cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסטריקס הגאלי (סרט)
עלילת הסרט
כאשר האמין שהשיקוי שהכין הוא אותו שיקוי שנותן עוצמה לגאלים, הרומאים שתו את השיקוי והבינו לרעתם שזה שיקוי שמצמיח שיער. רובם רחמו על אשפיקס כאשר צמחו להם זקנים ושיער ללא שליטה, דבר אשר הפך אותם לחסרי תועלת. אשפיקס אמר שהוא יוכל להמציא שיקוי נגד, כאשר ידעו שההשפעה תעבור למחרת. יחד עם הרומאים הם אספו את המרכיבים לשיקוי הקסם האמיתי, אשר הכין אותו רק לאסטריקס, ונוגדן, אשר הפסיק את צמיחת השערות. כאשר שניהם גברו על השובים, פונוס זכה לביקור פתע מיוליוס קיסר אשר ביקש לפגוש את הגאלים. אסטריקס גילה שפונוס תכנן להשתמש בשיקוי כדי להפיל את הקיסר, אשר שחרר את פונוס מחובותיו והעניק חופש לאסטריקס ואשפיקס, למרות שאמר להם שהם שוב ייפגשו.
תרגומי המקרא לערבית
תרגומי המקרא לערבית החלו להיכתב, בעיקר למן המאה השביעית. אולם חיבור סוגה זו תפס תאוצה החל מהמאה ה-10 לספירה, שאז התפרסם תרגומו של הרב סעדיה גאון לחומשים ולמספר ספרים נוספים – "התפסיר" (בערבית: تفسير).
בעקבות התפשטות האסלאם, החלו להופיע תרגומים לערבית, אשר התאפיינו במגוונם שמקשה על סיווגם. הסיבה לכך היא שאלו חוברו בידי בני עממים ודתות שונים, שחיו בכפיפה אחת בעולם המוסלמי רחב הידיים. כמו כן, לא זאת בלבד שאלו תרגמו את המקרא משפות שונות – לרבות עברית, יוונית, סורית ועוד; כי אם, לתרגומים לערבית ספרותית התווספו תרגומים לדיאלקטים ערביים הרבים, שמתקיימים במקומות ובתקופות שונות. מגמה זו למעשה נמשכת עד היום, ומוסיפה עניין לחקר התרגום הערבי למקרא.
עדויות לקיום תרגומים לערבית לפני התפסיר לרב סעדיה גאון
מסתבר כי בעידן הקדם איסלאמי ('הג'אהליה'), יהודי ערב השתמשו בכתבי הקודש בעברית, ותרגמו אותם על פה לערבית – כנהוג בקרב היהודים דוברי היוונית והארמית שבזמנם. עדות ראשונה לתרגום מקראי בכתב בערבית מופיעה בלקסיקון הביבליוגרפי Kitāb al-Fihrist (987), אשר על פיו מוסלם אחמד אבן עבדאללה אבן סלאם תרגם מילולית את כל המקרא משפות המקור (עברית ויוונית) – כנראה בתחילת המאה הט'. קיימת גם עדות לא מהימנה מההיסטוריון המוסלמי מסעודי, כי אבו כת'יר יחיא אל כתאב מטבריה, חיבר תרגום יהודי לתנ"ך. הוא גם טוען שחנין אבן איסחאק (מאה ט') תרגם את תרגום השבעים לערבית. אבל מתרגומים שעליהם דן מסעודי לא שרד מאומה. למעשה אין בידינו ידיעות מהימנות על תרגומים רציניים מהעברית לפני רס"ג, בן המאה העשירית.
עדות מוחשית ראשונה לתרגום מקורה ב-אִבְּן קֻתַיְבָּה (חי בשלהי המאה ה-9 לספירה), אשר מצטט בתחילת ספרו "אל-מעאריף" קטעים מספר בראשית בתרגום ערבי. תרגום של תהלים עז נמצא במסגד אומיי (Umayyad Mosque) - והוא כנראה מסוף המאה התשיעית. אשר לתרגומים לברית החדשה, הרי במנזר סנטה קטרינה שבסיני נמצאו שני כתבי יד. הראשון (Mt. Sinai Arabic Codex 151) חובר בדמשק בשנת 867, והוא תרגום של מעשי השליחים ושל האיגרות על פי מצע ארמי. הוא מכיל מלבד התרגום גם פירוש. כתב היד השני (Codex Arabicus) הוא palimpsest שחובר בשנת 900.
תרגומים יהודיים למקרא
התפסיר (בערבית: הפירוש) הוא תרגום חלקי של תנ"ך המסורה; אשר חובר בידי רב סעדיה גאון, במאה ה-10 לספירה. חיבור זה שהוא גולת הכותרת של תרגומי המקרא העתיקים לערבית. הוא כולל תרגום מלא של התורה, וכן של ספר ישעיהו, תהילים, משלי, ספר איוב, חמש המגילות, וספר דניאל. בניגוד למקובל בקרב המחברים היהודים – שכתבו בערבית בכתיב עברי – סעדיה גאון כתב את חיבורו בכתיב ערבי. תרגום זה מתאפיין במשלבו הערבי הגבוהה ובפרשנות שהוא טומן בחובו. בדומה לתרגום אונקלוס, הוא סוטה מהתרגום המילולי, כשבמקור יש משום הגשמת האל. כמו כן, הוא הוסיף והרחיב ואף שינה את סדר הכתוב לפי הצורך. את שמות המקומות שבמקרא הוא נטה לעבד לשמות המקומות כפי שנקראו באותה העת. רס"ג השתדל לשמר בערבית את הגזרון (אתימולוגיה) העברי ולא תמיד תרגם לערבית מילים עבריות מסוימות.
התפסיר התקדש בקרב היהודים, עובד והועתק בגרסאות רבות והודפס עם הופעת הדפוס. בכתבי היד התימניים (התאג') הוא צורף לנוסח המקרא לצד תרגום אונקלוס. כמו כן, נשתמרו כתבי יד רבים בהם פירושו מתועתק בכתיב עברי בדיאלקטים המגוונים הקיימים ל-ערבית היהודית. על פי המבוא של רס"ג, וכן על פי השימוש בכתיב הערבי -למעשה המטרה שעמדה לנגד עיניו הייתה לקרב את המקרא אף ללא-יהודים. לפיכך התרגום זכה לתפוצה רבה, גם בקרב הקראים, השומרונים ומוסלמים. הוא אף אומץ בשינויים קלים אצל נוצרים קופטיים. במרוצת הדורות נוצרו עיבודים שונים של תרגומו ללשון הערבית המדוברת של אותה העת. כמו כן, יצאו לאור תרגומים מרובים להפטרות ולחמש המגילות.
אשר לשאר התרגומים היהודיים למקרא, הרי ראוי לציין כי כבר בשלב מוקדם ניסו הקראים להשתחרר מהשפעתם של התרגומים הרבנים הקיימים. תרגום מלא למקרא מיוחס לפרשן הקראי יפת בן עלי, והוא מתאפיין במילוליות יתר. בנוסף אליו יצאו לאור במאות י-י"א תרגום לתורה מידי יוסף אבו יעקב בן נוח הבוצרי, דוד בן בועז אבו סעיד ואבו אלפרג' הארון. גם השומרונים הוציאו תרגום על פי נוסחם - כנראה בידי אבו אלחסן אלצורי, ותרגום זה עבר עיבוד בידי אבו סעיד.
בצפון אפריקה יצא תרגום לתורה, שהוצא לאור בידי תומאס ארפניוס (1622). כמו כן, יצאה לאור פרפרזה של עשרת הדיברות, אשר נדפסו במחזורים מוגרביים. תרגומים מעין אלו יצאו לאור בכל רחבי העולם המוסלמי; ולרוב מתאפיינים בשימוש בכתיב ואו בתחביר עברי. במאה העשרים, הרב יוסף קאפח ליקט מן התרגום לתורה את המילים שיש בתרגומן הערבי על ידי רס"ג משום חידוש מסוים, ותרגמן בחזרה לעברית.
תרגומים נוצריים למקרא עד למאה הי"ט
התרגומים הנוצריים העתיקים לביבליה הם מרובים אך טרם יצאו לאור בדפוס. התרגומים לברית הישנה לרוב מושתתים על תרגום השבעים, הפשיטתא, על התרגום הקופטי או על התפסיר. תרגום של הסירו-הקספלה נערך בידי אל-חארת' אבו סינאן במאה העשירית. בנוסף לתרגומים אלו יצאו לאור תרגומים לתהלים, בידי חאפס איבן אלבר (889). בספרד המוסלמית התקיים מפעל תרגומים גדול בהיקפו; שהוציא תחת ידיו תרגומים לקטעי מקרא בידי מוסלמים ונוצרים כאחד. האוונגליון תורגם בידי יסחאק איבן בלאסק מקורודבה (946). לפני גירוש הערבים מספרד הנוצרית, ככל הנראה הביבליה תורגמה במלואה בידי נוצרים – וזאת בכדי לעודד המרת מוסלמים. אבל ביבליות עתיקות אלו לא הותירו רושם רב במחקר.
במאה הט"ז נעשו על ידי כתות נוצריות ניסיונות להעמיד קודקסים של תרגומים לביבליה כולה - וזאת בידי מספר מתרגמים, ועל בסיס ביבליות ממקורות שונים. ניסיונות אלו הניבו שלושה קודקסים חשובים: זה שנערך בידי מלקים (כ"י לנינגרד 226), תרגום קתולי (כ"י ואטיקן ar.468) וכן תרגום קופתי.
הביבליה הערבית ראתה אור בדפוס לראשונה בפוליגלוטה של פריס (1629), ובעקבותיה הופיעה הפוליגלוטה הלונדונית (1657). את התרגום לערבית ערך המרוני ג'יבריל אל צהיוני אל הדאני. מצעו של התרגום אינו אחיד והוא מתבסס גם על תרגומים יהודיים. התרגום לנביאים נעשה בידי אל עלם מהמאה העשירית, והוא מושתת על תרגום השבעים האלככסנדריני, אך נקי מיסודות הקספלריים. פת'יון אבן איוב (מאה ט') תרגם את שלושת הנביאים הגדולים על סמך הפשיטתא ותרגום השבעים. בשנת 1671 התפרסמה עוד ביבליה ערבית. תרגום קתולי זה נערך ברומא בידי סרגיוס ריסי, הארכיבישוף של דמשק ובידי נזיר דומיניקני בשם Vincenzo Candido וכן בידי Francis Britius. רביזיה שלה יצאה לאור בדפוס בידי הדומיניקנים של מוסול.
תרגומים נוצריים למקרא מהמאה הי"ט
במאה הי"ט נפתח עידן חדש בתרגומי הביבליה לערבית, ביוזמת ה-Society for Promoting Christian Knowledge ובעקבות התפתחות האוריינטליזם במערב. בסופו של דבר Samuel Lee וכן Ahmad Faris Shidyaq הוציאו תחת ידם ב-1857, תרגום שנחשב לאחד מהתרגומים המעולים של הביבליה לערבית. תרגום הביבליה הנפוץ ביותר כיום והמקובל על הכנסיות הפרוטסטנטיות, האורתודוקסיות והקופטיות הוא מהדורה של American Bible Society. כתגובה אליו, התרגום הקתולי הנפוץ ביותר הוא שנערך בידי אוגוסטין רודה RODET ובעזרת איברהים אליאזג'י. התרגום שהוא פרי של American Bible Society חובר בביירות והוא מבוסס על המצע העברי והיווני, ששימש את ה-English King James Version. הוא מתאפיין בדיוק ובהקפדה לשונית, אך שומר על צביון עממי. תרגום זה נערך בידי עלי סמיט וקורנלי ואן-דיק בעזרתם של בוטרוס אל בוסתאני, נאצף אל-יזגי ויוסוף אל-אסיר (1856-1865). תרגום זה התיישן בשל התמורות שחלו בכתיב הערבי, באוצר המילים ומשום שנעשה בו שימוש בתרגומי שאילה מהסורית.
בסוף המאה ה-20 התחדש מפעל תרגומי המקרא לערבית, בעקבות יוזמה של Living Bibles International שהחלה בבירות, לאור תובנה שהביבליה אינה מובנת יותר, לקהל קוראיה. ג'ורג' חוסני יחד עם סעיד באז וסמואל שאהיד חיברו ביבליה המתחרה עם זאת של סמיט-ואן-דייק, ומחקה את ה-New International Version הפופולרית. במקביל לביבליה זו חוברה גם Today's Arabic Version, שהיא תרגום בערבית מודרנית השואף להציג מקבילה דינמית (dynamic equivalence) לטקסט המקור, הדומה במתכונתו ל-New International Version. תרגום נוסף הוא ביבליה מלאה שיצאה לאור בערבית מדוברת בשנת 2000, המכונה ''al-ketab ash-sharif. או Sharif Bible. כמו כן, ב-2004 יצאה ביבליה מטעם עדי יהוה. kcxu; בשני העשורים האחרונים קיימת יוזמה ליצור סדרה של ספרי ביבליה מתומצתים ומוערים, שהיא פרי עמלם של נוצרים ומוסלמים העובדים בצוותא.
טום ג'נטלמן
טום ג'נטלמן (באנגלית: Thomas Gentleman; 13 במאי 1892 – 29 בנובמבר 1966) היה צייר סקוטי ואמן מסחרי. הוא היה אביו של האמן דייוויד ג'נטלמן.
ביוגרפיה
ג'נטלמן נולד בקוטברידג', לנקשייר, בשנת 1892. הוריו היו אן קואן (לבית מקנוטן) ו-ויליאם ראסל ג'נטלמן, שהיה להם עסק לווילונות בעיירה. באפריל 1901, כשהיה בן תשע, אביו מת. בגיל 13, אף על פי שכבר למד עיצוב היה צפוי להיכנס לעסק המשפחתי, הוא החל לקחת שיעורי ערב בבית הספר לאמנות של גלאזגו, והפך ב-1911 לסטודנט מן המניין עד שב-1914 התגייס לצבא.
מלחמת העולם הראשונה
ג'נטלמן קיבל את התעודה שלו מבית הספר לאמנות בגלאזגו בשנת 1914. הוא זכה במלגת נסיעות אך פרוץ המלחמה באירופה גרם לכך שהיה צריך היה לדחות את הנסיעה לשנים 1920–1921. במהלך הנסיעה הוא ביקר בקורסיקה, איטליה, צרפת וספרד. בשנת 1912, ג'נטלמן התנדב לצבא, וגויס לשירות באוגוסט 1914, עד לשחרורו בסופו של דבר ב-1918, ולאחר מכן חזר לבית הספר לאמנות של גלאזגו, והמשיך ללמוד שיעורי ציור ורישום. הוא שירת גם עם הרובאים הסקוטיים וגם עם אנשי גלאזגו.
צייר ומעצב
ג'נטלמן עבד כצייר, דפס, קריקטוריסט ומעצב גרפי עצמאי משנת 1921, והציג מעת לעת את ציוריו. הוא היה לזמן קצר מורה במכללה הטכנית הראשונה בבריטניה, בית הספר הטכני בקוטברידג'. בשנת 1928 עבר ללונדון, החל לעבוד בפרסום, והתחתן עם סטודנטית לשעבר מבית הספר לאמנות של גלאזגו, יוג'יני ויניפרד מורגאטרויד, ציירת שלימים הפכה לאורגת. לאחר שעברו להרטפורד ב-1930 נולדו להם שני בנים, דייוויד (נולד ב-1930) ויו (יליד 1935).
ג'נטלמן עבד במספר משרדי פרסום ומשנת 1932, בסטודיו לעיצוב ב- Shell Mex. במהלך מלחמת העולם השנייה 1939–1945 עבד במשרד ההסברה ולאחר מכן כעצמאי, במהלכן כתב ואייר ספר ילדים בשם Brae Farm, ספר זכרונות מילדותו הסקוטית, שיצא לאור ב-1945.
היצירות הידועות ביותר הן הליטוגרפיה שלו Grey Horses, שיצאה לאור על ידי School Prints ב-1946, ושני פוסטרים קודמים עבור Shell. לאחר המלחמה חזר ל-Shell Mex כמנהל הסטודיו שלה. הוא נבחר לעמית באגודת האמנים התעשייתיים ב-1947. ב-1952 פרש, וב-1956 עבר עם ויניפרד לאסקס, שם המשיך לצייר.
טום וויניפרד ג'נטלמן מתו ב-1966 בקולצ'סטר, אסקס.
אלעזר הורן
אלעזר הוֹרן (Elzearius Horn; 1691, המלבורג, בווריה – 28 בנובמבר 1744, עכו, ארץ ישראל) היה נזיר פרנציסקני וחוקר ארץ ישראל.
קורות חייו
פרטי קורותיו ידועים מתוך כתביו. הורן הצטרף למסדר הפרנציסקני במחוז הולדתו תורינגיה שבגרמניה ובגיל צעיר הוסמך לכמורה. ב-1724 נשלח לארץ ישראל וכיהן בתפקידים שונים במסגרת משמורת ארץ הקודש. בשנים 1725–1726 מילא את מקומו של ראש המנזר בכנסיית הקבר בירושלים, ובשנים 1737–1738 שימש כמזכיר מנזר סן סלוודור. הורן הקדיש את רוב זמנו לאיסוף מידע על המקומות שבהם שהה ועל תיעוד מבנים במקומות הקדושים. כמו כן דאג לתחזוקת העוגבים בכנסיית יוחנן בהרים בעין כרם, בכנסיית קתרינה הקדושה בבית לחם, בכנסיית הבשורה בנצרת ובכנסיית הקבר, וכן עסק בניהול מקהלת מנזר סן סלוודור בירושלים. הורן חזר ב-1738 למחוזו בגרמניה לביקור קצר שאחריו שב לארץ. הוא מת בעכו ב-1744, בגיל 52.
חיבורו
אלעזר הורן השאיר אחריו חיבור רחב היקף שנסמך על הרשומות שניהל במשך שהותו בארץ ישראל. גיליונות כתב-היד של החיבור התגלגלו לרומא ונשמרו במנזר Ara Coeli. ב-1856 הועברו גיליונות כתב-היד לספריית הוותיקן ואוגדו בשלושה כרכים (MSS Vat. Lat. 9233). החיבור נערך על ידי הפרנציסקני ג'ירולמו גוֹלוּבוביץ (Girolamo Golubovich) והובא לדפוס ב-1902 בשפת המקור בצירוף הקדמה והערות. מהדורת גולובוביץ מציגה חלקים נבחרים של החיבור המקורי. הבחירה נעשתה בכוונה להנגיש את הכְּתבים לחוקרים ולקוראים. מהדורה נוספת של פרקים נבחרים, בתרגום לאנגלית, נערכה ונדפסה ב-1962 בהוצאת בית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים ביוזמת בלרמינו בגאטי, שהוסיף לה הקדמה והערות. כתב-היד במקורו אינו נושא כותר כולל, ולמהדורות המודרניות ניתן הכותר "Ichnographia" (תוכנית אדריכלית) המצביע על תפישת ייעודו. יצוין כי בשער הכרך הראשון של כתב-יד הוותיקן נכתב "ירושלים הקדושה: תיאור ושרטוט טופוגרפיים". על סמך מהדורת בגאטי הפיק אלי שילר ב-1988 תרגום פרקים נבחרים לעברית בשם "ירושלים במאה ה-18 בתיאורו של הורן 1724–1744". לטענת בגאטי, הורן לא השלים את חיבורו, והדברים ניכרים בדפים הריקים, בשערים ללא כותרות ובהיעדר רצף תוכני בכרך האחרון. קרוב לוודאי שדפים לא מעטים של כתב-היד הלכו לאיבוד.
