cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוז אוניל
מעבר לניו יורק
בזמן שאוניל התגוררה בניו יורק, אביה קנה חווה על שטח קטן בהרי אוזרק שבדרום מיזורי שנקראה בונייברוק. במהלך תקופה זו אוניל חוותה הצלחה ניכרת לאחר שהצטרפה לצוות של "פאק" (Puck ), מגזין הומור אמריקני, שם הייתה האשה היחידה בצוות. בשנת 1909 היא החלה בעבודות כציירת פרסומות, ותרמה איורים למגזיני הרפר ולייף.
נשואים וקריירה
בשנת 1892, בעת שהייתה באומהה, פגשה בחור צעיר מוירג'יניה בשם גריי לאתם, שאיתו התחתנה בשנת 1896. הוא ביקר את אוניל בניו יורק, והמשיך לכתוב לה כשנסעה למיזורי לראות את משפחתה בשנת 1896. בדאגתה לרווחת משפחתה, אוניל שלחה כסף רב הביתה. בשנים שלאחר מכן אוניל לא הייתה מרוצה מחיי הנישואים עם גריי לתאם, כיוון שהוא אהב "לחיות גדול" והיה מהמר, ונודע כנער שעשועים. אוניל גילתה שלאתם, עם טעמיו היקרים מאוד, בזבז את כספה על עצמו.
אוניל עברה למחוז טאני, מיזורי, שם הגישה בקשת גירושין בשנת 1901, וחזרה להוריה. גריי לאתם נפטר באותה שנה, וכמה מקורות מציינים כי אוניל התאלמנה.
בסוף שנת 1901 החלה אוניל לקבל מכתבים אנונימיים ומתנות בדואר. נודע לה כי הם נשלחו על ידי הארי לאון וילסון, עורך עוזר בעיתון שעבדה עבור "פאק". אוניל ווילסון התארסו בסגנון רומנטי זמן קצר לאחר מכן, והתחתנו בשנת 1902.
לאחר ירח דבש בקולורדו, הם עברו לבונייברוק, שם התגוררו במשך מספר חורפים. במהלך שלוש השנים הראשונות בעלה הארי כתב שני רומנים, "אריות האדון" (1903) ו"הבוס של ארקדי הקטן" (1905), ששניהם אויירו על ידי רוז. אחד הרומנים המאוחרים של הארי, Ruggles of Red Gap, היה פופולרי והפך לכמה סרטי קולנוע, כולל סרט אילם, "טוקי" בכיכובם של צ'ארלס לוטון, וגרסה מחודשת בשם Fancy Pants בכיכובם של לוסיל בול ובוב הופ.
הארי ורוז התגרשו בשנת 1907.
בשנת 1904 פרסמה אוניל את הרומן הראשון שלה, "אהבות אדווי", אותו גם איירה.
קופיס ופריצת דרך
בשנת 1908, אוניל החלה להתרכז בהכנת יצירות אמנות מקוריות, ובתקופה זו היא יצרה את הדמויות הקוויפיות הגחמניות שעבורן התפרסמה. שמה של הדמות שיצרה הייתה "Kewpie", נבע מקופידון, אל האהבה הרומי. לדברי אוניל, היא הייתה באובססיה לרעיון הדמויות הכרוביות, עד כדי כך שהיו לה חלומות עליהם: "חשבתי הרבה על הקופיס עד שהיה לי חלום עליהן, שהן עושות מעשי קונדס אקרובטיים על שמיכת המיטה שלי. אחת מהן ישבה בידי."
היא תיארה אותן כ"מעין פייה עגולה קטנה, שהרעיון היחיד שלה הוא ללמד אנשים להיות עליזים וחביבים בו זמנית". דמויות ה- Kewpie הופיעו בצורת קומיקס בשנת 1909 בגיליון של "ליידיס הום ז'ורנל". פרסומים נוספים של הקומיקס Kewpie היו במגזינים אחרים לנשים, שעזרו לקריקטורה לצמוח בפופולריות רבה.
בשנת 1912 "ג'יי די קסטנר", חברת חרסינה גרמנית, החלה בייצור בובות Kewpie, ובאותה שנה נסעה אוניל למפעל בוולטרסאוזן שלהם כדי לפקח על ייצור הבובות. גרסאות מאוחרות יותר של הבובות היו מורכבות יותר והפכו לצעצועים הראשונים המשווקים בהמונים בארצות הברית.
כאשר אוניל עלתה לתהילה, היא צברה מוניטין ציבורי כבוהמיסטית, והפכה לתומכת נלהבת בזכויות נשים. ההצלחה של הקופיס הכניסו לה הון של 1.4 מיליון דולר, איתם רכשה נכסים כולל בוניברוק, דירה בפארק וושינגטון סקוור בגריניץ' וילג', טירת קראבס בקונטיקט, וילה באי קאפרי, איטליה. בשיא ההצלחה של הבובה, אוניל הייתה המאיירת הנשית בעלת השכר הגבוה ביותר בעולם.
אוניל הייתה ידועה היטב בחוגים האמנותיים של העיר ניו יורק, ובאמצעות העמותה שלה, היא הייתה ההשראה לשיר "שושנת כיכר וושינגטון".
פריז והמשך הקריירה
אוניל המשיכה לעבוד, למרות העושר הגדול שלה. היא התעמקה בסוגי אמנות שונים. היא למדה פיסול אצל אוגוסט רודין והיו לה כמה תערוכות של פסלים וציורים בפריז ובארצות הברית. עבודות אלה היו ניסיוניות באופיין והושפעו במידה רבה מחלומות ומיתולוגיה. אוניל בילתה 1921 עד 1926 בפריז. בהיותה במקום, היא נבחרה ל Société Coloniale des Artistes Français בשנת 1921, והיו תערוכות של פסליה בגלריה בפריז ובגלריות ווילדנשטיין בניו יורק בשנת 1921 ו- 1922, בהתאמה.
בשנת 1927 חזרה אוניל לארצות הברית, ועד שנת 1937 התגוררה בבוניברוק. בשנות הארבעים של המאה העשרים היא איבדה את מרבית כספיה ונכסיה, בין השאר בשל הוצאותיה הגדולות, והתמיכה המלאה במשפחתה. השפל הגדול פגע גם בהונה של אוניל. באותה תקופה, עבודתה כבר לא הייתה מבוקשת. לאחר שלושים שנות פופולריות, דעכה דמותה של Kewpie והצילום החליף את האיור ככלי מסחרי. אוניל התנסתה ביצירת בובה חדשה, ובסופו של דבר יצרה את דמות שקראה לה "הו הו הקטן" שהיה דומה לבודהה כתינוק צוחק.
אחרית ומוות
אוניל הפכה לאישיות בולטת בקהילה ברנסון, מיזורי, תרמה את זמנה ויצירות האמנות שלה לבית הספר באוזרק שבפוינט אאוט, מיזורי, ונשארה פעילה בקהילה האמנותית המקומית.
לויד פרדנדאל
לויד פרדנדאל (באנגלית - Lloyd Fredendall; 28 בדצמבר 1883 - 4 באוקטובר 1963) היה איש צבא אמריקאי הידוע בשל לחימתו בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
ראשית חייו
פרדנדאל נולד ב-28 בדצמבר 1883 בשאיין, ויומינג, לאירה פרדנדאל שהיה חייל במלחמת ארצות הברית–ספרד, ומונה לשריף של העיירה לאראמי. בשנת 1907 התגייס פרדנדאל לצבא ארצות הברית, והצטרף כלוטננט משנה לחיל הרגלים של צבא ארצות הברית.
קריירה צבאית
לאחר שירות בפיליפינים ובעוד מקומות, שבמהלכם הועלה לדרגת קפטן, נשלח פרדנדאל לצרפת כחלק מחיל המשלוח האמריקני. פרדנדאל שירת ברגימנט הרגלים ה-28, ואף הועלה לדרגת לוטננט קולונל, אולם לא השתתף באופן מעשי בלחימה.
לאחר המלחמה מילא פרדנדאל תפקידי מטה והדרכה שונים, וב-1 באוגוסט 1935 הועלה לדרגת קולונל. ב-1 בדצמבר 1939 הועלה פרדנדאל לדרגת בריגדיר גנרל, וב-1 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-4.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1941 מונה פרדנדאל למפקד הקורפוס ה-9, ובשנת 1942 נבחר לפקד על כוח המשימה המרכזי בצפון אפריקה. פרדנדאל פיקד על כוח המשימה המרכזי שנחת בחופי אלג'יריה במסגרת מבצע לפיד ב-8 בנובמבר 1942, במהלך השלבים הראשונים של המערכה בתוניסיה פיקד פרדנדאל על הקורפוס ה-2. במסגרת זו נחלו כוחותיו של פרדנדאל תבוסה בקרב מעבר קסרין בפברואר 1943, אך הסבו אבדות קשות לקורפוס אפריקה הגרמני בפיקודו של הפילדמרשל ארווין רומל. לאחר התבוסה החליף אותו דווייט אייזנהאואר בגנרל ג'ורג' פטון. עם זאת, עם שובו לארצות הברית זכה לקבלת פנים של גיבור, הועלה לדרגת לוטננט גנרל, ומונה למפקד הארמייה השנייה של ארצות הברית, שעסקה בעיקר באימון הכוחות האמריקאיים לקראת הפלישה לנורמנדי.
רוברט וידני
רוברט מקליי וידני (באנגלית: Robert Maclay Widney; 23 בדצמבר 1838 – 14 בנובמבר 1929) היה עורך דין, שופט ומפתח מקרקעין אמריקאי, שתרם רבות לפיתוח העיר לוס אנג'לס, מייסד אוניברסיטת דרום קליפורניה.
