cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פצאליס
התקופה הביזנטית וימי הביניים
הממצאים מהתקופה הביזנטית מעידים על קיומו של יישוב נוצרי גדול במקום. מתקופה זו נחשף מתחם מרובע גדול, כנראה מנזר, שבמרכזו חצר וסביבה חדרים ואומנות שנשאו קשתות. המנזר המשיך לפעול עד שנחרב במאה ה-8. סמוך למתחם, נחשפה כנסייה בסגנון בזיליקה, מרוצפת פסיפס, ובה שלוש כתובות הקדשה ביוונית. הכתובות הוקדשו לאבות המנזר שפעלו למען הקהילה. בכנסייה התגלה גם אפסיס – גומחה בקיר הפונה מזרחה, שני חדרי איקונין (פסלים), ובפטיסטריום – אגן שבו היו טובלים את המתנצרים והילדים. בסמוך לכנסייה הייתה כנראה חוות גידול חזירים. לאורך השנים נפגעה רצפת הפסיפס של הכנסייה, בשל קבורה בדואית. נראה כי היישוב ננטש בסוף התקופה הביזנטית.
בתקופה הערבית הקדומה, ככל הנראה התיישבה במקום קבוצה של בתי אב, אולם לא היה זה יישוב של ממש. בדצמבר 1982, במהלך חפירות באתר בניהולו של יוסף פורת, נתגלה בתוך הריסות של טחנת מים לוח אבן גיר בגודל 80 על 79 ס"מ, ועליו כתובת המנציחה פרויקט בנייה במקום שהוקדש לח'מארוויה בן אחמד בן טולון . הפרויקט החל כפי הנראה במהלך שלטונו, או בתקופת שלטונו של בנו, אבו אל-עסאכר ג'ייש בן ח'מארוויה, כלומר בין השנים 884–896.
אין ממצאים של יישוב בתקופה הממלוכית ובתקופה העות'מאנית.
אדוארד פוגל פון פלקנשטיין
אדוארד ארנסט פרידריך חניבעל פוגל פון פלקנשטיין (בגרמנית: Eduard Vogel von Falckenstein; 5 בינואר 1797 – 6 באפריל 1885) היה גנרל פרוסי אשר לחם במלחמות הנפוליאוניות ובמלחמות איחוד גרמניה.
ביוגרפיה
בתחילת מלחמת שלזוויג השנייה מונה פלקנשטיין לראש מטהו של מפקד הכוחות הפרוסיים באזור פרידריך פון וראנגל, אולם לאחר מכן הוחלף בידי הלמוט פון מולטקה הזקן. ב-22 באפריל 1864 הוא קיבל את עיטור הפור לה מריט, ומונה למפקד הקורפוס ה-7. ב-1865 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-1866 פרצה מלחמת אוסטריה–פרוסיה, ופלקנשטיין מונה למפקד כוחות הצבא הפרוסי במערב גרמניה. בעוד שעיקר הצבא הפרוסי נע דרומה נגד האימפריה האוסטרית וממלכת סקסוניה, על פלקנשטיין הוטל לטפל בבעלות בריתן החלשות יותר: ממלכת בוואריה, ממלכת הנובר, נסיכות הבוחר מהסן, הדוכסות הגדולה של באדן, ממלכת וירטמברג והדוכסות הגדולה של הסן. ב-15 ביוני פלש פלקנשטיין להנובר ולהסן, אשר היו חלשות מכדי לעמוד בפניו. עריהן נפלו בזו אחר זו, ופלקנשטיין החל לרדוף אחרי צבאותיהם הנסוגים. שאר המדינות, ניסו לאחד את כוחותיהן עם כוחותיה של בוואריה, וכך ליצור כוח משמעותי בפני הפרוסים. כעת התגלעו חילוקי דעות בפיקוד הגרמני. הרמטכ"ל הלמוט פון מולטקה, וכך גם וילהלם הראשון, מלך פרוסיה (המפקד העליון של הצבא), דרשו מפלקנשטיין לתקוף ולחסל את ההנוברים מיד, בעוד פלקנשטיין העדיף לתת למחסור באספקה בצבא ההנוברי לעשות את שלו. הקנצלר אוטו פון ביסמרק, התערב לטובתו של פלקנשטיין והורה לו לנוע ולכבוש את פרנקפורט וכך למנוע את חבירת צבאות שאר המדינות אל הצבא הבווארי. המלך זעם על התערבותו של ביסמרק, ומולטקה הורה לפלקנשטיין לתקוף ולחסל את הצבא ההנוברי מיד. ב-27 ביוני נערך קרב לאנגנזאלצה, אשר בו סבלו הפרוסים מנחיתות מספרית של כמעט שניים לאחד מול צבאות הנובר ובוואריה. עם זאת, אבדות שני הצדדים היו זעירות יחסית, וההנוברים לא יכלו לנצל את ניצחונם, ויומיים לאחר מכן נכנעו בפני הפרוסים.
ב-16 ביולי כבש פלקנשטיין את פרנקפורט. עם זאת, בשל חילוקי הדעות שלו עם המטכ"ל הוא נאלץ לוותר על תפקידו לאדווין פון מנטויפל, וכפיצוי מונה למושל בוהמיה. ב-1867 נבחר כנציג קניגסברג לרייכסטאג של הקונפדרציה הצפון-גרמנית. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה הוטל עליו לארגן את הגנת חופי הארץ בפני פלישה אפשרית. הוא פרש מהצבא בשנת 1873 ונפטר בדולציג (כיום דלוז'ק, פולין) ב-6 באפריל 1885 בגיל 88.
משפחתו
ב-9 באפריל 1829, נישא פלקנשטיין ללואיזה וילהלמינה יוליה גרטנר (1813-1892). היא ילדה לו ארבעה בנים ושלוש בנות. אחד מבניו, מקסימיליאן פוגל פון פלקנשטיין הפך גם הוא לגנרל בצבא הפרוסי.
רפאל כהן-אלמגור
רפאל כהן-אלמגור (נולד ב-24 באוקטובר 1961) הוא פרופסור ומופקד הקתדרה לפוליטיקה באוניברסיטת האל אשר בבריטניה.
ביוגרפיה
נולד וגדל בתל אביב. בוגר תיכון עירוני ד'. סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון במדע המדינה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה (1985-1983), ואת לימודי התואר השני במדע המדינה (1987-1985), גם כן בהצטיינות. שני התארים הם מאוניברסיטת ת"א. את הדוקטורט במחשבה מדינית כתב באוניברסיטת אוקספורד (1991-1987). לימד שלוש שנים בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (1995-1992), ובשנת 1995 זכה במלגת אלון מטעם אוניברסיטת חיפה.
קריירה אקדמית
בשנים 1995–1999 לימד בחוג לתקשורת ובפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. בשנת הלימודים 1999–2000 זכה במלגת פולברייט-יצחק רבין והיה פרופסור אורח בבית הספר למשפטים ובחוג לתקשורת, אוניברסיטת UCLA בארצות הברית.
היה חבר בוועדה הממלכתית שהוקמה במשרד הבריאות וניסחה את הצעת החוק בנושא החולה הנוטה למות (ועדת שטיינברג).
בשנים 2000–2003 ניהל את התוכנית למידענות ולספרנות באוניברסיטת חיפה. בשנת 2003 הקים את המרכז לחקר הדמוקרטיה באוניברסיטת חיפה, ועמד בראש המרכז עד שנת 2007. בשנת 2003–2004 לימד פרופ' כהן-אלמגור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס אשר בוושינגטון ובשנת 2007–2008 היה עמית מחקר במרכז וודרו ווילסון בוושינגטון.
לאחר מכן, היגר מישראל לבריטניה והצטרף לסגל אוניברסיטת האל, שם הוא כיהן בשנים 2008–2009 כסגן דיקאן למחקר בפקולטה למדעי הרוח והחברה.
החל מיוני 2021 הוא מכהן כסגן נשיא האגודה ללימודי ישראל וצפוי להתמנות לנשיא האגודה ביוני 2023.
מחקר
פרופ' כהן-אלמגור כתב וערך חמישה עשר ספרים, בתוכם שני ספרי שירה, וכן עשרות מאמרים בתחומי מחקר שונים: מדע המדינה, סוציולוגיה, תקשורת, משפטים, פילוסופיה והיסטוריה. נושאי התעניינותו: קיצוניות פוליטית; חופש ביטוי; דמוקרטיה ליברלית; אתיקה בתקשורת; אתיקה רפואית; אתיקה בעסקים; דת ורב-תרבותיות. מאמריו ראו אור בכתבי עת שונים ובספרים במעל 20 מדינות.
פרסים ומלגות
פרופ' כהן-אלמגור זכה במלגות רבות, ביניהן מאוניברסיטת ת"א, אוניברסיטת אוקספורד, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת חיפה, ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס. כמו כן הוא זכה במלגות ופרסים מממשלות ישראל, ארצות הברית, בריטניה, קנדה ואיטליה ומקרנות בישראל, בריטניה, ארצות הברית, קנדה, גרמניה, שווייץ וצרפת. בין המלגות בהן זכה: מלגת אלון, מלגת רוטשילד, מלגת פולברייט, מלגת רוקפלר, ומלגת ה- British Council.
