cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפרעה בעצב הלוואי
תסמינים
חולים בהפרעה בעצב הלוואי מראים סימנים האופייניים לפגיעה בעצבים מוטוריים תחתונים, כמו ירידת במסת שרירי הטרפז והסטרנוקלאידומסטואיד, טיקים או פסיקולציות לשרירים אלו ושיתוק חלקי שלהם. פגיעה באספקת העצבוב לשריר הסטרנוקלאידומסטואיד תביא לצורת צוואר א-סימטרית. פגיעה באספקת העצבוב לשריר הטרפז עלולה להביא לכתף שמוטה, שכמה מכונפת וחולשה בפעולת הרמת הכתף.
גורמים
הליכים רפואיים הם הגורם השכיח ביותר לפגיעה בעצב הלוואי. בין ההליכים הכירורגיים הנפוצים ביותר הגורמים לפגיעה בעצב הלוואי הם ניתוחים באזור הצוואר הצדדי וביופסיה של קשרי לימפה בצוואר. היעדר אבחון מהיר עלול להחמיר את הבעיה, לכן זיהוי ואבחנה מהירה בהפרעה בעצב הלוואי עשויים להביא לשיפור בתוצאות.
גורם נוסף לפגיעה בעצב הלוואי הוא נזק מכני בחוט השדרה או במשולש הצוואר האחורי. זאת בגלל מיקום העצב, העובר באופן שטחי יחסית לעור הצוואר, ולכן הוא נתון לפגיעה כאשר יש נזק לצוואר. דוגמאות לנזקים מכניים מסוג אלו הן פציעות ממתיחת יתר של הצוואר, למשל כתוצאה מהרמת משקל, פציעות באזור הצוואר, למשל כתוצאה מדקירה בצוואר, או מניפולציות צוואריות כגון עיסויים או כירופרקטיקה.
אבחנה
באמצעות בדיקה נוירולוגית, בוחנים את תפקוד עצב הלוואי. אופן ביצוע הבדיקה משתנה בהתאם למטפל, אך היא מסתכמת בשלושה רכיבים עיקריים: בחינה חזותית, בדיקת טווח התנועה ובדיקת חוזק השרירים.
במהלך הבחינה החזותית, המטפל בודק את המאפיינים הוויזואליים של שרירי הסטרנוקלאידומסטואיד והטרפז, במטרה למצוא סממנים למחלת עצבים מוטוריים תחתונים. סימנים חזותיים אלו, המצביעים על תפקוד חריג של עצב הלוואי, כוללים ניוון שרירים, פסיקולציות ושכמה מכונפת.
בבדיקת טווח התנועה, המטפל בוחן את יכולתו של המטופל בסיבוב וכיפוף הראש, במשיכת שתי כתפיו, ובהושטת הזרועות הצידה. במהלך הושטת הזרועות הצידה, השכמה המכונפת הנגרמת מפגיעה בעצב הלוואי תבלוט באופן קיצוני.
בדיקת חוזק השריר דומה לבדיקת טווח התנועה, אך כעת המטופל מבצע את הפעולות לנגד התנגדות שמפעיל המאבחן. בדיקת חוזק הסטרנוקלאידומסטואיד נעשית באמצעות סיבוב הראש לנגד התנגדות המטפל. בזמן זה, המטפל בוחן את פעולת השריר הסטרנוקלאידומסטואיד בצד ההפוך של הצוואר. זאת מכיוון שפעולת הסטרנוקלאידומסטואיד היא סיבוב הצוואר לכיוון ההפוך מהצד של השריר בצוואר. למשל, אם המטופל מסובב את הראש ימינה, הסטרנוקלאידומסטואיד השמאלי יתכווץ במצב תקין. כדי להעריך את חוזק שריר הטרפז, המטופל מושך בכתפיו לנגד התנגדות המטפל. במטופלים עם פגיעה בעצב הלוואי, היכולת להרים את הכתף בצד הפגוע תהיה פחותה, ולא תתאפשר הרמת הכתף לנגד התנגדות המטפל.
טיפול
כשההפרעה בעצב הלוואי נגרמה מסיבות יאטרוגניות, למשל מסיבוך ניתוחי, ישנן מספר שיטות טיפול אם הבעיה אובחנה במהלך הניתוח. למשל, אם הפגיעה נגרמה במהלך ניתוח של הצוואר הצדדי, המנתח יוכל לשמר את עצבי השדרה הצוואריים C2-C4 שמספקים עצבוב משלים לשריר הטרפז.
לחלופין, או בנוסף לטיפולים תוך-ניתוחיים, ניתן להשתמש בטיפולים שעשויים לעזור בשיקום תפקוד עצב הלוואי לאחר הניתוח שהזיק לעצב. למשל טיפול עדן-לאנג', בו שרירי הכתף ממוקמים מחדש באמצעות ניתוח, ובכך מסייעים בטיפול של שיתוק שריר הטרפז.
טריכומוניאזיס
טריכומוניאזיס (באנגלית: trichomoniasis) היא מחלה זיהומית הנגרמת על ידי הטפיל Trichomonas vaginalis. כ -70% מהנשים והגברים אינם סובלים מתסמינים כאשר הם נדבקים. כאשר התסמינים בדרך כלל מתחילים 5 עד 28 יום לאחר החשיפה. התסמינים יכולים לכלול גירוד באזור איבר מין, ריח רע של הפרשות בנרתיק הדק, צריבה במתן שתן וכאבים בעת קיום יחסי מין.
סימנים ותסמינים
רוב האנשים הנדבקים בטפיל אינם סובלים מתסמינים ולכן לא ניתן לאבחן אותם במשך שנים. התסמינים כוללים כאב, צריבה או גירוד באיבר המין, דלקת השופכה (דלקת בדרכי השתן) או הנרתיק (דלקת הנרתיק). אי הנוחות לשני המינים עלולה לגבור במהלך קיום יחסי מין ובעת נטילת שתן. אצל נשים תיתכן גם פריקה וגינאלית בצבע צהוב-ירוק. זה עלול להתבטא בצורה של גירוד וריח ("דגי") מהנרתיק. במקרים נדירים, התסמינים יכללו גם כאבים בבטן התחתונה שיכולים להופיע. התסמינים מופיעים בדרך כלל תוך 5 עד 28 יום מהחשיפה. לפעמים ניתן להתבלבל בין טריכומוניאזיס לבין כלמידיה בגלל התסמינים הדומים.
סיבוכים
טריכומוניאזיס קשור לשני סיבוכים רציניים. טריכומוניאזיס קשור לעלייה בסיכון להעברה וזיהום. בנוסף, טריכומוניאזיס עלול לגרום לאישה ללדת תינוקות במשקל נמוך או פג תפקידו של זיהום טריכומונאס בגרימת סרטן צוואר הרחם אינו ברור, אם כי זיהום טריכומונאס עשוי להיות קשור לזיהום מקביל עם זנים מסוכנים של נגיף הפפילומה האנושי זיהום של Trichomonas vaginalis בגברים נמצא כגורם לדלקת השופכה אסימפטומטית ולדלקת הערמונית. בערמונית המחלה עלולה להוביל לדלקת כרונית שעלולה בסופו של דבר להוביל לסרטן הערמונית.
סיבות
מערכת המין האנושית היא המאגר היחיד למין טפיל זה. הטפיל מועבר באמצעות מגע מיני או איברי המין. הפרוטוזואה החד-תאי מייצר לחץ מכני על תאים מארחים ואז מעכל שברי תאים לאחר מות התאים.
רצף גנטי
רצף הגנום של הטפיל פורסם ב־12 בינואר 2007 בכתב העת "Science" המאשר כי בגנום שלו יש לפחות 26,000 גנים, מספר דומה לגנום האנושי. כ־35,000 גנים נוספים שאינם מאושרים, כולל אלפים שהם חלק מרכיבים הניתנים להעברה, מביאים את תכולת הגנים למעל 60,000.
אבחון
יש שלוש דרכים עיקריות לבדיקת טריכומוניאזיס:
מניעה
כיום, אין דרישות סקר שגרתיות עבור אוכלוסיית ארצות הברית הכללית המקבלת תכנון משפחתי או בדיקת SIT. המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) ממליצים על בדיקת טריכומוניאזיס בקרב נשים עם הפרשות מהנרתיק. ניתן לשקול ביצוע בדיקות לנשים הנמצאות בסיכון גבוה יותר לזיהום.
הופעתם של בדיקות טריכומוניאזיס חדשות, ספציפיות ורגישות מאוד, מציגות הזדמנויות לפרוטוקולי סקר חדשים לגברים ונשים כאחד. תכנון, דיון ומחקר קפדני נדרשים כדי לקבוע את יעילות העלות והשימוש המועיל ביותר בבדיקות החדשות הללו לאבחון וטיפול בטריכומונס וגינאלית בארצות הברית, מה שיכול להביא למאמצי מניעה טובים יותר.
נמצאו מספר אסטרטגיות המשפרות את המעקב לבדיקת STI כולל הודעות דואר אלקטרוני והודעות טקסט כתזכורות לפגישות.
הקרנה
עדויות ממחקרים מבוקרים אקראיים לבדיקת נשים בהריון שאינן סובלות מתסמינים להידבקות בטריכומונס וגינאלית וטיפול בנשים שבחנו חיוביות לזיהום לא הראו באופן עקבי סיכון מופחת ללידה מוקדמת. נדרשים מחקרים נוספים כדי לאמת תוצאה זו ולקבוע את שיטת המיון הטובה ביותר. בארצות הברית, בדיקת סקר של נשים בהריון ללא תסמינים מומלצת רק אצל אלו עם HIV שכן זיהום מסוג טריכומונס וגינאלית קשור לעלייה בסיכון להעברת HIV לעובר.
טיפול
הטיפול בנשים הרות וגם לא בהריון הוא בדרך כלל באמצעות מטרונידזול, דרך הפה באופן חד פעמי. יש להיזהר בהריון, במיוחד בשליש הראשון. יש לטפל גם בבני זוג מיניים, גם אם לא מופיעים אצלם תסמינים.
