cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אייזק ברוק
בהנהגה הבריטית
באשר למושל הכללי פרבו שלעיתים קרובות התעמת עם ברוק, הוא נשאר בפיקוד על הצבאות הבריטים עד אחרי הקרב של פלטסבורג ב-1814. על פי התכנון הבריטי, הקרב אמור היה להיות התקפה משותפת של החי"ר עם הצי, אבל פרווסט בושש לשלוח את כוחותיו, ושלחם רק כמעט עם סיום הקרב. כאשר תקף לבסוף, התברר שכוחותיו לא יכולים היו לעבור את הגשר של נהר הסרנק, שהוחזק על ידי קבוצה קטנה של חיילים אמריקאים. חרף יתרון משמעותי בכוח אדם, נסג פרבו לבסוף לאחר ששמע על כישלון התקיפה הימית. בעקבות כישלונו בפלטסבורג, זומן פרבו לאנגליה לחקירה. בשל בריאותו הלקויה, מת פרבו בתחילת 1816.
בקנדה
במרגלות מדרון הניאגרה הוקם גל-עד שמציין את המקום שבו נהרג ברוק, ולזכרו הוצבה אנדרטה מרשימה שצופה על ההרים. ב-1840 פוצצה המצבה וניזוקה על ידי הקנדי-אירי בנג'ימין לט, אך שופצה לאחר מכן.
לזכרו נקראו הערים ברוקוויל שבקנדה, מחוז ברוק, הכפר ברוק שבססקטשוול, אוניברסיטת ברוק, ובתי ספר שונים. על שמו קרויים גם כבישים אחדים באונטריו ורחוב ובית ספר בעיר ויניפג.
בבריטניה
על אף שקרבות גדולים באירופה העמידו בצד את הישגיו של ברוק, מותו התפרסם בהיקף נרחב, ובפרט בגרנזי. כישלונות של מפקדים בריטים בקנדה שבאו לאחר מכן, עזרו לחיזוק ההכרה בפועלו. בלונדון הוקמה לזכרו מצבה בקתדרלת סנט פול. ניתן לו התואר "האביר של בת' (KCB)" עבור ניצחונו בדטרויט. ב-1881 הוקמה תחנת רכבת בברקשייר שנקראה על שמו. ספינה בבנייה של הצי הבריטי אשר נקראה על שמו, נהרסה בעת הקרב על יורק.
בגרנזי
בית הילדות של ברוק ברחוב הגבוה בעיר סנט פטר פורט נשאר עומד והקומות הנמוכות בו הן בית מרקחת בריטי, חנות מגפיים וחנויות לזכרו. מצבת זיכרון שנקנתה על ידי קנדה הוצבה בצד כנסיית העיר כנסיית העדה של העיר. האוניברסיטה על שם ברוק נתנה 2 מקומות לתלמידי גרנזי שמגיעים להישגים גבוהים. ב- 1969 ו-1996 משרד הדואר הרשמי של גרנזי הנפיק בולים להנצחת חייו ופועלו של ברוק.
ערך
ראו גם
}}
יעקב אפרת
יעקב אפרת (1912 - 21 בדצמבר 1977) היה אגרונום ישראלי וחתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תשל"ז (1977).
אפרת נולד בשם יעקב מנקס בפולין. בתום לימודיו התיכוניים למד חקלאות באוניברסיטת ננסי שבצרפת ובשנת 1930 סיים את לימודיו בתואר מהנדס חקלאי. אפרת עלה לארץ ישראל בשנת 1936 והיה רכז המספוא והפלחה בקיבוץ ניר דוד.
עבודתו של אפרת במכון וולקני נמשכה עד לפרישתו לגמלאות. במהלך תקופה זו עסקו מחקריו העיקריים בהשבחה ובטיפוח של דגני חורף. כמו כן הוא עמד בראש המחלקה לפלחה ולמספוא. בתחום המחקר של דגני החורף טיפח אפרת זנים שונים של חיטה רכה בעל כושר אפייה ועמידות בפני מחלות הלספטוריה והחילדון. שניים מאלו - "לכיש" ו"מרים" היו לזנים הנפוצים בארץ במהלך שנות השבעים. כמו כן פיתח אפרת זני חיטה קשה בעלי יבול גבוה ופותחו על ידו שיטות השבחה שונות.
בשנים 1960 ו-1971 הוענקו לו פרסי "הזרע" עבור הישגיו בפיתוח והשבחה של דגנים, ובשנת 1975 הוא נבחר כמרצה השנה של מינהל המחקר החקלאי.
בשנת 1977 הוענק לאפרת פרס ישראל לחקלאות. באותה שנה פרש לגמלאות, וחודשים ספורים לאחר מכן נפטר.
בנו, אפרים אפרת, עסק גם הוא במחקר חקלאי במינהל המחקר החקלאי, בעיקר בתחום פרחי הציפורן. נפטר בגיל צעיר.
בנו, רון אפרת, הוא ויולן ראשי בתזמורת הפילהרמונית של רוטרדם.
הבעיה השלוש-עשרה של הילברט
הבעיה השלוש-עשרה של הילברט, ה-13 בסדרת 23 הבעיות שהציג דויד הילברט בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים של שנת 1900, עוסקת באפשרות להציג פונקציות של שלושה משתנים כהרכבה של פונקציות של שני משתנים.
תורת גלואה קובעת שפעולות השדה והוצאת שורש מספיקות כדי למצוא שורש של פולינום רק עד מעלה 4. עוד ב-1683 הראה Tschirnhaus שאפשר להביא משוואה ממעלה חמישית לצורה, שאותה אפשר לפתור באמצעות פונקציות היפרגאומטריות של שני המשתנים a ו-b.
הילברט צפה שאי-אפשר יהיה להציג את הפתרון למשוואה ממעלה שביעית (מעל המרוכבים), שהוא - בהגדרה - פונקציה אלגברית של הפרמטרים a,b,c, באמצעות הרכבה של מספר סופי של פונקציות בשני משתנים. הילברט לא הגדיר את אופיין המדויק של הפונקציות האלה, וכך יש לבעיה ה-13 מספר וריאציות הנובעות באופן טבעי מן השאלה המקורית.
אחת המרכזיות שבהן - האם אפשר להציג כל פונקציה רציפה בשלושה משתנים, כהרכבה של פונקציות רציפות בשני משתנים? לנוסח הזה נתן ולדימיר ארנולד (אז סטודנט בן 19 של אנדריי קולמוגורוב) תשובה חיובית ב-1957, שנה לאחר שקולמוגורוב הראה שכל פונקציה רציפה בכמה משתנים אפשר להרכיב מפונקציות של שלושה משתנים. (למעשה הראה ארנולד שכל פונקציה רציפה ב-n משתנים, בקוביה \ [0,1]^n, אפשר להציג כסכום של פונקציות רציפות של סכומים של פונקציות רציפות במשתנים הבודדים; ב-2009 הראו Feng ו-Gartside שהמשפט תקף גם לפונקציות המוגדרות על כל המרחב האוקלידי).
זמן מה קודם לכן, ב-1954, הראה Vitushkin שיש פונקציות ב-n משתנים עם נגזרת ראשונה רציפה, שלא ניתן להציג כהרכבה של פונקציות בפחות משתנים עם נגזרת ראשונה רציפה.
הגרסה האלגברית של הבעיה עדיין פתוחה - האם אפשר להציג כל פונקציה אלגברית בשלושה משתנים, כהרכבה של פונקציות אלגבריות בשני משתנים?
ההתקפה על משטרת רמת גן
רקע היסטורי
ריבוי ההתקפות וגידול מתמיד במספר הלוחמים המשתתפים בהן חייב את האצ"ל לבצע פעולות שיספקו את הכמויות הנדרשות של נשק וחומרי נפץ. היה צורך מתמיד להחליף כלי נשק שהתבלו ולמלא את המחסנים שהתרוקנו מנשק ותחמושת. על פי הסכם תנועת המרי העברי, היו פעולות של החרמת נשק פטורות מאישור המפקדה המשותפת, והיו רובן התקפות על מתקני צבא ומשטרה.
ההתקפה על משטרת רמת גן הייתה בתקופת תנועת המרי העברי והייתה נועזת - התקפה בצהרי-יום על תחנת משטרה מוגנת היטב, בסמיכות לעורק תחבורה ראשי (דרך תל אביב - פתח תקווה), תוך הימנעות מפגיעה באזרחים ובמינימום נפגעים. באמצעות אחד השוטרים בתחנה הושג מידע על מבנה התחנה וסידורי השמירה בה.
בהתקפה השתתפו 40 לוחמים שהתחלקו לארבע קבוצות: שתי קבוצות חסימה שתפקידן היה לעצור כוחות בריטים מלהגיע למשטרה המותקפת, קבוצת "סבלים" בפיקודו של דב גרונר שתפקידה היה להעמיס את הנשק המוחרם על משאית וקבוצת פריצה לתחנת המשטרה. כמו כן, תוכננה התקפת הסחה על תחנת הרכבת תל אביב.
ההתקפה
שמאל|ממוזער|250px|[[האנדרטה לזכר דב גרונר ולנופלים בהתקפה על משטרת רמת גן (נראית ברקע)]]
ראשית יצאו קבוצות החסימה. קבוצה אחת חסמה את צומת דרך פתח תקווה ורחוב ביאליק, ליד קולנוע רמה. הלוחמים עצרו כלי רכב, הורו לנוסעיהם לעזוב, והעמידו את כלי הרכב כחסימה לרוחב הכביש. קבוצה שנייה חסמה את צומת הכניסה לבני ברק (כיום צומת רחוב רבי עקיבא) באופן דומה.