ביוגרפיה
וידני נולד בעיירה פיקווה שבמערב אוהיו למשפחה נוצרית מתודיסטית מרובת ילדים, בנם של ג'ון וילסון וידני וארבלה לבית מקליי. הוא היה נער חווה עני, אך רכש השכלה וסיים את לימודיו בתיכון ב-1954. וידני הקדיש שנתיים לציד ומחנאות בהרי הרוקי וב-1956 התיישב במריסוויל שבצפון קליפורניה והחל לעבוד בעבודות שונות לשם פרנסתו. ב-1958 החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת הפסיפיק שבקליפורניה (אז בסנטה קלרה), מוסד פרטי המשויך לכנסייה המתודיסטית. הוא סיים תואר ראשון ושני ומונה לפרופסור למתמטיקה במוסד הלימודים. במקביל למד משפטים. וידני התקבל כחבר בלשכות עורכי הדין של קליפורניה ונבדה ב-1867 וב-1868 התיישב בלוס אנג'לס, אז עיירה קטנה ואפורה, יחד עם רעייתו הטרייה, מארי בארנס.
וידני התפרנס מנדל"ן והתפרנס היטב. משווק קרקעות, משקיע, יועץ. הוא פרסם ניוזלטר חודשי (Los Angeles Real Estate Advertiser) ובכובעו כעורך דין לענייני מקרקעין הרבה לעסוק בסכסוכים משפטיים ולייצג בעלי קרקעות. לעיתים קיבל קרקעות כתחליף לשכר טרחה והשתמש בהן לפיתוח עסקיו. ב-1871 וידני השתמש באקדח הקולט שלו כדי להגן על מהגרים סינים מפני אספסוף זועם שזרע הרס במקום מושבם בעיר על רקע גזעני. וידני הצליח להציל כמה מהגרים. 19 מהגרים נרצחו במהומות. בהמשך השנה מונה לשופט בבית המשפט שעסק בענייני המחוזות לוס אנג'לס וסן ברנרדינו. ב-1873 ייסד את לשכת המסחר בלוס אנג'לס. ב-1874 הקים וידני קו תחבורה ציבורית באורך 2.4 קילומטרים שלאורכו סוסים הובילו קרונות נוסעים. קו זה היה הראשון מסוגו בלוס אנג'לס.
שאיפה חשובה שליוותה את וידני בשנות ה-70 של המאה ה-19, אם לא קודם, הייתה הקמת האוניברסיטה הראשונה בדרום קליפורניה. וידני גייס למיזם שלושה אנשים חשובים בלוס אנג'לס של התקופה, אוזרו צ'יילדס, סוחר ובנקאי פרוטסטנטי, ג'ון דאוני, קתולי יליד אירלנד שהיה מושל קליפורניה בשנים 1860 – 1862 ואיסאייס וולף הלמן, בנקאי יהודי-גרמני. השלושה תרמו קרקעות וכספים וב-1880 אוניברסיטת דרום קליפורניה פתחה את שעריה, תחילה ל-53 סטודנטים, אך האוניברסיטה צמחה יחד עם העיר לוס אנג'לס. וידני, אשר בעצמו הרים תרומה נכבדה, כיהן כראש חבר הנאמנים הראשון של האוניברסיטה. אחיו, ד"ר ג'וזף וידני, שהיה רופא, היסטוריון, מורה ומנהיג דתי, כיהן כנשיא השני של האוניברסיטה והקים בה בית ספר לרפואה.
ב-1868 נישא וידני למארי לבית בארנס (1844–1924). הם גידלו בלוס אנג'לס את חמשת ילדיהם, ארבעה מהם הגיעו לגיל בגרות. וידני הוא אחיינם של רוברט סמואל מקליי שהיה מיסיונר ושל צ'ארלס מקליי, לימים חבר בסנאט של מדינת קליפורניה ומייסד העיר סן פרננדו שבקליפורניה. ב-1929 וידני הלך לעולמו. הוא נטמן בבית העלמין אנג'לוס רוזדייל שבלוס אנג'לס.
פרסביטריאניזם
פְּרֶסְבִּיטֶרְיאניזם (באנגלית: Presbyterianism) הוא מונח המתייחס למספר זרמים בנצרות הפרוטסטנטית הדבקים במסורת הקלוויניזם, ומאורגנים במבנה דומה. התאולוגיה הפרסביטריאנית מדגישה באופן מסורתי את ריבונות האל, את כתבי הקודש כמסמך מנחה, ואת ההכרח שבחסד האל באמצעות האמונה בישו.
מקור השם
המונח "פְּרֶסְבִּיטֶרְיָאנִיזְם" מקורו בתואר הכבוד היווני "פְּרֶסְבִּיטֶרוֹס" (presbýteros, πρεσβύτερος), שמשמעותו "זקן", "בכיר", או "מנהיג", המופיע בברית החדשה ומתייחס להנהגה מקומית.
היסטוריה
הגישה הפרסביטריאנית בנצרות תוארה לראשונה בפרוטרוט על ידי הרפורמיסט בן המאה ה-16 מרטין ברוסר משטרסבורג, אשר האמין כי הכנסייה הנוצרית הקדומה יישמה את עקרונות ההנהגה הפרסביטריאנית. יישום מודרני של עקרונות הפרסביטריאניזם נמצא בכנסיית ז'נבה תחת הנהגתו של ז'אן קלווין בשנת 1541.
מקור הכנסייה הפרסביטריאנית הוא בעיקר בסקוטלנד לפני חוקי האיחוד של 1707. רוב הפרסביטריאנים באנגליה יכולים למצוא את שורשי משפחתם בסקוטלנד. אף שהפרסביטריאנים דבקים בתאולוגיה של קלווין וממשיכי דרכו, ניתן למצוא מגוון של השקפות דתיות בפרסביטריאניזם בן ימינו.
שורשי ארגון ההנהגה הפרסביטריאנית המודרנית ברפורמציה הסקוטית במאה ה-16. קהילות מקומיות מונהגות על ידי אספות המורכבות מנציגי הקהילה, גישה מועצתית הנמצאת אף ברמות אחרות של קבלת החלטות - הפרסביטר (בית הדין של זקני העדה), הסינוד, והאספה הכללית. באופן תאורטי לא קיימים בישופים בפרסביטריאניזם, אולם, בחלק מן הקהילות במזרח אירופה, ובקהילות אקומניות, פועלים בישופים. משרת זקן העדה אף היא מאפיין ייחודי לפרסביטריאניזם: אלה אנשים מתוך הקהילה, חסרי הסמכה דתית פורמלית, המשתתפים בניהול הדתי של קהילתם ובתהליך קבלת ההחלטות בכל הרמות.
במאה ה-20 רבות מן הכנסיות הפרסביטריאניות השתתפו באופן חשוב בתנועה האקומנית, שמטרתה להביא להבנה ולשיתוף פעולה בין הזרמים הדתיים והדתות השונות בעולם, כולל במועצה העולמית של הכנסיות. קהילות פרסביטריאניות רבות מצאו דרכים לשיתוף פעולה עם זרמים רפורמיסטיים אחרים בנצרות. חלק מן הכנסיות הפרסביטריאניות אף אוחדו עם כנסיות מזרמים אחרים, בהן כנסיות לותרניות ואנגליקניות.
מאפיינים
פרסביטריאנים מבדילים עצמם מעדות אחרות על ידי דוקטרינה, ארגון מוסדי (או "סדר הכנסייה") ופולחן; לעיתים קרובות משתמשים ב"ספר הסדר" כדי להסדיר פרקטיקה ומנהגים משותפים. מקורות הכנסיות הפרסביטריאניות הם בקלוויניזם. ענפים רבים של פרסביטריאניזם הם שרידים לפיצולים קודמים מקבוצות גדולות יותר. חלק מהפיצולים נבעו ממחלוקת דוקטרינלית, ואילו חלקם נגרמו על ידי מחלוקת בנוגע למידה שיש לדרוש מאלה שהוסמכו לכהונת הכנסייה להסכים עם וידוי האמונה של ווסטמינסטר, המשמש היסטורית כמסמך וידוי חשוב - שני רק לתנ"ך, ומכוון את הייחודיות בתקינה ובתרגום של התנ"ך בכנסיות פרסביטריאניות.
בשנת 2006, אישרה הכנסייה הפרסביטריאנית קבלת הומוסקסואלים ולסביות לשורותיה.
הכנסייה הפרסביטריאנית בארצות הברית היא הגדולה מבין העדות העולם ומונה שני מיליון חברים. ביוני 2014, הצביעה אספת החברים של הכנסייה בארצות הברית בעד משיכת השקעות מהחברות קטרפילר, מוטורולה ו-HP בשל מעורבותן בכיבוש הישראלי.
דוקטרינה
פרסביטריאניזם הוא מבחינה היסטורית מסורת של "וידוי" (Confessionalism). כנסיות הווידוי מבטאות את אמונתן בצורה של "וידויי אמונה", שיש לו מעמד סמכותי. עם זאת, זו הן מבוססת על נקודה עדינה יותר: בכנסיות הווידוי, תאולוגיה איננה עניין אינדיבידואלי בלבד. בעוד שאנשים מעודדים להבין את כתבי הקודש ועשויים לערער על ההבנה המוסדית הנוכחית, התאולוגיה מבוצעת על ידי הקהילה כולה. ההבנה הקהילתית הזו של תאולוגיה באה לידי ביטוי בווידויים.
עם זאת, יש קשת רחבה של גישות לווידוי. אופן המנוי, או המידה שבה התקנים הרשמיים קובעים את תורת הכנסייה בפועל, מתגלה כעניין מעשי. כלומר, ההחלטות שניתנו בהסמכה ובבתי המשפט של הכנסייה קובעות במידה רבה את כוונתה של הכנסייה, המייצגת את השלם, על ידי עמידה בתקן הדוקטרינלי.
