cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוציוס למאר
ראשית חייו
לאחר סיום לימודיו נשא למאר לאישה את וירג'יניה לונגסטריט, אחותו של עורך הדין ואיש הרוח אוגוסטוס בולדווין לונגסטריט, שעבר לאוקספורד, מיסיסיפי ב-1849, כדי לקבל את משרת נגיד אוניברסיטת מיסיסיפי שנוסדה אז. למאר הלך בעקבותיו וקיבל על עצמו משרת פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה למשך שנה אחת. הוא גם עסק בעריכת דין באוקספורד, ובסופו של דבר הקים חוות כותנה בשם סוליטיוד, בחלק הצפוני של מחוז לה פאייט, ליד אבוויל.
ב-1852 עבר למאר לקובינגטון, ג'ורג'יה, שם הוא עסק בעריכת דין וב-1853 הוא החל להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית ונבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה.
ב-1855 שב למאר למיסיסיפי, שם הוא רכש אחוזה ועבדים רבים. במפקד האוכלוסין של 1860 נרשמו בבעלותו 31 עבדים.
סימון דה פוס
סימון דה פוס (בהולנדית: Simon de Vos; 20 באוקטובר 1603 – 15 באוקטובר 1676) היה צייר ואספן אמנות פלמי. הוא החל את הקריירה שלו ביצירת תמונות בפורמט קטן של סצינות ז'אנר, בפרט של "חבורות עליזות" בסגנון של קאראווג'ו. בהמשך עבר לציור היסטורי ועבד על פורמטים גדולים יותר בסגנון הבארוק הפלמי שהושפע על ידי רובנס ואן דייק.
לוציוס למאר
חבר הקונגרס ומלחמת האזרחים
ב-1856 נבחר למאר לבית הנבחרים של ארצות הברית והחל את כהונתו ב-1857. כאשר הכריזה מיסיסיפי על פרישתה מן האיחוד, הוא הצטרף ב-9 בינואר 1861 לקונפדרציה. הוא אמר אז:
למאר התפטר מבית הנבחרים בדצמבר 1860 כדי להשתתף בוועידת הפרישה של מיסיסיפי והיה זה שניסח את החלטת הפרישה של המדינה. הוא שקל הצעה להתתמנות לתפקיד רשמי בממשלת הקונפדרציה, אך החליט לשתף פעולה עם שותפו לשעבר למשרד עורכי הדין, כריסטופר ה. מוט בגיוס ומימון רגימנט.
סימון דה פוס
ביוגרפיה
סימון דה פוס נולד באנטוורפן כבנם של יצרני קוביות משחק - הרמן דה פוס ואליזבת ואן אופן.
לוציוס למאר
בממשל הקונפדרציה
למאר גייס ומימן מכיסו את הקמתו של רגימנט הרגלים ה-19 של מיסיסיפי. מוט מונה כקולונל ברגימנט, על רקע שירותו כקצין במלחמת ארצות הברית-מקסיקו, ולמאר מונה כלוטננט קולונל. ב-14 במאי התפטר למאר ממשרתו באוניברסיטת מיסיסיפי והציע את שירות הרגימנט למחלקת המלחמה של הקונפדרציה. למחרת היום, כאשר סקר את הרגימנט, הוא לקה בהתקפה של ורטיגו, שממנו הוא סבל כבר קודם לכן. בכך תם שירותו הצבאי.
סימון דה פוס
ביוגרפיה
בגיל 12 החל דה פוס את לימודי האמנות בשנת 1615 אצל צייר הדיוקנאות הנודע קורנליס דה פוס (ללא קשר משפחתי). עם סיום הכשרתו בשנת 1620, הוא הפך בגיל 17 למאסטר בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן. קיים חוסר ודאות לגבי פעילותו של דה פוס לאחר שהפך למאסטר. ייתכן שנשאר באנטוורפן, שם אולי עבד בבית המלאכה של פיטר פול רובנס. לחלופין ייתכן שהוא נסע לארצות אחרות. היצירות המוקדמות שלו מרמזות, שייתכן והיה ברומא. זאת מתוך הדמיון לציורי הז'אנר של קבוצת הציירים ההולנדים והפלמיים הפעילים ברומא המכונה הבמבוצ'אנטי. השפעתו של הצייר הגרמני יוהאן ליס, שפעל ברומא בשנות ה -20 של המאה ה-17, הובחנה בציוריו של דה פוס ועשויה להיות מוסברת גם על ידי מגוריו ברומא. בנוסף, על סמך הייחוס לדה פוס בקומפוזיציה משנת 1626 המכונה "התכנסות מעשנים ושתיינים", ההערכה היא שדה פוס התגורר באקס-אן-פרובאנס בצרפת באמצע 1620.
לוציוס למאר
בממשל הקונפדרציה
לאחר מכן שירת למאר כפרקליט צבאי וכעוזר לדודנה של אשתו, הגנרל ג'יימס לונגסטריט. מאוחר יותר ב-1862, מינה נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס את למאר כשגריר הקונפדרציה באימפריה הרוסית וכשליח מיוחד אל הממלכה המאוחדת ולצרפת. עם תום המלחמה, שב למאר לאוניברסיטת מיסיסיפי, שם הוא היה לפרופסור למטאפיזיקה, למדע המדינה ולמשפטים. ב-1865, 1868, 1875, 1877 וב-1881 הוא גם היה חבר בוועידות החוקתיות של מיסיסיפי.
סימון דה פוס
ביוגרפיה
דה פוס כנראה חזר לעיר הולדתו בשנת 1626 שכן באותה שנה התחתן עם קתרין ואן אוטרכט, אחותו של צייר דומם באנטוורפן אדריאן ואן אוטרכט. הזוג נותר חסר ילדים. הוא עבד באנטוורפן רוב חייו. ידוע שהוא סיפק עבודות אמנות לסוחרי האמנות באנטוורפן. הוא נהנה מהכבוד של בני דורו, כפי שמראה העובדה שכאשר רובנס נפטר, באחוזתו נמצאה אחת מתמונותיו של דה פוס. דה פוס הצליח כלכלית. כשאשתו נפטרה בשנת 1670 היו ברשותו ארבעה נכסים באנטוורפן, וכן היה בבעלותו אוסף של 290 ציורים.
לוציוס למאר
שובו לקונגרס
לאחר המלחמה, בעקבות השבת זכויות האזרח שלו, שב למאר ב-1873 לכהן בבית הנבחרים של ארצות הברית והיה הדמוקרט הראשון שנבחר מטעם מיסיסיפי מאז תום המלחמה. הוא כיהן כחבר הבית עד 1877. באותה שנה נבחר לאמר על ידי בית הנבחרים של מדינתו (כפי שהיה מקובל אז) כסנאטור מטעמה, תפקידו בו הוא כיהן עד 1885. למאר היה מתנגד נחרץ של תוכנית השיקום ולא ראה בעבדים משוחררים ובאפרו-אמריקאים כראויים לקבל זכות בחירה. הוא קידם את "העליונות של הגזע הסקסוני הבלתי מנוצח והבלתי ניתן לכיבוש".
סימון דה פוס
ביוגרפיה
בין 1629 ל־1649 קיבל 6 תלמידים. אלה כללו את גרגורי דה גריף, יאן ואן קסל, יאן ואן קסל האב, וקספר ואן אופסטל.
לוציוס למאר
מזכיר הפנים
ממרץ 1885 ועד ינואר 1888 כיהן לאמר כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד. כאיש הממשל הדמוקרטי הראשון מזה 24 שנים, וכמי שעמד בראש מחלקת הפנים, שהייתה רוויה בפטרונות פוליטית, קיבל למאר פניות רבות של אנשים שביקשו להתמנות למשרות.
באחד הימים הגיע אדם למשרדו, שלא ביקש מינוי למשרה, כפי שסופר בניו יורק טיימס:
סימון דה פוס
יצירות מוקדמות: ציורי ז'אנר
דוגמה לציור מתקופה זו היא "התכנסות המעשנים והשתיינים" משנת 1626. בציור מתוארים שלושה צעירים באורך מחצית גופם שנהנים מעישון ושתיית יין. ההנחה היא כי אלה דיוקנאות: דה פוס עצמו (באמצע), משמאלו יאן קוססירס ומימינו יוהאן גרלוף. קוססירס וגרלוף היו שני ידידיו של דה פוס שהתיישבו גם הם באקס-אן-פרובאנס.
לוציוס למאר
מזכיר הפנים
כמזכיר הפנים, העביר למאר את צי הכרכרות של המחלקה לשימוש העובדים ועשה שימוש בכרכרתו האישית שהייתה רתומה לסוס אחד.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-6 בדצמבר 1887 מינה הנשיא קליבלנד את למאר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ויליאם וודס שנפטר. ב-16 בינואר 1888 אישר הסנאט את המינוי בהפרש של שני קולות בין התומכים למתנגדים, ולמאר הושבע לתפקיד ב-18 בינואר. בכך היה למאר השופט העליון הדרומי הראשון שמונה מאז תום מלחמת האזרחים (וודס היה תושב אלבמה, אך במקור הגיע מאוהיו והיה חבר המפלגה הרפובליקנית). למאר כיהן על כס השיפוט עד למותו.
סימון דה פוס
יצירות מוקדמות: ציורי ז'אנר
עבודותיו מסוף שנות ה -20 של המאה ה-17 ועד לסביבות שנת 1640, שנעשו לאחר חזרתו לאנטוורפן, הן ברובן בנושא "החבורה העליזה" וסצנות ז'אנר, המזכירות את הציירים ההולנדים דיק האלס ופיטר קודדה.
לוציוס למאר
מותו ומורשתו
לוציוס למאר נפטר ב-23 בינואר 1893 בוויינויל (כיום בתחומי מייקון, ג'ורג'יה). הוא נפטר בעת שעדיין כיהן בבית המשפט העליון ועד היום הוא השופט העליון היחידי שמוצאו ממיסיסיפי. הוא נטמן בתחילה בבית הקברות ריברסייד שבמייקון, אך ב-1894 הוא הועבר לבית הקברות סנט פיטר שבאוקספורד, ג'ורג'יה.
