cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארנה לין
ביוגרפיה
החל מינואר 2003 היא בעלת משרד עורכות דין פרטי, "ארנה לין ושות'", משרד שהקימה עם עו״ד יפעת עובדיה ממיסדות עולים ביחד. משרדה של ארנה לין נחשב לאחד המובילים בישראל בתחום דיני העבודה, ומייצג מספר ארגוני עובדים גדולים במשק כמו הסתדרות העובדים הכללית החדשה, ההסתדרות הרפואית, ארגוני הסגל האקדמי באוניברסיטאות, ועדי עובדים נוספים, ג'וינט ישראל, ארגונים נוספים וכן יועצת משפטית של תיאטרון בית לסין.
המשרד הוביל כמה מהפסיקות המרכזיות בתחום יחסי העבודה. ב-2011 ייצגו לין, לוי-אטינגר ושלומיוק-בבאי את שדולת הנשים ואורית גורן בבג"ץ בתיק גורן נגד הום סנטר, בדרישה לבטל את החלטת בין הדין לעבודה כי הפרש שכר לא גדול בין נשים לגברים אינו אפליה בלתי חוקית. ב-2013 ייצגה לין את ההסתדרות בתביעה נגד חברת פלאפון בנושא התאגדות עובדי פלאפון. השופטת נילי ארד בפסק דין פלאפון קבלה את טענת ההסתדרות שלמעסיק אסור להתערב בהחלטת עובדיו להתאגד.
עתרה נגד משרד הבריאות וקופות החולים וייצגה חולי איידס אשר תבעו את הכנסת קוקטייל התרופות לסל הבריאות, ונשים אשר תבעו לקבל מספר בלתי מוגבל של טיפולי הפריה.
פעילות ציבורית
ארנה לין הייתה חברה בוועדות ציבוריות אחדות, ובין היתר ועדה לחקירת אסון פסטיבל ערד; ועדת רף – לבדיקת מצב הקולנוע בישראל; ועדת ניצני – לבדיקת שכר המנהלים בעמותות ציבוריות.
לין הייתה ממייסדות מרכז השופט חיים כהן להגנה משפטית על זכויות אדם ומכהנת כמשנה לנשיאת מועצת העיתונות בישראל, וחברה במועצה לביקורת סרטים ומחזות. היא חברת ועד מנהל בעמותת יוזמות קרן אברהם, בוועדה הציבורית של עיגול לטובה. כמו כן הייתה מתנדבת וחברת הנהלה באגודה לזכויות האזרח.
לין פעילה בלשכת עורכי הדין. לין כיהנה בין השנים 1999 ל-2003 כיושבת ראש ועד מחוז תל אביב של הלשכה, והייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד יושבת ראש ועד מחוז. לין כיהנה כיושבת ראש המועצה הארצית של הלשכה בין השנים 2003 ל-2006, והייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומית בשנת 2018 שובצה לין במקום השישי ברשימת "אנחנו העיר" בראשות אסף הראל.
חיים אישיים
לין מתגוררת בתל אביב עם בת-זוגה, השחקנית רבקה נוימן.
הצורף
הצורף היא סדרת מתח ישראלית שעלתה לשידור ב-HOT3 ב-26 בנובמבר 2015. במאי ויוצר הסדרה הוא דרור סבו, והיא נכתבה על ידי ברק סלונים, ארז קו-אל ודרור סבו.
הסדרה כוללת שבעה פרקים ופרק נוסף של מאחורי הקלעים. הסדרה הסתיימה בתאריך 7 בינואר 2016.
עלילה
לילה אחד, ארי מילוס (אדיר מילר), פסיכיאטר מומחה להפרעות שינה, נרדם במיטתו ומתעורר כמה שעות לאחר מכן בבר תל אביבי ואין לו שמץ של מושג כיצד הגיע לשם. ארי, שבילדותו סבל בעצמו מסהרוריות לילה, עולה לירושלים אל שכונת ילדותו על מנת להיבדק אצל הרופא שטיפל בו באותם ימים. חזרתו של ארי אל העיר שבה נולד מאלצת אותו להתמודד עם עברו הטראומתי המודחק ולילותיו הסהרוריים הופכים אותו לחשוד מרכזי במעשה רצח.
שיקגו וייט סוקס
שיקגו וייט סוקס (באנגלית: Chicago White Sox) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שמקורה בשיקגו, אילינוי. הקבוצה משחקת בבית המרכזי של הליגה האמריקאית. לאורך שנות פעילותה זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות בוורלד סיריס. הקבוצה זכתה לכבוד לאחר שניצחה את שיקגו קאבס (כנגד כל הציפיות) בוורלד סיריס 1906.
הקבוצה הייתה מעורבת באחד הסקנדלים הגדולים ביותר בהיסטוריה של הבייסבול, כאשר בשנת 1919 שמונה שחקנים של הקבוצה קיבלו שוחד ממהמרים, בתמורה לכך שיגרמו להפסד אליפות ליגה; המנצחת בוורלד סיריס זה הייתה סינסינטי רדס. הפרשה נקשרה בשמו של ארנולד רוטשטיין, שנחשב לאבי הפשע המאורגן בארצות הברית.
בשם הקבוצה ישנה שגיאת כתיב מכוונת. המילה "גרביים" באנגלית נכתבת "Socks" ולא "Sox" כפי שהיא מופיעה בשם הקבוצה.
אצטדיון
משנת 1991 ועד היום המגרש הביתי של השיקגו וייט סוקס הוא האצטדיון קומיסקי פארק, אשר נבנה בעלות של 167 מיליון דולר. שמו של האצטדיון שונה בשנת 2003 לשם "U.S. Cellular Field" לאחר שחברת הסלולר "U.S. Cellular" קנתה את הזכות לשם תמורת 68 מיליון דולר למשך 20 השנים הבאות. האצטדיון ממוקם בחלקה הדרומי של העיר שיקגו.
ליה שמטוב
ליה שמטוב (נולדה ב-25 במאי 1958) היא ראש נציגות הסוכנות היהודית באוזבקיסטן וקזחסטן. בעבר כיהנה כחברת הכנסת מטעם מפלגת ישראל ביתנו וכחברת מועצת העיר נוף הגליל.
ביוגרפיה
שמטוב נולדה בצ'רנוביץ, אוקראינה. בשנת 1958, לאחר שסיימה לימודים תיכוניים בעיר וקיבלה תעודת בגרות, היא החלה ללמוד באוניברסיטת צ'רנוביץ' בפקולטה להנדסת אלקטרוניקה. בעקבות פתיחת שערי ברית המועצות, הפסיקה את לימודיה ועלתה לישראל. בשנת 1980 הגיעה עם הוריה למרכז הקליטה בנוף הגליל, ועד היום היא תושבת העיר.
חייה הפוליטיים
באמצע שנות ה-90 החלה שמטוב לעסוק בפעילות פוליטית, והצטרפה לליכוד. בשנים 1998–2003 כיהנה כחברת מועצת העיר בנוף הגליל, במהלך כהונתה זו חברה לאביגדור ליברמן ונמנתה עם מייסדיה של מפלגת ישראל ביתנו. בשנת 2003 נבחרה בשנית למועצת נוף הגליל. מונתה לתפקיד מחזיקת תיק שיפור פני העיר. היא כיהנה בוועדה המקומית לתכנון ובנייה ושימשה כיושבת ראש הוועדה לאיכות הסביבה במועצת העירייה. במשך מספר שנים כיהנה גם בתפקיד סגנית ראש המועצה. בתקופה זו זכתה נוף הגליל בפרס לרשות מקומית מטעם המועצה לישראל יפה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הצטרפה לפוליטיקה הארצית. שמטוב הוצבה שמטוב במקום ה-11 ברשימת מפלגת ישראל ביתנו לכנסת. בבחירות עצמן, זכתה המפלגה ב-11 מנדטים והיא נבחרה לכנסת. ב-2009 התמודדה פעם נוספת לכנסת ה-18 במקום ה-11 של רשימת ישראל ביתנו ונבחרה לקדנציה נוספת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הכריזה כי בכוונה לא להתמודד בשלישית ברשימת ישראל ביתנו, וכי היא מתכוונת להתמודד במסגרת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 לראשות העיר נוף הגליל כנציגת המפלגה, בתמיכתו של אביגדור ליברמן. בבחירות למועצה זכתה רשימת ישראל ביתנו במנדט אחד בלבד, ושמטוב, שלא זכתה בראשות העירייה, נבחרה למועצת העיר וכיהנה בה עד תום הקדנציה בשנת 2018.
בשנת 2019 החלה לכהן כראש משלחת הסוכנות היהודית לאוזבקיסטן וקזחסטן.
פעילותה הפרלמנטרית
בכנסת השמונה עשרה היא כיהנה כיושבת ראש של שמונה שדולות בהן היא החברה היחידה: השדולה למען רווחת תושבי חיפה והצפון, השדולה הירוקה בכנסת, השדולה למען שימור התרבות ושפת היידיש, השדולה למען עסקים ירוקים, השדולה למען בריאות האישה והילד, השדולה למען המאבטחים, השומרים וממוני הביטחון, השדולה לגאולת הקרקע לטובת העם היהודי והשדולה למען חיזוק הקשרים והיחסים עם הנוצרים האוונגליסטיים. כן כיהנה כיושבת ראש השדולה למען הגליל והנגב, בה היה חבר איתה גם ישראל חסון. כן כיהנה כחברה בשלוש שדולות נוספות. ביוני 2012 מונתה לתפקיד סגנית יו"ר הכנסת וכיהנה בתפקיד זה עד תום הכנסת ה-18.
פרשת איילים-ישראל ביתנו
לפי אחד מסעיפי כתב האישום כנגד סטיבן לוי וראשי איילים, הסכימו אנשי איילים לתת תפקיד לשמטוב, בתמורה להעברת תקציבים לעמותה.
חיים אישיים
שמטוב נשואה לנחום והיא אם לשני ילדים.
בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר
בית הדין הוקם בהחלטה 827 של מועצת הביטחון של האו"ם מ-25 במאי 1993. סמכות השיפוט שלו השתרעה על ארבע קבוצות של פשעים שבוצעו בשטח יוגוסלביה לשעבר: הפרות חמורות של אמנות ז'נבה, הפרות של דיני המלחמה, רצח עם ופשעים נגד האנושות. העונש הכבד ביותר שבית הדין מוסמך להטיל על נאשם שהרשיע הוא מאסר עולם. מאז ראשית פעולתו ב-1994 התנהלו בפניו משפטיהם של 161 איש. בית הדין נסגר ב-21 בדצמבר 2017, לאחר 24 שנות פעילות.
הקמת בית הדין
ההצעה להקמת בית הדין הועלתה על ידי שר החוץ הגרמני קלאוס קינקל. בהחלטת מועצת הביטחון מס' 808 (מ-22 בפברואר 1993) קבעה המועצה כי יוקם בית דין לשפיטת האחראים להפרות חמורות של המשפט ההומניטרי הבינלאומי בטריטוריה של יוגוסלביה לשעבר מאז 1991. בהחלטה גם פנתה המועצה למזכ"ל האו"ם להגיש לה דין וחשבון על כל היבטיו של נושא זה ובכלל זה הצעות ספציפיות ודרכי פעולה מתאימות, בשים לב להצעות שהעלו לעניין זה המדינות חברות המועצה.
בהחלטה 827, שנתקבלה שלושה חדשים לאחר מכן, אימצה המועצה את הדו"ח שהגיש לה המזכ"ל ואת חוקת בית הדין (Statute) שהייתה נספח לדו"ח. בכך נקבעו סמכויות השיפוט של בית הדין והעונשים שבכוחו להטיל.
במהלך 1993 החל בית הדין לבנות את מטהו. במהלך השנה הראשונה לקיומו ניסחו השופטים הראשונים שמונו לכהן בבית הדין את כללי סדר הדין ודיני הראיות שינהגו בפניו, כמו גם את הכללים להחזקת נאשמים במעצר על ידו ומינוי סניגור עבורם. הייתה זו פעולה מורכבת שכן היא הייתה תקדימית – היה זה בית הדין הראשון שהקים האו"ם לשם דיון באישומים פליליים.
עד לסגירתו מנה צוות בית הדין בכל התפקידים כ-1,200 איש, שהגיעו מכל רחבי העולם.
מבנה בית הדין וחבר שופטיו
היחידות שהרכיבו את בית הדין היו משרד התובע, המזכירות והשופטים, ששובצו ללשכות. כמו כן פעלה במסגרתו יחידת המעצר.
משרד התובע
התובע (Prosecutor) היה ראש משרד התובע בבית הדין. עליו ועל צוותו הוטל התפקיד לחקור חשדות לפשעים בתחום סמכות השיפוט של בית הדין, לאסוף ראיות, להגיש כתבי אישום ולנהל את המשפטים מצדה של התביעה. התובע התמנה לתפקידו על ידי מועצת הביטחון של האו"ם לפי הצעת מזכ"ל האו"ם. התובע האחרון, הששי במספר היה סרז' ברמרץ (Serge Brammertz) מבלגיה (שירת מאז 2007).
המזכירות
המזכירות (Registry) הופקדה על מכלול ענייני המנהלה של בית הדין, ובכלל זה ניהול רשומותיו, תרגום מסמכים לשפות שונות, הסדרתם הגעתם של אישים שזומנו להעיד בפני בית הדין והפעלת לשכת המידע לציבור. למזכירות היו כפופים גם צוותי הסיוע המשפטי של השופטים (ראו להלן). היא הופקדה גם על ניהול יחידת המעצר של בית הדין, שבה הוחזקו מי שמשפטיהם התנהלו בפניו ועל תוכנית הסיוע המשפטי, שהעמידה ייצוג לנאשמים שידם אינה משגת לשכור אותו. בראש המזכירות עומד רשם בית המשפט. האחרון ששימש בתפקיד היה ג'ון הוקינג (John Hocking) מאוסטרליה (מאז 2009), הרשם הרביעי במספר.
השופטים
בבית הדין כיהנו 15 שופטים קבועים ו-10 שופטים שאינם במעמד קבוע (Ad litem), שנבדלו מן השופטים הקבועים בסמכויותיהם.
השופטים נבחרו לבית הדין בהליך הבא: שופטים לא קבועים נבחרו לכהונתם בהליך דומה (העצרת הכללית של האו"ם בוחרת 27 שופטים מתוך רשימה של לפחות 54 מועמדים סופיים).
מאז הקמתו מונו לבית המשפט בסך הכל 80 שופטים, קבועים ושאינם קבועים, מ-49 מדינות שונות. 20 מאלו היו נשים.
נשיא בית הדין היה נבחר מתוך חבר השופטים הקבועים שלו ועל ידי שופטים אלו. היה מכהן בתפקידו שנתיים ורשאי לעמוד לבחירה מחדש לתפקיד זה. מאז 2008 בחר בית הדין יחד עמו גם סגן נשיא, לתקופות כהונה זהות.
לשכות השופטים
בבית הדין התקיימו ארבע לשכות שופטים (Chambers), מהן לשכה אחת המופקדת על הדיון בערעורי נאשמים על פסקי הדין של שופטים מן הלשכות האחרות.
בכל אחת משלוש הלשכות העיקריות כיהנו שלושה שופטים קבועים ועד שישה שופטים שאינם קבועים. לכל הרכב שופטים היושב בדין במשפטו של נאשם התמנו שלושה שופטים, שלפחות אחד מהם היה שופט קבוע.
לשכת הערעורים שימשה כערכאת הערעור של בית הדין וגם כערכאת הערעור לנאשמים בבית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה. כיהנו בה שבעה שופטים, ששניים מהם שופטים קבועים של בית הדין הפלילי לרואנדה. כל ערעור נשמע על ידי הרכב של חמישה שופטים מלשכת הערעורים.
השופטים מכל לשכה הסתייעו בעבודתם בצוות הסיוע המשפטי של אותה לשכה, שהיה מסייע בידם בטיפול בתיקים שלפניהם, בהכנת מסמכים ובמחקר משפטי.
יחידת המעצר
נאשמים שלא נמצאו זכאים לשחרור על תנאי ממעצר היו נכלאים למשך משפטם ביחידת המעצר של האו"ם (United Nations Detention Unit - UNDU), שנמצאה בסחוונינגן, כשלושה קילומטרים מבית הדין. כל אחד מהנאשמים בה נכלא בתא בן כ-15 מטרים מרובעים, המיועד לאדם אחד. היה מצוי בו ריהוט בסיסי, שירותים ומקלחת, רדיו, טלוויזיה ומחשב (ללא גישה לאינטרנט). העצורים זכאים לביקורים ולשיחות טלפון לקרוביהם, ולרשותם שירותי דת, ספרייה וחדר כושר. הם היו רשאים לשהות בחלק משעות היום מחוץ לתאיהם ולקיים פעילויות משותפות. התנאים המשופרים ביחידת המעצר בהשוואה למתקני כליאה אחרים נובעים מרצון הנשיא הראשון של בית הדין להדגיש כי הכלואים הם בחזקת חפים מפשע כל עוד לא נקבע אחרת.
פעולת בית הדין
נכון ל-3 ביוני 2011 התנהלו בפני בית הדין משפטיהם של 161 איש, לפי הפירוט הבא:
האישים שהובאו למשפט בפני בית הדין היו החל מדרג של חיילים פשוטים ועד לראשי מדינה, ראש ממשלה ומפקדי צבא ומשטרה.
כתב האישום האחרון – קודם למעצרו והסגרתו לבית הדין של רדובאן קרדז'יץ' - הוגש לבית הדין במרץ 2004, והוא ציפה להשלים את ההליכים המשפטיים לפניו עד 2013. משפטו של קרדז'יץ' הסתיים ב-24 במרץ 2016 (בכפוף להגשת ערעור אפשרי).
לכידתו של ראטקו מלאדיץ' במאי 2011 האריכה את משך הפעולה של בית הדין עד לנובמבר 2017, המועד בו ניתן פסק הדין במשפטו של מלאדיץ'. בית הדין נסגר לבסוף בדצמבר 2017. כל הפעילות השיפוטית הנותרת בעקבות פעולתו הועברה למכניזם של בתי הדין הפליליים הבינלאומיים.International Residual Mechanism for Criminal Tribunals
הישגים וביקורת
בשנת 2004 פרסם בית הדין מסמך המפרט את ההישגים העיקריים שהשיג, לטענתו, ואלו הם, בתמצית:
לעומת זאת נשמעו טענות של ביקורת נגד בית הדין ופעולתו בנושאים שונים. בין השאר נטען כי פעולתו מגבירה את המתח בין מדינות יוגוסלביה לשעבר במקום לקדם פיוס ביניהן, כי יש לבית הדין הטיה לרעה נגד הסרבים (המהווים כ-68% מן הנאשמים שבאו לפניו) וכי איש מבכירי נאט"ו לא הואשם בפני בית הדין בפשעים בקשר לניהולה של מלחמת קוסובו. כמו כן הועלתה הטענה שבית הדין גזר למורשעים עונשים מקלים ביחס לפשעים שבהם הורשעו, והועלו טענות על אורכם הרב של חלק מן המשפטים המתנהלים בפניו, ועל עלות הפעלתו של בית הדין (כ-290 מיליון דולר לשנים 2010-2011).
