cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נגיף קורונה
מבנה הוויריון
בוויריוני קורונה ארבעה מבנים חלבוניים עיקריים: זיזים, ממברנה, מעטפת ונוקליאוקפסיד בעל מבנה ספירלי שאינו אופייני לנגיפי (+)ssRNA.
היסטוריה
עד לשנת 2009 הוגדר Coronavirus כסוג של נגיף (השם המדעי הישן Coronavirus, מתאים לתבנית שמות הסוגים של הוועדה הבין-לאומית לטקסונומיה של נגיפים).
בשנת 2009 הוא הוגדר כתת-משפחה של נגיפים בשם Coronavirinae, ובשנת 2018 שונה שמה ל-Orthocoronavirinae.
השם הישן Coronaviruses מוסיף לשמש כשם לא טקסונומי לחברי תת-המשפחה.
סיווג
תת-המשפחה Orthocoronavirinae מתחלקת לארבעה סוגים:
מחקר
נגיף מתת-המשפחה הפוגע באדם תואר לראשונה ביוני 1965 בכתב העת הרפואי (British Medical Journal-BMJ) על ידי הוירולוג ד"ר . במאמר צוין שבוצעו למעלה מ-20 ניסויים ולא נמצאה נוכחות של זני נגיפים ידועים, מסקנת המחקר שהזן (שכונה על ידי החוקרים B814) הוא נגיף שאיננו קשור למשפחת נגיפים שהיו מוכרות למדע.
בשנת 1968 פורסם מאמר נוסף מאת הווירולוגית ג'ון אלמיידה (במשותף עם טיירל וחוקרים נוספים) על קבוצת הנגיפים, במאמר הוצע לקרוא להם בשם Coronaviruses (נגיפי קורונה).
זנים הפוגעים בבני אדם
יש מקרים שבהם נגיפי קורונה עוברים מבעלי חיים לבני אדם. ידועים שבעה זנים הפוגעים בבני אדם:
איידור גודיונסן
איידור סמאורי גודיונסן (באיסלנדית: Eiður Smári Guðjohnsen; נולד ב-15 בספטמבר 1978 ברייקיאוויק) הוא כדורגלן עבר איסלנדי ששיחק בעמדת החלוץ, מלך שערי נבחרת איסלנד בכל הזמנים. אביו הוא כדורגלן העבר ארנור גודיונסן.
קריירה
גודיונסן החל את הקריירה שלו בקבוצת ואלור רייקיאוויק מעיר הולדתו, רייקיאוויק. הופעת הבכורה שלו בוואלור הייתה בגיל 15 בלבד.
ב-1994 עבר לפ.ס.וו. איינדהובן ההולנדית. באיינדהובן ערך את הבכורה כבר בגיל 17 אף על פי שבקבוצה שיחקו חלוצים בכירים כרונאלדו. בסוף 1996 שבר את הקרסול ולכן שוחרר מפ.ס.וו. וחזר לשחק באיסלנד במדי קיי אר רייקיאוויק. לאחר תקופה קצרה עבר לבולטון וונדררס האנגלית ב-1998. בהמשך הוא נקנה בידי צ'לסי. בשנת 2006 חתם ל-4 עונות בברצלונה בספרד. בתום החוזה עבר למונקו מליגת העל הצרפתית.
לאחר ששיחק בקבוצות נוספות באנגליה וביוון, ב-14 בינואר 2013 חתם גודיונסן על חוזה לשנה וחצי בקבוצת קלאב ברוז' הבלגית. ב-5 בדצמבר 2014 חזר גודיונסן לאנגליה וחתם לקדנציה נוספת בקבוצת בולטון וונדררס, עד לתום העונה.
ביולי 2015 חתם בשה-ג'יאג'וואנג מליגת העל הסינית. ב-12 בפברואר 2016 חתם לשנתיים במולדה הנורווגית. ב-8 בספטמבר 2017 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
גודיונסן שיחק במדי נבחרת איסלנד משנת 1996 עד 2016 ונחשב לאחד מהשחקנים המובילים שלה. ב-19 בנובמבר 2013 פרש מהנבחרת, אך ב-28 במרץ 2015 חזר בו מפרישתו ושב לשחק בנבחרת, ואף כבש שער בניצחון 3–0 על במסגרת מוקדמות יורו 2016, והיה שותף להעפלתה של איסלנד ליורו 2016, שהיה הטורניר הגדול הראשון שלה בהיסטוריה, בו הגיעו באופן סנסציוני לרבע הגמר, לאחר ניצחון מפתיע 2-1 על אנגליה בשמינית הגמר. בסך הכל כבש 26 שערים ב-88 הופעות, והוא מלך השערים של נבחרת איסלנד בכל הזמנים.
חיים הלוי סולובייצ'יק
הרב חיים הלוי סולובייצ'יק (מכונה "רֶבּ חיים מבריסק" או בקצרה "רֶבּ חיים"; ט"ו באדר ב' ה'תרי"ג, 1853 – כ"א באב ה'תרע"ח, 30 ביולי 1918) היה מגדולי הדמויות הרבניות של המאה ה-20 ואבי שיטת בריסק בלימוד התורני.
ביוגרפיה
נולד בוולוז'ין כבן שני לרב יוסף דב (יושע בער) סולובייצ'יק, משנה לראש ישיבת וולוז'ין, ולצירל לבית עפרון. על פי השמועה למד אצל מלמד חסיד סלונים שממנו שאב את עיקר שיטתו הלימודית אך במשפחת סולובייצ'יק מכחישים את השמועה. במשפחתו מקובל שבתקופת רבנות אביו בסלוצק בהיותו נער בן 12, למד אצל הרב מנדל מסלוצק. נישא לליפשא, בתו של ר' רפאל שפירא, חתנו של ראש ישיבת וולוז'ין - הנצי"ב.
רבי חיים הלוי עבר זמנית לסלוצק בעקבות אביו שנאלץ לפרוש מהישיבה. אך הוא חזר ב-1873. כמה שנים אחר כך, בגיל 27 נהיה ראש ישיבה כמשנה לנצי"ב. ב-1892, עם סגירת הישיבה נעשה לרב העיר בריסק, אם כי לא התעסק בפסיקת הלכה יומיומית. כרב עיר עסק בענייני הציבור. עסק רבות בחסד, וביתו היה פתוח לרווחה לעניים ומסכנים.
היה ידוע בהחמרות מרובות, ביניהן גישה מחמירה לעניין פיקוח נפש. בעקבות גישה זו, הקל מאוד בשמירת צומות לאלו שהיו חולים. כאשר טענו כנגדו על כך שהוא מקל בדיני הצומות, אמר שהוא מחמיר בדיני פיקוח נפש. מסופר גם שבאחד מלילות יום כיפור כשנדרש כסף לפדיון שבויים משלטון הצאר, הורה שלא יתחיל בתפילה עד שהכסף ייאסף מהציבור, והציבור נדרש להביא אותו במזומן בליל יום כיפורים עצמו.
השפעתו הציבורית הייתה רבה והתנגדותו לציונות הייתה חריפה, ובכך השפיע על היווצרותו של הזרם היותר קיצוני בענייני השקפה והתנגדות לציונות בעולם הליטאי, שהנציגים הבולטים שלו היו בנו הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, ותלמידיו הרב ברוך בר ליבוביץ והרב אלחנן וסרמן. בשנת 1900 נמנה עם הרבנים שמכתבם התפרסם בקונטרס "אור לישרים" שנכתב "נגד השיטה הציונית". על אף קנאותו היה ידוע כרחב לב גם כלפי הרחוקים מדרכו, אם כי לא לאידאולוגיה שהם ייצגו.
התנגד רבות ואף נלחם נגד תנועת המוסר, אבל בשנת התרנ"ח הפסיק להילחם נגדם באופן פעיל, לאחר שקיבל מכתב מהרב יהושע ליב דיסקין שבו ביקש ממנו להפסיק את המלחמה נגדם.
בציווי הרופאים, שהה במשך כמה שנים מדי קיץ בליבוי, שם רחץ בים וטייל על החוף. מכיוון שנאסר עליו מטעמי בריאות לעסוק בתורה בשהותו בנופש, היה משוחח אז בנושאים שונים, ועוסק במתמטיקה, פיזיקה ועוד.
רבי חיים סולובייצ'יק נפטר באוטבוצק בכ"א באב תרע"ח, 30 ביולי 1918, והובא לקבורה ליד סב אשתו, הנצי"ב, בבית הקברות היהודי בוורשה.
בנו השני, רבי משה סולובייצ'יק היגר לארצות הברית והיה לאחד מראשי ישיבה יוניברסיטי ובעל השקפה דתית מודרנית. בנו של רבי משה סולובייצ'יק, הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (מבוסטון) נמנה עם גדולי רבני דורו והיה מראשי תנועת המזרחי. בנו השלישי, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, שמילא את מקומו ברבנות בריסק, ונכדו הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, היו רבנים מפורסמים ביותר גם כן, ונחשבים כממשיכי שושלת בית בריסק.
הוא עצמו העלה על הכתב רק מעט מחידושיו ואלו התפרסמו אחרי מותו. חידושיו ה"רשמיים", שאותם הגיה ובירר היטב, מכונים חידושי רבנו חיים הלוי, ואילו חידושים אחרים שלו, שלא עברו את הגהתו, הודפסו על ידי תלמידי בנו במכונת כתיבה, ומכונים חידושי הגר"ח (סטנסיל).
מורשתו הלמדנית
השפעתו על שיטות הלימוד הנהוגות כיום בישיבות מכרעת. הוא ותלמידיו נהגו לנתח כל גורם בסוגיה התלמודית לחלקיו, בדרך כלל ל"שני דינים" שונים המעורבים בו. בדרך זו נתנו מימד חדש של עומק לתלמוד ולרמב"ם, ונפתחה הדרך להוסיף ולהעמיק בשאלות ובתירוצים.
אופיינית לו החלוקה בין "חפצא" לבין "גברא" - אם ההלכה נאמרה לגבי החפץ או לגבי האדם. למשל, החובה לבער חמץ ערב פסח - האם פירושה שלאדם לא יהיה חמץ או שמא שהחמץ יתבער. לכאורה נראית זו שאלה עקרה. למעשה ניתן להבין על ידה הבדל חשוב בדין. אם העיקר הוא שלאדם לא יהיה חמץ, אין זה משנה כיצד הוא יבער אותו. ממילא כל דרכי ביעור החמץ כשרות. אם הדגש הוא על כך שהחמץ יתבער, ייתכן שיש דווקא דרכים מסוימות שבהן עליו להתבער.
כיוצא באלו הוא תוהה על הבנת מושגים הלכתיים רבים, ומתווה דרך לשיטת החקירה הישיבתית הליטאית הרווחת היום.
ספריו וכתביו
כמו כן יצאו ספרי ליקוטים רבים המבוססים על הספרים האמורים ואחרים.
מתלמידיו
מלבד בני משפחתו נמנו בין תלמידיו:
פרנסואה, דוכס אנז'ו
פרנסואה, דוכס אנז'ו (בצרפתית: François de France; 18 במרץ 1555 - 19 ביוני 1584) היה בנם הצעיר של אנרי השני מלך צרפת ושל קטרינה דה מדיצ'י.
ביוגרפיה
לאחר טבח ליל ברתולומאוס הקדוש ב-1572, מאורע שבו נטבחו אלפי הוגנוטים (פרוטסטנטים צרפתיים), הביע פרנסואה את אי שביעות רצונו ממדיניות בית המלוכה. כאשר אחיו אנרי, דוכס אנז'ו הטיל מצור על עיר הנמל לה רושל (שבמערב צרפת) שהייתה מעוז ההוגנוטים, הביע פרנסואה את התנגדותו לפעולה זו, וקשר קשרי ידידות עם אנרי, מלך נווארה (אנרי הרביעי, מלך צרפת לעתיד) שהיה מנהיגם.
ב-1573, אחרי שאחיו אנרי, דוכס אנז'ו הפך למלך פולין, השתעשע פרנסואה במחשבה לרשת את כתר אחיו שארל התשיעי, שהיה צעיר חולני. ב-1574, אחרי מות שארל התשיעי, ועם עלייתו לכס המלוכה של אחיו אנרי (שנקרא לשוב מפולין כדי לרשת את הכתר), קשר פרנסואה, שהפך ליורש העצר, קשר עם אנרי, מלך נווארה, במטרה לתפוס את השלטון. אמו, קטרינה דה מדיצ'י, גילתה את הקשר וגרמה למעצרו, אך אחיו, המלך אנרי השלישי, סלח לו והוא הושם תחת מעקב בחצר המלכות.
ב-1576 נמלט פרנסואה מפריז, דבר שגרם למהומה כאשר ההוגנוטים התלכדו סביבו. חידוש מלחמות הדת בצרפת בין הפרוטסטנטים לבין הקתולים שיחק לידיו של פרנסואה. אחיו, המלך אנרי השלישי, נאלץ להתפייס עמו, והוא תפס שוב את מקומו בחצר המלכות, זכה בתואר דוכס אנז'ו, טורן וברי, ולקח חלק בשיחות שהובילו לוויתורים להוגנוטים.
ב-1579 נעשו הכנות לנישואיו לאליזבת הראשונה מלכת אנגליה, שקיוותה לנצל נישואים אלה לצורך מאבקה בפליפה השני, מלך ספרד. באותה שנה הוזמן על ידי וילם הראשון, נסיך אורנז' למלוך על הפרובינציות המאוחדות שחתמו על ברית אוטרכט כדי להתגונן בפני הספרדים. אולם הפרובינציות של זילנד ושל הולנד סירבו להכיר בריבונותו משום שהיה צרפתי קתולי. הוא הגיע לאנגליה כאורחה של המלכה, אך הפרוטסטנטים האנגלים התנגדו לו בגלל אותן סיבות. לבסוף החליטה המלכה שלא להינשא לו, וב-10 בפברואר 1582 הגיע להולנד והתקבל על ידי וילם הראשון מאורנז'.
ב-18 בינואר 1583 נכנס פרנסואה עם צבאו לעיר אנטוורפן באמתלה של מצעד צבאי. אך אזרחיה הפלמים של העיר, ששנאו את הצרפתים, פתחו במתקפה כדי לגרש את הצרפתים ממנה. פרנסואה נמלט על נפשו אחרי שרוב צבאו הושמד. הוא שב לצרפת, אך נפטר ב-1584 אחרי שחלה במלריה, או בשחפת.
לאחר מותו של פרנסואה, דוכס אנז'ו, הפך אנרי מלך נווארה מבית בורבון ליורש העצר, משום שלמלך אנרי השלישי לא היו צאצאים.
פנחס להב
פנחס (פינייה) להב (1921 – 22 בינואר 1992) היה דובר צה"ל במלחמת יום הכיפורים, קצין אספקה ראשי וקצין תחזוקה ראשי הראשון, בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה
להב נולד בפולין. עלה לארץ ישראל ב-1938, הצטרף לפלוגת הסטודנטים של ארגון ההגנה בחיפה, שירת במשטרת היישובים העבריים בשנים 1940-1943, במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ונשאר באירופה בתום המלחמה לסייע בהעלאת ניצולי השואה.
במלחמת העצמאות שירת בפלוגת הסיור של חטיבת קרייתי. לאחר המלחמה נותר בשירות הקבע ושירת בתפקידי מטה והדרכה בהם מפקד קורס קציני אפסנאות. ב-1957 מונה לקצין אפסנאות של חטיבה 7 ושירת תחת דוד אלעזר שמינה אותו ב-1962 לשליש גייסות השריון תחת פיקודו. אחרי לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה מונה ב-1964 על ידי אלעזר לקצין שלישות של פיקוד הצפון, ב-1970 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת פרט באגף כוח האדם. באוגוסט 1972 מונה לדובר צה"ל, ומילא תפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים. על תפקודו במלחמה ואמינות דיווחיו, נמתחה ביקורת ציבורית. לאחר המלחמה, מונה מעליו תת-אלוף אהרון אבנון, שקיבל את תפקיד הממונה על ההסברה, תפקיד חדש שנוצר בעקבות לקחי המלחמה. בינואר 1974, הועבר להב מתפקידו בעקבות דרישת שר הביטחון משה דיין.
ב-1974 מונה לקצין אספקה ראשי, ולאחר הקמת חיל התחזוקה בנובמבר 1975 נתמנה למפקדו הראשון.
לאחר שחרורו שימש מנהל שירותי עיריית תל אביב-יפו, מנכ"ל הספארי ברמת גן חבר איגוד הכדורסל בישראל ויו"ר מחלקת הכדורסל של אגודת הפועל תל אביב.
גמר גביע אופ"א 2008
גמר גביע אופ"א 2008 היה משחק ההכרעה ה-37 של גביע אופ"א, טורניר כדורגל המועדונים השני בחשיבותו מטעם אופ"א, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר לעונת 2007/2008 היא זניט סנקט פטרבורג מרוסיה, שניצחה במשחק הגמר את גלאזגו ריינג'רס מסקוטלנד. המשחק נערך באצטדיון סיטי אוף מנצ'סטר, מגרשה הביתי של מנצ'סטר סיטי במנצ'סטר שבאנגליה ב-14 במאי 2008.
במשחק נפגשו דיק אדבוקאט, מאמנה של ריינג'רס לשעבר וכיום מאמנה של זניט, מול מאמנה הנוכחי של ריינג'רס וולטר סמית'. שני המאמנים, שאימנו בעבר את גלאזגו ריינג'רס, הוליכו אותה לשני טרבלים מקומיים: סמית' ב-1993 ואדבוקאט ב-1999. זניט סנקט פטרבורג ניצחה במשחק 2–0, בזכות שערים של איגור דניסוב וקונסטנטין זיריאנוב. היא זכתה בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע אופ"א, והפכה לקבוצה הרוסית השנייה בלבד שעושה זאת, אחרי צסק"א מוסקבה שזכתה בטורניר בעונת 2004/2005.
הלוגו של משחק הגמר מציג תמונה של אצטדיון סיטי אוף מנצ'סטר, ונוצר על ידי האמן האנגלי ליאם ספנסר. הוא התגלה בטקס שנערך באצטדיון ב-6 בדצמבר.
לפני המשחק
הנהלת זניט סנקט פטרבורג ונשיא אופ"א מישל פלאטיני ביקשו מהממשל הבריטי לאפשר קבלת אשרה לכניסה למשחק לאוהדים הרוסים, אף על פי שרוסיה לא אישרה לאוהדים הבריטים את הכניסה לגמר ליגת האלופות 2008 שנערך במוסקבה. ראש אגף שירות האשרה הבריטי של חבר המדינות, מנדי איברמי, גרם לאיפשור כניסתם של האוהדים הרוסים למשחק.
קבוצות
זניט סנקט פטרבורג הייתה ללא המבקיע המצטיין של הטורניר, פאבל פוגרבניאק, שצבר כמות מרבית של כרטיסים צהובים בשלבי הנוק-אאוט של הטורניר ולפיכך הושעה. עם זאת, היא הייתה מסוגלת לנצח את ריינג'רס בזכות הקשרים ההתקפיים המצטיינים שלרשותה, אנדריי ארשאבין וקונסטנטין זיריאנוב, בנוסף לקשר האחורי אנטולי טימושיוק.
מאמן ריינג'רס וולטר סמית' פתח עם ז'ין-קלאוד דרשווילה בעמדה הקדמית במערך שלו, כאשר חמישה קשרים תומכים בו מאחור: סטיבן דייוויס, קווין תומסון, סטיבן וייטקר, בארי פרגוסון וברהים המדני. נלי אלכסנדר פתח בפעם העשירית בלבד בהרכב ריינג'רס.
מהלך המשחק
בפתיחת המשחק, שתי הקבוצות לא הרבו להשיג הזדמנויות לכיבוש. זניט סנקט פטרבורג הגיעה למספר מצבים טובים של אנדריי ארשאבין, ויקטור פייזולין ואיגור דניסוב שהיו קרובים לכיבוש שערים. גלאזגו ריינג'רס הגיעה למצב טוב אחד במהלך המחצית הראשונה. בתוספת הזמן של המחצית הראשונה טענו שחקני זניט לנגיעת יד ברחבת העונשין של מגן ריינג'רס סאשה פפץ' ודרשו משופט המשחק פסיקת בעיטת עונשין לזכותם. הדבר אירע גם בצד המגרש השני, כאשר שחקני ריינג'רס טענו לנגיעת יד ברחבה של קונסטנטין זיריאנוב.
המחצית השנייה נפתחה בשליטתה של זניט, שנחשבה כמנטרלת את ריינג'רס. בדקה ה-63 זכתה ריינג'רס בבעיטת קרן לאחר הדיפה החוצה של ויאצ'סלב מלאפייב, אך זניט חטפה את הכדור ויצאה להתקפה מתפרצת בהנהגת אנדריי ארשאבין, שהיה קרוב פעם נוספת לכיבוש. השער הראשון במשחק נכבש בדקה ה-73 על ידי איגור דניסוב מזניט, לאחר בישול של אנדריי ארשאבין. השער נחשב למפתיע, עקב עובדת חוזק ההגנה של ריינג'רס. מאמן ריינג'רס וולטר סמית' העלה לשחק שלושה שחקנים בעלי יכולת התקפית על מנת לסייע לקבוצתו להשוות את התוצאה. עם זאת, לאחר שני כרטיסים צהובים שנתן השופט פטר פרוידפלדט בתוספת הזמן של המשחק, קונסטנטין זיריאנוב העלה את זניט ליתרון 0–2 בדקה האחרונה.
בסיום המשחק הצדיקה התקשורת את תוצאת המשחק, בזכות סגנון משחקה ההתקפי של זניט שהוביל אותה לניצחון.
אלימות אוהדים
במהלך האירוע התחוללה התפרעות אוהדים במרכז העיר מנצ'סטר. בעקבות המהומה שהתחוללה, נאלצה המשטרה המקומית להתערב על מנת להרגיע את המהומות. צוות ערוץ החדשות של ה-BBC הפסיק את תוכנית השידורים הרגילה שלו לטובת שידור חי בטלוויזיה של אירועי האלימות, ותוכנית הדגל של רשת ITN "חדשות בעשר" (News at Ten) נתנה סיקור נרחב לאירועים.
נורוז
כיום מציינים את נורוז באופן רשמי בחלק ממדינות מרכז ומערב אסיה כמו איראן, אפגניסטן, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, אזרבייג'ן, אוזבקיסטן (יומיים), טורקמניסטן, טורקיה ובאורח חלקי ולא רשמי בפקיסטן ובהודו. כן מציינים אותו המיעוטים הטורקים-עות'מאנים בבלקן.
באיראן מצוין הנורוז ביום השוויון האביבי (20 או 21 במרץ), וזה, ככל הנראה, היה גם מועד החג המקורי. באיראן חוגגים את נורוז גם מוסלמים רבים, אף כי אנשי הדת המוסלמים אינם רואים זאת בעין יפה. בראייתם זהו חג פגאני, שנחוג בתקופה ה"חשוכה" טרם קבלת האסלאם בפרס. גם יהודים יוצאי איראן מציינים את החג בישראל ומחוצה לה. החג באיראן, כאמור, מתחיל ב-20 או ב-21 במרץ וממשיך בחופש לאומי של 13 ימים, כאשר ביום ה-13 ("סיזדה בדר" בפרסית) יוצאים האיראנים לחגיגות ופיקניקים ברחבי המדינה.
בשנת 2016 הכיר ארגון אונסק"ו בחג הנורוז כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
מסורות, טקסים וחגיגות
בתרגום מילולי פירוש המילה נורוז הוא "יום חדש" והוא מצוין ביום תחילת האביב. באיראן ובקרב הכורדים בעיראק נשמר צביונו של החג עד היום. כהכנה לפרק החיים החדש לובשים בגדים חדשים, וכאות לסיומו של החורף מדליקים אש, קופצים מעליה, רוקדים ושרים. אצל הכורדים מכינות הנשים סעודה חגיגית וקרובים וחברים מטיילים יחדיו לפארקים ואתרי טיול. להקות של נגנים מופיעות בשירים מסורתיים, בשירי אהבה ובשירים פוליטיים.
החלק המרכזי בחג הוא הכנת "הפת סין" ("שבעת הסינים"), שהם שבעה מאכלים ששמם בפרסית מתחיל באות סין ואשר משמשים בארוחת החג, וכן משקה השנה החדשה, המוכן משבעה פירות. שבעת המאכלים מסמלים את שבע המעלות של הזורואסטרים, ועורכים אותם על שולחן ביחד עם ראי, דג במים, נרות וספר (אצל מוסלמים הקוראן, אצל נוצרים התנ"ך ואצל הזורואסטרים ספר אווסטה או תמונה של זרתוסטרא, יש השמים ספר שירה של משורר זה או אחר).
בערב שלפני יום הרביעי האחרון לפני נורוז מדליקים את "אש יום רביעי" (צ'הארשנבה סורי).
היסטוריה
עד למאה הראשונה לפני הספירה צוין חילוף השנים ביום הארוך בשנה, בקיץ, שצוין בחגיגות קציר גדולות. תחת שלטון השושלת האחמנידית (בשנים 300–770 לפני הספירה, לערך) הפך יום נקודת השוויון באביב ליום תחילת השנה. באיראן ובאפגניסטן מחשבים אסטרונומים גם בימינו אלה את הדקה המדויקת של רגע השוויון. באיראן מקובל ביום זה לגבות את הזכאת - המס המוסלמי המיועד לצדקה.
בלוח השנה הפרסי המקובל באיראן אין כללים לעיבור השנה, ולפיכך אין שיטה לחישוב המועד המדויק לתחולת החג נורוז. מקובל לחשב את השעה המדויקת של ההשתוות האביבית (השעה שבה השמש נמצאת בזנית מעל קו המשווה), ואת שעת הצהריים האסטרונומית בטהראן (כלומר השעה שבה השמש נצפית בשיא גובהה בטהראן ביום ההשתוות האביבית). אם שעת ההשתוות האביבית קודמת לשעת הצהריים בטהראן, מוכרז היום כיומו הראשון של החג, אם היא חלה אחרי שעת הצהריים, דוחים את החג למחרת.
במהלך השנים היה נורוז החג האזרחי החשוב ביותר בפרס, וגם ברבים ממחוזות האימפריה העות'מאנית נחשב לחג רשמי. היה זה חג עממי שבו נערכו תחרויות רכיבה וחגיגות ציבוריות בכיכרות וברחובות. על פי המסורת הזורואסטרית, המייחסת קדושה לאש, נהוג עד היום להבעיר מדורות ביום זה, ולקיים סביבן טקסים שונים שמקורם בדת הזורואסטרית.
הנורוז בין הסונים לשיעים
מנהגם של התושבים שהיו בשליטה פרסית להמשיך לחגוג את חג הנורוז הזורואסטרי גם לאחר התאסלמותם גרמה למבוכה רבה בקרב חכמי ההלכה המוסלמית. מחד חכמי ההלכה השיעים היו מעוניינים לאסלם את החג עוד בשלב מוקדם בהיסטוריה המוסלמית, זאת לאור הבנתם כי הם אינם יכולים לאסור את קיום החג בגלל תפוצתו הרבה בקרב הפרסים, לאור ההתנגדות העממית הרחבה לאיסור הדתי. מאידך, עבור חכמי הלכה פרסים רבים החג סימל את האופי התרבותי המיוחד להם שהבדיל אותם מהתרבות הערבית, זאת לאור המאבק התרבותי שהתנהל בין הערבים ובין הפרסים עוד בראשית ימי האסלאם. לפיכך, ניסו חכמי הלכה שיעים להעניק לגיטימציה דתית לחג. כדי להשיג את המטרה הזאת, גויסו מסורות דתיות רבות על שם האימאם ג'עפר א-צאדק הקושרות את החג עם מצוות דתיות שקויימו בשני החגים המוסלמים (עיד אל-פיטר וחג הקורבן) ובתפילת יום השישי על מנת להראות שהוא חג מוסלמי שאינו קשור לדת הזורואסטרית. בנוסף, רצו חכמי ההלכה השיעים לעצב מחדש את הטקסים הדתיים על מנת לקרב אותם לדת המוסלמית ולנתק אותם מהמורשת הזורואסטרית.
חכמי הדת הסונים, לעומת זאת, במקביל ראו בניסיון מתן הלגיטימציה דתית לחג ועיצובו מחדש על ידי השיעים, חידוש דתי בלתי רצוי (בִדְעה סיאאה) בשל זיקת החג לעקרון הדואליזם והדת הזורואסטרית שלא תאמו את התפיסה המונותיאיסטית (תווחיד) באסלאם. עמדתם נגד עריכת הטקס הוחמרה בייחוד על רקע העימותים הפוליטיים והחברתיים בין השיעים לבין הסונים, שבהם האשימו הסונים את השיעים בהתנהגות לא אסלאמית, תוך הדגשת חגיגת הנורוז על ידי השיעים. הסונים ניצלו האשמה זו על מנת להרחיק את השיעים מכלל הקהילה המוסלמית וכדי לתת צידוק דתי למלחמה נגדם. למרות התנגדות הסונים לעריכת החג היו סונים רבים שקיימו את החג בפרס בגלל השפעת הלחץ החברתי הפרסי עליהם; כמו כן נפוץ החג בקרב העמים הכורדים והטורקים כיוון שתרבותם הושפעה מהתרבות הפרסית. לכן עוד מימי האימפריה העות'מאנית היה ניסיון מצד חכמי הלכה סונים ממוצא טורקי וכורדי להעניק לגיטימציה דתית לעריכת הטקס.
החגיגות בקרב הכורדים
בגרסאות הכורדיות אין לרוב אזכור לנסיך. קאווה הורג את דאחאק לבד עם הקהל. מתוך שמחה מציתים האנשים אש במטרה להפיץ את הבשורה לארץ כולה. על פי המסורת, אירוע זה התרחש בשנת 612 לפני הספירה, דהיינו בשנת ניצחון מדי על אשור ליד נינוה.
בטורקיה ובסוריה אסרו במשך תקופה ממושכת על חגיגות נורוז. בטורקיה נהרגו בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים מאות אנשים כאשר הצבא ירה אל הקהל החוגג בערים הכורדיות. מאז שנת 1994 נחשב נורוז בטורקיה לחג טורקי עתיק ומצוין באופן ממלכתי, אך בלי השתתפותה של האופוזיציה הכורדית.
משה ברזני
משה ברזני (14 ביוני 1926, ב' בתמוז ה'תרפ"ו – 21 באפריל 1947, ב' באייר ה'תש"ז), מעולי הגרדום, היה לוחם במחתרת הלח"י שנתפס על ידי הבריטים והתאבד בגיל 20 בצינוק בטרם הועלה לגרדום.
ילדות
משה ברזני, נולד בבגדאד שבעיראק, ללולו ואברהם ברזאני, אביו היה רב, מקובל ושוחט בקהילה היהודית בעיראק, נצר למשפחת ברזאני - משפחה יהודית מיוחסת מכורדיסטן. אחיו של אביו היה הרב יצחק ברזאני, רב ואב בית הדין של העיר ארביל בעיראק. בגיל שש עלה לארץ ישראל עם משפחתו. הוא התחנך על אהבה לארץ ובביתו הייתה אווירה של שאיפה לגאולת ישראל. בגיל עשר נאלץ לנטוש את לימודיו כדי לסייע בכלכלת משפחתו. כבר בגיל צעיר הצטרף למחתרת הלח"י, בעקבות אחיו הבכור שאול, וזכה לתמיכה מצד הוריו.
פעילותו בלח"י ומעצרו
ברזני פעל ביחידת הנוער של הלח"י בהפצת כרוזים ומודעות כשנה וחצי, בהמשך עבר לפעולות מיקוש וחבלה. ב-22 באוקטובר 1946 השתתף בפעולת פיצוץ הרכבת ליד הכפר מלחה ממערב לירושלים.
ב-9 במרץ 1947 ברזני פסע באחד מרחובות ירושלים כשבכיסו רימון יד מסוג מילס, באמצעותו התכוון להתנקש בחיי מפקד הדיוויזיה התשיעית. באותו זמן הייתה העיר נתונה ב'מצב צבאי', וסיור בריטי נתקל בברזני והפתיעו כשבאמתחתו הרימון. הדבר אירע בפינת הרחובות רש"י ותחכמוני בשכונת מקור ברוך, בקרבת מחנה "שנלר". הוא נתפס והובא למשטרת מחנה יהודה. בתחילה ניסה להסתיר את השתייכותו למחתרת וטען כי בשל המצב הצבאי לא היה יכול להגיע לבית הוריו וכי הרימון נמסר לו תמורת 100 מיל. ברזני נעצר והועמד למשפט צבאי.
המשפט
בדומה לחברי המחתרות, כפר ברזני בסמכותו של בית המשפט הבריטי לשפוט אותו. בבית הדין שינה את טענותיו מעת מעצרו. הוא סירב למנות לעצמו סניגור, התעלם ממהלך המשפט וישב במעיל אפור, מכנסי חאקי קצרים ולראשו כיפה, תוך שהוא מעיין בתנ"ך.
לאחר הקראת ההאשמות נשאל אם הוא מודה או מכחיש. הוא רק ביקש לומר מספר מילים. ללא התרגשות הכריז:
ב-17 במרץ בשעה 10:25 החל המשפט של ברזני. בשעה 11:55 דן אותו בית המשפט למוות בגרדום. לאחר הקראת גזר הדין חזר וקרא ברזני אל השופטים: "בתליות לא תפחידונו" והחל לשיר את "התקווה". השוטרים באולם הפסיקו את שירתו וסחבו אותו מהאולם כשהוא כבול שלשלאות. במשפט לא נכחו בני משפחתו משום שלא הורשו לצאת מן השטח הצבאי. כשהגיעו כבר תם המשפט.
כשמיהרו השופטים לצאת מן האולם קרא ברזני: "ליישוב - חזק ואמץ!". בצינוק ישב עם מאיר פיינשטיין, לוחם אצ"ל שנידון אף הוא למוות. כשפגש את אביו בשבת האחרונה בתא אמר לו:
בתא הנידונים למוות
בבית הסוהר המרכזי ב"מגרש הרוסים" ישב בתא הנידונים למוות עם מאיר פיינשטיין. עוד לפני תחילת המשפט, נקבעו סידורים ליצירת קשר בינו לבין חברי המחתרת אם יועבר לצינוק התלייה. את הקשר קיימו באמצעות בננות, אשר היו יוצרים חריץ קטן בקליפותיהן, ואליו דוחפים פתק ובו אותיות זעירות ומקודדות, עטוף גומי דקיק המגן עליו מפני הלחות. לאחר מכן היו סוגרים את ראש הבננה וגם החיפושים המדוקדקים באוכל לא חשפו את הדבר. הרב אריה לוין, "אבי האסירים", היה מבקר אצל הנידונים למוות ואצל שאר האסירים מדי שבת ומעודד את רוחם.
בקשות רבות לחנינת פיינשטיין וברזני הגיעו אל הנציב העליון. פנו אליו בין היתר דוד בן-גוריון, יו"ר הנהלת הסוכנות היהודית, ויצחק בן-צבי, בשם הוועד הלאומי. שני הרבנים הראשיים, הרב הרב עוזיאל והרב הרב הרצוג, ראש עיריית תל אביב ישראל רוקח, ומשפחות הנידונים ביקשו חנינה אף הם.
נראה כי הבריטים שעו לבקשות, ובעת ההמתנה לביצוע גזר הדין נרמז לברזני מספר פעמים כי אם יבקש חנינה, יינצל מעונשו. אך כדי שלא תיגרם נחת רוח לבריטים וכדי שלא ייראה שלוחמי המחתרת מתחננים על נפשם, סירב ברזני בכל תוקף לבקשת חנינה, גם כשהפצירו בו הוריו.
"רימון בין הלבבות"
באחד מימי ההמתנה לאישור פסק הדין ביקשו ברזני ופיינשטיין מחבריהם בבית הסוהר להבריח אליהם זוג רימוני יד, את האחד תכננו להשליך על פמליית התלייה ובעזרת השני להתאבד, בדומה למעשה שמשון המסופר בספר שופטים ("תמות נפשי עם פלשתים"). אליעזר בן-עמי הוא שהכין את הרימונים. הוא לקח שני תפוזים, רוקן את תוכנם ומילא אותם בחומר נפץ; רסיסי ברזל נדחפו לקליפתם, והוכנסה מערכת הצתה ומאיץ. את ההפעלה יכלו לבצע בעזרת רשף של סיגריה. המכסה היה חלקו העליון של התפוז שהוצמד בסיכות עץ קטנות רבות. לאחר שהוכנו, הועברו התפוזים אל תא הנידונים יחד עם דברי מזון נוספים.
ב-21 באפריל, א' באייר תש"ז, רבו השמועות כי שני הנידונים עומדים להיות מוצאים להורג. על ירושלים היהודית הוטל עוצר מלא. בשעה שש בערב הודיעו לפיינשטיין וברזני הן על אישור פסק הדין והן על ביצועו באותו יום בשעה ארבע לפנות בוקר. הרב אריה לוין נקרא להגיע בערב כדי שיקראו בפניו וידוי ויתפללו. הוא אמר כי הוא חושש שלא יצליח לעמוד בכך ושחלילה יקרה אסון בזמן המעמד. הוא גם שאל 'וכי מה חטאו?... על מה יש להם להתוודות?, וכי יש צדיקים גדולים מאלה העולים לגרדום למען קידוש השם וישראל?'. הוא סירב, בפעם הראשונה, להגיע לבית הסוהר ולבו נשבר על כי לא הצליח לעזור לביטול גזר דינם. הרב יעקב גולדמן, הרב הרשמי של הוועד הלאומי, הסכים להגיע אליהם בשעות הערב, ובא בשעה תשע ורבע. הוא העיד לאחר מכן כי הם היו עליזים בהתנהגותם ולא ניכרה בהם התוכנית. הרב ביקש להכין אותם לקראת הצפוי אך הם ענו לו כי אין גורלם שונה מגורל מיליוני אחיהם שנרצחו, והוסיפו: "טוב למות עם נשק ביד מאשר לחיות בידיים מורמות בכניעה". הם ביקשו למסור באמצעותו בקשת סליחה ממשפחותיהם על הצער שגרמו להן. הם שרו עימו את תפילת "אדון עולם" ולאחר מכן אמר עימם וידוי. עד השעה עשר וארבעים שוחחו על קידוש השם ועל רבי עקיבא, שאמר דברי תורה בזמן שעונה במסרקות ברזל. לקראת השעה אחת עשרה עודד אותם שלא יאבדו תקווה. הם נתנו לו את כל הסיגריות שבתאם וביקשו שיחלק אותן לאסירים וגם לשוטר הבריטי ששמר עליהם ושהיה הוגן כלפיהם. הוא אמר שיחזור אליהם לפני רגעיהם האחרונים כדי לראותם, והם ניסו לשכנעו שלא יבוא. הם שרו את "התקווה" במלואה. לפני שעזבם בדרכו לחדר הקצינים בכלא, הצהיר במפורש שיבוא להיות נוכח בהוצאה להורג.
האחרון שפגש את השניים היה הרב גולדמן, והם ביקשו ממנו למסור את דבריהם האחרונים. וכך מסר לו ברזני:
ב-ב' באייר תש"ז, 21 באפריל 1947, הניחו ברזני ופיינשטיין את שני הרימונים בין ליבותיהם, וכשהם חבוקים הפעילו את הרימונים, בטרם ישיגם התליין. בשעה אחת עשרה וארבעים נשמע בכלא פיצוץ חזק שהרעיד חלק מהבניין; החלה מהומה בכלא, מפקד הכלא ועוזריו רצו מחדריהם אל תא הנידונים. השוטר ששמר על התא צעק אליהם המום: "שניהם מתים! התפוצצו!". דלת התא נפרצה והמראה הנורא היה של ברזני ופיינשטיין, חזיהם קרועים, כשהם מתים. הסימנים הראו כי ברזני אימץ את הרימון אל חזהו בידו השמאלית ופיינשטיין שהיה גידם נלחץ אל ברזני והניח את חומר הנפץ בין שניהם. באחת בלילה הוצאו גופותיהם והועברו אל בית החולים.
לאחר מותם
הרב הראשי הורה לקבור את השניים למחרת, בבית העלמין הישן בהר הזיתים בחלקת קברות "קדושי המאורעות" תרצ"ו-תרצ"ט. גופותיהם הובלו תחת משמר כבד של משוריינים. הלוויתם הייתה מצומצמת בשל העוצר אשר הטילו הבריטים בירושלים. כוחות צבא ורכבים צבאיים מילאו את כל העיר. נכחו רק משפחתם הקרובה, ארוסתו של פיינשטיין, רחל, ארבעה עיתונאים, והרב אריה לוין.
בעיני רבים נחשבו השניים לגיבורים. האצ"ל והלח"י הכריזו עליהם כעל בעלי "תהילת עולם". אף על פי שהביע בדרך כלל התנגדות נחרצת לדרכם של האצ"ל והלח"י, כתב עליהם נתן אלתרמן שיר אוהד שפורסם בטורו "הטור השביעי" (להלן חלק ממנו):
במותו ביקש בגין להיקבר ליד קברם של ברזני ופיינשטין, וכך היה.
על שמו של משה ברזני קרויים מספר רחובות בערי ישראל: רחוב בתל אביב, בשכונת רמת אביב ג', ובירושלים בשכונת תלפיות מזרח, ובקריית גת בשכונת הבנים.
כאשר הוכרו פיינשטיין וברזני כחללי מערכות ישראל, הוחלפו המצבות שעל קבריהם בהר הזיתים, במצבות המקובלות בצה"ל. המצבות המקוריות הובאו לחצר בית הסוהר המרכזי בירושלים (כיום - מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים), ושם הן מוצגות.
אנדריאס דיקשטיין
אנדריאס דיקשטיין (בהונגרית: Andreas Dückstein; נולד ב-2 באוגוסט 1927) הוא שחמטאי יהודי-הונגרי-אוסטרי. זכה פעמיים במדליית זהב באולימפיאדת השחמט.
ביוגרפיה
אנדריאס דיקשטיין נולד בבודפשט למשפחה יהודית והיגר לאוסטריה כבר בגיל 22. הוא היה אלוף אוסטריה בשחמט שלוש פעמים - 1954, 1956 ו-1977. במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 השתתף במספר תחרויות. אנדריאס דיקשטיין זכה 9 פעמים באליפות וינה בשחמט.
דיקשטיין עשה דוקטורט במשפטים.
בשנת 2015 הוא השתתף באליפות לסניורים לקבוצות כחבר נבחרת וינה.
תהליכון
תהליכון (באנגלית: Thread of execution, או בקיצור: Thread) ולעיתים חוט, פתיל ריצה או נים הוא מושג במדעי המחשב המשמש במערכות הפעלה כדי לתאר הקשר ריצה במרחב כתובות.
מערכות הפעלה מודרניות מאפשרות לנהל במסגרת ריצה של תהליך (Process) מספר תהליכונים הרצים במקביל במרחב כתובות אחד. במערכות אלו כל תהליך חדש מתחיל את ביצועו באמצעות 'תהליכון ראשי' אשר עשוי בהמשך ליצור תהליכונים נוספים. מנגנון הריצה באמצעות תהליכונים מאפשר לספק למשתמש במערכת ההפעלה מהירות תגובה ורציפות פעולה כאשר התהליך (יישום) מבצע כמה משימות במקביל.
ריצה במקביל
במחשבים בעלי מעבד בודד אין למעשה ריצה של קוד במקביל, כך שתחושת המקביליות מתקבלת באמצעות קפיצה מריצה בהקשר של תהליכון אחד לריצה בהקשר של תהליכון שני. קפיצה זו, המכונה החלפת הקשר (Context switch), מבצעת מעין צילום מצב של המעבד (אוגרים וכדומה) לפני נטישה של תהליכון מסוים כדי לאפשר מעבר לתהליכון אחר וחזרה לתהליכון הקודם בהמשך. פעולת החלפת ההקשר היא פעולה יקרה יחסית מבחינת זמן עיבוד ועל כן משתדלים מפתחי מערכות הפעלה לשפר את זמן ההחלפה ואף לשלב אלגוריתמי ייעול לצמצום מספר ההחלפות.
מימושים
ניתן לממש תהליכונים ברמת הליבה (Kernel-level) או ברמת המשתמש (User-level):
שטח כאוטי
שטח כאוס או שטח כאוטי (באנגלית: chaos terrain; או chaotic terrain) הוא מונח באסטרוגאולוגיה המתאר סוג של פני שטח המאופיינים בשילוב לא סדיר של רכסים, בקעים, ומישורים, המעורבבים וצמודים אחד לשני. שטח כאוס הוא מאפיין בולט בכוכבי הלכת מאדים וחמה, באירופה (אחד מירחי צדק), ובכוכב הלכת הננסי פלוטו. בשטחים מעין אלה משתמשים במילה "כאוס" כחלק משם האתר (לדוגמה: "כאוס אוראום" על מאדים).
אירופה
על פי מחקר של אוניברסיטת טקסס באוסטין משנת 2011 נטען כי אזורי הכאוס בירח אירופה מצויים מעל אגמים נוזליים מתחת לקרח המכסה את פני השטח, אירועי פגיעה וחדירת גופים מבעד לקרח אל תוך האגמים, הם גורם אפשרי לאזורי הכאוס.
מאדים
משערים שאזורי הכאוס של מאדים נוצרו מהשתחררות של כמויות אדירות של מי קרח אל פני השטח. אזורי הכאוס מופיעים במקומות רבים על מאדים, וניתן לראות כי דבר מה הזיז את פני השטח בפתאומיות.
חוקרים סבורים כי אזורי כאוס נוצרו לפני זמן רב. באמצעות ספירת מכתשים (יותר מכתשים בכל אזור נתון פירושו אזור ישן יותר), מדענים הגיעו למסקנה שהאזורים נוצרו לפני 2.0 עד 3.8 מיליארד שנה.
תרמודינמיקה
תרמודינמיקה היא ענף בפיזיקה הקלאסית העוסק בחקר האנרגיה, בתמורות שהיא עוברת בין מופעיה השונים וביכולתה לבצע עבודה. המחקר בתחום התרמודינמיקה מאפשר הבנה וניתוח התמורות והאנרגיות הטמונות בחומר, כמו חוֹם ואנטרופיה, תמורות שאי אפשר להבחין בהן או למדוד אותן בעזרת התצפיות המאקרוסקופיות; על ידי שימוש במעט נתונים ובכלים פשוטים, מעניק ענף זה של הפיזיקה יכולת ניתוח למערכות בהן הוא עוסק.
המאות ה־18 וה־19
תחום התרמודינמיקה התפתח באופן אמפירי עקב חקר היעילות של מנועים ומכונות חום בהם נעשה שימוש מהמאה ה־18 ועד המאה ה־20. מדע זה התבסס בעיקר על עריכת תצפיות וניסוח משוואות לגדלים מאקרוסקופיים כמו לחץ, נפח וטמפרטורה – אף על פי שלא הייתה הבנה מלאה של מושגים אלה. חוקי התרמודינמיקה נוסחו כחוקים אמפיריים, כלומר: כמסקנה המכלילה תצפיות ניסיוניות, מבלי שניתן להן צידוק או הסבר יסודי יותר.
התורה האטומיסטית
לפי התורה האטומיסטית, התרמודינמיקה היא תורה סטטיסטית הדנה בצברים עצומים (בסדר גודל של מספר אבוגדרו חלקיקים) והיא מתארת תכונות מקרוסקופיות של הצבר וממוצעים. באמצעות תורה זו הוסקו מספר תובנות מעניינות לגבי מושגים בתרמודינמיקה שעד אז לא הייתה הבנה מלאה שלהם: למרות הישגים גדולים אלו, תורה זו עדיין לא הייתה מושלמת.
המאה ה־20
בשנים 1904–1905 פרסם אלברט איינשטיין סדרת של מאמרים אשר הניחה את הבסיס למכניקה הסטטיסטית. במאמריו ניתח איינשטיין דווקא את הסטיות מהממוצע והראה שבאמצעותן אפשר ללמוד רבות על הפיזיקה של המערכת; השלב הבא בהתפתחותה של התרמודינמיקה שילב את מכניקת הקוונטים במכניקה הסטטיסטית. שילוב זה היה מהותי מאחר שרק באמצעות מכניקת הקוונטים אפשר לספור נכון את המצבים המיקרוסקופיים כראוי ולחשב פונקציות ריבוי נכונות.
החל ממחצית השנייה של המאה ה-20 החלה התפתחות של תרמודינמיקה סופית בזמן.
ארבעת החוקים הבסיסיים
בעולם התרמודינמיקה ישנם ארבעה חוקים מרכזיים:
נוירוכימיה
נוירוכימיה היא חקר הנוירוכימיקלים, הכוללים מוליכים עצביים (נוירוטרנסמיטרים), כווננים-עצביים (נוירומודולטורים), הורמונים-עצביים (נוירו-הורמונים), ומולקולות אחרות כמו תרופות המשפיעות על פעילות תאי העצב (נוירונים). נוירוכימיה היא תחום במדעי המוח, ובוחנת את הקשר בין התרכובות האורגניות הפעילות במערכת העצבים, לתהליכים עצביים כמו נוירופלסטיות, נוירוגנזה והבחנה עצבית. למחקר הנוירוכימי השפעה חזקה על הרפואה והפסיכולוגיה.
היסטוריה
ניתן לתארך את ייסוד הנוירוכימיה כתחום מחקר לסדרת "סימפוזיונים נוירוכימיים בינלאומיים"; הראשון מביניהם פורסם ב-1954 תחת הכותרת "Biochemistry of the Developing Nervous System" ("ביוכימיה של מערכת העצבית המתפתחת"). מפגשים אלה הובילו ליצירת החברה הבינלאומית לנוירוכימיה, והחברה האמריקנית לנוירוכימיה. מפגשים מוקדמים אלה דנו בטבע הזמני של מוליכים עצביים כמו אצטילכולין, היסטמין, חומר P וסרוטונין. עד שנת 1972, הרעיונות והמושגים כבר קיבלו אופי מוחשי יותר. נוירוכימיקלים כמו נוראדרנלין, דופמין וסרוטונין סווגו כ"מוליכים עצביים משוערים בקבוצות נוירונים מסוימות במוח".
תפקוד המולקולות המוחיות האופייניות
מוליך, כוונן והורמון עצבי, יכולים שלושתם להוות זה את זה, כל מולקולה לגופה. למשל, הנוירו-הורמון דופמין הוא גם הורמון וגם מוליך עצבי, והנוירו-הורמון אוקסיטוצין הוא גם הורמון, וגם כוונן-עצבי.
נוירו-נוטריאנטים
זהו שם כולל לאטומים, חומרי-קדם, ומולקולות החיוניות לתפקודה של מערכת העצבים המרכזית. נוטריאנטים מתחלקים לחיוניים כגון אטומי חמצן, חומצות שומן חיוניות, חומצות אמינו כגון טירוזין, וטריפטופאן הדרושים לתפקוד תקין כללי ("נוירו-טיפיקאלי"), ולמסייעים כגון חומצות שומן אומגה 3.
נוטריאנטים מסוימים חשובים יותר לרחמיים (תינוקות המתפתחים ברחם) דוגמת חומצה פולית (המשמשת למניעת התפתחות מומים בתעלה העצבית שהיא שלב קדום של המוח), ואחרים חשובים יותר לאדם הבוגר.
לוו-יאנג
לְווֹיָאנְג (בסינית מפושטת: 洛阳; בסינית מסורתית: 洛陽; בפין-יין: Luòyáng; מילולית: "הגדה הצפונית של נהר לוו ") היא נציבות עירונית במערב מחוז חֶנַאן שבמרכז הרפובליקה העממית של סין השוכנת במפגש הנהר הצהוב ונהר לוו. העיר הייתה בירתה של סין כולה בתקופות שונות, החל מהמאה השמינית לפנה"ס ועד למאה העשירית לספירה. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 7,056,699 תושבים, מתוכם 2,550,470 בשטח האורבני, החיים בשטח כולל של 15,235 קמ"ר. את העיר לוויאנג ייסד בראשונה הדוכס של ג'ואו, אחיו של המלך ווּ, מייסד שושלת ג'ואו במאה ה-11 לפנה"ס. הוא קרא לעיר צֵ'נְגג'וֹאוּ ושיכן בה את שאריות האצולה של שושלת שאנג. בשנת 770 לפנה"ס הפכה העיר לבירת הממלכה. היא נהרסה במלחמת אזרחים בשנת 510 לפנה"ס ונבנתה מחדש שנה לאחר מכן.
בשנת 25 לספירה הפכה לוויאנג לבירת שושלת האן המזרחית, תוך שמעמדה מתבסס כאחד ממוקדי התרבות הסינית במשך מאות השנים שלאחר מכן. בשנת 68 הוקם בעיר מקדש הסוס הלבן, המקדש הבודהיסטי הראשון בסין. המקדש עדיין קיים, אם כי המבנים הנוכחיים הם בעיקר מן המאה ה-16.
בשנת 190 נחרבה העיר במהלך מלחמה פנימית בשושלת האן המזרחית, והבירה הועתקה מערבה לצָ'אנְגְאֶן (שִׂיאָן של ימינו). שלושים שנה לאחר מכן, בתקופת שלוש הממלכות, השיב לה את מקומה הקיסר וֶן, כשהפך אותה לבירה של שושלת ויי. שושלת גִ'ין, שאיחדה מחדש את סין, מיקמה גם היא את בירתה בלוויאנג. העיר הוחרבה בשנית בשנת 317 כאשר פולשים מצפון אילצו אותה להעתיק את בירתה לגְ'ייֶנְקָאנְג (נאנג'ינג של ימינו).
בשנת 493 העתיקה שושלת וֵיי הצפונית, אחת מהשושלות הדרומיות והצפוניות, את בירתה ללוויאנג. סמוך לעיר החלו לחצוב פסלי בודהה במערכת מערות לוֹנְגְמֶן. למעלה מ-30,000 פסלי בודהה נחצבו בסלע באותה תקופה, והם מהווים היום אתר מורשת עולמית, אף כי ראשיהם של רבים מן הפסלים נותצו בזמן מהפכת התרבות. עם פיצול השושלת ב-534 לשושלת ויי המזרחית והמערבית, שוב איבדה העיר את בכורתה, כשהשושלת העתיקו את בירותיהם ליֶצֵ'נְג ולצָ'אנְגאָן, בהתאמה. צָ'אנגְאָן נותרה הבירה גם לאחר איחוד הקיסרות תחת שושלת סווי וכן תחת שושלת טאנג אחריה. לאחר מכן לא חזרה לוויאנג להיות הבירה, אלא לשנים ספורות בשלהי שושלת טאנג (904-907), וכן תחת ממלכת טאנג המאוחרת (923-936) בתקופת חמש השושלות ועשר הממלכות.
בשנת 1948, במהלך מלחמת האזרחים הסינית בין הקוומינטנג למפלגה הקומוניסטית הסינית, המאבק על לוו-יאנג הסתיים בניצחונם של הקומוניסטים והפך לאבן דרך במסע כיבושם מיידי הלאומנים.
קבוע קטלן
במתמטיקה, קבוע קטלן G ,שנקרא על שם אז'ן שרל קטלן, הוא מספר שמוגדר על ידי
כאשר β היא פונקציית בטא של דיריכלה. לא ידוע אם קבוע קטלן הוא מספר אי-רציונלי.
ערכו בקירוב של קבוע קטלן הוא:
שימושים
על ידי קבוע קטלן אפשר להגדיר ערכים מסוימים של פונקציית פוליגמא כגון:
אוליבר מלאקאר
אוליבר מלאקאר (נולד ב-1 ביולי 1935) הוא מנחה טלוויזיה קרואטי.
ביוגרפיה
מלאקאר גדל באוסייק מגיל עשר וב-1954 החל ללמוד צרפתית ואיטלקית באוניברסיטת זאגרב.
ב-1990 הנחה את האירוויזיון ומ-1993 ועד 2002 הגיש את הגרסה הקרואטית של גלגל המזל, הוא הנחה מספר פעמים גם את קדם האירוויזיון הקרואטי ומ-1986 ועד 1989 שימש כפרשן של האירוויזיון בשפה הקרואטית.
הדרה שפלן קצב
הדרה שפלן קצב (נולדה ב-14 באוקטובר 1963) היא מרצה, חוקרת ואוצרת ישראלית, המתמחה באמנות מודרנית ועכשווית, תאוריה ביקורתית ופמיניסטית.
קורות חיים
נולדה בתל אביב ליהושע ודליה שפלן.
למדה בבית הספר היסודי "גורדון" בגבעתיים ובתיכון קלעי בגבעתיים. שירתה בצה"ל כמש"קית ת"ש. בשנת 1989 סיימה תואר ראשון בתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, וב-1991 תואר שני בתולדות האומנות באוניברסיטת סורבון בפריז, בנושא "סוגיות של זהות בעבודתו של האמן כריסטיאן בולטנסקי" בהנחיית פרופסור ז'ילבר לאסקו.
בשנת 2009 קיבלה תואר דוקטורט בבית הספר למדעי התרבות, שבאוניברסיטת תל אביב. בנושא ­­­­­"המפגש בין הסובייקט האימהי למסמן החזותי – באמנות ישראלית עכשווית", בהנחיית פרופסור רות רונן.
הוראה
עסקה בהוראה במוסדות חינוך והשכלה שונים וביניהם: המכון הטכנולוגי בחולון, אוניברסיטת ליברפול, אוניברסיטת תל אביב, ויטל, המכללה האקדמית שנקר, בצלאל, קמרה אובסקורה, המסלול האקדמי של המכללה למינהל, סמינר הקיבוצים (בעבר - המכללה להוראת טכנולוגיה).
תפקידים אקדמאים ופעילות מקצועית
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הקימה בבצלאל את הקורס החלוצי בישראל בנושא אמנות ומגדר.
משנת 2008 ועד 2018 שימשה כראש החטיבה לאמנות במסלול האקדמי של המכללה למנהל. בשנים 2011–2013 כיהנה כראש תחום לימודים עיוניים בבית הספר לעיצוב וחדשנות. בשנת 2015 שימשה כשופטת בוועדות השיפוט של מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, וכחברת הפורום לשילוב חינוך ואומנות. הייתה שותפה בקבוצת חקר למגדר ולחינוך. בשנים 2018–2019 קיימה קבוצת חקר נוספת בנושא הורות. בין השנים 2012–2020 עמדה בראש המחלקה לאמנות במכללת סמינר הקיבוצים. בשנת 2021 הקימה קבוצת מחקר במכון ואן ליר בנושא ליצירת סובייקטיביוּת פוליטית פמיניסטית.
מחקר
בספרה "א(י)מניות: אימהות מביאות אמנות לעולם" (גמא, 2020) חקרה את נושא האם היוצרת אמנות – ה"אימנית". בעוד אמנות ואימהות נתפסו כספירות המתנהלות בשני קווים מקבילים ונפרדים, הספר מציע תאוריה ביקורתית חדשנית המעמידה את האימהות כנקודת מוצא. גישה זו מאמצת את התפיסה המטריצנטרית הרואה באימהות קטגוריה נפרדת ושמה במרכז השיח את נקודת המבט של האם עצמה, תחת הגישה המקובלת המביטה על האם כאובייקט בתוך השיח. תפיסה זו רואה באימהות גורם בעל חשיבות המגדיר את חייהן של נשים רבות, לעיתים אף יותר מן המגדר עצמו, וטוענת כי רבות מהסוגיות שנשים מתמודדות עימן קשורות במישרין לתפקידן ולזהותן כאימהות.
הספר בודק כיצד האימהות מיוצגת בתיאוריה ובפרקטיקה האמנותית בישראל וביתר העולם המערבי, ומצטרף למחקרים בודדים על הקשר בין אמנות ואימהות, תוך ביקורת על המהלך ההיסטורי הפטריארכאלי שהפך את האם ואת עבודתה לשקופות. התפיסה המטריצנטרית טוענת כי תפקידה של האם בתרבות הוא תפקיד חשוב לאין שיעור, ואי לכך ראוי להיכתב מחדש. בספר נבחנו האופנים שבהם האמנות הפלסטית מאפשרת לאימהות להפוך סדרי עולם ולכתוב את עצמן בעצמן.
בשנת 2021 זכתה בפרס בינלאומי בתחרות מאמרים בנושא: "אמנות פמיניסטית בתוכניות לימודים אמנותיות בינלאומיות" במסגרת: The Advance HE Connect.
אוצרות תערוכות
בשנים האחרונות אצרה תערוכות מחלקתיות לכבוד יום האישה הבינלאומי.
כאוצרת עצמאית ארגנה בשנת 2019- תערוכת "נבראת" בגלריה 12, יפו.
משפחה
הדרה שפלן קצב נשואה למוזיקאי אייל קצב ואם לשניים.
פרסי לינדזי
פרסיבל (פרסי) צ'ארלס לינדזי (באנגלית: Percival (Percy) Charles Lindsay; 17 בספטמבר 1870 – 21 בספטמבר 1952) היה צייר נוף, מאייר וקריקטוריסט אוסטרלי.
ביוגרפיה
יליד קרסוויק, ויקטוריה. פרסי היה הילד הראשון שנולד לג'יין לינדזי (לבית ויליאמס) ולד"ר רוברט צ'ארלס לינדזי. בין אחיו היו האמנים הידועים: סר ליונל לינדזי, נורמן לינדזי, רובי לינדזי וסר דריל לינדזי.
פרסי החל לראשונה לצייר בזמן הלימודים ופיתח את כישוריו עוד בסוף שנות השמונים של המאה ה-19.
לינדזי עבר למלבורן בשנות ה-90 של המאה ה-19 ועבד כמאייר וכקריקטוריסט. בתקופתו במלבורן. הוא היה במרכז קהילת האמנות הבוהמית בעיר. בשנת 1918 הוא עבר עם אשתו וילדו לסידני, שם המשיך לצייר נופים בזמן שעבד כקריקטוריסט במגזין The Bulletin.
פרסי הוא הפחות מוכר מבין חמשת האמנים של משפחת לינדזי וזכור בעיקר בזכות ציורי הנוף המשובחים שלו ואישיותו חסרת הדאגות המאושרת.
לאמן הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו בגלריה לאמנות בשנת 1975. ביוגרפיה על האמן פורסמה על ידי הוצאת ספרים אוסטרלית בשנת 2011.
פארקים ואתרי נופש של חברת וולט דיסני
פארקי ואתרי הנופש של חברת וולט דיסני (באנגלית: Walt Disney Parks and Resorts) היא מחלקה של חברת וולט דיסני המנהלת ומקימה את פארקי השעשועים של החברה ברחבי העולם.
מחלקת הפארקים ואתרי הנופש נוסדה בשנת 1971 בשם "מתקני השעשועים של וולט דיסני" (Walt Disney Attractions) כאשר הוקם פארק השעשועים השני של החברה - ממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה.
אתר הנופש דיסנילנד
אתר הנופש נוסד על ידי וולט דיסני בשנת 1955 בעירה אנהיים השוכנת באוראנ' קאונטי, קליפורניה. דיסנילנד הפכה במהרה לשם דבר בכל העולם. הפארק הפך רשמית ל"אתר הנופש דיסנילנד" בשנת 2001 עם הקמת פארק ההרפתקאה הקליפורנית של דיסני.
מתקני אתר הנופש:
אתר הנופש דיסניוורלד
אתר הנופש דיסניוורלד נפתח בשנת 1971 עם הקמת פארק השעשועים ממלכת הקסם בתמה של ממלכת הקסם - הדומה לדיסניוורלד. באתר בעת שנפתח הוקמו שלושה מלונות. שטח האתר כפול משטח האי מנהטן - כאשר נכון לשנת 2006 רק רבע מהשטח נוצל. האתר הוא יעד התיירות הגדול ביותר בכדור הארץ ובו ארבעה פארקי שעשועים, שני פארקי מים, מרכז קניות ובידור, עשרות מלונות ושמונה מגרשי גולף.
חלקי האתר:
אתר הנופש טוקיו דיסני
אתר הנופש טוקיו דיסני הממוקם באוריאסו בצ'ייבה שבפרברי טוקיו נפתח בשנת 1983. דיסנילנד שבטוקיו דומה בתכנונה ובעיצובה לדיסנילנד שבקליפורניה. בשנת 2001 נפתח באתר פארק שעשועים שני - טוקיו דיסניסי. באתר מספר מלונות, שניים מהם בבעלות דיסני. באתר מבנה מגרש החנייה הגדול ביותר בעולם. האתר מנוהל ונמצא בבעלות חברת ארצות המזרח - זכיין של חברת וולט דיסני. האתר עוצב ונבנה על ידי חברת הבת של חברת וולט דיסני - וולט דיסני אמג'ינירינג.
חלקי אתר הנופש:
אתר הנופש דיסנילנד פריז
אתר הנופש הרביעי של החברה נפתח בפריז בשנת 1992 בשם "אתר יורודיסני". השם שונה בשנת 1994 על מנת לקשר את האתר עם ה"מותג" הרומנטי של העיר פריז במטרה לשפר את רווחיות הפארק שבאותה עת היה בהפסדים כבדים (הפארק עצמו אינו מצוי בעיר פריז, אלא בפרבר העיר במרחק 30 ק"מ ממנה). באתר שני פארקי שעשועים, מרכז קניות, אתרי מחנאות ושישה מלונות בבעלות חברת וולט דיסני (כמו כן באתר מספר רב של מלונות אחרים). האתר מנוהל על ידי חברת יורו דיסני SCA הנמצאת בבעלות חברת וולט דיסני.
חלקי האתר:
אתר הנופש דיסנילנד הונג קונג
אתר הנופש החמישי של החברה (והשני באסיה) נפתח ב-12 בספטמבר 2005 בהונג קונג. האתר מנוהל על ידי חברת פארקי השעשועים הבינלאומיים של הונג קונג - בבעלות משותפת של חברת וולט דיסני וממשלת הונג קונג.
חלקי האתר:
קו הספנות דיסני
קו הספנות דיסני שייך אומנם לחטיבת הפארקים ואתרי הנופש של החברה, אולם הקו מהווה למעשה ענף נפרד של סוגי אתרי הנופש של החברה. הקו נוצר בשנת 1995 עם הזמנת בניית שתי ספינות. הספינות עוצרות באי פרטי של החברה באיי בהאמס - קאסטאווי קי - אי שתוכנן על ידי וולט דיסני אמג'ינירינג.
נכסי קו הספנות:
פארקים ואתרי נופש שלא נבנו
תוכניותיה של החברה להקים פארק בשם אמריקה של דיסני בווירג'יניה לא הוצאו אל הפועל בשל התנגדות של תושבי הסביבה.
התוכניות של החברה להקים גרסה של החוף המערבי לאפקוט בשם ווסטקוט לא הוצאו אל הפועל בשל קשיים כלכליים של החברה שנגרמו לאחר הקמת יורודיסני. במקום נבנה מאוחר יותר פארק ההרפתקאה הקליפורנית של דיסני. תוכנית אחרת שדנו בה ולא הוצאה אל הפועל הייתה להקים בקליפורניה, באזור לונג ביץ' פארק בסגנון טוקיו דיסניסי. באותה עת הייתה בבעלות החברה האוניה קווין מארי והתוכנית הייתה שקו הספנות דיסני יעגון וייצא מהפארק, אולם גם תוכנית זו בוטלה עם הקמת הפארק בטוקיו.
מנכ"ל חברת וולט דיסני רוברט איגר הודיע כי מטרותיה של החברה הם הקמת פארקי שעשועים והרחבת הפארקים מחוץ לארצות ברית. בינואר 2005 ערכה החברה בדיקה שטחים באוסטרליה העשויים לשמש אתר לפארק עתידי, באתר הנופש בהונג קונג ישנו שטח לא מנוצל היכול לשמש פארק שעשועים נוסף, וכך גם באתר הנופש בפריז.
המחאות בהונג קונג (2019–2020)
המחאות בהונג קונג החלו עם המחאה נגד חוק ההסגרה שהתקיימה בשנת 2019, שהיא סדרה של הפגנות מחאה בהונג קונג ובמקומות נוספים ברחבי העולם בדרישה לבטל את הצעת החוק להסגרת מבוקשים לידי השלטון המרכזי בבייג'ינג, סין. המפגינים מביעים חשש כי הצעת החוק תגרום להונג קונג, אשר הוא אזור מנהלי מיוחד בסין, להיות כפופה לחוק הסיני, וכי תושבי הונג קונג יהיו כפופים למערכת משפט אחרת.
בין ההפגנות הבולטות שהתקיימו, ניתן לציין את ההפגנה ב-9 ביוני שארגנה החזית האזרחית לזכויות אדם (CHRF), אשר להערכת המארגנים השתתפו בה 1.03 מיליון בני אדם, וזכתה לסיקור נרחב בתקשורת הבינלאומית.
בתחילה התעקשה ממשלת הונג קונג להעביר את הצעת החוק, וטענה כי היא מתקנת "פרצה" משפטית. עם זאת, תחת לחץ ההפגנות, נדחתה ההצבעה בקריאה שנייה שתוכננה במקור ל-12 ביוני, וכמוה גם ההצבעה ב-13 ביוני. ב-15 ביוני הודיעה ראש הרשות המבצעת של הונג קונג, קארי לאם, כי הצעת החוק מושעית ללא הגבלת זמן.
רקע
חוק ההסגרה הוצע על ידי ממשלת הונג קונג בפברואר 2019 אחרי רצח פון יו-וינג על ידי בן הזוג שלה בטאיוואן במהלך ביקור של השניים במדינה. כיוון שסין לא חתמה על הסכם הסגרה עם טאיוואן (ממשלת הרפובליקה העממית של סין לא מכירה בעצמאות האי) הציעה ממשלת הונג קונג תיקון לפקודת העבריינים הנמלטים ולפקודת העניינים הפליליים כדי לקבוע מנגנון להעברת פושעים נמלטים להונג קונג שלא חתומה על הסכם הסגרה.
התיקונים לפקודות אלו כללו גם את סין היבשתית, דבר שעורר חששות בקרב תושבים ואקדמאים בהונג קונג מפני פגיעה במדיניות מדינה אחת, שתי שיטות וכן בשל חוסר האמון במערכות אכיפת החוק של סין. המתנגדים דרשו מממשלת הונג קונג לבחון חלופות כמו הסכם הסגרה עם טאיוואן שיבוטל מיד לאחר העברת החשוד.
ההפגנה הראשונה: 31 במרץ 2019
המחאה הראשונה שאורגנה על ידי החזית האזרחית לזכויות אדם התקיימה ב-31 במרץ 2019. המפגינים קראו "עם ההסגרה ליבשת הונג קונג הופכת לכלא חשוך" ו"עצרו את החוק הרע". לם וינג-קי, הבעלים של חברת הספרים קאוזויי ביי, ואשר נעלם יחד עם עמיתים אחרים שלו ב-2015, הוביל את ההפגנה, יחד עם אחרים. מאז ההפגנה יצא לם מהונג קונג לטאיוואן מחשש לביטחונו האישי.
לפי מארגני ההפגנה, השתתפו בה 12 אלף איש, בעוד משטרת הונג קונג הודיעה כי בפועל השתתפו בה 5,200 מפגינים. המארגנים גם הודיעו כי זו לא תהיה ההפגנה האחרונה באם הממשלה תתעקש על העברת החוק.
ההפגנה השנייה: 28 באפריל 2019
ב-28 באפריל נערכה הפגנה נוספת, כשעל פי המארגנים 130 אלף איש צעדו, בעוד המשטרה העריכה כי בהפגנה השתתפו 22,800 בלבד. זו הייתה ההפגנה הגדולה ביותר מאז השתתפו 510 אלף במחאת 1 ביולי 2014.
יום לאחר ההפגנה, אמרה מנכ"לית הונג קונג כי היא עומדת על כך שהצעת החוק תתקבל ואמרה כי על חברי המועצה המחוקקת להעביר חוקי הסגרה נוספים עוד בטרם פגרת הקיץ.
צעדת עורכי הדין: 6 ביוני 2019
בהפגנה נדירה, למעלה מ-3,000 עורכי דין בהונג קונג, כרבע מעורכי הדין בעיר, צעדו במחאה נגד הצעת החוק. לבושים בשחור, צעדו עורכי הדין מבית המשפט לערעורים למשרדי הממשלה. הם עמדו לפני בניין הממשלה והביטו עליו במשך שלוש דקות בדממה. זו הייתה צעדת המחאה החמישית והגדולה ביותר של עורכי דין בהונג קונג מאז 1997.
שעה שעורכי הדין הביע הסתייגות מהפתיחות וההוגנות של מערכת המשפט הסינית, הגישה המוגבלת של עורך הדין בה, ושכיחות העינויים, אמר מזכיר הביטחון ג'ון לי כי המגזר המשפטי לא מבין את הצעת החוק. לעומתו, עורך דין בכיר התלונן כי חוסר היכולת או חוסר הרצון של הממשלה להקשיב "מקטב" לדבריו, וכי "זה כל כך טיפשי, כל כך יהיר".
צעדת היום
בהמשך למחאה נגד הצעת החוק, ארגנה "החזית האזרחית לזכויות אדם" צעדה באורך שלושה קילומטרים שהתקיימה ב-9 ביוני 2019. מאות אלפי מפגינים הגיעו להפגין והיו לבושים בלבן כדי לסמל את "האור, הבהירות והצדק" בדרישה "לגנוז את החוק הרשע", "ההסגרה של סין" וקראו לקארי לאם להתפטר מתפקידה. זאת לצד הנפת דגלי טאיוואן. מנגד, למעלה מתריסר אניות שנשאו ססמאות בזכות הצעת החוק שטו בנמל ויקטוריה.
המפגינים גם ארגנו שביתה כללית בהונג קונג משעות אחר הצהריים המוקדמות ועד הלילה המאוחר. בשעות אלו הצליחה המשטרה למנוע מרכבות לעצור בקרבת ההפגנה, כדי להקשות על מפגינים נוספים להצטרף. בנוסף, היא דחקה במפגינים לצעוד מפארק ויקטוריה לפני השעה 15:00, במטרה להקל על הצפיפות. במהלך הצעדה היו כמה מקרים בהם התנועה נבלמה בשל נתיבים צרים, ובשל כך עלתה הדרישה מהמשטרה לחסום עוד כבישים לטובת המפגינים. המשטרה ניאותה לעשות כן רק לאחר שכמה מהמפגינים טיפסו מעל המחסומים וצעדו על הנתיבים השמורים לכלי רכב. לאחר מכן נחסמו כל הנתיבים.
ג'ימי שאם, מתאם החזית האזרחית אמר כי 1.03 מיליון בני אדם השתתפו בצעדה - המחאה הגדולה ביותר בהונג קונג מאז 1997 - שיעור מפגינים העולה על זה באירועי כיכר טיין-אן-מן ב-1989. המשטרה פרסמה הערכה שונה לפיה השתתפו בהפגנה 270 אלף איש.
העימותים בשעות הלילה
במהלך הלילה, בחזית המטה של הממשלה חנו מאות מפגינים אליהם הצטרפו מפגינים נוספים שתומכים בעצמאות חבל הארץ. החזית האזרחית הודיעה רשמית על סיום הצעדה בשעה 22.00, אולם כמאה מפגינים נותרו בכיכר. קבוצות תומכות עצמאות, סטודנטים ואחרים קראו למפגינים להישאר גם ביום שאחרי הצעדה. חלק מהמפגינים קראו לאירועים נוספים כמפגן כוח נוסף, בעוד אחרים התעקשו על מחאה שקטה.