סימון דה פוס
יצירות מאוחרות: ציורי היסטוריה
לאחר שנת 1640, דה פוס הפסיק כמעט לחלוטין מציור סצינות ז'אנר וצייר בעיקר נושאים דתיים, היסטוריים וסצינות אלגוריות, שהושפעו בתחילה מבחינה סגנונית על ידי רובנס ואחר כך יותר ויותר על ידי אנתוני ואן דייק. דוגמאות לכך כוללות את "הקדושים של סנט פיליפ" (בערך 1645–1648).
לוציוס למאר
מותו ומורשתו
על שמו נקרא נהר למאר שהוא יובל של נהר ילוסטון. על שמו נקראו גם אולם באוניברסיטת מיסיסיפי ושדרה מרכזית באוקספורד, מיסיסיפי. ביתו באוקספורד הוכרז ב-1975 כאתר היסטורי לאומי.
קבר עתניאל בן קנז
קבר עתניאל בן קנז הוא מבנה הנמצא בחברון, סמוך לכיכר השוטר, ובקומתו הראשונה מערת קבורה חצובה ובה עשרה כוכים. מסורת יהודית מצביעה על המקום כקברו של עתניאל בן קנז. על פי המסורת המוסלמית מיוחס הקבר ל"א-נבי חברון" מייסד העיר.
לוציוס למאר
מותו ומורשתו
על שמו של למאר נקראו גם שלושה מחוזות: באלבמה, בג'ורג'יה ובמיסיסיפי. כמו כן נקראו על שמו יישובים בוויסקונסין ובקולורדו.
סימון דה פוס
יצירות מאוחרות: ציורי היסטוריה
עבודות מאוחרות אלה היו בדרך כלל בפורמט גדול יותר, אך השתמשו בנוסחאות הקומפוזיציה של ציוריו הקטנים ולכן נראה כי הן חסרות איזון. במהלך תקופה זו הוא גם יצר סדרה בת 12 חלקים מספר בראשית, הכוללת מספר רב של בעלי חיים. משערים אפוא כי ככל הנראה דה פוס היה גם מומחה בתחום ציור בעלי חיים.
קבר עתניאל בן קנז
בתנ"ך אין התייחסות מפורשת למקום קברו של עתניאל בן קנז, אולם הוא היה חתנו של כלב בן יפונה, שקיבל את העיר חברון לנחלה.
סימון דה פוס
שיתופי פעולה
כמקובל באנטוורפן במאה ה-17, דה פוס שיתף פעולה לעיתים קרובות עם אמנים אחרים שהיו מומחים בתחומם. ידוע שהוא שיתף פעולה עם ציירי הפרחים דניאל סֵחֶרס ואלכסנדר אדריאנסן בסגנון שנקרא "ציורי גרלנד". ציורי גרלנד הם סוג מיוחד של סגנון "טבע דומם" שפותח באנטוורפן על ידי יאן ברויגל האב בשיתוף פעולה עם הקרדינל האיטלקי פדריקו בורומאו בראשית המאה ה -17. הז'אנר התחבר בתחילה לדימויים הוויזואליים של התנועה נגד הרפורמציה. הסגנון היה גם בהשראת הכבוד והדבקות בחצר המלכות של בית הבסבורג (אז שליטי דרום הולנד) ובאנטוורפן. ציורי גרלנד מראים בדרך כלל זר פרחים סביב תמונה - דיוקן או סמל דתי אחר. ציורי גרלנד היו בדרך כלל שיתופי פעולה בין צייר טבע דומם לצייר דמויות.
קבר עתניאל בן קנז
לדברי אנשי היישוב היהודי בחברון, מתחם הקבר נקנה על ידי יהודים במאה ה-19, בספר "קהילת חברון" מתואר. באוקטובר 1927 פורסם בדואר היום שהכיכר וחלקת הקבר הוחכרו על ידי הקהילה היהודית לערבי שבחלוף השנים טען לבעלות על המקום.
הקבר נעזב לאחר מאורעות תרפ"ט כשהיהודים עזבו את חברון. לאחר מלחמת ששת הימים עבר האזור לשליטת ישראל, שאפשרה כניסה חופשית הן לישראלים והן לפלסטינים. בהסכם חברון נמסר האזור לשליטת הרשות הפלסטינית, שמנעה כניסת אזרחים ישראלים לקבר. מאז מבצע חומת מגן צה"ל שולט למעשה בשטח, ומתאפשרת כניסת יהודים וישראלים מספר פעמים בשנה, באבטחת צה"ל, בין השאר בתשעה באב, בחול המועד סוכות בחול המועד פסח ובשבת חיי שרה.
סימון דה פוס
שיתופי פעולה
דוגמה לשיתוף פעולה המציג זר פרחים שצייר דניאל סֵחֶרס סביב דמות של ישו שצויר על ידי דה פוס. דה פוס גם שיתף פעולה עם צייר החיות פרנס סניידרס.
כרוז
כרוז (או "מבשר") הוא במקור שליח שמטרתו למסור הודעה, בדרך כלל מטעמו של מלך או אציל. לעיתים לבש הכרוז מעיל עליון בשם טאבארד (tabard) אשר עליו התנוסס שלט האצולה של אדונו.
קיימות שלוש דרגות של כרוזים:
כרוזים רשמיים פעילים כיום בממלכה המאוחדת, במדינות אחדות בחבר העמים הבריטי, באירלנד ובספרד. רוב הכרוזים באנגליה וסקוטלנד כפופים לרשויות הרשמיות להרלדיקה של המדינה ונקראים "כרוזי שילוט רגילים". דרגות "כרוז מיוחד" ו"כרוז זוטר מיוחד" עשויות להינתן באורח זמני, בדרך כלל כתואר אמריטוס לכרוזים שיצאו לגמלאות או לשם השתתפות בטקס רשמי של המדינה. בסקוטלנד עדיין קיימים אנשי אצולה הממנים לעצמם כרוז זוטר משלהם.
כיום, המונח כרוז (או כרזה) מתייחס להודעה מודפסת (בדרך כלל מטעם תנועה, ארגון, מנהיג או מוסד), שמופצת באופן המוני בקרב קהל היעד, בין השאר על ידי תליית כרוזים על לוחות מודעות, חלוקתם ברחוב לעוברים ושבים ועוד.
צורן (חברה)
צורן קורפוריישן (באנגלית: Zoran Corporation) הייתה חברת חומרה, שנוסדה על ידי יזמים ישראלים ומרכז הפיתוח העיקרי שלה היה בישראל, בחברת בת בשם צורן מיקרואלקטרוניקה (Zoran Microelectronics) שישבה בחיפה. החברה עסקה בפיתוח שבבים למוצרי אלקטרוניקה בידורית כמו מצלמות דיגיטליות, מכשירי DVD ומדפסות ונסחרה בנאסד"ק. צורן נמכרה בשנת 2011 לחברת CSR Plc הבריטית תמורת 484 מיליון דולר. בשנת 2014 נרכשה CSR על ידי חברת קוואלקום.
הקמת החברה
צורן נוסדה בשנת 1981 על ידי ד"ר לוי גרצברג, מהנדס חשמל, בעל תואר שני מטעם הטכניון שעשה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית בשנות השבעים.
גרצברג החל לעבוד בתעשיית האלקטרוניקה כיועץ לחברות כמו זירוקס ואינטל לאחר מכן כיהן כסגן מנהל המעבדות בסטנפורד והנחה דוקטורנטים. בשנת 1981 החליט להקים את צורן, אך רק בשנת 1983 החל בהקמה מעשית של החברה כאשר פגש את יובל אלמוג שצורף כשותף. בהמשך פגשו, במקרה, את עוזיה גליל, נשיא אלרון, ואת דן טולקובסקי, יו"ר דיסקונט השקעות, כאשר נחתו בבן-גוריון זיהו אותם והציגו את עצמם. אלרון יחד עם פרד אדלר, משקיע הון סיכון מניו יורק, השקיעו בחברה. עוזיה גליל מונה ליו"ר (תפקיד שמילא עד שנת 2011).
בתחילה תכננו לבנות מפעל לייצור בישראל, אך הוחלט שהאתר בישראל יתמקד בתכנון בלבד. המוצר הראשון שהחברה פיתחה היה שבב לעיבוד אותות, המסוגל לבצע עיבודים מורכבים ומרובים בעלויות נמוכות, על ידי מתמטיקה חכמה. בשנת 1985, היה המוצר מוכן והחל להימכר.
קווי מוצר
בשנות ה-90 שינתה החברה כיוון והחלה להתמקד בתכנון שבבים לתחום המולטימדיה והתמחתה במוצרים שהתבססו על דחיסה, קידוד ופיענוח של נתונים דיגיטליים. המוצרים הראשונים בתחום היו מעבדי שמע ששימשו את הדור הראשון של מכשירי הקולנוע הביתי, ומעבד ל-JPEG ששימש במערכות לעריכת וידאו דיגיטלי וכן במצלמות הדיגיטליות הראשונות. במחצית השנייה של שנות ה-90 הייתה צורן מהחלוצות ומהמובילות בשוק ה-DVD. בהמשך נכנסה לתחום הצילום הדיגיטלי, הממירים לטלוויזיה דיגיטלית, הטלוויזיה בהפרדה גבוהה והדפוס הדיגיטלי.
המודל העסקי
צורן הייתה חברת פאבלס, כלומר השבבים שתכננה יוצרו על ידי חברות אחרות שזו התמחותן. לקוחות החברה היו היצרניות של מוצר הבידור שנמכר ללקוח הסופי, למשל נגן DVD, רובן המוחלט במזרח אסיה - יפן, סין, טייוואן וקוריאה.
