cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קווין דוראנט
פרסום וחסויות
עם כניסתו לליגה חתם דוראנט על חוזה עם חברת נייקי על סך של 60 מיליון דולר ל-7 עונות. החברה הוציאה קו נעליים עם שמו של השחקן ובכל שנה הוציאה דגם חדש לשוק. בשנת 2014, אף על פי שמיעט לשחק עקב פציעה, עמדו מכירות הנעליים הנושאות את שמו על 195 מיליון דולר והציבו אותו במקום השני אחרי לברון ג'יימס. לקראת סיום חוזהו עם נייקי קיבל השחקן הצעה מחברת אנדר ארמור ששוויה הוערך ב-265–285 מיליון דולר, אך לבסוף חתם דוראנט על חוזה חדש עם נייקי המוערך בסכום של 250–300 מיליון דולר ל-10 עונות.
המגזין פורבס דירג את השחקן במקום השביעי ברשימת הספורטאים המרויחים ביותר לשנת 2014 עם סך הכנסות העומדות של 54.1 מיליון דולר, כאשר 17.8 מיליון הן הכנסות משכר והשאר מחוזי פרסום.
נבחרת לאומית
במהלך אליפות העולם בכדורסל 2010 שנערכה בטורקיה הוביל דוראנט את נבחרת ארצות הברית לזכייה בטורניר ובנוסף לכך זכה בתואר השחקן המצטיין של הטורניר ונבחר לחמישיית הטורניר. במהלך שמונת המשחקים קלע דוראנט 205 נקודות, ממוצע של 25.6 נקודות למשחק, כולל 28 נקודות בגמר מול ו-38 נקודות בחצי הגמר מול.
בשנת 2012 שיחק דוראנט עבור הנבחרת באולימפיאדת לונדון וזכה עמה במדליית הזהב. דוראנט זכה בתואר מלך הסלים של הטורניר כאשר קלע 156 נקודות במהלך האולימפיאדה.
תארים
{{טורים
אישיים
}}
סטטיסטיקות הקריירה
מעודכן לסוף עונת.
אקוטופ
אֵקוֹטוֹפּ (מיוונית: οικος - בית) הוא מונח באקולוגיה, המתאר את תכולתה של סביבה מסוימת ואת המאפיינים שלה. למשל, אם סביבה טבעית כלשהי מוגדרת כמדבר, האקוטופ של סביבה זו מתאר את החול, צמחיית המדבר, המחסור במים ובעלי החיים המותאמים לאותו אזור.
בשונה מביוטופ, האקוטופ מתמקד במכלול המרכיבים של אותה סביבה ולאו דווקא במרכיב הביוטי שלה.
אקוטופ הוגדר לראשונה על ידי ארתור טנסלי ב-1939.
שימושים במערכת החינוך
אקוטופ משמש כעבודת חקר במדעי הסביבה. האקוטופ הוא עבודת חקר סביבתי לתלמידי הרמה המוגברת, הכוללת התייחסות להיבטים סביבתיים, בהיקף של 1 יח"ל. במסגרת האקוטופ נדרש התלמיד לבחור נושא לעבודה, להגדיר שאלות מחקר, לתכנון את המחקר, לבצע אותו ולסכם את המחקר בעבודה כתובה. העבודה נבדקת על ידי בוחן חיצוני והתלמיד נבחן עליה בפניו בעל פה.
סמל אונטריו
סמל אונטריו (באנגלית: The Coat of Arms of Ontario), או, בשמו הרשמי שלט האצולה של הוד מלכותה בעבור אונטריו (באנגלית: The Arms of Her Majesty in Right of Ontario) הוענק כסמל רשמי לפרובינציית אונטריו שבקנדה בצו מלכותי של מלכת בריטניה, המלכה ויקטוריה בשנת 1868.
הסמל המקורי כלל מגן בלבד. הציצה והתומכים הוענקו לאונטריו בצו מלכותי של מלך בריטניה אדוארד השביעי בשנת 1909.
תיאור הסמל
מגן האבירים, המופיע אף על דגל הפרובינציה כולל שלושה עלי עץ אדר מוזהבים, המייצגים את קנדה, על רקע ירוק, המסמל את יערות המדינה. בחלקו העליון של המגן מופיע צלב ג'ורג' הקדוש המסמל את אנגליה.
הציצה כוללת דוב שחור אמריקאי העומד על עטרה בצבעי ירוק וזהב.
לסמל שני תומכים: אייל קנדי ואייל קורא.
מתחת מגן האבירים מופיע מוטו הפרובינציה: Ut incepit Fidelis sic permanet (מלטינית: "נאמנה ראשיתה, נאמנה נשארה") - מוטו המתאר את נאמנותם של תושבי הפרובינציה לבריטניה, תושבים שהגיעו אליה לאחר שנמלטו משטחי שלוש עשרה המושבות במהפכה האמריקנית.
כרסומת
כרסומת היא מכונה לעיבוד שבבי, המשמשת לעיבוד מדויק של משטחים מישוריים וצורתיים. כרסוּם הוא השיטה הנפוצה ביותר לעיבוד שבבי, ומשמשת לעיבוד של כמעט כל הצורות הגאומטריות. כלי העיבוד של הכרסומת נקרא כַּרְסֹום. בשונה מחריטה, הכרסום מסתובב בכּוֹשׁ הכרסומת, והעֻבָּד נע לעומתו בשלושה צירי תנועה ובציר סיבוב על שולחן מסתובב. הכרסומות קיימות בשתי תצורות בסיסיות: אנכית ואופקית, בהתאם לכיוון הכוש.
סוגים
בתעשייה נהוג להבחין בין שני סוגי מכונות:
בעיבוד עץ משתמשים בכרסומת ידנית, המכונה "רוטר".
סוגי כרסומים
ישנם סוגים שונים של כרסומים למטרות שונות. ביניהם:
כאשר נדרש עיבוד לצורה מיוחדת ניתן להשתמש בכַּרְסוֹמים לא סטנדרטיים, צורתיים.
אמצעים נוספים
פעולת הכרסום מחייבת עבודה עם:
אלכסנדר ויטק
אלכסנדר ויטק (בגרמנית: Alexander Wittek; 1852, קרואטיה – 1894, גראץ) היה ארכיטקט ושחמטאי אוסטרי.
ביוגרפיה
ויטק פעל כארכיטקט בבוסניה והרצגובינה בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית. עבודתו המפורסמת ביותר היא "Vijećnica" בעיר סרייבו. מבנה זה שימש את העירייה ולאחר מכן הפך לספרייה הלאומית והאוניברסיטאית של בוסניה והרצגובינה; כמו כן תכנן מבני מזרקות.
ויטק היה גם אמן שחמט. הוא חלק מקום 5–6 בתחרות ברלין 1881 (ניצח: ג'וזף הנרי בלקברן והגיע למקום התשיעי בתחרות וינה 1882 (ניצחו: וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור). ויטק התאבד בשנת 1894.
בית האחוזה
היסטוריה
תוכנית לבניית מבנה רשמי שישמש לצורכי מגוריו ועבודתו של לורד ראש העיר וגם לצרכים טקסיים של העירייה תוכננה לאחר השרפה הגדולה ב-1666. מסיבות שונות הבנייה התעכבה עד 1739.
בית האחוזה נבנה בין השנים 1739 - 1752 בסגנון פלדיאני שהיה אופנתי באותם ימים. המשימה לתכנון המבנה הוטלה על המודד והאדריכל של עיריית לונדון, ג'ורג' דאנס האב.
בית האחוזה כולל שלוש קומות, הבנויות מעל מרתף. בחזית המבנה פורטיקו מרשים, הכולל שישה עמודים קורינתיים.
בית האחוזה הוא מבנה היסטורי רב חשיבות, אך הוא אינו פתוח לציבור באופן חופשי. יש אפשרות לערוך סיור מודרך במקום, בתיאום מראש בלבד.
לז אסקלדס
לס אסקלדס (בקטלאנית: Les Escaldes) היא העיר השנייה בגודלה בנסיכות אנדורה. העיר ממוקמת בהרי הפירנאים, בין צרפת לספרד, בסמוך לעיר הבירה של הנסיכות, אנדורה לה ולה. מספר התושבים נכון לשנת 2009 עמד על כ-16,391.
גאוגרפיה
העיר נמצאת בדרום מזרח המדינה, בגובה 1,053 מטרים מעל גובה פני הים, במפגש שני נחלים.
הדסון מוהוק
הדסון מוהוק (באנגלית: Hudson Mohawke) (נולד בשם רוס בריצ'רד ב-11 בפברואר 1986) הוא מפיק מוזיקלי ו-דיג'יי מגלאזגו, סקוטלנד, אשר מזוהה עם הלייבל לאקי מי (באנגלית: LuckyMe. הוא חתום ב-Warp Records ובלייבל של קניה וסט - GOOD Music. את אלבומו הראשון Butter, הוא שחרר באוקטובר 2009.
ביוגרפיה
בגיל 15, בריצ'רד (תחת הכינויי DJ Itchy) היה המתמודד הצעיר ביותר מהממלכה המאוחדת שהעפיל לגמר תחרות ה-DMC. הופעותיו הראשונות היו בחסות תחנת הרדיו של אוניברסיטת גלאזגו, סאבסיטי (באנגלית: Subcity Radio), בין היתר הופיע בערבי "טרנטייבל סיינס" בשם DJ Mayhem. בריצ'רד הפך ל"הדסון מוהוק" לאחר שראה את השם חרוט על פסל במסדרון המעונות.
בשנת 2009, הד'סון מוהוק הוחתם בווארפ רקורדס, זאת למרות רפרטואר דליל של קטעים שלו ששוחררו באופן רשמי עד כה. למעשה, רוב הקטעים שלו היו טארקים לא רשמיים ומיקסים שהופצו באינטרנט. הקטע הראשון ששחרר באופן רשמי וקיבל תשומת לב משמעותית נקרא "Spotted" ונכנס לאוסף Beat Dimensions, Vol. 1, דבר שהוביל לפרסום הקטע "Free Mo" באוסף Choices, Vol. 1.
בשנת 2009, הוא תרם קאבר לשיר של Jimi Tenor לאוסף (Warp20 (Recreated.
בשנת 2012, החל המפיק הסקוטי לעבוד על סדרת שיתופי פעולה עם קניה וסט, דבר שהוביל למספר אזכורים בקרדיט ההפקה על האלבום Cruel Summer. ב-17 בינואר 2013 הוכרזה באופן רשמי החתמתו של הדסון מוהוק בלייבל GOOD Music בתור מפיק.
בתאריך ה-3 באוגוסט 2012 הדסון מוהוק הופיע במועדון הבלוק (The Block) בתל אביב.
סגנון
סגנונו מושפע מאוד מכישוריו על הפטיפונים, הוא קיבל שבחים על גישתו מוחצת הז'אנרים, שבה הוא מצליח לתמרן סגנונות מוזיקה שונים ומחבר ביניהם באופן מעורר השראה.
עבודה נוספת
בנוסף לעבודתו כאמן סולו, הדסון מוהוק שיתף פעולה עם מייק סלוט בתור הרלדס אוף צ'יינג', בו שחרר סדרת תקליטים בלייבל All City Records.
הוא שימש כדיג'יי/מפיק בהרכב ההיפ הופ Surface EMP.
הפיק את אלבום הבכורה של הלהקה Egyptian Hip Hop ששוחרר באוגוסט 2010.
הקטע "100hm" הופיע במשחק GTA V.
אקוטיפ
אֵקוֹטִיפּ (באנגלית: Ecotype) הוא מושג באקולוגיה המתאר אבולוציה מתכנסת. אקוטיפ הוא אוכלוסייה גאוגרפית נפרדת של פריטים בתוך מין, אשר מותאמת גנוטיפית לתנאים סביבתיים ספציפיים. לדוגמה, צמח אשר גדל בהר, נמוך מצמח ממין זהה הגדל בעמק, או בעל זמן פריחה שונה.
השינוי במבנה היצור החי נובע מצורכים הישרדותיים שונים ופרטים יחידים מאותו המין שמגלים עמידות מצליחים להתרבות בצורה מיטבית יותר מה שגורם להתפתחות אקוטיפ ובסופו של דבר גם התפצלות לתת-מינים.
סמל נובה סקוטיה
סמל נובה סקוטיה (באנגלית: coat of arms of the province of Nova Scotia) או, בשמו הרשמי שלט האצולה של הוד מלכותה עבור פרובינציית נובה סקוטיה (באנגלית: the Arms of Her Majesty in Right of the Province of Nova Scotia) הוא הסמל הרשמי של פרובינציית נובה סקוטיה שבקנדה והסמל העתיק ביותר בממלכה המאוחדת מחוץ לשטח בריטניה. הסמל הוענק למושבה בשנת 1625 על ידי מלך בריטניה, צ'ארלס הראשון - והמושבה הייתה המושבה הראשונה של בריטניה לה הוענק סמל.
תיאור הסמל
על המגן ישנו סאלטייר (צלב אלכסוני) בצבע כחול על רקע לבן (היפוך של דגל סקוטלנד - שהוא צלב אנדרו הקדוש - צלב אלכסוני בצבע לבן על רקע כחול). במרכז המגן מצוי סמל סקוטלנד - מגן מוזהב שעליו אריה ופרח החבצלת.
הציצה מורכבת משתי ידיים, האחת ערומה והשנייה עטייה שריון, המחזיקה דרדר - הפרח המסמל את סקוטלנד, ועלה דפנה.
בהתאם למסורת הסקוטית, מעל המגן רשום סלוגן הפרובינציה (בניגוד למקובל בהרלדיקה כי המוטו נרשם מתחת למגן) - ובו כתוב בלטינית: Munit haec et altera vincit (יד אחת מגינה והאחרת כובשת).
למגן שני תומכים - חד-קרן, המופיע גם בסמל סקוטלנד וסמל בריטניה, וכן אינדיאני משבט מיקמאק שהתגורר בנובה סקוטיה (במקור נכתב בתיאור הסמל שהתומך יהא "פרא").
מתחת למגן מצויים קוצים ופרחי מאי - סמל של נובה סקוטיה. פרחים אלה הוספו למגן בשנת 1929.
סמלים קודמים
הסמל המקורי של המושבה נשכח בשנת 1867 עם צירופה לקונפדרציית קנדה, ולרגל צירוף המושבה כפרובינציה, עוצב עבורה סמל חדש הכולל דג סלמון על רקע כחול, בין שלושה דרדרים על רקע אדום. לאחר שהתגלה בשנית הסמל המקורי של המושבה, גבר הלחץ הציבורי להשיבו, ובשנת 1929 הוחלט להשיב את הסמל המקורי של המושבה במקום הסמל משנת 1867.
דוורסואר
דוורסואר הוא שם נקודת השפך של מי תעלת סואץ אל האגם המר הגדול שבמצרים. מקור השם הוא מצרפתית (Déversoir) ומשמעותו: "שפך מלאכותי". השם ניתן למקום על ידי המהנדסים הצרפתים שעסקו בחפירת תעלת סואץ. בזמן מלחמת העולם השנייה פעל בדוורסואר, בגדה המערבית של תעלת סואץ, שדה תעופה של חיל האוויר המלכותי, ששימש לאחר מכן גם את חיל האוויר המצרי. במלחמת יום הכיפורים היווה המקום נקודה אסטרטגית כשצה"ל צלח את תעלת סואץ בנקודה זו, במסגרת מבצע אבירי לב. בספרות הערבית העוסקת במלחמת יום הכיפורים זכתה המערכה סביב ראש הגשר הישראלי בדוורסואר לשם "מערכת דוורסואר".
שדה התעופה דוורסואר
שדה התעופה דוורסואר (ידוע גם בשם שדה תעופה אבו סולטן), הוקם עוד לפני מלחמת העולם השנייה. שדה התעופה שימש את חיל האוויר המלכותי ואת חיל האוויר האמריקאי בזמן המערכה בצפון אפריקה. בינואר 1949 יצאו משדה התעופה בדוורסואר ומשדה התעופה הסמוך אליו, פאיד, מטוסים בריטיים שהיו מעורבים בתקרית האוויר הישראלית-בריטית. באמצע שנות ה-50, כחלק מההסכם האנגלי-מצרי לפינוי אזור תעלת סואץ, פונה השדה ועבר לשמש את חיל האוויר המצרי. בשדה נבנו מחסים למטוסים אך בשלב מסוים חדל הצבא המצרי מלהשתמש בו לתקופה ארוכה.
מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים
בזמן מלחמת ההתשה ובניית קו בר-לב, הוקם בדוורסואר, בצד המזרחי של תעלת סואץ, המעוז "מצמד".
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הותקף המעוז על ידי כוחות חי"ר מצריים שחצו את התעלה ועל ידי ארטילריה מצרית. הכוחות המצריים השתייכו לחטיבת החי"ר 112 שפעלה תחת דיוויזיית חי"ר 16 המצרית. במעוז שהו באותה עת 34 חיילים ישראלים, רובם אנשי חטיבת המילואים הירושלמית. לאחר יותר מיומיים בהם צרו הכוחות המצרים על המוצב, ולאחר ניסיון היחלצות שנכשל, נכנעו אנשי המעוז ב-9 באוקטובר בשעה 08:00. לכוח הישראלי היו 2 הרוגים ו-32 חיילים נשבו על ידי המצרים.
לאחר קרב השריון של ה-14 באוקטובר, שנסתיים בניצחון ישראלי, החליט צה"ל להעביר את היוזמה לידיו ולצלוח את תעלת סואץ מערבה. כנקודת הצליחה נבחר אזור דוורסואר וזאת, בשל מספר סיבות:
מבצע הצליחה הישראלי, שכונה מבצע אבירי לב, החל ב-15 באוקטובר בלילה כשכוח צנחנים ישראלי מחטיבה 247 חצה את התעלה בסירות גומי לאחר שהגיע לאתר הצליחה בציר הדרומי (ציר עכביש). ביומיים שלאחר מכן התחוללו קרבות עזים במתחם "החווה הסינית" שמצפון מזרח לנקודת הצליחה ובמקביל, נכשלו הישראלים בקידום כוחות משמעותיים לאזור הצליחה בשל כשלים טכניים ולוגיסטיים. בה בעת, נראה שהמצרים לא ייחסו חשיבות רבה ל"פרצת דוורסואר" (בערבית: "ثغرة الدفرسوار", זה הכינוי שנתנו המצרים למבצע הצליחה הישראלי) ונמנעו מהסטת כוחות גדולים לאזור הפרצה. רק ב-17 באוקטובר החלו המצרים להסיט כוחות אל עבר דוורסואר ולהפגיז את אזור הצליחה. ההפגזות הארטילריות והפצצות חיל האוויר המצרי על צידו המזרחי של ראש הגשר הישראלי שכונה "החצר" גבו מחיר דמים יקר מצה"ל. למעלה מ-100 חיילי צה"ל נהרגו ב"חצר" שזכתה לכינוי "חצר מוות" והופגזה עד הפסקת האש ב-24 באוקטובר. צה"ל הצליח לשמור על אחיזתו בראש הגשר ולהעביר כוחות נוספים אל הגדה המערבית של תעלת סואץ.
עד סיום מלחמת יום הכיפורים נשאר ראש הגשר בדוורסואר ראש הגשר היחיד שבידי ישראל על תעלת סואץ. לאחר חתימת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בינואר 1974, פונה אזור דוורסואר על ידי הכוחות הישראלים ועבר במרץ 1974 לידי המצרים.