מעט אחרי 12:00 נכנסה משאית צבאית "בריטית" במשקל 3 טון לתחנת המשטרה ובתוכה לוחמי אצ"ל שהתחפשו לשוטרים בריטיים ואסירים ערבים. ה"שוטרים בריטים" הובילו כתריסר "אסירים ערבים" שנתפסו כביכול בעת גנבה במחנה תל ליטוינסקי (כיום מחנה תל השומר). המשאית הורשתה להיכנס לבניין. הבריטים פתחו את דלת תא המעצר ואז שלפו ה"אסירים" וה"שוטרים" כלי נשק וכלאו את הבריטים בתא המעצר. הלוחם ישראל פינרמן התמקם עם מקלע ברן מול המשטרה לשם חיפוי. עד כאן הכל פעל לפי התוכנית, אך הפעולה השתבשה בגלל שתי בעיות: ה"אסירים" שהפכו לסבלים בפיקודו של דב גרונר החלו מיד בהעברת הנשק למשאית: מקלעים כבדים, תת-מקלעים, רובים, מדוכות (מטולי רימונים מוברגים על רובים) וארגזי תחמושת לרוב. ישראל פינרמן ירה בעזרת המקלע שלו בפתחי הירי של הבריטים והשתיק את אש היורים הבריטים.
התגבורת הבריטית משרונה לא הצליחה לעבור את החסימה בכביש.
לקראת סיום ההעמסה חלה החמרה במצב. הלוחם המחפה, ישראל פינרמן, נהרג מאש הבריטים. תגבורת בריטית ממשטרת פתח תקווה עקפה את החסימה ושטפה את הכניסה למשטרה באש. התוקפים נאלצו להעביר את המשאית לרחוב צדדי ולסגת דרך הדלת האחורית וגדר התיל המקיפה את הבניין. בנסיגה נהרג מפקד הפורצים, יעקב זלוטניק וגופתו נתלתה על גדר התיל. דב גרונר נפצע קשה בלסתו וצנח לתוך תעלה ליד הגדר. שאר הלוחמים, בהם מספר פצועים, הצליחו להגיע למשאית. הנהג שהיה פצוע בלחיו ובזרועו הצליח להביא את המשאית לפרדס בין רמת גן ורמת יצחק. הנשק הוסתר זמנית בשני בורות שהוכנו מראש.
התקפת ההסחה על תחנת הרכבת בתל אביב נכשלה. אחד הלוחמים, יצחק בילו, ניסה לזרוק פצצה אבל בגלל פציעה קודמת נשמטה הפצצה מידו וכדי למנוע את התפוצצותה ליד חומרי התבערה שבידי חבריו הוא הטיל עצמו עליה, נפצע קשה בבטנו ונפטר כעבור שעתיים בבית החולים.
עם סיום תקיפת תחנת המשטרה ברמת גן היה מתוכנן על ידי לוחמי הלח"י לפוצץ את מחסן הנשק שהיה במגדל השמירה הצפוני של המצודה, במקום אף הונחו כבר חומרי הנפץ אך בשל פגיעת כדור במי שהיה אמור לבצע את הפעלת הנץ נותר חומר הנפץ במקומו מבלי שהופעל.
תוצאות ההתקפה
מול המשטרה הוקמה האנדרטה לזכר דב גרונר של חנה אורלוף המציגה את "גור אריה יהודה" הקטן הנאבק ב"אריה הבריטי" הגדול.
על האנדרטה חקוקים שמותיהם של דב גרונר ושלושת הנופלים בהתקפה על משטרת רמת גן. בצד אחר של האנדרטה חקוקים שמותיהם של עולי הגרדום מכל המחתרות.
לוחית זיכרון, לזכר ההתקפה, נמצאת בכניסה למשטרה.
עיריית תל אביב הציבה שלט זיכרון ללוחם האצ"ל יצחק בילו ברחוב הרכבת מול בית המכס של תחנת הרכבת הישנה.
ילדים בשואה
בתקופת השואה נספו בשל מעשי הנאצים ותוצאותיהם על פי הערכות כמיליון וחצי ילדים, מתוכם כ-1.2 מיליון ילדים יהודים. עולמם של הילדים ובני הנוער בתקופת השואה הוא מן הטראגיים והאכזריים ביותר בתוך מציאות רווית כאב, אימה ורצח. מתוך העדויות, ספרי הזיכרונות, היומנים והמחקרים עולה כי מראשית ימיה של המדיניות האנטישמית של הנאצים, היה הדור הצעיר חשוף יותר מכל קבוצות הגיל האחרות בעם היהודי לסכנות ורדיפה.
בצד חוויות ומשברים של תמורה ושל התפתחות אישית והצורך בהסתגלות חברתית ופסיכולוגית שעוברים על בני נוער בגיל ההתבגרות תפסה מלחמת העולם השנייה את הנוער היהודי כמי שעומדים בפני מאבקים ובפני התמודדויות מסוג חדש, חסר תקדים. בשבר הגדול שפקד אותם עם הכליאה בגטאות, עם הרעב, עם הדיכוי ועם משטר הטרור מצאו עצמם בני הנוער מול מציאות בלתי מוכרת ובלתי מובנת. המצב החדש והשינוי הנורא בחיי הפרט, המשפחה והקהילה העמידו את הנערים והנערות היהודים בפני ניסיון קשה מנשוא.
אפליית ילדים יהודים בבתי הספר בגרמניה
באפריל 1933, סמוך לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, החלה הפרדה בבית הספר הציבוריים. זאת, כאשר נחקק "החוק נגד הצפיפות בבתי הספר הגרמניים", ונקבעה הגבלה המאפשרת רק ל-1.5% מהילדים היהודים להירשם לבתי ספר ציבוריים. זה יצר בעיה משום ש-5% מהילדים בגרמניה היו ממוצא יהודי. הבעיה המשיכה להחמיר כאשר בבתי הספר הגרמניים החלה אריזציה, וילדים יהודים נדרשו "ללמוד" ממקורות שונים מאשר מחבריהם לכיתה. הם גם זכו לציונים גרועים יותר מעמיתיהם האריים, גם אם העבודה שלהם הייתה טובה יותר. הילדים היהודים לא הורשו להשתתף במרבית הפעילויות של בית הספר, דבר שגרם לרבים מהם להרגיש שהם מנותקים, ולהפרדה בין ילדים יהודים לחבריהם שאינם יהודים. ככל שהזמן חלף, רוב המורים החלו להתלהב יותר מהנהגת כללי הנאציזם, ועברו מלהיות שקטים באמונתם, לשימוש במונחים אנטישמיים בכיתה. היחס הגרוע כלפי ילדים יהודים היה נפוץ יותר בבתי הספר הכפריים, אך אפילו בערים הגדולות הם נתקלו באיבה ממוריהם ומחבריהם לכיתה. היחס כלפי התלמידים יהודים גרם להם להרגיש שונים מחבריהם לכיתה, והיו לכך השפעות שונות על משפחות שונות. חלק מהילדים החלו לעזוב את בתי הספר שלהם ללא אישור במהלך דיבורי שנאה בכיתות שלהם. אחרים ניסו להשתלב ללא הצלחה. חלק מההורים הוציאו את ילדיהם מבית הספר. הורים רבים הזדעזעו לגלות כי ילדיהם הותקפו רגשית ופיזית על ידי חבריהם לכיתה ועל ידי מוריהם בשל היותם יהודים. בעקבות הרדיפות החלו להיפתח בתי ספר יהודיים, והקהילה היהודית אהבה את הרעיון שילדיהם ילמדו שם ללא חשש מרדיפות. בשנת 1932 (שנה לפני עליית הנאצים לשלטון) רק 14% מהילדים היהודים למדו בבתי ספר פרטיים, מספר זה עלה ל-52% בשנת 1936. בעוד שהורים רבים היו מאושרים שהתאפשר לילדיהם ללמוד ללא אפליה ורדיפה, חששו הורים רבים שזה הרצון הנאצי האמיתי, הפרדת הקהילה היהודית מהקהילה הארית.
יומנים אישיים
מבין סוגי הכתיבה השונים שנכתבו על תקופת השואה מהווים יומני השואה כלי תיעודי בעל חשיבות ראשונה במעלה. היומנים נוגעים באופן ישיר ובלתי מעובד במציאות.
בחקר תקופת הכיבוש הנאצי, שבה הוגבלה האפשרות לחופש הביטוי והידיעות על המתרחש בתוך הגטאות היו מצומצמות ומקוטעות, הפכו היומנים למכשיר מרכזי בשחזור ובהבנת עולמו של הפרט היהודי הסגור בגטו. היומן האישי מהווה כלי ביטוי עיקרי בעולמם של בני נוער כמו גם של מבוגרים באותם ימים. הוא שימש ערוץ פרטי לגילוי חוויות ומראות, לפורקן רגשי נוכח המצב ודרך נוספת לתאר את תעתועיו האכזריים תחת עול של דיכוי ורדיפה. בדיעבד, היומן הפך לתעודה היסטורית המנציחה בדרך אותנטית את עולמם של היהודים על סף רציחתם.
יומנים מפורסמים
השינוי שחולל הכיבוש הנאצי באוכלוסייה היהודית במזרח אירופה היה מיידי. עם כניסתם של הגייסות הגרמניים לשטחים הכבושים היו היהודים הראשונים שחשו באופן בוטה את נחת זרועם של הכובשים שהתבטאה בפעולות אלימות כלפיהם כמו גם בהתקנת חוקים ופקודות אשר שינו את מעמדם ואת מצבם הכלכלי. המצב הלך והחמיר עם סגירת היהודים בגטאות, שם ניכרו השבר והחורבן ביתר שאת. היומנים שנכתבו באותה תקופה מתארים את חיי היום יום של היהודים במצוקתם ואת השפעתם המצטברת של הנגישות והדיכוי על אורח החיים של הכלואים בגטו. יומנים של בני הנוער הציגו זווית ראייה נוספת, זו של נערים ונערות בתקופת התבגרותם תחת עול של רדיפה וחרדה מפני העתיד.