כמה מסורות פרסביטריאניות מאמצות רק את וידוי האמונה של ווסטמינסטר כסטנדרט הדוקטרינלי עליו זקוקים מורי הכנסייה להשתמש, בניגוד לקטכיזמות הגדולות והקצרות יותר, המאושרות לשימוש בהוראה. עדות פרביטריאניות רבות, במיוחד באמריקה הצפונית, אימצו את כל התקנים של ווסטמינסטר כסטנדרט הדוקטרינה שלהן הכפוף לתנ"ך. מסמכים אלה הם קלוויניסטיים בהתמצאותם הדוקטרינרית. הכנסייה הפרסביטריאנית בקנדה שומרת על וידוי האמונה של ווסטמינסטר בצורתו המקורית, אך טוענת שיש להבין את התקופה ההיסטורית בה נכתב כאשר הוא נקרא.
וידוי האמונה של ווסטמינסטר הוא "התקן העיקרי של כנסיית סקוטלנד" אך "תוך התחשבות ראויה בחופש הדעה בנקודות שאינן נכנסות לגופם של האמונה". ניסוח זה מייצג שנים רבות של מאבק על המידה שבה הווידוי משקף את דבר האלוהים ואת מאבק המצפון של אלה שהאמינו שהוא לא עשה זאת במלואו (למשל ויליאם רוברטסון סמית'). לכנסיות פרסביטריאניות, כמו הכנסייה החופשית של סקוטלנד, אין "סעיף מצפון" כזה. הכנסייה הפרסביטריאנית בארצות הברית אימצה את ספר הווידויים, המשקף הכללת וידויים רפורמים אחרים בנוסף לתקני ווסטמינסטר. מסמכים אחרים אלה כוללים הצהרות אמונה קדומות (אמנת נינה, אמונת השליחים), וידויים רפורמים מהמאה ה-16 (הווידוי הסקוטי, הקתכיזם של היידלברג, הווידוי ההלוויטי השני).
אופק מכ"ם
אופק המכ"ם (באנגלית: Radar horizon) הוא מונח בו נעשה שימוש כדי להתייחס לאזור קריטי שמוגדר על ידי המרחק המקסימלי של נקודות על כדור הארץ (כלומר בגובה אפס) מאנטנת המכ"ם בו עדיין יהיה ניתן להבחין בהן. החישוב של אופק המכ"ם של מערכת מסוימת בהתבסס על גובה האנטנה ומקדם השבירה של האוויר מתבסס על מושג הרדיוס האפקטיבי של כדור הארץ, השונה מהרדיוס האמיתי שלו. הרדיוס האפקטיבי של כדור הארץ הוא מוסכמה, שנעשה בה שימוש בהתייחס למערכות מכ"ם ומערכות אחרות לקליטת גלי רדיו כדי לתקן את החישובים כך שיכללו גם את אפקט השבירה של גלים אלקטרומגנטיים באטמוספירה. אודות לעקמומיות כדור הארץ, קרן המכ"ם פוגשת בשכבות אוויר "מתעקמות", כך שזווית הפגיעה שלה בשכבות אוויר שונות היא שונה, וכשמוסיפים לאפקט הזה את שינוי מקדם השבירה של האוויר עם הגובה מקבלים שבירה רציפה קלה של קרן המכ"ם. הודות לאפקט השבירה, מסלול הגלים בהלוך ובחזור (מסלול הקרניים הפיך) מתעקם מעט, ומערכות מכ"ם ואחרות מסוגלות "לראות" גם עצמים שנמצאים מתחת ל-"אופק" של המכ"ם.
במודל כדור הארץ בעל הרדיוס האפטיבי, המסלול הממשי העקום של קרן רדיו מחושב כאילו היה ישר: המסלול מיוצג בהשוואה לכדור ארץ דמיוני עם רדיוס גדול יותר מזה של כדור הארץ, באופן שמשמר את העקמומיות היחסית בין הארץ לקרן הרדיו (שכן, כפי שיוצג בהמשך, תחת תנאים מסוימים מסלול הקרן הוא מעגלי). כדי להבין את הרעיון יש לשרטט את הקווים המשיקים למעגל שמתווה קרן הרדיו והמעגל שמתווה כדור הארץ – תחת המעבר הזה לכדור ארץ חדש עם רדיוס R_e (שמוגדר כך שעקמומיותו שווה להפרש ההתעקמויות), הזוויות בין הקווים המשיקים נשמרות – מסלול הקרן מכדור הארץ החדש נראה זהה למסלול הקרן העקום שנראה מכדור הארץ האמיתי. הרדיוס האפקטיבי R_e הוא בקירוב:
.
כאשר R הוא רדיוס כדור הארץ ו־dn/dz הוא גרדיאנט מקדם השבירה של האטמוספירה. הרדיוס האפקטיבי מוגדר היטב רק כאשר dn/dz קבוע. יותר מכך, מכיוון ש־n משתנה עם התדירות, כך גם רדיוס הארץ האפטיבי. מקדם השבירה של האטמוספירה קטן עם הגובה כך שגלים שמשודרים אופקית נשברים "למטה". כפי שעולה מן הנוסחה, רדיוס העקמומיות של הקרניים המתקדמות הוא למעשה ההופכי של הגרדיאנט האנכי של מקדם השבירה.
הוכחת הנוסחה
תחת ההנחה של גלים שמתקדמים בזוויות נמוכות מאוד עד נמוכות ביחס לאופק, עקמומיות הקרניים היא dn/dz. ניתן להגיע לנוסחה זו מחוק סנל המיושם לאטמוספירה כדורית. מתקיים. אם הזווית של הקרן עם האנך לשכבה בה היא מתקדמת היא \alpha אז הזווית \beta עם השכבה "הבאה" היא כאשר d\theta הזווית המרכזית הנוצרת במרכז כדור הארץ עקב התקדמות של הקרן מרחק ds (זווית חיצונית למשולש). d\theta שווה ל-. מחוק סנל נקבל : נחלק ב-n(R) ונקבל: (שכן n\approx 1) או: (תוצאה זו מתקבלת מגזירה). עקב ההנחה של זווית נמוכה ביחס לאופק \alpha שווה בקירוב 90 מעלות ולכן סינוס אלפה שווה בקירוב 1 (וכנ"ל לגבי בטא ופי) וכך מתקבלת התוצאה . אולם מתקיים: לכן מהצבה במשוואה הקודמת נקבל, כלומר מתקבל עקום שעקמומיותו קבועה ושווה ל-dn/dR (המשוואה האחרונה היא למעשה ההגדרה של עקמומיות).
אופק מכ"ם
אופק המכ"ם הוא אזור ביצועים קריטי למערכת מכ"ם המוגדר כגבול האזור בו אלומת המכ"ם גבוהה מפני כדור הארץ ומתאפשר זיהוי של מטרות נמוכות. כשלא לוקחים בחשבון את השבירה באטמוספירה, אופק המכ"ם יהיה המרחק הגאומטרי D_h מהמכ"ם לאופק כתוצאה מהגובה של אנטנת המכ"ם H ורדיוס כדור הארץ (6.4*10^3km):
.
והגובה של מטרות ניתנות לגילוי על ידי המכ"ם הוא:
מהחישוב הזה, האופק בשביל מערכת מכ"ם שנמצאת בגובה של 1 מייל (1.6 קילומטר) יהיה 89 מייל (143 קילומטר). אופק המכ"ם בשביל אנטנה בגובה 75 רגל (23 מטר) מעל האוקיינוס יהיה 10 מייל (16 ק"מ). אולם, מכיוון שמידת התכולה של אדי מים באטמוספירה משתנה עם הגובה, המסלול בו נעה אלומת המכ"ם נשבר כתוצאה מהשינוי בצפיפות. זה מפחית את האזור המוצל ולמעשה, יש להשתמש ברדיוס האפקטיבי של כדור הארץ במקום רדיוסו האמיתי כדי למצוא את D_h:
Radar horizon
ג'האנה הייז
ג'האנה פלמינג הייז (באנגלית: Jahana Flemming Hayes; נולדה ב-8 במרץ 1973) היא פוליטיקאית ומחנכת אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת קונטיקט. הייז היא האישה האפרו-אמריקאית והדמוקרטית השחורה הראשונה שמייצגת את קונטיקט ב. ב-2016 זכתה לתואר "מורת השנה של ארצות הברית".
ביוגרפיה
הייז נולדה ב-8 במרץ 1973 בווטרברי, וגדלה במיזמי דיור ציבורי בעיר זו. היא השלימה לימודי תעודה במכללה הקהילתית של עמק נאוטאק ולה תואר ראשון מאוניברסיטת דרום קונטיקט. בשנת 2012 השלימה באוניברסיטת סנט ג'וזף לימודי תואר שני בהוראה. בשנת 2014 היא קיבלה תעודת השנה השישית (SYC) מבית הספר לחינוך באוניברסיטת ברידג'פורט.
במהלך בחירות 2018 התמודדה אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של קונטיקט. ב-14 באוגוסט 2018 זכתה במועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג המחוז בבית הנבחרים. ב-6 בנובמבר אותה שנה נבחרה בבחירות הכלליות, ונהייתה לדמוקרטית האפרו-אמריקאית הראשונה שנבחרה מטעם קונטיקט לבית הנבחרים. לצד אייאנה פרסלי ממחוז הקונגרס השביעי של מסצ'וסטס, פרסלי נמתנה בין שתי הנשים האפרו-אמריקאיות היחידית שנבחרו בבחירות אלה לקונגרס מניו אינגלנד. בבחירות 2020 נבחרה מחדש לתקופת כהונה שנייה.
