cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסי צובל
בטלוויזיה ובאינטרנט ובערוץ מאיר
ב-2014 הנחה לצד מירב פלדמן ועמית פרקש את "להתעורר בכיף" - תוכנית בוקר יומית בהפקת ערוץ זום המשודרת בערוץ 20.
ב-2020 החל לשחק לצד יהונתן רוזנהק בסדרה "הרפתקאות אסי ויהונתן" לאורך 3 עונות.
בשנת 2021 הודיע בפייסבוק כי פוטר מניהול תוכן בערוץ מאיר לילדים, אך בהמשך חזר לערוץ.
בתיאטרון
צובל השתתף במספר הצגות ילדים בתפקיד ראשי.
ב-2011 שיחק בהצגה "אסי, פולקע ומטה הקסמים" העוסקת בערך החברות. בהצגה מופיעה גם הבובה "פולקע", בדיבוב אבישי שטרית. גם את ההצגה הזו צובל כתב וביים.
ב-2012 שיחק לצד אביתר לזר ואבישי שטרית במחזמר "מערת החכמולוגים" שכתבו יוני זיכהולץ ושי להב וביים קלוד דדיה.
ב-2013 גילם את נחום בילדר במחזמר "שומר הסיפורים" מאת שולי רנד, בבימוי שירה קצנלנבוגן.
ב-2014 שיחק במחזמר "שבט אחים" שכתב אסף אשתר וביים ירון כפכפי.
ב-2015 שיחק בהצגה "יוסל'ה קמצן קדוש" שכתב שי להב וביים אורי אומנותי.
ב-2016 שיחק במחזמר "שער הזהב" שכתב וביים ירון כפכפי. ביים ושיחק בהצגה "הלילה המטורף של מר-ציפן", שנכתבה עבור ארגון כושרות לקידום המודעות לכשרות.
ב-2018 העלה את הצגת היחיד שכתב "חוזר הביתה" בבימויו של רועי ביטון בתיאטרון פסיק בהתבסס על חויה אישית טראומטית כלוחם בצוק איתן.
נוספים
ב-2013 כתב, ביים והנחה את הסרט "המרוץ להגשמה", ששודר בכנס השנתי של תנועת הנוער בני עקיבא.
כתב, ביים והגיש את "חווית צומת" - סרטוני הדרכה במרכז המבקרים של מכון צומת.
כתב, ביים ושיחק ב"השליחים" - קטעי סימולציה על במה לשליחים מטעם הסוכנות היהודית, בני עקיבא, ותורה מציון.
חיים אישיים
נשוי לאפרת ואב לחמישה, מתגורר ביישוב אפרת. בשנת 2022 אמר בראיון לערוץ7 בהתייחס לפוסט טראומה אישית כלוחם:
מריונטה
מריונטה (בצרפתית: marionette) או בובה על חוט היא בובה המופעלת באמצעות חוטים הקשורים לגפי הבובה ולראשה. המריונטה משמשת הן למשחק והן בהצגות תיאטרון בובות. בעת הפעלת המריונטה בתיאטרון המריונטה גלויה לצופה בעוד שהמפעיל מוסתר מאחורי מסך, או לובש בגדים שחורים על מנת שלא להיראות לצופה.
היסטוריה
מקורן של המריונטות בעת העתיקה, וככל הנראה היו מריונטות ביוון העתיקה. בכתביו של קסנופון משנת 422 לפנה"ס מוזכרים "בובות על חוט" אשר נעשה בהם שימוש בטקסים דתיים. גם הרודוטוס, אפלטון וארכימדס מהצד המדעי הזכירו את הבובות בכתביהם. בובות שהופעלו על ידי מוטות התגלו בקברים ברומא העתיקה.
השימוש במריונטת בעת החדשה מקורו באיטליה של תקופת הרנסאנס בה התפתחה הקומדיה דל'ארטה. אמנים נודדים אשר ביצעו מופעי "תרבות זולה", והופיעו פעמים רבות במסכה המכסה מחצית הפנים ובידיהם בובות - לרוב בובות שהופעלו על ידי חוטים.
סמיואל פיפס מזכיר ביומנו מופע פאנץ' וג'ודי שצפה בו ב-9 במאי 1662 באנגליה, אשר בוצע באמצעות מריונטות, עובדה המעידה על פופולריות מופעים אלה באנגליה הכי מתקופה זו (פופולריות שהגיעה לשיאה בתקופה הוויקטוריאנית).
תיאטרוני בובות היו פופולריים בשלהי המאה ה-19 בכל רחבי אירופה.
בשנת 1855 נוסד במינכן שבגרמניה תיאטרון מריונטות, ובשנת 1913 נוסד בזלצבורג שבאוסטריה תיאטרון המריונטות של זלצבורג על ידי אנטון אייכר המציג גם כיום מחזות ואף אופרות באמצעות מריונטות.
בשנת 1940 יצא לאקרנים סרט האנימציה פינוקיו של אולפני וולט דיסני אשר הפך את המריונטות לפופולריות בארצות הברית, והן הופיעו בקולנוע ובטלוויזיה (כגון סדרת הטלוויזיה משנת 1947 "האודי דודי" בארצות הברית, והסדרה של רשת ה-BBC משנת 1950 "אנדי פאנדי" מבריטניה).
דני קיי שיחק ושר כמריונטה את השיר "פופו הבובה" ("Popo the Puppet") בסרט "בריביירה" (1951).
משמעות השם בצרפתית הוא "מריה הקטנה" ומגיע מכך שאחת מבין הבובות הראשונות שיוצרו באופן הזה היו של מריה הבתולה.
תיאטרון בובות בורמזי
בבורמה נקראות המריונטות בשם "יוק תה" שמשמעו "מיניאטורה". תיאטרוני הבובות היו נפוצים בבורמה, בעיקר בחצר המלך, בה הוצגו הצגות באמצעות מריונטות לעיתים קרובות, כאשר הדמויות של התיאטרון היו קבועות והיו בו 27 דמויות, בהם דמותו של המלך, בעלי חיים (סוסים, פילים, קופים, ותוכי) וכן נסיכים, נסיכות, וליצנים. ההצגה הועלתה בשילוב תזמורת מסורתית.
בספרות
"מריונטות" מאת לאה גולדברג:
בשפה
נהוג להשאיל ביטוי ככינוי גנאי עבור אנשים, בעיקר בפוליטיקה, אשר עושים כדברו של אדם אחר או גוף אחר.
הערות שוליים
Buratino ბურატინო Buratinas
קבוצת הארמיות מקנזן (פולין)
קבוצת הארמיות מקנזן (בגרמנית: Heeresgruppe Mackensen), אשר פעלה בפולין בין ה-22 באפריל 1915 ו-8 בספטמבר 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה בפיקודו של פילדמרשל אוגוסט פון מקנזן, הייתה קבוצת ארמיות של צבא הקיסרות הגרמנית.
היסטוריה
קבוצת הארמיות הוקמה ב-22 באפריל 1915, בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן. שמה שונה ב-8 בספטמבר 1915 לקבוצת הארמיות לינסינגן, כאשר אלכסנדר פון לינסינגן הפך למפקד החדש שלה. ביוני 1916 עמדה קבוצת הארמיות מול מתקפת ברוסילוב, ולאחר נסיגה ראשונית, היא בלמה את ההתקדמות הרוסית בקרב קובל. לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק במרץ 1918, כבשה קבוצת הארמיות את אוקראינה.
ב-31 במרץ 1918 הוחלף פון לינסינגן על ידי הרמן פון אייכהורן, ושמה שונה לקבוצת הארמיות אייכהורן-קייב (בגרמנית: Heeresgruppe Eichhorn-Kiew). ב-3 באפריל שונה שם קבוצת הארמיות לקבוצת הארמיות אייכהורן, ובפעם האחרונה שונה שם הקבוצה ב-13 באוגוסט לקבוצת קבוצת הארמיות קייב, בעקבות הרצח של הגנרל אייכהורן. יורשו היה גינטר פון קירכבך, וקבוצת הארמיות פורקה ב-7 בפברואר 1919.
ג'ייקוב דודמן
ג'ייקוב סטנלי דודמן (באנגלית: Jacob Stanley Dudman; נולד ב-22 באוגוסט 1997) הוא שחקן, סופר ויוצר קולנוע בריטי. הוא ידוע בתפקידיו בהפקות "מדיצ'י", "אדם זר", "גורל: סאגת ווינX" ו"שבעה מלכים צריכים למות".
ביוגרפיה
דודמן גדל בריפון, צפון יורקשייר. הוא למד בבית הספר התיכון של כנסיית סנט איידן של אנגליה. לאחר לימודי בתיכון למד הפקת סרטים במכללת לונדון לתקשורת, שלוחה של אוניברסיטת לונדון לאמנויות.
יצירת סרטים ויוטיוב
כנער, דודמן העלה לערוץ היוטיוב שלו סרטים קצרים, רשמים ומערכונים קומיים, שזיכו אותו למעלה מ-100,000 מנויים. ב-2016 דודמן ביים את הסרט התיעודי באורך 23 דקות "Save The Rhino Vietnam", שבו הוא והשחקן פול בלקת'ורן נסעו לווייטנאם כדי לחקור את הסחר בקרנפים ולהעלות את המודעות למצוקת הכחדת הקרנפים.
בשנת 2017 הוא כתב, ביים וכיכב במערכונים הקומיים "The Great Curator" ו-"The Solo Jedi" עם ג'ון קולשו, וסיפק קריינות לסרט התיעודי האינטרנטי "The Almost Doctors", שנוצר על ידי אמן המולטימדיה סטיוארט האמפריז. בהמשך השנה, הוא גם ביים והפיק סרט תיעודי של 10 דקות מאחורי הקלעים של "דוקטור הו" עבור ערוץ BBC Worldwide.
