cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות (פיקוד הדרום)
היסטוריה
ב-2016 הוקמה רשמית המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות שמטרתה לנתח את המידע שאוספים הטכנולוגיה הנ"ל, אגף המודיעין וכוחות ההנדסה הקרבית בשטח, כדי לגלות ולאתר מנהרות ופעולות חפירה מתחת לפני הקרקע. היא החלה את פעולתה בגזרת רצועת עזה, תחת פיקוד אוגדת עזה, אך כפופה ארגונית ומקצועית לחטיבה טכנולוגית ליבשה (חט"ל).
באפריל 2016 הותר לפרסום שבאמצעות המערכת החדשה אותרה מנהרה שחפר חמאס לאחר מבצע צוק איתן, והיא נוטרלה בידי חיל ההנדסה הקרבית. בחורף 2017 החלה פעילות המעבדה להניב תוצאות, כאשר צה"ל חשף ונטרל באופן שיטתי מנהרה אחרי מנהרה. בפיצוץ מנהרת הטרור ליד כיסופים נהרגו 14 מחבלים מהג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והחמאס, ובעקבות כך עבר צה"ל לנטרול המנהרות באמצעים שקטים יותר ואלימים פחות, שטיבם לא הותר לפרסום.
ב-2017 החלה ישראל בניית המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה, שבו משולבים אמצעי חישה וטכנולוגיה מסווגת לצד ביצורים, חומת בטון מזוין וקיר שיגומים.
ב-26 ביוני 2018 זכו אנשי המעבדה ומפתחי הטכנולוגיה בה משתמשת המעבדה בפרס ביטחון ישראל.
בעקבות הצלחתה, הוקמה בפיקוד הצפון יחידה דומה על סמך המודל והניסיון המבצעי של המעבדה הדרומית. המעבדה של פיקוד הצפון נחשפה בדצמבר 2018 בעקבות מבצע מגן צפוני לגילוי, איתור וניטרול המנהרות שחפר חזבאללה בגבול ישראל-לבנון.
קרקס הרעב
בכל מגזר של בוקרשט (בוקרשט הייתה מחולקת לשישה מגזרים) תוכנן מרכז כזה (אגרו-אָלימנטרי), אך עד המהפכה הרומנית (1989) הושלמו רק שניים ולאחר המהפכה נפסקה בניית יתר המרכזים. במרכזים שהושלמו נעשה מאמץ גדול למלא אותם במוצרי מזון, למרות המחסור הכללי במזון ברומניה באותה תקופה. המרכזים אכן התמלאו במזון המבוקש, אך זה היה על חשבון הצרכניות הרבות שהתרוקנו.
רבים הגיעו למרכזים כדי לרכוש מזון וכך התחיל המזון להיגמר בשעות הערב ולאחר זמן מה המזון התחיל להיגמר בשעות הצהריים ולבסוף המלאי אזל כבר בשעות הבוקר. לאחר המהפכה הרומנית אחד המרכזים הפך למרכז קניות בשם אוניראה והשני היה לחלק מהשוק של שכונת פנטלימון. המבנים שלא הושלמו עברו שינוי יעוד או הריסה - אחד מהם הפך ל"אוניברסיטה נוצרית על שם דימיטריה קנטמיר".
נאוה בוקר
נאוה בוקר (נולדה ב-15 בנובמבר 1970) היא נשיאת עמותת יד עזר לחבר ועיתונאית. היא כיהנה כחברת הכנסת בכנסת ה-20 כסגנית יו"ר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד, קודם לכן הייתה יו"ר קרן ליאור בוקר, עמותה שפעלה לקידום מערך הכבאות וההצלה אותה הקימה בעקבות אסון השריפה בכרמל בה נספה בעלה, תנ"צ ליאור בוקר.
ביוגרפיה
נאוה בוקר נולדה בחדרה, בת ליחיא ורומיה ג'רפי, עולים מתימן. היא גדלה בפרדס חנה-כרכור, סיימה לימודי תואר ראשון במדעי החברה ובמדעי הרוח, בבית ברל ובאוניברסיטה הפתוחה.
שנים רבות הייתה כתבת "ידיעות חדרה" ו"מעריב". בהמשך הייתה כתבת רווחה בערוץ הראשון, וכן יועצת תקשורת ומרצה.
היא נישאה, ילדה שתי בנות והתגרשה. בגיל 27 פגשה, במסגרת עבודתה כעיתונאית ב"מעריב", את מפקד משטרת חדרה, ליאור בוקר, ונישאה לו במה שהגדירה "נישואים אלטרנטיביים". תת-ניצב ליאור בוקר נספה כשניסה לחלץ צוערים מאוטובוס בוער באסון השרפה בכרמל ב-2010. לאחר פטירתו הרבתה לעסוק ציבורית בעניין השרפה בכרמל. ב-2012 הקימה את "קרן ליאור בוקר", שמטרתה שיפור מערך הכבאות, על ידי הקמת מרכז ארצי להכשרת כבאים, הרחבת מערך המתנדבים, רכישת ציוד ועוד. בוקר שמשה יו"ר הדירקטוריון של הקרן.
ב-2015, לקראת הבחירות לכנסת ה-20, הצטרפה להתמודדות בפריימריז במפלגת הליכוד שבוע לפני קיומם, במטרה להתמודד על המקום המשוריין לאישה חדשה - מקום 25. בוקר זכתה לייצוג במקום זה, ונבחרה לכנסת.
ב-23 ביולי 2015 התמודדה בבחירות החשאיות על מקום בוועדה לבחירת דיינים כמועמדת הקואליציה, והפסידה לח"כ רויטל סוויד מהמחנה הציוני, מועמדת האופוזיציה.
בחודש יוני 2016 נבחרה לשמש סגנית יושב ראש הכנסת, לאחר שחברי סיעת הליכוד בחרו בה כנציגת הסיעה, על פני ח"כ אורן חזן, שסיים את כהונתו בתפקיד לאחר שנה, יחד עם ח"כ נורית קורן. באותו חודש פרסמה כי
ב-2020 השתתפה בתוכנית הריאליטי הישרדות VIP עונה 3. כיום היא מנהלת את עמותת "יד עזר לחבר" התומכת בניצולי שואה.
בפברואר 2022 אמרה כי לא תחזור לפוליטיקה.
תומר יוספי
תומר יוספי (נולד ב-2 בפברואר 1999) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת קשר בהפועל חיפה.
קריירה
יוספי גדל ביישוב להבים והתחנך במחלקת הנוער של הפועל באר שבע. ב-12 בינואר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל במשחק בו הפסידה הפועל באר שבע למכבי חיפה בתוצאה 0–2. ב-19 במאי 2019 כבש את שערו הראשון בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–1 על הפועל חדרה בליגת העל.
ב-5 בינואר 2023 הושאל עד לסיום העונה להפועל חיפה.
ב-23 במרץ 2019, יוספי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה במשחק נגד גאורגיה. ב-10 בספטמבר 2019 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת הצעירה במשחק מול קזחסטן.ב-3 ביולי הושאל פעם נוספת להפועל חיפה.
S/2003 J 12
קוטרו של S/2003 J 12 הוא קילומטר אחד והוא מקיף את צדק במרחק של 17,883,000 ק"מ ובזמן הקפה של 489.72 יממות, בכיוון תנועה ההפוך לכיוון הסיבוב של צדק.
S/2003 J 12 בעל אלבדו של 0.04 ואקסצנטריות של 0.4920.
בניגוד לרוב ירחי צדק, S/2003 J 12 אינו משתייך לשום קבוצת ירחים.
מלחמת האבוקדו
רקע
פרי האבוקדו המכונה גם "הזהב הירוק" אינו עוד פרי עונתי הנאכל כטרנד או כמאכל מקומי במקומות בהם גדל. האבוקדו, בשל היותו עתיר שומן, לא נחשב בעבר כבריא - אך מאז נהפך למוצר מזון-על המומלץ לצריכה יומית. כיום בחברה הגלובלית ניתן לאכול אבוקדו לאורך כל השנה, מה שמגביר את הביקוש לפרי זה. האבוקדו נמכר ונאכל בכל העולם ומושך אליו קרטלים המחפשים אחר דרכים חדשות להשיג רווח מ-"הזהב הירוק".
למעלה מ-50 מיליארד פירות אבוקדו נאכלים מדי שנה. הצמיחה בביקוש לאבוקדו יצרה תופעות שליליות וחיוביות. בעקבות הצמיחה הרבה בביקוש לפרי, קרטלים רבים של פשע מאורגן פנו לתעשייה זו ורצחו, חטפו וסחטו מגדלי אבוקדו רבים. מלחמה זו החלה בהדרגה משנת 1994, עת חתימת הסכם ה-NAFTA (הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה) אשר פתח בפני מגדלי האבוקדו המקסיקנים את השוק האמריקאי לשיווק פירותיהם. האבוקדו המקסיקני הציף את השווקים האמריקאים והצמיח את תעשיית האבוקדו המקסיקנית לממדים שטרם נראו בעבר. פרי זה זוכה לחשיבות כלכלית כה רבה עד שבחלק מהאזורים בהם גדל, הפרי זוכה לעדיפות בקבלת מים להשקיית מטעי האבוקדו על פני צורכי המחייה של תושבי האזור.
צמיחת הביקוש הגבוה לפרי האבוקדו בארצות הברית
מעל ל-90% מהיקף הגידול של פרי האבוקדו האמריקאי נמצא בקליפורניה, בעלת הטופוגרפיה והאקלים המתאימים ביותר בארצות הברית לגידול פרי זה והיתר בפלורידה.
גידול האבוקדו צמח באופן קבוע ואיטי במהלך המאה ה-20. בזמן שהמודעות למזון בריא ומזין גברה, פרי האבוקדו התגלה כמזון עשיר ברכיבים תזונתיים מומלצים בידי רופאים, כמו: אשלגן, סיבים תזונתיים ושומנים מן הצומח. תחילה שווק האבוקדו כמאכל מותרות אקזוטי מהחוף המערבי, ועם הזמן צבר תאוצה ונתפס כמזון-על.
