cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כדורגל בגרמניה
הגביע הלאומי
כל מועדון המשחק במערכת ליגות הכדורגל הגרמנית, רשאי להשתתף בגביע הגרמני. הקבוצות מהליגות הנמוכות משחקות תחילה בסיבובי מוקדמות אזוריים, והמנצחות של סיבובים אלה מעפילות לתחרות הראשית הנערכת בשנה שלאחר מכן, ומצטרפות שם לקבוצות מהבונדסליגה ומהבונדסליגה השנייה. בכל סיבוב, זהות הקבוצה הממשיכה לשלב הבא נקבעת תמיד במשחק בודד, הנערך באצטדיונה של אחת מהקבוצות המשתתפות. מאז 1985, משחק הגמר של הגביע מתקיים כל שנה באצטדיון האולימפי בברלין. באיירן מינכן מחזיקה בשיא הזכיות בגביע, עם 12 זכיות.
סם ניל
נייג'ל ג'ון דרמוט "סם" ניל (באנגלית: Nigel John Dermot "Sam" Neill; נולד ב-14 בספטמבר 1947) הוא שחקן קולנוע ניו זילנדי, אשר היה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב ולשני פרסי אמי.
כדורגל בגרמניה
הגביע הלאומי
תחרות ה-"Tschammer-Pokal" קדמה לתחרות הגביע הגרמני המתקיימת כיום. תחרות זו נוסדה בשנת 1934, ונערכה עד 1944.
סם ניל
ביוגרפיה
ניל נולד בעיירה אומג' שבצפון אירלנד, בנם של פרסיליה ודרמוט ניל. ניל חזר עם משפחתו לניו זילנד ב-1954 שם למד ב"מכללת קריסטיאן" בעיר קרייסטצ'רץ'. לאחר מכן למד אנגלית באוניברסיטת קנטרברי שם חשף לראשונה את יכולות המשחק שלו.
לאחר סיום לימודיו שם עבר ניל לולינגטון, שם למד באוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון, וסיים בהצלחה את לימודיו עם תואר בלימודי השפה האנגלית.
כדורגל בגרמניה
הגביע הלאומי
מאחר שגרמניה התפצלה לאחר מלחמת העולם השנייה, בגרמניה היו שתי תחרויות גביע - הקבוצות מגרמניה המזרחית שיחקו בתחרות גביע נפרדת שנקראה הגביע המזרח-גרמני (FDGB-Pokal). טורניר זה נוסד בשנת 1949, ונערך מדי שנה עד 1991. בשנה זו, בעקבות איחוד גרמניה, טורניר זה אוחד גם "הגביע הגרמני" לתחרות כדורגל אחת, כמו גם ליגות הכדורגל שפעלו קודם לכן בנפרד בשני האזורים של גרמניה.
סם ניל
קריירה
לאחר שעבר בחברת ההפקה הלאומית של ניו זילנד שיחק ניל בסרטו הראשון, סרט מקומי בשם "כלבים ישנים". לאחר מכן שיחק ניל בקלאסיקה האוסטרלית "הקריירה המבריקה שלי", לאחר עוד מספר הופעות במספר סרטים: "אות משמיים 3 - הקונפליקט האחרון", "חזקה" ו"הרבה" מעמדו של ניל כשחקן קולנוע בינלאומי עלה והוא הוזכר לגלם את תפקיד ג'יימס בונד בסרט "007 באזור המסוכן" אך לבסוף הפסיד את התפקיד לטימותי דלטון.
בשנת 1985 קיבל ניל מועמדות ראשונה לפרס גלובוס הזהב על משחקו בסדרת הטלוויזיה "ריילי, אס המרגלים" שבה גילם את המרגל הבריטי סידני ריילי.
ב-1990 קיבל ניל תפקיד גדול ראשון בהוליווד ושיתף פעולה עם שון קונרי בסרט המרדף אחר אוקטובר האדום המבוסס על הרומן הספרותי "המרדף אחר אוקטובר האדום", שנה לאחר מכן קיבל ניל את מועמדות פרס גלובוס הזהב השנייה שלו על תפקידו בסדרה "אחד נגד הרוח". שנה קודם לכן, ב-1989, שיחק בסרט האוסטרלי "סיכון רטוב" לצידה של ניקול קידמן.
ניל שיחק בסרטו של סטיבן ספילברג ואחד משוברי הקופות הגדולים ביותר בתולדות הקולנוע: "פארק היורה". בסרט גילם ניל את הפלאונטולוג ד"ר אלן גרנט. באותו העת שיחק ניל גם בדרמה זוכת 3 פרסי אוסקר "הפסנתר" לצד הולי האנטר והרווי קייטל.
בהמשך שנות ה-90 ניל הופיע לצד רוברט דאוני ג'וניור בדרמה זוכת 2 פרסי אוסקר "התחדשות", במותחן המסתורין "סיוט בקצה האופק", "שלגיה: סיפור אימה"", "הלוחש לסוסים", "איש המאתיים" ו"מרלין" שהופעתו בסרט זה זיכתה אותו במועמדות לפרס אמי ולמועמדות שלישית לפרס גלובוס הזהב. בסרט גילם ניל את דמותו של המכשף הנודע מרלין.
כדורגל בגרמניה
השתתפות בתחרויות האירופיות
גרמניה יכולה לשלוח נציגה נוספת לתחרויות האירופיות באמצעות דירוג המשחק ההוגן של אופ"א. אם לליגה הגרמנית, יש את אחד משלושת המקומות הראשונים בדירוג המשחק ההוגן בעונה החולפת, הקבוצה שסיימה ראשונה בדירוג המשחק ההוגן של הבונדסליגה - מבין אלו שלא השיגו מקום בתחרות אירופית דרך הליגה או הגביע - נכנסת לסיבוב המוקדמות הראשון של הליגה האירופית.
גברים
הנבחרת הלאומית של גרמניה מייצגת את גרמניה בתחרויות כדורגל בינלאומיות מאז שנת 1908. היא מנוהלת, כמו כל הליגות והגביעים, על ידי התאחדות הכדורגל הגרמנית. לאורך ההיסטוריה שלה זכתה נבחרת גרמניה ארבע פעמים בגביע העולם בכדורגל - בטורנירים של 1954, של 1974 ושל 1990 וגם 2014, וסיימה במקום השני בארבעה מקרים אחרים. בנוסף, היא זכתה שלוש פעמים באליפות אירופה בכדורגל - בטורנירים של 1972, 1980 ו-1996. בין מלחמת העולם השנייה ל-1990 הייתה ידועה הנבחרת כ"נבחרת גרמניה המערבית", בעוד נבחרת גרמניה המזרחית התנהלה בנפרד.
סם ניל
קריירה
בשנים האחרונות מרבה ניל לשחק בסרטים ניו זילנדים מקומיים ומגיח לעיתים להופעות בסרטים הוליוודים. ב-2004 שיחק בסרט הבריטי "וימבלדון - אהבה בלבן" כאביה של קירסטן דנסט, שחקנית טניס מקצוענית הרוצה לזכות בטורניר וימבלדון היוקרתי. בשנת 2007 גילם את תפקידו של החשמן תומאס וולסי, בעונה הראשונה של הסדרה שושלת טיודור.
כדורגל בגרמניה
גברים
מאז מונדיאל 1954, התלבושת והציוד של הנבחרת הלאומית של גרמניה מיוצרים על ידי החברה הגרמנית אדידס. במשחקי הבית, הנבחרת הגרמנית לובשת חולצות לבנות, מכנסיים שחורים וגרביים לבנים. דרגות משתנות של אדום וזהב - לצד שחור, שני הצבעים האחרים של דגל גרמניה - נכללים בקביעות בתלבושת הנבחרת במהלך השנים.
סם ניל
קריירה
בשנת 2012 התחיל ניל לשחק בסדרת המתח של ג'יי ג'יי אברהמס, אלקטרז, אודות  בית הכלא המפורסם.
ב-2016 שיחק בסרט הניו זילנדי "המצוד אחר אנשי הבר".
ב-2022 חזר להופיע כד"ר אלן גרנט בסרט עולם היורה: עולם חדש.
כדורגל בגרמניה
נשים
נבחרת הנשים הלאומית של גרמניה, המנוהלת גם היא על ידי התאחדות הכדורגל הגרמנית, זכתה פעמיים בגביע העולם בכדורגל נשים - בטורניר של 2003 תחת מאמנת הנבחרת טינה טיון-מייר, ובטורניר של 2007 תחת סילביה נייד שהיא גם מאמנת הנבחרת הנוכחית. בעקבות כך, היא הפכה לנבחרת הנשים הראשונה שזוכה בגביע העולם פעמיים רצופות. היא אף זכתה ארבע פעמים רצופות באליפות אירופה בכדורגל נשים - בשנים 1995, 1997, 2001 ו-2005. גרמניה היא האומה היחידה שזכתה בגביע העולם הן לגברים והן לנשים.
נבחרת הנשים של גרמניה היא היחידה שזכתה בגביע העולם לבוגרים, מבין הגברים או הנשים, מבלי לספוג אף שער במהלך הטורניר - לאחר שעשתה זאת בשנת 2007.
אריה דולצ'ין
אריה לאון (לייב) דוּלְצִ'ין (Dulzin; כ"ב באדר ב' תרע"ג, 31 במרץ 1913 – י"ג באלול תשמ"ט, 13 בספטמבר 1989) היה שר בלי תיק בשנים 1969–1970 ונשיא ההסתדרות הציונית בשנים 1978–1987.
קורות חיים
דולצ'ין נולד במינסק למרים (לבית דרייצר) ולמשה. ב 1928 היגר למקסיקו ונישא לאנט.
בשנים 1938–1942 כיהן כנשיא שלוחת ההסתדרות הציונית במקסיקו. ב-1944 נבחר לוועד הפועל הציוני. ב-1956 עלה לישראל.
