cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט הורביץ
לימודים
הורביץ הגיש בקשה להתקבל ללימודי תואר שני בביולוגיה באוניברסיטת הרווארד, MIT ואוניברסיטת סטנפורד, התקבל לשלושתן ובחר להמשיך את לימודיו בהרווארד, שם סיים תואר שני בביולוגיה ב-1972 ודוקטורט ב-1974. אחד ממנחי עבודת הדוקטורט שלו היה ג'יימס ווטסון מגלה מבנה ה-DNA.
מחקר
הורביץ המשיך את לימודיו לפוסט דוקטורט, בקיימברידג', אנגליה, במעבדה לביולוגיה מולקולרית של סידני ברנר. הוא הצטרף לברנר בחקר הנוירוביולוגיה של נמטודה (תולעת עגולה) בשם Caenorhabditis elegans. בעקבות העבודה במעבדתו של ברנר, הייתה תולעת זו לאחד מיצורי המודל הנחקרים ביותר בגנטיקה ובביולוגיה ההתפתחותית ובמיוחד בחקר ההתמיינות התאית. עמית מחקר של הורביץ במעבדתו של ברנר היה ג'ון סלסטון. שלושתם זכו בהמשך, ביחד, בפרס נובל על מחקרם על התולעת הזעירה.
בינואר 1978 חזר הורביץ לארצות הברית, כשהוא מביא עמו לא פחות מ-500 זנים שונים של התולעת נשוא מחקרו. הוא הצטרף לסגל אוניברסיטת MIT במסצ'וסטס וקיבל שם מעבדה משלו, בה המשיך בחקר הנמטודה, הגנטיקה של התפתחותה ותאי העצב שלה. בין השאר, הוא החל לחקור את מותם המתוכנן מראש של תאים (אפופטוזה), מה שהוביל לחקר מחלות גנטיות אנושיות, לרבות המחלה ממנה מת אביו, ALS. במקביל הוא החל גם לעבוד כיועץ לחברות רפואיות שונות, בנוגע ליישום מחקרים ביולוגיים ורפואיים בסיסיים ותאורטיים, לייצור תרופות ספציפיות למחלות ספציפיות.
ב-1995 מונה הורביץ לנשיא האגודה הגנטית של אמריקה. לאחר מכן הוא כיהן כחבר במספר ועדות ציבוריות לקביעת מדיניות בנושאים ביולוגיים שונים, כגון מימון מחקר ביו רפואי, ביולוגיה של התא וכיוצא באלה. ב-2000 הוא קיבל מאוניברסיטת קולומביה את פרס לואיזה גרוס הורביץ למחקר ביולוגי ורפואי. פרס זה נחשב לאחד המנבאים הטובים ביותר לזכייה עתידית בפרס נובל, משום שלמעלה ממחצית מהזוכים בו אכן זכו לאחר מכן גם בפרס נובל. באותה שנה הוא גם זכה בפרס "מצעד הפרוטות" האמריקאי, שנוסד על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. הפרס מוענק מדי שנה לחוקר שתרם יותר מכולם לביולוגיה ההתפתחותית ולקידום האנושות ליום שבו "כל התינוקות ייוולדו בריאים".
ב-2008 מונה הורביץ למנכ"ל חברת "אנלייט ביוסיינסז", שהוקמה על ידי שלוש יצרניות התרופות הגדולות והנחשבות בעולם, פייזר, מרק ואיליי לילי במטרה להאיץ את פיתוחן של תרופות חדשות.
הורביץ חבר במכון מקגוורן לחקר המוח, ובמכון קוץ' לחקר הסרטן, שב-MIT, בנוסף להיותו פרופסור לביולוגיה באוניברסיטה זו. כמו כן, הוא חוקר במכון הרפואי על שם הווארד יוז במרילנד ומכהן כיו"ר מועצת הנאמנים של האגודה הציבורית למדע, היושבת בוושינגטון DC ואשר מטרתה לקדם לימודים מדעיים על ידי תמיכה בסטודנטים הפונים לכיוון זה. הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) והחל מ-2009 הוא גם חבר החברה המלכותית הבריטית. הוא רשם החל מ-1998 ועד היום, לפחות 21 פטנטים שונים בביולוגיה, על שמו.
פרס נובל
במאמר חלוצי שכתב ב-1986 זיהה הורביץ את שני הגנים הראשונים של המוות התאי וכמה שנים לאחר מכן זיהה גן שלישי, שתפקידו לעצור את שני גני המוות הללו, כשצריך לעוצרם. חוץ מזה, הוא זיהה עוד כמה גנים, שתפקידם לפקח על פירוק התא המת. בנוסף, הוא זיהה גן זהה לאחד משני הגנים הראשונים שאצל התולעת הקטנה, גם בגוף האדם ובעקבותיו זיהו חוקרים אחרים גנים נוספים בגוף האדם, הממלאים תפקידים זהים לאותם גנים שהוא זיהה בנמטודה.
טעות בכיוון 2: דרך ללא מוצא
טעות בכיוון 2: דרך ללא מוצא (באנגלית: Wrong Turn 2: Dead End) הוא סרט סלאשר וגור אמריקאי משנת 2007 אשר בוים על ידי ג'ו לינץ' ובו מככבים אריקה לירהסן, טקסס באטל והנרי רולינס. זהו סרט המשך לטעות בכיוון משנת 2003. עלילת הסרט עוקבת אחר קבוצה של שישה מתחרי תוכנית מציאות נוסח הישרדות, שעד מהרה יגלו שהמטרה האמיתית שלשמה הם נלחמים - היא חייהם עצמם, נגד המוטאנט הרצחני "שלוש אצבעות", ששרד מהסרט הקודם, אשר מצטרף למשפחת קניבלים מעוותים וצמאי דם שמתכננת לשחוט ולרצוח אותם, עד האחרון שבהם.
עלילה
קימברלי, מתמודדת בתוכנית ריאליטי נוסח הישרדות נוסעת דרך אזור מערב וירג'יניה בחיפוש אחר המיקום של הפרויקט הבא שלה אך היא טועה בדרך. תוך כדי נהיגה היא פוגעת בטעות בנער שעמד באמצע הכביש. היא עוצרת כדי לעזור לו, אבל הוא מתגלה כקניבל מעוות, שמשסע את שפתיה. היא מנסה לברוח אך נתקלת ב"שלוש אצבעות" (קניבל נוסף שהופיע בסרט הקודם), שמבתר אותה לשניים עם הגרזן שלו לפני שהוא והאח הקניבל גוררים את חצאי גופה משם.
דייל מרפי, קולונל חיל הנחתים לשעבר, מנחה את תוכנית הריאליטי ההישרדותית, אפוקליפסה: השורד האולטימטיבי, שבתהליכי ייצור ביער מערב וירג'יניה. עם היעדרותה הלא ידוע של קימברלי, דייל מבקש ממפיקת התוכנית, מארה, שתתפוס את מקומה, בעידודו של אֶם, הצלם ובן-זוגה היא נעתרת בחוסר רצון ומסכימה להשתתף בתוכנית עם שאר המתמודדים; אמבר יוצאת צבא שלחמה בעיראק, אלנה דוגמנית הלבשה תחתונה, ג'ייק שחקן כדורגל לשעבר, ג'ונסי גולש סקייטבורד ונינה, גרפיקאית. המתמודדים חולקו לקבוצות של שניים והמשחק מתחיל, בינתיים "שלוש אצבעות" ועוד קניבל מוטנטי, פא, רוצחים את צוות הטלוויזיה וחוטפים את דייל. אֶם, הצלם, מנסה לפתח רומן בין ג'ייק לאלנה בכדי לעלות את רייטינג התוכנית, אך ג'ייק מסרב והולך משם. במקום זאת אלנה מפתה את אֶם ומבצעת לו מין אוראלי בעוד מארה, לאחר שסיימה משימה רואה אותם בין השיחים, נפגעת קשות ונינה מנחמת אותה. דייל מתעורר כשהוא קשור הפוך על עץ, ו"שלוש אצבעות" מתחיל לדקור אותו ללא הרף. בינתיים מארה ונינה נכנסות לבקתה כדי למצוא טלפון. בעודן מסתכלות מסביב לבקתה, הן שומעות את הדיירים חוזרים ומתחבאות בחדר שינה. מארה ונינה עדות לקניבלית, מא, יולדת תינוק מעוות. ביתה-אחותה מזהה אותן בחדר השינה, מה שמאלץ את השתיים לברוח דרך בור השירותים. הן רצות לתוך היער, אבל מארה נפגעת בראשה עם גרזן שנזרק בידי פא. נינה מחפשת את האחרים בזמן שהקניבלים אוספים את גופתה של מארה. באגם, אֶם מבקש מאלנה לשמור בסוד מה שקרה, אלנה מושכת בכתפיה והוא עוזב. בעוד אלנה משתזפת בתחתונים, אח-בן מאונן בין השיחים. בת-אחות, כועסת ומקנאה, רצה אל אלנה, ששומעת רעש ומתחילה להתלבש, וחותכת אותה למוות עם מצ'טה.