אפידמיולוגיה
בשנת 2013 היו כ 58 מיליון מקרים של טריכומונס וגינאלית. זיהום מסוג זה נפוץ יותר בקרב נשים (2.7%) מאשר גברים (1.4%). זהו ה- STI הלא-נגיפי הנפוץ ביותר בארצות הברית, עם הערכה של 3.7 מיליון מקרים נפוצים ו -1.1 מיליון מקרים חדשים בשנה. ההערכה היא ש -3% מהאוכלוסייה הכללית בארצות הברית נגועים, ו- 7.5-32% מהאוכלוסייה בסיכון בינוני-גבוה.
תהילים ל'
תהלים ל' הוא המזמור ה-30 בספר תהילים (המזמור ה-29 בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה). המזמור מיוחס לדוד ופותח במילים "מזמור שיר חנוכת הבית לדוד". המזמור נקבע בתפילה היהודית כחלק מפסוקי דזמרה הנאמרים מידי בוקר בתחילת תפילת שחרית.
נושא המזמור
המזמור הוא מזמור 'הודאת יחיד', בו המשורר מודה לה' על שחילץ אותו מסכנת מוות, וכן הוא כולל תפילה להצלה מסכנת מוות זו, שהוצעו מספר דרכים להסביר את משמעותה. ההצלה הגיעה למשורר באופן מהיר ביותר, וכך תחושת המצוקה שלוותה אותו בשעותיו הקשות, "בערב ילין בכי", התחלפה בעליצות ושמחה בבוא המרפא והישועה: "הפכת מספדי למחול לי". המזמור נחתם בתובנה שמי שכמו קם לתחיה וזכה במתנת החיים, הרי זה כדי שיביע תודה לה' על הישועה שזכה בה מידיו, והצהרה של המשורר בפני ה' אלוהיו, שהוא יודה לו לעולם.
יש שלמדו מן הביטוי "וַתִּרְפָּאֵנִי" בפסוק ג', שהצרה ממנה ניצל המשורר היא מחלה קשה, אך אחרים העירו שלא ניתן לקבוע זאת בוודאות, שכן בכמה מקומות במקרא השורש רפ"א משמש גם במשמעות מטפורית של תיקון, שיפור, הצלה כל סוג של צרה. רש"י, למשל, פירש ביטוי זה במשמעות של "סליחת עוון".
כותרת המזמור
מכותרת המזמור,, עולה כי המזמור חובר על ידי דוד המלך, לכבוד חנוכת בית כלשהו. לא מבואר במזמור על איזה בית מדובר, ולכן רוב המפרשים הניחו שהוא בית המקדש, המכונה במקרא "הבית" סתם". לכאורה, קביעות אלו סותרות זו את זו, שכן על פי המסופר בתנ"ך, בית המקדש נבנה ונחנך רק לאחר מותו של דוד, על ידי שלמה בנו. בעיה נוספת בכותרת זו היא, שמלבד הבטוי "הַרְרִי" (=ההר שלי) בפסוק ח', שיכול להתפרש כרומז להר הבית, אין במזמור רמז לחנוכת בית או לבית המקדש, והוא כלל לא עוסק באירוע מעין זה. הפרשנים העלו דרכים שונות ליישב קשיים אלה.
מחבר המזמור
לפי אחד הפרשנים, הכתוב מייחס את חנוכת הבית לדוד בגלל הקשר שלו לבית המקדש. הקשר בא לידי ביטוי בהעלאת ארון הברית לירושלים ובהכנת חומרי הבניה לבניית המקדש. לפי מקור אחר, סיבת ייחוס המזמור לדוד היא בשל המוכנות של דוד להיפטר מן העולם טרם זמנו על מנת לזרז את תחילת בניית הבית, זאת לאחר שהנביאים מסרו לו שבניית בית המקדש תחל רק לאחר מותו.
במדרש תהילים מבואר, ש"הבית" הוא אכן בית המקדש, והוא מיוחס לדוד, כיון שהוא תכנן לבנותו, והצטער רבות למען מטרה זו. המדרש מסביר ייחוס זה על פי שני עקרונות:
פרשנויות והסברים נוספים שניתנו לייחוס בניית בית המקדש לדוד הם:
פרשנות
בדרשות למועדים שבמדרש פסיקתא רבתי מיוסדת כל דרשת החנוכה על מזמור זה.
במדרש אחר, נדרש מזמור זה בתוך סיפורו של נס הפורים, כאשר פסוקים מהמזמור מוטמעים בתוך השיח. וכך מסופר על מרדכי היהודי עם תחילת המהפך בעלילת מגילת אסתר כאשר אחשוורוש מאלץ את המן האגגי להרכיב את מרדכי על סוסו האישי, ולצעוד לפניו:
בפסוקי דזמרא
ברוב נוסחי התפילה היהודיים, המזמור נאמר מדי יום בתפילת שחרית, בתחילת פסוקי דזמרא. בנוסח אשכנז, המזמור פותח את פסוקי דזמרא, ובנוסח ספרד ועדות המזרח, קודם לו פרק 'הודו', ולאחריו נאמרת ברכת ברוך שאמר. בחלק מעדות אשכנז המזמור כלל לא נאמר בתפילת שחרית.
מקור אמירתו הוא, כנראה, בנוסח עדות המזרח, בו הושמט פסוק הכותרת "מזמור שיר חנוכת הבית לדוד". משם חדר המזמור לנוסח ספרד, בו נאמרת גם כותרת המזמור. בסידורי האשכנזים לא נמצא המזמור לפני שנת תקמ"א, ולא ברור לחלוטין מתי מנהג זה חדר לנוסח אשכנז המזרחי, בעוד שברוב קהילות אשכנז המערבי המזמור לא נתקבל עד היום. בנוסח איטליה ובתכלאל מזמור זה אינו מופיע עד היום, וגם לפי מנהג הגר"א אין אומרים אותו, אם כי המזמור מופיע בסדור "אשי ישראל" על פי מנהגי הגר"א.
יש הסבורים כי אמירת "מזמור שיר חנוכת הבית" לפני תפילת השחר בכל ימות החול, הוא מנהג טעות שחדר לתפילה בעקבות מנהג אמירת המזמור בימי החנוכה.
בתפילת שחרית בימי חנוכה, בקהילות גאורגיה, ואף בחלק מקהילות הספרדים, נהוג להוסיף את הפסוק הראשון, המושמט בשאר השנה, אך בקהילות אחרות לא נהוג כך, לפי פסיקתו של הבן איש חי, על פי תורת הסוד.
בין הסיבות לאזכורו בפסוקי דזמרא, היא מפני שנאמר בו "ולבוקר רינה".
בימי החנוכה
במסכת סופרים נאמר, שמזמור ל' הוא שיר של יום של חנוכה, שאותו היו אומרים הלויים בבית המקדש, וגם לאחר החורבן נהגו העם לאומרו בחנוכה.
על פי מנהג הגר"א ומנהג יהודי תימן, אומרים בחנוכה את המזמור כולו במקום השיר של יום הרגיל, מפני שבזמן שבית המקדש היה קיים, היו הלוויים משנים את השיר היומי הרגיל, לשיר המתאים לתאריך המיוחד, כאשר בחנוכה היה זה מזמור שיר חנוכת הבית. בקהילות הספרדים ובקצת קהילות אשכנז נוהגים להוסיף אותו בחנוכה בנוסף לשיר של יום הרגיל.
ישנן קהילות המוסיפות בתפילת ערבית לפני אמירת עלינו לשבח את אמירת המזמור, במקום אמירת מזמור - "שיר למעלות אשא עיני אל ההרים" הקבוע.
בקהילות רבות מקובל לשיר או לומר את המזמור בטקס הדלקת נרות חנוכה.
הקשר של מזמור ל' לחנוכה הוזכר במקורות רבים:
עוד על התאמת מזמור זה לימי החנוכה כתב הרב החיד"א על דרך הרמז:
חסידים דרשו בפתיחת המזמור מדרש ראשי תיבות, המבאר את זיקתו של המזמור לימי שמחה: "מזמור שיר חנוכת הבית - תחיליות בחילוף אותיות שמחה.
"הפכת מספדי למחול לי" כביטוי
הביטוי "הפכת מספדי למחול לי" משמש לעיתים רבות כהיגד המבטא בקצרה גישת הסתכלות על החיים. הוא מוזכר בצורה שונות כגון ככותרת לעיסוק בנושאים הקשורים להתמודדות עם אובדן ומצבים קשים אחרים.
שילינג אוסטרי
שילינג אוסטרי (בגרמנית: Österreichischer Schilling) היה המטבע וההילך החוקי באוסטריה בין השנים 1924–1938 ובין השנים 1945–1999. עד שנת 2002 שימש השילינג מטבע מעבר במחזור עד לכניסתו של מטבע האירו. הוא הוחלף על ידי האירו בשער המרה קבוע של 13.7603 שילינג ל-1 אירו. השילינג נחלק ל-100 גרושן.
היסטוריה
השילינג נוצר בחוק השילינג (Schillingrechnungsgesetz) מיום 20 בדצמבר 1924, לפי שער המרה של 10,000 כתר אוסטרו-הונגרי ל-1 שילינג, והונפק כמטבע ב-1 במרץ 1925. עם האנשלוס בשנת 1938 הוחלף השילינג ברייכסמארק לפי שער המרה של 3 שילינגים ל-2 רייכסמארקים.
לאחר הקמתה של הרפובליקה האוסטרית השנייה, הוחזר השילינג לשימוש ב-30 בנובמבר 1945 על ידי צבאות בעלות הברית. בעלות הברית הדפיסו שטרות בערכים מ-50 גרושן ועד 100 שילינג עם יחס המרה של 1:1 מול הרייכסמארק. לאחר מכן גם הבנק הלאומי של אוסטריה החל בהדפסת כסף. בשנת 1946 הונפקו המטבעות הראשונים של השילינג החדש.