פעילות ציבורית
פרופ' כהן-אלמגור שימש בעבר מזכיר כללי (1985-1983) ולאחר מכן יו"ר ארגון "דור ההמשך למורשת השואה והגבורה" (1987-1985). כמו כן היה עמית מחקר (1998-1991) ויו"ר קבוצת הדיון והחשיבה באתיקה רפואית (1998-1995) במכון ון ליר בירושלים. בשנים 1997–2000 כיהן כנציג ציבור במועצת העיתונות. כיום הוא חבר בוועדות אקדמיות לאומיות ובינלאומיות.
ספרים שערך
ספרים בעברית ספרים בשפות אחרות:
אנדרטת חטיבת אלכסנדרוני בלטרון
אנדרטת חטיבת אלכסנדרוני בלטרון נמצאת לצד הכביש המחבר את כביש 3 עם נווה שלום על גבעה נמוכה הצופה על אזור הקרב בו נלחמה החטיבה במבצע בן נון א' במלחמת העצמאות.
הקמה
אתר הזיכרון מורכב מלוח שיש עליו חקוקים פרטי הקרב, אנדרטה עליה כתובים שמות הנופלים וקיר פיסולי שבמרכזו פתח עגול ממנו אפשר לצפות על אזור הקרב. מעל הפתח נמצאת הכתובת "וְשַׂמְתִּים לִתְהִלָּה וּלְשֵׁם". באנדרטה מונצחים 54 לוחמים מגדוד 32 של החטיבה, מהם 48 מפלוגה ב' וכן חבלנים שסופחו אליהם ממחלקת החבלה הגדודית.
בספטמבר 2016 הוצבה בסמוך אנדרטת מחנה המעצר בלטרון, שהיה באותו אזור.
יצחק אומר
יצחק אוֹמֶר הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, כיהן כראש החוג לגאוגרפיה וסביבת האדם באוניברסיטת תל אביב וכנשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית. פרופ' אומר הוא חוקר בתחום הגאוגרפיה האנושית ומתרכז בחקר העיר, עומד בראש המעבדה לניתוח המרחב העירוני באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
יצחק אומר רכש את לימודיו האקדמיים בחוג לגאוגרפיה וסביבת האדם, באוניברסיטת תל אביב, וסיים את התואר השני (1988) ואת התואר השלישי (1996) בהצטיינות.
פרופ' אומר היה מן הראשונים להשתמש במודלים מסוג אוטומט תאי (Cellular automata models) ומודלים מבוססי-סוכנים (Agent based models) לחקר דינמיקה של התנהגות מרחבית בעיר והקשר שלה לתכונות ולמבנה המרחבי של הסביבה העירונית. כיום מודלים כאלה נפוצים בתחומים רבים, ובכלל זה לצורך חקר, חיזוי ותכנון של תנועה (ממונעת ולא-ממונעת) ושימושי קרקע (כגון: מוסדות ציבור ומסחר, רשת דרכים, פארקים שכונות מגורים) בעיר. תחומי ההתמחות והמחקר של פרופ' יצחק אומר הם: גאוגרפיה עירונית, מודלים של תנועה עירונית, מורפולוגיה עירונית, רשתות מרחביות, התנהגות וקוגניציה מרחבית, דינמיקה של מערכות עירוניות, והעיר הישראלית. הוא זכה במענקי מחקר מקרנות לאומיות ובינלאומיות, משמש בוועדות אקדמיות ובמערכות של כתבי עת בינלאומיים והוא חבר באגודות מקצועיות בעולם ובארץ. ליצחק אומר למעלה מ־100 פרסומים אקדמיים הכוללים פרקים בספרים, מאמרי כנס ומאמרים בכתבי עת בינלאומיים מובילים.
נשוי ואב לשלושה ילדים.
מחקר
מחקריו של פרופ' אומר עוסקים באופן כללי בניסיון להבין כיצד עיר מתפתחת ומתפקדת, וזאת תוך התרכזות ביחסים בין תכונות הסביבה העירונית להתנהגות מרחבית של בני-אדם, ובכלל זה תפישה וייצוג קוגניטיבי. הבנתם של יחסים אלה, האחראים להיווצרות הדגם המרחבי של תנועה ושל אזורים חברתיים ותפקודיים בעיר, מהווה כלי חיוני לתכנון סביבות עירונית. את מחקריו ניתן לחלק לתחומי המחקר הבאים:
דינמיקה עירונית
הדינמיקה העירונית נבחנה באמצעות: (א) מושגים ומנגנונים שמוצעים בתיאוריה החברתית כדוגמת תאוריית הסטרוקטורציה (Structuration theory) ובתיאוריה של מערכות מורכבות כדוגמת ארגון עצמי (Self-organization); (ב) התאמת מודלים של דינמיקה עירונית מהסוג של Cellular Automata Models ושל Agent-Based Models, לסימולציה של ניידות מגורים ותנועה יומיומית המתחשבת הן בהתנהגות מרחבית של אינדיבידואלים, כדוגמת בחירת מסלולי תנועה בפעילות יומיומית או בחירת סביבת מגורים, והן בתכונות ומבנה הסביבה העירונית כדוגמת יחסי גודל בין קבוצות, גודל המרחב הגאוגרפי, דגם רשת רחובות ומערך שימושי הקרקע בעיר. דרך חקירה זו הובילה לאיתור מאפיינים התנהגותיים ומאפיינים מבניים של סביבות עירוניות המעורבים בדינמיקה של ערים בכלל.
בחינה זו הורחבה בהמשך על ידי פרופ' אומר ועמיתיו למחקר גם לבחינה אמפירית שנערכה על ערים בישראל וזאת תוך: (א) שימוש בכלים של טכנולוגיית מידע גאוגרפי ומסדי נתונים מרחביים ברמת פירוט גבוהה; (ב) פיתוח מדדי נגישות המתבססים על נתונים מרחביים ברמת פירוט של מבנה מגורים; ו-(ג) פיתוח של שיטות לניתוח המבנה התפקודי, המורפולוגי והוויזואלי של הסביבה הבנויה. בחינה זו הובילה לסיווגן של סביבות עירוניות בישראל בהקשר להתנהגות מרחבית המתהווה בהן כגון: סביבות שמעודדות הליכה ברגל או סביבות שמעודדות מפגש בין קבוצות חברתיות-כלכליות או אתניות-לאומיות באזורים מגורים ומרחבי תפקוד.
פיתוח מודלים לחיזוי תנועת הולכי רגל
יחד עם תלמידי מחקר ועמיתים, חוקר פרופ' אומר את יחסי הגומלין בין מבנה רשת הדרכים, דגם שימושי הקרקע והתפלגות התנועה של הולכי רגל בעיר, תוך ההתמקדות בהשלכות החברתיות, התפקודיות, והסביבתיות הנגזרות מכך. על סמך ידע זה, ובעזרת שיטות לניתוח רשת (network analysis), ובמיוחד שיטות שמוצעות במסגרת המתודולוגיה של תחביר המרחב (space syntax), פותחו מודלים מבוססי סוכנים לחיזוי תנועת הולכי רגל (pedestrian volume models) בסביבות קיימות ומתוכננות. פיתוח מודלים אלה כלל גם טיפול בסוגיות מרכזיות בחקר התנועה בעיר הנוגעות להתנהגות מרחבית כגון: סוג המרחק – מטרי, טופולוגי או אנגולרי – לפיו בני-אדם מייצגים קוגניטיבית את סביבתם ובוחרים מסלולי תנועה בתוכה. סוגיות אלו נבחנו תוך הערכת ההשלכות על היווצרותם של דגמי תנועה ואזורים תפקודיים. מודלים אלה עשויים לסייע לתכנון של סביבות עירוניות מקיימות (sustainable environments) המתחשבות בהיבטים חברתיים, תפקודיים וסביבתיים, ובכלל זה: סביבות שיעודדו תנועה לא-מוטורית (הליכה הרגל ורכיבה על האופניים) ויפחיתו את התלות בכלי הרכב, וסביבות בטוחות שיפחיתו את רמת הסיכון לתאונות דרכים שבהן מעורבים הולכי רגל.
אלמוני בזרועותי
אלמוני בזרועותי (באנגלית: A Stranger in My Arms) הוא סרט דרמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1959 בבימויו של הלמוט קאוטנר, עם ג'ף צ'נדלר, ג'ון אליסון וסנדרה די בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "And Ride a Tiger" של רוברט וילדר.
העלילה מתרחשת בתקופת מלחמת קוריאה ומתוארת בחלקה בשיטת פלשבק.
תקציר העלילה
פייק יארנל (ג'ף צ'נדלר) היה טייס קרב במלחמת קוריאה. באחת הפעולות טעה הנווט שלו דונלד ביסלי (פיטר גרייבס) והמטוס ניתק מהקבוצה נפגע באש ונפל למימי האוקיינוס השקט. הם שטו בסירת גומי ללא קשר וביסלי החל להתפרע, לדבר על מוות, לשתות מי ים ולבסוף ניצל הזדמנות, לקח את אקדחו של פייק וירה בעצמו. פייק הגיע לאי, קבר אותו ולאחר שניצל הודיע כי ביסלי טבע בים.
הזכרונות האלה רודפים אותו והוא עושה שטויות באוויר ומקורקע.
כריסטין ביסלי (ג'ון אליסון), אלמנתו של דונלד, מגיעה לבסיס ומבקשת ממנו להיות נוכח בטקס קריאת בית חולים על שמו של דונלד. פייק מסרב, אבל בכל זאת מגיע באמצע הטקס. הוא מתוודע לפאט (סנדרה די), אחותו של דונלד שמנסה לחזר אחריו וכן להוריו של דונלד, הארלי (קונרד נאג'ל) ווירג'יני (מרי אסטור).
