cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיליפ ויקסטיד
הגותו
ויקסטיד היה בן חורג בנוף הכלכלה הבריטית. בניגוד לזרם המרכזי בחשיבה הכלכלית בבריטניה, שאותו הוביל אלפרד מרשל שביקש לשפר ולתקן את החסר בתאוריה הקלאסית של סמית', ביקש ויקסטיד, במקביל לג'בונס ולקרל מנגר, לבנות את התאוריה הכלכלית מחדש. במילים אחרות, כלשונו של ליונל רובינס, הוא ביקש ליצור "לא רוויזיה, כי אם מהפכה".
הסובייקטיביות של העלות
החריגה העמוקה ביותר של ויקסטיד מהאורתודוקסיה המרשליאנית של עמיתיו הבריטיים הייתה בתחום הסובייקטיביות של העלות. לתפישתו, האורתודוקסיה הכלכלית שילמה מס שפתיים לתיאורית התועלת השולית של ג'בונס, אך סרבה להכיר בהשלכותיה ההרסניות על תיאורית העלות של הערך. האסכולה הנאו-קלאסית שבראשה עומד מרשל, הצהיר ויקסטיד ב"עבודתו הכלכלית של ג'בונס" משנת 1905:
כאן מוחה ויקסטד נגד ניסיונה המלאכותי של התפישה המרשליאנית להעמיד פנים כי שיקולים של תועלת שולית נוגעים רק לפעילות צרכנית, אך אינם משליכים על פעילות הייצור, הממשיכה להתפש כסוגיה טכנית הקשורה רק לעלות האובייקטיבית של הייצור. למעשה, מבחינת ויקסטיד "עלות" משחקת תפקיד כמסבירה של מחיר השוק היא רק כאשר "עלות" היא הערך המצופה של חלופה אפשרית ברגע ההכרעה של הייצרן בין חלופות בייצור.
פעילות כלכלית
למונח "מחיר" היו בעיניו משמעויות רבות, שעלות כספית היא רק אחת מהן. במילים אחרות, כמו לודוויג פון מיזס, גם ויקסטיד סבר כי ישנם כללי פעולה אנושית כלליים, שהפעולה בתחום הכלכלי היא רק ביטוי מסוים שלהם. שיקולים אלטרואיסטיים, אגואיסטיים, רדיפת בצע, כבוד, גאווה, וכן הלאה: כולם משחקים תפקיד בפעולה המכוונת למטרות של האדם.
הליכי השוק
ויקסטיד תמך בתפישה הקלאסית כי השוק חותר למצב של שיווי משקל, אך הכיר בחשיבות העובדה שתהליך זה מתבצע תמיד על ציר זמן. תהליך ההתקרבות לשיווי משקל הוא תהליך שבו משתתפי השוק מתקשרים ומתוקשרים זה עם זה בהדרגה -- כלומר, אין כאן מצב, כמו בתפישה הקלאסית, שבו מונחת ידיעה הדדית מושלמת המתורגמת באופן מיידי לסדרה של מחירי וכמויות שיווי משקל. כלומר, בעיני ויקסטיד הליך התחרות אינו כזה שבו הידיעה (ובעקבותיה המחירים) מונחים מראש, אלא התרחשות של היוודעות הדרגתית וחלקית. שיווי המשקל אינו מונח כאן כמשהו הקיים כבר מראש, כשהשוק חותר אליו, אלא כעובדה הנודעת רק בהדרגה.
אזור התעשייה ברקן
אזור התעשייה ברקן הוא אזור תעשייה הנמצא בשומרון, בסמוך לברקן, צפונית לכביש חוצה שומרון. השטח שייך מוניציפלית למועצה אזורית שומרון, ומשרדי המועצה נמצאים באזור התעשייה.
מבנה ומיקום
שטחו המפותח של אזור התעשייה הוא כ-1,300 דונם, מתוכם 650 דונם מגרשים לתעשייה. הבנייה פרוסה בשלוש "אונות", כך שהמרחק בין שני קצות אזור התעשייה הוא כשני קילומטר, מהקצה הצפוני לפינה הדרומית-מערבית. בסמוך לאזור התעשייה הוקם אזור תעשייה נוסף פארק תעשיות אריאל מערב.
בתחום אזור התעשייה נמצא "קניון לב ברקן", ומפעלים שונים. במפעלים אלו מועסקים ישראלים ופלסטינים תושבי הסביבה.
בסמוך לאזור התעשייה נמצא אתר ארכאולוגי, ח'רבת אל-בורך, ובה גת עתיקה הנחשבת לאחת הגתות הגדולות ביותר בארץ.
היסטוריה
בשנת 2004 הועסקו באזור התעשייה כ-4,500 עובדים.
עקב התנגדות לתוצרת שמקורה במפעלים ישראליים בשטחי יהודה והשומרון, העתיקו חלק מהמפעלים באזור התעשייה את פעילותם לתחומי הקו הירוק. כך למשל בשנת 2008 הועתק מפעל מולטילוק ליבנה ובשנת 2011 הועתק מפעל "בייגל בייגל" לאזור התעשייה של צפת. וייצור של "זרועות ברקן" עבר לסין".
האזור העניק את שמו למספר מפעלים, בהם "יקבי ברקן" (שפעל בו משנת 1988, ובשנת 2003 עבר לחולדה).
בפיגוע ירי שהתרחש באזור התעשייה ב-7 באוקטובר 2018 רצח מחבל פלסטיני שעבד במקום שני עובדים ישראלים במפעל של קבוצת אלון.
השירות לביטחון התעופה
השירות לביטחון התעופה (ברוסית: Служба авиационной безопасности) היא מערכת של סוכנויות אבטחה בשדות תעופה, מתקני אחסון מטוסים וחפצים אחרים של התעופה האזרחית, אשר בגבולות סמכותה מבצעת את המשימות הנדרשות כדי להבטיח את ביטחון התעופה של הפדרציה הרוסית. השירות לביטחון התעופה פועל בכפוך לסוכנות הפדרלית לתחבורה אווירית. קיים מאז 12 ביולי 1973.
היסטוריה
בשנות השבעים האיום של חטיפת מטוסים החל להטריד את הקהילה העולמית. הנהגת המדינה דרשה מסוכנויות הביטחון שלה לדכא מעשי התערבות בלתי חוקית בפעילות התעופה האזרחית שהביאו ליותר ויותר תוצאות חמורות.
ב-12 ביולי 1973, בהוראת מועצת השרים של ברית המועצות, הקים משרד התעופה האזרחית בברית המועצות את מינהל המשטר, שנועד לפתור באופן מקיף את משימות המניעה והדיכוי בזמן של ניסיונות אפשריים לחטוף מטוסים ומעשים פליליים אחרים נגד התעופה האזרחית.
בשלב זה, נוצרו מסמכי הרגולציה הראשונים על בידוק הנוסעים, כמו גם על מניעת חטיפות מטוסים. ננקטו צעדים להגנה על ציוד תעופה ומתקני תעופה אזרחיים קריטיים, כמו גם לשמירת סודות ממלכתיים ורשמיים, הונחה התשתית ליצירת התעשייה המקומית של אמצעי בדיקה טכניים ויישומם בפעילות בשדות תעופה. בשנת 1978 הופיעו הדגימות הראשונות של גלאי מתכות נייחים ביתיים, ובשנת 1980 - האינסטרוסקופים הטלוויזיוניים הראשונים.
ב-18 בדצמבר 1983 נעשה ניסיון לחטוף מטוס Tu-134 בטביליסי (7 אנשים מתו) וב־8 במרץ 1988 תפסה משפחת אובצ'קין מטוס Tu-154 (9 אנשים מתו) בשדה התעופה של אירקוטסק. אמצעי אבטחת תעופה באותה תקופה סופקו על ידי המשטרה יחד עם שירותי שדה תעופה.
בשנת 1988 הורתה ממשלת ברית המועצות למשרד התעופה האזרחית בברית המועצות לארגן מחדש את המערכת להגנה על פעילות התעופה האזרחית נגד פעולות חבלניות. במשרד התעופה האזרחית, הוחלט לשנות את שמו של מינהל המשטר למינהל אבטחת התעופה (Управление авиационной безопасности). האחריות המשפטית למטוסים שנחטפו ולמעשי התערבות שלא כדין הוטלה על התעופה האזרחית. מטעם מועצת השרים של ברית המועצות הוצע למשרד התעופה האזרחית לפתח תוכנית מדינית להגנה על התעופה האזרחית מפני פגיעה בה.
בשנת 1990, במשך שישה חודשים בלבד, מ-9 ביוני עד 30 בדצמבר, בוצעו 9 חטיפות ו-23 ניסיונות חטיפה וחטיפת מטוסים בתעופה האזרחית של ברית המועצות. הסיבה העיקרית לחטיפת כלי טיס הייתה חוסר ההכנות של צוות הטיסה להופעת פושע על המטוס, מאחר שנושאי בטיחות תעופה הוחרגו מלוח הזמנים של קורס ההכשרה וההשתלמויות של צוות הטיסה. הנחיות המשרד, ההנחיות לאנשי טיסה וחידוש האימונים עם טייסים וצוות תא הנוסעים, עזרו להתמודד נגד התופעה. החטיפות נפסקות וניסיונות חטיפת מטוסים לא הביאו הצלחה לעבריינים. צוותי מטוסים רבים זכו בפרסי ממשלה על אומץ לבם בהגנה על נוסעים וכלי טיס מפני טרוריסטים.
בשנת 1991, בעקבות חיסול משרד התעופה האזרחית בברית המועצות, הוקמה מחלקת התחבורה האווירית במשרד התחבורה החדש של הפדרציה הרוסית שהוקם לאחרונה, שכלל את המחלקה לביטחון תעופה (Отдел Авиационной Безопасности).