ויליאם יוז
ויליאם יוז (באנגלית: William Hughes; ) היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שייצג את מדינת ניו ג'רזי בקונגרס של ארצות הברית – תחילה בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט האמריקאי, עד שנפטר במהלך כהונתו כסנאטור.
ביוגרפיה
יוז נולד בדרוהדה שבאירלנד, והיגר לארצמות הברית עם הוריו בשנת 1880. עם הגיעם לאמריקה, התיישבו בפטרסון. עבודותו הראשונה הייתה כסטנוגרף בניו יורק, וכקלדן בבית משפט מקומי בפטרסון. הוא שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, ולאחר מכן היה לעורך דין.
חודשים לאחר מכן נבחר יוז לסנאט של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי אך כיהן פחות מחמש שנים לפני שנפטר בטרם עת. בשלהי ינואר 1918 נפטר בגיל 45, ונטמן בבית העלמין סידר לון שבפטרסון.
נפתלי ידלין
נפתלי ידלין (תרנ"א, 1891 - ניסן תשכ"ד, 6 באפריל 1964) היה מחנך ארץ-ישראלי ומחבר ספרי לימוד לבתי הספר היסודיים.
ביוגרפיה
נולד באימפריה הרוסית ליהושע וחנה ידלין. בצעירותו למד לימודים כלליים ולימודי הוראה באודסה. יחד עם אחיו פתח בית ספר בבסרביה. נישא לרחל, בת אשר ושרה לרנר, ילידת העיירה רישקין שבבסרביה. בשנת 1920 עלו השניים לארץ ישראל והתיישבו בירושלים. ידלין למד בבית המדרש למורים שבבית הכרם.
בשנת 1924 התיישב ידלין עם משפחתו בראשון לציון והחל לעבוד כמורה בבית הספר חביב במושבה. הוא שימש כמחנך בולט במשך ארבעים שנה, והוסיף ללמד לאחר פרישתו לגמלאות. תחת ידיו עברו אלפי תלמידים, והוא כונה בפיהם "מורה המורים". עסק בהדרכה פדגוגית של מורים. כמו כן פרסם ספרי לימוד לתלמידי בתי הספר היסודיים, שיצאו בהוצאת הספרים של יהושע צ'צ'יק.
נפתלי ידלין נפטר בשנת 1964, בתום מחלה ממושכת. נקבר בבית הקברות בראשון לציון.
בנו הוא אשר ידלין, ואחיינו הוא אהרן ידלין.
בלאף פורט
בלאף פורט היא התיישבות קטנה ומגודרת מהמאה ה-19 בדרום מזרח מדינת יוטה שבארצות הברית, אזור שהיה בלתי מיושב עד לאותה עת. ההתיישבות במקום התקיימה בסופו של מסע ארוך מאד ומייגע שנקרא בדברי ימי ארצות הברית "המסע של סן חואן", על שם המינזר שאליו השתייכו. המסלול שעברו החלוצים הללו בדרכם להקים את ההתיישבות, נקרא בדברי ימי ארצות הברית כ"דרך הנִקְבָּה בסלע". המסע והדרך, מהווים חלק בלתי נפרד ממעשה ההתיישבות בבלאף פורט. "הנקבה בסלע" עצמה, הוכרזה בשנת 1975 כאתר היסטורי רשמי מטעם משרד הפנים האמריקאי ושירות הפארקים הלאומיים הכפוף לו.
המסע והדרך
במהלך החורף של 1879-1880 נענו 70 משפחות מורמוניות לקריאת ראש כנסייתם בריגהאם יאנג, להקים יישוב ממזרח לנהר הקולורדו, באזור נקודת ארבע הפינות - הנקודה היחידה בארצות הברית (אז כהיום) שבה קיים מפגש גבולות של ארבע מדינות: יוטה, אריזונה, קולורדו וניו מקסיקו. תחילה, יצאה משלחת חלוץ, ללא כרכרות, כדי לאתר את השטח המתאים להתיישבות, והם אתרו קרקע חקלאית טובה בעיירה בלאף, יוטה דהיום. הקהילה כולה יצאה בנובמבר 1879 מהעיירה סידר סיטי שביוטה, והגיעו למחוז חפצם באפריל 1880 לאחר מסע בן חצי שנה בו עברו כ-360 קילומטר מייגעים וקשים במיוחד, של מעבר בדרכים לא דרכים ובשטחים שנחשבו עד לאותו מסע כבלתי עבירים לכרכרות. . הקבוצה מנתה למעלה מ-250 גברים, נשים וילדים, 83 כרכרות, ויותר מאלף ראשי בעלי חיים.
מנקודת יציאתם בסידר סיטי ועד העיירה האחרונה המיושבת במדינת יוטה לכיוון מזרח - אסקלנטה, מרחק של כ-10 קילומטרים, הם נעו על דרכים סלולות רגילות (במונחי העת ההיא). משם ואילך הם נתקלו באזור של צוקים תלולים בלתי עבירים. או אז הם נאלצו לפרוץ לעצמם דרכים תוך הסתייעות בפיצוצים, חציבות והכשרת דרך לכרכרות. גולת כותרת המסע הייתה פריצת ה"נקבה בסלע". זו הייתה במקור העתק גאולוגי בשפת הבִּתְּרוֹן, בגובה יחסי אנכי של כ-330 מטר מעל נהר הקולורדו ובמרחק של כ-1,200מטר משם, עם שיפוע של 45 מעלות. החלוצים בצעו קידוחים ופיצוצים כדי להגדיל את הנקבה הטבעית בסלע, ולמתן את המדרון לדרגה של 25°.
אחרי שבועיים של עבודה הם ניסו להוריד את הסוסים שלהם לנהר. ניסיונות נוספים נדחו לאחר ש-9 בעלי חיים אבדו בניסיון הראשון. הם חצבו מדרגות לתוך הסלע המוצק כדי להקל על הסוסים והבקר שלהם לתמרן. מדרגות הסלע היו החלק האחרון של השביל שהוביל אל שפת הנהר. כדי להוריד את העגלות שלהם, הם פנו לבנות דָאגְוֶוי תוך שימוש בפיצוצים וקידוחים. בסך הכל העבודה על הכשרת הנקבה לירידת כל המשלחת נמשכה 6 שבועות. ביום 26 ינואר 1880 החלו אנשי המשלחת עם הכרכרות, ובעלי החיים לרדת במדרון התלול. העגלות ירדו עם בלמים נעולים וכ-10-20 איש אוחזים בחבלים כדי להאט את הירידה. את נהר הקולורדו הם חצו במעבורת שהפעיל חלוץ בשם צ'ארלס הול, עליה עברו 2 כרכרות בכל סבב. כאמור, באפריל 1880 הגיעו לאתר שהחלו ליישב - בלאף פורט!
בלאף פורט
המשימה שהוטלה על המתיישבים מטעמו של מנהיגם, בריגהאם יאנג, הייתה לעשות שלום עם ילידי אומת הנוואחו באזור, ולהמיר את דתם לנצרות ולהרחיב בכך את "ממלכת ציון המורמונית". יש מעט מאד מקורות על חיי היומיום של המתיישבים, אך ניתן להתרשם מכתבה שנכתבה עליהם והתפרסמה ב"הארפרס וויקלי" ב-9 דצמבר 1893 וכדלקמן:
"האם אפשר בכל מקום פורה ביוטה, לא משנה כמה רחוק מהציוויליזציה, (ש)לא למצוא קהילה משגשגת של מורמונים? זה אולי היה כך לפני 79' (1879), אבל עכשיו אנחנו מוצאים הרבה יישובים מעניינים. האחד, כפר ערוך בקפידה, שנבנה על הקרקעות התחתונות של נהר סן חואן והצוקים, ונקרא בצדק בלאף סיטי. אני לא יכול לדמיין דוגמה טובה יותר למפעל מורמוני, ממאתיים האנשים האלה, עם עושר הבקר והסוסים שלהם, עוזבים בתים טובים ומתמודדים עם הסכנות והקשיים של מדינה לא ידועה".
בפינת המתחם, בצמוד למפגש בין שתי הגדרות, הקימו המתיישבים עמדת מסחר שיתופית. הקואופרטיב מכר סחורות ואספקה לאנשי ההתיישבות וסחר עם הנוואחו. ג'וזף א' לימן מונה לאיש מכירות. עד מהרה החלה החנות להכריז על דיבידנדים. החלוצים קנו צמר מבני הנוואחו, עורות ושמיכות והעבירו את הסחורה הזו לדורנגו, קולורדו למכירה. בנסיעה חזרה מדורנגו, הם הביאו מטענים אחרים שנמכרו בבלאף פורט, ובכך הפיקו רווח נאה. הרווחים מהקו-אופ סיפקו אמצעים לחלוצים להישאר במקום ולעזור להתחיל בעסקי הבקר המשגשגים שנים מאוחר יותר.
בעת הקמת ההתיישבות, היו בבלאף פורט 258 בני אדם: 43 גברים מעל גל 19, 29 נשים מעל גיל זה, 120 נערות/ים מתחת לגיל 19, לרבות ילדות/ים ותינוקות. הם התגוררו ב-66 בקתות, היו ברשותם 83 כרכרות, כ-200 ראשי בקר ועוד כ-1,800 בעלי חיים אחרים.
שחייה
שחייה היא התקדמות בתוך המים (צלילה) או ציפה על גבי המים באמצעות הגפיים ובאמצעות תנועת הגוף. אדם העוסק בשחייה כמקצוע, כספורט או כתחביב קרוי שחיין. ההבדל בין ציפה לצלילה הוא שבצלילה מתרחשת שחייה מלאה ורצופה מתחת לפני המים, בעוד שבשחייה מתרחשת ציפה מלאה או חלקית על פני המים בכל רגע נתון. השחייה היא פעילות פנאי פופולרית ומוכרת גם כענף ספורט תחרותי. בנוסף, שחייה נחשבת לפעילות גופנית ממעלה ראשונה ועוזרת לפתח את הרוב המוחלט של שרירי הגוף, כמו גם סיבולת לב-ריאה וקיבולת ריאתית.
היסטוריה
שחייה היא חלק מן הפעילות האנושית מאז העידן הפרהיסטורי - התיעוד הקדום ביותר של שחייה אנושית הוא בציורים מתקופת האבן לפני כ-7,000 שנה. תיעוד כתוב של שחייה קיים מאז 2,000 לפני הספירה. כמה מן הכתבים הקדומים המתעדים שחייה הם עלילות גילגמש, האיליאדה, האודיסיאה, התנ"ך, הברית החדשה וביאוולף.
בשנת 1538 כתב ניקולאוס וינמן, מרצה גרמני לשפות, את הספר הראשון על שחייה בשם "השחיין או דיאלוג על אומנות השחייה" (בגרמנית: Der Schwimmer oder ein Zwiegespräch über die Schwimmkunst). בשנת 1696 כתב מלכיצדק תבנו הצרפתי את ספרו "אמנות השחייה" שנקרא על ידי רבים במהלך המאה ה-18. הספר הפך את שחיית החזה לפופולרית אך תיאר גם סגנונות נוספים, צלילה וקפיצת ראש.
בשנת 1800 החלו לערוך תחרויות שחייה תחרותית באירופה, רוב התחרויות נערכו בסגנון חזה. הענף זכה להתעניינות ציבורית רחבה בשנת 1875, כאשר מת'יו ווב שחה את כל תעלת למאנש בשחייה, במשך 21 שעות ו-45 דקות. שחייה הייתה אחד מן המקצועות האולימפיים כבר באולימפיאדה המודרנית הראשונה בשנת 1896 באתונה. בשנת 1902 הוצג לראשונה לעולם המערבי סגנון החתירה המוכר היום על ידי ריצ'רד קייביל כאשר קבע שיא עולם חדש באליפות בינלאומית באנגליה, כשהוא גובר על שחיינים בסגנונות אחרים. קייביל פיתח את סגנון החתירה לאחר שלמד את תנועות השחייה של תושב איי שלמה אליס ויקהאם. בשנת 1908 קמה פדרציית השחייה הבינלאומית. סגנון הפרפר פותח בשנות ה-30 של המאה ה-20 על בסיס סגנון החזה. בשנת 1952 הכירה פדרציית השחייה הבינלאומית בסגנון הפרפר כאחד מסגנונות השחייה וקבעה לו כללים ברורים.
שחייה כפעילות פנאי והתעמלות
המטרות הנפוצות ביותר לעיסוק בשחייה הן כפעילות פנאי, התעמלות ואימון גופני. שחייה כפעילות פנאי היא דרך טובה להירגע בעת פעילות גופנית מלאה. שחייה היא אחד מסוגי ההתעמלות הטובים ביותר. כיוון שצפיפות הגוף האנושי דומה מאוד לזו של מים, המים תומכים בגוף ופעילות זו מפעילה פחות לחץ על מפרקים ועצמות מאשר פעילות גופנית דומה באוויר. מסיבה זו השימוש בשחייה נפוץ ברפואת שיקום לאחר פציעות ולטיפול בנכים.
שחייה היא בעיקר פעילות אירובית בגלל משך הזמן הארוך של הפעילות המצריך אספקה קבועה של חמצן לרקמת השריר. יוצאי הדופן הם משחי מרוץ למרחקים קצרים שם מתבצעת פעילות אנאירובית. שחייה עשויה לסייע ביציבה ולעזור בפיתוח גוף שרירי ודק האופייני לשחיינים.
שחייה כמיומנות מקצועית
קיימים מקצועות שבהם שחייה היא חלק מן המיומנויות הנדרשות לעוסקים במקצוע. כך למשל, שולי פנינים ודייגים בעזרת רובה דיג. מצילים נדרשים למיומנויות שחייה גבוהות ומיוחדות לצורך מקצועם. ביולוגים ימיים נדרשים לידע בשחייה ובצלילה לצורך ביצוע מחקריהם. שחייה היא מיומנות נדרשת ללוחמים ביחידות קומנדו ימי.
שחייה תחרותית
שחייה תחרותית היא ספורט אולימפי מאז האולימפיאדה הראשונה. בשחייה תחרותית מקובלים ארבעה סגנונות: חופשי, חזה, גב ופרפר ונוספים להם משחי מעורב (הכוללים את כל הסגנונות) ומשחי שליחים. החלוקה למשחים מתבצעת על ידי מספר קריטריונים: מרחק, סגנון, מין ולעיתים גיל. מרבית השחיינים התחרותיים מתמחים בסגנון אחד או שניים.
ביהדות
המקורות היהודיים מדברים במפורש על חובת האב ללמד בנו שחייה.
ב נכתב:
ברינדיזי
ברינדיזי או ברינדיסי היא עיר נמל איטלקית עתיקה השוכנת במחוז הדרומי פוליה, לחוף הים האדריאטי. העיר היא עיר הבירה של נפת ברינדיזי (provincia di Brindisi) שבמחוז פוליה.
מקור השם
בתקופה הרומאית נקראה העיר בשם ברונדיזיום (Brundisium), שם שמקורו ככל הנראה בשיבוש המילה היוונית Brentesion, שפירושה במקור "ראש צבי". השם נבע מצורתו של הנמל הטבעי של העיר.
היסטוריה
העיר הוקמה ככל הנראה על ידי שבטים מסאפיים ואיליריים.
ברונדיזיום, בשמה הלטיני, היוותה מאז ומתמיד, ובפרט בתקופה הרומאית, נמל שוקק למסחר ימי, בעיקר עם יוון. הרומאים השתלטו על העיר בסביבות 266 לפנה"ס, ולאחר שנסתיימו המלחמות הפוניות הפכה העיר למרכז של הצי הרומאי והסחר הימי של הרפובליקה הרומית. העיר קיבלה זכויות אזרח מלאות לאחר מלחמת האיטלקים ברומא. אוכלוסייתה הגיעה בשיאה לכ-100,000 תושבים.
מעמדה של העיר התבסס על קרבתה לבלקנים, וחלק גדול מהמסחר עם יוון ומזרח הים התיכון התבצע דרך נמלה.
ביטוי בולט לחשיבותה של העיר הוא העובדה שאחת הדרכים הקונסולריות החשובות ביותר, ויה אפיה, חיברה בינה ובין רומא. אחד השרידים העתיקים בעיר הוא עמוד שגובהו כ-19 מטרים, שציין את סופה של דרך אפיה. בתחילת המאה השנייה לספירה נסללה ויה טראיאנה כחלופה לויה אפיה בקטע שבין ברינדיזי לבנוונטום.
בתקופות מאוחרות יותר נכבשה העיר על ידי האוסטרוגותים, נכבשה מחדש על ידי הביזנטים, ונהרסה שוב על ידי הלומבארדים ב-674 לספירה. נמלה הטבעי של העיר היה זרז לבנייה מחודשת, אך בשנת 836 היא נהרסה שוב, והפעם על ידי ערבים.
בזמנים מאוחרים יותר שימשה העיר לנקודת מעבר של הצלבנים בדרכם לארץ ישראל. ב-1456 ניזוקה ברינדיזי קשות על ידי רעש אדמה. בין השנים 1707 ו-1734 היא הייתה נתונה לממשל אוסטרי. עם פתיחת תעלת סואץ בסוף המאה התשע עשרה עלתה מאוד חשיבותה של העיר, כנקודת יציאה למזרח הרחוק.
מספטמבר 1943 עד פברואר 1944 שימשה ברינדיזי כבירה זמנית של איטליה. בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, שימשה כאחד מנמלי היציאה של ספינות המעפילים.
כיום משמשת ברינדיזי בעיקר כנמל להפלגת מעבורות ליוון.
ברינדיזי בספרות ובתרבות
העיר מוזכרת במשנה כנמל מממנו הפליגו רבן גמליאל, רבי יהושע, רבי אלעזר בן עזריה ורבי עקיבא.
העיר מוזכרת כנמל היציאה מאירופה בספרו של ז'ול וורן מסביב לעולם בשמונים יום.
נחל דיווייד
נחל דִּיווַייְד או עמק דיווייד (באנגלית: Divide Creek - מילולית: נחל החלוקה) הוא נחל הזורם בעמק קצר בסמוך למעבר קיקינג הורס, בהרי הרוקי הקנדיים, על הגבול בין הפארק הלאומי באנף בפרובינציית אלברטה לבין הפארק הלאומי יוהו בפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה.
גאוגרפיה
הנחל ממוקם בהרי הרוקי הקנדיים, בדיוק על קו פרשת המים של אמריקה. נחל דיווייד זורם למרחק קצר על קו פרשת המים, ואז מתפצל - כאשר צד אחד זורם מזרחה, מתמזג לתוך נהר בואו וזורם למפרץ הדסון ולאוקיינוס האטלנטי, וצד אחר זורם מערבה, מתמזג לנהר קיקינג הורס וזורם אל האוקיינוס השקט. בכך מדובר בנהר ייחודי, בזורמו אל שני עברי קו פרשת מים.
מקום תחת השמש
מקום תחת השמש (באנגלית: A Place in the Sun) הוא סרט דרמה אמריקני משנת 1951 המבוסס על הרומן טרגדיה אמריקאית שכתב תאודור דרייזר ועל המחזה, הקרוי אף הוא בשם זה, אותו עיבד מהרומן פטריק קרני. הוא מספר את סיפורו של גבר צעיר ממעמד הפועלים שנקלע למערכות יחסים עם שתי נשים, אחת מהן עובדת בבית החרושת של דודו העשיר והשנייה היא אשת חברה יפהפייה. הסרט בוים בידי ג'ורג' סטיבנס לפי תסריט שכתבו הארי בראון ומייקל וילסון, ומככבים בו מונטגומרי קליפט, אליזבת טיילור, שלי וינטרס, אן רוויר וריימונד בר.
הסרט נחל הצלחה קופתית וביקורתית, וזכה בשישה פרסי אוסקר. ב-1991, "מקום תחת השמש" נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בידי ספריית הקונגרס בשל היותו: "בעל חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית".
עלילה
ג'ורג' איסטמן (מונטגומרי קליפט), אחיינו הדלפון של התעשיין צ'ארלס איסטמן (הרברט הייס), מקבל עבודה במפעל של דודו. למרות קרבת הדם ביניהם, הרי שמשפחת איסטמן העשירה מתייחסת אל ג'ורג' בזלזול ונותנת לו את העבודה הפחותה ביותר הזמינה במפעל, בלי שום אפשרות להיכנס למעגל החברתי היוקרתי שלהם. ג'ורג', שאינו מתלונן, מקווה להרשים את דודו – אליו הוא פונה כ"מר איסטמן" – בעזרת עבודה קשה לפלס את דרכו לצמרת. בעודו עובד במפעל, ג'ורג מתחיל לצאת עם עמיתתו לעבודה, אליס "אל" טריפ (שלי וינטרס), בניגוד לחוקי העבודה במקום. אל היא נערה עניה וחסרת ניסיון שנמשכת מאוד לג'ורג' ואינה קולטת שהיותו בן למשפחת איסטמן לא טומן בחובו שום יתרונות.
בעודו יוצא עם אל פוגש ג'ורג' את "אשת החברה" אנג'לה ויקרס, אותה משחקת אליזבת טיילור, ומהר מאוד הם מתאהבים. היותו בן זוגה של אנג'לה מכניס את ג'ורג' לחיים הנוצצים של החברה הגבוהה, שדודו העשיר איסטמן מנע ממנו. כשאל מודיעה לו שהיא בהריון ומבהירה שהיא מצפה מג'ורג' שיישא אותה לאשה, הדבר דוחה אותו והוא מבלה יותר ויותר זמן עם אנג'לה וחבריו רמי המעלה. אל מנסה לעשות הפלה ונכשלת בכך, והיא ממשיכה להפציר בו שיתחתן עמה. ג'ורג' מוזמן להצטרף לאנג'לה בבית הקיט של ויקרס ונפטר מאל, בתואנה שנסיעתו תתרום לקידום הקריירה שלו, והדבר יועיל לפרנסת הרך העתיד להיוולד.
ג'ורג' ואנג'לה מבלים זמן באגם לון המבודד, ואחרי שהוא שומע סיפור על זוג שטבע במקום, כשגופת הגבר מעולם לא נמצאה, מחליט ג'ורג' להוציא לפועל תוכנית להיפטר מאן על מנת שיוכל לשאת לאישה את אנג'לה.
בינתיים, אל רואה בעיתון תמונה של ג'ורג', אנג'לה, וחבריהם, ונוכחת לדעת שהוא שיקר לה באומרו שהוא היה חייב ללכת לאגם, היא פוגשת את ג'ורג' בעיר הסמוכה ומאיימת כי תחשוף הכול בפני חבריו החדשים אם הוא לא יתחתן אתה. הם ממהרים לנסוע לבית העירייה אבל הוא סגור לרגל יום העבודה וג'ורג' מציע לבלות את היום באגם הסמוך; אל נאותה באורח בלתי צפוי.
כשהם מגיעים לאגם, עצבנותו של ג'ורג' ניכרת כשהוא שוכר סירה מאדם שנדמה שמסיק שג'ורג' משתמש בשם בדוי; חשדו של האיש מתגבר כשג'ורג' שואל אותו אם מישהו מהשייטים שט באגם (איש אינו שט). בעת הפלגתם באגם, מספרת על חלומותיה על נישואיהם המאושרים ביחד עם ילדם. כשרחמיו של ג'ורג' נעורים למשמע דבריה, ניתן לשפוט למראה התנהגותו שהוא מחליט לא להוציא לפועל את תוכנית הרצח. אל מנסה לעמוד על רגליה בסירה וגורמת לה להתהפך, ואל טובעת.
ג'ורג' נמלט, שוחה לחוף ולבסוף נוסע בחזרה למעלה מעונה של ויקר, שם הוא מנסה להירגע אבל עצבנותו מתגברת. הוא אינו אומר דבר לאיש על מה שקרה באגם. בינתיים, גופתה של אל מתגלה וכבר מההתחלה מתייחסים אל מותה כרצח, בעוד שפע של הוכחות ועדים מערימים עדויות כנגד ג'ורג'. בדיוק שאביה של אנג'לה מאשר את נישואיה לו, ג'ורג' נאסר ומואשם ברציחתה של אל. אם כי קהל הצופים יודע שתוכנית הרצח התפתחה לתאונת טביעה, הרי שפעולות ההתחמקות של ג'ורג' לפני המוות ואחריו עומדות לחובתו. הכחשותיו עולות בתוהו, והוא נאשם ברצח ונידון למוות בכיסא חשמלי.
תארים אחרים
הכרה ממכון הסרטים האמריקאי
פרס גלובוס הזהב
פרס גילדת הבמאים של אמריקה
פסטיבל קאן (1951)
פישוט ניהולי
פישוט ניהולי היא שיטה, המתרכזת בהעברת מידע ללקוח בדרך קצרה ויעילה ובשפה המובנת לו. במדינות רבות בעולם, מונהגת שיטה זו על ידי הממשלה או המחוקק ובמקומות אחרים היא נתמכת על ידי ארגוני צרכנים. המגמה מוכרת בעולם בשמות שונים כגון Administrative Simplification, או Plain English  ובישראל – "דבּר פשוט" .
מרכיבי הפישוט הניהולי
פישוט ניהולי עוסק בשני רכיבי שירות עיקריים: תהליכים ושפה.
שפה
השפה בה ניתן השירות היא שפת הלקוח, שמשתמשת מעט ככל האפשר במונחים מקצועיים או בעגה הנהוגה אצל נותן השירות. שפה ההולמת את תפיסת הפישוט הניהולי, היא פשוטה, שעל מנת להבינה אין צורך בסיוע של גורם מתווך (סוכן, עורך דין וכדומה) או בידע מוקדם אודות השירות הניתן.
הגורמים להתפתחות הפישוט הניהולי
ההתפתחות המואצת של תפיסת הפישוט הניהולי קשורה לגישה הגוברת בבתי המשפט לפיה האחריות על אי הבנת חוזה שירות מסובך אינה חלה על הלקוח, אלא על הארגון המנסח. גם ארגונים מסחריים, שנטו בעבר לנסח את הסכמי השירות, חוזי ההתקשרות והספרות הטכנית שלהם באופן מסובך ומורכב (בין השאר מתוך מחשבה, שכך יהיו מוגנים משפטית), החלו להכיר בתועלת הכלכלית של אימוץ גישת הפישוט הניהולי. הגישה מייעלת את התפעול על ידי חיסכון בהוצאות ישירות (בזבוז כח אדם, הקמת מערכת בקרה מורכבת ומיותרת, ניפוח המחלקות המשפטיות) ועקיפות (תשלום פיצוי ללקוחות, אובדן מוניטין).
דוגמאות מרחבי העולם
קיימות דוגמאות רבות להתפתחות הפישוט הניהולי בעולם. בארצות הברית הוציאה רשות ניירות הערך (SEC) ספר הנחיות בנושא. משרד הבריאות האמריקאי הקים מערך דרישות והנחיה לפישוט Administrative Simplification in the Health Care Industry. כמו כן יזם המשרד את "החוק לפישוט ניהולי 104-191" (HIPAA - Administrative Simplification Act — Public Law 104-191).
בבריטניה הקים הממונה על שוק ההון (FSA) גוף שתפקידו פיקוח על פשטות השפה והשירות של החברות הפיננסיות המפוקחות – MoneyMadeClear. כבר ב-1979 הוקמה בבריטניה חברה פרטית (The Plain English Campaign) הפועלת לפישוט תהליכי שירות ושפה, ולהצבת תקן פישוט מוכר (The Crystal Mark). לקוחות החברה מונים כיום 70,000 ארגוני שירות ו-16,500 מהם נושאי תו התקן.
הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) הוציא מסמכי הנחיה בנושא אסטרטגיה לאומית לפישוט ניהולי, שמטרתה קיצוץ הבירוקרטיה, הפחתת הדרישות המופנות לאזרח, הפחתת מספר הטפסים והקטנת מורכבותם. מדינות אירופה (לדוגמה: איטליה, הולנד) וגופי המינהל של השוק האירופי גם הם ניסחו חוקים והנחיות שונים לפישוט ניהולי במערכות השלטון כחלק מן השמירה על זכויותיו הבסיסיות של האזרח מקבל השרות.
הערות שוליים
Lenguaje llano
פיתוח ושלום
פיתוח ושלום הייתה מפלגה ישראלית בראשה עמד איש העסקים שמואל פלאטו-שרון, שהתמודדה במספר מערכות בחירות לכנסת, ואף הצליחה פעם אחת לעבור את אחוז החסימה, אחרי שזכתה בכ-2% מקולות הציבור הישראלי במהלך הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977.
הרקע להקמת המפלגה
שמואל פלאטו-שרון היה איש עסקים יהודי ממוצא פולני שפעל בצרפת. בצרפת עשה פלאטו שרון הון רב, וזאת מהתחלה צנועה כפליט יהודי במלחמת העולם השנייה. בשנת 1975 עלה פלאטו שרון לישראל והחל בפעילות עסקית. בסמוך לאחר בואו ארצה ביקשה צרפת את הסגרתו לידה בחשד לביצוע עבירות כלכליות שונות.
הבחירות לכנסת התשיעית
החוק הישראלי מאפשר לרשום עד מאה ועשרים מועמדים לכנסת מטעם כל רשימה (ככה שיהיו מספיק מועמדים לכל 120 חברי הכנסת הנבחרים למשכן מדי מערכת בחירות) אך פלאטו שרון פעל באופן הפוך, הוא רשם רק את עצמו כמועמד יחיד, וססמתו הייתה "האיש הבודד לכנסת".
ההרשעה הפלילית
בסמוך לאחר בחירתו החלה חקירה כנגדו וכנגד שני פעילים בולטים במפלגתו. החקירה התגבשה לכתב אישום חמור, בעבירות שונות של שחיתות וקשירת קשר לביצוע פשע. ב-1 באוגוסט 1979 הסירה הכנסת את חסינותו של פלאטו שרון, וב-9 באוגוסט 1979 הוגש כתב האישום לבית משפט השלום בירושלים. עיקר האישומים היה כי פלאטו שרון שילם כספים לפעילים, באופן שהיווה שוחד בחירות, וכי תוכנית פד"מ עצמה היא בבחינת שוחד בחירות.
לאחר דיון בשלוש ערכאות הרשיע בית המשפט העליון, בשנת 1983 את פלאטו שרון במספר סעיפי אישום (וזיכה במספר אחרים), ודן אותו למאסר בפועל לתקופה של שלושה חודשים. שני פעילים נוספים בתנועה, שהואשמו ביחד עמו בחלק מהאישומים נדונו למאסר על תנאי וקנס.
הבחירות לכנסת העשירית ולכנסת האחת עשרה
המפלגה התמודדה גם בבחירות לכנסת העשירית. גם הפעם עסקה תעמולת המפלגה באישיותו של פלאטו שרון, והציגו אותו כאיש עסקים פעיל ויזם, העושה למען הזוגות הצעירים וחסרי הדיור, מקום בו הממסד מגלה חוסר אכפתיות, ואדישות. בתשדירים נטען כי הוקם "צוות מומחים" לפתרון הבעיות. עוד במהלך הכנסת התשיעית הוסב שמה של הסיעה ל"פיתוח ושלום". הסיסמה, עליה חזר פלאטו שרון בתשדירי הבחירות, הייתה "ומה הם עשו בשביל מדינה?". בסופו של דבר כשלה המפלגה, ולא הצליחה לעבור את אחוז החסימה. גם בבחירות לכנסת האחת עשרה נכשלה המפלגה ולא עברה את אחוז החסימה.
אולפני סיגמא סאונד
אולפני סיגמא סאונד (באנגלית: Sigma Sound Studios) היה אולפן הקלטות בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית. הוא נוסד בשנת 1968 על ידי מהנדס ההקלטות ג'וזף טרסיה.
מי לא יבוא
מי לא יבוא הוא סינגל של הזמרים הישראלים אברהם טל ובניה ברבי, אשר יצא לאור ב-27 באפריל 2021. השיר נכתב על ידי טל וברבי יחד עם אבי אוחיון, והופק על ידי מתן דרור. השיר הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה
בשנת 2016 השתתף ברבי בתוכנית המציאות "The Voice ישראל", שם החונך שלו היה אברהם טל. לבסוף, הוא הודח בשלב ההופעות החיות בתוכנית. שיתוף הפעולה בין טל לברבי המשיך כשברבי השתתף בכתיבתו של שירו של טל, "שבוע טוב". לפי מאקו, "מי לא יבוא" נכתב על היכרותם של השניים בתוכנית. בפרוגי נכתב כי "השיר נולד מתוך חברות אמיתית ומתוך מסע יחד בחו"ל, בשעות ארוכות של רכיבה על אופנועים ויצירה".
באוגוסט 2021 השיר הופיע בפרסומת לקניוני עזריאלי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר פורסם ב-27 באפריל 2021 בערוץ היוטיוב של אברהם טל. הקליפ בוים על ידי לירן סגל.
אולפני סיגמא סאונד
האולפן נחשב לאחד מהאולפנים הראשונים בארצות הברית שהציעו אפשרות הקלטה של 24 רצועות והראשון בעולם שעשה שימוש באוטומציה של קונסולות. טרסיה, לשעבר מהנדס ראשי באולפני קמיו-פארקוויי של פילדלפיה, פתח גם את אולפני סיגמא סאונד בניו יורק ב-1977, בבניין תיאטרון אד סאליבן.
רובר ברזיאק
רובר ברזיאק (בצרפתית: Robert Brasillach; 31 במרץ 1909 - 6 בפברואר 1945) היה עיתונאי, פובליציסט, סופר, מחזאי ומבקר ספרות צרפתי, העיתונאי הבכיר ביותר שהוצא להורג על ידי הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית בגין הסתה, שיתוף פעולה עם הנאצים ובגידה במולדת.
אולפני סיגמא סאונד
אמנים כדוגמת מדונה ודייוויד בואי הקליטו מספר יצירות באולפני סיגמא סאונד.
רובר ברזיאק
תולדות חייו
נולד בפרפיניאן לאב איש צבא קבע, לפיכך בילה חלק גדול מילדותו ברבאט שבמרוקו, שם הוצב האב במסגרת שירותו. בשנת 1914 נהרג האב במלחמת העולם הראשונה. ב-1928 התקבל ברזיאק לאקול נורמל סופרייר למגמה הספרותית וזכה במלגה. ב-1930, בהיותו בן 21, כתב מאמר הספד ארסי לסופר אנדרה ז'יד, שהיה אז בין החיים והחל לבסס את תדמיתו כצעיר חצוף, האומר בכנות את מה שכולם חושבים ומפחדים לבטא. בגיל 22 מונה כעורך מדור התרבות והספרות של העיתון הימני אקסיון פראנסז ופרסם מעל דפיו מאמרים שנונים, נוטפי ביטחון עצמי וחסרי מורא מפני המוסכמות החברתיות. בפרט הרבה ברזיאק לעסוק בעליית הפאשיזם, תוך תיעוב הדמוקרטיה והרפובליקניזם ה"רקובים". אליס קפלן, שחיברה מונוגרפיה אודותיו, כתבה שהוא "השקיף על הפשיזם מנקודת תצפית ספרותית. אוצר המלים שבו כתב עליו היה של מבקר ספרות - דימויים, שירה, מיתוסים - כמעט ללא התייחסות לפוליטיקה, כלכלה או אתיקה."
אולפני סיגמא סאונד
הלקטות
דייוויד בואי הקליט חלק גדול מאלבומו Young Americans באוגוסט 1974 בסיגמא פילדלפיה. מדונה השתמשה באולפנים בניו יורק כדי להקליט את אלבום הבכורה שלה מ-1983, Mdonna.
רובר ברזיאק
תולדות חייו
עם תחילת הפלישה הגרמנית לצרפת במסגרת מלחמת העולם השנייה, גויס ברזיאק לצבא ואף שהה זמן קצר במחנה שבויים גרמני, עד ששוחרר משזוהה כתועמלן לטובת המשטר הנאצי. הוא מונה לעורך השבועון Je suis partout ("אני בכל מקום") שדגל ביצירת אירופה מאוחדת תחת השלטון הנאצי. לדברי קפלן הפך ברזיאק לסמל השגשוג האינטלקטואלי בצרפת תחת הכיבוש הנאצי. כתביו, בהם ביטא בקלילות תמיכה בלתי מסויגת בפאשיזם ובנאציזם, דיברו אל לב הנוער והצעירים וחינכו אותם לראות בשלטון החדש מצב תקין וטוב לאין ערוך מהדמוקרטיה הרפובליקאית הבזויה אותה החליף.
אולפני סיגמא סאונד
הלקטות
ב-15 באפריל 1972, הזמר-יוצר והפסנתרן בילי ג'ואל ולהקתו, קיימו קונצרט באורך שעה באולפני סיגמא.
רובר ברזיאק
תולדות חייו
שנה לאחר מכן, עם שחרור פריז, נכנס ברזיאק למחבוא, אך ב-14 בספטמבר הסגיר עצמו לאחר ששמע כי אמו נעצרה. הוא נאסר למשך חמישה חודשים פוריים בהם כתב מאמרים, חיבר מחזות ותירגם מחזות של שייקספיר.
משפטו התנהל בפריז ב-19 בינואר 1945 וארך שש שעות שהסתיימו בגזר דין מוות. ברזיאק לא הביע חרטה אלא ניסה להצטדק בטענה שכל מה שעשה היה לתת טעם לחיים התרבותיים בצרפת. ברזיאק כתב לשארל דה גול בקשת חנינה. קבוצת סופרים, בהם דמויות בולטות ברזיסטאנס כפרנסואה מוריאק ואלבר קאמי ביקשו אף הם שערש לידתה של הרפובליקה החדשה לא יוכתם בדמו של ברזיאק וראו בחנינה צעד שיסמן תחילתו של תהליך השלמה לאומית. דה גול לא חתם על צו חנינה.
אלברכט פון רון
אלברכט תאודור אמיל גראף פון רון (בגרמנית: Albrecht Theodor Emil Graf von Roon; 30 באפריל 1803 – 23 בפברואר 1879) היה מפקד בכיר בצבא פרוסיה ושר המלחמה (Kriegsminister) של פרוסיה בשנים 1857–1873. יחד עם ראש ממשלת פרוסיה, אוטו פון ביסמרק וראש המטה הכללי שלה, הלמוט פון מולטקה הזקן, הוביל רפורמות לביסוס צבא הקבע וחיזוקו, שתרמו להפיכת הצבא הפרוסי לצבא הטוב ביותר באירופה, להכנעת צרפת במלחמת פרוסיה צרפת ב-1870 ולאיחוד גרמניה.
תולדות חייו
נולד בפומרניה למשפחה ממוצא פלמי. בשנת 1816 נכנס פון רון, שגם אביו היה קצין, לצבא כצוער בחלמנו (קולם) שבפומרניה וב-1818 עבר לבית ספר צבאי בברלין וב-1827 סיים את פרק הכשרתו הצבאית באקדמיה הצבאית הפרוסית. תפקידו הצבאי היה קצין ברגימנט ה-15 במינדן ומפקח בבית הספר לצוערים. תחום ההתמחות העיקרי שלו היה גאוגרפיה ושימושיה הצבאיים. מורו היה קרל ריטר (Carl Ritter), אחד מאבות הגאוגרפיה המודרנית. בשנים 1832, 1839 ו-1844 הוציא את שלושת כרכי ספרו החשוב על הגאוגרפיה "הפיזית, הלאומית והפוליטית" (Grundzüge der Erd-, Völker- und Staatenkunde).
ב-1833 היה חבר מטה הגיס של גנרל פון מיפינג (von Müffling), והחל להבחין במצבו המאובן של הצבא וחוסר היעילות שבו. ב-1835 היה לחבר המטה הכללי בדרגת האופטמן. ב-1848 היה לראש המטה של הקורפוס ה-7 בקובלנץ ועסק בדיכוי מהומות מהפכת 1848 בבאדן, תחת פיקודו של הנסיך וילהלם, לימים מלך פרוסיה וקיסר גרמניה. על גבורתו זכה בעיטור מסדר העיט האדום. הוא מילא תפקידים במטהו האישי של וילהלם וב-1856 עלה לדרגת גנרל מיור. בשנת 1858 מונה למפקד הדיוויזיה ה-14, ובראשית 1859 מונה לראש הוועדה לתכנון ודיווח על הארגון מחדש של הצבא. בעת מלחמת אוסטריה-סרדיניה (בין אפריל ליולי אותה שנה) היה אחראי על תהליכי גיוס החירום ושינוע הכוחות. בסוף אותה שנה מונה לשר המלחמה בדרגת גנרל לוטננט.
רון, שהיה שמרן ומלוכני, סבר שלשורות צבא הגיוס ההמוני (ה-Landwehr) חדרו יותר מדי גורמים ליברליים. מטרתו העיקרית הייתה להפוך את הצבא לצבא-קבע מקצועי ולהעלות את כוחם של אנשי הקבע בצבא על פני צבא ה-Landwehr העממי, קצינים אלה הגיעו משורות משפחות האצולה הנאמנות לבית הוהנצולרן ומקרב מעמד היונקרים. על אף שהרפורמה שלו נתקלה בהתנגדות הפרלמנט, הצליח רון להעביר אותה ולהדגיש את המרכיב המקצועי הקבוע בצבא. מי שמימש את הרפורמה בפועל היה ראש המטה הכללי של הצבא, הגנרל הלמוט פון מולטקה הזקן, שכיהן בתפקיד בשנים 1857–1888. ראש הממשלה משנת 1862, ומי ששימש כצלע השלישית בהנחלת הרפורמה, היה אוטו פון ביסמרק. קציני הקבע הפכו למעמד בעל זכויות-יתר ולבעלי כוח פוליטי וחברתי גם לאחר שחרורם.
דמיטרי בונצמן
דמיטרי בונצמן (בגרמנית: Dimitri Bunzmann) (נולד ב-21 בפברואר 1982, טקלי קזחסטן) הוא שחמטאי יהודי-גרמני בדרגת רב אמן.
קורות חיים
דמיטרי בונצמן נולד בעיירה טקלי שבקזחסטן (אז בברית המועצות). בהמשך המשפחה היגרה לאוזבקיסטן וממנה בשנת 1992 לגרמניה. הוא התאמן אצל סרגיי קליניצ'ב, מאמן שחמט רוסי שעבר לגרמניה.
בונצמן השתתף באליפויות העולם בשחמט לנוער ובשנת 1994 סיים במקום בחמישי. בשנת 1996 הוא סיים במקום השני באליפות העולם לנוער (ניצח לבון ארוניאן). בשנים 1996 ו-1997 הוא זכה באליפות גרמניה לנוער עד גיל 20.
קארן בליקסן
קארן פון בליקסן-פינקה (בדנית: Karen von Blixen-Finecke; 17 באפריל 1885 – 7 בספטמבר 1962), ידועה בעיקר בשם העט איזק דינסן (Isak Dinesen), הייתה סופרת דנית.
חייה
בליקסן נולדה בדנמרק כקארן דינסן. אביה היה סופר ואיש צבא, שהתאבד כשהייתה בת 10 לאחר שאובחן כסובל מעגבת.
כשהייתה בת 24 התחתנה עם בן דודה השוודי והשניים עברו לקניה, שם ניהלו מטע קפה, שנקנה מכספי משפחתה. נישואיהם החזיקו מעמד 7 שנים בלבד. בליקסן התאהבה בצייד מקומי בשם דניס פינץ` האטון, איתו חיה עד למותו בתאונת מטוס בשנת 1931. סיפור חייה בקניה ויחסיה עם בעלה ועם האטון היוו הבסיס לספרה "זיכרונות מאפריקה", אותו פרסמה תחת שם העט איזק דינסן. בהיותה בקניה היא התיידדה עם ברייל מרקהם.
בליקסן השתמשה במספר שמות עט נוספים, חלקם גבריים וחלקם נשיים. אף על פי ששפת האם שלה הייתה דנית, היא כתבה באנגלית ותרגמה את ספריה לדנית.
כתיבתה הייתה יוצאת דופן לתקופתה. ראשית, היא השתדלה לכתוב לפי מיטב המסורת של מספרי הסיפורים שבעל-פה. שנית, כתיבתה התרפקה על ערכים שנחשבו מיושנים בתחילת המאה העשרים ולפיכך רבות מעלילות סיפוריה התרחשו במאה התשע עשרה. שלישית, יצירותיה היוו תמהיל מוזר של ערכים אריסטוקרטיים, מחאה אנטי-קולוניאליסטית, מחאה אנטי-נאצית, גותיות, ארוטיקה ויסודות אוטוביוגרפיים.
בליקסן זכתה להכרה והערכה של אושיות ספרותיות בולטות, כגון ארנסט המינגוויי, (שהביע את הערכתו אליה במילים: "הייתי מרגיש היום מאושר יותר לו היו נותנים את פרס נובל לסופרת היפה איסאק דינסן")  טרומן קפוטה, פרל בק, אי. אי. קאמינגס וארתור מילר.
בליקסן הייתה חולנית במשך כל חייה. כפי הנראה נדבקה בעגבת מאביה עוד בטרם נולדה. היא סבלה מכיבי קיבה חמורים, שהובילו להסרת חלק מקיבתה, ובסופו של דבר למותה מתת-תזונה, בגיל 77.
בשנת 1985 יצא לאקרנים הסרט "זיכרונות מאפריקה" בכיכובם של מריל סטריפ ורוברט רדפורד. הסרט זכה להצלחה רבה ובעקבות הצלחתו, הפך ביתה של בליקסן בניירובי שבקניה למוזיאון לאומי. מוזיאון נוסף המוקדש לבליקסן נמצא באחוזת המשפחה שבדנמרק.
סרט נוסף שנעשה על פי יצירתה של בליקסן הוא החגיגה של באבט מ-1987.
ליגת העל הכוויתית
ליגת העל הכוויתית נקראת מסיבות מסחריות גם STC פרימייר ליג היא ליגת הכדורגל הבכירה בכווית. הליגה הוקמה בשנת 1961, והזוכה הראשונה בתואר הייתה אל-ערבי. שיאנית הזכיות היא אל-קדיסיה.
היסטוריה
התיעודים הראשונים לליגה כלשהי היא ליגה שהתקיימה במשך 8 שנים ללא הכרה רשמית (מ-1951 ועד 1959), בה שיחקו קבוצות שלא נרשמו תחת ההתאחדות.
הליגה הכיוותית לכדורגל התחילה רשמית בעונת 1961/1962, ובעונה הראשונה השתתפו 8 קבוצות (ביניהן: אל-ערבי, אל-קדיסיה, אל-כווית, קבוצת הכדורגל של תיכון קיפאן, קבוצת הכדורגל של בית הספר שוויקה, קבוצת הכדורגל של המכללה התעשייתית, וקבוצת הכדורגל של המשטרה הכוויתית). אל-ערבי זכתה באליפות הראשונה של ליגה זו ללא הפסד. בעונת 1965/1966 הוסרו מהליגה קבוצות הכדורגל של בתי הספר, וקבוצות חדשות הצטרפו במקומם: אל-שלמיה, אל-פאחאהיל, ואל-שבאב.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 שלטו בליגה בעיקר "שלושת הגדולות": אל קדיסיה, אל-ערבי ואל-כווית, למעט אל-שלמיה שזכתה ב-1980/1981, קאזמה שזכתה ב-2 אליפויות באמצע שנות ה-80, ואל ג'אהרה שזכתה באליפות הראשונה והיחידה שלה ב-1989/1990. ב-1990/1991 לא התקיימה ליגה עקב מלחמת המפרץ ופלישת כוחות עיראקיים לכווית שעצרו את הליגה. בהמשך העשור האליפות התפצלה בין ארבע הזוכות מהעשורים הקודמים.
