cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דן ערבות
ראשית דרכו הרפואית
ערבות למד בבית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה בניתוחי לב במרכז הרפואי איכילוב.
The Continuing Story of Bungalow Bill
The Continuing Story of Bungalow Bill (הסיפור המתמשך של בונגלו ביל) הוא שיר של הביטלס בסגנון פולק שנכתב על ידי ג'ון לנון (הקרדיט ניתן גם לפול מקרטני). השיר יצא לאור באלבום The Beatles (האלבום הלבן הכפול). השיר מדבר על אדם שפגש שמכונה ריק, שביקר את אמו בזמן שהביטלס שהו בהודו אצל מהרישי מהש יוגי. בשיר מוזכרים כל מיני חיות שאותן צד אדם בשם בונגלו ביל חיות כמו פיל, טיגריס ועוד. בשיר משתתפות שתי נשים של חברי הלהקה, יוקו אונו של לנון ומאורין סטרקי של רינגו סטאר.
יוסף חרמץ
יוסף חרמץ (23 בינואר 1925 – 22 בספטמבר 2016) היה פרטיזן יהודי במלחמת העולם השנייה, כיהן כמנכ"ל רשת אורט ישראל בין השנים 1967–1979.
דן ערבות
ניתוחי חזה בישראל
בשנת 1992 שב לישראל והקים את היחידה להשתלות לב וריאות במסגרת המחלקה לניתוחי לב וחזה בבילינסון תחת מנהלה דאז, פרופ' ברנרדו וידנה.
יוסף חרמץ
קורות חיים
חרמץ נולד למשפחה יהודית מבוססת בעיירה Rokiškis שבליטא, ב-23 בינואר 1925. הוא הועבר לגטו וילנה ביחד עם משפחתו אחרי כיבוש ליטא על ידי גרמניה הנאצית. אחיו הצעיר, הסבים והסבתות שלו נרצחו. אחיו הגדול נהרג במהלך פעילות צבאית. אביו בצר לו שם קץ לחייו. חרמץ שנותר בגיל 16 לבד עם אמו, ברח מן הגטו דרך הביוב, ולאחר מכן הצטרף לקבוצת פרטיזנים שנלחמו נגד הנאצים.
דן ערבות
ניתוחי חזה בישראל
בשנת 2002 מונה ערבות למנהל המחלקה לניתוחי לב וחזה במרכז הרפואי כרמל. בשנת 2007 נחשב ערבות לשיאן השכר במשק, במגזר הציבורי.
משנת 2013 ערבות מכהן כמנהל המערך לניתוחי לב וחזה בבילינסון, וכולל תחתיו גם את היחידה לניתוחי לב בילדים במרכז שניידר והיחידה לניתוחי לב בבית החולים קפלן ברחובות.
בשנת 1995 הוענק לערבות "אות המופת" לרופא על פועלו על ידי שר המשפטים דאז פרופ' דוד ליבאי.
בשנים 2004–2006 כיהן ערבות כנשיא החברה האירופית להשתלות לב-ריאות.
בשנים 2007–2010 כיהן ערבות כיו"ר האיגוד הישראלי לניתוחי חזה.
ממחקריו ומעבודתו הקלינית
רשימה חלקית של מחקריו:
יוסף חרמץ
קבוצת "נקם"
אחרי המלחמה חרמץ הפך לחלק מ"נקם" (מלשון נקמה), קבוצה של 50 לוחמי מחתרת לשעבר, ובראשם עמד מנהיג הפרטיזנים, אבא קובנר, שהקדיש את חייו למאמץ לנקום את מותם של ששת מיליוני הקורבנות היהודיים שנרצחו על ידי הנאצים. חרמץ סיפר לעיתון Observer ב-1998 שמטרתו של הארגון הייתה "מותם של גרמנים רבים ככל האפשר, כאשר הקבוצה מתכוונת להרוג שישה מיליון גרמנים, אחד לכל יהודי שנרצח על ידי הגרמנים". הוא אף הודה כי "המאמץ די פשוט. האם אנו לא ראויים לנקום את נקמתנו?".
פעילות הקבוצה
חרמץ ומקורביו התמקדו ב"Stalag XIII-D", מחנה שבויים שנבנה על מה שהיה בעבר שטח המפלגה הנאצית בנירנברג. השטח שימש להתמחותם ולהכשרתם של 12,000 אנשי אס-אס, שרבים מהם היו מעורבים בניהול מחנות הריכוז ובמציאת הפתרון הסופי, מדיניות ההשמדה המכוונת והשיטתית של גרמניה הנאצית ברחבי אירופה הכבושה בידי הגרמנים. באפריל 1946 חבר מהקבוצה קיבל עבודה כאופה והשתמש ברעל הארסן כדי להרעיל 3,000 כיכרות לחם שהיו מיועדות לאסירים. כ-2,000 אסירים חלו בשל כך. הם תוארו בעיתון הניו יורק טיימס כ"חולים אנושות", אם כי הרשויות האמריקאיות חשבו שרעל הארסן נמצא על קרום הלחם בטעות, והשתמשו בו כחומר קוטל חרקים. חוקרי צבא ארצות הברית גילו מספיק ארסן שיכול היה להרוג 60,000 בני אדם, ואילו ארגון "נקם" טען שכמות הארסן יכולה הייתה להרוג רק כמה מאות אנשים. במסמכים שקיבלו Associated Press בשנת 2016 נאמר כי לא היו נפגעים.
פעילותו בישראל ברשת אורט
בין השנים 1967–1979 כיהן כמנהל הכללי של רשת אורט ישראל. הרשת שנוסדה כחלק מארגון אורט העולמי, כללה עם הקמתה שני בתי ספר בסך הכול: הראשון הוא בית הספר ביפו, והשני הוא בית הספר המקצועי בירושלים ברחוב הנביאים. תודות לפועלו הנמרץ של חרמץ התפתחה הרשת מהתחלה צנועה זו לרשת החינוך הגדולה בישראל, המהווה מודל חיקוי בעולם ליוזמות חינוכיות חדשות. בסוף שנות ה-60 פנה חרמץ אל ארגונים חברתיים בבקשה לתרום מחשב מרכזי לאורט, תרומה שהזניקה את בתי הספר של אורט לעבר העידן הממוחשב הרבה לפני יציאת המחשב האישי הראשון לשוק. ראייה לעתיד של ימים מיקמה את הרשת בחזית החינוך הטכנולוגי. בימיו של חרמץ הוקם המרכז הפדגוגי על שם מושינסקי, שהפך לדגם עבור מרכזי הכשרה וידע אחרים בכל העולם, הוקמו מכללת הרמלין ומכללת אורט בירושלים.
בין השנים 1979–1993 כיהן בתפקיד מנכ"ל אורט העולמי.
בזמן תקופתו של כמנכ"ל אורט, הייתה הפריחה הגדולה של רשת אורט. בעקבות העלייה הגדולה, מ-12,000–13,000 תלמידים בהתחלה, הגיעו בתקופת ההנהלה של חרמץ ל-70,000 תלמידים. עבורו נתון זה נחשב להישג עצום.
רדיו פראנס
רדיו פראנס הוא תאגיד שידור רדיו ציבורי צרפתי.
תחנות רדיו
רדיו פראנס מציע שבע תחנות רדיו לאומיות:
תקציב
התאגיד נשלט ב-100% על ידי המדינה והיא בעלת התאגיד. קרוב ל-80% מהמימון של הרדיו בא מאגרת רדיו וטלוויזיה, ה-20% הנותרים באים בעיקר מפרסום.
ברלין, אלכסנדרפלאץ
ברלין, אלכסנדרפלאץ הוא רומן משנת 1929 מאת אלפרד דבלין. הספר נחשב לאחת היצירות החשובות והחדשניות מתקופת רפובליקת ויימר. בסקר שערך "מועדון הספרות הנורווגי" בשנת 2002 בקרב 100 סופרים נבחרים, נבחר הספר לאחד ממאה הספרים הטובים בכל הזמנים.
עלילה
עלילת הספר מתרחשת בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 לאחר התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, והשבר הלאומי והכלכלי שחוותה כתוצאה ממנה. הספר מגולל את קורותיו של עבריין קטן בשם פרנץ ביברקופף אשר זה עתה שוחרר ממאסר ואשר למרות רצונו ותקוותו לחזור למוטב, נשאב בחזרה לחיי הפשע. לאחר שמורהו הרוחני לחיי הפשע, רצח את אהובתו הזונה אשר שימשה לו כמשענת וסעד נפשי, עולה בקרבו התובנה כי לעולם לא יוכל להשתחרר מחיי העולם התחתון. ביברקופף נאלץ להתמודד עם הסבל האישי הנובע מחוסר ההזדמנויות להשגת תעסוקה ומגורים הגונים, התמודדות עם סביבה עתירת מעשי פשע ואלימות וכל זאת על רקע עליית התנועה הנאצית ומאבקה בתנועה הקומוניסטית ברחובות ברלין.
סגנון אמנותי
ברלין, אלכסנדרפלאץ נכתב בסגנון מודרני. הוא חסר דמויות מסורתיות וכרונולוגיה של האירועים. הרומן עשיר באמצעים ספרותיים-אומנותיים חדשניים לתקופתו, המשמשים לצורך יצירת סיפור באמצעות טכניקה של הרכבת תכנים. הספר מכיל תיאורים מדויקים של המטרופוליס-עיר מודרנית המנוכרת לאנשי מעמד הפועלים החיים בה.
