cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכל לייב כץ
גדרה
בתאריך 11 בינואר 1886 פנו נציגי חובבי ציון אל כץ כדי שיטפל בקבלת רישיונות בנייה לבניית מבני קבע למושבה גדרה, כיוון שבמושבה נבנו רק רפת, צריף עץ למגורים וצריף ששימש כלול. אחד המכשולים לקבלת רישיון בנייה היה אי קביעת גבול הקרקע בין המושבה לבין בעלי הקרקע השכנים: חוסני ביי, צרפתי בשם פוליבער ותושבי קטרה. כץ הגיע לגדרה בתאריך 24 במרץ 1887 כדי לסייע ביישוב הסכסוך. כץ נסע לעזה מספר פעמים לצורך השגת רישיונות בנייה למושבה. נסיעתו האחרונה של כץ יחד עם פינס הייתה בתאריך 25 בינואר 1888, ואז החל תהליך קבלת הרישיונות.
בחודש אוקטובר 1888 נודע לכץ ששהה אז ביפו כי תושבי כפר שכן לגדרה התקיפו את מתיישביה. כץ פעל לשליחת חיילים עות'מאנים לגדרה להגנת המושבה. תושבי גדרה תארו את חשיבות הגעת החיילים "וברכה לראש ר' מיכל ליב כץ אשר יגע הרבה וימהר לשלוח לנו את החילות כי לולא מהרו לבוא מי יודע מה הייתה אחרית המלחמה? כי ידענו בבירור כי התעתדו בני הכפר לחדש עלינו המלחמה ביתר שאת ויתר עז." כץ שימש כבא כוחם של המתיישבים בתביעה נגד התוקפים. המשפט התנהל בעזה. בפסק הדין זקני הכפר חתמו "כי מעתה הם ערבים בעד כל גנבה ומריבה אשר תקרה במושבה. עתה יוכלו בני המושבה לשבט בהשקט ובבטחה."
בשנת 1905 גדרה הגיעה למשבר בעקבות הדרישה לתשלום "מס העשור" שהגיע עד לשיעור של 50% מהיבול. אנשי גדרה פנו אל כץ על מנת שיסייע להם, כיוון ש"כל ה'אפענדעס' שבעזה דורשים. כולם חפצים להרויח מזה, כולם דורשים בקשישים, ואם לא, ילשינו". כץ שילם את המס מכספו, והמתיישבים כתבו לו כי יחזירו לו לאחר "קבלת המעות המגיע לכא"א מבני מושבתינו בעד האלקאהל לקבל מן אמיסטראציון...ובפרט לכב' אשר רבות עמל ויגע בחסדו למען טובתנו בפרט ולמען ישוב אה"ק בכלל."
באר טוביה
השלטון העות'מאני גבה "מס עשור" שהיה 12.5% מהיבול הקרקעי והבהמות הנולדות. מחוז עזה הפריט את גבית המס וכך המס עלה לעיתים עד 50%. המושבה באר טוביה סבלה משנות בצורת ומגפת עכברים, ובשנת 1904 הגיע למשבר כלכלי: מתיישבים נטשו, לרבים מהם לא היו בהמות עבודה, ורובם שקעו בחובות כבדים. לאור המלצתו של ליבונטין, פנו מתיישבי באר טוביה אל כץ בבקשת סיוע למושבה כך שתוכל להיחלץ מהמשבר הכלכלי.
כץ ניהל את המושבה בין השנים 1905–1907 והעביר על שמו את הבעלות על קרקע המושבה. הוא לווה כספים לשם פרעון חובות בגין "מס העשור" ולקנית אמצעי יצור-גרעינים לזריעה ובהמות עבודה. בתקופת הקציר, עבד פיזית באיסוף היבול ואחסונו. כיוון שהקרקע הייתה רשומה על שמו, נאלץ גובה המס לנהל את המשא ומתן עימו ולא עם עם המתיישבים, ולגבות את המס על פי החוק. פעולתו של כץ בבאר טוביה במשך 3 שנים הייתה ללא תמורה. המתיישבים כתבו על פעולותיו בעיתון "בקצור אין קץ לעמלו וליגיעו ואין קץ ...ולולא הוא כי אז נחרבה מושבתנו".
כץ בקש מהמתיישבים הצבת שם לרבו ולגיסו שהיו חשוכי ילדים "למען האמת ההיסטורית יש לציין, שהסבת השם ועיבורו שייך לר' מיכל ליב כ"ץ (זאנגאר)... תמורה קטנה... עבור שירותו, לקרוא למושבה בשם עברי והצעתו היא לקבל בשם את באר טוביה שבין כה קיים בכתיב הערבי 'ביר טביה'... לשם הצבת יד לאחד ממייסדי פתח תקווה ר' דוד ב"ר טוביה גוטמן וזכר רבו ר' טוביה גדליה פרוינד. ההצעה התקבלה ברצון ומאז רווח השם באר טוביה עד ימינו."
עין גנים
כץ בשותפות עם אנשי כפר פג'ה הציעו למכירה לחברת גאולה קרקע בשטח של 2,500 דונם שלא נקנו על ידה עקב מחסור באמצעים. קרקע זו נקנתה על ידי עד ידי אפ"ק בשנת 1908, ועל 500 דונם מתוכה הוקם המושב הראשון עין גנים. השלמת העסקה הייתה כה חשובה בעיני כץ, עד כי שהה בכפר הערבי פג'ה ביום כיפור.
שכונות: זיכרון טוביה, שערי צדק, שבת אחים
על קרקעות אלו נבנו השכונות: זיכרון טוביה הבנויה על אדמת 'כרם אל עראק'; שערי צדק הבנויה על אדמת 'כרם אל עדאם'; שבת אחים הבנויה על אדמת 'כרם אל סעדאן'. בשכונות אלו נבנו בתים ובורות מים. הוכחה לאמיתות טענותיו של כץ, הייתה חתימתו של יוסף ריבלין בספר הכוללים המאשרת את קניית הנכסים על ידי כץ משנת 1896. רישום הקרקעות מלכתחילה על שו יוסף ריבלין ולא על שם כץ נבע מאיסור עות'מאני לרישום קרקע על שם מי שאינם אזרחי האימפריה.
כץ בנה את השכונות הללו בשותפות עם משה מלצר קנטרוביץ.
שמה של שכונת זיכרון טוביה ניתן כ"יד לאביו של ר' דוד גוטמן ורבו ומורו ר' טוביה גדליה פרוינד" שהיו חשוכי ילדים.
אחוזת בית
מימוש העסקה נתקל בקשיים בשל הבירוקרטיה העותמאנית. שניים מן המוכרים ביקשו לצאת מהעסקה בגין הקשיים. המוכרים פנו אל כץ בשל ניסיונו וכישוריו בניהול עסקאות מקרקעין עם השלטונות העות'מאנים. כץ החל לסייע למוכרים בהשגת קושאן ורישיונות בנייה וביקש את סיועו של הקונסול האוסטרי.
שממית ערבה
שממית ערבה (שם מדעי: Bunopus blanfordii) היא לטאה ממשפחת השממיתיים, המצויה באזור הערבה בישראל.
תיאור ותפוצה
היא מאכלסת מגוון מצומצם של בתי גידול, ונמצאת לרוב בבתי גידול מישוריים המאופיינים בחצץ או בקרקע חולית. בארץ חיה באזור אילת ובדרום הערבה, וניתן למוצאה גם במספר מדינות במזרח התיכון ובדרום אסיה: איראן, איחוד האמירויות הערביות, אפגניסטן, טורקמניסטן, כוויית, מצרים, סוריה, עומאן, עיראק, פקיסטן וערב הסעודית.
אביגל שורק
ביוגרפיה
שורק שירת בחיל האוויר הישראלי בשנים 1996–2004 והשתחרר בדרגת רב-סרן. שורק בוגר לימודי חשבונאות ורואה חשבון בהשכלתו. עד מינויו למנכ"ל אל על התגורר בנאשוויל, טנסי בארצות הברית שם מילא שורה של תפקידי ניהול, ביניהם מנהל פיתוח עסקי בתאגיד SUNPOWER, כמו כן בעבר שימש שורק בתפקיד בכיר וכדירקטור בחברת אלון USA שהייתה בשליטת אנשי העסקים דודי וויסמן ושרגא בירן ולאחר מכן כיהן כסגנו של עוזי ימין כסגן נשיא בכיר ומנהל תפעול ראשי בחברת דלק US.
עם מעבר השליטה באל על לאלי רוזנברג מינה הדירקטוריון את שורק כמנכ"ל כחלק מהשאיפה להחליף את השדרה הניהולית בחברה. הוא החליף את גונן אוסישקין בתפקיד בינואר 2021 ושימש בתפקיד שנה ושלושה חודשים. ב-28 במרץ 2022 הודיע על התפטרותו בשל רצונו לחזור ולכהן בחברת דלק US.
קיקרו מוראיס
מוראיס היה חלק מצוות של מומחים מתנדבים שכלל וטרינרים ומנתח פה שעסקו בהצלת חיות מחמד וחיות בר שהיו בסכנה בעזרת טכנולוגיית תלת מימד.
נרס
{{פירושונים|* דוד נרס – כדורגלן ברזילאי
ראו גם
}}
פלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה
הפלישה לגרמניה הנאצית נערכה בידי בעלות הברית המערביות בהנהגת ארצות הברית ובריטניה בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, וסיימה את הלחימה בחזית המערבית באותה מלחמה. הפלישה החלה עם חציית נהר הריין בידי בעלות הברית ב-22 במרץ 1945, ובמהלכה שטפו בעלות הברית את כל מערב גרמניה מהים הבלטי בצפון ועד אוסטריה בדרום. במקביל כבשו הכוחות הסובייטיים את מזרח הארץ, וב-8 במאי של אותה שנה נכנעה גרמניה.
רקע
ב-6 ביוני 1944 יצאו בעלות הברית המערביות לפלישה הימית הגדולה בהיסטוריה, כש-156,000 חיילים אמריקנים, בריטים צרפתים וקנדים נחתו על חופי צרפת הכבושה בידי גרמניה הנאצית. במהלך השבועות הבאים הנחיתו בעלות הברית כוחות גדולים בנורמנדי, ופתחו בתנועה איטית אך מתמדת אל תוך צרפת, נוכח התנגדותם העיקשת של הכוחות הגרמנים. המערכה על חצי האי נורמנדי, שבאה בעקבות הפלישה, ארכה כחודשיים וחצי. הכוחות הבריטים-קנדים התקדמו באטיות מזרחה, בעוד האמריקנים מתקדמים מערבה. לקראת סוף יולי פתחו האמריקנים במבצע קוברה, ופרצו מחבל נורמנדי אל ברטאן. ב-6 באוגוסט הושלם כיבוש העיר קן בידי הבריטים. לקראת אמצע אוגוסט נלחמו בעלות הברית בגרמנים במסגרת קרב פאלז, באזור שזכה לכינוי כיס פאלז. הגרמנים נלכדו בין הכוחות האמריקניים, שהתקדמו לכיוון צפון-מזרח, לבין הכוחות הבריטיים-קנדיים, שהתקדמו דרומה, וספגו כ-60 אלף אבדות במהלך חיסול הכיס. במקביל, פתחו האמריקנים במבצע דרגון, אשר במסגרתו נחתו כוחות נוספים בדרומה של צרפת והתקדמו אל אלזס. ב-19 באוגוסט פתחה המחתרת הצרפתית בהתקוממות, וב-25 באוגוסט נכנע המושל הצבאי של פריז דיטריך פון קולטיץ.
בספטמבר חדרו בעלות הברית לבלגיה, אולם נכשלו במבצע מרקט גארדן בהולנד. במהלך החודשים אוקטובר-נובמבר כבשו בעלות הברית את לורן, אלזס והולנד. הגרמנים הקימו את כיס קולמר באלזס והחזיקו בו בעקשנות. ב-16 בדצמבר יצאו הגרמנים למתקפת הנגד האחרונה שלהם. שלוש ארמיות גרמניות הופיעו בארדנים ויצאו למתקפה על הכוחות הדלילים באזור זה. עד 24 בדצמבר, הגרמנים הגיעו למרחק 100 קילומטרים מהקו ההתחלה שלהם, וקילומטרים ספורים מנהר המאז, ויצרו בליטה בקווי האמריקאים, אך זו הייתה סוף ההתקדמות שלהם. למרבית יחידות השריון הגרמני אזל הדלק, והן נכתשו באש מטוסי הקרב של בעלות הברית שניצלו את ההפוגה ממזג האוויר הקשה. ב-26 בדצמבר איבדו הגרמנים את היוזמה, ובעלות הברית עברו להתקפה. לקראת סוף ינואר 1945 כבר כבשו האמריקנים את כל מה שאיבדו. במקביל למתקפה בארדנים, יצאו הגרמנים למבצע נורדווינד כנגד העמדות האמריקניות-צרפתיות באלזס. גם מתקפה זו נכשלה, וב-20 בינואר החלו כוחות צרפתיים בטיהור כיס קולמר. כעת תכננו בעלות הברית לחצות את הנהר ריין ולאחר מכן לפלוש לשטח גרמניה עצמה.
בעלות הברית
גנרל דווייט אייזנהאואר היה ראש המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF), שהייתה אחראית לניהול המבצעים של כל הכוחות האנגלו-אמריקאיים בצפון-מערב אירופה. ראש המטה שלו היה הגנרל וולטר בדל-סמית האמריקאי, וסגנו היה מרשל האווירייה סר ארתור טדר הבריטי. תחת פיקודו של אייזנהאואר עמדו שלוש קבוצות ארמיות:
המערך האווירי של אייזנהאואר כלל את הארמייה המוטסת הראשונה (הוקמה ב-2 באוגוסט 1944) בפיקודו של לוטננט גנרל לואיס בררטון, שכללה את הקורפוס המוטס הבריטי ה-1 בפיקודו של לוטננט גנרל פרדריק בראונינג, אשר כלל את הדיוויזיות המוטסות ה-1 וה-6 הבריטיות, והקורפוס המוטס ה-18 האמריקאי בפיקודו של מייג'ור גנרל מת'יו רידג'וויי. הקורפוס כלל את דיוויזיות העילית המוטסות ה-82 וה-101 האמריקאיות. באביב 1945 נוספו עוד שתי דיוויזיות אמריקאיות, ואילו הדיוויזיה הבריטית הראשונה הוצאה מן המערך הקרבי לאחר הקרב על ארנהם.
הגרמנים
חרף העובדה שהיה ברור שהמלחמה אבודה, הגרמנים התעקשו להילחם עד הסוף המר. במהלך הפלישה לנורמנדי והמנוסה מזרחה, ספגו הגרמנים אבדות כבדות. שישים דיוויזיות אבדו 265,000 חיילים נהרגו או נפצעו ו-350,000 נשבו. כמעט כל הציוד של הצבא הגרמני במערב ננטש או נהרס. עם זאת, לגרמניה עצמה עוד טרם הגיעו בעלות הברית, והגרמנים עוד יכלו להעמיד באזור מיליון אנשים בחזית המערב.
הפיקוד העליון על הצבא הגרמני היה בידי של היטלר מאז 1941. הפיקוד בזירה המערבית היה נתון בידיו של האוברבפסלהאבר ווסט (המפקד העליון במערב). עד 11 במרץ החזיק בתפקיד גרד פון רונדשטט, אשר הוחלף בידי אלברט קסלרינג. כמו בעלות הברית, גם הכוחות הגרמניים במערב רוכזו בשלוש קבוצות ארמיות:
כיבוש הריין
אייזנהאואר החליט להמתין עם חציית הריין עד מאי, משום שסבר שפני הנהר עתידים להישאר גבוהים ביותר עד אז. מתקפת הארדנים גרמה לאייזנהאואר להפריז ביכולתם של הגרמנים, שכוחותיהם היו כעת משותקים למחצה מחמת המחסור בדלק ותחמושת. תוכניתו של אייזנהאואר הייתה לחסל את הצבא הגרמני מערבית לריין, ורק לאחר מכן לחצות את הנהר ולהתקדם משם לעבר חבל הרוהר והסאר. התוכנית עוררה התנגדות במטכ"ל הבריטי, שחשש כי לבעלות הברית אין מספיק עליונות קרקעית כדי לבצע שתי התקפות נרחבות לתוך גרמניה. הבריטים ביקשו לכנס פגישה של ראשי המטות המשולבים כדי לדון בתוכנית. בפגישה שנערכה במלטה בסוף חודש ינואר, איים יושב ראש המטות המשולבים ג'ורג' מרשל בהתפטרות באם הבריטים לא יתיישרו עם התוכנית האמריקנית.
ב-8 בפברואר תקפה הארמייה הקנדית הראשונה בפיקודו של הארי קריראר פרצה את החומה המערבית והחלה בהתקדמות אל הריין. ב-9 בפברואר הצליחה הארמייה האמריקאית הראשונה בפיקוד קורטני הודג'ס לכבוש את סכר שוומנאול על הנהר רור ולסיים את הקרב על יער הירטגן, אך הגרמנים הספיקו לפתוח את שערי הסכר ולהציף את עמק הרוהר, וכתוצאה מכך נדחתה חציית הנהר. בו ביום סיימה קבוצת הארמיות השישית של ג'ייקוב דיוורס את חיסול כיס קולמר, וכעת עמדה על הריין מהגבול השווייצרי עד שטרסבורג. אייזנהאואר הורה לעומר בראדלי לבלום את המתקפה של הודג'ס, כדי לתת עדיפות באספקה למתקפה של קבוצת הארמיות ה-21 האנגלו-קנדית. ב-22 בפברואר הגיעו הכוחות הקנדים אל הריין, וב-23 בפברואר חצתה הארמייה האמריקאית התשיעית בפיקוד ויליאם סימפסון את הרוהר וחברה על הריין לשאר קבוצת הארמיות ה-21. בליל ה-24 בפברואר פרצה הארמייה האמריקאית הראשונה את החומה המערבית והגיעה אל הריין. ב-1 במרץ כבשה הארמייה האמריקאית השלישית בפיקוד ג'ורג' פטון את טריר. ב-7 במרץ גילו כוחות מהדיוויזיה המשוריינת האמריקאית ה-9 בפיקודו של ג'ון לאונרד, כי למרות הניסיונות לפוצץ אותו בידי הגרמנים (בין היתר באמצעות V-2), גשר לודנדורף על הריין באזור רמאגן עדיין עומד על תלו. הגשר אפשר לבעלות הברית לחצות את הריין אל תוך גרמניה עצמה במהירות. בעיני בעלות הברית, מאורע זה כונה "הנס של רמאגן". אייזנהאואר אמר על הגשר כי "הוא שווה את משקלו בזהב". שלט גדול נתלה על אחד ממגדלי האבן ונכתב בו "חצה את נהר הריין ברגליים יבשות באדיבות הדיוויזיה המשוריינת ה-9". היטלר זעם על המחדל שאפשר את לכידת הגשר, דן להורג חמישה קצינים והחליף את רונדשטט בקסלרינג בתפקיד המפקד העליון במערב. ב-15 במרץ התמוטט הגשר לפתע, אך עד אז כבר הפעילו האמריקנים על הנהר מספר גשרים צפים, וראש גשר מעבר לו. עוד לפני כן ב-10 במרץ, הגיעה אל הריין העוצבה האחרונה של בעלות הברית: הארמייה הבריטית השנייה בפיקוד מיילס דמפסי.
כיבוש גרמניה
הארמייה של פטון חצתה את הריין ב-22 במרץ, ליד נירשטיין ואופנהיים, מדרום מערב לפרנקפורט. הדיוויזיות שלו נתקלו בהתנגדות מועטה, מכיוון שקסלרינג הורה להחיש תגבורות כדי להרוס את ראש הגשר ברמאגן, על חשבון הגזרה של פטון. ב-24 בחודש החל "מבצע ביזה". קבוצת הארמיות של דיוורס חצתה את הריין בין מנהיים לוורמס, וקבוצת הארמיות של מונטגומרי בריס ובוזל. לצד המתקפה האמפיבית הופעלו גם שתי דיוויזיות מוטסות: השישית הבריטית וה-17 האמריקאית, ב"מבצע נבחרת". בתוך שלושה ימים ביססו בעלות הברית ראש גשר בעומק של 30 קילומטרים. המבצע נערך לעיניהם של וינסטון צ'רצ'יל ואלן ברוק. כיבוש גרמניה נחשב ל"יהלום שבכתר" מבחינת מצביאי בעלות הברית. מונטגומרי בראדלי ופטון, הגישו כל אחד בנפרד תוכנית כיבוש אחרת לאייזנהאואר שבה ליחידה שלהם יינתן תפקיד משמעותי יותר. אחד מכישרונותיו הבולטים של אייזנהאואר כמצביא הייתה לדעת לתווך ביניהם.
התוכנית שעיבד אייזנהאואר הייתה איגוף של חבל הרוהר, אשר היה האזור התעשייתי החשוב ביותר של גרמניה, וגם היו בו אתרי שיגור רבים של טילי ה-v ששוגרו על בריטניה. התוכנית המקורית הייתה שהמבצע יבוצע בידי קבוצת הארמיות של מונטגומרי, אולם ברגע האחרון, ב-30 במרץ העביר אייזנהאואר את התפקיד לבראדלי. יתרה מכך, הוא שלל ממונטגומרי את הארמייה התשיעית של סימפסון והחזיר אותה לידי קבוצת הארמיות של בראדלי. בחבל הרוהר החזיקה קבוצת ארמיות B בפיקודו של גנרלפלדמרשל ולטר מודל. היטלר פקד כי חבל הרוהר הוא מצודה שאין לסגת ממנה או להיכנע, והורה להרוס את מפעלי התעשייה שם כדי שלא יפלו בידי בעלות הברית, אך מודל התעלם מכך. תוכניתו של אייזנהאואר הייתה שהודג'ס יכתר את מודל מצפון וסימפסון מדרום. פטון נשלח אל לייפציג ודרזדן, ומונטגומרי אל המבורג ודנמרק.
התוכנית המקורית הייתה שבעלות הברית יעלו גם על ברלין - בירת גרמניה, אשר כוחות הצבא האדום כבר שעטו אליה במהירות. אולם אייזנהאואר החליט להוציא את ברלין מרשימת היעדים. במסגרת ההסכמים שנעשו בין בעלות הברית, סוכם שברלין תיכלל בתחום ההשפעה הסובייטית, ואייזנהאואר לא רצה לפגוע ביחסים המורכבים בין רוזוולט וצ'רצ'יל לסטלין. כיבוש ברלין היה חשוב מאוד עבור סטלין, שרצה לסמל בכך את ניצחונו הסופי על היטלר. אייזנהאואר, בלי להתייעץ בבריטים ואפילו לא בסגנו ארתור טדר, שלח מברק (שנודע כ-"SCAF-252") לסטלין בו הבטיח לו שברלין תיוותר שלו. סטלין עצמו לא בטח בבעלות הברית, וחשד שהתקדמותם של פטון ומונטגומרי תוסט למעשה אל הבירה הגרמנית. ב-1 באפריל הוא קרא אליו את קונייב וז'וקוב, ועל ידי כך שעורר יריבות ביניהם דאג שברלין תיפול במהירות האפשרית בידי צבאו.
ב-4 באפריל הושלם כיתור כיס הרוהר, אולם התנגדות הכוחות הגרמניים בו נמשכה. ב-18 בחודש פיזר מודל את קבוצת הארמיות שלו, וכ-317,000 גרמנים נכנעו לידי בעלות הברית. מודל עצמו נמלט ליער כאשר נודע לו שעומדים להעמידו לדין על פשעי מלחמה. הוא התאבד ב-21 באפריל לאחר ששמע את נאום התעמולה האופטימי של גבלס לרגל יום הולדתו של היטלר יום קודם לכן. בינתיים כוחותיו של פטון כבשו את לייפציג, דרזדן ופרנקפורט וגמאו מחצית מגרמניה כשהיעד הסופי שלהם הוא גבול גרמניה-צ'כוסלובקיה. ב-4 באפריל שחררו כוחותיו של פטון את מחנה הריכוז אוהרדרוף, וב-15 באפריל נכנסו חיילים בריטים אל ברגן-בלזן. חשיפת זוועות הנאצים זיעזעה את אייזנהאואר ופטון עד כדי כך, שב-19 באפריל שלח אייזנהאואר בקשה לג'ורג' מרשל שישלח משלחת של חברי קונגרס ועיתונאים שיבואו לראות ולהביא את מעשי הזוועה של הנאצים לידיעת הציבור האמריקאי. המשלחת אושרה באותו יום על ידי נשיא ארצות הברית החדש הארי טרומן.
במקביל, ב-11 באפריל כבש סימפסון את מגדבורג, אולם למגינת לבם של תושבי העיר האמריקאים נסוגו ממנה והיא עברה לשליטת הסובייטים. כיבוש מגדבורג פתח בפני האמריקנים אפשרויות חדשות לכיבוש ברלין, ואייזנהאואר החל חוזר בו מההבטחה שנתן לסטלין. למחרת היום צלחו האמריקנים את נהר האלבה והקימו ראש גשר מדרום לדסאו. גשרים נבנו על האלבה וב-14 באפריל חצו אותם כלי רכב של הדיוויזיה המשוריינת ה-2, מוכנים ומזומנים לכבוש את ברלין. סימפסון העריך שהכיבוש יהיה קל, כיוון שהגרמנים כבר הבינו שהסוף אבוד והיו להוטים להיכנע לאמריקנים ולא לסובייטים. יתירה מכך, מרבית יחידות האס אס שהושקעו בהגנה על ברלין הוצבו כנגד הסובייטים. סימפסון ואנשיו היו נרגשים ולהוטים מאוד מהמחשבה על היוקרה שתיפול בחלקם. אולם ברגע האחרון אייזנהאואר התייעץ עם בראדלי בנושא, ובראדלי העריך שכיבוש העיר יעלה במחיר של 100,000 הרוגים - הערכה שהוא עצמו הודה מאוחר יותר שהייתה מוגזמת לחלוטין. אייזנהאואר החליט שמחיר זה כבד מדי בהתחשב בעובדה שבלאו הכי הוא יאלץ לפנות את העיר לאחר המלחמה. סימפסון נקרא אל ויסבאדן ב-15 באפריל ובשדה התעופה פגש את בראדלי שהודיע לו שעליו לבלום את התקדמותו על האלבה. סימפסון חזר למפקדתו מדוכדך. בדיעבד, החלטתו של אייזנהאואר נחשבת להחלטה נבונה. ייתכן שלו היו האמריקנים ממשיכים הדבר היה אף מגיע לכדי קרבות כנגד הצבא האדום.
בינתיים, כוחותיו של דיוורס התקדמו ביער השחור, ובתחילת החודש כבשו הצרפתים את קרלסרוהה, שטוטגרט דרמשטט. כיבוש שטוטגרט הצית מחלוקות בין האמריקנים לצרפתים. דה גול דרש ממפקד הארמייה הצרפתית גנרל דה לאטר, להחזיק בשטוטגרט ולקיים בה ממשל צבאי צרפתי "לא משנה מה האמריקאים אומרים וחושבים". בניגוד לכך אייזנהאואר ודיוורס דרשו ממנו למסור אותה לידי האמריקנים. לאטר מילא, כמובן, אחרי פקודותיו של דה גול והאמריקאים נאלצו לוותר. ב-22 באפריל כבשו הצרפתים את זיגמרינגן, וב-24 באפריל את אולם. חיילי הארמייה השביעית של פאץ' כבשו את נירנברג ומינכן ונכנסו למעבר ברנר בגבול שווייץ ופגשו שם את כוחות הארמייה החמישית של מארק קלארק שהבקיעו מאיטליה. ב-25 באפריל הגיעה הדיוויזיה האמריקנית ה-69 אל נהר האלבה, וחייליה היו הראשונים לפגוש חיילים סובייטים. ב-26 באפריל נערך מפגש בטורגאו בין מפקד הדיוויזיה מייג'ור גנרל אמיל ריינהרדט למפקד דיוויזיית המשמר ה-58 ולדימיר רוסקוב. ה-25 באפריל ידוע מאז כ"יום האלבה". במקביל, ב-19 באפריל כבש מונטגומרי את המבורג, וחייליו נלחמו במשך שבוע על ברמן שנפלה ב-26 באפריל. ב-29 באפריל נפלה ליבק, והכוחות הגרמניים ביוטלנד נותקו.
