cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אכסניות המשפט
אכסניות המשפט (באנגלית: Inns of Court) הן לשכות עורכי הדין של לונדון, שבהן לומדים ליטיגטורים (barrister) את מקצוע הייצוג בבית המשפט. במקור היו אלה פאבים או בארים שבהם נפגשו עורכי הדין כדי לנהל את עסקיהם, ולשם הגיעו אלה שרצו ללמוד את המקצוע מעורכי הדין.
אתי סממה
ביוגרפיה
סממה נולדה בשכונת סנהדריה שבירושלים להורים חרדים ליטאים ניצולי שואה. היא למדה בסמינר בית יעקב ובתיכון חורב. היא עשתה שירות לאומי בקריית עקרון. סממה היא אחות סיעודית מוסמכת במקצועה, לאחר שהשלימה את לימודי תואר ראשון במגמה לסיעוד באוניברסיטה העברית בירושלים. היא בעלת תואר שני בהצטיינות בעבודה סוציאלית, כולל התנסות מעשית-קלינית בתחנה לטיפול בילד ובנוער, ותלמידת דוקטורט במנהל מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אכסניות המשפט
עם השנים הצטמצם מספר אכסניות המשפט, וכיום יש ארבע: אינר טמפל, מידל טמפל גרייז אין ולינקולנז אין, כולן בגבולה המערבי של הסיטי של לונדון, בקרבת בתי המשפט המלכותיים.
אתי סממה
ביוגרפיה
סממה, כהנה כנציבה מאז שנת 2007, והייתה הנציבה השנייה מאז נחקק החוק. קדמה לה בתפקידה ד"ר קרני רובין, שכיהנה מאז חקיקת החוק בשנת 1994. קודם לתפקידה הנוכחי עמדה סממה בראש תחום מעקב ומידע באגף למיון טכנולוגיות רפואיות במשרד הבריאות.
אכסניות המשפט
בכל אכסניה יש אולם ראשי, כנסייה, ספריות וחדרים שבהם ישנו המתמחים בתקופת לימודיהם. כיום משמשים חדרי מגורים אלה כמשרדים. האכסניות אינר טמפל ומידל טמפל, על אף היותן בשטח הסיטי של לונדון, הן רבעים עצמאיים של העיר. לגרייז אין ולינקולן אין הנמצאים ברובע קמדן אין מעמד מיוחד.
אתי סממה
ביוגרפיה
סממה חברה כנציגת ציבור בוועדת סל הבריאות, ובתפקיד זה משמשת בוועדה כקולם של החולים הנזקקים לתרופות ומספקת לה מידע חשוב על הנעשה "בשטח" ועל הקשיים שעמם מתמודדים החולים.
סממה נשואה לעמנואל, עורך דין ולשעבר סוכן ביטוח, אם לארבעה בנים ובת, ומתגוררת בשכונת גאולים שבירושלים.
קרן בירד
קרן בירד (באנגלית: BIRD Foundation, BIRD הוא ראשי תיבות "Binational Industrial Research and Development") היא קרן דו-לאומית למחקר ופיתוח תעשייתי בין ישראל וארצות הברית. הקרן פועלת לעידוד שיתופי פעולה בין חברות ישראליות ואמריקאיות מתחומי הטכנולוגיה השונים, ומסייעת ללא תמורה באיתור שותפים אסטרטגיים משתי המדינות, לצורך פרויקטים של פיתוח מוצר משותף.
קרן בירד תומכת בפרויקטים מבלי לקבל בתמורה זכויות כלשהן בחברות השותפות בפרויקט או בפרויקט עצמו. כספי התמיכה מוחזרים כתמלוגים מן המכירות. הקרן תומכת בסכום של עד 50% מתקציב הפרויקט, החל במחקר ופיתוח וכלה בשלבי המכירה והשיווק הראשוניים. הקרן משתתפת בסיכון ואינה דורשת את החזר ההשקעה במקרים בהם הפרויקט לא הגיע לשלב המכירות.
קרן בירד עובדת בשיתוף מלא עם לשכת המדען הראשי של משרד התמ"ת בישראל ועם המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה של ארצות הברית.
היסטוריה
בשנת 1974 הקימו ממשלות ארצות הברית וישראל וועדה משותפת, במטרה למצוא דרכים לקידום קשרים כלכליים בין שתי המדינות. ההסכם הראשוני להקמת הקרן נחתם ב-3 במרץ 1976 על ידי מזכיר משרד האוצר האמריקני ויליאם סימון ושר האוצר הישראלי יהושע רבינוביץ.
בסוף אפריל 1977 אושרה העברת הכספים בקונגרס וב-4 במאי 1977, חתם נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, על החוק האמריקאי להקמת הקרן. כמה חודשים מאוחר יותר אישרה גם הכנסת את.
הקרן עצמה נוסדה ב-18 במאי 1977. בתחילה עמד תקציב הקרן על 30 מיליון דולר מכל מדינה. ב-1984 הוגדלה הקרן לסכום כולל של 110 מיליון דולר. למנהל הקרן מונה אד מלבסקי, שהיה קודם נשיא תאגיד הענק האמריקאי טייקו (Tyco). מלבסקי עלה לישראל וניהל את הקרן בין 1979 ל-1993.
תסמונת הלב השבור
תסמונת הלב השבור (נקראת גם טַקוֹצוּבּוֹ קרדיומיופתיה, באנגלית: Takotsubo cardiomyopathy) היא כשל לבבי זמני הנגרם עקב מועקה נפשית חמורה. הלוקים בתסמונת זו מפתחים כאבים בחזה ושינויי א.ק.ג. ולעיתים גם סימני אי ספיקת לב, אלה עלולים לגרום לאבחנה שגויה של אוטם שריר הלב. תפקוד הלב יורד באופן חד והצורה האופיינית היא שחוד הלב והחלקים הסמוכים אליו אינם מתכווצים ורק החלק הבסיסי של הלב מתכווץ.
גורמי המחלה
הסיבות לתסמונת הן ככל הנראה תגובת הלב לרמה גבוהה של הורמוני סטרס (אדרנלין לדוגמה) שמופרשים בתגובה למצב הנפשי. בשלב החריף של המחלה היא עשויה להגיע לכדי סכנת חיים, אך למחלה פוטנציאל הפיך ותפקוד הלב לרוב חוזר לנורמה בתוך שבוע. האירועים שעלולים לגרום למועקה נפשית שתוביל לתסמונת:
התסמינים העיקריים
התסמינים העיקריים של תסמונת הלב השבור הם כאב פתאומי ועז בחזה שהוא ביטוי לפרץ של הורמוני לחץ שיכול להיגרם עלי ידי אירוע מלחיץ מבחינה רגשית. הביטויים של התסמונת עשויים לכלול כאבים בחזה וקוצר נשימה, הפרעות בקצב הלב ואפילו מצב קיצוני כמו הלם לבבי, בו תפקוד הלב נחלש עד שאינו מצליח למלא את צורכי הגוף. בניגוד להתקף לב, ברוב המקרים של התסמונת ניתן לטפל ולהחזיר את תפקוד הלב באופן מלא בתוך מספר שבועות. אדם שחווה את התסמונת בעבר נמצא בסיכון נמוך לאירועים חוזרים. למרות השינויים והתלונות הקליניות בתסמונת הלב השבור, לרוב זמן התאוששות הוא מהיר ונע בין ימים ספורים עד שבועות.
קריטריונים אבחנתיים
בשנת 2004 נקבעו ארבעה קריטריונים לאבחון תסמונת זו:
ההבדל בין אוטם שריר הלב לתסמונת הלב השבור
התסמונת עשויה להיות מאובחנת בטעות כאוטם שריר הלב בגלל התסמינים הדומים, אולם שלא כמו באוטם, בתסמונת הלב השבור אומנם קיימים שינויים מבניים ממשיים בלב, אך לא קיימת עדות לחסימה של עורקי הלב. כאשר בוחנים את פעילות הלב עצמו באמצעות בדיקת אקוקרדיוגרפיה, ניתן לראות אזור מסוים בלב הופך לגדול יותר באופן זמני ויכולת שאיבת הדם נפגעת וירדת.
מידל טמפל
מידל טמפל (באנגלית: Middle Temple) הוא אחת מארבע אכסניות המשפט בסיטי של לונדון, בלונדון שבאנגליה (האחרות הן אינר טמפל, גרייס אין ולינקולנס אין). האכסניה נמצאת ליד בתי המשפט המלכותיים.
תסמונת הלב השבור
ההבדל בין אוטם שריר הלב לתסמונת הלב השבור
האבחנה בין התקף לב לבין התסמונת מתבצעת באמצעות הדמיית חדרי הלב, הנעשית או בצנתור או באמצעות אולטרה-סאונד.
הבדיקה מדגימה ירידה בתפקוד הלבבי ואת אותה התרחבות חוד הלב בצורת לוכד תמנונים, אשר העניק לתסמונת את שמה.
תופעה נוספת שמסייעת באבחנה היא שהשינויים במראה ובתפקוד הלב חולפים לחלוטין לאחר מספר שבועות בתסמונת הלב השבור. חשוב לאבחון את התסמונת כיוון ש-1 מתוך 5 הלוקים בתסמונת יפתח סיבוכים, שיעור הדומה לשיעור הסיבוכים מאוטם שריר הלב. סיבוכים אלו, אשר נפוצים יותר בקרב צעירים אשר חוו עקה גופנית, כוללים הפרעות קצב לבביות, אירועים מוחיים ואף מוות. למרות זאת, לאחר חלוף הימים הראשונים, הפרוגנוזה של תסמונת הלב השבור נחשבת לטובה.