דייל מצליח להימלט ונלחם ב"שלוש אצבעות", ומסיים את הקרב לאחר שדייל יורה בקניבל לתוך האגם עם רובה ציד, בזמן שפא ומא חוטפים את הקרוואן ולוכדים את אֶם. בינתיים ג'ונסי ואמבר נפגשים עם ג'ייק ומוצאים מתחם עם מדורה וחתיכות בשר צלויות עליה, הם מתיישבים לאכול במחשבה שזו ארוחה שההפקה דאגה להם, אך כאשר נינה חוזרת להסביר מה קורה הם מגלים על הבשר קעקוע זהה לזה של קימברלי ושמים לב לאיברי גופה. לאחר שקלטו שהם אכלו בשר גופה של קימברלי הם מנסים להימלט ומוצאים את אח ואחות מקיימים יחסי מין. נינה נפרדת מהקבוצה בזמן שהם נלחמים באח ואחות. ג'ייק מציל את נינה מהבור אליו נפלה והם קופצים לנהר כדי לברוח מהאחות. דייל בינתיים נכנס לבקתה של משפחת המוטנטים ומוצא שם אדם זקן (מטפל תחנת הדלק הזקן מהסרט הראשון), החושף בפניו כיצד המוטציות של הקניבלים נגרמו כתוצאה מהתרבות בתוך המשפחה ומי שפכים שהושלכו לנהר מטחנת נייר נטושה לפני 30 שנה, שבנוסף הביא למחסור בבעלי חיים באזור. דייל שואל את האיש מדוע הוא ממשיך לגור פה אם ישנם רוצחים בסביבה, כתשובה עונה לו האיש "אני אף פעם לא יכול לעזוב. אני חייב להישאר קרוב לצעירים שלי", ומיד תוקף את דייל כדי לנקום את מותם של צאצאיו. לאחר התכתשות קצרה, דייל מפוצץ את הזקן על ידי מקל דינמיט.
לאחר שאמבר וג'ונסי נהרגים בזמן שהם מחפשים עזרה, נינה וג'ייק נכנסים לטחנה הישנה ומוצאים מוסך עם כלי רכב שנגנבו מקורבנות קודמים. הם שומעים את אֶם צורח מתוך הקרוואן וג'ייק נכנס אליו רק כדי לראות איך מא עורפת את ראשו דרך הצג של המחשב. נינה וג'ייק מנסים לעזוב, אבל הקניבלים לוכדים אותם. למחרת, בזמן שהשניים מוחזקים כבני ערובה, דייל מתגנב למתחם כדי להסיח את דעתם של משפחת הקניבלים שאכלה את ארוחת הערב שלהם ומצליח להרוג את האח והאחות עם מקל דינמיט המחובר לחץ. הוא משחרר את נינה וג'ייק, אך נהרג על ידי מא ופא, שמתקוממים ממות ילדיהם. נינה בורחת בהצלחה, אבל ג'ייק משוטט לחדר המצויד בקוצץ עצים, שהקניבלים השתמשו בו בתור מטחנת בשר, שם הוא מותקף על ידי מא ופא. נינה חוזרת לטחנה ודוחפת את השניים הישר לתוך הקוצץ, שמרסק אותם למוות. נינה וג'ייק מוצאים את רכב הספורט הנטוש של קימברלי, ונוסעים להם הרחק.
בסצנה לפני הכתוביות מגלים ש"שלוש אצבעות" שרד ורואים אותו מגדל את התינוק המעוות, "שלוש בהונות", של משפחת המוטאנטים ומאכיל אותו בבקבוק של מי שפכים ובאצבע אנושית. וכמו בסרט הקודם, כשהקרדיטים ממשיכים, צחוקו המטורף נשמע ברקע.
פיתוח
במקור אלייזה דושקו הייתה אמורה לגלם את עצמה בהופעת קמאו בסצנת הפתיחה, אך לבסוף הביאו את פיינליסטית העונה השנייה של אמריקן איידול, קימברלי קולדוול.
בעוד שהשחקן ווין רובסון שב לגלם את דמותו מהסרט הקודם, דמותו של "שלוש אצבעות" גם מופיעה אבל מגולמת על ידי שחקן אחר. צחוקו המתגלגל של "שלוש אצבעות" הוא למעשה של הבמאי ג'ו לינץ', לאחר ניסיונות כושלים של השחקן, החלטה שנעשתה בשנייה האחרונה בהקלטות האחרונות (ADR), עקב ניסיון להידמות לצחוקו של הדמות בסרט הראשון. סוג הטנדר של משפחת הקניבלים: פא, מא, אח ואחות, הוא פורד F-1 משנת 1948.
אקסוול & אינגרוסו
אקסוול & אינגרוסו (Axwell & Ingrosso) או אקסוול ∧ אינגרוסו (Axwell Λ Ingrosso) היה צמד מוזיקלי שוודי, המורכב מאקסוול וסבסטיאן אינגרוסו.
קריירה
ב-13 בפברואר 2014, הצמד הוציא את המיני-אלבום הראשון שלהם, X4.
ב-27 בנובמבר 2014, הצמד הוציא את הסינגל "Something New". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-20 בשוודיה, למקום השישי במצעד הדאנס הבריטי ולמקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב. כמו כן, הסינגל זכה באישור הקלטה מסוג זהב ובאישור הקלטה מסוג פלטינה כפולה מ-FIMI ו-GLF, בהתאמה.
ב-12 במאי 2015, הצמד הוציא את הסינגל "On My Way". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-18 בשוודיה ולמקום הרביעי במצעד שירי הדאנס קלאב. כמו כן, הסינגל זכה באישור הקלטה מסוג פלטינה כפולה מ-GLF.
ב-12 ביוני 2015, הצמד הוציא את הסינגל "Sun Is Shining". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום הראשון בשוודיה ולמקום החמישי במצעד שירי הדאנס קלאב. כמו כן, הסינגל זכה באישור הקלטה מסוג פלטינה מחומשת מ-GLF.
ב-6 בנובמבר 2015, הצמד הוציא את הסינגל "This Time". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-73 בשוודיה.
ב-27 במאי 2016, הצמד הוציא את הסינגל "Thinking About You". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-64 בשוודיה ולמקום ה-40 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
ב-10 בפברואר 2017, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם קיד אינק, את הסינגל "I Love You". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום העשירי בשוודיה ולמקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב. כמו כן, הסינגל זכה באישור הקלטה מסוג זהב ובאישור הקלטה מסוג פלטינה משולשת מ-IFPI Danmark ו-GLF, בהתאמה.
ב-24 במאי 2017, הצמד הוציא את המיני-אלבום השני שלהם, More Than You Know.
ב-27 במאי 2017, הצמד הוציא את הסינגל "More Than You Know". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום השני בשוודיה, למקום השמיני במצעד הדאנס הבריטי ולמקום השלישי במצעד שירי הדאנס קלאב. כמו כן, הסינגל זכה באישור הקלטה מסוג פלטינה מעושרת מ-GLF.
ב-8 בדצמבר 2017, הצמד הוציא את אלבום האולפן הראשון שלהם, More Than You Know. אלבום האולפן הגיע, בשיאו, למקום ה-11 במצעד אלבומי הדאנס/אלקטרוני ולמקום ה-12 בשוודיה. כמו כן, האלבום זכה באישור הקלטה מסוג זהב מ-RIAS.
ב-8 בדצמבר 2017, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם טרבור גות'רי, את הסינגל "Dreamer". הסינגל הגיע, בשיאו, למוקם ה-17 בשוודיה ולמקום השישי במצעד שירי הדאנס קלאב. כמו כן, השיר זכה באישור הקלטה מסוג פלטינה כפולה מ-GLF.
ב-29 ביוני 2018, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם רומנס, את הסינגל "Dancing Alone". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-29 בשוודיה ולמקום הרביעי במצעד שירי הדאנס קלאב.
אטלנטוזאורוס
אטלנטוזאורוס (שם מדעי: Atlantosaurus שפירושו "לטאת אטלס)") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד ממשפחת הדיפלודוקיים, שחי במשך שלהי היורה שלפני 150 מיליון באמריקה הצפונית. המאובנים שלו התגלו בתצורת מוריסון שבקולורדו והוא הוגדר למדע ב-1877 בידי החוקר עותניאל צ'ארלס מארש וכלל מין אחד - Atlantosaurus montanus. עם זאת כיום רואים בו טקסון מוטל בספק.
ממצאי האטלנטוזאורוס התגלה בתצורה בקולורדו על ידי החוקר ארתור לייק במשך מלחמת העצמות שהתחוללה בין עותניאל מארש לאדוארד דרינקר קופ. הדגימות ממנו הועברו לאוניברסיטת ייל בקונטיקט ושם נחקרו בידי מארש. במקור נקרא בשם טיטאנוזאורוס, אך שם זה ניתן לסוג אחר של זאורופוד ומארש החליף את שמו לאטלנטוזאורוס - על שם הטיטאן אטלס שהחזיק את העולם במיתולוגיה היוונית. הוא העריך את אורכו ב-35 מטר בקירוב.
ממצאיו של דינוזאור זה משוערים על סמך החוליות ועצמות החזה הארוכות, ואולם כיום רוב החוקרים רואים בהם שרידים של דינוזאור קרוב - האפטוזאורוס שחי באותו אזור באותו זמן והסוג מוטל בספק.
פורום 13 הוועדים הגדולים
פורום שלושה עשר הוועדים הגדולים היה התארגנות של ועדי עובדים שפעלה כדי להשפיע על מדיניות הממשלה בישראל. הפורום פעל בתחילת שנות ה-80 והיו חברים בו ראשי ועדים מהארגונים המשפיעים והמובילים במשק הישראלי.
רקע
אחרי המהפך בבחירות לכנסת התשיעית 1977 ועליית הליכוד לשלטון, יצאה לדרך מדיניות כלכלית חדשה של הממשלה. בניגוד לממשלות מפא"י והמערך שייצגו את הסוציאליזם והעלו על נס את הפועלים והעובדים השכירים, פעלה הממשלה החדשה להעביר את המשק הישראלי למשק תחרותי וחופשי. הכוח האופוזיציוני המשמעותי ביותר למדיניותה הכלכלית של הממשלה היה ההסתדרות. ראשיה היו אנשי הממסד הישן מהמפלגות הסוציאליסטיות ששלטו במדינה מאז הקמתה, והיא המשיכה לייצג את רוב השכירים בארץ. בתחילה ניסתה ההסתדרות להגיע להסכמים מוקדמים עם נציגי הממשלה, לפני קבלת החלטות מהותיות, אך במהרה נקלעו הממשלה וההסתדרות לעימותים על רקע מה שנראה להסתדרות כפגיעה בתנאי השכר של העובדים. בנובמבר 1979 הכריזה ההסתדרות על שביתה כללית על רקע מדיניותו של שר האוצר, שמחה ארליך. השביתה לא התקיימה בגלל התערבות בית הדין הארצי לעבודה.
הקמת הפורום
ביטול השביתה הביא לתסכולם של ועדי העובדים שהתכנסו לאספת מחאה המונית במדשאה מול בית הוועד הפועל בתל אביב. שם רקם אלי בן-מנחם, מהוועד של עובדי בתי המלאכה באל על התארגנות של הוועדים הגדולים במשק שייקחו חלק פעיל במאבק נגד הממשלה. במהרה הצטרפו אליו עוד 12 ראשי ועדים מהגדולים והמובילים במשק. חברי הפורום באותה העת היו:
חברי הוועדים קראו להתארגנות שלהם "פורום 13 הוועדים הגדולים" והחלו להתכנס אחת לכמה שבועות כדי לדון בנושאים הקשורים ליחסי העבודה במשק ולגבש רעיונות להתמודדות מול הממשלה. בתקשורת הישראלית דווחו בהרחבה על הפורום ועל הצהרות ראשיו, שכללו בין היתר איומי השבתה ואמירות נגד שר האוצר.
הפורום וההסתדרות
למרות הצהרת חברי הפורום כי כוונתם לחזק את ההסתדרות ולהוסיף לה עוצמה, נקטו חבריו מהלכים עצמאיים בלי תיאום עם ההסתדרות. שלמה אביטן, מהדוברים הבולטים בפורום, אף אמר בריאיון עיתונאי כי "יש להם יותר ניסיון וידע במגע עם עובדים מאשר לזקנים בקומה החמישית (של בניין ההסתדרות )". ההתארגנות עוררה מחלוקת גם בקרב ועדי עובדים במשק. כמה מהם סירבו להשתתף בו, והבולט בהם היה שלום חבשוש יו"ר ועד עובדי התעשייה הצבאית, שייצג כ-14,000 עובדים ונמנה עם אחד הוועדים הגדולים ביותר בארץ. חבשוש ראה במהלכי הפורום עקיפת סמכות, ודחה שוב ושוב את פניות ראשיו להצטרף אליהם. הוא אמר שכל אחד מהם פוגע בציבור העובדים שבחר בו כדי לשרת אותם, לא את כלל הציבור בישראל. מאבק כלל העובדים נתון בידי ההסתדרות.
פעילות הפורום נמשכה שנים אחדות ועוררה הד תקשורתי רב אך לא הניבה תוצאות מעשיות רבות, למעט הישגים של חברי הפורום לעובדים של הארגונים אותם ייצגו. בשלב מסוים ניסה שר האוצר יורם ארידור לפעול בשיטת הפרד ומשול, כשקיים הידברות ישירה מול חברי הפורום וניסה לעקוף את ההסתדרות. הפגישה עוררה מחלוקת בתוך הפורום וכמה מהם סירבו להשתתף בפגישה, שבסופו של דבר נכשלה.
איחוד הנוער הקומוניסטי (רומניה)
איחוד הנוער הקומוניסטי (ברומנית: Uniunea Tineretului Comunist) היה תנועת הנוער של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. בתקופת הרפובליקה העממית הרומנית תנועה זו נשאה את השם "איחוד הנוער העובד" (ברומנית: Uniunea Tineretului Muncitor).
ארגון הנוער הקומוניסטי נוסד במרץ 1922 וב-1924 הוצאו מחוץ לחוק ברומניה. ב-1924, בסיביו, רומניה, נערך הכנס הראשון של הנוער הקומוניסטי הרומני. ב-1925 פורסם התקנון של הארגון.
לאחר עליית המפלגה הקומוניסטית הרומנית לשלטון ברומניה התפתח גם איחוד הנוער הקומוניסטי, כשכמעט כל צעיר נורמטיבי בגיל בין 14 לבין 30 התקבל לשורות האיחוד - ב-1988 היו ארבעה מיליוני חברים בארגון. לאחר המהפכה הרומנית ב-1989 התפרק הארגון ועדיין יש אישים וארגונים המנסים להשתלט על שארית רכושו.
במהלך שנות פעילותו הארגון שימש להכשרת והכנת המועמדים להיות חברים במפלגה הקומוניסטית וגם כמאגר כוח אדם למשימות התנדבותיות, למשל: סיוע בחפירת תעלת דנובה-הים השחור.
גילוי מוקדם
ברפואה מונעת, גילוי מוקדם הוא מניעה שניונית של מחלות - הליך שמטרתו לגלות מחלה או גורם סיכון בשלבים מוקדמים שלהם, כשנזקיהם עדיין אינם גלויים, על מנת לטפל בהם בשלב מוקדם ככל האפשר ולשנות את מהלך המחלה.
מחלת הסרטן
לגילוי מוקדם תפקיד מרכזי במאבק במחלת הסרטן - אחוזי הריפוי של סרטן שהתגלה בשלב התחלתי הם גבוהים, בעוד סרטן שהתגלה בשלבים מאוחרים בדרך כלל אינו ניתן לריפוי, ועלול להוביל למוות. לשם גילוי מוקדם משמשות בדיקות אחדות:
מדענים מקליבלנד קליניק באוהיו פיתחו בדיקת דם שתאפשר גילוי מוקדם של סרטן. מחברי המחקר טוענים שבבדיקה שערכו בקרב 1600 בני אדם, הצליחו לזהות כ-90% סמנים גנטיים של סרטן מכמה סוגים
דורון קרפ
דורון קרפ (נולד בשנת 1949) הוא פעיל ציבורי וראש המועצה המקומית (שבתקופת כהונתו הפכה לעיר) הרביעי של קריית אונו, בין השנים 1989–1993.
מרקוס מוסורוס
מרקוס מוסורוס (ביוונית: Μάρκος Μουσούρος, בלטינית: Marcus Musurus, בסביבות 1470 קנדיה, כרתים – 24 באוקטובר 1517, רומא) היה פילולוג, לקסיקוגרף, משורר ומורה הומניסט יווני-איטלקי שפעל בעיקר בוונציה, אחד מחשובי ההלניסטים והלטיניסטים של תקופת הרנסאנס. תלמידו, ארסמוס מרוטרדם תיאר אותו כ"פולימאט ואיש אשכולות, שומר אוצרות הלשון היוונית ומומחה נפלא בשפה הלטינית".
דורון קרפ
ביוגרפיה
קרפ נולד בישראל לזוג סוכני ביטוח ועבר עם משפחתו לקריית אונו בגיל 5. אביו, אליהו קרפ, היה חבר המועצה וסגן ראש המועצה מטעם המערך (הראשון והשני) בין השנים 1965–1969 ו-1973–1978. קרפ עורך דין בהשכלתו וחבר לשכת עורכי הדין, והיה גם חבר בוועדת הכספים בלשכה.
מרקוס מוסורוס
ביוגרפיה
מוסורוס נולד בסביבות שנת 1470 בקנדיה, כיום הירקליון, באי כרתים, אז בממלכת קנדיה, מושבה של הרפובליקה של ונציה, למשפחה של סוחרים יוונים מקומיים. מוסורוס למד בבית הספר "קתרינה הקדושה מסיינה" בעיר הולדתו. לדבריו, היה תלמידו של הכומר המלומד אריסטובולוס אפוסטוליס. לא ידוע מתי בדיוק הגיע לאיטליה. בשנת 1486 למד לטינית ואיטלקית אצל יאנוס לאסקריס, מנהל הספרייה הלורנציאניתבפירנצה, הוא הזכיר זאת באודה שהקדיש לפילוסוף אפלטון (פסוק נ"ט: Λασκαρέων γενεῆς ἐρικυδέος ἄκρον ἄωτον).
דורון קרפ
פעילות פוליטית
בשנת 1989 נבחר בפריימריז של המערך בקריית אונו להובלת רשימת המערך למועצה ולראשות המועצה, בנוסף גם סניפי מפ"ם ורצ בעיר תמכו בהתמודדותו לראשות העיר, אך רצ העדיפה לרוץ ברשימה עצמאית. קרפ התמודד מול יהושע באום מ"הקריה שלנו" (הרשימה של ראש המועצה לשעבר, אביגדור ורשה שפרש) ומול שאול שוחט מהליכוד. קרפ זכה ב-45.6% מקולות הבוחרים ונבחר. רשימתו זכתה ב-6 מנדטים. בתקופת כהונתו עסק בעיקר בתחומי התברואה, החינוך והצעירים. בשנת 1992 הפכה קריית אונו לעיר ותפקידו השתנה מראש המועצה המקומית לראש העיר. בשנת 1993 הפסיד בפריימריז של מפלגת העבודה לדרור בירנבאום ובעקבות זה, הקים רשימה עצמאית בשם "קריית אונו אחת" והתמודד מטעמה לראשות העיר. קרפ זכה ל-40% מקולות הבוחרים אך יריבו, דרור בירנבאום זכה ל-60% מקולות הבוחרים ונבחר. בכהונה הזאת שימש כיו"ר האופוזיציה. בשנת 1998 הכריז על התמודדותו אך לפני הגשת הרשימות פרש ותמך במועמדותו של שלמה בן-עמרה.
מרקוס מוסורוס
ביוגרפיה
בשנים 1491–1492 שלח לורנצו דה מדיצ'י את לאסקריס לאסוף כתבי יד במזרח, וייתכן כי מוסורוס התלווה למורו ושהה לתקופה קצרה בכרתים. ככל הנראה, מותו של דה מדיצ'י (1492) והפלישה הצרפתית (1494), אילצו את מוסורוס לעזוב את פירנצה (בשלהי 1494/תחילת 1495) ולהתיישב בוונציה. בוונציה פרצה הקריירה המזהירה שלו כמורה ליוונית, כיועץ ועורך בהוצאתם לאור של כתבים יוונים ורומיים רבים בבית הדפוס של המלומד ההלניסט אלדו מנוציו. בסוף שנת 1495 נסע שוב לכרתים ושב לוונציה בספטמבר 1497. לפי המלצתו של מנוציו, נסע מוסורוס לעיירה קארפי כדי ללמד את הדוכס אלברטו פיו לטינית ויוונית וכעבור זמן קצר חזר לוונציה ופעל במסגרת האקדמיה החדשה מיסודו של מנוציו שנועדה לקידום התרבות היוונית. בשנת 1503 מינה אותו הסנאט של ונציה כמנהל משרד הכתבים היוונים (Publica Graecarum Literarum Officina), תפקיד של צנזור אותו מילא עד שנת 1516. בשנת 1504 התמנה מוסורוס למרצה לשפה היוונית בוונציה וכעבור שנתיים באוניברסיטת פדובה. הוא היה מורה כה נערץ שבאו ללמוד אצלו תלמידים מארצות רבות באירופה. ארסמוס מרוטרדם, שנכח בהרצאותיו, העיד על ידיעותיו בלטינית. אולם, כשהאוניברסיטה נסגרה בשנת 1509 במהלך מלחמת ליגת קמברה, הוא שב לוונציה, שם אייש תפקיד דומה.
ב-8 ביולי 1499 פרסם זכריאס קליארגס מהדורה מודפסת ראשונה של ה"אטימולוגיקום מאגנום" עם פתח דבר מאת מוסורוס. שניהם כתבו יחדיו ספר דקדוק לשפה היוונית. ב-1512 הוענק לו תואר פרופסור ליוונית בוונציה, ופרסם בעזרת אלדוס מנוטיוס מהדורה של כתבי אפלטון. הייתה זאת הפעם הראשונה בה הודפסו הדיאלוגים ביוונית. ב-5 בדצמבר 1514 נרשם מוסורוס ב"אחוות היוונים האורתודוקסים" בוונציה (Scuola de San Nicolò dei Greci) וחידש בה את חברותו בדצמבר 1515. עקב פרסומו הזמין אותו האפיפיור, לאו העשירי לרומא, שם לימד מוסורוס יוונית ב"גימנסיה היוונית" האפיפיורית, אותה הקים על גבעת הקווירינל יחד עם יאנוס לאסקריס. האפיפיור מינה אותו לבישוף קתולי של יראפטרה בכרתים, אחר כך ארכיבישוף של מונמבסיה בפלופונסוס אך לא הספיק להגיע כדי למלא את התפקיד, מכיוון שנפטר בשנת 1517 בגיל 47 מ"הידרופיזיה" (בצקת כללית).
דורון קרפ
פעילות פוליטית
בשנת 2003 חזר לפעילות וציבורית והתמודד בבחירות המיוחדות באפריל 2003. קרפ זכה ל-11% מקולות הבוחרים ולא עלה לסיבוב השני. רשימתו, "קריית אונו שלנו", זכתה במנדט אחד. בכהונה הזאת קרפ היה חבר אופוזיציה ויצא רבות נגד ראש העיר, יוסי נשרי. בשנת 2008 חבר לרשימתו של ישראל גל, יו"ר האופוזיציה העירונית, והוצב במקום השני ברשימתו של גל, "קריית אונו ירוקה" (שזכתה לתמיכת מפלגת העבודה). הרשימה זכתה בשלושה מנדטים ונשארה באופוזיציה לאחר שגל הפסיד לנשרי. גם בכהונה הזאת יצא רבות נגד ראש העיר והקואליציה. בבחירות בשנת 2013 לא התמודד ומאז לא חזר לפעילות ציבורית ופוליטית.
כיום משמש כיו"ר הוועדה לקשרי חוץ של קריית אונו.
מריאם באנמ'ברק-אלויסי
מריאם באנמ'ברק-אלויסי (בערבית: مريم بنمبارك; בצרפתית: Meryem Benm'Barek; נולדה ב-21 ביולי 1984) היא במאית קולנוע ותסריטאית מרוקאית.
ביוגרפיה
מריאם באנמ'ברק-אלויסי נולדה ב-21 ביולי 1984 ברבאט, עיר הבירה של מרוקו. היא למדה במכון הלאומי לשפות ותרבויות המזרח בפריז, שם היא למדה ערבית. מאוחר יותר, בשנת 2010, היא למדה בימוי בבית ספר לקולנוע "אינסאס" שבבריסל. מריאם באנמ'ברק-אלויסי ביימה חמישה סרטים קצרים בבריסל, שני סרטים שקיבלו תשומת לב הם "Nor" (ולא) שביימה בשנת 2013, ו-"Jennah" (ג'ינה) שביימה בשנת 2014. מריאם באנמ'ברק-אלויסי יצרה תערוכה במוזיאון ויקטוריה ואלברט שבלונדון.
ג'נה (2014)
בשנת 2014 יצא לאור הסרט הקצר "ג'נה". הסרט נכתב על ידי מריאם באנמ'ברק-אלויסי, והוא מספר על ילדה בת 13 שגדלה במרוקו. בשנת 2015, זכה הסרט בפרס חבר המושבעים בפסטיבל הסרטים של אטלנטה. הוא גם זכה בפרס בפסטיבל הסרטים של רוד איילנד.
סופיה (2018)
בשנת 2018 פורסם הסרט המלא "סופיה". הסרט נכתב ובוים על ידי מריאם באנמ'ברק-אלויסי, והוא מספר על נערה בשם סופיה, שאינה יודעת שהיא בהיריון עד שהיא נכנסת לעבודה. בת דודתה, לנה, סטודנטית לרפואה מבינה מה קורה לסופיה ולוקחת אותה לבית חולים. במרוץ נגד הזמן, בית החולים מעניק לצעירה 24 שעות כדי לספק תיעוד של אביו של הילד לפני התראה המשטרה. יחד עם בת דודתה, סופיה מנסה לאתר את הבחור שפגשה רק פעם אחת.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן, וזכה בפרס התסריט הטוב ביותר. בנוסף הוא קיבל תשואות טובות מן הקהל בפסטיבל.
בוטסואנה במשחקים האולימפיים
בוטסואנה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מוסקבה (1980). היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
בראשית דרכה של המשלחת הבוטסואנית במשחקים, היא לא רשמה הצלחות גדולות, אך ההישגים השתפרו בהדרגה. באולימפיאדת סידני (2000) סיים האתלט גלודי דובה במקום השביעי בריצת 800 מטר. באולימפיאדת אתונה (2004) העפילה נבחרת השליחים ב-400X4 מטרים לשלב הגמר, וסיימה במקום השמיני. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה אמנטל מונטשו במקום השמיני בריצת 400 מטר וגייבל גרנמוטסה סיים במקום התשיעי בקפיצה לרוחק. המתאגרף חומיסו איקגופולנג העפיל לשלב רבע הגמר.
באולימפיאדת לונדון (2012) היה נייג'ל איימוס לספורטאי הבוטסואני הראשון שזוכה במדליה אולימפית. איימוס, שהיה בן 18 בזמן המשחקים, זכה במדליית הכסף בריצת 800 מטר. אמנטל מונטשו סיימה במקום הרביעי בריצת 400 מטר, 3 מאיות השנייה בלבד אחרי הזוכה במדליית הארד, דידי טרוטר ו-5 מאיות השנייה אחרי הזוכה במדליית הכסף, כריסטין אוהורוגו.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
מערכת הגנה אקטיבית
מערכת הגנה אקטיבית (בראשי תיבות באנגלית: APS) היא מערכת הגנה לכלים צבאיים המונעת מהאיום הנורה לעברם לפגוע בכלי המוגן. זאת בניגוד למיגון פסיבי, שמתבסס על כך שהאיום אומנם יפגע בכלי אך לא יצליח לחדור את השריון.
ההגנה אקטיבית מחולקת לשני סוגים:
יישום רעיון ההגנה האקטיבית החל בעוד שנות ה-40 של המאה ה-20, אך התפתח באופן משמעותי עם כניסתן של טכנולוגיות צבאיות מתקדמות בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21.
מערכות הגנה אקטיבית לכלי טיס
כלי טיס צבאיים (בפרט מטוסי קרב ומסוקי קרב מתקדמים) נושאים מערכות לוחמה אלקטרונית שמטרתן לשבש הנחיה של טילי נ"מ (טילי אוויר-אוויר וטילי קרקע אוויר) באמצעים שונים, כגון שיבוש אלקטרוני או שיגור מוץ ונורי הטעייה הגורמים לטיל להינעל על מטרות הדמה ולא על כלי הטיס.
ב-28 בנובמבר 2002 נורה טיל נ"מ לעבר מטוס בואינג 757 של ארקיע לאחר שהמריא בטיסה IZ582 מנמל התעופה של מומבסה בקניה. בעקבות התקרית, המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית (DHS) השקיעה במחקר ובפיתוח מערכות מתקדמות להגנה על מטוסים מפני טילים וגם ישראל פיתחה מערכת הגנה אקטיבית רכה למטוסי נוסעים בשם מגן רקיע. חברות תעופה ציידו חלק ממטוסי הנוסעים שלהן במערכות לשיבוש טילים.
מערכות הגנה אקטיבית לכלי שיט
כלי שיט נושאים אף הם מערכות הגנה אקטיבית ואמצעי לוחמה אלקטרונית שמטרתם להתמודד מול טילים נגד ספינות. בזכות גודלן, יכולות ספינות אף לשאת מערכות הגנה אקטיבית קשות המיירטות את האיום טרם פגיעתו בספינה. דוגמאות למערכות כאלה הן טיל הברק הישראלי ומערכת הפלנקס (תותחי M61A1 וולקן 20 מ"מ ומערכת מכ"ם) האמריקאית.
מערכות הגנה אקטיבית לרכב קרבי משוריין
פיתוחן של מערכות ההגנה האקטיביות ידע שיטות שונות ופיתוחים רבים. החל ממערכת הגנה שפותחו בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, זאת כי בתקופה זו איכות הפלדה הייתה נמוכה והמשמעות של שריון עמיד היא משקל רב ופגיעה ביכולת התנועה והעבירות, אחת משלוש היכולות העיקריות והחשובות בטנק. המערכות שפותחו בשנים היו "צמודות דופן", אלו היו מבוססת על רשתות המקיפות את הצריח ויירוט פיזי של האיום באמצעות מטעני רסס.
החל מסוף המאה ה-20 פותחו מספר מערכות מסוג זה, בשל האיום שנשקף מפני רקטות נגד טנקים וטילים נגד טנקים: החל במערכת שוטרה המורכבת משבשים ומיועדת לשיבוש מערכות ההנחיה של הטילים, עבור במערכת ארנה ליירוט פיזי וכלה במערכת מעיל רוח המבצעית, המשלבת שיבוש של מערכות ההנחיה (הגנה רכה) ויירוט של האיום בעזרת כדוריות מתכת (מטען רסס; הגנה קשה).
מערכות הגנה נגד טילים ורקטות
מערכות הגנה מודרניות מפני טילים, ובפרט טילים בליסטיים, טילי קרקע-קרקע ורקטות ארטילריות, מתבססות על יירוט האיום (הגנה קשה) בטרם יפגע במטרה. היירוט נעשה באמצעות השמדת האיום במרחק בטוח באמצעות טיל מיירט (כמו בחץ, בכיפת ברזל ובקלע דוד), תותח (כמו במערכת הפלנקס) או קרן לייזר רבת עוצמה (כמו בנאוטילוס או במגן אור).
ג'ק הנווטן
ג'ק הנווטן (1888 - אפריל 1912) היה דולפין מגזע גרמפוס אפור, סייע לספינות לעבור את מצר קוק שבניו זילנד בין השנים 1888 עד 1912. ג'ק הנווטן נהג להדריך את ימאי הספינות שעשו את דרכם מולינגטון לנלסון באזור סוער ומסוכן ביותר של המצר.
הדולפין נורה פעם אחת על ידי אדם (שהיה בגילופין) מסיפון אונייה שסייע ללוותה, ובתגובה חוקק חוק להגנתו בשנת 1904 בניו זילנד. "ג'ק הנווטן" הוא גם שמו של ריקוד עם סקוטי שנוצר כמחוות כבוד אליו.
היסטוריה
ג'ק הנווטן הנחה ספינות על ידי כך ששחה לצידם במשך כעשרים דקות. אם צוות הספינה לא ראה אותו אז היו נוהגים לחכות לו מעט רגעים.
ג'ק נראה לראשונה בשנת 1888 בפני ספינת המפרשים "ברינדל", מסוג סקונר, כאשר הספינה עברה במעבר הצרפתי, תעלה המקשרת בין האי דה-אורביל לבין האי הדרומי. כאשר מלחי הספינה הבחינו שהוא צולל ושוב צף לפניהם הם רצו להרוג אותו, אך אשתו של הקפטן שכנעה אותם לא לעשות זאת. לתדהמתם, הדולפין התקדם לעברם והנחה אותם בחציית התעלה הצרה. בשנים שלאחר גילויו, הוא המשיך והנחה כמעט כל ספינה שנתקלה בדרכו. אזור זה נחשב לאזור ימי מסוכן ביותר שכן הזרמים בו חזקים מאוד והוא מוקף בסלעים, אך הודות לג'ק אף ספינה לא נפגעה בשטחו.
ימאים ותיירים רבים ראו את ג'ק הנווטן, הוא הוזכר בעיתונים מקומיים ובגלויות.
הפעם האחרונה בה נראה ג'ק הייתה בשנת 1912. החלו לצוץ מספר שמועות בנוגע להיעלמותו, ביניהם פחד שמא ציידי לווייתנים הרגו אותו. עם זאת, מחקרים העלו שג'ק היה בעל חיים זקן באותו זמן. ראשו היה לבן וגופו היה חיוור, שניהם סימנים לגילו המתקדם, ולכן כפי הנראה הוא מת מסיבות טבעיות של זקנה.
תקרית ירי
בשנת 1904, אדם שהיה על סיפון האונייה "פנגויין" ירה בג'ק הנווטן ברובה. למרות החוויה הטראומטית, ג'ק המשיך להדריך ספינות במעברן בנתיבים צרים ומסוכנים. אולם, לפי האגדות הוא הפסיק לסייע לאנשי האונייה פנגויין ולכן היא טבעה במצר קוק בשנת 1909.
הגנה
בעקבות תקרית הירי שחווה, הועלתה הצעת חוק חדשה שבאה להגן עליו. הוא זכה להגנת דבר המלך במועצה ב-26 בספטמבר 1904. החוק היה תקף עד להיעלמותו בשנת 1912. סבורים, כי הוא בעל החיים הימי הראשון שזכה להגנת החוק של מדינה.
Jump Then Fall
אף על פי שלא יצא כסינגל שיווקי ולא כסינגל, הצליח השיר להגיע למקום העשירי במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר מדבר על מערכת יחסים של סוויפט, אותה היא מתארת כמערכת יחסים שגורמת לה לעליות ומורדות כשם השיר. היא פותחת אותו בתיאורים על שיחות טלפון עם בן הזוג שלה, תוך שמילותיו מזכירות את מילות השיר "Our Song" משנת 2006, הלקוח מאלבום הבכורה שלה, Taylor Swift.
נייתן צ'פמן שעבד עם סוויפט על מיטב שיריה כדוגמת "You Belong with Me", ו-"Love Story", הפיק עמה יחד את השיר הזה.
ביקורת
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות, תוך שברולינג סטון הוא דורג במקום ה-155 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
הצלחה מסחרית
השיר זכה להצלחה רבה בארצות הברית אף על פי שלא יצא כסינגל. הוא הגיע למקום העשירי במצעד הבילבורד הוט 100, תוך שאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לו את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים במדינה, מה שהופך אותו לאחד מהשירים הנמכרים ביותר מהאלבום.
כמה שנים לצאתו, הועלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-16 מיליון השמעות.
(בעברית: לקפוץ ואז ליפול (גרסתה של טיילור)) היא הקלטה חוזרת של "Jump Then Fall". היא יצאה לאור על ידי סוויפט ב-9 באפריל 2021, באמצעות חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, ביחד עם שאר שירי , ההוצאה החוזרת של אלבומה משנת 2008.
אבולוציה של המוסר
אבולוציה של המוסר הוא תחום מחקר הבודק את מידת ההשפעה של האבולוציה על התפתחות המוסר. מוסר או אֵתִיקָה הוא אוסף של אמונות, השקפות וכללים הקובעים מהי התנהגות נכונה או לא נכונה, טובה או רעה. המוסר הוא חלק מתרבות, אך גם יחסי לתרבות: בתרבויות שונות יש מוסר שונה, ועם זאת יש תרבויות רבות שכללי המוסר בהן דומים. משום כך נשאלת השאלה באיזו מידה השפיעה האבולוציה על התפתחות מוסר בבני אדם.
מוסר קשור בדרך כלל להתנהגות אנושית ולא להתנהגות של בעלי חיים. התחומים המתפתחים של ביולוגיה אבולוציונית, ובמיוחד פסיכולוגיה אבולוציונית, טוענים שלמרות המורכבות של התנהגויות חברתיות אנושיות, ניתן לייחס את מבשרי המוסר האנושי לחיות חברתיות רבות אחרות. פילוסופים ואנשי מדע ראו באופן מסורתי את המוסר כהבניה חברתית, ולפיכך כיחסי מבחינה תרבותית, על אף שאחרים טוענים שיש מדע מוסר אובייקטיבי.
היסטוריה
הניסיון הבולט הראשון לחקור את הקשר בין אבולוציה לבין מוסר היה של צ'ארלס דרווין בספרו "מוצא האדם" (1871). בפרקים IV ו-V בספר ביקש דרווין להסביר את מקור המוסר האנושי, וטען שאין פער מהותי בין האדם לבעלי החיים. דרווין רצה להראות כיצד חוש מוסרי מעודן, או מצפון, יכול היה להתפתח באמצעות תהליך אבולוציוני טבעי, שהחל באינסטינקטים חברתיים המושרשים בטבענו כחיות חברתיות.
ספרו של אדוארד א' וילסון מ-1975, "סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה", עורר מחדש את הדיון בנוגע לאבולוציה של המוסר. בספר זה טוען וילסון שקיים בסיס גנטי למגוון רחב של התנהגויות חברתיות אנושיות ולא אנושיות. בעשורים האחרונים, הפך הדיון באבולוציה של המוסר לנושא שנוי במחלוקת בחוגים מדעיים ופילוסופיים כאחד.
חברתיות בבעלי חיים
אף על פי שבעלי חיים אחרים עשויים שלא להפגין מה שבני אדם תופסים כהתנהגות מוסרית, כל החיות החברתיות נאלצו לשנות או לרסן את התנהגויותיהן למען החיים בקבוצה. דוגמאות אופייניות לשינוי התנהגותי ניתן למצוא בחברות של נמלים, דבורים וטרמיטים. מושבות נמלים עשויות לכלול מיליוני פרטים. אדוארד וילסון טוען שהגורם החשוב ביותר שמוביל להצלחתן של מושבות נמלים הוא קיומה של קסטת של פועלות עקרות. מעמד זה של נקבות כפוף לצורכי האם, המלכה, ומוותר על רבייה עצמית כדי לגדל אחים ואחיות. קיומן של קסטות של עקרות בקרב חרקים חברתיים אלה מגביל באופן משמעותי את התחרות על ההזדווגות, ותוך כדי כך מטפח שיתוף פעולה בתוך המושבה. שיתוף פעולה בין נמלים הוא חיוני, מכיוון שלנמלה בודדה יש סיכוי בלתי סביר לשרוד ולהתרבות בטווח הארוך. עם זאת, כחלק מקבוצה יכולות מושבות לשגשג במשך עשרות שנים. כתוצאה מכך, נמלים הן אחת ממשפחות המינים המוצלחות ביותר על פני כדור הארץ, והן אחראיות לביומסה המתחרה בזו של המין האנושי.
הסיבה הבסיסית לכך שבעלי חיים חברתיים חיים בקבוצות היא שהזדמנויות ההישרדות והרבייה טובות בהרבה בקבוצה לעומת חיים לבד. ההתנהגויות החברתיות של יונקים מוכרות יותר לבני אדם. יונקים חברתיים מאוד, כמו פרימטים ופילים, ידועים בכך שהם מפגינים תכונות שפעם נחשבו כאנושיות באופן ייחודי, כמו אמפתיה ואלטרואיזם.
חברתיות אצל פרימטים ואצל האדם
שרמר טוען שרגשות קדם-מוסריים אלו התפתחו בחברות פרימטים כשיטה לריסון אנוכיות אינדיבידואלית ולבניית קבוצות שיתופיות יותר. בכל מין חברתי, היתרונות של השתייכות לקבוצה אלטרואיסטית עולים על היתרונות של אינדיבידואליזם. לדוגמה, חוסר לכידות קבוצתית עלול לגרום לאנשים להיות פגיעים יותר להתקפות מצד זרים. השתייכות לקבוצה עשויה גם לשפר את הסיכויים למצוא מזון. הדבר ניכר בקרב בעלי חיים שצדים בלהקות כדי להכניע טרף גדול או מסוכן. אצל כל החיות החברתיות יודע כל חבר את מקומו בקבוצה. הסדר החברתי נשמר על ידי כללים מסוימים של התנהגות צפויה, וחברי הקבוצה הדומיננטיים אוכפים סדר באמצעות ענישה. עם זאת, לפרימטים מסדר גבוה יש גם תחושה של הדדיות. שימפנזים זוכרים מי עשה להם טובות ומי גרם להם עוול. לדוגמה, שימפנזים נוטים יותר לחלוק אוכל עם פרטים שטיפחו אותם בעבר. גם עטלפי ערפד מפגינים תחושת הדדיות ואלטרואיזם. הם חולקים דם באמצעות רגורגיטציה (הקאה), אך אינם חולקים באופן אקראי. סביר להניח שהם יחלקו עם עטלפים אחרים שחלקו איתם בעבר או שזקוקים מאוד להאכלה.
גם בעלי חיים כמו קפוצ'ינים וכלבים מציגים הבנה של הגינות, ומסרבים לשתף פעולה כאשר מציגים להם תגמולים לא שווים על אותן התנהגויות.
שימפנזים חיים בקבוצות של התפצלות והתמזגות המונות בממוצע 50 פרטים. סביר להניח שאבות קדמונים של בני האדם חיו בקבוצות בגודל דומה. בהתבסס על גודלן של קבוצות לקטים-ציידים שעדיין קיימות, ההומינידים הפלאוליתיים האחרונים חיו בלהקות של כמה מאות פרטים. ככל שהקהילה גדלה במהלך האבולוציה האנושית, הייתה נדרשת אכיפה רבה יותר להשגת לכידות קבוצתית. ייתכן שהמוסר התפתח בלהקות אלה שמנו 100 עד 200 אנשים כאמצעי לשליטה חברתית, פתרון סכסוכים וסולידריות קבוצתית. גבול מספרי זה הוא תאורטי ואמור להיות מקודד בגנים שלנו, מכיוון שאפילו בני אדם מודרניים מתקשים לשמור על קשרים חברתיים יציבים עם יותר מ-100–200 אנשים. לפי ד"ר דה ואל, למוסר האנושי יש שתי רמות תחכום נוספות שלא ניתן למצוא בחברות פרימטים אחרות. בני אדם אוכפים את הקודים המוסריים של החברה שלהם בצורה קפדנית הרבה יותר באמצעות תגמולים, עונשים ובניית מוניטין. אנשים גם מיישמים מידה של שיפוט והיגיון שאין לה עדות בממלכת החי.
אינטליגנציה חברתית אנושית
השערת המוח החברתי, שפורטה על ידי רובין דאנבר במאמר "השערת המוח החברתי" (The Social Brain Hypothesis) וההשלכות שלה על התפתחות חברתית, תומכת בעובדה שהמוח התפתח במקור לצורך עיבוד מידע עובדתי. המוח מאפשר לאדם לזהות דפוסים, לזהות דיבור, לפתח אסטרטגיות לעקיפת בעיות המבוססות על אקולוגיות כגון חיפוש מזון, וכן מאפשר ראיית צבעים. יתר על כן, מוח גדול הוא השתקפות של הדרישות הקוגניטיביות המרובות של מערכות חברתיות מורכבות. אומרים שאצל בני אדם ופרימטים הניאוקורטקס אחראי על ההיגיון והתודעה. לכן, בבעלי חיים חברתיים, הניאוקורטקס עבר ברירה טבעית אינטנסיבית כדי לגדול ולשפר את היכולות הקוגניטיביות החברתיות. בעלי חיים חברתיים, כמו בני אדם, ניחנים בשתי תפיסות חשובות: יצירת קואליציה - או חיים בקבוצה - והונאה טקטית, שהיא טקטיקה של הצגת מידע כוזב לאחרים. החשיבות הבסיסית של מיומנויות חברתיות של בעלי חיים טמונה ביכולת לנהל מערכות יחסים, ובתמורה, ביכולת לא רק להעביר מידע לזיכרון, אלא גם לתמרן אותו.
תגובה הסתגלותית לאתגרים של אינטראקציה חברתית היא תורת הנפש. תורת הנפש כפי שהוגדרה על ידי מרטין ברונה, היא היכולת לנחש מצבים נפשיים או רגשות של אדם אחר. תורת נפש חזקה קשורה קשר הדוק לאינטליגנציה חברתית מתקדמת. באופן קולקטיבי, חיים בקבוצה דורשים שיתוף פעולה ומייצרים קונפליקט. חיים חברתיים מפעילים לחצים חזקים של ברירה אבולוציונית לרכישת אינטליגנציה חברתית בשל העובדה שלחיים בקבוצות יש יתרונות. היתרונות של חיים בקבוצה כוללים הגנה מפני טורפים והעובדה שהביצועים של הקבוצה עולים בדרך כלל על סך הביצועים של הפרט. אבל מנקודת מבט אובייקטיבית, לחיים בקבוצה יש גם חסרונות, כמו תחרות בתוך הקבוצה על משאבים ובני זוג. הדבר מכין את הקרקע למשהו מעין מרוץ חימוש אבולוציוני בתוך אותו המין.
סלידה ואלטרואיזם כגורמים בהתפתחות המוסר
סלידה עשויה להיות בעלת תפקיד חשוב בצורות מסוימות של מוסר. טוענים שסלידה היא תגובה ספציפית לדברים או התנהגויות מסוימות שהם מסוכנים או לא רצויים מנקודת מבט אבולוציונית. לדוגמה, דברים שמגבירים את הסיכון למחלה זיהומית כמו מזון מקולקל, גופות, צורות אחרות של פירוק מיקרוביולוגי, מראה פיזי המעיד על מחלה או היגיינה לקויה, ונוזלי גוף שונים כמו צואה, הקאות, ליחה ודם. דוגמה נוספת היא שאט נפש מהזדווגות חסרת ערך מבחינה אבולוציונית כמו גילוי עריות (הטאבו של גילוי עריות) או חיזור מיני לא רצוי. דוגמה נוספת היא התנהגויות שעלולות לאיים על לכידות קבוצתית או על שיתוף פעולה, כגון רמאות, שקרים וגניבה. מחקרי MRI מצאו שמצבים כאלה מפעילים אזורים במוח הקשורים לסלידה.
באוכלוסיות של בעלי חיים חברתיים התפתח אלטרואיזם, או התנהגות שהיא חסרת ערך לפרט אך מועילה לחברי הקבוצה. נראה שרעיון זה סותר את המחשבה האבולוציונית, בשל העובדה שכשירותו והצלחתו של אורגניזם מוגדרים על ידי יכולתו להעביר גנים לדור הבא. לפי ארנסט פהר במאמרו (טבע האלטרואיזם האנושי" (The Nature of Human Altruism), ניתן להסביר את האבולוציה של האלטרואיזם כאשר לוקחים בחשבון ברירת שארים וכשירות כוללת; כלומר, הצלחת הרבייה אינה תלויה רק במספר הצאצאים שהפרט מייצר, אלא גם במספר הצאצאים שפרטים קרובים מייצרים. אלטרואיזם קיים גם מחוץ למערכות יחסים משפחתיות, אך באופן שונה המוגדר בדרך כלל על ידי דילמת האסיר. לפי התיאוריה של ג'ון נאש, דילמת האסיר משמשת להגדיר שיתוף פעולה או עריקה מצד אנשים המונעים על ידי תמריצים, או במקרה המוצע על ידי נאש - שנות מאסר בכלא. במונחים אבולוציוניים, האסטרטגיה הטובה ביותר בדילמת האסיר היא שיתוף פעולה. אדם צריך לשתף פעולה כל עוד אחרים משתפים פעולה, ולא לפעול נגד אחרים עד שפרט אחר פועל נגדם. בבסיס, אינטראקציות חברתיות מורכבות מונעות על ידי הצורך להבחין בין שיתוף פעולה אמיתי ובין עריקה.
שלוש גישות לחקר האבולוציה של המוסר
קיימות שלוש גישות בחקר האבולוציה של המוסר:
אתיקה אבולוציונית תיאורית
אתיקה אבולוציונית תיאורית מבקשת להסביר סוגים שונים של תופעות מוסריות, באופן מלא או חלקי, במונחים גנטיים, והיא כוללת גישות ביולוגיות ביחס לתפקידה של האבולוציה בעיצוב הפסיכולוגיה וההתנהגות האנושית. במילים אחרות, כיצד השפיעה האבולוציה על התפתחות התנהגויות, יכולות ונטיות מוסריות אנושיות.
האתיקה האבולוציונית התיאורית באה לידי ביטוי בתחומים מדעיים כמו פסיכולוגיה אבולוציונית, סוציוביולוגיה או אתולוגיה, והיא מבקשת להסביר את התפתחות המוסר במונחים אבולוציוניים. לדוגמה, ניתן להסביר את האמונה הכמעט אוניברסלית שגילוי עריות הוא שגוי מוסרית, כהסתגלות אבולוציונית שמקדמת את הישרדות האדם.
הנושאים האתיים הנידונים כוללים התנהגויות אלטרואיסטיות, אתיקה של שימור, תחושת הוגנות מולדת, יכולת הדרכה נורמטיבית, רגשות של חסד או אהבה, הקרבה עצמית, הימנעות מגילוי עריות, הורות וטיפול בילדים, טיפול בהורים, נאמנות בתוך קבוצה, מונוגמיה, רגשות הקשורים לתחרותיות וגמול, ואף "רמאות" מוסרית וצביעות.
סוגיית מפתח בפסיכולוגיה אבולוציונית היא כיצד רגשות והתנהגויות אלטרואיסטיות יכלו להתפתח, הן בבני אדם והן בעלי חיים, כאשר תהליך הברירה הטבעית מבוסס על שכפול לאורך זמן רק של גנים המסתגלים טוב יותר לשינויים בסביבה. תיאוריות המתייחסות לכך כללו ברירת שארים, ברירה קבוצתית ואלטרואיזם הדדי (הן ישיר והן עקיף, ובקנה מידה כלל-חברתי). חוקרים בתחום זה גם התלבטו, אם יש לראות בסוגים שונים של תופעות מוסריות הסתגלות שהתפתחה לאור היתרונות ההסתגלותיים הישירים שלהן, או תוצר לוואי של התנהגויות הסתגלותיות.
אתיקה אבולוציונית נורמטיבית
אתיקה אבולוציונית נורמטיבית היא הענף השנוי ביותר במחלוקת של האתיקה האבולוציונית. מטרתה להגדיר אילו מעשים נכונים או לא נכונים ואילו דברים טובים או רעים במונחים אבולוציוניים. זה אינו רק "תיאור", אלא קביעת מטרות, ערכים ומחויבויות. דרוויניזם חברתי, שנדון לעיל, הוא הגישה המשפיעה ביותר מבחינה היסטורית על האתיקה האבולוציונית הנורמטיבית. כפי שטען הפילוסוף ג. א. מור, נראה כי גרסאות מוקדמות רבות של אתיקה אבולוציונית נורמטיבית ביצעו טעות לוגית שמור כינה "הכשל הנטורליסטי". הטעות הייתה בהגדרת נכס נורמטיבי, כמו "טוב", במונחים של נכס לא נורמטיבי, נטורליסטי, כגון "הנאה" או "הישרדות".
מטא-אתיקה אבולוציונית
מטא-אתיקה אבולוציונית שואלת כיצד התיאוריה האבולוציונית קשורה לשאלה אם קיימים ערכי מוסר אובייקטיביים ואפשרות של ידע מוסרי אובייקטיבי. לדוגמה, יש מומחי אתיקה אבולוציונית שפנו לתיאוריה האבולוציונית כדי להגן על צורות שונות של ספקנות לגבי מוסר ואנטי-ריאליזם מוסרי, שמשמעותו שאין עובדות מוסריות אובייקטיביות.
התיאוריה האבולוציונית אולי לא תוכל לומר לנו מה נכון או לא נכון מבחינה מוסרית, אך אולי תוכל להאיר את השימוש שלנו בשפה המוסרית, או להטיל ספק בקיומן של עובדות מוסריות אובייקטיביות או באפשרות של ידע מוסרי. חוקרים כמו מייקל רוז, אדוארד א' וילסון, ריצ'רד ג'ויס ושרון סטריט הגנו על טענות אלה.
אחת החוקרות שניסתה להפריך את הריאליזם המוסרי או לתמוך בספקנות מוסרית היא שרון סטריט. סטריט טוענת שהפסיכולוגיה האבולוציונית חותרת תחת הריאליזם המוסרי. לפי סטריט, קבלת ההחלטות המוסרית האנושית "רוויה לחלוטין" בהשפעות אבולוציוניות. לדבריה, הברירה הטבעית הייתה מתגמלת נטיות מוסריות שהגדילו את הכשירות, לא כאלה שעוקבות אחר אמיתות מוסריות אובייקטיביות, אם יש כאלה. זה יהיה צירוף מקרים מדהים ובלתי סביר אם תכונות אתיות "עיוורות מוסרית" שמטרתן אך ורק הישרדות ורבייה יתאימו באופן הדוק לאמיתות מוסריות עצמאיות. לפיכך איננו יכולים להיות בטוחים שהאמונות המוסריות שלנו עוקבות במדויק אחר אמת מוסרית אובייקטיבית. הריאליזם מאלץ אותנו לאמץ ספקנות מוסרית. אך לטענתה של סטריט, בסופו של דבר ספקנות כזו אינה סבירה, ועלינו לדחות את הריאליזם ובמקום זאת לאמץ השקפה אנטי-ריאליסטית כלשהי הרואה באמונות מוסריות אמונות מוצדקות אובייקטיבית.
תגובה שנייה לסטריט היא להכחיש שהמוסר "רווי" בהשפעות אבולוציוניות כפי שסטריט טוענת. ויליאם פיצפטריק, למשל, טוען כי "גם אם יש השפעה אבולוציונית משמעותית על התוכן של רבות מהאמונות המוסריות שלנו, עדיין ייתכן שרבות מהן נובעות בחלקן (או במקרים מסוימים בשלמותן) מהשתקפות והיגיון מוסריים אוטונומיים, בדיוק כמו האמונות המתמטיות, המדעיות והפילוסופיות שלנו." את השונות הרחבה של קודים מוסריים בין תרבויות ותקופות זמן היסטוריות קשה להסביר אם המוסר מעוצב באופן נרחב על ידי גורמים גנטיים כפי שסטריט טוענת.
טיעון נפוץ נוסף שמשתמשים בו באתיקה אבולוציונית להפרכת הריאליזם המוסרי הוא שהצלחתה של הפסיכולוגיה האבולוציונית בהסבר התגובות האתיות האנושיות הופכת את המושג של אמת מוסרית ל"מיותר". למשל, אם נוכל להסביר באופן מלא במונחים אבולוציוניים מדוע הורים אוהבים את ילדיהם ודואגים להם באופן טבעי, אין צורך להפעיל שום אמיתות מוסריות ריאליסטיות "פתלתלות" לצורך ההסבר. לפיכך, מסיבות של פשטות תאורטית, אל לנו להניח את קיומן של אמיתות כאלה, ובמקום זאת, עלינו להסביר את האמונה הרווחת באמיתות מוסרית אובייקטיבית כ"אשליה שנכפתה עלינו על ידי הגנים שלנו כדי לגרום לנו לשתף פעולה (כדי שהגנים שלנו ישרדו)."
אבולוציה של הדת
הפסיכולוג מאט ג'יי רוסאנו מעלה הרהורים ואומר כי הדת צמחה לאחר המוסר ונבנתה על המוסר, בכך שהרחיבה את הבחינה החברתית של התנהגות הפרט באופן שיכלול גורמים על-טבעיים. על ידי הכללת אבות קדמונים, רוחות ואלים העומדים תמיד על המשמר בתחום החברתי, בני האדם גילו אסטרטגיה יעילה לריסון אנוכיות ולבניית קבוצות שיתופיות יותר. הערך ההסתגלותי של הדת שיפר את סיכויי ההישרדות של הקבוצה.
מרים מרבה
מרים לוצ'יה מרבה (ברומנית: Myriam Lucia Marbé, 9 באפריל 1931 בוקרשט - 25 בדצמבר 1997 בוקרשט) הייתה מלחינה קלאסית רומנייה, יהודיה במוצאה. היא לימדה כמרצה בכירה להלחנה ולקונטרפונקט בחוג להלחנה של האוניברסיטה הלאומית למוזיקה בבוקרשט.
ילדות וצעירות
מרים לוצ'יה מרבה נולדה בשנת 1931 בבוקרשט. אביה, ד"ר מקסימיליאן מקס מרבה, רופא ובקטריולוג ממוצא יהודי ספרדי, דובר לדינו וגרמנית, עבד במכון פסטר בבוקרשט (לימים מכון יון קנטקוזינו) שהיה סמוך לביתו. הוא היה חייל בצבא הרומני בימי מלחמת העולם הראשונה והיה החוקר היהודי היחיד בתחום הרפואה שהושאר לעבוד במוסד ממשלתי בבוקרשט בימי הדיקטטורה הצבאית-פשיסטית של יון אנטונסקו. אחרי סיום מלחמת העולם השנייה עלו רוב בני משפחתו לישראל. האם של מרים מרבה, אנגלה לבית ולטר, הייתה מורה לפסנתר בתיכון למוזיקה ידועה בבוקרשט, בת לאאוג'ן ולטר, אדם שלפי מסורת המשפחה שורשיו היו באירלנד ובארצות הברית, ושהתיישב בעיירה טופליצה בטרנסילבניה. אשתו של וולטר הייתה יהודייה. בבית משפחת מרבה נפגשו רבים מאנשי האליטה האינטלקטואלית של בוקרשט, כולל אמנים כמו הצייר דומיטרו גיאצה או מבקר האמנות ג'ורג'ה אופרסקו. על האווירה שוחרת התרבות ששררה בבית סיפרה מרבה: "אצלנו בבית ניגנו מוזיקה קאמרית, ולפעמים בין הערביים, אמא ניגנה בפסנתר "אהבת המשורר" מאת שומאן, בעוד אבא עקב ומלמל את חרוזיו של היינה...".
מרבה למדה פסנתר בילדותה אצל אמה, והתלבטה הרבה לבחור בין לימודי רפואה ולמוזיקה. בגיל 13 בשנת 1944, אחרי הדחת המשטר האנטישמי, נרשמה ללימודים בקונסרבטוריון למוזיקה בבירת רומניה. היא למדה בו עד שנת 1954 אצל מורים ידועים, דוגמת פלוריקה מוזיצ'סקו (1887–1969) וסילביה קפצנה (פסנתר), יון קירסקו (תאוריית המוזיקה), מרציאן נגריה, מיכאי ז'ורה (1891–1971), לאון קלפר (1900–1991), שלימד קונטרפונקט והלחנה, יון דומיטרסקו (הרמוניה) ותאודור רוגלסקי (תזמור). באותה תקופה התוודעה למלחין מיכאיל אנדריקו שקירב רבים מהמוזיקאים הצעירים למוזיקה העכשווית. השתתפה בעניין רב בקורסים לחקר הפולקלור הרומני שהועברו על ידי ג'ורג'ה בריאזול ואחרים. לא פעם השתתפה מרבה בשיעורים ובמפגשים שהתקיימו בבתיהם הפרטיים של מורים כמו ז'ורה ואנדריקו (השמיע תקליטים עם מוזיקה של אנטון וברן ואחרים) או אצל חברים כמו המלחין אאורל סטוריה כשקראו בסתר בבספרו של המוזיקולוג הצרפתי רנה ליבוביץ על הטכניקה של ארנולד שנברג. אנדריקו סבל בהמשך מהשלכות תמיכתו בחידושים במוזיקה ונרדף על ידי השלטון.
אחרי נישואים ראשונים וגירושים התחתנה מרבה עם הסופר בעל המוצא היווני עם השורשים היהודיים אריסטידה פולופול, בן למשפחה אריסטוקרטית מהאמידות ברומניה, שסבלה מאוד מהדיכוי בתקופה הקומוניסטית. אבי בעלה, דמוסטנה פולופול, שמילא תפקיד של מזכיר מדינה במשרד המשפטים בזמן השר לוקרציו פטרשקנו, שם קץ לחייו בתקופה שבה התחילו הרדיפות של המשטר החדש נגד פטרשקנו והאנשים שהיו בקשר איתו.
פעילותה האמנותית והפדגוגית
בשנים 1954–1988 לימדה מרבה כמרצה לקונטרפונקט והלחנה באקדמיה למוזיקה (ה"קונסרבטוריון") של בוקרשט, שנקראת כיום האוניברסיטה הלאומית למוזיקה. היא לא קודמה למעמד של פרופסור בין היתר בגלל סירובה להצטרף למפלגת הפועלים הרומנית (המפלגה הקומוניסטית).
לצד שטפאן ניקולסקו, טיבריו אולאך, אאורל סטוריה, אנטול ויארו - בבוקרשט, ובקורנל צראנו - בקלוז', בלטה מרים מרבה בין המורים שקידמו אצל תלמידיהם חדשנות בתחום ההלחנה, ויצרה בעצמה מוזיקה של סריאליזם, סונוריזם, מוזיקה מרחבית וכו'.
עם תלמידיה הרבים נמנו מלחינות כמו ויולטה דינסקו, מאיה צ'ובאנו, מיכאלה סטנקולסקו-ווסגניאן וליביה תאודורסקו-צ'וקניה. בשיעוריה שמה מרבה דגש גם על שילוב האמנויות - היא עודדה את תלמידיה לבקר במוזיאונים, להביט באלבומי אמנות, ולקרוא ספרי מופת מן הספרות הרומנית והעולמית.
בשנים 1968–1972, בתקופה של הליברליזציה היחסית החולפת שהתחוללה אז ברומניה הקומוניסטית, הרשה לה השלטון לנסוע למערב אירופה ולהשתתף בבית ספר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאט בגרמניה וב-1971 בצרפת בפסטיבל הבינלאומי רואיאן לאמנות עכשווית.
בשנת 1963 נולדה לה בת, נאוסיקאא מריה פולופול-מרבה, לימים סופרת ופובליציסטית. הבת עקרה להולנד בשנת 1982 ולמדה והתיישבה שם. בעלה של מרבה, אריסטידה פולופול, נשאר גם הוא במערב בסוף שנות ה-80 ונרצח ב-1989 במחנה מהגרים בגרמניה על ידי דייר חולה נפש.
פרט לפעילותה כמלחינה כתבה מרבה מאמרים בתחום המוזיקה הקלאסית. בין השאר, כתבה מונוגרפיה על המלחין הלאומי של רומניה, ג'ורג'ה אנסקו, מסות וניתוחים ביקורתיים על הסגנון במוזיקה.
על יצרתה
עם יצירותיה הידועות ניתן למנות לידר על טקסטים של משוררים רומנים וזרים, את "טקס עבור צמאון האדמה" (Ritualul pentru setea pământului) שזיכה את המקהלה הרומנית "מדריגל" בניצוחו של מרין קונסטנטין באחד מהצלחותיה הגדולות בעולם, Timpul regasit (הזמן שנמצא) להרכב כלים בארוקיים, Vocabular (מילון), Trommelbas, הסימפוניה "אור-אריאדנה" (Simfonia Ur-Ariadna) "הגן הקסום "Grădina fermecată" לחלילית) הרקוויאם פרה אנג'ליקו-שאגאל-וורונץ (Fra Angelico-Chagall-Voroneț), יצירות רבות למוזיקה קאמרית, קונצ'רטי לכלים שונים וכו'. לדברי המוזיקולוגית עדה ברומארו, המוזיקה של מרבה אקפרסיבית, נאמנה לגישה אמנותית הומניסטית, ואינה מופשטת או משועבדת למגמות האוונגרדיות הקפדניות שהיו פעילות בשלהי המאה ה-20 ושאותן הכירה היטב.
יצירות
מרים מרבה הלחינה כ-100 יצירות מוזיקליות מקוריות.
אופרה ומוזיקה לירית
מרבה כתבה גם שירים (לידר) על טקסטים מאת טודור ארגזי, ג'ורג'ה טופרצ'אנו, פרנסואה ויון, פדריקו גארסיה לורקה
אלנור חוסיינוב
אלנור חוסיינוב (באזרית: Elnur Hüseynov; נולד ב-3 במרץ 1987) הוא זמר אזרי.
ביוגרפיה
חוסיינוב נולד בשנת 1987 בעיר אשגבאט שבטורקמניסטן הסובייטית (טורקמניסטן של היום) להורים אזרים. כשהיה בן 5 נשלח ללמוד בבית ספר למוזיקה לילדים מחוננים, שם הוכשר בנגינה על פסנתר. בשנת 1999 הגרו הוריו לבאקו.
בשנת 2008 ייצג את אזרבייג'ן לראשונה באירוויזיון, יחד עם סמיר ג'וואדזאדה תחת השם "אלנור וסמיר". הם צלחו את חצי הגמר והעפילו לגמר, שם סיימו במקום השמיני. חוסיינוב השתתף בעונה הרביעית של דה ווייס בגרסה הטורקית (O Ses Türkiye), וסיים שני בתוכנית. הוא נבחר בבחירה פנימית שוב לייצג את אזרבייג'ן באירוויזיון 2015 עם השיר "Hour of the Wolf" ("שעת הזאב"), איתו צלח את חצי הגמר השני והעפיל לגמר, שם סיים במקום ה-12.
משאית מגה יונדאי
משאית מגה יונדאי (בקוריאנית : 현대 메가트럭, באנגלית : Hyundai Mega Truck, קרוי גם : Bering MD (קנדה, ארצות הברית) הם קשת רחבה של דגמי משאיות אשר מיוצרים על ידי יצרנית כלי הרכב הדרום-קוריאנית יונדאי מוטור משנת 2004
המנועים אשר הורכבו במשאיות היו מסוג דיזל.