דבלין משתמש בתיאורי המצב האישיים של הדמויות על מנת ליצור זרם של תודעה, מונולוג פנימי ושיח חופשי גם אם לא ישיר שלהם. באמצעות טכניקות ספרותיות אלה, שובר דבלין את המבנה העלילתי של הסיפור. הרומן מסופר מנקודות מבט מרובות, והוא עשיר בתיאורי קול, מכיל ציטטות מכתבי הקודש, משירים, מכתבות עיתונאיות ותחזיות מזג האוויר אשר באמצעותם מוסטת העלילה לכיוונים השונים שאליהם הסופר מעוניין להוביל אותה. בנוסף לכך נעשה שימוש בסגנונות שונים של השפה המדוברת, לצורך יצירת מציאות, כתיעוד אובייקטיבי לכאורה.
האירועים המתוארים בספר מתרחשים באזור שכונות המגורים של מעמד הפועלים ברחובות הסובבים את אלכסנדרפלאץ. למרות טענות כי בסגנונו הנושאי הספר מזכיר את עבודתו של ג'יימס ג'ויס, הרי שמבקרים אחרים כגון ולטר בנימין טוענים כי קיימת הבחנה מובהקת בינו לבין המונולוג הפנימי ב"יוליסס".
עיבודים לקולנוע
העיבוד השני נעשה ב-1980 בבימויו של ריינר ורנר פאסבינדר אשר יצר אפוס עלילתי, בתחילה כהפקת טלוויזיה ולאחר מכן גם כהפקת תיאטרון. הפקת גרסה זו נמשכת 15 וחצי שעות, ורוכשי הכרטיסים נדרשו להגיע להקרנה במשך שלושה ערבים רצופים.
העיבוד השלישי נעשה ב-2020 בבימויו של בוראהן קורבני
Wild Honey Pie
רקע
מקרטני הוא היחיד שמבצע בהקלטה. באותה תקופה, ג'ון לנון ורינגו סטאר עבדו על שירים אחרים של האלבום הלבן, וג'ורג' האריסון היה בחופשה ביוון.
מקרטני אמר על השיר הזה:"'היינו במצב ניסויי, ולכן אמרתי, 'אני יכול פשוט לעשות משהו?' התחלתי עם הגיטרה ועשיתי ניסוי רב תכליתי בחדר הבקרה או אולי בחדר הקטן הסמוך, זה היה ביתי מאוד, זו לא הייתה הפקה גדולה בכלל, רק עשיתי את הקטע הזה והכפלתי את ההרמוניה, ובניתי את זה עם הרבה רטט על המיתרים של הגיטרה, ממש משכתי את החוטים בצורה מטורפת, ומכאן 'Wild Honey Pie', אשר היה אזכור לשיר אחר שכתבתי שנקרא 'Honey Pie''"לדברי מקרטני, השיר כמעט ולא נכלל באלבום הלבן, אבל אשתו של ג'ורג' האריסון, פאטי בויד, "חיבבה אותו מאוד ולכן החלטנו להשאיר אותו באלבום".
הצלחה
נכון לאפריל 2020, מונה ההשמעות של הקליפ ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-10 מיליון.
הבחירות למועצה המחוקקת באוגנדה 1961
לראשונה, זו הפעם הראשונה באוגנדה שנערכו בחירות ישירות למועצה המחוקקת ברחבי המדינה כולה. התוצאה הייתה ניצחון של המפלגה הדמוקרטית, שזכתה ביותר מחצי מכלל המושבים, המפלגה קיבלה כ-43 מתוך 91 המושבים, הבחירות סבלו מהחרמת הבחירות על ידי ממלכת בוגנדה לאחר שהאחרונה טענה כי ברצונה לבחור בעצמה את הנציגים, בעקבות החרם התקיימו שוב בחירות לאחר שנה.
רקע
הבחירות התקיימו לאחר מתן אישור בחודש מרץ של אותה שנה מהממשלה הקולוניאלית של הממלכה המאוחדת (שהיא למעשה הזרועה המבצעת של השלטונות הבריטים באוגנדה) ששלטה באותן שנים באוגנדה.
קרב שדות הפלנור
קרב שדות הפלנור (באנגלית: Battle of the Pelennor Fields) הוא קרב המתקיים בספר השלישי של טרילוגיית "שר הטבעות" שנכתב על ידי ג.ר.ר טולקין. הקרב מתרחש בשדות הפלנור בסמוך לעיר מינאס טירית. הקרב מתנהל בין צבאות האורקים (מינאס מורגול) של ארץ מורדור לצבא העיר מינאס טירית ועוד מספר צבאות.
רקע
בעקבות חיפושיו של סאורון שליט האופל אחר הטבעת האחת, שלח את צבא האורקים (מינאס מורגול) של ממלכת מורדור על מנת למצוא את נושא הטבעת (פרודו בגינס באותה העת) בשביל לקבל את שארית כוחו. בעקבות זאת ציווה דנתור בן אקתליון (שומר כס המלוכה במינאס טירית) להדליק את משואת המצוקה על מנת לייחל לעזרה בקרב מול צבאותיו של סאורון. כתוצאה מכך חיל הפרשים של תיאודן מממלכת רוהאן יצא לכיוון העיר מינאס טירית. אראגורן, גימלי ולגולאס עברו בשבילי המתים כדי לקחת איתם את צבא המתים של הר דימהולט בעקבות קללה שהוטלה עליהם.
מהלך הקרב
צבאותיו של סאורון התקדמו אל עבר מצודת אוסגיליאת בכוונה לכבוש אותה. שם חיכו להם חיל הרגלים של מינאס טירית. בהגיעם למצודה, תקפו בני האדם את צבא האורקים וניהלו קרב על שליטת המצודה כדי לפלוש אל מרחבי הפלנור המובילים אל העיר. האורקים השתלטו על המצודה ופלשו אל מרחבי הפלנור לכיוון מינאס טירית'. באותה העת התארגנו אנשי העיר למתקפה. דנתור שומר כס המלוכה שלח את בנו הצעיר פרמיר עם חיל הפרשים של צבא העיר על מנת להילחם בשולטים על אוסגיליאת; אנשיו של פראמיר נופלים בקרב אך פראמיר שורד ומצליח להגיע אל שערי העיר כשהוא מעולף ונגרר על ידי סוסו.
בו בזמן חיל הרגלים של סאורון מתקדמים אל עבר חומות העיר כשבידיהם בליסטראות ומגדלי מצור. לאחר מצור של כמה שעות, מצליחים האורקים לפרוץ את שערי העיר ולפלוש אל המעגל התחתון של מינאס טירית'. כעבור לילה ארוך של לחימה, מגיעים פרשי הרוהירים מממלכת רוהאן המובל על ידי תיאודן מלך רוהאן. לאחר נאום מוטיבציה קצר, מסתערים פרשי רוהירים על צבאות סאורון כשידם על העליונה.
כעבור דקות של לחימה והשגת שליטה בקרב, נכנסים למערך אנשי ממלכת הראדרים מהארץ הדרומית כשהם רכובים על פילי המומאקיל בשיתוף פעולה עם צבאותיו של סאורון. הפילים משיגים שליטה בקרב לזמן קצר, אולם הרוהירים מצליחים להתגבר על חיות הענק כעבור זמן קצר. באותה העת מגיעים תשעת הפרשים השחורים בהנהגת המלך המכשף מאנגמר, רכובים על יצורים מעופפים. אנגמר מסתער על תיאודן ומפיל אותו ארצה כאשר סוסו נופל עליו. המלך המכשף מגיע על מנת לחסל את תיאודן אך אאווין, אחייניתו של תיאודן, מתייצבת בינו לבין המלך המכשף על מנת להגן עליו. קרב מתנהל ביניהם אשר בסופו בעזרתו של מריאדוק ברנדיבאק מצליחה אאווין לחסל את המלך המכשף.
פלימות' קראוול
פלימות' קראוול (באנגלית : Plymouth Caravelle) היא מכונית משפחתית גדולה אשר יוצרה על ידי "חטיבת "פלימות'" ("Plymouth (automobile)" ) בקונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר בין השנים 1988–1983.
פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה
פרדיננד הרביעי (באיטלקית: Ferdinando Salvatore Maria Giuseppe Giovanni Battista Francesco Lodovico Gonzaga Raffaele Ranerio Gennaro; בגרמנית: Ferdinand Salvator Maria Joseph Johann Baptist Franz Ludwig Gonzaga Raphael Rainerius Gennarius; 10 ביוני 1835 - 17 בינואר 1908) היה הדוכס הגדול של טוסקנה (שליט הדוכסות הגדולה של טוסקנה) בין השנים 1859–1860, ולאחר מכן איבד את שלטונו בעקבות איחוד איטליה.
ביוגרפיה
פרדיננד נולד ב-10 ביוני 1835 בפירנצה, ללאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה ומריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד.
כאשר הכריזו צרפת בראשות נפוליאון השלישי, ממלכת סרדיניה ופיימונטה מלחמה על אוסטריה באפריל 1859 (מלחמת אוסטריה-סרדיניה), קבע אביו לאופולד מדיניות נייטרלית ולא מנע ממתנדבים טוסקניים להצטרף למלחמה נגד אוסטריה. מפלגת העם דרשה את התפטרותו של לאופולד ואת הכרתו הפומבית במטרה של איחוד איטליה. לאופולד סירב לעשות זאת וב-27 באפריל סולק יחד עם משפחתו מפירנצה, ללא אלימות, לבולוניה, שם השתכנה המשפחה בחסות האפיפיור, וב-21 ביולי ויתר לאופולד על כתרו לטובת פרדיננד. לאחר המלחמה חזר פרדיננד לפירנצה, וניסה להחזיר את שלטונו, אולם ב-16 באוגוסט הכריזה מועצת העם על הדחתו באופן רשמי. צרפת ואוסטריה הודיעו על תמיכתם בפרדיננד, אולם לא עשו שום דבר למענו, וב-22 במרץ 1860 סופחה טוסקנה לממלכת סרדיניה, כחלק מאיחוד איטליה. פרדיננד בילה את שארית ימיו בגלות באוסטריה, וב-17 בינואר 1908 מת בביתו שבזלצבורג.