עיקר חיבורו של הורן מוקדש לתיאור מבנים במקומות הקדושים בארץ ישראל. החיבור כולל תרשימים רבים, שיש בהם כאלה המהווים מקור מידע חשוב ואף בלעדי למחקר אתרים שאינם עוד, כגון ציור קברו של בלדווין החמישי, מלך ירושלים הצלבנית, ציור מנזר האחיות הבנדיקטיניות שהיה צמוד לכנסיית סנטה אנה, ציור קטעי רצפות בסגנון קוסמאטי, ועוד. חלק מהמידע וכמה מהאיורים בחיבורו של הורן לקוחים מכִּתבי קודמיו, בהם ברנרדינו אמיקו ופרנציסקוס קוארסמיוס.
אלעזר הורן הרחיב במידע על אודות המקומות שבהם שהה רוב זמנו – ירושלים (שרוב פרקי חיבורו עוסקים בה), בית לחם ונצרת. הוא מצא עניין לא רק במבנים, שאותם תיעד בהקפדה, אלא גם בהיסטוריה של ארץ ישראל, בתושביה לעדותיהם, באמונות ובטקסים, במלאכות וברפואה.
קישורים חיצוניים
כּתביו של אלעזר הורן בספריית הוותיקן: כרך ראשון, כרך שני, כרך שלישי
רתם רשף
רתם רשף (נולדה ב-28 במאי 1964) היא אמנית ישראלית המתגוררת ופעילה בתל אביב ובניו יורק.
ביוגרפיה
רתם רשף היא דור רביעי בישראל, נולדה ליחזקאל (חזי) וצלה אביבי, גדלה ברחובות; לה שני אחים: מפיק הקולנוע גידי אביבי והמידענית הדס אביבי. סבא רבא שלה מצד אמה הוא משה סמילנסקי.
היא בוגרת המדרשה לאמנות, בית ברל, בה למדה בשנים 1985–1988. במהלך לימודיה זכתה במלגת קרן תרבות אמריקה ישראל ׳לאמן צעיר מבטיח׳ (1987) והציגה בתערוכה קבוצתית של זוכי המלגה במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן. בשנים 2002–2004 עשתה תואר מוסמך אוניברסיטה במוזיאולוגיה, באקדמיית ריינוורדט, אמסטרדם, הולנד.
בין תערוכות היחיד שלה: "לעבור בחרבה" (2022) בגלריה לורי מ. טיש, ניו יורק, ״אירוע לבבי״ (2020) בחלל המעבדה, "מעברים" (2018) ו"עדן בשתי מערכות" (2019), שלוש עבודות קיר בחזית בית האמנים תל אביב; "אמאבאבת" (2019), מיצב ציורי שהוצג כחלק משבוע האיור של תל אביב; "נוסעת בזמן" (2017) בגלריה לאמנות באוניברסיטת לה ורן , "נוסעת בזמן: חלק שני, מצפן" (2018) בגלריה קוון פונג, האוניברסיטה הלותרנית , שתיהן בקליפורניה; ו״ספקטרום״ בגלריה של הסוהו האוס במערב הוליווד, קליפורניה. תערוכת היחיד המוזיאלית שלה, "ארכדיה" (2019), הוצגה במוזיאון קאטונה לאמנות, קאטונה, ניו יורק, ו"שדרה" (2022) במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, תל אביב.
רתם רשף נשואה לשי רשף, המייסד והנשיא של אוניברסיטת ההמונים, היא אם לארבעה.
אודות יצירתה
רתם רשף עוסקת בציור מופשט וביצירת מיצבים ציוריים המורכבים מיריעות קנבס גדולות ממדים. עבודותיה מתמקדות ביחסים שבין נוכחות והיעדר, זיכרון וממשות, באמצעות שימוש בחומרים יום יומיים וחלקי צמחייה, והפיכתם לדימויים מופשטים המזכירים מאובנים או משקעים.
המיצב הציורי שלה "ארכדיה", הוצג כתערוכת יחיד במוזיאון קאטונה לאמנות בניו יורק. באוקטובר 2019. הוא מתכתב עם ציורו של ניקולא פוסן Et In Arcadia Ego. המיצב עוסק במתח שבין הנוף המצויר והסביבה הטבעית העוטפת את המוזיאון, ובסכנות התפרצותה של האלימות הרוחשת מתחת לפני השטח, בחברות האמריקאית והישראלית כאחת. בתערוכה "שליטה | שחרור" במקום לאמנות בקריית המלאכה בתל אביב (2016), הציגה יריעות ציור באורך 44 מטר, התלויות מהתקרה לרצפה ועוטפות את הגלריה.
ב-2017 הציגה רשף מיצב גדול בשם "נוסעת בזמן" כתערוכת יחיד באוניברסיטת לה ורן, קליפורניה. תהליך תליית המיצב תועד בידי הצלם והבמאי אריק מין סוינסון. "נוסעת בזמן" מורכב משש יריעות ציור השזורות לאורך ולרוחב ויוצרות סבכה צבעונית גדולה. המיצב מסמל את ארבע עונות השנה המתחלפות, כשהעונות נשזרות זו בזו לכדי מארג אחד, תוך שימוש בטכניקות, צבעים ואווירה מגוונים. היצירה מבקשת להשהות את מבט הצופה על הקיר ולהאריך את חוויית הצפיה באמנות, בעידן העכשווי שטוף הדימויים והקצב המהיר. שש יריעות הציור נמזגות לכלל התנגשות אקלימית, המצביעה על תופעת ההתחממות העולמית, שבה מופיעים גשמים וסופות בקיץ וגלי חום בחורף.
רשף הציגה את התערוכה "נוסעת בזמן: חלק שני – מצפן" בגלריית קוון פונג באוניברסיטה הלותראנית האמריקאית בקליפורניה. הצבה שונה זו של המיצב המקורי הפכה את העבודה לטעונה יותר פוליטית. רשף הציעה מצפן מושגי ואמנותי, לו אנו נדרשים בתקופה של היעדר מנהיגים פוליטיים וחברתיים המסוגלים להנהיג את ארצותיהם וקהילותיהם בביטחה. בעידן הפכפך זה, היצירה גדולת הממדים הציעה מפלט של התבוננות פנימית רגועה ופרשנויות אינסופיות לצופים, תוך שהיא קוראת להם ללכת בעקבות מצפונם ורגשותיהם, ולא לצעוד כעדר עיוור אחר ההבטחות של הפוליטיקאים.
בקיץ 2018 הציגה שני גופי עבודות: מיצב החוץ "מעברים", בחזית בית האמנים תל אביב ו"ספקטרום", בסוהו האוס, מערב הוליווד, קליפורניה.
ב"ספקטרום" התמקדה רשף ביצירת מערך ציורי ליניארי של קשת הצבעים, ובדרכים השונות לתאר את טבעו החמקמק של הזמן המשתנה עם התחלפות העונות. 22 הציורים בסדרה, מציגים שלבים מונוכרומטיים באורכי גל שונים של הספקטרום האלקטרומגנטי, המדגישים את קרני האור הקיימות, אך הנעלמות מהעין, הידועות למדע. באורך הגל הקצר של הספקטרום, נמצאת הקרינה האוּלְטְרָה סגולה, בעוד שבאורך הגל הארוך של הספקטרום, נמצאת הקרינה התת-אדומה. שני קצוות אלה גם מסמנים את התזוזה הטונאלית ורוחב הטווח של הגוונים, מן הצבעים החמים של האדום והצהוב, ועד לצבעים הקרים של הכחול והסגול, וגם ממחישים את השינוי במצבים והאווירה, מקודרת לשמחה, מרגועה למלאת תשוקה.
בשנים 2018–2022 רשף הציגה ארבע עבודות קיר בחזית בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי בתל אביב. עבודת הקיר הראשונה, "מעברים" (2018), יצרה אשליה אופטית של עשרים "חלונות" הנדמים כציורים עזים, מופשטים ומונוכרומטיים. המעברים מצבעים חמים לקרים, באמצעות הגוונים, הטמפרטורות והאיכויות הרגשיות, ממחישים את חילופי העונות המתבטאים בקיצור והארכת מחזורי השעות והימים במהלך השנה. המעברים המוצגים על קיר בית האמנים מהווים מחווה לאסכולת הציור המופשט אותה ייצג באמנות הישראלית המוקדמת יוסף זריצקי, שעל שמו קרוי בית האמנים ולתנועת אופקים חדשים שהוא היה ממקימיה.
עבודת הקיר השנייה של רשף בבית האמנים, "עדן בשתי מערכות" (2019), נוצרה כתגובה לסבב השני של הבחירות בישראל בספטמבר 2019. חלקה הראשון של עבודת הקיר הושק באוגוסט 2018, לפני הבחירות, במטרה להעלות את המודעות לחשיבותה של ההצבעה. חלקה השני של העבודה הושק בנובמבר 2019 והוצג למעלה משנתיים על חזית בית האמנים. שני חלקי הפרויקט הציגו ציורים מופשטים שונים, המתייחסים לנושא "גן העדן האבוד" ולאפשרות לחיים הרמוניים בשלום במזרח התיכון, ובמיוחד בישראל, ומהווים את גוף העבודות הפוליטי ביותר של רשף עד לרגע השקתם (2019). בשנת 2020 הציגה רשף את המיצב הציורי ״אירוע לבבי״ בחלל המעבדה בתל אביב. מיצב זה לווה בעבודת סאונד שהתבססה על הקלטות של קולות המחאה שאספה רשף במהלך ההפגנות ברחוב בלפור, ירושלים בקיץ 2020.
עבודת הקיר השלישית "הדרן", עלתה על חזית בית האמנים באוקטובר 2022, מספר שבועות לפני סבב הבחירות בישראל.
לצד מיצבי הציור של רשף, היא ממשיכה לפתח את ציורי ההטבעה שלה, שהובילו לסדרות "ספריות הרפאים" וה"מאובנים" ב-2017–2018 ול"הביטאט" ב-2019.
U-1206
U-1206 הייתה צוללת מדגם VIIC של הצי הגרמני במלחמת העולם השנייה. היא הושקה ב-30 בדצמבר 1943 במספנת שישאו ורקה (Schichau Werke) בדנציג, והוכנסה לשירות פעיל בצי ב-16 במרץ 1944. סמל הצוללת היה חסידה לבנה ירוקת-מקור וירוקת-רגליים על מגן שחור. באחד מסיוריה התמלאה מים כתוצאה מהפעלה שגויה של אסלת השירותים ומשום שלא ניתן היה להצילה - הוטבעה במכוון על ידי מפקדה.
קורות שירותה בצי
לאחר כניסתה לשירות פעיל, תחת פיקודו של אוּבֶּר-לוֹיטְנָנְט גונתר פריץ, נטלה הצוללת חלק באימוני פלגת הצוללות השמינית עד יולי 1944, אז הועברה אל פלגת הצוללות האחת-עשרה. הפיקוד על הצוללת נמסר לידי קפיטן-לויטננט קרל-אדולף שליט (Schlitt), והיא צוידה בצינור שינור (שנורקל).
ב-28 במרץ 1945 הפליגה הצוללת מקיל להפלגת האימונים הראשונה שלה בים הצפוני וב-30 במרץ היא שבה לנמל. ב-2 באפריל יצאה הצוללת מהורטן להפלגת סיור בת-יום, ולהפלגתה המבצעית הראשונה נשלחה ב-6 באפריל מכריסטיאנסנד. ב-14 באפריל, תוך כדי הסיור, התמלאה הצוללת מים וטבעה כתוצאה מהפעלה שגויה של אסלת השירותים שלה.
נסיבות טביעתה
U-1206 הייתה אחת מן הצוללות של שלהי המלחמה שצוידה באסלת שירותים מסוג חדש, שפעלה בלחץ גבוה והותאמה לשימוש כשהצוללת נמצאה מתחת לפני המים, גם בעומק רב. ריקון האסלה לים היה מסובך ביותר, וימאים בצוללת עברו הכשרה מיוחדת כיצד להפעילה.
ב-14 באפריל 1945, 8 מייל (13 ק"מ) מפטרהד, סקוטלנד, בעודה שטה בעומק של 200 רגל (61 מ'), גרמה הפעלה שגויה של האסלה החדשה לחדירת כמויות גדולות של מים לתוך הצוללת. על פי הדוח הרשמי של מפקד הצוללת, נמסר לו על חדירת מים לחלקה הקדמי של הצוללת כתוצאה מהפעלה שגויה של השירותים כשסייע בתיקון אחד ממנועי הדיזל בחדר המכונות. המים הציפו את מצברי הצוללת, שנמצאו מתחת לשירותים, וגרמו להשתחררות גז כלור, כך שלא נותרה כל ברירה אלא לעלות אל פני המים. ברגע בו הגיחה U-1206 מן המעמקים, גילו והפגיזו אותה ספינות סיור בריטיות ואילצו את קפיטן-לויטננט שליט להורות על הטבעתה המכוונת. בהתקפה נהרג אדם אחד, ושלושה אחרים טבעו בים הסוער לאחר נטישת הצוללת. 46 מאנשי הצוות נפלו בשבי. שליט דיווח כי הצוללת טבעה בנ"צ 57.4°N, -1.61667°W, אך לא ניתן היה למצוא אותה שוב.
באמצע שנות השבעים, במהלך סקר תת-ימי לקראת הנחת צינור נפט משדה פורטיס (Forties Oil Field) של חברת בריטיש פטרוליום (BP) אל מפרץ קְרוּדֶן, נתגלו שרידי U-1206 בנ"צ 57.35°N, -1.65°W ובעומק 230 רגל (70 מ') בקירוב. סקר שערכה רשות העתיקות המלכותית של סקוטלנד (RCAHMS) מלמד, כי אפשר שחדירת המים שאילצה את U-1206 לעלות אל פני המים ארעה לאחר שהתנגשה בטרופת של אונייה אחרת באותו מקום.
בלתי נשכחים 4
בלתי נשכחים 4 (באנגלית: Expend4bles, ידוע גם בשם The Expendables 4) הוא סרט פעולה אמריקאי שצפוי לעלות לאקרנים ב-22 בספטמבר 2023, בבימויו של סקוט וואה מתסריט מאת קורט וימר, טד דאגרהארט ומקס אדמס, המבוסס על סיפור מאת ספנסר כהן, ווימר ודאגהארט. זהו סרט ההמשך של בלתי נשכחים 3 (2014) והפרק הרביעי בסדרת הסרטים בעלת אותו שם. בסרט מככבים צוות שחקנים הכולל את סילבסטר סטאלון, ג'ייסון סטיית'האם, דולף לונדגרן ורנדי קוטור שחוזרים על תפקידיהם מסרטים קודמים, כשקרטיס "50 סנט" ג'קסון, מייגן פוקס, טוני ג'אה, איקו אואיס ואנדי גרסיה מצטרפים לצוות השחקנים.
הסרט מתוכנן לצאת לאקרנים בארצות הברית ב-22 בספטמבר 2023 על ידי Lionsgate. הסרט ישמור על דירוג R כמו שני הסרטים הראשונים בסדרה, לאחר שהדירוג PG-13 של הסרט השלישי התקבל בצורה גרועה על ידי המעריצים.
תקציר העלילה
חבורת שכירי חרב בהנהגת ברני רוס (סילבסטר סטאלון), יוצא הכוחות המיוחדים והאגף לפעולות מיוחדות, מוקצים במשימה לעצור את סוארטו, המנהל ארגון טרור, מהברחת ראשי נפץ גרעיניים שיציתו סכסוך בין רוסיה לארצות הברית.
צוות השחקנים
בנוסף, ג'ייקוב סיפיו ולוי טראן לוהקו לתפקיד גלן ולאש בהתאמה, חברים חדשים בצוות "בלתי נשכחים" ואילו שילה שאה בתפקיד מנדי, לצד אדי הול, לוהקו לתפקיד לא ידוע.
בקולנוע
Expend4bles אמור לצאת לאקרנים על ידי Lionsgate ב-22 בספטמבר 2023. הסרט היה אמור לצאת במקור בשנת 2022.
בן מנחם
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יישוג
יישוּג (או שִׁחוּר; באנגלית: Reaching out או Outreach) הוא מונח טיפולי שמשמעותו "להושיט יד" או "לצאת אל". זוהי פעילות יזומה, הנעשית לעיתים רבות על ידי אנשי מקצוע, כגון פסיכולוגים, עובדים סוציאליים או על ידי מתנדבים; הפעילות מיועדת לשם מיפוי צרכים של פרטים, משפחות או קהילות, וכן על מנת ליצור מוטיבציה או אמון אצל אנשים שאינם פונים עצמם לטיפול, אנשים ללא מוטיבציה או כאלה שאינם מכירים את זכויותיהם.
הפעילות עשויה להתבטא בשיחת טלפון, הגעה פיזית לאדם עצמו, וכן פרסום שירות כלשהו או הבאת שירות כלשהו לאדם עצמו. פעולת היישוג אופיינית בין השאר לארגוני רווחה וארגונים ללא מטרות רווח.
שלבי עבודה בעבודת יישוג
ריצ'רד הנרי טיזארד (Richard Henry Tizard) ממכללת צ'רצ'יל שבאוניברסיטת קיימברידג' נחשב לאחד הראשונים שהפעילו את פעולת היישוג, לשם העלאת מספרם של סטודנטים מבתי ספר שלא שלחו את תלמידיהם לקיימברידג'.
סמליל ויקיפדיה
סמליל ויקיפדיה, אנציקלופדיה חופשית אינטרנטית רב-לשונית, הוא כדור (המסמל גלובוס) העשוי חלקי פאזל לא גמור. על החלקים כתובות אותיות ממערכות כתיבה רבות. מתחת לגלובוס, המשותף לכל השפות שבהן פועלת ויקיפדיה, כתובה המילה "ויקיפדיה" ומתחתיה, "האנציקלופדיה החופשית", בשפה של אותה ויקיפדיה מסוימת.
עיצוב
כל חלק פאזל נושא גליף (אות או גרפמה אחרת), המסמל את רב-לשוניותה של ויקיפדיה. ברוב השפות, האות המצוירת היא האות הראשונה במילה "ויקיפדיה" בשפה הנתונה. להלן האותיות:
היסטוריה
העיצוב הראשוני של הסמליל נוצר על ידי פול סטנסיפר בשנת 2003. סטנסיפר, משתמש ויקיפדיה שהיה אז בן 17, ניצח בתחרות עיצוב שנערכה על ידי האתר. משתמש ויקיפדיה נוסף, דייוויד פרידלנד, שיפר את הסמליל על ידי שינוי העיצוב של חלקי הפאזל כך שהגבולות שלהם נראו מחורצים ופישט את התוכן שלהם, כך שנכתבה רק אות אחת בכל חלק, במקום טקסט רב-לשוני מבולגן. בתהליך, נוצרו כמה טעויות. בפרט, חתיכה אחת של כתב דוונאגרי וחלק אחד של כתב קאטאקאנה יפני נכתבו באופן שגוי. ב-2007, מודל תלת-ממדי פותח על ידי נציגות ויקימדיה בטייוואן עבור ויקימניה, כאשר הפיצו כדור פאזל בקוטר 3 אינץ' המבוסס על הסמליל, שמשתתפי הכנס יכולים להרכיב. במקום להוסיף אותיות נוספות על החלקים בצידו האחורי, הלא גלוי של הכדור בסמליל הדו-ממדי, הם הוסיפו סמלילים של פרויקטים נוספים של קרן ויקימדיה ומידע על ויקימניה. גרסה של מודל זה שימשה כדי לבנות "Wikiball" גדול שהסתובב על סטנד, והוצג במהלך האירוע. עד 2007, משתמשי listservs גילו כי בסמליל היו כמה טעויות קטנות. השגיאות לא תוקנו מידית כי, לדברי פרידלנד, הוא לא היה יכול לאתר את קובצי הפרויקט המקוריים. פרידלנד הוסיף כי "ניסיתי לשחזר את זה, אבל זה אף פעם לא נראה נכון" ושאת הסמליל "צריך שמאייר מקצועי יצייר מחדש". הוויקיפדית קיזו נאוקו, אמרה כי רוב המשתמשים היפנים תומכים בתיקון השגיאות. בדואר אלקטרוני לנעם כהן מהניו יורק טיימס, אמרה קיזו כי "יש אופציה להשאיר אותן (את הטעויות) כפי שהן. רוב האנשים לא לוקחים את זה ברצינות וחושבים שהסמליל הגרפי הוא סוג של פוט-או-פה של אותיות ללא משמעות".
ב-24 באוקטובר 2014, קרן ויקימדיה שחררה את הסמליל, יחד עם כל סמלים אחרים השייכים הקרן, תחת רישיון Creative Commons ייחוס-שיתוף זהה 3.0.
הסמליל הנוכחי
בשלהי 2009, קרן ויקימדיה התחייבה לתקן את שגיאות ולעדכן את הסמליל. בין שאר עקב חששות, שהסמליל המקורי לא נראה טוב בגדלים שונים ואותיות מסוימות נראו מעוותות. למען הסמליל החדש, קרן ויקימדיה הגדירה אילו אותיות מופיעות על חלקי הפאזל הסמויים, ויצרה מודל תלת-ממדי ממוחשב של הגלובוס על מנת לייצר זוויות ראות שונות. גלובוס תלת-ממדי חלקי הוזמן עבור משרד ויקימדיה.
הסמליל החדש נחשף במאי 2010.
באירועים חגיגיים, כגון ציון הגעה למאה אלף ערכים או ציון עשר שנים למיזם בשפה מסוימת, נהוג לייצר סמליל חגיגי, המחליף לזמן מה את הסמליל הבסיסי.
בריטה בורג
בריטה בורג (10 ביוני 1926 – 4 במאי 2010) הייתה זמרת ושחקנית שוודית.
ביוגרפיה
בורג נולדה ברובע סודרמאלם של העיר סטוקהולם. בגיל הנעורים הקימה להקה בשם "Vårat gäng" ("הכנופיה שלנו"). בשנת 1943 הם זכו בתחרות שירה שאורגנה על ידי מגזין המוזיקה "וקורבין". ב-1945 הקימה את הרביעייה המוזיקלית "Flickery Flies" יחד עם אלן יוהאנסון, לו נישאה מאוחר יותר. כשנתיים אחר כך החלה לעבוד לצד הסופר השוודי פובל ראמל. בעיקר בין השנים 1952–1962 השתתפה בתוכנית הרדיו שלו "Fyra kring en flygel" ("ארבעה סביבה פסנתר כנף").
בשנות ה-50 הוציאה בורג לאור מאות סינגלים ושירים חדשים. בשנת 1959 הצטרפה שוודיה לתחרות הזמר של האירוויזיון. רשות השידור הממלכתית ערכה קדם לאומי בשם "מלודיפסטיבלן", שבסופו יבחר השיר השוודי הראשון לאירוויזיון, שיערך בקאן, צרפת. ב-29 בינואר 1959 ניצחה בתחרות סיב מאלמקוויסט עם השיר "Augustin". על-אף זכייתה, היא לא ייצגה את המדינה באירוויזיון 1959 בהחלטת רשות השידור הלאומית (SVT). במקומה נבחרה בורג. בערב התחרות הגיעה בורג למקום התשיעי עם ארבע נקודות. בשנת 1963 היא הופיעה לעיתים לצד הגה גייגרט וקאר דה מאמא בערים אודוואלה וגטבורג. במחצית שנות השבעים נישאה בשנית לשוטר סטיג סלומונסון.
הלהקה שהוקמה על ידי בורג בשנת 1943, "Vårat gäng", חזרה לפעילות בשנות ה-80 בניהולה. אולם המוניטין שלה דעך במחצית העשור העוקב, והיא התפרקה שוב.
בורג נפטרה ב-4 במאי 2010, בגיל 84, בעיר מגוריה בורגהולם.
רב המנונא סבא (אמורא)
רב המנונא סבא (רב המנונא הזקן) היה אמורא בבלי בן הדור השני.
חייו
את תורתו קיבל מרבו, שהיה האמורא רב, אך הוא קיבל גם מרב אדא בר אהבה, ורב יצחק בר אשיאן.
מסופר שפעם אחת ישבו תלמידי רב ועמם רב חנניא בר שלמיא בסעודה בערב שבת, והם ביקשו מרב המנונא סבא שיגיד להם האם כבר נכנסה השבת, כדי שהם ידעו האם לעקור את השולחן ולקבוע את סעודתם כסעודת שבת. רב המנונא אמר להם שהם אינם צריכים לעשות זאת, משום שרב אמר שהשבת חשובה להיכנס מעצמה, ומספיק לפרוס את המפה ולקדש.
תלמידיו היו רב שמואל בר חתאי ורבה בר שילא.
בלבול בזיהוי
היוחסין כתב שרב המנונא סבא הוא רב המנונא שארונו הועלה לארץ ישראל יחד עם רבה בר רב הונא, אך לרוב מקובל לפצל ביניהם ולומר שאותו רב המנונא הוא רב המנונא תלמידו של רב יהודה.
קברו על פי המסורת
מקובל לזהות את קברו של רב המנונא סבא בהר מירון, בסמוך לנחל מגידו.
ר' יוסף סופר מצפת, מזהה את מקום קבורתו של רב המנונא סבא בבית הקברות היהודי העתיק בצפת, על יד מקווה האר"י, אך אין לדעת האם מדובר על האמורא רב המנונא סבא, או על רב המנונא סבא המוזכר בספר הזוהר כתנא בשם זה.
רוקסנה מאתיי
רוקסנה מאתיי (ברומנית: Roxana Matei; 1926 – 16 ביולי 2011) הייתה זמרת מוזיקה פופולרית רומנית, שכונתה "קול הזהב של שנות החמישים".
ביוגרפיה
רוקסנה מאתיי נולד בבוקרשט שברומניה, במשפחת אינטלקטואלים. בנעוריה נמשכה לסרטים המוזיקליים האמריקאים, למוזיקה של ג'ורג' גרשווין, אירווינג ברלין, קול פורטר, לסגנונות הבלוז והסווינג ולביצועי זמרות כמו אלה פיצג'רלד, דוריס דיי וקטרינה ולנטה.
מאתיי הופיעה לראשונה על בימת חובבים, ב-1955, במופע של "I.P.S.R. zâmbeşte" (I.P.S.R. מחייכת), שאורגן על ידי מכון תכנון. מאתיי הופיעה עם קטעי ג'אז אמריקאיים וזכתה לתגובות חזקות מאוד של קהל נלהב. הצלחה זו הובילה לכך שהרכבים מוזיקליים שונים הציעו לה להיות הסולנית שלהם. הקריירה שלה, ברדיו, בטלוויזיה, בתיאטרון ובהקלטות, פרחה. היא יצאה לסיבובי הופעות ברחבי רומניה, אך גם בארצות זרות. הביצוע שלה לשיר "דקה אחת" (Un minut), אותו היא שרה בפתיחת המופע של הזמר השווייצרי ויקו טוריאני, היה ללהיט של 1958 ברומניה. הביצוע שלה לשיר אחר (Pomul cu vrăbii) היה הלהיט של שנת 1960. ברפרטואר שלה היו כמאה שירים, מרביתם ברומנית, אך גם באיטלקית, בצרפתית ובאנגלית.
ב-1972 עזבה מאתיי את רומניה והתיישבה בגרמניה המערבית. השלטונות הקומוניסטים של רומניה הגיבו בהפסקה מוחלטת של השמעתה והרחקת התקליטים שלה מהחנויות. מאתיי חיה הרחק מהמופעים ומהעיתונים בגרמניה המערבית עד מותה בעיר קלן. גופתה, בהתאם לציווי שלה, נשרפה והאפר נשלח לקרובת משפחה שלה בקנדה.
Elastic Heart
Elastic Heart (בעברית: לב גמיש) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האוסטרלית סיה, בשיתוף עם דה ויקנד ודיפלו, מתוך פסקול הסרט "משחקי הרעב: התלקחות". השיר יצא לאור ב-1 באוקטובר 2013, כסינגל השלישי מתוך הפסקול.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-7 במצעד שבניו זילנד, וה-61 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סיה עצמה, ביחד עם דיפלו ואנדרו סוונסון, והופק על ידי דיפלו וגרג קורסטין. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את סגנון האלקטרופופ והטראפ. איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי העניק לשיר את תואר הזהב, על סך מכירות של 75,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, ביחד עם שאר הפסקול.
גרסת הסולו של סיה
Elastic Heart (בעברית: לב גמיש) הוקלט מחדש על ידי סיה, בין שנת 2014 ו-2015, ויצא לאור ב-9 בינואר 2015, כסינגל השלישי מתוך אלבומה השישי,. בגרסה המחודשת לא משתתפים דה ויקנד ודיפלו.
עם יציאתה נכנסה גרסת הסולו של סיה אל המקום ה-10 במצעד הסינגלים הבריטי, וה-15 במצעד הבילבורד הוט 100.
הצלחה
גרסת הסולו של סיה זכתה להצלחה חסרת תקדים, ואף הצליחה להימכר במיליוני עותקים בניגוד לגרסה הראשונית של השיר, בו השתתפו דה ויקנד ודיפלו. כמו כן, גרסה זו היא הגרסה המצליחה ביותר של השיר.
בארצות הברית, זכתה הגרסה למעמד הפלטינה הכפולה, עם מכירות של שני מיליון עותקים. בממלכה המאוחדת נמכר השיר בכ-600,000 עותקים, ובכך הפך לאחד משיריה הנמכרים ביותר של סיה במדינה זו. באיטליה, זכה השיר להצלחה רבה כאשר נמכר שם בכמאה אלף עותקים בסך הכל. בין היתר, זכה השיר להצלחה רבה באוסטרליה, כאשר נמכר שם בכלמעלה מ-210,000 עותקים. בקנדה, נמכר בצורה מצומצמת של כ-80,000 עותקים.
ביוטיוב זכה השיר להצלחה רבה גם כן, כאשר צבר למעלה ממיליארד צפיות, ובכך הפך לאחד מהסרטונים הכי נצפים ביוטיוב.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של סיה ב-7 בינואר 2015, יומיים לפני שיצא כסינגל. בקליפ משתתפים שיה לה-באף ומאדי זיגלר, שאף השתתפה בקליפ עבור להיטה של סיה, "Big Girls Cry", שזכה להצלחה רבה, כאשר צבר למעלה מ-270 מיליון צפיות.
מאקו ערכו סקירה של הקליפ וציינו כי; בקליפ, שביים דניאל אסקיל, מופיעים לה-באף וזיגלר כשתי דמויות של גבר וילדה, שמנהלים מעין ריקוד ומאבק בתוך חלל עגול סגור בכלוב. הם מכים, לופתים, מושכים, נושכים, בועטים, קופצים, מתמתחים, מתגלגלים ומתגוללים, זיגלר מזנקת על לבוף ונושכת אותו, והוא מנסה ללכוד אותה ואף מצליח. תנועות הריקוד והקרב שלהם הן כמאבק בין שתי חיות, או בני אדם קדמונים, המנהלים מלחמת הישרדות.
בין היתר, מאקו הוסיפו כי "ניתן לפרש אותן [תנועות הריקוד] גם כתנועות של מרדף ובריחה בין גבר פרוורטי, שמנסה לממש את יצרו ולהשיג את טרפו, לבין הילדה, קורבן שמנסה להתחמק מניסיון לניצול ואונס. הוא מנסה לצוד אותה, והיא נמלטת ממנו פעם אחר פעם ומשיבה לו מלחמה בדרכה. הדרמה מגיעה לשיאה בכמה נקודות - היא קופאת והוא מעיר אותה, היא מצליחה לצאת מהכלוב והוא משתולל, ואז היא חוזרת, היא פוצעת אותו באף והוא לוכד אותה. לבסוף היא יוצאת מהכלוב והוא נשאר בפנים, אוחז בה, ולא מרפה".
לבסוף סיכמו מאקו את הקליפ בכך שאמרו כי "צופים שונים יטענו שהקליפ הזה מספר סיפורים שונים, מנקודות מבט שונות, יהיו לו הרבה פרשנויות מתחומים כמו יחסים ומשחקי כוח בין המינים, טשטוש גבולות המוסר והפנטזיה האנושית, תפקידו החינוכי של היוצר ועוד ועוד. ובכך גדולתו - לעורר עניין, דיון ומחלוקת. סיה, צמד השחקנים, הבמאי ושאר המעורבים יצרו ב-"Elastic Heart" משהו שיהיה חזק אף יותר משנדליר".
רוסטך-סיטי
רוסטך-סיטי (ברוסית: Ростех-Сити) הוא מתחם משרדים הממוקם בשטח רובע פוקרובסקויה-סטרשנבו בצפון מערב מוסקבה, שבו אמור להיות ממוקם מטה רוסטך.
ההשקעה בפרויקט מוערכת ב-90 מיליארד רובל. באוגוסט 2021 הסתיימה בנייתו.
פארק העסקים "רוסטך-סיטי" זכה ב-Grand Prix of the International Property Awards 2020.
להיות ג'יין
להיות ג'יין (באנגלית: Becoming Jane) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 2007 שביים ג'וליאן ג'רולד. הסרט מתאר פרשת אהבים של הסופרת האנגליה ג'יין אוסטן עם טום לפרוי, צעיר אירי שפגשה בהיותה כבת עשרים. הסרט מבוסס על ספרו של הביוגרף ג'ון ספנס "להיות ג'יין אוסטן", שמתעד את מערכת היחסים שנוצרה בין ג'יין אוסטן לטום לפרוי על פי מכתבים שכתבה אוסטן לאחותה קסנדרה. חלק מהדמויות בסרט לקוחות מחייה של אוסטן, אבל רוב סיפור העלילה הוא בדיוני, ואינו נאמן למציאות. פרטים אחדים בעלילה לקוחים מתוך ספרה של אוסטן "גאווה ודעה קדומה".
תקציר עלילה
ג'יין היא בתו הצעירה של הכומר אוסטן ואשתו, שטרם מצאה לעצמה בעל מתאים. היא שואפת להיות סופרת למורת רוחה של אמה ולשמחתו של אביה.
תומאס לפרוי הוא עורך דין צעיר ומבטיח אך עם מוניטין גרוע, שלדבריו טיפוסי לבני מעמדו. בפגישתם הראשונה ג'יין מתרשמת ממנו לרעה, ואינה יכולה לסבול את הצעיר השחצן. היא דוחה את חיזוריהם של גברים רבים, לרבות מר ויזלי אחיינה של ליידי גרשם העשירה. ג'יין מסרבת להצעת נישואים ממר ויזלי, כיוון שאינה אוהבת אותו. טום מנסה להתקרב לג'יין, ומתחיל לחשוב ברצינות על נישואים. השניים מתחילים להכיר זה את זה בהדרגה, ובסופו של דבר הם מתאהבים.
טום, ג'יין, אחיה הנרי ובת-דודתה האלמנה של ג'יין הרוזנת אלייזה, מקבלים הזמנה מאת דודו ופטרונו של טום. השופט, לורד לנגלוי, מזמין את הרוזנת העשירה ואת חבריה להתארח בביתו בלונדון. הביקור נועד להפגיש את ג'יין עם השופט כדי שיתן את ברכתו לנישואים. אולם השופט מקבל מכתב שממנו מתברר עוניה היחסי של משפחת אוסטן, והוא מתנגד בתוקף לנישואים. טום אומר לג'יין שהוא אינו יכול להתחתן איתה, והיא נותרת עם לב שבור. אך היא אינה יודעת שיש לו סיבה טובה לרצות להתחתן עם אישה עשירה, כל בני משפחתו תלויה בו לפרנסתה.
ג'יין חוזרת לביתה ומסכימה להנשא למר ויזלי, שאותו דחתה לפני כן. טום מבין שהוא אינו יכול לחיות בלעדיה, חוזר ומציע לה לברוח איתו ולהתחתן. ג'יין מסכימה והם עוזבים את הבית כאשר היחידה שמודעת לתוכניתם היא אחותה של ג'יין קסנדרה. בדרך ג'יין נתקלת במכתב מאימו של טום ומבינה את מצבו. היא אומרת לטום שהם אינם יכולים לעשות זאת, בגלל כל האנשים התלויים בו. הוא מתעקש שהם חייבים להתחתן ואומר לה "לעולם לא אוותר עליך". עוד הוא אומר שהוא ירוויח מספיק כסף, אך ג'יין יודעת שזה בלתי אפשרי, כאשר שופט בית המשפט העליון מתנגד לו, והם חסרי פרוטה. כשהוא שואל אותה אם היא אוהבת אותו, היא עונה: "כן, אך אם אהבתינו תהרוס את משפחתך, עד מהרה היא תהרוס את עצמה, בתהליך איטי של השפלה ושל אשמה ושל חרטה". אחר כך היא קמה ויוצאת לשוב לביתה. בסוף רואים את ג'יין מסתכלת דרך חלון הכרכרה, ורואה אותו הולך אחריה ואז נעמד.
אתרי צילום
הסרט "להיות ג'יין" צולם בעיר דבלין ובאזורים הכפריים של אירלנד, בין השאר במחוז ויקלו, במקום בהמפשייר שבאנגליה, מקום הולדתה של ג'יין אוסטן. סצינות רבות צולמו בטירת צ'ארלְוויל. לדברי ג'וליאן ג'רולד ההחלטה לצלם את הסרט באירלנד נבעה ממספר סיבות. האחת הייתה קבלת כספים עבור הסרט ממועצת הקולנוע האירית. השנייה, שבאירלנד הם הצליחו למצוא תחושה של כפר שנותר ללא שינוי, ואת התחושה של הנוף שבו ג'יין אוסטן גדלה. כמו כן באירלנד יש מגוון גדול של בתים ישנים מהתקופה הג'ורג'יאנית.
הצילומים של בית הכומר של סטיבנטון נעשו ב"היגינסברוק האוס" השוכן ליד טרים שבמחוז מית', אירלנד. הבית נבנה באמצע המאה ה-18. אותו בית שימש בסתיו 2006 לצילומי הסרט "מנזר נורת'אנגר" כבית משפחת מורלנד.
Complete Best
Complete Best (בעברית: השלם הטוב ביותר) הוא אלבום אוסף של הזמרת הקנדית סלין דיון. אלבום האוסף יצא לאור ב-27 בפברואר 2008 ביפן, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט יפן.
רקע
האלבום יצא לאור מספר ימים לפני סדרת הופעות של סלין דיון ביפן כחלק מסיבוב ההופעות "Taking Chances World Tour". בין היתר, כולל אלבום האוסף את השיר "To Love You More" אשר היה לימים ללהיט הכי גדול של דיון במדינה. השיר שהה 4 שבועות במקום הראשון במצעד השירים היפניים, ואף מכר למעלה ממיליון וחצי עותקים. בנוסף, הוא גם כלל את השירים "The Power of the Dream" ו-"Be the Man" אשר זכו להצלחה ביפן.
בנוסף לכך, אלבום האוסף כולל את השיר "A World to Believe In". שיר חדש אשר נכתב במיוחד לאלבום ובו מתארחת הזמרת היפנית האנגלייה יונה איטו. השיר שוחרר כסינגל מתוך אלבום האוסף בינואר 2008, והגיע למקום ה-8 ביפן. זו הייתה הפעם הראשונה מאז שנת 1999 שדיון הצליחה להיכנס למצעד היפני. במקביל, השיר יצא גם כסינגל השלישי מתוך אלבומה Taking Chances, אשר יצא כמה חודשים קודם לכן. גם הגרסה אשר נכללה באלבום האוסף הזה, הייתה ללא הזמרת יונה איטו וגרסה זו יצאה כסינגל מחוץ ליפן. ב-22 ביולי 2009 יצאה גרסה נוספת של האלבום תחת הפורמט Blu-spec CD, גם גרסה זו שוחררה ביפן בלבד.
האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה נגררה האימפריה העות'מאנית למלחמה לצד מעצמות המרכז מבלי שהחליטה על כך מראש. לפני המלחמה היא לא הייתה חברה בברית מדינות ולא התחייבה להשתתף במלחמה. הצטרפותה למלחמה נגרמה על ידי פעולות שנעשו והחלטות שהתקבלו, לעיתים על ידי זרים, ולרוב ללא התייעצויות ודיונים מסודרים. עם זאת, הצטרפותה למלחמה השפיעה רבות על מהלכה ותוצאותיה.
התבוסה של מעצמות המרכז הביאה להתפרקות האימפריה העות'מאנית, לביטול הסולטנות והחליפות העות'מאניים ולהקמת הרפובליקה הטורקית.
חשיבותה האסטרטגית של האימפריה העות'מאנית
חשיבותה האסטרטגית של האימפריה העות'מאנית נבעו ממיקומה הגאוגרפי שאפשר לה לחסום את מֵצָרֵי הבוספורוס והדרדנלים ובכך להטיל מצור על הנמלים הרוסיים בים השחור. בנמלים אלו התנהלו אז כ-90% מסחר החוץ הרוסי. למרות זאת, בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה לא היו שתי הבריתות הגדולות של מעצמות אירופה (מעצמות המרכז ומדינות ההסכמה) מעוניינות לצרף איליהן את האימפריה העות'מאנית משום שראו בה מדינה חלשה, מפגרת ומושחתת ללא תקנה. שתיהן לא העריכו שהצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמה לצידן תסייע להן. הגרמנים תכננו מלחמה קצרה בה לא צפויה תועלת רבה מחסימת המֵייצרים. גם הבריטים לא העריכו ביותר את יכולת הלחימה העות'מאנית. הם חששו שאם האימפריה העות'מאנית תלחם לצידם אזי יתקדמו הכוחות של מעצמות המרכז מבולגריה הסמוכה, יגיעו לאחד המֵצָרִים ויחסמו אותו. הבריטים העדיפו אימפריה עות'מאנית נייטרלית שלא תותקף על ידי מעצמות המרכז ותשמור את המֵצָרִים פתוחים לשיט.
הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמה
ב-10 באוגוסט 1914 בערב הופיעו בפתח מצר הדרדנלים בים האגאי, שתי אניות המלחמה הגרמניות, בפיקודו של תת-אדמירל וילהלם סושון: סיירת הקרב הכבדה גֵייבֶּן והסיירת הקלה בְּרֶסלָאוּ. במשך יומיים נערך משא ומתן אינטנסיבי בין הגרמנים והממשלה העות'מאנית כדי שתפתח את מֵצר הדרדנלים בפני אניות אלו, ותסגור אותו מיד אחר כך בפני האניות הבריטיות הצפויות להגיע. פעולה כזאת הייתה בניגוד למחויבות של האימפריה העות'מאנית כמדינה נייטרלית. על מנת לעקוף את הנייטרליות העות'מאנית, העניקו לה הגרמנים את האניות במתנה, מה שנראה בעיני הממשלה, הצי ודעת הקהל הטורקית כפיצוי גרמני נדיב על האניות שהופקעו ממנה על ידי בריטניה.
בהוראת אנוור פאשה, שלא התייעץ עם חבריו לממשלה ולא ביקש את אישורם, נפתח מֵצַר הדרדנלים ואוניות המלחמה הגרמניות נכנסו לים השיש (מרמרה). מיד אחר כך נחסם המֵצַר בפני אניות מלחמה בריטיות, שסוף סוף הגיעו באיחור לפתחו כדי להתעמת עם סושון (12 באוגוסט). אוניות המלחמה גייבּן וברסלאו הניפו את הדגל העות'מאני, אך הצוותים הגרמניים המשיכו להפעילן וסושון המשיך לפקד עליהן. עצם נוכחות האניות בים השיש יצרה איום סמוי ולחץ על קונסטנטינופול (איסטנבול) הבירה, ובפרט על משרדי הממשלה וארמונות הסולטאן (סיירת הקרב הכבדה גֵייבֶּן נשאה עשרה תותחים כבדים בקוטר 280 מ"מ). ב-15 באוגוסט ביטלה ממשלת טורקיה את חוזה הסיוע הימי עם בריטניה ומשלחת הצי הבריטי בקונסטנטינופול התבקשה לעזוב (ואכן עזבה ב-15 בספטמבר). ב-23 בספטמבר 1914 התמנה סושון למפקד הצי הטורקי והמֵצרים נסגרו לשיט אזרחי. חסימת המֵצרים פגעה בעיקר ברוסיה, שכאמור 90% מסחר החוץ שלה עברו דרכם. אך רוסיה לא מיהרה להכריז מלחמה.
אחרי כישלון תוכנית שליפן ומפלתם בקרב על המַארן בצרפת, נכזבה תקוותם של הגרמנים לניצחון מהיר והם הגבירו את לחצם על ממשלת טורקיה כדי שתצטרף למלחמה לצידם. ב-27 באוקטובר 1914 עזב הצי הטורקי בפיקוד וילהלם סושון את ים השיש דרך מצרי הבוספורוס לים השחור. אוניות הצי הטורקי, כולל שתי הסיירות הגרמניות שנמסרו לטורקיה, הפגיזו ב-29 באוקטובר 1914 את הנמלים הרוסיים העיקריים בים השחור אודסה, סבסטופול ונובורוסיסק וערי החוף פאודוסיה ויאלטה. יומיים אחר כך, ב-2 בנובמבר הכריזה רוסיה מלחמה על טורקיה ושלושה ימים מאוחר יותר (5 בנובמבר) הצטרפו אליה גם צרפת ובריטניה. הפגזת הנמלים הרוסיים בים השחור, שגררה סופית את טורקיה למלחמה, נעשתה ללא אישור וללא ידיעה מראש של ממשלת טורקיה, ונראה שרק לשר המלחמה אֶנוֶור פאשה הודיעו מראש על הפלגת הצי אל הים השחור.
האימפריה העות'מאנית במהלך המלחמה
מבחינת האימפריה העות'מאנית החלה מלחמת העולם הראשונה ב-29 באוקטובר 1914 כאשר ספינות עות'מאניות הפגיזו את אודסה ומספר ערים נוספות לחופי הים השחור. המלחמה התנהלה במספר זירות: זירת מסופוטמיה, זירת הקווקז ופרס, זירת הלבנט והמרד הערבי וזירת הדרדנלים. בתחילה האירה ההצלחה פנים לצבא העות'מאני - פלישת כוחות מדינות ההסכמה לגליפולי נהדפה לחלוטין בתחילת ינואר 1916, שלושה חודשים לאחר מכן הסתיים המצור על כות במסופוטמיה בתבוסה מבישה לצבא הבריטי והחזית בחצי האי סיני הייתה סטטית; אך לאחר מכן התהפכו היוצרות, והעות'מאנים נחלו מפלות בכל החזיתות, למעט בחזית הקווקז בה נטלו את היוזמה החל באפריל 1918. המלחמה הסתיימה באופן רשמי עם חתימת הפסקת האש של מודרוס ביום 30 באוקטובר 1918 בנמל מודרוס שבאי למנוס ביוון.
זירת מסופוטמיה
ב-6 בנובמבר 1914 התקיפו הבריטים את הצבא העות'מאני באזור השאט אל ערב ותוך שבועיים השתלטו על בצרה, תוך שהם מנצלים את הנוכחות הדלילה של הכוחות העות'מאנים שנותרו באזור בגדאד. רק באפריל 1915 החלו הבריטים להתקדם צפונה לכיוון בגדאד וקרב משמעותי ראשון בין הצדדים התחולל בחודש נובמבר 1915 סמוך לקטסיפון, כ-40 ק"מ מדרום לבגדאד. הקרב הסתיים ללא הכרעה ושני הצדדים נסוגו לשם התארגנות מחודשת. הצבא הבריטי התמקם בעיר כות כ-170 ק"מ מדרום לבגדאד ב-3 בדצמבר 1915, וארבעה ימים לאחר מכן הגיעו העות'מאנים אל העיר והטילו עליה מצור שנמשך עד סוף אפריל 1916. הבריטים היו נכונים להציע פיצוי של 2 מיליון ליש"ט לטורקים והבטחה שלא לשוב ולהילחם בהם, אם האחרונים יאותו לאפשר לכוחות הנצורים לעזוב את העיר ללא פגע. הטורקים דחו את ההצעה וב-29 באפריל 1916 נכנעו הבריטים ללא תנאי. 23,000 חיילים בריטים והודים נהרגו או נפצעו בכות, ו-8,000 החיילים ששרדו את המצור נלקחו בשבי, רובם מתו או נרצחו לאחר מכן. תוצאות הקרב בכות היוו מכה קשה לצבא הבריטי וכל מפקדיו באזור הוחלפו. הכוחות החלו להתאמן ולהתכונן במשך כמעט שמונה חודשים, עד שההתקפה הבריטית חודשה ב-13 בדצמבר 1916 לאורך שתי גדות החידקל. ב-11 במרץ 1917 נפלה בגדאד לידי הבריטים שנתקבלו בה כמשחררים. המלחמה נכנסה לקיפאון בחודשי החורף, ורק בפברואר 1918 חודשה. ב-30 באוקטובר 1918 נכנע הצבא השישי הטורקי, והבריטים נכנסו בלא מפריע למוסול ב-14 בנובמבר 1918. המלחמה בזירת מסופוטמיה הסתיימה בכיבושה המלא על ידי הבריטים.
זירת הלבנט והמרד הערבי
הקרבות בזירת הלבנט נפתחו ב-2 בפברואר 1915 כאשר הטורקים, בעידודם של הגרמנים, תקפו את הכוחות הבריטים סמוך לעיר סואץ, הכול במטרה להביא לחסימתה של תעלת סואץ - "עורק החיים של האימפריה הבריטית". ג'מל פאשה, שר הימייה העות'מאני, ניהל את הקרב ממקום מושבו בדמשק, אך ההתקפה שנמשכה יומיים נכשלה, והקרבות בזירה זו פסקו משך למעלה משנה. רק באוגוסט 1916 חידשו העות'מאנים את הלחימה בסיני, ושוב ניגפו ב-5 באוגוסט 1916 לאחר יומיים של לחימה בקרב רומני. הפעם החליטו הבריטים לזנוח את טקטיקת ההגנה על התעלה, ולצאת בהתקפה לרוחבו של סיני. ב-8 בינואר 1917 התקיפו הבריטים את רפיח וכבשו אותה. הצבא הבריטי ניצב בשעריה של ארץ ישראל וממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג' הורתה על המשך ההתקפה לכיוון עזה. שתי התקפות על עזה, הידועות כקרב עזה הראשון ב-26 במרץ 1917 וכקרב עזה השני ב-17 באפריל 1917, הסתיימו בכישלון, והעות'מאנים שהיו פרוסים לאורך קו הגנה מעזה עד באר שבע הדפו את הצבא הבריטי. בתגובה הוחלפו מפקדי הכוח הבריטי ואדמונד אלנבי מונה למפקד המערכה ב-27 ביוני 1917. לאחר ארבעה חודשים שבמהלכם הטעו הבריטים את העות'מאנים לסבור כי הם מתכוונים להתקיף את עזה שוב, הטיל אלנבי 88,000 חיילים למערכה וכבש את באר שבע במהלך קרב באר שבע ב-31 באוקטובר 1917. מיד לאחר מכן פתח אלנבי במערכה שלישית לכיבוש עזה, ולאחר שהעות'מאנים נסוגו, כבש אותה במהלך קרב עזה השלישי ב-7 בנובמבר 1917. ההגנה העות'מאנית התפוררה וב-9 בדצמבר 1917 נכנס אלנבי לירושלים.
במקביל לאירועים אלה, ב-1916, פרץ המרד הערבי בחצי האי ערב בהנהגתו של השריף חוסיין בן עלי ובעידוד הבריטים. קצין הקישור בין המורדים לבין הבריטים היה לורנס איש ערב, ולזכותו נזקפו ריתוק הכוחות העות'מאנים לעיר מדינה ולמסילת הרכבת החיג'אזית. ב-6 ביולי 1917 הוביל לורנס את הערבים לכיבוש עקבה, ולאחר מכן אף סייע במספר הזדמנויות לאלנבי בארץ ישראל, עבר הירדן וסוריה, בעיקר בדרך של התקפות פגע וברח.
לאחר כיבוש ירושלים התייצבה החזית לאורך קו שתי העוג'ות, קו הדמיוני הנמתח בין העוג'א המזרחית (ואדי עוג'א מצפון ליריחו) לבין העוג'א המערבית (נחל הירקון). רק ב-19 בספטמבר 1918 נפרץ הקו ובחסות תרגיל הטעייה התקדמו כוחותיו של אלנבי צפונה דרך מגידו לעמק יזרעאל, עפולה ובית שאן. בתוך כמה ימי לחימה בקרב שנודע לימים כקרב מגידו הבקיעו הבריטים את דרכם דרך קווי ההגנה של הצבא העות'מאני בפיקודו של אוטו לימן פון סנדרס, ובסיוע חיל האוויר הבריטי ששיתק את קווי התקשורת והפציץ שיירות טורקיות נסוגות. הצבא העות'מאני חדל לתפקד ככוח צבאי לוחם והתפזר לכל עבר. כוחות אוסטרלים נכנסו לדמשק ללא התנגדות ב-30 בספטמבר 1918, ולמחרת נכנע הצבא הטורקי באופן רשמי. בכך באו אל סופן 400 שנות שלטון עות'מאני בלבנט.
זירת הקווקז ופרס
מטרתם המוצהרת של הרוסים הייתה להשתלט על איסטנבול, מצרי הבוספורוס והדרדנלים, ביתיניה ועל חלקים מתראקיה. העות'מאנים מצידם ביקשו להשיב לעצמם את אבדותיהם בקווקז במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878). תקיפת הרוסים החלה בשלהי 1914 והם הביסו את העות'מאנים בקרב סריקמיש (Sarıkamış) בנפת קארס בסוף דצמבר 1914 ובתחילת ינואר 1915. רק עשירית מהכוח העות'מאני הצליח לסגת בשלום. בעקבות תבוסה זו נאלצו גם כוחות עות'מאנים שכבשו את טבריז בצפון מערב-פרס לסגת לאחר כיבוש קצר ימים. בשנת 1915 נע קו החזית קדימה ואחורה. הרוסים חידשו את התקפתם לקראת האביב והשתלטו על ואן בחודש מאי 1915 לאחר שהארמנים המתקוממים בעיר מסרוה לידיהם. בעקבות כך ועקב חששות להתקוממות ארמנית נוספת, הורה שר הפנים מהמט טלעת פאשה על גירוש הארמנים לסוריה במסגרת "חוק הטרנספר" (Tehcir) אשר נכנס לתוקפו ב-1 ביוני 1915. בכך החלה הגלייתם של הארמנים מתחומי אסיה הקטנה ולאחר מכן התפתחה לרצח עם. מעשי טבח נעשו גם באשורים ובתושביה היוונים של אסיה הקטנה. ביולי 1915 כבשו העות'מאנים את ואן מידי הרוסים בשנית, אך אלו שבו אליה באוגוסט. יתר על כן, בהתקפת פתע בשיאו של החורף כבשו הרוסים את ארזורום בפברואר 1916. עתה החל הצבא הרוסי להתקדם לתוככי אנטוליה - טרבזון נכבשה בחודש אפריל 1916 וארזינג'אן שעל נהר הפרת נפלה ב-2 ביולי 1916. קרבות עזים התחוללו סביב ימת ואן ומוש וביטליס עברו מיד ליד, עד שהרוסים שבו ותפסו אותן בסתיו 1916.
חלקם של הרוסים במערכה החל להצטמצם בשל מצב התוהו שהשתלט על רוסיה לאחר מהפכת פברואר, והעות'מאנים מצידם היפנו כוחות מזירה זו לזירות מסופוטמיה והלבנט. במשך שנת 1917 הלך הצבא הרוסי בן חצי מיליון החיילים והתפזר, עד שבראשית 1918 נותרו ממנו כמה אלפי חיילים וכמאתיים קצינים. ב-3 במרץ 1918 נחתם הסכם ברסט-ליטובסק ולפיו פרשה רוסיה מהשתתפותה במלחמת העולם הראשונה. בקווקז ויתרה רוסיה על כל השטחים שנמסרו לה מכוחו של קונגרס ברלין. קארס, ארדהאן ובתומי (כיום בגאורגיה) נמסרו לאימפריה העות'מאנית, וכל אזור דרום הקווקז הוכר כרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז. הכוחות העות'מאנים שבו והשתלטו בקלות על טרבזון, ארזורום, קארס, ואן ובתומי בהתאם להסכם. עם זאת, הפדרציה שקמה בקווקז התפרקה כבר במאי 1918 לשלוש ישויות נפרדות – הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה והרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן, ועד מהרה התחדש מצב הלחימה בין האימפריה העות'מאנית לבין הארמנים והגאורגים. העות'מאנים מצידם הקימו את צבא האסלאם בהוראתו של שר המלחמה איסמאיל אנוור פאשה במטרה להמשיך במלחמה בקוקז ולהגיע עד באקו; ואילו הגאורגים והארמנים מאידך סירבו להכיר בתנאי הסכם ברסט-ליטובסק. שורה של קרבות שברובם ניצחו העות'מאנים הובילה להסכם בתומי ב-4 ביוני 1918 שסיים את מצב הלוחמה עם ארמניה, אם כי כוחות ארמנים פורשים המשיכו להילחם בעות'מאנים גם לאחר מכן. עם תום המלחמה ב-30 באוקטובר 1918 היה הקווקז לזירה היחידה, למעט הדרדנלים, בה הגיעה האימפריה העות'מאנית להישגים צבאיים בני קיימא.