שיעורי הישרדות
בפולין שרדו את השואה בערך אחד מעשרה יהודים, כלומר 380,000 מתוך 3.3 מיליון. לעומת נתון זה, מבין הילדים היהודים שרדו בערך אחד ממאה, כלומר כמה אלפים מתוך מאות אלפים.
אסטרטגיה עסקית
אסטרטגיה עסקית היא גיבוש דרך פעולה של יחידה עסקית, תוך התייחסות לסביבה ולעצמה, במטרה לסייע לארגון בקביעת מטרותיו, בבחירת דרכי פעולה ובמימושן. תהליך של תכנון אסטרטגי מתייחס לרוב להגדרת החזון, המטרות והיעדים, ויציע מתוך כך את האסטרטגיה: דרכי הביצוע המתוכננות להשגתם. האסטרטגיה נוגעת לטווח הארוך של היחידה העסקית, כאשר טווח התכנון האסטרטגי המקובל נע בין שנתיים לחמש שנים בהתאם לאתגרי השוק הספיציפי.
מרכיבי האסטרטגיה העסקית
ניתן לחלק את ההחלטות האסטרטגיות החשובות של הארגון לשתי קבוצות:
תהליך קביעת האסטרטגיה העסקית
התכנון האסטרטגי כולל ניתוח המצב הקיים, הגדרת היתרון היחסי הרצוי ודרכי הביצוע. כל הגורמים בארגון משפיעים על האסטרטגיה העסקית שלו, גם אם רק חלקם עוסקים בגיבושו. לרוב תהליך של תכנון אסטרטגי כולל את ההנהלה של הארגון ולעיתים את נציגי בעלי המניות (דירקטוריון). לרוב נעשה שימוש במודלים מוכרים לתכנון אסטרטגי כגון ניתוח 5 הכוחות של פורטר, וכן ניתוח באמצעות מודל SWOT,
קביעת האסטרטגיה העסקית לוקחת כאמור בחשבון את: ומציעה עבורם:
האסטרטגיה חייבת לקחת בחשבון את מכלול הגורמים בתוך ומחוץ לארגון אחרת היא לא תצליח להוביל להגשמת המטרה.
ביקורת
הביקורת המוכרת ביותר על תהליכי התכנון האסטרטגי באופן שבו הם יוצאים לפועל כיום היא עבודתו של הנרי מינצברג המצויה בספר "The Rise and Fall of Strategic Planning". לטענתו, התכנון האסטרטגי המבוסס על אנליזה של היבטים שונים, ובהכרח יוצר הפרדות, הוביל להדרת החשיבה האסטרטגית המייצרת סינתזה של המרכיבים השונים לכדי גישה אסטרטגית חדשה. החשיבה האסטרטגית, לפי מינצברג, היא סוד ההצלחה של חברות, ועל אנשי התכנון לתמוך בתהליכים המייצרים את החשיבה הזו.
האסטרטגיה העסקית לוקחת בחשבון בין שאר שיקוליה גם את מועד הפקיעה של מרכיביו השונים של המוצר. לעיתים אורך חיי המוצר מקוצר באופן מלאכותי, כדי להגביר את מכירות הדגמים החדשים. אסטרטגיה זו מכונה השבתה מתוכננת.
חריצות
חריצות היא התנהגות המאפיינת אדם שמבצע את מטלותיו בזריזות ובהתמדה, כמו עבודה או לימודים, וממעיט מנוחה. החריצות הפוכה לעצלנות. אדם שיש לו נטייה לחריצות מכונה "חרוץ" ובנוסף גם "שקדן". חריצות כתכונה נתפסת כחיובית בצורה אוניברסלית ואפשר למצוא לה התייחסויות במקורות של דתות רבות.
בפסיכולוגיה חריצות מתקשרת לדימוי עצמי, למשל בפסיכולוגיית האגו "ילד שמתקשה בלימודים יהיה פחות מקובל. החריצות מתבטאת בהישגים, הנחיתות היא מול העצמי ומול החברה."
ביהדות
חריצות, התמדה ושקידה הם מידות חשובות ביהדות ונתפסות באור חיובי במרבית המקרים. למשל:
בספר משלי "יַד חָרוּצִים תִּמְשׁוֹל" ~ פרק יב, פסוק כד בספר יהושע:.
חריצות נתפסת כתכונה באדם ולכן יכולה להיות מופנית לטוב ועשיית מצוות אך יכולה היא גם להיות מופנית לעבירות, כמו שהרמב"ם על אבות ב משנה יא מבאר "אמר שחריצות לממון ורוב התאוה ורוע הנפש והוא חולי המרה השחורה שיביא האדם למאוס ראות עיניו וישנאהו..."
בנצרות
בברית החדשה ישו מתואר כאדם חרוץ, הוא בעצמו מורה ומכוון את חסידיו לפעול בחריצות, שנתפסת כמאמץ מצד הפרט לחיות ולפעול מתוך אמונה וביטחון באלוהים. "וחפצנו שכל-אחד מכם ישקד להיות נכון לבו בתקוה עד-הקץ: שלא תעצלו כי אם-תלכו בעקבות יורשי ההבטחות באמונה וארך נפש" איגרת אל-העברים פרק ו
סמל ונקובר
סמל ונקובר הוענק לעיר ונקובר שבפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה על ידי "מכללת שלטי האבירים" ב-31 במרץ 1969.
תיאור הסמל
במרכז הסמל מופיע שלט אצולה שבחלקו העליון, משמאל ומימין, שני פרחי מורן המסמלים את הפרובינציה (ומופיעים גם על סמל קולומביה הבריטית). במרכז שלט האצולה מופיע משולש ירוק המסמל את היערות הרבים שסביב העיר, ובמרכזו עמוד טוטם המסמל את תרבות האינדיאנים המקומית. משני צידי המשולש הירוק מצוירים גלים בכחול ולבן המסמלים את האוקיינוס השקט ואת הנהרות שסביב העיר.
מעל שלט האצולה מופיע ציצה שעליה מופיע כתר המסמל את העיר עצמה וספינה המסמלת את חשיבות הסחר הימים לכללת העיר והיות הסחר הימי והנמל הטבעי הסיבה להקמת העיר.
לשלט האצולה שני תומכים - חוטב עצים ודייג המסמלים את שני ענפי הכלכלה המסורתיים העיקריים עליהם התבססה כלכלת העיר. מתחת לשלט האצולה מופיע המוטו של העיר: "בים, ביבשה ובאוויר אנו משגשגים" (באנגלית: By Sea Land and Air We Prosper).
היסטוריה
סמל זה הוא השלישי מבין הסמלים של העיר ונקובר. הסמל הראשון של העיר היה בשימוש בין השנים 1886–1903. סמל זה הוחלף בשנת 1903 בסמל שהיה בשימוש עד שנת 1969 הדומה לסמל בו נעשה שימוש כיום בהבדלים הבאים: המשולש במרכז שלט האצולה היה צבוע באדום במקום בירוק, במקום עמוד הטוטם היה מצויר מטה הרמס, לא הייתה לסמל ציצה ופרחים, ומוטו העיר לא כלל את המילה "אוויר". בשנת 1928 נעשה ניסיון לרשום את סמל העיר ברישומי מכללת האבירים, אולם התברר שהסמל אינו תואם את כללי ההרלדיקה ולא ניתן לרושמו. ועדה שהוקמה על מנת לפתור בעיה זו דנה בבעיה ארבע שנים ולא מצאה פתרון. בשנת 1962 הוקמה ועדה נוספת ברשות מזכיר העירייה. לוועדה הכינה ארבע סקיצות לדגל אשר נדנו על ידי מועצת העיר. בשנת 1964 הגישה המועצה את העיצוב הנוכחי למכללת האבירים, אשר אישרה את הסמל וכן את "תג" (Badge) העיר הכולל כתר ובו משוט וגרזן המסמלים את העיר וענפי כלכלתה העיקריים. התג מופיע על דגל העיר.
אפסילון
אֶפְּסִילוֹן היא האות החמישית באלפבית היווני. בספרות יווניות היא מסמלת את המספר 5 וזהו גם שוויה. היא נכתבת:
יש להבדיל בין \varepsilon – אפסילון קטנה, לבין \mathcal E – האות הלטינית E בכתב יד.
הפיגוע בקו 5
הפיגוע בקו 5 היה פיגוע התאבדות שאירע ב-19 באוקטובר 1994, י"ד בחשוון ה'תשנ"ה, באוטובוס קו 5 של חברת דן ברחוב דיזנגוף, תל אביב. בפיגוע נרצחו 22 בני אדם ונפצעו 104.
דקות ספורות לפני השעה 9 בבוקר פוצץ מטען בן כ-20 ק"ג של חומר נפץ, שהוכן בידי יחיא עיאש, על ידי מחבל מתאבד, מארגון החמאס בתוך האוטובוס בזמן שזה נסע ברחוב דיזנגוף לכיוון צפון, כ-100 מטרים מצפון לכיכר דיזנגוף, בסמוך לצומת הרחובות דיזנגוף-אסתר המלכה. בתחנת אוטובוס סמוכה בצדו השני של רחוב דיזנגוף (לכיוון דרום) העלה נוסעים אוטובוס נוסף של קו 5, שנפגע גם כן. מהפיצוץ נהרגו 21 איש, ואישה נוספת נפטרה מפצעיה בחלוף ארבעה ימים.
בעקבות הפיגוע הוטל סגר על השטחים ובית משפחתו של המחבל, סאלח עבד א-רחים נזאל, נהרס בידי צה"ל באישורו של בג"ץ.