פייק שם לב שהאם היא שתלטנית וכריסטין כנועה. מטרתה של האם היא שדונלד יקבל את מדליית הכבוד של הקונגרס. למטרה הזאת היא זקוקה לתמיכתו של פייק שיעיד על גבורתו של בנה.
פייק מוזמן לסעודה בה נמצא גם ואנס ביסלי (צ'ארלס קובורן) אביו של הארלי וסבו של דונלד. ואנס הוא עשיר ובעל השפעה גדולה בממשל ובצבא. הוא מבקש מפייק להמליץ על דונלד למדליית הכבוד. פייק ממאן ואומר שרק בודדים קבלו זאת על מעשי גבורה יוצאים מהכלל. כאשר ואנס מציע לו סכום כסף גדול פייק כועס ועוזב את המקום למלון. כריסטין מגיעה אליו ומתפתח ביניהם קשר אהבה למורת רוחה של האם.
פייק מגלה לבסוף לכריסטין את אופיו האמיתי של דונלד שלא אהב אותה ושהתחתן אתה רק כדי לברוח מאמו השתלטנית. דונלד כתב זאת לפני מותו ופייק מראה את המכתב לאם שפורצת בבכי ומאשימה את פייק במות בנה, אך הפעם האב יוצא נגדה והיא מתמוטטת. פייק עוזב וכריסטין אחריו.
ריפוי האיש בעל היד היבשה
ריפוי האיש בעל היד שיבשה הוא אחד מהנסים של ישו. הסיפור מופיע בשלוש הבשורות הסינופטיות: במתי יב: 13-9, מרקוס ג: 6-1 ולוקס ו: 11-6.
סיפור הנס
בשבת כאשר ישו נכנס לבית הכנסת, הפרושים והסופרים (חכמי התורה) חיפשו סיבה להאשים אותו, הם ארבו ועקבו אחריו מקרוב כדי לראות האם הוא ירפא בשבת והוא שאל אותם: "האם זה מותר לרפא בשבת? הם לא השיבו, ואז ביקש מן האיש להושיט ידו המשותקת וריפא אותו.
פרשנות
הפרושים ארבו לא פעם לישו על מנת למצוא סיבות להאשים אותו או להבאיש את ריחו. הפעם בקשו להאשים אותו בכך שריפא בשבת, לכאורה מלאכה אסורה בשבת, אך לא באמת על פי התורה אלא על פי המסורת (קבלת הזקנים) שהתפתחה עם השנים. ישו כעס על הלב הקשה שלהם ועל רצונם לשמור על "עצת אנשים מלומדה" ולא לנהוג על פי הכלל "פיקוח נפש דוחה שבת".
בסוף הקטע המתאר את הריפוי של האיש בעל היד היבשה, מתואר שהפרושים והסופרים החליטו לגרום לאבדנו של ישו. נראה שכל זאת ממפני שלא הסכים עם הפרשנות שלהם למלאכות אסורות בשבת וגם מתוך קנאה על סגולות המרפא שהיו לו ועל היותו כל כך מקובל בעם.
אירוע זו מזכיר מאוד נס ריפוי אחר שנערך בבית הכנסת בשבת. ראה ריפוי האישה הכפופה. גם באירוע זה ארבו לו פרושים וסופרים הוא התעמת עמהם לגבי עצם הריפוי בשבת.
באמנות
נס זה היה נושא קטע מהדרשה המדוברת של המלחין ג'ון אדמס משנת 1973 "קנאות נוצרית ופעילות ".
ברוקר (פירושונים)
ראו גם
}}
עוזי ברגר
עוזי (עוזיהו) ברגר (1936 – ינואר 2023) היה ניצב במשטרת ישראל ובכיר בשירות הביטחון הכללי.
ביוגרפיה
ברגר למד בתיכון ע"ש טשרניחובסקי בנתניה והיה בן כיתתם של עמוס ברעם וצבי בר.
בשנת 1995 מונה ברגר לעמוד בראש ועדת החקירה הפנימית של השב"כ לעניין רצח ראש הממשלה יצחק רבין. בשנת 2005 מונה לחבר בוועדת זיילר, ועדת הבדיקה הממשלתית לבחינה של פעילות המשטרה ופרקליטות המדינה בפרשת האחים פריניאן.
נטמן בבית העלמין בראשון לציון.
השילוח (כתב עת ישראלי)
השילוח - כתב עת ישראלי להגות ומדיניות הוא כתב עת מודפס היוצא לאור בירושלים בחסות קרן תקווה. כתב העת ראה אור לראשונה באוקטובר 2016 והוא יוצא 5 פעמים בשנה. לכתב העת תפוצה של קרוב ל-5000 מנויים, חלקם במסגרת מנוי על ספרית "שיבולת".
כל גיליון, בן כ-200 עמודים, כולל מאמרים העוסקים בסוגיות של הגות ומדיניות, לצד מאמרי ביקורת ורשימות אקטואליות קצרות. בין הנושאים המטופלים בגיליונות הראשונים: מזרח תיכון ואסטרטגיה, כלכלה ומבנה המשק, זהות לאומית וסוגיות ממשל, ושאלות של משפחה, חינוך וחברה - לצד מאמרים בהגות יהודית וציונית. 'השילוח' שואף לקיים דיון מעמיק הפונה לקהל רחב, בשאלות של מדיניות ציבורית.
היסטוריה
הגיליון הראשון זכה לחשיפה בזכות מאמרה של שרת המשפטים איילת שקד, שבו היא פרשה את השקפת עולמה על אודות מקומה של הרשות השופטת בדמוקרטיה, שוק חופשי ויחסי דת ומדינה. הגיליון השלישי, שכלל מאמרי ביקורת על חזון ארבעת השבטים של הנשיא ראובן ריבלין ומאמר המערער על היחס המועדף שלה זוכה החקלאות בישראל, עורר גם הוא פולמוסים. גיליון 4 הוקדש כולו לציון חמישים שנה לשחרור ירושלים ואירח את ראש עיריית ירושלים ניר ברקת. בגיליון החמישי פורסם מאמר מאת יאיר לפיד על מהותו של המרכז הפוליטי בישראל. בגיליון השישי השתתף חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ', ששטח את תוכנית ההכרעה ותפיסתו לפתרון מעמד יהודה ושומרון. בגיליון 11 פרסם גיל ברינגר, יועצה של שרת המשפטים איילת שקד, ביקורת על עודף הסמכויות של היועצים המשפטיים במשרדי הממשלה לתפיסתו, לקראת דיונים בהצעת חוק שהוגשה בנושא מינויים של היועצים המשפטיים.
הדיבר ה-11
הדיבר ה-11 הוא סרט מ-1975 בבימויו של שלמה סוריאנו, הסרט יצא בהפקה משותפת ישראלית-גרמנית. הסרט נאסר לצפייה בישראל עקב תכניו הפורנוגרפיים.
עלילה
ביבי לוין הוא בחור כפרי ותמים החסר ניסיון במיניות, שעובר לגור בבית סבתו בתל אביב. על מנת להיות מקובל בחבורה השכונתית הוא צריך להוכיח את כישוריו המיניים. שכנתו הפתיינית עוזרת לו בתחום ומלמדת אותו אודות רזי המין. מספר שנים לאחר מכן הוא נהיה לאורגזמולוג, מומחה לאורגזמות, אך הוא מוצא את עצמו מואשם במשפט על פגיעה במוסר החברתי.
אסף בימרו
אסף בימרו (נולד ב-18 באוגוסט 1969) הוא אתלט ישראלי. בעבר, ייצג את ישראל ב-6 אליפויות עולם (גטבורג 1995, אתונה 1997, אדמונטון 2001, פריז 2003, הלסינקי 2005 ואוסקה 2007), באולימפיאדה אחת (אתונה 2004) ובשתי אליפויות אירופה (מינכן 2002 וגטבורג 2006) בריצת מרתון.
ביוגרפיה
בימרו נולד באתיופיה ועלה לישראל בשנת 1984. הוא התאמן בקבוצת הפועל חולון בהדרכתו של רפי וישניצר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995, הראשונה שבה השתתף לא הצליח בימרו לסיים את ריצת המרתון. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 הוא סיים במקום 59 בריצת מרתון בתוצאה של 2:37:45 שעות ובאליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 הוא סיים במקום 20 בריצת מרתון בתוצאה של 2:22:36 שעות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה במינכן, גרמניה בשנת 2002 סיים בימרו במקום 18 בריצת מרתון בתוצאה של 2:17:30 שעות. שנה לאחר מכן, במרתון הכנרת שנערך בחודש ינואר הוא סיים במקום שני בשיא אישי חדש של 2:15:46 שעות, שנייה איטי מהשיא הישראלי של דב קרמר. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום 27 בריצת מרתון בשיא ישראלי חדש של 2:14:52 שעות.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים בימרו במקום 59 בריצת מרתון בתוצאה של 2:25:20 שעות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 סיים בימרו במקום 47 בריצת מרתון בתוצאה של 2:23:58 שעות. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג בשנת 2006 הוא סיים במקום 25 בריצת מרתון בתוצאה של 2:19:40 שעות ובאליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 הוא סיים במקום 40 בריצת מרתון בתוצאה של 2:31:34 שעות.
