cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פוליגמיה ביהדות
התפשטות התקנה
הרב עובדיה יוסף פסק להתיר נישואים עם שתי נשים לספרדים, ויצא נגד זה שבתי הדין אינם נותנים לבני ספרד לשאת שתי נשים, וכך כתב בשו"ת יביע אומר בהמשך מביא הוכחות מדברי הראשונים והאחרונים.
בחוק הישראלי
פוליגמיה אסורה על פי חוק העונשין בישראל:.
לאיסור זה יש מספר סייגים: אם הנישואים השניים הם נישואים לפי דין תורה לא יעבור אדם עבירה אם בית דין רבני התיר לו לשאת אשה שנייה והפסק אושר על ידי נשיא בית הדין הרבני הגדול.
איסור הפוליגמיה מכוון דווקא כלפי בני זוג נשואים, אך לא חל כלפי בני זוג שחיים ללא נישואים רשמיים. אף שחוק העונשין אוסר פוליגמיה, הוא אינו מבטל את תוקפם של נישואים כאלו, והמוסד לביטוח לאומי אף משלם קצבת הבטחת הכנסה למשפחות פוליגמיות תוך התחשבות ותוספת תשלום לפי מספר הנשים.
חרם ירושלים
"חרם ירושלים" זה שמם של תקנות שונות העוסקות בדיני האישות בישראל שתוקנו בשנת 1950, אשר תכליתן הייתה להביא לאחידותו של הדין האישי בישראל ולאחד בין המסורת האשכנזית למסורת הספרדית.
בכינוס הרבנות הראשית נקבע:.
תקנה זו השתלבה עם החוק הישראלי, כנראה לעיל.
מקרים מיוחדים
העובדה שעל פי הדין המקורי מותר לאדם לשאת שתי נשים מנוצלת למקרים בהם אין אפשרות לתת גט, כגון: אם בת הזוג לקתה במחלת נפש ובגללה אינה יכולה להסכים לביטול הנישואים, או אם בת הזוג נעדרת למעלה מ־7 שנים בנסיבות המעוררות חשש לחייה, או במקרה שאשתו מסורבת גט. במקרים אלה מתירים לישא אשה אחרת בהסכמת מאה רבנים.
יחד עם זאת הפוליגמיה קיימת עדיין אצל יהודי ישראל באופן רגיל, בעיקר אצל יוצאי תימן מבוגרים שהספיקו להינשא לשתי נשים לפני שעלו לארץ, או אנשים שהתחתנו עם כמה נשים באופן לא רשמי, אך מקרים כאלו נדירים מאוד בקרב החברה הישראלית.
מיכה פרנקל
מיכה פרנקל (29 באוגוסט 1941 – 30 בינואר 2012) היה מתרגם ישראלי של ספרות צרפתית.
ביוגרפיה
בשנת 2011 הוקרן בסינמטקים של תל אביב וירושלים הסרט התיעודי "המרקיז מבני ברק" של הבמאי דוד מורן אודות חייו של מיכה פרנקל.
שבעת פלאי תבל החדשים
"שבעת פלאי תבל החדשים" היא רשימת אתרים בולטים ברחבי העולם, שערך תאגיד שווייצרי שנוסד בידי היזם ואיש הקולנוע ברנרד ובר בשנת 2007. במהלך קיומה של האנושות נוצרו מספר רשימות של שבעת פלאי תבל: הראשונה נוצרה בתקופה ההלניסטית וכללה רק אתרים שהיו ידועים בעת העתיקה באגן הים התיכון. בתקופת הרנסאנס נוצרו רשימות שהגדירו את שבעת פלאי תבל של ימי הביניים, ומאז היו מספר ניסיונות להרכיב רשימה דומה שתכלול את האתרים בעולם.
בשנת 2000 נוסד תאגיד "קרן שבעת פלאי תבל החדשים", ששם לעצמו כמטרה להרכיב רשימת פלאי עולם שתיבחר על ידי הציבור ולא על ידי מומחים. בשלב מוקדם הרכיב התאגיד רשימה בת 21 מועמדים. מבין מועמדים אלה נבחרו שבעת האתרים המובילים על ידי הצבעה בטלפון ובאינטרנט (שבה ניתן היה לקנות זכות הצבעה מוגברת). התהליך לווה במסע בחירות נרחב שקיימו כמה מדינות, על מנת שהאתר המצוי בשטחן ייבחר. מסעות אלה בלטו במיוחד במדינות דרום ומרכז אמריקה (שם נבחרו שלושה אתרים), ובסין.
ההכרזה על האתרים הזוכים נערכה ב-7 ביולי 2007 בעיר ליסבון, בירת פורטוגל.
אופן ההצבעה, המצריך גישה לאינטרנט, נתקל בביקורת של מספר ארגונים, ובראשם אונסק"ו. לטענת הארגון, הבחירה נעשתה מנימוקים של לאום, וללא התייחסות היסטורית-תרבותית לחשיבות המקומות הנבחרים. אחרי בחירת שבעת פלאי עולם החדשים היו ביקורות רבות על הבחירה. רבים קישרו את העובדה שלא נבחר אף פלא מכל יבשת אפריקה - אפילו לא הפירמידה הגדולה של גיזה, היחיד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק ששרד עד ימינו - לעובדה ששיעור הגישה לאינטרנט באפריקה הוא הנמוך מכל היבשות.
שבעת פלאי העולם החדשים
בנוסף לשבעת הפלאים שנבחרו, זכתה הפירמידה הגדולה של גיזה במצרים בתואר כבוד והערכה בשל העובדה שהיא היחידה שנשארה משאר שבעת פלאי העולם הישנים:
קישורים חיצוניים
Weltwunder
אבאביל (טיל)
אַבַּאבִּיל (באורדו: أبابيل, אנגלית: Ababeel) הוא טיל קרקע-קרקע בליסטי לטווח בינוני שפותח על ידי פקיסטן, עם טווח מרבי של כ-2,200 ק"מ. הטיל יכול לשאת ראשי נפץ קונבנציונליים או גרעיניים, ומקובל להניח שהוא בעל יכולות MIRV (ריבוי ראשי קרב), והראשון בכך בארסנל של פקיסטן.
מרכז המודיעין אוויר-חלל הלאומי של חיל-האוויר האמריקאי העריך כי עד יוני 2017, עדיין לא היו פרוסים טילים מסוג זה בשירות מבצעי.
נווה שלום
נווה שלום (בערבית واحة السلام, תעתיק מדויק: ואחת אלסלאם) הוא יישוב קהילתי סמוך ללטרון השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
שמו של היישוב סמלי ומסמל את שאיפת המקימים ליצור יישוב שיביא את השלום ובמטרה לקדם את הדו-קיום בישראל בין יהודים לערבים. כדברי ברונו הוסאר: "אמונה בניצחון האהבה על האיבה, זו המטרה האמיתית והעמוקה ביותר של כפר שלום".
נווה שלום הוא כפר שיתופי בו מתגוררות משפחות יהודיות וערביות, בעלי אזרחות ישראלית, החיים חיים שוויוניים. בכפר פועלת מערכת חינוך דו-לשונית ודו-לאומית.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1969 על ידי הנזיר הדומיניקני ברונו הוסאר (1911–1996), שנולד כיהודי במצרים, כמימוש חזונו לדו-קיום יהודי-ערבי. הוא נקבר בנווה שלום ועל מצבתו חקוקים מגן דוד וצלב.
בשנת 2006, ערך המוזיקאי רוג'ר ווטרס, בסיסט להקת הרוק פינק פלויד, הופעה בנווה שלום. מקום ההופעה נבחר, לדברי ווטרס, "כמחווה של סולידריות עם הישראלים והפלסטינים המחפשים דרך לא אלימה לשלום צודק".
מבנים ביישוב
במקום כיפת התבודדות הקרויה בית דומיה סַכִּינָה, אשר קיבלה את שמה מספר תהילים ומהקוראן (בערבית המילה סכינה משמעה שלווה) זהו מבנה עגול וקטן הנועד להירגעות. את המבנה תכנן האדריכל חיים חפץ.
סטטוס טריטוריאלי
נווה שלום ממוקם ב"שטח הפקר", שהיה שטח מפורז שלא בשליטת מדינת ישראל או ירדן לפני 1967. מדינת ישראל מעולם לא סיפחה רשמית את השטח. בפסק דין משנת 2005, שעסק באישום פלילי נגד תושב היישוב שהסיע תושב מהרשות הפלסטינית ללא היתר, קבע השופט כי לא הוכח שההסעה בוצעה בתחומי מדינת ישראל.
גופי הרינג
גופי הרינג הם עיבוי של קצות אקסונים בחלק האחורי של בלוטת יותרת המוח (נוירו-היפופיזה). גופי הרינג משמשים כמאגר זמני להורמונים וזופרסין (ADH) ואוקסיטוצין, המגיעים מההיפותלמוס דרך האקסונים, עד לשחרורם לזרם הדם.
מבנה גופי ההרינג תואר לראשונה על ידי הפיזיולוג פרסי תיאודור הרינג, בשנת 1908.
ברנרד דוהם
ברנרד לאוארדוס דוהם (בגרמנית: Bernhard Lauardus Duhm; 10 באוקטובר 1847 - 1 בנובמבר 1928) היה תאולוג לותרני גרמני, יליד בינגינג, כיום חלק מלר, פריזיה המזרחית. הוא היה חבר בבית הספר של היסטוריה של דתות (בגרמנית Religionsgeschichtliche Schule).
לימודיו
דוהם למד תאולוגיה באוניברסיטת גטינגן, בהדרכת אלברכט ריטשל, היינריך אוולד ויוליוס ולהאוזן, שהיה גם חבר טוב ועמית לדוהם. בשנת 1873 התמנה כמרצה באוניברסיטת גטינגן ובהמשך פרופסור חבר ללימודי הברית הישנה (1877). בשנת 1888 הוא עבר לאוניברסיטת בזל, שם היה לאחד החוקרים המשפיעים בתחום חקר הברית הישנה בתקופתו.
עבודתו
דוהם זכור בזכות עבודתו האקסגטית על נביאי הברית הישנה, ובמיוחד מחקרים העוסקים במורכבות של ספרי ירמיהו וישעיהו. הוא היה החלוץ של תיאורית "המחברים המרובים של ספר ישעיהו" והיה הראשון לזהות את שירי עבד ה' ככאלה. פירושו תיאר את המבנה והתוכן של ישעיהו פרקים 1–39 (המכונה "ישעיהו הראשון" או "ישעיהו של ירושלים"). דוהם באותה פרשנות מספק ניתוח מעמיק של 'ישעיהו השני' (פרקים 40–55) (בגרמנית Deuterojesaja), ושל 'ישעיהו השלישי' (פרקים 56–66) (בגרמנית Tritojesaja).
שירי עבד ה'
דוהם מזהה את מושג שירי עבד ה' בספר ישעיהו, וזיהה ארבעה מהם בטקסט של ישעיהו: ; ;  ;ו-(-). ג'וזף בלנקינסופ סיכם את התאוריות של דוהם לגבי שירי עבד ה' ואת קבלת הפנים שלהם באקדמיה המודרנית כך:
חיים אישיים
הוא היה אב לשלושה בנים, האנס (1878–1946) דיטריך (1880–1940) ואנדראס (1883–1975), כולם שחקני שחמט מקצועיים. ברנרד דוהם מת בבזל ב-1 בנובמבר 1928 כתוצאה מתאונת דרכים.
מיכאל נצר
ילדות ותחילת הקריירה בסצנת הקומיקס האמריקאית
נולד בשם מייקל מנצור נאסר (Michael Mansour Nasser) בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית. בנם של עאדל נאסר א-דין, דוקטור דרוזי לפילוסופיה שעבד רוב חייו במפעל של פורד, ושל אדל גאזאלי, בת לאב דרוזי-לבנוני ולאם יהודייה-לבנונית. בשנות ה-20 לחייה, החליטה אימו להגר לניו יורק.
אחרי שנתיים של השתלמויות באוניברסיטת וויין במישיגן, נצר פגש את אמן הקומיקס האמריקאי הנודע ניל אדמס בכנס קומיקס בדטרויט ובאופן לא רשמי קיבל הצעת עבודה בסטודיו של אדמס "Continuity Studios". בשנת 1975 נצר עבר יחד עם משפחתו לניו יורק, שם זכה להכרה רבה בסצנת הקומיקס באופן מהיר יחסית לאחר שאייר דמויות שונות ל-DC קומיקס, בהן את באטמן, וונדר וומן, סופרבוי, לגיון גיבורי-העל, החץ הירוק, וברק שחור (Black Lightning), ודמויות שונות למארוול קומיקס כגון ספיידרמן.
בסתיו 1977 נצר לקח פסק זמן מקריירת הקומיקס בניו יורק והתעמק בצידו הרוחני. בעקבות החלטה זו הוא עבר יחד עם משפחתו לסן פרנסיסקו. במהלך פסק זמן זה, נפגש נצר עם המוציא לאור של חוברת הקומיקס Star Reach, מייק פרידריך, ולא נענה לבקשתו של פרידריך ליצור את המהדורה הצבעונית הראשונה שלהם. פרידריך, אשר שמע ממנו לראשונה את הסיבות שבגללן חל השינוי הפתאומי אצל נצר, ביקש ממנו ליצור קומיקס אשר יציג את השינוי הרוחני אותו הוא עבר באותה העת. נצר לקח על עצמו את המשימה ובעקבות כך יצר את הקומיקס "הברית החדשה, הישנה והאחרונה" (The Old, New and Final Testaments) אשר מנבאת את עתיד המין האנושי. פרידריך פרסם את הסיפור במגזין Star Reach בשנת 1977 בחוברת מספר 12 בנוסף לקטע בו הוא סיפר על פגישתו עם נצר ועל כוונותיו של נצר לפתוח בקריירה ציבורית בה ינסה לקדם שלום עולמי.
עזיבת סצנת הקומיקס האמריקאית
במשך השנים הבאות, נצר החליט לטייל ברחבי ארצות הברית כאשר הוא יוצר חוברות קומיקס מדי פעם. באותה העת החליט נצר לקדם את הרעיון ליצור היררכיה פוליטית חדשה באמצעות הקומיקס, דבר אשר הוביל את הקולגות שלו לעיתים קרובות לראות את התנהגותו כמשיחית ואותו כאחוז טירוף. בקיץ 1981 נצר נעלם לחלוטין מסצנת הקומיקס האמריקאית, כאשר הוא החליט לנסוע לביקור בבית ילדותו בלבנון. החזרה למזרח התיכון הייתה משמעותית עבור המסע הרוחני אשר עבר באותה העת, והוא אף תכנן להמשיך משהייה בביירות לטיול בישראל. ביוני 1982 מצא עצמו בלב הפלישה הישראלית ללבנון במהלך אירועי מבצע שלום הגליל. באוגוסט 1983 הצליח להימלט מאזור הלחימה לישראל באמצעות מונית אותה שכר ובסיוע צה"ל. בישראל, הוא החליט להתגייר ואף הפך לדתי, ולאחר-מכן עברת את שם משפחתו לנצר. הוא למד עברית במספר קיבוצים במשך תקופה, ולאחר מכן עבר לגור בחבל בנימין ביישוב עפרה. בעודו גר שם, התחתן עם אילנה יוסף, עימה הוא הביא לעולם חמישה ילדים.
בשנת 1987 יצר את דמותו של "אורי-און", גיבור העל הישראלי הראשון אשר כיכב במספר חוברות קומיקס אותן יצר נצר בעזרתם של יונתן דויטץ' ויוסי הלפרין. הקומיקס יצא לאור בתקופה בה סצנת הקומיקס הישראלית החלה לפרוח ו"אורי-און" הוצג בתערוכה במוזיאון ישראל לצד עבודותיהם של ציירי קומיקס מקומיים כגון דודו גבע, אורי פינק. הרקע האישי של נצר כצייר קומיקס אמריקאי והבחירה שלו לעבור לגור בלב יהודה ושומרון, העלו אותו לתודעת הציבור באותה העת, הוא הוזמן לתוכניות אירוח רבות וקיבל כיסוי תקשורתי נרחב יחסית.
החזרה לסצנת הקומיקס האמריקאית
בשנת 1991 נצר חזר לניו יורק לעבוד שוב עם ניל אדמס באולפני "Continuity Studios". לאחר וויכוח עקרוני שהתעורר בין השניים למי שייכות הזכויות על השימוש בדמותה של גברת מג'סטיק, אותה יצרו השניים ביחד בשנת 1977 נצר הגיש תביעה משפטית נגד אדמס בשנת 1993. התביעה בוטלה לבסוף בשנת 1995 עקב חוק ההתיישנות. נצר עבד באותה העת על מספר פרויקטי קומיקס ביניהם גם הקומיקס "גברת הצדק" (Lady Justice) אותו יצר סופר הפנטסיה והמדע הבדיוני ניל גיימן. הסגנון האומנותי של נצר באותה התקופה הפך אפל יותר. בשנת 1994 חזר לישראל והחל נוטש את עולם הקומיקס.
בשנת 1998 הקים יחד עם סופיה פדרוב את חברת "Netzart-Federov Media" אשר העניקה לנצר את החופש לפתח את כישוריו בתחום האומנות הממוחשבת, בתחום הפרסום ובתחום עיצוב האתרים.
המעבר לקומיקס מקוון
בינואר 2004 נצר העלה לאינטרנט את אתר האינטרנט הראשון שלו "The New Comic Book of Life" – מניפסט אשר מתאר את המיתולוגיה של גיבורי העל והתפקיד אותו הם מילאו באבולוציה החברתית והתרבותית. באתר, נצר פרסם לראשונה יצירות עליהן עבד בין השנים 1977–1981 שטרם לא יצאו לאור. באתר הוא ביקש לראשונה גם סליחה מהקולגה שלו, ניל אדמס על התביעה המשפטית אותה הגיש נגדו עשור קודם.
מאז נצר הספיק להעלות לרשת שבעה אתרי אינטרנט נוספים, אשר כולם פונים לקהילת יוצרים הקומיקס בעולם ועוסקים בנושאים סוציופוליטיים, במדע ובשאלת הרלוונטיות של האומנויות.
במהלך 2010 צייר נצר עטיפות שונות לחוברות סדרת הקומיקס "Green Hornet" שנכתבה על ידי במאי הקולנוע קווין סמית' וכן צייר את עטיפת החוברת הראשונה בסדרת הקומיקס הישראלית "כפיר - האיש התנכ"י" שנכתבה על ידי עופר ומשה זנזורי.
כחלק מתפיסתו שאמנות יכולה לתרום חזרה לחברה, הצטרף נצר במאי 2010 כחבר מן המניין בעמותת קומיקס לכולם", אשר שמה לה למטרה לקדם את מדיום הקומיקס בארץ ככלי תרבותי וחינוכי והשתתף במסגרתה בפעילויות שונות בהתנדבות.
יוני לביא
הרב יונתן (יוני) אליעזר לביא (נולד ב-כ"א באייר ה'תשל"ט, 18 במאי 1979) הוא רב, מראשי ארגון קהלים, מרצה לנוער, הורים ומורים בנושאים חינוכיים ותורניים, וכותב בבמות שונות. מגיש תוכנית שבועית ברדיו 'כאן מורשת'. מחבר סדרת ספרי "היי הרב".