מרדכי כהנא
מרדכי כהנא (נולד ב-4 באוקטובר 1970, ד' בתשרי ה'תשל"א) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון בשירות הקבע כיהן כקצין איסוף קרבי ראשי. קודם לכן שירת כמפקד סיירת גולני, מפקד גדוד 12 (ברק), מפקד יחידת אגוז, מפקד חטיבת עודד ומפקד חטיבת ביסלמ"ח. כיהן כמ״מ מנכ״ל משרד ההתיישבות.
קורות חייו
כהנא, בנו של הרב נחמן כהנא (ראש כולל חזון יחזקאל בעיר העתיקה) ואחיינו של הרב מאיר כהנא, נולד בירושלים וגדל ברובע היהודי.
למד בישיבת ירושלים לצעירים ובישיבת הגולן בחיספין. בשנת 1989 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני במסלול ישיבת הסדר. עבר הכשרה כלוחם בגדוד 51. שלושה שבועות לאחר גיוסו נפצע בפיגוע דקירה ברחוב יפו בירושלים, ולאחר שבוע שב למסלול ההכשרה. לאחר תשעה חודשים שב ללימודים בישיבה, אולם החליט לפרוש ממסלול ההסדר ולשרת בסיירת גולני. הוא עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת. בסיירת עבר כהנא מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים מונה למפקד צוות ביחידה. לאחר מכן שימש כסגן מפקד הסיירת, וכמפקד פלוגה בגדוד 13 (גדעון) ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש כקצין ההדרכה של החטיבה.
בעת הנסיגה מרצועת הביטחון שימש סמג"ד בגדוד 12 (ברק), ולאחר מכן כקצין אג"ם של חטיבת גולני. בהמשך מונה למפקד סיירת גולני, והוביל אותה בין היתר במבצע סגירת מעגל ללכידת עבד אל רבו אבו חוסה, אשר היה מעורב ברציחתם של אבי סספורטס ואילן סעדון, ברצועת עזה ובמבצעים רבים כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ובהם מבצע חומת מגן, ובכלל זה בכיבוש המוקטעה ברמאללה. בעת מארב עליו פיקד ברפיח נפצע בשנית. לאחר תקופת החלמה קצרה שב לסיירת. לאחר מכן מונה למפקד גדוד 12 (ברק).
ב-31 באוגוסט 2015 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לקצין איסוף קרבי ראשי.
באוקטובר 2017 נחקר במצ"ח בחשד להחזקת אמצעי לחימה בניגוד לפקודות הצבא, וב-23 באוקטובר הושעה מתפקידו לשבועיים וב-6 בנובמבר 2017 ביקש לסיים את תפקידו כקצין איסוף קרבי ראשי ולהשתחרר מצה"ל. הרמטכ"ל גדי איזנקוט קיבל את בקשתו של כהנא. לאור זאת, ולאור העובדה שכהנא לקח אחריות על מעשיו ושבמרבית הציוד לא נעשה שימוש פרטי החליט הפצ"ר תא"ל שרון אפק להעמידו לדין משמעתי בלבד. ב-4 במרץ 2018 הוא הורשע בדין משמעתי באי-קיום ההוראות המחייבות בצבא, ונידון לנזיפה חמורה. בנוסף הורשע בנטילת ציוד שלא כדין ונידון לנזיפה נוספת. הוא זוכה מחמת הספק מעבירה של התנהגות שאינה הולמת בממשקים עם חברות אזרחיות. בנובמבר 2020 הגיש כהנא תביעת לשון הרע נגד תאגיד "כאן" והכתבת כרמלה מנשה. בשירות המילואים משרת כראש מטה אוגדה 36.
ב-11 באוקטובר 2018 מונה לראש האגף למדיניות ביטחונית במועצה לביטחון לאומי.
בתחילת מרץ 2021 מונה על ידי שר המודיעין אלי כהן לתפקיד ממלא מקום המנהל הכללי של משרד המודיעין. במהלך שנת 2022 השר נפתלי בנט מינה אותו לתפקיד מנכ"ל משרד ההתיישבות.
במהלך שנת 2023 סיים את תפקידו לאחר ששרת ההתיישבות והמשימות הלאומיות אורית סטרוק בחרה את אברהם מאיר למנכ"ל משרדה.
חיים אישיים
כהנא מתגורר במעלות, נשוי לחגית ואב לשבעה ילדים.
בה"ד 4
בה"ד 4 היה בסיס ההדרכה המרכזי של צה"ל לטירונים והועברו בו בעיקר הכשרות טירונות חי"ר כללית (בשנות ה-50) וכן טירונות כלל צה"לית ("טירונות 02"), טירונות כושר לקוי וקורס מ"כים למדריכי טירונים.
כיום משמש מחנה זיקים בו שכן הבסיס כבסיס טירונות ואימונים של פיקוד העורף.
צריפין
מקומו המקורי של הבה"ד משנת 1949 ועד מלחמת ששת הימים היה במחנה צריפין. הייתה זו תקופת העלייה ההמונית ואל הבה"ד (ששמו הרשמי היה "בסיס ההדרכה הארצי") הגיעו עולים רבים שלרבים מהם הייתה זו פגישתם הראשונה עם הישראלי ה"צבר" ולהפך - פגישתו הראשונה של הצבר עם העולים. מורשת זו של "כור ההיתוך" הונצחה בספרו של יהושע קנז, "התגנבות יחידים", והטראומה של המפגש עולה גם ממכתבי חיילים מאותה תקופה. כך למשל:
סגל המפקדים בשנות ה-50 הורכב מחיילים קרביים שראו את הדרכת הטירונים כעול ולא הוכשרו למגע עם האוכלוסיות המורכבות שהגיעו למקום. התפיסה דאז הייתה שעל המפקדים "לשבור" את רוחם של הטירונים ועל ידי כך להפכם מאזרחים לחיילים, אף שחלקם לא יועדו לתפקידי לוחמה. כתוצאה מגישה קשוחה זו אירעו בבה"ד מקרי התאבדות רבים.
בשנות ה-60 החלו לעבור טירונות בבסיס גם חיילים איכותיים יותר כמו טירוני העתודה האקדמית וטירוני שייטת הצוללות של חיל הים, וכן טירוני וחניכי קורס ההכנה למ"כים שעברו טירונות חי"ר קרבית, כהכנה לצאתם לקורס מ"כים של הנח"ל במחנה שבטה שהכשיר את מדריכי העתיד לבה"ד 4 ולבית הספר לחי"ר (בה"ד 3). במחזור אוגוסט 1966 אף נשלחו חלק מהבוגרים ליחידות קרביות כמו החרמ"ש וחטיבת גולני.
בית אל
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט להעביר את בסיסי ההדרכה לאזורי יהודה ושומרון. כך עבר בה"ד 4 למתקן ששימש לפני כן את צבא ירדן. בשלב זה יוחד הבה"ד בעיקר לטירונות לחיילים שלא יועדו לתפקידים קרביים ("טירונות כלל צה"לית" וטירונות כושר לקוי). בסוף שנות השבעים שימש בה"ד 4 כבסיס הטירונים הגדול בארץ. הוא אכלס והכשיר כ-2,000 טירונים במחזור, בנוסף לאנשי סגל ומפקדה ששירתו בבה"ד. בבה"ד עברו הכשרה כל החיילים שיועדו לעבור "טירונות כלל צה"לית" וכן התקיימו בבה"ד קורסים שונים, דוגמת: קורסי מ"כים לכלל צה"ל ליחידותיו השונות, הכנה לקורס קצינים ועוד. בנוסף לטירונות כלל צה"לית ולקורסי מכ"ם, שימש הבה"ד גם את חילות האוויר והים כחלק מהכשרת פרחי טיס וצוערי חובלים, שעברו בבה"ד טירונות. בתקופה זו כונה הבה"ד על ידי חייליו ועל ידי יחידות אחרות בצה"ל בשם "בה"ד 4 הלוחמת" שם שדבק בו לאורך שנים. עם חלוף השנים הקורסים השונים פוזרו ביחידות צה"ל השונות.
בשנת 1978, הוחלט על ידי הרמטכ"ל דאז רפאל איתן להעניק לבה"ד 4 תג יחידה ייחודי לבה"ד שעד אז שימש את חיילי הבה"ד תג היחידה של המטה הכללי. בה"ד 4 היה מאחד הבסיסים הראשונים שקיבל תג יחידה שייחד אותו מיתר הבסיסים בצה"ל. באותה עת החל רפאל איתן בפרויקט "נערי רפול" והמחזורים התקיימו בבסיס עד העברתם לבסיס חוות השומר.
הדרך לבה"ד עברה דרך רמאללה ועם פרוץ האינתיפאדה הראשונה היו אוטובוסי הטירונים הצעירים מטרה ליידוי אבנים ואף בקבוקי תבערה, כמו מכוניותיהם הפרטיות של הורי הטירונים שבאו לבקרם. עקב כך הוכשרו סניפים של בסיס ההדרכה בניצנים ובזיקים.
בד בבד עם המעבר לאתר חדש השתנתה גם תפיסת הדרכת הטירונים. מדריכי הטירונים הוכשרו במיוחד לתפקידם ותשומת לבם הופנתה לאיתור קשיים. הוגדרו סרגלי מאמץ כדי להפוך את תהליך ההפיכה של אזרח לחייל להדרגתי ופחות טראומטי. בנוסף הוכשרו גם נשים לתפקידי מדריכות טירונים (בנים).