במקום הפיגוע נבנתה אנדרטה לזכר הקורבנות. ספריית הכ"ב ביפו ד' קרויה על שם 22 חללי הפיגוע.
מבצע יפתח
מבצע יפתח (28 באפריל 1948 עד 29 במאי 1948) היה מבצע צבאי של ההגנה בגליל המזרחי, במלחמת העצמאות. המבצע החל טרם הכרזת המדינה, ונמשך גם לאחריה ולאחר פלישת צבאות ערב לארץ ישראל.
מטרות המבצע היו:
במבצע השתתפו הגדוד הראשון והגדוד השלישי של הפלמ"ח וכן גדוד חי"ש 11 של חטיבת גולני. בעקבות המבצע, שני גדודי הפלמ"ח האמורים אורגנו במסגרת חטיבת יפתח. הישגי המבצע לא נוצלו במלואם, כיוון שגדודי הפלמ"ח, אשר נטלו בו חלק, הוזעקו לסייע בקרב על הדרך ל ירושלים. עם זאת, המבצע השיג את רוב מטרותיו.
בראש המבצע עמד מפקד הפלמ"ח יגאל אלון, שכינויו המחתרתי 'יפתח', (ראשי תיבות של י גאל פ ייקוביץ' ת ל ח י ) ניתן כשם לחטיבת הפלמ"ח ולמבצע כאחד.
רקע
מנקודת מבטו של היישוב, מצבו של הגליל העליון המזרחי בתחילת מלחמת העצמאות היה קשה. באזור זה, שבין ג'יב יוסוף (עמיעד) למטולה, היו כמה עשרות קיבוצים ומושבים, ובהם כמה אלפי תושבים. כן היו בו כמה מושבות קטנות, כמו מטולה, ראש פינה ויסוד המעלה, וכמה היאחזויות. בנוסף, בעיר הגדולה באזור, צפת, ישבו כ-1,500 יהודים בקרב כ-10,000 ערבים. משם ועד מערבו של הגליל: חניתה, יחיעם ואילון, לא היו יהודים כלל. כביש אחד בלבד, כביש טבריה - ראש פינה, חיבר את בקעת גינוסר לעמק החולה. דרך זו לא הייתה בטוחה למעבר, בשל שבטי הבדואים החונים לאורכו. גם באזורים שבהם היו ממוקמים היישובים היהודיים היו מפוזרים ביניהם עשרות כפרים ערביים, וכך, לא היו יכולים כוחות 'ההגנה' במקום ליצור חזית רציפה כלשהי. למעשה, כל כולו של האזור היה בטווח ונתון לאיום של נשק קל מצד הערבים. בתחילת 1948 הצטרף אל הערבים המקומיים גדוד הירמוכ השני של צבא ההצלה הסדיר למחצה. מספרם של מגיני היישובים באזור הגיע ל-2,000 בערך. בנוסף לאלה, עוד באוקטובר 1947 הפנה פיקוד ההגנה את הגדוד השלישי של הפלמ"ח לגזרה, ובחודשים הראשונים של 1948 תוגבר הפלמ"ח באותו אזור בגדוד 11 של חטיבת גולני.
הבריטים פינו את רובו של הגליל העליון באמצע אפריל 1948. בעת הפינוי נמסרו לערבים משטרת נבי יושע (כיום מצודת כח), משטרת הר כנען ועמדות מפתח בצפת. מצב הרובע היהודי בעיר הוחמר מאוד בשל הפינוי הבריטי והשתלטות הערבים על. כדי לחזק את מעמדו של היישוב היהודי בצפת שלח הגדוד השלישי פלוגה למקום, וזו הצטרפה לפלוגת חי"ש מגדוד 11, אשר הייתה במקום עוד קודם לכן. ב-15 באפריל נערך ניסיון כושל לכבוש את משטרת נבי יושע מיד לאחר פינויה על ידי הבריטים. ב-20 באפריל, ערך הגדוד השלישי ניסיון כושל נוסף לכבוש את משטרת נבי יושע. ב-18 באפריל, בין שני ניסיונות אלה נכבשה טבריה, ובכך אובטחה נקודת המוצא הדרומית של כביש טבריה-ראש פינה, שהיווה את הקשר בין בקעת גינוסר ומרכז הארץ לגליל העליון המזרחי.
שלבים ראשונים
ב-28 באפריל השתלט כוח נוטרים מקומי על משטרת ראש פינה. במקביל השתלט גדוד 11 של 'גולני' על מחנה פילון הסמוך. כן השתלט כוח של "ההגנה" על שדה התעופה במחניים, מקומות אשר פונו על ידי הבריטים.
בלילה שבין 30 באפריל ל-1 במאי כבש הגדוד השלישי את הכפרים הערביים ביריה ועין זיתון ופתח בכך מסדרון לצפת. דרך מסדרון זה עבר הגדוד השלישי כולו והתרכז בחלקה היהודי של צפת, לשם הכיבוש המתוכנן של החלק הערבי. מן הצד השני כוחות 'צבא ההצלה' תקפו ב-1 במאי בעוצמה רבה את רמות נפתלי, בסיוע תותחים ומשוריינים. כוחות ערביים אחרים תקפו באש את דן, דפנה, כפר סאלד ושמיר. יגאל אלון החליט לקחת סיכון מחושב וסייע לרמות נפתלי רק באופן מצומצם, מבלי להסיח כוחות מצפת. הערכתו הייתה כי ריכוז הכוחות יביא בהמשך לכיבוש צפת, וזה, בתורו, ישנה ממילא את כל המצב האסטרטגי באזור. ואכן, רמות נפתלי עמדה בהצלחה בהתקפה, אם כי בקושי רב.
ריבוי המטלות שלנוכח הכוחות אשר רוכזו למבצע, הביא להחלטה להפנות לסיוע גם את הגדוד הראשון, אשר סיים בהצלחה את תפקידו בקרבות משמר העמק. זה האחרון ערך, בדרכו אל הגליל העליון, מתוגבר בשתי מחלקות של חטיבת אלכסנדרוני ובמחלקה מגדוד 11, את מבצע מטאטא - טיהור השטח שמצפון לכנרת ועד ראש פינה מכוחות אויב. כוחות 'אלכסנדרוני' חזרו לאחר מבצע 'מטאטא' לחטיבת האם ולא נותרו בגליל. ריכוז זה, של שלושה גדודים, הפך את המבצע למבצע חטיבתי, אם כי הכוח החטיבתי לא הופעל במהלכו במרוכז.
כיבוש צפת
ב-6 במאי ערך הגדוד השלישי ניסיון ראשון לכבוש את צפת, אך הניסיון נכשל. ב-10 במאי החל ניסיון שני, ועד 11 במאי הושלם כיבוש העיר. עם הכיבוש נסוגו הכוחות הערביים מהעיר, ויחד איתם ברחו רוב התושבים הערביים מצפת ומישובי עמק החולה. כך הפכה הדרך אל הגליל העליון המזרחי לבטוחה, וכמוה גם הדרכים הפנימיות בין היישובים היהודיים האזור.
שיבוש ההכנות לפלישה של הכוחות הערביים
לקראת הפלישה הצפויה של צבאות ערב, נערך הגדוד הראשון לכבוש את מליכייה (כיום מלכיה), בה עבר אחד משני הכבישים היחידים מלבנון לגליל (השני עבר לאורך חוף הים התיכון). ב-15 במאי הגדוד הראשון אכן תקף וכבש את המקום. אלא שהתקפת נגד של הלבנונים יחד עם 'צבא ההצלה' אילצה את הפלמ"ח לסגת, תוך שהוא סופג אבדות כבדות. עם זאת, פלוגה של הגדוד השלישי, ששוגרה למקום לצורך חיפוי על נסיגת הגדוד הראשון, כבשה אגב כך את משטרת נבי יושע, אשר פונתה על ידי הערבים שהחזיקו בה, ב-16 וב-17 בחודש. בשל חשיבותה של מליכייה כשער הכניסה לגליל, נערך ניסיון נוסף לכבשה. זו הפעם הפלמ"ח ערך ב-28 במאי תקיפה לילית של המקום, אשר הסתייעה בתנועה של טור ממונע מכיוון העורף, דרך שטח לבנון, לצורכי הטעיה. ההטעיה הצליחה, וב-29 במאי הושלם כיבוש מליכייה.
כן ערך הפלמ"ח מספר מבצעי פגע וברח לשבוש דרכי הפלישה וההכנות אליה. במסגרת אלה נהרסו גשר מעל נהר הליטני (16 במאי), גשר מעל הבניאס, ובסיסי צבא סוריים שהיו קרובים לשמיר וללהבות הבשן. ב-19 במאי הותקף מאגר נשק, תחמושת ודלק של צבא סורי בבית המכס העליון במורדות המזרחיים של רמת הגולן, ארבעה קילומטר מגשר בנות יעקב בידי הגדוד השלישי של הפלמ"ח. המאגר שהושמד נועד לתמוך בפלישה הסורית לשטחה של מדינת ישראל והפגיעה בו דחתה את הפלישה הסורית בשבועיים.
תוצאות המבצע
המבצע הסתיים כאשר מטרותיו הושגו כמעט במלואן, אלא שבסוף מאי ובתחילת יוני דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון, כפה את דעתו כי חייבים להעביר את גדודי הפלמ"ח שלחמו בצפון לגזרת לטרון. עם יציאת 'יפתח', חזרו הערבים וכבשו את מלכיה ובנוסף, הסורים כבשו את משמר הירדן, ובכך שבו לתפוס אחיזה בגליל העליון המזרחי, וכן קיימו הערבים (צבא ההצלה) רצף יבשתי מגבול לבנון ועד הגליל התחתון. רק במבצע חירם, בסוף אוקטובר 1948, כוחות צה"ל השלימו את כיבוש הגליל.
