cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלוד ויז'ה
ביוגרפיה
בשנת 1960, לפי הזמנתו של גרשום שלום, עלה לישראל. למד עברית ולימד כפרופסור לספרות צרפתית והשוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1966 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בישראל התחיל לכתוב שירים בניב אלזסי. פרש לגמלאות בשנת 1984 ומשנת 2001, מגיל 80, חזר להתגורר בצרפת ואף התקרב שוב לאזור הולדתו באלזס, שם ביקר לעיתים סדירות.
ב-2 באפריל 2006 הרצה קלוד ויז'ה בקתדרלת נוטרדאם בפריז על נושא התקווה.
בינואר 2007 נפטרה אשתו, אוולין, שהובאה למנוחת עולמים בבית העלמין היהודי בבישווילר.
יצירותיו
יצירתו של ויז'ה הייתה מגוונת והתאפיינה בחיפוש מתמיד שירתי ופילוסופי. היא כללה שירים בחרוזים ובפרוזה, סיפורים, מסות ותרגומים ובלטו בה נושאי השורשים, הגלות, העקירה, התלישות והתקווה של האדם.
כתביו, שחוברו במהלך כ-50 שנות פעילות, זכו לפרסים רבים בצרפת ומחוצה לה. הוא נודע בגישתו הפציפיסטית ופעל למען התקרבות תוך יחסי שלום בין תרבויות שונות. השתתף בין היתר באנתולוגיה של שירים פציפיסטים עם שיר על מלחמת לבנון הראשונה - "קולם של החיילים המתים" (La voix des jeunes soldats morts).
בשנת 2006 הוקמה אגודת ידידים של יצירתו של קלוד ויז'ה, בראשותה של אן מוניק, פרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטת פריז III. בשנת 2008 פורסמה מהדורה של מכלול שיריו בהוצאה לאור הצרפתית "גלעד" (Galaade) בעריכתו של ז'אן-איס מאסון, עם מקדמה מאת מישל (Michèle) פינק ומבוא, ביבליוגרפיה והערות שוליים מאת אן מוניק, תחת הכותרת "Mon heure sur la terre", בהתאם לכותרת אחד משיריו. הקובץ שהודפס כעבור זמן קצר בפעם נוספת זכה לפרס גונקור לשירה.
לאחר פטירתה של אשתו אוולין כתב ויז'ה שירי אבל לזכרה.
נפטר ב-2 באוקטובר 2020.
מסות
(צורת השיר: מסה על השירה) (מלנכוליה סולרית: מסות חדשות, מחברות, ראיונות שלא פורסמו, שירים)
פרסים ואותות כבוד
התקיימו כמה כנסים שהוקדשו ליצירתו של קלוד ויז'ה: בשנת 1985 - באוניברסיטת בן-גוריון, ב-1988 - בסריזי-לה -סאל, ב-1989 באוניברסיטה למדעי הרוח בשטרסבורג וב-1999 באוניברסיטת תל אביב.
תרגומים
קלוד ויז'ה תרגם לצרפתית משירתם של ריינר מריה רילקה, תומאס סטרנס אליוט, איוואן גול ועוד.
פייר בורן
ג'ורדן טימותי ג'נקס (באנגלית: Jordan Timothy Jenks; נולד ב-19 בספטמבר 1993), הידוע בשם הבמה פייר בורן (Pi'erre Bourne), הוא מפיק מוזיקלי, ראפר ופזמונאי בליזיאני-אמריקאי.
ראשית חייו
הוא נולד בפורט ריילי, קנזס, אך גדל בקולומביה, קרוליינה הדרומית למשפחה צבאית מקווינס, ניו יורק. כשהוא גדל, הוא היה מבלה את הקיץ אצל סבתו בקווינס, מה שהוביל להתעיניינותו באמני היפ הופ של החוף המזרחי. הוא קשור למובייל מלאכי, אמן ומוזיקאי רגאיי בליזיאני. הוא גם בן דוד של הראפר פאפוס, שמוצאו ליברי. בהשראת דודו דווייט, שהיה ראפר וגרפיקאי, החל ג'נקס לראשונה להפיק ביטים כשהיה בבית הספר היסודי, באמצעות FL Studio במחשב של דודו.
קריירה
בשנת 2016, ג'נקס החל להפיק עבור יאנג נודי וטריפי רד. בפברואר 2017, הוא פגש את פלייבוי קרטי, תוך ששיתף איתו פעולה ברצועה "Woke Up Like This" והפיק את רוב הרצועות בפרויקט הבכורה שלו. שירם, "Magnolia", הגיע בשיאו למקום ה-29 במצעד הבילבורד הוט 100. בזכות הצלחת השיר, זכה ג'נקס להפיק מוזיקה עבור אמנים כגון 21 סבאג', טריפי רד, ריץ' דה קיד, ליל יאכטי, פיימוס דקס, נאב, יאנג ת'אג וליל עוזי ורט. ג'נקס הוציא גם סדרת מיקסטייפים בשם The Life of Pi'erre ולו לייבל משלו, SossHouse, באינטרסקופ רקורדס. הוא הפיק את הסינגל "Watch" של טראוויס סקוט, בו משתתפים קניה וסט וליל עוזי ורט. הוא גם הפיק את אלבום הבכורה של פלייבוי קרטי, Die Lit. בנוסף, השתתף בהפקת אלבומיו של קניה וסט, Ye ו-Jesus Is King.
ב-8 במאי 2019, פייר בורן ומשתף הפעולה הצמוד יאנג נודי הוציאו את המיקסטייפ המשותף שלהם, Sli'merre. בפרויקט, המורכב מ-12 שירים, הופיעו הראפרים דה-בייבי, מייגן די סטליון, בן דודו של נודי, 21 סבאג' וליל עוזי ורט. כל שירי המיקסטייפ הופקו על ידי פייר, והגיעו למקום הראשון במצעדי אפל מיוזיק בארצות הברית. המיקסטייפ עצמו הגיע לראשונה למקום ה-167 במצעד הבילבורד 200, והגיע בשיאו למקום ה-63 בשבוע לאחר מכן. ב-25 במרץ 2020, ג'נקס הופיע לראשונה במקום הראשון במצעד 100 המפיקים של הבילבורד, הודות לארבעה זיכויים בהפקת מהדורת הדלוקס של אלבומו השני של ליל עוזי ורט, Eternal Atake. ב-19 ביוני 2020, שנה לאחר צאת האלבום The Life of Pi'erre 4, יצאה לאלבום מהדורת דלוקס. בהמשך השנה, יצא השיר "Pain 1993" של הראפר דרייק בהשתתפות פלייבוי קרטי, מתוך המיקסטייפ Dark Lane Demo Tapes. השיר הגיע היישר אל המקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100.
יאסואו יאמאדה
יאסואו יאמאדה (ביפנית: 山田康雄; ) היה שחקן, קומיקאי וסאייו יפני. נודע כמדבב דמותו של הגנב ארסן לופן השלישי מסדרת האנימה הפופולרית "לופן השלישי".
חייו
יאמאדה, יליד טוקיו, עזב בצעירותו את הפקולטה לספרות באוניברסיטת ואסדה והחל לשחק בהצגות, בתוכניות טלוויזיה ובתוכניות רדיו. הוא דיבב את הדמות של לופן החל מעונתה הראשונה של הסדרה ב-1971, וכשהעונה השנייה שודרה ב-1977, שדרג את קולו של לופן תוך כדי שימוש באינטונציות ואלתורים משלו. כתוצאה מכך קיבלה הדמות של לופן השתקפות חזקה לאישיותו והסדרה צברה פופולריות. יאמאדה המשיך לדבב את לופן באותה דרך גם בעונה השלישית ב-1984, בשלושה סרטי קולנוע (1978, 1979 ו-1985), ולבסוף בספיישלים טלוויזיוניים מ-1989 עד 1994, אז מצבו הבריאותי החל להידרדר בין שנת 1993 לבין 1994. יאמאדה דיבב גם באנימה "סיפורי היער הירוק", ובסרטים זרים הוא נודע בתור קולם היפני של קלינט איסטווד וז'אן-פול בלמונדו.
ב-1995, בזמן הפקת סרט האנימה של "לופן השלישי", "לופן השלישי: שלום, נוסטרמדוס" (ルパン三世 くたばれ!ノストラダムス), התמוטט יאמאדה ואיבד את הכרתו כתוצאה משטף דם במוח. הוא הובהל אל בית החולים, שם נפטר ב-19 במרץ. הסרט שהוקרן חודש לאחר מותו הציג בסופו הקדשה לזכרו. אחרי מותו קיבל הבדרן היפני קאניצ'י קוריטה את תפקיד הדיבוב של לופן, כפי שביקש יאמאדה עוד בחייו, ועד היום הוא מדבב את קולו של לופן.
דרך הקיסר
דרך הקיסר (או "שביל הקיסר", בערבית: עקבת אל ח'אן) הוא כינוי לכשלושה קילומטרים של דרך רומית סלולה היטב, חלק מן הדרך שהובילה מירושלים וחברון לכיוון בית גוברין. הדרך נמצאת ביער מטע, סמוך למושב מטע, עין מטע וחורבת חנות. השם הערבי עקבת אל ח'אן (מילולית: מעלות החאן) מתייחס לקרבת הדרך אל הח'אן של חורבת חנות. בעבר עבר על הדרך קטע משביל ישראל.