התפתחות עסקית
החברה שנוסדה על ידי משקיעים פרטיים הונפקה למסחר בנאסד"ק בסוף 1995. לאחר מכן יזמה שורה של רכישות ומיזוגים בעיקר בארצות הברית ובישראל. בשיאה, היו לחברה מרכזי פיתוח בישראל, ארצות הברית, קנדה, סין, בריטניה, ולתקופות קצרות גם בגרמניה, צרפת ושוודיה. עסקת המיזוג הגדולה ביותר הייתה עם חברת Oak Technology שנרכשה ב-2003 תמורת 358 מיליון דולר.
סגירה
ב-2011, לאחר ירידה מתמשכת במכירות וברווחיות מוזגה צורן לתוך חברת CSR הבריטית וחדלה להתקיים כחברה עצמאית. תחת CSR נסגרו בהדרגה כמעט כל קווי המוצרים הקיימים. CSR עצמה נקנתה ב-2014 על ידי קוואלקום ומרכז הפיתוח של צורן נסגר סופית.
גד רפן
גד רֶפֶּן (נולד ב-18 בספטמבר 1945) הוא לוחם בחיל השריון שקיבל את עיטור הגבורה עבור לחימתו בקרב עמק דותן במלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה
רפן נולד וגדל בקיבוץ עין חרוד. היה מ"מ במילואים של טנקי שרמן אם-51 בפלוגה ה' בגדוד 39 בחטיבה 45 של חיל השריון. לקראת מלחמת ששת הימים גויס ויחידתו יועדה לפעילות בגזרת ג'נין.
רפן פונה לבית חולים העמק בעפולה, ובשל מצבו החמור העבירו אותו לבית החולים רמב"ם בחיפה, שם נקבע כי לא ניתן להציל את ידו.
בתיאור המעשה נכתב:
על פעולותיו בקרב עוטר רפן בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין, על גילוי כושר מנהיגות למופת, שליטה עצמית וסבילות.
רפן עבר תהליך שיקום של שנתיים ובו הותאמה פרוטזה לידו הכרותה. לאחר מכן השלים בגרויות במסגרת מבצע של התנועה הקיבוצית שהקימה בית ספר בקיבוץ אייל במימון משרד הביטחון.
בשנת 1970 הצטרף לפרויקט טנק מרכבה והיה בצוות האחראי לבניית התובה. כמו כן, עסק בניסויי שדה של הטנק עד לשנת 1978. לאחר מכן שב לקיבוץ.
בשנת 1980 הצטרף לעבודה בחברת ביטוח ממשלתית, קרן הביטוח לנזקי טבע וחקלאות. רפן עבד בקרן במשך 20 שנה והגיע לתפקיד שמאי ראשי ומנהלת מחלקת שמאות, תפקיד שבו היה ממונה על השמאים בארץ.
אלכס סלמונד
אלכס אליוט אנדרסון סלמונד (באנגלית: Alexander Elliot Anderson Salmond; נולד ב-31 בדצמבר 1954) הוא פוליטיקאי סקוטי שכיהן בתפקיד "השר הראשון של סקוטלנד" (First Minister of Scotland, ראו ראש השרים) בשנים 2014 - 2007. הוא "השר הראשון" הרביעי במספר ותמך במדיניות בדלנית. סלמונד הוביל מערכה לביטול האיחוד של סקוטלנד עם אנגליה אשר נמצא בתוקף כבר יותר מ-300 שנה (מאז חוקי האיחוד של 1707), במטרה להביא לעצמאות סקוטלנד ולחברות עצמאית סקוטית באיחוד האירופי ובנאט"ו.
סלמונד היה מנהיג המפלגה הלאומית הסקוטית במשך כעשרים שנה (SNP – ראשי תיבות של Scottish National Party) וחבר בפרלמנט הסקוטי מטעם אברדינשייר מזרח (Aberdeenshire East).
בין השנים 1987–2010 היה חבר הפרלמנט הבריטי וייצג את מחוז הבחירה באנף ובוקן שבצפון-מזרח סקוטלנד. לאחר שהוביל את ה-SNP לזכייה ברוב מוחלט בבחירות 2014 לפרלמנט הסקוטי, הצליח לשאת ולתת עם ממשלת הממלכה המאוחדת על קיום משאל עם על עצמאות סקוטלנד. משאל העם נערך ב-18 בספטמבר 2014, והסתיים בהחלטה לשמר את האיחוד בין אנגליה לסקוטלנד.
לאחר הכישלון במשאל העם הודיע סלמונד שלא יתמודד שוב להנהגת ה-SNP, ולאחר שמפלגתו תבחר מנהיג חדש, יתפטר ממשרתו כשר הראשון כדי לאפשר למנהיג החדש להיבחר על ידי הפרלמנט הסקוטי למשרה זו. הוא התפטר לאחר שסגניתו ניקולה סטרג'ן נבחרה בנובמבר 2014. בבחירות בשנת 2015 חזר סלמונד לפרלמנט הבריטי לאחר שזכה במושב במחוז הבחירה גורדון. בבחירות ב-2017 הפסיד סלמונד לנציג המפלגה השמרנית.
אנדי קאופמן
אנדרו (אנדי) ג'פרי קאופמן (באנגלית: Andrew Geoffrey Kaufman; 17 בינואר 1949, ניו יורק - 16 במאי 1984, לוס אנג'לס) היה קומיקאי יהודי אמריקאי. על אף שנחשב לקומיקאי, קאופמן לא ראה את עצמו ככזה ואף בז לאופן המסורתי שבו קומיקאים אחרים בני דורו ולפניו התייחסו למושג קומדיה או ניסו להצחיק קהל. הוא היה אחד הקומיקאים הבולטים ביותר שעסקו ב"אנטי הומור" ובאבסורדיות דאדאיסטית.
קאופמן נולד וגדל בניו יורק והחל להופיע כבר בגיל 7. הוא למד ב"גרהם ג'וניור קולג'" שבבוסטון והחל במופעי סטנד-אפ באזור החוף המזרחי של ארצות הברית. בתחילת דרכו הופיע במועדוני סטנד-אפ שונים בהם ביצע חיקויים גרועים במתכוון וניצל את מבוכתו של הקהל על מנת לגרום לסיטואציות מצחיקות כשלעצמן. אחד החיקויים המוצלחים דווקא מתקופה זו הוא חיקויו של אלביס פרסלי, חיקוי "מיתולוגי" שחזר על עצמו בצורות שונות בהמשך הקריירה שלו ואף היה אהוד במיוחד גם על אלביס עצמו.
ב-1975 החל להופיע בתפקיד אורח ב"סאטרדיי נייט לייב". מ-1976 ועד תחילת שנות ה-80 זכה לתהילה בהופעות רבות על הבמה וכן בהופעות טלוויזיוניות רבות, אשר חלקן הסתיים בפרובוקציות ומהומות.
הדמויות הידועות ביותר שגילם קאופמן היו זמר האולמות גס הרוח "טוני קליפטון", ודמות אדם פעור-עיניים בעל מבטא זר, שלימים נקרא "לאטקה" בקומדיית המצבים המצליחה "טקסי" (1978-1983).
ייחוד סגנונו הקומי של קאופמן
סגנונו ההומוריסטי של קאופמן היה יוצא דופן ואף שנוי במחלוקת. הוא נטה ללכת על הקו הדק אשר מפריד בין המציאות לבין אשליה ובין הומור גאוני לחוסר טעם וחוסר טאקט. חלק מההומור היה מבוסס על הציפייה של הקהל להומור, שבאה בסתירה אל מול התנהגותו הרצינית או העצבנית של קאופמן. בחלק מהופעותיו בטלוויזיה הוא עורר מהומות בשידור חי, כאלה שהשאירו את הקהל המום נוכח הדברים שראה. לאחר שהסתבר כי כל המהומה הייתה מבוימת ומתוכננת יכול היה הקהל להרגע ולצחוק מהרעיון. במקרים אחרים הרחיק קאופמן לכת והמשיך עם מתיחת הקהל עד כדי מבוכה בה הקהל לא ידע אם מדובר בבדיה או אמת. המקרים הידועים ביותר של פעולות מסוג זה היו ב"קרבות ההיאבקות הדו-מיניים" בהם השתתף קאופמן ונאבק כביכול במתאבקות נשים.
מקור ההומור של קאופמן היה בסיטואציה אותה הוא יצר, באמצעות המופע שלו, שגרמה לקהל לתהות, להתבלבל, להיות נבוך ואף להתעצבן או לתעב את קאופמן ואת מי שנתן לו לעלות לבמה. "בדיחות" אלו הצחיקו לרוב קומץ קטן מאוד של אנשים ומעריצים מושבעים אשר הבינו את ההומור הביזארי שלו. רוב הופעותיו של קאופמן כללו גם קטעים שהצחיקו באופן המסורתי אם כי בסגנון מיוחד ובלתי פשרני.
מותו
הסקנדלים הרבים שעורר קאופמן נצרבו עמוק בזיכרון של צופי הטלוויזיה האמריקאים והובנו במלואם רק אחרי מותו של קאופמן, ב-16 במאי 1984, כתוצאה מסרטן ריאות. טרם מותו לא פורסם דבר מחלתו, וקאופמן בעצמו התכחש אליה במלוא חומרתה. השמועות שהיו בתקופה זו בדבר המחלה זכו להתייחסות כמתיחה גרועה נוספת של קאופמן.
במהלך תקופת מחלתו עסק במדיטציה טרנסצנדנטלית ובניסיונות להירפא בדרכים אלטרנטיביות אצל מיסטיקנים.
מבצע נמל
מבצע נמל היה מבצע של ההגנה שנערך ב-23 במאי 1948. במהלך המבצע תקף וכבש כוח של חטיבת אלכסנדרוני את הכפר טנטורה.
רקע
לאחר כיבוש חיפה, בסוף אפריל 1948, וחוף הגליל המערבי, באמצע מאי, נותר הכפר טנטורה כבסיס ימי ערבי יחיד לאורך חוף הים התיכון לצורך קיום קשר עם לבנון. דרך טנטורה זרמה אספקת נשק ותגבורות מלבנון לכפרים הערבים שבכרמל המערבי. בין אלה היו עין ע'זאל (כיום עין איילה), איג'זים (כיום כרם מהר"ל) וג'בע (כיום גבע הכרמל), שכונו 'המשולש הקטן'. כפרים אלו תקפו את התחבורה היהודית בציר שבין חיפה לתל אביב (כיום כביש 4) ושבשו אותה במידה ניכרת. בתחילת מאי המליץ הש"י על כיבוש הכפר בהקדם כיוון שביצוריו הלכו והשתפרו.
זירת הקרב
טנטורה שכן על חוף הים התיכון, כחמישה ק"מ מצפון מערב לזכרון יעקב. ממערב לכפר נמצאו מספר איים קטנים, שעל פי הידיעות הייתה בהם שמירה. כמה מאות מטרים ממזרח לכפר עבר כביש תל אביב-חיפה, ושביל הוליך מן הכפר אל אותו כביש. בנוסף, מסילת הברזל מדרום לצפון עברה כ-700 מ' ממזרח לכפר. השטח שבין הכפר לכביש ולמסילה היה מישורי, אך השטח שמערבה לו, במקביל לחוף, היה מכוסה גבעות כורכר. שבילים נוספים נמתחו מן הכפר לצפון ולמזרח. על שבילים אלה חלש מבנה בית ספר אשר ניצב על גבעה ממזרח למסילת הברזל. על גג מבנה זה הציבו הערבים שני מקלעים, והוא נחשב על ידי 'ההגנה' כמעוז העיקרי בהגנת הכפר. לעומת זאת, חלקו הצפוני של הכפר היה מוגן פחות, אולי בשל השטח הביצתי, שייתכן שגרם לערבים להניח שימנע התקפה מכיוון זה. מכיוון זה הייתה רק עמדה ידועה אחת, בסמוך למבנה המזגגה (בנחשולים של ימינו). בנוסף, ח'ירבת אל בורג', מצודה עתיקה אשר ניצבת על חצי אי קטן שמצפון לכפר, הייתה עשויה להוות מעוז הגנתי נוסף. מצפון מזרח לטנטורה שכנו איג'זים ועין ע'זאל, וקרוב יותר, כפר לאם, המרוחק מטנטורה כשני ק"מ. האחרון היה כפר קטן וחלש יחסית, ולא נחשב לאיום רציני לכוח התוקף, אך איג'זים, ואולי גם עין ע'זאל, לעומת זאת, נחשבו לאיום רציני יותר. על פי הידיעות, השטח שמדרום לכפר עשוי היה להיות ממוקש.
הכוחות הלוחמים
הערכת 'ההגנה' באשר לגודל הכוח הלוחם בכפר עמדה על כ-100 איש. אלה היו חמושים, על פי הידיעות, ברובים, אקדחים ותת מקלעים, כמה מרגמות שלושה אינץ' או 60 מ"מ, ארבעה או חמישה מקלעים, וייתכן שגם בתותח נ"מ 40 מ"מ (שאולי נמצא בעין ע'זאל). לפי הידיעות שבידי 'ההגנה', פיקדו עליהם מספר עריקים בריטים.
מן הצד הישראלי הוטלה משימת כיבוש הכפר על גדוד 33 של 'אלכסנדרוני'. כן הוקצתה לעזרתו סירה של חיל הים, על מנת לבודד את הכפר מכיוון הים התיכון, ושל חטיבת כרמלי, לצורך ביצוע חסימה מצפון לכיוון 'המשולש הקטן'. גדוד 34 של 'אלכסנדרוני' הקצה את הנשק המסייע: שלוש מרגמות שלושה אינץ' וחמישה מק"בים.
תוכנית המבצע
התוכנית הייתה לתקוף את הכפר בו זמנית מצפון ומדרום. פלוגה אחת תתקוף מצפון: מחלקה אחת את הכפר ושתי מחלקות את אל בורג', ופלוגה אחת תתקוף מדרום. אחת מאותן פלוגות, על פי התפתחות הקרב, תמשיך ותסרוק את הכפר. פלוגה נוספת יועדה להוות עתודה, אשר תמוקם ממזרח לכפר, כך שתוכל להתערב בקרב הן בצפון, הן בדרום, במקרה הצורך. מחלקה אחת מפלוגה זו יועדה לכבוש את הבניין שממזרח למסילת הברזל.
הכוח הצפוני
הכוחות יצאו לדרכם בחצות ליל 23/22 במאי. הפלוגה שנועדה לתקוף מצפון נראתה על ידי ערבים שהתגוררו באוהלים ובחושות ממזרח לאל בורג', בעת שחצתה את מסילת הברזל. כמה מן הערבים החלו בורחים, והמ"פ שלח כיתה על מנת להבריח ביריות את היתר. עם זאת, היריות ביטלו את גורם ההפתעה, ועד מהרה הפלוגה החלה לספוג אש מן הרכס המקביל לחוף. אחת המחלקות הסתערה על הרכס וכבשה אותו לנוכח התנגדות קלה, ומחלקה נוספת כבשה את אל בורג'. הכוח שתקף מצפון הבחין בסירת חיל הים, טעה לחשוב כי המדובר בסירה ערבית, וירה עליה. הסירה השיבה אש, ועד שנתבררה הטעות, נפגע אחד מאנשי הסירה. הכוח הפנה את עיקר אישו לעבר המזגגה, ואכן, לנוכח האש שספגו, הערבים פינו את הבניין, אשר נתפס על ידי כוח מהפלוגה. המחלקה שכבשה את הרכס הסתערה בינתיים על בתיו הצפוניים של הכפר, כ-200 מ' הלאה משם, וכבשה אותם. מכאן המשיכה הפלוגה וסרקה את הכפר, לעיתים לנוכח התנגדות.
הכוח הדרומי
הכוח שתקף מדרום נתגלה אף הוא בדרכו, וספג אש עוד בטרם הגיע ליעדו. מן האש נפצעו מ"מ ומ"כ והפלוגה נבלמה עד אור הבוקר. המערך הערבי שמדרום לכפר התפורר לבסוף כאשר הכוח שתקף מצפון איים על עורפו.
זוהר זימרו
זוהר זימרו (נולד ב-25 ביולי 1977 באתיופיה) הוא אתלט עבר ישראלי שהתמחה בריצות ארוכות, 4 פעמים אלוף ישראל בריצת מרתון (2010, 2012, 2014 ו-2015). ייצג את ישראל באולימפיאדה (לונדון 2012) ובשלוש אליפויות עולם (טגו 2011 ומוסקבה 2013 וקופנהגן 2014), ושלוש פעמים אלוף המכביה.
מבצע נמל
העתודה
גם כוח העתודה נתגלה בדרכו, ונפתחה עליו אש. בהתאם לתוכנית, שלחה פלוגת העתודה מחלקה לצורך כיבוש בניין בית הספר. זו התקדמה תוך חיפוי הדדי, כנגד אש גוברת והולכת, אליה נילוו פצצות תאורה. לנוכח עוצמת האש שספג, הודיע המ"מ שאין ביכולתו לכבוש את הבניין, וביקש תגבורת. המ"פ הורה לכוח להמשיך, ואכן, כשהכוח הסתער, נטשו הערבים את הבניין, בהותירם מספר נפגעים. מחלקה אחרת, אליה נלווה המ"פ, תפסה בינתיים את הגבעות שמדרום לבניין, גם כן לנוכח אש עזה. התנגדות ערבית עקשנית נמשכה באזור הגבעות עד הבוקר.
זוהר זימרו
שיאו האישי של זימרו בריצת מרתון (2:14:28 שעות) היה התוצאה השנייה בטיבה של אתלט ישראלי בכל הזמנים כשנקבע, אחרי השיאן דאז היילה סטאין.
מבצע נמל
טענות על טבח
לפי מחקרו של בני מוריס, בקרב נהרגו 13 מחיילי אלכסנדרוני ומעל 70 מקומיים, ולאחריו רצחו החיילים מספר שבויים וגירשו את התושבים. אחדים מהתושבים עזבו למשולש הערבי בצפון השומרון, ורבים מהם (בין 500 ל-1200) לכפר השכן פוריידיס, שכבר נכנע קודם לכן, משם גורשו לאחר מכן.
זוהר זימרו
ביוגרפיה
זימרו נולד באתיופיה ועלה לארץ בגיל 10. הוא נרשם לפנימיית ספורט בצפון הארץ, השתתף בתחרויות כלל ארציות ומאוחר יותר השתתף בתחרויות בינלאומיות.
מבצע נמל
תביעת לשון הרע
בשנת 2000 התפרסמה עבודת-גמר שכתב תדי כ"ץ, סטודנט לתואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת חיפה, בהנחיית הפרופסור קייס פירו, בה נטען כי לוחמי חטיבת 'אלכסנדרוני' ביצעו טבח בתושבי הכפר טנטורה. העבודה קיבלה ציון 97. ותיקי החטיבה תבעו את כ"ץ על הוצאת לשון הרע, ובסופו של דבר בדקה האוניברסיטה את העבודה מחדש והחליטה לפסול אותה.
זוהר זימרו
2009
מרתון ברלין שנערך ב-20 בספטמבר 2009, היה פריצת הדרך המקצועית שלו כאתלט מקצוען. עד לאותה השנה עסק בעיקר בעבודתו כמאמן בקבוצות ריצה ברחבי הארץ. בתחרות קבע שיאי אישי חדש של 2:23:48 שעות.
מבצע נמל
הסרט "טנטורה"
בינואר 2022 עלה למסכים הסרט התיעודי "טנטורה", אשר הציג ראיונות עדכניים עם כמה מוותיקי החטיבה וקטעים מההקלטות שעליהן התבסס תדי כ"ץ. הסרט עורר פולמוס בין מי שטענו כי הוא מוכיח שאכן התרחש טבח באזרחי טנטורה מייד בסיום מבצע נמל ובין מי שטענו שהוא מוציא את דברי הלוחמים מהקשרם.