בתקופה זו פרי האבוקדו החל להיתפס כרכיב קבוע במטבח האמריקאי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 תעשיית האבוקדו האמריקאית הקימה את ועדת האבוקדו של קליפורניה שתפקידה היה ולהגן על תדמית הפרי השומני, למתג אותו, לעודד את צריכתו באמצעות פרסומות ולממן מחקרים אודות חשיבותו הבריאותית. תעשיית האבוקדו המשיכה לצמוח ולגדול ובין תחילת שנות ה-70 לשלהי שנות ה-80 שטחי הגידול של פרי האבוקדו בקליפורניה שילשו עצמם.
חדירת פרי האבוקדו המקסיקני לארצות הברית
צמיחת ענף גידול האבוקדו האמריקאי התרחשה תחת השגחתו של הממשל האמריקאי שגונן על ענף גידול האבוקדו האמריקאי ואסר על יבוא אבוקדו מחוץ לארצות הברית, ובין היתר ממקסיקו שכנתה, יצואנית האבוקדו הגדולה בעולם. מקסיקו זכתה למעמד זה בשל העובדה שבמקסיקו נמצאים השטחים המספקים את התנאים האופטימאליים ביותר לגידול האבוקדו. מגדלי האבוקדו האמריקאי חששו שהאבוקדו המקסיקני יהווה עבורם תחרות שלא יוכלו לעמוד בה אם ישווק בארצות הברית, הן בשל טיבו והן בשל מחירו הזול וזמינותו לעומת מקבילו האמריקאי. לכן, במשך שנים, הממשל האמריקאי אסר על יבוא אבוקדו ממקסיקו, מעצמת האבוקדו השכנה, תחת הטענה כי ישנו חשש שעם הפרי יגיעו מזיקים חדשים לארצות הברית. אך בעקבות שינויים גאופוליטיים באזור, תנאי המשחק השתנו.
בשנת 1993 ארצות הברית, קנדה ומקסיקו חתמו על הסכם ה-NAFTA, הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה בהובלת נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון. תחילה מגדלי האבוקדו האמריקאים חששו מאוד שבעקבות החתימה על ההסכם ופתיחת שערי מדינות צפון אמריקה למסחר ביניהן, האבוקדו המקסיקני יציף את השווקים האמריקאים ויפגע במגדלי האבוקדו האמריקאים פגיעה כלכלית אנושה שתוביל לחיסולם הכלכלי. אך בניגוד לחששות הכבדים של מגדלי האבוקדו האמריקאים, היצע האבוקדו המקסיקני בארצות הברית לא פגע בהם, ואף להפך, מאחר שהפך את האבוקדו מפרי חד-עונתי שגידולו מוגבל לפי תנאי הגידול בקליפורניה, לפרי רב-עונתי. האבוקדו המקסיקני חיזק את שוק האבוקדו בארצות הברית והגביר את הביקוש לפרי עוד יותר. עם תנאי השוק החדשים למגדלים האמריקאים נוצר שוק זמין לשיווק פירות האבוקדו לאורך כל ימות השנה וכן רמת מחירי הפרי המשיכה לנסוק.
כאשר הסכם ה-NAFTA נחתם, מדינה אחת בלבד במקסיקו עמדה תחת הדרישות התברואתיות האמריקאיות לגידול ויצוא אבוקדו אליה, מדינת מיצ'ואקאן. לכן, מיצ'ואקאן הייתה המדינה המקסיקנית הראשונה לקבל היתר אמריקאי לייצוא פירות אבוקדו לארצות הברית השכנה, מה שגרם לשינויים כלכליים וחברתיים מרחיקי לכת והכניס כסף רב למדינה זאת. מדינת מיצ'ואקאן מייצרת בערך כשליש מפירות האבוקדו בעולם, מעל למיליון וחצי טון פרי בשנה. כ-20% מתושבי המדינה מועסקים בתעשיית גידול האבוקדו המקומית. כיום רוב פירות האבוקדו המשווקים בארצות הברית מקורם במדינת מקסיקו השכנה.
מחיר הצלחת פרי האבוקדו
להצלחת הסכם ה-NAFTA היה מחיר דמים כבד. לביקוש הבינלאומי הגדול ולביקוש האמריקאי בפרט לאבוקדו היו השפעות רבות על תעשיית האבוקדו המקסיקנית והכסף הרב הטמון בה. מקרי אלימות רבים התרחשו, ועדיין ממשיכים להתרחש, סביב תעשיית האבוקדו, ולצדם שגשגו וצמחו עסקי הפשע המאורגן. הסכם ה-NAFTA הכניס את האבוקדו המקסיקני בשערי ארגוני הפשע המקסיקני בשל הכסף הרב הנמצא בתעשיית יצוא האבוקדו המקסיקנית המשגשגת ובשל הקלות לסחור בפרי. אנשי קרטלי הפשע המקסיקני רצחו, חטפו וסחטו מגדלי אבוקדו רבים על מנת להשיג רווחים נאים מתעשייה מצליחה זאת.
בשנת 2006 החליט נשיא מקסיקו פליפה קלדרון להילחם בקרטלי הפשע במדינת מיצ'ואקאן. קלדרון שלח כ-20 אלף חיילים למחוז במטרה לחסל את הפשע בו. קלדרון לא הצליח במשימה והכנופיות החלו לפעול כגופים קטנים יותר ובתחומים נוספים וחדשים. גם מדינת מיצ'ואקאן ניסתה להילחם בפשע בעצמה והקימה בעיר בירתה, מורליה, מחלקה למיגור תופעת הסחיטה של מגדלי האבוקדו בידי קרטלי הפשע המקומיים. כמו כן, בשל המחיר הכבד שהאזרחים שומרי החוק שילמו בשל מקרי האלימות הרבים, המקומיים התארגנו לקבוצות עצמאיות בניסיון להגן על עצמם, אך ניסיונות אלו לא תמיד צלחו ולעיתים המקומיים אף נשאבו בעצמם למעגל האלימות. לפי הערכות הממשלה המקסיקנית, נכון לשנת 2009 ארגוני הפשע סחטו כ-150 מיליון דולר בשנה מתעשיית האבוקדו. למרות ההחרפה במצב הביטחוני במדינה ובמחוז מיצ'ואקאן, יצוא האבוקדו לא נפסק מעולם ובנוסף למחיר הדמים הכבד, היה לכך מחיר כלכלי שנסחט מכל פרי שנקטף מהעץ, יוצא ושווק. בדרך זו מגדלי האבוקדו יכלו להמשיך להתקיים ולהתפרנס למרות כל הקשיים. בהמשך קרטלי הפשע אף ניסו להשתלט על שוק האבוקדו המקסיקני ולנהל אותו על מנת לשמור על רמת מחירים גבוהה ויציבה של פרי האבוקדו לאורך השנה.
כיום נראה שהמלחמה סביב תעשיית האבוקדו נרגעה, אך מתחת לפני השטח כספי האבוקדו הרבים גורמים לשלטון לשמור על שקט תעשייתי באזור.
גורמים נוספים להצלחת האבוקדו המקסיקני
יצרניות משמעותיות נוספות של האבוקדו המשווק בארצות הברית מלבד מקסיקו הן: צ'ילה, פרו ומדינת קליפורניה, ארצות הברית. לשם גידול פרי האבוקדו מלבד תנאי חום ולחות נדרשת השקיה רבה של מים. בשנים האחרונות מדינת קליפורניה חווה תנאי אקלים קשים הכוללים בצורות ממושכות הגורמות למחסור קבוע ומתמשך במים המוביל לצמצום שטחי הגידול של האבוקדו ובהתאם לירידה בכמות היבול המשווק ממדינת קליפורניה. מצב חדש זה מוביל לביקוש גדול יותר לאבוקדו המיובא בארצות הברית, בין היתר ממקסיקו, מעצמת האבוקדו העולמית. ניתן לראות כי יבוא פרי האבוקדו מחוץ לארצות הברית ממחיש את מונח ה"מים וירטואליים", מים שנעשה בהם שימוש בעת ייצור של מוצר מסוים, אשר נשלח למכירה במדינה אחרת מזו שבה יוצר.
יעל
יעל (שם מדעי: Capra) הוא סוג במשפחת הפריים. היעלים נפוצים בעיקר באזורים הרריים ברחבי העולם הישן.
יכולת טיפוס
ליעל יכולת טיפוס טובה שמאפשרת לו לחיות על צוקים. בתחתית הפרסה של היעל קיימת כרית גמישה המשמשת להיאחזות בסלעים, ומאפשרת עצירה פתאומית במצוקים תלולים ובפניות חדות.
קרני היעלים
זכרי היעלים יהיו תמיד כבדים יותר מהנקבות. לזכרי היעלים קרניים מפותחות וכבדות מעוגלות וגדולות, בהן הם משתמשים בעיקר לצורכי חיזור וקביעת מעמד, כולל התגוששות עם זכרים אחרים. לנקבות קרניים מעוגלות וגדולות המשמשות אותן כאמצעי הגנה מפני טורפים
יעלים בישראל
בישראל מצוי המין יעל נובי, שנפוץ בנגב, במדבר יהודה וברמת הגולן. הסוג יעל כולל גם את מיני העזים. עז הבית, תת-מין בסוג זה, בויתה מעז הבר.
בלו-אייד סול
בלו-אייד סול (באנגלית: Blue-eyed soul), המוכר גם כ-וייט סוֹל (White Soul), היה סגנון מוזיקלי (בניגוד לז'אנר) של מוזיקה פופולרית בשנות הסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. המושג "וייט סול" הופיע בסביבות אמצע שנות ה-60 בהקשר לאמנים כמו אריק ברדון מלהקת החיות וואן מוריסון.
אמני הארטלנד רוק רבים הושפעו מאוד מהווייט סול, כולל בוב סיגר וברוס ספרינגסטין שאף נקשרו לסגנון זה בתחילת הקריירה שלהם.