משפחתו
ב-24 בנובמבר 1856 התחתן פרדיננד עם אנה, נסיכת סקסוניה, בתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדו לו 2 בנות:
ב-11 בינואר 1868 התחתן פרדיננד עם אליצ'ה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
טיפול חמלה
טיפול חמלה (באנגלית Expanded access או Compassionate use) הוא שימוש בתרופה או מכשיר רפואי מבלי שנרשמו וקיבלו אישור רשמי של הרשויות האמונות על בחינה ובדיקת מוצרים רפואיים במדינות העולם השונות (למשל ה-FDA בארצות הברית, או משרד הבריאות בישראל). פעמים רבות, התרופה או המכשיר הרפואי שנכללים בטיפול החמלה אף לא נוסו לפני כן במסגרת מחקר קליני.
טיפולי חמלה ניתנים על פי רוב דרך חברות תרופות או מכשור רפואי שפיתחו את אותו מוצר, ומסכימים לספק אותו מחוץ למסגרת המקובלת לחולים בעלי סיכון גבוה לתמותה הסובלים ממחלות כרוניות, או ממחלות הגורמות לנכות משמעותית כמו מחלות הסרטן, מחלות ניוון שרירים, ALS ועוד. מכיוון שאין להם אישור רשמי, הטיפולים ניתנים ללא עלות.
השם "טיפול חמלה" עומד מאחורי העיקרון כי אין לחולים "מה להפסיד" מכיוון שהם עלולים לעבור מן העולם ממילא, כך שהטיפול במקרה הטוב ישפר את מצבם, יאריך את תוחלת חייהם וישפר את איכותם, ובמקרה הרע לא ישפיע ולא יוביל לשינוי משמעותי או יסכן את חייהם יותר מהנדרש.
רקע
במקרים רבים, טיפולי חמלה אינם רק לטובתו של החולה, כי אם מקפצת דרך עבור חברת התרופות. טיפול חמלה שנעשה במספר מטופלים והוכח כיעיל, יוכל לאפשר לחברה להתחיל לערוך ניסויים קליניים במסגרת רשמית, תוך מציאת התורמים המתאימים לביצועם, זאת בזכות הוכחת ההצלחה הראשונית.
לדוגמה, בשנת 2018 חברת הביוטק אימוניטי פרמה הודיעה כי היא מתחילה ניסוי קליני עם התרופה שפיתחה למחלת ניוון השרירים ALS בבית החולים הדסה עין כרם, זאת לאחר שטיפול חמלה שבוצע בחולה הראה תוצאות מבטיחות של הקפאת המחלה למשך שנתיים.
בשנת 2020, עם פרוץ נגיף הקורונה בכל העולם, חברות תרופות רבות ניסו לפתח תרופה או חיסון אפשריים, ומפאת קוצר הזמן ולאור תמותת החולים, התבצעו טיפולי חמלה כדי למצוא את הפתרון האפקטיבי ולקדם אותו.
למשל, בתחילת חודש אפריל באותה שנה, חברת רדהיל ביופארמה האיטלקית קיבלה אישור ממרכז המחלות הזיהומיות במדינה וכן מוועדת האתיקה באיטליה לתת את תרופתם הניסיונית לחולים שאובחנו עם נגיף מסוג COVID-19 והחלו לפתח תסמינים מסכני חיים מסוג דלקת ריאות חריפה או מצוקה נשימתית.
גם בישראל ניתנו טיפולי חמלה בזמן הקורונה, באמצעות עירוי נוגדנים שנלקחו מאנשים שחלו בקורונה אך החלימו, כמעין חיסון פאסיבי. באפריל 2020 פורסם כי בעקבות עירוי הנוגדנים, 49% מחולי הקורונה דיווחו על שיפור במצבם הרפואי.
נוהל טיפולי חמלה בישראל
בישראל, כל טיפול חמלה שניתן חייב להיות מנוטר על ידי משרד הבריאות ולקבל את אישורו מראש. אף על פי שמותר למטופל להגיש בקשה למשרד הבריאות לקבל את טיפול המחלה, ואף שהמשרד עשוי לאשר את הבקשה - חברת התרופות או המכשור הרפואי רשאית שלא להסכים לתת אותו, מכיוון שעל פי חוק היא אינה מחויבת לכך.
הטיפול מסופק על ידי חברת התרופות או המכשור הרפואי, וייעשה בהשגחה של הרופא האחראי על אותו מטופל, או המוסד הרפואי שבו הטיפול ייעשה. טרם אישור הבקשה, משרד הבריאות בוחן כי התרופה המיועדת מצויה בכמות מספיקה לאורך כל הטיפול הנדרש, וכי התועלת לחולה גדולה בהרבה מהסיכון שכרוך בו.
על פי תקנה 29 לתקנות הרוקחים (תכשירים), התשמ"ו-1986 קיימים חריגים שבהם ניתן לייצר ולשווק תרופה שאינה רשומה בפנקס התכשירים, אך רק ב-2006 חוזר של משרד הבריאות הגדיר בדיוק מהו טיפול חמלה, באילו תנאים הוא ניתן ומה הנהלים הנדרשים בעבורו.
במברגר את וואהרמן
החנות
החנות התייחדה במכירתם של ספרים עתיקים ונדירים, בין היתר מעזבונות של תלמידי חכמים, והיותה מרכז בינלאומי לספרים יהודיים עתיקים, שמכרה ספרים בין היתר לספריית הקונגרס ולבריטיש מוזיאום. לאורך שנות פעילותה של החנות יצאו לאור 41 קטלוגים של החנות, אשר הכילו בין היתר מידע על ספרים עתיקים שלא ניתן היה להשיגם, או על ספרים שאבדו במהלך השואה. קטלוגים אלו היוו מחירון בינלאומי לספרים עבריים. חנות הספרים הייתה מוסד תרבותי בירושלים בתקופתה, ושימשה מקום מפגש לאנשי רוח וספר. על לקוחותיה נמנו דוד בן-גוריון, שמואל יוסף עגנון, גרשם שלום, הרב יהודה לייב מימון ועוד.
הוצאת הספרים
מעבר למכירת ספרים, עסקו במברגר ווואהרמן גם בהוצאה לאור של ספרים ישנים במהדורה חדשה ושל ספרים חדשים.
Atlantis Events
Atlantis Events היא חברת נופש המספקת הפלגות וחופשות נופש ללהט"בים. ספר משנת 2017 על תיירות גאה תיאר את החברה כ-"מפעילת הטיולים הלהט"בית המצליחה ביותר בעולם". החופשות של החברה מיועדות ומשווקות בעיקר לגברים הומוסקסואלים.
היסטוריה
ההפלגות והטיולים של החברה חוו לעיתים תגובות שליליות מצד גורמים נגד הומוסקסואלים ביעדיהם. בדצמבר 1997, החברה קיבלה סירוב לעגון בגראנד קיימן בשיט מתוכנן על הסיפון של Celestyal Crystal של Norwegian Cruise Line, שיתקיים בפברואר 1998. הפוליטיקאי תומאס סי ג'פרסון כתב לחברת השייט כי נוסעי השייט לא "יעמדו בסטנדרטים של התנהגות נאותה המצופה מהמבקרים". במקום זאת, הספינה עגנה בבליז. בספטמבר 2000, המשטרה הטורקית לא איפשרה לנוסעי השיט מלבקר בעיירת הנופש האגאית קושדסי, לאחר שהספינה כבר עגנה.
יעדים
מסלולי שייט אופייניים ל-Atlantis Events הם לקריביים, לים התיכון, לחוף האוקיינוס השקט של מקסיקו ואוסטרליה. מקומות אופייניים לחופשת נופש על הקרקע הם מקסיקו והקריביים. יעדים אחרים, שכללו הפלגות באזורים כמו אלסקה, אסיה והים הבלטי, וחופשות יבשתיות בלאס וגאס וקניה, מוצעים בתדירות נמוכה יותר.
בוביט
בוביט (שם מדעי: Eunice aphroditois) היא מין של תולעת רב-זיפית שוכנת ימים טרופיים, לרוב לאורך האוקיינוס האטלנטי אך גם לחופי האזור האינדו פסיפי, לרוב סביב שוניות אלמוגים. מקור השם הוא מהתקרית של לורנה וג'ון בוביט, בו האישה חתכה את איברו של בעלה.
תיאור
תולעת זו היא קרניבורית בעלת גפי פה מעוקלים וחדים המותאמים לתפיסת טרף חולף ובעלת שלד חיצוני המכוסה בקרסים דמויי גפיים העוזרים לה להתקדם בין הסלעים והאבנים. אורכה יכול להגיע מ-10 סנטימטרים עד לשלושה מטרים, ואולם רוחבה קצר יחסית – עד 2.5 סנטימטר בממוצע. היא צדה ממארב מתוך החול או הבוץ הימי, כשהיא יכולה להתחפר עד לעומק 95 מטר מתחת פני הים, אך תמיד צמוד לקרקעית הים מאחר שהיא שחיינית גרועה. צבע התולעת משתנה בין שחור מתכתי לסגול ועד זהוב, כשהלסתות מפוספסות בפסים כהים.
התולעת בעלת שתי עיניים וחמישה מחושים המותאמים לחוש כל יצור הנע מעליה, למשל דגים או חסילונים. בעזרת הלסתות הפעורות לרווחה היא יכולה לשלוח מתקפה מהירה מהיכולת לראות ולסתותיה יכולות לקרוע פיסות מזון לשניים. היא יכולה לפגוע גם באנשים או באיומים אחרים, כך שיש לשמור ממנה מרחק. מספר דגים למדו לנשוף על החולות באזורים בהם היא מסתתרת וכך מקלקלים לה את ההסוואה החשובה.
תולעי הבוביט הן חסרות איברי רבייה והן פולטות בעת מתואמת את הביציות ותאי הזרע בתיאום למים, שם הם צפים ומתפתחים. מרבית הביצים נאכלות ורק בודדות שורדות. תולעת בוגרת יכולה לשרוד למשך שלוש עד חמש שנים.
אליס באבס
קריירה
בשנת 1958, רשות השידור השוודית הכריזה כי באבס נבחרה לייצג את שוודיה בהופעת בכורתה, באירוויזיון 1958. מאוחר יותר, פורסם השיר "Lilla Stjärna", אותו תבצע בתחרות. ב-12 במרץ 1958, באבס הופיעה על בימת האירוויזיון בהילברסום, הולנד. באבס שובצה חמישית בסדר ההופעות, לפני דנמרק ואחרי לוקסמבורג. באבס זכתה הרביעי עם עשר נקודות.
משפחה
ב-1943, באבס נישאה לנילס איוואן. לשניים נולדו שלושה ילדים, לילבה (1945), לארס-איוואן (1948) וטיטי (1949).
בין השנים 1973–2004, היא ובעלה עברו להתגורר בעיר קוסטה דל סול, ספרד. לאחר מכן, עברו חזרה לשוודיה.
מותה
באבס נפטרה ב-11 בפברואר 2014, בגיל 90, עקב סיבוכים ממחלת האלצהיימר.
קלרה המבורגר
קלרה המבורגר (בהונגרית: Hamburger Klára; נולדה בבודפשט, 29 בספטמבר 1934) היא היסטוריונית מוזיקה יהודייה-הונגרייה, חוקרת בעלת שם של המלחין פרנץ ליסט, דוקטור של האקדמיה ההונגרית למדעים. היא סגנית יושב ראש הוועדה למוזיקולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
קורות חייה
קלרה המבורגר נולדה במשפחה בורגנית יהודית, אביה היה רופא כירורג, מנתח, והוריה ייעדו אותה לקריירה רפואית, אך היא החלה את הכשרתה כמוזיקאית באמצעות לימודי הפסנתר שלה בגיל שמונה. בתקופת השואה, ובמיוחד בתקופת שלטונה של מפלגת צלב החץ הסתתרה עם משפחתה בבודפשט וניצלו.
קלרה סיימה את לימודיה ב"בלה בארטוק תיכון מקצועי להכשרת מוזיקה וכלי נגינה" (Bartók Béla Zeneművészeti és Hangszerészképző Gyakorló Szakgimnázium), בהתמחות בפסנתר. מאחר שלא התקבלה תחילה לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, למדה במשך שנה במחלקה ההונגרית-צרפתית בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE). בשנת 1954, התקבלה למחלקה למוזיקולוגיה של האקדמיה למוזיקה ע"ש ליסט פרנץ. בנצה סאבולצ'י,זולטאן גארדוני ומוזיקאים מפורסמים אחרים היו מוריה. ב-1957 נישאה לאיבאן קרטס, לימים מבקר אופרה ועורך ברדיו. היא קיבלה את תעודת הגמר והתואר שלה ב-1959.
לאחר שסיימה את לימודיה, עבדה כמתמחה בספריית האקדמיה ההונגרית למדעים, ולאחר מכן כספרנית באולפן המוזיקה של הספרייה הלאומית על שם סצ'ני. מ-1966 ועד לפרישתו ב-1989, היא הייתה העורכת האחראית (ראשית) של מערכת הספרות והאמנות של הוצאת גונדולה. ב-1981 קיבל את התואר המדעי של דוקטורנטית למוזיקולוגיה, וב-1982 קיבלה את הדוקטורט (PHD) במדעי הרוח. בשנת 2003 קיבלה דוקטורט אקדמי (הזכות להנחות דוקטורנטים בעבודת הדוקטורט שלהם - הביטציה). כחלק מעבודת ההוראה שלה, ערכה בשנים 1999 וב-2002 סמינרים בשם "המוזיקה של פרנץ ליסט" לסטודנטים במגמת מוזיקולוגיה באוניברסיטה למוזיקה, וכן הייתה חברה בחבר השופטים בבחינות לתוארים .D.L.A ו-PhD. (תואר דוקטור לאמנויות ליברליות -.D.L.A - הוא דוקטורט אמנותי מקצועי בתחום האמנויות הליברליות, לרבות אדריכלות, מחול, מוזיקה, תיאטרון ואמנות פלסטית. כמו דוקטורטים אחרים, הוא תואר אקדמי ברמה הגבוהה ביותר).
תחום המחקר העיקרי שלה הוא חייו והמוזיקה של פרנץ ליסט. היא פרסמה מחקרים וספרים רבים בהונגרית ובשפות זרות רבות אחרות בנושא זה. המבורגר נתנה הרצאות במספר מדינות באירופה (אוסטריה, בלגיה, צרפת, הולנד, גרמניה, איטליה, שוודיה, אוקראינה) ובאמריקה הצפונית (ארצות הברית, קנדה).
קלרה המבורגר היא סגנית יושב ראש הוועדה למוזיקולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים ובין השנים 1991 לבין 2005 הייתה המזכירה הכללית של אגודת פרנץ ליסט ההונגרית.
מבצר צ'יטורגר
מבצר צ'יטורגר (בהינדית: चित्तौड़गढ़ दुर्ग) או גם צ'יטור היה בעבר בירת אזור, ושוכן כיום בעיר בראג'סטאן שבצפון-מערב הודו. המבצר משתרע על שטח של 2,800 דונם, אחד המבצרים הגדולים בהודו, על גבעה בגובה של 180 מטרים מעל מישור העמק המנוקז על ידי נהר בראץ'. המצודה כוללת 65 מבנים היסטוריים, בהם ארבעה ארמונות, 19 מקדשים גדולים, 20 גופי מים גדולים, 4 אנדרטאות וכמה מגדלי ניצחון.
בשנת 2013, במושב ה-37 בוועדת המורשת העולמית שהתקיימה בפנום פן בקמבודיה, הוכרז מבצר צ'יטורגר, יחד עם חמישה מבצרים נוספים של ראג'סטאן, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כקבוצת מונומנטים הקרויה מבצרי הגבעות בראג'סטאן.
גאוגרפיה
מבצר צ'יטורגר שוכן בחלק הדרומי של מדינת ראג'סטאן, 233 קילומטרים מהעיר, באמצע הדרך בין דלהי למומבאי על הכביש הלאומי מספר 8 (הודו), בצומת הכבישים הלאומיים מספר 76 ו-79.
שידוכים (מחזה)
שידוכים: מעשה שלא ייאמן בשתי מערכות (בעברית קרוי גם שידוכין או נישואים, ברוסית:  Женитьба) הוא מחזה מסוגת הפארסה פרי עטו של ניקולאי גוגול.
אודות המחזה
גוגול כתב את הסקיצה הראשונה בשנת 1833. היה זה מחזה קומי בשם "חתנים" שהתרחש בפרובינציה הכפרית ועסק בעולמם של בעלי אחוזות. באביב 1835 השלים את עריכת הנוסח הראשון של המחזה וקרא לו "שידוכים" אותו הציג בפני ידידיו במוסקבה. הוא העביר את העלילה מהכפר לעיר והוסיף לה את שני גיבוריה הראשיים, פודקוליוסין וקוצ'קרב, שלא הופיעו במחזה המקורי. בסתיו של שנת 1835 סיים את גרסת המחזה שהייתה מוכנה להיות מוצגת בתיאטרון. למרות הפצרותיהם של מנהלי תיאטראות, סירב גוגול להעלות את "שידוכים"., זאת מכיוון שהיה עסוק בכתיבת "רביזור", שייחס לו חשיבות גדולה יותר. לבקשת השחקן הדגול שצ'פקין שיכתב גוגול את "שידוכים". הנוסח הסופי של המחזה היה מוכן ב-1841 ונכלל באוסף כתביו של גוגול שראה אור ב-1842. הצגת הבכורה נערכה בסנקט פטרבורג ב-9 בדצמבר 1842 בסנקט פטרבורג, שם נחלה כישלון חרוץ ובמוסקבה ב-6 בפברואר 1843.
מבצר צ'יטורגר
גאוגרפיה
המבצר מתנשא בתלילות מעל המישורים שמסביב ומתפרס על שטח של 2.8 קילומטרים רבועים. המבצר ניצב על גבעה בגובה 180 מטרים. הוא ממוקם על הגדה השמאלית של נהר בראץ' (יובל של הנהר ) והוא מחובר לעיר החדשה צ'יטורגר (הידועה בשם 'העיר התחתית') שהתפתחה במישורים לאחר 1568 כאשר המבצר ננטש עקב הכנסת הארטילריה במאה ה-16 (שהפכה את ההגנה עליו לבלתי יעילה), ועל כן הועברה הבירה לאודאיפור המאובטחת יותר, הממוקמת באגף המזרחי של. דרך מפותלת באורך של יותר מקילומטר אחד עולה מהעיירה החדשה ומובילה לשער הראשי הקרוי רם פול בקצה המערבי של המבצר. כביש מעגלי בתוך המבצר מאפשר גישה לכל השערים והמונומנטים הממוקמים בין חומות המבצר.
שידוכים (מחזה)
תקציר העלילה
יועץ החצר איוואן קוזמיץ' פודקוליוסין מחליט לשאת אישה, אולם בשל התלבטותו הוא מעדיף להאזין לסיפוריה של השדכנית הזקנה פיוקלה איוואנובה. היא מספרת לו על אגפיה טיכונובנה, בתולה צנועה בעלת נדוניה שמנה. פודקוליוסין מבקש להרהר בדבר. אלא שחברו קוצ'קרב מוציא מהשדכנית את שם הכלה וכתובתה ואחר-כך מגרש אותה, אף על פי שהיא אומרת בזעם שהשידוכים אינם מלאכה לגברים. קוצ'קרב משכנע את פודקוליוסין לנסוע עמו לבית הכלה.
מבצר צ'יטורגר
גאוגרפיה
המבצר שכלל בעבר 84 גופי מים מכיל כעת רק 22 מהם. גופי מים אלה ניזונים מאגירה טבעי וגשמים, ויש בהם נפח משולב של 4 מיליארד ליטר שיכול לענות על צורכי המים של צבא של 50,000 חיילים, למשך ארבע שנים. גופי מים אלה הם בצורת בריכות, בארות ובארות מדרגות.
שידוכים (מחזה)
תקציר העלילה
בבית הכלה יושבת השדכנית עם הכלה ומספרת לה על מחזריה השונים: אחד חפץ בנדוניה שלה, אחר בכלה משכילה, השלישי בכך שתפיג את בדידותו. אחר-כך מגיעים המועמדים השונים. אגפיה נבוכה ואינה יודעת במי לבחור. אחר-כך מגיעים לביתה קוצ'קרב ופודקוליוסין. קוצ'קרב מונה בפני אגפיה את מעלותיו של פודקוליוסין, לעומת מגרעותיהם של מתחריו ומשכנע אותה לבחור בחברו.
מבצר צ'יטורגר
היסטוריה
צ'יטורגר (גר (garh) פירושו מבצר) נקרא במקור צ'יטראקוט (Chitrakut). טוענים שהוא נבנה על ידי שליט מורי המקומי צ'יטראנגאדה מורי. לפי אגדה אחת, שמו של המבצר נגזר מהבונה שלו. אגדה עממית נוספת מייחסת את בניית המבצר לגיבור האגדי : האגדה מספרת שבהימה פגע כאן בקרקע, מה שגרם לכך שהמים צצו ויצרו מאגר גדול. גוף המים שלכאורה נוצר על ידי בהימה הוא מאגר מים מלאכותי בשם בהימלט קונד (Bhimlat Kund) בקצה אגם ג'אימל פטה (Jaimal Patta). התגלו כמה סטופות בודהיסטיות קטנות המתוארכות למאה ה-9 המבוססות על האגדה.
שידוכים (מחזה)
תקציר העלילה
בערב מגיעים המחזרים שוב לבית הכלה. קוצ'קרב משוחח איתם ומפריך את בפני כל אחד מהם את הבטחותיה של השדכנית. לאחד הוא אומר שלא זו בלבד שהנדוניה של הכלה אינה שווה מאום, אלא היא אף ממושכנת. לשני הוא ספר שלא רק שאין היא יודעת צרפתית כטענת השדכנית, אלא היא אף טיפשה. החתנים שזועמים על השדכנים מסתלקים מהמקום.
מבצר צ'יטורגר
היסטוריה
מספרים כי השליט באפה רוואל (Bappa Rawal) מ כבש את המבצר בשנת 728 או 734 לספירה. באחד התיעודים כתוב שהוא קיבל את המבצר בנדוניה. על פי גרסאות אחרות של האגדה, באפה רוואל כבש את המבצר מ (שם גנאי למי שאינו הודי) או מחמולת הראג'פוטים של המורי. ההיסטוריון ר. מג'ומדר טוען כי חמולת מורי (מאוריה) שלטו בצ'יטור כשהערבים (מלצ'ינים) פלשו לצפון-מערב הודו בסביבות 725 לספירה. הערבים ניצחו את המורים, ובתורם הובסו על ידי קונפדרציה שכללה את באפה רוואל. ר. ו. סומאני משער כי באפה רוואל היה חלק מהצבא של. כמה היסטוריונים מפקפקים באגדה זו, וטוענים כי שושלת גוהילה לא שלטה בצ'יטור לפני שלטונו של השליט המאוחר יותר אלאטה (Allata). הכתובת המוקדמת ביותר של שושלת גוהילה שהתגלתה בצ'יטור היא מתקופת שלטונו של טג'סימה (Tejasimha, אמצע המאה ה-13); היא מזכירה את "צ'יטרקוטה-מאה-דורגה" (המבצר הגדול של צ'יטור).
שידוכים (מחזה)
תקציר העלילה
אולם, פודקוליוסין נתקף חשש מהבאות, קופץ דרך החלון ובורח. קוצ'קרב רוצה לרדוף אחריו ולקיים את החתונה. השדכנית מספרת לו שהחתן ברח דרך החלון ואומרת לו ששדכנות אינה עסק לגברים.
מבצר צ'יטורגר
המצור של 1303
בשנת 1303 הוביל שליט סולטנות דלהי, עלאא א-דין אל-ח'לג'י, צבא לכבוש את צ'יטור, שנשלטה על ידי המלך רטסניימה משושלת גוהילה. עלאא א-דין כבש את צ'יטור לאחר מצור בן שמונה חודשים. לדברי איש החצר של עלאא א-דין, אמיר חוסרו, הוא הורה לטבוח 30,000 הינדים מקומיים לאחר כיבוש זה. כמה אגדות מאוחרות יותר קובעות שעלאא א-דין פלש לצ'יטור כדי ללכוד את פדמיני, מלכתו היפה של רטנסימה, אך רוב ההיסטוריונים המודרניים דחו את האותנטיות של האגדות הללו. האגדות גם קובעות כי פדמיני ונשים אחרות התאבדו על ידי (הצתה עצמית). ההיסטוריון קישורי סאראן לאל (Kishori Saran Lal) מאמין כי ג'אוהר אכן קרה בצ'יטור לאחר כיבושו של עלאא א-דין, אם כי הוא מבטל את האגדה על פדמיני כבלתי היסטורית. מאידך גיסא, ההיסטוריון בנארסי פראסאד סאקסנה (Banarsi Prasad Saksena) רואה בנרטיב הג'אוהר המצאה של הסופרים המאוחרים יותר, מכיוון שחוסרו אינו מזכיר שום ג'אוהר בצ'יטור, אף שהתייחס לג'אוהר במהלך הכיבוש הקודם של רנתאמבור.
שידוכים (מחזה)
שידוכים בתיאטרון המקצועי הישראלי
בכל ההפקות נקראה ההצגה בשם "שידוכים" או "שידוכין", למעט ההפקה האחרונה משנת 2007, של תיאטרון החאן, בה נקראה "נישואים".
מבצר צ'יטורגר
המצור של 1303
עלאא א-דין הקצה את צ'יטורגר לבנו הצעיר חיזר חאן (או חידר חאן), ומבצר צ'יטורגר קיבל את השם "חיזראבאד" על שם הנסיך. מכיוון שחיזר חאן היה רק ילד, הממשל בפועל נמסר לעבד בשם מאליק שהין.
רנה האמיר ויורשיו
שלטונו של חיזר חאן במבצר נמשך עד שנת 1311 לספירה, ובשל הלחץ של הראג'פוטים נאלץ להפקיד את השלטון בידי הצ'יף מלדבה מחמולת סוניגרה שהחזיק במבצר במשך 7 שנים. האמיר סינג (Hammir Singh), לכד את המבצר מידיו, וצ'יטור שב לתפארתו בעבר. לפני מותו בשנת 1364 לספירה, הפך האמיר את מאוור לממלכה גדולה ומשגשגת למדי. השושלת (והחמולה) שהקים אותו נודעה בשם על שם הכפר בו נולד, והשליטים של מאוור נודעו בכינוי רנה (Rana), כלומר "מלך". בנו, קטרה סינג, ירש אותו והרחיב את הממלכה. גם לאקה, בנו של קטרה סינג, שעלה על כס המלכות בשנת 1382 לספירה, ניצח במספר מלחמות. נכדו המפורסם עלה לכס המלכות בשנת 1433 לספירה, ועד אז צברו השליטים המוסלמים של מאלווה וגוג'ראט כוח רב, והיו להוטים להשתלט על מדינת מאוור החזקה.
רנה קומבה והחמולה
הייתה תקומה מחדש של הראג'פוטים בתקופת שלטונו של רנה קומבה במאה ה-15. רנה קומבה, המכונה גם מהארנה קומבהאקרנה, בנו של רנה מוקאל, שלט במאוור בשנים 1433–1468. לזכותו נזקפת בניית ממלכת מאוור ככוח שיש להתחשב בו. הוא בנה 32 מבצרים (84 מצודות שיצרו את ההגנה על מאוור) כולל אחד על שמו, שנקרא מבצר קומבלגר. אחיו, רנה ראימאל, קיבל את מושכות השלטון בשנת 1473. לאחר מותו במאי 1509, סנגראם סינג (הידוע גם בשם רנה סנגה), בנו הצעיר, הפך לשליט מאוור, והתחיל שלב חדש בהיסטוריה של מאוור.
צ'יטורגר תחת רנה סנגה
רנה סנגה נלקח משדה הקרב כשהוא מחוסר הכרה בעזרת הוואסלים שלו פריתווירג' סינג הראשון מג'איפור ומלדאו רתור מ. לאחר שחזר להכרה הוא נשבע שלא לחזור לצ'יטורגר עד שינצח את באבור ויכבוש את דלהי. הוא גם הפסיק ללבוש טורבן ועטף את ראשו בבד. בזמן שהתכונן לנהל מלחמה נוספת נגד באבור הוא הורעל על ידי האצילים שלו שלא רצו עוד קרב עם באבור. הוא מת ב בינואר 1528.
גם מדיני ראי, הוואסל של רנה סנגה, הובס על ידי באבור בקרב על צ'אנדרי, בירת ממלכת ראי, ב-20 בינואר 1528. באבור הציע למדיני ראי את שמסבאד במקום צ'אנדרי מכיוון שהיא הייתה חשובה מבחינה היסטורית בכיבוש מאלווה, אך ראי סירב להצעה ובחר למות בלחימה. הנשים והילדים הראג'פוטים ביצעו (הצתה עצמית) כדי להציל את כבודם מהצבא המוסלמי. לאחר הניצחון באבור לכד את מאלווה שנשלט על ידי ראי.
המצור של 1535
, שעלה על כס המלכות בשנת 1526 כסולטאן גוג'ראט, צר על מבצר צ'יטורגר בשנת 1535. המבצר נבזז ושוב תכתיבי האבירות מימי הביניים קבעו את התוצאה. לאחר בריחתו של הרנה (תוארו של השליט) ואחיו אודאי סינג לבונדי, נאמר כי 13,000 נשים ראג'פוטיות ביצעו ג'אוהר (הצתה עצמית על מדורת ההלוויה) ו-3,200 לוחמים ראג'פוטים מיהרו לצאת מהמבצר כדי להילחם ולמות.
המצור של 1567
המצור האחרון על צ'יטורגר הגיע 33 שנים מאוחר יותר, בשנת 1567, כאשר הקיסר המוגולי אכבר תקף את המבצר. אכבר רצה לכבוש את מאוור, שנשלטה בידי רנה.
שאקטי סינג, בנו של הרנה שרב עם אביו, ברח והצטרף לאכבר כשהאחרון חנה ב והתכונן לתקוף את מאלווה. באחת הפגישות הללו, באוגוסט 1567, נודע לשאקטי סינג מהערה שנאמרה בצחוק על ידי הקיסר אכבר שהוא מתכוון לנהל מלחמה נגד צ'יטורגר. אכבר סיפר בשאקטי סינג בצחוק שמכיוון שאביו לא נכנע לפניו כמו נסיכים ומנהיגים אחרים מהאזור הוא יתקוף אותו. נדהם מהגילוי הזה, שאקטי סינג מיהר לחזור בשקט לצ'יטורגר והודיע לאביו על פלישתו הקרובה של אכבר. אכבר זעם על עזיבתו של שאקטי סינג והחליט לתקוף את מאוור כדי להשפיל את שליטיה.
בספטמבר 1567 יצא הקיסר לצ'יטורגר, וב-20 באוקטובר 1567 חנה במישורים הנרחבים שמחוץ למבצר. בינתיים החליט רנה אודאי סינג, בעצת מועצת יועציו, לצאת מצ'יטור לגבעות עם משפחתו. ג'אימל ופאטה נותרו מאחור כדי להגן על המבצר יחד עם 8,000 לוחמים ראג'פוטים ו-1,000 מוסקטרים בפיקודם. אכבר הטיל מצור על המבצר, שנמשך ארבעה חודשים.
ב-22 בפברואר 1568 נהרג ג'אימל מירי מוסקט שנורה על ידי אכבר עצמו. ג'אוהר בוצע בבתיהם של פאטה, אייסר דאס וסאהיב חאן. למחרת נפתחו שערי המבצר והחיילים הראג'פוטים מיהרו לצאת להילחם באויבים. בקרב שהתפתח נהרגו 8,000 ראג'פוטים לצד 20,000–25,000 אזרחים וצ'יטורגר נכבשה.
הסכם השלום בין המוגולים לראג'פוטים
בשנת 1616, לאחר הסכם בין ג'האנגיר לאמאר סינג הראשון, שבו אמאר סינג נכנע והסכים להיות וסאל של האימפריה המוגולית הוחזר מבצר צ'יטורגר לאמאר סינג.
מבנה
המבצר, שהוא בערך בצורת דג, הוא בעל היקף של 13 קילומטרים באורך מרבי של 5 קילומטרים והוא משתרע על שטח של 2.83 קילומטרים רבועים. הגישה למבצר היא דרך עלייה קשה בזיג-זג לאורך יותר מקילומטר מהמישורים, לאחר חציית הנהר הגמבירי מעל גשר אבן. הגשר נתמך על ידי עשר קשתות (לאחת יש צורה קשתית ולאחרות צורת קשת מחודדת). מלבד שני המגדלים הגבוהים, החולשים על הביצורים המלכותיים, יש בתחומי המבצר הנרחב שפע של ארמונות ומקדשים (רבים מהם הרוסים).
הוא מוקף בחומה היקפית באורך 13 קילומטרים, שמעבר לה מדרון גבעה בשיפוע של 45° ההופך אותו כמעט לבלתי נגיש לאויבים. העלייה למבצר עוברת בשבעה שערים שנבנו על ידי רנה קומבה, שליט מאוור (1433–1468) מחמולת סיסודיה. שערים אלה נקראים, מהבסיס ועד לראש הגבעה, פיידאל פול, בהירון פול, הנומן פול, גנש פול, ג'ורלה פול, לקשמן פול ורם פול, השער האחרון והעיקרי.
מתחם המבצר כולל 65 מבנים היסטוריים, בהם 4 מתחמי ארמונות, 19 מקדשים עיקריים, 4 אנדרטאות, ו-20 גופי מים שימושיים. ניתן לחלק אותם לשני שלבי בנייה עיקריים. מבצר הגבעה הראשון עם כניסה ראשית אחת הוקם במאה החמישית ובוצר ברציפות עד המאה ה-12. שרידיו נראים בעיקר בקצוות המערביים של הרמה. מבנה ההגנה השני והמשמעותי יותר נבנה במאה ה-15 בתקופת שלטונם של הראג'פוטים מחמולת סיסודיה, כאשר הכניסה המלכותית הועברה וחוזקה, ולמבצר נבנו שבעה שערים. וחומת הביצור מימי הביניים נבנתה על מבנה חומה מוקדמת יותר מהמאה ה-13.
מלבד מתחם הארמון, הממוקם על השטח הגבוה והבטוח ביותר במערב המבצר, רבים מהמבנים המשמעותיים האחרים, כגון מקדש קומבה שיאם, מקדש מירה באי, מקדש אדי וארה, מקדש שרינגר צ'אורי, והמונומנט של ויג'אייה סטמב נבנו בשלב שני זה. בהשוואה לתוספות המאוחרות יותר של השליטים הסיסודיים במהלך המאות ה-19 וה-20, שלב הבנייה השולט ממחיש סגנון ראג'פוט טהור יחסית בשילוב אקלקטיות מינימלית, כגון מבני המשנה המקומרים שהושאלו מארכיטקטורה של הסולטנות. החומות באורך 4.5 קילומטרים עם חיזוקים מעגליים משולבים בנויים מאבן מסותתת מטויחת בסיד ומתנשאים כ-180 מטרים מעל המישור. בעזרת שבעת שערי האבן המאסיביים, שבאגפיהם מגדלים משושים או מתומנים, הגישה למבצר מוגבלת למסלול צר העולה במעלה הגבעה התלולה דרך מעברי הגנה צרים יותר ויותר. השער השביעי והאחרון מוביל ישירות לאזור הארמון, המשלב מגוון מבני מגורים ורשמיים. רנה קומבה מאהל, ארמונו של רנה קומבה, הוא מבנה ביתי גדול של ראג'פוט וכעת הוא משלב את קנוור פאדה קה מאהל (Kanwar Pade Ka Mahal, "ארמון היורש") ואת ארמונה שנבנה מאוחר יותר של המשוררת מירה באי (1498–1546). אזור הארמון הורחב עוד יותר במאות מאוחרות יותר, כאשר נוספו מבנים נוספים, כגון ארמון ראטן סינג (1528–1531) או פאטה פראקש, הנקרא גם באדל מאהל (1885–1930).
אף על פי שרוב מבני המקדש מייצגים את האמונה ההינדית, בעיקר מקדש קליקה מאטה (המאה השמינית), מקדש קשמנקארי (825–850), מקדש קומבה שיאם (1448) או מקדש אדבותנת (המאה ה-15–16), מבצר הגבעה מכיל גם מקדשים ג'יינים, כגון מקדש סטאיס דוורי, מקדש שרינגר צ'אורי (1448) ומקדש סאט ביס דוורי (אמצע המאה ה-15). גם שני המונומנטים בצורת מגדלים, קירטי סטמב (המאה ה-12) וויג'אייה סטמב (1433–1468), הם מונומנטים ג'ייניים. הם בולטים בגובהם 24 מטר ו-37 מטר, ולכן הם נראים מרוב השטח של מתחם המבצר. לבסוף, מתחם המבצר כולל גם רובע עירוני עכשווי המונה כ-3,000 תושבים, הממוקם ליד מאגר ראטן סינג בקצה הצפוני של הנכס.
שערים
העלייה אל המבצר עוברת דרך שבעה שערים (בשפה המקומית, השער נקרא פול): פאדן פול, בהירון פול, הנומן פול, גנש פול, ג'ורלה פול, לקשמן פול, והשער הראשי למבצר המכונה רם פול (שער הלורד ראמה). כל השערים נבנו כמבני אבן מסיביים עם ביצורים מאובטחים להגנה צבאית. דלתות השערים עם קשתות מחודדות מחוזקות כדי להדוף פילים ויריות תותחים. בחלקו העליון של השערים מעקות הנותנות הגנה לקשתים שיורים בצבא האויב. כביש מעגלי בתוך המבצר מחבר בין כל השערים ומאפשר גישה למונומנטים רבים (ארמונות הרוסים ו-130 מקדשים) במבצר.
מימין לסוראג' פול (שער השמש, השער המזרחי של המבצר) נמצא הדריחאנה או הסבהא (חדר מועצה) שמאחוריו שוכנים מקדש גנש וה (מגורי נשים, הרמון). מאגר מים מסיבי ממוקם משמאל לסוראג' פול. יש גם שער מוזר, הנקרא ג'ורלה פול (שער מחובר), המורכב משני שערים המחוברים. הקשת העליונה של ג'ורלה פול מחוברת לבסיסו של לקשמן פול. נאמר כי מאפיין זה לא קיים בשום מקום אחר בהודו. הלוקוטה בארי הוא השער בקצה הצפוני של המבצר, בעוד שבקצה הדרומי נראה פתח קטן ששימש להטלת עבריינים לתהום.
ויג'אייה סטמב
ויג'אייה סטמב (Vijaya Stambha, מגדל הניצחון) או ג'אייה סטמב (Jaya Stambha), המכונה הסמל של צ'יטורגר והבעה של ניצחון נועזת במיוחד, הוקם על ידי רנה קומבה בין השנים 1458 ו-1468 כדי להנציח את ניצחונו על מחמוד שה ח'לג'י, הסולטאן של מאלווה, בשנת 1440. המגדל נבנה במשך עשר שנים, והוא מתנשא לגובה של 37.2 מטרים, גובה של תשע קומות כשניתן להגיע עד לקומה ה-8 דרך גרם מדרגות עגול צר של 157 מדרגות (גם הפנים מגולף). משם יש תצפית טובה על המישורים והעיר החדשה צ'יטורגר. הכיפה, שהייתה תוספת מאוחרת יותר, נפגעה מברק ותוקנה במהלך המאה ה-19. הסטמב מואר כעת במהלך הערבים ונשקף ממנו נוף יפה של צ'יטורגר מלמעלה.
ארמון פאטה פראקש
הארמון שנבנה על ידי רנה פאטה סינג ממוקם ליד ארמון רנה קומבה, יש במתחמים בתים מודרניים ומוזיאון קטן. בית ספר מקומי לילדים (כ-3,000 מתושבי העיירה גרים בתוך המבצר) נמצא גם הוא בקרבת מקום.
מאגר גומוק
מעיין מזין את המאגר מפי פרה המגולפת בצוק. בריכה זו הייתה מקור המים העיקרי במבצר במהלך תקופות המצור שעברו עליו.
ארמון פדמיני
ארמון פדמיני או ארמון רני פדמיני הוא בניין לבן ומבנה בן שלוש קומות (שחזור של המקור מהמאה ה-19). הוא ממוקם בחלקו הדרומי של המבצר. צ'טריס (ביתנים) מעטרים את גגות הארמון וחפיר מים מקיף את הארמון. סגנון זה של הארמון הפך למבשר של ארמונות אחרים שנבנו במדינה עם הרעיון של ג'אל מהאל (ארמון מוקף מים). על פי האגדות, בארמון זה הורשה עלאא א-דין אל-ח'לג'י, להציץ בתמונת המראה של רני פדמיני, אשתו של מהארנה ראטן סינג. הדעה הרווחת היא שהצצה זו ליופייה של פדמיני היממה אותו ושכנעה אותו להשמיד את צ'יטורגר כדי שפדמיני תהיה שלו. מהארנה ראטן סינג נהרג ורני פדמיני כביכול ביצעה ג'אוהר. היופי של רני פדמיני הושווה לזה של קלאופטרה וסיפור חייה הוא אגדה נצחית בהיסטוריה של צ'יטורגר. שערי הברונזה לביתן זה הוסרו והועברו לאגרה על ידי אכבר.
מונומנטים נוספים
קרוב לוויג'אייה סטמב נמצא מקדש מירה, או מקדש מיראבאי. רנה קומבה בנה אותו בסגנון אדריכלי מעוטר הינדו-ארי. הוא מזוהה עם מיראבאי הקדושה-המשוררת המיסטיקנית שהייתה חסידה נלהבת של לורד קרישנה והקדישה את כל חייה לפולחן שלו. היא הלחינה ושרה סדרה של (שירי קודש) ליריים המכונים "הבהאג'נים של מירה". האגדה הפופולרית המשויכת אליה היא שבעזרת הברכות של קרישנה, היא שרדה לאחר שבלעה רעל ששלח לה גיסה הרשע. המקדש הגדול יותר באותו מתחם הוא מקדש קומבה שיאם (מקדש ואראהה). הצריח של המקדש הוא בצורת פירמידה. במקדש תלויה תמונת מיראבאי המתפללת לפני קרישנה.
מול ארמון פדמיני נמצא מקדש קליקה מאטה. במקור, מקדש שמש המתוארך למאה ה-8 המוקדש לאל השמש ההינדי סוריה שנהרס במאה ה-14. הוא נבנה מחדש כמקדש לאלה קאלי.
תרבות
המבצר והעיר צ'יטורגר מארחים את פסטיבל הראג'פוט הגדול ביותר המכונה "ג'אוהר מלה". הוא מתקיים מדי שנה ביום השנה לאחד הג'אוהרים, אך לא ניתן לו שם ספציפי. מקובל להאמין שהוא מנציח את הג'אוהר של פדמיני, המפורסם ביותר. פסטיבל זה מתקיים בראש ובראשונה להנצחת אומץ לבם של האבות הראג'פוטים ושלושת הג'אוהרים שהתרחשו במבצר צ'יטורגר. מספר עצום של ראג'פוטים, הכולל צאצאים של רוב המשפחות הנסיכותיות, מקיימים תהלוכה לחגוג את הג'אוהר. הוא הפך גם לפורום שבו אנשים מביעים את דעתם על המצב הפוליטי הנוכחי במדינה.
קבוצה של שישה מבצרים של רג'סטאן: מבצר צ'יטורגר, מבצר קומבלגר, מבצר רנתמבור, מבצר גאגרון, מבצר אמבר ומבצר ג'איסלמר נוספו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשם מבצרי הגבעות בראג'סטאן במהלך הישיבה ה-37 של ועדת המורשת העולמית בפנום פן ביוני 2013. הם נכללו ברשימת אתרי המורשת העולמית כנכס תרבותי סדרתי ודוגמאות לאדריכלות הצבאית של הראג'פוטים.
תום לוי
תום לוי (נולד ב-1935) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. הוא במאי, מתרגם, מורה לבימוי, למשחק, ולכתיבה דרמטית.
קורות חייו
לוי נולד ב-1935 לרודולף, מורה לפיזיקה ומתמטיקה ולמינה, ציירת ומורה לאמנות, בברלין בירת גרמניה. אביו ניגן כתחביב, בתזמורת היידישער קולטורבונד בברלין. אביו זכה לאשרת עלייה לארץ ישראל כנגן בהתזמורת הסימפונית הארץ ישראלית ובעקבותיו עלו ב-1938 גם האם והבן. הוא בעל תואר ראשון מן החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, תואר שני בבימוי מאוניברסיטת ייל בארצות הברית ודוקטורט מאוניברסיטת ניו יורק. ביים תסכיתים בקול ישראל ובגלי צה"ל. היה המנהל האמנותי של תיאטרון בית ליסין (1986) ושל פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר 1984–1985. היה ראש החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב בשנים 1990–1994 ובשנים 1996–2000. מאז היותו מרצה לתיאטרון, ביים הפקות סטודנטים בחוג לאמנות התיאטרון, בבית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים ובבית הספר לאמנויות הבמה, בית צבי ברמת גן.
ביים בתיאטרונים
תיאטרון באר שבע, תיאטרון חיפה, תיאטרון הבימה, תיאטרון החאן הירושלמי, פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר, בימת הקיבוץ, ועוד.
פאל שאנדור (פוליטיקאי)
פאל שאנדור (בהונגרית: Sándor Pál, שם קודם שלזינגר; 17 באפריל 1860 – 6 בפברואר 1936) היה פוליטיקאי וכלכלן הונגרי-יהודי. במשך 35 שנה, משנת 1901 ועד מותו, למעט בתקופת של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה חבר באספה הלאומית של הונגריה.
קורות חיים
שאנדור נולד בהודמזוושרהיי למשפחה יהודית. אביו היה מור שלזינגר, ואמו קטלין דויטש. הוא למד במכון הבונים החופשיים בבודפשט ובדרזדן, סיים את לימודיו באקדמיה למסחר בבודפשט ואז עבד במיזם המשפחתי, בחברת סחר התבואה שלזינגר ופולקוביץ'. בתום סיום את שירות החובה בצבא, בגיל 21, החברה שלחה אותו לאנטוורפן ללמוד את עולם העסקים המודרני, משם חזר כדי לקחת לידיו את ניהול החברה בשל מחלת אביו. בשנת 1904 היה הנשיא המייסד של "איגוד הסחר הלאומי ההונגרי", ונשאר נשיא האיגוד עד מותו. הוא התפטר מתפקידו בעסק המשפחתי בשנת 1912 מכיוון שמונה למנכ"ל חברת החשמליות של בודפשט. כאשר החברה הולאמה בשנת 1920, התפטר. בשנת 1927 נסע לטייל ברחבי העולם. הוא פרסם את חוויותיו בעיתון "פסטר לויד". עד מותו מילא תפקיד משמעותי בחיי המסחר ההונגריים, והיה אחד המניעים והמקדמים העיקריים בהתפתחותם.
לראשונה הציג את מועמדותו לאספה הלאומית ההונגרית בבחירות 1896, אך לא נבחר. הוא ניסה שוב בשנת 1901, ואז זכה להצלחה. מנקודה זו ואילך הוא נבחר לפרלמנט בכל הבחירות שנערכו. הוא פרש מהחיים הפוליטיים בעת ניצחונה של מהפכת החרציות. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 נרדף ונכלא ברחוב מרקו ואחר כך בכלא בודפשט. שוחרר רק לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי הקצר ואז חזר לחיים הציבוריים.
בין 1896 לבין 1905 ייצג בפרלמנט את המפלגה הליברלית, בין 1906 לבין 1910 היה על מפלגתי ובין 1910 לבין 1918 היה נציגו של "מפלגת העבודה הלאומית", משנת 1919 עד 1926 תחת המפלגה הלאומית הדמוקרטית, ובשנת 1926 עד 1931 שוב היה על מפלגתי. לבסוף, משנת 1931 עד מותו, היה חבר במפלגה הליברלית הלאומית (ששינתה את שמה ל"מפלגת החירות האזרחית" בשנת 1935). בשנת 1935, לבקשת ראש הממשלה גיולה גמבש, הוא קיבל על עצמו את תפקיד סגן יו"ר בית הנבחרים (אגב, אכן היה החבר הוותיק ביותר בבית). בנוסף לטיפול בעניינים מסחריים, הוא נאם מספר פעמים בפרלמנט כדי להגן על יהדות הונגריה וזכויותיה והוא היה פעיל גם בקהילה היהודית. שאנדור נפטר ב־6 בפברואר 1936 בבודפשט והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
חייו האישיים
אשתו הייתה זמרת האופרה אירן באנו, והוא היה אחיה של אמה שאנדור, אשתו של המלחין המפורסם זולטאן קודאי.
ליזה פיטקו
ליזה פיטקו (23 באוגוסט 1909 – 12 במרץ 2005) היא יהודייה קומוניסטית שעזרה לרבים לברוח מצרפת שנכבשה על ידי הנאצים. סופרת, הוציאה לאור ספר המתאר את מסעה בזמן מלחמת העולם השנייה ועל הברחות הפליטים.
ילדותה
ליזה פיטקו נולדה שם אליזבת אקשטיין (בהונגרית :Eckstein (Ekstein) Erzsébet) למשפחה יהודית משכילה באוגוסט 1909 כאליזבת אקשטיין באוז'גורוד, עיירה קטנה הנמצאת בגבול המזרחי של המונרכיה אוסטרו-הונגריה (אוקראינה של ימינו). אביה, איגנץ אקשטיין, היה פולטיקאי, דבר שהשפיע רבות על עמדותיה של פיטקו. ב-1916 פיטקו ומשפחתה עברו לווינה לאחר שאביה הוציא לאור ספר ובו ביקורת פוליטית על מלחמת העולם הראשונה הנקרא "האיזון" (מאוחר יותר שונה ל"תעז").בשנת 1922 עברה משפחת אקשטיין לברלין, שם עסק אביה בסחר בינלאומי.
פעילותה המחתרתית
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 כשהיטלר הפך לקנצלר החליטו הוריה של פיטקו לעזוב את הארץ בטענה כי אינם יכולים להישאר במדינה אשר מחרימה יהודים. על אף שכנועי הוריה, פיטקו החליטה להישאר בהונגריה מתוך אמונה כי יש בכוחו של הנוער השמאלני הגרמני לשכנע את הגרמנים להתנגד לשלטון הנאצי. פיטקו הייתה פעילה בהונגריה בפעילות אנטי-נאצית, היא התגוררה בחדר אחורי זעיר באופן בלתי חוקי בחנות ממתקים בעיר, הכינה עלוני תעמולה נגד היטלר בעת שהושמע תקליט של "אאידה" בעוצמה גבוהה כדי להסוות את קול ההקלדה. בעקבות כך, הייתה פיטקו מבוקשת על ידי הגסטפו. כמו כן, פעלה פיטקו גם במחתרת. כתוצאה מכך החליטה להגר לצ'כיה, שם המשיכה לפעול במחתרת. בפראג הכירה ליזה את בעלה לעתיד, פעיל אנטי נאצי, האנס פיטקו. האנס, שהואשם בירי על פעיל נאצי, היה במנוסה מתמדת מהמשטר הגרמני. עם זאת, האנס ארגן פעילויות פוליטיות שתכליתן התנגדות למשטר הנאצי בגבול הצ'כי גרמני. דבר פעילותו החתרנית נודע לגרמנים ואילץ את האנס לעזוב את צ'כיה. ליזה החליטה לעזוב יחד איתו, והשניים, בעזרת קשרי חברות שיצרו בפראג, היגרו לשווייץ.
בשווייץ עסקו האנס ופיטקו בהברחת חוברות אנטי-נאציות לגרמניה כשהמטרה הייתה לשכנע את הגרמנים כי יש להילחם בדיקטטורה של היטלר. בנוסף, הם אספו מידע על גרמניה באופן מתמיד שנכלל בחוברות שנשלחו לגרמניה. גם בשווייץ היה האנס מבוקש על ידי הרשויות ולבסוף קיבל צו מעצר. השניים החליטו לברוח שוב. הם חצו את הגבול דרך צרפת ולאחר מכן הגיעו להולנד. בהולנד הם המשיכו את עיסוקיהם בהברחת החוברות, אך לאחר שמספר אנשי קשר שלהם נעצרו מעבר לגבול, הם נאלצו לברוח שוב. בשנת 1939 היגרה פיטקו לצרפת, שם פגשה את משפחתה. לאחר פרוץ המלחמה ליזה נשלחה לגריס בעזרת מסמכים מזויפים, למחנה מעצר לנשים בדרום צרפת אשר נמצא ליד הרי הפירנאים. היא יחד עם אסירות נוספות הצליחו למצוא את דרכן אל מחוץ למחנה.
תרומתה בהברחת יהודים
פיטקו ידועה בעזרתה להגירתו מצרפת של הפילוסוף הגרמני היהודי ולטר בנימין, זאת כדי שיוכל לברוח מכיבוש הנאצים בשנת 1940.
פיטקו החלה לעזור לפליטים יהודים להימלט מצרפת, ואת קבוצת הפליטים הראשונה היא לקחה דרך הרי הפירנאים לספרד בספטמבר 1940. בין חברי קבוצה זו נכלל הפילוסוף הגרמני-יהודי, וולטר בנימין. הקבוצה הגיעה לגבול הספרדי, אך רשויות ספרד לא אפשרו את הכניסה של הפליטים. פיטקו נאלצה לשנות את מסלול ההברחה לפורטוגל. משם המשיכה בהברחת פליטים עד נובמבר 1941 כשהיא ובעלה החליטו להגר לקובה. בשנת 1948 היא ובעלה עברו להתגורר בארצות הברית והחליטו להתגורר בשיקגו.
חייה לאחר סיום המלחמה
פיטקו עבדה כמזכירה וכמתורגמנית בקובה ואחר כך גם בארצות הברית. לאחר מכן, עבדה כמנהלת משרד והייתה המפרנסת הראשית של משפחתה. כמו כן, פיטקו הייתה המטפלת של בעלה עד שנפטר בשנת 1960. רק ארבעים שנה לאחר מלחמת העולם פיטקו החלה לכתוב על האירועים ולהוציא לאור את ספריה האוטוביוגרפיים, המתעדים את מסעה בזמן מלחמת העולם השנייה ועל הברחות הפליטים.
יצירותיה הספרותיות
פיטקו הוציאה לאור ספר אוטוביוגרפי מזיכרונותיה מתקופת מלחמת העולם השנייה: :"לברוח דרך הפירנאים" (באנגלית: Escape Through the Pyrenees) בשנת 1985 התפרסם ספרה של ליסה "לברוח דרך הפראנים" בגרמניה. הספר זכה להצלחה רבה ותורגם לצרפתית, אנגלית, ספרדית, יפנית, פורטוגזית ואיטלקית. הוא הוכתר כספר הפוליטי הטוב ביותר של השנה בגרמניה (1986) וקיבל את פרס המכון הפדרלי של צרפת ב-1988. בעקבות הצלחתו של ספר ראשון זה, היה ביקוש לספר זיכרונות שני. "סולידריות ובגידה" מאת רוזלין תאובאלד, בשיתוף עם המחבר (Evan Illinois הוצאת אוניברסיטת ברנרד 1933). ספר המתאר את חייה של פיטקו במחתרת ברלין אחרי 1933, מפרט את פעילות ההתנגדות בקבוצות השמאל וכמו כן את מעברה מגרמניה לפראג.
מותה של פיטקו והנצחתה
ב-12 במרץ 2005 נפטרה פיטקו בבית חולים בשיקגו מדלקת ריאות בהיותה בת תשעים וחמש. ב-8 בפברואר 2000, שנים אחדות לפני מותה "יד ושם" הכירו בבעלה האנס כחסיד אומות העולם, בדיוק ארבעים שנה לאחר מותו. לפני מותה פיטקו השתתפה בראיונות ולקחה חלק בסרטים תיעודיים רבים בארצות הברית. אחד מהם כולל את הסרט הדוקומנטרי "But We Said We Will Not Surrender". תרומתה הגדולה בזמן מלחמת העולם השנייה הונצחה על ידי ההצגה “The Angel of History” והרומן “Benjamin’s Crossing".
הרשות הפלסטינית במשחקים הפאראלימפיים
הרשות הפלסטינית השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים סידני (2000), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה הרשות הפלסטינית חלק מעולם.
אל המשחקים שנערכו בסידני בשנת 2000 שלחה הרשות הפלסטינית משלחת של שני ספורטאים, גבר ואישה. המשלחת זכתה במדליית ארד אחת, בה זכה האתלט חוסאם עזאם בתחרות ההדיפת כדור ברזל (קטגוריה F53) עם תוצאה של 6.84 מטרים. באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) זכה עזאם במדליית כסף פאראלימפית בתחרות זו עם תוצאה של 7.82 מטרים, וומוחמד פאנונה זכה במדליית הארד בקפיצה לרוחק עם תוצאה של 6.59 מטרים.
האלכימאי (מייקל סקוט)
האלכימאי: הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות (באנגלית: The Alchemyst: The Secrets of the Immortal Nicholas Flamel) הוא רומן פנטזיה של הסופר מייקל סקוט שיצא בשנת 2007, ותורגם לעברית בשנת 2009. עם יציאתו לאור הוא הפך במהירות לספר הילדים השני הנמכר ביותר מרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.