cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג'יה או'קיף
ביוגרפיה
או'קיף חזרה לצייר ב-1912. את ההשראה קיבלה במהלך קורס באוניברסיטת וירג'יניה במהלכו נחשפה לרעיונותיו של ארתור וסלי דאו (Arthur Wesley Dow). דאו עודד את הציירות והציירים לבטא עצמם באמצעות שימוש הרמוני בקו, בצבע ובהצללות. בשנים 1912–1914 לימדה אמנות בבתי ספר פרטיים. או'קיף למדה באוניברסיטת קולומביה הוראת אמנות בשנים 1914–1915, שם נרשמה לשיעוריו של דאו, אשר השפיע רבות על גישתה ומחשבותיה לגבי תהליך העבודה.
בשנת 1916 הציגה בתערוכה בגלריית האמנות המפורסמת 291, אשר הוקמה ונוהלה על ידי הצלם אלפרד סטיגליץ, לו נישאה מאוחר יותר.
ב-1975 העניק לה נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד את מדליית החירות הנשיאותית, ב-1985 העניק לה הנשיא רייגן את המדליה הלאומית לאמנות, וב-1993 נבחרה להיכל התהילה הלאומי לנשים.
בשנת 1971 החלה לאבד את ראייתה, חרף זאת המשיכה לצייר עד מותה בשנת 1986.
ג'ורג'יה א'וקיף מתה בגיל 98 והשאירה אחריה יותר מ-2,000 ציורים.
פרמיתיים
פרמיתיים (שם מדעי: Paramythiidae) היא משפחת ציפורי שיר המצויה רק בגינאה החדשה וכוללת שני סוגים שכל אחד מהם הוא טקסון מונוטיפי הם קרובים למשפחת נקרות פרחים (Dicaeidae) ובעבר נכללו בה.
עופות אלה חיות ביערות טרופיים באי גינאה החדשה והם בעלות שני מינים: פרמית מצוייצת ופרמית ירגזית, הראשונה גדולה מהאחרונה ואורכה 19-22 ס"מ לעומת 12-14 ס"מ אצל האחרונה. בנות המשפחה בעלות צוואר קצר, ראש גדול, מקור קצר הנוטה מעט מעלה וכנפיים מעוגלות. הם בעלות צבעים מקושטים על כנפיהם וראשם שחור ובעל פס לבן. הנקבות מעט מוסוות יותר מהזכרים.
הם חיים ביערות גשם, כולל באזורים הררים מעל 800 מטר, שם היערות מידלדלים לעצים ננסיים ועד לערבות שיחיות גבוהות. הם ניזונים בעיקר מפירות ומפירות יער ונצפו ניזונים גם מפרחים. כמו כן הם חוטפים חרקים שעוברים והם גם מאכילים בהם את הגוזלים בתוספת פירות.
נקרות פרחים
נקרות פרחים (שם מדעי: Dicaeidae) היא משפחה מסדרת ציפורי שיר הניזונה בעיקר מצוף פרחים.
מאפיינים
מבחינת שיוכן הן קרובות למשפחת הצופיתיים ובעבר סווגו כחלק ממנה. הן קרובות גם לפרמיתיים מגינאה החדשה ולמלנוכריים (Melanocharitidae) מאותו אזור. הן נפוצות באזור הטרופי ממזרח הודו עד אוסטרליה וגינאה החדשה. הן נפוצות במגוון בתי גידול: מיערות וערבות עשב מיוערות ועד לחופים, אזורי הרים וביצות מנגרובים. המין הגדול במשפחה הוא Dicaeum tristrami שאורכו עד 18 ס"מ.
זו משפחה של עופות קטנים, חלקם עמומי צבע או שחורים, ואחרים בעלי נוצות כתומות או אדומות. החזה מקושט, הראש קטן ובעל מקור קצר. הזנב קצר ונוקשה.
הנקרניות ניזונות בעיקר מצוף פרחים ומפירות. הן יכולות לעכל ביעילות גרגרים של דבקון. מקורן חד וקצר יחסית למינים אוכלי צוף אך לשונן ארוכה מספיק כדי לחדור לפרחים צינוריים. בנוסף, ניזונות הנקרניות גם מחרקים ועכבישים.
תגובה לחלבונים לא מקופלים
תגובה לחלבונים לא מקופלים (באנגלית: unfolded protein response, ובקיצור: UPR) היא תגובת עקה תאית הקשורה לרשתית התוך-פלזמית (ER), ומופעלת במצב בו קיים עודף של חלבונים לא מקופלים ברשתית התוך-פלזמית. המערכת מגיבה למצב ומתקנת אותו על ידי קיפול או פירוק של חלבונים, ובמצבים חמורים על ידי מוות תאי מתוכנת (אפופטוזה). במערכת ה-UPR מעורבים חלבונים שונים המעורבים במסלולי איתות תוך תאיים.
רקע
הרשתית התוך-פלזמית (ER) מעורבת ביצירה ובעיבוד של כל החלבונים העוברים במערכת האנדופלסמית בתא האאוקריוטי. חלבונים אלו עוברים לתוך הרשתית התוך-פלזמית כשרשראות פוליפפטידיות ומקבלות את צורתן הסופית בעזרת אנזימים ושפרונים המצויים ברשתית התוך-פלזמית. אי לכך, בחלל הרשתית התוך-פלזמית ישנו ריכוז גבוה של חלבונים לא מקופלים, העוברים בכל עת קיפול ועיבוד. בנוסף לכך, ברשתית התוך-פלזמית ישנו מנגנון המפרק חלבונים לא מקופלים. למעשה, כל חלבון אשר איננו מקופל באופן תקין צריך להתקפל כראוי או להתפרק. תנאים סביבתיים וגנטיים שונים יכולים לגרום לעלייה בריכוז של חלבונים לא מקופלים ושל חלבונים המקופלים באופן לא תקין בתוך הרשתית התוך-פלזמית, ובמצב זה תיכנס לפעולה מערכת ה-UPR.
מצב עקה ברשתית התוך-פלזמית הוא מצב בו היחס של חלבונים מקופלים לעומת חלבונים לא מקופלים יצא מאיזון ומתבטא בעודף של חלבונים לא מקופלים. במחקר בתחום ה-UPR יש צורך לגרום למצב עקה בתאים הגדלים בתרבית על מנת לחקור את המערכת. ישנם חומרים שונים שהתגלו כגורמי עקה בתאים אאוקריוטים, וביניהם האנטיביוטיקה טוניקמייצין, DTT, מרפטואתנול ו-MG132. ניתן לגרום למצב עקה גם על ידי חימום התאים או הרעבתם. כמו כן, ישנם גם חומרים מסוימים אשר גורמים למצב עקה לסוג מסוים של תאים בלבד.
בשמרים
זיהוי העקה ב-ER מתבצע על ידי החלבון הטרנסממברנלי IRE1P. לחלבון זה שני אזורים פעילים, החלק הפונה לחלל הרשתית התוך-פלזמית והחלק הפונה לציטופלסמה. כאשר ריכוז החלבונים הלא מקופלים נמצא בטווח התקין, החלק הפונה לחלל ה-ER קשור לחלבון KAR2P ואילו החלק הפונה לציטופלסמה איננו פעיל. אך כאשר קיים מצב עקה ב-ER, עולה ריכוז החלבונים הלא מקופלים ועקב כך חלבוני ה-KAR2P נקשרים לחלבונים הלא מקופלים ומתנתקים מה-IRE1P. כתוצאה מכך, החלק החיצוני של ה-IRE1P הופך לקינאז פעיל המבצע שחבור על מולקולת mRNA של חלבון נוסף, HAC1P. כך נוצר חלבון HAC1P פעיל, המתפקד כגורם שעתוק המפעיל עשרות גנים שונים המעורבים בתהליכים קיפול ופירוק ברשתית התוך-פלזמית.
ביונקים
מערכת ה-UPR קיימת גם ביונקים, ומכילה מסלולים מורכבים יותר. ישנם שלושה חלבונים טרנסממברנאליים הרגישים למצבי עקה ב-ER ביונקים - IRE1, PERK ו-ATF6.
IRE1 הוא קינאז וריבונוקלאז טרנסממברנלי, והוא כנראה הסנסור השמור ביותר באבולוציה לחישת עקת ER. IRE1 מאוקטב כתוצאה מחישת חלבונים לא מקופלים ב-ER, ומוביל לשחבור מבוקר של אינטרון בן 26 נוקליאוטידים ב-XBP1. דבר זה גורם להסתת מסגרת הקריאה (Frameshift), כך שמתקבלים 2 תוצרים: XBP1 משוחבר (XBP1s) ו-XBP1 לא משוחבר (Xbp1u). כאשר XBP1s מתורגם, הוא מתפקד כפקטור שעתוק של מגוון חלבונים, בהם שפרונים הדרושים לקיפול חלבונים ב-ER, וכן של גנים הדרושים לסינתזת ליפידים ולהרחבת הממברנה. התוצר השני, Xbp1u, מתורגם גם הוא ויכול לתפקד כבקר שלילי של XBP1s - הוא יכול לקשור אותו, להרחיק אותו מגרעין התא ולזרז את הפירוק שלו באמצעות הפרוטאוזום.
סנסור נוסף הוא החלבון PERK, פרוטאין קינאז המכיל דומיין לומינלי (שחש בתוך ה-ER) דומה לזה של IRE1. PERK מגיב לעקת ER באמצעות אוטו-פוספורילציה (זרחון עצמי) והומומולטימריזציה (יצירת קומפלקס חלבוני המורכב ממספר תת-יחידות זהות). כתוצאה מכך, דומיין הקינאז הציטוזולי של PERK מזרחן את תת-יחידה אלפא של החלבון פקטור תחילת תרגום אאוקריוטי (eIF2). זרחון זה של eIF2α גורם להפסקת פעילותו של eIF2B, שהוא פקטור משחלף גואנין (GEF) שאחראי על המרה של הקומפלקס eIF2α-GDP חסר הפעילות לקומפלקס eIF2α-GTP הפעיל, באופן שרמות תחילת התרגום מצטמצמות מאוד. על אף פעילות זו של הפחתת התרגום הגלובלי בתא, ישנם חלבונים שמועדפים לתרגום דווקא בעת הזו, ובהם ATF4, המבקר שעתוק של מגוון גנים ובהם החלבון CHOP הפרו-אפופטוטי. כאשר התא לא מצליח לשחזר את ההומאוסטאזיס, PERK למעשה מתחיל מסלול הדוחף את התא למוות תאי מתוכנת, במטרה להגן על האורגניזם השלם מתאים שאינם מתפקדים עקב עקת ER.
הסנסור הטרנסממברנלי השלישי שאחראי על חישת עקת ER הוא ATF6. בתנאים רגילים (בזליים), הדומיין הלומינלי שלו קושר את החלבון BiP, אך בעת עקת ER הקישור ל-BiP מופרע (שכן BiP הוא שפרון הדרוש לקיפול חלבונים ב-ER) וכתוצאה מכך ATF6 עובר שינוע לגולג'י. בגולג'י ATF6 עובר ביקוע ומשונע אל גרעין התא, שם הוא משמש כפקטור שעתוק של מגוון גנים. בין היתר הוא מגביר את השעתוק של XBP1, ושל חלבונים המעורבים במערכת ה-ERAD.
מחלות נוירודגנרטיביות ומערכת ה-UPR
מחלות נוירודגנרטיביות רבות מאופיינות על ידי הצטברות של חלבונים לא תקינים בתוך התאים. מחלות אלו כוללות את מחלת אלצהיימר, פרקינסון, מחלות פריונים ועוד. מאחר שתפקיד מערכת ה-UPR הוא לזהות ולהגיב לחלבונים לא מקופלים, ניתן לשער שייתכן ויש קשר בין המערכת לבין התפתחות של מחלות אלו. מחקרים שונים מנסים לעמוד על הקשר בין מערכת ה-UPR לבין מחלות נוירודגנרטיביות שונות ואף לפתח תרופות המכוונות אל מרכיבי המערכת השונים כטיפול ומניעה של מחלות אלו.
מלנוכריים
מלנוכריים (שם מדעי: Melanocharitidae) היא משפחה מסדרת ציפורי שיר החיה רק ביערות גינאה החדשה. קרובי משפחתם הם הצופיתיים, נקרות הפרחים והפרמיתיים.
מאפיינים
המלנוכריים הם ציפורים קטנות מאוד שאורכם מגיע עד ל-15 ס"מ בלבד. הם בעלי דוגמאות שונות אחד מהשני וכך גם ההבדלים בין המינים: אצל חלקם מהמינים ישנם החלפות תפקידים בין הזכר לנקבה כמו אצל המין Melanocharis versteri בו הנקבה גדולה וכבדה בהרבה מהזכר. הם ציפורים דהויות עם סינר צהוב אך שאר הגף חיוור. הקריאות שלהם דקות וצייצניות והמקור מוארך וכפוף.
המלנוכריים חיים ביערות וכל סוג חי בגובה אחר, כשחלק מהמינים חיים ברמות ההרריות המיוערות וחלק חיים גם על איים קטנים בגינאה. הם ניזונים בעיקר מפירות ופירות יער קטנים וגם מפרחים ומחרקים ויצורים קטנים שהם מחפשים בין העלים.
מרי ראנד
מרי דניס ראנד, חברה (באנגלית: Mary Denise Rand, MBE; נולדה ב-10 בפברואר 1940) היא אתלטית עבר בריטית, אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות ושיאנית עולם בקפיצה לרוחק. נוסף לכך, החזיקה בשיא העולם בקפיצה משולשת במשך 22 שנים. הייתה לאתלטית האישה הבריטית הראשונה במשחקים האולימפיים שזכתה במדליית זהב.
ביוגרפיה
ראנד נולדה וגדלה בשם מרי ביגנל (Mary Bignal) לאריק והילדה ביגנל, בעיירה וולס שבמחוז סאמרסט. לאחר שסיימה במקום שני באליפות בתי הספר בבריטניה בקפיצה לרוחק בשנת 1955, היא קיבלה מלגת ספורט. בהיותה בת 17 קבעה שיא בריטי חדש ב בתוצאה של 4046 נקודות.
בשנת 1959 קבעה ראנד בקפיצה משולשת שיא עולם חדש של 12.22 מטר, שלא הוכר על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF). שיא זה החזיק מעמד עד שנת 1981. נוסף לכך, היא קבעה שני שיאי בריטניה חדשים בקפיצה לרוחק (6.20 מטר) ובקרב חמש (4679 נקודות).
באולימפיאדת רומא (1960) סיימה ראנד במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.01 מטר, לאחר שפסלה את שני הניסיונות הראשונים שלה בשלב הגמר. בשלב המוקדמות היא קבעה שיא בריטי חדש של 6.33 מטר תוצאה שהייתה מספיקה למדליית הכסף. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 11.1 שניות (תוצאה אלקטרונית - 11.22 שניות), בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 11.0 שניות (תוצאה אלקטרונית - 11.16 שניות).
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה ראנד ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא עולם חדש של 6.76 מטר, לפני אירנה שווינסקה מפולין (6.60 מטר) וטטיאנה שלקנובה מברית המועצות (6.42 מטר). בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 6.52 מטר. שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונישבר באוויר הדליל בגבהים של מקסיקו סיטי על ידי ויוריקה ויסקופולאנו מרומניה (6.82). מדליית כסף בקרב חמש בתוצאה של 5035 נקודות (ריצת 80 מטר משוכות: 10.9 שניות, כדור ברזל: 11.05 מטר, קפיצה לגובה: 1.72 מטר, קפיצה לרוחק: 6.55 מטר וריצת 200 מטר: 24.2 שניות), אחרי אירינה פרס מברית המועצות (5246 נקודות) ולפני גלינה ביסטרובה אף היא מברית המועצות (4956 נקודות). מדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר יחד עם ג'נט סימפסון, דפני ארדן ודורותי היימן בתוצאה של 44.0 שניות, אחרי פולין שקבעה שיא עולם חדש של 43.6 שניות וארצות הברית (43.9 שניות)
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה בשנת 1966 זכתה ראנד במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.36 מטר.
בשנת 1968 עקב פציעה לא הצליחה ראנד להכלל בנבחרת בריטניה למשחקים האולימפיים שנערכו במקסיקו סיטי ולאחר מכן פרשה מספורט תחרותי בספטמבר אותה שנה.
חייה האישיים
בשנת 1961 פגשה את החותר סיד ראנד ולאחר 3 ימים הם החליטו להינשא ולאחר חמישה שבועות הם התחתנו. לזוג נולדה בת, אליסון. נישואים אלו החזיקו מעמד כ-5 שנים. בשנת 1969 היא נישאה בשנית לביל טומיי האמריקאי לאלוף האולימפי בקרב עשר מאולימפיאדת מקסיקו (1968). לזוג נולדו שתי בנות, סמנתה ושרה. לאחר 22 שנות נישואין הזוג התגרש. לאחר מכן נישאה לג'ון ריס וכיום הם חיים באטסקדרו, קליפורניה.
לייקוס
Lycos (לייקוס) הוא פורטל אינטרנט הכולל מנוע חיפוש. במהלך המחצית השנייה של שנות ה-90, בשנים הראשונות לאחר השקת הפורטל, לייקוס הכיל את אחד ממנועי החיפוש הראשונים והפופולריים ביותר באינטרנט.
היסטוריה
הפיתוח של לייקוס החל ב-1994 במסגרת פרויקט ניסיוני לפיתוח מנוע חיפוש בראשות פרופ' מייקל מולדין מאוניברסיטת קרנגי מלון שבפיטסבורג. האתר הושק ב-13 באפריל 1995, והיה באותה העת אחד ממנועי החיפוש הראשונים באינטרנט, ובמהרה האתר הפך לאחד מאתרי האינטרנט הפופולריים ביותר בעולם.
במסגרת שיתוף פעולה בין לייקוס לענקית התוכן הגרמנית ברטלסמן, הוקם ב-1999 המהדורה האירופאית של הפורטל - Lycos Europe.
בשנת 1998 רכשה לייקוס את שירות האחסון Tripod בעבור 58 מיליון דולרים. במהלך השנים הבאות רכשה לייקוס קרוב ל-20 חברות אינטרנט, בהן Gamesville, WhoWhere, Wired Digital, Quote.com, Angelfire, Matchmaker.com ו-Raging Bull.
באוקטובר 2000, במהלך תקופת השיא של בועת הדוט קום, רכשה חברת טרה נטוורקס (חברת האינטרנט של תאגיד הטלפוניה הספרדי טלפוניקה), את לייקוס בעבור 12.5 מיליארד דולרים במניות.
באוקטובר 2004 נמכרה לייקוס לתאגיד התקשורת הדרום קוריאני "דאום", בעבור 95 מיליון דולרים במזומן (פחות מ-2% מהמחיר אותו שילמה טרה נטוורקס עבור הפורטל).
במהלך 2006 הציגה לייקוס מספר שירותי תקשורת, בהם טלפון לייקוס אשר שילב פיצ'ר שיחות וידאו בזמן אמת ונגן MP3.
באוגוסט 2010 נמכרה לייקוס לחברת השיווק ההודית Ybrant Digital בעבור 36 מיליון דולרים.
וירואיים
וירואיים (שם מדעי: Vireonidae) הם משפחה של ציפורי שיר מדרום, מרכז ואמריקה הצפונית המזכירים מעט פרושיים או טירניים, אך מקורבים בעיקר למשפחת סבכי העולם החדש.
המינים הגדולים במשפחה זו, מהסוג Vireolanius, עשויים להגיע לאורך 17 ס"מ ולמשקל 40 גרם. הם בעלי נוצות צבעוניות בגוונים של ירוק וצהוב, ראש גדול עם מצח רחב, מקור גדול ומעט מתעקל, עיניים גדולות מוקפות לבן ורגליים חזקות. הם חיות במגוון בתי גידול מיערות, סוואנות, ערבות שיחים, הרים וביצות מנגרובים, וחלק מהמינים נודדים דרומה בחורף.
הם חיים בקבוצות משפחתיות טריטוריאליות המגוננות על מקום מחייתם מציפורים אחרות, בעונת הנדידה המינים הנודדים מתקבצים ללהקות גדולות יותר.
חלק מהמינים ניזונים גם מכמה סוגי פירות, אך הרוב המובהק ניזון מחרקים אותם הם צדים מהעצים, מהאוויר, בחיפוש בין העלים או אצל כמה מינים בחיטוט באדמה.
אברהם אבוקרא
רבי אברהם אבוקרא (נפטר י' בכסלו ה'תר"ם, 25 בנובמבר 1879) היה רב ודיין מפוסקי יהדות תוניסיה. מחבר הספר "בן אברהם" על כללי הספקות".
מלבד ידיעותיו בהלכה, נודע הרב אבוקרא כמקובל.
ביוגרפיה
נולד לרב משה אבוקרא באחת מערי תוניסיה ולמד בישיבותיה. בשנת 1869 (ה'תרכ"ט) זכה במינוי רשמי של הממשלה בבית הדין של קהילת פוטרוגיזיס בתוניסיה.
בסוף ימיו התמנה כאב בית הדין, משרה בה נשא עד לפטירתו בי' בכסלו ה'תר"ם, 25 בנובמבר 1879.
בשנותיו האחרונות הכין לדפוס את ספרו החשוב "בן אברהם" על ענייני הספקות בהלכה, אך לא הספיק להדפיסו. לאחר פטירתו, הספר הוצא לאור בידי רבי יעקב אבוקרא ונדפס שנתיים לאחר פטירתו בליוורנו.
לילי המכשפה
לילי המכשפה היא סדרת אנימציה אמריקאית לילדים ששודרה בישראל בערוץ לוגי, המבוססת על סדרת ספרים בעל אותו שם מאת הסופר "קניסטר". לסדרה הופקו 3 עונות בעלות 52 פרקים, כאשר העונה השלישית לא שודרה בישראל.
עלילה
לילי הנערה, יוצאת בזמן עם חברה הקטור הדרקון במסע לימודי ופוגשים אנשים שהיו אחראים להשראה גדולה בהיסטוריה של העולם.
יצחק אבולעפיה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בצרפת
זוהי רשימה של האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בצרפת לפי נתונים שפורסמו ידי איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי (SNEP).
תוארי יהלום
איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי (SNEP) מעניק "תארים" למכירת אלבומים, בדומה לאלה של ה-RIAA. חלוקת התארים נוסדו ב-1 בנובמבר 1988.
מגדלי האנוי
מגדלי האנוי או מגדלי הבראהמינים הוא משחק-חידה לשחקן בודד, הנחשב לאחד המשחקים המתמטיים הידועים ביותר.
המשחק הומצא על ידי המתמטיקאי הצרפתי אדוארד לוקאס בשנת 1883, ותואר בשנת 1892 בספר "Mathematical Recreations and Essays". לוקאס שיווק את המשחק בתוספת אגדה על מקדש בראהמי שבו הכהנים עוסקים בהעברת מגדל בן 64 דיסקיות. על פי האגדה, כאשר הכהנים יסיימו את עבודתם, יגיע סוף העולם.
נוסף על היותו משחק ילדים פופולרי, משמש המשחק כאמצעי לימוד והדגמה של הוכחות באינדוקציה, עקרון הרקורסיה, ניתוח אלגוריתמים ומושגים בסיסיים אחרים בקומבינטוריקה ובמדעי המחשב. על החידה והכללותיה נכתבו במהלך השנים מאות מאמרים.
חוקי המשחק
המשחק כולל: בתחילת המשחק, הדיסקיות מסודרות על פי גודלן מהגדולה לקטנה על אחד המוטות, כשהגדולה ביותר למטה והקטנה ביותר למעלה. מטרת המשחק היא להעביר את כל הדיסקיות ממוט זה אל אחד משני המוטות הנותרים, בכפוף לשני חוקים:
היתכנות פתרון המשחק - הוכחה באינדוקציה
שאלה בסיסית עבור החידה היא האם ניתן לפתור אותה עבור כל מספר שהוא של דיסקיות. בפרט, במקרה של האגדה של לוקאס, האם ניתן לפתור את החידה עבור מגדל בעל 64 דיסקיות, ובכך להביא לסוף העולם? ניתן להוכיח שאכן ניתן לפתור את החידה עבור מגדל בעל כל מספר שהוא של דיסקיות, וההוכחה היא באינדוקציה.
על מנת להוכיח שניתן לפתור את החידה עבור מגדל בעל n דיסקיות, יש להראות קודם שניתן לפתור את החידה עבור מגדל בעל דיסקית אחת - וזה טריוויאלי, ולאחר מכן יש להוכיח את שלב האינדוקציה - כלומר שאם ניתן לפתור את החידה עבור מגדל בעל n דיסקיות אזי ניתן לפתור את החידה עבור מגדל בעל n+1 דיסקיות. הדרך להעביר מגדל בעל n+1 דיסקיות מהמגדל הראשון לשני, מבוססת על העברה של n הדיסקיות העליונות מהמגדל הראשון לשלישי - דבר שאפשרי על פי הנחת האינדוקציה, לאחר מכן העברה של הדיסקית התחתונה מהמגדל הראשון לשני, ולבסוף העברה של n הדיסקיות שנמצאות על המגדל השלישי אל המגדל השני, דבר ששוב אפשרי על פי הנחת האינדוקציה.
פתרון החידה המתקבל באופן זה הוא גם הפתרון היעיל ביותר - וניתן להיווכח על בסיס אותה ההוכחה. בכל פתרון שהוא הדיסקית הגדולה ביותר חייבת לזוז לפחות פעם אחת - ובפתרון שהוצג היא זזה רק פעם אחת. על מנת להזיז את הדיסקית הגדולה יש צורך ששאר הדיסקיות יהיו כולן במגדל השלישי, ולאחר הזזת הדיסקית הגדולה יש להעביר אותן מהמגדל השלישי אל המגדל השני. על פי הנחת האינדוקציה הפתרון המוצע מבצע את שני השלבים האלו במינימום הצעדים הנדרש.
פתרון החידה ברקורסיה (הפתרון הנסיגתי)
ההוכחה המופיעה בפסקה הבאה משרטטת גם שיטה לפתרון המשחק - שיטה רקורסיבית. כבכל רקורסיה, הפתרון כולל שני מרכיבים עיקריים: תנאי עצירה, שמבטיח שהתהליך יסתיים בסופו של דבר, ועיקרון שמבטיח שאם תנאי העצירה טרם הושג, הפתרון יופעל מחדש על בעיה קטנה יותר.
נסמן את המוטות בתור א', ב', ג'. הגדרת הקלט לרקורסיה פשוטה: היא מקבלת מוט אחד שממנו עליה להעביר את כל הדיסקיות, מוט אחר שאליו היא צריכה להעביר את הדיסקיות, ומוט שלישי שבו היא תשתמש כמוט ביניים. אם אנו רוצים להעביר רק דיסקית אחת, מותר לנו לעשות זאת על פי חוקי המשחק, ועל כן זו הפעולה היחידה שמבצעת הרקורסיה - ולכן זהו תנאי העצירה.
לעומת זאת, אם אנחנו צריכים להעביר כמה דיסקיות, אי אפשר להעביר את כולן ביחד. על כן נעביר על ידי הפעלה נוספת של הרקורסיה את כל הדיסקיות פרט לתחתונה למוט הביניים, נעביר את התחתונה למוט היעד, ונעביר את שאר הדיסקיות ממוט הביניים למוט היעד. בצורה זו הפעלנו את הרקורסיה שוב על בעיה קטנה יותר - שכן להעביר את כל הדיסקיות על המוט פרט לאחת פשוט יותר מלהעביר את כל הדיסקיות.
בצורה פורמלית, האלגוריתם יוגדר כך:
העבר-דיסקיות (קלט: מספר-דיסקיות, מוט-מקור, מוט-ביניים, מוט-יעד)
דוגמה לפתרון רקורסיבי בשפת התכנות פייתון:
מספר הצעדים הנחוצים לפתרון
שאלה בסיסית אחרת הנוגעת למשחק ולפתרון שלו היא כמה זמן לוקח הפתרון, ובהקשר של האגדה של לוקאס, כמה זמן נותר עד לסוף העולם?
אם נסמן את מספר הצעדים הדרושים להעביר מגדל בעל n דיסקיות ב-\ H(n) אזי מכיוון שהפתרון מורכב משלושה שלבים - העברת מגדל בעל n-1 דיסקיות, העברת הדיסקית התחתונה, ושוב העברת מגדל בעל n-1 דיסקיות, אזי מתקבלת נוסחת הנסיגה הבאה:
מכיוון ש-\ H(1)=1 (לוקח מהלך אחד להעביר מגדל בעל דיסקית אחת), אזי ניתן להשתמש בנוסחאת הנסיגה בשביל לחשב את הסדרה:. סדרה זאת נקראת מספרי מרסן, והיא כוללת מספרים השווים לחזקה של 2 פחות אחת, כלומר. את השוויון האחרון ניתן שוב להוכיח באמצעות אינדוקציה שכן:
מכאן ניתן לפתור את החידה ב-\ 2^n-1 צעדים. כאמור לעיל, פתרון זה הוא גם היעיל ביותר - לא ניתן לפתור את החידה במספר קטן יותר של צעדים. במונחים של מדעי המחשב, מספר ההעברות המינימלי להעברת n דיסקיות הוא \ 2^n - 1, כלומר הגדלת אורך הקלט ב-1 מביאה להכפלת הזמן הנחוץ לפתרון הבעיה, ולכן זהו אלגוריתם בעל סיבוכיות זמן מעריכית \ O(2^n) - לבעיה אין פתרון "יעיל".
בהקשר של האגדה של לוקאס, מספר הצעדים שלוקח להעביר מגדל בעל 64 דיסקיות הוא, ומכאן שאפילו אם הנזירים יכולים להעביר דיסקיות בקצב של אחת לשנייה (מבלי להתבלבל), הזמן שיידרש להם להעביר את כל המגדל הוא כ-580 מיליארד שנים - פי 42 מגילו המוערך של היקום.
הפתרון האיטרטיבי (הלולאתי)
הפתרון הרקורסיבי מבוסס על רעיון טבעי, אך קשה מאוד לביצוע באמצעות חישוב אנושי. ישנה שיטה נוספת, המובילה לאותו רצף של פעולות כמו הפתרון הרקורסיבי, אך קלה לחישוב אנושי. השיטה מתבצעת באופן הבא: בפעם הראשונה שבה לא יהיה ניתן לבצע את צעד 2, יהיה זה סימן שהמשחק נפתר. נשים לב שהפעולה בצעד 2 מוגדרת היטב: ההעברה המתוארת בו לא יכולה להיות העברה של דיסקית אל המוט שעליו נמצאת הדיסקית הקטנה ביותר, שכן לא ניתן לשים שום דיסקית על הדיסקית הקטנה ביותר, ולכן ההעברה חייבת להיות בין שני המוטות האחרים. אם אחד מהם ריק, ההעברה היחידה האפשרית היא מהמוט עם הדיסקיות למוט הריק. אם על שניהם יש דיסקיות, אז אחת הדיסקיות גדולה מהשנייה, ולא ניתן להעביר אותה למוט השני. בכל מקרה, תמיד יש לכל היותר העברה אחת אפשרית שאינה כוללת את הדיסקית הקטנה ביותר.
חשוב לשים לב שבפתרון הזה יועברו כל הדיסקיות ממוט אחד לאחר, אבל השאלה לאיזה מוט תלויה במספר הדיסקיות; אם הוא זוגי יש להעביר את הדיסקית למוט הביניים. ואם הוא אי-זוגי, אזי יש להעבירה אל מוט היעד. העניין מתבסס על כך שעל דיסקית המונחת במקום הסידורי יונח "מיני מגדל" (מגדל שלא כולל את כל הדיסקיות) המתבסס עליה, אם יש מספר דיסקיות אי זוגי אז ה"מיני מגדל" יהיה לבסוף מגדל שלם. אך אם מדובר במספר דיסקיות זוגי אז ה"מיני מגדל" יהיה חסר בדיסקית אחת, הגדולה ביותר, והדיסקית הזו תוכל להיות מועברת אל מוט היעד. ובעקבותיה - שאר הדיסקיות.
גישה נוספת להסתכלות על הפתרון האיטרטיבי היא זו: צבע את כל הדיסקיות בשחור ולבן לסירוגין, וגם את ה"רצפה" שמתחת למוטות (שוב, לסירוגין). עכשיו, שחק כרגיל בתוספת חוק אחד: לשמור על הסירוג בצבעים. כלומר, אסור לשים שחור על שחור או לבן על לבן.
פתרון בעזרת מספרים בינאריים
אם נכתוב את סדרת המספרים הטבעיים בבסיס בינארי: 1, 10, 11, 100, 101, 110, ... אזי הספרה הראשונה שאיננה 0 מייצגת את מספר הדיסקית (כשהדיסקיות ממוספרות מהקטנה לגדולה) שיש להזיז באותו מהלך. לדוגמה במהלך הרביעי יש להזיז את הדיסקית השלישית, מכיוון שבייצוג הבינארי של המספר 4 שהוא 100, הספרה הראשונה שאיננה 0 היא הספרה השלישית.
ייצוג גרפי של הפתרון
את כל הצעדים החוקיים לפתרון חידת מגדלי האנוי ניתן לייצג בגרף בלתי מכוון, שבו הצמתים מייצגים פיזור של הדיסקיות והקשתות מייצגות צעדים.
למגדל שבו דיסקית אחת בלבד, הגרף הוא משולש, המייצג את שלושת הצעדים האפשריים:
למגדל של שתי דיסקיות הגרף כולל שלושה משולשים, המחוברים ביניהם ליצירת משולש גדול יותר:
ליצירת גרף עבור h + 1 דיסקיות יש לקחת את הגרף ל-h דיסקיות ולהחליף בו כל משולש קטן במשולש לשתי דיסקיות. למגדל של שלוש דיסקיות הגרף הוא:
הצלעות של המשולש הגדול מייצגות את הדרך הקצרה ביותר להעברת הדיסקיות ממגדל אחד לאחר. הצומת שבמרכז הצלע של המשולש הגדול מייצג העברה של הדיסקית הגדולה ביותר.
באופן כללי, חידה של \ n דיסקיות מיוצגת על ידי גרף שבו 3^n צמתים. לכל צומת מחוברות שלוש קשתות, מלבד הצמתים שבקודקודי המשולש הגדול, שלהן מחוברות רק שתי קשתות. הגרף עבור n + 1 דיסקיות נוצר באמצעות לקיחת שלושה עותקים של הגרף ל-n דיסקיות וחיבורם זה לזה באמצעות שלוש קשתות המחברות את קודקודי המשולשים, המייצגות את שלוש אפשרויות ההעברה של הדיסקית הגדולה ביותר. בגרף שנוצר יש 3^{n+1} צמתים.
הגרף שנוצר בדרך זו, ככל שמוסיפים עוד דיסקיות, הוא משולש שרפינסקי. משולש שרפינסקי הוא פרקטל בצורת משולש, המכיל שלושה עותקים מוקטנים של עצמו, וכל אחד מאלה מכיל שלושה עותקים מוקטנים של עצמו, וכך הלאה. את הקשר בין מגדלי האנוי לבין משולש שרפינסקי קל להבין: נסתכל על משחק בעל n+1 דיסקיות, את הגרף של המשחק ניתן לחלק לשלושה חלקים על פי מיקום הדיסקית הגדולה ביותר. עבור כל אחד מהחלקים הגרף המתאר את המצבים שלו הוא הגרף של המשחק עם n דיסקיות, ולכן כמו במשולש שרפינסקי הגרף מכיל שלושה עותקים מוקטנים של עצמו.
את המסלול הארוך ביותר להשגת הפתרון (בלי להגיע פעמיים לאותו צומת) ניתן להציג באמצעות מחיקת הקשתות המיותרות. דוגמה למסלול כזה במגדל של 3 דיסקיות:
מסלול זה מושג כאשר נמנעים משימוש במגדל c (העברת הדיסקיות היא רק בין המגדלים a ו-b).
מסלול המילטוני לגרף של 3 דיסקיות מוצג בגרף הבא:
הגרפים מלמדים כי:
הכללה של המשימה
החידה הבסיסית של מגדלי האנוי דורשת להעביר את הדיסקיות ממגדל אחד למגדל אחר תוך שימוש במגדל עזר. הכללה של משימה זו דורשת פתרון למעבר מסידור חוקי כלשהו, מתוך 3^n הסידורים האפשריים של דיסקיות על פני שלושת המגדלים, לסידור חוקי אחר על פני שלושת המגדלים. ניתן להראות שמכל סידור חוקי ניתן להגדיר מסלול של 3^n צעדים, שעובר על כל אחד מהסידורים האפשריים פעם אחת בדיוק, וחוזר לסידור ההתחלתי. עוד ניתן להראות שניתן לפתור את החידה הבסיסית של מגדלי האנוי בכל מספר של \ m צעדים, כאשר.
הכללה של מספר המגדלים
בחידה הבסיסית של מגדלי האנוי ישנם שלושה מגדלים. בשנת 1907 החידונאי הנרי ארנסט דודני הציג בספרו "The Canterbury Puzzles" את החידה כאשר בה ארבעה מגדלים, וביקש לדעת מה מספר הצעדים המזערי הנדרש כאשר יש 8, 10 או 21 דיסקיות. דודני כתב שהתשובה היא 33, 49 או 321 צעדים, בהתאמה, אך לא נתן הוכחה לכך. הוא הוסיף נוסחה למספר הצעדים הנחוץ כאשר מספר הדיסקיות הוא מספר משולשי.
בשנת 1939 פרסם B. M. Stewart הכללה של החידה למספר כלשהו של מגדלים, והפתרונות פורסמו בשנת 1941, ללא הוכחה שהם הפתרונות האופטימליים. בשנת 2014 ניתן פתרון אופטימלי לחידה עם ארבעה מגדלים.
מגדלי האנוי בשני צבעים
ביולי 1988 הוצגו באליפות צרפת השנייה למשחקים מתמטיים ולוגיים וריאציות אחדות לחידת מגדלי האנוי, שבהן יש שני סטים של דיסקיות, האחד שחור והשני לבן, כך שבכל גודל של דיסקיות יש אחת שחורה ואחת לבנה.
חידת מיזוג: במצב ההתחלתי הדיסקיות מונחות זו על זו בשני מגדלים, האחד שחור והשני לבן. יש למזג את שני המגדלים למגדל אחד, שבו הדיסקיות מונחות מהגדולה לקטנה, ובכל שתי דיסקיות בנות אותו גודל, הדיסקית הלבנה היא מעל לדיסקית השחורה.
חידת פיצול: במצב ההתחלתי הדיסקיות מונחות זו על זו במגדל אחד, מהגדולה לקטנה, ובכל שתי דיסקיות בנות אותו גודל, הדיסקית הלבנה היא מעל לדיסקית השחורה. יש לפצל את המגדל, באמצעות מגדל עזר, לשני מגדלים חדגוניים, שבהם נשמר הכלל שאין לשים דיסקית מעל דיסקית קטנה ממנה.
מגדלי האנוי מגנטיים
וריאציה נוספת, מגדלי האנוי מגנטיים פותחה על ידי ד"ר אורי לוי ממכון ויצמן למדע. בווריאציה זו לכל דיסקית יש שני צבעים, למשל כחול ואדום (או שני קטבים מגנטיים). במצב ההתחלתי הדיסקיות מונחות זו על זו באחד מהמגדלים, כך שאין מגע בין שני צבעים זהים (כלומר צדה הכחול של דיסקית מופנה אל צדה האדום של הדיסקית שמתחתיה). המשימה היא להעביר את כל הדיסקיות ממגדל זה אל אחד משני המגדלים האחרים, לפי הכללים הבאים: המגבלה שנוספה בווריאציה זו מגדילה את מספר הצעדים המזערי הנחוץ לפתרון בהשוואה לחידה הבסיסית. במגדל של שלוש דיסקיות נחוצים 11 צעדים (לעומת 7 בגרסה הבסיסית) ובמגדל של ארבע דיסקיות נחוצים 30 צעדים (לעומת 15 בגרסה הבסיסית).
אאוסנגטה
אָאוּסַנְגָטֶה (בספרדית: Auzangate) הוא הר ברכס וילקנוטה, חלק מהרי האנדים בפרו. גובהו 6,384 מטרים, 100 קילומטרים דרום מזרחית לעיר קוסקו. להר חשיבות רבה במיתולוגיית האינקה.
כל שנה, פסטיבל 'קויילור ריטי' (בקצ'ואה "שלג כוכבים") מתקיים עשרים קילומטר צפון לאאוסנגטה בהר קולקיפונקו, והוא אבן שואבת לאלפי עולים לרגל. הוא מתקיים שבוע לפני חג הלחם והיין הקדושים.
באזור למוֹת ואלפקות חיות בבר. שבילים בהרים הגבוהים משמשים את רועיהן לסחר עם קהילות חקלאיות בגבהים נמוכים יותר. אחד מנתיבים אלה הוא מהווה מסלול טיול רגלי ידוע ומפורסם.
לאזור יש ארבעה מאפיינים גאולוגיים עיקריים: ההרמה האנדית של גרניט, הקרחונים התלויים, עמקי בליית קרחונים, ותצורה פרמינאנית בצבעיה הייחודיים: אדום, אוכרה, טורקיז. האזור מתאפיין גם בגיר וביערות.
שרה פכטר
שרה פכטר היא עיתונאית וסופרת חרדית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בארצות הברית ובגיל שנתיים עלתה לישראל עם הוריה. ספרה הראשון, "פצוע קל", אשר נכתב על גדליה בקר שנלחם בווייטנאם, יצא לאור לפני הגיעה לגיל 17. כתבה עשרות ספרים. בין הספרים שלה אפשר למצוא את לבבות בין הרים, שנכתב על מקום שבו גדלה, מעלה עמוס. אחדים מספריה יצאו לאור בשתי גרסאות, חרדית וחילונית.
בין השאר התפרסמה בשם העט מלי גרין, אשר תחתיו התפרסמו כתבות רבות במדיה החילונית ובעיתונות החרדית. השתמשה גם בשם העט מלכה אשלג.
בבעלותה משרד היח"צ והשיווק "שר{ה} תקשורת". נבחרה לעשיריית השנה לשנת-2016 של אנשי היח"צ.
פכטר נשואה לישראל ולהם 11 ילדים ומתגוררים בביתר.
בנה אליהו פכטר הוא פובלציסט המפרסם מאמרים בעיתונות החרדית והכללית.
סלים אלאפניש
סלים אלאפֿנישׁ (בערבית: سليم الأفنيش, Salim Alafenisch; נולד ב-20 בנובמבר 1948) הוא סופר, בן לשבט הבדואי אלאפֿנישׁ שבנגב.
חייו
בצעירותו רעה גמלים ועד גיל 14 לא ידע קרוא וכתוב. השלים לימודים תיכוניים בנצרת ב-1971 ולימודים נוספים בלונדון. בעל תארים באתנולוגיה, סוציולוגיה ופסיכולוגיה מאוניברסיטת היידלברג שבגרמניה. סלים אלאפניש חי בגרמניה, כותב ומשדר את סיפוריו בשפה הגרמנית. מוצג כפלסטיני.
נושאי סיפוריו שאובים מתרבות הבדואים, ובהם הִרבה להתמקד בעימות שבין המסורת והמודרניות בחיי היומיום של אנשי המדבר בדורות האחרונים. לדבריו, מקור השראתו בסיפורים ששמע בצעירותו באוהלי המשפחה וסביב המדורה הלילית.
מספריו (כולם בגרמנית): סוחר הקטורת, 1988, שמונה נשותיו של סבא, 1989; גמל וחָח באפו, 1990; האוהל המאובן, 1993; נסיכת המדבר, 1994; ליל המשאלות, 1996; עזיזה, 1997; אמירה באוהל הכלולות 1998; מבחן האש (ה"בישעה" במשפט הבדואי - סיפורו האישי משולב במחקר שערך), 2007. חלק מספריו נועדו לבני נוער, ויש בהם שתורגמו לצרפתית, לספרדית ולאיטלקית.
דביאטאייב (סרט)
הסרט מבוסס על אירועים היסטוריים אמיתיים ומספר על הישגו של טייס הקרב הסובייטי מיכאיל פטרוביץ' דביאטייב, שנמלט ממחנה ריכוז נאצי לייצור טילי V-2 ב-8 בפברואר 1945 על המפציץ הגרמני Heinkel He 111 שחטף באי אוזדום שב, במהלך מלחמת העולם השנייה. התסריט לסרט נכתב על בסיס הספר האוטוביוגרפי "בריחה מהגיהנום" שכתב מיכאיל דוויאטייב, יועץ הסרט היה בנו, אלכסנדר דביאטייב. את התפקיד הראשי גילם השחקן פאבל פרילוצ'ני במקום דנילה קוזלובסקי שסירב בשל לוח זמנים צפוף.
הסרט שהופק בתקציב של 625,253,243 מיליון רובל רוסי, הכניס פחות ממחצית מכך (309,832,091).
עלילה
מיכאיל דביאטייב ואשתו ובנו נמצאים במצעד חגיגי, שמיד לאחריו נפרד הטייס ממשפחתו, נכנס לרכב ונוסע לחזית המזרחית]. דביאטייב מביט לאחור במשפחתו בערגה, אולי בפעם האחרונה.
קיץ 1944. חיל האוויר הסובייטי מונע תקיפה אווירית של האויב ליד לבוב בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. חיילי הצבא האדום נמצאים במתקפה, אבל האויב עדיין חזק מאוד. בקרב אווירי ליד העיר לבוב ב-13 ביולי, מטוס קרב גרמני רודף מטוס סובייטי ושבו טייס הקרב מיכאיל דביאטייב. בקרב האווירי, מטוס ה-Bell P-39 Airacobra של הליוטננט בכיר דוויאטייב בוער. לאחר שנוחת על שטח שנכבש על ידי האויב, דביאטייב עם כוויות קשות ומחוסר הכרה נלקח בשבי למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
לאחר הניסיון הראשון להימלט מהמחנה, דביאטאייב מצפה למוות בלתי נמנע בכבשן הקרמטוריום, אך, במקרה, הוא מוצא את עצמו במחנה ריכוז אחר באי הגרמני אוזדום בים הבלטי. באתר הניסויים הגרמני הסודי ביותר, Peenemünde, הממוקם באי זה, נבדק "נשק יום הדין" האחרון של גרמניה הנאצית: טילים בליסטיים מדגם "V-2", מה שאומר שאסירי מחנות הריכוז לא יוכלו לעזוב את האי בחיים. יצטרך דוויאטייב לבחור: למות במחנה ריכוז או לעלות שוב לשמיים, אך כבר בשורות הלופטוואפה הגרמנית. הוא בוחר באפשרות שלישית: בריחה במטוס אויב חזרה לברית המועצות.
הפקה
הסרט נכלל ברשימת 14 הפרויקטים הקולנועיים שקיבלו תמיכה כספית מקרן הקולנוע הממשלתית. הצילומים החלו בפברואר 2020 ונערכו באולפני לנפילם בסנקט פטרבורג ובמתקני האולפנים בקרונשטאדט ובבסיס צבאי לשעבר ליד סיברסקי במחוז לנינגרד, למרות מגפת הקורונה ברוסיה.
קרבות האוויר של הסרט נוצרו באמצעות המשחק War Thunder]. השחקנים שגילמו את הטייסים ישבו בתא טייס של מטוסים אמיתיים, כשסביבם הוצבו מסכי לד שהציגו קטעים מהמשחק. לדברי בקממבטוב, "אי אפשר היה לצלם 35 דקות של קרבות אוויר כמו שראיתי את זה בעיני רוחי - מציאותי, יפהפה, מלא אקשן. אין יותר טייסים שיכולים להטיס את המטוסים האלה ככה... ופשוט שיחקתי בהרבה סימולטורים של תעופה ממוחשבת. נזכרתי בזה והחלטתי שאני לא אשכור טייסים, אלא גיימרים-טייסים ".
הסרט משתמש בעותק בגודל מלא של מטוס Heinkel He 111 הגרמני, שלמעשה לקח חלק בסיפור בריחתו של הטייס הסובייטי מיכאיל דביאטאייב מהאי אוזדום בים הבלטי. הוא שוחזר במתחם הטכני של אולפן הסרטים Voenfilm. כמו כן, שימשו עותקים של מפציצי Bell P-39 Airacobra אמריקאיים.
ב-2 באפריל 2020 נודע כי בעקבות ההגבלות שהוטלו על רקע מגפת הקורונה, לנפילם השעתה זמנית את צילומי הסרט. בהמשך הם חודשו והסרט יצא לאקרנים באפריל 2021.
מוזיקה
המוזיקה לסרט נכתבה חתן פרס נשר הזהב, יורי פוטיינקו.
השיר שלפני המלחמה "עיר אהובה" (Любимый город) בסרט בוצע על ידי סולן להקת רמשטיין טיל לינדמן. לזמר הגרמני יש היסטוריה נוסטלגית עם השיר הזה מאז ששמע אותו בילדותו, כשחי בעיירה רוסטוק שבגרמניה המזרחית. הרעיון לכלול את השיר בפסקול הסרט שייך לזמר עצמו. לפי לינדמן, השיר הזה, כמו כל מוזיקה אחרת, "יוצר גשרים בין עמים". הזמר הרוסי לב לשצ'נקו שיבח את הביצוע של השיר. המילים נכתבו על ידי ניקיטה בוגוסלובסקי והמוזיקה נכתבה על ידי יבגני דולמטובסקי.
הסללה
הסללה היא מושג רווח בסוציולוגיה וחינוך המתייחס למנגנונים חברתיים שונים היוצרים או מתווים מסלול ליחידים או קבוצות באופן שמאפשר או מונע ריבוד חברתי. מושג זה מציין ניתוב קבוצות שונות באוכלוסייה למסלולים שונים העלול ליצור מעין "תקרת זכוכית" עבור אלו שהופנו למסלול שנתפס כדכאני, ובכך מחליש את הסיכוי של קבוצת אוכלוסייה זו לפרוץ את המסלול שנקבע עבורה.
בהקשר הישראלי, נהוג לציין את המערכות השונות של חינוך עיוני ומקצועי והכוונה של אוכלוסיות מוגדרות לכל מסלול. כך לדוגמה, נטען כי הסללת מזרחים לחינוך מקצועי מנעה מאוחר יותר את השתלבותם במרכזי כוח והשפעה. דוגמה אחרת להסללה מתייחסת למסלולים השונים המוצעים לבנים ולבנות במערכת החינוך ולאופן שמסלולים אלו מכתיבים מאוחר יותר תפקידים מגדריים במרחב הפרטי והציבורי. דוגמה נוספת להסללה חינוכית מתייחסת לאבחנה דיפרנציאלית של קשיים לימודיים של תלמידים שמגיעים מאוכלוסיות מובחנות. כך, למשל, נטען שקשיים לימודיים של ילדים שהוריהם היו בני מעמד נמוך ומעוטי השכלה הובנו במונחים של 'טעינות טיפוח', מה שגרר הסללה והדרה של אותם ילדים. בה בעת, נטען שקשיים לימודיים דומים של ילדים שהוריהם היו בני מעמד בינוני-גבוה, ממוצא אשכנזי ובעלי השכלה אקדמית הובנו במונחים של 'לקות למידה', מה שמנע דווקא 'האחרה' והדרה של אותם ילדים באותו הקשר חינוכי היסטורי.. על פי גישה זו, הסללה במערכת החינוך עשויה להוביל להסללה בשירות הצבאי ומאוחר יותר גם במסגרת האזרחית. מכאן, שהחלטות על הפניית יחידים וקבוצות למסלולים מוגדרים עלולות להנציח פערים ומעמדות.
העסק הביש
העֵסֶק הַבִּיש הוא כינוי שניתן לאחר מעשה לפעולת טרור במסווה (דגל כוזב), שבוצעה במצרים על ידי ישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20. הפעולה הוסוותה כך שיתקבל הרושם כאילו בוצעה על ידי ארגון טרור מצרי. בעת תכנון הפעולה היא כונתה "מבצע סוזאנה". במבצע גויסה חוליה של יהודים מצרים על ידי אגף המודיעין של צה"ל על מנת להטמין פצצות בתוך מצרים. הפצצות תוכננו להיטמן במטרות אזרחיות בבעלות אמריקאית ובריטית: בתי קולנוע, ספריות ומרכזי חינוך אמריקאים במטרה ליצור חוסר יציבות, שיגרום לממשל הבריטי להמשיך לשלוט עם צבאו סביב תעלת סואץ. המבצע נכשל ועלה בחייהם של ארבעה אנשים, שני חברי חוליה שהתאבדו ושניים שהוצאו להורג במצרים.
עקב חשאיות המבצע לא דובר עליו במפורש, אלא רק בכינוי הקוד "העסק הביש". כישלון המבצע עמד על סדר היום הציבורי במשך שנים רבות והביא לשורת משברים פוליטיים בישראל, שזכו לכינוי הכולל "פרשת לָבוֹן", שהיה אז שר הביטחון, או בקיצור "הפרשה".
חוליית הריגול ותפיסתה - "העסק הביש"
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הכשיר והפעיל המודיעין הצבאי הישראלי, לימים אמ"ן, חוליית ריגול במצרים, מקרב יהודים מקומיים. החוליה פעלה במסגרת יחידה 131, שיועדה לפעולות ריגול במדינות ערב. את החוליה הקים שליח המודיעין אברהם דר, שהגיע למצרים באפריל 1951 במטרה לגייס צעירים מתוך תנועות נוער ציוניות במצרים. דר חזר לישראל לאחר ארבעה חודשים, והפיקוד על החוליה נמסר לסא"ל מרדכי בנצור, מפקד יחידה 131. לדברי דר, מטרת הקמת הרשת הייתה הפלת משטרו של פארוק, מלך מצרים, שהיה עוין לישראל, במטרה להעלות משטר שיהיה נוח יותר לישראל ומתוך מחשבה שהדבר ישרת גם את מצרים. הרשת המשיכה לפעול גם לאחר שמשטרו של פארוק הופל על ידי קצינים מצרים. בפרק הזמן שמאז הקמתה ועד להפעלתה, הייתה מרביתה של הרשת "רדומה", כיתר הרשתות של יחידה 131, שיועדו להפעלה בעת מלחמה כוללת, ואנשיה אף הגיעו לאימונים במדינת ישראל. במאי 1954 הטיל מרדכי בנצור את הפעלת הרשת על אברי אלעד, שגויס בספטמבר 1952, והחל בתפקידו במצרים בסוף יוני 1954.
שיחות שהתנהלו בין מצרים לבריטניה, בתחילת שנות ה-50, על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ, גרמו לדאגה בישראל. מודיעין צה"ל העלה רעיון לחבל בחשאי במתקנים מערביים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת לאומנית מצרית, ובכך לפגוע ביחסים שבין מדינות המערב למצרים. לביצוע פעולות החבלה הפעיל המודיעין הישראלי את החוליה של אברי אלעד, שהורה לאנשיו להתחיל בפעולות חבלה. ב-2 ביולי 1954 בוצעה הפעולה הראשונה: אנשי הקבוצה הטמינו מטען חבלה קטן בתא דואר באלכסנדריה, וגרמו לשריפתו. ב-14 בחודש בוצעה הפעולה השנייה: מטענים מתלקחים הונחו בספריות האמריקאיות בקהיר ובאלכסנדריה וגרמו לשריפות. הפעולה השלישית תוזמנה ל-23 ביולי, יום השנה למהפכת הקצינים, וכוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה. פעולה זו נכשלה על מדרגות קולנוע "ריו", כאשר מטען תבערה התלקח בטרם עת בכיסו של פיליפ נתנזון, שנעצר במקום. באף אחד מהמקרים לא גבו פעולות החבלה הללו קורבנות בנפש.
מכיוון שהמידור בקבוצה לקה בחסר, נעצרו בזה אחר זה חברי התא מאלכסנדריה, ואחריהם גם אנשי התא הקהירי. 13 חברי החוליה נלכדו בחודש אחד, יולי 1954, והועמדו לדין (ולכן כונו בישראל בשם "נידוני קהיר"). היחיד שלא נעצר היה אברי אלעד, שהצליח להתחמק ממצרים על גבי ספינה לאירופה. עצור נוסף, מאיר מקס בינט, שהמצרים טענו שהיה ראש החוליה, היה למעשה איש מודיעין ישראלי שפעל במצרים בנפרד מאנשי החוליה, וכנראה נתבקש רק להעביר כסף לאנשיה. לאחר חמישה חודשים של עינויים וחקירות, התאבד בינט בכלא המצרי ב-21 בדצמבר 1954.
חברי החוליה נשפטו בבית דין צבאי מצרי. המשפט החל ב-11 בדצמבר 1954. אב בית הדין היה יוסוף דיגווי, אשר מונה כשנתיים לאחר מכן, ב-1956, למושל רצועת עזה, במקום הגנרל עגרודי, ונפל בשבי ישראל במבצע קדש. ב-27 בינואר 1955 ניתנו פסקי הדין הבאים:
הצנזורה הצבאית בישראל הטילה איפול כבד על פרסום פרטי "העסק הביש", ובמשך שנים רבות הייתה ההתייחסות לנושא זה במילות קוד וברמזים בלבד. במרוצת השנים התפרסמו שמות הקוד של גיבורי הפרשה והתבררה זהותם של בעלי הכינויים: אפילו בשנת 1967, 13 שנים לאחר האירוע, תיארה אותו האנציקלופדיה העברית במילים הסתומות: "פעולה ביטחונית, מפוקפקת מבחינה מדינית ומוסרית, שנערכה בצורה כושלת בקיץ 1954 בחו"ל ושעלתה בחייהם של כמה יהודים, גרמה נזק מדיני לישראל ופגמה בכבודה". לדברי עורך האנציקלופדיה, ישעיהו ליבוביץ, הצנזורה הפעילה לחץ על האנציקלופדיה בעניין תוכנו של ערך זה. סגן שר הביטחון, צבי דינשטיין, הכחיש דברים אלה, וטען שהצנזורה הביאה לתיקונה של מילה אחת בלבד.
ועדת השניים
בעת הפרשה בשנת 1954, ראש הממשלה משה שרת לא היה מעורב בפעילות הזו ולא ידע עליה אף זמן מה אחרי הכישלון והמעצרים, בעוד שהרמטכ"ל, משה דיין, הצליח להתחמק מקישור אליה כי שהה בחו"ל בתקופת הפעולות. הראשון שניסה לברר מי אחראי לתסבוכת זו היה שרת, שהקים לשם כך ועדת שניים, ועדת אולשן-דורי, שכללה את נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן, ואת הרמטכ"ל לשעבר, יעקב דורי. הוועדה, שהוקמה ופעלה בסודיות, לא הצליחה לרדת לשורש העניין, וכתבה במסקנותיה שהוגשו לשרת ב־12 בינואר 1955: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון, עם זאת, איננו בטוחים שלבון אמנם נתן את ההוראות המיוחסות לו".
מסקנות הוועדה הובילו למבוי סתום. לבון, אשר טען שקציני צה"ל עשו יד אחת בוועדה כדי להפלילו, דרש מראש הממשלה שרת את פיטורי ראש אמ"ן, בנימין גיבלי, ומנכ"ל משרד הביטחון, שמעון פרס, כתנאי להישארותו בתפקיד שר הביטחון. שרת, אשר אמנם קיבל את מסקנת התיקו של הוועדה, עדיין ראה בלבון הגורם לפרשה, גם אם לא הגורם הישיר לה, סירב לערוך כל חילופי-גברי בצבא ובמשרד הביטחון, כדי שלא יתפרש כלפי חוץ כהודאה של מדינת ישראל באחריותה למעשים במצרים, ובעצה אחת עם השרים גולדה מאיר, לוי אשכול וזלמן ארן דרשו מלבון להישאר בתפקידו זמן מה ללא תנאים. שרת כתב על כך ביומנו:
סיבה נוספת לדרישה שלבון יישאר בתפקידו הייתה שלא נמצא אדם מתאים להחליפו בתפקיד. שרת, שכבר כיהן כשר החוץ בנוסף לתפקידו כראש הממשלה, לא חשב שיוכל להקדיש זמן מספיק לתפקיד, וכך גם אשכול שכיהן כשר האוצר. התפקיד הוצע לסגן שר הביטחון לשעבר שאול אביגור, גיסו של משה שרת, ולרמטכ"ל לשעבר, יעקב דורי, אך שניהם סירבו. במהלך התקופה הוצע התפקיד על ידי מתווכים כיצחק נבון ונחמיה ארגוב לראש הממשלה ושר הביטחון לשעבר, דוד בן-גוריון, במקום מושבו בשדה בוקר, וב־17 בפברואר הוא הסכים למינוי. באותו יום מסר פנחס לבון את התפטרותו, כאשר הסיבה הרשמית להתפטרותו הייתה "בשל תביעות שונות מצד לבון לשינויים שונים במערכת הביטחון אשר לא נתקבלו על ידי שרת".
המשורר נתן אלתרמן כתב שיר על הנושא, שהודפס ב"טור השביעי" בעיתון "דבר" ב-11 בפברואר 1955, לאחר שאושר לפרסום על ידי הצנזורה. המשורר שואל "אם היה זה ראוי ונחוץ" ו"אם אמנם עלינו ליתן את הדין על מידת קלות־יד ומידת קלות־ראש שצימחו את הסבך המופרך־המדהים" ומסיים בדרישה ל"מסקנה מעשית".
האדם השלישי
אברי אלעד, מפעילן הישראלי של החוליות במצרים, שכונה "האדם השלישי", הגיע לישראל אחרי שנותר שבועיים במצרים בלא שנעצר. תחילה נחשב לגיבור, אך בשנת 1958 בעת ששהה בחו"ל גברו החשדות שפעל כסוכן כפול, והוא שהסגיר את אנשיו למצרים. הוא פותה לחזור לארץ, נעצר, נחקר והועמד למשפט בדלתיים סגורות. במהלך משפטו, טען שבצה"ל זויפו מסמכים, וניתנו עדויות שקר במטרה לטייח את האחריות לעסק הביש. טענה זו החלה ויכוח פוליטי נוקב בשאלת האחריות לפעולה זו, ויכוח שזכה לכינוי - "הפרשה", ולאחר מכן "פרשת לבון". השאלה שייצגה ויכוח זה במלוא עוזו הייתה "מי נתן את ההוראה?".
20 שנה מאוחר יותר, בשנת 1975 פורסמה בעיתון המצרי אל אהרם הטענה שאלעד, או בשמו המקורי אברהם זיידנברג, פעל כסוכן כפול. עם השנים נאספו עדויות רבות לגבי עברו המפוקפק לכאורה של אלעד, כולל בידוי פרטים מעברו, ופעילותו כגנב כפייתי ונוכל לאורך השנים. התברר שאלעד הודח מקצונה ופיקוד מספר פעמים בצבא הבריטי בפלמ"ח ובצה"ל, ואף נכלא לא פעם בעוון התנהגותו הפלילית.
ועדת כהן
עתה בתפקיד ראש הממשלה ושר הביטחון, בן-גוריון דרש מהרמטכ"ל חיים לסקוב להקים ועדת חקירה צבאית בעניין זיוף המסמכים ו"האדם השלישי", שהיה קשור ב"עסק הביש". בראש הוועדה, שהוקמה בעת שהותו של לבון בחו"ל, עמד שופט בית המשפט העליון חיים כהן. לבון, על ידי מזכירו, ביקש מבן-גוריון את ביטולה.
בשובו לישראל, נפגש לבון עם בן-גוריון ביום 26 בספטמבר 1960, ודרש את טיהור שמו מן האחריות ל"עסק הביש". בן-גוריון סירב ואמר לו: "פנחס, אני לא פסלתי אותך, אבל אני איני שופט, ואיני יכול לזכות אותך". לבון פירש זאת כהתחמקות, ותקף בחריפות את שמעון פרס, שהיה מנכ"ל משרד הביטחון בתקופת "העסק הביש", ואת מי שהוזכר רק בכינוי "הקצין הבכיר", בנימין גיבלי, שעמד בראש אגף המודיעין של צה"ל, אשר טען שקיבל את ההוראה, בעל פה, משר הביטחון לבון.
ועדת הבירור שמינה הרמטכ"ל חיזקה בממצאיה את טענותיו של לבון אך לא הגיעה למסקנה חד-משמעית, ובכל מקרה בן-גוריון דחה את ממצאי הוועדה.
ועדת החוץ והביטחון
לבון החליט לפנות לוועדת החוץ והביטחון. ב-4 באוקטובר העיד בפניה ומתח ביקורת על בן-גוריון. כשנודע לבן-גוריון תוכן עדותו, הפך הקרע הסמוי ביניהם לריב קשה. לבון העיד בארבע ישיבות של הוועדה: ב-4, 10, 17 ו-20 באוקטובר. הוא גולל בהן את גרסתו ל"עסק הביש" ודחה את ההצעה לחקירה משפטית. בין היתר, אף איים: "יש לי חומר שלא הראיתי לאיש, ואני לא מתכוון להראותו. אם יגיעו מים עד נפש, ייתכן שלא תהיה לי ברירה". הוא סירב לספר כיצד הגיע אליו החומר. דיוני הוועדה היו אמנם סודיים, אולם דיווחים מדבריו פורסמו בעיתונים וחוללו רעידת אדמה פוליטית. דיווחים אלה היו מצונזרים וכללו שמות-צופן מוסכמים. הציבור הרחב לא יכול היה להבין על איזו פרשה מדובר, אולם הבין כי מדובר בשבר גדול בצמרת מפלגת השלטון. מאיר יערי ויוחנן בדר כינו את פרשת לבון "דרייפוסיאדה" ובכך דימו את הפרשה לקנוניה האנטישמית בפרשת דרייפוס. הנהגת מפא"י החליטה לעשות כל שביכולתה כדי להוציא את הטיפול בפרשה מידי הוועדה ולהשתיק את הפרשה, אולם בן-גוריון החליט לנטוש את עמדתו הנייטרלית ולצאת למאבק גלוי נגד לבון.
ועדת השבעה
באוקטובר 1960 הגיעו הדברים לידי כך שבן-גוריון סבר כי יש לחקור את הפרשה באמצעות ועדת חקירה משפטית, בעוד שצמרת מפא"י ביקשה לסיים את הדיון בפרשה.
אשכול חתר לפשרה, על פיה העניין יסתיים בלי שחקירתו תמצה את פוטנציאל ההרס שלה. בן-גוריון, מצדו, היה נחוש למצות את החקירה עד תום. שתדלנותו של אשכול הביאה להקמת "ועדת השבעה" – ועדה של שבעה שרים מכל מפלגות הקואליציה. הוועדה כללה את שר המשפטים פנחס רוזן, נציג המפלגה הפרוגרסיבית שכיהן כיו"ר הוועדה, ואת השרים לוי אשכול ובכור-שלום שטרית נציגי מפא"י, ישראל ברזילי נציג מפ"ם, יצחק בן-אהרן נציג אחדות העבודה, משה חיים שפירא נציג המפד"ל ובנימין מינץ נציג פועלי אגודת ישראל. בן-גוריון נמנע מלהגיע לישיבת הממשלה שבה הוחלט על הקמת הוועדה, אך קיבל את עצם הקמתה, אולם לא הכיר בסמכותה כוועדת חקירה שמתפקידה לקבוע עובדות בדבר זכאותם או אי-זכאותם של לבון או של בנימין גיבלי.
ב-25 בדצמבר 1960 הגישה ועדת השבעה את מסקנותיה, שבהן נקבע פה-אחד שלבון לא נתן את ההוראה, ואף לא ידע על הפעולה במצרים. אלו הסתמכו, בין היתר, על הודאת המזכירה דליה כרמל כי זייפה מסמך המזכה את ראש אמ"ן גיבלי ומטיל את האשמה על פנחס לבון, וזיכו את לבון מכל אשמה. על פי הסופר שבתי טבת בספרו "עונת הגז", חילוקי הדעות בין אשכול ובין בן-גוריון בעניין זה נבעו מפערי מידע: דליה כרמל הייתה באותו הזמן בקשר קרוב עם אשכול, וסיפרה לו כי אכן זייפה את המסמך לדרישת גיבלי (בוועדה טענה כי זייפה את המסמך, אך בחקירת המשטרה לאחר מכן חזרה בה), וכך היה אשכול משוכנע כי גיבלי פעל מאחורי גבו של לבון. בן-גוריון – שאשכול לא גילה לו את המקור שלפיו קבע את עמדתו – טען כי אין לחייב אדם או לזכותו שלא על פי הליך משפטי או ועדת חקירה משפטית.
אי קבלת מסקנות ועדת השבעה התפרשה על ידי רבים כהטלת דופי בשבעת השרים (ובראשם אשכול) אשר ישבו בוועדה, דבר שהיה עלול להביא לסופם הפוליטי של שרים אלו, רובם בני "דור הביניים" במפא"י.
בן-גוריון, שלא הכיר עקרונית בסמכותה של ועדת פוליטיקאים לחרוץ דין אדם לשבט או לחסד, לא קיבל ממילא את מסקנות ועדת השבעה, וב-31 בינואר 1961, לאחר חודש רצוף סכסוכים ועימותים, הגיש את התפטרותו לנשיא המדינה, אך נותר בכהונתו עד 1963.
ועדה משפטית
בן-גוריון לא הסכים לכך שוועדת שרים תיתן זיכוי לשר, ודרש שקביעה כזו תיעשה על ידי ועדה משפטית. הוא דרש שלבון יודח מהזירה הפוליטית עד לבירור עניינו, ושקביעת ועדת אולשן-דורי אשר פסקה על תיקו (אי-הכרעה הנובע מחוסר מידע) תישאר בינתיים על כנה.
בציבור נוצר הרושם כאילו בן-גוריון רואה בלבון אויב אישי, ורודף אותו על לא עוול בכפו.
מרכז מפא"י שהתבקש להכריע בסכסוך זה, קיבל את דרישתו של בן-גוריון, ובשבת ה-4 בפברואר 1961 הודח לבון מתפקיד מזכ"ל ההסתדרות, ומחק את לבון מרשימת מועמדי המפלגה לכנסת. בן-גוריון אמנם היה הדורש העיקרי להדחת לבון, אך הצעת הפשרה של שר האוצר לוי אשכול גם היא כללה את הדחתו מתפקידים פוליטיים ומן המפלגה. כפי הנראה ההדחה לא הייתה יוצאת אל הפועל ללא שיתוף פעולה בין השניים.
בירור פנימי במפא"י
דרישתו של בן-גוריון לוועדת חקירה משפטית והתנגדותו העקרונית לתעודת זיכוי הניתנת לפוליטיקאי על ידי ועדת פוליטיקאים, לא הייתה מובנת לציבור באותה עת ו"הפרשה" (או, כפי שכונתה, "פרשת לבון") פגעה ביוקרתו של דוד בן-גוריון, וכנראה, הייתה בין הגורמים שהניעו אותו להתפטר מראשות הממשלה, בשנת 1963, תוך שהוא מדגיש שהתפטרותו היא "בשל סיבות אישיות שאינן קשורות לשום בעיה ממלכתית". הוא המשיך להיאבק על דעותיו, ובפרט תקף את יורשו, שנבחר לתפקיד על-פי המלצתו, לוי אשכול.
באוקטובר 1964 שב בן-גוריון והעלה את נושא "הפרשה" בפני ראש הממשלה אשכול, זאת על סמך בדיקתם של העיתונאי חגי אשד והמשפטנים אהרן חטר-ישי ויצחק טוניק, כי ועדת השבעה עיוותה את הדין. חמוש בדו"ח המשפטנים, פנה בן-גוריון בתחילה לאשכול, ולאחר מכן לשר המשפטים דב יוסף, בדרישה כי יחקרו הן את השאלה "מי נתן את ההוראה" והן את "ועדת השבעה". אשכול, שהיה הרוח החיה מאחורי כינוס "ועדת השבעה", לא הסכים לכך. הוא ידע מידידתו דליה כרמל כי המסמך המזכה את גיבלי מזויף, אך לא יכול היה לספר על כך לבן-גוריון. בשיחה עם בן-גוריון רמז כי "אחד מסר לו סוד, שהוא משנה כל הדבר", ובן-גוריון מצדו סבר כי "אם רק הוא שמע סוד – אינו קיים בשביל העולם". על אשכול הופעלו לחצים כבדים לכנס ועדה משפטית כזו.
לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה משה בן זאב חיווה דעתו כי ועדת השבעה קיבלה על עצמה לקבוע עובדות בעניין שנוי במחלוקת מבלי שיהיה לה מעמד שיפוטי המוכר בחוק, וכי חוות דעתה אינה בעלת ערך מעבר להבעת דעתם האישית של השרים שהרכיבו אותה, החל בן-גוריון במאמצים לכנס את מרכז מפא"י על מנת שיחליט על חידוש החקירה. משראה אשכול כי נראה שמרכז המפלגה יחליט על חידוש החקירה, נקט בצעד דרמטי, וב-15 בדצמבר 1964 הודיע על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, שכן אינו חופשי להחליט ברצונו בעניין ממלכתי, הוא הקמת ועדת חקירה משפטית.
ההתפטרות טרפה את קלפיו של בן-גוריון; עתה סירב בן-גוריון להופיע בפני מרכז המפלגה שכן "לא אשחית דברי על אוזן לא שומעת". שרי מפא"י ראו כי הם נדרשים לבחור בין עמדתו של בן-גוריון, שהיא בבחינת "ייקוב הדין את ההר", לבין עמדתו של אשכול; רובם בחרו באשכול.
עתה נותר לבן-גוריון רק פורום אחד שבפניו יכול היה להביא את עניינו – ועידת מפא"י שהתכנסה בפברואר 1965. כבר עם כינוס הוועידה התברר כי אנשי בן-גוריון הם במיעוט, ואילו אנשי אשכול הם הרוב. מאמציו של "ממליך המלכים" במפלגת העבודה, שרגא נצר, להביא לכדי פשרה בין הנִצים, נתקלו בחומה של סירוב מטעם אנשי הרוב, שראו הזדמנות להסיט מדרכם את מתנגדיהם. בפגישה דרמטית במלון שרתון בתל אביב עשה אף נשיא המדינה זלמן שזר מאמץ להביא לפיוס בין אשכול ובין בן-גוריון, אך נכשל בכך.
בוועידה עצמה נשאו אישים מרכזיים במפלגה דברים חריפים ביותר כנגד בן-גוריון. משה שרת, אשר היה על ערש דווי, הגיע על כיסא גלגלים, ונשא נאום חריף נגד המנהיג בן ה-79. בסיום הנאום נשקה לו גולדה מאיר על מצחו, ולאחר מכן נשאה נאום חריף עוד יותר. בסיומה של הוועידה נשא אשכול נאום שבו קרא להפסיק את העיסוק ב"פרשה" ולהקים את המערך החדש (המערך הראשון). הוא קרא לבן-גוריון – "תן לי אשראי!" בסיום הוועידה הצביעו רוב הצירים כנגד הצעותיו של בן-גוריון.
בעקבות חילופי הדברים בין בן-גוריון ובין אשכול העלה חבר הכנסת מנחם בגין הצעה, שנועדה לנגח את שני האישים, שלפיה תוקם ועדת חקירה ממלכתית "לחקור הדברים שלא בסדר אצל ראש הממשלה הראשון, לפי דבריו של ראש הממשלה הנוכחי".
לאחר מעשה
ועדה מיוחדת של הכנסת דנה אף היא בפרשה ובין היתר קיימה ישיבותיה בבניין לשכת יו"ר הכנסת בקריה בתל אביב.