cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוניברסיטת סטנפורד
לימודים
נכון ל-2021 באוניברסיטה לומדים כ-7,850 סטודנטים לתואר ראשון וכ-9,380 סטודנטים לתואר שני. באוניברסיטה חברים כ-2,270 חברי סגל.
בסגל של סטנפורד נמצאים היום כ-18 חתני פרס נובל, 135 חברים של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, 82 חברים של האקדמיה הלאומית להנדסה, 224 עמיתי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, 21 זוכי המדליה הלאומית למדעים, 3 זוכי המדליה הלאומית לטכנולוגיה, 26 חברים של האקדמיה הלאומית לחינוך, 41 חברי החברה הפילוסופית האמריקאית, 4 זוכי פרס פוליצר, 23 עמיתי מקארתור, 7 זוכי פרס וולף, 7 זוכי פרס קורט ו-3 זוכי מדליית החירות הנשיאותית.
המוניטין של סטנפורד נבנה בעזרת תוכניותיה במדע, הנדסה ועסקים. בוגרי סטנפורד ייסדו את החברות היולט פקארד, סיסקו מערכות, VMware, גוגל, spaceX, וסאן מיקרוסיסטמס (פירוש ה-SUN בשמה של החברה הוא Stanford University Network). כמו כן, האוניברסיטה הייתה אחת מ-4 האוניברסיטאות שהשתתפו במיזם ה-ARPANet, קודמו של האינטרנט.
אמנויות
באוניברסיטה קיימים מרכזים אמנותיים שונים, ובהם מרכז קנטור לאמנות חזותית. במרכז, שנוסד ב-1891 על ידי לילנד וג'יין סטנפורד, קיים האוסף הגדול ביותר של עבודותיו של רודן מחוץ לפריז. כמו כן, באוניברסיטה קיימות מספר קבוצות א-קפלה, ריקוד, וכתיבה יוצרת.
ספורט
קבוצות הספורט של סטנפורד, המכונות בשם סטנפורד קרדינל, מתחרות בדוויז'ן I-A ב-NCAA, ריצה, כדורמים, התעמלות, כדורעף, שחייה והוקי שדה. עד 1930 לקבוצות הספורט של סטנפורד לא היה שם. בשנה זו התקבל השם "האינדיאנים", שבוטל ב-1972 לאחר תלונות מצד סטודנטים ילידים אמריקאים, ושונה לשם הנוכחי. קרדינל, ולאחר מכן קרדינל ולבן, היו צבעיה הרשמיים של האוניברסיטה מאז המאה ה-19. יריבתה המסורתית של האוניברסיטה היא אוניברסיטת קליפורניה בברקלי השכנה.
נייתן ליין
ליין קיבל שש מועמדויות לפרס טוני וזכה בשלוש על תפקידיו במחזות "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" (1996), "המפיקים" (2001) ו"מלאכים באמריקה" (2018). ליין זכה גם בפרס אוליבייה. הוא גם זכה בשלושה פרסי אמי מתוך עשר מועמדויות וזכה לשתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב. בשנת 2006, ליין קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, ונכנס להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי (אנ') בשנת 2008.
ביוגרפיה
נולד בשם ג'וזף ליין (Joseph Lane) בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי שבארצות הברית. לו שני אחים, רוברט ודניאל. אביו מת כתוצאה מאלכוהוליזם כאשר ליין היה בן 11. בצעירותו, למד ליין בבית ספר קתולי.
קריירה
בין סדרות הטלוויזיה השונות בהן השתתף במהלך השנים: "מיאמי וייס", "משתגעים מאהבה", "סקס והעיר הגדולה", "פרייז'ר", "רוק 30", "תרגיע" ו"סיפור פשע אמריקאי".
כמו כן, הנחה את התוכנית "סאטרדיי נייט לייב" ואת טקס חלוקת פרס טוני.
בין הצגות התיאטרון הרבות בהן הופיע (בדרך כלל, בהפקות הרצות בברודוויי): "הצפרדעים", "הרוח בערבי הנחל", "חלום ליל קיץ" ו"מחכים לגודו". בתחילת שנות ה-90, הוא שיחק במחזות רבים, ביניהם "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" אשר עליו קיבל את פרס הטוני הראשון שלו. באותן שנים דיבב בסרט "מלך האריות" את טימון.
בשנת 2001 שיחק במחזמר "המפיקים". על תפקידו במחזמר זה קיבל פרסים רבים, בהם גם פרס טוני השני שלו ואף היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בעיבוד הקולנועי למחזמר שיצא בשנת 2006.
בשנים 2010–2016 שיחק בסדרה "משפחה מודרנית" את פפר זלצמן.
ב-2016 שיחק בסרט הדרמה "קרי פילבי" לצד גבריאל ביירן.
בשנת 2021 החל לשחק בסדרה "רק רוצחים בבניין" אותה יצר סטיב מרטין לשירות הסטרימינג האמריקאי הולו.
בשנת 2023 גילם את רוג'ר בסרט האימה של ארי אסטר "בו מפחד".
חיים אישיים
ליין מתגורר בניו יורק עם בן-זוגו, המפיק דוולין אליוט.
אימפולסיביות
משום שפעולה אימפולסיבית מתבצעת ללא מודעות להשלכות האפשריות, יש בה מרכיב של אקראיות שמתבססת על גחמה, כך שלעיתים היא מובילה לתוצאות חיוביות ולעיתים לשליליות.
מאפיינים
אימפולסיביות מאופיינת על פי רוב כנטייה לפעול על פי גחמות רגעיות, תוך התעלמות מכל התייחסות רציונלית לאסטרטגיות ארוכות טווח המיועדות להוביל להצלחה. להתנהגות אימפולסיבית יכולים להיות יתרונות וחסרונות בהתאם להקשר שבו היא מתרחשת. היבטים אלו יתוארו באופן נרחב יותר בהמשך.
במחקר נהוג להבחין בין שני היבטים של אימפולסיביות:
הבחנה בין אימפולסיביות לקשיי אינהיביציה
כאמור, חוסר יכולת להימנע מתגובה הקשור ליכולת דיכוי התגובה מקושר לעיתים לפעולה אימפולסיבית או תנועה אימפולסיבית. עם זאת, למרות שבשני המקרים התוצאות יכולות להיות דומות ישנו הבדל במנגנונים העומדים בבסיסם.
אינהיביציה (עכבה) היא היכולת להימנע או לעצור פעולה לא רצויה. בהתאם לכך פגיעה באינהיביציה עלולה להקשות על האדם להימנע מפעולות לא רצויות. עם זאת בשונה מתגובות אימפולסיביות הנעשות ללא שיקול דעת, במקרים של אינהיביציה לקויה האדם מודע להשלכות השליליות העשויות להיות למעשיו ולמרות זאת לא מצליח למנוע אותן. עם זאת, לאדם אימפולסיבי ללא בעיות בעכבה לא יהיה כל קושי להימנע מתגובה אם הוא מודע לכך שתוביל לתוצאות שאין הוא מעוניין בהן.
בנוסף, אנשים בעלי נטייה לאימפולסיביות מתבססים רבות על המזל, משום שהסבירות שבה תגובה אימפולסיבית תביא לתוצאות רצויות היא אקראית. להבדיל, אנשים עם קושי בעיכוב תגובה מדווחים רבות על רגשות חזקים של חוסר אונים ותסכול מכך שאין ביכולתם להימנע מתגובות שהם יודעים שאינן רצויות להם, אשר לעיתים יכולות אף להיות פוגעניות עבורם או עבור הסביבה.
בחירה אימפולסיבית
אחד המאפיינים העיקריים של התנהגות אימפולסיבית הוא הפחתה בערכן של תוצאותיה העתידיות של פעולה מסוימת - Delay discounting. הפחתה זו אינה קשורה בסוג התוצאה והיא מתרחשת עבור תוצאות חיוביות ושליליות כאחד. על כן, היא יכולה לבוא לידי ביטוי במספר דרכים אשר משפיעות על תהליכי קבלת החלטות והיכולת לדחיית סיפוקים. למשל:
יתרונות ואימפולסיביות נורמטיבית
התנהגות אימפולסיבית לא תמיד גוררת אחריה השלכות שליליות. זאת במיוחד במקרים שבהם היא מובילה את האדם לנצל במהירות הזדמנויות חד פעמיות שלא ישובו. סביר להניח שאם התנהגויות אימפולסיביות היו מזיקות במידה משמעותית הן לא היו שורדות את תהליך האבולוציה של האדם. היתרונות של האימפולסיביות באים לידי ביטוי בעיקר עבור מצבים של חוסר ודאות, אשר מאפיינים את החיים בטבע.
הנטייה להעדיף תגמולים קטנים ומידיים על פני תגמולים גדולים אך רחוקים יותר אינה מאפשרת לנצל את מלוא האפשרויות העתידיות. על כן ניתן לפרש אותה כחיסרון משום שהיא יכולה להוביל לניצול בלתי יעיל של משאבים סביבתיים. עם זאת, במקרים בהם השהייה עלולה למנוע את השגתם של תגמולים עתידיים פוטנציאליים, בחירה בתגמול האפשרי בזמן נתון מאפשרת הבטחה של השגתו כנגד הסכנה לוותר עליו ולא להשיג דבר בהמשך. במילים אחרות, האימפולסיביות יכולה להיות ביטוי של שנאת סיכון או שנאת הפסד. עמדה זו באה לידי ביטוי באמרה "טובה ציפור אחת ביד משתיים על העץ".
חסרונות
למרות שבשפת הדיבור המונח "אימפולסיביות" משמש גם לתיאור פעולות מקובלות מבחינה חברתית, לעיתים קרובות יותר נעשה בו שימוש לתיאור של התנהגות בעייתית. הקריטריונים לקביעת המידה בה התנהגות אימפולסיבית מסוימת מוגדרת כמקובלת מבחינת החברה או לא תלויים בגיל האדם ובמאפיינים של התרבות והתקופה שבה הוא חי. פרט למקרים של התנגשות תרבותית בחיי היום יום אין להבדלים אלו השפעה משמעותית על התפיסה של אימפולסיביות. לעומת זאת, הם יוצרים קושי בגיבוש הגדרה אחידה ומדויקת בתחום המחקר.
לעיתים קרובות לפעולות אימפולסיביות יש השלכות מזיקות. החסרונות של האימפולסיביות נובעים מההשלכות השליליות האפשריות שלה על היכולת של האדם להשתלב ולתפקד בחברה. היא יכולה להוביל לקשיים שונים כמו:
אצל ילדים האימפולסיביות יכולה לבוא לידי ביטוי בהתנהגות בעייתית כמו לקיחת צעצוע מילד אחר ללא מודעות להשלכות של פעולה זו. בהתאם לכך, מבחינת התפתחות חברתית רמת האימפולסיביות נמצאה קשורה לקשרים בין אישיים חלשים של ילדים עם קבוצת השווים שלהם. קשיים אלו עלולים להוביל לתוצאות שליליות בעתיד.
בגילאים מאוחרים יותר האימפולסיביות יכולה לבוא לידי ביטוי בבחירה של סטודנטים לצאת למסיבה במקום ללמוד למבחן, או בנטייה של אדם בוגר לרכוש מוצרים רבים ללא התייחסות לתשלומים ולריבית שיהיה צורך לעמוד בהם בהמשך.
בנוסף, חוסר יכולת לשלוט על דחפים מקשה על השגת הקשב המתמשך הנחוץ ליצירת מצב הזרימה והתמדה בו.
אימפולסיביות פתולוגית
ישנם מצבים פתולוגיים שונים שהתנהגות אימפולסיבית היא אחד המאפיינים המרכזיים שלהם. לדוגמה: מאניה, הפרעת אישיות, התמכרות, קלפטומניה, הימור פתולוגי, הפרעת אכילה, טריכוטילומניה ועוד. כמו כן, אימפולסיביות היא אחת מהמאפיינים המרכזיים של הפרעת קשב.
לאימפולסיביות מגורמים שונים יכולות להיות השלכות משל עצמה. למשל, למרות שלא נמצא קשר סיבתי בין הפרעת קשב להפרעת אכילה, האימפולסיביות האופיינית לאנשים עם הפרעת קשב מקושרת במיוחד להתנהגויות בולימיות.
היבטים נוירולוגיים
כאמור, האימפולסיביות מתייחסת למגוון תופעות שונות הקשורות זו לזו. כמו כן התפיסה של התנהגות מסוימת כאימפולסיבית או לא אימפולסיבית מושפעת מההקשרים התרבותיות שבהם היא מתרחשת. ייתכן שההבדלים בין התנהגויות שונות הנתפסות כאימפולסיביות נובעים גם ממנגנונים ביולוגים נפרדים ואין זה סביר לצפות למנגנון ביולוגי אחיד העומד בבסיס כל המאפיינים השונים שלה. בהתאם לכך, ישנם מספר תהליכים נוירו-כימיקליים אשר יכולים להשפיע על התנהגות אימפולסיבית.
מבחינה מוחית אימפולסיביות קשורה לתפקוד של האונה המצחית. פגיעה בקליפת המוח הקדם-מצחית יכולה להוביל לעלייה בתגובות האימפולסיביות של האדם. כמו כן לגרעין האקומבנס (NAC) יש תפקיד מרכזי בוויסות של אימפולסיביות.
טיפול והתמודדות
כאמור, במקרים מסוימים האימפולסיביות עלולה לפגוע ביכולת של האדם להשתלב ולתפקד בחברה באופן מיטבי. במקרים אלו ניתן לנסות לצמצם ואף למנוע את ההשפעות השליליות של האימפולסיביות בדרכים שונות, בהתאם לגורמים ולמטרות הטיפול. למשל, נמצא שאימוץ אסטרטגיות התנהגות המיועדות להפחתת אימפולסיביות יכול לשפר את היחסים החברתיים של ילדים.
בכל מצב יש להתיעץ עם אנשי מקצוע כדי לוודא שטיפול מסוים אכן מתאים ויעיל לאדם המסוים שאליו הוא מיועד. לעיתים יומלץ להשתמש ביותר משיטה אחת במסגרת של מערך טיפולי מלא.
השהיית התגובה
משום שהתנהגות אימפולסיבית נעשית באופן מיידי וללא הפעלת שיקול דעת, לעיתים קרובות השהייה של התגובה יכולה לאפשר לתהליך המחשבתי להסתיים כך שהאדם יהיה מודע להשלכות מעשיו. אדם אימפולסיבי ללא קשיים נוספים יוכל להימנע מפעולה כלשהי ברגע שיהיה מודע שהיא אינה רצויה לו. לצורך כך נהוג להמליץ על ספירה עד 3 או 10. הספירה מאפשרת להשהות את הפעולה למשך שניות בודדות לצורך בחינת המצב וקבלת החלטות מושכלת.
ויסות מהירות עיבוד המידע
אפשרות דומה היא ויסות מהירות עיבוד המידע, לצורך התאמתו למשימה שאיתה האדם מתמודד.
בחינוך המורה יכול ליצור דינמיקה כיתתית אשר תשפיע על קצב עיבוד המידע של התלמידים. לדוגמה, סגנון הוראה המאופיין בחילופי שאלות ותשובות מיידיים מחייב את הלמידים לענות במהירות ולכן מעודד אימפולסיביות. לעומת זאת, כדי לעודד חשיבה מוקדמת המורה יכול לבקש מהתלמידים לרשום את התשובה האפשרית יחד עם השיקולים הלוגיים שהובילו אליה. בנוסף על המורה לציין במפורש שיוקדשו לכך מספר דקות מזמן השיעור ולהמתין עד שלפחות חצי מהתלמידים יסיימו לכתוב. בדרך זו ניתנת לכל תלמיד אפשרות להפעיל שיקול דעת ולנמק את בחירתו באופן מושכל. כמו כן דרך זו מאפשרת לשתף כמות גדולה יותר של תלמידים בדיון הכיתתי ומתן הכוונה אישית לתלמידים בודדים בזמן שהיתר מנסחים את תשובתם באופן עצמאי.
אימון מוחי
ניתן להפחית נטייה לאימפולסיביות גם על ידי אימון מוחי המיועד לכך.
באהבה, סיימון
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של מרדי גרא ב-27 בפברואר 2018, ועלה לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-16 במרץ 2018, בהפצת פוקס המאה ה-20. המבקרים שיבחו את הסרט ורבים השוו אותו לסרטי הקומדיה הרומנטית של ג'ון יוז. זהו הסרט הראשון של אולפן הוליוודי גדול המתמקד בסיפור אהבה רומנטי בין בני נוער להט"בים.
תקציר העלילה
סיימון ספיר (ניק רובינסון) הוא נער מתבגר בן 17, הומוסקסואל וארוניסט הלומד בשנה האחרונה בבית ספר תיכון בפרבר של אטלנטה, ג'ורג'יה. יש לו משפחה קרובה ואוהבת: ההורים אמילי (ג'ניפר גארנר) וג'ק (ג'וש דוהאמל), והאחות נורה (טליתה באטמאן), כמו גם שלושה חברים טובים: ניק (חורחה לנדבורג ג'וניור) וליאה (קתרין לנגפורד), שאותם הוא מכיר מאז גן הילדים, ואבי (אלכסנדרה שיפ) - תלמידה חדשה בבית הספר. מכולם הוא מסתיר את סודו: היותו הומוסקסואל.
יום אחד, ליאה מודיעה לסיימון על הודעה של אנונימי שפרסם בבלוג אינטרנטי תלמיד הומוסקסואל ארוניסט הלומד בבית הספר שלהם, שמזדהה רק בשם הבדוי "בלו" (הצבע כחול, בסלנג: עצוב). סיימון מתחיל לתקשר איתו באמצעות דואר אלקטרוני, כשהוא מזדהה רק בשם הבדוי "ז'אק" (ככל הנראה: בהשראת המשחק סיימון אמר), והשניים מגלים זה לזה פרטים אישיים על חייהם. כעבור זמן, הודעות הדוא"ל שלהם מתגלות בטעות על ידי תלמיד אחר בבית הספר, מרטין (לוגאן מילר), אשר מאוהב באבי. לאחר שמרטין מגלה את סודו של סיימון, הוא סוחט אותו באיומים שיחשוף את סודו לכל בית הספר הסוד שלו, אלא אם כן הוא יסכים לעזור לו להשיג את אבי. סיימון מתחיל לחשוד כי בראם (קיינן לונסדייל), אחד מחבריו ללימודים, הוא "בלו".
במסיבת האלווין, סיימון מנסה להתיידד עם בראם, בחושבו שבראם הוא "בלו", אבל בהמשך הערב הוא נכנס בטעות לחדר שבו בראם מתמזמז עם אחת מהאורחות של המסיבה, וסיימון מסיק מכך שבראם הוא סטרייט. ניק מגלה לסיימון שהוא מתכנן להציע לאבי לצאת איתו, וסיימון משקר לו שיש לה חבר מבוגר שלומד בקולג'. בסוף הערב, ליאה מלווה את סיימון השיכור לביתו. השניים מנהלים שיחה אינטימית, שגורמת לסיימון לחשוב שהיא מעוניינת בניק.
סיימון נפגש עם אבי ומרטין בדיינר מקומי, לאחר שהוא משכנע אותה שיעשו ביחד חזרות לקראת המחזמר של בית הספר, שהם משתתפים בו. סיימון משוחח עם המלצר שלהם, לייל (ג'ואי פולארי), חברם ללימודים, והוא מתחיל לחשוב שלייל הוא "בלו". באותו הלילה, סיימון יוצא מהארון בפני אבי.
במשחק פוטבול בבית הספר, סיימון פוגש במקרה בלייל. לפני שסיימון מספיק לשאול את לייל אם הוא "בלו", לייל מביע עניין רומנטי באבי, וסיימון מסיק מכך שלייל הוא סטרייט. סיימון הנסער מוציא את העצבים שלו על מרטין, ומייעץ לו לעשות מהלך גדול בחיזוריו אחר אבי. רגע לפני שמשחק הפוטבול מתחיל, מרטין קוטע את שירת המנון ארצות הברית ומכריז בפומבי בפני כל קהל הצופים שהוא מאוהב באבי, ומציע לה לצאת איתו. לאחר שאבי מסרבת, מרטין חש מושפל והופך למושא ללעז עז ולשיימינג ברשתות החברתיות.
בערב חג המולד, כדי להסיח את דעתם של תלמידי בית הספר מההשפלה שספג, מרטין עושה אאוטינג לסיימון בכך שהוא מפרסם את הודעות הדוא"ל שלו באתר רכילות של בית הספר. אחותו של סיימון מגלה זאת ומנסה לנחם אותו, אך הוא מתפרץ עליה. כמו כן, סיימון מנתק קשר עם חבריו, ומסרב לענות לטלפונים שלהם או להשיב למסרונים הרבים שהוא שולחים לו. למחרת, בבוקר חג המולד, סיימון יוצא מהארון בפני הוריו, שמגלים כלפיו אהבה וקבלה.
אחרי החגים, ניק ואבי, עכשיו זוג, מתעמתים עם סיימון על שקריו אחרי שגילו שהוא ניסה להפריד ביניהם מכיוון שהוא נסחט על ידי מרטין. ליאה מתוודה בפני סיימון שהיא מאוהבת בו, ולא בניק, והיא כועסת עליו שיצא מהארון בפני אבי ולא בפניה. לאחר שהוא נדחה מצד חבריו, סיימון מקבל הודעת דוא"ל אחרונה מבלו, שכועס עליו שהתכתבויות ביניהם דלפו ופורסמו באינטרנט ומודיע לו שהוא מנתק איתו קשר.
בקפטריה של בית הספר, שניים מהתלמידים לועגים לסיימון ולאית'ן (קלארק מור), תלמיד נוסף בבית הספר שהוא הומוסקסואל גלוי. סיימון ואית'ן חולקים זה עם זה חוויות משותפות שלהם על היציאה מהארון, והם מנחמים זה את זה. סיימון מתנצל בפני ליאה. הוא מפרסם הודעה באתר אינטרנט של בית הספר, בה הוא מתנצל בפני חבריו, וגם בפני "בלו", ומבקש ממנו להיפגש עימו בקרנבל סוף השנה של בית הספר.
אחרי הופעת המחזמר של בית הספר, ליאה, ניק ואבי מתפייסים עם סיימון ומזמינים אותו ללכת איתם לקרנבל. סיימון עולה לבדו על מתקן של גלגל ענק, מחכה שם ל"בלו" שיצטרף אליו. אחרי שנגמרים לו הכרטיסים, מרטין מגיע, מתנצל בפניו על מעשיו ורוכש עבורו כרטיס נוסף. רגע לפני שהגלגל הענק שב לפעול, בראם מגיע ומתיישב לצד סיימון, ומתוודה בפניו שהוא "בלו" ומסביר שהנשיקה שלו עם בחורה שסיימון ראה, במסיבת ההאלווין, הייתה רק אי-הבנה שנבעה ממצב שכרות. השניים רוכבים יחד על הגלגל הענק, ומתנשקים לעיני כל חבריהם, המעודדים אותם ומריעים להם.
חייו של סיימון חוזרים אט אט לשגרה, והוא מתחיל במערכת יחסים רומנטית עם בראם. בוקר אחד, אחרי שסיימון אוסף במכוניתו את ניק, ליאה, אבי ובראם, הוא מציע להם שבמקום ללכת לבית הספר, הם יצאו יחד ל"הרפתקה קטנה".
הפקה
שלב הצילומים החל ב-6 במרץ 2017 באטלנטה, ג'ורג'יה. הצילומים הסתיימו רשמית ב-23 באפריל 2017.
ביודעו עד כמה יקר יהיה עלות המוזיקה לסרט, החליט הבמאי גרג ברלנטי לסיים את הצילומים יומיים מוקדם מהמתוכנן. על ההחלטה, הוא אמר: "ידעתי שחלק משמעותי מהסרט נעשה כמחווה לסרטים שיש להם פסקולים גדולים כאלה ... בזמנו, הייתי שומע שוב ושוב את הקלטת עד שזה הייתה נשחקת. הפסקול היה הדבר שהעביר את הרגשות של הסרט, אז זה תמיד היה ברשימת המשאלות שלי - שיהיה פסקול שמשקף זאת, זה היה מאוד יקר אז כולם רצו לוודא שאני עושה את הדבר הנכון. רציתי יותר כסף להשקיע במוזיקה".
פסקול
הסרט כולל מספר שירים נוספים, שלא מופיעים באלבום הפסקול, ביניהם "Waterloo Sunset" בביצוע הקינקס, "No" בביצוע מייגן טריינור, "As Long as You Love Me" בביצוע ג'סטין ביבר, "Add It Up" בביצוע Violent Femmes, "Bad Romance" מאת ליידי גאגא בביצוע התזמורת הצועדת של אוניברסיטת מישיגן ועוד.
הפצה
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של מרדי גרא ב-27 בפברואר 2018, ומאוחר יותר הוקרן גם בפסטיבל הסרטים של גלאזגו ובפסטיבל הקולנוע הקווירי במלבורן. הסרט מופץ על ידי פוקס המאה ה-20 והוא עלה לאקרנים בארצות הברית ובקנדה ב-16 במרץ 2018, באוסטרליה ובניו זילנד ב-29 במרץ 2018, בברזיל ב-5 באפריל 2018, בבריטניה ובאירלנד ב-6 באפריל 2018, בקולומביה ב-12 באפריל 2018, במקסיקו ב-13 באפריל 2018, והוא צפוי להיות מופץ במדינות נוספות בתאריכים שונים במהלך שנת 2018.
לאחר הפצתו של הסרט, מספר סלבריטאים, ביניהם ג'ניפר גארנר, קריסטן בל, ניל פטריק האריס, ג'ואי גרייספה, מאט בומר, רובי רוג'רס, בנג' פסק, טיילר אוקלי, מרטין גרו, אנדרו ראנלס וג'סי טיילר פרגוסון, רכשו כרטיסים של אולמות קולנוע שלמים, על מנת לאפשר לאנשים לצפות בסרט בחינם, כי הם האמינו שהסרט מעביר מסר חשוב.
זהו הסרט הראשון של אולפן הוליוודי גדול המתמקד בסיפור אהבה רומנטי בין בני נוער להט"בים.
צפייה ביתית
מכירות הסרט לצפייה ביתית החלו ב-17 בינואר 2018, והוא החל להיות מופץ באופן רשמי בגרסה דיגיטלית ב-29 במאי 2018, וב-12 ביוני 2018 בגרסאות DVD ו-Blu-ray.
הכנסות ורווחים
נכון ל-23 ביולי 2018, הסרט הכניס 40.8 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ו-25.2 מיליון דולר בשאר העולם, כך שסך הכנסותיו עומד על כ-66 מיליון דולר, לעומת תקציב הפקה של 10–17 מיליון דולר. סרט זה מדורג במקום ה-14 ברשימת סרט הנעורים הרווחיים ביותר מאז 1980, ועבור פוקס המאה ה-20 זהו הסרט השלישי הרווחי ביותר, אחרי "אשמת הכוכבים" ו"רומיאו וג'ולייט".
הקרנות טרום-טרום-בכורה של הסרט החלו ביום שבת ה-10 במרץ, בטרם הפצתו באופן רשמי ביום שישי ה-16 במרץ, במהלכן הכניס 800 אלף דולר מהקרנות ב-927 אולמות קולנוע. בארצות הברית ובקנדה, הסרט עלה לאקרנים באותו שבוע עם "טומב ריידר" ועם "I Can Only Imagine", ועל פי התחזיות היה צפוי להכניס בין 10 ל-12 מיליון דולר מ-2,401 אולמות קולנוע בסוף השבוע הראשון להקרנתו. הסרט הכניס 4.6 מיליון דולר ביום הראשון להקרנתו (כולל הקרנות טרום-בכורה ביום חמישי ה-15 במרץ). בסך הכל הסרט הכניס כ-11.8 מיליון דולר, וסיים במקום החמישי בהכנסות בקופות באותו סוף שבוע. 58% מקהל הצופים בסוף שבוע זה היו נשים, ו-59% מהצופים היו מתחת לגיל 25. בסוף השבוע השני שלו, הכנסות הסרט ירדו בכ-33% ל-7.8 מיליון דולר, והוא סיים במקום השביעי. בסוף השבוע השלישי להקרנתו, הסרט הכניס 4.8 מיליון דולר והגיע למקום התשיעי.
בבריטניה, הסרט הגיע למקום הרביעי בהכנסות בסוף השבוע הראשון להקרנתו, עם 1.6 מיליון דולר. גם באוסטרליה הסרט הגיע למקום הרביעי בהכנסות בסוף השבוע הראשון להקרנתו, והרוויח 916,697 דולר, וכך גם בברזיל, עם 804,567 דולר. במקסיקו, הסרט הגיע למקום השלישי בהכנסות בסוף השבוע הראשון להקרנתו, שם הכניס 982,391 דולר.
ביקורות
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 91%, המבוסס על 174 ביקורות, עם ממוצע של 7.3 מתוך 10. על פי דעת הרוב, הסרט הוא סרט התבגרות "מהווה נקודת ציון דרך של הכללה". באתר Metacritic לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 72 מתוך 100, בהתבסס על ביקורות "חיוביות בדרך כלל" של 38 מבקרים. בסקר דעת קהל באתר CinemaScore, הסרט קיבל ציון ממוצע הגבוה ביותר שיש של "", וזהו סרט אחד מתוך 80 בלבד בהיסטוריה של אתר זה שהשיגו כזה ניקוד.
בנג'מין לי (הגרדיאן) העניק לסרט 4 מתוך 5 כוכבים, וכינה אותו "סרט מקסים שיהיה חביב על הקהל". ציון זהה העניק גם פיט המונד מ-Deadline Hollywood, שכתב כי לקהל "מובטח להתאהב בסרט ההתבגרות המתוק הזה".
מרדית גולדשטיין מהבוסטון גלוב העניקה לסרט 3.5 מתוך 4 כוכבים, וכתבה כי הסרט הוא "קומדיה רומנטית מתוקה ומודרנית שמצליחה לנתב את הקלאסיקה של סרטי הנוער של ג'ון יוז המנוח, אבל רק את החלקים הטובים". קולין קוברט (Star Tribune) נתן לסרט 3 מתוך 4 כוכבים, וכתב: "אם ג'ון יוז היה הולך לעשות סרט התבגרות להט"בי מתוחכם, סביר להניח שזה היה דומה לזה."
גם ברוס דמרה מה-Toronto Star העניק לסרט 3 מתוך 4 כוכבים, וקבע: "הליהוק הוא באיכות גבוהה, התסריט - עם תעלומה מפתה בלב העלילה - הוא בעל מבנה טוב במיוחד והסיפור פוגע במטרה ... מצחיק, חם לב ומעודד". בריאן טרויט (USA Today) נתן לסרט 3.5 מתוך 4 כוכבים, וכתב: "צעירים ומבוגרים, אתלטים ומרובעים, חנונים ופריקים, וכל מי שביניהם צריך להיות מסוגל למצוא משהו לאהוב ב-באהבה, סיימון".
ג'ויס סלטון מעמותת Common Sense Media, מוסד ללא כוונת רווח מסן פרנסיסקו המסייע להורים באמצעות קידום מדיה וטכנולוגיה בטוחה לילדים, העניקה לסרט 4 מתוך 5 כוכבים, ותיארה אותו כ"עדין, מתוק, ובעל השפעה". העמותה גם העניקה לסרט את "The Common Sense Seal", אות הכרה בכך שהסרט מציעה למשפחות חוויית מדיה יוצאת דופן. אמ.ג'יי. מאתר Mashable כתב כי הסרט "מרגיש כמו רגע קלאסי שאתה הולך לרצות לראות שוב ושוב".
מקס וייס ממגזין Baltimore העניק לסרט 3 מתוך 4 כוכבים, וכינה אותו "מתוק, מצחיק, לבבי". קווין סקוט מהירחון העניק לסרט ציון 7 מתוך 10 נקודות, וציין כי בסרט יש את "הכמות הצפויה של רגשנות, הפורטת באפקטיביות על מיתרי הלב".
בקי אלברטלי, מחברת הספר סיימון מוצא את דרכו עליו מבוסס הסרט, צפתה בקטע מהסרט בהקרנה מוקדמת, ושיבחה אותו באומרה: "זה מצחיק ורלוונטי וחסר זמן ומקסים וישר וכואב ורומנטי כל כך, הסרט אומר בדיוק את מה שרציתי לספר".
אריק ג'ואזל
אריק ג'ואזל (בצרפתית: Éric Joisel; 15 בנובמבר 1956 – 10 באוקטובר 2010) היה פסל ואמן צרפתי. התמחה בדמויות ריאליסטיות מאוריגמי.
קורות חייו
ג'ואזל נולד ב-15 בנובמבר 1956, במונמורנסי, עמק האואז, קומונה בפרברים הצפוניים של פריז. הוא למד היסטוריה ומשפט לפני שפנה לאמנות. בתחילת דרכו בעולם האמנות פיסל בחימר ואבן.
אוריגמי
בגיל 27 ג'ואזל נמשך לעולם האוריגמי בעקבות הדגמים של האומן אקירה יושיזאווה.
רחוב ג'אמפ 21 (סרט)
רחוב ג'אמפ 21 (באנגלית: 21 Jump Street) הוא סרט פעולה קומי אמריקאי משנת 2012 שבוים על ידי פיל לורד וכריסטופר מילר ונכתב על ידי התסריטאי מייקל באקול. בסרט מככבים ג'ונה היל וצ'נינג טייטום. הסרט מבוסס על סדרת טלוויזיה בעלת אותו השם משנת 1987 מאת סטיבן ג'יי קאנל. הסרט עוקב אחר שני שוטרים הנאלצים לחיות מחדש את חיי התיכון, השוטרים הסמויים נדרשים ללכת כתלמידי בית ספר תיכון על מנת למנוע את התפשטותו של סם סינתטי חדש ולעצור את הספק. הסרט יצא לאקרנים ב-16 במרץ 2012 על ידי חברות ההפצה האמריקאיות סרטי קולומביה ומטרו גולדווין מאייר. הסרט הפך להצלחה מסחרית ושובח על ידי מבקרי סרטים. סרט ההמשך יצא לאקרנים ב-13 ביוני 2014.
עלילת הסרט
בשנת 2005, מורטון שמידט (ג'ונה היל), תלמיד תיכון חסר ביטחון עצמי וחובב ספרים וגרג ג'נקו, (צ'נינג טייטום) תלמיד פופולרי, מחמיצים את נשף הסיום. שבע שנים מאוחר יותר, השניים נפגשים שוב באקדמיית משטרה והופכים לפרטנרים באופני סיור משטרתיים. הם עוצרים את דומינגו, מנהיג כנופיית אופנוענים, אך נאלצים לשחררו לאחר שג'נקו כשל בהקראת אזהרת מירנדה. השניים מועברים לתפקיד חדש שקם לתחיה משנות השמונים, הסתננות לתיכונים. קפטן דיקסון (אייס קיוב) נותן להם זהויות חדשות ושולח אותם לתיכון כדי לעצור התפשטות של סם סינתטי בשם HFS.
אחרי שזהויותיהם זויפו, שמידט וג'נקו נרשמים לכיתות שונות. שמידט מקבל כיוון בנוגע לסם מחברתו לכיתה מולי (ברי לארסון) והוא וג'נקו פוגשים את סוחר הסמים העיקרי בתיכון, התלמיד הפופולרי אריק (דייב פרנקו). השניים לוקחים את ה-HFS מולו כדי לשמור על זהותם כתלמידים. הם מנסים להוציא אותם אחד לשני אבל לא מצליחים. בסוף שמידט מתחיל לפתח רגש רומנטי כלפי מולי (אשר הייתה "מקובלת") בזמן שג'נקו מתחבר עם תלמידים בכיתת הכימיה. הם הולכים חזרה לכיתותיהם והמורה לספורט מר וולטרס פוגש אותם מסוממים ומתחיל קצת לחשוד...
שמידט עורך מסיבה כדי לזכות באמונו של אריק. במסיבה, חבריו של ג'נקו פורצים לסלולרי של אריק ומאזינים למידע בקשר לפגישה בקרוב בין אריק לספק שלו, אך תוך כדי ג'נקו גם תופס את שמידט מדבר עליו בזלזול. הקרע בין השניים גדל כאשר חיי התיכון שלהם גולשים לתפקידם המקצועי. שמידט וג'נקו מאתרים את אריק בחילופי כסף עם מפיצי ה-HFS - כנופיית האופנוענים מהפארק - ומרדף מתפתח בכביש המהיר. שמידט מהסס לירות בחברי הכנופיה והוא וג'נקו חוזרים לבית הספר ומתווכחים, הוויכוח מפריע למחזה שמתקיים בבית הספר. השניים מושעים מבית הספר ומוסרים מהתוכנית של ג'אמפ סטריט.
אריק הלחוץ והמבוהל מההתקלות בכביש המהיר ניגש את שמידט וג'נקו ומספר להם מה קרה, ללא ידיעתו מה תפקידם של השניים. אריק מגייס את השניים כאבטחה לעסקה שתתבצע בנשף הסיום. בנשף, שמידט מוצא את מולי מסוממת מה-HFS: הוא חושף בפניה את זהותו האמיתית ומתחנן בפניה לעזוב. בעסקה, שמידט וג'נקו מופתעים ומגלים שהספק הוא המורה לחינוך גופני מר וולטרס (רוב ריגל), שסחט את אריק כדי שיהיה הסוחר שלו לאחר שתפס אותו מעשן מריחואנה.
כאשר מרדף המכוניות מתפתח ברחבי העיר, ג'נקו יוצר פצצה מייצור ביתי לאחר שצבר ידע בשיעורי כימיה וזורק את הפצצה לתוך הלימוזינה, שמתפוצצת. מר וולטרס עוצר בצד ומנסה לברוח ברגל עם מולי כבת ערובה. הוא יורה בשמידט אך ג'נקו ספג את הכדור בזרועו, ומציל את שמידט; בתגובה, שמידט יורה במר וולטרס, ופוגע לא במכוון באיבר מינו. ג'נקו קורא בהצלחה בפני וולטרס את אזהרת מירנדה ועוצר את המורה ואת אריק. אחרי זה מולי מתפייסת עם מולי בטענה ש"אולי היית מניאק, אבל המניאק שבך הציל את חיי".שני השוטרים מיישבים את היחסים ביניהם. בתחנת המשטרה, שניהם מתקבלים בברכה כאשר דיקסון נותן להם משימה חדשה: להסתנן למכללה.
שחרור הסרט והביקורות
ב-12 במרץ נערכה הקרנת הבכורה של הסרט באוסטין, טקסס בתיאטרון פארמאונט כחלק מפסטיבל SXSW. הסרט יצא להקרנה רחבה בתיאטראות ב-16 במרץ 2012.
הסרט התקבל בשבחים, עם מבקרים המשבחים את התסריט ואת הופעתו של טייטום. באתר Rotten Tomatoes, בהתבססות על 208 ביקורות, הסרט מחזיק ב-85% אחוזים של ביקורות חיוביות. ההסכמה הכללית הייתה: "סאטירה חכמה ומלאת חיבה מהנוסטלגיה של שנות השמונים, רחוב ג'אמפ 21 מציע מיינסטרים של קומדיה פרועה עם ביס משביע להפליא." Metacritic נתן לסרט ציון של 69 מתוך 100, בהתבססות על ביקורות מ-41 מבקרים.
הכנסות
ביום הפתיחה, הסרט הגיע לפסגה של שוברי הקופות בצפון אמריקה עם 13.2 מיליון $. במשך סוף השבוע הראשון ליציאתו, הסרט גרף 35 מיליון דולר והוריד את הלורקס מהמקום הראשון שבו החזיק במשך שבועיים. הסרט גרף $138,447,667 בצפון אמריקה, ו-$63,137,661 במדינות אחרות, והגיע להכנסות של $201,585,328 ברחבי העולם; סרט זה נחשב גם לסרט המצליח ביותר אי פעם בקופות תחת הז'אנר של קומדיית תיכון.
מוזיקה
את המוזיקה המקורית לסרט הלחין וכתב מארק מאדרסבאך, המוזיקאי הקבוע של פיל לורד וכריסטופר מילר, כשהפסקול המקורי של הסרט הולחן, נכתב ומבוצע בידי מגוון אמנים של היפ-הופ, ראפ ועוד.
רחוב ג'אמפ 21: פסקול הסרט המקורי רחוב ג'אמפ 21: Original Motion Picture Score
01. Back Together (1:54)
02. Arrival At Police Academy (0:53)
03. Park Chase (2:00)
04. Jump Street Rules (1:05)
05. Korean Jesus (1:08)
06. Arrival At School (2:50)
08. Party Prep And Fight (2:14)
09. Asking Molly To The Prom (1:18)
11. Fired (1:16)
12. Motorcycle Gang Shows Up (1:31)
13. Shoot Out (3:49)
14. Limo Chase (3:17)
15. Walters Holds Molly Hostage (1:23)
16. We Did It (1:49)
18. End Credits (6:55)
סרט המשך
ב-17 במרץ 2012, חברת ההפצות סוני פיקצ'רס הכריזה שתפעל על מנת להפיק סרט המשך, החברה חתמה על הסכם עם ג'ונה היל ובאקול שכתבו את התסריט לסרט ההמשך. היל וטייטום כיכבו גם בסרט ההמשך ואף היו המפיקים. פיל לורד וכריסטופר מילר חזרו לביים את הסרט. תחילה הסרט אמור היה לצאת לאקרנים ב-6 ביוני 2014. ב-8 במאי 2013, הוכרז שהסרט ידחה בשבוע ל-13 ביוני 2014. הוחלט שהסרט יקרא רחוב ג'אמפ 22.
רוקט פאוור
רוקט פאוור (באנגלית: Rocket Power) היא סדרה מצוירת ששודרה בערוץ ניקלודיאון החל מאוגוסט 1999 עד 2004. הסדרה סובבת סביב הרפתקאותיהם של ארבעת החברים: אוטו, רג'י, טוויסטר וסאם, המתגוררים בעיירה הבדיונית אושן שורס. הם אוהבים ענפי ספורט אתגרי כמו סקייטבורד, גלישה, סנובורד ורולר בליידס, ומחפשים כל הזמן חוויות מרגשות תוך כדי ניווט באתגרי ההתבגרות. הסדרה כללה ארבע עונות וכ-71 פרקים.
בכל פרק, הדמויות עוסקות בפעילויות שונות מלאות אקשן, בודקות את כישוריהן ופורצות את הגבולות שלהן. הם מתמודדים עם אתגרים אישיים וצוותיים כאחד, לומדים שיעורים לחיים ומחזקים את קשרי החברות שלהם לאורך הדרך. הסדרה "רוקט פאוור" מדגישה נושאים כמו: עבודת צוות, חוסן וחברות.
בנוסף, לסדרה יצאו גם מספר סרטי וידאו :
ההשראה לסדרה
ארלין קלסקי וגאבור צ'ופו, היוצרים (חברת ההפקה: קלסקי צ'ופו. באנגלית Klasky Csupo ) של "רוקט פאוור", שאבו את השראה ליצירת התוכנית לאחר שצפו בילדיהם בספורט אתגרי. ארלין קלסקי הייתה בעלת ידע נרחב בגלישה, אחד מענפי האקסטרים הבולטים ביותר, בשל חוויות נעוריה בעיירות החוף של אורנג' קאונטי, קליפורניה.
הסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית
ב-28 ביוני 1940, ברית המועצות הגישה אולטימטום לרומניה, הדורש את פינוי הכוח הצבאי הרומני משטחי בסרביה ומשטחיה של צפון בוקובינה. מהאולטימטום השתמע איום לפלישה במידה ורומניה לא תקבל את האולטימטום. תחת לחץ ממוסקבה ומברלין, מוסדות השלטון הרומני וכוחות הצבא נסוגו כדי למנוע עימות צבאי בין רומניה לבין ברית המועצות. ללא שום הסבר, הכוחות הסובייטים כבשו גם את מחוז הרצה הרומני. אירועים אלו היו תוצר של ההסכמים בין גרמניה הנאצית ורוסיה הסובייטית במלחמת העולם השנייה הושפעו על ידי נפילת צרפת, מעצמה שנחשבה לערבה לגבולות רומניה, לידי הנאצים.
בחלקו העיקרי של שטח הכיבוש בבסרביה, הסובייטים סיפחו להרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית,  שהוקמה קודם לכן בין הבוג לדנייסטר  ואת שאר השטח העבירו לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אוקראינה. האבדות בשטחים של רומניה ב-1940 בבסרביה, צפון בוקובינה וכן בטרנסילבניה בהתאם לתכתיבים של גרמניה וברית המועצות גרמו למועקה רבה בקרב תושבי רומניה והיוו עילה להדחת המלך קרול השני של רומניה ועלייתו לשלטון של המשטר הלאומי-לגיונרי בראשות הגנרל יון אנטונסקו ומנהיג משמר הברזל, הוריה סימה. שטח הכיבוש הסובייטי אבד בשנת 1941, כשהרומנים כבשו חזרה את שטחי בסרביה וצפון בוקובינה במבצע מינכן (בתיאום עם מבצע ברברוסה הנאצי). השטח נכבש חזרה בידי הסובייטים בשנת 1944, במבצע יאשי-קישינב.
מבנה האבן הגדול בעיר דוד
מבנה האבן הגדול הוא מבנה מתקופת הברזל בארץ ישראל שנחשף בעיר דוד בקיץ 2005, על ידי משלחת ארכאולוגית בראשות ד"ר אילת מזר. מזר העלתה את ההשערה כי המבנה שימש כארמונו של דוד המלך, השערה שתרמה לחשיפה הציבורית של הממצא, אולם חוקרים אחרים לא הסכימו להצעת התיארוך של מזר, ומתארכים את המבנה לתקופות מאוחרות יותר.
רקע
בשנת 1997 כתבה מזר שעל פי ניתוח הטקסט המקראי, סביר שארמונו של דוד שכן באזור מסוים בצפון עיר דוד, והיא הציעה לחפש שם את שרידיו. ההצעה לא נענתה עד שמזר בעצמה השיגה מימון והתחילה לחפור שם בפברואר 2005. החפירות נערכו בתמיכת מרכז שלם, האוניברסיטה העברית ועמותת אלע"ד.
תיאור
הממצא מורכב מקירות אבן ברוחב כשני מטרים. מגודל הממצא ומיקומו, נראה כי אלו שרידי יסודות של מבנה ציבורי גדול: מצודה, מקדש או ארמון. חרסים מתחת למבנה מעידים כי הוא נוסד בשלב כלשהו לאחר המאה האחת עשרה לפנה"ס. כמו כן, נמצאו בחלק הצפוני של המבנה שני שלבים מאוחרים יותר בבנייה, וחרסים המצביעים על כך שהמבנה היה מאוכלס עד למאה השישית לפנה"ס (תקופת חורבן ירושלים). במקום נמצאו בולות עם השמות "יהוכל בן שלמיהו בן שבי" ו-"גדליהו בן פשחור" שרים שפעלו בסוף ימיה של ממלכת יהודה, אשר נזכרים בספר ירמיהו.
פרשנות
מזר תיארכה את הממצא באמצעות סוגי החרסים השונים שנמצאו מעל ומתחת למבנה. החרסים שמתחת תוארכו על ידיה לתקופת הברזל I שמעל תקופת הברזל II. על פי "סנדוויץ" זה, ניתן לומר שהמבנה עצמו מתוארך לתקופה כלשהי באמצע. מזר הציעה שהמבנה שייך למאה ה-10-11 לפנה"ס, תקופת שלטונם של דוד ושלמה על פי הכרונולוגיה המסורתית.
ב-18 בפברואר 2007 גילתה חפירה בחלקה סמוכה כי המבנה גדול מששוער בתחילה, כולל קירות המגיעים לעובי של 7 מטר המתחברים למבנה האבן המדורג. ייתכן כי כותרת עמוד פרוטו-איאולית, שנמצאה בעבר במורד המדרון מן המבנה, הייתה במקור חלק ממנו. הכותרת שייכת לסגנון הבניה הפיניקי ומקובל לשייכה למבני ציבור; הובעה דעה כי הדבר משתלב עם הדיווח המקראי כי חירם מלך צור סייע לדוד בבניית הארמון, אולם למעשה כותרות אלה היו בשימוש בממלכות ישראל ויהודה במשך תקופה ארוכה, ויש מחלוקת בשאלה אם הופיעו כבר בא"י במאה ה-10 לפסה"נ.
ביקורת
דודהּ של אילת, עמיחי מזר, הציע כי מבנה האבן יכול להיות בסיסה של מצודת ציון היבוסית שנכבשה על ידי דוד. עמיחי מזר העיר כי אף על פי שהמבנה בבירור מאוחר לברזל I, אין לו רצפה, והחרסים נמצאו בין אבני הקיר, כך שלא ניתן לומר בדיוק מתי אחרי ברזל I הוא נבנה. ארכאולוגים המזוהים עם אסכולת תל אביב, ובראשם ישראל פינקלשטיין, דוחים את בניית המצודה הרבה לאחר הגעת דוד לעיר. פינקלשטין מפקפק בתארוך החרסים עצמם והציע (כחלק משיטה כוללת שלו) לראותם כבני המאה ה-9 לפני הספירה, תקופת מלכותו של עמרי, אברהם פאוסט הגיב למאמר ותמך בתיארוך מוקדם במעט לדוד, ויליאם דיוור לעומתם תומך בתיארוך לתקופת דוד.
לקריאה נוספת
Mazar, E., The Palace of King David, Excavations at the Summit of the City of David, Preliminary Report of Seasons 2005–2007, 2009, Jerusalem
המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה (מקסיקו סיטי)
המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה (בספרדית: Museo Nacional de Antropología) הוא מוזיאון לאומי במקסיקו, והמוזיאון הפופולרי ביותר במדינה. המוזיאון מכיל ממצאים ארכאולוגים ואנתרופולוגים חשובים מהמורשת הפרה-קולומביאנית של מקסיקו, כמו אבן השמש (Piedra del Sol) (אבן לוח השנה האצטקי) ופסל אצטקי מהמאה ה-16 של שוצ'יפילי (Xochipilli). המוזיאון ממוקם בין הרחובות "Paseo de la Reforma" ו-"Calle Mahatma Gandhi" בתוך פארק צ'פולטפק במקסיקו סיטי.
אדריכלות
המוזיאון עוצב על ידי האדריכלים פדרו רמירס ואסקס, חורחה קמפוסנו ורפאל מיחרס ב-1964. חזותו מרשימה עם אולמות תצוגה המקיפים פטיו עם בריכה ענקית וכיכר מטרייה מבטון הנתמכת על ידי עמוד אחד ראשי הידוע כ-El Paraguas היוצר מפל מלאכותי. סביב אולמות התצוגה ישנם גנים, אשר רבים מהם כוללים תצוגות חיצוניות. למוזיאון 23 אולמות תצוגה והוא משתרע על 79,700 מ"ר.
תערוכות
המוזיאון מכיל מספר תצוגות משמעותיות, כגון אבן השמש האצטקית, ראשי אבן ענקיים של הציוויליזציה של האולמקים שנמצאו בג'ונגלים במדינות וראקרוס וטבסקו, אוצרות מתרבות המאיה שנמצאו באתר צ'יצ'ן איצה ובפלנקה ומוצגים אותנטיים של חיי המקסיקנים הכפריים. כמו כן במוזיאון נמצא מודל של העיר האצטקית טנוצ'טיטלאן ששכנה היכן שנמצא כיום מרכז מקסיקו סיטי.
המוזיאון מציג גם תערוכות חיצוניות המתמקדות בעיקר בתרבויות הגדולות של פעם. התערוכות שהוצגו במוזיאון בעבר התמקדו בתרבויות פרס, יוון, סין, מצרים וספרד.
פרוקופיוס
חייו
פרוקופיוס נולד בקיסריה, ככל הנראה בשלהי המאה החמישית. מעט מאוד ידוע על מוצאו ונעוריו. מלומדים אחדים שיערו כי היה יהודי או שומרוני שהתנצר. השערה זו אינה בלתי סבירה, לאור המאפיינים הדמוגרפים של קיסריה אז. גם הטון הביקורתי שבו הוא כותב על דיכויו ביד קשה של המרד השומרוני בימי יוסטיניאנוס, תומך בהשערה כי לא היה נוצרי. מצד שני, סביר שאת ההשכלה שרכש בצעירותו כ"רטור", כלומר פרקליט, יכול היה להשיג רק בן האליטה הנוצרית.
את הקריירה שלו בשירות הציבורי החל בקונסטנטינופול, כיועץ משפטי ומזכיר של בליסאריוס, החל משנת 527. זמן קצר לאחר מכן עלה יוסטיניאנוס לשלטון ובליסאריוס התקדם בסולם הפיקוד, עד שהיה למפקד הבכיר ביותר של הקיסרות. פרוקופיוס היה עד ראייה לרבים מהאירועים שכתב עליהם, כשנדד עם צבאו של בליסאריוס במלחמותיו: כשדיכא את מהומות ניקה, כשגבר על הונדלים בצפון אפריקה וכבש את קרתגו; כשנלחם באוסטרוגותים וכשנכנס מנצח לבירה הגותית רוונה ב-540.
בשנות הארבעים של המאה השישית כבר לא היה פרוקופיוס נספח לבליסאריוס, אלא ישב בקונסטנטינופול. בתקופה זו החל לכתוב את חיבורו "היסטוריה של המלחמות". ככל הנראה השלים ב-545 את שבעת חלקיו הראשונים של חיבור זה, עדכן אותם ב-551 והוסיף חלק שמיני ומסכם ב-552. את "על המבנים" חיבר בשנות החמישים, ככל הנראה לפני 558.
תאריך מותו שנוי במחלוקת. המקדימים גורסים שמת בסביבות 554. ידוע שב-562 עמד בליסאריוס למשפט בפני מושל בשם פרוקופיוס, אולם הזיהוי של אותו מושל עם פרוקופיוס מקיסריה מוטל בספק. העובדה שאירועים רבים שהתרחשו בשנות החמישים המאוחרות נעדרים מכתביו, כמו גם העדרן של עבודות נוספות שהבטיח (בכתביו הקיימים) לכתוב בעתיד, תומכת בהשערה שמת קודם לכן. יש המתארכים את ה"אנקדוטה" ל-559 ולפיהם מת מאוחר יותר.
כתביו
ההיסטוריון הבריטי אדוארד גיבון שיבח את כתיבתו של פרוקופיוס ותמצת את המגוון הייחודי של סוגות שבהם שלח את ידו: "פרוקופיוס חיבר האחת אחרי השנייה את ההיסטוריה, את דברי הקילוסין ואת הסאטירה של זמנו". כוונתו של גיבון לשלוש עבודותיו של פרוקופיוס ששרדו עד ימינו: "היסטוריה של המלחמות", "על המבנים" ו"אנקדוטה", בהתאמה. בין היתר הוא תיאר החורף הוולקני בשנת 536.
היסטוריה של המלחמות
עבודתו ההיסטורית המרכזית של פרוקופיוס, "היסטוריה של המלחמות" (Ὑπὲρ τῶν Πολέμων Λόγοι), עוסקת בעיקר במלחמותיו של בליסאריוס, בהן חזה המחבר בעצמו כשהתלווה אל המצביא הגדול. "מלחמות" נחלק לשמונה ספרים: שני הראשונים עוסקים במלחמות יוסטיניאנוס בפרסים, השלישי והרביעי במלחמותיו בוונדלים; ושלושת הבאים במלחמותיו עם הגותים. הספר השמיני נכתב זמן מה לאחר שבעת הראשונים. הוא מסכם את קודמיו ומוסיף עליהם השלמות מאוחרות יותר, שככל הנראה מגיעות עד 552 או 554.
בכתיבתו על "המלחמות" פרוקופיוס שואב השראה רבה ממסורת הכתיבה ההיסטורית "הקלאסית", שמזוהה עם כותבים כמו הרודוטוס ותוקידידס. ההשראה הקלאסית באה לידי ביטוי במבנה היצירה והסגנונות בהם מתוארים אירועים שונים, כמו קרבות, שיחות או נאומים, כמו גם טכניקות ספרותיות שונות – למשל, נאומי המנהיגים הצבאיים לפני הקרבות שמסבירים את האסטרטגיה שמובילה אותם. בנוסף, עושה פרוקופיוס שימוש ברמיזות והתייחסויות לחלקים ספציפיים מתוך היצירות הקלאסיות שקדמו לו, כמו למשל המשפט הראשון של היצירה, שמחקה את הכתיבה של תוקידידס.
פרוקופיוס מציג את עצמו במלחמות כמי שהיה עד ממקור ראשון לרבים מהאירועים שהוא מתאר, וככל הנראה ליווה את הצבא בהנהגתו של בליסאריוס בחלק נכבד ממסעותיו ברחבי האימפריה. עם זאת מדובר במקור היחיד שנמצא כרגע בידינו לרבים מהאירועים המתוארים ולכן קשה להעריך את אמינות היצירה באופן מלא.
תמורה ניכרת חלה בטון הכתיבה לאורך הספרים: פרוקופיוס החל את הכתיבה כמעריץ של גיבורו בליסאריוס, אולם בפרקים המאוחרים הלך ומיעט בערכו. אולם הסגנון הכולל של החיבור הוא היסטוריוגרפי אובייקטיבי, בניגוד גמור לסגנונו של חיבורו החשוב השני. יחסו של פרוקופיוס כלפי יוסטיניאנוס בחיבור זה הוא לא חד משמעי. באופן כללי, ניתן לומר שגישתו יותר ביקורתית מזו שמופיעה ב"על המבנים" אך הרבה פחות ביקורתית מזו שב"אנקדוטה". בעיקר לקראת סוף היצירה, במקביל לעלייה בביקורת ביחס לבליסאריוס, ניתן לשים לב לביקורת המובעת ביחס ליוסטיניאנוס, אם כי היא לא מבוטאת בצורה ישירה. למשל, לפעמים ניתן לראות את הביקורת באה לידי ביטוי דרך דבריהן של דמויות בתוך היצירה.
פרוקופיוס מזכיר בספר את האי "יוטבה" (יוונית: Ἰωτάβη). לדבריו פעלה באי מושבה יהודית אוטונומית, שעברה לשלטון ביזנטי בימי יוסטיניאנוס הראשון. האי מתאים בתיאורו לאי טיראן שמדרום לחצי האי סיני.
בספר כותב פרוקופיוס על מבצר בנומידיה, במקום שבו שוכנת העיר טיגיסיס, וכי ישנם שם שני עמודי אבן עם כתובת בשפה הפיניקית: "אנו הם אלו שנמלטו מפניו של יהושע השודד, בן נון".
האנקדוטה
הטקסט המוכר בשם "אנקדוטה" מכונה לעיתים גם בשם "ההיסטוריה הסודית" (Ἀπόκρυφη Ἱστορία), או לחלופין "זכרונות שלא פורסמו" (בתרגום חופשי מיוונית) הטקסט נכתב על ידי ההיסטוריון פרוקופיוס ומעולם לא הופץ באופן פומבי אלא נשמר כסוד בשל תוכנו הקיצוני. בעוד שבמהלך הטקסט "ההיסטוריה של המלחמות" אותו פרסם פרוקופיוס ברבים עוד במהלך חייו מתאר פרוקופיוס את ההיסטוריה הרשמית והגלויה של תקופת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס, ב"אנקדוטה" בוחר פרוקופיוס לתאר את חייהם של הקיסר יוסטיניאנוס וזוגתו תאודורה, וכך גם את חייהם של הגנרל בליסאריוס וזוגתו תוך כדי מתיחת ביקורת בוטה וקשה עליהם, על חייהם ועל התנהגותם.
בניגוד ל"היסטוריה של המלחמות" אשר מהווה עד ימינו אנו את אחד ממקורות המידע העיקריים אשר מתאר את תקופת השלטון המשמעותית של יוסטיניאנוס ומהווה אמצעי מידע חשוב בתהליך הלמידה והניתוח של היסטוריונים החוקרים תקופה זו, ה"אנקדוטה" שונה ממנו מן היסוד. בשל הנושאים הרגישים והניסוחים הפוגעניים בהם בחר פרוקופיוס להשתמש לאורך כתיבת הטקסט, הוא לא נודע ברבים ואף לא הופץ באופן פומבי, עובדה ניתנת להבנה בהתחשב בהשלכות האפשריות שהפצתו הייתה עלולה לגרום לחיי כותבו. יחד עם זאת, נראה כי קיומו היה ידוע לכותבי האנציקלופדיה הביזנטית "סודא" אשר נכתבה במהלך המאה העשירית, ואלה תיארו את הכתב כ"לעז ופגיעה בשמם של הקיסר יוסטיניאנוס ואשתו תאודורה כמו של בליסאריוס עצמו ואשתו".
ה"אנקדוטה" הוצא לאור ופורסם ברבים בשנת 1623, לאחר שעותק שלו התגלה בספריית הוותיקן. בהקדמתו לטקסט מסביר פרוקופיוס כי הפעם בכוונתו לכתוב את האמת כולה, ולתאר את חצרו של יוסטיניאנוס כפי שהיא אכן נראית, דבר שלא היה ביכולתו לעשות בכתבו את כתביו הקודמים בשל ההשלכות הקשות שהיה סובל. ואמנם, הדבר העיקרי הבולט לעינו של הקורא הוא השיפוטיות העזה והתיעוב הרב אותם רוכש המחבר לנושאי הטקסט, הלא הם יוסטיניאנוס, תאודורה, בליסאריוס ואשתו אנטונינה. פרוקופיוס נוקט גישה ביקורתית ונוקשה בכתיבתו, ואינו בוחל באף אמצעי על מנת להשחיר את פניהם של יוסטיניאנוס ותאודורה. יוסטיניאנוס מצטייר בחיבור כשליט אכזרי, אנוכי ותאוותן, הקיסרית מתוארת כאישה מופקרת ונהנתנית בעלת דחף מיני בלתי נשלט, וכל הסובבים את הזוג הקיסרי מוקעים ככסילים, מושחתים וטיפשים, חסרי כל עמוד שדרה.
פרוקופיוס אף מרחיק לכת עד כדי העלאת הטענה שיוסטיניאנוס ותאודורה אינם בני אדם כלל אלא שדים שלבשו דמות אדם ונשלחו ארצה על מנת להחריב את כל הסובב אותם. הוא אף מוסיף דוגמאות לסיטואציות שונות בהן, ברגע של חוסר תשומת לב, נחשפו דמויותיהם השדיות בפני הסובבים אותם. בנוסף לכך מפליג פרוקופיוס בתיאוריו השונים אודות כל הרוע השורץ בחצרו של יוסטיניאנוס וחוגג תחת ניצוחו, כדוגמת מסיבות המין הנהנתניות והמופקרות שעורכים בני הזוג הקיסרי ואותן פוקדים כל המי ומי באוכלוסיית הבירה. פרוקופיוס מתאר בטקסט מסיבות אלו בסלידה גלויה.
בדומה ל"היסטוריה של המלחמות" אשר הנחשב לטקסט היסטורי חשוב ומבוסס, גם ב"אנקדוטה" פרוקופיוס אינו זונח את יסודות עבודתו כהיסטוריון ומדייק בתיאוריו ההיסטוריים. אך כאשר הוא פונה לדון בהתנהלותם של יוסטיניאנוס, תאודורה ובליסאריוס, מושאיו האמיתיים של הטקסט, נותן פרוקופיוס דרור לסלידתו הרבה מן הדמויות, וזו נחשפת לעין כל. מטרתו העיקרית של החיבור היא אפוא הביקורת על בעלי השררה אותם תיעב פרוקופיוס, ולשם כך לא בחל ההיסטוריון באף אמצעי.
אמיתות טענותיו של פרוקופיוס ב"אנקדוטה" כנגד חצרו של יוסטיניאנוס שנויה במחלוקת בקרב היסטוריונים, זאת בשל שילובו של החיבור בין ביקורתיות ריאליסטית כלפי יוסטיניאנוס לבין טענות הרואות בו שד במסווה, אשר מסוגל לנתק את ראשו מגופו ולהתהלך מחוסר ראש בארמונו.
על המבנים
היצירה "על המבנים" (Περὶ Κτισμάτων) נכתבה על ידי פרוקופיוס ככל הנראה ב-554 לספירה. היא עוסקת במבנים והבניינים ברחבי האימפריה הביזנטית שהקיסר יוסטיניאנוס סייע בבנייתם או הוביל אותה.
המבנים העיקריים אשר את בנייתם מתאר פרוקופיוס הם כנסיות, ביצורים ומבנים שמטרתם לשפר את אספקת המים כמו אמות מים. פרוקופיוס מתייחס לתהליך הבנייה ולקשיים בהם נתקלו העובדים, ונוסף לכך מתאר את המבנים בפירוט. תיאור בניית המבנים והשפעתם נעשה מנקודת מבט נוצרית, המתבטאת בתיאור כיצד שלח אלוהים את אנשי המקצוע, או נתן את ההשראה לבנייה, ועד שימוש בציטוטים מהברית החדשה.
ספרות בהשראתו
הרומן ההיסטורי "הרוזן בליסאריוס", מאת רוברט גרייבס, מבוסס על כתיבתו ההיסטורית (ה"סודית" כמו גם הרשמית) של פרוקופיוס.
סנטיאגו דה קובה
סנטיאגו דה קובה (בספרדית: Santiago de Cuba) היא עיר נמל ובירת המחוז הנושא אותו שם בקובה. היא נחשבת למרכז של המחצית המזרחית של קובה. העיר מכונה בקובה הקומוניסטית בשם "עיר הגיבורים של הרפובליקה הקובנית" בזכות תמיכת אוכלוסייתה בפידל קסטרו ומהפכתו. זו הייתה בירת קובה במשך תקופה מסוימת, המקום בו המציאו משפחת בקארדי את מותג הרום שלהם, ומקום הולדתה של תנועת המורדים שהפכה להיות המהפכה הקובנית והממשלה הקובנית במשך למעלה מחצי מאה.
גאוגרפיה
סנטיאגו דה קובה משתרעת על פני 704 קילומטרים רבועים, יש לה אוכלוסייה של כ-445,000 תושבים (נכון לשנת 2010) והיא העיר השנייה בגודלה בקובה. העיר נוסדה, במרחק של כמה קילומטרים ממיקומה הנוכחי, בשנת 1514, על ידי הקונקיסטאדור הספרדי דייגו ולאסקס דה קואיאר. אל המיקום הנוכחי הועברה בשנת 1522. בין השנים 1515–1607 שימשה סנטיאגו דה קובה כבירת קובה. ראש העירייה הראשון של סנטיאגו דה קובה היה הרנאן קורטס.
האטרקציה היוקרתית ביותר של סנטיאגו, המצודה הספרדית קסטילו דל מורו סן פדרו דה לה רוקה היא ביקור חובה, מעט מחוץ לעיר על ראש גבעה בפתח מפרץ סנטיאגו. מקומות אחרים הראויים לביקור הם מוזיאון בקארדי, בלקון דה ולזקז, שכונת אל טבעולי, ופלאזה מארטה.
העיר נשדדה בשנת 1553 על ידי שודד הים הצרפתי ז'אק דה סור ובשנת 1662 על ידי שודד הים האנגלי הנרי מורגן. בשנים 1675, 1852 ו-1932 סבלה העיר מרעידות אדמה קשות שהרסו חלק גדול ממנה.
בין האישים שנולדו בעיר זו מונים את הגנרל המולאטי אנטוניו מאסאו.
נמל התעופה אנטוניו מאסאו נמצא במרחק 7 קילומטרים מהעיר ויש ממנו טיסות בינלאומיות.
ניקולו פאגאניני
ניקולו פאגאניני (באיטלקית: Niccolò Paganini; 27 באוקטובר 1782 - 27 במאי 1840) היה כנר וירטואוז, גיטריסט ומלחין איטלקי. פאגאניני נחשב לאחד מגדולי הכנרים בכל הזמנים ואחד מגדולי הווירטואוזיה של זמנו. ביצירותיו השאיר פאגאניני חותם של טכניקות נגינה מודרניות ובכך תרם רבות להתפתחות טכניקות הנגינה על הכינור. כנרים נוספים כגון פבלו סרסטה הושפעו רבות מטכניקות הנגינה של פאגאניני, וטכניקות אלו ניכרות בכתיבתם. פאגאניני וכתביו היוו השראה רבה על מוזיקאים ומלחינים רבים.
ביוגרפיה
ניקולו פאגאניני נולד בג'נובה שבאיטליה ב-27 באוקטובר 1782. אביו, שהיה חובב מוזיקה ובעל חנות, לימד אותו לנגן בכינור בגיל 7, ופאגאניני החל להלחין בטרם מלאו לו 8 שנים. בגיל 12 פאגאניני ניגן את הקונצרט הפומבי הראשון שלו. בגיל הנעורים למד ממספר מורים. במהרה הוא התפרסם ברחבי איטליה, אך הוא לא הצליח להתמודד עם הצלחתו והחל לשתות לשוכרה ולהמר. הקריירה של פאגאניני ניצלה בזכות גברת שזהותה לא ידועה שלקחה אותו תחת חסותה באחוזתה, שם הבריא והמשיך ללמוד נגינה בכינור למשך מספר שנים. באותו הזמן, למד גם לנגן בגיטרה.
בגיל 23 חזר פאגאניני לעסקי המוזיקה, כשהיה המורה למוזיקה של אחותו של נפוליאון בונפרטה. במהרה היה פאגאניני לאגדה בשל שליטתו המופלאה בכינור, ובשנים 1828 – 1834 הוא ניגן מאות קונצרטים בערים הגדולות של אירופה. בשנים אלה הופיע בין השאר בכורה במילאנו (1813), וינה (1828) ולונדון ופריז (1831). פאגאניני היה בין המוזיקאים הראשונים, אם לא הראשון שבהם, שהיה לנגן הנודד בין מדינות שונות כאמן בודד, ללא ליווי מוזיקלי. פאגאניני עשה הון רב כמוזיקאי נודד, והצליח למשוך אל עצמו קהל רב.
השפעה
מלחינים משמעותיים רבים הושפעו מיצירותיו של פאגאניני. יצירות מפורסמות של מלחינים אחרים רבים כגון יוהנס ברהמס, פרנץ ליסט, רוברט שומאן, פרדריק שופן, וסרגיי רחמנינוב מתבססות על תמות של פאגאניני, ובייחוד תמות מ-24 הקפריצ'י שלו. מהמוכרים מביניהם הם שישה אטיודים לפסנתר של ליסט המבוססים על תמות שונות של פאגאניני, ומביניהם "La Campanella" המבוסס על התמה בפרק השלישי של הקונצ'רטו השני של פאגאניני, ו"רפסודיה על תמה של פאגאניני" של רחמנינוב, המבוססת על תמה מקפריצ'ו מספר 24 מתוך 24 קפריצ'י של פאגאניני.
פפטידים אמפיפיליים
פפטיד אמפיפילי הוא רצף של מולקולות המורכב מרצף קצר של חומצות אמינו (פפטיד) הקשור קוולנטית לרצף הידרופובי כלשהו (לדוגמה, שרשרת אלקילית הידרופובית). מבנה מולקולרי זה נחשב לסוג של של ליפו-פפטיד (פפטיד שומני). מבנה זה מאפשר הרכבה עצמית של המולקולות בסביבה מימית, לננו-מבנים בעלי צורות מגוונות, כמו מיצלות כדוריות, צינוריות, סיבית ומשטחים. פפטידים אמפיפיליים הוצגו לראשונה בשנות ה-90 של המאה ה-20 ונחקרו באופן מעמיק יותר בתחילת שנות ה-2000.
עקב האופי הביולוגי של אבני המבנה המרכיבות אותו, פפטידים אמפיפיליים הם ביו-מתכלים ולכן מהווים מוקד עניין רב בקרב הקהילה המדעית (בדגש על הקהילה הרפואית). יישומים עדכניים כוללים: צימוד של דנ״א לפפטידים אמפיפיליים, צימוד לפולימרים, שימוש בפעילויות, הסעת תרופות ודנ״א ממוקדי מטרה ויצירת ממברנות על מגוון משטחי ביניים.
היסטוריה
מחקר הפפטידים האמפיפיליים החל בשנות ה-90 של המאה ה-20, על ידי הביוכימאי האמריקאי-סיני אשר עסק בבניית מולקולות פפטידיות במבנה הדומה למבנה עמילואידי.
מבנה
המבנה הכללי של פפטידים אמפיפיליים מבוסס על העיקרון של רצף הידרופובי הקשור קוולנטית לרצף הידרופילי. עיקרון זה מאפשר יצירת מבנים מגוונים בסביבה המימית. החלק ההידרופובי מתאפיין בשרשראות אלקיליות ארוכות ומהווה כוח מניע ליצירת מבנים שכבתיים: שכבות הנערמות אחת על גבי השנייה. החלק ההידרופילי מאפשר התמוססות במים של המולקולה. מבנה זה מאפשר למעשה את ההרכבה העצמית של המולקולה, והתארגנות למערכים מאקרו-מולקולריים, לדוגמה סיבים בקוטר ננומטרי.
ניתן לתאר את מבנה הפפטיד האמפיפילי בארבעה חלקים:
ישנו מגוון רחב של כוחות בינמולקולריים המעודדים ומכווינים הרכבה עצמית של פפטידים אמפיפיליים, כמו הידרופוביות ויצירת קשרי מימן. קשרי המימן נוצרים במבנה הפנימי של הסיב או במהלך הסינתזה בסביבה המימית, בשל לכידת מולקולות מים בתוך נפח הפפטיד האמפיפילי. כוחות נוספים שמשפיעים על היווצרות המבנה הם כוחות אלקטרוסטטיים בין יונים מתכתיים לבין המבנה הפפטידי. כמו כן, יכולת ההרכבה העצמית של פפטידים אמפיפיליים מושפעת ממאפיינים שונים של התמיסה בה מתקיימת הסינתזה: pH, טמפרטורה והוספת יונים בעלי מטען מנוגד לזה של האזורים הטעונים חשמלית בפפטיד האמפיפילי.
במקרים רבים, פפטידים אמפיפיליים נוטים להרכבה עצמית לצורת מיצלות. כאשר ריכוזם בתמיסה עולה על הריכוז הקריטי להיווצרות מיצלות, ישנן אפשרויות נוספות, כגון צילינדר, וזיקולה דו-שכבתית או מבנה. כדי לחזות מבנים אלו, חוקרים הציעו מודלים שונים שמאפשרים לשער את המבנה הסופי לאחר ההרכבה העצמית של פפטידים אמפיפיליים. נהוג להשתמש בשני מודלים עיקריים : המודל הראשון מתבסס על רדיוס העקמומיות של קרום אמפיפילי הנמצא בממשק ביניים כלשהו. המודל השני מתבסס על הארכיטקטורה המולקולרית של הפפטיד האמפיפילי עצמו כאשר זו מחולקת ל-4 משפחות עיקריות: ארכיטקטורה סְפֵירית, גלילית, דו-שכבתית ולמלרית.
תחת מודל זה ישנו יחס המתואר בתור פרמטר האריזה הקריטי (Critical Packing Parameter: CPP) המייצג מתאם בין צורת מולקולה כלשהי לבין המבנה המאקרו-מולקולרי הסופי שנוצר.
יישומים
באמצעות פפטידים אמפיפיליים ניתן ליצור מבנים ייחודיים בשיטות סינתזה פשוטות, יעילות וסדרתיות. לכן, "אבני הבניין" הללו מעוררות עניין בקרב חוקרים רבים, אשר שואפים לרתום את הפפטידים האמפיפיליים למגוון שימושים, בדגש על תחום הרפואה. לדוגמה, פותחו יישומים לתמיכה בתרביות תאים, להתמודדות עם זיהומים ודלקות, ריפוי פציעות, הסעת תרופות ועוד. להלן מובאות מספר דוגמאות ליישומים אפשריים של מבנים וחומרים מבוססי פפטידים אמפיפיליים.