בשנות ה-2000 שלטו בליגה בעיקר אל-קדיסיה ואל-כווית שזכו ב-8 אליפויות בעשור זה. בשנות ה-2010 שלטה אל כווית שזכתה ב-6 אליפויות נוספות, כשהזוכה השנייה בשאר 4 האליפויות בעשור היא אל-קדיסיה.
התחרות
הקבוצות מדורגות לפי: נקודות, הפרש שערים ולאחר מכן שערים שהובקעו. אם בכל הפרמטרים הנ"ל ישנו שוויון בין קבוצות, הן חולקות ביניהם את המקום הגבוהה. אם יש שוויון בין הטוענות לאליפות (מקום ראשון ושני), או בין הטוענות להישארות בליגה (מקומות 8-10) או במיקום לכרטיס לגביע בינלאומי, משוחק משחק פלייאוף נוקאאוט בודד במיקום נייטרלי לקביעת המיקומים.
הקבוצה שזוכה במקום הראשון ובאליפות הליגה מעפילה לשלב המוקדמות של ליגת האלופות האסיאתית, והקבוצה שסיימה במקום השני והקבוצה שזכתה בגביע האמיר הכוויתי מעפילות לשלב הבתים של גביע AFC (השני בחשיבותו באסיה).
מדליית השירות הראוי לשבח
מדליית השירות הראוי לשבח הוענק בעבר כעיטור להישגים בתקופת שלום, אך החל מה-11 בספטמבר 2001 ניתן להעניק עיטור זה במקום כוכב הארד על הישגים ראויים שאינם קרביים באזור לחימה. בדרך כלל, המעשים או השירותים בעיתם מוענק העיטור צריכים להיות דומים לאלו הנדרשת ללגיון ההצטיינות, אך נושאים בחובם אחריות פחותה, אם כי עדיין ניכרת. על פי תקנות העיטור בזרוע הצבא במקרה של המלצה לכוכב הארד לא ניתן להעניק את מדליית השירות הראוי לשבח כעיטור מדרג נמוך יותר. באותה מידה לא ניתן לשדרג המלצה למדליית השירות הראוי לשבח בכוכב ארד. זאת כיוון שכוכב הארד ניתן עבור פעילות קרבית ומדליית השירות הראוי לשבח ניתן עבור פעילות שאינה קרבית. עם זאת במנקרה של המלצה למדליית השירות הראוי לשבח לניתן להעניק במקומו עיטור מדרג נמוך יותר כדוגמת ציון לשבח של הצבא (ARCOM).
עיטור גבוה יותר, מדליית השירות הראוי לשבח של מחלקת ההגנה (DMSM), מוענק תחת קריטריונים דומים למשרתים המשובצים לשירות בפעילות רב זרועית מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
תיאור המדליה
מדליית השירות הראוי לשבח היא מדליית ארד בקוטר כולל של כ-3.58 סנטימטרים, המורכב משש קרניים המופיעות מאחורי שלוש הקודקודים העליונים של כוכב מחומש בעל קצוות משופעים המכיל בתוכו שני כוכבים דומים אך קטנים יותר המסומנים באמצעות קווי מתאר חתוכים. מעל הכוכב המחומש מוצב נשר עם כנפיים מורמות הניצב על שני ענפי דפנה מעוקלים כלפי מעלה הקשורים בסרט בין רגלי הנשר.
בצידו השני של העיטור מופיע הכיתוב UNITED STATES OF AMERICA" ו-"MERITORIOUS SERVICE".
תיאור הסרט
הענקות חוזרות של מדליית השירות הראוי לשבח מסומנות בצבא בזרוע האויר ובזרוע החלל על ידי עיטור מוקטן של ענף עץ אלון בצבע ארד המוצמד לסרט העיטור. שיש הענקות חוזרות מסומנות על ידי עיטור מוקטן של ענף עץ אלון כסוף. בצי, בחיל הנחתים ובמשמר החופים הענקות חוזרות מסומנות על ידי כוכבי זהב כאשר כוכב כסוף מסמן שש הענקות חוזרות.
המדליה תוכננה על ידי מר ג'יי מוריס המכון להרלדיקה, ואושר על ידי הוועדה ב-20 במרץ 1969. עיצוב הסרט מתכתב עם הצבעים המשמשים את לגיון ההצטיינות כדי לשקף את ההקבלה בין שתי המדליות. הנשר, סמל ארצות הברית, ניצב על ענפי דפנה המציינים הישג. הכוכב משמש לייצוג השירות הצבאי והקרניים הבוקעות ממנו מציינות את המאמצים המתמידים של יחידים להשיג באמצעות שירות ראוי לשבח.
היסטוריה
בוועידת העיטורים הבין-זרועית (5 בפברואר 1968) התקיים דיון על הצורך בעיטור שלישי ראוי המאפשר הכרה הולמת בהישגים שאינם בשדה הקרב המקבילים לאלו שהיו מזכים בשדה הקרב בכוכב הארד. חברי הוועדה היו בדעה כי קיימת ירידה ביוקרה של מדליית לגיון ההצטיינות מכיוון שהיא שימשה בתדירות הולכת וגוברת לצורך תגמול שירות מתחת לרמה אליה כיוונו עם לגיון ההצטיינות, אך עדיין גבוה מזה שנדרש עבור ציונים לשבח של זרועות השירות השונות.
לצורך בחירת שם עבור העיטור החדש הוקמה על ידי מזכיר ההגנה ועדה לבחירת שם. ב־8 בנובמבר 1968 אישרה הוועדה פה אחד את השם "מדליית השירות הראוי לשבח". הנשיא לינדון ג'ונסון חתם על צו המורה על חלוקת מדליה בשם זה החל מיום 16 בינואר 1969. הצו תוקן על ידי הנשיא רונלד רייגן ב־2 ביולי 1981, כך שניתן יהיה להעניק פרס לחברי הכוחות המזוינים של מדינות ידידותיות זרות.
עד שנת 2004, ניתן היה להעניק את מדליית השירות הראוי לשבח רק עבור שירות בזמן שלום ולא ניתן היה להעניק אותו באזור לחימה. המקבילה מדליית השירות הראוי לשבח עבור אותם אזורים הוא הכוכב הארד. אולם בדומה לתובנות שעלו בשנת 1968 וגרמו ליצירתה של מדליית השירות הראוי לשבח החלו לעלות חששות שהיוקרה של כוכב הארד נחלש שוב במהלך הלחימה הרציפה בדרום מערב אסיה מאז 1990. כתוצאה מכך נקבע כי ניתן להעניק את מדליית השירות הראוי לשבח גם עבור שירות אזור לחימה, בדיעבד החל מ-11 בספטמבר 2001.
הומותריום
הומותריום (שם מדעי: Homotherium; מילולית: "בהמה/חיה זהה") הוא סוג בתת-משפחת השנחרבים שחי בצפון אמריקה, באירופה, באסיה ובאפריקה.
מאפיינים
כמה מהמאפיינים הפיזיים של ההומותריום אינם אופייניים לחתוליים גדולים. היה לו צוואר מוארך, עובדה שהפכה את "כוונון" הראש לשם נשיכת הטרף ליעילה ומדויקת יותר. שיניו החותכות וניביו התחתונים חברו יחדיו לאחיזה חזקה ודקירה רבת עצמה. בין החתוליים הקיימים, רק לטיגריס (Panthera tigris) יש שיניים חותכות גדולות כמו של ההומותריום, כך שהן עוזרות לו בהרמתו ובסחיבתו של הטרף.
מינים
בסוג הומותריום קיימים עשרה מינים:
בתרבות
יונק זה הופיע בסדרה העולם החדש הפראי.
חסידות לודמיר
תולדות החסידות
רבי שלמה מקרלין היה תלמידם של המגיד ממזריטש ורבי אהרן הגדול מקרלין. לאחר פטירת רבי אהרן היה למנהיגם של חסידי קרלין. לאחר שנרדף בליטא, עבר ללודמיר שבווהלין. נורה ונפטר מפצעיו בכ"ב בתמוז תקנ"ב. לאחר פטירתו פנו חסידיו בעיקר אל תלמידיו רבי אשר מסטולין (הראשון), יורשו בהנהגת חסידות קרלין, ורבי מרדכי מלעכוויטש, אך גם בנו החל לכהן בלודמיר. בן נוסף, רבי דב בער, היה חתנו של רבי ברוך ממז'יבוז' ומילא את מקומו בטולטשין.
החסידות בארצות הברית
רבי מרדכי, בן נוסף של רבי גדליהו, היגר יחד עמו לארצות הברית. נסע בבחרותו ללמוד באירופה בחצר טריסק. היה חתנו של רבי ישכר דב מחודורוב. הקים ישיבה ברובע הברונקס. כיהן כאדמו"ר מסמבור. נפטר בז' בסיוון תשט"ו. בנו רבי יצחק היה רב ומו"צ בבורו פארק.
נכדו של רבי מרדכי, רבי מרדכי ישראל חיים סמט (בן חתנו הרב יוסף חנוך) מכהן כיום כאדמו"ר מסאמבור בבורו פארק.