המשמר הלאומי בזמן מלחמה, עד תומה. תיקון לחוק בשנת 1933 הפך את המשמר הלאומי לחלק קבוע מצבא ארצות הברית, מה שמאפשר לנשיא להשתמש בכוחות המשמר הלאומי מחוץ לגבולות ארצות הברית.
סעיף 17: מושב הממשלה - מחוז בשליטה פדרלית
הרעיון לפיו עיר הבירה של ארצות הברית צריכה להיות בשליטה ישירה של הקונגרס עלה מתוך הניסיון של מרד פנסילבניה ביוני 1783, שבמהלכו עלו מאות חיילים מהצבא הקונטיננטלי לפילדלפיה ואיימו על קונגרס הקונפדרציה. הרשות המבצעת של פנסליבניה סירבה לתמוך בקונגרס, שננעל וחבריו ברחו לניו ג'רזי. אירוע זה שכנע את מנסחי החוקה בצורך בטריטוריה בשלטון פדרלי עצמאי מהמדינות.
החוקה לא מציינת מהו המקום הספציפי שיוגדר כמחוז הבירה, ומשאירה החלטה זו לקונגרס. אחרי אשרור החוקה עלו מספר הצעות, ביניהן ניו יורק ופילדלפיה. נציגי מדינות הצפון ונציגי מדינות הדרום נאבקו אלה עם אלה על המקום שייועד לממשלה הפדרלית. לבסוף, הפשרה של 1790 בין אלכסנדר המילטון לבין תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון הביאה להכרעה, לפיה מושב הממשלה יהיה בדרום, בשטחים שיפרישו מרילנד ווירג'יניה. שתי המדינות קיבלו בתמורה לשטחים שהפרישו הסדרי חוב בתנאים נוחים. בתמורה לוויתור מצד ניו יורק ומדינות הצפון, קיבל המילטון, שהיה מזכיר האוצר, תמיכה בחוקים שהרחיבו את סמכות הממשל הפדרלי בענייני כספים ואשראי. המחוז שנוצר כתוצאה מההחלטה נקרא "מחוז קולומביה", ועיר הבירה ששוכנת בו היא וושינגטון. במקור היה שטח מחוז קולומביה ריבוע בגודל 100 מיל רבוע, המקסימום שמאפשרת החוקה, אך בשנת 1846 ויתר הקונגרס על השטחים שהפרישה וירג'יניה, כך שמחוז קולומביה נמצא כיום רק בשטח שהפרישה מרילנד.
כיוון שמחוז קולומביה אינו מדינה או חלק ממדינה, תושביו אינם בוחרים חברי קונגרס בעלי זכות הצבעה. לבית הנבחרים הם בוחרים נציג שיכול להצביע בוועדות ולהציע חקיקה, אך לא במליאה. עובדה זו מעוררת מחלוקת, אך בית המשפט העליון הכיר בהסדר זה כחוקתי והצעות לתיקון החוקה בנושא לא אושררו עד כה. עם זאת, התיקון ה-23 לחוקה (1961) מאפשר לתושבי המחוז לשלוח נציגים לחבר האלקטורים, כך שהם משתתפים בבחירות לנשיאות. בעבר עלו מספר הצעות חוק להפוך את מחוז קולומביה למדינה ה-51 של ארצות הברית, אך עד כה ניסיונות אלה לא צלחו. ישנן דעות שונות לגבי השאלה האם לצורך הפיכת וושינגטון די. סי. למדינה נדרש תיקון לחוקה, לאור סעיף זה. מחד, החוקה קובעת במפורש שעיר הבירה תהיה במחוז שאינו שייך לאף מדינה; מאידך, התומכים בסמכות הקונגרס לקבל את המחוז כמדינה טוענים שניתן לצמצם את שטח המחוז שמוגדר כמושב הממשל למספר בלוקים בעיר, ולהפוך את שאר שטח המחוז למדינה, שכן החוקה קובעת שטח מקסימלי למחוז, אבל לא שטח מינימלי.
סעיף 18: חוקים נחוצים וראויים
בעשורים הראשונים לאחר אשרור החוקה התגלעה מחלוקת בין פרשנויות שונות של המילה "necessary" המופיעה בסעיף. במחלוקת היו מעורבים חלק ממנסחי החוקה עצמם, והיא חופפת לעמדות שונות לגבי רוחב הסמכות שבידי הממשל הפדרלי אל מול המדינות. לפי הפרשנות המחמירה והמגבילה ביותר מנקודת המבט של הממשל הפדרלי, פירוש המילה הוא "הכרחי". ג'פרסון צידד בפרשנות זו, שלפיה הסעיף מאפשר לקונגרס לחוקק אך ורק כאשר ניתן להראות שאלמלא החוק לא יכול היה הממשל להוציא לפועל את הסמכויות המוקנות לו במפורש. המילטון, שהיה מעוניין בהרחבת חופש הפעולה של הממשל הפדרלי, דגל בפרשנות מקלה, לפיה פירוש המילה הוא "נחוץ" או "מועיל". לפי פרשנות זו לקונגרס יש סמכות לחוקק בכל מקרה שבו החקיקה "עשויה להיחשב מועילה" לצורך הוצאה לפועל של סמכות הנתונה לממשל הפדרלי בחוקה. בפסק דין מקולוץ' נגד מרילנד משנת 1819 אישר בית המשפט העליון את הפרשנות המקלה של המילטון. השופט מרשל כתב: "אנו מוצאים ש[המילה "necessary"] משמעותה, לעיתים קרובות, לא יותר משדבר מסוים הוא נוח, או שימושי, או חיוני לדבר אחר".
מנסחי החוקה לא ייחסו משמעות יתרה למילה "ראוי" (proper), וחלקם חשבו שהיא מיותרת. פרשנות זו החלה להשתנות בפסיקות של בית המשפט העליון בעשורים האחרונים. כך למשל, לפי דעת הרוב בעניין חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, אפילו אם הסעיף בחוק שחייב אזרחים לקנות ביטוח או לשלם קנס הוא נחוץ (necessary) לרפורמות האחרות בחוק, הרחבה כזו של הסמכות הפדרלית אינה אמצעי ראוי (proper) להשגת המטרות שהוקנו לממשל תחת סעיף המסחר.
חלק תשיעי: מגבלות על הקונגרס והממשל הפדרלי
החלק התשיעי של הפרק הראשון מפרט מספר מגבלות על סמכות הקונגרס, זאת בניגוד לחלק הקודם שמפרט את סמכויותיו באופן חיובי.
סעיף 1: יבוא עבדים עד 1808
סעיף זה מנע מהקונגרס לאסור על הגירה ו"יבוא" של בני אדם עד שנת 1808, עשרים שנה לאחר אשרור החוקה; אך הוא מאפשר, תחת תנאים מגבילים, להטיל מס על יבוא כזה:
על אף שהסעיף לא מזכיר עבדים במפורש, מטרתו הייתה לאסור הגבלה של יבוא עבדים מאפריקה למדינות הדרום. נציגי הדרום בוועידת החוקה חששו שהקונגרס יגביל יבוא עבדים כחלק מהסמכות שניתנה לו להסדיר את המסחר עם מדינות זרות. ההחלטה להכניס את הסעיף לחוקה, ולהציבו בראש הפרק התשיעי, הייתה חלק מהפשרה בין מדינות הצפון למדינות הדרום (ראו חלק שני, סעיף 3 בפרק זה).
היות שהסעיף עצמו מגביל את תוקף האיסור לתקופה שבין אשרור החוקה לשנת 1808, חשיבותו בהווה היא היסטורית בלבד. בשנת 1807 חוקק הקונגרס חוק שאוסר על יבוא עבדים החל מהיום הראשון בו איסור שכזה יהיה חוקתי. הנשיא תומאס ג'פרסון, שבעצמו היה בעל עבדים, עודד את החקיקה. הוא חתם על החוק שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 1808.
סעיף 2: צו הביאס קורפוס
סעיף זה מכונה "סעיף ההשהיה" (suspension clause), והוא אוסר השהיה של הזכאות לצו הביאס קורפוס, מלבד במקרים חריגים של מרד או פלישה:
במשפט המקובל צו הביאס קורפוס הוא צו המורה להביא אדם שמוחזק בניגוד לרצונו (אסיר, עציר, אדם שמאושפז בכפייה וכדומה) בפני שופט, על מנת שניתן יהיה לבדוק את חוקיות החזקתו ולשחררו אם החזקתו אינה חוקית. הצו מכונה גם "הצו הגדול" (The Great Writ) ויש לו חשיבות עצומה בפסיקה של בתי המשפט בארצות הברית בתחום המשפט הפלילי. יש שרואים בהגנה נגד השהייתו את "המקור החשוב ביותר להגנה על חירות הפרט בחוקה".
