cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מדיניות הקיצוב
תגובת הציבור
בהתחלה היה הציבור מאוחד יחסית בתמיכתו בצנע, ונראה היה כי הוא נתפס ככורח המציאות אל מול גלי העלייה והמלחמה. במשך הזמן הלכה וגברה התנגדות הציבור, וגם באוצר התגבשה הבנה שהצנע בצורתו הנוכחית אינו יעיל, וזאת בשל מספר סיבות:
פיקוח ו"השוק השחור"
לשם ביצוע התוכנית היה צורך במנגנון אכיפה ופיקוח, פקחי המשרד לאספקה וקיצוב הקימו מחסומי ביקורת, חיפשו בכלי נוסעי אוטובוסים ומכוניות, פעלו על סמך הלשנות וניסו, ככל יכולתם, לאכוף את קיום משטר הצנע. בשנתיים הראשונות שיתף הציבור פעולה עם המשרד והפקחים, אולם לאט לאט נמוג שיתוף פעולה זה והציבור עבר להגן על העבריינים מאחר שאלו תרמו לרווחתו.
בידי הציבור הייתה מצויה כמות גדולה של אמצעי תשלום (כסף נזיל) שהלך ונצבר עם הזמן, הגידול באמצעי התשלום לא לווה בגידול מקביל באמצעי הצריכה. במילים אחרות - לציבור היה כסף, צורך להשתמש בו לשם קניית מזון ומוצרי צריכה, אבל לא הייתה לו יכולת לממש את הצורך ולהשתמש בכסף בשל הצנע. המצב הזה הוליד למעשה את השוק השחור, שבו יכלו האזרחים להשתמש בכסף ולרכוש בצורה לא חוקית את מוצרי המזון המוקצבים.
השוק השחור הפך ונהיה מרכזי ורווח בקרב כלל האזרחים, זאת על אף הפעלת מנגנון פיקוח משומן שעצר אוטובוסים לביקורת ובדק תיקים של עוברים ושבים. היו גם מאמצים הסברתיים אדירים אליהם הצטרף בן-גוריון שטען בנאום ששודר ברדיו כי השוק השחור משמש מקור ועידוד לגנבות, מערער את היסודות המוסריים הציבוריים ובעיקר מעמיד בסכנה את קיום המשק. בן-גוריון אף הקים את "המטה למלחמה בשוק השחור" בו היה חבר גם הוא עצמו. מרדכי נאור מציין כי עד פברואר 1950 נפתחו כ-5,000 תיקים במשטרה כנגד אזרחים שהיו מעורבים בשוק השחור.
מדיניות הצנע הביאה גם לחשדות של שחיתות. במאי 1952 נעצר יקיר מנדלסון, מנהל המשק במשרד המסחר והתעשייה, בחשד לגנבת נקודות הלבשה. מ. ציוני, פקיד של אגף האספקה במשרד המסחר והתעשייה נעצר בחשד לגנבת רישיונות להובלת בשר. ב־1953 נחשף ניסיון הברחת מזון במסווה של חבילות מזון שנשלחו מבני משפחה בחו"ל, במטרה למוכרו בשוק השחור.
הרקע להקלת הצנע
החל מסוף 1950 החלה להחלש מדיניות הצנע. בצעד סמלי בוטל בתחילה משרד האספקה והקיצוב, וסמכויותיו הועברו לידי משרדים ממשלתיים שונים. משרד האספקה והקיצוב מעבר לסמכויותיו (שלא בוטלו כאמור) היה סמל לחדירה לחיים הפרטיים וזוהה כגוף המכביד על חיי האזרחים. דן גלעדי, חוקר התקופה טוען ש"צעד זה נתן ביטוי לנטייה להסיט את הדגש מפיקוח וקיצוב לייצור". ישנן כמה סיבות ישירות להגמשת המדיניות:
ביטול הצנע
הצנע הוגמש בהדרגה בעיקר לאור המדיניות הכלכלית החדשה ועליות המחירים המסיביות שנלוו אליה. ב-1953 אחרי שהסכם השילומים מ-1952 הזרים למדינה עתודות מט"ח, בוטלו חלק מההגבלות אבל השימוש בפנקסי התלושים נשאר בשימוש יומי. אחרי מבצע קדש (1956) צומצם הפיקוח לכלול 15 מוצרים בלבד. משטר הצנע בוטל סופית ב-1959, כשפנחס ספיר (שר המסחר והתעשייה דאז) הודיע על קץ מדיניות הקיצוב גם מבחינה פורמלית.
הצנע התעצב בתודעה הישראלית ככישלון, כתקופה של רעב ומשבר. ההתערבות הגסה בחיי האזרחים כמו גם תופעות שליליות רבות גרמו גם הם לשלילתו של הצנע. עם זאת, דרישת הבסיס שבשלה הונהג הצנע הייתה אספקה של מזון לכלל האוכלוסייה, משימה שבה עמד בהצלחה. כמו כן גדל התל"ג באחוזים רבים, ירד מדד המחירים לצרכן ונוצרה התשתית לקליטת עלייה. לובה אליאב היטיב לבטא זאת בספרו "40 שנה לתחילת העלייה הגדולה" באומרו "דור שלם קילל את דב יוסף, אף על פי שפעולתו הייתה אחד ההישגים הגדולים ביותר של תקופת הקליטה". על הצנע נכתב לא רק בספרות המקצועית אלא גם כספרות יפה: אחד מהמפורסמים שבספרים אלה הוא ספרו של יצחק נוי גבעת האיריסים השחורים, שבכריכתו האחורית אף מופיע דף תלושי מזון. בשפת היום יום בישראל הפך הביטוי "תקופת הצנע" לביטוי גנאי, בדרך כלל לדבר ישן ולא מודרני.
גלגל שבירה
גלגל שבירה היה מתקן הוצאה להורג תוך כדי עינויים מתקופת ימי הביניים. הגלגל עצמו היה דומה לגלגל עץ גדול של קרון, עם חישורים רבים. ידיו ורגליו של הקורבן היו נקשרות זו אחר זו על שתי קורות עץ חזקות. לאחר מכן היו מכים בעוצמה בפטיש גדול על אחת הגפיים באזור שבין הקורות, ושוברים בכך את העצם. פעולה זו חזרה על עצמה מספר פעמים לכל אחת מהגפיים.
לאחר מכן, הגפיים המנופצות של הקורבן היו נארגות דרך החישורים של הגלגל, והגלגל הורם על מוט גבוה כך שציפורים יוכלו לאכול את הקורבן בעודו חי.
חוקרים טוענים שהגלגל שימש במקורו לייבוש בשר בשמש. את הבשר היו מצמידים לגלגל ומסובבים אותו. השמש והרוח גרמו לייבוש הבשר. באזור טורקיה מוכר הגלגל עד היום בשם שורבודיל.
האגדה מספרת שאת הקדושה קתרינה מאלכסנדריה ניסו להוציא להורג באחד מהמתקנים הללו, ועל שמה מכונה גלגל השבירה "גלגל קתרין".
כללי
גלגל השבירה נמצא בתיאורי עינויים רבים והוצאות להורג לאורך ההיסטוריה מלפנה"ס, החל מתיאורי עינויים של החשמונאים על ידי השליט בסוריה, עד לכיבוש אדמות אמריקה הצפונית וריסון העבדים בהאיטי בסוף המאה ה-18. גלגל השבירה מראשית דרכו סימל את שבירת המעונה, בניגוד למכשירי עינויים רבים אשר היו משאירים צלקות ושברים, גלגל השבירה סימל גזר דין מוות, כאשר מעונה היה שורד עינויים רבים, השלב הסופי היה להביאו אל גלגל השבירה. בימי הביניים שימש גלגל השבירה כאחת הדרכים הפופולריות ביותר להוצאה להורג. מלכים ועריצים רבים השתמשו בסמלו של גלגל השבירה כדי לעורר פחד בקרב אויביהם ולהדגיש עוצמה בקרב, בממלכות בקולוניות.
רבדודון
רבדודון (שם מדעי: Rhabdodon; מילולים: "שן מחוררת") הוא סוג של דינוזאור בעלי אגן דמוי עוף מקבוצת האורניתופודים שהיה קרוב של האיגואנודוניים, אשר חי בשלהי הקרטיקון מלפני 66–70 מיליון שנה.
מאפיינים
הרבדודון חי באזור של צ'כיה, צרפת, ספרד והאי הפרהיסטורי "האטג" שבטרנסילבניה, רומניה, שם חי לצד קרובו הקטן ממנו - זלמוקסס, אשר נחשב בעבר כשייך לסוג.
דינוזאור זה הגיע לאורך 4.5 מטר ומשקל 500 ק"ג. הוא היה בעל מקור קרני שמאחוריו לסתות בעלות שורות של שיניים טוחנות שסייעו לו ללעוס את הצמחייה ביעילות. היו לו 4 אצבעות בגפיו והוא יכל להזדקף כדי לברוח במהירות.
הוא היה קרוב מאוד לטנונטוזאורוס מאמריקה הצפונית, אך הוא חי מאוחר יותר ונכחד בהכחדת הקרטיקון הגדולה, לפני כ-66 מיליון שנה.
באדה מריאם השלישי, קיסר אתיופיה
באדה מריאם השלישי היה קיסר אתיופיה משך ימים ספורים בחודש אפריל 1826. הוא הומלך כמלך-בובה על ידי ראס וובה היילה מריאם, והחליף את הקיסר ג'יגר. המלכתו, כמו גם הדחתו בידי ראס מאריה, אשר השיב את ג'יגר לשלטון, היו חלק ממאבקי הראסים שהחזיקו בשלטון בפועל במהלך תקופת השופטים האתיופית. לבאדה מריאם השלישי לא היו כל סמכויות במשך כהונתו הקצרה.
סמואל גובאט, לימים הבישוף הפרוטסטנטי השני של ירושלים, דיווח כי פגש בבאדה מריאם השלישי בשנת 1831, חמש שנים לאחר כהונתו הקצרה, וכי הוא התגורר בעיר אדיגראט עם אשתו וילדיו.
דמיר קדז'ו
דמיר קדז'ו (נולד ב-24 במאי 1987) הוא זמר קרואטי. הוא מוכר החל משנת 2003 בה הופיע בתוכנית כישרונות בקרואטיה, הוא שיחק במחזות מוזיקליים והופיע בעוד מגוון תוכניות טלוויזיה. ב-29 בפברואר 2020 ניצח בקדם הקרואטי לאירוויזיון, Dora 2020 וזכה לשאת את דגל קרואטיה באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד.
קריירה
כשנה לאחר מכן, בינואר 2004, הפך קדז'ו לחלק מלהקת הבנים "Saša, Tin i Kedžo" יחד עם סשה לוזר וטים סמרדז'יץ'. הלהקה הוציאה לאור אלבום בכורה בשם "Instant" האלבום מכר 10,000 עותקים והסינגל הבולט שבו "365" הגיע לפסגת המצעד הקרואטי למשך שישה שבועות. ב-2005 הלהקה התפרקה וקדז'ו לקח הפסקה מקריירתו.
לאחר שזכה בפרס בטקס הפרסים "Melodije Istre i Kvarnera" על שיר הבכורה הטוב ביותר עם השיר "Ki bi sad reke" בשנת 2006 ועל המשמעות הטובה ביותר של שיר עם "Kanet na vetru" בשנת 2007, הוא החל להוסיף לשיריו מוטיבים איטלקיים. קדז'ו הופיע במחזמר "Joseph and the Amazing Technicolor Dreamcoat" בתפקיד כפול - בנימין ופוטיפר.
ב-2011 קדז'ו נרשם לדורה 2011, הקדם הקרואטי לתחרות האירוויזיון, הוא הפסיד בקדם. שלוש שנים לאחר מכן, ב-2014 דמיר חזר לעבוד ואף מילא אולמות בהופעותיו. בשנת 2015 ניצח דמיר קדז'ו בפסטיבל הרוסי הבינלאומי "New Wave", ומאז החל לעבוד על שירים באנגלית. ב-2016 ביום האישה הבינלאומי, קדז'ו ערך הופעה גדולה ברייקה.
בדצמבר 2016 קדז'ו זכה בעונה השלישית של תוכנית הטלוויזיה "Tvoje lice zvuči poznato", תוכנית הטלוויזיה הנצפית ביותר בקרואטיה. ב-2020 ניגש דמיר קדז'ו לקדם האירוויזיון הקרואטי "דורה" פעם נוספת, הוא זכה בקדם עם 31 נקודות ועם שירו "Divlji vjetre".
שאלת השפה ביוון
שאלת השפה ביוון היה מאבק שסבב אודות השאלה האם שפתה הרשמית של האומה היוונית תהיה השפה המדוברת, היא יוונית עממית (דימוטיקי) או יוונית ספרותית (קאתארבוסה), שפה כתובה ארכאית הקרובה יותר ליוונית עתיקה. במהלך עליית הלאומיות היוונית במאות ה-19 וה-20 הנושא עורר מחלוקת רבה. בשנת 1976 הוכרזה הדימוטיקי, השפה המדוברת, כשפה הרשמית של יוון.
הצגת הנושא
ביוון של תחילת המאה ה-20 היה מצב לשוני ייחודי המכונה דיגלוסיה, בו הפער בין השפה הכתובה לשפה המדוברת גדול מאוד (בדומה במקצת להבדל בין לערבית ספרותית), עד כדי כך שדוברי השפה נאלצים ללמוד את השפה הכתובה כאילו הייתה שפה זרה. שפת הדיבור היומיומית ביוון הייתה הדימוטיקי, שהיא בעצם סדרה של ניבים יווניים שהתפתחו במהלך הדורות באי, תוך השפעה של שפות נוספות של עמים אשר כבשו את יוון או היו עמה בקשרים. בין השאר הדימוטיקי הושפעה מאיטלקית, סרבית וטורקית. לדוגמה המילה דלת בדימוטיקי היא "פורטה" (מאיטלקית) ועצלן הוא טמבליס (מערבית).
מנגד, השפה הכתובה שנקראה קאתארבוסה, הייתה שפה חצי-מלאכותית הנמצאת באמצע הסקאלה בין היוונית העתיקה למדוברת. הקאתארבוסה נהגתה על ידי אינטלקטואלים בתחילת המאה ה-19, ושלטה בה בעיקר האליטה האינטלקטואלית. אינטלקטואלים אלה היו מעוניינים בחזרה לשפה היוונית "הטהורה" של יוון הקלאסית כחלק מהתחיה הלאומיות היוונית והרצון להישען על עבר יווני מפואר. כמו כן הדיאלקטים השונים והרבים של היוונית אשר דוברו באזורים השונים של יוון הקשו על מציאת שפה סטנדרטית לתקשורת.
התפתחות היסטורית
לקראת סוף המאה ה-18 החלו בקרב האליטה האינטלקטואלית היוונית דיונים לגבי איזו אחת משתי השפות היווניות, השפה הארכאית (יוונית עתיקה) או היוונית המדוברת, תהיה השפה הרשמית. בתחילת המאה ה-19 בעקבות מלחמת העצמאות היוונית והקמת יוון העצמאית נהייתה השאלה בעלת חשיבות מעשית לגבי השפה הרשמית של המדינה. אדמנטיוס קוראיס אשר תמך בשפה המדוברת, ניסה ליצור סינתזה בין המדוברת לבין היוונית הארכאית, שבה השתמשו אנשי הכנסייה היוונית והאינטלקטואלים. הוא הוציא מהשפה המדוברת אלמנטים שהיו לדעתו "וולגרים" מידי, וכך המציא את הקאתארבוסה.
הקאתארבוסה הוכרזה השפה הרשמית של יוון מכיוון שהשפה המדוברת נחשבה לנחותה וכזאת שאינה יכולה להתאים לניהול מדינה מודרנית וכן הדיאלקטים הרבים בה הקשו על תקשורת בין החלקים השונים במדינה. קבוצה בשם פנרים, אשר היו שמרנים ואינטלקטואלים תמכו בשפת הקאתארבוסה והתנגדו נחרצות לשפת ההמונים. פנגיוטיס סוטסוס, אשר כתב בשפה ארכאית והיה מראשי הרומנטיציזם היווני וממחדשי המשחקים האולימפיים בעת החדשה, תמך בגישת הפנרים ובשנת 1853 אף הציע לבטל את הקאתארבוסה ולהחזיר את היוונית העתיקה.
עם תחילת המאה ה-20 נהייתה שאלת השפה ביוון לעניין ציבורי, כאשר שני המחנות השונים מטיחים האשמות וגינויים זה בזה. מערכת החינוך נפגעה מאימוץ הקאתארבוסה מכוון שהתקשו להתבטא בשפה זו שלא הייתה שפת אימם ונאלצו להקדיש זמן רב ללימוד השפה ולא ללימוד הנושאים השונים. משנות העשרים החל זיהוי בין עמדות פוליטיות שמרניות לבין התמיכה בקאתארבוסה ובין עמדות ליברליות והשפה המדוברת. בשנת 1911 אומצה חוקה חדשה ביוון ובה אושש כי שפת המדינה תהיה קאתארבוסה.
בתחילת המאה ה-20 החל בית ספר לבנות בעיר וולוס במרכז יוון לעבור ללמד בשפה המדוברת בהשראת המחנך אלכסוס דלמונזוס תוך כדי שיפור משמעותי בתוצאות המבחנים ושביעות רצון התלמידים. אולם פעילות זאת עוררה תרעומת רבה ובשנת 1914 הוא הובא למשפט עקב פעילותו ובית הספר נסגר. רפורמות שונות במערכת החינוך נעשו במהלך השנים, שבהן ניסו ללמד בשפה המדוברת, אולם ניסיונות אלה נבלמו במהרה על ידי גורמים שמרניים. הכת הצבאית ששלטה ביוון משנת 1967 עד לשנת 1974 אסרה על הוראת הדיומטיקי וניסתה מאוד לקדם את הקאתארבוסה. הם קידמו את השימוש בכך שבה הודפסו מסמכי הממשלה, וכן נעשה שימוש באוניברסיטאות ואף התיכונים עברו לשימוש בשפה זאת.
אולם לאחר נפילת שלטון הקצינים בשנת 1976 הוחלט רשמית על ביטול הקאתארבוסה ומעבר לשפה המדוברת. עם זאת, השפה המדוברת כיום ביוון אינה הדימוטיקי הטהורה אלא דימוטיקי אשר הושפעה מהקאתארבוסה אשר נקראת על ידי חוקרים "יוונית מודרנית סטנדרטית" (SMG - standard modern greek).
מגדל אמפא
מגדל אמפא (לשעבר מגדל אלקו, ומגדל אלקטרה) הוא מגדל משרדים ברחוב יגאל אלון בתל אביב, מזרחית לנתיבי איילון, שנחנך בפברואר 2011. הוא מתנשא לגובה של 168.95 מטרים.
היסטוריה
חברת אמפא נדל"ן יזמה את בניית המגדל בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21. המגדל הוא חלק ממתחם בנייני משרדים המכונה "אמפא ביזנס סנטר", שהוקם בשטח שבו שכן מפעל המקררים של חברת "אמקור". בשנת 2001, אישרה הועדה המקומית לתכנון ולבנייה בתל אביב את תוכנית המתחם, כחלק משינוי של תוכנית בניין עיר (תב"ע) בשכונת ביצרון, המאפשרת בנייה לגובה במתחם, במסגרתה אושרו מבנים של עד 50 קומות על רחוב יגאל אלון. תוכנית המתאר של המתחם תוכננה על ידי משרד אמנון ניב-אמנון שוורץ אדריכלים, והוא משתרע על קרקע בשטח של כ-28.5 דונם הנמצאת בחכירה מעיריית תל אביב. הפרויקט כלל שלושה שלבים: בשלב א' הוקם בניין משרדים בן 7 קומות על שטח של 20 אלף מ"ר שהושכר לאסותא ולמכבי שירותי בריאות, בשלב ב' הוקם פרויקט מגדלי המגורים "סנטרל פארק", שני מגדלים בני כ-30 קומות, ומגדל המשרדים בשלב ג'.
המגדל שכונה "מגדל אמקור" תוכנן להיות הגבוה בתל אביב, לאחר שבוטלה בנייתו של מגדל אגד. תכנון המגדל המקורי כלל 65 קומות בגובה 236 מטרים, אך בשנת 2004, עם הדרישה הנמוכה למשרדים בתל אביב, החליטה החברה היוזמת להקפיא את הפרויקט, למרות שתוכנית המתחם קיבלה את אישור הועדה המחוזית לתכנון ולבנייה.
הפרויקט הופשר בשנת 2007 לאחר ש"אמפא נדל"ן" חברה לחברת "אלקטרה נדל"ן", והוצגו תוכניות מעודכנות שצימצמו את היקף השטחים בפרויקט. בתוכנית המגדל החדשה הוסרו 20 קומות מתכנון המגדל המקורי ושם המגדל שונה מ"מגדל אמקור" ל"מגדל אלקו" (על שם חברת "אלקו", בעלת השליטה ב"אלקטרה נדל"ן") ל"מגדל אלקטרה", ובהמשך ל"מגדל אמפא".
בנובמבר 2011 נפתחה מסעדתו של השף חיים כהן, "יפו-תל אביב", בקומת הקרקע של המגדל.
בסוף 2017 הושלמה בסמוך למגדל בנייתם של שני גורדי שחקים בשם מגדלי אלון, של קבוצת בסר, הנמוכים במעט ממגדל אמפא.
מקדונלד
{{פירושונים|
אישים
ראו גם
}}
אזילי דנטור
אזילי דנטור או ארזולי דנטו (בקריאולית האיטית: Erzulie Dantó ,Ezilí Dantor) היא הרוח הבכירה (Lao) והראשית של משפחת הפטרונים במסורת הוודו ההאיטית.
פולחן
ימי שלישי הם הימים השמורים לפולחן לכבוד אזילי דנטור, פולחן אשר נעשה בדרך כלל בבדידות על ידי המתפלל מול מזבח הצבוע בצבעים כחול, ירוק ואדום. הקורבנות כוללים לרוב אבקת קקאו, תכשיטים וטבעות זהובות במיוחד. אם ימי שלישי נופלים על ימי הולדת של המתפללים, עליהם להעלות על מזבח הפולחן חזיר בר.
אזילי דנטור והמהפכה ההאיטית
ממוזער|[[המדונה השחורה מצ'נסטוחובה]] מספרים כי מרד העבדים משנת 1791 התחיל בברית שבאה בעקבות סעודה גדולה שנערכה לכבוד אזילי דנטור. מסיבה זו היא נחשבת להאנשה הלאומית. היא נחשבת לרוח של נקמה וזעם, זאת הפך אותה להיות פופולרית בקרב אמהות חד הוריות בשנות השמונים והתשעים בהאיטי וברפובליקה הדומיניקנית.
הייצוג המודרני הסינקרטי של רוח זו נקשר בדרך כלל להמדונה השחורה מצ'נסטוחובה, הקדושה הפטרונית של פולין. איחוד זה של אזילי דנטור עם אייקון קתולי זה נובע מעותקי תמונות וציורים של הפטרונית שהובאו להאיטי על ידי חיילים פולנים שנשלחו בפקודת נפוליאון בונפרטה, כדי להכניע את המהפכה ההאיטית שעדיין נמשכה. מספרים כי מספרי הלגיון הפולני היו קטן משמעותית בניגוד למספר העבדים המתקוממים, מה שאילץ את החיילים השבויים שנותרו להחליף צד ולהילחם לצד העבדים. כתוצאה מפעולה זו, במהלך הטבח של ז'אן ז'אק דסאלין בשנת 1804, שהתרחש זמן קצר לאחר הניצחון בהאיטי; הפולנים שנותרו בחיים קיבלו אזרחות של הרפובליקה החדשה של האיטי. צאצאי חיילים אלה עדיין גרים באי, במיוחד ביישוב קזאלה.
תפיסה מוטעית כללית לגבי אזילי דנטור היא שיוך הרוח כפטרונית האמהות. בעיקר בגלל הקשר שלה עם דיוקנה של מריה הבתולה וישו.
חיים הר-זהב
חיים הר-זהב (נולד ב-7 בפברואר 1978) הוא עיתונאי ישראלי בתחום הפוליטי והכלכלי, ממייסדי ארגון העיתונאים בישראל. עבד בין היתר בחדשות ערוץ 10, ערוץ הכנסת, החדשות המקומיות בכבלים, קול ישראל וכעיתונאי עצמאי.
ביוגרפיה
הר-זהב נולד וגדל בראשון לציון. בתיכון למד בגימנסיה הריאלית בעירו.
את דרכו כעיתונאי החל בשנת 2003 עם הקמת חברת החדשות בערוץ 10. הר-זהב נקלט לשורותיה ללא ניסיון עיתונאי קודם. כחצי שנה אחר כך מונה לכתב בכנסת, עד שהוחלף כעבור 3 שנים על ידי נדב פרי. עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה היה ביומו האחרון בשירות מילואים בגדוד שהותקף בידי חזבאללה. הוא תיעד את יום החטיפה ושידר כתבה אודותיו מאוחר יותר. הר-זהב עבר לערוץ הכנסת שם שימש ככתב פוליטי, ואחרי כשנתיים וחצי מחוץ לעיתונות (באותה תקופה שימש בין השאר גם כדוברו של חבר הכנסת איתן כבל) חזר בראשית 2011 לשמש כעורך במהדורות החדשות המקומיות תחילה בתל אביב ואחר כך בירושלים.
בשנת 2012, נמנה עם מקימי ארגון העיתונאים בישראל, שבמסגרתו הוכרז על הקמתו של ועד עובדים בחדשות המקומיות. הר-זהב עמד בראש ועד העובדים והוביל את מאבק העובדים כנגד סגירת החדשות המקומיות במשך קרוב לשנתיים. בסוף דצמבר 2013 הוכרז על סגירתן הסופית של החדשות המקומיות, וכל העובדים פוטרו.
באוגוסט 2014 הצטרף הר-זהב בשנית לערוץ 10 ושימש כעורך משנה וכמגיש פינה בתוכנית צינור לילה, בהגשת העיתונאי גיא לרר.
בנובמבר 2015 מונה לעורך אתר אינטרנט חדשותי שההסתדרות הייתה צפויה להקים ואמור היה לשאת את השם "דבר". האתר "דבר ראשון" החל לפעול ביוני 2016. שימש כעורך מהדורות חדשות ברשת ב, עד לסגירתה במתכונת של רשות השידור.
ביוני 2017 החל לשמש כעורך באתר האינטרנט "המקום הכי חם בגיהנום".
ביולי 2016 התמודד לתפקיד יו"ר ארגון העיתונאים, אך לא נבחר לתפקיד. בחודש שלאחר מכן, הצטרף לרשת ב' כעורך חדשות.
בדצמבר 2019 יצא לאור ספרו "לבנון: המלחמה האבודה". הספר היה אחד הגורמים שהובילו להכרת משרד הביטחון בלחימה ברצועת הביטחון כאחת ממערכות ישראל בנובמבר 2020.
בינואר 2021 התמודד בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת העבודה לכנסת, לקראת הבחירות לכנסת ה-24. בהתאם לתוצאות ההצבעה, שובץ במקום ה-20 ברשימת המפלגה.
במאי 2022 החל לעבוד בחדשות 13 כעורך משנה לתוכנית האקטואלית בשעה 19:00.
מלבד עבודתו העיתונאית, הר-זהב הוא גם מרצה לעיתונות במכללה האקדמית ספיר.
מדליית משמר החופים
מדליית משמר החופים (באנגלית: Coast Guard Medal) היא העיטור הגבוה ביותר המוענק לכל אדם המשויך למשמר החופים של ארצות הברית על גבורה יוצאת דופן שלא במהלך קרב.
העיטור נוסד בהתאם להחלטת הקונגרס של ארצות הברית מ-4 באוגוסט 1949 הוענק לראשונה ב-1958 על חילוץ פועלים מתעלת מים מתחת לימת אונטריו, מדינת ניו יורק.
אלברזאורוס
אלברזאורוס (שם מדעי: Alvarezsaurus) הוא סוג דינוזאור בעל אגן דמוי לטאה דו-רגלי ממשפחת האלברזאוריים אשר חי בסוף הקרטיקון של אמריקה הדרומית. המאובנים שלו התגלו ב-1991 בריו נגרו, ארגנטינה בידי החוקר ג'וש בונפרטה, מקרוביו של נפוליאון בונפרטה. הוא קיבל את שמו על שם החוקר וההיסטוריון הארגנטינאי גרגוריו אלברס (Gregorio Álvarez).
בתרבות
האלברזאורוס מופיע בסדרה כוכב הדינוזאורים שם מספר פרטים טורפים סלטזאורים צעירים.
מרמיטה שעירה
מרמיטה שעירה (שם מדעי: Marmota caligata) היא מין של מרמיטה ממשפחת הסנאיים החיה בצפון-מערב אמריקה הצפונית. היא מכונה באנגלית: "the whistler" - "השרקנית", עקב קריאות האזהרה הרמות שלה.
תיאור
מרמיטה שעירה היא מהגדולות שבבני משפחת הסנאיים, אם כי בממוצע היא קטנה יותר מהמרמיטה האלפינית ודומה בגודלה למרמיטה אולימפית (Marmota olympus) ולמרמיטת ונקובר (Marmota vancouverensis), אשר לעיתים נכללות במין זה. המרמיטה מגיעה לאורך של 62–82 סנטימטרים עם זנב באורך 17–25 סנטימטרים. המרמיטות בעלות דו-צורתיות זוויגית בולטת והזכרים גדולים בהרבה מהנקבות במרבית תת-המינים. משקלה של המרמיטה משתנה לאורך השנה עקב תרדמת החורף הארוכה שלה. כאשר היא מתעוררת, בסביבות חודש מאי, משקלה עשוי להגיע ל-3.75 ק"ג, ועד חודש ספטמבר היא עשויה להגיע למשקל של עד 7 ק"ג. מספר פרטים יכולים להגיע למשקל של 10 ק"ג, והשיא שנמדד היה פרט במשקל 13.5 ק"ג.
למרמיטה שעירה פרווה ארוכה אפורה כהה עד חומה כהה, ולעיתים שחורה. הפנים בהירות יותר בגווני אפור עד אפור בהיר. האף והשפתיים מוקפים באזור לבן המוקף פס שחור. המרמיטה היא מכרסם מגושם יחסית, בעל רגליים רחבות, גוף עגלגל, אוזניים קצרות וזנב רחב ושטוח.
המרמיטות חיות לאורך מורדות הרים עד גובה 2,500 מטר, מאלסקה עד לדרום נהר היוקון שבדרום קנדה, וכן בוושינגטון, במונטנה ובאיידהו שבארצות הברית. הן שוהות במחילות באדמה, בהן הן נחות ואוכלות. הן חיות ביחידות משפחתיות קטנות וישנות יחדיו במשך החורף.
יצחק וקנין
ביוגרפיה
בשנת 2000 הקים את עמותת ברכת מרגלית לזכר הרבנית מרגלית יוסף, אשת הרב עובדיה יוסף. העמותה עוסקת במתן סיוע לנזקקים ומעוטי יכולת מכל המגזרים בכל השנה ובפרט קמחא דפסחא בערב חג הפסח.
קריירה פוליטית
בשנת 1996 נבחר יצחק וקנין לראשונה לכהן כחבר הכנסת, מטעם מפלגת ש"ס. כהונתו נמשכת מראשית הכנסת הארבע עשרה ובמהלכה הוא כיהן כסגן שר במשרד התקשורת (הממשלה ה-28) ובמשרד העבודה והרווחה (הממשלה ה-29).
לפני הבחירות לכנסת ה-21 הודיע שלא יתמודד לכהונה נוספת. ב־1 בינואר 2019 אישרה הכנסת את צירופו לממשלה ה־34 כשר לשירותי דת, במקומו של דוד אזולאי שנפטר. הוא כיהן בתפקיד עד ה-17 במאי 2020 שאז הוקמה ממשלת ישראל השלושים וחמש.
חקיקה
במהלך כהונתו בכנסת, יזם וקידם וקנין את חקיקתם של מספר חוקים, ובהם:
חיים אישיים
יצחק וקנין הוא חבר המושב יערה, נשוי לציפורה ואב לחמש בנות.
בינון החולה
בִּינוּן הַחוּלָה המוכר גם כנון הגליל או נון החולה, שם מדעי: Oxynoemacheilus galilaeus) הוא מין של דג ממשפחת הבינוניים האנדמי לאגם החולה ולאזור פתחת הנחלים אשר הזינו אותו. תפוצתו העיקרית באגם הייתה באזור הקרקעית ובמים הרדודים בסמוך לחופים, וכן בינות לשורשי עצי הערבה.
המין נצפה לראשונה בשנת 1862 על ידי האסקווייר Th. W. Beddome אשר אף שלח דג אחד למוזיאון הבריטי. שמו המדעי הראשון של המין - Cobitis galilaea, ניתן לו בשנת 1864 ואילו שמו המדעי השני - Nemachilus galilaeus, ניתן לו בשנת 1868. שניהם על ידי הזואולוג, האיכטיולוג וההרפטולוג Albert Günther.
תיאור
ייחודו של דג בינון החולה בא לידי ביטוי בהיעדר מוחלט של קשקשים, בדומה לדג השפמנון. אורכו הגיע ל-8 ס"מ והוא כוסה בנקודות חומות, אשר הקנו לו מראה מנומר. בנוסף לכך הכיל גוונו 4 פסים מוצלבים בקדמת- ומאחורי-סנפיר הגב.
סנפיר הזנב שלו היה קטום והזכיר בצורתו את זה של דג הסלמון. שוליו העליונים של סנפיר הגב היו אחידים ומשופעים והוא עצמו היה ממוקם קרוב יותר לקצה ראשו של הדג מאשר לשורש סנפיר זנבו. אורך כל אחד מסנפירי החזה היה שקול ל-1/2 מהמרחק שבין בסיס סנפיר החזה לבין בסיס סנפיר הגחון.
אורך ראשו הגיע לכדי 1/6 מאורכו הכללי.
שימור המין
בינון החולה נכחד, ככל הנראה, בעת ייבוש אגם החולה בשנות ה-50 של המאה ה-20 והפעם האחרונה בה נצפה באגם הייתה בשנת 1953.
לאורך השנים היו שטענו כי הבחינו בדג בשני אגמים נוספים - הכנרת ומוזאייריב (Muzayrib) שבסוריה, שניהם נמצאים בתחום אגן הניקוז של נהר הירדן (מימי אגם מוזאייריב מתנקזים בסופו של הדבר לירמוך, אשר בתורו נשפך לירדן). מרבית האיכתיולוגים סברו כי מדובר בטעות בזיהוי, אולם בשנת 2013 אושרה הימצאותו של המין באגם מוזאייריב. עם זאת, מצויה אוכלוסיית המין באגם זה במגמת ירידה מתמשכת בעקבות צמצום וזיהום שטח האגם, דבר אשר מציב את אוכלוסיית נון הגליל בסכנת הכחדה חמורה.
יחסי אינדונזיה–עיראק
יחסי אינדונזיה–עיראק הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין רפובליקת עיראק. שתי המדינות חברות בארגון המדינות הבלתי מזדהות ובארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
היחסים בין אינדונזיה לעיראק הם יחסים היסטוריים שהחלו בתקופת ימי הביניים, כאשר סוחרים מוסלמים יצאו למסעות באוקיינוס ההודי ועברו דרך אינדונזיה, שם רבים התיישבו והביאו את האסלאם לאינדונזיה. עד היום נמצאו מספר שרידים מתקופה זו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ממשלת עיראק הייתה אחת מהמדינות הראשונות שהכירו בעצמאותה של אינדונזיה בשנת 1945. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-1950. עד כה, עיראק ואינדונזיה חתמו על 15 הסכמים דיפלומטיים. אינדונזיה שמרה על שגרירותה בבגדאד למרות המשברים השונים שאירעו בעיראק, כגון מלחמת עיראק-איראן שאירעה בשנות השמונים.
בשנת 2003, ממשלת אינדונזיה והעם האינדונזי התנגדו לפעולות הצבאיות של ארצות הברית כנגד עיראק. למעלה מ-50 אלף תושבים אינדונזים מחו ברחובות ג'קרטה. בעיצומה של מלחמת עיראק, אינדונזיה סגרה באופן זמני את שגרירותה בבגדאד בשנת 2003. אינדונזיה פתחה את שגרירותה מחדש ב-2011. מאז, היחסים בין המדינות הפכו לטובים.
ישיבה תיכונית קריית ארבע
ישיבה תיכונית קריית ארבע (בראשי תיבות: יתק"א), היא ישיבה תיכונית הנמצאת בשכונת רמת ממרא (גבעת חרסינה) בקריית ארבע. הישיבה מיועדת לתלמידים מכיתות ט'-י"ב המגיעים מכל רחבי הארץ וכוללת גם חטיבת ביניים לכיתות ז'-ח' המגיעים מקרית ארבע והאזור.
הישיבה מחנכת את תלמידיה בערכי הציונות הדתית.
דרכה החינוכית של הישיבה
הישיבה נוסדה בשנת התש"ן (1990) ומונה כ-220 תלמידים. בישיבה ניתן דגש מיוחד על לימוד התורה לשמה, ופיתוח הקשר הפנימי ללימוד ללא תלות במסגרת הישיבה, דבר זה מודגש על ידי כך שכל הבוקר מוקדש אך ורק ללימודי תורה. בישיבה פועל אף מסלול תורני עם לימודי קודש מוגברים. לצד לימוד התורה רוב תלמידי הישיבה מסיימים לאחר ארבע שנים עם תעודת בגרות. בנוסף נעשה בישיבה ניסיון לחבר בין האידיאלים של אהבת התורה, העם והארץ.
תלמידי הישיבה היו הראשונים שנטלו חלק בפרויקט ההתנדבותי "לאורו נלך" על שמו של הרב משה צבי נריה. במסגרת הפרויקט מתנדבים התלמידים במקומות שונים בעיר באר שבע. במשך השנים הצטרפו לפרויקט בתי ספר רבים, וכיום משתתפים בו כ-6,000 שמיניסטים ברחבי הארץ.
הקשר לארץ ישראל בישיבה מתבטא בין היתר בדגש על חיזוק ההתיישבות היהודית בחברון הסמוכה ובתוכנית סיורים מגוונת ברחבי הארץ.
מאז היווסדה, עומד בראשות הישיבה הרב אבינועם הורביץ מחברון. הרב אבינועם הורוביץ למד בישיבת מרכז הרב ולאחר מכן הקים את הישיבה התיכונית בקרית ארבע.
אנרי רוסו
אנרי רוסו התחיל בקריירה צבאית אך בהמשך עזב את הצבא. בשנת 1868 הוא הגיע לפריז וקיבל עבודה במשרדי המכס.
רוסו התחיל לצייר בגיל 40. בשנת 1886 הוא לראשונה הציג את עבודותיו, אך לא זכה לביקורות חיוביות. בגיל 49 פרש מעבודתו כפקיד מכס והקדיש את כל זמנו לאמנותו. סגנונו, הנושא אופי אוטודידקטי, ספג ביקורת מהקהל והמבקרים אשר גיחכו על עבודותיו. בשנת 1894 הוא הכיר את אלפרד ז'ארי שהתרשם מעבודותיו. רק בשנת 1905 עבודות שלו זכו להצלחה. בשנים האחרונות לחייו זכה להערכה בקרב אמנים מודרניים כמו פבלו פיקאסו.
ביצירתו של נחום גוטמן אפשר לחוש בהשראתו של רוסו.
ראש המטה הכללי של ההגנה הלאומית (יוון)
ראש המטה הכללי של ההגנה הלאומית (ביוונית: Αρχηγός Γενικού Επιτελείου Εθνικής Άμυνας της Ελλάδας או בראשי תיבות ΓΕΕΘΑ) הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות המזוינים של יוון. הוא כפוף לשר ההגנה הלאומית והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת יוון. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
הרמטכ"ל הוא הקצין היחיד בצבא בדרגת סטרטגוס (מקביל לגנרל - ארבעה כוכבים) או נאווארכוס (מקביל לאדמירל). הרמטכ"ל הנוכחי הוא קונסטנטינוס פלורוס שנכנס לתפקידו ב-17 בינואר 2020. לרמטכ"ל כפופים מפקדי צבא יוון, חיל האוויר היווני והצי היווני.
היסטוריה
עד 1950, נוהלו הכוחות המזוינים של יוון בידי שלושה משרדים ממשלתיים שונים: משרד הצבא, משרד הימייה ומשרד האווירייה. ב-1950 אוחדו שלושת המשרדים למשרד אחד - משרד ההגנה הלאומית. במקביל הוקמו מטות צבאיים עבור כל אחת מזרועות הכוחות המזוינים, וכן הוקם המטה הכללי של ההגנה הלאומית. בימות שלום, המטה הכללי שימש כגוף טכני בעיקרו, וראש המטה הכללי שימש כיועץ בלבד של ממשלת יוון. המטות של שאר הזרועות נותרו עצמאיים בפועל. בימות מלחמה לעומת זאת, המטה הכללי היה אמור להפוך למפקדה העליונה של הכוחות המזוינים.
ב-1968 בוטל המטה הכללי, ובמקומו הוקמה "מפקדת הכוחות המזוינים" (Αρχηγείο Ενόπλων Δυνάμεων או בראשי תיבות: ΑΕΔ). ב-1977 הוקם המטה הכללי מחדש, אולם סמכויותיו הורחבו והוא הפך למפקדה של הכוחות המזוינים גם בימות שלום.
זאת היא הארץ
"זאת היא הארץ" הוא סרט הקולנוע הראשון שהופק במלואו בארץ ישראל. הסרט, באורך של 50 דקות, הופק על ידי ברוך אגדתי על פי תסריט מאת אביגדור המאירי. בסרט שולבו קטעי תעודה וקטעים מבוימים, והוא מציג את 50 שנות ההתיישבות החלוצית בארץ ישראל, החל מעליית הביל"ויים ומדגיש את בניית העיר תל אביב. הסרט הופק בעזרת קרן קיימת לישראל.
בסרט שולבו קטעי יומנים היסטוריים משנות ה-20 שנרכשו מהצלם יעקב בן דב, ומתוך "חדשות אגא". הסרט לא נרתע מהצגת האמת המרה על תנאי האקלים הקשים, הקדחת, הוויכוח בין העיר לכפר, העזיבות והייאוש. הסרט מציג את המציאות הקשה, לצד התקווה והלבלוב, ומשלב קטעים מבוימים לצד חומר תיעודי. סרטו של ברוך אגדתי הצליח להלהיב המוני צופים יהודיים בארץ ישראל ובתפוצות.
בשנת 1935 נערך ניסיון להקים בארץ ישראל אולפן קולנוע באיכות ראויה. חברה בשם "אופק" השקיעה סכום עתק של 15 אלף ליש"ט ברכישת ציוד להפקת סרט. עם תחילת ההפקה התברר כי התקציב לא יספיק לסיום הסרט, והמשך הסרטתו נזנח. חלק מן הציוד נרכש על ידי ברוך אגדתי, שהשתמש בקטעים שצולמו מיומני "אגא" ליצירת הסרט "זאת היא הארץ", שבו ניסה אגדתי להציג את הגשמת הציונות בסיפור דוקו-דרמה.
בסרט השתתפו השחקנים: שמואל רודנסקי, משה חורגל, רפאל קלצ'קין, מאיר תאומי, בצלאל לונדון, חנה קיפניס, יוסף גולנד ואחרים. השירים בסרט הם מאת עמנואל הרוסי ואלכסנדר פן.
הצגת הבכורה של הסרט נערכה בקולנוע מוגרבי בתל אביב ב-23 בפברואר 1935.
הסרט הונצח על בול דואר כחלק מסדרת 75 שנה לקולנוע העברי.
מיטה (רובע)
מיטֶה (גרמנית: Mitte) הוא אחד מ-12 הרבעים המרכיבים את העיר ברלין, בירת גרמניה.
היסטוריה
רובע מיטה נוצר כתוצאה מאיחוד שלושה רבעים לשעבר, מיטה, ודינג וטירגארטן —במסגרת רפורמת השכונות של ברלין ב-1 בינואר 2001. זהו הרובע החדש היחידי, לצד פרידריכסהיין-קרויצברג, אשר הורכב משכונות ששכנו משני עברי חומת ברלין. זהו הרובע השלישי בגודלו בברלין מבחינת האוכלוסייה. אחרי פרידריכסהיין-קרויצברג, זהו הרובע הקטן ביותר בשטחו ובעל צפיפות האוכלוסייה הגדולה ביותר.
רובע מיטה מורכב מ-6 שכונות:
שכונת מיטה שכנה עד לנפילת חומת ברלין במזרח ברלין; חמש השכונות האחרות שכנו במערב ברלין.
מיטה הוא הרובע המרכזי ביותר בברלין. פירוש השם Mitte בגרמנית הוא "מרכז". הרובע גובל ברבעים שרלוטנבורג-וילמרסדורף ממערב, רייניקנדורף מצפון, פנקו מצפון-מזרח, ובפרידריכסהיין-קרויצברג וטמפלהוף-שנברג מדרום.
ברובע ממוקם בית הקברות היהודי הישן בברלין ואנדרטת החדר הנטוש.
בשנת 1970 כרת מיטה ברית ערים תאומות עם חולון.
נ.ב. החתול שלך מת! (סרט)
'''נ.ב. החתול שלך מת! (באנגלית: P.S. Your Cat Is Dead''') הוא סרט קומדיה משנת 2002 בבימויו ובכיכובו של סטיב גוטנברג. הסרט מבוסס על מחזה משנת 1975 מאת ג'יימס קירקווד ג'וניור, שהוא עיבוד שלו לרומן שכתב ושיצא לאור לראשונה בשנת 1972.
תקציר העלילה
הסרט מתחיל בערב השנה החדשה, כאשר לגיבור הסרט, ג'ימי זוּל (השחקן סטיב גוטנברג) יש יום רע במיוחד. הצגת היחיד שלו אינה מצליחה, הרומן הלא גמור שלו נגנב, וחתולו האהוב טנסי (הנקרא על שם המחזאי טנסי ויליאמס) נפטר במרפאה הווטרינרית. בנוסף, חברתו זרקה אותו בערב הסילבסטר.
ג'ימי נותר לבדו בביתו, שוקע ברחמים עצמיים ודיכאון, ונמצא על סף התמוטטות עצבים. כאשר בחור צעיר פורץ לביתו, ג'ימי מתנפל עליו בחמת זעם, קושר אותו, ומתחיל להוציא עליו את התסכולים.
בהמשך מסתבר שלפורץ, אדי ויטו, שיצא מהארון לאחרונה, יש כמה תסכולים משלו, כולל כעסים על אשתו לשעבר שעזבה אותו לאחר שגילה לה שהוא נמשך לגברים, ואינה מאפשרת לו לפגוש את בנו. הקשר בין שני הגברים נרקם באופן מרתק וקומי, ובהמשך הם אף מסייעים זה לזה.
ביקורות ותגובות
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי לסרטים גאים בפילדלפיה בשנת 2002. הוא קיבל ביקורות שליליות באופן כללי ולציון 24% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 17 ביקורות.
ריקשה
הריקשה פותחה לראשונה ביפן, ובעקבות המחיר הנמוך של הנסיעה בה הפכה הריקשה לפופולרית בעריה והתפשטה לשאר ארצות אסיה.
ישנם שני סוגים עיקריים של ריקשות:
ריקשות נפוצות בימינו באזורים מסוימים בהודו, בנפאל ובמדינות אחרות באסיה.
ריקשות ממונעות קיימות במדינות הודו-סין (שבהן הן מכונות "טוק-טוק") ובהודו, שבה גם ריקשה ממונעת נקראת ריקשה או אוטו-ריקשה.
מקור שמה של הריקשה במילה היפנית 人力車 (ג'ינריקישה), כאשר 人 (ג'ין) משמעותו "אדם", משמעות המילה 力 (ריקי) היא כוח, ו-車 (שה) היא המילה היפנית לכלי רכב. ביחד, משמעות הצירוף המילולית היא "כלי רכב מונע-אדם".
תסמונת בלום
תסמונת בלום היא הפרעה תורשתית נדירה ורצסיבית שמאפייניה הם על פי רוב שברים ושינויי סדר בכרומוזומים של האדם הלוקה בה. התסמונת נתגלתה ותוארה לראשונה על ידי הדרמטולוג ד"ר דייוויד בלום בשנת 1954.
תיאור
אנשים הלוקים בתסמונת בלום נמוכים מהממוצע, ולרוב מתאפיינים בקול גבוה, מבנה פנים ארוך וצר, אף ואוזניים בולטות. יש להם נטייה לשינויים בפיגמנטים ולהתרחבות כלי הדם בעור, במיוחד בהשפעת חשיפה לשמש. שינויים אלה מופיעים כפריחה אדומה בצורת פרפר על הפנים. השינויים בצבע העור עשויים להופיע גם על הזרועות. תופעות נוספות שעשויות להופיע כוללות קשיי למידה, פיגור שכלי (אם כי לרוב האינטליגנציה תקינה), רגישות בדרכי הנשימה, סוכרת וכשל חיסוני שעלול לגרום להופעות חוזרות של דלקת ריאות ודלקות אוזניים. גברים הלוקים בתסמונת לא מייצרים בדרך כלל תאי זרע ולכן בדרך כלל הם עקרים. אצל נשים עם תסמונת בלום נפסק בדרך כלל המחזור החודשי בגיל צעיר יחסית.
אי יציבות כרומוזומית בתסמונת בלום גורמת לסיכון גבוה לחלות בסרטן, בדרך כלל כבר בעשור השני לחייו של הלוקה בתסמונת.
שכיחות ותורשה
תסמונת בלום מופיעה בעיקר אצל יהודים ממוצא אשכנזי. אחד מכל מאה יהודים אשכנזים נושא את האלל האחראי לתסמונת, אולם אלל זה הוא רציסיבי ולכן רק במצב הומוזיגוטי הוא יתבטא, כלומר, רק אם האלל קיים אצל שני ההורים יש לילדם סיכוי בשיעור של 25% ללקות בתסמונת. אם אחד או שני ההורים הם נשאים, לילדם יש סיכוי של 50% גם לשאת את האלל הלא-תקין. בסקר שנעשה בישראל בסוף שנות ה-70 נמצא כי שכיחות הלוקים בתסמונת בלום בקרב האוכלוסייה האשכנזית בישראל - שבה התסמונת היא השכיחה ביותר - היא 1:98,000 לידות.
בדיקת נשאות
גילוי נשאות האלל שגורם לתסמונת בלום נעשה על ידי בדיקת סקר גנטית. עקב נדירות התסמונת באוכלוסיות לא אשכנזיות, קיימת תועלת בביצוע בדיקות סקר באוכלוסיות אשכנזיות בלבד. מסיבה זו מוצעת כיום הבדיקה רק לבני זוג ששניהם אשכנזים או אשכנזים באופן חלקי. אם הבדיקה מעלה ששני בני הזוג הם נשאים, מומלץ לבצע בדיקת מי שפיר או בדיקת סיסי שיליה כדי לבדוק אם הוולד צפוי ללקות בתסמונת.
הערות שוליים
תסמונת בלום
פרדריק סטנלי, רוזן דרבי השישה עשר
פרדריק ארתור סטנלי, רוזן דרבי ה-16 (באנגלית: Frederick Arthur Stanley, 16th Earl of Derby; 15 בינואר 1841 – 14 ביוני 1908), שנודע גם כלורד סטנלי מפרסטון (Lord Stanley of Preston), היה פוליטיקאי בריטי שכיהן כשר המלחמה, שר המושבות, המושל הכללי של קנדה, השישי מאז איחוד קנדה וראש עיריית ליברפול.
בתפקיד המושל הכללי של קנדה יזם סטנלי מתן גביע, אותו תרם, לאלופת ההוקי קרח השנתית של קנדה – גביע הקרוי כיום על שמו, גביע סטנלי, ומוענק כיום לאלופת ליגת ה-NHL. בכך הפך הלורד סטנלי לחלק חשוב בתרבות קנדה ובהיסטוריה של משחק ההוקי קרח.
ביוגרפיה מוקדמת ותחילת הקריירה הפוליטית
סטנלי היה בנו של אדוארד סמית-סטנלי, שהיה ראש ממשלת בריטניה בשלוש קדנציות שונות. הוא התחנך בבית הספר הפרטי היוקרתי איטון קולג' ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. בין 1862 ל-1865 שירת במשמר הגרנדירים, הרגימנט הראשון בבכירותו בחיל הרגלים בצבא הבריטי.
סטנלי עזב את הצבא למען קריירה פוליטית, ושימש חבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית בין 1865 ל-1886. בממשלת בריטניה שימש במגוון תפקידים: הלורד הראשון של האדמירליות (1868), מזכיר כספי של משרד המלחמה (1874–1878), שר המלחמה (מקביל לשר ההגנה של ימינו, 1878–1880) ושר המושבות (1885–1886). ב-1886 הפך לברון סטנלי מפרסטון. שימש גם כנשיא לשכת המסחר (מקביל לשר העסקים, היוזמה והכישורים בבריטניה של ימינו, 1886–1888) בטרם מונה להיות המושל הכללי של קנדה.
כמושל הכללי של קנדה
סטנלי מונה להיות המושל הכללי של קנדה והמפקד העליון של אי הנסיך אדוארד ב-1 במאי 1888. בעת כהונתו סייר רבות לאורכה ולרוחבה של קנדה, פגש את תושבי האומות הראשונות ואת המתיישבים החדשים. הוא העריך במיוחד את ערכי הטבע של קנדה, אותם למד להכיר בסיוריו. בביקורו במערב קנדה ב-1889 חנך בעיר ונקובר את הפארק העירוני הגדול הקרוי היום על שמו, פארק סטנלי.
גביע סטנלי
בניו ובתו של הלורד סטנלי היו שחקני הוקי קרח, וכתוצאה מכך הפכו הלורד ואשתו, ליידי קונסטנס סטנלי, לאוהדים נלהבים של הענף.
ב-1892 תרם הלורד סטנלי גביע על מנת להעניקו מדי שנה לאלופת ההוקי קרח של קנדה. הגביע, הנקרא כיום גביע סטנלי על שמו של הלורד, הוענק לראשונה ב-1893 ויועד לקבוצות חובבניות. ב-1909, עם התפתחותו של ההוקי קרח המקצועני, החלו מתחרות קבוצות מקצועניות על הגביע. ב-1926 הפך הגביע לנחלתה הבלעדית של ליגת ה-NHL שהפכה לליגת ההוקי קרח המקצוענית העיקרית של צפון אמריקה. מאז ועד היום מוענק הגביע מדי שנה לזוכה באליפות ה-NHL.
גביע סטנלי נחשב כיום לאחד מהסמלים החשובים של תרבות קנדה, הן זו הספורטיבית והן הכללית (על אף שעל הגביע מתחרות גם קבוצות מארצות הברית המשחקות ב-NHL). סטנלי זכה בעקבות כך להתקבל כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח ב-1945, שנת היווסדו של ההיכל.
סיום תפקידו בקנדה ואחריו
התפקיד הבכיר ביותר אותו מילא לאחר שובו מקנדה היה ראש עיריית ליברפול, בין 1895 ל-1896. כשאוניברסיטת ליברפול הפכה לאוניברסיטה עצמאית ב-1903, כיהן סטנלי כנשיא הראשון שלה.
מורשתו
הפארק העירוני הגדול של ונקובר, אותו חנך סטנלי בסיורו במערב קנדה ב-1889, קרוי היום פארק סטנלי על שמו.
פארקים על שמו קיימים גם בליברפול, שבה שימש ראש עיר, ובבלקפול שמטעם המחוז בו היא נמצאת שימש כחבר פרלמנט בתחילת דרכו הפוליטית. בפארק הקרוי על שמו בליברפול היה מיועד לקום אצטדיון סטנלי פארק, אצטדיונה העתידי של קבוצת הכדורגל ליברפול, אך התוכניות להקמתו נגנזו בסופו של דבר.
מטפס ההרים אדוארד וימפר, שהתפרסם כמטפס הראשון שטיפס על המטרהורן, קרא על שמו את פסגת סטנלי הנמצאת בדרום קולומביה הבריטית, לאחר שהיה הראשון לטפס גם עליה.
לאורה ריבלין
ראשית יצירתה
את הופעותיה בתיאטרון החלה ריבלין בגיל 12 בהצגה "חזיונות סימון משאר" מאת ברטולט ברכט שהועלתה בתיאטרון הבימה. בהמשך למדה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון ונמנתה עם מייסדי "במת השחקנים" בסוף שנות ה-60, שהצטרפה ב-1970 לתיאטרון חיפה. הם העלו מחזות בהם "נפש יהודי" ו"פלשתינאית" מאת יהושע סובול ובבימוי גדליה בסר (שני המחזות הועלו גם בפסטיבלים בינלאומיים).
קולנוע
ריבלין החלה להופיע בקולנוע בתפקידים קטנים בראשית שנות ה-70, בין השאר ב"התרוממות" של אורי זוהר, ב"השמלה" של יהודה נאמן וב"התמהוני" של דן וולמן (1970). ב-1980 שיחקה בסרט "טרנזיט". שנים אחר כך הופיעה ב"הינשוף" (1988), סרטו של אמנון רובינשטיין ובכיכובו של אסי דיין. בשנת 1989 שיחקה לצד שלמה תרשיש בסרט "האדונית והרוכל" המבוסס על ספרו של ש"י עגנון. ב-1995 כיכבה ב"לילה לבן", סרטו של ארנון צדוק, לצד שרון אלכסנדר.
ב-2013, שיחקה בסרט "ההיא שחוזרת הביתה" לצד טלי שרון ואלון אבוטבול, עליו קיבלה שבחים ממבקרי הקולנוע ועליו זכתה בפרס אופיר כ-"שחקנית המשנה הטובה ביותר".
ב-2015 לקחה חלק גם בסרט הילדים "אבוללה" בתור מנהלת בית הספר. בשנת 2017 שיחקה בסרט "בית בגליל" בבימויו של אסף סבן. ב-2019 שיחקה בסרטים "מראות שבורות" של אביעד גבעון ואמרי מטלון ו"אלוהי הפסנתר".
טלוויזיה
את עיקר פרסומה בראשית דרכה כשחקנית השיגה ריבלין בסדרה "קרובים קרובים" של הטלוויזיה החינוכית, בין השנים 1983–1986, שכתב אפרים סידון. בהמשך הופיעה בסדרה קומית נוספת שלו, שעסקה בתנ"ך, בשם "חצי המנשה" (1996). ריבלין שיחקה תפקיד ראשי בסרט הדרמה הטלוויזיוני באורך מלא "קוראים לי דנה ואני אלכוהוליסטית" ב-1983. בשנת 1989 שיחקה בעיבוד הטלוויזיוני שהפיק הערוץ הראשון על פי ספרו של ש"י עגנון "האדונית והרוכל", בו גילמה את האדונית, לצד שלמה תרשיש בתפקיד הרוכל.
בשנת 2015 שיחקה בקומדיה "השוטר הטוב" ב-yes, בתפקיד אמו של גיבור הסדרה דני קונפינו (יובל סמו). ב-2016 שיחקה בסדרה "אורי ואלה" לצד שלמה בראבא ב-HOT3, וב-2017 חזרה לעונה השנייה של "השוטר הטוב". בשנת 2018 השתתפה בסדרת הטלוויזיה הישראלית "שטוקהולם". באותה שנה שיחקה גם בסדרה "המנצח", בה גילמה את גרטה, ואילו ביתה נינה שיחקה באותה סדרה בתור גרטה הצעירה. בשנת 2023 גילמה את ארנונה בסדרה "שישה אפסים" ששודרה בכאן 11.
תיאטרון
ריבלין הופיעה במגוון רחב של הצגות, ובהן "הופס והופלה" מאת חנוך לוין, "העלמה והמוות" מאת אריאל דורפמן ו"מקבת'" מאת שייקספיר בתיאטרון הבימה, " ציפור הנעורים המתוקה" ו"פרנסיס הפנטסטי" בתיאטרון חיפה, "המורדים" בתיאטרון הקאמרי, ו"חילופים אינטימיים", "אונור" לצד עודד קוטלר ו"התאונה" מאת הלל מיטלפונקט בבית ליסין, תפקיד שהעניק לה את פרס שחקנית המשנה בטקס פרסי התיאטרון הישראלי 2004. היא נמנתה עם ראשוני תיאטרון אנסמבל הרצליה, שם שיחקה בהצגות "גברת קליין" ו"איזון עדין" מאת אדוארד אלבי, שזכתה לשבחים בסוף 2004. בצוותא הופיעה ב"סטריפטיז אחרון", "פסדובלה" ובמופע מוזיקלי משירי דליה רביקוביץ' והעלתה הצגת יחיד בשם "לפו", שאתה הופיעה בבוסטון ובישראל.
בשנת 2011 שיחקה במחזה "כולם היו בניי" בתיאטרון הקאמרי. בשנת 2013 שיחקה בתפקיד האם במחזה "לילה טוב אמא" מאת מרשה נורמן, ולצידה שיחקה בתהּ נינה קוטלר, בתפקיד הבת ג'סי. ההצגה הועלתה באנסמבל הרצליה. ביולי 2014 עלתה בתיאטרון בית לסין בכורת המחזה של ג'סי אייזנברג "סיפור ישן־חדש", שנקרא במקור The Revisionist ("הרוויזיוניסט"), בו גילמה את מריה.
ב-2016 עלה בתיאטרון בית לסין המחזה "חוף דייטונה" מאת אוליבר קוטון, בו מגלמת ריבלין את אלי. ב-2017 שיחקה לראשונה ביידיש בתיאטרון יידישפיל שגילמה את דמותה של המשוררת קדיה מולודובסקי במחזה "בישראל ובחזרה". ב-2018 החלה לשחק בתיאטרון חיפה את התפקיד הראשי במחזה "מהוללת" מאת פיטר קוולטר המבוסס על סיפורה של הזמרת פלורנס פוסטר ג'נקינס. על הופעתה של ריבלין בהצגה נכתב:
בשנת 2022 שיחקה בקומדיה "צניחה חופשית" שהועלתה בתיאטרון חיפה לצד ציפי שביט ובבימויו של משה נאור. באותה השנה שיחקה במחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר ובבימויו של יאיר שרמן בתיאטרון הקאמרי.
מוזיקה
ריבלין התארחה במופעים מוזיקליים מיוחדים של שירי משוררים עם הזמרת והיוצרת שילה פרבר. בשנת 2006 העלו השתיים מופע משירי המשוררת תרצה אתר, בשם "בגלל הלילה". בשנת 2019 העלו השתיים מופע משירי המשורר נתן אלתרמן.
ב-2019 יצאה ריבלין עם המופע "אישה נוסעת", בו היא שרה על האנשים הדמיוניים שחיים בתוכה ומתייחסת לחייה ולעבודתה כשחקנית. את שירי המופע כתבה ריבלין, הלחין בנה שאול בסר וערכה נורית זרחי. ניהול אמנותי ומוזיקלי: ימי ויסלר.
ב-2021 יצאה במופע חדש "בעיר זרה", שיתוף פעולה נוסף עם בנה, שאול בסר ועם ימי ויסלר. המופע כולל שירים פרי עטה לצד גרסאות כיסוי לשירים מוכרים: "הלילה" של הכל עובר חביבי, "אהבה אסורה" של זהבה בן ו"אני שוכב לי על הגב" של אריאל זילבר.
פרסים
ריבלין היא אחת השחקניות הבודדות שזכו במהלך הקריירה ב-3 הפרסים החשובים בתעשיית התרבות: פרס האקדמיה לטלוויזיה, פרס התיאטרון הישראלי ופרס אופיר. כן זכתה ב-2019 בפרס מפעל חיים של איגוד אמני ישראל.
חיים פרטיים
ריבלין גרה בהרצליה. היא נשואה לבעלה השני, הבמאי והשחקן גדליה בסר, איתו השתתפה במספר פרויקטים בעבר. בנם, שאול בסר, הוא מוזיקאי. בעלה הראשון היה השחקן והבמאי עודד קוטלר, ולשניים תאומים: נינה קוטלר ואמנון קוטלר, צלם קולנוע. שיתוף הפעולה האמנותי בין השניים נמשך גם לאחר פרידתם, כאשר קוטלר כיכב לצדה בהצגות תיאטרון רבות, ובסדרה "אסתי המכוערת".
אחיה היה שעיה (ישעיהו) יריב, מייסד והבעלים של גלריה גורדון.
נלחם בשביל עצמי
נלחם בשביל עצמי הוא אלבום הבכורה של הראפר והמפיק המוזיקלי הישראלי עומרי 69 סגל. האלבום יצא דרך משפחת תאקט ו-NMC.
טקס קפה
בּוּנָה הוא כינוי לקפה באתיופיה. 'בונה' הוא גם שמו של טקס שתיית הקפה המסורתי בחברה האתיופית. לטקס שתיית הבונה חשיבות חברתית גבוהה.
שם
מקור השם "קפה" מגיע מטורקית והוא שיבוש של המילה הערבית קהווה (قهوة), קיצור של הביטוי: קהוות אל-בּוּן שמשמעותו "היין של הפול". משמעות המילה "קהווה" עצמה הוא "כהה". בניבים הצפוניים של האמהרית ובהם הגונדרי הקפה מכונה "בונה" ובניב השאווני "בון" הלקוחים מהמילה "בונמה" שמשמעותה "חום", צבעו של המשקה. בערבית המילה "בון" מציינת אף היא את המשקה עצמו, פוליו וצבע חום.
אטימולוגיה עממית קושרת את המילה "קפה" לשם חבל הארץ "קאפה" אשר במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום שבאתיופיה.
טקס הקפה
הכנת הקפה לטקס היא תהליך ארוך שאורך כחצי שעה, ובו מספר שלבים: בשלב הראשון קולים את פולי הקפה ומגישים אותם לשולחן הקפה, כדי שהאורחים ייהנו מריחם. לאחר שהתקרר, טוחנים את הקפה, ובמקביל מרתיחים כמות מים גדולה בקומקום.
כשהמים רותחים מוסיפים לקומקום את הקפה הטחון, ובמהלך בישולו שמים קטורת, ומביאים את ספלי הבונה.
כשהקפה מוכן, עוברים לשלב ההגשה, שבמהלכו מוזגים לאורחים שלושה ספלים בזה אחר זה, הנקראים "אוול" או "אבול", "טני" או "רג'ה" (באורומו "טונה" או "טולה") ו"ברכה". בכל פעם, לפני סבב המזיגה, מניחים את הקומקום עם מים לרתיחה.
את הבונה נוהגים לשתות פעמיים ביום: בבוקר, לפני תחילת יום העבודה, ובערב, לאחר סוף יום העבודה.
משמעות
לבונה שני תפקידים:
על פי המסורת האתיופית, את פולי הקפה גילו שלושה חברים בשם אבון, טונא וברכה, ועל שמם ולזכר שלושתם, טקס הבונה כולל שלושה סבבים, כסדר השמות.
עם עליית ביתא ישראל לישראל, הביאו יהודי אתיופיה את מסורת הטקס, וישנם ברחבי הארץ עשרות חנויות לממכר תבלינים אתיופיים המוכרות גם בונה.
אנדריי מיאחקוב
אנדריי וסילייביץ' מיאחקוב (ברוסית: Андре́й Васи́льевич Мягко́в; 8 ביולי 1938 – 18 בפברואר 2021) היה שחקן ובמאי תיאטרון רוסי. שיחק בעיקר בסרטיו של אלדר ריאזנוב, כגון "צחוק הגורל", "רומן בעבודה", "רומנטיקה אכזרית" ועוד.
ביוגרפיה
מיאחקוב נולד בעיר לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג). אביו, וסילי מיאחקוב, היה פרופסור ועבד בתור מרצה באקדמיה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג. מיאחקוב הצעיר גילה עניין בתיאטרון בגיל 14, כאשר הצטרף לחוג דרמה בבית הספר בו למד. למרות זאת, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בחר ללמוד כימיה, אך התחרט ופרש מלימודי הכימיה לאחר כשנה. בשנת 1961 החל לימודיו באקדמיה לאומנויות התיאטרון במוסקבה. בשנת 1964 סיים את לימודיו והחל לעבוד, בתחילה בתור שחקן, בתיאטרון סוברמניק במוסקבה. בתיאטרון שיחק לצד שחקנים מפורסמים כגון אולג טבקוב ו-ולנטין גאפט. מיאחקוב התקדם במהרה וכבר בשנת 1965 הפך לאחד המפיקים הראשיים של התיאטרון וכבר באותה שנה ביים שני מחזות. בשנת 1967, כאשר כבר היה מיאחקוב במאי ידוע בתיאטרון, הזמין אותו אלדר ריאזנוב לשחק בסרט שהפיק. במהרה התגלה מיאחקוב גם כשחקן קולנוע מוצלח, ועד שנת 1973 שיחק בכ-7 סרטים, בעיקר של ריאזנוב. בשנת 1972 הוא הצטלם בסרט "רב-אמן".
הסרט שהפך את מיאחקוב למפורסם בכל רחבי ברית המועצות היה סרטו של אלדר ריאזנוב "צחוק הגורל", שיצא ב-31 בדצמבר 1975. על משחקו בסרט הזה בתפקיד ראשי זכה מיאחקוב ביחד עם ברברה ברילסקה בפרס ברית המועצות ובעוד שני פרסים יוקרתיים. בשנת 1977 פרש מיאחקוב סופית מתיאטרון סוברמניק ועבר לעבוד בתיאטרון האומנותי של מוסקבה בתור במאי ראשי. במקביל המשיך לשחק בסרטי קולנוע. בשנת 1990 החל לעבוד בתור מרצה באקדמיה לאומנויות התיאטרון במוסקבה, בה למד 30 שנה קודם לכן. בשנת 1992 קיבל את התואר "פרופסור לאומנות התיאטרון". מיאחקוב שיחק בכ-50 סרטים וביים כ-10 מחזות בתיאטרון. מאז שנת 1991 היה מיאחקוב המנהל האומנותי של התיאטרון האומנותי של מוסקבה.
מיאחקוב היה נשוי מאז שנת 1964 לשחקנית הקולנוע אנסטסיה ווזנסנסקיה. לזוג מעולם לא היו ילדים. מיאחקוב מיעט מלהתראיין וב-15 השנים האחרונות לחייו מיעט להופיע בטלוויזיה, למעט בסרט "צחוק הגורל 2" בו שיחק בשנת 2007.
הוא מת במוסקבה ב-18 בפברואר 2021.
דיון קאמרי
דיון קאמרי (בגרמנית: Dijon Kameri; נולד ב-20 באפריל 2004 בבורגנלנד שבאוסטריה) הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת רד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית.
קריירת מועדונים
קאמרי גדל במחלקות הנוער של רד בול זלצבורג ושל קבוצת המילואים שלה, ליפרינג. בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של קבוצת המילואים של המועדון. ב-20 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של רד בול זלצבורג, בניצחון 2-0 על אוסטריה קלגנפורט במסגרת המחזור החמישי בבונדסליגה האוסטרית לעונת. ב-27 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 6-0 על אוסטריה לוסטנאו במסגרת המחזור השישי בליגה. ב-6 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 1-1 נגד מילאן במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023.
היינץ (פירושונים)
היינץ הוא:
עגולשון שחור-גחון
עֲגֻלָּשׁוֹן שְׁחוֹר-גָּחוֹן (שם מדעי: Latonia nigriventer) הוא מין חסר זנב קטן ממשפחת העגולשוניים, אנדמי לאגם החולה, אשר נחשב לנכחד מאז שנות ה-50 ועד לגילויו מחדש בשנת 2011. עד לייבוש אגם החולה הייתה תפוצת המין בחוף המזרחי של האגם והביצה, באזור פג'ר ועין נוטרה. נכון לינואר 2018 אוכלוסייתו מוערכת במאות בודדות.
היסטוריה
בשנת 1940 מצאו היינריך מנדלסון והיינץ שטייניץ שלושה פרטים בשוליים המערביים של הגולן, סמוך לביצות החולה. שני פרטים (מתוך שלושה) שנלכדו ב-1940 וב-1955 עברו הליך שימור ונמצאים באוסף של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2000 דיווח חוקר לבנוני כי צפה בפרט בביצת עמיק שבבקעת הלבנון, אולם שתי משלחות חוקרים שיצאו לאזור ב-2004 וב-2005 לא הצליחו לאשר את התצפית. מאז, שלח האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) משלחת של מומחי דו-חיים לחיפוש אחר מיני צפרדעים שנעלמו מן הטבע, וגם חיפושים אלו אחר הצפרדע העלו חרס.
המין, שהוכרז רשמית כנכחד ב-1996, שב ונתגלה ב-15 בנובמבר 2011 כאשר פקח רשות הטבע והגנים, יורם מלכה, מצא נקבת עגולשון בשמורת החולה. לאחר בדיקה מדעית אושר שמדובר בפרט של המין שנחשב לנכחד. לאחר מכן נלכדו מספר פרטים נוספים ששוחררו חזרה לטבע. העגולשון שחור-הגחון נכלל ב-2010 ברשימת עשרת מיני הדו-חיים הנדירים ביותר בעולם.
סיווג
כשהתגלה העגולשון הוא סווג כשייך לסוג Discoglossus (צפרדעים מנוקדות). מחקר שהתפרסם ב-2013 והתבסס על בדיקת השלד של הצפרדע ובפרט הגולגולת ועל בדיקות גנטיות גילה כי מין זה הוא מאובן חי – היחיד ששרד מהסוג לטוניה ששאר המינים בו נכחדו לפני כ-15,000 שנים עקב שינויי אקלים באירופה.
ג'יימס אבדנור
אליס ג'יימס אבדנור (באנגלית: Ellis James Abdnor; 13 בפברואר 1923 – 16 במאי 2012) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת דקוטה הדרומית, ראשית בבית הנבחרים (1973-1981) ואחר כך בסנאט (1981-1987).
ביוגרפיה
אבדנור נולד בעיירה קנבק (Kennebec) שבדקוטה הדרומית בחודש פברואר 1923, בנם של מרי (לבית ובי) וסמואל ג'. אבדנור. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית ואז סיים את לימודיו באוניברסיטת נברסקה–לינקולן ב-1945, היה חבר באחווה סיגמא כי. בשנים 1957–1969 היה חבר בסנאט של דקוטה הדרומית. בדומה לג'יימס אבורזק, שייצג גם הוא את דקוטה הדרומית בסנאט האמריקאי, היה אבדנור דור שני למהגרים לבנוניים שהיגרו אל ארצות הברית.
בשנים 1946–1948 עבד אבדנור כמורה וכמאמן. הוא היה הפקיד הראשי של בית המחוקקים של מדינת דקוטה הדרומית בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20. כיהן כחבר הסנאט של דקוטה הדרומית. ב-1969 החל לכהן כסגן מושל דקוטה הדרומית, תפקיד אותו מילא עד ל-1971. ב-1970 כשל בניסיונו להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך כעבור שנתיים נבחר לבית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס השני של דקוטה הצפונית, אשר אוחד ב-1982 עם מחוז הקונגרס השני אל מחוז קונגרס כללי אחד.
בבחירות 1980 התמודד אבדנור לסנאט של ארצות הברית נגד ג'ורג' מקגוורן, הסנאטור המכהן זה 18 שנה ומי שהיה מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות 1972. אבדנור גרס כי מקגוורן לא היה בקשר עם מדינת דקוטה הדרומית וביום הבחירות הכלליות גבר עליו בפער גדול, בהפרש של כ-61 אלף קולות. בתקופת כהונתו כסנאטור כיהן אבדנור בוועדת ההקצבות וישב בראשות שלוש ועדות משנה, בהן ועדת המשנה לאיכות הסביבה והעבודה הציבורית.