cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוקאס שפנדלהופר
קריירה
בקיץ, שפנדלהופר חתם בשטורם גראץ מליגת העל האוסטרית. ב-20 בספטמבר, הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–1 נגד רייד. את העונה, סיים עם 31 הופעות וכבש 2 שערים ובסיומה חתם על חוזה בקבוצה.
בקיץ, שפנדלהופר חזר לסרייה ב' וחתם באסקולי.
ב-8 בפברואר 2021, שפנדלהופר הושאל לבני סכנין מליגת העל.
ב-3 ביוני 2022 חזר שפנדלהופר לישראל וחתם במכבי בני ריינה.
מסדר תיבת הזהב
מסדר תיבת הזהב (בהולנדית: Orde van de Gouden Ark) הוא תואר בגין הצטיינות שנקבע ב-1971 על ידי ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד, בעלה של יוליאנה, מלכת הולנד. הוא מוענק לאנשים על תרומות משמעותיות לשימור הטבע. אף שאינו מוענק על ידי ממשלת הולנד, הוא נחשב על ידי הממשלה כמסדר אבירות מוכר. מאז הקמתו זכו בפרס מעל 300 איש. מאז מותו של הנסיך ברנהרד, עתיד המסדר אינו בטוח.
דרגות
במסדר יש שלוש דרגות:
ג'ק מסינה
ג'ק מסינה (באנגלית: Jack Messina נולד ב-2 בספטמבר 2007) הוא שחקן אמריקאי, הידוע בעיקר בתפקידו כקאל סטון בדרמת המדע הבדיוני של מניפסט.
ראשית חייו
מסינה החל לשחק בגיל שבע, והשתתפה בשיעורים ב-"Actors Garage" במנהסט, לונג איילנד, מזרחית לעיר ניו יורק.
קריירה
מסינה הופיע בפרס אמי עטורת פרסי האמי גברת מייזל המופלאה לצד אלכס בורשטיין כבנה הצעיר של משפחת מהגרים איטלקית. בין 2018 ל-2021, מסינה שיחק תפקיד ראשי בתור קאל סטון בדרמת המדע הבדיוני מניפסט של NBC כנער צעיר שנאבק בלוקמיה סופנית ונוסע בטיסה 828. הוא גילם את הדמות בשלוש העונות הראשונות.
בשנת 2022, מסינה כיכב בתור 'צ'ייס' בסרט הדרמה לגיל ההתבגרות Over/Under בו השתתפו אנסטסיה ורוניקה לי ואימג'ין בולוק.
מסינה הופיע בפרסומות עבור אפיקסבן ו-MVP Health.
זבגולאטיו
זבגולאטיו (ביוונית: Ζευγολατιό) היא עיירה בשטח המוניצפלי של ולו-ווחה, קורינתיה, יוון. ממוקמת 82 ק"מ מערבית לאתונה. בשנת 2011 מנתה העיירה 4,697 תושבים. זהו מקום מושבה של העירייה.
נמל התעופה הבין-לאומי של קהיר
נמל התעופה הבינלאומי של קהיר (בערבית: مطار القاهرة الدولي, באנגלית: Cairo International Airport) הוא נמל התעופה הגדול והחשוב ביותר במצרים, ומשמש כשער הכניסה האווירי הראשי שלה.
בתי נתיבות
בטרמינל שלושה אולמות: אולם 1 משמש בעיקר את חברת התעופה הסעודית סעודי ערביין איירליינס, אולם 2 המשמש לטיסות מקומיות, אולם 3 שהיה בשימוש חברות התעופה האירופיות עד לפתיחתו של טרמינל 3, ואולם 4 המשמש לטיסות פרטיות. בסה"כ יש בטרמינל 1 - 12 גשרי עלייה למטוס.
עלות הפרויקט כ-400 מיליון דולר,
קיבולת הטרמינל 7.5 מיליון נוסעים בשנה, אשר מביאה את הקיבולת הכוללת של השדה ל 30 מיליון נוסעים בשנה. כיום הטרמינל מכיל 14 שערי עליה למטוס (מתוכם 2 מסוגלים לקלוט את מטוסי האיירבוס A380) ובנוסף 5 שערים מרוחקים.
בשנת 2017 חברת התעופה "סעודיה" פתחה את הטרקלין הבין לאומי הראשון שלה "אל-פורושאן לאונג'" על שטח של 1500 מטרים רבועים ובעל קיבולת של 300 אורחים.
בטרמינל 23 שערים, מהם שניים המסוגלים לקלוט את האיירבוס A380, 5,000 מ"ר חנויות דיוטי פרי, וחניון רב קומות המסוגל לקלוט כ-3,000 כלי רכב.
חברות תעופה ויעדים
יותר משמונים חברות תעופה מפעילות טיסות לנמל התעופה, מהם כשישים חברות תעופה, כ-15 חברות שכר, ו-10 חברות מטען. מהנמל יוצאות טיסות לאפריקה, אסיה, אירופה, וצפון אמריקה.
באפריל 1980 לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים החלה חברת אל על להפעיל טיסות לנמל. החברה הפסיקה את טיסותיה בקו זה. הטיסות בוצעו במטוסי בואינג 737-800. מטעמי ביטחון, טיסות אל על נחתו בלילה מה שמייצר מצב לא נוח לטיסה קצרה של שעה ו20 דקות.
תחבורה אל הנמל וממנו
הכביש המהיר Obora, מקשר בין הנמל לקהיר ולשאר המדינה.
בשנת 2010 החלו בתכנון קו חדש לרכבת התחתית של קהיר שיגיע לנמל התעופה.
Utopia
רקע והקלטה
שם האלבום נחשף בתחילת יולי 2020, כאשר סקוט פרסם פוסט באינסטגרם עם הכיתוב "Utopia". בהמשך, פרסם מכתב תודה לרגל יום השנה השני לאלבום Astroworld, בו הזכיר את שם האלבום. באוקטובר, סקוט המשיך לפרסם טיזרים לאלבום בסדרת ציוצים בטוויטר. הקלטת האלבום החלה ב-2019, כאשר סקוט פרסם עדכונים על מפגשי ההקלטה לאלבום במדיה החברתית. בראיון עם מגזין i-D, סקוט אמר כי הוא עובד עם אנשים חדשים תוך ניסיון להרחיב את הסאונד שלו על ביטים חדשים שיצר.
ביוני 2021, סקוט הופיע בתוכנית "Cactus Jack for Dior Summer 2022", בה הופיעו שני שירים חדשים: "In My Head" בהשתתפות סוואה לי שדלף לאינטרנט באוגוסט 2019 והוקלט ב-2018 במהלך הקלטת האלבום Astroworld, ו-"Lost Forever" בהשתתפות ג'יימס בלייק ווסטסייד גאן. בנובמבר, קיים סקוט את פסטיבל אסטרו-וורלד, בהופעה שהייתה אמורה לקדם את האלבום, אך היא הסתיימה באסון פסטיבל אסטרו-וורלד, שהוביל למעל ל-10 מקרי מוות ומאות פציעות, ועורר מחלוקות ברחבי העולם על התנהלות המופע.
באפריל 2022, שלטי חוצות לקידום האלבום זוהו בקליפורניה. בפברואר 2023, סקוט חשף באירוע סוף שבוע האולסטאר ב-NBA לשנת 2023 בסולט לייק סיטי כי האלבום עתיד לצאת לאחר שהאלבומים של דון טוליבר, שק וס ו-SoFaygo, אשר חתומים בחברת התקליטים שלו קקטוס ג'ק, ייצאו לאור.
קידום
במאי 2023, סקוט ניגן, על פי דיווחים, שירים מהאלבום עבור יוסטון אסטרוס, וחשף כי האלבום נמצא בשלב המאסטרינג. זמן קצר לאחר מכן, נחשפו תמונות של סקוט כשהוא נועל נעל של אייר ג'ורדן 1 שלא פורסמה עם לוגו האלבום. מייק דין שיתף גם כן את מעורבותו בהשלמת האלבום בפוסט באינסטגרם מאוחר יותר באותו היום. ב-15 ביוני 2023, סקוט נראה עוזב את אולפני אבי רוד עם מאבטחיו, תוך שהוא משחזר את עטיפת האלבום Abbey Road של הביטלס. ב-27 ביוני, עדכן סקוט את אתר האינטרנט שלו עם לוגו האלבום. זמן קצר לאחר מכן, שלטי חוצות חדשים לקידום האלבום החלו להופיע ברחבי לוס אנג'לס, הכוללים שעון ומנעול שרמזו על צאתו של האלבום ביולי 2023.
ב-9 ביולי 2023, סקוט שיתף סרטונים הקשורים לאלבום ברשתות החברתיות, בהם אחד שבו הוא עובד על האלבום עם ריק רובין. לאחר מכן, הכריז על אירוע השקה של האלבום בשידור חי ממתחם הפירמידות בגיזה ב-28 ביולי, שלבסוף בוטל עקב בעיות בבנייה במדבר. סקוט עדכן בשנית את אתר האינטרנט שלו על מנת לשתף את מכירת הכרטיסים לאירוע, והזמנה מוקדמת של תקליטורים, תקליטים וסחורה. ב-19 ביולי, הכריז סקוט על הסינגל המוביל מתוך האלבום, "K-pop", ביחד עם דה ויקנד ובאד באני, שיצא לאור ב-21 ביולי 2023. יומיים לאחר מכן, הכריז סקוט כי לצד אירוע ההשקה בגיזה וצאתו של האלבום ב-28 ביולי, ייצא לאקרנים סרט תיעודי לאלבום בשם Circus Maximus.
הצלחה מסחרית
ביום צאתו, צבר האלבום מעל ל-128 מיליון השמעות בספוטיפיי, ובכך הפך לאלבום עם יממת הפתיחה הגדולה ביותר בשנת 2023, והחמישית הגדולה ביותר בכל הזמנים.
בארצות הברית, האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון בבילבורד 200, עם 496,000 יחידות שקולות לאלבום, שכללו 252,000 מכירות טהורות.
בממלכה המאוחדת, האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, והפך לאלבומו הראשון של סקוט שעשה זאת. בנוסף, זכה לשבוע הסטרימינג הגדול ביותר ב-2023 לאלבום במדינה. האלבום אף הגיע לצמרת מצעד האלבומים האירי.
באוסטרליה, האלבום הפך לאלבומו השני של סקוט שהגיע היישר אל המקום הראשון במצעד האלבומים האוסטרלי, לאחר Astroworld (2018). בנוסף, כ-18 רצועות מהאלבום דורגו במצעד הסינגלים במדינה, כולל "Meltdown" במקום השישי.
קניון סיל
קניון סיל  (בספרדית: Canón do Sil) הוא ערוץ הנחל העמוק ביותר בגליסיה שבספרד לאורך נהר סיל מזרחית לעיר אורנסה. הקניון נמשך לאורך חמישים הקילומטרים האחרונים לפני שהסיל נשפך לנהר מיניו (Minho). מראה הקניון נחשב לאחד הנופים המרהיבים ביותר בגליציה.
המצוקים מתרוממים כמעט אנכית עד חמש מאות מטר מעל קו מפלס המים. הצמחייה באזור אופיינית לאזור אקלימי אטלנטי-יבשתי המאופיין בעצי אלון וערמונים, אבל מבנה השטח יוצא הדופן מאפשר צמחייה וגידולים ים תיכוניים, כגון עצי זית, אורנים ועצי פרי הדר. במקום גדלים צמחי מרפא כיארו ומיורן ופירות יער כאוכמניות, תותי בר, ורדים. המצוקים סביב הנהר עובדו כטראסות כדי לאפשר גידול כרמים של ענבים. ייצור היין התחיל באזור הזה כבר בתקופה הרומית. חבל הארץ הזה נקרא אזור היין Ribeira Sacra והוא המקום היחיד בגליסיה שמייצר יותר יין אדום מאשר יין לבן. בין בעלי החיים הנפוצים באזור ניתן למצוא חזירי בר, שועלים, שפנים, צביים, גיריות. זה הוא ביתם של כמה מינים נדירים של ציפורים, וכן של מספר יונקים כגון לוטרות ועטלפים.
הערוץ מסווג ב-Natura 2000 (רשת שמורות טבע אירופאי) כאתר בעל חשיבות גאוגרפית וקהילתית.
יחסי הוותיקן–פרו
יחסי הוותיקן–פרו הם יחסי החוץ בין הוותיקן לפרו.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1859. האפיפיור יוחנן פאולוס השני ערך שני ביקורים בפרו. הראשון היה בפברואר 1985 והשני במאי 1988. האפיפיור פרנציסקוס ביקר בברו ב-1 בינואר 2018.
שחזור עורלה
שחזור עורלה הוא תהליך בו מורחב עור הפין של גברים באמצעות מתיחתו כלפי מטה או ניתוח, בניסיון להרחיב את העורלה או לשחזרה לאחר שהוסרה במהלך ניתוח מילה, באמצעות רקמת עור חדשה.
מניעים לביצוע ההליך
שחזור עורלה יכול להתבצע מסיבות שונות. יש המבצעים זאת בשל שאיפה ליצור מראה של עורלה טבעית אשר עוטפת את העטרה של הפין, או להגביר את הרגישות המינית של העטרה והחלק הפנימי של העורלה המשוחזרת, או לצמצם אי-נוחות הנגרמת מחשיפה של אזורים רגישים במהלך פעילות יום-יומית.
שחזור עורלה לרוב מתבצע בקרב גברים נימולים המעוניינים בכך, אך גם על ידי גברים המעוניינים בעורלה ארוכה יותר או גברים הסובלים מפימוזיס.
ג'ון ביגלו מציין בספרו מספר נימוקים שגברים נימולים מציגים לשחזור עורלתם:
היסטוריה
בעולם היווני-רומי העורלה נחשבה לסימן של יופי, נימוס וגבריות. בתקופת יוון הקלאסית והחברות הרומיות (המאה ה-8 לפני הספירה עד המאה ה-6 לספירה) נחשבה חשיפת עטרת הפין לפוגענית, ולא תואמת את אידיאל העירום ההלניסטי, וגברים בעלי עורלה קצרה נהגו לענוד רצועת עור כדי למנוע חשיפה מקרית. שחזור עורלה מסוג "משיכת עורלה" (ביוונית: אֶפּיסְפַּסְמוֹס) נערך לאורך ההיסטוריה על ידי חלק מהיהודים בחברה ההליניסטית ובחברה הרומית. המילה יצרה חסם עבור יהודים מהשתתפות בחינוך הספורטיבי ותחרויות הספורט שהתקיימו בעירום בגימנסיון, לפי המסורת ביוון העתיקה, והיו חלק משמעותי מהאזרחות בפוליס ההלניסטית; לכן ניסו חלק מהיהודים למשוך את עורלתם כלפי מטה, כדי לטשטש את המילה ולהקל את התקבלותם בחברה ההלניסטית. גם בתקופה שקדמה למרד החשמונאים נהגו המתייוונים בממלכת יהודה למשוך את עורלתם. חז"ל לא ראו בעין יפה את התופעה והטילו סנקציות הלכתיות על מי שמשך ערלתו ופסלו כהן שכזה מלאכול בתרומה, וקבעו כי העושה זאת "אף על פי שיש לו תורה ומעשים טובים אין לו חלק לעולם הבא".
במאה ה-20, בתקופת מלחמת העולם השנייה, ערכו מספר יהודים ניתוחים לשחזור העורלה על מנת להימלט מרדיפת הנאצים.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 נוצר עניין מחודש בשחזור עורלה, והוחל בפיתוח טכניקות וחומרים מודרניים לשם כך. ב-1982 הוקמה קבוצת BUFF (Brothers United for Future Foreskins), אשר הציעה שימוש ברצועות דבק בביצוע שחזור עורלה בדרך לא-כירורגית. הארגון NORM (National Organization of Restoring Men) נוסד בשנת 1989 בסן פרנסיסקו כקבוצת תמיכה ללא מטרות רווח לגברים המשחזרים את עורלתם. ב-1991 הוקמה קבוצה בשם UNCIRC (UNCircuncising Information and Resources Centers), שהתאחדה ב-1994 עם ארגון NORM. מאז הקמתו נוסדו עוד מספר סניפים של NORM ברחבי ארצות הברית, קנדה, בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד וגרמניה.
שיטות ומכשירים
שחזור עורלה בלתי כירורגי מושג על ידי הרחבת רקמות והוא הדרך הנפוצה יותר לביצוע התהליך. בסוג זה של שחזור ניתן להרחיב הן את עור גזע הפין והן את שאריות העורלה (שכבת העור החיצונית ושכבת העור הפנימית המוקוזית), אם נותרו כאלו לאחר המילה.
התהליך מתבצע על ידי מתיחת העור קדימה באמצעות הידיים, משקולות, רצועות אלסטיות או מכשירים ייעודיים. כאשר משתמשים במשקולות או ברצועות אלסטיות יש להשתמש בנוסף במתקן המצמיד אותן לעור. לעיתים קרובות נעשה שימוש בסרט הדבקה רפואי למטרה זו. אחת מהשיטות שבהן משתמשים ברצועה אלסטית וסרט רפואי היא שיטת ה-T-Tape, שפותחה בשנות ה-90 כדי להאיץ את תהליך השחזור. ישנם מכשירי שחזור מסחריים ייעודיים, כגון CAT II Q, TLC, DTR ועוד, המאפשרים להצמיד את העור למתקן באופן נוסף (שלא באמצעות סרט) על ידי שימוש בחלקי סיליקון. בנוסף, בחלקם ניתן להשתמש ללא רצועות אלסטיות (או במקביל לשימוש כזה) באמצעות גומיות, משקולות או ברגים. בשנת 2021 נוצר מכשיר השחזור הישראלי הראשון, Mantor.
מתיחת העור גורמת להתרחשותו של תהליך התחלקות תאים, ובו הרקמה מתארכת ומתרחבת. זוהי הסיבה לכך שתכונות העור החדש שנוצר יהיו זהות לתכונות העור שממנו הוא הורחב, אך לא ניתן לשחזר את קצות העצבים ואת השריר הטבעתי שבעורלה.
אמצעי זהירות
יש צורך להתאים את המתח בשימוש בכל אחת מהשיטות השונות על מנת להימנע מאי נוחות, כאב או פציעה. בשימוש לא נכון (כאשר מפעילים מתח רב מדי או למשך זמן ארוך מדי) קיימת סכנה של פגיעה ברקמה. פגיעה כזו תחלים לרוב לאחר כמה ימים ללא הפעלת מתח. כיום קיימות המלצות שונות של משחזרים לגבי משך הזמן ומידת המתח שיש להפעיל. חלקם ממליץ על הפעלת מתח מתון למשך מספר שעות ביום בעוד חלק אחר ממליץ להפעיל מתח גבוה למספר דקות ביום (לדוגמה על ידי שימוש בשיטות ידניות).
התקני כיסוי
במקום לגדל עור חדש, או עד שנוצר עור שכזה בכמות מספקת במהלך השחזור, חלק מהמשחזרים בוחרים להשתמש בהתקן אשר יחזיק את העור הזמין מעל העטרה באופן דומה לשימוש שנעשה בקינודסמה ביוון העתיקה (אותה רצועת עור המוזכרת לעיל).
מאחר שהעטרה מורכבת מקרום פנימי, אשר אמור להיות מכוסה ומוגן במקור על ידי העורלה, המטרה בכיסוי העטרה בעור על ידי שימוש בהתקן היא לדמות את כיסוי ההגנה לעטרה.
אם לא קיימת כמות עור מספקת לכיסוי העטרה ניתן להשתמש בכיסויים מסחריים מלאכותיים כגון עורלה תותבת העשויה מלטקס אשר מגינה ויוצרת סביבה לחה סביב העטרה (SenSlip) או בגד תחתון העוטף את הפין בבד עדין דו-שכבתי וממזער את החיכוך המופעל על העטרה (manhood).
ניתוח לבניית עורלה
ניתן לבצע שחזור עורלה באמצעות ניתוח לבניית עורלה. לרוב, ניתוח זה כרוך בהשתלת עור הנלקח בדרך כלל משק האשכים על הפין. עור זה מכיל סיבי שריר בדומה לעור הפין.
עלויות הניתוח הן גבוהות ותוצאותיו עלולות שלא להיות מספקות. כמו בכל ניתוח להשתלת עור, קיימת סכנה להיווצרות סיבוכים קלים או קשים.
זמן להשלמת התהליך
תהליך שחזור עורלה בלתי כירורגי בשלמותו יימשך לרוב מספר שנים. הזמן הנדרש להשלמתו משתנה מאדם לאדם ותלוי בכמות העור שנותרה לאחר המילה, בשיטות השימוש, במשך זמן הפעלת המתח, בכמות העור הרצויה בסופו ועוד. התהליך דורש סבלנות ומסירות ולכן קיימים קבוצות תמיכה ואתרים שונים המיועדים למשחזרי עורלה ברחבי העולם (ראו קישורים חיצוניים).
תוצאות השחזור הכירורגי הן מיידיות, אך לרוב מתוארות כבלתי מספקות ורוב קבוצות השחזור ממליצות להימנע מביצוע הניתוח.
היבטים פיזיים
השחזור יוצר העתק חיצוני של העורלה, אבל רקמות ייעודיות שהוסרו במילה אינן ניתנות להשבה. בפרט, "רצועת הרכסים" (Ridged Band), מבנה מעוצבב המקיף את הפין בקצה העורלה, ואחד מתפקידיו הוא לכווץ את פתח העורלה סביב העטרה.
קיימים הליכים כירורגיים אשר באמצעותם ניתן לצמצם את פתח העורלה המשוחזרת אך ניתן להשיג תוצאה דומה באמצעות הרחבת יותר עור במהלך השחזור. עור זה ייאסף בקצה העורלה ויתכווץ באמצעות סיבי השריר המצויים בתוכו. הסיבים הללו חלשים מ"רצועת הרכסים" ולכן יש צורך בכמות עור גדולה יותר. פתח העורלה המשוחזרת יהיה לרוב רופף יותר מעורלה טבעית, אך יש הטוענים שקשה מאוד להבדיל חזותית ביניהן.
בשחזור בלתי כירורגי לא ניתן לשחזר את הריסנית (Frenulum) המחברת בין העורלה לעטרה אם הוסרה במלואה או חלקה. הריסנית בעורלה הטבעית רגישה מאוד ותפקידיה הם לסייע לעורלה לכסות את העטרה ולהגביל את הפשלת העורלה אחורה כלפי הגוף. בשחזור כירורגי ניתן ליצור ריסנית מלאכותית אך היא לא תכיל את כמות העצבים הגדולה שבריסנית הטבעית ולא תהיה רגישה.
הצלקת אשר נוצרת כתוצאה מהמילה לרוב תוסתר בחלקה הפנימי של העורלה המשוחזרת.
דני קמושביץ
ביוגרפיה
קמושביץ נולד בתל אביב וגדל ברעננה. בשנת 2000 סיים את לימודיו בתיכון מטרו-ווסט.
ב-2001 התגייס לצה"ל בתור מפקד בבסיס קליטה ומיון (מיט״ב - בקו״ם) בתל-השומר. בוגר תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים.
בשנת 2017 החל לשמש כתסריטאי ושחקן בתוכנית המערכונים קומדי סנטרל סטיישן ששודרה בערוץ HOT קומדי סנטרל.
קמושביץ עובד כקופירייטר בתחום הפרסום, כותב בנושאים שונים ומשחק בהפקות טלוויזיה שונות.
תפקידי משחק בטלוויזיה
2021 - פגום, בתפקיד עמי
2020 - קיבוצניקים, בתפקיד: ארנון כץ
2020 - סטוקהולם, בתפקיד רופא
2019 - פאנץ', בתפקיד: קובי ידעיה
2019 - צומת מילר (סדרה), בתפקיד: נחום הרשלקוביץ
2019 - לה פמיליה (סדרה), בתפקיד: אורן
2019 - השוטר הטוב (קומדיית מצבים), בתפקיד: יאחונה
2017 - קומדי סנטרל סטיישן, דמויות שונות
2017 - בית הכלבים (סיטקום), בתפקיד: הבעלים של נינג'ה
חיים אישיים
קמושביץ נשוי ואב לשלושה ילדים. מתגורר בראשון-לציון.
ברוש (להקה)
ברוש הייתה להקת רוק וג'אז ישראלית שהוקמה בשנת 1978.
היסטוריה
הלהקה הוקמה על ידי אריאל זילבר בעת שגיבש להקת ליווי להופעותיו במהלך 1978. הוא קיבץ סביבו את הגיטריסט שמוליק בודגוב, נגן הבס יוסי מנחם, המתופף איקי לוי, והכנר טוני בראוור.
כשהסתיימו ההופעות המשותפות, נפרדו דרכיהם של חברי "ברוש" וזילבר. מירון רכטמן וזילבר רכשו מהלהקה את הציוד הטכני שלה, והקימו את חברת "בטי בם", ואילו ברוש המשיכו כלהקה עצמאית. שמוליק בודגוב ואיקי לוי היו שותפים גם בלהקת ששת יחד עם שם טוב לוי ויהודית רביץ. בקיץ 1978 הצטרפה הלהקה לתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!", וטוני בראוור עזב את הלהקה. ברוש ניגנו בתחילה בעיקר בקטעי המעבר של התוכנית ובמשך הזמן קיבלו הכרה ציבורית. הם נודעו בקטעי המוזיקה האינסטרומנטליים שלהם, שקיבלו חיזוק משמעותי כשהקלידן דריו מלכי הצטרף ללהקה וליוו בנגינה את האמנים שהתארחו בה.
במשך שנותיה השתתפו חברי הלהקה בהקלטות רבות של אומנים, בהם עם:
ב-1984 הפיקו חברי ברוש מופע עצמאי שהתבסס בעיקר על קטעים מ"זהו זה!", על בסיס ג'אז, כולם אינסטרומנטליים. בסוף 1985 הקליטה וביצעה הלהקה לראשונה לכבוד הפסטיגל שיר בעל מילים בשם "סולו ברוש", שהלחין חבר להקה - דריו מלכי, למילים של אהוד מנור. ב-1986 התגלעו חילוקי דעות בין חברי הלהקה, והם החליטו על פירוקה. הלהקה התאחדה ב-1997 להופעה חד פעמית בתוכנית סיום העונה של "זהו זה!".
בתחילת שנות ה-90 היגר המתופף איקי לוי לארצות הברית. שם הוא עבד עם אומנים אמריקאיים דוגמת פאולה עבדול, טרייסי צ'פמן, וג'סיקה סימפסון. כיום הוא בעלים של 2 חברות הממוקמות בקליפורניה ועוסקת בייצור ומכירה של מצילות ותופים.
הבסיסט יוסי מנחם מיעט לנגן מאז פירוק ההרכב, והוא משמש כסמנכ"ל איגוד המוזיקאים הישראלי.
יואב קוטנר כתב על הלהקה: "בכל זאת, בזכות שבע השנים הטובות שלה, תיזכר ברוש כנבחרת נגנים שהשפיעה מאוד על המוזיקה הישראלית בסוף שנות ה-70 ובמהלך שנות ה-80".
יחסי אתיופיה–צ'ילה
יחסי אתיופיה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה ואתיופיה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-16 באוקטובר 1945. בסוף 2015, צ'ילה החליטה לפתוח שגרירות קבועה באתיופיה, בהתחשב שהיא מדינה מאוד רלוונטית ברמה הבינלאומית, אשר בה שוכן מטה האיחוד האפריקני והנציבות הכלכלית של האומות המאוחדות לאפריקה.
יחסים מסחריים
בשנת 2015, הסחר בין שתי המדינות הסתכם בכ-700,000 דולר, עם קצב צמיחה שנתי ממוצע של 3.8% בחמש השנים שקדמו לה. המוצרים העיקריים המיוצאים על ידי צ'ילה הם מיץ ענבים, תפוחים טריים וציוד קידוח, בעוד שאתיופיה מייצאת בעיקר נעליים, קפה ומגבות כותנה.
אולפני לאראבי סאונד
אולפני לאראבי סאונד (באנגלית: Larrabee Sound Studios) הוא מתחם של אולפני הקלטות בצפון הוליווד, קליפורניה, שהוקם במקור ב-1969.
מתקנים
האולפנים ממוקמים בשדרות לנקרשים 4162 בצפון הוליווד. למתחם לאראבי יש שישה אולפנים, שלושה היכלי הקלטה וסוויטת הפקה/מאסטרינג.
לאראבי וסט
המיקום המקורי של אולפן לאראבי, שנקרא על שם מיקומו ברחוב לאראבי במערב הוליווד, קליפורניה. הוא נוסד על ידי הזמרת והכותבת קרול קינג ובעלה, התמלילן ג'רי גופין בשנות ה-60. ב-1969, ג'קי מילס, מתופף ג'אז, מפיק מוזיקלי ומייסד שותף של אווה רקורדס, רכש את האולפן יחד עם אשתו דולורס קנינגר. בני הזוג תפעלו את האולפן עד 1985, ומכרו אותו לבנם קווין מילס.
המיקום המקורי של אולפן לאראבי מכונה לאראבי וסט לאחר הקמת לאראבי נורת' ב-1991, והיה פעיל עד 2003.
לאראבי נורת'
בשנת 1991, הצוות של אולפן לאראבי רכש אולפן נוסף הממוקם בשדרות לנקרשים 4162 בצפון הוליווד ושינה את שמו ללאראבי נורת'. האולפן הוקם במקור על ידי לן קובנר ב-1973 כאולפני סאונד דאבלן, וג'ורג'ו מורודר רכש את המבנה ב-1983 ושינה את שמו לאולפני ההקלטות אואזיס. טדי ריילי היה הראשון שעבד באולפן החדש של לאראבי, והפיק שירים לסרט Dangerous של מייקל ג'קסון. שני האולפנים במיקום זה עברו שיפוצים גדולים בשנים 1995–1996, ובהמשך התווסף לאולפן אטריום גדול עם שטח טרקלין בשנת 2000. לאחר מכירת לאראבי וסט, לאראבי נורת' הפכה למטה החברה ולמיקום הראשי, המכונה בפשטות אולפני לאראבי.
באולפן הקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה את אלבום האולפן השביעי שלה, Ray of Light.
לאראבי איסט
בשנת 1999, לאראבי רכשו את אולפני אנדורה, שנבנה במקור בשנות ה-70 בשם אולפן בריטניה של טום ג'ונס. האולפן הזה נודע בשם לאראבי איסט. בשנת 2005, טכנאי המיקס דייב ויי, אשתו ומנהל האולפן לשעבר של לאראבי איסט, ג'יימי ויי, ומשקיעים אחרים רכשו את האולפן, ושינו את שמו לדה פאס.
שני סטודיו
ב-2015 נמכר שני סטודיו, שהיה ממוקם בסמוך לאולפני לאראבי, ומוזג עם לאראבי והפך לאולפן לאראבי 6.
קרב לייטה
קרב לייטה הוא הקרב במהלכו פלשו בעלות הברית, תחת פיקודו של גנרל דאגלס מקארתור, לאי לייטה שבפיליפינים וכבשו אותו מידי כוחות האימפריה היפנית, בפיקודו של גנרל טומויוקי ימאשיטה. הקרב התרחש מ-17 באוקטובר ועד 31 בדצמבר 1944, והוא מהווה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בזמן מלחמת העולם השנייה. קרב זה סימן את תחילתה של המערכה השנייה בפיליפינים, שבסיומה השתחרר הארכיפלג הפיליפיני כולו משלוש שנים של שלטון יפני.
רקע
עבור יפן היוו הפיליפינים מקור אספקה חשוב, בעיקר של גומי, והאיים איפשרו אף שליטה על נתיבי השיט לבורנאו ולסומטרה דרכם נשלח נפט בחזרה ליפן, לכן השליטה בפיליפינים הייתה חיונית ביותר לאימפריה היפנית. עבור ארצות הברית היה כיבוש הפיליפינים צעד אסטרטגי חשוב בדרך לבידודם של כוחות האימפריה היפנית בסין ובאוקיינוס השקט. כיבוש הפיליפינים היה אף עניין אישי בעיני גנרל דאגלס מקארתור, מפקד כוחות בעלות הברית באוקיינוס השקט: שנתיים לפני כן נאלץ מקארתור לעזוב את הפיליפינים עקב כיבושה על ידי היפנים ונשבע לשוב. הוא התעקש כי זוהי מחויבותה המוסרית של ארצות הברית לשחרר את הפיליפינים.
החל בספטמבר ועד אוקטובר 1944 ביצעו נושאות המטוסים של הצי האמריקאי, בפיקודו של אדמירל ויליאם הלסי, מספר משימות מוצלחות. במהלך הקרבות בפלאו ובמורוטאי השמידו מטוסיהן כ-500 מטוסי אויב ו-180 אוניות סוחר. פעולות מוצלחות אלה, ואלה שבוצעו בפיליפינים עצמם, באוקינאווה ובפורמוזה, הוכיחו כי הפלישה לפיליפינים היא בת-ביצוע.
בלייטה, אחד מהאיים הגדולים בארכיפלג הפיליפיני, ישנם מספר מפרצים בהם מים עמוקים וחופים חוליים, תנאים שהתאימו לביצוע נחיתה אמפיבית. הדרכים הראשיות שנמתחו לאורך חופי האי, ושהובילו צפונה למצר סן חואנסיטו המפריד בין לייטה לאי סמאר, היוו סביבה מתאימה לתנועת טנקים ולהקמת בסיסי אוויר. בסיסי אוויר בלייטה איפשרו לחיל האוויר האמריקאי לתקוף מטרות בכל הארכיפלג הפיליפיני.
כוחות הנחיתה
הפלישה ללייטה הייתה המבצע האמפיבי הגדול ביותר שערכו ארצות הברית ובעלות הברית בזירה הפסיפית עד לאותו זמן. גנרל מקארתור התמנה למפקד העליון של כל כוחות היבשה, האוויר והים שנשלחו מזירת דרום האוקיינוס השקט וממרכז האוקיינוס השקט על מנת לקחת חלק במתקפה. סיוע ימי ואווירי סיפק בעיקר הצי השביעי של ארצות הברית, תחת פיקודו של תת-אדמירל תומאס קינקייד. ציו של קינקייד, שכלל 701 כלי שיט, מהם 127 ספינות מלחמה, היה אחראי על שינוע הכוחות הנוחתים והחפתם על החופים. הצי המלכותי האוסטרלי סיפק סיוע בדמות חמש ספינות מלחמה, שלוש נחתות וחמש ספינות עזר.
כוח התקיפה העיקרי היה הארמייה השישית, תחת פיקודו של לוטננט-גנרל וולטר קרוגר. הארמייה כללה שני קורפוסים, שכל אחד כלל שתי דיוויזיות. הקורפוס ה-10, תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל פרנקלין סיברט, כלל את דיוויזיית הפרשים הראשונה ואת הדיוויזיה ה-24. הקורפוס ה-24, תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל ג'ון הודג', כלל את הדיוויזיה ה-7 ואת הדיוויזיה ה-96. הדיוויזיה ה-32, הדיוויזיה ה-77 והרגימנט ה-381 מהדיוויזיה ה-96 שימשו כוח עתודה. יחידות נוספות שהשתתפו בפלישה כללו את גדוד ההריינג'רס השישי, עליו הוטלה משימת ההשתלטות על האיים שפתח מפרץ לייטה, איים שאם היו נותרים בידיים יפניות היו עשויים לשבש את הנחיתה. בסה"כ היו לרשותו של מקרוגר כ-202,500 חיילים. בנוסף, על לייטה עצמה ציפו לנחיתה כ-3,000 לוחמי גרילה פיליפינים, תחת פיקודו של לוטננט קולונל רופרטו קנגלאון.
משימת כיבוש האי לייטה התחלקה לשלושה חלקים: החלק הראשון יחל ב-17 באוקטובר, שלושה ימים לפני הנחיתה וכ-80 ק"מ מזרחית לחופי הנחיתה, בהשתלטות על שלושה איים הנמצאים בפתח מפרץ לייטה. ב-20 באוקטובר ינחתו הקורפוס ה-10 והקורפוס ה-24 בחופים נפרדים במזרח האי, הראשון בצפון החוף המזרחי והשני 24 ק"מ דרומית לו. הקורפוס ה-10 ינוע צפונה ויכבוש את העיר טקלובן ואת שדה התעופה הסמוך לה, יאבטח את המצר שבין לייטה לאי סמאר וימשיך לחוף הצפוני. הקורפוס ה-24 יאבטח את דרום מישור לייטה, והרגימנט ה-21 שלו יאבטח את המצר שבין לייטה לאיי פנאון. בשלב השלישי של המשימה ינועו שני הגיסות בנתיבים נפרדים דרך רכס ההרים, ויטהרו את מישור אורמוק ואת חופו המערבי של האי, בזמן שיחידות אחרות יחצו את המצר לסמאר ויקימו שם ראש חוף.
יעקב סלומון (איש ההגנה)
יעקב (יענקלה) סלומון (30 במאי 1916 – 17 באוקטובר 1963) היה איש ההגנה והפלמ"ח, מפקד הגדוד הרביעי בפלמ"ח (לימים "גדוד הפורצים", חטיבת הראל) ומפקד ההגנה במזרח אירופה.
קרב לייטה
נחיתות
הפעולות המקדימות לנחיתה על לייטה החלו ב-17 באוקטובר עם מבצע לשליית מוקשים והחפת גדוד הריינג'רס השישי והרגימנט ה-21 על שלושה איים קטנים בפתח מפרץ לייטה. על אף תנאי מזג אוויר קשים עלו הריינג'רס על האיים סולואן (Suluan) ודינגאט (Dinagat) בשעה 12:30. בסולואן נתקלו הריינג'רס בהתנגדות קלה מצד קבוצה קטנה של מגינים יפנים, אך התגברו עליה במהרה ואף השמידו תחנת רדיו, ואת דינגאט מצאו שומם. הריינג'רס התקינו על שני האיים אורות ניווט עבור הכלים האמפיבים שעתידים לעבור בסמוך לאיים שלושה ימים מאוחר יותר. ביום המחרת כבשו חיילי הרגימנט ה-21 את האי הומונהון (Homonhon) ללא התנגדות. באותו זמן סרקו יחידות חבלנים תת-מימיים את חופי הנחיתה ומצאו שהם נקיים ממוקשים.
יעקב סלומון (איש ההגנה)
ראשית חייו
סלומון נולד בכפר שויומקו  שבטרנסילבניה, רומניה, להורים שומרי מצוות שעסקו בחקלאות. הוא היה הצעיר בין שמונה אחים ואחיות, מהם שניים נפטרו בינקותם. בשנת 1920 הגיע אביו, מרדכי, בלוויית שני חברים, אחד מהם בנו של רב העיר קלוז', כדי לבחון את אפשרות עלייתם של כמאה משפחות של חקלאים. בשנת 1924 עלתה המשפחה לפלשתינה והשתתפה ביסוד כפר גדעון (עמק יזרעאל), שם עסקה בחקלאות. בשנת 1929, לאור קשיי פרנסה, עברו כמה ממשפחות הכפר, לגבעת שאול בירושלים. מאוחר יותר, בשנת 1934, עברה משפחתו של סלומון לפתח תקווה.
קרב לייטה
נחיתות
כוחות הארמייה השישית נחתו בחופים מיועדים להם לאחר ארבע שעות של ריכוך ארטילרי, ב-20 באוקטובר בשעה 10:00. בתוך שעה מתחילת הנחיתות אבטחו הכוחות ראשי חוף עמוקים מספיק בשביל לפרוק לחוף כלים כבדים ואספקה. רק בגזרה של הדיוויזיה ה-24 נאלצו כלים אמפיביים לפנות לחופים אחרים בשל אש היפנים, אך בשעה 13:30 אבטחו האמריקאים גם גזרה זו. באותה עת נחת מקארתור על חופי לייטה והודיע לאוכלוסייה האזרחית כי שחרורם החל: "אנשי הפיליפינים, שבתי! בחסד האל, ניצבים כוחותינו בשנית על אדמת הפיליפינים."
יעקב סלומון (איש ההגנה)
ב"הגנה" בפתח תקווה
סלומון התגייס לסניף ההגנה בפתח תקווה בקיץ 1934. במהלך "המרד הערבי הגדול", פיקד על אחת משתי יחידות שנועדו לבצע מעשי תגמול ועל יחידה בת 150 איש שהורכבה מדתיים בני המושבה וחברי קבוצת "רודגס" (קבוצת יבנה). בהמשך מונה על ידי אליהו בן חור, מפקד גוש פתח תקווה, להחליף את מאיר דודזון בפיקוד על "פלוגת המאה". יחידה זו הייתה מהראשונות שאמצו את הגישה ההתקפית של היציאה מהגדר ומהראשונות שאמצו את תפיסת "ההגנה" כארגון ארצי, כך שחבריה התחייבו להיות מוכנים להישלח לכל מקום שידרשו.
ב"פלוגות השדה"
בסוף 1937 נקרא סלומון על ידי יצחק שדה להשתתף בקורס מפקדי מחלקות. במרץ 1938 השתתף באבטחת העלייה לחניתה ולאחר מכן הדריך בקורס מ"כים של "פלוגות השדה" (הפו"ש), שנפתח ב"חניתה תחתית". בתקופה זו הצטרף לשני סיורים בפיקודו של אורד וינגייט, שהמחישו פעולה ביחידה גדולה. זמן קצר לאחר מכן הוא מונה כסגן מפקד פלוגת השרון ובהמשך כמפקדה. הפלוגה הייתה אחת משתיים ב"קו המזרחי", היא חלשה על האזור שמחדרה ועד הירקון ופעלה, בשיתוף עם הבריטים, כנגד לחץ של כנופיות ערביות. פעילות הפו"ש בקו המזרחי והדרומי הוערכה כשיא הפעילות המבצעית של "ההגנה" בתקופת המרד הערבי.
קרב לייטה
נחיתות
עד סוף יום הפלישה התקדמה הארמייה השישית 3 ק"מ לפנים האי ושלטה על מצר פנאון ועל הקצה הדומי של לייטה. בגזרת הקורפוס העשירי, כבשה הדיוויזיה הראשונה את שדה התעופה בטקלובן והדיוויזיה ה-24 כבשה את גבעה 552 שחלשה על חופי הנחיתה. בגזרת הגיס ה-24, החזיקה הדיוויזיה ה-96 בדרכי הגישה לגבעת קאטמון. הדיוויזיה השביעית כבשה את העיירה דולאג, ובכך נאלץ מאקינו להעביר את מפקדתו 16 ק"מ לפנים האי, לעיירה דגאמי.
יעקב סלומון (איש ההגנה)
בכלא עכו (מ"ג אסירי ההגנה)
בקיץ 1939, עם דעיכת המרד הערבי הגדול ופירוק הפו"ש, נשלח סלומון להדריך בקורס קצינים תחת פיקודו של רפאל לב ולצידם של מדריכים נוספים, ביניהם יגאל אלון ומשה דיין . הקורס נועד להכשיר מפקדים לכוח החדש שהוקם, "חיל השדה". הבריטים, אשר לנוכח תוצאות המרד הערבי הגדול נסוגו מהתמיכה בציונות, גילו באוקטובר 1939 את המחזור השני של הקורס ועצרו את משתתפיו. העצורים נשפטו ונדונו לעונש של עשר שנות מאסר, אשר הומתק על ידי המפקד בצבאי לחמש שנות מאסר. קבוצה זו נודעה כ-"מ"ג אסירי ההגנה". סלומון נבחר כאחד מחברי ועד האסירים ולנוכח שליטתו בשפה הערבית והקשרים שיצר עם סוהרים ואסירים ערבים, כונה על ידי חבריו "המוכתר" . שינוי נוסף במדיניות הבריטים, על רקע התפתחויות במלחמת העולם השנייה והחשש מפלישת הצבא הגרמני לארץ, הביא לשחרור מוקדם של סלומון וחבריו, בפברואר 1941.
קרב לייטה
הלחימה בדרום מישור לייטה
במהלך הימים הבאים המשיכה הארמייה השישית את התקדמות אל פנים האי, תוך התקלות בהתנגדות יפנית ספורדית ולא-מאורגנת. הדיוויזיה הראשונה כבשה את הבירה הזמנית טקלובן ב-21 באוקטובר, וב-23 באוקטובר נכח מקארתור בטקס השבת השלטון האזרחי בלייטה.
באגף השמאלי של הקורפוס העשירי, נתקלה הדיוויזיה ה-24 בהתנגדות קשוחה. לאחר מספר ימי לחימה קשים, ותוך כדי חיסולם של כ-800 חיילים יפנים, כבשו הכוחות את הגבעה המשקיפה על הכניסה לצפון מישור לייטה. עד 1 בנובמבר, לאחר שבוע של התקדמות בחסות אש ארטילרית, הגיעו הרגימנטים ה-19 וה-34 לחוף הצפוני, ויום לאחר מכן כבשו את עיר הנמל קאריגארה. התקדמות זו הותירה רק מטרה אחת - עיר הנמל אורמוק שבחוף המערבי - בידיים יפניות.
יעקב סלומון (איש ההגנה)
תפקידי מטה
במקביל, לבקשתו של משה דיין, פעל סלומון לגיוס מתנדבים דוברי הונגרית לצניחה באירופה. כך גייס את אחיינו, הצנחן יונה רוזן, והפעיל אותו לאיתור מתנדבים נוספים, ביניהם חנה סנש. החל מסוף 1943 השתלב בפעילות "המחלקה הבלקנית" שנועדה להגיע לדרום מזרח אירופה לפעול שם להצלת יהודי המקום ולארגונם למאבק מזוין. במסגרת זו פיקד על "החוליה ההונגרית" וכן על קורס ימי שנערך לכלל חברי המחלקה.
"משמר החופים"
בסוף 1943 מונה סלומון לפקד על הפלוגה הדרומית של משמר החופים. פלוגות משמר החופים היו יחידות נוטרים שהוקמו בשיתוף פעולה עם הבריטים כדי להתריע על פלישה, ריגול או חבלה מצד הגרמנים ובני בריתם. הן צורפו לפלמ"ח, ופורקו בסוף 1944.
הגדוד הרביעי
בסתיו 1944, שונה המבנה הארגוני של הפלמ"ח ופלוגותיו קובצו לארבעה גדודים. פלוגה ז', פלוגת המטה על יחידותיה המיוחדות, הפכה לגדוד הרביעי. בגדוד נכללו באותה עת יחידות של ימאים ("הפלי"ם"),מסתערבים (המחלקה הערבית, "השחר"), סיירים, טייסים ויחידות רזרביות. שמעון אבידן, מפקד פלוגה ז' שיועד לפקד על הגדוד, מונה לתפקיד אחר ובמקומו מינה יצחק שדה את סלומון כמפקד הגדוד .המינוי היה יוצא דופן, שכן המג"דים האחרים היו "חוגיסטים", כלומר יוצאי מחנות העולים ואילו סלומון לא השתייך לתנועה כלשהי. על רקע זה, המג"דים האחרים קבלו את המינוי בהסתייגות אולם הוא זכה לגיבוי של שדה . סלומון פיקד על הגדוד בתקופת תנועת המרי העברי ובמסגרת זו נטל הגדוד חלק בפעולות חבלה שונות, כגון חבלה בסירות משמר בריטיות ב"ליל הרכבות", פיצוץ תחנות משטרת החופים בגבעת אולגה וסדני עלי, התקפה על משטרת כפר ויתקין ב"ליל המשטרות" ופיצוץ גשר דאמיה (אדם) ב"ליל הגשרים". סלומון סיים את תפקידו לאחר "השבת השחורה" ופירוק תנועת המרי.
קרב לייטה
הלחימה בדרום מישור לייטה
על הדיוויזיה ה-96 הוטלה משימת כיבוש גבעת קאטמון. בהתנשאה לגובה של 430 מ', הייתה גבעה זו הנקודה הגבוהה ביותר באזור חופי הנחיתה, וסיפקה ליפנים עמדת תצפית וטיווח על הכוחות הנוחתים במפרץ לייטה. ב-28 באוקטובר, לאחר שלושה ימי לחימה, תפסו חיילי הרגימנט ה-382 בסיס ציוד יפני כ-8 ק"מ בפנים האי, ובפעולה זו חיסלו גם 350 יפנים. בו זמנית, החלו שני גדודים, אחת מהרגימנט ה-381 והשני מהרגימנט ה-383, לטפס במעלה הגבעה משני כיוונים מנוגדים, והכניעו את היפנים הנותרים. עם סיום כיבוש גבעת קאטמון ב-31 באוקטובר, מצאו האמריקאים 53 עמדות משוריינות, 17 מערות ומספר עמדות ארטילריה יפנית.
יעקב סלומון (איש ההגנה)
ב"הגנה" במזרח אירופה
בדצמבר 1946 יצא סלומון לאירופה, שם מונה על ידי נחום שדמי, מפקד "ההגנה" באירופה, לפקד על "ההגנה" במזרח אירופה, בארצות הונגריה, רומניה וצ'כוסלובקיה. באמצע 1948 פורקה "ההגנה" וסלומון המשיך לפעול באירופה עד סוף 1948, במסגרת משלחת צה"ל.
הונגריה
בתחילת 1947 התמקד סלומון בהונגריה בהקמת תשתית אימונים להגנה עצמית של יהודי המקום. את התשתית הקים בעזרת יוצאי המחתרת החלוצית בהנהגתו של יוסף (יושקה) מאיר ובעזרתם של שליחים ארצישראליים. בהמשך מיקד את האימונים בהכשרה של למעלה מ־1,200 מגויסים לקראת עלייה לארץ. לצד זאת סייע לפעולות המוסד לעלייה ב' ותנועת הבריחה. בתחילת שהותו בהונגריה ערך, יחד עם השליחה חנה (גורי) ריבלין, בירור ביחס לגורלה של חנה סנש בימיה האחרונים. בין השאר הם עקבו אחר משפט שנערך לשופט שדן את סנש למיתה ונפגשו עם אסירה שישבה עם סנש בתא הכלא ומסרה פרטים על ימיה האחרונים.
קרב לייטה
הלחימה בדרום מישור לייטה
באגף השמאלי של הקורפוס ה-24 נעה הדיוויזיה השביעית כנגד ארבעה שדות תעופה יפנים, בין העיירות דולאג ובוראוון (Burauen). ב-21 באוקטובר כבש הרגימנט ה-184 את שדה התעופה בדולאג, והרגימנט ה-32 השתלט על שתי גדות נהר קאלבסאג. הרגימנט ה-17 נתקל בהתנגדות קשוחה מאוד בסביבות העיירה בוראוון, שם נקטו היפנים בשיטות התאבדות, כגון הצמדת מטעני נפץ לטנקים האמריקאים. לאחר מכן המשיכו חיילי הרגימנט ה-17 10 ק"מ צפונה, לעבר העיירה דגאמי. בדגאמי עשו החיילים האמריקאים שימוש נרחב בלהביורים, ובעזרתם השתלטו על כל המוצבים היפנים עד 30 באוקטובר. פעם נוספת נאלץ מאקינו להסיג את מפקדתו מערבה. לאחר מכן יצאו יחידות סיור של הדיוויזיה השביעית מערבה על מנת להתחיל פעולות איסוף מודיעין במישור אורמוק.
יעקב סלומון (איש ההגנה)
רומניה
ניסיון להניח יסודות לפעילות דומה ברומניה סוכל על ידי שלטונות רומניה בסוף קיץ 1947. לעומת זאת השלטון אפשר ליהודים להגר ושיתף פעולה עם גדול מבצעי ההעפלה של אוניות הפאנים.
"אניות הפאנים"
במחצית השנייה של 1947, פיקד סלומון על המבצע היבשתי של גיוס כ-15,000 מעפילים מרחבי רומניה והסעתם לנמל בורגאס בבולגריה, משם הפליגו עם אניות הפאנים - פאן יורק (בשמה העברי, "קיבוץ גלויות") ופאן קרסנט (בשמה העברי, "עצמאות"). לנוכח היקף המבצע, שהיה הגדול שמבצעי ההעפלה, פנה שאול אביגור, מפקד המוסד לעליה ב', לנחום שדמי, מפקד "ההגנה" באירופה, כדי לקבל סיוע. שדמי הטיל על סלומון את המשימה לגייס את המעפילים וזה נערך לכך באמצעות הקמת מטה של 30 אנשי צוות, אשר כונה "המחלקה האופרטיבית" ופעל בשיתוף עם רשויות שונות של רומניה. למרות לחץ שהופעל עליהם, מנעו סלומון ומפקדי המוסד לעליה ב' את הניסיון להכתיב מפתח מפלגתי בקביעת המעפילים. גיוס המעפילים נערך על ידי חלוקת רומניה לשבעה מחוזות, שבכל אחד מהם פעל ועד מקומי. במקביל הקים סלומון תשתית של קורסים בכל רחבי רומניה להכשרת 800 אנשי פיקוד, לשליטה במעפילים בעת מסעם. ההתארגנות כללה היערכות לשימוש בנשק למקרה שהבריטים ינסה למנוע את ירידת המעפילים לחופי הארץ, אולם משנודע הדבר לנחום שדמי הוא אסר על כך. לאחר כמה חודשי היערכות, הוסעו המעפילים לנמל באמצעות רשת הרכבות הרומנית שהותאמה ושועבדה לשם לכך. הרכבות הגיעו באופן מתואם לנמל, ובבוקר ביום 27.12.1947 הפליגו האניות.
ההיערכות למבצע לוותה בהתנגדות של הנהגת היישוב לנוכח לחץ בינלאומי שהופעל למניעתו והחשש מפני ההשלכות על המהלכים המדיניים להקמת המדינה. מפקדי המבצע ובהם סלומון הוציאו אותו לפועל למרות ההתנגדות, לנוכח מצוקתם של אלפי היהודים שמכרו את רכושם ונערכו לעזוב את ביתם. על רקע זה הותיר המבצע רושם בקרב הנהגת היישוב של ערעור מרותה. האניות הפליגו, עם כן, הן כנגד עמדת הבריטים הן כנגד עמדת הנהגת היישוב, אשר נאלצו לנהל משא ומתן כשהאניות בלב ים. בהוראת בן-גוריון הושג הסכם להפניית האניות לקפריסין ולאחר קום המדינה, הגיעו המעפילים לארץ.
קרב לייטה
מתקפות נגד יפנית
ב-23 באוקטובר התגלו כוחות האויב בתנועתם לכיוון לייטה, והאמריקאים יצאו על מנת ליירטם. קרב מפרץ לייטה, שהתרחש בין 23 באוקטובר עד 26 באוקטובר, היה לקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה ואחד הגדולים בהיסטוריה. בסופו ספגו היפנים תבוסה מוחצת ולאחריו חדל הצי הקיסרי היפני מלהיות כוח התקפי מאיים באוקיינוס השקט. על אף תבוסות אלה הצליחו היפנים בכל זאת להעביר עד 11 בדצמבר ללייטה יותר מ-34,000 חיילים ומעל 10,000 טון אספקה, רובם דרך נמל אורמוק ותוך אבדות קשות לשיירות האספקה בשל תקיפות אוויריות של האמריקאים.
יעקב סלומון (איש ההגנה)
גיוס חוץ לארץ (גח"ל)
בתחילת 1948, לנוכח המאבק הצבאי בארץ, עברה ה"הגנה" באירופה לעיסוק בגיוס, אימון והעלאת מתנדבים. סלומון היה מיוזמי המהלך ובמרץ 1948 הקים, יחד עם משה אגמי, איש המוסד לעליה ב', מרכז גיוס בפריס. "ההגנה" באירופה הכשירה בבסיסיה כ 25,000 מגויסים, אשר היוו כרבע עד שליש מכוח האדם בצה"ל באותה עת . במקביל, סלומון פעל בתקופה זו בצ'כוסלובקיה בשיתוף עם אהוד אבריאל, שליחו של בן-גוריון לענייני רכש ומאוחר יותר ציר ישראל בצ'כוסלובקיה. סלומון קידם קורסים מקצועיים שערך הצבא הצ'כי בתחומים כגון קשר, טייס וצניחה, ובמסגרת זו מינה את חיים גורי לפקד על קורס הצנחנים הראשון . סלומון פיקד גם על יוזמת גיוס נוספת של יחידה לוחמת - "הבריגדה הצ'כית", אשר הגעתה לארץ כיחידה, נמנעה בסופו של דבר.
הבריגדה הצ'כית
במסגרת פעולות הגיוס, הוקמה "הבריגדה הצ'כית" - יחידה של יהודים צ'כוסלובקים, ברובם ותיקי מלחמת העולם השנייה. תוכנית זו נועדה לאפשר לקבוצה גדולה של יהודים לעלות לארץ עם משפחותיהם ורכושם. היקף היחידה תוכנן ל־1,500 לוחמים ובסופו של דבר הגיעו לארץ כ-600. היחידה התאמנה בצ'כוסלובקיה כחודשיים ונועדה להגיע לארץ מצוידת בנשק שסיפקו שלטונות צ'כוסלובקיה. סלומון מונה לפקד על היחידה עד הגעתה לארץ והוא שאף לעמוד בראשה גם במהלך מלחמת העצמאות. באוקטובר 1948 הגיעו אבריאל וסלומון לארץ ודווחו על היחידה לבן-גוריון. בסופו של דבר החשש של הצמרת הביטחונית בישראל מקונספירציה קומוניסטית מנע את הפעלת היחידה ולחבריה הותר להשתלב בצה"ל כיחידים. במקביל הופעל ככל הנראה לחץ בינלאומי גם על שלטונות צ'כוסלובקיה שלא יאפשרו לשלוח את הנשק הכבד. המגויסים שהגיעו בדרך זו לארץ נשארו בה וחלקם הקימו את המושב כרם מהר"ל.
קרב לייטה
התקדמות לצפון מישור לייטה
התגבורות היפניות היוו בעיה חמורה לקרוגר ולמקארתור. במקום פעולות השתלטות מקומיות בלבד, לאחר כיבוש המישור המזרחי, עמדה כעת הארמייה השישית בפני לחימה ממושכת בהרים ובמישור המערבי, מה שאילץ את הפיקוד להפעיל שלוש דיוויזיות עתודה נוספות, והביא לדחייה בלוח הזמנים של המערכה בפיליפינים בפרט ותוכניות המלחמה באוקיינוס השקט בכלל.
יעקב סלומון (איש ההגנה)
אחרית ימיו
סלומון פנה לעסקים פרטיים והקים חוה חקלאית על קרקע של הכפר הערבי שיח מוניס שהוקצתה לו וניסה לקדם יוזמות עסקיות נוספות. ערב מבצע קדש נעצר על ידי השב"כ למשך לילה אחד ונלקחו מסמכים מביתו ככל הנראה בעקבות ציתות לשיחה שקיים עם ידידו משה סנה. זאת לנוכח החשש שקשריו של סלומון עם בכירי מערכת הביטחון יביאו לדליפת פרטים על המבצע. פרטי המעצר נחשפו על ידי אהוד אבריאל, אז חבר כנסת מטעם מפא"י, שקבל על דבר המעצר בפני ראש השב"כ עמוס מנור . פרשה זו הסתיימה לאחר בירור שנערך לדרישתו של סלומון שבעקבותיה הושבו לו המסמכים ונמסרה לו התנצלות.
קרב לייטה
התקדמות לצפון מישור לייטה
הדיוויזיה הראשונה והדיוויזיה ה-24 חברו יחדיו בקאריגארה ב-2 בנובמבר. לאחר שבעה עשר ימי לחימה השיגה הארמייה השישית את כל מטרות השלב הראשון והשני של תוכנית הפלישה ואף את אחת ממטרות השלב השלישי. בנוסף, יחידות מהדיוויזיה השביעית נעו צפונה במישור אורמוק, ולכן רק מישור אורמוק נותר בידיים יפניות.
על מנת שיוכלו לכבוש את מישור אורמוק תכנן קרוגר תנועת מלקחיים עצומה, כאשר הגיס העשירי נע דרומה דרך ההרים והקורפוס ה-24 נע צפונה לאורך החוף המערבי. מכיוון שציפו להתנגדות קשה, הפעיל קרוגר את כוחות העתודה שלו בדמות הדיוויזיה ה-32 והדיוויזיה ה-77, ומקארתור הפעיל את הדיוויזיה המוטסת ה-11.
קרבות ברכסי ברייקנק וקילאיי
ב-7 בנובמבר נתקל הרגימנט ה-21 בקרב הממושך הראשון שלו בעת שהתקדם לכיוון רכס ההרים, בסמוך לעיירה קאריגארה. הרגימנט, בסיוע גדוד נוסף, נתקל במערך מוצבים יפנים, אותם איישו חיילי הדיוויזיה הראשונה שהגיעה לא מכבר. המוצבים התפרסו ממזרח למערב, חצו את הדרך הראשית ונשענו על מערכת מורכבת של עמדות ירי המוגנות על ידי גזעי עצים, מערכת מחילות מקשרות ועמדות הסוואה. כל אלה הביאו את החיילים האמריקאים לקרוא לרכס "רכס שובר-הצוואר" (Breakneck Ridge).
ב-8 בנובמבר החל טייפון, והגשמים שירדו בימים שלאחר מכן היקשו עוד יותר על התקדמות האמריקאים. על אף הגשמים והרוחות החזקות, שגרמו להתמוטטות עצים ומפולות בוץ ובכך תרמו לביצור עמדות ההגנה, המשיך הרגימנט ה-21 להתקדם ולתקוף. האמריקאים כבשו את דרכי הגישה לגבעה 1525 ששכנה 3 ק"מ ממזרח, ובכך אילצו את היפנים למתוח את קו ההגנה שלהם לאורך של שישה ק"מ.
לאחר חמישה ימי לחימה כנגד עמדות מבוצרות, ושני לילות של הדיפת מתקפות-נגד יפניות החליט מפקד הדיוויזיה ה-24 על כיתור כפול של הכוחות היפניים. הגדוד השני של הרגימנט ה-19 נע מזרחה מסביב לגבעה 1525 מעבר לאגפם הימני של המגינים, ונע חזרה לדרך הראשית, מדרום לרכס. הגדוד הראשון של הרגימנט ה-34 נע מערבה מעבר לרכס והגיע לאגף השמאלי של היפנים ברכס קילאיי. שני הכוחות האמריקאים תקפו בו זמנית, אך נכשלו בהשגת מטרותיהם.
לקח לגדוד הראשון שבועיים של מאבק בגשם ובבוץ, לעיתים בקרבה רבה לאש מרגמות ידידותית, על מנת להשתלט על רכס קילאיי, וב-2 בדצמבר השלים הגדוד את כיבוש הרכס המשקיף לדרך ההרים הראשית, אך רק ב-14 בדצמבר השלימו הדיוויזיה הראשונה והדיוויזיה ה-32 את כיבוש הרכסים באופן מוחלט. בפעולה זו ספג הגדוד הראשון 26 הרוגים, 101 פצועים ושני נעדרים, בהשוואה ל-900 הרוגים יפנים. עבור מאמציהם על רכס קילאיי ובאזורים הסמוכים זכו שני הגדודים בעיטור יחידתי נשיאותי, ומפקד הגדוד הראשון, לוטננט-קולונל תומאס קליפורד, קיבל את צלב השירות המצוין.
התקדמות במישור אורמוק
בעוד הגיס העשירי מתקדם בצפון דרך ההרים, נערך הגיס ה-24 לתנועה צפונה לאורך חופו של מפרץ אורמוק. באמצע חודש נובמבר עמד לרשות הגיס ה-24 במערב לייטה רק הרגימנט ה-32, בעוד שאר יחידות הדיוויזיה השביעית עסוקים באבטחת בוראוון. רק לאחר שהגיעה הדיוויזיה המוטסת ה-11 ב-2 בנובמבר הורה הודג' לשאר הדיוויזיה השביעית לנוע מערבה. בליל 23 בנובמבר תקפה הדיוויזיה ה-26 היפנית לתקוף את הרגימנט ה-32. הגדוד השני של הרגימנט נהדף לאחור, אך שב וכבש את השטח שאיבד ביום המחרת. מפקד הדיוויזיה השביעית, מייג'ור-גנרל ארצ'יבלד ארנולד, הורה לחייליו להתחפר, צירף לרגימנט את הגדוד הראשון של הרגימנט ה-184 והוסיף תגבורת בדמות גדוד הטנקים ה-767, גדוד ארטילריית השדה ה-49 וסוללת תותחי 155 מ"מ של חיל הנחתים. היפנים הגיבו בהתקפה ארטילרית שהוציאה ארבעה תותחי 155 מ"מ מכלל פעולה בליל ה-24 באוקטובר. גדוד ארטילריית השדה ה-57 נשלח כתגבורת, ובכך העלה את מספר סוללות התותחים לחמש. במהלך הלילות הבאים ביצעו היפנים התקפות-נגד, זאת על אף שכל התקפה שכזו עלתה בחייהם של חיילים רבים. ב-27 בנובמבר התהפכו היוצרות, והאמריקאים עברו להתקפה, שבסופה נהרגו 500 חיילים יפנים.
לאחר הקרב החלה הדיוויזיה השביעית להתקדם צפונה לכיוון אורמוק. בליל 4 בדצמבר ירד גדוד הטנקים האמפיביים ה-776 למים במפרץ אורמוק, והחל לנוע צפונה כ-900 מטר לפני כוחות הקרקע. בבוקר המחרת, נעו הטנקים האמפיביים למרחק 180 מטר מהחוף, והחלו יורים על הגבעות שעמדו בדרכם של הרגימנט ה-184 והרגימנט ה-17. טקטיקה זו הוכיחה את יעילותה בכך שזרעה בלבול וחוסר-ארגון בקרב המגינים, מלבד אלה שהתבצרו על מורדות הגבעות המרוחקות מהים. תוך התקדמתם ספגו הרגימנטים אש מגבעה 918, ממנה ניתן היה לתצפת על עיר הנמל אורמוק. לאחר יומיים של לחימה קשה כבשו הרגימנטים את העמדות היפניות, ולאחר מכן המשיכה ההתקדמות בקצב מואץ. עד 12 בדצמבר הגיעו כוחות הדיוויזיה השביעית למרחק 16 ק"מ מהעיר אורמוק.
נפילת אורמוק
בעוד הדיוויזיה השביעית המשיכה להתקדם לכיוון אורמוק, ערכו הדיוויזיות ה-26, הדיוויזיה ה-16 היפניות ויחידות נוספות מלוזון התקפה על שדות התעופה שבבוראוון. 350 צנחנים יפנים צנחו עם שחר, 6 בדצמבר, בסמוך לשדה התעופה סן פאבלו. אף על פי שההתקפה לקתה בחוסר תיאום בין היחידות, הצליחו היפנים להשתלט על מספר כלי נשק שנטשו בנסיגתם מהאזור, והשתמשו בהם כנגד האמריקאים בארבעת הימים הבאים. יחידות סיוע מהדיוויזיה השביעית חשו למקום והצליחו לבלום את היפנים, עד שהגיעו למקום תגבורות בדמות הדיוויזיה ה-11 והדיוויזיה ה-38 בכוחות מספיקים על מנת להביס את הצנחנים היפנים עם ליל 11 בדצמבר. בהתקפה ניזוקו מספרי מאגרי אספקה אמריקאים ומספר מטוסים ניזוקו על הקרקע, אך לא נודעה לה השפעה על המשך מהלכו של הקרב.
הדיוויזיה ה-77 נתקלה בהתנגדות עזה בקמפ דאונס (Camp Downes), מוצב של צבא הפיליפינים מלפני המלחמה. בסיוע גדודי ארטילריה, נכנסו החיילים האמריקאים לתוך העיר אורמוק ב-10 בדצמבר, ובמהלך האחרון לכיבוש העיר הרגו 1,506 חיילים יפנים ושבו 7, במחיר 123 הרוגים או פצועים ו-13 נעדרים. לאחר כיבוש העיר אורמוק היו הגיס ה-24 והגיס העשירי מרחק של 26 ק"מ זה מזה, ובניהם, בעמדה מבוצרת מצפון לאורמוק, ניצב הרגימנט ה-12 היפני, שהחזיק מעמד בהתנגדותו למשך יומיים. ב-14 בדצמבר כיתר הרגימנט ה-305 של הדיוויזיה ה-77 את העמדה היפנית, ובסיוע ארטילריה, להביורים ודחפורים משוריינים החל לסגור על המגינים. קפטן רוברט נט, מפקד פלוגה E של הגדוד השני של הרגימנט ה-305, הוביל את פלוגתו לכיבוש העמדה תחת אש יפנית כבדה ותוך שהוא הורג מספר חיילי אויב. על ביצועיו ועל מנהיגותו בקרב קיבל נט את עיטור מדליית הכבוד.
תנועה מערבה
באותה עת, נעה הדיוויזיה ה-11 במעלה ההרים מכיוון מזרח. רגימנט הצנחנים ה-511 הגיע לאחר מסע מפרך למהונאג (Mahonag), 16 ק"מ מערבית לבוראוון, ב-6 בדצמבר, באותו יום בו נחתו הצנחנים היפנים בשדה התעופה סן פאבלו. ב-16 בדצמבר יצאו יחידות מהרגימנט ה-32 ממישור אורמוק מזרחה במעלה הרכס, בדרכם לפגוש את יחידות הדיוויזיה ה-11 ולסייע לחצות את הרכס מערבה. ב-23 בדצמבר נפגשו שני הכוחות והשלימו את חציית האי.
עם כיבוש הנמל האחרון של היפנים בלייטה הודיע מקארתור על חיסול ההתנגדות באי, ולאחר מכן העביר את הפיקוד על לייטה ועל סמאר לידי הארמייה השמינית, ב-26 בדצמבר 1944. בצפון האי המשיכו חיילי הדיוויזיה הראשונה לנטרל כיסי התנגדות מפוזרים, והגיעו לחוף הצפוני ב-28 בדצמבר ובכך השלימו את כיבוש האזור הצפוני. אף על פי כן, ההתנגדות היפנית באי לייטה נמשכה עד 31 בדצמבר, וכיבושו הסופי של האי הושלם רק ב-8 במאי 1945.
קרב מפרץ לייטה
במקביל לקרבות היבשתיים התנהל קרב מפרץ לייטה. זה היה קרב ימי בין הצי הקיסרי היפני והצי האמריקאי, הנחשב לקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, ואף לאחד הגדולים בהיסטוריה. הקרב התרחש בין התאריכים 23 ל-26 באוקטובר 1944, במים הסובבים את איי הפיליפינים.
בתגובה לנחיתת כוחות אמריקאים על האי לייטה, שלח הצי הקיסרי את מרבית כלי השיט שלו על מנת לעצור את הפלישה. אולם, היפנים נהדפו על ידי הצי השלישי והצי השביעי האמריקאים, אשר סיפקו הגנה לכוחות הנוחתים. בקרב זה ספג הצי הקיסרי אבדות קשות, ולאחריו חדל מלהיות כוח התקפי מאיים באוקיינוס השקט.
קרב מפרץ לייטה כולל ארבעה קרבות עיקריים: קרב ים סיבויאן, קרב מצר סוריגאו, קרב כף אנגאניו והקרב מול סאמאר. בקרב זה השתמשו היפנים לראשונה בהתקפות הקמיקזה.
תוצאות הקרב
קרב לייטה היה הקרב הראשון בדרך לכיבוש מחדש של הפיליפינים ולניצחון בו הייתה חשיבות רבה להמשך המוצלח של המערכה. האמריקאים ספגו בקרב זה 3,504 הרוגים ו-11,991 פצועים. פגיעת קמיקאזה בסיירת הכבדה אוסטרליה במהלך הקרב הימי גרמה למותם של 30 מלחים אוסטרלים ו-64 פצועים.
ג'אנג יי-מו
ג'אנג יי-מו (בסינית: 張藝謀; נולד ב-14 בנובמבר 1951) הוא במאי, תסריטאי, מפיק, צלם קולנוע ושחקן קולנוע, כמו גם מפיק מופעי ענק. בהיסטוריית הקולנוע של סין הוא נחשב לבן הדור החמישי. ג'אנג הוא אחד הבמאים החשובים בהיסטוריה של המדינה, וסרטיו זכו בפרסים רבים בפסטיבלים בינלאומיים, ובהצלחה מקומית. שניים מסרטיו היו המועמדים הסיניים היחידים לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר (ג'ודואו 1990 וגיבור 2002) בשנת 2008 ביים את טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים בבייג'ינג, ובשנת 2022 ביים את טקס הפתיחה של משחקי החורף בבייג׳ינג.
ג'אנג הקים גם מספר מופעי ענק ברחבי סין, תחת השם "התרשמות" כשבכל מקום השחקנים הם מקומיים, הסיפורים מקומיים וגם שפות הדיבור מקומיות. בכך תורם ג'אנג לשימור המורשת המקומית ודואג לפרנסת אנשי המקום המופיעים כל ערב אחרי עבודתם. בין המופעים המציגים כמעט כל יום בבימויו והפקתו של ג'אנג ישנם "התרשמות האחות השלישית ליו" ביאנגשוו, "התרשמות הר דרקון הירקן המושלג" בליג'יאנג, "התרשמות האגם המערבי בהאנגג'ואו, "התרשמות האינאן" באי האינאן ו"התרשמות דהונגפאו" בפוג'יין. כל המופעים משלבים את יופייה של הסביבה באצטדיונים פתוחים, מהגדולים בעולם, ועם מספר השחקנים הגדול בעולם (במופע ביאנגשואו מופיעים 600 שחקנים וחיות רבות, ובמופע בליג'יאנג למעלה ממאה סוסים ומאות שחקנים).
כמייצג בכיר של דור הקולנוע החמישי בסין, ג'אנג עוסק רבות במלחמת סין–יפן השנייה ובמהפכת התרבות, כמו גם בהיסטוריה הרחוקה. אולם בהצגת המאורעות ההיסטוריים הוא שם דגש לחיי האדם הפשוט ברגישות רבה. כצלם בתחילת דרכו הקולנועית, הוא שם לב ומדגיש צבעוניות ויופי ויזואלי. ג'אנג היה מהראשונים שפתחו את הקולנוע הסיני לעולם הרחב, וסרטיו הוצגו במרבית ארצות העולם בהצלחה מסחרית נאה.
פיתול החגורה
פיתול החגורה (Cingulate cortex או גירוס הסינגולום) הוא אזור בקליפת המוח הלימבית. הוא ממוקם לאורך הקירות הצידיים (לטרליים lateral) של החריץ המפריד בין ההמיספרות של המוח הגדול, מעל לכפיס המוח.
תפקוד
פיתול החגורה כולל מנגנוני עיבוד ספציפיים עבור מידע חושי, מוטורי, קוגניטיבי ורגשי. הוא אחד האזורים המרכזיים עבור אינטגרציה בין קוגניציה לרגש. הוא משלב בין קלט המתקבל ממגוון מקורות הכולל התייחסות למוטיבציה, הערכה של טעויות והתייחסות לייצוגים מהמערכות הקוגניטיביות והרגשיות.
פיתול החגורה פועל באמצעות השפעה על אזורים אחרים במוח וויסות של תגובות קוגניטיביות, מוטוריות, הורמונלית ווסקולריות.
מבנה
פיתול החגורה מחולק למספר אזורים:
נובה מיאסטו
נובה מיאסטו (פולנית: Nowe Miasto Lubawskie, גרמנית: Neumark in Westpreußen, נוימארק אין וסטפרויסן (בפרוסיה המערבית), יידיש: ניישטאט או ניישטוט) היא עיירה בפולין הנמצאת על גדות נהר הדרוונצה. בשנת 2004 מנתה אוכלוסייתה כ-11,104 תושבים. נובה מיאסטו היא בירת המחוז הפולני נובה מיאסטו.
היסטוריה
העיירה נוימארק קיבלה זכויות מוניציפליות על פי חוק חלמנו בשנת 1325 מאת המסדר הטבטוני. בשנת 1454 הצטרפה העיר לקונפדרציה הפרוסית בין מספר ערים ובני אצולה שהתנגדו למדיניות המסדר.
נוימארק הצטרפה לממלכת פולין כחלק ממערב פרוסיה ב-1466 במסגרת הסכם השלום השני של טורון. העיר נשארה תחת שליטה פולנית עד חלוקת פולין הראשונה ב-1772.
בסוף המאה ה-19 הייתה העיר בירת מחוז קווידזן. באותה תקופה המבנים הראויים לציון היו כנסייה קתולית וכנסייה לותרנית, קדם גימנסיה, בית משפט, תחנת קיטור ו- 2678 תושבים (1885). מנזר מריה לונק עמד בקרבת מקום לעיר.
בעקבות חוזה ורסאי חזרה העיר לפולין בינואר 1920. ב-21 בינואר 1945 היא נכבשה על ידי הצבא האדום ולאחר המלחמה חזרה לפולין
הקהילה היהודית במלחמת העולם השנייה
הגטו היהודי בנובה מיאסטו החזיק מעמד עד נובמבר 1942. לפי ספר הזיכרון לשרפץ, כאשר הגיעו לגיטו השמועות כי חיסולו הולך וקרב, בחרה הקהילה היהודית לקיים משפט ולדון מדוע מגיע עונש זה לקהילה. תוצאת המשפט קבעה כי על הקהילה להעמיד נר תמיד בבית הכנסת בגטו, לקרוא ספרי תהילים יומם ולילה, לעשות צדקה, להקפיד על שמירת שבת ועל הימנעות מאכילת בשר לא כשר שניתן להם מן הגרמנים. גרסה נוספת של הסיפור קיימת בספר הזיכרון לפלונסק אך מספר המשתתפים במשפט ורמת הפירוט בו דלה יותר. הגטו חוסל ב-1 בנובמבר 1942.