המקור לצו ההביאס קורפוס הוא במגנה כרטה. בשנת 1679 הפך הפרלמנט האנגלי את ההגנה שמקנה הצו לחוק. האימפריה הבריטית שללה את הזכאות להביאס קורפוס בחלק מהקולוניות, אך הזכות עמדה למתיישבים בקולוניות בצפון אמריקה. מנסחי החוקה הכירו בחשיבות הצו, שאיפשר לאזרחים בבריטניה ולמתיישבים בצפון אמריקה לערער על הפעלה שרירותית של כוחו של הכתר. עם זאת, מההיסטוריה של בריטניה הם הכירו גם את העובדה שבזמנים יוצאים מגדר הרגיל השהה הפרלמנט את הזכאות לצו. בזמן מלחמת העצמאות האמריקאית, מספר מדינות פעלו באופן דומה והשהו את הזכאות לצו. סעיף זה בחוקה משלב את ההכרה בחשיבות הרבה של הזכאות לצו עם ההכרה בצורך להשהותו במצב חירום.
הסעיף לא מגדיר במפורש למי נתונה הסמכות להשהות את הצו במצב חירום. הגרסה הראשונה שנשקלה בוועידת החוקה התייחסה במפורש למחוקקים בקונגרס, אך בהמשך שונה הסעיף לגרסה עם הלשון הסבילה, שאושרה בסופו של דבר. אי-בהירות זו שיחקה תפקיד משמעותי בשנת 1861, בתחילת מלחמת האזרחים, כאשר הורה הנשיא אברהם לינקולן על השהיית הזכאות להביאס קורפוס בסביבת מסילות הרכבת שחיברו את הבירה עם פילדלפיה. לינקולן חשש שמרד פוטנציאלי במרילנד יסכן את וושינגטון. באותה שנה הוציא נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני צו הביאס קורפוס, שהורה להביא לפניו את ג'ון מרימן, אשר נעצר ללא צו מעצר בפורט מקהנרי. הצבא, בהוראת לינקולן, התעלם מהצו. בעקבות זאת, קבע טוני בפסק דין אקס פארטה מרימן, שהסמכות להשהות את הזכאות לצו הביאס קורפוס לא נתונה בידי הנשיא, אלא בידי הקונגרס בלבד. לינקולן בחר לא לציית לפסק הדין - מרימן לא הובא מייד בפני שופט ולינקולן המשיך להשהות את הצו במספר מקרים אחרים. הוא ביקר את ההחלטה של טוני בנאום שנשא בפני הקונגרס ב-4 ביולי 1861: "כעת מתעקשים שלקונגרס, ולא לרשות המבצעת, נתון הכוח הזה [להשהות את צו ההביאס קורפוס]; אבל החוקה עצמה דוממת לגבי השאלה למה או למי נתונה הסמכות הזו; והיות שההוראה בחוקה נועדה בבירור למקרי חירום מסוכנים, בלתי אפשרי שהתכוונו מנסחיה שתיוותר הסכנה בעינה בכל מקרה עד שיתכנס הקונגרס; שהרי התכנסות הקונגרס עצמה עשויה להימנע, כפי שהתכוונו המורדים במקרה זה". בשנת 1863 עברה בקונגרס חקיקה שמשהה את הצו. בפסק דין חמדי נגד רמספלד, משנת 2004 צידד אנטונין סקאליה, בדעת מיעוט, בפרשנות של טוני. הוא נימק שהבחירה של מנסחי החוקה לכלול את סעיף ההשהייה בפרק הראשון לחוקה מורה על כוונתם לתת את הסמכות הזו לקונגרס.
הקונגרס ובתי המשפט שינו לאורך השנים את הכללים לגבי זכאות לצו הביאס קורפוס. בתקופת התנועה לזכויות האזרח נטה בית המשפט להרחיב את הזכאות, ומשנות ה-70 של המאה העשרים נטו בית המשפט והקונגרס לצמצמה. בעקבות הפיגוע המגדלי התאומים בשנת 1993 והפיגוע באוקלהומה סיטי בשנת 1995, העביר הקונגרס בשנת 1996 את "חוק האנטי-טרוריזם והאפקטיביות של עונש המוות", שבין השאר צמצם את הזכאות לצו הביאס קורפוס בבתי משפט פדרליים ואסר על הגשה של יותר מבקשה אחת לצו על ידי נאשם יחיד. הקונגרס ניסה גם להשהות את זכאותם של עצירים במתקן המעצר בגואנטנמו לבקש צו הביאס קורפוס, אך בשורה של החלטות בעשור הראשון של שנות ה-2000 קבע בית המשפט העליון שהחלטות הקונגרס בעניין גואנטנמו אינן חוקתיות לאור סעיף זה. בהחלטה האחרונה בנושא זה כתב השופט אנתוני קנדי, "העובדה שמנסחי החוקה החשיבו את הצו לכלי חיוני להגנה על חירות הפרט ניכרת מכך שהם דאגו לציין את התנאים המוגבלים להשהייתו: הצו יכול להיות מושהה רק כאשר בטיחות הציבור דורשת זאת, בזמן מרד או פלישה".
סעיף 3: איסור הרשעה בחקיקה וחקיקה למפרע
סעיף זה כולל שתי מגבלות על חקיקת הקונגרס: (1) לקונגרס אסור לחוקק חוק שמרשיע וגוזר את הדין של אדם או קבוצה ללא משפט (bill of attainder); (2) אסורה חקיקה למפרע. מנסחי החוקה ראו בשני סוגי החקיקה האסורים סכנה ברורה לחירות האדם ועבירות מהותיות על כללי הצדק. על החשיבות הרבה שהם הקנו לאיסורים על סוגי חקיקה אלה מעידה העובדה ששניהם חלים גם על הקונגרס וגם על המחוקקים במדינות השונות.
השימוש ב-"bill of attainder" היה מוכר למנסחי החוקה מהמשפט המקובל, מההיסטוריה של השלטון הבריטי בשלוש עשרה המושבות, וממספר מקרים בהן המדינות עצמן, לפני המהפכה, השתמשו בחקיקה מעין זו. במקור הבריטי התייחס המושג לחוקים של הפרלמנט שהטילו עונש מוות ללא משפט. חוקים שהטילו עונשים פחותים מעונש מוות נקראו "bills of pains and penalties". הבחנה זו הביאה חלק מפרשני החוקה לטענה שהחוקה אוסרת על הרשעה וענישה בחקיקה רק במקרים של עונש מוות. בפסק דין פלטשר נגד פאק משנת 1810, קבע בית המשפט העליון שגם אקט חקיקתי שמחרים רכוש הוא בגדר bill of attainder. בשנת 1867 קבע בית המשפט שהאיסור כולל כל חקיקה שמרשיעה ללא משפט.
בית המשפט העליון התייחס לאיסור על הרשעה בחקיקה כחלק מהמסגרת החוקתית שמגדירה את הפרדת הרשויות בארצות הברית. פסק דין חשוב בהקשר זה הוא "ארצות הברית נגד בראון" משנת 1965. פסק הדין עסק בחוק שאסר מינוי לוועד המנהל של ארגון עובדים על מי שהיה חבר במפלגה הקומניסטית בחמש השנים טרם המינוי. ארל וורן כתב בדעת הרוב שהכוונה באיסור על הרשעה וענישה בחקיקה "הייתה ליישם את עקרון הפרדת הכוחות בין שלוש הרשויות של הממשלה, על ידי איסור על שימוש של המחוקק בכוח המשפט". הוא קבע גם שיש להבין את הסעיף כאוסר על ענישה בחקיקה גם נגד יחידים וגם כנגד קבוצות. זו הייתה הפעם האחרונה, נכון לינואר 2021, שבה פסל בית המשפט חוק של הקונגרס בטענה שהחוק מפר את האיסור על הרשעה וענישה בחקיקה.
בית המשפט קבע קריטריונים להגדרה של חוק שנופל תחת האיסור בפסק דין "ניקסון נגד מנהל השירותים הכלליים ". לאחר ההתפטרות של ריצ'רד ניקסון בעקבות פרשת ווטרגייט, קבע הקונגרס חוק שהעביר את מסמכיו והקלטותיו של ניקסון למשמורת פדרלית, על מנת למנוע את השמדתם. ניקסון טען שהחוק מפר את האיסור על הרשעה וענישה בחקיקה, אך בית המשפט פסק נגדו. נקבע בהחלטה שחוק מפר את האיסור החוקתי אם ורק אם הוא כולל שלושה אלמנטים: (1) הוא מוכוון ספציפית לאדם יחיד או קבוצה; (2) הוא כולל ענישה; (3) אין בו הרשאה להליך משפטי.
על פי פסק דין קלדר נגד בול משנת 1798, חקיקה למפרע (גם "חקיקה רטקואקטיבית" או, כפי שכתוב בחוקה, "חקיקה אקס פוסט פקטו") כוללת ארבעה מקרים: (1) חקיקה שמגדירה פעילות שהייתה חוקית בעת ביצועה, לפני כניסת החוק לתוקף, כעבירה על החוק; (2) חקיקה שמגדירה את העבירה בדיעבד כחמורה יותר מהגדרתה בעת ביצוע העבירה; (3) חקיקה שמחמירה את העונש שהיה קבוע בחוק בעת ביצוע העבירה ומחילה את העונש החדש על עבירות שבוצעו לפני שינוי החוק; (4) חקיקה שבמטרה להרשיע נאשם משנה בדיעבד את דיני הראיות שהיו קבועים בחוק בזמן העבירה.
מנסחי החוקה התווכחו על השאלה האם יש לאסור חקיקה למפרע רק בדין הפלילי או גם בדין האזרחי. הנוסח הסופי לא פותר שאלה זו באופן ברור, שכן האיסור הוא אבסולוטי, אך חלק מהצירים בוועידה האמינו שהמושג "אקס פוסט פקטו" עצמו מתייחס לדין הפלילי בלבד. תומאס ג'פרסון כתב ב-1813 ש"התחושה שחקיקה למפרע נוגדת את משפט הטבע היא כה חזקה בארצות הברית, שמעטות, אם בכלל, מהחוקות של המדינות שלא אסרו אותה"; אך באותו המכתב הוא כתב גם ש"החוקה אמנם אוסרת [על חוקים למפרע] רק במקרים פליליים; אך הם בלתי-צודקים באופן זהה במקרים אזרחיים ובמקרים פליליים". בשנת 1798, פסק דין קלדר נגד בול פירש שחקיקה למפרע אסורה רק בתחום הפלילי. מאז קיבל בית המשפט את העמדה הזו בכל המקרים, למעט מקרים שבהם ענישה פלילית 'מתחפשת' לחקיקה אזרחית.
סעיף 4: מיסים ישירים
סעיף זה אוסר על הקונגרס לקבוע מס גולגולת או "כל מס ישיר אחר", אלא אם יחולק המס באופן פרופורציונלי בין המדינות, על פי חלקן באוכלוסייה:
מנסחי החוקה ניסו לאזן בין הצורך בגביית מס עבור הממשל הפדרלי לבין חששם משימוש מופרז או מושחת בכוח המיסוי. הם החשיבו מיסים ישירים למסוכנים יותר ממיסים עקיפים, ולכן דרשו שמיסים ישירים ייגבו מהמדינות, בהתאם לגודל אוכלוסייתן. המשמעות של "מס ישיר", כפי שהבינו מנסחי החוקה את המושג, אינה מוסכמת על כל החוקרים. ביומנים של מדיסון מוועידת החוקה צוין שרופוס קינג שאל בוועידה "מהי המשמעות המדויקת של מס ישיר?", ו"אף אחד לא ענה". לכל הפחות, מלבד מס גולגולת התכוונו המנסחים לכלול תחת קטגוריה זו גם מס רכוש ומקרקעין. בשנת 1894 פסק בית המשפט העליון שחוק מס הכנסה שעבר באותה שנה אינו חוקתי, אלא אם יגבה מהמדינות באופן יחסי, על פי גודל אוכלוסייתן. בכך אימץ בית המשפט הגדרה רחבה יותר של "מס ישיר".
התיקון ה-16 (1913) קבע שבסמכות הקונגרס להטיל ולגבות מס הכנסה, מכל מקור שהוא, ומבלי להתחשב בגודל האוכלוסייה של המדינות. בכך בוטל באופן מעשי עיקר האיסור בסעיף זה. עם זאת, התיקון ה-16 מתייחס רק למס הכנסה, כך שבאופן תאורטי ייתכן מס ישיר שאינו מס הכנסה ועל כן אינו פטור מהסעיף. בפסק הדין בנושא אובמה-קייר משנת 2012 קבעה דעת הרוב שרק מס גולגולת ומס רכוש הם בגדר מיסים ישירים (ויוצא מכך שהמס שהטיל הקונגרס על מי שלא ירכוש ביטוח בריאות אינו מס ישיר ולכן פטור מסעיף זה).
סעיף 5: איסור על מס יצוא
סעיף זה אוסר על הטלת מיסים על יצוא למדינות זרות:
האיסור על הטלת מס על יצוא היה אינטרס של מדינות הדרום, שכלכלתן הסתמכה על יצוא כותנה. רוב נציגי הדרום בוועידת החוקה התעקשו על האיסור מחשש שמדינות הצפון ישתמשו במס יצוא על מנת להעביר עושר מהדרום לצפון וכן כדרך עקיפה להגביל שימוש בעבדים. חלק מהנציגים, כולל וושינגטון, מדיסון והמילטון, חשבו שמס יצוא הוא כלי הכרחי לגיוס משאבים לממשל הפדרלי, אך ידם בנושא זה הייתה על התחתונה.
בית המשפט פירש את הסעיף כאיסור מוחלט על מיסים שמוכוונים למוצרים שנמצאים בתוך תהליך היצוא ועל פעילויות ושירותים שקשורים באופן ברור לתהליך היצוא. עם זאת, מותר לממשל להטיל אגרות ועמלות.
סעיף 6: איסור על אפליה בין נמלים של מדינות שונות
סעיף זה אוסר על הממשל הפדרלי לנקוט במדיניות מעדיפה כלפי נמלים של מדינה אחת באיחוד על חשבון נמלים במדינות אחרות:
הסעיף נועד למנוע מהממשל לפעול באופן שיפלה בין מדינות מתוך אינטרס כלכלי. ההצעה לכלול את הסעיף הועלתה על ידי הנציגים ממרילנד, שחששו שכלי שיט שפניהם מועדות לנמל בולטימור, או ממנו לעבר האוקיינוס האטלנטי, יאולצו לעצור בווירג'יניה. בית המשפט פירש את הסעיף באופן צר - אפליה ברורה בין נמלים של מדינות שונות היא פסולה, אך לממשל מותר להשקיע בנמלים אחדים ולא באחרים, ליצור מכשולים, כגון גשרים שמפריעים לנמל של מדינה אחת ולא לזה של אחרת, או להטיל מיסים שיפגעו בנמלים אחדים ולא באחרים.
סעיף 7: הקצבות בחוק כתנאי למשיכת כספים
סעיף זה מכונה "סעיף ההקצבות" (appropriations clause). הוא מבסס עיקרון חשוב בממשל האמריקאי, והוא אחד מהסעיפים שמבטיחים את הפרדת הרשויות ואת קיומם של איזונים ובלמים בין הרשויות. הסמכות של הקונגרס להטיל מיסים שיצרו הכנסות לממשל הפדרלי ולקבוע כיצד ישתמש בממשל בכספים אלה, נתונה בסעיף 1 של החלק השמיני. סעיף 18 בחלק השמיני מעצים את הסמכות הזו. סעיף ההקצבות מגביל את הסמכות הזו: הוא קובע שלא ניתן לעשות שימוש בכספי הציבור למטרה כלשהי, מבלי שהקונגרס יחוקק במפורש הרשאה להשתמש בכספים לאותה מטרה. ככל שמעוניינת הרשות המבצעת להשתמש בכספי הציבור, היא תלויה לשם כך בקונגרס, שיכול לאזן או לבלום את שאיפותיה. זהו סעיף חשוב בביסוס "כוח הארנק" של הקונגרס.
סעיף 8: איסור הענקת תוארי אצולה וקבלת מתנות ממנהיגים זרים
סעיף זה כולל שני איסורים: (1) אסור לממשלת ארצות הברית להעניק תוארי אצולה כלשהם; (2) אסור לעובדי מדינה לקבל מתנות, תוארים, או תגמולים כלשהם משליטים של מדינות זרות, אלא אם יאשר זאת הקונגרס.