זוהר זימרו
2010
במרתון טבריה (אליפות ישראל בריצת מרתון) שנערך בינואר 2010 סיים זימרו במקום הראשון מבין האתלטים הישראלים בתוצאה של 2:28:55 שעות וזכה לראשונה בתואר אלוף ישראל.
אליפות אירופה
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה שבספרד ב-1 באוגוסט אותה שנה סיים זימרו במקום 38 כללי וחמישי מבין הישראלים בריצת המרתון בתוצאה 2:36:58 שעות.
2011
במרתון רוטרדם שנערך ב-10 באפריל 2011 קבע זימרו שיא אישי חדש של 2:14:28 שעות וקבע את הקריטריון האולימפי.
2012
במרתון טבריה שנערך בינואר 2012 זכה במקום הראשון בתוצאה של 2:15:06 שעות והוכתר בפעם השנייה כאלוף ישראל.
זימרו יצא למחנה אימונים באתיופיה והתאמן בהדרכתו של האג'י, אחד ממאמני המרתון הטובים באתיופיה.
ביוני 2012 נמצא חיובי בשימוש באמרוץ. לבסוף נקבע שהוא צרך את החומרים בתום לב, כשהשתמש במכשיר אינהלציה נגוע של אדם אחר שהשתמש בחומרים האסורים. הוא ננזף והושעה ל-28 ימים מכל פעילות.
אולימפיאדת לונדון
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים במקום 81 בריצת המרתון בזמן של 2:34:59 שעות, כ-26 דקות אחרי המנצח.
אליפות העולם
באליפות העולם שנערכה במוסקבה שברוסיה בשנת 2013 סיים במקום 40 בריצת מרתון בתוצאה של 2:25.23 שעות.
2014
במרתון טבריה זכה זימרו במקום הראשון בתוצאה של 2:16:25 שעות והוכתר בפעם השלישית כאלוף ישראל.
אליפות אירופה
כחודש וחצי לפני אליפות אירופה שנערכה בציריך שבשווייץ בשנת 2014, נאלץ להפסיק להתאמן ולהתחיל סדרת טיפולים רפואיים בעקבות פציעה. כשבועיים לפני האליפות הוא חזר להתאמן ובאליפות עצמה הוא הפסיק את ריצתו בק"מ ה-30.
בחודש דצמבר אותה שנה נאלץ להפסיק לחלוטין את מחנה האימונים בחו״ל, ולהגיע לטיפול בבית חולים מאיר בכפר סבא. זאת בעקבות פציעה בברך אשר מנעה ממנו ללכת. לאחר 4 ימים של התאוששות, חזר להתאמן.
2015
ערב לפני מרתון טבריה הכריז זימרו על פרישתו מריצה תחרותית, לאחר המרתון. במרתון עצמו, הוא זכה במקום הראשון מבין האתלטים הישראלים ובמקום השישי הכללי בתוצאה של 2:18:07 שעות והוכתר בפעם הרביעית כאלוף ישראל. לאחר המרתון הודיע שייצא בהצהרה רשמית בנוגע להשתתפותו באליפות העולם (בייג'ינג 2015), לאחר שישלים ניתוח בברכו.
מאמן ריצות למרחקים ארוכים
בשנת 2008 החל לאתר ולאמן כישרונות צעירים בריצה למרחקים ארוכים. בין האתלטים שאימן, ואת חלקם אף איתר, נמנים טסמה מוגס, איימרו עלמיה, גירמה אמרה וטדסה גטהון.
תרומה לקהילה
בשנת 2008 הקים ביחד עם חברים רצי עלית למרחקים ארוכים, את עמותת רצים מהלב, ארגון ללא מטרת רווח. המייסדים עוזרים לילדים ונערים ממקומות שונים בארץ, להתמודד עם קשיים ולהשיג מטרות דרך הספורט.
סרטן הפין
סרטן הפין (בלועזית: penile cancer) הוא גידול ממאיר שמקורו בגוף הפין או בעורלה. ישנם סוגים שונים של סרטן הפין, אולם ב-95% מהמקרים מדובר בקרצינומה של תאי קשקש. סרטן הפין נדיר במדינות מפותחות ונפוץ יותר במדינות מתפתחות. בדומה לסוגים רבים של סרטן עור, מרבית המקרים של סרטן הפין ניתנים לריפוי כאשר האבחון מוקדם.
אפידמיולוגיה
סרטן הפין נדיר מאוד במדינות מפותחות ושיעור היארעותו עומד על 0.3–1 ל-100,000 אנשים לשנה בארצות הברית ומערב אירופה. במדינות מתפתחות ההיארעות היא 4.2–4.4 לשנה ל-100,000, ובמדינות מסוימות מהווה סרטן הפין אף 10% מהמחלות הממאירות בגברים. בישראל שכיחות סרטן הפין היא מהנמוכות בעולם ועומדת על 0.1 ל-100,000. בארצות הברית ובאירופה 0.4%-0.6% מהגידולים הממאירים הם בפין, ופחות מאלפית מהתמותה מסרטן היא ממחלה זו, אולם בארצות מתפתחות השיעור גבוה יותר ומגיע לעד 6% מכלל הגידולים הממאירים. בברזיל, למשל, זהו סוג הסרטן הרביעי בשכיחותו בגברים. בארצות הברית הסיכון של גבר ערל לחלות בסרטן הפין בימי חייו הוא 1 ל-600, ובדנמרק הוא 1 ל-900. היארעות סרטן הפין עולה עם הגיל, כשהעלייה המשמעותית ביותר נרשמת לאחר גיל 60, והשיא הוא בגברים בעשור התשיעי לחייהם.
אטיולוגיה
סרטן הפין, בדומה למחלות סרטניות רבות אחרות, הוא מחלה רב-גורמית עם גורמי סיכון כפי שמפורט להלן. מעט ידוע על המוטציות הקשורות בהתפתחות הגידול, במיוחד בגידולים שאינם קשורים בנגיף הפפילומה האנושי.
גורמי סיכון
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 הלך והתבסס הקשר שבין זיהום בנגיף הפפילומה האנושי להתפתחות קרצינומת תאי קשקש באיברי המין, לרבות בפין. הנגיף גורם לקונדילומות אשר יכולות להתפתח לנגעים קדם-ממאירים ובהמשך לקרצינומת תאי קשקש, אם כי גם בהיעדר קונדילומות נראות לעין יכול הנגיף להיות מעורב בהתפתחות המחלה. המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן מעריכים כי הוא גורם לכ-40%–50% ממקרי סרטן הפין בארצות הברית. ארבעה זנים נמצאו בעלי פוטנציאל מסרטן גבוה יותר: 16, 18, 33 ו-35. זנים אלה מייצרים שני חלבונים, E6 ו-E7, הפוגעים במסלול פעילות החלבונים p53 ו-Rb1 (בהתאמה), שהם חלבונים מדכאי גידולים. נגיף נוסף שנמצא כי הדבקה בו היא גורם סיכון ללקות בסרטן הפין הוא HIV. הסיכון עומד על פי שמונה.
נוכחות עורלה, ובפרט פימוזיס, מגבירה את הסיכון ללקות בסרטן הפין. המחלה כמעט שאינה קיימת אצל גברים שנימולו בינקותם. מעבר לכך שכריתת העורלה מונעת אפשרות לנגע בעורלה עצמה, הוצע שמניעת המחלה קשורה גם בהפחתת הסיכון להידבקות בנגיף הפפילומה, בכך שקל יותר לשמור על ניקיון הפין בהיעדר עורלה, ובכך שלאחר מילה אין כמעט סיכון להתפתחות פימוזיס.
כמו בסוגי סרטן אחרים, שבהם דלקת כרונית עלולה להשרות התמרה סרטנית, גם דלקת וגירוי של רקמת הפין הם גורמי סיכון להתפתחות סרטן הפין. הצטברות של סמגמה ותנאי היגיינה ירודים יכולים לגרום באופן עקיף לדלקת ולגירוי וכך להתפתחות סרטן הפין. מלבד זאת, חבלה או קרע בפין, פריחה כרונית על הפין והיצרות של השופכה הם גורמי סיכון בפני עצמם לסוג סרטן זה.
מניעה
שמירה על תנאי היגיינה נאותים, שימוש באמצעי מניעה מסוג קונדום, חיסון בגיל צעיר כנגד נגיף הפפילומה האנושי, והימנעות מעישון תורמים להפחתה משמעותית בהיארעות סרטן הפין.
מילה בגיל צעיר מונעת את סרטן הפין כמעט לחלוטין. בעבר היא הוצעה כאמצעי למניעת המחלה, אבל בשל הירידה בתפוצת סרטן הפין בארצות מפותחות גם אצל ערלים, כיום מודגשים אמצעים אחרים שזוהו כמפחיתי סיכון. בהינתן שיעורי המחלה הנוכחיים בסרטן הפין בארצות הברית, התפרסמה הערכה שיש צורך במילת 909 תינוקות כדי למנוע מקרה אחד של סרטן הפין.. לפי נייר עמדה של איגוד רופאי הילדים האמריקאי (AAP), היתרונות הבריאותיים של המילה, הכוללים את ירידת הסיכון לסרטן הפין, אף שהם עולים על סיכוניה, אינם גדולים מספיק בשביל להמליץ על מילה שגרתית של כל הוולדות הזכרים.
סוגי סרטן הפין
כמעט כל סוגי סרטן הפין הם מסוג קרצינומה, כש-95% מהמקרים הם קרצינומה של תאי קשקש ומיעוט המקרים הם קרצינומה של תאי בסיס או סוגים אחרים של קרצינומה (תאים קטנים, תאי מרקל, תאי חלב או תאים צלולים). במקרים נדירים ייתכן בפין סוגי סרטן שאינם אפיתליאליים, כגון מלנומה או סרקומה. מאחר שרוב סוגי סרטן הפין מערבים את האפיתל, מדובר על פי רוב בסרטן עורי שטחי ולא בסרטן המופיע בתוך גוף הפין. במקרים נדירים מאוד ייתכנו גרורות לפין מסרטן שמקורו במקום אחר בגוף. הגרורות מופיעות לרוב כגוש, אשר יכול להימצא בבסיס הפין, בגוף הפין או בעטרה, וחציון השרידות לאחר גילוי גרורות לפין הוא עשרה חודשים.
מראה מיקרוסקופי
רוב הגידולים בפין מראים רמות גבוהות של קרטין, ויש בהם דרגת התמיינות בינונית, אולם המראה המיקרוסקופי נע בין גידולים מתקרנים ממוינים היטב לקרצינומה אנפלסטית ממוינת במידה מועטה עם התקרנות זניחה. בקרצינומות שאינן ממוינות ייתכנו מרכיבי תאים שונים, כגון של תאי כישור, תאי ענק ותאים קטנים.
התפתחות
סרטן הפין מזכיר בהתפתחותו את סרטן הפות והוא מתחיל לרוב בנגע קדם-ממאיר על העטרה או העורלה אשר מתפתח לאורך הזמן לדרגת ממאירות גבוהה יותר. נגע מסוג זה יגדל לרוב על פני עור הפין ויכסה את העטרה או העורלה כולה בטרם יפלוש לגוף הפין. ככל שהנגע מערב חלקים נרחבים יותר בפין, כך עולה הסיכון להתפשטות מקומית ויצירת גרורות, אולם לא נמצא קשר עקבי בין גודל הגידול לשרידות. לנגע פטמתי (פפילרי) ולנגע כיבי בולט קצב גדילה דומה, אולם נגעים כיבים שטוחים נוטים לשלוח גרורות מוקדם יותר, ולכן נקשרים בשרידות נמוכה יותר.
כאשר הגידול חודר את חיתולית הפין ואת הגלימה הלבנה (טוניקה אלבוגינאה), הוא מגיע לכלי דם ולימפה, ומשם הוא יכול לשלוח גרורות לאתרים מרוחקים. אתר הפיזור הלימפטי הראשון הוא קשרי הלימפה במפשעה, כאשר גידולים בעורלה ובעור גוף הפין שולחים לקשרי הלימפה המפשעתיים השטחיים, ואילו גידולים בעטרה ובגופים המחילתיים (הרקמה הזקיפה) שולחים לקשר הלימפה הכסליים. בבסיס הפין הניקוז הלימפטי הוא לקשרי הלימפה השטחיים והעמוקים באגן. קשרי הלימפה במפשעה מתנקזים אל קשרי הלימפה המפשעתיים העמוקים ומשם לקשרי הלימפה באגן. לכל אורך הניקוז הלימפטי ישנו קשר בין שני צדי הגוף, כך שגרורות מסרטן הפין יכולות לערב קשריות לימפה משני הצדדים. גרורות מרוחקות יכולות לערב את הריאות, הכבד, העצמות והמוח.
בדיקות עזר
אין בדיקות מעבדה או סמנים ביולוגיים סגוליים לסרטן הפין. במקרים של סרטן מתקדם, כבכל גידול סרטני, תיתכן אנמיה ממחלה כרונית וירידה באלבומין. במקצת מהאנשים עם סרטן הפין, גם בהיעדר גרורות לעצמות, דווח על היפרקלצמיה.
בדיקות הדימות השונות, לרבות אולטרה סאונד, טומוגרפיה ממוחשבת, טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים ודימות תהודה מגנטית, משמשות לצורך קביעת השלב של המחלה על ידי בחינת מעורבות קשריות לימפה או קיום גרורות מרוחקות.
אבחנה
האבחנה של סרטן הפין היא בביופסיה, הכוללת את הנגע החשוד והרקמה שמתחתיו, על מנת לקבוע את מידת התפשטותו.
קביעת שלב
שיטה מקובלת לקביעת שלב של סרטן הפין היא TNM, לפי גודל הגידול ומידת חדירתו לרקמות סמוכות, מעורבות קשרי הלימפה וגרורות מרוחקות:
אבחנה מבדלת
נגעים על פני הפין, לרבות כאלה שאינם חולפים מאליהם, יכולים לנבוע מסיבות זיהומיות, דלקתיות וטרום-ממאירות אחרות. בכלל הסיבות הזיהומיות נמנים נגעים הרפטיים וכיבים עגבתיים, ואלה ניתנים לטיפול באמצעים אנטיביוטיים או אנטיויראליים. מחלות דלקתיות שמערבות את עור הפין כוללות, בין היתר, פסוריאזיס, המערבת בכ-40% את איברי המין, אולם היא אינה מוגבלת לפין, בניגוד לסרטן הפין, וכן ילפת שטוחה של איברי המין ואנגיוקרטומה.
יאיר אורון
ביוגרפיה
אורון נולד בתל אביב להורים שעלו מפולין, אביו היה פועל במפעל טקסטיל ואמו עקרת בית.
שירת בצבא כחייל קרבי ונלחם במלחמת ששת הימים. במלחמה, נפצע מנפילת פגז על-ידו והושפע מאוד ממותו של חבר קרוב, שעמד בסמוך לו באותו אירוע.
ב-1972 - סיים אורון את התואר הראשון בהיסטוריה וסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1976 - סיים אורון את התואר השני במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר סיום התואר השני, נסע אורון לצרפת, ללימודי תואר שלישי.
ב-1980 - הוא סיים את הדוקטורט, שעסק בתנועות נוער יהודיות בצרפת, באוניברסיטת סורבון נוול בפריז.
בין השנים 1974–1976 עבד אורון כמנהל המחלקה החינוכית ביד ושם בירושלים. בשנות השמונים עבד כחוקר במרכז מלטון לחינוך יהודי של האוניברסיטה העברית וגם כמנהל אקדמי של המחלקה האירופית של המכון לחקר התפוצות, מוסד חיצוני של אוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1996–1999 היה מרצה בכיר וראש המחלקה ללימודי תרבות במכללה האקדמית עמק יזרעאל.
אורון מכהן כמנהל-עמית וחבר במועצת המנהלים האקדמי במכון לחקר השואה והג'נוסייד  בירושלים. הוא גם חבר במועצת המנהלים האקדמי במוסד זוריאן (מוסד ללא כוונת רווח) בקיימברידג' שבארצות הברית, וחבר בוועדה המייעצת של הפרויקט ללימודי רצח עם (GenEd, מוסד ללא כוונת רווח) בסן פרנסיסקו.
עיסוקים נוספים
אורון חובב גננות וטיפוח צמחייה, בגינה שעל יד ביתו. ספרו האחרון, שנכתב אחרי פרישתו לגמלאות, מתמקד בתחביבו זה.
ישראל יוסף קניאז'ר
ישראל יוסף קניאז'ר (1 באפריל 1894 בפולין – 4 במאי 1958) היה שחמטאי ישראלי.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הוא עלה לארץ ישראל והיה פעיל בשחמט. הוא השתתף במספר תחרויות שחמט שנערכו בתל אביב.
בשנת 1951 הוא השתתף באליפות ישראל בשחמט הראשונה וסיים במקום ה-2. בשנת 1953 הוא השתתף באליפות ישראל בשחמט וחלק מקום 2–3.
בשנת 1955 הוא נאלץ לפרוש מהאליפות עקב מצבו הבריאותי. הוא נפטר ב-1958 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
הופעות באולימפיאדות השחמט
קניאז'ר השתתף באולימפיאדת השחמט בשנת 1954.
הובר סליס
הובר סליס (בהולנדית: Hubert Celis) היה כומר קתולי מאזור ליאז' שבבלגיה, חסיד אומות העולם.
פעילותו בתקופת השואה
האב סליס שרת ככומר בעיירה הלמול (Halmaal) באזור ליאז'. בספטמבר 1942 שמע בכנס את הבישוף של ליאז', לואי-ז'וזף קרקהוף, מעודד כמרים להציל יהודים. מעדותו של סליס בפני יד ושם על דברי הבישוף קרקהוף:
באותו היום הגיעה לביתו יהודיה בשם טנה רוטנברג שנמלטה מבריסל וביקשה ממנו להסתיר את ארבעת ילדיה. האב סליס העביר את שתי בנותיה של רוטנברג למסתור אצל אחיותיו, בונה ולוסי לבית סליס, בעיר סן טרון, ואת שני בניה של רוטנברג העביר למסתור בביתו של אחיו, האב לואי סליס. בהמשך המלחמה הסתיר האב לואי סליס שני יהודים נוספים, שברחו מרכבת גירוש מבלגיה למחנות ההשמדה במזרח אירופה.
האב הובר סליס שמר על קשר עם טנה רוטנברג ובעלה, אך לאחר חודש נעצרו השניים וגורשו. מלבד הסיוע לבני משפחת רוטנברג, הסתיר האב סליס בביתו ארבעה או חמישה יהודים.
בעקבות המעקב אחר האב הובר סליס הוא נעצר פעמיים ואוים בעונש מוות. באחד ממעצריו אמר לחוקר:
לאחר ששוחרר האב סליס ממעצריו עדיין היה תחת מעקב, וגברה הסכנה לבני חסותו. עקב כך הועברו האחים והאחיות לבית רוטנברג בין מספר מקומות מסתור.
לאחר המלחמה
עקב רצח הוריהם של ארבעת הילדים לבית רוטנברג לקח על עצמו האב הובר סליס לשמור על קשר עם הילדים, גם אחרי שאלה היגרו לארצות הברית, לאחר השואה. הוא הוביל את רג'ין רוטנברג, אחת הבנות, אל החופה.
ב-1980 העניק יד ושם את אות חסידי אומות בעולם לאב הובר סליס, לאחיו לואי ולמשתתפים נוספים בפעילות לשם הצלת ילדי משפחת רוטנברג.
מפלגת העבודה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רחל עוזיאל פרחי
קורות חיים
פרחי נולדה בתל אביב לברוך עוזיאל, חוקר הספרות והפולקלור, חבר הכנסת החמישית והכנסת השישית מטעם מפלגת גח"ל. רחל עוזיאל פרחי התחילה לכתוב תסכיתים עבור תחנת הרדיו "קול ישראל" בשנות השישים של המאה ה-20. תסכיתים אלו, שהוגשו במסגרת התוכנית מסך עולה, הביאו אותה לעיסוקה המרכזי - כתיבת שירה.
בריאיון לעיתון הסבירה את בחירתה ברדיו כאמצעי תקשורת:.
אחד ממחזותיה - מקלט מתחת להר הבית - הוצג במסגרת פסטיבל עכו בשנת 1981.
בשנת 1974 פרסמה את ספר השירים הראשון כבשה ברחובות ירושלים בהוצאת עקד. השיר ביקור מתוך ספר זה נכלל בתוכנית הלימודים לספרות בפרק "שירים בצל השואה".
לאחר הפסקה ארוכה יצא לאור בשנת 1986 ספרה אישה נתנה לאיש בועה בהוצאת אל"ף, ספר זה, המעיד על בשלות הכתיבה וביטחון בסגנונה הייחודי, קיבל ביקורות אוהדות על ידי המשורר שלמה שפירא - מבקר השירה של עיתון על המשמר.
ספר השירים השלישי כדורים פורחים בין מזרח למערב יצא לאור בשנת 1990 בהוצאת בית עלים, ובשנת 2001 יצא ספרה האחרון אהבת תל אביב בהוצאת "צור אות" ובתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. ספר זה, שיצא לאחר הפסקה ארוכה, מתעד את המעבר בחיי רחל עוזיאל פרחי מירושלים לתל אביב ומכתיבת ספרים למכירת שירים לקהל הרחב באופן בלתי אמצעי.
בכתבה "מוכרת הגפרורים הקטנה" שפורסמה באתר המקוון של העיתון "מעריב" מספרת פרחי כי בשש השנים הקודמות לפרסום סיפרה האחרון ירדה פעמיים בשבוע למדרחוב נחלת בנימין בתל אביב, כדי למכור שם את שיריה, אותם היא מקפלת אל תוך קופסאות גפרורים. לקופסאות הקטנות והמאוירות, שבתוכן שירים וסיפורי ילדים, היא נתנה את השם תיבות שיר. בכתבה הסבירה פרחי את פעולתה:
שירתה נסובה סביב שני צירים מרכזיים, המשקפים חלק מהותי מההויה הישראלית: ציר אחד הוא צל השואה- בשירים רבים מופיעים אזכורים לשואת יהודי אירופה ובשירים רבים מנציחה רחל פרחי את זכרה של קהילת יהודי סלוניקי, עליה נמנתה משפחתה. אחד השירים הללו "אישה מסלוניקי עם מספר כחול על היד לשה בורקס" פורסם בכתב העת "אפיריון".
מוטיב אחר בשירתה היה נושא הנשיות והאימהות על רקע חיי היום יום במדינת ישראל, עיסוקה בחיי היום יום ובהווה היה מלווה בביקורת ומחאה על הכאב, השכול והמוות, המהווים בני לוויה תמידיים. בריאיון לעיתון מעריב ציינה:
רחל עוזיאל פרחי נפטרה בירושלים בינואר 2009 ממחלה ממושכת. הותירה אחריה בן יחיד ושלושה נכדים.
דו-קרב עם פדואה טוקאן
דו-קרב או דו-שיח של שירים ניהלה רחל עוזיאל פרחי עם פדואה טוקאן משוררת פלסטינית ילידת שכם. בעלה של רחל פרחי - אל"ם דוד פרחי - קצין בכיר בממשל הצבאי היה מוכר לטוקאן והיא כתבה שיר המופנה - כביכול לבנו בכורו איתן:
על שיר זה ענתה רחל פרחי בספרה כבשה ברחובות ירושלים בשיר תשובה לפדואה טוקאן:
אפולו
אַפּוֹלוֹ (ביוונית: Απόλλων; תעתיק מדויק: אַפּוֹלוֹן) הוא שמו הרומי של אפולו או פוֹיבּוּס (ביוון קרוי אפולון, ן' הסיומת היוונית; בלטינית מאוחרת הדיפתונג התכווץ לכדי פֵבּוֹס), במיתולוגיה הרומית ובמיתולוגיה היוונית היה אל השמש, האור, הנבואה, הרפואה, המוזיקה והשירה. הוא אחד משנים עשר האלים האולימפיים.
דמותו של אפולו
אפולו היה מעין מתווך בין האלים והאדם, הוא הכיר לבני האנוש את רצון האלים וסייע בכיבודם. כמתווך הוא הכיר לבני האדם את חוכמת הרפואה. כאל האור הוא הביא להבשלת היבולים והשמיד מזיקים. בתור אל הנבואה הוא בנה מקדשים שבהם פעלו הנביאים. הוא קשור גם למקדש המרכזי בעיר דלפי. הוא היה גם אל הרועים, והגן על העדרים.
אפולו היה מומחה לנגינה בלירה ולשירה. הוא התפאר במיומנויות המוזיקליות שלו, ותמיד התלוו אליו מוזות ונימפות. כאל המוזיקה ניגן על נבל זהב לאלים באולימפוס. אפולו תואר כגבר צעיר בעל גזרה נאה, עירום ונטול זקן ולעיתים קרובות הוא מוצג כדמות אוחזת בקשת ובאשפת חצים. אפולו מעולם לא נישא, אך היו לו הצלחות עם נשים ונימפות רבות. באותו אופן אהב גם גברים, והנער יפה התואר יקינתוס היה מאהבו.
אגדות מעטות מתארות את אפולו כאל אכזרי, כמו שקרה כשירה את חציו וחולל מגפות בעולם. הוא היה האל היווני שביכולתו לסלוח לרוצחים ופושעים אחרים, ולטהר אותם מחטאיהם.
בשנת 2020 נמצאה בחפירות עיר דוד חותמת גמא (שעיטרה טבעת) מתקופת בית שני, ועליה דיוקנו של אפולו
לידת אפולו
אפולו היה בנם של זאוס ולטו ואחיה התאום של ארטמיס אלת הציד. כשגילתה הרה אשתו של זאוס כי לטו בהריון מבעלה, אסרה על לטו ללדת ביבשה או על אי. לטו נאלצה ללדת את התאומים אפולו וארטמיס באי הצף דלוס. אפולו נקרא גם "האל הדלי", על שם אי מולדתו. אגדה אחרת מספרת שהרה חטפה את אלת הלידה איליתיה, כדי שלטו המעוברת לא תוכל ללדת. ארטמיס נולדה ראשונה, וסייעה לאמה בלידת אחיה הצעיר אפולו. על פי גרסה אחרת של המיתוס, ארטמיס נולדה יום לפני אפולו באי אורטיגיה. היא סייעה ללטו להגיע לדלוס, שם נולד אפולו.
אפולו ונחש הפיתון
אפולו נקרא "האל הפיתי", על שם נחש הפיתון אותו הרג או על שם פיתו, שמה השני של דלפי. נחש הפיתון שחי במעיין בדלפי ניסה לאנוס את לטו כשהייתה בהריון עם ארטמיס ואפולו. כיוון שהפיתון היה בנה של אלת האדמה גאיה, החליטו האלים להעניש את אפולו. אל השמש גורש מן האולימפוס למשך תשע שנים.
אפולו הפך לרועה צאן של אדמטוס מלך פראיי בתסליה. אדמטוס גילה טוב לב כלפי אפולו, והאל הבטיח לו, כי לכשיגיע זמנו למות, יוכל לבקש שאחר ימות במקומו. אדמטוס אהב את אלקסטיס, בתו של המלך פליאס. פליאס הסכים שאדמטוס יישא את בתו לאשה רק אם יצליח לנהוג במרכבה רתומת אריות, דובים וחיות יער אחרות. אפולו סייע לאדמטוס במשימה והזוג התחתן. כשהגיע זמנו של אדמטוס למות, הסכימה אלקסטיס למות במקומו. הגיבור הרקולס הצליח למנוע את מותה ושני בני הזוג נותרו בחיים.
לאחר תשע שנים בחצרו של אדמטוס שב אפולו להר האולימפוס. הוא שינה את דמותו לצורת דולפין, גייס כוהנים מהאי כרתים שישרתו במקדשו וחזר לדלפי, שם הרג את נחש הפיתון. הוא בירך את המעיין בו התגורר הנחש, ודלפי הייתה לעיר הקדושה לאפולו. האורקל מדלפי הייתה נביאה ששאפה אדים רעילים שעלו מן המעיין, נכנסה למצב טראנס נבואי, וחזתה חזיונות. האורקל מדלפי נחשבה לנביאה החכמה ביותר ביוון העתיקה וכל דורשי האמת התאספו סביבה. אורקלים נוספים לאפולו היו בכרתים ובקלרוס.
אפולו וניובה
ניובה הייתה מלכת העיר תבאי אשת אמפיון. היא זלזלה באמו של אל השמש. ניובה טענה כי היא טובה מלטו, מפני שילדה שבעה בנים ושבע בנות, ולא רק זוג תאומים. בתגובה הרג אפולו את כל בניה של ניובה, וארטמיס הרגה את הבנות (בגרסאות מסוימות אפולו שרף את כל הבנים לפחם וארטמיס הפכה את כל הבנות לקוביות קרח). על פי אחת הגרסאות רק כלוריס נותרה בחיים מכל ילדיה של ניובה. אמפיון נשבע לנקום את דם ילדיו, אך אפולו הרג גם אותו. ניובה נמלטה להר סיפליון באסיה הקטנה ובכתה כל כך עד שהפכה לאבן. דמעותיה הפכו לנהר אכלואוס. זאוס הפך את כל אנשי תבאי לאבן כדי שאיש מהם לא יוכל לקבור את ילדי ניובה המתים במשך תשעה ימים. בתום תשעה ימים קברו האלים עצמם את הילדים.
אפולו ודפנה
יום אחד לעג אפולו לכישורי הקשתות של ארוס אל האהבה. ארוס מצידו חשב שכישורי השירה של אפולו מרגיזים. כתוצאה מן הסכסוך בין האלים, שילח ארוס באפולו חץ אהבה לדפנה, נימפת יער, בתו של לדון. הנימפות שייכות לפמלייתה של האלה הבתולה ארטמיס ונשבעו גם הן לבתולין נצחיים. לכן דפנה סירבה לחיזוריו של אפולו. היא ברחה ממנו וכשראתה שהוא משיג אותה, התפללה לאביה, אל הנהר פניוס, שיעזור לה. פניוס הפך אותה לעץ הדפנה, שעד היום נחשב קדוש לאל אפולו. על פי המטמורפוזות ארוס ירה באפולו חץ אהבה לדפנה ובדפנה חץ עופרת הגורם לדחייה כנגד אפולו.
אפולו וקסטליה
נימפה נוספת אחריה חיזר אפולו הייתה קסטליה. גם היא לא נענתה לחיזוריו וברחה ממנו. במהלך מנוסתה קפצה למעיין בדלפי ליד הר פרנסוס. המעיין נקרא על שמה עד היום והיוונים חשבו את מימיו לקדושים. הכוהנות הדלפיות של אפולו נהגו להיטהר במעיין.
אפולו ומרפסה
מרפסה הייתה נסיכה מאייטוליה, שאפולו והגיבור אידאס התחרו על לבה. זאוס ביקש ממנה לבחור ביניהם ומכיוון שמרפסה ידעה שזיווג בין אל לבת תמותה יסתיים על פי רוב ברע, היא בחרה באידאס.
אפולו ויקינטוס
יקינטוס היה נער יפה תואר מיישוב ספר ביוון אשר היה כה יפה עד כי אפולו עצמו התאהב בו, בנוסף, זפירוס, אל רוח המערב התאהב ביקינטוס, יקינתוס העדיף את אפולו וזפירוס הפגוע פיתח רגשי קנאה.
יום אחד, כשיקינטוס ואפולו יצאו לשחק בהטלת דיסקוס, זפירוס ראה אותם וכאשר אפולו הטיל את הדיסקית, זפירוס שילח אותה אל צווארו של יקינתוס שמת במקום. אפולו, באבלו, הפך את יקינטוס לפרח היקינתון המוכר לנו.
אפולו במלחמת טרויה
במלחמת טרויה שנערכה בין היוונים לטרויאנים, סייע אפולו לעיר טרויה. הוא ירה חיצי רעל במחנה היווני והציל ממוות את איניאס, בנה של אפרודיטה וגיבור טרויה. היווני דיומדס פצע את איניאס אנושות. אפרודיטה לקחה אותו בזרועותיה, אך הוא נפל. אפולו שמע את אלת האהבה זועקת וחש לעזרה. הוא נשא את איניאס על גבי ענן ולקח אותו לפרגמון, שם ריפא את פצעיו. לו ולהקובה אשת פריאמוס מלך טרויה, נולד בן בשם טרויליוס. האורקל חזתה שהעיר טרויה לא תובס במלחמה אם טרויליוס יחיה עד גיל 20. כדי לאפשר את כיבוש העיר, ארב הגיבור היווני אכילס לטרויליוס ואחותו פוליקסנה והרג אותם. אפולו אהב גם את קסנדרה, בתם של הקובה ופריאמוס, ואחותו-למחצה של טרויליוס בנו. אפולו הבטיח לקסנדרה את מתנת הנבואה אם תיענה לחיזוריו. הנערה דחתה אותו והוא קילל אותה: היא תקבל את מתת הנבואה, אך אף אדם לא יאמין לה וכולם יבוזו לה. קסנדרה חזתה את נפילת העיר טרויה, ואכן איש לא שעה לדבריה.
הקשר של אפולו לעיר טרויה התחיל מכך שאפולו ופוסידון ושאר האלים רצו להשתלט לזאוס על האימפריה. הם קשרו את זאוס בשלשלאות וכשהתעורר הצליח להשתחרר מן הכבלים והוא העניש את פוסידון ואפולו על כך שהמרו את פיו ובגדו בו זאוס נתן להם לעבוד עבודת פרך בבנית חומות טרויה.
אפולו (בשמו הקדום אפליונה) נזכר כאחד האלים העדים לקיום חוזה הברית שנכרת בין מוואתלי השני מלך החתים לבין אלכשנדו מלך וילושה (אלכסנדר מלך טרויה).
אפולו ואורסטס
על פי המחזה האורסטיאה של המחזאי היווני אייסכילוס, אפולו עומד לצד אורסטס. אורסטס הרג את אמו, לאחר שזו רצחה את אביו וחיללה את גופתו. אפולו עוזר לאורסטס להימלט מהארניות, ולהגיע לאתונה. שם אתנה עורכת משפט, ואפולו הוא עד וסנגור כאחד. בזכות עזרתו של אפולו אתנה מכריעה את המשפט לטובת אורסטס.
פולחן אפולו
אפולו היה דמות מוערצת על ידי היוונים בתחומים רבים, בהם שירה ונגינה, ירי בחץ וקשת ורפואה. אל השמש, האור, ההארה, והאמת. אפולו היה כעין מתווך בין האלים והאדם, הוא הכיר לאדם את רצון האלים וסייע בכיבודם. לעיתים נדירות מתואר כאל אכזרי. רחמנותו כלפי בני האדם לא ידעה גבולות. הוא היה האל היווני שביכולתו לסלוח לרוצחים ופושעים אחרים, ולטהר אותם מחטאיהם.
אפולו נחשב למנהיג המוזות, תשע אלות ההשראה היווניות. כאל ההשראה, הנגינה והמוזיקה, הנבל קדוש לו. מקודשים לאפולו גם עץ הדפנה, הברבור הקשת והחצים.
מאמיני אפולו עבדו אותו בדרכים שונות. הם הביאו לו קרבנות ומנחות על גבי חצובה משולשת, סמל לכוחותיו הנבואיים. מדי ארבע שנים נערכו לכבודו המשחקים הפיתיים בעיר דלפי, שהיו שניים בגודלם וחשיבותם למשחקים האולימפיים באולימפיה.
שמות וכינויים
כמו לכל האלים היוונים, גם לאפולו היו שמות וכינויים רבים. כל שם מסמל תפקיד מסוים של האל או צד באישיות שלו. בין כינוייו של אפולו:
עם הזמן אפולו הפך מזוהה עם האל הליוס, למרות שהליוס היה טיטאן ואפולו היה שייך לאלים האולימפיים. האזכור הקדום ביותר של זיהוי זה מופיע בשרידי מחזהו של אוריפידס, פאתון, בנאום לקראת סופו בו אמו של פאתון מקוננת על כך שהליוס הרס את ילדה, ועל כך שגברים קוראים לו בצדק אפולו (Apollon "המשמיד"). למרות זיהוי זה, אפולו מעולם לא תואר בפועל על ידי המשוררים היוונים כנוהג את מרכבת השמש, למרות שזה היה מנהג נפוץ בקרב משוררים לטיניים. לכן, הליוס הוא עדיין ידוע בשם "אל השמש" - זה שמניע את מרכבת השמש על פני השמים בכל יום.
על שמו נקראה העיר העתיקה אפולוניה, כיום על חוף ימה של הרצליה. שם העיר הקודם היה ארסוף ע"ש אל הסער הפיניקי רשף ולצידה שוכן היום היישוב רשפון הממוקם באזור.
בתרבות העת החדשה
בסדרות הספרים של ריק ריירדן: פרסי ג׳קסון, גיבורי האולימפוס וגורלו של אפולו מתואר אפולו כנער בן 17, נאה ובלונדיני עם עיניים כחולות המסתובב לעיתים עם משקפי שמש.
אסכטולוגיה
אֶסְכָטוֹלוֹגְיָה (מיוונית: ἔσχατος - אסכטוס פירושו "אחרון") או בשמה "תורת אחרית הימים", היא חלק מהתאולוגיה העוסק באירועי אחרית ימי העולם או באחרית ימיו של המין האנושי, שפעמים רבות מכנים אותו סוף העולם. בדתות רבות, סוף העולם הוא אירוע עתידי שנובא בכתבי הקודש או בפולקלור. באופן רחב יותר, אסכטולוגיה עשויה לכלול מושגים קרובים כמו המשיח או תקופה משיחית, החיים בעולם הבא, או הנשמה.
במקרא
הביטוי "אחרית הימים" מופיע בספר דברים בנאום אזהרות של משה, מיד אחרי מעמד הר סיני ושמיעת עשרת הדיברות:
בסיפורי הראשית שבתחילת ספר בראשית, מסופר על גירוש אדם וחוה מגן עדן ונרמז שיש רצון לשוב לשם, אך הדבר נמנע מן האדם:
תקוות אחרית הימים מופיעה בנאומי משה מספר פעמים בתורה, במיוחד בפרשיות הברכות והקללות שבספר ויקרא (פרק כ"ו, תחילת פרשת בחוקותי) ובספר דברים (פרק כ"ט, בפרשת כי תבוא). היו שפירשוה כאזהרה כללית, והיו שפירשוה כנבואה על ימי שיבת ציון מ"גלות בבל" המתוארים בספר עזרא (ונחמיה). אך כבר בימי בית שני, כפי שמופיע הן בדברי משניות קדומות והן בפרשנות הצדוקית הרשומה במגילות כת מדבר יהודה, פירשו נבואות אלו כנבואות לאותה אחרית הימים, שטרם הגיעה זמנה.
בהגות היהודית
ביהדות, ימות המשיח הם שם כללי לתקופת בואו של מושיע באחרית הימים, שהוא לפי האמונה מלך מבית דוד, אשר יגאל את עם ישראל וימלוך עליהם בדרך התורה. המושיע נקרא "המלך המשיח", על שם המנהג למשוח בשמן מלכים על מנת לציין את המלכתם.