cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי האיטי–שווייץ
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין רפובליקת האיטי הם יחסים דיפלומטיים מלאים. האיטי, קולוניה צרפתית לשעבר, הכריזה על עצמאותה ב-1804. שווייץ הכירה בעצמאותה של המדינה החדשה באופן מידי. לאחר פרק זמן בו האיטי נכבשה ונשלטה על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, פתחה שווייץ קונסוליית כבוד בפורט או פרינס, בירת המדינה. דרג הקונסוליה שודרג ב-1959 לקונסוליה ובשנת 2006 לקונסוליה כללית. לבסוף, בשנת 2011, שודרג דרג הקונסוליה לשגרירות.
ביוני 2011 השירותים הקונסולריים הועברו למרכז האזורי הקונסולרי בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית. שווייץ ייצגה את האינטרסים ההאיטיים במספר מדינות במהלך מלחמת העולם השנייה והמלחמה בקובה מ-1964 עד 1967.
האיטי ושווייץ משתפות פעולה בעיקר בתחום ההומניטרי. לאחר רעידת האדמה בהאיטי בשנת 2010 שלחה שווייץ סיוע למדינה ואף פיתחה אסטרטגיה ארוכת טווח לפיתוח המדינה אותה תיישם יחד עם ממשלת האיטי עצמה. משרד החוץ השווייצרי הוציא מספר פעמים בעבר אזהרת מסע להאיטי עקב הנטייה בה לאסונות טבע.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 115 שווייצרים חיו בהאיטי. הסחר הכולל בשנת 2018 בין שתי המדינות הוערך בשווי של 16.4 מיליון פרנקים שווייצרים. מהם 1.9 מיליון ייצוא שווייצרי להאיטי ו-8 מיליון ייבוא שווייצרי מהאיטי.
בן ציון ויינר
בן ציון (בנצי) ויינר הוא תת-אלוף במילואים צה"ל. כיהן בין היתר כמפקד חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים וכמפקד הנח"ל.
שירותו הצבאי
ויינר נולד וגדל בקיבוץ דגניה א'. עם גיוסו לצה"ל התנדב ויינר לחטיבת הצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר הקורס שב לצנחנים ושימש במספר תפקידי פיקוד. לאחר מכן השתחרר מצה"ל. במלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד פלוגה במילואים בחטיבה 55, אשר סופחה לחטיבה 217. בהמשך שימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה, ובהם מפקד גדוד צנחנים במילואים. בשנים 1987-1984 פיקד על חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים. בשנים 1990-1987 שימש כמפקד הנח"ל.
קרלוס פליפה חימנז בלו
קרלוס פליפה חימנז בלו (בפורטוגזית: Carlos Filipe Ximenes Belo), יליד 3 בפברואר 1948, כיהן כבישוף הכנסייה הקתולית של מזרח טימור. הוא זכה, ביחד עם חוזה רמוס הורטה, בפרס נובל לשלום בשנת 1996 על עבודתו "לקראת פתרון צודק ובדרכי שלום לסכסוך במזרח טימור" בזמן הכיבוש האינדונזי, מתום השלטון הקולוניאלי הפורטוגזי.
ביוגרפיה
קרלוס פליפה היה הילד החמישי של הזוג פליפה, דומינגז-ואז וארמילינדה-בפטיסטה. קרלוס פליפה נולד למשפחת חקלאים בכפר וואלקמה השוכן בחוף הצפוני של מזרח טימור. אביו, שהיה מורה, נפטר כשהוא היה בן שנתיים. בילדותו התחנך קרלוס פליפה בבתי ספר של הכנסייה הקתולית. את ההכשרה המעשית שלו ככומר עשה במזרח טימור ובמקאו בשנים 1974–1976, ובהמשך בפורטוגל וכן ברומא, שם הצטרף למסדר דון בוסקו הסלזיאני הפועל לרווחתם של ילדי עניים. קרלוס פליפה למד בהמשך פילוסופיה ותאולוגיה, בטרם הוסמך לכומר ב-1980. בשובו למזרח טימור ככומר בעל הסמכה, ביולי 1981 הוא לימד באוניברסיטה הקתולית שם, ובהמשך אף ניהל את המוסד.
רקע
מזרח טימור, השוכנת במחצית המזרחית של האי טימור, השתחררה ב-1975 משלטון קולוניאלי פורטוגזי, כמדינה קתולית (99% מהאוכלוסייה), השנייה אחרי הפיליפינים באזור. ואולם, 9 ימים אחרי הכרזת עצמאותה, השתלט צבא אינדונזיה על שטחה, כביכול מתוך היענות לבקשת חסות והגנה של המיעוט המוסלמי הזעיר; כעבור שנה מזרח טימור סופחה רשמית לאינדונזיה. האו"ם לא הכיר בסיפוח, והמשיך להתייחס למזרח טימור כאל טריטוריה פורטוגזית. בעקבות הסיפוח פרצה התקוממות עממית. אחת מצורות המחאה נגד הסיפוח הייתה המרת דת לנצרות קתולית כביטוי להתנגדות פוליטית לשלטון המוסלמי. השלטון האינדונזי דיכא את התקוממות באלימות תוך שימוש בעינויים, רצח כפריים, שריפת כפרים שלמים וגיוס כפוי של גברים לצבא האינדונזי. כנשיא האוניברסיטה הקתולית המקומית קרלוס פליפה חש היטב את הפגיעה הקשה בתושבים, אף שבתחילה הוא סירב לנקוט עמדה.
מינוי כבישוף והתנגדות לכיבוש
אחרי התפטרות הבישוף מרתינו דה קוסטה לופז (Martinho da Costa Lopes) מכהונתו ב-1983, קרלוס פליפה חימנז בלו מונה במקומו כנציג האפוסטולי וכראש הבישופות של דילי. הוא היה לראש הכנסייה של מזרח טימור, הכפוף ישירות לאפיפיור, והוכר כ"נונציו", "שליח של הכס הקדוש". עם כניסתו לתפקיד הוא החל להביע עמדה ברורה כנגד הכיבוש האינדונזי, ובהתחשב במעמדו הדתי הרם - הוא הפך במהרה לדובר העם במזרח טימור. קרלוס פליפה העלה את תודעת העולם באשר למצב במזרח טימור תוך גינוי הרדיפות האכזריות ומדיניות העושק של ממשלת אינדונזיה כלפי העם במזרח טימור. פעילותו לא הואטה אף על פי שפעמיים נעשו ניסיונות לפגוע בו. בין השאר הוא ארגן מספר מחאות שקטות ברחבי המדינה, סביב זיכויים של שני גנרלים באינדונזיה שהיו אחראים לפגיעה באזרחים במזרח טימור.
בנובמבר 1991 קרלוס פליפה העניק מקלט בביתו לצעירים שברחו מהטבח בדילי (הידוע גם כ"טבח סנטה קרוז"), שהותיר אחריו 271 הרוגים, 382 פצועים וכ- 250 נעדרים. הוא היה מהבודדים בעולם שזעק על אלימות המשטר האינדונזי במדינה. מאז הטבח, הוא היה במעקב צמוד של המשטרה החשאית האינדונזית, ולמרות זאת הוא הקים ועדה כנסייתית למעקב אחרי הפרת זכויות אדם, ותחנת רדיו עצמאית. קרלוס פליפה גינה את הקהילה הבינלאומית על אי-ההתערבות במצב במזרח טימור. ב-1996 פרסם מכתב פתוח לשלטונות האינדונזיים בו קרא להקטנת הנוכחות הצבאית במזרח טימור, ולעריכת משאל עם דמוקרטי להגדרה עצמית - או הבטחת מעמד טריטוריאלי מיוחד למזרח טימור.
בדצמבר 1996 הוענק לקרלוס פליפה חימנז בלו, ויחד איתו גם לז'וזה רמוס הורטה, פרס נובל לשלום. הם היו מועמדים לפרס גם בשנים 1994 ו-1995. ועדת פרס נובל לשלום ציינה בהחלטתה כי בלו "במאמציו ליצור הסדר צודק המבוסס על הזכות של עמו להגדרה עצמית, הוא היה עיקבי בקריאתו לאי-אלימות ודיאלוג עם שלטונות אינדונזיה". שלטונות אינדונזיה גינו את ועדת הפרס על שבחרה לתת לקרלוס פליפה בלו ולהורטה את הפרס, מה שהוציא כ- 1,000 סטודנטים לצעדת תמיכה בבלו.
הלחץ הבינלאומי נשא בסופו פרי וכפה על ממשלת אינדונזיה לקיים משאל עם, ולהקים ועדת חקירה ממשלתית בנושא הפרת זכויות האדם במזרח טימור. שני אנשי צבא הועמדו למשפט צבאי אך קיבלו עונשים קלים בלבד. אינדונזיה הסכימה שפורטוגל תנהל את המשא ומתן אך ימים לפני התאריך שנקבע הממשלה הפסיקה את ההכנות למשאל העם. קרלוס פליפה בלו ביקר בחריפות את ההתנהלות האינדונזית וב-1997 הוא נמלט ממזרח טימור לאחר ניסיון התנקשות נוסף. ב-1999 פעילים פרו אינדונזים פגעו בתומכי משאל העם, עשרות בני אדם נהרגו וביתו של הבישוף, שחזר בינתיים למקום, הותקף. קרלוס פליפה קרא להתקוממות, מה שהביא לניסיון נוסף לפגוע בו והוא נאלץ לשוב ולהימלט ממזרח טימור.
מזרח טימור קבלה לבסוף עצמאות ב- 20 במאי 2002. קרלוס פליפה בלו נקרא לחזור למדינה, ולהנהיגה. אולם, המאבק לעצמאות גבה ממנו מחיר אישי ובריאותו נפגעה. האפיפיור יוחנן פאולוס השני קיבל התפטרותו מכהונתו כבישוף מזרח טימור וכשליח האפיפיור, ב-26 בנובמבר 2002.
Mind the gap
היסטוריה
הביטוי נטבע במהלך שנת 1968 עבור הודעה אוטומטית מתוכננת לאחר שאזהרת הנוסעים על ידי נהגי הרכבת הפכה ללא מעשית בעקבות העומס התחבורתי ההולך וגובר. מערכת הרכבת התחתית בחרה בהקלטה דיגיטלית. מאחר שקיבולת האחסון בזיכרון הממוחשב הייתה יקרה באותה תקופה, הם היו חייבים לבחור ביטוי קצר, שיכתב גם על רציף התחנה. הציוד סופק בידי חברה גרמנית ותיקה המתמחה בכך, AEG טלפונקן. לפי העיתון האנגלי "Independent on Sunday", מהנדס הסאונד פיטר לודג' עבד עם מהנדס סקוטי מטעם טלפונקן, שעבדו יחדיו עם שחקן שנשכר להקלטת הביטויים "Mind the gap" ו-"Stand clear of the doors please" (נא לשמור מרחק מהדלתות). לבסוף כדי להימנע מתשלום תמלוגים לשחקן, הוקלט לודג' עצמו.
בזמן שהקלטתו של לודג' עדיין בשימוש, קווי רכבת אחדים משתמשים בהקלטות אחרות. אחת מהן הוקלטה בידי אמנית הקול אמה קלארק. הקלטות אחרות, על קו הפיקדילי, משתמשות בקולו של שחקן ששמו טים בנטינק.
ביטוח מפני אובדן כושר עבודה
ביטוח מפני אובדן כושר עבודה הוא ביטוח שנועד להבטיח למבוטח גמלה חודשית במקרה שיאבד את כושר עבודתו עקב מחלה, תאונה וכדומה, לתקופה או באופן קבוע.
הגמלה המשולמת במסגרת הכיסוי הביטוחי באה להחליף את ההכנסה מעבודה, ממשלח יד או מעסק שיש למבוטח (הכנסה חייבת במס), ולכן תקבע בדרך כלל בהתאם להכנסה זו. הכנסה חייבת זו יכולה להיות משכורת (לשכיר), הכנסתו של עובד עצמאי, דיבידנדים הנמשכים על ידי בעלי מניות בחברה וכדומה.
ביטוח מפני אובדן כושר עבודה נכלל על פי חוק, כחלק אינטגרלי מקרן הפנסיה, ובתוכניות ביטוח פנסיוני אחרות על המבוטח לרכוש אותו בנפרד, תמורת פרמיה מתאימה.
לא כל מקצוע או עיסוק ניתן לבטח. אנשי צבא, למשל, אינם קבילים לביטוח זה עקב הסיכון המלווה את המבוטח בעבודתו.
ביטוח "מקצועי" או "עיסוקי"
מהותו של מקרה הביטוח "אובדן כושר עבודה" מוגדרת בפוליסה. להגדרה זו חשיבות רבה, משום שהיא קובעת את הנסיבות שבהן יהיה המבוטח זכאי לגמלה. פסנתרן שנפגע באצבעותיו, למשל, אינו מסוגל להמשיך בעבודתו כפסנתרן, אך עדיין יכול לעבוד במגוון רחב של עבודות אחרות.
על ההגדרה להבהיר האם אובדן כושר עבודה פירושו אובדן כושרו של המבוטח לעבוד בעיסוקו המוגדר כפי שהיה ערב קרות מקרה הביטוח (ביטוח עיסוקי), אובדן כושרו לעבוד בעבודה כלשהי המתאימה לניסיונו, הכשרתו והשכלתו (ביטוח מקצועי), או אובדן כושרו לעבוד בעבודה כלשהי.
הגדרת הכיסוי הביטוחי המקצועי כאמור תגרום לחברת הביטוח לבדוק האם המבוטח איבד את יכולתו לעבוד למעשה בכל מקצוע ועיסוק. במרבית המקרים, למקצועות "צווארון לבן", בהם העיסוק אינו כרוך בעבודה פיזית, ניתן יהיה לרכוש כיסוי ביטוחי עיסוקי. למקצועות "צווארון כחול" יהיה ביטוח מקצועי או הגדרת כיסוי עיסוקי לתקופה מוגבלת בלבד.
כדוגמה - שיננית. מרגע קרות מקרה הביטוח תתקיים בדיקת הכיסוי כעיסוקי לשנתיים בלבד (במהלך שנתיים ראשונות תהיה הבדיקה האם המבוטחת כשירה לעסוק בעיסוקה הספציפי). לאחר שנתיים תשלום פיצוי, תבוצע בדיקה מקצועית (שתבחן האם המבוטחת יכולה לעבוד בכל עיסוק אחר המתאים לניסיונה, הכשרתה והשכלתה).
כיסוי "רגיל" או כיסוי "מורחב"
הכיסוי ה"רגיל" הוא כיסוי למקרה בו איבד המבוטח את יכולתו לעבוד בשיעור של 75% או יותר. במקרים רבים ניתן לרכוש נספח המגדיר כיסוי "מורחב" - בו מקרה הביטוח המוגדר הוא איבוד יכולתו של המבוטח לעבוד בשיעור של 25% ומעלה. הוספת נספח ההרחבה מאפשרת למבוטח לבטח את המקרה בו איבד רק חלק מיכולתו לייצר הכנסה, ושקיימת בידו יכולת להמשיך לעבוד באופן חלקי אך הכנסתו נפגעת.
דוגמאות - רופא שאיבד יכולתו לנתח אך יכול להמשיך לשמש כמרצה. נהג שעקב מצב בריאותי יוגבל במספר שעות הנהיגה להן הוא כשיר ועקב ההפחתה בשעות עבודתו תפגע הכנסתו.
הגמלה משולמת עד לקרות אחד האירועים הבאים:
ביטוח אובדן כושר עבודה "משלים"
מאחר שקרנות הפנסיה כוללות על פי חוק רכיב של ביטוח מפני אובדן כושר עבודה, ועל מנת למנוע מצב של "כפל ביטוח", השיקו חברות הביטוח מוצר ביטוח משלים המכונה ביטוח "מטריה". ביטוח זה כולל את כל הכיסויים הנכללים בביטוח אובדן כושר העבודה הפרטי, ואינם כלולים בביטוח אובדן כושר העבודה הכלול בקרן הפנסיה.
פרנצ'יזה
ניתן לרכוש נספח לביטוח המעניק תשלום רטרואקטיבי במקרה אובדן כושר עבודה. כיוון שבהגדרת תקופת המתנה של 90 יום ישולם תגמול חודשי במקום הכנסות החל מהחודש הרביעי, הנספח קובע תשלום רטרואקטיבי בגין חודשי ההמתנה. כך מובטח למבוטח שלמרות שתשלומי הפיצוי משולמים במקרה שאינו יכול לעבוד למעלה מ-90 יום, הוא יזכה לקבל תשלום למפרע בגין חודשי ההמתנה, כולם או חלקם.
גובה התגמול החודשי
סכום התגמול המשולם בעקבות מקרה אובדן כושר עבודה הוא אחוז מסוים (בישראל מקובל 75%) מההכנסה הממוצעת של המבוטח בתקופה שקדמה למקרה הביטוח, או הסכום הנקוב בפוליסה כפיצוי חודשי, הנמוך מביניהם.
יכול להיווצר מצב שבו שכיר מפוטר מעבודתו, ממשיך לשלם את הפרמיה החודשית שהייתה ערב סיום העסקתו, אבל מוצא את עצמו לאחר מספר חודשים עם זכאות לפיצוי מופחת בלבד עקב צורת חישוב זו. חברות הביטוח מוכנות להמשיך ולבטח שכר מינימום גם לאדם חסר הכנסה (עקרת בית / מובטל) ובלבד שהגדרת המקרה תהיה "ריתוק לבית".
שחרור מתשלום פרמיה
סעיף זה אומר שבמקרה ביטוח תשלם החברה, מעבר לתגמול החודשי שמהווה חלף הכנסה, תשלום חודשי נוסף, שמהווה את הפרמיה החודשית שאמורה הייתה להיות משולמת בעבור הכיסוי הביטוחי.
כאשר מדובר בתוכנית לביטוח אובדן כושר עבודה שעומדת בפני עצמה, ללא כיסויים נוספים, חברת הביטוח משחררת את המבוטח מחובתו לשלם את הפרמיה החודשית לכיסוי הביטוחי וזאת כל עוד מקרה הביטוח מזכה את המבוטח בתגמולי ביטוח. כאשר מדובר בתוכנית ביטוח המקושרת לכיסויים ביטוחיים אחרים (למשל ביטוח חיים), תשחרר חברת הביטוח את המבוטח מהתחייבותו לשלם את הפרמיה החודשית בעבור כל הכיסוי הביטוחי שקיים בתוכנית.
רגולציה בישראל
על פי הנחיות המפקח על הביטוח חייב ביטוח למקרה אובדן כושר עבודה להיות משולם עד גיל 60 לפחות. כל תשלום אחר, לתקופה קצובה של חודשים או שנים (פיצוי ל-36 חודשים או ל-60 חודשים וכדומה), שאינו מבטיח תשלום עד גיל 60 לפחות, אינו מוגדר כביטוח אובדן כושר עבודה.
מיסוי
סעיף 32(14) לפקודת מס הכנסה קובע כללים לפיהם פרמיה לביטוח מפני אובדן כושר עבודה, הנרכשת בשל הכנסת עבודה, כשכיר או כעצמאי, תוכר כהוצאה מותרת בניכוי.
סעיף 3(א) לפקודת מס הכנסה קובע כי סכום המשולם למבוטח בגין ביטוח מפני אובדן כושר עבודה הוא בגדר הכנסה החייבת במס הכנסה, וסעיף 9א לפקודה קובע כי להכנסה זו יינתן פטור ממס בדומה לזה הניתן לקצבה.
גרעינים לבנים
גרעינים לבנים הוא ספר של הסופרת הישראלית יוכי ברנדס. שם הספר נגזר ממאכל התאווה של המספרת, גרעיני דלעת (גרעינים לבנים), על מנת לקבל מאביה גרעינים אלו הייתה מוכנה בילדותה לאכול פולקס "מכובסים" של עוף, למרות שסלדה מהם. ואף הייתה מוכנה שמוכר הגרעינים יגע בה וינשק אותה בשביל לקבל גרעינים בשבועות בהם לא היה לה כסף.
הספר מספר שני סיפורים מקבילים אודות שתי נשים בדיוניות.
גיבורת הספר היא אסנת רביב ילידת גבעת אולגה, שכונת העוני של חדרה. גדלה כיתומה מאם בבית בו לא היה כסף, ובכל פעם שנדרשה לשלם תשלום לבית הספר היה אביה, יחזקאל, פותח בטרוניות על העדר אפשרות לשלם. בגלל מצבה הקשה של המשפחה קיבלה פטור משירות צבאי. עוד כתלמידת בי"ס יסודי עבדה כשמרטף, והכסף מימן לה גרעינים לבנים, תשלומי בית ספר ובילוי בלי שנזקקה לבקש כסף מאביה. בבית ספר תיכון למדה בתיכון של חדרה, שם הייתה תלמידה מצטיינת ומנודה חברתית בתור הילדה הלא שייכת, מאולגה. כסטודנטית עבדה כמורה בקריית גת. כיום (בעת שהסיפור מסופר) נשואה לגדעון. עיתונאית ובעלת טור.
הספר מתחיל בנסיעתה של הגיבורה אל בית אביה, במטרה לאסוף אותו לטקס ההשבעה של בנה בצה"ל. האב מתלונן על מחושים ולא נוסע. את העוגה שהכין כתקרובת לנכדו היא לוקחת ומשליכה לפח אשפה כי העוגה מזכירה לה זכרונות ילדות. אז מודיע לה בעלה כי לא יוכל לנסוע איתה לטקס ההשבעה ומצוות לה כנהג את עוזרו אסף.
בדרך חזרה מהטקס, מבקש אסף לעצור בבית העלמין של זכרון יעקב ומספר לאסנת על משפחתו. בימים שלאחר מכן הם נפגשים ואסף ממשיך בסיפור. באחד הימים מתקיים אירוע רשמי בו אסנת ואסף מתנגחים עם אנשי שמאל. אסף טוען שהברון רוטשילד לא הבין את המציאות הישראלית ואילו אסנת מספרת מחוויותיה כי כשהמצב הכלכלי בבית היה קשה היה אביה מתחזק בדת וכשהמצב הוקל הייתה מתרופפת אדיקותו. וזה כנגד הטיעון שהמרידה בברון הייתה על רקע דתי, ולטענתם של אסנת ואסף הרקע הדתי היה כיסוי למצוקה כלכלית. מאוחר יותר מופיע באחד העיתונים קטע רכילותי שמגלה שאשת המנכ"ל נפגשת בבתי קפה עם עוזר המנכ"ל, ידיעה שגורמת למתח בין אסנת לגדעון.
כשאסף מסיים לספר את הסיפור אסנת מכינה כתבה לעיתון על סמך הסיפור. היא רוצה לצרף תמונות הקברים של יוסף ורבקה ולשם כך נוסעת לבית העלמין של זכרון יעקב, שם אמר לה אסף שהם קבורים. כשהיא לא מוצאת את הקברים, היא מבררת את כתובתו של אסף בירושלים, מגיעה לשם ומוצאת את אמו, סוולאנה לורנאצ'וב, שמספרת לה שאסף עלה לישראל בגיל 13 מאוקראינה. בלי קשר לרומניה. ואת הסיפור המציא בכיתה יא' כאשר עשה עבודה על "מושבות העלייה הראשונה בראי העיתונות".
הסיפור שסיפר אסף לאסנת
רבקה זילבר, נולדה בה'תרט"ו בגאלאץ שברומניה, אחרי 4 בנים. אימה נפטרה מיד אחרי לידתה. בגיל 10 נחשבה כמתה אולם בטקס הטהרה חזרה לחיים. בהתבגרותה קראה בשפות שונות ושוטטה לגדות הנהר שם דיברה עם ספנים זרים. אחרי הקונגרס של חובבי ציון (בעיר פוקשאן ברומניה) התארגן גרעין עלייה לארץ ישראל בעירה והיא, למרות שלא התקבלה עקב מוזרותה ורווקותה התגנבה לאניה. כעונש על כך שהייתה נוסעת סמויה הוטל עליה במהלך ההפלגה לטפל בחולים. יוסף זוננברג בן ה-13, שגילו היה מחצית מגילה, יתום מאב שנרצח על ידי גויים שיכורים, התנדב לעזור לה כמטפל. כשהגיעו לארץ ישראל יוסף ואמו הגיעו לגיא אוני (ראש פינה) ורבקה הייתה ממיסדי זמארין (זכרון יעקב).
בזכות ידיעת השפות והתעוזה הפכה רבקה למתורגמנית, הנהיגה קבוצת שומרים, ניהלה את הסידורים מול השלטון העות'מאני וריפאה חולים. אף ניסתה לשנות את כתב ההתמסרות עליו חתמו איכרי זמארין כשקיבלו את חסות הברון. כשנשלחו בנות מהמושבה לצרפת ללימודים על מנת שתחזורנה כמורות הייתה רבקה בהן. כשחזרה נישאה לפקיד הברון. במסיבת החתונה השתתף אליעזר בן-יהודה ששכנע אותה לכתוב כתבות מהווי המושבה לעיתונו, "הצבי". נולד לה בן והיא התנתקה משאר התושבים. אסף מספר על היחסים המתוחים שבין פקיד הברון לבין האיכרים שגרמו למשבר בינם לבין רבקה, אשת הפקיד. על ניסיונות המרד בפקיד הברון, על גירושו של המורה ועל הרופא שארגן את תושבי זיכרון נגד פקיד הברון וחיזק את ההכרה הדתית שלהם. כאשר בנה של רבקה חולה בקדחת אין היא יכולה להביא את רופא המושבה בגלל הסכסוך בינו לבין בעלה ובמקום זאת היא מזמינה את מי שמטפל בחולים בבית הספר החקלאי. מסתבר שזה יוסף מהאניה.
בנה של רבקה נפטר וניצת סיפור אהבה בין רבקה ליוסף. בעלה שמגלה את הקשר גזז את שערותיה, דאג שיכו את יוסף וכשהיא מנסה להגן עליו הכה בעלה אותה. יוסף ורבקה נמלטו מהמושבה לירושלים, שם חיו יחדיו ונולדה בת, אם סבו של אסף.
דינוזאורים: ענקי פטגוניה
צילומי הסדרה נוצרו באמצעות אנימציה ממוחשבת והיא מציגה גם את עבודת הפלאונטולוגים אשר מצאו את המאובנים של גדולי הדינוזאורים ובעיקר את עבודת החוקר רודולפו קוריאה שמצא את עצמות הארגנטינוזאורוס, הכבד שבכולם ועצמות הגיגאנוטוזאורוס, הגדול שבטורפי אמריקה.
בשנת 2009 הציג מוזיאון בקוויבק סיטי שבקנדה מוצגים של דינוזאורים ויצירות דומות שנוצרו עבור הסדרה.
עלילה
הסרט מתחיל עם השביט הענקי אשר עמד להתנגש בכדור הארץ בסוף הקרטיקון לפני 65 מיליון שנה, אז שלטו בעולם דינוזאורים שונים. מוקדם יותר בתור היורה הימים הקדומים נשלטו בידי זוחלי ים כמו האיכתיוזאורוסים (כנראה אופתלמוזאורוס) שניזונו מדגים אך היו עלולים להיטרף בידי אחד מגדולי הטורפים של התקופה - הליופלרודון.
הסרט מציג את החוקר רודולפו קוריאה אשר יחד עם צוותו מגלה עצמות ענקיות וצוותו עסוק בהוצאתם מהאדמה של ארגנטינה, מה שמוביל לשמו - ה"ארגנטינוזאורוס", "לטאת ארגנטינה". כמו כן הצוות מגלה עקבות ענקיות אשר השתייכו ללטאת ענק נכחדת שמאוחר יותר נמצא שלדה. זוחל זה מכונה "גיגאנוטוזאורוס" - "לטאת הענק הדרומית".
הסרט מציג אז את ביציהם של צעירי ארגנטינוזאורוסים אשר בוקעים מביציהם ונדרשים להם שנים רבות, ייתכן שאף 100 שנה בטרם יהפכו לבוגרים בעולם פרהיסטורי בו פעלו הרי געש וכוסה בעצי אראוקריה. בשמיים עופפו פטרוזאורים כמו פטרודאוסטרו או אנהגוארה. בינתיים חלק מהביצים משמשות ביצים לטורף הזריז יוננלנגיה, אשר היה קרוב לולוצירפטור והיה אולי אוכל-כול המנצל הזדמנויות שהיה מכוסה בנוצות. עם זאת באזור היה טורף גדול ממנו - הגיגאנוטוזאורוס (ייתכן שמפוזאורוס), אשר שמר על ביציו לא הרחק והבריח את היוננלנגיה. כאשר פרט צעיר של גיגאנוטוזאורוס מוצא יוננלנגיה שהתקרב לצוק, הוא מתקרב אליו והיוננלנגיה נופל.
מאוחר יותר קבוצה של גיגאנוטוזאורוסים מחכה לעדר גדול של ארגנטינוזאורוסים בוגרים, סביבו רועים דינוזאורים צמחוניים קטנים (ייתכן שגספאריניזאורה או אנביסטיה). יחדיו הם מנסים להפיל את אחד הפרטים למותו אך מתקשים מאוד עקב גודלם העצום - למעלה מ-100 טון ואורך של יותר מ-30 מטר. הם נושכים את רגלי הענק אך כמה פרטים נפגעים מזנבו ואחרים מורמים יחד עם הדינוזאור שמשליך אותם. לבסוף העדר ממשיך לנוע והגיגאנוטוזאורוסים מתמקדים בטרף קל יותר - חברם שנפצע קשה בניסיון להפיל את הארגנטינוזאורוס.
הסרט ממשיך לקרטיקון המאוחר יותר לפני 65 מיליון שנה באמריקה הצפונית, אז עופף פטרוזאור ענק - הקוואצלקואטלוס לאורך המישורים, בהם שלט הטורף הגדול טירנוזאורוס רקס ונדדו עדרי אלמוזאורוסים. אך סוף התקופה שלהם מגיע כשמטאוריט גדול נע דרך החלל לעברם ויצר התפוצצות ענקית וכן יצר ענן אבק שכיסה את השמיים לתקופה ממושכת. דבר זה יצר פגיעה בצמחים ובחיות ושינויים במזג האוויר שהדינוזאורים לא יכלו להסתגל אליהם ונעלמו.
עם זאת חלק מהדינוזאורים שרדו עד היום - העופות המודרניים כמו העגורים.
מיניות ברומא העתיקה
קיימות עדויות, בין היתר יצירות אמנות וספרות ושרידים ארכאולוגים שנמצאו המתוארכים לתקופת רומא העתיקה, המתארות את המיניות ברומא העתיקה. ורסטרטה ופרובאנסל סבורים כי פרספקטיבה זו מתאימה לפרשנות הנוצרית: "המיניות של הרומאים מעולם לא זכתה ליחס טוב במערב מאז עליית הנצרות. בדמיון ובתרבות הפופולרית, זה היה שם נרדף לרישיון מיני ולהתעללות."
מיניות לא נכללה כחלק מהנורמות החברתיות המסורתיות ברומא העתיקה. הגורמים להתנהגות האדם ברומא העתיקה היו פודור (Pudor; באופן מילולי: "בושה, צניעות") והחוקים ברומא העתיקה המתייחסים למספר עבירות מיניות, שנחקקו בתקופת הרפובליקה הרומית והאימפריה הרומית. לקנסורים היה את הסמכות להוציא אזרחים מהסדר הסנאטורי או ממרכבות בשל התנהגות בלתי הולמת. הפילוסוף הצרפתי, מישל פוקו, התייחס למין בתקופה היוונית-רומית כמין אשר נשלט על ידי איפוק וניהול ההנאה המינית.
ישנם מספר גישות והתנהגויות מיניות בתרבות רומא העתיקה אשר שונה באופן ניכר מאלו של התרבויות המערביות המאוחרות יותר. הדת ברומא העתיקה קידמה את המיניות כהיבט של שגשוג לאימפריה. כמו כן, אנשים עשויים היו לקיים תרגול דתי פרטי או "קסם" לשיפור חייהם הארוטיים או את בריאות רבייתם. זנות ברומא העתיקה הייתה חוקית, ציבורית ונפוצה. יצירות אמנות "פורנוגרפיות" נמצאו במספר אוספי אמנות שהיו שייכים למשקי בית מהמעמד הגבוה. באותה תקופה, זה היה נחשב טבעי ובלתי ראוי לציון שגברים נמשכית מינית לבני נוער, וכן כי פדרסטיה ברומא העתיקה הייתה מקובלת, כל עוד בן הזוג הצעיר לא היה רומאי חופשי. "הומוסקסואל" ו-"הטרוסקסואל" לא היו חלק מהדיכוטומיה העיקרית על מיניות ברומא העתיקה, וכן לא ידוע מילים לטיניות למושגים אלו. לא נפגעה אף זכות ולא הופעלה אף צנזורה מוסרית כלפי גברים שנהנו מאקטיים מיניים עם גברים או נשים ממעמד נמוך יותר, כל עוד התנהגותיו של הגבר לא חשפו חולשה או עודף זכויות. בעוד נשיות ברומא העתיקה הועקה, במיוחד ברטוריקה הפוליטית, מין במתינות עם עובדי מין לא נתפסו כפסולים, וכן לא נחשבו כדברים שפוגעים בגבריות, כל עוד הגברים העוסקים בזאת לקחו את התפקיד האקטיבי, ולא את התפקיד הפסיבי. היפר-סקסואליות, לעומת זאת, נדונה מבחינה מוסרית ורפואית אצל גברים ונשים כאחד. נשים הועמדו לקוד מוסרי מחמיר יותר מאשר גברים, וכן אין תיעוד טוב של יחסי מין לסביים, אם כי מיניותן של נשים ברומא העתיקה בדרך כלל הושמצה בספרות הלטינית. באופן כללי, לרומאים היו גבולות מגדריים זורמים יותר מאשר מקביליהם היוונים.
בסוף המאה ה-20 פורסמה ניתוח פרדיגמה של המיניות ברומא העתיקה במונחים של מודל בינארי של "חודר-נחדר". עם זאת, למודל זה יש מגבלות, במיוחד בכל הנוגע לביטויים מיניים בקרב רומאים בודדים. אפילו הרלוונטיות של המילה "מיניות" בתרבות רומא העתיקה שנויה במחלוקת. עם זאת, בהיעדר תווית אחרת ל-"פרשנות התרבותית של חוויה אירוטית" ברומא העתיקה, יש עדיין שימוש במונח זה.
ספרות ואמנות אירוטיות
מיניות בספרות הלטינית מתחלקת בעיקר ל-4 קטגוריות: טקסטים משפטיים, טקסטים רפואיים, טקסטי שירה וטקסטים פוליטיים. מיניות הופיעה יותר בז'אנרים בעלי ערך תרבותי נמוך, כמו קומדיה, סאטירה, לשון הרע, שירת אהבה, גרפיטי, לחשי קסמים, אפיגרפיות ואיפורי פנים, מאשר בז'אנרים שיוחסו למעמד הגבוה, כמו אפוס וטרגדיה. ניתן למצוא מידע לגבי חיי המין של הרומאים בשרידי היסטוריוגרפיה, כתבות פילוסופיים וכתבי רפואה, חקלאות ונושאים טכניים אחרים. כתובות שמיוחסות לחוק הרומי מצביעות על ההתנהגויות שהרומאים רצו לאפשר או לאסור, מבלי לשקף בהכרח את מה שנעשה בפועל או את מה שנמנעו ברחוב הרומאי מלעשות.
בין הסופרים הלטיניים העיקריים שיצירותיהם תרמו באופן משמעותי להבנת הנושא נמצאים:
אובידיוס כתב כי ישנם מספר סופרים הידועים בכתיבת תוכן מיני ביצירותיהם. עם זאת, יצירותיהם של אותם סופרים מעולם לא נמצאו. מדריכי מין יוונים ו-"פורנוגרפיה ישירה" פורסמו ברומא תחת שמם של הטאיראים מפורסמים. סיפור מיליזיאני, שתורגם על ידי לוסיוס קורנליוס סיסנה , מתואר על ידי אובידיוס כספר אוסף של עוולות, וכי נרטיב הספר מלא בבדיחות מלוכלכות. לאחר קרב חרן, על פי הדיווחים, הפרתים נדמהו למצוא את הסיפור המיליזיאני על גופם של קצינים ששמרו על מרקוס ליקיניוס קראסוס.
יצירות אמנות ארוטיות, במיוחד אלו שנמצאו בפומפיי ובהרקולנאום, מהוות מקור עשיר אך לא חד משמעי לנושא. חלק מהיצירות סותרות העדפות מיניות שהודגשו במקורות ספרותיים ועשויות להיות מיועדות לעורר צחוק או לערער על עמדות קונבנציונליות. חפצים יומיומיים, כגון מראות וכלי הגשה, עשויים להופיע ביצירות אמנות ארוטיות. חפצים אלו נעים בין "התלהבות ואהבה אלגנטית" לתצוגות מפורשות של הפין החודר לנרתיק. ציורים ארוטיים נמצאו בבתים של האצולה הרומית, כפי שמציין אובידיוס:
הטבלה (tabella) ודימוי ונוס באופן ארוטי היו בין היצירות האמנות שאנין הטעם עשוי ליהנות. סדרה של ציורים שנמצאו במרחצאות הפרברים בפומפיי, שהתגלתה ב-1986, ופורסמה לציבור ב-1995, מציגה ציורים ארוטיים שמטרתם, ככל הנראה, "לשעשע את הצופה במחזה מיני שערורייתי".
עיצוב חדר ברומא העתיקה היה יכול לשקף את מיניותו של אדם: למשורר הרומי הורטיוס כביכול היה ברשותו חדר מין, כך שכאשר שכר עובד/ת מין, הוא היה יכול לצפות בו/בה מכל זוויות החדר. קיסר רומא, טיבריוס עיטר את חדר השינה שלו בציורים ופסלים "החולניים ביותר", והצטייד במדריכי מין יוונים של אלפנטיס למקרה ועובדי המין יזדקקו לכיוון יצירתי.
מין, דת ומדינה
כמו היבטים אחרים ברומא העתיקה, הסדרת המיניות נתמכה על ידי מסורות דתיות, הן על ידי הפולחן הציבורי של רומא העתיקה והן על ידי שיטות דת פרטיות וקסמים. מיניות הייתה קטגוריה חשובה לדת ברומא העתיקה. קיום יחסי מין בין זכר לנקבה היה חיוני לתפיסה הרומית באמונה. 12 הקונסנטסים הייתה מועצה אלוהית של שישה זוגות של אלים (זכר ונקבה), ובמידה מסוימת הייתה המקבילה הרומית ל-12 האלים האולימפיים של יוון העתיקה. ידוע על לפחות 2 פסטיבלי כהונה ממלכתיים שנערכו במשותף על ידי זוג נשוי. בתולות וסטליות היו כוהנות ממלכתיות צנועות ועצמאיות יחסית מפני הגברים. בין החפצים הדתיים שהיו לכוהנות אלו היה פאלוס קדוש: "האש של וסטה ... עוררה את רעיון הטוהר המיני אצל האישה", וכן "ייצגה את כוח ההולדה של הגבר". הגברים שעבדו עבור הכוהנים, היו צפויים להינשא ולהקים משפחות. על פי מרקוס טוליוס קיקרו, הרצון להתרבות הוא "מזרע הרפובליקה", שכן הוא היה הגורם לקיום מוסד חברתי ונישואים, שמהם הולידו ילדים ובתורם "בית" לאחדות המשפחה שהיה אבן הבניין של החיים העירוניים.
בהרבה חגים דתיים ופסטיבליים רבים היה אלמנט של מיניות. הלופרקאליה, שנחגגה כבר במאה ה-5, כללה טקס פוריות ארכאי. הפלורליה כללה ריקודים בעירום. בפסטיבליים דתיים מסוימים שהתקיימו במהלך חודש אפריל, עובדי מין השתתפו בהם.
הקשר בין רבייה אנושית, שגשוג כלכלי ורווחת המדינה גולמו בפולחן הרומי של ונוס, אשר היה שונה מהפולחן היווני של אפרודיטה. במהלך מלחמות האזרחים ברפובליקה הרומית, לוקיוס קורנליוס סולה שעמד לפלוש לארצו עם הלגיון הפרטי שלו, הנפיק מטבע המתאר את ונוס כאלת הפטרון האישי שלו, וכן את קופידון שמחזיק בענף של עץ דקל. כמו כן, בצידו השני של המטבע, מופיע גביעים צבאיים. איקונוגרפיה על המטבע מצביע על קשר בין אהבה ותשוקה אלוהית לבין הצלחה צבאית ובעל סמכות דתית. קמע המזל פאשינוס היה נפוץ בתרבות הרומית, והופיע בכל מקום, מתכשיטים ועד לפעמונים ומפעמוני רוח ועד למנורות. קמע מזל זה אפילו היווה כקמע להגנה על ילדים ומצביאים טריומפאטורים.
קופידון היה מקום השראה לתשוקה מינית. פריאפוס, שהובא מהמיתולוגיה היוונית, ייצג תאווה גסה או הומוריסטית. מוטונוס טוטונוס קידם מין בין שני אנשים. האל ליבר קידם על פיקוח על תגובות פיזולוגיות במהלך קיום יחסי מין. כאשר זכר קיבל את ה-toga virilis (באופן מילולי: "טוגה גברית"), ליבר היה פטרון של האדם. לפי מספר משוררי אהבה מהתקופה, הגבר השאיר מאחור את הילדות ואת הצניעות התמימה, ורכש את חופשו המיני לתחילת מסלול האהבה שלו. שורה של אלים פיקחו על כל היבט מיני של האדם.
Incestum
Incestum הוא מעשה הפוגע בטוהר הדת, אולי אף שם נרדף למילה nefas (באופן מילולי: "אסור מבחינה דתית"). הפרה של נדר הצניעות של בתולות וסטליות היה incestum, האשמה משפטית שהוגשה נגד הבתולה הווסטלית והגבר שהפך אותה לטמאה באמצעות קיום יחסי מין, בין אם בהסכמה ובין אם בכוח. איבוד ה-castitas על ידי בתולות וסטליות היה שבירה של ההסכם האלוהי בין רומא העתיקה לבין האלים (pax deorum), ובדרך כלל לווה על ידי סממנים רעים (prodigia). תביעות שבהן מוערבות בתולות וסטליות היו קשורות לעיתים קרובות לתסיסה פוליטית, לאחר שחלק מההאשמות על incestum היו ממניעים פוליטיים. דוגמאות לכך ניתן למצוא על ידי משפט שבו זוכה מרקוס ליקיניוס קראסוס לאחר שחלק את שם משפחתו עם בתולה וסטלית, וכן במשפט שנערך בשנת 113 לפני הספירה שבו היו מוערבות 3 בתולות וסטליות ורשת של אליטה רומית. על אף שהמילה האנגלית "incest" (באופן מילולי: גילוי עריות) נגזרת ממילה זו, גילוי עריות בתקופה הרומית הכלילה יותר מקרים, שלרוב תורגמה כ-"חילול הקודש". כאשר פובליוס קלודיוס פולכר התלבש כאישה ופלש לטקסי נשים לפולחן האלה בונה דיאה, הוא הואשם ב-incestum.
Stuprum
בשיח המשפטי והמוסרי הלטיני, stuprum הוא מגע מיני אסור, שתורגם לעיתים כ-"הוללות פלילית" או "פשע מיני". Stuprum כלל עבירות מין מגונות, כולל incestum, אונס ("מין בכוח לא חוקי") וכן ניאוף. ברומא העתיקה, stuprum היה מעשה חריג באופן כללי, או כל חרפה פומבית, לרבות מין לא חוקי. עד לתקופתו של טיטוס מאקיוס פלאוטוס, המונח היה בעל משמעות מינית מוגבלת. Stuprum היה ניתן לאזרחים רומים בלבד. הגנה מפני התנהגות מינית בלתי הולמת הייתה במרווח שבין הזכויות המשפטיות של אזרחי רומא לבין אלו שלא אזרחי רומא. אף על פי שניתן לתרגם את השם Stuprum ליחסי מין מחוץ לנישואים, הוא מהווה תרגום לא הולם של לפועל היוצא הלטיני stuprare, אשר מהווה יחסים בין האדם, שהוא היעד להתנהגות זו, לבין סוכן ממין זכר.
Raptus
במשפט הרומי, פירוש המונחים raptus ו-raptio היה בעיקר חטיפה. חטיפת הנשים הסביניות המיתולוגי היה סוג של חטיפת נשים שבה הפרה מינית היה נושא משני (לפני שהמילה "אונס" קיבלי את משמועתה המודרנית המינית, המילה לרוב התייחסה לתפיסה או חטיפה של משהו או מישהו בכוח). בנסיבות מסוימות, חטיפתה של נערה נשואה מבית משק אביה היה עניין של בריחה של בני הזוג ללא רשותו של אבי הנערה להינשא. ההתייחסת לאונס היה לעיתים קרובות יותר כסטופרום שבוצע באמצעות אלימות או כפייה. כאשר נחקקו חוקים שנגעו לאלימות לקראת סוף הרפובליקה הרומית, הופיע המונח raptus ad stuprum, שמשמעו "חטיפה לצורך ביצוע פשעי מין".
החלמה וקסמים
בטקסים דתיים פרטיים, ביחד עם טיפולים רפואיים, היה ניתן לבקש לשפר או לגרוע את הפרויות, או לרפא מחלות באיברי הריבייה. ניתן למצוא מנחות דת בצורת שדיים ואיברי מין במקומות מרפא המתוארכים לתקופה הרומית.
טקס פרטי, בנסיבות מסוימות, עשו היה להיחשב כ-"קסם", קטגוריה מעורפלת מהעת העתיקה. Amatorium היה קסם או שיקוי אהבה. כישופי defixiones היו כשפים ש-"תיקנו" את חיבתו המינית של האדם. פפירוסי הכישוף היווניים, אוסף של טקסטים קסמים סינקרטיים, הכילו לחשי אהבה רבים שהעידו על "שוק תוסס מאוד בקסם ארוטי בתקופה הרומית", שופסקו על ידי כמרים עצמאיים, שלעיתים טענו שיש להם את הסמכות הדתית של מצרים העתיקה. המשורר הורטיוס טען כי קנידיה הייתה מכשפה שביצעה כישוף על דמויות נשיות כדי להשתלט על בובות זכריות קטנות יותר.
בספרו של מרקלוס אמפיריקוס תועדו גם באילו צמחי מרפא (בין היתר לענה, אזובית דיקטה, אופופנקס , פלפל, זעפרן, כלך מצוי , מור ואבטיח הפקועה), ניתן להשמש כדי לגרום לווסת או לטיהור הרחם לאחר לידה או הפלה של תינוק. לצמחי מרפא אלו היה פוטנציאל להפלה רפואית של התינוק, וייתכן שאפילו שכך עשו. דברים רפואיים נוספים שבוצעו ברומא העתיקה היו ציפוי איבר המין בתערובת של דבש ופלפל כדי לקבל זקפה, או הרתחת התחת בשמן לשימוש כמשחה.
תיאוריות של מיניות
תיאוריות עתיקות של מיניות הופקו על ידי ולמען האליטה הרומית המשכילה. מידת השפעתה של תיאוריות אלו על ההתנהגויות המיניות ברומא העתיקה היא שנויה במחלוקת, אפילו בקרב אלו שקראו את הכתבים הפילוסופיים והרפואיים של התקופה. אף על פי ששיח זה מהווה, לעיתים קרובות, ביקורתי כלפי התנהגויות נפוצות או טיפוסיות, לא ניתן להניח בכלל שהוא שולל על הסף ערכים שחוזקו באופן נרחב על ידי החברה הרומית.
האסכולה האפיקוראית
ספרו הרביעי של לוקרטיוס, על טבע היקום, מספק את אחד הקטעים המורחבים ביותר על המיניות האנשיות בספרות הלטינית. ויליאם בטלר ייטס, בעזרת תרגום של ג'ון דריידן, כינה את הקטע הזה כ-"התיאור המשובח ביותר על יחסי מין שנכתבו אי פעם." ספר זה הוא הצגה של הפילוסופיה האפיקוראית במטריאליזם ובנהנתנות בתוך המסורת האנינית של השירה הלטינית. הערך הגבוה ביותר היה הנאה, שהוגדר כהיעדר כאב פיזי ומצוקה רגשית. האסכולה האפיקוראית ביקשה לספק את רצונותיה בהוצאה מינימלית של תשוקה ומאמץ. הרצונות דורגו במספר קטגוריות: רצונות שהיו טבעיים והכרחיים (כגון רעב וצמא), רצונות טבעיים אך גם מיותרים (כגון יחסי מין) ורצונות שאינם טבעיים ואינם הכרחיים (כגון הרצון לשלוט באחרים ולהאדיר את עצמנו). בהקשר זה, הציג לוקרטיוס את ניתוח האהבה והתשוקה המינית שלו, הנוגד את האתוס האירוטי של גאיוס ולריוס קאטולוס, שהשפיע רבות על משוררי אהבה אוגוסטנים.
לוקרטיוס התייחס לתשוקה גברית, הנאה מינית נשית, לתורשה ולעקרות כהיבטים של הפיזולוגיה המינית. בתפיסה האפיקוראית, המיניות נבעה מסיבות פיזיות אשר לא נובעות מהשפעה אלוהית או על-טבעית. בשילוב של ניתוק מדעי והומור אירוני, לוקרטיוס מתייחס לדחף המיני האונשי כ-muta cupido (באופן מילולי: "תשוקה מטומטמת"), בהשוואה בין התגובה הפיזולוגית של שפיכה לדם שפורץ מפצע. לפי לוקרטיוס, אהבה (amor) היא רק פוזה תרבותית משוכללת שמסתירה מצב של בולטות. כמו כן, לפי לוקרטיוס, האהבה פוגעת בהנאה המינית בדיוק כמו פחד ממוות. לוקרטיוס כתב בעיקר עבור הקהל הגברי, והניח שאהבה היא תשוקה גברית, המכוונת הן לגברים והן לנשים. עם זאת, תשוקה גברית נתפסה על ידו כתשוקה פתולוגית, מתסכלת ואלימה.
לוקרטיוס מבטא אפוא אמביוולנטיות אפיקוראית כלפי מיניות, המאיימת על שלמות הנפש של האדם בתסיסה אם התשוקה המינית נהית שעבוד וייסורים. עם זאת, השקפתו של לוקרטיוס על המיניות הנשית הייתה פחות שלילית לעומת המיניות הגברית. על פי לוקרטיוס, בעוד שגברים מונעים על ידי ציפיות על-טבעיות לעסוק במין חד-צדדי ונואש, נשים פועלות על פי האינסטקטים החייתיים החיבתיים שלהן, ולכן ישנו סיפוק הדדי בין גברים לנשים. אף על פי שישנם מספר דברי מיזוגניה בספר, החיבור בין הנשים לחיות לא נועד להוות עלבון לנשים, אלא רק להדגיש את הטענה שהתשוקה היא דבר טבעי, ואסור לחוות אותה דרך עינויים.
בספר זה, לוקרטיוס התייחס לתהליך ההולדה של תינוקות, וכלל התייחסות למונח המודרני גנטיקה. לפי לוקרטיוס, הגבר והאישה מייצרים נוזלים מאיברי המין שמתאחדים בפעולת הולדה. לפי לוקרטיוס, התינוק יהיה דומה יותר לאמו מאשר לאביו אם זרע האם שלט יותר על זרע האב, ולהפך. כמו כן, טען כי כאשר אין שליטה מוחלטת של אף אחד מהזרעים, הילד יקבל את תכונותיהם של הוריו באופן שווה. כמו כן, לוקרטיוס התייחס למצב של אי-פוריות, כאשר שני בני הזוג לא מצליחים להביא לעולם ילדים לאחר מספר ניסיונות. ההסבר, על פי לוקרטיוס הוא פיזולוגי ורציונלי, ואין לו שום קשר לאלים הרומיים. העברה של ה-"זרע" המיני עולה בקנה אחד עם הפיזיקה האפיקוראית והטענה שקיים "זרעים של הדברים" (semina rerum). אוצר המילים בספר זה מציגים בסיס לדוגמה לכיצור חומר נוצר מאטומים.
מטרתו של לוקרטיוס בספר זה היא לתת את הידע הנדרש לניהול חיי המין באופן רציונלי. כמו כן, בספר יש הבחנה בין הנאה לבין הזדווגות. לוקרטיוס הציע לקיים מין מזדמן כדרך לשחרור מתח מיני מבלי להיות אובססיבי לתשוקה מינית. עובדת מין טיפוסית, על פי לוקרטיוס, צריכה להיות פונדקאית. מין ללא קיום קשרים, על פי לוקרטיוס, מייצרת הנאה ללא אי-ודאות, טירוף והערות נפשיות. על פי לוקרטיוס, מכנה צורה זו כעונג מיני (venus) ולא אהבה נלהבת (amor). על פי לוקרטיוס, המין הטוב ביותר הוא בין חיות שמחות או אלים. בספר זה, השילוב בין מיניות לאסכולה האפיקוראית, על פי לוקרטיוס, מהווה איום על הערך התרבותי הרומי של נישואים וחיי משפחה, שזוהה בדרך כלל כגבר אפיקוראי בנישואים שלווים וידידותיים עם אישה ביתית, יפה וטובה. בספר זה, לוקרטיוס כתב נגד הנטייה הרומית להפגין מין בראוותנות ודחה את מודל פריאפוס למיניות שדורבן על ידי גירוי חזותי.
האסכולה הסטואית
באסכולה הסטואית, מין נחשב כדבר טוב, אם שני האנשים שמקיימים אותו שומרים על עקרונות הכבוד ההדדי. בחברה האידיאלית, לפי אסכולה זו, יש ליהנות ממין בחופשיות, ללא קשור לנישואים המקשר את בן/בת הזוג כרכוש. בקרב האסכולה הסטואית, היה מקובל לקיים יחסים חד-מיניים בין גבר לזכר צעיר יותר. עם זאת, סטואים בתקופת האימפריה הרומית עזבו את הטענה שבני אדם הם "חיות מיניות קהילתיות", לטענה שיש לקיים יחסי מין בזמן הנישואים, שנחשב, בקרב הרומאים, כמסדר עזר שעוזר לשמור על הסדר החברתי. אף על פי שהאסכולה הסטואית לא חשבה שתשוקה עזה, כולל תשוקה מינית, היא חיונית, האסכולה הסטואית טענה כי חיוניות מינית היא הכרחית להולדה.
סטואים מהתקופה הרומית, כגון סנקה ומוסוניוס רופוס, הדגישו את "אחדות המין" על פני הקטוביות של שני המינים. אף על פי שמוסוניוס רופוס נחשב מהאסכולה הסטואית, הפילוסופיה שלו קשורה גם לפלאטוניזם ולהאסכולה הפיתגוראית. מוסוניוס רופוס דחה את רעיון האריסטוטליאניזם, שהציגה את הדו-צורתיות הזוויגית כיחסים ראויים בין השליטים הזכרים לבין הנשלטות, ואת ההבדל בין גברים לנשים כמאזן של חוסר ביולוגי. דו-צורתיות זוויגית קיימת, לפי מוסוניוס רופוס, רק כדי ליצור הבדל, וכי השוני בין שני המינים יוצר את הרעיון לקשר משלים, כלומר זוג שייחה לכל חייו יחד זה למען זה ולמען ילדיהם. אידיאל הנישואים ברומא העתיקה היה שיתוף פעולה בין בני לוויה כדי להוליד ולגדל ילדים, לנהל את עניינם היום יומיים, לנהל חיים למופת וליהנות מחיבה. מוסוניוס רופוס התבסס על אידיאל זה כדי לקדם את התפיסה הסטואית לפיה היכולת לסגולה ולשליטה עצמית איננה קשורה למגדר.
גם מוסוניוס רופוס וגם סנקה מתחו ביקורת על המוסר הכפול התרבותי והחוקי, שהעניק לגברים רומיים חופש מיני גדול יותר מנשים רומיות. גברים, על פי מוסוניוס רופוס, התרצו על ידי החברה הרומית על פנייה לעובדי מין ולעבדים כדי לספק את התיאבון המיני שלהם, בעוד שהתנהגות כזו מאישה לא הייתה נסבלת. לכן, אם גברים התיימרו להפעיל סמכות על נשים כי הם האמינו שיש לעצמם שליטה רבה יותר מהן, הם היו צריכים להיות מסוגלים לנהל את החשק המיני שלהם. הטענה, אם כן, היא לא על טובת האנושות שנובעת מהחופש המיני, אלא שגברים, כמו נשים, צריכים להפעיל איפוק מיני. באופן דומה, גבר לא צריך להתפנק עד כדי כך שינצל באופן מיני שפחה. עם זאת, האפשרות שלא להשתמש בה אינה דבר שיניע את הריסון המיני שלו. מוסוניוס רופוס טען גם כי אפילו בתוך הנישואים, מין צריך להתבצע כביטוי של חיבה והולדה, ולא לשם "הנאה חשופה".
מוסוניוס רופוס התנגד ליחסים חד-מיניים מהטענה שאין להם מטרת הולדה. סנקה ואפיקטטוס טענו כי הולדה מיוחסת בלבד לזיווג המיני בין הזכר לנקבה בנישואים. כמו כן, סנקה התנגד בתוקף לניאוף, באומרו כי נשים מוצאות בניאוף דבר פוגעני ביותר.
אף על פי שסנקה ידוע בעיקר כפילוסוף סטואי, דעותיו על צנע מיני היו קשורות לניאופיתגוראניזם. ניאופיתגוראניזם אפיין את המיניות מחוץ לנישואים כדבר מופרע ובלתי רצוי. כמו כן, צליבט לא היה אידיאל בזרם זה, אם כי צניעות בתוך הנישואים הייתה אידיאל בזרם זה. בעייני סנקה, התשוקה המינית היא "כוח הרסני המקובע בצורה ערמומית בתוכו של האדם", ובלי רגולציה היא הופכת רצון עז לתשוקה. ההצדקה היחידה למין, בעיניו של סנקה, היא למטרות רבייה בתוך הנישואים בלבד. אף על פי שסטואים אחרים ראו בפוטנציאל שיופי ייהפך לגירוי אתי, דרך למשוך ולפתח חיבה וידידות בתוך היחסים המיניים, סנקה התנגד לרעיון אהבת היופי הפיזי בטענה כי היא הורסת את התבונה עד כדי כך שגורמת למצב בלתי שפוי. על פי סנקה, הבן הזוג המיני של הגבר הוא אשתו בלבד, וכן כי האיש החכם יקיים עם אשתו יחסי מין על ידי הפעלת שיקול דעת טוב ולא על ידי הפעלת הרגש. דעה זו של סנקה הייתה חריפה יותר מאשר של דעתם של סטואים אחרים שדגלו במין כאמצעי לקידום חיבה הדדית בתוך הנישואים.
ההשקפה הפילוספית של הגוף כגופה הנושאת את הנשמה עלולה להחשיב את המיניות כדבר מבזה באופן מוחלט: הפילוסוף מרקוס אורליוס כתב כי מין "הוא חיכוך של חתיכת מעי ובעקבות מעין פרכוס, הוצאת ריר כלשהו." סנקה התנגד באופן רב לעיוות שהציג הוסטיוס קוואדרה, שהקיף את עצמו במראות עקומות בשביל שיוכל לצפות במסיבות מין מזוויות מעוותות ובשביל שהפין ייראה גדול יותר.
הסטואים האשימו את החומרה המינית בצביעות: המשורר יובנאליס כתב סאטירה על אלו שהשפיעו על החזיות הסטואית המחוספסת והגברים, אך מתמכרים למין באופן פרטי. באופן שגרתי, בחברה הרומית התבדחו כי לא רק סטואים נטו להיות פדרסטים, אלא גם אהבו גברים צעירים שרכשו זקנים בניקוד למנהג המיני הרומי. כמו כן, מרטיאליס העלה שוב ושוב רמיזות לגבי סטואים כלפי חוץ אבל נהנו להיות פסיביים בחייהם הפרטיים.
מיניות גברית
בתקופת הרפובליקה הרומית, החירות הפוליטית של אזרח רומי הוגדה בחלקה על ידי הזכות לשמור על גופו מפני כפייה פיזית, וכן מפני התעללות גופנית ומינית. הערך הרומי, וירטוס (Virtus; "סגולה") היה אידיאל גברי פעיל על משמעת עצמי. האידיאליים הרומיים על גברים היו אפוא מבוססים על לקיחת תפקיד אקטיבי, ולפי ויליאמס, הייתה "ההנחיה העיקרית של התנהגות מינית גברית של הרומאים". הדחף לפעולה היה עשוי להופיע באידיאל הרומי לדוממינטיות, ששיקף את ההיררכיה של החברה הפטריאכלית הרומית. "מנטליות הכיבוש" הייתה חלק מ-"כת הגבריות" שעוצבה במיוחד עבור יחסי מין הומוסקסואליים ברומא העתיקה. בסוף המאה ה-20 ותחילת המהאה ה-21, בעקבות דגש על השליטה ברומא העתיקה, החוקרים רואים את ביטויי המיניות הגברית הרומים במונחים של המודל הבינארי "חודר-נחדר". כלומר, הדרך הנכונה של זכר רומאי לחפש סיפוק מיני הייתה הכנסת איבר מיני לבן/בת זוגו. ברומא העתיקה, מתן אפשרות לגבר להיחדר מינית היה מאיים על חירותו של הגבר הנחדר כאזרח חופשי, ועל יושרתו המינית של הגבר הנחדר.
ברומא העתיקה, זה היה מקובל מבחינה חברתית לגבר שנולד חופשי לקיים ולרצות יחסי מין עם גברים ונשים כאחד, כל עוד הוא לקח את התפקיד האקטיבי. נשים מכמל מעמד חברתי או חוקי, עובדי מין ועבדים נחשבו כאובייקטים מקובלים לתשוקה מינית. עם זאת, מיניות מחוץ לנישואים הייתה צריכה להיות מוקבלת לעבדים ולעובדי מין, או לעיתים רחוקים יותר לפילגש או "אישה שמורה". חוסר שליטה עצמית, לרבות בניהול חיי המין של האדם, הצביע על כך שגבר אינו מסוגל לשלוט באחרים. ההנאה נ-"הנאה חושנית נמוכה" איימה לשחוק את זהותו של הגבר מהמעד העליון כאדם תרבותי. הפוליטיקאי הרומי, גאיוס סמפרוניוס גרקכוס, טען כי במהלך כהונתו כמושל רומי, הוא לא החזיק בנערים עבדים שנבחרו בשל מראהם הטוב, לא קיים יחסי מין עם עובדי מין בביתו, והוא מעולם לא התנפל על נערי עבדים של גברים אחרים.
בתקופת האימפריה הרומית, החרדות מאובדן החירות הפוליטית וכפיפות האזרח לקיסר התבטא בעלייה של גברים חופשיים שמקיימים יחסי מין כפסביים. כמו כן, בתקופה זו, הייתה עלייה בהוצאות להורג ובענישה גופנית של אזרחים רומיים. פירוק האידיאליזם מהרפובליקה הרומית על יושרה גופנית ביחס לחופש נגרם מהרישיון המיני והשחיתות באימפרה הרומית.
עירום גברי
המשורר קווינטוס אניוס הכריז כי "חשיפה של גופות עירומות בקרב אזרחים היא תחילתה של חרפה פומבית", סנטימנט שהודגש גם על ידי קיקרו, שקישר את ההכלה העצמית של הגוף עם אזרחות רומית. היחס הרומי כלפי עירום היה שונה ממקביליהם היוונים, שהאידיאל היווני למצוינות הגברית באה על ידי ביטוי מיצירות אמנות ותחרויות אטלטיות. הטוגה, לעומת זאת, ייחדה את גופו של הזכר הרומי המבוגר בעל הזכויות המיניות. אפילו כשהורידו את הטוגה, גברים רומים שמרו על איברי מינם וישבנם מכוסים בבד חלציים, מנהג איטלי שהיה נפוץ גם בקרב האטרוסקים. הרומאים שהשתתפו במשחקים האולימפיים נהגו ככל הנראה להתחרות בעירום. עם זאת, עירום אתלטי הופיע מספר פעמים באופן לא קבוע ברומא העתיקה, ככל הנראה מהמאה השנייה לפני הספירה ועד לתקופת שלטונו של נירון קיסר, בסביבות שנת 60 לספירה.
ברחוב הרומאי, עירום ציבורי עשוי להיות פוגעני או לא מגעיל במספר מסגרות מסורתיות. קיקרו לעג על מרקוס אנטוניוס וכינה אותו חסר כבוד לאחר שנראה כמעט עירום בלופרקאליה, על אף שזה נדרש טקסית. עירום היה אחד הנושאים בפטסיבל דתי זה, שמוזכר אפילו בחיבור "פסטיבלים" של אובידיוס. אוגוסטוס קיסר, במהלך תוכניתו לתחייה דתית ברומא העתיקה, ניסה לעשות רפורמה בפסטיבל זה, בין השאר על ידי דיכוי השימוש בעירום בפסטיבל זה, על אף היבט הפוריות שבו.
קונוטציות שליליות ברומא העתיקה לעירום כללו תבוסה במלחמה, שכן שבויים הופשטו ועבדים, כולל עבדים למכירה, הוצגו לעיתים קרובות עירומים. אי ההסכמה לעירום הייתה אפוא פחות עניין של ניסיון לדכא את התשוקה המינית הבלתי הולמת אלא יותר עניין של כבוד וסימון גופו של האזרח הרומי כאדם חופשי.
השפעת האמנות היוונית, לעומת זאת, הוביל להצגת עירום "הרואי" של גברים ואלים רומיים החל מהמאה ה-2 לפנה"ס. כאשר הוצגו לראשונה פסלים של גנרלים רומיים עירומים כדרכם של מלכים הלניסטים, הפסלים היו מזעזעים בחברה הרומיץ לא רק מפני שהם חשפו את הדמות הגברית, אלא מפני שהם עוררו מושגי מלכות ואלוהות שהיו מנוגדים לאידיאלים האזרחיים בתקופת הרפובליקה הרומית, שהוצגו על ידי הטוגה. האל מרס, אשר נתפס כאביהם המכובד של העם הרומי, הוצג כאדם בוגר ומזוקן בלבוש של גנרל רומי, ואילו הצגתו של האל כאדם צעיר, חסר זקן ועירום הושפעו על ידי האל ארס. באמנות שנוצרה במהלך תקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר, האימוץ הפרוגרמטי של הסגנון ההלניסטי והסגנון הנאו-אטיק יצרה משמעות מורכת יותר של גופו של הגבר הרומי, שהוצג כעירום, עירום באופן חלקי או לבוש בקיראס.
מיקומים חריגים לעירום ציבורי היה במרחצאות הציבוריות הרומיות, אם כי גם היחס לרחצה בעירום השתנה עם הזמן. במאה השנייה לפני הספירה, מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס העדיף שלא להתרחץ בנוכחות בנו, ואילו פלוטרכוס רמז כי עבור בתקופות קדומות יותר, זה היה מביש עבור הגברים הבוגרים הרומאים להציג את גופם לגברים צעירים יותר. עם זאת, גברים ונשים עשויים היו להתרחץ יחדיו.
מיניות פאלית
באמנות הרומית, הפאולס נקשר בין היתר לאל פריאפוס, בעיקר למטרות צחוק, גרוטסקיה או מאגיה. פסלו של פריאפוס הוצב במספר גנים למטרות הדיפת גנבים. קובץ השירה פריאפיאה, שעוסק במיניות פאלית, כולל שירים הנאמרים על ידי דמותו של פריאפוס. באחד מהשירים, למשל, פריאפוס מאיים באונס נגד כל גנב פוטנציאלי. קללה מהאל פריאפוס, על פי המסורת הרומית, עלול להביא את האדם למצב של אין-אונות או למצב של עוררות מינית תמידית ללא הפסקה.
ישנם כ-120 מונחים ומטאפורות בלטינית המתארות פין, כאשר רובם מתייחסים לאיבר הגברי ככלי נשק תוקפני. נטייה מטפורית זו מודגמת על ידי כדורי קלע מעופרת, שלעיתים נכתב כי הם דומים לפאלוס או מסרים לכיבוש מיני. המונח המגונה השכיח ביותר לפין היה mentula. המשורר מרטיאליס טען כי המונח בא מתקופת שלטונו של נומה פומפיליוס. לעומת זאת, טיטוס פומפוניוס אטיקוס לא השתמש במונח זה, אפילו במכתב מגונה שכתב לטיטוס פומפוניוס אטיקוס. המשורר הרומי, גאיוס ולריוס קאטולוס, השתמש במונח זה באופן קבוע. אף על פי שהמונח הופיע אפילו ביצירות גרפיטי ובפריאפיאה, המילה לא הייתה מטבעה פוגענית או מזיקה. המילה Verpa, לעומת זאת, הייתה "מילה בעלת רגשות ופוגענית מאוד", שתיארה בדרך כלל איבר מין עם עורלה משוכה לאחור, כתוצאה מזקפה, פעילות מינית מוגזמת או ברית מילה. המילים vomer ("מחרשה") ו-virga ("מוט"), וכן מילים אחרות לענף, מוט, יתד וקורה, היו מונחים מטפוריים לפין.
מונחים נוספים לפין היו vena (באופן מילולי: "וריד"), penis (באופן מילולי: "זנב"), cauda (באופן מילולי: "זנב") או nervus (באופן מילולי: "גיד"). אף על פי שהמילה פין באנגלית (penis) באה מהמונח penis, בלטינית הקלאסית המונח היה באופן קבוע מונח המתאר באופן גס את איבר המין הגברי. מילה זו הופיעה ביצירותיהם של יובנאליס וארנוביוס. עם זאת, לא הופץ בין השפות הרומאניות. כמו כן, המונח לא הופיע בספרי רפואה, למעט אלו שנוצרו על ידי מרקלוס אמפיריקוס. בלטינית של ימי הביניים, הדקטיל  שומש כדימוי גס של הפין.
הקשר בין המילים הלטיניות testes, testis ו-testes למילה האנגלית "testicles" הופיע ככל הנראה בטקס ארכאי של מספר תרבויות עתיקות מאזור ים התיכון אשר נשבעו על איברי המין הזכריים, שסימלו "הבאת עדות שקר מביאה קללה לא רק על עצמו, אלא על ביתו ועל עתידו". מספר סופרים לטיניים עשו משחקי מילים ובדיחות תכופות על כפל המשמעויות של testis. המילה האנגלית "testicle" נבעה מצורת הקטנה של המילה הלטינית testiculum. כמו כן, המילה הלטינית הגסה לאשך הייתה המילה coleus.
סירוס וברית מילה
ברחוב הרומאי והיווני, סירוס וברית מילה נחשבו כהשחתות ברבריות של איברי המין הזכריים. כאשר פולחן לאלה קיבלי, שבוצע במקור על ידי כמרים גאליים, הופיע ברומא העתיקה בסוף המאה ה-3 לפני הספירה, האזרחים הרומים ביצעו את הפולחן. יש הטוענים כי הסיבה שבמכתבו של פאולוס, האיגרת אל הגלטים, פאולוס טען שלא לבצע בקרב הרומאים ברית מילה,  לא רק בגלל הקשר היהודי לברית המילה, אלא גם לפולחן האלה קיבלי, שרובן בוצעו בגלטיה. בקרב היהודים, ברית המילה הייתה סימן לברית אברהם. יהודי התפוצות הכריחו את עבדיהם הגברים ותינוקות זכרים יהודים לעבור ברית מילה. אף על פי שסופרים יוונים-רומיים ראו בברית המילה מאפיין יהודי, הם האמינו שמקורו של ברית המילה הוא ממצרים, והעידו כי המנהג אפילו קיים בקרב ערבים, סורים, פינקים, קולכים ואתיופים. הסופר הנאופלאטוניסטי, סאלוטיאוס, שייך את הברית המילה למנהגים המשפחתיים-מיניים המוזרים של המסגתיים ש-"אוכלים את אבותיהם" ושל הפרסים ש-"שומרים על אצילותם על ידי הולדת ילדים על אמותיהם".
בתקופת הרפובליקה הרומית, היה איסור לקטיעת איברים, כולל סירוס. למרות איסורים אלו, חלק מהרומאים שמרו על עבדיהם הגברים כ-deliciae או delicati (באופן מילולי: "צעצועים, תענוגות") שלפעמים סורסו במאמץ לשמר את המראה האנדרוגני של נעוריהם. ניתן לקחת כדוגמה את נירון קיסר, שסירס את עבדו ספורוס, והתחתן איתו בטקס פומבי.
עד סוף המאה ה-1 לספירה, נחקקו, על ידי הקיסרים דומיטיאנוס ונרווה, איסורים על סירוס לנוכח הסחר המתפתח בעבדים סריסים. מתישהו בין 128 ל-132 לספירה, הקיסר אדריאנוס אסר זמנית על ברית מילה. אנטונינוס פיוס פטר את היהודים, וכן את הכוהנים המצריים מהאיסור. עם זאת, על פי אוריגנס, רק יהודים הורשו מלבצע ברית מילה. קיסר רומא קונסטנטינוס הוציא לחופשי כל עבד שעבר ברית מילה. בשנת 339 לספירה, כל אדם המבצע על עבדו ברית מילה היה נענש למוות.
שחזור עורלה, הן בגרסה הניתוחית והן בגרסה הלא ניתוחית, היו קיימות ברומא העתיקה וביוון העתיקה "למטרות עיצוביות בלבד". האנציקלופדיסט הרומאי, קורנליוס קלסוס, תיאר את התהליך בחיבורו "על הרפואה". השיטה הניתוחית של שחזור עורלה תוארה כך: ביתור עור הפין, ומשיכת העור קדימה מעל העטרה. קורנליוס קלסוס פרסם גם טכניקה פשוטה יותר לאלו שנולדו ללא עור הפין. השיטה הלא ניתוחית של שחזור עורלה תוארה כך: מכשיר שהורכב ממשקל מיוחד ועשוי מארד, נחושת או עור, הוצמד לפין. המכשיר משך את עור הפין כלפי מטה. עם הזמן, העורלה התארכה באמצעות שיטת הרחבת רקמות. המכשיר הוזכר ביצירתו של מרטיאליס, Epigrammaton. בכדי להשתלב טוב יותר בחברה היוונית-רומית, יהודים מתיוונים או רומאים ביצעו שחזור עורלה. כמו כן, ידוע כי חלק מאותם יהודים מתיוונים או רומאים ששיחזרו עורלה, ביצעו ברית מילה בשנית בהמשך חייהם.
ויסות זרע
ברחוב הרומאי, שפיכה תכופה מדי נחשבה כחולשה של הגבר. תיאוריות רפואיות יווניות שהתבססו על ארבעת היסודות וארבע הליחות המליצו להגביל את ייצור הזרע באמצעות טיפולי קירור, ייבוש ועפיצות, וכן בהתרחצות באמבטיות קרות ובהימנעות ממזונות הגורמים לגזים. במאה ה-2 לספירה, קלאודיוס גלנוס הסביר את הזרע כמין "שיקוי" בין דם ל-pneuma ("האוויר החיוני" הנדרש לאיברים לתפקוד) שנוצר בתוך עורק האשך. כמו כן, קלאודיוס גלנוס טען כי ה-"שיקוי" מקבל את צבעו הלבן דרך אנרגיית חום. ביצירתו On Semen, קלאודיוס גלנוס מזהיר כי פעילות מינית בלתי מתונה גורמת לאובדן ב-pneuma, ומכאן היא חיונית: