cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טסה סנדרסון
1980
בתחרות שנערכה בשטוטגרט, גרמניה ב-5 ביוני 1980 קבעה סנדרסון בהטלת כידון שיא אישי חדש של 69.70 מטר, תוצאה שדירגה אותה במקום שלישי בעולם לשנה זו. חודש ושלושה שבועות לאחר מכן, באולימפיאדת מוסקבה (1980) היא סיימה במקום 19 בהטלת כידון בתוצאה חלשה עבורה של 48.76 מטר.
1981
בתחרות שנערכה בפירט, גרמניה ב-30 במאי 1981 קבעה סנדרסון בהטלת כידון תוצאה של 68.86 מטר, תוצאה שדירגה אותה במקום שני בעולם לשנה זו. חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל, בלגיה ב-12 ביולי אותה שנה היא קבעה בתחרות קרב שבע שיא אישי חדש של 6110 נקודות, תוצאה שדירגה אותה במקום 13 בעולם לשנה זו.
1982
בתחרות שנערכה בקוטברידג', סקוטלנד ב-28 באוגוסט 1982 היא קבעה בהטלת כידון תוצאה של 66.006 מטר, תוצאה שדירגה אותה במקום 11 בעולם לשנה זו.
1983
בתחרות שנערכה באדינבורו, סקוטלנד ב-26 ביוני 1983 היא קבעה בהטלת כידון שיא אישי חדש של 73.58 מטר, תוצאה שדירגה אותה במקום שני בעולם לשנה זו. חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם הראשונה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ב-13 באוגוסט היא סיימה במקום רביעי בתוצאה של 64.76 מטר.
1985
בתחרות שנערכה במדריד, ספרד ב-14 ביוני 1985 היא קבעה בהטלת כידון תוצאה של 71.18 מטר, תוצאה שדירגה אותה במקום רביעי לשנה זו.
1986
במשחקי חבר העמים שנערכו באדינבורו, סקוטלנד ב-31 ביולי 1986 היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא משחקים חדש של 69.80 מטר, לפני פטימה ויטברד (68.54 מטר).
1987
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 היא סיימה במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 67.54 מטר
1988
בתחרות שנערכה בקרולי, דרום אנגליה ב-16 ביולי 1988 היא קבעה בהטלת כידון תוצאה של 71.70 מטר, תוצאה שדירגה אותה במקום שלישי לשנה זו. כחודשיים לאחר מכן, באולימפיאדת סיאול (1988) היא סיימה רק במקום 21 בתוצאה חלשה עבורה של 56.70 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה.
1990
במשחקי חבר העמים שנערכו באוקלנד, ניו זילנד ב-1 בפברואר 1990 היא זכתה בפעם השלישית במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 65.72 מטר, לפני פטימה ויטברד (68.54 מטר). באליפות אירופה שנערכה בספליט, באותה העת יוגוסלביה ב-30 באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום 12 בתוצאה של 57.56 מטר.
1996
בתחרות שנערכה בלונדון ב-12 ביולי 1992 היא קבעה סנדרסון בהטלת כידון תוצאה של 64.06 מטר. שבועיים לאחר מכן, באולימפיאדת אטלנטה (1996) היא סיימה במקום 14 בתוצאה של 58.86 מטר.
1997
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 היא סיימה במקום 18 בהטלת כידון בתוצאה של 57.84 מטר.
עונת 1963/1964 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל
עונת 1963/1964 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל הייתה העונה התשיעית של התחרות האירופית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי אופ"א. המשחק הראשון התקיים ב-10 בספטמבר 1963 ותחרות הסתיימה ב-27 במאי 1964.
בתחרות השתתפו 31 קבוצות. נציגת קפריסין השתתפה בתחרות בפעם הראשונה.
משחק הגמר נערך בפראטר סטדיון, וינה. התחרות הסתיימה בניצחון של אינטר מילאנו בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 31 קבוצות. מילאן כמחזיקת הגביע קודמה ישירות לשמינית הגמר. יתר הקבוצות חולקו לזוגות ונפגשו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ לקביעת הקבוצה שתעפיל לשמינית הגמר.
בכל השלבים למעט משחק הגמר נערכו משחק בית ומשחק חוץ.
טוקיו מיו מיו
טוקיו מיו מיו (ביפנית: 東京ミュウミュウ) היא סדרת שוג'ו מאנגה יפנית, שנכתבה על ידי רייקו יושידה, ונוצרה על ידי מיה יקומי. סדרת המאנגה פורסמה במקור בין ספטמבר 2000 עד פברואר 2003, ומאוחר יותר פורסמה בשבעה כרכים.
בעקבות הצלחת סדרת המאנגה, עובדה הסדרה לסדרת אנימה בת 52 פרקים על ידי סטודיו פיירו. העיבוד הטלוויזיוני של הסדרה עלה לשידור ביפן ב-6 באפריל 2002, בערוץ TV Aichi ובערוץ TV Tokyo. הפרק האחרון של סדרת האנימה שודר ב-29 במרץ 2003. סדרת המשך למאנגה פורסמה בין אפריל 2003 עד פברואר 2004. בנוסף לכך הופקו שני משחקי וידאו עבור הסדרה - משחק היגיון/הרפתקאות לגיים בוי, ומשחק תפקידים לפלייסטיישן.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ הילדים במהלך העשור השני של המאה ה-21.
סדרת ההמשך
בסדרת ההמשך איצ'יגו ומסאיה עוברים לאנגליה במטרה לחקור מינים בסכנת הכחדה. הבנות בצוות מיו מיו שנותרו ביפן צריכות לוודא שכל הכימרות שנותרו יחוסלו. בנוסף לכך הפעם הם צריכים להילחם גם בבני אדם בעלי כוחות מיוחדים המעוניינים לכבוש את העולם. בהמשך איצ'יגו חוזרת לטוקיו על מנת לסייע לצוות מיו מיו בקרבות.
יוסוף איזטין
הנסיך יוסוף איזטין (בטורקית עות'מאנית: شہزادہ یوسف عزالدین; 10 באוקטובר 1857 – 1 בפברואר 1916) היה נסיך עות'מאני, אשר כיהן כיורש העצר בתקופת שלטונו של מהמט החמישי.
ביוגרפיה
הנסיך יוסוף נולד ב-10 באוקטובר 1857 באיסטנבול, והיה בנו של הסולטן אבדילאזיז ואשתו דירינב קאדין.
הנסיך יוסוף חי באלמוניות מעת מות אביו ב-1876 עד הדחת בן דודו, הסולטן עבדול חמיד השני בשנת 1909. תחת החוקה הטורקית, יוסוף, הנסיך העות'מאני הבכור, הפך ליורש של בן דודו, מהמט החמישי, והוא נחשב למודרני ורפורמטור. בשנת 1910 הוא השתתף בהלוויית אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, ובשנת 1911 השתתף בהכתרת המלך ג'ורג' החמישי.
ככל הנראה הוא התאבד ב-1 בפברואר 1916, אם כי בזמנו נחשד שאולי הוא נרצח בהעלמת עין של שר המלחמה, אנוור פאשה, שעמו הוא התעמת.
משפחתו
יוסוף היה נשוי שש פעמים:
עיטורים
עיטורי כבוד עות'מאניים:
חווקה פולמן רבן
חווקה (חווה) פוֹלמן רַבָּן (בפולנית: Ewa (Chawka) Folman-Raban; 19 באפריל 1924, קיילצה – 9 בינואר 2014, קיבוץ לוחמי הגטאות) הייתה חברה בתנועת "דרור" בפולין ומחברי הארגון היהודי הלוחם בו שימשה כקשרית. בישראל הייתה ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, מחנכת ומדריכה בבית לוחמי הגטאות ובמרכז הלימודי על שם צביה לובטקין ויצחק צוקרמן ופעילה בהנחלת זיכרון השואה בישראל ובשאר העולם.
ילדות ונעורים
נולדה ב-19 באפריל 1924 בקילצה שבפולין לרוזליה (שושנה) לבית קצנגולד ולאברהם-בנימין פולמן. הצעירה מבין שלושה ילדים, אחות לוולף (וֶוֶק) ומרדכי (מארק) אשר היוו חלק גדול בגיבוש זהותה האידאולוגית. אביה התפרנס מתחזוקת בתי מגורים וניהולם. הוא גדל בבית מסורתי, בעוד אמה לא הקפידה על קיום מצוות, הזדהתה עם הציונות וערכי תנועות הנוער החלוציות ובשל כך הייתה חלוקה עם האב בנושא חינוך הילדים. כשהייתה כבת שנה עברה המשפחה לוורשה.
בהיותה בכיתה ז' עברה המשפחה לגור ברחוב דז'לנה 43, מול דז'לנה 34, שם שכן מרכז תנועת "החלוץ", עובדה שתרמה לבחירת המשפחה להיות מעורבים בפעולות התנועה עם בניית גטו ורשה. באותה שנה החלה ללמוד בגימנסיה "יהודיה" בה לשון ההוראה הייתה פולנית והיו שיעורים ומקצועות יהודיים. מספר רב של מורים ידועים לימדו בגימנסיה, ביניהם ד"ר עמנואל רינגלבלום, לימים יוזם ארכיון "עונג שבת" בגטו ורשה. בהשפעת אחיה מארק, שהיה חבר בתנועת "דרור", הצטרפה בשנת 1939 לקבוצה קטנה של בני נוער, שהייתה לחוג הנוער הלומד של תנועת "דרור".
פעילות חינוכית בתנועת "דרור"
כשהתפרסמה הפקודה על הקמת הגטו בוורשה עם כיבוש פולין על ידי הנאצים, משפחת פולמן לא היו צריכים לעבור דירה משום שהרחוב שלהם היה כלול בגבולות הגטו. מורי הגימנסיה ניסו להמשיך את הלימודים במסגרת חוגים מחתרתיים, אולם הדבר לא החזיק מעמד והיא החלה ללכת יותר ויותר לדירה ברחוב דז'לנה 34 שם נפגשה עם חבריה מתנועת "דרור". לקראת שנת הלימודים של שנת 1940 הגו מארק פולמן ויצחק צוקרמן את הקמת הגימנסיה של תנועת "דרור" בגטו ורשה, בית ספר תיכון במחתרת בניהולו של מארק פולמן, בה היו בחינות ושיעורים לכל מקצוע וגם לימודים ייחודיים של תנועות הנוער. עם המורים נמנה המשורר יצחק קצנלסון. הגימנסיה התקיימה עד קיץ 1942, האקציה בגטו היא זו שהביאה לסיומה. בשנת 1941 עברה חווקה פולמן מבית הוריה לגור בבית "דרור" שם חלקה חדר עם חנצ'ה פלוטינצקה, אחותה הצעירה של פרומקה פלוטניצקה וצעירות נוספות. צביה לובטקין ויצחק צוקרמן שהיו בין המדריכים בבית עיצבו את דרכה בחיים והשפיעו על התנהגותה בימי המלחמה ואחריה, כאשר דחפו להקמתו של קיבוץ לוחמי הגטאות והיו ממעצבי דמותו. ביולי 1940 השתתפה בסמינר הכשרה של תנועת "דרור" שבסיומו יועדה לתפקידי קישור ושליחות מחוץ לגטו.
כאסירה בחווה החקלאית בצ'רנוב
בשנת 1941 הוצבה לעבודה בחווה חקלאית בצ'רנוב, בחבל אוסטרוביץ פודולסקי. אחד מתפקידיו של הממשל הצבאי הגרמני בשטחי הכיבוש היה לתרום למאמץ המלחמתי בצד המשקי- כלכלי, לכן התירו הנאצים ליהודים לעבוד במשקים חקלאים שנלקחו מהפולנים לשם ייצור מזון. התנועות החלוציות נאחזו בזה וקיימו במשקים אלו קיבוצים. העבודה הייתה בתנאי אריסות והמשגיחים הפולנים ניצלו את העובדה שעובדיהם יהודים, שילמו להם שכר אפסי והכו את הגברים היהודים. על התנאים הקשים התלוננו חברי הקיבוץ ושלחו משלחת בה הייתה גם חווקה פולמן לבעל האחוזה שיעלה להם את השכר, אך ללא הועיל. לאחר מספר ימים נקראה על ידי התנועה לצאת לשליחות בוורשה ועזבה את החווה שהתפרקה מספר שבועות לאחר מכן.
כקשרית בארגון היהודי הלוחם
בשנים הראשונות של המלחמה ניסו תנועות הנוער בפולין לפרוץ את חומות הגטאות ולקיים קשרים ארציים ומסגרות ארציות באמצעות רשת של שליחים- קשרים ובעיקר קשריות. במסגרת פעולותיה כקשרית העבירה חווקה פולמן פרסומים תנועתיים ומסרים לחברי התנועה במקומות שונים ברחבי גנרלגוברנמן. פרסומי המחתרת הודפסו במכונות שכפול ידניות על נייר דק, כדי לאפשר את הטמנת העיתונים במקומות סתר על גופן של הקשריות. הדבר שאפשר לה לעשות זאת היה המראה החיצוני שלה, כשל נערה פולנייה, בלונדינית כחולת עיניים ודוברת פולנית שוטפת ובעגה ורשאית. היציאה מהגטו המוקף חומות והשמור לא הייתה פשוטה. היא נהגה להיצמד לאחת מקבוצות הנשים היהודיות שיצאו לעבודות כפייה ובהימצאותן בצד הארי, בהמולת הרחוב הסואן, הסירה את הטלאי הצהוב וחמקה לדרכה. סכנה נוספת ארבה מצד מלשינים שארבו כדי לזהות יהודים ולסחוט מהם שוחד בשביל שאלו לא יסגירו אותם. גם לאחר שיצאה מהגטו ציפתה לה דרך קשה שהרי כל יציאה מתחומי הגטו כדי לעבור ברחובות העיר עד הרכבת הייתה מסוכנת. אם מראה הפנים היה עצוב היו מזהים זאת, אם היו מסתכלים לעברה והייתה משפילה את מבטה היו רואים זאת כסימן ליהדותה.
בהמשך צוידה במסמכים מזויפים ונעה בדרכים בשם הבדוי אמה מרצ'יניאק. בשל גילה הצעיר לא נשלחה מעבר לגבולות הגנרלגוברנמן. בנסיעותיה הראשונות לקרקוב העבירה חומרים להכנת מסמכים ותעודות, לרוב לידיו של אברהם לייב לייבוביץ' (לאבאן), מנהיג תנועת "דרור" בקרקוב. לפני הנסיעות תודרכה על ידי בכירים בתנועה, יצחק צוקרמן ומרדכי טננבוים־תמרוף. מפעם לפעם נדרשה גם להתלוות לחברים, שמראם או הלשון שבפיהם היו עלולים להסגירם. שליחותה הראשונה כקשרית הייתה עם צביה לובטקין לחוות ההכשרה צ'רניאקוב. עקב קרבתה לוורשה, שימשה החווה כתובת בטוחה לקשרים ולקשריות שבאו לגטו או יצאו ממנו, וכן נערכו בה מפגשים בין יהודים ופולנים בענייני המחתרת. היות שבידי הגרמנים הייתה רשימה מדויקת של העובדים בחווה, הכניסה והיציאה חייבות היו להיעשות בהתגנבות וצביה לובטקין, שיהדותה ניכרה במראה פניה, נזקקה לליווי.
לאחר שעזבה את החווה בצ'רנוב, עברה לדירת המסתור של תנועת "דרור" בצד הארי של ורשה וגרה עם טוסיה אלטמן וטמה שניידרמן. בדירתן החביאו מזוודה שהכילה אקדחים ורימונים, שהיו אמצעי הלחימה הראשונים שיועדו לפלוגות של הארגון היהודי הלוחם שהלך והתארגן בגטו. באחת הפעמים יצאה עם טמה שניידרמן לשליחות ובה הסתירו בתחתוניהן רימונים לשם העברה לגטו. בנוסף, פעלה להברחת חברות וחברים מהגטאות ליערות במטרה שאלו יחברו לשורות הפרטיזנים. עם קבלת הידיעות על השמדה המונית באזור וילנה ובמקומות אחרים במזרח פולין נשלחו הקשריות, והיא ביניהן, לאסוף מידע ולספר על המתרחש ליהודים בערים השונות. באחת הפעמים נשלחה עם פרומקה פלוטניצקה לעיר הרוביישוב שבמחוז לובלין כדי להיפגש עם חברי התנועה ולהכין אותם לכך שהקשר בינם לבין מרכז התנועה בוורשה הולך להינתק. כשהגיעו לתחנת הרכבת בהרוביישוב ראו מבעד לחלון המוני יהודים שכולם נשלחו להשמדה. בפעם אחרת נשלחה מוורשה כדי לבדוק האם נכונה הידיעה לפיה שולחים אנשים להשמדה בטרבלינקה. כשהתקרבה לתחנה שמעה פולנים מדברים על ריח של אנשים שרופים וחזרה עם הידיעה לוורשה. לראדומסק נשלחה כדי לספר ליהודים על ההשמדה צפויה ואף נפגשה עם ראש היודנראט שם, אך נאצלה להימלט, מחשש שתעורר בהלה שתגרום להסגרתה. בכל מקום אליו הגיעה התמודדה עם חוסר האמונה וההקשבה לידיעות שהביאה עימה, אך היא ידעה כי רק אם תצליח לגרום ליהודים להבין את המציאות הנוראית הם יצטרפו לפעולות המרד.
השליחות לקרקוב עם יצחק צוקרמן והמאסר על ידי הגסטפו
ב-22 בדצמבר 1942 נקראה לצאת לשליחות בקרקוב עם יצחק צוקרמן במטרה לתאם בין פעילות "החלוץ הלוחם", תנועת המחתרת בקרקוב, לפעילות הארצית של התנועה. בגלל התנגדות יהודים בגטו קרקוב לפעילות מחתרתית, עברו חברי המחתרת לצד הארי ומשם ניהלו את עבודתם. הוחלט כי צוקרמן ייסע כדי לשכנע אותם לחזור לגטו ולתכנן את פעולת המרד מבפנים. כשהגיעו לקרקוב יצרו קשר עם רייזה קלינגברג, הקשרית של אברהם לייב לייבוביץ' (לאבאן), מנהיג תנועת "דרור" בקרקוב, שאמר להם כי כדאי שיעזבו את המקום מפני שבערב עתיד להתקיים מבצע גדול בתיאום עם מפלגת הפועלים הפולנית (P.P.R), היהודים נגד הגרמנים – בקפה "ציגאנריה", מקום הבילוי של אנשי האס.אס. המבצע כלל השלכת רימונים, הדבקת כרוזים אנטי-פשיסטיים והעלאתם באש של מוסכים. פולמן המתינה ללוחמים בבית מסתור ומשחזרו חלקם, הוקף הבית באנשי גסטפו ואזרחים, שהפרידו בין הנשים לגברים, הכו אותם ולקחו אותם לכלא בקרקוב. בחקירותיה הציגה עצמה בזהותה המזויפת וכך נרשם כי היא פולנייה שעזרה ליהודים בפעולה זו. חברי תנועת "דרור" בגטו ורשה סברו שנרצחה ולכן כתב המשורר יצחק קצנלסון הספד לזכרה בפנקס ויטל:
אולם פולמן נותרה בחיים ונשלחה למחנות אושוויץ ורוונסבריק עד לסיום המלחמה.
במחנה הריכוז רוונסבריק
עם תחילת ההפצצות על אושוויץ-בירקנאו החליטו הגרמנים על פינוי האסירים במחנה. היא וחברותיה נדרשו להעמיס על עגלות את המשק החי וכשסיימו החלו בצעדה מבלי לדעת לאן בחורף המקפיא. לאחר הליכה ארוכה של מספר שבועות הגיעו לתחנת רכבת במקום לא ידוע ובו הועלו על רכבת משא. על פלטפורמות פתוחות עשו את שארית הדרך עד למחנה רוונסבריק הסמוך לברלין, שהיה מחנה הריכוז הגדול ביותר לנשים בגרמניה. היו בו אסירות פוליטיות, פושעות פליליות, יהודיות ועוד שהוכרחו לבצע עבודות כפייה שונות. היא נמצאה ברוונסבריק שלושה חודשים ונשלחה לעבוד בבניית גדרות מעץ ומחמת המחסור במזון הלכה ונחלשה. בסוף אפריל 1945 שוחררה ממחנה רוונסבריק בזכות פעולת ההצלה של הרוזן השוודי פולקה ברנדוט, אז ראש הצלב האדום. את האסירות העבירו לקופנהגן תוך נסיעה ברחבי גרמניה. ב-1.5.45, שמונה ימים לפני סיום המלחמה הגיעה לקופנהגן. מדנמרק הפליגו לשוודיה, שם התרחצו ועברו בדיקות רפואיות. רק שם הרגישה חופשייה לחשוף את יהדותה מול חברותיה. בחצות ליל ה-8 במאי 1945 פרצו עשרות סטודנטים בצעקות כי המלחמה נגמרה. היא לא לקחה חלק בשמחה, בפעם הראשונה מאז תחילת המלחמה הבינה את האובדן שלה וחשה עצב על אובדן חלק גדול ממשפחתה.
במרכז "החלוץ" בשוודיה ובפולין
מלונד בשוודיה עברה לכפר ריזבי, שם שימשה כאשת קשר בין אסירות משוחררות לבין הממסד השוודי ויצרה קשר עם מרכז תנועת "החלוץ" המקומי ובאמצעותו עם חבריה מהתנועה בפולין ובארץ ישראל שעד אותו הזמן חשבו שנרצחה על ידי הנאצים בפעולה בקרקוב. כשהקשיבה לרדיו הפולני שמעה את שמו של ראש עיריית ורשה, סטניסלב טולוונסקי ונזכרה כי בעבר היו לו קשרים עם אחיה וולף. היא כתבה לו שיעזור לה למצוא את משפחתה והוא מצא את אמה בקרקוב. לאחר כמה שבועות קיבלה מכתב ממזכירות "הקיבוץ המאוחד" בתל אביב בו גילתה לראשונה על גורל אחיה. בהמשך עבדה כמטפלת בסטוקהולם ושמרה על קשר עם אנשי "החלוץ", הוזמנה לכנס התנועה ולבתיהם של אנשי הקהילה היהודית ונפגשה עם זלמן שזר וישראל בר יהודה, שמסר לה כי צביה לובטקין ויצחק צוקרמן מבקשים שתחזור לפולין ותעזור בעבודת התנועה. במזכירות "הקיבוץ המאוחד" רצו שתעלה לארץ, אך היא השתוקקה להיפגש עם אמה ועם חבריה בפולין.
העלייה ארצה וקיבוץ לוחמי הגטאות
בנובמבר 1947, מספר שבועות לפני ההחלטה על תוכנית החלוקה באו"ם, הגיעה בעלייה ד' ממרסיי לארץ ישראל. עם הגעתה נפגשה עם מפקדי הפלמ"ח יצחק שדה ויגאל אלון. לאחר מכן נסעה לקיבוץ יגור, שם התרכזו החברים והחברות שהקדימו אותה בעלייתם. תחילה עבדה בחקלאות ואחר כך בעבודות חוץ. בלילות השתתפה בתורנויות השמירה ועל אף שרצתה להתנדב לצבא הוחלט עבורה על ידי חברי הגרעין כי רצוי שהיא לא תעשה זאת מתוך חשש לביטחונה. באפריל 1949 נמנתה עם מייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, והייתה בין הנואמים בטקס העלייה על הקרקע, ב-19 באפריל 1949, יום השנה השישי למרד גטו ורשה. בקיבוץ עבדה בחקלאות ובבתי הילדים. היא למדה הוראה בסמינר אורנים ועבדה כ-14 שנה כמורה בבית הספר.
משפחתה
אימה, רוזיליה פולמן, פנתה ליצחק צוקרמן וצביה לובטקין וביקשה להתקבל כפעילה במחתרת במקום בניה. היא עברה לדירה בצד הארי והעבירה כספים שהיו מגיעים מלונדון ליהודים שהסתתרו בוורשה. היא עלתה לארץ ישראל, התגוררה בתל אביב ונפטרה בשנת 1954. בנו של אחיה וולף, עלה ארצה עם אמו ותקופה מסוימת אומץ על ידי צביה לובטקין ויצחק צוקרמן בקיבוץ יגור. בשנת 1953 החליטה אמו, שנישאה מחדש, להגר לקנדה, שם הוא חי עד היום. בזיכרונותיו כתב יצחק צוקרמן כי "הייתה זו משפחת מפוארת שראוי כי תיכתב עליה אפופיאה! הבנים והאם - משפחת לוחמת!".
ביגור פגשה את יחזקאל רבן, הם נישאו בזמן מלחמת העצמאות בשנת 1948. רבן עלה לארץ ישראל טרם מלחמת העולם השנייה ובמלחמה התנדב לצבא הבריטי ושירת ביחידת תותחנים ארצישראלית, שפעלה במזרח התיכון ובאירופה. עם הקמתו של קיבוץ לוחמי הגטאות עסק בחינוך ובעיקר בעיתונות ושימש כעורך במוזיאון בית לוחמי הגטאות. יחזקאל רבן נפטר בשנת 1998 לאחר מחלה ממושכת. לשניים נולדו שלושה ילדים.
פעילותה החינוכית
מיום הקמתו של מוזיאון בית לוחמי הגטאות בשנת 1949 הייתה מעורבת בפעילותו ובשנת 1985 החלה להדריך ולהנחות קבוצות במרכז החינוכי של המוזיאון. בשנת 1954 נשאה בפעם הראשונה את "דבר הלוחמים" בעצרת הזיכרון בקיבוץ לוחמי הגטאות ומאז עשתה זאת פעמים רבות. היא ליוותה מסעות נוער לפולין, סיפרה את סיפורה האישי ואת סיפור התנועה. היא ראתה חשיבות רבה בהפצת סיפורה ברבים בגלל הסבל שראתה והאלימות שחוותה. פולמן רבן השתמשה בסיפורה להעברת השקפת עולמה ולכן העבירה בהרצאותיה מסרים חינוכיים הקשורים לזכויות אדם, ואף את עמדותיה הפוליטיות. במסגרת הסדנאות שמעביר המרכז ההומניסטי במוזיאון, שעוסק במשמעויות האוניברסליות ובדילמות השונות שעולות מתקופת השואה, נפגשה עם קבוצות נוער שונות מהמגזר היהודי והערבי. בעצרת בבית לוחמי הגטאות בשנת 2013 אמרה:
חווקה פולמן רבן טענה כי לימוד השואה לבני נוער צריך להתקיים באמצעות חשיפה לסיפוריהם של ניצולי השואה, כך ילמדו לא רק את ההיסטוריה אלא יראו את האדם שמאחוריה. ב-9 בינואר 2014, ח' בשבט תשע"ד נפטרה ונטמנה בבית העלמין בקיבוץ לוחמי הגטאות. עם פטירתה ספד לה נשיא המדינה, שמעון פרס:
רמי יונס
רמי יונס (בערבית: رامي يونس) הוא עיתונאי ערבי ישראלי, מגיש חדשות, ופובליציסט, מגיש במכאן 33 גרסה בערבית של התוכנית מהצד השני עם גיא זהר.
ביוגרפיה
רמי יונס נולד בלוד, בבגרותו למד באוניברסיטה העברית (שם גם היה פעיל בתא הפוליטי של מפלגת בל"ד), בקיץ 2015 שימש כיועץ תקשורת וכיועץ פרלמנטרי של חברת הכנסת חנין זועבי.
יונס הוא בין מקימיה של קבוצת האקטיביסטים הפלסטינית ח'וטווה, והוא פעיל במיוחד נגד הריסת בתים ערביים בלוד וברמלה, ב־2018 השתתף בתוכנית סליחה על השאלה.
יונס הוא ממקימי Palestine Music Expo, אירוע מוזיקה פלסטיני המחבר בין מוזיקאים פלסטינים לתעשיית המוזיקה העולמית. יונס הוא כתב ועורך באתר שיחה מקומית.
ב-2019–2020 שימש כעמית בבית הספר דיוויניטי הרווארד.
יונס עובד גם בהיי-טק.
ב-2020–2021, הוא התארח מספר פעמים בתוכנית מהצד השני עם גיא זהר. החל מנובמבר 2021 יונס משמש כמנחה של התכנית "מהצד השני" בערבית.
ביקורת
מינויו בתאגיד השידור "כאן" עורר סערה לאחר שנחשף פוסט שלו מ-2018 בו מכנה חיילי צה"ל נאצים. לאחר הריגתה של האחות רפואית רזאן א-נג'אר שככל הנראה השליכה רימון עשן לעבר חיילי צה"ל, הוא כתב:, ואף כתב בחשבון הפייסבוק שלו:.
בעקבות פוסט בו מביע תמיכה בתנועת החרם נגד ישראל BDS, ופוסט בתקופת מהומות מאי 2021 בישראל בו הביע תמיכה בצעירים פלסטינים, הסיר תאגיד כאן את הדף עם התרגום לעברית. תנועות ימין כמו אם תרצו ובצלמו פנו לכאן בדרישה לבטל את מינויו, ועדת האתיקה של התאגיד הציבורי דנה בדבר, והחליטה שאין לה סמכות לדון במעשיו של יונס שקדמו להצטרפותו לתאגיד השידור הישראלי, ב־24 בנובמבר התקיים דיון בעניינו במליאת הכנסת וחברי הכנסת יריב לוין, אופיר סופר, ועמיחי שיקלי דרשו את פיטוריו.
ב-2022 הוא עורר סערה לאחר שכינה את צה"ל "רוצח". בפוסט בפיסבוק הוא גם יצא נגד פלסטינים שמתביישים בגל הפיגועים שמבצעים מחבלים ערבים. בעקבות כך, הארגונים בצלמו, אם תרצו, וחברי הכנסת איתמר בן גביר וקטי שטרית דרשו את פיטוריו.
אוצרות הגולה
הוועדה להצלת אוצרות הגולה הוקמה באוניברסיטה העברית בשנות ה-40 של המאה ה-20. חבריה היו מרצים באוניברסיטה וספרני בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (לימים הספרייה הלאומית). תפקידה הייתה להציג את דרישות האוניברסיטה העברית לקבלת ספרים ששדדו הנאצים מספריות יהודיות ושנתגלו לאחר המלחמה. בהמשך הפכה הוועדה למחלקה בספרייה הלאומית. נציגיה פעלו עד לשנות ה-70 והביאו ארצה מאות אלפי ספרים.
.
לפני השואה
בליל 10 במאי 1933, כחודש וחצי לאחר השתלטותו של היטלר על גרמניה, נשרפו בכיכרות הערים ברחבי המדינה, ספרים של מחברים בעלי אידאולוגיה המנוגדת לרוח המתחדשת בגרמניה הנאצית. ביניהם גם ספרים רבים של מחברים יהודיים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה אירעו מקרים נוספים של שריפת ספרים אבל כבר בשנות ה-30 הבינו מקבלי החלטות בצמרת השלטון שיש צורך באיסוף ספרים וארכיונים של אויבי הרייך בכדי לאפשר מחקר אידאולוגי וביטחוני. ה-SD ,שירותי המודיעין של ה-SS והגסטפו החרימו ספריות וספרים מכל אותם מתנגדים לשלטון והוקמה ב 1936 ספריית ספרי שלל גדולה בברלין. לפי הוראתו של ריינהארד היידריך שפיקד על ה SD והגסטפו, ארכיונים וחלקים מספריות יהודיות נגנבו בליל הבדולח מקהילות ברחב אוסטריה וגרמניה. בין היתר נלקח מחזור וורמס העתיק מהקהילה בוורמס. המחזור חולץ ונשמר על ידי הארכיונאי פרידריך אילרט בזמן המלחמה והוא הגיע לישראל במסגרת הסכמי השילומים ב 1957. ב 1939 הוקם המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) שאיגד את כל שירותי המשטרה, הביטחון והמודיעין המשטרתי. ספריית השלל עברה לאגף 7 של ארגון זה האחראי על חקר אידיולוגיות. את האגף ניהל אלפרד זיקס. לפי חלק מהדעות, עד סוף המלחמה הכילה ספרייה זו בין 2–3 מיליון ספרים. חלק גדול מהם של יהודים.
ה ERR
אלפרד רוזנברג היה האידאולוג הראשי של התנועה הנאצית. הוא הציע להיטלר להקים מוסד אקדמי ללימודים נאציים Hohe Schule der NSDAP על מנת לחנך את הדורות הבאים ברוח המפלגה. בינואר 1940 אישר היטלר את הקמת המוסד לאחר המלחמה. בינתיים הוא הורה לרוזנברג להכין תוכניות בעיקר בתחום המחקר והקמת מערכת ספריות. רוזנברג קיווה להקים 12 מכוני מחקר במסגרת ה Hohe Schule. בזמן המלחמה הוקם רק מכון אחד, המכון לחקר השאלה היהודית (IEJ) בפרנקפורט. על מנת להעשיר את ספריית המכון מינה רוזנברג צוותי עבודה שכונו על שמו ה Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg (ERR). תפקידם היה לעבור בעקבות הצבא הגרמני בארצות הכיבוש, לחפש אוספי ספרים חשובים ולהעבירם לפרנקפורט. חלק מהספרים הועברו גם לספרייה המרכזית שתוכנן ל Hohe Schule בברלין ולמרכז המיון שם. בצרפת החרימו אנשי ה ERR את ספריית כל ישראל חברים (אליאנס), ספריית בית המדרש לרבנים, ספריות משפחת רוטשילד ועוד. מהולנד לקחו את ספריית הרוזנטיליאנה וספריית בית מדרש עץ חיים. ה ERR פעל גם ביוון, איטליה, בלגיה, יוגוסלביה ובארצות מזרח אירופה. עקב הכמות הגדולה של ספריות יהודיות בווילנה, העסיק ה ERR מלומדים יהודיים באיסוף ומיון הספרים. הם הונחו לשלוח כ 30% מהספרים לפרנקפורט והיתר לגריסה. יהודים אלו, שכונו בידי חבריהם "בריגדת הנייר", ניסו להציל חלק מהספרים והחומר הארכיוני, להבריחם אל תוך הגטו או להחביאם במקומות האחרים.
מציאת הספרים
חלק גדול מהספרים נפלו לידי הרוסים ששלחו אותם יחד עם פרטי אומנות, עתיקות ורכוש אחר שמצאו לברית המועצות. ספרים וחומר ארכיוני רב הגיע למוסקבה. כמיליון ספרים נשלחו גם למינסק. רוב החומר הזה נמצא שם עד היום ויש תיעוד רק לחלק קטן ממנו. הכוחות האמריקאים שהגיעו להונגן, מצאו כ 1.5 מיליון ספרים שפונו מה- IEJ. חלק אחר מספריית המכון נשאר במבנה המקורי ואף על פי שהופצץ חומר רב נותר במרתף וניצל. את כל הספרים העבירו למחסן גדול באופנבך שליד פרנקפורט למיון וטיפול. מחסן זה שהיה שייך בעבר לתאגיד I.G.Farben כונה עתה ה Offenbach Archival Depot (OAD). ספרים רבים החלו להימצא במקומות שונים ברחבי אזור השליטה האמריקאי וכולם נשלחו ל OAD. מפקדה הראשון סרן סימור פומרנץ הצליח בזמן קצר להחזיר ספרים רבים לבעליהם המקוריים בעיקר בצרפת והולנד. מחליפו סרן יצחק בנקוביץ המשיך בעבודה ובסך הכל עד סוף 1946 הוחזרו כ 2 מיליון ספרים לארצות שמהם הם נגנבו. באופנבך נותרו כחצי מיליון ספרים שלא ניתן היה לזהות את בעליהם או שמקורם היה בארצות עליהם השתלטה רוסיה בניגוד לדעתה של ארצות הברית.
הוועדה להצלת אוצרות הגולה
עוד ב 1943 הציע היסטוריון הבריטי החשוב ססיל רות שאת הספריות היהודיות שגנבו הנאצים ושלא ניתן להחזיר לבעליהם, יש להעביר לאחר המלחמה לאוניברסיטה העברית בירושלים. האוניברסיטה הקימה ב 1944 ועדה לטיפול בנושא זה בתקווה אכן לקבל לידיה את הספרים הגנובים. ועדה זו נקראה "הועדה להצלת אוצרות הגולה". הוועדה פעלה בראשות רקטור האוניברסיטה העברית ליאו אריה מאיר ובהשתתפותם של ראשי ההנהלה וההוראה כגון גרשום שלום, מרטין בובר, שמחה אסף ומנהל הספרייה הלאומית אליקים גוטהולד וייל. תחילה ביקשה הוועדה מדניאל גולדשמידט, אחד הספרנים המנוסים של הספרייה, להכין רשימה של מוסדות באירופה הכבושה שהחזיקו באוצרות גדולים של ספרים יהודיים על מנת לסייע באיתור וזיהוי הספרים לאחר המלחמה. ב-30 במרץ 1944 פורסמה בעיתונות העברית בארץ, קריאה לסיוע בהכנת רשימות אלו. עם סיום מלחמת העולם השנייה והגעת שמועות אודות כמויות גדולות של ספרים שנמצאו, החלה הוועדה לדון ביצירת קשרים עם גורמי ממשל וצבא בגרמניה הכבושה, ודרשה לקבל נאמנות על הספריות והספרים שנתגלו באירופה. הבעיה העיקרית הייתה מההיבט המשפטי. ההנחיות של השלטון הצבאי היו להחזיר את הספרים לארצות מוצאם עד כמה שהדבר ניתן. האוניברסיטה העברית הייתה מוסד בארץ ישראל המנדטורית שמשם בוודאי לא נגנבו הספרים. ועדת אוצרות הגולה הקימה ועדה משפטית שתדון בנושא זה. הוועדה ניסתה להוכיח את בעלותו של עם ישראל שבארץ ישראל על ספרי אוצרות הגולה. היא הסבירה שהשואה הייתה מכוונת לעם היהודי ועל העם היהודי לקבל את הנכסים שנותרו ללא בעלים. בתזכיר שהגישה הוועדה המשפטית נכתב ש "לעם היהודי הקם לתחיה בארץ אבות ישנה הזיקה הרוחנית החיונית המיוחדת לאוצרות תרבותו ולשמירתם במרכז הלאומי והרוחני בארץ ישראל". דיני הירושה קובעים שיש לשמור על רצונו וכוונותיו של המוריש ובמקרה זה שהמוריש לא קבע יורש ספציפי, קבעה הוועדה, שהוא וודאי היה רוצה לראות את רכושו חוזר לעמו למורשת וזיכרון. הוועדה הראתה שלאוניברסיטה העברית כאוניברסיטה יהודית והספרייה שבה שהיא ספריית הלאום היהודי, יש את התשתיות המתאימות לקלוט ולטפל בספרים. " בינואר 1946, עוד לפני העברת הספרים למחסן ה OAD, פורסם בעיתון הארץ כתבה בשם "הספרייה היהודית הגדולה בעולם" אודות הספרים השדודים של המכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט. מחבר המאמר רוברט וולטש שביקר בגרמניה כתב: "זוהי זכות שהספרייה הלאומית בירושלים צריכה לתבוע אותה לעצמה. עליה לשלוח לפרנקפורט קבוצת פקידים נבחרים שיבדקו את הספרים, יעריכום, יסדרום וירשמום בקאטאלוגים.
באפריל 1946 פרופסור גרשום שלום, מנהל המכון למדעי היהדות ומומחה עולמי בתחום הקבלה, ואברהם יערי, ספרן הספרייה הלאומית ומומחה לתולדות הספר העברי, יצאו לאירופה כנציגי ועדת אוצרות הגולה. מטרתם לא הייתה לאסוף ספרים כי אם לאסוף מידע על שרידי הספריות היהודיות בגרמניה, לבדוק את טיבם ואת בעליהם ולבוא במגע עם מנהיגי הקהילות בנושאים אלה. אחרי שהייה של כחודש בלונדון ופריז החליט יערי לחזור ארצה ושלום נותר לבדו באירופה. לאחר זמן ממושך בה סייר בין שרידי הקהילות היהודיות, הגיע שלום לבסוף לאופנבך שם הוא למד והעריך את הספרים שראה ואף סייע במיון ספרים וכתבי יד. שלום הבין שהאוניברסיטה העברית לא תוכל לקבל את כל הספרים ועליה לעבוד יחד עם הארגונים היהודיים השונים בכדי להוציא את הספרים מגרמניה. הוא נענה בסירוב להעברת מספר ארגזי כתבי יד וספרים לישראל אך לאחר חזרתו ארצה, הוברחו הארגזים לירושלים בעזרתו של רב צבאי אמריקאי הרברט פרידמן.
ה JCR
בדצמבר 1943 התקיים בארצות הברית כנס בנושא החייאת חיי התרבות היהודית באירופה לאחר המלחמה. בעקבות הכנס הקים פרופסור סאלו בארון מאוניברסיטת קולומביה את ה Commission on European Jewish Cultural Reconstruction לחקר ותיאום פעילות הקמה מחדש של התרבות היהודית באירופה. ה CEJCR פעלה במרץ והשיגה השפעה רבה על השליטה בעתידה של אירופה היהודית. נרקמו גם קשרים בין בארון לאוניברסיטה העברית. חנה ארנדט, מנהלת המחקר ב- CEJCR, נעזרה ברשימותיו של דניאל גולדשמידט ובידיעותיהם של משכילים אחרים כדי להכין עבור ה CEJCR רשימות מעודכנות ומלאות יותר של ספריות ואוספי תרבות יהודיים מלפני המלחמה. הרשימות כללו 430 מוסדות יהודיים כגון ספריות, ארכיונים ומוזאונים בעשרים מדינות. בנוסף הופיעו 264 מוסדות לא יהודיים עם אוספי ספרים יהודיים, 474 מו"לים יהודיים ו-15 מוסדות נאציים . הרשימות התפרסמו בכתב העת Jewish Social Studies. הם הרשימו מאוד את נציגי משרד החוץ האמריקאי, דבר שבסופו של דבר סייע לבארון לקבל נאמנות זמנית על הרכוש התרבותי היהודי באירופה . בארון קיצר את שם הוועדה ל Jewish Cultural Reconstruction. בהורדת המילה European הוא ביטא את ההבנה שלא צפוי עתיד ליהדות מזרח אירופה ושהמרכזים היהודיים עברו לארצות הברית וישראל. ה JCR היה תאגיד של ארגונים יהודיים ברחבי העולם והשתפו בו גם הוועדה ל"אוצרות הגולה" ונציגיה הישראלים.
הספרים היתומים שבמחסן ה-OAD, נותרו על אדמת אירופה לעוד 3 שנים. בזמן הזה הפעילות להחזרת הספרים התבצע בעיקר בישיבות ועדים והתכתבויות בין חברי התאגיד. תאגיד ה JCR הפך לזרוע התרבותי של ה Jewish Restitution Successor Organization (JRSO) ארגון גג של מספר ארגונים יהודיים שטיפל בכלל הנכסים היהודים שנותרו באירופה ללא יורשים. צבא ארצות הברית העביר את האחראיות על אופנבך ל JCR ועתה היה עליהם לקבל החלטות לגבי חלוקת הרכוש. הוחלט לבסוף להעביר 40% מהם לישראל, 40% לארצות הברית והיתר למדינות אחרות בעולם בהם היו ריכוזים יהודיים.
ה- JCR הכין תווית מיוחדת עם הלוגו של הארגון בעברית ובאנגלית וביקשו מכל הספריות שקלטו את ספרי אופנבך להדביקם בפנים. התוויות מעידה שהספר שבה היא נמצאת, נגנב על ידי הנאצים בשואה. ב־1949 שלמה שונמי מבכירי הספרייה הלאומית, נשלח לאופנבך לבחור ספרים עבור ישראל בכלל והספרייה בפרט. עם סגירת המחסן בקיץ אותה שנה, הועברו יתר הספרים לוויסבאדן שם המשיך שונמי את עבודתו בבחירת הספרים, אריזתם והכנתם למשלוח ארצה. בסך הכל נשלחו מגרמניה לישראל כ־120,000 ספרים. הספרייה הלאומית קלטה את חלקם בין אוספיה והיתר התחלק בין ספריות שונות בארץ. אלו לא היו הספרים היחידים שהגיעו במסגרת אוצרות הגולה. שלמה שונמי ונציגים נוספים של הספרייה ומשרד הדתות איתרו ספרים רבים במדינות רבות ברחבי אירופה. חלק גדול מהם נגנבו על ידי הנאצים אך לא נשלחו בזמן לפרנקפורט או ברלין.
ספרים מפולין
בסוף המלחמה התחילו להתגלות ברחבי פולין ארגזי ספרים שנגנבו מישיבות וקהילות יהודיות ונאספו על ידי ניצולי שואה. בוורשה הקים הוועד היהודי המרכזי ספרייה שעברה לבניין המכון למדעי היהדות ב 1948. הספרייה הכילה 120,000 ספרים בעברית ויידיש. בדצמבר 1947 הגיע לפולין מנחם מנדל שניאורסון המזכיר הכספי של האוניברסיטה העברית. הוא פעל במרץ להעברת הרכוש היהודי של קורבנות השואה לאוניברסיטה העברית. במשא ומתן הצליח לקבל את רשות הוועד היהודי לשלוח את הספרים לארץ אך גורמים רבים בממשל הקשו על הטיפול בטענה שמדובר בספרים יקרי ערך. במאמצים רבים, עבודה זריזה ותשלום הוצאות משלוח הצליח שניאורסון להביא את הספרים ארצה. ב-7 אוגוסט 1949 הגיעו ספרי פולין שאסף שניאורסון, ברכבת הראשונה שנכנסה לירושלים לאחר המצור. כ 85,000 ספרים רובם תורניים העלה שניאורסון ארצה. רובם חולקו לספריות של ישיבות, בתי מדרש ומקומות נוספים.
ספרים מאוסטריה
כ 700,000 ספרים שנשלחו מברלין, נתגלו על ידי הצבא הבריטי במנזר טנזנברג באוסטריה לאחר המלחמה. מאות אלפי ספרים אחרים נלקחו מהקהילות היהודיות בווינה ונותרו מאוחסנים שם. הגאוגרף משה ברוור, שבאותן שנים שימש ככתב עיתון, דיווח על הספרים ועל נכונות בני הקהילה ששרדו את המלחמה להעבירם לאוניברסיטה העברית. ב-1949 בסיועו של ציר ישראל בווינה, קורט לוין, נשלחו כמה אלפי ספרים לירושלים. ב 1950 דווח ל JCR על מאות אלפי ספרים בארמון הופברג בווינה. ב 1952 יצאו לווינה שלמה שונמי מטעם הספרייה הלאומית ויהודה ליב בילאור ממשרד הדתות. הם נתקלו בחוסר רצון לסייע מטעם השלטונות שטענו שהספרים הם רכוש גרמני ונאסר עליהם לראות את האוספים. בהמשך התברר שחלק גדול מהספרים הועברו לאוניברסיטת וינה. ספרים רבים חולקו בין הספרייה הלאומית האוסטרית וספריית אוניברסיטת והדבר הוסתר מהקהילה היהודית ומשלמה שונמי. בסופו של דבר, במסגרת הסכם השבת עצמאותה של אוסטריה, התחייבו האוסטרים לפצות את ניצולי השואה ולהשיב להם את רכושם. בסוף 1955 מנהל הספרייה הלאומית, קורט וורמן נסע מירושלים לווינה למשא ומתן בנוגע לחלוקת הספרים. בהסכם נקבע שהקהילה היהודית תקבל כמעט 110,000 ספרים שאת רובם היא תעביר לירושלים. בין 70,000-80,000 ספרים הגיעו לספרייה הלאומית והיתר נשארו בידי הספריות האוסטריות. הספרייה הלאומית הכינה תווית מיוחדת לספרים אלו המעידה עליהם כספרים שניצלו מהשואה.
ספרי אוצרות הגולה בספרייה הלאומית
שלמה שונמי שניהל את מחלקת אוצרות הגולה משנות ה-50, נסע פעמים רבות לאירופה בכדי לאתר ולהביא ארצה ספרים שמצא שם. בין היתר ביקר, לפעמים עם נציגי משרד הדתות, בהולנד, הונגריה, יוגוסלביה, איטליה ומקומות אחרים. פעילותו נמשכה עד שנות ה-70. לטענתו בסך הכל הצליח להציל כמיליון ספרים אבל נותרו עוד רבים על אדמת אירופה. הספרייה הלאומית השאירה אצלה את העותקים שהיו חסרים לה ורוב הספרים שהגיעו לישראל התחלקו בין ספריות ציבוריות, ספריות של ישיבות, בתי ספר, בתי כנסת וספריות אקדמיות. הספרייה לאומית השתדלה לאסוף עותק של כל ספר בעברית או בשפות היהודיות אחרות גם מהדורות רבות ודומות של אותו ספר. הדבר היה גורם חשוב בייסוד ובהצלחת המפעל הביבליוגרפי של הספר העברי. ספרי אוצרות הגולה שנקלטו בספרייה הלאומית שימשו כתיעוד צורכי הקריאה, הלימוד והתפילה של יהדות אירופה לפני השואה במקומות ותקופות שונות. גם ספרים לועזיים רבים הגיעו עם אוצרות הגולה. כולם שימשו את באי הספרייה הלאומית וחוקרי האוניברסיטה העברית. רובם הגיעו בין מלחמת השחרור למלחמת ששת הימים כאשר הספרייה והאוניברסיטה העברית בהר הצופים לא היו נגישים. הספרייה נאלצה לבנות את עצמה מחדש במערב ירושלים ושמחה לקבל את הספרים הרבים שהגיעו מאירופה. בשנת 1966 דווח שחצי מיליון ספרים הובאו ארצה ומתוכם 200,000 נמצאים בספרייה. מספר זה כנראה לא מדויק וכלל גם את הספריות המחלקתיות השונות של האוניברסיטה. עם הזמן ספרים רבים בלו, אבדו ונגנזו. קשה לדעת כמה ספרי אוצרות הגולה נותרו כיום בספרייה הלאומית שכיום איננה חלק מהאוניברסיטה העברית. ניתן להעריך שמדובר בעשרות אלפים. בשנת 2021 נעשה מחקר בנושא ספרי אוצרות הגולה בספרייה הלאומית. במהלך המחקר נרשמו כ 10,000 מספרי אוצרות הגולה שנקלטו בזמנו בספרייה. מתוכם ניתן היה לזהות כ-8000. מידע אודות היותם ספרי אוצרות הגולה, נוסף למערכת עלמא וניתן לחיפוש במערכת "מרחב" של הספרייה הלאומית. בסוף שנת 2022 חודשה הפרויקט. בסך הכל אותרו וסומנו כ 35,000 רשומות של פריטים מאוספי הספרייה שהובאו לארץ במסגרת פעילות מחלקת אוצרות הגולה.
גנג'ה
גנג'ה היא עיר בצפון-מערב אזרבייג'ן הממוקמת בפאתי הרי הקווקז על שפת נהר גיינדג'אי (יובל של נהר הקורה), כ-300 ק"מ צפון-מערבית לבאקו בירת אזרבייג'ן. העיר מהווה מרכז של אראן  - חבל היסטורי בקווקז. בשנת 1804, עם סיפוחו של האזור לאימפריה הרוסית, שם העיר שונה ל"יליזבטפול" לכבוד יליזבטה, אשת אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה. בשנים 1935–1989 העיר נקראה "קירובאבד" על שם סרגיי קירוב. בשנת 2021 מנתה אוכלוסיית העיר 344,108 בני אדם והיא העיר השלישית בגודלה באזרבייג'ן, אחרי באקו וסומגאיט.
היסטוריה
העיר הוקמה בשנת 859 כתחנת מעבר על דרך המשי, למרות שההתיישבות במקום הייתה קיימת גם לפני זה. עם היחלשות הח'ליפה, הוקמו באזור ממלכות עצמאיות, וגנג'ה נהייתה לבירה של אחת מהן. העיר הייתה ידעה בבעלי המלאכה שעבדו בה. במחצית המאה ה-11, האזור התחיל לסבול מפלישת סלג'וקים. בשנת 1086 העיר נכבשה על ידם, והופסקה שושלת של השליטים המקומיים. השליטה בעיר, ובאזור כולה, הועברה לפולשים החדשים. במחצית המאה ה-12, האזור הועבר לשליטתה של גאורגיה, והעיר הייתה תחת שליטתם עד לפלישת המונגולים לאזור. בשנת 1139 העיר נהרסה כליל ברעידת אדמה חזקה.
במאות ה-12 וה-13, הייתה העיר לבירת הממלכה הסלג'וקית המקומית. זו הייתה תקופת הזוהר של העיר. מוצרים של בעלי המלאכה של העיר היו ידועים בכל האזור. במשך מספר שנים השטח היה חלק מהאימפריה העות'מאנית. בשנת 1747 הוקמה חאנות גנג'ה החזקה, אומנם מדינה זו הייתה צריכה לנהל מדיניות זהירה בהיותה ממוקמת בין האימפריה הרוסית לבין ממלכת פרס. במסגרת מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813), הרוסים, בפיקוד פאבל ציציאנוב, כבשו את העיר. הממלכה העצמאית בוטלה, ושטחה הועבר לאימפריה הרוסית. שם העיר שונה ל"יליזבטפול" לכבוד אשת אלכסנדר הראשון. בשנת 1868 העיר נהפכה למרכז גוברניית יליזבטפול. בשנת 1868 העיר חוברה על ידי מסילת הברזל לבאקו, טביליסי ובתומי. אוכלוסיית העיר הייתה מעורבת. בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1892 מ-26 אלף תושבים כ-14 אלף היו מוסלמים ו-10.5 אלף ארמנים. בשנת 1905 היו מהומות אתניות בעיר, וכתוצאה מכך, כל הארמנים התמקמו בגדה השמאלית של הנהר, והאוכלוסייה המוסלמית התרכזה בגדה הימנית. בשנת 1920 העיר נכבשה על ידי כוחות של הצבא האדום. בתקופה הסובייטית העיר התפתחה ונהפכה למרכז תעשייתי ותרבותי. עם תחילת מלחמת נגורנו קרבאך גם בעיר זה החלו מהומות אתניות. כתוצאה מכך, כל האוכלוסייה הארמנית עזבה את העיר.
שאול מרקוביץ
שאול מרקוביץ (נולד ב-26 במאי 1955) הוא פרופסור למדעי המחשב בפקולטה למדעי המחשב בטכניון. שימש סגן דיקן לתואר ראשון מ-2013 עד 2019. תחומי התמחותו הם בינה מלאכותית, למידת מכונה, עיבוד שפה טבעית ומערכות מרובות סוכנים.
ביוגרפיה
מרקוביץ נולד בנתניה למינה ויהושע מרקוביץ. בשנים 1979–1983 למד לתואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1983 עבר לאן ארבור, מישיגן, ללימודי דוקטורט. ב-1989 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת מישיגן. עבודת הדוקטור שלו עסקה בסינון ידע במערכות לומדות בהנחייתם של פרופסור פול סקוט ופרופסור ג׳ון ליירד. בשנים 1989–1990 עבד במעבדת המחקר Center for Machine Intelligence של ג'נרל מוטורס באן ארבור מישיגן.
ב-1990 חזר לישראל והצטרף לסגל הפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
בשנים 1998–2002 שימש ראש האגודה הישראלית לבינה מלאכותית. בשנים 2013–2019 שימש סגן דיקן לתואר ראשון בפקולטה למדעי המחשב בטכניון. בשנת 2017 היה ראש תוכנית שותף לכנס AAAI, אחד הכנסים המרכזיים בבינה מלאכותית. בשנת 2019 התמנה להיות עורך ראשי בכתב העת (The Journal of Artificial Intelligence Research (JAIR
מרקוביץ הוזמן להשתתף במספר סרטונים שיצרו והפיקו סטודנטים מהפקולטה למדעי המחשב בטכניון, חלקם בחסות צוות הפקולטה או ועד הסטודנטים של הפקולטה, ולראיון במסגרת פודקאסט של אגודת הסטודנטים בטכניון.
בגיליון החגיגי של הפקולטה למדעי המחשב לכבוד יובל החמישים שלה, פורסמה כתבה על שאול מרקוביץ ובה נכתב:.
שאול מרקוביץ מתגורר בחיפה עם אשתו אילת. לזוג שני ילדים.
מחקרים אקדמיים נבחרים
מרקוביץ פרסם עשרות מאמרים בתחומים של בינה מלאכותית ולמידת מכונה (מערכות לומדות) שצוטטו למעלה מ-8,400 פעמים. מחקרו המפורסם ביותר עוסק בפיתוח סמנטיקה מבוססת ויקיפדיה (באנגלית - Explicit Semantic Analysis, או בראשי תיבות ESA) למטרת עיבוד שפה טבעית, המחקר נעשה בשיתוף תלמידו ד״ר יבגני גברילוביץ ופורסם בסדרת מאמרים בכתבי העת JAIR  וJMLR  ובכנסים AAAI  ו IJCAI.
השיטה שפיתחו גברילוביץ ומרקוביץ במחקרם זה זכתה לשימוש נרחב במשימות מגוונות בתחום עיבוד שפה טבעית על ידי חוקרים שונים. כמו כן נעשו מחקרים המרחיבים את השיטה. המחקר גם זכה לחשיפה במדיה הפופולרית.
Y Combinator
Y Combinator Management (YC) הוא אקסלרטור טכנולוגי אמריקאי שהושק במרץ 2005. האקסלרטור שימש להשקת יותר מ-4,000 חברות, ביניהן Airbnb, Coinbase, Cruise, DoorDash, Dropbox, Instacart, Quora, PagerDuty, Reddit, Stripe ו-Twitch.
השווי המשולב של חברות YC המובילות הוא יותר מ-600 מיליארד דולר נכון לינואר 2023. האקסלרטור החל בבוסטון ובמאונטן ויו, התרחבה לסן פרנסיסקו ב-2019, והייתה כולה מקוונת במהלך מגפת הקורונה. פורבס תיארה את החברה ב-2012 כאחד ממאיצי החברות המצליחים ביותר בעמק הסיליקון.
היסטוריה
Y Combinator הוקמה ב-2005 על ידי פול גרהם, ג'סיקה ליווינגסטון, רוברט טאפן מוריס וטרבור בלקוול.
מ-2005 עד 2008, תוכנית אחת התקיימה בקיימברידג', מסצ'וסטס ותוכנית אחת במאונטן ויו, קליפורניה. כש-Y Combinator גדלה ל-40 השקעות בשנה, ניהול שתי תוכניות הפך ליותר מדי. בינואר 2009, Y Combinator הודיעה כי התוכנית בקיימברידג' תיסגר וכל התוכניות העתידיות יתקיימו בעמק הסיליקון.
ב-2009, Sequoia Capital הובילה סבב השקעה של 2 מיליון דולר בישות של Y Combinator כדי לאפשר לה להשקיע בכ-60 חברות בשנה. ב-2010, Sequoia הובילה גיוס כספים של 8.25 מיליון דולר עבור Y Combinator כדי להגדיל עוד יותר את מספר החברות שהחברה יכלה לממן.
ב-2011, יורי מילנר ו-SV Angel הציעו השקעה ניתנת להמרה בסך 150,000 דולר לכל חברת Y Combinator.[15] הסכום שהושקע בכל חברה שונה ל-80,000 דולר כאשר קרן Start Fund חודשה.
מייקל סייבל הצטרף ל-Y Combinator כשותף חלקי בינואר 2013 ומאוחר יותר הפך לשותף מלא ב-2014. בספטמבר 2013, Y Combinator החלה לממן ארגונים ללא כוונת רווח שהתקבלו לתוכנית לאחר בחינת הרעיון עם Watsi.
ב-2014, אלטמן הודיע על שותפות עם Transcriptic כדי לספק תמיכה מוגברת לקהילה ההולכת וגדלה של חברות ביוטכנולוגיה ב-Y Combinator. ב-2015, הוא הודיע על שותפות עם Bolt ותמיכה מוגברת בחברות חומרה.
בינואר 2016, Y Combinator שינתה את תוכנית המלגות, כאשר החברות המשתתפות קיבלו השקעה של 20 אלף דולר תמורת 1.5 אחוז מהבעלות. ההון מבנה כנכס המיר שהופך למניות רק אם לחברה יש הנפקה ראשונית לציבור (IPO), או אירוע מימון או רכישה המעריכים את החברה ב-100 מיליון דולר או יותר. המלגה בוטלה ב-2017.
ב-2016, Y Combinator הודיעה כי השותפים שלה יבקרו ב-11 מדינות כדי לפגוש מייסדים וללמוד יותר על האופן שבו הם יכולים לעזור לקהילות סטארט-אפ בינלאומיות. אותן 11 מדינות היו ניגריה, דנמרק, פורטוגל, שוודיה, גרמניה, רוסיה, ארגנטינה, צ'ילה, מקסיקו, ישראל והודו.
ב-2017, Y Combinator השיקה את Startup School, קורס מקוון ששיחרר סרטונים ציבוריים ואימן חברות הזנק בודדות. יותר מ-1500 חברות הזנק סיימו את התוכנית בשנה הראשונה שלה.
ב-2018, Y Combinator הודיעה על מחזור חדש של בתי ספר להזנקים. לאחר תקלת תוכנה, כל 15,000 חברות ההזנק שהגישו בקשה לתוכנית התקבלו, רק כדי לגלות כמה שעות מאוחר יותר שהן נדחו. אבל הזעם שבא בעקבות זה גרם ל-Y Combinator לשנות שוב כיוון והחליטה דרך בלוג רשמי לקבל את אותן 15,000 חברות. כיום, כל חברה מתקבלת להצטרף ל-YC Startup School ללא הגבלות. באותה שנה, הודיעה כי לו צ'י, מנכ"ל Baidu ו-Bing לשעבר, יצטרף לחברה כמנכ"ל YC סין. Y Combinator הודיעה כי לו עזב את YC בנובמבר 2019 וכי החליטה שלא לקדם תוכנית בסין.
ב-2019, ג'ף רלסטון החליף את אלטמן כנשיא Y Combinator.
מחזור הקיץ 2020 נערך באופן מקוון באמצעות וידאו-טלפוניה בשל מגפת הקורונה.
בינואר 2022, YC הודיעה על עסקה סטנדרטית חדשה של 500,000 דולר (125,000 דולר עבור 7% ועוד 375,000 דולר נוספים על בסיס מכשיר בטוח ללא תקרה עם MFN).
בקיץ 2022, Y Combinator הקטינה בכוונה את מספר הסטארטאפים במאיץ שלה ב-40% מ-414 חברות ל-250 חברות.
בינואר 2022, רלסטון הודיע שגארי טן יחזור ל-YC כנשיא ומנכ"ל החל מנובמבר 2023.
תוכניות
Y Combinator מראיינת ובוחרת שתי קבוצות של חברות בכל שנה. החברות מקבלות סך של 500,000 דולר במימון ראשוני וכן עצות, וקשרים. ארגונים ללא כוונת רווח מקבלים תרומה של 100,000 דולר. התוכנית כוללת "שעות קבלה", שבהן מייסדי סטארט-אפ נפגשים באופן אישי ומשתתפים בפגישות קבוצתיות. המייסדים משתתפים גם במפגשים שבועיים שבהם אורחים ממערכת האקו-סיסטם של עמק הסיליקון (יזמים מצליחים, משקיעי הון סיכון וכו') מדברים למייסדים.
המוטו של Y Combinator הוא "ליצור משהו שאנשים רוצים". התוכנית מלמדת מייסדים כיצד לשווק את המוצר שלהם, לשפר את הצוותים ומודלים העסקיים שלהם, להשיג התאמה בין המוצר לשוק, ולהגדיל סטארט-אפ לעסק בצמיחה גבוהה, ועוד. התוכנית מסתיימת ביום ה"דמו", שבו סטארטאפים מציגים את העסקים והטכנולוגיות שלהם בפני משקיעים פוטנציאליים.
Y Combinator מפעילה תוכניות וקרן נוספות המיועדות לתמוך ולהשקיע בסטארטאפים שכבר סיימו את תוכנית המאיץ העיקרית. תוכנית סדרת A, תוכנית YC לאחר סדרה A, תוכנית הצמיחה של YC וקרן ההמשכיות של YC מנוהלות על ידי אותה הקבוצה ומתמקדות בסיוע לסטארטאפים בצמיחה מהירה של YC, וסטארטאפים המגייסים מימון סדרה B של 20 מיליון עד 100 מיליון דולר.
Y Combinator הציגה תוכניות נוספות מאז 2015: במהלך 2017–2019, YC השיקה את Startup School, תוכנית סדרה A, תוכנית הצמיחה של YC, עבודה בסטארטאפ ו-YC סין. במרץ 2019, דווח כי Y Combinator מעבירה את משרדה הראשי לסן פרנסיסקו. נכון לסוף 2021, Y Combinator השקיעה ביותר מ-3,000 חברות, רובן למטרות רווח. ארגונים ללא כוונת רווח יכולים גם להשתתף בתוכנית ה-YC העיקרית. מעט ארגונים ללא כוונת רווח התקבלו בשנים האחרונות, ביניהם Watsi, Women Who Code, New Story, SIRUM, Zidisha, 80,000 Hours ו-Our World in Data.
הסכם טורקמנצ'אי
הסכם טורקמנצ'אי (ברוסית: Туркманчайский договор, בפרסית: عهدنامه ترکمنچای) היה הסכם שלום שנחתם בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה הפרסית (سلسله قاجاریه), ב-21 בפברואר 1828, בכפר טורקמנצ'אי שבאיראן, במטרה לסיים את מלחמת רוסיה-פרס (1828-1826).
כמו ההסכם הקודם בין המדינות, ההסכם נחתם לאחר הפסדים כבדים של האימפריה הפרסית בשדה הקרב. בצד האימפריה הרוסית על ההסכם חתום איוואן פסקביץ', מצד הפרסים - שר החוץ פתח עלי שאה. אלכסנדר גריבוידוב היה בין הפעילים המרכזים בהסדרת תנאי ההסכם. ביחד עם הסכם גוליסטן, הסכם זה נחשב אחד המשפילים בהיסטוריה הפרסית המודרנית.
השלכות ההסכם
עם היוודע על תנאי ההסכם, החלו מהומות בבירת פרס. ב-11 בפברואר 1829 השגרירות הרוסית נכבשה על ידי ההמון, בעקבות עימות דיפלומטי הקשור לאחד מסעיפי ההסכם. כמעט כל עובדי השגרירות, כולל השגריר אלכסנדר גריבוידוב נהרגו.
כתוצאה מההסכם, כ-80 אלף ארמנים תושבי פרס הועברו לשטח שהועבר לשליטה רוסית.
ההסכם עיצב את הגבול בין שתי המדינות עד לתחילת המאה ה-20 וכן את גבולה הדרומי של ברית המועצות באזור. גבול זה לא השתנה גם עם הקמת ארמניה ואזרבייג'ן העצמאיות.
סיביל שפרד
סיביל לין שפרד (באנגלית: Cybill Lynne Shepherd; נולדה ב-18 בפברואר 1950), היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, זוכת שלושה פרסי גלובוס הזהב. ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של החוקרת הפרטית מאדי הייז בסדרת הטלוויזיה "בלשים בלילה".
השנים הראשונות
שפרד נולדה בממפיס, טנסי, לוויליאם (ביל) ג'נינגס שפרד, שניהל עסק למכשירים ביתיים, ולאשתו פאטי, שהייתה עקרת בית. היא נקראה על שם סבה סי ועל שם אביה ביל. ב-1966, בהיותה בת 16, זכתה בתחרות היופי לנערות של ממפיס והחלה לדגמן. בגיל 18 זכתה בתואר "דוגמנית השנה" של ארצות הברית.
קריירה
הופעת הבכורה הקולנועית של שפרד הייתה ב-1971, בסרטו של פיטר בוגדנוביץ' "הצגת הקולנוע האחרונה". בוגדנוביץ' ליהק את שפרד לתפקיד לאחר שראה את תמונתה על שער המגזין "גלאמור". הסרט, סיפורם של שני צעירים הגדלים יחדיו בעיר בטקסס, היה מועמד לפרס האוסקר בשמונה קטגוריות וזכה לבסוף בשני פרסים. הופעתה של שפרד זכתה לתשומת לב רבה, בין היתר בשל סצנת העירום שלה בבריכה, ובשל כך שתמונות מתוך סצנת העירום התפרסמו במגזין "פלייבוי" ללא הסכמתה. שפרד תבעה את המגזין, והצדדים הגיעו בסופו של דבר לפשרה מחוץ לכותלי בית המשפט, ובכך נוצר תקדים לגבי שימוש בצילומים של דמויות ציבוריות. על הופעתה בסרט קיבלה שפרד שכר של 5,000 דולר בלבד, וכן הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השחקנית החדשה המבטיחה ביותר". במהלך צילומי הסרט החלה לנהל רומן עם בוגדנוביץ', שהיה נשוי באותה עת. הרומן בין השניים נמשך לסירוגין במשך שמונה שנים.
בסרטה הבא, "אשת החלומות" (1972), שהתבסס על תסריט של ניל סיימון, שיחקה לצדו של צ'ארלס גרודין. היא גילמה את דמותה של קלי, האישה הצעירה והיפה שבה מתאהבת הדמות שגילם גרודין בזמן שהוא נמצא בירח הדבש שלו במיאמי. הסרט זכה הן לשבחים מצד מבקרי הקולנוע והן להצלחה מסחרית. עוד באותה שנה, שפרד דיגמנה כ"נערת קודאק" ופרסמה את המצלמה החדישה של החברה.
ב-1974 חזרה לשתף פעולה עם הבמאי פיטר בוגדנוביץ', והופיעה בתפקיד הראשי בסרט "דייזי מילר", שהתבסס על נובלה של הנרי ג'יימס. הסרט, דרמה תקופתית המתרחשת באירופה, נכשל מבחינה מסחרית, ושפרד קיבלה ביקורות גרועות על משחקה בו. גם הפרויקט המשותף הבא של בוגדנוביץ' ושפרד, הסרט המוזיקלי "At Long Last Love" מ-1975, שהתבסס על שיריו של קול פורטר, נחל כישלון חרוץ.
שפרד חזרה לקבל ביקורות טובות על תפקידה בסרטו של מרטין סקורסזה "נהג מונית" מ-1976. היא גילמה את דמותה של בטסי, בחורה יפה ושברירית ששובה את לב הדמות הראשית טראוויס ביקל, שגולמה על ידי רוברט דה נירו. לאחר מספר תפקידים פחות מוצלחים, לרבות הופעה בעיבוד מחודש לסרטו של אלפרד היצ'קוק מ-1938 "הגברת נעלמת", עשתה הפסקה בקריירה בין השנים 1978–1982, במהלכן חזרה להתגורר בממפיס.
ב-1983 חזרה להוליווד, וכיכבה לראשונה בסדרת טלוויזיה. היא הופיעה לצדו של סם אליוט בסדרת הדרמה "הוורד הצהוב", שזכתה לביקורות חיוביות אך ירדה מהמרקע לאחר עונה אחת בלבד.
ב-1985 לוהקה שפרד לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה של רשת ABC "בלשים בלילה", שהפך לתפקיד המשמעותי ביותר בקריירה שלה. היא גילמה את דמותה של החוקרת הפרטית מאדי הייז, שביחד עם דייוויד אדיסון (בגילומו של ברוס ויליס) הייתה הבעלים של משרד החקירות "בלו מון" ("ירח כחול"). מפיקי הסדרה היו מודעים לכך שהכימיה שתיווצר בין שני כוכבי הסדרה תהווה את המפתח להצלחתה, ולכן שפרד הייתה מעורבת בתהליך בחירתו של ברוס ויליס להופיע לצדה בסדרה. שפרד וויליס הפכו במהרה לאחד מהצמדים הטלוויזיוניים המוכרים והמצליחים ביותר. הסדרה, שילוב של מתח וקומדיה, זכתה להצלחה בארצות הברית וברחבי העולם, במיוחד בעונות 3 ו-4 שלה, וירדה מהמרקע ב-1989, לאחר חמש עונות. על הופעתה בסדרה זכתה שפרד בשני פרסי גלובוס הזהב והייתה מועמדת לפרס אמי.
בין השנים 1995–1998 כיכבה בקומדיית המצבים של רשת CBS, "סיביל", בה גילמה את דמותה של סיביל שרידן, שחקנית שזוכה לקבל תפקידים רק בסרטי בי מובי ובאופרות סבון כושלות. תפקידה בסדרה זיכה אותה בפרס גלובוס הזהב בפעם השלישית וכן בשלוש מועמדויות נוספות לפרס אמי.
בשנת 2000 פרסמה שפרד את האוטוביוגרפיה שלה, בעלת השם הארוך "Cybill Disobedience: How I Survived Beauty Pageants, Elvis, Sex, Bruce Willis, Lies, Marriage, Motherhood, Hollywood, and the Irrepressible Urge to Say What I Think" (בתרגום חופשי: "חוסר הציות של סיביל: כיצד שרדתי את תחרויות היופי, אלביס, סקס, ברוס ויליס, שקרים, נישואים, אמהות, הוליווד, והדחף הבלתי נשלט לומר מה שאני חושבת"). הספר, אותו כתבה ביחד עם איימי לי בול, הפך לרב-מכר.
ב-2007 הצטרפה לצוות סדרת הדרמה המצליחה של רשת שואוטיים, "ישנן בנות", וגילמה בסדרה את דמותה של פיליס קרול. קלמנטיין פורד, בתה במציאות, גילמה בסדרה את תפקיד בתה של קרול. ב-2008 הצטרפה גם לצוות הסדרה של רשת USA Network "בניחוש חוקר".
בשנת 2014 שיחקה בדרמה הקומית "מצחיקה שכזאת" של הבמאי פיטר בוגדנוביץ', לצד ג'ניפר אניסטון, אוון וילסון וקתרין האן.
חייה האישיים
בין השנים 1971–1978 הייתה שפרד בת זוגו של הבמאי פיטר בוגדנוביץ'. לאחר פרידתם חזרה להתגורר בממפיס, שם הכירה את דייוויד פורד, סוחר מקומי של חלקי חילוף לרכב. השניים נישאו וב-1979 נולדה להם בת, קלמנטיין פורד, שהפכה אף היא לשחקנית. נישואיהם הסתיימו ב-1982. ב-1987 הרתה לכירופרקט ברוס אופנהיים ונישאה לו. לשניים נולדו תאומים, בן ובת. הם התגרשו ב-1990. היא הייתה מאורסת למוזיקאי רוברט מרטין, איתו חיה בין השנים 1994–1998, אך הוא נפרד ממנה בטרם התחתנו.
באוטוביוגרפיה שפרסמה בשנת 2000 התוודתה שפרד כי בצעירותה היו לה רומנים קצרים עם אלביס פרסלי, ג'ף ברידג'ס ודון ג'ונסון.
ב-2002 אובחנה כחולה בסרטן המלנומה. היא טופלה בהצלחה, ומאז הפכה לתומכת פומבית בעידוד המודעות לסרטן העור ולזהירות מחשיפה לקרני השמש.
בתה, קלמנטיין, היא ביסקסואלית מוצהרת, נשואה לשחקן סירוס וילקוקס. לאורך הקריירה שלה הייתה שפרד פעילה בנושאים כגון זכויות להט"ב וזכותן של נשים לבצע הפלה. ב-2009 הוענק לה פרס מטעם "הקמפיין לזכויות אדם", קבוצת האינטרס הגדולה ביותר להומואים ולסביות בארצות הברית, על פעילותה לקידום נישואים חד-מיניים וזכויות הורות הומו-לסבית.
קטנג'י בראון ג'קסון
קטנג'י בראון ג'קסון (באנגלית: Ketanji Brown Jackson; נולדה ב-14 בספטמבר 1970) היא עורכת דין ושופטת אמריקאית המכהנת כשופטת בבית המשפט העליון של ארצות הברית. לפני כן כיהנה כשופטת פדרלית של ארצות הברית מ-2013 עד 2021 וכשופטת בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה מ-2021 עד 2022, ועד דצמבר 2014 כיהנה גם כסגנית יו"ר ונציבה בוועדת גזרי הדין.
קריירה
ג'קסון נולדה בשם קטנג'י אונייקה בראון בוושינגטון די. סי. וגדלה במיאמי. אביה היה עורך דין ואמה הייתה מנהלת בית ספר. בשנת 1992 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בלימודי ממשל באוניברסיטת הרווארד. לאחר לימודיה שימשה ככתבת וחוקרת עבור מגזין טיים. ב-1993 המשיכה ג'קסון ללימודים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, אותם השלימה בהצטיינות ב-1996. במהלך לימודיה שימשה כעורכת מפקחת של Harvard Law Review.