על פי אלכסנדר המילטון, האיסור על קבלת תוארי אצולה נועד להבטיח את היותה של ארצות הברית רפובליקה. הוא כתב, "אין צורך להגיד דבר על מנת להדגים את חשיבות האיסור על תוארי אצולה. איסור זה יכול באמת להיקרא אבן-הפינה של ממשלה רפובליקנית; כי כל עוד הם [תוארי אצולה] אסורים, לעולם לא תוכל להיות סכנה חמורה שהממשלה תהיה משהו אחר מממשלה של העם". מדיסון הביע בכתבי הפדרליסט עמדה זהה: "אם דרושה הוכחה נוספת כלשהי לאופי הרפובליקני של מערכת זו, המכריעה ביותר תימצא באיסור האבסולוטי על תוארי אצולה". אידיאל נוסף שאיסור זה מחזק הוא עיקרון השוויון החברתי, במובן שהמקור לאי-השוויון בחברה נובע מהבחירות והמעשים של בני אדם, ולא מלידה או השתייכות למעמד חברתי מוכר. האיסור על הענקת תוארי אצולה תקף גם לגבי מדינות האיחוד, כפי שכתוב בחלק העשירי של פרק זה.
לקראת סוף הוועידה הציע צ'ארלס פיקני להוסיף איסור על קבלת מתנות ותגמולים אחרים ממנהיגים במדינות זרות. למתנות היה תפקיד משמעותי באירופה, כחלק מהיחסים הדיפלומטיים בין מדינות. במאה השבע-עשרה הרפובליקה ההולנדית הייתה המדינה הראשונה שאסרה על שגריריה לקבל מתנות. המתיישבים באמריקה הצפונית הכירו את התקדים ההולנדי וכללו איסור זהה בתקנון הקונפדרציה. כשהוצעה לבנג'מין פרנקלין, בעת שהיה שגריר בצרפת, קופסה לטבק משובצת יהלומים, הוא ביקש וקיבל מקונגרס הפדרציה אישור לקבלה. פיקני הסביר בוועידה שמטרת הסעיף היא למנוע השפעה זרה, והצירים החליטו להוסיפו ולכלול בו את האפשרות לקבל אישור מיוחד מהקונגרס לקבלת מתנות, כפי שעשה פרנקלין לפני כן. בוועידת וירג'יניה לאשרור החוקה הסביר אדמונד רנדולף שמטרת הסעיף היא למנוע שחיתות.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016, התעורר עניין מחודש בסעיף, זאת בשל העובדה שבבעלות הנשיא דונלד טראמפ היו עסקים, כגון מגדל טראמפ במנהטן, שקיבלו תשלום ממנהיגים זרים. מצב זה עורר שאלות לגבי משמעות המילה "תגמול" (emolument) - האם היא כוללת רק מתנות ותשלום בעבור שירותים שניתנו מתוקף משרה או כל תשלום שהוא, והאם נושאי משרה נבחרים נכללים תחת ההגדרה "אדם שמחזיק במשרת אמון או משרה שיש בצדה שכר". קבוצה של יותר מ-200 חברי קונגרס דמוקרטים הגישו עתירה בנושא נגד הנשיא, אך בית המשפט העליון סירב לדון בה וערכאות נמוכות יותר דחו את העתירה בטענה שאין לעותרים זכות עמידה.
חלק עשירי: מגבלות על המדינות
החלק העשירי והאחרון בפרק הראשון לחוקה קובע רשימה של איסורים שחלים על מדינות האיחוד. יחד עם החלק השמיני, שמגדיר את סמכויות הקונגרס, והחלק התשיעי, שקובע מגבלות על סמכות הממשל הפדרלי, חלק זה מסייע להגדיר את היחסים בין הממשל הפדרלי לבין המדינות, את התחומים שבהם לממשל יש סמכות בלעדית, את התחומים שבהם הממשל חולק סמכויות עם המדינות ואת אלה שבהם הסמכות היא בלעדית למדינות.
את המגבלות שמצויות בחלק העשירי ניתן לחלק לארבע קבוצות. הקבוצה הראשונה כוללת מגבלות שחלות גם על הממשל הפדרלי ועל כן היא מגדירה תחום של פעילויות שאסורות באופן קטגורי. לדוגמה, איסור על הרשעה וענישה בחקיקה, חקיקה למפרע והענקת תוארי אצולה. הקבוצה השנייה כוללת איסורים בענייני מלחמה ודיפלומטיה, שחלים רק על המדינות, ועל כן מחזקים את סמכות הממשל בעניינים אלה. הקבוצה השלישית כוללת איסורים בעניינים פיננסיים, כמו הנפקת מטבעות, אשר יוצרים תחום של פעילות פיננסית שנמצא בסמכות הבלעדית של הממשל הפדרלי. הקבוצה הרביעית עוסקת בחלקן של המדינות בענייני פנים וחוץ. חלוקה נוספת היא בין האיסורים שבסעיף הראשון, שהם אבסולוטיים, לבין האיסורים שבסעיפים 2 ו-3 שהקונגרס יכול להחליט להשהותם במקרים מסוימים.
סעיף 1: איסורים קטגוריים
סעיף 1 כולל שורה של איסורים שחלים על מדינות באופן אבסולוטי - בניגוד לאיסורים בסעיפים 2 ו-3, הקונגרס לא יכול להרשות למדינות לחרוג מאיסורים אלו.
הקבוצה הראשונה של האיסורים קשורה ביחסי חוץ. למדינות אסור להיכנס בקשרים של אמנה, ברית או קונפדרציה עם מדינות זרות. סמכות זו ליצור קשרים רשמיים ומחייבים תחת החוק הבינלאומי נתונה באופן בלעדי לממשל הפדרלי. בכלל זאת, אסור למדינות גם לתת לפריבטירים כתבי הרשאה להתקיף ספינות זרות ולקחת מהן שלל, סמכות שנתונה לקונגרס. כתבי הרשאה שכאלה היו נפוצים במאה ה-18 ויכולים היו להוות עילה למלחמה. כל האיסורים האלו מבטאים את השאיפה של מנסחי החוקה לתת לממשל הפדרלי סמכות בלעדית בענייני חוץ רשמיים. מדיסון טען שאיסורים אלה מובנים מאליהם ולא מצריכים הסבר.
הקבוצה השנייה של האיסורים בסעיף זה קשורה בענייני כסף ופיננסים. היא כוללת איסור על הנפקת מטבעות ושטרות ועל הכרה בהילך חוקי כלשהו מלבד כסף וזהב. פעילויות אלה מותרות לממשל הפדרלי, כך שגם איסורים אלה יוצרים תחום של פעילות שנתון באופן בלעדי לממשל הפדרלי. איסורים אלה נועדו ליצור אחידות ויציבות ולמנוע ניהול פיננסי לא אחראי, שמנסחי החוקה ראו כסיבה מרכזית לחוסר היציבות הכלכלית בשנים שלאחר המהפכה.
האיסור שמשך את תשומת הלב הרבה ביותר הוא האיסור על חקיקה שפוגמת בהתחייבויות חוזיות, ועל שמו מכונה הסעיף "סעיף החוזה" (contract clause). כמו האיסורים האחרים בתחום הפיננסי, איסור זה נועד למנוע התערבות לא אחראית של המדינות בכלכלה. באופן ספציפי, מנסחי החוקה היו ביקורתיים כלפי הנכונות של מדינות להתערב בחוזים בין נושים לחייבים לטובת האחרונים. בנוסף, הם חשבו שהסעיף הכרחי כדי לשמור על היכולת של הממשל הפדרלי לנהל יחסים כלכליים בינלאומיים.
הסעיף נוסח לפי מודל שכבר היה קיים בטריטוריה הצפון-מערבית. היות שאיסור זה הוא היחיד שנוגע ישירות ליחסים בין מדינות האיחוד לפעילות הכלכלית של אזרחיהן, הוא הפך, בעשורים הראשונים אחרי אשרור החוקה, לעילה מרכזית בעתירות משפטיות נגד המדינות. בית המשפט העליון פירש את הסעיף כתקף לא רק לגבי חוזים פרטיים, אלא גם לגבי חוזים שבהם המדינה היא אחד הצדדים. ב-1827 קבע בית המשפט שהאיסור תקף לגבי כל ניסיון של המחוקקים להתערב בחוזים שכבר נחתמו, אך הוא לא מונע מהמדינות לחוקק חוקים לגבי חוזים עתידיים במטרה להבטיח את הביטחון והיציבות של התחייבויות חוזיות. פסיקה זו ושינויים מאוחרים יותר במבנה הכלכלה הפכו את האיסור לבעל חשיבות משנית.
סעיף 2: מיסים על יבוא ויצוא
סעיף זה נועד להבטיח את היכולת של הממשל הפדרלי להסדיר את המסחר עם מדינות זרות (חלק 8 סעיף 3). בוועידת החוקה, נראה שלפחות חלק מהצירים הבינו את הסעיף כחל לא רק על מסחר עם מדינות זרות, אלא גם לגבי מסחר בין מדינות שונות באיחוד. מדיסון תמך במפורש באיסור מס על יבוא ממדינה אחרת מהאיחוד. בית המשפט העליון אישר בפסק דין בראון נגד מרילנד משנת 1827, שהסעיף תקף גם לגבי מסחר בינלאומי וגם לגבי מסחר בין-מדינתי. עם זאת, בפסק דין וודרוף נגד פרהאם משנת 1869 קבע בית המשפט העליון שהמילים "יבוא" ו"יצוא" מתייחסות אך ורק למסחר בינלאומי, ולכן הסעיף אינו עוסק במסחר בין מדינות האיחוד, אלא במסחר בינלאומי בלבד. השופט קלארנס תומאס טען בדעת מיעוט משנת 1997, שההחלטה בתיק וודרוף נגד פרהאם הייתה שגויה ושפרשנות נכונה של הסעיף כוללת איסור על יבוא ויצוא בין-מדינתי. עם זאת, מאז הפסיקה ב-1869 אף פסק דין של בית המשפט העליון לא ערער על הקביעה שהסעיף תקף אך ורק למסחר בינלאומי, ונושאים הקשורים להטיית מסחר בין-מדינתי לא נידונו תחת סעיף זה, אלא בהתייחס לסעיף המסחר הרדום (חלק 8 סעיף 3).
סעיף 3: מסי נמל, ענייני חוץ וביטחון
האיסור הראשון בסעיף זה הוא על גביית דמי נמל מכלי שיט (duty of tonnage) על ידי המדינות. המילה "tonnage", כמו טון, מתייחסת למשקל, אך בית המשפט פירש את האיסור ככולל את "כל המיסים או המכסים, לא חשוב מה שמם או צורתם, וגם אם אינם נמדדים על פי המשקל של כלי השיט, שמוטלים על מנת לגבות תשלום בעבור הזכות להיכנס, לסחור או לשהות בנמל". השופט סטיבן ברייר הסביר בפסק דין בשנת 2009, שמטרת האיסור היא למנוע מהמדינות לעקוף את האיסור על הטלת מיסי יבוא ויצוא בסעיף הקודם. אילו היו יכולות המדינות לגבות מס מכלי שיט שנכנסים לנמל או פועלים בשטחו, קל היה לעקוף את האיסור על הטלת מיסי יבוא ויצוא. בנוסף, האיסור מבטא שאיפה למנוע ממדינות להשיג באמצעות מיסוי יתרון המבוסס על מיקומן הגאוגרפי. עם זאת, האיסור לא תקף לגבי שירותים שונים שמספק הנמל, כגון גרירה, אחסון, פריקה וטעינה.
האיסורים האחרים בסעיף נוגעים לענייני חוץ, צבא וביטחון. מנסחי החוקה ביקשו לשמור על העליונות של הממשל הפדרלי בעניינים אלה, ולכן הטילו מגבלות על פעולות שונות של המדינות. באופן כללי למדינות מותר להעביר כל חוק, כל עוד הוא לא מתנגש עם החוק הפדרלי או עם החוקה עצמה, אך מנסחי החוקה חשבו שגישה זו לא מספקת ביטחון מספיק נגד פעילות עוינת של מדינה אחת כנגד שכנתה. מסיבה זו הם החליטו לקבוע בחוקה שפעילות כגון החזקת חיילים וספינות מלחמה בימי שלום דורשת אישור מפורש מהקונגרס. הדרישה לאישור מהקונגרס מבטיחה שכל המדינות יהיו מודעות לניסיון של שכנותיהן להקים כוח צבאי.
על פי הסעיף יכולות מדינות להיכנס ל"הסכם או חוזה" (agreement or compact) אחת עם השנייה או עם כוח זר בהסכמת הקונגרס בלבד, בעוד שהאיסור בסעיף הראשון לחלק זה על "אמנה, קונפדרציה או ברית" (treaty confederation or alliance) הוא קטגורי, כך שגם הקונגרס לא יכול לאפשר את עקיפתו. בית המשפט העליון קבע בשנת 1840 שבהוספת המילה "הסכם" התכוונו מנסחי החוקה להתנות כל הסכמה שהיא, "כתובה או מילולית, רשמית או בלתי-רשמית, פוזיטיבית או משתמעת", באישור של הקונגרס. על פי הסעיף נראה שמגבלה זו חלה על הסכמים עם כוח זר באותה מידה שהיא חלה על הסכמים בין המדינות עצמן, אך בסוף המאה ה-19 החל בית המשפט לקבוע כללים שמקלים על קביעת הסכמות בין המדינות. הכלל שנקבע הוא שמדינות יכולות להגיע להסכמה אחת עם השנייה, כל עוד ההסכמה לא נוטה להגדיל את כוחן הפוליטי של המדינות המסכימות על חשבון אחרות, או לפגוע בכוח של הממשל הפדרלי. כך למשל, בשנת 1978 אישר בית המשפט הסכם מס שנערך בין מספר מדינות ללא הסכמת הקונגרס.
יהודה פוקס (קצין)
ביוגרפיה
פוקס, בנם של ברכה והרב דוד פוקס. גדל בבית ציוני דתי בשכונת בית וגן בירושלים ולמד בישיבה החרדית בית התלמוד. התגייס לצה"ל בשנת 1987, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בשנת 1989 יצא לקורס קציני חי"ר, לאחר מאבק ממושך ברשויות הצבא שסירבו לאפשר לו זאת, והתפרסם כאחד הצוערים העיקריים אחריהם עקב הסרט התיעודי, "להיות קצין", שגם תיעד את תהליך היציאה בשאלה שעבר. בסיום הקורס שימש כמפקד צוות בבה"ד 1. לאחר מכן עבר לחטיבת הנח"ל, ומונה למפקד מחלקה בפלוגה המסייעת בגדוד 931. בהמשך שימש כסגן מפקד הפלוגה. לאחר מכן מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 931 בין השנים 1993–1994. בהמשך מונה למפקד פלנ"ט נח"ל, ושימש בתפקיד בין השנים 1995–1997, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. במהלך תפקידו אירע אסון המסוקים, שבו נספה צוות בן עשרה מלוחמי הפלוגה. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 931, בתקופת אייל וייס.
באוקטובר 1999 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 931, תפקיד שבו שירת עד שנת 2001. בתקופה זו הוצב הגדוד בגזרת העיר חברון במהלך האינתיפאדה השנייה. בהמשך שימש מ"מ סגן מפקד חטיבת הנח"ל בין השנים 2001–2002. לאחר לימודים מונה לקצין אג"ם של עוצבת הגליל בין השנים 2004–2006, וסיים את תפקידו זמן קצר לפני פרוץ מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2006 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת יהודה, ושימש בתפקיד עד 30 באפריל 2008. במהלך מבצע פינוי היהודים מהשוק הסיטונאי בחברון, ספג קללות מפרופסור הלל ויס. התנהגותו של ויס זכתה לגינוי נרחב. במהלך פיזור הפגנה בגזרת החטיבה, התחולל אירוע של הכאת פעילים אנרכיסטים על ידי חיילי כוח מילואים שביצע חסימה על הציר. בעת תחקיר האירוע הודה כי החטיבה לקתה בחוסר הבנה של אופי פעילי "אנרכיסטים נגד הגדר", שהם לדבריו "פרובוקטורים מתוחכמים", ושגה בכך שלא שלח תגבורת לאירוע. בהמשך שימש כקצין אג"ם של פיקוד הדרום בין השנים 2008–2009, בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה. ביולי 2009 מונה למפקד בה"ד 1, וסיים את תפקידו בנובמבר 2010, לאחר שיועד לשמש כעוזר הרמטכ"ל המיועד, יואב גלנט. לאחר שמינויו של גלנט בוטל, מונה למפקד צוות בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים. ב-14 במרץ 2012 מונה למפקד חטיבת הנח"ל, ושימש בתפקיד עד 22 במאי 2014.
בסוף יוני 2014 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי, ושימש בתפקיד עד שנת 2016. ב-19 במאי 2016 מונה למפקד אוגדת עזה. ב-10 באוקטובר 2018, האוגדה בפיקודו קיבלה אות הערכה מהרמטכ"ל, גדי איזנקוט, על תרומתה לחיזוק עוצמתו של צה"ל וביטחונה של ישראל, אות ההערכה ניתן על התמודדות האוגדה עם מגוון איומים רחב תוך עמידה איתנה, נחושה ויצירתית, הן בשילוב יכולות שהביאה לחשיפתן של כ-15 מנהרות טרור, הן בהובלת פרויקט בניית המכשול התת-קרקעי לאורך רצועת עזה, והן במניעת פיגועי טרור וחציית המונים בעימותים בגבול ישראל–רצועת עזה. את תפקידו סיים ב-24 באוקטובר 2018. ב-4 ביולי 2019 הועלה לדרגת אלוף וב-3 בספטמבר נכנס לתפקיד נספח צה"ל בארצות הברית, ושימש בתפקיד עד 28 ביולי 2021.
ב-11 באוגוסט 2021 מונה למפקד פיקוד המרכז. בתקופת כהונתו ערך צה"ל את "מבצע שובר גלים".
פוקס הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה ותואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה. הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי ותוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
מתגורר בקיבוץ חורשים, נשוי ללילך ואב לשניים. בן דודו הוא הבמאי איתן פוקס.
יחסי אזרבייג'ן–ישראל
בין אזרבייג'ן וישראל מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים מאז 1992. לישראל שגרירות בבאקו בירת אזרבייג'ן מאז 1993 ולאזרבייג'ן שגרירות בתל אביב-יפו מאז 2023.
היסטוריה
יחסים ראשונים נרקמו ישירות בין ישראל והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן, במהלך פירוק ברית המועצות, בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. ביוני 1991 נחתם הסכם עם ממשלת הרפובליקה לכינון טיסות שכר ישירות בין מאזרבייג'ן לישראל, במטרה להביא עולים חדשים. ההסכם נחתם בתיווך איש העסקים יעקב נמרודי.
ב-8 באוקטובר 1991 הכריזה אזרבייג'ן על עצמאותה מברית המועצות. זמן קצר לאחר מכן, ב-25 בדצמבר 1991, הכירה ישראל רשמית בעצמאות אזרבייג'ן. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו רשמית באפריל 1992.. השגריר הראשון היה אליעזר יטבת. לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים נרקמו יחסים כלכליים (שעיקרם יצוא נפט בכמות גדולה מאזרבייג'ן לישראל) ויחסים ביטחוניים שכללו הקמת בסיס של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים במדינה.
בספטמבר 2004 נעצר איראני לאחר ששצילם את בניין שגרירות ישראל בבאקו. במערכת הביטחון הישראלית חשדו כי הדבר נעשה לצורך איסוף מודיעיני עבור איראן. בינואר 2009 פורסם כי המודיעין האזרי סיכל בתחילת 2008 ניסיון לפוצץ את שגרירות ישראל בבאקו, הממוקמת בבניין רב-קומות יחד עם השגרירות התאילנדית והשגרירות היפנית. שני חברי חזבאללה הועמדו לדין על המעשה במאי 2009. הפיגוע תוכנן כתגובה להתנקשות בחייו של עימאד מורנייה, שבה האשימו מספר ארגונים את ישראל. לפי מספר דיווחי חדשות הייתה גם איראן מעורבת בניסיון הפיגוע. באוגוסט 2010 דווח כי השלטונות באזרבייג'ן שחררו 12 אזרחי איראן ושני לבנונים, חברי החוליה שנתפסה. הם הועברו לטהראן, תמורת שחרור שני דיפלומטים ומדען גרעין אזארים שהיו כלואים באיראן.
בינואר 2007 נפגשה שרת החוץ ציפי לבני עם נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב, במהלך הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס שבשווייץ ודנה עימו על שיתוף פעולה ביטחוני וכלכלי בין המדינות.
ביוני 2009 ביקר לראשונה נשיא מדינת ישראל שמעון פרס באזרבייג'ן, בראש משלחת גדולה שכללה גם את שר המסחר והתעשייה בנימין בן אליעזר, שר התשתיות הלאומיות עוזי לנדאו, שר המדע והטכנולוגיה דניאל הרשקוביץ ונשיא התאחדות התעשיינים שרגא ברוש. זה היה הביקור הרשמי הראשון של נשיא ישראלי במדינה מאז כינון היחסים איתה. במסגרת הביקור נערך כנס גדול של אנשי עסקים משתי המדינות בו נאמו שמעון פרס ונשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב. במהלך הביקור נחתו כמה עסקאות סחר של חברות ישראליות, כולל הסכם של החברה הישראלית אירונאוטיקס להקמת מפעל בבאקו והסכם של חברת שיכון ובינוי לסלילת כביש מהיר בעלות של כ-300 מיליון דולר, במימון בנק הפועלים ובנק לאומי. בעקבות הביקור השיבה איראן את שגרירה מבאקו.
בשנת 2010, הוציא נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב צו האוסר על הוצאת אשרות ביקור אוטומטיות בשדות התעופה הבינלאומיים של המדינה; מכאן ואילך, על זרים להגיש בקשה לוויזה בקונסוליית אזרבייג'ן הקרובה ביותר למקום מגוריהם. ישראל וטורקיה הן שתי המדינות היחידות שאזרחיהן לא הושפעו מן החוק החדש, ומקבלים ויזה בעת הכניסה למדינה.
במאי 2013 ביקר בישראל אלמאר ממאדיארוב, שר החוץ של אזרבייג'ן. במהלך הביקור התמקדו השיחות בין ישראל לאזרבייג'ן בקידום היחסים הבילטראליים בתחומי המדיניות, הכלכלה, האנרגיה, הסחר והתרבות וכן בנושא תהליך השלום במזרח התיכון, וסביב שתוף הפעולה בין המדינות בארגונים בינלאומיים. המשלחת ביקרה גם בחברות הי-טק ישראליות במטרה לבחון אפשרויות לשיתוף פעולה בתחום זה.
בשנת 2015 יצאה משלחת של חברי כנסת ובראשם חבר הכנסת אביגדור ליברמן לפקח כמשקיפים על הבחירות באזרבייג'ן.
ביולי 2017 פרץ משבר ביחסי המדינות לאחר שאלכסנדר לפשין, תושב חיפה ובעל בלוג, נידון לשלוש שנות מאסר בגין כניסה לא חוקית לחבל נגורנו קרבאך. האזרח הישראלי נעצר בבלארוס בדצמבר 2016, לאחר שביקר בחבל הארץ, ביקר את הממשל האזרי בבלוג שלו וכתוצאה מכך הוצא נגדו צו מעצר בגין בגידה. ואזרבייג'ן העבירה בקשת הסגרה לבלארוס. ב-11 בספטמבר 2017 חנן נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב את לפשין.
במאי 2018, נערך מפגש ראשון של ועדה משותפת שהוקמה לצורך חיזוק הקשרים הכלכליים בין המדינות.
ביולי 2021 הגיע שר הכלכלה האזרי מיקאיל ג'בארוב לביקור בישראל במסגרתו נפגש עם שר החוץ יאיר לפיד ועם שר הבינוי והשיכון זאב אלקין ובנוסף חנך ביחד עם שר התיירות יואל רזבוזוב לשכות תיירות ומסחר של אזרבייג'ן בתל אביב, הנציגות האזרית הראשונה בישראל מאז כינון היחסים.
באפריל 2022 ביקר שר האוצר אביגדור ליברמן באזרבייג'ן ונפגש עם הנשיא, שר האוצר ושר הכלכלה של המדינה. מטרת הפגישות הייתה בין היתר דיון על הגדלת יבוא הנפט והחיטה מהמדינה על חשבון רוסיה ואוקראינה, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
בשלהי מרץ 2023 פתחה אזרבייג'ן שגרירות בתל אביב, לאחר שהודיעה על כך בנובמבר 2022.
באפריל 2023 ביקר שר החוץ אלי כהן באזרבייג'ן, שם נפגש עם שר החוץ ונשיא המדינה אילהם אלייב. לביקור הצטרפו נציגים מ-30 חברות עסקיות ישראליות שנפגשו עם חברות וארגונים ממשלתיים אזריים. במאי 2023 ביקר נשיא המדינה יצחק הרצוג באזרבייג'ן שם נפגש עם נשיא המדינה אילהם אלייב, מטרת ביקור הנשיא יצחק הרצוג בבירת אזרבייגן היא על מנת לחזק את הקשרים האסטרטגיים בין המדינות.
יחסים ביטחוניים
מערכת הביטחון הישראלית היא אחת הספקיות העיקריות של כלי טיס, תותחים, טנקים ונשק נגד חיל רגלים לאזרבייג'ן מאז תחילת העשור השני של המאה ה-21. בין ישראל ואזרבייג'ן נחתמו הסכמים לשיתוף פעולה ביטחוני בתחילת שנות ה-2000. הסכמים אלו נחשפו בוויקיליקס ב-2011.
חלק מהאנליסטים מעריכים כי ישראל ואזרבייג'ן הן מן המדינות היחידות הרואות באיראן איום קיומי. אזרבייג'ן חוששת מהשפעה איראנית אסלאמית, אך איראן חוששת גם היא מאזרבייג'ן, מפני שכ-13 מיליון איראנים הם אזרים מבחינה אתנית. אזרבייג'ן מבקשת ליצור יחסים קרובים יותר עם המערב, כולל ישראל. עם זאת, מספר גורמים מעכבים קרבה גדולה יותר. אחת מהן היא השפעתה הגדולה של רוסיה על אזרבייג'ן. סיבה נוספת היא הקושי לעמוד בלחץ מצד העולם המוסלמי. לחץ זה הוא הסיבה לכך שאזרבייג'ן נמנעה זמן רב מפתיחת שגרירות בישראל ושהיא מצביעה נגד דעותיה של ישראל בפורומים בינלאומיים.
בשנת 2004 חתמה חברת מספנות ישראל על הסכם לבניית 12 ספינות למשמר החופים של אזרבייג'ן, 6 ספינות מדגם שלדג ו-6 ספינות מדגם סער 62. במסגרת ההסכם מספנות ישראל ייצרו את הספינות באזרבייג'ן. דווח גם כי אזרבייג'ן הזמינה שני מיני קורבטה מדגם סער 72. לצד מספנות ישראל, סיפקו החברות אלתא מערכות ורפאל - מערכות לחימה מתקדמות ציוד לספינות.
בפברואר 2012 חתמו ישראל ואזרבייג'ן על עסקת נשק, בה נמכרו לאזרבייג'ן מזל"טים, מערכות נ"מ ומערכות נגד טילים בשווי 1.6 מיליארד דולרים. אחר כך נחשף כי במסגרת העסקה שולמו 155 מיליון דולר לשתי חברות ייעוץ שנקשרו בהלבנת הון ובמתן שוחד לבכירי השלטון האזרי על ידי התעשייה האווירית לישראל, שטענה כי "פעלה כדין" במתן תשלומים אלו. באותו חודש נזפה איראן באזרבייג'ן בשל חשד שסייעה לפעילות אנטי-איראנית של המוסד, ואזרבייג'ן עצרה חוליית טרור שהייתה קשורה לאיראן ולחזבאללה. כמה שבועות לאחר מכן, עצרו האזרים עשרים ושניים בני אדם שהיו קשורים, לפי החשד, לתוכנית איראנית נגד יעדים באזרבייג'ן, ביניהם השגרירות הישראלית והאמריקאית. במרץ באותה שנה, פורסם שישראל קיבלה רשות להשתמש במספר בסיסים צבאיים באזרבייג'ן לביצוע תקיפות אוויריות שישמשו לעצירת תוכנית הגרעין האיראנית.
בדצמבר 2016 אמר נשיא אזרבייג'ן כי ארצו חתומה על חוזים ארוכי טווח לרכישת נשק וציוד ביטחוני מישראל בהיקף של חמישה מיליארד דולרים. בנוסף פורסם כי אזרבייג'ן תרכוש מישראל מערכות כיפת ברזל.
באוגוסט 2017 חשף העיתונאי יוסי מלמן כי משלחת של יצרנית הכטב"מים הישראלית "אירונאוטיקס", ערכה הדגמה חיה של יכולות התקיפה של אחד מהכלים שלה, כטב"ם הנושא חומר נפץ ("מתאבד"), במהלך ביקור עסקי באזרבייג'ן. עובדי החברה סירבו לתקוף עמדה של הצבא הארמני בנגורנו קרבאך, כפי שדרשו נציגי הצבא האזרי, אך מנהלים שהיו במקום הסכימו לחמש ולהטיס את שני הכטב"מים בכוחות עצמם, תקפו את העמדה והחטיאו את מטרותיהם. משרד הביטחון פתח בחקירה, בחשד לעבירה על חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני. בהמשך ארמניה החזירה את שגרירה בישראל "להתייעצויות", בשל ייצוא הנשק לאזרבייג'ן.
באוקטובר 2018, רמטכ"ל צבא אזרבייג'ן ערך ביקור רשמי ראשון בישראל ונפגש עם הרמטכ"ל גדי איזנקוט ועם קצינים בכירים בצה"ל.
באפריל 2023 נמסר כי התעשייה האווירית תספק לאזרבייג'ן שני לוויינים לתצפית ולתקשורת.
יחסי מסחר
בתחילת שנות ה-90 החלו חברות ישראליות לחדור אל שוקי אזרבייג'ן. בין השאר חברה ישראלית בשם "אלגדקום" הקימה בשנות ה-90 את רשת הטלפון הסלולרית הראשונה במדינה.
במהלך השנים, מאז כוננו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, מקורה של בין 25% ל-40% מאספקת הנפט השנתית של ישראל הוא באזרבייג'ן. ביולי 2006 השתתף שר התשתיות הלאומיות בנימין בן אליעזר בטקס חנוכת צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן. בטקס השתתפו כל ראשי המדינות השותפות בפרויקט, נשיא טורקיה, ראש ממשלת טורקיה, נשיא אזרבייג'ן, נשיא גרוזיה ונציגים רשמיים של ממשלת רוסיה. צינור הנפט מוביל נפט מאזרבייג'ן לנמל על חוף הים התיכון. בכינוס בינלאומי שנערך בישראל בנובמבר 2006 הוצגה האפשרות של שילוב הצינור עם פרויקט מסדרון התשתיות לחיבורו לישראל וקו צינור אילת-אשקלון לטובת יצוא נפט דרך אילת.
בשנים 2000–2005, עלתה ישראל מהמקום העשירי בשותפות הסחר של אזרבייג'ן למקום החמישי. על פי נתוני האו"ם, הייצוא השנתי מאזרבייג'ן לישראל עלה בין השנים 1997 ל-2004 מכ-2 מיליון דולרים ל-323 מיליון, מקור העלייה בעליית מחירו של הנפט.
מאז שנת 2010, חברת הנפט הלאומית של אזרבייג'ן "סוקאר" (Socar) פעילה בישראל. באותה שנה חתמה על חוזה לביצוע קידוחי נפט בישראל עבור השותפות "לפידות-חלץ", שבשליטת אנשי העסקים טדי שגיא ויעקב לוקסנבורג. ב-2012 חתמה על הסכם לביצוע קידוחי נפט בים התיכון עבור שותפות חיפושי הנפט "שמן". באוגוסט 2020 הודיעה "סוקאר" כי היא מעוניינת לרכוש את פז בית זיקוק אשדוד.
נכון ל-2015, מאזן הסחר בין ישראל לאזרבייג'ן עומד על 266 מיליון דולר – 260 מיליון דולר בייצוא לאזרבייג'ן, ו-6.2 מיליון דולר בייבוא.
חשוב לציין כי היצוא מהווה מרכיב משמעותי בסחר הרשמי בין המדינות וכי היבוא של ישראל מאזרבייג'ן בפועל גבוה משמעותית מהיבוא הרשמי הנרשם ברשומות הסחר. לפי הנתונים המפורסמים בפועל מהווה יצוא הסחורות כ-98% מסך הסחר בין המדינות, בעוד היבוא הרשמי מהווה כ-2% בלבד.
נרצ'ינסק
נרצ'ינסק (ברוסית: Нерчинск; בסינית: 尼布楚) היא עיר בחבל עבר הבאיקל, השוכנת על הגדה השמאלית של נהר הנרצ'ה. נרצ'ינסק היא עיר ראשית של נפת נרצ'ינסקי משנת 1937. אוכלוסייתה מונה 14,959 תושבים נכון ל-2010.
נרצ'ינסק היא אחת מהערים הרוסיות העתיקות בעבר הבאיקל. קוזאק רוסי פיטר בקטוב בנה את המצודה הראשונה בנרצ'ינסק בשנת 1654. הסכם נרצ'ינסק בין רוסיה לבין סין נחתם בעיר זו ונרצ'ינסק הפכה לעיר מרכזית באזור ענק. בעיר נמצאו מכרות כסף ועופרת ואסירים רבים מאירופה נשלחו לכאן כעובדי מכרות רבות. אזורה של נרצ'ינסק הפך לבית סוהר ענק בהיסטוריה של האימפריה הרוסית שהיה קיים עד שנת 1917. בסוף המאה ה-19 הרכבת הטרנס-סיבירית פסחה על העיר וזה גרם לירידתה של נרצ'ינסק מכל הבחינות.
טלוויזיה חינוכית
טלוויזיה חינוכית או טלוויזיה לימודית היא השם לשימוש בתוכניות טלוויזיה לטובת מטרות חינוכיות. טלוויזיה חינוכית יכולה לפעול באמצעות שידור תוכניות טלוויזיה בודדות או שידור ערוצים ייעודיים.
בטלוויזיה החינוכית משודרות גם תוכניות לקהל הצופים המבוגר יותר. דוגמה לכך ניתן למצוא בשידור תוכניות האוניברסיטה הפתוחה ב-BBC בבריטניה.
סדרות טלוויזיה רבות לילדים הן חינוכיות, ונעות בין תוכניות שמטרתן המוצהרת היא ללמד את הצופים לבין תוכניות אשר מטרתן להעביר בעקיפין מסר לצופים.
בהיבטים החברתיים של הטלוויזיה החינוכית, בכמה מחקרים נמצא כי לטלוויזיה החינוכית יתרונות רבים.
ישראל
בישראל, החל מ-1966 משדרת הטלוויזיה החינוכית הישראלית תוכן חינוכי, ובמשך יותר מעשור נקראה "הטלוויזיה הלימודית". בעשור השני של המאה ה-21, הטלוויזיה החינוכית מפיקה מספר רב של תוכניות בשלל נושאים שונים לקבוצות גילאים שונות, שהעיקרית בהן היא ילדים ובני נוער, והם מופצים הן בערוצי הטלוויזיה ובעיקר בערוץ 23, באתר האינטרנט של החינוכית ובפלטפורמות אינטרנטיות נוספות. על פי חוק השידור הציבורי הישראלי הטלוויזיה החינוכית סיימה את שידוריה ב-14 באוגוסט 2018 ובמקומה הוקם ערוץ כאן חינוכית במסגרת תאגיד השידור הישראלי.
ארצות הברית
NASA TV היא שירות הטלוויזיה של סוכנות נאס"א, ומשודרת באמצעות הלוויין ובשידורים באינטרנט. ספקי טלוויזיה מקומיים ברחבי ארצות הברית יכולים לשדר את השירות לפי שיקול דעתם, שכן מדובר בשידור ציבורי במימון ממשלת ארצות הברית ולכן נמצא ברשות הציבור.
בידור
כמה תוכניות טלוויזיה משלבות במידה ניכרת תוכן היסטורי או עובדתי במטרה להפוך את התוכנית לחינוכית, לצד היות התוכן מבדר או מרגש, ועל ידי כך הן מעוררות סקרנות בקרב הצופים. תוכניות מסוג זה הן רחוב סומסום, טלטאביז ומגלים עם דורה. לעיתים תוכניות אלו עשויות להיות יותר מבדרות מאשר חינוכית. דוגמה לכך היא ערוץ ההיסטוריה אשר עבר מהפקת סרטים דוקומנטריים והיסטוריים לתוכניות סנסציוניות, דרמטיות יותר ומבדרות כביכול, אשר הדאגה לתוכן חינוכי נמצאת במקום משני.
יחסי ונואטו–טורקיה
יחסי ונואטו–טורקיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ונואטו לבין הרפובליקה הטורקית.
היסטוריה
השגרירות הטורקית בקנברה, בירת אוסטרליה היא זו האמונה על היחסים עם ונואטו. ונואטו מצידה מחזיקה קונסוליית כבוד בעיר איסטנבול. טורקיה נוהגת לסייע לוונואטו בשיקום שלאחר אסונות טבע ותומכת בפרויקטים לפיתוח ונואטו.
אזרחי ונואטו אשר מחזיקים בוויזת שנגן או של כל מדינה אחרת ב-OECD רשאים להיכנס, לבקר ולשהות בטורקיה עם e-Visa (אשרה אלקטרונית).
נמל התעופה שיקגו מידוויי
נמל התעופה שיקגו מידוויי (באנגלית: Chicago Midway International Airport) הוא נמל תעופה הממוקם סמוך לשיקגו, במדינת אילינוי שבארצות הברית. מידוויי משמש בעיקר חברות תעופה זולות ("לואו קוסט") עבור טיסות פנים ארציות.
סקירה
נמל התעופה שיקגו מידוויי ממוקם בצדה הדרום מערבי של שיקגו, 13 קילומטרים מאזור "הלולאה" שבשיקגו. מידוויי הוא נמל התעופה השני בגודלו באזור המטרופולין של שיקגו ובמדינת אילינוי לאחר נמל התעופה שיקגו או'הייר אשר גדול יותר באופן משמעותי ממידוויי. בשנת 2008 עברו במידוויי 19,378,885 נוסעים.
נכון להיום כ-227 טיסות בממוצע יוצאות מדי יום מנמל התעופה שיקגו מידוויי אשר מגיעות עד ל-47 יעדים.
נמל התעופה מספק גישה נוחה אל מרכז העיר - נסיעה של 30 דקות באמצעות הקו הכתום של הרכבת העילית של שיקגו או באמצעות אוטובוס אזורי. האוטובוסים יוצאים מנמל התעופה פעם בשעה בין השעות 07:00 בבוקר עד 22:00 בלילה.
יחזקאל קצינאלפוגין
רבי יחזקאל קצינאלפוגין (או: קצנלבוגן; בריסק, כסלו ה'תכ"ח, 1667, אלטונה - כ"ג בתמוז ה'תק"ט, 1749) היה רבן של קהילות אה"ו, מחבר ספרים, פוסק, מנהיג ולוחם נגד כת השבתאות. נודע על שם ספרו ה"כנסת יחזקאל". בניגוד לדעה רווחת, אינו קשור למשפחת מהר"ם מפדואה.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1667 לדיין רבי אברהם קצינאלפוגין, בעיר בריסק ליטא. שם למד והתחנך אצל האב"ד רבי מרדכי זיסקינד. כבר בצעירותו התגלה כעילוי וחריף מוח. כשהגיע לפרקו, נישא לבתו של רבי שלמה זלמן סירקיש מבריסק. לאחר חתונתו כיהן ברבנות בערים ז'יטל, קאיידן, ובירז. בשנת 1712 נבחר לכהן כאב"ד וראש הישיבה בקהילת אה"ו. ברבנות זאת שימש כ-30 שנה ובעקבותיה בא פרסומו. מינוי זה, לפי תיאור היעב"ץ בספרו האוטוביוגרפי "מגילת ספר", בא לידיו בעקבות עסקת חליפין חשאית אותה ערך עם אחד מנגידי אלטונה, תמורתה שימש חתנו של הנגיד ברבנות קאיידן. גדולי הרבנים כגון: רבי דוד אופנהיים (אב"ד פראג), יעקב כ"ץ (פופרש) אב"ד פפד"מ ורבי יהודה מילר אב"ד קליווא, פנו אליו בשו"תים, ותשובותיו הודפסו בספרו "כנסת יחזקאל". היה מעורב בהטלת האיסור על רמח"ל לכתוב בשם מגיד. אגרותיו בנושא לרבני וונציה מצויות בקובץ האגרות 'רמח"ל ובני דורו' בכ"ג בתמוז ה'תק"ט, 9 ביולי 1749 אחר חצות היום נפטר רבי יחזקאל ונקבר באותו ערב בבית הקברות באלטונה.
צניעותו
עם כל גדלותו בתורה, נהג רבי יחזקאל בענווה. בצוואתו העיד על עצמו שמעולם לא לבש בגדי פאר, וביקש שימנעו מלרשום על מצבתו את המילה "גאון", וכן שלא ירבו בשבחים.
רבי חיים הכהן רפפורט בהספדו על רבי יחזקאל ציין את ענוותנותו הרבה.
יחסיו עם רבי יעקב עמדן
אף על פי שהיעב"ץ היה איש פולמוס ודמות שנויה במחלוקת, ועל אף השגות חריפות שכתב היעב"ץ על פסקים מסוימים של רבי יחזקאל, הרי שהוא כיבד וקרב את רבי יעקב. במקרים רבים שלח אליו בקשות לחוות דעתו בענייני איסור והיתר, ואף צירף אותו מפעם לפעם כדיין בבית דינו באלטונה. יחס זה לא מנע מהיעב"ץ לזלזל ברבי יחזקאל, ולכתוב עליו האשמות קשות ביותר בספריו "מגלת ספר", ו"שאילת יעבץ".
שם משפחתו
שם משפחתו של רבי יחזקאל בעל ה"כנסת יחזקאל" הוא "קצינאלפוגין", וכך גם חתם בהקדמה לספרו. שמו זה, גם חרוט על מצבתו אשר בבית הקברות באלטונה. רבים טועים לכתוב את שמו באות ב' ולקרוא לו "קצנלבוגן", ואף לקשור אותו במשפחת קצנלנבוגן צאצאי מהר"ם מפדואה. מסופר כי צאצאיו של שאול וואהל (נכדו של מהר"ם) תבעו את אבותיו של בעל כנסת יחזקאל על שחותמים את שמם באות ב', ופסקו רבני ועד ארבע ארצות כי עליהם לחתום את שמם באות פ' כדי להבדיל בין המשפחות.