סופו של הרייך
ב-1 במאי הודיע הרדיו הגרמני על מותו של הפיהרר שהתאבד יום קודם לכן עם אשתו אווה בראון ביום חתונתם. היטלר מינה את בצוואתו את האדמירל קרל דניץ, מפקד הצוללות, ליורשו כנשיא המדינה, ואת יוזף גבלס לקנצלר גרמניה. ממשלה זו זכתה לכינוי "ממשלת פלנסבורג". הפעולות הראשונות של הממשלה היו דאגה לכך שחיילי הוורמאכט יסורו למשמעתה ודאגה לכך שחיילים רבים ככל האפשר ייכנעו לארצות הברית ולבריטניה ולא לסובייטים. לצורך כך ניהלה הממשלה ניסיונות הידברות עם בעלות הברית על כניעה למרות שהיה ברור שהן לא יוותרו על כניעה ללא תנאי, כדי להרוויח זמן שיאפשר לחיילים לנוע מערבה. לטענת לוץ שוורין פון קרוזיק, הממשלה הוציאה הוראות שלא להפעיל את תוכנית וורוולף לביצוע פעולות גרילה לאחר כניעת גרמניה. כמו כן הוציאה הממשלה הוראות שלא להפעיל את מדיניות האדמה החרוכה של היטלר להרס מתקני התעשייה והתחבורה בכל האזורים העומדים ליפול בידי כוחות בעלות הברית ("צו נרון").
ב־3 במאי הגיע האדמירל הנס-גאורג פון פרידבורג למפקדתו של מונטגומרי בצפון-מערב גרמניה ליד לינבורג. הגרמנים ביקשו ממונטגומרי שיקבל את כניעת הכוחות הגרמניים הנסוגים מפני הסובייטים, אולם מונטגומרי סירב לדון בגורל הכוחות הנמצאים בחזית הסובייטית, ודרש את כניעת הכוחות שנמצאים בחזית שלו. לבסוף, אחרי שפון פרידבורג חזר למפקדה הגרמנית וקיבל אישור הוא שב למפקדתו של מונטגומרי, שם חתם ב-4 במאי בשעה 18:30 על כניעה ללא תנאי של הכוחות הגרמניים בהולנד, בצפון-מערב גרמניה ובדנמרק, החל מה־5 במאי בשעה 08:00 (לפי שעון הקיץ הבריטי). ב-7 במאי 1945 חתם הגנרל אלפרד יודל, מפקד המבצעים בפיקוד העליון הגרמני, על כתב הכניעה של הצבא הגרמני במטהו של אייזנהאואר בריימס. לפי דרישת הסובייטים חתם למחרת וילהלם קייטל, מפקד ה-OKW, יחד עם עוד שני בכירים בוורמאכט על כתב כניעה נוסף בברלין.
אולם לאחר החתימה התברר שהסובייטים, שחששו שהגרמנים יצליחו להפסיק את הלחימה רק בחזית המערבית, לא היו מרוצים מנוסח ההסכם, ומכך שהוא נחתם במפקדה של אייזנהאואר. לכן הם דרשו חתימה נוספת על נוסח מתוקן, בברלין. הסתייגותם הגיעה רק אחרי שנחתם כתב הכניעה, אולם הם לא ויתרו, וב-8 במאי, מעט לפני חצות, נחתם כתב כניעה שני, בברלין, הכבושה על ידי הצבא האדום. מהצד הגרמני כתב הכניעה נחתם על ידי וילהלם קייטל, פון פרידבורג (כנציג קריגסמרינה) וגנרל הנס-יורגן שטומפף כנציג לופטוואפה. בשם מפקדת בעלות הברית באירופה חתמו: מרשל האוויר הבריטי ארתור טדר, הגנרל האמריקאי קארל ספאץ, ומפקד הארמייה הצרפתית הראשונה ז'אן דה לאטר דה טסיני. בשם הפיקוד הסובייטי חתמו מרשל גאורגי ז'וקוב וגנרל וסילי סוקולובסקי.
למרות הכניעה, התנהל עוד קרב גדול אחד באירופה – הקרב על פראג. קרב נוסף, קטן בהיקפו, שהתקיים לאחר הכניעה הוא ההתקוממות הגאורגית בטסל. לאחר הכניעה המשיך דניץ לקיים ממשלה גרמנית בפלנסבורג, שלא הוכרה על ידי בעלות הברית, ולמעשה שלטה רק על תחום מושבה. ב-23 במאי נעצרו דניץ ואנשי ממשלתו, ובכך בא הקץ סופית על "רייך אלף השנים" שחזה היטלר, 12 שנים בלבד לאחר הקמתו.
ראש ממשלת פולין
ראש ממשלת פולין (בפולנית: Prezes Rady Ministrów) מכונה בפולין גם נשיא מועצת השרים היא המשרה הפוליטית החשובה ביותר בפוליטיקה של פולין. בפועל, ראש המדינה של פולין הוא נשיא פולין, אם כי בדומה לישראל, לנשיא פולין בעיקר סמכויות טקסיות וסמליות ואילו ראש ממשלת פולין הוא ראש הרשות המבצעת.
בסמכותו של הנשיא למנות את ראש הממשלה ולפטרו, אך בדומה לישראל, בפועל הדבר נעשה על ידי הבית התחתון של הפרלמנט, הסיים, לאחר שמי מראשי המפלגות הצליח להרכיב קואליציה. ראש הממשלה עומד בראש ממשלת פולין. על פי חוקת פולין, נשיא פולין ממנה את ראש הממשלה שירכיב את הממשלה וידאג לניהולה השוטף.
שבועיים לאחר מינויו של ראש הממשלה, הוא חייב להגיש תוכנית המתארת את סדר היום של הממשלה בפני הסיים. לאחר שראש הממשלה הציג את קווי היסוד של הממשלה, נערכת הצבעת אמון בממשלה.
ראש ממשלת פולין המכהן (נכון לשנת 2022) הוא מטאוש מורבייצקי.
סמכויות
ראש הממשלה רשאי להכריז על מצב חירום ולהורות למפקד צבא פולין על גיוס חלקי או כללי במקרה של איום ישיר על הביטחון הלאומי של פולין. ראש הממשלה גם שומר לעצמו את הזכות למנות ולפטר את ראשי השירותים המיוחדים, כולל מפקדי המשטרה, משמר הגבול, וראש הסוכנות לביטחון פנים של פולין.
מעון ראש הממשלה
המשרד המבצע של ראש הממשלה נקרא הקאנצלרייה. הקאנצלרייה שוכנת בוורשה. הקאנצלרייה פועלת לתאם את מדיניות הממשלה בין ראש הממשלה ושריו ולשמש כצוות התמיכה של ראש הממשלה. כמו כן הקאנצלרייה דואגת לשקיפות פעולות הממשלה ותפעול אתר האינטרנט של ראש הממשלה. מעונו הרשמי של ראש הממשלה הוא מעין פארק וילה. ראש ממשלת פולין בשנים 2011–2014, דונלד טוסק בחר להתגורר בעיר הולדתו בפרובינציית פומרניה, סופוט (פולין).
אמט בויל
אמט דרבי בויל (באנגלית: Emmet Derby Boyle; 26 ביולי 1879 – 3 בינואר 1926) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל נבדה ה-13 בשנים 1915–1923, מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ביוגרפיה
בויל נולד ב-26 ביולי 1879 ביישוב גולד היל שבמערב נבדה, מה שהפך אותו למושל נבדה הראשון שנולד בתחומי המדינה. במקצועו היה מהנדס מכרות, ובשנת 1914 נבחר לתפקיד מושל נבדה. הוא הושבע לתפקידו ב-4 בינואר 1915. כמושל, נודע בשל התנגדותו לענף האיגרוף. לראייה, בשנת 1918 מיאן למתאגרפים פרד פולטון וג'ס וילארד להתאגרף בנבדה.
במהלך חייו הציבוריים הוסיף לכהן כנשיא לשכת המסחר של רינו. לאחר עזיבתו את קרסון סיטי, הוא שימש כמוציא לאור של כתב העת "נבדה סטייט ג'ורנל" (Nevada State Journal).
בויל נפטר ב-3 בינואר 1926 ברינו, בן 46 במותו.
הרפורמה בענף החלב
הרפורמה בענף החלב היא תוכנית של ממשלת ישראל שבוצעה ברפתות החלב בישראל בשנים 1999–2008. מטרותיה העיקריות של התוכנית היו:
היעדים הסופיים של התוכנית היו החלת תקנים מודרניים של איכות הסביבה על רפתות החלב וייעול תהליך ייצור החלב באופן שיאפשר את הורדת "מחיר המטרה" ליצרן. תוצרי לוואי נוספים של התוכנית היו שיפור באיכות החלב והעלאת רמת רווחת בעלי החיים ברפתות.
הפרויקט החל בתחילת שנת 1999, ביוזמה משותפת של ארבעה גופים: מועצת החלב, משרד החקלאות, משרד האוצר והמשרד להגנת הסביבה. במסגרת הרפורמה עבר הענף תהליך התייעלות וצמצום של כשליש ממספר הרפתות בישראל. ההשקעה הכוללת בביצוע הרפורמה מצד הרפתנים, מועצת החלב ומשרדי הממשלה הסתכמה בכשני מיליארד ש"ח. על אכיפתו של הפרויקט היה אחראי המשרד להגנת הסביבה.
ביצוע הרפורמה נועד להסתיים בתחילת שנת 2007 ונקבע כי הרפתות שלא יעמדו בדרישות איכות הסביבה בהתאם לתנאי הרפורמה יהיו חשופות לקנסות, תביעות משפטיות ואף לצווי סגירה. אלא שבעקבות מלחמת לבנון השנייה ניתנה ארכה של שנה (עד תחילת שנת 2008) להשלמת הרפורמה ברפתות בצפון ישראל.