ביוגרפיה
נולד בשכונת גבעת שאול בירושלים למנחם ורחל אלטמן וגדל בשכונת הר נוף, ירושלים, כיונתן אליעזר אלטמן. למד אצל הרבנים אברהם שפירא, שלמה אבינר ויוסף קלנר ובישיבת ירושלים לצעירים וישיבת מרכז הרב. מוסמך לרבנות ובעל תואר ראשון בהוראה ותואר שני במדע, הלכה וחינוך. שירת בצה"ל במדור עתי"ד ברבנות הצבאית, בתחום של יצירת תכנים יהודיים ערכיים לחיילי צה"ל.
בשנת 2000 היה ממייסדי מוקד חברים מקשיבים, אותו ניהל עד שנת 2018. הרב לביא כותב בעלוני השבת עולם קטן וגילוי דעת. לימד בעבר בישיבת ההסדר בבית שמש ובבית ספר להעצמה אישית ולהכשרת מטפלים - "תורת החיים". הרב לביא מרבה להרצות לתלמידים, מורים והורים, בעיקר מהמגזר הדתי, על התמודדויות של נוער, בעיקר בנושא השפעות המדיה והאינטרנט על בני נוער ומבוגרים. הוציא עם הרב יניב חניא שני דיסקים בשם "מדברים אמונה" על שאלות אמונה לנוער. הוא כותב ומרצה גם בנושאי זוגיות, היכרויות ואהבה, מנחה סדנאות ושבתות לרווקים ולרווקות ועורך חתונות לציבור הכללי במסגרת ארגון צוהר.
הרב לביא כותב בעלוני השבת "גילוי דעת" ו"שלום לעם". הוא עורך את האתר "מילה טובה" שבו מאמרים, סיפורים, שירים וסרטונים חינוכיים.
בעבר היה רב אולפנות צביה במעלה אדומים, צביה בבני ברק, אמית להב"ה ואולפנית ישורון. בנוסף, שימש כרב קהילת צעירי הדר גנים בפתח תקווה.
הרב לביא נשוי לרעות, אב לחמישה וגר בפתח תקווה.
50 דייטים ראשונים
50 דייטים ראשונים הוא סרט קולנוע מסוגת הקומדיה רומנטית שיצא בשנת 2004, בכיכובם של אדם סנדלר ודרו ברימור ובבימויו של פטר סגל.
הסרט הופק על ידי חברת ההפקה האפי מדיסון של סנדלר וחברת פלאוור פילמס של ברימור.
הסרט הכניס 196 מיליון הכנסות ברחבי העולם, הפך לשובר הקופות הכי גדול באותה שנה ונחשב לסרט הרומנטי הכי מכניס בקופות מאז ״אישה יפה״ ו-״כשארי פגש את סאלי״.
תקציר העלילה
הנרי רות' (אדם סנדלר), וטרינר ימי המתגורר באי הוואי, פוגש את לוסי וית'מור (דרו ברימור) במסעדה. תוך זמן קצר מגלה הנרי כי ללוסי יש מחלת שכחה שבה לקתה בעקבות תאונת דרכים בה הייתה מעורבת כמה שנים קודם לכן. לוסי זוכרת רק את מה שקדם ליום התאונה ושוכחת בכל לילה את מה שאירע במהלך היום, ולכן היא חושבת כל יום חדש ליום התאונה. כל בוקר היא מקבלת באותה המסעדה בה היא פוגשת את הנרי את אותו העיתון עם התאריך של יום התאונה. עקב בעיית הזיכרון, הנרי צריך להכיר ולהתחבר איתה כל יום מחדש. הנרי, שהתאהב בלוסי, מחפש דרכים מקוריות למצוא חן בעיניה כל יום מחדש. סגנון זה מזכיר את מבנה העלילה בסרט לקום אתמול בבוקר.
בעזרת משפחתה של לוסי, לומד הנרי להתמודד עם בעיה זו כל יום מחדש. כל בוקר מכין הנרי ללוסי קלטות וידאו ורשימות על מנת שתדע מקיומו ובסופו של דבר הנרי מתחתן עם לוסי. בחלק האחרון של הסרט רואים שלוסי מתעוררת כשהיא בעצם לא יודעת איפה היא נמצאת, היא רואה קלטת וידאו שכתוב עליה "בוקר טוב לוסי". היא צופה בקלטת בה הנרי מקליט את עצמו ואת החתונה שלהם. הוא מזמין אותה להצטרף אליו לארוחת בוקר. כאשר היא יוצאת מהחדר היא מבינה שהיא על ספינה ושיש לה בת.
רפרנס
בסרט "תקועים בחופשה" בכיכובם של סנדלר וברימור מופיע טום עשר שניות בסופרמרקט כהתייחסות ל-"50 דייטים ראשונים".
בית הכנסת חסדאל
בית הכנסת חסדאל היה בית כנסת שהיה ממוקם ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, ברחוב חב"ד.
בית הכנסת נוסד בידי יוצאי עיראק בשנת 1853 (ה'תרי"ג), ושימש מרכז לקהילת עולי בבל בעיר העתיקה. בית-הכנסת פעל עד כניעת הרובע היהודי במלחמת העצמאות, עת הפך לבית-מגורים למשפחה ערבית.
לאחר מלחמת ששת הימים נותר המבנה כבית-מגורים, וכיום הוא משמש את מדרשת הרובע, ולא שב לתפקד כבית כנסת.
קאריי
קאריי (ברומנית: Carei או Careii Mari; בהונגרית: Nagykároly נאג' קארוי; בגרמנית: Grosskarol או Großkarl; ביידיש: קראָלי, קרולע או קרולי) היא עיר במחוז סאטו מארה, בחבל פרטיום, בימינו טרנסילבניה (במובן הרחב), כיום בצפון-מערב רומניה סמוך לגבול עם הונגריה. נמצאת במרחק כ-100 קילומטר צפונית מן העיר אוראדיה ו-34 קילומטר מערבית - דרום-מערבית מסאטו מארה.
העיר מונה כ-21,000 תושבים (2011), מתוכם 55% הונגרים, 40% רומנים, 2.5% צוענים ו-2.5% גרמנים. בתחום השיפוט של קאריי נמצא גם הכפר ינקולשט (בהונגרית - סנטיאנושמאיור).
שם העיר
ככל הנראה שם העיר קשור לשם של אדם. שם זה, המופיע בתעודה משנת 1262 כ-"קארוּל" מקורו במילה טורקית קדומה המציינת סוג של נץ - בהונגרית של ימינו -קרוואי (karul-karvaly). הנץ מופיע על סמלה ההרלדי של משפחת קארוי. שם היישוב התגלגל מ"קארוּל" (1320) דרך "קארוֹל" (1385) ל"נאג'-קארוי (Nagy-Károly) בשנת 1428. מקור שם משפחת האצילים קארוי הוא שם היישוב.
היסטוריה
בשנת 1264 משפחת האצולה קארוי, ענף של שבט קפלון, קבעה בקאריי את מגוריה. המרכז הישן של היישוב השתרע בין טירת קארוי ובין הכנסייה הקתולית של היום.
המסמך ההיסטורי הראשון שמזכיר את שם העיר הוא מ-20 במרץ 1320 ובו מצוין היישוב בשם וילה קארול (Villa Karul). בשנת 1346 ניתן היתר לקיום יריד שבועי בכל שבת. בשנת 1387 החליט מלך הונגריה, זיגמונד לבית לוקסמבורג, למנות לעיר מנהיג אישפאן והרשה לנהל בה גם בית משפט לעבירות חמורות שדינם מוות. בשנת 1398 כלל היישוב בסך הכל שלוש סימטאות עם בתים כפריים עשויים טיט ומכוסים קנה, ומסביב לה השתרעה אחוזת משפחת האצילים קארוי.
בתחילת המאה ה-15 תחת הנהגתו של שימון קארוי התחיל היישוב להתפתח. בשנת 1418 הורה המלך שצמיתים שנקלטו בעיירה לא יוחזרו לבעליהם. ב-1482 התקיימו בעיר שני ירידים ארציים. באותה שנה החל הרוזן לסלו לאנץ קארוי לבנות את טירתו. בשנת 1526 השתתפו לוחמי (ה"בנדריום") הרוזנים קארוי בקרב מוהאץ'.
בשלהי המאה ה-18 העיירה כללה כמה שכונות: רובע בעלי המלאכה, רובע השוואבים, רובע ההיידוקים, רובע הרחוב הגדול, רובע העיר החדשה, רובע היהודים, ורובע הצוענים. בראשות כל רובע עמדו שופט, נוטריון ופקיד, למעט מנהיג רובע הצוענים שנקרא וויבוד. בעיירה גרו גם כמה משפחות של אצילים קטנים - צ'יסאר, פקטה, יאסטראבסקי, איריני, לובי, מדץ, ספלונצאי ושוהאני. רוב התושבים היו צמיתים או איכרים ממעמדים שונים, אך חיו בה גם סוחרים ובעלי מלאכה. בשנת 1784 פעלו בקאריי 370 בעלי מלאכה שעסקו ב-54 מלאכות והיו מאוגדים בגילדות.
יהודי קאריי
בקאריי הייתה קהילה יהודית אשר כונתה בקרב יהודיה כ"קרולי", "קרולע" או "קראלי".
רב הקהילה הראשון, היה הרב מאיר יהודה לייב איסטרייך שכיהן משנת תק"י עד פטירתו בשנת תקל"ה. אחריו כיהן בנו רבי משה אריה, עד לפטירתו בשנת תק"פ. אחר פטירתו רצו למנות את בנו הרב יהונתן בנימין עסטרייכער, אך ראש הקהל התנגד, ובהשפעתו מונה הרב יצחק פרנקל (חתן הרב יואב רוזנבוים) לרב העיר. עוד כיהנו ברבנות העיר הרב שאול בראך, הרב יואל טייטלבוים והרב אברהם אביש הורוביץ.
חוות השומר
חוות השומר הוא בסיס טירונים צבאי השייך לחיל החינוך והנוער. הבסיס שוכן בגליל התחתון בקרבת היישוב אילניה. המשרתים בבסיס מכשירים טירונים משני סוגי אוכלוסיות מיוחדות: חוסן - המאופיינת בחוסר מוטיבציה לשירות, ומקא"ם - חיילים בעלי קשיי הסתגלות, שנקראים גם חיילי איתן. החיילים מוכשרים לרמת רובאות 02. מסלול טירונות זה ארוך יותר מיתר מסלולי הטירונות המיועדים לאוכלוסיות המיוחדות, ואורך בין עשרה לאחד-עשר שבועות.
לאחר תקופת הטירונות יש אפשרות להמשיך בתחום הבסיס לשני מסלולים ייחודיים: מחלקת קרביים- מהווה הכנה לשירות קרבי מבחינה פיזית ומנטלית על ידי מפקדים מהיחידות הקרביות השונות, שמסיימיה משתבצים לתפקידים כגון: עובדי רסר, טכנאי טנ"א, נהג בטש, נהג משא כבד, וכו'. בעבר נקרא המיזם בשם "נערי רפול", על-שם מקימו רפאל איתן. מאז נעשו שינויים רבים בבסיס, כשבראשם התאמת החייל למערכת הצבאית הסדירה, והוצאתו לשירות סדיר משמעותי.
היסטוריה
בינואר 1940 עלה לחווה גרעין "מצפה הגליל" של הפועל המזרחי שחכר את המקום באופן זמני, עד הקמת יישוב הקבע שלו, שדה אילן, בשנת 1949. ב-1948 הייתה החווה חלק ממערך ההגנה הקדמי במלחמת השחרור. בקרבות סג'רה כוחות קאוקג'י תקפו את החווה פעמים רבות אך נהדפו. על חומת החוות יש טבלת זיכרון ל-22 לוחמי גדוד 24 בחטיבת כרמלי שנפלו בקרבות אלה. המוסד החינוכי "חוות השומר" נוסד בשנת 1956, ופעל כמוסד חינוכי דתי, שהשתייך לארגון "הפועל המזרחי" עד שנת 1981.
חומת החווה ושער הכניסה הם משנת 1900. צמוד לחומה ישנה עמדת שמירה מבוצרת שנבנתה במאורעות תרצ"ו.
בסיס טירונים
המקום משמש כבסיס לטירונים מאוכלוסיות מיוחדות בעלי קשיי הסתגלות. מטרת המסלול היא להעניק לחייל סביבה "מוגנת" בה יוכל לפתח יכולת הסתגלות, כל זאת תחת הסיסמה ודרך החיים של הבסיס - "בזכות האמונה באדם" - מונח המייחד את הבסיס משאר בסיסי הצבא תוך שימת דגש על החייל במרכז, טיפול מיוחד בתנאים. בבסיס שלוש פלוגות טירונים: ארי, איתן וברק, ופלוגת עוז- פלוגת המפקדה.
שתי הפלוגות ארי וברק מתגייסות במקביל, ומכשירות לסירוגין חיילים משתי האוכלוסיות: מקא"ם וחוסן. פלוגת איתן מתגייסת בנפרד, ומכשירה חיילי חוסן וסהר בנים עם סעיפים נפשיים.
מדי כמה מחזורים מועבר בבסיס גם מחזור של "מחלקת שחר" - מחזור מקוצר של טירונות שנייה, לחיילים שלא הצליחו לצלוח את הטירונות הראשונה מסיבות שונות.
הטירונים מקבלים תוכני חינוך מגוונים, הנוגעים לשואה, לערכים כלליים ולמלחמות ישראל. כמו כן יוצאים החיילים לסיורים בירושלים ובאתרי מורשת במדינה.
חוות השומר מהווה גם בסיס האם של יחידת תצפית ובית ספר סיב"ה - יחידות של חיל חינוך שאחראיות על הסברה וסדנאות פיקוד בכלל יחידות צה"ל.
לוקאס ארטס
משחקי לוקאס פילם (באנגלית: Lucasfilm Games, "לוקאס-ארטס" לשעבר) היא חברת בת של לוקאס פילם שמתמחה בהפצה של משחקים למחשב ולקונסולות המשחק השונות.
בתחילת חודש אפריל 2013 הודיע תאגיד דיסני, שרכש את כלל נכסי לוקאס פילם ולוקאס ארטס, על סגירת חברת "לוקאס ארטס". בינואר 2021, קמה החברה מחדש על ידי תאגיד דיסני תחת השם "משחקי לוקאס פילם" (Lucasfilm Games), החברה תשמש ארגון גג שיעבוד מול שלל אולפני פיתוח משחקים.
היסטוריה
החברה נוסדה במאי 1982 על ידי מפיק הסרטים ג'ורג' לוקאס ונקראה "לוקאס פילם". ג'ורג' לוקאס רצה שהחברה תתעסק במגוון תחומים בתחום הבידור, ולכן שיתף פעולה עם חברת אטארי בפיתוח משחקי מחשב בפרט וקונסולת משחקים בכלל. שיתוף פעולה זה הניב תוצאות, כבר בשנת 1984 שוחררו שני המשחקים Ballblazer ו-Rescue on Fractalus לקונסולת המשחק אטארי 5200 תחת השם "לוקאס פילם". בשנת 1985, הופצו שני משחקים אלו למחשב. כשבוע לפני הפצתם למחשב הודלפו גרסאות בטא של שני המשחקים.
שני משחקים נוספים שהופצו על ידי החברה מעט אחרי הפצת שני המשחקים הנ"ל הם: Koronis Rift ו-The Eidolon.
ב-1990 לאחר ארגון מחדש ואיגוד של החברות בבעלות ג'ורג' לוקאס הוחלט להקים חברה אחת תחת השם "לוקאס ארטס" (LucasArts Entertainment Company).
ב-3 באפריל 2013 הודיע באופן רשמי תאגיד דיסני על סגירתה של לוקאס ארטס ומעבר לפיתוח משחקים תחת זיכיונות שיוצעו לחברות חיצוניות.
ב-13 בינואר 2021, נודע כי תאגיד דיסני הקים לתחייה את החברה מחדש תחת השם "משחקי לוקאס פילם" (Lucasfilm Games), החברה תשמש ארגון גג שיעבוד מול שלל אולפני פיתוח משחקים.
מתייה אמלריק
מתייה אמלריק (בצרפתית: Mathieu Amalric; נולד ב-26 באוקטובר 1965) הוא שחקן ובמאי קולנוע יהודי-צרפתי זוכה שלושה פרסי סזאר. התפרסם ברחבי העולם בעקבות הופעתיו בסרטים "מינכן", "פרפר ופעמון הצלילה" ו"קוונטום של נחמה". אמלריק הוא זוכה פרס הבמאי הטוב ביותר במסגרת "פסטיבל קאן" לשנת 2010 על עבודתו בסרט "מסע הופעות".
ביוגרפיה
אמלריק נולד בפרוור ניי-סיר-סן שבמערב פריז לז'אק אמלריק, עיתונאי שעבד בעיתונים הצרפתים "לה מונד" ו"ליברסיון", וניקול זאנד, יהודייה ילידת קרקוב שעבדה גם היא בעיתון "לה מונד" כמבקרת ספרות.
לאמלריק שלושה בנים מאשתו לשעבר, שחקנית הקולנוע ז'אן באליבר ובת אחת מבת זוגו הנוכחית.
קריירה מקומית
התפרסם לראשונה בצרפת בשנת 1996 בעקבות תפקידו הראשי בסרט הדרמה "חיי הסקס שלי" בתור פול דדאלוס, מרצה בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת פריז. הופעתו בסרט זיכתה אותו בפרס סזאר בקטגוריית תגלית השנה. אמלריק זכה ב-2004 בפרס סזאר ובפרס לומייר בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר על הופעתו בדרמה הקומית "מלכה אחת ומספר מלכים" שם גילם את איסמאל, גבר שנגרר בעל כורחו על ידי אנשים בחלוקים לבנים, ומבלה את המשך דרכו על המסך במוסד לחולי נפש.
בשנת 2010 זכה אמלריק בפרס הבמאי הטוב ביותר במסגרת "פסטיבל קאן" על בימוי הקומדיה "מסע הופעות".
בשנת 2012 שיחק בסרט הדרמה "החיים ברוורס" בתפקיד המורה הצרפתי.
בשנת 2020 כיכב לצד השחקנית הישראלית שרה אדלר במיני-סדרה הצרפתית "המתווך" שיצרו שירה גפן ואתגר קרת לרשת הטלוויזיה הצרפתית Arte.
בשנת 2021 ביים את סרט הדרמה "אחוז בי חזק" בכיכובה של ויקי קרייפס.
קריירה בהוליווד
את ההופעה ההוליוודית הראשונה שלו ערך אמלריק ב-2005 בדרמה ההיסטורית של סטיבן ספילברג "מינכן". בסרט הופיע בדמותו של המודיע לואיס, שעוזר במתן מידע מודיעיני לסוכן המוסד אבנר (אריק באנה) ולצוותו, במטרה להוציא לפועל את "מבצע זעם האל". את מלוא פרסומו עד כה קיבל אמלריק בזכות הופעתו הראשית בסרט ה-22 בסדרת סרטי "ג'יימס בונד", "קוונטום של נחמה". בסרט האקשן קיבל אמלריק את תפקיד הנבל - דומיניק גרין, טייקון עסקים וחבר בארגון "קוונטום", הפועל לטובת עסקיו המפוקפקים בבוליביה.
לינדה לינגל
לינדה לינגל (באנגלית: Linda Lingle; נולדה ב-4 ביוני 1953) היא פוליטיקאית אמריקאית-יהודייה, שכיהנה כמושלת ה-6 של מדינת הוואי בארצות הברית, מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנים 2002 עד 2010. המושלת היהודיה השנייה בהיסטוריה של ארצות הברית.
לפני בחירתה למושלת, כיהנה לינגל כראש מועצת מחוז מאווי שבהוואי (County Mayor) וכיושבת ראש המפלגה הרפובליקנית של הוואי.
קורות חיים
לינגל נולדה ב-1953 בסיינט לואיס שבמיזורי, ילדה שנייה מתוך שלושת ילדיהם של זוג יהודים, מילדרד וריצ'רד קאטר. אביה היה רוקח, שהפך לאחר מכן לסוחר מכוניות. בגיל 12 עברה משפחתה להתגורר בדרום קליפורניה וזמן קצר אחר כך, ב-1965 התגרשו ההורים ולינגל גדלה אצל סבה וסבתה, יהודים יוצאי פולין. היא סיימה את בית הספר התיכון בירמינגהם, שבעמק סן פרננדו בלוס אנג'לס וב-1975 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בעיתונאות באוניברסיטת המדינה של קליפורניה (להבדיל מאוניברסיטת קליפורניה), שבנורת'רידג', בעמק סן פרננדו, לוס אנג'לס.
עם סיום לימודיה עברה, בעקבות אביה, להונולולו שבהוואי. האב הצטרף שם לעסק מכירת המכוניות של אחיו ואילו לינגל החלה לעבוד כדוברת איגוד נהגי המשאיות (הטימסטרס) ועובדי המלונות וערכה את העלון שלהם. לינגל עברה לאחר מכן לאי מולוקאי שבהוואי, שם הקימה וערכה את "מולוקאי פרי פרס", עיתון קהילתי שזכה להצלחה רבה.
לינגל התגרשה פעמיים ואין לה ילדים. ב-1972, כשהייתה עדיין תלמידת קולג' נישאה לבעלה הראשון, צ'ארלס לינגל. שלוש שנים אחר כך, ב-1975, כשעזבה את קליפורניה להוואי, התגרשה, אף כי שמרה בהמשך על שם נישואיה אלה. ב-1986 נישאה בשנית, לעורך דין ממחוז מאווי בשם ויליאם קרוקט. נישואין אלה החזיקו מעמד 11 שנה עד 1997, עת התגרשו השניים, במהלך כהונתה כראש מחוז מאווי.
פוליטיקה מחוזית
ב-1980, בהיותה בת 27, סגרה לינגל את עיתונה ונבחרה למועצה המחוזית של מחוז מאווי. היא כיהנה במועצה זו במשך חמש קדנציות בנות שנתיים כל אחת. בשש השנים הראשונות הייתה נציגת האי מולוקאי, ובארבע האחרונות נציגת המחוז כולו.
ב-1990 התמודדה על משרת ראש מועצת מחוז מאווי, מול אלמר קרבלו הדמוקרטי, לשעבר ראש מחוז מאווי ויו"ר בית המחוקקים של הוואי. לינגל בת ה-37 ניצחה, ובכך הייתה לראש מועצת המחוז הצעירה ביותר עד אז, וכן האישה הראשונה בתפקיד. בבחירות שהתקיימו ב-1994 היא ניצחה בשנית.
במהלך כהונתה כראש מועצת מחוז מאווי, יישמה לינגל בהצלחה תוכנית תקצוב על בסיס ביצועים (PBB, performance-based budgeting), דבר שזיכה אותה בפרס הצגת התקציב המצטיין מטעם "התאחדות מנהלי הכספים הממשלתית של ארצות הברית וקנדה" (GFOA), במשך ארבע שנים רצופות. לינגל גם הצליחה למשוך למחוז מספר גדול של תיירים בתקופת שפל בענף התיירות והגידול במספר מקומות העבודה במחוז מאווי תרם לפופולריותה.
מרוץ 1998 לתפקיד המושל
ב-1998 נבחרה לינגל כמועמדת המפלגה הרפובליקנית של הוואי לתפקיד מושל המדינה, אך הפסידה למול המושל הדמוקרטי המכהן, בבחירות הצמודות ביותר בהיסטוריה של הוואי. ההפרש ביניהם עמד על 5,000 קולות, שהיוו כאחוז אחד מסך קולות המצביעים. המפלגה הדמוקרטית של הוואי הואשמה אז, אף שלא היו הוכחות לכך, כי הריצה קמפיין של שמועות, על פיהן לינגל היא לסבית, וכי עקב היותה יהודייה היא תבטל את חג המולד כחג של מדינת הוואי.
יו"ר המפלגה הרפובליקנית של הוואי
לאחר הפסדה הצמוד במרוץ למישרת מושל, נבחרה לינגל ליושבת ראש המפלגה הרפובליקנית של הוואי, וכיהנה בתפקיד משנת 1999 עד 2002. במדינה בה המפלגה הדמוקרטית שלטת באופן עקבי, הרפורמות הפנימיות שלינגל הובילה, הביאו לבחירתם של חברים רפובליקנים לשני בתי המחוקקים של הוואי. בשיא ההצלחה, איישו הרפובליקנים 19 מתוך 51 המושבים בבית המחוקקים של הוואי. כמו כן, חל גידול במספר חברי המפלגה עקב הצטרפותם של צעירים רבים, ונעשה מיתוג מחדש למפלגה תחת השם "המפלגה הרפובליקנית החדשה של הוואי".
בחירות 2002 לתפקיד המושל
הפופולריות של לינגל בקרב תושבי הוואי הלכה וגדלה, ולא רק בקרב חברי מפלגתה. לקראת בחירות 2002 למושל הוואי, היא מונתה שוב כמועמדת המפלגה, כשלמולה הציבו הדמוקרטים את סגנית המושל הקודם, מזי הירונו (לימים סנאטורית). היה זה המקרה הראשון בהוואי ואחד הראשונים בארצות הברית כולה, בו שתי נשים היו המועמדות המרכזיות למשרת מושל. מצעה של לינגל ביקר את פעילויות השלטון הדמוקרטי בארבעים השנים האחרונות בהוואי. המצע גם שם דגש על ההבדלים בין המסר של לינגל לבין מסרים רפובליקנים ישנים ושמרנים יותר.
לינגל זכתה בבחירות, כשלצידה סגנה, ג'יימס איונה, שופט ממדינת הוואי ובן מיעוטים. בחירתה למושלת הוואי היוותה ציון דרך במספר תחומים: היא האישה הראשונה שנבחרה לכהן כמושלת הוואי, הרפובליקנית הראשונה שנבחרה לתפקיד מאז 1962, היהודיה הראשונה שכיהנה כמושלת הוואי, הראשונה מבין המושלים הגרושה פעמיים וכמו כן המושלת הראשונה ללא ילדים - מחזה נדיר בארצות הברית, בה ערכי המשפחה הם נושא מרכזי בכל מערכת בחירות. בנוסף, היא האישה היהודיה השנייה שנבחרה כמושלת של מדינה בארצות הברית.
מושלת הוואי
כמושלת הוואי, חזרה לינגל ושיחזרה שוב את הצלחתה בניהול פיננסי נבון כפי שעשתה בתפקידה הקודם כראש מחוז מאווי. היא הצליחה להביא את הוואי לעודף תקציבי של 270 מיליון דולר, לעומת גירעון שעמד על 250 מיליון דולר בעת היבחרה. כמו כן, נזקפה לזכותה ירידה ניכרת באחוזי האבטלה במדינה. בעניינים אחרים, לינגל חתמה על חוק הפסילה השלישית (עבירה שלישית מחייבת עונש מאסר בפועל כבד יותר), ועל חוק להקמת אתר אינטרנט למעקב ופרסום ברבים של פעילות עברייני מין, כולל כאלה שכבר ריצו את עונשם. מידע זה זמין כיום לציבור באתר האינטרנט המתאים. לינגל גם שאפה לפצל את מועצת החינוך המדינתית לשבע מועצות בתי ספר מקומיות, אך בכך נכשלה.
לאורך תקופת כהונתה, נהנתה לינגל באופן עקבי מאחוזי תמיכה בסביבות ה-70%, אולם לא הצליחה להרחיב את הפופולריות שלה כך שתחול גם על מפלגתה, במדינת הוואי, שהיא דמוקרטית באופן מסורתי. בבחירות אמצע הקדנציה, ב-2004 היא הקדישה מאמץ רב לסייע למועמדי מפלגתה הרפובליקנים לבתי המחוקקים של הוואי. הדמוקרטים נהנו מרוב מיוחס ברשות המחוקקת, והיא ניסתה להכניס מספיק נציגים רפובליקנים, כך שהדמוקרטים לא יוכלו לבטל וטו שלה. לינגל נכשלה במאמציה אלה והמועמדים הרפובליקנים לבתי המחוקקים של הוואי, לא רק שלא עלו, הם אף איבדו חמישה מושבים והגיעו למספר מושבים כמעט חד-ספרתי.
לינגל גם כיהנה במקביל כממלאת מקום יושב ראש הוועדה של המפלגה הרפובליקנית, שהתכנסה בניו יורק ובחרה את הנשיא ג'ורג' וו. בוש כמועמד לתקופת כהונה שנייה כנשיא. בהמשך לכך היא ניסתה לסייע גם למערכת הבחירות שלו, לקדנציה השנייה, למול המועמד הדמוקרטי ג'ון קרי. המועמדים הרפובליקנים לנשיאות לא ניצחו בהוואי מאז המירוץ השני של רונלד רייגן בשנת 1984 ובסופו של דבר גם היא נכשלה במאמץ זה וקרי ניצח בהוואי, אף שהפסיד בארצות הברית כולה.
על אף חולשתה לכאורה של לינגל בעזרה למפלגתה בבחירות 2004, בבחירות 2006 למושלות הוואי היא ניצחה שוב. היא כיהנה בסופו של דבר שתי קדנציות מלאות כמושלת, עד 2010. המועמד שהמפלגה הדמוקרטית הציבה מולה ב-2006 היה רנדי איווסה, סנאטור לשעבר בבית המחוקקים של הוואי, אשר תקף אותה בין השאר גם על קרבתה לנשיא בוש (הבן), שהפופולריות שלו הייתה בשפל באותה שנה. לינגל זכתה בניצחון כנגד איווסה, בהפרש הקולות הגדול ביותר בהיסטוריה של הוואי, 63% למול 35% ליריבה הדמוקרטי.
ב-2008 נשאה לינגל נאום מרכזי בוועידת המפלגה הרפובליקנית, שבחרה בג'ון מקיין כמועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית.
מי שירש את תפקיד מושל הוואי בינואר 2011, במקום לינגל היה הדמוקרט ניל אברקרומבי. יחד עמו נכנס לתפקיד סגן המושל, במקום ג'יימס איונה סגנה של לינגל, בריאן שץ, יהודי אף הוא. כך נשמר ייצוג יהודי בצמרת ממשל הוואי, מדינה בה היהודים מהווים פחות מאחוז אחד מהאוכלוסייה.
המרוץ לסנאט ב-2012
לינגל הייתה המועמדת הרפובליקאית לסנאט ארצות הברית מטעם הוואי בבחירות של שנת 2012. היא הפסידה למועמדת הדמוקרטית מזי הירונו כשקבלה כ-37.4% מהקולות לעומת 62.6%.
עמדות פוליטיות
לינגל היא ליברלית יחסית מבחינה חברתית, במפלגה הרפובליקנית השמרנית בדרך כלל. היא חברה בין השאר בארגון הקרוי "רשימת משאלות הלב" (The Wish List), שמטרתו איסוף תרומות למערכות הבחירות של מועמדות רפובליקניות התומכות בזכות נשים לבחירה בהפלה מלאכותית (pro-choice). כמו כן, היא חברה בארגון "הרוב הרפובליקני למען בחירה", שגם הוא בעל דעות ליברליות יחסית בתחום זה. בנוסף, היא גם נגד עונש המוות, עמדה יוצאת דופן אף היא, במפלגה הרפובליקנית.
מאידך, בתקופת כהונתה כמושלת, בעקבות מעצרם של ארבעה מורים בהוואי בעוון שימוש בחומרים אסורים, היא פעלה להוספת סעיף מיוחד לחוזי המורים, האוסר עליהם לעשן סמים.
יחסה לישראל וליהדות
לינגל גדלה וחיה עד גיל הקולג', בסביבה שהייתה בעיקרה יהודית. היא נחשבת כיום כמקורבת לתנועת חב"ד, מקפידה על לימוד פרשת השבוע, מכשירה את מטבחה לפסח ומציינת גם את כל יתר החגים היהודיים. עם השבעתה לכהונתה השנייה כמושלת, הוזמן לטקס רב מטעם חב"ד, על מנת לברך את ממשלה, ובמהלך שתי תקופות כהונתה כמושלת, היה מקובל בבית הממשל, לערוך "סדר" מידי פסח, להדליק חנוכיה מידי חנוכה ולקבל עבורה מדי יום ששי משלוח מיוחד של חלה לשבת.
לינגל ידועה באהדתה לישראל והיא גם דוברת מעט עברית. במרוציה לכהונת מושלת הוואי היא נתמכה בצורה משמעותית על ידי שלל ארגוני הלובי היהודי ואף מספר גורמים מהלובי הישראלי, בין הארגונים המרכזיים שהביעו בה תמכה היו איפא"ק, הקואליציה היהודית הרפובליקנית" ואף אנשי חב"ד עבדו קשה כדי לסייע לה, התרימו למענה כספים וביום הבחירות הסיעו בוחרים לקלפיות. לינגל מצידה הציבה את יהדותה ואת מדינת ישראל במרכז מסע הבחירות שלה. לדבריה, "בזכות יהדותי הצלחתי ליצור קשרים עם קבוצות אתניות שונות". בנוסף, היא סיפרה שהיא תורמת כסף בכל שבוע "לנטיעת עצים בישראל", וכי לדעתה "ישראל היא נמל מבטחים, לשם יוכלו יהודים להגיע בעת צרה". בראיונות לעיתונות המקומית היא השוותה בין תושבי הוואי, שסבלו מההתקפה על פרל הארבור, לבין הישראלים הנפגעים מהטרור הערבי, קראה לנשיא האמריקאי לספק לישראל ציוד צבאי כדי להבטיח את עליונותה הצבאית, ודיברה בגעגועים על סבתה, יהודייה פולנייה שהגיעה בתחילת המאה ה-20 לארצות הברית ולא יכלה ללמוד בבית ספר כי נאלצה לעזור לפרנסת המשפחה.
לינגל קיבלה מכתבים אנטישמיים, בנוסח "לכי הביתה יהודייה, הסתלקי מהוואי", לצד האותיות אס-אס ודואר שנאה אחר, לרבות איומים על חייה. בניגוד לתגובותיה בעת מערכת הבחירות הראשונה שלה, והכושלת, לכהונת המושלת, ב-1998, ב-2002 היא לא הסתירה את המכתבים אלא ערכה מסיבת עיתונאים ויצאה עם זה לתקשורת. "באותו רגע השנאה פסקה", לדבריה.
פרץ אליהו
פרץ יהודה אליהו (בלועזית: Piris Eliyahu; נולד ב-1960 בדרבנט, דגסטן, רוסיה, אז ברית המועצות) הוא מלחין, נגן טאר ומוזיקולוג ישראלי. אליהו נודע כחוקר ומבצע של מסורות מוזיקליות קלאסיות, בעיקר של עמי המזרח התיכון ואסיה המרכזית, וכן הוא מנגן ומלחין בהשראת מוזיקה זו. חלק מיצירותיו כתובות על טקסטים מהתנ"ך והקבלה.
ילדותו ולימודיו
פרץ אליהו נולד כפיריס אליגוייב ב-1960 בדרבנט בדאגסטן בקווקז, אז חלק מברית המועצות הוא גדל בסביבת מוזיקה עממית: שירי ערש של סבתו אודוסו, שירת מקאמים של דודו יאשה, ניגוני ריקוד "לזגינקה", וצלילי טאר של אחד דודיו. כששמע בילדותו לראשונה מוזיקה קלאסית אירופאית (הפסנתר המושווה" של יוהאן סבסטיאן באך), התלהב מהצלילים ששמע וביקש מהוריו לשלוח אותו ללמוד מוזיקה. את השכלתו המוזיקלית (תואר ראשון ושני) רכש אליהו בקונסרבטוריון במחצ'קלה, בירת דאגסטן, בשנים 1975–1979. בשנים 1979–1984 למד באקדמיה למוזיקה ברוסטוב-על-דון ברוסיה.
הפעילות המוזיקלית והאקדמית בדגסטן
לאחר לימודיו ברוסטוב חזר למחצ'קלה ולימד במכללה למוזיקה. משנת 1985 כיהן כראש המחלקה למוזיקה מסורתית באוניברסיטה הממלכתית של דאגסטן. במהלך השנים הקליט מוזיקה עממית בכפרי דאגסטן, כולל מוזיקה של יהודי ההרים.
פעילותו והקריירה בישראל
בשנת 1989 עלה אליהו עם אשתו ושני ילדיהם לישראל. הוא התיישב בפתח תקווה, שבה הקים הרכב למוזיקה מסורתית מזרחית. לאחר מכן עבר לאריאל. לימד באריאל ובתיכון למוזיקה בנתניה והמשיך לימודיו לתואר שלישי באוניברסיטת בר-אילן ברמת גן ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בהמשך היה למרצה לתאוריה מוזיקלית במרכז למוזיקה מסורתית של אוניברסיטת בר-אילן ובמרכז למוזיקה וריקודי המזרח בירושלים.
אליהו מופיע לעיתים יחד עם בנו בהרכבים מוזיקליים שונים למוזיקה לקול ולכלים מזרחיים.
את ה"דסטגה" (دستگاه) — מערכת מודלית של מוזיקה קלאסית במרחב האיראני של פעם — התחיל ללמוד אצל האמן רמיז אזיזוב באזרבייג'ן, ואת ה-Radif (אוסף מוטיבים ונעימות של המוזיקה פרסית קלאסית) למד דרך מחקר אישי. בהלחנה התחיל לעסוק בגיל צעיר מאוד, בין המנחים שלו בקומפוזיציה היו אלכסנדר באקשי (רוסיה) וסרג'יו נטרא (ישראל).
במהלך השנים פיתח שפת קומפוזיציה ייחודית המבוססת על מקאם (סולמות המזרח) ואלמנטים של מוזיקה קלאסית מערבית.
יצירותיו לתזמורת, הרכבים קאמריים ומקהלות בוצעו על במות רבות בישראל ומחוצה לה, ביניהן: פסטיבל ישראל (אופרה אוריינטלית "הילולה לאם" 2015, "מדלג על ההרים" 2009, "תהלים" 2005, "פואמה צ'אהרגה" 2000, אופרה "לילי ומג'נון" 1999), פסטיבל העוד הבינלאומי ("ישקני מנשיקות פיהו" 2015, "ים, באהבתך" 2013), פסטיבל מוזיקה מקודשת ("רפסודיה לילית" במסגרת פרויקט של מארק אליהו "מקאם" 2015, אורטוריה "עד עדי עד" 2014, אורטוריה "לאדוני הארץ ומלואה" במסגרת פרויקט "מקאם ירושלים" וסוויטה "חולות" 2012), פסטיבל הפיוט ("שירת חיים" 2012, "שירת היהודים ההרריים" 2011, "אלוהי נשמתי" 2008), The Jewish Culture Festival in Krakow ("עד עדי עד" 2010), Vocalize ("חמישה שירי חתונה של היהודים ההרריים" 2004), פסטיבל Trialogo באיטליה ("מזמורים" 2006, 2007), Gibraltar World Music Festival (2013), Uplift Festival (2014), Colours of Ostrova Festival בצ'כיה (2015).
בין המבצעים של היצירות שלו: הזמר אלים קאסימוב, נגן הקמנצ'ה הביל אלייב, התזמורת הקאמרית רמת גן, תזמורת ירושלים החדשה, התזמורת האנדלוסית הישראלית, אנסמבל מוזיקה נובה, אנסמבל שש בש, אנסמבל מארק אליהו, מקהלת המיולה, אנסמבל סירנות, זמרת האופרה ברכה קול, הזמרת לובנה סלאמה, הזמרת חיה סמיר, הזמרת סוודה אליקפרזאדה, הזמרת אסתי קינן-עופרי, הזמר הרב דוד מנחם, הפסנתרן והמנצח גיל שוחט, הזמרת דיקלה דורי, הזמר שי צברי, אנסמבל Mashregh Instrumental.
עוד מצעירותו, אליהו עסק באיסוף, מיון, תיעוד וניתח של רפרטוארים ענפים, משירת בית כנסת ועד שירת הנשים בשפה היהודית הטטרית (שפת יהודי דאגסטן ומזרח קווקז). עם בואו לישראל הוא השתלם במחקר אתנומוזיקולוגי ואתנוגרפי עם פרופ' אדווין סרוסי. למטרת המשך המחקר והוצאותו לאור זכה פרץ אליהו במימון מ-Memorial Foundation for Jewish Culture) 1992) והוציא ספר אנתולוגיה המלווה בדיסק (פרץ אליהו, "המוזיקה של היהודים ההרריים", מרכז לחקר המוזיקה היהודית, האוניברסיטה העברית ירושלים, 1998).
אליהו השתתף בכנסים מדעיים רבים, היה מוזמן ל-Word Public Forum Dialogue of Civilization ביוון, היה יועץ אקדמי בצילומי סרט Chant of Sands and Stars של Artline Films (1996), יועץ ומלחין בסרטים דוקומנטריים "ממלכת הכוזרים" של יהוד יערי ו"העיירה האחרונה" של גיל לסניק וסוריל אליהו, שימש כמרצה ויועץ בוועדת ההיגוי בפסטיבל הבינלאומי "שיח ים תיכוני" בניהולו של פרופ' אדווין סרוסי (1998–2004) וכחבר מועצה לאמנויות הבמה של מפעל הפיס (2015).
פרץ אליהו היה למרצה בכיר באוניברסיטת בר-אילן, שם לימד על מוזיקת עמי מזרח התיכון בחוג למוזיקה (2002–2003). בנוסף על כך, התמנה כעמית הוראה (דרגת דוקטור) במכללה האקדמית ספיר - שם לימד את הקורסים "מוזיקה עמי מזרח ותיכון", "מוזיקה יהודית" וסדנת נגינה "כיתת ביצוע" במחלקה לאומנות הקול והמסך ובמחלקה לתרבות ויצירה (2004–2015). כיום הוא מנהל אקדמיה למוזיקה מן המזרח "מקאמאת" בצפת.
פרץ אליהו תורם גם בתחום החינוך המוזיקלי בישראל. יזם פתיחת מגמה למוזיקה שורשית בבית ספר לאמנויות "יד חריף" בקיבוץ צורעה (1996–1999), היה אחד ממייסדי מרכז למוזיקה מן המזרח בירושלים ובית הספר למוזיקה שורשית במרכז דהאן שליד אוניברסיטת בר-אילן (1996–2002), בנוסף פתח וניהל חוג למוזיקה שורשית ומוזיקה קלאסית מן המזרח במכללה האקדמית "הד" בתל אביב (2007–2010).
לפרץ אליהו תלמידים רבים בקרב האמנים הישראלים.
חוות שלם
היסטוריה
בשנת 1949 יזם מייסד חברת "הזרע", צדוק רוזנטל, הקמת חווה חקלאית לייצור זרעים. החברה חכרה שטח של 1,100 דונם באדמות הכפר אל-ח'ירייה שננטש במהלך מלחמת העצמאות. השטח היה חלק מאזור שלא סופח לאף אחת מהרשויות המקומיות שבסביבה (תל אביב-יפו, רמת גן או אזור), והיה לשטח גלילי.
האדריכל אריה שרון תכנן את המתחם, שבנייתו הסתיימה ב-1952. תוכננו 12 בתי מגורים ומבנה ציבור אחד, אך בסופו של דבר הוקמו חמישה בתי מגורים דו-משפחתיים. 10 המשפחות שהגיעו למקום היו משפחותיהם של מומחים חקלאיים שרוזנטל קיבץ מכל רחבי הארץ. הם התגוררו בבתים בחינם, אך זכותם זו הותנתה בכך שיעבדו בחווה. רוזנטל, יוצא קיבוץ גן שמואל, שאף להקים מודל קהילתי הדומה בחלקו לקיבוץ (התושבים התגוררו ועבדו יחדיו ומתחם המגורים הזכיר במראהו קיבוץ), אך התושבים קיבלו שכר עבור עבודתם והחזיקו ברכוש פרטי. הבתים נחשבו מרווחים בזמנם, וכל אחד מהם כלל שני חדרי שינה, פינת אוכל, מטבח, חדר אמבטיה, שירותים ושתי מרפסות.
בשנות ה-80 הסתיים הסכם החכירה של חברת "הזרע", אך היא המשיכה להחזיק בשטח, ומינהל מקרקעי ישראל לא פעל לפנותה. לאחר שהתקבלה ההחלטה להקים את פארק אריאל שרון, בשנת 2005, דרש המינהל את פינויו של השטח. בסופו של דבר, חתמה המדינה בשנת 2012 על הסכם עם חברת "הזרע", לפיו המתחם יפונה תמורת 19.8 מיליון ש"ח. מתחם החווה עתיד להיות הכניסה המרכזית לפארק אריאל שרון. בתי המגורים שופצו, ויהיו חלק ממרכז המבקרים של הפארק.
סן-ג'ון פרס
סָן-ג'וֹן פֵּרְס (בצרפתית: Saint-John Perse) הוא שם העט של אלקסי לֵזֶ'ה (בצרפתית: Alexis Léger; 31 במאי 1887 – 20 בספטמבר 1975), שהיה משורר, מתרגם, חתן פרס נובל לספרות ודיפלומט צרפתי.
ביוגרפיה
לז'ה למד בבורדו משפטים וסיים בית ספר גבוה למסחר. הוא פגש בחוגים ספרותיים את פול קלודל ואת אודילון רדון. הוא תרגם את הספר "רובינזון קרוזו" ואת פינדארוס (משורר יווני קדום). אחרי מות אביו נאלץ להפסיק את לימודיו בגלל התדרדרות מצבה הכלכלי של משפחתו. בשנת 1910 סיים את לימודיו, ובאותה שנה פרסם את "תשבחות". מעט לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד במשרד החוץ הצרפתי במחלקה המדינית כלכלית. לאחר שלוש שנים נשלח לסין, שם שהה חמש שנים. הוא כיהן כקונסול בשאנגחאי וכמזכיר בבייג'ינג. בתקופה זאת הִרבה לתייר ברחבי אסיה, אוסטרליה וגינאה החדשה. הוא סייר ברחבי סין, לרבות טיולים במדבר גובי ושיט רפסודות לאורך חופי סין.
בשנת 1921 נשלח לוושינגטון כנציג צרפת בוועידה לפירוק נשק וכמומחה למזרח הרחוק. בשנת 1924 עבר להנהלת מחלקת אסיה במשרד החוץ הצרפתי, ובשנת 1925, כאשר אריסטיד בריאן (Aristide Briand) התמנה לתפקיד שר החוץ, מונה לז'ה למנהל כללי של משרד החוץ והיה ליד ימינו של השר.
בהיותו בפריז התערה בחוגים הספרותיים בהם פגש את אנדרה ז'יד ואת פול ואלרי, ובחוגים מוזיקליים בהם פגש את איגור סטרווינסקי ואת נדיה בולנג'ר (Nadia Boulanger). משנת 1939 ועד נפילת צרפת היה המזכיר הכללי של משרד החוץ הצרפתי. לז'ה, שהיה לצנינים בעיני הימין הצרפתי בועידת מינכן, התנגד לשווא לוויתור על צ'כוסלובקיה ופוטר על ידי ממשלת פטן לאחר שסירב לקבל מינוי מטעמה כשגרירהּ בארצות הברית. ממשלת פטן גם החרימה את רכושו וביטלה את אזרחותו. רבים מכתבי היד שלו הושמדו על ידי הגסטאפו.
לז'ה עבר לארצות הברית, שם עבד בספריית הקונגרס. לאחר שחרור צרפת הוחזרו לו כל זכויותיו. הוא נשאר בארצות הברית עד שבשנת 1957 הוצעה לו וילה בפרובאנס ומאז חילק את זמנו בין ארצות הברית ובין צרפת. בשנת 1958 נשא אמריקאית עשירה בשם דורותי מילבורן ראסל.
הוא נפטר בשנת 1975 בווילה שלו בפרובאנס ונקבר בחצי האי ז'יאן (Giens)
התוכנית הגדולה לשינוי הטבע
התוכנית הגדולה לשינוי הטבע (ברוסית: Великое преобразование природы) הוא שמו של פרויקט שאפתני שהוצע בידי שליט ברית המועצות יוסיף סטלין בעקבות הבצורת שהתרחשה במדינה החל מ-1946 והרעב שלאחריה ב-1947, שעל פי ההערכות הביא למותם של בין 500,000 למיליון בני אדם.
התוכנית אושרה על ידי מועצת השרים של ברית המועצות והוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ב-20 באוקטובר 1948 והוכרזה על ידי הממשלה. שֵם התוכנית שימש גם כמוטו שלה למטרות תעמולה, בהתאם למסורת פולחן האישיות של סטלין.
ביצוע התוכנית
התוכנית נועדה להתבצע עד 1965, אך הופסקה לאחר מותו של סטלין ב-1953 וספגה ביקורת קשה בתקופת הדה-סטליניזציה.
סולים ימאדייב
סוּלים יָמאדַייב (ברוסית: Сулим Бекмирзаевич Ямадаев; 21 ביוני 1973 - 23 באוגוסט 2010) הוא מורד צ'צ'ני לשעבר, מפקד במלחמת צ'צ'ניה הראשונה שהחליף, בזמן התפרצות מלחמת צ'צ'ניה השנייה, בשנת 1999, את נאמנותו ועבר לצד הרוסי יחד עם אחיו: ג'אבריל ימאדייב, בדרודי ימאדייב, איסה ימאדייב ורוסלן ימאדייב. הוא המפקד בפועל של היחידה המיוחדת ווסטוק המשתייכת לגה-אר-או. עד לשנת 2008, הוא פיקד באופן רשמי על המיליציה הפרו-רוסית הגדולה, מחוץ לשליטת הנשיא הצ'צ'ני, רמזן קדירוב.
עד 2009 היה ימאדייב מבוקש על ידי השלטונות הרוסיים בגין רצח,. אף על פי כן, הוא שימש כמפקד בפלישה הרוסית לגאורגיה בשנת 2008. ב-2009 סוכני גה-אר-או ירו בו בקטר והוא נפטר בשנת 2010.
חייו
ימאדייב למד מנהל עסקים במוסקבה לפני שחזר לצ'צ'ניה. הוא הגשים את חלומו להפוך ללוחם והוא החליט להגיע לאפגניסטן ולעבור שם אימונים. השקפתו הפוליטית קשורה עם חמולת בֶּנוֹי (Беной) של שבט הטייפ (Тейп), שיש לה טענות נושנות על העיר גודרמס. תחת שלטונו של אסלאן מסחאדוב, הוא מונה למפקד שדה ופיקד על פלוגת של היחידות המיוחדות שהביסו, בשנת 1998, מיליציה אסלאמית רדיקלית בגודרמס.
ימים אחדים לאחר שהוכרז כמבוקש לכאורה ברוסיה, דיווח העיתון הרוסי המקוון, Gazeta.ru, כי ימדאייב לקח חלק בפעולות הצבאיות בפאתי העיר צחינוואלי, במהלך פלישת רוסיה לגאורגיה. הכתב הצבאי של נוביה גזטה, ליווה את ימאדייב ויתרת נאמניו בגאורגיה. מאוחר יותר בשוך הקרבות, ב-22 באוגוסט 2008, דיווחה RIA נובוסטי כי ימאדייב הודח רשמית מתפקידו כמפקד יחידת הווסטוק בצ'צ'ניה. באותו יום נפסקו החיפושים אחר ימאדייב, כאשר הסיבה הרשמית לכך הייתה כי כוחות ביטחון הפנים של צ'צ'ניה גילו את מקום הימצאו. בכל מקרה, בשנת 2009 סוכני גה-אר-או התנקשו בחייו. אגב, שניים מאנשי יחידת החיסול הרוסית נלכדו בידי הרשויות בקטאר.
ספקא דאורייתא לחומרא
ספקא דאורייתא לחומרא הוא כלל הלכתי לפיו במצב שבו יש ספק בדין שנוגע לאיסורי דאורייתא יש לפסוק לחומרא. זאת בשונה מדין דרבנן שהדין בו הוא ספקא דרבנן לקולא. לכלל זה יש חריגים כגון במקרה של ספק ספיקא, שבהם הולכים לקולא אפילו בספיקא דאורייתא.
הגדרת המושג
עיקר דין ספיקא דאורייתא לחומרא נאמר כאשר ישנו ספק מהי המציאות העומדת לפנינו - האם מקרה שבו יש להתיר או שמא מדובר במקרה אחר שבו יש לאסור, ('ספק במציאות'). הדוגמה הנפוצה היא כגון שנמצאת לפנינו חתיכת בשר אך לא ידוע האם היא חתיכת שומן המותר באכילה, או חתיכת חלב האסור באכילה.
כאשר המקרה שלפנינו ידוע, אך לא ברור מהו פסק ההלכה במקרה כזה, ('ספיקא דדינא') ישנה מחלוקת יסודית באחרונים האם הדבר נחשב כספק שדינו לחומרא, או כמצב לא ידוע.
מקור הדין
נחלקו הראשונים במקורה של הלכה זו שספק בדין תורה יש לנהוג בו לחומרא:
המחלוקת בדעת הרמב"ם
לדעת הרמב"ם החיוב להחמיר בספק דאורייתא, הוא רק מדרבנן, אך מהתורה ספק דאורייתא לקולא.
אמנם בקצת מנוסחאות המשנה תורה ישנה תוספת (המובאת בסוגריים) לפיה הרמב"ם סובר שבמקרים שהעונש על העבירה הוא כרת, אזי מהתורה יש להחמיר בספקו. הסיבה לחריגה זו מכיוון שהתורה חייבה על עבירות אלו אשם תלוי גם במקרה של ספק, על כן נראה כי התורה חייבה במקרים חמורים אלו להחמיר ולנהוג מספק - כוודאי.
יש המתנגדים לתוספת זו, ומיישבים את הקושיה מאשם תלוי באופן אחר ולדבריהם במקרים של ספק חזק, איקבע איסורא (=נקבע האיסור. ופירושו כשיש וודאי סיבה לאיסור לפנינו) מודה הרמב"ם שספקו מהתורה.
ראשונים נוספים
הראב"ד (כלאים, פ"י, הלכה כ"ז) והרי"ף, סבורים אף הם כדעת הרמב"ם, לעומתם, ראשונים אחרים ובראשם הר"ן (קידושין, לט.) והרשב"א, סוברים שספיקא דאורייתא לחומרא הוא מן התורה.
לפי הרשב"א, ספק דאורייתא אסור מן התורה, ולדעתו זה מוכח מהעובדה שחייבים אשם תלוי על ספק איסור.
בדעת הרא"ש נחלקו האחרונים.
דעות באחרונים
בספר שב שמעתתא כתב שנראה שמחלוקת זו האם יש להחמיר מדאורייתא או מדרבנן, היא מחלוקת של אביי ורבא במסכת חולין.
הרב שמעון שקופ נקט עמדת ביניים, לפיה התורה לא הזהירה במפורש שיש איסור בספק דאורייתא, אלא ש"מי שחס על נפשו ודאי דראוי לו [על פי] דרך התורה לפרוש מספק איסור", כלומר שיש סוג של חובה רוחנית שקיימת גם בחוסר ציווי מפורש.
כללי ספק מדאורייתא
באחרונים נחלקו האם דין ספיקא דאורייתא לחומרא נאמר רק כאשר הספק הוא האם האדם חייב במצווה או לא, אך במקרה שוודאי ישנו חיוב אך ספק אם יקיים את המצווה במעשה זה, בכה"ג לא נאמר ספק דאורייתא לחומרא, או שאין לחלק בכך.
דעת הפרי מגדים שבמקרה כזה לא נאמר דין ספק דאורייתא לחומרא. ויש חולקים.
השלכה מעשית ממחלוקת זו נוגעת לעניין קיום מצוות תכלת בזמן הזה, יש שכתבו להחמיר משום שלכל הפחות הדבר הוא ספק, וספק דאורייתא דינו לחומרא. אך החולקים סבורים כי במקרה כזה לא נאמר דין ספק דאורייתא לחומרא, כי אף לאחר שיטיל בה תכלת, אין אנו יודעים בוודאות שאכן יצא ידי חובת מצוות תכלת, שהרי אפשר שלא זהו התכלת שעליו דיברה התורה.
Kid A
Kid A הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת הרוק הבריטית רדיוהד אשר הוקלט בין 1999 לבין 2000. האלבום נכנס היישר למקום הראשון במצעד המכירות האמריקאי, על אף סירוב הלהקה לשחרר סינגל רשמי מהאלבום לפני יציאתו. אך דווקא תוכנו של האלבום הוא האספקט הכי מפתיע שלו, במיוחד לאלו שציפו לאלבום המשך ל-OK Computer, שהצליח בצורה יוצאת דופן. במקום זאת, האלבום נטה יותר לצליל אלקטרוני ושילב בתוכו כלי נגינה מגוונים בשילוב אפקטים של תכנות ועריכה ממוחשבת.
ב-2004, האלבום דורג כמקום 67 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון.
בשנת 2009, במצעד הרשמי של האלבומים הגדולים של העשור הנערך על ידי מגזין הרולינג סטון, האלבום הגיע למקום הראשון.
ברשימת 200 האלבומים הגדולים של שנות האלפיים שערך אתר האינטרנט פיצ'פורק, שוב הגיע האלבום למקום הראשון.
ב-2020, האלבום דורג במקום ה-20 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים המחודשת של מגזין הרולינג סטון. מגזין Spin כלל את האלבום במקום ה-33 ברשימת "300 האלבומים הטובים ביותר ב-30 שנים האחרונות (1985–2014), שנערך בשנת 2015.