cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זירת הים התיכון במלחמת העולם השנייה
המערכה במזרח אירופה
לאחר נפילת יוגוסלביה, פתחו גרמניה ובולגריה ב"מבצע מריטה" לכיבוש יוון. כבר בכמקביל לפלישה ליוגוסלביה, חדר הגנרל הגרמני וילהלם ליסט לתראקיה, דרך בולגריה. כוחותיו נקלו ב"קו מטאקסס", מערכת של 19 מצודות שהיוונים הקימו במיוחד עבור מקרים מסוג זה. היוונים לחמו באומץ, אולם לא יכלו לעליונות האווירית של הגרמנים. המצודות היווניות נפלו בזו אחר זו, וכוחות גרמניים נוספים בפיקודו של מקסימיליאן פון וייכס, חדרו אל מקדוניה דרך יוגוסלביה, עוקפים בכך את קו מטאקסס. ב-9 באפריל נפלה סלוניקי, כוחות אוסטרללים וניו זילנדיים קטנים, עשו ניסיון נואש לעצור את הגרמנים במעבר תרמופילאי (שבו התרחש שנים רבות לפני כן קרב תרמופילאי המפורסם), אולם נכשלו. לפיכך ב-18 באפריל התפנו הכוחות הבריטיים מיוון לכרתים. מפקד הצבא היווני פאפאגוס סירב להיכנע, אולם הצבא נכנע ללא רשותו בפני הגרמנים ב-20 באפריל. מוסוליני זעם על כך שהכניעה נעשתה בפני הגרמנים ולא בפני האיטלקים, על כן כעבור שלושה ימים נכנעו היוונים פעם שנייה בפני האיטלקים. יום לאחר מכן הונף דגל צלב הקרס באקרופוליס של אתונה.
ברנרד פרייברג הניו זילנדי מונה כמפקד כוחות בעלות הברית בכרתים. כרתים הייתה חשובה לבריטים מכמה סיבות: ראשית, נמלים מצוינים סיפקו מקום עגינה נוח לצי המלכותי במזרח הים התיכון. שנית, שדות הנפט בפלוישט שברומניה היו בטווח הפצצה אווירית מכרתים. הגרמנים החלו בפשיטות הפצצה תכופות נגד האי. אלו, יחד עם דרישה למטוסים בחזית בצפון אפריקה כמו גם ההכרה של הבריטים בנחיתותם האווירית, הביאו בסופו של דבר את חיל האוויר המלכותי להעתיק את מטוסיו לאלכסנדריה ובכך להעניק ללופטוואפה עליונות אווירית. פרייברג ריכז יותר מ-40,000 לוחמים, אולם רבים מהם לא היו כשירים לקרב. הגרמנים תקפו את האי ב-20 במאי, לאחר יום קרבות, אף יעד של הגרמנים לא הושג והגרמנים ספגו אבדות כבדות. במהלך היום שלמחרת, בעקבות טעות טקטית של הכוח המגן ובשל הבנה שגויה של המצב על ידי מפקדי בעלות הברית, נפל שדה התעופה מאלמה שבמערב כרתים לידי הגרמנים. אובדן מאלמה איפשר לגרמנים להטיס תגבורת כבדה ולהכריע את כוחות בעלות הברית.
סוריה ולבנון
סוריה, ולבנון היו שתיהן תחת מנדט צרפתי מאז מלחמת העולם הראשונה. בתחילת הפלישה הגרמנית לצרפת, המפקד המקומי אז'ן מיטלהאוזר תמך בארצו והפציר בנשיא לא להיכנע. אולם לאחר שחתמה צרפת על הסכם שביתת הנשק עם גרמניה ואיטליה (הסכם שהיה בפועל כניעה), והוקמה ממשלה חדשה בהנהגתו של אנרי פיליפ פטן, הכריז שמבחינות הפסקת האש חלה גם על סוריה ולבנון, והצהיר שאזורים אלו יישארו נייטרליים. אולם ב-3 ביולי 1940 התפטר מיטלהאוזר מתפקידו ושב לצרפת. הוא הוחלף בגנרל פרנסואה מרי ז'אק פוז'ר (François-Marie-Jacques Fougère). שהוחלף גם הוא בז'וזף דה ורדיליאק. במקביל, הוחלף המושל האזרחי גבריאל פואו בנציב בשם קיאפ, לאחר שפואו התנגד לכמה דרישות מצד איטליה. מטוסו של קיאפ הופל בטעות בידי חיל האוויר האיטלקי, ועל כן מונה במקומו אנרי פרנאן דנץ.
לאחר נפילת צרפת הוקמה בבריטניה תנועה מהפכנית שזכתה לכינוי "צרפת החופשית". בהנהגתו של שארל דה גול, לחמה התנועה בצד בעלות הברית נגד אנשי וישי. דה גול היה זקוק בדחיפות לניצחון גדול שיוכיח את יעילות הצבא שלו, במיוחד לאחר שצבאו ספג תבוסה משפילה מידי וישי בקרב על דקר. דה גול קיווה בתחילה שסוריה ולבנון יערקו לצד שלו מרצון, אולם החלפתם של פוז'ר ופואו בוורדיליאק ודנץ גנזה את תקוותיו. הבריטים לא גילו עניין מיוחד בלבנט, בעוד הגרמנים שלחו את ורנר אוטו פון הנטיג לביירות כדי שישכנע את הצרפתים לסייע באופן פעיל למדינות הציר (במהלך שהותו בבירות קיבל הצעה מאיש הלח"י נפתלי לובינצ'יק לתאם שיתוף פעולה גרמני-יהודי נגד הבריטים). אולם לאחר שבמהלך המרד העיראקי שלחו הצרפתים, האיטלקים והגרמנים סיוע מסיבי למורדים דרך סוריה ולבנון, הבין צ'רצ'יל שיש לפתור את בעיית הלבנט אחת ולתמיד.
הפלישה יצאה לדרך ב-8 ביולי 1941. לרשות מפקד הכוחות הבריטיים גנרל ארצ'יבלד וייוול (שטרם הודח מתפקידו אז), עמדו בעיקר חיילים הודים ואוסטרלים, וכן אנשי חיל הספר העבר-ירדני ואנשי צבא צרפת החופשית. כוח שקול ואף נחות לעומת הצבא הצרפתי. במיוחד חסרו התוקפים טנקים וארטילריה, בעוד לצרפתים היו תשעים טנקים, רובם מדגם רנו R-35 החדיש שעל אף שנחשב לטנק קל, היה הטנק הטוב ביותר בשדה הקרב, ולרשות הצרפתים עמדו שני גדודים שהפעילו טנק זה, ומיעוטם מדגם רנו FT-17 המיושן, ששימש עוד במלחמת העולם הראשונה.
חצי האי האיברי
המצב בחצי האי האיברי היה מורכב מאוד. בספרד שלט הרודן פרנסיסקו פרנקו, פרנקו עלה לשלטון לאחר מלחמת אזרחים עקובה מדם בתמיכתן הנלהבת של גרמניה ואיטליה, לפיכך חש פרנקו מחויבות לגמול להן. בנוסף על כך פרנקו הנהיג בארצו משטר פשיסטי-גזעני, הדומה מאוד למשטרן של גרמניה ואיטליה. כמו איטליה פרנקו סבל מהנוכחות הבריטית בגיברלטר ומלטה ומהנוכחות הצרפתית במרוקו ותוניסיה, לפיכך טבעי היה שיסייע למדינות הציר. אולם פרנקו הבין שארצו אינה יכולה להיכנס למלחמה, בשל מצבה הכלכלי הרעוע. פרנקו לא התנגד כאשר דיוויזיה של מתנדבים ספרדים נשלחה ללחום לצד הגרמנים, עם זאת גם לא התנגד לכך שהמוני יהודים נמלטו דרך ארצו. כל ניצחון גרמני או איטלקי התקבל בשמחה רבה בספרד, והעיתונות הייתה פרו-נאצית. היטלר ששאף להפוך את ספרד לבעלת בריתו ולספח בעזרתה את גיברלטר מלטה ופורטוגל, נפגש עם פרנקו באוקטובר 1940. מוסוליני התנגד באופן נמרץ לצירופה של ספרד לברית, משום שחשש ממתחרה חדשה על השליטה בים התיכון.
פרנקו הסביר להיטלר ש-"ספרד לא יכולה להיכנס למלחמה בשביל הכיף". הוא הציב בפני היטלר סדרה ארוכה של דרישות שהיטלר לא היה יכול לעמוד בהן, בין היתר אספקה מלאה של תחמושת ציוד מזון ומזומנים לצבא הספרדי, וכן שליטה ספרדית על גיברלטר ושטחי האימפריה הצרפתית (שהיטלר לא רצה להעניק אותם כיוון ששאף לחזק את צרפת של וישי). היטלר גם הוא הציב סדרת דרישות שנראו לפרנקו מוגזמות, בין היתר הוא דרש את כניסת הצבא הגרמני לספר עצמה, והפיכת המושבות הספרדיות באפריקה לבסיסי צבא גרמניים. בשל הסיבות הללו נאלץ היטלר לגנוז את רעיון הפלישה לגיברלטר. אולם למרות זאת האיום הספרדי-גרמני על הים התיכון המשיך להיות משמעותי מאוד, צ'רצ'יל כותב:
בפורטוגל שלט באותה עת שלטון יחיד אנטוניו דה אוליביירה סלזר, בדומה לפרנקו גם הוא שלט כרודן, ומשטרו היה בעל אופי פשיסטי. סלזר, בדומה להיטלר ומוסוליני הגיש תמיכה לפרנקו במהלך מלחמת האזרחים הספרדית. בניגוד לפרנקו, סלזר סבל פחות מהנוכחות הבריטים בים התיכון, וארצו הייתה קשורה לבריטניה ב"הסכם וינדזור" (הברית העתיקה ביותר בעולם שעדיין תקפה). ב-17 במרץ 1939 חתמו סלזר ופרנקו על "האמנה האיברית", במסגרתה הנהיגו ארצותיהם שיתוף פעולה. סלזר סירב להזמנת השגריר האיטלקי בליסבון להצטרף להסכם אנטי-קומינטרן, בעוד ספרד כן חתמה עליו. היטלר תכנן שתי תוכניות לכיבוש פורטוגל "מבצע פליקס" ("Operation Felix") ו"מבצע איזבלה" ("Operation Isabella"), שני המבצעים לא יצאו לפועל מעולם. על אף שבתחילה הניח סלזר לסוכנים גרמניים לפעול באופן חופשי בפורטוגל, בהדרגה החל להתקרב יותר ויותר לבריטניה, בין היתר לאחר שהיפנים בני בריתם של הגרמנים ביצעו טבח באזרחים פורטוגזים בטימור. סלזר אפשר לטייסים בריטיים ואמריקאיים לנחות בשטחי פורטוגל, ואף החכיר לבריטניה בסיס חשוב באיים האזוריים.
