cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביאליניצ'י
תולדות היישוב
ביאליניצ'י נזכרת לראשונה במאה ה-16 ככפר במחוז ויטבסק. בשנת 1634 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בהמשך המאה ה-17 נחרבה העיירה כתוצאה מקרבות בין הרוסים והליטאים.
יהודי ביאליניצ'י
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיירה כ-800 יהודים, כרבע מתושביה, ובעיירה פעל בית ספר יידי.
כ-600 היהודים שנותרו בעיירה רוכזו בגטו שהוקם בה, אשר נשמר בידי המשטרה הבלארוסית. ב-12 בדצמבר 1941 רצחו הגרמנים את כל יושבי הגטו בתעלת מכי (Mkhi).
ח'ליל רעד
ח'ליל רעד, (ערבית: خليل رعد, 1854 – 1957) היה צלם ערבי סורי-לבנוני, נוצרי, שהתפרסם במידה רבה בזכות צילומי נופים ואנשים בארץ ישראל בשלהי המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20. חי בארץ זו רוב שנות חייו, אך כתוצאה מהשלכות המלחמה הערבית-יהודית ב-1949-1948, בערוב ימיו, חזר למולדתו. צילם מעבר ל-1,230 צילומים ועשרות גלויות. בעיזבונו נמצאו תשלילי צילום רבים שתיעדו את חיי היום יום ואירועים בארץ ישראל, בסוריה ובלבנון לאורך חמישים שנה. נחשב "הצלם הערבי הראשון בארץ הקודש".
תחילת דרכו כצלם וקורות חייו בארץ ישראל
רעד למד צילום אצל גאראבד קריקוריאן, ארמני במוצאו, בוגר הסדנה לצילום שהוקמה בירושלים על ידי הפטריארך הארמני איסאי הרביעי גאראבדיאן. בשנת 1890 פתח סטודיו ברחוב יפו בירושלים ממול לסטודיו הצילום של בן מורו, אובהאנס קריקוריאן, דבר שגרם להעכרת היחסים בין שתי המשפחות. הסכסוך הסתיים עם שידוך מוצלח בין אובהאנס קריקוריאן ובין אחייניתו של רעד, נג'לה, שכונתה משום כך "כלת השלום". מאז שני הצלמים עבדו בשיתוף פעולה. ידוע שהצייר היהודי אפרים משה ליליין פיתח את תצלומיו בעת מסעו בארץ ישראל לפני מלחמת העולם הראשונה, בסטודיו של רעד. ערב מלחמת העולם הראשונה נסע ח'ליל רעד לבזל שבשווייץ, והשתלם שם באומנות הצילום עם צלם בשם קלר. בשנת 1919 התחתן עם אנה מולר, צעירה שווייצרית, שעבדה כעוזרת צלם אצל אותו קלר. הוא חזר איתה לארץ ישראל המנדטורית, והזוג התיישב בטלביה, אז שכונה ערבית חדשה בשולי לירושלים. רעד אף נבחר לראש היישוב.
באירועי המלחמה בשנת 1948 ניזוק הסטודיו לצילום, ורעד ומשפחתו נאלצו לעקור בגלל הקרבות לחברון. משם כעבור מספר חודשים חזר ללבנון, לעיירת הולדתו, בחמדון. מאוחר יותר, הבישוף הנוצרי אורתודוקסי איליה כראם הזמין אותו להתגורר בבניין השייך לפטריארכיה היוונית אורתודוקסית. ח'ליל רעד נפטר בבחמדון בגיל המופלג של 103 שנים.
צילומיו
בימי המלחמה ב-1948 ניצלו מעל 1,230 פלטות פוטוגרפיות מזכוכית מהסטודיו של רעד בירושלים על ידי ידיד איטלקי צעיר שחצה כמה פעמים את שטח ההפקר בשעות לילה. בסטודיו נמצאו גם מספר תשלילים שעוד לא הודפסו. כל הארכיון נתרם למוסד ערבי בשם "המכון ללימודי פלסטין" ורבות מעבודות הצלם פורסמו ב"ג'ורנל אוף פלסטיין סטאדיס" תחת הכותרת "לפני יציאה לגלות". המרכז לחקר המזרח התיכון של אוניברסיטת אוקספורד מחזיק באוסף גלויות פרי עבודתו של רעד, וכן בהדפסים שעשה על החיילים העות'מאנים בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה. צילומים אלה עשה בתוקף תפקידו כצלם רשמי של השלטונות הצבאיים הטורקים. לפי עדות בתו של הצלם, רות, קשריו הטובים עם ג'מאל פאשה, המושל הצבאי הטורקי של סוריה, איפשרו לו גישה חופשית לחזית המצרית והפלסטינית. בצילומיו הנציח רעד דמויות מבין תושביה הערבים של הארץ (לפעמים נשים ערביות עם כד או סל קש, גברים ערבים עם חרבות מעוטרות וכו'), רגעים מחיי היום יום שלהם, בניינים, בתי מלאכה (כמו סדנת נגרים, תעשיית הסבון בשכם), פרדסים וכו'. רעד תפס במצלמתו גם בני עדות אחרות שאכלסו את ארץ הקודש, כולל יהודים. הוא צילם פרויקטים חלוציים כמו עבודות חשמל, הקמת קיבוץ עין חרוד ונמל תל אביב, בניית מפעלי ים המלח והמעבדה לניסיונות חקלאיים ועוד. ח'ליל רעד ליווה בצילומיו גם כמה מהחפירות הארכאולוגיות שהתנהלו בתקופת פעילותו. כ-1000 מצילומי של רעד מצויים באוסף בוקי בועז לצילום, ובכללם שקופיות צבע צבועות ביד.
ביקורת
אקדמאים הדוגלים במאבק הלאומי הפלסטיני, כמו בדר אל חאג', וליד ח'לידי ואליאס סנבר ראו בהשתקפות חיי הארץ בתצלומים של ח'ליל רעד תגובה לתעמולה הקולוניאלית או הציונית של "השממה" שכביכול שלטה לפני הגעתם של האירופים או של העולים היהודים.
אנליז מורס, חוקרת הולנדית, מעריכה כי לחלק מהצילומים של רעד יש קונוטציות מהמקרא או מהברית החדשה המקנות אופי סטטי לדמויות המצולמות ולחייהן. גם היא וגם האוצרת הישראלית רונה סלע, מדגישות שרעד צילם קודם כל לצורך תיירותי ומסחרי. רונה סלע סבורה שרעד היה "חסר מודעות פוליטית" והסתגל לדפוסים שנראים בעיניה סטריאוטיפים "קולוניאליים" או "אוריינטליסטיים", המושפעים מכתבי הקודש של הנוצרים והיהודים. פרט לכמה תהלוכות פוליטיות, נמנע הצלם מלהתייחס בעבודותיו לסכסוך הדמים בין הערבים ובין היהודים שהתרחש בשנות פעילותו. לעומת זאת, לדעתה של סמדר שפי מהארץ אין בצילומים של רעד נטייה "אוריינטליסטית" (במובן המונח של אדוארד סעיד) ל"אקזוטיקה". היא מתרשמת מיופי התמונות, מהגישה האמפתית, מה"שמרנות" של הצלם ומ"איכותן האלגנטית" של עבודותיו.
אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס
אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (באנגלית: University of California, Los Angeles, ידועה בראשי התיבות UCLA) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית בלוס אנג'לס שבקליפורניה, אחת מעשרת הקמפוסים של אוניברסיטת קליפורניה. האוניברסיטה נוסדה ב-1919 כשלוחה של אוניברסיטת קליפורניה. קמפוס האוניברסיטה הוא השני שהוקם במסגרת מערכת האוניברסיטאות של קליפורניה, והאוניברסיטה היא הגדולה ביותר בקליפורניה מבחינת מספר הסטודנטים הכולל. האוניברסיטה חברה בהתאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט, חברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר, מדורגת כאוניברסיטה הציבורית הטובה ביותר בארצות הברית ונחשבת לאחת מהאוניברסיטאות הטובות בעולם.
היסטוריה
בדירוג השבועון U.S. News & World Report האוניברסיטה נמצאת במקום ה-14 ברשימת האוניברסיטאות הטובות ביותר בעולם לשנת 2022-2023 ומקום ראשון בין האוניברסיטאות הציבוריות בארצות הברית.
מספר הפונים בבקשה להתקבל לאוניברסיטה לסתיו 2022 היה הגבוה מבין כל האוניברסיטאות בארצות הברית: 149,815. מהם 12,844 (9%) התקבלו ללימודים. אף שבאוניברסיטה תלמידים מכל העולם ומכל מדינות ארצות הברית, למעלה מ-90% מהלומדים באוניברסיטה מוצאם מקליפורניה.
בשנת 2021, נכנסה האוניברסיטה לראשונה לדירוג ה-T14 היוקרתי, על פי השבועון U.S. News & World Report, המדרג את הפקולטות הטובות ביותר למשפטים בארצות הברית.
חברי הסגל כוללים חתני פרס נובל, אנשי מדע מובילים ועובדי ציבור בכירים.
קמפוס
בסוף שנות ה-20 של המאה העשרים, האוניברסיטה עברה לקמפוס הנוכחי שלה, שממוקם מערבית לבוורלי הילס וגובל בצפון בשכונת בל אייר. כאשר החלו הלימודים בקמפוס ב-1929, היו בו ארבעה בניינים בלבד. כיום הקמפוס כולל 163 בניינים ומשתרע על שטח של 1.7 קמ"ר.
דירוג אקדמי לשנת 2023
לפי השבועון U.S. News & World Report:
לפי דירוג שנחאי המוערך, אשר בוחן פרמטרים רבים, דורגה האוניברסיטה במקום ה-13 בעולם, מה שהציב אותה מעל אוניברסיטאות יוקרתיות רבות בארצות הברית ובעולם כגון: אוניברסיטת דיוק, אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת ורג'ניה, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת לונדון ועוד.
ספורט
קבוצות הספורט של האוניברסיטה נקראים ה"ברוינז" (Bruins) וצבעם כחול וזהב. הקבוצות משתתפות בחטיבה 1 של התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי (NCAA). האולם המשמש קבוצות אלו הוא הפאולי פביליון.
בין הספורטאים המפורסמים בתולדות המכללה: ג'קי רובינסון, ג'מאל וילקס, ביל וולטון, רג'י מילר, טרוי גלאוס, בארון דייוויס, אמנדה פריד, ג'ורדן פארמר, קווין לאב, זאק לאבין, ראסל וסטברוק, לונזו בול, וכרים עבדול-ג'באר.
קנדיס אקולה
קנדיס רנה קינג נולדה בשם; קנדיס רנה אקולה (באנגלית: Candice Rene King; נולדה ב-13 במאי 1987) היא שחקנית וזמרת-יוצרת אמריקאית, ידועה מגילום דמותה של קרוליין פורבס בסדרה "יומני הערפד".
ביוגרפיה
אקולה נולדה ביוסטון שבטקסס וגדלה בעיר אדג'ווד, פלורידה; בתם של קרוליין (לבית קלארק), עקרת בית שבעברה הייתה מהנדסת סביבתית, וקווין אקולה, מנתח לב-חזה; שניהם חברים במפלגה הרפובליקנית בפלורידה. יש לה אח קטן, קרי תומאס.
מוזיקה
בשנת 2008 אקולה הופיעה כזמרת רקע בסיבוב ההופעות של מיילי סיירוס, Best of Both Worlds Tour.
משחק
אקולה שיחקה בתפקידים קטנים בסדרות הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא", "על טבעי", "גדולה מהחיים" ו"גריק".
בשנת 2007, היא שיחקה את אמנדה בסרט "ג'ונו". ביולי 2009, היא כיכבה בסרט האימה העצמאי "נערה מתה" המתספר על שני נערים בתיכון שמגלים אישה אלמותית במקלט נטוש.
בשנת 2009 היא החלה לשחק בסדרה "יומני הערפד". הסדרה זכתה להצלחה גדולה והייתה לסדרת הדגל של רשת CW.
בנוסף היה לה תפקיד קטן ב"האנה מונטנה: הסרט".
ביוני 2012, הצטרפה אקולה לסדרת היוטיוב "Dating Rules From My Future Self" כקלואי, בחורה בת 26 שחושבת שאהבה לא באמת קיימת. הסדרה זכתה ל-14 מיליון צפיות.
בשנת 2013, הופיעה בקליפ של השיר "Love Don't Die" של להקת דה פריי.
חיים אישיים
בפברואר 2012 החלה אקולה לצאת עם המוזיקאי ג'ו קינג, הגיטריסט של להקת "דה פריי", לאחר שחברתה של אקולה, נינה דוברב הכירה בין השניים באירוע של הסופרבול. לקינג יש שני ילדים מנישואיו הקודמים. הזוג התארס במאי 2013 ונישא ב-18 באוקטובר 2014 בניו אורלינס, לואיזיאנה. ב-15 בינואר 2016, נולדה בתם הראשונה, פלורנס מיי. ב-1 בדצמבר 2020, קינג ילדה בת שנייה, ג'וזפין ג'ון.
אקולה תומכת במיזם "It Gets Better" הפועל למניעת התאבדות בקרב בני נוער להט"בים, לצד עמיתיה לסדרה "יומני הערפד" מייקל טרבינו ואיאן סומרהולדר.
תולעת גינאה
תולעת גינאה או דרקונקולוס (שם מדעי: Dracunculus medinensis), היא תולעת טפילית הגורמת למחלה זיהומית המדבקת בשתיית מים מזוהמים. תולעת גינאה היא הנמטודה המזיקה לאדם הארוכה ביותר - התולעת הנקבה גדלה עד לאורך של 80 ס"מ (הזכר מגיע לאורך של כ-4 ס"מ בלבד).
אפידמיולוגיה
המחלה היא ייחודית לאדם. ההדבקה נעשית על ידי שתיית מים עומדים ומזוהמים בטפיל. לעיתים רחוקות מתרחשת הדבקות על ידי אכילת דג המאכסן את הטפיל. התולעת נמצאת באגמים באפריקה ובהודו.
פתולוגיה
נקבות התולעים יוצרות תגובה אלרגית הגורמת לכאב חזק, פריחה, בחילה, שלשול סחרחורת ובצקת מקומית. לאחר בקיעת העור נרגעת האלרגיה אך נוצרים פצעים כואבים. החלמה מלאה מתאפשרת רק לאחר הסרת התולעים. מוות של התולעת במפרקים יכול לגרום לדלקת מפרקים ושיתוק עמוד השדרה. לעיתים קרובות נגרמת הדבקה בקטריאלית שניונית.
טיפול ומניעה
לא קיים חיסון כנגד הדבקות אך ניתן למנוע אותה באמצעות סינון מי השתייה (למשל על ידי בד צפוף) או טיהורם (למשל על ידי הרתחה או חומר כימי), וחינוך אנשים הנושאים את המחלה להימנע מכניסה למים כל עוד הם חולים בה. קווים מנחים להתנהגות מונעת נכתבו ב-1986 במטרה לחסל את הטפיל, בזמן שהיו 3.5 מיליון חולים ב-20 מדינות, ו-120 מיליון איש בסיכון. ב-2008 דווחו רק על 5,000 מקרים. הטיפול המסורתי בתולעת הוא שליפתה על ידי כריכתה על מקל. לחלופין ניתן להוציא את התולעת על ידי ניתוח אם התולעת כולה נמצאת בקרבת העור. תרופות יכולות להקל על הסימפטומים בלבד.
איה סופיה
אַיָה סוֹפִיָה (מיוונית: Αγία Σοφία, "החוכמה הקדושה"; בטורקית: Ayasofya; בלטינית: Sancta Sophia) הוא מבנה היסטורי חשוב באיסטנבול שבטורקיה. נחשב לאחד הדוגמאות הבולטות של האמנות והאדריכלות של האימפריה הביזנטית, ולאחד הבניינים המפורסמים בעולם. נבנה בקונסטנטינופול (כפי שהעיר נקראה אז) ככנסייה במאה הששית על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, והיה המבנה הראשון בעל צורת פנדנטיבה מלאה.
לאחר שהעיר נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1453 הפך המבנה למסגד. בעקבות הקמת הרפובליקה הטורקית והרפורמות של מוסטפא כמאל אטאטורק, משנת 1934 עד 2020 הוא שימש כמוזיאון המשמר את מורשת הבניין בתקופות שונות ומושך אליו תיירים רבים מרחבי תבל. ביולי 2020, בהחלטת נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, הפך שוב למסגד הנקרא המסגד הגדול של איה סופיה (Ayasofya-i Kebir Camii Şerifi).
מקור השם
הכנסייה אינה קרויה על שם הקדושה סופיה, אלא על שם "החוכמה הקדושה" או "החוכמה האלוהית", שהיא מושג מרכזי בנצרות, ואחת מהתכונות שהכריסטולוגיה מייחסת לישו בתוך השילוש הקדוש (ביחוד בנצרות האורתודוקסית).
ההיסטוריה של המבנה
במקום שבו עומדת כיום כנסיית איה סופיה, עמדה במאה הרביעית כנסייה אחרת, שממנה לא נותרו שרידים. לאחר הריסתה נבנתה במקום כנסייה נוספת על ידי קונסטנטיוס השני בנו של קונסטנטינוס. כנסייה זו נחנכה ב-15 בפברואר 360 ונשרפה בזמן מהומות ניקה בשנת 532.
פרוקופיוס מתאר את בניית הכנסייה על ידי איזידור ממילטוס ואנתמיוס מטראלס. אנתמיוס (שאף השתמש בסוג של קמרה אובסקורה בניסיונותיו) מת לאחר שנה ואיזדור סיים את הבנייה. רעידות אדמה שהתרחשו באוגוסט 553 ובדצמבר 557 פערו סדקים בכיפת הכנסייה. רעידה נוספת במאי 558 מוטטה את הכיפה על המזבח והבמה תוך שהיא גורמת להם נזקים. הכנסייה נחנכה פעם נוספת בשנת 563 אחרי שהכיפה נבנתה מחדש והוגבהה לגובה 55.6 מטר. הבניין היה מהמפוארים בבניינים שנבנו, וקירותיו הפנימיים כוסו פסיפסים ושיש. לאחר שראה את הבניין המפואר הכריז יוסטיניאנוס: "ניצחתי אותך שלמה!" (Νενίκηκά σε Σολομών) בהתייחסו לבניינו של בית המקדש הראשון. לימים, כך נאמר, ניצח אותו "שלמה" אחר, הוא סולימאן המפואר, שבנה את מסגד סולימאנייה בסמוך לכנסייה.
לאחר רעידת אדמה אשר אירעה בשנת 989, שבה נהרסה כיפת המבנה, הזמין הקיסר בסיליוס השני את הארכיטקט הארמני טרידאט לבצע תיקונים בכנסייה. תוקנו הקשת המערבית וחלק מהכיפה. התיקונים נמשכו שש שנים, והכנסייה נפתחה מחדש בשנת 994.