רצח נשים
רצח נשים (באנגלית (מלטינית): Femicide, פמיסייד) הוא פשע שנאה המבוסס על מגדר. המונח הוגדר על ידי הסופרת הפמיניסטית דיאנה ראסל, שנמנתה עם הראשונות שחקרו את התופעה, והגדירה אותה כ"הריגה מכוונת של אישה בשל היותה אישה".
הגדרת "רצח נשים"
הסופרת הפמיניסטית דיאנה ראסל הייתה אחת הראשונות שחקרה את התופעה, והיא הגדירה אותה כך: ראסל הדגישה כי בדרך כלל רצח נשים נעשה ממניעים סקסיסטיים, בהם שנאת נשים, תחושת עליונות של גברים על פני נשים, אלימות מינית, או תחושת בעלות על האישה. ראסל כתבה: "רצח נשים נמצא בקצהו של רצף מעשי אלימות כלפי נשים, הכולל מגוון רחב של סוגי אלימות מילולית ופיזית, בהם אונס, עינויים, עבדות מינית (במיוחד בזנות), התעללות מינית בילדים במשפחה ומחוץ למשפחה, התעללות פיזית ורגשית, הטרדה מינית (בטלפון, ברחוב, במשרד ובכיתה), מילת נשים על סוגיה השונים, פעולות גינקולוגיות מיותרות (כמו כריתת רחם מיותרת), הטרוסקסואליות מאולצת, עיקור כפוי, אימהות כפויה (במקומות בהם אמצעי מניעה והפלה מלאכותית אסורים), פסיכו-נוירוכירורגיה, שלילת מזון לנשים בתרבויות מסוימות, ניתוחים קוסמטיים, ופגיעות אחרות בגוף בשם אידיאל היופי. בכל מקרה שבו אחד ממעשי האלימות הללו מסתיים במוות, הוא הופך לאירוע של רצח נשים".
כמו כן ראסל כוללת בהגדרה מקרים של הרג סמוי של נשים, בהם מקרי רצח תינוקות בנות בתרבויות כמו הודו וסין.
ההגדרה של ראסל לרצח נשים מקובלת על רוב החוקרים, אך לא על כולם.
יש המרחיבים את ההגדרה, למשל ז'קלין קמבל וקרול רוניאן, המגדירות רצח נשים כך: "כל מקרה שבו נהרגת אישה, ללא קשר למניע או למבצע הפשע." לדבריהן, לא תמיד ניתן לקבוע מניע או לזהות מי הרוצח, ולכן פרטים אלו אינם נחוצים כדי לקבוע שמדובר במקרה של רצח נשים.
מצד שני, יש המצמצמים את ההגדרה של ראסל, למשל דזמונד אליס וולטר דקסדרי, המגדירים רצח נשים כך: "הרג מכוון של אישה על ידי גבר" – ואילו בהגדרה של ראסל, הרוצח לא חייב להיות גבר.
תולדות המונח
המונח femicide נעשה פופולרי עם צמיחתה של התנועה הפמיניסטית בשנות השבעים. סופרת בשם קרול אורלוק כתבה מספר מאמרים על רצח נשים, אך הם פורסמו רק בחוג מצומצם של פעילות התנועה. המונח קיבל פרסום רב בכנס פמיניסטי בשנת 1976, בו אמרה דיאנה ראסל את הדברים הבאים:
גם לאחר הכנס המונח רווח רק בחוגי התנועה הפמיניסטית, ורק במאה ה-21 החלו להשתמש בו גם בספרות המדעית.
הבחנה בין רצח לרצח נשים
השימוש במונח "רצח נשים" הוא חלק מהשפה הפמיניסטית. השימוש במונח לא נועד להשמיץ או למזער מקרי רצח של גברים, שהם כ-80% מכלל הקורבנות של מקרי רצח בעולם. רצח נשים נבדל ממקרי רצח אחרים בכך שהוא לרוב מתרחש במסגרת משפחתית או זוגית.
סוגים של רצח נשים
מקרי הרצח הנפוצים ביותר של נשים, כ-35% מהמקרים בעולם, הם מקרים בהם אישה נרצחת על ידי בן זוג, או בן זוג לשעבר. סוגים אחרים כוללים מקרי רצח של לסביות, רצח נשים על רקע גזעי, מקרים של רוצחים סדרתיים שרוצחים רק נשים, מקרי טבח של נשים, ורצח על רקע חילול "כבוד המשפחה".
כמו כן, רצח נשים יכול לכלול גם מקרי מוות כתוצאה ממילת נשים, מהדבקה מכוונת באיידס, ומביצוע הפלה מלאכותית לא בטוחה, במדינות בהן ההפלה מחוץ לחוק.
רצח על ידי בן זוג
מקרי הרצח הנפוצים ביותר של נשים, כ-35% מהמקרים בעולם, הם מקרים בהם אישה נרצחת על ידי בן זוג, או בן זוג לשעבר. בארצות הברית ב-45%-50% מהמקרים של רצח נשים, הרצח בוצע על ידי בן זוג בהווה או בעבר. מדינות נוספות בהן שכיחים מקרים של רצח אישה על ידי בן זוג הן דרום אפריקה, ספרד והודו.
מחקר שבוצע בהודו גילה כי יש אלפי מקרים בכל שנה של רצח נשים בידי בן זוג, אך רק מקרים בודדים בהם גבר נרצח על ידי בת זוג. ממצאים אלה מחזקים את הטענה לפיה מדובר ברצח מגדרי, ורצח על ידי בן זוג הוא בעצם מקרה נפוץ של רצח נשים.
על פי ז'קלין קמפבל, המניע הנפוץ במקרים כאלה הוא קנאה, שמאחוריה מסתתרים מאמצי הזכר לשלוט באישה ולראות בה כרכושו, על מנת לחזק את ההיררכיה הפטריארכלית.
במקרים רבים של רצח נשים במסגרת זוגית זוהו גורמי הסיכון הבאים:
במקרים של רצח נשים בידי בן זוג בולט במיוחד השימוש בנשק. בכשליש מהמקרים של רצח נשים נעשה שימוש בנשק חם.
רצח כמקרה קיצוני של אלימות נגד נשים
ראסל כתבה: "רצח נשים נמצא בקצהו של רצף מעשי אלימות כלפי נשים, הכולל מגוון רחב של סוגי אלימות מילולית ופיזית, בהם אונס, עינויים, עבדות מינית (במיוחד בזנות), התעללות מינית בילדים במשפחה ומחוץ למשפחה, התעללות פיזית ורגשית, הטרדה מינית (בטלפון, ברחוב, במשרד ובכיתה), מילת נשים על סוגיה השונים, פעולות גינקולוגיות מיותרות (כמו כריתת רחם מיותרת), הטרוסקסואליות מאולצת, עיקור כפוי, אימהות כפויה (במקומות בהם אמצעי מניעה והפלה מלאכותית אסורים), פסיכו-נוירוכירורגיה, שלילת מזון לנשים בתרבויות מסוימות, ניתוחים קוסמטיים, ופגיעות אחרות בגוף בשם אידיאל היופי. בכל מקרה שבו אחד ממעשי האלימות הללו מסתיים במוות, הוא הופך לאירוע של רצח נשים."
מקרים של אונס, לדוגמה, הם אירועי אלימות נגד נשים, המסתיימים לעיתים ברצח הנאנסת, כהמשך למעשה האלימות שהוביל לאונס או לשם מניעת הפללתו של האנס. לדוגמה, רצח תמר ברז בוצע לאחר ניסיון אונס כושל.
רוצחי נשים סדרתיים
רצח נשים סדרתי מוגדר כ"רצח סדיסטי ומיני של נשים", ומכונה גם "טרור מיני." מקרים רבים של רצח סדרתי הם מקרים של רצח נשים שבוצעו בידי גברים כאמצעי להשיג סיפוק מיני או שליטה. לפי נתוני ה-FBI, 70% מהקורבנות של רוצחים סדרתיים הם נשים, בעוד שהן מהוות רק 22% מהקורבנות במקרי הרצח הכלליים.
הקשר בין פורנוגרפיה לרוצחים סדרתיים אינו מוכח, אך מספר פמיניסטיות, בהן דיאנה ראסל וג'יין קאפוטי, טוענות כי קיים קשר כזה. מספר רוצחים סדרתיים העידו כי הושפעו מסרטים המאדירים אלימות ורצח של נשים. חלקם, למשל קנת' ביאנקי, צילמו את קורבנותיהם לפני הרצח האלים.
רצח נשים על רקע גזעי
בארצות הברית, מספר פמיניסטיות, בהן דיאנה ראסל וג'יל רדפורד, טענו שמקרים בהם נשים ממוצא אפרו-אמריקאי נרצחות אינם מקבלים תשומת לב מספקת מהקהילה המקומית, המשטרה, כלי התקשורת ומערכת המשפט. חיזוק לטענה זו נמצא בדיווח על מקרי רצח של 12 נשים צעירות בבוסטון, בו נטען: "קיימת גזענות בסיקור בכלי התקשורת, שכמעט התעלמו בתחילה ממקרי הרצח, ובהמשך תיארו את הקורבנות בסטריאוטיפים גזעניים וסקסיסטיים כמו מבוקשים או זונות."
מקרי רצח של לסביות
מקרי רצח של לסביות נקראים גם "רצח נשים הומופובי", ומקרים כאלה היו נפוצים בהיסטוריה.
בימינו, לסביות איננה מחוץ לחוק, אולם מקרים של עינויים ורצח של לסביות מתרחשים בכל חלקי העולם, גם במדינות מפותחות.
מקרים רבים של עינויים ורצח של לסביות התרחשו בדרום אפריקה, בהם נשים לסביות עברו "אונס מתקן" - אונס שמטרתו "לתקן" את נטייתן המינית. חלק מהמקרים הסתיימו ברצח. המקרה המפורסם ביותר הוא זה שבו נרצחה אודי סמליין בשנת 2008. מקרים דומים תועדו גם בזימבבואה, אקוודור ותאילנד.
רצח על חילול כבוד המשפחה
רצח על חילול כבוד המשפחה הוא רצח של אישה על ידי בני משפחתה, עקב האמונה כי היא פגעה בכבוד המשפחה. רצח מסוג זה נפוץ בעיקר בחברות מוסלמיות במזרח התיכון, אולם קיימים מקרי רצח על רקע זה גם במקומות אחרים בעולם.
רצח אישה על רקע חילול כבוד המשפחה מתבצע כיוון שקרובי משפחתה אינם מרוצים מהתנהגותה, למשל - תחושה של פגיעה בסמכות ההורים, או חשד בהתנהגות שאינה הולמת. במקרים רבים הנשים מואשמות על ידי משפחתן בקיום יחסי מין אסורים לדעתם, כמו ניאוף של אשה נשואה, קשר מיני מחוץ לנישואין או נישואין עם בן דת אחרת.
רצח נשים ברחבי העולם
בכל שנה נרצחות בעולם כ-60,000 נשים באירועי אלימות נגד נשים. מקרי רצח נפוצים במיוחד בארצות אמריקה הלטינית ואפריקה, ובפרט במדינות אל סלוודור ודרום אפריקה. אולם מקרי הרצח של נשים מהווה רק 21% מסך מקרי הרצח אף על פי שהנשים מהוות 51% מאוכלוסיית העולם.
בארצות הברית, רצח נשים הוא הגורם העיקרי למותן של נשים ממוצא אפרו-אמריקאי בגילאי 15 עד 24. סקירת הרקע של מקרי רצח נשים בארצות הברית זיהתה מספר גורמים משותפים, בהם רקע של אלימות נגד האישה, וזמינות כלי נשק. מקרי רצח נשים היו נפוצים יותר בשכונות עוני ובשכונות בהן היה ניכור בין השכנים.
התנועה הפמיניסטית באמריקה הלטינית הייתה בין הראשונות שאימצו את המונח "רצח נשים" (בספרדית femicidio), במיוחד בהתייחסות לרציחות הנשים בסיודאד חוארס, מקסיקו, שהחלו בשנת 1993 ונמשכות עד היום. מקרים רבים של רצח נשים אירעו באל סלוודור, קולומביה וגואטמלה. ועדת האו"ם לזכויות אדם מצאה שממשלת גואטמלה נכשלה באכיפת חוקים להגנה על נשים מפני רצח. בשנים 2013–2017 נערך פרויקט גדול של COST כדי להילחם בתופעת רצח נשים באירופה.
רצח נשים בישראל
החל משנות ה-2000 היו למעלה מ-20 מקרים של רצח נשים מדי שנה בישראל. בשנים 2000–2016 נרצחו 384 נשים. 23% נרצחו בכלי ירייה מכל הסוגים, כאשר בנשק ברישוי פרטי נרצחו 10 נשים (2.60%), 26 נשים (6.8%) נרצחו באמצעות נשק ארגוני (המוחזק ברישיון על ידי אנשי צבא, משטרה וחברות אבטחה) והשאר בנשק בלתי חוקי. שאר 77% מהנרצחות נרצחו באמצעים שונים שאינם כלי הירייה. בקרב מהגרים, הכלי הנפוץ לרצח הוא סכין. בשנת 2019 נרצחו 17 נשים על רקע פלילי, מהם 5 על ידי בני זוגם.
בין השנים 2005–2008 שיעור רצח הנשים בקרב יוצאות אתיופיה היווה כמעט שליש מכל רציחות הנשים בישראל, כולל במגזר הערבי. כיום, שיעור זה ירד ובאוכלוסייה הערבית יש את שיעור הרציחות הגבוה ביותר, רציחות על רקע "כבוד המשפחה", ביחס למספרם באוכלוסייה הכללית. לפי נתוני המשרד לביטחון הפנים, משנת 2008 חלה עלייה ניכרת במספר מקרי רצח של נשים בעקבות גירושים, והדבר נפוץ יותר בקרב נשים מוסלמיות ודרוזיות.
שיעור מקרי רצח נשים הוא הגבוה ביותר בקרב בנות 18 עד 24. כ-10% מכל הרציחות בישראל הן בקרב נשים מעל גיל 60.
כמו כן, מתרחשים בכל שנה מאות ניסיונות לרצח נשים שאינם מסתיימים במוות, ומקרים אלה אינם נכללים בסטטיסטיקה [להערכת יו"ר ויצו, בשנת 2014].
דו"ח של מבקר המשרד לביטחון הפנים משנת 2012 מצא שורה של ליקויים בטיפול משטרת ישראל במקרי רצח נשים. הממצאים העיקריים הם:
בשנת 2017 נערכו מספר הפגנות נגד רצח נשים וכמחאה על דרכי הטיפול המוסדיים במקרי אלימות נגד נשים. בשנת 2019, בעקבות רצח מיכל סלה, הוקם "פורום מיכל סלה" הפועל למען נשים הסובלות מאלימות של בני זוגן או נמצאות בסיכון.
רצח נשים ערביות בישראל
מקרים של רצח נשים בישראל מתרחשים יותר בקרב ערביי ישראל, באופן יחסי, מאשר בשאר חלקי החברה. לפי נתוני משרד הרווחה, 42% מהנשים שנרצחו בשנת 2014 הן מהמגזר הערבי.
בדרך כלל במקרים של רצח נשים יהודיות המשטרה מצליחה לפענח את הרצח ולהגיש כתב אישום, אך במקרים של רצח נשים ערביות רק חלק קטן מהרוצחים מובאים לדין.
חלק ממקרי הרצח של נשים ערביות מתרחש על רקע חילול כבוד המשפחה וחלק נרצחות על רקע סכסוכים הקשורים לירושה, גירושים, אחזקת ילדים, חיסול חשבונות בין עבריינים, הסתרה של פשעים כמו אונס וגילוי עריות, ועוד.
במספר מקרים האישה הגישה לפני הרצח תלונה במשטרה על איומים ואלימות מצד בן הזוג.
בתחילת שנות ה-2000 נרצחו עשר מנשות משפחת אבו גנאם ברמלה. מתוך 10 המקרים הללו, המשטרה הצליחה לפענח 2 רציחות בלבד. הסיבה העיקרית לאי-פענוח הפשעים היא השמרנות בחברה הערבית, שגורמת למצב בו המשפחה מגוננת על גברים אלימים, ולא משתפת פעולה עם המשטרה.
במאמר של מתי גולן בנושא רצח נשים הוא כותב: "צריך להתייחס ברצינות רבה להסבר של אגבאריה כשהיא שואלת "מאיפה הציפייה שנשים החיות בפחד ילכו נגד הזרם?". בהחלט יש בזה משהו." לדעתו של גולן, את המאבק באלימות נגד נשים בחברה הערבית צריכים להוביל חברי הכנסת הערביים.
מחקרים אודות הגורמים לריבוי מקרי רצח נשים בחברה הערבית
לתופעת רצח נשים ערביות הקשרים של ערכי כבוד במסורת הערבית הפטריארכלית וכן ישנה השפעה של גורמים חברתיים דמוגרפים על שכיחות התופעה.
לפי מחקר שנעשה על החברה הערבית בירדן, המאפיינים של מודרניזציה כגון עיור מהיר ועליה בצפיפות האוכלוסייה, תורמים לשכיחות רבה יותר של מקרי רצח של נשים ערביות .: השכיחות הגבוהה יחסית של הנשים הערביות הנרצחות באזורים עירוניים במרכז ובפריפריה נובע מלחצים בסביבה תחרותית ושינויים מהירים העוברים על התא המשפחתי תוך כדי פגיעה בנשים וילדים.
טענה מנוגדת המיוצגת על יד החוקר (Dodd, P. C) מייחסת לעיור וצפיפות אוכלוסין מעטפת של אנונימיות המפחיתה את הלחצים החברתיים לאכיפת נורמות תרבותיות מסורתיות של שמירה על כבוד המשפחה ולמעשה מפחיתה את שכיחות מקרי הרצח.
מחקרים נוספים שללו את הקשר בין עיור לרצח נשים ערביות בשל הקשרים החזקים עם המשפחה המורחבת הממשיכים להתקיים בקרב קהילות ערביות עירוניות וכפריות.
מחקרים מצביעים על שכיחות גבוהה בקשר בין רצח של נשים ערביות ומעמד חברתי ־ כלכלי: לצד גורמים חברתיים ־ דמוגרפיים של עיור וצפיפות אוכלוסין. פערים כלכליים וחברתיים במעמד המשפחות משפיעים על הבחירה בפתרון המועדף להחזרת כבוד המשפחה שנפגע. כך, ככל שהמעמד החברתי ־ כלכלי של משפחה יהיה נמוך יותר, כך היא תיטה לפצות על מעמדה הנמוך בבחירת הפתרון הקיצוני יותר של רצח.
בקרב מעמדות חברתיים גבוהים בחברה הערבית, המאופיינים ברמות גבוהות של השכלה ותעסוקה, שכיחות מקרי הרצח של נשים היא נמוכה יחסית, מאחר שבנסיבות חברתיות ־ כלכליות אלו, הפיקוח המשפחתי קפדן פחות ונהוג לאמץ נורמות חברתיות של חירות אישית וחברתית, ובכללן חירות מינית של נשים. בנוסף, למשפחות במעמד כלכלי גבוה יש אלטרנטיבות שעשויות להיות כרוכות בהוצאה כספית כמו העתקת מקום מגורים לאזור אחר בארץ או בחו"ל ובכך הדבר יקטין את פנייתם לפתרון "של רצח".
גורמים נוספים העשויים להשפיע על מקרי רצח של נשים ערביות הם המצב המשפחתי האישי של נשים: ערביות רווקות חשופות יותר למקרי רצח.
אגם אגרי
אגם אגרי (בגרמנית: Ägerisee) הוא אגם קרחוני, הממוקם בדרום מזרח קנטון צוג שבשווייץ.
גאוגרפיה
אורכו המקסימלי של האגם הוא 5.4 קילומטר, רוחבו המקסימלי הוא 1.4 קילומטר ושטח פניו הוא 7.3 קילומטר רבוע. מפלס מימיו נמצא בגובה של 724 מטר מעל פני הים. עומקו הממוצע הוא 49 מטר ועומקו המקסימלי - 83 מטר. מי האגם קופאים בחלק מהשנים בחודשים ינואר ופברואר.
האגם מקבל את עיקר אספקת מימיו מנהר הוריבאך (Hüribach). אגן הניקוז שלו משתרע על שטח של 4.068 קילומטר רבוע. האגם מנוקז על ידי הנהר לורצה.
לחופיו של האגם שוכנות העיירות אובראגרי ואונטראגרי.
מאז 1992 משמש האגם כמאגר מים.
לחוף האגם התחולל בשנת 1315 קרב מורגרטן.
Lips Don't Lie
Lips Don't Lie (בעברית: שפתיים לא משקרות) הוא שיר של הזמרת האמריקאית אלי ברוק, בהשתתפות הראפר האמריקאי א בוגי ויט דה הודי. השיר יצא לאור ב-24 במאי 2019, על ידי חברות התקליטים אטלנטיק רקורדס ולטיום אנטרטיינמנט, כסינגל השני של ברוק לקידום אלבום האולפן הראשון שלה, שטרם יצא לאור. השיר נכתב על ידי ארטיסט דובוס, אוסקר יירס, ברוק, אילוף לולב ומדיסון לאב, והופק על ידי לולב ויירס גם כן.
רקע וכתיבה
ברוק אמרה שהיא שמעה את "Lips Don't Lie" לראשונה באוגוסט 2018, והיא רצתה להקליט אותו ברגע ששמעה את השניות הראשונות שלו. היא הקליטה אותו לבסוף ב-29 באוקטובר 2018. ב-15 במאי 2019, פרסמה ברוק צילום מסך שלה כשהיא מאזינה לשיר.
הרכב ומילים
ברולינג סטון כתבו ש-"Lips Don't Lie" הוא שיר מידטמפו הכולל "קצב משולב עם נגינת פסנתר ושירה מעושנת של ברוק". ברוק שרה על "נשיקת המאהב שלה שחושפות הכול" בעוד שא בוגי ויט דה הודי מספר סיפור אחר בקטע השירה שלו. כמו כן, א בוגי ויט דה הודי מקלל בשיר; המילים המקוריות צונזרו בגרסה הסופית שלו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-24 במאי 2019. הקליפ מציג את ברוק עם מספר גוונים של שפתון וציפורניים מכוסות בתכשיטים. בהמשך, היא שרה את מילות השיר למצלמה עם זום-אין; א בוגי ויט דה הודי מופיע גם הוא לאורך הקליפ, כשהוא מבצע את קטע השירה שלו מאוחר יותר.
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-13 מיליון צפיות.
ג'ון גורטון
סר  ג'ון גריי גורטון (באנגלית: John Grey Gorton; 9 בספטמבר 1911 – 19 במאי 2002) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה התשעה עשר. גורטון היה חבר הסנאט האוסטרלי היחיד שכיהן כראש ממשלה.
ראשית חייו
ג'ון גריי גורטון נולס במלבורן, ויקטוריה. הוא היה בנם של אליס שין (Sinn), בתו של פועל רכבת ושל ג'ון רוז גורטון, פרדסן אנגלי. גורטון האב ואשתו הראשונה קתלין, היגרו מדרום אפריקה, שם זכו לשגשוג בתקופת מלחמת הבורים. באוסטרליה הם נפרדו וגורטון חי חיי זוגיות עם אליס שין, שמתה ממחלת השחפת ב-1920. גורטון הצעיר חי עם פרודתו של אביו ועם אחותו למחצה, רות, בסידני.
הוא התחנך בבית הספר של הכנסייה האנגליקנית בסידני (אחד מחבריו לספסל הלימודים היה השחקן ארול פלין), בבית הספר היסודי בג'ילונג ונסע לאנגליה כדי ללמוד בקולג' ברנסנוס שבאוניברסיטת אוקספורד. בהיותו באנגליה, הוא לקח שיעורי טיסה וב-1932 קיבל רישיון טייס. הוא למד היסטוריה, מדע המדינה וכלכלה באוקספורד וקיבל תואר ראשון.
בעת לימודיו באוקספורד, בהיותו בחופשה בספרד, הכיר גורטון את ברטינה בראון מבנגור, מיין, ארצות הברית. ברטינה הייתה סטודנטית לשפות בסורבון. השניים הכירו באמצעות חבר של גורטון מאוקספורד, ארתור בראון, אחיה של ברטינה. ב-1935 נישאו השניים ולאחר סיום לימודיהם הם התיישבו באוסטרליה וקיבלו את הפרדס של אביו של גורטון ליד קרנג שבוויקטוריה. יחד הם הביאו לעולם שלושה ילדים: ג'ואנה, מייקל ורובין.
1942-1940
ב-31 במאי 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס גורטון לכוחות המילואים של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי. הוא היה אז בן 29 ונחשב מבוגר מדי כדי להיות מוכשר כטייס בחיל, אך בספטמבר הוא הגיש בקשה להתקבל כטייס לאחר שמגבלת הגיל שונתה. ב-8 בנובמבר 1940 הוסמך גורטון כטייס בחיל. הוא התאמן כטייס קרב בסומרס, ויקטוריה ובוואגה וואגה, ניו סאות' ויילס לפני שנשלח לבריטניה. גורטון השלים את אימוניו בבסיסי חיל האוויר המלכותי בהסטון ובהונילי במסגרת יחידת האימונים המבצעיים ה-61 של חיל האוויר המלכותי, כשהוא מטיס מטוסי ספיטפייר. הוא התאכזב מכך שהצבתו המבצעיתה ראשונה היית בטייסת 135 של חיל האוויר המלכותי, שהפעילה מטוסי הוקר הוריקן, מטוסים שהוא החשיב כנחותים בהשוואה למטוסי הספיטפייר.
בחלקה האחרון של שנת 1941 גורטון וחברים אחרים של הטייסת הועברו להיות בסגל של כנף של מטוסי הוריקן שהוקמה כדי לשרת במזרח התיכון. הם הפליגו לשם, כש-50 מטוסי ההוריקן שלהם ארוזים בארגזים, מסביב לאפריקה כדי להימנע ממתקפה על ספינתם. בדצמבר, כאשר הספינה עגנה בדרבן, דרום אפריקה, שונתה משימתם והם הפליגו לסינגפור, לאחר שיפן הצטרפה למלחמה. עם התקרב הכוח ליעדו, התקדמו הכוחות היפנים במורד חצי האי המלאי. הספינה הותקפה לפחות פעם אחת על ידי מטוס יפני, אך הגיעה ליעדה ופרקה בבטחה את מטענה לאחר שסופות טרופיות הפכו את התקפות האויב עליה לבלתי אפשריות. לאחר שמטוסי ההוריקן הורכבו מחדש, הצטרפו הטייסים לטייסת מבצעית שהוקמה, טייסת 232.
בסוף ינואר 1942 הפכה הטייסת למבצעית והצטרפה לשרידים של כוחות אחרים שהיו במלאיה. במהלך אחת מגיחותיו, היה גורטון מעורב בקרב אווירי קצר מעל ים סין הדרומי, שלאחריו הוא נתקל בכשל במנוע של מטוסו ונאלץ לנחות באי בינטאן, 40 ק"מ מדרום-מזרח לסינגפור. עם נחיתתו, פגע אחד מגלגלי המטוס בסוללת עפר והוא התהפך. גורטון לא היה חגור כיאות ופניו פגעו בכוונת התותח ובשמשת המטוס ואפו ולסתו נפגעו. בנוסף, הוא סבל מחתכים רציניים בשתי זרועותיו. הוא הצליח להיחלץ משברי המטוס וניצל על ידי אנשי הצבא המלכותי של איי הודו המזרחיים ההולנדיים, שהעניקו לו טיפול רפואי. מאוחר יותר טען גורטון שפניו היו כה פצועות וחבולות עד כי איש חיל האוויר המלכותי שנשלח לאסוף אותו, הסיק שהוא נמצא על סף המוות, אסף את חפציו האישיים ושב לסינגפור בלעדיו. שבוע לאחר מכן, באופן מקרי, התרסק בבינטאן מטוסו של טייס אחר מטייסת 453 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ובסופו של דבר הם נאספו משם ביחד.
ב-11 בפברואר, שלושה ימים לאחר הפלישה היפנית לסינגפור, הם הגיעו לשם. מאחר שבשלב זה כל הכוחות האוויריים של בעלות הברית הושמדו או פונו, הועלה גורטון לספינת תחמושת שהפליגה לבטאוויה. ב-13 בפברואר, כשהייתה כבר קרובה ליעדה, שוגר לעבר הספינה טורפדו על ידי צוללת יפנית והספינה ננטשה. גורטון בילה כמעט יום שלם על סירת הצלה צפופה, במים שורצים בכרישים, עם מעט מי שתייה, עד שהסירה נאספה על ידי ספינה של הצי המלכותי האוסטרלי, שהביאה את האנשים לבטאוויה.