עם פתיחת מלחמת העולם השנייה היה ברור שיש לבצר ולהגן על גיברלטר, מנקודה זו הגנו הבריטים על כל הים התיכון, וכן תכננו להעביר דרכה אספקה למלטה הנצורה בידי הגרמנים והאיטלקים. לפיכך פונו המוני אזרחים מאי בתחילת המלחמה, המפונים נשלחו למרוקו הצרפתית, אולם אז הוקמה ממשלת וישי הפרו-גרמנית, ונוצרה בעיה קשה, אך בקושי הצליחו הבריטים להוציא את האזרחים, שעלו לספינות באיומי כידונים של חיילים צרפתים. אולם לא ניתן היה להחזיר אותם לגיברלטר, משום שברור היה שאז לא ניתן יהיה לפנותם בשנית. בסופו של דבר נשלחו חלק מהמפונים לבריטניה, וחלק לפורטוגל. הבריטים החלו לבצר את האזור, אולם כבר בספטמבר 1940, הותקפה גיברלטר בידי טייסת צרפתית שיצא מאוראן שבאלג'יריה. ההפצצה באה כנקמה על השמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר, אולם הישגיה היו מצומצמים. עוד באותו החודש ביצעו הצרפתים פשיטה נוספת, גדולה יותר אולם גם הישגיה היו לא מרשימים במיוחד. האיטלקים ערכו גם הם סדרת פשיטות על גיברלטר, האבווהר הקים רשת של סוכנים ספרדים וגיברלטרים שניסתה לחבל בתעשייה הצבאית הבריטית בגיברלטר, אולם הרשת לא הגיעה להישגים משמעותיים פרט להטבעת מספר ספינות מלחמה בריטיות.
המצור על מלטה
פעילות של הקריגסמרינה (הצי הגרמני) בים התיכון החלה עם הקמת בסיס צוללות גרמני בסלמיס שביוון, בספטמבר 1941. מהבסיס חיבל הקריגסמרינה בשייטות בריטיות למלטה וטוברוק. בסיסים נוספים הקומה בפולה שבקרואטיה, ולה ספציה באיטליה. על הפעולות פיקד המפקד העליון של החזית הדרומית אלברט קסלרינג. פרט לגיברלטר, היה חשוב לבריטים להגן גם על מלטה. עבור בריטניה, הייתה מלטה מבצר ימי בעל חשיבות מרובה, בהיותה הבסיס היחיד של בעלות הברית בכל המרחב שבין גיברלטר לבין אלכסנדריה שבמצרים. בשל כך הפכה לחלק חיוני בשטחי האימפריה הבריטית מעבר לים: תחנת ביניים חיונית על עורק החיים של בריטניה שעבר דרך מצרים ותעלת סואץ בדרך להודו ולמזרח הרחוק. מבחינתה של הספנות הבריטית, ששטה אל היעדים הללו ומהם, הייתה מלטה כנווה מדבר. בנוסף, הייתה מלטה בסיס מצוין ליציאה למתקפות כנגד מטרות באוויר, בים וביבשה באגן המרכזי של הים התיכון. בשל היותה חשופה לפגיעה מצד כוחותיה של איטליה השכנה, הועברה באוקטובר 1939 מפקדת כוחות הצי המלכותי של הים התיכון מוולטה שבמלטה לאלכסנדריה שבמצרים. הגרמנים והאיטלקים תכננו לפלוש למלטה במסגרת מבצע הרקולס.
האיטלקים הבינו גם הם את חשיבותה האסטרטגית של מלטה, והיו נחושים לכבוש אותה נפסלה התוכנית של פלישה דרך הים, על כן החליטו האיטלקים להטיל על מלטה מצור אווירי. ב-10 ביוני 1940, טסו מעל מלטה 55 מפציצים ו-21 מטוסי קרב איטלקים והטילו 142 פצצות על שלושה שדות תעופה בלואה, בחאל פאר ובטא' אלי. בהמשך טסו בשמי האי 10 מטוסי סבויה מרקטי SM.79 ו-20 מטוסי מאקי C-200 ( (Macchi C.200) ללא התנגדות. עם תחילתן של פשיטות אוויריות אלה, כלל הכוח האווירי שנועד להגן על מלטה מטוסי גלוסטר גלדיאטור מיושנים של גף הקרב שהוצב בחאל פאר. על פי המיתוסים כלל הכוח רק שלושה מטוסים, אך במציאות היו לפחות שישה מטוסי גלדיאטור בנוסף למטוסי הוקר הוריקן שביצעו את רוב העבודה. בתחילה לחמו האיטלקים לבד, אולם לאחר שנשלח קורפוס אפריקה בפיקודו של רומל לאפריקה, היה הכרח במטכ"ל הגרמני להעביר לשם אספקה ותחמושת. לפיכך היוו הכוחות הבריטיים במלטה בעיה רצינית. ב-2 בינואר 1941 הגיעו היחידות הגרמניות הראשונות לטרפאני שבחוף הדרומי של סיציליה. שתי היחידות של הלופטוואפה היו קבוצות של מפציצי הצלילה יונקרס Ju 87 ("שטוקה"). היחידות כללו 80 מפציצים. הגעתם של המטוסים הרחיבה משמעותית את היקף ההפצצות על מלטה. הפקודה שניתנה ליחידות הגרמניות הייתה ליירט את הספינות הכבדות ביותר ובמיוחד את נושאות מטוסים. זמן קצר לאחר מכן קיבלו המטוסים הגרמנים פקודה להטביע את נושאת המטוסים של הצי המלכותי הבריטי ה-"אילוסטריוס" (HMS Illustrious). עם תחילתה של הפעולה הגרמנית הראשונה, עמדו לרשותו של המפקד הגרמני בזירה הנס גייסלר, 95 מטוסים ו-14,389 איש בסיציליה. גייסלר שכנע את פיקוד הלופטוואפה להקצות לו ארבע קבוצות מפציצי צלילה נוספות. ב-10 בינואר הוא היה מסוגל לקבץ 255 מטוסים (מתוכם 179 כשירים) כולל 209 מפציצי צלילה ומפציצים בינוניים.
המצור גרר מחסור חמור במזון וסחורות במלטה, והמזון חולק באי לפי קצבה. אולם בהדרגה פחת הלחץ, כיוון שהלופטוואפה נאלץ לנהל מערכות בבלקן ובצפון אפריקה במקביל. מה שאפשר לבעלות הברית לתגבר באופן משמעותי את הגנת מלטה. הצי המלכותי הבריטי ומפקדי הכוח האווירי יחד עם המושל הצבאי של מלטה ויליאם דובי, דרשו שמטוסים חדישים, במיוחד מטוסי ספיטפייר, ישלחו למלטה. מפקד הכוחות האוויריים במזרח התיכון ארתור טדר שלח את קפטן קבוצה בזיל אמברי (Basil Embry) למלטה כדי להעריך את המצב. הטייסים אמרו לאמברי שההוריקנים הם חסרי ערך ושמטוסי הספיטפייר הם תקוותם היחידה. הם טענו שהגרמנים הטיסו את מטוסיהם בחזית מטוסי ההוריקן כדי להראות את עליונותם של מטוסי המסרשמיט. מפקדי הטייסות טענו שהנחיתות של מטוסיהם משפיעה על המורל. אמברי הסכים והמליץ על שליחת מטוסי ספיטפייר בכמויות מספיקות. המטוסים החלו להגיע במרץ 1942. הספיטפיירים השפיעו באופן משמעותי על המערכה, אולם הפשיטות על מלטה פסקו סופית רק בנובמבר של אותה שנה.
מפנה באל-עלמיין
ב-18 בנובמבר 1941, פתח מפקד הכוחות הבריטיים במזרח התיכון קלוד אוקינלק, בהתקפה מוחצת על הכוחות הגרמניים בלוב. ההתקפה שזכתה לשם הקוד "מבצע צלבן" ("Operation Crusader"), התבררה כהצלחה מסחררת, תוך 7 שבועות שוחררה טוברוק, הכוחות הגרמניים נסוגו מבליטת קירנאיקה, אל עמדותיהם המבוצרות באל-עגילה. אולם הישגי "מבצע צלבן" לא האריכו ימים, וכבר ב-21 בינואר עברו כוחותיו של רומל, שקיבלו תגבורות חזקות, להתקפת נגד. תוך כשבועיים הם כבשו מחדש את מרבית בליטת קירנאיקה, ואילצו את הכוחות הבריטיים לסגת לקו גזאלה-ביר חכים, ולהתארגן שם להגנה, לאחר שהסבו להם אבדות ניכרות. הצדדים היריבים היו זקוקים לפסק זמן לצורך התארגנות מחדש והשלמת אבדות, וכתוצאה מכך התייצב קו החזית ונותר ללא שינוי עד ל-26 במאי, אז פתח רומל ב-"מבצע ונציה", הוא התקדם במהירות וכעבור שלושה שבועות הנחיל תבוסה מוחצת לכוחות בעלות הברית בקרב גזאלה. טוברוק נכבשה מחדש, והמפקד הבריטי ניל ריצ'י הודח, ואוקינלק נטל לעצמו את הפיקוד.
אוקינלק התקשה להחליט אם לנהל את קרב ההכרעה נגד רומל בקו מרסא מטרוח, מכיוון שאגפו השמאלי של מערך ההגנה הבריטי, היה חשוף לאיגוף מדרום מצד כוחות השריון של הציר. מטרתו הייתה לעכב את התקדמות כוחותיו של רומל במרסא מטרוח, ולנהל שם קרב השהיה, במטרה להרוויח זמן נוסף לצורך ביצור קו אל-עלמיין, שנמצא כ-160 ק"מ מזרחה משם, וכ-70 ק"מ ממערב לנמל אלכסנדריה. בנקודה זו, המרחק בין חוף הים התיכון לבין שקע קטארה, הבלתי עביר לתנועת שריון, היה כ-65 ק"מ בלבד, עובדה שהקשתה על כוחות אויב לאגף מדרום את כוחות הארמייה השמינית הבריטית, וצימצמה את רוחב החזית עליה נדרשה הארמייה להגן. ב-26 ביוני 1942, פתח רומל בהתקפה. הוא תכנן לאגף את הכוחות הבריטיים במרסא מטרוח, אלא שהכוחות הבריטיים נהנו מעדיפות מספרית בולטת, ויכלו למחוץ את כוחותיו, אלא שהבריטים לא הבינו את מצב האויב שמולו הם עומדים, ועל כן בחרו לסגת לאל-עלמיין. הכישלון בהגנתה של מרסא מטרוח עורר פאניקה במפקדת הצבא הבריטי בקהיר וגרם לאוקינלק לתכנן תוכנית לנסיגה ולפינוי קהיר במקרה שעמדת אל-עלמיין תיכבש. עם זאת, הוא החל להקים עמדות הגנה מערבית לאלכסנדריה והציף במים אזורים נרחבים בדלתא של הנילוס. ב-1 ביולי, פתח רומל בהתקפה על אל-עלמיין ("קרב אל-עלמיין הראשון"), אולם לא הצליח לפרוץ את הקו, מאידך גם הבריטים ספגו אבדות כבדות ולא הצליחו להדוף לחלוטין את הכוחות הגרמניים.
באוגוסט של אותה שנה הוחלף אוקינלק בברנרד לו מונטגומרי. עוד באותו החודש הצליחו כוחות הארמייה השמינית להדוף ניסיון של רומל לאגף מדרום את קו אל-עלמיין במסגרת קרב עלם חלפה. הבריטים הזרימו כוחות רבים לאל-עלמיין, וצ'רצ'יל רצה לפתוח במתקפת נגד במהירות האפשרית, אולם מונטגומרי יחד עם הרולד אלכסנדר שכנעו אותו לדחות את המתקפה עד שתושלם הבאת התגבורת. ב-23 באוקטובר פתחו הבריטים במתקפה ("קרב אל-עלמיין השני"), שהתפתחה לניצחון גדול. הקווים הגרמניים נשברו, ואלפי חיילים גרמניים נפלו בשבי. לוב נכבשה, והאיום הגרמני-איטלקי על המזרח התיכון הוסר אחת ולתמיד. צ'רצ'יל כותב בזיכרונותיו: "לפני אל-עלמיין לא ידענו ניצחון, אחרי אל-עלמיין לא ידענו עוד תבוסה".
המעורבות האמריקנית
ב-7 בדצמבר 1941, תקף הצבא היפני הקיסרי את הצי האמריקאי בפרל הארבור. למחרת היום הכריז נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט מלחמה על יפן. ב-11 בדצמבר כיבדו היטלר ומוסוליני את בריתם עם היפנים והכריזו מלחמה על ארצות הברית המלחמה הפכה כעת למלחמת עולם. האמריקאים רצו לסיים קודם כל את הזירה האירופית והים תיכונית, והציעו פלישה אמפיבית לאירופה. הבריטים לעומת זאת חששו מכך, והעדיפו קודם כל למגר את אזורי השליטה של מדינות הציר באפריקה. רגש זה של הבריטים התחזק לאחר הפשיטה על דייפ הכושלת, שבה השתתפו בין היתר כחמישים לוחמי יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית שהתפזרו בין הכוחות השונים שלחמו על החוף על מנת לקבל ניסיון קרבי. לאחר מכן הוחלט לבצע נחיתה של כוחות בעלות הברית בחופי צפון אפריקה, שם נותרו לצרפתים שלוש מושבות חשובות מרוקו תוניסיה ואלג'יריה.
מיד לאחר קבלת ההחלטה הסופית על ביצוע הנחיתות בצפון אפריקה, הוסכם כי הגנרל האמריקאי דווייט אייזנהאואר (לימים נשיא ארצות הברית), מפקד כוחות צבא ארצות הברית בזירת המלחמה האירופאית, יקבל את הפיקוד העליון על כוחות בעלות הברית שישתתפו במבצע, ולסגנו מונה גנרל מארק קלארק. איזנהאואר היה קצין מטה חסר ניסיון כלשהו בפיקוד קרבי, אך השנים שהוא עשה באגף המבצעים של משרד המלחמה האמריקני העניקו לו חוש מעולה לאסטרטגיה. ראשי המטות האמריקנים האמינו, שהקסם האישי וכישורי "יחסי האנוש" המעולים של אייזנהאואר, יקלו עליו לגשר על המחלוקות בין בעלות הברית המערביות, והמפקדים הצבאיים הבכירים שלהן בשטח, ולתאם מבצעים צבאיים משותפים בהשתתפות צבאות ארצות הברית ובריטניה. עם זאת, במהלך המבצע, ואף לאחריו, נשמעו תלונות מהצד הבריטי לגבי הדרך בה ניהל אייזנהאואר את המבצעים של צבאות בעלות הברית במהלך המערכה בצפון אפריקה, והשגות על מספר החלטות אופרטיביות שלו.
מיד לאחר השלמת ההתבססות במרוקו ובאלג'יריה, המטרה האסטרטגית העיקרית של בעלות הברית הייתה השתלטות מהירה על צפון תוניסיה, ובמיוחד על נמלי תוניס וביזרטה. לאחר תבוסת כוחות הציר באל עלמיין, והנסיגה המהירה של שרידיהם מערבה, לשטח לוב, פיקוד בעלות הברית העריך שכיבוש נמלי תוניסיה יותיר את כוחות הציר בים התיכון תלויים בנמל טריפולי, כנמל היחיד דרכו יוכלו להמשיך לקבל אספקה ותגבורות. בנוסף לכך, בעלות הברית חששו, שהקרבה היחסית של נמלי צפון תוניסיה לבסיסי הציר באיטליה ובסיציליה, תאפשר לכוחות הציר להתבצר ולהחזיק בתוניסיה בקלות יחסית, ובכך למנוע מבעלות הברית להשלים את השתלטותן על חופי צפון אפריקה.
הפיקוד הגרמני הבין אף הוא את החשיבות האסטרטגית של השליטה בנמלי צפון תוניסיה, ואת האיום שיצרו נחיתות בעלות הברית במרוקו ובאלג'יריה על כוחות הציר בצפון אפריקה, ופעל במהירות רבה. כבר ב-9 בנובמבר (יום לאחר תחילת הפלישה) תפסו יחידות מוטסות גרמניות את שדה התעופה אל-עואינה שבתוניסיה, והחל מה-13 בחודש החלו יחידות גרמניות ואיטלקיות לזרום בדרך הים והאוויר לצפון תוניסיה בקצב של יותר מאלף איש ליום. המפקדים הצרפתיים התקשו להחליט כיצד לפעול, והגרמנים ניצלו זאת כדי להשתלט במהירות על האזור. גנרל בארה, מפקד הכוחות הצרפתיים בתוניסיה, החליט לבסוף להורות לכוחותיו לסגת מערבה, כדי לחבור עם כוחות בעלות הברית המתקדמים מכיוון אלג'יריה. עד סוף נובמבר כבר כללו כוחות הציר בתוניסיה כ-15 אלף חיילים ו-100 טנקים. כוחות אוויר חזקים של הציר התבססו בשדות התעופה של תוניסיה, ובמשך זמן קצר שלטו באוויר, גרמו אבדות כבדות לכוחות הים והיבשה של בעלות הברית, ותקפו את הנמלים שבשליטתן. האמריקאים פתחו במתקפה אולם נכשלו, והגרמנים נטלו לידיהם את היוזמה ופתחו בהתקפה שהניסה את כוחות הברית מתוניסיה. נפתחה המערכה בתוניסיה, שנמשכה עוד 25 שבועות שבסופם הוכרעו לבסוף הגרמנים בידי היתרון המספרי הגדול של בעלות הברית, ונאלצו לפנות את תוניסיה.
הפלישה לסיציליה
לאחר שנכבשה האימפריה הצרפתית באפריקה, והושמדו כוחות קורפוס אפריקה, הוחלט במטה הכללי של בעלות הברית לבצע התקפה על סיציליה. זאת במטרה לערער את משטרו של מוסוליני, שכבר החל לאבד את תמיכת ההמונים, וכן לפתוח חזית נוספת עבור הגרמנים כהכנה לפלישה המתוכננת לצרפת ב-1944. בזכר רשמי שפרסו ראשי הצבא הבריטי נקבע כי "הים התיכון מזמן לנו הזדמנויות לפעולה שיכולה להיות מכרעת בסתיו הקרוב... יש לנו סיכוי גדול לשבור את הציר ולסיים את המלחמה בהצלחה עד מאי 1944." באי החזיקו כ-200,000 חיילים איטלקים בפיקודם של אלפרדו גוצוני, וכן 40,000 חיילים גרמנים בפיקודם של אלברט קסלרינג ופרידולין פון זנגר אונד אטרלין. בין המפקדים הגרמניים לאיטלקים שררו חילוקי דעות רבים, באופן רשמי היה גוצוני המפקד העליון של כל הכוחות באי אולם בפועל נאלץ לציית לקסלרינג וזנגר.
לפלישה קדם מבצע הונאה מתוחכם שכונה "מבצע קציצה". במסגרת המבצע הוטלה בחופי ספרד גופה שנשאה מסמכים מזויפים על פיהן היעד האמיתי של הפלישה הן סרדיניה ויוון. המסמכים נפלו לידי סוכני האבווהר, מה שגרם לגרמנים להתכונן לפלישה ביעדים אלו במקום בסיציליה. לפלישה עצמה קדמו הפצצות אסטרטגיות מהאוויר. ב-9 ביולי החלו בעלות הברית לנחות בסיצילה באמצעות מצנחים ודאונים, רוח נגדית חזקה גרמה לכך שהכוחות התפזרו ורק חצי מהם נחתו ביעדים המתוכננים. למרות זאת, חלק מהיעדים המתוכננים נכבשו, והאמריקנים אף הצליחו להשתלט על העיר ג'לה. המורל בקרב היחידות האיטלקיות היה נמוך, וחייל אמריקאי אחד סיפר מאוחר יותר, שנחת בטעות הרחק משאר היחידה שלו ומצא את עצמו לבד בשטח האויב, להפתעתו ניגשו אליו שלושה חיילים והודיעו לו שהם נכנעים.
הגנרל האמריקני ג'ורג' פטון, הורה על הצנחת כוחות נוספים בגזרת ג'לה, הפעולה לא תואמה עם הבריטים, מה שגרם לכך שחיילים אמריקאיים ובריטים ירו אלו על אלו. התקרית הסתיימה במותם של אמריקאים רבים, ומדגימה את הרשלנות שגילו בעלות הברית במהלך הפלישה. המערכה עברה כעת מהים והאוויר ליבשה, בעלות הברית כבשו את פאצ'ינו, סירקוזה, ליקאטה ואוגוסטה. פטון תקף את בירת סיציליה, פלרמו. הגנרל הבריטי הרולד אלכסנדר, הורה לו לעצור, אולם פטון טען שלא קיבל את השדר והמשיך במתקפה. הגנרל הגרמני האנס הובה, בנה קו הגנה חזק מסביב לעיר הנמל מסינה, והחל דרכה לפנות את הלוחמים הגרמנים והאיטלקים. הבריטים והאמריקאים תקפו את הקווים הגרמניים שוב ושוב, אולם הצליחו להיכנס לשערי מסינה רק כאשר אחרון החיילים הגרמניים כבר היה על אדמת איטליה.
הזירה האיטלקית
כיבוש פלרמו, העניק לבעלות הברית עמדה אסטרטגית שממנה יכלו להתחיל בהפצצות אסטרטגיות על ערי איטליה. עובדה זו גרמה למוסוליני לאבד את תמיכת ההמונים. ב-24 ביולי כינסו גליאצו צ'אנו ודינו גראנדי את המועצה הפשיסטית העליונה, וברוב מוחץ הוחלט להדיח את מוסוליני. יום לאחר מכן הוא נעצר, ומרשלו פייטרו באדוליו מונה כראש ממשלה זמני בידי המלך. באדוליו הכריז שאיטליה תמשיך להילחם לצד גרמניה, אולם בפועל החל ליצור מגעים חשאיים עם בעלות הברית. היטלר, שחשש מכך, נתן לכוחות הגרמניים באיטליה הוראה להיות בכוננות לתפוס עמדות אסטרטגיות בכל רחבי חצי האי האפניני. ב-3 בספטמבר, נחתם הסכם שלום רשמי בין מנהיגי איטליה לבעלות הברית, ועוד באותו היום החלה פלישת בעלות הברית לאיטליה. ב-8 בספטמבר פורסם ההסכם בעיתונות, והגרמנים פתחו במבצע מזורז להעברת השליטה באיטליה לידיים גרמניות. הכוחות שכבר שהו באיטליה, בסיוע כוחות שפלשו מצפון השתלטו במהירות על צפון איטליה כולל הבירה רומא. הכוחות הצבאיים של איטליה לא קיבלו הוראות מסודרות כיצד להתמודד עם בעלי בריתם לשעבר, ההתנגדות לפלישה הייתה מזערית ביותר, וחיילים איטלקיים נפלו בשבי בהמוניהם. בניגוד למה שקרה בצבא, הצי האיטלקי קיבל הוראות מדויקות יותר, ספינותיו התחמקו מהישג ידם של הגרמנים ורק ספינות מעטות נפלו בידיהם. בפני החיילים האיטלקים שנפלו בשבי הגרמני הועמדה הברירה להישאר בשבי או להצטרף ללחימה הגרמנית כנגד בעלות הברית. רק מעטים בחרו באפשרות השנייה. אלפי חיילים איטלקים שהצליחו להתחמק מהגרמנים עברו לבלקן והצטרפו לכוחות הפרטיזנים שם. כדי לעקוף את האיסור על העסקתם של שבויי מלחמה ככוח עבודה, הגדירו הגרמנים את השבויים האיטלקים כ"עצירים צבאיים" ושלחו אותם ככוח עבודה זול לגרמניה.
כבר עם החתימה על הסכם השלום עם איטליה, החלו בעלות הברית בהנחתת כוחות באיטליה. כוח הסחה נחת בקלבריה, בעוד עיקר הכוח היה אמור לנחות בסלרנו. המפקד הגרמני אלברט קסלרינג, לא האמין שאכן מטרת כוחות הברית היא קלבריה, והותיר לכוחות האיטלקיים שטרם ידעו על הכניעה להגן עליה. האיטלקים כצפוי נכנעו מיד, אולם הגרמנים נסוגו נסיגה טקטית כשהם מותירים מאחוריהם אדמה חרוכה. ב-9 בספטמבר כאשר התפרסמה הכניעה, והצי האיטלקי הסגיר עצמו לבריטים, פתחו הגרמנים במבצע מזורז ותפסו את כל העמדות שהאיטלקים פינו. בעלות הברית פתחו בהתקפה על נמל טאראנטו, ההתקפה תוכננה בצורה רשלנית מאוד, והעיר נתפסה רק כעבור ימים רבים לאחר שחיילים אמריקאים ובריטים רבים נהרגו. אולם למרות זאת, כעת היו בידי בעלות הברית מספר בסיסים בעלי חשיבות אסטרטגית רבה באיטליה. הגרמנים, כבשו מצדם במהירות רבה את צפון איטליה. לאחר שברינדיזי נפלה, נמלט באדוליו, והגרמנים כבשו את הבירה רומא. במקביל כוחות קבוצת ארמיות E של הוורמאכט, נאבקה בכוחות הבריטיים והאיטלקים ביוון ובאיים הדודקאנסיים. יוון נכבשה בסערה, והגרמנים טבחו באכזריות בבעלי בריתם לשעבר האיטלקים, אך גם ביוונים ויהודים רבים. הבריטים קיוו לכבוש את רודוס בעזרת חיל המצב האיטלקי שבו, אולם הגרמנים העבירו לאי כוחות נוספים וסיכלו את התוכנית. אולם כיבוש רודוס מיצה את משאבי הגרמנים בזירה זו, בעוד הבריטים נהנו מיתרון מספרי וגם מחיפוי של חיל האוויר הדרום אפריקאי, שקבע את מושבו בקוס. המפקד הגרמני בזירה זו, גנרל פרידריך-וילהלם מילר ביקש מהיטלר אישור לפנות את רודוס וכרתים, אולם היטלר סירב בטענה שנפילת האיים תגרום לדמורליזציה בקרב הכוחות הגרמניים בים התיכון.
רומא הייתה כעת בידי הגרמנים, אולם הם היו זקוקים לדמות שתייצג אותם בקרב המוני העם האיטלקי. היחיד שיכל למלא תפקיד זה היה מוסוליני, אולם הוא נכלא כאמור, ומקום כליאתו נשמר בסוד. הגרמנים איתרו לבסוף את האתר, היה זה המלון באתר קמפו אימפטורה, אתר סקי בהר גראן סאסו שברכס הרי האפנינים, כ-100 קילומטרים מצפון-מזרח לרומא. ב-12 בספטמבר, במה שנודע כ"פשיטת גראן סאסו", קבוצת צנחנים גרמנים בפיקודו של אוטו סקורצני פשטה על המלון ושחררה את מוסוליני. מוסוליני, מונה בידי הגרמנים כמנהיגה של ממשלת בובות שזכתה לכינוי "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית" (או "הרפובליקה של סאלו"). מוסוליני הבטיח להמוני העם דמוקרטיה, אולם בפועל נקם באכזריות באחלו שגרמו להדחתו (ביניהם חתנו גליאצו צ'אנו), והסתובב בכל מקום עם משמר צמוד של אנשי אס אס. היטלר שוכנע על ידי מפקד צבאותיו בדרום איטליה, גנרל-פלדמרשל אלברט קסלרינג שהקרבות באיטליה צריכים להיערך רחוק ככל האפשר מהגבול הגרמני. לשם כך ניתן היה להיעזר בפני השטח ובקווי המגננה הטבעיים במרכז איטליה, ולמנוע מבעלות הברית שימוש בשדות תעופה שיקלו עליהן את משימות ההפצצה בגרמניה. היטלר השתכנע שנפילתה של דרום איטליה תעניק לבעלות הברית קרש קפיצה לפלישה אל הבלקנים, שהיוו מקור חיוני לנפט, בוקסיט ונחושת שהיו הכרחיים להמשך הלחימה. אם כי בעקבות הפלישה לנורמנדי, נאלצו הגרמנים לנהל מלחמה בו זמנית בשלוש חזיתות, ובהדרגה נסוגו על הקווים המבוצרים בצפון איטליה.
במהלך שנת 1944 התקדמו בעלות הברית צפונה תוך כדי לחימה קשה. לאחר נפילתה של רומא הקימו באדוליו ואיוונואה בונומי ממשלה חדשה, שכללה גם אנשי שמאל, ונתמכה על ידי בעלות הברית. התקדמות בעלות הברית הביאה לנפילת חלקים נרחבים מצפון איטליה, עד לעצירתם בתחילת החורף ב"קו הגותי" לאורך הרי האפנינים הצפוניים. ב-25 באפריל 1945 הגיעה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית אל קיצה. ביום זה, הידוע באיטליה כ"יום השחרור", החלה לוחמת פרטיזנים כוללת באיטליה, ומתקפת האביב של בעלות הברית הצליחה להדוף את הגרמנים מאיטליה. ב-28 באפריל נתפס מוסוליני על ידי פרטיזנים, כשעמו מספר שרים מממשלת הרפובליקה וכמה בעלי תפקידים אחרים בממשל הפשיסטי, כשהם מנסים להימלט. רובם, ובהם מוסוליני, נורו במקום. גופותיהם נלקחו למרכז העיר מילאנו ושם התעללו בהן בפומבי ותלו אותם כשרגליהם למעלה ליד תחנת דלק.
פלנטיישן קי
פלנטיישן קי (באנגלית: Plantation Key) הוא אי במחוז מונרו שבמדינת פלורידה בארצות הברית.
האי ממוקם באיי הקיז העליונים המהווים חלק מהפלורידה קיז. האי מקושר לקי לארגו ולוינדלי קי באמצעות דרך US1 (המכונה גם הכביש המהיר שמעל הים).
על האי נמצא הכפר איילמורדה.
גאוגרפיה
בין פלנטיישן קי וקי לארגו שנמצא מצפון לו מפריד טאוורנייר קריק, מעליו עובר גשר טאוורנייר קריק, ובין פלנטיישן קי לבין וינדלי קי שנמצא מדרום לו מפריד סנייק קריק, שמעליו עובר גשר בשם סנייק קריק.
היסטוריה
האי אינו ממופה במפות הספרדיות. האי מוזכר לראשונה במפה דברהם (DeBrahm) משנת 1717 בו הוא מכונה "האי בול" (Bull Island). במפת גולד-פאדן (Gauld-Faden) משנת 1720 האי מכונה "האי לונג" (Long Island) - שם שנותר עד ראשית המאה ה-20 ובמפה משנת 1905 האי נקרא גם "האי לונג" וגם פלנטיישן קי.
באמצע המאה ה-19 התיישבו באי מהגרים מאיי בהאמה. מפקד האוכלוסין של שנת 1870 ציין כי באי מתגוררות שתי משפחות. מפקד 1880 ציין כי אוכלוסיית האי גדלה במספר משפחות נוספות.
תושבי האי התפרנסו מגידול קוקוס ואננס, ואלה הובלו בדרך הים לצפונה של ארצות הברית.
בניית הרכבת מעל הים שעברה לאורכו של האי שינתה את כלכלתו. בניית מסילת הרכבת הרסה את החקלאות באי, מאחר שהרכבת איפשרה העברת קוקוס ואננס שיובאו מקובה דרך נמל קי וסט, ישירות למדינת הצפון. בניית מסילת הברזל שינתה את פני האי, ואיחדה למעשה את סנייק קריק קי (Snake Creek Key) שהיה אי נפרד עם פלנטיישן קי, באמצעות מילויו של סנייק קריק.
עם החלת האיסור על מכירת אלכוהול (חוק היובש) ב-1920, הפך האי כר למבריחים שהביאו משקאות חריפים מאיי בהאמה.
בשנת 1935 הוקמה באי מחצבה שתופעלה על ידי חיילים משוחררים שלחמו במלחמת העולם הראשונה. לבנים אלה נדרשו לשיקום האי וגשרי הסביבה שניזוקו בצורה קשה בהוריקן יום העבודה של 1935.
בשנת 1951 הוקם באי בית הספר קורל שורז (חופי האלמוג)- בית הספר התיכוני היחיד באזור הקיז העליונים.
בשנת 1958 נבנתה באי תחנת המשטרה הראשונה (קודם לכן נדרשו השוטרים להגין מהעיר מרתון ואסירים נשלחו לבית הכלא המקומי בקי וסט.
בשנת 1962 הוקם סניף הדואר הראשון באי ובשנת 1967 הוקם בית משפט השלום באי, המשרת את אזור הקיז העליונים.
צחי נוי
צחי נוי (נולד ב־8 ביולי 1953) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, קומיקאי ומדבב ישראלי. מוכר בעיקר בזכות גילומו את דמותו של יודל'ה בסדרת סרטי "אסקימו לימון".
ביוגרפיה
נוי נולד, גדל והתחנך בחיפה בשם יצחק נובוברודר. החל לשחק בגיל 10. הצטרף לתיאטרון ילדים "הסדנא" בחיפה. בצה"ל שירת בצוות הווי גולני. בין השנים 1975–1979 היה חבר עם אלי גורנשטיין בצמד "חומה ומגדל".
בטלוויזיה ובקולנוע
הופיע לראשונה בסרט הקולנוע "הדיבר ה־11" של שלמה סוריאנו משנת 1975, שהיה הפקה משותפת גרמנית־ישראלית. בגלל תוכנו הנועז והפורנוגרפי נאסר הסרט להקרנה בישראל. ב־1977 גילם את רמי לצד מלאני גריפית ושייקה אופיר בסרט "הגן" שכתב יוסף אבישר וביים ויקטור נורד. באותה שנה השתתף בסרט "חמש מאות אלף שחור" שכתבו שייקה אופיר ויצחק שני וביים שייקה אופיר. ב־1978 החלה הפריצה הגדולה שלו, כאשר גילם את יודל'ה בסרט "אסקימו לימון" שכתבו אלי תבור ובועז דוידזון שגם ביים. מאותה שנה, נוי השתתף בכל סרטי ההמשך של "אסקימו לימון". באותה שנה השתתף בסרטו של זאב רווח "שרגא קטן". ב־1979 גילם את גנגה בסרטו של יואל זילברג "אמי הגנרלית", ואת בולק בסרטו של מנחם גולן "הקוסם מלובלין". ב־1990 השתתף בסדרת הטלוויזיה "הופה היי", וגילם את בנצי בסרטו של סם פירסטנברג "נשיקה במצ"ח" לצידו של יהודה ברקן.
ב־1984 שיחק בסרט "השגריר" לצידו של רוק הדסון.
ב־1991 השתתף בסרטו של חיים בוזגלו "עונת הדובדבנים". ב־1994 גילם את הרב וייס בסרטם של אורי ענבר ודורון צברי "האח של דריקס". ב־1994 השתתף בסרטו של אמנון רובינשטיין "אחרי החגים" ובסרט "קפה עם לימון".. בין השנים 1992–1995 גילם את סתווי בתוכנית הטלוויזיה "פלאי קלעים" לצד אדם ודפנה דקל. ב־1995 גילם את יוסק'ה הפיראט בתוכנית הטלוויזיה "גינת ההפתעות" לצד מיכל ינאי; וגנב בסרט "ילדי קניון הזהב" שכתבו מיקי גולדנברג ודניאל אסף שגם ביים לצד אשרי הילזנרט, והשתתף בפסטיגל.
ב־1998 שיחק בסרט "סודות משפחה". בשנת 2000 גילם את עו"ד פיפו בטלנובלה "רמת אביב גימל". ב־2002 גילם את מני שמילוביץ' בסדרת הטלוויזיה "סיטי טאוור". ב־2003 גילם את עצמו בסדרת הטלוויזיה "שוטטות". ב־2005 גילם שתיין בשם סטלין בסרטו של מנחם גולן "ימים של אהבה" לצד יוסף שילוח ומאיה בוסקילה. ב־2007 גילם את ג'קי בסרט "מפטיר", ומורה בסרט "הבוגד הקטן". ב־2008 גילם את יהודה לב בסדרה "דני הוליווד". ב־2010 גילם במאי סרטי פורנו בסדרה "טקסי דרייבר". בשנת 2013 השתתף בתוכנית "גולסטאר". ב־2015 השתתף בסרט "איביזה" שכתב וביים שי כנות. ב־2023 שיחק בסרט "ההילולה" שביימו אריאל בנבג'י ושלום אסייג.
נוי דובר גרמנית, וב־2017 השתתף כמתחרה בעונת ה־VIP של תוכנית המציאות "האח הגדול" בגרמניה.
סרטים בינלאומיים
ב־1978 גילם את ג'וני בסרט "פופקורן וגלידת פטל" שכתב אריך תומק וביים פרנץ יוזף גוטליב. ב־1979 גילם נהג בסרט "אלף לילה ולילה" שכתב וביים קלאוס למקה.
ב־1980 גילם את מקס בסרט "תפוחי אדמה חמים" שביים זיגי רוטמאנד. ב־1981 שיחק בסרט "הנינג'ה" שביים מנחם גולן, וגילם את אמיל בסרט "בוא נלך, חבר" שביים פרנץ מרישקה. ב־1983 גילם את יעקב בסרט "ההרפתקאות המדהימות של הגורו יעקב" שביים פרנץ מרישקה. ב־1984 גילם את זאב בסרט "השגריר" שביים ג'יי לי תומפסון. ב־1987 שיחק בסרט "בגדי המלך החדשים" שביים דייוויד אירווינג. ב־1988 גילם את שכנה של לילו בסרט "זמנים קשים".
בתיאטרון
ב־1977 גילם את תומאס בהצגה "החולה המדומה" מאת מולייר שביים קלוד רז'י בתיאטרון הבימה.
הצגות ילדים
ב־2001 שיחק במחזמר "היידי בת ההרים" שכתב וביים מאיר מיימון (על פי ספרה של יוהנה ספירי). בין השנים 2002–2004, ושוב ב־2014, גילם את בלו הדב במחזמר "ספר הג'ונגל" שעיבדו חנוך רוזן ואפרים סידון וביים חנוך רוזן בספארי ברמת גן ובאולמות ברחבי הארץ. ב־2004 שיחק במחזמר "עלי באבא וארבעים השודדים" שביים לסלי לאוטון והפיקו טוביה קסלר ומרים עציוני. ב־2005 החל לגלם את האריה במחזמר "האריה שאהב תות" שכתבה סמדר שיר (על פי סיפור מאת תרצה אתר) וביימה מור פרנק. באותה שנה גילם נוכל במחזמר "טרזן וג'יין" שעיבד אפרים סידון וביים חנוך רוזן.
ב־2006 גילם את הזאב במחזמר "כיפה אדומה" שעיבד וביים עידן עמית בהפקת משגב-עורי הפקות. ב־2007 גילם את סבא ג'פטו במחזמר "פינוקיו" שביים אבי דור. באותה שנה שיחק במחזמר "בגדי המלך החדשים" שכתב וביים מאיר מיימון, וגילם ליצן והנחה את המופע "פנטזיה בקרקס". ב־2008 גילם דב במחזמר "זהבה ושלושת הדובים" שעיבד וביים עידן עמית בהפקת משגב-עורי הפקות. ב־2009 שיחק בהצגה "קופיקו" שכתב אבי דור על פי ספריה של תמר בורנשטיין-לזר וביים נתן דטנר. באותה שנה שיחק בהצגה "הדוד חום בא לבקר" שכתבו הילה ואלון שלגל (על פי ספרה של מורן אייזנשטיין) וביים מיקי יוסף.
ב־2010 שיחק במחזמר "סינדרלה" שכתב מאור מימון וביים דודו בכאונר, גילם את קפיץ בהצגה "התאומים קפיץ ושפיץ" שכתב וביים אבי דור, והופיע ב"שלגיה ושבעת הגמדים" לצד קרקס מוסקבה. ב־2011 גילם וטרינר (לצד טוביה צפיר) בהצגה "סימבה מלך הספארי" שביים אמיר פיי גוטמן. ב־2012 גילם וטרינר בהצגה "ד"ר צחי, ארתור וחברים" שכתבו מני צור ונאור דהן שביים נאור דהן. ב־2018 מגלם את האריה בהצגה "האריה שאהב תות" על פי ספרה של תרצה אתר ובהצגה "ספר הג'ונגל ביחד לעולם" מגלם את בלו הדב.
הופיע במופע "צחי צוחק אחרון" שביים עידן עמית.
הצגות למבוגרים
נוי שיחק בהצגות בידור למבוגרים. ב־2002 שיחק במחזמר "סאלח שבתי" מאת אפרים קישון שביים זאב רווח. ב־2004 גילם את אודי ("קושקוש") פרידמן בהצגה "בנים גידלתי ורוממתי" מאת סם בובריק ורון קלארק שביים זאב רווח. ב־2007 שיחק בהצגה "מזל שעשני אישה" שביים זאב רווח. ב־2011 שיחק בהצגה "בית אל ג'יראן – שכנים" שכתבה וביימה סיגל שאול בתיאטרון העיראקי.
דיבוב
ב־1996 דיבב את ברומלי בסרט "סוד הממלכה הקסומה". ב־1997 דיבב את סטן בסרט "ספייס ג'אם" ואת סאדאם בסרט "עלי באבא".
חיים אישיים
נוי נשוי למירי ואב לבן ובת, והם מתגוררים בהרצליה.
תל אור
תל אור היה יישוב שהוקם בשנת 1928 ליד תחנת הכוח בנהריים אשר בעבר הירדן המזרחי, במהלך הקמתה, כשכונת מגורים לפועלי התחנה. הוא התקיים עד כיבושו בידי הירדנים במלחמת העצמאות ב-1948. היישוב היה "יישוב-מפעל", והוקם כיישוב מתוכנן בקפידה וחברת מופת בדוגמת העקרונות שהנחו מתכנני יישובי מפעל ברחבי העולם כגון פולמן ליד שיקגו.
היסטוריה
בשנת 1928 החל המהנדס פנחס רוטנברג להקים את מפעל תחנת הכוח נהריים בשטחה של ממלכת ירדן. המפעל הוקם בנקודה בה מתחבר נהר הירמוך עם נהר הירדן, ומטרתו הייתה לנצל את זרימת המים על מנת להפיק חשמל עבור יישובי ארץ ישראל.
לצד המפעל בנהריים נבנה היישוב תל אור, שהיה היישוב היהודי היחיד באותה העת בעבר הירדן המזרחי. תל אור נועדה למגורים עבור פועלי הקבע של תחנת הכוח ומשפחותיהם, מתוך שאיפה שהישוב יתפתח ויהפוך ליישוב חקלאי ולסמן הגבול המזרחי של ישראל.
עקב בידודו של היישוב ועל אף מספר המשפחות המצומצם שגר בו, הוקמו במקום מרפאה, גן ילדים ואף בית ספר לילדי העובדים, על ידי המחנך יוסף חנני. חשיבותו הרבה של היישוב הייתה מיקומו כישוב היהודי היחיד ממזרח לירדן ומדרום לירמוך.
בזמן מלחמת העצמאות, עקב המצב הביטחוני הקשה, הפסיקה תחנת הכוח בנהריים לפעול ולהפיק חשמל לאחר יותר מ-15 שנות עבודה. היישוב תל אור נעזב והתרוקן מיושביו לאחר קרב ממושך עם הלגיון הירדני אשר הציב בפני המתיישבים אולטימטום להיכנע או לעזוב את המקום. המפעל בנהריים והישוב תל אור נכבשו בידי הירדנים ונבזזו. כיום תחנת הכוח בנהריים וגם היישוב החרב תל אור נמצאים מעבר לגבול ישראל, בשטח ירדן. מרבית המבנים נותרו במקומם וחלקם נהרס בידי כוחות צה"ל במהלך אחד המבצעים שנערך באזור בשנות ה-70.
האזור נקרא כיום "קריית גיסר אל-מג'אמע" (בערבית: قرية جسر المجامع, תרגום: "כפר הגשר הקהילתי").
חלוקה מנהלית של סין העממית
גודלה של סין מבחינת שטח ואוכלוסייה הכתיבו חלוקה מנהלית של סין לכמה רמות עוד מזמנים קדומים. בחוקה של סין העממית מחולקת סין לשלוש רמות מנהליות, אולם בפועל מחולקת סין לחמש רמות: המחוז, הנציבות, הנפה, הפלך והכפר. בכל אחת מהרמות קיימים כמה סיווגים, לפי אופי השטח שאליו הם מתייחסים, כפי שניתן לראות בטבלה שלהלן.
לחלוקה זו משמעות רבה מבחינת מנהל, מכיוון שלמנהל בכל אחת מהרמות סמכויות רבות והשפעה רבה מהמוכר בארץ. לטיב המנהל המקומי השפעה מכרעת על נושאים כמו הפיתוח הכלכלי שלו ומדיניות תכנון המשפחה שלו.
לחלוקה המנהלית יש תפקיד חשוב גם בתרבות הסינית, מכיוון שהסינים מזוהים במידה רבה עם מחוז המוצא שלהם, ולכל מחוז יש את המאפיינים הסטראוטיפיים שלו. החלוקה הנוכחית מבוססת במידה רבה על החלוקה שנקבעה בימי שושלת מינג, כשההבדלים המהותיים ביותר הם בחלוקה מחדש של צפון-מזרח סין, וכן ייסוד אזורים אוטונומיים אתניים על פי המודל הסובייטי.
הטבלה שלהלן מציגה את חמש הרמות של החלוקה המנהלית של סין, ואת הסיווגים הקיימים בכל רמה. לכל סיווג מציגה הטבלה את השם הסיני של הסוג, את התרגום המקובל שלו לאנגלית ולעברית, וכן את מספר החלוקות מכל סיווג.
רמת מחוז
ברפובליקה העממית של סין ישנם 34 אזורים הכלולים תחת ההגדרה מחוז, (כולל טאיוואן שעצמאותה אינה מוכרת על ידי סין העממית). מתוכם 23 מחוזות, חמישה מחוזות אטונומיים, ארבע מחוזות עירוניים ושני אזורים מנהליים מיוחדים.
למרות היותם נתונים למרות הממשלה המרכזית, אזורים בדרגת מחוז נהנים מחופש פעולה גדול יותר מאזורים אחרים בסין, דבר שמתבטא בעיקר בחופש כלכלי.
מחוז ברפובליקה העממית של סין לכל מחוז יש מזכירות משלו האחראית על ניהולו. מעמד החלטות המזכירות הוא מעל מעמד החלטות המושל. תחת הגדרה זו כלולים 23 אזורים, למרות שבפועל שולטת ממשלת סין רק על 22 אזורים, בעקבות מעמדה הבינלאומי של טאיוואן.
מחוז אוטונומי למעשה אין הרבה הבדל בין מחוז רגיל לבין מחוז אוטונומי, מלבד העובדה כי במחוז אוטונומי ניתנת האפשרות לתושבים לבחור את המושל מתוך בני אותו מיעוט. גם כאן למזכירות הכוח האמיתי. ברפובליקה העממית של סין חמישה מחוזות אוטונומיים. גואנגשי לבני ג'ואנג, מונגוליה הפנימית לבני מונגול, נינגשיה לבני חווי, שינג'יאנג לאויגורים וטיבט לטיבטים.
אזור מנהלי מיוחד זהו התואר הגבוה ביותר לאזור בסין, והוא שמור להונג קונג ולמקאו. לאזור כזה מנהל משלו עם מערכת חוקים משלו, ממשל זה אינו עצמאי לחלוטין וממשלת סין נוטה להתערב לפעמים בהחלטות המנהל. בראש המנהל עומד המנכ"ל (chief executive) אותו בוחרת ממשלת סין, מתוך הממשלה שנבחרת על ידי התושבים.
רמת נציבות
רמת נציבות היא הרמה השנייה במעמדה לרמת מחוז ברפובליקה העממית של סין. תחת רמה זו נכללים 333 אזורים. מתוכם 283 ערים ברמת נציבות, 17 נציבויות, 30 נציבויות אוטונומיות ושלוש ליגות, מונח הקיים במונגוליה הפנימית בלבד.
נציבות עירונית - ערים ברמת נציבות אלו הן ערים גדולות החולשות על שטח נרחב המשתרע סביבם, הן אינן גדולות מספיק כדי להחשב כמחוזות עירוניים, אך חשובות דיין כדי לא להקרא סתם "עיר".
נציבויות אין למעשה הבדל בין נציבות לערים ברמת נציבות, ונציבויות רבות הפכו במהלך שנות השמונים לערים ברמת נציבות. כיום נציבויות קיימות ברובן רק בטיבט ושינג'יאנג.
נציביות אוטונומיות אלו ערים ברמת נציבות עם ריבוי של מיעוט אחד או יותר
ליגה כמוה כנציבות, השימוש בשם זה פוחת והולך בהדרגה, ואינו אלא שריד לאופן החלוקה שהיה שגור במונגוליה.
יקבי משפחת שור
יקבי משפחת שור הם היקבים הראשונים אשר נוסדו במדינת ישראל על ידי בני משפחת שור מירושלים. היקב הראשון נוסד ב-1848 בעיר העתיקה בירושלים וממנו התפצלו לימים מספר יקבים ישראלים כמו יקב ירושלים, הכורמים, ארזה, 1848, SHORR ויקבי ציון.
היסטוריה
אבי המשפחה, הרב מרדכי אברהם גלינע שהיה חסיד רוז'ין, עלה בשנת 1847 מהעיר חמילניק שבאוקראינה והתיישב בירושלים. בין המפקדים של 1855 ו-1866 עבר לטבריה, ונפטר שם בסוף 1875. בנו, יצחק, פתח ב-1848 יקב בשם יקב אשכול בחצר ראנד בסמוך לרחוב החנויות, ברובע המוסלמי. היקב שכן בתחילה במרתף ולאחר זמן נרכשה כל החצר. קירו המזרחי של המרתף היה הכותל המערבי עצמו, לפיכך בני המשפחה נהגו במרתף היקב מנהגי קדושה והחביות לא נשענו על הכותל. הענבים נרכשו בהר חברון והיין הופנה בחלקו לצריכה מקומית וחלק נשלח לקהילות יהודיות בחו"ל, בעיקר במזרח אירופה. יצחק, המכונה 'ר' איצ'ה', שינה את שם משפחתו ל'שור', מכיוון שלא היה לו רישיון לעסוק ביין אך לגיסו ר' ברוך שור כן היה רישיון.
שמואל, בנו של יצחק, נישא לרוזה, ילידת צפת. עד שנת 1870 נמכר חלק מהיין בחנות שהייתה שייכת למשפחת טפרברג (בעלי יקבי אפרת) אך באותה שנה פתחה רוזה בשוק הכתנים חנות לממכר יין שהייתה גם בית מרזח ומכרה גם ערק וברנדי. החנות נקראה בפי כל "חמארה רוזה" (בית המרזח של רוזה). החנות סבלה בראשיתה התנכלויות עוינות מצד מוסלמים קנאים, אך ההתקפות הוכנעו לא פעם על ידי אישיותה התקיפה של רוזה, אשר לא נכנעה ואף לא בחלה בהשבת מכות כשנדרש הדבר ולכן זכתה לכבוד רב.
ילדיהם של שמואל ורוזה, משה שלום ואברהם מאיר (אח נוסף בשם יצחק היגר לברזיל), ירשו את היקב והחנות והפעילו אותם עד 1929; הם נטשו את הרובע המוסלמי בעקבות פרעות תרפ"ט.
לאחר היציאה מהעיר העתיקה בשנת 1929 עבר היקב לשכונת בית ישראל ונוהל על ידי שני בניו של שמואל שור, משה שלום שור ואברהם מאיר שור ונקרא "יקבי ציון". יקב "ארזה" הוקם תחילה בשם "יקבי המלך" בתל ארזה על ידי יצחק שור, בנו של משה שלום שור בשותפות עם רוזנבאום חתנו של משה שלום, ולאחר מכן השתנה שמו ל"יקב ארזה".
ב-2018 השיקו יקבי ארזה מותג בוטיק חדש בשם "היוצר". יקב "הכורמים" הוקם כאמור בשנות החמישים על ידי יחיאל שור, בנו של משה שלום שור. תחילה שכן בגבעת שאול ולאחר מכן עבר למוצא ומשם למישור אדומים. עם פירוק השותפות בין משה שלום שור ואברהם מאיר שור החלק ביקב שעסק בייצור עראק נוהל על ידי יונה מנדלסון, חתנו של משה שלום שור, ויקבי ציון על ידי אברהם מאיר שור.
בשנים האחרונות הוקם על ידי יוסי שור בנו של משה בן ציון שור ז"ל בנו של אלישע שור ז"ל, יקב המייצר יינות בוטיק תחת המותג "1848".
היקבים כיום
בשנות ה-80 הועברו היקבים למתחם במישור אדומים (יקב הכורמים בשנת 1980 ויקב ציון הועבר מבית ישראל בהדרגה עד סוף שנות ה-90), וכיום קיימים שם שבעה יקבים בבעלות המשפחה:
שבע דנחמתא
במסורת היהודית, שבע דנחמתא (או שב דנחמתא, בארמית: שבע של נחמה) הוא כינוי לשבע ההפטרות שמפטירים בנביא, לאחר קריאת התורה, בשבע השבתות אחר תלת דפורענותא שבין תשעה באב לראש השנה, העוסקות בנבואות נחמה, תשובה, ובחזון הגאולה, כפי שיהיה באחרית הימים. ההפטרות לקוחות כולן מקובץ נבואות הנחמה שבספר ישעיהו, החל מפרק מ'.
על פי מנהג יהודי איטליה קוראים רק שלוש הפטרות הנחמה הראשונות (לפרשות ואתחנן, עקב וראה) ואילו שאר ההפטרות הן מעניין פרשת השבוע (ראו פירוט של ההפטרות בערך הפטרה).
ההפטרות
האבודרהם חרז את תוכן ראשי ההפטרות למעין דו-שיח בין עם ישראל לקב"ה: בתחילה מצווה ה' על הנביאים לומר לעם ישראל "נחמו נחמו עמי", ועל כך עונה כנסת ישראל בתרעומת "ותאמר ציון עזבני ה'". או אז חוזרים הנביאים ואומרים לקב"ה "עניה סוערה לא נוחמה", כלומר שכנסת ישראל ממאנת להתנחם. אז אומר ה' בעצמו "אנכי אנכי הוא מנחמכם" בנחמות האלה "רוני עקרה לא ילדה" וכן "קומי אורי כי בא אורך". בשלב זה משיבה כנסת ישראל המנוחמת ואומרת "שוש אשיש בה'".
שבת נחמו
השבת הראשונה שלאחר תשעה באב נקראת "שַׁבַּת נַחֲמוּ", כשם ההפטרה שמפטירים בה. בשבת זו ישנם הנהגות מיוחדות, וכן פיוטים מיוחדים שנתקנו:
בראשונים נזכרו הנהגות שמחה שונות שהיו נוהגים בהם בשבת זו, כך למשל נזכר בריטב"א שיש לאכול בשבת זו סעודה מיוחדת כיון שהיא סמוכה לט"ו באב. כעין זה מובא במהרי"ל שיש להתענג בשבת זו יותר מבשאר שבתות השנה.
גם בתפילות השבת ישנם שינויים שנזכרו בפוסקים: יש שכתבו שאין הזכרת נשמות בשבת זו. מנהג וורמייזא היה לנגן בניגון מיוחד את ברכת יוצר אור, מנהג המהרי"ל היה להמתין עם קידוש הלבנה למוצאי שבת נחמו.
פיוטים
נוהגים לומר פיוטים בשבת נחמו. במנהג אשכנז המזרחי, אומרים יוצר "אל א-ל ש-די אתחנן", אופן "שאו מנחה", שניהם למנחם בן מכיר, וזולת אמת משל היה למאיר ש"ץ. במנהג אשכנז המערבי, אומרים יוצר "ארוממך א-ל חי" למאיר ש"ץ, האופן והזולת כמו במנהג המזרחי, ואומרים פיוט "א-להיכם יוסיף ידו" החתום יהודה בר שמואל בקדושת מוסף. בנוסח איטליה אומרים יוצר "את יום פדותכם" לר' יהודה בר מנחם.
בכתבי יד אשכנזיים, יש פיוטים גם לכמה שבתות אחרות של הנחמה, אבל לא הגיעו למנהגים הנדפסים.
נווה אביבים
נָווה אביבים היא שכונה השוכנת ברמת אביב שבצפון תל אביב. גבולות השכונה הם רחוב חיים לבנון ממזרח, שדרות קק"ל מצפון, דרך נמיר ממערב, ורחוב איינשטיין בדרום.
השכונה משתרעת על פני כ-776 דונם, והשטח הבנוי בה הוא כ-529 דונם, המחולקים ל-5,360 יחידות דיור. השכונה מונה למעלה מ-12,000 איש, מהם כ-23% מעל גיל 65 (נתוני שנת 2012). השכונה מאופיינת, כמו שאר השכונות ברמת אביב, באוכלוסייה ממעמד סוציו-אקונומי גבוה.
יש הכוללים בשכונה שטח קטן יותר, המגיע רק עד רחובות טאגור ואנדרסן מדרום, ומכנים את השטח מדרום לרחובות אלו ומצפון לרחוב איינשטיין "רמת אביב ב'". חלוקה זו הייתה נפוצה יותר בעבר. עם זאת, כיום תושבי השכונה מכנים את מלוא השטח "נווה אביבים" ובאתר העירייה הוא מכונה "נווה אביבים וסביבתה".
חלק מהשכונה נבנה על ידי חברת אדגר בבעלות מוניס רויטמן וגיגי פרס (אחיו של שמעון פרס, שניהם התגוררו בשכונה) וחלק על ידי חברת "נווה", שהעניקה לשכונה את שמה. הבניינים שנבנו על ידי "נווה" הם רבי קומות שבהם דירות גדולות ומרווחות, ובהם נמנים מבנים ברחובות רב אשי, רבינא, יהודה הנשיא, לויטן, פסטרנק. מבנים אלה תוכננו על ידי האדריכל זוכה פרס רוקח אהרון דורון. חברת אדגר בנתה את הבניינים הגבוהים של רחוב אופנהיימר, הבניינים הגבוהים של רחוב טאגור וכן את שורת הבניינים של רחוב לבנון (האוניברסיטה לשעבר). המגדלים של רחוב טאגור (40, 42, 44) היו חידוש בתל אביב - החניון התת-קרקעי הראשון בתל אביב למגדלי מגורים. בתיה הראשונים של השכונה הוקמו באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 ברחובות לויטן ופסטרנק, אך עיקר השכונה הוקם במהלך שנות ה-70. בתיה האחרונים של השכונה הוקמו באמצע שנות ה-90 ברחוב טאגור וברחוב יהודה הנשיא.
בשכונה פועלים שני בתי כנסת אורתודוקסים ברחוב אופנהיימר - 'היכל חיים' הספרדי ו'נווה קודש' האשכנזי.
מבין תושביה המפורסמים של השכונה ניתן למנות את שמעון פרס ורעייתו סוניה פרס שהתגוררו ברחוב אופנהיימר 12. עם בחירתו לנשיא המדינה עבר שמעון פרס להתגורר בבית הנשיא שבירושלים. כמו כן, ברחוב רב אשי 5 התגוררו יצחק רבין ורעייתו לאה עד סוף ימיהם. המשוררת והמלחינה נעמי שמר התגוררה עד סוף ימיה ברחוב אופנהיימר 14. הסופר עמוס עוז התגורר בשנותיו האחרונת ברחוב לויטן 4. הסופר והמשורר אהרון אמיר התגורר ברחוב טאגור 41. אסתר פרץ ארד התגוררה ברחוב טאגור 43.
אתרים בשכונה
מוסדות חינוכיים:
נעמה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תנגיז קיטובאני
תֶנגיז קיטוֹבאני (בגאורגית: თენგიზ კიტოვანი; נולד ב-9 ביוני 1938) הוא פוליטיקאי גאורגי לשעבר, מנהיג צבאי שהיה בין הבולטים במעורבותו במלחמת האזרחים הגאורגית של תחילת שנות ה-90 כאשר פיקד על המשמר הלאומי הגאורגי וכיהן כשר ההגנה עד שבהדרגתיות התחבר לאדוארד שוורדנדזה שהוזמן קודם לכן להנהיג את המדינה. הוא עמד בראש, במשותף עם ג'אבא יוסליאני, הממשל הצבאי של גאורגיה חודשיים שבין נפילת זוויאד גמסחורדיה מכהונת נשיא גאורגיה ועד להתמנותו של אדוארד שוורדנדזה.
קורות חייו
קיטובאני נולד בטביליסי, בירת גאורגיה. הוא סיים את חוק לימודיו באקדמיה לאומנויות יפות של גאורגיה בעיר ועבר ללמוד בפנימייה בעיירה תתרי צקארו (כארתלי תחתית). לאחר מכן, בין השנים 1967-1969, הוא עבד כצייר הראשי בלשכת הפרסום הממלכתית של טביליסי.
קיטובאני החל את דרכו הפוליטית בתחילת שנות ה-90 כאשר התנועה הלאומית לעצמאות גאורגיה הגיעה לשיאה, שהייתה באותה תקופה גאורגיה הסובייטית. הוא נבחר למועצה העליונה של הרפובליקה של גאורגיה באותה שנה. הוא היה מקורב מאוד לזוויאד גמסחורדיה, דיסידנט של העידן הסובייטי באותה תקופה שהפך ליושב ראש המועצה העליונה של הרפובליקה של גאורגיה ובסופו של דבר, בשנת 1991, לנשיאה הראשון של גאורגיה. בדצמבר 1990 הוציא גמסחורדיה צו על היווסדות המשמר הלאומי הגאורגי ומינה את קיטובאני לעמוד בראשו. אולם, באוגוסט 1991, התנגשו שני האישים כאשר גמסחורדיה, תחת לחץ של מנהיגי הפיכת ינאייב במוסקבה, הכפיף את המשמר הלאומי למשרד הפנים הגאורגי. קיטובאני סירב לציית לפקודה ועזב את טביליסי עם רוב חייליו והתבצר עימם בערוץ רקוני. זו הייתה תחילת סופו של גמסחורדיה בתפקיד, שחוסר גמישותו הפוליטית אילצה רבים מתומכיו לעבור ולתמוך באופוזיציה.
הפיכה צבאית ומלחמת אזרחים
העימות בין תומכי ומתנגדי גמסחורדיה הדרדרו במהירות לסדרת הפגנות ועימותים חמושים. בסופו של דבר הצטרף לקיטובאני ראש ממשלת גאורגיה, תנגיז סיגואה והמנהיג היחידה החצי-צבאית, ג'אבא יוסליאני. יחד עימם הוביל קיטובאני, בדצמבר 1991, הפיכה אלימה כנגד גמסחורדיה. יוסליאני עצמו, כמו תומכי גמסחורדיה וכמה משקיפים עצמאיים, טען כי קיטובאני שכר חיילים סובייטים/רוסים שהיו מוצבים בטביליסי שהצטרפו להתקפה על ממשל גמסחורדיה.
ב-6 בינואר 1992 אולץ גמסחורדיה לצאת לגלות ומהיגי ההפיכה הזמינו, במרץ 1992, את שר החוץ של ברית המועצות לשעבר, אדוארד שוורדנדזה, לעמוד בראש הממשלה הזמנית שהוקמה לאחר ההפיכה. יוסליאני, קיטובאני סיגואה ושוורדנדזה, ערכו הסכם לשיתוף השלטון ביניהם. השלטון הועבר רשמית מהמועצה הצבאית למועצה המדינה בראשות שוורדנדזה שנועדה לשלוט עד לעריכת בחירות כלליות. סיגואה מונה לתפקיד ראש ממשלת גאורגיה, יוסליואני נותר ראש מחדריוני וקיטובאני נותר ראש המשמר הלאומי ושימר בידיו השפעה ניכרת על קבלת ההחלטות. במאי 1992, מינה שוורדנדזה את קיטובאני לשר ההגנה של גאורגיה במטרה להביא את המשמר הלאומי תחת השלטון המרכזי. אולם שני האישים, קיטובאני ויוסליאני, החזיקו את הכוח האמיתי בידם היססו לוותר עליו לטובת שוורדנדזה. הם נטו לפעולות חד צדדיות, שבמהלכן התעמתו תדירות ביניהם. כוחו של שוורדנדזה היה סמלי יותר מאשר ממשי. סיגואה עצמו החזיק בבסיס של כוח משלו.
כתוצאה מההחלטה נכנס, בלילה של ה-13 באוגוסט 1992, כוחותיו המשמר הלאומי של קיטובאני לרפובליקה הבדלנית, במטרה להשתלט על מסילות הברזל והכבישים הראשיים בנפה. הפעולה הצליחה והשבויים שוחררו. אולם קיטובאני לא הסתפק בזה והתקדם לכיוון סוחומי. כוחותיו של קיטובאני נתקלו בהתנגדות עזה ונעצרו. לאחר הפוגה קצרה חזר קיטובאני עם המשמר הלאומי ותקף, ב-18 באוגוסט, את סוחומי והתקדם לכיוון בנין הפרלמנט. ממשלתו של ארדזינבה נסוג זמנית והתמקם בגודאותה. שוורדנדזה נכשל בניסיונו להביא לנסיגת הכוחות הגאורגים מאבחזיה ולא הצליח למנוע את מלחמת אבחזיה שנמשכה מעל לשנה והביאה בסופו של דבר לאיבוד השליטה הגאורגית באבחזיה.
גרסה אחרת לאירועים, הנפוצה בגאורגיה, גורסת כי רוסיה שתמכה באבחזיה, הסיתה את קיטובאני והביאה אותו לעורר עימות מזוין ואולי אף הבטיחה לו תמיכה בהשתלטות על הנהגת גאורגיה מאוחר יותר. שוורדנדזה מצידו האשים מאוחר יותר את קיטובאני בהתגרות שהביאה לעימות מזוין. לטענתו קיטובאני הפר את הוראתו והתקדם עם כוחותיו לסוחומי. מאידך, האשים קיטובאני את שוורדנדזה שמנע ממנו מלהמשיך במתקפה לעבר בסיס הצבא הרוסי גודאותה, שאליה נסוגו האבחזים מסוחומי, שממנו קיבלו הבדלנים הדרכה ותחמושת. יורשו של שוורדנדזה בתפקיד, מיכאיל סאקשווילי, האשים אף הוא את קיטובאני כי הוא שימש כ"סוכן רוסי" והאשים אותו באובדן אבחזיה.
צבי שרגא גרוסברד
הרב צבי שרגא גרוסברד (תרע"ז 1917 – י"ג בחשון תשנ"ד, 28 באוקטובר 1993) היה ראש ישיבת פוניבז' לצעירים ומנהל החינוך העצמאי.
קורות חייו
נולד בוויזן שבליטא לאהרון זאב. למד בישיבות גרודנא וקמניץ. בשנת תש"א (1941) עלה לישראל ולמד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
נישא לצפורה, בתו של הרב הלל ויטקינד ראש ישיבת בית יוסף בבני ברק. שימש כר"מ בישיבת נובהרדוק בתל אביב והקים שם ישיבה קטנה. הוא עמד בראשות ישיבת פוניבז' לצעירים בשנותיה הראשונות, לצד הרב שטיינמן. הוא מסר בישיבה שיחת מוסר מדי שבוע.