גדוד העמק
גדוד "העמק" היה הגדוד הראשון של הפלמ"ח. הגדוד הוקם בחודש יולי 1944 לאור אישור המיפקדה הארצית של ה"הגנה" להקים גדודים מתוך פלוגות הפלמ"ח; הגדוד הוקם על בסיס פלוגות א', ד', ו', ופעל ישירות תחת מטה הפלמ"ח. בין השאר השתתף בשחרור המעפילים ממחנה המעצר בעתלית, ליל המשטרות, ליל הגשרים, פעולת בלד א-שייח', השמדת שיירת הנשק הערבית בקרית מוצקין (מתוך 12 אותות הגבורה שהוענקו במלחמת העצמאות, שניים ניתנו ללוחמים מהגדוד על פעולה זו), פשיטות שונות (אות גבורה נוסף על הפשיטה בשפרעם) והקרב על משמר העמק, בו הביס הגדוד את צבא ההצלה של קאוקג'י. ב-26 באפריל 1948 הוקמה חטיבת "יפתח" על בסיס הגדודים הראשון והשלישי. במסגרת חטיבה זו השתתף הגדוד הראשון, בין השאר, במבצע מטאטא ובקרבות מלכיה בחזית הצפון; במבצעי "יורם" ו"דני" בחזית המרכז; במבצע "אבק", בקרבות ח'רבת מחאז בהם הביס את הצבא המצרי, במבצע יואב, בקרבות חוליקאת ובטריז בית חאנון בחזית הנגב. הגדוד המשיך להתקיים גם לאחר פירוק מטה הפלמ"ח ב-7 בנובמבר 1948, והתפזר, כגדודים אחרים בפלמ"ח, במהלך אפריל 1949. לפני, במהלך ואחרי מלחמת העצמאות, היו יוצאי הגדוד הראשון בין מקימי 29 קיבוצים ויישובים ברחבי ישראל.
הפלוגות מהן הוקם הגדוד
הגדוד הראשון הוקם על בסיס שלוש משש "פלוגות המחץ" הראשונות:
הקמת הגדוד
לקראת סוף שנת 1944 חל שינוי משמעותי במבנה הפלמ"ח: עם השלמת הקמתן של תשע הפלוגות והסיכוי להגדלה נוספת, אישרה המיפקדה הארצית של ה"הגנה" להקים גדודים. נחום שריג, לימים מפקד חטיבת הנגב, מונה למפקד הגדוד הראשון. עם הקמת הגדוד מונו שלושה מפקדים לפלוגות שהרכיבו אותו. בעוד שקודמיהם קיבלו את הכשרתם כמפקדים במסגרת ה"הגנה" עוד לפני הקמת הפלמ"ח, שלושת מפקדי הפלוגות החדשים היו מראשוני המתגייסים לפלמ"ח, טירונים שהוכשרו והתקדמו במסגרתו:
הערכת המבצע
שחרור המעפילים מעתלית היה המבצע הראשון של הפלמ"ח ברמה הגדודית, והוכיח את יכולתו לנהל מבצע גדודי מורכב ומתוחכם בהתראה קצרה. היה זה גם אחד המבצעים המוצלחים ביותר במאבק נגד השלטון הבריטי ומדיניות הספר הלבן, ואכן ראשי הנהלת הסוכנות דוד בן-גוריון ומשה שרת בירכו במברק אישי מיוחד את המבצעים. הגדוד הראשון הפגין לראשונה את יכולותיו, נחישותו וכישורי מפקדיו. במבצע השתתפו, בכל הרמות, מפקדים ולוחמים שהגיעו לימים לעמדות בכירות בהנהגת הצבא והמדינה, וזה היה להם ניסיונם הראשון בהפעלת יחידה צבאית הגדולה מפלוגה. ביניהם: יצחק רבין, נחום שריג, שאול יפה, אברהם אדן (ברן), עמוס חורב, יוסף (יוסקה) יריב, רפי איתן, ואנשי פלי"ם כגון מיכה פרי, שאול ביבר ונמרוד אשל.
ליל הרכבות
מבצע "מסיבה", שנודע בתור ליל הרכבות, התבצע ב-1 בנובמבר 1945, בשעה 23:00. מטרתו המקורית הייתה חבלה ברשת מסילות הברזל המנדטורית, כאיתות לבריטים: אם אתם סוגרים את הגבולות בפני מעפילים, גם אנו מסוגלים למנוע תנועה חופשית שלכם בארץ ומחוצה לה. המבצע כלל חבלות ב-153 נקודות שונות: תחנות רכבת, צמתים ומעתיקי מסילות, גשרונים, מובילי מים ועוד, תוך שאיפה להימנע מפגיעה בנפש. מטרה זו הוטלה על ארבעת גדודי הפלמ"ח, שפעלו ב-50 חוליות בנות כמה לוחמים כל אחת. בנוסף לכך חיבל הפלי"ם בספינות משמר החופים שפעלו נגד אוניות מעפילים. האצ"ל חיבל בקטרים בתחנת הרכבת בלוד, והלח"י עשה ניסיון כושל לחבלה בבתי הזיקוק בחיפה.
הגדוד הראשון ביצע חבלות באזורים בהם שהו פלוגותיו, בקווים מחיפה צפונה ומזרחה. פלוגה ד' בפיקוד חיים אבינועם פעלה בקו רכבת העמק בקטע אחד, בין היתר ליד משטרת שאטה. פלוגה ו' בפיקוד שאול יפה פעלה בקטע אחר, וכן בתוך העיר חיפה, סמוך לכיכר פלומר, שם פוצץ ישעיהו בודילובסקי את המסילה. חוליה מפלוגה א' פוצצה את גשר "של" בחיפה; חוליה נוספת מפלוגה ו', פוצצה את המסילה בגשר אכזיב. כל פעולות הגדודים בוצעו בתיזמון אחיד בשעת ה-ש', והלוחמים נסוגו תוך טשטוש עקבותיהם כדי למנוע פעולות גמול של הבריטים נגד יישובי המוצא. פעולת ליל הרכבות הראתה את יכולתם של גדודי הפלמ"ח, והגדוד הראשון בתוכם, להוציא אל הפועל מבצע מורכב בתיזמון אחיד ומבלי להשאיר עקבות.
לילות הורדת מעפילים אל החוף
חלקו של הפלמ"ח היבשתי במבצעי ההעפלה היה בעיקר באבטחת אזור הנחיתה, בסיוע לפיזור ולעיתים גם בהורדה לחוף. כדברי המג"ד נחום שריג: "הפעולה הייתה בנויה על שלושה מעגלים... נשיאת העולים, הבאתם בסירות לחוף, הטיפול בהם, ארגונם לתנועה. המעגל השני, קרוב וצפוף יותר, אבטחה... אנשים מזוינים ברובים, מקלעים, תת-מקלעים, רימונים. המעגל השלישי צריך לחסום, להשהות ולעכב, מרוחק ודליל יותר... [לגדוד] הייתה אפשרות לבנות את יחידת הפעולה, צוות הפעולה, לפי הצורך, בהתאם לתנאים ". האבטחה הייתה כרוכה בהמתנה מתישה במשך שעות ובסכנה להיתפש עם הנשק על ידי הבריטים או להיכנס לקרב יריות. אנשי הגדוד השתתפו בעוד מסגרות שונות של מפעל ההעפלה: באירופה בארגון "הבריחה", כמלווי מעפילים בפלי"ם וכגדעונים; אחדים השתתפו במסגרת "החוליה" בהעפלה היבשתית, דוגמת חיים חפר ממחלקת דפנה בפלוגה ו' שאף הנציח את עלילותיה בשורות: "בין גבולות, בהרים ללא דרך, / בלילות חשוכי כוכבים, / שיירות של אחים מבלי-חרף /למולדת אנו מלווים".
מבצע ברזילי: הוצאת נשק מתוך רכבות הצבא הבריטי
מבצע פריצה לרכבות עמוסות אמצעי חימוש שהובילו הבריטים, והעברת נשק ותחמושת לסליקים של הפלמ"ח. הש"י, שירות הידיעות של ה"הגנה", סיפק מידע על תנועת הרכבות שיצאו ממחסני הנשק במחנה כורדני, צפונית-מזרחית לקריית מוצקין, ונעו דרומה לעבר מצרים, דרך רפיח. לוחמים מן הגדוד הראשון חדרו לרכבות שנעו על מסילות הברזל והוציאו את הנשק במסגרת "מבצע ברזילי", שנמשך כשלושה חודשים במהלך המחצית הראשונה של שנת 1946.
מנהל תחנת הרכבת בעתלית היה חבר ה'הגנה', ומהגדוד היו מודיעים לו לאיזו רכבת מעוניינים לפרוץ ובאיזו שעה תעבור; התפקיד שלו היה להאט את מעבר הרכבת בתחנת עתלית. מדרום לתחנת עתלית הייתה שוכבת כיתה, בגודל שהותאם למספר הקרונות. כל שני לוחמים היו קופצים על קרון נוסע, פותחים עם מנוף את הדלת וממשיכים לנסוע עם הקרון. מעתלית עד חדרה הובערו חמש עד שמונה מדורות, ולידן אנשי הגנה. הלוחמים בכל קרון ערמו ארגזי תחמושת ליד הפתח ועל פי אות מוסכם, בהתקרב הקרון לכל מדורה, היו דוחפים ארגזים החוצה, וכך ממדורה למדורה. אנשי ה"הגנה" הממונים על איסוף הארגזים העמיסו אותם על פלטפורמות מכוסות בברזנט קשורות לטרקטורים ולעגלות והובילו את הנשק לסליקים שביישובים הסמוכים.
במשך הזמן הבריטים הרגישו שמשהו מתרחש והוסיפו שמירה לאורך הקרונות, וכשהרכבת הייתה נעצרת היו יורדים ומסיירים סביבה, אך מעולם לא תפסו את לוחמי הגדוד. המבצע המוצלח הופסק כאשר רכבות הנשק התחילו לנסוע בשעות היום.
תקיפת מתקני הרדאר
על מנת להקשות על הבריטים לזהות התקרבות אוניות מעפילים, החליטה מיפקדת ההגנה בהשפעת יצחק שדה לפוצץ מתקני רדאר ששימשו לשם כך בבסיס סטלה מאריס שבכרמל הצרפתי.
מועד המבצע הראשון נקבע לשעות הערב של 20 בינואר 1946, כתגובה להשתלטות הבריטים ב-17 בינואר, בלב ים, על האונייה "אנצו סרני" שהובילה 908 מעפילים. כוח מפלוגה א' ביצע תצפיות, ולאחר מכן פרץ את גדרות התיל של המחנה, הניח חומר נפץ עם עפרונות השהייה ל-45 דקות, ויצא מהמחנה מבלי להתגלות. מטעם מפקדת ההגנה הודיעו לבריטים לפנות את הבסיס לקראת הפיצוץ, כי רצו למנוע פגיעות בנפש; אולם קצין בריטי חיפש ומצא את המטען והצליח לנטרל את מנגנון ההפעלה.
לאחר תפיסת "אנצו סרני" הייתה הפסקה של חודשיים בהבאת ספינות מעפילים. לחודש מארס תכנן המוסד לעלייה ב' עלייתן של שלוש ספינות נוספות, וכדי לסייע בכך הוחלט שוב לפוצץ את הרדאר בסטלה מאריס.. המועד לפשיטה החדשה נקבע ללילה שבין ה-18 ל-19 בפברואר ושוב הוטלה המשימה על הגדוד הראשון. הפעם התקיפה בוצעה מכיוון שונה; הכוחות לא הספיקו להגיע במועד אל הבסיס ולכן נדחתה ללילה הבא. מחנה הרדאר תוגבר בעקבות הפשיטה הקודמת, והוגברו צפיפות התיל והתאורה. הגדר הראשונה והשנייה נפרצו בקלות יחסית, למרות סיורי הזקיפים. הגישה לגדר השלישית, המקיפה את בסיס האנטנה הענקית, הייתה קשה במיוחד אך לבסוף נפרצה הגדר הפנימית והחבלנים השליכו לרגלי הרדאר את המטען הכבד, פתיל ההשהייה כוון הפעם ל-30 שניות בלבד, והפיצוץ בוצע כשהכוח תופס מחסה בסמוך. מייד לאחר מכן הושבתה רשת החשמל באזור המחנה, האורות כבו, והכוח הצליח לחמוק מהמירדף הבריטי. הלוחמים הגיעו בבוקר לקיבוץ יגור, ומשם התפזרו ליחידותיהם. הבריטים הודו כי פיצוץ הרדאר "הוכיח תכנון וביצוע מבריקים, שלוו במזל מסוים". ההתקפה זכתה לכיסוי תקשורתי נרחב, בארץ ובבריטניה.
כשנה וחצי מאוחר יותר, ב-19 ביולי 1947, חזרה פלוגה א' לפשוט על הרדאר בסטלה מאריס, וכן על "הרדאר הקטן" בבסיס ח'רייבה שליד הכפר עוספייה. גם שתי פשיטות אלה הוכתרו בהצלחה, ומתקני הרדאר יצאו מפעולה למשך שבועות רבים.
ליל המשטרות
ב-21 בפברואר 1946 התבצע "ליל המשטרות", במהלכו הותקפו בסיסים של כוחות המשטרה הניידת הבריטית (P.M.F), שפעלו נגד היישוב היהודי. על הגדוד הראשון הוטלה תקיפת בסיסי המשטרה בג'נין ובשפרעם, וזאת 24 שעות בלבד לאחר הפעולה השנייה נגד הרדאר בסטלה מאריס. משטרות נוספות שהותקפו על ידי הפלמ"ח היו שרונה (לימים הקריה בתל אביב) וכפר ויתקין (לימים "הדסה נעורים"). הכוונה הייתה לפוצץ את תחנות משטרה בעת ובעונה אחת: התחלת החדירה ב-23:30 בלילה של 21 בפברואר 1946, וביצוע הפיצוצים כעבור שעה וחצי.
פיצוץ משטרת שפרעם
הפעולה במשטרת שפרעם הוטלה על יחידה מפלוגה ו' בפיקוד עודד מסר, לימים מפקד חטיבת גבעתי. בסיס היציאה היה ברמת יוחנן. כמה לילות לפני הפעולה עשו מפקדי החוליות מעין חזרה כללית ליד המשטרה: בדקו אם יש מיקוש, את הגדר שצריך היה לפרוץ ואת שיגרת הפטרולים. הוכנו סימנים מוסכמים לחיתוך הגדר, ריצה לעבר מגדל המשטרה והנחת שלושה תרמילים עם חומר נפץ, כל תרמיל 30 ק"ג, לרגלי המגדל. לאחר הצתת הפתילים היה עליהם לרוץ לעבר הפתח שפרצו בגדר, על פי הכוונת איש החוליה שיסמן משם בפנס. בליל הפעולה, למרות הופעה בלתי צפויה של שריונית שסיירה בכביש, הצליח הכוח לפעול כמתוכנן; הדף הפיצוץ השיג את הלוחמים בשעת הנסיגה לקיבוץ אלונים. רק לאחר הפיצוץ הבינו השוטרים הבריטיים את הנעשה ופתחו באש, אולם יחידות חיפוי סייעו לכוח להיחלץ בשלום; בפעולה ניזוק קשה מגדל בניין המשטרה.
ליל הגשרים והשבת השחורה
באביב 1946 עזב נחום שריג את הפיקוד על הגדוד הראשון וקיבל את הפיקוד על הגדוד הרביעי. החליף אותו כמפקד הגדוד הראשון אורי יפה, עד אז מפקד הגדוד השלישי.
ב-12 ביוני 1946 הודיע שר החוץ הבריטי ארנסט בווין על דחיית המלצות הוועדה אנגלו-אמריקנית מאפריל אותה שנה, להתיר עלייתם של 100 אלף יהודים. בתגובה, ניתנה לפלמ"ח פקודה לפוצץ 11 גשרים המחברים את ארץ ישראל עם הארצות השכנות, בלילה שבין 16 ל-17 ביוני 1946. המבצע, שנודע מאז כ"ליל הגשרים", קיבל את שם הצופן "מבצע מרכולת". מפקדי הגדודים של הפלמ"ח קיבלו פקודת מבצע מפורטת, בה הוגדרה מטרת המבצע: לנתק את הארץ מן הארצות השכנות שאתן היא קשורה ביבשה על ידי ניתוק קווי התחבורה היבשתיים, באמצעות פיצוץ גשרים כפי שפורטו לכל גדוד. הפיצוצים צריכים להיות מופעלים בעת ובעונה אחת, להוציא את הגשרים מכלל שימוש וכן לשוות להם צורה של חורבן גמור בעיני כל מסתכל. על הגדוד הראשון הוטל לפוצץ את גשר שייח' חוסיין על נהר הירדן המחבר את ארץ ישראל עם עבר הירדן, ושני גשרים על נחל אכזיב בגליל המערבי, המחברים את ארץ ישראל עם לבנון.
גשר שייח' חוסיין
אורי יפה, כחבר קיבוץ מעוז חיים, הכיר היטב את גשר שייח' חוסיין (בהמשך: גשר מעוז), המרוחק פחות משני ק"מ מקיבוצו. גשר הברזל חצה את הירדן בכביש המחבר את בית-שאן לאירביד שבעבר הירדן. לאחר ביצוע סיורים מקדימים ביום ובלילה הגיעה מפקדת הגדוד למסקנה שיש אפשרות להתגנב, לשים את חומרי הנפץ בשקט, על יד העוגנים (מדובר בגשר תלוי), על ה"רלסים": מוטות שלד הברזל. לאחר מכן ניתן להכין את הפיצוץ עם חשמל, להתרחק מהגשר, לבצע את הפיצוץ ולהסתלק. על מנת למנוע את גילוי העקבות לאחר הפעולה הוחלט להתקרב אל הגשר בתוך מים; היציאה הייתה ממעוז חיים אבל הנסיגה תוכננה לגוש חרוד, בהנחה שדבר ראשון שיעשו הבריטים הוא חיפוש במעוז חיים.
בקצה המזרחי של הגשר שמרו חיילי הלגיון הערבי ובקצה המערבי, שבו הונח חומר הנפץ, שמרה יחידת שוטרים ערבים מארץ ישראל. הוכנה יחידת חיפוי, הכביש בין הגשר לבית-שאן נחסם וחוטי הטלפון נותקו. את הפעולה ביצעה מחלקה מפלוגה ו' בפיקוד ברוך אקסלרוד (בוזה), שבהמשך מונה למפקד הפלוגה. בעת ההתגנבות, כיסה רעש מי הירדן כל רעש אפשרי של התקדמות החבלנים עד רגלי הגשר. רעש נוסף שסייע הייתה שיחה קולנית שהתנהלה בין הזקיפים משני קצות הגשר. לפי מקור אחד, לאחר שחומר הנפץ הונח ובטרם הופעל הפיצוץ, הוזהרו הזקיפים שעליהם להתרחק ממקום הסכנה, הם אכן התרחקו ותוך דקות הגשר פוצץ ונהרס בלא שאיש ייפגע ; לפי עדות המפקד בשטח הזקיפים לא הוזהרו, ואם לא נפגעו זה משום שהגשר קרס במרכזו.
האסון בגשרי אכזיב
בגלל מורכבות הפעולה בגשרי אכזיב הוקצה למבצע כוח מוגדל, 43 לוחמים מפלוגה א' ומפלוגה ו', בפיקוד מ"פ א' נחמיה שיין. על הכוח הוטל פיצוץ הגשרים המחברים את חיפה לביירות בירת לבנון, גשר הרכבת וגשר הכביש החוצים את נחל כזיב בתוך הכפר א-זיב, ארבעה וחצי ק"מ מדרום לגבול הבינלאומי. לדברי המג"ד יפה נערכו לקראת מבצע זה לכל הפחות חמישה סיורים, במיוחד לשם בירור גודל הכוח שאייש את תחנת המשטרה צפונית לנחל, ליד גשר הכביש. בסיורים התברר כי השוטרים אינם יוצאים לשמור על הגשרים, אלא נמצאים בתוך התחנה. לדבריו, ולפי זה תכננו את הביצוע.
יהונתן דותן (ג'וני, אז דולינסקי), מפקד מחלקת גניגר ולימים סמג"ד במלחמת העצמאות ותת-אלוף בצה"ל, עם שני מ"כים, הגיע לקיבוץ מצובה הסמוך כדי ללמוד את השטח. השלושה נרשמו בסידור העבודה כרפתנים. המא"ז לקח אותם לרפת, הראה להם פרה והם שיננו את סימני ההיכר שלה, כדי שאם ייתפסו יוכלו לתאר פרה שכביכול ברחה ויצאו לחפש אחריה. בשעות אחר הצהריים הלכו בוואדי עד שראו את הגשר, שיננו כל פרט שראו, את עמודי הגשר, תחנת אוטובוס על הכביש, עמדות שמירה בקצה הגשר, בית קפה סמוך. לאחר שהתרחקו מעט, הופיעו לידם ארבעה שוטרים רכובים על סוסים והובילו אותם ברגל מתחת לגשר עד לנקודת המשטרה. בדרך השתהו ודווקא אז, תחת עיני השוטרים, הצליחו לרשום בזיכרון פרטים על גשר הכביש, כפי שנראו מקרוב. קצין בריטי התקשר עם מוכתר הקיבוץ שאימת את גרסתם על הפרה האבודה הם שוחררו. בלילה מעונן וחשוך סיירו שוב באזור הגשר וג'וני גילה שניתן לעקוף את הכפר אם יעברו בתעלות מים, תחת שיחי אקציה, ויתקרבו לגשר בלי להתגלות. בשתיים בלילה הגיעו לנהריה ובגלל המראה שלהם, רטובים ומלוכלכים, נעצרו דווקא על ידי שומרי המקום ושוחררו רק בהתערבות המא"ז.
התוכנית הייתה לפוצץ את גשר הכביש עם 400 ק"ג חומר נפץ ואת גשר הרכבת עם 150 ק"ג. את חומר הנפץ מסוג ג'לניט השיג הפלמ"ח ממחצבות. יצחק יבנה ( צחיק), מפקד החבלנים: "התרמילים היו בני 25 קילו כל אחד. 16 אנשים היו צריכים לשאת את חומר הנפץ, אפילו שתפקידם אחר כך היה שונה... חלק נשארים על יד גשר הרכבת... זה היה המזרחי, (כדי) לשים את חומר הנפץ, כמות מסוימת, כמות יותר קטנה, כי זה היה גשר יותר קטן. חלק, בראשותי, הולכים הלאה, לגשר הכביש". לדבריו, הייתה הנחיה ברורה שיש להזהיר ולסלק את ערביי הכפר "אפילו בסיכון מסוים שאנחנו מסכנים את עצמנו... לחמנו נגד הבריטים, אבל לא נגד הערבים". במיפקדת הפלוגה בעין חרוד בנה מפקד הפעולה נחמיה שיין מודל של עמודי גשר מחבילות קש. לחבלנים הורה לרוץ אל הגשרים לצד הדרומי של העמודים, עמודי אבן הבנויים בתוך הוואדי. המשטרה הייתה בצד צפון, והג'לניט היה רגיש ליריות ופגיעה בו גורמת לפיצוץ. כיוון שזה היה החומר היחידי שהיה ברשות הכוח, תכננו כך שאם השומרים יפתחו באש, העמוד יגן על חומר הנפץ עד השעה המתוכננת לפיצוץ הגשר השני, לאחר נסיגת האנשים.
ב-16 ביוני 1946 נסעו כל לוחמי היחידה באוטובוס לבסיס היציאה במצובה. האוטובוס יצא מעין חרוד עם אנשי המחלקה שם, ואסף את המחלקות מהקיבוצים גבע וגבת. במצובה, מפקד הפעולה נחמיה נתן תדריך על גבי לוח, והסביר את התוכנית: צחיק מפקד החבלנים עם ארבע חוליות של שני אנשים כל אחת יפרוץ קדימה ויתפוס את הגשר הקדמי, ואז ירוצו הסבלים ויביאו את החומר. הוא יארגן כל חוליה לפיצוץ, יפנו את הערבים, ייסוגו מתחת לגשר ויעברו לנקודת ההתארגנות לנסיגה; אז המפקד יתן את ההוראה לפוצץ. גם כאן ביצעו תרגולים על מודל. ממצובה יצאו בליל ירח מלא, וכעשרים דקות לקראת שעת השין נכנס הכוח לתוך הכפר א-זיב, בהעמידו פני יחידה צבאית בריטית. לפי התחקיר, בוואדי הם פגשו שני ערבים. יחיעם וייץ עשה את עצמו לאנגלי, ובאנגלית אמר להם 'יש פה תרגיל של המשטרה – הסתלקו!' ההערכה היא שהם הודיעו למשטרה, והיה נכון יותר לקשור אותם עד סוף הפעולה. כל החוליות המשיכו לפעול כמתוכנן עד שנפתחה לעברן אש מגג בית הבאר שניצב סמוך לקצהו הדרומי של גשר הרכבת, ואשר לפי התצפיות המוקדמות היה בלתי מאויש. חוליות מהכוח חסמו את הכביש המוביל לגשרים מצפון ומדרום והרחיקו תושבים ערביים. בעוד החבלנים נעים לעבר הגשרים, החלו חילופי אש עזים בין לוחמי הפלמ"ח לבין הנוטרים והזקיפים שעל הגשרים. ראשון הנפגעים היה יחיעם וייץ, והחובשת זהרה לביטוב לא הצליחה להציל את חייו. חבלנים ושאר נושאי מטענים הגיעו לגשר הרכבת והחלו מניחים את החומר. חבלנים ונושאי מטענים אחרים היו צריכים להמשיך אל גשר הכביש, שלפי התכנון היה צריך להיות הראשון שיפוצץ. חוליה אחת הלכה לבית הקפה כדי להרחיק את יושביו לפני הפיצוץ. צחקי מפקד החבלנים הגיע ראשון כמתוכנן אל גשר הכביש,עם שני תרמילי חומר נפץ. שאר הכוח התעכב ונחמיה שיין המפקד רץ אליהם לזרזם; ברגע זה אירע פיצוץ אדיר במטענים שליד גשר הרכבת וכנראה גם אלו שנשאו הלוחמים לכיוון גשר הכביש, ככל הנראה בשל פגיעת כדור באחד המטענים. גשר הרכבת קרס כליל, ומעוצמת הפיצוץ נהרגו כל הלוחמים שהיו לידו וגופותיהם התרסקו כאילו לא היה להם זכר. צחיק, שלא ידע כי נחמיה המפקד בהרוגים, ניסה לקרוא לו, ואז התפשטה הקריאה 'לסגת', והוא היה אחרון הנסוגים.
28 הלוחמים הנותרים התפקדו בנקודת הכינוס. נשלחו שני לוחמים לבדוק אם בכל זאת יש עוד ניצולים ליד הגשרים, אך השניים לא מצאו דבר. הכוח, בפיקוד דותן, נע בתנועה מזורזת לעבר קיבוץ מצובה, לרבות ארבעה פצועים שהלכו בכוחות עצמם. כוחות בריטיים הגיעו בינתיים לשטח והחלו יורים ירי לא מדויק. הלוחמים הסתירו את הציוד הצבאי (למעט יוני הדואר), ומחשש לחיפוש בריטי עלו רובם בו בלילה לקיבוץ חניתה. דותן הפריח מחניתה את שתי שתי יוני דואר ועימן ההודעה: "'הייתה תקלה בגשר, התפוצץ חומר הנפץ, כאשר המ"פ, החובש וכל מי שהיה בסביבתו נהרג או נעלם". הוא פירט בהודעה 15 שמות הרוגים, כולל המקלען שבסופו של דבר ניצל והגיע פצוע קשה למצובה. עם התקרבות כוחות בריטיים למצובה פירקו חברי המשק כמה כוורות בכניסה אליו; הדבורים המשוחררות עיכבו את הבריטים עד שקבוצת דותן מצאה מסתור במערה ליד גבול לבנון. למרות החיפושים שנערכו בסביבה, הלוחמים שהיו במערה לא נתגלו ובהמשך חזרו לבסיסיהם. במצובה נותרו שני פצועים, אחת מהן זהרה לביטוב, שאיבדה זמנית את ראייתה בגלל הבזק הפיצוץ, ואליהם הצטרף בבוקר בכוחות עצמו מפקד חוליית המקלע, למרות פציעה קשה בבטן. גם כמה מפקדים ולוחמים נשארו במצובה לשם הטמנת הנשק, ואז פוזרו בין חברי הקיבוץ. הבריטים עצרו חלק מהם אך שוחררו באין הוכחות על מעורבותם בפעולה, למעט המקלען הפצוע שלאחר החלמתו נכלא בלטרון.
מבין ההרוגים, רק גופתו של יחיעם וייץ זוהתה (משום שנהרג לפני הפיצוץ), הוא נקבר בירושלים ועל שמו נקרא קיבוץ יחיעם. חלקי הגופות של המפקדים והלוחמים שנהרגו בפיצוץ נקברו קבורה זמנית בחשאי, בקברי אחים בחיפה ובמצובה, וכן בידי הצבא הבריטי. בהיעדר מידע מדויק על הנופלים ומקום הימצאם, נמסרה הודעה למשפחות רק כעבור חצי שנה. רק ביום השנה ה-22 לנפילתם, י"ז בסיוון תשכ"ח, 1968, הובאו השרידים למנוחת עולם בטקס ממלכתי בין שני הגשרים, תחת אנדרטה לזכרם באתר ההנצחה "יד לי"ד" שעליה נחקק באבן: "כאן נטמנו שרידי חללי מערכת הגשר אשר הועברו מבתי העלמין בחיפה ובמצובה אל מקום מלחמתם וסופם. תהא מנוחתם שלום".
השבת השחורה
בשבועיים שחלפו מאז "ליל הגשרים" החליטו הבריטים לעצור את מנהיגי היישוב המאורגן שהפעיל את ה"הגנה", ולחסל את הפלמ"ח. אלה היו מטרות מבצע BROADSIDE, מטח-אש, שתוכנן חודשים מראש ועיקריו היו ידועים לשירות הידיעות של ה"הגנה". באותה מסגרת נערך ב-29 ביוני 1946 מבצע "אגאתה", הוא "השבת השחורה": רבבות חיילים, ביניהם מדיוויזיית הצנחנים, "הכלניות", וכן כ-15 אלף שוטרים, בריטיים וערביים, חסמו את גבולות הארץ, שיתקו את אמצעי התקשורת, שמרו על קיום העוצר ופשטו על 27 יישובים שבהם ערכו חיפושים אלימים. היישובים היו בעיקר קיבוצים שבהם שהה הפלמ"ח וביניהם בסיסי היחידות של הגדוד הראשון. רק בליל שבת נודע כי המבצע ייערך למחרת ובקושי היה זמן לחלק מהמבוקשים להסתתר ולהשמיד מסמכים. ניתנה הנחיה להתנגדות סבילה, ואולם, אלימות הבריטים גרמה להתנגשויות במהלך החיפושים. בעין חרוד ובתל יוסף ירו והרגו הבריטים שני חברי קיבוץ ניר דוד ואת חיים חרודי חבר פלוגה א'. הם חיפשו צעירים והצליחו לעצור כ-200 חברי פלמ"ח, חמישית מן כוח הלוחם של "החטיבה". בסך הכול נעצרו ב"שבת השחורה" 2,700 איש, רובם אנשי ההתיישבות העובדת וכן חלק ממנהיגי היישוב.
ההצלחה המשמעותית ביותר הייתה לבריטים ביגור, שם מצאו במהלך שבוע את מאגר הנשק הגדול ביותר של ה"הגנה". אולם את נשק האימונים של הפלמ"ח, שלא היה בסליקים, לא מצאו. המ"מית דבורה פלום-ספקטור מן הגדוד הראשון, שנפצעה קשה ואיבדה עין בפירוק חומר נפץ אחרי הפריצה לעתלית, הייתה מפקדת הפלמ"ח ביגור. היא הספיקה לאסוף את הנשק ולמסור אותו לחברי פלמ"ח שהסתתרו בחורש על הכרמל. לוחמים רבים מהגדוד הראשון נעצרו ביגור באלימות; לוחם אחד ברח לעוספייה והסתתר שם אצל משפחה דרוזית, וגם פנחס זוסמן (סיקו) הצליח לחמוק ממעצר. עוד מחברי הגדוד הראשון ברחבי הארץ הצליחו לחמוק ממעצר. מ"פ ד' חיים בר-לב שפיקד על פיצוץ גשר אלנבי (בידי הגדוד השני והרזרבה), היה בבסיס פלוגתו בבית השיטה וחמק בכסות של הבאת ענבים מהמטבח; באופן דומה חמקו גם צחיק יבנה, מפקד החבלנים בפיצוץ גשר אכזיב, והמ"מ עוזי נרקיס. חלק ממחלקת גבת היו בסיור ולא נעצרו, אחרים נעצרו אך חמקו במעבר ממחנה למחנה. בכיר המפקדים שנעצרו היה יצחק רבין, סגן מפקד הגדוד הראשון שנתפס בביתו, שם החלים עדיין מפציעתו בתאונת האופנוע לקראת הפשיטה בג'נין, והיה עדיין מגובס.
העצורים הועברו תחילה למחנות המעצר בעתלית ובלטרון, ובהמשך לארבעה מחנות שהוקמו ליד רפיח. מוריס בן-דרור, שהתמנה למפקד פלוגה א' לאחר מות נחמיה שיין בגשר אכזיב, ועוד מפקדים אחדים, התחבאו במרווח שבין תיקרת המטבח וחדר האוכל של מחנה עתלית לבין גג האזבסט המשופע, לפני שעמדו לקחתם לרפיח. לאחר מכן חמקו החוצה בתוך משאית עם ארגזים ריקים. ברפיח, עצורי הפלמ"ח והגדוד הראשון קיימו שיגרה של אימוני כושר, ופעילות תרבות לרבות הופעה של חנה רובינא. הפלמ"ח הכין תוכנית בריחה מרפיח. שייקה גביש, לימים מפקד הגדוד הראשון, היה ב"שבת השחורה" מ"מ מחלקת נען בגדוד השני, והשתחרר אחרי כחמישה שבועות מלטרון. הוא ושני מ"כים ערכו סיור מקדים לקראת פריצת גדרות המחנה ברפיח ומילוט דרך הים, בפיקודו של יוחאי בן-נון. יצחק רבין המגובס חשש שמא לא יוכלו לקחת אותי. אולם יוחאי בן-נון החליט שהוא יוברח גם כן, על אלונקה. בסופו של דבר לא היה צורך במבצע החילוץ, שכן ב-5 בנובמבר 1946 החלו הבריטים בשחרור מזורז של כל עצורי לטרון, לטרון ב' ורפיח.
מעצרים נוספים בין השנים 1943 עד 1947
ביוני 1943 נעצרו חברי פלוגה ד' בסיור בסביבות שכם ובגלל נשק שנתגלה אצלם ישב חבר הפלוגה כמה שנים בלטרון, ושתי חברות בכלא בית-לחם; ב-1943 נעצרו חברי פלוגה ד' בחיפוש ברמת הכובש; ב-1944 נעצר חבר פלוגה א' במהלך הפגנה בתל אביב ונכלא בכלא יפו; ב-1944 נעצרו וישבו שבוע בכלא בירושלים חמישה חברי פלמ"ח, ביניהם שניים מפלוגה ד', שעה שפעלו במסגרת "הסזון" ונחשדו דווקא בהשתייכות לאצ"ל. ב-22 בנובמבר 1947 לכדו הלבנונים חמישה חברי הכשרת גבת מהגדוד הראשון שסיירו בגבול הצפון, והם היו כלואים 17 חודש בבירות.
משנת 1947 עד מרץ 1948
כפי שצוין כבר, ב-19 ביולי 1947 פשטה פלוגה א' על הרדאר בסטלה מאריס ועל "הרדאר הקטן" בבסיס ח'רייבה שליד הכפר עוספייה, והשביתה אותם.
מבנה הגדוד וחימושו עם תחילת מלחמת העצמאות
עם תחילת מלחמת העצמאות למחרת החלטת כ"ט בנובמבר, החלו מפקדי הפלמ"ח והגדוד הראשון ביניהם לגייס מחדש את יוצאי יחידותיהם, שהיו ב"רזרבה".
בתחילת המלחמה, לפי דיווח מטה הפלמ"ח למטכ"ל ה"הגנה" מ-1 בפברואר 1948, מנה הגדוד הראשון 738 איש ואישה. מבנה הגדוד ופריסתו בקיבוצי העמקים והגליל המערבי היו כלהלן :
מיפקדת הגדוד – דן לנר מג"ד, חיים אבינועם סמג"ד.
פלוגה א' בפיקוד אסף שמחוני, 265 איש, בחמש מחלקות פרוסות בקיבוצים: גבת 60 אנשים, רמת יוחנן 60, משמר הים (מאוחר יותר: אפק) 60, רמת דוד 30, יגור 55.
פלוגה ב' בפיקוד אלכס בניה, 213 איש, בחמש מחלקות פרוסות בקיבוצים: שריד 30, תל יוסף 70, עין חרוד 50, הזורע 43, גבע 20.
פלוגה ג' בפיקוד יצחק חופי (חקה), 80 איש, בשתי מחלקות פרוסות בקיבוצים חניתה 40 ויחיעם 40 (בראשית אפריל 1948 חולקה פלוגה זו בין פלוגות אחרות).
פלוגה ד' בפיקוד ישעיהו גביש, 180 איש, בשלוש מחלקות פרוסות בקיבוצים: בית השיטה 70, מעוז חיים 80, עין הנצי"ב 30.
כל הפלוגות היו במצב של מחסור בחימוש. הנשק של כלל הגדוד היה, לפי דיווח מ-10 במארס 1948 :
2 מרגמות 81 מ"מ, 15 מרגמות 52 מ"מ, 1 רובה נ"ט, 2 מקלעים בינוניים, 12 מקלעים ברן, 9 תתי-מקלעים טומסון, 56 תתי-מקלעים סטן, 139 רובים אנגליים, 121 כידונים, 12 סכינים, 302 רימוני הגנה, 131 רימוני התקפה, 3 משקפות, 35 מצפנים, 24,145 כדורים. נשק אישי היה ל-204 לוחמים בלבד.
פעולת בלד א-שייח': תגמול על הטבח בבתי הזיקוק
ב-30 בדצמבר 1947 זרקו חברי אצ"ל מטעני נפץ על פועלים ערבים בתחנת האוטובוסים ליד שער הכניסה לבתי הזיקוק; שישה ערבים נהרגו. בבתי הזיקוק עבדו באותה עת כ-1,700 ערבים וכ-460 יהודים. האצ"ל לא יידע מראש את ארגון ההגנה על הפעולה, ובעקבותיה החל מייד באותו בוקר טבח המוני בפועלים היהודיים הבלתי חמושים ובלתי מאובטחים, על ידי הפועלים הערבים. עד שהצבא הבריטי הגיע למקום והשתלט על המצב נרצחו 39 יהודים ורבים אחרים נפצעו. מלבד האבל הכבד שירד על היישוב, התעורר חשש להתפשטות מעשי רצח יהודים במקומות עבודה משותפים אחרים. מיפקדת ה"הגנה", בהרשאת הדרג המדיני, החליטה על פעולת תגמול חריפה כאזהרה להנהגה הערבית. כיעדי הפעולה נבחרו הכפרים בלד-א-שייח' וחוואסה שבמורדות הכרמל, בין נשר לקיבוץ יגור. סמוך להן נמצא קברו של עז א-דין אל-קסאם, טרוריסט ואיש דת מוסלמי, שנהרג במאורעות 1936 בהיתקלות עם הבריטים, והפך לאחד הסמלים של ההתנגדות הערבית לציונות. דן לנר, מפקד הגדוד הראשון, נקרא בדחיפות לחיפה לפגישה עם משה כרמל, מפקד מחוז הצפון של ה"הגנה". לדן נאמר שמרבית הפועלים הערביים שרצחו את היהודים הם מבלד-א-שייח', והוחלט להרוג בהם; דן חזר והטיל על סגנו, חיים אבינועם, את המשימה. הכוח בפיקודו של אבינועם מנה כ-120 איש – ארבע מחלקות מהגדוד הראשון, וכן מחלקה מגדוד 21 ומחלקה מגדוד 22 (על בסיס סטודנטים מהטכניון), של חטיבת כרמלי. כבר באותו ערב רוכזו רוב הכוחות ביגור ותודרכו לקראת המשימה; הכוח מגדוד 22 הגיע לפעולה ישירות מהטכניון בחיפה. על פי הפקודה שניתנה : "יש להקיף את הכפר, לפגוע במספר גברים גדול ככל האפשר, לחבל ברכוש, להימנע מפגיעה בנשים וילדים". הפעולה הציפה שאלות קשות אצל חלק מהמפקדים והלוחמים. חיים אבינועם נזכר ברגשותיו אז : "היו לי שאלות קשות בתחום טוהר הנשק... אחד הדברים שהיה לי קשה מוראלית, ממש לבוא להגיד לאנשים 'אנחנו צריכים להרוג'. נדמה לי שאלה היו המילים הקשות ביותר שאמרתי אז, ואולי בכלל... שיטת הפעולה הייתה לבוא מלמעלה, מצד דרום במעלה הכרמל ולרדת במהירות, לרוץ עד הכביש ולהתחיל את הפעולה מהכביש כלפי מעלה".
הדו"ח של מפקד הפעולה מספר כך: בשעה 23:30 יצאה היחידה מיגור, נעה במדרונות הכרמל ובשעה 01:10 (בין 31 בדצמבר ל-1 בינואר) נערכה ממערב ליעד ההתקפה. עם התחלת הפעולה נפתחה אש מכמה כיוונים לעבר הכוחות הפורצים. מקורות הירי היו מתושבים, מנוטרים ערביים ומחיילי הלגיון שחנו במחנות לרגלי הכפר. ליורים הצטרף משוריין צבאי בריטי. היחידות השתיקו את האש העזה וחדרו לעומק הכפר. כאשר החלו לפעול בתוך הבתים נפתחה עליהן אש מתוך החדרים ולא הייתה כל אפשרות להימנע מלפגוע בנשים ובילדים, מאחר שהיורים היו ביניהם. הפעולה נמשכה 30 דקות, לאויב היו עשרות הרוגים ולכוחותינו שני הרוגים ושני פצועים. הנסיגה ליגור הייתה קשה בגלל מחסור באלונקות. המפקד שלח רץ לשכונת נשר ורק במחצית הדרך הגיע רכב עם אלונקות. היחידה הגיעה ליגור בשעה 05:35.
פעולת התגמול בבלד-א-שייח' הותירה רושם עז על הלוחמים ורבים סיפרו עליה, בין אם בתיאור ענייני, בתיאור החוויה הקשה, הלבטים וחשבון הנפש, או בהתלהמות בעקבות הטבח בבתי הזיקוק. פנחס זוסמן (סיקו), מ"מ רמת יוחנן, סיפר: "זה היה קרב לא סימפתי... אמנם הייתה הרגשה מוחלטת של פעולה מוצדקת, אבל הייתה הרגשה לא נעימה מעצם הפעולה". חיים אבינועם, המפקד: "(אנשינו]) דפקו בדלת, נכנסו, האירו בפנסים. ראו גבר – ירו בו... בבית אחד פתחו עלינו באש. הבחורים זרקו פנימה רימון ובפיצוץ נהרגו אישה ושני ילדים. זה היה החריג היחיד. הייתה זו פעולה אכזרית מאד, שאחריה שאלנו את עצמנו שאלות. חשנו מועקה. עם זאת, אין לי צל של ספק בנחיצות הפעולה, כפי שהייתה". בפעולה נהרגו מפקד כוח פלוגה 13 בגדוד 21, חנן זלינגר, שעל שמו נקרא בהמשך בלד-א-שייח' בשם תל-חנן, ואיש הגדוד הראשון חיים בן-דור, שעל שמו נקראה שכונת בן-דור במעלה הכפר, לימים נשר, ליד הכניסה לטכניון; דמותו הונצחה בספרו של חיים גורי, "הספר המשוגע" (1971), תחת השם חמדורי. עמוס גלילי, סגן מפקד יחידת הסטודנטים מגדוד 22, נפצע קשה ומת אחר כך מפצעיו; על שמו שכונת גבעת עמוס בנשר.
פיצוץ עמדת צלפים בחיפה
ב-16 בינואר 1948 יצא כוח מפלוגה א' לפוצץ בית בן שלוש קומות בשכונת תל-עמל בחיפה, בקטע של ואדי רושמייה שבו היו עוד בתי ערבים שמהם צלפו על התחבורה שהתנהלה בהדר הכרמל. הפקודה הייתה לפוצץ את הבניין, שמלבד הצליפות ממנו שימש גם מקום מפגש ומעבר ללוחמים פלסטיניים. היחידה יצאה משכונת נווה-שאנן לאחר חצות, נערכה ליד היעד בשעה 01:20 והביצוע היה בשעה 02:15. בעוד חלק מהיחידה מחפה עליהם הניחו החבלנים את המטענים והפעילו אותם. אחרי כשבע דקות החומר התפוצץ והיחידה נסוגה לנווה-שאנן. בחילופי האש שהתפתחו היו ליחידה רק כמה פצועים קל.
סיוע ליחיעם, חניתה, אילון ומצובה
במסגרת הסיוע להגנת האזור, הוטל על שתי מחלקות מפלוגה א' בגדוד הראשון, לפוצץ את ביתו של חבר הוועד הערבי העליון בכברי ולהביא אספקה לחניתה, אילון ומצובה. הכוח יצא בשיירה מקריית חיים. בעכו עברו מחסומי אויב תוך חילופי אש. מול כפר הדייגים אכזיב התנגש האוטובוס הראשון בשיירה במשאית של הצבא הבריטי שעמדה בצד הדרך, התהפך על צידו וחסם את הכביש. המ"פ פקד על טור הרכב להסתובב ולחזור לחיפה. הכוח חצה את הכפר אכזיב תוך חילופי אש, והמשיך ברגל למצובה שנקבעה כבסיס היציאה לפעולה בכברי. למחרת עם חשיכה חצו את נחל כזיב בדרך לכברי, הניחו כוחות אבטחה ורתק, החבלנים הניחו את חומרי הנפץ ליד הבית וחזרו לנקודת היציאה. הבית התפוצץ ונהרס ברובו, והכוח חזר למצובה.
ההתקפה הערבית על יחיעם החלה לאחר שפלוגה א' עזבה, אך נותרו בו מחלקת הפלמ"ח ומחלקת חי"ש. ב-20 בינואר תקפו את הקיבוץ מאות חיילי "צבא ההצלה" ותושבים מקומיים בירי מרגמות ומקלעים מתוך החורש מסביבו. כשהחל האויב להסתער ונתגלה לעין פגעו מרגמות המגינים בתוקפים, ו"גדוד הירמוך" נסוג תוך אבדות כבדות. ארבעה אנשי פלמ"ח וחי"ש נפלו בקרב, והקיבוץ נותר מנותק אך לא נפל. יצחק חופי (חקה), מ"פ ג' אשר מחלקות חניתה ויחיעם היו תחת פיקודו, וכן חלק ממפקדת הגדוד, שהו באזור נהריה. ב-27 במארס יצאה שיירה מנהריה ליחיעם (שיירת יחיעם); חקה הציע שמחלקתו תעלה על גבעה ותחפה על השיירה אך הצעתו לא נתקבלה. בהתקפה על השיירה נהרגו 47 מתוך 90 אנשיה.
בתקופת המצור עברו אנשי הגדוד בין נהריה לחיפה בדרך הים, בסירות. כך עשה גם דן לנר, המג"ד, כאשר הוזעק מנהריה לפקד על הגדוד במערכה על משמר העמק באפריל 1948. המצור על הגליל המערבי הוסר רק ב-14–15 במאי, במבצע בן-עמי שנקרא על שם בן-עמי פכטר, מפקד שיירת יחיעם.
פשיטה שנכשלה על בית אויב בשפרעם, ואות הגבורה
ב-13 בינואר 1948 יצאו כמה אנשי הגדוד הראשון מהכשרת משמר הים (היום: קיבוץ אפק) לעבודה בכרם הקיבוץ. פלחים מן הכפרים טמרה ושפרעם שעבדו באזור עזבו לפתע, וקבוצת חמושים ערבים הופיעה ופתחה באש על העובדים בכרם, שהשיבו באש. בחילופי היריות נהרג לוחם הגדוד שאול עזרא. מן הקיבוץ הגיעה תגבורת ולאחר קרב יריות נסוגו התוקפים בהשאירם מאחור הרוג לבוש מדים. התברר כי בשפרעם שוכן כוח ערבי חמוש שמטרתו לפגוע בחקלאים יהודיים ולתקוף יישובים בסביבה. על הגדוד הראשון הוטל לפשוט על שפרעם ולפוצץ את הבית שבו שוהה כוח האויב. לפי אחת הגרסאות היה זה כוח עיראקי מאורגן היטב, ולפי עדות אחת היו בו גם מפקדים גרמנים.
ב-19 בינואר בלילה פשט על שפרעם כוח מאנשי מחלקות שונות מהגדוד בפיקוד רפי גינצבורג. בסיור לילה קודם הוצע לבצע את הפעולה בכוח קטן, אך לבסוף נשלח כוח של כ-40 לוחמים. הכוח התגלה ונפתחה עליו אש חזקה מהבית שהיה מוגן היטב ובצורה מאורגנת. לא ניתן היה להתקרב לבית, לכוח היה הרוג אחד, וניתנה פקודת נסיגה. הנסיגה התנהלה לללא אבדות נוספות בנפש בזכות גבורתו של הלוחם יאיר רחלי, שקיבל על כך את אות הגבורה. מתוך נימוקי הענקת האות: "עמדת מקלעים שירתה לעבר הכוח גרמה לפצועים רבים, ולא איפשרה לתקוף או לסגת. יאיר רחלי לקח מספר רימוני-יד, זחל אל עמדת המקלעים, הטיל לתוכה חמישה רימונים ושיתק אותה – ואיפשר לכוח לסגת".
הפיצוץ השני של גשר שיח חוסיין (מפה מס' 1)
ב-26 בינואר 1948 שלח אגף המבצעים של ה"הגנה" בראשות יגאל ידין פקודת מבצע סודית אל יגאל אלון ("סאשה"), מפקד הפלמ"ח, ובה הוטל על הפלמ"ח להרוס בהקדם האפשרי ובו זמנית את גשרי הירדן, גשר שייח' חוסיין וגשר דמיה, דרכם חדרו כוחות אויב לארץ. המועד לפיצוץ הגשרים נקבע ל-15 בפברואר 1948.
מטה הפלמ"ח הטיל על הגדוד הראשון את משימת פיצוץ שני הגשרים, ובהם גשר שייח' חוסיין, אותו כבר פוצץ הגדוד במהלך ליל הגשרים, ב-16 ביוני 1946. המג"ד דן לנר הפקיד על הביצוע את ישעיהו (שייקה) גביש, מפקד פלוגה ד'. לאחר הערכת מצב הפעולה בגשר דמיה בוטלה בשל סיכויי הצלחה נמוכים, בגלל הצורך לעבור דרך שטח ערבי צפוף בגישה אל היעד ובנסיגה ממנו.
אשר לגשר שייח חוסיין, בדיקה העלתה כי על הגשר מגינים: יחידה של הלגיון הערבי ששכנה ב-15–20 אוהלים דרומית-מזרחית לגשר; תחנת משטרה בנויה מאבן בקצה המזרחי של הגשר ששלטה עליו באש, ובצמוד לה משוריין. בקצה המערבי של הגשר עמדת שקים ובה 2–3 זקיפים. מאחורי העמדה, לרוחב הגשר, נמתחה גדר תיל. כ-50 מטר מערבית לגשר שכן בית מכס, והיה מחסום חביות ללא שמירה בלילה.
עקב האסון שאירע לגדוד בגשרי אכזיב הוחלט הפעם לפוצץ את הגשר באמצעות רכב עמוס חומר נפץ, על פי התוכנית הבאה: חוליה תפנה את המחסום ליד בית המכס; תנועת הרכב אל הגשר ונסיגת שני הלוחמים תאובטח על ידי חוליה מצוידת בשני מקלעים שתתמקם בגדה המערבית, כ-100 מטר צפונית לגשר; חוליה שנייה, מצוידת במרגמה ומקלע, תתמקם בגדה המערבית, כ-100 מטר דרומית לגשר. הרכב שיתפוצץ יישא כ-300 ק"ג חומר נפץ ובו נהג וחבלן; הרכב ינוע במהירות על הגשר ויגרור עימו את גדר התיל המונחת על הקרקע. הייתה התלבטות אם מוטב לשני הלוחמים לקפוץ למים או לחזור בריצה על הגשר, והוחלט לקבל החלטה במקום, בהתאם לנתונים בשטח בזמן הפעולה. בכל מקרה השניים יצטרפו לחוליות החיפוי בנסיגתן. כיתות החיפוי קיבלו הוראה לפתוח באש על האויב, אם יהיה ירי לעבר החבלן והנהג. בסיום הביצוע ייסוג כל הכוח לעבר בית-השיטה. לביצוע הפיצוץ נקבעו בתפקיד חבלן צבי פרוצל מהכשרת גבע ובתפקיד נהג עמיקם אלון, אז רוט, מהכשרת גבת. צבי ועמיקם תירגלו את דרכי הביצוע בעין-חרוד, במהירויות שונות של נסיעה.
הגנת טירת צבי והטרדת בית שאן העוינת (מפה מס' 1)
ב-2 בפברואר 1948 שיגר יגאל ידין, ראש אגף המבצעים, הודעה בהולה למטה הפלמ"ח. הוא ציין כי יש חשש להתקפה על טירת צבי והורה לשלוח לאזור תגבורת בסדר גודל של מחלקה. באותה עת היו באזור טירת צבי שתי מחלקות פלמ"ח דתיות שהשתייכו לפלוגה ד', פזורות בשלושת הקיבוצים הדתיים טירת צבי, שדה אליהו ועין הנצי"ב. המחלקות התגייסו זמן קצר קודם לכן ורמת כשירותן הייתה עדיין בגדר אימון פרט בסיסי – הפעלת רובה בריטי שנלקח בהשאלה מהנוטרים, והטלת רימוני דמה. לפני פיצוץ גשר שייח' חוסיין עוד הספיק לעבור את הירדן "גדוד הירמוך הראשון" מ"חיל ההצלה" שמפקדו היה פאוזי אל קאוקג'י. הגדוד כלל ארבע פלוגות ונשק מסייע, ומטרתו הייתה הריסת טירת צבי; הוא שהה באזור שכם וקאוקג'י מציין שמנה גם מחלקה יוגוסלבית.
בלילה שבין ה-15 ל-16 בפברואר פוצץ הכוח הערבי גשרים בדרכי הגישה לקיבוץ כדי למנוע הגעת תגבורת. בשעה 01:45 ניסו ליצור הטעיה באשר ליעד האמיתי של התקפתם, על ידי ירי בקרבת שדה אליהו ועין הנצי"ב. זאב גרשוולד (עופר), מפקד מחלקת הפלמ"ח בשדה אליהו, מתאר: "לאחר חצות נשמעו קולות פיצוץ וירי ממזרח ליישוב. כל המשק היה מייד על הרגליים וכן אנשי מחלקתי. פיזרתי אותם בעמדות ובחפירות שהספקנו לחפור. אותנו לא תקפו, אך עד עלות השחר שמענו את הדי הירי החזק מכיוון טירת צבי. בבוקר הירי דעך, עד שפסק כליל. נמסר לנו שהאויב מתחיל לסגת וכי הצבא הבריטי בדרך לטירת צבי". לפי דו"ח הפעולה בטירת צבי הכוח התוקף מנה כ-750 איש, מצוידים ברובים צרפתיים, מקלעים ומרגמות 60 מ"מ. הרעשת ריכוך כבדה על טירת צבי נפתחה בשעה 03:00 כאשר הכול היו בעמדותיהם. חבר אחד נהרג. כעבור שעתיים החל האויב להסתער לעבר הגדרות ואנשי הקיבוץ יחד עם מחלקת הפלמ"ח ומחלקת חי"ש ירו עליו וגרמו לו אבדות של כ-60 הרוגים. הקרב נמשך כשעתיים וחצי ובשעה 07:30 האויב החל לסגת בהשאירו אחריו ציוד רב; בשלב זה הגיעה למקום יחידת צבא בריטי.
כאשר עדיין נשקפה סכנה לטירת צבי הוזעקו לעזרה גם שתי מחלקות מפלוגה ד' של הגדוד הראשון בפיקוד ישעיהו גביש, שחלק מלוחמיה חזרו אך לפני פחות מיממה מפיצוץ גשר שייח' חוסיין: מחלקת בית השיטה בפיקוד המ"מ יצחק חופי (חקה), ומחלקת מעוז חיים בפיקוד המ"מ רחבעם זאבי ("גנדי"). בהתאם לטקטיקת הלחימה של הפלמ"ח הכוח לא ניסה להיכנס לתוך טירת צבי לשם סיוע בהגנה מתוך הקיבוץ, אלא נע כדי לתקוף את התוקפים מהאגף המערבי של טירת צבי (ראו מפה 1). אולם עד הגעת הכוח, מגיני טירת צבי הצליחו לעצור את התוקפים על הגדר, כך שהתקפת הנגד בוצעה כבר כנגד האויב הנסוג, שספג כאמור אבדות כבדות.
בטרם שובן לבסיסיהן, הוטלה על מחלקות פלוגה ד' משימה של התקפת הטרדה על העיר בית שאן (ראו מפה 1), על מנת לערער את ביטחונם של תושביה, שנהגו לפתוח באש על התחבורה היהודית שעברה בדרך ליישובי עמק בית שאן. ההטרדה בוצעה במשך כמה שעות בלילה, בעזרת מרגמות 2 אינץ' וירי מקלעים.
הפשיטה על כפר כנא
ב-7 בפברואר 1948 פשטו חיילי חי"ש בתגבור כיתת מילואים של הפלמ"ח מקיבוץ בית קשת לכפר הערבי עין מהיל. חנתה בו יחידה מהכנופיות של אבו איברהים שהתנכלו לתחבורה ופגעו בחקלאים יהודיים. החי"ש הרס בתים וגרם לערבים לסגת בהשאירם אחריהם 10 הרוגים. משהמשיכו לפגוע ביהודים, הוחלט לתקוף את מיפקדת אבו איברהים אשר בכפר כנא, שבה נמצאו גם אנשי הכנופיה שהתקיפו לוחמי הגדוד הראשון בחודש ינואר בשפרעם.
כפר כנא הוא ישוב ערבי נוצרי במרכז הגליל התחתון, כ-10 ק"מ צפונית-מזרחית לנצרת. המשימה הוטלה על הגדוד הראשון והמג"ד דן לנר הורה לאסף שמחוני, מפקד פלוגה א', לבצע את הפעולה. לוחמיו תוגברו במחלקה מגדוד "ברק" של חטיבת גולני, שמתפקידה לאבטח את האזור על ידי חסימת כביש כפר כנא-נצרת. המטרה הייתה חיסול הכנופיה, כ-60 איש ששכנו בשני בתים בקצה הצפוני-מזרחי של הכפר. מועד היציאה נקבע ל-10 במארס 1948 בשעה 18:45, עם רדת החשיכה.
וזו הייתה תוכנית הפעולה: א. מחלקה אחת תנוע בראש הכוח ליצירת מגע עם האויב. ב. בהיווצר המגע תפרוץ מחלקה שנייה לבתים שמהם נורתה האש. ג. מחלקה שלישית תאבטח את אזור הפעולה מכיוון עין מהילה.