cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יובל נח הררי
ביוגרפיה
הררי נולד במשפחה בת שלושה ילדים וגדל בקריית אתא. סביו עלו ארצה מלבנון וממזרח אירופה. אביו עבד כמהנדס ברפא"ל. הוא למד בכיתת מחוננים במרכז חינוך ליאו באק בחיפה. הוא התחיל בלימודי היסטוריה ויחסים בינלאומיים כבר בגיל 17, במסגרת העתודה האקדמית. הוא החל לשרת בחיל השריון, אולם שוחרר לאחר כמה חודשים בשל בעיה רפואית.
בשנים 1993–1998 למד לתואר ראשון ולתואר שני בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. התזה לתואר השני עסקה בלוגיסטיקה ואספקה בימי הביניים. הוא עשה דוקטורט ב-Jesus College שבאוניברסיטת אוקספורד, בהדרכתו של ד"ר סטיבן גאן (Gunn), בשנים 1998–2002. עבודת הדוקטורט עסקה בהשוואה של זיכרונות לוחמים מהמאות ה-15–16 לזיכרונות לוחמים מהמאה ה-20, וראתה אור כספרו הראשון. הוא השלים בתר-דוקטורט בהיסטוריה כעמית יד הנדיב בשנים 2003–2005.
מחקריו עוסקים בעיקר בשלושה תחומים: היסטוריה צבאית של ימי-הביניים, ההיסטוריה של חוויית המלחמה, והיסטוריה עולמית.
נחשב מומחה גם בתחום האתיקה של בינה מלאכותית.
ביולי 2018 בביקור בלוס אנגלס החליט ההרי לא לשתף פעולה עם הקונסוליה הישראלית בעיר, בנימוק שמבחינתו מדובר ב"זרוע ארוכה של מדיניות ממשלת ישראל אשר מגבילה את חופש התקשורת, הביטוי, היצירה והמחשבה", זאת כמחאה בין היתר על חוק הפונדקאות וחוק הלאום. בראיון עימו אמר הררי כי “הספרים שלי מצליחים לשנות לטובה את הדימוי של ישראל בקרב קהלים מגוונים, מסין ועד טורקיה. עם זאת, אני מעדיף שלא להופיע כנציג רשמי של ממשלת ישראל הנוכחית, מכיוון שעבודתי כחוקר וכסופר מושתתת על היכולת לחקור, לחשוב ולכתוב באופן חופשי, ואילו ממשלת ישראל הנוכחית מערערת באופן שיטתי ומכוון את חופש התקשורת, חופש הביטוי וחופש המחשבה בישראל".
בתחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה, הצהיר ההרי על תמיכתו באוקראינה. "אני מאמין שבזכות העובדה שהאוקראינים עוצרים את הטנקים הרוסיים בידיים חשופות, כל העולם יכול להיות בטוח. העם הזה הראה והוכיח לעצמו ולעולם שהוא באמת אומה חופשית", אמר הררי בראיון עם ערוץ הטלוויזיה האוקראיני Freedom.
בשנת 2023 יצא נגד רפורמת לוין, שאותה הגדיר כהפיכה משטרית המובילה את ישראל לדיקטטורה.
פרסים
בשנת 2018 היה מועמד לפרס יאן מיכלסקי, על ספרו "ההיסטוריה של המחר".
זכויות בעלי חיים
במהלך המחקר שערך בנושא המהפכה החקלאית והמהפכה התעשייתית לצורך כתיבת ספרו "קיצור תולדות האנושות", נחשף הררי ליחס האדם כלפי בעלי החיים והחליט לאמץ אורח חיים טבעוני. לטענתו, הכלכלה, החברה, הפוליטיקה והדת בנויות על ניצול בקנה מידה עצום של מיליארדי חיות משק, תוך הכחשת הסבל שלהן. הררי לוקח חלק בפעילויות התנועה לזכויות בעלי חיים: בדצמבר 2013 השתתף עם גארי יורופסקי בשני כנסים בנושא זכויות בעלי חיים שנערכו בתל אביב וברמת גן. במאי 2015 השתתף עם אלכס הרשאפט בכנס לזכויות בעלי חיים שנערך באוניברסיטה העברית.
עיסוק במדיטציה
בספרו "ההיסטוריה של המחר", בפרק התודות, מספר הררי כי הוא מודט ויפאסנה, שיטה שלמד ממורו ס.נ. גואנקה (ספרו זה אף מוקדש לאותו מורה). הררי כותב שם "לא יכולתי לכתוב את הספר הזה בלי הניסיון והידע שרכשתי באמצעות תרגול ויפאסנה במשך כ-14 שנים". הררי השתתף בקורסים ויפאסנה בני 10 ימים, ואף בקורסים ארוכים בהרבה של עד 60 יום, בארץ ובעולם, והיום הוא מורה עוזר (Assistant Teacher) ומנחה קורסי ויפאסנה במרכזים המלמדים זאת על פי גואנקה. במאמר בנושא במוסף הארץ תוהה הררי "אולי יש מקום לרתום את הטכניקות הללו (מדיטציות שונות כגון ויפאסנה) לטובת המחקר המדעי של התודעה?". בעקבות כך אימץ הררי אלמנטים מהבודהיזם, בהם כפירה בקיום של נשמה ואני קבוע וראיית הקיום כרצף של חוויות ותופעות ארעיות וחולפות; ושימת דגש על אושר וסבל.
טרנס-הומאניזם
הררי הביע פעמים רבות תפיסות עולם, אשר יש המפרשים אותן כקרובות לטרנס הומניזם. זוהי גישה פילוסופית המנסה להבין ולהעריך את האפשרויות להתגבר על 'מגבלותיו הביולוגיות' של האדם באמצעות קדמה טכנולוגית, וחיבור בין גוף האדם למכונות.
בספרו קיצור תולדות האנושות, משנת 2011, כתב: "נכון הוא הדבר, שאין לנו עדיין היכולת להשיג זאת, אך ניכר שאין מכשול טכנולוגי בלתי-עביר, אשר ימנע מאיתנו לייצר בני-אדם עליונים (Superhumans). המכשולים המרכזיים הינם התנגדויות אתיות ופוליטיות, אשר האטו את המחקר בבני באדם. ולא משנה כמה משכנעים טיעונים אתיים אלה עשויים להיות, קשה לראות כיצד הם יוכלו לעצור בעדו של הצעד הבא לאורך זמן, במיוחד כאשר מה שעל השולחן הינו האפשרות של הארכת חיי אדם לנצח, כיבוש מחלות בלתי-ניתנות לריפוי, ושדרוג של יכולותינו השכליות והרגשיות".
בינואר 2018 נשא הרצאה בוועידה של הפורום הכלכלי העולמי, שכותרתה: "האם העתיד יהיה אנושי?" . אותה שנה אמר באירוע של הפורום: "אנחנו אחד הדורות האחרונים של הומו-סאפיאנס. בדור הבא, אנחנו נלמד כיצד להנדס גופים ותודעות". בנובמבר 2019 בראיון לרשת החדשות CNN, אמר כי: "... הדבר החיוני ביותר לדעת בנוגע לחיים במאה ה-21, הוא שבני אדם הם כעת חיות הניתנות לפריצה". בכנס נוסף של הפורום הכלכלי העולמי, התייחס הררי לאחד מספריו, ואמר: "השאלה הפוליטית והכלכלית הגדולה של המאה ה-21, תהיה: בשביל מה אנו זקוקים לבני אדם? או לכל הפחות: בשביל מה אנו צריכים כל-כך הרבה בני אדם?" . כאשר שאל אותו המראיין באותו אירוע: "האם יש לך תשובה לכך בספרך?", ענה הררי עם חיוך לצחוק הקהל: "בהווה, הניחוש הטוב ביותר שיש באמתחתנו הוא: שמור אותם שמחים עם סמים ומשחקי מחשב... אך הדבר אינו נשמע כעתיד מושך במיוחד". ביוני 2023, קבע הררי כי הבינה המלאכותית תוכל בקרוב "לכתוב תנ"ך חדש".
יחסיו עם הפורום הכלכלי העולמי
הפורום הכלכלי העולמי מקדם בין השאר גם נושאים החשובים להררי, כגון המאבק ב-משבר האקלים ו-טבעונות. הררי הוא חבר בפורום הכלכלי העולמי, מרבה להשתתף בכנסיו , ומשתף פעולה עם יוזמותיו של בעליו ומנכ"לו, קלאוס שוואב. בשנת 2020, תרם הררי כמיליון דולרים לארגון הבריאות העולמי , אשר פועל בשיתופי פעולה רבים עם הפורום הכלכלי העולמי.
פעילות פוליטית
במהלך שנת 2023 השתתף הררי בהפגנות בישראל כנגד רפורמת לוין. הוא מתח ביקורת חריפה על הציונות הדתית, שלדבריו פונה נגד ערכי הדמוקרטיה והשוויון ומובילה לחורבן הבית. ביולי 2023, פרסם מאמר דעה ובו כתב, בתמצות עיקרי הדברים, כי "הממשלה קרעה את העם לגזרים", "יש לייצר חוזה חברתי חדש כי החוזה החברתי הנוכחי בישראל מת", "צריך לכונן אספה לאומית חדשה במקום כנסת ישראל הנוכחית", ונכון "לעצור את כל התהליכים במדינה עד שהדברים הללו יתרחשו". מספר ימים לאחר מכן, התראיין להסכת של לקס פרידמן, בו נשאל בנוגע לדעותיו על בנימין נתניהו. בראיון זה חזר על הטענות ממאמר הדעה שפרסם זמן קצר קודם לכן. כן הוסיף, בתמצות עיקרי תשובותיו: "הם (חברי הממשלה) מנסים בגלוי להשיג כוח בלתי-נדלה, ומדברים בגלוי על כך שמן העת שיהיה להם את (הכוח) הזה, הם ייקחו את זכויותיהם של ערבים, של חברי הקהילה הגאה, של נשים, של יהודים חילונים... לכן יש מאות אלפי ישראלים ברחובות... אני הולך לרבות מן ההפגנות הללו... אם ישראל, כמעצמה גרעינית, תהפוך לדיקטטורה פונדמנטליסטית, הדבר יכול להצית אש במזרח התיכון... מדוע חברות פרטיות שובתות? אין לכך תקדים. זה נובע מההבנה שהצלחה כלכלית לא תסייע לנו תחת דיקטטורה משיחית...".
חיים אישיים
יובל נח הררי נשוי לאיציק יהב, בעבר מפיק מופעי תיאטרון וכיום מנהלו האישי. השניים נישאו בקנדה. מתגוררים בכרמי יוסף.
ספריו
Renaissance Military Memoirs: War, History and Identity, 1450-1600 הספר "Renaissance Military Memoirs: War, History and Identity, 1450-1600" ("זכרונות צבאיים מתקופת הרנסאנס: מלחמה, היסטוריה וזהות") יצא לאור בשנת 2004 בהוצאת Boydell & Brewer. הספר מבוסס על עבודת הדוקטור של הררי.
Special Operations in the Age of Chivalry, 1100-1550 הספר "Special Operations in the Age of Chivalry, 1100-1550" ("מבצעים מיוחדים בעידן האבירות") יצא לאור בשנת 2007 בהוצאת Boydell & Brewer. הספר מתאר את המבצעים המיוחדים בימי הביניים, כגון התנקשויות, חטיפות, פעולות חבלה והסתננויות. הוא מנסה להראות שהם מילאו תפקיד מכריע בעולם המלחמה של ימי הביניים ולעיתים היטו את הכף במערכה או במלחמה.
The Ultimate Experience: Battlefield Revelations and the Making of Modern War Culture, 1450-2000 הספר "The Ultimate Experience: Battlefield Revelations and the Making of Modern War Culture, 1450-2000" ("החוויה האולטימטיבית: התגלות בשדה הקרב ויצירתה של תרבות המלחמה המודרנית, 2000-1450") יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת Palgrave-Macmillan. הספר עוסק במקום של חוויית הפרט בתרבות המלחמה המערבית, ובוחן את הצורה שבה אנשים חווים מלחמה וחושבים עליה. הוא מתאר את היווצרותה של תרבות המלחמה המודרנית.
הערכת פועלו
ספרו של יובל נח הררי, קיצור תולדות האנושות, נבחר על ידי נשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה כאחד הספרים החשובים לקריאה והוא השווה אותו לביקור שלו בפירמידות של גיזה.
דורג במקום השני ברשימת עשרת ההיסטוריונים המשפיעים ביותר כיום על ידי האתר academicinfluence.com.
הפילוסוף פרופסור מאיר בוזגלו, מבקר חלק מהקביעות של הררי וטוען כי יש בספר תיאורים חדים ואף מבריקים, אולם לעיתים הם אינם עומדים בפני הביקורת, כמו הטיעון כי "ביסוד הפוליתיאיזם עומדת תפיסה מטפיזית האומרת שיש אל יחיד אדיש", או ההגדרה של אושר וסבל כמאזנים שונים של תחושות גופניות, וכן בדוגמאות נוספות. עם זאת, בוזגלו מאוד ממליץ לקרוא את ספריו של הררי, משום שיש בהם הרבה אינפורמציה, הרבה מאוד תובנות מרתקות, מעוף ובעיקר עניין.
הכלכלן ד"ר אורי כץ טוען כי כתיבתו של הררי בנושאים כלכליים לוקה בבורות, חוסר הבנה ותקיפת אנשי קש. כך למשל תיאורו לגבי מקורות המהפכה התעשייתית עומד בסתירה מוחלטת לספרים ולמאמרים של בכירי החוקרים בהווה ובעבר, ובניגוד ל"עשרות ספרים עבי כרס" שנכתבו בנושא.
ד"ר משה רט כתב כי "למרבה הצער, עיון בספריו מגלה שההילה שנקשרה לאיש רחוקה מאוד מלהיות מוצדקת. ספריו ומאמריו של הררי מלאים בכשלים, שגיאות, סתירות עצמיות וחוסר הבנה מביך של רבים מהנושאים עליהם הוא כותב" וכי "מאמרו של הררי (בנוגע לתרומה השולית של היהדות לאנושות) לוקה בכשלים לכל אורכו". ביחס למאמר זה כתב הרב והפילוסוף מיכאל אברהם כי "יובל נוח הררי לא מאכזב. כל כך הרבה שטויות, דמגוגיה, הנחות המבוקש והנחות לא מבוססות, במאמר אחד. זה קשקוש שהוא אפילו יותר מרוכז מאשר בספריו".
הרב חיים נבון כתב כי "שני ספריו של יובל נח הררי ("קיצור תולדות האנושות" ו"ההיסטוריה של מחר") הם פרויקט מרשים של היסטוריה ופילוסופיה, אך בכמה סוגיות אנושיות מרכזיות נראה שהאידאולוגיה גוברת על האמת".
בעקבות הסכמת הררי להשמטת דברי ביקורת על שלטון פוטין מהתרגום לרוסית של ספרו "21 מחשבות על המאה ה-21", נמתחה ביקורת על בגידת הררי בערכים שהוא עצמו מטיף להם. הררי השיב לביקורת זו שללא הסכמתו לשינויים מעטים בספר, הספר לא היה מאושר לפרסום ברוסיה. הוא הוסיף שרוסיה היא מדינה לא דמוקרטית והוא לא היה מוכן לשנות את הרעיונות והמסרים המרכזיים אך את הדוגמאות היה מוכן לשנות כדי שהספר יצא לאור גם ברוסיה. הוא ציין "אני חושב שהתשלום של שינוי דוגמאות ספורות שווה את הרווח של הגעה לקהל הרוסי".
שואת יהודי ברית המועצות
השואה בברית המועצות מתייחסת לרדיפת היהודים כחלק מהשואה במלחמת העולם השנייה.
מונח זה עשוי להתייחס לאחד מהערכים הבאים:
מונח זה עשוי להתייחס גם לשואה במדינות הבלטיות שסופחו על ידי ברית המועצות לפני המלחמה:
דגל איי מריאנה הצפוניים
דגל איי מריאנה הצפוניים אומץ ב-4 ביולי 1976.
בדומה לדגלים אחרים של מדינות באוקיינוס השקט (כגון איי מרשל ונאורו), דגל איי מריאנה הצפוניים כולל רקע כחול, המסמל את האוקיינוס, וכוכב לבן המסמל את האי. הצבעים - כחול ולבן מסמלים גם את הקשר בין האי לארגון האומות המאוחדות - אשר ניהל את האי על ידי מועצת הנאמנויות שלו.
מאחורי הכוכב הלבן מצוי סמל ה"טאגה" - סמל פולינזי המסמל כוח.
בשנת 1981 הוסף זר הפרחים לדגל על מנת לסמל את הקשר להיסטוריה ולתרבות של האיים.
קיל (פירושונים)
{{פירושונים| אישים: אחר:
אייר סיישל
אייר סיישל היא חברת התעופה הלאומית של הרפובליקה של סיישל, המשרד הראשי שלה ממוקם באיי סיישל בנמל התעופה הבינלאומי באי מאהה. החברה מפעילה טיסות פנימיות בין איי המדינה, טיסות צ'ארטר וטיסות שכר בינלאומיות. כתוצאה מכך שתיירות היא ההכנסה העיקרית לאיי סיישל לחברה מעמד ותפקיד חשוב במדינה. חברת התעופה מציעה טיסות ישירות לאבו דאבי, אנטננריבו, יוהנסבורג, מאוריציוס, מומבאי ובעבר גם לדרבן, דיסלדורף ולפריז. אייר סיישל גם מפעילה מדי יום טיסות ברחבי הארכיפלג.
החל משנת 2012 שייכים 40% ממניות חברת אייר סיישל לחברת התעופה איתיחאד איירוויז. אסטרטגיית שותפות זו אפשרה לאייר סיישל לנצל את משאבי חברת איתיחאד ולחדש את צי המטוסים שלה וכמו כן ליהנות משותפות קוד וטיסות המשך לרחבי העולם.
הקמת החברה
חברת התעופה הוקמה על ידי ממשלת איי סיישל  ב-15 בספטמבר 1977, בעקבות מיזוג אייר מהאי ואינטר אילנד איירוויז, חברת התעופה החלה להפעיל טיסות בינלאומיות החל משנת 1983 לפרנקפורט וללונדון.
השותפות עם איתיחאד איירוויז (EAP)
ברית איתיחאד איירווייז היא שותפות קוד בין חברות תעופה הכוללת את: אליטליה, אייר סרביה ואייר סיישל.
צי המטוסים
צי מטוסי חברת אייר סיישל נכון לאוגוסט 2022
מחלקת עסקים- מחלקת העסקים מופעלת בטיסות הבינלאומיות של החברה במטוסי ה-איירבוס A320. מחלקת העסקים מציעה מושב הנהפך למיטה עם מסך טלוויזיה 10.4 אינץ', שקע חשמל וחיבור USB. בנוסף מציעה המחלקה מאכלים מקומיים לאיי סיישל וגם מאכלים בין לאומיים, מבחר יינות, רום מתוצרת מקומית ועוד.
מחלקת תיירים- מחלקת התיירים במטוסי ה-איירבוס A320 מציעה מושבים מרווחים (32 אינץ'), מסך טלוויזיה, משענת ראש מתכווננת ומבחר מ-3 ארוחות שונות.
פעילות החברה בישראל
ביולי 2019 הודיעה החברה על פתיחת קו חדש מסיישל לתל אביב. הקו החל לפעול ב-27 בנובמבר 2019, ופועל בתדירות של טיסה שבועית. הקו מבוצע במטוסי האיירבוס A320neo.
המחטים (דקוטה הדרומית)
המחטים (באנגלית: The Needles) הן אזור בגבעות השחורות של דקוטה הדרומית, 30 קילומטרים מערבית לרפיד סיטי, בפארק קסטר סטייט (71,000 דונם), אשר מצויים בו חרוטי סחיפה גבוהים ומחודדים של סלעי גרניט. חרוטים אלה גבוהים ומחודדים בקצותיהם. המחטים מורכבות מגרניט בן 1.8 מיליארד שנה שנפרץ לתוך קרום האדמה כמאגמה מותכת - בפסגת Harney Peak שהתקררה לאט שמונה מיילים מתחת לפני השטח ויצר גרניט גרגרים עדין בהר ראשמור וגרניט גרוס גס עם המון גבישי פגמיטיט באזור המחטים. גבישים אלו, לרוב גבישי פצלת השדה וגבישי קוורץ הם שהופכים את טיפוס המחטים לכל כך מיוחד, ייחודי ומרהיב. אזור המחטים מוכר כאתר תיירותי, המושך בין היתר מטפסי הרים. כביש מס' 87 בדקוטה הדרומית המוביל אליו זכה לכינוי "דרך המחטים", משום שנסלל בקרבת מקום.
קמיקטסו
קמיקטסו (ביפנית: 上勝町) היא עיירה במחוז טוקושימה שביפן. בשנת 2016 הוערכה אוכלוסייתה בכ-1,482 איש וצפיפות של 7.2 לקמ"ר. שטחה הכולל הוא 109.7 קמ"ר.
קמיקטסו נתפרסמה כעיירת "Zero waste" (אפס אשפה). משמעות הדבר היא שהעיירה כולה ממחזרת את כל האשפה שהיא מייצרת, וזו ממויינת לכ-45 סוגים שונים של אשפה המטופלים באופן ספציפי. בפועל העיירה באמת ממחזרת כ-80% מהאשפה שלה ושמה לה למטרה להגיע ל-100% עד 2020.
קיצור תולדות האנושות
קיצור תולדות האנושות הוא ספר מאת הפרופסור יובל נח הררי מהחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ושיצא לאור בהוצאת דביר בשנת 2011. נכון למרץ 2015, הספר שהה במצטבר 180 שבועות ברשימת רבי המכר של עיתון הארץ, בקטגוריית ספרי העיון. הספר תורגם לכ-40 שפות.
בשנת 2017 נרכשו זכויות הספר על ידי הבמאי והמפיק רידלי סקוט ("בלייד ראנר") ובמאי סרטי התעודה זוכה האוסקר אסיף קפדיה ("איימי"), שמתכוונים לעבד את הספר לסרט קולנוע שייקרא "Sapiens".
הספר מבוסס על הקורס "מבוא להיסטוריה עולמית" לתואר ראשון באוניברסיטה העברית, אותו העבירו בתחילה תריסר מורים שונים, כל אחד בתחום התמחותו, ובמהלך השנים החל הררי להעביר את הקורס כולו. בניגוד לספרים אחרים שמתארים את ההיסטוריה העולמית בעיקר ביחס לתרבות המערבית כפי שהתפתחה ב-5,000 השנים האחרונות, מנסה הררי בספרו לבחון את מהלך ההיסטוריה בכל התרבויות ולאורך כל התקופות, החל מלפני כ-70 אלף שנה, והוא אף סוקר את הרקע שקדם לכך. בניגוד לספרי ההיסטוריה המקיפים המקובלים, הספר מנסה להראות לא רק את השתלשלות האירועים, אלא גם לעסוק בחוויה האנושית האינדיבידואלית ובסוגיות אתיות העולות מן ההיסטוריה.
פרופסור הררי הוציא לאור באוקטובר 2020 את ספרו "תולדות האנושות/היסטוריה מאוירת" אשר מהווה עיבוד עלילתי, גרסת קומיקס דיגיטלי לספרו "קיצור תולדות האנושות".
המהפכות השונות בהיסטוריה
הספר מחלק את ההיסטוריה על פי שלוש מהפכות עיקריות:
תזות מרכזיות בספר
תזה שלישית שמופיעה בספר היא שהאדם הוא המין הקטלני ביותר שחי אי-פעם על-פני כדור-הארץ. עוד בתקופה שבין המהפכה הלשונית למהפכה החקלאית הכחיד האדם כ-50% מסוגי היונקים היבשתיים הגדולים בכדור הארץ, ומספר גדול מאוד של מיני בעלי חיים אחרים. באוסטרליה נכחדו 95% מכל בעלי החיים הגדולים של היבשת, ובאמריקה נכחדו 84 מתוך 107 (78.5%) סוגי יונקים יבשתיים גדולים. גל הכחדה נוסף ליווה את המהפכה החקלאית, אשר בנוסף להכחדת מינים רבים של בעלי חיים, הביאה גם לשעבודם של מספר קטן של מינים לצרכיו של האדם. בעלי חיים מבויתים אלו נחלו הצלחה אבולוציונית מסחררת והתרבו בהמוניהם, אולם מבחינת תנאי חייהם של הפרטים האינדיבידואלים, בעלי חיים מבויתים אלו הם בין היצורים האומללים ביותר שחיו אי פעם על פני כדור הארץ. ההצלחה הגדולה ברמת המין הקולקטיבי כרוכה באומללות גדולה של הפרט.
תזה רביעית בספר היא שלהיסטוריה יש כיוון. היא נעה בהדרגה ממצב שבו קיים בכדור הארץ מספר גדול מאוד של תרבויות אנושיות קטנות, למצב שבו קיים מספר קטן של תרבויות גדולות יותר, ועד למצב שבו תתקיים תרבות אחת גלובלית. לדעתו של הררי, ההיסטוריה אינה מתפתחת לטובתם של בני האדם, והתרבויות שמנצחות במאבק ההישרדות אינן בהכרח התרבויות הטובות ביותר לבני האדם.
הספר טוען שהמנוע העיקרי של ההיסטוריה ב-500 השנים האחרונות הוא השילוב או הברית בין המדע המודרני, הקפיטליזם והאימפריאליזם האירופאי. האימפריאליזם והקפיטליזם מספקים את התמיכה המוסדית והכספית שבלעדיה כמעט בלתי אפשרי לערוך מחקר מדעי, ובתמורה האימפריאליזם והקפיטליזם מכתיבים את האג'נדה של המדע וקובעים כיצד יישמו את תגליותיו בצורת טכנולוגיה. לדעת הררי, האידיאל המרכזי של המערכת המשולשת הזאת הוא אידיאל הקידמה, שמבוסס על שתי הנחות: (1) ידע הוא כוח, (2) ישנם דברים רבים שבני האדם עדיין לא יודעים. מכאן נובע שאם בני האדם יחקרו ויגלו ידע נוסף הכוח שלהם ילך ויגבר, והם יוכלו לעשות דברים שכרגע נבצרים מיכולתם. באופן פוטנציאלי אין שום גבול ליכולתם של בני האדם מלבד הגבול שמציבה הבורות. הדוגמה המובהקת ביותר לכך היא מה שהררי קורא לו "פרויקט גילגמש" – הניסיון להביס את הזיקנה והמוות באמצעות מחקרים ברפואה, ביו-טכנולוגיה וכיוצא בזה.
הספר מציג את הטענה שההיסטוריה מתקרבת לסופה. אם הומו סאפיינס לא ישמיד את עצמו, אז בקרוב מאוד הוא ישדרג את עצמו לישות שונה לגמרי. אנו מתקרבים לנקודה המכונה בפי העתידנים "סינגולריטי", שבה יקרוס עולם המשמעות שלנו. אין לנו יכולת אפילו לדמיין את מה שעשוי לקרות אחר כך.
טענה מתודית שמעלה הררי היא, שיש לבחון את ההיסטוריה לפי קריטריונים של סבל ואושר. השאלה, האם הסבל בעולם יפחת או יגדל כתוצאה מתהליך או מהפכה זו או אחרת - כגון עליית הנצרות או המהפכה הצרפתית - היא החור הגדול ביותר בהבנתנו את ההיסטוריה. לטענת הררי, אין לנו עדיין הבנה טובה של מהות הסבל והאושר, ואיננו מסוגלים לקבוע האם, למשל, יש פחות או יותר סבל בעולם של ימינו מאשר לפני 500 שנה.
ראו גם
Sex at Dawn
דגל גואם
דגל גואם אומץ רשמית ב-9 בפברואר 1948.
הדגל הוא דגל כחול המוקף בקו אדום שבמרכזו סמל גואם.
דג שמש ברדסי
דג שמש ברדסי (שם מדעי: Mola tecta) הוא מין של דג גרם גדול ממשפחת דגי השמש וקרובו של המין דג שמש מגובשש, הגדול בעולם.
מאפיינים
דג זה הוגדר כמין חדש רק בשנת 2017, לאחר מחקר גנטי שנערך על פרטים שנלכדו באזור חופי ניו זילנד, דרום-מזרח אוסטרליה, אפריקה ודרום צ'ילה, והוא הראשון מהסוג דג שמש שתואר לאחר 130 שנה.
זהו דג זה גדול מאוד, באורך כ-3 מטרים ומשקל של כ-2 טונות. גופו אפרפר ובהיר יותר משאר המינים, למעט החלק העליון (המזכיר ברדס). לדג זה אין בליטות או גבשושיות על גופו, והוא שוחה במאונך רוב זמנו אך יכול גם לשכב במאוזן על פני המים במנוחה, כשגופו רפה.
הדג מצוי רק באוקיינוסים הדרומיים בדרום אוסטרליה, טסמניה, ניו זילנד ובקרבת דרום אפריקה, שם הוא צד את טרפו הכולל בעיקר מיני סלפיים.
דוד בקר
דוד בקר (באנגלית: David Bekker; מאי 1897 – ינואר 1956) היה אמן יהודי-אמריקאי, שפעל בתחומי הציור, ההדפס (תחריט, תצריב, לינולאום), הויטראז' ואף גילף בשנהב, הבן הצעיר למשפחת בקר, שעלתה ארצה בעלייה השנייה. בקר למד בבצלאל אצל אבל פן ובוריס שץ. בשנות העשרים של המאה העשרים השתקע בארצות הברית הציג בעשרות תערוכות במכון האמנות של שיקגו.
קורות חיים
דוד בקר נולד בווילנה שם למד בבית הספר לאמנות שייסד מרק אנטוקולסקי. הוא עלה ארצה בשנת 1911 עם אחותו ואביו כאשר יתר בני המשפחה עלו עוד קודם לכן. אחיו הבכור משה ניהל את חוותו של יצחק לייב גולדברג בערטוף ולאחר מכן התיישב בראשון לציון. שלוש מארבע אחיותיו היו מנשות השומר. למשפחתו היה תפקיד חשוב בראשית ימיה של ההתיישבות הציונית בישראל. האחיות ציפורה, קיילה ואסתר נישאו לראשי ארגון "השומר": אלכסנדר זייד, ישראל גלעדי ומאיר קוזולובסקי. אחותו רבקה רבינוביץ והוריו התגוררו בירושלים. בקר למד אמנות בראשית ימיה של בצלאל (1911 - 1914), מוריו היו בוריס שץ ואבל פן בין חבריו לספסל הלימודים היו האומנים נחום גוטמן, ניסנהולץ - "חד גדיא",חיים נבון, ברוך אגדתי ועוד (ראה יומן הכיתה בבצלאל שנת תרע"ג מתוך-"פרשת חייו הסוערת של הצייר דוד בקר, אתר carmonia") בקר זכה בפרסים על יצירתו עוד בהיותו סטודנט. בעיתון "הצפירה" נובמבר 1913 כותב קדיש יהודה סילמן בשם העט שלו "אשנב" :"בתערוכת בית הספר בצלאל צייר דוד בקר תמונה פנטסטית,רחל אימנו בקומה מתוך קברה בלילה ומשמיעה קולה ברמה"
בשנת 1914 ירה בקר ביעקב וינטרוב בן למשפחה מכובדת מווילנה שפתח חנות לספרים בירושלים. היה זה בליל חתונתו של וינטרוב עם רבקה נון לאחר שביטל את אירוסיו עם אחותו של בקר-אסתר. וינטרוב נפצע קשה אך החלים. המעשה עורר גינוי חריף בציבור (ראה עיתון "החרות ירושלים" עמ' 3 מיום 29.3.1914 גינויים של ברנר, א. חשין א. ראובני וגם של מורי בצלאל ותלמידיו. כן נכתבו דברי גינוי קשים בעיתון "האחדות" מיום 10.4.1914-רשימתו של א ראובני בשם העט שלו נ. וגמן). מחשש שיוסגרו לשלטונות הטורקיים - הוברחו בקר וחברו - קרוב משפחתו - אליקים רבינוביץ ללבנון בסיוע איש "השומר" יחזקאל חנקין. משם המשיכו לאירופה, שם עיצבו מדליות עבור מלך בולגריה וגילפו בשנהב פורטרטים עבור קרול הראשון מלך רומניה ואשתו המלכה. הוא שהה זמן מה בפריז שם נחשף לאמנות מודרנית."האמנות המודרנית אליה נחשפתי בצרפת, קרובה מאוד לליבי. ממאטיס למדתי את הקו הקליל, הרוחני ומלא החן, ובענווה אומר כי הושפעתי מהמאסטרים הגדולים סזאן וואן גוך". לאחר המלחמה חזר לתקופה קצרה לארץ ומכאן הפליג לארצות הברית. בתחילה השתקע בקליפורניה שם התגורר עם אשתו הראשונה ושני ילדיו. משם עבר לשיקגו בה הקים משפחה חדשה, ובה התגורר עד לפטירתו. בקר הקים קבוצה של אמנים יהודים (1926) בשם Around the Palette (כיום מוכרת בשם American Jewish Artists Club) והציג בתערוכות רבות במכון לאמנות של שיקגו (Art Institute of Chicago) ובמוזיאונים נוספים בארצות הברית. לצד זאת עיצב בקר ויטראז'ים לבתי כנסת באזור שיקגו. בקר לקח חלק כאמן בפרויקט האמנות Federal Art Project שהיה חלק מהפרויקט הלאומי מינהל קידום העבודות (Works Progress Administration) מייסודו של הנשיא רוזוולט. במסגרת הפרויקט יצר ציורי קיר במוסדות ציבוריים ובשנות ה-40 לימד אמנות ב-Hull House בשיקגו.
בשנת 1933 הוא כתב על עצמו "כמי ששייך לעם היהודי אשר מזמן קדום אני מחפש אחר הרוחני, האירוני, המיסטי והפואטי שבנשמה, אינני מסתפק באינטלקטואלי. עבורי צבע על קנווס הוא אמצעי לביטוי רגשות של שמחה ושל צער ורגש אנושי שניטע בתוכי". מתוך תפיסה זו, באוקטובר 1934 דרש בקר להסיר עבודה שלו שהוצגה בתערוכה קבוצתית במלון סטיבנס בשיקגו, מכיוון שהמלון אישר לקיים בו מפגשים של ה-DAWA, ארגון נאצי שפעל באילינוי. "כל עוד ה-DAWA שהוא ארגון נאצי, מקיים מפגשים במלון סטיבנס, אני מביע את מחאתי ודורש להסיר את הציורים שלי המוצגים בתערוכה במלון".
דוד בקר חתם על ציוריו במספר חתימות שונות אותן לרוב צירף לחתימה אחרת שלו. דרך מגוון החתימות משתקפים השינויים שעבר בחייו, הוא חתם דוד בקר בעברית, דוד בעקער ביידיש, בן מנחם, בן מנדל או מנדלזון (על שם אביו אברהם מנחם מנדל). הוא גם חתם בשם אבו שושנה, לאחר שביתו מנישואיו הראשונים - שנקראה על שם אמו רייזה - נפטרה בגיל 4. במספר ציורים והדפסים שלו אף חתם בשלוש חתימות שונות.
אמנות
יצירתו מאופיינת בעיסוק במגוון זהויות יהודיות ובפרשנות אמנותית לתרבות ולמסורת היהודית כפי שהם באים לידי ביטוי בחייו הסוערים. בקר צייר את עולמם של יהודי וילנה, את מותו הכאוב של גיסו הנערץ אלכסנדר זייד את הווי המהגרים היהודים בשיקגו, ובצידם הוא צייר ציורים של סצנות מהתנ"ך ומהמדרש. הוא צייר ציורים בהשראת שירתו של ביאליק, ובשנת 1937 הוא הכין תשורה אמנותית עם חבורת אמנים יהודים לרגל הקמת המושבה היהודית בבירוביג'ן. בצד הסגנון הבצלאלי, בקר הושפע מהסגנון המודרני. הוא צייר בקווים תזזיתיים את העולם היהודי הישן ותפס את עצמו כאחראי לשימור העולם הישן באמצעות יצירתו. הוא תיאר בפרוטרוט סצנות מהווי החיים היהודי של השטעטעל; חתונות יתומים בבית קברות, ריקוד מצווה ופגישה עם השדכן, בצד חוויית הזרות וההגירה של יהודי חסידי ברכבת התחתית של ניו-יורק.
הקיום היהודי על פי בקר לעולם אינו נינוח. כך מתאר בקר את האני מאמין האמנותי שלו: "כבן וילנה היהודית גדלתי והתחנכתי בין הרחובות המתפתלים ובין הבתים הרעועים עם תריסים המתרופפים מחלונותיהם, כאילו היו עיניים עצומות למחצה הצופות על העולם סביב בחשד ובחוסר אמון. הפנים העצובות ומבטיהם של עמי הנרדף והמעונה נחרטו עמוק בנשמתי הצעירה ומצאו ביטוי בשנות חיי הבוגרים בגעגועים לבית ולאושר האבודים. לאחר נסיעות רבות בעולם, גיליתי בסוף את סודה של חרות בחלקת אדמת ארץ ישראל. כאן מצאתי את האושר בתחושת הביתיות בין הקרובים והיקרים לי ובשמחת הציור באור התורה. [...] נהייתי חסיד, חסיד בציור שלי. במקום העבר מלא הצער, אני בוחר לתאר עתיד של שמחה ותקווה. כן, אני מצייר כמו חסיד, מתוך אמונה ושמחה ונותן לקווים לרקוד ולצבעים לצחוק על מנת שינחמו את הלב היהודי המיוסר".
בקטלוג תערוכה They Seek a City שהוצגה ב - Art Institute of Chicago בשנת 2013 ועסקה בנושא הגירה, הוצגו שני ציורים של בקר. בשתי העבודות ניתן לראות את החיבור בין עבר והווה ואת הקשר בין הורים לילדיהם, קשר הממשיך להתקיים באמצעות המכתבים המגשרים בין העולמות המשתנים.
קניין הבטה
במשפט העברי, הבטה היא סוג של מעשה קניין השנוי במחלוקת. על הכל מוסכם כי במכירה או במתנה יש צורך במשיכה או בהגבהה ואין תוקף להבטה בלבד, אולם בזכייה מן ההפקר יש הסוברים שמספיקה הבטה. פרשני התלמוד ביארו באופנים שונים מהי ההגדרה המדויקת של הבטה.
היבטים הלכתיים
אחד מההיבטים ההלכתיים של הקנין הוא בדין ביומו תתן שכרו האומר כי יש לשלם לפועל ביום עבודתו. כאשר פועל שומר פירות שדה לאדם אחר, מובא במשנה, כי אין המעביד יכול לומר לפועל שיטול את שכר פעולתו מפירות השדה עצמו, מכיוון שהוא כבר קנה את הפירות על ידי הבטתו של הפועל והתחייב במצוות "ביומו תשלם שכרו", ובברייתא מובא כי ניתן לומר לפועל שייקח את שכרו מפירות השדה.
הגמרא מיישבת את הסתירה, כי קנין "הבטה" אינה קנין, ובברייתא מדובר שהשומר שמר את הפירות ומכיוון שהבטה אינה קניין כלל, נמצא כי השמירה לא הקנתה את החפץ למעביד, ומכיוון שלא נעשתה עבורו עדיי שום פעולה מעשית, לא חלה עליו חובת התשלומים לפועל והוא יכול לומר לו שייקח את שכרו מפירות השדה, אך במשנה מדובר שהפועל הגביה את הפירות לבעל הבית, וכך קנה בעל הבית את הפירות.
במשנה אחרת חולקים תנא קמא ורבי יוסי בשומר ששומר את פירות העומר לציבור, אם קיים חיוב לשלם לו בכסף מלא כדי שיקנה את הפירות חזרה לציבור, או שניתן לבצע את השמירה בהתנדבות. הגמרא תולה זאת במחלוקת אם הבטה קונה או לא, ומי שסובר שהבטה קונה אוסר לבצע את השמירה בהתנדבות, שכן במקרה כזה אנו חוששים שהשומר, שעושה את מעשה הקניין בפירות על ידי ההבטה, יעשה זאת לעצמו, ומכיוון שהוא לא מקבל תשלום עבורם, הוא לא יעשה את מעשה הקניין לציבור אלא לעצמו, ונמצא שקרבן העומר יוקרב משלו ולא משל הציבור. אך לפי הדעה הסוברת שהבטה אינה קונה אין בעיה כזו. למסקנת הגמרא מסיק רבא כי לפי כל הדעות הבטה בהפקר קונה.
הבטה להקנות לאדם אחר
רבי יעקב יצחק מפרשיסחא מקשה, לפי מסקנת הגמרא לכל הדעות קנין הבטה קונה, שוב עולה חזרה הסתירה בין המשנה לברייתא, אם בעל הבית יכול לומר לפועל שיטול את שכר פעולתו מפירות השדה עצמו או לא. היהודי הקדוש מסביר, כי הקושיא אינה קשה גם אם הבטה קונה; את דבריו הוא מבאר בכך שקנין ההבטה הוא על ידי השמירה הנגרמת לקונה. לפי זה, מסביר הרבי מפרשיסחא, לא ניתן יהיה להקנות לאדם אחר על ידי הבטה של הפועל, שכן קנין השמירה מועיל דווקא אם שמירת האובייקט הנקנה (שהיא 'הבטה') נעשית על ידי מי שקונה אותו לעצמו, כך שהשמירה היא מוחלטת, שאין אדם נוסף - חוץ מהאדם לו נקנה החפץ -  שיש לו שליטה על החפץ; אך כאן, כאשר אדם אחר שומר לבעל הבית, אין הדבר נשמר לחלוטין לבעל הבית, שהרי גם  לפועל עצמו יש גישה אל החפץ.
אופן הקנין
לפי הרמב"ם, קניין ההבטה נעשה על ידי שמירה על החפץ והגנה עליו כך שלא יילקח על ידי אחרים. אולם התוספות כתבו שלא ניתן לומר שהבטה היא שמירה בעלמא, שכן גמרא מפורשת היא שראייה אינה קונה בהפקר, ולכן מההכרח לומר שמדובר שעשה מעשה מסוים לשמור את הדבר, כגון שעשה גדר קטן.
60
אירועים
ללא תאריך מדויק:
א-דיוואניה
א-דיוואניה (בערבית: الديوانية, תעתיק: אלדיואניה) היא בירת מחוז אל-קאדסיה בדרום עיראק. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מנתה 403,796 בני אדם. סביבת העיר, הסמוכה לנהר הפרת, נחשבת לפורייה מאוד מבחינה חקלאית. מבחינה תחבורתית, א-דיוואניה נמצאת על פרשת דרכים בין הערים הגדולות בגדאד ובצרה. האזור שמסביב לעיר נחשב לאחד הפוריים ביותר בעיראק בשל המים שהוא מקבל מנהר הפרת הסמוך לו.
רב הונא בר חייא
רב הונא בר חייא היה אמורא בבלי בן הדור השלישי.
רוב מאמריו בתלמוד הם בשם רבותיו, והוא מוזכר גם בתלמוד ירושלמי אשתו הייתה בתו של רב ירמיה בר אבא, וממנה נולד בנו לוי. מסר כמה הלכות שקיבל מחותנו.
לאחר פטירתו של רב יהודה, לא הסכים רבה לקבל את המינוי לראשות ישיבת פומבדיתא, ובשנים אלו שימש רב הונא בר חייא כראש הישיבה. רק לאחר פטירתו של רב הונא בר חייא, קיבל רבה את ראשות הישיבה, כדי למנוע ביטול תורה.
בתקופה מסוימת, שימש רב הונא כמוכס וגובה המס מאת המלך, תפקיד שנחשב כמגונה בעיני החכמים, מסיבות שונות. דעתו של רב הונא הייתה שונה, והוא קיבל על עצמו את התפקיד. באותה תקופה, רצו החכמים לשאול שאלה קשה במיוחד את רב הונא, וארבע מאות מהחכמים בראשות רבה ורב יוסף התכוננו לבוא לביתו, כשהוא מצידו מכין ארבע מאות כיסאות יקרות עשויות משן. בדרך שמעו החכמים, על תפקידו החדש, והם הקפידו מאוד על הדבר, ומשכך, החליטו שלא לבוא לביתו יותר. כאשר שמע רב הונא מכך, הוא אמר מיד: אם כך, אני חוזר בי, ואני מתפטר מתפקידי. בשלב זה, התפצלו החכמים ביניהם. רב יוסף טען שאדם שנעשה למוכס נחשב לפסול ולא נאמן גם אם חזר בו, ורבה פסק שבמקרה כזה ניתן לסמוך עליו כבתחילה, ולכן הוא בא אליו עם תלמידיו, ללא רב יוסף.
רב הונא היה מצעירי תלמידיו של שמואל, למד אצל רב כהנא ואצל רב נחמן, והיה מצעירי תלמידיו של רב יהודה.
בכמה מקומות מובא כי מסר בשם שמואל שהלכה כתנא חנניה בנושאים שונים לחלוטין.
בנו לוי מוזכר בתלמוד כחבר או כתלמיד חבר של רבה בר בר הונא.
מאמרותיו
רב הונא פסק, כי כיבוד אב הוא מממונו של האב, ואין על הבן חיוב להוציא מכספו הפרטי לשם ההוצאות הנלוות לכך.
ראובן גור
ראובן גור (באנגלית: Ruben Gur; נולד ב-1947) הוא פסיכולוג אמריקאי ממוצא    ישראלי. משמש כפרופסור באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, בקתדרה לפסיכיאטריה, וכן בקתדרות לרדיולוגיה ונוירולוגיה. הוא מנהל מעבדת המוח בבית החולים של אוניברסיטת פנסילבניה.
גור תרם רבות למחקרים פסיכולוגיים גם בתחומים אחרים כמו חקר מנגנוני ההגנה הנפשיים וה"הטעיה העצמית", ביחד עם החוקר הרולד זקהיים. כמו כן חקר השפעות השינה על התפקודים הקוגניטיביים.
קורות חיים
גור נולד וגדל בישראל. הוא שירת בצה"ל בשנים 1967-1965, ובהמשך למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, בין השנים 1970-1967.
ב-1970 נסע לארצות הברית, שם למד לדוקטורט בפסיכולוגיה ופסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת מישיגן באיסט לנסינג (East Lansing). ב-1973 עסק במחקר לקראת פוסטדוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, אצל הפסיכולוג הנודע ארנסט הילגרד. אחר כך, במהלך השנים 1974-1976, עשה פוסטדוקטורט בתחום הנוירופסיכולוגיה, באוניברסיטת פנסילבניה. מאז עבד כמרצה וחוקר באוניברסיטה זו. החל משנת 1988 מכהן כפרופסור לפסיכיאטריה. בשנים 1996-1992 עבד גם במכון הלאומי לבריאות. משנת 2005 הוא מכהן כנוירופסיכולוג ראשי במרכז הרפואי של מנהל הווטרנים בפילדלפיה.
רבים ממחקריו ערך ביחד עם אשתו, רחל גור, פסיכיאטרית, נוירולוגית ופסיכולוגית, איתה למד באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת מישיגן.
מחקרי לטרליזציה
בני הזוג גור חקרו בשנת 1975 את הקשר בין כיוון תנועות העיניים בעת חשיבה - שמאלה או ימינה – ובין השימוש במנגנוני הגנה מסוימים. הם מצאו שה"שמאליים" (שכיוונו עיניהם קודם שמאלה כשנשאלו שאלה) מאופיינים יותר מה"ימניים" בנטייה להכחשה והדחקה.
הונאה עצמית ושקרים
גור חקר את תופעת ה"הונאה העצמית" (self deception) בשיתוף עם הרולד זקהיים (Sackeim), בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80. גור יצר שאלונים מתאימים, וביצע ניסויים באמצעות זיהוי על ידי הנחקרים של קולם המוקלט עצמם או של קול מוקלט זר.
דניאל לנגלבן, יחד עם גור ואחרים, ניסה להשתמש בתהודה המגנטית התפקודית כ"גלאי שקר", הודות לשינויים בכיוון פעילות מוגברת באונה המצחית בעת אמירת שקרים. דווחה הצלחה של כ-85%.
עבודות רבות של בני הזוג גור הוקדשו לחקר התפקודים הקוגניטיביים והרגש, למשל הפרעות בזיהוי רגשות לפי הבעות פנים.
חקר השוואתי של המבנים והתפקודים במוח
בני הזוג גור חקרו את ההבדלים האזוריים במבני המוח ובתפקודיו בהשפעת המגדר והזקנה, וכן השוו במחקרם בין אנשים בריאים לבין חולים בהפרעות כמו סכיזופרניה, מחלות אפקטיביות, אוטיזם, שטיון, מחלת הנפילה ושבץ.
בני הזוג גור השוו בין גודל מבנים מוחיים של גברים ונשים, ומצאו שהמבנה האחראי על ריסון התוקפנות ובקרת הדחפים, באזור המצחי-אורביטלי בקליפת המוח, גדול יותר אצל נשים. כן נמצא שהיחס בין גודל האזור הקורטיקלי המצחי-אורביטלי לעומת גודל האמיגדלה (המעורבת בהתגרות הרגשית) הוא גדול יותר אצל נשים. המחקר מחזק את ההשקפה המקובלת לגבי עודף תוקפנות שקיים אצל גברים, תוך מתן הסבר ביולוגי, בנוסף להסברים החינוכיים-תרבותיים שהיו מקובלים עד אז.
במחקר אחר מצא גור כי במצבי מנוחה, זרם הדם במוח (CBF) הוא גדול בהרבה אצל נשים מאשר אצל גברים; מבחינה כמותית הוא דומה לזרם הדם במוח של גברים הנמצאים בפעילות של פתרון בעיות. לעומת זאת, גור מצא כי מטבוליזם הגלוקוז במוח (CMRgl) אצל שני המגדרים הוא שווה גם במצבי מנוחה וגם בפעילות מחשבתית.
גור ואשתו רחל פרסמו ב-1999 מחקר לפיו ניתן להבחין בהבדלים תלויי מגדר בחומר האפור ובחומר הלבן של המוח. אצל נשים נמצא חומר אפור ב-15-10 אחוזים יותר מאשר אצל גברים. תופעה זו מפצה ככל הנראה על הגודל הקטן יותר של המוח הנשי, ומסבירה למה מנת המשכל (IQ) אצל שני המגדרים היא דומה בממוצע. כן נמצא אצל הגברים אחוז גבוה יותר של חומר לבן, ויותר נוזל מוחי שדרתי, לעומת הנשים. מצד שני, יש יותר חומר לבן עם קישורים בין שתי ההמיספרות במוח אצל נשים בכפיס המוח. לממצאים האלה השלכות לגבי דרכי החינוך של בנים והטיפול בקשיי למידה וקשב.
במחקר נוסף מצא גור שבתהליך ההזדקנות אצל גברים חלה הידרדרות של המוח, שהיא מהירה פי שלושה מאשר אצל נשים, בייחוד בהמיספירה השמאלית ובאזורים המצחיים והרקתיים.
במחקרים מבוססים על PET, שעסקו בשינויים במוח בעת זיהוי רגשי של הפנים, הבחינו בני הזוג גור במעורבות של האונה הפראייטלית בהמיספירה הימנית, בזיהוי רגשות חיוביים ושליליים כאחד. במחקרים, שנערכו בשנות ה-90 ובהם השתתפו גם החוקר סקולניק והחוקר רולנד ארווין, השתמשו החוקרים בסט של שלוש תמונות של פנים המביעים שלושה מצבים רגשיים: אושר, עצב ומצב נייטרלי (PENN Facial photographs). הגברים והנשים זיהו היטב, באותה מידה, את הפנים המאושרות של גברים. לעומת זאת, הנשים זיהו ב-30% טוב יותר את העצב בתמונות פנים של נשים. בעת הניסוי הזה, האקטיבציה של המערכת הלימבית הייתה פחות מודגשת אצל הנבדקות מאשר אצל הנבדקים הגברים.
גור עסק גם בחקר שינויים במהלך מחלות ובמצבי דחק. ב-1998 עקבו גור ועמיתיו אחר שינויים מבניים של המוח אצל חולים שלקו באפיזודה ראשונה של מחלת הסכיזופרניה. השינויים הבולטים חלו באונות המצחיות והרקתיות, בעיקר השמאליות. מצד שני, במקביל חלה הטבה קלינית. במחקר רב-דורי שביצעו בשנת 2007 בני הזוג גור, מצאו בדומה לחוקרים אחרים, שלקרובי משפחה של חולי סכיזופרניה יש הפרעות מסוימות בתפקודים הקוגניטיביים לעומת קרובים של אנשים בריאים.
סוכנות הרישום של מחלות וחומרים רעילים
סוכנות הרישום של מחלות וחומרים רעילים (באנגלית: The Agency for Toxic Substances and Disease Registry) היא סוכנות פדרלית לבריאות הציבור הכפופה למחלקת הבריאות והשירותים האנושיים של ארצות הברית.
הסוכנות מתמקדת בלהפחית את סיכוני הבריאות הקשורים לחשיפה לחומרי מסוכנים למינימום האפשרי. הסוכנות עובדת בשיתוף פעולה הדוק עם מספר סוכנויות פדרליות, שבטים, קהילות מקומיות ומדינות ברחבי ארצות הברית. יעדה המוצהר של הסוכנות היא "לשרת את הציבור באמצעות פעולות בריאותיות המגיבות לרידום סביבת בריאות בטוחה ולמניעת חשיפות מזיקות".
אף על פי שסוכנות הרישום של מחלות וחומרים רעילים היא סוכנות עצמאית הכפופה למחלקת הבריאות ושירותי האנוש, המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן ממלאים רבים מתפקידיה הניהוליים.
הסוכנות החלה כגוף מייעץ ובלתי רגולטורי והוקמה באופן רשמי ב-1985. מטה הסוכנות ממוקם באטלנטה.
ב-2010 עמד תקציב הסוכנות על כ-76.8 מיליון דולרים והיא מעסיקה כ-300 עובדים במשרה מלאה.
פעילות הסוכנות
הסוכנות לרישום מחלות וחומרים רעילים היא סוכנות הכפופה למחלקת הבריאות ושירותי האנוש האמריקאית. הסוכנות עוסקת בהשפעה של חומרים מסוכנים על בריאות האדם, בסיוע במניעה ובהפתחה של חשיפות שעלולות להפיץ מחלות. כמו כן, היא פועלת להפצת מידע, חינוך והכשרה בתחום החומרים המסוכנים ואף מכינה פרופרילים חומרים מסוכנים הנמצאים ברשימות העדיפויות הלאומית.
היסטוריה
סוכנות הרישום של מחלות וחומרים עילים הוקמה כסוכנות שכפופה למחלקת הבריאות ושירותי האנוש ב-19 באפריל 1983. ג'יימס או. מייסון מונה להיות המנהל הראשון של הסוכנות. תיקוני חוקים בעניין פסולת מסוכנת העניקה לסוכנות סמכויות נוספות הקשורות למתקני אחסון של פסולת מסוכנת. הסוכנות הוקמה באופו רשמי ומסודר רק שנתיים לאחר מכן, ב-11 ביוני 1985.
חוק זכויות החולה
חוק זכויות החולה, התשנ"ו - 1996 הוא חוק ש"מטרתו לקבוע את זכויות האדם המבקש טיפול רפואי או המקבל טיפול רפואי ולהגן על כבודו ועל פרטיותו" (סעיף 1 לחוק). רוב עקרונות החוק יושמו עוד לפני חקיקתו, כנגזרות של חוק יסוד: כבוד האדם וחרותו.
היסטוריה חקיקתית
הצעת החוק, המהווה תשלובת מגובשת של חמש הצעות חוק פרטיות שיזמו חברי כנסת שושנה ארבלי-אלמוזלינו, מיכאל בר-זוהר, גדעון גדות, רן כהן ויאיר צבן, פורסמה ב-16 במרץ 1992. דברי ההסבר להצעת החוק נימקו את הצורך בחוק:
החוק אושר בכנסת ב-1 במאי 1996, ונכנס לתוקף ב-12 באוגוסט 1996, בתום שלושה חודשים מיום פרסומו.
מאז אישורו תוקן החוק 13 פעמים. תיקונים עיקריים:
בתיקון מס' 8 לחוק הוסדרה זכותו של מטופל לכך שאדם המלווה אותו, לפי בחירתו, יהיה נוכח בעת קבלת טיפול רפואי.
בתיקון מס' 13 לחוק נקבע שמנהל בית חולים רשאי לקבוע הוראות בדבר הגבלה של הכנסת חמץ למבנה בית החולים בפסח. התיקון נעשה בעקבות פסק דין של בג"ץ שקבע שאין להתיר הגבלה כזו ללא הסמכה בחוק. עמדת משרד הבריאות, לאחר התיקון לחוק, היא ש"החוק אינו מאפשר להסמיך עובד לערוך חיפוש אחר חמץ על גופו של אדם, וכן בכלי תחבורה, במטען או בטובין אחרים של באי בית החולים או השוהים בו".
בניין הבולשת הבריטית ביפו
בניין הבולשת הבריטית ביפו נמצא בפינת הרחובות אוארבך (מס' 1) ואילת (מס' 14). זהו בניין בן שלוש קומות שנבנה בסגנון באוהאוס, ושימש כמטה הבולשת הבריטית ביפו בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 1950 הפך המבנה למשכנו של בית המשפט המחוזי בתל אביב, ושימש בתפקידו זה עד 1968. לאחר מכן המבנה הוזנח והפך מושא לסכסוכים משפטיים שמנעו את שיקומו.
תכנון, הקמה ובעלות
את הבניין יזם והקים איש העסקים הגאורגי האמיד אהרון ישר מיכקשוילי. הוא ירש מאביו נכסים רבים בתל אביב. האב היה אחד מראשי העדה הגאורגית. על שמו רחוב באשדוד. התכנון האדריכלי נמסר בידי האדריכל זכי שלוש.
התקפת האצ"ל על הבניין
ב-23 במרץ 1944 חדרו אנשי האצ"ל אל הבניין עם מטעני נפץ. שוטרים רבים שהו בבניין באותה העת בעקבות פעולה של הלח"י שבוצעה באותו היום. למרות זאת, הצליחו אנשי אצ"ל להטמין את חומר הנפץ. מכיוון שמטעני החבלה התגלו בטרם עת פונה הבניין מיושביו טרם נהרס בפיצוץ.
אחרי תקופת המנדט
אחרי תקופת המנדט שימש המבנה כבית משפט מחוזי עד 1968. לאחר מכן פעל במבנה בית בושת. סכסוך ירושה הביא לנטישת הבניין ולהזנחתו. סרוב היורשים לשלם ארנונה נתקל בסירוב העירייה לשיקום הבניין, והידרדרותו עד סף הכרזה עליו כמבנה מסוכן. פלישת חסרי בית וגילוי גופות של שניים מהם בתוך הבניין הביאו להקפתו בגדרות גבוהות, כדי למנוע גישה אליו.
דנה טרס
ביוגרפיה
טרס נולדה ב-1990 בעירה האמדן, קונטיקט, ארצות הברית. בילדותה למדה בבית ספר קתולי סנט ריטה. היא יצרה את ספר האנימציה הראשון שלה כבר בגיל עשר, על הדמות של "פיקאצ'ו". אביה של טרס, תומאס טרס, היה עורך דין ונהרג בתאונת דרכים כשהייתה בת 11. טרס הייתה רקדנית במשך עשר שנים.היא סיימה תיכון שיתופי לאמנויות ומדעי הרוח בניו הייבן, קונטיקט.
השכלה ותחילת פעילות
טרס למדה תואר באנימציה בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק, שם ציירה כשמונה שעות ביום והחלה לפרסם את עבודותיה בבלוג שלה באתר טאמבלר. ב-2011 בשנתה השנייה ללימודים הייתה מעורבת, יחד עם שותפתה למגורים, לוז בטיסטה, ביצירת סרט האנימציה הקצר "בלאנדרשטיין" שהיה פרויקט הסיום של הבמאי זאק בליסימו.
ב-2012, במהלך השנה השלישית ללימודיה, היא יצרה והוציאה סרט מצויר קצר בשם "קיקבול". הסרט זכה להערכה רבה וזכה במלגה מהמועצה הלאומית לביקורת סרטים בארצות הברית.
ב-2013, כפרויקט סיום הלימודים, היא הוציאה את סרט האנימציה השני שלה בשם "מיראז" יחד עם איכר מיידגן. מיידגן כתב את העלילה בעוד שטרס עיצבה ואיירה את הדמויות. על הסרט נאמר כי הוא בוצע ללא דופי, הוא הוצג בפסטיבל לוס אנג'לס לסרטים קצרים וזיכה את טרס ומיידגן בפרס מלגת בוגרים. בראיונות לאחר הסרט ציינה טרס כי היא אוהבת אנימציה, וכי היא רואה עצמה כיוצרת סרטי אנימציה בעתיד וכן כי תשמח לשתף פעולה עם מיידגן גם בעתיד.
ב־2014 השתתפה בכנס אנימציה בקליפורניה עם נייט סווינהארט בו מכרה הדפסים וחפצים עם ציוריה.
התמחות ועבודה בגרוויטי פולס
ב-2013 סיימה טרס את לימודיה בבית הספר לאמנות חזותית והיא התקבלה להתמחות קיצית בסטודיו "JibJab" לאמנות חזותית. שם פגשה את אחד מיוצרי הסדרה "גרוויטי פולס" אשר ראה את הסרט "מיראז", וכך היא הצטרפה לסדרה בתור אחראית סטוריבורד, תפקיד אותו החלה ב-2014.
ב-2017 היא התראיינה וציינה כי היא הגיעה לגרוויטי פולס כי אנשים בסדרה ראו ואהבו את מה שפרסמה בבלוג שלה ושהתקבלה לעבודה עקב זה שהסכימה לעשות כל סוג של אנימציה בכל סצנה. העבודה על גרוויטי פולס הייתה העבודה המקצועית הראשונה שלה בתחום האנימציה שם היא למדה איך לעשות storyboard, איך לעבוד בצוות ואיך לפתח חזון ברור. היא הייתה שותפה ביצירת אנימציה לסדרה עצמה. ב-2019 סיפרה כי הייתה לה חויה נפלאה בסדרה וכי היא לא הייתה יכולה לבקש חויה מוצלחת יותר.
ב-2018 היא ציירה בדיו ספר גרפי שכתב אלכס הירש, בן זוגה לשעבר, המבוסס על סדרת הטלוויזיה "גרוויטי פולס", "גרוויטי פולס: אגדה אבודה".
סיפורים של ברווזים
בשנת 2017 ביימה טרס כמה פרקים של הסדרה "סיפורים של ברוזים" (DuckTales) והפכה את דמותה של "וובי וונדרקוואק" לדינאמית יותר. בשלב זה היא הרגישה כי היא רוצה ליצור סדרה משל עצמה כיון שהיא לא חשה מסופקת מבחינה יצירתית.
ב־2017 עבדה כאחראית סטוריבורד עבור סרט האנימציה "פלונטר: לפני שהכל התחיל". בבימוים של טום קולפילד וסטיבן סנדובל. סנדובל יעבוד איתה יחד מאוחר יותר על בית הינשוף.
בית הינשוף
לאחר מספר שנים שעבדה בערוץ דיסני טרס החלה לפתח סדרה משל עצמה. הרעיון הראשוני עלה כבר בשנת 2016 והתקדם לכדי רעיון ממשי מספר חודשים לאחר שהחלה לעבוד על "סיפורים של ברווזים".
הרעיון בבסיס הסדרה היה על נערה שמגיעה לעולם אחר ולומדת קסמים ממכשפה מבוגרת יותר, הרעיון הזה הפך מאוחר יותר לסדרה "בית הינשוף".
שם הסדרה "בית הינשוף" ניתן לה בגלל המסתורין העופף ינשופים. העבודה על בית הינשוף החלה ב-23 בפברואר 2018, והוצגה לראשונה ב-10 בינואר 2020, בערוץ דיסני בארצות הברית. עוד קודם ליציאתה הסדרה אושרה לעונה שנייה ב-21 בנובמבר 2019.
הצגה של דמויות להט"ב בבית הינשוף
בית הינשוף זכה לשבחים על התיאור של מערכת יחסים להטב"קית בין הדמויות של לוז נוסדה ואמיטי בלייט. במהלך עונתה השנייה, הסדרה זכתה לשבחים גם על הכללת דמות א-בינארית וככל הנראה טרנסג'נדרית, בדמותם של ריין וויספרס. טרס משתמשת באופן פעיל בטוויטר כדי לאשר זהויות להטב"ק של דמויות. על אף שדיסני התנגדה בתחילה להצגת מערכת יחסים קווירית בתוכנית, טרס זכתה בסופו של דבר לתמיכתם, וזקפה את השינוי התודעתי לעקשנותה.
טרס סיפרה למגזין ואניטי פייר במרץ 2021 שהיא הייתה פתוחה לגבי המחשבה שלוז תהיה דו מינית ולכלול דמויות להט"ב עוד במהלך פיתוח התוכנית. מאוחר יותר נאמר לה שהיא לא יכולה "לקיים שום סוג של עלילה הומוסקסואלית בין הדמויות הראשיות". טרס אמרה בתגובה, "נתתי לעצמי להתעצבן, להתפוצץ לחלוטין ולצאת בסערה מהחדר. החיים קצרים ואין לי זמן לפחדנות, הייתי מוכנה לעבור לשטחי מרעה ירוקים יותר אם צריך". שבוע או שבועיים לאחר מכן, היא קיבלה אישור והיא מתארת את האולפן כתומך מאז.
כלי תקשורת כמו CNN ו-Deadline הביעו תמיכה בתיאורים אלה, בעוד שאתרים שמרניים כמו One Million Moms התנגדו לרעיון, וגינו את ערוץ דיסני על הכללת זהויות להטב"ק בסדרה.
חיים אישיים
בשנים 2015–2022 הייתה במערכת יחסים עם יוצר "גרוויטי פולס", אלכס הירש. באפריל 2022 היא צייצה בטוויטר כי השניים נפרדו.
טרס פרסמה כי היא ביסקסואלית ב-2017 והכניסה את דמותה הביסקסואלית של לוז נוסדה לבית הינשוף. היא ציינה במספר ראיונות כי לוז מושפעת בעיקר מדמותה שלה עצמה. היא משתמשת בכינוי הגוף she/her (היא).
כבר בילדותה גילתה התעניינות בציירים כגון ג'ון באואר (אנ'), רמדיוס וארו, והירונימוס בוש. בילדותה נהגה לצפות בסדרות מצוירות כגון "בנות הפאוור פאף", "סאות' פארק", ו"משפחת סימפסון" שנתנו לה השראה בהמשך. בנוסף הושפעה מאנימציה יפנית כגון "הנסיכה מונונוקי", סרטי "סטודיו ג'יבלי" וכן מהדמות המצוירת "גארפילד".
טרס חברה במפלגה הדמוקרטית בארצות הברית. היא תומכת בזכויות נשים להפלה, בנישואים חד מיניים, במהגרים, וברפואה חופשית לטרנסג'נדרים אמריקאיים. היא ידועה ככזו שלא מפחדת להביע את דעותיה הפוליטית בפומבי ולהתראיין עליהן.
יחסי טנזניה–ישראל
בין מדינת ישראל לטנזניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים מאז 1994. ב-14 ביוני 2017 קיבל שגריר טנזניה הראשון בישראל את כתב האמנתו מידי נשיא המדינה, ראובן ריבלין, ונפתחה שגרירות טנזניה בישראל, אשר ממוקמת ברמת גן.
היסטוריה
כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 חתמה ישראל על הסכמי סחר עם אפריקה המזרחית שכללה את המושבה הבריטית טנגניקה (שהפכה אחר כך לחלק מטנזניה). בשנת 1956 נוצר קשר טלפוני בין ישראל לטנגניקה דרך לונדון. בינואר 1960, ביקר שר מטנגניקה בישראל.
עם קבלת העצמאות של טנגניקה בדצמבר 1961, הגיעה למדינה משלחת בראשות יהושפט הרכבי. רפאל רופין מונה לשגריר הראשון במדינה. ישראל הייתה אחת המדינות הראשונות בעולם שמינו שגריר במדינה, למעשה רפאל רופין נשלח כבר חצי שנה קודם, במרץ 1961 לשמש כציר במדינה לקראת עצמאותה ואהוד אבריאל סמנכ"ל משרד החוץ ערך ביקור הכנה חודשיים לפני קבלת העצמאות הרשמית של המדינה ודן בשיתוף פעולה בתחומי הדייג והקואופרציה הצרכנית והיצרנית. משה דיין (אז שר החקלאות) עמד בראש משלחת ישראל לחגיגות העצמאות של המדינה, והכריז על הענקת מלגות לימוד בישראל ל-100 מתושבי המדינה.
במהלך 1962, שלחה ישראל משלחת של מומחים לטנגניקה, במטרה לסיוע בהקמת שירותי בריאות ותברואה, הקמת מערכת לביטוח לאומי והקמת "מרכז להכשרה חלוצית" להכשרת נוער בתחומי החקלאות, לפי המודל של הגדנ"ע והנח"ל.
בינואר 1963 ערכה שרת החוץ גולדה מאיר ביקור במדינה ויצרה קשרים אישיים עם הנשיא הטנזני הסוציאליסטי ג'וליוס נייררה. עם זאת חודש לאחר הביקור אירחה טנגניקה את הוועידה האפרו־אסיאנית לשיתוף, שהסתיימה בהחלטה המגנה את "הקולוניאליזם הציוני" וקראה להפסקת "החדירה הציונית לאפריקה ולאסיה" ולביטול חוזים קיימים עם ישראל. עם זאת שר הפנים של טנגניקה הודיע שמדינתו תתעלם מההחלטה. ובעקבות הביקור של גולדה מאיר התפתחו בין המדינות גם קשרים ביטחוניים הדוקים. ישראל סייעה לטנזניה בהקמת ה"שירות הלאומי" של המדינה, והצבא, כולל סיוע בהקמת חיל אוויר. בהמשך גם קציני משטרה מטנזניה לשתלמויות בישראל. בנוסף מדינת ישראל סייע עודדה השקעות של ישראלים במדינה. יזמים ישראלים הקימו בתי מלון במדינה וחברות בנייה ישראליות, בעיקר "סולל בונה" בנו מבני ציבור. שלושת האדריכלים הישראלים אשר בלטו בפעילותם במקום היו משה ירמיצקי, גבריאל מרגלית ויעקב מרקו, שתכננו בין השאר את מרכז הצרכנות בדאר א-סלאם, את "מלון קילימנג'רו" בדאר א-סלאם ואת "מלון ספארי" בשמורת מיקומי.
באפריל 1964 התמנה יואל פלגי כשגריר ישראלי בזנזיבר, חמישה חודשים לאחר שקיבלה עצמאות, אולם חודש אחר כך התאחדו זנזיבר וטנגניקה ליצירת טנזניה והוא מונה לשגריר במדינה החדשה. בנובמבר 1965 הוחלף על ידי יצחק פונדק.
בקיץ 1968 השתתפה מדינת ישראל ביריד מסחר בינלאומי במדינה, בו הציגו כ-50 חברות מישראל.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים, בגלל לחץ כבד מצד מדינות ערב, המליץ ארגון אחדות אפריקה לחבריו לנתק את הקשרים עם מדינת ישראל. אחת הסיבות שהועלתה להצדיק את ההחלטה הייתה שישראל כבשה שטח מאפריקה מעבר לתעלת סואץ (שטח ממנה נסוגה לאחר הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בינואר 1974). בנוסף ראו מדינות אפריקה בכיבוש סיני על ידי ישראל, כיבוש קולוניאליסטי של מדינה זרה בשטח אפריקה. ב-18 באוקטובר 1973 ניתקה טנזניה את יחסיה עם ישראל, יחד עם עוד 13 מדינות נוספות באפריקה שניתקו את היחסים עם ישראל באותה עת
ב-24 בנובמבר 1988 הכירה טנזניה בעצמאותה של פלסטין, בעקבות הכרזת העצמאות הסמלית של המועצה הלאומית הפלסטינית.
בתחילת שנות ה-2000 שורה של חברות טכנולוגיה מישראל, המייצרות מערכות תקשורת, הקימו פרויקטים שונים בטנזניה. בין היתר "מוטורולה ישראל", "סרגון נטוורקס" ו"גילת רשתות לווין".
ב-22 בנובמבר 2011 בעקבות דברים שאמר שר הביטחון אהוד ברק בריאיון לרשת ב': "גרמניה, צרפת ובריטניה זה לא טנזניה, מאוריטניה וטריפוליטניה". פרסם קונסול הכבוד של טנזניה בישראל, נוריאל קסביאן (צ'יריץ'), הודעה כי הוא מצר על הדברים במיוחד לאחר הודעת ראש הממשלה בדבר הידוק היחסים עם מדינות אפריקה, זאת ועוד במיוחד לאור העובדה כי טנזניה הושוותה לטריפוליטניה - מדינה שכלל לא קיימת.
פייר ז'וזף פרה
פייר-ז'וזף פרה (בצרפתית: Pierre Joseph Ferret; 1908 – 1976/8) היה גיטריסט ומלחין צרפתי-צועני של מוזיקת ג'אז. היה ידוע בכינויו "בארו פרה" ("בארו" = "גדול" בשפה רומאני) Baro Ferret. הוא התפרסם במיוחד כמלחין ומבצע בגיטרה של ואלסים בסגנון ששילב את ה"מוזט" הצרפתי המסורתי עם הג'אז - הסווינג ואחר כך הבי בופ - סגנון שכונה "סווינג מוזט" (Swing Musette). .
רקע משפחתי ושנות צעירותו
נולד ברואן כז'וזף פרה, הבכור מבין שלושה אחים, בני משפחה צוענית עם שורשים בספרד. ייתכן כי שם המשפחה במקור היה Ferré. . מאוחר יותר אימץ את השם "פייר" של אחיו בקטן, פייר ז'אן "מאטלו", שם שהיה עדיף בעיניו על "ז'וזף" התנ"כי. גילה מילדות כישורים מוזיקליים ואחרי חניכות קצרה באולם לריקודים מקומי עבר לפאריס בה התחיל להצטיין כנגן בנג'ו, בנדוריה ספרדית וכגיטריסט באולמות "באל-מוזט". באמצעות אחיו הקטן, ז'אן "מאטלו" פרה (1989-1918) הכיר את ג'אנגו ריינהארדט ובהמשך הפכו לידידים, אם כי גם יריבים.
יחסי טנזניה–ישראל
היסטוריה
באוקטובר 2016, במהלך פרשת החלטת אונסק"ו בעניין הר הבית והכותל, טנזניה סייעה משמעותית בריכוך ההחלטה המגנה את ישראל.