cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק
ריצ'רד משרוסבורי, דוכס יורק ודוכס נורפוק (באנגלית: Richard of Shrewsbury, 1st Duke of York and 1st Duke of Norfolk; 17 באוגוסט 1473–1483?) היה בנם השני (וילדם השישי) של המלך אדוארד הרביעי ורעייתו אליזבת וודוויל. ריצ'רד נולד בשרוסברי, והיה אחיהם הצעיר של אליזבת מיורק, מרי מיורק, ססילי מיורק, אדוארד, ומרגרט פלנטג'נט, נסיכת יורק, והאח הבוגר של אן מיורק, רוזנת סארי, ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס בדפורד, קתרינה מיורק וברידג'יט מיורק.
ריצ'רד היה אחד משני הנסיכים שבמצודה, אשר ככל הנראה נכלאו במצודת לונדון ולפי האשמות לא מבוססות נרצחו על ידי דודם ריצ'רד השלישי.
קורות חיים
ריצ'רד נולד בשרוסברי ב-17 באוגוסט 1473. בשנת 1474 הוכרז כדוכס יורק. הכרזה זו החלה את הנוהג לפיו בנם השני של מלכי אנגליה מקבל תואר זה.
ב-15 בינואר 1478, בגיל 4, הוא נשא לאישה את אן דה מוובריי, רוזנת נורפוק, שהייתה בת 5 במהלך טקס הנישואים. אן ירשה את אחוזת מווברי העשירה והגדולה בשנת 1476 לאחר מות הוריה, וזו הייתה, ככל הנראה, סיבת הנישואין.
בשנת 1481 קיבל ריצ'רד את התואר דוכס נורפוק.
יורש העצר
במות אביו, ב-9 באפריל 1483, הפך אחיו, אדוארד, למלך אנגליה, וריצ'רד הפך ליורש העצר. מלכותו של אדוארד והיות ריצ'רד יורש העצר נמשכו זמן קצר בלבד. רוברט סטילינגטון, בישוף באת' וולס העיד כי אדוארד הרביעי הסכים לשאת לאישה את ליידי אלינור טאלבוט בשנת 1461, והיא הייתה בחיים עת שאדוארד הרביעי נשא לאישה את אליזבת וודוויל בשנת 1464. משמעות הדבר שנישואי אדוארד הרביעי לאליזבת היו ביגמיה. מועצת העוצרות שבראשה עמד ריצ'רד דוכס גלוסטר החליטה לבטל את הנישואים בדיעבד, ולכן כל ילדיהם של אדוארד הרביעי ואליזבת וודוויל נחשבו כילדים מחוץ לנישואין, אשר אינם זכאים לרשת את הכתר הבריטי. בהכרזה של הפרלמנט הבריטי מה-25 ביוני 1483 הוצאו ריצ'רד ואדוארד החמישי מסדר הירושה לכתר הבריטי, וריצ'רד, שהיה אחיו של אדוארד הרביעי, הומלך במקום אדוארד החמישי.
כליאתו במצודה
ריצ'רד השלישי שלח את אדוארד החמישי ואת ריצ'רד משרוסברי למצודת לונדון באמצע שנת 1483, ושני הנסיכים שבמצודה נעלמו זמן קצר לאחר מכן, וככל הנראה נרצחו.
שלט אצולה
כבנו של המלך, שלט האצולה של ריצ'רד היה שלט האצולה של הממלכה, בהבדל אחד - התג השמאלי של הסמל.
אזכורים תרבותיים
הסדרה "הפתן השחור" מבוססת על היסטוריה חליפית לפיה ריצ'רד משרוסברי יורש את דודו, ריצ'רד השלישי, ועולה לשלטון כריצ'רד הרביעי.
לואיס הנרי מורגן
לואיס הנרי מורגן (אנגלית: Lewis Henry Morgan; 21 בנובמבר 1818 - 17 בדצמבר 1881) היה אנתרופולוג וסופר אמריקאי. יחד עם זאת, הכשרתו המקצועית הייתה בתחום המשפטים. כאנתרופולוג חובב הוא ידוע בעבודותיו על אודות אבולוציה תרבותית ועל הילידים האמריקאים. הוא נולד בכפר רוצ'סטר, למד משפטים ביוניון קולג' ב-1840 והחל להתמחות באזור הולדתו. מורגן היה אישיות ידועה בתקופתו. הוא היה חבר בבית המחוקקים הניו יורקי, באיגוד האמריקאי למען קידום המדע ב-1879, והיה חבר באקדמיה הלאומית למדעים.
ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק
אזכורים תרבותיים
בספרה של פיליפה גרגורי, "המלכה הלבנה", מסופר שאימו של ריצ'רד, אליזבת וודוויל, מצליחה להבריח את ריצ'רד לטורניי שבבלגיה, שם הוא מסתתר תחת השם הבדוי פרקין וורבק.
לואיס הנרי מורגן
עבודתו האנתרופולוגית
מורגן גילה עניין בילידים האמריקאים אנשי שבטי האירוקוי, שבאזור מגוריו, לאחר שלא מצא תעסוקה כעורך-דין בתקופת השפל הכלכלי של 1837, ועזר לייסד מועדון חברתי שמטרתו לקדם את האינטרסים של אותם ילידים, וזאת למרות, ואולי בגלל שחוות משפחתו של מורגן הייתה על שטח מופקע מהאינדיאנים - כ 2400 דונם שניתנו לסבו של מורגן כהוקרה על תרומתו למהפכה האמריקאית. שם המועדון היה "מסדר הקשר הגורדי" (כנהוג באותה תקופה, להעניק כינויים הלניסטיים לתופעות "חדשות" של ציוויליזציה). מורגן עצמו היה חבר רשמי במועדון תוך שהוא נושא את השם Tayadaowuhkuh, שמשמעותו - גישור על הפערים (הכוונה היא בין הלבנים לילידים). מורגן חקר את האיריקוי בעזרת ידידו, איש שבט הסנקה (אחד מחמשת שבטי האיריקוי), אילי פארקר, שהיה בנו של אחד מראשי השבטים, אשר נשלח על ידי האינדיאנים ללמוד משפטים, בתקווה שיוכל להגן עליהם מעקירה והפקעת-קרקעות.
מורגן הוציא ספר ב-1851 בעקבות מחקרו, שנקרא The League of the Ho-de-no-sau-nee or Iroquois. ספר זה היה בין האתנוגרפיות הראשונות שנכתבו, והמריץ אותו לחקור עוד על מערכות חברתיות. בהמשך לעניין שגילה באבולוציה חברתית, הוא החל לפרסם ספרים כמו "מערכות של קרבת דם ודמיון" 1886 ו-"חיי הילידים האמריקאים בבתים-הארוכים" 1881. בעבודתיו ביקש להציג את המגוון הרחב של מערכות השארות בחברות הילידים, כשלבים שונים באבולוציה האנושית ובהתפתחות החברתית.
כמו הרברט ספנסר ו-אדוארד טיילור, מורגן תמך בגישת האבולוציה החברתית. הוא יצר סכמה אבולוציונית ליניארית, המייצגות שלבים שונים של התפתחות חברתית ותרבותית, מהחברה הפרמיטיבית ועד החברה המודרנית. בספרו "חברה ארכאית" הוא טען שישנם שלושה שלבים עיקריים באבולוציה החברתית - פראיות, ברבריות ותרבות (ציוויליזציה). השלבים נקבעים על פי רמה טכנולוגית. בשלב הפראי משתייכות החברות בעלות היכולת המוגבלת להבעיר אש, משתמשות בקשתות ובחניתות ובכלי חרס; בשלב הברברי נמצא חברות המבייתות בעלי חיים, יש בהן חקלאות ומשתמשות גם בכלי מתכת; ובשלב התרבותי החברות יודעות קרוא וכתוב. בשלבים אלה יצר מורגן קשר בין התפתחות טכנולוגית ובין התפתחות חברתית. הוא סבר כי ההתפתחות הטכנולוגית היא המניע להתפתחות החברתית, כך שלכל התפתחות חברתית - במוסדות החברתיים ובתרבות, נמצא התחלה בשינוי טכנולוגי. התאוריה שלו הייתה ציון דרך משמעותי בהתפתחות תאוריית הדרוויניזם החברתי.
מורגן היווה השראה לקרל מרקס ופרידריך אנגלס כשבאו לכתוב על התפתחותה של החברה הקפיטליסטית. מרקס עשה שימוש בתיאוריו של מורגן את ההתפתחות החברתית-כלכלית ויחסי הייצור בחברה הפרימיטיבית (מה שמרקס כינה "אופן הייצור הקומונאלי"), בספרו הקפיטל. מרקס קיבל את טענתו של מורגן לגבי הקריטיות של ההתפתחות הטכנולוגית, אך העדיף לראות את העבודה כבסיס להתפתחות החברתית, ולא את הכתב. פרידריך אנגלס התייחס בהרחבה לתאוריות של מורגן על יחסי-שארות, ב"המשפחה הקדושה". כתוצאה מכך כתביו היו פופולריים בקרב אנשי שמאל, מרקסיסטים ואחרים. בתוך הדיסציפלינה האנתרופולוגית, לזלי וייט הגן על המורשת התאורטית של מורגן בעוד שפרנץ בועז תקף אותה. ההשקפה האבולוציונית הליניארית לא מקובלת במחקר העכשווי, וכך גם התאוריה האבולוציונית הקלאסית של מורגן. למרות זאת, הרבה אנתרופולוגים מוקירים את עובדת היותו אחד החוקרים הראשונים שחקר בצורה שיטתית מערכות שארות.
