cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נזלת זייד
לאחר 1967
החל משנת 2022 בוצעו מהכפר פיגועי ירי רבים לעבר בתים ביישוב שקד שפגעו מספר פעמים בבתים וגרמה למספר נפגעי חרדה.
במאי 2023 הועלה לרשתות החברתיות תיעוד מהכפר המציג לכאורה משגר דמה רקטי ועליו רקטה שנורתה לעבר היישוב שקד המרוחק כקילומטר צפון-מערבית לכפר, הרקטה התפוצצה בעת ששוגרה, "גדוד אבו עייאש" של הג'יהאד האסלאמי לקח את האחריות על ניסיון השיגור הכושל.
Nightingale (תוכנה)
נייטינגייל (באנגלית: Nightingale) היא תוכנת נגן מדיה חופשית המבוססת על מנוע התצוגה של תוכנות מוזילה (כולל הדפדפן פיירפוקס).
התוכנה, אשר מבוססת על קוד המקור של תוכנת נגן המדיה Songbird, נוצרה במקור לאחר שב-2 באפריל 2010 המפתחים של Songbird הודיעו באופן רשמי שהתוכנה תפסיק לפתח גרסאות עבור לינוקס ובמקום כך תתרכז בפיתוח גרסאות לפלטפורמות Mac ו-Windows. מספר משתמשים של התוכנה בלינוקס החלו בעקבות כך פרויקט קהילתי הממוקד בפיתוח תוכנת נייטינגייל אשר היא פיצול של תוכנת סונגבירד על מנת שזו תפעל הן בלינוקס והן בפלטפורמות Mac ו-Windows. ב-15 בדצמבר 2011 הושקה הגרסה הראשונה של נייטינגייל.
פיתוח
התוכנה כתובה בשפת C++ ומפותחת באמצעות מערכת ניהול הגרסאות גיט. המאגר הראשי נמצא בGitHub. גרסה 1.11 מבוססת על גרסה 1.9.2 של XulRunner, שהיה בשימוש בגרסה 3.6 של פיירפוקס וכבר לא נתמכת על ידי מוזילה.
ניקולאי גולושקו
ניקולאי מיכאילוביץ' גולושקו (ברוסית: Никола́й Миха́йлович Голу́шко; נולד ב-21 ביוני 1937) הוא קצין קג"ב לשעבר, ראש האגף האוקראיני של הקג"ב, שר הביטחון הרוסי וראש השירות הפדרלי לסיכול ריגול, הארגון שקדם לשירות הביטחון הפדרלי.
ביוגרפיה
נולד בכפר אנדרייבקה, מחוז קוקצ'טו, קזחסטן. ב-1959 למד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הממלכתית של טומסק בסיביר. החל לשרת בקג"ב ב-1963 בסניף שבעיר קמרובו בסיביר. במשך שנים רבות עבד במנהל החמישי של הקג"ב שעסק בחתרנות אידאולוגית ומתנגדים פוליטיים - המנהל לביטחון החוקה שעסק בצנזורה וביטחון פנים. בשנים 1987 - 1991 היה יו"ר הקג"ב של אוקראינה הסובייטית. מ-1992 שימש כסגן שר הביטחון הרוסי וברבעון האחרון של שנת 1993 כיהן כשר הביטחון של הפדרציה הרוסית. לאחר פירוק המשרד, בחודשים דצמבר 1993 - פברואר 1994, היה מנהל השירות הפדרלי לסיכול ריגול.
פרשנים אמרו שנכפה על גולושקו להתפטר מתפקיד ראש שירות הביטחון, זאת לאחר סירב לפנות לדומה עם בקשה לא לתת חנינה למשתתפי הסכסוך החוקתי מאוקטובר 1993 שפעלו נגד ילצין. כמו כן, הוא התנגד לכוונות של ילצין לפרק את המשרד הביטחון למספר משרדים עצמאים.
לאחר סיום תפקידו היה פעיל כיועץ לראש שרותי הביטחון וקיבל מינוי של דירקטור באחד הבנקים הרוסים.
עמנואיל דוידוביץ' גוטליב
עמנואל דוידוביץ גוטליב (ברוסית Эммануил Давидович Готлиб או Эммануил Давыдович Готлиб ; 1908–1991) היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות שעוטר על פועלו כסגן מפקד רגימנט סיור מס' 1336 של אוגדת הסיור מס' 319 בארמייה ה-22 (ברית המועצות).
קורות חיים
נולד ב־12 בנובמבר ( 25 בנובמבר בסגנון חדש) בשנת 1908 בעיר קרמנצ'וג, כיום אזור פולטבה באוקראינה, במשפחה יהודית ממעמד הפועלים.
הוא סיים שבע כיתות של בית הספר. עבד במפעל למתכות בדנייפרופטרובסק הקרוי על שם לנין. בשנת 1929 נשלח לכפר קוסטוגריזובו שבמחוז חרסון, שם נבחר ליו"ר הקולחוז. נהיה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מאז שנת 1931.
בשנת 1930 גויס לצבא האדום. בשנת 1937 סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי-פוליטי בחברובסק. השתתף בקרבות ליד אגם חסן בשנת 1938. בקרבות מלחמת העולם השנייה מנובמבר 1942 בחזית הצפון-מערבית ובחזית הבלטית השנייה.
בקיץ 1944 ערכו כוחות החזית הבלטית השנייה פעולות התקפיות. ב־8 ביולי 1944 קיבל גוטליב פקודה כסגן מפקד הרגימנט לפרוץ קו ההגנה של ורמאכט על ידי כוחות חירום התותחנים הנפרדים של המטה מס' 42 באזור נהר נש'דרה ולהשתלט על כפר קובאלי שבמחוז ויטבסק.
למרות העובדה שכוחות הארטילריה איחרו במהלך הצעדה ליעד, הפלוגה בפיקודו תקפה את עמדות האויב. האויב היה המום ממעשיהם ולא הספיק לארגן התנגדות. חיילי היחידה פרצו את קו ההגנה הראשון ואז גם השני והשתלטו על הכפר קובאלי. בניסיון להחזיר את העמדות, שלחו הנאצים שני גדודי חי"ר, שלושה טנקים וחמישה תותחים ממונעים למקום ו 16 פעמים ניסו לתקוף את העמדות הסובייטיות. גוטליב ארגן היטב את ההגנה והוביל במיומנות את הקרב. כוחות ורמאכט איבדו כ -700 חיילים וקצינים, שישה מקלעים, רובים ושני תותחי הנעה עצמית "פרדיננד" . במהלך הקרב, סגן המפקד עצמו תפס עמדה עם המקלע והדף התקפת נגד.
ב־6-7 באוגוסט 1944 הוביל גוטליב את המבצע לצליחת נהר אודזה בלטביה והוביל את פלוגת הסיור השמינית למתקפה. הנאצים ניסו לפוצץ גשר מעל הנהר כדי לעכב את התקדמות הכוחות הסובייטיים. כשהבחין בכך מיהר לגשר, זרק רימון: שני חיילים נהרגו ושניים נפצעו. משום שחוט המצית את המוקשים כבר נדלק בסיכון חייו תפס את החוט וחתך אותו בשיניים וכך המעבורת נותרה על כנה והמתקפה המשיכה.
8 באוגוסט 1944 גוטליב השתתף בקרבות לשחרור העיר קרוסטפילס בלטביה, שהפך למעוז חזק של כוחות ורמאכט. הדרך להתקפה הייתה חסומה על ידי מקלעים. התקבלה החלטה לעקוף את העיר מצידה השמאלית ולהשמיד את עמדות הירי. בתמרון עיקוף הוא עם לוחמיו הגיעו לדרום-מערב העיר לבית ממנו ירו שתי מכונות ירייה ברצף. גוטליב זחל דרך המרזב למרתף וזרק צרור רימונים שהשתיקו את המקלעים. הוא עצמו נפצע במהלך הקרבות על העיר.
עד שנת 1959, המשיך לשרת בצבא הסובייטי. לאחר ששוחרר מן השירות התגורר בעיר חרקוב ועבד כסגן מנהל מכון המחקר האוקראיני למדעי קרקע וכימיה חקלאית.
נפטר ב־6 במאי 1991. נקבר בבית העלמין מספר 2 בחרקוב.
מדברים בשקט
מדברים בשקט (בתקליטור השדרים כונה גם "שיר אהבה 2") הוא פזמון עברי שכתב והלחין עידן רייכל, עיבדו רייכל וגלעד שמואלי וביצעה אורטל אופק. השיר יצא לאור ב־2003 כסינגל השני מתוך אלבום הבכורה של הפרויקט של עידן רייכל, "הפרויקט של עידן רייכל", אשר זכה במעמד פלטינה מרובעת. עם יציאתו הגיע השיר למקום הראשון במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ושהה בו למשך ארבעה שבועות. כמו כן השיר זכה במקום החמישי במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' ובמקום השישי במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ, ולצידו עוד שלושה שירים של הפרויקט. נוסף על כך הפרויקט זכה בתואר "להקת השנה" באותו המצעד.
השיר זכה לביצוע של עידן רייכל בליווי פסנתר באלבום ההופעה הראשון שלו, "רייכל – פסנתר – שירים".
אילן ברוק
אילן ברוק (נולד ב-24 ביולי 1974) הוא מנכ"ל HOT mobile. כיהן כסמנכ"ל החטיבה העסקית בהוט וכסמנכ"ל מכירות בהוט מובייל.
ביוגרפיה
ברוק למד בתיכון עירוני ה' בחיפה והוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
התחיל ב-1997 את עבודתו בתחום התקשורת בחברת מוטורולה כמנהל מכירות ביחידת הטלפונים הסלולרים. לאחר כשנתיים הצטרף לפרטנר תקשורת. כיהן במגוון תפקידי ניהול בכירים בחברה ובתפקידו האחרון ניהל את מערך המכירות של החטיבה הפרטית בתחום התקשורת.
בשנת 2011 עבר ברוק לחבר מירס. בשנת 2012 הפכה מירס להוט מובייל, והוא מונה לסמנכ"ל המכירות של החברה. בשנת 2014 עבר לכהן כסמנכ"ל החטיבה העסקית, במסגרתה פעל להרחבת שירותי התשתיות.
החל מאמצע 2019 מכהן ברוק כמנכ"ל HOT mobile. מאז, קידם את הפעלת הדור החמישי, את אבטחת המידע, הגנת הסייבר והטמעת טכנולוגיית ה-5G.
ברוק נשוי ואב לשניים.
אברהם עקביה
אברהם עקביה (15 בדצמבר 1916 – 13 בדצמבר 2014) היה חייל, סופר, בלשן ורואה חשבון ישראלי.
ביוגרפיה
עקביה נולד בשנת 1916 בקולנה שבפולין, בנם של אליהו מנדל וגיטל לבית כהן. בילדותו נפטר אביו מסרטן בבית החולים בוורשה, ובשנת 1925 עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בחיפה. עקביה למד בבית הספר הריאלי בחיפה, ובמקביל התגייס לשורות "ההגנה" עוד בשנת 1933. בשנים 1934–1938 למד הנדסה אזרחית בטכניון. במסגרת תפקידו בהגנה עסק בתרגום מאנגלית לעברית ושימש עורך בהוצאת "לנוטר", שתרגמה והוציאה לאור ספרי הדרכה בנושאים צבאיים בסוף שנות ה-30. בפעולות אלו שנעשו תחת פיקודו של מפקד מחוז חיפה בהגנה יעקב דורי השתתף ביצירת הלשון הצבאית העברית.
לאחר שחרורו מן הצבא הבריטי שימש תקופה קצרה כקצין מחוז מטעם שלטונות המנדט בחיפה (1947-48). בעת מלחמת העצמאות כיהן כקצין מבצעים בדרגת רב־סרן במחוז חיפה בצה"ל (1948–1949), והשתתף בכיבוש טירה.
לאחר שחרורו בינואר 1949, השתלב במנגנון של משרד האוצר הצעיר לטיפול בסוגיות הגבייה הכללית ומסי הרכוש. בין היתר כיהן כממונה על מס הרכוש בחיפה, כמנהל בפועל של רשות הפיתוח, כממונה על מסי עקיפין וכמנהל אגף הגבייה ומסי הרכוש.
בשנת 1955 הוסמך כרואה חשבון. עם ייסודה של חברת הברום באותה שנה, כחברה-בת של מפעלי ים המלח (תחת משרד הפיתוח), שימש כדירקטור שלה. וכמנהל התקציב בחברת החשמל. בהמשך עבר מהמגזר הציבורי לפרטי. לאחר מכן, החל משנת 1964 ניהל משרד ראיית חשבון עצמאי. בשנים 1973 - 2004 היה שותף בפירמת רואי החשבון ליבושיץ, קסירר ושות'.
עקביה פרסם מספר ספרים הנוגעים לניסיונו לצד וינגייט בלחימה, וביניהם הספר "עם וינגייט בחבש", שהתפרסם עוד בתקופת המלחמה, בשנת 1944, וזכה להקדמה של דוד הכהן. כן פרסם ספרים העוסקים בנושאים רבים נוספים. בין היתר היה מחברו של המילון הראשון למונחי צבא בשפה העברית, ובו חידושים רבים, כגון המילה "דו"ח" ונטיותיה כפועל.
בשנת 1966, עת חגגה אתיופיה 25 שנים לשחרור אדיס אבבה, קיבל עקביה מידי קיסר היילה סלאסי אות הצטיינות של מסדר מנליק השני. בשנת תשס"ז-2007 קיבל את "אות הנשיא" של אוניברסיטת חיפה כהערכה לפועלו.
ב-27 במרץ 1942, לאחר שסיים את קורס הקצינים בצבא הבריטי, נישא עקביה לרות (רותי) מִליוני, שאותה הכיר כשהייתה נערה כבת 15 והוא סטודנט בן עשרים (נפטרה ב-2013). בני הזוג היו הורים לשלושה בנים: גדעון-יוסף, אליהו ואורי-מיכאל, ולימים סבים לנכדים ולנינים.
בנם סרן אורי מיכאל נפל במהלך הקרבות ברמת הגולן ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים. הוא שירת כמפקד פלוגת טנקים בגדוד 74 של חטיבה 188 ולחם באזור כודנה בדרום הגולן. עבור לחימתו ופיקודו בקרב שבו נהרג, הוענק לו עיטור המופת.
נפטר בדצמבר 2014.
לקריאה נוספת
עלי זית וחרב, כרך ד' (2002), דני הדרי (עורך) – חומת מגן: שמונים שנה לארגון "ההגנה".
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
טירן פולק
טירן פולק (נולד ב-30 במאי 1967) הוא פעיל ימין ישראלי, ובעבר אחד מראשי כ"ך.
חייו
טירן ישראל פולק נולד בירושלים, וגדל בשכונת קריית היובל. מוצא משפחתו הוא מסוריה; אביו העניק לו את השם "טירן" על שם מיצרי טירן משום שנולד ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים.
בגיל 16 איבד את שתי אחיותיו, נורית ואסתר, בפיגוע בקו 18 ב-6 בדצמבר 1983. בעקבות הפיגוע הצטרף לתנועת כ"ך שאותה הנהיג הרב מאיר כהנא. פולק שחזר בתשובה בגיל צעיר לא שירת בצה"ל. פולק הפך למנכ"ל התנועה ולאחר הירצחו של הרב כהנא הפך לאחד משלושת מנהיגיה, יחד עם ברוך מרזל ונועם פדרמן. כמו כן, הוא שידר בתחנת רדיו פיראטית בירושלים בשם "קול הרמה". היה אחד מיושבי ראש "הוועד לביטחון בכבישים", ארגון שהוצא אל מחוץ לחוק לאחר רצח רבין.
חיים אישיים
פולק התחתן עם ענת שוחט. שוחט הוצגה כמי שהייתה אימו המאמצת של בנה, גלעד שדה. בסרטון גיוס כספים ל’כך’ שצולם בעת ששדה היה בן שלוש, נטען שאביו היה פלסטיני ושאילולא היה נלקח עם אמו היה עלול ”לזרוק אבנים כעת על יהודים”. ברבות השנים סיפר שדה שאמו הסבירה שהייתה למעשה אם חד־הורית, שאביו לא היה פלסטיני, ושמעולם לא ניצלה משום כפר – אלא שודלה, ובמילותיו של שדה נוצלה עימו, להשתתף בסרטון. טירן אימץ וגידל את גלעד כבנו.
כיום פולק נשוי בשנית ומתגורר מאז 2003 בבית שמש.
יחסי אינדונזיה–נפאל
בין אינדונזיה לנפאל מתקיימים יחסים דיפלומטיים החל משנת 1960. לאף אחת מהמדינות אין נציג קבוע בדרג שגרירי. לאינדונזיה קונסוליית כבוד בקטמנדו, ושגרירותה בדאקה שבבנגלדש מוסמכת לפעול בעניינים הקשורים לנפאל, בעוד שגרירות נפאל בבנגקוק שבתאילנד מוסמכת לפעול בעניינים הקשורים לאינדונזיה. שתי המדינות חברות מייסדות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
היסטוריה
אינדונזיה ונפאל כוננו יחסים דיפלומטיים ב-25 בדצמבר 1960. אינדונזיה פתחה את שגרירותה בקטמנדו ב-1965, אך היא נסגרה בשנת 1967 ממניעי צנע. באפריל 2010 פתחה אינדונזיה קונסוליית כבוד בקטמנדו.
בשנת 1981 ביקר שר החוץ האינדונזי מוטצ'ר קוסומאטדג'ה בנפאל כדי ליטול חלק באירוע ההכתרה של המלך בירנדרה, בתור הנציג של נשיא אינדונזיה.
ב-1992 ביקר ראש ממשלת נפאל, גיריג'ה פראסד קוירילה, באינדונזיה כדי להשתתף בפסגת NAM ה-10. בין ה-20 ל-23 בספטמבר 2005 ביקרו מלך ומלכת נפאל – גיינדרה וקומאל, באינדונזיה, כדי להשתתף בפסגת אסיה-אפריקה בג'קרטה.
סגן ראש הממשלה ושר החוץ של נפאל – נראיאן קאג'י שרסטה 'פראקש' - ביקר באינדונזיה מ-6 עד 10 בנובמבר 2012, כדי להשתתף בפורום הדמוקרטי ה-5 בבאלי.
חינוך
אינדונזיה מעניקה מלגות לסטודנטים נפאלים בתחומים שונים. בשל הדמיון התיירותי והתרבותי, אינדונזיה הציעה בעבר שהערים באלי וקטמנדו תהיינה ערים תאומות.
כלכלה ומסחר
היקף הסחר בין שתי המדינות מגיע ל-14 מיליון דולר, דבר שמביא תועלת רבה לאינדונזיה. נפאל מייבאת מאינדונזיה מוצרי מזון כגון פירות, אגוזים ושמן דקלים. כמו כן מייבאת נייר, לוחות נייר וכימיקלים שונים.
טריפון (פירושונים)
{{פירושונים|* דיודוטוס טריפון – שליט בממלכה הסלאוקית בין השנים 138-145/6 לפנה"ס
ראו גם
}}
The London Sessions (אלבום של טייסטו)
The London Sessions הוא אלבום האולפן השביעי של הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי ההולנדי טייסטו. האלבום יצא לאור ב-15 במאי 2020 על ידי חברות התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ, Musical Freedom ו-PM:AM. מתוך האלבום יצאו שישה סינגלים.