בשנים 1991–1993, בעקבות הרפורמות המתמשכות, המסגרת הרגולטורית התיישנה במהירות. תמיכה מעשית נותרה רק על פי מסמכי ICAO. בתקופה זו העדיפות הייתה התמיכה המשפטית, יצירת חבילה מלאה של מסמכים הכרחיים העוסקים בפעילות בתחום ביטחון התעופה. המשמעותי שבהם היה התקנה "אודות המערכת הפדרלית להגנה על פעילויות תעופה אזרחיות מפני מעשי התערבות בלתי חוקית", שאושרה על ידי ממשלת הפדרציה הרוסית. במהותה מדובר בתוכנית ממלכתית, אך לא מגובה בסעיפים בנושא אמצעי מימון. הדרישות במסמך זה שימשו בסיס לפיתוח ויישום "הנחיות לבדיקת אנשי צוות, אנשי תחזוקה, נוסעים, מזוודות יד ומזוודות, מטען, מלאי מטען", "תקנות לבקרת גישה ומשטר באתרי שדות התעופה, חברות תעופה, ארגונים ומוסדות אזרחיים תעופה","תקנות מודל על שירות אבטחת תעופה בשדה התעופה" ו"תקנות מודל על שירות אבטחת תעופה של מפעילים וארגוני תעופה אזרחיים", "תזכיר לצוות המטוס על פעולות במצב חירום", הסכמים בין מחלקתיים על אינטראקציה ודיכוי פעולות עוינות, הוראות ותקנות שונות.
בשנים 1994–1997 ננקטו אמצעים ארגוניים וטכניים בשדות תעופה - נוצרו שירותי אבטחת תעופה.
כדי ליישם את ההוראות והדרישות של קוד האוויר של הפדרציה הרוסית והמערכת הפדרלית להבטחת ההגנה על פעילויות תעופה אזרחיות מפני פעולות עוינות בתעופה אזרחית בשנת 1998, אושרה מערכת אישור חובה לפעילותם של גורמים משפטיים להבטיח את ביטחון התעופה ("התקנה על נוהלי אישור אבטחת תעופה") לשדות תעופה, חברות תעופה וארגוני תעופה אזרחית אחרים. נוצרה מערכת רישוי לפעילות בתחום ביטחון התעופה שתפסה תאוצה.
בשל סדרת רפורמות מבניות בשנים 1997–2004 והצטברות המשימות, הפכה מחלקת ביטחון התחעופה למינהל אבטחת התעבורה של רוסטרנסנדזור (Управление транспортной безопасности), אשר ביחד עם מחלקות ביטחון התעופה בגופים טריטוריאליים של גוסאביאנזור, הופקדו על נושא פיקוח על עמידה מלאה בחקיקה בתחום התעופה וביטחון התעבורה, הגנה על מתחמי התחבורה מפני מעשי התערבות בלתי חוקית ואיומי פעולות טרור.
בפברואר 2007 אומץ החוק הפדרלי לביטחון תעבורה מיום 9 בפברואר 2007.
ביוני 2008 ערכה ועדת ICAO ביקורת שגרתית על תאימות אמצעי אבטחת תעופה ברוסיה לתקני ביטחון התעופה הבינלאומיים.
הכשרה ודרישות לעובדי שירות ביטחון התעופה
הכשרה והסבה מקצועית של עובדי שירות ביטחון התעופה מתבצעות על ידי מרכזי הכשרה בנושא אבטחת תעופה ותעבורה בשדות תעופה מרכזיים (כמו שרמטיבו, דומודדובו ), וכן במוסדות חינוך גבוהים ותיכוניים בתחום התעופה (למשל, מכון אוליאנובסק לתעופה אזרחית ). אלפי מומחים עברו הכשרה מחדש. נושא זה מקבל תפקיד מוביל, יחד עם סוגיות של ציוד טכני מחודש לשירותים בתחום הכשרת התעופה.
עובדי השירות המעורבים ישירות באבטחת תעופה חייבים לעמוד בדרישות מסוימות. לפי סעיף 10 לחוק הפדרלי "אודות אבטחת התעבורה" מיום 02.09.2007 מספר 16-FZ, האנשים הבאים אינם יכולים להיות עובדים בשירות ביטחון התעופה:
עובדי יחידות ביטחון התעופה נדרשים לעבור בדיקות רפואיות מונעות מדי שנה, לרבות בדיקות כימיות וטוקסיקולוגיות על הימצאותם של תרופות נרקוטיות, חומרים פסיכוטרופיים ומטבוליטים שלהם בגוף האדם, וכן בדיקות תקופתיות.
ארייז'
אַריֶיז' (בצרפתית: Ariège, באוקסיטנית: Arièja) הוא מחוז (département) בחבל אוקסיטניה. המחוז נקרא על שם נהר בעל שם זהה, אחד מיובליו של נהר הגארון העובר בתוכו. המרכז המנהלי של המחוז הוא העיר פואה.
המחוז נמצא דרומית-מזרחית לגארון עילית, אוד למזרחו והפירנאים המזרחיים בדרום מזרח. בנוסף, המחוז גובל בדרום עם ליידה שבספרד ועם אנדורה.
המחוז הגדול (4,890 קמ"ר) מחולק לשלשה רבעים: פווה, פמייה וסן ז'ירון ול-332 קומונות. ב-28 במאי 2009 הוקם הפארק הלאומי האזורי הפירנאים הארייז'ים (Parc naturel régional des Pyrénées ariégeoises) המכסה כ-40 אחוזים מכלל שטח המחוז - 2,465 קמ"ר.
יותר איטי מלב
יותר איטי מלב הוא סרט קולנוע ישראלי עצמאי מאת ובבימויים של ינאי גוז ויוני זיכהולץ משנת 2012.
עלילה
לילי הולכת לבר "המתנ"ס", בבעלות שרה (שרה סיני), שגם שרה בו ובו מסתובבים הטיפוסים הביזאריים ביותר בתל אביב. לילי משתפת את שרה בקשייה ושרה מציעה לה למצוא גיבור ואומרת לה:
בבר לילי מבחינה בנינו (גיא לואל), צייר מציצן, רומנטיקן מלנכולי. לפרנסתו מצייר גרפיטי של שירים בהזמנה ומצייר פורטרטים של נשים על הטיילת בים. לילי מחליטה שהוא הגיבור עליו תכתוב את ספרה. היא מתחילה איתו, מנהלת איתו רומן, הוא מתאהב בה.
חברו הטוב ביותר של נינו הוא פרדי (פיני טבגר), גבר חרדי שמנהל חיים כפולים: ביום הוא בעל לאשה ואב לילדה שאותם הוא אוהב ובלילה הוא טרנסקסואל, שלובש בגדי נשים ושוכב עם גברים. עם אחד מהם, דורון (עומר עציון), הוא מקיים יחסי מין סאדו-מזוכיסטיים. דייוויד (שלום שמואלוב), המו"ל של לילי, מזהיר אותה שהיא עלולה להתאהב והדבר עלול להפריע לה בעבודתה. בשלב מסוים לילי מתאהבת בנינו ואז היא צריכה להחליט אם לבחור באהבה או בספר וכשהיא בוחרת באהבה – הוא כבר גילה את מניעיה האמיתיים ונוקם בה, בספר שלה, בלב שלה.
אודות ההפקה
המימון לסרט הגיע בתחילה ממקור פרטי - חברת פרקסיס וקיבל אחר-כך מענק מקרן רבינוביץ' לקולנוע והסתכם ב-800,000 שקלים. הסרט הוקרן ביישובים שונים ברחבי ישראל ובסינמטק תל אביב. הוא מכר 5,200 כרטיסים והכנסותיו היו 197,600 שקלים, יותר מכל סרט עצמאי אחר בשנת 2012. מלחין המוזיקה הוא אופיר לייבוביץ', גיטריסט להקת נקמת הטרקטור, שהלחין מוזיקת ג'אז אפלה.
הזמרת שרה סיני, שרה ארבעה שירים בסרט וגם משחקת בו. היא מגלמת את דמותה של שרה, בעלת פאב, שגם שרה בו. את שיר הנושא של הסרט, "העיר הלבנה", שיצא כקליפ, כתב יוני זיכהולץ. הלחין עיבד והפיק מוזיקלית איתי פרלמן נסיך. את השיר מבצעים שרה סיני ופיני טבגר.
הקרנות בבתי קולנוע, פסטיבלים ופרסים
הקרנת טרום בכורה הראשונה ב-1 במרץ 2012 במועצה אזורית משגב. טרום בכורה – הפסטיבל הבינלאומי השביעי לקולנוע גאה (11 ביוני 2012). בפסטיבל זכה פיני טבגר בפרס מיוחד על משחק (12 ביוני 2012) – במסגרת תחרות קולנוע עצמאי-עלילתי בפסטיבל קולנוע דרום. הסרט הוקרן במשך שלושה חודשים בסינמטק תל אביב: החל מ-4 ביולי ועד ל-28 בספטמבר והוצג בספטמבר גם בסינמטק ירושלים.
פרידריך פון ויזר
פרידריך פון וִיזֶר (Friedrich von Wieser; 15 ביולי 1851 - 22 ביולי 1926) היה כלכלן מן האסכולה האוסטרית ואחד מממשיכיו הבולטים של קרל מנגר.
ביוגרפיה
ויזר נולד בווינה ולמד סוציולוגיה באוניברסיטת וינה. באותה עת, הפך אחד מהתלמידים הבולטים של קרל מנגר, לצד אויגן פון בהם-באוורק, עמיתו, ידידו מילדות וגיסו. השניים שימשו בתפקיד חשוב של הכשרת הדור הבא של חניכי האסכולה האוסטרית, כמו לודוויג פון מיזס ופרידריך האייק. ויזר הרצה באוניברסיטה של וינה ובאוניברסיטת קארל בפראג, עד שנקרא לשמש כמחליפו של מנגר שפרש בווינה, בשנת 1903. בשלהי חייו, בשנת 1917 הפך לשר האוצר באוסטרו-הונגריה המתמוטטת.
תרומותיו העיקריות של ויזר הם תיאורית ה"השלכה" הקובעת, בהתאם לתאוריית הערך השולי כי מחירם של גורמי הייצור נקבע על ידי מחירי התפוקה, ולא להפך, כפי שגרסו הכלכלנים הקלסיים. תרומה נוספת של ויזר הייתה תאוריית "עלות ההזדמנות", שלפיה עלות ייצורו של מוצר שווה לעלויות המוצר שניתן היה לייצר במקומו.
תרומתו העיקרית של ויזר ברעיונותיו הייתה הרחבה של עקרון הערך השולי שהעלה מנגר קודם לכן גם לתחום הייצור וגורמי הייצור ואפשרה השמה של עקרון אחד לכל אורך השרשרת, ממוצרי הביניים ועד למוצר השלישי.
עבודותיו המוכרות ביותר של ויזר הן "ערך טבעי" משנת 1889 שפרטה את תורת העלות החלופית שלו ואת תאוריית ההשלכה ו"כלכלה חברתית" משנת 1914 שהייתה ניסיון שאפתני להחיל את הכללים בעולם האמיתי.
הנסיך הפרסי: הכתר האבוד (משחק וידאו)
הנסיך הפרסי: הכתר האבוד (באנגלית: Prince of Persia: The Lost Crown) הוא משחק הרפתקאות באנימציה  הנוצר על ידי חברת יוביסופט ועתיד לצאת בתחילת שנת 2024. המשחק מותאם לקונסולות המחשב האישי, פלייסטיישן 4, פלייסטיישן 5, נינטנדו סוויץ', Xbox One ו -Xbox Series X/S. המשחק הוא הראשון בסדרת משחקי "הנסיך הפרסי" שנוצר כ-13 שנה לאחר צאת המשחק האחרון בסדרה.
משחקיות
המשחק הוא משחק הרפתקאות ו-Side-Scrolling (המסך מתקדם ביחד עם השחקן לכיוונים ימין, שמאל, למעלה ולמטה) המציג גיבור חדש בשם סרגון, שחייב לצאת למסע אל עבר העיר המקוללת "" כדי להציל את החטוף. לשחקנים תהיה גישה לכוחות ייחודיים המבוססים על זמן שיסייעו להם בשיטוט במפת המשחק וכן במהלך הקרבות. המשחק גם ייתן לשחקנים לחקור את עולם המשחק בחופשיות יחסית.
פיתוח
המשחק מפותח על ידי השלוחה של יוביסופט, שפיתחה בעבר גם את משחקי "ריימן". פיתוח המשחק נמשך כשלוש וחצי שנים. , מלחין ממוצא איראני היה אחראי לפסקול המשחק.
המשחק הוכרז באופן רשמי ב-8 ביוני 2023, אך הקדימון שלו זכה לביקורות מעורבות. יוצר הסדרה, שלא היה מעורב באופן ישיר ביצירת המשחק, תמך בצוות הפיתוח והצהיר "שזהו המשחק ששנים חלמתי לשחק בו". המשחק עתיד להשתחרר עבור המחשב האישי, פלייסטיישן 4, פלייסטיישן 5, נינטנדו סוויץ', Xbox One ו-Xbox Series S/X ב-18 בינואר 2024.
קדימה (מפלגה)
קדימה (או בשמה הראשון אחריות לאומית) הייתה מפלגה ישראלית שהוקמה בנובמבר 2005 על ידי אריאל שרון, לאחר פרישתו ממפלגת הליכוד על רקע תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה וסיימה את תפקידה הפוליטי בכנסת במרץ 2015, כאשר יו"ר המפלגה, שאול מופז, החליט לא להשתתף בבחירות וראש המפלגה שנבחר במקומו אכרם חסון החליט גם הוא לפרוש מהמפלגה ולעבור למפלגת כולנו.
בעת הקמת המפלגה הצטרפו אל שרון שליש מחברי הכנסת של הליכוד. שמעון פרס, חיים רמון ודליה איציק ממפלגת העבודה ומיכאל נודלמן מהאיחוד הלאומי הודיעו על תמיכתם במפלגה אך לא יכלו להצטרף לסיעה בכנסת מסיבות חוקיות.
בבחירות 2006 זכתה קדימה, הפעם בהנהגת אהוד אולמרט, להישג חסר תקדים והייתה למפלגה הגדולה ביותר, ולראשונה, המפלגה הגדולה ביותר בכנסת לא הייתה מפלגת הליכוד או מפלגת העבודה. בבחירות 2009 שוב זכתה קדימה, בראשות ציפי לבני, במספר הקולות הרב ביותר, אך נשארה באופוזיציה בשל חוסר תמיכה של רוב חברי הכנסת.
המפלגה חייבת סך של 18 מיליון ש"ח למדינת ישראל עקב חריגה מתקציב הבחירות.
מצע המפלגה
מצע מפלגת קדימה לקראת הבחירות לכנסת ה-18 חולק לנושאים הבאים:
רקע להקמת המפלגה
במהלך הקדנציה השנייה כראש ממשלה העביר שרון את תוכנית ההתנתקות אל מול התנגדות רבה בתוך מפלגתו, הליכוד.
ב-7 בנובמבר 2005 מנעו חברי כנסת של הליכוד מאריאל שרון למנות לשרים שני מועמדים שהציג, רוני בר-און וזאב בוים. היה זה אך סימפטום לבעיה שנוצרה לממשלה, אשר נשענה על רוב דחוק, שהיה תלוי ברצונם הטוב של מתנגדיה מתוך הליכוד.
בחירתו של עמיר פרץ לראשות מפלגת העבודה, שאירעה ימים ספורים לאחר כישלון ההצבעה על מינוי השרים בכנסת, סימנה כי תם זמנה של הממשלה, אשר הייתה ממשלת אחדות לאומית המורכבת מנציגי מפלגת העבודה שחברו לאנשי הליכוד.
על שרון היה להכריע בין התמודדות בליכוד כנגד נתניהו וכנגד ה"מורדים", התמודדות שאף אם היה מנצח בה היה עומד לאחר הבחירות בראש סיעה שרבים מחבריה מתנגדים לו ושעלולה למנוע ממנו יישום תוכניות מדיניות לפי רוחו, ובין התמודדות במסגרתה של סיעה חדשה, שתהיה מורכבת מאנשים שיסכימו עם הקו המדיני שירצה לנקוט, ותאפשר לו מרחב תמרון רב יותר כראש ממשלה, לאחר הבחירות לכנסת ה-17.
הקמה
בשעת ערב מאוחרת של 19 בנובמבר 2005 התכנסו בחוות השקמים הצוות המורחב של "צוות החווה" שכלל את ראובן אדלר, יורם ראב"ד, איל ארד, צוות לשכת ראש הממשלה, השרה ציפי לבני, עמרי וגלעד ושרון. מרבית הדוברים היו נגד הקמת מפלגה חדשה ורק אדלר, ראב"ד ולבני תמכו. שרון ובניו לא השמיעו את דעתם. למחרת בשעות הערב הודיע שרון למקורביו על החלטתו. שרון הטיל על עו"ד יורם ראב"ד את מלאכת כתיבת התקנון של המפלגה החדשה ואת הטיפול ברישומה. בתקשורת החלו להופיע ידיעות על כך ששרון החליט על עזיבת הליכוד והקמתה של מפלגה חדשה. ב-21 בנובמבר בשעות הבוקר נפגש שרון עם הנשיא משה קצב וביקש ממנו לפזר את הכנסת. במקביל, ערכה הכנסת הצבעות על פיזורה, כאשר מטרת מתנגדי שרון היא לפעול לפיזור הכנסת ככל המאוחר, לעומת שרון אשר ביקש מן הנשיא כי הכנסת תתפזר בראשית מרץ 2006.
במהלך 21 בנובמבר התכנסה המפלגה החדשה לכינוס ראשוני, ושלדה הפרסונלי התגבש. המפלגה החדשה התבססה על הימין המתון בליכוד ותומכי שרון מקרב מפלגת הליכוד. בנוסף, חברו לקדימה גם יוצאי מפלגת העבודה שלא מצאו את מקומם במפלגה לאחר בחירתו של עמיר פרץ. כמו כן, מספר תומכים הגיעו מחוץ למערכת הפוליטית.
בתחילה התלבטו באשר לשמה של המפלגה בין מל"ל – מפלגה לאומית ליברלית ובין השם אחריות לאומית. השם שנבחר היה אחריות לאומית, אך לאחר ימים אחדים ועוד בטרם הוגשו מסמכי ההתאגדות לרישום שונה השם לקדימה. לדברי ראובן אדלר, הוא חש למחרת בחירת השם שהוא אינו טוב מספיק ויש להחליפו, וקיבל את ברכתו של שרון. את השם קדימה הגה מנהל הקמפיין, אורי לברון. עם זאת, השם אחריות לאומית שימש את הסיעה בכנסת למשך כחודשיים, עד שהוחלף גם הוא בקדימה.
מיד לאחר ההקמה החלה המפלגה לגייס פוליטיקאים ואנשי ציבור בולטים, על מנת לבנות רשימה אטרקטיבית שתמשוך את לב הבוחרים. ביום הקמתה, הצליח שרון לגייס 14 מחברי הליכוד לסיעה החדשה:
השגת מספר זה של חברי כנסת פורשים העומדים לרשותו, שליש מסיעת הליכוד, הייתה קריטית לשרון. על פי חוק מימון מפלגות, החזר מימון מערכת הבחירות נעשה על פי מספר המושבים בכנסת להם מפלגה זוכה לאחר הבחירות, אך מפלגה קיימת זכאית לקבלת מקדמה על חשבון כספי מימון מפלגות בהתאם לנציגיה בכנסת היוצאת, ולדקות שידור מוגדלות בתעמולת הבחירות לכנסת. על פי החוק גם סיעת פורשים המהווה לפחות שליש מסיעה קיימת נהנית מזכויות אלו. לאור חשיבותן הגדולה של ההטבות, במיוחד למפלגה חדשה ללא כל תשתית ארגונית קיימת כקדימה, היה על שרון לגייס לפחות 13 חברי כנסת נוספים של הליכוד בטרם הודיע על הפרישה, משימה בה נחל הצלחה.
על ההישג המרשים העיב מעט הכישלון בצירוף שר הביטחון שאול מופז שהחליט לאחר התלבטויות ממושכות להישאר בליכוד ולהתמודד על הנהגתו, על אף בקשתו של שרון שיצטרף למפלגתו. לעומת זאת הצליח שרון לגייס לסיעה את חבר הכנסת העצמאי דוד טל, שפרש חודשים קודם לכן מעם אחד עם הצטרפותה למפלגת העבודה. בנוסף, שני חברי כנסת בכירים ממפלגת העבודה (חיים רמון ודליה איציק) וכן ח"כ מיכאל נודלמן (שפרש עוד קודם מהאיחוד הלאומי) הודיעו על תמיכתם בקדימה אף על פי שלא עברו פורמלית למפלגה.
מחוץ לזירה הפוליטית, הצליח אריאל שרון לגייס לשורות קדימה והפוליטיקה, את אבי דיכטר שהיה באותה עת בתקופת לימודים במכון ברוקינגס בוושינגטון, עם סיום תפקידו כראש השב"כ. אבי דיכטר שובץ על ידי שרון במקום החמישי ברשימת קדימה וסומן על ידו כיורש עתידי.
הפרופסור אבישי ברוורמן, ששרון ניסה לגייסו למפלגתו, התפקד לבסוף למפלגת העבודה של עמיר פרץ, אך הפרופסור אוריאל רייכמן, שהיה ממייסדי מפלגת שינוי ומפעיליה הבולטים, הצטרף למפלגת קדימה.
ב-30 בנובמבר, לאחר לבטים ממושכים, הודיע לבסוף שמעון פרס על פרישתו ממפלגת העבודה ועל תמיכתו במפלגת קדימה ובאריאל שרון. פרס לא הצטרף רשמית למפלגה, אולם לאחר שתחילה הודיע כי לא יתמודד במסגרתה לבחירות 2006, הודיע בסוף דצמבר לאחר אשפוזו של שרון כי הוא מבקש להיכנס לרשימה, מהלך שנבע כנראה מרצונו לחזק את מעמדו במפלגה, שהיה מבוסס עד אז בעיקר על יחסיו עם שרון. מאוחר יותר התפטר מהכנסת יחדיו עם חיים רמון ודליה איציק, על מנת שיוכלו להתמודד ברשימת המפלגה החדשה בבחירות הבאות.
ב-7 בדצמבר הודיע צחי הנגבי - שר בלי תיק, יו"ר מרכז הליכוד, ומחליפו הזמני של שרון בתפקיד יו"ר תנועת הליכוד - על הצטרפותו לקדימה. "הלב אמר להישאר בבית הפוליטי שבו גדלתי", אמר הנגבי, "אבל ההיגיון הממלכתי אמר להצטרף למהלך הפוליטי ההיסטורי לצידו של ראש הממשלה". הנגבי, שהתנגד לתוכנית ההתנתקות, הודה כי "בעמדות המדיניות שלי יש תזוזה מתמשכת לאורך השנים". הצטרפותו של הנגבי לשרון בלטה במיוחד על רקע ידיעות לפיהן משטרת ישראל תמליץ להעמידו לדין על רקע חשיפות על מינויים בלתי-כשרים-לכאורה שביצע בעת כהונתו כשר לאיכות הסביבה, אבל הנגבי דחה השערות שקשרו בין הדברים, ושב והצהיר "לא נפל פגם בפעילותי". הוא הודיע על התפטרותו מהכנסת, ואמר: "המושב שלי שייך לליכוד, אני מחזיר אותו לליכוד".
ב-11 בדצמבר הודיע גם שאול מופז, שר הביטחון, על הצטרפותו לקדימה - צעד שהתקבל בהפתעה, שכן בשבועות שחלפו מאז פרישת שרון, הבטיח מופז להישאר בליכוד ואמר כי "החבירה של שרון לשורה של אנשי שמאל התומכים בהסכמי אוסלו ובחזרה לקווי 67' היא מסוכנת... הם עלולים לגרור אותו למחוזות מסוכנים ביותר מבחינה מדינית וביטחונית". מופז גם האשים את ראש הממשלה בהפיכת אנשי מערכת הביטחון "לשחקנים על המגרש הפוליטי", וסיפר כי "הציעו לי בקדימה להיות מספר 2, סגן ראש הממשלה ושר הביטחון - וסירבתי". למרות התבטאויותיו, מופז הצטרף לשרון - ימים ספורים אחרי פרסום סקרים שחזו לו תבוסה במאבק על ראשות הליכוד. מופז דחה את הטענות שקשרו בין הדברים, ונימק את מעברו לקדימה במילים "תנועת הליכוד פנתה לימין הקיצוני של המפה הפוליטית, וזו לא דרכי". ביחס לביקורת על אמינותו, כמי שהתחייב להישאר בליכוד, אמר כי "איני רואה שום בעיה ושום סוגיה בנושא אמינות".
מספר לא מבוטל של ראשי ערים, מועצות מקומיות ואזוריות, במגזר היהודי ובמגזר הערבי, הודיעו אף הם על הצטרפותם למפלגה החדשה. דוגמאות בולטות הן עדי אלדר - ראש עיריית כרמיאל ויו"ר מרכז השלטון המקומי בישראל, יעקב טרנר - ראש עיריית באר שבע ומפכ"ל המשטרה לשעבר, יונה יהב - ראש עיריית חיפה, מאיר ניצן - ראש עיריית ראשון לציון, צבי צילקר - ראש עיריית אשדוד, יוסי בן-דוד - ראש עיריית יהוד-מונוסון, יוסי נשרי - ראש עיריית קריית אונו, מנחם אריאב - ראש עיריית נצרת עילית, שלמה בוחבוט - ראש עיריית מעלות-תרשיחא, טלאל אל-קרינאווי - ראש עיריית רהט, כרמי גילון - ראש המועצה המקומית מבשרת ציון וראש השב"כ לשעבר, אחמד דבאח - ראש עיריית שגור (איחוד הכפרים בענה, דייר אל-אסד ומג'ד אל-כרום) ושמעון לנקרי - ראש עיריית עכו. בנוסף הודיעו אנשי ציבור שונים על הצטרפותם למפלגה.
התמוטטות שרון ומערכת הבחירות
אירוע מוחי קל בו לקה שרון ב-18 בדצמבר 2005 העלה בתקשורת את השאלה האם המפלגה מבוססת כולה על אישיותו של מנהיגה, שרון. האירוע הפנה את תשומת הלב גם לכך שלמפלגה לא נקבעו מוסדות או מנגנון המסדיר את תפקודה של המפלגה גם בהיעדרו של שרון. הבעיה קבלה משנה תוקף לאחר אירוע מוחי קשה יותר בו לקה ראש הממשלה ב-4 בינואר 2006 (היום בו נרשמה מפלגת קדימה כמפלגה ברשם המפלגות), אירוע ממנו לא חזר להכרתו. עו"ד יורם ראב"ד הספיק להודיע לשרון על רישומה של המפלגה מספר שעות טרם אשפוזו, ממנו לא קם עד פטירתו ב-11 בינואר 2014.
לאחר שהתברר כי שרון לא יוכל להמשיך לכהן כיו"ר המפלגה ולהתמודד לכנסת ה-17, החליפו בתפקידים אלה אהוד אולמרט, בתוקף תפקידו, ממלא מקום ראש הממשלה. אולמרט בחר בעצמו את רשימת המפלגה לכנסת, ללא נוהל דמוקרטי כלשהו, עובדה שמפלגות אחרות ניסו להדגיש, ללא הצלחה רבה. השפעתו הרבה על עמדותיה המדיניות של המפלגה בלטה בהציגו במהלך מערכת הבחירות את תוכנית ההתכנסות לנסיגה ביהודה ושומרון ועיצוב גבולות קבע, תוכנית שנראתה כנוגדת את הקו המדיני בו נקט שרון בפומבי אחר תוכנית ההתנתקות, ששלל נסיגות חד צדדיות נוספות. אירועים בולטים שהעיבו על כהונתו של אולמרט כראש ממשלה בפועל עוד במהלך החודש הראשון לה היו ניצחונו המפתיע של חמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית ב-25 בינואר, שהתאפשר כתוצאה מהסכמתה של ממשלת ישראל לקיום הבחירות, ופינוי הבתים האלים בעמונה ב-1 בפברואר. עליית שלטון החמאס אף הובילה ב-14 במרץ למבצע הבאת ביכורים ללכידת רוצחיו של השר רחבעם זאבי, אשר עמדו להשתחרר מכלאם.
מערכת הבחירות תועדה בחלקה בסרט התעודה כל אנשי הקמפיין ששודר לאחר הבחירות בערוץ 10, ובו נראו השינוי בקמפיין לאחר מחלת שרון.
אותיות המפלגה בפתק ההצבעה בבחירות לכנסת ה-17 היו "כן", כמו כן הודפס על הפתק הכיתוב: "קדימה עם אהוד אולמרט לראשות הממשלה".
קדימה בראשות אהוד אולמרט
ב-4 במאי 2006, מונה אולמרט לראש ממשלת ישראל, לאחר שממשלתו, הממשלה ה-31, קיבלה את אמון הכנסת. הקואליציה מנתה 67 חברי כנסת מ-4 מפלגות: קדימה, העבודה, ש"ס והגמלאים. ציפי לבני מונתה לשרת החוץ וממלאת מקום ראש הממשלה, עמיר פרץ לשר הביטחון ואברהם הירשזון, מקורבו של אולמרט, לשר האוצר. הממשלה כללה 25 שרים (כולל ראש הממשלה). עקב הביקורת הציבורית על מספר השרים לא מונו סגני שרים.
כחודשיים לאחר סיום מלחמת לבנון השנייה (ראו להלן), ב-30 באוקטובר 2006, הצטרפה לקואליציה ישראל ביתנו. החל מיום זה התבססה ממשלת אולמרט על קואליציה של 78 חברי כנסת. כמו כן, מונו מספר סגני שרים. עם התקדמות המשא ומתן עם הפלסטינים פרשה סיעת ישראל ביתנו מהקואליציה וזו נותרה עם 67 ח"כים.
סוף דרכה של הממשלה ה-31 והבחירות הפנימיות
בעקבות החקירות המרובות שנפתחו נגד ראש הממשלה אהוד אולמרט, הושג הסכם בין קדימה למפלגת העבודה לפיו העבודה תמשוך את הצעתה לפיזור הכנסת ואילו קדימה תתחייב לקיים בחירות מקדימות לבחירת יושב ראש המפלגה. חודש לאחר מכן קבעה מועצת קדימה מועד לבחירות המקדימות, ב-17 בספטמבר 2008.
בשבועות לפני הבחירות הציגו הסקרים הפרש ניכר לטובת ציפי לבני. ביום הבחירות עצמו, במטרה להעלות את אחוז ההצבעה וחרף התנגדותם של מופז ושטרית, הוארכו הבחירות בכחצי שעה לבקשת לבני. היא זכתה לניצחון סוחף על פי מדגמי הטלוויזיה אותו ערב, אך עם הגעת תוצאות האמת, הצטמצמו הפערים ולבסוף הסתבר כי הפער הוא 431 קולות בלבד (43.1% לטובת לבני לעומת 42% למופז). במסיבת עיתונאים שכינס למחרת יום הבחירות הודיע מופז כי ברצונו לקחת פסק-זמן מהפוליטיקה.
לבני ניסתה להקים קואליציה תחתיה כראש ממשלה, אך לאחר משא ומתן ממושך כשלה להגיע להסכמה עם מפלגת ש"ס בסוגיית קצבאות הילדים, אשר דרשה קצבאות בסך מיליארד שקלים, בעוד שלבני הסכימה להעלותן ל-700 מיליון שקלים בלבד. מאחר שלא ניתן היה להרכיב קואליציה, נקבעו בחירות כלליות לכנסת ל-10 בפברואר 2009.
מפלגת קדימה קבעה את הבחירות הפנימיות לרשימת המפלגה לכנסת ל-17 בדצמבר 2008. המקום הראשון ברשימה היה שמור ללבני והשני למופז, אשר חזר מפסק הזמן שעליו הכריז. בראש הרשימה נבחרו יו"ר הכנסת דליה איציק, צחי הנגבי ורוני בר-און. חיים רמון, אשר היה קודם לכן במקום ה-7, הידרדר למקום ה-17. בין המצטרפים החדשים היו זאב בילסקי, יו"ר הסוכנות היהודית, שהגיע למקום ה-15 ודובר צה"ל לשעבר, תא"ל במיל' נחמן שי, שהגיע למקום ה-18.
במערכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה זכתה קדימה ב-28 מושבים, ירידה של מושב אחד מהבחירות הקודמות ומושב אחד יותר מהליכוד, המפלגה השנייה בגודלה. אף שקדימה זכתה במספר המושבים הגבוה ביותר הזמין נשיא המדינה ה־9, שמעון פרס את נתניהו, יו"ר הליכוד, להקים ממשלה, לאחר שרוב חברי הבית המליצו על כך. המשא ומתן בעניין ההצטרפות לממשלת נתניהו לא עלה יפה, והיא נותרה באופוזיציה.
חמישה מחברי הכנסת של קדימה הורשעו בפלילים: ראש המפלגה אהוד אולמרט, חיים רמון, אברהם הירשזון, צחי הנגבי, ועמרי שרון.
הניסיון לפרק את קדימה
בחודש מרץ 2009 החליטה קדימה, בראשות יו"ר המפלגה וחברי הכנסת הבכירים שלא להצטרף לממשלת נתניהו השנייה ולהוות את מפלגת האופוזיציה הגדולה בכנסת. מעברה של קדימה לאופוזיציה לווה בחשש לשלמותה ויציבותה של המפלגה. חשש זה נבע מהיותה של קדימה מפלגה שנולדה לשלטון ואינה מנוסה בישיבה ארוכה באופוזיציה, בנוסף, הושמעו בליכוד קולות הקוראים לפירוקה של קדימה. מספר שבועות לאחר כינון הממשלה הועבר בכנסת חוק התפלגות סיעה - חוק המאפשר לשבעה מחברי סיעה (גם אם אינם מגיעים לשליש מחברי הסיעה) לפרוש מסיעתם ולהתפלג לסיעה עצמאית. החוק נועד לאפשר לשבעה חברי כנסת מקדימה לפרק את מפלגתם ולהצטרף לממשלה, ובו בעת למנוע את פילוג העבודה שהייתה חברת ממשלה באותו זמן, אך עם ארבעה "מורדים" (אחד פחות משליש). בדצמבר 2009, במקביל להתקדמות משמעותית במגעים לשחרור החייל החטוף גלעד שליט, התפוצץ ניסיונם של ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר התחבורה ישראל כץ לגייס את הח"כ השביעי שנדרש לשם הפילוג, יעקב אדרי. בעקבות ביקורת ציבורית חריפה, גם מצד קדימה, שהופנתה כלפי ראש הממשלה על כך שהוא עוסק בתרגילים פוליטיים בו בזמן שהעין הציבורית מופנית אל עבר עניינו של החייל החטוף, נבלם מהלך הפילוג בקדימה.
פעילויות מרכזיות
בתחום המדיני - ביטחוני, קדימה תקפה את הממשלה ובעיקר את רה"מ על חוסר אמונתו בפתרון שתי מדינות לשני עמים וחוסר מוכנותו למשא ומתן ישיר עם יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס. קדימה בירכה את נתניהו לאחר שנשא את "נאום בר-אילן", שבו הכיר ברעיון ההקמה של מדינה פלסטינית והעניקה גיבוי לממשלה בפרשת המשט לעזה במאי 2010 כמו גם בהחלטה על הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון בסוף שנת 2009. קדימה נמנעה מלמתוח ביקורת על הממשלה עת הושקו שיחות ישירות בין ישראל לפלסטינים בפסגה שנערכה בוושינגטון בהשתתפות נשיא ארצות הברית ברק אובמה בספטמבר 2010. אולם, עקב כישלון השיחות והקיפאון המדיני, יחד עם העמקת המשבר ביחסי טורקיה–ישראל, המתיחות וחילוקי הדעות בין הנשיא אובמה לראש הממשלה נתניהו בכל הנוגע לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, הכרתן המחודשת של מדינות דרום אמריקה במדינה פלסטינית והפנייה של הרשות למוסדות האו"ם לקבלת הכרה ברשות הפלסטינית כמדינה בספטמבר 2011, תקפה קדימה את הממשלה והאשימה את ראש הממשלה בהובלת ישראל לבידוד מדיני בשל חששו ממפלגות הימין בכנסת.
בתחום הפוליטי, יצאה קדימה נגד הצטרפותה של מפלגת העבודה לממשלה ועד לפרישתה מהקוליאציה הובילה קו שקרא לה לצאת מהממשלה. בינואר 2011 זכתה קדימה לחיזוק משמעותי באופוזיציה לאחר התפלגותו של אהוד ברק מסיעת העבודה והקמת סיעת העצמאות. בפברואר 2010, נגד הניסיון לאפשר הצבעה בבחירות גם לתושבי ישראל השוהים מחוץ למדינה ("חוק היורדים"), הובילה ביחד עם ארגונים אחרים מחאה ציבורית נרחבת תחת הכותרת "בוחרים רק בישראל". בסופו של דבר החליטה הממשלה לבטל את קידום החקיקה בנושא. ביולי 2009, במלאת 100 יום להקמת הממשלה, כינסה מסיבת עיתונאים נרחבת ותקפה את נתניהו תחת הכותרת "ביבי - 100 ימים, 0 השגים". בפברואר 2011, שנתיים לאחר הקמת הממשלה כינסה מסיבת עיתונאים נוספת תחת הכותרת: "ישראל - 0, ביבי - 2, שנתיים לנתניהו, ישראל מפסידה".
בתחומי דת ומדינה, תקפה קדימה את הליכוד על כניעה למפלגות החרדיות בכל הנוגע לתקציב המדינה, את ישראל ביתנו על אי קידומם של חוקים אזרחיים, את מפלגת ש"ס על שתיקתה בכל הנוגע לבג"ץ בית הספר בעמנואל ועל תמיכתה בשינוי בתוכנית הבנייה לאגף חדש של בית החולים ברזילי באשקלון עקב קברים שנתגלו במקום. בנובמבר 2011 יצאה המפלגה בקמפיין אוטובוסים "נשים מקדימה" במחאה על תופעה של הדרת נשים.
הבחירות לראשות קדימה ב-2012
ב-18 בינואר 2012, הודיעה ציפי לבני על הקדמת הבחירות הפנימיות לראשות המפלגה ל-27 במרץ 2012. בבחירות התמודדו מול יו"ר המפלגה המכהנת ציפי לבני גם חברי הכנסת שאול מופז ואבי דיכטר. דיכטר פרש זמן קצר לפני הבחירות וחבר למופז.
ב-27 במרץ 2012, נערכו הבחירות המקדימות לראשות המפלגה שבסופן הוכרז שאול מופז ליו"ר המפלגה. מופז זכה ב-61.7% מהקולות לעומת 37.2% ללבני. ב-1 במאי 2012 הודיעה לבני על התפטרותה מהכנסת.
ב-8 במאי 2012, ערב פיזור הכנסת ה-18 והיציאה לבחירות, לאחר העברת חוק פיזור הכנסת בקריאה ראשונה, נחתם במפתיע הסכם בין ראש הממשלה בנימין נתניהו לבין שאול מופז על כניסת קדימה לממשלה ובעקבות כך נדחו הבחירות לכנסת התשע עשרה שהיו מיועדות ל-4 בספטמבר 2012. בתמורה לכניסת קדימה לממשלה והצטרפות 28 חברי הכנסת של קדימה לקואליציה, מופז התמנה לשר בלי תיק ולאחד משלושת בעלי התואר המשנה לראש הממשלה. מטרת האיחוד הייתה להעביר חוק לשוויון בנטל, שיחליף את חוק טל שתוקפו עמד לפוג באוגוסט וכן לשנות את שיטת הממשל. שתי המטרות לא הושגו וקדימה פרשה מהקואליציה כעבור 70 יום.
ניסיונות נוספים לפרק את קדימה
מיד לאחר כניסת קדימה לממשלה, היה ניסיון לארגן "מרד" כנגד הכניסה לממשלה, ולהתפלג. חבר הכנסת מאיר שטרית ניסה להנהיג את המהלך, אך לא נמצאו 7 חברי כנסת שיתפלגו.
אחרי פרישתה של קדימה מהממשלה, נעשה ניסיון נוסף לפלג את קדימה, כאשר סיעה של 7 מנדטים הייתה אמורה להצטרף לליכוד, ולקבל מספר תפקידי שרים וסגני שרים. חלק מחברי הכנסת שהיו שותפים לניסיון אף חתמו על כניסה לתפקידים בממשלה, אך בסופו של דבר נכשל הניסיון לגייס 7 ח"כים, ורק צחי הנגבי שהיה באותה עת מחוץ לכנסת, והנהיג את ניסיון הפילוג מבחוץ, חזר לליכוד.
בחירות 2013
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוחלט על ביטול הפריימריז לרשימת קדימה לכנסת ובמקומם על קיומה של ועדה מסדרת. צחי הנגבי (שהודיע עוד קודם על פרישתו מקדימה) החל את מסע הבחירות שלו במפלגת הליכוד, חברי הכנסת נינו אבסדזה ונחמן שי בחרו להתמודד על מקום ברשימת מפלגת העבודה לכנסת, אבי דיכטר (שפרש מהכנסת ומונה לשר להגנת העורף), אריה ביבי ויוליה שמאלוב-ברקוביץ' בחרו גם הם להתמודד ברשימת מפלגת הליכוד לכנסת, וחברי הכנסת רוחמה אברהם בלילא, דליה איציק, רוני בר-און, עתניאל שנלר, מרינה סולודקין, יעקב אדרי וזאב בילסקי הודיעו על פרישה מהחיים הפוליטיים.
ב-3 בדצמבר 2012 אישרה ועדת הכנסת את התפלגותם של חברי הכנסת רחל אדטו, מג'לי והבה, אורית זוארץ, יואל חסון, רוברט טיבייב, שלמה מולה ומאיר שטרית מסיעת קדימה לסיעת התנועה בהנהגת ציפי לבני יו"ר המפלגה לשעבר שפרשה מספר חודשים קודם לכן מהכנסת.
בראש רשימת המועמדים לכנסת התשע עשרה עמד שאול מופז ואחריו ישראל חסון, יוחנן פלסנר, רונית תירוש, שי חרמש, יובל צלנר, דורון אביטל, אכרם חסון, אחמד דבאח ואתי לבני (רשימת המועמדים המלאה כוללת 94 מתמודדים). בבחירות זכתה המפלגה בשני מושבים. התנהלו מגעים בין הסיעה לבין יו"ר מפלגת "יש עתיד" יאיר לפיד על כך שזו תוותר על תיק אחד מתוך חמישה תיקים שהוצעו לה בממשלה ה-33 של נתניהו, על פי פרסומים ככל הנראה התיק המדובר היה תיק הביטחון שהיה יכול לקבל יו"ר קדימה מופז וכך קדימה תוכל להצטרף לקואליציה. אולם מגעים אלה עלו בתוהו כאשר לפיד הכריז כי ברצונו להקים ממשלה צרה ככל האפשר ומופז ומפלגת קדימה נותרו בכנסת ה-19 באופוזיציה.
בחירות 2015
כחצי שנה לפני הבחירות לכנסת העשרים (2015) התמנה ישראל חסון ליושב ראש רשות העתיקות והתפטר מהכנסת, במקומו נכנס יובל צלנר. מגעים לאיחוד בין המפלגה לרשימת המחנה הציוני לא צלחו. ב-27 בינואר 2015 הודיע מופז על פרישתו מהחיים הפוליטיים ובאותו יום הוועדה המסדרת של קדימה בחרה באכרם חסון לראשות רשימתה לכנסת, ואחריו ברשימה ד"ר דורון אביטל, ראובן בן שחר, יובל צלנר, טל אשכנזי, יובל פיש, ביאטה קרנץ ואלירן וקנין. לאחר יומיים אכרם חסון התפטר, והתמודד לכנסת במקום ה-12 במפלגת כולנו. בפועל, רשימת מועמדים מטעם קדימה לא הוגשה לוועדת הבחירות והמפלגה סיימה את דרכה לאחר מכן.
אי סדרים
באוקטובר 2011 נעצר גזבר קדימה איציק חדד, לאחר שציפי לבני, יושבת ראש קדימה הגישה נגדו תלונה למשטרת ישראל בסמוך לפרסום דו"ח מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס שבו היו ממצאים חמורים נגד המפלגה. בנובמבר 2015, בית הדין לעבודה חייב את קדימה לשלם 850,000 שקל לחדד, בשל פיטוריו הפגומים.
יוסף טאיטאצאק
רבי יוסף טאיטאצאק (1465–1546), היה פוסק, מקובל וראש ישיבה, מראשי הפזורה הספרדית במאה ה־16 תחת האימפריה העות'מאנית בכלל וביוון בפרט. זכה להערצה מגדולי דורו, ורבים מגדולי הדור הבא היו מתלמידיו.
ביוגרפיה
נולד בספרד, לר' שלמה, שם למד בישיבה עם רבי לוי בן חביב (מהרלב"ח). לאחר גירוש ספרד, בשנת 1492, עבר עם אביו ואחיו לסלוניקי שבשטח האימפריה העות'מאנית, שם המשיך בלימודיו והפך לראש הקהילה היהודית־הפורטוגזית בעיר.
הוא הקים ישיבה בעיר ועמד בראשה 40 שנה. ישיבתו נחשבה לגדולה ולחשובה ביותר באותם ימים באימפריה העות'מאנית. על תלמידיו נמנו בין השאר, רבי משה אלשיך, רבי שמואל די מדינה (מהרשד"ם), רבי אליעזר אשכנזי, רבי שלמה אלקבץ, רבי יצחק אדרבי (מחבר שו"ת דברי ריבות) ורבי יוסף וירגא.
לדעת פרופסור צבי ורבלובסקי גם רבי יוסף קארו היה תלמידו או בחבורת המקובלים עמו, ועל סמך זה קבע שהספר "מגיד מישרים" ובו תיעוד של "מגיד" המגלה לרבי יוסף קארו את סודות הקבלה ואת העתיד לקרות לו ולחבריו, מהימן ואינו מזויף. בספר זה המגיד מבקש דרך ר"י קארו לעדכן את הרב טאיטאצאק ולתקן את דבריו.
התמנה לסמכות הראשית של היהודים בעיני הטורקים אף על פי שבדרך כלל תפקיד זה היה שמור לרב הראשי של קושטא. הוא כיהן גם כראש הקהילה היהודית בסרס.
אישיותו ופועלו
גדולי דורו כותבים עליו בהערצה רבה. רבי יוסף קארו כינה אותו: "אור ישראל וקדושו עטרת בני הגולה העומד לנס עמים ולצפירת תפארה״; ועל אף שרבי יוסף קארו בחיבורו הגדול הבית יוסף כמעט ולא מצטט מדברי רבנים בני דורו, הוא ציטט כמה וכמה פעמים את דבריו רבי אליהו די וידאש העיד עליו כי החיד"א כתב עליו שהיה ראוי לחבר בעצמו את השולחן ערוך.
דרכו הייתה לפסוק לקולא במקרים של אנוסים שהגיעו לסלוניקי וביקשו לשוב ליהדותם, ואף נחלק לשם כך על גדולי דורו. גם היה יודע כיצד להקל בדיני אישות, ובייחוד בדיני עגונה, ונלחם על כך מול גדולי דורו שרצו להחמיר. על פיו נוסדו כללי פסיקה והוראה רבים בנושאים אלה ובכלל.
בדרך כלל היו תשובותיו בקיצור אך יוצאת מן הכלל תשובה שנשתמרה ארוכה כספר בעניין פירוד הקהלים; שאלה שהעסיקה רבות את בעלי ההלכה ופרנסי העיר סלוניקי בדבר אחת הקהילות שבעיר.
משפחתו
אחיו הרב שמואל טאיטאצאק נחשב לחכם גדול בדורו, ואף נכדו היה תלמיד חכם והוא אשר קיבץ רבות מתשובותיו בספר שארית יהודה.
הרצי"ה מציין שהסופר הרב אהרן מרקוס סיפר לו כי בנימין זאב הרצל שהיה מקורב לו מסר לו אישית על היותו צאצא ישיר (בן אחר בן) של ר' יוסף טאיטאצאק.
חיבוריו
68 מפסקיו שנשלחו אל קהילות יהודיות בארצות טורקיה, מצרים ויוון, קובצו מחדש בספר בהוצאת מכון "יד הרב נסים".
קישורים חיצוניים
ספרים
דימי בעקבות התגליות הגדולות
דימי בעקבות התגליות הגדולות (ביפנית: ミームいろいろ夢の旅, באנגלית: The Many Dream Journeys of Meme) היא סדרת אנימה יפנית בת 127 פרקים שהופקה לטלוויזיה בשנים 1983 עד 1985.
סקירה כללית
בכל פרק בסדרה פיה קטנה וורודה בשם דימי לקחה את הילדים דאיסוקה (אלכס בדיבוב העברי) בן ה-8 וסאיאקה (קים בדיבוב העברי) בת ה-12 למסע בזמן שבמהלכו הם לומדים על תגליות והמצאות מדעיות נודעות שונות בהיסטוריה. במהלך מסעותיהם הם פוגשים בדמויות היסטוריות שונות כמו גלילאו גליליי, אייזק ניוטון, אלברט איינשטיין, צ'ארלס דרווין, אלכסנדר גרהם בל, לואי פסטר, והאחים רייט.
בעונה השנייה של הסדרה דימי מסייעת לחבורה של שבעה ילדים ללמוד על תגליות והמצאות מדעיות נודעות שונות בהיסטוריה.
ג'והנה קונטה
ג'והנה "ג'ו" קונטה (באנגלית: Johanna "Jo" Konta; נולדה ב-17 במאי 1991 בסידני, אוסטרליה) היא טניסאית מקצוענית בריטית ילידת אוסטרליה. מדורגת במקום רביעי בעולם בדירוג ה-WTA (יולי 2017), דירוג השיא שלה.
הישגי השיא שלה הם הגעה לשלב חצי גמר בטורנירי גראנד סלאם, באליפות אוסטרליה הפתוחה (2016) ובאליפות וימבלדון (2017).
ביוגרפיה
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הגיעה קונטה לשלב רבע גמר לאחר שניצחה את סבטלנה קוזנצובה מרוסיה בסיבוב השלישי ב-3 מערכות (6-3, 5-7, 5-7). בשלב רבע הגמר היא הפסידה לאנגליקה קרבר (2 בעולם) בשתי מערכות (6-1, 6-2).
בינואר 2017 זכתה קונטה באליפות סידני הפתוחה, לאחר ניצחון במשחק הגמר על אגניישקה רדוונסקה מפולין (3 בעולם) בשתי מערכות (4-6, 2-6). באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה לאחר מכן, היא ניצחה בסיבוב השלישי את קרולין וזניאקי מדנמרק (17 בעולם) בשתי מערכות (3-6, 1-6). ברבע הגמר היא הפסידה לסרינה ויליאמס (2 בעולם) בשתי מערכות (6-2, 6-3).
ב-1 בדצמבר 2021 הודיעה על פרישה ממשחק פעיל.
האיטי במשחקים הפאראלימפיים
האיטי שלחה לראשונה משלחת למשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008). המשלחת כללה ספורטאית אחת בלבד, מרימת הכוח נפתלי ז'אן-לואי (Nephtalie Jean-Louis), אשר נשאה את הדגל הלאומי בטקס פתיחת המשחקים, אך לבסוף לא השתתפה בתחרויות. במשחקי החורף לא השתתפה האיטי מעולם.
אל אולימפיאדת הנכים לונדון (2012) שלחה האיטי שלושה ספורטאים, שלקחו חלק בתחרויות האתלטיקה והרכיבה באופני יד. הספורטאים הנכים אותם שלחה האיטי למשחקים מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
המרכז הבין-לאומי לירידים וקונגרסים של טנריפה
המרכז הבין-לאומי לירידים וקונגרסים של טנריפה (בספרדית: Centro Internacional de Ferias y Congresos de Tenerife) הוא מבנה, השוכן בעיר סנטה קרוס דה טנריפה באי טנריפה שבאיים הקנריים בספרד. המבנה, שנפתח במאי 1996, משתרע על פני יותר מ-40,000 מטרים רבועים ומשמש מרכז לקונגרסים ולירידים.
המתחם תוכנן על ידי האדריכל סנטיאגו קלטראווה. הוא מוגדר כמבנה שיכול להכיל ירידים גדולים, שטחי סחר, תערוכות וכנסים שהתקיימו באי טנריפה. האולם בקומה העליונה משתרע על שטח של 12,000 מטרים רבועים וככזה הוא החלל המקורה הגדול ביותר באיים הקנריים. הבניין משמש בעיקר לאירועים גדולים של הקרנבל סנטה קרוס דה טנריפה.
אילדבראנדו פיצטי
אילדבראנדו פיצטי (באיטלקית: Ildebrando Pizzetti; 20 בספטמבר 1880 - 13 בפברואר 1968) היה מלחין איטלקי.
פיצטי היה חלק מ"דור 1880", יחד עם אוטורינו רספיגי וג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו. הם היו בין המלחינים האיטלקים הראשונים מזה זמן, שתרומותיהם העיקריות לא היו באופרה. (מסורות המוזיקה האינסטרומנטלית ושירת א'קאפלה מעולם לא מתו באיטליה והפיקו, למשל, את רביעיות המיתרים של אנטוניו סקונטרינו (1850 - 1922) ואת היצירות שכתב מורו של רספיגי, מרטוצ'י; אבל עם הופעת "דור 1880" התחזקו מסורות אלה).
ביוגרפיה
אילדבראנדו פיצטי נולד בפארמה, בנו של אודוארדו פיצטי, פסנתרן ומורה לפסנתר שהיה מורו הראשון של אילדבראנדו. תחילה נראה, שדרכו של פיצטי הצעיר מובילה לקריירה של מחזאי - הוא כתב מחזות אחדים, ששניים מהם הגיעו לכלל הפקה - לפני שהחליט בשנת 1895 על קריירה מוזיקלית ונרשם לקונסרבטוריון של פארמה.
סאני פרדו
ג'ורג' ארווין "סאני" פרדו השלישי (באנגלית: George Ervin "Sonny" Perdue III; נולד ב-20 בדצמבר 1946) הוא פוליטיקאי אמריקני שכיהן בשנים 2003–2011 כמושל ג'ורג'יה בארצות הברית. מאפריל 2017 ועד ינואר 2021 כיהן כמזכיר החקלאות של ארצות הברית בממשלו של דונלד טראמפ.
אילדבראנדו פיצטי
ביוגרפיה
בקונסרבטוריון למד, החל בשנת 1897, אצל ג'ובאני טבאלדיני ורכש את ניצני ההתעניינות, שלא פגה עד יומו האחרון, במוזיקה העתיקה של איטליה ומצאה ביטוי במוזיקה שלו עצמו ובכתביו.
סאני פרדו
ביוגרפיה
פרדו נולד בפרי שבג'ורג'יה לאב חקלאי ואם מורה וגדל בעיירה בונאייר. שם החיבה "סאני" ניתן לו בילדותו, והוא עושה בו שימוש מאז גם באופן רשמי. במהלך לימודיו בבית הספר התיכון הוא שיחק פוטבול והיה רכז הקבוצה. בנעוריו הוא הוסמך כטייס אזרחי ולאחר מכן התגייס לחיל האוויר האמריקני ושירת בו כקצין. שירותו נמשך לצד לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'יה, שאותם סיים בשנת 1971 כווטרינר, ועד לשחרורו בדרגת קפטן בשנת 1974. לאחר תקופה קצרה שבה עסק בווטרינריה פנה פרדו ליזמות עסקית ובבעלותו היו מספר עסקים קטנים.
בשנות השמונים היה פרדו חבר ועדת התכנון והבנייה של מחוז מגוריו, יוסטון. בשנים 1992–2003 כיהן פרדו בסנאט של ג'ורג'יה. במהלך כהונתו הוא נבחר למנהיג הרוב בסנאט ובשנת 1997 לנשיא הזמני של סנאט ג'ורג'יה.
אילדבראנדו פיצטי
ביוגרפיה
פיצטי לימד בקונסרבטוריון בפירנצה, שאותו ניהל משנת 1917 עד 1923. משנה זו ואילך היה מנהל הקונסרבטוריון של מילאנו. עם תלמידיו נמנו מריו קסטלנואובו, אולגה רודג' ופרנקו דונאטוני. בתפקידו האחר כמבקר מוזיקה כתב ספרים אחדים על המוזיקה של איטליה ושל יוון והיה בין מייסדיו של כתב-עת למוזיקה.
סאני פרדו
ביוגרפיה
בשנת 2002 התמודד פרדו למשרת מושל ג'ורג'יה והביס את המושל המכהן רוי ברנס. פרדו הוא המושל הראשון בג'ורג'יה שכיהן מטעם המפלגה הרפובליקנית מאז תקופת השיקום בשנת 1872. הוא נבחר בשנית במערכת בחירות בשנת 2006 וסיים את תפקידו בכפוף להגבלת משך הכהונה בתפקיד לשתי כהונות. בתקופת כהונתו פעל לשינוי מבנה הממשל במדינה ולשיפור הכלכלה ומערכת החינוך. בין פעולותיו לייעול הממשל היו עריכת, לראשונה בתולדות ארצות הברית, מפקד נכסים של המדינה והפרטת עודפי נדל"ן וכלי רכב. בתחום החינוך ניכרות פעולותיו למעורבות אזרחית בחיי הממשל, בהן הבאתו של דגל המדינה בשנת 2004 למשאל עם.
אילדבראנדו פיצטי
ביוגרפיה
פיצטי, תלמיד של המשורר, המחזאי והמהפכן גבריאלה ד'אנונציו, כתב מוזיקה נלווית למחזותיו והושפע מאוד מן הנושאים הנאו-קלאסיים האפלים של ד'אנונציו. אחת האופרות המאוחרות של פיצטי נכתבה ל-La Figlia Di Jorio של ד'אנונציו.
סאני פרדו
ביוגרפיה
במהלך כהונתו של פרדו כמושל התעוררו שתי פעולות מעוררות מחלוקת. בשנים 2003–2004 לא הוזכרו בתצהירי ההון של פרדו מעורבותו עם חברת "מאיירסון". בפועל, החברה הוקמה בשנת 2003 על ידי מקורבו, רכשה קרקעות בשטח של כ-0.4 קמ"ר ובשנת 2005 פורקה החברה, לאחר שפרדו רכש את קרקעותיה במחיר מוזל. מחלוקת זוטא שהתעוררה בשנת 2007 נגעה לתפילותיו של פרדו בפומבי להורדת גשמים במדינה. פעולתו זו נעשתה על מדרגות בית הנבחרים של ג'ורג'יה וכללה אמירות בשם תושבי המדינה, ואלו עוררו מחלוקת ציבורית.
אילדבראנדו פיצטי
ביוגרפיה
כפי שמוזכר במאמר המופיע ב"קישורים חיצוניים", יחסיו עם הממשלה הפשיסטית של שנות ה-40 של המאה ה-20 היו במקרים רבים חיוביים, לעיתים מעורבים; בנקודה מסוימת קיבל פרסים רמים והסימפוניה היחידה שכתב בשנות בגרותו הייתה תוצר של הזמנה מבני בריתם היפנים של הפשיסטים האיטלקים ל"חגיגות המאה ה-26 לייסוד הקיסרות היפנית" ("סימפוניית רקוויאם" של בנג'מין בריטן הוזמנה גם היא לאירוע זה, אך נדחתה בגלל הפינאלה שלה; הפינאלה המקורי התגלה מחדש לאחר מות בריטן ובוצע רק אז בביצוע בכורה. ה"סינפוניה ב-לה" של פיצטי נוגנה בביצוע בכורה, כאמור במאמר, והוקלטה - ההקלטה היחידה שלה, נכון ל-2005 - ב-7 בדצמבר 1940.) בנוסף לכך, פיצטי היה אחד מהאינטלקטואלים שחתמו על מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים.
פיצטי מת ברומא.
בית יוספזון
בית יוספזון הוא הבית הראשון שנבנה ברחובות. הבית נבנה על ידי יהודה לייב יוספזון, והיה בעת הקמתו הבית היחיד במושבה. בית זה שימש דוגמה לבניית בתים אחרים במושבה, ובו אף נבחר הוועד הכללי הראשון של המושבה רחובות. אבן הפינה לבית המצוי ברחוב יעקוב 20, הונחה בט"ו באב ה'תר"ן. האתר הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
היסטוריה
יהודה לייב יוספזון נולד בבריסק, עיירה קטנה ברוסיה. ב-1890 עלה לישראל מטעמים ציוניים. עם הגעתו ליפו, החל לחפש מקום שבו יוכל לרכוש אדמה. הוא נשלח יחד עם ניסן קנטרוביץ (1855–1941) להתיישב על אדמת דוראן כדי לקבוע עליה בעלות. הוא רכש כמאה דונם אדמה מחברת "מנוחה ונחלה", שמרכז פעילותה היה אז בוורשה, וחזר לבריסק על מנת להציע לבני משפחתו להפליג איתו ארצה. הצטרפו אליו שניים מילדיו וכלתו, בעוד שלושת הילדים הנותרים נותרו ברוסיה (אחת מהם עלתה לארץ בהמשך, אך אחר כך היגרה לארצות הברית, ובהמשך הצטרף אליה עוד אחד מילדיו הנותרים של יוספזון).
יהודה לייב יוספזון הגיע לרחובות עם קבוצה של תשעה מתיישבים יחידים. כל אחד מן המתיישבים קיבל מגרש לבניית ביתו. יוספזון היה הראשון שבנה בית על המגרש שקיבל. בניית הבית החלה ב-1890. לימים, נקרא הבית על שם מייסדו – בית יוספזון.
לפי סיפור פולקלור, לאחר חתימת החוזה לרכישת אדמות דוראן, ביקשה אולגה חנקין מקנטרוביץ ויוספזון שילונו לילה על אדמתם, כדי לקבוע חזקה עליה. הם עלו על שתי הגבעות במרכז אדמת דוראן: קנטרוביץ עלה על הגבעה שנמצאה ממערב לדרך, ויוספזון על הגבעה שממזרח לה. בהמשך, השניים צעדו זה לקראת זה, ובמקום בו שמעו זה את קריאתו של זה, עצרו וקבעו את מקום מגוריהם. ייתכן כי מעשה זה נועד לוודא כי במקרה צרה, כל אחד מהשניים יוכל לשמוע את צעקת חברו ולגשת לעזרתו.
בשנת 2018, הכריזה עיריית רחובות על פרויקט לשיקום ושימור הבית.
בשנת 2021, הבניין שופץ ובשנת 2022 נפתחה בו מסעדה.
מבנה הבית
בית יוספזון מהווה דוגמה טיפוסית דוגמה לבתים הראשונים של רחובות בדרך בנייתו, בחומרי הבנייה ובחומה המקיפה אותו. קירותיו היו עשויים מ"דבש" - תערובת של חמרה ותבן, ומאבני כורכר. הגג היה עשוי מרעפים, והחלונות עוצבו כצרים וארוכים. הבית כלל חדר מגורים מרכזי, שני חדרים קטנים, מטבח, מרתף, מרפסת מקורה ועליית גג. במטבח עמדו תנור אפייה וארון אוויר (ארון אשר גבו היה הקיר החיצוני של הבניין, ואשר שימש לשימור מזון). בחלקו האחורי של הבית הייתה חצר, אשר יוספזון נטע בה עצי פרי וירקות.
יוהאן הנדריק ויידנר
יוהאן הנדריק ויידנר (בהולנדית: Johan Hendrik Weidner; 1912, בריסל – 1994, מונטריי פארק, קליפורניה ) היה פעיל המחתרת ההולנדית במלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם מהולנד.
קורות חיים
ויידנר היה הבן הבכור מבין ארבעה, וגדל בשווייץ, ליד הגבול עם אזור סבואה עילית שבצרפת. אביו היה מורה ללטינית וליוונית בבית ספר של הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי. ויידנר התחנך בבתי ספר ציבוריים בצרפת ובשנת 1935, לאחר תום לימודיו, פתח עסק מסחרי בפריז.
פעילות הצלה בתקופת מלחמת העולם השנייה
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה, היה ויידנר בפריז ועבד עבור חברה מסחרית בתור סוכן נוסע בדרום צרפת ובז'נבה. לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה עבר ויידנר לליון, שבאזור משטר וישי, אזור אליו הגיעו אלפי פליטים מהאזור הכבוש של צרפת. בתחילה סייע להולנדים כמותו אך בתור מאמין מזרם הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי הוא דגל באחווה בין דתית והחל לסייע גם לפליטים אחרים. בתחילה עזר לפליטים מעטים, אך העזרה התפתחה והובילה להקמת רשת הצלה שכללה כ-300 פעילים תחת הנהגתו של ויידנר.
הרשת הנפיקה מסמכים מזויפים, ארגנה מסתורים וסייעה בהברחת יהודים ונרדפים אחרים על ידי המשטר הנאצי ומשטר וישי לשווייץ ולספרד הנייטרליות. הרשת הצילה כ-800 יהודים ועוד כמה מאות נרדפים לא-יהודים, בהם טייסים של בעלות הברית שמטוסם הופל בצרפת.
ויידנר היה ברשימת המבוקשים של הגסטפו ונלכד מספר פעמים, אך נמלט בכל אחת מהפעמים.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה הוזמן ויידנר ללונדון, לפגישה עם וילהלמינה, מלכת הולנד, וקיבל דרגת קפטן בכוחות המזוינים של הולנד. תפקידו היה לחפש משתפי פעולה עם שלטונות גרמניה הנאצית מקרב ההולנדים בצרפת ובבלגיה בעת המלחמה. בשנת 1955 היגר עם אשתו נעמי לארצות הברית, ובשנת 1958 הגיע לקליפורניה ושם פתח רשת חנויות מזון בריאות.
הכרה
ויידנר קיבל מממשלת צרפת את אות לגיון הכבוד, את צלב המלחמה ואת מדליית ההתנגדות. מרשויות השלטון בארצות הברית קיבל ויידנר את מדליית החרות. מבריטניה קיבל את אות מסדר האימפריה הבריטית, ומשלטונות הולנד – את אות האבירות הצבאי "מסדר אוראנז'-נסאו" (Order of Orange-Nassau). ממשלת בלגיה העניקה לו את אות מסדר לאופולד.
האקה (מיאנמר)
האקה (בבורמזית: ဟားခါးမြို့း) היא עיר במערב מיאנמר המהווה את בירתה של מדינת צ'ין. העיר שוכנת באזור הררי בגובה 1,867 מטר מעל פני הים והינה אחת הערים הקרות במיאנמר.