cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדרה בראט
יצירתו
לאחר עבודות די שבלוניות שכתב באמצע שנות ה-50 (הפמוט הדולק, 1954; זהב שחור, 1954; ברזל לוהט, 1954) שב ומצא את הכישרון שלו על ידי כמה מדריכים מרגשים (מגבעת גלרט עד הפירמידות, 1957; בחיזיון מבחצ'יסריי (Bakhchysarai), 1958 עם רעיתו קלרה ביהרי ביחד, פסלים מזמרים (1960) השטיח המעופף, (1966).
עבודתו כסופר מסתיימת במה שמכונה רומנים אמנותיים, שבהם הוא מנתח את הרבדים העמוקים ביותר של נפש האדם: הכוחות המניעים של הכישרון האמנותי, קונפליקטים של החיים והכישרון החריג עבור אדם הפשוט.
"הפמוט הדולק" הוא דרמה שלו שהוצגה על ידי התיאטרון הלאומי, "הזהב השחור" על ידי התיאטרון הלאומי של סגד. רעייתו הייתה קלרה ביהרי.
יצירותיו העיקריות (מבחר)
בשפת המקור:
בתרגום:
דניאל בלטה
ביוגרפיה
דניאל בלטה נולד בכפר טדה שליד גונדר בשנת 1969 בשם אינאו אזמראו. אביו אזמראו מקוננט גדל בכפר מאוורי לאחר שהוריו נפרדו כשהיה בן שנה. אזמראו גדל עד גיל 13 אצל אמו ואחר כך עבר להתגורר עם אביו. אביו לימד אותו עד כיתה ד', אך לאחר שלא הצליח להמשיך ללמוד מפני שאביו העדיף את עזרתו בעבודות חקלאות, הוא נשאר עם רצון עז ללימודים – ואת רצונו בהמשך לימודים ניסה להעביר אל ילדיו, חינך את ילדיו על חשיבות ההשכלה והצטיינות בלימודים.
אמו של דניאל, זממו גלאיה, היא אחיינית של מנהיג העדה יונה בוגלה. אמה, הבסט בוגלה, נפטרה כאשר זממו הייתה בגיל חמש, ולאחר מות אמה עברה ממשפחה למשפחה עד שבשנת 1954 החלה ללמוד בפנימייה של הסוכנות היהודית שנפתחה באסמרה על ידי יונה בוגלה ושמואל בארי. זממו הייתה אחת התלמידות הראשונות שלמדו במקום והייתה מועמדת ללמוד שם כמה שנים - ולעבור להמשך לימודים בישראל. כיוון שהתגעגעה לדודים שלה ולחברים שלה בכפר, לא התמידה בלימודים וחזרה למקום הולדתה. כמו בעלה, גם זממו ניסתה לעודד את בניהם ללמוד ולהשקיע בלימודים. לאחר הגיעה לכפר נישאה לאזמראו מקוננט בגיל 17.
דניאל הוא הבן השני למשפחת בלטה. הבן הבכור למשפחה נפטר בגיל חמש. מותו של הבן הבכור השפיע על המשפחה באופן חזק והתוצאה הייתה חיבוק יתר של הילדים מחשש לאבד גם אותם.
הוריו של דניאל שלחו אותו ללמוד ב-1978 בבית ספר בווזבה, שם החל ללמוד את שנתו הראשונה. לאחר כשנה הוריו עזבו לכפר מאורי, ואת כיתה ב' למד במשך שנתיים כיוון שבית הספר היה רחוק ממקום מגוריו, והיה חייב להתחזק על מנת שיוכל ללכת כל יום 14 ק"מ הלוך ושוב. ב-1982 עבר ללמוד בבית ספר האזורי אמבובר, וב-1983 לאחר שבית הספר של היהודים אמבובר נסגר מפני שהשלטון אסר אז על כל פעילות יהודית באתיופיה, עבר ללמוד בעיירה טדה, שם גר אצל סבתו עד שנת 1984. שם גם ידע השפלות וחוויות אנטישמיות שעיצבו את חייו בהמשך עבודתו כמרצה בנושא הקהילה ובנושאי כתיבת הספרים. ב-1984 עבר לאמבובר לאחר שנפתח שוב, שם למד עד עלייתו לארץ.
את מסעו לישראל עשה דניאל כשהיה בגיל 15, מסע שהשפיע עליו רבות. בסודאן נפרד ממשפחתו במהלך כישלון העלייה שהיה. במסע הזה משפחתו ניסתה לעלות דרך המדבר ובעזרת חיל האוויר הישראלי, אך ניסיון זה כשל לאחר שהמשפחה איבדה זה את זה ומתוך אלפי אנשים שהיו שם במדבר, לא הצליחו לפגוש זה את זה. אביו, שחשב שחלק ממשפחתו עלו למשאית שבאה לאסוף אותם מהמדבר ומשם למטוס, עלה עם בתו בת הארבע ולבסוף התברר לו שאשתו ושלושה מילדיהם נשארו שם והוא עלה לארץ לבד עם בתו בת הארבע. בסודאן נשאר במחנה פליטים למשך חמישה חודשים וב-17 בספטמבר 1984 עלה לישראל יחד עם משפחתו.
לאחר עלייתו למד בישיבת מירון, שם עשה את דרכו הראשונה בארץ, ולאחר שלמד שלוש שנים ביקש לעבור לבית ספר שלומדים בו לימודים עיוניים יותר. ניסיון זה לעבור לבית ספר חילוני לא היה פשוט, ולאחר מאבק שעלה לו בהפסקת לימודים של חודשים הצליח לעבור לכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים, שם סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1990.
את שירותו הצבאי עשה כלוחם בחטיבת גבעתי. לאחר סיום מסלול בגבעתי והצטיינותו במבחני כושר גופני, יצא לקורס מדריכי ספורט, ושימש מדריך ספורט בחלק משירותו הצבאי.
בשנת 1995 החל ללמוד במכללת וינגייט, שם סיים את לימודיו בשנת 1999. הוא נהג לספר את סיפורי הקהילה לחברה הישראלית ולקהילה בכלל. לאורך חייו שאף תמיד למצוא כלי שיכול להנגיש את הקהילה לחברה הישראלית. בית הספר באתיופיה, המסע לארץ ובין היתר הישארות במחנה הפליטים בסודאן, דרכו הראשונה בארץ כולל הלימודים במכללת וינגייט, השפיעו עליו רבות והוא הבין שהדרך הטובה ביותר שיוכל לעזור לקהילה להיקלט בישראל היא על ידי כתיבת סיפורי העדה ותיעוד העבר.
משנת 1997 מקדיש בלטה את זמנו לחיפוש חומרים ותיעוד אנשי הקהילה. הוא מעביר הרצאות רבות בנושא הקהילה וסדנאות הורים וילדים, ואף זכה בפרס מטעם ג'וינט ישראל בשנת 2003 על עבודתו במציאת כלי עבודה להורים וילדים. בין היתר מעביר הרצאות במערכת החינוך, צה"ל, משטרת ישראל ובקרב בני הקהילה האתיופית.
בשנת 2012 זכה בפרס שרת הקליטה על ספרו "עשן ואמיץ" - ספר פתגמים מתרבות יהודי אתיופיה.
בשנת 2015 הוציא את ספרו "ראש וראש", במטרה שיהווה גשר בין-תרבותי בין יוצאי אתיופיה לכלל הציבור הישראלי.
בשנת 2017 הוציא את ספרו השמיני - "טביבאן" בגרסתו העברית. ספר זה מתאר את קורות יהודי אתיופיה במאתיים השנים האחרונות, ומכיל מסמכים ועדויות מהתקופה. את הספר כתב יחד עם אסלף טקטל, מקהילת הטביבאן של יהודי אתיופיה. קהילה שהממסד הדתי בישראל ומדינת ישראל אינה מכירה ביהדותם.
סורת א-רעד
סורת א-רעד (בערבית: سورة الرعد) היא הסורה ה-13 בקוראן, והיא מונה 43 פסוקים.
בודרוס
בודרוס (בֻּדְרֻס) (ערבית: بٌدرُس) הוא כפר פלסטיני, הנמצא כ-30 קילומטרים צפון-מערבית לרמאללה, צפונית למודיעין, כמה מאות מטרים מהקו הירוק. יישובים סמוכים הם קיביה וניעלין ממזרח ובית נחמיה שבישראל ממערב. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה אוכלוסיית הכפר כ-1,790 נפש באמצע שנת 2016.
סורת א-רעד
שם הסורה נלקח מפסוק 13, משמעות השם היא "הרעם".
בודרוס
שם הכפר
"בודרוס" הוא הגרסה הערבית לשם פטרוס, שמשמעו "סלע"; יישוב בשם פטרוס מוזכר בתוספתא.
סורת א-רעד
תוכן הסורה והנושאים בה
הפסוק הראשון מדבר על כך שהרבה אנשים אינם מאמינים בקוראן ובכתוב בו. פסוקים 2–6 גורסים כי אלו אשר דוחים את ריבונותו של אללה, מתכחשים לעולם הבא או מבקשים להחיש את העונש האלוהי, הם אנשים שלכאורה עושים שגיאה. פסוקים 7–31 עונים כביכול לאלו שדורשים ממוחמד לבצע נס על טבעי. פסוקים 32–35 מתארים את אלו שלכאורה שונאים את הקוראן. פסוקים 36–42 מדגישים את העמדה שעל מוחמד לנקוט כלפי אלו שלכאורה שונאים את הקוראן. פסוק 43 הוא לכאורה עדות של האל על נביאו.
חשיבות הסורה במסורת האסלאמית
על פי האימאם ג'עפר א-צאדק, אדם שקורא את סורת א-רעד, זוכה להגנה מפני ברקים. ישנו חדית' בו נאמר שמי שנוהג לקרוא את הסורה הזאת, יזכה לשכר גדול מהאל. חלק מפוסקי ההלכה המוסלמים גורסים כי פסוק 25 בסורת א-רעד הוא למעשה ציווי על קיום הבטחות.
בודרוס
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות, מח'רבת בודרוס השוכנת כ-2 קילומטרים מערבית לכפר, אזור הכפר היה מיושב החל מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
התקופה העותמאנית
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, עיזים וכוורות דבורים. הכפר השתייך לנאחיית (נפת) לוד.
במסגרת הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1870 תועד היישוב ככפר קטן ובו שני אתרים קדושים ומטעי זיתים.
ב-11 בדצמבר 1917 כבשה הדיוויזיה ה-75 של הקורפוס ה-21 של הצבא הבריטי את הכפר וסביבתו.
בתקופת המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמלה. במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בבודרוס הייתה אוכלוסייה של 334 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 98 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 430 תושבים, כולם מוסלמים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית. בעקבות קביעת הגבול בין ירדן וישראל כ-300 מטר ממערב לכפר, איבד הכפר חלק מאדמותיו, שנמסרו לישראל במסגרת הסכמי שביתת הנשק עם ירדן ב-1949. ב-6 במאי 1949 נסוג הלגיון הירדני ממזרח לקו "בודרוס-קלקליה".
בשלטון ירדן
באפריל 1951, קבוצה של חיילים ישראלים שסיירה לאורך הגבול טעתה בניווט והגיעה לפאתי הכפר. במקום החלו חילופי אש, הכוח הישראלי נסוג אך חייל פצוע נלקח בשבי. החייל, שלמה טובול, הוחזר לישראל לאחר כשלושה שבועות.
בלילה שבין 14 באוקטובר ל-15 באוקטובר 1953 הותקף הכפר כחלק מפעולת קיביה. בפעולת הסחה נורו כ-50 פגזים על הכפר, במטרה להסיח את תשומת לבו של הלגיון הירדני וכוח בפיקודו של אליהו (אלי) גוזני חסם את הכביש המוביל בינה לקיביה שמצפון, למנוע הגשת עזרה. מספר ימים אחר כך שוב התרחשו חילופי אש בין צה"ל ללגיון הירדני בכפר.
ב-27 באפריל 1954, הותקף הכפר בירי על ידי צה"ל וילדה בת 12 נפצעה.
לאחר 1967
בתחילת שנות השמונים, הופקעו כ-200 דונם של שטחים חקלאיים ממערב ומדרום לכפר לצרוך שטחי אימונים של מתקן אדם ("שטח אש 203" ו"שטח אש 204") והכביש המוביל מהכפר מערבה נחסם לתנועה.
בשנת 2003 החלה בניית גדר ההפרדה על אדמות הכפר הנותרות, כך שהייתה עתידה להותיר כחמישית מהן בצדה המערבי (ה"ישראלי"). החל מנובמבר אותה שנה הובילו תושביו מאבק בשיתוף פעילי שמאל ישראלים ובינלאומיים, שכלל הפגנות, קמפיין ציבורי ועתירות משפטיות. בעקבות המאבק הוצא צו להפסקת העבודות ותוואי הגדר שונה, כך שרק 97 דונם מאדמות הכפר יופקעו.
ב-15 בינואר 2013, נהרג סמיר עווד, תושב הכפר בן 16, מירי חי של חיילים ליד גדר ההפרדה בסמוך לבודרוס. מתחקיר שערך צה"ל עלה כי על אף שלחיילים לא נשקפה בשום שלב סכנה הם ירו בעווד שלוש פעמים, בניגוד מוחלט להוראות הפתיחה באש. ב-31 בדצמבר 2015 הוגש כתב אישום נגד מפקד הכוח וחייל, בגין "מעשה פזיזות ורשלנות". ביוני 2018 דווח כי הפרקליטות מתכוונת לחזור בה מכתב האישום, לאחר שההגנה טענה לאכיפה בררנית נגדם, כיוון שחיילי צה"ל שביצעו דברים דומים לא הועמדו לדין.
הסרט בודרוס
בשנת 2010 הופק סרט תיעודי בשם "בודרוס" המגולל את סיפור מאבק הכפר נגד תוואי גדר ההפרדה. הסרט מתמקד בדמותו של מנהיג מקומי, עייד מורר, המאחד את כל הכוחות הפוליטיים בכפר - פת"ח, חמאס והחזית העממית - עם מפגינים ישראלים ובינלאומיים, למאבק עממי לא-חמוש נגד הגדר. בפברואר 2010 זכה הסרט במקום השני בקטגוריית חביב הקהל בפסטיבל ברלין.
יחסי מרוקו–פינלנד
יחסי מרוקו–פינלנד הם יחסי החוץ בין מרוקו ופינלנד.
סקירה כללית
פינלנד הכירה בעצמאותה של מרוקו ב-8 ביוני 1956, ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 ביולי 1959. במאי 2016 נפגשו יו"ר בית הנבחרים המרוקאי (הבית התחתון), ראחיד טלבי עלמי, ויו"ר הפרלמנט הפיני, מריה לוהלה, וסיכמו על חיזוק היחסים בין המדינות.
יחסי סחר
היצוא של פינלנד למרוקו הסתכם ב-167.655 מיליון דולר בשנת 2019, והוא כלל דלקים וחומרי סיכה (43.3%), כמו גם ציוד תעשייתי, בעוד היצוא המרוקאי לפינלנד הגיע ל-7.73 מיליון דולר במהלך אותה שנה, והוא כלל מזון ומשקאות, ציוד תעשייתי, ציוד תחבורה ומוצרי צריכה. בשנת 2020, עסקים פינים פתחו משרד בקזבלנקה במרוקו כדי לבחון הזדמנויות השקעה במדינה הצפון אפריקאית.
יצחק אייזיק איש-שלום
הרב יצחק אייזיק איש-שלום (פרידמן) (ז' באדר תרל"ה - ז' בתשרי תש"ד; 1875 - אוקטובר 1943) היה רב בקורשן וטבריג בליטא, ולאחר עלותו ארצה רבה של נחלת יצחק. כמו כן, היה פעיל בתנועה הציונית.
חייו
נולד בקובנה לרב יוסף פרידמן, רב עיירה בפלך יקטרינוסלב. את ראשית תורתו קיבל מאביו. בהיותו בן 12 החל ללמוד בישיבת קובנה, ולאחר מכן למד בישיבת טלז אצל הרב אליעזר גורדון. שם נשא לאישה את חנה, בת ר' מאיר הלפרין.
לאחר נישואיו למד בכולל האברכים בקובנה והכשיר עצמו לרבנות. בשנת תרס"ה נתמנה לרב בעיירה גרזד, פלך קובנה, שם חיבר את ספריו: "ישראל ותורתו" בדרוש, ו"אמרי בינה"- פתגמים. בשנת תרע"ד נתמנה לרב בקורשן, פלך קובנה, שם ישב 14 שנה. באותה תקופה חיבר את ספריו "טל תחיה" ו"הגיון יצחק" - לקט דברי תורה לסיומי מסכתות. לאחר מכן נתמנה לרב בעיר טבריג, בה חיבר את "חקר יצחק".
בשנת תרצ"ד עלה לארץ ישראל כתייר, וביקר במושבה "נחלת יצחק" שמייסדיה היו יוצאי ליטא ומהם מכריו. לאחר שלושה חודשים חזר לטבריג, וכעבור שנה, בחג הסוכות תרצ"ה, עלה ארצה והתיישב בנחלת יצחק, שם נתמנה לכהן כרב השכונה הראשון. מינויו נעשה יחד עם חנוכת בית הכנסת הראשון בשכונה, בכ"ח בכסלו תרצ"ה (5 בדצמבר 1934).
נפטר בשנת 1943, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
פעילותו הציונית
הרב איש-שלום היה פעיל ציוני נמרץ. עוד בכהונתו בקורשן השתתף בפעילות ציונית, ונסע בכל רחבי ליטא לשם תעמולה עבור קרן היסוד. השתתף ב"אסיפות הקהילות", והיה חבר בוועד הארצי בליטא. היה חבר "המזרחי" מראשית היווסדו, וחבר מרכז המזרחי בליטא. השתתף כציר בקונגרס הציוני הט"ו. זכה להערכה גם מהרבנים המתנגדים לציונות.
קנון הולדינגס
קנון הולדינגס (באנגלית: Kenon Holdings) היא חברת החזקות שפוצלה מהחברה לישראל. ניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה לניירות ערך בניו יורק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב, וכלולים במדד תל אביב 125.
היסטוריה
ב-7 בינואר 2015 נוצרה החברה במהלך של ספין-אוף מהחברה לישראל. לחברה הועברו החזקותיה של החברה לישראל בחברות הבאות: 32% מחברת הספנות צים, 24% מחברת השבבים טאואר-ג'אז סמיקונדקטור, 50% מיצרנית הרכב הסינית קורוס אוטו ו-100% בחברת תחנות הכוח איי.סי. פאואר. בגין כל מניה אחת של החברה לישראל קיבל בעל המניה 7 מניות של חברת קנון הולדינגס.
בחודש יולי 2015 חילקה קנון את רוב מניותיה בחברת טאואר-ג'אז בתור דיבידנד לבעלי מניותיה של קנון. המהלך בוצע כחלק מהאסטרטגיה של חברת קנון, לפיה על החברה להתמקד בהשקעה בחברות איי.סי. פאואר וקורוס מצד אחד, ומצד שני למכור או לחלק את שאר החברות שבבעלותה. עד אפריל 2021 מכרה קנון את כל אחזקותיה בקורוס.
==החזקות==
קונד'ה
קונד'ה אפ אדרן (בוולשית: Cunedda ap Edern; סביבות 386–460) המוכר גם בכינויו קונד'ה הקיסר (בוולשית: Cunedda Wledig) היה מלך וולשי אשר ייסד את ממלכת גוויניד' בצפון-מערב ויילס ב.
קונד'ה מוזכר בהיסטוריה בריטונום בשם קונדאג (Cunedag) ומקור שמו הוא ככל הנראה קונו דאגוס (Cuno-dagos) שמשמעו בברטונית "לוחם טוב" או "בעל לוחמים טובים". על פי המסורת, קונד'ה היה בן למשפחה של שליטים בריטנו-רומאיים מ"הצפון הקדום" (בוולשית: Hen Ogledd) שבדרום סקוטלנד של ימינו, אזור בעל קשר רב עם ויילס בתקופת סוף השלטון הרומאי (שהסתיים סביב 410 לספירה). סבו של קונד'ה, פדרן בייסרוד' ("טוניקה אדומה"), מזוהה עם מנהיג בעל משרה חשובה מטעם השלטון הרומאי אשר הנהיג את שבט הווטדיני באזור נהר הפורת' כנגד פשיטות הפיקטים מצפון לחומת אנטונינוס.
ככל הנראה בהתאם לבקשה מהקיסר הרומאי מגנוס מקסימוס או השליט הברטוני וורטיגרן, קונד'ה עבר לצפון ויילס יחד עם לוחמי שבט הווטדיני במטרה להילחם בפשיטות האיריות והפיקטיות באזור. שם התמקם ככל הנראה תחילה באזור צ'סטר (כיום סמוך לגבול אנגליה ויילס) ובהמשך התבסס מערבה משם (צפון-מערב ויילס) בקרבת אזורי הפלישה של השבטים האירים, שם ייסד את ממלכת גוויניד' ובית קונד'ה שעמד בראשה למשך כ-375 שנים עד לשנת 825 כאשר עלה בית מנאו לכס הממלכה. לפי נניוס, בנו, קרדיג, ייסד את ממלכת קרדיגיון.
על פי המסורת, קונד'ה נחשב סבא רבא של דייוויד הקדוש.
יחסי ארצות הברית–נפאל
יחסי ארצות הברית–נפאל הם היחסים הבילטרליים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל.
על פי דוח המנהיגות העולמי של ארצות הברית לשנת 2012, 41% מהנפאלים תומכים בהנהגת ארצות הברית, 12% מתנגדים לה ו-47% לא בטוחים. נכון לשנת 2012, הסטודנטים הנפאלים הם הקבוצה ה-11 הגדולה ביותר של סטודנטים זרים הלומדים בארצות הברית, המהווים 1.3% מכלל הסטודנטים הזרים הלומדים באמריקה.
היסטוריה
ארצות הברית כוננה יחסים רשמיים עם נפאל בשנת 1947 ופתחה את שגרירותה בקטמנדו בשנת 1959. היחסים בין שתי המדינות תמיד היו ידידותיים. יעדי המדיניות של ארצות הברית כלפי נפאל מתמקדים בסיוע בבניית חברה שלווה, משגשגת ודמוקרטית.
מאז 1951, סיפקה ארצות הברית לנפאל יותר מ-791 מיליון דולר כחלק מהסיוע הכלכלי בין השתיים. בשנים האחרונות, הסיוע הכלכלי הדו-צדדי השנתי של ארצות הברית דרך הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) עמד על כ-40 מיליון דולר. הסוכנות האמריקאית תומכת בפיתוח החקלאות, הבריאות, תכנון המשפחה, הגנת הסביבה, הדמוקרטיזציה, הממשל, והאנרגיה בנפאל. הסוכנות תמכה גם בתהליך השלום של נפאל, וכן בהכנות לקראת הבחירות לאספה המכוננת. ארצות הברית אף תורמת למוסדות בינלאומיים ולארגונים וולונטריים פרטיים הפועלים בנפאל. עד כה, סך התרומות מארצות הברית לארגונים רב-צדדיים הפועלים בנפאל מתקרב ל-725 מיליון דולר נוספים. חיל השלום השהה זמנית את פעילותו בנפאל בשנת 2004 בשל חששות ביטחוניים, והפסיק באופן רשמי את פעילותו בנפאל ב-2006.
רנדי ו. ברי התמנה לשגריר נפאל ב-25 באוקטובר 2018. ברי החליף את הדיפלומטית אליינה ב. טפליץ, שמשמשת כיום כשגרירה האמריקאית בסרי לנקה והמלדיביים. להלן בעלי התפקידים בשגרירות האמריקאית בנפאל:
דוד סטוליאר
ביוגרפיה
דוד בנם של יעקב (יאשה) סטוליאר ובלה לייקמן. יעקב ובלה נפגשו בדרכם כאשר ברחו מאודסה באירועי המהפכה הבולשביקית. הוא נולד ב-31 באוקטובר 1922 כאשר משפחתו התגוררה בקישינב, אז חלק מרומניה. ב-1927 עברה משפחתו לוואנס הצרפתית שלחוף הים התיכון שם היה לאחיו הגדול של האב יעקב, בית מלון. ב-1930 הם חזרו לרומניה, שם מצא האב עבודה במפעל טקסטיל של אח אחר. ב-1932 התגרשו הוריו של סטוליאר. אביו נשאר בבוקרשט, והוא ואמו עברו לצרפת. אמו עברה לפאריס, שם התגורר אחיה. דוד סטוליאר עבר ללמוד במכללת קרנו בפונטבלו, המרוחקת כ-55 קילומטרים מפריס. בית ספר זה היה אהוד על מהגרים מרוסיה אשר הגיעו ללמוד בו, שם היה גר במשך השבוע, ובכל סוף שבוע היה נוסע ברכבת אל אימו. ב-1936 עבר סטוליאר להתגורר בבוקרשט, לבקשת אביו. אמו נישאה בשנית לגבר ממוצא רוסי/צרפתי. סטוליאר נסע לבקר את אמו מדי קיץ. בקיץ 1939 הורה לו אביו לחזור מיד לבוקרשט עקב מלחמה אפשרית. הוא חזר לבוקרשט ולמד בפוליטנכניקום, עד אשר סולק ממנו ב-1940, בגלל היותו יהודי. עקב כך, פתחה הקהילה היהודית בבוקרשט בית ספר משלה. סטוליאר עבר ללמוד בו, אך לא לזמן רב, מאחר שבשלהי 1940 סגרו הרשויות של רומניה הפשיסטית את בית הספר, ושלחו את כל הצעירים למחנה עבודה בקרבת בוקרשט. מספר חודשים לאחר שעזב את צרפת, נתפסה אימו בידי הגסטפו ונשלחה למחנה השמדה באושוויץ שם נספתה.
אוניית סטרומה
בשלהי 1941 הצליח אביו של דוד לשחררו ממחנה העבודה, לאחר שהשיג עבורו דרכון, על ידי תשלום כבד לרשויות ורכש עבורו כרטיס לנסיעה באונייה סטרומה, וזאת על מנת לחלצו מהשואה ברומניה. לפני היציאה, לקח יעקב את בנו דוד אל הרב צבי גוטמן על מנת שיברכו במסעו לארץ ישראל. האונייה שיצאה מנמל קונסטנצה שברומניה ב־11 בדצמבר 1941 בדרכה לארץ ישראל, עברה תלאות רבות עד הפצצתה בטורפדו על ידי צוללת Shch-213 סובייטית וטביעתה המיידית בלב ים ב-24 בפברואר 1942.
בעקבות הפיצוץ, קוער האונייה התחתון שקע מיד והאונייה ירדה אחריו במהירות למצולות. בין שורדי ההפגזה היו דוד בן ה-19 ואחד מקציני האונייה, שהצליחו לטפס על קורה והיו סנטימטרים ספורים מעל קו המים. שני הניצולים ניסו לעודד אחד את השני כדי לשרוד ובמשך הלילה הקר שבא שרו, דיברו וצעקו. הם חששו שאם יפסיקו - לא יחזיקו מעמד בקור העז ששרר במים ויקפאו למוות. לפנות בוקר התברר לסטוליאר שהקצין לא החזיק מעמד ומת. סטוליאר סיפר שבשלב מסוים גמלה בליבו ההחלטה להתאבד כדי שלא יהיה טרף בעודו חי לדגים כברקודה, אך למרות שניסה להגיע לאולרו, ידיו היו קפואות מכדי לבצע את הפעולה. בתום שהייה של כ-24 שעות במים, הגיעה סירת דייגים טורקית שהבחינה בקריאותיו, משתה אותו מהמים אל החוף שם זכה לטיפול ראוי. לאחר יומיים נלקח על ידי שוטרים, הועבר לבית חולים צבאי ונשמר בבידוד. לאחר כשבועיים הועבר מבית החולים למאסר. שם עבר חקירות והשפלות. במשך המאסר, היו מנועים נציגי הקהילה היהודית לבוא עמו במגע. במאסר שהה כשישה שבועות. עם התגברותה של מחאה ציבורית, שיחררו אותו הטורקים ממאסר, והבריטים נאותו לתת לו היתר עלייה לארץ-ישראל במסגרת מכסת העליות. לאחר ששוחרר חסר כל, ללא תעודות, סייעה לו הקהילה היהודית המקומית בטורקיה, בהם העסקן שמעון ברוד אשר ליווה ואירח אותו עד שקיבל תעודת מעבר אז העלה אותו לרכבת לסוריה. משם חצה סטוליאר את הגבול ללבנון, ועשה את דרכו לחיפה שם התייצב בתחנת המשטרה. בארץ נחקר על ידי הבריטים, אודות אירועי אוניית סטרומה. בריאיון לעיתון דבר שהתפרסם ב-30 באפריל 1942 מספר הכתב שבתחילה לא היה לו קל לראיין את דוד, אשר התקשה להעלות מחדש את האירועים הללו, אולם לאחר שהסביר לו הכתב כמה חשוב פרסום של הדברים הללו, לטובת המאבק נגד הקשיים שמערימים על פליטים רבים אשר מנסים לעלות, נעתר דוד לתאר ולספר כפי יכולתו, את אשר קרה.
לאחר העלייה לארץ
ב-1943 התגייס לצבא הבריטי ולחם במסגרת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בחזית צפון אפריקה. ב-1945 התחתן בבית הכנסת בקהיר עם אדריה נחמיאס, יהודייה ילידת אלכסנדריה (1924). ב-1946, עם שחרורו מהצבא הבריטי באו הוא ואשתו לארץ והתגוררו בחיפה. דוד ואדריה הצטרפו לארגון ההגנה ודוד החל לעבוד בחברת הנפט Esso. במלחמת העצמאות לחם כמקלען בחזית הצפון. לאחר המלחמה חזר לעבוד בחברת הנפט. דוד סייע לאביו ולאמו החורגת לעלות לישראל. ב-1951 נולד לדוד ואדריה בנם רוני. ב-1953 סגרה חברת הנפט את עסקיה בישראל, ודוד עבר לעסוק בתחום זה ביפן עם אשתו ובנם הקטן. ב-1961 נפטרה אשתו אדריה בטרם עת, ומבלי שידעה מעולם שהיה ניצול מסטרומה. ביפן הגיע לתפקיד סמנכ"ל של חברת הנפט היפנית "Mitsubishi Shoji" מקבוצת מיצובישי. ב-1968 נישא למרדה, אשת עסקים, ילידת מדינת אורגון, ארצות הברית. דוד, הדובר שמונה שפות שונות, נהג בתוך משפחתו לדבר בצרפתית, ומאז שנישא למרדה עברו לדבר באנגלית. ב-1972 הם הקימו מפעל לייצור נעליים וחברה בשם קוואלה. שיווקו בין היתר גם לחברות ומותגים ידועים בארצות הברית ואירופה. בשנים 1972–1979 הם גרו בו זמנית באורגון ובטאיפיי בירת טאיוואן ובפאריס לצורך עסקיהם. ב-1979 פתחו מאפייה באורגון ומאוחר יותר ייסדו בית ספר ללימודי אפייה. את חברת הנעליים הם סגרו בשנת 1999. בנו רוני, אשתו ובתם התגוררו בלוס אנג'לס.
נפטר ב-1 במאי 2014 בעיר בנד שבמדינת אורגון.
עדות והנצחה
לאחר מציאת שרידי האונייה הטבועה ביולי 2000, יצאה למקום טביעתה משלחת מטעם מוזיאון השואה בוושינגטון לעריכת טקס זיכרון. על שרידי האוניה הוצמד השלט סטרומה ודוד סטוליאר עם בני משפחות הנספים, אמרו קדיש.
עיריית חולון, אשר מראשיתה הנציחה את סטרומה והנספים בה, ביקשה מדוד סטוליאר להעלות את זיכרונותיו על הכתב. בטקס מיוחד שנערך בחולון ב-2012 במלאת 70 שנים לטביעת ספינת המעפילים "סטרומה", הוקרא מכתב שכתב סטוליאר במיוחד לכבוד הטקס.
יחסי ארצות הברית–קרואטיה
היחסים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין קרואטיה כוננו בשנת 1992 לאחר התנתקות קרואטיה מיוגוסלביה, וכיום שתי המדינות חברות בנאט"ו, ומתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים ביניהם.
הפזורה הקרואטית בארצות הברית היא אחת הגדולות בעולם עם יותר מ-1.2 מיליון איש. רוב הקרואטים מתגוררים בשיקגו (כ-150,000), ניו יורק, ניו ג'רזי, קונטיקט (כ-80,000), סנט לואיס (כ-40,000), לוס אנג'לס (כ-35,000), דטרויט (כ-7000) ו סן חוזה (כ-5,000). הפדרציה הלאומית של אמריקאים קרואטים היא הארגון המרכזי המסייע לקרואטים בארצות הברית.
היסטוריה
הרפובליקה של רגוזה, אשר שכנה באזור דוברובניק, הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאותה של ארצות הברית. הנוכחות הרשמית של ארצות הברית בקרואטיה החלה עם הקמת הקונסוליה האמריקאית בזגרב ב-9 במאי 1946, אשר הפכה לקונסוליה כללית ב-1 באוגוסט 1958. ב-7 באפריל 1992, וב-25 באוגוסט 1992 שדרגה ארצות הברית את מעמד משלחתה הדיפלומטית למעמד של שגרירות.
כיום שתי המדינות חברות באו"ם, נאט"ו, מועצת השותפות האירופית-אטלנטית, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, קרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי ובארגון הסחר העולמי. בנוסף, קרואטיה היא משקיפה בארגון מדינות אמריקה.
יחסים כלכליים
בשנת 2013 220,043 אמריקנים הגיעו לחופשה בקרואטיה. לארצות הברית וקרואטיה יש הסכם השקעה דו צדדי הכולל הגנה על ההשקעות. בנוסף, ארצות הברית נתנה לקרואטיה יותר מ-27 מיליון דולר מאז 1998 בסיוע הומניטרי. ארצות הברית גם סיפקה סיוע כספי נוסף לקרואטיה באמצעות תוכנית הפיתוח הכלכלי של דרום מזרח אירופה (SEED) כדי להקל על דמוקרטיזציה מחדש של המגזר הפיננסי של קרואטיה, בעיקר באמצעות תוכניות המנוהלות על ידי USAID.
שיתוף פעולה ביטחוני
ארצות הברית היא השותפה הצבאית החשובה ביותר של קרואטיה, ומשרד ההגנה האמריקני מספק לקרואטיה סיוע צבאי הכולל אימונים, ציוד, הלוואות ציוד, וחינוך. שיתוף פעולה צבאי אינטנסיבי בין ארצות הברית לקרואטיה החל במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה בשנות ה-90, ושיתוף הפעולה הצבאי המשמעותי ביותר בין שתי המדינות התרחש באוגוסט 1995, כאשר כוחות אמריקנים השתתפו באופן פעיל בקרב הגדול האחרון של מלחמת העצמאות של קרואטיה - מבצע סערה. קרואטיה קיבלה עד כה כ-200 מיליון דולר מארצות הברית של סיוע צבאי, ומתוכם כ-100 מיליון $ הוא ערך של 212 כלי רכב משוריינים שנתרמו לקרואטיה בשנת 2014.
יחסים דיפלומטיים
ארצות הברית מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזגרב. מאידך, קרואטיה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די. סי. ו-9 קונסוליות באנקורג', שיקגו, יוסטון, קנזס סיטי, לוס אנג'לס, ניו אורלינס, ניו יורק, פיטסבורג וסיאטל.
והאביה
הווהאביה (בערבית: وهابية) היא תנועה אסלאמית-סונית שמרנית, המפרשת את האסלאם ככתבו וכלשונו. מייסדה היה מוחמד אבן עבד אל-והאב (1691-1787) מאזור נג'ד שבחצי האי ערב. חסידי הזרם "אל-מווחידון" (המייחדים), המאמינים ב"תווחיד", בלעדיותו של אללה, או ה"והאבים" בפי אויביהם, טענו שהמודרנה על חידושיה החומריים והתאולוגיים השונים עיוותו את האסלאם. בתחילה נלחם הזרם נגד החלחול של האמונות הטפלות לתוך האסלאם (כמו הסופיות), וקרא לשוב אל טהרת הקוראן ולאמץ את אורח חייהם של הנביא מוחמד וחסידיו. הם האמינו באללה בלבד, ראו בסגידה למוחמד ולנאמניו פוליתאיזם, והרסו את המצבות והמבנים שהוקמו על קברים, כולל זה של מוחמד עצמו. הם התנגדו לפירושים מודרניים של האסלאם וציוו על התנזרות מוחלטת מכל מותרות, כולל קפה וטבק. הזרם נהג לראות בכל המוסלמים שלא קיבלו את תורתו ככופרים שדינם מיתה, כולל השיעים.
ישנה תפיסה שגויה שעל פיה הווהאבים יוצאים כנגד המודרנה. הווהאבים יוצאים כנגד חידושים לא רצויים מבחינתם ("بدعة"; בתעתיק: "בִּדְעה" = חידוש [בשימוש כמילת גנאי] ). שימוש במודרנה לצורך דתי או לצורך הפצת רעיונות האסלאם או רעיונות שעולים בקנה אחד עם רעיונותיה של האסכולה הווהאבית, מקבלים היתר שימוש. לצורך שימושים אלו מאמצים הוואהבים את הטכנולוגיה המודרנית בלבד, תוך שהם דוחים את התרבות המודרנית שבה פותחה הטכנולוגיה.
היסטוריה
הווהאבים ניהלו מאז ומתמיד יחסים הדוקים עם בית סעוד. בתו של עבד-אל-והאב אף נישאה למוחמד אבן סעוד, מנהיגו הראשון של בית סעוד וסולטאן נג'ד, אשר הכריז באמצע המאה ה-18 על הווהאביה כדתה הרשמית של נג'ד. תחת חסות שליטי בית סעוד ניסו הווהאבים לאורך המאה ה-19 להפיץ את דתם גם בחג'אז, בתימן ובדרום עיראק, תוך שהם מכריזים ג'יהאד על מתנגדיהם וכופים עליהם את דתם. בגין התנגדותם הנחרצת לפולחן הקברים פשטו הווהאבים על קברו של הנביא מוחמד במדינה ב-1804, ותקפו את שיירות החג' (העלייה לרגל). האימפריה העות'מאנית פעלה נגדם בתקיפות, עד כי לקראת סוף המאה דעך כוחם עם דעיכתו של בית סעוד והגלייתו לכווית.
בשנת 1902 שב ועלה בית סעוד לגדולה עם כיבושה של ריאד על ידי עבד אל עזיז אבן סעוד וצבאו הבדואי-והאבי, האיח'וואן. לאחר כיבושה המחודש של נג'ד (1922), החג'אז (1925) ועסיר (1933) הכריז אבן סעוד על הווהאביה כדתה הרשמית של מדינתו החדשה - ממלכת ערב הסעודית.
עושר הנפט העצום שצברה ערב הסעודית במהלך המאה ה-20 איפשר לווהאבים להפיץ את השקפותיהם למדינות מוסלמיות רבות באפריקה ובאסיה, באמצעות הקמת מסגדים, מוסדות דת, מוסדות חינוך וארגוני צדקה. מוסדות דומים הוקמו בחצי האי ערב עצמו. מחוץ לערב הסעודית מרוכזים הווהאבים בעיקר בקטר ובכמה מאמירויות המפרץ הפרסי.
הווהאביה כיום
בעידן הממלכה מותנו מנהגיה, מצוותיה ואיסוריה של הווהאביה, הן כתוצאה של תהליך הפיתוח והמודרניזציה הגדול שהתחולל בערב הסעודית (על השלכותיו השונות) והן כתוצאה מהכוונה מפורשת מצד מלכי ערב הסעודית, אשר ביקשו למתן את הלהט הדתי על מנת לכונן יציבות בממלכתם. כך, למשל, למרות התנגדותם העזה של הווהאבים לפולחן הקברים, רואים עצמם המלכים הסעודים כמגיני החג' וכשומרי המקומות המקודשים. בנוסף, אנשי הדת הווהאבים אוסרים נגינה, תמונות, תצלומים, שירה ומותרות נוספים שאינם מופיעים בקוראן, בחדית'ים ובכתביו של עבד אל והאב.
ניתן להצביע על שלוש נקודות יסוד בהן נבדלת הווהאביה בת-זמננו מהזרם המרכזי באסלאם הסוני:
רשמית, הווהאביה אוסרת על פיגועי התאבדות, ורואה באסלאמיסטים רדיקליים כאנשי האחים המוסלמים (סייד קוטב, לדוגמה) מושחתים, כיוון שהם מציגים פרשנות חדשה של האסלאם. הווהאבים אינם רואים בטרוריסט הסעודי אוסאמה בן לאדן ובארגונו אל-קאעידה והאבים, כי אם "קוטבים" (כלומר, כאלה שנוהגים לפי דעותיו של סייד קוטב), מפני שהם אינם מכירים במלכים הסעודיים. אף על פי כן, והאבים רבים תומכים בפעולות הטרור הפלסטיני מול ישראל ולפי פרסומים, ביקשו לחזק את החמאס על חשבון הרשות הפלסטינית.
וארן
{{פירושונים|
הרכבת הקלה דוקלנדס
הרכבת הקלה דוקלנדס (באנגלית: Docklands Light Railway ובראשי תיבות DLR) היא מערכת הסעת המונים חשמלית אוטומטית, המשרתת את אזור הדוקלנדס ממזרח לסיטי בעיר לונדון, בירת בריטניה. כיום (2020) יש בה 38 קילומטר של פסים ו-45 תחנות נוסעים. בשנת 2019/20 השתמשו בשירותי הרכבת 116.8 מיליון נוסעים.
וארן
ראו גם
}}
הרכבת הקלה דוקלנדס
הקמת המערכת
לאחר סגירת הנמל עמד האזור נטוש ומוזנח במשך שנים, אך במהלך שנות השבעים והשמונים החל תהליך ארוך של החייאתו והסבתו לשימושים של מגורים, פיננסים ומסחר. במסגרת התהליך נדרשה יצירת תשתית תחבורה לאזור. הממשלה השמרנית שעלתה לשלטון בבריטניה בשנת 1979 העדיפה שלא להאריך את קווי הרכבת התחתית של לונדון לאזור הדוקלנדס משום העלות הכרוכה בחפירת מנהרות, וביקשה למצוא לו פתרון תחבורתי בעלות זולה יותר. הפתרון שאימצה היה רכבת עילית קלה, אוטומטית ומאוישת בעובדים במידה מינימלית, אשר עשתה בתחילתה שימוש בתשתיות הרכבת (גשרים ומצעי פסים) שנותרו בדוקלנדס.
בניית המערך החלה ב-1984 והרכבת החלה לפעול ב-31 באוגוסט 1987, כאשר היא כללה בתחילה קרון בודד בכל רכבת. היה בה אז קו אחד באורך של 13 קילומטר ובו 15 תחנות. הוא התמשך מערבה מתחנת איילנד גרדנס (Island Gardens) שבאייל אוף דוגס בגדה הצפונית של הנהר והתפצל אל שתי תחנות שמוקמו בקרבת תחנת הרכבת סטרטפורד ותחנת הרכבת התחתית מצודת לונדון הממוקמת מדרום מערב לה. תחנות הרכבת נבנו בעיצוב פשוט ומינימלי והיו לא מאוישות. עלות הקמת השלב הראשוני של המערכת הייתה נמוכה יחסית ועמדה על 77 מיליון לירות. הביקוש לשירות עלה על הצפוי ובתוך שנה מפתיחת השירות הגיע מספר המשתמשים השנתי בו לכ-17 מיליון.
הרחבת המערכת
במהלך השנים 1991-2011 הוארך מערך קווי הרכבת בארבעה שלבים, בעקבות התרחבות הצורך באמצעי תחבורה באזור הדוקלנדס המתחדש. חלק מן התחנות שודרגו והוגדלו וכן נחפרו מנהרות לשם חיבור הקווים אל תחנות חדשות בגדה הדרומית של הנהר. הרכבות הוגדלו כדי לכלול שניים ושלושה קרונות, ולצורך כך נדרשה הארכה של רציפים בתחנות וחיזוק של גשרים על מנת שיוכלו לשאת את המשקל המוגדל של הרכבות. חלק מעבודות ההרחבה נערכו במסגרת ההכנות העירוניות לקראת אולימפיאדת 2012.
תיאור המערכת
כיום (2019) כולל מערך קווי הרכבת 38 קילומטר של פסים ובהם 45 תחנות נוסעים. מערך הקווים כולל שש שלוחות ומשתרע מתחנת בנק בסיטי של לונדון במערב ועד לתחנת וולוויץ' ארסנל (Woolwich Arsenal) במזרח, מדרום לנהר, ומתחנת סטרטפורד (Stratford) בצפון ועד לתחנת לואישם (Lewisham) שמדרום לנהר, בקרבת גריניץ'. הרכבת משרתת גם את קנרי וורף ואת נמל התעופה לונדון סיטי.
מרבית התחנות במערך הרכבת הן תחנות עיליות ומוגבהות, ומקצתן ממוקמות במפלס הרחוב. תחנות מעטות הן תחנות תחתיות, וככאלו חייבות על פי חוק בנוכחות קבועה של אנשי צוות.
מערך הרכבת מקושר בשוליו למערכי התחבורה האחרים של לונדון: מקצת התחנות שבו, בעיקר אלו שבצפון ובמערב, מקושרות לתחנות הרכבת התחתית או נמצאות במרחק קצר מהן. מספר תחנות בהיקף החיצוני של מערך הרכבת ממוקמות בקרבת תחנות רכבת כבדה. הקווים במרכזו של מערך הרכבת מהווים את הפתרון התחבורתי העיקרי באותו אזור, ללא פריסה של קווי רכבת תחתית.
למערך יש שני אתרי דיפו (Depot), בפופלאר (Poplar) ובבקטון (Beckton).
תשתית הרכבת נמצאת בבעלות חברת הרכבת הקלה דוקלנדס, חברה-בת של TfL, תאגיד התחבורה של לונדון. מאז 2014 מופעלת הרכבת בזיכיון על ידי חברת KeolisAmey Docklands.
מסילה של אחת משלוחות הרכבת נפגעה בפיגוע משאית התופת של הצבא האירי הרפובליקני ליד קנרי וורף ב-9 בפברואר 1996, ותנועת הרכבת עליה הושבתה עד לתיקונה.
ג'וליאן המלך
סדרה זו נוצרה על ידי חברת דרימוורקס אנימציות והיא משודרת בישראל בערוץ הילדים, בניגוד לסדרה "הפינגווינים ממדגסקר" המשודרת בערוץ ניקלודיאון.
תקציר העלילה
המלך ג'וליאן הוא מלך מפונק ויהיר שאוהב לרקוד כל יום במדגסקר עם יועצו מוריס, מעריצו הנודניק מורט ועם למורה שמתפקדת כשומרת ראשו בשם קלובר.
הסדרה מספרת על מעלליו של המלך ג'וליאן וחבריו.
יום ראשון הגדול
יום ראשון הגדול (באנגלית: Any Given Sunday) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת ספורט אשר עלה לאקרנים בשנת 1999. בסרט, בבימויו של אוליבר סטון, מככבים אל פצ'ינו, קמרון דיאז וג'יימי פוקס לצד שורה של כוכבים נוספים בתפקידים משניים.
עלילה
עלילת הסרט עוקבת אחר מועדון פוטבול פיקטיבי בשם "מיאמי שארקס". מועדון השארקס מנוהל על ידי משפחת פיצ'יונטי, אך לאחר שאב המשפחה מת עבר הניהול לידי בתו כריסטינה, המתייחסת לפוטבול כאל עסק כלכלי. מאמן הקבוצה הוא טוני דימאטו (פצ'ינו), כוכב פוטבול בעברו שהפך למאמן הקבוצה בימיו של אביה של כריסטינה, וליווה אותה זמן רב. על אף הישגים רבים בעבר כעת הקבוצה מדשדשת ומפסידה כסף.
העלילה נפתחת במשחק בין השארקס לקבוצה יריבה לקראת סיום העונה הסדירה ב-NFL. השארקס מתמודדים על אחד הכרטיסים האחרונים למשחקי הפלייאוף, אך מתקשים לנצח. דימאטו סומך בעיקר על קפטן הקבוצה, "קאפ" רוני - שחקן ותיק המתקרב לסיום הקריירה שלו, המוביל את צוות ההתקפה של השארקס זה שנים. התקווה מתנפצת במהרה לאחר שקאפ נפצע ולא יכול להמשיך לשחק. לאחר שגם המחליף של "קאפ" נפצע, נאלץ דימאטו לפנות לקוורטרבק השלישי שלו - וילי בימן, שחקן צעיר אלמוני שמעולם לא שיחק במעמד שכזה. על אף הציפיות הנמוכות מצליח בימן להוביל את השארקס לניצחון וכוכבו מייד דורך.
הסרט מציג מספר קווי עלילה במקביל: העימות בין כריסטינה הצעירה ותאבת הכוח לבין דימאטו המסורתי והמזדקן; ג'וליאן, רץ אחורי בשארקס, הפועל באנוכיות כדי להבטיח בונוסים; מאבקו של "קאפ" לשקם עצמו לפני שבימן יתפוס את מקומו ובמקביל שוקל פרישה עקב הפציעות הרבות שספג; רופא הקבוצה המשקר לשחקנים בדבר מצבם הבריאותי עד אשר נחשף על ידי הרופא הצעיר, אשר בתורו צריך להתמודד עם שאלות מוסריות כאשר השחקנים מבקשים ממנו משככי כאבים ועוד.
ציר העלילה העיקרי סובב סביב בימן, אשר לאחר התהילה הפתאומית רב עם חברתו, חי חיי הוללות ומבקר את חבריו לקבוצה ואת דימאטו, עד אשר כולם מפנים לו גב. צירי העלילה מגיעים לנקודת שיא במשחק הפלייאוף של השארקס, בו בימן משלים עם חברי הקבוצה, קאפ חוזר למגרש ומשתף פעולה עם בימן, כריסטינה מבינה כי טעתה בדרך התנהלותה חסרת הפשרות ודימאטו מוביל הקבוצה לניצחון.
באפילוג הנהלת השארקס מקיימת מסיבת עיתונאים לאחר העונה המוצלחת לרגל עזיבתו של דימאטו. כריסטינה מודה לדימאטו על עזרתו רבת השנים, אך זה, בפיתול לא צפוי בעלילה, מכריז כי הוא עוזב לקבוצה חדשה ולוקח עמו את בימן.
שחקנים
צוות השחקנים מגוון וכולל מספר רב של כוכבי קולנוע, פוטבול ואף מוזיקה. בין שחקני הקולנוע ניתן למנות את אל פצ'ינו (המגלם את טוני דימאטו), קמרון דיאז (כריסטינה פיצ'יונטי), ג'יימי פוקס (וילי בימן), דניס קווייד ("קאפ" רוני) וג'ון מקגינלי (ג'ק רוז). לצידם מופיעים גם מספר כוכבי פוטבול לשעבר, כגון לורנס טיילור ("שארק", רכז ההגנה של הקבוצה) וג'ים בראון (מאמן ההגנה של הקבוצה). עוד לצדם מופיע כוכב הראפ אל אל קול ג'יי (ג'וליאן) וארון אקהרט (ניק).
סגנון הסרט
במאי הסרט אוליבר סטון שיבץ במהלך הדיאלוגים והסצינות השונות "חיתוכים" שונים להמחשת הרגשות והאסוסיאציות של הדמויות. כך, למשל, בעוד שהמאמן משוחח עם שחקנו על ההקרבה הנדרשת ממנו משולבים בסצנה קטעים מתוך סצינות קרבות הגלדיאטורים בבן חור. במקרים אחרים, כאשר המאמן המזדקן מתרפק על עברו נראים קטעי ארכיון של משחקי פוטבול בהם, כביכול, נטל חלק.
קווי העלילה השונים משתלבים זה בזה גם במהלך סצינות, כך שנוצר רצף של קטעים קצרים משתי סצינות המשתלבים יחדיו, לעיתים במעין מונטאז'. דוגמה לכך היא סצנת השיא של הסרט, בו הקבוצה נאבקת לזכות במשחק הפלייאוף; סטון בחר להציג את השניות האחרונות והמכריעות של המשחק כאשר הן נקטעות שוב ושוב בשיחה בין בעלת הקבוצה כריסטינה לאמה, אודות אופן התנהלותה של כריסטינה. במהלך הקטעים המציגים את השיחה מופיע שעון הסופר את השניות לסוף המשחק, אשר מתנהל במקביל.
הסרט משופע גם בנעימות ושירים המלווים את הסצינות השונות. בין השירים בולטים במיוחד שירי ראפ, חלקם בביצועו של אל אל קול ג'יי המופיע גם בסרט.
הכנסות וביקורות
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-22 בדצמבר 1999, לקראת ערב חג המולד - ובכך זכה לסוף שבוע ארוך בו סרטים נוטים לזכות בהכנסות רבות יותר בארצות הברית. כמו כן, היה זה שיא העונה הרגילה בליגת הפוטבול האמריקאית ולקראת משחקי הפלייאוף. תחת תנאים אלו היה הסרט למכניס ביותר באותו סוף שבוע בארצות הברית, בו גרף כ-13.5 מיליון דולר. הכנסות הסרט ירדו באופן מתון יחסית והסרט ירד מהאקרנים בארצות הברית לאחר שגרף כ-75.5 מיליון דולר. הכנסותיו מחוץ לארצות הברית הסתכמו בעוד כ-24.7 מיליון דולר, ובכך הביאו את סך ההכנסות למעט מעל 100 מיליון דולר, כמעט פי 2 מתקציב ההפקה של הסרט.
מבקרי הקולנוע קיבלו הסרט בדעות מעורבות. חלקם התלוננו על סגנון העריכה התזזיתי לעיתים בו השתמש סטון, בעוד אחרים הלינו על חוסר בשורה תחתונה או בלבול בין קווי העלילה הרבים. לעומתם, מבקרי קולנוע אחרים דווקא שיבחו את הסרט. כך, לדוגמה, כתב רוג'ר איברט כי אמנם הסרט עמוס בקלישאות, אך הבימוי והמשחק מצליחים להתעלות מעליהן. ביקורת אף מחמיאה יותר לסרט, נשמעה מפיו של ג'יימס בררדינלי. לטענתו של בררדינלי, שחקני הקבוצה מוצגים כגלדיאטורים המושלכים אל הזירה ללא כל אפשרות לשרוד. בדימוי חריף זה מפגין אוליבר סטון את חושיו המפותחים להיסטוריה, ומראה וירטואוזיות בבימוי ריאלסטי וסוריאליסטי כאחד. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין והיה מועמד לפרס "דב הזהב".
חיפוש (סרט)
חיפוש (באנגלית: Searching) הוא מותחן מסתורין אמריקאי משנת 2018, שביים אניש צ'גנטי לפי תסריט שכתבו צ'גנטי וסב אוהניאן. זהו סרט הביכורים של צ'גנטי כבמאי.
העלילה מוצגת כולה על צג מחשב וטלפון חכם באמצעות מצלמות רשת, ובמרכזה אב (ג'ון צ'ו) המחפש את בתו הנעדרת (מישל לה) בתמיכתה של בלשית משטרה (דברה מסינג), ולומד להכיר את הבת תוך שהוא מתחקה אחר פעילותה וקשריה במדיה החברתית. זהו סרט המתח הראשון אי-פעם של אחד האולפנים הגדולים בהוליווד ("סרטי סוני") שאותו מוביל שחקן ממוצא אסייתי.
הסרט נחשב לחדשני בשל הגישה ההוליסטית לאינטרנט, למכשירי הקצה וליישומי המחשב השונים, באופן שבו נבנתה סביב העלילה העיקרית מציאות המורכבת מסיפורים משניים, אירועים, דמויות, מערכות יחסים, רמזים מטרימים וביצי פסחא שפוזרו לאורכו, ויש צורך במבט חד ובוחן לזיהוים. לדברי היוצרים צ'גנטי ואוהניאן, ב-15 הדקות הראשונות של הסרט טמונים רמזים לכל המסתורין הנפרש בהמשכו, והם המליצו לצפות בדקות אלה בתשומת לב ובזהירות. "הניו יורק טיימס" הגדיר זאת כ"אמצעי סטורי טלינג שנון שנבנה בדקדקנות".
העורכים ויל מריק וניק ג'ונסון זכו בהוקרה על עבודתם בהטמעת סיפורי הרקע והרמזים סביב העלילה העיקרית, תוך שימוש בטכניקות שתוארו כפורצות דרך. במסגרת רשימת הקרדיטים, הם קיבלו קרדיט כ"במאֵי צילום וירטואלי", ולאחר מכן הוחתמו כבמאים ותסריטאים של סרט ההמשך "נעדרת" (עדיין בשם הזמני "חיפוש 2") שצילומיו החלו במרץ 2021.
עלילה
מאי 2017 בעיר סן חוזה שבקליפורניה. דייוויד קים הוא אלמן ואב למרגו בת ה-16. אשתו של דייוויד, פאמלה נאם קים, מתה בקיץ 2015 בגיל 44 אחרי מאבק בסרטן מסוג לימפומה, לפני שמרגו החלה את לימודיה בבית ספר תיכון. הסרט נפתח בסדרת סרטוני וידאו ותמונות מעברה של המשפחה כאמצעי אקספוזיציה.
ביום חמישי ה-11 במאי אחרי הלימודים, מרגו הולכת לקבוצת למידה בבית חברתה, על מנת להתכונן למבחן, ומודיעה לדייוויד שהלמידה תימשך לתוך הלילה. למחרת בבוקר דייוויד רואה שמרגו התקשרה אליו שלוש פעמים בזו אחר זו אחרי שנרדם, ומנסה להתקשר אליה, אך אין מענה. הוא מניח שהיא חזרה בלילה ויצאה לבית הספר בשעה מוקדמת, ומופתע לראות שהיא השאירה את הלפטופ שלה בבית. כשמרגו לא חוזרת הביתה בשעה היעודה, דייוויד מנסה להשיג אותה בזמן שיעור הפסנתר השבועי שלה, ולתדהמתו אומרת המורה שמרגו ביטלה את שיעורי הפסנתר לפני שישה חודשים. בבית הספר עונים לדייוויד שמרגו נעדרה מהלימודים כל היום. בעצת אחיו פיטר, דייוויד מתחבר לחשבונות של מרגו ברשתות החברתיות כדי לאתר חברים שלה, אך לא מכיר איש מהם. הוא מתקשר לביתו של אייזק, חבר ילדות של מרגו. אימו עונה שהנער יצא עם חברים לטיול מחנאות בהרים, ומרגו הוזמנה להצטרף אליהם. ביום שבת (13 במאי) בבוקר אייזק מתקשר לדייוויד ואומר שהוא הזמין את מרגו לטיול לבקשת אימו, אך היא לא הגיעה ולא הגיבה למסרונים. דייוויד מתקשר למשטרת עמק הסיליקון ומדווח שבתו נעדרת, ועל החקירה ממונה הבלשית רוזמרי ויק שמבקשת ממנו פרטים על אישיותה של מרגו וקשריה החברתיים, ובינתיים יועתק הדיסק הקשיח בלפטופ של מרגו לבדיקת זיהוי פלילי. הוא מתקשר לאנשי קשר של מרגו בפייס-טיים, ומתברר שהכירו אותה כמופנמת ומתבודדת ללא חברים קרובים, ואיש לא יודע לספר דבר. הוא יוצר קשר עם אביגיל נילסן, הנערה שבביתה התקיימה קבוצת הלמידה, והיא טוענת שהם סיימו ללמוד בשעה תשע בערב, ומרגו עזבה עוד קודם לכן.
ממצלמות של משטרת התנועה עולה שסמוך לשעה עשר בערב יצאה מכוניתה של מרגו מתחנת דלק ופנתה לכביש היציאה מהעיר. דייוויד מסמן בגוגל מפות את הנקודה שבה נראתה המכונית לאחרונה. בבדיקת חשבון הבנק של מרגו, דייוויד מגלה שהיא הפקידה לחשבון את הכספים שיועדו לשיעורי הפסנתר, וב-7 במאי היא העבירה 2500 דולר לחשבון בשירות העברות הכספים "ונמו". החשבון הושבת אחרי ביצוע ההעברה. רוזמרי שולחת לדייוויד צילום של רישיון נהיגה מזויף על שם "רייצ'ל ג'ן" עם תמונת מרגו, ומסבירה שמרגו קיבלה את הרישיון מזייפן מקומי סמוך לזמן שבו משכה את הכסף מהחשבון. מבדיקה עם גורמי האבטחה ב"ונמו" נמצא שהחשבון שהוקפא היה על שמה של מרגו. לפיכך, רוזמרי מסיקה שמרגו ברחה מהבית, אך דייוויד טוען שהתנהגות כזו לא הולמת אותה. דייוויד ממשיך לבדוק את ההתקשרויות של מרגו ומוצא שהיא נהגה להתחבר לאתר סטרימינג בשידור חי בשם "יוקאסט" (YouCast) ושוחחה בעיקר עם משתמשת שכינויה "פיש-נ-צ'יפס" ושמה האנה, מלצרית בת 20 מפיטסבורג. האנה סיפרה למרגו שאמא שלה חולת סרטן, והיא עזבה את לימודיה כדי לעבוד ולשלם את חשבונות הטיפול. לאחר בדיקה, רוזמרי מעדכנת שהיא שוחחה עם האנה, מלצרית בדיינר ליד פיטסבורג שעבדה באותו ערב, ואין לה קשר להיעלמות. דייוויד מכה על חטא ואומר שכלל לא הכיר את בתו, וכדי לנחם אותו, רוזמרי מספרת לדייוויד על בנה רוברט שבדה סיפור על אירוע צדקה מטעם המשטרה, וכך "התרים" את השכנים בשם אימו, והיא החליטה לחפות עליו. המסקנות וההסברים של רוזמרי לא מספקים את דייוויד.
דייוויד מוצא סרטון שהעלתה מרגו לטאמבלר מחוף אגם ברבוסה, שם נהגה להתבודד בחודשים האחרונים. הוא בודק מרחקים ומוצא שהמקום שבסרטון נמצא דקות נסיעה ספורות מהנקודה בכביש שבה נראתה לאחרונה המכונית של מרגו, ומבין שהיא נסעה לשם, ולא ברחה מהבית. בשעה 3:45 לפנות בבוקר הוא משאיר הודעה קולית לרוזמרי, נוסע לאגם ומוצא את מחזיק המפתחות של מרגו, עם בובת הפוקימון האהוב עליה. רוזמרי מתקשרת אליו ושואלת בבהלה אם נסע לאגם והתקשר למשטרה. דייוויד רותח עליה מכיוון שהטענה שמרגו ברחה התבררה כמופרכת. ברקע נשמעות סירנות של ניידות. עם אור היום נמשית מכונית ה"טויוטה קאמרי" של מרגו מהאגם, אך היא לא בתוכה. במכונית נמצאים מעטפה עם 2500 דולר וכתם דם קטן, המשטרה מוציאה התראת אמבר לחטיפה ונערכים חיפושים נרחבים שנפסקים זמנית בגלל גשם חזק. בשרשור הודעות שנפתח באתר Reddit, בני נוער מפרסמים תגובות ציניות ומרושעות. הנער דרק אליס כותב "היא איתי. הכסף מיועד לסרסור שלה". דייוויד מאתר את הנער בתוך בית קולנוע, הולך לשם ומתלקח עימות פיזי קשה בין השניים, שבעקבותיו מרחיקה רוזמרי את דייוויד ממעורבות בחקירה על אף שפעולותיו קידמו אותה.
באתר הצהוב TMZ מתפרסמים תצלומי המשטרה ובהם ממצאים במכונית. באחת התמונות נראית אפודת ספורט של פיטר. בעקבות זאת מוצא דייוויד סדרת מסרונים המעלה חשד לגילוי עריות בין פיטר למרגו. דייוויד חושד שפיטר פגע במרגו, מצטייד במצלמות נסתרות, מתעמת איתו פנים אל פנים, ופיטר מודה שהם נהגו לעשן גראס בסתר, ומוכיח את דייוויד שבאבלו נמנע מלשוחח עם מרגו על אובדן פאמלה. העימות מופסק כאשר רוזמרי מתקשרת ומעדכנת את דייוויד שאסיר משוחרר, עבריין מין בשם רנדי קארטוף העלה לאתר LiveLeak סרטון שבו הודה בחטיפתה ורציחתה של מרגו, והתאבד אחר כך. רוזמרי מודיעה לתקשורת שבעקבות התפתחות זו נמצאו שרידי DNA של קארטוף ליד אגם ברבוסה, והפרשה פוענחה. עם זאת, דייוויד סבור שהסיפור חסר פרטים מהותיים: היכן מכוניתו של קארטוף והתיקים של מרגו, אם אכן ברחה, נחטפה ונרצחה?
דייוויד פותח דף לזכרה של מרגו באתר אינטרנט המספק שירותי אזכרה באמצעות הזרמת מדיה, ומעלה לשם תמונות וסרטונים. תוך כדי כך הוא רואה שדוגמנית הפרסום של האתר היא אותה האנה/"פיש-נ-צ'יפס", ומגלה ששמה הוא האנה פארדי, דוגמנית מאגר תמונות שתמונותיה משמשות לפרסומים שונים. הוא מתקשר אליה, ומתברר שהיא כלל לא משתמשת ב"יוקאסט" ובכינוי "פיש-נ-צ'יפס", ואיש לא התקשר אליה מהמשטרה. דייוויד מנסה להשיג את רוזמרי, ובשיחה עם שוטרת שענתה לו, מתחוור שרוזמרי, ולא מונתה לטפל בתיק כפי שאמרה בתחילה. בבדיקה נוספת מוצא דייוויד שרוזמרי הכירה את רנדי קארטוף במסגרת פעילותה בקליניקה לשיקום אסירים. הוא מבין שרוזמרי שיבשה את החקירה והטעתה אותו בכוונה, מתקשר למשרד השריף, ורוזמרי נעצרת בעיצומו של טקס האזכרה למרגו, בכנסייה.
שבוע אחרי מעצרה, רוזמרי ויק מוסרת תצהיר לחוקרי מחלק הרצח. לדבריה, בנה רוברט, נער עם לקות רגשית, היה מאוהב בסתר מילדות במרגו, וכאשר זיהה אותה ב"יוקאסט", הוא אימץ זהות בדויה עם תמונת הדוגמנית והכינוי "פיש-נ-צ'יפס", וכך הם היו בקשר במשך חצי שנה. מרגו האמינה לסיפור של "האנה" על האם חולת הסרטן ושלחה לרוברט 2500 דולר באמצעות "ונמו". בעקבות רגשות אשם שתקפו אותו, רוברט ביקש להחזיר לה את הכסף, והם קבעו להיפגש במקום הקבוע של מרגו על שפת האגם. כאשר מרגו יצאה מתחנת הדלק, רוברט עקב אחריה במכוניתו והפתיע אותה כשנכנס למכוניתה בשעת חֲשֵׁכָה בעודה מעשנת מריחואנה. היא נבהלה וברחה תוך מאבק שבסופו רוברט דחף אותה בטעות משפת צוק לתוך נקיק עמוק, צר ומשונן. סמוך לשעה 11 בלילה הוא הזעיק בבכי את רוזמרי. היא העריכה שמרגו נהרגה מהנפילה, דירדרה את המכונית לאגם, זייפה את רישיון הנהיגה ובדתה את האליבי של "האנה"/"פיש-נ-צ'יפס". מחשש שהגופה תתגלה, רוזמרי שיטתה ברנדי קארטוף, סיממה אותו, סחטה ממנו וידוי כוזב ורצחה אותו. בתצהירה, מודה רוזמרי שהיא שיבשה את החיפושים כדי לחלץ את רוברט ממאסר, והיא לוקחת עליה את מלוא האחריות בתמורה להקלות באישומים.
קטרה (דמות)
קטרה (באנגלית: Katara; בכתב סיני: 卡 塔 拉) היא דמות בדיונית המופיעה בסדרת הטלוויזיה המונפשת של "ניקלודיאון", "אווטאר" (2005–2008), ובסדרת ההמשך שלה, "האגדה של קורה" (2012–2014). את הדמות, שנהגתה על ידי מייקל דנטה דימרטינו ובריאן קונייצקו, דיבבו מיי ויטמן בסדרה המקורית ואווה מארי סיינט בסדרת ההמשך; ואילו בעברית, את דמותה דיבבו ספיר דרמון בסדרה המקורית ואורנה כץ בסדרת ההמשך. קטרה היא בתם של צ'יף האקודה וקיה, ואחותו הצעירה של סוקה. בעיבוד הלייב אקשן לסדרה משנת 2010, את דמותה גילמה ניקולה פלץ, בעוד שבעיבוד הלייב אקשן הטלוויזיוני העתידי, את דמותה תגלם קיאוונטיו טרבל.
חיפוש (סרט)
עלילה
מרגו חזרה לבית הספר בכסא גלגלים. כעבור שנתיים היא ממתינה לאישור בקשתה להתקבל ללימודי פסנתר בקונסרבטוריון למוזיקה בפאלו אלטו. בחילופי מסרונים אומר לה דייוויד שפאמלה הייתה גאה בה, אחרי שמאז מותה, דייוויד נמנע מלהזכיר את פאמלה..
רמזים מטרימים ופרטים מוכמנים
סביב העלילה העיקרית מתקיימת מציאות וירטואלית המשתקפת בתכנים המופיעים בחלונות המוצגים כל העת. תכנים אלה כוללים רמזים מטרימים וביצי פסחא לגבי תפניות צפויות וסיפורים משניים, וכדי להבחין בהם יש צורך בעין חדה, בצפיות חוזרות או בהקפאת תמונה.
קטרה (דמות)
בהמשכיותיו של הזיכיון, מופיעה קטרה ככשפית מים אשר ביכולתה לשלוט במים ובקרח כרצונה. בתחילת העלילה, קטרה היא היחידה בשבט המים הדרומי, אחת משלושת שבטי המים, שביכולתה לכשף מים; במהלך אחד ממסעיהם, מגלים היא ואחיה הגדול, סוקה, כשף אוויר בשם אנג הקפוא בקרחון. השניים משחררים אותו ומלווים אותו במסעו להביס את אומת האש האימפריאליסטית ולהביא שלום לעולמם שסוע-המלחמה. מאוחר יותר, זוכה קטרה בתואר "מאסטר" בכשפות מים ממאסטר פאקו המשתייך לשבט המים הצפוני.
לאור הפופולריות לה זכתה, דמותה של קטרה הופיעה במדיות נוספות, לרבות כרטיסי החלפה, חולצות טריקו, משחקי וידאו וחוברות קומיקס.
חיפוש (סרט)
דמותו של רוברט
התפנית העיקרית היא הגילוי שרוברט, בנה של רוזמרי, הוא האחראי להיעלמותה של מרגו בעקבות הונאת קטפישינג. למעשה, פרט זה נחשף במלואו בהודעה הנשלחת לתיבת הג'ימייל של דייוויד מאת Sev Ohanian, ופותחת בשורה. את ההודעה ניתן לראות כאשר דייוויד פותח את האימייל המציע את שירותי אתר ההנצחה "Memorial One". עד הודעה זו, מצטברים כמה רמזים לחלקו של רוברט בפרשה:
קטרה (דמות)
קונספט ופיתוח
על פי פרק הפיילוט שלא שודר, שמה של קטרה היה במקור "קיה" (באנגלית: "Kya"). עם זאת, הטילה המחלקה המשפטית של "ניקלודיאון" וטו על השימוש בשם זה לאחר שגילו שיש כבר דמות ממשחק וידאו בשם זהה. לאחר שנאלצו להחליף את שמה, נשקל להעניק לקטרה את השם "קאנה", ששימש לבסוף כשמה של סבתה. השם "קיה" שימש לבסוף כשם אמה המנוחה של קטרה. במהלך הפרק "מעשיות בה סינג סה" בעונתה השלישית של הסדרה, נכתב שמה של קטרה בלועזית "卡 塔 拉". פירושו של המילה "Kǎ" (卡) בשפה הסינית הוא "לבדוק", "לחסום" או "כרטיס"; "Tǎ" (塔) פירושו "פגודה" או "מגדל"; ו-"Lā" (拉), פירושו "למשוך". המילה "Lā" מופיעה בסיום העונה הראשונה כשמה של רוח האוקיינוס, בעוד שהמילה "Kǎ" מופיעה גם בשמו של סוקה.
חיפוש (סרט)
דמותה של רוזמרי ויק
העדר תום לב בהתנהלותה של רומזרי ויק בחקירת התעלומה, בפרט מול דייוויד, נרמז בהדרגה בכמה סצנות:
קטרה (דמות)
קונספט ופיתוח
את דמותה של קטרה, לצד דמויותיהם של אנג וסוקה, הגו במקור בריאן קונייצקו ומייקל דנטה דימרטינו כצעירים יותר, אך במהלך תהליך פיתוח הסדרה, כל השלושה התבגרו בשנתיים בשל התעקשותו של המפיק בפועל, אריק קולמן, שטען שניקלודיאון בסיפורי התבגרות; בהתאם לכך, הפכה קטרה מבת 12 ל-14.
חיפוש (סרט)
קורותיה של מרגו
בשלב מוקדם בסרט, כאשר דייוויד מתכתב עם מרגו, על הדפדפן מוצגת ידיעה חדשותית אודות מטייל שחולץ אחרי 9 ימים בהרים ללא מים. זהו רמז להצלתה של מרגו ששרדה בסוף הסרט חמישה ימים בתוך הנקיק, בעוד שהסברה הייתה שהיא מתה.
על אף שקבוצת הלמידה הסתיימה בשעה תשע בערב, ומרגו עזבה אף לפני כן, היא הודיעה לדייוויד מראש שהלמידה תתארך אל תוך הלילה. כלומר, היא ידעה שתאחר מאוד לשוב הביתה. בהמשך, יש רמזים לכך שמרגו נסעה אל דודה פיטר לאכול ארוחת ערב ולקחת קנאביס לעישון (ומשם נסעה לאגם): בתחילת הערב ביקש פיטר מדייוויד את המתכון של פאמלה להכנת קימצ'י, והוא נבוך כאשר דייוויד רואה שבמטבחו ניצבת צנצנת פרחי קנאביס. בנוסף, פיטר מבולבל קימעא כשדייוויד אומר לו שמרגו תישאר ללמוד כל הלילה, ואז נשמע צילצול בדלת ופיטר מנתק את השיחה. אחר כך, בסצנת העימות ביניהם, פיטר מודה שהוא נהג לספק קנאביס למרגו מאחורי גבו של דייוויד. בסוף הסרט, רוזמרי מספרת במשטרה שכאשר רוברט נכנס במפתיע למכוניתה של מרגו, היא עישנה קנאביס. מכך ניתן להבין שמרגו עברה אצל פיטר לפני שנסעה לאגם, והיא זו שצלצלה בדלת.
קטרה (דמות)
קונספט ופיתוח
בספיישל "נשות אווטאר: כשף האוויר האחרון" שצורף למהדורת ה-DVD של העונה השלישית, הצהירו דימרטינו וקונייצקו שהם תפסו את דמותה של קטרה בתור הדאוטרגוניסטית של הסדרה, כמו כן גם בתור "האדם שדרכו הסיפור מסופר".
חיפוש (סרט)
קורותיה של מרגו
בלילה הגורלי, מרגו ניסתה להתקשר אל דייוויד שלוש פעמים בזו אחר זו בסביבות השעה 11 (אחרי שנפלה לתוך הנקיק). על שולחן בחדר השינה שלו נראית קופסת גלולות שינה לפי מרשם רפואי (כנראה סבל מהפרעות שינה בגלל האבל על מות אשתו). פרט זה מסביר מדוע דייוויד לא התעורר לצליל הטלפון.
קטרה (דמות)
אישיות
לאורך הסדרה, מתוארת דמותה של קטרה כ"חכמה ומוכשרת", וכ"חביבה, אמיצה ונלהבת." במצבים רבים, מופיעה קטרה כדמות-אם עבור שאר בני הקבוצה: תפקיד המיוחס להפסדיו של שבטה בפשיטות ויציאתם של רבים מבניה למלחמה, מה שחייב אותה (ואת סוקה) לשאת בעול אחריות שמעבר לגילה. בנוסף, נוטה קטרה להיות אדיבה ונדיבה, אך לעיתים קרובות, גם עקשנית ובעלת מוסר נוקשה; מהירה לכעוס או להיעלב כשמטילים בה ספק; ואף ביכולתה לנטור טינה במשך שנים ארוכות. לרוב, משמשת קטרה כדמות-אם לסוקה, שמתרעם עליה בשל כך, אך גם לוקח אותה כמובן מאליו.
חיפוש (סרט)
קורותיה של מרגו
תפקיד הפוקימון בקידום העלילה נרמז בסרטון משפחתי מוקדם שבו מציג הדוד פיטר חולצת טי שקנה למרגו הקטנה עם לוגו של הזיכיון, כאשר מרגו עדיין לא ידעה מה זה "פוקימון", ומיד אחר כך נקבע פיקאצ'ו כתמונת רקע על צג המחשב שלה. הנושא עולה שנית כאמור, ובאופן זניח לכאורה, בשיחת מרגו עם "האנה" ב"יוקאסט", ובסופו של דבר מתברר שהפוקימון היה עדות מרכזית לגורלה של מרגו, כאשר דייוויד מוצא את מחזיק המפתחות.