במקביל לחקיקת חוק השילינג החדש ב-21 בנובמבר 1947 הודפסו שטרות חדשים של שילינג. השטרות הישנים ניתנו להחלפה לפי שוויים עבור 150 השילינגים הראשונים לאדם ולפי יחס של 3 שילינגים ישנים לשילינג חדש אחד עבור כל סכום החורג מכך. המטבעות לא הושפעו מרפורמה זו בשטרות. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוצמד השילינג לדולר האמריקני בשער חליפין של 26 שילינגים לדולר, אולם עם ביטולו של הסכם ברטון-וודס ב-1971, הוצמד השילינג ראשית לסל מטבעות, ולאחר מכן, ביולי 1976, למארק הגרמני.
הגם שהאירו הפך למטבע הרשמי באוסטריה בשנת 1999, מטבעות ושטרות של האירו נכנסו למחזור רק בשנת 2002. שער ההמרה של השילינג לאירו נקבע על 13.7603 שילינג ל-1 אירו, וניתן להחליף ללא הגבלת זמן את השטרות והמטבעות של השילינג בכאלה של האירו בסניפי הבנק הלאומי של אוסטריה.
מטבעות
עם חידוש השילינג כמטבע האוסטרי הונפקו בין השנים 1947–1952 מטבעות בני 1, 2, 5, 10, 20 ו-50 גרושן וכן בני 1, 2, ו-5 שילינגים. המטבעות בני 1 ו-5 גרושנים, וכן המטבע הראשון בן 10 גרושנים, היו עשויים אבץ. המטבעות בני 2 ו-50 גרושן, המטבע השני בן 10 גרושנים והמטבעות בני 1, 2 ו-5 שילינגים הוטבעו מחמרן. המטבע בן 20 גרושן הוטבע מסגסוגת חמרן-ארד. המטבע 1 גרושן הוטבע רק בשנת 1947, בעוד המטבעות של 20 גרושן ו-2 שילינג הושעו מייצור, האחד ב-1954 והשני עוד קודם לכן ב-1952. בשנת 1957 נכנס למחזור מטבע בן 10 שילינגים עשוי כסף, וב-1959 הוחלפה הסגסוגת של המטבעות בני 50 גרושן ו-1 שילינג בסגסוגת חמרן-ארד. שנה לאחר מכן הוטבע המטבע 5 שילינגים מכסף. ב-1969 הוחלפה סגסוגת הכסף של המטבע 5 שילינגים בנחושת-ניקל, וחמש שנים מאוחר יותר הוחלפה באותו אופן סגסוגתו של המטבע 10 שילינגים. בשנת 1980 נכנס למחזור מטבע בן 20 שילינג מחמרן-ארד.
בעת המעבר לאירו היו המטבעות שלהלן במחזור, אם כי מטבעות הקטנים בערכם מ-10 גרושנים היה נדיר למצוא.
שטרות
השטרות הראשונים של השילינג הונפקו בשנת 1925 על ידי הבנק הלאומי של אוסטריה בעריכים של 1, 5, 10, 20, 100 ו-1,000 שילינג. באותה סדרה הופיעה צורת הריבוי של שילינג – Schillinge – בניגוד לסדרות שטרות שבאו לאחר מכן. בין השנים 1927–1929 הונפקה סדרה שנייה של שטרות בעריכים 5, 10, 20, 50 ו-100 שילינג, כאשר השטר בן 1 שילינג הוחלף במטבע בעל ערך זהה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הנפיקו בעלות הברית שטרות, אשר תוארכו לשנת 1944, בעריכים של 50 גרושן וכן 1, 2, 5, 10, 20, 25, 50, 100 ו-1,000 שילינג. באותה שנה, 1945, הנפיק הבנק הלאומי שטרות בעריכים של 10, 20, 100 ו-1,000 שילינג, כאשר השטרות בעלי העריכים הנמוכים שהנפיקו בעלות הברית נשארו בתוקף כהילך חוקי עד 1947.
בשנת 1947 חלה רפורמה בשטרות האוסטריים, ושטרות חדשים בעריכים של 5, 10, 20, 50, 100 ו-1,000 הונפקו. במהלך העשור שלאחר מכן נכנס למחזור גם שטר בן 500 שילינג והוצאו מן המחזור שטרות של 5 ו-10 שילינגים, אשר הוחלפו במטבעות. בשנות ה-80 של המאה ה-20, אף על פי שהונפקו מטבעות בני 20 שילינג, המשיך הבנק הלאומי להדפיס שטרות בערך זה. שטר של 5,000 שילינג הונפק בשנת 1988.
אהרן הלוי איזגור
אהרון הלוי אִיזְגוּר (ברוסית: А. С. Изгуръ; ט' באב תרל"ד, 23 ביולי 1874 – 1943) היה סופר, עיתונאי ומורה יהודי-רוסי.
תולדות חייו
איזגור נולד בקיץ תרל"ד (1874) בעיר ברזינו (בבלארוסית: Беразіно; בפולנית: Berezyna) שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה). כבר בגיל צעיר מאוד החל לעסוק בכתיבה ולחבר מאמרים. למד בישיבות שונות עד גיל שבע עשרה והיה בקי בתלמוד. מאוחר יותר למד על בוריין גם רוסית וגרמנית. בשנת תרנ"ג (1893) עבר לעיר קייב והיה למורה לעברית. שם הכיר את הסופרים משה אהרן שצקס ויצחק יעקב וייסברג, ובהשפעתם החל לפרסם מאמרים ב"המליץ", "הצפירה" ו"המאסף". התמחה בשפה העברית ובהוראתה, וכתב כמה ספרים בנושאי לימוד עברית ושיטות הוראה. כמו כן כתב חוברת הדרכה לבני בר מצווה (קייב תרע"ד). בעיתון "המליץ" שימש גם ככתב לענייני מדע, ובין היתר תרגם בסוף שנת 1902 (לפי הלוח הגריגוריאני: תחילת 1903) מאמר בשם "מחלת הנפש" מאת הרופא א"ל גולדשטיין, שהופיע בהמשכים בארבעה גיליונות, בנושא יחסה של החברה אל האנשים שלקו במחלות נפש. לדבריו, "חוב קדוש מוטל עלינו גם להיטיב כפי יכלתנו חיי אנשים כאלה, אשר רבים מהם ישרים ותמימים, אוהבי עבודה ומביאי תועלת לחברת המין האנושי... ולבסוף נפלו בידי צרה... כלומר: היו למשוגעים".. בשנת 1898 הוציא בעיר ניז'ין את הספר "שלוש תקופות בדברי הימים לבני ישראל", שהוא מהניסיונות המקוריים הראשונים לכתיבת תולדות עם ישראל במאה ה-19.
אחיו, יהודה ליב הלוי איזגור, תרגם מרוסית לעברית את ספרו של גרגורי אלכסנדרוביץ' מוֹצטֶט "היהודי" (ליק תר"ס).
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
תרגום:
הדסה באו
הדסה באו (נולדה ב-18 ביוני 1947) היא ציירת, זמרת ופזמונאית ישראלית. אחת מצמד "האחיות באו", עם אחותה צלילה, שהתפרסמו בתוכנית "רק בישראל".
ביוגרפיה
נולדה בפולין לאמן יוסף באו. עלתה לארץ ב-1950.
פרסמה קובץ שירי הילדים בשם "ענן למכירה", שביצעה הזמרת מיכל טל.
ציוריה של באו הוצגו בתערוכות שונות ברחבי הארץ ובעולם. היא שיחקה גם בסרטים ישראלים וכן הופיעה בתוכניות העוסקות בסיפור ההצלה של הוריה, יוסף ורבקה באו, בהקשר לסרט "רשימת שינדלר".
הצמד באו
האחיות באו נתגלו לראשונה בתוכניתה של צופית גרנט "מילקשייק" בערוץ 2, ואחר כך הפכו לדמויות מרכזיות בתוכנית "רק בישראל", אותה הנחו אורנה בנאי וארז טל.
האחיות באו מרבות להופיע במסגרות חינוכיות רבות ובאירועי הסברה על הציונות בהקשר לשואה. הן מספרות את סיפור הישרדות הוריהן ותוך כדי כך, מנסות לגייס תרומות למוזיאון האנימציה במסגרת הנצחת אביהן.
לרגל יום העצמאות ה-71 הוענק לאחיות באו "אות התקומה" בטקס שנערך במוזיאון חצר היישוב הישן בירושלים.
Wonder: The World Tour
Wonder: The World Tour היה סיבוב ההופעות החמישי של הזמר והיוצר הקנדי שון מנדס, לקידום אלבום האולפן הרביעי שלו Wonder. ההופעות, בחסות דיסני+, התחילו בפורטלנד, ארצות הברית ב-27 ביוני 2022. סיבוב ההופעות התחיל בארצות הברית ובקנדה ביוני 2022 והיה צפוי להסתיים באוגוסט 2023.
ב-12 במאי 2022, הוכרז כי מותג ההלבשה טומי הילפיגר יתרום מיליון דולר לסיבוב ההופעות כחלק משיתוף הפעולה למען קיימות של מנדס עם המותג על מנת למתן ולקזז חלק מההשפעה הסביבתית של הסיור.
ב-27 ביולי 2022, לאחר שדחה במקור שלושה שבועות של הופעות, הודיע מנדס ששאר סיבוב ההופעות בוטל עקב מצבו הנפשי.
רקע ופיתוח
מנדס החל לקדם את יציאתו של אלבום אולפן רביעי בסתיו 2020, כשתאריך היציאה הוכרז ב-4 בדצמבר 2020. מנדס הכריז ב-20 בספטמבר 2021 שהוא יצא לסיבוב הופעות ב-2022 באירופה וצפון אמריקה. תאריכי ההופעות הוכרזו ב-23 בספטמבר 2021, כשהכרטיסים החלו להימכר שבוע לאחר מכן.
ב-6 בדצמבר 2021, מנדס הכריז על מופעים נוספים באירופה, בעוד שצפון אמריקה קיבלה מופעים נוספים. ב-28 בינואר 2022, מנדס הודיע כי כל המופעים האירופיים המיועדים לשנת 2022 יעוכבו ל-2023 עקב מגפת הקורונה. ב-4 באפריל 2022, מנדס הכריז על מופעים נוספים בצפון אמריקה.
רשימת שירים
רשימה זו מייצגת את המופע ב-27 ביוני 2022 בפורטלנד. זה לא מייצג את כל המופעים לאורך סיבוב ההופעות.
הערות
זוראן ג'ינג'יץ'
זוראן ג'ינג'יץ' (בסרבית: Зоран Ђинђић,, 1 באוגוסט 1952 – 12 במרץ 2003) היה ראש ממשלת סרביה בשנים 2001–2003, ונרצח, ככל הנראה בידי אנשי המאפיה הסרבית הקשורים למשטרו של סלובודן מילושביץ'.
חייו
ג'ינג'יץ' נולד בבוסנסקי סאמאק, יישוב על נהר הסבה בצפון בוסניה. אביו, דרגומיר, היה פקיד בצבא היוגסלבי. אמו, מילה, הייתה דיילת. לג'ינג'יץ' הייתה אחות גדולה גורדנה. ג'ינג'יץ' שירת בצבא. ג'ינג'יץ' החל להתעניין בפוליטיקה כאשר היה סטודנט באוניברסיטת בלגרד.
כסוציאליסט תומך ברפורמות, ג'ינג'יץ' היה אסיר לכמה חודשים לאחר שניסה להקים ארגון סטודנטים לא קומוניסטי יחד עם סטודנטים מקרואטיה וסלובניה. כאשר שוחרר מהכלא המשיך את לימודיו בגרמניה תחת הפרופסור יורגן הברמאס בפרנקפורט. ב-1979 קיבל PhD בפילוסופיה מאוניברסיטת קונסטנץ. הוא דבר גרמנית בצורה מושלמת, ואנגלית ברמה בינונית.
פרס גולדמן לפעילות סביבתית
פרס גולדמן לפעילות סביבתית (באנגלית: Goldman Environmental Prize) הוא פרס המוענק כל שנה לעידוד פעילים בתחום הסביבתנות. הזוכים מייצגים שישה אזורים גאוגרפיים: אפריקה, אסיה, אירופה, איסלנד, איים ומדינות אי, צפון אמריקה ודרום אמריקה. הפרס מוענק על ידי קרן גולדמן לפעילות סביבתית. בסיס עבודת הקרן ממוקם בסן פרנסיסקו, ארצות הברית. החל משנת 2019, גובה הפרס עומד על 200,000 דולר לזוכה. הפרס גם ידוע בכינוי פרס נובל ירוק.
הפרס הוענק לראשונה בשנת 1990 על ידי הוגי הפרס והתורמים העיקריים ריכרד נ. גולדמן (1920–2010) ורעייתו, רודה ה. גולדמן (1924–1996).
זוראן ג'ינג'יץ'
חייו
ג'ינג'יץ לקח חלק מרכזי בהפלת משטרו של סלובודן מילושביץ' באוקטובר 2000, ואחריה הוביל את חזית "האופוזיציה הדמוקרטית הסרבית" לניצחון בבחירות לפרלמנט הסאבי. ב-25 בינואר 2001, נתמנה ג'ינג'יץ' לראש ממשלת סרביה. כראש ממשלה התקרב למערב ואף הסגיר את מילושביץ' לבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר שם עמד לדין על פשעי מלחמה.
ב-12 במרץ 2003, סמוך לאחד מבניני הממשלה בבלגרד, נורה ג'ינג'יץ' בחזהו ובבטנו על ידי צלף. הוא הוחש לבית החולים ונפטר על שולחן הניתוחים. לאחר הרצח הודיעה ממשלת סרביה כי מאחורי הרצח עמד ארגון פשע בשם "כנופיית זמון" וכי הרצח היה ניסיון לעצור את המלחמה נגד הפשע המאורגן בסרביה. ב-23 במאי 2007, אחרי משפט שנערך במשך 4 שנים, הורשעו ברצח 12 אנשים מהמאפיה הסרבית שרבים מהם היו בעברם ביחידה מיוחדת של המשטרה החשאית של מילושביץ שפעלו במבצעים מיוחדים בקרואטיה, בבוסניה וקוסובו וכנגד מתנגדיו של מילושביץ' בסרביה עצמה. שלושה מהם הורשעו שלא בפניהם.
פרס גולדמן לפעילות סביבתית
טקסי פרס גולדמן לאיכות הסביבה לשנת 2020, 2021 ו־2022 התקיימו באינטרנט עקב מגפת COVID-19.
ג'רארד ג'ון שייפר
ג'רארד ג'ון שייפר ג'וניור (באנגלית: Gerard John Schaefer Junior; 26 במרץ 1946 – 3 בדצמבר 1995) היה רוצח, אנס, ונקרופיל אמריקאי אשר רצח שתי נערות בפורט סנט לוסי, פלורידה, ב-1972. ייתכן שהלכה למעשה היה רוצח סדרתי מאחר שנחשד כי רצח כעשרים ושש נשים נוספות. נודע לשמצה תחת הכינויים השוטר הרוצח והתליין היות שביצע חלק מפשעיו בזמן שעבד כשוטר, וכן בשל מנהגו לתלות את קורבנותיו מענפי עצים בטרם החל לענות אותם.
שייפר תואר בידי התובע במשפטו בתור שפגש מעודו. הוא נידון לשני מאסרי עולם בבית הסוהר המדיני של פלורידה. נדקר למוות בידי אסיר אחר ב-1995.
ילדות
שייפר נולד ב, ויסקונסין, ב-26 במרץ 1946, הבכור מבין שלושת ילדיהם של ג'רארד ג'ון ודוריס מארי (רנסי) שייפר. אביו היה איש מכירות נודד, ואמו עקרת בית. הוא גדל בנאשוויל, טנסי, ומאוחר יותר באטלנטה, ג'ורג'יה, ולמד ב עד שמשפחתו עברה להתגורר בפורט לודרדייל, פלורידה, ב-1960.
מאוחר יותר בחייו תיאר שייפר את ילדותו כ, בעיקר בשל השינויים התכופים במקום המגורים של המשפחה, וכן בגלל האלכוהוליזם ממנו סבל אביו, אשר הוביל לאלימות המילולית שנהג להטיל על אשתו ועל ילדיו. אף על פי ששהה בביתם רק לעיתים רחוקות בגלל אופיה של עבודתו, בינו לבין שייפר התקיימה מערכת יחסים נוקשה, שכן בנו נטר לו טינה על הזלזול שספג מצדו, וכן מפני שהאמין כי אביו העניק יחס מועדף לאחותו על פניו ועל פני אחיו. מנגד, היה שייפר קרוב מאוד לאמו, אשר נהגה לגונן על ילדיה יתר על המידה.
בתור ילד אהב שייפר לבלות בחוץ, ועד לשנות בגרותו פיתח עניין רב בטבע. תחביביו העיקריים כנער היו איסוף כלי נשק, ציד ודיג, פעילויות אשר נהג לקיים בצוותא עם אביו, כאשר עבודתו אפשרה לו לפקוד את ביתם. על אף שלא נחשב למתבודד קלאסי, חבריו לכיתה ב תיארו אותו כאחד אשר. הוא נהג לבלות לבדו, התנהגות שבגינה נתפש בידי בני משפחתו וחבריו כטיפוס האוהב את העולם הגדול, וכן גרמה להם להאמין כי שאף להפוך לסייר יערות כשיגדל.
נעורים
עד לנעוריו החל שייפר לפתח פנטזיות ארוטיות בהן פגע והתעלל בנשים אשר נתפשו בעיניו כנחותות או כראויות לשנאתו. לאורך הזמן החמירו חלומות אלו לכדי סטייה עבור סאדומזוכיזם ובונדג', ואף הפקת סיפוק מיני מפגיעה עצמית, לעיתים תוך כדי לבישת תחתוני נשים, עד להשגת פורקן מיני במהלך חניקה עצמית. במילים אחרות, התלבש בבגדי נשים ואונן תוך כדי שחנק את עצמו. במרבית המקרים נהג שייפר לערוך את הטקסים הללו במקומות מיוערים ומבודדים, בהם קשר את עצמו לעצים. תדירותם של הטקסים, אשר הפכו לאינטינסיביים יותר ויותר, התגברה בחלוף הזמן, עד שלבסוף עסק בהם במרבית שעות ערותו.
אף על פי שנהג לבלות ולצאת עם בנות מבית ספרו, זכה שייפר ליחס שלילי ומזלזל מצד כמה מחברותיו לכיתה, ועד לסוף לימודיו פיתח הרגלי מציצנות. במקרה אחד, נערה מכיתתו בשם ברברה קרוליק אמרה כי.
שייפר נחשב לתלמיד מבטיח בעיני מוריו. תיקים מאותה העת מציינים כי היה חבר בקבוצת הפוטבול בשנות לימודיו הראשונות, ואף היה ידוע בתור שחקן גולף מצטיין. הוא סיים את חוק לימודיו בבית הספר התיכוני סנט תומאס אקווינס, ועבד למשך תקופה קצרה בתור מדריך דיג ב, בטרם נרשם ל.
לימודים אקדמיים
תחילה נרשם שייפר ללימודי סוציולוגיה, בטרם עבר לענף ההוראה ב-1964, בו קיבל ציונים בינוניים. בתום שנתו השנייה בברוארד הגיש בקשה לקבלת מלגה ב ב, שם המשיך בלימודי ההוראה שהתחיל.
במהלך אותה תקופה התארס שייפר למרתה "מרתי" לואיז פוג, סטודנטית מאוניברסיטת פלורידה אטלנטיק שפגש עוד קודם לכן בברוארד, כאשר הייתה שתי כיתות מתחתיו. השניים טיילו במשך זמן מה יחד עם להקתה, סינג-אאוט 66, קבוצה מוזיקלית ופטריוטית אשר ביקשה להציע חלופה לתנועת ילדי הפרחים. שייפר ופוג התחתנו בדצמבר 1968 ועברו לגור יחד בדירה ששכרו ברחוב ס. וו. עשרים ושתיים, פורט לודרדייל. זוגיותם התדרדרה במהרה בשל דרישותיו הבלתי פוסקות של שייפר לקיום יחסי מין, וכן בגלל נטייתו לבלות את מרבית זמנו בציד. השניים התגרשו ב-2 במאי 1970, לאחר שפוג האשימה את אכזריותו הקיצונית של שייפר כסיבה העיקרית לפרידתם.
זמן מה לאחר מכן פתח שייפר במערכת יחסים קצרה עם אישה בעלת נכות פיזית אותה פגש במרפאה לבריאות הנפש בפורט לודרלייל, אולם הזוגיות לא החזיקה מעמד והשניים נפרדו במהרה.
קריירה
שייפר התקבל בהצלחה לתוכנית התמחות בהוראה ב במרץ 1969. הוא החל ללמד גאוגרפיה ב-23 בספטמבר אותה שנה, אולם פוטר ב-7 בנובמבר לאחר שסירב לקבל הדרכה ועצות מהממונים עליו, וכן מפני שבית הספר קיבל תלונות רבות מהורי התלמידים על כך ששילב את דעותיו המוסריות והפוליטיות בחומר הלימודי שהעביר.
מעט לאחר מכן ניסה שייפר להתקבל להתמחות נוספת ב, אולם נדחה. כעבור ארבעה חודשים התקבל בהצלחה להתמחות אחרת ב, במרץ 1970, והחל ללמד גאוגרפיה ב-2 באפריל אותה שנה. דיווחים שונים מצביעים על כישורי ההוראה הירודים שלו, כאשר הממונים עליו הבחינו בהתנשאות שהפגין כלפי עמיתיו, ובידע המקצועי המוגבל שהחזיק במסגרת החומר שנדרש ללמד. כעבור חודשיים הודיע מנהל בית הספר לשייפר על החלטתו להוציא אותו מתוכנית ההתמחות עד ל-18 במאי. בזאת תמה הקריירה של שייפר כמורה באופן סופי.
מספר חודשים לפני שהתחיל את הקריירה שלו כשוטר פגש שייפר את תרזה דין בת התשע עשרה. דין עבדה כמזכירה באותה העת, והשניים הכירו בזמן שעדיין התפרנס כשומר. הם התארסו במהרה ונישאו בפורט לודרדייל ב-11 בספטמבר 1971. לדבריו של שייפר, נישואיו השניים היו מוצלחים יותר מקודמיהם. דין נענתה בשמחה לדרישותיו התדירות לקיום יחסי מין, וחלקה את תשוקתו הנלהבת לדיג.
העסקתו של שייפר במשטרת וילטון מנרוס באה אל קיצה במהרה, ובסך הכל נמשכה רק כשישה חודשים. אף על פי שבמקרה אחד זכה לשבחים לאחר שחבר לכוח משטרתי אשר פשט על מעבדת סמים, התנהלותו הכללית הייתה ירודה. הוא פוטר ממשרתו לאחר שהממונים עליו הבחינו במנהגו לעצור כלי רכב בהם נהגו נשים אשר ביצעו עבירות תנועה קלות, לחפש אחר פרטיהן במאגר המידע המשטרתי, וליצור עמן קשר מאוחר יותר בכדי לחזר אחריהן.
חטיפות
ניצני סטיותיו של שייפר הופיעו לראשונה ב-21 ביולי 1972, כאשר נתקל בננסי אלן טרוטר בת השמונה עשרה ופאולה סו ולס בת השבע עשרה, בזמן שסייר עם ניידת המשטרה שלו. השתיים חיפשו אחר טרמפים, ושייפר הציע להסיע אותן ליעדן המבוקש ב. הוא הזהיר אותן מפני הסכנות הכרוכות בטרמפים ונסיעה עם זרים, ולאחר שלמד כי אף אחת מהן לא הגיעה מפלורידה, וכי שתיהן התכוונו להמשיך ל למחרת היום, הציע לקחת אותן בעצמו. הן נענו להצעתו בחיוב, והסכימו להיפגש איתו למחרת בשדרות איסט אושן ב-09:15 בבוקר. למחרת בא שייפר למקום המיועד בזמן שנקבע. הוא הגיע ברכבו הפרטי כשהוא אינו לובש את מדיו המשטרתיים, ושכנע את ולס וטרוטר כי עדיין היה בתפקיד, אלא שלבש בגדים אזרחיים מפני שעבד באותה העת כשוטר סמוי, ובשל כך גם נהג ברכב לא מזוהה.
מיד לאחר שנכנסו שתיהן לרכבו, סטה שייפר מהמסלול באמתלה כי רצה להראות להן מבצר ספרדי ישן, לא הרחק מהאי. הוא הטיף להן שוב נגד טרמפים ונסיעה עם זרים, והזהיר אותן כי הן עלולות להיחטף ולהימכר כשפחות מין.
בהמשך הדרך עצר בסמוך לבקתה נטושה באזור מרוחק ביער, הוציא את שתיהן החוצה, קשר את ידיהן וחסם את פיותיהן. לאחר מכן לקח את אחת מהן לעץ ברוש קרוב, ליד, וקשר את רגליה לגזע בטרם עטה חבל בעל קשר תלייה מסביב לצווארה, אותו קיבע לענף מרומם, כך שנאלצה לעמוד בעזרת קצות אצבעותיה על שורשי עץ עבים, וזאת בכדי לא להיחנק למוות. הוא קשר את הנערה השנייה לעץ סמוך בצורה דומה, והודיע לשתיהן כי הן עומדות להיאנס ולהירצח.
באותו הרגע נשמעה קריאה דחופה ברדיו המשטרתי של שייפר, אותו התבקש להחזיק גם ברכבו הפרטי, אשר האיצה בו לשוב לתחנת המשטרה בהקדם. הוא הותיר את שתי הנערות קשורות במקומן, ואמר כי ישוב בקרוב. לאחת מהן אמר בחיפזון,, בטרם הזהיר אותה שלא תברח כי, , וטען שהוא הולך להתייעץ עם האדם לו הוא התכוון למכור אותן.
כאשר שב שייפר למקום כעבור שעתיים נדהם לגלות כי שתי הנערות הצליחו להימלט. הוא חזר לביתו במהרה על מנת להתקשר לתחנת המשטרה, והודיע לממונה עליו, השריף רוברט קראודר, כי. לאחר מכן הסביר לו כיצד החליט ללמד את שתי הנערות לקח בנוגע לסכנות הכרוכות בטרמפים, אף על פי שייתכן שהגזים מעט. לדבריו, נטש את שתיהן באזור ביצתי ביער שמסביב להאצ'ינסון, לא הרחק מנהר אינדיאן.
קראודר ולוטננט מלווין ולדרון נסעו למקום במהרה, ואיתרו את טרוטר הקשורה למחצה, ידיה מאחורי גבה, מתאמצת לשחות בתוך הנהר. כאשר עמדו לעצור את הרכב בכדי להיחלץ לעזרתה, צפו בה עולה על הגדה, חולצתה ומכנסי הג'ינס שלבשה קרועים לגזרים. משהסירו את המחסום שסתם את פיה, הזדהתה בפניהם בתור ננסי, ונאבקה לומר מנשימה לנשימה כי חברתה, ולס, עדיין בתוך היער. להקלתה של טרוטר, הודיעו לה השוטרים כי נהג משאית גילה את ולס מדשדשת בין העצים לכיוון הכביש המהיר, כארבעים וחמש דקות קודם לכן, וכעת היא שוהה בבטחה בתחנת המשטרה.
מעצר
טרוטר נלקחה לתחנת המשטרה, שם מסרה יחד עם ולס את גרסתה לאירועים שחוו. השתיים סיפרו כיצד הצליחו להיחלץ מכבליהן לאחר שהתחככו כנגדם, והסירו באופן חלקי את המחסומים מפיותיהן בעזרת שיניהן, תוך כדי שהתאמצו לשמור על איזון ולא ליפול משורשי העץ עליהן עמדו, פן היו נחנקות למוות. שתי הנערות מסרו עדות מפורטת בנוגע לחוטף ולרכב בו נסע, בטרם זיהו את שייפר באופן רשמי.
אף על פי ששייפר התעקש בתוקף על כך שבסך הכל הגזים במאמציו ללמד את שתיהן שיעור על הסכנות הכרוכות בנסיעה בחברת אנשים זרים, סיפורו לא זכה לאמון רב, והוא פוטר ממשרתו והושם במעצר. קראודר הורה לפקודיו להגיש נגדו כתב אישום בגין כליאת שווא ותקיפה בנסיבות מחמירות.
שאול חיות
שאול חיות (בגרמנית: Saul Chajes; 15 במאי 1884, ברודי, גליציה – 15 במרץ 1935, וינה) היה ארכיונאי, ספרן וביבליוגרף יהודי אוסטרי. מחבר "אוצר בדויי השם" (1933) – רשימת הכינויים הספרותיים בספרות העברית והיידית מתקופת הגאונים ועד העת החדשה.
ג'רארד ג'ון שייפר
מעצר
כעבור שבועיים שוחרר שייפר בערבות עצמית של כ-15 אלף דולרים, ולפיכך נותר חופשי עד למשפטו, שנקבע לנובמבר 1972. הוא שב לבית אותו שכר עם אשתו בסטיוארט. דין והוריה לא שמו לב לשינויים בהתנהגותו, והאמינו לטענתו כי רק ניסה ללמד את הנערות לקח. בזמן שהמתין למשפטו התפרנס מעבודות כפיים שונות בקוויק צ'ק.
שאול חיות
ביוגרפיה
שאול חיות נולד באביב 1884 בעיירה ברודי שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של אתל לבית שפירא והרב יצחק חיות, אב"ד ברודי, ונכדו של הרב צבי הירש חיות מז'ולקיב (מהר"ץ חיות). הוא היה דודנם של הרב והחוקר צבי פרץ חיות (1876–1927), רבה הראשי של וינה, ושל ההיגייניסט הברלינאי, רופא העור והמין ד"ר בֶּנוֹ חיות (1880–1938).
ג'רארד ג'ון שייפר
רציחות
שייפר חטף את סוזן קרול פלייס בת השבע עשרה וג'ורג'יה מרי ג'סופ בת השש עשרה ב-27 בספטמבר 1972. השלושה הכירו במרכז לחינוך מבוגרים בפורט לודרדייל, כאשר שייפר הציג את עצמו בתור ג'רי שפרד, וטען כי הגיע מקולורדו, לשם התכוון לשוב לשם לאחר טיול קצר שתכנן לערוך במקסיקו. הוא ככל הנראה העמיד פנים כאילו גילה עניין במשיכתה של ג'סופ לגלגול נשמות ותפיסה על חושית, בנוסף לאהבתה של פלייס למוזיקה, בניסיון למצוא חן בעיניהן.
שאול חיות
ביוגרפיה
ב-8 באפריל 1908 נישא לאסתר פוֹגֶלמן. נסמך לרבנות.
ג'רארד ג'ון שייפר
רציחות
בצהרי היום בו נראו שתיהן לאחרונה, הגיעה אמה של פלייס, לוסיל, לביתם, בכדי למצוא את בתה מסדרת את חדרה בזמן שג'סופ ושייפר ישבו לצדה. הן הציגו אותו בפניה, ופלייס אמרה לאמה כי הן מתכוונות. אף על פי שאמה נותרה חשדנית, הבטיח לה שייפר כי כוונותיו טובות, אולם היא נותרה לא משוכנעת ורשמה את מספר רכב ה 1969 שלו על דף. פלייס גמרה אומר בליבה לעזוב, והבטיחה לאמה בדמעות כי תלך רק לזמן קצר, ותשמור איתה על קשר. שתי הנערות יצאו מהבית יחד עם שייפר בסביבות השעה 08:45 בערב.
שאול חיות
ביוגרפיה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לבירה וינה, והיה לעוזר-ספרן בספריית הקהילה היהודית. עבד בארכיון וספריית הקהילה בווינה עד מותו. פרסם מאמרים מדעיים, מסמכים מקוריים וביבליוגרפיות מעל במות שונות.
חיבורו הגדול, שפורסם כשנתיים לפני מותו, הוא "אוצר בדויי השם" (וינה 1933) – "מפתח השמות הבדויים של המחברים בספרות ישראל בעברית ובאידית – כינוייהם, סימניהם ונוטריקוניהם עם פתרונותיהם – מתקופת הגאונים עד העת החדשה". ספר זה הוא הניסיון הראשון להתקין רשימה ממצה של שמות העט ששימשו לאורך ההיסטוריה בספרות ובעיתונות העברית והיידית. הקובץ, שלדעת ישראל רובין (1945), הוא "הטוב ביותר בין אוספי הפסיבדונימים מן הספרות העברית והאידית", אף שכמובן אינו חף מטעויות, עודנו משמש כספר עזר.
ג'רארד ג'ון שייפר
רציחות
כעבור ארבעה ימים בהם לא שמעה דבר מפלייס, יצרה לוסיל קשר עם אמה של ג'סופ, שירלי, רק בכדי ללמוד כי בתה ברחה מביתם ב-27 בספטמבר, וכי לא שמעה מאף אחת מהן מאז. שתי הנערות דווחו כנעדרות במשטרת. לוסיל מסרה לחוקרים את מספר הרכב שרשמה, בנוסף לתיאור פיזי של האדם שבחברתו הנערות עזבו. לוחית הרישוי שויכה לרכב מדגם שונה לחלוטין אשר נמצא בבעלות תושב מסנט פטרסבורג אשר לא דמה בשום צורה לג'רי שפרד, והחזיק באליבי מוצק לתאריכים בהם נעלמו הנערות. לאחר שהאדם היחיד שענה לשם ג'רי שפרד והתגורר בפורט לודרדייל הוסר מרשימת החשודים בגין חוסר התאמה, הפך מקרה היעלמותן של הנערות לתיק לא פתור.
שאול חיות
ביוגרפיה
חיות נפטר בווינה במרץ 1935, בן 51 במותו.
ג'רארד ג'ון שייפר
חשדות נוספים
מרי אליס בריסקולינה בת הארבע עשרה ואלזי לינה פרמר בת השלוש עשרה נעלמו בדרכן למסעדת דרכים על, לאחר שעזבו את האכסניה בה שהו בעיירה , ב-26 באוקטובר 1972 , פחות מחודש לאחר היעלמותן של פלייס וג'סופ. גופותיהן נמצאו בראשית 1973 תחת סבך צמחייה, לא הרחק מ, סמוך ל. כל אחת מהגופות אותרה בנפרד, אולם הרגליים של שתיהן היו פתוחות לרווחה. בריסקולינה הוכתה קשות בראשה ואחת המהלומות אשר ניפצה את גולגולתה ככל הנראה הובילה למותה. כמה מציפורניה נתלשו לחלוטין מאצבעותיה, דבר העשוי להצביע על המאבק הפראי שניהלה נגד רוצחה. פרמר מתה גם היא כתוצאה מחבטה בראשה.
שאול חיות
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
ג'רארד ג'ון שייפר
חשדות נוספים
תשאול מקביל של חבריה של בריסקולינה חשף כי היא ופרמר נהגו לבקר באכסניה בלודרדייל-ליד-הים לעיתים קרובות, שם בן זוגה של אחותה הגדולה של בריסקולינה שכר חדר. כמו כן למדו החוקרים כי אדם בשם גרי שפרד היה מוכר לבריסקולינה. שפרד, אותו מספר אנשים זיהו כשייפר, טען כי היה שוטר לשעבר במשטרת וילטון מנורס.
מאסר ראשוני
משפטו של שייפר בגין חטיפתן של ולס וטרוטר נפתח בדצמבר 1972. לאחר שחתם על הסדר טיעון עליו המליץ לו בחום עורך דינו לקבל, הודה באשמה בגין סעיף אחד של תקיפה בנסיבות מחמירות, ונגזרה עליו שנת מאסר אחת, עם אפשרות לשחרור מוקדם לאחר שישה חודשים, ועונש נוסף של שלוש שנות מאסר על תנאי. עם הקראת גזר הדין ב-22 בדצמבר, אמר השופט ד. ק. סמית' לשייפר, ; כמו כן התיר לו לדחות את תחילת מאסרו עד לאחר החגים, והוא החל לרצות את עונשו בבית הכלא של מחוז מרטין ב-15 בינואר 1973. כאשר עזב את בית המשפט ביום הקראת גזר הדין ציין בפני העיתונאים שנכחו במקום,.
קצה חוט
לוסיל פלייס נתקלה במכתב מאת ג'רי שפרד בחדר השינה של בתה במרץ 1973, ונסעה לכתובת המוען שהייתה רשומה עליו, שדרות מרטין 333, פלורידה. שם גילתה מאחראי הבניין כי שפרד רשם את דירתו על שמו האמיתי, ג'רארד שייפר, וכי נכלא לאחרונה בגין חטיפה וניסיון לרצח של שתי נערות. בזמן שלוסיל ובעלה נסעו מסביב לשכונה, היא לפתע הבינה כי ככל הנראה רשמו החוקרים את מספר לוחית הרישוי שמסרה באופן שגוי, כך ששויכה ל ולא למחוז מרטין, היות שמרבית הלוחיות שראתה באותו הזמן התחילו במספר 42 ולא 4 בלבד. לאחר שהודיעה על כך למשטרה, גילו החוקרים כי הרכב היה למעשה מדגם דטסון ובצבע כחול-ירוק, והשתייך לאדם בשם ג'רארד שייפר, אשר התגורר בשדרות מרטין 333.
כאשר תוחקר, הכחיש שייפר כי פגש אי פעם את פלייס או את הוריה, אף על פי שלוסיל הצליחה לזהות אותו באופן ברור בתור ג'רי שפרד באמצעות תמונה שנמסרה לה, מהתקופה בה עבד במשטרת וילטון מנורס.
גופות
כעבור חודש, אב ובנו אשר חיפשו אחר פחיות אלומיניום ביער מצאו שאריות של שתי גופות רקובות, מפוזרות בתוך ומסביב לבור שנחפר בין העצים, באוק המוק פארק, פורט סנט לוסי, פלורידה. עומקו של הקבר המאולתר היה שישים ותשעה סנטימטרים לערך. הזירה כולה נמצאה במרחק של כשישים וחמישה מטרים מדרך העפר הקרובה ביותר, ובמרחק של פחות מעשרה קילומטרים מהמקום בו החזיק שייפר בולס וטרוטר בקיץ הקודם.
על גזע עץ סמוך התגלו סימני שריטה עמוקים, אליו ככל הנראה נקשר גופן של הנערות. אחת הגופות עדיין הייתה לבושה בגזרי ג'ינס כחולים עם סמל הדמויות וייל אי. קויוטי ורוד ראנר מסדרת לוני טונס, ואילו הגופה השנייה הייתה עירומה לחלוטין. ערמת בגדים נוספים שהשתייכו לקורבנות נמצאה בתוך סבך צמחייה קרוב. חתיכות מהגופות נתלשו בידי חיות בר ופוזרו בכל עבר.
שתי הנערות נקשרו לעצים בטרם נרצחו, כאשר עמודי השדרה שלהן נקטעו באזור החוליות המותניות וחוליות הצוואר. מספר עצמות נחתכו לחלוטין בעזרת סכין או מצ'טה. ראשיהן נכרתו לאחר מותן, ועצמות הלסת נשברו בכמה מקומות. סדרת השאריות אשר הרכיבו את אחת הגופות, שזוהתה מאוחר יותר כשייכת לפלייס, נורתה בלסתה על ידי אקדח בעל קליבר בקוטר 22 מ"מ.
כמו כן, חתיכות של קליפת עץ בניאן הנמצאו בסביבת הקבר הצביעו על כך שאחת הנערות או שתיהן נתלו מאותו הגזע די זמן בכדי להשאיר עליהן סימנים לפני שמתו. ראשי התיבות ג'י. ג'יי. נחרטו על הקליפה, ושורשי העץ נשאו סימני חיתוך עמוקים, אשר ככל הנראה בוצעו בעזרת סכין, מצ'טה או גרזן, והכילו סיבי בד.
הגופות נלקחו למכון לרפואה משפטית במחוז דייד, שם זיהה אותן דוקטור ריצ'רד סווירון כשייכות לפלייס וג'סופ, באמצעות השוואת הממצאים לצילומים דנטליים וצילומי רנטגן של שברים אשר החלימו זה מכבר. זמן מה לאחר מכן נודע הדבר לשייפר, אשר ביקש ייצוג משפטי מהסנגוריה הציבורית. עורך הדין שמונה עבורו היה אלטון שוורץ .המיקום בו התגלו הגופות, בנוסף לקווי הדמיון במודוס אופרנדי של שיטת החטיפה והרצח ביחס לפשעיו הקודמים של שייפר, סייעו לכוחות המשטרה במחוזות ברוארד ומרטין להשיג את צווי החיפוש שביקשו עבור ביתו ורכבו של שייפר, וכן לביתה של אמו.
מחוז ברוארד
בחיפוש שנערך בבית אמו של שייפר, נמצאו בתוך ארון נעול בחדר השינה כשלוש מאות דפים בהם כתב לאורך מספר שנים סיפורי זוועה המלווים בציורים גרפיים. בסיפוריו תיאר שייפר חטיפות, השפלות, אונס והוצאות להורג של מספר נערות ונשים צעירות, אליהן התייחס באופן שגרתי בתור זונות, פרוצות או יצאניות, בנוסף לשתיים ספציפיות אשר ענו לשמות בלינדה וקרמן, וכן אישה לא מזוהה נוספת אשר נתלתה במקום לא ידוע סמוך ל.
חלק מהמעשיות תיארו כיצד הכריח שייפר את קורבנותיו לשתות משקאות שונים, לרוב יין או בירה, בזמן שעמדו על קצות אצבעותיהן, כאשר מסביב לצווארן נקשר חבל תלייה, כך שיכל לצפות בהן משתינות על עצמן בטרם נחנקו למוות. שייפר שב לזירות הפשע לעיתים קרובות, שבועות או חודשים לאחר שביצע את הרציחות, בכדי לקיים מעשי נקרופיליה עם הגופות המבותרות, או על מנת לעקור את שיניהן. כמו כן חושפים כתביו את העניין הרב שגילה בשיטות היסטוריות של עינויים והוצאה להורג, ואת העונג שהפיק מצפייה בנשים הנתונות תחת מצבי לחץ משתינות או עושות את צרכיהן על עצמן, לפני ובזמן תלייתן.
כמו כן נמצאו אחד עשר אקדחים, שקים מלאי תחמושת, שלושה עשר סכיני ציד, גלילי חבל, וערימות של מגזיני פורנו רך, עליהם צייר שייפר ציורים שונים, כך שעתה הציגו נשים קשורות הנתלות מעצים או מגיליוטינות שונות, חלקן נושאות פצעי יריות, בזמן שהן מטילות את מימיהן. בנוסף נמצאו שלושים ושבע תמונות פולארויד בשחור-לבן המציגות נשים שנתלו או שגופן הושחת, בדרך כלל לצד עצי תה, אשר עשויים היו להימצא ב, פלורידה. חלק מהתמונות הציגו את שייפר ללבוש בבגדי נשים ומדמה את תלייתו העצמית מעץ, כאשר צואה מרוחה על ישבנו.
בין ניירותיו של שייפר נמצא מכתב מתאריך ה-20 ביולי 1971, מאדם אלמוני מ, ויקטוריה, אוסטרליה, עמו נפגש כאשר טיילו שניהם במרוקו בקיץ 1970. המכתב הכיל תמונות פולארויד נוספות של אליו הגיעו שניהם, ממש לאחר שנערך בו. חלק מהתמונות הציגו נשים שאיבריהן הפנימיים נשפכו החוצה, לאחר שגופן בותר בעזרת סכינים וגרזנים.
מחוז מרטין
בחיפוש שנערך בביתו של שייפר במחוז מרטין ב-6 באפריל נמצאו פחות ראיות פיזיות מאשר בברוארד, אולם החוקרים נתקלו בשתי שיניים אנושיות אשר אוחסנו בקפסולת פלסטיק בתוך חדר השינה הראשי, בנוסף לציפית כרית מוכתמת בדם אשר נשטפה באופן יסודי, וכן במספר סכינים וכלי נשק. ארנק הזמש של ג'סופ התגלה ברשות אשתו של שייפר, דין, אשר מאוחר יותר העידה כי בעלה העניק לה אותו כמתנה בנובמבר אשתקד, על אף שבהמשך ניסה לשכנע אותה ואת אחיה להיפטר ממנו, זאת לאחר שלמד על מציאת הגופות באוק המוק פארק ב-1 באפריל, בטענה כי המשטרה עשויה להשתמש בארנק על מנת. על אף הפצרותיו, מסר גיסו של שייפר את הארנק לידי המשטרה.
אישומים
שייפר הואשם באופן רשמי ב-18 במאי בשני סעיפי רצח מדרגה ראשונה של פלייס וג'סופ. הוא נעצר עד לתום ההליכים ללא אפשרות לשחרור בערבות, ונלקח ל, ב, על מנת לעבור הערכה פסיכיאטרית בת שלושים ימים, בטרם הושב לבית הכלא המחוזי של ב-20 ביוני. תוצאות הבדיקה גילו כי סבל מפרנויה, פסיכוזה, וסטייה מינית חמורה, מצב רפואי אשר הגדיר אותו בתור, אולם בעת ובעונה אחת החשיב אותו לכשיר בכדי לעמוד למשפט.
משפטו של שייפר נפתח ב-17 בספטמבר 1973, במחוז סנט לוסי. השופט שנבחר עבורו היה סיירוס פייפר טרוברידג'. צוות התביעה הורכב מהתובע המחוזי, רוברט סטון, וכמו כן עורכי הדין פיליפ שיילר, ריצ'רד פורדי ואנתוני יאנג. הגנתו של שייפר הורכבה מהסנגור הציבורי אלטון שוורץ, יחד עם עורכי הדין ברוס קולטון וג'יימס ברקר.
מאחר שבאותה העת הכריז על עונש המוות כאמצעי לא חוקתי אשר לא יתקיים בין גבולות המדינה, ביקשה התביעה מאסר עולם עבור שייפר. הנאשם טען לחפותו בפני האישומים, ושמר על התנהגות מרוחקת ואדישה לכל אורך ההליכים המשפטיים. לעיתים בהה בקרירות לכיוון עדי התביעה בזמן שדיברו, או שחייך לעבר העיתונאים שנכחו באולם כאשר אחד העדים מטעם ההגנה עלה לדבר בדוכן.
אף על פי ששייפר העיד בשימוע הקדם משפטי שנערך והכחיש כל מעורבות במקרי הרצח של פלייס וג'סופ, בנוסף לכך שטען כי אינו זוכר היכן שהה בתאריכים בהם נחטפו ונרצחו, נמנע מלהעיד במשפט עצמו בהתאם לייעוץ שקיבל מעורכי דינו.
בהצהרת הפתיחה שמסר התובע סטון לחבר המושבעים ב-19 בספטמבר, פרס את טענתה הראשית של התביעה כי הראיות הפיזיות והנסיבתיות אשר עמדו להיחשף בקרוב, בנוסף לעדויות הרבות שנאספו, ימחישו באופן ברור את אשמתו של שייפר בכל הנוגע לרציחתן של פלייס וג'סופ. כמו כן אמר כי המדינה ציפתה מהמושבעים להשיב פסק דין של. בתום הצהרת התביעה, ביקש עורך דינו של שייפר, שוורץ, לדחות את הצהרת הפתיחה של ההגנה עד לאחר שתסיים התביעה להציג את כל ראיותיה ועדויותיה. בקשתו התקבלה ללא כל התנגדות מצד התביעה.
עדים מטעם התביעה
העדים הראשונים אשר עלו להעיד מטעם התביעה היו אב ובנו אשר גילו את גופותיהן המבותרות של פלייס וג'סופ באוק המוק פארק. שניהם שחזרו את ממצאיהם, את הדברים שראו, ואת מעשיהם מיד לאחר מכן, קרי דיווח לרשויות. מיד לאחר מכן עלה לדוכן העדים לוטננט פטריק דובאל ממשרד השריף של מחוז סנט לוסי, אשר תיאר את זירת הפשע, את הראיות שנאספו, ואת הקבר אליו הושלכו הקורבנות. כמו כן הוסיף כי החוסר בסחיפה שהתקיים מסביב לקבר העיד על כך שהוא נחפר שוב לפחות פעמיים.
הוריה של פלייס הגיעו גם הם להעיד באותו היום, וזיהו את שייפר באופן רשמי בתור האדם אשר ראו בחברת בתם לפני היעלמותה. על אף ניסיונות ההגנה לפגוע באמינותם, שניהם הצהירו שהיו בטוחים לחלוטין כי שייפר היה אותו אדם אשר ביקר בביתם. כמו כן זיהו הוריה ואחותה הצעירה של ג'סופ, שריל, את ארנק הזמש אשר נמצא ברשות אשתו של שייפר, כארנקה של ג'סופ.
בימים הבאים נמסרה עדותו של פקיד בית משפט מחוזי, אשר טען כי רכבו של שייפר נרשם על כתובת מגוריו במחוז מרטין, כחודש לפני הרציחות, ובכך הוכיח כי לוחית הרישוי שרשמה אמה של פלייס אכן הייתה תואמת לשלו. בהמשך עלה לדוכן העדים לוטננט דייוויד יורצ'וק, אשר תיאר את החיפוש שנערך באפריל 1973 בבית אמו של שייפר, ואת הראיות שנמצאו במקום.
דוקטור ריצ'רד סווירון מסר בעדותו מידע על הנתיחות לאחר המוות שנערכו בגופות הקורבנות, ועל תהליך הזיהוי הרשמי שבוצע בהתאם לצילומי רנטגן של השיניים, ושל עצמות שנשברו בעבר. כאשר תושאל בידי ההגנה, התעקש כי כלי הנשק ממנו נורה הקליע שפגע בלסתה התחתונה של פלייס, היה בעל קליבר בקוטר 22 מ"מ ולא 25 מ"מ, כפי שהציע הסנגור. רופא נוסף בשם דוקטור ג'וזף דייוויס אשר עבד בשירות מחוז דייד פירט בעדותו על קשירת הקורבנות בטרם רציחתם, השחתת וביתור גופותיהם, ואין ספור סימני החיתוך שנחרטו על עצמותיהם.
ננסי טרוטר ופאולה ולס הגיעו להעיד בהמשך בנוגע לחטיפתן. טרוטר שחזרה בפני בית המשפט מספר דברים ששייפר אמר בפניה לאחר שקשר אותה לעץ ברוש; לדבריה, סיפר לה שהוא מסוגל לחפור בור באדמה בו יקבור אותה ואת ולס, כך שאף אחד לעולם לא ימצא אותן. לעדותן צורף סרט קצר המציג את קשירתן של הנערות בשחזור שבוצע בידי המשטרה; ראייה זו נמסרה מידי שוורץ, אשר היה להוט להציג לחבר המושבעים כי לא נגרם אף נזק לנערות.
בין הראיות שהוצגו מטעם התביעה בפני חבר המושבעים היו קליפות העץ אליהן נקשרו הנערות שנרצחו, אשר הצביעו על כך ששתיהן היו תלויות מהעץ למשך תקופת זמן ארוכה מספיק על מנת להשאיר עליהן סימנים עמוקים, בטרם נרצחו. כמו כן הוצגו שורשי העץ עליהם הוכרחו פלייס וג'סופ לאזן את עצמן בכדי להימנע מחנק, בזמן שהיו נתונות לעינויים. מיקרואנליסט בשם הרולד ניוט העיד כי סיבי הבד שנמצאו בין השורשים התאימו באופן מדויק לאחד מפריטי הלבוש שנמצאו בזירת הפשע, וכי סיבי הקנבוס שנמצאו בתוך קליפת העץ ככל הנראה היו שייכים לחבל שאיתו נקשרו הנערות.
לאחר שהציגה התביעה את ראייתה האחרונה, התסריט שנמצא בבית אמו של שייפר ובו תיאר כיצד יש להוציא להורג כראוי נשים, הכריז סטון כי התביעה סיימה להציג את תיקה. שוורץ עתר מיד לזיכויו של שייפר מכל ההאשמות, מאחר שלדבריו, התביעה לא הצליחה להוכיח את אשמתו של הנאשם מאחר שכל הראיות שהוצגו היו נסיבתיות בלבד. בית המשפט דחה את עתירתו.
עדים מטעם ההגנה
אסטרטגיית ההגנה התמקדה במציאת חולשות בדברי העדים וערעור אמינותם, בייחוד בנוגע לזיהויו של שייפר, להנחה כי שתי הנרצחות לא נראו יותר בחיים לאחר ה-27 בספטמבר 1972, ולטענה כי הקבר נחפר פעמיים נוספות רק לאחר שהחל שייפר לרצות את עונשו בגין חטיפתן של ולס וטרוטר.
מספר עדים, ביניהם אשתו ואחותו של שייפר, העידו בנוגע לתכונותיו הפיזיות ואופן לבושו, בצורה שהציגה שוני רב מהתיאור שנמסר בידי הוריה של פלייס. עדות נוספת שנמסרה לטובתו הגיעה מפיו של אדוארד האריס, שותף לציד עמו נפגש בעבר, אשר הצהיר כי תמיד הסתובב עם רק ארנק זמש דומה לזה שזוהה בידי הוריה ואחותה של ג'סופ כשייך לה. אחד העדים האחרונים מטעם ההגנה היה נציג מתחנת המים של פורט פירס, אשר העיד בנוגע למצב המשקעים ומזג האוויר באוק המוק פארק בין החודשים ספטמבר 1972 לאפריל 1973. בתשאול נגדי, טען כי המידע שמסר נוגע רק לסביבה הקרובה לזירת הפשע, אולם לא בהכרח לזירת הפשע עצמה.
נאום התביעה
לאחר שהעדים האחרונים מטעם ההגנה סיימו לומר את דבריהם, מסרו שני הצדדים את נאומי הסיום שלהם בפני חבר המושבעים, ולכל אחד מהם הוקצבו שעתיים לשם כך. פיליפ שיילר מצוות התביעה מסר את נאומו ראשון, כנהוג במערכת המשפט האמריקאית. ראשית ציין כי התאריך סימל את יום השנה להיעלמותן של פלייס וג'סופ, בטרם החל לפרוס את טיעוניו השונים, אשר נגעו לזיהויו של שייפר באמצעות לוחית הרישוי של רכבו, לראיות הפיזיות שלכאורה קשרו אותו לקורבנות, ולפריטים שנמצאו בשני החיפושים שנערכו במקומות מגוריו. לסיכום, טען, כל הראיות שהוצגו הוכיחו כי, את אשמתו של שייפר ברציחות.
כאשר התייחס לקווי הדמיון שבין חטיפתן של ולס וטרוטר לבין הרציחות של פלייס וג'סופ, הצביע על השוני הבולט היחיד שהתקיים בין השניים, שהוא, לדבריו,. הוא סיים את נאומו עם רמיזה לחוקת ארצות הברית, והסביר כי שייפר זכה למשפט הוגן וייצוג משפטי הולם, וכי נטל ההוכחה נח על התביעה. כאשר עבר לעסוק בפלייס וג'סופ, הבחין כי שייפר של הנערות, אלא פעל בתור  בזמן שעינה ורצח אותן.
נאום ההגנה
שוורץ ניצל את נאומו בכדי לנסות ולפגוע באמינותן של מרבית הראיות והעדויות שהוצגו בידי התביעה. הוא פטר את עדותה של לוסיל פלייס בדבר זיהוי לוחית הרישוי של שייפר כלא מדויקת, בטרם כינה את התאריך בו הנערות נרצחו כהשערה בלבד. לדבריו, הרציחות האמיתיות לא יכלו להתרחש לפני ה-15 בינואר 1973, או בכל מקרה, בתאריך אחר בו שייפר שהה מחוץ למדינה, או בין כותלי הכלא. בכל הנוגע לפריטים השונים שנמצאו בביתו, הציג בתגובה את עדויות בני משפחתו של שייפר, אשר טענו כי הפריטים היו בבעלותו של שייפר עצמו.
בכל הנוגע לקבר אליו הושלכו גופותיהן של פלייס וג'סופ, טען שוורץ כי הוא נחפר מחדש לאחר מאסרו של שייפר ב-15 בינואר, כך שהאדם האחראי לכך מוכרח להיות גם הרוצח. על מנת לתמוך בטענות הללו הזכיר את העדות של נציג תחנת המים, אשר הצביעה על המחסור במשקעים שנמדד באתר הקבורה, וזאת על אף כמעט חמישים סנטימטרים של גשם אשר נמצאו במקומות אחרים בסביבה הקרובה, בטווח התאריכים שבין היעלמות הנערות לבין מציאת גופותיהן.
נאום ההגנה תם בטענה כי התביעה נכשלה להוכיח את אשמתו של שייפר מעבר לכל ספק סביר. תוך מתן דגש על הנחת חפותו מפשע של שייפר, הצהיר שוורץ במשפטיו האחרונים,. בטרם סיים את דבריו, ביקש באופן רשמי מחבר המושבעים להשיב פסק דין של חפות מפשע.
נאום הסגירה
רוברט סטון מסר את נאום הסגירה שלו ב-26 בספטמבר. הוא פתח בסתירת טענותיו של שוורץ בכל הנוגע לציור הראיות הנסיבתיות של התביעה כבלתי מספיקות להרשעתו של הנאשם, בנוסף לביטול הטענה כי התביעה ניסתה להוכיח את אשמתו של שייפר על סמך קווי הדמיון שבין חטיפתן של ולס וטרוטר לבין רציחתן של פלייס וג'סופ בלבד.
לאחר מכן הסביר כי תיק התביעה נבנה הן מראיות פיזיות והן מראיות נסיבתיות, אשר כולן מצביעות יחדיו, על אשמתו של שייפר. כאשר פנה להתייחס לכל העדים אשר הופיעו בבית המשפט, פתח בהגנה על עדותה של לוסיל פלייס, והדגיש את תפקידה החשוב בכל המקרה, מאחר שעל ידי כך שרשמה את מספר לוחית הרישוי של שייפר, הצליחה לקשר אותו לרציחות.
כמו כן הזכיר את ארנק הזמש שזוהה בידי אמה, אחותה וחבריה של ג'סופ, בטרם התייחס לעדים מטעם ההגנה, כולם בני משפחתו של שייפר, אשר סיפרו כי הארנק היה בבעלותו קודם לרציחות. . לאחר מכן הזכיר את עדותה של תרזה דין, אשתו של שייפר, אשר העידה בפני בית המשפט כי בעלה נתן לה את הארנק כמתנה בנובמבר 1972, וכי מעולם לא ראתה אותו לפני כן.