Foreign Affairs
הפוריין אפיירס (באנגלית: Foreign Affairs, תרגום מילולי: עסקי חוץ) הוא מגזין אמריקאי על יחסים בינלאומיים ועל מדיניות החוץ האמריקאית. הוא מפורסם מאז 1922 על ידי המועצה ליחסי חוץ (Council on Foreign Relations - CFR) שש פעמים בשנה. ה-CFR הוא קבוצה פרטית שהוקמה בעיר ניו יורק ב-1921, במטרה לקידום הבנת מדיניות החוץ ותפקידה של אמריקה בעולם.
היסטוריה
המועצה ליחסי חוץ הורכבה במקור על ידי 75 חברים, רובם עם רקע אקדמאי ומקצועי. בשנתה הראשונה, המועצה נטתה לדון בעיקר בישיבות במשרדיה הראשיים בעיר ניו יורק. ברם, חברי המועצה חיפשו להגיע לקהל רחב יותר, וכך החלו לפרסם את המגזין ב-1922.
המועצה מינתה את פרופסור ארצ'יבלד קארי קוליג' מאוניברסיטת הרווארד כעורך הראשון של העיתון. מאחר שקוליג' לא רצה לעבור מבוסטון לניו יורק, מונה סגן עורך - המילטון פיש ארמסטרונג, בוגר אוניברסיטת פרינסטון והכתב האירופאי של ה"ניו יורק איבנינג פוסט" (או בשמו הנוכחי "ניו יורק פוסט") - שנשלח לניו יורק לטפל בצדדים הטכניים של פרסום המגזין. ארמסטרונג בחר בצבע התכלת לעטיפת המגזין, ואחיותיו מרגרט והלן, עיצבו את הלוגו (אדם רוכב על סוס) ואת האותיות.
טרום מלחמת העולם השנייה
הכתבה הראשית של הגיליון הראשון של ה"פוריין אפיירס" נכתבה על ידי אליהוא רוט שכיהן כמזכיר המדינה תחת שלטונו של תאודור רוזוולט. במאמר הפותח רוט כתב שארצות הברית הפכה למעצמה וככזו עליה לידע יותר את הציבור בנושאים בינלאומיים. ג'ון פוסטר דאלס, בעודו עדיין עורך דין ניו-יורקי, שנים לפני שמונה למזכיר המדינה תחת דווייט אייזנהאואר, כתב אף הוא מאמר בגיליון הראשון בנוגע לקשיים סביב פיצויי המלחמה שהוטלו על גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-1925 המגזין פרסם סדרת מאמרים של האינטלקטואל האמריקאי אפריקאי ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, ידיד אישי לארמסטרונג, כתב בעיקר על בעיות גזעיות ועל אימפריאליזם. ואף על פי שבשנותיו הראשונות לא פרסמו נשים רבות בעיתון, בשנות השלושים המאוחרות דורותי תומפסון (Dorothy Thompson), כתבת של הטיים מגזין פרסמה מספר מאמרים.
תקופת המלחמה הקרה
המגזין הגיע לשיא פרסומו לאחר מלחמת העולם השנייה לאחר שמדיניות החוץ הפכה למרכיב חשוב בפוליטיקה של ארצות הברית, וארצות הברית הפכה לשחקן חשוב בזירה הבינלאומית. מספר מאמרים חשובים ביותר פורסמו ב"פוריין אפיירס", ובהם עבודתו של ג'ורג' קנאן "הטלגרמה הארוכה" (Long Telegram) שביקרה לראשונה את תורת הבלימה שהיוותה הבסיס למדיניות האמריקאית במלחמה הקרה.
בנובמבר 1949, פרסם כתב העת מאמר של הנשיא הראשון של מדינת ישראל חיים וויצמן, בו הוא תיאר את המהלכים המדיניים שהובילו להקמת מדינת ישראל.
לואיס האל, חבר בצוות תכנון המדיניות האמריקאית, כתב אף הוא מאמר משפיע ב"פוריין אפיירס" ב-1950. מאמרו "על חוסר סבלנות מול אמריקה הלטינית", יצר את המסגרת האנטי קומוניסטית האינטלקטואלית שהצדיקה את מדיניות ארצות הברית כלפי אמריקה הלטינית בתקופה המלחמה הקרה. מאמרו של האל תיאר שעידוד הדמוקרטיה במדינות אמריקה הלטינית הסתיימו לאחר המלחמה. הוא הציג בשאט נפש את חוסר היכולת של מדינות אלו להחזיק בעצמאות ולהתקדם לדמוקרטיה. תיאוריו שימשו מאוחר יותר כהצדקה למאמצי ארצות הברית לסלק את שלטון השמאל מגואטמלה.
בספטמבר 1957, פורסם מאמר של נשיא הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו, בו הוא תיאר את תפיסתו המדינית על רקע הפיצול היוגוסלבי-סובייטי ומעברו לתמיכה בגוש המדינות הבלתי-מזדהות.
באפריל 1973, כחצי שנה לפני מלחמת יום הכיפורים, פורסם מאמר של ראש הממשלה גולדה מאיר בו כתבה כי.
בספטמבר 1976, פורסם מאמר של שר החוץ יגאל אלון בו הוא הציג את תוכניתו המדינית - תוכנית אלון. המאמר עורר סערה בכנסת, מאחר שהתוכנית לא הייתה מדיניות רשמית של הממשלה, ובעקבות העמדה שהציג אלון שלמדינת ישראל אין טעם להמשיך ולהחזיק ברצועת עזה צפופת האוכלוסייה.
אחד עשר מזכירי מדינה אמריקאים כתבו מאמרים למגזין.
לאחר המלחמה הקרה
מאז סיום המלחמה הקרה, ובייחוד לאחר פיגועי 11 בספטמבר, קהל הקוראים של המגזין עלה בצורה משמעותית.
בפוריינס אפיירס פרסם סמואל הנטינגטון את מאמרו המשפיע התנגשות הציביליזציות בשנת 1992.
באפריל 1992, כשנה לפני הסכם אוסלו, הוקדש הגיליון למאמרים בנושא פתרונות אפשריים לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בגיליון נובמבר\דצמבר 2003 של המגזין, קנת מקסוול כתב סקירה על ספרו של פיטר קורנבלו "תיק פינושה: מסמכים לא מסווגים על אכזריות ואחריות" (The Pinochet File: A Declassified Dossier on Atrocity and Accountability). ספר שהעלה את המחלוקת ביחס ליחסיו של הנרי קיסינג'ר עם המשטר הדיקטטורי של אוגוסטו פינושה בצ'ילה וביחס למבצע קונדור. מקסוול טען שחברים בכירים במועצה ליחסי חוץ, שפעלו לבקשתו של קיסינג'ר, לחצו על עורך ה"פוריין אפיירס", ג'יימס הוג, לתת לוויליאם רוג'רס, ידיד קרוב של קיסינג'ר, לכתוב את הסקירה על הספר במקום מקסוול. דבר שעמד בסתירה למדיניות המגזין.
בספטמבר 2011, פרסם כתב העת מאמר של יצחק הרצוג, בו הציע, מהלך מדיני של הכרה במדינה פלסטינית, באמצעות החלטת או"ם שתכלול מספר עקרונות: חידוש המשא ומתן על הסדר הקבע, על פי הפרמטרים שקבע הנשיא ביל קלינטון בשנת 2000 — שתי מדינות על בסיס גבולות 1967 וחילופי שטחים, שיאפשרו לישראל לספח את גושי ההתנחלויות ואת המקומות הקדושים ליהדות; הכרה בזכות להגדרה עצמית של היהודים ושל הפלסטינים; קץ לתביעות ההיסטוריות; סידורי ביטחון שיענו על צורכיה של ישראל. הוא הזהיר, כי דחייה ישראלית של היוזמה באו"ם תוביל להתפרצות אלימות בשטחים, להעמקת בידודה הבינלאומי של ישראל ולהחלשת מעמדה האסטרטגי.
ביוני 2018 הוקדש הגיליון לבירור השאלה אם הדמוקרטיה בעולם הגיעה לקצה, ואנו עומדים בפני עידן פוסט־דמוקרטי. הגיליון הקדיש מספר מאמרים לנושא, לאור הנתונים של הארגון האמריקאי "פרידום האוס" לפיהם ב–71 מדינות חלה ב–2017 הרעה במצב זכויות האזרח, הרעה הנמשכת 12 שנה, ורק 39% מאוכלוסיית העולם חיים בתנאי חירות.
מיכה רם
מיכאל (מיכה) רם (4 ביולי 1942 - 14 בינואר 2018) היה אלוף בצה"ל, מפקד חיל הים בשנים 1989–1992.
ביוגרפיה
מיכה רם נולד בתל אביב בשנת 1942 לצבי רימלנד ורנטה לבית גץ.
חיל הים
סגן מפקד טרפדת - באוקטובר 1960 החל בקורס חובלים מחזור ט' בשנת 1962 הוסמך כקצין ימי. בגמר הקורס הוצב באילת כסגן מפקד טרפדת. ולאחר כשנה הועבר לחיפה באותו תפקיד.
קצין גנ"ק - מתוך שלושת המקצועות שהוצעו אז לקציני סיפון בחר מיכה את ה. בניגוד למקצועות תותחנות ו שהקורסים להם נערכו באנגליה, קורס קציני גנ"ק הועבר בחלקו בבה"ד חיל הים ובחלקו בבסיס ההדרכה של חיל הקשר. ב-1963 עבר רם קורס קציני גנ"ק שכלל גם קורס קציני קשר מתקדם שנלמד בבה"ד 7. במהלך הקורס בינואר 1964 ארעה תאונת רכבת בה נפגעו חלק מאנשי הקורס בהם אברהם אשור אך רם לא נפגע וסייע לחלץ נוסעים שנתקעו ולטפל בפצועים.
ספינות סער
בשנת 1966 הצטרף רם לצוות קליטת ספינות סער שבנייתן החלה בנמל שרבור שבצרפת. יצא במשלחת לביקור בפלגת הטרפדות. ידיעת הגרמנית סייעה לו להיות המתורגמן של הקבוצה.
במהלך הקליטה מונה רם לקצין ה של הספינה הראשונה - אח"י מבטח יחד עם חיים שקד שהיה קצין הנשק כתבו את נוהלי ההפעלה הראשונים. השם סער שבו נקראות ספינות נבע מעבודתם אז. בתקופת מלחמת ששת הימים נמצא רם עם צוות אח"י מבטח בשרבור. ריחוקו מישראל העומדת לפני מלחמה, הסב לרם תסכול רב. הדבר מצא ביטוי כאשר בתקופת ההמתנה פגש ברכבת מכר צרפתי ששמע שאלג'יראים הצטרפו לאויב וסיפר לו כי ישראל הולכת להפסיד בגדול. בכעס לא אופייני ענה לו בצרפתית שכבר ידע - "באחרי צהרים אחד נכבוש את כל צרפת".
אח"י מבטח הגיעה לישראל ואחת המשימות הראשונות היו החיפושים אחרי הצוללת דקר. תנאי הים היו קשים במיוחד מעבר לכושר הפעולה של הספינות. לאחר כחצי שנה עבר לאח"י אילת כקצין מחלקה וסגנו של רס"ן אלי לוי. עבר מבחן פיקוד ספינת טילים וב-13 באוקטובר 1969 קיבל את הפיקוד.
אח"י רשף
בתחילת 1973 מונה רם למפקדה של אח"י רשף, הספינה הראשונה מדגם סער 4 שנמצאה בבנייה במספנות ישראל. רם וקציני הספינה עסקו בכתיבת נוהלים ומדריכי הפעלה למערכות הספינות. הספינה הושקה על ידי ראש הממשלה גולדה מאיר ב-17 בפברואר 1973. להוכחת יכולת יצאה הרשף באחת ההפלגות הראשונות לגיברלטר. ההפלגה עברה בהצלחה והביטחון בספינות סער 4 גבר.
ספינות סער 4 נבנו על מנת לשרת בים סוף על כן נשארו להתבסס במספנות ישראל בפיקוד אלי רהב. באוגוסט 1973 הושקה הספינה השנייה באותו הדגם אח"י קשת. זוג הספינות תוכננו לצאת ב-15 באוקטובר 1973 להפלגה סביב אפריקה ולהתבסס במפרץ שלמה.
קרב לטקיה
עם תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, בלילה שבין 6 ו-7 באוקטובר, השתתפה אח"י רשף עם חמש ספינות נוספות בפיקודו של מיכאל (יומי) ברקאי בקרב לטקיה מול ספינות חיל הים הסורי. אח"י רשף בפיקודו של רם הייתה הראשונה לפגוע באש תותחים בטרפדת הסורית, אף שהייתה הרחוקה ביותר בכוח.
בהתקרבות לחוף הסורי נתגלתה מטרה שזוהתה כמקשת סורית. שוב הייתה אח"י רשף הראשונה לפגוע בטיל גבריאל. תוך כדי הירי במקשת הופיעו במפתיע מכיוון דרום מזרח טילי סטיקס. היו אלה שלש ספינות טילים סוריות שתקפו מבלי שהתגלו קודם לכן. אח"י רשף הייתה הדרומית ביותר בכוח והקרובה ביותר לסטי"לים הסורים נראה שהטילים כוונו אליה. בספינה הייתה אינדיקציה של מספר טילים נעולים עליה. בירי מתותח תותח אורליקון 20 מ"מ פוצץ טיל אחד באוויר במרחק כ-100 מטר מימין לספינה. שאר טילי סטיקס עברו קרוב מאוד לספינות הישראליות והוטו הצדה על ידי הטעיות מכ"ם ומערכות הלוחמה האלקטרונית. ברגעים הקריטיים התגלו תקלות במערכת הנשק שלא אפשרו ירי טילים ותותחים. התקלות תוקנו בחלקן על ידי הצוות אך הקרב כבר נגמר, כאשר חמישה כלי שיט סוריים הוטבעו.
מנוף כנפיים מיותר – כאשר חזרה אח"י רשף לנמל חיפה. קיבלה הוראה ממפקדת חיל הים להרכיב מנוף כנפיים המאפשר העמסת כלי שיט קטנים של שייטת 13. חימוש אח"י רשף ירד ל-4 טיל גבריאל בלבד היות שהמנוף בא במקומם של 4 טילי גבריאל. שטח החזר המכ"ם הוכפל וכלל לא ברור אם במצב הזה היו מערכות הלוחמה האלקטרונית יעילות.
קרב דמיאט
ב-8 באוקטובר הוזעקו כל שייטת ספינות הטילים לגזרת החוף המצרי, בהערכה שהתבררה כשגויה שחיל הים המצרי יברח מפורט סעיד. לאח"י רשף לא היה זמן לפרוק את המנוף והגיעה איתו לזירת הלחימה. מחצית השייטת הוחזרה לחיפה בשטח נשארו 6 ספינות סער בפיקוד המש"ט -מיכאל ברקאי. אח"י רשף השתתפה בקרב דמיאט מול ארבע ספינות טילים מצריות אשר ירו טילי סטיקס ופנו מערבה בכל המהירות. ספינות הסער רדפו וקיצרו טווח לספינות האוסה. אח"י רשף ירתה שני טיל גבריאל ופגעה. לאחר מכן ארעה תקלה במערכת הנשק שלא אפשרה ירי טילים ותותחי תותח אוטו מלרה 76 מ"מ. למרות זאת המשיך רם ברדיפה אחרי ספינה מצרית התקרב עד טווח של 7 ק"מ במגמה לחסל אותה בתותח אורליקון 20 מ"מ, אם לא תתוקן המערכת. כאשר נודע לפיקוד העליון שספינות הסער נמצאות מערבית לפורט סעיד החזירו את הכוח, ומפקד השייטת מיכאל ברקאי הורה את רם לנתק מגע.
הפגזת החוף הסורי ב-11 באוקטובר 1973
ב-10 אוקטובר יצאו שני כוחות סטי"לים לתקיפה מתואמת בחוף הסורי: חמש ספינות סער בפיקוד המש"ט מיכאל ברקאי וגדעון רז לכיוון לטקיה ומינת אל ביידה וזוג הסער 4 בפיקוד אלי רהב על אח"י רשף בפיקוד מיכה רם ואח"י קשת בפיקוד דוד הרפזי. שמשימתן להדליק את מכלי טרמינל הדלק בבניאס הנמצאת במרכז החוף. תוך כדי התקרבות לבניאס התגלו שתי ספינות קומאר סוריות יוצאות מנמל טרטוס. הסורים ירו טילים וברחו חזרה לנמל. אלי רהב פיצל את הכוח, אח"י קשת הושארה לבצע את משימת הבערת מכלי הדלק. ואח"י רשף סגרה טווח אל הסטי"לים הסוריים אך אלה הצליחו להיכנס לנמל לפני שניתן היה לירות טיל גבריאל. במהלך כל הקרב הופגזו הספינות מתותחי הגנת החוף. עם מיכה רם באח"י רשף היו גם מפקד חיל הים לשעבר, אלוף שלמה אראל, ומפקד חיל הים לעתיד, סרן אלכס טל, כקצין גשר בכיר.
אבטחת שיט חיוני
לאחר השגת ההכרעה על ציי סוריה ומצריים התאפשרה העברת אספקה באניות לישראל. לחיל הים נודע כי משחתת מצרית מדגם סקורי, יצאה מבסיסה בלוב, מסתובבת מזרחית למלטה, ונוכחותה מאיימת על השיט לישראל. אח"י רשף ואח"י קשת נשלחו לאזור.
הפלגת מוניטין
בפברואר 1974 בפיקוד סא"ל גדעון רז, יצאו אח"י רשף בפיקוד מיכה רם ואח"י קשת בפיקוד דוד הרפזי מסביב לאפריקה כדי להתבסס במפרץ שלמה. הפלגה של 13,000 מיל ימי, הייתה משימה רבת אתגר לספינות הקטנות. לאחר היציאה מנמל דרבן (דרום אפריקה), נתקע חבל עבה צף במדחפי אח"י רשף. החל מאבק הישרדות נגד הים, נגד מזג האוויר ונגד הכרישים. צוללים הצליחו לחתוך את החבל, לפרק את המדחף הפגוע ולאפשר המשך תנועה במהירות של 25 קשר.
תפקידים נוספים
במקביל לפיקוד על אח"י רשף, שימש רם בתפקיד מרכז פרויקט פיתוח של שליטה ובקרה ממוחשבת לספינות חיל הים. בתום תקופת הפיקוד על הספינה מונה לראש ענף גילוי ולוחמה אלקטרונית במחלקת אמצעי לחימה במטה חיל הים.
בשנת 1975 מונה רם לפקד על המתקן הטקטי בבה"ד חיל הים, ולאחר זמן קצר קיבל את הפיקוד על פלגה 31 של שייטת ספינות הטילים (שייטת 3), שמנתה 4 ספינות. הפלגה ביצעה הפלגות ארוכות בים התיכון.
בשנת 1977 עלה מיכה לדרגת אל"ם כסגן מפקד זירת ים סוף תחת פיקודו של תא"ל יצחק דוידי. ארגון הפיקוד והשליטה בא לידי ביטוי בתפישת האניה הממולכדת אגיוס דמיטריוס במפרץ אילת. בזכות תשומת הלב של אנשי מערך הגילוי הזירתי, שהתנהגות האניה העלתה את חשדם נמנע פיגוע גדול באילת.
אחר תפקיד זה נשלח ללימודים במכללת המלחמה של צי ארצות הברית בניופורט רוד איילנד, המהווה מקום מפגש לקציני ים משלושים ארצות. הקורס לקציני ים בכירים מרחיב את הדעת ומעלה רמה את נקודת ההשקפה. חברויות שיצר מיכה במהלך הקורס שמשו בהמשך לתועלת חיל הים ומדינת ישראל. באותו קורס פגש מיכה אל"ם מצרי, צדיק ממדוח, שהשתתף בקרב דמיאט וניצל כששחה לחוף מספינתו הטובעת.
המודיעין הימי
בשנת 1980 מונה לראש מספן המודיעין במפקדת חיל הים. ציי ערב הפיקו לקחים מכישלונם בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים, תוך הסתייעות ורכישת טכנולוגיה ונשק חדיש מהגוש המזרחי ומהמערב. המשימה העיקרית של המודיעין הימי הייתה להשיג מידע בדבר אמצעי הלחימה של האויב. בכך השקיע מודיעין ח"י את מירב המאמץ, והגיע לתוצאות טובות.
רם שימש בתפקיד זה במהלך מבצע שלום הגליל. בקיץ 1982 פעל חיל הים בהנחתת כוחות וירי מהים על מטרות בחוף לבנון. הפעילות הייתה מוצלחת ומאורגנת היטב. מיכה כראש מספן המודיעין היה שותף מלא להישגים.
סגן נספח צה"ל בוושינגטון
ב-1982 מונה לסגן הנספח הצבאי בארצות הברית. לאחר המלחמה התפנה תפקיד מפקד בסיס חיפה, ורם קיווה לקבל את התפקיד. בניגוד לציפיותיו הוא מונה להיות סגן נספח צה"ל בארצות הברית. יכולתו של רם לבנות קשרי עבודה טובים ולעורר הערכה אישית בקרב הסובבים אותו, סייעו רבות להבנה של עניין חיל הים וישראל.
מפקדת חיל הים באותה עת רצתה לבנות כלי שיט גדולים מתקציב הסיוע של ארצות הברית. הכלים תוכננו בארצות הברית ובישראל, ונדרשה מערכת של אישורים והסכמות. כישוריו של רם בצומת שבין ישראל לארצות הברית התגלו כחיוניים והאישורים הושגו.
היחסים שבנה רם עם משרד ההגנה וצי ארצות הברית חזקו את מעמד חיל הים בקשר בין המדינות. בהמלצתו של רם שונתה הגדרת התפקיד והבאים אחריו כבר הוגדרו בשם נספח חיל הים. השינוי בשם התפקיד גרם שיפור בהתייחסות הצי האמריקאי לנציג חיל הים הישראלי. מאחר שאצלם נהוגה הפרדה בין הזרועות.
ראש מספן הים
באפריל 1985, לאחר העברת הפיקוד על החיל לאברהם בן-שושן, חברו מימי קורס החובלים, נדרש רם לסיים את תפקידו בארצות הברית. הוא מונה לראש מספן הים והועלה לדרגת תת-אלוף.
חיל הים עסק בשמירה על הביטחון השוטף וכן במבצעים יזומים בטווחים רחוקים כנגד ארגוני הפלסטינים. ההבנה בין מיכה למפקדו-חברו בן שושן הייתה טובה מאוד, ונתנה רצף של יציבות. קשרי האמון והערכה הדדית בין מפקד החיל וראש מספן הים. שנוצרו עוד בקורס החובלים והתהדקו במרוצת השנים.
תהליך בניית כלי שיט, פיתוח מערכות הנשק מחייב השגת אישור המטכ"ל, משרד הביטחון והממשלות הנוגעות בדבר. בתחילת שנות ה-80 הציג חיל הים דרישה לאוניית קרב גדולה רב תכליתית נושאת מסוק שנקראה סער 5 לאור הצלחת ספינות הסער. המימון לתכנון של הספינה אושר, ובניית ספינות מדגם סער 4 במספנות ישראל פסקה. לרמטכ"ל, דן שומרון, ולסגנו, אהוד ברק היו עדיפויות אחרות לשימוש בכספי הסיוע הביטחוני. על כן הם לא אישרו את המימון לבניית ספינות מדגם סער 5.
מקבלי ההחלטות הביטחוניות בישראל מתייחסים יותר לאויב שבטווח העין ופחות אל האויב שמעבר לאופק. האיומים על ישראל ביבשה ובאוויר היו תמיד גבוהים. הקצאת המשאבים לבניית הכוח הימי שישראל נדרשה לו נעשית על חשבון בנין הכוח היבשתי. הרמטכ"ל שומרון, הודיע שהוא בעד רכישת צוללות, כי הן נותנות מענה ייחודי שאין לצה"ל אלטרנטיבה. אך אינו רואה תועלת בספינה הגדולה להתמודדות הנדרשת בזירה הימית בה לא דרושה לדעתו הכרעה.
המימון לבניית הצוללות בגרמניה התבסס על סעיף קניות הגומלין בכספי הסיוע. ללא המימון לסער 5 לא היה מימון לדולפין. ללא בניית הספינה הגדולה (סער 5) בארצות הברית לא ניתן היה לבנות את צוללות הדולפין בגרמניה. ההתנגדות לספינה סער 5 בחיל הים הייתה לנחלת העבר. הרקע להתנגדות נבע מן הסברה כי גודלה של הספינה ייקר את עלותה, ומגבלות התקציב לא תאפשרנה בניית מספר מספק של ספינות. החשש היה שבעקבות זאת מספר יחידות הלחימה יקטן מאוד.
מפקד חיל הים, בן שושן, וסגנו, מיכה רם ידעו שיש לחדש את בניית ספינות הטילים, כדי לשמור על כמות יחידות הלחימה. לכן אם לא בונים ספינות מדגם סער 5 בארצות הברית, נדרש תקציב להמשך בניית סער 4 במספנות ישראל. הרמטכ"ל שומרון סירב גם לכך. הדרישה של חיל הים נדחתה ובחוגי המטה הכללי הופרחה הקלישאה "אף מיל לסטי"ל". הרמטכ"ל יזם עריכת בדיקה לנושא הסער 5, והטיל את המלאכה על האלוף ישראל טל. לרם ובן שושן נראה שמטרת הבדיקה הייתה צמצום תקציבו של חיל הים.
בהמשך יזמו האמריקאים בדיקה על ידי מומחה מטעם משרד ההגנה, דב זקהיים. לקראת כל בדיקה שנמשכה מספר חודשים, נערכה במטה חיל הים עבודה רבה. לבסוף הסתיימו הבדיקות בהצלחה. זקהיים אישר בניית כלי שיט בארצות הברית. בימים האחרונים לפיקוד בן שושן אושר תקצוב מכספי הסיוע הביטחוני האמריקאי והחלה בניית הספינה הגדולה בארצות הברית.
הפיקוד על חיל הים
ב-1 בפברואר 1989 קיבל רם את הפיקוד על חיל הים מאלוף אברהם בן שושן, והועלה לדרגת אלוף. מבחינת חיל הים הייתה זו המשכיות לפעילות בתחום בניית הכוח וחידוש אמצעי הלחימה וההצטיידות. התקציב לבניית ספינות סער 5 במספנות נורת'רופ גרומן שיפ סיסטמס בארצות הברית אושר לפני כניסת רם לתפקידו, אך התקציב לבניית הצוללות מסדרת דולפין בגרמניה לא אושר. ביום קבלת התפקיד מח"י, התבשר על ידי הרמטכ"ל דן שומרון כי לצה"ל אין תקציב לבניית צוללות הדולפין בגרמניה. החלטת ביטול התקציב לצוללות אושרה מאוחר יותר על ידי הממשלה כולה. רם עמל קשות לשכנע שיש בכך צורך חיוני. בעקבות מלחמת המפרץ בינואר 1991 החליטה גרמניה כי תממן חלק מעלות בניית הצוללות.
צוללות דולפין - כל שנתו הראשונה של מיכה בתפקיד הוקדשה למציאת תקציב לצוללות הדולפין. מאמציו של מיכה מול שר הביטחון משה ארנס ומול שר האוצר יצחק מודעי, שנעשו על רקע ההסכמה הכללית בדבר הצורך בצוללות, החלו להניב פירות. במקביל התרחש בגרמניה תהליך שחייב את ממשלתה להזרים עבודה לפועלי המספנות. גם ידידי ישראל בצי הגרמני עזרו ובמהלך מלחמת המפרץ בינואר 1991 הגיעה ההודעה המשמחת, כי ממשלת גרמניה תממן את בניית שתי הצוללות, והחלה הבנייה.
רם היה מעורב בנושא צוללות ה"דולפין" קיבל החלטות לגבי ביטול מחיצה מרכזית, שנדרשה כביטחון יתר, שוקלת 50 טון ויקרה, וכן החליף את מערכת ההצפה בחירום כך שתפעל על אוויר דחוס במקום על גז הידרזין רעיל. עם זאת נאלץ רם לסגור את פרויקט ה'זיוונית'. הספינות שנבנו כאבטיפוס סבלו מתקלות ומחירן הרקיע הרבה מעבר להערכה הראשונית. רם זכור כמי שכבר בתחילה לא התלהב מהפרויקט עקב היכולת המוגבלת בנשיאת חימוש ובזמן ומרחב הפעולה.