שניים מחבריו של גורטון מימי בית הספר, שגם הם פונו מסינגפור לבטאוויה, שמעו שהוא מאושפז בבית החולים והסדירו את הפלגתם בספינה שעשתה את דרכה לנמל פרמנטל שבאוסטרליה המערבית והפליגה ב-23 בפברואר, שם טופלו פצעיו של גורטון. ב-3 במרץ, כאשר הגיעה הספינה לפרמנטל, היה אחד מהפצעים בזרועו של גורטון מזוהם מאוד והוא הוצרך לקבל טיפול אינטנסיבי. יחד עם זאת, הוא היה מודאג יותר מההשפעה שתהייה למראה פניו המושחתים על אשתו. על פי המסופר, חשה בטי גורטון, שניהלה את החווה בהיעדרו של בעלה, הקלה בראותה אותו חי.
1944-1942
בהגיעו לאוסטרליה, הוצב גורטון בטייסת 77 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי בדרווין ב-12 באוגוסט 1942. במהלך תקופה זו הוא היה מעורב בתאונה האווירית השנייה שלו. ב-7 בספטמבר, בעודו מטיס מטוס קרטיס P-40 וורהוק, הוא נאלץ לנחות עקב תקלה במערכת הדלק של המטוס. גורטון ומטוסו חולצו לאחר כמה ימים לאחר שבילו את הזמן הזה בסבך. ב-21 בפברואר 1943 הועברה הטייסת למפרץ מיל בגינאה החדשה.
התקרית האווירית האחרונה של גורטון אירעה ב-18 במרץ 1943. מנוע מטוס הקיטיהוק שאותו הוא הטיס כשל בהמראה והוא החליק בקצה המסלול. גורטון לא נפגע. במרץ 1944, נשלח גורטון בחזרה לאוסטרליה כשהוא כבר נושא דרגת לוטננט טיסה. הצבתו האחרונה הייתה כמדריך טיסה ביחידת האימונים המבצעיים מספר 2 במילדורה בשויקטוריה. ב-5 בדצמבר 1944 שוחרר גורטון מחיל האוויר המלכותי האוסטרלי. בסוף שנת 1944 הוא עבר ניתוח לשיקום חלקי של מראה פניו.
ראשית הקריירה הפוליטית
למרות שגורטון היה חבר מפלגת הכפר לפני המלחמה, ב-1949 הוא נבחר לסנאט האוסטרלי מטעם המפלגה הליברלית. החל משנת 1958 הוא שירת במגוון של תפקידים בממשלותיהם של רוברט מנזייס והרולד הולט, כולל כשר הצי (1963-1958), שר העבודות הציבוריות, שר הפנים, שר החינוך וכן כמנהיג סיעת הממשלה בסנאט. גורטון היה שר אנרגטי ובעל יכולות, והחל להסתמן כפוטנציאל למנהיג ברגע שדעותיו הימניות התמתנו.
ראש ממשלה
ב-17 בדצמבר 1967, כששחה בחוף הים, נעלם הרולד הולט ויומיים לאחר מכן הוא הוכרז נעדר וההנחה הייתה שהוא טבע. ההנחה הייתה שיורשו הוא ויליאם מקמהון, סגן מנהיג המפלגה הליברלית. אף על פי כן, ב-18 בדצמבר, הכריז מנהיג מפלגת הכפר וסגן ראש הממשלה, ג'ון מק'איוון, שאם מקמהון יבחר להיות מנהיג המפלגה הליברלית, הוא ומפלגתו לא יהיו מוכנים להיות חברים בממשלה בראשותו. הסיבות להכרזה זו לא נומקו מעולם בפומבי, אך בפגישה בארבע עיניים עם מקמהון אמר מק'איוון, "לא אשרת תחתיך כי אני לא בוטח בך". הכרזתו המפתיעה של מק'איוון גרמה למשבר מנהיגות בתוככי המפלגה הליברלית ויותר מכך, היא הפכה להיות איום על שלמותה של הקואליציה, שמשמעותו הייתה אסון אלקטורלי עבור הליברלים. הליברלים מעולם לא זכו במספר מושבים מספיק בפרלמנט כדי להיות מסוגלים להרכיב ממשלה ללא תמיכתה של מפלגת הכפר. ואכן, מאז יצירתה של קואליציית האנטי-לייבור ב-1923, הצליחה המפלגה הליברלית, השותפה הבכירה בקואליציה, להקים ממשלה ללא קואליציית מפלגות מאחריה רק פעם אחת, בכהונתו הראשונה של ג'וזף ליונס, וגם אז, למפלגת אוסטרליה המאוחדת של ליונס היו חסרים ארבעה מושבים בפרלמנט כדי לזכות ברוב והיא הייתה זקוקה לתמיכה מבחוץ של מפלגת הכפר.
המושל הכללי, הלורד קייסי, השביע את מק'איוון כראש הממשלה, בתנאי מפורש שכהונה זו תהיה עד אשר המפלה הליברלית תבחר לה מנהיג חדש. מק'איוון הסכים לתנאי זה בתנאי שהיא לא תהיה רשמית. קייסי אף הסכים עם גישתו של מק'איוון, שמינוי של חבר המפלגה הליברלית לתפקיד ראש הממשלה הזמני, תיתן לאותו אדם יתרון בלתי הוגן בבחירות המתוכננות למנהיגות המפלגה.
במערכת הבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה, זכה גורטון לתמיכתם של שר הצבא, מלקולם פרייזר והמצליף המפלגתי דדלי ארווין, ועם תמיכתם הוא היה מסוגל להביס את מתחרהו, שר החוץ, פול הסלוק, ולהיבחר לתפקיד מנהיג המפלגה למרות שהוא היה סנאטור. ב-9 בינואר הוא נבחר להיות מנהיג המפלגה ולמחרת נבחר להיות ראש הממשלה והחליף את מק'איוון. הוא היה הסנאטור היחיד בתולדות אוסטרליה שנבחר להיות ראש הממשלה. הוא המשיך להיות חבר הסנאט עד אשר ב-1 בפברואר 1968 הוא התפטר מהסנאט כדי להתמודד בבחירות ביניים על מחוז הבחירה של הולט בדרום מלבורן (על פי שיטת וסטמינסטר, ראש הממשלה הוא חבר הבית התחתון). בחירות אלה במחוז שהיה מעוז ליברלי, התקיימו ב-24 בפברואר וגורטון התמודד בהן מול שלושה מועמדים, אך הוא זכה ברוב של 68% מקולות הבוחרים. גורטון ביקר בכל הקלפיות באותו יום, אך לא היה יכול להצביע עבור עצמו מאחר שהוא היה תושב מחוז בחירה אחר. בין ה-2 ל-23 בפברואר הוא לא היה חבר של אף אחד משני בתי הפרלמנט.
בתחילת כהונותו היה גורטון ראש ממשלה אהוד מאוד. הוא יצר סגנון שונה מאוד מזה של קודמיו. גורטון אהב להציג את עצמו כאיש של העם שנהנה לשתות בירה ולהמר, אדם עם תדמית מחוספסת. לרוע מזלו, בהמשך השתנה המוניטין שלו לרעה.
הוא גם החל לדבוק במדיניות חדשה, כשהוא מצדד במדינות חוץ וביטחון עצמאית ובבידולה של אוסטרליה מקשריה המסורתיים עם בריטניה. לעומת זאת, הוא המשיך לתמוך במעורבותה של אוסטרליה במלחמת וייטנאם, עמדה שהוא ירש בעל כורחו מהולט ואיבדה בהדרגה מהאהדה הציבורית שלה החל מ-1968. בנושאי פנים הוא העדיף מדיניות ריכוזית בנוגע להוצאות של ממשלות מדינות אוסטרליה, גישה שהרחיקה ממנו ראשי ממשלות ליברלים של המדינות כמו סר הנרי בוטל מוויקטוריה ובוב אסקין מניו סאות' ויילס. הוא גם טיפח תעשיית סרטים עצמאית באוסטרליה והגדיל את המימון הממשלתי לאומנויות.
גורטון הוכיח את עצמו באופן מפתיע כבעל יכולות ירודות בהופעות בתקשורת ובנאומים ציבוריים והוא הצטייר על ידי התקשורת כאיש ממשל מטופש ובלתי מוכשר. זאת בניגוד למנהיג האופוזיציה החדש המרשים מטעם מפלגת הלייבור, גוף ויטלם. כמו כן, הוא היה מטרה לביקורת של התקשורת על הרגלי השתייה שלו ועל יחסיו עם נשים. הוא גרם לתרעומת קשה מאוד במפלגתו ומתנגדיו נעשו בהדרגה ביקורתיים על הסתמכות היתר שלו על חוג יועציו הקרוב, במיוחד על מזכירתו האישית, איינסלי גוטו.
בבחירות של 1969 עברו 7% של קולות הבוחרים מהקואליציה אל מפלגת הלייבור. היתרון של 45 מושבים שירש גורטון מהולט הצטמצם לשבעה מושבים בלבד. ואכן, הקואליציה עלולה הייתה לאבד את השלטון אלמלא תמיכתה של מפלגת הלייבור הדמוקרטית, שלה הייתה יריבות ארוכת ימים עם מפלגת הלייבור.
אתגר מנהיגותי
לאחר הבחירות, נשמעה קריאת תיגר על מנהיגותו של גורטון מצידם של מקמהון ושל דייוויד פיירביירן, אך כל עוד המשיך מק'איוון לתמוך בגורטון, היה זה האחרון יכול להיות בטוח בכסאו. בינואר 1971 פרש מק'איוון, ויורשו, דאג אנתוני, הודיע לליברלים שתמיכתה של מפלגת הכפר בגורטון לא מובטחת עוד. כשהליברלים מפגרים בסקרים בהשוואה ללייבור, נוצר אתגר חדש לגורטון כאשר שר ההגנה פרייזר התפטר. פרייזר היה תומך נלהב של גורטון במערכת הבחירות למנהיגות המפלגה שנתיים קודם לכן, אך כעת, בנאום ההתפטרות שלו, הוא תקף את גורטון על בימת הפרלמנט, באומרו שגורטון "לא ראוי להחזיק במשרה הרמה של ראש ממשלה".
כדי ליישב את המשבר, כינס גורטון את ועידת המפלגה. הצבעת אי-אמון בו הסתיימה בתיקו. על פי חוקת המפלגה באותה עת, משמעותה של תוצאת תיקו הייתה שהצבעת אי-האמון נכשלה וגורטון יכול היה להמשיך להיות מנהיג המפלגה וראש הממשלה. אף על פי כן, החליט גורטון להתפטר בהכריזו: "ובכן, זוהי לא הצבעת אמון, כך שעל המפלגה לבחור לעצמה מנהיג חדש". נערכו בחירות לתפקיד ובהן זכה ויליאם מקמהון, שמונה להיות ראש הממשלה.
בצעד מפתיע, התמודד גורטון לבחירות לתפקיד סגן מנהיג המפלגה, וזכה, ובכך אילץ את מקמהון למנותו לתפקיד שר ההגנה. מצב מגוחך זה הסתיים לאחר חמישה חודשים, כאשר מקמהון פיטר את גורטון על חוסר נאמנותו.
לאחר 1972
לאחר ניצחונה של מפלגת הלייבור בבחירות של 1972 שימש גורטון כשר בממשלת הצללים של בילי סנדן עד לאחר הבחירות של 1974. ב-1974 הגיש גורטון בפרלמנט עתירה שקראה לביטול הגדרתם של יחסים הומוסקסואלים בהסכמה בין מבוגרים כעבירה על החוק. ההצעה עברה בהצלחה בעקבות מתן היתר לחברי הפרלמנט להצביע עליה על פי צו מצפונם.
כאשר נבחר פרייזר להיות מנהיג המפלגה הליברלית ב-1975, פרש גורטון מהמפלגה והגדיר עצמו כחבר פרלמנט עצמאי ופנה בגלוי כנגד פרייזר, שממנו הוא סלד. הוא גינה את פיטוריו של גוף ויטלם על ידי המושל הכללי, סר ג'ון קר ובבחירות של 1975 הוא הציג את מועמדותו כמועמד עצמאי לסנאט מטעם טריטוריית הבירה האוסטרלית ונכשל. הוא השיג 11% מקולות הבוחרים ודורג שלישי לאחר מועמדיהן של המפלגות הגדולות. ב-1977 הוא היה לתומך של דון ציפ, מנהיג מפלגת המרכז החדשה, המפלגה הדמוקרטית האוסטרלית.
תהודת גאות
תאוריה בסיסית
הגאות והשפל נגרמת כתוצאה מהמשיכות הכבידתיות שמפעילים הירח והשמש על מימי כדור הארץ. "הגבעה האוקיינית" (והגבעה הנמצאת בצדו המנוגד של כדור הארץ) במימי הארץ עוקבת בקירוב אחרי מסלולו המורכב של הירח; מכיוון שמסלול הירח אינו קבוע אלא משתנה כל הזמן אודות להפרעה הכבידתית של השמש (בעיית שלושת הגופים), תופעת הגאות והשפל מורכבת מאוד ונשלטת על ידי תדירויות דומיננטיות מסוימות הנגזרות מזמני המחזור של אי-רגולציות משמעותיות במסלול הירח. בעיני צופה על כדור הארץ המסתובב נדמה שהגאות והשפל מגיעה לחופים במחזוריות של פעמיים ביממה, אף על פי שבפועל הגבעה האוקיינית מתקדמת על כדור הארץ לאט יותר, בקצב שעוקב אחר תנועת הירח.
המהירות v של גלי מים ארוכים (גלי מים רדודים) באוקיינוס תלויה בעומק המקומי h שלו על ידי הנוסחה:. במאגרי מים סגורים (אגמים) מתרחשות תנודות קולקטיביות של גוף המים כדרך קבע (תנודות אלו מכונות "Seiche"), אשר ניתן למדלן כגלים עומדים - ולכן מחזור התנודה היסודית שלהן שווה לפעמיים אורך האגם L חלקי מהירות הגל האופיינית בו. במקרה של תהודת גאות, המודל המתאים למצב שונה במקצת, ונקרא "open harbor" - המהוד הוא רק חצי סגור, כלומר יש לו קצה אחד חופשי וקצה סגור. כתוצאה מכך, זמן המחזור היסודי הוא כזה שאורך גוף המים שווה לרבע אורך גל של תנודת גוף המים:
משחק ילדים 2
משחק ילדים 2 (באנגלית: Child's Play 2) הוא סרט אימה-סלאשר, שצולם בין 1989 - 1990.
עלה לאקרנים ב-9 נובמבר 1990.
הסרט מהווה סרט המשך ישיר לסרט "משחק ילדים", משנת 1988. הסרט נכתב על ידי דון מנסיני, והוא בוים על ידי ג'ון לאפיה (1957–2020), שביים סרטים נוספים בסדרת הסרטים.
החברה המפיקה והמפיצה של הסרט הייתה סרטי יוניברסל.
רקע
שנתיים לאחר תבוסתו של צ'אקי (מהסרט הראשון: "משחק ילדים"), שרידי הבובה משוחזרים ומורכבים מחדש על ידי תאגיד "פליי פאלס" (play pals), היצרנים של בובות ה-"גוד גאי".
המהלך קרה בעקבות ניסיונות להשיב את בובות ה-"גוד דאי" למדפים בשביל להפריך את השמועות שנוצרו אודות בובה מדגם זה שרדופה והחלה לרצוח (שכן הם הנפיקו סכומי כסף רבים מייצור בובות אלה). במהלך תהליך השחזור, נפצע קשה (וכנראה אחר כך גם מת) אחד מהטכנאים בעקבות התחשמלות בזמן ניסיון התקנת העיניים לבובה המשוחזרת, מול העיניים של מנכ"ל החברה: מר סאליבן (Mr Sullivan) (ככל הנראה תכסיס של צ'אקי- שהם למעשה הקימו בטעות לתחייה בעקבות קללה הקשורה להרכבה מחדש שנגועה בו).
בהמשך הסרט, צ'אקי חוזר לחיים מחדש, רוצח את אחד מעוזריו של מר סאליבן, מאטסון, וחוזר לרדוף את אנדי בארקלי בן השמונה.
על הדרך- צ'אקי גם רוצח בדרכים ברוטליות כמה מהדמויות שבסביבת אנדי באותו סרט (בין היתר המורה שהייתה לו באותו סרט- שתמונה מפחידה ידועה של צ'אקי היא מהסצנה הזו), ובלי קשר ישיר אליו גם דמויות מעטות יותר שבאזור בעת זממו (דוגמה טובה זו סצנת הטכנאי במפעל בובות שבא לתקן תקלה בפס ייצור- וצ'אקי עושה לו מארב שגורמת לאותו עובד פציעה קשה וכנראה גם ל-מות העובד).
לבסוף, צ'אקי מובס בכך שנתקע במפעל וארבו לו עם שפיכת חומר פלסטי במצב מותך בטמפרטורה גבוהה במיוחד, ואחר כך גם תקיעת צינור עם לחץ אוויר חזק בפיו שגורם לראשו להתנפח ולהתפוצץ.
בסרט זה, אמו של אנדי, קארן, לא איתו- היות ששלחו אותה למוסד פסיכיאטרי, לאחר התקריות מהסרט הראשון בהן היא דיווחה על כך שראתה בובה בשם צ'אקי ושהוא רוצח, מה שגרם לרשויות לאשפז אותה בכפייה במוסד.
הצלחה מסחרית
עלות הסרט הייתה 13 מיליון דולר, תוך שהרווחים שלו עמדו על 35.8 מיליון דולר. בעקבות הצלחתו המסחרית, הוחלט להמשיך בצילומי הסרטים, מה שהוביל לצילומי הסרט "משחק ילדים 3", שיצא לאור שנה אחת לאחר צאת הסרט הזה.
הסרט נחשב לסרט השלישי הרווחי יותר שיצאו במהלך סדרת הסרטים "משחק ילדים", שכן "משחק ילדים" ו-"כלתו של צ'אקי", ניצבים מעליו.
בריג'יד קוסגיי
בריג'יד ג'פצ'ירצ'יר קוסגיי (באנגלית: Brigid Jepchirchir Kosgei, נולדה ב-20 בפברואר 1994) היא רצה קנייתית למרחקים ארוכים. היא סגנית אלופה אולימפית (טוקיו 2020) ושיאנית העולם (לנשים הרצות במרוץ בין המינים) בריצת מרתון (2:14:04 שעות). פעמיים ברציפות אלופת מרתון שיקגו (2018 ו-2019), פעמים ברציפות אלופת מרתון לונדון (2019 ו-2020) ואלופת מרתון טוקיו (2021).
חיים אישיים
קוסגיי נולדה וגדלה במחוז אלגיו-מרקווט, קניה, ולה שישה אחים. בגיל 17, היא החלה באימוני ריצה עם חברה ולימים בעלה מתיו קוסגיי.