זיקים
בשנת 1995, עקב הסכם אוסלו ב', פונה בסיס בית אל מטירונים, ופעילות הבה"ד הועתקה לבט"ר (בסיס טירונים) זיקים אשר שימש במקור כבית ספר לצליחה של חיל ההנדסה ובסמוך לו אף הוקם אגם בו התאמנו כוחות צה"ל בצליחת מעברי מים. בסוף שנות ה80 לאחר סגירת המערך הוסב הבסיס לבסיס טירונים. במהלך שנות ה90 נערך שינוי מבני בנושא הדרכת הטירונים בצה"ל והוקמה מפקדת מג"ל (כיום מגל). באותה תקופה גם החלו להיערך טירונויות משותפות של בנים ובנות באותן מסגרות. תג היחידה ההיסטורי של בה"ד 4 הפך להיות תג היחידה של מג"ל.
בליל ה-11 בספטמבר 2007 פגע מטח רקטות קסאם בבסיס ובסביבתו. 2 רקטות נפלו בשטח הבסיס ומפגיעתן נפצעו כ-70 חיילים. לאחר מכן הבסיס נסגר, עבר שיפוץ ומיגון וכיום הוא משמש כבסיס טירונות ושטח אימונים לגדודי חילוץ והצלה של פיקוד העורף.
אל ליסיצקי
אל ליסיצקי ובשמו המלא - לזר (אליעזר) מרקוביץ' ליסיצקי (ברוסית: Лазарь Маркович Лисицкий ) (23 בנובמבר 1890 – 30 בדצמבר 1941) היה אמן יהודי-רוסי, מעצב, צלם, מורה, טיפוגרף ואדריכל. ליסיצקי היה, יחד עם חברו ומחנכו קזימיר מלביץ', מהדמויות החשובות ביותר בתנועת האוונגרד הרוסי שסייעה בפיתוחה של תפישת הסופרמטיזם. הוא עיצב תערוכות רבות ולקח חלק במאות מסעות תעמולה של המשטר הקומוניסטי הצעיר באותם ימים. עבודתו השפיעה רבות על תנועות הבאוהאוס, הקונסטרוקטיביזם והדה סטייל, ובנוסף היא כללה ניסיונות להשתמש בטכניקות הפקה ובאמצעים מסוגננים ומעוצבים, שעתידים היו להפוך למרכזיים ביותר בעולם העיצוב הגרפי לאורך המאה ה-20 כולה.
הקריירה של ליסיצקי, מתחילתה ועד סופה, עמדה בסימן האמונה שביכולתו של האמן להיות סוכן לשינוי, תפישה שהתמצתה בהגדרתו בגרמנית "das zielbewußte Schaffen" ("העשייה המודעת למטרתה"). כיהודי, הוא החל את הקריירה שלו בעיצוב ספרי ילדים ביידיש, בניסיון לקדם את התרבות היהודית באימפריה הרוסית, שבאותה תקופה חלו בה שינויים אדירים בהיקפם, לרבות ביטול תוקפם של החוקים האנטישמיים הרבים.
עיסוקו של ליסיצקי בהוראת האמנויות החל כבר בגיל 15, ונמשך כמעט עד ימיו האחרונים. לאורך השנים לימד במערכות רבות ושונות, הן בבתי ספר מן השורה והן בבתי ספר לאמנים, תוך הפצתם והחלפתם של רעיונות בקצב מהיר. סגנון עבודה זה בא לידי ביטוי הן בעבודתו יחד עם מלביץ', כשהשניים הובילו את קבוצת האמנות הסופרמטיסטית בשם "אוּנוּביס" (УНОВИС) (שם הוא פיתח גרסה סופרמטיסטית שונה בשם "פרואון"), והן בשנים שלאחר 1921, שבהן החל לעבוד עם דמויות המפתח של תנועות הבאוהאוס והדה-סטייל.
בשנותיו המאוחרות יזם ליסיצקי חידושים ושינויים רבים בעולם הטיפוגרפיה, עיצוב התערוכות והפוטומונטז', לקח חלק בעיצובם של ספרים, בעבודות ביקורת רבות, וזכה לשבחים ודברי הלל על עבודותיו.
אל ליסיצקי נפטר בשנת 1941, ולפני מותו עוד הספיק לפרסם את אחת מעבודותיו המפורסמות האחרונות, שעסקה במסע תעמולה סובייטי שמטרתו הייתה ללכד את האנשים לשם ייצורם של טנקים רבים יותר נגד גרמניה הנאצית.
ראשית דרכו
ליסיצקי נולד ב-23 בנובמבר 1890 בעיירה פוצ'ינוק, כ-50 ק"מ דרומית מזרחית לסמולנסק, שבה חיה קהילה יהודית קטנה. במהלך שנות ילדותו חי ולמד בעיר ויטבסק (כיום בבלארוס), ומאוחר יותר חי במשך כעשר שנים עם סבו וסבתו בסמולנסק, שם סיים את לימודי בית הספר היסודי.
כנער שהתעניין בציור וגילה בו כישרון רב, הוא החל ללמוד ציור בגיל 13 בהדרכת אמן יהודי מקומי בשם יהודה פן, וכשהגיע לגיל 15 היה למורה בעצמו. בשנת 1909 הגיש את מועמדותו ללימודים גבוהים באקדמיה האמנותית בסנקט פטרבורג, אך בקשתו נדחתה חרף עמידתו בהצלחה בבחינות וביתר דרישות הקבלה, משום שהחוק הצארי הגביל את קבלתם של יהודים רבים להתקבל למוסדות להשכלה גבוהה ברוסיה.
עקב כך, ובדומה ליהודים רבים באותה תקופה, פנה ליסיצקי לגרמניה, בניסיון לרכוש שם את ההשכלה הגבוהה שביקש לעצמו, וכבר באותה שנה הוא עזב במטרה ללמוד אדריכלות והנדסה באוניברסיטת דארמשטאט. במהלך קיץ 1912 שוטט ברחבי אירופה, שהה בפריז וצעד רגלית לא פחות מ-1,200 ק"מ ברחבי איטליה, אגב לימוד עצמי של האמנות במקומות שבהם ביקר, וביצוע רישומי אדריכלות ונופים שגילה בהם עניין. כבר באותה שנה הוצגו כמה מיצירותיו בתערוכות של איגוד האמנים של סנקט פטרבורג.
בסיום המלחמה החל ליסיצקי את לימודיו הגבוהים במכון הפוליטכני של ריגה, שבעת המלחמה העביר את משכנו למוסקבה. הוא קיבל תעודת אדריכל מבית הספר, ומיד אחר כך החל לעבוד כשוליה במספר משרדי אדריכלות. במהלך עבודתו גילה עניין רב בתרבות היהודית, שלאחר נפילתו של המשטר הצארי האנטישמי זכתה לפריחה ולשגשוג חסרי תקדים לתקופתה. ממשלת המעבר הרוסית ביטלה את החוקים שאסרו הדפסתן של אותיות בעברית ואשר מנעו את אזרחותם של היהודים במדינה. תוך זמן קצר החל ליסיצקי להקדיש את כל כולו לאמנות יהודית. הוא הציג עבודות של אמנים יהודים מקומיים, ונסע למוגילב במטרה ללמוד אדריכלות מסורתית וסגנונות עיצוב של בתי כנסת עתיקים. כמו כן עיצב ספרי ילדים רבים שנכתבו ביידיש. ספרים אלה היו הצעד המשמעותי הראשון של ליסיצקי בעיצוב ספרים, תחום בו המשיך לפתח יוזמות רבות במהלך הקריירה שלו.
סופרמטיזם
בשנת 1919, בהזמנת עמיתו האמן מארק שאגאל, חזר ליסיצקי לוויטבסק ללמד אמנויות גרפיות, ציור ואדריכלות בבית הספר החדש לאמנויות של העם. את הרעיון לפתיחתו של בית הספר יזם שאגאל לאחר שהחל לכהן בשנת 1918 כראש המועצה לענייני אמנות בוויטבסק. שאגאל הזמין בנוסף גם אמנים רוסים אחרים, ובהם הצייר והתאורטיקן קזימיר מלביץ' וגם מורהו לשעבר של ליסיצקי יהודה פן. מלביץ' הביא עמו שפע של רעיונות חדשים, שנדחו בידי שאגאל אך אומצו בחום בידי ליסיצקי. לאחר שבחן את האימפרסיוניזם, הפרימיטיביזם והקוביזם, החל מלביץ' לפתח ולקדם באגרסיביות רבה למדי את רעיונותיו אודות הסופרמטיזם.
תוך התפתחותו מאז שנת 1915 התנגד הסופרמטיזם להעתקתן של צורות טבעיות, והתמקד יותר ביצירתן של צורות גאומטריות וברורות. מלביץ' החליף את תוכנית הלימודים הקלאסית בתוכנית לימודים שערך בעצמו, והחל להפיץ את התאוריות והטכניקות הסופרמטיסטיות שלו בכל המחלקות שבבית הספר. שאגאל, מצדו, קידם רעיונות קלאסיים יותר, וליסיצקי, שעדיין נותר נאמן לשאגאל, נקרע בין שתי הדרכים האומנותיות המנוגדות זו לזו. בסופו של דבר בחר בסופרמטיזם של מלביץ', ועזב את האמנות היהודית המסורתית. שאגאל עזב את בית הספר זמן קצר לאחר מכן.
בשלב זה הפך ליסיצקי לתומך נלהב של הסופרמטיזם, ותחת הנחייתו של מלביץ' סייע בפיתוחה ההולך וגובר של התנועה. כמה מעבודותיו המפורסמות ביותר מקורן בשנים אלו, ובין היתר עבודתו הידועה ביותר - פוסטר התעמולה משנת 1919, אותו כינה בשם "הכו בלבנים ביתדות אדומים". באותה תקופה הייתה רוסיה נתונה במלחמת אזרחים כשמשני צדי המתרס ניצבו "האדומים" - הקומוניסטים המהפכנים, אל מול "הלבנים" - המלוכנים, השמרנים, הליברלים והסוציאליסטים שהתנגדו למהפכה הבולשביקית. יצירת הדימוי של היתד האדום שהורס את הרישום הלבן, פשוטה ככל שתהא, מעבירה מסר רב עוצמה שלא הותיר צל של ספק בעיני הצופים באשר לכוונתו. מקובל למצוא ביצירה הזו רמז לצורות פשוטות בהן נעשה שימוש במפות צבאיות, אשר, יחד עם משמעותו הסימבולית, היה אחד הצעדים העיקריים של ליסיצקי בהתרחקותו מהסופרמטיזם חסר המטרה של מלביץ' לעבר סגנון עצמאי משלו. ולדבריו שלו:
בשנת 1919 הוא היה המאייר של ספר מאת צדוק דולגופולסקי שיצאה לאור במוסקבה.