משחק
בשנת 2018, דודמן לוהק לתפקיד דב בסדרת הטלוויזיה "מלכת האי", אשר שודרה ב-BBC iPlayer. בהמשך השנה, דודמן שיחק בתפקיד ג'וליו דה מדיצ'י, בעונה השלישית של סדרת הדרמה ההיסטורית "מדיצ'י", שיצאה בדצמבר 2019. בשנת 2019, לוהק דודמן לתפקידים במיני-סדרה "הזר" (מבוסס על רומן של של הרלן קוב) וסדרת הטלוויזיה "גורל: סאגת ווינX" (מבוסס על סדרת ההנפשה "מועדון ווינX").
דוקטור הו
דודמן השמיע את התפקידים של הדוקטורים העשירי, האחד-עשר וה-12 כחלק ממגוון הדרמות שיצאו בקלטות אודיו של דוקטור הו עבור Big Finish Productions. הוא השמיע תפקידים רבים אחרים עבור כותרים שונים ב-Big Finish, כולל מגוון קולות של תפקידים שונים בסדרה דוקטור הו. בשנת 2020, דודמן קריין את הסרט הקצר "שרה ג'יין" שנכתב על ידי ראסל טי דייוויס, ושודר ביום השנה למותה של אליזבת סלאדן.
חיים אישיים
הסנדק של דודמן הוא השחקן פול בלקת'ורן.
נמל אנטוורפן
נמל אנטוורפן הוא נמל העיר אנטוורפן בבלגיה. זהו הנמל השני בגודלו באירופה לאחר נמל רוטרדם. הנמל נמצא בפלנדריה, רובו בפרובינציית אנטוורפן וחלקו בפרובינציית מזרח פלנדריה  וממוקם בחלקו העליון של שפך הגאות של נהר הסכלדה.
הנמל נגיש לאוניות משא עד גודל קייפסייז. אוניות שמשקלן אף מעל 100,000 טון ארוך יכולות לשוט 80 ק"מ במעלה שפך הנהר. כמו נמל המבורג, מיקומו של הנמל בפנים הארץ (במעלה נהר הסכלדה) הופכת את מיקומו למרכזי יותר ביחס לרוב הנמלים האחרים בים הצפוני. הסכלדה, תעלות, ורשת של מסילות רכבת וכבישים מחברים את רציפי הנמל למרחב העורפי. בזכות חיבור הדוק זה הנמל הוא השני באירופה מבחינת נפח המטען העובר בו.
במדדים בינלאומיים הבודקים את כמות המטען המטופלת בנמלים שונים בעולם הנמל ממוקם בעשיריה השנייה (לפי האיגוד האמריקאי של רשויות הנמלים ). ב-2012 עברו בנמל 14,220 אוניות סוחר (190.8 מיליון טון מטען, 53.6% במכולות), 57,044 ארבות (123.2 מיליון טון מטען) ויצאו מהנמל משלוחי מטען ל-800 יעדים ימיים.
עד מלחמת העולם השנייה
ב-1811 נפוליאון זיהה את הפוטנציאל של אזור אנטוורפן והורה על בניית הרציף הראשון במקום, רציף בונפרטה. ב-1813 הוקם רציף נוסף, רציף וילם, על שמו של וילם הראשון, מלך הולנד. ב-1830 פרצה המהפכה הבלגית והבלגים חששו שההולנדים יחסמו פעם נוספת את הסכלדה. בסופו של דבר ההולנדים לא חסמו את הנהר אלא הסתפקו בהטלת מס כבד על התנועה בו. בריטניה, בייחוד הנרי טמפל, הוויקונט השלישי מפלמרסטון, ראו בקיומה של בלגיה אינטרס בריטי והוחלט לסייע למדינה הצעירה. בעזרת הסיוע הבריטי בלגיה הצליחה לבטל את המס ההולנדי ב-1863. בשנה זה כבר היה קיים רציף שלישי בנמל (נבנה ב-1860).
ב-1879 נחנכה מסילת הרכבת החשובה ריין הברזל. אנטוורפן חוותה פריחה בתקופה זו ועד 1908 היו בנמל כבר שמונה רציפים. ב-1905 החל השימוש בתא השיט הראשון בנמל, מה שאיפשר לאוניות גדולות יותר להגיע ליותר רציפים. הבריטים כאמור ראו בעיר ובנמל נקודה בעלת חשיבות אסטרטגית. מסיבה זו, באוקטבור 1914 לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, צ'רצ'יל שהיה אז הלורד הראשון של האדמירליות הגיע לעיר במטרה לנהל את הגנת העיר והנמל.
אחרי מלחמת העולם השנייה
מנובמבר 1945 פעילות הצבא האמריקאי בנמל החלה לדעוך עד שפסקה לגמרי באוקטובר 1946. לאחר כינון השלום באירופה החלה תוכנית פיתוח גדולה בנמל. במסגרת תוכנית זו הורחבו שטחי הרציפים בגדה הימנית של הסכלדה עד הגבול עם הולנד ונבנה תא השיט ברנדרכט שבזמן חנוכתו ב-1989 היה הגדול בעולם (כיום השני בגודלו בעולם). מ-1989 העבודות בנמל התמקדו בבניית מרצפי היקשרות הן בגדה הימנית (טרמינל אירופה וטרמינל הים הצפוני) והן בגדה השמאלית (ברציף Deurganck). צידו הדרומי של רציף Delwaide היה בעבר טרמינל הבית של חברת MSC, לפני שהחברה עברה לרציף בגדה השמאלית כדי להימנע ממעבר בתאי השיט. אורך הרציפים בגדה הימנית הוא שני ק"מ, מה שמאפשר טיפול בו זמנית בכמה אוניות.
שנים אחרונות
ב-2010 אושרה תוכנית השקעה בנמל שצפויה להמשך 15 שנה ולעלות כ-1.6 מיליארד אירו. במסגרת התכנית ישודרגו מתקני הנמל ויירכשו שטחים מחברת ג'נרל מוטורס שעתידה לסגור את מפעלה באנטוורפן. בניגוד לנמל רוטרדם לו יש שטחים פנויים להתרחבות, נמל אנטוורפן מוגבל בשטחים ממערב לו. הרציפים הצפוניים בנמל (בגדה הימנית) מגיעים כבר כיום לגבול עם הולנד ובגדה השמאלית פועלת תחנת כוח גרעינית. באוקטובר 2019 הנמל החל להשתמש בגוררות המופעלות בדיזל ומימן. בכפר לילו (Lillo) שממערב לאזור המרכזי של הנמל פועל מרכז מבקרים חדש. ניתן לסייר באוטובוס ברחבי הנמל בליווי מדריך מטעם הנמל.
הגדה הימנית
פיתוח הגדה הימנית כלל בניית תא שיט וטרמינלים של מכולות. אורך תא השיט ברנדרכט 500 מטרים, רוחבו 68 מטרים ועומקו 13.5 מטרים. בזמן פתיחתו ב-1989 היה זה תא השיט הגדול בעולם וכיום הוא השני, אחרי תא השיט Kieldrecht שאף הוא נמצא בנמל אנטוורפן (בגדה השמאלית).
שני טרמינלים של מכולות נבנו בגדה הימנית. טרמינל אירופה החל לפעול ב-1990 וטרמינל הים הצפוני ב-1997. הרציפים הישנים, (למשל רציף נפוליאון) משופצים כדי להתאימם לתפעול מטען מודרני. רציף אמריקה, רציף אלברט ורציף הנמל השלישי חודשו כדי להתאימם לעבודה עם אוניות מסוג פנמקס (אוניות בעלות שוקע של עד 13 מטרים). רציף נוסף עובר שיפוצים כדי להתאימו לדור החדש ביותר של אוניות מכולות.
הגדה השמאלית
התוכניות הראשונות לפיתוח הגדה השמאלית של הנמל החלו בשנות ה-60 והן צברו תאוצה בשנות ה-90. כיום המסחר ברציף Vrasene כולל בין השאר מוצרים הקשורים לתעשיית היערות ורכבים. בסיום העבודות על רציף זה אורכו יהיה 5 ק"מ ויאפשר גישה לאוניות בעלות שוקע של עד 14.5 מטרים.
כדי להתאים לנפח המטען הגדל ולאחר שהטרמינלים של המכולות בגדה הימנית הגיעו למכסתם המקסימלית נבנה קומפלקס רציפים חדש בשם רציף Deurganck. קומפלקס זה פתוח לנהר הסכלדה והגישה אליו לא דורשת מעבר דרך תאי שיט. הטרמינל הראשון בקומפלקס נפתח ב-2005. מכסת הרציף כולו מוערכת ב 8–9 מיליון TEU. אורך רציפי הקומפלקס 5.5 ק"מ והוא בנוי מ 1,200,000 מטר מעוקב של בטון. מ-2015 החלק הצפוני של הרציף מופעל בשיתוף על ידי חברת MSC וחברת PSA International . החלק הדרומי של הרציף מופעל על ידי חברת DP World.
ב-2016 נחנך תא השיט Kieldrecht שמאפשר גישה לרציפים הפנימיים של הגדה השמאלית. זהו תא השיט הגדול בעולם. כדי לאפשר גישה לאוניות ההולכות וגדלות הוא עמוק אף יותר מתא השיט Berendrecht (נמצא בגדה הימנית). תא שיט זה הוא השני שמוביל לרציפים הפנימיים בגדה השמאלית מה שמהווה מנגנון הגנה- אם תא אחד לא פועל התא השני מאפשר כניסה ויציאה של אוניות מהרציפים. תא השיט מתחבר ל Waasland canal. משם לאוניות יש גישה לכל הרציפים הפנימיים.
ויליאם פיל
קורות חיים
פיל נולד בהקסהאם, בנורת'אמברלנד שבאנגליה, והיה בנו של הכומר וו. אי. פיל (W. E. Peel). פיל התחנך במכללת המלכה שבאוניברסיטת קיימברידג'.
הצטרף לשירות הקולוניאלי הבריטי בשנת 1897. זמן קצר לאחר קבלתו לשירות מונה למנהל המחוז של ניבונג טבאל בשנת 1898. שנה לאחר מכן מונה למנה מחוז בוקיט מרטאג'אם וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1901. בשנת 1902 נשלח לסינגפור וב-1905 שב לפנאנג על מנת לשרת כשופט שלום במושבה. בשנת 1908 מונה לתפקיד מבקר המושבה של פנאנג, והמשיך לכהן בתפקידים שונים בחצי האי המלאי. בשנת 1918 מונה למפקח העירוני של סינגפור. ב-1919 מונה לאחראי על התעסוקה בחצי האי המלאי ובמושבות המצרים.
ב-9 במאי 1930 מונה למושל הונג קונג. במהלך כהונתו כמושל נוסד קו התעופה בין סין לבין הונג קונג. כמו כן בתקופה זו נבנתה בקתת פאנלינג - בית הנופש של המושל בפאנלינג שבטריטוריות החדשות.
כיהן כמושל עד חודש מאי 1935.
פיל נפטר ב-24 בפברואר 1945 בלונדון.
משפחתו
פיל נשא לאישה את ויולט מרי דרייק (Violet Mary Drake) ולזוג נולדו שני בנים.
מורשתו
על שמו של פיל קרויים מספר רחוב בהונג קונג ושדרה בפנאנג, וכן שדרה בקואלה לומפור.
אנדריי קשקר
אנדריי קשקר (ברוסית: Андрей Анатольевич Кашкер, ביידיש: אַנדריי קאַשקער, נולד ב-19 במאי 1958 במינסק) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי, יליד בלארוס, המשחק בשפות יידיש, רוסית ועברית. החל משנת 1996 משחק בתיאטרון יידישפיל בתל אביב.
ביוגרפיה
אנדריי קשקר הוא בנו של השחקן היהודי-בלארוסי אנטולי קשקר. מילדותו השתתף בתוכניות רדיו וטלוויזיה ברשות השידור הבלארוסית. הוא סיים בשנת 1980 לימודי משחק במכון לאמנויות התיאטרון הבלארוסי במינסק. בתום לימודיו התקבל בלהקת התיאטרון הרוסי על שם מקסים גורקי במינסק ושיחק במסגרתה עד שנת 1992 כשעלה לישראל. החל משנת 1996 היה לחבר בלהקת התיאטרון יידישפיל.
קשקר המשיך להופיע בסרטים, בטלוויזיה בתוכניות בשפה הרוסית ודיבב בסרטים בשפה זו. בהפקה הקולנועית הישראלית-צרפתית "קדמה" גילם אנדריי קשקר תפקיד ראשי של העולה מפולין, יאנוש, הסרט זכה בפרסים בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים (הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרט היהודי בלואיוויל, פרס המבקרים בפסטיבל סן פאולו, היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, והמונולוג בביצועו של קשקר בסיום הסרט הוכנס לתוכנית הלימודים של כמה בתי ספר לקולנוע באירופה. במינסק הצטיין קשקר בין השאר בהצגה "חבל מעל נייגרה" לפי המחזה El cruce sobre el Niágara של אלגריה אלונסו, יחד עם השחקן יורי סידורוב. בשנת 2009 שיחק בתפקיד שטאלמייסטר במחזמר " מי הוא מי?" בתיאטרון "יידישפיל".
אנדריי קשקר נשוי לשחקנית והבמאית טטיאנה סובול ובשנת 2009 הזוג אימץ ילד מהמזרח הרחוק הרוסי, דניאל.
בטלוויזיה
שיחק בסדרות "המקום", "חדר מלחמה", "החצר"
יהודה הורוביץ (סטוטשין)
ביוגרפיה
נולד בשנת תרנ"ב לרבי יצחק הורוביץ, האדמו"ר מסטוטשין, בנו של רבי משה הורביץ מרוזבדוב, ולאסתר ליבא בת רבי מנחם מנדל אייכנשטיין מזידיטשוב. נקרא על שם חותן רבי משה, רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים מסיגט. בגיל ארבע התארס עם חיה, בת בן-דודו רבי יהושע שפירא מריבטיטש. החתונה התקיימה בט"ו בסיוון ה'תרע"ב.
נסמך להוראה על ידי הרב יהושע וידרקר, אב"ד פשמישל.
אביו כיהן כרב העיר סטוטשין, ומשנת ה'תרנ"ד כיהן גם כאדמו"ר בעיר; לפני מלחמת העולם הראשונה עבר אביו לטרנוב והוא מילא את מקומו ברבנות סטוטשין ומסר שיעורים לבחורים. בנוסף, אביו ציווה עליו לקבל קוויטלאך, ושלח אליו אנשים לקבל ברכות.
היה מנשיאי כולל גליציה, יחד עם גיסו רבי ישראל שפירא האדמו"ר מבלאז'וב, ועם רבי שלמה הלברשטאם האדמו"ר מבאבוב. היה בעל מנגן ומלחין חסידי.
נפטר בט' בחשוון ה'תשמ"ב, ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה.
תלמידו המובהק הוא הרב מרדכי מנשה זילבר שמנהיג קהילה הנקראת "תולדות יהודה" סטוטשין על שמו.
הנהגותיו
רבי יהודה שימר את מנהגי חסידות דז'יקוב, ונהג שלא לישון בסוכה.
משפחתו
בתו היחידה נישאה לרב עובדיה יודקובסקי, חרדי ליטאי בוגר ישיבת לייקווד. בנה הרב אליעזר יהושע יודקובסקי, הוא אחד משני אדמו"רי סטוטשין כיום. בן נוסף הוא הרב צבי אלימלך, ראש כולל בירושלים.
שימוש לרעה בסמים
שימוש לרעה בסמים הוא צריכת סם בכמויות מזיקות, שעלולה ליצור אצל הצורך אורח חיים התמכרותי. שימוש לרעה הוא סוג של הפרעת שימוש בחומרים. ישנם מקרים בהם תחת השפעת סמים נצפו התנהגויות פליליות, אנטי-חברתיות, שינויים אישיותיים פסיכולוגיים ופיזיים ארוכי טווח.
סמים כוללים בהגדרתם קבוצה רחבה של חומרים פסיכואקטיביים המדכאים את פעילותה של מערכת העצבים או לחלופין מעוררים וממריצים את פעילותה. חלק מחומרים אלו משככי כאבים ומעוררי הזיות. ניתן למפות את מגוון החומרים על פי מקורותיהם, טבעי או סינתטי, לפי מטרות השימוש שלהם או לפי התייחסות החוק לשימוש בהם.
לפי משרד הבריאות, חומרת הפרעה השימוש בחומר נעה על רצף מ"שימוש מזיק" ועד "התמכרות", והסיווג על רצף זה, הנעשה בידי רופא, הוא שמכתיב את הצורך הטיפולי ואת משך הטיפול. שימוש מזיק בסמים או התמכרות לסמים מוביל לסיכון תמותה מוגבר למוות ולתחלואה גופנית ו/או נפשית; לסיכון מוגבר להידבקות ולהפצת מחלות זיהומיות; להתנהגות אנטי-חברתית ולעיסוק בזנות לצורך מימון הסמים ולתפקוד משפחתי וחברתי לקוי.
"שימוש מזיק" או "שימוש לרעה" מוגדר על ידי משרד הבריאות דפוס שימוש הגורם נזק לבריאות גופנית (כגון הידבקות בצהבת עקב הזרקה) או נפשי (כגון דיכאון עקב צריכת אלכוהול כבדה). האבחנות בגין "שימוש לרעה" ובדבר "התמכרות" אינן תלויות בסוג חומר הפסיכואקטיבי שהאדם משתמש בו.
הגדרות קליניות
הפרעת התמכרות לחומרים ממכרים היא הפרעה נפשית המופיעה ב-DSM-5. ההגדרה המופיעה בגרסה החמישית, הרלוונטית עבור התמכרות לסמים נקראת הפרעת שימוש בחומרים (Substance Use Disorder) ומהווה שילוב בין שתי אבחנות שהופיעו בגרסה הרביעית: שימוש לרעה בחומרים ממכרים (substance abuse) ותלות בחומר (substance dependence).
ההפרעה מוגדרת כדפוס בלתי מסתגל הנמשך שנה אחת לכל הפחות של שימוש בחומר הגורם למצוקה קלינית או לקות משמעותית, הבאה לידי ביטוי בשני קריטריונים או יותר מהרשימה הבאה:
קיימת סבילות, הבאה לידי ביטוי באחד מהסעיפים הבאים: גמילה, כפי שהיא באה לידי ביטוי באחד מהסעיפים הבאים:
האבחנה נעה על רצף המורכב משלוש דרגות חומרה (קלה, בינונית, חמורה). שניים עד שלושה קריטריונים מוגדרים כחומרה קלה, ארבעה עד חמישה כבינונית, ושישה עד שבעה קריטריונים כדרגה חמורה.
שכיחות ואפידימיולוגיה
משרד האו"ם לנושאי סמים ופשיעה מעריך בדין-וחשבון השנתי של המשרד כי כ-27 מיליון בני אדם עושים "שימוש מזיק" בסמים, שהם כ-0.6% מאוכלוסיית העולם הבוגרת.
בישראל
מדו"ח של מבקר המדינה משנת 2022, עולה כי הרשויות שנבדקו לא פועלות באופן סדור להשלמת הנתונים במטרה להקים בסיס מידע מלא ומעודכן על המשתמשים בסמים בתחומן. כך עלה כי בעוד שאומן משרד הרווחה עמד על 120,000 אנשים הממוקמים על רצף השימוש והאלכוהול בישראל, בשנת 2020, מספר המכורים לרשויות המקומיות ולגורמי הטיפול עמד על 26,549 ומספר המטופלים בכלל היחידות לטיפול בהתמכרויות עמד על 15,243 בשנה זו, מתוכם 929 בני נוער.
בבתי הסוהר של שב"ס כלואים אסירים רבים בעלי רקע של שימוש ושל התמכרות לסמים ואלכוהול. סקר שבוצע ב-27 בתי סוהר, ואליו הגיבו 5,452 אסירים שהם 52% מכלל האסירים הפליליים, שפוטים ועצורים, נמצא כי שיעור המכורים היה 36.2% ו-15.6% נוספים היו צרכני סמים שאינם מכורים.
האוכלוסיות המיוחדות בשב"ס הם נערים ונשים, בשל מספרם הקטן. ממוצע המענה לסקר היה 50% בקרב נשים, ונמצא כי שיעור המכורות לסמים בקרבם היה 37.3% ו-18.1% היו צרכניות סמים שאינן מכורות. כ-11.2% עשו שימוש לרעה באלכוהול, ו-54% היו מכורות לאלכוהול. שיעור המענה לסקר בבית הסוהר אופק היה כ-20% ולכן לא הוצגו נתונים על אוכלוסייה זאת.
טיפול
בישראל מגוון רחב של שירותים טיפוליים ושיקומיים המיועדים למכורים לסמים ולמשתמשים בסמים. על פי חוק הפיקוח על מוסדות לטיפול במשתמשים בסמים, כל מוסד לטיפול רפואי במשתמשים בסמים חייב בקבלת רישיון ממשרד הבריאות, גם אם המדינה אינה רוכשת ממנו שירותים, והאו נתון לפיקוח מחוק זה. הרישיון ניתן בהתאם לסוג המוסד:
מוסדות רפואיים, המיועדים אך ורק למתן טיפול רפואי, פיזי או נפשי, לרבות חלוקת תחליפי סמים, והם בפיקוח בלעדי של משרד הבריאות;
מוסדות משולבים, המיועדים למתן טיפול רפואי וסוציאלי משולב, והם בפיקוח משותף של משרד הבריאות ושל משרד הרווחה והשירותים החברתיים.
מרכז גמילה רפואי באשפוז (אשפוזית): אשפוזית היא מרכז גמילה סגור שהוא התחנה הראשונה בתהליך הגמילה הפיזית מסמים ומאלכוהול. הטיפול הניתן באשפוזית הוא רפואי בלבד וניתן במשך שבועות אחדים, שבמהלכם המטופל עובר התנקות (Drug detoxfication) מהחומר שהוא מכור לו.
מרכז גמילה משולב באשפוז: מוסד אשפוזי שנועד לתת למכורים לסמים ואלכוהול טיפול גמילה משולב, רפואי ופסיכו-סוציאלי.
מרכז גמילה אמבולטורי רפואי: מוסד לגמילה במסגרת מרפאה, ללא אשפוז. במסגרת זו המטופל עובר את הגמילה הפיזית כמה ימים בשבוע במשך כמה שבועות ומשוחרר לביתו בסוף כל יום. בקטגוריה זו נכללים לעיתים גם שירותי מרכז לטיפול תרופתי ממושך באמצעות תחליפי סם, שבהם מוצעים טיפול תרופתי-אחזקתי מתמשך למכורים לאופיאטים בלבד, לאחר מספר ניסיונות גמילה.
השלכות
בהתאם לסם הנצרך, שימוש לרעה לרבות באלכוהול יכול להוביל לבעיות חברתיות, תחלואה, פציעות, יחסי מין לא מוגנים, אלימות, מקרי מוות, תאונות דרכים, מקרי רצח, התאבדויות, תלות פיזית או התמכרות.
לשתיית משקאות אלכהוליים יש לפחות שני היבטים שונים מבחינת ההשפעה על סיכוני בריאות: ראשית, רמת אלכוהול גבוהה בדם משפיעה באופן מיידי על היכולת לבצע פעילויות מוטוריות וקוגניטיביות שונות. שנית, צריכה ממושכת של אלכוהול עלולה לגרום למחלות כרוניות שונות, החל באלכהוליזם וכלה בשחמת הכבד.
סקירה ספרותית מצאה כי שיעור ההתאבדות הגבוה ביותר נמצא בקרב אלכוהוליסטים. התאבדות שכיחה מאוד גם בקרב שימוש לרעה באלכוהול בגיל ההתבגרות. מוערך כי אחת מכל 4 התאבדויות בקרב מתבגרים קשורה לשימוש לרעה באלכוהול. בארצות הברית כ-30% מהתאבדויות קשורות לשימוש לרעה באלכוהול. שימוש לרעה באלכוהול קשור גם לסיכון מוגבר לביצוע עבירות פליליות כולל התעללות בילדים, אלימות במשפחה, אונס, פריצות ותקיפה. הקשר בין שימוש לרעה בסמים לבין התנהגות אלימה הוא משמעותי ביותר. מחקר אפידמיולוגי מקיף, הראה כי כאשר יש אבחון של שימוש לרעה בסמים, יש קשר חזק יותר לאלימות יותר מאשר כאשר יש הפרעות נפשיות.
קנאביס עלול לעורר התקפי פאניקה, והוא עלול לגרום למצב הדומה לדיסתימיה. מחקרים מצאו כי שימוש יומיומי בקנאביס ושימוש בקנאביס בעל אחוזי THC גבוהים קשורים לסיכוי גבוה יותר לפתח סכיזופרניה והפרעות פסיכוטיות אחרות.
בנזודיאזפינים הם הסמים הבולטים ביותר לגרימת תופעות גמילה ממושכות, כאשר הסימפטומים נמשכים לעיתים שנים לאחר הפסקת השימוש. שימוש לרעה בסמים מעוררי הזיות עלול לעורר תופעות פסיכוטיות אחרות זמן רב לאחר הפסקת השימוש. חרדה ודיכאון נגרמים בדרך כלל על ידי שימוש לרעה באלכוהול, וברוב המקרים הם מתפוגגים לאחר הפסקה מוחלטת מאלכוהול. באופן דומה, אף על פי ששימוש לרעהה בסמים עשוי לגרום לשינויים רבים במוח, ישנן ראיות מסוימות לכך שרבים מהשינויים הללו נעלמים לאחר התנזרות ממושכת מהחומר הנצרך.
יום אלסקה
יום אלסקה (באנגלית: Alaska Day) הוא חג לאומי במדינת אלסקה שבארצות הברית. החג מצוין מדי שנה ב-18 באוקטובר על מנת לציין את יום השנה לרכישת אלסקה מאת רוסיה והעברתה לארצות הברית. יום השנה נקבע ליום בו נערך טקס הנפת דגל ארצות הברית במצודה סיטקה. הטקס נערך ביום שישי, 18 באוקטובר 1867 בשעה 3:30 אחרה"צ (הרכישה עצמה הושלמה חצי שעה קודם לכן, בחצות לפי שעון סנקט פטרבורג, בירת רוסיה באותה עת, אולם לפי הלוח היוליאני אשר רוסיה פעלה לפיו, תאריך הרכישה היה ה-7 באוקטובר).
עסקים רבים במדינה אינם פועלים, ובתי הספר פועלים במתכונת מקוצרת. נהוג לקיים ביום זה תהלוכות ופסטיבלים.
פרארי (קבוצת מרוצים)
סְקוּדֶרְיָה פֶרָארִי (באיטלקית: Scuderia Ferrari) היא קבוצת המרוצים של חברת פרארי, המתחרה באליפות פורמולה 1. הקבוצה היא הוותיקה ביותר בסבב האליפות, והשתתפה בכל העונות שהתקיימו מאז שנת 1950.
הקבוצה הוקמה על ידי אנצו פרארי בשנת 1929 כקבוצת המרוצים של אלפא רומיאו, אך בשנת 1947 החליט פרארי לייצר את כלי הרכב בעצמו. במהלך השנים רשמה הקבוצה 16 זכיות באליפות היצרנים ו-15 זכיות באליפות הנהגים. אלברטו אסקרי זכה באליפות הראשונה בשנת 1952, וקימי רייקונן זכה באחרונה בשנת 2007.
מיכאל שומאכר הוא הנהג המעוטר ביותר בתולדות הקבוצה. בין עונות 1996 עד 2006 ניצח ב-72 מרוצים, זכה בחמישה תוארי אליפות רצופים (2000–2004) והיה שותף לשש זכיות רצופות באליפות היצרנים (1999–2004).
1929 - 1949: השנים הראשונות
סקודריה פרארי הוקמה על ידי אנצו פרארי ב-16 בנובמבר 1929 כקבוצת המרוצים של אלפא רומיאו, ובנתה את רכבי המירוץ תחת שם המותג של אלפא. בשנת 1938 קיבלה הנהלת אלפא-רומיאו החלטה להתחרות תחת שמה והקימה את "אלפא קורסה", שהחליפה את קבוצת פרארי. פרארי עצמו התנגד להחלטה, ובשנת 1939 עזב את החברה לאחר שהתחייב לא לייצר מכונית הנושאת את שמו במשך ארבע שנים לפחות.
באותה שנה הקים במודנה את חברת AAC (ראשי תיבות של Auto Avio Costruzioni; בתעתיק לעברית: אאוטו אביו קוסטרוזיוני) שעסקה בייצור חלקים למטוסים עבור ממשלת איטליה. בדצמבר 1939 קיבלה החברה הזמנה מהמרקיז של מודנה לייצר שתי מכוניות מרוץ עבור המרקיז ועבור אלברטו אסקרי. המכוניות יועדו להשתתף בגרנד פרי של ברשה שהתקיים ב-28 באפריל 1940. הדגם, שזכה לשם טיפו 815, היה בעל מנוע של שמונה צילינדרים בנפח 1.5 ליטר. שתי המכוניות השתתפו במרוץ, אך לא הצליחו לסיימו עקב תקלות טכניות.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעצרה פעילות ייצור הרכב, והמפעל הוסב לייצור חלקי מכונות. לאחר המלחמה שב פרארי לתכנן ולייצר מכוניות מרוץ, ובשנת 1947 הציגה החברה את פרארי 125, הדגם הראשון שנשא את שמו של פרארי. שלושה ימים לאחר השקת המכונית היא השתתפה במרוץ, אך לא הצליחה לסיימו עקב תקלה טכנית. שבועיים לאחר מכן השתתפה המכונית במרוץ נוסף, אותו סיימה כמנצחת.
בשנת 1948 הציגה החברה את דגם 125 F1, דגם בתצורת פורמולה, המבוסס על הדגם הקודם. המכונית השתתפה במספר מרוצים, אך לא במסגרת מסודרת.
1950 - 1964: שנות הבכורה של האליפות ואליפויות ראשונות
אליפות פורמולה 1 החלה את דרכה בעונת 1950. פרארי הייתה אחת מהקבוצות שהצטרפו לסבב בעונת הבכורה, והיא הקבוצה היחידה שעדיין פעילה. הקבוצה לא השתתפה במרוץ הבכורה של האליפות שהתקיים בבריטניה, עקב מחלוקת כספית עם המארגנים. את הופעת הבכורה ערכה הקבוצה בגרנד פרי מונקו. אלברטו אסקרי, ריימונד סומר וג'יג'י וילורסי היו שלושת נהגי הקבוצה שהתחרו עם דגם 125 F1. במהלך העונה הציגה החברה מספר דגמים חדשים - פרארי 275, 304 ו-375 שהיו בעלי מנוע גדול וחזק יותר. קבוצת אלפא רומיאו שלטה בעונה הראשונה של האליפות וניצחה בכל 11 המרוצים שהתקיימו. פרארי הצליחה לקטוע את רצף הניצחונות בגרנד פרי בריטניה של עונת 1951 בו ניצח חוסה פרוילאן גונזלס, נהגה הארגנטינאי של הקבוצה. בעונת 1952 השתמשה הקבוצה בדגם טיפו 500 בעל מנוע בנפח 2 ליטר. בהיעדרה של אלפא רומיאו, שפרשה מהאליפות בסיום העונה הקודמת, הצליחו נהגי פרארי לנצח בשבעה מתוך שמונת המרוצים בעונה. אסקרי, שניצח בששת המרוצים האחרונים בעונה, זכה בתואר האליפות, ושב וזכה בתואר גם בסיום עונת 1953.
לקראת עונת 1954 שונו תקנות האליפות והמכוניות החדשות צוידו במנועים בנפח 2.5 ליטר. פרארי התקשתה להתמודד עם המכוניות מתוצרת מזארטי ומרצדס-בנץ, והקבוצה ניצחה בשני מרוצים בלבד. הקושי נמשך גם בעונה שלאחר מכן, שבה ניצחה הקבוצה במרוץ אחד בלבד.
חואן מנואל פנג'יו, נהגה לשעבר של קבוצת מרצדס, אשר זכה בשתי האליפויות האחרונות, הצטרף לפרארי לקראת עונת 1956. קבוצת לנצ'יה שפרשה מהאליפות מכרה לפרארי את דגם D50 ששימש אותה בשתי העונות הקודמות. פיטר קולינס ניצח בשני מרוצים ופנג'יו ניצח בשלושה מרוצים ובשניים נוספים סיים במקום השני וזכה באליפות. על אף זכייתו, עזב בסיום העונה את הקבוצה ועבר למזארטי.
בעונת 1957 היו נהגי הקבוצה מעורבים במספר אירועים טראגיים - אוג'ניו קסטלוטי נהרג במהלך נסיעת מבחן, ואלפונסו דה-פורטגו התנגש בקהל הצופים, וכתוצאה נהרגו תשעה צופים ודה-פורטגו עצמו. לקראת עונת 1958 הציגה פרארי דגם חדש לחלוטין - פרארי 246 דינו, שנקרא על שם בנו הצעיר של אנצו פרארי. גם בעונה זאת סבלה הקבוצה מאבדות בנפש לאחר שלואיג'י מוסו נפצע קשה במהלך הגרנד פרי הצרפתי ומאוחר יותר מת מפצעיו, וקולינס נהרג במהלך גרנד פרי גרמניה. מייק הות'ורן ניצח רק במרוץ אחד בכל העונה, אך בחמישה אחרים סיים במקום השני וזכה באליפות. מספר חודשים לאחר הזכייה נהרג גם הוא בתאונת דרכים.
לקראת עונת 1959 צירפה הקבוצה חמישה נהגים חדשים: טוני ברוקס, פיל היל, דן גורני, ז'אן ברה וקליף אליסון. ברה פוטר במהלך העונה לאחר שהכה באגרופיו את רומנו טבוני, מנהל הקבוצה. ברוקס נאבק על תואר האליפות לאורך העונה כולה, אך הפסיד לבסוף לג'ק ברבהם מקבוצת קופר. בעונת 1960 רשמה הקבוצה ניצחון אחד בלבד וסיימה במקום השלישי באליפות היצרנים. לקראת עונת 1961 הציגה הקבוצה את דגם הפרארי 156, המבוסס על דגם פורמולה 2 שהצליח מאוד בעונה הקודמת. וולפגנג פון טריפס הוביל את האליפות בששת המרוצים האחרונים של העונה. בגרנד פרי האיטלקי יכול היה להבטיח לעצמו את תואר האליפות אם היה מגיע למקום השלישי. הוא זינק למרוץ מהפול פוזישן, אך במהלכו התנגש במכוניתו של ג'ים קלארק מקבוצת לוטוס. הרכב הועף באוויר, פגע בגדר וכתוצאה מעוצמת הפגיעה נהרגו 15 צופים שעמדו סמוך לגדר וכן פון טריפס עצמו. בעקבות התאונה החליטה הקבוצה לעצור את פעילותה עד סיום השנה ונהגיה לא השתתפו במרוץ סיום העונה. למרות זאת זכה פיל היל, שניצח בגרנד פרי האיטלקי, בתואר האליפות והקבוצה זכתה לראשונה באליפות היצרנים.
בסיום העונה עזבו את הקבוצה המעצב קרלו צ'יטי והמנהל טבוני שהקימו קבוצת מרוצים עצמאית, וכן נהג המרוצים ריצ'י גינטר שעבר להתחרות עבור קבוצת BRM. בנוסף לעזיבת אנשי הצוות, סבלה הקבוצה משביתה ארוכה של עובדי המתכת באיטליה שגרמה לקבוצה להחמיץ שני מרוצים במהלך העונה. שילוב הנסיבות הוביל את אנצו פרארי להודיע על פרישה של הקבוצה משני המרוצים האחרונים, תוך שהוא מאפשר לנהגים להתחרות עבור קבוצות אחרות.
דגם 156 המשיך לשרת את הקבוצה גם בעונת 1963. ג'ון סורטיס, שהצטרף לקבוצה באותה עונה, ניצח בגרנד פרי הגרמני. וילי מאיירס, נהג נוסף בקבוצה, נפצע במהלך אותו מרוץ בצורה קשה, פציעה שסיימה עבורו את קריירת המרוצים. לקראת סוף השנה הציגה פרארי את פרארי 158, הדגם ששימש את הקבוצה במהלך שתי העונות הבאות. הדגם היה איטי יותר, בהשוואה לכלי הרכב של קבוצת לוטוס, אך בעונת 1964 נהנה מיתרון האמינות המכנית. סורטיס ניצח בשני מרוצים וזכה באליפות הנהגים. ניצחון נוסף של לורנזו בנדיני העניק לקבוצה זכייה גם באליפות היצרנים.
1965 - 1974: שקיעה ובנייה מחדש
בעונת 1965 הצליחה לוטוס לשפר את אמינות מכוניותיה ופרארי סיימה את העונה ללא ניצחון. בעונת 1966 הוחלפו מנועי הליטר וחצי במנועים גדולים יותר. סורטיס פתח את העונה, כשהוא נוהג בפרארי 312 בעל מנוע בנפח 3 ליטר. הוא ניצח בגרנד פרי הבלגי, המרוץ השני בעונה, אך עזב את הקבוצה לאחר סכסוך עם מנהל הקבוצה, אוג'יניו דרגוני, והוחלף על ידי מייק פארקס. לודביקו סקרפיוטי ניצח בגרנד פרי האיטלקי, כשהוא נעזר במנוע 36 שסתומים משופר. דרגוני פוטר מניהול הקבוצה לקראת העונה הבאה ובמקומו מונה פרנקו ליני. במהלך גרנד פרי מונקו התהפך בנדיני עם רכבו ונותר לכוד מתחת לרכב הבוער. הוא אושפז בבית החולים כשהוא סובל מכוויות ולאחר מספר ימים מת מפצעיו. כחודש לאחר מכן נפגע פארקס בתאונה לאחר שהחליק על כתם שמן בסיום הסיבוב הראשון של הגרנד פרי הבלגי. הפציעה היוותה את סיום הקריירה של פארקס, ובעקבותיו החליט גם סקרפיוטי לפרוש מהמשך התחרויות.
בעונת 1968 השתפר מצבה של הקבוצה, כאשר ג'קי איקס ניצח בגרנד פרי הצרפתי והיה בתמונת האליפות עד שנפגע בתאונה במהלך אימון בקנדה. כריס אמון הוביל במספר מרוצים, אך לא הצליח לנצח באף אחד מהם. בסיום העונה התפטר ליני מניהול הקבוצה ואיקס עבר להתחרות עבור קבוצת ברבהאם. במהלך הקיץ באותה שנה מכר אנצו פרארי 50% מחברת הרכב שלו לחברת פיאט תמורת 11 מיליון דולר. את הכסף שהרוויח מעסקת המכירה השקיע בשיקום קבוצת המרוצים.
דגם הפרארי 312B, שהוצג בעונת 1970, היה הראשון בו נעשה שימוש במנוע חדש מתוצרת פיאט. איקס חזר להתחרות עבור הקבוצה וניצח בגרנד פרי האוסטרי, הקנדי והמקסיקני, וסיים את העונה במקום השני באליפות הנהגים. קליי רגזוני, בעונת הבכורה שלו, ניצח בגרנד פרי האיטלקי וסיים את העונה במקום השלישי.
1975 - 1979: דומיננטיות מחודשת
פרארי 312T, שפותחה בסיועם של לאודה ורגזוני, הוצגה בתחילת שנת 1975. במהלך העונה ניצח לאודה בחמישה מרוצים וזכה בתואר האליפות, במקביל זכתה הקבוצה גם באליפות היצרנים. לאודה פתח בצורה טובה גם את העונה הבאה והוביל את האליפות עד שנפצע בגרנד פרי הגרמני. הוא החמיץ את שני המרוצים הבאים, אך חזר וצבר נקודות בשלושת המרוצים שלאחר מכן. במרוץ סיום העונה נאלץ לפרוש לאחר שתי הקפות והפסיד את התואר לג'יימס האנט בפער של נקודה אחת בלבד. בעונת 1977 זכה לאודה בתואר אליפות נוסף והקבוצה זכתה באליפות היצרנים. למרות הזכייה החליט לאודה לעזוב את הקבוצה על רקע יחסים אישיים עם חברי צוות אחרים.
ז'יל וילנב תפס את מקומו של לאודה, אך תואר האליפות עבר לקבוצת לוטוס. ג'ודי שכטר זכה באליפות הנהגים בסיום עונת 1979, התואר האחרון של פרארי עד הופעתו של מיכאל שומאכר 21 שנים אחר כך.
1980 - 1995: השנים השחונות
הניסיון להגן על תואר האליפות של שכטר לא צלח, ובמהלך כל העונה צברו נהגי הקבוצה שמונה נקודות בלבד. בעקבות הכישלון החליט שכטר לפרוש. לקראת עונת 1981 הציגה הקבוצה מנוע חדש עם מגדש טורבו מתוצרת החברה. המנוע החדש היה קטן יותר, בהשוואה למנועי 12 הצילינדרים המסורתיים, אך סיפק כוח רב יותר. וילנב ניצח בגרנד פרי מונקו ושל ספרד, אך בעיות בהיגוי וחוסר אווירודינמיות של המכונית החדשה מנעו ממנו מלהוות יריב בקרב על האליפות.
וילנב נהרג בתאונה במהלך מקצה הדירוג לקראת הגרנד פרי הבלגי בעונת 1982. פירוני הוביל את האליפות לאחר 11 מרוצים, אך נפצע במהלך ההכנות לגרנד פרי הגרמני, פציעה שלאחריה לא שב להתחרות. פטריק טאמבי ומריו אנדרטי, שהחליפו את וילנב ופריוני הצליחו לזכות באליפות היצרנים, אך תואר אליפות הנהגים עבר לקקה רוזברג, נהגה של קבוצת ויליאמס. במהלך השנה עבר ייצור מכוניות הפורמולה 1 למפעל נפרד ממפעל המכוניות של פרארי, שנבנה סמוך למסלול המבחן של החברה בפיוראנו. רנה ארנו וטאמבי ניצחו ארבעה מרוצים במהלך עונת 1983 והביאו לקבוצה אליפות יצרנים נוספת. מישל אלבורטו החליף את טאמבי לקראת העונה הבאה. הוא רשם ניצחון בגרנד פרי הבלגי, אך לא הצליח לאיים על הדומיננטיות של ניקי לאודה ואלן פרוסט, נהגיה של קבוצת מקלארן. בעונתו השנייה היה קרוב לאיים על תוארו של פרוסט, אך נאלץ לפרוש בארבעת המרוצים האחרונים של העונה וסיים במקום השני. את עונת 1986 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בלבד באליפות היצרנים, מבלי שנהגיה השיגו ניצחון אחד. גרהרד ברגר הצטרף לקבוצה לקראת העונה הבאה וזכה בניצחונות בשני המרוצים האחרונים של העונה.
אנצו פרארי נפטר ב-14 באוגוסט 1988. בעקבות פטירתו קיבלה פיאט שליטה על 90% מהחברה ובנו, פיירו פרארי, קיבל את 10% הנותרים. ברגר ואלבורטו זכו במקומות הראשון והשני בגרנד פרי האיטלקי בספטמבר, אך היה זה הניצחון היחיד של הקבוצה שסיימה אמנם במקום השני באליפות היצרנים, אך בפער ניכר ממקלארן.
בעונת 1989 שונו שוב התקנות באליפות - במקום מנועים מוגדשי טורבו נדרשו הקבוצות לעשות שימוש במנועי 3.5 ליטר בעלי 12 צילינדרים או פחות. על מנת להתמודד עם הירידה בכוחם של המנועים פיתח ג'ון ברנרד, המנהל הטכני של הקבוצה, תיבת הילוכים חדשה שפעלה באופן חצי-אוטומטי. התיבה החדשה סבלה מבעיות רבות - ברגר הצליח לסיים רק שלושה מרוצים במהלך כל העונה כולה ואת הנקודות הראשונות צבר רק בגרנד פרי של איטליה, המרוץ ה-11 בעונה. נייג'ל מנסל שהחליף את אלבורטו פתח את העונה עם ניצחון ורשם ניצחון נוסף בהונגריה, אך נאלץ לפרוש משבעה מרוצים במהלך העונה וסיים רק במקום הרביעי בין הנהגים.
אלן פרוסט, שזכה בשלושה תוארי אליפות עם מקלארן, הצטרף לקבוצה בעונת 1990, לצידו של מנסל. פרוסט ניצח חמישה מרוצים במהלך העונה, אך תאונה במהלך הגרנד פרי היפני בינו ובין בן קבוצתו לשעבר, איירטון סנה, הבטיחה לאחרון את הזכייה באליפות.
מנועי הקבוצה המיושנים התקשו להתמודד עם מנועי ה-V10 החדשים שהציגו המתחרים והיו קלים במשקל וחסכוניים בדלק. פרוסט לא הצליח להשיג ניצחון במהלך העונה ויצא בביקורת פומבית נגד הקבוצה שיצרה מכונית קשה לנהוג בה. בעקבות הדברים פוטר לפני הגרנד פרי האוסטרלי שסיים את עונת 1991. בין השנים 1991 עד עונת 1993 לא השיגה הקבוצה אף ניצחון. ברגר, ששב לקבוצה בעונת 1993, רשם ניצחון בודד בעונת 1994 וג'ון אלסי, בעונתו החמישית בקבוצה ניצח את הגרנד פרי הקנדי בעונת 1995.
בשנת 1993 הצטרף ז'אן טוד, שהיה אחראי להצלחתה של קבוצת המרוצים של פז'ו, כמנהל הקבוצה. טוד היה אחראי במידה רבה לבנייה המחודשת של הקבוצה ולהבאתו של מיכאל שומאכר. הוא שימש בתפקיד עד סיום עונת 2006, אז החליף את לוקה דימונטזמולו בתפקידו כמנכ"ל ויו"ר חברת פרארי.
1996 - 2007: עידן מיכאל שומאכר
בעקבות חוסר ההצלחה המתמשך ערכה הקבוצה שינוי במצבת הנהגים וצרפה לשורותיה את אדי ארווין, נהגה של קבוצת ג'ורדן, ואת מיכאל שומאכר. שומאכר, שזכה בשתי העונות האחרונות בתואר האליפות, השתכר בפרארי 30 מיליון דולר בעונה, ויחד עמו הגיעו לקבוצה גם אנשי צוות רבים שעבדו עמו בקבוצת בנטון, בהם רוס בראון המנהל הטכני וורורי בראיין, המעצב הראשי של הקבוצה. צמצום נפח המנוע ל-3 ליטר הוביל את פרארי לייצר מנוע V10 חדש בו נעשה שימוש בפרארי 310F.
למרות בעיות מכניות רבות במנוע החדש, הצליח שומאכר לנצח בשלושה מרוצים במהלך העונה והוביל את הקבוצה למקום השני באליפות היצרנים. הדגם המשופר של המכונית שהוצג לקראת עונת 1997 סייע לשומאכר להציג יכולות טובות יותר במהלך העונה - הוא הגיע שמונה פעמים לפודיום, מתוכם חמש פעמים כמנצח. אל המרוץ האחרון בעונה הגיע כמוביל אליפות הנהגים, בפער של נקודה אחת יותר מז'אק וילנב. במהלך הסיבוב ה-48 של המרוץ ניסה שומאכר להתנגש בווילנב, אך לא הצליח לפגוע בו וירד בעצמו מהמסלול. בעקבות המעשה נענש שומאכר בביטול כל הנקודות שצבר במהלך העונה. לאחר העונה הדרמטית הציגה פרארי דגם חדש, F300, בעזרתו ניצח שומאכר שישה מרוצים במהלך העונה, אך הפסיד את התואר לאחר שרכבו נפגע במהלך הגרנד פרי היפני והוא נאלץ לפרוש. ארווין הגיע שמונה פעמים לפודיום וסיים במקום הרביעי באליפות הנהגים. את ניצחון הבכורה שלו באליפות השיג במרוץ הפתיחה של עונת 1999. שומאכר ניצח בגרנד פרי בסן מרינו ובמונקו, אך נפצע במהלך המירוץ בסילברסטון ונעדר מששת המרוצים הבאים. ארווין הפך לנהג המוביל של הקבוצה וניצח במרוצים באוסטריה ובגרמניה. שומאכר חזר לשני המרוצים האחרונים בעונה ואפשר לארויין לנצח את הגרנד פרי המלזי, ניצחון שנתן לו יתרון של 4 נקודות על פני מיקה הקינן לקראת מרוץ סיום העונה. הקינן הצליח לשמור על תואר האליפות לאחר שניצח במרוץ האחרון, ופרארי הסתפקה בזכייה באליפות היצרנים.
שומאכר פתח את עונת 2000 עם רצף של שלושה ניצחונות ופתח פער של 21 נקודות לאחר שלושה מרוצים. רובנס באריקלו, שהחליף את ארווין בתחילת העונה, רשם את ניצחון הבכורה בקריירה בגרנד פרי הגרמני לאחר שזינק מהמקום ה-18. במהלך העונה נאלץ שומאכר לפרוש מארבעה מרוצים, דבר שאפשר להקינן לדחוק אותו למקום השני בטבלה. רצף של ארבעה ניצחונות בסיום העונה נתן לשומאכר תואר אליפות שישי ותואר ראשון עבור הקבוצה לאחר 21 עונות. שומאכר זכה שוב בתואר גם בעונה הבאה, אך הפעם הבטיח את הזכייה כשנותרו עוד ארבעה מרוצים לסיום העונה. באריקלו סיים את העונה במקום השלישי וסייע לזכות באליפות יצרנים שלישית ברציפות. הדומיננטיות של שומאכר ובאריקלו נמשכה גם בעונת 2002 במהלכה ניצחו ב-15 מתוך 17 המרוצים (שומאכר ב-11 ובאריקלו ב-4) והשוו את שיא הזכיות לעונה של קבוצת מקלארן.
מחליפו של שומאכר, קימי רייקונן, זכה באליפות בעונתו הראשונה בקבוצה, לאחר קרב צמוד שהוכרע בפער של נקודה אחת במרוץ האחרון. נהגי הקבוצה ניצחו בתשעה מרוצים (רייקונן 6, מאסה 3) והקבוצה זכתה באליפות היצרנים. במהלך חודש יולי נחשפה פרשת ריגול מקצועי, שכונתה ספייגייט (Spygate). נייג'ל סטפני, מנהלה הטכני של קבוצת פרארי, העביר לאורך העונה מידע רב למייק קופלאן, המהנדס הראשי של קבוצת מקלארן. המידע התייחס לנתונים הטכניים של מכוניות הקבוצה וכן לאסטרטגיות המרוצים. בעקבות החשיפה נקנסה קבוצת מקלארן בסכום של 100 מיליון דולר ונשללו ממנה הנקודות שצברה באליפות היצרנים במהלך העונה.
2008 - 2022: במרדף אחרי רד בול ומרצדס
לאורך כל המחצית השנייה של עונת 2008 ניהל מאסה מאבק על המקום הראשון מול לואיס המילטון מקבוצת מקלארן. שתי הקפות לסיום המרוץ האחרון בעונה הוביל מאסה את התחרות, בעוד סבסטיאן פטל עקף את המילטון והוריד אותו למקום השישי, דבר שהקנה למאסה את האליפות. בפנייה האחרונה של המרוץ הצליח המילטון לעקוף את טימו גלוק וזכה בתואר. מאסה ורייקונן שדורגו במקום השני והשלישי זיכו את הקבוצה בתואר אליפות היצרנים בפעם ה-16 והאחרונה עד ימינו.
רייקונן שב לקבוצה במקומו של מאסה בעונת 2014. לראשונה לאחר יותר מ-20 שנים סיימה הקבוצה עונה שלמה ללא ניצחון. בעקבות חוסר ההצלחה הודיע במהלך העונה לוקה קורדרו די מונטזמולו, יו"ר פרארי שהיה גם מנהלה של הקבוצה בשנות ה-70 וה-80, על התפטרותו. בסיום העונה עזב אלונסו את הקבוצה וחזר לקבוצת מקלארן, במקומו צורף לקבוצה פטל תמורת שכר של 50 מיליון ליש"ט לעונה. פטל השיג ניצחון ראשון כבר במרוץ השני של העונת 2015 שנערך במלזיה. הוא ניצח גם בהונגריה ובסינגפור וסיים את העונה במקום השלישי בטבלת האליפות אחרי צמד נהגי קבוצת מרצדס ומקום אחד לפני רייקונן. את עונת 2016 סיימה הקבוצה במקום השלישי בין היצרנים, ללא ניצחון.
רייקונן ופטל האריכו את חוזיהם בקבוצה לקראת עונת 2018. העונה נפתחה עם שתי ניצחונות של פטל, אך לאחר ארבעה מרוצים המילטון ומרצדס עלו לראש הטבלה, מיקום בו החזיקו עד לסיום העונה. בספטמבר הודיעה הקבוצה על עזיבתו של רייקונן בסיום העונה לסאובר. את מקומו של הפיני תפס שארל לקלר, בוגר אקדמיית פרארי לנהגים. בינואר 2019 מונה מאתיה בינוטו למנהל הקבוצה. לקלר השיג את ניצחון הבכורה שלו בגרנד פרי בלגיה והוסיף ניצחון נוסף באיטליה, מול הטיפוסי, האוהדים האדוקים של הקבוצה. פטל הוסיף ניצחון בסינגפור, ניצחון שהיה האחרון בקריירה של הנהג. חוזהו של לקלר הוארך עד לשנת 2024. חוזהו של פטל, לעומת זאת לא הוארך, והוא הוחלף בסיום העונה על ידי קרלוס סאינס. גרנד פרי טוסקנה היה המרוץ האלף של פרארי כיצרנית. את העונה סיימה הקבוצה במקום השישי באליפות היצרנים, המיקום הנמוך של הקבוצה מאז עונת 1980.
בעונת הבכורה של סאינס בקבוצה הוא גבר על לקלר, לאחר שדורג במקום החמישי עם ארבעה פודיומים, לעומת מקום שביעי ופודיום אחד ללקלר. הקבוצה דורגה במקום השלישי אחרי מרצדס ורד בול.
תחילת עונת 2022 נראתה מבטיחה ביותר לפרארי - לקלר ניצח במרוץ הראשון והשלישי בעוד סיינס גם מפגין ביצועים מרשימים למרות פרישה במרוץ השלישי באוסטרליה, אך לאט לאט הכול החל להתפרק. באימיליה רומאניה סיינס פרש ולקלר עשה טעות במרוץ וסיים שישי. בספרד ללקלר הייתה בעיית מנוע שאילצה אותו לפרוש בעוד סיינס רק רביעי. במונקו אסטרטגיית צמיגים כושלת גרמה ללקלר לסיים רביעי למרות שהתחיל ראשון. באזרבייג'ן בעיות מנוע שוב אילצו את לקלר, והפעם גם את סיינס לפרוש, מה שאומר שהקבוצה לא זכתה בניקוד. בבריטניה החלטת החלפת צמיגים שגויה מנעה מהקבוצה פודיום כפול וגרמה ללקלר לסיים רביעי. באוסטריה עוד כשל מנוע לסיינס והוא נאלץ לפרוש. בצרפת אסטרטגיה שרבים רואים כשגויה גרמה לסיינס לסיים חמישי. בהונגריה בחירת צמיגים שגויה במרוץ גרמה ללקלר לסיים שישי. גם סיום העונה היה דומה, עם כשלים רבים. למרות כל הבעיות הללו, הקבוצה ניצחה 4 מרוצים, לקלר 3 מהם וסיינס אחד. לקלר הגיע שני באליפות הנהגים, בעוד סיינס הגיע חמישי. הקבוצה זכתה ב-20 סיומים על הפודיום, לקלר עם 11 וסיינס עם 9. בסיום העונה פוטר מתפקידו מאתיה בינוטו, והתמנה לתפקיד מנהל אלפא רומאו סאובר לשעבר, פרדריק ושור.
אליפות העולם למכוניות ספורט
בתחילת המאה ה-21 ידועה קבוצת פרארי בשל השתתפותה במרוצי הפורמולה 1, אך בתחילת דרכה השתתפה הקבוצה במרוצי מכוניות ספורט. החל מאמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 ועד מחצית שנות ה-70 לקחה הקבוצה חלק באליפות העולם למכוניות ספורט וזכתה ב-13 תוארי אליפות. את הניצחונות הראשונים רשמה הקבוצה במרוץ המייל מילייה (Mille Miglia) אותו ניצחה בשנת 1950 וב-1951.
בעקבות התוצאות החלשות שהשיגה קבוצת הפורמולה 1 בעונת 1973 החליט אנצו פרארי על הפסקת ההשתתפות באליפות העולם למכוניות ספורט והתמקדות בפורמולה 1 בלבד. מכוניות פרארי המשיכו להשתתף בתחרויות בקבוצות פרטיות.
בשנת 1993 פיתחה הקבוצה את דגם 333SP, שהשתתף בתחרויות בקטגוריות אבי-הטיפוס, אך לא בשם הרשמי של הקבוצה.
סמל
סמל הסוס המקפץ, המזוהה עם פרארי מיום היווסדה, הופיע לראשונה על מטוס הקרב של פרנססקו ברקה. ברקה, טייס איטלקי וגיבור מלחמת העולם הראשונה, צייר את הסוס על מטוסו לאחר שהפיל טייס קרב גרמני מעל העיר שטוטגרט. סמל הסוס מזוהה עם העיר שטוטגרט והוא מופיע גם במרכז הסמל של חברת פורשה, שמושבה בעיר. בשנת 1923 פגש אנצו פרארי את הוריו של ברקה שהציעו לו להשתמש בסמל הסוס הן כהוקרה לבנם והן כסמל שמביא מזל טוב. פרארי אימץ את ההצעה, אך עיצב את הסמל כך שזנב הסוס פונה כלפי מעלה.
הצבע, המאפיין את כל רכבי המרוץ של הקבוצה לאורך השנים, הוא אדום-מרוצים (Rosso corsa). השימוש בצבע החל כהחלטה של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) לקבוע צבע מאפיין, בהתאם למדינת המוצא. מכוניות איטלקיות נצבעו באדום, צרפתיות בכחול ומכוניות בריטיות נצבעו בירוק. אף על פי שבפורמולה 1 לא הייתה מגבלה בצבעי הרכב המותרים לשימוש בחרה הקבוצה להמשיך ולהשתמש בצבע האדום. במהלך השנים שונה גוון המכוניות. בין השנים 1996 ו-2007 נצבעו הרכבים בצבע בהיר יותר, על מנת ליצור איזון בין הצבעים, כפי שהופיעו על מסכי הטלוויזיה. בשנת 2007 חזרה החברה להשתמש בגווני הרוסו קורסה.
חשיבות הקבוצה
מרוצי הפורמולה 1 זוכים לפופולריות גדולה. בשנת 2015 צפו בשידורי המרוצים כ-420 מיליון צופים ברחבי העולם. בעשור השני של המאה ה-21 נמצאו המרוצים במגמה של התרחבות ומספר המרוצים שהתקיימו מחוץ לאירופה גדל. קיום המרוצים בסין, איחוד האמירויות הערביות, בחריין, סינגפור, אוסטרליה, ברזיל, יפן, ארצות הברית וקנדה איפשר לחברה להגביר את הנראות שלה בשווקים חדשים ומתפתחים. החשיפה לשווקים החדשים איפשרה לחברה פרסום נרחב ללא צורך בפנייה לאמצעי הפרסום המסורתיים. בנוסף, החשיפה הנרחבת של החברה היוותה מוקד משיכה אטרקטיבי לנותני חסויות שפרסמו את מוצריהם באמצעות מיתוג רכבי החברה.
פרארי היא הקבוצה הרווחית ביותר מבין הקבוצות המתחרות באליפות. בשנת 2013 עמד תקציב הקבוצה על 400 מיליון דולר, למרות זאת הקבוצה סיימה את השנה כקבוצה רווחית עם הכנסות שעמדו על 460 מיליון דולר, 165 מיליון דולר יותר מכל קבוצה אחרת. מיתוג הקבוצה חשוב גם לאליפות עצמה. פרארי, הקבוצה היחידה שהשתתפה בכל עונות האליפות, נהנית ממעמד מיוחד באליפות. על פי החוזה שנחתם עימה מקבלת הקבוצה מדי שנה מענק של כ-5% מסך כספי הפרסים המחולקים, ללא קשר לתוצאות שהשיגו נהגיה, עליהם מתוגמלת החברה בנפרד.
אקדמיה לנהגים
האקדמיה לנהגים היא יוזמה של הקבוצה לפיתוח נהגים צעירים. היוזמה החלה לפעול במהלך שנת 2009 והנהג הראשון שהוחתם באקדמיה היה ז'ול ביאנקי. שלושה חודשים לאחר מכן צורפו לתוכנית מירקו בורטולוטי, דניאל זמפיירי ורפאל מרצ'לו. במהלך חודש יוני הוחתם בקבוצה לאנס סטרול, שהתחרה בעת ההחתמה בקארטינג ובחודש אוקטובר הצטרף לתוכנית סרחיו פרס, שחתם בקבוצת סאובר.
שארל לקלר הצטרף לתוכנית בשנת 2016. בעונת 2019 החליף לקלר את קימי רייקונן כנהג בקבוצה והיה לנהג הראשון מהאקדמיה המתחרה בפרארי. באותה שנה הוחתם מיק שומאכר, בנו של מיכאל שומאכר כנהג בתוכנית.
אוהדים
אוהדי הקבוצה זכו לכינוי "טיפוסי" (Tifosi), שמשמעותו הוא אדם החולה בטיפוס. הטיפוסי בולטים בחולצות ובדגלים האדומים עם לוגו הסוס השחור מתנוסס עליהם. במיוחד בולטים האוהדים בגרנד פרי האיטלקי, הנחשב ל"מרוץ הבית" של פרארי. רוב אוהדי הטיפוסי הם איטלקים ולצד אהדתם לקבוצת פרארי, הם תומכים גם של מזארטי ואלפא רומיאו האיטלקיות וכן של נהגים איטלקים המתחרים בקבוצות שונות.
בגרנד פרי של סן מרינו בשנת 1983 הריעו אוהדי הקבוצה ארוכות לריקרדו פטרסה, נהגה האיטלקי של קבוצת ברהאם, אף על פי שמעולם לא התחרה עבור פרארי. התרועות הגיעו לאחר ששש הקפות לסיום המרוץ התרסק פטרסה עם מכוניתו, דבר שאפשר לנהג הקבוצה פטריק טאמבי לקחת את ההובלה ולנצח במרוץ.
נהג נוסף שזכה לתרועות מהקהל, על אף שלא התחרה עבור הקבוצה, הוא ז'אן לואי שלסר. בגרנד פרי האיטלקי בעונת 1988 התחרה שלסר עבור קבוצת ויליאמס, כמחליפו של נייג'ל מנסל החולה. במהלך המרוץ התנגש באיירטון סנה, שהוביל את המרוץ, דבר שגרם לסנה לאבד את מקומו ולסיים רק במקום העשירי. גרהרד ברגר, נהגה של פרארי השיג במרוץ את הניצחון היחיד שלו בעונה, הניצחון היחיד באותה עונה שלא הושג על ידי נהג של קבוצת מקלארן.
מסלול המרוצים
בשנת 1972 הקימה פרארי בעיירה פיוראנו, הסמוכה למראנלו את מסלול המרוצים פיוראנו המשמש לבחינת דגמי החברה ומכוניות המרוץ של הקבוצה. לאורך המסלול, שאורכו כשלושה קילומטרים, קיים מגוון רחב של פניות המדמות את התנאים במסלולי המרוץ השונים.
זמן ההקפה המהיר ביותר במסלול נקבע על ידי מיכאל שומאכר, כשהוא נוהג בדגם פרארי F2004 ששימש את הקבוצה בעונת 2004.
ספקית מנועים
מעבר להיותה יצרנית ומתחרה באליפות, פרארי שימשה במהלך השנים גם כיצרנית מנועים עבור קבוצות אחרות.
חסויות
קבוצת הפורמולה 1 של פרארי התנגדה במשך שנים רבות להוספת חסויות פרסומות על רכבי הקבוצה. בשנת 1977 הוסיפה הקבוצה לראשונה את הלוגו של חברת פיאט. במהלך שנות ה-80 פרסמה החברה רק סמלים של ספקים טכניים של הקבוצת דוגמת מאגנטי מרלי, ברמבו ואגיפ (Agip).
חברת האנרגיה "של" מהווה אחת מנותנות החסות של הקבוצה מאז הקמתה. שיתוף הפעולה החל עוד לפני הקמת הקבוצה, כאשר של הייתה אחת מנותנות החסות לאנצו פרארי כשהתחרה כנהג בשנת 1929. בשנת 2015 הוארך החוזה בחמש שנים נוספות, עד לשנת 2020.
בשנת 1996 סיימה יצרנית הטבק והסיגריות פיליפ מוריס התקשרות של 22 שנה עם קבוצת מקלארן וחתמה על הסכם עם קבוצת פרארי. בספטמבר 2005 האריכה הקבוצה את ההתקשרות עד שנת 2011, בה נאסר פרסום מוצרי טבק על ידי האיחוד האירופי. על פי הערכות המגזין "F1 Racing" במהלך השנים קיבלה הקבוצה כמיליארד דולר עבור הפרסום. למרות הפסקת הפרסום על רכבי החברה, בשנת 2011 נחתם הסכם לשיתוף פעולה פיליפ מוריס על לשנת 2015, הסכם שהוארך לאחר מכן עד לשנת 2018.
בשנת 2008 חתמה הקבוצה על הסכם עם בנק סנטנדר הספרדי, שהיה אחד הספונסרים של קבוצת מקלארן. הבנק נכנס לתחום החסויות בפורמולה 1 בעקבות הצלחתו של פרננדו אלונסו הספרדי. השמועות על חתימת החוזה הצפויה עם אלונסו היוו את הסיבה לחתימה עם הקבוצה. שווי ההסכם הוערך בכ-20 מיליון אירו לעונה.