דיר ראפאת
דיר ראפאת הוא מנזר קתולי צפונית-מערבית לבית שמש ולקיבוץ צרעה, בשטח השיפוט של מועצה אזורית מטה יהודה.
בעבר, שכן כ-2 ק"מ ממזרח למנזר כפר ערבי בשם, מכאן שם המנזר. הכפר נכבש במלחמת השחרור על ידי כוחות חטיבת פלמ"ח הראל, במסגרת מבצע דני. כיום בתי הכפר שנותרו על תילם, מושכרים על ידי הכנסייה הקתולית ובית היתומות משמש ככפר הטיפולי (היהודי) רטורנו. באמצע המאה ה-19 נקלע הכפר למצוקה כלכלית למול השלטון הטורקי ולבסוף התגבשה מכירת חלק משטחו לפטריארכיה הלטינית. העסקה הותנתה בכך שלא תעשה פעילות מיסיונרית בשטח זה, אלא רק פעילות חינוכית.
היסטוריה
המנזר הוקם בשנת 1927 על ידי הבישוף האיטלקי פארינה, מייסד מסדר האחיות דורותי הקדושה ובעידודו של ידי הפטריארך הלטיני לואיג'י ברלסינה לאחר רעידת האדמה שהתחוללה בארץ. הפטריארך היה מעוניין באתר לכבוד מרים אם ישו שתגן על ארץ ישראל מפני אסונות דומים. לכן שמה הרשמי של הכנסייה הוא "גבירתנו מלכת פלשתינה" ("Regina Palaestinae"). לצד הקמת הכנסייה נקבע יום חג החל מדי שנה ביום ראשון שלאחר ה-25 באוקטובר. בשנת 1933 אישר הותיקן את החג הזה.
את המבנים במתחם המנזר תכנן הנזיר הבנדיקטיני והאדריכל האב מורציו גיסלר. הוא מיקם את הכנסייה במרכז המתחם. במקום הוקמו גם בית יתומים, בית ספר ומבנה למנזר.
הפטריארך ברלסינה רצה לקשט את קירות הכנסייה ותקרתה במילים הראשונות של פניית המלאך גבריאל אל מרים אם ישו - אווה מריה. הוא ביקש מהגמונים קתולים שישלחו לו תרגומים רשמיים של ברכה זאת. הוא קיבל 404 תרגומים שכאלה, ומתוכם בחר 280 על מנת שייכתבו על קירות הכנסייה. לפי אנציקלופדיה מפה, בעבר הייתה כתובה ברכת אווה מריה על קירות הכניסה ב-343 שפות שונות, כולל עברית ("שלום לך מרים"). ברכות אלו נכתבו על ידי האמן הירושלמי מובארק סעיד. הוא צייר מלאכים הנושאים סרטים ועליהם המילים הראשונות של ברכתו של המלאך למרים. ב-1973 הסתיים שיפוץ ושיחזור המתחם, התקרה נצבעה תכלת וצוירו שנית המלאכים האוחזים בסרטים אך השחזור אינו שלם וחלק מהברכות בשפות השונות שהופיעו על הסרטים לא הושלם. גם על דלתות העץ של הכנסייה כתובה הברכה 56 פעם בשפות שונות. באפסיס הכנסייה עומד פסלה של מריה מואר באור תכלכל על ידי חלונות צדדים תכולים. באולם עומד פסל מלאך מחזיק בדג, אחד מסמליה העתיקים של הנצרות.
אחזקת המקום נעשתה בתחילה על ידי מסדר אחיות סנטה דורותי, אשר באו לארץ ישראל מאיטליה ב 1927 ובראשן האם ברתילה. בשנות האלפיים, המנזר מוחזק על ידי מסדר הנזירות בית לחם (בדומה למנזרם שבבית ג'מאל), הנזירות מחזיקות את המקום ומקדישות עצמן לטיפול בילדות יתומות או ממשפחות במצוקה שחוסות בבית הספר של המנזר. הילדות בגיל 4–13 לומדות במנזר ובסיימן כיתה ו' רשאיות להמשיך ולהתגורר במנזר וללמוד בבתי הספר שברמלה הסמוכה. כיום יש במתחם גם בית הארחה לצליינים נוצרים. כיום כל הנזירות במנזר הן צרפתיות או מארצות דוברות צרפתית, בחורשת הכנסייה חיה אחות קנדית חברה במסדר אחיות החסד החיות בבדידות מוחלטת, היא דיירת במנזר האחיות דורוטי הקדושה ומתפרנסת מהכנת כרטיסי ברכה מעוטרים בפרחים מיובשים.
בראש המנזר פסל דמותה של מרים, אמו של ישו בתנועת יד המברכת ושומרת על הארץ מאסונות, מתחתיה מופיעות שני עיגולי פסיפס תלויים ובהם האותיות A ו M שהן תחילת הברכה "אווה מריה". הפסל נעשה בסדנאת אמנים באיטליה ע"פ דגם של פסל ממנזר האחיות דורותי הקדושה בוויצ'נצה גובהו של הפסל עשוי הברונזה כ 2.5 מ' והובלתו הייתה מסובכת לכן פורק לעשרה חלקים שהורכבו שוב בראש הכנסייה. את ראשה של מרים עיטר כתר כוכבים מוזהבים, אולם החשש מגנבים ופגעי מזג האוויר הביאו את ראשי המנזר להסירו (כך מצבו בתמונה), אך כיום ראש הפסל שוב עטור בכתר כוכבים אך הפעם מברונזה.
לצד המנזר פועל "יקב מוני", יקב כשר המוחכר על ידי משפחת ערטול הנוצרית מהעיר מע'אר. היקב פועל במערות היקב של המנזר. השם "מוני" הוא לזכר בן המשפחה שמת בדמי ימיו.
מבנה נוסף, ששימש בעבר כבית היתומים, מוחכר כעת לעמותת רטורנו המפעילה בו מרכז גמילה מסמים. המבנה מוגדר כיישוב בשם גבעת שמש.
ב-2014 רוססו כתובות נאצה במקום וצמיגי ארבעה כלי רכב נוקבו
קארן קרפטיאן
קארן וילהלמי קראפטיאן (בארמנית: Կարեն Վիլհելմի Կարապետյան) הוא מדען, כלכלן ופוליטיקאי, ראש ממשלת ארמניה לשעבר.
בעבר כיהן כראש עיריית ירוואן, כשקודם לכן עבד במגזר האנרגיה והשתלב בחברות הבת של תאגיד גזפרום בארמניה.
השכלה
קארן נולד בשנת 1963 בסטפנאקרט, שבנגורנו-קרבך. עד מהרה עברה משפחתו לבירת ארמניה, שם למד בבית הספר מספר 128 בירוואן. הוא המשיך את לימודיו בעיר הבירה של הרפובליקה הארמנית ונרשם לאוניברסיטת ירוואן. הוא למד היטב ובשנת 1980 סיים בהצטיינות בפקולטה למתמטיקה.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא נכנס לעבוד במרכז החשבונאות של הוועדה לתכנון המדינה של ארמניה, במקביל עסק גם בפעילות מדעית. בשנת 1989 סיים תואר.
לא השפיעו עליו רוח הפרסטרויקה והחידוש בתחום הפוליטי והחיים הציבוריים. הוא המשיך לעבוד בוועדה לתכנון המדינה, תוך מתן תשומת לב מועטה לשינויים המתרחשים סביב.
פעילות כלכלית בארמניה העצמאית
אחרי שארמניה זכתה בעצמאות, הכלכלן והתאורטיקן המשיך בפעילותו האקדמית כמה שנים. הוא הצטרף לאגודה של מדע ותרבות והרצה באוניברסיטת ירוואן.
בשנת 1996 קראפטיאן מונה לתפקיד סגן יו"ר חברת "Armenergo". בתוך שנתיים הוא כבר עמד בראש מערך האנרגיה של הרפובליקה וניהל אותו עד 2001. אז הוא קיבל קידום ומונה לתפקיד שר האנרגיה.
קארן עבד בקבינט השרים לא לזמן רב, בשנת 2001, על פי המלצת קוצ'ריאן, הוא היה מועמד לתפקיד מנכ"ל המיזם הארמני-רוסי המשותף "ArmRosgazprom", חברה שהוקמה על ידי גזפרום. הוא הוכיח את עצמו כמנהל יעיל ומוצלח ומילא תפקיד זה עד 2010.
ראש עיריית ירוואן
קארן החל להיות מעורה יותר ויותר בפוליטיקה ובשנת 2009 קיבל מושב במועצה העירונית של ירוואן מטעם המפלגה הרפובליקנית של ארמניה. בדצמבר 2010, נבחר על ידי המועצה לתפקיד ראש העיר של הבירה הארמנית.
בשנת 2011, הוא חייב את עובדי העירייה ללמוד אנגלית ולשפר את הידע שלהם בשפה הרוסית. החלטה זו נתקלה בתגובות מעורבות. אם הבחורים הצעירים היו מרוצים מההזדמנות להדק את הידע בשפה האנגלית, המבוגרים התאחדו נגד היוזמה ויצאו בקמפיין נגדו וחשדו בראש העיר וברצונו להיפטר מהמסורות הישנות.
עם זאת, אלה היו רק ניצנים לסכסוכים בין ראש העיר לעובדי העירייה או לתושבים, סערה אמיתית פרצה לאחר שבנאומו גרם ראש העיר החדש למלחמה עם הרוכלים. כמו בכל עיר מזרחית, המסורת של סחר באוויר הפתוח היה בעל חשיבות מיוחדת לירוואן, אלפי אנשים הרוויחו מכך, ברם החלטתו של ראש העיר לאסור סחר ברחוב שחררה מלחמה אמיתית. הסוחרים הזועמים, ארגנו הפגנות ועצרות סמוך למשרדו של ראש העיר, בדרישה לשקם את זכויותיהם, אנשי האופוזיציה הצטרפו אליהם וגם הם תקפו את קארן קרפטיאן.
עם זאת, ראש העיר לא ויתר: הצעד הבא היה הריסת המונית של כל הדוכנים וקיוסקים. כדי למנוע פיצוץ של ממש, נאלץ הנשיא הארמני להתערב, לצנן את הלהט של ראש העיר וביקש ממנו להשעות את תוכניות השיפור של העיר.
מירוואן למוסקבה ובחזרה
בשנת 2011, קארן עזב את תפקיד ראש עיריית ירוואן. זאת בשל ההזמנה לעבוד במשרד המרכזי של גזפרום במוסקבה, לאחר שהוכיח את עצמו היטב בעת עבודתו בחטיבה הארמנית של ענקית הגז והוא הוזמן לכהן כסגן נשיא גזפרום בנק. בתוך כמה שנים הוא התקדם עד שהתמנה לסגן מנהל הפרויקטים הבינלאומיים של גזפרום.
בשנת 2016, ארמניה החלה להתקרב יותר ויותר לרוסיה והנשיא סרז' סרקזיאן החליט להחזיר את ראש העיר לשעבר של ירוואן למדינה והציע לו לעמוד בראש הממשלה. סרקיזיאן לא הסתיר את רצונו למנות מנהל מנוסה לתפקיד ראש הממשלה על מנת לשפר את היחסים עם רוסיה ולמשוך השקעות ממוסקבה. בהיותו יושב ראש קבינט השרים הארמני, הפוליטיקאי הודיע מיד על שורת רפורמות כלכליות שמטרתן לחסל את השחיתות ולשפר את האקלים העסקי.
באפריל 2018 מונה שוב לזמן קצר לתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה.
אם קריאה
אֵם קְרִיאָה (בלטינית: Mater lectionis; ברבים: אימוֹת קריאה) היא אות במערכות כתב עיצוריות (הרווחות בשפות שמיות), ובפרט בעברית, המופיעה במילה בתפקיד שבו היא מציינת תנועה ואינה נהגית כעיצור כבתפקידה המקורי.
לדוגמה, במילה גָּדוֹל בעברית, האות ויו משמשת אם קריאה (אינה נהגית כעיצור אלא מלווה את תנועת החולם), וזאת בניגוד למשל למילה וֶרֶד, שבה היא משמשת כעיצור.
השימוש באימות קריאה התפתח עם הזמן. לאחר התהוותן נעשה שימוש מכוון בהן גם במסגרת כתיב מלא, כלומר על מנת לציין תנועות ולהקל על הוראת ההגייה הנכונה בכתיב לא מנוקד.
בעברית, קבוצת האותיות המשמשות גם כאימות קריאה הן האותיות אלף, הא, ויו ויוד, ובשל כך הן מכונות בראשי תיבות: אותיות אֶהֱוִ"י.
מקור והתפתחות
ההנחה המקובלת היא שאימות קריאה התפתחו במערכות כתב שבהן האותיות מייצגות עיצורים בלבד. אותן אותיות, שלימים שימשו גם כאימות קריאה, היו במקורן אותיות מן המניין שייצגו עיצורים לכל דבר ועניין, כשאר האותיות.
כיווצי הדו-תנועה ההיסטוריים בעברית הקדומה הם עדות לחולשת חצאי התנועות (העיצור לא נשמר אלא התמזג עם התנועה שלפניו), ואף משוערים להיות מוצאן של האותיות ויו ויוד כאימות קריאה, שכן אלו מקרים חוזרים שבהם היכן שעמד בעבר עיצור מסוים עמדה לאחר מכן תנועה אופיינית, שהיא תוצאת הכיווץ. למשל, הצורה *šawr (המחשתה בניקוד היא שַׁוְר), היא השחזור הקדום המשוער של המילה שׁוֹר, וצורות דומות הן השחזורים למילים יוֹם, עוֹף, וכך היכן שעמדה קודם ויו עיצורית נותרה רק תנועת החולם המזוהה עימה.
על כן, המודל בדבר היווצרותן של אימות קריאה הוא כדלקמן: האות המשמשת כאם קריאה הופיעה במקור במילה כתובה בתור עיצור. בעקבות תמורות ההתפתחות בשפה, הגיית העיצור במילה אבדה, אך האות נשארה בייצוג המילה בכתב (שכן מן הידועות היא שלרוב צורת הכתב "שמרנית" יותר מצורת ההגיה), וכך קרה במקרים דומים של מילים נוספות. בשלב זה האות חסרת התפקיד נותרה ללא משמעות, וכך התפרש תפקידה מחדש כמייצגת את התנועה שבהקשר שלה היא מופיעה לרוב. כך הפכה האות מזוהה עם תנועה מסוימת, ובשלבים הבאים נעשה בה שימוש גם על פי תפקידה החדש, כלומר כמייצגת תנועה גם במילים שבהן לא הייתה הגיה קדומה שבה האות בוטאה כעיצור. בשלב זה שבו יש לאותיות אלו תפקיד מובחן כאימות קריאה, התרחב עם הזמן השימוש בהן שנעשה ליותר ויותר רווח.
בעברית, אימות קריאה היו קיימות עוד בעברית המקראית של נוסח המסורה, והופעתן איננה תמיד עקבית. השימוש באימות הקריאה התרחב באופן ניכר בתקופת בית שני, וזאת ככל הנראה במקביל להיעלמות העברית כשפה מדוברת והחשש מאובדן הידע בדבר ההגייה הנכונה של המילים (שכן בכתב העיצורי אין סימון של התנועות), מה שלימים הוביל לפיתוחם של סימני הניקוד. בתעודות מימי בית שני, כמו המגילות הגנוזות או איגרות בר כוכבא, מוצאים לפעמים דרך כתיב הנקראת "כתיב מלא שבמלא". בדרך זו הוכנסו אימות קריאה אף במקומות שאיננו נוהגים להכניס בהם אימות קריאה בימינו, כגון "לוא" (לֹא), ו"כיא" (כִּי). בלשון חז"ל כבר החלו להתגבש כללים אחידים יותר לשימוש באימות קריאה, אם כי במילים הנפוצות בתנ"ך עדיין יש נטייה להשתמש בכתיב המקראי שלהן.
שימוש בעברית
בעברית משמשות ארבע האותיות א', ה', ו', י' כאימות קריאה, לפי הפירוט הבא: בעברית מקראית אין כללים ברורים שלפיהם מופיעות אימות הקריאה, ומילה אחת יכולה להופיע בכמה כתיבים שונים (קֹלֹת, קוֹלֹת, קֹלוֹת). בעברית המודרנית נהוג שימוש מסודר יותר באימות קריאה, בדרך כלל על פי כללי הכתיב שקבעה האקדמיה ללשון העברית.
דוגמאות:
במהלך השנים היו מספר הצעות להוסיף אותיות חדשות לסימון אמות קריאה עבריות אך הם לא התקבלו.
שימוש בשפות אחרות
אימות קריאה משמשות גם בשפות שמיות אחרות, כגון ארמית וערבית. בערבית משמשות האותיות ا, و, ي, המקבילות לאותיות העבריות א, ו, י, לציון התנועות a ארוכה, u ארוכה ו-i ארוכה בהתאמה. השימוש באימות הקריאה בערבית עקבי, ומספר יוצאי הדופן קטן מאוד. ביידיש, משמשת האות ע כאם קריאה לציון התנועה e.
רפי מן
רפי מָן (נולד ב-30 בינואר 1952) הוא פרופסור חבר בגמלאות בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל, חוקר תקשורת ועיתונאות, היסטוריון. מחבר ספרים ומאמרים, בנושאי תקשורת והיסטוריה.
ביוגרפיה
רפי מן נולד בתל אביב, נכדו של הסופר והמתרגם ד"ר יצחק מן.
רפי מן הוא עיתונאי במקצועו, שהיה בין היתר מנהל מחלקת החדשות של גלי צה"ל (1977–1978), כתב גלי צה"ל ומעריב בוושינגטון הבירה (1978–1983) ואחר כך הכתב המדיני של מעריב, ראש דסק החדשות ומ-2003 עורך מוסף שבת במעריב. ב-2008 מונה לעורך מדור הדעות של העיתון. בראשית 2009 פרש ממעריב לאחר 29 שנות עבודה בעיתון ועבר לסגל האקדמי של בית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל. ב-2015 קודם לדרגת פרופסור חבר. ב-2022 פרש לגמלאות.
בשנת 1976 סיים בהצטיינות תואר ראשון בהיסטוריה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים. את הדוקטורט בנושא "בניין האומה והמאבק על המרחב הציבורי: הממד התקשורתי בפעילותו של דוד בן-גוריון 1948-1963" כתב באוניברסיטת תל אביב במסגרת מסלול ישיר לדוקטורט. בשנת 2010 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת תל אביב,
נמנה, לצד עוזי בנזימן, נחום ברנע וכרמית גיא, עם מייסדי ועורכי כתב העת לביקורת התקשורת "העין השביעית", שהוקם ב-1996 בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה ומופעל מאז אפריל 2015 על ידי עמותת "העין השביעית - עיתונות עצמאית, חוקרת וחופשית" ומאז 2020 בשיתוף עם עמותת "שקוף".
חבר סגל ההוראה בבית הספר לעיתונאות "כותרת" בתל אביב מאז הקמת בית הספר ב-1990 ועד לשנת 2014. בין השנים 1991-2020 היה מרצה ועמית הוראה במחלקה לתקשורת ועיתונאות באוניברסיטה העברית.
בשנת 2013 הוענק לו פרס ראש הממשלה להנצחת זכרו של דוד בן-גוריון על ספרו "המנהיג והתקשורת - דוד בן-גוריון והמאבק על המרחב הציבורי 1963-1948".
בשנת 2000 זכה בפרס סוקולוב - ציון לשבח לעיתונאות ביחד עם אחיו פרופ' יחיאל לימור, על הספר שכתבו "עיתונאות - איסוף המידע, כתיבה ועריכה".
בינואר 2009 הציג בבית סוקולוב תערוכת צילומים "פוסטרמורטם": קרעי ההבטחות - כרזות בחירות במבחן הזמן. בינואר 2015 הציג ב"סטודיו שוקי קוק" ביפו תערוכת צילומים: "המרחב הציבורי - בנימין נתניהו כאייקון פוליטי".
בשנים 2004 ו-2007 יצא לסין בשליחות מש"ב (סוכנות הסיוע הבינלאומית במשרד החוץ) להדרכת עיתונאיות ועיתונאים סינים.
בשנת 2011 החל לפרסם את הבלוג "הערות שוליים להיסטוריה" המוקדש להיסטוריה, תקשורת, פוליטיקה והמרחב הציבורי.
אחיו איזי מן הוא שדרן רדיו בקול ישראל.
מחקריו
תחומי המחקר העיקריים של מן הם עיתונאות, תקשורת ופוליטיקה, מפת התקשורת בישראל ותולדות התקשורת בישראל.
במסגרת פעילות המכון למדיה חדשים, חברה ופוליטיקה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל עורך, מאז 2011, יחד עם ד"ר אזי לב-און, דו"ח שנתי על התקשורת בישראל, סדרי יום, שימושים ומגמות.
תחומי הוראה
תחומי ההוראה של מן הם עיתונאות (תאוריה ומעשה), תולדות התקשורת בישראל, חברה ופוליטיקה בישראל, תקשורת מגזרית בישראל, ראשי ממשלות ותקשורת.
המסור (סדרת סרטים)
המסור (באנגלית: Saw) היא סדרת סרטי אימה מתח ופשע אמריקאית. כל הסרטים בסדרה מהווים חלק מסיפור משותף גדול ומתמשך.
סרטי הסדרה יצאו בקביעות בארצות הברית ביום שישי שלפני ליל כל הקדושים.
הסרטים עוקבים אחר הרוצח הסדרתי ג'ון קרמר (טובין בל) הידוע על ידי התקשורת בשם ג'יגסו (Jigsaw) שחולה בסרטן קשה במוחו. במקום לרצוח את קורבנותיו הוא מציב להם "משחקי מוות" כאשר המטרה היא למצוא דרך לצאת בחיים מהמלכודת בה הם כלואים. הדרך למציאת המילוט קשה ועל הקורבנות לפגוע פיזית בעצמם או באחרים על מנת לצאת. ג'ון עושה את מעשיו החולניים במטרה ללמד את קורבנותיו להעריך את מה שהחיים העניקו להם.
סדרת הסרטים של "המסור" זכתה בפרסים רבים ששיבחו אותה וקצרה הצלחה רבה ברחבי העולם. היא פופולרית וידועה במיוחד בשל האווירה המותחת והאפלה בסרטים, הטוויסטים העלילתיים, הסופים המפתיעים והסדיסטיות החולנית הנוראה המופיעה בכל סרט וסרט. את הרעיון המקורי לסרטים הגו התסריטאים האוסטרליים לי וונל ולג'יימס ואן, שמפיקים את הסדרה. סדרת סרטי "המסור" אף זכתה בשנת 2010 להיכנס ל"ספר השיאים של גינס" בקטגוריית סדרת סרטי האימה המצליחה ביותר בכל הזמנים, עקב הכנסות קופתיות של $953,421,276 - יותר מכל סדרת סרטי אימה אחרת, עד שנת 2018, בה עקפה סדרת האימה "לזמן את הרוע" את סדרת "המסור", כאשר צברה רווח כולל של 1.5 מיליארד דולר בסך הכל.
בתאריך 27 באוקטובר 2017 יצא לאקרנים הסרט השמיני בסדרה, "פאזל" (באנגלית: "Jigsaw", תחילה נקרא "המסור: מורשת"). ב-21 במאי 2021 (כשנה לאחר תאריך היציאה המקורי של הסרט ב-15 במאי 2020 שנדחה בגלל מגפת הקורונה) יצא לאקרנים הסרט התשיעי בסדרה, "ספירלה - מספרו של המסור" (באנגלית: SPIRAL - From The Book of Saw), ועתיד לצאת לאקרנים המסור 10 ב- 27 באוקטובר 2023.
Somebody to Love (שיר של קווין)
Somebody to Love (בעברית: מישהו לאהוב) הוא שיר של להקת הרוק הבריטית קווין, שיצא בשנת 1976 ונכלל באלבומה החמישי של הלהקה, A Day at the Races. השיר נכתב והולחן על ידי סולן הלהקה פרדי מרקיורי. כאשר יצא השיר כסינגל, הוא הפך ללהיט באנגליה ודורג במקום השני במצעד הבריטי באותה השנה, ובמקום ה-13 בארצות הברית.
בדומה ללהיט העבר של הלהקה, Bohemian Rhapsody, ייחודיות השיר היא הווקאליות וקולות הרקע, היוצרים תחושה של סגנון גוספל. בשונה משירי הלהקה באותו הסגנון, את קולות הרקע בשיר הזה ביצעו דווקא שלושה מחברי הלהקה - פרדי מרקיורי, בריאן מיי ורוג'ר טיילור. לאחר ההקלטות, הקולות נערכו והוכפלו, כך שישמע כאילו עשרות אנשים מבצעים את קולות הרקע. השיר נותר נאמן לסגנון של קווין ומכיל הרמוניות מורכבות וסולו גיטרה של בריאן מיי.
מילות השיר, במיוחד בשילוב עם השפעת הגוספל, יוצרות שיר על אמונה, ייאוש וחיפוש עצמי המבוטאות בשאלות המועלות בשיר: "Can anybody find me someboday to love", "Lord what you're doing to me" ועוד.
במופע לזכרו של פרדי מרקיורי שהועלה ב-20 באפריל 1992 בוצע השיר על ידי שלושת חברי קווין הנותרים וג'ורג' מייקל, וב-1993 יצא במיני-אלבום "Five Live" שזינק היישר לראש מצעד המכירות הבריטי. גרסת כיסוי זאת נמצאת גם באלבום האוסף Greatest Hits III שיצא ב-1999. לשיר בוצעו גרסאות כיסוי רבות נוספות בשפות שונות. כמו כן הוא אחד השירים המרכזיים, בסרט הקסם של אלה, כשהסולנית היא אן האת'וויי, אך לצורך הסרט קולות הרקע שרים "מצא לה מישהו" - find her Somebody, במקום "מצא לי מישהו" find me Somebody.
גרסתו של טרוי סיון
בנובמבר 2018, הזמר-יוצר האוסטרלי טרוי סיון, הוציא גרסת כיסוי לשיר. בהצהרה אמר סיון "זהו כבוד גדול שהתבקשתי לבצע גרסת כיסוי ל-'Somebody to Love' של קווין. מדובר בשיר אדיר של הלהקה האגדית ביותר בכל הזמנים".
ביקורת
מנהל להקת קווין, ג'ים ביץ', אמר כי גרסתו של סיון "היא גם מרגשת וגם מקורית לחלוטין". לייק שץ ממגזין Consequence of Sound אמר כי "בזמן שהגרסה של מרקורי המריאה עם שירה דמוית מקהלה ומכשור דרמטי, סיון משתמש בגישה רכה ומינימליסטית יותר. כאן, הקול המרגיע שלו מלווה בקצת יותר מבס ומפתחות".
קישקרש
קישקרש (בהונגרית: Kiskőrös; ביידיש: קישקעריש) היא עיר במחוז באץ'-קישקון, שבמרכז הונגריה.
העיר ממוקמת 22 ק"מ מזרחה לנהר הדנובה ו-110 ק"מ דרומית לבודפשט.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נירמדה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-14,911 תושבים בשנת 1991 עד 13,668 תושבים בשנת 2020.
היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים בעיר מראים כי האזור היה מיושב בתקופת האבן. ארכאולוגים חשפו 161 חפצי מתכת, מתוכם 11 עשויים זהב באזור קישקרש בשנת 2016, ממצאים אלו מתוארכים להתיישבות בתקופת הברונזה התיכונה. בנוסף לתכשיטי ברונזה וזהב, נמצאו פגיון, חניתות, גרזנים וכלי צורף. וכן מטבעות קלטיים מתקופת הברזל המאוחרת (המאה הרביעית לפני הספירה). במאה הראשונה גורשו מהאזור אנשי טרנסדנוביה על ידי הרומאים שהתיישבו באזור.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שסרמטים התיישבו כאן וכן אווארים למשך זמן רב.
יישובו מחדש של קישקרש החל אחרי שליאופולד הראשון העניק למשפחה אחת את חבל הארץ ואת האזורים שמסביב על תרומתם להבסת הטורקים. ב-19 במאי 1718 עברו 700 חקלאים סלובקיים לקישקרש. האוכלוסייה באזור הגיעה ל-5,000 עד שנת 1785. ב-1 בינואר 1823 נולד שנדור פטפי בקישרש. במאה ה-20 הפסידה הונגריה בשתי מלחמות העולם ובמהלך שנות השפל הגדול כלכלת הכפר סבלה מאוד. מרבית הכנסות בני הכפר הגיעו מחקלאות (ייצור יין ושיווק פירות). קישקרש החלה להתפתח במהירות בשנות השבעים של המאה ה-20 ונבנו מוסדות תשתית, חינוך, בריאות ורווחה. קישקרש הפכה לעיירה שוב בשנת 1973.
כלכלה ואוכלוסיית העיר
קישקרש ממוקם במרכז אזור ייצור היין הגדול ביותר בהונגריה, "Kunsági borvidék" וההיסטוריה ידועה בייצור יין משובח. האדמה החולית ושעות השמש הגבוהות מספקות את התנאים המושלמים לענבים. גידול יין בקישקרש מוזכר לראשונה במסמכים בכתב מהמאה ה-8.
אחוז גדול מכוח העבודה העירוני מוקדש לתעשיית הענבים והיין באזור.
בקישקרש חיו 15,348 תושבים בשנת 2001. אוכלוסייה הומוגנית עם רוב הונגרי. (95.8% מגיארים, 3.1% סלובקים, 1.4% רומנים, 0.7% גרמנים).
סמואל ברגר
סמואל "סם" ברגר (באנגלית: Samuel "Sam" Berge; 25 בדצמבר 1884 - 23 בפברואר 1925) היה מתאגרף יהודי-אמריקאי, האלוף האולימפי הראשון באגרוף במשקל כבד (סנט לואיס 1904).
ביוגרפיה
ברגר נולד וגדל בשיקגו, אילינוי למשפחה יהודית.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה ברגר במדליית זהב לאחר שניצח את צ'ארלס מאייר מארצות הברית בהחלטת שופטים. בשלב חצי הגמר הוא ניצח את ויליאם מייקלס אף הוא מארצות הברית בנוקאאוט בסיבוב השלישי.
לאחר המשחקים האולימפיים החל להתאגרף באופן מקצועני. הוא פרש בשנת 1906.
הנצחה
בשנת 1985 הונצח ברגר ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
The Vault Playlist, Vol. 1
The Vault Playlist, Vol. 1 הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת האמריקאית אלישה קיז. המיני-אלבום יצא לאור ב-7 באפריל 2017, על ידי חברת תקליטים תקליטי RCA. במיני-אלבום ישנה גרסה אקוסטית ללהיט "No One".
מטריושקה
מַטריוֹשקָה (נגזר מהשם מטריונה שהיה אחד מהשמות הנפוצים בתחילת המאה העשרים. בעברית מכונה גם בבושקה, מרוסית: Бабушка, סבתא) היא סדרה של בובות חלולות, עשויות עץ, הנתונות זו בתוך זו.
המטריושקה החיצונית היא הבובה הגדולה ביותר, ובתוכה בובה נוספת, קטנה ממנה במקצת כך שתוכל להיכנס בתוך הבובה הגדולה. בתוך המטריושקה הקטנה יותר נמצאת בובה קטנה קצת יותר, וכן הלאה. כל אחת מן הבובות, פרט לפנימית ביותר עשויה משני חלקים: עליון ותחתון. החלק העליון מעוגל ומזכיר צורה של ראש וכתפיים, החלק התחתון שטוח ומאפשר עמידה יציבה של הבובה על השולחן. במטריושקה טיפוסית יש בין ארבע לשבע בובות הנתונות זו בתוך זו. הבובה הפנימית ביותר (שהיא גם הקטנה ביותר) אינה חלולה. המטריושקה המסורתית היא בדמות של אישה החובשת על ראשה מטפחת.
היסטוריה
המטריושקה, שצורתה החיצונית מבוססת על בובה יפנית, נחשבת לסמל בעיני העם הרוסי. בשלהי המאה ה-19 החלו לייצר אותה גם ברוסיה. בובת מטריושקה הוצגה לראשונה בתערוכה העולמית בפריז בשנת 1900. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 התגבש עיצובה הנוכחי.
מקור השם
השם Матрёшка ("מטריושקה") נגזר מהשם הרוסי נשי Матрёна ("מטריונה"). מקור שם זה הוא מן המילה הלטינית «mater», שפירושה "אמא". דמות המטריושקה מעוצבת כמו אמא טובת לב, בריאה ושמנמנה.
הרסטראו
הרסטראו (ברומנית: Herăstrău) הוא אגם באזור צפון בוקרשט, רומניה. אגם הרסטראו מהווה חלק מנחל קולנטינה, ממנו מקבל את הספקת המים ומחובר לאגם נוסף, פלוראסקה.
מטריושקה
מקור השם
בעברית ישראלית הבובה קרויה לעיתים "בבושקה" (סבתא ברוסית). שם זה לבובה קיים במספר שפות סלאביות כמו קרואטית, סלובנית וסרבית.
הרסטראו
האגם נוצר בשנות השלושים של המאה ה-20 על ידי ניקוז אזור ביצתי. מסביב לאגם פותח גן ציבורי גדול, פארק קרול השני הידוע יותר כפארק הרסטראו. באגם משייטות ספינות קטנות ומשכירים סירות.
שפיות
שפיות היא מונח משפטי המצביע על היותו של אדם בעל כשירות נפשית מספקת כדי לשאת באחריות פלילית למעשיו. כלומר, שיכולתו של אותו אדם להבדיל בין מציאות לבין דמיון ולהפעיל שיקול דעת סביר היא טובה מספיק בשביל לשאת באחריות פלילית.
קביעת השפיות כרוכה בדרך כלל בקביעת היעדרה של מחלת נפש או לקות נפשית חמורה על ידי מומחים לרפואה ולפסיכולוגיה. אף שדעותיהם של מומחים רפואיים מהוות לעיתים קרובות משקל מכריע בהחלטה על שפיות, המונח שפיות אינו מונח רפואי. שפיות אינה ההפך ממחלת נפש. אדם יכול לגלות תסמינים שונים של מחלת נפש, כולל תסמינים התנהגותיים, ועדיין להיות מסוגל לזהות את המציאות ולהפעיל שיקול דעת המאפשר לקיחת אחריות פלילית. דוגמה לאנשים שפסיכולוג לא יראה כשפויים אך משפטן כן יראה ככאלה, היא למשל אנשים שאינם מבדילים כלל בין הנאה לכאב (כגון אלברט פיש).
תאוריה של שפיות פותחה על ידי אלפרד קורזיבסקי במסגרת הסמנטיקה הכללית. הוא האמין כי שפיות קשורה להתאמה המבנית (או לחסרונהּ) בין תגובותינו לעולם לבין מה שמתרחש בעולם באופן עובדתי. את הרעיון הזה הוא ניסח בדוגמת המפה-טריטוריה: "מפה איננה הטריטוריה שאותה היא מייצגת, אולם, אם המפה נכונה, יש לה מבנה דומה לטריטוריה, דבר המסביר את שימושיותה." לאור העובדה שהמדע שואף כל העת להתאים את התאוריות המדעיות, מן הבחינה המבנית, לעובדות, בדומה לדרך שבה מנסים להתאים מפה לתנאי השטח, ולכן המדע מתקדם במהירות רבה יותר מכל שטח ידע אחר, קורזיבסקי האמין כי המפתח להבנת השפיות הוא במחקר שיטות המדע (ולימוד המבנה כפי שהוא מתגלה על ידי המדע). אימוץ ההשקפה המדעית והגישה של התאמות מתמידות שאותן מבצע הפרט ביחס להשערותיו, היא הדרך לטענת קורזיבסקי. במילים אחרות, ישנם "גורמי שפיות שניתן לאתר בשיטות הפיזיו-מתמטיות של המדע."
בספרו "החברה השפויה", שיצא לאור בשנת 1955, הציע אריך פרום את ההשערה כי לא רק פרטים בחברה הם חסרי שפיות, אלא כי אף חברות שלמות יכולות להיות נעדרות שפיות. פרום טען כי אחד מן המאפיינים המטעים יותר של חיי החברה הוא "אימות קונצנזוסאלי":
יהושע בלאו
יהושע בלאו (22 בספטמבר 1919 – 20 באוקטובר 2020) היה בלשן ישראלי, פרופסור בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, הנשיא השלישי של האקדמיה ללשון העברית, חבר חוץ של האקדמיה הבריטית, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חתן פרס רוטשילד, וחתן פרס ישראל לשנת תשמ"ה (1985). נחשב לגדול חוקרי הערבית היהודית של ימי הביניים.
ביוגרפיה
יהושע בלאו נולד בקלוז' (קולוז'וואר, קלאוזנבורג) שבטרנסילבניה לד"ר פנחס פאול בלאו, שהיה סוחר ועיתונאי, ולסימה גרינפלד. אחותו הייתה הבוטנאית קלרה חן. הוא גדל במשפחה דתית ולמד בארבע הכיתות הראשונות בבית הספר העממי היהודי הניאולוגי בקלוז', ושנתיים כתלמיד פרטי בגימנסיה היהודית בבודפשט. כשהיה בן 12 עברה המשפחה לאוסטריה והתגוררה בבאדן ביי וין (Baden bei Wien), שם עסק האב בעיקר בעבודה עיתונאית. בלאו למד בגימנסיה המקומית וסיים את מבחני הבגרות בהצטיינות ב-1937. אז עברה המשפחה לווינה והוא התחיל את לימודיו בערבית באוניברסיטת וינה ואת לימודי הרבנות בבית המדרש לרבנים בווינה. במרץ 1938 פלש היטלר לאוסטריה, ומשפחת בלאו הצליחה לעזוב את אוסטריה ב-8 ביוני 1938 בעזרת הדרכונים הרומניים שברשותה. הם נסעו לטריאסט וכעבור חודש וחצי עלו לארץ ישראל על סמך סרטיפיקט "בעלי הון" של ההורים, וסרטיפיקט סטודנט לבלאו.