כיהן כראש המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית, ולאחר מכן כראש מחלקת העלייה והקליטה וכגזבר הסוכנות היהודית. היה חבר הנהגת גח"ל מטעם המפלגה הליברלית.
ב-15 בדצמבר 1969, עם הקמתה של ממשלת ישראל ה-15 – ממשלת אחדות לאומית בראשות גולדה מאיר – החל לכהן בה כשר בלי תיק. ב-6 באוגוסט 1970 התפטר מהממשלה יחד עם כל שרי גח"ל, בעקבות הסכם הפסקת האש שהביא לסיומה של מלחמת ההתשה.
בשנים 1978–1987 כיהן כנשיא ההסתדרות הציונית ויושב ראש הסוכנות היהודית. ב-1987 התמודד בקונגרס הציוני הל"א על תפקיד נשיא הכבוד של ההסתדרות הציונית, נכשל ופרש.
נפטר בשנת 1989. עד לשנת 1996 העניקה הסוכנות היהודית את "פרס אריה דולצ'ין לספרות" על שמו.
על שמו של דולצ'ין נקרא הרחוב הראשי בשכונת גבעת משואה בירושלים, רחובות, תל אביב, חיפה ובאר שבע בישראל.
נקבר בחלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל בהר הרצל.
תאמר סליי
תאמר יוליסס סליי (באנגלית: Tamar Ulysses Slay; נולד ב-2 באפריל 1980) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק כפורוורד. גובהו 2.05 מטרים, סליי שיחק בישראל בקבוצת הפועל ירושלים.
קריירה
סליי שיחק בעונת הבכורה שלו, עונת 2002/03, 36 משחקים בהם הציג ממוצעים של 2.6 נקודות 0.9 ריבאונדים ו-0.4 אסיסטים למשחק בממוצע. לאחר מכן בעונתו השנייה במדי ה"נטס" הציג סליי ממוצעים של 2.4 נקודת למשחק 1.1 ריבאונדים ו-0.6 אסיסטים למשחק בממוצע במשך 22 המשחקים שבהם שותף. בעונת 2004/05 עבר סליי לקבוצת שארלוט בובקאטס, לאחר דראפט ההרחבה, שבה שותף ב-8 משחקים והציג יכולת טובה יחסית לשנתיים שבהן שיחק בניו ג'רזי, וסיים את העונה עם ממוצעים של 3.5 נקודות למשחק 1.8 ריבאונדים ו-0.4 אסיסטים.
לאחר העונה שבה שיחק בשארלוט עבר סליי לשחק באירופה וחתם בקבוצת הפועל ירושלים. אף על פי שבמשך כל שנותיו ב-NBA תפקד סליי בעמדת הגארד (עמדה 2), בירושלים הוא נאלץ לשחק כפורוורד (עמדה 3). לאחר סוף העונה סליי הוחתם על חוזה לעונה נוספת. אך בתחילת עונת 2006/2007 הוחלט לשחררו מן הקבוצה בסוף חודש דצמבר 2006. ב-4 בינואר 2007 חתם בקבוצת הבייקרספילד ג'אם מליגת הפיתוח של ה-NBA, אך בהמשך השנה עבר לשחק בקבוצת קאפו ד'אורלנדו מסרייה א'. ב-21 ביולי 2008 חתם בקבוצת אבלינו גם היא מהליגה האיטלקית הבכירה, איתה שיחק גם במסגרת היורוליג מול מכבי תל אביב. ביולי 2009 חתם בקבוצת פיסטויה. בחודש אוגוסט 2010 חתם סליי עם קבוצה שלישית מאיטליה, אומאנה ונציה.
באוגוסט 2012 הצטרף לסוטור מונטגרנרו, באוגוסט 2013, הוא חתם על עסקה לשנה אחת עם ברשה לאונסה, ובסיום העונה פרש ממשחק פעיל.
עדי (עמותה)
עדי ובשמם הקודם עלה (עלה - עזר לילד המיוחד) היא עמותה ישראלית העוסקת בסיעוד בדיור ובסיוע פרא-רפואי לחולים ולמוגבלים, ומתמחה בלוקים במוגבלות שכלית התפתחותית עם מורכבות רפואית וקשיים פיזיים.
הקמה
רשת מעונות עדי הוקמה בשם "עלה" בשנת 1982, על ידי הורים לילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית, במטרה להוות בית חם ולתת מענה טיפולי ושיקומי לאוכלוסייה זו. בשנת 2020 העמותה שינתה את שמה לעדי.
התרחבות
עדי מפעילה ברחבי הארץ ארבעה מרכזים המעניקים טיפול מקצועי ליותר מ-850 תינוקות, ילדים, מתבגרים ומבוגרים. המרכזים הם בירושלים, בבני ברק, בגדרה ובנגב. הם פועלים בסטטוס מלכ”ר ומעניקים שירותים בתחומי הרפואה, הסיעוד, הפרא רפואי, השיקום, החינוך המיוחד ופעילויות הפנאי לאוכלוסיות אלה.
בנוסף, מפעילה עדי מרפאות אמבולטוריות לטיפול בילדי הקהילה.
במרכזי עדי ברחבי הארץ מועסק צוות מקצועי שלו התמחות ספציפית בתחומים הנדרשים. הצוות כולל: מורות, גננות, סייעות שיקומיות, פיזיותרפיסטיות, מרפאות בעיסוק, קלינאיות תקשורת, הידרו-תרפיסטים, תזונאים, רופאים, אחיות, צוות פסיכו-סוציאלי ומטפלים רגשיים במוזיקה, אמנות ועוד.
סניפי עדי
הסניף בבני ברק היה הראשון שנפתח והוא מונה נכון ל-2014 למעלה מ-200 פעוטות, ילדים, מתבגרים ובוגרים המשולבים במסגרות החינוך השונות. חלק מילדים אלה מתגוררים בפנימייה של המקום וחלקם חוזרים לביתם בכל סוף יום. בעדי בני ברק ניתן למצוא: מעון יום שיקומי, גנים, בית ספר, בניין המשרת את הבוגרים אשר סיימו את לימודיהם במקום, פנימייה, מחלקה סיעודית מורכבת, מרפאה לטיפולים פרא-רפואיים ועוד..
עדי ירושלים - מונה כ-80 ילדים בגילאי 0–40. המקום הוא פנימייה עבור הילדים אשר חוזרים לעיתים הביתה (לשבתות, חגים ועוד). ובמסגרתו יוצאים גם לפעילויות רבות מחוצה לו. בנוסף במקום בית ספר עבור חלק מהדיירים. הילדים במעון סובלים ממוגבלות שכלית התפתחותית וזקוקים לסיוע סיעודי 24 שעות. בעדי ירושלים ישנה התנדבות פעילה ורחבה של מתנדבים.
עדי גדרה - הוקם בשנת 1995 ומונה כ-95 ילדים. המעון נותן שירות לבוגריו אשר סיימו את לימודי החינוך המיוחד ומעניק להם פעילויות פנאי וחברה.
עדי נגב - משמש ככפר שיקומי למבוגרים בעלי לקות שכלית המשולבת עם לקות נוספת, אשר מוקם בו בית חולים שיקומי בשם בית החולים עדי נגב.
אלפרד קורטו
אלפרד דני קורטו (בצרפתית: Alfred Denis Cortot; 26 בספטמבר 1877 ‒ 15 ביוני 1962), פסנתרן ומנצח צרפתי. נמנה עם המוזיקאים הפופולריים ביותר במאה ה־20, נודע לתהילה בתובנה הפיוטית שהפגין בנגינת יצירות לפסנתר בנות התקופה הרומנטית.
קורות חייו
קורטו נולד בניון, באזור דובר הצרפתית של שווייץ. הוא למד בקונסרבטואר של פריז אצל אמיל דקומב, (תלמיד של שופן, שגם מוריס ראוול למד אצלו), ואצל לואי דיאמר, וזכה בפרס ראשון בשנת 1896.
הופעת הבכורה שלו הייתה בשנת 1897 בתזמורת קולון, ובה הוא היה הסולן בקונצ׳רטו השלישי של בטהובן. בין 1898 ל־1901 היה מאמן מקהלה, ובהמשך עוזר מנצח, בפסטיבל ביירוית בגרמניה, ובשנת 1902 ניצח על הצגת הבכורה הפריזאית של דמדומי האלים מאת וגנר. הוא ייסד חברת קונצרטים מתוך רצון להעלות את האופרה פרסיפל של וגנר, את המיסה סולמניס של בטהובן, הרקוויאם הגרמני של ברהמס ויצירות חדשות מאת מלחינים צרפתים.
מלבד הופעותיו בקונצרטים סימפוניים בתפקיד הסולן, ניגן קורטו גם מוזיקה קאמרית ובשנת 1905 הקים את שלישיית קורטו עם ז׳אק טיבו ופבלו קזלס. השלישייה ביססה את מעמדה והייתה לשלישיית הפסנתר המובילה בתקופתה. משנת 1907 עד 1923 לימד קורטו בקונסרבטואר של פריז ועם תלמידיו שם נמנו קלרה הסקיל, דינו ליפאטי וולאדו פרלמוטר. בשנת 1919 הקים את האקול נורמל דה מוזיק בפריז. הקורסים בפרשנות מוזיקלית שניתנו שם היו לאגדה. אסתר הורנשטיין סמטניק הייתה בין התלמידים שלו. קורטו סייר וניגן בקונצרטים בכל רחבי העולם, ואף היה מנצח אורח בתזמורות רבות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה תמך במשטר וישי בצרפת (לדוגמה, הוא ניגן בקונצרטים שהנאצים פרשו עליהם את חסותם), ומתוך כך נחשב לפרסונה נון גראטה לאחר סיום המלחמה. יש ספק בנוגע למניעיו במעשיו אלה, אך מכל מקום נאסר עליו להופיע לפני קהל במשך שנה, ותדמיתו הציבורית בצרפת נפגעה במידה רבה.
בתור פסנתרן נודע קורטו במיוחד בפרשנויותיו ליצירותיהם של פרדריק שופן ורוברט שומאן. הוא גם ערך פרטיטורות מיצירות שני המלחינים הללו – עריכות ראויות לציון בזכות הערותיו הקפדניות של קורטו בנוגע לבעיות טכניות ובענייני פרשנות. רבים רואים בו את גדול הפרשנים ליצירותיהם. היו לקורטו רגעים רבים של חוסר ריכוז ולא פעם הניח תווים שגויים בהקלטותיו, כמו פסנתרנים אחרים מפורסמים בני זמנו (למשל פישר, פדרבסקי וגריינג׳ר). זאת שלא כתלמידו, דינו ליפאטי, שהקפיד על שלמות בלא דופי.
קורטו מת בלוזאן, שווייץ.
קורטו היה אחד המוזיקאים הדגולים ביותר במאה ה־20 וייצג את סופה של תקופה. הוא נחשב למופת האחרון של סגנון אישי, סובייקטיבי, המבכר אינטואיציה, פרשנות ורוח אותנטית על פני טכניקה מדויקת. הקלטותיו של קורטו הן תעודות יקרות־ערך.
מרטינה נברטילובה
מרטינה נברטילובה (בצ'כית: Martina Navrátilová, ; נולדה ב-18 באוקטובר 1956) היא אחת מהטניסאיות הטובות ביותר בהיסטוריה. נברטילובה החלה להשתתף בתחרויות בשנות ה-70 ופרשה בשנת 2006. היא ייצגה את מולדתה צ'כוסלובקיה ולאחר מכן את ארצות הברית אליה ערקה ב-1975. היא דורגה במקום הראשון בעולם ומחזיקה בשיאים רבים של טניס הנשים, ובראשם זכייתה ב-167 טורנירים ליחידות, יותר מכל טניסאי אחר (נשים וגברים).
ראשית דרכה בענף
נברטילובה נולדה בפראג, צ'כוסלובקיה (לשעבר) ב-18 באוקטובר 1956. שמה היה מרטינה סוברטובה. הוריה התגרשו והיא אימצה את שמו של הגבר לו נישאה אימה, מרטין נברטיל. נברטילובה החלה את אימוניה בטניס על משטח החימר האיטי והייתה נערה שמנמנה וחסרת כושר. במשך השנים השתפר כושרה ונברטילובה שינתה את סגנון המשחק שלה להתקפי, אולי האגרסיבי ביותר מבין כל הטניסאיות בהיסטוריה. היא החלה לשחק על גבי משטחי דשא, וניצלה היטב את כושרה הגופני הגבוה. את יריבותה בת 16 השנים עם כריס אוורט פתחה נברטילובה ב-1973, כשהיא בת 17. באותה השנה העפילה לרבע הגמר באליפות צרפת כטניסאית אלמונית למדי, והפתיעה בעשותה כן עם משחק הסרב\וולי האגרסיבי שלה, שנחשב ללא אורתודוקסי על החימר.
ציוני דרך בקריירה
בשנת 1973, נברטילובה זכתה בתואר הראשון שלה בפלזן. נברטילובה נכנסה לארבע הראשונות בדירוג העולמי ב-1975 - ולא ירדה למיקום נמוך יותר ממס' 4 עד 1991 - 16 שנים ברצף. את תואר הגראנד סלאם הראשון שלה גרפה נברטילובה במפתיע בצרפת (1974), בטורניר הזוגות המעורבים לצד איוואן מולינה. את תואר הגראנד סלאם הראשון שלה ביחידים, השיגה נברטילובה באליפות וימבלדון. במגרש המרכזי ב-1978, נברטילובה ניצחה את אוורט 2–6 4-6 5-7. נברטילובה ואוורט נאבקו על בכורת הדירוג ועל השליטה בענף במשך שנים - החל מ-1978 ועד 1981 השליטה החליפה ידיים כל מספר חודשים, ורק מספר טניסאיות מובחרות הצליחו להתחרות בנברטילובה ואוורט - טרייסי אוסטין, האנה מנדליקובה ואיבון גולגונג הצליחו לגנוב מספר תארים לשתי הגדולות. עונת 1983 הייתה העונה המוצלחת ביותר של טניסאית בעידן הפתוח כשהיא מנצחת בשמונים ושניים משחקים ומפסידה רק אחד - לקאת'י הורוואט האמריקנית ברולאן גארוס, אם נברטילובה הייתה מנצחת במשחק היא הייתה עשויה לזכות בכל ארבעת הטורנירים הגדולים בטניס באותה העונה (ה"גראנד סלאם"). שיא העונה מבחינת נברטילובה היה עשוי להיות באליפות ארצות הברית הפתוחה ובווימבלדון, שם היא הפסידה רק עשרים ועשרים וחמישה משחקונים (בהתאמה) במהלך כל הטורנירים. בשני משחקי הגמר. 1984 הייתה עונה מצוינת לנברטילובה, בה נראה היה כי סוף סוף אישה נוספת תזכה בגראנד סלאם, בפעם הראשונה מאז מרגרט קורט ב-1970. נברטילובה ניצחה את שלושת טורנירי הגראנד סלאם הראשונים של העונה - צרפת, ווימבלדון וארצות הברית. נברטילובה הגיעה לחצי הגמר של הטורניר האחרון בשנה, אליפות אוסטרליה, עם רקורד מדהים של שבעים וארבעה ניצחונות ורק הפסד אחד. הלנה סוקובה, ששימשה כבול-גירל (Ball Girl) בטורניר בו מרטינה שיחקה מספר שנים לפני המפגש, ניצחה את נברטילובה 1–6 6-3 7-5. אגב, הפסד זה קטע בין השאר רצף נדיר של שש זכיות רצופות בטורנירי גראנד סלאם יחידים - ב-1983 היא זכתה באליפות וימבלדון, ארצות הברית ואוסטרליה, וב-1984 בצרפת, וימבלדון וארצות הברית.
ב-1985 איבדה נברטילובה את המקום הראשון בעולם לאוורט, לאחר 156 שבועות ברציפות. עד סוף העונה השיגה נברטילובה את המקום הראשון בחזרה וסיימה עונה נוספת במקום הראשון בעולם. ב-1986 לא התקיים טורניר באוסטרליה, אבל נברטילובה זכתה בשניים מתוך שלושת הגראנד סלאמים שכן שוחקו. 1987 הייתה השנה שסימנה את סוף הקריירה - אף על פי שנברטילובה זכתה גם בווימבלדון וגם באליפות ארצות הברית, שטפי גראף עלתה למקום הראשון בעולם. נברטילובה, כפרס תנחומים, זכתה בכל שלוש התחרויות באליפות ארצות הברית - ביחידות, בזוגות עם פאם שרייבר ובזוגות מעורבים עם אמיליו סאנצ'ז.
ב-1988 ו-1989 התבססה שליטתה של שטפי גראף בעולם הטניס, ורק ב-1990 נברטילובה זכתה בתואר הגראנד סלאם הראשון שלה (ביחידות) מאז 1987, בווימבלדון. התואר בווימבלדון היה אבן הדרך אולי החשובה ביותר בקריירה של נברטילובה - היא זכתה עתה בתשעה תארים בווימבלדון (ביחידות) - אחד יותר מהלן וילס, מחזיקת השיא הקודם. זה היה הכתר האחרון שלה בגראנד סלאם, אבל היא התנחמה בעוד חמישה תארים בזוגות לאחר מכן - מאוחר יותר באותה העונה בארצות הברית (עם פרננדז), בעוד שניים בזוגות הנשים ווימבלדון (93, 95), ובעוד שניים ב"קריירה השנייה" שלה (פירוט בהמשך).
נברטילובה נפרדה מהסבב (באופן רשמי, באותו הזמן) ב-1994, כשהיא מפסידה בסיבוב הראשון של אליפות סבב ה-WTA לגבריאלה סבטיני 4-6 2-6. באותה העונה נברטילובה הגיעה לגמר ה-12 במספר שלה בווימבלדון, אך הפסידה לקונצ'יטה מרטינס.
נברטילובה פתחה ב"קריירה השנייה" שלה בתחילת המאה ה-21, וכששאלו אותה "מדוע?", היא ענתה "מדוע לא?". היא זכתה בטורניר הזוגות המעורבים באוסטרליה ב-2003 עם לאנדר פאס - מה שהשלים אוסף כמעט יחיד במינו (קורט ודוריס הארט עשו את זה לפניה) של זכיות - נברטילובה זכתה בכל 12 טורנירי הגראנד סלאם השונים בהם יכלה לזכות - טורנירי היחידות, זוגות הנשים והזוגות המעורבים בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם. היא זכתה כמו כן בווימבלדון מספר 20 שלה, גם עם פאס בזוגות המעורבים, כשהיא משווה את ההישג של בילי ג'ין קינג. אגב, קינג זכתה בווימבלדון מספר 20 שלה יחד עם נברטילובה בזוגות הנשים ב-1980. נברטילובה גם לקחה כרטיסים חופשיים למספר טורנירים במהלך 2003 ו-2004 - מנצחת את טטיאנה פאנובה (שדורגה 25 בעולם באותו הזמן) באיסטבורן 2003, את סאנטנגלו באיסטבורן 2004 ואת קטלינה קאסטאנו בווימבלדון 2004 - הניצחון ה-312 בקריירה שלה על משטח הדשא. ב-6 ביולי 2006, לאחר שהפסידה לאנדי רם וורה זבונרבה במהלך הסיבוב השלישי בטורניר הזוגות המעורבים בווימבלדון, פרשה נברטילובה ממשחק פעיל.
ההגירה
נברטילובה נולדה בצ'כוסלובקיה וחיה תחת המשטר הקומוניסטי עד גיל 19. ב-1975, היא עזבה את צ'כוסלובקיה והיגרה לארצות הברית, בטענה שהיא לא יכולה להתאמן כראוי תחת המשטר הקומוניסטי, שהיא חיה בפחד ושהיא לא מקבלת את מלוא הכסף שמגיע לה על הזכיות שלה. כלי התקשורת בצ'כוסלובקיה לא פרסמו מילה על הטניסאית עד לזכיתה באליפות וימבלדון בפעם הראשונה ב-1978. היא קיבלה אזרחות אמריקנית ב-1983. היא חזרה לצ'כוסלובקיה בפעם הראשונה ב-1985, כשזכתה בגביע פד שנערך בעיר הולדתה, פראג, כנגד המדינה ממנה היגרה. היא אומנם חזרה כגיבורה, אבל הביקור שלה עורר גל מבוכה בצמרת השלטון.
הישגים בולטים
זכייה באליפות אוסטרליה הפתוחה: יחידות 1981, 1983, 1985 ; זוגות 1980, 1982-1984 ; זוגות מעורבים 2003.
זכייה באליפות צרפת הפתוחה: יחידות 1982, 1984 ; זוגות 1975, 1982, 1984-1988 ; זוגות מעורבים 1974, 1985.
זכייה באליפות וימבלדון: יחידות 1978–1979, 1982-1987, 1990 ; זוגות 1976, 1979, 1981-1984, 1986 ; זוגות מעורבים 1985, 1993, 1995.
זכייה באליפות ארצות הברית הפתוחה: יחידות 1983–1984, 1986-1987 ; זוגות 1977–1978, 1980, 1983-1984, 1986-1987, 1989-1990 ; זוגות מעורבים 1985, 1987, 2006.
זכייה בגביע הפדרציה: זכתה עם צ'כוסלובקיה ב-1975, עם ארצות הברית ב-1982, 1986, 1989.
נברטילובה נחשבת על ידי רבים לשחקנית הגדולה ביותר שאי פעם שיחקה את המשחק, ולא לחינם. השיא המדהים שלה של זכייה ב-167 טורנירי סבב הוא אחד הכבירים בהיסטוריה. נברטילובה זכתה ב-18 תוארי "גראנד סלאם" ביחידות, אך לא הצליחה לזכות בכל ארבעת ה"גראנד סלאם" ביחידות בשנה אחת, אבל זכתה בו בזוגות יחד עם פם שרייבר ב-1984. כמו כן היא מדורגת במקום השני בהיסטוריה במספר כולל של תוארי גראנד סלאם - היא מחזיקה 58 מהם, ושנייה רק ל-62 של מרגרט קורט. נברטילובה זכתה ב-1448 משחקים בקריירה שלה והפסידה 221 בלבד, רקורד של 87% של ניצחונות בקריירה שנמשכה במהלך שלושים ושתיים שנים.
נברטילובה השפיעה רבות על המשחק גם בהישגים שלה על המגרש וגם מחוצה להם ועשתה רבות כדי לחזק את הספורט הנשי בכלל ואת הטניס הנשי בפרט.
אחר
בשנת 2019 ביצעה תפקיד משחק ראשון בסדרת הטלוויזיה הקומית "הפוליטיקאי" של נטפליקס, בתור ברידג'יט, מאמנת סוסים והמאהבת של ג'ורג'ינה (גווינת' פאלטרו).
חיים אישיים
נברטילובה יצאה מהארון כלסבית בשנת 1981, לאחר שקיבלה אזרחות אמריקאית. בתחילת שנות ה-80 היא ניהלה מערכת יחסים עם הסופרת האמריקאית והפעילה למען זכויות להט"ב, ריטה מיי בראון. בשנים 1984–1991 היא הייתה בקשר זוגי עם הסופרת ג'ודי נלסון. לאחר פרידתן הגישה נלסון תביעת מזונות נגד נברטילובה אף על פי שלא היו נשואות.
נברטילובה ידועה כפעילה למען זכויות הלהט"ב. בשנת 1998 בטקס הפתיחה של המשחקים הגאים שנערכו באמסטרדם, היא נשאה נאום מוקלט שהוקרן על מסכי הענק באצטדיון. בשנת 2006 בטקס הפתיחה של האאוטגיימס העולמי הראשון, שנערך במונטריאול, מארק טוקסברי והיא קראו את הצהרת מונטריאול, העוסקת בזכויות הלהט"ב.
ב-7 באפריל 2010 אובחנה נברטילובה כחולה בסרטן השד. היא החלימה אולם ב-2023 אובחנו אצלה שני גידולים ממאירים נוספים בגרון ובשד. לאחר כחודשיים, הודיעה כי החלימה גם מהם.
ב-6 בספטמבר 2014 במהלך חצי גמר אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס, הציעה נברטילובה נישואין לבת זוגה יוליה למיגובה.
נסיך סיביר
נסיך סיביר (ברוסית: Принц Сиби́ри) היא סדרת טלוויזיה הרפתקאות וקומדיה רוסית, בהפקת חברת הסרטים "אמדיה". פרק הבכורה עלה לשידור ב-11 במאי 2015 בערוץ STS, ופרק הסיום שודר שם כעבור חודש, ב-11 ביוני.
עלילה
מתכנת מוכשר בשם מקסים סאבלייב מסנקט פטרבורג מחליף את חברו הקרוב, והאוליגרך קונסטנטין בושויב מתחיל לצוד את סאבלייב. על מנת להסתתר מהרדיפה, מחליט מקסים להתחבא בכפר הסיבירי המרוחק פיחטה שבאזור טומסק. שם הוא יצטרך לוותר על כל היתרונות של הציוויליזציה ולנסות להפסיק להיות זר בקרב המקומיים ולהשתלב בחברתם בהקדם האפשרי. מקסים מקבל עבודה במנסרה, שבמהרה מתבררת כשייכת לאוליגרך בושויב.
פסקול
צילום הקליפ לשיר "Happy" מאת Uma2rmaH, שהפך לשיר הנושא של הסדרה, נערכו במוסקבה, ובהשתתפות החקלאי מקרסנויארסק, ג'סטאס ווקר, שהיגר מארצות הברית לרוסיה.
הפקה
צילומי הסדרה התקיימו בסנט פטרבורג ובעיר אולונץ (ברפובליקה של קרליה). צילומי החוץ נערכו בכפר הקרלי הישן בולשאיה סלגה.
לראשונה הוצגה הסדרה ב-7 באוקטובר 2014, במסגרת התוכנית העסקית של פורום המדיה הבינלאומי של סנט פטרבורג.
הלאומיות הערבית
הלאומיות הערבית היא אידאולוגיה לאומית בדבר זכותם של העמים הערבים לכונן ריבונות משלהם. לדעת רוב החוקרים, היא הפכה נפוצה בקרב האוכלוסייה הערבית בארצות ערב בראשית המאה ה-20. יש המוצאים את ראשיתה באמצע המאה ה-19. בשליש האחרון של המאה ה-20 חלה בה שקיעה והיא כמעט ונזנחה לחלוטין, לטובת אסלאמיזם מחד והזדהות עם המדינות הקיימות מאידך.
הנחת היסוד המרכזית של הלאומיות הערבית היא כי העמים והארצות בעולם הערבי, מהאוקיינוס האטלנטי ועד הים הערבי מהווים אומה אחת בעלת שפה, תרבות, ומורשת היסטורית משותפת.
אחד היעדים העיקריים של התומכים באידאולוגיה של הלאומיות הערבית היא לשים קץ, או לפחות לצמצם, את ההשפעה הישירה של ארצות המערב על העולם הערבי, וכמו כן, לשים קץ לשלטונם של הממשלות הערביות אשר תלויות בארצות המערב אשר כתוצאה מכך, לפי דעתם, פוגעות באינטרסים של תושביהם. המונח קשור קשר הדוק לאידאולוגיה הפאן-ערבית הקוראת לאיחוד מדיני, חברתי וכלכלי בין העמים והמדינות הערביות במזרח התיכון.
עמליה רודריגז
עמליה רודריגז (בפורטוגזית: Amália Rodrigues, קרי: "אמליה רוּדְרִיגֶשׁ"; נולדה ב-23 ביולי 1920 אך קבעה את תאריך לידתה ל-1 ביולי 1920 – 6 באוקטובר 1999) הייתה זמרת ושחקנית פורטוגזית. נחשבת לאחת מגדולי האמנים הפורטוגזים וסמל תרבות. כונתה לעיתים "מלכת הפאדו", לאחר שבהופעותיה הפיצה את סגנון הפאדו ברחבי העולם.
קורות חייה
רודריגז נולדה בליסבון בשנת 1920. תאריך הולדתה תועד ברשומות כ-23 ביולי, אך רודריגז קבעה את יום הולדתה ל-1 ביולי. אביה היה חצוצרן ורצען, שחזר עם אשתו לעיר הולדתו פוּנְדַאוּ כשאמליה הייתה בת שנה. הילדה הושארה בליסבון, אצל סבתה מצד אמה, שגידלה אותה באווירה קתולית עמוקה, בעוני ומחסור עד שמלאו לה 14, אז חזרו הוריה לליסבון והיא עברה לחיות איתם. בגיל 19 התפרסם שירה הראשון, ותוך שנה הפכה לאחת הזמרות המפורסמות והמוערכות בפורטוגל. בגיל 24 נסעה לראשונה לברזיל, ובשנות החמישים הרבתה להופיע במדינות דרום אמריקה.
ראשית הקריירה
אחרי שנים אחדות של הופעות חובבים, הוזמנה רודריגז לראשונה להופעה מקצועית בקונצרט פאדו ב-1939. תוך זמן קצר הייתה לכוכבת אורחת קבועה בהצגות רביו. שם פגשה את פרדריקו ואלריו, מלחין מוזיקה קלאסית, שזיהה את הפוטנציאל הטמון בקול כשלה וכתב מלודיות משתפכות, מותאמות במיוחד לקולה של רודריגז ומפירות את כללי הפאדו בהוספת ליווי תזמורתי. אחד הפאדו המולחנים הללו היה Fado do Ciúme.
פטרונותו של המשורר הפורטוגלי המהולל דוויד מוֹראוּ-פריירה ציינה בתחילת שנות החמישים את ראשיתה של תקופה חדשה: רודריגז שרה יצירות של רבים מגדולי המשוררים של פורטוגל וחלקם כתבו דברי שירה במיוחד בשבילה.
אמליה רודריגז הקליטה מעל 170 אלבומים, הופיעה במספר סרטים דוברי פורטוגזית, והמשיכה להופיע לפני קהל עד שעברה את גיל 70. היא נפטרה ממחלת הסרטן בגיל 79.
שנות הביניים
הקריירה הבינלאומית של רודריגז הרקיעה שחקים הודות להשתתפותה בסרטו של Henri Verneuil, "הנאהבים מליסבון", שבו הופיעה בשירה. עד סוף שנות ה-50 היו ארצות הברית, אנגליה וצרפת לשווקיה העיקריים, ובשנות ה-70 נוספו להן גם יפן ואיטליה; הפופולריות שלה בצרפת התחרתה בהצלחתה בפורטוגל ותוך חודשים ספורים התנוסס שמה בראש הרשימה בתיאטרון אולימפיה היוקרתי. במשך השנים הופיעה כמעט בכל העולם, כולל ברית המועצות וישראל.
בסוף שנות ה-50 יצאה רודריגז לשבתון הופעות ולאחר שובה ב-1962, עם קול מלא ועשיר יותר, מיתנה את קצב הקלטותיה והופעותיה. אלבום השיבה שלה "אמליה רודריגז 1962" היה פרי עבודתה הראשונה עם המלחין הפורטוגזי-יהודי אלאן אולמן, המלחין והמפיק המוזיקלי העיקרי שלה באותו עשור. אולמן, כמוהו כפרדריקו ואלריו לפניו, כתב לרודריגז מלודיות, שהתעלו על מוסכמות הפאדו. רודריגז לא נרתעה מנושאים שנויים במחלוקת; הופעתה בסרט האמנותי "האיים הקסומים" של קרלוש וילארדבו משנת 1964 התקבלה באהדה רבה יותר מן הסרט עצמו, שהתבסס על סיפור קצר מאת הרמן מלוויל, והקלטתה משנת 1965 לשירי המשורר בן המאה ה-16 לואיש דה קמואש חוללה פולמוס עיתונאי רחב-יריעה. אף על פי כן, הפופולריות שלה לא נפגמה כהוא זה. התקליטון שלה משנת 1968, Vou Dar de Beber à Dor שבר את כל שיאי המכירות ואלבומה משנת 1970, Com que Voz, זכה בכמה פרסים בינלאומיים.
השנים האחרונות
בשנות ה-70 התמקדה רודריגז בהופעות חיות ויצאה בלוח זמנים עמוס של קונצרטים ברחבי תבל. בתקופה הטרופה שאחרי 25 באפריל 1974 תלו בה, ללא ביסוס, אשמת פעילות כסוכנת סמויה של Polícia Internacional e de Defesa do Estado, PIDE, (משטרה בינלאומית ולהגנת המדינה), מכשיר הדיכוי העיקרי בידי משטר הרודנות של סלזר בפורטוגל. ההאשמה חיבלה במידה ידועה בחייה הציבוריים ובקריירה שלה. (למעשה, בתקופת שלטונו של סלזר, העניקה רודריגז מדי פעם תמיכה כספית לקומוניסטים נצרכים.) שובה אל אולפן ההקלטות בשנת 1977 עם Cantigas numa Língua Antiga התקבלה כניצחון. שנות ה-80 וה-90 הכתירוה כאגדה חיה. התקליט חדש האחרון שהקליטה באולפן, Lágrima יצא למכירה ב-1983. אחריו יצאה לאור עוד סדרה של הקלטות, שנחשבו קודם לאבודות או שלא הוצאו למכירה קודם לכן ושני קבצים של להיטיה הגדולים ביותר, שזכו להצלחה כבירה.
על אף שורת מחלות שפגעו בקולה, המשיכה רודריגז להקליט עד 1990. בסופו של דבר פרשה מהופעות פומביות, אף כי הקריירה שלה צברה תנופה עם הופעת ביוגרפיה רשמית שלה, כתובה בידי ההיסטוריון והעיתונאי ויטור פאבאו דוש סאנטוש, וסדרת טלוויזיה בת חמש שעות, שתיעדה את חמישים שנות הקריירה שלה בקטעי ארכיון נדירים (ששולבו בהמשך בסרט תעודה בן 90 דקות, "אמנותה של אמליה"). הבמאי, ברונו דה אלמיידה, יצר גם את "אמליה, הופעה חיה בניו יורק", קונצרט מצולם של הופעתה בבניין עיריית ניו יורק בשנת 1990. בשנת 2009 יצא הסרט "אמליה" המספר את סיפורה מאז שנות ילדותה, בבימויו של קרלוש קואליו דה סילבה.
ב-6 באוקטובר 1999 הלכה אמליה רודריגז לעולמה בגיל 79 בביתה שבליסבון. ממשלת פורטוגל הכריזה מיד על תקופת אבל לאומי. ביתה משמש כיום כמוזיאון. אמליה רודריגז קבורה בפנתיאון הלאומי לצד אישים פורטוגליים אחרים.
בן חור (סרט, 1959)
בן חור (באנגלית: Ben-Hur) הוא סרט קולנוע אמריקאי בבימויו של ויליאם ויילר, רימייק לסרט בעל אותו שם מ-1907 המבוסס על ספרו של לואיס וולאס "בן חור", שראה אור ב-1880. מככבים בו צ'רלטון הסטון כיהודה בן חור וסטיבן בויד כגנרל הרומי מסאלה. הקרנת הבכורה לסרט התקיימה בניו יורק ב-18 בנובמבר 1959. הסרט זכה ב-11 פרסי אוסקר, הישג שחזר על עצמו רק פעמיים: "טיטניק" (1997) ו"שר הטבעות: שיבת המלך" (2003).
עלילה
המבוא לסרט מציג את לידת ישו, אך עלילת הסרט עצמו עוסקת בעניין אחר המתקשר לישו ופועלו רק בהמשך.
יהודה בן חור, יהודי ממשפחת אצולה עשירה, חי בירושלים במאה הראשונה לספירה. חבר ילדות לשעבר של בן חור, מסאלה הרומאי, שב לעיר כשהוא נושא בדרגת טריבון בלגיון של צבא הכיבוש של הקיסרות הרומית ביהודה. תחילה שמחו השניים להיפגש, אך השקפותיהם הפוליטיות השונות לגבי שלטון רומא בממלכת יהודה, העכירו את יחסיהם. מסאלה היה משוכנע בתפארתה של הקיסרות הרומית, והאמין בכוחה הצבאי של האימפריה ובהשלטת תרבותה. בן חור, שאומנם לא תמך במרד ברומאים, סירב לסגת מאמונתו היהודית וממורשת עמו.
יהודה נשלח עם שיירת עבדים לכיוון נמל צור שבלבנון. בניגוד ליחס האדיב של בן חור לעבדיו כשהוא היה אדונם, כעבד - הוא ועמיתיו בשיירת העבדים זכו ליחס אכזרי מצד הרומאים: הם זכו לאספקת מים מוגבלת, ואילו מיהודה נמנעה שתיית מים בכלל. כשהגיעה שיירת העבדים לנצרת, התמוטט יהודה ואיבד רצונו לחיות. אז הופיע לפתע ישו לפניו ועורר בו יצר חיים בלתי מתפשר. העבודה בספינת העבדים הייתה קשה עד כדי כך שמרבית החותרים בה מתו בתוך שנה מיום עלייתם עליה. ברם, גם לאחר שלוש שנים כעבד חותר, גופו ונפשו של בן חור התחשלו יותר.
הספינה, בפיקודו של הקונסול קווינטוס אריוס, נשלחה על ידי הקיסר טיבריוס להשמיד צי של שודדי ים מקדוניים. מפקדו הישיר הבחין בנחישותו של בן חור וברצונו לשרוד, והציע לו לשרת איתו כגלדיאטור. יהודה סירב, בהאמינו שאלוהיו יסייע לו. הספינה בה חתר בן חור ננגחה בקרב על ידי ספינת שודדי הים המקדוניים, וכתוצאה מזה החלה לשקוע. יהודה הציל את חייו של אריוס מטביעה ומנע ממנו, ביאושו, לשלוח יד בנפשו.
לימים, אריוס אימץ את בן חור כבנו - וכך נהפך יהודה לאזרח רומי חופשי, עשיר ומיוחס; הוא נהג ברומא כמו רומאי, כולל סגידה לרכב מדלפוי והצטיינות גם במרוצי מרכבות (כי ידע כיצד להתנהג עם הסוסים, בניגוד לרומאים שהתאכזרו לסוסיהם כמו גם לעבדיהם).
יהודה בן חור חזר לממלכת יהודה ומסאלה - שציפה לביקורו של אזרח רומי מכובד - הופתע לגלות שהמדובר ביהודה בן חור. יהודה שאל סוסים מן השייח' הערבי אידרין והביס את מסאלה במרוץ כרכרות ראוותני שנערך במעמד מושל ממלכת יהודה, פונטיוס פילאטוס. מסאלה, שניסה לרמות במרוץ, נפצע בו קשה וסירב להצעה להציל את חייו בעזרת קטיעת רגליו. בעת גסיסתו גילה מסאלה ליהודה היכן יוכל למצוא את אמו ואחותו, ב"עמק המצורעים". כיוון שהצרעת נחשבה למחלה קשה המצורעים נודו מהחברה; מסאלה מסר את המידע לבן חור מתוך כוונה להעציבו.
למרות הפחד מן המחלה, ידע יהודה שנפשו לא תשקוט עד שיחלץ את אמו ואחותו ממושבת המצורעים. בדרכו ברחובות ירושלים חלף בן חור במסלולו של ישו ב"דרך הייסורים" ("ויה דולורוזה") לגבעת הגולגולתא, בנושאו את הצלב על גבו. יהודה ניסה להחזיר לישו טובה תחת טובה ולתמוך בו בצעידתו ב"דרך הייסורים", אך נהדף על ידי השומרים. בן חור, אמו ואחותו היו עדים לצליבתו של ישו, וברגע מותו של ישו נרפאו באורח פלא לחלוטין אמו ואחותו של יהודה מן הצרעת.
הסרט, שנפתח בביקור האמגושים אצל ישו הפעוט לאחר לידתו, מסתיים בצליבתו, כאשר ברקע נראים רועה צאן ועדרו - מראה סימבולי הן ביהדות והן בנצרות.
הפקה
הפקת הסרט "בן חור" הייתה יקרה באופן יוצא דופן בתקופת הפקתו, 15 מיליון דולרים. זאת משום שהצריכה 300 אתרי צילום המתפרשים על פני 1.4 קמ"ר. הפקה שכזאת הייתה הימור כלכלי לאולפני MGM, שכן כישלון הסרט יכול היה למוטט את האולפנים. ההימור הצליח, והפדיון של הסרט, 90 מיליון דולר, היה פי שישה יותר מהכסף שהושקע בהפקתו.
הסרט פרץ דרך מבחינה טכנית. הוא צולם בסוג ייחודי של סינמסקופ, המכונה "MGM Camera 65". תצוגה זו איפשרה לצלם ולהקרין צילומי פנורמה מרהיבי עין. זאת בנוסף לאיכות שמע של six-channel.
עד היום, מרוץ הכרכרות בסרט "בן חור" נחשב לאחד מקטעי הפעולה המרהיבים שנראו על מסך הקולנוע אי פעם. רצף סצנות זה, הנמשך 10 דקות, צולם הרבה לפני קיומן של טכנולוגיות אנימציה ממוחשבות. לכן, נדרשו למעלה משלושה חודשים להשלמת סצנות המרוץ, כשמשתתפים בו למעלה מ-8,000 ניצבים, בסט הצילומים הגדול ביותר שנבנה אי פעם לסרט קולנוע (73,000 מ"ר). צ'רלטון הסטון למד לנהוג במרכבה במשך ארבעה שבועות, בעוד שותפו לסצנה, סטיבן בויד, קיבל רק מחצית מהזמן, בשל ליהוק מאוחר. כדי לשוות לסצנה מראה מרשים וריאליסטי, הוצבו שלוש בובות בדמות אדם בנקודות מפתח במסלול המרוץ, כדי לדמות אנשים הנדרסים על ידי הכרכרות.
ב-6 ביוני 1961 סיפר נשיא צרפת, שארל דה גול, לראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, בהתלהבות על הסרט שראה ועל האהדה שהוא מעורר כלפי מדינת ישראל.
פרסי אוסקר וזכיות אחרות
"בן חור" קבע תקדים ב-1959 כשזכה ב-11 פרסי אוסקר, יותר מכל סרט אחר מאז ועד ל"טיטניק" ו"שר הטבעות - שיבת המלך". להלן הזכיות:
הקטגוריה היחידה בה "בן חור" לא זכה באוסקר היא - התסריט המעובד הטוב ביותר של קארל טונברג.
הפקות נוספות לסרט
"בן חור" של שנת 1959 היה הגרסה השלישית לספרו של לו וואלאס. לפניו צולמו שתי גרסאות ראינוע לסרט: ב-1907, סרט בן 15 דקות, וב-1925, סרט באורך מלא. רק עוד גרסה אחת נעשתה לסרט לאחר יציאת "בן חור" של ויליאם ויילר. היה זה סרט אנימציה שנעשה לטלוויזיה בו תרם את קולו של יהודה בן חור, השחקן המקורי, צ'רלטון הסטון.
ב-18 באוגוסט 2016 יצאה לאור גרסה קולנועית לסרט, בבימויו של הבמאי הקזחי טימור בקמאמבטוב על פי תסריט של קית' קלארק בהפקתם של מארק בארנט ורומה דאוני ובכיכובם של טובי קבל, מורגן פרימן, ג'ק יוסטון, פדרו פסקל, מרוואן קנזארי ואיילת זורר.
שלמה קרעי
שלמה קַרְעי (נולד ב-6 באפריל 1982, י"ג בניסן ה'תשמ"ב) הוא שר התקשורת וחבר כנסת מטעם הליכוד. במקצועו רואה חשבון ודוקטור להנדסת תעשייה וניהול, היה מרצה באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
שלמה נולד ברמת גן כבכור במשפחת קרעי, משפחה ממוצא ג'רבאי, תוניסאי וגדל לצד שלושה אחים, 13 אחיות וכן שני ילדי אומנה. אמו מזל ואביו הרב דוד קרעי ילידי ישראל. כשהיה בן ארבע עברה משפחתו למושב זִמרת שבנגב הצפוני-מערבי, בשל מינויו של אביו לרב המושב. בהמשך הקים אביו את מוסדות החינוך "אוהל משה" שבתחום המועצה האזורית שדות נגב.
לאחר שחרורו מצה"ל למד במרכז האקדמי לב לתואר ראשון בחשבונאות ניהולית ומערכות מידע ולאחר שקיבל רישיון רואה חשבון החל לעבוד בחברה ציבורית בבאר שבע. בשנת 2011 השלים תואר שני במחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובשנת 2013 השלים שם את עבודתו לתואר דוקטור בהנחיית פרופסור דביר שבתאי, בנושא תזמון במכונות רב תכליתיות. מחקריו עוסקים בתחומים המשתייכים למתמטיקה שימושית ולמדעי המחשב – תזמון ואופטימיזציה. בין השנים 2012–2021 פרסם 11 מאמרים אקדמיים שצוטטו בלמעלה ממאה פרסומים אקדמיים.
בין השנים 2006–2013 היה מורה מן החוץ במחלקה לניהול תעשייתי ב. בחלק מאותן שנים היה חבר הוועד האקדמי במוסד. במקביל, בין השנים 2009–2014 שימש מורה מן החוץ במחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 2014, התמנה למרצה קבוע במחלקה לניהול באוניברסיטת בר-אילן.
כפוליטיקאי וכחבר הכנסת
בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד ב-2019, לקראת הבחירות ל, נבחר קרעי לייצג את מחוז הנגב, שהוצב במקום ה-25 ומונה לראש מטה החרדים בקמפיין הבחירות תוך שהוא ממשיך להיתמך ברב מאזוז.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22, וכן לקראת הבחירות לכנסת ה-23 שומרה הרשימה כמעט לחלוטין וקרעי הוצב במקום ה-27 ברשימה.
בכנסת ה-23 כיהן כיושב ראש השדולה למען ישראל דמוקרטית והשדולה למען הנגב, ומונה ליו"ר ועדת המשנה לענייני הנגב. קרעי, שעסק בנושאים כלכליים עוד בטרם נבחר לכנסת, התמקד בתחומים כלכליים כמו המאבק נגד עמלת פרעון מוקדם של משכנתאות. חוק שהציע למתן ארכה לפטור ממס למשפרי דיור שטרם מכרו את הדירה הישנה שלהם מוזג בחוק ממשלתי. קרעי הוביל, עם שר האוצר ישראל כ"ץ, אישור בוועדת הכספים לתוספת של 20% בדמי אבטלה למי שגילו מתחת לגיל 28 עם ילד אחד לפחות.
בשנת 2021 פעל לביטול המגבלה במשכנתא על ריבית פריים, שהייתה נמוכה מאד באותה תקופה, בניגוד לדעת בנק ישראל שטען כי ההגבלה נועדה להגן על הציבור מעליית הריבית. לאחר שאיים להעביר את הביטול בחקיקה הגיעה להבנות עם בנק ישראל שהמגבלה תרוכך והחוק לא יקודם. בשנת 2023 החל בנק ישראל להעלות את הריבית כדי להתמודד עם נתונים אינפלציוניים. עליית הריבית גרמה לזינוק חד של ההחזרים החודשיים אצל ציבור לוקחי המשכנתא שניצלו את הסרת מגבלת הפריים והעבירה 1 מכל 10 משקי בית לאוברדראפט.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצב קרעי במקום ה-24 ומונה ליו"ר מטה טוהר הבחירות של הליכוד.
בבחירות המקדימות בליכוד ב-2022, שנערכו לקראת הבחירות לכנסת ה-25 נבחר קרעי למקום ה-13 ברשימה.
ב-2022 נשאל קרעי בכנסת על עמדתו בנושא גיוס לצה"ל ואמר כי ישמח אם בניו יתגייסו אך הוסיף שישמח מאוד אם בנו יעדיף להיות תלמיד חכם וטען כי "אסור לגייס בכפייה". בעקבות המחאה נגד "תוכנית לוין" ופרסום מכתב המילואימניקים אשר הכריזו כי יפסיקו לשרת אם החקיקה תעבור כינה אותם קרעי "סרבנים מחוצפים" והכריז ש"עם ישראל יסתדר בלעדיכם ואתם תלכו לעזאזל. הסרבנות מסריחה ואומללה, נוע תנוע הרפורמה". אמירות אלו זכו לגינויים רבים.
שר התקשורת
בדצמבר 2022 מונה קרעי לשר התקשורת. עם כניסתו לתפקיד הצהיר כי אין מקום לשידור ציבורי הנהנה מתקציב ציבורי דבר הפוגע, לטענתו, בתחרות. כמה חודשים לאחר כינונה של ממשלת ישראל השלושים ושבע הציג השר קרעי את הרפורמה המתוכננת שלו לשוק התקשורת ופתיחתו לשוק חופשי. בין היתר הרפורמה כוללת את ביטול הרשות השנייה ומועצת הכבלים והלוויין, שינוי שיטת המדרוג והפחתה של רגולציה. הרפורמה שהציג לא כללה את ביטול תאגיד השידור הציבורי כמו שהבטיח בעבר.
דעות
קרעי מתנגד לחתימת ישראל על אמנת איסטנבול, שלטענתו מחייבת את ישראל להעניק מעמד פליט לכל פלסטינית שתגיע לישראל. במסגרת זו יזם עצומה של חברי כנסת המתנגדים לחתימת ישראל על האמנה.הוא מתנגד למצעדי גאווה ותומך בביטול "סעיף הנכד" בחוק השבות.
חיים אישיים
קרעי נשוי לאפרת, מורה בבית ספר יסודי במושב בית הגדי, ולהם שמונה ילדים. המשפחה מתגוררת במושב זמרת הסמוך לנתיבות.
אובך
קישורים חיצוניים
Broma (temps)
שיא
שיא הוא תוצאה קיצונית במדידה לפי מאפיין מסוים. שיא עשוי להיות עולמי, כלומר על פני כל כדור הארץ (שיא עולם), או באזור מצומצם יותר: יבשת, מדינה ואף פחות.
רבים מהשיאים הם תופעות טבע: ההר הגבוה ביותר בעולם, הפיל הכבד ביותר בעולם וכדומה. שיאים אחרים מהווים הישג שיש החותרים אליו: שיא אולימפי, שיא גינס וכדומה. בין השיאים כאלה המהווים קוריוז (כגון האדם הגבוה ביותר בעולם), וכאלה שיש להם חשיבות תכנונית (כגון שיא הביקוש לחשמל). רבים מהשיאים האנושיים, ובפרט שיאי ספורט נוצרים במאמץ אישי של בעל השיא. שיאים אנושיים אחרים נוצרים כתופעה סטטיסטית, למשל שנה שבה הושג שיא הלידות במדינה מסוימת.
השגת שיא חדש שלא היה קיים בעבר נקראת "קביעת שיא". בעברית ובשפות נוספות קביעת שיא חדש, טוב יותר מהשיא הקודם שנקבע, נקראת "שבירת שיא".
ברוך שיין
ברוך שיין  (י"ג באדר ה'תרע"א, 13 במרץ 1911 -, 9 ביוני 1994) היה עיתונאי, ועורך לילה  בעיתון הצופה וערך תוכניות רדיו בקול ישראל בעיקר בתחום החזנות והמוזיקה היהודית.
ביוגרפיה
שיין נולד ב-1911 בעיירה ביאלובז'ג בפולין, לחנינא- נתן ואסתר גולדה. בגיל 13 עברה המשפחה להתגורר בעיר גארוולין שבדרום מזרח פולין. למד לימודים תורנים בבית מדרש בעיר ובנוסף לימודי השכלה כללית ואת השפה העברית ודקדוקה בבית ספר ערב "יבנה" בעיר.
אל עולם העיתונות הגיע ברוך שיין במקרה. בשנת 1938 התקבל כעובד דפוס בעיתון הצפה ששכן אז ברחוב הרצל 16 בתל אביב. והיה מראשוני עובדי בית הדפוס של "הצפה" .אט אט החל ב לפרסם ב"הצפה" כתבות ומאמרים בנושאי חזנות לצד עבודתו כפועל דפוס בעיתון.
בשנת 1942 נשא ברוך שיין לאישה את בלה ליפשיץ בת מרים ובן ציון ליפשיץ שעלתה עם משפחתה לארץ בתחילת שנות ה-30 מהעיר וולקוביסק שבפולין. בשנת 1950 הצטרף ברוך שיין למערכת עיתון הצופה, כעורך לילה. ופרסם בעיתון זה כתבות ומאמרים רבים על אירועי חזנות ושירה יהודית בהמשך היה בעל טור קבוע ב"הצפה" בו סקר הנעשה בעולם החזנות. במחצית שנות ה-50 במקביל לעבודתו ב"הצפה" החל לעבוד ב"קול ישראל" בעריכת תוכניות דת. ונמנה עם עובדיה הראשונים של המדור להווי ומסורת יהודית בקול ישראל. ברוך שיין עבר קורס עורכי תוכניות בהדרכת לאה פורת, וקורס בנושא קומוניקציה ציבורית בהדרכת ד"ר דינה גורן. בשנים 1956–1958 כאשר בנימין צביאלי עורך התוכנית קבלת שבת יצא לשליחות בחו"ל ערך ברוך שיין את התוכנית קבלת שבת. לאורך השנים ערך תוכניות נוספות כמו "מלווה מלכה" ועוד. כמו כן הפיק וערך שידורים חיים של קונצרטים בהשתתפות גדולי החזנים בארץ ובעולם, שיין ערך במשך עשרות שנים התוכנית פרקי חזנות כבקשתך והיה מראשוני העיתונאים בארץ שסיקר באופן שוטף ופעיל את הנעשה בעולם החזנות והשירה היהודית והתמיד בכך לאורך שנים רבות.
שיין שימש יו"ר אגודת לח"ן (ליכוד חובבי נגינה), שנוסדה בט"ו בשבט תשי"ב (1952) ומטרותיה עידוד החזנות והיצירה היהודית. ב-1965 הלכה לעולמה רעייתו בלה שיין. לאחר מלחמת ששת הימים נשא לאשה את שרה דמסט, אלמנתו של יוסף דמסט, מחללי כפר עציון בשנת תש"ח.
שיין ניהל במשך חמש שנים את חוג חובבי חזנות שליד עיריית תל אביב. לאורך השנים השתתף בכינוסים ומפגשים בנושאי חזנות ונשא בהם דברים, היה חבר באגודת העיתונאים בתל אביב. משנותיו הראשונות בישראל היה חבר בתנועת "המזרחי" ובמועצת "הפועל המזרחי" תל אביב והשתתף כציר בוועידות תנועת המזרחי-מפד"ל. בשנת תשמ"ה הוענק לו התואר "יקיר התנועה". כמו כן הוענק לו התואר "יקיר בית הכנסת הגדול" בתל אביב.
Left 4 Dead
Left 4 Dead הוא משחק הישרדות אימה מגוף ראשון המתבסס על שיתוף פעולה בין שחקנים ברשת, הוא פותח על ידי חברת Valve. המשחק מתרחש לאחר התפרצות מגפה אפוקליפטית הגורמת לאנשים להפוך לזומבים. השחקנים משחקים ארבע דמויות אשר חסינות למגפה ועליהן לשתף פעולה על מנת לשרוד. המשחק משתמש בטכנולוגית אינטליגנציה מלאכותית חדשה המכונה "הבמאי", אשר שולטת במתרחש במשחק ומאזנת אותו תוך כדי התקדמות. המשחק מכיל גם אפשרות לשחק במצב שחקן יחיד באמצעות שותפים הנשלטים על ידי אינטליגנציה מלאכותית, ואפשרות לשחק במצב תחרותי, כאשר ארבעה שחקנים נוספים משחקים את הזומבים. המשחק עובד על המנוע הגרפי Source, אשר שוכלל למען המשחק בין היתר בשביל תמיכה במעבדים מרובי ליבות. המשחק פותח גם למחשבים אישיים מבוססי חלונות וגם לקונסולת ה-Xbox 360.
המשחק יצא לשווקים בצפון אמריקה ב-18 בנובמבר 2008 ובאירופה ב-21 בנובמבר 2008, דמו של המשחק הופץ ב-6 בנובמבר 2008, למזמינים מראש של המשחק דרך פלטפורמת סטים, הדמו הופץ לקהל הרחב ב-18 בנובמבר, הדמו נסגר עם יציאת המשחק בצפון אמריקה.
ב-17 בנובמבר 2009, ניתן היה לשחק במשחק ההמשך, Left 4 Dead 2, במחשב האישי וב-Xbox 360.
משחקיות
בבסיס המשחק, ארבעה שחקנים משחקים ארבע דמויות, "הניצולים", אינטליגנציה מלאכותית תמלא את מקומו של שחקן חסר ותשחק את אחד הדמויות. מול הניצולים עומדים "הנגועים", אנשים אשר נדבקו במגפה והפכו לזומבים. על השחקנים לשרוד בתנאים שונים עד אשר הם מגיעים ל"חדר הבטוח" ולבסוף - להינצל. חלק מהנגועים התפתחו לגרסאות קטלניות יותר, הנקראות גם "בוסים", אשר דורשות יותר שיתוף פעולה בין השחקנים ושימוש באסטרטגיות שונות.
המשחק מעודד ומבוסס על שיתוף פעולה בין השחקנים, שחקן שרץ קדימה או מתעכב מאחור יהיה מטרה קלה לזומבים. הניצולים יכולים לראות קווי מתאר אחד של השני דרך קירות על מנת להישאר ביחד. שחקן אשר נפצע, למשל, ואין לו יכולת לעזור לעצמו יכול לקבל עזרה משחקן אחר. כאשר לשחקן מתרוקן מד החיים הוא נופל, הוא אינו יכול לזוז או להשתמש בנשק מלבד האקדח, שחקן אחר יוכל לעזור לו לקום ובכך להמשיך לשחק. לאחר ששחקן נפל פעמיים המשחק הופך לתצוגת שחור לבן עבורו וכל נפילה נוספת משמעותה מוות. כאשר ניצול מת, עליו לחכות עד שהמשחק יציב אותו מחדש במשחק ושחקנים אחרים יוכלו להציל אותו, בנוסף, השחקן יחזור לחיים עם סיום המפה. ה"בוסים" מציגים אתגרים נוספים לשחקנים ודורשים מהם שיתוף פעולה נוסף. רוב הבוסים מנטרלים את אחד הניצולים ולכן הוא חייב עזרה מחבריו. המשחק מכיל ברוב רמות הקושי שלו "אש ידידותית" באופן מלא, ושחקנים יכולים לגרום נזק ואף להרוג אחד את השני.
המשחק מחולק לארבע מערכות, אשר נקראות גם סרטים. כל מערכה בעלת שם ופוסטר סינמטי משלה. המערכות הן: No Mercy, בו על השחקנים להגיע לבית החולים "מרסי"(רחמים) על מנת להיחלץ על ידי מסוק של חדשות ערוץ 5. Death Toll, בו השחקנים מנסים להגיע לעיירה קטנה. Dead Air, בו השחקנים לכודים בשדה תעופה הרוס ועליהם להגיע לשדה הנחיתה על מנת להינצל על ידי מטוס צבאי שנחת שם. Blood Harvest, בו על השחקנים לשרוד. כל סרט מכיל חמש מפות, אשר בסוף כל אחת חדר בטוח אשר מסמל את סופה ותחילת הבאה, חוץ מהמפה האחרונה אשר נקראת "פינאלה", בה על השחקן לשרוד עד להצלה. המשחק מכיל ארבע רמות קושי - קל, נורמלי, מתקדם ומנוסה.
הבמאי
הבמאי הוא אינטליגנציה מלאכותית מתקדמת אשר נועדה לדאוג לקושי, הקצב והאווירה של המשחק. הבמאי קובע היכן למקם אויבים, נשק וחפצים ובאיזו כמות, מתי לתת לשחקן מנוחה ומתי לדאוג שהוא עומד על המשמר ובכך הוא אמור לייצר חוויית משחק שונה גם במפות ידועות מראש. הבמאי אוסף נתונים כמו הבריאות של הדמויות, כמה זומבים הם הרגו, כמה מהר הם מזיזים את העכבר (על מנת לראות כמה הם לחוצים) וכו' ומשתמש במידע הזה על מנת לתת למשחק נאריטיב מוגדר יותר. הבמאי יכול לשלוט גם בסימנים ויזואליים (תאורה, למשל), צלילים (כמו להבליט צלילים במרחק כדי להגביר את תחושת האימה). הבמאי דואג גם לשמור את רמת הקושי אחידה ושהשחקן תמיד יהיה מאותגר.
הניצולים
המשחק מכיל ארבע דמויות בתור הניצולים, עליהם לשרוד ביחד כנגד כל הסיכויים. זואי, סטודנטית צעירה החובבת סרטי אימה, לואיס, מוכר ברשת חנויות אלקטרוניקה אפרו-אמריקאי, פרנסיס, אופנוען "קול" מכוסה קעקועים וביל, חייל ותיק זקן ממלחמת וייטנאם אשר מת בהרחבה של Left 4 Dead 2. אין כל הבדל משחקי בין הדמויות ומלבד שינויים קוסמטיים הם זהים לחלוטין.
בידי הניצולים יש מספר כלי נשק הניתנים לשימוש. כלי הנשק במשחק מחולקים לשתי רמות. הבסיסית מכילה אקדח, רובה ציד ותת-מקלע. במהלך המשחק הדמויות יימצאו גרסאות משופרות של הנשק, רובה סער M16, רובה ציד אוטומטי ורובה צלפים עם טלסקופ צליפה. בנוסף לכלי הנשק, עומד בידי השחקן נשק אלטרנטיבי - בקבוקי תבערה ומטען צינור עם סירנה המושכת אליה זומבים. בנוסף, במהלך המשחק יימצאו הניצולים חפצים שימושיים שונים, כמו תיקי עזרה ראשונה אשר יכולים לרפא פציעות וכדורים נגד כאבים אשר נותנים לשחקן בריאות זמנית.
הנגועים
הצליל הוא כלי חשוב לשחקנים לזהות מול איזה בוס הם עומדים עכשיו, כאשר לכל אחד יש צליל ייחודי לו, למשל לצייד יש נביחות ושאגות אשר מזהירות את השחקנים מהאיום, לסמוקר שיעול צרוד, לספיטר קול של אישה צווחת, לבומר ולצ'ארג'ר נהמות כעס ולג'וקי צחוק כמו לצבוע. בנוסף לפני כל נגוע שמופיע לראשונה על המסך, מתחווה לקולו גם מנגינת פסנתר המייחדת אותו.
הטנק והמכשפה מכילים גם מוזיקה ייחודית שממשיכה להישמע גם אחרי שהם הופיעו על המסך ותמשיך כל עוד הם תוקפים. המכשפה יכולה להפסיק לתקוף אם היא הרגה את מי שעורר אותה ומאז אף אחד לא עיצבן אותה שוב ובמצב זה המוזיקה תיפסק. בנוסף למוזיקה הטנק גורם למסך לרעוד לפני הופעתו ולמכשפה מתלווה מוזיקה שקטה ומאיימת בנוסף לקול הבוכה החלוש שלה.
פיתוח
המשחק פותח במקור על ידי חברת Turtle Rock Studios, אשר בין היתר עבדה לפני כן על סדרת קאונטר סטרייק של Valve. המשחק הוכרז רשמית ב-20 בנובמבר 2006, אך עבודה עליו התחילה כבר באמצע 2005. ב-10 בינואר 2008 חברת Valve קנתה רשמית את Turtle Rock Studios, בעקבות הידידות ארוכת השנים בין החברות. המשחק פיתח משמעותית את מנוע Source, והוסיף לו טכנולוגיות חדשות כמו Normal Mapping, אנימציות המבוססות על פיזיקה, תמיכה במעבדים מרובי ליבות ועוד. המפתחים שילבו במנוע אפקטיים על מנת לתת למשחק אווירה קולנועית ומאיימת יותר. בדומה למשחק Team Fortress 2, גם ל-Left 4 Dead מתוכננים עדכונים עתידיים שיוסיפו תוכן למשחק, כמו אויבים וכלי נשק.
שיווק
Valve השקיעו יותר מ-10 מיליון דולר בשיווק המשחק באמריקה הצפונית ואירופה. קמפיין השיווק הכיל פרסומות טלוויזיה, פרסומות באינטרנט ותחרות נושאת פרסים. החברה השיקה בלוג רשמי, בו יכלו השחקנים לקבל הצצה אל מאחורי הקלעים של פיתוח המשחק ומידע נוסף על המשחקיות.
כנסת ישראל (ארגון)
כנסת ישראל היה הארגון הכללי של יהודי ארץ ישראל בימי המנדט הבריטי. כבר בתקופה העות'מאנית נעשו ניסיונות להקים מוסדות אוטונומיים יהודיים. אכן הוקמו בתי דין רבניים בעלי סמכות שיפוט מלאה בענייני אישות. בשנת 1903 נעשה ניסיון על ידי מנחם אוסישקין להקים מסגרת ארגונית אוטונומית כוללת בארץ ישראל שנקראה הכנסייה הארצישראלית.
כנסת ישראל נוסדה לאחר תחילת המנדט הבריטי, ב-19 באפריל 1920. אז נערכו הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה שהכריזה על עצמה כ"מוסד עליון לסידור ענייניו הציבוריים והלאומיים של העם העברי בארץ ישראל ובאת כוחו היחידה כלפי פנים וכלפי חוץ". אספת הנבחרים בחרה מתוכה את חברי הוועד הלאומי, שהיה הרשות המבצעת, והכירה בהסתדרות הציונית העולמית כ"אחראית על השאלות הקשורות בהקמת הבית הלאומי". הארגון (כנסת ישראל = אספת הנבחרים והוועד הלאומי), שכלל את רוב היישוב היהודי בארץ ישראל, למעט החרדים, זכה להכרה של שלטונות המנדט רק ב-29 בדצמבר 1927. החוגים החרדיים התנגדו לארגון זה, בעיקר עקב מתן זכות לנשים לבחור ולהיבחר, ודרש הקמת ארגון נוסף שייצג את הציבור החרדי. בראש הארגון עמדו אספת הנבחרים והוועד הלאומי. לכנסת ישראל הייתה כפופה הרבנות הראשית שבראשה שני הרבנים הראשיים, האשכנזי והספרדי. כן היו כפופים לה ועדי הקהילות. כנסת ישראל בטלה עם קום המדינה ורוב סמכויותיה נכללו באחריות המדינה. בית הנבחרים של מדינת ישראל נקרא אף הוא בשם הכנסת.
כנסת ישראל נהגה לגבות מיסים שונים מקרב הציבור, כמו למשל מס מצות עבור רכישת מצות שעל הקופסה הייתה חותמת "שולם מס מצות".
מוסדות כנסת ישראל
כחברי כנסת ישראל נחשבו כל יהודי א"י הרשומים ב"פנקס הבוגרים של כנסת ישראל". בעקבות לחץ של אגודת ישראל ניתנה רשות לכל יהודי שיחפוץ בכך למחוק את שמו מפנקס זה. במשך כל תקופת קיומה, בלטה חולשתה של כנסת ישראל. חולשה זו נבעה ממספר גורמים: השותפים העיקריים למוסדות היו מפלגות הפועלים, "הפועל המזרחי" וחלק מהציונות הכללית ומ"מזרחי". בזמן מלחמת העולם השנייה עסקו הוועד הלאומי וההסתדרות הציונית בגיוס יהודים מארץ ישראל למלחמה בגרמניה הנאצית. ב-1 במרץ 1948 החליטה מליאת הוועד הלאומי על הקמת מנהלת העם של מדינת ישראל שתכלול את חברי הנהלת הסוכנות בא"י, הנהלת הוועד הלאומי ועוד נציגי מספר גופים. המוסדות החילוניים של כנסת ישראל חדלו לפעול עם הקמת המדינה.
היכל התהילה של כדורסל המכללות
היכל התהילה הלאומי של כדורסל המכללות (באנגלית: National Collegiate Basketball Hall of Fame) הוא היכל תהילה ומוזיאון הממוקם בעיר קנזס סיטי שבמיזורי, ארצות הברית. היכל זה הוא משלים להיכל התהילה של הכדורסל, ומונצחים בו אישים שתרמו באופן משמעותי לליגות כדורסל המכללות בארצות הברית.