מיום חנוכת המבנה, ועד אשר נבנתה קתדרלת סביליה, היה זה המבנה הגדול בעולם והוא עורר התפעלות רבה אצל המבקרים בו. המבנה סימל את עוצמתה של האימפריה הביזנטית, ובו נערכו טקסי ההשבעה של הקיסרים החדשים של האימפריה. איה סופיה הייתה מקום מושבו של פטריארך קונסטנטינופול, והמקום בו נערכו הטקסים הדתיים בהשתתפות משפחת הקיסר. במהלך מסע הצלב הרביעי וכיבוש העיר, הפכה הכנסייה לקתולית, וחלק מאוצרותיה נבזזו. לאחר זמן, חזרה הכנסייה לשליטת הביזנטים.
מכנסייה למסגד
לאחר כיבוש העיר על ידי הסולטאן העות'מאני מהמט השני בשנת 1453, הפכה הכנסייה למסגד, ציורי הקיר והפסיפסים בה כוסו טיח והמבנה עבר התאמה לתפקידו החדש כמסגד. לשם כך נבנו ארבעה מינרטים, מחראב ב"קיר הקיבלה" ומינבר לצדו.
מסגד איה סופיה הפך למודל לחיקוי בבנייה העות'מאנית, ובמיוחד הושפע ממנו מבנה המסגד הכחול שנבנה בסמוך אליו.
מוזיאון
בשנת 1934 תחת שלטונו של נשיא טורקיה מוסטפא כמאל אטאטורק הפך המבנה למוזיאון. במסגרת תהליך הפיכתו למוזיאון נחשפו הפסיפסים הנוצרים הקדומים. בשנת 1993, לאחר בדיקה של אונסק"ו הוחלט על תוכנית לשיקום המבנה.
בסוף המאה ה-20 ביוזמת ילמז אזטונה התקבלה החלטה להרשות תפילות בגלריה פרטית של הסולטאנים שנמצאת במתחם.
ממוזיאון בחזרה למסגד
ב-10 ביולי 2020 אישר בית המשפט הטורקי את הסרת מעמדו של המבנה כמוזיאון. דקות לאחר מכן חתם נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן על צו המאפשר את הפיכתה למסגד צעד זה התקבל בביקורת חריפה מצד אונסק"ו, מועצת הכנסיות העולמית, האיחוד האירופי וגורמים בינלאומיים רבים נוספים.
ב-24 ביולי נערכה תפילה ראשונה במסגד, בהשתתפות ארדואן ושרים רבים מממשלתו. יוון הכריזה על יום זה כיום אבל לאומי.
תיאור המבנה
במרכז הכנסייה נמצאת כיפה מרכזית שקוטרה 31 מטרים וגובהה 56 מטרים. כיפה זו קטנה במקצת מכיפת הפנתאון שברומא, ועד לזמננו, היא הייתה אחד מהמבנים המקורים הגדולים ביותר בעולם. ארבעה עמודים בארבע פינות המבנה מחזיקים את משקלה הרב של הכיפה על ידי פנדנטיבה (משולשים קמורים מתחת לכיפה המעבירים את העומסים ל-4 נקודות). דבר זה אפשר בניה ללא עמודים בחלל הכנסייה עצמה, והדבר יצר חלל עצום שבו יכולים להתקהל אלפים ולשמור על קשר עין אחד עם השני ועם מוקד התפילה. בכניסה המערבית של המבנה ובצידו המזרחי של המבנה ישנן חצאי כיפות היוצרות אכסדראות.
טיסה 587 של אמריקן איירליינס
החקירה
חודשיים ויום לאחר מתקפת הטרור על מגדלי התאומים, החלה חקירת ההתרסקות על ידי המינהל הארצי לבטיחות בתחבורה (NTBS) בצל החשדות לפיגוע גדול נוסף כנגד מטרות אמריקאיות. מעל מאה עדי ראייה ציינו כי ראו אש או פיצוץ בעוד המטוס באוויר, לפני שהמטוס איבד שליטה. רוב הטיסות במדינה בוטלו ולאוויר הוזנקו מטוסי קרב. מסיבה זו, בשעות הראשונות שלאחר ההתרסקות נבדקה הסבירות לפיגוע אפשרי. בזירת ההתרסקות התאמצו החוקרים למצוא שאריות של פצצה. זמן לא רב לאחר תחילת החקירה נתגלה מייצב הכיוון של המטוס במפרץ הקרוב. למזלם של החוקרים, נמצאה גם הקופסה השחורה שהקליטה את הדו-שיח בתא הטייס. מניתוח דו-השיח ומניתוח מצלמות אבטחה שצילמו את המטוס זמן קצר לפני נפילתו עלה כי אין חשד לפיגוע, וכי ככל הנראה מדובר בתאונה.
לאחר שנשללה האפשרות שההתרסקות נבעה מחבלה מכוונת, החלו החוקרים לבחון את מייצב הכיוון ואת אופן התנתקותו מהמטוס. מייצב הכיוון מחובר לגוף המטוס בשש נקודות חיבור שבכל אחת מהן בורג טיטניום המוחזק באמצעות אום העשוי מחומר מרוכב ואום נוסף מאלומיניום. מניתוח הנזק עלה כי בעוד שאום האלומיניום לא ניזוק, זה העשוי חומרים מרוכבים נשבר. תוצאות החקירה העלו בתחילה חשש שמא קיים פגם בחומרים המרוכבים. בחומרים אלה נעשה שימוש גם בנקודות חיבור אחרות במטוס, כגון אלו של המנועים. לאחר בדיקה מדוקדקת של אמצעי החיבור המרוכבים אישרה החקירה שהמטוס היה במצב טכני תקין.
מטוס האיירבוס A300-600 המריא זמן קצר לאחר המראת מטוס בואינג 747 של חברת התעופה ג'פאן איירליינס מאותו מסלול. כתוצאה מכך, נכנס המטוס למערבולות אוויר שיצר המטוס היפני. טייס המשנה ניסה לשמור על ייצוב המטוס באמצעות שימוש אגרסיבי בהגה הכיוון. מסקנת החוקרים הייתה שהתנתקות מייצב הכיוון נבעה מהפעלה מוגזמת של הגה הכיוון. ללא מייצב כיוון לא ניתן לשלוט במטוס מסוג זה, ועם התנתקותו איבדו הטייסים את השליטה במטוס לחלוטין. התאוצות העזות שבהן נתון היה המטוס עד התרסקותו גרמו להתפרקות שני המנועים לפני הפגיעה בקרקע. חוקרי התאונה קבעו כי התנתקות מייצב הכיוון לא נבעה ישירות ממערבולת האוויר שיצר המטוס היפני. לו היה הטייס עוזב את ההגאים היה המטוס מתייצב בסופו של דבר.
הדו"ח הרשמי של המינהל הארצי לבטיחות בתחבורה פורסם ב-26 באוקטובר 2004, ובו הוסבר כי הסיבה לתאונה היה שימוש יתר בהגה הכיוון כאמצעי לייצוב המטוס בעודו במערבולת אוויר. העשן והאש שראו עדי הראייה אירעו כתוצאה מדליפה של דלק לאחר התנתקות המנועים מהכנפיים.
אחריות
חברת התעופה אמריקן איירליינס ויצרנית המטוס, חברת איירבוס, חלוקות בדעתן בנוגע להיקף האחריות של כל אחד מהצדדים. אמריקן איירליינס טוענת שהתאונה היא אשמתה של איירבוס מאחר שה-A300 תוכנן עם הגאים רגישים מאוד. מרבית המטוסים דורשים לחץ מוגבר על דוושות ההגאים כדי להשיג שליטה גם במהירויות טיסה גבוהות.
גם המינהל הארצי לבטיחות בתחבורה האשים את חברת התעופה ברוב האשמה. מנתוני החקירה עלה כי אמריקן איירליינס מעבירה קורס תמרון מתקדם לטייסיה, ובהדמיה זו השפעות מערבולות האוויר שיוצרות מטוסים גדולים מוגזמות. לכן הטייסים אומנו לעשות שימוש אגרסיבי בהגה הכיוון, הרבה מעבר לנחוץ. לאחר פרסום הדו"ח שינתה אמריקן איירליינס את תוכנית ההדרכה הבעייתית.
הנצחת הקורבנות
260 הנוסעים ואנשי הצוות ששהו על סיפון המטוס וחמישה אנשים שהיו על הקרקע נהרגו כתוצאה מההתרסקות. אחד מהם היה איש עסקים ישראלי בשם אילן וסרמן. לזכרם הוקם אנדרטה בפארק ווקווי שבקווינס. על קיר האנדרטה מונצחים שמות כל הקורבנות. בראש האנדרטה ישנו ציטוט, באנגלית ובספרדית, מאת המשורר הדומיניקני פדרו מיר: ("לאחר הכול אני מבקש שלום ותו לא") ב-6 במאי 2007 התקיים טקס בבית הקברות וודלון ברובע הברונקס, שבמסגרתו נקברו שרידי הקורבנות בתאונה, 889 חלקי אדם לא מזוהים, בארבעה מבני מאוזוליאום.
המרכז לטניס בישראל - אזורי עכו
המרכז לטניס בישראל - אזורי עכו, הוא אחד מ-14 המרכזים ברחבי הארץ של המרכז לטניס בישראל.
היסטוריה
המרכז בעכו הוקם בשנת 2010 בזכות שיתוף פעולה של מספר גופים - המרכז לטניס בישראל, עיריית עכו, חברת IDB והסוכנות היהודית - שתרמו על מנת שיהיה לראשונה מרכז טניס בעיר לרווחת התושבים ואנשי אזור הגליל המערבי. טקס חנוכת המרכז התקיים ב-6 ביוני 2010 בהשתתפות אלפי תושבים ואנשים מכובדים כגון נוחי דנקנר (יו"ר קבוצת IDB דאז), מיכאל ורעיה שטראוס, ראש העיר שמעון לנקרי, שאול מופז, אלן הופמן (מנכ"ל הסוכנות היהודית), טניסאית העבר אנה סמשנובה ובהנחיית דני רופ. במהלך הטקס התקיים משחק ראווה בין שחר פאר לעופרי לנקרי שגדלה בעכו ושיחקה בדצמבר 2013 בגמר אליפות ישראל לבוגרים.
הפעילות במרכז
במרכז 13 מגרשי טניס מוארים ביניהם אצטדיון מרכזי המכיל 600 מקומות ישיבה. המרכז מקיים תוכניות טניס מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים, תוכנית תחרותית מוצלחת והשכרת מגרשים. למרכז תוכניות מיוחדות למען הקהילה שממומנות בעזרת תרומות: תוכניות לאוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים, תוכנית מיוחדת לילדים ונוער בסיכון, תוכנית דו-קיום ותוכנית גנים תאומים, בה גן יהודי וגן ערבי משתפים יחד פעולה בפעילות ספורטיבית במרכז הטניס וגם מבקרים אחד את השני בגן. מנהל המרכז מיומו הראשון הוא אלעד רוט, יליד נהריה.
מאז פתיחתו, התקיימו במרכז הטניס בעכו בכל שנה תחרויות בינלאומיות לגברים ונשים, כאשר הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של העיר בה התקיימו תחרויות טניס בינלאומיות.
X-19
קרטיס-רייט X-19 (באנגלית: Curtiss-Wright X-19) היה מטוס ניסיוני אמריקאי לבחינת אפשרויות VTOL (המראה ונחיתה אנכית) בתחילת שנות ה-60.
עיצוב פיתוח
בחודש מרץ 1960, חברת קרטיס-רייט פיתחה את ה- X-100, אב טיפוס חדש, למטוס תובלה בעל יכולות המראה ונחיתה אנכית. ל- X-100 היה מנוע יחיד, שהניע שני רוטורים ובנוסף פלט את הגזים שנוצרו בתוכו בזנב המטוס, דבר שנתן יכולות תמרון טובות יותר במהירויות נמוכות.
מה- X-100, קרטיס-רייט פיתחו את ה- X-200 שהיה גדול יותר, אשר חיל האוויר האמריקאי הזמין שני אבות טיפוס שלו שלהם ניתן הכינוי X-19A
ה- X-19 היה מטוס בעל שני סטים של כנפיים, זוג קדמי וזוג אחורי. על כל כנף הורכב פרופלור בקוטר 4 מטרים שיכל לנטות 90 מעלות מה שאיפשר למטוס להמריא ולנחות כמו מסוק. המדחפים הונעו על ידי שני מנועי Avco Lycoming T55-L-5 turboshaft שהותקנו בתוך המטוס.
היסטוריה מבצעית
הטיסה הראשונה של ה- X-19 התקיימה בנובמבר 1963 (לפי מקורות אחרים ב-26 ביוני 1964). התכנון היה שה- X-19 יתפתח להיות מטוס תובלה מסוג VTOL. עם זאת ה- X-19 הראשון נהרס בהתרסקות ב-25 באוגוסט 1965, והתוכנית בוטלה. אב הטיפוס השני נמצא כיום במתקני השיקום במוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית בדייטון, אוהיו.
משפחת דמיאני
משפחת דמיאני (בערבית: دامياني) היא משפחה נוצרית מיפו ששמה מעיד עליה כי היא ממוצא איטלקי. לבני המשפחה היה בית חרושת מפורסם לייצור סבון בדרכים מסורתיות. בית חרושת זה פעל בבניין הסראיה הישן של יפו. בני המשפחה, חנא דמיאני, שימשו כקונסולים של מדינות אירופאיות כתפקיד העובר בירושה במשך כמאה שנה. מנהל הסוכנות הקונסולרית של אוסטרו-הונגריה ביפו עם הווסדה ב-1763 היה ג'ובאני דמיאני, ב-1816 התמנה לתפקיד פרנץ דמיאני וב-1865 ברנהרד דמיאני, שהיה הקונסול האוסטרי האחרון מבני המשפחה, אותו החליף ב-1871 יעקב פאסקאל.
חנא דמיאני היה ממונה מטעם רבני איסטנבול לסייע ליהודים אשר באו ליפו באותה העת (סוף המאה ה-18) למצוא את דרכם לירושלים. ישנה מסורת שנפוליאון בעת שערך את מסעו הצבאי לכיבוש ארץ ישראל ומצרים בשנת 1799 התארח בבית המשפחה. המשפחה גם מוזכרת בתיאורי המסע של נוסעים מראשית המאה התשע עשרה.
ניסים אמזלג
ניסים אמזלג (נולד ב-1962) הוא בוטנאי ישראלי.
ביוגרפיה
אמזלג פרסם כשישים מאמרים מדעיים בתחום הביולוגיה בנושא הסתגלות התפתחותית בצמחים והשלכותיה ההורמונליות.
בתחום המקרא פרסם עד כה שני ספרים וכשלושים מאמרים מדעיים העוסקים בשני תחומים: 1) השירה המזמורית המקראית וביצועה המוזיקלי כשירת מענה. 2) היסודות המטלורגים של האמונה הישראלית והמקור הקיני של האל המקראי - אלוהי ישראל. בתחום הפילוסופיה של המדע פרסם אמזלג כשנים עשר מאמרים ושלושה ספרים על מושג האמת במדע בכלל. ועל היסודות המדעיים של תורת האבולוציה של דרווין וממשיכו.
הוא מחברו של הספר "מהפכת הנחושת". פרסם מספר מאמרים, בהם ב-American Journal of Archaeology וב-Journal for the Study of the Old Testament. בצרפתית חיבר את הספרים, "La Raison malmenée – De l’origine des idées reçues en biologie moderne" ואת "L'Homme végétal. Pour une autonomie du vivant "
מתגורר בכפר סבא.
אזורי הכיבוש באוסטריה
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה וכיבוש אוסטריה, חולק שטחה לארבעה אזורי כיבוש אשר נוהלו בידי ארבע בעלות הברית - ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, ברית המועצות וצרפת. משטר הכיבוש עמד בתוקפו עד שנת 1955, עת הושבה לאוסטריה עצמאותה המלאה וריבונותה על שטחה.
היסטוריה
כיבוש וינה הושלם בידי הצבא האדום ב-13 באפריל 1945, ולאחר כשבועיים הסתיים כיבוש המדינה כולה. ב-27 באפריל 1945 הוכרזה אוסטריה כמדינה עצמאית ונפרדת מגרמניה, לאחר שמאז האנשלוס ב-1938 הייתה חלק מהרייך הגרמני השלישי. יומיים לאחר מכן, ב-29 באפריל 1945, הוקמה ממשלה זמנית בידי קרל רנר ופוליטיקאים נוספים מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מפלגת העם, והמפלגה הקומוניסטית.
כיבוש בעלות הברית
אוסטריה חולקה לארבעה אזורים כדלקמן: בדומה לברלין, חולקה גם וינה ששכנה בלב אזור הכיבוש הסובייטי, בין ארבעת הצבאות הכובשים. החלוקה נעשתה לפי מפתח רבעים, ומרכז העיר (רובע 1) נוהל לפי תורנות חודשית.
סיום הכיבוש
ב-25 בנובמבר 1945 התקיימו הבחירות הראשונות במדינה. משטר הכיבוש נמשך עשר שנים והסתיים באופן רשמי ב-15 במאי 1955 עם חתימת אמנת המדינה האוסטרית. האמנה נכנסה לתוקפה ב-27 ביולי 1955 ואחרוני הכוחות הצבאיים הזרים עזבו את שטח המדינה ב-25 באוקטובר 1955. למחרת קיבלה אוסטריה את חוק הנייטרליות (Bundesverfassungsgesetz über die Neutralität Österreichs), ויום זה נקבע כיום חגה הלאומי.
בנזיר בהוטו
בנזיר בהוּטוֹ (באורדו: بینظیر بھٹو; 21 ביוני 1953 – 27 בדצמבר 2007) הייתה פוליטיקאית פקיסטנית שכיהנה פעמיים כראש ממשלה בארצה, והייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה בפקיסטן או במדינה מוסלמית כלשהי. לאחר שובה מגלות פוליטית ממושכת, נרצחה בפיגוע התאבדות בתום עצרת תמיכה בה, בעיר רוואלפינדי.
פרטים אישיים
בהוטו נולדה בקראצ'י שבפקיסטן בשנת 1953. היא נישאה לאסיף עלי זרדארי ב-18 בדצמבר 1987, ולזוג שלושה ילדים.
נעוריה ותחילת דרכה
היא למדה פוליטיקה השוואתית באוניברסיטת הרווארד, סיימה שם תואר ראשון בהצטיינות והייתה חברת אחוות פי בטא קפא. את התואר השני ב"פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה" קיבלה מאוניברסיטת אוקספורד. בהיותה שם הייתה לאישה האסיאתית הראשונה העומדת בראש מועדון ה"דיבייט".
קריירה פוליטית
לאחר הוצאתו להורג של אביה הושמו בנזיר ואמה, נוסראט בהוטו, במעצר בית. אמה של בנזיר החליפה את בעלה בהנהגת המפלגה, ומאוחר יותר מונתה בנזיר למשרה זו והנהיגה את המפלגה מהגלות. האם הורשתה מאוחר יותר לעזוב ללונדון משיקולי בריאות, ולבנזיר הותר להצטרף אליה ב-1984.
ב-17 באוגוסט 1988 נהרג זיא-אל-חאק בהתרסקות מטוס מסתורית וכך הסתיימו 11 שנות דיקטטורה בראשותו. בבחירות בנובמבר אותה שנה זכתה מפלגתה של בהוטו ברוב, והיא מונתה לראש ממשלה בקואליציה מטעם "מפלגת העם הפקיסטנית". בתחילת 1990 התפרקה ממשלת בהוטו עקב האשמות בשחיתות שלטונית. ב-1993 נבחרה שנית לראשות ממשלת פקיסטן, אז כיהנה משך שלוש שנים, עד שהודחה בגין האשמות דומות.
מאז 1999 ועד 2007 חייתה בהוטו בגלות בדובאי ובלונדון, כשהיא ממשיכה להנהיג את מפלגתה, "מפלגת העם הפקיסטנית".
השיבה מהגלות
בעקבות הסכם עם נשיא פקיסטן, פרבז מושארף, הותר לבהוטו לחזור לפקיסטן ולהתמודד מולו מטעם מפלגתה בבחירות שהיו צפויות בינואר 2008.
בהוטו קראה לסיום משטרו הצבאי של מושארף, ולצמצום ממדי העוני במדינה. היא הבטיחה לפעול בנושא שיפור החינוך והמאבק בקיצונים האסלאמים במדינה. סיסמת מפלגתה עוד מזמן הנהגתה בידי אביה היא "אסלאם היא דתנו, דמוקרטיה היא מדיניותנו, סוציאליזם הוא דרכנו הכלכלית. כל הכוח לעם".
ב-18 באוקטובר 2007 חזרה בהוטו לפקיסטן. במהלך נסיעתה משדה התעופה, התקבצו כמיליון מתומכיה לאורך מסלול נסיעתה. שיירתה של בהוטו הותקפה בפיגוע טרור. לפחות 136 איש נהרגו, ומאות נוספים נפצעו. בהוטו עצמה לא נפגעה בפיגוע. היא אמרה שהיא רואה את הקיצונים תומכי זיא-אל-חאק כאחראים לפיגוע, וכי גם אירועים קשים כאלו לא ירתיעו אותה מלפעול להגשמת אמונתה והשבת הדמוקרטיה לפקיסטן.
לאחר חזרתה, אמרה בהוטו כי המצב שבו הנשיא הוא גם מפקד הצבא, איננו חוקי. בית המשפט התכנס לדון בעתירת מפלגתה בנושא. כתגובה, הנשיא מושארף הכריז על מצב חירום במדינה, פיזר את בתי המשפט ופיטר את השופט שדן בעניינו בטענה שהוא מושחת. מושארף הוציא כוחות צבא לרחובות וב-8 בנובמבר 2007 הכניס את בנזיר בהוטו למעצר בית בצו מיוחד. לטענתו הוא עשה זאת כדי להגן על המדינה מקיצונים מוסלמים המאיימים בפיגועי טרור. מהלכיו של מושארף החלישו את הפופולריות שלו ושיחקו מבחינה זו לטובת בהוטו.
בהוטו ניסתה לצאת מביתה עם מכוניתה כמה פעמים כדי להשתתף בעצרת המונית הקוראת למושארף להחזיר את הדמוקרטיה למדינה, אך כוחות צבא עצרו בעדה. לאחר פחות מ-24 שעות נאמר לה שהצו איננו תקף עוד והיא חופשייה לנוע כרצונה.
מותה
ב-27 בדצמבר 2007 נרצחה במהלך פיגוע התאבדות בתום עצרת תמיכה בה בעיר רוואלפינדי. בהוטו נורתה בראשה ובחזה לאחר שנכנסה למכוניתה, ולאחר מכן המחבל פוצץ עצמו וגרם למות 16 בני אדם נוספים. בהוטו נפצעה קשה, הגיעה לבית החולים ושם, כעבור שעה, מתה מפצעיה. למחרת נערכה הלווייתה, והיא נקברה בעיירה נאודרה, ליד קבר אביה. הנשיא מושארף הכריז על שלושה ימי אבל לאומי.
בעקבות הירצחה של בהוטו פרצו מהומות ברחבי פקיסטן על ידי תומכיה של בהוטו, שהאשימו את הנשיא מושארף במותה: נהרסו רמזורים, נבזזו חנויות, נפרצו בנקים והובערו מכוניות, אוטובוסים ופחי אשפה ברחובות. הנשיא מושארף הכריז כי המהומות ידוכאו ביד קשה ובעימותים עם המשטרה נהרגו כ-40 איש.
בישיבת בכירי מפלגתה למחרת ההלוויה, מונו בנה בן ה-19, בילוואל ובעלה אסיף עלי זרדארי לראשיה החדשים, ובתוך פחות משנה וזמן קצר לאחר התפטרותו של פרבז מושארף נבחר זרדארי, בעלה של בהוטו, לנשיא פקיסטן.
בשנת 2010 פרסמה ועידת חקירה מטעם האו"ם דו"ח לפיו ניתן היה למנוע את ההתנקשות בבהוטו, וקראה לפקיסטן לפתוח בחקירה מקיפה על מנת לאתר את כל האשמים בהתנקשות ולהביאם למשפט. כמו כן טענה הוועדה שמאמצי החקירה שנעשו עד לשעת פרסום הדו"ח היו "חלקיים באורח מכוון".
הנצחתה
נמל התעופה הישן של איסלמבאד היה קרוי על שמה.
ג'ימילה
ג'ימילה (בערבית: جيميلة, בלטינית: Cuicul או Curculum) הוא כפר הררי באלג'יריה השוכן במחוז סטיף באלג'יריה, השוכן במרחק של 240 ק"מ מזרחית לאלג'יר וכ-45 ק"מ דרומית לחופי הים התיכון. הכפר ניצב באזור בו נמצאות הריסות מתקופת הברברים והאימפריה הרומית. ג'ימילה הוכרז ב-1982 כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. הכפר זכה למעמד זה בשל ההתאמה שיש בו בין האדריכלות הרומית לבין הסביבה ההררית. הבניינים המפורסמים בג'ימילה הם התיאטרון, שני פורומים, מקדשים, בזיליקות, קשתות, רחובות ובתי מגורים.
היסטוריה ותיאור
האתר הארכאולוגי נמצא במרחק קצר מהעיר קונסטנטין, והוא נחשב לאתר ארכאולוגי חשוב באלג'יריה בזכות חשיבותו ההיסטורית, חשיבות שזכתה להכרה רשמית בידי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים.
העיר הרומית קויקול (לטינית Cuicul) הוקמה בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי נרווה. למיקומה של העיר הייתה חשיבות אסטרטגית, כיוון שהיא הייתה ממוקמת בעמדה הגנתית טובה על דורבן (פסגה משנית של הר) בגובה 900 מטרים, בין ואדי גוארגור ובטאמה.
סגנון הבנייה באדריכלות הרומית הותאם למגבלות הגאוגרפיות של האזור. בשני הקצוות של הקארדו נבנו שערים. במרכז העיר נבנה הפורום שהוא כיכר עירונית בגודל 48X44 מטרים, ומסביב לפורום נבנו בניינים ששימשו למטרות אזרחיות שונות. במערב העיר נבנתה הבזיליקה, הקפיטולין (על שם גבעת הקפיטולין ברומא העתיקה) בצפון, ובמזרח נבנתה הקוריה.
המגורים המלכותיים קושטו בפסיפסים מורכבים, והם נקראו על שמם (בית אירופה וכדומה). המגורים הורחבו מאוד במהלך המאה ה-2 לעבר הרובע המרכזי של העיר, היכן ששכנו מקדש ונוס והמאקלום (מתחם שוק).
אולם, המגבלות הגאוגרפיות הקשו על העיר להתפתח. העיר החלה להתפתח החל מהמאה ה-2, כאשר החלה בנייתו של רובע חדש בחלקה הדרומי. ברובע נבנו מבנים ציבוריים ופרטיים כאחד: קשת קרקלה (216), המקדש של משפחתו של ספטימיוס סוורוס שהיה סוג חדש של פורום, תיאטרון שהושלם בתקופת אנטונינוס פיוס ובתי מרחץ שנבנו בתקופת שלטונו של קומודוס. המבנים הבולטים שנבנו בסגנון קלאסי הם בזיליקת הבגדים שבה נערך המסחר בבדים, ומזרקה שנבנתה בסגנון מזרקת מטא סודנס ברומא.
הרובע הדרומי היה המקום שבו התבססה הנצרות, וישנם אזכורים לבישוף פודנטיאנוס מקויקול המתוארכים לשנת 255). ברובע זה נמצאים גם השרידים של מספר מבנים הקשורים לנצרות: שתי בזיליקות, קפלה, אגן טבילה (המקום שבו עורכים טבילה לנצרות) ומספר בתי מגורים ששימשו את הבישוף והכמרים.
באופן כללי, המשאבים שסייעו לפריחתה של העיר היו חקלאיים (דגנים, עצי זית וחוואות). העיר ננטשה בין המאה ה-5 למאה ה-6, לאחר נפילתה של האימפריה הרומית. הוונדלים שלטו בעיר במשך תקופה קצרה מאוד, וב-553 הביזנטים כבשו אותה בחזרה. בתקופה מאוחרת יותר האזור היה נתון לשליטת המוסלמים שלא אכלסו את קויקול מחדש, אך שינו את שמה לג'ימילה, שם שמשמעותו בערבית היא יפה.
ניקולאי נוטוביץ'
ניקולאי נוטוביץ' (ברוסית Николай Александрович Нотович), נולד ב-1858, היה אציל, קצין קוזאקי, מרגל, ועיתונאי רוסי. נוטוביץ ידוע בעיקר בשל ספריו בהם טען כי ישו במהלך חלק משנות חייו (12-30 שנים), נסע וחי בקשמיר ולדאק, שם למד בודהיזם.
הגנה קתודית
הגנה קתודית (באנגלית: Cathodic protection), היא שיטה לעצירת הליך החלודה של מבנים מתכתיים, למשל ובעיקר צינורות תת-קרקעיים. בשיטה זו יוצרים מעגל חשמלי ההופך את המבנה המתכתי המוגן לקתודי ביחס לאזור אנודי מלאכותי.
למעשה יוצרים מעגל חשמלי המזרים דרך גוף אנודי מלאכותי זרם אל הקרקע, הנקלט על ידי הצינור המוגן. זרם זה צריך להיות מספיק גדול כדי לנטרל את כל הזרמים האנודיים הנפלטים מפני הצינור. הצעות ראשונות להפעלת הגנה קתודית בוצעו על ידי האמפרי דייווי בשנת 1824.
שיטות הגנה קתודית
ניתן להגן קתודית על מבנה מתכתי בקרקע בשיטות הבאות:
אנודות הקרבה
יצירת מעגל חשמלי על ידי של אנודה או מספר אנודות אל הצינור המוגן.
האנודה מיוצרת במיוחד למטרה זו, עשויה מסגסוגת של מתכת הממוקמת גבוה יותר בשורה הגלוונית מברזל ++Fe (צינור פלדה), בדרך כלל מגנזיום ++Mg או אבץ ++Zn.
האנודה ארוזה בתוך שק עם חומר מילוי היגרוסקופי המונחת בקרקע בסמוך לצינור עליו היא מגינה.
חסרונות השיטה:
מתקן בזרם מאולץ
יצירת מעגל חשמלי בעזרת מיישר זרם הניזון ממקור מתח חיצוני. הקוטב השלילי של המיישב מחובר באמצעות כבל אל המבנה המתכתי המוגן. הקוטב החיובי מחובר באמצעות כבל אל גוף היוצר את האזור האנודי - שדה האנודות.
לשדה האנודות מספר צורות בהתאם לזרם המתוכנן, התנגדות סגולית של שכבות הקרקע והקרבה למבנה המוגן.
השיטה מאוד מקובלת בחברות בעלות תשתית אורכית גדולה של מאות ואלפי ק"מ.
תרופות אנטי-אפילפטיות
רוב המטרות המולקולריות של התרופות נוגדות הפרכוסים הן תעלות יונים ממותגות מתח בתעלות הנתרן ומרכיבים במערכת ה-GABA כולל קולטני GABAA, מובילי GAT-1 GABA ו-GABA טרנסאמינאז (אנזים). מטרות אחרות כוללות תעלות יונים ממותגות מתח בתעלות הסידן, SVA2A ו-α2δ.
כמה תרופות אנטי-אפילפטיות הראו תוצאות אנטי-אפילפטיות בסוגי אפילפסיה אצל בעלי חיים, כלומר, או שהן מנעו את ההתפתחות הצפויה של האפילפסיה או יכולות לעצור ואף להפוך את התפתחות האפילפסיה. עם זאת אף תרופה לא הוכיחה שהיא יכולה למנוע אפילפטוגנסיס (התפתחות אפילפסיה אחרי פגיעה, כמו פגיעת ראש) בניסויים בבני אדם.
אישור
השיטה הרגילה להשיג אישור עבור תרופה היא להראות את היעילות שלה בהשוואה לפלצבו, או שהיא יותר יעילה מאשר תרופה קיימת. במונותרפיה (כשנוטלים רק תרופה אחת) זה נחשב לא אתי לנהל ניסוי בפלצבו על תרופה חדשה בעלת יעילות לא וודאית. זאת משום שאפילפסיה שלא מטפלים בה חושפת את המטופל לסכנה גדולה, אפילו עד מוות. לכן, השימוש, בכמעט כל התרופות האנטי-אפילפטיות החדשות, הוא כתרופה נוספת. חולים שהאפילפסיה שלהם אינה נשלטת על ידי התרופות שלהם (כלומר, הם חסינים לטיפול) נבחרים על מנת לבחון אם הוספת התרופה תוביל לשיפור בתכיפות ההתקפים בהשוואה לפלצבו.
ברגע שיש ביטחון שהתרופה תהיה יעילה במונותרפיה נעשים ניסויים בהם משווים את התרופה לסטנדרט הקיים. להתקפים שמקורם מוקדי התרופה האופיינית היא קארבאמזפין. למרות השקתן של יותר מעשר תרופות חדשות מ-1990 אף אחת לא התגלתה כיעילה יותר מהקבוצה הישנה יותר הכוללת: קאראבמזפין, ולפוראט, (Sodium Valproate) ופניטואין. היעדר היתרון על טיפול קיים יחד עם היעדר ניסויים מבוקרים בפלצבו גורם לכך שרק מעט תרופות חדשות זכו לאישור ה-FDA לטיפול ראשוני במונותרפיה. אף על פי שאין אישור מה-FDA, הרי האקדמיה האמריקאית לנוירולוגיה והאגודה האמריקאית לאפילפסיה ממליצות על כמה מהתרופות החדשות האלה בתרופה מונותרפית ראשונה.
תרופות
ברשימה הבאה התאריכים בסוגריים הם המוקדמים ביותר בהם אושר להשתמש בתרופה.
ברביטורטים
ברביטורטים הן תרופות המאטות את מערכת העצבים המרכזית ולכן גורמות לקשת רחבה של תופעות לוואי מרוגע קל ועד הרדמה.
בנזודיאזפינים
הבנזודיאזפינים הם מחלקה של תרופות בעלות תכונות היפנוטיות, נוגדות חרדה, נוגדות פרכוסים, גורמות לאמנזיה ולהרפיית שרירים. בנזודיאזפינים פועלים כמדכאי מערכת העצבים המרכזית. העוצמה היחסית של כל אחת מתכונות אלו בכל אחד מהבנזודיאזפינים משתנה במידה רבה ומשפיעה על התופעות שעבורן מתווים אותן. שימוש ארוך טווח עלול להיות בעייתי בשל פיתוח סבילות לאפקטים נוגדי הפרכוסים ותלות בהן. מבין התרופות הרבות השייכות למחלקה זו משתמשים רק במיעוטן לטיפול באפילפסיה.
בבנזודיאזפינים הבאים משתמשים כדי לטפל בסטטוס אפילפטיקוס:
חומצות שומן
ויגאבאטרין ופרוגאביד קשורות גם ל-GABA
טיפול וקווים מנחים
על פי הקווים המנחים של האקדמיה האמריקאית לנוירולוגיה והאגודה האמריקאית לאפילפסיה חולים חדשים שאובחנו יתחילו טיפול בתרופות נוגדות פרכוסים סטנדרטיות כמו קאראבמזפין, פניטואין, חומצה ולפרואית/סודיום ולפוראט, פנוברביטל או בתרופות החדשות גאבאפנטין, למוטריג'ין, אוקסקרבאזפין או טופירמאט. הבחירה בנוגדי הפרכוסים תלויה בחולה האינדיבידואלי. התרופות החדשות והישנות, כאחד, יעילות במידה שווה לגבי אפילפסיה שהתחילה לאחרונה. לתרופות החדשות יש, בדרך כלל, פחות תופעות לוואי. לגבי התקפים מוקדיים או מעורבים שאובחנו לאחרונה יש הוכחות ששימוש בגאבאפנטין, למוטריג'ין, אוקסקרבאזפין או טופירמאט עדיף כמונותרפיה. ניתן לכלול למוטריג'ין באפשרויות הטיפול עבור ילדים שאובחנו לאחרונה בהתקפי ניתוק.
היסטוריה
התרופה נוגדת הפרכוסים הראשונה הייתה ברומיד שהוצעה ב-1857 על ידי צ'ארלס לוקוק שהשתמש בה לטיפול בנשים עם "אפילפסיה היסטרית" (כנראה, אפילפסיה וסתית). פוטאסיום ברומיד היה ידוע גם כגורם אין-אונות אצל גברים. הרשויות הסיקו מכך שפוטאסיום ברומיד יחליש את ההתרגשות המינית שנחשבה כגורם להתקפים. למעשה הברומיד היה יעיל נגד אפילפסיה וכן גרם לאין-אונות. היום ידוע שאין-אונות היא תופעת לוואי של טיפול בברומיד ואינו קשור להשפעות האנטי-אפילפטיות שלו. בנוסף זה השפיע גם על ההתנהגות מה שהעלה את הרעיון של 'אישיות אפילפטית' שהייתה, למעשה, תוצאה של הטיפול בתרופה.
בפנוברביטל השתמשו לראשונה ב-1912 בשל התכונות המרדימות שלה ותכונותיה האנטי-אפילפטיות. בשנות ה-30 הובילו ההתפתחויות במחקר אפילפסיה על בעלי חיים לפיתוחה של פניטואין על ידי טרייסי פטנאם (Tracy Putnam) ו-ה. יוסטון מריט (H. Houston Merritt). היתרון של פניטואין היה שהיא טיפלה בהתקפים אפילפטיים תוך הרדמה פחותה לעומת פנוברביטל.
רשימת התרופות נוגדות הפרכוסים ושמותיהן בישראל
להלן טבלה ובה רשימת התרופות נוגדות הפרכוסים הכוללת: תאריך התחלת השיווק כפי שאושר בארצות הברית. הסוכנות האירופית לתרופות אישרה כמה תרופות באיחוד האירופי. כמה מן התרופות המצוינות בטבלה כבר לא משווקות יותר. כמו כן כוללת הרשימה את השמות המסחריים של התרופות בארץ.
וימבלדון ופאטני קומונז
וימבלדון ופאטני קומונז (באנגלית: Wimbledon Common) הוא פארק ציבורי גדול המצוי בדרום מערב לונדון. שטחו 4.6 קמ"ר והוא מורכב משלושה אזורים - אזור "וימבלדון קומון" (Wimbledon Common), אזור "פאטני הית'" (Putney Heath) ואזור "פאטני קומון" (Putney Lower Common) המרוחק 2.4 ק"מ משני האזורים האחרים.
היסטוריה
הפארק נוצר בעקבות חוק וימבלדון ופאטני קומונס משנת 1871 (Wimbledon and Putney Commons Act of 1871) המגן על השטחים ואוסר על בנייה במקום למעט למטרות נופש ופנאי. הפארק כולל אזור של ביצות וכן מספר אזורים מיוערים. בשל הצמחייה והחרקים הייחודיים המצויים במקום הפארק מיועד להפוך לאזור שימור מיוחד.
תקציב שימור הפארק הוא כמיליון ליש"ט והוא ממומן מתקציבי חמשת רובעי לונדון בהם גובל הפארק.
בפארק ניצבת טחנת הרוח וימבלדון.
ראיין איירונאוטיקל קומפני
ראיין איירונאוטיקל קומפני (Ryan Aeronautical Company) הייתה יצרנית מטוסים אמריקנית אשר נוסדה על ידי ט. קלאוד ראיין בסן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית ב-1934. ראיין, שנודע בעבור בניית המטוס ספיריט אוף סנט לואיס ששימש את צ'ארלס לינדברג בטיסה הטראנסאטלנטית הראשונה, היה מעורב במספר חברות אחרות, חלקן היו בעלות שמות דומים.
מטוסים מוקדמים
בשבת 1930 בנתה החברה את ה-ראיין פורסום. יוצרו 3 יחידות. מהמטוסים הראשונים של החברה היה הראיין ST או "Sport Trainer", מטוס דו-מושבי בעל כנף תחתית עם מנוע מנסקו B-4 "פיראט" בעל 95 כוח סוס. חמישה מטוסים נבנו עד 1935, אז הוחלף הייצור לראיין STA, מטוס אירובטי עם מנוע חזק יותר, מנסקו C-4 בעל 125 כוח סוס. למטוס זה היה די כוח לביצוע תמרונים אווירובטיים, והוא זכה ב-1937 באליפות הבינלאומית לאירובטיקה. הראיין STA ספיישל המשופר יותר נבנה ב-1936, עם מנוע חזק יותר, מנסקו C-4S בעל 150 כוח סוס.
בשנת 1937 יוצרו 13 יחידות מראיין S-C, חילות האוויר של צבא ארצות הברית רכשו בשנת 1942 1 יחידה מהדגם שהיה קרוי "L-10".
מדינות זרות הביעו עניין במטוס למטרות צבאיות, ובתגובה הרחיבה ראיין את פתחי תא הטייס על-מנת לאפשר צניחה, וכינתה דגם זה ראיין STA. שישה הוזמנו על ידי מקסיקו, ובהמשך הוזמנו מטוסים נוספים על ידי הונדורס, גואטמלה, אקוודור, סין והודו המזרחית ההולנדית, רבים מהם הועברו לאוסטרליה לאחר הפלישה היפנית.
מאמן חילות האוויר של צבא ארצות הברית
חילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF) הביעו עניין אף הם במטוס. מנועי ה"מנסקו" נתגלו כלא אמינים, והם הוחלפו במנועים רדיאליים. המטוסים כונו PT-15 (15 נבנו), PT-20 (30 נבנו), PT-21 (נבנו 100 עבור ה-USAAF ו-100 נוספים עבור הצי האמריקני) והגרסה הסופית PT-22 ריקרוייט (1,298 נבנו) שהוזמנה ב-1941.
גרסה אזרחית של המטוס, ה-S-C, בעלת תא נוסעים נפרד במקום תא טייס חשוף, יוצרה גם כן.
ראיין הייתה גם חלוצה בפיתוח טכניקות להמראה ונחיתה קצרה (STOL) עם מטוס התצפית YO-51 דראגון פליי. שלושה אבות טיפוס נבנו אולם ה-USAAF לא הזמינו אותו.
תקופת מלחמת העולם השנייה
בנוסף לבניית המאמנים עבור ה-USAAF, בתי הספר לטיסה של ראיין אימנו מספר רב של טייסי ה-USAAF במהלך מלחמת העולם השנייה, ובכך הפכה עצמה לבית הספר לטיסה הפרטי הגדול ביותר בארצות הברית באותה תקופה.
מטלה אחרת הייתה פיתוח מטוס הקרב המתקדם FR פיירבול בעקבות חוזה שהעניק לה הצי האמריקני ב-1943. הפיירבול הונע במשולב על ידי מנוע בוכנה שהותקן באפו, ועל ידי מנוע סילון שהותקן בזנבו. 1,300 הוזמנו, אך רק 66 נבנו בטרם הסתיימה הלחימה ואף אחד מהם לא הופעל בלחימה. ראיין ייצרה גם נגזרת בעלת שילוב של מנוע טורבו-פרופ ומנוע טורבו-סילון, ה-XF2R דארק שארק, אולם אף הזמנה לא הגיעה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנים הראשונות שלאחר מלחמת העולם השנייה, גיוונה ראיין את תחומי פעילותה, ובמשך תקופה קצרה אף בנתה ארונות קבורה.
מהנדסי ראיין תהו האם ה-FR-1 פיירבול, שכשהיה עם כמויות דלק קטנות היה בעל יחס דחף למשקל של 1, יהיה מסוגל להמריא אנכית. לשכת האווירונאוטיקה של הצי האמריקני העניקה ב-1947 חוזה לראיין לצורך בחינת אפשרות לפיתוח מטוס קרב סילוני הממריא אנכית. היה זה חלק מתוכנית לבדיקת התכנות שיגור כלי טיס מצוללת. ראיין ערכה בדיקות במטוס נשלט מרחוק מ-1947 עד 1951. ב-1953 העניק חיל האוויר האמריקני חוזה לראיין לפיתוח מטוס סילוני להמראה ונחיתה אנכית (VTOL), שניתן לו הכינוי X-13 ורטיג'ט. שני אבות טיפוס נבנו אולם חיל האוויר בחר להפסיק את פיתוח המטוס משום שלא היה לו צורך מבצעי בו.
ראיין רכשה את הזכויות לייצור המטוס הקל נביון מנורת' אמריקן אוויאיישן ב-1947, ומכרה את המטוס הן ללקוחות אזרחיים והן ללקוחות צבאיים. היא גם החלה לעסוק בתחומי הטילים וכלי הטיס הבלתי מאוישים (כטב"ם). היא פיתחה את כטב"ם המטרה פיירבי, ואת הפיירבירד (טיל האוויר-אוויר הראשון) בין היתר, כמו גם מספר כלי טיס ניסיוניים. ב-1968 פיתחה החברה את הכטב"ם ראיין AQM-91 פיירפליי ממנו ייצרה 28 יחידות.
ב-1968 החברה נרכשה על ידי טלדיין תמורת 128 מיליון דולר, ושנה מאוחר יותר הפכה לחברת-בת בשליטה מלאה של חברה זו. קלאוד ראיין פרש מתפקיד היושב-ראש עם רכישת טלדיין.
נורת'רופ גראמן רכשה את ראיין אירונאוטיקל ב-1999.
יין בארץ ישראל
היין היווה חלק משמעותי במסגרת החקלאות במהלך ההיסטוריה של ארץ ישראל. גידול הגפן וייצור יין התקיימו באזור כבר בתקופת הברונזה, הגפן היוותה חלק משבעת המינים המאפיינים את ארץ ישראל, ותושבי הארץ המשיכו לגדל אותה לאורך השנים. ייצור היין תפס מקום מרכזי במיוחד בתקופת היישוב בארץ ישראל, במאה ה-19 וה-20. היין מהווה ענף פעיל במדינת ישראל גם כיום, ושוק היין כולל יינות מיקבים ותיקים, יקבים מסחריים גדולים וקטנים ויקבי בוטיק.
היסטוריה
הגפן נחשבת לאחד משבעת המינים המאפיינים את הארץ. מצוות שתיית היין (במידה) היא חלק בלתי נפרד מהיהדות. החל מקידוש ליל שבת וארבע הכוסות בליל הסדר ועד מסורת העדלאידע בפורים. זאת בניגוד לאסלאם האוסר על שתיית יין לחלוטין ולרוב הפלגים בנצרות (לותרניזם, הכנסייה הקתולית, נצרות אורתודוקסית והכנסייה האנגליקנית) שיוצאים נגד שתיית יין מרובה מחוץ לטקס המיסה, גישה הקרויה moderationism.
במהלך השנים הפכה הגפן לסמל ארצישראלי, בשל תנאי האקלים האופטימליים לגידול גפנים. סגנון הבנייה החד קומתי שטוח הגג איפשר לבעלי הבתים לטעת גפן אשר השתרגה על סוכה שנבנתה על הגג ויצרה צל. רבים בארץ התנסו בהכנת יינות ביתיים מהפירות שגידלו. מלבד זאת גתות לדריכת ענבים, המעידות על כרמים גדולים, הן תגליות ארכאולוגיות שכיחות בארץ ישראל. גתות רבות מתקופת בית המקדש פרושות בדרום הארץ. ידוע על גת מהתקופה ההלניסטית בצפון תל אביב, גת מהתקופה הביזנטית בלוד ובראשון לציון ועוד. (ברושי, 1985). באזור ההר הפכה גפן היין לגידול מרכזי ובמרחב זה נותרו אלפי גתות במגוון צורות.
חוקרים כיום סבורים שהיין היה אחד התוצרים החשובים ביותר בארץ ישראל והמזרח הקרוב כולו בתקופה הביזנטית. כותבים בני התקופה מתארים את אשקלון ואת עזה כמרכזי סחר חשובים בדרום הארץ שייצאו יין לרחבי האימפריה. הירונימוס כתב כי הנוף הארץ ישראלי בזמנו היה רווי בכרמים. קרוב לוודאי שהכנסייה, שהחזיקה באדמות רבות באזור, הייתה יצרן יין מרכזי, ועדויות ארכאולוגיות לכך נמצאו בשרידי גתות בחורבת חשק (ליד עכו) בחורבת בית לויה (ליד בית גוברין) וכן במקומות נוספים בארץ. היינות הארץ ישראלים שהכיר המשורר קוריפוס, שחי במאה ה-6 לספירה, היו יינות לבנים, קלים ומתוקים. מקורות תלמודיים מאותן שנים מזכירים עשרות סוגי יין. במהלך התקופה הביזנטית התפתחה גם תעשיית היין בערי הנגב. שרידי כרמים המבוססים על מי שיטפונות ונגר עילי פרושים בהר הנגב. ובערים דוגמת עבדת ושבטה נתגלו מבני גתות משוכללים וגדולים. ביבנה התגלה מפעל יין גדול ממדים מהתקופה הביזנטית.
לאחר הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל, במאה השביעית, הצטמצמה תעשיית ייצור היין בארץ ישראל, בשל התנגדות האסלאם לשתיין יין (ראו לקמן). כרמים רבים נעקרו, ובמקומם ניטעו כרמי זיתים. אולם, על אף זאת, למעשה המשיכה הפקת יין עד לתקופה הממלוכית. במקומות מסוימים, ובעיקר באזור הר חברון, התפתחה תעשיית דבש ענבים (דיבס) שעשתה שימוש חלופי, לא-אלכוהולי, בענבי הכרמים ששרדו באזור.
בתקופה החדשה של היישוב, החל מאמצע המאה ה-19, היה גידול הגפנים ענף חקלאי חשוב במושבות של הברון רוטשילד וחברת פיק"א. לא בשל איזשהו יתרון כלכלי, שכן ענפי חקלאות אחרים היו דחופים יותר לכלכלת היישוב, אלא בשל יתרון תדמיתי שעזר לקשר בין יהדות אירופה העשירה והתורמת לבין העשייה הציונית להפרחת השממה. ב-1870, עם ייסוד מקוה ישראל, הוחל בגידול מסודר של גפנים וייצור יין במפעלים.
עם התפתחות ענף היין בעולם החדש ובעיקר בארצות הברית ובאוסטרליה, נאלצה גם התעשייה הארצישראלית לשדרג את מוצריה והחלה לייצר יינות איכותיים.
סוגי הגפן הנפוצים בארץ מושפעים מסדרה של "החלטות היסטוריות" שקיבל הברון רוטשילד וצוות המומחים שלו שהגיעו לכאן מצרפת בסוף המאה ה-19. לפלסטינה המדברית ים-תיכונית הובאו גפנים מסוג קריניאן, גרנאש ואליקנט. גפנים אלה נפוצות בדרום צרפת וידועות בחוסנן לעומס חום גבוה, אך היינות המופקים מהן אינם נחשבים באיכות משובחת. מזנים אלה מייצרים את יינות הקידוש ואת היינות השולחניים הזולים.
גפנים אלה מורישים את מקומם כיום לזני הקברנה, המרלו והסירה המשובחים יותר. תהליך ההחלפה הוא איטי, בשל הצורך להתאים את המיקרו-אקלים הטוב ביותר לכל אחד מהזנים העדינים יותר. גורם חשוב בהאצת תהליך ה"שדרוג" הוא יצירת ביקוש גבוה ליינות האיכותיים.
שוק היין הישראלי
בישראל התפתחה תעשיית היין כבר במאה ה-19. בין היקבים ההיסטוריים שאינם פעילים כיום נמנים יקב מקוה ישראל, שפעל בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, ויקב פרידמן שהוקם בשנת 1889 בחיפה, אך בהמשך עבר לאזור התעשייה ברקן והיום הוא חלק מיקבי ברקן.
ע"פ צחי דותן, מנכ"ל מועצת הגפן והיין בישראל נכון ל-2019 ישנם כ-300 יקבים בארץ, אבל יקבים המייצרים כמויות מסחריות הינם קצת יותר מ-20. ההערכה היא שמעל ל-90% מענף היין בארץ הוא כשר. בארץ מייצרים כ-60 טון ענבי יין בשנה הגדלים בכ-55,000 דונם כרמים. כ-40,000,000 בקבוקי יין, וכ-12,000,000 בקבוקי מיץ ענבים. ייצוא היין של ישראל הוא בעיקר לקהילות היהודיות בארה"ב (62%) ואירופה (28% - צרפת, אנגליה, קנדה, פולין, גרמניה, בלגיה, איטליה, רוסיה, הולנד). כמו כן חלק מהיקבים מייצאים גם לסין, יפן ולמדינות שלא בהכרח מחפשות יין כשר".
נכון לשנת 2022 עמדו רווחי שוק היין הישראל על 2.15 מליארד ש"ח. "60% מהייצור הינו של יין אדום, 30% של יין לבן והשאר הוא של יין רוזה או מבעבע..
בישראל ישנם ארבעה בתי ספר ללימוד מקצוע הכורמות והייננות והם: בית הספר למקצועות הכרם ויין במכללת אוהלו, תכנית ללימודי יין במכללת תל חי, המרכז למקצועות היין במכללת רמת גן, והפקולטה לחקלאות ברחובות.
את היקבים בישראל נהוג לחלק קטגורית בהתאם לגודלם כלומר לכושר הייצור שלהם.
היקבים הגדולים בישראל
על פי ניתוח שוק היין בשנת 2021, היקבים הישראליים השולטים בשוק הם יקבי ברקן ויקבי סגל, יצרני היין של טמפו משקאות (24.3%), יקבי כרמל (23.6%), יקב טפרברג (12.1%), ואחריהם יקב רמת הגולן, בנימינה, תבור, דלתון ורקנאטי. בניתוח דומה משנת 2002 הובילו יקבי כרמל (40%), וברשימה הופיעו גם יקבי תשבי ויקב ססלוב, שחדל לפעול ב-2016. שוק היין הנותר מתחלק בין כ-200 יקבי בוטיק.
בטבלה הבאה מפורטים היקבים הגדולים בישראל המפיקים מעל מיליון בקבוקי יין בשנה.
יקבי בינוניים וקטנים בישראל
כ-200 יקבים בישראל הינם בינוניים או קטנים חלקם מכונים לעיתים רבות גם כיקבי בוטיק. נכון ל-2021 היין המיוצר בהם מהווה כ-12% מצריכת היין הכוללת בישראל.
בטבלה הבאה מפורטים יקבים בינוניים וקטנים בישראל, בהם גם יקבי בוטיק.
האומות האריות
האומות האריות (אנגלית: Aryan Nations) הוא ארגון נוצרי אנטישמי המשתייך לקבוצת זהות נוצרית, הדוגלת בעליונות הגזע הלבן. הארגון הוקם בשנות ה-70 על ידי ריצ'רד גירנט באטלר.
מקורות
מקור ההשראה של האומות האריות בא מתורתו של ד"ר וסלי סוויפט, אבי תורת "הזהות הנוצרית", אשר יצר גם את Church of Jesus Christ Christian, השייכת כיום לכנסיות האומות האריות. סוויפט ייסד את הכנסייה באמצע שנות ה-40 ואף קיבל תוכנית רדיו בשני העשורים שלאחר מכן. כיום, אחרי מותו של באטלר מהתקף לב בספטמבר 2004, מונהג ארגון האומות האריות על ידי ג'ונתן ויליאמס.
תוכניות ודרכי פעולה
יש בארגון האומות האריות הדנים בגלוי בתוכנית להשתלט בכוח על חמש מדינות מארצות הברית - איידהו, מונטנה, אורגון, וושינגטון ווויאומינג כדי להקים "מדינה ארית" שתאסור כניסה ליהודים.
כמו קבוצות ימין קיצוני רבות, יצר ארגון האומות האריות קבוצות קטנות ואלימות. בוב מתיוס הקים קבוצה הנקראת "המסדר", שביצעה פעולות טרור רבות, כולל רצח. חברי הקבוצה תכננו לגרום למלחמת גזע. דניס מקגיפן הקים קבוצה שנקראת "הסדר החדש", אך זו נעצרה לפני שהספיקה לפעול. כמו כן קיימת הקבוצה הקיצונית כוהני פנחס שביצעה פשעים שונים, החל משוד בנקים ועד לפעולות שונות שנועדו להטיל אימה על "אויבי הגזע הלבן", אבל נראה שהם פועלים לבדם.