נועם צור
נועם צור (נולד ב-1981) הוא מנצח ישראלי.
ביוגרפיה
צור שימש מנצח ראשי בבית האופרה והתיאטרון אאלטו בעיר אסן בגרמניה בשנים 2008 -2010. במסגרת תפקידו ניצח צור כל שנה על שלוש הפקות חדשות ועוד כשבעה שחזורים מן הרפרטואר האופראי ובקונצרטים סימפוניים.
לפני כן הוא למד נגינה בטרומבון וגם מעט פסנתר.
בספטמבר 2006 פייר בולז בחר בנועם צור לעבוד לצידו כיועץ אמנותי ומנצח לשנים 2006-2008 במסגרת פרויקט המלחינים בפסטיבל לוצרן. שם ניצח על יצירות של מלחינים בני זמננו ומלחיני מופת של המאה ה-20.
מספטמבר 2005 ועד אוגוסט 2007, היה מנצח הבית וממלא מקום המנהל המוזיקלי של האופרה והתזמורת של העיר היידלברג בגרמניה.
בשנת 2001 שימש כעוזר המנצח של זאב דורמן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה.
מאז 2001 ניצח נועם צור על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הישראלית; בשווייץ ניצח על תזמורת "I Sinfonietti 01" ועל תזמורת וינטרטור; בגרמניה ניצח על התזמורת הסימפונית של בוכום, תזמורת קאסל, תזמורת ברנדנבורג ובדרום אפריקה ניצח על התזמורת הפילהרמונית של יוהנסבורג.
ברנרדו בואונטלנטי
ברנרדו בואונטלנטי (באיטלקית: Bernardo Buontalenti; סביב 1531 – יוני 1608), כינויו של ברנרדו דלה ג'ירנדולה (Bernardo Delle Girandole), היה אדריכל, מעצב במות, מהנדס צבאי ואמן איטלקי שפעל במאה ה-16 בטוסקנה עבור בית מדיצ'י.
ביוגרפיה
בואונטלנטי נולד בפירנצה. הוא איבד את קרוביו בשיטפון בשנת 1547, כך שקוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה דאג לו.
הוא החל לשרת את השליטים מבית מדיצ'י עוד כנער ונשאר איתם כל ימי חייו. אומרים שהוא קיבל הדרכה בציור מ ואניולו ברונזינו, בפיסול ממיכלאנג'לו, באדריכלות מג'ורג'ו וזארי ולמד ציור מיניאטורי אצל. הוא הכין כמה מיניאטורות עבור פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, בנו של קוזימו הראשון. יותר מצייר הוא ידוע כאדריכל; בתפקיד זה הוא הועסק רבות בעיצוב ביצורים, וילות וגנים ונחשב לאחד האדריכלים החשובים ביותר של התקופה המנייריסטית. הוא גם היה מכונאי גדול, ומתמטיקאי מעולה. בשנת 1562 הוא ליווה את פרנצ'סקו במסעו לספרד.
עבודתו הראשונה הידועה היא משנת 1568, בפירנצה. הישגיו העיקריים כוללים את הפרויקט לעיר החדשה ליבורנו, עיטור פאלאצו פיטי וגני בובולי עם המערה המלאכותית המפורסמת, כמו גם וילה די פראטולינו שמעט מאוד נותר ממנה כיום, למעט פסל ענק מאת ג'אמבולוניה, המייצג את הקולוסוס של האפנינים. וילה די פראטולינו, הייתה אחת מהווילות שבואונטלנטי תכנן עבור משפחת מדיצ'י, חלק מאתר המורשת עולמית הווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה. הווילות האחרות הן: וילה לה מאג'יה ווילה די ארטימינו, ומייחסים לו גם את תכנון וילה לה פטראיה, וילה די צ'רטו גווידי ווילה מדיצ'י די סראווצה. מיומנויותיו של בואונטלנטי כמהנדס צבאי מוצגות על ידי ביצורי נמל ליבורנו, מצודת בלוודרה בפירנצה, חומות העיר של פיסטויה, גרוסטו, פראטו, (האי אלבה) ונאפולי. הוא גם שכלל עיצובים לתותחים, והמציא סוג חדש של רימון תבערה.
בארמון אופיצי של פירנצה הוא בנה במת חצר נהדרת, שבה במהלך חורף 1585–1586 הוצגו חגיגות נהדרות תחת ניהולו. הוא עיצב תלבושות עבור המופעים הספקטקולריים שנערכו עבור בית מדיצ'י. הוא היה גם ממציא בתחום שימור קרח ולזכותו נזקפה ההמצאה שקדמה לגלידה המודרנית של פירנצה.
למרות הצלחותיו, פזרנותו הובילה את בואונטלנטי להרס כלכלי. הוא שרד בחייו המאוחרים בזכות קצבה שניתנה לו על ידי הדוכס הגדול של טוסקנה.
תיאטראות
אחד התיאטראות שבנה בואונטלנטי היה תיאטרון בלדראצ'ה (Baldracca). זה היה אחד התיאטראות העתיקים ביותר בפירנצה. הוא היה פתוח מאז 1576. באותה תקופה היה בואונטלנטי אדריכל החצר של משפחת מדיצ'י. אולם התיאטרון אינו כמו כל תיאטרון מודרני אחר. בתיאטרון בלדראצ'ה הבמה הייתה מוגבהת רק במעט, והקהל היה צריך לעמוד או לשבת על ספסלים ארוכים כדי לצפות בהופעה החיה. בואונטלנטי כלל גם תא ביציע עם סורגים, שבו ישבו הצופים מהמשפחות האצילות. הסורגים אפשרו לצופים לראות אך לא להיראות. עם זאת, התיאטרון לא היה פופולרי במיוחד והפך לספרייה של גלריית אופיצי.
תיאטרון אחר שבנה בואונטלנטי היה תיאטרון מדיצ'י שהוא בנה עבור פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. הוא עבד על התיאטרון בין השנים 1576 - 1586. בשנת 1589 נאלץ בואונטלנטי לשנות את הקישוטים כדי לייצג את סמכותו של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. מבנה האולם נוצר בהשראת תיאטראות עתיקים קלאסיים. בואונטלנטי כלל גם רצפה משופעת שאפשרה לקהל לראות טוב יותר. עם זאת, כאשר חצר השלטון עברה לאדם אחר האולם הושאר מאחור.
יצחק אייזיק טויב
רבי יצחק אייזיק טויב (ה'תקי"א, 1751 – ז' באדר ב' ה'תקפ"א, 21 במרץ 1821) היה רבה של קאלוב ואדמו"ר חסידי, מייסד חסידות קאלוב.
ביוגרפיה
רבי יצחק אייזיק טויב נולד בסרנץ' שבהונגריה לאביו ר' יחזקאל, שהיה סוחר וחוכר שדות. מסופר כי כבר בנערותו התבלט הנער יצחק אייזיק בין חבריו ונחשב בעיני יהודי קהילתו כעילוי, למדן ושקדן. בזכרונות ר' דב בער מבוליחוב מספר המחבר כי במסעותיו פגש ביצחק אייזיק הנער (שהיה אז בן ארבע-עשרה), שהיה "יפה מראה ויודע מראה ולומד בקול נעים".
החסידים סיפרו כי נפשו הגבוהה נשאה אותו להתבודד ימים ושבועות בשדות, וכי עסק ברעיית צאן; צמאונו לתורה ולדעת, להתעלות ולהתקדשות לא נתן לו להישאר בחיק הטבע אשר בכפר מולדתו, והוא נדד למרחקים עד שהגיע לבית מדרשו של ר' שמואל שמלקה מניקלשבורג ומשם לליז'נסק אצל ר' אלימלך מליז'נסק. לפי גרסאות אחרות, רבי ליב שרה'ס, תלמידו של הבעל שם טוב, הרגיש ממעמקי רוסיה שבהונגריה חי נער בעל "נשמה גבוהה וקדושה מהיכל השירה והזימרה", והגיע לסרנץ' בקפיצת הדרך על מנת לאסוף את יצחק אייזיק, שהיה לפי גרסה זו יתום לבוש קרעים שעבד למחייתו כרועה אווזים. רבי לייב שכנע את אמו למסרו לידיו, והביא אותו לר' שמלקה מניקלשבורג. יצחק אלפסי עמד על חוסר הדיוק שבמעשיות אלו.
בערך משנת 1781 (יש שמאחרים זאת ל 1784) יושב כרב בנאג'קאלו (קאליב). השפעתו הייתה גדולה והוא מוזכר במקורות רבים כקדוש וצדיק. במחלוקת שהתעוררה בעקבות היתר עגונה, כתב לו החתם סופר: "צדיק ונשגב חסידא ופרישא".
בפעילותו הרבנית בקהילתו ידוע על יסוד תלמוד תורה, חברה קדישא, חברה לביקור חולים, ועוד.
עיקר פרסומו היה לו כצדיק חסידי והגיעו אליו יהודים ממרחקים. הוא נחשב לאדמו"ר החסידי הראשון שישב באופן קבוע בלב הונגריה.
הוא נפטר בז' באדר תקפ"א. בנו ר' משה חיים המשיך את האדמורו"ת אחריו בעיירה רודזול בגליציה.
ניגוניו
רבי יצחק אייזיק טויב נודע כמחבר מנגינות ושירים שנתקדשו בקרב חסידיו ואף מחוצה להם. חלקם היו שירים עממיים של האיכרים ההונגרים, שהפכו על ידו בשינויים מסוימים לשירי קודש ודביקות. סופר כי למד ניגונים אלו מהרועים בעת שהיה רועה אווזים בילדותו; לפי גרסה אחרת, רבי יצחק אייזיק "היה נוהג לנסוע יום-יום ליער, היה מקשיב לניגונים המתוקים שמזמרים הרועים ומפזמים בחליליהם, היה תופס אותם ניגונים ומכניסם אחר-כך חזרה אל הקדושה".
מבין שיריו התפרסמו: סול או קוקוש מאר ("קורא התרנגול", בהונגרית); הרועה והאדון; שירנהק רינהק ("הומים צועקים", בהונגרית); גלות גלות (נכתב ביידיש); ועוד. השיר "גלות גלות" עובד ותורגם לעברית בידי דן אלמגור, נקרא "יער יער" והושר בהצגה "איש חסיד היה".
כלכלת סמואה
כלכלת סמואה נשענת בעיקר על הייצוא החקלאי, סיוע הפיתוח וסיוע כלכלי ממדינות העולם. מגזר החקלאות מעסיק כשני שלישים מכוח העבודה ומספק 9% מהייצוא שרובו כולל קרם קוקוס, שמן קוקוס וקופרה. ענף התעשייה אינו מפותח במדינה, וכן הוא מספק מוצרים חקלאיים. מגזר התיירות במדינה הוא ענף בפיתוח; מעל 70,000 תיירים ביקרו באיים בשנת 1996 ו-120,000 בשנת 2014.
הממשלה הסמואית קראה לדה-רגולציה של המגזר הפיננסי ועידוד ההשקעות. גמישות שוק העבודה הוא גורם כוח בסיסי להתקדמות הכלכלה העתידית של סמואה.
סחר
ניו זילנד היא שותפת הסחר העיקרית של סמואה, המספקת בדרך כלל בין 35% ל-40% מסך הייבוא, ורכישת 45%-50% מהייצוא. אוסטרליה, סמואה האמריקאית, ארצות הברית ופיג'י מהווים שותפי סחר חשובים. הייבוא העיקרי של סמואה הוא מזון ומשקאות, אספקה תעשייתית ודלקים. המגזר החקלאי מעסיק כשני שלישים מכוח העבודה ומהווה 17% מהתמ"ג. הייצוא העיקרי של סמואה הוא מוצרי קוקוס ודגים. ענף הדייג זכה להצלחה בסמואה, אך תעשיית הדיג הגדולה ביותר מפעילה את רוב כוחותיה בסמואה האמריקאית.
לייוורדן
לִייוֹורְדֵן (בהולנדית: Leeuwarden, בפריזית: Ljouwert) היא בירת מחוז פריסלנד שבצפון-מערב הולנד.
תולדות העיר
בחפירות ארכאולוגיות שבוצעו באזור לייוורדן, התגלו שרידים מהמאה ה-2 לספירה. העיירה נוסדה לראשונה בשנת 1435, העיירה הייתה מרכז מסחרי פעיל ששכן בשפך מידלזיי (Middelzee), עד שהוסט כיוון נהר ברון במאה ה-15. בשנת 1901 התגוררו בעיר 32,203 תושבים.
בשנות מלחמת העולם השנייה הייתה העיר תחת כיבוש הנאצים, ב-15 באפריל 1945 שחררו חיילי צבא קנדה את העיר.
הקהילה היהודית
יהודים היגרו ללייוורדן במאה ה-17, ובית הכנסת הראשון נבנה בעיר ב-1755. במשך השנים נבנו עוד שני בתי כנסת.
לאחר מלחמת העולם השנייה לא נותרו יהודים בעיר. מספר תושבים חסידי אומות העולם, שימרו את מבנה בית הכנסת, והריהוט הועבר כפי שהוא לכפר בתיה שבישראל.
ספורט
קבוצת הכדורגל הבולטת בעיר היא קמבור, שהוקמה ב-1964 ושיחקה 7 עונות בליגת העל ההולנדית. ב-2016 ירדה לאחרונה לליגה השנייה.
ערים תאומות
ללייוורדן הסכם ערים תאומות עם:
טורנאליה
טורנאליה (בסלובקית: Tornaľa; בהונגרית: Tornalja; נודעה בעבר בשם שפריקובו, בסלובקית: Šafárikovo) היא עיירה במחוז באנסקה ביסטריצה שבסלובקיה.
העיירה נמצאת בחלק הדרומי של סלובקיה בקרבת הגבול ההונגרי, הערים ההונגריות אשר נמצאות בקרבתה הן פוטנוק ומישקולץ והערים הסלובקיות שבקרבתה הן לושנץ ורימבסקה סובוטה. העיירה נמצאת בנפת רבוצה שבמחוז באנסקה ביסטריצה. העיירה שוכנת על גדות הנהר סלאנה וממוקמת על צומת דרכים חשוב של הכבישים הראשיים בגבול שבין סלובקיה להונגריה.
היסטוריה
האזור בו נמצאת העיירה היה מיושב כבר בתקופת הברונזה כפי שמעידים ממצאים ארכאולוגיים. טורנאליה נזכרת לראשונה משנת 1245 כאחוזה של האצילים טורנאי. העיירה נשלטה בידי האימפריה העות'מאנית כחלק מסנג'ק פילקובו בשנים 1554–1593 ו 1596–1686. לאחר הפשרה האוסטרו–הונגרית של 1867 החלה התפתחות כלכלית עצומה בעיירה, נסללו כבישים רבים שהפכו את העיירה למקום אסטרטגי שבו עוברות דרכי מסחר רבות.
עד מלחמת העולם הראשונה הייתה העיירה בתחומי הונגריה, אך בשנת 1920 בעקבות התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית והסכם טריאנון העיירה סופחה לריבונות צ'כוסלובקיה. ב־2 בנובמבר 1938 בעקבות בוררות וינה הראשונה חזרה העיירה לריבונות הונגריה.
ב־19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה. וב־21 באפריל 1944 הוכנסו יהודי העיירה לגטו, ב־4 ביוני 1944 הועברו היהודים לגטו במישקולץ ומשם גורשו בין 12 ל־15 ביוני 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ שבפולין. ב־19 בדצמבר 1944 שוחררה העיירה בידי הצבא האדום וחזרה לשליטת צ'כוסלובקיה. מאז 1 בינואר 1993, בעקבות פירוק צ'כוסלובקיה, העיירה תחת ריבונות סלובקיה.
כלכלה ואוכלוסיית העיר
התושבים התפרנסו בעבר בעיקר מחקלאות וממסחר אך כיום התעסוקה מבוססת בעיקר סביב מפעלי תעשיית חומרי הבניין, המזון והבגדים. על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2011 התגוררו בעיירה 7,509 תושבים ומהם:
אסן (הולנד)
אָסֶן היא עיר הבירה של מחוז דרנתה שבהולנד.
היסטוריה
ההיסטוריה של אסן מתחילה בשנת 1258 כאשר מנזר מריאנקמפ נבנה במיקום חדש. המנזר נבנה במקור ליד קופורדן, כעונש על הטבח שבוצע בשנת 1227 בצבאו של הבישוף של אוטרכט על ידי איכרי דרנתה, במה שהיה ידוע כקרב אנה, קרב שבו נהרג הבישוף. יורשו הורה שהמנזר יבנה בתור עונש על הריגת הבישוף. בשל העובדה שהמנזר היה ממוקם באזור שאדמתו הייתה אדמת כבול צחיחה, שגם סבלה מהצפות באותה תקופה, נמצא מיקום טוב יותר למנזר הציסטרציאני באזור שידוע בשם ויטן, בו שכנו באותה תקופה רק מספר חוות. סביב למנזר שכנו מספר כפרים כמו דרוז, ויטן ופילו. ההיסטוריה של זה האחרון מגיעה עד לזמנים בהם נבנו בשטחו הדולמנים. המנזר החדש נבנה ככל הנראה בשנות השישים של המאה ה-13 ובמשך השנים התפתחה אסן סביבו.
המנזר נבנה באזור בו שוכן כיום מרכז העיר. במקום בו שכן המנזר, עומד כיום המוזיאון המחוזי להיסטוריה ולאמנות, בניין שנבנה ב-1882 כמושב ממשלת המחוז. רק מבנה הכנסייה וחלקים של החומות מרמזים על התחלתה הדתית של העיר.
אסן לא הייתה רשות מקומית עצמאית, אף לא מבחינת ההיררכיה הכנסייתית, למרות שפעלה בה כנסיית המנזר והיא הייתה כפופה מבחינה דתית ומבחינה מנהלית לרולדה. ב-1615 קיבלה העיר מטיף משלה. ב-1807 קיבלה אסן, אז עדיין כפר, את עצמאותה כרשות מקומית נפרדת ונפרדה מרולדה. הייתה זו רשות מקומית שעדיין פעלה בצורה זו או אחרת תחת שליטת הממשל המחוזי. אסן נקבעה כמקום מושב הממשל המחוזי ביוזמתם של מושלים כמו פטרוס הופשטדה, שאף הקים את הפארק המקומי במרכז העיר
ב-1809 קיבלה אסן רשמית את זכויותיה כעיר. היא הייתה היישוב השני במחוז דרנתה, לאחר קופורדן, שקיבלה את זכויותיה מידי לואי בונפרטה, אחיו של נפוליאון בונפרטה שהומלך כמלך הולנד והיו לו תוכניות גדולות בנוגע לאסן. באותה עת הוכנה תוכנית להפיכתה של אסן כעיר, אך ממלכת הולנד סופחה לקיסרות הראשונה של נפוליאון והתוכניות נזנחו.
כמרכז מנהלי, משכה אסן תושבים אמידים וכתוצאה מכך היא התפתחה כלכלית. הדבר גרם גם לעלייה איטית אך מתמדת בהיקף פעילות הסחר בעיר, בעושרה ובהקמת מוסדות חדשים בה, כמו עיתון שהחל לצאת בה לאור ב-1823, בית ספר לטיני שנפתח ב-1825, שירות דואר שהחל לפעול ב-1830, בית משפט שהוקם ב-1840, חיל מצב שפעל בה החל מ-1852 ותחנת רכבת שהוקמה ב-1870. התפתחות חשובה נוספת הייתה כרייתה של תעלת המים דרנטסה הופטוארט, שבה נעשה שימוש להובלת כבול וסחורות נוספות. ב-1861 נפתחה תעלת נורד-וילמסקנל.
בראשית המאה ה-20 החלה אסן לשחק תפקיד חשוב יותר בתחום התעשייה. במקור הייתה העיר מקום מושב הממשל המחוזי, אך הקמתם של בית מטבחיים, מחלבה ובית יציקה לברזל, יצרו מגוון רחב של אפשרויות תעסוקה ועודדה את צמיחתה של העיר. בשנת 1930 לערך, עם הקמתם של בתי חולים פסיכיאטרים ומרכזי בריאות, הפכה אסן להיות מרכז למערכת הבריאות של המחוז. לאחר מלחמת העולם השנייה לא עלה מספר תושבי אסן על 20,000. מסלול מרוצי המכוניות TT-Circuit Assen הביא לעיר פרסום, אך רק החל משנות החמישים, עם התפתחות הגרעין התעשייתי שלה, החלה אסן לצמוח במהירות רבה יותר. חברת הנפט הלאומית (Nederlandse Aardolie Maatschappij) הקימה את מרכזה באסן. כיום העיר היא בעלת שיעור הצמיחה הגדול ביותר בחלקה הצפוני של הולנד, עם שפע של הזדמנויות תעסוקה, במיוחד במגזר השירותים. שיעור הצמיחה חסר התקדים של העיר במספר הבתים והתושבים הוא בעל משמעות סביבתית.
קרם קוקוס
קרם קוקוס הוא מוצר המיוצר מפרי הקוקוס. הוא דומה מאוד לחלב קוקוס, אבל מכיל פחות מים. ההבדל העיקרי הוא הצפיפות של שני המוצרים. קרם הקוקוס הוא דחוס יותר, ומרקמו דומה למשחה, ואילו חלב קוקוס הוא בדרך כלל נוזלי. קרם קוקוס משמש כמרכיב בבישול, והוא בעל טעם מתון לא מתוק.
לעיתים ממתיקים את קרם הקוקוס, לשימוש בקינוחים ובמשקאות כמו פינה קולדה. הקרם המומתק הוא מרכיב מרכזי של קינוחים רבים שמקורם במדינות דרום-מזרח אסיה, בהן וייטנאם, קמבודיה, תאילנד, מלזיה, סינגפור ואינדונזיה. זה הוא גם מרכיב חשוב במטבח הפולינזי.
קוקוס מוקרם הוא גוש "בשר" קוקוס דחוס אשר יובש מעט, ונמכר בגוש שעוותי.
מלייה (כדורסל)
מועדון כדורסל מלייה (בספרדית: Club Melilla Baloncesto) הוא מועדון כדורסל ספרדי ממלייה המשחק ב-ליגת ה-LEB. היא הקבוצה היחידה בספרד ששיחקה בכל עונות הליגה השנייה.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1991. בעונתו הראשונה, שיחק בליגה השנייה עם השם של אוניקאחה מלייה כקבוצת מילואים של קבוצת ליגת העל אוניקאחה מאלגה. אף על פי שירדה ליגה, נשארה מלייה בליגה לאחר התרחבותה ל-31 קבוצות.
בשנת 1996, מלייה הפכה לאחד המועדונים המייסדים של ליגת ה-LEB. בשנת 1999, המועדון זכה בתואר הראשון שלו על ידי זכייה בגביע נסיך אסטוריאס לאחר שניצח את מנורקה בגמר, והיה קרוב לעלות לליגה הראשונה, אך הקבוצה הודחה בסיבוב האחרון של הפלייאוף על ידי בראוגן.
בשנת 2001, מלייה זכתה שוב בגביע הנסיך, כשהפעם ניצחה את באסקט מנרסה בפיינל פור ששוחק בביתה. לאחר מספר שנים לא מרשימות, ב-2008 הגיע המועדון שוב לסיבוב האחרון בפלייאוף העלייה אך הפסיד לאליקנטה במחזור האחרון. שנה אחת לאחר מכן, למרות זכייתה השלישית בגביע ולמרות היותה הקבוצה המובילה בסיום העונה הסדירה, הודחה בחצי גמר פלייאוף העלייה על ידי פורד בורגוס.
ב-2013 המועדון הודח לראשונה אי פעם מה-LEB Oro, אך נשאר בליגה לאחר שנשאר מקום פנוי. שלוש שנים מאוחר יותר, ב-2016, המועדון הצליח לעלות לליגה הראשונה, אך ויתר על הזכות כדי עקב חוסר האפשרות למלא את התנאים הדרושים.
קשירה (BDSM)
קשירה (באנגלית: Bondage) בתת-תרבות ה-BDSM, הוא הנוהג של קשירה, כריכה או ריסון של בן זוג בהסכמה לגירוי ארוטי, אסתטי או סומטוסנסורי. בן זוג עשוי להיות קשור ומאופק פיזית במגוון דרכים, כולל שימוש בחבל ובאזיקים.
השעבוד עצמו אינו מרמז בהכרח על סאדומאזוכיזם. זה עשוי לשמש גם כחלק ממין או בשילוב עם פעילויות BDSM אחרות. האות "B" בקיצור "BDSM" באה מהמילה Bondage - שעבוד - קשירה.
סיבה נפוצה עבור השותף הפעיל לקשור את בן זוגו היא כך ששניהם עלולים להנות מהכנעה של בן הזוג המאופק ומההרגשה של העברת השליטה והכוח הזמניים. עבור אנשים סאדומאזוכיזם, שעבוד משמש לעיתים קרובות כאמצעי למטרה, כאשר בן הזוג המאופק נגיש יותר להתנהגות סאדומאזוכיזית אחרת. עם זאת, ניתן להשתמש בשעבוד גם לשמה. בן הזוג המאופק יכול להפיק הנאה חושנית מתחושת חוסר האונים וחוסר התנועה, והשותף הפעיל יכול להפיק הנאה וסיפוק ויזואלי מלראות את בן הזוג קשור.
יחסי מין
זוגות רבים משלבים קשירה בחיי המין שלהם, לעיתים באופן ספורדי אך לעיתים באופן קבוע יותר, ומוצאים שעבוד מיני בקשירה. לפעמים זה בצורה של משחק מין או הגשמת פנטזיה מינית. משחקי קשירה עשויים לעזור לעוררות מינית או להיות סוג של משחק מקדים הדורש ומרמז על רמת אמון וכניעה של שליטה על ידי המאופקים לשותף הפעיל. השותף המאופק (המכונה כנוע) מוסר את השליטה לבן הזוג השני (המכונה דומיננטי). כניעת שליטה זו מתרחשת מרצון ותחת הבנה והסכמה הדדית. בן הזוג המאופק נתון לסיפוקו המיני במעשיו של בן הזוג הדומיננטי, שעשוי להתייחס לבן הזוג המאופק כאובייקט המין שלו.
ישנן סיבות רבות מדוע אנשים מרשים לעצמם להיות כבולים. חלק מהאנשים מרגישים סוג של חופש בזמן פאסיביות גופנית, הם יכולים להתרכז ברוחניות הפנימית שלהם ולהרגיש שלווה, כאשר משתתף במחקר על מוטיבציה לשעבוד הסביר: "יש אנשים שצריך לקשור אותם בשביל שיהיו חופשיים". אחרים חווים חוסר אונים, נאבקים כנגד הקשרים, וחשים מידה מסוימת של הנאה מזוכיסטית מהריסון והכאב, כמו גם שהם תלויים בקבלת הגירוי הארוטי על ידי בן זוגם.
השותף החופשי עשוי להפיק הנאה ארוטית או להשיג עוררות מינית ממצב דומיננטי, ואילו בן הזוג הקשור עשוי להשיג עוררות מלהיות בעמדת "חסרת האונים" בדרך כלל בידיו של בן זוג מהימן. כך או כך, השותפים בדרך כלל משחקים משחקי קשירה בכדי לממש את הפנטזיות המיניות שלהם.
בשנת 1995, פסיכולוגים משוודיה פרסמו ניתוח המבוסס על תשובות בקבוצת דיון. רוב התשובות (76%) היו מגברים. ב-71% מהתשובות מילאו הגברים הטרוסקסואלים את התפקיד הפעיל (המרסן) בשעבוד, ב-11% נשים הטרוסקסואליות וב-12% גברים הומוסקסואלים. 29% מהגברים הטרוסקסואליים, 89% מהנשים הטרוסקסואליות ו-88% מהגברים ההומוסקסואליים מילאו את התפקיד הפסיבי (המאופק). שליש מהאנשים שענו אמרו שהם מתרגלים קשירות בקשר עם פעילויות סאדומאזוכיזיות או לפחות חשבו שקשירה וסאדומאזוכיזם משתייכים זה לזה.
בסקר של סטודנטים אמריקאים שערך מגזין בשנת 1996, 24% מהאנשים שהשיבו טענו שיש להם פנטזיות מיניות הקשורות לקשירות ושעבוד. כך טענו 40% מהגברים ההומוסקסואליים והדו-מיניים, 32% מהנשים הלסביות והביסקסואליות, 24% מהנשים הטרוסקסואליות ו-21% מהגברים ההטרוסקסואליים. 48% מהנשים לסביות וביסקסואליות, 34% מהגברים ההומוסקסואליים והביסקסואלים ו-25% מהגברים והנשים הטרוסקסואלים חוו קשירות. בסקר שנערך בארצות הברית בשנת 1985, כמחצית מהגברים הגדירו קשירה כמעשה ארוטי.
קשירה להפיכת מטרה
צורה זו של קשירה היא הידועה ביותר ב-BDSM, ומציינת ריסון של בן הזוג הפסיבי למטרה נסתרת, כגון הפיכתם לנגישים יותר לקבלת מכות פיזיות.
קשירה דקורטיבית
בצורה קשירה זו, בן הזוג המאופק מחויב למטרה דקורטיבית, לשמש אובייקט אסתטי, למשל לצילום ארוטי, או לשמש כרהיט אנושי במסיבת BDSM.
קשירה למטרת עינויים
בצורת קשורה זו, בן הזוג המאופק כבול בכוונה בעמדה לא נוחה או כואבת, למשל כעונש בקשר למשחק מיני דומיננטי/כנוע. כמעט כל סוג של קשירה, כאשר השותף המאופק נשאר קשור זמן רב, יכול לשמש כעבדות עינויים.
קשירת סרטים
קשירת סרטים היא צורה של שיעבוד בלתי אלים לחלוטין למטרות אסתטיות בלבד. בצורה זו של שיעבוד, בן הזוג המאופק כבול קלות והוא מסוגל להימלט ללא מאמץ רב.
קשירה מדיטטיבית
צורה זו של קשירה משמשת לעיתים נדירות בקשירה מערבית. עם זאת, בקשירות יפניות (ביפנית: shibari), זהו היבט חשוב, שאולי במקור התפתח ממסורת דתית, שבה העניין הוא במצב הרוחני של בן הזוג המאופק ולא במצבו הגופני.
קשירת מתכת
קשירת מתכת הוא שיעבוד הכרוך בשימוש במכשירי מתכת כדי לרסן את הבן זוג הכנוע כחלק מפעילויות BDSM. בניגוד לשימוש בחבל, קשירה באמצעות מתכת דורשת בדרך כלל הכנה מוקפדת, שכן יש לבנות או לרכוש מכשירים מומלצים יותר. מגוון המכשירים יכול להשתנות משמעותית, החל מאזיקים פשוטים או שרשראות וכלה בכיסאות מעוצבים במיוחד או בהצמדות מוטות מורכבות.
קשירה בציבור
חבורה של גברים הומוסקסואלים, המכונה לעיתים לת'ר, היו בין הקבוצות הראשונות לעשות קשירות בציבור. קבוצות אחרות, כולל חובבי BDSM פאנסקסואליים והטרוסקסואליים, הצטרפו לתופעה מאוחר יותר. תצוגות ציבוריות מוקדמות הוגבלו בעיקר ללבוש פריטי אופנה מסוימים, כגון אזיקים. עם הזמן צצו תצוגות ציבוריות מפורשות יותר. הדוגמאות הבולטות ביותר הן ירידי רחוב להט"בים, כמו פסטיבל רחוב פולסום. אירועים אלה הם מעטים ושנויים במחלוקת ברוב האזורים.
תצוגות אקסהיביציוניסטיות הן ביטוי נוסף לקשירה בציבור. הם בדרך כלל מבוצעים על ידי אנשים שמעלים את התצוגות הציבוריות של מין ומיניות. עם זאת, קשירות נעשות לעיתים כאמירה חברתית או פוליטית. זה יכול להיות מאמץ להעלות את המודעות למיניות האלטרנטיבית או מטאפורה פוליטית לדיכוי.
מועדוני BDSM כוללים קשירות "חצי ציבורי". בעוד שהמועדונים והאירועים נחשבים פרטיים, מסיבות משחק מציעות מרחבים פתוחים בהם מתרחשת משחקים המאפשרים למשתתפים אחרים לצפות בסצנות מתבצעות. משחק ציבורי במגוון זה מושרש יותר בפעילות חברתית ובמרחב הבטוח שמעניקים מועדונים כאלה מאשר פטישיזם אקספרסיוניסטי.
בתרבות
קשירות מוצגות גם בצורות ספרותיות ארוטיות המיינסטרים, כוללים קריקטורות ומגזינים, ותיאר באמנות ארוטית, כגון חלק מהעבודות של גוסטב דורה וג'ון אוורט מיליי. באנדרומדה המיתולוגית היה נושא פופולרי לשעבוד באמנות על ידי ציירים כולל אנדרומדה כבולה אל הסלעים (1630).
תרחישים פופולריים נוספים לשעבוד באמנות היו של אנג'ליקה מהשיר האפי מהמאה ה-15 אורלנדו אינאמוראטו, שהוא בעצמו המשך לסאגה האפית הרומנטית אורלנדו המטורף, הדומה לזו של אנדרומדה בכך שהגיבורה מוצעת כקורבן אלי הים.
תיאורי שעבוד באמנות עשויים להיות ארוטיים, ובמקרה זה הם עוקבים אחר מודל הטרנורמטיבי ונוטים לתאר אישה צעירה בסכנה ופחד. דוגמאות ניתן למצוא בביזאר, שהיה מגזין פטיש ושעבוד שיצא לאור בין השנים 1946–1959 על ידי אמן הקשירה ג'ון ווילי. הוא כלל רישומים ותצלומים באמצעות מודלים מקצועיים בסצנות שעבוד או סאדומאזוכיזם.
פרסום ספרה של מדונה, סקס (1992), שכלל תצלומים של עירום, תרם רבות לשיפור המודעות הציבורית לקבלת הקשירות והשעבוד.
המהדורה המודפסת של הספר הראשון של חמישים גוונים של אפור יצאה לאור בשנת 2012 והפכה לרב מכר הנמכר ביותר, ושברה שיאי מכירות מרובים. הטרילוגיה סובבת כולה סביב מערכת יחסים BDSM בדיונית.
מרדכי אצבאן
הרב מרדכי אצבאן היה פוסק ומקובל בן המאה ה-18 שפעל בעיר מקנס במרוקו והיה החכם הכולל בעיר חלב שבסוריה.
ביוגרפיה
הרב מרדכי בן הרב יצחק אצבאן, חי ופעל בעיר מקנס שבמרוקו, שם הוא למד אצל הרב משה בירדוגו, מחבר הספר 'ראש משביר' על מסכתות התלמוד. הרב אצבאן התכתב בידידות הרב שמואל חותה מהעיר צפרו שבמרוקו.
החיד"א כתב בספרו שם הגדולים כי הרב אצבאן: . לאחר מספר שנים התמנה שם למשרת הרב הכולל בחלב. בספר ביוגרפי על חכמי חלב נכתב כי הרב אצבאן נפטר בשנת ה'תק"י (1740)
Hi-NRG
Hi-NRG הוא ז'אנר מוזיקלי המשלב אלמנטים של דיסקו ומוזיקת דאנס אלקטרונית, שמקורו בארצות הברית בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
כז'אנר מוזיקלי, המתאפיין בטמפו מהיר, מקצבי סטקטו, שירה "אינטנסיבית" ואוקטבות בייסליין "פועמות", הוא השפיע במיוחד על סצנת הדיסקו.
היסטוריה
מוזיקת Hi-NRG התחילה להופיע באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, בין היתר על ידי בידו וטינה צ'ארלס ב-1976, ופטריק הרננדז  ב-1979.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, מוזיקת Hi-NRG זכתה, באופן מתון, לפופולריות במיינסטרים באירופה, ולהכרה רחבה בקהילה הגאה בארצות הברית. הז'אנר היה תלוי לחלוטין בטכנולוגיה והיה כולו על "ריקוד אתלטי בלתי אפשרי, מין בִּיוֹנִי וסיבולת על אנושית". עם זאת, השירים הוגבלו, בדרך כלל, לגוף גברי, כמו השירים "Menergy", ו-"So Many Men, So Little Time". מפיקים כמו בובי אורלנדו ופטריק קאולי  יצרו "פנטזיה שמיעתית של מועדון עתידני המאוכלס כולו בחתיכים של טום אוף פינלנד".
במהלך אותה תקופה, הז'אנר נהיה לפופולרי בקנדה ובבריטניה, בעיקר על ידי Trans-X וליים. מויזקת Hi-NRG השפיעה על מוזיקת טכנו והאוס.
הצלחה מסחרית
ב-1983 בבריטניה, מגזין המוזיקה, Record Mirror, החל לפרסם מצעד Hi-NRG שבועי. הז'אנר נכנס למיינסטרים עם להיטים במצעד הפופ והדאנס הבריטי (ובמצעד הדאנס האמריקאי), כמו "" של הייזל דין  ו-"High Energy"  של אוולין תומאס.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, יצאו שניים משירי ה-Hi-NRG המצליחים ביותר בכל הזמנים, "" של Dead or Alive, ו-"Venus"  של בננהראמה  (במקור של Shocking Blue).
מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 עד לסוף המאה ה-20, מגזין המוזיקה האמריקני, Dance Music Report, פרסם מצעדי Hi-NRG. עם זאת, הפופולוריות של מוזיקת Hi-NRG התחילה לדעוך ב-1990, לאחר שמוזיקת הטכנו ומוזיקת הרייב נהיו פופולריים במועדוני ריקודים. מאוחר יותר, במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, יצאה מוזיקת Nu-NRG, שילוב של מוזיקת Hi-NRG ומוזיקת טראנס.
הטור של חבל הבסקים
הטור של חבל הבסקים (שם רשמי: Itzulia Basque Country; בספרדית: Vuelta al País Vasco; בבסקית: Euskal Herriko itzulia) הוא מרוץ אופני כביש בקטעים מסבב ה-UCI World Tour הנערך בחבל הבסקים שבספרד. המרוץ הוא אחד ממרוצי הקטעים הגדולים בספרד כולה, אחרי הוואלטה אספניה וביחד עם הוולטה אה קטלוניה. המרוץ מתאים למטפסים ומושך אליו את טובי המטפסים בעולם ובספרד בפרט. הוא מתקיים בתחילת אפריל.
אלברטו קונטדור וחוזה אנטוניו גונזאלס הם שיאני הניצחונות במרוץ עם ארבעה כאלו כל אחד.
היסטוריה
המרוץ נוסד בשנת 1924, אז ניצח בו פרנסיס פליסייה הצרפתי. בשנת 1935 התחרה במרוץ ג'ינו ברטלי, אחד מגדולי הרוכבים בכל הזמנים, וניצח את המרוץ, אך המהדורה הזו (1935) הייתה המהדורה האחרונה של המרוץ לפני שהוא הופסק בשל מלחמת האזרחים בספרד, ולא התקיים עד 1968. בשנת 1952 מועדון רכיבה באייבר המרוץ התקיים במתכונת חובבנית של שלושה ימים, והוגדר כ"מיני וואלטה אספניה".
בשנת 1969 חזר המרוץ להיות מקצועי, בחמישה קטעים. חואן אנטוניו גונזלס (1972, 1975, 1977, 1978) ואלברטו קונטדור (2008, 2009, 2014, 2016) הם שיאני הניצחונות במרוץ.
עובדיה יוסף
הרב עובדיה יוסף (י"ב בתשרי ה'תרפ"א, 23 בספטמבר 1920 – ג' בחשוון ה'תשע"ד, 7 באוקטובר 2013) היה פוסק ומחבר חרדי-ספרדי, כיהן כרב הראשי הספרדי ('הראשון לציון') בשנים 1973–1983 והיה מנהיגה הרוחני ונשיא מועצת חכמי התורה של מפלגת ש"ס מאז הקמתה. חתן פרס ישראל לספרות תורנית לשנת ה'תש"ל (1970). כונה בפי רבים גדול הדור, "פוסק הדור" וכן מרן.
ילדותו ונעוריו
נולד בבגדאד, בנם הבכור של יעקב (בן עובדיה) וגורג'יה. הוריו היו בני דודים. נקרא עובדיה על שמם של הרב עבדאללה סומך ושל סבו, ויוסף על שמו של הרב יוסף חיים (ה"בן איש חי"). שם משפחת אביו היה עובדיה, ומאוחר יותר הפך את שמו הפרטי השני לשם משפחתו. ב-1924, כשהיה בן ארבע, עלתה משפחתו לארץ ישראל, והתיישבה בשכונת "בית ישראל" בירושלים, שם התפרנסה מחנות המכולת של אביו (בעיראק עבד אביו כצורף). מצבה הכלכלי של המשפחה היה דחוק, והבן עובדיה נאלץ להתחיל לעבוד בגיל צעיר. בשנת 1927 שרד את רעידת האדמה בירושלים. למד בתלמוד תורה בני ציון שבשכונת הבוכרים ומנעוריו התבלט בכישרונו ובלהיטותו ללימוד תורה. את יצירתו הספרותית הראשונה כתב בגיל תשע, הערות בשולי הספר "ראשית חכמה".
בשנת ה'תרצ"ג (1933), בגיל שתים עשרה, עבר ללמוד בישיבת פורת יוסף שבעיר העתיקה, לאחר שאביו שוכנע בחשיבות הדבר על ידי הרב צדקה חוצין. באותה שנה כתב ספר בשם "מחברת העתקת חידות" יחד עם שניים מחבריו. השקיע את זמנו בלימוד תורה ובכתיבה תורנית. ראש הישיבה, הרב עזרא עטייה, שימש עבורו כאב רוחני.
בשנת ה'תרצ"ז (1937), בגיל 18, נשלח על ידי הרב יעקב דואק להעביר במקומו שיעור יומי בבית הכנסת 'אוהל רחל' של עולי פרס בשכונת "בית ישראל". השיעור עסק בהלכה, מתוך ספרו של רבי יוסף חיים, הבן איש חי. בשיעוריו הרבה לחלוק על ה"בן איש חי" וטען כנגדו כי הוא מחמיר וכי הוא מעדיף את פסקי האר"י על זה של השולחן ערוך. שיעורי הלכה אלו היו חוויה מעצבת עבור הרב יוסף, הן משום שלראשונה ביטא בפומבי את תפיסתו בנוגע לעדיפות שיש לפסקי רבי יוסף קארו, והן משום שדבריו כנגד פסיקותיו של ה"בן איש חי" עוררו תרעומת בקרב קהל שומעיו, במיוחד אלה מיוצאי בבל. מספר רבנים נכבדים, בהם הרב יצחק נסים (לימים הרב הראשי הספרדי), גערו בו במשך השנים בשל כך, אולם רבו, הרב עזרא עטייה, עודד אותו להמשיך ולפסוק הלכה על פי הבנתו. עוד ידוע כי אף היה נוהג להיוועץ בו בנושאי הלכה. במקביל לשיעורים שהעביר העלה על הכתב את השגותיו על ה"בן איש חי", שפורסמו שנים רבות לאחר מכן (1998–2003) בסדרת הספרים "הליכות עולם". בשנת ה'ת"ש (1940), בגיל עשרים, הוסמך לרבנות ודיינות על ידי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. בין השנים 1945–1947 שימש כדיין בבית הדין של העדה הספרדית בירושלים. בתקופה זו כבר התבססה תפיסתו ההלכתית, והוא נהג להשיב לשאלות שהופנו אליו מחוגי הרבנות והדיינות הספרדית בארץ ובפזורה, וכן מאשכנזים ירושלמים. בד' בניסן ה'תש"ד (1944), נישא למרגלית, בתו של הרב אברהם הלוי פטאל, מעולי חלב. החתונה התקיימה בבית ספר שפיצר ששכן בבית יהודיוף-חפץ שבשכונת הבוכרים. בתקופה זו, בני משפחתו של הרב יוסף וחבריו לשכונת מגוריו בירושלים, נחשפו לסביבה הציונית ופעלו במסגרתה, עד כדי מעורבות אינטנסיבית בארגון האצ"ל.
שהותו במצרים
בשנת 1947 עבר למצרים, לבקשתו של הרב עוזיאל, שם היה סגנו של הרב הראשי הרב נחום אפנדי ואב בית דין. במצרים מצא מחויבות דתית חלשה, לא רק בקרב המוני העם, אלא גם בקרב המנהיגות ואף בקרב הרבנים המקומיים.
הרב אהרן שויקה שהיה מעסיקו מטעם הרבנות, מינה אותו לשמש כראש ישיבה בישיבתו "אהבה ואחווה", ותמך בו במאבקיו. אחת הבעיות החמורות מבחינה הלכתית הייתה מערך הכשרות במוסדות הציבור, דבר אשר גרם לסכסוכים בינו ובין אישים בקהילה, בהם רבנים. בעקבות אירועים אלה התפטר מתפקידו, כשנתיים לאחר בואו, בשלהי תש"ט. כשנה לאחר מכן, בקיץ 1950, חזר לישראל.
חוויותיו במצרים השפיעו עליו רבות, והדבר בא לידי ביטוי בפסיקותיו ובדרשותיו. שהותו במצרים השאירה ברב יוסף גם את חותמה בדמות ליקויי הראייה שמהם סבל, אשר החמירו עם השנים וחייבו אותו להרכיב משקפי ראייה עם עדשות כהות.
סאביקאס
אגוסטין קאסטיון קאמפוס (בספרדית: Agustín Castellón Campos, 18 במרץ 1912, פמפלונה – 14 באפריל 1990, ניו יורק), שנודע בעיקר בכינויו סאביקאס (Sabicas), היה אחד מגדולי נגני גיטרת הפלמנקו בעולם, ונחשב למי שהביא לפריצת הפלמנקו אל מעבר לגבולות ספרד והעולם הלטיני.
עובדיה יוסף
דיין בפתח תקווה ובירושלים
כששב לישראל ממצרים, לא היה יכול ללכת לכולל בפורת יוסף, שכן אז לא החזיקו בכולל אברכים מבוגרים. לכן, כדי להתפרנס לימד בתלמוד תורה של חסידות סאטמר, ובהמשך החל ללמוד בבית מדרש "בני ציון", בראשות הרב צבי פסח פרנק. בתקופה זו הניאה אותו אשתו, מרגלית, מלהתמנות לתפקיד ראש הבד"ץ של העדה החרדית הספרדית. הוא שימש כדיין בביה"ד האזורי בפתח תקווה בהרכבו של המרא דאתרא הרב ראובן כץ והרב ישעיהו משורר (1951–1952, 1957–1958). תעוזתו הפסיקתית באה לידי ביטוי כבר בתקופת כהונתו הראשונה, בהיותו כבן 30 בלבד, בעת שכתב פסק דין שהתיר יבום במקום חליצה, כמנהג הספרדים, ובניגוד לתקנות של הרבנות הראשית לישראל, שנקבעו שנה קודם לכן.
סאביקאס
סאביקאס נולד להורים ממוצא צועני והחל לנגן כבר בהיותו בן 5, כשהוא לומד בעיקר לבדו. בגיל זה הצמידה לו אמו את הכינוי "Sabicas". כשגדל, למד והושפע רבות מדודו המפורסם, גיטריסט הפלמנקו רמון מונטויה (Ramón Montoya), וכן משיתופי פעולה רבים עם נגנים וזמרים ידועים מאותה התקופה. עוד בטרם מלאו לו עשרים הוא הוכר כפנומן, כשהופיע בתיאטרון אל-דוראדו במדריד כנגן מלווה של זמרת מפורסמת.
עובדיה יוסף
דיין בפתח תקווה ובירושלים
בשנת ה'תשי"ב פרסם את ספרו על הלכות הפסח חזון עובדיה, ספר שזכה לביקורות חיוביות, וזכה להסכמות, בין השאר, משני הרבנים הראשיים, הרב עוזיאל והרב הרצוג, וכן מהרב עטייה. בשנה זו זכה בפרס משרד הדתות שחולק ל-18 "עילויי הישיבות". בתשי"ד (1953) ייסד את "אור התורה", ישיבה לאברכים ספרדים מצטיינים. ישיבה זו, שלא האריכה ימים, הייתה סנונית ראשונה של ישיבות שהקים במהלך השנים שלאחר מכן (בין השאר, בעזרת בניו), במטרה לייצר בני תורה ספרדים שיהוו את שדרת המנהיגות התורנית של דור העתיד. בשנים תשי"ד ותשט"ז הוציא לאור את שני הכרכים הראשונים של יצירתו המרכזית "יביע אומר". הרב יוסף זכה בפרס הרב קוק לשנת ה'תשי"ד, פרס ירושלים לספרות תורנית לשנת ה'תשי"ז וה'תשכ"ב.
סאביקאס
ב- 1936, עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, יצא סאביקאס למסע הופעות במקסיקו עם הזמרת והרקדנית כרמן אמאיה (Carmen Amaya), משם המשיך להופעות בארצות הברית, ולבסוף השתקע בניו יורק, שם גם נפטר. הוא לא שב לספרד עד 1967, וגם אז לזמן קצר בלבד.
סגנונו והשפעתו
סאביקאס נחשב לפורץ דרך בעולם הפלמנקו, ולמי שגילה את הפלמנקו לעולם הרחב, למרות שחי בתקופתם של ענקי פלמנקו כגון מונטויה, ניניו ריקארדו (Niño Ricardo) ועוד. סגנונות הנגינה המיוחדים שפיתח, בשילוב עם יכולות טכניות נדירות וביצועים מרהיבים, גרמו לתחום הנגינה בגיטרת הפלמנקו – שנחשב עד אז כמיועד לליווי זמרים ורקדנים בלבד – להפוך למרכזי בזכות עצמו. הופעותיו הרבות כנגן סולו כבשו את ההמון והפיצו את מוזיקת הפלמנקו בקרב שכבות רחבות בקהל, מעבר לתחום הצר של מביני הדבר. זאת למרות סגנון הופעתו הצנוע וחסר המחוות - רוב הזמן היה יושב חנוט בחליפה, כמעט ללא תנועה, לחיו הימנית צמודה אל הגיטרה ורק אצבעותיו נעות.
עובדיה יוסף
דיין בפתח תקווה ובירושלים
בשנים 1958–1965 כיהן כדיין בביה"ד האזורי בירושלים, וב-1965 היה לחבר בית הדין הרבני הגדול. במהלך שנות השישים למד במשך פרק זמן מסוים קבלה באופן אישי אצל הרב מרדכי שרעבי.
סאביקאס
סגנונו והשפעתו
סאביקאס תרם רבות להפיכת מוזיקת הפלמנקו לחלק מעולם המוזיקה העולמית, ובכך איפשר שילובים (פיוז'ן) בינה לבין סגנונות מוזיקליים אחרים כגון רוק וג'אז, שילובים שהפכו מאוחר יותר להיות חלק בלתי נפרד מעולם הפלמנקו עצמו.
עובדיה יוסף
רב ראשי לתל אביב
בשנת 1970 זכה בפרס ישראל לספרות תורנית.
סאביקאס
סגנונו והשפעתו
בין הנגנים הרבים שהושפעו ממנו ניתן למנות את טומטיטו (Tomatito), חרארדו נונייז (Gerardo Nuñez), ויסנטה אמיגו (Vicente Amigo) וכמובן את גדול נגני הפלמנקו בדור שאחרי סאביקאס, פאקו דה לוסיה. דה לוסיה אף אמר כי לאחר ששמע את סאביקאס הבין כי הגיטרה מסוגלת להרבה יותר ממה שחשב, הן בצליל והן במהירות הנגינה. סאביקאס אף יעץ לו, לדבריו, להפסיק לחקות את הפאלסטות (Falsetas – קטעים מלודיים) של ניניו ריקארדו וליצור כאלו משלו.
עובדיה יוסף
פרשת גיורה של הלן זיידמן
בשנת 1970 ביקשה הלן זיידמן (לשעבר שנון), נכרית מארצות הברית שהתגוררה בקיבוץ נחל עוז ונישאה ליהודי כהן חבר הקיבוץ בנישואין אזרחיים להירשם כיהודיה במרשם האוכלוסין, לאחר שעברה גיור רפורמי. הרבנות הראשית התנגדה לכך בתוקף, והתעורר חשש שבג"ץ יקבל את עמדתה של זיידמן במה שיתפרש כמתן הכרה לגיורים רפורמיים. כדי למנוע תוצאה כזאת, הרב גורן, שהיה אז הרב הראשי לצה"ל, גייר את זיידמן בתוך יממה. לאחר שהגיור לא הוכר בשל חוסר סמכותו של הרבצ"ר לגייר, כינס הרב יוסף בית דין בלשכתו ואישר את הגיור, בגיבויים של הרבנים הראשיים ניסים ואונטרמן. רבנים מהציבור החרדי, בהם הרב אלישיב והרב קניבסקי, תקפו את הגיור וטענו כי הוא לא כלל קבלת מצוות, בשל העובדה שהלן הייתה נשואה לכהן (דבר שאסור לפי ההלכה) והמשיכה להתגורר בקיבוץ חילוני, דבר שמעורר חשש כבד שאין בכוונתה לשמור תורה ומצוות.
רב ראשי לישראל
בז' בחשוון ה'תשל"ג (1972) נבחר לרב הראשי לישראל ולראשון לציון, במקומו של הרב יצחק נסים ברוב של 81 לעומת 68 קולות. התמודדותו של הרב יוסף ספגה ביקורת על שהתמודד נגד רב ראשי מכהן, ובתגובה תמך בו בפומבי הרב יוסף שלום אלישיב. מערכת הבחירות הייתה מתוחה, כאשר ברקע עמדה פרשת פסק דין האח והאחות, וכן יחסים מתוחים בין הרב יוסף לרב נסים. המתח בין שני הרבנים החל עוד בשנות ה-40, כשהרב יוסף יצא בגלוי נגד פסקי הבן איש חי. לצדו של הרב יוסף נבחר לכהן כרב הראשי האשכנזי, הרב שלמה גורן. יחסי שני הרבנים הראשיים היו מעורערים. מועצת הרבנות הראשית נשלטה בידי הרב גורן ולתקופת זמן מה אף החליט הרב יוסף שבשל כך אין טעם שיגיע לדיוניה כלל. בשנות פעילותו כרב ראשי פעל הרב יוסף במספר עניינים הלכתיים וחברתיים בעלי תהודה ומשמעות לאומית: בין השאר, התרת נישואין עם קראים, לאחר שלמדו את יסודות התורה שבעל פה, וקיבלו על עצמם שמירת מצוות; קבע כי ביתא ישראל הם יהודים לכל דבר, פסיקה היסטורית שהובילה להחלת חוק השבות על יהודי אתיופיה; והתיר את כל עגונות נעדרי צה"ל במלחמת יום הכיפורים, בבית דין בראשותו שבו ישב עם הרב הראשי לצה"ל, מרדכי פירון, ועם סגנו, הרב גד נבון.
בשנים ה'תשל"ז–ה'תשנ"ד הוציא ספר בעל שישה כרכים בשם יחוה דעת, המבוססים על שיעורי הלכה שנתן במסגרת "פינת הלכה" בקול ישראל, מראשית כהונתו כרבה של תל אביב ועד סוף כהונתו כרב הראשי לישראל. ספר זה נחשב לספר הלכה פופולרי, מאחר שהתשובות נכתבות בקיצור וללא פלפולים, זאת בניגוד לשקלא וטריא הלמדני המאפיין את יביע אומר.
בחודש ניסן ה'תשמ"ג (1983), בעקבות חוק שקצב את כהונתם של הרבנים הראשיים לעשר שנים, הסתיימה כהונתו של הרב יוסף כרב ראשי, דבר אשר היה למורת רוחו. אחד הפעילים להשגת חקיקה זו היה שר האוצר משה ניסים בנו של הרב יצחק נסים, הראשון לציון שהוחלף בידי הרב יוסף. לתפקיד הרב הראשי הספרדי נבחר הרב מרדכי אליהו. לאחר שסיים את תפקידו המשיך הרב יוסף לכהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול. במקביל הנהיג את מפלגת ש"ס והקים את "מועצת חכמי התורה" של המפלגה, בנשיאותו. חברי הכנסת יוסי שריד ויאיר צבן עתרו לבג"ץ בדרישה שיאסור פעילות פוליטית על ידי דיין בבית הדין הרבני. בית המשפט קבע כי אין זה ראוי שדיין יעסוק גם בפעילות פוליטית. בעקבות כך פרש מתפקידו כדיין בספטמבר 1988.
מנהיג ש"ס
לקראת התמודדותה של מפלגת ש"ס בבחירות לכנסת האחת עשרה, בשנת 1984, הוקמה מועצת חכמי התורה בהנהגתו של הרב יוסף, כאשר הרב שך, מנהיג הזרם החרדי-ליטאי, משמש פטרון פוליטי נוסף. ב-1990, לאחר שהרב יוסף תמך בתחילה בשיתוף הפעולה בין ש"ס ובין מפלגת העבודה ("התרגיל המסריח"), נוצר קרע בין הרב יוסף ובין הרב שך. בניגוד לדעתם של רבנים רבים, הורה הרב יוסף לחברי סיעת ש"ס להיכנס לממשלתו של יצחק רבין, לאחר הבחירות לכנסת השלוש עשרה בשנת 1992. מאז הפך למנהיגה הבלעדי והבלתי מעורער של ש"ס. נראה כי הדבר קיבל חיזוק עם חילופי הגברי בצמרת ש"ס, ב-1999, עת החליף אלי ישי את אריה דרעי בראשות המפלגה.