cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גספר אוליאל
ביוגרפיה
אוליאל נולד בשכונת הפרוורים בולון-ביאנקור שבפריז, צרפת לכריסטין, מפיקת תצוגות אופנה, וסרז', סטייליסט. הוא היה בן יחיד. במהלך שנות התשעים החל להופיע במספר סרטי טלוויזיה, לאחר התיכון הוא למד קולנוע באוניברסיטת סיינט דניס (University of Saint-Denis).
קריירה מקצועית
ב-2007, שיחק בתפקיד הראשי במותחן "חניבעל: מקור הרוע", באותה שנה הופיע על שער מגזין ווג הצרפתי לצד הדוגמנית ההולנדית דאוצן קרוס, לאחר מכן נבחר לשמש כפנים של בושם הגברים של שאנל "Bleu de Chanel", סרטון הפרסום של הבושם בוים על ידי מרטין סקורסזה.
ב-2009, גילם מלאך בסרט "A Heavenly Vintage" לצד ז'רמי רנייה. בשנה זו הגיע לישראל, ושיחק בסרט הצרפתי-ישראלי "החזקים שורדים" של הבמאית אלן טסמה לצדם של מישל בוז'נה, חנה לסלאו וליאור אשכנזי, אורי פפר ומשה איבגי.
ב-2010, שיחק את אנרי הראשון, דוכס גיז בסרט "הנסיכה ממוֹנפֶּסיֶיה" המבוסס על הרומן מאת מאדאם דה לה פאייט. בשנת 2011 שיחק בקומדיה "אמנות האהבה" לצד פרדריק בל.
בשנת 2016, גילם את התפקיד הראשי של לואיס בסרט הדרמה שביים וכתב קסבייה דולן; "זה רק סוף העולם" לצדם של לאה סדו, ונסן קאסל ומריון קוטיאר, עליו זכה אוליאל בפרס סזאר השני שלו. באותה שנה שיחק בסרט "הרקדנית" בכיכובה של סוקו.
בשנת 2018, כיכב במיני-סדרת הדרמה "פעמיים בחיים", על גבר שמקבל חבילה מסתורית שפותחת שער אל העבר, ומעניקה לו הזדמנות לזכות שוב באקסית שלו.
בשנת 2019, שיחק בסרט הדרמה "סיביל", את דמותו של איגור.
בשנת 2021, לוהק לגלם את הדמות אנטון מוגרט במיני-סדרה של דיסני+ "מון נייט"; המבוססת על דמותו של גיבור-העל מון נייט מבית מארוול קומיקס. המיני-סדרה עלתה לשידור ב-30 במרץ 2022. דמותו של אנטון מורגט הופיעה בפרק השלישי במיני-סדרה.
חיים אישיים
אוליאל יצא עם השחקנית והזמרת הצרפתייה ססיל קאסל מ-2005 עד 2007. הייתה לו מערכת יחסים קצרה עם בת המלוכה והדוגמנית שארלוט קסיראגי. הוא יצא עם ג'ורדיין קרנטל בין השנים 2008 ל-2013. מ-2013 היה במערכת יחסים עם הדוגמנית-זמרת הצרפתייה גאל פייטרי. ב-9 בפברואר 2016 פורסם כי בנם הראשון נולד.
אוליאל נהרג ב-19 בינואר 2022, בגיל 37, בתאונת סקי בצרפת. הותיר אחריו את בת זוגו ובנו.
קהילת יהודי קינג ויליאמז טאון
קהילת יהודי קינג ויליאמז טאון הייתה קהילה קטנה בעיירה קינג וילאמז טאון בדרום אפריקה, שניהלה חיי קהילה שוקקים מאמצע המאה ה-19 לערך ועד תחילת שנות ה-2000 אז עזבו היהודים האחרונים את העיירה. יהודי העיירה היוו חלק מיהדות דרום אפריקה. רוב יהודי העיירה הגיעו מליטא בגלי ההגירה של המאה ה-19. יהודי ליטא שהיו תחת האימפריה הרוסית סבלו מהפוגרומים הרבים ברוסיה ועשרות אלפים מהם ברחו לארצות הברית ולדרום אפריקה.
רקע
קינג ויליאמז טאון (באנגלית: Qonce) היא עיירה היושבת בכף המזרחי של דרום אפריקה לאורך גדות נהר באפלו. העיירה נמצאת כ-60 ק"מ צפונית מערבית לאוקיינוס ההודי ויושבת על גדות נמל איסט לונדון (דרום אפריקה). קינג ויליאמז טאון היא חלק מרשות מקומית בשם באפלו סיטי (Buffalo City), שבה כ-880 אלף נפש. העיירה מונה כיום כ־35,000 תושבים וניצבת למרגלות הרי אמתהול, 398 מטר מעל פני הים. סביב העיירה ישנם שטחים חקלאיים צפופים.
היסטוריה
בין המתיישבים הראשונים נרשם גם יוסף לוי, יהודי שניהל חנות שהוקמה ב-1835 על ידי חותנו, בנימין נורדן. נורדן הגיע לכף עם המתיישבים של 1820 והיה דמות משפיעה בהקמת הקהילה היהודית בקייפטאון. מר ג'יי לוי מתועד כמי שכיהן כראש עיריית קינג ויליאמז טאון הראשון בשנים 64–1863. ככל הנראה הם היו אותו אדם.
ב-1862 מוזכר בעיתונות ביידיש אדון יעקובסון שהזמין את הרב רבינוביץ ללמד את בנו בעיירה, לפני שזה הגיע לקייפטאון והקים שם בית כנסת.
לקראת סוף המאה ה-19 ידוע שהייתה בעיירה קהילה יהודית לא קטנה שהגיעה למקום כחלק מגלי ההגירה היהודים לדרום אפריקה. המצבה העתיקה ביותר בבית העלמין היהודי מתוארכת לשנת 1899. המנוחה הייתה ילדה בת אחת עשרה בשם זלמה לואיס. בבית הקברות הוקצה אזור קבורה נפרד ליהודים, ועל הקבר הוקמה מצבה עם כיתוב בעברית.
ניקולאס ברגרואין
ניקולאס ברגרואין (אנגלית: Nicolas Berggruen; נולד בפריז ב-10 באוגוסט 1961) הוא איש עסקים ממוצא יהודי בעל אזרחות גרמנית, צרפתית ואמריקאית.
אודות
אביו של ניקולאס היה היינץ ברגרואין, עיתונאי יהודי-גרמני אשר נמלט מגרמניה והפך לאחד מגדולי סוחרי האמנות מהגדולים בעולם. סבו היה איש עסקים. אמו היא השחקנית הגרמנייה בטינה מויסי ממוצא קתולי. ניקולאס נולד בפריז וגדל בצרפת, שווייץ וארצות הברית. למד בפנימיית לה רוזי בשווייץ. בשנת 1981 סיים תואר ראשון מאוניברסיטת ניו יורק בכלכלה ועסקים ואחר כך החל לעבוד במספר חברות השקעות.
קהילת יהודי קינג ויליאמז טאון
היסטוריה
ברשימה של תחנות מסחר, וסוחרים מצוין כי לפני שנת 1900 מופיעים רק שני שמות יהודיים: ג' לוי, 1873, ור' לוי, 1885. בין השנים 1900–1920 מופיעים שבעה שמות יהודיים. עד 1930 רשומים שמותיהם של שנים עשר סוחרים יהודים. נתונים אלה מצביעים על כך שבתוך ההגירה היהודית המשמעותית לדרום אפריקה בתחילת שנות ה-1900, מספר לא מבוטל של יהודים התיישבו באזור קינג ויליאמז טאון. דבר זה תרם להקמת מוסדות דתיים וציוניים בעיירה.
ניקולאס ברגרואין
אודות
בשנת 1988 הקים את חברת ההשקעות Alpha Investment Management ואחר כך את Berggruen Holdings, שבעזרתן רכש חברות רבות. בשנת 2010 העריך מגזין פורבס את הונו ב-2.2 מיליארד דולר. בשנת 2012 רכש ברגרואין באמצעות חברת Justice Holdings כ-29 אחוז ממניות ברגר קינג.
קהילת יהודי קינג ויליאמז טאון
היסטוריה
לעיירה לא הייתה אגודת חברה קדישא, כמו לרוב הקהילות היהודיות בדרום אפריקה, אלא היא נעזרה בשירותיה של חברת "חברה קדישא" באיסט לונדון בעת הצורך.
ניקולאס ברגרואין
אודות
ברגרואין השקיע לראשונה בישראל בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, בהקמת מגדל מאייר ברוטשילד בתל אביב-יפו.
טיילר ברנהרדט
טיילר דייוויס ברנהרדט (באנגלית: Tyler Davis Barnhardt; נולד ב-13 בינואר 1993) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. הוא ידוע בתפקידו כצ'רלי סנט ג'ורג' בסדרת הדרמה "13 סיבות" של נטפליקס.
ביוגרפיה
ברנהרדט נולד בראלי שבקרוליינה הצפונית וגדל במתיוס, פרבר של העיר שרלוט. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון דייוויד וו. באטלר בשנת 2011. ברנהרדט קיבל תואר ראשון באמנויות התיאטרון מבית הספר למוזיקה, תיאטרון וריקוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בגרינסבורו בשנת 2015.
קהילת יהודי קינג ויליאמז טאון
היסטוריה
החל משנות ה-30 של המאה ה-20 ניתן למצוא תיעוד של חיי הקהילה היהודית בעיירה.
ראשי הקהילה היהודית
כמה מחברי הקהילה היהודית היו מעורבים בחיים האזרחיים בעיירה, ביניהם ג'יי לוי ופרנץ גינסברג, חלוצים וראשי ערים ראשונים של העיירה. רודולף גינסברג (בנו של פרנץ גינסברג) היה ראש העיירה בין השנים 1943–1951. גולת הכותרת בתקופת כהונתו הייתה ביקור משפחת המלוכה הבריטית בקינג ווילאמס טאון..
ק. אלפרשטיין היה חבר מועצת העיירה במשך יותר מ-20 שנה. הוא גם היה נשיא הקהילה היהודית ב-1948. בנו מר האלפרשטיין היה ראש העיירה במשך כמה תקופות כהונה וכן מזכיר האגודה הציונית בשנת 1948.
מיכאל אדלשטיין - היה הנשיא הראשון של הקהילה היהודית ובין מקימי בית הכנסת בעיירה. הוא אביו של מלוויל אדלשטיין, יליד העיירה, פעיל חברתי שנרצח ב-1976 במהומות מחוץ ליוהנסבורג.
בית הכנסת
במהלך סוף המאה התשע עשרה והשנים המוקדמות של המאה העשרים ערכו היהודים תפילה בבתים פרטיים או במתקנים ארעיים. אולם בתגובה לפרץ הצמיחה היהודי בתחילת המאה העשרים הוקם בית כנסת על קרקע שהושגה במרכז העיירה. המבנה שהושג הוא מבנה קטן ושמור עם חזית קדמית השואבת מבחינה סגנונית ממסורות שונות. קו הגג עם קיר המעקה העגול למחצה כולל אלמנטים מפושטים של קייפ הולנדי ונאו-בארוק. אלה כוללים פסטון שבמרכזו פסגת החלק העליון של הקשת המעוגלת, שתי מגילות שמאגדות את הקשת המרכזית הזו, וזוג אלמנטים דמויי מניפה בראש קצוות הבניין. אבל החזית מופשטת אחרת. לקראת ראש החזית במרכז חלון המכיל דוגמת מגן דוד. חלונות הסוככים בקומה הראשונה והשנייה מעוצבים בדרך כלל עם ראשיהם המשולשים. דלת הכניסה עם טרנסום, במרכזה בקומת הקרקע, היא גרסה שונה של אותה צורה מכיוון שהיא קשת מחודדת רדודה.
לפי מאמר ב-London Jewish Chronicle (20 בנובמבר 1908) בית הכנסת נחנך באותה שנה. ככל הנראה לפני רכישת בניין בית הכנסת, התקיימו טקסים בבית הנשיא הראשון של הקהילה, מיכאל אדלשטיין. אחד המנהיגים הרוחניים הראשונים של הקהילה היה הרב הורוביץ שהרוויח כ-7 פאונד לחודש. החתונה הראשונה שנחגגה בבית הכנסת הייתה זו של פיליפ כהן עם מריל שפירו ב-1907.
בין מקימי בית הכנסת היה גם וולף זלצמן שהגיע לעיירה מרוסיה ועבד אצל משפחה יהודית אחרת, משפחת זיו (אביו של אריה זיו)
בשנים האחרונות הקהילה היהודית של King William's Town הצטמצמה במספרים. בית הכנסת יצא מכלל שימוש כאשר רוב יהודי העיירה הצטרפו לקהילת איסט לונדון לימים הנוראים. בשנת 1980 הוכרז בית הכנסת כאנדרטה לאומית.
כיום נעלמה הקהילה היהודית לחלוטין מהעיירה ובית הכנסת נמכר לידיים פרטיות.
טיילר ברנהרדט
קריירה
בשנת 2016 הופיע ברנהרדט בפרק בסדרה "המרגלים של וושינגטון". בשנת 2017 לוהק ברנהרדט כמת'יו רו בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "הבריחה מג'ורג'יה" והיה לו תפקיד קטן בסדרת הטלוויזיה "צוות עקרב".
בשנת 2019 הוא לוהק לתפקיד צ'רלי סנט ג'ורג' בסדרת הטלוויזיה "13 סיבות" המשודרת בשירות ההזרמה, נטפליקס, והופיע לראשונה בעונה השלישית. בנובמבר 2019 הופיע ברנהרדט על שער המגזין "Visual Tales".
בשנת 2020 חזר לשחק בעונה הרביעית של הסדרה "13 סיבות" בתפקיד יותר גדול, ושיחק דמות ראשית בסדרת הדרמה, "סיפורים מהלולאה". באותה שנה התארח בסדרת הטלוויזיה "בית המשפט!" ברשת CBS בכיכובה של סימון מיסיק.
ניקולאס ברגרואין
אודות
ברגרואין תמך כספית בקמפיין של צ'אק שומר כסנטור בניו יורק ובמועמדות של ברק אובמה לנשיאות בארצות הברית.
ולנסי
ולנסי הוא שם משפחה שמקורו בעיר ולנסיה שבספרד, נפוץ גם בקרב יהודים ספרדים.
ז'אן, דוכס ברי
ביוגרפיה
ז'אן נולד ב-30 בנובמבר 1340 בטירת ונסן, לז'אן השני, מלך צרפת ולבון מלוקסמבורג, בתם של יוהאן, מלך בוהמיה ואליזבת מבוהמיה.
אחרי שהצרפתים נחלו מפלה ניצחת בקרב פואטייה (19 בספטמבר 1356), נלקח ז'אן השני, מלך צרפת, בשבי לאנגליה. ב-8 במאי 1360 נחתם הסכם ברטיני שלפיו שני בניו של המלך: ז'אן, דוכס ברי, ולואי, דוכס אנז'ו נלקחו לאנגליה כאסירים, ושימשו כבני ערובה לאביהם ששב לצרפת כדי לגייס כופר נפש של שלושה מיליון מטבעות זהב כדי להשתחרר מן השבי האנגלי. אך לואי, דוכס אנז'ו נמלט מן השבי והמלך ז'אן השני, שזעם על הפרת תנאי ההסכם על ידי בנו, חזר לשבי באנגליה בתחילת 1364 ומת שם באפריל של אותה שנה. בנו ז'אן, דוכס ברי נשאר בשבי האנגלי עד 1367.
בשנת 1369 הכריז שארל החמישי, מלך צרפת מלחמה על אנגליה וכבש את אזור פואטו מידי האנגלים. ז'אן, דוכס ברי, שהשתתף במערכה זו, קיבל את דוכסות פואטו מאחיו שארל החמישי.
בשנת 1388 ירש שארל יורש העצר שהגיע לפרקו, את הכתר כשארל השישי, מלך צרפת, והטיל את ניהול הממלכה על השרים שכיהנו בממשלתו של אביו. שרים אלה היו אויביהם המושבעים של ז'אן, דוכס ברי ושל פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, שציפו להזדמנות כדי להחזיר את השלטון לידיהם.
בשנת 1392 לקה המלך שארל השישי בהתקף שיגעון (מה שחזר ונשנה במשך כל ימי מלכותו), ולכן ז'אן, דוכס ברי ופיליפ השני, דוכס בורגונדיה לקחו את השלטון לידיהם עד 1402, כאשר ברגע של זחיחות דעת שארל השישי מסר את השלטון לאחיו, לואי הראשון, דוכס אורליאן.
בשנת 1404 מת פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, וז'אן, דוכס ברי ניסה לשחק תפקיד של מתווך בין אחייניו לואי הראשון, דוכס אורליאן וז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה שניהלו ביניהם מאבק על השלטון. אחרי רצח לאי הראשון, דוכס אורליאן בידי אנשיו של ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, פרצה מלחמת אזרחים בין בית אורליאן לבין בית בורגונדיה. למרות שז'אן, דוכס ברי צידד בבית אורליאן, הוא ניסה לפשר בין הצדדים הלוחמים ולקדם את השלום.
ז'אן, דוכס ברי שזכר את גורלו של אביו שנפל בשבי בקרב פואטייה ומת בשבי האנגלי, השפיע על שארל השישי ועל בניו של מלך זה שלא להיות נוכחים בקרב אז'נקור (25 באוקטובר 1415) מתוך חשש שגורלם יהיה דומה לזה של אביו.
ז'אן, דוכס ברי מת מספר חודשים אחרי קרב אז'נקור, שבו נחלו הצרפתים שוב מפלה ניצחת במלחמה נגד אנגליה.
ז'אן, דוכס ברי כפטרון אמנות
ז'אן, דוכס ברי היה פטרון אמנות נודע. הוא הזמין יצירות אמנות רבות שהמפורסמת שבהן היא הספר המאויר "השעות העשירות מאוד של דוכס ברי" שנעשה בידי שלושת האחים לימבורג שהיו ציירים פלמים. ספר זה נחשב לאחד הספרים המאוירים החשובים ביותר שמכתבו במרוצת המאה החמש עשרה, אם לא החשוב שבהם. יצירה זו, כמו יצירות אחרות שנעשו ביוזמתו של ז'אן, דוכס ברי, משקפת את אמנות הציור של תקופתו, שיש בה משום מזיגה של הריאליזם הפלמי עם הסגנון הפריזאי המעודן ועם הטכניקה של הציור האיטלקי. הוא הוציא כספים רבים כדי להזמין ולרכוש את אוסף יצירות האמנות שלו, ולשם כך לקח הלוואות גדולות.
ז'אן, דוכס ברי הזמין עבודות אמנות אצל צורפי זהב, ובהן את "גביע הזהב המלכותי" ואת "תיבת כתר הקוצים" שנרכשו על ידי המוזיאון הבריטי במרוצת המאה התשע עשרה. בין הפריטים שבאוסף שלו היה גם אגרטל החרסינה הראשון שהגיע מסין לאירופה. הוא בנה מספר ארמונות בערים שונות בצרפת, ובהם בערים בורז' ופואטייה.
באתר האינטרנט של מוזיאון הלובר בפריז נאמר על אודותיו: "ז'אן, דוכס ברי תרם תרומה חשובה מאוד לאמנות של תקופתו ולשיפוץ מבנים דתיים ובהם קתדרלת נוטרדאם בפריז."
מיה סביר
מיה סביר (נולדה ב-16 ביוני 1973) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה
מאז 2014, סביר עבדה בבתי ספר בדרום אפריקה, רואנדה, קונגו (הרפובליקה של), אתיופיה, אוגנדה וקניה במסגרת עבודתה הפילנתרופית (במסגרת המיזם JustSpirulina ) במטרה ללמד את שותפיה שם איך לגדל את אצת הספירולינה המזינה כמענה לבעיית הרעב החריפה.
סביר היא בתם של אורי (דיפלומט במשרד החוץ) ועליזה סביר (מנכ"לית מרכז פרס לשלום). מתגוררת בתל אביב עם בן-זוגה, נעם קדמון ושני ילדיהם.
ג'ובאני בטיסטה פוג'יני
ג'ובאני בטיסטה פוג'יני (באיטלקית: Giovan Battista Foggini; 1652, פירנצה – 1725, פירנצה) היה פסל איטלקי שפיסל בסגנון הבארוק.
פוג'יני נשלח על ידי מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, לרומא לאקדמיה הפלורנטינית, התמחה בסטודיו לפיסול של ארקולה פראטה, למד רישום באקדמיה אצל מנהלה הראשון צ'ירו פרי שהיה תלמיד של פייטרו דה קורטונה. פוג'יני חזר לפירנצה בשנת 1676 והפך לפסל החצר של קוזימו השליש דה מדיצ'י, לאחר מות פרננדו בנו של פייטרו טאקה הפך פוג'יני לפסל המקומי הראשי, פוג'יני קיבל לחזקתו את בית המלאכה של בורגו פינטי שהיה בעבר בית המלאכה של ג'אמבולוניה, דבר שאיפשר לו להתמחות בפסלי ברונזה קטנים בעיקר ליצוא ריווחי, קיבל השראה מפסלי המורים של פייטרו טאקה שהיוו מקור ליצור מחדש בברונזה ובקרמיקה עיסוק נדרש במאה השמונה עשרה.
בין תלמידיו היו פרדיננדו פוגה, אחיינו פיליפו דלה ואל, בלתזר פרמוזר, יואכים פורטיני, ג'ובאני באראטה ומסימיליאנו סולדני בנצי.
רגלים רכובים
רגלים רכובים היא סוג של יחידת רגלים צבאית שהייתה מורכבת מחיילים שרכבו על סוסים במקום לצעוד אך ירדו מהסוסים כשהם נלחמו. סוג של יחידה היה בשימוש לאורך אלפי שנים. בתקופה המאוחרת יותר הם השתמשו ברובים ואילו בעבר הרחוק יותר הלוחמים השתמשו בחניתות, בחץ וקשת או בקשת מוצלבת. לוחמי הדרגון הידועים היו גם הם רגלים רכובים.
התקופה שלפני אבק השריפה
רגלים רכובים קיימים לפחות מאז תחילת הלחימה המאורגנת. אבירים שנשאו שריון כבד עשוי מארד הגיעו לשדה הקרב על מרכבות וירדו מהן לפני שהחלו להילחם. עם התפתחות ההופליטים סגנון הרגלי הרכוב נכנס גם לתחום זה וחלק מההופליטים הגיעו לשדה הקרב על סוסים וירדו מהם כדי להצטרף למערך הפלנקס. ברומא העתיקה, בתקופה שלפני גאיוס מריוס, היו חיילים שנצמדו לאוכפים של חיל הפרשים ואלה נשאו אותם עמם לשדה הקרב. רגלים רכובים היו בשימוש נרחב אצל ששושלת האן בלחימה נגד קונפדרציית שיונגנו. לאורך הקרבות הרבים של השושלת רובן המכריע של יחידות הצבא היו רכובים על סוסים, פרשים ורגלים.
יחידת רגלים רכובים ידועה נוספת היו פרשי גנואה. הפרשים שפעלו בימי הביניים שימשו במקביל גם כמגיני העיר וגם כשכירי חרב בשירות ערים אחרות באזור של איטליה המודרנית ורכבו בדרך כלל על סוסים. גם הויקינגים נהגו לחפש ולנכס לעצמם את כל הסוסים שיכלו למצוא רכבו עליהם לקרב.
דרגון
לוחמי הדרגון היו במקור רגלים רכובים שהיו מיומנים במיוחד גם ברכיבה על סוסים וגם בלחימה. בהמשך, לקראת המאה ה-18 הם התפתחו ליחידת פרשים קלים לכל דבר. לוחמי דרגון היו נפוצים ברוב הצבאות באירופה ממחציתה השנייה המאה ה-17 ולאורך תחילת המאה ה-18. מקורו של השם הוא ככל הנראה בכלי ירייה הידוע בשם זה שהיה בשימוש הצבא הצרפתי. בצרפתית אין הבדל בין כיתוב המילה דרגון לדרקון. בתקופה המודרנית השימוש בשם זה עבר למספר יחידות טקסיות רכובות ומשוריינות.
במאה ה-19
עם המצאת רובים מדויקים מהירים וחצי אוטומטיים באמצע המאה ה-19 חיל הפרשים הפך פגיע יותר ויותר. צבאות רבים עברו ליחידות צבא שהורכבו מחיילים שיכלו להילחם גם כפרשים וגם כרגלים, בהתאם לצורך. הלחימה על סוסים עם חרבות או רומחים איפשרה תנועה מהירה ללא מחסה מאש האויב ואילו הלחימה על הקרקע עם רובים איפשרה שימוש במחסות ומסתורים תוך כדי בניית קו הגנה.
ההבדל בין חיל הפרשים לרגלים רכובים הפך למעורפל יותר, אך השימוש ברגלים רכובים המשיך להיות רלוונטי ופרשים רבים לחמו כרגלים רכובים באמצע המאה ה-19, לדוגמה, שני הצדדים במלחמת האזרחים האמריקאית, והבורים במלחמת הבורים הראשונה והשנייה. היחידות הראשונות שזכו לכינוי רגימנט הרגלים הרכובים באופן רשמי, היו חיל הרגלים הרכוב במלחמת ארצות הברית–מקסיקו אך שמם הוסב לרגימנט הפרשים השלישי בשנת 1861. זו הייתה יריית הפתיחה לכך ובאוסטרליה השם נכנס לשימוש בשנות ה-80 של המאה ה-19. באותה תקופה המושג תפס תאוצה ואף בלגיון הזרים הצרפתי נכנסו לשימוש פרדות שחלקו כל שני לגיונרים. כל ליגיונר רכב בתורו ויחד הזוגות הצליחו לגמוע מרחקים של קרוב ל-100 קילומטר ביום.
בצבא הבריטי, באזורים מסוימים באימפריה הבריטית, בחלק מיחידות החי"ר היו מחלקות רכובות ששימשו לתצפית והתכתשות, על ועם האויב. במקומות מסוימים באימפריה יחידות מקומיות במקומות כמו ציילון (סרי לנקה של היום) ובמיוחד דרום אפריקה, שקמו בעידוד ואימון השלטון הבריטי, כללו גם הן רגלים רכובים. במלחמת הבורים השנייה הבריטים למדו מהבורים והקימו כתגובה יחידות רגלים רכובים משלהם כדי לתת מענה לצורך בשטח. כחלק מהלקחים ממלחמות הבורים יחידות הפרשים של הצבא הבריטי הסדירות החלו להשתמש באותם רובים כמו יחידות הרגלים והפכו מיומנים בלחימה על הקרקע. אף על פי כן הם המשיכו להשתמש בסגנון ההסתערות לרוב.
המעבר למאה ה-20
יחידת הרוכבים הקלה הרביעית בצבא האוסטרלי שהשתתפה במהלך מלחמת העולם הראשונה בקרב באר שבע ב-1917 נגד הטורקים שנודעה כיחידת פרשים פעלה הלכה למעשה כרגלים רכובים כמו גם יחידה דומה בצבא ניו זילנד שלחמה בקרב זה. רגלים רכובים הפכו בהדרגה ללא רלוונטיים עם כניסת היחידות הממונעות לצבאות השונים בהרחבה, בשנות ה-30 וה-40. לקראת מלחמת העולם השנייה יחידות אלה כמעט נעלמו מהנוף הצבאי ופינו את מקומן לרגלים הממונעים.
אף על פי כן הם לא נעלמו לחלוטין אלא אחרי המלחמה. גרמניה השתמשה ברגלים רכובים בחזית המזרחית ושני הצדדים בחזית זו השתמשו ברגלים רכובים על אופניים. הממלכה המאוחדת וגרמניה שהשתמשו ברגלים על אופניים עוד במלחמת העולם הראשונה ניסו אף יחידות רכובות על אופנועים, שהיוו שלב מעבר לרגלים ממונעים כאמור. גרמניה השתמשה ביחידות באלה לאורך כל המלחמה אך השימוש ביחידות אופניים גבר אצלה בעיקר כשהיא נסוגה חזרה לתוך שטחה המקורי. השימוש ביחידות אופניים היה נרחב ומוצלח אצל יפן במלחמה בין השנים 1941-1942 בלחימה במלאיה הבריטית (מלזיה של היום) ובפלישה לסינגפור. רגימנט של רגלים רכובים על סוסים פעל במסגרת יחידת הצופים הפיליפיניים סייע בהגנה על האיים מפני פלישה יפנית. אוגדת ההרים העשירית של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה כללה גדוד סיור קטן של רגלים רכובים שפעל באיטליה ואוסטרליה במהלך המלחמה.
שינה איסטון
שינה שירלי איסטון (באנגלית: Sheena Shirley Easton; נולדה ב-27 באפריל 1959) היא זמרת-יוצרת, שחקנית ומפיקה סקוטית-אמריקאית, הידועה בזכות להיטה הבינלאומי "", אשר היה לאחד מהלהיטים הגדולים ביותר בשנת 1980 ובשנות השמונים. השיר כבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100.
האלבום Take My Time, בו נכלל אותו הלהיט, קיבל על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את התואר תקליט זהב על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים במדינה. איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי העניק לו את תואר הזהב גם כן, על מכירות של למעלה מ-100,000 עותקים במדינה.
ביוגרפיה
שינה שירלי איסטון, נולדה ב-27 באפריל 1959 והייתה הצעירה מבין ששת האחים שלה. עוד בהתחלה, ניסתה איסטון לפתח את הקריירה המוזיקלית שלה בשלל דרכים שונות, תוך שהשתתפה באחד מהפרקים של תוכנית הטלוויזיה "The Big Time: Pop Singer", ובעקבות כך, חתמה על חוזה עם EMI.
במהלך החיים שלה, הייתה איסטון חתומה על חוזים עם יוניברסל מיוזיק גרופ, EMI ו-MCA רקורדס.
קריירה מוזיקלית
אלבום הבכורה של איסטון Take My Time, יצא לאור בשנת 1981 והופץ באמריקה הצפונית בשם, Sheena Easton. האלבום זכה להצלחה רבה והפך לאחד מאלבומי הבכורה הנמכרים ביותר בארצות הברית בשנות השמונים. מתוך האלבום, יצאו סינגלים מצליחים ביניהם הלהיט הבינלאומי "", אשר כבש את מצעד המוזיקה האוסטרלי, קנדה הוט 100, מצעד השירים שבניו זילנד, מצעד הבילבורד הוט 100, והגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי. סינגל נוסף מתוך האלבום שזכה להצלחה הוא "Modern Girl", שדורג כשיר ה-95 המצליח ביותר בארצות הברית בשנת 1981.
כבר באותה השנה בה יצאה אלבום הבכורה שלה, הוציאה איסטון את האלבום You Could Have Been with Me. מתוך האלבום יצא הלהיט "You Could Have Been with Me", שהצליח לשחזר את הצלחת הסינגלים הקודמים שלה, כאשר נכנס למצעדים רבים. עם זאת, שני הסינגלים הנוספים מתוך האלבום "Just Another Broken Heart" ו-"A Little Tenderness", לא הצליחו לזכות להצלחה רבה ברחבי העולם. לאור כל ההצלחה לה זכתה עם אלבומיה ושיריה, קיבלה איסטון את פרס גראמי בקטגוריית "תגלית השנה".
בשנת 1982, הוציאה את אלבומה השלישי בMadness, Money & Music, שזכה לשבחים. אלבומה הרביעי Best Kept Secret, זכה להצלחה מתונה ולביקורות מעורבות. בשנת 1984, החליטה להקליט אלבום בשפה הספרדית, Todo Me Recuerda a Ti ועל השיר "Me Gustas Tal Como Eres", זכתה בפרס גראמי השני שלה. באותה השנה, הוציאה אלבום נוסף A Private Heaven, שזכה לביקורות מעורבות על גבול החיוביות. בשנה שלאחר מכן, יצא האלבום Do You. אחריו, יצאה להפסקה של שנתיים, תוך שחזרה בשנת 1987 עם האלבום, No Sound But a Heart. בשנת 1988, הוציאה את האלבום The Lover in Me, שזכה לביקורות שליליות ולהצלחה מתונה ברחבי העולם. בסמוך לכך, יצא האלבום What Comes Naturally.
באוגוסט 1993, חזרה לקדמת הבמה כאשר הוציאה את האלבום המצליח, No Strings. האלבום זכה לשבחים והוקרה ברחבי העולם. במסגרת האלבום, ביצעה מחדש שירים כמו "Body and Soul" ו-"The One I Love Belongs to Somebody Else". בהמשך, הוציאה את My Cherie ו-Freedom, שלא זכו להצלחה כלשהי. לאחר מכן, לקחה בשנית הפסקה של שנתיים וב-1999, הוציאה את Home. בשנת 2000, הוציאה את אלבומה ה-15 והאחרון, Fabulous.
קורמורן הגדה
קורמורן הגדה או קורמורן וולברג (שם מדעי: Phalacrocorax neglectus) הוא מין של קורמורן האנדמי לנמיביה ולחוף המערבי של אפריקה הדרומית ומצוי בטבע בסכנת הכחדה.
תיאור
זהו מין גדול יחסית של קורמורן באורך 75 ס"מ עם נוצות שחורות וכנפיים חומות-ברונזה עם כתם לבן על הגב. הראש שחור ללא בליטות או ציצות. העין צהובה ללא טבעות עיניים צבעוניות והמקור אפור, ארוך וחד.
הקורמורן חי בלהקות לאורך חופי נמיביה, לעיתים 15 ק"מ מהחופים. הקורמורן ניזון מבעלי חיים הקרובים לקרקעית הים או לאצות רחבות כמו לובסטרים קוצניים מהמין Jasus lalandii וקברנוניים מהמין Sufflogobius bibarbatus, הנחשבים למזונו העיקרי. לרוב הקורמורנים דגים ביחידות מצלילה אך לעיתים צדים בלהקות.
הם מקננים לחופי נמיביה מקן עשוי אצות וגואנו ומטילים 2 עד 3 ביצים לבנות. הקורמורנים מתרבים כל השנה. האי מרקורי והאי איצ'בו  הם אתרי הקינון העיקריים שלהם.
ארנסט שולץ
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת פריז שנערכה בשנת 1900 שפריז שבצרפת זכה שולץ במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.5 שניות, אחרי מקסי לונג מארצות הברית (49.4 שניות) וביל הולנד מארצות הברית (49.6 שניות).
מותו
ב-20 ביוני 1906 טבע שולץ למוות.
רב-בריח
רב-בריח (08) תעשיות בע"מ, או בקיצור רב-בריח, היא חברה ציבורית שנוסדה בשנת 1973 על ידי אברהם בחרי ומשה דולבונמצאת בשליטתו של איש העסקים וחתן פרס התעשייה שמואל דונרשטיין. החברה מתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק של סל מוצרים רחב לענף הבנייה הכולל דלתות מכל הסוגים, מוצרי מיגון, שערים, מסנני אב"כ ועוד. וגם של מוצרי נעילה high security המשווקים בארץ וברחבי העולם.
פעילות החברה
החברה פועלת בחמישה מגזרי פעילות: מגזר הבנייה הרוויה, בנייה מוסדית, שוק הפרטי, מגזר הנעילה ומגזר האנרגיה ומייצאת למעל 50 מדינות.
היסטוריה
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 נרשמה עלייה משמעותית במספר אירועי חדירה ופריצה לבתים בישראל שביצעו ארגוני טרור פלסטיניים. אירועים אלה הובילו לירידה ברמת הביטחון האישי ולדרישה להחליף את דלתות העץ, שהיו מקובלות אז בבתים בישראל, בדלתות שיספקו רמת הגנה גבוהה יותר. בשנת 1972, בעקבות גל פריצות נרחב לביתה, נכנסה לקוחה לחנות מנעולים בשם האחים ביטר בע"מ, בבעלות יחיאל אלטמן, ברחוב אלנבי בתל אביב וביקשה התקנת 4 מנעולים בדלת הכניסה של דירתה. בקשה מיוחדת זו סקרנה את הפקיד שטיפל בה, אברהם בחרי, והובילה, למעשה, להקמת חברת רב-בריח ובהמשך את פיתוחה של דלת ה"פלדלת".
כעבור כשנה מאותו המפגש נוסדה בבית המסחר למנעולים חברת רב-בריח, על ידי אברהם בחרי וחברו משה דולב, אשר התחילה לפתח, לייצר ולמכור דלתות ביטחון, מנעולים וצילינדרים. תחילה הותקנו מנעולי החברה בדלתות עץ ובהמשך בדלתות פלדה, דבר שהוביל, למעשה, לפיתוח דלת ה"פלדלת" בשנת 1977. באותה השנה שכרו אברהם בחרי ומשה דולב מחסן קטן בגודל של 14 מטר רבוע בו התחילו את פעילותם העסקית. שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1979, בעקבות העלייה בביקוש דלתות ה"פלדלת", הקימה החברה מפעל ביבנה שהשתרע על פני 2,300 מטר רבוע. מספר שנים לאחר מכן העתיקה החברה את מיקומה למפעל בגודל של 8,200 מטר רבוע באזור התעשייה ברקן. בשנת 1999 נמכרה חטיבת המנעולים של חברת רב-בריח לחברת Assa Abloy השוודית, וקיבלה את השם "מולטילוק". בין "מולטילוק" ל"רב בריח" התקיימו עימותים משפטיים אחדים, בטענה של הפרת סימני מסחר.
במאי 2008 הוצא צו הקפאת הליכים לקבוצת רב בריח וביולי 2008 נרכשה חטיבת הדלתות של רב-בריח על ידי היזם שמואל דונרשטיין. בשנת 2009 עברה החברה מיתוג מחדש על ידי המעצב פיליפ בולקיה (Philip Bulakia) ושדרגה את לוגו הדמות השרירית המוכרת בדמות חדשה - דמות המגן והלפיד.
בינואר 2011 הקימה רב-בריח מחדש את חטיבת מוצרי הנעילה אשר מתמחה בתכנון, פיתוח וייצור של מנעולים, צילינדרים, מערכות נעילה מכניות ואלקטרומכניות ומוצרי נעילה אלקטרוניים.
בשנת 2013 רכשה החברה את פעילות השערים של חברת פז-גל.
בשנת 2014 רכשה את פעילות דלתות הפנים של חברת מזונייט – אופן גלרי מידי בית המשפט.
בשנת 2021 ינואר החברה הפרידה את חטיבת מוצרי הנעילה לחברת בת ששמה "רב בריח מוצרי נעילה",
בנוסף באותו חודש רכשה את חברת נוריאלי, חברה המתמחה בפתרונות ליציקות ועבודת השלד של הבניין כפיגומים, מגדלי אקרו, ועוד.
באוגוסט 2021 החלו ניירות הערך של החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
"פלדלת"
דלת ה"פלדלת" הראשונה הורכבה, כאמור, בשנת 1977 כשמנעול של חברת רב-בריח הוטמן בתוך דלת פלדה. דלתות ה"פלדלת" הראשונות נצבעו בצבע אפוקסי מבריק, דבר אשר הוביל לגל תלונות מקרב לקוחות החברה, היות שהצבע המבריק שיווה לדלתות מראה של מכוניות. בבדיקות שנעשו באותה תקופה מול לקוחות פוטנציאליים נמצא כי רבים נרתעו מדלת ה"פלדלת" המבריקה וסירבו להחליף את דלת העץ שהייתה קיימת בביתם מחשש שמראה הפלדה דווקא יגרום לאפקט הפוך אשר ימשוך את הפורצים. ואכן לאחר השקת הדלת החדשה נמכרו כ-30 דלתות בחודש בלבד.
לבעלי החברה נדרשו שנתיים נוספות של שינויים והתאמות מראה ועיצוב הדלת לטעם הישראלי. השינוי המרכזי שנעשה התבסס בעיצוב הדלת: צידה החיצוני צופה בוִינוֹרִיט (Vinorit) בגוון חום בהיר כדי לדמות מראה של עץ ובתוך הדלת נדחס צמר סלעים על מנת לגרום לעמעום קולות הנקישה על הפלדה (בדומה לקול שמתקבל בעת נקישה על דלת עץ). לאחר הכנסת השינויים הללו החלו מכירות החברה לעלות, דבר אשר התבטא בעלייה במכירות דלתות ה"פלדלת" מ-30 דלתות בחודש לכ-10,000. השינוי במראה הדלת לווה במסע פרסום נרחב, שהסלוגן שלו: הפך למטבע לשון באותה התקופה.
מבנה הדלת
דלת ה"פלדלת" בנויה מ-2 מעטי פלדה מגולוונת (על מנת למנוע את נזקי המתכת בתהליכי חמצון-חיזור) בעובי 1.25 מ"מ עם חיזוקי אורך מרותכים. בדלת מותקנת מערכת נעילה רב-בריחית המורכבת מ-7 בריחים שמתחברים לשלוש פאות משקוף הדלת: בנוסף לכך מכילות הדלתות צילינדרים מיוחדים המקשים את פריצתן.
P.T (משחק וידאו)
P.T (ראשי תיבות של "playable teaser" - בעברית: טיזר שניתן לשחק בו) הוא משחק וידאו מסוגת האימה הפסיכולוגית שפותח על ידי האולפן תחת שם העט "7780s Studio" והופץ על ידי חברת ההפצה Konami. המשחק בוים ועוצב על ידי הידאו קוג'ימה, תוך שיתוף פעולה עם הקולנוען גיירמו דל טורו.
המשחק הופץ עבור קונסולת הפלייסטיישן 4 ב-12 באוגוסט 2014 בחינם בחנות המקוונת. המשחק נועד להיות טיזר אינטראקטיבי עבור המשחק, אחד. לאחר שפיתוח המשחק Silent Hills בוטל, Konami הסירו את המשחק מחנות הפלייסטיישן ושחקנים ששיחקו בו קודם לכן, לא יכלו להתקינו מחדש על הקונסולה. ההחלטה ספגה ביקורת, והחברה לבסוף נעתרה לבקשת המעריצים ושחררה את המשחק להורדה מחדש. חלק מהמעריצים יצרו גרסאות משלהם למשחק.
המשחק קיבל ביקורות נלהבות על העלילה והעיצוב, אך גם ביקורות מעורבות על החידות שבו.
משחקיות
בניגוד למשחקים הקודמים בסדרה, בהם השחקן שיחק בדמות מנקודת מבט של גוף שלישי (השחקן רואה את הדמות מאחורי גבה), השחקן הפעם משחק בדמות מנקודת מבט של גוף ראשון (השחקן רואה את עולם המשחק דרך עיני הדמות). הדמות היא פרוטגוניסט חסר שם שנשלט על ידי השחקן, שמתעורר בבית פרברי רדוף רוחות, וחווה התרחשויות על טבעיות. המקומות אותם ניתן לחקור בבית הם מסדרון הבנוי בצורת האות L, חדר שירותים וגרם מדרגות המוביל לחדר נוסף בו השחקן נכנס למעין "לופ אינסופי" של המסדרון הקודם. הפעולות היחידות שהשחקן מסוגל לבצע הן הליכה והתמקדות בדברים שמולו (Zoom). על מנת להתקדם במשחק, על השחקן לחקור אירועים על טבעיים מאיימים ולפתור חידות שונות בבית. בכל פעם שהשחקן מסיים "לופ" אחד בהצלחה, המסדרון משתנה ומתחיל "לופ" חדש. בנוסף, השחקן נתקל ברוח נקמנית של אישה בשם ליסה. במידה וליסה תופסת את השחקן, השחקן יצטרך להתחיל את אותו "הלופ" מחדש.
לאחר שהשחקן פתר את החידה האחרונה, הוא מצליח לצאת מהבית. מיד בצאתו לרחוב, מתברר לשחקן שהמשחק שהוא שיחק הוא רק טיזר אינטראקטיבי למשחק עתידי בשם Silent Hills שבוים על ידי קוג'ימה ודל טורו. עם צאתו מהבית, דמותו של הפרוטגוניסט נחשפת ומגולמת בלכידת תנועה על ידי השחקן נורמן רידוס.
עלילה
המשחק מתמקד בפרוטגוניסט חסר שם המתעורר בחדר פינתי ופותח את הדלת לכיוון המסדרון. ביציאתו למסדרון, השחקן יכול להתלך בו בחופשיות, אך מגלה שהוא חוזר על עצמו והשחקן תקוע במעין "לופ אינסופי". בפעם הראשונה שהשחקן עובר במסדרון, שדרן רדיו מדווח על רצח של אם וילדיה על ידי הבעל. בנוסף, השדרן מזכיר עוד שני מקרים זהים לרצח זה.
לאחר מכן, השחקן נתקל בדמות של אישה עוינת ששמה הוא "ליסה". לאחר שהוא בורח לשירותים וננעל בפנים, השחקן מוצא פנס וחוזה בייצור דמוי עובר בוכה בכיור. השחקן יוצא מחדר השירותים ולומד שליסה מתצפתת עליו באופן קבוע. למרות שניתן להימנע מליסה לחלוטין במהלך המשחק, הפרוטגוניסט ימות במידה וליסה תתפוס אותו. לאחר מותו, השחקן חוזר לחדר הראשון במשחק והלופ מתחיל מחדש. בחדר הראשון, השחקן מוצא שקית נייר עם כתמי דם שזזה מעצמה ואומרת לשחקן: "תיזהר. הרווח בדלת .. זאת מציאות אלטרנטיבית. האני היחיד הוא אני, אתה בטוח שאתה היחידי הוא אתה?"
כשהמשחק מאותחל מחדש, השחקן מתעורר בחדר הפינתי. השחקן מתחיל את הלופ האחרון כשבידו פנס שמשמש כמקור האור היחיד. השחקן מוצא חתיכות של תמונה מפוזרות במסדרון ומחבר אותן יחדיו. כאשר התמונה הורכבה מחדש, הטלפון בבית מצלצל והשחקן שומע קול לא ידוע שאומר לו "אתה נבחרת". השחקן שומע את דלת הבית נפתחת ועוזב את הבית.
מיד ביציאתו מהבית, קול נשמע ברקע שאומר "הוא חי חיים בנאליים לחלוטין, עד שאביו הרג אותו ואת אמו. אך כעת הוא חזר ומוכן לשחק בצעצועיו החדשים". השחקן יוצא ומגלה רחוב נטוש ומתברר שהדמות עצמה גולמה בלכידת תנועה על ידי השחקן נורמן רידוס. מיד לאחר מכן, כתוביות הסיום מתנגנות.
פיתוח
קוג'ימה הפקות השתמשו במנוע משחק שהם יצרו בשם "" במטרה לייצר את המשחק. המטרה של קוג'ימה בייצור המשחק הייתה להפחיד את השחקנים בדרך מקורית ולייצר טריילר אינטראקטיבי במקום להפיץ עוד תמונות וסרטונים מהמשחק Silent Hills.
אחד השחקנים הצליח לפרוץ את מצלמת המשחק וגילה שברגע שהשחקנים מקבלים לידם את הפנס, דמותה של ליסה עומדת בדיוק מאחוריהם לכל אורך הדרך (במידה והשחקן יסתובב אחורה, ליסה תעבור אוטומטית לצד השני). רמזים לכך במשחק ניתנו בצלליות שנמצאות תחת השחקן ובקולות שהוא שומע כאשר הוא מתהלך בבית. אותו שחקן גם גילה קטע שלא נכנס למשחק הסופי בו גופתה של ליסה היא חסרת ראש ושוכבת בתוך אמבט מלא דם. דמות הפרוטגוניסט ממודלת על פי השחקן נורמן רידוס לא רק במשחק P.T, אלא הייתה אמורה להיות ממודלת כך גם במשחק Silent Hills המלא. הרחובות שהשחקנים ראו בסוף המשחק היו אמורים להיות חלק מהמפה של העיירה סיילנט היל.
יוסיף קאופמן
יוסיף קאופמן (ברומנית: Iosif Kaufmann, 21 בדצמבר 1921–2016) היה מתמטיקאי יהודי רומני, יליד טרנסילבניה, שפעל ברומניה, אחר כך בגרמניה. יחד עם בן דודו, ויליאם לוונפלד, בנה בשנת 1961 במכון הפוליטכני בטימישוארה את המחשב הרומני הראשון שנבנה ויוצר במוסד אקדמי ברומניה - MECIPT 1. מחשב נוסף נבנה קודם לכן במכון לפיזיקה גרעינית של רומניה על ידי ויקטור תומה וארמנד סגל.
ביוגרפיה
יוסיף קאופמן בשנת 1921 נולד בעיר ארד, ברומניה, בדרום-מערב טרנסילבניה, במשפחה יהודית. בשנת 1940 סיים לימודי תיכון בבית הספר התיכון היהודי בטימישוארה (Liceul israelit). בימי מלחמת העולם השנייה נשלח על ידי שלטון הרודן יון אנטונסקו למחנה עבודות כפייה שנועד ליהודים. עם זאת התושבים היהודים בעירו שרדו את השואה מפני שרומניה לא מיהרה למסור אותם לגרמנים ולשלוח אותם למחנות ההשמדה בפולין. אחרי נפילת משטר אנטונסקו למד קאופמן באוניברסיטת קלוז', בה סיים בשנת 1946 תואר ראשון, וב-1948 דוקטורט. בשנים 1946–1954 עבד כמורה בבית ספר תיכון בקלוז', אחר כך היה מדריך ומרצה באוניברסיטה בעיר. בשנים 1954–1956 עבד כמרצה במכון הפוליטכני בטימישוארה. בשנת 1956, אחרי בקשתו לעלות לישראל, פוטר מתפקידיו האקדמיים במכון הפוליטכני ואולץ לעבוד במקום כמכונאי פשוט. בשנת 1964 הוחזר לתפקיד אקדמי במכון כמרצה ואחר כך כמרצה בכיר ולימד שם שפות תכנות. בשנת 1983 עלה קאופמן לישראל ומשם היגר לגרמניה, בה קיבל משרת הוראה באוניברסיטת מינסטר. הוא פרש לגמלאות בשנת 1987, אך המשיך לתקופה ארוכה להיות פעיל כחוקר ומורה במסגרת האוניברסיטה.
MECIPT
החל משנת 1955 התחילו יוסיף קאופמן וויליאם לוונפלד את ההכנות לבניית מחשב במכון הפוליטכני בטימישוארה, ובשנת 1956 התחילו את תכנון המחשב. קאופמן היה המתכנן הראשי ורוב השנים עבד בפרויקט בזמן שהועסק כפועל פשוט כעונש על בקשתו לעלות לישראל. הפרויקט בוצע בבניין התיכון הפיאריסטי לשעבר ששימש אז כמושב הפקולטה להנדסת חשמל. הפרויקט נעזר במקורות תיעוד מברית המועצות ובשיתוף פעולה עם החוקר ההונגרי גייזה קובאץ'. המחשב התחיל לפעול בשנת 1961. אז הוקם במסגרת המכון מרכז למחשוב, בעל מעמד של "מרכז מחקר", בניהולו של הפרורקטור גאורגה סילש. לצוות המרכז הצטרפו בשנת 1961 וסילה בלטק, שהיה סטודנט מחונן בשנה ד (לימים פרופסור באוניברסיטה הפוליטכנית בבוקרשט) ובשנת 1962 המתמטיקאי דן פרקש. בשנת 1962 ביצע המחשב תרגום ראשון באמצעות מחשב מאנגלית לרומנית (אריקה דומוקוש). בעזרת המחשב MECIPT-1 תוכנן בשנת 1965 הסכר וידרארו על נהר ארג'ש, רשת צנרת מים חדשה בעיר ארד, הונהגה אוטומציה במבשלת הבירה ותוכננו בניינים רבים. המחשב מוצג בימינו במוזיאון באנאט (Muzeul Banatului) בטימישוארה.
קאופמן נפטר ב-2016.
ראו
ָהערך MECIPT בוויקיפדיה הרומנית
לקריאה נוספת
ׁ(MECIPT ראשית התפתחות מדעי המחשב והנדסת המחשב במסגרת המכון הפוליטכני בטימישוארה)
היריון באמנות
כל עבודה המציגה היריון נחשבת לעבודת אמנות. באמנות, כמו בחיים, לא תמיד ברור אם הייתה כוונה להציג אישה בהיריון או שמפני שהאישה מוצגת בתנוחה שבה היא מגינה בידה על בטנה היא מובנת כאילו האישה נמצאת בהיריון. מבחינה היסטורית, ייצוג נשים בהריון הוא די נדיר. בדרך כלל אמנות המערב כוללת שני נושאים עיקריים שבהם מופיעות נשים בהיריון: ציורים היסטוריים, בהם ההיריון מהווה חלק חשוב מהסיפור, כמו הסיפור של דיאנה וקאליסטו (Diana and Callisto), בהם רואים את קאליסטו ברגע שהיא מגלה את ההיריון האסור שלה. נושא נוסף בו מופיעה אישה בהיריון הוא בסיפור הברית החדשה. תמונות נשים בהיריון החלו להיות אופנתיים יותר בסביבות שנת 1600.
מסורת תרבותית
צלמיות נשים בהיריון הופיעו בתרבויות שונות, בתקופות שונות, במקומות שונים בעולם. פסלונים עשויים קרמיקה ניתן למצוא בתרבויות הפרה-קולומבניות ובתקופות העתיקות במזרח התיכון. חלק גדול מפסלונים אלו קשורים לפריון ולעיתים קשה לזהות האם אכן הצלמית מגלמת היריון, או את המשמעות שלה בתרבות בה היא מופיעה.
בין הדוגמאות העתיקות ביותר של פסלי היריון ניתן למצוא צלמיות פרהיסטוריות באירו-אסיה הידועות כצלמיות ונוס. הידועה מכולן היא הצלמית ונוס מווילנדורף - צלמית העשויה אבן סידן נאוליתי ת ובה רואים אישה עם חזה וירכיים מוגזמים בגודלם הבאים להדגיש את פריונה. פסלונים מסוג זה הפריזו, בדרך כלל, את גודל הבטן, הירכיים, החזה, המותניים והפות, אך ההיריון עצמו איננו מובלט במיוחד.
אמנות המערב
הציור דיאנה וקאליסטו של טיציאן, משנת 1559, משקף את הרגע שבו הריונה של קאליסטו התגלה. באירופה, נמנעו בדרך כלל מלצייר נשים בהיריון (מלבד בדמויות מקודשות), אך מאוחר יותר, באמנות המערב, התקיימו שני נושאים שבהם הובעו הריונות כחלק מהסיפור.
קאליסטו
במיתולוגיה היוונית, הנימפה קליסטו, נכנסה להיריון מהאב זאוס (יופיטר במיתולוגיה הרומית). ההיריון התגלה כאשר קאליסטו רחצה בנהר. אדוניתה ארטמיס (דיאנה) כעסה עליה וגרשה אותה ויונו, אשתו של זאוס, הפכה אותה לדובה. הציורים הקלאסיים בהם הופיעה קאליסטו שיקפו את הרגע בו היא הופכת לדב, אך מאוחר יותר, במיוחד החל מתקופת הרנסאנס, נראית קאליסטו ברגע בו ההיריון מתגלה. מקור ההשראה לציורים אלו הייתה שירת ו של אובידיוס. תמונה טיפוסית הופיעה לראשונה בציורו של טיציאן, דיאנה וקליסטו משנת 1559, שבה ביטנה של קליסטו חשופה בעוד ארטמיס/דיאנה מצביעה בהאשמה עליה ועל התומכות בה. על פי אובידיוס קאליסטו הייתה בחודש התשיעי להריונה, אך בציורים היא מופיעה, בדרך כלל, רק בתחילת ההיריון כאשר חברותיה מגלות אותו לראשונה. נראה כי מה שקסם לאומנים כנושא הייתה ההזדמנות להציג קבוצת נשים בעירום, אם כי ניתן גם להבין ציור כזה כאזהרה מפני היריון לא רצוי.
מריה הבתולה
מריה הבתולה מופיעה, לעיתים קרובות יותר, בציורי אמנות, כשהיא בהיריון, בעיקר בציורי הפוסט-קלאסיקה המערביים, והיא מופיעה כך אפילו בימינו. הרגע בו מריה מתעברת נקרא הבשורה, נושא הנפוץ מאוד באמנות הנוצרית המסורתית. אולם קיימים גם ציורים של מריה בהיריון מאוחר יותר ובדרך כלל אין ספק בציורים מסוג זה שמריה אכן בהיריון.
ציורי ההתגלות היה נושא פופולרי באמנות ופירש את הכתוב בברית החדשה, (לוקאס 1:39–56 ) בה סופר על המפגש בין שתי נשים בהיריון, מריה ואליזבט, אך, בדרך כלל, היריון זה איננו מומחש ויזואלית. רק בציורים ההולנדים מן המאה ה-15 החלו האומנים לעשות זאת.
אופנת הביגוד הרחבה, באמנות הדתית ואף בחיי היום יום, בתקופת ימי הביניים, מקשים על האפשרות לדעת אם אכן הנשים המופיעות בתמונות הן בהיריון. בציורים מימי הביניים המאוחרים יותר מופיע פתח מאונך בביגוד, מלפנים או בצד, פתח הרומז, בדרך כלל, על כך שהנשים המופיעות בהם הן בהיריון, אף על פי שפתח כזה היה מאוד אופנתי החל משנת 1450, ואפשר היה לראותו גם על נשים שלא היו בהכרח בהיריון.
בציורים מסוימים, יד אחת או שתיים מונחות על הבטן, כמו בציור של רוחיר ואן דר ויידן מלייפציג. בציורים אחרים, בעיקר מהתקופה הביזנטית וימי הביניים המאוחרים בגרמניה, מופיע גם העובר ברחם האישה, בדרך כלל מצויר בעירום והילה מקיפה את ראשו. אך יש להדגיש שבכל התקופות, ברוב הציורים, אין רמז ברור לכך שהנשים אומנם בהיריון, אך הסיפור המצויר היה מוכר לקהל הצופים.
בציורים אחרים ניתן לראות את הבתולה בהיריון. היא מופיעה יחד עם בעלה יוסף הקדוש או בני משפחה אחרים, כשהם בדרך לבית לחם. כך הם הוצגו בדרך כלל בתקופה הביזנטינית, אך ציורים מסוג זה נדירים יותר בכנסייה המערבית.
נושא נדיר נוסף היה הנושא של ''הטלת הספק של יוסף. גם כאן מופיעה'' מריה בהיריון וגם כאן, בחלק מהגרסאות, ההיריון מרומז על ידי הפתח בשמלה או הצגה חלקית של העובר ברחם בתמונות מסוג זה, המבוססות על מתי 1:18–25 בברית החדשה, יוסף נרעש בעקבות ההיריון של כלתו הבתולה, אך לאחר שהמלאך בא אליו בחלום הוא מבין את שקרה. לעיתים קרובות נראית מריה, בתמונות אלה, טווה בנול בזמן הריונה.
עבודות אמנות דומות שבהן מריה מופיעה לבד נקראות Maria gravida (מריה בהריון). גם בתמונות הולנדיות קדומות מריה מגדלנה נראית בשמלה שיש בה פתח. יש האומרים שמוטיב זה מסמל היריון רוחני. אחרים חושבים שהוא מסמל את מצוקתה של מרים, כפי שניתן לראות בציורו של (van der Weyden The Descent from the Cross ( (c. 1435, שנמצא בפראדו במדריד.
Madonna del Parto הוא שם לדמות הבתולה מריה המיוחס במיוחד להיריון וללידה. התמונה הידועה ביותר היא של פיירו דה לה פרנצ'סקה, ( Piero della Francesca), שבה נראית מריה בהיריון מתקדם והיא לובשת שמלה בעלת פתח רחב מלפנים ופתח נוסף בצד. אך תמונות מסוג זה יצאו מהאופנה בתקופת הרנסאנס והתמונה של פיירו היא התמונה האחרונה מסוג זה שנמצאה בטוסקנה. תמונות כאלה נוצרו במיוחד למען נשים בהיריון ובני משפחתן, כמו גם למען נשים ששאפו להיכנס להיריון. בחדרה של המלכה קלוד בצרפת, שהצליחה ללדת שבעה ילדים לפני שנפטרה בגיל 24, הייתה תלויה תמונת 'ההתגלות' של Sebastiano del Piombo שנמצאת עכשיו במוזיאון הלובר בפריז.
בין התמונות מהסוג הזה אפשר גם למצוא ציורים שבהם רואים חלקית את העובר ישו ברחם אימו. ברבים מהציורים האם מניחה יד מגינה על ביטנה. דיוקנאות מסוג זה נמצאים גם בתמונות שהחלו להופיע לאחר הרפורמציה הקתולית, אך תמונות של ישו ברחם אימו נעשו נדירות יותר ובמקומן הופיעה מריה עם הסימון הנוצרי IHS על בטנה.
דיוקנאות
בתקופת ימי הביניים המאוחרת מתחילים להופיע דיוקנאות של נשים בהיריון, אף על פי שייתכן שאופנת השמלות האסופות מלפנים מקשה על זיהוי הנשים בהיריון. פורטרט ארנולפיני (Arnolfini portrait) של יאן ואן אייק, משנת 1434 הוא דוגמה לציור של אישה בהיריון, אף על פי שהיסטוריונים רבים מתנגדים להיבט זה וטוענים שנשים קדושות הוצגו לעיתים קרובות בצורה דומה.
הקדושה המעונה קטרינה מאלכסנדריה מופיעה בדרך כלל בלבוש אופנתי דומה של התקופה, והייתה הקדושה המגנה על הלידה, ולכן ייתכן שבציורים מסוג זה אי הבהירות היא מכוונת.
פורטרטים מסוימים מתקופת הרנסאנס נקשרים להיריון או לתקופה שלאחר הלידה. בין התמונות הללו כוללים גם את הציור של המונה ליזה של לאונרדו דה וינצ'י, שבה השמלה שהתגלתה, בשנת 2006, תחת סקירת קרניים אינפרה -אדומות מרמזת על האפשרות שהדמות הייתה בהיריון או מיד לאחר הלידה כאשר דה ויצ'י צייר אותה. גם בציור הפורטרט של זמרלדה ברנדיני, של בוטיצ'לי, האישה מניחה יד על הבטן. זוהי תנוחה הקיימת בתמונות נוספות כגון כאלה המתארות את ההתגלות למריה, כמו בתמונות של אנתוני ואן דייק ובתמונת 'האישה בהיריון' של רפאל שבה האישה יושבת כשידה השמאלית מונחת על בטנה. אך תמונות מסוג זה נדירות באמנות הרנסאנס. אבל כאשר מופיעה אישה בהיריון, היא מוצגת, בדרך כלל, בעמידה. תמונות כאלה ניתן למצוא בעיקר באנגליה, שבה אופנת השמלה האסופה נעשתה פופולרית בסביבות שנת 1590 בעקבות הצייר האנגלי מרקוס גרהארט הצעיר (Marcus Gheeraerts the Younger) שהיה צייר מוביל של ציורים מסוג זה. ייתכן מאוד שהיה ביקוש לציורים כאלה מכיוון שהאם היולדת עמדה בפני סכנת חיים וייתכן שחלק מתמונות אלה אף נוצרו לאחר מות האם.
יש דוגמאות מוקדמות יותר של ציורים דומים באירופה ובאנגליה, אך עיקר התמונות נוצרו בין השנים 1580- 1630. באותה תקופה, לדוגמה, מלכת ספרד שלחה דיוקן של עצמה בהיריון לחברות קרובות ולבני משפחתה. ביתה, שהייתה מלכת ספרד גם היא, צוירה כאשר הייתה בהיריון מתקדם.
מאוחר יותר דיוקנאות של נשים בהיריון היו בדרך כלל שייכים לבני המשפחה, כי היה יקר מאוד להזמין ציור ורוב הנשים לא רצו להופיע בתמונה כשהן בהיריון. בדרך כלל תמונות אלה הוזמנו מיד לאחר הנישואים, ובמקרים מסוימים, בהם ידוע שהאישה הייתה בהיריון, ההיריון למעשה הוסתר בציור עצמו. במספר עבודות של וורמיר, ידוע שהנשים המופיעות בהן הן אכן בהיריון, אף על פי שמומחים רבים דוחים את הרעיון של ההיריון. נשים בהיריון מופיעות גם באמנות ההולנדית, כמו בתמונה של יאן סטין שבה יש נשים בהיריון המופיעות בפונדקי ם, או נשים צעירות שמחלתן בדרך כלל הייתה ההקאות בבקרים. גם רמברנדט צייר אישה בהיריון מתקדם בציורים של Maerten Soolmans ו Oopjen Coppit. אך האופנה שהתפתחה בשנות 1620 עזרה להסתיר בטן בהיריון.
Lovis Corinth צייר גם הוא מספר תמונות של נשים בהיריון, ובשנת 1906 האומנית Paula Modersohn-Becker ציירה את עצמה בהיריון, עוד לפני שהייתה ממש בהיריון.
ציורי מוסר וסאטיריקה
חלק מהציורים בתקופה המודרנית המוקדמת, כגון הדפסים ואיורים בספרים, נגעו בצד החברתי של ההיריון, כלומר הצביעו על העובדה שלנשים היו יותר ילדים מכפי יכולתן לתמוך בהם כספית, או על כך שנשים, במיוחד, משרתות, נכנסו להיריון מחוץ לנישואים. קיימות עבודות המצביעות על היריון לא רצוי, בעיקר מנקודת מבטו של האב, כולל מקרים שבהם נשים פנו לבית המשפט על מנת לקבל תמיכה כספית. האומן האנגלי וויליאם הוגראת צייר בעבודותיו נשים רבות בהיריון, בעיקר כדי להדגיש את הצד הסאטירי או הקומי של המצב ובדרך כלל רמז על כך שזהו מצב שלילי ולא רצוי.
התקופה המודרנית
בתקופה המודרנית החלו האומנים להציג נשים כשהן בבירור בהיריון. כמו כן הוצגו הנשים בהיריון בתמונות עירום. שני ציורים של גוסטב קלימט, תקווה I (ראו למעלה) ותקווה II מציגים אישה רזה בהיריון מתקדם ואישה בעירום שבו ההיריון מודגש מאוד.
איגון שילה צייר נשים בהיריון בעירום בהרבה מעבודותיו. פאבלו פיקאסו פיסל אישה בהיריון, פסל שהוקדש לבת זוגו Francoise Gilot. פיקאסו עשה זאת כדי לעודד אותה להיכנס להיריון נוסף.
אליס ניל ציירה סידרה של שבע נשים בהיריון, בעירום. לוסיאן פרויד צייר נערה בהיריון בשנת 1960-61 שבה הופיעה בת זוגו Bernadine Coverley כשהייתה בהריון עם ביתו בלה. גם אומנים נוספים, כמו דמיאן הירסט ורון מיואק, ציירו ופיסלו נשים בהיריון.
איורים רפואיים
בשדה הרפואה איורי נשים בהיריון היה אחד הנושאים הראשונים והמצויים ביותר בספרי הרפואה. האיור היה, בדרך כלל, של רחם פתוחה כפי שהופיעה בציורי הדת של ימי הביניים. איורי העובר עמדו במרכז, יותר מאשר איורי האם עצמה. רוב האיורים המוקדמים בספרי ההדרכה למיילדות היו מעוותים, אבל עדיין עזרו בהצגת תנוחות הלידה. איורים אלו התבססו על העתקה של דמויים מדורות קודמים ומספרי רפואה שהגיעו אפילו משנת 500.
ייתכן והאיורים המדויקים של לאונרדו דה וינצ'י היו מהראשונים, אך בספרי הרפואה המקצועיים הגיעו איורים מדויקים רק שנים רבות מאוחר יותר. ויליאם הנטר שעסק באנטומיה והיה הרופא של המלכה שרלוטה, העריץ את האיורים של לאונרדו ולמד מהם. ספרו פורסם בשנת 1774 והתבסס על מחקר עמוק של גופות נשים בהיריון.
אמנות המיועדת לנשים בהריון
ציור ה Madonna del Parto וציורים נוספים של הבתולה מריה בהיריון מלאו בדרך כלל תפקיד של התמקדות באמונת הנשים ומשפחתן. בשנת 1954 ראש עיריית העיר Monterchi שבה נמצאת תמונת המדונה של פיירו דה לה פרנצ'סקה, סירב להשאיל את התמונה לתערוכה בפירנצה כי לא רצה שהתושבים בעיר יסבלו ממחסורה.
ציורים של desco da parto שהם מן 'מגש לידה' הוו מתנה סמלית חשובה לנשים נשואות בסוף ימי הביניים. על מגשים אלה, בצד העליון, צוירו סצנות מהמיתולוגיה הקלאסית ומספורי התנ '' ך או הברית החדשה. תמונות שהיו מאוד פופולריות לפני הלידה . מצידו האחורי של המגש צוירו הציורים הפחות חשובים ובהם דמויות של משפחה, ילדים וסמלי המשפחה.
בתקופת הרנסאנס האמינו שמה שאישה בהריון רואה משפיע על ההיריון עצמו ויכול אפילו להשפיע על הוולד הנולד. מרטין לותר סיפר על אישה שנבהלה מעכבר בעת הריונה וכתוצאה מכך ילדה עכבר. חוברות ההדרכה ייעצו להסתכל על תמונות שיש בהן השפעה חיובית כגון תמונות ילדים עירומים, או לידה מוצלחת. זו הייתה אחת הסיבות שתמונות של הבתולה והבן והמגשים המיוחדים נתלו בחדרי שינה.
היריון באמנות ישראל
הצלמיות נתפסו כבעלות תכונות מאגיות והוחזקו בבתים כקמעות שנועדו להגביר את הפוריות ולהבטיח שפע. הן מזוהות על פי רוב עם אלות כנעניות מוכרות כמו עשתרת ואשרה. נביאי ישראל התנגדו התנגדות נמרצת לשימוש בחפצים אלה. בחפירות בעיר דוד נתגלו יותר מאלפיים צלמיות פולחן כאלה, כולן היו מרוסקות לרסיסים. אולי הדבר קשור למהפכת הפולחן של המלך יאשיהו בסוף המאה ה-7 לפני הספירה, מהפכה שביקשה לרכז את הפולחן במקדש בירושלים.
אומנים ישראלים רבים ציירו ופיסלו נשים בהיריון או את המצב ההריוני. ביניהם מנשה קדישמן, ובסדנא לאמנות, אומנים כמו איריס יונג, רות אייל, שרון בן יהודה, הדס דאימונט ועוד יצרו גם הם נשים בהיריון.
ניתן גם למצוא בין ציורי הנשים של האומן משה (מוסא) שפט, למשל, מגוון דמויות נשיות כגון ונוס ואפרודיטה, רחב ומריה, האם הקדמונית והאם הגדולה המהווים מאבני היסוד של תולדות האמנות.
איילט ארזורום
איילט ארזורום (בטורקית עות'מאנית: ایالت ارضروم) היה איילט של האימפריה העות'מאנית. הוא הוקם לאחר כיבוש ארמניה המערבית על ידי האימפריה העות'מאנית. שטחו המדווח במאה ה-19 היה.
היסטוריה
האיילט הוקם בשנת 1533. בתחילת המאה ה-17, האיילט אויים על ידי איראן והמרד של ידי מושל המחוז אבאזה מהמט פאשה. מרד זה היה משולב עם מרד ג'ללי (מרד המוסקטרים הפרובינציאליים שנקראו צלאלי), שנתמך על ידי איראן ונמשך עד 1628.
האיילט היה אחד הפרובינציות העות'מאניות הראשונות שהפכו לווילאייט לאחר רפורמה אדמיניסטרטיבית בשנת 1865, ובשנת 1867 הוא שונה לווילאייט ארזורום.
יסמין ורדימון
יסמין ורדימון (נולדה ב-1971) היא כוריאוגרפית, רקדנית ומנהלת אמנותית, ילידת ישראל, הפועלת ב. בשנת 1998, הקימה להקת מחול משלה בבריטניה -Jasmin Vardimon Company. ורדימון היא אמן עמית של תיאטרון סאדלרס וולס, מאז 2006.
ביוגרפיה
בשנת 1997, עברה באופן קבוע ללונדון, בעקבות חברה לחיים, האמן גיא בר אמוץ, שהחל ללמוד ב קולג' גולדסמית'ס, של אוניברסיטת לונדון. כבר באותה שנה הקימה להקת מחול משלה והעלתה את עבודתה הראשונה, שנקראה "ת'רפיסט".
בשנת 1998, ורדימון הפכה לאמן שותף ב-"The Place", מרכז מוביל למחול עכשווי בלונדון. בשנת 1999 עברה להקתה למחוז יורקשייר בצפון אנגליה, בעקבות תמיכה שקיבלה כדי לפעול כלהקת מחול מקומית, ושם פעלה עד 2005. מאז 2001, "להקת יסמין ורדימון" ממומנת באופן קבוע על ידי מועצת האמנויות של אנגליה ומוסדות אמנות נוספים, יוצרת ומופיעה בקביעות בתיאטראות ברחבי בריטניה, ומסיירת ברחבי העולם.
מאז 2006, ורדימון משמש ככוראוגרפית הבית של תיאטרון סאדלרס וולס (Sadlers Wells). וב-2013 מונתה למנהל האמנותית הראשונה של להקת המחול הלאומית לנוער, הפועלת בתיאטרון.
בשנת 2012 עברה להקתה לעיר אשפורד, במחוז קנט בשנת 2012, ופתחה את מרכז היצירה החדש שלה. המרכז מוקדש למחקר ויצירה של הפקות עתידיות, כמו גם לחינוך ולימוד אמנותי רב תחומי. באותה שנה השיקה ורדימון במרכז את JV2, קורס מתקדם להעשרת רקדנים.
יצירתה
יצירתה של ורדימון מתמקדת בתיאטרון מחול (מחול שיש לו גם נרטיב), ההפקות שלה גדולות בדרך כלל, והיא נוהגת לבוחן מאות רקדנים לפני שהיא בוחרת ומשלבת אותם במופעיה. ורדימון משתפת פעולה עם בן זוגה, האמן גיא בר אמוץ, שהוא הדרמטורג של להקתה, ושיתפה פעולה עם היוצרים הישראלים: אהד פישוף שיצר פסקולים לעבודותיה, וחופש שכטר, שהיה חבר בלהקתה ואחר כך היקם להקה משלו בלונדון.
רשימה חלקית של יצירותיה:
פרסים והוקרה
ב-2000 זכתה בפרס ג'רווד לכוריאוגרפיה.
ב-2013 זכתה ורדימון להכרה על ידי מכון התיאטרון הבינלאומי (ITI), שקיבלה פרס על מצוינות במחול בינלאומי, כהוקרה על עבודתה הכוריאוגרפית. תרומתה של ורדימון למחול ולתיאטרון הוכרה גם על ידי רויאל הולוויי, אוניברסיטת לונדון, שקיבלה תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 2014.
בשנת 2018 קיבלה מלגת כבוד מהמכון לאמנויות ברצלונה.
ב-2022 פורסם שתקבל תואר חברה במסדר האימפריה הבריטית (MBE) על תרומתה בתחום הריקוד.
אנקה ברגמן
אנקה ברגמן לבית קאודרובה (בצ'כית: Anka Bergman; 20 באפריל 1917 - 17 ביולי 2013) הייתה ניצולת שואה יהודיה-צ'כית, שילדה את בתה אווה קלארק בזמן שהייתה כלואה במחנה הריכוז מאוטהאוזן.