היסטוריה
בספרות הרפואית המודרנית התסמונת תוארה לראשונה רק ביפן בשנת 1991. השם טקוצובו ניתן לתסמונת בשל צורתו האופיינית של הלב המזכירה צורה של טקוצובו, כד המשמש ביפן ללכידת תמנונים. גם קודם לכן היו תיאורים של מוות או כשל לב פתאומי בעקבות עקה באנשים ללא מחלת לב ידועה.
בספר בראשית (מה:כו), לאחר שיעקב קיבל את הבשורה כי בנו האובד יוסף עדיין חי, נאמר "וַיָּפָג לִבּוֹ כִּי לֹא הֶאֱמִין לָהֶם". הרמב"ן על פסוק זה מפרש: "ויפג לבו - שנתבטל לבו ופסקה נשימתו כי פסקה תנועת הלב והיה כמת. וזה העניין ידוע בבוא השמחה פתאום והוזכר בספרי הרפואות כי לא יסבלו זה הזקנים וחלושי הכח שיתעלפו רבים מהם בבוא להם שמחה בפתע פתאום כי יהיה הלב נרחב ונפתח פתאום והחום התולדי יוצא ומתפזר בחיצוני הגוף ויאפס הלב בהתקררו והנה נפל הזקן כמת".
דנילו גלינארי
דנילו גלינארי (איטלקית: Danilo Gallinari; נולד ב-8 באוגוסט 1988 בסנט'אנג'לו לודיג'נו שבאיטליה) הוא כדורסלן איטלקי המשחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד בוושינגטון ויזארדס.
אירופה
גלינארי החל את קריירת המשחק שלו בגיל 15 במועדון הכדורסל קאסלפוסטרלנג'ו. תוך מספר חודשים בודדים חתם על חוזה ארוך טווח לשבע שנים במועדון הפאר האיטלקי ארמאני מילאנו. גלינארי נשלח לאדימסון פאביה, קבוצה מהליגה השנייה באיטליה על מנת לצבור ניסיון, הוא הפך לכוכב במועדון וזכה בתואר השחקן האיטלקי הטוב ביותר בליגה השנייה. ב-2006 החליט מאמן מילאנו, אטיליו קאג'ה, להחזירו לקבוצה בשל פציעתם של כמה משחקני המועדון. בשנתו הראשונה זכה בתואר השחקן הטוב ביותר מתחת לגיל 22, ובשנתו השנייה זכה בתואר הכוכב העולה של היורוליג לעונת 2007/08.
ניו יורק ניקס
ב-2008 נבחר גלינארי בדראפט ה-NBA על ידי ניו יורק ניקס, בבחירה השישית. בניקס שיחק גלינארי עבור המאמן מייק ד'אנטוני, עמיתו לשעבר של אביו בעת ששיחקו השניים באולימפיה מילאנו. בעונתו הראשונה ב-NBA מיעט לשחק בשל כאבים בגבו, אך בעונתו השנייה זכה למקום קבוע בחמישיית הקבוצה וקלע 15.1 נקודות בממוצע למשחק.
דנוור נאגטס
ב-22 בפברואר 2011 הועבר גלינארי לדנוור נאגטס בטרייד שכלל גם את ריימונד פלטון, כרמלו אנתוני וצ'אנסי בילאפס. במהלך שביתת השחקנים ב-NBA שבתחילת עונת חזר גלינארי לשחק עבור אולימפיה מילאנו, והספיק להשתתף במדיה ב-7 משחקי יורוליג בטרם הסתיימה השביתה. בינואר 2012 חתם על הארכת חוזה בדנוור ל-3 עונות נוספות. באפריל 2013 נפצע גלינארי ונאלץ לעבור ניתוח ברצועה הצולבת הקדמית אשר השבית אותו ממשחק לאורך כל עונת.
לוס אנג'לס קליפרס
ביולי 2017 הועבר ללוס אנג'לס קליפרס כחלק מטרייד משולש בו הייתה מעורבת גם אטלנטה הוקס. בעונת שיחק ב-21 משחקים בלבד בשל פציעות שונות.
אוקלהומה סיטי ת'אנדר
ב-10 ביולי 2019 נשלח גלינארי לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, כחלק מטרייד אשר העביר לקליפרס את פול ג'ורג'.
אטלנטה הוקס
בנובמבר 2020 סיכם על חוזה ל-3 עונות עבור כ-61.5 מיליון דולר באטלנטה הוקס, והועבר אליה בעסקת "החתמה והעברה" (Sign and Trade).
ביולי 2022 חתם בבוסטון סלטיקס, אך בספטמבר נפצע ונעדר למשך כל העונה.
וושינגטון וויזארדס
ב-22 ביוני 2023 הועבר בטרייד לוושינגטון ויזארדס.
מידל טמפל
שטח האכסניה, על אף היותה בתוך הסיטי, אינו מנוהל על ידי איגוד העיר לונדון.
מקור השם
במקום התגוררו האבירים הטמפלרים ומכאן מקור שם האכסניה, ששכנה במרכז השטח.
היסטוריה
האכסניה נבנתה לשמש בית ספר למשפטים ולשכת עורכי דין, בה למדו ליטיגטורים את המקצוע. עם הפרדת משפט הכנסייה מהמשפט המקובל במאה ה-13 הוקמו אכסניות המשפט כבתי ספר ללימוד משפטים.
מידל טמפל הוקם באזור המערבי של "המקדש" ("The Temple") - אזור מפקדת מסדר הטמפלרים בלונדון עד פירוק המסדר בשנת 1312. כנסיית טמפל, כנסיית המסדר, עודנה עומדת באזור מידל טמפל במעמד "מוזרות מלכותית".
במרכז בית הספר עומד אולם מידל טמפל (Middle Temple Hall) שבו סעדו הסטודנטים ולמדו משפט מעורכי הדין החברים באכסניית המשפט. גם בימינו חובה על הסטודנטים לנכוח במספר ארוחות ערב באולם זה. באולם נערכה בכורת הצגתו של ויליאם שייקספיר, הלילה ה-12.
בשנת 1852 הפסיקו אכסניות המשפט לשמש כבתי ספר למשפטים וכיום משמשים מרבית בנייני האכסניה כמשרדי עורכי דין. האכסניה מעניקה כיום השכלה משלימה לעורכי דין באמצעות קורסי העשרה. כמו כן דואגים החברים באכסניה למתן הזדמנות למעוטי יכולת לקבל השכלה משפטית באמצעות מלגות בשווי כולל של למעלה ממיליון ליש"ט (הסכום נכון לשנת 2005).
בשנים האחרונות משמשים מבני מידל טמפל כרקע לצילומי סרטים, בשל אופיים המיוחד לימי הביניים.
דינה פורת
דינה פורת (נולדה ב-24 בספטמבר 1943) היא ההיסטוריונית הראשית של יד ושם, פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה של עם ישראל, שימשה כראש מרכז קנטור לחקר יהדות אירופה בימינו, וכמופקדת הקתדרה לחקר האנטישמיות והגזענות על שם אלפרד פ' סליינר באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
דינה פורת נולדה בשנת 1943 בארגנטינה, ועלתה לישראל בשנת 1950. אביה, משה קוסטרינסקי-קיטרון, יליד טלחן שליד פינסק, היה האב המייסד של תנועת "דרור" בדרום אמריקה וממנהיגי יהדות ארגנטינה. אמה, רות גולד, נולדה ברצקי שבליטא.
דינה פורת הגישה את התזה שלה לתואר השני בשנת 1973 בנושא: "ריכוז הפליטים היהודיים בווילנה בשנים 1939–1941: מאמצי היציאה". היא קיבלה את הדוקטורט שלה בשנת 1984 בבית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופ' דניאל קארפי בנושא: "חלקה של הנהלת הסוכנות בירושלים במאמצים להצלת יהודי אירופה בשנים 1942–1945".
פורת שימשה בתפקידים שונים באוניברסיטת תל אביב: כראש בית-הספר למדעי היהדות על-שם חיים רוזנברג (2004–2008), ראש החוג להיסטוריה של עם ישראל (2000–2003) וראש המכון לחקר האנטישמיות והגזענות על שם סטפן רוט (1998–2010). הייתה מופקדת הקתדרה לחקר האנטישמיות והגזענות על שם אלפרד פ. סליינר (מאז 1997) ושימשה כראש מרכז קנטור לחקר יהדות אירופה בימינו (2021-2010). משמשת כהיסטוריונית הראשית של יד ושם (מאז אוקטובר 2011).
פורת הייתה ב-1985 עמיתת מחקר במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית, שימשה כחוקרת במרכז לחקר ישראל ויהדות באוניברסיטת קולומביה (1987–1988), ובסמינר של המכון הבינלאומי לחקר השואה של "יד ושם" (1995–1996). הייתה פרופסור אורח במרכזים ללימודים אירופיים וללימודים יהודיים באוניברסיטת הרווארד בשנת 1999, באוניברסיטת ניו יורק ב-2004, במכון לזכר השואה בפריז (אוקטובר 2007) ובאוניברסיטה הבינלאומית בוונציה (סתיו 2008) נבחרה למרצה המצטיינת בפקולטה למדעי הרוח לשנת 2004. קיבלה את מדליית ולנברג ב-2012, נמצאת ברשימת 50 החוקרים המובילים בישראל של דהמרקר לשנת 2013 וברשימת 50 הנשים המשפיעות בישראל ברשימת פורבס לשנת 2018.
הנחתה 31 עבודות לתואר שני ו-20 לתואר שלישי. מילאה את מקומו של פרופ' יהודה באואר כיועץ אקדמי של כוח המשימה הבינלאומי להנצחת זכר השואה (2005- 2010) והשתתפה בוועידות בינלאומיות של האו"ם.
ביולי 2018 יעצה בעניין ההצהרה המשותפת של ראשי ממשלות ישראל ופולין, שעליה נמתחה ביקורת רבה. לדבריה התבקשה לתת ייעוץ אישי להצהרה ולא פעלה כהיסטוריונית ראשית של "יד ושם".
ב-2010 זכתה בפרס מועצת הספר היהודי בארצות הברית על הביוגרפי שכתבה על אבא קובנר ופורסמה על יד סטנפורד, וב-2018 זכתה בפרס בהט לספר העיון המקורי הטוב ביותר על כתב היד לספרה "לי נקם ושילם: היישוב, השואה וקבוצת הנוקמים של אבא קובנר", אודות הנוקמים.
נישאה לאל"ם יהודה פורת ולהם 3 בנים ו-11 נכדים. בנם עידו פורת הוא פרופסור למשפטים.
הנהגה במילכוד, היישוב נוכח השואה, 1942–1945
הספר עוסק בשאלת תגובת היישוב בארץ והנהגתו לשואה באירופה בעצם התרחשותה. לאחר הקדמה המפרטת את מוסדות היישוב, הרכבו ודרכי פעולתו, באים שלושה חלקים. הראשון דן באופן שבו הגיעו הידיעות על השואה ארצה, ובקושי להבין אותן ואת האירועים חסרי התקדים שעליהם דיווחו. החלק ממשיך ודן בדרכי התגובה של היישוב לאחר שנודע שההשמדה היא שיטתית, מימי אבל ועצרות תפילה עד להקמת ועד ההצלה, ומאיסוף כספים ועד לשיגור נציגים לארצות הנייטרליות. בחלק השני נידונות פעולותיהם של אותם נציגים, ותוכניות ההצלה שהעלו גורמים שונים ביישוב, כמו תוכניות חליפין, ניצול הסרטיפיקטים להצלת ילדים, תוכנית אירופה, פרשת "סחורה תחת דם", הפצצת אושוויץ, שיגור הצנחנים, ועוד. על כישלון הניסיון להציל קרוב ל-30 אלף ילדים, כתבה פורת: "זהו אחד המקרים שבהם מרגיש ההיסטוריון שהוא רוצה לזרוק הצִדה את כל הכללים שלימדוהו – לשון מאופקת, בדיקת מקורות מדוקדקת, הסקת מסקנות זהירה ומוצדקת – ופשוט לשבת תחתיו ולבכות". החלק השלישי מנתח את מקומה של ההצלה במדיניות היישוב בזמן המלחמה והשואה, ביחסים שבין הארץ לקהילות ולתנועות הנוער באירופה, ומגיע למסקנות בדבר אמצעיו הצנועים של היישוב ויכולתו המוגבלת להציל בזמן מלחמה חובקת עולם ומול מכונת ההשמדה הנאצית, ובדבר החרדה למשפחות ולקהילות שנותרו באירופה ולהשלכות השואה על עתיד הארץ והעם. הספר ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1986 ובמהדורה שנייה ב-2004 הוא תורגם לאנגלית ולספרדית והוא הראשון שפורסם בארץ בנושא זה.
שלושה קבצים המשלימים את הספר:
מעבר לגשמי: פרשת חייו של אבא קובנר
אבא קובנר הצטרף לקיבוץ עין החורש בו חי עד מותו. במלחמת העצמאות היה קצין התרבות של חטיבת גבעתי ואז כתב את דפי הקרב שעודדו להילחם, כולל הדף שגינה את כניעתה של ניצנים והליכתה בשבי. בקיבוצו ניהל במשך שנים את חיי התרבות, ותרם לחגים ולאירועים, כשהוא מנסה למסוך יהדות בציונות. ברוח זו של שמירה על מורשת יהודית תכנן והגה את בית התפוצות ומוזיאונים נוספים, ועד יומו האחרון כתב ויצר וניסה להשפיע על החלטות עקרוניות בחייה של הארץ. היה נואם בחסד, אוטודידקט, סופר ומשורר, איש שמשך אש של ביקורת קשה מזה והערצה עצומה מזה.
הספר זכה בפרס יצחק זנדמן מטעם ארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים ובפרס בוכמן מטעם יד ושם. הוא תורגם לאנגלית, ופורסם על ידי הוצאת הספרים של אוניברסיטת סטנפורד ב-2009 תחת הכותרת THE FALL OF A SPARROW, THE LIFE AND TIMES OF ABBA KOVNER וקיבל את ה-NATIONAL JEWISH BOOK AWARD.
פרסומים
מבחר מאמרים שכתבה דינה פורת:
בריאן מרפי (שחקן)
בריאן טרוור ג'ון מרפי (באנגלית: Brian Trevor John Murphy; נולד ב-25 בספטמבר 1932) הוא שחקן אנגלי. הוא ידוע בעיקר מהופעותיו בתפקיד ג'ורג' רופר בסיטקום "Man About the House" ובספין אוף שלו "ג'ורג' ומילדרד".
ביוגרפיה
מרפי נולד בוונטנור באי וייט. הוא גויס לשרת בחיל האוויר המלכותי במפקדת נורת'ווד, שם הכיר את ריצ'רד בריירס לעתיד השחקן בסדרה "החיים הטובים". כשעזבו את חיל האוויר שני הופיעו שנייהם בהפקות תיאטרון של Borough Polytechnic Institute (לעתיד אוניברסיטת לונדון סאות' בנק). מרפי היה חבר בסדנת התיאטרון של ג'ואן ליטלווד יחד עם יות'ה ג'ויס. בשנות השישים ובתחילת שנות השבעים של המאה העשרים החל לעבוד כשחקן, ושילב הופעות בתיאטרון ובתוכניות טלוויזיה כגון "הגומלים", " Z-Cars", "קאלאן" ו-"Dixon of Dock Green".
בסדרה "Man About the House" שיחק מרפי בתפקיד ג'ורג' רופר העצלן. את אשתו מילדרד גילמה יות'ה גויס. היא הייתה שתלטנית ושואפת לעלות בסולם החברתי בניגוד חריף לרצונו של ג'ורג' בחיים שקטים ורגועים. ההתאמה של הצמד הפכה את התוכנית ללהיט. גם היותם של השניים חברים טובים במשך שנים רבות תרם לכימיה ביניהם. בנוסף לתקופה שהשניים היו חברים בסדנת התיאטרון, הם הופיעו ב-1963 בסרט "Sparrows Can't Sing" יחד עם עמיתים אחרים מסדנת התיאטרון. ב-1976 עם סיום הסדרה "Man About The House", נוצרה סדרת ספין אוף עבור מרפי וג'ויס בשם "ג'ורג' ומילדרד". הסדרה רצה במשך חמש עונות עד ל-1979. מרפי שיחק באותו תפקיד גם בסרטי קולנוע שנעשו לפי הסדרות. ג'ויס נפטרה ב-1980.
בין השנים 2003 עד 2010 שיחק מרפי בתפקיד אלווין סמדלי בסדרה הקומית "בערוב ימי היין". ב-1985 הופיע במחזה "On Your Way, Riley" בתפקיד ארתור לוקן. עוד בטלוויזיה שיחק בסדרה "Lame Ducks" בדמות חוקר פרטי, הופיע בפרק בסדרה "The Bill" בתפקיד נווד שתוי הלבוש בדמות אלף. בסדרה הקומית "Pond Life" גילם את לן פונד, אביה של הגיבורה דולי פונד (בגילומה של שרה אן קנדי). בסדרה "רגל אחת בקבר" בכיכובו של ריצ'רד וילסון הופיע מרפי בתפקיד מר פוסקט. בסדרת הטלוויזיה לילדים "Wizadora" שיחק בדמות חנווני בשם סטן. ב-2010 השתתף מרפי בפרק "The Thieving Mistake" בסדרה "הנוכלים". הוא השתתף בתוכניות קומיות רבות בהן "המופע של קתרין טייט", "This is Jinsy" ו"בנידורם". מרפי הופיע בתפקיד מוריס בשלושת פרקי הקומדיה "The Booze Cruise" של רשת ITV. ב-2011 עד 2013 שיחק בתפקיד פרנק דובסון בסדרה הקומית "בית הקפה".
מאוקטובר 1987 עד יולי 1991 שיחק מרפי בתפקיד ארנסט בונד בסדרת הדרמה "Citizens" ברדיו 4 של ה-BBC.
יעקב רוזנבוים
יעקב רוזנבוים (ינואר 1924 - 19 בינואר 2015) היה צייר ישראלי.
ביוגרפיה
רוזנבוים נולד בבית ציירים בעיר סובלקי שבפולין. אביו ואחיו הבכור עסקו בציור, והנחילו מקצוע זה גם לצעיר המשפחה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 נכנסו הגרמנים לעירו, נישלו את כל בני משפחתו מביתם ומרכושם והגלום לגטו לוקוב. יעקב רוזנבוים חווה כנער צעיר את אימי השואה, בנדודים ובהימלטות בדרכים לא דרכים, ובעבודת כפייה.
עם סיום המלחמה הגיע רוזנבוים בסיוע הג'וינט עם קבוצת ניצולי שואה לאיטליה. השאיפה ללמוד ציור ולהיות צייר, שליוותה אותו מילדותו, התעוררה בו מחדש והוא נרשם ללימודים באקדמיה לאומנות חופשית ברומא. הוא עלה לארץ בשנת 1949 והתיישב בירושלים, שבה גידל את משפחתו ושם צייר את עבודותיו הרבות. צילה של השואה קיים ביצירות רבות שלו בצורת אסוציאציות או בצורה סמלית, והוא נתן לצל זה ביטוי שנולד מתוך דחפים פנימיים עמוקים.
עבודותיו זכו לאהדה ממבקרי אומנות דוגמת יונה פישר שכתב: "ציוריו של רוזנבוים נמצאים במחצית הדרך בין הנוף המסוגנן לבין ההפשטה הקונסטרוקטיבית, ירושת הקוביזם. מעלתו הגדולה של רוזנבוים שהוא מצייר כאילו לא ציירו כך לפניו. צבעוניותו חריפה ועירנית יותר מן המקובל, היא שומרת על זיקה ברורה אל הטבע ובעיקר אל הנוף".
רוזנבוים נפטר ב-19 בינואר 2015.
תערוכות קבוצתיות
יעקב רוזנבוים זכה בפרס ירושלים לציור בשנת 1977, עשור לאיחוד העיר.
אלפרד ברינקמן
אלפרד ברינקמן (בגרמנית: Alfred Brinckmann; 3 בינואר 1891 - 30 במאי 1967) היה שחמטאי גרמני בדרגת אמן בינלאומי, סופר ופעיל שחמט בעיר קיל.
קריירה
ברינקמן היה חבר כל חייו במועדון השחמט Kieler SG 1884. בין השנים 1921 ו-1949 השתתף שמונה פעמים באליפויות שחמט של גרמניה. הצלחתו השחמטאית הגדולה ביותר הייתה בשנת 1927 כאשר ניצח בתחרות ברלין, והקדים אמני שחמט חזקים כאהרון נימצוביץ', יפים בוגוליובוב ופרידריך זמיש.
בשנת 1953 זכה ברינקמן לדרגת אמן בינלאומי מארגון פיד"ה. בשנת 1965 מונה לחבר כבוד במועדון השחמט SG Kiel.
ברינקמן כתב ספרים רבים, בין היתר מספר ביוגרפיות, אחת מהן על יפים בוגוליובוב. כמו כן פרסם ספרים על תחרויות שחמט.
לאחר מלחמת העולם השנייה עמל ברינקמן רבות על שיקום התאחדות השחמט הגרמנית. משנת 1950 ועד 1967 הוא כיהן כמזכיר איגוד FCB (התאחדות השחמט הגרמנית). בין השנים 1953 ו-1955 הוא ניהל את התחרויות בגרמניה ומשנת 1962 ועד 1967 כיהן כשופט שחמט. על תרומותיו אלו קיבל בשנת 1966 עיטור זהב מהתאחדות השחמט הגרמנית.
נבחרת פולין בכדורסל נשים
נבחרת פולין בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של פולין.
הישג השיא של הנבחרת היה זכייה באליפות אירופה בשנת 1999.
ז'אן-ז'אק גולדמן
ז'אן-ז'אק גולדמן (בצרפתית: Jean-Jacques Goldman; 11 באוקטובר 1951, פריז, צרפת) הוא זמר ופזמונאי יהודי צרפתי, זוכה פרס גראמי. גולדמן נחשב לאחד מגדולי הזמרים בצרפת ומ-2003, לנודע בסוגת הפופ רוק הצרפתי לאחר ג'וני האלידיי.
קורות חיים
גולדמן נולד בפריז לאלטר גולדמן שהיה חבר לגיון הכבוד, יהודי שהיגר לצרפת מפולין לאחר מלחמת העולם הראשונה ובמהלך מלחמת העולם השנייה לחם בשורות תנועת ההתנגדות הצרפתית. בילדותו למד מוזיקה קלאסית ונגינה בחליל ופסנתר ובהמשך עבר לנגן בסוגת הרוק המתקדם. ב-1975 היה חבר בלהקת הרוק המתקדם "Taï Phong" אשר הוציאה לאור 3 אלבומים.
ב-1981 חתם בחברת אפיק רקורדס ובמסגרתה הוציא לאור 5 אלבומים.
ב-1986 זכה בתואר האמן הבולט בצרפת וב-1997 זכה בפרס גראמי לאלבום הטוב ביותר, על האלבום "Falling into You" של הזמרת סלין דיון, בו השתתף ככותב ומפיק.
ב-1990 היה גולדמן חלק משלישיית "פרדריק גולדמן ג'ונס" "Fredericks Goldman Jones" ואיתם ביצע מספר להיטים. גולדמן כתב, הלחין והפיק להיטים לאמנים רבים ובכלל זה את הלהיט "Aicha" של הזמר האלג'יראי ח'אלד. ב-1995 הפיק את "D'eux" של סלין דיון  אשר מכר למעלה מ-10 מיליון עותקים, הפך לאלבום הנמכר ביותר בצרפת בכל הזמנים, והנמכר ביותר בעולם בשפה הצרפתית.
פקודת שובך יונים
שובך יונים הייתה תוכנית המגננה של צה"ל להדיפת מתקפה מצרית בחזית חצי האי סיני. התוכנית הייתה מבוססת על כוחות שהיו פרוסים על תעלת סואץ, וכן על עתודה של כוחות השריון שהיו מרוחקים מתעלת סואץ ועמדו בקו התעוזים. על כוחות אלו היה לסייע לכוחות שעל שפת התעלה ובמעוזי קו בר-לב, לתגבר את המעוזים ולאייש את הסוללה שעל שפת התעלה. כך, על פי התוכנית, ימנע צה"ל מן המצרים את צליחת התעלה. אף על פי שהייתה זו תוכנית מגננה, הרי שהיא לא כללה התמודדות רצינית עם צורך בקרב נסיגה, ופעלה תחת עקרון "אף שעל". זאת, בדומה לתפיסת המגננה הישראלית בחזית רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
סד"כ צה"לי לשובך יונים
הסד"כ הצה"לי כלל גדוד שאייש את המעוזים (בסך הכל 16 מעוזים מאוישים, בפרוץ המלחמה היו בו כ-450 חיילי חי"ר ועוד כ-50 טנקיסטים), חטיבה מרחבית 275 ואוגדה 252 (אוגדת סיני). כן נכללו כוחות נוספים כגון יחידות בקרה, יחידות נ"מ ועוד.
מתקני ההצתה
לאחר מלחמת ששת הימים ובמהלך מלחמת ההתשה, נהגה רעיון חדש במטה על פיו, ייבנו מתקני הצתה חבויים בסוללת העפר הישראלית המשקיפה על המים. במקרה של חשש לחצייה מצרית, מתקנים אלו יזרימו סולר בכמויות גדולות שיצוף על פני מי התעלה הזורמים. סולר זה יוצת ויהווה מחסום אש שיקשה מאוד על חצייה מצרית של התעלה. בסופו של דבר הבינו בפיקוד כי הפעלת תוכנית כזו דורשת הצבת מיכלי סולר ענקיים בסביבה רגישה ונפיצה וגם אם אלו היו מתחת לאדמה, עדיין לא היו מוגנים דיים. התברר איפוא כי שיטה זו בעייתית מידי והיא ננטשה עוד כשהיה אריאל שרון אלוף פיקוד הדרום. עם זאת כדי להרתיע את המצרים, המשיך צה"ל לתחזק בצורה מסוימת 2 מתקנים כאלו והציב עוד מתקני דמה. בראשית ההרעשה המצרית ביום כיפור, המערכות לא היו פעילות, אם ממצב תחזוקתי נמוך או משום שלא היה מי שיפעיל אותן.
אירועי המלחמה
בתחילת מלחמת יום הכיפורים היה אלוף אלברט מנדלר מפקד אוגדת סיני אשר ברשותה היו כמעט 300 טנקים מאורגנים ב-3 חטיבות שריון. בעקבות איחור הדיווחים ועקב כך ששעת הפתיחה באש הייתה אמורה להיות ב-18:00, על פי המידע המודיעיני שהתקבל מהמוסד באותו בוקר, למרות רצונו לקדם כוחות לכיוון התעלה, נמנע האלוף מנדלר מקידום טנקים בבוקרו של היום עקב פקודתו של אלוף פיקוד הדרום אז, אלוף שמואל גונן (גורודיש) כדי שלא ליצור התגרות במצרים. הוא קבע שתתקיים תזוזה רק לאחר השעה 16:00. עקב גישה זו לא קודמו הטנקים אל המעוזים אלא רק לאחר תחילת ההרעשה המצרית.
כתוצאה מכך, חצו כוחות חי"ר מצריים, תחת חיפוי ארטילרי, את התעלה ללא התנגדות. לאחר התבססות בגדה המזרחית של התעלה, כבשו כוחות החי"ר המצריים, המשופעים בנשק נ"ט את עמדות הירי הישראליות ומנעו את חבירת הטנקים למעוזים הנצורים.
בכך למעשה לא יצא מבצע שובך יונים אל הפועל ואנשי המעוזים היו מכותרים כאשר למצרים יש דריסת רגל חזקה בצדה המזרחי של התעלה.
כישלון המבצע
היות שיציאתם של הטנקים מאוגדת סיני הסדירה לכיוון המעוזים הייתה מאוחרת מידי, הושמדו טנקים רבים על ידי הכוחות המצריים שחיכו להם. במהלך השבוע הראשון של המלחמה ובמיוחד עד 9 באוקטובר ניסו שוב ושוב כוחות סדירים ומילואים להגיע אל המעוזים אך שום ניסיון כזה לא צלח. חיילים מ-2 מעוזים בלבד הצליחו להימלט, כל החיילים ממוצב פורקן ו-24 חיילים ממוצב מילאנו ב', כאשר 19 נוספים ממילאנו נתקעו ברחובות העיר קנטרה ומתוכם נלקחו 8 לשבי והשאר נהרגו.
אריאל שרון שהיה אחד מ-3 מפקדי האוגדות הלוחמות בסיני במלחמת יום הכיפורים, לחץ כל העת על חדירה ישראלית לכיוון התעלה יחד עם פינוי המעוזים וזאת למרות ההתנגדות המצרית העיקשת. רצונות אלו שלו נתקלו בחומת סירוב של הפיקוד הבכיר (בעיקר מצד אלוף פיקוד הדרום שמואל גורודיש) ולא יצאו לפועל, לפחות לא לפי תוכניותיו של שרון.