ג'רג' סקיי
ג'רג' סקיי (בהונגרית: Székely György; בודפשט, 12 בפברואר 1924 – בודפשט, 28 בפברואר 2016) היה היסטוריון יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים. הוא היה חוקר בעל שם של תולדות הערים והאוניברסיטאות בהונגריה ובאירופה. בין 1955 לבין 1962 ובין 1976 לבין 1982 הוא היה סגן הרקטור של אוניברסיטת אטווש לוראנד, ב-1956 היה הרקטור, ובין 1969 לבין 1975 היה דקאן הפקולטה למדעי הרוח. בין השנים 1982–1987 היה המנכ"ל הראשי של המוזיאון לתולדות בודפשט (Budapesti Történeti Múzeum).
ביוגרפיה
ג'רג' סקיי נולד במשפחה יהודית וסיים את בחינות הבגרות ב-1942. לאחר מכן נרשם לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (היום: אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולמרבה הפליאה התקבל (פליאה הן בשל חוק הנומרוס קלאוזוס והן בשל החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי). עם כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה) גורש למחנה ריכוז. הוא עדיין הצליח לשלוח מכתב לפרופסור שלו לפיו אינו יכול להופיע לבחינות. הוא גורש לדכאו והצליח לשרוד שם עד לשחרור המחנה (בימים האחרונים לפני השחרור על ידי הצבא האמריקאי הסתתר בערימת קש).
בשנים 1953–1955 היה סגן דקאן הפקולטה להיסטוריה, ובשנת 1956 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה כחלק מהסגל האקדמי ולראש החוג. בין 1955 (בשנת 1956 היה רקטור לשנה) לבין 1962 היה סגן הרקטור של אוניברסיטת אטווש לוראנד. ב-1969 נבחר לדקאן הפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה, תפקיד שבה החזיק עד 1975. ב-1976 הוא נבחר מחדש לסגן רקטור האוניברסיטה. הוא מונה למנכ"ל ראשי של המוזיאון לתולדות בודפשט ב-1982, כאשר התפטר מתפקידו כסגן הרקטור. הוא בילה חמש שנים בראש המוזיאון ופרש לגמלאות ב-1994 וזכה לתואר פרופסור אמריטוס שלוש שנים מאוחר יותר.
סקיי לקח חלק בחיים הפוליטיים לזמן קצר: היה חבר במועצת המנהלים של המועצה הלאומית של החזית העממית הפטריוטית.
סקיי היה חבר מערכת העורכים של סדרת הספרים בת עשרת החלקים בשם "היסטוריה של הונגריה", הוא היה העורך הראשי של החלק הראשון של סדרת הספרים שכיסה את תקופת ממלכת הונגריה והמדיארים עד 1242, כלומר עד פלישת המונגולים לאירופה והיה עורך-השותף של ה"היסטוריה של הונגריה" שיצא לאור ב-1964.
אינדונזיה במשחקים הפאראלימפיים
היסטוריה
באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) זכתה אינדונזיה בשתי מדליות זהב נוספות עליהם הוסיפה ארבע מדליות ארד נוספות. היו אלו מדליות הזהב האחרונות בהן זכתה המשלחת האינדונזית במשחקים הפאראלימפיים. מאז אולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) לא זכתה המשלחת האינדונזית במדליה.
שאול יפה
שאול יפה (כ"ח בשבט תרפ"א, 6 במרץ 1921 – ט' בניסן תשל"ז, 23 במרץ 1977) היה מפקד הגדוד החמישי בחטיבת הראל במלחמת העצמאות זמן קצר וקצין שריון ראשי הראשון. ממייסדי קיבוץ יקום.
ביוגרפיה
שאול יפה נולד במושבה יבנאל, בנם השלישי של חיים ומרים (לבית כבשנה) יפה, שעלו מרוסיה ופולין והתיישבו בה. אחיו הגדולים הם אברהם יפה ואורי יפה ואחותו הקטנה חנה יפה תמיר. בשנת 1928 עזבה המשפחה את יבנאל ועברה להרצליה, שם נולדה בתם חנה, ובהמשך לרמת גן ולבסוף לתל אביב. למד בגימנסיה הרצליה ובבית הספר החקלאי מקוה ישראל. אחיו הבכור אברהם היה מאנשי השומר הצעיר.
בשנת 1941 התגייס לפלמ"ח. בשנת 1943 היה מפקד מחלקה בפלוגה ג' של הפלמ"ח, וחייליו השתתפו בפריצה למחסן הנשק על הר הכרמל – העימות הראשון של הפלמ"ח עם הבריטים. בהמשך פיקד על אחת החסימות בעת פריצת מחנה עתלית. בינואר 1946 הותקף עם אשתו על ידי שלושה שודדים ערבים, נאבק עמם והצליח להניסם. היה סגן מפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח.
בשנת 1947 היה ממייסדי קיבוץ יקום, כחבר בגרעין "השומר הצעיר".
בסוף מרץ 1948 מונה למפקד הגדוד החמישי של הפלמ"ח ויועד לעלות עם גדודו לירושלים בשיירת חולדה. משהותקפה השיירה ניסה בעזרת טרקטור לחלץ את אחד הרכבים מהבוץ ונפצע. לאחר מכן היה סגנו של יצחק שדה בחטיבה 8. באוקטובר 1948 מונה למפקד גדוד 82, הגדוד המשוריין הראשון של צה"ל. במבצע חורב הוביל את הגדוד בכיבוש עוג'ה אל חפיר (ניצנה). בין פברואר ליולי 1950 היה קצין שריון ראשי, ולאחר מכן פרש מצה"ל.
בקיבוצו עבד כמכונאי במוסך. כיהן כמזכיר הקיבוץ מספר פעמים, ובנוסף היה רכז החטיבה הצעירה של הקיבוץ הארצי. בספטמבר 1960 נסע כנציג מפ"ם למפגש בין יהודים לערבים בחסות יוגוסלביה. בשנים 1965–1975 ניהל את מפעל הפלסטיק של הקיבוץ, "פלסטיק יקום". משנת 1976 היה רכז מחלקת הביטחון בקיבוץ הארצי, ומילא תפקיד זה עד מותו. היה ממעצבי תורת הביטחון של הקיבוץ הארצי ומפ"ם.
שאול יפה נפטר בקיבוץ יקום בשנת 1977, בגיל 56.
מקסים בלדרי
מקסים אלכסנדר בלדרי (באנגלית: Maxim Alexander Baldry; נולד ב-5 בינואר 1996) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
ביוגרפיה
בלדרי נולד בשנת 1996 בסארי, דרום מזרח אנגליה, לאב אנגלי ולאם ילידת רוסיה. המשפחה שהתה במוסקבה ובוורשה בשבע השנים הראשונות לחייו. הוא חזר לאנגליה בשנת 2003.
קריירה
הוא החל להתעניין במשחק מגיל צעיר מאוד. בתחילה היה מעורב בהפקות במה עצמאיות רבות שאחת מהן, הייתה פטר והזאב לפני שהחל את לימודיו בבית הספר לאמנויות הבמה של ג'ק פאלמר בשנת 2005.
פיצרוי
{{פירושונים|
מקסים בלדרי
קריירה
בלדרי זכה להכרה לראשונה, כשכיכב בסרט הקומדיה "החופשה של בין" בכיכובו של רואן אטקינסון. תפקיד זה זיכה את בלדרי במועמדות לפרס האמן הצעיר בקטגוריית הביצוע הטוב ביותר בסרט עלילתי. לאחר מכן שיחק בסדרה "רומא" שזכתה לשבחים רבים. בסדרה הוא גילם את קיסריון, בנם של יוליוס קיסר וקלאופטרה.
פיצרוי
ראו גם
}}
מקסים בלדרי
קריירה
בשנת 2008 שיחק בתיאטרון הלאומי במחזה "קעקוע הוורדים". בלדרי נבחר להיות שחקן קבוע בתיאטרון הנוער הלאומי בשנת 2010.
ימיני
ימיני הוא שם משפחה עברי במשפחות תימניות השם במקור הוא יַמַאנִי כשמה של תימן בערבית اليمن יַאמַן. {{פירושונים|
ראו גם
}}
נועם אקוטונס
נועם אקוטונס (נולד ב-1976) הוא זמר-יוצר, מפיק ומעבד ישראלי, לשעבר עיתונאי וכתב פלילים.
ביוגרפיה
אקוטונס נולד בדימונה וגדל בפריז, בדימונה ובבאר שבע. אביו, מיכאל, הוא מורה ומרצה לקולנוע, הראשון בישראל שהגיש תלמידי תיכון לבחינת בגרות בקולנוע (בשנת 1976). אמו, רינה, היא מורה לאנגלית ולצרפתית.
בנעוריו היה כתב 'מעריב לנוער' במחוז דרום. כתבותיו הראשונות התאפיינו בנושאים שנחשבו חריגים יחסית לשבועון דאז: פשיעה ועבריינות מקומית, גנבת סמלים ממכוניות, "רולטת כביש", רומנים בין צעירות יהודיות לבחורים בדואים וציד חיות בר כתחביב משפחתי.
שירת בצה"ל כצלם צבאי מוטס בחיל האוויר ובין השאר תיעד בווידאו מתוך מסוק ירדני, את מטס השלום המיוחד במלאת שנה להסכם השלום בין ישראל לירדן, במהלכו מסוקים ירדנים וישראלים חגו זה לצד זה לאורך קו הגבול.
מיד אחרי שירותו הצבאי התקבל לעבוד ככתב פלילים במקומון "כל-בי" בנגב. שנתיים לאחר מכן עזב את באר שבע ועבר לתל אביב כדי ליצור מוזיקה באופן מקצועי. בשנת 2001 התקבל ללימודים בבית הספר רימון למוזיקה אך עזב את המוסד כעבור 3 חודשים.
ב-2004 הקליט בהפקה עצמית את אלבומו הראשון "מתוק מדם" שזכה לשבחים בתקשורת, בין השאר בידי אהוד מנור, מנחם בן, טל ברמן, אביעד קיסוס ונתן זהבי. חלק משירי האלבום נכתבו בהשראת אירועי האינתיפאדה השנייה וחלק אחר היו שירי מחאה שהתריסו נגד המסע לפולין ("טיול לפולין"), ההוויה התל אביבית ("מולדת הסושי") ונגד ההומופוביה בציבוריות הישראלית ("סקס עם גבר"). 'טיול לפולין' נחשב עד היום ליצירה החריפה ביותר שנכתבה בנושא הזה ומושמעת כבר 14 שנה בתוכנית "זהבי עצבני" ברדיו ללא הפסקה. כמו כן זכתה לאייטם רחב שעורר עניין עצום ברדיו תל אביב.
בהמשך הופיע אקוטונס בעשרות אירועי תרבות ופסטיבלים, בליווי שלל הרכבים מגוונים והוציא לאור מספר סינגלים. סינגל אחד אותו הקליט עם המפיק רפי גוטמן (עבד עם ארקדי דוכין שאף שימש יועץ אמנותי בהקלטות הללו), "בחדר של אהובתו", היה לשיר השבוע בתחנת הרדיו 88FM שיר אחר "הבלדה על כרישי הנדל"ן", הפך להמנון מחאת האוהלים וסוקר בהרחבה בגלי צה"ל וברשת ב' וגם בתוכנית מיוחדת שהוקדשה ליצירתו של אקוטונס בתוכנית "לילה חי מאד" בהגשתו של אמנון פאר בקול ישראל.
אקוטונס מרבה להפיק אירועי מחווה לאומנים שאותם הוא אוהב ומעריך, כמו לו ריד, שמוליק קראוס ושאנסונרים צרפתיים. הוא נגן גיטרה בהרכב של הזמר-שחקן אמנון פישר.
אקוטונס מועסק בספרייה המרכזית לעיוורים, כמפיק ומנגיש הצגות לעיוורים וכבדי ראייה. משנת 2011 מעביר חוג קולנוע עיוני לילדים בגילאי 6–8 במספר מוסדות חינוך בתל אביב. משנת 2015 עובד מטעם סינמטק תל אביב עם נוער בסיכון – יהודים, ערבים ובני מהגרים בבית ספר 'שבילים' ביפו ומלווה אותם ביצירת סרטים קצרים. כמו כן משתתף בפרסומות בתפקידים שונים מזה 8 שנים. עד כה כיכב ביותר מ-30 פרסומות בהם: פרסומת לבזק, למשרד הפנים, לבנק לאומי, לבנק הפועלים, למחלבות טרה, למעדנות, לסטינג TV, למגה בעיר ועוד.
אקוטונס מתגורר בתל אביב משנת 1999, רווק, מנהל לפרקים אורח חיים פוליאמורי מוצהר. הוא חבר במסדר הבונים החופשיים – ישראל, אח בלשכת "אביב 10" בדרגת "רב בונה".
דיסקוגרפיה
אלבומים
סינגלים
וידאו קליפים
באלבום האחרון אקוטונס שיתף פעולה עם מספר יוצרים בעלי שם לצורך הפקת קליפים. לכבוד הוצאת הסינגל 'צוללים', הופק קליפ אנימציה מיוחד על ידי הצמד גלנדון ואיזבלה את הסינגל 'כדאי שתדעי' ליווה קליפ עבודת חול, יצירתה של האומנית אילנה יהב, הנחשבת לאחת המובילות בעולם בתחום הנפשת החול.
תנועת סוואדשי
תנועת סוואדשי הייתה חלק מתנועת העצמאות ההודית והלאומיות ההודית המתפתחת, היא כללה אסטרטגיה כלכלית שמטרתה להסיר את שלטון האימפריה הבריטית ושיפור התנאים הכלכליים בתוך הודו על ידי ביצוע העקרונות של סוואדשי, אשר זכתה להצלחה מסוימת. אסטרטגיות של תנועת סוואדשי כללה החרמת מוצרים בריטים ועידוד השווקים והתעשייה המקומיים. עם הפעילים הראשיים בתנועה נמנו באל גנגדהאר טילאק וגנדי.
משלחת הפליטים במשחקים האולימפיים
משלחת הפליטים הם ספורטאים המוכרים במעמד של פליט, אשר משתתפים במשחקים האולימפיים שלא במסגרת משלחת של מדינה. לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), החליט הוועד האולימפי הבינלאומי על הקמת נבחרת אולימפית לפליטים כחלק מהתמודדות עם משבר הפליטים העולמי. עד כה, משלחת פליטים לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים. הישגי המשלחת סמליים בעיקרם.
הספורטאים הנכללים במשלחת נבחרים על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, המספק להם ציוד ומאמנים באמצעות "קרן הפליטים האולימפית".
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
במרץ 2016 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לכלול באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) משלחת שתורכב מספורטאים פליטים. המשלחת הורכבה מעשרה ספורטאים, מהם חמישה מדרום סודאן, שניים מסוריה, שניים מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואחד מאתיופיה. בטקס הפתיחה של המשחקים נכנסה המשלחת לאצטדיון לפני המשלחת האחרונה, המארחת ברזיל. מבחינה ספורטיבית, היו הישגי משלחת הפליטים סמליים בעיקרם.
אולימפיאדת טוקיו (2020)
המשלחת מנתה 29 ספורטאים, מהם תשעה מסוריה, חמישה האיראן, ארבעה מדרום סודאן, שלושה מאפגניסטן, שניים מאריתריאה, ונציג יחיד מהמדינות הבאות: קמרון, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, עיראק, סודאן, ונצואלה. המשלחת התחרתה ב-12 ענפי ספורט. כמו כן, קוד המשלחת שונה ל-EOR על פי ראשי תיבות בצרפתית של Équipe olympique des réfugiés.
דניאל בן-נחום
דניאל בן-נחום (שמו הקודם: דניאל פרוכובניק פרחיהו; 24 במרץ 1910 – 26 בדצמבר 1992) היה משורר, סופר, מסאי, מבקר וחוקר ספרות, עורך ומתרגם. עלה לארץ ישראל ב-1933 והצטרף לקיבוץ בית זרע. היה מפעילי הקיבוץ הארצי ומפ"ם. פרסם שירים, מאמרי ביקורת ומסות בענייני חברה וספרות בעיתונות בליטא ובארץ. זכה בפרס קוגל לספרות מטעם עיריית חולון.
ביוגרפיה
דניאל בן-נחום נולד ב-24 במרץ 1910 בעיר קובנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (כיום ליטא), בן לאפרים-נחום פרחיהו (פרוכובניק; 1885–1959), מורה לעברית ולתלמוד בקובנה בשנים 1914-1903, מורה לתנ"ך, לתלמוד, לספרות ולהיסטוריה בגימנסיה הריאלית בעיר למן ראשית שנות ה-20 ועד לעלייתו ארצה ב-1933, ומורה בגימנסיה ע"ש אחד העם בפתח תקווה ואחר-כך בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
למד בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה, השתלם בשנים 1927–1929 בחקלאות בנאנסי שבצרפת, וכיהן כחבר בהנהגת "השומר הצעיר" ובמרכז "החלוץ" בליטא.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל במסגרת "הגרעין הליטאי" של "השומר הצעיר", הצטרף אל "הקיבוץ הליטאי" בפתח תקווה, ובשנת 1934 עבר איתו לקיבוץ בית זרע שבעמק הירדן. היה פעיל במוסדות הקיבוץ הארצי ומפ"ם ועשה בשליחות תנועתו בחו"ל (בין היתר שימש כשליח בצ'כוסלובקיה ערב כיבושה על ידי הנאצים וכן היה שליח במחנות המעפילים בקפריסין לאחר מלחמת העולם השנייה).
היה בין עורכי ביטאון צעירי מפ"ם "בשער". חקר את יצירתו של יוסף חיים ברנר והיה מעורכי ומתרגמי כתבי דב בר בורוכוב. פרסם ספרי שירה, מאמרים ורשימות שהתמקדו בקיבוץ ודרכו. כל חייו שילב פעילות תנועתית, מחקר וכתיבה עם עבודת אדמה.
הושפע עמוקות מהפואטיקה של ביאליק, ואף על פי שניסה להטמיע בשירתו את הלשון המתחדשת, נטה תמיד אל המליצה והפאתוס.
בשנת 1963 זכה בפרס קוגל לספרות על ספרו "במעלה דורות: עיונים בספרות ההשכלה".
משפחתו
דניאל בן-נחום הוא אב לארבעה: שולה בן-נחום, יונתן בן נחום, יזהר בן נחום ודוד בן-נחום. שולה בן-נחום היא חברת קיבוץ בית זרע, יונתן בן-נחום הוא סופר ואילו בנו הצעיר יזהר בן-נחום - היסטוריון בעל תואר דוקטור וחבר קיבוץ בית קמה.
סיפאקה זהובת-כתר
סיפאקה זהובת-כתר (שם מדעי: Propithecus tattersalli) היא מין של למור בגודל בינוני מהסוג סיפאקה, החי ביערות נשירים יבשים בצפון האי מדגסקר. הסיפאקה זהובת-הכתר מזוהה, כפי שמשתמע משמה, מפרוותה הזהובה ומה"כתר" הכתום על ראשה.
מאפיינים
זהו אחד ממיני הסיפאקה הקטנים ביותר. הוא שוקל כ-3.5 ק"ג ואורכו מגיע עד 90 ס"מ. תזונתו כוללת זרעים ועלים. שמו המדעי של הסיפאקה זהובת-הכתר נקרא על שם איאן תאטרסאל, שראה את הלמור לראשונה ב-1974, אך הוא לא תואר בצורה מספקת עד 1998, השנה שבה תואר על ידי אלווין סיימונס, שלקח כמה וכמה פרטים כדי להרבות אותם בשבייה למטרות שימור. כמו מרבית הלמורים (על-משפחה) היא נמצאת בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות, קצב רבייה נמוך וציד.
רבייה
תקופת ההריון של הנקבה היא כשישה חודשים ותקופת ההנקה היא חמישה חודשים. הנקבה מתרבה אחת לשנתיים וזה אחד הדברים שבגללם היא בסכנת הכחדה. הצאצאים נולדים עם מעט שיער ושהם מתבגרים הם מתחילים לרכוב על גבה של האם.
עידו איז'ק
עידו איז'ק (נולד ב-21 במאי 1976) הוא צלם, אושיית רשת ויצרן תוכן ישראלי, אחד הצלמים הראשונים בישראל שעברו לצלם בסלולר ומצלמי האופנה המובילים בישראל.
ביוגרפיה
עידו איז'ק נולד בקריית אונו. בוגר מגמת צילום בתיכון בן צבי קריית אונו. בצה"ל שירת כצלם צבאי במודיעין. בשנים 1999–2004 עבד כאסיסטנט של צלם האופנה רון קדמי.
בשנים 2004–2013 עבד כצלם אופנה עצמאי; בין המותגים להם צילם קמפיינים: דלתא, ארנה, ג'אמפ, סטיב מאדן, טאג וומן, המשביר לצרכן, ML, פוקס, אירית ודומינוס. צילם שערים וכתבות אופנה עבור העיתונים אַתְּ, עולם האשה, רייטינג ופנאי פלוס.
ביים וצילם קליפים לשירי מימון, דניאלה לוגסי, דנה עדיני, דניאל סלומון, אביהו שבת ומיכל אמדורסקי, עידן יניב, אסי ישראלוף ושלומי שבת.
ב-2013 הקים את CVM (content visual management) לניהול תוכן ודפי אינסטגרם, לחברה מעל חמישים לקוחות, ביניהם: סופר-פארם, אילנ'ס, סמסונג, אגאדיר, קניון רמת אביב, קסטרו, קרולינה למקה, ג'ק קובה, רויאלטי ואמור. ב-2019 החברה מוזגה לחברת הדיגיטל פרפל. בשנים 2014–2016 שימש פרזנטור של סמסונג ישראל, בשנים 2016–2018 שימש פרזנטור של וואווי.
נכון לשנת 2020, משמש פרזנטור של סמסונג ישראל ומנהל קריאייטיב בגולדמן אינבסטמנט, בבעלותו של הדר גולדמן. מעביר סדנאות לצילום בסלולר ומרצה בנושא.
קורינה מאי
קורינה מאי (בגרמנית: Corinna May; נולדה ב-6 באוקטובר 1970) היא זמרת גרמנייה.
ביוגרפיה
מאי נולדה בברמן, מגיל צעיר התעניינה במוזיקה ושרה במקהלה של בית ספר.
היא השתתפה במספר תחרויות כישרונות וב-1997 יצא אלבומה הראשון אותו הפיקה בעצמה.
היא זכתה בקדם האירוויזיון הגרמני לשנת 1999 עם השיר “Hör den Kindern einfach zu”, אך לאחר מכן השיר נפסל כי התברר שיצא קודם לכן על ידי מבצע אחר ועל פי חוקי האירוויזיון כל השירים בתחרות צריכים להיות מקוריים ולא גרסאות כיסוי, השיר שזכה שבמקום השני בקדם נשלח לאירוויזיון שהתקיים באותה שנה בירושלים.
ב-2002 זכתה שוב בקדם האירוויזיון הגרמני עם השיר “I Can’t Live Without Music”, היא ייצגה את גרמניה באירוויזיון 2002 באסטוניה והייתה בו במקום ה-21.
ב-2006 התארחה במופע האומנותי של קדם האירוויזיון הגרמני.
פרח לב הזהב
פֶּרַח לֵב הַזָּהָב הוא סיפור ילדים עברי שהתפרסם לראשונה בשנת 1930 בקובץ "101 מעשיות, אגדות וסיפורי עם", מפרי עטו של סופר הילדים שלמה זלמן אריאל. הסיפור כולל מוטיבים מסיפורי עם שונים ומאגדות הנס כריסטיאן אנדרסן.
עלילה
במרכז הסיפור ילד שאמו נופלת למשכב ואיש אינו יודע כיצד לרפאה. אולם רק רופא זקן מסביר לילד כי הדרך היחידה להצילה היא על ידי מציאת פרח אדום ולו לב זהב הנמצא בהרים הרחוקים. לאחר שהאם תריח אותו, היא תבריא. בגרסאות שונות של הסיפור, הילד הוא הקטן משלושה בנים, כאשר הם נדרשים לצאת למסע אחר הפרח, הגדול אינו יכול כיוון שעליו להישאר ולהאכיל את אמם, האמצעי אינו יכול כיוון שהוא נדרש להישאר ולנקות, וכך נותר הילד הצעיר שיוצא למסע.
במסעו אחר פרח לב הזהב הילד מגיע ליער ותועה בדרך ומתחיל לבכות. תחילה שומע אותו עורב, ופונה אליו, הנער מספר לו את סיפורו והעורב מציע לסייע לו תמורת מעט מהאוכל שלקח לדרך. הילד נותן לו את האוכל והעורב מראה לו את הדרך עד שהם מגיעים לקיר גבוה אותו הוא אינו מסוגל לעבור, והוא מתיישב ובוכה. כבשה ששומעת את בכיו פונה אליו, והוא מספר לה את סיפורו, היא מציעה להראות לו היכן ישנו פתח בקיר בתמורה לכובע שלו, והוא נותן לה את הכובע וגם את המעיל והיא מראה לו את הדרך.
הילד ממשיך במסע ומגיע לנהר גדול אותו הוא לא יכול לעבור, והוא מתיישב ובוכה. מגיעה אווזה (בחלק מהגרסאות: ברבור) והוא מספר לה את סיפורו, היא מציעה להעבירו לצדו השני של הנהר ובתמורה היא מבקשת שייתן לה את הנעליים שלו. הילד נותן לה את נעליו וגרביו ויחד הם עוברים לצידו השני של הנהר.
על שפת הנהר הוא רואה את הפרח וממהר לקטוף אותו ולשוב הביתה. הילד מגיע פצוע, יחף ורעב ומעניק לאמו את הפרח, לאחר שהאם מריחה אותו היא מיד מבריאה. בסוף הסיפור האם מחבקת ומנשקת את הילד וכל פצעיו מתרפאים.
עיבודים
הסיפור זכה לגרסאות שונות, בהן משל אוריאל אופק, רפאל ספורטה, תלמה אליגון-רוז, בינה אופק, שלמה זלמן אריאל ויעקב מיטלמן.
עפרה ויינגרטן סיפרה עיבוד של חיה שנהב לסיפור "פרח לב הזהב" ב"פרפר נחמד" בפרק "מתגעגעים לדודו".
במהלך 1997 צולמה קלטת לילדים על סיפור זה בשילוב של הסברה על עשיית סרט בשם "עושים סרט: פרח לב הזהב", בכיכובה של ענת אלימלך.
אדריאן שילר
אדריאן שילר (באנגלית: Adrian Schiller; נולד ב-21 בפברואר 1964) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
ביוגרפיה
שילר נולד בלונדון. הוא מוכר מהופעותיו במחזה "The Hour We Knew Nothing of Each Other", בסרט הטלוויזיה "מהומה רבה על לא דוור" עיבוד לספר מאת טרי פראצ'ט, בסדרה "כמעט אנושיים", ב-"A Touch of Frost", בדרמה התקופתית "A Little Chaos", בסרטי הקולנוע "הנערה הדנית", "סופרג'יסטיות" ו"היפה והחיה", בפרק "אשתו של הדוקטור" בסדרה "דוקטור הו" ובסרט הדרמה "The Mercy". עוד הוא מופיע בסדרת הדרמה ההיסטורית "ויקטוריה" של ITV.
החל מ-2007 משתתף שילר בקמפיין של תשדירים בטלוויזיה נגד נהיגה תחת השפעת אלכוהול בשם "Moment of Doubt" עבור משרד התחבורה הבריטי. ב-2008 זכה התשדיר בפרס BTACA לליהוק הטוב ביותר.
האצטדיון הלאומי של צ'ילה
האצטדיון הלאומי חוליו מרטינס פראדאנוס הוא האצטדיון הלאומי של צ'ילה. האצטדיון שוכן בסנטיאגו דה צ'ילה, בירת המדינה, והוא הגדול ביותר במדינה עם תכולה רשמית של 48,665 מקומות. האצטדיון הוא חלק ממתחם ספורט המשתרע על פני 620 דונם, וכולל גם אצטדיוני טניס, מרכז שחייה, אולם התעמלות, ולודרום, ומסלול אתלטיקה. האצטדיון משמש את נבחרת צ'ילה בכדורגל ואת קבוצת אוניברסידד דה צ'ילה.
בניית האצטדיון החלה בפברואר 1937, וטקס החנוכה נערך ב-3 בדצמבר 1938. מבנה האצטדיון מבוסס על זה של האצטדיון האולימפי בברלין. האצטדיון נודע לשמצה בתקופה שבה שימש כבית כלא עבור אסירים פוליטיים במהלך מהפכת 1973 בצ'ילה.
בין האירועים הספורטיביים הבולטים שנערכו באצטדיון ניתן למנות את גמר קופה אמריקה של 1941, בו גברה על  בתוצאה 1 - 0, משחקי בית הגמר של אליפות העולם בכדורסל ב-1959 (זכייה של ברזיל), אירוח משחק הגמר של מונדיאל 1962, בו ניצחה  את  בתוצאה 3 - 1, ואירוח משחק הגמר של גביע דייוויס ב-1976, בו הפסידה צ'ילה לאיטליה בתוצאה 1 - 4. בשנת 2015 אירח האצטדיון את משחקי הקופה אמריקה שנערכו בצ'ילה באותה השנה. האצטדיון אירח את משחק הגמר של הטורניר בו גברה צ'ילה על וזכתה בתואר לראשונה בתולדותיה.
במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974 היו אמורות נבחרות ו לשחק אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ, כשהמנצחת בסיכום שני המשחקים מעפילה למונדיאל 1974. המשחק הראשון בברית המועצות הסתיים בתיקו 0-0 אך נבחרת ברית המועצות לא התייצבה למשחק הגומלין בצ'ילה בגלל מהפכת 1973, ובגלל שאסירים שמאלנים הוצאו להורג באצטדיון. המשחק "החל" למעשה, ו-11 השחקנים הצ'ילאנים "התמודדו" מול אפס שחקנים סובייטים. המשחק התקיים לפני אלפי צופים משועשעים. השחקנים הצ'ילאנים מסרו את הכדור זה לזה עד שהקפטן שלהם בעט בו לתוך השער וקבע את תוצאת המשחק 1-0 לצ'ילה, שהעפילה למונדיאל.
אמילי מרי אוסבורן
אמילי מרי אוסבורן (באנגלית: Emily Mary Osborn; 11 בפברואר 1828 – 25 באפריל 1925) הייתה ציירת אנגלית בתקופה הוויקטוריאנית. היא ידועה בתמונות ילדים ובציורי הז'אנר שלה, בעיקר בנושאים של נשים במצוקה.
ביוגרפיה
אמילי אוסבורן נולדה בקנטיש טאון בלונדון, ב־11 בפברואר 1828, הבכורה מבין תשעת ילדיה של הכומר אדוארד אוסבורן (1792–1859) ואשתו מרי (1806–1868). אביה עבר לשרת בכנסייה במערב טילברי באביב 1834, כשהייתה אמילי כבת חמש. המשפחה התגוררה בבית הכומר המתואר בליטוגרפיה משנת 1845 על ידי ד. וולטון.
אוסבורן התגוררה כשמונה שנים בבית הכומר, ונזכרה ש"בסביבת ילדותה ... לא הייתה מסוגלת לפתח כישורים אמנותיות, ויש מעט מאוד יופי טבעי בסביבת טילברי המערבית". אמה עודדה אותה לצייר "וצפתה בגאווה בפורטרטים הנאים שאמילי ציירה של אחיה ואחיותיה". לאחר מכן המשפחה עברה ללונדון – "לשמחתה הגדולה של ילדתם הבכורה, שבצדק חשבה שעכשיו יש סיכוי לממש את התקווה שיום אחד היא תהיה אמנית".
היא השתתפה בשיעורי ערב באקדמיה של דיקנסון ברחוב מדוקס, שם לימד אותה ג'ון מוגפורד. לאחר תקופה של שלושה חודשים, אביה רצה שהיא תפסיק את השיעורים, ככל הנראה מסיבות כלכליות, אך אחד המאסטרים, ג'יימס מאתיוס ליי, הציע ללמד אותה עם סטודנט אחר. כך היא למדה באופן פרטי, והמשיכה באקדמיה שלו ברחוב ניומן במשך שנה. בשנת 1851, בגיל שבע עשרה, החלה אוסבורן להציג את עבודתה בתערוכה השנתית של האקדמיה המלכותית, והמשיכה לעשות זאת לאורך ארבעה עשורים עד 1893.
בשנת 1868 איבדה אוסבורן את אמה "ובמשך שנתיים לא יצרה שום עבודה חשובה", ואז במשך שישה חודשים התמסרה היא ואחותה לסיעוד חולים ופצועים במלחמת צרפת–פרוסיה. אחרי המלחמה נסעהה לוונציה ולאלג'יר, חידשה את ציוריה, והציגה אותם בגלריית גרוסנור ובמקומות אחרים".
לצד אמניות בריטיות כמו אדית קורבט, הלן אלינגהאם, אנה אלמה-טדמה אוסבורן הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
אוסבורן מעולם לא התחתנה ונפטרה בגיל 97 ב־14 באפריל 1925 בבית שחלקה במשך שנים רבות עם מרי אליזבת דאן, בסנט ג'ון ווד שבלונדון.
יצירה
אוסבורן הציגה לראשונה שתי עבודות באקדמיה המלכותית בשנת 1851: "המכתב" (ציור ז'אנר) ודיוקן של בנג'מין גוד. בשלוש השנים הבאות שלחה ארבעה ציורים פואטיים לתערוכות. שלושה מהציורים היו איורים המבוססים על יצירות של טניסון, ביירון וקולינס וציור נוסף היה ציור שכותרתו "ערב". בשנת 1855 שילמו לאוסבורן 200 גינאה עבור ציור קבוצת דיוקנאות עבור גברת סטורגיס וילדיה והיא זכתה לשבחים מהמלכה באותה השנה על עבודתה "דלת הקוטג' שלי".
בין 1868 ל־1870 חזרה אוסבורן כנראה לגרמניה ובשנת 1870 שלחה את "האבידה" לאקדמיה המלכותית ממינכן כדי להציג אותה. זו הייתה אחת העבודות האחרונות שלה שזכו לשבחי הביקורת. בשנות ה-70 של המאה ה-19 היא חילקה את זמנה בין הסטודיו שלה בלונדון לסטודיו שלה בגלאזגו.
יצירה מאוחרת
בעוד אוסבורן המשיכה להציג יצירות בגלריות רבות בשנות השמונים של המאה ה-19, אף אחת מהן לא התקבלה באותה מידה כמו עבודותיה הקודמות.
אוסבורן הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו שבאילינוי.
מסוף שנות השמונים של המאה ה-19 ועד 1908 כללו עבודותיה בעיקר נופים.
ללא שם וחסרי ידידות (1857)
היצירה המפורסמת ביותר של אוסבורן היא "ללא שם וחסרי ידידות" (1857), מתארת אלמנה, שמנסה להתפרנס כאמנית על ידי הצעת תמונה לסוחר, בעוד שני "פלצנים" היושבים מצד שמאל בחנות, בוחנים אותה במבטיהם.
היצירה הזאת הייתה תוצר של תקופתה. בשנות החמישים של המאה ה-19 הייתה הגירה של נשים ממעמד הביניים לסביבה העירונית של לונדון. נשים החלו לכבוש באופן חופשי יותר את הרחובות ולטייל בעיר. הן היו הולכות לבדן, נוסעות בתחבורה ציבורית וכו'. הדבר פתח לנשים הזדמנויות חדשות. אך המצב יצר דינמיקה חברתית חדשה והיו ויכוחים רבים על שינוי אורח החיים העירוני ומעמדן של הנשים.
הציור "ללא שם וחסר ידידות" הוא אחד המעטים שהוצגו בפומבי על ידי אישה שעסקה בנושא הדינמיקה העירונית החדשה בשנות ה-50 של המאה ה-19. האלמנה הצעירה אינה פעילה בציור. הצעירה לא רק ממוקמת במרכז התמונה, אלא גם במרכז תשומת הלב של הדמויות האחרות. הצעירה נקלעת למבטים מרובים של הגברים הסובבים אותה.
נראה כי התמונה מתארת את הווסט אנד. אחת הדמויות הגבריות שיושבת אוחזת בהדפס עם רקדנית לבושה בקלילות ואילו הגבר שיושב לידו מסתכל על הצעירה שבמרכז הציור. נראה כי המבט הגברי הוא מבט מיני באופיו וכי בנוף העירוני בו נשים צועדות בחופשיות, הן עדיין מהוות יעד לתשוקה מינית במבטי הגברים.
שרי טוענת כי "המבט של הלקוחות הגברים מסמן את הסכנות של הטרדה מינית עבור אישה עובדת מכובדת במרחבים הטעונים והאמביוולנטיים של לונדון המודרנית".
אווה פארנה
אווה פרנה (בפולנית: Ewa Farna; נולדה ב-12 באוגוסט 1993) היא זמרת ודוגמנית פולנית-צ'כית. היא הוציאה חמישה אלבומי אולפן בפולנית וארבעה אלבומי אולפן בשפה הצ'כית, וקיבלה עבורם אישורי פלטינה וזהב, הן בפולין והן בצ'כיה. פרנה היא הזמרת הצעירה ביותר ברפובליקה הצ'כית. היא שפטה את הסופרסטאר הצ'כי-סלובקי ב-2013, באקס פקטור (פולין) ב-2014, וכיום היא שופטת ב"איידול" (פולין).
ביוגרפיה
פרנה נולדה ב-12 באוגוסט 1993, למשפחה פולנית המתגוררת בכפר ונדרינה, הסמוך לטרינק שבצ'כיה. היא למדה בבית ספר יסודי פולני בוונדרינה, בית ספר לאמנות במשך חמש שנים, וגימנסיה פולנית בצ'סקי טשין. היא גם למדה בבית ספר למחול ולמדה לנגן בפסנתר. לראשונה משכה תשומת לב לאחר שזכתה בתחרויות כישרונות מקומיים הן בצ'כיה והן בפולין בשנים 2004 ו-2005. לאחר שהתגלתה על ידי המפיק לשק ורונקה, היא הוציאה את אלבום הבכורה שלה Měls mě vübec rád בשנת 2006. לאחר מכן זכתה בפרס אובייב רוקו ("התגלות השנה") בשנת 2006 עבור סקר המוזיקה הלאומית של צ'סקי סלביק ("נייטינגייל צ'כי").). אלבומה השני, Ticho, שהגיע למקום השני בצ'כיה, והגרסה הפולנית לאלבום הבכורה שלה, שנקרא Sam na Sam, יצאו בשנת 2007. לאחר סיבוב הופעות, הקונצרט DVD Blíž ke hvězdám הפך ל-DVD המוזיקלי הנמכר ביותר של 2008 ברפובליקה הצ'כית. בתחילת 2009 יצאה הגרסה הפולנית לאלבומה השני בשם Cicho. כמו כן, בשנת 2010 אווה נכללה באחד הפרקים של "Hela w opalach".
אלבומה הבא, Virtuální, יצא לאור ב-26 באוקטובר 2009, וסיבוב ההופעות שלה Buď וירטואנלי החל ב-3 בנובמבר 2009 בברנו ונסגר בפראג ב-6 בדצמבר 2009. הרגל הבינלאומית של הסיור כיסתה גם את פולין וסלובקיה. בשנת 2010 יצא האלבום הפולני "EWAkuacja" של פרנה. האלבום זכה בפרסים רבים, ביניהם פרסי "Viva Comet 2011" הן עבור הסינגלים והן עבור האלבום כולו. הסינגלים מתוך "EWAkuacja" הם "Ewakuacja", "Bez Lez", ומאוחר יותר בשנת 2011, "Nie przegap". 2011 הייתה שנת יום הולדתו ה-18 של אווה, אז נערכו קונצרטי יום הולדת, אחד ברפובליקה הצ'כית, עם DVD "18 Live", ואחד בפולין עם DVD "חי, "niezapomniany koncert urodzinowy". באוקטובר 2013, הקאמבק הגדול של פרנה עם אלבומה "W)Inna?" גרם לבלבול. רבים חשבו בטעות שהכותרת היא התייחסות לתאונת הדרכים של פרנה ב-2012. בשנת 2014 יצא הסינגל הצ'כי "Leporelo" של אווה יחד עם קליפ, והשיר "Lesek" על מנהלה לסק ורונקה.
תאונת דרכים
ב-22 במאי 2012, אווה פרנה התרסקה עם מכוניתה בין העיירות טרינק ווינדרנה. היא יצאה מהתאונה בשריטות קלות בלבד. על פי בדיקת נשימה היא נהגה בהשפעת אלכוהול, עם אחוז אלכוהול בדם נמוך מ. היא חגגה את חלוף מטורה יום קודם ונרדמה על ההגה. היא האשימה את זה בתשישות שנגרמה מפגישת דחיפה של שבוע לפני הבחינה.
הקריירה
בגיל 11 השיגה את הצלחתה הראשונה וזכתה בתחרות שירים במורביה הצ'כית. זמן קצר לאחר מכן זכתה בפסטיבל הנוער האירופי בסוסנוביץ ובתחרות שירי הילדים בהאווירזוב. היא הבחינה על ידי לזק ורונקה, מפיק מוזיקלי וכותב שירים שהציע לשתף איתה פעולה. הם התחילו לעבוד על הדגמות שהלכו לסניף הצ'כי של יוניברסל מיוזיק גרופ. במקביל השתתפה בתוכנית "סיכוי להצלחה" עם שירים שכתב יאצק צועני. היא תפסה את המקום הראשון בפרשנות שלה ל"צעיר מדי, זקן מדי" של רייזרד ריינקסקי. בהופעה האחרונה היא שרה יחד עם ריינקסקי, צועני ופיוטר רוביק.
ב-6 בנובמבר 2006, בגיל 13, היא הופיעה לראשונה בשוק המוזיקה הצ'כי עם אלבום אולפן בשם Měls mě vöbec rád, שטיפס לראש דירוג המכירות בצ'כיה והפך לאלבום פלטינה. שיר זה הביא לה פרסים והבחנות יוקרתיים רבים, כמו גם פופולריות רבה בצ'כיה ובסלובקיה. ב-1 באוקטובר 2007 היא הוציאה את אלבומה השני Ticho, איתו הגיעה למקום השני במצעד הצ'כי. כמו הראשון, הוא גם הפך לאלבום פלטינה. ב-9 בנובמבר 2007 היא הופיעה לראשונה בשוק המוזיקה הפולני, ויצאה על ידי יוניברסל מיוזיק פולסקה, אלבום בשם Sam na sam, שהוא גרסה פולנית לאלבום Měls mě vöbec rád. ב-7 בנובמבר 2008, ה-DVD Blíž ke hvězdám הוקרן לראשונה ב-17 ביוני 2008. זה היה ה-DVD הנמכר ביותר ברפובליקה הצ'כית בשנת 2008.
אזרחות
אווה פרנה מגיעה ממשפחה פולנית פטריוטית מהכפר ונדרינה (פולנית: Wędrynia) באזור זולציאה. אביה תדיאוש הוא מוזיקאי בקבוצות עממיות פולניות אזוריות. פרנה מחזיקה באזרחות פולנית-צ'כית כפולה אף על פי שהצהירה פעמים רבות כי היא מרגישה "כקוטב גאה". היא מנהלת קמפיינים נמרצים למען זכויות המיעוט הפולני בצ'כיה, ולעיתים קרובות משתפת פעולה עם קונגרס הפולנים בצ'כיה.
מרי ריינולדס
מרי ריינולדס (באנגלית: Mary Reynolds; נולדה ב-1974) היא אדריכלית נוף ופעילה סביבתנית אירית. היא הייתה האדם הצעיר ביותר לזכות במדליית זהב בתערוכת הפרחים של צ'לסי, שם היא עברה את המתחרים וכן את נסיך הכתר הבריטי צ'ארלס. הסיפור כיצד הצליחה להירשם לתחרות היוקרתית על אף חוסר הניסיון ומחסור ברבע מיליון ליש"ט בחסויות הנדרשים להשתתפות מסופר בסרט משנת 2014, Dare to be Wild. הפילוסופיה על פיה פועלת ריינולדס היא חיבור עם הטבע, והגינה שהציגה בתערוכת צ'לסי הייתה אף היא תצוגה של פרחי ועצי בר, הגינה הראשונה מסוגה בתחרות.
קורות חיים
ריינולדס נולדה להורים אירים, שון ותרסה ריינולדס. גדלה בחוותם במחוז וקספורד שבאירלנד, הצעירה מבין ששת ילדיהם. את רוב זמנה בילתה בחוץ, ובגיל חמש, לדבריה, חוותה "הארה", והרגישה שהצמחים קוראים לה לטפל בהם ולשמור עליהם. ילדה חולמנית, מרי התחילה לצייר עיצובים של גנים המבוססים על הטבע, שכללו עקומות אורגניות וסידורי נטיעה המבוססים על סדרת פיבונאצ'י, בספירלות שגם תאמו לעיצוב קלטי. העיצוב הזה נועד לאפשר את מרבית האור לכל צמח וצמח, וגם להשרות שלווה על האדם הנוכח בגינה.
ריינולדס המשיכה לפתח את כישוריה, ולמדה אדריכלות נוף ב-University College Dublin. פתחה עסק משלה, אך לא הייתה מרוצה מעיצוב גנים לטעם לקוחותיה. היא מאסה בעבודתה במהירה, ואמרה, "שנאתי את זה, הרגשתי שאנו מנסים לכפות את עצמנו על הטבע", ופנתה במקום לגישה הטבעית, והחלה לעצב גנים ברוח המיסטיקה הקלטית.
בגיל 28 ביקשה להשתתף בתערוכת הפרחים של צ'לסי, שהיא תערוכת הגינון בן המובילה בעולם. ריינולדס הייתה נאיבית, ומעולם לא התרחקה מהחווה ואף לא יצאה מאירלנד - לא עלה בדעתה שהתערוכה היוקרתית דורשת תנאי סף שלא תוכל לעמוד בהם. בהתחלה, דחו את הצעתה, אך ריינולדס לא ויתרה, ולבסוף העיצוב החדשני והשונה שלה שכנע את ועדת הקבלה לתת לה הזדמנות. בטופס הבקשה כתבה ריינולדס את העיקרון המנחה שלה: