cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תוכנית חברי הוועדה (1811)
הצטרפות רנדל לפרויקט
לסקר של רנדל ב-1808 לא היה שום קשר לפריסת הרשת, שטרם נקבעה כתוצאה הסופית של עבודת הוועדה. במקום זאת, הוא קבע את הטופוגרפיה וכיסוי הקרקע של הארץ ואת המיקום של מאפיינים טבעיים כמו גבעות, סלעים, ביצות, אגמים, נחלים ובריכות, כמו גם מאפיינים מעשה ידי אדם כמו בתים, אסמים, אורוות, גדרות., שבילים להולכי רגל, שדות חרושים וגנים. הוא גם ציין בקפידה את מיקומם של שלושת הכבישים מצפון לדרום, שגורק קבע כחלק מהסקר שלו על האדמות המשותפות. גורק לא הציב את המגרשים והכבישים בשטחים המשותפים בהקשר של האי הכולל, אך רנדל הגדיל לעשות כך, ובעצם איפשר לחברי הוועדה לדעת היכן בדיוק נמצאת רשת האדמות המשותפות של גורק. הייתה זו החלטה חשובה, מאחר שזה יכול היה לשמש כתבנית לרשת עבור האי כולו, אם הוועדה תבחר ללכת בכיוון זה.
רנדל כתב לאחר מכן כי במהלך עבודתו הוא "נעצר על ידי השריף, בגין תביעות רבות שהוגשו... בגין הסגת גבול ונזק של... פועלים, במעבר על שטחים, כריתת ענפי עצים וכו', כל זאת כדי לבצע סקרים לפי הנחיות חברי הוועדה." באוגוסט 1808 נתבע רנדל על ידי בעל קרקע בגין הסגת גבול וגרימת נזק לרכושו של בעל הקרקע, כגון כריתת עצים ודריסת יבולים; גודל הפיצוי שנתבע היה על סך 5,000 דולר, אך בעל הקרקע קיבל רק 109.63 דולר, מספיק כדי לכסות את הוצאות המשפט שלו. אף על פי כן, הפוטנציאל לבעיות עתידיות היה אמיתי. גאוורנור מוריס ביקש מהמועצה המשותפת דרך להגן על הפעולות הנחוצות של המודדים, אך, מסיבות פוליטיות, המועצה לא הצליחה להסכים על פתרון, והעבירה את הכסף, שוב, לבית המחוקקים של המדינה. בעוד שחברי הוועדה אויימו להתפטר אם לא ייעשה משהו בעניין "ההפרעות המטרידות", פעל המחוקק בשנת 1809 עם הצעת חוק שקבעה שאם הפעולות הדרושות לביצוע הסקר לא יתבצעו "בלי לכרות עצים או לעשות נזק" יהיה הצורך במתן "הודעה סבירה" על ידי הוועדה או המודדים לבעל הקרקע, והם יהיו אמורים לתעד את מצב הנכס יחד כדי להעריך את גודל הפגיעה הצפויה. בעל הקרקע היה אמור להציג שטר בגין "נזקים סבירים", שהעירייה הייתה אמורה לשלם תוך 30 יום; כל מחלוקת בין הצדדים לגבי מה שהיה סביר תסתיים כמובן בבית המשפט. החוק החדש לא עצר לחלוטין תביעות משפטיות, אך הוא צמצם את מספרן, ואיפשר לרנדל לעסוק בעסקיו במידה מסוימת של חסינות מפני הסתבכויות משפטיות.
בשנת 1809, נראה כי המדידה של רנדל שוב התמקדה במיקום השטחים הנפוצים, ומגרשי גורק ורחובותיו בהם, לשאר האי. גורק הראה את יחסם לדרך בלומינגדייל במערב, שחלק גדול ממנו יהפוך לחלק מברודוויי, ודרך הפוסט המזרחית, כביש אשר יבוטל על ידי תוכנית חברי הוועדה. מעט ידוע על המדידות של רנדל ב-1810.
ובינתיים, חברי הוועדה הוסחו, באופן כללי, על ידי עניינים אישיים ופוליטיים אחרים; למרות שהם נפגשו - לעיתים רחוקות - אין תיעוד על מה שהם דנו, או אם הם מתקרבים להחלטה ומה תוכניתם תכלול. לבסוף, ב-29 בנובמבר 1810, כשהסתיימה עונת המדידות של אותה שנה ונשארו 4 חודשים בלבד לפני הדיווח על תוכניתם, נראה כי הגיעו להחלטה. באותו תאריך, מוריס הודיע למועצה המשותפת שלמרות שנותרה עוד עבודה "בשטח", הנציבות עצמה "סיימה את עבודתה" והיא תוכל לפרסם דו"ח ש"יעמוד באופן משמעותי, אם לא ממש במסגרת החוק, מציג (כך במקור) את כל הרחובות שיש לפרוס..." לאחר מכן בילה רנדל פרק זמן ניכר בדצמבר בפגישה עם מוריס ואולי עם כלל חברי הוועדה באחוזתו של מוריס בברונקס, שבמהלכו נראה כי נולדה לה תוכנית הרשת. לפי הצעתו של מוריס, המועצה המשותפת תשכור את רנדל לבצע בפועל את העבודה הנרחבת הכרוכה בהפיכת הרשת למציאות פיזית - למרות שגם מודד העיר ויליאם ברידג'ס הגיש הצעה לבצע את העבודה - ורנדל החל בעבודה עוד לפני פרסום תוכנית חברי הוועדה בפומבי. חוזה זמני בין המועצה לרנדל נחתם ב-31 בדצמבר, החוזה הקבוע מותנה בכך שרנדל ימסור את המפות הסופיות של התוכנית, דבר שהתרחש ב-22 במרץ 1811; המפות הוגשו על ידי פקיד המועצה ב-2 באפריל, יומיים לפני המועד החוקי של הנציבות.
הסקר של רנדל על האי כולו – 46,134 דונם (11,400 אקר) – החל בשנת 1808 והושלם בשנת 1810, לאחר מכן החל להכין את טיוטות הרשת החדשה ללא התחשבות בטופוגרפיה של האי. 3 המפות היו גדולות, כמעט באורך של 2.75 מטרים כשהן מחוברות זו לזו. חבר הוועדה, סימאון דה ויט, אמר על עבודתו של רנדל כי היא נעשתה "בדיוקנות שלא חרגה מכל עבודה מהסוג הזה באמריקה." רנדל עצמו יכתוב מאוחר יותר כי "הזמן שבו חברי הוועדה הוגבלו על ידי החוק לבצע את תוכנית הרחובות, השדרות והשטחים הציבוריים במנהטן בקושי הספיקה כדי לאפשר להם לציית לחוק, אם כי לא במלואו עם רוח התקנון". (הדגשה - הטיה במקור)
התוכנית
הפורמט שבחרו חברי הוועדה היה רשת ישרה, או "רשת": רחובות ושדרות ישרים מצטלבים זה עם זה בזווית ישרה. ההיסטוריון למשפט, הנדריק הרטוג, כותב כי בחירתם תאמה את הערכים הפוליטיים של המדינה, שרק לאחרונה קיבלה עצמאות מבריטניה הגדולה. לדברי הרטוג, הרשת הייתה: "... האנטיתזה של תוכנית אוטופית או עתידנית". הוא העלה את חיי היומיום הרגילים, והדגיש כי "הממשלה לא צריכה לפעול בצורה כזו שתיצור אי שוויון בזכויות מיוחדות". "האג'נדה הסמויה" של התוכנית הייתה "[השחזור של הסביבה הטבעית כדי להתאים לדרישות הסמכות הרפובליקנית". למרות ש"חברי הוועדה כתבו כאילו כל מה שמעניין אותם זה להגן על ההשקעות של מפתחי הקרקע ולשמור על הממשלה בזול... התוכנית... עם זאת שימשה להפוך את החלל לביטוי של פילוסופיה ציבורית", שהדגישה שוויון ואחידות. "בעיר המעוצבת על ידי בלוקים מלבניים, כל המבנים והפעילויות ייראו בערך אותו הדבר. הבחנות אינדיבידואליות, בין אם תרבותיות, צדקה, כלכליות או כל דבר אחר, יצטרכו למצוא את מקומן בתוך ארגון מרחבי קבוע ורפובליקאי".
שדרות ורחובות
חברי הוועדה פרסמו את תוכניתם במרץ 1811 בצורת מפה באורך 2.40 מטרים - שצוירה מחדש על ידי ויליאם ברידג'ס ומעט פחות ידועה מהמקור של רנדל, וחרוטה על ידי פיטר מאבריק - עם חוברת נלווית בת 54 עמודים. ברשת הרחובות היו 12 שדרות ראשיות בכיוון צפון–דרום ו-155 רחובות מצטלבים, המסודרים ברשת ישרת זווית רגילה שהוטתה בסיבוב של 29 מעלות מזרחה ביחס לצפון המוחלט, כדי להסתנכרן עם הזווית הטבעית של האי מנהטן. הוועדה בחרה שלא להשתמש בעיגולים ובאליפסות כמו שפייר שארל ל'אנפן תכנן ברשת הרחובות של וושינגטון הבירה, מאחר שהייתה משוכנעת שמלבנים פשוטים הם הטובים ביותר, הנוחים והקלים ביותר לבנייה, ולכן זו הצורה התורמת ביותר לפיתוח מסודר של העיר. השילוב של שדרות צפון–דרום ורחובות מזרח–מערב בממדים שצוינו יצר כ-2000 בלוקים צרים וארוכים.
למעט בקצה הצפוני והדרומי של האי, השדרות התחילו בשדרה הראשונה בצד המזרחי ועברו דרך השדרה השתים-עשרה במערב. בנוסף, היכן שצורת האי התרחבה, היו ארבע שדרות נוספות, ששמן לפי אותיות, שעברו משדרה A המזרחית לשדרה D. חלק מהשדרות, כגון השדרה ה-12, עברו דרך קרקע שעדיין לא הייתה קיימת, אך חקיקת המדינה, אשר הקימה הנציבות, אישרה גם את הרחבת גבולותיה של העיר ב-120 מטרים לתוך הנהרות ההדסון והאיסט, כך שהקרקע הנדרשת לרחובות החדשים הללו תיווצר באופן מלאכותי בסופו של דבר. ברודוויי, דרך קיימת, לא נכללה בתוכנית 1811, ונוספה לרשת מאוחר יותר.
התוכנית קראה גם לבניית 155 רחובות מצטלבים אורתוגונליים. מיקומם של הרחובות הרוחביים נקבע בגבולות של חלקות בשטח של כ-20 דונם (5 אקר) שבהן חולקה הקרקע בעבר. נקודת הבסיס של הרחובות החוצים הייתה רחוב פירסט: היה זה רחוב קצר ולא בולט, שעדיין קיים, ונמשך במקור מהצומת של שדרה B ורחוב האוסטון עד לצומת רחוב באוורי ורחוב בליקר. כיכר פרץ, פארק משולש קטן וצר התחום ברחוב יוסטון, רחוב 1 והשדרה הראשונה, הוא אבן הפינה של הרשת.
הרחובות הממוספרים העוברים בכיוון מזרח-מערב הם ברוחב של 18 מטרים, עם מרווח של כ-61 מטרים בין כל זוג רחובות, וכתוצאה מכך נוצרת רשת של כ-2,000 בלוקים צרים וארוכים. כאשר כל רחוב ובלוק משולבים מסתכמים בכ-79 מטרים, יש בדיוק 20 בלוקים בכל מייל (1.6 קילומטרים). 15 רחובות חוצי-עיר הוגדרו ברוחב 30 מטרים: רחוב 14, רחוב 23, רחוב 34, רחוב 42, רחוב 57, רחוב 72, רחוב 79, רחוב 86, רחוב 96, רחוב 106, רחוב 116, רחוב 125, רחוב 135, רחוב 145 ורחוב 155.
רוחב הבלוקים החוצים את העיר לא היה סדיר. המרחק בין השדרה הראשונה והשנייה היה 200 מטרים, בעוד שהגוש בין השדרה השנייה והשלישית היה 190 מטרים. הבלוקים בין השדרה השלישית לשישית היו ברוחב 280 מטרים, בעוד שרוחב הבלוקים בין השדרות השישית עד ה-12 היו 240 מטרים. שדרות לקסינגטון ומדיסון נוספו לאחר התוכנית המקורית. הבלוקים הקצרים יותר ליד קו המים של נהרות ההדסון והאיסט היו תכליתיים, שכן הוועדה ציפתה שיהיה שם פיתוח מהיר בתקופה שבה התחבורה הימית עדיין הייתה משמעותית. הוועדה ציפתה שחזית הרחובות שליד המזחים תהיה בעלת ערך רב יותר מהרחובות הפנימיים ללא הגישה לים, שקו החוף יהיה מיקום המסחר והתעשייה של אותה תקופה, ולכן יהיה זה לטובת כולם למקם שדרות קרובות יותר זו לזו בקצוות האי. למרות שהשדרות היו מגוונות, הרוחב של כל השדרות הספיק כדי להכיל מספר רב של כלי תחבורה המונים רתומים לסוסים כמו האומניבוס, שיופיע זמן מה לאחר מכן במנהטן של סוף שנות ה-20 של המאה ה-19, אך חלוצי התחום פעלו בפריז עוד קודם לכן, ב-1662, והופעלו על ידי הפילוסוף בלז פסקל.
בעוד ערים רבות אחרות השתמשו ברשת מרובעת, חברי הוועדה המתכננת של העיר ניו יורק לא עשו זאת. אולי הושפעו מממדיו של האי, הארוך בכיוון מצפון–דרום וצר בכיוון מזרח–מערב, הבלוקים של מנהטן הם מלבנים ארוכים, כאשר הממד המזרח–מערבי, אמנם מגוון, גדול יותר מהרשת הגדולה של סולט לייק סיטי, בעוד ממד צפון-דרום, באורך 61 מטרים, רק 6.1 מטרים ארוך יותר מהרשת הקטנה של קרסון סיטי. ההיסטוריון ג׳רארד קופל מציין כי "בעוד שהרשת הביאה סדר במקום, היא גם הפכה אותו למקום של קיצוניות".
בהטמעת הרשת, הותר למבנים הקיימים להישאר במקומם, במידת האפשר, אך אם היה צורך בהריסה, הבעלים יקבלו פיצויים מהעירייה, אם כי ניתן היה לערער בפני הרכב מיוחד שמונה על ידי בית המשפט העליון במדינה. (ראה "פתיחה" ו"הסדרה" של הרחובות להלן) בשנת 2011, הוערך כי 39% מהבניינים מצפון לרחוב האוסטון אשר עמדו על כנם בשנת 1811 (721 מתוך 1,825 מבנים) נדרשו להריסה. לעומת זאת, אם התכנית שיפרה את נגישות הנכס, הייתה העירייה מוסמכת לגבות שומה מהבעלים בגין ההשבחה, שיטה שהייתה בעבר בעיר לאחר בניית שירותי ציבור, כגון בארות.
תוכנית חברי הוועדה לא פירטה בשום צורה מהו גודלם של מגרשים בודדים בתוך החלקות, אם כי גודלם ואופיים המלבני של הבלוקים השאיל את עצמו למגרשים מלבניים בגודל שווה שישתלבו בחלקה. מגרש סטנדרטי היה בעומק 30 מטרים, כמחצית מעומק הבלוק, ורוחב 6.1 או 7.6 מטרים, תלוי במיקום. על ידי הסרת רוב המאפיינים הטופוגרפיים שפעם הגדירו את גבולות המגרש, הרשת הפכה את הקרקע לסחורה, שניתן היה לקנות ולמכור בקלות ביחידות שוות בערך, ובכך לעשות רציונליזציה של שוק הנדל"ן. גם דרישות הייעוד תרמו לסדר שהביאה הרשת: העירייה חייבה בניינים בשדרות להיבנות בגובה שלא עולה על 3 קומות, ואילו ברחובות לא יותר מ-2 קומות. זה כמובן השתנה עם הזמן.
מרחבים ציבוריים
בלטו בהיעדרם היחסי מהתוכנית, מתקני נוחות לאוכלוסיית העיר, לרבות פארקים וכיכרות. בית המחוקקים שהקים את הוועדה קרא לה לספק שטחים ציבוריים, אך ככל הנראה בגלל שהם לא העריכו את פוטנציאל הצמיחה של העיר, הם הציבו מעט מאוד כאלה. השטח העיקרי היה הגראנד פאריד (Grand Parade) בגודל של דונם 1,113 (275 אקר) בין רחוב 23 ל-33 ובין השדרה השלישית לשביעית, שהיה אמור להיות שטח פתוח המיועד לתרגילים צבאיים וכנקודת כינוס במקרה שהעיר תהיה תחת איום פלישה. בזמנו היו שחשבו שגראנד פאריד עשוי להפוך ל"פארק מרכזי" עבור העיר, אך השטחים צומצמו בהדרגה במהלך הזמן, עד שנשאר פארק כיכר מדיסון הנוכחי
הנציבות גם הציבה כיכרות קטנים משמעותית מהגראנד פאריד ברחוב 53 עד 57 בין השדרות השמינית לתשיעית (כיכר בלומינגדייל), רחוב 66  עד 68 מהשדרה השלישית עד החמישית (כיכר המילטון), רחובות 77 עד 81 בין השדרה השמינית והתשיעית (כיכר מנהטן), ורחוב 117 עד 121 בין השדרה השישית והשביעית (כיכר הארלם). מקום המצפה, 26 דונם (11 דונם) המיועד למאגר, ניצב ברחובות 89 עד 94 בין השדרה הרביעית והחמישית, והיה שטח גדול של 105 דונם, למה שהפך לאיסט וילג', מהרחובות ה-7 עד ה-10 ומהשדרה הראשונה לאיסט ריבר, המיועד למתחם שוק סיטונאי.
מבין המרחבים הציבוריים שנוצרו על ידי הוועדה, רק כיכר מנהטן שרדה - מאז 1958 בשם פארק תיאודור רוזוולט, וחלק ממנה נקרא מרגרט מיד גרין מאז 1979 - כשטח סביב המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע. הפארק הפך רשמית לחלק מסנטרל פארק החל משנת 1874. הגראנד פאריד צומצם לראשונה מ-971 דונם (240 אקר) ל-364 דונם (90 אקר) עד 1815, ולאחר מכן נעלם לחלוטין, למעט 28 דונם (7 אקר) אשר שרדו כפארק כיכר מדיסון. השוק באיסט וילג' הצטמצם מ-51 דונם ל-16 דונם, ולאחר מכן נמחק לחלוטין, אם כי חלק הוחלט מאוחר יותר עבור 10.5 דונם (4.2 דונם) פארק כיכר טומפקינס.
אחת הסיבות להיעדר שטחים פתוחים פנימיים בתוכנית הייתה אמונתם של חברי הוועדה כי לציבור תמיד תהיה גישה ל"זרועות הים הגדולות החובקות את האי מנהטן", קרי הנהרות הדסון ואיסט, וכן נמל ניו יורק. הם סברו שאם ניו יורק הייתה עיר כמו פריז או לונדון, הממוקמת לאורך נהר הסיין ונהר התמזה הקטן יחסית, אז היה צורך בשטחי פארק נוספים "לטובת האוויר הצח וכתוצאה מכך שימור הבריאות". חברי הוועדה לא צפו את ריבוי הכבישים, הרציפים, המזחים, מגרשי הרכבת, המחצבות ואתרי המסחר שיחסמו את גישת הציבור לנהרות עד סוף המאה ה-20, כאשר שילוב של גורמים אלו החל להפוך את גדות הנהר שוב לנגישים, לפחות ברצועות צרות של שבילים ירוקים.
דני גולדשטיין (מנכ"ל)
דני (דניאל) גולדשטיין הוא מנכ"ל ישראלי, המשמש החל מחודש מרץ 2015 כמנכ"ל דואר ישראל.
תוכנית חברי הוועדה (1811)
רנדל וויליאם ברידג'ס
הייתה מחלוקת פרטית לגבי פרסום המפה של תוכנית חברי הוועדה. רנדל שהחל להכין מפה כדי ללכת לחרט, תוך שימוש בניירותיו המקוריים, גילה שהמועצה העניקה לוויליאם ברידג'ס, עוד אחד מקומץ המודדים המוכרים בעיר, את הזכות לעשות זאת. ברידג'ס פשוט העתיק את אחת מהמפות שפורסמו בעבר של רנדל, והיו ברשות הרבים, ללא גישה לחומר התומך שצבר רנדל, תוך שהוא מציג שגיאות, חלקן אולי מכוונות, שכן הוא היה מחויב משפטית לא להעתיק את המפה בְּדִיוּק. ברידג'ס פרסם את המפה שהתקבלה והיה בעל זכויות יוצרים במיזם פרטי, והשאיר את רנדל בחוץ: שמו לא הופיע בשום מקום על המפה של ברידג'ס.
הסכסוך בין השניים הגיע לשיאו כעבור 3 שנים, ב-1814, כאשר רנדל החל לפרסם גרסה משלו למפת תוכנית חברי הוועדה, שלדבריו "נכונה יותר" מזו שפורסמה קודם לכן. הוא לא הזכיר את ברידג'ס בשמו - לא רק בגלל השגיאות שלטענתו התגנבו למפה כאשר ברידג'ס העתיק אותה, אלא בגלל שהוא, רנדל, "השלים מאז את המדידות וקיבע את נקודות ציון בחוזה עם [המועצה המשותפת], [לכן] הוא היוצר הבלעדי של החומרים לעבודה היקרה הזו." הוא פרסם מכתב מגוברניור מוריס, שכינה את המפה של רנדל "עבודה מצוינת... הכרחית למי שרוצה להכיר את הטופוגרפיה של אותו מרחב מעניין כולל (כך במקור). היא נראית לי מדויקת יותר מכל דבר אחר. מהסוג שעדיין הופיע... אני רואה בזה מאוד ראוי לחסות ציבורית." ברידג'ס הגיב בחזרה, והעיר שרנדל היה "חסר עקרונות", ו"יהיר" וחסר "התנהגות מכובדת". רנדל, כמובן, השיב ומנה הרבה, אך לא את כל, השגיאות במפה של ברידג'ס, כולל איים, סלעים וגבעות שלא היו בגודלם או במקומם, נהרות ומבצרים קרובים מדי זה לזה, מבנים חסרים או לא במקום, ורחובות המוצגים כסגורים שלא היו מעולם. ברידג'ס, שהמוניטין שלו הן כמודד והן כאדם היה רחוק מלהיות נקי, לא השיב, אולי בגלל שאשתו הייתה חולה באותה עת, ומתה מספר חודשים לאחר מכתבו השני של רנדל. בכל מקרה, ברידג'ס עצמו נפטר זמן קצר לאחר מכן, ורנדל לא פרסם את המפה שלו או חרט אותה באותה עת, בשל חששות לביטחון לאומי הקשורים למלחמת 1812. בסופו של דבר הוא פרסם אותה ב-1821.
דני גולדשטיין (מנכ"ל)
ביוגרפיה
גולדשטיין עבד במשך 17 שנים בתעשייה הצבאית, שם ניהל שבעה מפעלי תחמושת ובהמשך שימש כסמנכ"ל בחברה. לאחר מכן שימש כמנהל מחוז דן פ"ת בשירותי בריאות כללית וכמנכ"ל חברת הייעוץ אשד מהנדסים.
תוכנית חברי הוועדה (1811)
פריסת הרשת
מרגריט הולוואי, הביוגרפית של רנדל, מחלקת את עבודתו בניו יורק לשלוש תקופות. הראשונה, מ-1808 עד 1810, הביאה לפרסום תוכנית חברי הוועדה ב-1811. האחרונה הייתה מסביבות 1818 עד 1821, כאשר רנדל ואשתו הראשונה מתילדה הפכו לקרטוגרפים מומחים בעלי איכויות ויצרני מפות. בשנת 1811, הגיע זמנו של רנדל להיכנס לתקופה השנייה, במהלכה השלים את המדידות הגיאודטיות הנדרשות והתחיל לסמן את הרשת פיזית על הקרקע.
דני גולדשטיין (מנכ"ל)
ביוגרפיה
בין השנים 2000–2010 שימש כמנכ"ל חברת תדיראן מוצרי צריכה וכחבר מועצת המנהלים בחברה. בין השנים 2010–2015 שימש כמנכ"ל מכון התקנים.
תוכנית חברי הוועדה (1811)
פריסת הרשת
גם עם פרסום תוכנית חברי הוועדה, מלאכת הקמת הרשת של מנהטן הייתה רחוקה מלהסתיים. המפה של רנדל הראתה רק 16 נקודות גובה עבור האי מנהטן כולו, והיה צורך בהרבה יותר. בנוסף, מעט מאוד מהרחובות הוצבו בפועל לתוך הנוף הפיזי של האי; רחוב 125, למשל, היה הרחוב הצפוני ביותר שעבורו הייתה לרנדל עמדה פיזית ממשית. משימות אלה, של השלמת הסקר עם הגבהים, יחד עם סימון מיקומם בפועל של הרחובות הרעיוניים של התוכנית, לקחו לרנדל שש שנים נוספות, עד 1817 בערך, בפיקוח ועדה של חמישה יושבי ראש, במקום חברי הוועדה שהתפרקה לאחר שסיימה את אחריותה המשפטית.
לשם כך ניתנה לרנדל הקצאה של 1,000 דולר עבור מכשירי מדידה (שווה ערך ל-16,286 דולר ב-2021), אך הוא גם הוציא מכספו הפרטי – בין 2,400 דולר (שווה ערך ל-39,086 דולר ב-2021) ל-3,000 דולר (שווה ערך ל-48,0218 דולר) – עבור פיתוח 7 מכשירי מדידה שבין יתר היתרונותיהם, הם לא ישתנו בגודלם בגלל שינויי טמפרטורה, וכתוצאה מכך יושג דיוק רב. מומחה לציוד מדידה בעידן הקולוניאלי הביע את דעתו, לאחר בדיקה מקרוב של תמונות של המכשירים החדשים של רנדל - החוברת שהטכנית שלהם הלכה לאיבוד - שרנדל היה "ביסודו של דבר... גאון מכני".
דני גולדשטיין (מנכ"ל)
ביוגרפיה
בפברואר 2022 הודיע גולדשטיין כי הוא יפרוש בחודשים הקרובים לאחר שישלים קדנציה של שבע שנים בתפקיד המנכ"ל.
תוכנית חברי הוועדה (1811)
פריסת הרשת
כדי לסמן את הרשת על הקרקע, הקימו רנדל וצוותו כמעט 1,600 סמנים - בעיקר הסתמכו על אבני דרך מרובעות משיש באורך של 0.91 מטרים עם כתובות מספר הרחוב, שהוצבו בכל צומת. במקום שבו סלעים מנעו את השימוש בסמני השיש, הם יצרו חור באמצעות פיצוץ אבקת שריפה, הכניסו יתדות ברזל של 2.5x2.5 סנטימטרים ובאורך 15 סנטימטרים והטמיעו אותם בעזרת עופרת מותכת. בסך הכל, הם מיקמו 1,549 סמני שיש ו-98 יתדות ברזל כדי להגדיר את תבנית הרשת.
ככל שהתקדמה עבודתו של רנדל, ובעלי הקרקע יכלו לראות בעצמם, בשטח ולא במפה, היכן יהיו הרחובות המתוכננים, חלקם נקטו בפעולה כדי להילחם נגד התוכנית, לא רק שהרסו יתדות מדידה זמניות, אלא גם חפרו את סמני השיש. רנדל פשוט החליף את היתדות והסמנים, והמועצה המשותפת כיסתה את העלות של כך, והקצתה לרנדל 4,000 דולר (שווה ערך ל-63,867 דולר ב-2021), למרות בקשותיו לשלם לו 11,479.31 דולר (שווה ערך ל-183,286 דולר ב-2021) על העלות של מדידה חוזרת עם המכשירים החדשים שלו. המועצה נימקה שתפקידו של רנדל לדייק, ולכן אגרות נוספות לא היו מוצדקות.
דני גולדשטיין (מנכ"ל)
חיים אישיים
גולדשטיין נשוי לאסתי ואב לשתי בנות. מתגורר בכפר סבא.
תוכנית חברי הוועדה (1811)
פריסת הרשת
לאחר 1813, כשהם נישאו, הצטרפה אליו מתילדה אשתו של רנדל לבית הארלם ששכר, והשתתפה בעבודתו על ידי עזרה בשרטוט מפות, אך לא ביציאה לעבודות מדידה בשטח.
מיפוי הרשת והקרקע
מפות החווה של רנדל זכו לשבחים על הדיוק והשימושיות שלהן. ההיסטוריון אייזק ניוטון פלפס סטוקס, בספרו האִיקוֹנוֹגְרַפְיָה של האי מנהטן, 1498–1909 כינה אותם "התיעוד הטופוגרפי השלם והיקר ביותר שקיים בתקופתו. זהו, למעשה, התיעוד הטופוגרפי המוקדם היחיד של האי".
מפות החווה גם מבהירות מדוע כל כך הרבה בעלי נכסים היו נסערים לגבי בוא הרשת, ומדוע כמה מהם ניסו לעצור את רנדל וצוותו מלהשלים את עבודתם. המפות מלאות בבתים שנמצאים ישירות בדרך ובמקום שבו הרחובות היו אמורים לעבור, ומגרשים שייחצו, משולשים או יימחקו לחלוטין על ידי הרחובות והשדרות של הרשת החדשה. אין זה פלא מדוע אנשים נלחמו כנגד תוכנית חברי הוועדה, או ניסו לשסות את כלביהם ברנדל ואנשיו.
כמו גם את מפות החווה, רנדל הפיק אטלס של העיר, וממלא ב"דיוק מדהים" את הפרטים של מיקומי הרחוב והגבהים שהושארו מחוץ למפה הרשמית.
"פתיחה" ו"עבודה" לרחובות
התהליך החל כאשר נציב הרחוב המליץ למועצה המשותפת לפתוח רחוב מסוים, או חלק מרחוב, והמועצה ביקשה מבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק למנות ועדת אומדן והערכה, כמתואר להלן.
פתיחה
עם הרשת המסומנת פיזית על הקרקע עם סמנים ויתדות, היה צריך "לפתוח" את הרחובות בפועל, וגם לשלם עליהם. לעיר לא היו עתודות גדולות של כסף, וההכנסות לא היו סדירות. לכן פותח מנגנון עבור תהליך פתיחת הרחובות ובנייתם, תוך פיצוי לבעלי הקרקעות שרכושם ישמש עבורם. חוק 1807 קבע שהעיר תחשב נזקים לרכוש של בעלי הקרקע וכן תעריך את ההשבחה ששבה יזכו בעלי הקרקע ברחובות החדשים. לאחר מכן ניתן לערער על כל מחלוקת בין הצדדים לבית המשפט העליון של המדינה. מערכת כזו לא תספיק למספר הרחובות והשדרות הנדרשות בתוכנית חברי הוועדה, ולכן המועצה המשותפת פנתה לבית המחוקקים של המדינה עם מערכת חדשה, שאותה אישרו בחוק חדש באפריל 1813.
בשיטה החדשה, בית המשפט העליון של המדינה ימנה שלושה "נציבי שמאות ואומדן" לפתיחת הרחוב - בדרך כלל מודדים מקומיים או אנשים אחרים המכירים את האזור בו יעבור הרחוב - כדי להעריך את עלות הקרקע הנרכשת אל מול הההשבחה של הקרקע לאחר בניית הרחוב החדש. ועדת השמאות תוכל להעריך את עלות הקרקע עד שליש מעלות הפתיחה - שהועלתה ל-50% ב-1869 - ושאר העלות תגיע מההפרש בין ההשבחה לשווי הנכס. לאחר מכן, בית המשפט העליון יבדוק את הנתונים ויבקש תיקונים או יאשר אותם. התוצאה תהיה "מחייבת ומכרעת".
עבודה
לאחר שהרחוב "נפתח" כדין באישור בית המשפט עם נתוני הוועדה, גבתה העירייה את השומה מבעלי הקרקע לאורך הרחוב, וברגע שנגבתה לחלוטין השומה, ניתן היה לבנות את הרחובות, או לבצע "עבודה". האדמה נוקתה, גבעות נחפרו ושקעים מולאו, כך שלמעשה הדרכים פולסו והרחוב נסלל. יכלו לחלוף שנים רבות בין "פתיחתו" של רחוב ועד שהחל להידמות לרחוב עירוני, לאחר שפונה, יושר, דורג ונסלל. השיטוח היה, לעיתים קרובות, קשה בגלל האופי הסלעי של האי, במיוחד בצד המערבי. בשנת 1843, אייסאכר קוזנס תיאר את האדמה כ"מלט קשיח של חימר, חצץ וסלעים, קשה מאוד לחפירה. בחפירה ברחוב 42, היה צורך להשתמש במכושים עבור אדמת החרסית הקשה הזו שיצרה, אדמה קשה, של כ-4.5 מטרים ויותר".
ההחלטה מה יהיה גובה הרחוב נפלה בידי המועצה המשותפת, שכן הוועדה לכל רחוב פוזרה לאחר פתיחת הרחוב. המועצה הייתה תוקפנית בניהול תוכנית הרחוב, ואף גרמה לג'ון ג'ייקוב אסטור לסגת כאשר ערער על החלטותיהם.
כמובן שהשיטה החדשה לא מנעה מבעלי הקרקע לערער על השומות שנערכו על ידי ועדות הרחובות - ככלל, בעלי קרקעות שקיבלו בירושה את רכושם נטו יותר לערער על שומות מאשר ספקולנטים בקרקע, שפשוט שילמו את השומות והמתינו להשבחת נכסיהם שיעלו את שוויים, כפי שקרה בהכרח. תוצאות הערעורים של בעלי הקרקע, יחד עם אלה של התביעות נגד התוכנית שהוגשו כבר בשנת 1810, יצרו מכלול של תקדימים שלפיהם נוהל חוק המדינה. רוב הערעורים הפסידו בהליך המשפטי ונבלמו, במיוחד אלה שטענו שהתוכנית היא לקיחת רכוש בלתי חוקית, שכן הפקעה הייתה עיקרון מבוססת היטב בחוק, אם כי השימוש בה על בסיס כה נרחב בעיר ניו יורק היה חדש.
"בוס" טוויד מגביר את הקצב
בעקבות אי השוויון של מערכת הפתיחה והוויסות של הרחובות, שבה בעלי נכסים הוערכו מספר פעמים, ויכלו לחלוף שנים עד לבנייתם של מספר מועט של בלוקים, ובגלל השחיתות הגוברת ברגע שטמאני הול עלתה לשלטון, בית המחוקקים של המדינה שינה את השיטה בשנת 1869. בהסדר החדש, העיר יכלה לשלם עבור 50% מעלות בניית רחובות שמצפון לרחוב 14, ועד 100% מדרום לרחוב זה, באמצעות הכנסות כלליות ממסים. מערכת חדשה זו האריכה ימים: היא נשארה בתוקף עד 1961, כאשר אמנת עיר חדשה נכנסה לתוקף.
טמאני הול לקחה את השיטה החדשה בצעד שלה, כאשר היא דוחפת אמנת עיר חדשה דרך בית המחוקקים שהיה בשליטתה בשנת 1870. האמנה החדשה השקיעה את מרבית כוחה של העיר במועצת החלוקה, המורכבת מראש העיר, המבקר, נציב הפארקים והממונה על העבודות הציבוריות, שהיו, כמובן, כולם אנשי טמאני הול, הנאמנים לויליאם מ. "בוס" טוויד. אותם גברים, עם שינויים קלים, היו גם במועצת המפקחים, מועצת הביקורת ומועצת הרחובות של פתיחת רחובות, מה שיצר הזדמנויות חדשות עצומות לשוחד ושחיתות. טוויד עצמו היה ראש המחלקה לעבודות ציבוריות, ושלט מתי והיכן תופעל תוכנית הרשת. קצב הרחבת הרשת עלה מאוד, אבל גם הכסף שנכנס לכיסיו של טוויד, שכן טוויד השקיע בקרקע ולאחר מכן הגדיל את ערכה על ידי פתיחת רחובות באזורים שבהם השקיע. ההשקעות של טוויד היו בכל רחבי העיר, אבל במיוחד באיסט סייד. טוויד נשפט בסופו של דבר ונכלא. בעקבות זאת הוא עזב עיר שקצב פיתוחה הוגבר בהשוואה לקצב האיטי הקודם שלה, כמו גם עיר שקועה בחובות, שכן במקום להעלות מיסים על העבודות הציבוריות שהזמין, העיר לוותה כסף בקנה מידה רב ממדים, ועומס חובותיה הוכפל תוך שנתיים בלבד, מ-36 מיליון דולר בינואר 1869 ל-73 מיליון דולר ב-1871.
בסך הכל, נדרשו כ-60 שנה עד שהרשת יושמה עד לרחוב 155.
הטופוגרפיה של מנהטן
האשמה תכופה שהעלו מבקרי תוכנית חברי הוועדה היא שהחפירה והפילוס שנדרשו לביצועה הרסו בעצם את הטופוגרפיה של מנהטן. אולם, מחקרים אחרונים הראו שבעוד שהטופוגרפיה של האי בהחלט השתנתה, מה שקיים כעת אינו שונה כל כך מהטופוגרפיה המקורית כפי שהמבקרים הלינו.
שינויים והרחבות
עד 1865, לפי אנדרו האסוול גרין, הועברו 38 חוקי מדינה נפרדים ששינו את הרשת המקורית של 1811.
סנטרל פארק ושינויים אחרים
השינוי הגדול ביותר בתוכנית חברי הוא הקמת סנטרל פארק בשטח של 3,412 דונם (843 אקר) בין הרחובות 59 ו-110 והשדרות החמישית והשמינית.
רעיון הפארק עלה לדיון ציבורי לראשונה בשנות הארבעים של המאה ה-19. בגדול, תומכיו היו בעלי אדמות וסוחרים עשירים, שטענו שלניו יורק חסרים פארקים מהסוג שמפארים ערים כמו לונדון ופריז, וכי יצירת פארק כזה תגביר את המוניטין של ניו יורק כעיר בינלאומית. עם גידול אוכלוסיית העיר, נוצר צורך עז בשטחים ציבוריים, אשר ידוע לשמצה שתוכנית חברי הוועדה חסרה בהם. בשנת 1853, בית המחוקקים של המדינה אישר לעיר להשתמש בהפקעת שטחים כדי לרכוש את הקרקע הדרושה. 4 שנים מאוחר יותר היא מינתה את ועדת סנטרל פארק, בראשות אנדרו האסוול גרין, לבניית הפארק. הוועדה ערכה תחרות עיצוב, בה זכו פרדריק לו אולמסטד ו-"Greensward Plan" של קלוורט וו. הבנייה החלה בשנת 1857, ובשנת 1863 הועבר הגבול הצפוני מרחוב 106, היכן שנקבע במקור, לרחוב 110. בשנת 1870 עבר הפארק משליטה של המדינה לשליטה מקומית כאשר אמנת עיר חדשה נכנסה לתוקף. הפארק הושלם עד 1876.
דבר בעל משמעות לתוכנית חברי הוועדה משנת 1811 היה העובדה שגרין היה מבקר גלוי של תוכנית הרשת. בשנת 1867, הוא שכנע את בית המחוקקים של המדינה לתת לוועדת הסנטרל פארק בראשותו את הסמכות לבצע שינויים ברשת צפונית לרחוב 59. עם זאת, למרות שרק מעט רחובות באזור זה נבנו, קווי הנכסים התאימו לרשת, מה שהקשה על ביצוע שינויים מפליגים בה. גרין הצליח לנצל רכס גבוה וליצור את פארק מורנינגסייד ואת מורנינגסייד דרייב, וכן יצר את פארק ריוורסייד לאורך נהר ההדסון; שני הפארקים תוכננו על ידי פרדריק לו אולמסטד וקלוורט וו. גרין גם פרש שדרה רחבה - כיום ברודוויי - במעלה מרכז הווסט סייד.
מכיוון שלא נוצרה ועדת תכנון רשמית התומכת בתוכנית חברי הוועדה, לא הייתה סמכות מחוץ למועצה המשותפת להגן על שלמותה. כך הגיעה חיסול הגרנד פאריד והשוק הסיטונאי והוספת כיכר יוניון, פארק כיכר טומפקינס, כיכר סטיובסנט וכיכר מדיסון, כמו גם התוספות שצוינו כבר של שדרות לקסינגטון ומדיסון. השדרה הרביעית והשישית הורחבו למרכז העיר, וברודוויי לצפון.
צפונית לרחוב 155
עוד לפני פרסום תוכנית חברי הוועדה, הסכימה המועצה המשותפת עם מייסד מנהטנוויל, ג'ייקוב שיפלין, לשטח ולסלול את הכביש הראשי של אותה קהילה, רחוב מנהטן, שהיה חלק מרשת שסובבה באופן משמעותי מזרחה ממה שרשת חברי הוועדה הגדירה. כאשר המצב חייב לנקוט בפעולה כלשהי, והשאלה אם התשלום של 600 הדולרים לקבלן כדי לסלול את הרחוב צריך להיות מופחת או לא, המועצה החליטה במקום זאת לשמור על הרחוב כמו שהוא. בשנת 1849 הוא חובר רשמית לחלק המערבי של רחוב 125. והוא נשאר עד היום, עם העיקול המקורי שלו. רחוב אחד נוסף במנהטנוויל נשמר גם הוא, והפך לחלק המערבי של רחוב 126.
עם הצורך בתוכנית רחובות עבור מנהטן עילית, בשנת 1860 הקים בית המחוקקים של המדינה ועדה נוספת, זו אחת משבעה עבור תושבי מנהטן עילית והיא נקראה וועדת פורט וושינגטון - עם אולמסטד ו-וו כיועצים לאדריכלי נוף - כדי להמציא תוכנית פעולה שלא תהיה העתק של תוכנית הרשת שפרסמה הוועדה המקורית. התוכנית החדשה הייתה אמורה לקחת בחשבון את "המבנה המוגבה, הבלתי סדיר והסלעי של המחוז ההוא" משום שזה יהיה "בלתי מעשי והרסני לבעלי הקרקעות, ויפגע באינטרסים של העיר, לשטח ולפרוס רחובות ושדרות... על פי התוכנית הנוכחית של העיר". אולם, בשל השפעתם של עסקים, ספקולנטים בקרקעות ואינטרסים של מסילות ברזל, התוכנית שנוצרה על ידי הוועדה החדשה ב-1863 קראה בעצם להרחיב את הרשת המקורית, ועד 1865 בית המחוקקים פיזר את הוועדה, והעביר את האחריות על תוכנית רחובות במנהטן עילית לוועדת הסנטרל פארק של אנדרו האסוול גרין
הוועדה ערכה בדיקת נאותות מקיפה על האזור, וחקרה בעלות על נכסים, צפיפות אוכלוסין, תברואה, משרות התושבים, דפוסי חלוקת מזון ואספקה, צרכים הגנתיים, ואפילו משטר רוחות ומזג האוויר באזור, ובשנת 1868, גובשה ופורסמה תוכנית, שקראה לרשתות בתוך העמקים של רחובות, שדרות ופארקים התואמים את הטופוגרפיה של הארץ. גרין אמר על תוצאות התוכנית של הוועדה שלו שהיא יצרה את "החלק היחיד באי מנהטן שבו כל זכר ליופיו הבתולי נותר בלתי מחולל ולא מטופל (כך במקור) על ידי צעדת הפילוס של מה שנקרא 'שיפורים ציבוריים'"
לרשת נוספו כמה שדרות נוספות כאשר מנהטן עילית פותחה, כגון ריברסייד דרייב, שדרת קלרמונט ושדרת ניקולס הקדוש. דרך בלומינגדייל וברודוויי הישנים - המצויים בתמונה על המפה המקורית משנת 1811, אך לא היו חלק מהרשת המתוכננת המקורית - שולבו בסופו של דבר יחד עם הרחבה של ברודוויי צפונה; היא גם לקחה חלק מכביש קינגסברידג' במנהטן עילית.
מנהטן עילית לא התפתחה בדיוק כפי שדמיינו גרין וועדת סנטרל פארק, אבל ההבדל בינה לבין הרשת של תוכנית חברי הוועדה עדיין ברור.
הברונקס
כאשר העיר ניו יורק התפשטה צפונה לתוך הברונקס בסוף המאה ה-19, תוכנית המספור הורחבה לברונקס, אם כי באופן אקראי. בהתפתחותה של העיירה מוריסניה בשנות ה-50 של המאה ה-20 התפשט הרשת מעבר לאי מנהטן, והרחיב את הרשת דרך מה שהוא כיום מוט הייבן עד לרחוב 147 לפחות. עד 1879, המספור התרחב דרך הערים לשעבר מוריסניה ו-West Farms (לאחר שנקלטו במחוז ניו יורק), והשתרע עד לרחוב 189. עד 1909, הרשת התרחבה עד לגבול הצפוני של הברונקס, והסתיימה ברחוב 263 בצפון ריברדייל. עם זאת, הארכת הרשת לא הייתה אחידה. מזרחית לריברדייל, הרשת הייתה הרחבה של הרחבת הרשת של מוט הייבן. הדבר נעשה מבלי להתאים למרווח הרחובות של מנהטן, ונעשתה בחירה ברווח גדול יותר ביניהם, ובמקרה של מוריסניה ווייקפילד, באמצעות מערכות רחוב קיימות; לפיכך, המערכת מסתיימת בקו הצפוני של העיר ברחוב 243. בינתיים, המערכת בריברדייל הורחבה מהרחבת הרשת של מנהטן מצפון לרחוב 155, וכתוצאה מכך, 20 מספרי רחובות יותר משאר הברונקס. הצד המזרחי הרחוק ביותר שתוכנית המספור מגיעה אליו הוא איסטצ'סטר, שם היא מסתיימת ברחוב 233. השדרה היחידה שנמשכת לתוך הברונקס היא השדרה השלישית, שמגיעה אל בלמונט.
שדרות ורחובות
על פי רוב, למעט הרחובות שבוטלו על ידי הסנטרל פארק, הרחובות בכיוון מזרח-מערב של תוכנית חברי הוועדה - שלא כללו, לפי התכנון, את גריניץ' וילג' - נותרו כפי ששורטטו ומוספרו במקור. כפי שצוין לעיל, הקצוות המערביים של רחובות 125 ו-126 הם חריג נוסף, וכך גם כמה רחובות סביב הפארקים שהתפתחו, כמו דרום סנטרל פארק. כמובן, רחובות שונים נחסמו מלהמשיך ישר מצד אחד של האי לצד השני על ידי פארקים, מתחמי דירות, קמפוסים של מכללות וכן הלאה, אבל, באופן כללי, החלק המזרחי-מערבי של הרשת שלם.
הצעה אחת לשינוי הועלתה ב-1915 על ידי תומאס קנארד תומסון, מהנדס מבאפלו, ניו יורק, שהתיישב בעיר ניו יורק לאחר שעשה קריירה בקנדה ובארצות הברית כמהנדס גשרים ומסילות רכבת. תומפסון פתח משרד בניו יורק בשנת 1893 אשר התרכז ביסודות גורדי שחקים ותאים תת-מימיים, המשמשים לבניית יסודות לגשרים. הוא היה מעורב בבניית בניין סינגר, בניין מנהטן מוניציפל ובניין Mutual Life. תוכניתו משנת 1915 נועדה להקל על העומס בצומת השדרה החמישית ורחוב 42. תומפסון הציע להפעיל את רחוב 42 מתחת לשדרה החמישית, ולהוסיף רחוב באמצע הבלוק בין השדרה החמישית והשישית מהרחובות 42 עד 43 כדי לאפשר את הפניות שהמנהור ימנע. לא ברור מדוע תוכנית זו לא תעביר את העומס למחבר החדש של הבלוק האמצעי. בפעולות מודרניות להקלת העומס, שינויים נעשים בדרך כלל במסגרת זכות הקדימה הקיימת, ולכן ללא צורך לדון ולרכוש נכסים יקרים מאוד במנהטן.
בניגוד לרחובות מזרח–מערב, השדרות צפון–דרום עברו שינויים משמעותיים. הם, למשל, גדלו במספרם, ורבים מהם קיבלו את שמם מחדש במהלך השנים.
מבין השדרות המקוריות של חברי הוועדה, רק השדרה הראשונה, השנייה, השלישית והחמישית ושדרות C ו-D לא שונו מעולם, אם כי חלק מהשדרות הנקובות, כגון שדרת האמריקות (השישית), ידועות גם במספרן.
במהלך השנים, חלקים משדרה A שונו לסוטון פלייס במידטאון מנהטן, שדרת יורק באפר איסט סייד ו-Pleasant Avenue באיסט הארלם. חלקים משדרה B שונו גם לשדרת איסט אנד ביורקוויל.
ברודוויי
ברודוויי, שהיה העורק הראשי מצפון לדרום של העיר הקולוניאלית, הסתיים במקור ברחוב 10, שם הוא התמזג עם דרך בלומינגדייל, שנמתחה אז עד לרחוב 147 לערך, שם הפכה לדרך קינגסברידג'. הרחובות המשולבים עברו בדרך אקראית למדי כשעשו את דרכם לעיר. תוכנית חברי הוועדה שמרה על ברודוויי ורחוב בלומינגדייל עד לרחוב 23, מתוך כוונה שהחלקים בצפון העיר יוסרו. עם זאת, רחוב בלומינגדייל עד לרחוב 43 שוחזר רשמית ב-1838, עד לרחוב 71 ב-1847, ולאחר מכן ב-1851 לרחוב 86, כאשר כל קטע יושר, לעיתים קרובות במקביל לרשת, תוך כדי שחזורו. בשנת 1865, הוא שוחזר כל הדרך עד ספייטן דייבל קריק, פסגת מנהטן. הקטע שמדרום לרחוב 59 נקרא ברודוויי, אבל אנדרו האסוול גרין כינה את הקטע מרחוב 59 עד 108 "השדרה". לבסוף, בשנת 1899, נקראה הדרך כולה ברודוויי, והשמות האחרים, לא רק "דרך בלומינגדייל", "השדרה" ו"דרך קינגסברידג'", אלא גם "דרך הארלם הישנה", "הדרך התיכונה", ו"דרך איסט פוסט" נעלמו כולם. בעיר ניו יורק המודרנית, ברודוויי, יחד עם השדרות המרכזיות המצטלבות, נחשבת לאחד מהכבישים העיקריים.
המסלול הזוויתי של ברודוויי מתחת לרחוב 59 יוצר את כיכרות הראלד, טיימס, מדיסון ויוניון. האדריכל רפאל וינולי מתייחס לצמתים הלא מתוכננים הללו כ"תאונות משמחות".
ביקורת
התוכנית זכתה לביקורת קולנית מלכתחילה, לא רק משום שלא לקחה בחשבון את הטופוגרפיה הטבעית של האי, אלא גם משום שלא שמה לב לרעיונות קלאסיים של יופי, והייתה חדגונית בתפיסה שלה. גם נמתח עליה ביקורת על כך שנעשתה בשירות אינטרסים כספיים צרים בלבד. בין המבקרים הרבים של התוכנית היו אדגר אלן פו ואלכסיס דה טוקוויל אשר האמינו כי היא מטפחת "מונוטוניות בלתי פוסקת". וולט ויטמן, המשורר והעורך של ברוקלין איגל, אמר על כך: "הקבועה האטומה הנצחית שלנו והרחובות החותכים זה את זה בזווית ישרה, הם ללא ספק הדבר האחרון בעולם העולה בקנה אחד עם היופי של המקום".
פרדריק לו אולמסטד, שהיה שותף בתכנון הסנטרל פארק, וכונה "המבקר המשמעותי ביותר של המאה התשע-עשרה של הרשת", אמר באופן היתולי על מקור הרשת:
אולמסטד אמר על כך גם ב-1858:
אולמסטד לא היה מעריץ של תוכנית הרשת בבירור: "החיסרון הגדול שבו פועלת ניו-יורק הוא כזה שצומח מתוך האופן חסר ההיגיון שבו נפרשו רחובותיה. אין עיר מתוכננת יותר, למרבה הצער, בהתייחס לאטרקטיביות מטרופולינית". ובכל זאת, עד 1876, אפילו אולמסטד נאלץ להודות שהרשת ניצחה.
בשנת 1818, כתב קלמנט קלארק מור, מחבר הספר "ביקור מניקולס הקדוש" - הידוע יותר בשם "הלילה לפני חג המולד" - שאחוזתו "צ'לסי" תיחתך על ידי התוכנית, ב"הצהרה רגילה, שהופנתה אליו ולבעלי הנדל"ן בעיר ובמחוז ניו יורק":
מור חתם על החוברת שלו בתור "בעל קרקע", אך לא עבר זמן רב עד שזהותו נחשפה. למרות ההתנגדויות החריפות הללו וקריאה שלו לכל להתנגד, מור הרוויח מאוחר יותר הרבה מאוד כסף על ידי חלוקת המשנה של אחוזתו ופתיחת קטע אחר קטע לאורך הרחובות המרושתים בעלי האדמות כמו מור, שנלחמו ברשת בצורה העקשנית ביותר, הם שהרוויחו הכי הרבה כסף מניצול זה.
אדית וורטון קוננה "... ניו יורק מלבנית... רשת אופקית צפופה זו של עיירה ללא מגדלים, אכסדרות, מזרקות או נקודות עניין, קשורה בהיחבא באחידות הקטלנית של כיעור מרושע", בזמן שכתב ידידה הנרי ג'יימס:
ההיסטוריון והאדריכל אייזק ניוטון פלפס סטוקס כתב ב"האיקונוגרפיה של האי מנהטן", 1498–1909, וסיפר על ההיסטוריה של העיר, שבשנת 1811:
מבקר האדריכלות הנודע לואיס ממפורד, הפגין בחריפות נגד התוכנית והתלונן על "אימבציליות חסרת הבעה" של "האיוולת האזרחית" הזו עם "הרחובות המונוטוניים הארוכים שלה שלא נגמרו בשום מקום, מלאים בשורות של בתים מונוטוניים". העיר בהיסטוריה (1961): "תוכניות כאלה לא התאימו אלא, לחלוקה מהירה של הקרקע, הסבה מהירה של חקלאות לנדל"ן, ומכירה מהירה". שלושים שנה קודם לכן, ב"תוכנית העיר", שפורסם בניו ריפבליק ב-1932, הוא כינה את תוכנית הרשת "ג'קט ישר שממנו [ניו יורק סיטי] לא נמלטה, שממנו אולי היא לעולם לא תוכל לברוח".
הפעילה העירונית ג'יין ג'ייקובס ציינה "רחובות שנמשכים ונמשכים... מטפטפים לחזרות אמורפיות אינסופיות... ולבסוף חודרים אל האנונימיות המוחלטת של המרחקים", והאדריכל המפורסם פרנק לויד רייט כתב על "מונוטוניות קטלנית", המכנה אותה "מלכודת אדם בעלת ממדים ענקיים".
כפי שניתן לראות מההשמצות בהערותיהם של מור וג'יימס שצוטטו לעיל, חברי הוועדה זכו לביקורת רבה כמו הרשת עצמה. ממפורד כתב כי: "עם סרגל T ומשולש, לבסוף, מהנדס העירייה, ללא הכשרה קלה כאדריכל או סוציולוג, יכול היה "לתכנן" מטרופולין..." ומונטגומרי סולייר, מבקר אדריכלות נוסף, טען כי "כולנו הסכמנו – כולנו, כלומר מי ששמו לב לדברים כאלה – שחברי הוועדה היו רשעים ציבוריים ברמה גבוהה.". ז'אן שופר, שכתב ב-The Architectural Record ב-1902, אמר "נדרשו אנשי גאונות... למרבה הצער, הם היו... גברים נטולי כל דמיון", בעוד ההיסטוריון תומאס ז'נבייה, בספרו In Old New York (1894), כתב על "התוצאות המצערות" של "האדונים המשעממים להפליא", וביקר את התוכנית כ"מכשיר לעשיית כסף בלבד". הוא כתב על כך שחברי הוועדה:
בנוסף,
הפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר כתב על העיר ניו יורק בצרפתית ובאנגלית. הוא למד לאהוב את העיר, אבל גם כתב ש"במרחב העצום והמרושע הזה, במדבר הסלע הזה שאין בו צמחייה" הוא הרגיש אבוד. "בתוך האנונימיות המספרית של רחובות ושדרות, אני פשוט כל אחד, בכל מקום, מכיוון שמקום אחד כל כך דומה למקום אחר. אני אף פעם לא תועה, אלא תמיד אבוד". חיבורו האחד על ניו יורק באנגלית, שפורסם במקור ב-Town & Country במאי 1946, פורסם מחדש כ"ניו יורק, עיר קולוניאלית", אך הכותרת המקורית הייתה "מנהטן: המדבר האמריקני הגדול".
לאנליטיקאים עירוניים מודרניים יש לעיתים קרובות הערות שליליות על הרשת, החל ממינויו של וינסנט סקאלי כ"רשת בלתי ניתנת לשינוי" ועד להערתו של ריצ'רד פלוז, היסטוריון של דיור, ש"אפילו בשנת 1811, הרשת לא עבדה טוב". מתכנן הערים פטר מרקוזה כתב כי היא "נחשבת בדרך כלל כאחת מתוכניות העיר הגרועות ביותר של כל עיר גדולה במדינות המפותחות בעולם".
ההיסטוריון העירוני ג'ון וו. רפס, כתב בספרו The Making of Urban America משנת 1965, כתב על הרשת:
הנציגים כתבו גם כי "העובדה שהרשת של ניו יורק היא ששימשה מודל לערים מאוחרות יותר הייתה אסון שהשלכותיו כמעט לא הופחתו על ידי מתכנני ערים מודרניים יותר".
בספרו, City on a Grid: How New York Became New York, ההיסטוריון ג'רארד קופל אומר על תוכנית חברי הוועדה שזה "פשוט לא משהו שחושב לעומק", ומצטט תלמיד מהתוכנית שאומר שהיה זה "פתרון מהיר לבעיה קשה" שנעשה על ידי "סופרים אדישים, שפשוט הציפו את מנהטן עם שמונה מיילים של רשת בלתי מתפשרת".
שבחים
מראשיתה היו מי ששרו את שבחי תוכנית הרשת של חברי הוועדה. ב-1986, האנליסט העירוני דייוויד סקיילר אמר כי "ב-1811 הרשת הייתה מקובלת באופן נרחב כסידור הרחובות האופטימלי לעיר מסחרית, עד שהתוכנית קיבלה רק אזכורים שטחיים בעיתונות - למרות שהייתה לה השפעה דרמטית על הרכוש הקיים"
ב-Citizens and Strangers Guide משנת 1814 נכתב "האי כולו נסקר ומוסגר לשדרות נרחבות ורחובות נוחים, המהווים מורשת חשובה לדורות הבאים, שממנה ניתן לראות את היתרונות המוצקים ביותר", בעוד פרשן אחר באותה שנה כתב "הסידור של החלק המקורי או התחתון של העיר... לקוי במהותו. נראה כי סדר היופי והנוחות לא הוערכו על ידי אבותינו". הערה זו מעניינת במיוחד, בהתחשב בכך שרבים כל כך מבין מבקרי התוכנית ציינו את חוסר היופי שלה כסיבה למורת רוחם ממנה. מבקר אחד ציין לאחרונה כי השדרות הרחבות מושכות שימוש קמעונאי ומסחרי, בין היתר.
ג'יימס קנט, המשפטן והחוקר הבכיר, כינה את התוכנית "מבריקה", וכתב ב-1896:
האדריכל רם קולהאס מציין בספרו "Delirious New York" משנת 1978, כי התוכנית יצרה "חופש בלתי רצוי לאנרכיה תלת־ממדית", וכינה זאת "מעשה החיזוי האמיץ ביותר של הציוויליזציה המערבית". קולהאס חגג את "הצפיפות הפואטית" של העיר וראה בארכיטקטורה של מנהטן "פרדיגמה לניצול הגודש"; הוא אכן מברך על "תרבות הגודש" של העיר. בזכות "מרבד הקסם של הרשת", "כל הבלוקים זהים, השוויוניות שלהם מבטלת, בבת אחת, את כל מערכות הניסוח והבידול שהנחו את עיצוב הערים המסורתיות... [זה] עשה את ההיסטוריה של אדריכלות וכל הלקחים הקודמים של אורבניזם ללא רלוונטיים. זה מאלץ את בוני מנהטן לפתח מערכת חדשה של ערכים פורמליים, ולהשקיע באסטרטגיות להבחנה בין בלוק אחד למשנהו."
רפאל וינולי, אדריכל יליד אורוגוואי, כינה את הרשת "הביטוי הטוב ביותר של פרגמטיזם אמריקאי ביצירת צורה עירונית", וכתב:
נילס גרון, יליד דנמרק שהכיר היטב את ניו יורק, טען בשנת 1900 שלא נכון לצפות שניו יורק תהיה יפה:
ב-2013 כתבה הילרי בלון, האוצרת של The Greatest Grid: The Master Plan of Manhattan 1811–2011, תערוכה במוזיאון העיר ניו יורק, על תוכנית חברי הוועדה:
הילרי בלון ממשיכה:
העיתונאי והסופר דייוויד אוון כתב בספרו Green Metropolis (2009) כי "תוכניות רחוב דמויות רשת אולי נראות חסרות דמיון, אבל הן מגבירות את הניידות של הולכי רגל וכמעט תמיד מובנות מאליהן; הליכה ברוב חלקי מנהטן נהדרת, אפילו באזורים שבין השדרות, זה כמו ללכת על מפה". בדומה, הכלכלן אדוארד גלייזר, מחבר הספר Triumph of the City (2011), כתב כי "הרשת של מנהטן כופה בהירות על הכאוס המפוצץ של האי ומאפשרת להולכי רגל רגילים לנהל משא ומתן עם המערכת האקולוגית המורכבת של ניו יורק. בעוד שתוכניות של ערים רבות יפות יותר במופשט, אף אחת לא עשתה יותר כדי להקל על האנרגיה הנהדרת של העיר האנושית הזורמת. הרשת מאפשרת לנהל את האנושות המבולגנת של מיליונים... אולי זה לא האידיאל העירוני היפה של המתכנן, אבל כמכונה לחיים עירוניים, הרשת היא די מושלמת"
האדריכל לאנס האוסי כותב ב-The Shape of Green, שהרשת מותאמת היטב לסביבה הטבעית שלה:
לבסוף, רולאן בארת, תאורטיקן הספרות, הפילוסוף, הבלשן, המבקר והסמיוטיקאי הצרפתי, כתב ב-1959: "זוהי מטרת הגיאומטריה של ניו יורק: שכל פרט צריך להיות, מבחינה פואטית, הבעלים של בירת העולם".
חיים קורן
חיים קורן (נולד ב-6 ביוני 1953) הוא דיפלומט ישראלי, אשר שימש כשגריר ישראל במצרים. קודם לכן היה השגריר הישראלי הראשון לדרום סודאן.
קורן שימש בתפקידים רבים במשרד החוץ, בין היתר שימש כמנהל חטיבת המזרח התיכון במשרד, ובתפקידים שונים בנציגויות ישראל בארצות הברית, נפאל ומצרים. כמו כן שימש במשך תקופה יו"ר ועד עובדי משרד החוץ ובתפקידו זה הוביל מאבק למען רפורמה בהליך מינויי שגרירים בחו"ל.
בשנת 2011 יועד קורן להתמנות לשגריר בטורקמניסטן, אולם מינויו בוטל עקב סרובה של טורקמניסטן לקבלו משום שחשדו בו כי הוא סוכן של המוסד. בינואר 2012 החליטה הממשלה למנותו לשגריר הישראלי הראשון בדרום סודאן.
בשנת 2014 מונה לשגריר ישראל במצרים. באוגוסט 2016 סיים את תפקידו לפי בקשתו.
קורן הוא מזרחן, עבודת הדוקטורט שלו עסקה באסלאם בסודאן. בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ומדע המדינה מאוניברסיטת חיפה, בעל תואר שני בהיסטוריה של ארצות האסלאם מהאוניברסיטה העברית. מרצה במרכז הבינתחומי הרצליה.
אולימפיאדת השחמט 1964
אולימפיאדת השחמט ה-16 אורגנה על ידי פיד"ה. בראשות ארגון האולימפיאדה עמד ישראל אשל, יו"ר הארגון הישראלי לשחמט והחבר הישראלי הראשון בוועד המרכזי של פיד"ה. התחרות כללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בתל אביב בין 2 בנובמבר ל-25 בנובמבר 1964.
נבחרת ישראל
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
הנבחרת זכתה במקום ה-14.
להלן התוצאות הקבוצתיות:
הרי פוסדיק
הרי פוסדיק (באנגלית: Fosdick Mountains) הם רכס הרים ברכסי פורד, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
ההרים משתרעים בכיוון מערב - מזרח, לאורך גדתו הדרומית של קרחון באלצ'ן.
גילוי ההרים
ההרים התגלו על ידי משלחת החקר של ריצ'רד בירד, בשנת 1929.
מקור השם
בירד קרא להרים על שמו של ריימונד ב. פוסדיק, נשיא קרן רוקפלר.
לקריאה נוספת
• F. J. Korhonen, S. Saito, M. Brown, C. S. Siddoway, J. M. D. Day, Multiple Generations of Granite in the Fosdick Mountains, Marie Byrd Land, West Antarctica: Implications for Polyphase Intracrustal Differentiation in a Continental Margin Setting, Journal of Petrology, Volume 51, Issue 3, March 2010, Pages 627–670, https://doi.org/10.1093/petrology/egp0939
• Wilbanks, John Randall, Geology of the Fosdick Mountains, Marie Byrd Land, West Antarctica, http://hdl.handle.net/2346/58993
• CLARENCE N. FENNER, Olivine fourchites from Raymond Fosdick Mountains, Antarctica, GSA Bulletin (1938) 49 (3): 367–400. https://doi.org/10.1130/GSAB-49-367
• Smith, Christine Helen, Cordierite gneisses and high temperature metamorphisms in the Fosdick Mountains, west Antarctica, with implications for breakup processes in the Pacific sector of the Mesozoic Gondwana margin, University of California, Santa Barbara
• Richard, S. M., Smith, C. H., Kimbrough, D. L., Fitzgerald, P. G., Luyendyk, B. P., & McWilliams, M. O. (1994), Cooling history of the northern Ford Ranges, Marie Byrd Land, West Anarctica, Tectonics, 13(4), 837-857
אשמן קטן
אשמן קטן או אשמן מצרי (שם מדעי: Taphozous perforatus) הוא מין עטלף ממשפחת האשמניים החי במספר אזורים באפריקה ודרומה של אסיה לרבות בישראל.
מאפיינים
האשמן הקטן הוא עטלף חרקים גדול יחסית באורך 9.4 - 11.2 ס"מ, משקל 35-20 גרם,, בעל זנב באורך 2 - 2.7 ס"מ ואורך אמה של 66-58 מ"מ . בגבו של האשמן הקטן הפרווה בצבעי תערובת של חום כהה ואפור פחם, בחלקיו התחתונים צבעו אפור שמנת וחום בהיר על גרונו. צבע כנפיו הוא חום כהה במרכז הכנף דוהה לתוך צבע שמנת עד הקצוות. יש לאשמן הקטן אוזניים ארוכות, מחודדות ובעלות קצוות שיער מאחורי כל אוזן. נקבות האשמן הקטן בדרך כלל גדולות יותר מאשר הזכרים. לאשמן הקטן יש ראייה מצוינת והוא יכול לזהות טרף ממרחקים גדולים ובעזרת הכנפיים הארוכות והצרות האשמן מסוגל לעוף במהירות. מבנה זה הופך אותו לצייד מיומן.
התנהגות
האשמן הקטן חי בקבוצות המכילות בדרך כלל שישה עד עשרה פרטים, אם כי קיימות מושבות גדולות יותר. לעיתים קרובות, הוא חי במושבות מעורבות של אשמנים ויזנוביים. האשמן הקטן בדרך כלל פעיל עם רדת החשיכה, אף על פי שידוע שהוא צד גם בשעות היום. האשמן הקטן מסוגל להתמצא בעזרת באמצעות תהודה, ויכולת זו עוזרת לו לזהות וללכוד טרף בזמן טיסה במהירות של שמונה מטרים לשנייה בגובה. הוא ניזון בעיקר מעשים, אבל גם צורך מגוון של חרקים אחרים, כגון טרמיטים, חיפושיות, נמלים, זבובים וצרצרים. משתמש באקולוקציה בעלת סיגנל QCF בתדרים 28-35 kHz.
רבייה
מעט ידוע על רבייה במין זה, אך ידוע כי מתרחש גידול באוכלוסייתם בחודשים אפריל ומאי במצרים, כאשר כל נקבה יולדת צעיר אחד. בישראל נלכדו נקבות בהריון בחודשים מאי-יוני.
תפוצה ובית גידול
האשמן הקטן מצוי בצפון אפריקה, מדרום למדבר סהרה, בחצי האי ערב ומזרחה לפקיסטן ובהודו. המין זוהה בישראל לראשונה בשנת 1988, ונמצא בנגב ובמדבר יהודה. אוכלוסייתם בישראל מונה עד אלפי פריטים.
האשמן הקטן נמצא בעיקר באזורי מדבר, שברי סלעים זעירים, מערות ובניינים (כולל מונומנטים מצריים עתיקים). הוא נמצא גם ביער פתוח, שם הוא מעדיף שטחים הגובלים נהרות.
שימור
האשמן הקטן עומד בפני איומים חקלאיים המשמידות את בית גידולו הטבעי כגון יערות, כדי ליצור מקום לחקלאות. גם פעילויות אנושיות כגון פיתוח מבנים ישנים, מהוות איום והפרעה למושבות מתרבות.
למרות האיומים הנשקפים שלו הוא אינו בסיכון של סכנת הכחדה, מה שמקשה לגונן עליו מסיכונים עתידיים בסביבה הטבעית שבה הוא חי.
קורדובה (פרובינציה)
הפרובינציה קרויה על שם בירתה, קורדובה, העיר השנייה בגודלה בארגנטינה אחרי בואנוס איירס.
גאוגרפיה
מזרחה של קורדובה מישורי, נמוך ואופייני לפמפס. במערב חוצה את הפרובינציה כמעט לכל אורכה רכס קורדובה, המהווה המשך לרכס סן לואיס, כשלוחה של הרי האנדים. הפסגות הגבוהות ביותר ברכס הן צ'מפקי (2,884 מ' מעל פני הים) ולוס חיגאנטס (2,374 מ'). צפונית-מערבית לרכס קורדובה אזור נמוך וצחיח, המשותף גם לפרובינציות הסמוכות, סנטיאגו דל אסטרו, קטמרקה ולה ריוחה, ובו מדבריות המלח סלינאס גראנדס.
בצפון-מזרח הפרובינציה נמצא אגם מאר צ'יקיטה ("הים הקטן"), אגם רדוד ששטחו נע בין 2,000 ל-4,500 קמ"ר, בהתאם לכמויות הגשמים. לאגם נשפך מצפון נהר דולסה, שמקורו בסנטיאגו דל אסטרו. מרבית הנהרות בפרובינציה זורמים מרכס קורדובה מזרחה, ושמותיהם, מצפון לדרום, פרימרו, סגונדו, טרסרו, קוארטו וקינטו (מילולית: ראשון, שני, שלישי, רביעי וחמישי). חלק מהנהרות מסתיימים במאגרי מים מלאכותיים. למאגרים אלה שימושים רבים: מים לצרכים חקלאיים, הפקת חשמל באמצעות אנרגיה הידרואלקטרית, דיג ותיירות.
היסטוריה
עד הגעתם של הספרדים, חיו באזור בו נמצאת כיום הפרובינציה מספר עמים. באזור ההררי חיו בני הקומצ'ינגון, במישורי הפמפס הסנאווירון, בצפון-מערב האולונגאסטה ולגדות נהר הקרקרניה שבמזרח הפרובינציה בני עם הקרוי אף הוא בשם זה, והשתייך לתרבות הגוארני.
הספרדי הראשון שהגיע לאזור היה דייגו דה רוחאס, שהגיע עם 300 לוחמים מקוסקו ב-1543. דה רוחאס נהרג מחץ מורעל במהלך קרב עם הקומצ'ינגון, והמשלחת שבה על עקבותיה. אף שלא הושגה באזור שליטה אפקטיבית, הוא נחשב לחלק ממלכות המשנה של פרו שהוקמה באותה שנה. ב-1566 הוקמה הפרובינציה של טוקומאן, חורייס ודיאגיטאס, והמושל הראשון, פרנסיסקו דה אגירה קבע את מושבו בסנטיאגו דל אסטרו.
ב-6 ביולי 1573 הקים חרונימו לואיס דה קאבררה לגדות נהר סוקואיה (נהר פרימרו של ימינו) את העיר קורדובה דה לה נואבה אנדלוסיה (מילולית: קורדובה שבאנדלוסיה החדשה), לה קרה על שם עיר הולדתו קורדובה. קבררה הקים אותה משום שסבר בטעות שאגם מאר צ'יקיטה הוא מפרץ של האוקיינוס האטלנטי ומשום שקיווה שעיר הקיסרים האגדית נמצאת בקרבת מקום. בהקמת העיר במיקום זה חרג קבררה מהמנדט שניתן לו, והוא נקרא חזרה ללימה כעבור כשנה.
במאות ה-17 וה-18 פיתחו את האזור בעיקר מיסיונרים ישועים ופרנציסקנים, שהקימו בו חוות, כנסיות ומוסדות חינוך, בהם האוניברסיטה הראשונה בארגנטינה, האוניברסיטה הלאומית של קורדובה, ב-1613. חוות הישועים והרובע הישועי הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2000.
ב-1806 השתלטו הבריטים על אזור ריו דה לה פלטה וכבשו את בואנוס איירס. המשנה למלך, רפאל דה סוברמונטה, נסוג עם כוחותיו לקורדובה, וקבע בה את בירתו הזמנית. סוברמונטה ניסה לנהל מקורדובה מתקפת נגד, אך מי שהביס את הבריטים היה סנטיאגו דה ליניארס, שאף תפס את מקומו של סוברמונטה.
במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית הונהגה קורדובה בידי האופוזיציה המלוכנית, והתנגדה למהלכים שהובילו בואנוס איירס וסנטה פה, מהלכים בהם רוב הציבור בקורדובה דווקא תמך. בתום קרבות שהתנהלו בין הצדדים ידם של הבדלנים הייתה על העליונה, ומנהיגיה, בהם ליניארס, הוצאו להורג. השנים הבאות עמדו בסימן מאבק על דמותה של ארגנטינה. בואנוס איירס הובילה קו של שלטון ריכוזי, בעוד יתר האזורים, בהנהגתה של קורדובה דרשו מבנה פדרלי עם מידה רבה יותר של אוטונומיה. ב-1820 הכריזה קורדובה על עצמאותה, ובראשה עמד חואן באוטיסטה בוסטוס. רק ב-1853, עם אישורה של חוקה חדשה, אוחדה מחדש ארגנטינה.