cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמילי אונגר
קרירה מוזיקלית
ב-2019 הוציא אלבום בשם על הבמה בהפקת נפתלי משה שניצלר, עם תזמורת המנגנים ומוישי רוט, האלבום כולל למעלה מ50 שירי חתונות ומקיף כמעט חתונה שלמה.
ב-2020 הוציא יחד עם הזמר אוהד מושקוביץ את השיר בר אלעאי שמיד הפך ללהיט חתונות.
ב-2020 הוציא את האלבום ההופעה ברכה און נחת יחד עם מקהלת הילדים 'יידיש נחת', יוסי גרין, וועלוול גולדשטיין, שימי ענגעל, מוישי קרויס, דובי מייזלעס ווועלוול פעלדמן..
לאור הצלחת אלבומו על הבמה הוציא שמילי בשנת 2022 אלבום שני בסדרה בשם חוזר לבמה (או באנגלית: BACKK STAAGE), האלבום כולל 50 רצועות, את האלבום הפיק המפיק המוזיקלי נפתלי משה שניצלר יחד עם המלחין הרשי ויינברגר, על העיבוד המוזיקלי שייע קלר.
תיכון כצנלסון
בית החינוך ע"ש ברל כצנלסון (ידוע אף בכינוי "כצה") הוא בית ספר תיכון עיוני בכפר סבא ע"ש ברל כצנלסון. התיכון הוקם בשנת 1946 ופועל היום תחת הנהלתו של ד"ר טובי רוזנברג. מבנה בית הספר נחשב לייחודי. התיכון מורכב ממסדרון ארוך כשממנו יוצאים האגפים של השכבות כשהאגף הראשון הוא מנהלתי (ספריה, מעבדות, מזכירות וכו') ואחריו אגף י', י"א וי"ב בסדר הזה. כך נוצר מצב שכל שנה התלמיד צועד מרחק רב יותר כדי להגיע לאגף שלו, כשהמטרה היא להגיע לאגף האחרון במסדרון. כמו כן לכל אגף יש את הרחבה ("פיאצה") שלו שם מבלים התלמידים של אותה שכבה. מבנה זה גורם למצב של הפרדה ניכרת בין השכבות.
תיכון כצנלסון הוא הראשון והוותיק בכפר סבא, ולומדים בו כ-800 תלמידים במשך שלוש שנים.
היסטוריה
בתחילת דרכו היה התיכון חלק מבית הספר היסודי אוסישקין בכפר סבא, והיה מורכב משתי שכבות שנקראו "כיתות המשך" של ט' ו-י'. לאחר מכן הועבר התיכון למבנה עצמאי ברחוב מולדת (לימים רחוב זאב גלר) במערב העיר. בשנת 1985 עבר מוסד התיכון למבנה חדש ברחוב אז"ר בצפון העיר, שם עומד עד היום, והמבנה הישן הוסב להיות חטיבת הביניים "בן צבי" (שנסגרה ואוחדה עם חטיבת "אלון").
על סגל מוריו של בית הספר נמנה בעבר גם המשורר אריה סיון.
מקצועות הלימוד והמגמות
בבית הספר ישנם מקצועות לימוד מגוונים, הן ריאליים והן הומניים, כגון: פיזיקה, ביולוגיה, גאוגרפיה, תנ"ך, ערבית, ספרות, מדעי המחשב, ביוטכנולוגיה, תקשורת, הנדסת תוכנה, היסטוריה, מדעי החברה, כימיה ועוד.
מגמות הלימוד הייחודיות של בית הספר:
ביוטכנולוגיה, אומנות ועיצוב חזותי, חנ"ג, הנדסת תוכנה, מוזיקה, תיאטרון וכנפי רוח.
אוניברסיטת לטביה
אוניברסיטת לטביה ממוקמת בעיר ריגה, בירת לטביה. האוניברסיטה הוקמה בשנת 1919 על בסיס תשתיות וסגל מרצים של הפוליטכניקום המקומי. תחילה השם היה "בית הספר הגבוה", אך בשנת 1923 השם שונה לשם הנוכחי. במשך כל התקופה האוניברסיטה הייתה בין המוסדות להשכלה גבוהה החשובים בלטביה. בשנת 1958 הפקולטות הטכניות של האוניברסיטה הופרדו ממנה ובעיר הוקמה מחדש אוניברסיטה טכנית עצמאית. האוניברסיטה חברה ברשת אוטרכט.
ארגון
האוניברסיטה כוללת 13 פקולטות:
בנוסף לכך לאוניברסיטה שייכים 20 מכוני מחקר בתחומים שונים.
פרשת בוגרי השלוחה בישראל
בשנת 1996 פתחה אוניברסיטת לטביה את נציגותה בישראל ואיפשרה לבוגריה לקבל תואר אקדמי של האוניברסיטה בדרך של למידה מרחוק (בדומה לאוניברסיטה פתוחה). ואמנם, התארים שרכשו בוגרי הנציגות - מעל 7,000 שוטרים, סוהרים, חיילי צה"ל ועובדי מדינה, בהם מורים רבים - זכו, על דרך הכלל, לאישור ועדת השקילות, והבוגרים קיבלו אותן הטבות הנובעות מן התארים.
בשנת 2001 נפתחה חקירת המשטרה, שהעלתה בין היתר כי חלק מן התארים הושגו בתרמית או נקנו בכסף. נוכח הממצאים, החליטה המדינה לשלול את אישור השקילות מכל מי שקיבל תואר בשלוחה זו ובשלוחה של מכללת ברלינגטון, שהופעלה על ידי אותו גורם מסחרי. משמעות ההחלטה הייתה שלילת הטבות השכר. כן נקבע, כי בוגר הנציגות לא ייחשב כבעל תואר אקדמי לעניין עמידה בתנאי מכרז בשירות המדינה הדורש השכלה אקדמית. חקירת המשטרה הובילה לבסוף להגשת כחמישים כתבי אישום נגד מפעילי הנציגות ונגד חלק מבוגריה בעבירות של קבלת שוחד, קבלת דבר במרמה, מרמה והפרת אמונים וכן התקיימו הליכים משמעתיים לכ-200 בוגרים.
ראש החברה שהפעילה את השלוחות, אברהם אבן חן, הורשע, בין היתר, במתן שוחד ובמכירת תארים אקדמיים ונגזרו עליו 30 חודשי מאסר בפועל וקנס של 50 אלף שקל. בעקבות החקירה, ביטלו גופים ציבוריים שונים את הטבות השכר שהעניקו לבוגרי שלוחות אלו. ב-20 במרץ 2003 התקבלה החלטה על ידי נציב שירות המדינה והממונה על השכר לפיה לא יוענקו אישורי שקילות לבוגרי נציגות אוניברסיטת לטביה שטרם קיבלו אישור וכן ישללו אישורי השקילות שהוענקו בעבר לחלק מבוגרי השלוחה.
בוגרי השלוחות עתרו לבג"ץ, אשר ציווה על המדינה, באמצעות צו ביניים, לבחון כל בוגר לגופו ולא לבטל את התארים בצורה גורפת. לאחר בדיקה, הוחלט ב-2005 להכיר ב-2,213 תארים מתוך 4,066 תארים שנבדקו. עוד החליטו המשיבים לאפשר ראיון חוזר לכ-620 בוגרים אשר בקשתם נדחתה כיוון שלא שיתפו פעולה במהלך הראיונות, אך זאת בכפוף לתשלום של 800 ש"ח. נמצא כי "בעבודות הגמר של 450 בוגרים נמצאו פגמים. 850 בוגרים אחרים לא הראו התמצאות בסיסית בתחום שלמדו. כ-550 בוגרים לא שיתפו פעולה עם הבדיקה שערך משרד החינוך. אצל 1,100 שקיבלו תואר ראשון במנהל עסקים נמצאה אי התאמה בקורסים שלמדו." במאי 2007 דחה בג"ץ עתירה בנושא, שהגישו כמה מאות בוגרי האוניברסיטה שתאריהם לא הוכרו. לאחר מתן פסק הדין הנ"ל נערך סבב ראיונות שני ל-840 בוגרים, וכרבע מתוכם (202 בוגרים) קיבלו אישור שקילות בעקבות ראיון זה.
ב-2008 עתרו כמה עשרות בוגרים שבקשתם למתן אישורי שקילות סורבה בתום סבב הראיונות הראשון מטעמים שונים ובהם: חוסר הכרות וחוסר התמצאות בחומר הנוגע לעבודת הגמר ולקורסים שעברו וכן קיומה של עבודת גמר זהה לזו שהוגשה על ידם. העותרים טענו כי גם בראיונות החוזרים, כבראיונות המקוריים, כל שהיה על משרד החינוך לוודא הוא כי הבוגר למד לימודים אמיתיים ועמד בכל הדרישות. למרות זאת, הראיונות החוזרים נערכו במתכונת של בחינות תוך עליית מדרגה בהשוואה לראיונות המקוריים והם נדרשו להפגין בקיאות יתרה בנושאים נקודתיים אותם למדו ובעבודות הגמר שהגישו, כשבע שנים לאחר שסיימו את לימודיהם אף שבמקרים רבים החומרים כלל לא נותרו ברשותם ובלא שיודעו על כך מראש.
בתשובתו לעתירה נגד ההחלטות בסבב הראיונות הראשון טען משרד החינוך כי בהליכים הפרטניים שקיים הוא אסף כל מידע שיש בו כדי לסייע בקבלת החלטות פרטניות לגבי הבוגרים וכי בראיונות הם נתבקשו לספק מידע, ברמה הבסיסית ביותר, לגבי מהלך הלימודים ותוכנם והדגש הושם על עבודות הגמר שהיוו הפרויקט המשמעותי ביותר בתואר. לאחר סבב הראיונות התקבלו כמחצית מן הבקשות ובקשות נוספות התקבלו לאחר בחינת ההשגות שהוגשו.
בפסק הדין שניתן ב-15 בספטמבר 2009 דחה בג"ץ את כל טענות העותרים; הוא קבע כי בנסיבות המיוחדות של הפרשה, בשל החשד שהמבקשים אישור שקילות קיבלו את התואר שלא כדין ומכיוון שבית המשפט קבע בפסק הדין בעתירות נגד החלטת הפסילה כי על המדינה לערוך בדיקה פרטנית לצורך בירור החשדות, לא נפל כל פסול בהתנהלות משרד החינוך בהחליטו לבחון את הבקשות בדרך החורגת מן הכללים המנחים אותו בדרך כלל.
בית המשפט בחן את הטענות הפרטניות שהעלו העותרים בדבר פגמים שנפלו בראיונות שנערכו לכל אחד ואחד מהם ועיין בתגובתו המפורטת של משרד החינוך לטענות אלו ושוכנע כי אין הצדקה להתערב בשיקול דעתו של המשרד בעניין זה ובהחלטות שהתקבלו על ידו שלא לאשר קיומו של ראיון חוזר, ושלא ליתן אישור שקילות. עיון בתמלילים המדגמיים שצירפו העותרים לתמיכה בטענותיהם מעלה כי במסגרת הראיונות החוזרים הם אכן נשאלו שאלות לגבי הליך הלימודים ולגבי תוכנם, אך לא נמצא כי משרד החינוך חרג באותם המקרים משאלות ברמה בסיסית, אותן רשאי היה לשאול בהליך כגון זה. בנוסף, טענת העותרים כי אי מתן אישורי השקילות על ידי המשיב עומד בניגוד לאמנות בינלאומיות עליהם חתומה מדינת ישראל הועלתה באופן כללי וסתמי כטענת המשרד ובלא להפנות לאמנות הרלוונטיות.
בית המשפט דחה פה אחד את העתירות וחייב את העותרים בכל אחת מהן לשלם למשיב שכר טרחת עורך דין בסך 25,000 ש"ח.
את העותרים ייצג עורך הדין יורם שפטל ומשרד החינוך יוצג על ידי עורכת הדין אביגיל בורוביץ. חברי המותב היו דורית ביניש, חנן מלצר ואסתר חיות.
אי-שוויון התמורות
אי-שוויון התמורות הוא אי-שוויון שימושי המאפשר למצוא תמורות שנותנות ערך מקסימלי.
האי-שוויון קובע כי: אם נתונות שתי N-יות סדורות בעלות n איברים, a ו-b, כך שאיברי a מסודרים מהקטן לגדול (נסמן אותם ב- ) ו-b בסדר מסוים (ומסומנים גם הם ), אז הביטוי מקבל ערך מקסימלי כאשר גם איברי b מסודרים מהקטן לגדול. ערך מינימלי מתקבל כאשר הם מסודרים מהגדול לקטן.
עונת 1896/1897 בפוטבול ליג
עונת 1896/1897 הייתה העונה התשיעית של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-1 בספטמבר 1896 והסתיימה ב-26 באפריל 1897.
אי-שוויון התמורות
הוכחה
טענת עזר: אם a_1 < a_2 ו-b_1 < b_2, אז. הוכחה: ביטוי שקול הוא
עונת 1896/1897 בפוטבול ליג
הליגה כללה 16 קבוצות. ליברפול הייתה הקבוצה שעלתה מליגת משנה.
אי-שוויון התמורות
הוכחה
הוכחת האי-שוויון: ניקח תמורה כלשהי על b ונחשב את הביטוי. נשים לב שאם קיימים שני מספרים i>j כך ש-b_i<b_j, אז נוכל להחליף ביניהם ולהגדיל את ערך הביטוי (על פי טענת העזר). נמשיך בתהליך עד שנגיע למצב שאיברי b מסודרים לפי הסדר. כיוון שבכל שלב הגדלנו את ערך הביטוי, הרי שבסיכומו של דבר הגדלנו אותו ולכן בתמורה שבה איברי b מסודרים לפי הסדר הערך גדול יותר מאשר זאת שבחרנו. כיוון שהסבר זה לא תלוי מאיזה תמורה התחלנו, הוא נכון לכל תמורה, ולכן התמורה בה איברי b מסודרים לפי הסדר היא זאת שנותנת את הערך המקסימלי.
ההוכחה שכאשר איברי b מסודרים מהגדול לקטן מתקבל ערך מינימלי אנלוגית לחלוטין.
עונת 1896/1897 בפוטבול ליג
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
קבוצות שסיימו את העונה במקומות 15-16 היו צריכות לשחק משחקי מבחן מול הקבוצות החזקות בליגת משנה. במקרה של ניצחון, הן היו זכאיות להישאר בליגה. במקרה של הפסד, הקבוצה מליגת משנה הייתה זכאית לעמוד בבחירות לליגה. בסיום משחקי מבחן, סנדרלנד נותרה בליגה, ברנלי ירדה לליגת משנה ובמקומה נכנסה נוטס קאונטי.
כדורגלנים מצטיינים
סטיב בלומל מדרבי קאונטי כבש 22 שערים וזכה בתואר מלך השערים, זו הייתה הזכייה השנייה ברציפות.
כריסטופר לנגן
כריסטופר מייקל לנגן (באנגלית: Christopher Michael Langan; נולד ב-25 במרץ 1952) הוא אוטודידקט אמריקאי אשר מנת המשכל (IQ) שלו, כפי שדווח על ידי תוכנית הטלוויזיה "20/20" של רשת ABC ומקורות תקשורתיים אחרים, נאמדת בין 195 ל-210.
לנגן התפרסם בשנת 1999, בעודו עובד כמאבטח בארים בלונג איילנד, כ"איש החכם ביותר באמריקה" על ידי כמה מקורות תקשורתיים. לנגן פיתח תאוריה על הקשר בין הדעת (mind) לבין המציאות, אותה הוא מכנה "דגם תאורטי-קוגניטיבי של היקום". לטענתו, ניתן באמצעות התאוריה להוכיח את קיומו של אלוהים על בסיס רציונלי ומתמטי והיא מהווה בסיס ל"תאולוגיה לוגית".
ביוגרפיה
לנגן נולד בסן פרנסיסקו, ובילה את רוב ראשית חייו במונטנה. אמו הייתה בתו של ימאי עשיר אבל היא נותקה ממשפחתה. היא נישאה לארבעה גברים והתגרשה בזה אחר זה וילדה ילד מכל אחד מהם. אביו של לנגן מת או נעלם עוד לפני שנולד. הוא התחיל לדבר בגיל חצי שנה. לימד עצמו לקרוא לפני שהיה בן ארבע, ובבית הספר הוקפץ כיתות שוב ושוב. הוא גדל בעוני מרוד וסיפר שהוכה על ידי אביו החורג מאז שהיה בן כמעט שש עד לגיל 14 לערך. אז החל להתאמן באימון משקולות, ושם בכוח קץ להתעללות, על ידי שזרק את אביו החורג מן הבית ואמר לו שלא לחזור.
לנגן אומר שהוא בילה את שנותיו האחרונות בבית הספר התיכון בעיקר בלימודים עצמאיים, כשהוא מלמד את עצמו "מתמטיקה מתקדמת, פיזיקה, פילוסופיה, לטינית ויוונית, כל זה". לאחר שהשיג את הציון המושלם בבחינה הפסיכומטרית (ה-SAT) החל לנגן לפקוד את ריד קולג', הוא לא הסתדר שם ועזב את המקום. לאחר כמה שנים ניסה ללמוד באוניברסיטה של מונטנה, אבל לנוכח בעיות מימון ותחבורה, בשיתוף חוסר רצון טוב מצד הביורוקרטיה האקדמית לסייע לו בפתירתן, ומתוך אמונה שהוא "יכול, פשוטו כמשמעו, ללמד את הפרופסורים שלו יותר משהם יכולים ללמד אותו" – נשר מהמערכת.
הוא עבד בסדרה של עבודות גופניות, ועד אמצע שנות ה-40 שלו כבר הספיק להיות פועל בניין, בוקר, כבאי יערות, פועל חקלאי, ובמשך למעלה מעשרים שנה, מאבטח בארים בלונג איילנד. הוא אומר שהוא פיתח "אסטרטגיה של חיים כפולים": מצד אחד אדם רגיל, העושה את עבודתו ומחליף הלצות עם אחרים, ומצד שני חוזר הביתה לבצע משוואות בראשו, בעובדו ביחידות על הדגם תאורטי-קוגניטיבי של היקום שלו (The Cognitive-Theoretic Model of the Universe או בראשי התיבות CTMU).
תשומת לב רחבה אליו הגיעה בשנת 1999, כאשר המגזין אסקווייר פרסם כתבת דיוקן של לנגן וחברים אחרים של קהילת High IQ. כתבתו של מייק סאגר על המאבטח מרים המשקולות וה"תאוריה של הכול" שלו, ה-CTMU, עוררה גל של התעניינות בתקשורת בהציגה את לנגן כ"האיש החכם ביותר באמריקה". הנוירופסיכולוג ד"ר רוברט נובלי אשר בדק את ה-IQ של לנגן עבור "20/20" דיווח כי לנגן "שבר את תקרת המדידה". נאמר שנובלי נדהם, באומרו: "כריס הוא האדם הגבוה ביותר שמדדתי אי פעם, ב-25 שנה של עבודתי בזה".
כתבות וראיונות עם לנגן הופיעו במגזין Popular Science, הטיימס, Newsday, Muscle & Fitness (שם דווח כי הוא יכול להרים משקולות של 225 ק"ג), ובמקומות אחרים. לנגן השתתף בתוכנית הטלוויזיה "20/20", התראיין ברדיו BBC וב-"First Person" של ארול מוריס, והשתתף בצ'ט חי ב-ABCNEWS.com. הוא כתב טורי שאלות-ותשובות עבור "New York Newsday", "The Improper Hamptonian", ו-"Men's Fitness".
בשנת 2004 עבר לנגן עם ג'ינה אשתו (לבית לוסאסו), נוירופסיכולוגית קלינית, אל צפון מיזורי, שם הוא הבעלים והמפעיל של חוות סוסים.
ב-25 בינואר 2008, התחרה לנגן בתוכנית "1 נגד 100" של רשת הטלוויזיה NBC, וזכה ב-250,000 דולרים.
רעיונות, קשרים ופרסומים
לנגן הוא חבר ב"International Society for Complexity, Information, and Design", אגודה מקצועית המקדמת תכנון תבוני, ופרסם מאמר על ה-CTMU בכתב העת המקוון של האגודה "Progress in Complexity, Information, and Design" בשנת 2002. מאוחר יותר באותה שנה נשא הרצאה על ה-CTMU בכנס "Research and Progress in Intelligent Design" של האגודה. בשנת 2004, תרם לנגן פרק לספר "Uncommon Dissent", אוסף מאמרים הקוראים תיגר על אבולוציה ללא כוח מנחה (אקראית) ומקדמים את גישת התכנון התבוני, בעריכת אחד ממייסדי ISCID ותומך התכנון התבוני ויליאם דמבסקי.
כשנשאל על הבריאתנות, אמר לנגן:
לנגן מסביר באתר האינטרנט שלו שהוא מאמין כי "כיוון שתיאורים מקראיים של היווצרות עולמנו והמינים הם אמיתיים אבל מטפוריים, המשימה שלנו היא לפענח נכונה את המטפורה לאור ראיות מדעיות, שגם הן ניתנו לנו על ידי אלוהים". עוד הוא כותב:
בהסבירה את הקשר הזה [שבין הדעת והמציאות], ה-CTMU מראה כי המציאות היא בעלת תכונה מורכבת הדומה במהותה למודעות עצמית. כלומר, כשם שהדעת (mind) היא אמיתית, המציאות היא במובנים מסוימים כמו דעת. אבל כאשר אנו מנסים לענות על השאלה המתבקשת "דעתו של מי?", התשובה הופכת להגדרה מתמטית ומדעית של אלוהים. יוצא מזה שכולנו קיימים במה שניתן לקרוא לו "דעתו של אלוהים", ושהדעות הפרטיות שלנו הן חלקים של דעתו של אלוהים. הן לא חזקות כמו דעתו של אלוהים, כי הן רק חלקים ממנה; עם זאת, הן מחוברות ישירות אל המקור הגדול ביותר של הידע והכוח הקיים. חיבור זה של דעתנו לדעת של אלוהים, שהוא כמו חיבור של חלקים אל השלם, הוא מה שאנחנו מכנים לעיתים הנפש או הרוח, והוא החלק המכריע והחיוני ביותר של היות האדם.
לנגן קורא לעצמו "מכבד של כל הדתות של העמים בכל המקומות". באחד המקומות טען כי הוא לא שייך לאף זרם דתי כלשהו, והסביר כי הוא "לא יכול להרשות שהגישה ההגיונית [שלו] לתאולוגיה תיפגע על ידי דוֹגְמָה דתית". (על אף זאת, כתב בספרו "The Art of Knowing" הערה המתייחסת כך לאמונה הנוצרית: "(לעת עתה, נתעלם מהוויכוח המתמשך זמן רב לגבי האם אלוהים יכול 'להזריק' [inject] את עצמו לתוך סימולציית הרמה התחתונה כ"משיח", פשוט נענה "כן" ונשאיר זאת בכך)" [הסוגריים במקור].)
דיוקנו הופיע לאחרונה בספרו של מלקולם גלדוול "מצוינים: ממה עשויה הצלחה", שם גלדוול מתייחס לסיבות מדוע לנגן לא היה מסוגל לפרוח בסביבת האוניברסיטה. גלדוול כותב כי אף על פי שלנגן "קרא לעומק פילוסופיה, מתמטיקה, ופיזיקה" כשעבד על ה-CTMU, "ללא אישורים אקדמיים, אין לו סיכוי להתקבל לפרסום אי פעם בכתב עת אקדמי". דיוקנו של גלדוול על לנגן מצייר אותו בעיקר כדוגמה לאדם שנכשל במימוש הפוטנציאל שלו בין השאר בשל כישורים חברתיים דלים, שהם תוצאה, לפי השערת גלדוול, של גדילתו בעוני. לעומת זאת, לנגן מצידו מתייחס בבוז לאקדמיה (ובייחוד לממסדים האקדמיים), אותה הוא מכנה "Acadummy" (דֶּמֶה), ולטענתו "מגה מצליחה היכן שהאקדֶמֶה-יות נכשלות".
זאהר אל-אגברי
זאהר אל-אגברי (בערבית: زاهر الاغبري, בתעתיק: זאהר אלאע'ברי; נולד ב-28 במאי 1999 בסיב שבעומאן) הוא כדורגלן עומאני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת מאס רפסנג'אן מליגת העל האיראנית ובנבחרת עומאן.
קריירת מועדונים
אל-אגברי החל את הקריירה המקצוענית שלו בסיב מליגת העל העומאנית.
ב-9 בספטמבר 2021 חתם במאס רפסנג'אן מליגת העל האיראנית.
קריירה בינלאומית
ב-14 בנובמבר 2019 ערך אל-אגברי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עומאן, בניצחון 4-1 על נבחרת בנגלדש במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
וילה לה פטראיה
וילה מדיצ'י לה פטראיה (באיטלקית: Villa Medicea La Petraia) היא וילה השוכנת על אזור הגבעות של פירנצה, קסטלו, במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה. הווילה נחשבת לאחת הווילות היפות והידועות מ"הווילות של משפחת מדיצ'י", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013. הווילה שוכנת במיקום פנורמי המשקיף על העיר פירנצה.
המאה השש עשרה: פרדיננדו הראשון
משנת 1364 היה ה"ארמון" (palagio) של פטראיה שייך למשפחת ברונלסקי, עד שבשנת 1422 קנה אותו פאלה סטרוצי (Palla Strozzi) והרחיב את הרכוש על ידי קניית האדמות שמסביב.
במחצית הראשונה של המאה השש-עשרה הפכה הווילה לרכוש של משפחת סלוטטי (Salutati), שמכרה את הווילה לקוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה (1519–1574) בסביבות שנת 1544, שנתן אותה לבנו, הקרדינל פרדיננדו בשנת 1568. עבודות הרחבה החלו כבר מ-1566 אבל רק לאחר שפרדיננדו הפך לדוכס הגדול של טוסקנה בשנת 1587, החל המהפך בפועל מבניין שהיה דומה למצודה של אציל מימי הביניים לבית מגורים הראוי לנסיך.
משנת 1588 היה עשור של עבודות שעם חפירות אדמה גדולות הפכו את הטבע ה"סלעי" של המקום (שהוא מקור השם פטראיה, "המלא באבנים"), לנוף של רצף של טרסות הנשלטות על ידי החלק המסיבי של הבניין הראשי.
הווילה שימשה בעיקר כבית מגורים, בהשוואה לתפקוד הייצוגי של הווילה די קסטלו או לתפקיד אחוזת ציד של הווילות הרבות שבמורדות מונטה אלבנו (Monte Albano). עובדה זו מסבירה את נוכחותם של צמחים שימושיים, ולא של צמחי נוי, ואת היעדר הפסלים והמזרקות.
לאחר חתונת הדוכס הגדול בשנת 1589, הווילה ניתנה לאשתו, כריסטינה מלורן. ציורי הקיר של ברנרדינו פוצ'טי (Bernardino Poccetti) בקפלה הפרטית וציורי הקיר החגיגיים של בית לורן מאת קוזימו דדי (Cosimo Daddi) מתוארכים לתקופה זו.
ח'נו (מלך אשורי)
חַ'נוּ (אכדית: 𒄩𒉡𒌑, ח'א-נוּ-אוּ) היה מלך אשורי. הוא רשום כעשירי מבין "שבעה עשר המלכים שחיו באוהלים" בספר דברי הימים של מסופוטמיה. את ח'נו קדם דידנו, ואחריו הגיע זואבו. כמעט שום דבר לא ידוע על שלטונו של ח'נו.
וילה לה פטראיה
המאה השבע עשרה: בני המדיצ'י האחרונים
הווילה עברה לדון לורנצו דה מדיצ'י (אחיו של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה) בשנת 1609, שהעשיר אותה בסדרת ציורי הקיר המכונה "Medici Fasti" (או תהילת בית מדיצ'י), יצירת מופת מאת בלדאסרה פרנצ'שיני הידוע יותר בכינויו איל וולטרנו (Il Volterrano), אשר עדיין מקשטת את החצר (1637–1646). הסצנות הומצאו על פי הצעתו של פייר פרנצ'סקו רינוצ'יני, סדרת כרזות גדולות בעלות נושא היסטורי שפיארו את משפחת מדיצ'י. סדרת ציורי קיר חשובה זו, מבחינת וילות מדיצ'י, היא שנייה רק לסדרת הציורים באולם לאו העשירי בווילה פוג'ו א קאיאנו, שגם היא קשורה לחגיגת עלילות מדיצ'י דרך סצנות מההיסטוריה הרומית.
דון לורנצו דה מדיצ'י אסף כאן גלריית תמונות יקרה, ואילו קוזימו השלישי אחראי לציורי קיר בביצועם של פייר דנדיני ורינאלדו בוטי בקפלה החדשה בערך בשנת 1696.
המאות השמונה עשרה והתשע עשרה: בית לורן
עם המאה החדשה איבדו בעליה של הווילה עניין בה, עד כדי כך שהיא שהופשטה מחפציה בהדרגה. נסיך קראון שהיה העוצר של הדוכסות מטעם פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1737, מצא אותה מלנכולית וריקה.
משפחת לורן עיצבה מחדש את החדרים ושיקמה את ריהוט הווילה: נוצר חדר משחקים, חדר עם אוסף ציורים סיניים בצבעי מים שרכש הדוכס הגדול לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1785, והגן שוחזר מחדש. לווילה הועברה מזרקת פירנצה, שהוכנה על ידי ניקולו טריבולו, פיירינו דה וינצ'י וג'אמבולוניה, שהכין את פסל הברונזה של ונוס (שהוחלפה כעת בעותק). היא הועברה מהגן של וילה די קסטלו לגן המזרחי של הווילה, הקרוי מאז "Piano della figurina" (קומת הפסל). בשנת 1816 פיקח האדריכל ג'וזפה מנאטי (Giuseppe Manetti) על כמה עבודות שיקום ומודרניזציה.
הפארק הרומנטי האנגלי מתוארך לשנת 1829, אז לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה העסיק את יוזף פריטש (Joseph Frietsch), גנן מבוהמיה שהיה אחראי לחידוש הגן בווילה די פראטולינו. דרך הכרכרות הגדולה המחברת בין וילה לה פטראיה ווילה די קסטלו מתוארכת גם היא לאותה תקופה (1833).
בית סבויה
בתקופת שלטון בית סבויה הפכה הווילה למקום מגוריהם של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ורוזה ורצ'לנה, אשתו בנישואים מורגנטיים, שאהבה מאוד את לה פטראיה. הווילה רוהטה מחדש, הפעם בסדרת רהיטים משובחים שמשפחת סבויה "ירשה" מבתי המלוכה של מדינות איטליה הקודמות לאחר איחוד איטליה. כך הגיעו רהיטים, שטיחים, ציורים וטפטים אחרים מהווילות והארמונות המלכותיים של לוקה, מודנה, פיאצ'נצה ווילות מדיצ'י אחרות. בשנת 1911 נערך רישום מלאי של הריהוט, שהיה המקור העיקרי לשחזור מתווה הריהוט לתצוגת המוזיאון העכשווי; תקרות רבות עוצבו גם הן עם עיטורי סטוקו לבנים ומוזהבים וציורי גריזיי. גרם המדרגות הוחלף, והותקנה מערכת חימום באוויר חם, כולם על ידי אדריכלי בית המלוכה, פאביו נוטי (Fabio Nuti) מטורינו וג'וזפה ג'ארדי (Giuseppe Giardi).
במקביל הותקנו שני כלובי ציפורים ב"קומת הפסל" על פי תכנון של פרדיננדו לאסיניו, שאבדו מאז, אך כלובים דומים נותרו מהתקופה במקומות אחרים.
המאה העשרים, והמאה העשרים ואחת
בשנת 1919 נתרמה הווילה למדינה האיטלקית, אשר ייעדה אותה, כמו וילות אחרות, לארגון החיילים המשוחררים (Opera Nazionale Combattenti), שמימן את פעילותו באמצעות מכירת הרכוש של רהיטים והציורים, אך גם על ידי מכירת האדמה עצמה שהייתה חלק מהפארק העצום. הווילה חזרה למדינה בשנות השישים של המאה הקודמת, ומאז, לאחר 1984 עם הקמת המוזיאון הלאומי, היא הייתה נושא לפרויקט התאוששות איטי ותובעני הן לחלקים המבניים והן לריהוט.
מזרקת פירנצה, עם פסל הברונזה בראשו של ג'אמבולוניה, פורקה והוחלפה בהעתק במרכז החצר המקורה, שם נמצאים גם כמה פסלים מווילה די קסטלו הסמוכה.
חלקים שונים בווילה עוברים שיקום לאט לאט, כשהתכנון הוא לשקם את המרתפים עם המטבחים העתיקים, וחדרים מסוימים בהם יש כוונה להציג את הדגמים שנוצרו לתערוכת הגינון משנת 1931, סדרה מעניינת של דגמים של גנים זעירים שנמצאו במחסני הווילה.
החצר המרכזית
אחרי פרוזדור שמוביל לכמה חדרים משניים, מגיעים לחצר המקורה ומפוארת, והיא לב ליבה של הווילה.
בשני הקירות הראשיים הסצנות המתארות את "עלילותיו של גוטפריד מבויון בכיבוש ירושלים" הם של קוזימו דדי ומתוארכות לסביבות 1590. תחת הלוג'יות הצדדיות במקום מוצגת סדרת הציורים המכונה "Medici Fasti" (או תהילת בית מדיצ'י), יצירת מופת מאת איל וולטרנו (Il Volterrano), שצוירה בין 1637 ל-1646. משמאל הסצנות הן: גג הברזל והזכוכית, נברשת גבישי האמטיסט הגדולה והרצפה מתוארכים לשנת 1872 כאשר החצר הפכה לאולם למסיבות.
החדרים האחרים
דרך דלת מצד ימין נכנסים לחדר האוכל הגדול, הקרוי "חדר שטיחי הקיר" או "החדר האדום", בו תלויים כמה שטיחי קיר פלמיים מהמאה ה-17. הנושאים בשטיחים הארוגים הם ארבעת האלמנטים, ארבע העונות, חודשי מאי ויוני וקוזימו השני המקבל את מחוות הכבוד של הסנאט, האחרון הוכן בפירנצה בשנת 1655 על ידי אגוסטינו מליסי (Agostino Melissi).
"הקפלה החדשה", הקרויה כך להבדיל אותה מהקודמת, הישנה יותר, שנמצאת בקומה הראשונה, הייתה בעבר חדר השינה של הדוכס הגדול קוזימו השלישי הדתי. ציורי הקיר בקפלה הם על נושאים דתיים שיצרו פייר דנדיני ורינאלדו בוטי בסביבות שנת 1696, ולכן החדר נחשב כמאה שנים לאחר מכן כמתאים יותר למקום תפילה, למעשה החדר הוקדש ונבנה מזבח שבראשו היום שם הוא העתק של הציור "המשפחה הקדושה" מאת אנדריאה דל סרטו.
מהצד הימני של החצר יש גישה לשני חדרים המוקדשים לפסלים שנלקחו מסיבות שימור מהפארק ומהגן של וילה די קסטלו הסמוכה.
למעשה הייתה קבוצת הפסלים הרקולס ואנטאיוס מאת ברתולומאו אמאנטי (1559–1560), במקור בראש מזרקה המכונה הרקולס ואנטאיוס בווילה די קסטלו. נשמרו גם כמה תבליטי שיש מקוריים וסדרת פסלי הברונזה. שלושה פסלים הם מאת פיירינו דה וינצ'י ואחד מאת ניקולו טריבולו; שני פסלי הגלדיאטורים של דומניקו פייראטי (בסביבות 1635), כולל אחד ללא מגן המשלב חלקים (ראש, פלג גוף עליון ורגל ימין) של פסל עתיק מהתקופה הרומית, העתק של המקור המשויך לליסיפוס. בין הציורים שהוצגו בחדרים אלה יש כמה ציורים סיניים בצבעי מים, פופולריים מאוד בסוף המאה השמונה עשרה, שנרכשו על ידי הדוכס הגדול לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בסביבות שנת 1785, ושני "נופים עם עוברי אורח" מאת קרשנצ'ו אונופרי (Crescenzio Onofri) עם דמויות שצוירו על ידי אלסנדרו מניאסקו (בסביבות 1708).
הקומה הראשונה
במסדרון הראשון ישנם מספר רב של ציורים סיניים בצבעי מים של סוף המאה השמונה עשרה, שפעם הייתה מאוד פופולרית כאשר צורת אמנות זו נקראה צ'ינזריה (Cineserie). הציור היקר ביותר הוא אולי נוף נמל קנטון, עשוי מגואש על גליל משי.
ה"סטודיו" מרוהט בריהוט מעץ מהגוני כהה מהמאה התשע-עשרה, ואילו במה שמכונה "אולם האימפריה" יש ריהוט מהתקופה הנפוליאונית. מקור שמו של "האולם הכחול" מהווילונות ממשי הכחול, והוא מרוהט בריהוט בסגנון רוקוקו, שתוארך למאה שלאחר מכן, אז האקלקטיות הייתה נפוצה. לאחר מעבר דרך האכסדרה המערבית מגיעים ל"סטודילו די פיורנצה" (Studiolo di Fiorenza), שנקרא כך מכיוון שמוצג בו הפסל של ג'אמבולוניה של ונוס-פירנצה (1570–1572), שהיה ממוקם במקור בראש המזרקה שליד הווילה (ושנלקחה מווילה די קסטלו), שם נמצא היום עותק.
"חדר רוזינה היפה" (Camera della Bella Rosina) הוא המקום בו ישנה רוזה ורצ'לנה, עם חופה מהמחצית הראשונה של המאה התשע עשרה וריהוט אחר מאותה התקופה. שטיחי קיר ממשי כחול בהיר תוצרת צרפתית על הקירות (1865). "חדר ההלבשה" הסמוך מכיל סדרה של דיוקנאות מהמאה השמונה-עשרה, שנעשו בפסטל, המיוחסים לציירת ג'ובאנה פרטליני (Giovanna Fratellini).
ה"אולם הצהוב" היה בעבר חדרו של המלך, עם רהיטים מתחילת המאה התשע עשרה, ואילו "הסלון" מרוהט ברהיטים מהמאה השמונה-עשרה.
"האולם הירוק" משמר שני ציורים על נושאים ספרותיים מאת מטאו רוסלי (Matteo Rosselli), "אנג'ליקה ומדורו" ו"טנקרד, המטופל רפואית על ידי ארמיניה וולפרינו", שניהם משנת 1624, והם חלק מסדרה גדולה יותר שהוזמנה על ידי הקרדינל קרלו דה מדיצ'י לארמון קזינו די סן מרקו בפירנצה. עבודות אחרות מסדרה זו ניתן למצוא ב"אולם המשחקים" הסמוך, שרוהט בתקופת בית לורן בין 1853 ל-1861 עם ספות, כורסאות, כמו גם שולחן ביליארד ומתקני קזינו שונים. כולל רולטה. בין הציורים "סמירמיס" מאת מטאו רוסלי ו"ארטמיסיה וארמיניה בין הרועים" (1633) של פרנצ'סקו קורראדי.
ב"אולם האדום" יש כמה דיוקנאות של ג'וסטו סוסטרמנס (Giusto Sustermans), אנרי ושארל בוברון (Henri et Charles Beaubrun), וכן בכחנליה מאת איגנצו האגפורד (Ignazio Hugford). ב"קפלה הישנה" ציורים עם "סיפורי קדושים וחייו של ישו" מאת ברנרדינו פוצ'טי (Bernardino Poccetti) והקמרון מעוטר ב"תפארת רוח הקודש" מאת קוזימו דדי (1589–1594). על המזבח יש העתק של המדונה מאת רפאל.
האכסדרה המזרחית משמרת שניים מהרהיטים העתיקים והיקרים ביותר בווילה: שני שולחנות משובצים בסגנון הבארוק משנת 1686. התערוכה מסתיימת בחדר האוכל המרוהט בריהוט פשוט למדי, שמתחתיו שטיח יקר במיוחד, המתעד את הייצור הפלורנטיני של אריגת השטיחים, חתום על ידי ג'רולמו פודסטה ומתוארך ל-1680.
הגנים
הגנים הרשמיים מחולקים לשלושה מפלסים, תוך ניצול המדרון הלא סדיר של הגבעה. הטרסה הגבוהה ביותר, בקומת הקרקע של הבניין, ממנה אפשר ליהנות מנוף רחב של פירנצה, מורכבת משני גנים גדולים; הגן במזרח נקרא "אחו הפסלונים" וזה שבמערב "קומת המערב" או "אחו הערמונים".
מקור השם "אחו הפסלונים" ממזרקת פירנצה שהכינו טריבולו ופיירינו דה וינצ'י (1538–1547), ומעליה פסל ונוס מאת ג'אמבולוניה (עותקים של הפסלים המקוריים השמורים בתוך הווילה). כאן היו שני כלובי ציפורים סימטריים גדולים, שנוצרו בשנת 1872 משני צידי המזרקה, נוכחים בתמונות תקופתיות אך כעת נעלמו. מאותה תקופה, ובניגוד לכלובי הציפורים, נשמרה בצורה מושלמת, הבלוודרה הקטנה בפינה הדרומית-מזרחית. הריהוט והטפטים שוחזרו על בסיס רישום המלאי משנת 1911.
"אחו הערמונים" נטול כיום כל אפיון פורמלי, ואין עוד זכר לעצים שהעניקו לו את שמו, שהוחלפו על ידי ארזים בעידן בית סבויה. בקצה הרחוק לעבר העמק נמצאים שרידי אלון הגלעין (Quercus ilex) הגדול מהתקופה בה הווילה הייתה משכנו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה.
אל המפלס האמצעי בטרסה השנייה, "קומת המשתלה" (Piano del Vivaio) בגלל האגן המלבני הגדול שאפיין אותה פעם, אפשר להגיע באמצעות גרם מדרגות דו שלבי עם מזרקה במרכז. במרכז הטרסה יש חממה, ואילו משני הצדדים יש ערוגות פרחים מעובדות, כשמצד שמאל שתולים צמחי פקעות.
בטרסה התחתונה, רחבה ומשופעת מעט, יש שיחי אשכרוע ירוק-עד (Buxus sempervirens) המאופיינים בעיצוב גאומטרי מורכב, בסגנון האופייני ביותר לגן האיטלקי. שיפוע הקרקע מגביל את היכולת להעריך באופן מלא את עיצוב הגנים בכללותו, שעם הזמן התפתח החל מהסידור בשני מעגלים זה לצד זה מחולקים בשבילים ניצבים זה לזה, שעדיין באים לידי ביטוי בעיצוב של היום שנשמר מאז המאה התשע עשרה. המזרקה במרכז היא תוספת מהמאה השמונה עשרה ומעליה נפטון מארד.
הסידור של הפארק הרומנטי הוא יצירתו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, שבשנת 1818 רצה לאחד את שתי הווילות השכנות של די קסטלו ופטראיה, ומינה את יוזף פריטש (Joseph Frietsch, 1829), אדריכל מבוהמיה, שהגה את הפארק הגדול שמסביבו כיום. לאחר שהשטח קוצץ כמה פעמים לאורך השנים, ניתן להעריך חלק משמעותי (כ-200 דונם), אך הוא לא נרחב כפי שנוצר במקור. הפרויקט התבסס על יצירת שדרה המחברת בין שתי הווילות, ממנה מסתעפים שבילים המתפתלים במעלה הגבעה, ונפתחים אל תצפיות, פלגים זורמים ובריכות מים. הצמחייה נשלטת על ידי עצים ירוקי עד ומחטניים: אלון הגלעין וברושים, אך ישנן גם דוגמאות לאלונים אדומים, מילה לבנת-פרחים (Fraxinus ornus), אלון לביד (Quercus pubescens) ומינים רבים של עצי אורן. הפארק פופולרי מאוד בקרב ציפורים נודדות שמשתמשות בו לעצירה, למעשה, מאז 2003 הוא מוגדר כ"נווה מדבר" של ארגון הצפרות האיטלקי LIPU (Lega italiana protezione uccelli).
ברונו לאז'ה
ברונו מיגל סילבה דו נסימנטו (בפורטוגזית: Bruno Miguel Silva do Nascimento; נולד ב-12 במאי 1976), או בשמו המקוצר ברונו לאז'ה הוא מאמן כדורגל פורטוגזי. זכה כמאמן באליפות ליגת העל הפורטוגלית בעונת 19–2018 ובסופר קאפ 2019 כמאמן בנפיקה ליסבון.
שנותיו הראשונות
לאז'ה, יליד סטובל, החל את קריירת האימון שלו בשורות הנוער של המועדון העירוני ויטוריה סטובל בשנת 1997.
לאחר שאימן את כל קבוצות הנוער של בנפיקה בין השנים 2004 - 2012 ואף היה עוזר מאמן של קרלוס קרוואל בקבוצות האנגליות שפילד וודנסדיי ובסוונסי סיטי, חזר לאז'ה ביולי 2018 לבנפיקה כמנהל קבוצת המילואים שלהם במקום הולדר כריסטובו.
בנפיקה ליסבון
במהלך עונת 19–2018, לקח על עצמו לאז'ה את אימון הקבוצה הראשונה של בנפיקה ליסבון, והחליף את רוי ויטוריה כממלא מקום. משחקו הראשון בליגת העל הפורטוגלית הסתיים בניצחון ביתי 4–2 על קבוצת ריו אוודו, ובעקבות כך הוא מונה למאמן הראשי הקבוע שמונה ימים לאחר מכן.
לאחר מכן, פתח לאז'ה עונה שנייה בבנפיקה עם ניצחון 0–5 על ספורטינג ליסבון בסופר קאפ. ב-17 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בתבוסה ביתית 2–1 מול ר.ב. לייפציג הגרמנית, והגדיל את ההפסדים של בנפיקה בתחרות ל-11 ב-14 המשחקים האחרונים.
ב-29 ביוני 2020, לאחר שהביא את סדרת התוצאות הגרועה ביותר של בנפיקה - 2 ניצחונות בלבד ב-13 משחקים בעונת 2000–2001 - וקבע שיא של 5 משחקים רצופים ללא ניצחון באצטדיון הביתי, שכלל תבוסות מול בראגה וסנטה קלרה לאז'ה העמיד את עצמו לרכישה. הוא הוחלף על ידי עוזר המאמן שלו, נלסון וריסימו ב-30 ביוני וסיים את חוזהו ב-4 ביולי באותה שנה.
וולברהמפטון וונדררס
ביוני 2021 עמד לאז'ה בתור לרשת את הפורטוגלי נונו אספריטו סנטו במועדון הפרמייר ליג וולברהמפטון וונדררס. לשם כך, היה נדרש היתר עבודה, מכיוון שלא היה יכול לעבוד באופן אוטומטי בבריטניה לאחר הברקזיט. השימוע עבר בשלום, וב-9 ביוני קיבל לאז'ה את האישור לכהן כמאמן החדש של המועדון.
ב-14 באוגוסט 2021 הפסיד לאז'ה 1–0 בחוץ ללסטר סיטי בהופעת הבכורה שלו כמאמן הראשי של וולבס. וולבס הפסידה גם בשני המשחקים שלאחריה.
בינואר 2022 זכה בתואר מאמן החודש בפרמייר ליג. ב-2 באוקטובר 2022 פוטר מתפקידו, לאחר פתיחת עונה גרועה.
חיים אישיים
בנו של לאז'ה, חיימה (נולד באפריל 2015), נקרא על שמו של חיימה גראסה, מי שהשפיע באופן המשמעותי ביותר על לאז'ה בעולם הכדורגל, כמורה דרך. אחיו הצעיר של לאז'ה, לואיס נסימנטו, הוא גם מאמן.
תארים
בנפיקה
אישיים
ויליאם ג'ון מקורן רנקין
ויליאם ג'ון מקורן רנקין (באנגלית: William John Macquorn Rankine; 5 ביולי 1820 – 24 בדצמבר 1872) היה מדען, ממציא ומהנדס סקוטי, חוקר מכונות הקיטור וחבר בחברה המלכותית למדעים בלונדון
חייו
רנקין נולד באדינבורו. הוא לא נהנה מבריאות טובה בילדותו ויכול היה ללמוד בבית הספר רק לתקופות קצרות. מרבית השכלתו התקיימה בבית עם מורים פרטיים, אך הוא למד באקדמיית אייר במשך כשנה, בשנים 1828–1829 וגם לזמן קצר בית הספר התיכון בגלאזגו בשנת 1830. בצעירתו עבד כמהנדס רכבות, תחילה בעסק המשפחתי ולאחר מכן באחת מחברות הרכבות הגדולות. הוא המציא מספר טכניקות בתחום, וייסד את חקר עייפות החומר, מששם לב לכך ששברים בצירי הקרונות נוטים לקרות באזורים קבועים.
הוא פיתח את התאוריה הראשונית להבנת מנועי חום מבחינת התרמודינמיקה שלהם ובייחוד מנועי קיטור.
רנקין היה גם צ'לן, פסנתרן וזמר נלהב, הקומפוזיציה האחת שפורסמה שלו הייתה ליווי פסנתר לשיר שכותרתו "סוס הברזל"; בתור אריה אדום של האגודה הבריטית, שהוגדר כמלך אריות בשנת 1871, הוא כתב שירים משונים והומוריסטיים כמו "המתמטיקאי מאוהב" ו"כלל שלוש הרגליים" (מחאה נגד המערכת המטרית). שירים ומשלים אלה (1874) הופיעו לאחר מותם עם איורים של ג'מימה בלקברן, אשתו של פרופסור למתמטיקה של מכללת גלאזגו.
רנקין מת בגלאזגו כרווק ללא ילדים. על שמו קרוי מנוע רנקין המופעל על פי עקרונות מעגל רנקין, וכן סולם הטמפרטורה של רנקין להגדרת מעלות החום. לכבודו נקרא גם אחד המכתשים בירח.
גוטלוב ארנסט שולצה
גוטלוב ארנסט שוּלצה (בגרמנית: Gottlob Ernst Schulze; 23 באוגוסט 1761 – 14 בינואר 1833) היה פילוסוף גרמני, יליד הלדרונגן (כיום תורינגיה). שולצה היה פרופסור באוניברסיטת האלה-ויטנברג, באוניברסיטת גטינגן, ובאוניברסיטת הלמשטדט. הוא ידוע בעיקר כהוגה שהשפיע על פיכטה וכמורהו של ארתור שופנהאואר. הגותו נקשרת באידיאליזם הגרמני.
ביוגרפיה
שולצה נולד ב-23 באוגוסט 1761 כבנו של המנהל בטירת הלדרונגן. בין השנים 1774 - 1780 למד בבית הספר הממלכתי המפורסם ב-Pforta ליד נאומבורג אן דר סאלה וב-1780 החל ללמוד תאולוגיה, לוגיקה ומטאפיזיקה באוניברסיטת ויטנברג. ב-1783 השלים תואר מאסטר בפילוסופיה והפך למרצה בוויטנברג. הכרך הראשון של עבודתו Grundriss der philosophischen Wissenschaften (קווי יסוד של המדעים הפילוסופים) הופיע ב-1788 והעניק לו מוניטין כפרופסור מן המניין לפילוסופיה באוניברסיטת הלמשטדט, בה לימד וכתב את מרבית כתביו, בתקופה של למעלה מעשרים שנה. בשנת 1810 פורקה האוניברסיטה ואוחדה עם אוניברסיטת גטינגן.
ארתור שופנהאואר למד פסיכולוגיה ומטאפיזיקה אצל שולצה בגטינגן בסמסטר החורף של 1810 ו-1811. שולצה יעץ לשופנהאואר הצעיר להתרכז בפילוסופיות של אפלטון ושל קאנט. לעצה זו הייתה השפעה רבה על התפתחות הפילוסופיה של שופנהאואר. שולצה השפיע בין היתר גם על יוהאן פרידריך הרברט ועל יאקוב פרידריך פריס.
שולצה מת בגטינגן בשנת 1883. הוא היה סבו של הביוכימאי ארנסט שולצה.
רמון קנו
רֵמוֹן אוגוסט קֶנוֹ (בצרפתית: Raymond Queneau; 21 בפברואר 1903 – 25 באוקטובר 1976) היה סופר ומשורר צרפתי, מייסד חוג אוליפו.
ביוגרפיה
בשנת 1924 הצטרף קנו לזמן קצר לסוריאליסטים, אך לא הסכים עם נטייתם לכתיבה אוטומטית וזיקתם לשמאל הקיצוני. בדומה לסוריאליסטים רבים, בשנים 1933–1939 עבר קנו פסיכואנליזה (אצל המטפלת פאני לובצקי, שעלתה אחר כך לארץ ישראל), אך לא כדי להעצים את יכולת היצירה שלו, אלא מסיבות אישיות, במקביל לאשתו. הוא קיים קשר עם הסופר והמשורר אנדרה ברטון, מראשי הזרם הסוריאליסטי באמנות, אך בשנת 1930 אחרי גירושי ברטון מאשתו, סימון, גורש קנו על ידי ברטון מקבוצת הסוריאליסטים יחד עם כל מי שהיה קשור לגרושתו. קנו התייצב נגד ברטון ונגד הסוריאליסטים בקונטרס "Un Cadavre" שחיבר יחד עם ז'ורז' בטאיי ואחרים. קנו פרסם סקירות בכתב העת "La Critique sociale" שבעריכת בוריס סוברין, שיצא לאור בשנים 1930–1934. בשנת 1933 יצא לאור רומן ראשון פרי עטו, "Le Chiendent" ("היבלית").
בשנת 1939 גויס בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לפולין, ושוחרר ב-1940. בהמשך המלחמה דאג בשנים 1942–1943 להסתיר את אשתו היהודיה ואת בנו בקומונת סן לאונאר דה נובלא, שבחבל לימוזן אחר כך הוסתרו בפריז. בשנת 1938 החל קנו לעבוד בהוצאת גלימאר, והמשיך להיות מועסק בה במשך מרבית חייו. לימד ב-École Nouvelle de Neuilly, ובשנת 1950 הצטרף ל-Collège de ‘Pataphysique. עסק גם בתרגום, וערך ופרסם את הרצאותיו של מורו לשעבר, אלכסנדר קוז'ב על הפנומנולוגיה של הרוח של הגל. בשנים 1955–1957 נמנה עם חבר השופטים של פסטיבל קאן.
בשנת 1959 יצא לאור ספרו "זאזי במטרו", ובשנת 1960 יצר הבמאי לואי מאל סרט בשם זה, המבוסס על הספר. הספר בוחן את הצרפתית המדוברת כמנוגדת לצרפתית הכתובה התקנית (כדוגמת השפות דמוטיקי וקאתארבוסה אותן הכיר במסעו ביוון). המילה הפותחת את הספר היא "Doukipudonktan", תעתיק פונטי של המשפט ("איך קרה שהם מסריחים כל כך?").
שירו "Si tu t'imagines" הולחן בידי ז'וזף קוסמה וזכה לפרסום בביצועה של ז'ולייט גרקו.
קנו נמשך למתמטיקה כמקור השראה, ובשנת 1948 התקבל לחברה המתמטית של צרפת. אחת מיצירותיו המשפיעות ביותר של קנו היא הספר "תרגילים בסגנון" משנת 1947, שבו סיפור קצר ופשוט מסופר ב-99 וריאציות, שמדגימות את המספר העצום של סגנונות ספרותיים שבהם ניתן לספר סיפור. הספר תורגם לעשרות שפות, ובשנת 2016 יצא לאור תרגומו לעברית.
בשנת 1960 הקים, יחד עם המתמטיקאי פרנסואה לה ליאונה, את חוג "אוליפו" (ראשי תיבות של כינויו הצרפתי: Ouvroir de litérature potentielle ובעברית: הסדנה לספרות פוטנציאלית), שמטרתו הייתה ליצור מבנים ודגמים ספרותיים חדשים שנכתבו תוך כפייה מראש של אילוצים או על פי אלגוריתמים. המניפסט האוליפיאני הראשון היה חיבורו של קנו בשם: מאה אלפי מיליארדים של שירים (Cent Mille Milliard de Poèms), שיצא בהוצאת גלימר - ספרון ובו עשר סונטות, שכל אחת מהן חתוכה לרוחבה ל-14 רצועות (רצועה לכל שורת שיר). דפדוף אקראי ברצועות יכול ליצור 10 בחזקת 14 צירופים, כולם נכונים מבחינת המבנה והמשמעות (בדומה לספר ילדים שבו דמויות אנושיות מורכבות לאלפי צירופים משעשעים). קריאת סונטה שסודרה באופן אקראי שכזה היא כמעט חד-פעמית.
קנו נפטר ב-25 באוקטובר 1976 ונקבר ליד הוריו בבית הקברות הישן של ז'וביזי-סור -אורז' (Juvisy-sur-Orge) שבחבל איל-דה-פראנס.
לקריאה נוספת
James Patrick Gosling Raymond Queneau’s Dubliners: Bewildered by Excess of Love, Cambridge Scholars Publishing 2019
נאשמרקט
הנאשמרקט (בגרמנית: Naschmarkt) הוא השוק העירוני הגדול והתיירותי ביותר בווינה. הוא ממוקם ברובע השישי של העיר, ברחוב וינציילה (Wienzeile), לאורך גדר נהר וין, ומשתרע על אורך של כ-1.5 קילומטרים.
היסטוריה
השוק פעיל עוד מהמאה ה-16, אז שימש בעיקר למכירת חלב, שהוחזק בבקבוקים שהוכנו מעצי מילה (בגרמנית: Aschen, אשן) ובעקבות זאת ניתן לו הכינוי אשנמרקט (Aschenmarkt), אשר על פי הדעה הרווחת התגלגל ברבות הימים לשמו הנוכחי - נאשמרקט. אף על פי כן, בתחילת דרכו כונה בשם קרטנטורמרקט (Kärntnertormarkt) על שם גשר קרטנטור (Kärntnertorbrücke) ששכן בקרבתו. משנת 1793 ואילך הפך השוק לאזור מסחר עיקרי בעיר, כאשר כל הפירות והירקות שהובאו לעיר בעגלות חויבו להימכר בשוק.
כיום, ניתן למצוא בשוק פירות וירקות רבים מכל רחבי העולם, עשבי תיבול, גבינות, מאפים מיוחדים, בשרים ופירות ים. בנוסף לכך, לאורך השוק ממוקמות מסעדות קטנות המגישות אוכל וינאי מסורתי (שניצל וקייזרשמרן), לצד מסעדות המגישות אוכל מהמטבח האסייתי (סושי) והמזרח-תיכוני (קבב, חומוס). החל משנת 1977 בימי שבת מתקיים בקצה השוק שוק פשפשים של מוצרי יד שנייה.
קונצ'ה-זספה
קונצ'ה-זספה (באוקראינית: Конча-Заспа) הוא שם של אזור היסטורי הממוקם בפאתיה הדרומיים של רובע הולוסייב בקייב.
קונצ'ה-זספה מורכב כמעט כולו מיער אורנים ציורי עם גישה לגדת הדנייפר, שנחצה על ידי דרכים קטנות המפרידות בין הבניינים.
הר דבול
הר דֶּבוֹל (באנגלית: Mount Devol; בבולגרית: връх Девол) היא הר המכוסה קרח, בהרי לאסוס, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
קונצ'ה-זספה
מאז התקופה הסובייטית התגוררו בכפר מנהיגי המפלגה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, שבנו כאן אחוזות. כיום, קונצ'ה-זספה מאוכלסת בעיקר על ידי נציגי האליטה העסקית, התקשורתית והפוליטית.
הר דבול
גובהו של ההר 1,700 מטרים מעל פני הים.
קונצ'ה-זספה
עד שנת 2008 זו הייתה הקרקע היקרה ביותר בשטח אוקראינה, מחיר חלק מהמגרשים הגיע ל-80 אלף דולר למאה מ"ר, ומחירן של אחוזות גמורות היה מיליון דולר ויותר. כמו כן בקונצ'ה-זספה ישנם מספר פנסיונים, בתי הבראה, מרכזי בילוי ומחנות ילדים, ציבוריים ופרטיים כאחד.
הר דבול
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1971.
מקור השם
ההר נקראת על שם העיירה דבול בדרום מערב בולגריה שבימי הביניים.
פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל הנחתים
פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל הנחתים (באנגלית: United States Marine Corps Forces Special Operations Command ובקיצור: MARSOC) הוא פיקוד בחיל הנחתים של ארצות הברית הכפוף לפיקוד המבצעים המיוחדים.
תפקיד
משימת הפיקוד היא לאמן, לארגן, לצייד ולשלוח כוחות מיוחדים של נחתים לתמיכה בפעילויות הפיקודים הקרביים המאוחדים וסוכנויות אחרות של ארצות הברית. כוחות הפיקוד מבצעים משימות מיוחדות במדינות זרות, לוחמה לא קונבנציונלית, סיורים מיוחדים, לוחמה בטרור, ופשיטות קומנדו.
ארגון ויחידות
בפיקוד משרתים כ-3,000 חיילים בשירות סדיר ומילואים וכ-200 אזרחים.
מיכאיל דביאטאייב
מיכאיל פטרוביץ' דביאטאייב (8 ביולי 1917 - 24 בנובמבר 2002) היה טייס קרב סובייטי, הידוע בבריחתו ממחנה ריכוז נאצי באי אוזדום, שבים הבלטי.
ראשית חיים וקריירה צבאית
מיכאיל, שנולד בשנת 1917 בטורבייבו, היה הילד השלוש עשרה במשפחתו של איכר ממורדוביה. בשנת 1938 סיים את לימודיו בבית הספר לניווט נהרות (Речной Техникум) ועבד כקפטן של ספינה קטנה בוולגה. באותה שנה גויס לצבא האדום והחל בחינוך בבית ספר לטיסה בצ'קאלוב וסיים את לימודיו בשנת 1940.
הוא נכנס מוקדם ללחימה במלחמת העולם השנייה והשמיד את מטוס היו 87 הראשון שלו כבר בטיסת הבכורה שלו ב-24 ביוני 1941 יומיים בלבד לאחר שתקפה גרמניה את ברית המועצות. עד מהרה הוענק לו מסדר הדגל האדום. ב-23 בספטמבר הוא נפצע קשה ברגלו השמאלית. לאחר שהייה ממושכת בבית החולים הוא הוקצה ליחידת מטוסי פוליקרפוב-2 ולאחר מכן הועבר לתעופה רפואית. הוא חזר לתפקידו כטייס קרב לאחר פגישתו עם הטייס הסובייטי המפורסם אלכסנדר פוקרישקין במאי 1944. בעת שירותו השמיד תשעה מטוסי אויב.
שבי ומאסר
ב-13 ביולי 1944 נאלץ לפלוט ממטוסו ליד לבוב על שטח תחת הכיבוש הנאצי ונלקח כשבוי מלחמה למחנה הריכוז בלודז'. הוא ניסה להימלט ב-13 באוגוסט אך נתפס והועבר למחנה הריכוז זקסנהאוזן. עד מהרה הוא הבין שמצבו מסוכן מכיוון שכטייס סובייטי הוא יכול לצפות לאכזריות קיצונית מצד שוביו; לכן הוא הצליח להחליף זהות עם חיל מת מחיל הרגלים הסובייטי.
בזהותו החדשה הועבר מאוחר יותר למחנה באוזדום כדי להיות חלק מצוות שהועסק בעבודת כפייה בתוכנית הטילים הגרמנית באי פנמינדה. בתנאי גיהנום נאלצו האסירים לתקן מסלולי נחיתה ולנקות ביד פצצות שלא התפוצצו. האבטחה אוכפה בקשיחות עם שומרים וכלבים אכזריים והיה סיכוי קטן להימלט. למרות זאת, בפברואר 1945 הגיע דביאטאייב למסקנה שסיכויי הבריחה עדיפים על פני מוות בטוח כאסיר.
הבריחה
דביאטאייב הצליח לשכנע שלושה אסירים נוספים (סוקולוב, קריבונוגוב ונמצ'נקו) שהוא יכול להטיס אותם לחירות. הם החליטו לברוח בשעות הערב, כשרוב השומרים היו בחדר האוכל. סוקולוב ונמצ'נקו הצליחו ליצור חבורה שהורכבה מאזרחים סובייטים בלבד, מכיוון שלא ידעו שפות זרות כדי לתקשר בחופשיות ולתאם את תוכניותיהם עם אסירים אחרים.
הגרמנים ניסו ליירט את המפציץ ללא הצלחה. המטוס נפגע מאש ההגנה האווירית הסובייטית אך הצליח לנחות בשטח המוחזק על ידי ברית המועצות. הנמלטים סיפקו מידע חשוב על תוכנית הטילים הגרמנית, במיוחד על V-1 ו-V-2.
עם זאת, הנ.ק.ו.ד. לא האמין לסיפורו של דביאטאייב וטען כי לא ייתכן שהאסירים ישתלטו על מטוס ללא שיתוף פעולה מצד הגרמנים. לאחר תקופה קצרה בבית חולים בסוף מרץ 1945, שבעה מהנמלטים נשלחו לשרת ביחידת עונשין צבאית, מבין הנמלטים, חמישה מתו בפעולה צבאית במהלך החודשים הבאים, בעוד שלושה קצינים כולל דביאטטייב שהו בכלא במהלך חקירה ממושכת.
לאחר המלחמה
דביאטאייב שוחרר מהצבא בנובמבר 1945. עם זאת, סיווגו נותר כ"פושע" ולכן הוא לא הצליח למצוא עבודה זמן רב. בסופו של דבר, מצא עבודה כפועל כפיים בקאזאן. הרשויות הסובייטיות הסירו את סיווגו רק בשנת 1957, לאחר שראש תוכנית החלל הסובייטית סרגיי קורוליוב הציג באופן אישי את טענתו וטען שהמידע שמסר דביאטאייב ושאר הבורחים היה קריטי לתוכנית החלל הסובייטית.
ב-15 באוגוסט 1957 הוענקה לדביאטאייב מדליית גיבור ברית המועצות והיה לנושא של מספר ספרים וכתבות בעיתונות. הוא המשיך להתגורר בקאזאן ועבד כקפטן ספינות נוסעים סנפיריות בוולגה. בשנת 1972 פרסם את זיכרונותיו.
מוות ומורשת
הוא מת בקאזאן בשנת 2002, כשהוא בן 85, ונקבר בבית העלמין ארסקויה שבקאזאן, בסמוך לאנדרטת מלחמת העולם השנייה. במולדתו טורבייבו נפתח ב-8 במאי 1975, מוזיאון אודותיו והוצבו מונומנטים באוזדום ובעיר קאזאן.
בשנת 2021 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "דביאטאייב" המגולל את סיפור בריחתו, כשאת דמותו גילם שחקן הקולנוע פאבל פרילוצ'ני, בהפקת קרן הקולנוע הרוסי הממשלתית ובבימויהם של טימור בקממבטוב וסרגיי טרופימוב.
א-זעיים
אַ-זעיים (בערבית: الزعيم) הוא כפר פלסטיני ממזרח לירושלים, צפונית לכביש 1 (הכביש מירושלים למעלה אדומים) בגבול מדבר יהודה הצפוני. על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 התגוררו ביישוב 3,977 תושבים. סמוך לכפר, על כביש 1, נמצא מחסום א-זעיים.
היסטוריה
הכפר בנוי על גבעה סביב מבנה שייח', "שייח' ענבר", מבנה בן קומה אחת ומעליו כיפה צבועה ירוק. למבנה שני חדרים. חדר אחד בנוי ובו נמצא קבר השייח. בכניסה לחדר בקיר הימני נמצא פתח חצוב המוביל לחדר נוסף, חדר זה למעשה הוא מערה שנחצבה. בסקר ארכאולוגי שבוצע במקום בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, נמצאו שרידי מתקני חקלאות קדומים, גתות, מדרגות ומחצבה מתקופת הברזל, ומערות קבורה מהתקופה הרומית בארץ ישראל.
הכפר הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-20 תחת שלטון ירדן בידי בדואים וערבים מירושלים המזרחית. מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, א-זעיים נמצאת תחת שלטון ישראלי.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הופקעו חלק מאדמות הכפר לצורך סלילת תוואי חדש לכביש 1 ממחלף שער מזרח (הגבעה הצרפתית) למחלף מעלה אדומים. לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של א-זעיים סווג כשטח B.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נבנו בכפר בנייני דירות רבי קומות. כמו כן הוחל בתכנון מפורט של כביש הטבעת המזרחי של ירושלים העובר מצפון וממערב לכפר. אך מעולם לא הושלם לפי התכנון המקורי, רק קטע בין 3.7 שמתחיל בכביש 1 בין ענאתא לא-זעיים, ומסתיים בכביש 437 נסלל.
מחסום א-זעיים
ב-11 באוקטובר 2015 הגיעה מחבלת מתאבדת כשהיא נוהגת במכונית ובה בלון גז אל מחסום א-זעים. לאחר ששוטר הורה למחבלת לעצור היא פוצצה את בלון הגז, וכתוצאה מכך נפגע השוטר באורח קל.
בלו (מלך אשורי)
בֵּלוּ (אכדית: 𒁁𒇻𒌑) היה מלך אשור. הוא רשום כארבעה עשר מבין "שבעה עשר המלכים שחיו באוהלים" בדברי הימים של מסופוטמיה. קדם לבלו המלך אבזו, וירש אותו אזרח'. כמעט שום דבר לא ידוע על שלטונו של בלו.
הימש פאטל
הימש ג'יטנדרה פאטל (באנגלית: Himesh Jitendra Patel; נולד ב-13 באוקטובר 1990) הוא שחקן בריטי. הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד טמוואר מסאוד באופרת הסבון "איסטאנדרס" של ה-BBC, מהופעתו בסרט המוזיקלי "יסטרדיי" משנת 2019, ובתפקיד ג'ון דייוויד וושינגטון בסרט המדע בדיוני "טנט". בשנת 2020 שיחק בסדרה הקומית "אווניו 5". ב-2021 כיכב במיני-סדרה "תחנה אחת-עשרה" והופיע בסרט "אל תסתכלו למעלה" של נטפליקס.
ביוגרפיה
פאטל נולד ב-13 באוקטובר 1990 בסורטי שבקיימברידג'שייר. הוריו הם הודים דוברי גוג'ראטית, אבל שניהם נולדו באפריקה. האם נולדה בזמביה והאב נולד בקניה. בילדותו דיבר גוג'ראטית.
פאטל למד בבית הספר הנסיך ויליאם באונדל שבנורת'האמפטונשייר. כילד היה מחקה דמויות אהובות מהטלוויזיה והקולנוע. כשהיה בן 11 לוהק להצגה "This Is Your Life, Santa Claus" בבית הספר. בעקבות המלצה של אחד המורים, רשמו אותו הוריו ללהקת תיאטרון מקומית בפיטרבורו. בהמשך היה חבר בלהקת השחקנים הצעירים בקיימברידג' שם למד שיעורי קולנוע. בגיל 13 למד לנגן בפסנתר, וקנה לעצמו גיטרה חשמלית, ולמד לנגן בעצמו.
איסטאנדרס
בגיל 16, ביום של בחינות ה-GCSE, הוזמן פאטל לאודישן לאופרת הסבון הבריטית "איסטאנדרס" דרך סוכנות שחקנים. הוא סיים את הבחינה האחרונה ומיהר להגיע לאודישן. הוא התקבל לגלם את טאמוואר מאסוד, והחל לשחק בסדרה ב-1 באוקטובר 2007. ב-2011 זכה פאטל בפרס Inside Soap Awards יחד עם מריל פרננדס.
עוד הופיע פאטל בסדרת הרשת "EastEnders: E20" בתפקיד טאמוואר. ב-2011 כתב יחד עם צ'ארלי ג' הוקינס תסריט לפרק אחד של הסדרה. ב-2013 צילם ספין-אוף של "איסטנדרס" בשם "Tamwar Tales - The Life of an Assistant Market Inspector", ששודר החל מ-25 ביולי 2013.
פאטל גילם את טאמוואר במשך תשע שנים, עד שעזב את הסדרה. הופעתו האחרונה בסדרה הייתה ב-22 באפריל 2016.
סרטים קצרים
ב-2014 לוהק פאטל בתפקיד פאבאן בסרט הקצר "Two Dosas". הסרט זכה במספר פרסים בהם סרט הקומדיה הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הסרט הקצר של לונדון. ב-2015 זכה הסרט בפרס הקומדיה הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של אספן. בפסטיבל שאפל היה הבמאי דני בויל בין השופטים. ב-2019 עבד פאטל עם בויל בסרט "יסטרדיי".
ב-2017 השתתף פאטל בסרט הקצר "The Fox", הקומדיה של הנרי סקריבן.
ב-2019 שיחק בסרט הקצר "Is This Life?". ב-2021 הופיע בסרט "Enjoy".
אחרי "איסטאנדרס"
ב-27 בספטמבר 2016 הופיע פאטל שוב בסדרת טלוויזיה, הסיטקום של ערוץ 4 בשם "Damned". בסדרה גילם דמות של שוטר לשעבר ועובד סוציאלי בשם ניטין. עוד ב-2016 הופיע בסרטו של הנרי סקריבן "Rapscallions".
ב-2017 לוהק למחזה "דון חואן בסוהו" בכיכובו של דייוויד טננט בתפקיד הראשי. באותה שנה שיחק בפרק בקומדיה "Climaxed" של ה-BBC. עוד הופיע בתפקיד מר גלנקדי בפרק בסדרה הקומית "Motherland".
פאטל השתתף בהפקות אודיו של הסדרה "דוקטור הו". הוא גילם את ביוטק דנדרי בפרק "Day of the Vashta Nerada", ואת המהנדס ואיירטון ולנסיה בפרק "The Lifeboat and the Deathboat".
ב-2017 הפיק פאטל את סרט הקולנוע בשפת האורדו "My Pure Land".
הופעת הבכורה של פאטל בקולנוע, שהייתה גם נקודת הפריצה שלו, הייתה בשנת 2019 בתפקיד ג'ק מאליק בסרט "יסטרדיי". בסרט הוא שר גרסאות כיסוי של שירי הביטלס. עוד ב-2019 הופיע בסרט "השמיים הם הגבול" בכיכובם של פליסיטי ג'ונס ואדי רדמיין.
פאטל לוהק לתפקיד אמרי סטיינס בסדרת הטלוויזיה "המאורות", המבוססת על ספרה של אלינור קטון משנת 2013.
ב-2019 השתתף פאטל באלבום "Children in Need". הוא שר את השיר "All These Things That I've Done" של להקת הקילרס.