רקע
הסיבה העיקרית לביצוע הרפורמה בשוק החלב בישראל הייתה כלכלית. בסוף שנות ה-90 נפתח שוק החלב בישראל לייבוא במסגרת הסכמי ארגון הסחר העולמי, מצב שאיפשר למשרד האוצר לדרוש מהרפתנים להוריד את עלויות הייצור ולהתאים את עצמם למציאות החדשה. ביוזמה משותפת של מועצת החלב, משרד החקלאות ומשרד האוצר, הושקה רפורמה שמטרתה המוצהרת הייתה ייעול הענף וצמצום מספר הרפתות בענף החלב. המשרד להגנת הסביבה היה שותף לרפורמה על ידי הגדרת שינויים אותם נדרשו רפתני ישראל ליישם במבנים הקיימים, במטרה למנוע זיהום סביבתי על ידי הרפתות. אכיפת הרפורמה נעשתה באמצעות קנסות לרפתנים שלא עמדו בלוחות הזמנים לביצוע השינויים. במסגרת הרפורמה יזמה מועצת החלב פעולות לשיפור תנאי המחיה של הבקר.
המענקים
ההשקעה הכספית הממוצעת שנדרשה מהרפתנים נעה, לפי הערכות, בין 400,000 ש"ח ברפת משפחתית לחמישה מיליון ש"ח ברפת שיתופית. המדינה העניקה סיוע לאותן רפתות, וגודל הסבסוד הממשלתי עמד על כ-50% מההשקעה בתשתיות הרפת. במסגרת רפורמה זו, שנעשתה בשיתוף פעולה בין מגדלי הבקר לממשלה, השקיעו הצדדים יחד סכום של כ-2 מיליארד שקל.
תוצאות הרפורמה
היום, לאחר שהושלמה, נתפסת הרפורמה בענף החלב כהצלחה בקרב כל השותפים לה (מועצת החלב, הרפתנים והממשלה).
במקום הרפתות הישנות פועלות כיום ברחבי ישראל מאות רפתות חדשניות ומודרניות, המצוידות במיטב הטכנולוגיה המתקדמת בתחום והעונות על דרישות איכות הסביבה.
מתוצאות השקעת הענק נהנות יותר מכל הפרות עצמן. כיום, הן חיות במבנים גבוהים ומרווחים המצוידים במערכות צינון ואוורור להקלה בימי הקיץ החמים. כמו כן, הוקמו ברפתות מכוני חליבה מתוחכמים עם ציוד חדיש המשפר את תפוקת החלב.
כיום, רופאים וטרינרים קליניים מטעם מועצת החלב ורופאים פרטיים בודקים לפחות פעמיים בשבוע את עדר הבקר לחלב בישראל. הבדיקות בוחנות את מצב בריאות בעלי החיים וכוללות גם התייחסות לחלב הפרות, דמן וצואתן.
רפת ירוקה
לרפורמה בענף החלב נקשר המושג "רפת ירוקה". מונח אידאולוגי זה מיוחס לכל רפת המכניסה את נושא איכות הסביבה למדיניות שלה, ובכלל זה עוסקת בנושאים הבאים כחלק משגרת היום-יום בה:
בסיליסק חום
בסיליסק חום (שם מדעי: Basiliscus vittatus) הוא מין של זוחל ממשפחת הבסיליסקיים החי ביערות גשם במקסיקו, אמריקה המרכזית ודרומה עד לקולומביה. הוא גם נפוץ כמין פולש בפלורידה. את שמו הוא קיבל על שם המפלצת בסיליסק שנראתה כמו נחש בעל כרבולת תרנגול. ה"כרבולת" של לטאת הבסיליסק הזכירה לנותני השם את המפלצת.
אורכו של הבסיליסק עד 61 סנטימטרים כולל הזנב, כשהנקבות קטנות יותר. משקלו 200–600 גרם בממוצע. כמו ששמו מרמז צבעו העיקרי הוא חום עם כרבולת ומפרש בהירים ופס צהוב לאורך הצדדים.
הבסיליסק בעל אצבעות רגליים ארוכות מאוד, והוא יכול לנוע בריצה על פני המים, באמצעות שימוש מהיר מאוד בתנועות רגליו וזנבו במים. הצעירים משתמשים בכך בתדירות יותר גבוהה מהבוגרים, שזנבם כבד מכדי לנוע מהר מעל המים. הם חיים לאורך גדות נהרות ואגמים, וכשטורף מפתיע אותם הם יכולים לרוץ מעל 20 מטרים על פני המים. כמו כן הם יכולים לצלול בעת סכנה.
הבסיליסק ניזון מחרקים ומלטאות קטנות יותר. הבסיליסק הוא פעיל יום המצוי בין ענפי העצים ובקרבת המים. הנקבות מטילות 2–18 ביצים שבוקעות תוך שלושה חודשים.
בית זרע
בֵּית זֶרַע הוא קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי השוכן בעמק הירדן, כ-15 ק"מ דרומית לעיר טבריה. שייך למועצה אזורית עמק הירדן. הוקם על ידי קבוצת מרקנהוף, קבוצת הכשרה מגרמניה, שעלתה על הקרקע בספטמבר 1927.
עד מלחמת העצמאות
בית זרע הוא הקיבוץ הרביעי שהוקם בעמק הירדן לאחר דגניה א', קבוצת כנרת ודגניה ב'. המייסדים היו חברי תנועת "בלאו וייס" מגרמניה. הגרעין המייסד הוקם בשנת 1919 בחוות מרקנהוף בגרמניה, שם עברו חברי הקבוצה הכשרה חקלאית, ולכן כונו "קבוצת מרקנהוף".
בשנת 1921 עלו לארץ שבעה מהחברים, שעברו הכשרה בחווה, והתיישבו כקבוצה חקלאית קטנה בעין גנים. לאחר שנתיים, בסתיו 1923, עברו חברי הקבוצה, שמספרם עלה ל-25, לרובע-אל-נצרא, שהיה אז אתר הכנה להתיישבות בעמק יזרעאל. לאחר שנתיים קשות, וכשהבינו כי לא יקבלו את מכסת הקרקע שהובטחה להם, קבלו את הצעת המרכז החקלאי לעבור לעמק הירדן. הוצע להם לגור באופן זמני באום ג'וני, ובהמשך להקים קיבוץ מדרום לדגניות, בנקודה לא מאוכלסת, שנקראה "כפר גון". לאחר עיכובים שונים עברה הקבוצה לגור בחושות של אום ג'וני באוקטובר 1926. חברי הקבוצה התכוננו לשהות במקום כמה שנים, בהתאם לקצב האיטי של ההתיישבות באותה תקופה. אבל שהותם באום ג'וני נקטעה כעבור שמונה חודשים, ביולי 1927, בגלל רעידת האדמה בישראל (1927). כל החושות של אום ג'וני התמוטטו ברעידת האדמה, ובנס לא היו שם פגיעות בנפש. אסון זה אילץ חברי הקבוצה להקדים את עלייתם המתוכננת על הקרקע. הם העבירו את חודשי יולי-אוגוסט תחת כיפת השמים באום ג'וני, בזמן שפועלים מובטלים, שקיבלו שכר מהמוסדות, בנו את הנקודה. ב-20 בספטמבר 1927, עברו 34 חברי הקבוצה למקום המיועד ובנובמבר אותה שנה, החלו בבנית הבית הראשון.
המקום עצמו עבר כמה גלגולי שם: בתחילה, כאמור, נקרא כְּפַר גּוּן, אחר כך הוסב לכפר נָתָן, על שם נתן לסקי, פעיל ציוני מבריטניה, וקבוצת המייסדים בחרה לו את השם "בית זרע". הביטוי "בית זרע" היה נפוץ בתקופת המשנה ואחריה, וציין מידת קרקע הדרושה לזריעה. בעיקר ידועה האימרה, שהייתה במקור אבחנה בין קרקעות: "כאן בית נטע כאן בית זרע" (כלומר, כאן מידת קרקע מתאימה לנטיעה (ואילו) כאן מידת קרקע המתאימה לזריעה). את השם הזה הציע לקבוצה גרשם שלום עוד בגרמניה, אך עם עלייתה לקרקע היא נתקלה בהתנגדות המוסדות המיישבים. הקבוצה יצרה קשר עם ש"י עגנון וחיים נחמן ביאליק שהתערבו במחלוקת, תמכו בשם "בית זרע" והציגו את שורשיו במקורות ישראל. בהשפעתם התקבל השם ונקבע סופית.
בשנת 1928 ניטע מטע הבננות הראשון. בשנת 1930 ניטע הפרדס הראשון.
בשנת 1934 הצטרפה לקיבוץ קבוצה של 65 חברי "קיבוץ ליטא א'" מווילנה, ממייסדי תנועת השומר הצעיר בליטא ומראשוני בוגריו. במקביל לקליטתם הצטרף הקיבוץ לתנועת "הקיבוץ הארצי".
ב-1935 הוקמה במקום מאפייה ושנתיים אחר כך, החל לפעול ענף הצאן.
הקיבוץ היה שותף במפעל המים מכון חמשת הקיבוצים, שהוקם בשנים 1942–1943, וכלל מכון שאיבה על גדות הירמוך שהעלה את המים אל ראש אמת מים, ממנה זרמו המים במערכת תעלות פתוחות להשקיית השדות.
בשנת 1943 הוקם מכון הקירור, נחפרו בריכות הדגים והוקם ענף המדגה.
בשנת 1946 הצטרפה לקיבוץ הקבוצה הראשונה מבני הקיבוץ, קבוצת "אשל", שסיימה את לימודיה במוסד משמר העמק. איתה הגיעה קבוצת בוגרים נוספת מאותו מוסד: קבוצת "אורן", נוער עולה מפולין.
מלחמת העצמאות
ב-15 במאי 1948, יום לאחר הכרזת המדינה, הופצץ הקיבוץ מהאוויר על ידי הסורים. בהפצצה נהרגה שיינדל כהנא-פרוינד, ממייסדות הקיבוץ, וחבר אחד נפצע. ב-18 במאי כבשו הסורים את צמח, ואז נפלה ההחלטה על פינוי הנשים והילדים לחיפה. הפינוי החפוז התבצע במשאיות. התינוקות והפעוטים הוסעו דרך ואדי פיג'אס (נחל יבנאל). הילדים והנוער הוסעו דרך קבוצת כנרת, תחת הפגזה סורית מצמח, אותה עברו בשלום. בקיבוץ נשארו כ-80 חברים. היו להם 21 רובים, כמה תתי-מקלעים ושני מקלעים. מפקד המקום היה מיכאל צימרמן, חבר הקיבוץ. לא היה כל כוח תגבור נוסף. למשך כמה ימים עברו החברים "לגור" בעמדות, ספגו הפגזות, ובין לבין העמיקו את תעלות הקשר ומתחו גדרות חוטי-תיל בציפייה לטנקים הסורים. אך הסורים ניגפו בשערי דגניה א' ב-21 במאי. בזאת הוכרע הקרב על עמק הירדן, ובית זרע והעמק כולו יצאו מכלל סכנה.
הכפר הערבי עובדייה שכן על תל קדום סמוך לבית זרע. מיד לאחר התבוסה הסורית עזבו תושבי עובדייה את כפרם והלכו אל מעבר לירדן, אל מרגלות הגלעד. יחסיו של הקיבוץ עם תושבי עובדייה היו מתוחים למדי מראשית העלייה על הקרקע. היו התנכלויות שונות מצד תושבי הכפר, בעיקר בשטחי החקלאות, ואף ירי לעבר הקיבוץ.
עד שנת 2000
בשנת 1951 הגיעה לקיבוץ מחלקת הנח"ל הראשונה.
בשנת 1963 הוקם מפעל "ארקל" למוצרי פלסטיק. באותה שנה הגיעה לקיבוץ חברת הנוער האחרונה, "עופרים".
הקיבוץ בשנות האלפיים
בשנת 2008 החל בקיבוץ תהליך הפרטה. נכון ל-2017 קיימת בו הפרטה כמעט מלאה, תוך שמירה על ערכי הליבה שלו לערבות הדדית בנושאי בריאות, חינוך, סיעוד ועזרה לבעלי מוגבלויות וחסרי יכולת התפרנסות. כל זאת באמצעות קרנות ייעודיות.
חברי הקיבוץ מתפרנסים מחקלאות (מטעים, גידולי שדה, כרם, רפת), תעשייה ("ארקל מוצרי פלסטיק" ו"ארקל מערכות סינון"), תיירות ועסקים קטנים. חלקם עובדים גם מחוץ לקיבוץ, ברחבי עמק הירדן, במפעלים, מכללת עמק הירדן, תיירות ועוד.
ספורט
לאורך שנים ייצגה את הקיבוץ קבוצת הכדורעף הפועל בית זרע. הקבוצה השתתפה בליגת העל בכדורעף וזכתה באליפות ובגביעים וחדלה מלהתקיים בתחילת שנות ה-90.
קבוצות נוער וגרעיני התיישבות
הקיבוץ, כמו שאר הקיבוצים בארץ, התגייס גם למשימות לאומיות. שתי תרומות בולטות היו קליטה של קבוצות נוער ו"אירוח" גרעינים כהכנה להתיישבות במקום הקבע.
קליטת קבוצות נוער
הקיבוץ קלט קבוצות נוער, ששהו בו בדרך כלל עד גיל 18. לכל קבוצה הוקצה דיור וצוות חינוכי-מטפל. הייתה לה מערכת לימודים מסודרת, מותאמת לצרכיה, והיא קבלה את כל מה שקיבלו ילדי הקיבוץ. לכל חניך הייתה גם "משפחה מאמצת". ב-1936, שנתים לאחר האיחוד עם הליטאים, כבר אירח הקיבוץ את קבוצת הנוער הראשונה.
להלן רשימת קבוצות הנוער שעברו קליטה חינוכית בבית זרע:
1936 - קבוצת "נוער א'" מגרמניה.
1938 - קבוצת "נוער ב'". מגרמניה.
1939 - קבוצת נוער ג מאוסטריה, גרמניה צ'כיה.
1946 - קבוצת "אורן". נוער עולה מפולין.
1954 - קבוצת נוער "זוהר". ישראלית.
1963 - חברת נוער "עופרים". ישראלית. זו הייתה חברת הנוער האחרונה בבית זרע.
הקיבוץ המשיך לתרום לחברה הישראלית בפרויקטים של "בית ראשון במולדת" (קליטת העלייה הרוסית) בשנות ה-90 וגרעיני צבר (קליטת נוער יהודי מחוץ לישראל שנה לפני הגיוס) בשנות ה-2000.
שגרירות ישראל במקסיקו
שגרירות ישראל במקסיקו היא הנציגות הדיפלומטית של ישראל במקסיקו. השגריר המכהן הוא צבי טל.
היסטוריה
מקסיקו הכירה במדינת ישראל בינואר 1950, ובשנת 1952 שתי המדינות כוננו ביניהן יחסים דיפלומטיים רשמיים.
בדצמבר 2008 הגיעה לשגרירות חבילה ובה שרדי חומר נפץ.
בספטמבר 2022 הושחת מבנה השגרירות על ידי משפחות הסטודנטים שנחטפו באיגואלה, שדרשו את הסגרת תומאס סרון ששימש כראש סוכנות החקירות הפליליות (AIC) בתקופה בה נעלמו הסטודנטים, והיה אחראי על חקירת החטיפה ופרסם דו"ח רשמי ובו טיוח של מעורבות הממשלה בפרשה, שבספטמבר 2019 ברח לישראל, ותועד בדירת מסתור בתל אביב . ישראל זימנה את שגריר מקסיקו בישראל נזיפה, לאחר שנטען כי השוטרים הניחו למפגינים להשחית את המבנה.
שגרירים
בטרם מינוי שגריר ישראלי במקסיקו, מונה אדולפו פאסטליכט בשנת 1951 לקונסול כבוד של ישראל במקסיקו. בענייני הקשרים עם מקסיקו טיפל במשרד החוץ משה טוב.
בנובמבר 1953 מונה לראשונה שגריר ישראלי במקסיקו. בשנים הראשונות, שגריר ישראל במקסיקו כיהן גם כציר לא תושב בגואטמלה, הונדורס, ניקרגואה, אל סלוודור, קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית וקובה.
האמנות נוספות
מאז 2016, לאחר שישראל סגרה את השגרירות בסן סלוודור, משמש שגריר ישראל במקסיקו, כשגריר לא תושב גם בבליז.
מיתוג מעסיק
מיתוג מעסיק הוא מיתוג ושיווק חווית העבודה במקום עבודה ואת הארגון כמעסיק. הוא מתאר את המוניטין של המעסיק בפני עובדיו, או עובדים פוטנציאליים, כמקום עבודה ואת הצעת הערך של המעסיק לעובדיו. זאת בניגוד למיתוג העסקי או המוצר שמיועד לקהל הלקוחות של הארגון.
המונח נכנס לשימוש לראשונה בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובהדרגה אומץ בתחומי הניהול וניהול משאבי אנוש. מיתוג המעסיק משמש את הארגון לטובת ניהול כישרונות וניהול משאבי אנוש לרבות גיוס עובדים חדשים לארגון, שימור עובדים ומיתוג פנים ארגוני. מיתוג מעסיק גם משמש את הארגון להצגתו מול בעלי עניין שונים בחברה - בעלי מניות, לקוחות וספקים וכדי להראות את מערכת היחסים של הארגון עם עובדיו.
מקור המונח
המונח "מיתוג מעסיק" הוצג לראשונה בנאום בכנס ב-1990 של סיימון בארו, יו"ר "אנשים בעסקים", וטים אמבלר, חוקר בבית הספר לכלכלה של לונדון. ב-1996 פרסמו השניים מאמר ב-Journal of Brand Management, בו לראשונה ניסו להחיל כלים וטכניקות מעולם המיתוג לתחום ניהול משאבי אנוש. השניים הגדירו את מיתוג המעסיק כ"חבילת ההטבות הפונקציונליות, הכלכליות והפסיכולוגיות שמעסיק מספק ומוכרות על ידי הארגון המעסיק".
השימוש במונח התרחב ובסקר שנערך ב-2001 בין חברות בצפון באמריקה, 40% טענו שהם פועלות באופן אקטיבי למיתוג מעסיק. מ-2005 כבר התפרסמו מספר ספרים ייעודיים בנושא.
כלים במיתוג מעסיק
מיתוג מעסיק עושה שימוש בכלים מעולם המיתוג והשיווק. ליבת הכלים כוללת את השירותים וחווית העובד המסופקים לעובדים כחלק מהיום-יום בארגון, מיתוג ושיווק החוויה הזו לעובדי הארגון ולמועמדים פוטנציאליים לעבודה, לרבות פרסום ושיווק בכלים שונים וכן כלים לליווי הליכי הגיוס.
בין היתר בולט השימוש כיום באתרי דירוג שונים כגון Glassdoor המספקים עדויות ודירוגים של עובדים לארגונים שונים, לגבי תהליך הגיוס, תנאי השכר והעבודה וחווית העבודה הכללית.
גרמלינס 2
גרמלינס 2 (באנגלית: Gremlins 2: The New Batch) הוא סרט אימה קומי אמריקאי משנת 1990 בבימויו של ג'ו דנטה, בהפצת האחים וורנר. הסרט הוא סרט המשך לסרט המצליח משנת 1984 "גרמלינס". הסרט הופק על ידי סטיבן ספילברג. בסרט מככבים זק גליגאן, פיבי קייטס, ג'ון גלאבר ורוברט פיקארדו.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתארת את סיפורו של בילי פלצר (זק גליגאן), ושל ארוסתו קייט (פיבי קייטס), שכעת גרים יחד בניו יורק ועובדים בבניין משרדים גדול, עליו משתלטות ומטילות אימה מפלצות קטנות, רעות, הרסניות וקטלניות. השניים, ביחד עם דניאל קלאמפ (ג'ון גלאבר) - פרודיה על דונלד טראמפ - חוברים זה לזה על מנת לעצור את המפלצות.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות מעורבות ולציון 67% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 36 ביקורות.
ברחובות של תל אביב
ברחובות של תל אביב הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן, מתוך אלבום האולפן החמישי שלה, מועבט. השיר יצא לאור ב-7 ביוני 2021, על ידי חברת התקליטים שרית הפקות, כסינגל העשירי מתוך האלבום. במקור, יצא השיר כבר ב-5 במאי 2021, עם קליפ מילים נלווה שהועלה ליוטיוב.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד הרשמי של גלגלצ.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אבי אוחיון, הולחן על ידי אבי אוחיון ומתן דרור והופק על ידי מתן דרור גם כן. לאחר ש"מועבט" זכה להצלחה ארצית רבה, הוחלט כי בן זקן תוציא את הרצועה הראשונה ממועבט, כסינגל העשירי מתוכו. בסמוך לכך, הופצה עטיפתו הרשמית, אשר דמתה ברובה לעטיפת האלבום עצמו.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-650,000 השמעות.
וידאו קליפ
קליפ המילים הרשמי של השיר פורסם ב-5 במאי 2021, חודש לפני שיצא כסינגל. הקונספט של הקליפ הוא הנפשה, ובתחילתו ניתן לראות את בן זקן במרפסת ביתה, כשהיא מביטה בשמיים בעת שלילה בחוץ. בהמשך, היא נכנסת פנימה ומתחילה לכתוב דברים. לאחר מכן, היא נוסעת ברכב ובאחת מהסצנות הולכת כשגשם יורד עליה.
עונת 2017/2018 בליגת האלופות
עונת 2017/2018 בליגת האלופות היא העונה ה-63 בה מתקיימת אליפות אירופה לקבוצות כדורגל, שבעבר נקראה "גביע אירופה בכדורגל", והעונה ה-26 שהיא מתקיימת במתכונת החדשה (תחת השם "ליגת האלופות"). האליפות נחשבת למפעל התחרויות הבכיר של אופ"א. משחק הגמר נערך במרכז הספורט הלאומי אולימפיסקי בקייב שבאוקראינה. ריאל מדריד האלופה המכהנת בשנתיים ברציפות, זכתה גם השנה בליגת האלופות, בפעם השלישית ברציפות, לאחר ניצחון במשחק הגמר 3-1 על ליברפול.
במפעל זה השתתפה קבוצה ישראלית אחת: הפועל באר שבע, שהודחה בשלב הפלייאוף ונשרה לליגה האירופית.
לוח זמנים
כל ההגרלות נערכו במשרדי אופ"א בעיר ניון, שווייץ, למעט אם נכתב אחרת.
הקבוצות המשתתפות
מיקום הקבוצה בליגה המקומית של העונה הקודמת מוצג בסוגריים (TH: מנצחת ליגת האלופות, EL: מנצחת הליגה האירופית).
הערות:
שלב המוקדמות הראשון
ההגרלה נערכה ב-19 ביוני 2017. עשר קבוצות לקחו חלק בשלב המוקדמות הראשון. הסיבוב הראשון נערך ב-27 וב-28 ביוני 2017 והסיבוב השני נערך ב-4 ביולי 2017.
שלב המוקדמות השני
ההגרלה נערכה ב-19 ביוני 2017. 34 קבוצות לקחו חלק בשלב המוקדמות השני: חמש המנצחות משלב המוקדמות הראשון ו-29 קבוצות שהצטרפו למעגל המשחקים. הסיבוב הראשון נערך ב-11, ה-12 וה-14 ביולי והסיבוב השני נערך ב-18 וב-19 ביולי 2017. הערות:
שלב המוקדמות השלישי
שלב המוקדמות השלישי מחולק לשני מסלולים: מסלול האלופות, המיועד לקבוצות שזכו בליגה המקומית, ומסלול הליגה, לקבוצות שלא זכו בליגה המקומית. הקבוצות אשר מפסידות בשלב זה נכנסות לשלב הפלייאוף בעונת 2017/2018 בליגה האירופית. ההגרלה נערכה ב-14 ביולי 2017. 30 קבוצות לוקחות חלק בשלב המוקדמות השלישי. הסיבוב הראשון נערך ב-25 וב-26 ביולי 2017 והסיבוב השני נערך ב-1 וב-2 באוגוסט.
מסלול האלופות
במסלול האלופות משחקות 20 קבוצות: 17 המנצחות משלב המוקדמות השני ושלוש קבוצות שיצטרפו למעגל המשחקים.
הערות:
מסלול הליגה
במסלול הליגה משחקות 10 קבוצות שנכנסו למעגל המשחקים.
שלב הפלייאוף
שלב הפלייאוף מחולק לשני מסלולים: מסלול האלופות ומסלול והליגה. הקבוצות אשר מפסידות בשלב זה נכנסות לשלב הבתים בעונת 2017/2018 בליגה האירופית. ההגרלה נערכה ב-4 באוגוסט 2017. 20 קבוצות לוקחות חלק בשלב זה. הסיבוב הראשון נערך ב-15 וב-16 באוגוסט 2017 והסיבוב השני נערך ב-22 וב-23 באוגוסט.
שלב הפלייאוף של מסלול האלופות
במסלול האלופות משחקות עשר הקבוצות המנצחות משלב המוקדמות השלישי במסלול האלופות.
שלב הפלייאוף של מסלול הליגה
במסלול הליגה משחקות עשר קבוצות: חמש המנצחות משלב המוקדמות השלישי במסלול הליגה וחמש קבוצות שמצטרפות למעגל המשחקים.
שלב הבתים
ההגרלה לשלב הבתים נערכה ב-24 באוגוסט 2017 במונקו. 32 קבוצות לוקחות חלק בשלב הבתים: 22 קבוצות שהצטרפו למעגל המשחקים ועשר המנצחות בשלב הפלייאוף מהמסלולים השונים. הקבוצות הוגרלו לשמונה בתים המורכבים מארבע קבוצות. שתי הקבוצות במקומות הראשונים מכל בית עלו לשלב הבא, בעוד הקבוצה במקום השלישי מכל בית נכנסה לשלב הנוק אאוט בעונת 2017/2018 בליגה האירופית. שלב הבתים מורכב משישה סבבי משחקים.
מנצ'סטר יונייטד ובזל עלו לשמינית הגמר, אך שתיהן הפסידו בשלב זה: מנצ'סטר יונייטד הפסידה לסביליה ובזל הפסידה למנצ'סטר סיטי. פריז סן ז'רמן ובאיירן מינכן עלו לשמינית הגמר, אך רק באיירן מינכן עלתה לרבע הגמר: פריז סן ז'רמן הפסידה לריאל מדריד ובאיירן מינכן ניצחה את בשיקטש. רומא וצ'לסי עלו לשמינית הגמר, אך רק רומא עלתה לרבע הגמר: צ'לסי הפסידה לברצלונה ורומא ניצחה את שחטאר דונייצק. רומא עלתה לרבע הגמר שם ניצחה את ברצלונה ובכך עלתה לחצי הגמר. בחצי הגמר שיחקה נגד ליברפול והפסידה לה. אתלטיקו מדריד ירדה לליגה האירופית וזכתה בה. ברצלונה ויובנטוס עלו לשמינית הגמר, ושתיהן עלו גם לרבע הגמר: ברצלונה ניצחה את צ'לסי ויובנטוס ניצחה את טוטנהאם הוטספר. גם ברצלונה וגם יובנטוס עלו לרבע הגמר אך כל אחת מהן הפסידה בשלב זה. ברצלונה הפסידה לרומא ויובנטוס הפסידה לריאל מדריד. ליברפול וסביליה עלו לשמינית הגמר, ושתיהן עלו לרבע הגמר: ליברפול ניצחה את פורטו וסביליה ניצחה את מנצ'סטר יונייטד. ליברפול וסביליה עלו לרבע הגמר אך רק ליברפול העפילה לחצי הגמר שם ניצחה את רומא ועלתה לגמר. מנצ'סטר סיטי ושחטאר דונייצק עלו לשמינית הגמר, אך רק מנצ'סטר סיטי עלתה לרבע הגמר: מנצ'סטר סיטי ניצחה את בזל ושחטאר דונייצק הפסידה לרומא. ברבע הגמר הפסידה מנצ'סטר סיטי לליברפול. בשיקטש ופורטו עלו לשמינית הגמר, אך שתיהן הפסידו בשלב זה: בשיקטש הפסידה לבאיירן מינכן ופורטו הפסידה לליברפול.
טוטנהאם וריאל מדריד עלו לשמינית הגמר, אבל רק ריאל מדריד עלתה לרבע הגמר: ריאל מדריד ניצחה את פריס סן ז'רמן וטוטנהאם הפסידה ליובנטוס.
שמינית הגמר
הגרלת המשחקים התקיימה ב-11 בדצמבר. מחזור המשחקים הראשון התקיים ב-13, ה-14, ה-20 ו-21 בפברואר. משחקי הגומלין התקיימו ב-6, 7, 13 ו-14 במרץ.
יובנטוס ניצחה 3-4 בסיכום המשחקים.
מנצ'סטר סיטי ניצחה 2-5 בסיכום המשחקים.
ליברפול ניצחה 0–5 בסיכום המשחקים.
ריאל מדריד ניצחה 2–5 בסיכום המשחקים.
ברצלונה ניצחה 4-1 בסיכום המשחקים.
באיירן מינכן ניצחה 1-8 בסיכום המשחקים.
''2-2 בסיכום המשחקים. רומא ניצחה בשערי חוץ.''
רבע הגמר
הגרלת המשחקים התקיימה ב-16 במרץ. מחזור המשחקים הראשון התקיים ב-3, ו-4 באפריל. משחקי הגומלין התקיימו ב-10 ו-11 באפריל.
באיירן מינכן ניצחה 1–2 בסיכום המשחקים.
ריאל מדריד ניצחה 3–4 בסיכום המשחקים.
ליברפול ניצחה 1–5 בסיכום המשחקים.
חצי הגמר
הגרלת המשחקים התקיימה ב-16 במרץ. מחזור המשחקים הראשון התקיים ב-3, ו-4 באפריל. משחקי הגומלין התקיימו ב-10 ו-11 באפריל.
קרל באנצר
קרל לודוויג נואה באנצר (בגרמנית:  Carl Ludwig Noah Bantzer; 6 באוגוסט 1857 – 19 בדצמבר 1941) היה צייר, פרופסור באוניברסיטה וסופר אמנות שהושפע מאוד מהאימפרסיוניזם.
ביוגרפיה
אביו היה היינריך באנצר (1809–1863), וטרינר. לאחר מות האב, העבירה אמו את המשפחה למרבורג, שם למד בגימנסיה היוקרתית פיליפינום. בהמשך למד באקדמיה לאמנויות בברלין. ב-1884 וב-1885 הוא היה בשוולם, שם עבד עם הצייר וילהלם קלאודיוס, מדרזדן. הוא בילה גם בטרייזה, וצייר דיוקנאות של נכבדים מקומיים ואנשים בתלבושת מסורתית.
אשתו הראשונה, קלייר, נפטרה בשנת 1887, וילדה את בנם ארנולד. לאחר מותה נסע לוילינגהאוזן, שם התיידד עם האמנים הרמן קטלהון ואדולף לינס. הוא היה חוזר לשם מדי קיץ במשך שנים רבות. בשנת 1890 שהה בפריז מספר חודשים. בשנה שלאחר מכן הוא היה בדרזדן.
בשנת 1893 הוא נסע למסע לימודים ממושך עם וילהלם גאורג ריטר, וביקר ברחבי מרכז גרמניה. לאחר שלא הצליח למצוא רעיונות מתאימים לעבודתו, חזר לוילינגסאוזן. בשנת 1896 פורקה ונבנתה מחדש כנסיית העץ הישנה במרבורג, שתשמש אותו כסטודיו. באותה שנה הוא מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות של דרזדן.
הוא התחתן בשנית בשנת 1899 עם הלן פרנסיס דרבישיר (1874–1953). בנישואין אלה נולדו חמישה ילדים, ביניהם מריגארד באנצר, מאיירת ספרי ילדים שנישאה לקריקטוריסט E. O. Plauen, וקרל פרנסיס באנצר (1900–1945), שגם הפך לצייר. קרל פרנסיס, היה אביו של השחקן כריסטוף באנצר והמוזיקאי קלאוס באנצר.
משנת 1903 הוא היה חבר בהתאחדות האמנים הגרמנים. שנה אחר כך, השתתף בתערוכה הראשונה שלהם עם הזצסיון במינכן. בשנת 1909 הפך קורט שוויטרס לאחד מתלמידיו.
בשנת 1918 הוא מונה למנהל בית ספר לאמנות בקאסל, תפקיד אותו מילא עד 1923.
הוענקה לו מדליית גתה לאמנות ומדע בשנת 1937. באותה תקופה, הפרסים נבחרו באופן אישי על ידי אדולף היטלר שנתיים לאחר מכן, הוא היה מועמד לפרס הלאומי הגרמני לאמנות ומדע. את ביקורו האחרון בוילינגסאוזן הוא קיים ממש לפני מותו, בשנת 1941.
בית ספר בזיגנהיין נושא את שמו. בשנת 2015 הוקם בחצר בית הספר פסל של דמותו, שיצר אוולד רומף.
התרבות הזפוטקית
התרבות הזפוטקית (בזפוטקית: Be'ena'a, מילולית "האנשים"; סביב 700 לפנה"ס – 1521) הייתה ציוויליזציה פרה-קולומביאנית ילידית ששגשגה ב שבמסו-אמריקה. עדויות ארכאולוגיות מראות שתרבותם מקורה לפחות לפני 2,500 שנה. באתר הארכאולוגי הזפוטקי בעיר העתיקה של מונטה אלבאן יש מבנים מונומנטליים, מגרשי משחקי כדור, קברים מפוארים ומנחות קברים, כולל תכשיטי זהב מעובדים עדינים. מונטה אלבאן הייתה אחת הערים הגדולות הראשונות במסו-אמריקה. זה היה מרכזה של המדינה הזפוטקית ששלטה בחלק גדול מהשטח שידוע היום כמדינת אואחאקה במקסיקו.
היסטוריה
מקור תרבות הזפוטקית בעמקים המרכזיים של אואחאקה בסוף המאה ה-6 לפני הספירה. שלושת העמקים חולקו בין שלוש חברות בגדלים שונים, מופרדים על ידי 80 קילומטרים רבועים של "שטח הפקר" באמצע. גם העיר אואחאקה התפתחה הרבה יותר מאוחר באזור זה. עדויות ארכאולוגיות, כמו מקדשים שנשרפו והקרבת שבויי מלחמה, מצביעות על כך ששלוש החברות התחרו זו בזו. בסוף שלב רוסאריו (700–500 לפנה"ס) איבדו רוב היישובים ב, היישוב הגדול בעמק, והיישובים הסמוכה בזרוע אטלה (Etla) של עמק אואחאקה את אוכלוסייתם.
באותה תקופה התפתח יישוב גדול חדש ב"שטח ההפקר" על ראש הר המשקיף על שלוש הזרועות המהווים את עמק אואחאקה. מאוחר יותר הוא נקרא מונטה אלבאן. כלי חרס מוקדמים של מונטה אלבאן דומים לקדרות מסן חוסה מוגוטה, מה שמרמז שהעיר החדשה אוכלסה באנשים שעזבו את סן חוסה מוגוטה. למרות שאין עדויות ישירות בשלבים המוקדמים של ההיסטוריה של מונטה אלבאן, חומות וביצורים סביב האתר במהלך השלב הארכאולוגי מונטה אלבאן II (בערך 100 לפנה"ס–200 לספירה) מצביעים על כך שהעיר נבנתה בתגובה לאיום צבאי. הארכאולוגים האמריקאים ג'ויס מרקוס (Joyce Marcus) וקנט פלנרי (Kent Flannery) מאוניברסיטת מישיגן השוו תהליך זה למה שקרה ביוון העתיקה – : ריכוזיות של אוכלוסיות מפוזרות קטנות יותר שהתכנסו בעיר מרכזית כדי להתמודד עם איום חיצוני.
המדינת הזפוטקית שנוצרה במונטה אלבאן החלה להתרחב במרוצת שלב מונטה אלבאן 1 המאוחר (400–100 לפנה"ס) ולאורך שלב מונטה אלבאן 2 (100 לפנה"ס – 200 לספירה). במהלך מונטה אלבאן 1c (בערך 200 לפנה"ס) ועד מונטה אלבאן 2 (200 לפנה"ס – 100 לספירה), השתלטו השליטים הזפוטקים על המחוזות מחוץ לעמק אואחאקה מכיוון שאף אחד מהמחוזות שמסביב לא יכול היה להתחרות בהם פוליטית וצבאית. עד שנת 200 לספירה, הזפוטקים הרחיבו את השפעתם, מקיוטפק (Quiotepec) בצפון ועד אוסלוטפק (Ocelotepec) וצ'ילטפק (Chiltepec) בדרום. מונטה אלבאן הפכה לעיר הגדולה ביותר במה שהוא כיום הרמות הדרומיות של מקסיקו, ושמרה על מעמד זה עד ל-700 לספירה.
התפשטות האימפריה הזפוטקית הגיעה לשיאה בשלב מונטה אלבאן 2. הזפוטקים כבשו או התיישבו בהתנחלויות הרחק מעבר לעמק אואחאקה. עיקר השפעתם ניכרת בשינוי הפתאומי בסגנון הקדרות שחל באזורים מחוץ לעמק. הסגנונות הייחודיים של אזורים אלה הוחלפו לפתע בכלי חרס בסגנון זפוטקי, דבר המצביע על השתלבותם באימפריה הזפוטקית.
לחימה והתנגדות
הקרב האחרון בין האצטקים לזפוטקים התרחש בין 1497 ל-1502, תחת השליט האצטקי. בזמן הכיבוש הספרדי של מקסיקו, כשהגיעו ידיעות שהאצטקים הובסו על ידי הספרדים, הורה המלך קוסיחואסה (Cosijoeza) לעמו לא להתעמת עם הספרדים כדי שיימנעו מאותו גורל. הם הובסו על ידי הספרדים רק לאחר מספר מסעות בין 1522 ל-1527. עם זאת, התקוממויות נגד השלטונות הקולוניאליים התרחשו בשנים 1550, 1560 ו-1715.
אטימולוגיה
השם זפוטק הוא כינוי חיצוני; הם כונו על ידי דוברי נאוואטל כצאפוטקה (tzapotēcah), שפירושו "תושבי המקום של ". הזפוטקים התייחסו לעצמם על ידי וריאציה כלשהי של המונח Beena'a, שפירושו "אנשי הענן".