מתקפת הנגד הישראלית של ה-8 באוקטובר הייתה המאמץ העיקרי שעשתה ישראל לשיחרור אנשי המעוזים, אך משזו נכשלה לא הייתה לצה"ל אפשרות צבאית לחלץ את הלכודים והמכותרים.
ההתייחסות המצרית לשובך יונים
בספרו "חציית התעלה" מתאר מי שהיה הרמטכ"ל המצרי במלחמת יום הכיפורים, סעד א-שאזלי את הידע המצרי אודות תוכנית שובך יונים. לדבריו:
כוחות השריון הישראלים אכן נעו לגזרת התעלה בהתאם לצפי המצרי - ביחידות קטנות. אלו, נתקלו במערכי הגנה זמניים רוויי נ"ט שפגעו קשות בשריון הישראלי, ולמעשה מנעו ממנו לחבור למעוזים ולהגיע לרמפות שעל הסוללה הישראלית על התעלה וגבו אבדות רבות.
אררט
אררט (בטורקית: Ağrı Dağı (מילולית "הר התיבה"), בארמנית: Արարատ) הוא הר געש שכבתי רדום הנמצא בצפון-מזרח טורקיה, סמוך למשולש הגבולות עם ארמניה ואיראן. להר יש שתי פסגות: אררט הגדול ואררט הקטן. פסגתו של אררט הגדול מתנשאת לגובה של 5,137 מטרים ונקראת מסיס והיא המקום הגבוה ביותר בטורקיה המודרנית וברמה הארמנית. הפסגה הנמוכה יותר – אררט הקטן – מתנשאת לגובה 3,896 מטרים ונקראת סיס. ההר ממוקם 16 ק"מ מערבית לגבול עם איראן ו-32 ק"מ דרומית לגבול עם ארמניה. הר אררט מוכר בעיקר בשל אזכורו בתנ"ך כמקום עליו נחה תיבת נח, אך הקביעה כי הוא אכן הר זה שנויה במחלוקת.
לאורך ההיסטוריה עבר ההר בין מדינות ואימפריות שקמו ונפלו באסיה הקטנה והקווקז, בהן הסקיתים והמדים. במאה השלישית לפנה"ס גם אלכסנדר הגדול כבש את ההר בזמנו מהפרסים, והפך אותו לחלק ממוקדון, ממלכתו. לאחר כינונה של ממלכה ארמנית עצמאית בשנת 198 לפנה"ס, הר אררט היה חלק ממנה קרוב ל-600 שנה, למעט הפסקה קצרה בין השנים 114–118 לספירה, אז נכבשה הממלכה על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס. לשנסתיימה תקופת שלטונה של ממלכת ארמניה על ההר, הפך המחוז כולו לשדה קרב בין האימפריה הפרסית לזו הרומית, ולאחר שזו האחרונה פוצלה לשתי קיסרויות נפרדות היה ההר בשליטת הקיסרות המזרחית, היא האימפריה הביזנטית.
בתחילת המאה התשיעית לספירה החילה הממלכה הארמנית מחדש את ריבונותה על האזור לתקופה קצרה. בשנת 1071 זכו בשטח הסלג'וקים לאחר שהביסו את הצבא הביזנטי, בקרב מנזיקרט, ששלט שם כ-25 שנה לאחר הארמנים. הממלכה הגאורגית המאוחדת השתלטה על השטח במאה השלוש עשרה עד לכיבוש ההר בידי העות'מאנים ב-1517 עד לתחילת המאה ה-20.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נשלט ההר על ידי הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה, עד לפלישת הצבא האדום - אז חולק הקווקז בין ברית המועצות לבין טורקיה. הגבול, לצערם של הארמנים, השאיר את הר אררט בשליטת הטורקים עד ימינו ואת מדינתם כחלק מהרפובליקות של ברית המועצות. ב-1991 קיבלה ארמניה את עצמאותה.
הראשונים לטפס על הר אררט בזמן המודרני היו ד"ר פרידריך פארוט - מגלה ארצות וחוקר טבע מאסטוניה, והמשורר הארמני חצ'אטור אבוביאן. לפסגת ההר הגיעו השניים ב-1829. ב-1856 העפילה אליה משלחת נוספת, בראשה עמד האירי רוברט סטיוארט, וארבעה מחבריו (פרייז'ר, ת'רסבי, ת'יאובלד ואוונס).
אף על פי שאררט מצוי כיום בשטח טורקיה, הוא משמש סמל לאומי של ארמניה, ואף מופיע במרכזו של סמל ארמניה. בארמניה הוא מכונה גם "הר מסיס".
קישורו לסיפורי המקרא
בספר בראשית מזוהים "הרי אררט" כהר שעליו נחה תיבת נח לאחר שהסתיים המבול:. אישים רבים במהלך הדורות הציעו לזהות מספר אתרים באזור אנטוליה כמקום שעליו נחה התיבה, כשיש כאלה שאף הציעו "זיהוי" של שרידיה.
ארץ אררט מוזכרת גם היא בספר מלכים ב' פרק יט' פסוק ל"ז, ובספר ישעיה פרק לז' פסוק ל"ח, כארץ אליה נמלטו בניו של סנחריב מלך אשור, אַדְרַמֶּלֶךְ ושַׂרְאֶצֶר לאחר שרצחוהו בשנת 681 לפנה"ס:.
גנאדי סטרקאלוב
גנאדי מיכאילוביץ' סטרקאלוב (ברוסית: Геннадий Михайлович Стрекалов; ) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס ב-5 משימות חלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6 וסאליוט 7.
ביוגרפיה
סטרקאלוב נולד בעיירה מיטישצ'י במחוז מוסקבה. הוא סיים בית הספר בעיר קורוליוב והתחיל לעבוד במפעל להרכבת חללית. בשנת 1960 הוא התחיל ללמוד הנדסה ובמקביל עבד במחלקת תכנון מס' 1. לאחר סיום הלימודים הוא המשיך בעבודה ובמקביל, בשנת 1983 סיים עבודת הדוקטורט.
בשנת 1973 סטרקאלוב נכלל ביחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 1983 נערכה הטיסה השנייה בחללית סויוז T-8 לצד ולדימיר טיטוב ואלכסנדר סרברוב. במהלך טיסה זו הייתה מתוכננת עגינה לתחנת החלל סליוט 7 שבוטלה לאור בעיות טכניות.
בשנת 1984 נערכה הטיסה השלישית בחללית סויוז T-11 לצד יורי מלישב וראקש שרמה (הודו).
בשנת 1990 נערכה הטיסה הרביעית בחללית סויוז TM-10 לצד גנאדי מנאקוב. במהלך טיסה זו סטרקאלוב ביצע פעילות חוץ רכבית לצורך בדיקת היקף העבודות הנדרשות לתיקון חלק של תחנת החלל מיר.
בשנת 1995 נערכה הטיסה החמישית בחללית סויוז TM-21 לצד ולדימיר דז'ורוב ונורמן טגארט (ארצות הברית. במהלך טיסה זו סטרקאלוב ביצע פעילות חוץ רכבית נוספת.
בשנת 1995 סטרקאלוב עזב את יחידת הסוקמונאוטים אך המשיך בעבודתו בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
לאחר פרישה לגמלאות, סטרקאלוב כיהן במספר תפקידים ציבוריים.
מרשה
מָרֵשָׁה (נכתב גם מָרֵאשָׁה) הוא אתר ארכאולוגי בשפלת יהודה. שטחו של תל מרשה הוא כ־24 דונם בלבד, אך סביבו נפרשים שרידים במרחב של כ־400 דונם המכונים "העיר התחתית". במרשה התגלו שרידים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה המאוחרת ועד לימי הביניים. בתקופה הלניסטית העיר התרחבה אל מעבר לתל והוקמה העיר התחתונה. ייחודה של מרשה בחפירת חללים תת־קרקעיים מתחת לבתי העיר. חללים אלה שימשו למחסנים, מאגרי מים, מתקני מסתור ועוד.
התל נחפר לראשונה בשנת 1889 על ידי שני ארכאולוגים בריטים, פרדריק ג'ונס בליס ורוברט מקאליסטר, מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל. עיקר הממצאים מרוכזים כיום במוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול שבטורקיה. ביוני 2014 הכריז ארגון אונסק"ו על מרשה ועל בית גוברין הסמוכה כאתר מורשת עולמית.
בתקופת המקרא
מרשה הייתה אחת מערי אדום בימי בית ראשון, והיא נזכרת במקרא כאחת מערי שבט יהודה בספר יהושע, ברשימת ביצורי רחבעם, ובתיאור הקרב בין זרח הכושי ואסא מלך יהודה במאה ה־9 לפנה"ס. כמו ערים אחרות בשפלת יהודה (לכיש, עזקה, מורשת גת ועוד) נפגעה גם מרשה בעת מסע סנחריב מלך אשור ליהודה, לאחר מרד חזקיהו (701 לפנה"ס). במאה ה־6 לפנה"ס מרד צדקיהו מלך יהודה בשלטון הבבלי, ומלך בבל – נבוכדנצר – כבש את הארץ מחדש והגלה את תושביה. באותה העת, עם חורבן בית ראשון, התרוקנה גם מרשה מתושביה היהודים.
הנביא מיכה היה כנראה ממרשה ונקרא 'מיכה המורשתי'. כן כתב הרד"ק (מיכה א׳ א): "ונקרא מורשתי על שם עירו מרשה, כמו שתרגם יונתן 'דמן מרשה' והיא בערי יהודה". גם הנביא אליעזר בן דודוהו הגיע ממרשה.
בין הממצאים מימי בית ראשון ניתן למנות ממצאי חרס המראים זיקה לפנים הארץ כגון, חותמות "למלך". כן נמצאה במרשה חומה המתוארכת לתקופת הברזל מחוץ למגדל הצפון מערבי של העיר ההלניסטית־אדומית.
בתקופה הפרסית
לאחר הכרזת כורש ושיבת ציון (538 לפנה"ס) לא נכללה מרשה באוטונומיה היהודית יהוד מדינתא, משום שנכלל באזור אידומיאה, במהלך התקופה הפרסית וההלניסטית (המאות ה־6–1 לפנה"ס). לאחר גלות בבל התיישבו אדומים, ששהו עד אז באזור בקעת באר שבע וערד, באזורים שהתפנו מיושביהם בשפלה, בשל דחק הנבטים שפלשו לארצם. מרשה הייתה מיושבת בעיקר באדומים, ויחד עם אדוריים שבדרום הר חברון, הייתה העיר המרכזית באדומיאה.
בתקופה הפרסית סיפקו הפיניקים לפרסים שירותים צבאיים במאבק נגד מצרים, ועל כך תוגמלו בשליטה בערי החוף הדרומיות. התפשטות הפיניקים דרומה כללה גם התפשטות לפנים הארץ, שם קיימו מושבות מכרו את סחורתם מהחוף ומעבר לים. בין הערים בפנים הארץ בהם התיישבו הפיניקים הייתה מרשה, וממצאי התקופה הפרסית בה מראים חרסים יווניים, המעידים על קשרי מסחר עם החוף.
בתקופה ההלניסטית
לאחר כיבושי אלכסנדר מוקדון (332 לפנה"ס) התפתחה בעיר קהילה יוונית, שהורכבה מאזרחים ואנשי צבא בדימוס, והעיר קיבלה מעמד של פוליס. העיר הייתה לבירתה של אידומיאה, וקשריה מחוץ לחבל הארץ הפכו אותה לקוסמופוליטית יותר. הפיניקים, כסוחרים, היוו גורם חשוב בתיווך בין התרבויות.
מערות הקבורה ההלניסטיות
סמוך לתל ישנה מערת קבורה מהתקופה ההלניסטית הקדומה המכונה "מערת אפולופאנס", על שם אחד הנקברים בה, אפולופאנס בן ססמי ראש העדה הצידונית. במערה ציורי קיר משוחזרים מרשימים המעידים על השפעות צידוניות־הלניסטיות מעורבות, וכוכים המלמדים על מנהגי הקבורה בתקופה ההלניסטית. הכתובת היוונית הארוכה על קברו של אפולופאנס היא:
אפולופאנס הוא שם יווני, אך ססמי הוא שם פיניקי מוכר. שמות נוספים שהתגלו במערות הקבורה מעידים על גיוון אתני, הכוללים שמות פיניקיים נוספים, שמות אדומיים ושמות יווניים. לעיתים קרובות שם הבן הוא יווני, בעוד שם האב הוא פיניקי, והדבר מעיד על הלניזציה הדרגתית. שמות אדומיים במשפחות פיניקיות מעידים על היטמעות הדרגתית של הפיניקים באדומים שבקרבם חיו.
בקבר א' נמצאה כתובת אהבה הידועה כגראפיטו הארוטי שבקברו של אפולופאנס. כתובת זאת היא למעשה שיחה בין שני אוהבים. כתובת אחרת ביוונית, קשה לפענוח, משקפת מצוקה של אדם, שככל הנראה כלוא בבית הסוהר ומתחנן לעזרה. ליד מערת אפולופאנס, נמצאת מערת קבורה נוספת המכונה "מערת הנגנים" על שם ציור קיר שנמצא בה ושוחזר בשנת 1993. שתי המערות מכונות גם "מערות הקבורה הצידוניות".
תחת הסלווקים והחשמונאים
באתר נמצאה כתובת הליודורוס, כתובת מלכותית משנת 178 לפנה"ס, המכילה 23 שורות שנחקקו ביוונית על לוח אבן. הכתובת נחשבת לאחת הכתובות העתיקות החשובות ביותר שהתגלו בארץ ישראל. הכתובת, היא הכרזה של המלך סלאוקוס הרביעי, אחיו של אנטיוכוס הרביעי, בנוגע למינוי "אחראי על המקדשים" במחוז "קוילה־סוריה ופויניקיה". מחוז זה כלל בתוכו את ארץ ישראל, שנשלטה באותם ימים על ידי המלכים היוונים־סֶלֶווקים, יורשי אלכסנדר הגדול. בכתובת, מודיע המלך על המינוי למשנה שלו – הליודורוס, "הממונה על העניינים".
שרידי מקדש אדומי בתוך חצר נמצא בפסגת התל סמוך לקארדו שבמרכז העיר.
בימי מרד החשמונאים (המאה ה־2 לפנה"ס) היוותה העיר בסיס להתקפות היוונים על צבאו של יהודה המכבי. השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס כבש את העיר בשנת 111 לפנה"ס, וגייר את תושביה. מרשה התנגדה לכיבוש ולגיור וספגה מכה קשה, וכך לאחריו הלכה העיר ודעכה.
התקופה הרומאית
המצביא הרומי פומפיוס, שכבש את הארץ בשנת 63 לפנה"ס ניתק את אדומיאה, ובכללה מרשה, מהמדינה היהודית, והחזיר לה את עצמאותה. אולם הבנייה שנחשפה במרשה, אותה ניתן לייחס לתקופה זו, התקופה ההלניסטית המאוחרת, היא דלה מאוד. העיר מרשה חרבה בשנת 40 לפנה"ס, על ידי הפרתים, במסגרת המאבק בין החשמונאי מתתיהו אנטיגונוס השני לבין הורדוס, קודם לעלייתו לשלטון. במקום המשיך להתקיים יישוב דליל עד המאה השנייה לספירה, אך העיר איבדה מחשיבותה, בעוד ששכנתה – בית גוברין, עלתה לגדולה. במהלך מרד בר כוכבא (בשנים 132–136) נחפרו מחילות בין החללים התת־קרקעיים של העיר הקדומה, והמקום שימש כבסיס להתקפות המורדים על הצבא הרומי, וכמקום מסתור.
החפירות הארכאולוגיות רחבות ההיקף בתל מרשה
עמוס קלונר התחיל במרשה בדיקות וסקרים מצומצמים בשנים 1972, 1980, 1985–1984, ואחר כך ערך חפירות רחבות היקף מ־1989 עד 2001. בתקופה זאת ערך מדי שנה עונת חפירות שארכה עד שישה חודשים, ואסף מידע רב על העיר בתקופות קיומה שהן תקופות הברזל (ימי הבית הראשון), התקופה הפרסית והתקופה ההלניסטית. בתקופה ההלניסטית העיר הייתה מורכבת משני חלקים עיקריים: התל הגבוה שנחפר כולו ב־1900 על ידי בליס ומקאליסטר מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (PEF), והעיר התחתית. קלונר פרסם שני כרכים עם תוצאות החפירות, שיצאו לאור בשנים 2003 ו־2008 (Maresha Excavations: Final Report).
בחפירות הוא עבד בעיקר בחלק של העיר התחתית, שמקיפה את התל הגבוה ומשתרעת על פני 320 דונמים. בעיר התחתית נמצאו בתי מגורים מהמאות ה־3 וה־2 לפנה"ס. בשטח העיר התחתית חצובות בסלע כמאה וששים מערכות תת־קרקעיות מורכבות ביותר שהירידה אליהן הייתה מבתי מגורים שהיו בעיר. בסך הכל נמנים כ־2,500 חללים תת־קרקעיים בסדרי גודל שונים ובתפקודים מגוונים בתת־הקרקע של העיר התחתית. העיר כולה הייתה בנויה מבתים ומתחת לבתים היו חצובות בסלע 160 המערכות התת־קרקעיות. המושג "מערכת תת־קרקעית" פירושו שאפשר לזחול ולעבור מחדר לחדר בלי לצאת החוצה והן כוללות לפעמים 60 או 70 חדרים מסדרי גודל שונים. במערכות התת־קרקעיות נתגלו כל אמצעי היצור של תושבי מרשה בתקופה ההלניסטית, כולל כ־200 בורות מים, 85 מתקני קולומבריה (שובכים לגידול יונים), 22 בתי בד ליצור שמן, 4 אורוות, עשרות מחסנים, ומחצבות. כל גושי האבן שהוצאו מהמערות שימשו לבניית הבתים שעל פני השטח. כמו כן נמצאו במרשה גם שלושה בתי קברות שהקיפו את העיר התחתית בצד המזרחי, הדרומי–מערבי והצפוני.
בחפירות מרשה התאפשר להכיר את האוכלוסייה של האזור שנקראה אדומים, שהתיישבה במקום במהלך התקופה הפרסית ואליה נוספו צידונים ויוונים שייבאו את התרבות היוונית שהתלכדה עם האדומים במקום וייצרה את המיזוג התרבותי המכונה הלניסטי. האדומים דיברו וכתבו בלשון הארמית והאוכלוסייה הפיניקית, בעיקר צידונית והיוונית השתמשה בשפה היוונית, שהייתה השפה הבינלאומית בעת ההיא.
החפירות במרשה הניבו כמות ממצאים שאין כדוגמתה לא רק בארץ ישראל אלא בכל הלבנט (הצד המזרחי של הים התיכון) מבחינת כלי חרס, נרות שמן לתאורה, אמפורות (כלים גדולים שהביאו בהם יין וייצאו בהם שמן), קערות מעשה דפוס שנקראות "קערות מגאריות", אוסטרקאות (חרסים כתובים בארמית וביוונית), צלמיות חרס ומתכת. אלה הן דוגמאות להשפעה יוונית שחדרה לאוכלוסייה האדומית שדרה במקום. למרות שהיה להם אל מקומי ששמו קוס, אודותיו אין לנו פרטים, כי דמותו הייתה סכמטית. החפירות של מרשה חושפות עיר מהתקופה ההלניסטית שאין כדוגמתה מבחינת ידיעתנו את חיי היום־יום בתקופה ההלניסטית, לא רק בישראל.
האתר כיום
כיום מרשה היא חלק מהגן הלאומי – בית גוברין – מרשה, וניתן לראות בה מערות קולומבריום גדולות. באתר נמצאו עצמות תרנגולים בכמות גדולה, מה שמלמד על גידול מסחרי קדום של העוף. עלתה אף השערה שמערות הקולומבריום שימשו לגידול תרנגולים. שרידים של בתי בד רבים מעידים כי יצוא שמן היה אחד מענפי הכלכלה המרכזיים בעיר. נמצאו גם בתי מגורים ובורות מים. זה מספר שנים מבקרים מוזמנים להשתתף בחפירות ארכאולוגיות המתבצעות באזור תחת רישיון רשות העתיקות.
תאודור רוזוולט
תאודור "טדי" רוזוולט הבן (באנגלית: Theodore "Teddy" Roosevelt; 27 באוקטובר 1858 – 6 בינואר 1919) היה נשיאה ה-26 של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית (1901–1909). לפני כן היה מושל מדינת ניו יורק וסגן הנשיא. בתור מנהיג המפלגה הרפובליקנית, היה רוזוולט מנהיג האגף הפרוגרסיבי במפלגה בתחילת המאה העשרים, ונחשב לתומך רפורמות. ראשו חקוק על הר ראשמור לצד ראשיהם של ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון ואברהם לינקולן.
רוזוולט היה אדם צבעוני עם תחומי עניין רחבים והישגים רבים. הוא היה חובב וחוקר טבע, בעת לימודיו בהרווארד ובקולומביה כתב ספר על המלחמה הימית במהלך מלחמת 1812 שביסס את מעמדו כהיסטוריון מלומד וכסופר אהוד. עם כניסתו לפוליטיקה, הפך למנהיג האגף התומך ברפורמות של הרפובליקנים במועצה המחוקקת של ניו יורק. לאחר מות אשתו ואמו, החליט לגדל בקר באזור דקוטה. הוא שירת כסגן מזכיר הצי תחת הנשיא ויליאם מקינלי, אולם התפטר מתפקידו כדי לפקד על גדוד פרשים במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד בקובה. הוא נבחר למושל ניו יורק ב-1898 ולסגנו של הנשיא מקינלי ב-1900.
לאחר ההתנקשות בנשיא מקינלי בספטמבר 1901, הפך רוזוולט, בגיל 42 בלבד, לנשיא ארצות הברית, הנשיא הצעיר ביותר בתולדות המדינה. כמנהיג התנועה הפרוגרסיבית, הוא הנהיג מדיניות של סחר הוגן, והבטיח לאזרח הממוצע את חיסול המונופולים, רגולציה ממשלתית של הרכבת, וניקיון באוכל ובתרופות. הוא יצר מערכת חדשה של פארקים לאומיים כדי לשמור על הטבע. במדיניות חוץ, התמקד במרכז אמריקה, בה התחיל את כריית תעלת פנמה. הוא הרחיב את הצי האמריקני, ושלח את "הצי הלבן הגדול" למסע עולמי כדי להציג את כוחה הימי של ארצות הברית. הוא זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1906 על תרומתו לחתימת הסכם פורטסמות' בין יפן לרוסיה, שסיים את מלחמת רוסיה–יפן.
ב-1904 נבחר רוזוולט לכהונה מלאה והמשיך בקידום מדיניות פרוגרסיבית, שנחסמה בידי הקונגרס. רוזוולט טיפח את ידידו, ויליאם הווארד טאפט, כדי שיירש אותו בתור נשיא. רוזוולט נחשב לאחד הנשיאים הטובים ביותר בתולדות המדינה.
לאחר שהתאכזב ממדיניות יורשו, הקים רוזוולט את המפלגה הפרוגרסיבית ב-1912, ופיצול הכוחות שנוצר סייע למועמד הדמוקרטים וודרו וילסון לזכות בבחירות לנשיאות. לאחר תבוסתו בבחירות, הוביל משלחת חקר אל האמזונאס, בה כמעט מת ממחלה טרופית. במלחמת העולם הראשונה תמך בהתערבות אמריקנית. הוא תכנן לרוץ שוב ב-1920, אך מת ב-1919.
ראשית חייו ומשפחתו
תאודור רוזוולט נולד ב-27 באוקטובר 1858, בניו יורק. הוא היה השני מבין ארבעה ילדים שנולדו למרתה בולוק רוזוולט ולאיש העסקים תאודור רוזוולט האב. הייתה לו אחות גדולה, אנה ("במי"), אח קטן, אליוט, ואחות קטנה, קורין. אליוט היה אביה של אלינור רוזוולט, אשתו לעתיד של דודנו הרחוק של תאודור, פרנקלין דלאנו רוזוולט. סבו מצד אביו היה ממוצא הולנדי. הצד השני של משפחתו היה ממוצא סקוטי, אירי, אנגלי ועם קצת רקע גרמני, וולשי וצרפתי. תאודור האב היה בנו החמישי של האיש העסקים קורנליוס רוזוולט. בן דודו הרביעי של תאודור, ג'יימס, היה איש עסקים גם הוא ואביו של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ילדותו של רוזוולט הושפעה מבריאותו הרופפת מהאסתמה שפיתח. הוא חווה התקפים ליליים שגרמו לו להיחנק, ללא מרפא מצד הרופאים.. הוא החל להתעניין בזואולוגיה בגיל שבע כשראה כלב ים מת בשוק מקומי. לאחר שלקח את ראשו של כלב הים, יצר עם שני בני דודיו "מוזיאון להיסטוריית הטבע". לאחר שלמד פחלוץ, מילא את המוזיאון המאולתר בחיות שהרג או תפס. לאחר מכן חקר את החיות. בגיל תשע, תיעד את תצפיותיו על חרקים במסמך.
כשהיה בן שש, צולם רוזוולט צופה יחד עם אחיו אליוט במסע הלוויה של אברהם לינקולן מחלון אחוזת סבו בכיכר יוניון.
רוזוולט היה דתי ברמה מסוימת, והפך לאפיסקופלי בעקבות אשתו.
לימודיו
רוזוולט למד בחינוך ביתי מידי מורים פרטיים והוריו. החיסרון המובהק בשיטה היה בקיאות לא מאוזנת בתחומים שונים. רוזוולט היה מוצלח בגאוגרפיה ומצוין בהיסטוריה, ביולוגיה, צרפתית וגרמנית; אולם הוא התקשה במתמטיקה ובשפות קלאסיות. הוא למד באוניברסיטת הרווארד החל מ-27 בספטמבר 1876.
לאחר שהתאושש ממותו הפתאומי של אביו ב-9 בפברואר 1878, הגביר רוזוולט את מאמציו הלימודיים. הוא הצליח בתחומי המדעים, הפילוסופיה והרטוריקה אולם המשיך להתקשות בלטינית וביוונית. הוא למד ביולוגיה והצטיין בכך, בעיקר בתחום הצפרות. הוא קרא הרבה מאוד והיה לו זיכרון צילומי. בנוסף, עסק בחתירה ובאגרוף, ואף הגיע למקום השני בטורניר האגרוף של האוניברסיטה. בהרווארד למד אצל ויליאם ג'יימס. רוזוולט היה חבר באגודת הספרות אלפא דלתא פי, באחוות דלתא קאפה אפסילון, ב"מועדון הפורצלן" היוקרתי ומועדון ההצטיינות פי בטא קפא. בנוסף לכך היה עורך של העיתון של האוניברסיטה. ב-1880 סיים את לימודיו במקום ה-22 מתוך 177 תלמידים, בתואר באומנויות ובהצטיינות.
רוזוולט ירש 125,000 דולר (מספיק כדי לחיות בנוחות למשך שארית חייו) מצוואת אביו. הוא החליט ללמוד משפטים בקולומביה לאחר לימודיו וחזר לגור עם משפחתו בעיר ניו יורק. הוא הצליח בלימודיו אך השקיע את מירב זמנו בכתיבת ספר על הצי במלחמת 1812. כשהוא נחוש להיכנס לפוליטיקה, החל רוזוולט להגיע לפגישות של האגודה הרפובליקנית במקום מגוריו. על אף שאביו היה רפובליקני מובהק, הייתה בחירתו של רוזוולט חריגה ביחס לחבריו ממעמדו החברתי שנמנעו מלעסוק בפוליטיקה. רוזוולט מצא בעלי ברית במפלגה הרפובליקנית המקומית, וניצח חבר מועצה רפובליקני יוצא שהיה קשור למנגנון המפלגתי של הסנאטור רוסקו קונקלינג. רוזוולט החליט לעזוב את לימודיו בבית הספר למשפטים כדי להיות "ממעמד השליטים".
היסטוריית הצי ואסטרטגיה
בעודו בהרווארד, החל רוזוולט ללמוד על תפקידו של הצי האמריקני הצעיר במהלך מלחמת 1812. בעזרת שני דודיו, חקר מקורות ראשוניים ופרוטוקולים של הצי. ספרו של רוזוולט, שפורסם ב-1882, נחשב לאחד מהמחקרים החשובים ביותר על המלחמה, וכלל בתוכו ציורים של מנגנוני ספינות, טבלאות שמתארות את ההבדלים ביכולת שיגור כדורי התותח, וניתוח של ההבדל במנהיגות הצי הבריטית לעומת זו האמריקנית. לאחר סיום לימודיו בהרווארד, זכה הספר המלחמה הימית של 1812 לביקורות משבחות, והראה את בקיאותו ההיסטורית של רוזוולט.
אלפרד תייר מהן היה קצין צי אמריקאי שנחשב לתאורטיקן חשוב בתחום הלוחמה הימית באירופה לאחר שפרסם את הספר "השפעת העוצמה הימית על ההיסטוריה, 1660–1783" ב-1890, רוזוולט הקדיש תשומת לב מיוחדת לטענתו של מהן שרק אומה עם צי חזק תוכל לשלוט בימים, להפעיל לחץ דיפלומטי מלא, ולהגן על גבולותיה. הוא השתמש ברעיונותיו של מהן לעיצוב האסטרטגיה הימית האמריקנית כששירת כסגן מזכיר הצי ב-98–1897. כנשיא, בין 1901 ל-1909, הקדיש רוזוולט מאמץ רב לבניית צי עוצמתי, ושלח את הצי הלבן הגדול להקיף את כדור הארץ בין 1908 ל-1909 כדי להפגין את כוחה הימי של ארצות הברית. הצי עדיין לא התקרב אל הצי הבריטי, אולם הפך לצי החזק בחצי הכדור המערבי. בניית תעלת פנמה לא נועדה רק כדי לפתוח את ערי החוף המזרחי אל הסחר באוקיינוס השקט, אלא גם כדי לאפשר לצי החדש להפליג הלוך ושוב ולהפגין את עוצמתו.
נישואין ראשונים והתאלמנות
ביום הולדתו ה-22 ב-1880, נישא רוזוולט לאליס האת'וויי לי. בירח הדבש שלהם נסעו לאירופה. רוזוולט טיפס על הרי יונגפראו ומטרהורן.
בתם, אליס לי רוזוולט, נולדה ב-12 בפברואר 1884. יומיים לאחר מכן מתה אשתו של רוזוולט מאי-ספיקת כליות, שההריון הסווה. ביומנו, סימן רוזוולט איקס גדול על העמוד של אותו התאריך וכתב שהאור יצא מחייו. אמו מרתה מתה ממחלת טיפוס הבטן אחת עשרה שעות קודם לכן באותו הבית. רוזוולט ההרוס השאיר לאחותו אנה את הטיפול באליס ונסע להתאבל. כשהייתה אליס בת שלוש, חזר רוזוולט לגדל אותה.
רוזוולט התמקד בעבודתו, ובעיקר השקיע מאמצים שהמועצה המחוקקת תחקור את השחיתות בממשל העירוני של ניו יורק, שמקורה בריכוזיות יתר במשרת ראש העיר. בשארית חייו לא דיבר כמעט על אשתו אליס ולא כתב עליה באוטוביוגרפיה שלו. כשעבד על ביוגרפיה שכללה את אוסף מכתביו, לא הזכיר את נישואיו לאליס או את נישואיו השניים לאדית קרמיט קארו.
חבר מועצה מקומית
רוזוולט הוצב כמועמדה של המפלגה הרפובליקנית עבור ייצוג מחוזו באולבני. הוא היה חבר האספה של מדינת ניו יורק ב-1882, 1883 ו-1884. הוא התבלט מיומו הראשון, בעיקר בנושא השחיתות בתאגידים. הוא חסם את ניסיונו של הבנקאי ג'יי גולד להוריד את המיסים ששילם. רוזוולט חשף קנוניה שיפוטית בנושא והצליח להשיג אישור לחקירה שנועדה להדיח את השופט. החקירה דחתה את ניסיון ההדחה, אולם רוזוולט חשף את השחיתות באולבני והפך לפוליטיקאי בולט. התנגדותו לשחיתות סייעה לו להיבחר מחדש ב-1882 כשהוא משיג שני שלישים מהקולות, הישג מרשים בהתחשב בעובדה שהמושל הדמוקרטי גרובר קליבלנד ניצח במחוז של רוזוולט. כשאגף ה"איתנים" של קונקלינג במפלגה היה מפורק לאחר ההתנקשות בנשיא ג'יימס גרפילד, הצליח רוזוולט להיבחר למנהיג המפלגה באספה. לאחר היבחרו מחדש, שיתף פעולה עם המושל קליבלנד והצליח להעביר חוק לרפורמה בשירות הציבורי. רוזוולט נבחר שוב מחדש, וביקש להיבחר ליושב ראש האספה, אולם הובס ולא הצליח להיות המועמד מטעם המפלגה. בכהונתו האחרונה, שירת רוזוולט כיושב ראש הוועדה לענייני ערים; הוא כתב יותר חוקים מכל מחוקק אחר.
הבחירות הנשיאותיות של 1884
רוזוולט היה פעיל בבחירות לנשיאות של 1884 והתבלט אז. בתחילת המרוץ כאשר היו כמה מועמדים לנשיאות, תמך רוזוולט בסנאטור ג'ורג' אדמונדס מורמונט, תומך רפורמה שנחשב אפרורי. לעומת זאת הייתה תמיכה בניו יורק בנשיא היוצא, צ'סטר ארתור, שהעביר את חוק הרפורמה בשירות הציבורי. ארתור סבל ממחלת כליות שהוסתרה מהציבור, ולא השקיע מאמצים רבים בהתמודדות. רוזוולט לחם והצליח להשפיע על הצירים ממנהטן בוועידה של המדינה והצליח לעצור את תומכיהם של ארתור ושל ג'יימס בליין.
רוזוולט נכח בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1884 בשיקגו ונאם בזכות בחירת ג'ון לינץ', שחור תומך אדמונדס, להיות יושב הראש הזמני. הוא לחם לצד ה-"Mugwumps", תומכי הרפורמה. אולם בליין זכה לתמיכה מתומכי ארתור ואדמונדס, והצליח לזכות במועמדות בסיבוב הרביעי עם 541 קולות. ההזדמנות לנאום בפני עשרת אלפים אנשים, הקהל הגדול ביותר שנאם בפניו עד אז, ריגשה אותו והוא נמשך לפוליטיקה הלאומית. למרות נטייתו לתמוך במועמד הדמוקרטי גרובר קליבלנד הוא נאלץ להודיע על תמיכתו בבליין, כדי לשמר את מעמדו בקרב הרפובליקאים. לאחר שאיבד את תמיכתם של רוב תומכי הרפורמה, החליט לפרוש מהפוליטיקה ולעבור לדקוטה הצפונית.
בוקר בדקוטה
רוזוולט עבר מערבה לאחר הבחירות של 1884, ובנה חווה שנייה בגודל 56 קמ"ר. רוזוולט למד רכיבה על סוסים ולכידה וציד חיות. על אף שזכה לכבוד מצד הבוקרים, הם לא התרשמו ממנו. הוא הזדהה עם הבוקרים בטענה שהיו חיוניים למדינה. לאחר מכן החל לכתוב מאמרים על החיים במערב בספר שפורסמו בכתבי עת. בנוסף פרסם שלושה ספרים בנושא.
רוזוולט הביא למערב את רצונו לדאוג לחיי האזרחים הפשוטים. הוא הצליח לארגן את החוות בצורה שמנעה ניצול יתר של המשאבים ויצר איגוד לחוואים באזור. הוא גם פעל למען שימור הסביבה והחיות. לאחר שחורף קשה חיסל את הבקר שלו, ומעל 80,000 דולרים שהושקעו בו, חזר רוזוולט למזרח. אף על פי שנפגע כלכלית, גרמה לו תקופת שהותו במערב לא להחשב כאינטלקטואל מרוחק.
נישואין שניים
ב-2 בדצמבר 1886, נישא רוזוולט לחברתו מימי ילדותו, אדית קרמיט קארו. הזוג נישא בלונדון, אנגליה. היו להם חמישה ילדים: תאודור "טד" השלישי ב-1887, קרמיט ב-1889, אתל ב-1891, ארצ'יבלד ב-1894 וקוונטין ב-1897. הזוג גם גידל את אליס, בתו של רוזוולט מנישואיו הראשונים, שלא הסתדרה עם אמה החורגת.
כניסה מחדש לחיים הציבוריים
לאחר נפילת החווה שלו, חזר רוזוולט לניו יורק ב-1886. מנהיגי המפלגה הרפובליקנית פנו אליו במהירות כדי שינסה לרוץ לתפקיד ראש עיריית ניו יורק, ורוזוולט הסכים, על אף שהיה ברור שלא יצליח מול מועמד מפלגת העבודה המאוחדת, הנרי ג'ורג', ומול המועמד הדמוקרטי אברהם יואיט. רוזוולט ניהל מסע בחירות נמרץ, אולם יואיט הצליח לזכות ב-41% (90,552) מהקולות, כשרפובליקנים רבים שחששו ממדיניותו של ג'ורג' הצביעו לו. ג'ורג' השיג 31% (68,110) מהקולות, ורוזוולט הגיע למקום השלישי עם 27% (60,435). כשהוא חושש שלא יצליח להתאושש מהתבוסה, החליט רוזוולט לכתוב ספר על תנועת ההתיישבות במערב המדינה. הספר זכה להצלחה רבה והפך לרב מכר.
הוועדה לשירות ציבורי
רוזוולט חשב שבליין ייבחר להיות המועמד הרפובליקני בבחירות של 1888, ולא ציפה להיכנס מחדש לפוליטיקה. אולם בנג'מין הריסון נבחר להיות המועמד, ורוזוולט נאם במערב התיכון לטובת הריסון. בתמיכת הנרי קבוט לודג', מינה הנשיא הריסון את רוזוולט לוועדה לשירות ציבורי, בה שירת עד 1895. רוב הפוליטיקאים לא השקיעו מאמצים בוועדה, אולם רוזוולט לחם כנגד מינויים פוליטיים ודרש אכיפה של חוקי השירות הציבורי. רוזוולט התעמת מול שר הדואר ג'ון וונאמייקר, שמינה מינויים פוליטיים רבים. ניסיונו של רוזוולט לפטר כמה עובדים במחלקת הדואר פגע בהריסון. על אף שרוזוולט תמך בהריסון בבחירות של 1892, המנצח, גרובר קליבלנד (דמוקרט שמרן), מינה אותו מחדש לאותו התפקיד.