בעוד שהדרכים הרומיות בארץ ישראל לא היו תמיד סלולות, הרי שדרך זו סלולה ברוחב, בפאר ובאופן המאפשר נוחות רבה, כראוי לקיסר. אחת מאבני המיל שנמצאו סמוך לדרך נושאת את שמו של הקיסר אדריאנוס, ולכן קיימת סברה שהיא נסללה לכבוד ביקורו של הקיסר בארץ ישראל בשנת 130 (סמוך לפני פרוץ מרד בר כוכבא) ומכאן שמה "דרך הקיסר". אולם, יוסף בן מתתיהו מתאר מסע שערך המצביא הרומי לוקיוס אניוס בשם אספסיאנוס, נגד העיר גרשה; לפי מחקריהם הנפרדים של אלי שנהב וזאב ספראי, השתמש המצביא בדרך זו כ-80 שנים קודם לכן.
בחלקים מן הדרך, העוברת כולה בשיפוע על שלוחת הר, נחצבו מדרגות נוחות להקלת התנועה. לצדי הדרך מצויים ריכוז אבני מיל, בור מים גדול חצוב ובית בד.
אליהו טמלר
אליהו טמלר (כונה "יהושע"; 25 באוגוסט 1919 – 30 באפריל 1948) היה לוחם ומפקד במחתרת האצ"ל. הוביל מספר רב של פעולות נגד הכובש הבריטי שכללו החרמות נשק וחבלה בתשתיות של השלטון העברי והבריטי בארץ. נהרג במערכה לשחרור יפו.
קורות חיים
אליהו אדי טמלר נולד ב-1919 בזאסטוונה שברומניה (בתחומי אוקראינה של ימינו) לאברהם וסבינה טמלר. למד בבית ספר עממי בעיר הולדתו ובגימנסיה בעיר השכנה צ'רנוביץ. אביו היה פעיל ציוני, מה שהביא את טמלר להצטרף לתנועת הנוער "חשמונאים".
ב-1939 עלה לארץ כמעפיל באניה פאריטה, שהפליגה מנמל קונסטנצה ב-12 ביולי כשעל סיפונה 857 פעילי תנועת בית"ר, ולאחר 42 ימי הפלגה קשים עגנה בחוף תל אביב. עם הגיעו הצטרף טמלר לפלוגות בית"ר שפעלו בארץ ובהמשך למחתרת אצ"ל והיה פעיל בשורותיו. ב-1942 נעצר על ידי הבריטים בחיפה ונשלח למחנה מעצר ליד מזרע משם שוחרר במרץ 1943. לאחר שחרורו מונה למפקד הפעילות המבצעית של האצ"ל במחוז פתח-תקוה ובהמשך במחוז תל אביב. במסגרת תפקידו זה תכנן והוציא לפועל מספר רב של פעולות כנגד השלטונות הבריטים ושלטונות הישוב:
ב-2 באפריל 1946, כשחיכה לחוזרים מההתקפה על מתקני הרכבת בדרום, נתפס על ידי הבריטים כשהוא נושא נשק, נשפט לשבע שנות מאסר ונכלא בבית הסוהר המרכזי בירושלים. ב-20 בפברואר 1948 הצליח, יחד עם עוד 11 אסירים נוספים ממחתרות אצ"ל ולח"י, לחפור מנהרה ולברוח מהכלא. אחרי בריחתו זו מונה לתפקיד מרכזי במטה הארצי של האצ"ל. במסגרת זו פעל להוצאת נשק וחומרי נפץ ממחנות בריטים:
ב-25 באפריל 1948 היה טמלר בין מפקדי האצ"ל בפעולה לשחרור יפו. במהלך פעולה זו נפגע מפגז בריטי ונהרג. מנחם בגין, שהכירו מקרוב ספד לו: אליהו הלך - לא היה טוב ממנו בארגון. הובא לקבורה בחלקה הצבאית בבית הקברות נחלת יצחק.
נובה רודה
נובה רודה (בפולנית: Nowa Ruda; בגרמנית: Neurode) היא עיירה בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
היסטוריה
נובה רודה הייתה מיושבת בראשית ימי הביניים על ידי הגרמנים. לאחר מלחמת העולם השנייה האזור הפך לחלק מפולין, ועם גירוש התושבים הגרמניים, העיר קיבלה את שמה - נובה רודה. ב-28 ביוני 1972 הקהילות הקתוליות של נובה רודה הועברו ממחוז הראדץ קראלובה לארכיבישוף של ורוצלב. האזור היה ידוע בימי הביניים כמקור עשיר של עפרות ברזל. עד שנת 2000 היה בה גם מכרה פחם.
גאוגרפיה
נובה רודה ממוקמת בפרובינציית שלזיה תחתית, במחוז קלודצקו היא שוכנת על נהר ולודזיצה, למרגלות הרי הינשוף. העיירה מחולקת לשלוש שכונות: צנטרום (מרכז), דרוגוסלאב וסלופיק. נובה רודה שוכנת ליד הגמיני: נובה רודה, רדקוב, ביילבה, סטושוויצה, גלושיצה וקלודצקו.
נכון לשנת 2007, השטח בעיירה הוא 37.04, 2.25% מכלל המחוז, ובו: 17% מיוער ו-61% קרקע חקלאית.
נונאטאק ראצ'ניצה
נונאטאק ראצ'ניצה (באנגלית: Rachenitsa Nunatak; בבולגרית: нунатак Ръченица) הוא נונאטאק בשטח שדה השלג ניקולס בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הנונאטאק 1.8 קילומטרים בכיוון צפון-דרום.
צוללות (פירושונים)
{{פירושונים|
נונאטאק ראצ'ניצה
הנונאטאק כולל שתי פסגותה:
צוללות (פירושונים)
ראו גם
}}
נונאטאק ראצ'ניצה
הראשונה - אורכה 500 מטרים ורוחבה 350 מטרים;
השנייה - אורכה 900 מטרים ורוחבה 330 מטרים;
שיא גובהו של הנונאטאק 800 מטרים מעל פני הים.
הנונאטאק מתנשא מעל שדה הקרח ניקולס, שמדרום מזרח לו.
הנונאטאק ממוקם 5.3 קילומטרים דרומית - דרומית-מערבית לנונאטאק שו; 8.3 קילומטרים ממערב לנונאטאק טגרה; 8.05 קילומטרים צפונית-מערבית לנונאטאק נבוש שברמת אלגר; ו-8.4 מזרחית - צפונית - מזרחית לפסגת מוריסני שבהרי לאסוס.
גילוי ומיפוי הנונאטאק
הנונאטאק מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1971.
מקור השם
הנונאטאק נקרא על שם ריקוד העם הבולגרי הפופולרי ראצ'ניצה, או על שם יישוב בבולגריה בשם זה.
יוסף קריספל
יוסף קריספל (נולד ב-25 בינואר 1974) הוא אמן, צייר וראש המחלקה לאמנות בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
תקציר
יוסף קריספל הוא אמן, צייר וראש המחלקה לאמנות בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים. מרצה בכיר במחלקה לאמנות (משנת 2006). הוא זכה בפרסים רבים, ביניהם: פרס רפפורט לצייר צעיר (2008) ופרס שר התרבות לשנת 2012. ציוריו מצויים בין השאר באוספים של מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל בירושלים, בכנסת ובאוספים פרטיים בארץ ומחוץ לישראל. הוא חי ועובד בתל אביב. ביצירתו מעלה קריספל שאלות על הגדרתו ועל עצם מיקומו של הציור ביחס למשטח המצויר והוא מציע לראות בו מסכה, מסך, קליפה או ציפוי. פרופסור מרדכי עומר המנוח, אוצרו הראשי ומנהלו של מוזיאון תל אביב לאמנות, תיאר את יצירתו של קריספל כ"מיטלטלת בין ערגה לעולם מושלם, מובנה ועקבי שכמו מעלה בזכרונו את המאה ה-18, לבין עולם מפורק, חרב ותלוש, הבנוי על יסודותיו המעורערים של הפוסט-מודרניזם". אמיתי מנדלסון, אוצר המחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל ירושלים, כתב על יצירתו כי "הרבגוניות והאקלקטיות המאפיינות את נושאיו חלות גם על הסגנונות שהוא יוצר בהם: הוא מלהטט בין סגנון הציור הריאליסטי, למינימליזם ולציור מופשט. אפשר לומר שהסגנון שלו הוא חוסר הסגנון והיכולת לעבור בווירטואוזיות בין נושאים ובין סגנונות". האוצרת נעמי אביב תיארה את קריספל כ"צייר אובססיבי, קניבאל שמתפקד כמזללת דימויים, פיראט שממלא את הסטודיו שלו בשלל" וכ"צייר בעל רעב שלא יודע שובע לדימוי נעלם". במרכז יצירתו עומדים ארוס ותנטוס; ציוריו מציגים עולם רווי יצרים, אלימות, ציד, דימויי גוף ודיוקנאות. כל אלה עולים ביצירתו כרוחות רפאים מההיסטוריה של האמנות וממקורות בלתי נדלים כמו אנציקלופדיות, ספרים, אתרי אינטרנט, אלבומים, עולמות ארכאיים, גנזכים ואתרים ארכאולוגיים.
ביוגרפיה
יוסף קריספל נולד בשנת 1974 ביישוב הקהילתי ורדון, כבנם השני של אליהו ודבורה קריספל. הוא עסק בציור מילדותו המוקדמת והושפע בין השאר מאנדי וורהול, פיקאסו ופאול קליי ומהציירים הישראליים משה גרשוני, דויד ריב ולאה ניקל. בגיל 15 החל ללמוד ב "מושבת האמנויות" שבמצפה רמון, אך השלים את לימודיו בבית הספר התיכון ע"ש "שלאון" בקריית גת. בין השאר, השתלם אצל הצייר המקומי ניצול השואה, מרדכי קרביצקי. קריספל התגייס לגרעין אמנויות בנח"ל, שיועד לקיבוץ נחשון. את שירותו הצבאי השלים במפקדת חילות השדה.
בשנת 1998 החל את לימודיו במחלקה לאמנות בבצלאל (BFA), אותם סיים בהצטיינות בשנת 2000 וזכה בפרס המחלקה לאמנות על הישגיו המיוחדים. בין מוריו נמנו הפסלים נחום טבת וצבי גולדשטיין והציירים עדו בר-אל, יצחק לבנה, יהושע בורקובסקי ולארי אברמסון. במהלך לימודיו לתואר הראשון השתתף בתוכנית חילופי סטודנטים ולמד בבית הספר לאמנויות יפות בליון, צרפת (Ecole National de Beaux Arts de Lion).
בשנת 2002, החל את לימודיו לתואר השני באמנות בבצלאל (MFA), בשיתוף עם האוניברסיטה העברית בירושלים. במהלכם נשלח לתוכנית לימודים לאמנים מצטיינים בבית הספר לאמנות של גלאזגו, סקוטלנד (GSoA). במהלך שהותו שם השתתף בתערוכה "This Is: Private" בגלריה E-merge-D לאמנות עכשווית בגלאזגו. עבודת המאסטר שלו "The Living Dead" עסקה בהגדרת היחסים שבין ציור לצילום. את לימודיו לתואר השני סיים בהצטיינות יתרה.
בשנת 2003 במהלך לימודיו לתואר השני, הציג קריספל את סדרת הציורים "אישונים וליקויים" בתערוכה "הפעם ציור!" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, אותה אצר ד"ר מרטין הנטשל (Dr. Martine Hentschel). באותה שנה הציג גם סדרת ציורים בשם "ארבעת הבנים" בתערוכה "הללויה" בגלריה גורדון בתל אביב, ובתערוכה "כן תעשה לך...", תחיית היהדות באמנות ישראלית עכשווית, שאצר ד"ר גדעון עפרת בזמן לאמנות, מרכז לאמנות ישראלית בתל אביב. עם סיום לימודיו, זכה קריספל במלגת שהות למשך שנה ב-CIUP, Cite Internationale Universitairede Paris. באותה שנה החל ללמד במחלקה לתקשורת חזותית בויצ"ו, המרכז האקדמי לעיצוב שבחיפה.
בשנת 2005 זכה קריספל בפרס האמן הצעיר מטעם משרד החינוך והתרבות, הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו, "האלבום השחור" בגלריה גורדון בתל אביב, בה הוצגו ציורי כלי נשיפה, תוף וקשתות לצד פורטרט המלחין פוצ'יני על ערש מותו, בצבעי שחור לבן מונוכרומטיים. מאוחר יותר באותה שנה, הציג את תערוכת היחיד "הגן", במוזיאון חיפה לאמנות, בה צייר על קירות המוזיאון פסלים ניאוקלאסיים משאטו דה ואנסן שבפריז (Château de Vinccenes).
בשנת 2006 הציג קריספל את תערוכת היחיד "דוּם דוּם דוּם" (Doom Doom Doom) בגלריה גורדון ואת תערוכת היחיד "אני, בוטניקה" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית. כמו כן, אצר את התערוכה "רומנטיקנים חסרי תקנה" (*וצעירים חסרי מנוח) בגלריה נגא לאמנות עכשווית בתל אביב. באותה שנה החל ללמד במחלקה לאמנות בבצלאל וכן בבית הספר לאמנות "המדרשה" שבמכללת בית-ברל (עד 2010). בשנה זו גם שימש כמבקר האמנות של מגזין טיים-אאוט (Time-Out) תל אביב למשך שנה.
בשנת 2007 הציג את התערוכה "אלביס" בסדנאות האמנים בתל אביב. הסדרה עסקה בדמותו האלמותית של אלביס, כפי שצייר אותה אנדי וורהול, והתכתבה עם העמדה הציורית של גרהרד ריכטר ביחס לדימוי. באותה שנה, החל לערוך סדרת הופעות בשם ART cover, בהן הזמין אמנים לבצע גרסאות כיסוי של שירים בהופעה חיה מול קהל. הערב הראשון נקרא Art Karaoke והתקיים ברחוב יהודה מרגוזה ביפו. הערב השני (ARTcover II), נעל את הביאנאלה לאמנות בהרצליה בשנת 2009, והתקיים באמפיתיאטרון מוזיאון הרצליה לאמנות. הערב השלישי (ART cover III), התקיים במרכז ענב לתרבות בתל אביב, בשנת 2009.
בשנת 2009 הציג את תערוכת היחיד "רוחות רפאים" במוזיאון תל אביב. בתערוכה הוצגו סצנות ציד ומלחמה, דמויות חיות-מתות (Living Deaths), אורפיאוס כלוא מאחורי מראה, סצנת זעקה מתוך הסרט "תוף הפח" וחיות ניצודות; עולם מסויט שנע בין ערות לשינה, בין חוץ לפנים, יום ולילה. את התערוכה אצר פרופסור מרדכי עומר.
בשנת 2010 הציג את תערוכת היחיד"Display" במוזיאון Palazzo Medici Riccardi בפירנצה שבאיטליה. התערוכה עסקה במיקומו של חפץ האמנות ביחס לחלל התצוגה, בדיוראמות ובוויטרינות, שהחלו להופיע בשלבים מוקדמים ביצירתו של קריספל. באותה שנה הציג את סדרת "התנ"ך" אותה יצר בשנת 2007, בתערוכה "התנ"ך של גוסטב דורה באמנות ישראלית עכשווית" לצד האמנים רפי לביא, מיכל היימן ואתי יעקבי. התערוכה הוצגה בגלריה אוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר באוניברסיטת תל אביב (אוצר: פרופ' מרדכי עומר).
בשנת 2011 הציג קריספל את התערוכה "Killing Time" בגלריה נגא לאמנות עכשווית בתל אביב, בה פרסם את ספר האמן KILLING TIME, חוברת עבת-כרס של רישומי פורנוגרפיה, העוסקים בתיאור המיניות בהווה, במהות האנושית, בה הקלאסיקה שזורה כמבנה-על, ובשאלת המקור (Origin) הנשאלת באורח קבע בעבודתו.
בשנת 2013 הציג את תערוכת היחיד "נמרים" בגלריה נגא לאמנות עכשווית, אשר עסקה בשלוש דמויות רבות פנים: דיוניסוס, פיקאסו ודייוויד בואי. התערוכה העמידה בפני הצופה ציור שמתנהג כשכבת איפור וכמסכה. את הטקסט לתערוכה כתב הצייר יצחק ליבנה.
שנה לאחר מכן הציג את "עור ארכיב" (Archive Skin), אשר הציג בה עבודות על נייר מהשנים 2006–2014 בגלריה נגא לאמנות עכשווית.
בשנים 2015–2016 חל מפנה ביצירתו, ואת הדימויים הרבים שהופיעו בציוריו בשני העשורים הקודמים, החליפו משטחי צבע ודגמים (Patterns) שונים. משטחי הצבע טיפסו על גבי קירות, על גבי משטחים שונים ועל אובייקטים. את התפנית הציג בתערוכת היחיד "מייק אפ" (Makeup), שהוצגה בשנת 2016 בגלריה נגא לאמנות. שנה לאחר מכן הציג את "מונו (הדפסים)" בגלריה הר-אל מדפיסים ומוציאים לאור ביפו, ובה הציג סדרת הדפסים יחידאיים (monotype) ענקי ממדים, אשר עסקו בהפשטה.
בשנת 2018 הציג את "רקע מזרחי" (Oriental Background) - סדרת ציורים שנעשתה כולה באמצעות צבעי ספריי ועסקה בהגדרה של הציור כציפוי וכרקע.
בשנת 2022 הציג את תערוכת היחיד "עבודה זרה" שאצר האמן ציבי גבע בטרקלין האמנות של עלמא. ואת תערוכת היחיד "מסך שבור" בגלריה כורש בירושלים (אוצרת: ורד חדד). באותה השנה הציג את תערוכת היחיד "שנות נייר: ניירות 1999-2022" במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אוצרת: סמדר קרן.
עבודותיו מצויות ומוצגות באוספים של מוזיאונים רבים ברחבי הארץ והעולם: מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל ירושלים, הכנסת, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, מוזיאון חיפה לאמנות עכשווית, בצלאל, בנק הפועלים, בנק דיסקונט, סות'ביס תל אביב, גלריה גורדון, אוסף בנו כלב, אוסף גיל וחנינה ברנדס, אוסף סרג' תירוש, אוספים פרטיים בארץ ואוספים פרטיים בחו"ל.
מרי בירד
ויניפרד מרי בירד, OBE (נולדה 1 בינואר 1955, שרופשייר, הממלכה המאוחדת) היא פרופסורית בריטית ללימודים קלאסיים, המלמדת באוניברסיטת קיימברידג', וכן מחזיקה בקתדרה לספרות עתיקה של האקדמיה המלכותית לאמנויות. בנוסף, היא העורכת לעניינים קלאסיים במוסף הספרותי של הטיימס הלונדוני, ובעלת טור בשם "חיי דון" (פרופסור) באתר הטיימס.
עקב הופעות מרובות בכלי התקשורת הבריטיים, וכן מספר הצהרות פומביות שעוררו מחלוקת, כינה אותה העיתונאי פול לייטי "המלומדת הקלאסית הידועה בבריטניה".
ראשית דרכה
בירד למדה בבית ספר פרטי לבנות בשרוסברי, ובמהלך הקיץ הייתה משתתפת בחפירות ארכאולוגיות, כדי להרוויח כסף לבילויים. בגיל שמונה-עשרה ניגשה לבחינות הקבלה לאוניברסיטת קיימברידג', לקולג' הנשים ניונהאם, לאחר שגילתה שהקולג' שהעדיפה, קינגס קולג', לא הציע מלגות לנשים.
על אף שלמדה בקולג' שהכיל רק נשים, נחשפה עד מהרה לעובדה שגברים מסוימים באוניברסיטה התייחסו בביטול לפוטנציאל האקדמי של נשים, וזה חיזק את נחישותה להצליח. היא גם פיתחה דעות פמיניסטיות שנותרו משמעותיות בחייה, אף שלימים הביעה הסתייגות מ"האורתודוקסיה של הפמיניזם המודרני".
הקמת משפחה
בשנת 1985, נישאה בירד לרובין קורמק. נולדו להם בת בשם זואי (1985), ובן בשם רפאל (1987).
קריירה
בשנים 1979 עד 1983 הרצתה בירד בלימודים קלאסיים באוניברסיטת קינגס קולג' לונדון. בשנת 1984 חזרה לקיימברידג' כחברת סגל בניונהאם קולג' והאשה היחידה בסגל ההוראה בפקולטה (הכלל-אוניברסיטאית) ללימודים קלאסיים. באותה שנה פרסמה ספר על בסיס עבודת הדוקטור שלה, Rome in the Late Republic, בשיתוף עמיתה מקיימברידג', ההיסטוריון של העת העתיקה מייקל קרופורד.
בשנת 1992, הפכה בירד לעורכת לעניינים קלאסיים של המוסף הספרותי של הטיימס.
זמן קצר לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הוזמנה בירד לצד אחרים לתרום מאמר בנושא לכתב העת London Review of Books. במאמר שתרמה כתבה בירד שאנשים רבים סברו, "אחרי שההלם חלף, שזה הגיע לארצות הברית", וש"בריוני העולם, אפילו אם כוונתם טובה, ישלמו את המחיר בסופו של דבר". בראיון משנת 2007, אמרה שהעוינות שהדברים הללו עוררו עדיין לא שככה, על אף שלדעתה הדעה שפיגועי הטרור היו קשורים למדיניות החוץ האמריקאית הפכה שגורה למדי.
בשנת 2004 הועלתה בירד לדרגת "פרופסור ללימודים קלאסיים" בקיימברידג'. כמו כן, נבחרה בשנת 2008-2009 לכהן כמרצה האורחת על שם סיית'ר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי נושא סדרת ההרצאות שלה היה "צחוק רומי"
בדצמבר 2010, הציגה בירד באחד מערוצי הטלוויזיה של ה-BBC תוכנית תעודה בשם Pompeii: Life and Death in a Roman Town, שבה הוצגו ממצאים מבדיקות פורנזיות לשרידים מפומפיי, וצוירה תמונה של חיי היום-יום של תושבי העיר לפני התפרצות הוזוב. בשנת 2012 השתתפה בירד בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC Meet the Romans with Mary Beard, שהתמקדה בחיי פשוטי העם ברומא, "עיר הכרך העולמית הראשונה". בירד מופיעה בקביעות בתוכנית הרדיו של ה-BBC, A Point of View, שם היא תורמת דעות על טווח רחב של נושאים, כולל מיס עולם ובחינות הקבלה לתואר שני באוקספורד ובקיימברידג'
בירד סבלה מהרבה הטרדה מקוונת לאחר שהופיעה בתוכנית ראיונות פוליטית בטלוויזיה בשם Question Time, שצולמה בלינקולנשייר בינואר 2013, וסינגרה על מהגרי עבודה שחיים בלינקולנשייר.
בטור המקוון שלה בטיימס, ציטטה בירד תגובות מטרידות שקיבלה על טורים קודמים, ועמדה על זכותה להביע דעות בלתי-אהודות ולהופיע בציבור באופן אותנטי.
באפריל 2013 זכתה למינוי כ"פרופסור לספרות עתיקה" מטעם האקדמיה המלכותית לאמנויות בממלכה המאוחדת.
ביולי 2013, חיברה והגישה תוכנית תעודה בטלוויזיה, בשם Caligula with Mary Beard, שבה הפרידה בין אמת לבדיון לגבי קליגולה.
באוגוסט 2014, נמנתה על כ-200 החותמים על מכתב לעיתון "הגרדיאן" ובו התנגדות לעצמאות סקוטלנד לפני משאל העם שנערך בספטמבר.
בשנת 2018 הגישה לצד סיימון שאמה ודייוויד אולוסוגה את הסדרה התיעודית הבריטית "ציוויליזציה" שהופקה על ידי BBC בשיתוף עם PBS.
צוללות (חידה)
צוללות היא חידה המבוססת על המשחק "צוללות" ובה על הפותר לחשוף את מיקומן של צוללות בלוח משבצות 10x10 בעזרת מספרים.
בחידה על הפותר לחשוף את מיקומן של צוללות המוחבאות בלוח (לפי אותם החוקים שבהם מציבים את הצוללות במשחק הרגיל). צי הצוללות הסטנדרטי הוא: צוללת אחת באורך 4 משבצות, שתי צוללות באורך 3, שלוש צוללות באורך 2 ו-4 צוללות באורך 1. הרמזים שמקבל הפותר הם מספרים במאוזן ובמאונך שמציינים את מספר המשבצות ה"מלאות" (שיש בהן חלק מצוללת) בשורה או בטור. כמו כן, לעיתים מביאים משבצות עם מים בתוכן, כלומר ידוע שהן ריקות, או חלקים מצוללת (ואז גם צורת החלק רומזת: עיגול הוא צוללת בודדת, חצי עיגול וחצי ריבוע הוא קצה של צוללת וריבוע הוא אמצע של צוללת).
כדי לפתור את החידה מתחילים בדרך כלל מהמשכת צוללות שחלקים מהן ניתנו בהתחלה, סימון מים מסביבן, וסימון מים בשורות עם המספר 0 או שסומנו משבצות עם צוללות כמו המספר. אסטרטגיות נוספות הן חיפוש השורות שבהן יכולות להופיע הצוללות הגדולות, ולהסתכל על השורות או הטורים שכמעט מלאים, ולבדוק מה הן הדרכים להשלים אותן.
לחידה קיימות מספר וריאציות, בהן: לוח גדול או קטן יותר (עם צי גדול או קטן יותר בהתאמה) ולוח משושים.
אלכס קאפ הורנר
אלכס קאפ הורנר (באנגלית: Alex Kapp Horner; נולדה ב-5 בדצמבר 1969) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה
קאפ הורנר נולדה בניו יורק, היא החלה את הקריירה שלה כחברה בצוות הבידור הקומי The Groundlings.
בשנות התשעים היא החלה להופיע בטלוויזיה ושיחקה בסדרות "שולחן לחמישה", "ג'אג", "סיינפלד" (כחברה של ג'ורג' קוסטנזה המסרבת לסיים את מערכת היחסים עמו), "חברים" ו-"ER".
ב-1995 הופיעה בסרט הטלוויזיה "תפילה של אמא" עם לינדה המילטון.
בשנת 2006 התחילה לשחק בתפקיד הראשי של לינדזי בקומדיה "כריסטין הישנה", למשך 5 עונות עד 2010.
בשנת 2009 שיחקה בקומדיה "נערת מזג האוויר" בכיכובה טרישה אוקלי.
חיים אישיים
קאפ הורנר היא בוגרת תואר בהיסטוריה ממכללה, היא נשואה ואם לשתי בנות.
תותח סביבול
תותח סביבול (באנגלית: swivel gun) הוא תותח קטן שהוצב על חצובה מזלגית סובבת על ציר, אשר איפשרה לצודד אותו בקשת רחבה. אין לבלבל בינו לבין תותחי ציר (pivot gun), שהיו כלי נשק גדולים פי כמה ונשענו על ציר סיבוב אופקי. תותח הסביבול נקרא לפנים גם בשם "פטררו" או "פדררו" (peterero, paterero, pedereo), מן pedrero, "אבן" בספרדית, שהייתה תחמושתם של התותחים הראשונים.
צורת המבנה
תותחי סביבול היו קטני-מידות. אורך הקנה שלהם לא עלה בדרך כלל על 1 מטר וקוטר קדח הקנה (קליבר) היה עד 3.5 ס"מ (¼1 אינץ'). הם יכלו לירות כמה סוגי תחמושת. בדרך כלל השתמשו בהם לירי קלעי אשכול (grapeshot) וסוגים דומים של קלעים קטני-קוטר, אך גם לירי קלעים כדוריים קטנים (round shot). רוב תותחי הסביבול נטענו מן הלוע. הם כוונו אל המטרה באמצעות ידית עץ שחוברה אל המכנס (breech).
תותחי סביבול בעלי טעינת מכנס יוצרו כבר במאה ה-16, והם נמנים עם כלי הנשק הראשונים מסוג זה. לתותחי הסביבול נטעני המכנס היה מכנס שצורתו כשל קנקן בירה, אותו היו טוענים באבק שרפה ובקלע, והתותחן היה אוחז בידית המכנס ומחבר אותו אל אחורי התותח כשפתחו פונה קדימה. ניתן היה להשיג קצב אש גבוה למדי לזמן קצר אם הוכנו ונטענו מראש כמה מכנסים.
שימושים
תותחי סביבול שימשו בעיקר באוניות מפרשים כנשק נגד אדם. לא היה בכוחם להטביע כלי שיט בשל הקליבר והטווח הקטנים, אך הם יכלו לגרום פגיעות חמורות ביותר לכל מי שנקלע לקו האש שלהם. בשל גודלם הקטן יחסית קל היה לטלטל אותם ממקום אחד למשנהו על סיפון האונייה, דבר שהיה קשה פי כמה עם סוגי התותחים האחרים. על פי רוב הם הוצבו על מעקות הסיפון העליון או בדוכניות הלחימה במרומי התרנים, ושימשו להגנה מפני פושטים על הסיפון ולקטילת מלחי האויב כשהאוניות נצמדו או היו קרובות זו לזו.
בשל ממדיהם הקטנים התאימו תותחי הסביבול למגוון רחב של כלי שיט, ובהם כאלו שהיו קטנים מכדי שיחומשו בתותחים הגדולים יותר, והשימוש בהם התרחב גם ליבשה. הם היו כלי נשק נפוץ במצודות בצפון אמריקה במאה ה-18, ולואיס וקלארק נטלו עימם תותח אחד שכזה במסעם המפורסם אל לב יבשת אמריקה ב-1804. לתותחי סביבול היו שימושים גם בעתות שלום, כמו איתות בירי, ירי מטחי כבוד, ציד לווייתנים (אז הוצבו בחרטום הספינה וירו צלצלים) וציד עופות מים מתוך דוגיות.
סימונה פפונדי
סימונה פפונדי (באיטלקית: Simone Pafundi; נולד ב-17 באוגוסט 2005 במונפאלקונה שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אודינזה מהסרייה א' ובנבחרת איטליה.
קריירת מועדונים
פפונדי גדל במחלקות הנוער של UFM מונפאלקונה ואודינזה. ב-22 במאי 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אודינזה, בניצחון 4-0 על סלרניטנה במסגרת המחזור ה-38 והאחרון בסרייה א' לעונת 2021/2022.
קריירה בינלאומית
ב-16 בנובמבר 2022 ערך פפונדי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה, בניצחון 3-1 על נבחרת אלבניה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת איטליה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023.
פלאפל אוריון
פלאפל אוריון היא פלאפליה ברחוב הרצליה 14 בשכונת הדר הכרמל שבחיפה, הפועלת במקום מאז שנת 1949.
מקור השם
הפלאפליה נפתחה ממול לקולנוע אוריון, שנסגר במהלך השנים ושטחו הוסב למגרש חניה, והיא נקראה על שמו של בית הקולנוע השכן. עסקים נוספים בסביבה נושאים אף הם את השם אוריון.
היסטוריה
פלאפל אוריון נוסד בשנת 1949 על ידי שלמה סופנזון, ניצול שואה, יחד עם חסאן בסטוני. חסאן הוא כדורגלן שעבר במועדון הכדורגל מכבי חיפה ומבין הערבים הראשונים בנבחרת ישראל בכדורגל. הוא שיחק במכבי חיפה גם בעונת 1966/1968 בליגה הלאומית, שבה הוכתרה הקבוצה כ"אלופת החורף" של שנת 1967.
בשנת 1961 רכשו בני משפחת בסטוני, חסאן חוסני וחסון, את הבעלות על המקום.
במהלך השנים נפתחו סניפים נוספים של הפלאפליה במקומות שונים בחיפה, רובם מנוהלים על ידי בני משפחת בסטוני, או שכירים לשעבר של הסניף הראשי.
Urban Terror
Urban Terror (מילולית: טרור עירוני) הוא משחק רשת חינמי ומרובה משתתפים, אשר במקור שייך לז'אנר משחקי הלחימה. המשחק נכתב בקוד פתוח והוא מבוסס על מנוע המשחקים Quake 3: Arena בו הוא התחיל כמוד. מפתחת אותו כיום חברת Frozen Sand.
הגרסה העדכנית במשחק היא גרסת Urban Terror 4.2, אף על פי שרוב השחקנים כיום עדיין משחקים בגרסת המשחק הקודמת - Urban Terror 4.1. הסיבות לכך הן ברובן חוסר ידיעה מצד ציבור השחקנים על קיום הגרסה החדשה, והעדר היתר חוקי לערוך את קוד המשחק וליצור שרתי משחק בעלי סגנונות משחק שונים מהמשחק המקורי (מודינג) בגרסה 4.2 - מה שניתן לעשות באופן חוקי בגרסה 4.1 (בה חלק נכבד מהשחקנים משחקים ב"מודים" - גרסאות שונות המתבססות על המשחק בשינויים קלים).
חברת Frozen Sand החלה לפתח גרסת המשך בשם UrbanTerror HD ב-2009 אולם הפיתוח נעצר.
סעד ג'ומעה
ביוגרפיה
סעד ג'ומעה נולד בשנת 1916 בעיר טפילה שבעבר הירדן. סיים לימודי משפטים בדמשק בשנת 1947, ולאחר מכן החל לעבוד בממשל הירדני. נמנה עם הדור הצעיר של הפוליטיקאים העבר-ירדנים שהחליפו את הדור הפלסטיני המזדקן. בשנת 1952 היה מזכיר ממשלת ירדן. ברוב שנותיו שימש בתפקידים הקשורים לקשרי חוץ. בשנת 1959 היה סגר שר החוץ. שימש כשגריר ירדן בסוריה ובאיראן, ובשנים 1962–1965 שימש כשגריר ירדן בארצות הברית. התמנה לראשות הממשלה לאחר הבחירות ב-15 באפריל 1967. הוא החליף את חוסיין בן נאסר, ששימש כראש ממשלת מעבר למשך חודש לאחר כהונתו בת-השנתיים של וצפי א-תל.
פחות מחודש לאחר מינויו פרצה מלחמת ששת הימים, כאשר ירדן מצטרפת ברגע האחרון ללחימה בעקבות הסכם הגנה הדדי בין חוסיין לנאצר מה-30 במאי. הירדנים פתחו באש בבוקר ה-5 ביוני, ובתוך יומיים ישראל כבשה מידיהם את כל שטחי ירושלים המזרחית והגדה המערבית. לאחר מעשה, טען ג'ומעה כי ירדן אמנם קיבלה מסר מלוי אשכול שאין בכוונת ישראל לתקוף אותה, אולם הוא האמין כי מדובר בהטעיה ישראלית ולכן לא סמך על כך.
לאחר המלחמה, חוסיין נקט בצעדי חירום בניסיון למנוע משבר כלכלי ומהומות. כחלק מצעדים אלו התפטר ג'ומעה בראשית אוגוסט 1967 והקים ממשלה נוספת מיד לאחר מכן. בניסיון לשמור על הריבונות בגדה המערבית, חוסיין הקים מועצה מייעצת שבראשה עמד ג'ומעה גם כן. חרף צעדים אלו, ג'ומעה היה חסר ניסיון בתפקיד והתפטר בשנית באוקטובר. החליפו בתפקיד בהג'ת א-תלהוני. בשנים שלאחר כהונתו כראש ממשלה המשיך לכהן כחבר פרלמנט, ובשנים 1969–1970 שימש כשגריר ירדן בבריטניה.
לבד מפעילותו הפוליטית, ג'ומעה היה גם סופר והוציא לאור מספר ספרים בערבית.
נפטר בשנת 1979 בבריטניה.
פולקסווגן ARVW
פולקסווגן ARVW (בגרמנית: Volkswagen ARVW) היא מכונית קונספט ניסיונית אשר נבנתה על ידי קונצרן הרכב הגרמני פולקסווגן בסוף שנות ה-70 של המאה העשרים והוצגה בשנת 1980.
דגם ה-"פולקסווגן ARVW" נבנה כמטרה של מחקר אווירודינמי של חברת "פולקסווגו" כדי לעקוב אחר המתאם בין צורת גוף הרכב לצריכת הדלק במהירות גבוהה. הדגם עבר בדיקה במנהרת רוח במשך 400 שעות בתקופה של 18 חודשים.
ב-1980 הוגדר מנוע ה-"פולקסווגן ARVW" כמנוע הדיזל המהיר בעולם, אשר הגיע למהירות של 362.07 קמ"ש.
ז'אן השני, מלך ירושלים
ז'אן השני, מלך ירושלים (נולד ב-1259 או 1267 נפטר ב-20 במאי 1285) היה בנו הבכור של הוגו השלישי, מלך קפריסין ואשתו איזבל ד'איבלין. עם מות אביו בשנת 1284 הוכתר ז'אן כמלך ממלכת קפריסין ביום 24 במרץ בקתדרלה של ניקוסיה תחת השם ז'אן הראשון, מלך קפריסין.
ז'אן ירש מאביו את התואר "מלך ירושלים" אך כיסא המלוכה ניתן על ידי האפיפיור לשארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה שרכש את הזכויות לכתר ממריה מאנטיוכיה תמורת 4000 ליברות של טור ובידי ז'אן נותר התואר ללא היכולת לאחוז במושכות השלטון.
בשנת 1285 נפטר ז'אן שהיה רווק וללא יורשים והשלטון עבר לאחיו אנרי השני, מלך קפריסין.
צוואה (ספר)
צוואה הוא ספר מתח מאת העיתונאי והסופר החרדי חיים גרינבוים. הספר יצא לאור בשנת 2005, והוא ספרו הראשון של גרינבוים.
הסיפור התפרסם בהמשכים בעיתון החרדי "בקהילה", ולאחר מכן יצא לאור כספר שנמכר לציבור החרדי. הספר זכה להצלחה גדולה ונחשב לפורץ דרך בעולם הספרות החרדי. עקב הצלחת הספר הוא יצא גם במהדורה שהופצה מחוץ לציבור החרדי. הספר אף תורגם לאנגלית, צרפתית ויידיש, וכן יצא במהדורה בכתב ברייל.
ספר זה הוא ספר המתח החרדי הראשון שמחברו הוציא אותו תחת שמו האמיתי, בעוד בעבר היה מקובל בציבור החרדי להוציא ספרי מתח רק תחת שם עט. תחום נוסף בו הספר היווה פורץ דרך הוא המעבר לכריכה רכה, מהלך שלא היה מקובל בציבור החרדי, ומאז הפך מקובל ביותר.
הכוכב החי
הכוכב החי (באנגלית: The Living Planet) היא סדרת-טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC ושודרה לראשונה בבריטניה בשנת 1984. הסדרה מלווה בהסבריו של החוקר ויוצר הסרטים דייוויד אטנבורו.
צוואה (ספר)
הספר הוא רב מכר.
תקציר העלילה
בזמן השואה יהודי בשם רפאלו קונטי בגטו היהודי ברומא מוכר את הבנק שבבעלותו לאחד מפקידיו, ג'וזפה לורנצ'יני, תמורת 27 מיליארד לירטות, על-מנת להגן עליו מהחרמתם של הנאצים. בתמורה מתחייב לורנצ'יני להשיב את הבנק לו או לאחד מקורביו אחר המלחמה. לורנצ'יני בוגד בקונטי ומסגיר אותו לידי הגרמנים. לאחר המלחמה מאבד קונטי את שפיותו ונתמך בידיי מי שליווה אותו במהלך השואה, הונגרי בשם אבריימ'ל אייזנפלד.
הכוכב החי
בסדרה זו, דייוויד אטנבורו מציג הדרך שבה אורגניזמים חיים, כולל בני אדם, מסתגלים לסביבתם. כל פרק בסדרה עוסק בבית גידול שקיים על פני כדור הארץ, ועל הדרך שבה בעלי החיים והצמחיים החיים בו מנסים לשרוד. הפרק האחרון עוסק על האופן שבו שינה האדם את פני כדור הארץ ומה ניתן לעשות כדי לשמור עליו.
צוואה (ספר)
תקציר העלילה
עשרים שנה מאוחר יותר, ערב פרוץ מלחמת ששת הימים, בנו של אבריימ'ל - אייזיק, עוזב את הישיבה בה למד ומתגייס לצה"ל בהשפעתו של ידידו הטוב זעליג הוכרמן שמתגייס עמו. אייזיק משנה את שמו לאיציק פלד. לימים הופכים השניים לסוכני שב"כ בכירים.
בעוד פלד וקאהן נמלטים באירופה, השב"כ משוכנע כי פלד הוא אלכס. כאשר פלד שב ארצה מתנהל אחריו מרדף. קאהן מסייע לו, והשניים חושפים לבסוף כי זעליג הוכרמן, ידידו לשעבר ובכיר בשב"כ בהווה, הוא אלכס.
לאחר שמשפחת קאהן מנצחת במשפט, חושף איציק כי למעשה קונטי הותיר צוואה בערוב ימיו המורישה את כספו לאביו אבריימ'ל. איציק קורע את הצוואה והכסף עובר לארגון סיוע לילדים חולים.
קייט נאש
קייט מארי נאש (באנגלית: Kate Marie Nash; נולדה ב-6 ביולי 1987) היא שחקנית, זמרת ופזמונאית אנגלייה.
קריירה מוזיקלית
ב-2007 הוציאה נאש את אלבום הבכורה שלה "Made of Bricks" שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי והגיע שם למעמד אלבום זהב. מכל שירי האלבום שיצאו כסינגלים הצליח השיר "Foundations" שהגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי. ב-2008 הייתה נאש מועמדת לשלושה פרסים בטקס פרסי המוזיקה הבריטית של אותה שנה, וזכתה באחד מהם.
באפריל 2010 הוציאה נאש את אלבומה השני "My Best Friend Is You". לאחר יציאת האלבום, במאי 2010 יצאה נאש לסיבוב הופעות שנמשך עד לסוף פברואר 2011. על פי התכנון, במהלך סיבוב ההופעות היא תופיע בסך הכל ב-13 מדינות.
בשנת 2017 החלה לשחק בתפקיד משני של רונדה ריצ'רדסון בסדרת הדרמה-קומית "GLOW" המשודרת בנטפליקס בכיכובה של אליסון ברי.
דיסקוגרפיה
{{טורים
אלבומים
}}
הוברפוניק
הוּברפוֹניק (Hooverphonic) היא להקה בלגית שהוקמה באוקטובר 1995. אף על פי שסווגה בהתחלה כהרכב טריפ הופ, היא הרחיבה במהרה את המנעד המוזיקלי שלה, הכולל רוק אלטרנטיבי, אלקטרוניקה, אלקטרופופ , רוק ואחרים.
חברי הלהקה קראו לה במקור "הובר" (Hoover), אולם מאוחר יותר שינו את שמה ל"הוברפוניק", לאחר שגילו שלהקות אחרות כבר השתמשו בשם "הובר", וגם משום שרצו להימנע מבעיות משפטיות עם חברת הובר, יצרנית שואבי האבק.
תולדות הלהקה
החברים המקוריים בלהקה היו: הסולנית אסתר לייבירט (Esther Lybeert), הקלידן פרנק דושנה (Frank Duchêne), הבסיסט אלכס קאלייר (Alex Callier), והגיטריסט ריימונד גירטס (Raymond Geerts). לייבירט הקליטה מספר הקלטות דמו עם הלהקה, אולם עזבה אותה ביום בו הייתה אמורה הלהקה לחתום על חוזה עם חברת "סוני מיוזיק". הלהקה הביאה אז במקומה את ליזייה סדוניוס (Liesje Sadonius) להקליט את האלבום "A New Stereophonic Sound Spectacular". זמן קצר לאחר יציאת האלבום, עזבה סדוניוס את הלהקה. קיוקו בארטסואן (Kyoko Baertsoen), זמרת להקת הטריפ-הופ הבלגית "Lunascape", מילאה את מקומה למשך 3 חודשי סיבוב ההופעות האירופי ב-1997. בתחילת 1998 הפכה גייקה ארנרט (Geike Arnaert) לזמרת הקבועה של הלהקה, עד שנת 2008.
הלהקה השיגה הכרה בינלאומית לאחר שהשיר "2Wicky" נכלל בפסקול הסרט "Stealing Beauty" (1996) של ברנרדו ברטולוצ'י. השיר הופיע גם בפסקולי הסרטים אני יודע מה עשית בקיץ האחרון ו-"Heights". הריף העיקרי של השיר סומפל מלהיטו של אייזק הייז משנות ה-60, "Walk On By".
בשנת 1998 תרמה הוברפוניק לאלבום המחווה לדפש מוד, "For the Masses", את גרסת הכיסוי שלהם לשיר "Shake the Disease".
לאחר סיבוב הופעות ארוך עם אמנים כגון Massive Attack, מורצ'יבה (Morcheeba) ו-"Apollo 440", וסיבוב הופעות בארצות הברית ב-1997 כחימום לפיונה אפל, הלהקה הוציאה בשנת 1998 את האלבום "Blue Wonder Power Milk", עם הזמרת גייקה ארנרט בת ה-18.
השירים "Renaissance Affair", "This Strange Effect" ו-"Eden"  הושמעו בפרסומות של החברות פולקסווגן ומוטורולה. בשיר "Eden" נעשה שימוש גם בסרט אני עדיין יודע מה עשית בקיץ האחרון. השירים "This Strange Effect" ו-"Eden" הושמעו גם בשני פרקים שונים בעונה השלישית של הסדרה ניקיטה. זמן קצר לאחר מכן, שרה ברייטמן הקליטה גרסת כיסוי ל-"Eden" באלבומה משנת 1998, "Eden".
לקראת סוף שנת 1998, עזב פרנק דושנה את הלהקה.
בשנת 2000 יצא האלבום "The Magnificent Tree". השירים הבולטים מתוכו הם "Out Of Sight", "Mad About You", ושיר הנושא של האלבום.
באותה שנה נתבקשה הוברפוניק לכתוב שיר במיוחד לטקס פתיחת יורו 2000 שהתקיים בבריסל, בלגיה. השיר בן 12 הדקות, "Visions", הפך לשיר האליפות והופעתה של הוברפוניק בטקס הפתיחה נראתה ונשמעה על ידי למעלה ממיליארד איש.
בשנת 2003, הלהקה הוציאה אלבום שהוקלט חי בליווי תזמורת (ללא קהל) בשם "Sit Down and Listen to Hooverphonic", ובו מבחר משירי הלהקה הישנים, כמו גם השירים החדשים "Antarctica", "The Last Thing I Need Is You" וגרסת כיסוי לשירו של לי הייזלווד, "My Autumn's Done Come".
בדצמבר 2005 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן החמישי שלה, אלבום כפול בשם "No More Sweet Music/More Sweet Music". שני הדיסקים כוללים את אותם 11 השירים, אולם הם כולם גרסאות שונות.
באוקטובר 2007 יצא בבלגיה ובהולנד האלבום "The President of the LSD Golf Club". במרץ 2008 האלבום יצא באירופה. ב-10 באוקטובר 2008, גייקה ארנרט הודיעה על עזיבתה את הלהקה לטובת קריירת סולו. ההופעה האחרונה שלה עם הלהקה הייתה ב-13 בדצמבר 2008 ברוסיה.
ב-26 במרץ 2015 הוברפוניק הודיעה על עזיבתה של וולפס את הלהקה.