אחת הנקודות המעניינות היא שליסיצקי וכל שאר חברי הקבוצה בחרו לחלוק הן את האחריות והן את נקודות הזכות עבור עבודות שהופקו במסגרת הקבוצה, תוך חתימתם על רוב היצירות באמצעות ריבוע שחור, יחיד ובודד. בחלקה, הייתה בכך הבעת הערכה ליצירה אחרת של מנהיגם מלביץ', וכן הייתה בה הערכה סימבולית לרעיונות הקומוניסטיים. החתימה הפכה עם הזמן לחותמת בפועל של התנועה, והיא החליפה למעשה את שמם הפרטי או את ראשי התיבות של שמות חברי התנועה. הקבוצה, שהתפרקה בשנת 1922, מילאה תפקיד מרכזי בהפצת הרעיונות של האידאולוגיה הסופרמטיסטית בברית המועצות ומחוצה לה, לרבות ביסוס מעמדו של ליסיצקי כאחת הדמויות המרכזיות בחיל החלוץ הזה.
פרואון
במהלך אותה תקופה המשיך ליסיצקי לפתח סגנון סופרמטיסטי משל עצמו, שאופיין בסדרות שלמות של ציורים מופשטים וגאומטריים, אותם כינה בשם "פּרוֹאוּן" (Proun). הפרואון היה, ביסודו, חקירתו של ליסיצקי את השפה החזותית של הסופרמטיזם באמצעות אלמנטים מרחביים, תוך צירים מוסטים ונקודות פרספקטיבה מרובות - שני גורמים שהיו רעיונות לא שגרתיים בסגנון הסופרמטיסטי.
בתקופה זו התאפיין הסופרמטיזם בצורות ובעיצובים מישוריים ודו-ממדיים, וליסיצקי, בעל חוש האדריכלות ותפישות תלת-ממדיות, ניסה להרחיבו מעבר כך. עבודות הפרואון שלו, ה"פרואונן", נמשכו על פני מחצית העשור והתפתחו מליתוגרפיות וציורים ישירים עד להתקנים תלת-ממדיים. עבודותיו אלה היו בסיס לניסיונותיו העתידיים בתחום האדריכלות ועיצוב התערוכות. בעוד שהציורים היו אמנותיים באופיים, לשימוש שעשה בהם ליסיצקי כפיגום בסיסי לרעיונות האדריכליים נודעה משמעות רבה בעתיד. בעבודותיו אלו היו האלמנטים האדריכליים הבסיסיים, כדוגמת הנפח, המסה, הצבע, החלל והמשקל, כפופים לנוסחה רעננה וצעירה ביחס לאידיאלים הסופרמטיסטים.
לעיתים באים גם מוטיבים וסמלים יהודיים לידי ביטוי בעבודות אלה, על פי רוב בדרך של שימוש באותיות עבריות כחלק מהטיפוגרפיה או הקוד החזותי שלהן. בכריכת הספר "ארבעה תיישים" (1922) מציג ליסיצקי סידור של אותיות עבריות כאלמנטים אדריכליים בעיצוב דינמי המשקף את טיפוגרפיית הפרואון שלו באותה עת. במוטיב זה נעשה שימוש גם בעבודות אחרות, ובמיוחד באיור שהכין לספרים "כרטיסי נוסע".
המשמעות המדויקת של המילה "פרואון" לא הובנה במלואה מעולם. יש הטוענים שנוצרה כראשי תיבות של המילים ברוסית "פרויקט אונובסיה" (עיצוב אדריכלי של אונוביס), או "פרויקט אוטברזדניה נובוגה" (עיצוב לאישוש החידוש), וליסיצקי עצמו הגדיר את המינוח באופן מעורפל ודו-משמעי כ"תחנה שבה דבר מסוים הופך מציור לאדריכלות".
חזרה לגרמניה
בשנת 1921, במקביל להתפרקותה של תנועת אונוביס, החל הסופרמטיזם להתפצל לשני מחנות - האחד שהעדיף את האמנות האוטופית והרוחנית, והאחר שביכר את האמנות התועלתנית יותר שביכולתה לשרת את החברה. ליסיצקי לא אהד אף אחד משני המחנות, ועזב את ויטבסק בשנת 1921. הוא זכה למשרת נציגה התרבותי של רוסיה בברלין, שם היה עליו לקשור קשרים בין אמנים רוסים וגרמנים. שם גם החל לכתוב מאמרים וכתבות לכתבי עת ועיתונים ואף לקחת חלק בעיצובם, והכל תוך קידומו את האוונגרד בתערוכות גלריה שונות.
בין כתבי העת היה גם הווש-גרנשטאנט אובייקט (Veshch-Gerenstand Objekt), שייסד יחד עם איליה ארנבורג היהודי-רוסי. מטרתו של כתב העת הייתה להציג לראווה במערב אירופה את האמנות הרוסית העכשווית, תוך התמקדות מיוחדת בעבודות סופרמטיסטיות וקונסטרוקטיביות חדשות. כתב העת, שפרסם את מהדורותיו בגרמנית, בצרפתית וברוסית, לא האריך ימים אף שהותיר רושם עז. במהדורה הראשונה כתב ליסיצקי:
במהלך שהותו בגרמניה החל ליסיצקי לפעול גם כמעצב גרפי, כשהוא יוצר כמה מן העבודות החשובות ביותר, כדוגמת הספר "דְליָה גוֹלוֹסה" (למען הקול), אוסף שירים פרי עטו של ולדימיר מאיאקובסקי, והספר "די קונסטיזמן" (Die Kunstismen - "רוח האמנות") עליו עבד יחד עם ז'אן ארפ. בגרמניה גם פגש אמנים נוספים חברי תנועת הדאדא עימם יצר קשרי ידידות, ובהם קורט שוויטרס, לאזלו מואולי נאגי ותיאו ואן דוסברג. יחד עם שוויטרס וואן דוסברג הציג ליסיצקי את הרעיון של תנועת אמנות בינלאומית ברוח עקרונות הקונסטרוקטיביזם, כשבמקביל עבד יחד עם שוויטרס על היצירה "טבע" של כתב העת "מרץ" (Merz), ואף המשיך לאייר ספרי ילדים.
לאחר פרסום סדרת הפרואון הראשונה שלו במוסקבה בשנת 1921, התוודע ליסיצקי באמצעות שוויטרס ל"גלריית קסטנר" שבעיר הנובר בשנת 1922, שם הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו. סדרת הפרואון השנייה, שהודפסה בהנובר בשנת 1923 תוך שימוש בטכניקות הדפסה חדשות ומתוחכמות, הייתה הצלחה. מאוחר יותר הוא הכיר את סופי קופרס, אלמנת המנהל האמנותי של הגלריה שליסיצקי הציג בה את עבודותיו, והתחתן עימה בשנת 1927.
המשך דרכו
בשנת 1924 נסע ליסיצקי לשווייץ לצורך טיפול במחלת השחפת בה חלה. הוא המשיך בפעילות ענפה במהלך שהותו שם, תוך עריכת עבודות בעיצובי פרסומות לתעשיית "פליקן" (שבתמורה מימנו את טיפוליו), תוך תרגום מאמריו של מלביץ' לגרמנית ותוך עריכת ניסויים בעיצובים טיפוגרפיים ובצילום.
בשנת 1925, לאחר שהממשלה השווייצרית דחתה את בקשתו לחידוש אשרת השהייה שלו, חזר ליסיצקי למוסקבה והחל ללמד עיצוב פנים, עבודות מתכת ואדריכלות במכללה הגבוהה של בתי המלאכה הטכניים והאמנותיים. במשרה זו עבד עד לשנת 1930, ובמהלך עבודתו לא חדל מלעסוק בעבודת הפרואון, והחל להיות פעיל בענף האדריכלות ועיצובי התעמולה. בשנת 1926 עיצב יחד עם האדריכל אמיל רות' את "ענן הברזל", גורד שחקים ייחודי בעל שלוש נקודות אחיזה בקרקע שתוכנן להיבנות במוסקבה. אף שלא נבנה מעולם, שיקף הבניין ניגוד מוחלט לסגנון הבנייה האנכי האמריקני, מאחר שהיתמר לגובה צנוע יחסית ואז גדל לרוחב, תוך שהוא נמתח מעל צומת דרכים. איור הבניין הופיע בדף השער בספרו של אדולף באנס "הבניין הפונקציונלי המודרני", והמאמרים פרי עטו של ליסיצקי שהופיעו בו התפרסמו גם בכתב עת אדריכלי ממוסקבה בשם "אסנובה" (התאחדות האדריכלים החדשים) וגם בכתב העת הגרמני "דאס קונסטבלאט" (Das Kunstblatt).
בנוסף לעבודותיו בענף האדריכלות בשנים אלו, החל ליסיצקי לעצב גם מיצגי תערוכות עבור הממשלה בערים דרזדן ובהנובר, יחד עם ביתנים סובייטים נוספים כדוגמת הביתן בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939). אחת מהתערוכות המפורסמות ביותר שלו הייתה התערוכה הפוליגרפית במוסקבה בשנת 1927, שבעקבותיה זכה במינוי כראש צוות אמנים שמטרתם הייתה לעצב ביתנים לתערוכות הבאות. עבודתו בביתן הייתה חדשנית מאין כמותה, ובלטה במיוחד בהשוואה לעיצובים הקלאסיים של יתר המדינות המשתתפות.
יחד עם עיצוב הביתנים החל ליסיצקי לערוך ניסויים שונים בענף התקשורת הכתובה. ככל הנראה, עבודתו בתחום עיצוב הספרים וכתבי העת הייתה בעלת ההשפעה הרבה יותר. הוא החל ביוזמות רדיקליות וחדשניות בענף הטיפוגרפיה והפוטומונטז', שני ענפים בהם גילה מומחיות ומיומנות רבה. בשנת 1930 הוא אף עיצב כרטיס ברכה בפוטומונטז' להולדת בנו ז'ן. עבודה זו נתפסת כהבעת תמיכה אישית בברית המועצות, מאחר שהיא מניחה את דמותו של התינוק ז'ן על ארובה של מפעל, דבר המקשר את עתידו של ז'ן עם התקדמותה התעשייתית של מדינתו.
בשנים אלו הלכה וגברה עוד יותר התעניינותו של ליסיצקי בעיצוב ספרים, ובשנים האחרונות לחייו יצאו לאור כמה מעבודותיו המאתגרות והחדשניות. כך הוא כתב בנוגע לחזונו האישי אודות הספרים:
הוא ראה בספרים חפצים אלמותיים שהושקעו בהם כוח ועוצמה. ייחודיותה של עוצמה זו באה לידי ביטוי ביכולתה להעביר רעיונות לאנשים מזמנים שונים, כמו גם מתרבויות ומתחומי עניין שונים, ולעשות זאת בדרכים שמחוץ לאפשרותן של אמנויות אחרות. דבר זה שיקף במלוא מובן המילה את השאיפה שאפיינה למעשה את כל עבודתו של ליסיצקי משחר ימיו, ובמיוחד בשנותיו האחרונות. ליסיצקי הקדיש את עצמו לרעיון של יצירת אמנות בעלת כוח ומטרה, אמנות שביכולתה להביא לשינוי.
חלק ניכר מעבודתו במהלך תקופה זו הוקדש לתעמולה הסובייטית. הוא החל לבצע עבודות עבור כתב העת התעמולתי של ברית המועצות USSR im BAU (שתרגומו המילולי הוא "ברית המועצות בבניה"), שם הופקו כמה מניסיונותיו הפראיים ביותר בעיצובי ספרים. כל פרסום התמקד בסוגיה ייחודית חשובה לסטלין באותה תקופה, כגון בסכר חדש שנבנה, בעריכתן של רפורמות חוקתיות, בהתקדמותו של הצבא האדום במהלך המלחמה, וכיוצא באלה. בשנת 1941 התפרצה מחלת השחפת שממנה סבל ליסיצקי משך שנים רבות, אך למרות ההחמרה במצבו הבריאותי המשיך ביצירתו. אחת העבודות האחרונות שלו הייתה פוסטר תעמולתי לחיזוק מאמצי המלחמה של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה, שכותרתו "הבו לנו יותר טנקים".
ליסיצקי נפטר ב-30 בדצמבר 1941 ממחלת השחפת.
מורשת
לאורך הקריירה שלו קידם ליסיצקי מספר שיטות, תנועות ורעיונות שלכולם כאחד הייתה השפעה רבה ומשמעותית במיוחד על האמנות בתקופתו, ובייחוד בענפי העיצוב הגרפי, עיצוב התערוכות והאדריכלות. דומה שדי היה בניסיונות הרבים שערך בתחומים ובסגנונות כה רבים, וברוח החדשנות והיוזמה שגילה בהם, כדי שעבודותיו תתקבלנה בביקורת חיובית בידי ההיסטוריונים והמבקרים. ליסיצקי היה אחד מהחדשנים העיקריים ביותר של הטיפוגרפיה והפוטומונטז' המודרניים, שני תחומים חדשים למדי באותם ימים. בנוסף, הוא היה עסוק מעל ומעבר, מתחילת הקריירה שלו ועד סופה, בעיצוב ספרים. הוא ראה בספרים חפצים דינמיים, וכדבריו הם היו בעיניו "איחוד של אקוסטיקה ואופטיקה" שדורש מהצופים ומהקוראים מעורבות פעילה. בזמן שעבד בכתב העת התעמולתי של ברית המועצות USSR in bau, הוא הגיע עם היקף ניסיונותיו וחדשנותו בעיצוב הספרים לגבולות שטרם נראו עד לימיו. בגיליון השני, לדוגמה, הוא כלל דפים חיצוניים מרובים שהוצגו בתיאום יחד עם דפים פנימיים ואחרים, ושהציגו יחדיו שילוב עיצובי ומבנה עלילתי, דבר שהיה חדשני ביותר לתקופה.
ליסיצקי השקיע מאמצים רבים ביצירת קשרים בינלאומיים בין אמנים ובקידומם של רעיונות חדשים, בניסיון להפיץ את בשורת האוונגרד ברחבי אירופה. הדבר החל ברמה המקומית בזמן חברותו בתנועת אונוביס, שם ניסה להפיץ ולקדם את האמנות בעיקר ברוסיה, והגיע לשיא עם הישארותו בגרמניה, שם החליף רעיונות ברמה העולמית תוך ניסיון להשפיע על תנועות הבאוהאוס הגרמנית והדה סטייל ההולנדית.
בשנותיו האחרונות הוא הביא לשינוי מהפכני בעיצוב תערוכות, שינויים שהביאו לו תהילת עולם גם במולדתו ובקרב ממשלתה. בתערוכות ובעיצובי התעמולה הוא מצא מקום שבו ביכולתו ליצור כוחות שיעמדו לרשות החברה. באוטוביוגרפיה שלו (שנערכה על ידי רעייתו ושיצאה לאור בסופו של דבר בהפקתה) הוא מציין ביוני 1941 ש"בשנת 1926 החלה העבודה החשובה ביותר שלי כאמן: יצירתן של תערוכות".
סלסו גולמאיו טוריאנטה
סלסו גולמאיו טוריאנטה (בספרדית: Celso (Celsito) Golmayo y de la Torriente; 1879, הוואנה – 22 בינואר 1924, סביליה) היה שחמטאי ספרדי-קובני.
סלסו גולמאיו טוריאנטה היה בנו של סלסו גולמאיו ואחיו של מנואל גולמאיו טוריאנטה.
טוריאנטה ניצח באליפות קובה בשחמט לשנת 1897 שהתקיימה בהוואנה לאחר דו-קרב בגמר עם אנדרס קלמנטה ווסקז. בתחרות זו חואן קורזו הגיע רביעי ואילו מנואל גולמאיו טוריאנטה הגיע חמישי. ניצחונו של טוריאנטה היה יוצא דופן משום שבמאה ה-19 היה נדיר מאוד שבני עשרה יזכו בתחרות לאומית. טוריאנטה היה בן 18 ואחיו בן 14 בלבד.
אלביס קוסטלו
אלביס קוסטלו (באנגלית: Elvis Costello; נולד ב-25 באוגוסט 1954 בלונדון) הוא שם הבמה של דקלן פטריק מקמנוס, זמר, מוזיקאי ויוצר בריטי ממוצא אירי. שמו המלא הוא דקלן פטריק אלוייסיוס מקמנוס אך את השם אלוייסיוס הוסיף בשלב מאוחר יותר.
קוסטלו מרבה לשנות את הסגנון המוזיקלי שלו מדי כמה שנים. למעשה, הוא הספיק להתנסות בכמעט כל ז'אנר מערבי: פאנק, גל חדש, קאנטרי, רגאיי, מוזיקת נשמה, בלדות פופ ועוד. הדבר שמשותף לרוב אלבומיו הוא השימוש במשחקי מילים והומור מתוחכם בליריקה.
ביוגרפיה
לפרנסתו עבד בין השאר כמזין נתונים בחברת קוסמטיקה, שאותה הנציח בשיר "Vanity Factory". לאחר ניסיונות ממושכים, הצליח לחתום חוזה עם חברת תקליטים עצמאית – "סטיף רקורדס", אז הציע לו אמרגנו לשנות את שמו לאלביס קוסטלו: שילוב שמו הפרטי של אלביס פרסלי עם שם נעוריה של אימו.
שנות השבעים
בתחילת דרכו שווק קוסטלו בקטגוריית פאנק כיוון שבאותה עת לא הייתה קיימת הקטגוריה גל חדש אליה השתייך בדיעבד. ב-25 במרץ 1977 הוציא קוסטלו את תקליט הסינגל הראשון שכלל שני שירים: "Less Than Zero" ו "Radio Sweetheart". חודשיים מאוחר יותר יצא אלבומו הראשון: "My Aim is True", שעל עטיפתו התנוסס צילום של קוסטלו בתנוחה המזכירה את באדי הולי, כשהוא מרכיב את המשקפיים הגדולים שלימים יהפכו לסימן ההיכר שלו. האלבום דורג במקום ה-14 ברשימת האלבומים הגדולים בבריטניה ובמקום ה-40 בארצות הברית. במהלך אותה שנה הקים קוסטלו את להקת הליווי שלו – "האטרקציות" (The Attractions) – שכללה את סטיב נאיב בפסנתר, את ברוס תומאס בגיטרה בס ואת פיט תומאס בתופים. אז גם התפרסם להיטו הגדול הראשון – "Watching The Detectives".
