cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יזהר שי
ביוגרפיה
שי התמקד בהשקעות בתחומי המובייל, מדיה דיגיטלית, אינטרנט, תקשורת ותוכנה. שימש כדירקטור בחברות Apertio, LiveU, Viewbix, Rollout.io, Drupe, Regulus ושימש כדירקטור בחברת Prime Sense טרם מכירתה לאפל וכן בחברת N-trig, שנמכרה למיקרוסופט.
בשנת 2015 נבחר לרשימת מאה האנשים המשפיעים בהיי-טק הישראלי של אתר גיקטיים.
פעילות בקהילת הסטארט-אפים
שי שילב עשייה במגוון תחומים בקהילת היזמים וההיי-טק הישראלית.
פעילות פוליטית
בשנת 2019 הצטרף למפלגת "חוסן לישראל" בראשות בני גנץ לקראת הבחירות לכנסת ה-21 ושובץ במקום ה-12. אחרי התאחדות המפלגות "חוסן לישראל", "יש עתיד", ותל"ם - תנועה לאומית ממלכתית לרשימת "כחול לבן", שובץ שי במקום ה-20 ברשימה, ונבחר לחבר הכנסת העשרים ואחת כשהרשימה קיבלה 35 מנדטים.
ב-17 במאי 2020 מונה במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש לשר המדע והטכנולוגיה.
שר המדע והטכנולוגיה
ביוני 2020 הודיע על החלטתו למנות את פרופ' יעל אמיתי לחברה במועצת הנגידים של קרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי (GIF), מינוי שעוכב במשך שנתיים על ידי קודמו בתפקיד, אופיר אקוניס. התפטר מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
בדצמבר 2020 השתתפו השר שי, מנכ"ל עמותת SpaceIL, שמעון שריד, מנכ"ל התעשייה האווירית, בועז לוי ובכירים נוספים באירוע ההשקה של החללית הישראלית השנייה שתשוגר לחלל "בראשית 2", החללית צפויה לצאת לחלל רק לקראת 2024.
לאחר הפוליטיקה
ביוני 2021 מונה ליו"ר הדירקטוריון של חברת קנדגו. ביולי 2021 הצטרף לוועדה המייעצת של חברת הביו-טק אינוקאן פארמה.
ב-12 ביולי 2022 מונה ליו"ר תנועת דרכנו.
החל מאוגוסט 2023 מתארח בפאנל תוכנית הטלוויזיה "הפטריוטים" בעכשיו 14.
כתיבה
את הטור השבועי "בעיטת קרן" המתפרסם בעיתון "גלובס" כתב שי ברציפות מתחילת שנת 2008 ועד לשנת 2019.
חיים אישיים
שי נשוי ואב לארבעה. מתגורר ביישוב קדימה-צורן.
רוני הדר
רוני הדר (נולדה ב-25 ביולי 1982) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה וקריירה
נולדה וגדלה בתל אביב, אך עברה להתגורר כעבור מספר שנים עם משפחתה בהרצליה. רוני היא בת בכורה לעמוס וטלי הדר, ואחות לגיא ועמית.
עם שובה לישראל שלחה אותה לביאה הון, הסוכנת שלה מאז ועד היום, לאודישן לסרט הצרפתי-ישראלי "תחיה ותהיה" (מאת ראדו מיכאיליאנו ובבימויו ובכיכובם של יעל אבקסיס ורושדי זם) – וכך קיבלה את תפקידה הראשון. בסרט היא מגלמת את דמותה של שרה, נערה מבית דתי אשר מתחתנת לבסוף עם שלמה - גיבור הסרט שעלה מאתיופיה - מה שגורם למשפחתה לנתק עמה את הקשר. לאחר מכן שחקה בשורה של תפקידים, ביניהם - "אהבה מעבר לפינה" בערוץ 2, ושמשה כמנחה וכתבת בערוץ 24, בו הנחתה את מכונת הלהיטים ו-My Music Magazine.
בשנת 2006 התקבלה ללימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב, והיא בוגרת המסלול התלת-שנתי בסטודיו. בכיתתה למדו בין השאר גם נועה בירון, אלון לוי, שרון טל, נדב נייטס, מיכאל אלוני ועדו ברטל. במהלך לימודיה זכתה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל ובמלגה למצוינות בלימודים ע"ש נחמיה הנדל. במסגרת הלימודים בסטודיו עברה סדנת משחק מול מצלמה עם משה איבגי, ולאחר מכן השתלמה בסדנת משחק בשיטת צ'בק בהנחיית אלון נוימן ושחר רוזן.
בשנה הראשונה ללימודיה השתתפה הדר בקופרודוקציה הישראלית-צרפתית "סינדרום ירושלים - חומר למחשבה". הסרט מספר על בחור צרפתי שמגיע לירושלים ולוקה בסינדרום ירושלים. הדר גילמה את דמותה של שלי, בחורה שעוזרת לו במסעו הרוחני. בשנה השנייה ללימודיה שיחקה בתפקיד גלי ב"לה לה לנד", הקומדיה המוזיקלית של ערוץ הילדים. באותה שנה שיחקה במיני-סדרה "מה שנחוץ לרווק", פרי עטה ובבימויה של עירית לינור. הדר גילמה את דמותה של נגה ארצי, אחותו הצעירה והפוחזת של נמרוד ארצי (דן שפירא). היא מנהלת רומן עם מיקי (אורן שבו), גבר שמבוגר ממנה בכמה שנים. בשנה השלישית ללימודיה שיחקה בסדרת המדע הבדיוני לילדים "האי". היא גילמה את דמותה של רומי, ביתו של התגלמות השטן קאיראן (אורן יאדגר), שמנהלת רומן עם דילן (יון תומרקין). לאורך העונה היא משטה בצופים ועושה רושם של בחורה טובת לב, ובסופה מתברר שהיא בתו של קאיראן, בן דמותו של השטן (אורן יאדגאר).
בתום לימודיה נכנסה הדר לתיאטרון הקאמרי ושיחקה במחזמר "לילה לא שקט", משירי שלמה ארצי, בבימויה של יעל רונן. גילי (הדר) ואקי אבני (יאיר) מגלמים זוג שבמשך לילה שלם מנסים לפתור את המשבר בזוגיות שלהם. בהצגה "האריסטוקרטים" בקאמרי גילמה את דמותה של ימימה, דוגמנית פרוות רוסיה. שיחקה לצידם של גיל פרנק, לימור גולדשטיין ויחזקאל לזרוב. במקביל לכך שיחקה במספר הצגות ילדים, ביניהן "הקסם של אורנה", בבימויו של רפי ניב, בתיאטרון אורנה פורת, בה היא מגלמת את דמותה של תותי, מנהיגת חבורת הילדים, ב"אקסודוס" בבימויה של דדי ברון, בה היא מגלמת את דמותה של ניצולת השואה אנה בת ה-16.
לאחר מכן שיחקה בשתי העונות של הסדרה הקומית "בובי ואני" (מאת ובבימוי יובל שגב) בו גילמה את דמותה של דפנה דה פינס, חברתו הנוירוטית והפסיכוטית של עופר צ'יקו (יובל שגב), שיש לו חבר דמיוני בשם בובי (רועי עידן). התוכנית שודרה תחילה בערוץ ביפ ובעונה השנייה בערוץ 2 בזכיינית קשת.
בשנים 2013–2019 שיחקה הדר ב"הקלמרים", קומדיית המצבים לילדים של חברת HOT. היא מגלמת את דמותה של חן בייזר, המורה המחליפה, שלא מקבלת הזדמנות להחליף אף פעם.
אמיתי לוי
אמיתי לוי הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת תת-ניצב, שירת כראש חטיבת האבטחה באגף שיטור וביטחון.
רוני הדר
ביוגרפיה וקריירה
ב-2013 השתתפה ב"שבעה ימים", סרט בן שעה מאת ובבימויו של עודד רז. ביחד עם מאיה גסנר הן משחקות שתי אחיות שחיו בנפרד שנים רבות. מותה של אמן מאלץ אותן לגור יחדיו וכל בעיות העבר צפות.
אמיתי לוי
לוי החל את שירותו במשטרת ישראל כשהתגייס לימ"מ ושירת ביחידה כלוחם וכקצין. לאחר מכן שירת כמפקד מג"ב שכם ואחר כך כקצין אג"ם של מג"ב ירושלים, ב-2004 מונה למפקד מג"ב עוטף ירושלים. ב-2006 מונה למפקד מרחב מג"ב מרכז וב-2009 למפקד מרחב מג"ב איו"ש. ב-2012 מונה לראש חטיבת האבטחה באגף שיטור וקהילה. לוי פרש מהשירות ב-2016.
רוני הדר
ביוגרפיה וקריירה
כתבה יחד עם אורי אוריין את המחזה "גוש לך" - קומדיה אפלה במערכה אחת. ההצגה עלתה לראשונה בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא, בבימויו של רותם קינן, וקצרה שבחים רבים. ההצגה הועלתה בשנת 2010 ורצה לאחר מכן במשך מספר שנים ברחבי ישראל. בהצגה מככבים הדר, אוריין ויובל סטוניס, המלווים בשני נגנים. זוהי פרודיה מהירה אשר בה מגלמים שלושת השחקנים עשרות דמויות המתחלפות במהירות.
בפברואר 2014 החלה לגלם את לולי בהצגה "ליפול ברשת", בה היא משתתפת לצד גאיה שליטא כץ. ההצגה עוסקת בחשיבות האינטרנט בעולמנו, ומסופר בה על חרם שעוברת ילדה והתהפכות עולמה כתוצאה ממשהו שהיא כתבה בצחוק.
ב-2015 השתתפה בסדרה "מיכל הקטנה והמפלצות", המשודרת בערוץ הופ!.
בשנת 2016 החלה להשתתף הסדרה "ילדי בית העץ", בערוץ חינוכית, בתור הדמות טלילה סיבוני. על תפקידה בסדרה קיבלה מועמדות בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער.
ב-2017 השתתפה בסדרת הנוער "צפוף" שם משחקת את המורה למתמטיקה, ובסדרה "המלון של פיני" היא שיחקה טבעונית בשם עדשית.
ב-2017 שיחקה בסרט "מועדון החנונים: הסרט".
בשנת 2020 השתתפה בסדרה "יומני היקר" של כאן 11.
בספטמבר 2012 נישאה הדר לאיתי נגלר. ב-2014 נולד בנם הבכור. ב-2018 נולד בנם השני. הדר מתגוררת בהרצליה.
עמוס בן-גוריון
עָמוֹס בֵּן-גּוּרְיּוֹן (23 באוגוסט 1920 – 22 ביולי 2008) היה סגן המפקח הכללי של משטרת ישראל ומנכ"ל אתא. בנו של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון של ישראל.
ביוגרפיה
נולד בט' באלול תר"פ בלונדון לדוד ופולה בן-גוריון, כילד האמצעי במשפחה בת שלושה ילדים. אחיותיו הן גאולה ורננה. גדל בתל אביב, למד בבית חינוך בתל אביב ולאחר מכן בגימנסיה הרצליה, ובגיל 17 למד במשך כשנה בבית הספר החקלאי כדורי. במקביל היה חבר במחנות העולים, ובגיל 15 התגייס ל"הגנה". במהלך המרד הערבי הגדול נמנה עם פלוגות השדה בגליל התחתון. בסוף שנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, התנדב לצבא הבריטי, ובמחצית 1941 נתמנה לקצין. בשנת 1943 הוצב במדבר המערבי, ובשנת 1944 הועבר לאיטליה עם הגדוד השני של הבריגדה היהודית.
בזמן שירותו הוא חלה ואושפז בבית חולים צבאי בליברפול. בשהותו שם התאהב במרי קאלו, אנגליקנית מהאי מאן, שטיפלה בו במהלך השתלמותה כאחות. למרות התנגדות אמו לנישואים עם לא-יהודייה, השניים קיבלו את ברכתו של אביו.
הם נישאו באפריל 1946 בנישואים אזרחיים, בחיפזון, ללא נוכחות הוריהם, מכיוון שהכלה כבר הייתה בהריון. דוד בן-גוריון ניסה לסדר לה גיור כהלכה בידי רב אורתודוקסי, אך נכשל, ומרי התגיירה בלונדון על ידי רב רפורמי, גיור שלא הוכר בארץ. בסוף יולי 1946 הגיעו עמוס ומרי לארץ ישראל ובדצמבר נולדה בתם, גליה. רק ב-1968 עברו מרי וגליה גיור כהלכה, בידי הרב יהושע קניאל רבה של העיר חיפה.
בן-גוריון השתחרר מהצבא הבריטי בדרגת מייג'ור. לאחר שחרורו היה חבר מנגנון ההגנה, ובשנים 1946–1947 שימש כקצין קישור מטה ההגנה עם הבריטים.
במלחמת העצמאות היה תחילה איש מחלקת הביטחון של הסוכנות. מתחילת 1948 שימש כמפקד גדוד חי"ר ב'הגנה' ואחר כך בצה"ל: גדוד 43 של חטיבת קרייתי. במהלך ההפוגה הראשונה שימש כקצין קישור עם האו"ם.
בן-גוריון פעל לביטול התחנות בנפות מחוז תל אביב, להקמת משמר הגבול, ויזם הקמת בית ספר לקצינים בכירים. בחודש אוקטובר 1958 (בגיל 38) קודם לדרגת ניצב וקיבל את הפיקוד על מחוז תל אביב. התוכנית להקמת יחידת החקירות המחוזית (יח"מ) של תל אביב הוכנה על ידו ועל ידי סגן-ניצב שלום ירקוני, והוגשה למפכ"ל יחזקאל סהר במרץ 1959.
האשמות שורת המתנדבים
בדצמבר 1955 פרסמה שורת המתנדבים חוברת בשם "סכנה אורבת מבפנים", שבה הובעה ביקורת חריפה על קצין משטרה בכיר שניהל קשרים עם אנשי עסקים שהיו חשודים בפלילים ועל הקשרים של בן-גוריון עם אחד החשודים, קשרים אשר כדבריהם "מביאים לידי פרוטקציה והעדפה". בתגובה דרש בן-גוריון במכתב גלוי שאנשי שורת המתנדבים יפרשו את טענותיהם כדי שיוכל לתבעם לדין על הוצאת דיבה. אנשי שורת המתנדבים הגיבו בהבהרת טענותיהם על בן-גוריון, על כך שכשהיה קצין בכיר במשטרה נהיה שותף בחברת "כורים" לכריית זיפזיף וכן על שהיה שותף וחבר של ישעיהו (שייקה) ירקוני, בעלה של הזמרת יפה ירקוני, שהיה חשוד במרמה בנוגע לחברת אירס"ו, שעסקה בהחזרת כספים של קורבנות השואה, והתיק שלו נסגר.
בן-גוריון הגיש תביעת לשון הרע נגד ארבעת ראשי שורת המתנדבים שחתמו על החוברת, בהם אליקים העצני וחנן רפפורט. ביולי 1957 פסקו שלושת שופטי בית המשפט המחוזי, שכללו את זאב צלטנר ויצחק קיסטר, 5,300 לירות פיצויים ו-2,000 לירות הוצאות משפט נגד שורת המתנדבים על שלושה פרטי הוצאת דיבה, שכללו את הטענה נגדו שהפגין ידידות כלפי ירקוני למרות היותו חשוד בפלילים, והטענה שנתן גושפנקה מוסרית לירקוני כדי להשפיע על החוקרים לתת לו פרוטקציה בחקירה. עם זאת, השופטים קבעו ששותפותו של עמוס בן-גוריון בקואופרטיב לכריית זיפזיף ושימושו בווילה של אחד משלושת אנשי העסקים שנזכרו בחוברת נשוא התביעה, לא היו ראויים. שורת המתנדבים ערערה לבית המשפט העליון על פסק הדין. ב-3 ביוני 1960 הפך למעשה בית המשפט העליון את פסיקתו של בית המשפט המחוזי ואת ממצאיו: הוא הפחית את הפיצויים שנקבעו ל-1,200 לירות ואת סכום ההוצאות ל-500 לירות, וקבע שהתיק נגד ירקוני נסגר מסיבות פסולות, אך אנשי שורת המתנדבים לא הוכיחו שעמוס בן-גוריון היה מעורב אישית בסגירת התיק המשטרתי נגד ירקוני.
שנים מאוחרות
בשנת 1961, לאחר ביקור בבריטניה, החליט להקים יחידת שוטרוֹת במחוז תל אביב (לפני כן לא היו שוטרות בשירות המשטרה). בן-גוריון תמך בדרכו הפוליטית של אביו והצטרף לחוג הפנימי של מקורביו בתקופה הסוערת של פרשת לבון. בסוף שנת 1963 פרש מהמשטרה.
לאחר מכן התמנה למנכ"ל חברת "אתא", על ידי חברת השקעות שקנתה את המפעל, לאחר מות מייסדה הנס מולר ועבר עם משפחתו לחיפה. "אתא" הייתה בזמנו בית-החרושת הגדול בישראל למוצרי ביגוד, והחזיקה ברשת חנויות ברחבי ישראל. הוא מילא תפקיד זה עד 1980.
לבן-גוריון ולאשתו מרי נולדו שלושה ילדים: שתי בנות, גליה (נולדה ב-24 בדצמבר 1946) ורותי, ובן, אלון (נולד ב-16 בנובמבר 1951), שהיה מנהל מלון וולדורף-אסטוריה במנהטן.
חמדין סבאחי
חמדין עבד אל-עאטי עבד אל-מקצוד סבאחי (בערבית: حمدين عبد العاطي عبد المقصود صباحي, ידוע בשם המקוצר حمدين صباحى, חמדין סבאחי; 5 ביולי 1954) הוא פוליטיקאי מצרי, עיתונאי ומחזאי, המכהן כמנהיג תנועת הזרם העממי המצרי. במשך שנים היה פעיל האופוזיציה המצרית, עוד בתקופת הנשיא אנוור סאדאת ובתקופת חוסני מובארכ.
ביוגרפיה
סבאחי נולד בבאלטים בנפת כאפר אל-שייח' שבמצרים. הוא גדל במשפחת דייגים והתקבל ללימודים אקדמאיים באוניברסיטת קהיר ב-1975 בה למד במגמת תקשורת והיה לעורך הראשי של ביטאון האוניברסיטה. יחד עם מספר מחבריו ייסד את מועדון המחשבה הנאצריסטי שהקים כמה סניפים באוניברסיטאות שונות במצרים. המועדון הוקם אז כתגובה לפעולותיו של הנשיא סאדאת נגד מעשיו של הנשיא גמאל עבד אל נאצר. ב-1976 היה סבאחי לנשיא מועצת הסטודנטים באוניברסיטת קהיר והיה לנשיא האיגוד הכללי של הסטודנטים המצריים עד 1977.
סבאחי החל להתפרסם לאחר שבשנת 1977 נפגש עם הנשיא אנוור סאדאת במסגרת עימותים טלוויזיוניים בהן תקף את מדיניותו הכלכלית של סאדאת'. כמו כן תקף את כוונותיו של הנשיא המצרי לחתום על הסכם שלום עם ישראל, בעוד הפלסטינים נותרים כפליטים ללא קורת גג. בשל אותם עימותים סבאחי גורש מעבודה בתחום התקשורת שכולה הייתה בידי המדינה.
בעת ההפגנות נגד הסכם השלום עם ישראל, בספטמבר 1981, סבאחי היה חבר התנועה האופוזיציונית הצעיר ביותר שהושם במאסר. יחד עם 1,500 אחרים הוא נלקח למאסר אך שוחרר כעבור זמן קצר. לאחר שנטל חלק בהקמת תנועה למען חופש הדיבור הוא נאסר שוב והואשם בקשירת קשר לארגון מהפכה. בשנת 1991 נאסר שוב לאחר שנאם בפני סטודנטים מצריים באוניברסיטת קהיר והביע מורת רוחו על המעורבות האמריקאית בעיראק.
קריירה פוליטית
סבאחי סייע להקים את המפלגה הנאצריסטית הדמוקרטית בשנת 1992 ובראשה עמד דיע אל-דין דאוד והיה מחברי התנועה הלאומנית המצרית ב-1993 שיצאו לבקר את נציגי הפלסטינים בלבנון. סבאחי ידוע כתומך נלהב בהתנגדות המצרית והלבנונית מאז שנות ה-70, באותה שנה סבאחי ניצל מניסיון התנקשות בחייו.
בשנת 1995 ניסה להתמודד לראשונה בבחירות לפרלמנט, אך הפסיד. ב-1997 נעצר שוב לאחר שהפגין נגד חוק שהעבירה ממשלת מובארכ ובו אסרה על חקלאים להחזיק בבעלות על קרקע.
בשנת 1998 הקים סבאחי את תנועת אל-קארמה, אך זו לא זכתה להכרה מוועדת המפלגות הפוליטיות הממשלתית.
בשנת 2000 סבאחי היה לחבר פרלמנט, לאחר שרץ כמועמד עצמאי. בשנת 2003 הוא נעצר שוב לאחר שהוביל הפגנות נגד התרת השימוש בתעלת סואץ לארצות הברית, על מנת שתעביר כוחותיה לקראת מלחמת עיראק. הוא היה חבר הפרלמנט הראשון שנלקח למעצר בעודו בתפקיד. שנה לאחר מכן הוביל סבאחי את הקמת "התנועה המצרית לשינוי" (הידועה כתנועת "כפאייה"), שהתנגדה נמרצות להמשך שלטונו של מובארכ והאפשרות להעברת הנשיאות לידי גמאל מובארכ.
ב-2006 הכריז על עצמו כתומך בהתנגדות הלבנונית נגד ישראל וב-2008 הוא יצא לרצועת עזה ניסיון לסייע להקלת המצור על הרצועה. בעת ביקורו ברצועה נפגש עם בכירים פלסטיניים מתנועת חמאס והביע תמיכה בתנועה.
ב-2009 התפטר מכל תפקידיו בתנועת אל-קארמה תוך שהוא מביע כוונתו לרוץ לנשיאות. ב-2010 הקים את האיחוד הלאומי לשינוי, בשיתוף פעולה עם מוחמד אל-בראדעי ופעיל האופוזיציה איימן נור.
ב-2011 סבאחי הצטרף למפגינים ונטל חלק פעיל בהפגנות כנגד משטר מובארכ. לאחר נפלית המשטר, סבאחי העניק שורת נאומים והרצאות לאוניברסיטאות במצרים וכן נטל חלק בהפגנות כנגד המשטר הצבאי שכונן לאחר נפילת מובארכ. באוגוסט 2011 הפגין מול שגרירות ישראל בקהיר.
ב-2012 היה מועמד לנשיאות מצרים אך סיים במקום השלישי בבחירות.
בפברואר 2014 הודיע שהחליט להתמודד בבחירות לנשיאות, אך יתייעץ עם שותפיו לפני שתתקבל החלטה סופית. לבסוף, יום לפני סגירת ההרשמה, ב-19 באפריל 2014, הגיש באופן רשמי את מועמדותו לוועדת הבחירות העליונה. הוא הצליח לאסוף 30,000 חתימות, לעומת ה-25,000 שנדרשו לאישור המועמדות.
הפסקת האש של חג המולד
הפסקת האש של חג המולד הייתה הפסקת האש הספונטנית וקצרת הזמן שאירעה בחג המולד של שנת 1914 בחלק מאזורי הלחימה בין צבאות גרמניה, צרפת ובריטניה, במהלך מלחמת העולם הראשונה והייתה אקט אי-התוקפנות המפורסם ביותר בסדרה של אקטים אי-תוקפניים ספונטניים במהלך מלחמת העולם הראשונה המכונה באנגלית "Live and let live" (חייה ותן לחיות). בערב חג המולד קיבלו שני הצדדים "מתנות" לכבוד חג המולד: הגרמנים קיבלו קופסת סיגריות ומקטרת עם ציור של הקיסר וילהלם השני, והבריטים קיבלו מהמלכה מרי סיגריות, ממתקים ומכתב ברכה. מובן שזו הייתה הזדמנות למשפחות החיילים לשלוח מתנות לחיילים בחזית. המתנות יהוו גורם חשוב בהפסקת האש כאשר חיילים יחליפו מתנות ביניהם. הפסקת האש החלה ב-24 בדצמבר, ערב חג המולד, כאשר חיילי הצבא הגרמני החלו לקשט את אזור הביצורים שלהם בגיזרת איפר בבלגיה לכבוד החג. החיילים שמו נרות על העצים, וחגגו את המאורע בשירת שירי חג המולד כמו "לילה שקט" (Silent Night באנגלית, Stille Nacht בגרמנית). החיילים הבריטים שהיו מוצבים בשוחות הנגדיות הגיבו בשירת שירי חג מולד בשפה האנגלית. גודלה של הפסקת האש בין החיילים הצרפתים לגרמנים היה מצומצם בהרבה מהגודל של זו שהתקימה בין החיילים הגרמנים לאלו הבריטים. בין הבריטים לגרמנים לא הייתה שנאה רבה הודות לכך שהמלחמה עוד לא הייתה בשיא ואילו מרבית החיילים הצרפתיים שמדינתם נפגעה מהפלישה הגרמנית לצרפת לא העלו בדעתם לפגוש חיילים גרמנים.
לאחר ששני הצדדים צעקו זה לזה ברכות לחג, נפגשו בכמה מקומות ב"שטח ההפקר" שבין הכוחות קבוצות של חיילים גרמנים ובריטים שהחליפו ביניהם מתנות קטנות לחג כמו משקאות חריפים או סיגריות. הירי הארטילרי בגיזרה זו הופסק גם הוא באותו הלילה. הפסקת האש אפשרה לכוחות לאסוף גופות של לוחמים שניגפו בקרב ולהביא אותם לקבורה מאחורי קווי הלחימה. במקומות מסוימים בשטח ההפקר אף נערכו הלוויות משותפות.
הפסקת האש התפשטה גם לאזורים אחרים של קו הלחימה, כאשר במקומות מסוימים אף נערכו משחקי כדורגל בין חיילי הצבא הגרמני והבריטי.
הפסקת האש נמשכה ברוב האזורים עד סופו של ליל החג, אך במקומות מסוימים היא נמשכה עד ראש השנה הנוצרי. הפסקת האש אירעה למרות התנגדותם של הדרגים הבכירים של הצבאות הלוחמים. בהמשך המלחמה מפקדי הצבאות החליטו כי אין לאפשר להפסקת אש שכזו לקרות שוב, ולכן בערבי חג המולד הבאים יחידות התותחנים השונות קיבלו פקודה להפגיז ללא הפסקה גם בחג עצמו, וזאת כדי למנוע אפשרות של הפסקת אש ספונטנית נוספת. אמצעי נוסף בו נעשה שימוש היה יצירת תחלופה מתמדת של כוחות בין הקווים השונים, על מנת למנוע מן החיילים להכיר את הצד האחר.
סומרסט מוהם
ויליאם סומרסט מוהם CH  (באנגלית: William Somerset Maugham; 25 בינואר 1874 – 16 בדצמבר 1965) היה מחזאי אנגלי, סופר ומחברם של סיפורים קצרים, אחד הסופרים הפופולריים והמרוויחים ביותר בתקופתו.
ביוגרפיה
מוהם נולד בפריז, לאב דיפלומט בריטי, ודיבר צרפתית בלבד עד שהתייתם בגיל 8 מאימו ובגיל 11 מאביו ועבר אל שארית משפחתו בוויטסטייבל, קנט, אנגליה, שם גדל והיה לתלמיד בבית הספר האנגליקני דה קינג'ס סקול, קנטרברי.
טרם הצלחתו הספרותית, למד מוהם ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת היידלברג בגרמניה, ולמד רפואה בבית החולים סנט תומאס בלונדון, שבו אף עבד כרופא בסיום התמחותו. עם הצלחת ספרו "ליזה מלאמבת'", שיצא לאור ב-1897, החליט מוהם לנטוש את העיסוק ברפואה. בזמן מלחמת העולם הראשונה שירת מוהם כמרגל עבור ה-MI6, במסגרתה נשלח לרוסיה במשימה למניעת המהפכה הרוסית על ידי שמירת כוח המנשביקים. עלילות אלה היוו רקע לספר הסיפורים שלו "אשנדן, או הסוכן הבריטי", שלדעת רבים הוא מספרי הריגול הטובים ביותר שנכתבו אי-פעם. לאחר מכן בזמן עבודתו הקצרה כנהג אמבולנס בצלב האדום הבריטי פגש את ג'רלד הקסטון, צעיר מסן פרנסיסקו, אשר היה למאהבו של מוהם עד מותו של הקסטון ב-1944. לאחר מכן חי מוהם עם אלן סירל.
מוהם כתב קומדיות, רומנים פסיכולוגיים וסיפורי ריגול. הצלחתם המסחרית, הפקות מצליחות של מחזותיו ומספר עיבודים של כתביו לסרטים, אפשרה למוהם רווחה כלכלית וחיים נוחים. הוא נהנה מטיולים רבים, בייחוד למזרח אסיה, לאיי האוקיינוס השקט ולמקסיקו, לרוב מלווה בידי הקסטון (גם בזמן נישואיו). ב-1926 רכש וילה בריביירה הצרפתית אשר הייתה לביתו במשך רוב חייו.
ב-1917, בניו ג'רזי, נשא מוהם לאישה את סאיירי ברנרדו, אשתו לשעבר של איל ההון הנרי וולקם. הם התגרשו ב-1928 לאחר נישואים סוערים שהסתבכו בשל יחסיו של מוהם עם גברים ויחסיו עם הקסטון בפרט. לאחר מותו של הקסטון שקע מוהם בדיכאון, חלה ירידה ביצירתו ורק הופעתו של מזכירו-מאהבו (ולאחר מכן בנו המאומץ), אלאן סירל, הצילה אותו משקיעה כללית. למוהם הייתה בת אחת, אליזבת מארי מוהם (1915–1998), ובאחרית ימיו ניסה מוהם לנשלה מצוואתו וירושתו הענקית, בניסיון להעביר את רוב רכושו לאלן סירל - מזכירו ומאהבו - שאותו אף אימץ כבן. אף שמוהם היה נערץ בשל סגנונו ואישיותו המבריקה והמרשימה, רבים מבני דורו הסתייגו ממנו, בשל מה שנתפס כ"חייו השערורייתיים". אף שמוהם היה בעל נטייה ברורה לגברים, ועם מרכיב מיזוגיני באישיותו, הרי שבחייו היו לו מספר פרשיות אהבים רציניות עם נשים - הסופרת ויולט האנט, השחקנית סו ג'ונס והנסיכה סשה קרופוטקין.
לאחר מותו של בן זוגו ג'רלד הקסטון ב-1944, חזר מוהם לאנגליה. בחייו הפרטיים, מוהם תמך בתאוריות קונספירציה אנטישמיות לגבי פליטי המלחמה היהודים, וציין ש"ידוע שלגסטפו היו מרגלים בין הפליטים, והם לעיתים לא רחוקות היו יהודים".
ב-1947 ייסד את פרס סומרסט מוהם, הניתן עד ימינו לסופר או הסופרים הבריטיים הטובים ביותר תחת גיל שלושים וחמש על עבודת סיפורת שפורסמה בשנה החולפת.
סומרסט מוהם מת בניס שבצרפת, ב-16 בדצמבר 1965.
יצירתו
הספר הראשון של מוהם היה "ליזה מלאמבת'" (Liza of Lambeth), שהופיע בשנת 1897 ונכתב כשעבד כרופא בבית החולים סנט תומאס בלאמבת', שכונת העוני ליד בית החולים. בהמשך פנה מוהם לכתיבת מחזות, והמחזה "ליידי פרדריק", שהוצג בשנת 1907, הביא לו הצלחה רבה ופתח את שערי עולם הספרות לפניו. למרות הצלחותיו, הערכתו העצמית לגבי עבודתו הייתה נמוכה, והוא תיאר את עצמו בשנותיו האחרונות כמצוי "בשורה הראשונה של המדורגים השניים". עם השנים גברה הערכת המבקרים אליו והוא נתפס, גם עתה, כאחד מגדולי הסופרים הבריטיים.
לרוב מסכימים כי יצירת המופת של מוהם היא "בכבלי אנוש" (Of Human Bondage), רומן אוטוביוגרפי העוסק בחייו של פיליפ קארי, אשר כמו מוהם התייתם וגודל בידי דודו האדוק. גמגומו החריף של מוהם הוחלף ברגלו הקלוטה של פיליפ. גם הרומנים "הפרוטה והירח", "קרן זווית" ו"על חוד התער", נחשבות כיצירות מופת מרשימות.
כמה מהבולטים שבסיפוריו הקצרים עוסקים בקולוניאליסטים מערביים במזרח הרחוק. הסיפורים עוסקים במטען הרגשי שנטבע בקולוניאליסטים בשל בידודם. הפרוזה המאופקת של מוהם אפשרה לו לבחון מתחים ותשוקות מבלי להידחק למלודרמטיות.
תצפית רחוב
תצפית רחוב או אסטרונומיית מדרכה (מאנגלית: Sidewalk Astronomy) היא סוג של פעילות למען הציבור המתבצעת על ידי אסטרונומים חובבים, אשר מוציאים את הטלסקופים שלהם לרחובות העיר (מכאן שם הפעילות) או למקומות ציבוריים אחרים הומי אדם ומאפשרים לעוברי אורח להסתכל בעיקר על הירח וכוכבי הלכת, תוך כדי הסבר על האובייקט הנצפה.
תצפיות רחוב שונות מתצפיות אסטרונומיות רגילות של חובבים בכך שהן מתקיימות במקומות מוארים ועם קהל רב, במקום באתרים מרוחקים, לא מאוכלסים וחשוכים. הסיבה לכך היא כי הדגש בתצפית רחוב הוא על מתן אפשרות לכמה שיותר אנשים להסתכל על השמיים דרך טלסקופ ללא תשלום, וכך להכיר להם את גרמי השמיים ואת עולם האסטרונומיה. בדרך כלל מסתכלים על האובייקטים הבהירים ביותר, כמו הירח, כוכבי לכת וכוכבים כפולים, בגלל זיהום אור בערים ויישובים בהן מתקיימות התצפיות.
אבי תצפית הרחוב הוא ג'ון דובסון, שבשנת 1967 החליט להוציא טלסקופ בעל מעמד דובסוני שבנה בעצמו (וקרוי כיום גם על שמו) לאחד מרחובות עירו סן פרנסיסקו שבארצות הברית, והציע מבט דרך הטלסקופ לכל עובר אורח שחפץ בכך. בשנת 1968 יסד יחד עם שני תלמידיו את אגודת "Sidewalk Astronomers", שמטרתה העיקרית עד היום היא לאפשר לאנשים בכל העולם לצפות באובייקטים שמימיים דרך טלסקופים תוך הסבר אסטרונומי על הנראה בעינית. מאז שנות ה-60 התפתחה תופעת תצפיות הרחוב וכיום מתקיימות תצפיות כאלו בכל רחבי העולם, חלקן על ידי חברי סניפים של אגודת ה-"Sidewalk Astronomers" האמריקאית.
מה שהניע את ג'ון דובסון וממשיך להניע גם היום את אלו העורכים תצפיות רחוב היא השאיפה לחשוף אנשים רבים ככל הניתן לעולם המופלא של אסטרונומיה בכלל, ואסטרונומיה תצפיתית בפרט. ג'ון דובסון ניסח את המוטו הזה באמירה מפורסמת שמהווה עד היום השראה לחובבי אסטרונומיה ברחבי העולם: "החשיבות של טלסקופ אינה נמדדת בכמה הוא גדול, או כמה טוב הוא בנוי. היא נמדדת לפי כמה אנשים פחות בני-מזל ממך זכו לצפות דרכו". (הנוסח המקורי באנגלית: The importance of a telescope is not how big it is, it's not how well made it is, it's how many people less fortunate than you got to look through it ).
תצפיות רחוב בישראל
תצפיות רחוב בישראל מתקיימות בתדירות גבוהה החל משנות ה-90, בעיקר על ידי האסטרונומים החובבים אריה בלומנצוויג ואסף ברוולד, לעיתים בחסות אוניברסיטת תל אביב או האגודה הישראלית לאסטרונומיה. ב-10 ביולי 2008, ערב בו נראתה התקבצות בין שבתאי למאדים, התקיים אירוע תצפיות הרחוב הגדול ביותר אי-פעם בישראל, בחסות האגודה הישראלית לאסטרונומיה. הופעלו תשעה מוקדי תצפית, ביניהם בארבעת המטרופולינים הגדולים בישראל - תל אביב, חיפה, ירושלים ובאר שבע, וכן במקומות נוספים - גבעת שמואל, מועצה אזורית גלבוע, ועוד.
גוף נוסף שעורך תצפיות רחוב בישראל הוא "הדובה הגדולה" - עמותה לאסטרונומיה תצפיתית מיסודם של שלמה בוסקילה ואורי בן-דוד. העמותה מחזיקה מערך מרשים של טלסקופים ניידים ומדריכי אסטרונומיה מסורים לתחום, ועורכת מדי פעם תצפיות רחוב פתוחות לקהל הרחב באתרים שונים בארץ.
אטרוריה
אטרוריה הייתה ארץ עתיקה במרכז איטליה בעת העתיקה, ששטחה בימינו חופף למחוזות של טוסקנה, חלק מאומבריה וצפון לאציו. הארץ הייתה מקור כוחם ומרכז ההתיישבות הראשי של האטרוסקים.
שטח אטרוריה השתנה בהתאם לכיבושי האטרוסקים, ובשיא כוחם השתרעו האטרוסקים באופן לא רציף מעמק הפו, דרך לאטיום ועד לקמפניה. הגבולות של השטח האטרוסקי המצומצם היו בין נהר הארנו בצפון, הטיבר במזרח ובדרום, והים הטירני במערב.
ערי אטרוריה היוו את ערי המדינה החשובות והחזקות ביותר באיטליה לפני עלייתה של רומא. במהלך המאה ה-3 לפנה"ס נפלו ערים אלו תחת מרותה של רומא באופן סופי. בין הערים הבולטות ניתן למנות את: ויי, קאירה, טארקוויניי, וטולוניה, רוסלאי, פופולניה, וולסיניי, קולסיום, ארטיום, וולטרה וקורטונה.
שמה של הארץ ניתן בראשית המאה ה-19 לממלכת אטרוריה, ממלכה קצרת-ימים שהתקיימה בשטח טוסקנה, בחסות צרפת הנפוליאונית.
Lyra
Lyra (תעתיק עברי לַיְרָה או לִירָה, לעיתים נכתב LYRA) היא חברה לייצור כלי כתיבה שנוסדה בגרמניה בשנת 1806. בשנת 2008, לאחר יותר מ-200 שנה בבעלות גרמנית, נמכרה החברה לתאגיד האיטלקי FILA.
החברה עוסקת בייצור של עפרונות צבעוניים, עפרונות גרפיט, עטים, מדגשים, מחקים, סרגלים ואף כלי קוסמטיקה.
היסטוריה
מפעל לירה הוקם ונרשם לראשונה למסחר בשנת 1806, על ידי יוהאן פרישס (Johann Froescheis), כמפעל לייצור עפרונות. הוא עבר לייצור המוני רק בשנת 1848, תחת ניהולו של גאורג א. פרישס (Georg A Froescheis). המותג לירה נרשם כסימן מסחרי רק בשנת 1868, כשישים שנה לאחר הקמת המפעל. בשנת 1900 הספק המפעל היה 53 מיליון עפרונות בשנה, כשעל רחבת הייצור רק 500 עובדים. כשנתיים לאחר מכן יוהאן גראסר (Joanne Grasser) לקח שליטה על ניהול המפעל, לאחר 24 שנים של שותפות. ב-1927 הוא הוחלף בד"ר וילהלם קרפר (Wilhelm Koerper).
המפעל נהרס כמעט עד היסוד בהפצצה האווירית במלחמת העולם השנייה, ובשנת 1945 החלה בנייתו מחדש. ב-1984 המפעל עובר להנהלה חדשה שוב, ומקים סניף של המפעל בצרפת, תחת השם LYRA France. ב-1991 מתווסף מפעל נוסף בבריטניה, LYRA UK. בשנת 2002 מגיעה לירה לארצות הברית ומקימה את LYRA USA. ב-2005 מתחלפת ההנהלה שוב לידי אנדראס בלאול וקלאוס אלסאסר, שמוכרים את החברה בשנת 2008 לידי התאגיד המשפחתי FILA, המבוסס באיטליה.
במהלך קיומה של לירה, החברה התבססה בגרמניה מעל 200 שנה ונוהלה בידי גרמנים. בכך, היא אחת מהחברות הוותיקות ביותר בגרמניה, קרובה לFaber-Castell.
קו מוצרים
ללירה קו מוצרים גדול המקיף כלי כתיבה, איפור, חומר פולימרי, תיקים, ציוד אמנות ועוד. בין המותגים הבולטים ניתן לרשום את:
בישראל
בישראל נמכרים מוצרי החברה בחנויות כלי כתיבה רבות, ובחנויות ספורות לציוד אמנות, לרוב כתחליף לסדרת העפרונות של Faber-Castell.
נעליים
נעל (ברבים: נעליים) היא פריט לבוש, שמטרתו לכסות את כף הרגל על מנת להקל על ההליכה ולמנוע פציעות ממכשולים סביבתיים כגון קוצים, אבני חצץ וזכוכיות.
הנעל בנויה מסוליה - החלק התחתון של הנעל המעניק את המשען המוגבה לעקב יותר מאזור האצבעות, גוף הנעל והשרוכים המהדקים את הנעל לכף הרגל. חומר גלם עיקרי לייצור גוף הנעל הוא עור, וכן פלסטיק ובד. הסוליה עשויה מעור, גומי או פלסטיק.
הידוק הנעל לרגל נעשה בדרך כלל באמצעות שרוכים שקשירתם בצורה נכונה מבטיחה אחיזה טובה של כף הרגל, מונעת נזקי הליכה ומונעת מהנעל מלהחליק מהרגל. תחליף לא נפוץ לשרוכים הוא צמדנים, שרכיסתם מהירה יותר ופשוטה יותר. לצד הנעליים הקלאסיות, קיימים גם דגמים שונים שכל אחד מהם נועד לפעילות ספציפית.
כדי להתאים את גודל הנעליים לנועל מחולקות הנעליים ל"מידות". מידות אלו שונות בין אירופה, אסיה ואמריקה. כדי להקל על ההליכה ולעיתים גם מסיבות רפואיות נעזרים במדרסים בנעילת הנעליים. על מנת למנוע שפשוף בין הרגל לנעל וגם על מנת לחמם את כף הרגל נהוג ללבוש גרביים. כדי לנקות את הנעליים משתמשים לרוב במשחת נעליים (במיוחד בנעלי עור, אבל לא בנעלי בד). יש המשתמשים בכף נעליים להקל על הכנסת הרגל לנעל. עבודת תחזוקת הנעליים קרויה סנדלרות, מהמילה היוונית סנדלון (σανδαλον) שמשמעותה נעל.
היסטוריה
על פי ההערכות, הגרסאות הקדומות ביותר של נעליים הוכנו בתקופה הפלאוליתית התיכונה, אולם נכנסו לשימוש של ממש בתקופה הפלאוליתית העליונה. הגרסאות המוקדמות ביותר של נעליים הידועות למחקר היו רכות, עטופות עור והזכירו במידת מה סנדלים או מוקסינים.
במהלך אלפי השנים האחרונות השתכללו בהדרגה היכולות לייצר נעליים עמידות יותר והומצאו סוגי נעליים שונות לשימושים שונים.
בתקופת הבארוק באירופה, סוג הנעליים היה מעין סמל סטטוס, כאשר פשוטי העם נעלו בדרך כלל נעליים עם עקב עשוי עור, ואריסטוקרטים נעלו נעליים עם עקב שגולף מעץ.
בתחילת המאה ה-19 החלו אופנות להבחין באופן מובהק בין נעלי גברים לנעלי נשים בצבע, גובה עקב וסגנון. באמצע מאה זו החלו סנדלרים להבחין בין נעליים שמיועדות לרגל שמאל/ימין, להבדיל מימי קדם בהן זוג נעליים היה מעוצב באותו הכיוון.
הממציאה האמריקנית הלן בלנשארד, המציאה מכונת תפירה לתיפור נעליים, בשנות ה-1870.
במאה ה-20 החלו שינויים תכופים יותר ויותר בעיצוב הנעליים, ואלו נבעו בעיקר מתשלובת התפתחויות טכנולוגיות מקבילות ששינו וייעלו את תהליך הייצור פעם אחר פעם. החל מאמצע המאה החלו נעלי הנשים להתאפיין בעיצובים מתוחכמים יותר.
נעלי בית
נעלי בית נועדו להליכה בבית, כדי לצמצם הכנסת לכלוך על ידי נעליים רגילות מבחוץ. רוב נעלי הבית נוחות יותר מנעליים רגילות מפני שהן קלות יותר, ורכות יותר. נעלי בית מיוצרות במגוון רחב של דגמים וצורות, לדוגמה כפכפים, מגפונים וגרביים עבים המשמשים כנעלי בית. נשים נוטות לנעול נעלי בית יותר מגברים.
נעלי עקב
נעליים, לרוב נעלי נשים, המיועדות להליכה בחוץ. נעליים אלו מוגבהות בסוליה. הנעליים גורמות נזקים לתנועת האגן לעמוד השדרה ולירכיים. העקב הגבוה בעולם נישא לאורך 23 ס"מ. ניתן למצוא גם סנדלי עקב וגם מגפי עקב מכל מיני סוגים, גדלים וגבהים.
נעלי ספורט
קיימות נעליים מותאמות לפעילויות ספורטיביות. דוגמאות: בשנים האחרונות נעליים אלו, ובעיקר נעלי ריצה, נכנסו לאופנה גם בתור נעלי הליכה רגילות ליום-יום.
נעלי הרים
נעליים, לרוב גבוהות ובעלות סולייה עבה המיועדות להליכה בתנאי שטח מאתגרים. בעיקר באזורים כמו הרים, גבעות, טיפוס ועוד. בנעליים אלו מושקעים תכנון ועיצוב מיוחד המיועד כדי ליצור נעל שתהיה חזקה ועמידה מאוד מפני תנאי השטח השונים, למנוע רטיבות (על ידי אטימות למים), מכות ועוד. בשנים האחרונות הנעליים נכנסו לאופנה גם בתור נעלי הליכה רגילות ליום-יום. בין החברות הידועות המתמחות בייצור נעלי הרים ניתן למנות את טימברלנד, היי- טק, אסולו, ואסק, קולומביה ועוד.
נעליים מינימליסטיות
נעל מינימליסטית היא נעל עם סוליה דקה במיוחד. מחקר של Daniel E. Lieberman שפורסם במגזין Nature מצא שרצים בנעלי ריצה קונבנציונליות נוחתים עם כף הרגל על הקרקע באופן שונה משמעותית מאשר רצים בנעליים מינימליסטיות או יחפים. הריצה היחפה או הריצה בנעל מינימליסטית מתאימה בצורה טובה יותר לביומכניקה של כף הרגל ובמהלכה כף הרגל סופגת פחות זעזועים.
נעליים צבאיות
נעלי צבא הן נעליים המיועדות לחיילים המשרתים בצבא. הדגש בהן הוא על עמידות והגנה על הקרסוליים ועל כפות הרגליים בעת פעילות צבאית.
מגפיים
מגפיים הם נעליים התופסות חלק ניכר יותר מנעליים אחרות ברגל. ומגיעות בעיצובים שונים, כגון:
נעלי פלטפורמה
נעלי פלטפורמה הן נעליים בעלות סוליה גבוהה במיוחד מתחת לכרית כף הרגל. הן מעוצבות בדרך כלל עם עקב סטילטו או טריז שמטרתם להגביה את העקב מבלי לפגוע יותר מדי ביציבה. נעלי הפלטפורמה הופיעו מפעם לפעם במהלך השנים אך הצלחתן המשמעותית ביותר החלה בתקופת הדיסקו של שנות ה-70 ונמשכה גם בשנות ה-80, אז היו פופולריות במיוחד בקרב אנשי הגלאם רוק, בקרב מוזיקאים וברחבת הריקודים. אף שנעליים אלו לרוב כבדות יותר מנעלי עקב אחרות הן ננעלו בעיקר כפריט אופנתי וכדי למשוך תשומת לב. נועלות הנעל, לרוב נשים צעירות בשנות העשרים או גיל ההתבגרות ניצלו את גובה הנעל כדי להיראות גבוהות יותר ולמשוך את תשומת לב הסובבים. למרות מגוון העיצובים של נעלי העקב באותה התקופה כגון סוליות עץ, שעם או חומרים סינתטיים, העיצוב הפופולרי ביותר בשנות ה-70 היה עיצוב סנדל בעל שתי רצועות מוצלבות מעל אצבעות הרגליים, שתי רצועות מסביב הקרסול ורצועה היקפית בהירה מעור של באפלו מים (שכהתה במשך הזמן). דגם זה נקרא Kork-Ease והיו לו זיופים רבים באותה התקופה.
ביהדות
הנעליים מסמלות ביהדות את האדם העצמאי בהיותו בעולם ועל כן הותקנה ברכה לאמירה בכל בוקר על נעילת הנעליים: "שעשה לי כל צורכי". על פי היהדות יש להימנע מהליכה ברגליים יחפות, ואף מצוין בתלמוד:. למרות זאת, לפי ההלכה אין לנעול נעליים במקום בית המקדש, ובתנ"ך מובא שמשה ויהושע נדרשו לחלוץ נעליים בעת שעמדו על אדמת קודש. ישנם המפרשים זאת בצורך להתבטל לפני האל. הכהנים עובדים בבית המקדש כשהם יחפים, וכן האבל אינו נועל נעליים לאות אבל. ישנם הטוענים שהנעל מסמלת את גוף האדם והגשמיות שהיא החיבור של האדם לעולם הזה והתיאום שלו אל הקרקע (סמל הגשמיות). כמו שהנעל מקשרת בין האדם לעולם עליו הוא הולך, כך הגוף מקשר בין הנשמה לבין העולם הגשמי. בהסרת הנעל, כמו ביום כיפור יש מן הסמליות של עזיבת הגשמיות והחיבור לקרקע.
במצוות חליצה חליצת נעל היא חלק מרכזי. כחלק ממצוות החליצה התורה מצווה על היבמה לחלוץ את נעלו של אחי בעלה המת אשר אינו מסכים לייבם אותה ולהקים את בית אחיו שמת בלי בנים. סיבות שונות ניתנו לחליצת הנעל. הרב שמשון רפאל הירש כותב שחליצת הנעל מסמלת ירידה ממעמד, והסוציולוג דויד מייס טוען שהנעל מסמלת את נכסי האדם בכך שהיא מאפשרת לו לסייר באחוזתו. מוריס לם מקשר בין חליצת הנעל לאבלות וטוען שבסירוב להקים את בית אחיו, היבם גוזר כליה על אחיו ועל כן עליו להתאבל עליו ולהסיר את נעלו.
התלמוד אומר שבשעת גזרת שמד יש למסור את הנפש אפילו על מנהג כמו צבע השרוכים ומכך לומדים שבתקופת התלמוד היהודים נבדלו מהגויים בצבע שרוכי הנעליים.
חל איסור לנעול נעלי עור בתשעה באב וביום הכיפורים.
בתרבות
ביפן מקובל להוריד את נעלי הרחוב כשנכנסים הביתה ולנעול נעלי בית או גרביים מיוחדות.
גדעון עפרת כתב את המאמר 'נעלי ישראל', שבו הוא מתאר ומסביר את הנעליים ביצירות אמנות. המאמר מתחיל בהתייחסות לנעליים שסיגלית לנדאו השרתה בים המלח.
בספר ובסרט הקוסם מארץ עוץ, יש לנעלי האודם (או הנעליים הכסופות בספר) תכונות קסם, והן המאפשרות לדורותי לחזור לקנזס.
מיחזור ונעליים
בתחילת המאה ה-21 הנהלות חברות הנעליים כמו יתר הנהלות חברות הביגוד, הבינו שעליהם לחשוב על מיחזור המוצרים שלהם ועל שימוש בחמרים שהפכו לפסולת. אחד מסוגי הפסולת המזיקים הוא בקבוקי הפלסטיק שמגיעים לאוקיינוסים. על פי מאמר שהתפרסם בנשייונל גאוגרפיק [National Geographic] ב-2017 היו בעולם 6 מיליארד טונות של פסולת פלסטיק. חברת הנעלה צרפתית ואיה [Veja] התחילה להשתמש בפסולת פלסטיק שנאספה ברחובות ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו, לייצור אריג רשתי של חלק מנעלי הספורט שלהם. חברת רותי [Rothy] האמריקאית ,מקבלת פלסטיק מחברה שאוספת בכל מקום, ואדידס יחד עם חברת פארליי [Parley] משתפות פעולה מ-2015 בייצור נעלי הספורט שלהם מפלסטיק שנאסף מחופי האוקיינוסים. לדברי האחרונים כל זוג נעלי ספורט מיוצר מ11 בקבוקים שלא הגיעו לים. הנעליים גם עמידות ובבוא הזמן אפשר יהיה לשוב ולמחזרן.
מגה ראואט [Megha Rawat] מראגיסטאן שבהודו שגדלה בעוני ומחסור ולמדה מדעי מחשב במכון טכנולוגי בקורוקשאטרה [Kurukshetra]. הקימה ב־2015 במומבאי חברה לייצור נעליים ואביזרים במיחזור משביח של חומרים מקומיים שאותם מייצרים בעלי מלאכה מקומיים ונשים משכבות מעוטות הכנסה. רצועות הנעליים עשויות מפסולת של מפעלי טקסטיל מקומיים, בעוד הסוליות עשויות מצמיגים ממוחזרים. ריפוד הנעליים נעשה גם הוא מחומרים ממוחזרים של סוחרים מקומיים.
יש אנשים ההופכים את נעליהם הישנות לעציצים. יש הממחזרים אותם למחזיקי ספרים, כריות סיכות או מיכלים לתכשיטים.
חברת נייקי טוענת שמאז 1990 היא מייצרת משטחי ספורט מנעליים משומשות. ובשנת 2015 דורגה כחברה המקיימת ביותר בצפון אמריקה.
צבי הנגב
מאפיינים
גבו של צבי הנגב צבוע בחום בהיר המחזיר את קרינת השמש ומונע קליטת חום, והוא מזוהה גם על פי צבע פס הצד החום כהה, המצוי במעבר בין הגב הכהה לבטן הבהירה. חלקה העליון של רגלו הקדמית צבוע בלבן, אין כתם על אפו וקרניו עבות ומעוקלות.
זנבו הארוך ושטח הפנים של אוזניו גדול יותר משל צבי מצוי, ובזכות שטח הפנים של אוזניו כלי הדם שבהם חשופים לסביבה החיצונית, וכאשר טמפרטורת הדם גבוהה מטמפרטורת הסביבה, נפלט חום לסביבה והגוף מתקרר.
אזורי תפוצה
הצבאים חיים בעדרים. צבי הנגב היה מצוי בעבר באזורים שונים: בדרום ישראל (מדבר יהודה, עמק הערבה והנגב הדרומי), בסיני, בירדן, במדבריות השחונים של צפון אפריקה. אחת התכונות המייחדות אותו, היא העובדה שהוא יכול להסתגל לשהייה במדבריות ללא צורך לשתות מים. זאת משום שהוא מפיק את המים הנחוצים לו מנוזלים המצויים בעלי השיטה שאותם הוא נוהג לאכול. משום כך הוא היה נפוץ כל כך באזורים מדבריים.
ישראל
צבי הנגב ככל הנראה לא התקיים בארץ ישראל לפני ההולוקן והאוכלוסייה הקיימת מייצגת שרידי נדידה מצפון אפריקה שדחקה את הצבי המצוי מחלקים מהנגב וסיני, החל מלפני כ-10,000 שנה. אוכלוסיית צבאי הנגב בישראל מתרכזים באזוריה הערבה והנגב הדרומי. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 האוכלוסייה בנגב כמעט והושמדה לחלוטין בשל ציד לא מבוקר, אך מאז אכיפת "חוק הגנת חיית הבר" נבלמה התופעה וניכרת התאוששות הדרגתית במספר הפרטים הנצפים.
בשנים האחרונות מקיימת מדי שנה רשות הטבע והגנים ספירת פרטים כדי להעריך את מצבה של אוכלוסיית הצבאים ולבחון את מגמות השינוי. הספירה נערכת לקראת סוף חודש אוקטובר באזורי מקורות המים ובעיקר בנחלים הספורים בנגב שבסביבתם יש גם שטחי מרעה. הספירה מנסה לסווג את הצבאים הנצפים לזכרים, נקבות וצעירים. בשנת 2013 נרשם שיא במספר הצבאים שנספרו. להלן תוצאות הספירה של השנים האחרונות
כיום מצב אוכלוסיית צבי הנגב בישראל יציב. למרות שהאוכלוסייה אינה גדולה ניכרת בה שונות גנטית משמעותית, שמצביעה על אוכלוסייה בריאה ובעלת פוטנציאל שימור טוב.
סימביוזה עם עץ השיטה
צבי הנגב קשור בקשר הדוק סמביוטי לעץ השיטה. עץ השיטה ידוע בקשרים הסימביוטיים שיש בינו ובין בעלי חיים שונים. קשר כזה קיים גם בינו ובין צבי הנגב.
בעונת הקיץ נוהג צבי הנגב לחסות בצילו של עץ השיטה בשעות החמות, והוא ניזון בעיקר מעליו ופירותיו. כאמור, מזון זה מספק לו גם את כמות המים הדרושה לקיומו. הצבי האוכל את פירותיו של עץ השיטה לועס רק חלק מן הזרעים המצויים בפרי. הזרעים שלא נלעסו, עוברים דרך מערכת העיכול שלו מבלי להיפגע, ונפלטים החוצה עם הגללים. בדרך זו מפיץ הצבי את זרעי השיטה. מחקרים גילו כי זרעים אלה נבטו בהצלחה רבה יותר מאשר זרעים שלא עברו דרך מערכת העיכול של הצבי. הסתבר כי הקליפה הקשה של זרעי השיטה מתרככת במערכת העיכול של הצבי. ריכוך הקליפה מגדיל את הסיכוי שהזרעים ינבטו. נתגלה גם כי חומרי העיכול בקיבת הצבי ממיתים את זחלי חיפושיות הזרעונית, המתפתחים בתוך הזרעים ופוגעים בהם.
קישורים חיצוניים
השעות הראשונות בחייו של עופר צבי הנגב - ד"ר בני שלמון, עמותת מן השדה
אדגר ארנדט
אדגר ארנדט (בגרמנית: Edgar Arndt; 1 ביולי 1892 – 24 באוגוסט 1944) היה גנרל בצבא גרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה נשאר ארנדט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במרץ 1923 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר, וב-31 בינואר 1932 הוא פרש מהשירות הצבאי והצטרף לכוחות הלאנדווהר. ב-1 בדצמבר 1933 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1934 הוא הוחזר לשירות פעיל כמפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-25. ב-1 באוקטובר 1937 הוא שימש כמנהל הכשרות בקוטבוס, וב-1 באוגוסט 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-337.
מלחמת העולם השנייה
ארנדט פיקד על רגימנט הרגלים ה-337, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-208, במהלך הפלישה לפולין ובמהלך המערכה על צרפת, וב-1 בינואר 1940 הועלה לדרגת אוברסט. לאחר המערכה במערב הוא נשאר עם יחידתו כחיל כיבוש באזור קאלה, צרפת, וב-10 במרץ 1942 פרש מתפקידו בשל מחלה קשה. ב-30 בנובמבר 1942 הוא מונה לקצין מטה בארמייה הראשונה, וב-9 במאי 1943 מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-158. ב-1 ביוני אותה שנה הוא פרש מתפקידו, וב-30 ביולי 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-708 בבורדו. לאחר הפלישה לנורמנדי הועברה הדיוויזיה לעבר נורמנדי, אולם היא ספגה אבדות כבדות, וב-24 באוגוסט הושמדה הדיוויזיה סמוך ללה מאן וארנדט נהרג במהלך הקרב.
אלן רמזי (משורר)
אלן רמזי (באנגלית: Allan Ramsay; 15 באוקטובר 1686 – 7 בינואר 1758) היה משורר ומחזאי סקוטי.
קורות חיים
אלן רמזי נולד בלידהילס שבלאנארקשייר, והיה בנם של ג'ון רמזי (John Ramsay) ושל רעייתו אלי סאוור (Alice Bower). רמזי למד בבית הספר הקהילתי של קרופורד עד שאימו נפטרה בשנת 1700. בשל פטירתה, בשנת 1701 החל לעבוד כשוליה אצל יצרן פאות באדינבורו. בשנת 1712 נשא לאישה את כריסטיאן רוס (Christian Ross), והחל לעבוד כיצרן פאות. לבני הזוג נולדו שישה ילדים. בכור ילדיהם אלן רמזי היה לצייר דיוקנאות ידוע.
בשנת 1707 היה אחד ממקימי מועדון איזי (the Easy Club), והחל לכתוב שירה. בשנת 1715 הפך למשורר המועדון. מועדון זה הוקם לאחר האיחוד עם בריטניה וחבריו היו יעקובנים שהתנגדו לאיחוד זה. חברי המועדון השתמשו בשמות בדויים ספרותיים. רמזי השתמש בתחילה בשם איזאק ביקרסטאף (Isaac Bickerstaff) על פי דמות מספרו של ריצ'רד סטיל. בהמשך בחרו חברי המועדון בשמות בדויים סקוטיים ורמזי בחר בשמו של הסופר הסקוטי גאבין דגלס (Gavin Douglas)
בשנת 1716 פרסם את היצירה Christ's Kirk on the Green שמקורה בכתב ידי באנאטיין, עם הערות ותוספות משלו, ובשנת 1718 החל לפרסם את שיריו, ושנה לאחר מכן פרסם את אוסף "השירים הסקוטיים" (Scots Songs). הצלחת השירים הביא לפרסומם של שירים נוספים בשנת 1722.
בין השנים 1724–1727 פרסם שני אוספים של שירים סקוטיים - חלקם פרי עטו של רמזי, חלקם מאת חבריו וחלקם בלדות ידועות. שירים אלה פורסמו תחת השם "אוסף שולחן התה" (The Tea-Table Miscellany). אוסף שירים סקוטיים שנכתבו לפני שנת 1600 פורסם על ידי רמזי תחת השם "ירוק העד" (The Ever Green).
בשנת 1725 פרסם רמזי את יצירתו "הרועה העדין" (The Gentle Shepherd) - הידועה ביצירותיו. יצירה זו זכתה להצלחה רבה, והוצגה כאופרה בשנת 1729.
אוסף שיריו השלם של רמזי פורסם בלונדון בשנת 1731 ובדבלין בשנת 1733.
אשתו של רמזי נפטרה בשנת 1743.
בשנת 1755 עזב את חנותו ועבר להתגורר על מדרון קאסל רוק (Castle Rock), במבנה אשר נקרא עד היום "בקתת רמזי".
רמזי נפטר ב-7 בינואר 1758 ונקבר בחצר כנסיית גרייפריירז (Greyfriars Kirkyard) באדינבורו.
יצחק בואינו
הרב יצחק בואינו (סביב ה'ש"פ, 1620 - לפני ה'תנ"ה, 1695) היה פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של ירושלים במאה השבע עשרה. מחבר הספר 'שלחן מלכים'.
קורות חייו
נולד לאביו רבי אברהם. מקור המשפחה ככל הנראה מפורטוגל. גדל בירושלים, ולמד אצל רבי ישראל בנימין ורבי יצחק צבאח. סביב שנת ה'שצ"ט, נשא את ריקא בת רבי דוד בואינו שהיה מעשירי ליוורנו. לאחר שנה, אשתו נפטרה, וזמן קצר לאחר מכן, גם ביתו היחידה נפטרה עמה. לא יאוחר משנת ה'תל"ז, שימש כאב בית הדין בירושלים, כשלצידו מכהנים הרב משה בן חביב, ורבי משה בן יעיש. בשנים ה'תל"ט-ה'ת"ם שהה בליוורנו שבאיטליה, ונשא ונתן בהלכה עם רבי יעקב ששפורטש, ועם שאר חכמי ליוורנו כדוגמת הרבנים: אהרן אלחדב, אברהם קאנסינו, יעקב ישורון לופיס, שמואל קושטא, אלישע מטירנו ואלישע נאווי. בדצמבר 1680, חתם יחד עם חכמי קהילת ליוורנו על אגרת חריפה כנגד רבי יעקב ששפורטש.
הרב שהה תקופת מה במצרים.
הרב נפטר בין השנים תנ"א לתנ"ה.
חיבורו
הרב יצחק ליקט את חידושי הדינים של מהריק"ש והרדב"ז וסידרם על סדר ה'שולחן ערוך'. לאחר מכן צירף לחיבורו חידושי דינים מחכמי ארץ ישראל מהדורות שקדמוהו, וחידושים אישיים שלו. בין החכמים שליקט, יש למנות את הרבנים: אברהם אזולאי, משה גלנטי, שמואל גרמיזאן, אברהם אמיגו, חזקיה די סילווא, ועוד. חידושי ההלכה הללו נקבצו על ידו לספר "שלחן מלכים". סביב שנת ה'תנ"א, סיים לסדר את הספר לדפוס, וזכה לקבל הסכמות מחכמי ירושלים, חברון ומצרים. מסיבה לא ידועה, הספר לא נדפס בזמנו. כיום הספר נדפס בשני כרכים על 'אורח חיים' ו'יורה דעה' על ידי מכון ירושלים (תשע"א, תשע"ב).
אנני ארנו
אנני ארנו ( בצרפתית Annie Ernaux, שם נעורים Duchesne; נולדה ב-1 בספטמבר 1940) היא סופרת צרפתייה ופרופסור לספרות, כלת פרס נובל לספרות לשנת 2022.
כתביה הם ברובם אוטוביוגרפיים, ומתארים בגוף ראשון את חייה, מתוך העמקה בהיבטים הסוציולוגיים שלהם. פרס נובל הוענק לה בשל "האומץ והחדות הקלינית איתם היא חושפת את השורשים, הניכור והמעצורים הקולקטיביים בזיכרון האישי". אחד מספריה החשובים הוא "האירוע" (L'Événement) שהתפרסם בשנת 2000 ועוסק בהפלה בלתי חוקית וטראומטית אותה עברה בגיל 23. ספרה משנת 2008, "השנים" (Les Années), מתאר בצורה חיה את החברה הצרפתית מהשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה ועד תחילת המאה ה-21, ונחשב על ידי רבים לפיסגת יצירתה.
חייה האישיים
ארנו נולדה כאנני דושן בשנת 1940 בעיירה לילבון במחוז סן-מריטים שבחבל נורמנדי העילי שבצרפת, למשפחה ממעמד הפועלים. היא גדלה בעיירה הסמוכה איבטו, שם היו הוריה פועלים ולאחר מכן בעלי בית קפה וחנות מכולת אותם ניהלו. לפי עדותה, עד להגיעה למעונות הסטודנטים בעיר רואן מעולם לא התקלחה או טבלה באמבטיה, אלא התרחצה בכיור במטבח הביתי, שמוקם במעבר פתוח בין בית הקפה הציבורי לבין שני חדרי המגורים. אמה, בלאנש מדלן דימניל (1906–1986) הייתה קתולית אדוקה ששאפה להבטיח לבתה חינוך טוב שיאפשר לה לטפס חברתית ו"לנהל חיים מעניינים ועצמאיים". היא עודדה אותה לזנוח את עבודות הבית לטובת קריאה ולימודים. האם רשמה אותה לבית ספר קתולי פרטי, ובו התברר לה לראשונה כי אינה שייכת לחוג החברתי המתגורר במרחק קצר מבית הקפה־מכולת של הוריה. "באמצעות בית הספר ובעיקר בזכות הספרים רכשתי את הצרפתית ה'לגיטימית', הנכונה, השפה היפה... אני כותבת בשפה זאת, אך הייתי רוצה שיהיו למילים של שפה זו אותה עוצמה כמו לשפה שנטשתי", היא כותבת בספר הראיונות "המקום האמיתי". יחסיה עם אביה, אלפונס לאון דושן (1899–1986), היו מורכבים, כפי שמתואר בספרה "המקום". האב היה חקלאי לשעבר אשר קיווה גם הוא שבזכות הלימודים בתו תתקדם, אך מבחינתו עבודה הייתה עבודת כפיים, לא לימודים או כתיבה שבהם ראה סוג של עצלות. בספרה "הבושה" היא מתארת את התקפי הזעם שלו: "אבי רצה לרצוח את אמי ביום ראשון אחד בחודש יוני, בדיוק בתחילת אחר הצהריים". אנני פחדה, והתביישה בצרחות שנשמעו מן הבית.
בלימודיה באוניברסיטת רואן פגשה שוב באותו חוג חברתי מלומד ומעודן שהכירה באיבטו, ונישאה לפיליפ ארנו, גבר ממעמד גבוה משלה. מאוחר יותר נולדו לזוג שני בנים, אריק ודוד; אחרי 17 שנות נישואים הם התגרשו, אך ארנו שמרה על שם משפחתו של בעלה לשעבר; ארנו למדה גם באוניברסיטת בורדו. בשנת 1971 קיבלה ארנו הסמכות להוראה ולהוראת צרפתית ושפות. היא החלה בכתיבת תזה, אשר לא סיימה אותה, על המחזאי והסופר פייר דה מאריבו. בשנות ה-70 המוקדמות עבדה כמורה בבית ספר תיכון ולאחר מכן במכללות שונות, עד שהצטרפה למרכז הלאומי הצרפתי להוראה מרחוק. שם לימדה בהתכתבות במשך שנים, ותוך כדי כך התקרבה לסופרים הגדולים של העבר. ארנו מתגוררת כיום בעיר סרז'י שמצפון מזרח לפריז, והייתה פרופסור לספרות באוניברסיטת סרז'י-פונטואז, בימינו אוניברסיטת סרז'י פריז (.
ספרים ראשונים
ספרה הראשון של ארנו, הרומן האוטוביוגרפי "הארונות הריקים" (Les Armoires vides), התפרסם בשנת 1974. הספר נפתח בתיאור ההפלה הלא חוקית והטראומטית שעברה בצעירותה, נושא שפיתחה בספר "האירוע" בשנת 2000. בשנת 1977 התפרסם ספרה "מה שהם אומרים או שום דבר" (Ce qu'ils disent ou rien) העוסק בשנות ההתבגרות שלה ואשר זכה בפרס ספרותי, ובשנת 1981 "האישה הקפואה" (La Femme gelée) על נישואיה. בשנת 1983 הופיע ספרה "המקום" (La Place), המתמקד ביחסיה עם אביה ובחוויה של התבגרות בעיירה קטנה בצרפת; על ספר זה זכתה בשנת 1984 בפרס רנוֹדוֹ. בשנת 1987 הופיע ספרה "אישה" (Une Femme), ובשנת 1991 "תשוקה פשוטה" (Passion simple), המספר על פרשת אהבים לוהטת בינה לבין גבר ממדינה קומוניסטית במזרח אירופה. לפרסום רב זכה ספרה משנת 1997 על מחלת אלצהיימר של אִימה, "לא קמתי מהלילה שלי" (Je ne suis pas sortie de ma nuit). על ספר זה בתרגומו העברי כתבה פרופסור מישל בוקובזה קאהן כי שפתה הספרותית של ארנו בתרגומה של בן־נפתלי מזמינה נשים לבחון את עצמן במראה: "הזוועה המתגלמת בהיפוך הזה אם/ ילד". אולם האומנם טקסט זה הובא לקורא כפי שהוא נכתב, כחומר גולמי? הערות שמפוזרות לכל אורך הספר מעידות על עיסוקה המתמשך של הסופרת בעצם מעשה הכתיבה. דווקא ברגעים הקשים ביותר ארנו כותבת: "להימנע, בכתיבה, מלהיסחף לרגשנות"; "הפעם הראשונה שכתבתי 'אמא מתה'". האם יש כאן קריצה לאלבר קאמי ולמלות הפתיחה המפורסמות של "הזר", ובכך רמז להבדל התהומי שבין כתיבה גברית לכתיבה נשית? ייתכן. מה שוודאי הוא שהטלטלה שבקריאת הספר "לא קמתי מהלילה שלי" נובעת בעיקר מעוצמתה המאופקת של כתיבה חדה כסכין. הסופרת מוצאת את המלים המדויקות כדי לתאר בצמצום רב את עומק הכאב וגודל הבלבול נוכח היעלמותה של האם.
"האירוע" (L'Événement)
בשנת 2000 התפרסם ספרה המטלטל "האירוע" (L'Événement), המתאר הפלה יזומה אותה עברה בגיל 23. היה זה בשנת 1963, 12 שנים לפני חקיקת חוק ההפלות של סימון וייל ב-1975, שמתיר להפסיק הריון בתנאים מסוימים. במאמר ביקורת על ספרה הקודם של ארנו, אותו פרסמה חוקרת הספרות מישל בוקובזה קאהן, היא מתייחסת גם לספר זה וכותבת כי תיאור תגובתם של החברים ושל אנשי המקצוע להפלה, מבטם השיפוטי והמבזה באשה צעירה שמבקשת לשלוט בגופה ובחייה, ולבסוף הניתוח המאולתר שמוצג בספר בקפדנות ריאליסטית מצמררת, כל אלה מעצימים את בדידות האשה בחברה מנוכרת. ארנו מתרחקת מהאוטוביוגרפיה שנועדה לחשוף את ה"אני", ומתוך קולה האישי בוקע קולו של קולקטיב נשי ועימותו עם תנאים מגדריים מפלים ומדכאים.
ואילו לדברי המשוררת ועורכת הספרות נוית בראל, שפורסמו לרגל זכייתה של ארנו בפרס נובל, ספר זה הוא אולי "אחד הטקסטים החשובים והמטרידים ביותר שנכתבו על הפלה במאה ה-20". ארנו נחשבה מזה שנים כמועמדת ראויה ומובילה לפרס נובל, אולם ייתכן שבחירתה דווקא בשנת 2022 היוותה אמירה בנוגע לחקיקה נגד הפלות בארצות הברית מוקדם יותר באותה שנה, כמו גם מגמות דומות במקומות אחרים בעולם.
הסופרת ומבקרת התרבות רונית מטלון רואה בגישתה של ארנו למעשה ההפלה עצמו כאמיצה וחדשנית, שכן היא "מכירה הכרה מלאה באלימות ובמעשה האלים של ההפלה ואיננה משקרת בנוגע לאלימות הזו, רק מכירה בהכרח הטרגי שלה, הכמעט בלתי נמנע. הבעלות של האישה על גופה, משיבה ארנו לפמיניזם, מחייבת גם את הבעלות על האלימות של האישה כלפי גופה".
"השנים" (Les Années) ויצירות נוספות
בשנת 2008 פרסמה את ספרה "השנים" (Les Années), הראשון מספריה הכתוב בגוף שלישי ולא בגוף ראשון. ספר זה מתאר בצורה חיה את החברה הצרפתית משנות מלחמת העולם השנייה ועד תחילת המאה ה-21, ונחשב על ידי רבים לפיסגת יצירתה. הספר זכה בפרסים רבים עם הופעתו ובהם פרס מרגריט דיראס, פרס פרנסואה מוריאק ועוד, וכן היה מועמד ברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר 2019. בשנת 2022 התפרסם ספרה "הגבר הצעיר" (Le jeune homme), ספרה האחרון שהתפרסם טרם זכייתה בפרס נובל. זהו ספר קצר (48 עמודים) ובו סיפור אהבה משנות החמישים לחייה, עם סטודנט הצעיר ממנה בשלושים שנה. בביקורת במגזין הצרפתי הבולט "לה נובל אובזרווטר" נאמר עליו כי "נפלא כיצד ארנו מציגה ב-48 עמודים בלבד את כל התמות שהיא עוסקת בהן, את כל מה שהופך את כתיבתה לחזקה".
פרס נובל לספרות
ב-6 באוקטובר 2022 הוכרזה ארנו כזוכת פרס נובל לספרות לשנה זו, בשל "האומץ והחדות הקלינית איתם היא חושפת את השורשים, הניכור והמעצורים הקולקטיביים בזיכרון האישי". חבר האקדמיה אנדרס אולסון ציין כי עבודתה הספרותית כתובה ללא פשרות בשפה פשוטה ונקייה. "כשהיא מאירה באומץ ובדייקנות את הניגודים שבתהפוכות החברתיות, מתארת את הבושה, ההשפלה, הקנאה או חוסר היכולת להוכיח מי היא באמת, היא בונה מפעל ספרותי מזהיר שמוצא את מקומו בהיסטוריה הספרותית לאורך זמן". ביצירתה, הוסיף, "היא חוקרת בהתמדה את החיים שהושפעו על ידי ההבדלים בתחום המגדר, השפה, המעמד החברתי".