באוקטובר 2019 הוכרז שהלהקה תייצג את בלגיה באירוויזיון 2020 ברוטרדם שבהולנד עם השיר "Release Me", אך ב-18 במרץ 2020 בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בעולם, הוחלט לבטל את אירוויזיון 2020. עם ביטול התחרות הוחלט בבלגיה להציע ללהקה לייצג את בלגיה גם באירוויזיון 2021 עם השיר "The Wrong Place". ב-16 במאי, הוברפוניק היו היחידים שלא השתתפו בקליפ המשותף של שאר משתתפי האירוויזיון שבוטל לשיר Love Shine a Light ששודר בתום המשדר החלופי אירוויזיון: Europe Shine a Light. כאמור, מטרת הקליפ הייתה להראות מסר של אחדות ואהבה בין מדינות אירופה בזמן משבר הקורונה. הסיבה להיעדרות הלהקה מהקליפ הייתה התנגדותו הנחרצת של קאלייר שנבעה משנאתו לשיר. מעשה זה גרר ביקורות שליליות וגינויים רבים בעולם, ובייחוד בבלגיה.
ב-18 במאי 2021, ביצעה הלהקה את "The Wrong Place" בחצי הגמר של התחרות. בתום ההצבעות, הגיעה למקום התשיעי עם 117 נקודות. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיעה הלהקה למקום ה-19 עם 74 נקודות.
מערכת הדרכים של האינקה
מערכת הדרכים של האינקה (בקצ'ואה: Qhapaq Ñan, מילולית "הדרך המלכותית") הייתה מערכת התחבורה הנרחבת והמתקדמת ביותר באמריקה הדרומית בתקופה הפרה־קולומביאנית. אורכה הכולל היה קרוב ל־40,000 ק"מ של דרכים, ולהקמתה נדרשו זמן רב ומאמץ ניכר.
רשת הדרכים הורכבה מדרכים רשמיות שתוכננו בקפידה, נבנו, סומנו ותוחזקו; רוצפו במידת הצורך, עם מדרגות במורדות, גשרים ומבני עזר כגון קירות תמך ומערכת ניקוז. היא התבססה על שתי דרכים ראשיות שכיוונן צפון–דרום: האחת לאורך החוף, והשנייה והחשובה יותר בפנים הארץ על גב הרכס של הרי האנדים, משתיהן הסתעפו דרכי משנה רבות, וביניהן חיברו דרכי רוחב רבות. מבחינת ההיקף והמאמץ ההנדסי ניתן להשוות מערכת זאת לרשת הדרכים שנבנתה בתקופת האימפריה הרומית, אם כי מערכת הדרכים של האינקה נבנתה אלף שנים מאוחר יותר. מערכת הדרכים אפשרה העברת מידע, סחורות, חיילים ואנשים, ללא שימוש בגלגל (שאותו האינקה לא הכירו), בתוך אימפריית האינקה שהשתרעה על שטח בן 906,000 קילומטרים רבועים שבו חיו כ־10 מיליון איש בני עמים שונים.
כדי לנצל בצורה הטובה ביותר את הדרכים הוקמו לאורכן מבנים במרווחים קבועים. במרחק קצר היו תחנות ממסר לצ'סקי, השליחים הרצים. במרווח הליכה של יום אחד, שימשו מבני טמפו כמחסנים שהכילו מזון ואספקה למשתמשים בדרך ולעדרי הלמות ששימשו בהמות המשא. לאורך הדרכים נמצאו מרכזים אדמיניסטרטיביים עם מחסנים, הנקראים קולקה, לחלוקה מחדש של סחורות. סמוך לגבולות אימפריית האינקה ובאזורים שזה עתה נכבשו נמצאו מבצרים המכונה פוקרה.
חלקים מרשת הדרכים נבנו על ידי תרבויות שקדמו לאימפריית האינקה, בעיקר תרבות וארי בצפון־מרכז פרו של ימינו של ותרבות הטיוונאקו בבוליביה. ב־2014 הכריז ארגון אונסק"ו על אתר מורשת עולמית בשם "קפק ניאן, מערכת דרכים באנדים". ויחד עם הארגון IUCN הם פועלים להגן על רשת הדרכים בשיתוף עם הממשלות והקהילות של שש המדינות (קולומביה, אקוודור, פרו, בוליביה, צ'ילה וארגנטינה) שדרכן עוברת דרך האינקה הראשית.
בתקופה המודרנית משתמשים תיירים רבים בכמה מהדרכים ששרדו בתיירות, כמו שביל האינקה למאצ'ו פיצ'ו.
היקף
אימפריית האינקה שכללה את השטחים הנוכחיים של פרו, המשיכה לכיוון צפון דרך אקוודור של ימינו, והגיעה לגבולות הצפוניים ביותר של רכס הרי האנדים, באזור בקולומביה של ימינו; בדרום היא התפשטה עד לאדמות מנדוסה ואטקמה, בקצה הדרומי ביותר של האימפריה, כיום בשטחן של ארגנטינה וצ'ילה. בצד הצ'יליאני הדרך הגיעה לנהר מאיפו. מערכת דרכי האינקה אפשרה לחבר את השטחים הצפוניים עם עיר הבירה קוסקו ועם השטחים הדרומיים. המערכת מכסה כ־5,000 קילומטרים, מתוך כ־7,000 הקילומטרים של שלשלת הרי האנדים.
דמוגרפיה של דרום אפריקה
עם כ-60 מיליון תושבים נכון לשנת 2021, דרום אפריקה היא המדינה הרביעית בגודל אוכלוסייתה ביבשת אפריקה והראשונה בגודל אוכלוסייתה בחלק הדרומי של יבשת זאת.
מערכת הדרכים של האינקה
היקף
הארכאולוג האמריקני ג'ון הייסלופ (John Hyslop; 1945–1993), מהמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, שפרסם את אחד הספרים החשובים בנושא: "מערכת הדרכים של האינקה" (The Inka Road System) כתב: "הדרך הראשית של הסיירה (הרים) עוברת דרך קיטו,, , קוסקו, , וצ'יקונה (Chicona) לנהר ", אורכה הוא 5,658 קילומטרים".
ההיקף המדויק של רשת הדרכים אינו ידוע לחלוטין: מטיילים וחוקרים הציעו אורכים שונים הנפרשים מ־23,000 קילומטרים, ל־40,000 קילומטרים  עד 60,000 קילומטרים. הוגדרו שני מסלולים עיקריים: המזרחי, בפנים הארץ, השתרע גבוה ב, משטח גלי גדול, המשתרע סביב גובה ממוצע של 4,000 מטר. המסלול השני, המסלול המערבי, שמתחיל מאזור טומבס, בגבול פרו-אקוודור הנוכחי, השתרע לאורך מישורי החוף, אך לא כלל את מדבריות החוף, שם הוא נצמד למרגלות ההרים. דרך מערבית זה מקבילה לכביש הפאן־אמריקאי הנוכחי בחלקו המשתרע באמריקה הדרומית.
דמוגרפיה של דרום אפריקה
אוכלוסיית המדינה מגוונת למדי, ולצד רוב שחור היא כוללת כ-4.5 מיליון לבנים וכ-1.3 אסייתים – הריכוזים הגדולים ביותר של אוכלוסיות אלו ביבשת אפריקה. בתווך נמצאת אוכלוסייה גדולה של בני תערובת המכונים צבעוניים. לצד הגיוון הגזעי, דרום אפריקה מתהדרת גם במגוון רחב של שפות, תרבויות ודתות. השפות נפוצות ביותר במדינה הן השפות האפריקניות השבטיות זולו וקוסה. לאחריהן רווחות שתי שפות אשר מוצאן באוכלוסייה הלבנה של המדינה – האפריקאנס, לשונם של צאצאיי המתיישבים ההולנדים במדינה; והאנגלית, שפתם של צאצאיי המתיישבים הבריטים. כ-80% מכלל האוכלוסייה הם נוצרים פרוטסטנטים, אך לצדם יש בנמצא גם כ-3 מיליון קתולים, מאות אלפי מוסלמים, מאות אלפי הינדים ועשרות אלפי יהודים.
נכון לשנת 2005 כ-62% מכלל אוכלוסיית דרום אפריקה מתגוררים בערים השונות הפזורות לרוחבה של המדינה. חלק ניכר מערים אלו הן ערי נמל השוכנות לאורך חופי דרום אפריקה, לרבות הערים קייפטאון, פורט אליזבת, איסט לונדון ודרבן. ריכוז אוכלוסייה בולט נוסף הוא רצף צפוף של ערים גדולות אשר הוקמו בלב המדינה, על פני שטחי פרובינציית חאוטנג.
מערכת הדרכים של האינקה
היקף
יותר מעשרים מסלולים רוחביים חצו את ההרים המערביים, בעוד שאחרים חצו את הקורדילרה המזרחית בהרים ובשפלות, וחיברו בין שני הנתיבים המרכזיים והאזורים המיושבים, המרכזים המנהליים, אזורי החקלאות והכרייה, וכן מרכזי הטקסים והמקומות הקדושים במקומות שונים בשטחי האינקה העצומים. חלק מהדרכים הללו מגיעות לגבהים של למעלה מ־5,000 מטר מעל גובה פני הים.
ארבעת הנתיבים
הנתיב לצפון היה החשוב ביותר באימפריית האינקה, כפי שניתן לראות במאפייני הבנייה שלו: רוחב שנע בין 3 ל־16 מטרים  וגודל השרידים הארכאולוגיים המסמנים את הדרך הן בסביבתה והן בתחום השפעתה. אין זה מקרי שדרך זאת עוברת ומארגנת את המרכזים המנהליים החשובים ביותר של האימפריה מחוץ לקוסקו כמו, , , פומפו (Pumpu), , קחאמרקה ו בשטחה של פרו של ימינו; ו, או ריובמבה באקוודור. דרך זאת הוגדרה על ידי בני האינקה כ"קפק ניאן" בה"א הידיעה, הדרך הראשית או הדרך המלכותית, שמתחילה בקוסקו ומגיעה לקיטו. מקיטו צפונה, נוכחות האינקה נחשפת באתרי הגנה המציינים את התקדמות האימפריה במחוזות אקוודור ואימבבורה של ימינו ובמחוז נריניו בקולומביה של ימינו, שבמאה ה־16 היו בתהליך השתלבות באימפריית האינקה.
הדרך אל קויאסויו יוצאת מקוסקו דרומה, מתפצלת לשני ענפים כדי לעקוף את אגם טיטיקקה (אחד במזרח ואחד בגדה המערבית) שמתחברים שוב כדי לחצות את שטחו של האלטיפלאנו בבוליביה של ימינו. משם נפרשו הדרכים לעבר הגבולות הדרומיים ביותר של האימפריה. דרך אחת פנתה לכיוון אזור מנדוסה הנוכחי בארגנטינה, בעוד שהשנייה חדרה לשטחים של בני ה וה בשטח צ'ילה של ימינו, שכבר פיתחו רשתות דרכים בסיסיות. משם, חצתה הדרך את המדבר הצחיח ביותר בעולם, מדבר אטקמה, מסלול הקויאסויו הגיע לנהר מאיפו, כיום באזור המטרופולין של סנטיאגו דה צ'ילה. דרומה משם לא נמצאו שרידים המזוהים עם האינקה.
הדרך אל קונטיסויו חיברה את קוסקו לשטחי חוף האוקיינוס השקט, כיום האזורים של ארקיפה, וטאקנה, בקצה הדרומי של פרו של ימינו. דרכים אלה הן מסלולים רוחביים שהבטיחו את ההשלמה של משאבי הטבע, שכן הם חוצים מערכות אקולוגיות מגוונות מאוד, בגובה משתנה של הירידה ממרומי רכסי ההרים לאזורי החוף.
מטרות הדרכים
בני האינקה השתמשו במערכת הדרכים מסיבות שונות, מתחבורה לאנשים שנעו ברחבי האימפריה ועד למטרות צבאיות ודתיות. מערכת הדרכים אפשרה תנועה מהירה של אנשים מחלק אחד של האימפריה למשנהו: גם צבאות וגם עובדים השתמשו בדרכים כדי לנוע ובמבני הטמפו כדי לנוח ולאכול. זה גם איפשר תנועה מהירה של מידע וסחורות קטנות יקרות ערך באמצעות השליחים המהירים, הצ'סקי. בני האינקה נתנו עדיפות לסלילת דרכים ישרות, במידת האפשר, כדי לקצר את המרחקים.
לטענת הארכאולוג ג'ון הייסלופ היו הדרכים הבסיס להתרחבות אימפריית האינקה: היישובים החשובים ביותר היו ממוקמים על הדרכים הראשיות, בעקבות מצב שנקבע מראש על ידי קיומן של דרכים ישנות יותר. לבני האינקה הייתה נטייה לשימוש באזורי האלטיפלאנו, או אזורי הפונה (puna), למעקף, בשאיפה להימנע ממגע עם האוכלוסיות המיושבות בעמקים, ובמקביל לייצר מסלול ישר של תקשורת מהירה. חוקרים אחרים הצביעו על גורמים נוספים לקביעת מיקומם של יישובי האינקה והדרכים, כגון הקמת אזורי שליטה באמצע יחסית לאוכלוסיות ולאדמות היצרניות של העמקים, הדרישה לסחורות ספציפיות, וצרכי האחסון, שהיו טובים יותר במישורים הגבוהים של האלטיפלאנו, המאופיינים בטמפרטורות נמוכות ובאקלים יבש. כדוגמה, המרכז האדמיניסטרטיבי של ואנוקו פמפה כולל 497 מבני קולקה, בנפח כולל של 37,100 מטרים מעוקבים היכולים לתמוך באוכלוסייה של בין שנים עשר לחמישה עשר אלף איש. קוטאפאצ'י (כיום באזור קוצ'במבה של בוליביה) כללה קבוצה של 2,500 מבני קולקה הרחק מכל כפר משמעותי. הקולקה היו מבני אחסון לטווח ארוך, בעיקר לאחסון תבואות ותירס, שתאריך תפוגה ארוך במיוחד והפך אותם לאידיאליים לאחסון לטווח ארוך עבור הצבא במקרה של עימותים.
לטענת הייסלופ השימוש במערכת הדרכים של האינקה היה שמור לרשויות. הוא קובע: "חיילים, סבלים ושיירות למה היו המשתמשים העיקריים, כמו גם האצולה ואנשים אחרים בשירות רשמי... נתינים אחרים הורשו להשתמש בדרכים רק באישור..." עם זאת, הוא מכיר בכך ש"הייתה גם כמות בלתי מוגדרת של תעבורה פרטית... עליה מעט ידוע". כמה מבנים מקומיים (הנקראים רנצ'יוס (ranchillos), בספרדית "חוות קטנות") קיימים לצד הדרך, ומהם אפשר להסיק שהייתה קיימת גם תנועת סחר פרטית בדרכים.
השימוש בדרכי האינקה בתקופה הקולוניאלית, לאחר הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה, הופסק ברובו. הכובשים השתמשו בדרכי האינקה כדי להתקרב לעיר הבירה קוסקו, אך הם השתמשו בסוסים ועגלות שוורים, שלא התאימו לתנאי הדרכים של האינקה, ועד מהרה ננטשו רוב הדרכים. רק כ־25 אחוזים מרשת זאת עדיין קיימים, השאר הושמד במלחמות (כיבוש, התקוממות, עצמאות או בין מדינות), השינוי במודל הכלכלי שכלל נטישת שטחים נרחבים של שטחים, ולבסוף בנייה של תשתיות מודרניות, במהלך המאות התשע עשרה והעשרים, שהובילו לסלילה של דרכים חדשות על גבי הדרכים הקדם קולוניאליות.
מחקר משנת 2021 מצא שהשפעותיה של מערכת הדרכים של האינקה נמשכות עד ימינו, כשרמות שכר, התזונה וההשכלה גבוהות יותר בקהילות המתגוררות בטווח של 20 קילומטרים מדרך האינקה, בהשוואה לקהילות דומות רחוקות יותר.
תחבורה
השימוש בגלגל לתחבורה לא היה ידוע בכל יבשת אמריקה הפרה־קולומביאנית ולכן התחבורה בדרכים נעשתה ברגל. לאינקה היו שני שימושים עיקריים לתחבורה בדרכים: הצ'סקי (רצים) להעברת מידע (באמצעות הקיפו) וחפצי ערך קלים ברחבי האימפריה ושיירות למות להובלת סחורות.
הלמה הייתה בהמת המשא היחידה, בשל היותה מתאימה באופן אידיאלי לתנאי הרי האנדים. הלמה היא בעל חיים קל שאינו יכול לשאת משא כבד, אבל היא זריזה להפליא. כדי להעביר כמויות גדולות של סחורות ברחבי האימפריה, האינקה השתמשו בעדרי למות שבהם טיפלו שניים או שלושה רועים. ללמות יש פרסות רכות ומרופדות, מה שנותן להן אחיזה טובה והשפעתן על פני הדרך זניחה. הלמות מגזע הקארה (Q'ara, זן קצר שיער) משמשות גם בשיירות בימינו. הלמות מסוגלות לשאת משאות במשקל של עד 30 קילוגרם למרחק של עד 20 קילומטרים ביום או 45 קילוגרם למרחק של עד 12 קילומטרים. אף על פי שהסוסים והחמורים שהובאו על ידי הספרדים מסוגלים לשאת משקל כבד יותר, אין להם את הסיבולת או יכולת האחיזה הטובה של כפות הרגליים שיש ללמות. שיירות של למות שימשו להעברת פריטים, בכל שיירה היה מספר רב של למות נוספות שעליהן היה לחלוק את העומס. הלמות מסוגלות לרעות לאורך המסלול, כך שאין צורך לספק להן מזון, מלבד באזורים מדבריים.
מסחר
דרכים וגשרים היו חיוניים ללכידות הפוליטית של מדינת האינקה ולחלוקה מחדש של סחורות בתוכה. כל המשאבים באימפריה היו רכוש האליטה השלטת. חילופי מסחר בין יצרנים או בין יצרנים לקונים לא היו נהוגים, משום שכל ניהול הסחורות היה בשליטת הרשות המרכזית. החלוקה מחדש של סחורות מכונה "ארכיפלג אנכי" (Vertical archipelago): מערכת זאת הייתה הבסיס למסחר ברחבי אימפריית האינקה. לחלקים שונים של האימפריה היו משאבים שונים. הדרכים שימשו לשליחת המשאבים לחלקים אחרים של האימפריה שהיו זקוקים להם. זאת אחת הסיבות לכך שאימפריית האינקה הייתה כל כך חזקה: לא רק שהיו לה שפע של משאבים, אלא מערכת מוגדרת לוודא שכל חלקי האימפריה היו מסוגלים להשיג את מה שהם צריכים. עם זאת, חוקרים ציינו כי סחר סחורות היה אפשרי לאורך הדרכים בין שיירות לכפריים: מעין "החלפה משנית" ו"החלפה יומית".