שמירת סדר הכוחות - כמפקד חיל הים ראה רם חשיבות לשמור את מספר יחידות הלחימה בקרב השטח. בנוסף להצטיידות בקורבטות טילים חדישות מארצות הברית, הצליח רם להחליף את צי הספינות המתיישנות מדגם סער 3 בספינות משופרות מדגם סער 4.5, מתוצרת מספנות ישראל, וכן השקיע בהעלאת מהירות ושיפור כושר פלגות הבט"ש, בהצטיידות בכלי בט"ש חדישים מדגם דבורה מתוצרת התעשייה האווירית.
סער 4.5 - הסתמכות על בניית הספינות הגדולות בארצות הברית לא פתרה את הצורך של חיל הים בקיום מספר גדול של יחידות לחימה. את החלפת הספינות המזדקנות ביסס מיכה על דגם של סער 4 משופר על ידי מספנות ישראל. הוא שכנע שאת מערכות הלחימה חייבים לחדש לנוכח התחדשות בציי העימות. הואיל וגוף הספינה מהווה כשליש מעלות הסטי"ל, גיבש יחד עם רמ"ח תקציבים, רפי אפל, תוכנית החלפה. כעבור 20 שנות פעילות, בהגיע העת לשיפוץ כללי שלישי, יש להחליף לספינה את הגוף. חשיבה יצירתית זו הובילה לבניית ספינות "סער 4.5" ביכולת תנועה במרחב הימי ויכולת לחימה משופרות. בהדרגה הוצאו ספינות סער 3 מן המערך, והצוות עבר לספינה חדשה באותו שם.
ספינות דבורה - במקביל חודשו בארץ הפעולות להגברת מהירות ספינות הביטחון השוטף. פותחה בתעשייה האווירית "דבורה" מהירה, ול"דבורים" הותקנו מדחפים מיוחדים "אליסון דרייב".
במספנות ישראל פותח כלי שיט מהיר מונע בסילוני מים, ומעלתו ש"החזיק ים" בצורה טובה - השלדג. הנהלת המספנות פנתה לחיל הים שירכוש את ה"שלדג". הנושא עלה בתקופת הפיקוד של בן שושן, ונדחה. כשעלה שוב התקיים כבר תהליך של החלפת ה"דבורים" ל"דבורות" מהירות. רם מינה צוות שיצא עם ה"שלדג" ויבדוק אותו. מסקנותיו של הצוות המקצועי והמבצעי היו שה"שלדג" עולה על ה"דבורה" ביכולות מבצעיות ובהתאמה לייעוד כלי השיט בפלגה. משיקולים שונים ולמרות התנגדות הוועדה ורמי"ם עמי אילון, החליט רם להעדיף את ה"דבורה" בנימוק שהיא טובה כמוהו, וזולה ממנו.
ניהול תקין - רם התגאה בכך שבכל הפרויקטים של בנין הכוח: ספינות מדגם סער 5, צוללות ה"דולפין", ספינות מדגם סער 4.5 וספינות הבט"ש עמדו בלוח הזמנים, וללא חריגות תקציביות.
ביטחון שוטף - תקופת הפיקוד של מיכה רם אופיינה בפעילות ביטחון שוטף מרובה. מערך החוף נדרש לדריכות, זאת מאחר שהרצון של המחבלים תמיד היה קיים והמידע אף פעם לא מושלם. במהלך הפיקוד היו כ-14 אירועי מפגש עם מחבלים פלסטינים בלב ים. רובם היו התקלויות במערך הביטחון השוטף וחלקם היה יזום על ידי חיל הים כולם נגמרו בהצלחה המחבלים נהרגו או נתפשו וללא נפגעים לחיל הים.
מבצע אבק דרכים - הבולט באירועים אלה היה הניסיון לפיגוע גדול מהים שסוכל בחג שבועות 30 במאי 1990. חמש סירות מחבלים מהירות, שהגיעו באוניה מלוב, התקרבו במגמה לבצע ירי על חוף תל אביב. למרות האובך והראות הלקויה התגלו הסירות בלב ים, ונתפסו על ידי סטי"ל ומטוס סיור. סירה אחת נרדפה על ידי "דבור", שאף פתח עליה באש. כתוצאה מכך היא נדחפה לכיוון חוף שומם בניצנים, שם נכנעו המחבלים לכוח יבשתי. שאר הסירות נאספו בלב ים.
פרישה - ב-7 ביולי 1992 העביר רם את הפיקוד על החיל לעמי אילון, ופרש מצה"ל לאחר 32 שנות שירות.
תפקידים אזרחיים
בשנים 2014–2015 שימש כיו"ר עמותת בוגרי קציני ים. ומאז היה ער לצורכי הקדטים והבוגרים, והופיע לכל הכנסים והטקסים בבית הספר לקציני ים עכו.
חייו האישיים
בשנת 1966 נישא מיכה לחברתו חיה מבית סימקין, משפחה ותיקה וידועה בפתח תקווה. למשפחה נולדו שתי בנות ובן.
חרף המידע השלילי הרב על נזקי העישון, היה מיכה רם מעשן עוד מתקופת סיום בית הספר והדבר השפיע לרעה על בריאותו. בפורים שנת 2006 עבר בבית החולים בילינסון בהצלחה ניתוח השתלת ריאה. ביוזמת חיה רם, אשתו, נוצר קשר חזק עם משפחת זיו מנס ציונה, שתרמה את אבריו של בנה עידו זיו שנהרג בתאונת דרכים. בתהליך ההחלמה הורדה רמת החסינות הטבעית ונדרש להיזהר במגע עם אנשים. עם זאת המשיך להיות בקשר עם חבריו הרבים. המנתח ד"ר מרדכי קרמר המשיך במעקב ועם הזמן נעשה רם פעיל יחד עם שוקי זיו בהרגעת והדרכת הנזקקים להשתלה.
מיכה רם נפטר ב-14 ינואר 2018, בגיל 75. נטמן בטקס צבאי בבית העלמין הצבאי בכפר סבא בנוכחות המשפחה ועשרות חברים פקודים ומפקדים. ספדו לו מפקדי חיל הים האלופים אלי שרביט ואברהם בן שושן, בני משפחה וחברים.
הר וושבורן
הר וושבורן (אנגלית: Mount Washburn) הוא הר בפארק הלאומי ילוסטון שבמדינת ויומינג בארצות הברית.
ההר נקרא על שם הנרי וושבורן שגילה אותו. וושבורן היה הסוקר הכללי של מונטנה אחרי שכיהן כגנרל במלחמת האזרחים, ובעברו הוא גם היה חבר בקונגרס.
גאוגרפיה
מפסגת ההר ניתן לצפות ברוב החלק הצפוני של פארק ילוסטון, ובימים שבהם מזג האוויר בהיר ניתן לראות גם את רכס טיטון. בשבילי ההר מבקרים תיירים רבים, ובתקופת הקיץ הם עמוסים במיוחד. ההעפלה ממעבר דאנראבן לפסגת ההר היא באורך 4.8 ק"מ, והיא מסתיימת בגובה 424 מטרים מעל נקודת ההתחלה. באזור חניית צ'יטנדן יש שביל נוסף שאורכו 3.6 ק"מ, המגיע עד לגובה של 454 מטרים.
בפסגת ההר נמצא אחד משלושת מגדלי בקרת האש הפעילים בפארק. בקומה הראשונה של המגדל יש מרכז מבקרים קטן וכמה חדרי אירוח, בקומה השנייה יש מרפסת תצפית, ובקומה השלישית הסגורה לציבור נמצאים מגורי הסיירים.
הארדקור פאנק
הארדקור פּאנק (אנגלית: Hardcore punk), או בקצרה הארדקור (Hardcore), הוא גרסה מהירה וכבדה יותר של הפאנק רוק המאופיינת לרוב בשירים קצרים ורועשים עם קצב נגינה מהיר ושינויים מהירים באקורדים.
ההארדקור נוגן לראשונה בסוף שנות השבעים בצפון אמריקה. חלוצות הז'אנר היו בלאק פלאג מלוס אנג'לס, מידל קלאס ממחוז אורנג' והלהקות בד בריינס ו-Minor Threat מוושינגטון. הז'אנר השפיע רבות על ז'אנרים אחרים של רוק, בעיקר על הת'ראש מטאל. מאז שנות התשעים ועד היום התפצל הז'אנר לכיוונים רבים ומגוונים, כמו פאוורויולנס, קראסט פאנק, אימו, הארדקור מלודי וכו'.
הארדקור בישראל
במשך שנות התשעים היו נכי נאצה, יו.אס.אף ודיר יאסין להקות ההארדקור הבולטות בישראל, ששיריהן נכתבו על החברה והפוליטיקה בארץ. כיום קיימות להקות רבות בארץ המנגנות את הסגנון, מבין להקות אלו ניתן למנות את Kids Insane, Not On Tour, אנטיגונה רקס ועוד.
צלב הברזל
צלב הברזל (בגרמנית: Eisernes Kreuz) הוא עיטור גרמני, שהוענק על גבורה. העיטור המקורי הוענק בשנת 1813 במלחמות נפולאון על ידי פרוסיה, העיטור הוחיה והוענק שוב בשנת 1870 במלחמת צרפת–פרוסיה, בשנת 1914 במלחמת העולם הראשונה ולבסוף בשנת 1939 במלחמת העולם השנייה.
עיצוב
האדריכל הגרמני קרל פרידריך שינקל, עיצב את העיטור בשנת 1813 על פי בקשתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה. כהשראה לצלב הברזל השתמש שינקל בסימלם של האבירים הטבטונים. הצלב מעוצב כצלב פאטה.
על צלב הברזל של 1813 הופיעה שנת הנפקת העיטור (1813), האותיות FW (מסמלות את שמו של מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השני), עלי אלון וכתר המלוכה הפרוסי.
עיצוב צלב הברזל של 1870 היה דומה, פרט לשינוי התאריך ל־1870 והאות W (שסימלה את שמו של מלך פרוסיה וילהלם הראשון). הצד האחורי של העיטור נותר ללא שינוי.
עיצוב של צלב הברזל במלחמת העולם הראשונה היה זהה חוץ משינוי השנה המופיעה על פניו ל־1914. ללוחמים, העיטור היה תלוי על סרט שחור עם שני פסים לבנים, לתומכי לחימה צבעי הסרט היו הפוכים.
העיצוב של מלחמת העולם השנייה כלל צלב קרס במרכז העיטור ומתחתיו את שנת פרוץ המלחמה (1939). העיטור היה תלוי על סרט בצבעים: שחור, לבן ואדום.
בשנת 1957 ממשלת גרמניה המערבית הוציאה מחדש את צלב הברזל למי שזכו בו בימי מלחמת העולם השנייה תוך החלפת צלב הקרס בעלי אלון שהיו נעדרי משמעות פוליטית.
1813
צלב הברזל הוענק בארבע דרגות במלחמת העצמאות של פרוסיה.
צלב הברזל, דרגה שנייה
צלב הברזל, דרגה שנייה (גרמנית: Eisernes Kreuz 2. Klasse) היה העיטור הנמוך ביותר במסדר צלב הברזל, הוענק על מעשה גבורה או הצטיינות בשדה הקרב, בסה"כ 16,938 צלבי ברזל דרגה שנייה הוענקו במלחמה.
צלב הברזל, דרגה ראשונה
צלב הברזל, דרגה ראשונה (גרמנית: Eisernes Kreuz 1. Klass) היה העיטור הבא במסדר, כדי לקבל אותו נדרש לבצע מעשה גבורה או הצטיינות בשדה הקרב ונדרש גם לקבל קודם את צלב הברזל דרגה שנייה, בסה"כ 638 צלבי ברזל דרגה ראשונה הוענקו במלחמה.
הכוכב של הצלב הגדול
הכוכב של הצלב הגדול הייתה הדרגה הגבוהה ביותר של צלב הברזל במלחמת 1813, הדרגה נוצרה על ידי מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השני והוענקה רק לפלדמרשל גבהרד לברכט פון בליכר כהוקרה על הגעתו בזמן לזירת הקרב בקרב ווטרלו ותרומתו להבסת נפוליאון.
צלב הברזל, דרגה שנייה
צלב הברזל, דרגה שנייה (גרמנית: Eisernes Kreuz 2. Klass) היה העיטור הנמוך ביותר במסדר צלב הברזל, הוענק על מעשה גבורה או הצטיינות בשדה הקרב, בסה"כ 47,244 צלבי ברזל דרגה שנייה הוענקו במלחמה.
צלב הברזל, דרגה ראשונה
צלב הברזל, דרגה ראשונה (גרמנית: Eisernes Kreuz 1. Klass) היה העיטור הבא במסדר, כדי לקבל אותו נדרש לבצע מעשה גבורה או הצטיינות בשדה הקרב ונדרש גם לקבל קודם את צלב הברזל דרגה שנייה, בסה"כ 1,304 צלבי ברזל דרגה ראשונה הוענקו במלחמה.
הצלב הגדול של צלב הברזל
הצלב הגדול של צלב הברזל (גרמנית: Großkreuz des Eisernen Kreuzes) היה הדרגה הגבוהה ביותר של צלב הברזל שהוענק לגנרלים, בני מלוכה ולמלך פרוסיה וילהלם הראשון, בסה"כ הוענקה 9 צלבים גדולים.
צלב הברזל, דרגה שנייה
צלב הברזל, דרגה שנייה (גרמנית: Eisernes Kreuz 2. Klasse) היה העיטור הנמוך ביותר במסדר צלב הברזל, הוענק על מעשה גבורה או הצטיינות בשדה הקרב, בסך הכל ארבעה מיליון צלבי ברזל דרגה שנייה הוענקו במלחמה.
האות לצלב הברזל של 1870
האות לצלב הברזל של 1870 היה אות שהוענק לחיילים שהיו מעוטרים בצלב הברזל ממלחמת פרוסיה-צרפת וזכו בצלב הברזל שוב במלחמת העולם הראשונה, האות היה תוספת מיוחדת שנלבשה מעל צלב הברזל של 1870.
הצלב הגדול של צלב הברזל
הצלב הגדול של צלב הברזל (גרמנית:Großkreuz des Eisernen Kreuzes) היה הדרגה הבאה של צלב הברזל הוא הוענק לגנרלים הגרמנים, בסה"כ חמישה צלבים גדולים הוענקו.
הכוכב של הצלב הגדול
הכוכב של הצלב הגדול היה הדרגה הגבוהה ביותר של צלב הברזל במלחמת העולם הראשונה, הזוכה היחיד היה פלדמרשל פאול פון הינדנבורג.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1939 עם פלישתה של גרמניה לפולין ופתיחת מלחמת העולם השנייה היטלר החיה את עיטור צלב הברזל בפעם האחרונה.
צלב הברזל, דרגה שנייה
צלב הברזל, דרגה שנייה (גרמנית: Eisernes Kreuz 2. Klasse) הוא העיטור הנמוך ביותר בגרמניה הנאצית עבור מעשה גבורה או הצטיינות אחרת בשדה הקרב.
נענד במרכז החזה על סרט שהשתלשל מהכפתור השני של החולצה.
כ־3,000,000 חיילים זכו לקבל עיטור זה. מתוכם הוענקו שלושה עיטורים ליהודים ששירתו בצבא הפיני בצד יחידות הוורמאכט: ללוחם חי"ר סרן סלומון קלאס, לקצין הרפואה ליאו סקורניק ולחובשת דינה פוליאקוף. שלושתם סירבו לקבל את העיטור.
צלב הברזל, דרגה ראשונה
צלב הברזל דרגה ראשונה נוסד בתאריך 1 בספטמבר 1939. מדובר בעיטור השני בחשיבותו של גרמניה הנאצית. על מנת לזכות בעיטור זה, החייל אמור להיות בעל צלב ברזל מדרגה שנייה, ובנוסף לבצע 3–5 מעשי גבורה יוצאים מגדר הרגיל וחורגים הרבה מעבר לחובותיו כחייל בשדה הקרב.
נענד על הכיס בצד שמאל של החזה.
סך הכול הוענקו כ־450,000 צלבי ברזל דרגה ראשונה במהלך המלחמה.
האות לצלב הברזל של 1914
האות לצלב הברזל של 1914 היה אות שהוענק לחיילים שהיו מעוטרים בצלב הברזל ממלחמת העולם הראשונה וזכו בצלב הברזל שוב במלחמת העולם השנייה, האות היה תוספת מיוחדת שנענדהה מעל סרט העיטור של צלב הברזל של 1914.
אות הכבוד
סיכת הכבוד היה עיטור שהוענק לחיילים שכבר עוטרו בצלב הברזל דרגה ראשונה אבל מעשי הגבורה שלהם לא הצדיקו הענקה של צלב האבירים.
צלב האבירים של צלב הברזל
צלב האבירים של צלב הברזל (גרמנית: Ritterkreuz des Eisernen Kreuze) היה דרגה חדשה של צלב הברזל שנוצרה במלחמת העולם השנייה ונועדה להיות מקבילה של עיטור הפור לה מריט ממלחמת העולם הראשונה. להיטלר הייתה הסמכות הבלעדית לאשר את הענקת העיטור, סמכות שאמנם יכול היה להאציל.
תנאי הזכאות: צלב הברזל דרגה ראשונה ומעשה גבורה, או הצטיינות בפיקוד קרבי.
הוענק לראשונה בתאריך 27 בספטמבר 1939.
בסך הכול הוענקו 7,361 עיטורים.
הסרט נענד על הצוואר, והצלב משתלשל ממנו על החזה מעל הכפתור העליון.
צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון
תנאי הזכאות: צלב האבירים (בדרך כלל) ומעשה גבורה החורג מחובותיו של החייל, או הצטיינות בפיקוד קרבי.
הוענק לראשונה בתאריך 19 ביוני 1940
עלי האלון הוצמדו לצלב האבירים בלולאת ברזל. בסך הכול הוענקו: 890.
צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות
תנאי הזכאות: עלי אלון לצלב האבירים ומעשה גבורה, או הצטיינות בפיקוד קרבי.
הוענק לראשונה בתאריך 21 ביוני 1941
סך הכול הוענקו: 160, אחד מהם הוענק לאדמירל איסורוקו יממוטו המפקד העליון של הצי היפני המשולב במהלך מלחמת העולם השנייה.
צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים
תנאי הזכאות: חרבות לצלב האבירים ומעשה גבורה, או הצטיינות בפיקוד קרבי. הוענק לראשונה בתאריך 15 ביולי 1941.
היהלומים שובצו לעלי האלון של צלב האבירים, ובסך הכול הוענקו 27 עלי אלון משובצים ביהלומים, לשני מפקדי צוללות, עשרה טייסים אלופי הפלות, קולונל אחד, וארבעה עשר גנרלים ופילדמרשלים.
צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון מוזהבים, חרבות ויהלומים
העיטור הזה תוכנן להינתן בסיום המלחמה ל־12 החיילים המצטיינים של הוורמאכט מכל הזרועות והדרגות, בפועל הוענק רק לטייס השטוקה הנס אולריך רודל בתאריך 29 בדצמבר 1944.
תנאי הזכאות: יהלומים לצלב האבירים ומעשה גבורה החורג מחובותיו של החייל.
הצלב הגדול של צלב הברזל
הוענק רק פעם אחת לרייכסמרשל הרמן גרינג על המערכה האווירית המוצלחת של הלופטוואפה בזמן כיבוש צרפת.
הכוכב של הצלב הגדול
העיטור אמור היה להיות מוענק לגנרל הגרמני המצטיין ביותר במלחמה, אולם בעקבות תבוסת גרמניה לא הוענק מעולם.
ההוצאה המחודשת של 1957
מכיוון שצלב הקרס הופיע על צלב הברזל של 1939, ובעקבות איסור הצגת סמל זה במערב גרמניה, הממשלה הגרמנית הנפיקה מהדורה מחודשת של העיטור – בה הוחלף צלב הקרס בסמל עלי האלון הנטול משמעות פוליטית. העיטור החדש יועד לחלוקה לחיילים ותיקי מלחמת העולם השנייה שזכו בצלב הברזל בזמן המלחמה.
סמלים
צלב הברזל עדיין משמש כסמלו של הבונדסוור, צבאה המודרני של גרמניה.
ע'אדה שועאע
ע'אדה שועאע (בערבית: غادة شعاع; נולדה ב-10 בספטמבר 1972) היא אתלטית סורית בעבר. היא אלופה אולימפית ואלופת עולם בקרב שבע. שועאע הספורטאית הסורית הראשונה והיחידה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה
שועאע נולדה במחרדה שבמחוז חמאת. בנעוריה עסקה בכדורסל, אך ב-1991 החליטה להתחיל להתאמן באתלטיקה. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באותה שנה בטוקיו סיימה במקום האחרון, אך באליפות אסיה זכתה במדליית כסף. באולימפיאדת ברצלונה (1992) סבלה מפציעה וסיימה במקום ה-18. במשחקי הים התיכון של 1993 סיימה במקום השני.
נכון ל-2016 מתגוררת בגרמניה.
אלופת העולם
פריצתה הגדולה של שועאע הגיעה בשנת 1995. בטורניר שנערך בגציס שבאוסטריה זכתה במקום הראשון, עם תוצאה שהציבה אותה כמועמדת לזכייה באליפות העולם בגטבורג לצדה של זאבינה בראון מגרמניה. בראון נעדרה בסופו של דבר מאליפות העולם בשל פציעה, ושועאע זכתה במדליית הזהב. בהמשך, קבעה שיא אישי של 6,942 נקודות בטורניר בגציס, שנכון לשנת 2008 הוא תקף גם כשיא אסיה.
אלופה אולימפית
לאחר האולימפיאדה סבלה מפציעות, מהן לא התאוששה עד 1999, אז זכתה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בסביליה. בראשית אולימפיאדת סידני (2000) נפצעה שוב, ולא השלימה את התחרויות. לאחר מכן החליטה לפרוש מפעילות ספורטיבית.
ריקה אריקסון
פרדריקה לוסי (ריקה) אריקסון (באנגלית: Frederica Lucy “Rica” Erickson; 10 באוגוסט 1908 – 8 בספטמבר 2009) הייתה חוקרת טבע, היסטוריונית ואמנית בוטנית אוסטרלית. היא חקרה ואיירה סחלבים וצמחים נוספים הנפוצים בעיקר במערב אוסטרליה. אריקסון אף ערכה אינדקס ביוגרפי ומילון של ההתיישבות במערב אוסטרליה, בין השנים 1829–1888, שהיה הראשון מסוגו בעולם. היא כתבה, והשתתפה בכתיבה, של כעשרים ספרים בתחום הבוטניקה. בשנת 1987 הוענק לה (Gen Div) על שירות לאומנויות, במיוחד כסופרת ומאיירת. בנוסף, קיבלה עוד מגוון אותות ותארים.
ביוגרפיה
אריקסון נולדה ב-1908 בעיר בולדר (Boulder) שבמערב אוסטרליה, והייתה הבכורה מבין שמונה ילדים להוריה, כריסטופר סנדילנדס, כורה זהב, ופיבי לואיזה. כשבגרה לימדה בבתי ספר כפריים כמורה יחידה בבית הספר, בשנת 1936 נישאה לחוואי סידני אודן אריקסון. לזוג נולדו ארבעה ילדים – דורותי, ג'ון, בת'ל ורובין. באותן שנים גרה אריקסון בחווה עם משפחתה, ושם החלה לאייר את מגוון הצמחים והפרחים.
בשנת 1947 הציגה את ציוריה בתערוכת החי בר שבעיר פרת', ושם השתכנעה לכתוב ספר שילווה את איוריה. האירוע הזה התחיל את הקריירה הבוטנית שלה אשר כללה מחקר אודות למעלה מ-14,000 מינים אנדמיים במערב אוסטרליה. היא לימדה, כתבה וציירה בצבעי מים סחלבים,, צמחים טורפים, ציפוריםוחרקים. ציוריה הרבים תלויים בין השאר בערים פיטסבורג ולונדון, כמו גם בארצות הברית ואוסטרליה. אריקסון הפסיקה לצייר לזמן מה כיוון שחלתה במחלת הקטרקט, ובשנות התשעים, כאשר הוסר הקטרקט, שבה לציור ולמחקר. כיום, רוב ציוריה תלויים בספריית Battye בפרת', שם אף הוקם אתר הנצחה לכבודה.
מלבד ציוריה היא גם כתבה ספרים רבים על ההיסטוריה של הבוטניקה ועל חוקרים קודמים בתחום, ובין ספריה אפשר למצוא את "A Naturalist's Life " ו-"Sharing a Wonderful Dream".
כמו כן, בעשור השישי לחייה החלה לעסוק בגניאולוגיה. אריקסון פתחה בפרויקט ששמו: "West Australian Biography Index"
במסגרתו חקרה אוסף של פרטים היסטוריים וגניאולוגים על ההתיישבות במערב אוסטרליה מאז ייסוד מושבת הנהר סוואן ב־1829 ועד השנה 1914. במהלך המחקר היא אספה מידע רב על המתיישבים, ממקורות מידע מגוונים כגון: עצי משפחה, מכתבים, תצלומים, מפות ועוד. ב־1987 הוכתרה כחברת כבוד באגודה הגניאולוגית של מערב אוסטרליה (WA Genealogical Society) ונבחרה פה אחד לתפקיד יושבת הראש של האגודה. עד אז כבר ערכה חמישה כרכים של מילון מערב אוסטרליה.
פעילותה המדעית ותרומתה
כמורה החלה אריקסון ללמוד וללמד על המגוון הבוטני באזור מגוריה (מצפון לטודאי). היא יצרה קשר עם מומחים אשר עזרו לה לשכלל את דיוקה המדעי ולפתח את יכולותיה כחוקרת טבע. אריקסון השיגה מיקרוסקופ ועדשה מגדילה והייתה מנתחת את הצמחים ומוסיפה עוד ידע ודיוק לציוריה.
שמורת הטבע בקלינג'רי
בשנות ה-60 סייעה אריקסון בשמירה על מגוון החי והצומח באזור קלינג'רי, ואף יצרה קשר עם מושל המחוז כדי להבטיח את שימור המגוון. ב־4 ביוני 1965 הוכרז האזור כשמורת הטבע. ב־1996 החליטה וועידת השמות הגאוגרפית, אשר אחראית בין השאר על בחירת שמות לשמורות, לקרוא לשמורה על שם אריקסון, וכך שברו מסורת ארוכת שנים של הימנעות מקריאת שמורות על שם אדם חי. ב־12 בספטמבר של אותה שנה התקיים טקס שבו נחנכה השמורה כשמורת הטבע ריקה אריקסון.
יחסי ספרד–רואנדה
יחסי ספרד–רואנדה הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין רואנדה וספרד.
יחסים דיפלומטיים
שתי המדינות החלו את היחסים הדיפלומטיים שלהן בשנת 1967. בשנת 1994 פנתה ספרד לעם רואנדה והדגישה את השתתפותם של הכוחות הספרדים במשימה שנשלחה באותה שנה על ידי האו"ם. היא הייתה גם המדינה הראשונה שהעבירה צוות זיהוי פלילי ותובעים לקרקע זמן קצר לאחר רצח העם ברואנדה כדי לאסוף ראיות ועדויות שאפשרו לזהות ולהעמיד לדין את האשמים בכך. התוצאה הענפה של עבודה זו, שהועברה לאו"ם בשנת 1995, הייתה מועילה מאוד להקמת בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה. באותה שנה ארגנה ספרד מניירובי גשר אווירי עם שני מטוסים צבאיים במטרה להעביר את הסיוע ההומניטרי הבינלאומי למאות אלפי הפליטים שהותקנו במחנה הקונגולזי בגומה, בו ספרד כיוונה את הגדוד הראשון של קציני הרפואה שנפרסו שם על ידי ארגון הבריאות העולמי. באמצעות הסיוע שהעניקה ספרד בית החולים הפסיכיאטרי של קיגאלי נבנה מחדש לאחר מלחמת האזרחים, בכספים שהוענקו על ידי משרד הבריאות של אנדלוסיה.
יחסים כלכליים
בשנת 2012 היצוא הספרדי לרואנדה הסתכם ב 6.58 מיליון אירו. המוצרים העיקריים המיוצאים כללו: התקני צליל (44.5%); תאים פוטו-וולטאיים (20.4%); משאבות צנטריפוגליות (0.9%); מוטות ברזל או פלדה (0.6%) ומעקרים רפואיים-כירורגיים או מעבדה (0.3%). בשנת 2013, עד נובמבר, היצוא הסתכם ב-1.7 מיליון אירו.
הייבוא הספרדי מרואנדה באותה תקופה היה 0.49 מיליון אירו. המוצרים העיקריים שיובאו בשנת 2012 היו: קפה (75.3% מהסך הכל); מיצים ותמציות ירקות (18.9%); אגוזים (3.5%); אוסצילוסקופים וקתודים (1.4%) ומוצרי סלים (0.6%). בשנת 2013, עד נובמבר, היבוא הסתכם ב-0.9 מיליון אירו ו-INDRA SISTEMAS ו-ISOFOTON הן החברות הספרדיות העיקריות הפועלות ברואנדה.
שיתוף פעולה
באופן מסורתי רואנדה לא הייתה מדינה של שיתוף פעולה עבור ספרד, והיא גם לא נמצאת ברשימת המדינות המועדפות של תוכנית האב לשיתוף פעולה ספרדי 2013–2016. שיתוף הפעולה לפיתוח המתבצע עם רואנדה נעשה רב-צדדי.
בתקופה 2006–2009 הקהילות האוטונומיות הקדישו לרואנדה סכום כולל של 5,282,360 אירו כסיוע לפיתוח, כאשר אקסטרמדורה (603,000 אירו), נווארה (1,060,000 אירו), חבל הבסקים (1,361,900 אירו) וולנסיה (1,235,155 אירו). השאר הם תרומות קטנות של אנדלוסיה, האיים הבלאריים, אראגון, קטלוניה, קסטיליה-לה מנצ'ה וקסטיליה ולאון.
קרחון האדמן
קרחון האדמן (באנגלית: Hudman Glacier) הוא קרחון המנקז את מורדותיו הדרומיים של הר לאנדולט, בין פסגת מארזה ופסגת מילר, ברמת פטוואר, בקצהו הדרומי של רכס סנטינל, בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון דרום מזרח ונשפך אל קרחון מינסוטה.
גובהו של הקרחון 589 מטרים מעל פני הים.
גילוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ותצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959- 1957.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שם קפטן רייברן א. האדמן (Rayburn A. Hudman) מחיל הנחתים של ארצות הברית, שנהרג בהתרסקות מטוס לוקהיד P2V-2n נפטון על מסלול הנחיתה במצר מקמרדו ב-18 באוקטובר 1956.
אריה צ'רנר
אריה צ'רנר (נולד ב-6 במרץ 1957) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ומדבב ישראלי. את עיקר תפקידיו עשה צ'רנר בתיאטרון.
ביוגרפיה
צ'רנר נולד ברמלה. שירת בצה"ל כחובש קרבי. לאחר שחרורו מהצבא למד משחק ב"בית צבי".
קריירה בתיאטרון
עם סיום לימודיו בבית צבי ב-1981, הצטרף צ'רנר לתיאטרון החאן, ובו שיחק במשך שנתיים בשורה של מחזות, בהם "אילומיניטוס", "גימפלתם" ו"אבא אובו". ב-1983 עבר צ'רנר לשחק במסגרת תיאטרון באר שבע בהצגות "אגדות מיערות וינה" ו"חלום ליל קיץ". ב-1987 חזר צ'רנר לתיאטרון החאן, ובו הוא משחק עד היום. במהלך שנותיו בתיאטרון החאן גילם צ'רנר עשרות דמויות בשורה של מחזות, ובהם "אנטיגונה", "האביב מתעורר", "אושר", "המצליחים", "השחף", "השיבה למדבר", "הקמצן", "האשליה", "תעלולי סקפן", "אוכלים", "אהובת הדרקון", "ירושלים החדשה" ו"הצוענים של יפו". ב-2007 גילם את אותלו במחזה "אותלו" בתיאטרון החאן.
ב-2010 גילם צ'רנר את התפקיד הראשי בהצגה "סוף משחק" מאת סמואל בקט, והשתתף בהצגה "גן הדובדבנים" מאת צ'כוב בתיאטרון החאן, בבימויו של מיקי גורביץ'. בשנת 2012 גילם את הרפגון בהצגת "הקמצן" של מולייר בתיאטרון החאן. בשנת 2014, גילם את דמותו של וניה בהצגה "הדוד וניה". ב-2015 מגלם את דמותו של הכומר אוונס בהצגה "נשות וינדזור העליזות" מאת שייקספיר.
במרץ 2016 החל לשחק במחזה "עורבים" של המחזאי אנרי בק, אותו תרגם דורון תבורי וביים עודד קוטלר. המחזה עלה בתיאטרון החאן. משחק גם בהצגה "שיר ישן, רחוק…" מאת ובבימויו של גורביץ' בחאן.
ב-2019 שיחק את אלוהים ב"אוי אלוהים" של ענת גוב וכן השתתף ב"פרקליט", "פונדק הרוחות", "רומיאו ויוליה בכיכר" וב"סיפור על אהבה וחושך".
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1985 השתתף בסרטו של נפתלי אלטר "אירית עירית". ב-1986 גילם את שלמה בסרטו של נפתלי אלטר "השגעון הגדול". ב-1987 גילם את רינגו בסרטו של ינקול גולדווסר "אבא גנוב". ב-1990 גילם חולה בבית משוגעים בסרטו של סם פירסטנברג "נשיקה במצ"ח". ב-2005 גילם את אלכס בטלנובלה "השיר שלנו" וגילם את צבי הלפרין בסדרת הטלוויזיה שיצר חיים בוזגלו "זינזאנה". ב-2006 גילם את מוטי אוחיון בסרטו של פליקס גרצ'יקוב "ילדי CCCP", והחל לגלם את אלברט השיפוצניק בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות".
שיחק בחברה הטובים בתפקיד אבא של מאור ונטלי מ-2005 עד 2007 גילם את יאיר נועם בסדרת הטלוויזיה "השמיניה". ב-2008 גילם את שעשוע בסרטו של רנן שור "הבודדים". ב-2009 גילם רופא בסדרת הטלוויזיה "דני הוליווד", וגילם את קורנליה בסרטו של שמוליק מעוז "לבנון". ב-2010 גילם את פינסקר בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד", וגילם את יצחקי בסדרת הטלוויזיה בכיכובם של איל קיציס וטל פרידמן "מעצר בית". ב-2010 גילם את המפקד של דנה קליין (יעל איתן) בסדרת הטלוויזיה "חטופים". ב-2012 שיחק בסרטים "הבן של אלוהים" בתפקיד קרצנר, "מבצע חמנייה" בתפקיד עמירם. בטלוויזיה שיחק באותה שנה ב"אמא ואבאז" בתפקיד אבא של מיה דגן, ב"סברי מרנן", "דובדבני וקובץ'", "הפיג'מות" 8 וב"תנוחי".
בשנת 2013 השתתף בעונה הרביעית והחמישית של "השמיניה", בפצועים בראש בתפקיד שמעון, בנויורק 2 בתפקיד עמרם וב"אניגמה" בתפקיד קדושי ובסרט "הבן של אלוהים".
ב-2014 השתתף בסרט ״חתונה מנייר״, בבימויו של ניצן גלעדי, בתפקיד אריה. באותה שנה שיחק בפרק הראשון של הסדרה "70 מיליון סיבות לאושר" והשתתף בתפקיד המוכר בחנות העתיקות בסדרה "שוברי גלים". ב-2015 שיחק בסרטים "הקפות" ו"קאפו בירושלים".
בשנת 2016 שיחק בסרטו של אבי נשר "החטאים" ובסרטו של איתן גרין "חדרי הבית". בשנת 2019 שיחק בסרטו של ליאור חפץ "הרפתקה בשחקים". בשנת 2019 שיחק בסרטו של יובל אדלר "המורה לאנגלית". ב-2019 שיחק ב"בוטיק פריז" של מרקו כרמל ובהרפסודה של עודד רז.
ב-2019 שיחק בסדרה שב"ס. בשנת 2020 שיחק בעונה השנייה בסדרה תאג"ד בתור אביו של עומר.
בשנת 2021 שיחק בסדרה מותק בול באמצע בתפקיד חבר הכנסת מוקי פטיש. כמו כן, בשנה זו שיחק בעונה הראשונה של סקיי בתור שר הביטחון ריסקין. בשנת 2022 חזר לשחק תפקיד זה בעונה השנייה של סקיי. כמו כן שיחק בסרט קריוקי בתפקיד השכן.
בשנת 2023 שיחק בסדרה קופה ראשית, בתפקיד אבא של נעמי, אחת מעובדות הסופרמרקט (מיה לנדסמן).
קריירת דיבוב
בין השאר, ב-2000 דיבב דמויות שונות בנוני התמנון ואת הקריין ב"איתן הקטן", ב-2003 השתתף בדיבוב הסרט היפני המצליח המסע המופלא. דיבב את רובאוס האגריד בסרטים: הארי פוטר והאסיר מאזקבאן (2004), הארי פוטר וגביע האש (2005), הארי פוטר ומסדר עוף החול (2007) והארי פוטר והנסיך חצוי-הדם (2009). ב-2004 החל לדבב את מורטי בסדרה "קובי קובי". ב-2005 דיבב את באק קלאק, אביו של צ'יקן ליטל, בסרט צ'יקן ליטל. ב-2005 דיבב מוכר בחנות בסרט צ'ארלי בממלכת השוקולד.