חברת התקליטים "סטיף רקורדס" שווקה אז רק בבריטניה, לכן הסינגלים והאלבום של קוסטלו הגיעו לארצות הברית רק באמצעות יבוא. ניסיונו של קוסטלו לשנות את המצב באמצעות בסקינג (Busking) – הופעה חיה מאולתרת אותה ביצע בפתח כינוס של חברת CBS בלונדון – הביא למעצרו. הדבר לא מנע ממנו לחתום על חוזה בחברת CBS בארצות הברית מספר חודשים לאחר מכן. בדצמבר 1977 הופיעו אלביס קוסטלו והאטרקציות בתוכנית הארוח "סאטרדיי נייט לייב" במקום להקת הסקס פיסטולס. לאחר הופעה זו הוחרם קוסטלו מהופעה בתוכנית למשך 12 שנים, כיוון שבמהלך ביצוע השיר עליו הוסכם, הפסיק ועבר לבצע את השיר "רדיו רדיו" אותו רצה לבצע מלכתחילה. לאחר מסע הופעות עם אמני חברת התקליטים שלו (שהונצח באלבום "Stiff Live"), הקליטה הלהקה את האלבום "(1978) This Year's Model" ממנו ידועים במיוחד השירים "I Don't Want To Go To) Chelsea)" ו-"Pump It Up".
שנות השמונים
אלבומו הראשון של קוסטלו בשנות ה-80, (1980) "!!Get Happy", היה המוצלח ביותר מבין נסיונותיו הרבים בסגנונות מוזיקליים שונים. הוא התאפיין בשיריו הקצרים (20 שירים ב-50 דקות) ובמשחקי המילים האופייניים לקוסטלו.
האלבום הבא, (1981) "Trust", התאפיין בצליל יותר פופי וסגנון אקלקטי. הוא לא זכה להצלחה גדולה והיה הראשון מאז אלבום הבכורה שלו שלא הניב אף להיט. בעקבות האכזבה מהאלבום, נסע קוסטלו לבדו לנשוויל והקליט אלבום גרסאות כיסוי לשירי קאנטרי בשם (1981) "Almost Blue". האלבום גרר תגובות מעורבות מצד המבקרים, אך הצליח להחדיר להיט אחד למצעד הסינגלים הבריטי.
אלבומו הבא, (1982)"Imperial Bedroom", נשא גוון בארוקי אפל יותר, זכה לשבחי המבקרים אך מאידך לא הניב אף להיט. באלבומו השמיני, (1983)"Punch the Clock", שוב שינה קוסטלו סגנון לפופ-סול וצרף ללהקת הליווי הקבועה שלו גם זמרות ליווי וכלי נשיפה. השיר "Everyday I Write the Book" מאלבום זה הפך ללהיט עולמי גם הודות לקליפ המלווה אותו, אשר הציג כפילים של הנסיכה דיאנה ושל הנסיך צ'ארלס בעת מריבה. באלבום זה מביע קוסטלו לראשונה מחאה פוליטית: בשיר "Shipbuilding" הוא מבקר את ההתעצמות הצבאית של בריטניה ובשיר "Pills and Soap" שהוציא בשם בדוי מתח ביקורת על התאצ'ריזם.
חילוקי דעות ומתיחות בלהקת האטרקציות הביאו להודעת קוסטלו על פרישה, אך לא לפני הוצאת האלבום התשיעי, (1984) "Goodbye Cruel World". על אף שאלבום זה נחשב לפחות מוצלח באלבומיו ואף הוגדר על ידי קוסטלו כטעות, עדיין הצליח להניב שני להיטים: "The Comedians" ו-"The Only Flame in Town". באותה עת יצאו בארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה אלבומי אוסף של קוסטלו.
ב-1985 השתתף קוסטלו בקונצרט ההתרמה לייב-אייד והפיק את האלבום "Rum, Sodomy and the Lash" של להקת הפוגס. כך פגש את אשתו השנייה, הבסיסטית של הלהקה קייט אוריירדן.
ב-1986 עבד קוסטלו בארצות-הברית על האלבום "King of America". האלבום היה שיתוף פעולה עם חברו טי בון ברנט ולהקה המורכבת ממלווים של אלביס פרסלי וחלק מחברי האטרקציות, והתאפיין בשימוש בגיטרה אקוסטית וסגנון קאנטרי. באותה עת חזר קוסטלו להשתמש בשמו המקורי, דקלן מקמנוס, בתוספת השם "אלויסיוס". מאוחר יותר אותה שנה חזר קוסטלו להקליט באולפן עם להקתו את האלבום "Blood and Chocolate" החוזר לצליל אלבומו השני (This Year's Model). האלבום הניב להיט אחד בלבד, "I Want You", אך להיט זה מושמע מאז בכל קונצרט של קוסטלו.
ב-1989 חתם קוסטלו על חוזה חדש עם האחים וורנר והוציא את אלבום הפופ שלו, "Spike". השיר "ורוניקה" מהאלבום הפך לסינגל הנמכר ביותר שלו בארצות הברית ודורג בין עשרת הגדולים.
שנות התשעים
ב-1991 הוציא קוסטלו את האלבום "Mighty Like a Rose" עם הלהיט "The Other Side of Summer". הוא השתתף בהלחנה ובהפקה של הפסקול למיני-סדרה בריטית, G.B.H, וחלק יחד עם שותפו לכתיבה ולהפקה את פרס באפט"א לטלוויזיה), למוזיקה הטובה ביותר לסדרת טלוויזיה. קוסטלו התנסה במוזיקה קלאסית עם הרכבים שונים, אך חזר לרוק וללהקת האטרקציות בהקלטת האלבום (1994) "Brutal Youth". שנה מאוחר יותר יצא, "Kojak Variety", אלבום שירים שהוקלטו חמש שנים קודם לכן. ב-1996 יצא "All This Useless Beauty", אלבום שירים שקוסטלו כתב לאמנים אחרים. קוסטלו יצא למסע הופעות במועדונים רק בליווי נאיב בפסנתר ובסוף השנה יצאו קוסטלו והאטרקציות למסע ההופעות האחרון שלהם יחדיו.
באותן שנים שיתף קוסטלו פעולה עם המוזיקאי ברט בכרך וב-1998 הוציאו את אלבומם המשותף "Painted From Memory". יחד חידשו וביצעו את שירו של בכרך "I'll Never Fall in Love Again" לצורך פסקול הסרט "אוסטין פאוורס: המרגל שתקע אותי".
ב-1999 ביצע קוסטלו גרסת כיסוי לשיר "היא" (She) מ-1974 של שארל אזנבור לפסקול הסרט "נוטינג היל". הוא גם הופיע בחגיגת חצי יובל לתוכנית "סאטרדי נייט לייב" ושיחזר בה את החלפת השיר שביצע בהופעתו הראשונה בתוכנית.
שנות האולפיים
ב-2001 כתב קוסטלו מוזיקה לבלט חדש. שנה מאוחר יותר הוציא את האלבום "When I Was Cruel" באיילנד רקורדס, ופתח במסע הופעות עם להקת הליווי החדשה שלו – "האימפוסטרס" (Imposters), שהורכבה למעשה מחברי להקת האטרקציות בתוספת בסיסט חדש.
סמל ניופאונדלנד ולברדור
סמל ניופאונדלנד ולברדור הוא הסמל הרשמי של פרובניציית ניופאונדלנד ולברדור שבקנדה. הסמל הוענק ב-1 בינואר 1637 על ידי מלך בריטניה צ'ארלס הראשון לדייוויד קירק, שהיה מושל ניופאונדלנד בין השנים 1638–1651.
אלביס קוסטלו
שנות האולפיים
ב-2004 היה קוסטלו מועמד לאוסקר על השיר "Scarlet Tide" מפסקול הסרט "קולד מאונטיין", והשתתף עם אשתו בכתיבת אלבומה "The Girl in the Other Room". באותה שנה עיבד לתזמורת בלט איטלקי בשם "Il Sogno" המבוסס על חלום ליל קיץ של שקספיר.
סמל ניופאונדלנד ולברדור
בשנת 1928 הסמל התגלה מחדש ואומץ רשמית כסמל הפרובינציה.
אלביס קוסטלו
שנות האולפיים
אלבומו החדש שיצא באותה שנה – "The Delivery Man" – משלב בלוז קאנטרי ופולק וזכה לתשבחות מהמבקרים.
ב-2005 יצא תקליטור עם שישה שירי ג'אז ושני שירים מקוריים שביצע עם הפסנתרנית מאריין מקפרטלנד. ב-2006 הוציא את האלבום "The River in Reverse".
במאי 2010 ביטל קוסטלו את שתי הופעותיו בישראל, שהיו מתוכננות להתקיים בחודשים יוני ויולי אותה שנה. קוסטלו פרסם באתרו הרשמי מכתב בו הוא מסביר שזה צעד פוליטי כחלק מהחרם על ישראל, והוא נאלץ לנקוט כך בשל הסבל שמסבה מדינת ישראל לפלסטינים חפים מפשע.
ב-2013 יצא אלבומו "Wise Up Ghost", בשיתוף עם להקת הרוטס (The Roots).
חיים אישיים
קוסטלו נישא שלוש פעמים: ב-1974 נישא למרי בורגויין, ממנה נפרד ב-1984. לזוג נולד בן – מתיו. ב-1986 נישא לקייט אוריירדן, הבסיסטית של הפוגס, ממנה נפרד בסוף 2002. ב-2003 נישא לזמרת דיאנה קרול, וב-6 בדצמבר 2006 נולדו לזוג תאומים.
ביולי 2018 חשף לראשונה כי סבל מגידול סרטני אגרסיבי ועבר בהצלחה ניתוח להסרתו.
דגל איטליה
הישות הראשונה אשר עשתה שימוש בצבעי הטריקולור האיטלקי הייתה רפובליקה צ'יספדנה בשנת 1797, לאחר חציית צבאו המנצח של נפוליאון את איטליה. הצבא הצרפתי הביא איתו רעיונות והשראה יעקובינים אשר גרמו ליצירת רפובליקות זעירות בהשפעתם, הביאו לקריסת המדינה העתיקה, ולרוב גם הניפו דגלים בעיצוב של שלושה פסים מקבילים בהשראתו של הדגל מהפכני הצרפתי של 1790. בחירת הצבעים הושפעה מצבעי דגל מילאנו האדום-לבן והצבע הירוק אשר שימש את צבעי המשמר האזרחי של מילאנו.
עיצובו של הדגל
דגל איטליה הוא בצבעי ירוק, לבן ואדום ביחס רוחב/גובה של 2:3. רוחבם של הפסים זהה, וכל אחד מהם רוחבו 1/3 מרוחב הדגל. בשנת 2003, לאחר 206 שנות הנפה, תוקננו צבעי הדגל האיטלקי על ידי הממשל. תקנון זה לווה בביקורת אודות הגוונים שנבחרו, ביקורת אשר הובילה לשינויים ותקנון מחודש בשנת 2006.
מפולת הבוץ באוסו
מפולת הבוץ באוסו הייתה מפולת בוץ שהתרחשה ב-22 במרץ 2014 בשעה 10:45 בסמוך לעיירה אוסו במדינת וושינגטון בארצות הברית. חלק גדול מגבעה במרחק 6.5 ק"מ מאוסו התמוטט וכמויות גדולות של בוץ, עצים, עפר וסלעים גלשו במהירות במורד הגבעה לנהר סטילגואמיש.
המפולת שהשתרעה לאורך 460 מטר במורד הגבעה ולרוחב 1,300 מטר קברה תחתיה שכונה ובה 49 בתים וגרמה ל-43 הרוגים ו-4 פצועים. שטח של 260 קמ"ר ניזוק מהמפולת וההצפות.
כתוצאה מהמפולת נסכר נהר סטילגואמיש ונחסם כביש 530, ציר התנועה המרכזי לתושבי האזור. קריאות רבות לעזרה לא נענו היות שמפקד הכבאים המקומי החליט שמסוכן מדי לצאת לאזור הטובעני.
לגבעה שהתמוטטה יש היסטוריה של אי יציבות. ב-45 הימים שקדמו להתמוטטות, ירדו באזור משקעים בכמות פי שלושה מהרגיל, מה שהחליש מאוד את אחיזת הקרקע. שטח של 2.6 קמ"ר התמוטט לגמרי במה שתואר על ידי עדי ראייה כ"קיר של בוץ נע במהירות". כל הבתים מעברו השני של הנהר ממול ההתמוטטות כוסו בבוץ בגובה של 9 עד 12 מטרים.
גאולוגים מקומיים תיארו את המפולת כאחת הגדולות שנראו בוושינגטון.
גינאה הצרפתית
גינאה הצרפתית (בצרפתית: Guinée française) הייתה מדינת חסות צרפתית במערב אפריקה בשטח שמהווה היום את המדינה גינאה. הפרוטקטורט היה תחום באוקיינוס האטלנטי במערב, בגינאה הפורטוגזית (כיום גינאה ביסאו) והמושבה סנגל הצרפתית (היום סנגל) מצפון, במושבות הצרפתיות סודאן הצרפתית (היום מאלי) וחוף השנהב הצרפתית (היום חוף השנהב) ממזרח, ובמדינה העצמאית ליבריה והמושבה הבריטית סיירה לאון מדרום. הפרוטקטורט התקיים כמושבה עצמאית נפרדת בין 1891 לעצמאות גינאה ב-1958. כאשר הייתה חלק מהפדרציה אפריקה המערבית הצרפתית.
רק לקראת סיומן של המלחמות הנפוליאוניות, לאחר שהשיבה לחיקה את האי גורֵה (Gorée) בסנגל של ימינו, החלה צרפת לגלות עניין בחבל ארץ זה. בו בזמן החלו הבריטים, ממקום מושבם בגמביה וסיירה לאון, לגלות עניין ב"נהרות הדרומיים" (Rivieres du Sud), כלומר שמדרום לסנגל, כפי שנקרא האזור באותו הזמן, וכן לאזור רכס הרי פוטה ג'אלון (Fouta Djallon) שבפנים הארץ. מסעו של מגלה הארצות הצרפתי רנה קאייה (René Caillé), האירופי הראשון ששב בחיים מטימבוקטו אפופת המסתורין, החל מהעיר בוקה (Boké) שבאזור בשנת 1827 והחיש את ההתעניינות הצרפתית בחבל הארץ. החל משנת 1838 החלו הקברניט הצרפתי בו-וילומה (Bout-Willaumez) וממשיכי דרכו ללמוד את אזור החוף ביסודיות.
גנרל פיידרבה (Faidherbe), שמונה בשנת 1854 למושל סנגל, פעל לביסוס השליטה הצרפתית באזור כנגד שאיפות בריטיות דומות. ביסוס השליטה נעשה באמצעות מספר הסכמים בין השנים 1848 ו-1865 עם שבטים מקומיים שהצדיקו את הנוכחות הצרפתית לשם הגנה על הילידים, והסכמים נוספים נחתמו בין השנים 1876–1880. בשנת 1881 הציב עצמו האמיר של פוטה ג'אלון תחת הגנת הצרפתים ובכך עלה בידי הצרפתים למנוע את יצירתו של רצף בריטי בין גמביה וסיירה לאון. שנה לאחר מכן, ב-1882, הכירה בריטניה בזכותה של צרפת על רצועת החוף, ובשנת 1886 זנחו הגרמנים את תביעותיהם באזור. בשנת 1886 הוסדר הגבול הצפוני של הפרוטקטורט עם פורטוגל. במהלך השנים הבאות חלו מספר שינויים בגבולותיה של המושבה בהתאם לשינויים מנהליים פנימיים בתוך גבולות אפריקה המערבית הצרפתית ובשנת 1891 הופרדה גינאה הצרפתית מסנגל והפכה למושבה עצמאית. יחד עם זאת הוכפפה גינאה הצרפתית לסמכותו של המושל הכללי שניהל את כלל מערב אפריקה הצרפתית החל משנת 1895 מדקר, על אף ששמרה על מידה מרובה של אוטונומיה ואף ניהלה תקציב נפרד.
במהלך המאה ה-19 נעשו ניסיונות שונים לפתח במקום כלכלת מטעים, בעיקר של קוקה, קפה ועץ גומי. בעוד שהקוקה והגומי כשלו בעיקר עקב הבצורות התכופות, הקפה התאקלם ברום הגבוה של רמת פוטה ג'אלון, אולם לא עמד בתחרות עם הקפה הברזילאי.
הפרוטקטורט קיבל עצמאות מצרפת בשנת 1958 לאחר דחיית חוקת הרפובליקה החמישית של שארל דה גול, והיה למושבה היחידה שסירבה לקבל את החוקה החדשה. גינאה הצרפתית הפכה למדינת גינאה, ושמרה על הצרפתית כשפתה הרשמית, אך במדינה גם מדברים ערבית.
אוטוטרוף
אוטוטרוף ("Autos" ביוונית פירושו "עצמי", ו"trophe" פירושו "תזונה"; Autotroph פירושו "מזין את עצמו"; בעברית: יצרן) מתייחס ליצור המייצר את מזונו בכוחות עצמו והראשון בזרימת האנרגיה לעולם החי.
סיווג
היצורים האוטוטרופים מתחלקים לשתי קבוצות, לפי האופן בו הם מפיקים אנרגיה:
נבחרות כדורגל לאומיות
חברות בקונפדרציות פיפ"א
סעיף זה מפרט את:
חברות פיפ"א זכאיות להעפיל לגביע העולם בכדורגל, ומשחקים ביניהן מוכרים כמשחקים בינלאומיים רשמיים. בהתבסס על תוצאות המשחקים שלהן בארבע השנים האחרונות, הדירוג העולמי של פיפ"א, המתפרסם מדי חודש על ידי פדרציית הכדורגל, משווה את הנבחרות הלאומיות לפי חוזקן.
חלק מהנבחרות החברות בקונפדרציות אך לא חברות פיפ"א מתחרות בטורנירים ברמת הקונפדרציה ובטורנירים תת-אזוריים. עם זאת, נבחרות אלו לא יכולות להשתתף במונדיאל.
פיפ"א מנהלת את גביע העולם בכדורגל כטורניר בין-יבשתי לנבחרות לאומיות, שהזוכה בו מוגדרת אלופת העולם לארבע השנים הבאות. כל קונפדרציה מנהלת אליפות משלה כדי להכתיר את אלופת היבשת:
איגוד התאחדויות הכדורגל הערביות מכיל מדינות החברות בליגה הערבית מחוץ למבנה הקונפדרציות. כל 22 ההתאחדויות הלאומיות המרכיבות את UAFA חברות גם בפיפ"א וגם ב-AFC או ב-CAF. נבחרות לאומיות ממדינות חברות ב-UAFA מצוינות ברשימה למטה. הגביע הערבי הוא טורניר האליפות לנבחרות, שאורגן על ידי UAFA החל מ-1963, ובשיתוף עם פיפ"א מאז 2021.
קונפדרציית התאחדויות הכדורגל העצמאיות (ConIFA) היא ארגון לנבחרות המייצגות מדינות לא מוכרות, ישויות תת-מדינתיות ומיעוטים חסרי מדינה, כמו גם קבוצות ממדינות מוכרות שלא הצליחו להיכנס לפיפ"א. אף על פי שאף אחת מחברות קוניפ"א הנוכחיות אינה חברה בפיפ"א, כמה מהן מחזיקים בחברות שותפה באחת מהקונפדרציות המזוהות עמה. צוותים אלה מצוינים גם ברשימה למטה. גביע העולם בכדורגל של ConIFA הוא הטורניר המוביל עבור המדינות החברות ב-ConIFA.
AFC (אסיה)
בשל גודלה הגאוגרפי של אסיה, ה-AFC מחולק לחמש תת-פדרציות:
CONCACAF (אמריקה הצפונית והמרכזית והקריביים)
CONCACAF מחולקת לשלוש פדרציות אזוריות שאחראיות על אזורים אחרים: