cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון ריית'
ג'ון ריית' היה חבר בצוות המבצעים המיוחדים "צוות אקס" מטעם ה-CIA, בו היו חברים הסוכנים המוטאנטיים וולברין, סייברטות', מאווריק, סילבר פוקס ומאסטודון. מאוחר יותר צורפו חברי הצוות לתוכנית "נשק אקס", בה הושתלו בהם זיכרונות מזויפים ויכולת ההזדקנות שלהם הואטה. כאמן טלפורטציה תפקידו של ג'ון היה מילוט הצוות, בו השתתף כמומחה בחומרי נפץ. פעולותיו השונות ושינוי זיכרונותיו הובילו אותו למצב פרנואידי, שגרם לו למלכד את ביתו מחשש לחייו. הוא נמנע מלהשתמש בכוחותיו באופן פומבי, ונראה רחום יותר משאר חברי הצוות וכאחד שלא שש להרוג חפים מפשע שעומדים בדרכו, מה שהציב אותו בעימותים עם סייברטות' הפראי. הצוות התפרק עקב בריחתו האלימה של וולברין ממתחם הניסויים של נשק אקס, וג'ון המשיך לעבוד כסוכן CIA עצמאי.
ג'ון היה זה שאיחד את חברי צוות אקס שנים לאחר מכן במטרה לאתר את האדם שאחראי על שינוי זכרונם, והגן מאוחר יותר על מאווריק מפני אומגה רד. הוא גויס שנית לתוכנית נשק אקס ונשלח עם סייברטות' לגייס את מאווריק, שסירב והשיב מלחמה. במהלך הקרב המתחולל ניצל סייברטות' את המהומה כדי להרוג את ג'ון, ששרד ונעשה לכומר בפטיסטי דתי בעיירה קטנה, בה ביקר וולברין שנים לאחר מכן במסע לגילוי עצמי. שד המתחזה לוולברין הגיע לעיירה זמן קצר אחרי עזיבתו של וולברין, ותקף את תושבי העיירה כדי להפליל את וולברין בנעשה. ריית' יידע את תושבי העיירה כי זהו אינו וולברין, והקריב את חייו בניסיון הרואי להצילם.
את דמותו בסרט הלייב אקשן "אקס-מן המקור: וולברין" גילם הראפר will.i.am. דמותו של קולונל מוס בסדרת האנימציה "וולברין והאקס-מן" מבוססת על דמותו של קולונל ג'ון ריית' מיקום האולטימייט.
כריס טיילור
כריס טיילור (באנגלית: Chris Taylor) הוא מעצב משחקי מחשב ויזם קנדי, המוכר בעיקר בשל פיתוח המשחקים "Total Annihilation" וסדרת "Dungeon Siege", וכן על הקמת Gas Powered Games. בשנת 2002 קבע אתר האינטרנט Gamespy כי טיילור הוא אחד משלושים האנשים המשפיעים ביותר בתחום משחקי הווידאו.
ביוגרפיה
הוא הקים את Gas Powered Games במאי 1998 ועיצב את משחק הפעולה-תפקידים "Dungeon Siege". המשכו, "Dungeon Siege II", יצא ב-2005.
יומנו של חנון 3: קיץ קטלני (סרט)
יומנו של חנון 3: קיץ קטלני (באנגלית: Diary of a Wimpy Kid: Dog Days) הוא הסרט השלישי בסדרת הסרטים "יומנו של חנון", המבוססת על סדרת הספרים באותו השם. הסרט מתבסס על הספרים השלישי והרביעי בסדרה. צילומי הסרט החלו ב-8 באוגוסט 2011 בוונקובר שבקנדה והסרט יצא ב-3 באוגוסט 2012.
עלילת הסרט
בתחילת הסרט, מגיעים משפחת הפלי לבריכה העירונית, ולא נראה שגרג נהנה שם במיוחד עקב עומס האנשים. גרג מתכנן לבלות את חופשת הקיץ הקרבה בשינה ובמשחקי וידאו, אך אביו, פרנק, מקשה עליו לעשות זאת ומנסה לגרום לו לזוז במגוון דרכים משעממות. גם אמו, סוזן, משעממת את גרג כשהיא פותחת מועדון קריאה ומתעקשת שהוא ידון עמה על ספרים של בנות. גרג מרגיש שהחופשה שלו נהרסה, עד אשר ראולי מזמין אותו לבוא איתו כאורח לקנטרי קלאב. שם, גרג וראולי נהנים מאוד מהשקט, מהבריכות ומהאוכל, אך יותר מכל מנוכחותה של הולי הילז, עליה גרג דלוק, ושמלמדת שם ילדים קטנים לשחק טניס. גרג, שהתבאס בסוף השנה שלא השיג את המספר שלה, שמח מאוד לראותה והשניים מבלים יחדיו. כדי להתחמק מן הפעילויות המשמימות של הוריו, גרג משקר להם שהוא השיג עבודה בקנטרי, וזאת על מנת ללכת לשם כל יום בתור אורחו של ראולי ולבלות עם הולי. עם זאת, רודריק, אחיו הגדול, מגלה את סודו ומבקש להצטרף גם הוא לקנטרי על מנת לנסות להתחבר עם אחותה הגדולה של הולי, הת'ר. גרג מסכים ומצליח להבריח גם אותו פנימה. כדי להעסיק את בניו במהלך חופשת הקיץ וללמד אותם אחריות, מחליט אביהם לקנות להם כלב, אך בסופו של דבר מטפל בו בעיקר בעצמו.
ראולי גם מזמין את גרג לבלות עמו ועם משפחתו בלונה-פארק, אך החוויה נהרסת כאשר גרג, שמתקשה לסבול את מנהגיה של המשפחה המוזרה, שולח לאמו הודעה במייל, לפיה הוריו של ראולי משגעים אותו, וגם מתקשר בטעות למשטרה. המשטרה, שבטוחה שהוריו של ראולי מתעללים בילד, פורצת לבית הנופש שבו שהו ראולי, משפחתו וגרג, ולאחר התקרית המביכה גרג נשלח חזרה לביתו והוריו של ראולי לא מרשים לו להסתובב עמו עוד. למחרת, בקנטרי-קלאב, גרג מנסה לקפוץ ממקפצה גבוהה ולהרשים בכך את הולי, אך מסתבך ובעת הקפיצה מאבד את בגד הים שלו - מה שמותיר אותו ערום לגמרי. עד שהוא מצליח להשיג את מכנסיו בחזרה הקנטרי נסגר, וגרג נזכר ששכח להבריח פנימה את רודריק, שמחכה לו בשער האחורי ושנאלץ להסתתר בתוך פח גדול כדי שלא יגלו אותו. כשהוא מגיע לשער האחורי בריצה הוא רואה שמשאית זבל מפנה את הפח. בחושבו שרודריק עדיין בתוך הפח, גרג נבהל עד עמקי נשמתו וצועק את שמו של אחיו, אך במזל רודריק כבר יצא מהפח ושואל את גרג מדוע לא הכניס אותו. כשהוא שטוף הקלה, גרג מתנפל על רודריק בחיבוק, דבר שמפתיע את רודריק מאוד.
ביום למחרת, גרג וראולי משלימים וגרג אף מצליח לסדר לרודריק וללהקתו הופעה במסיבת יום ההולדת ה-16 של הת'ר הילס, דבר שגורם הפעם לרודריק לחבק את גרג בתורו. אביו של גרג מגלה שבנו מעולם לא עבד בקנטרי-קלאב ולמעשה עבד עליו. הוא מאוכזב מגרג. רודריק פורץ לחדרו של גרג כשהוא מודאג מאוד, ומספר לו שאביהם מתכוון לרשום את גרג לפנימייה צבאית בתור עונש. כפתרון, מציע רודריק לגרג לנסות לרכך אותו כאשר ייצאו יחד למחנאות עם עוד קבוצה שלמה של ילדים ומדריכים. כשהם מגיעים לשם, גרג מגלה שיש עוד קבוצה שמתחרה בהם ולועגת לאבא שלו, בתוך כמה דקות הוא אסף את הילדים שהיו איתו בקבוצה לארגן מתיחה. הם שמים תיכננו לשים בשק שינה של המדריך של הקבוצה היריבה נמלים ולשים מול האוהל שלהם רשת אם דבק שהוא יתקע בהם. שגרג מתגנב לאוהל כדי לשים את הנמלים בשק שינה שלו הוא מגלה שמקום אוהל אם שק שינה יש לו בית שלם בתוך האוהל אם מכונה ליצירת וופל בלגי וטלוויזיה, וגם יש מיטה ענקית. אחרי שאבא של גרג מגלה אל המתיחה הוא נכנס לאוהל ומגלה את ה"קמפינג" שלו וחושף את האוהל אחרי התקרית הזו הוא סולח לגרג. במחנה, גרג אכן משלים עם אביו ולומד שלא לשקר להוריו שוב. בסוף הסרט רואים את המסיבה של הת'ר הילס. רודריק, שמנסה להרשים אותה, מחליט לשיר במקום לתופף כמו תמיד, אך הוא מזייף ולמעשה הורס לה את המסיבה. במהלך המסיבה גרג והולי גם הופכים רשמית לזוג, ושאר הקיץ מתנהל בנעימים כשגרג מבלה בכיף עם משפחתו וחבריו.
קרן קמח
קרן קמ"ח (ראשי תיבות: קידום מקצועי חרדי) היא קרן פילנתרופית העוסקת בקידום ושילוב הציבור החרדי בתעסוקה מפרנסת באמצעות מגוון תוכניות ופרויקטים ייעודיים. הקרן נותנת ייעוץ והכוון ללימודים מקצועיים ואקדמיים בהתאמה אישית, מעניקה מלגות ללימודים בשילוב ליווי מקצועי לאורך הלימודים ובתהליך ההשמה.
קרן קמח נחשבת לגוף הגדול מסוגו בציבור החרדי. התקציב השנתי של הקרן (2021) נאמד בכ-50 מיליון ש"ח. נכון לשנה זו הקרן נתנה שירותי תעסוקה שונים לכ-35,000 גברים ונשים מהציבור החרדי.
ב-17 ביולי 2023 הקרן זכתה במכרז של מינהל תעסוקת אוכלוסיות וועדת המכרזים במשרד העבודה, בשותפות BDO להפעלת תוכנית לקידום ושילוב החברה החרדית בשוק התעסוקה (מרכזי מפתח) באזור הצפון וסובב ירושלים.
היסטוריה
קרן קמח נוסדה בשנת 2007 ביוזמתו של ג'ק שולדנפריי, על ידי קבוצת עסקני ציבור ופעילים חברתיים מהציבור החרדי, ובהם הרב בצלאל כהן ויחזקאל רוזנבלום, שביקשו לסייע בפתרון המצוקות הכלכליות במגזר החרדי, על רקע פרסום נייר עמדה של מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות שניתח את החסמים המונעים מהציבור החרדי להשתלב בשוק העבודה הישראלי והמליץ על הקמת מערך ייעוץ וסיוע לסטודנטים חרדים. יוזמת הקמת הקרן זכתה לתמיכתו של איל הנדל"ן הבריטי-ישראלי ליאו נואי, כמו גם פילנתרופים נוספים, רובם בעלי זיקה אישית לחברה החרדית בישראל או בתפוצות.
בשנים הראשונות לפעילותה, התמקדה הקרן בסיוע לגברים חרדים המבקשים לצאת אל שוק התעסוקה. החל משנת 2009 החלה הקרן להעניק מלגות לימודים גם לנשים חרדיות הפונות ללימודים אקדמיים, אך עדיין קיימת העדפה לסיוע לגברים שרמת התעסוקה שלהם בשוק העבודה הישראלי – נמוכה.
בחודש יולי 2023, לרגל 75 שנה למדינת ישראל, הודיע הנשיא יצחק הרצוג על הענקת "עיטור הנשיא" לקרן קמ"ח על תרומה ייחודית למדינה.
פעילות הקרן
בשנת 2021 נתמכו על ידי הקרן כ-4,500 סטודנטים, מהם 50% גברים ו-50% נשים, בהתפלגות שווה בין הציבור הליטאי, החסידי והספרדי. סטודנטים אלו נוספו ל-15,000 אחרים שכבר קיבלו מלגות מאז הקמתה של הקרן.
מקצועות הלימוד המובילים בקרב מקבלי מלגות הלימודים של קרן קמ"ח הם מדעי המחשב, חינוך ומקצועות פרא-רפואיים. מסקר שנערך בשנת 2021 בקרב כ-20 אלף מקבלי מלגות הלימודים מהקרן, עולה כי 85.8% ממקבלי המלגות של הקרן השתלבו בהצלחה בשוק העבודה.
הנשירה מהלימודים האקדמיים נמוכה משמעותית בקרב בוגרי קמ"ח ביחס לשאר הסטודנטים החרדים. בקרב גברים שיעור הנשירה הוא 9.5%, לעומת 46% בכלל החברה החרדית. אצל בוגרות קמח (הלומדות לימודי ליבה) שיעור הנשירה הוא 5.7%, לעומת 28% בקרב כלל הנשים החרדיות שהתחילו לימודים אקדמיים. שיעור המועסקים בקרב בוגרי תוכניות ההכשרה המקצועית שנתמכו על ידי הקרן עומד על למעלה מ-80%.
הקרן תומכת בתלמידים גם במהלך לימודיהם באמצעות ליווי, סיוע בהשמה ובמציאת עבודה בתחום הכשרתם. בפעילות זו הקרן משתפת פעולה עם ארגונים שונים לרבות "אחים גלובל".
מרכז כיוון
מרכז כיוון הוקם על ידי קרן קמ"ח בשנת 2014, ביוזמת עיריית ירושלים ובשיתוף משרד הכלכלה והוא מנוהל על ידי מר יחיאל אמויאל. מטרת הקמת המרכז היא מתן הכוון תעסוקתי למגזר החרדי, הכולל הכוונה, ליווי אישי וייעוץ מקצועי בדרך למציאת מקום עבודה מתאים ומפרנס בכבוד, באופן התואם את צרכיו ואורח חייו של הציבור החרדי.
המרכז פועל בשיתוף פעולה מלא עם כלל גורמי המקצוע, מכללות, מוסדות הכשרה וגופים מובילים מעולם התעסוקה. פעילות מרכז כיוון כוללת מגוון רחב של תחומים הנוגעים לעולם התעסוקה, ונחלקת למספר אגפים מקצועיים: מחלקת הכוון, מחלקת הכשרות, מחלקת השמה ומחלקת קשרי מעסיקים.
מאז הקמתו (נכון לשנת 2021) עברו במרכז למעלה מ-20,000 גברים ונשים מהציבור החרדי. במהלך תקופה זו הושמו בעבודה מפרנסת כ-13,000 איש ואישה על ידי עובדי המרכז. בכך נותן 'מרכז כיוון' מענה איכותי ומושלם לצורכי התעסוקה של הציבור החרדי בירושלים, ומקדם משמעותית את אחוזי ההשמה החרדית באפיקים התעסוקתיים השונים.
ביזמקס
ביזמקס הוא מתחם עסקים וחדשנות ראשון מסוגו לגברים חרדים תושבי ירושלים שהוקם על ידי קרן קמ"ח בשיתוף 'אחים גלובל' והרשות לפיתוח ירושלים. את המתחם מנהל מאז הקמתו, איציק קרומבי. המתחם פועל כחלל עבודה משותף, ליזמים, עצמאים או בעלי עסק מהציבור החרדי המעוניינים להשתלב בעולם העסקי, תוך חיסכון וייעול בתחזוקה וניהול העסק.
המתחם כולל מרחב עבודה משותף, משרדים פרטיים, חדרי ישיבות וחללים משותפים. במקום מגוון שירותי ייעוץ ופיתוח עסקי, סדנאות, קורסים ופעילויות נוספות על מנת לסייע לעסקים ולחברות להתקדם ולצמוח מבחינה מקצועית. במתחם פועלת גם תוכנית Bizlabs – החממה לסטרטאפים חרדים בשלבים מתקדמים.
מיגו
תוכנית מיגו היא תוכנית חדשנית וייחודית ששמה למטרה להוביל לפריצת דרך בנושא שילוב גברים חרדים בהייטק על ידי הכשרת אלפי גברים חרדים לתעשיית ההייטק. התוכנית הוקמה על ידי קרן קמח בשנת 2023 ביוזמת בכירים בעולם ההייטק, קרנות פילנתרופיות ומשרד העבודה והיא פועלת בשותפות עם בעלי עניין רבים כולל מרכזי ההכוון התעסוקתיים של משרד העבודה, המכללות הטכנולוגיות של מה"ט, רשות החדשנות, חברות הייטק מובילות וקרנות פילנתרופיות.
התוכנית שמנוהלת על ידי איציק קרומבי, יחיאל אמויאל ואהרן כריש, יוצרת תשתית מערכתית בפריסה ארצית פועלת בתוך המכללות הטכנולוגיות של מה"ט ומספקת למשתתפים מעטפת תמיכה משמעותית של עזרה לימודית ומקצועית, מלגות לימודים ומלגות קיום, וכן צוות הדרכה המקדם התפתחות אישית של התלמידים. לתוכנית שלב איתור ומיון בו נבחרים כ-10% מהמועמדים. תלמידי התוכנית משתתפים במסלול ההכשרה מובנה משלב השלמת השכלה של אנגלית, מתמטיקה ומיומנויות רכות. לאחריו שלב של הכשרה טכנולוגית ארוכת טווח בדגש על למידה אקטיבית ופיתוח אישי ומקצועי. עם סיומה, התלמידים עוברים התמחות בת 3 חודשים בה הם מתמחים בפרויקט משמעותי בשיתוף חברות מהתעשייה וצוברים ניסיון והתמקצעות מעשית.
משפיעים
תוכנית משפיעים הייתה מיזם משותף של קרן קמ"ח, נציבות שירות המדינה, משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים ומשרד הפנים. התוכנית היא תוצר של החלטת ממשלה 869, העוסקת בשילוב הציבור החרדי בשירות המדינה. במרכז התוכנית נבנתה עתודה חרדית מצטיינת, שהשתלבה בתפקידים משמעותיים בדרגי כניסה לשירות המדינה ולשלטון המקומי, דבר שאיפשר בניית מדיניות ציבורית טובה וממלכתית יותר, לרווחת הציבור הישראלי כולו.
התוכנית יועדה לחרדים (על פי חוק שירות המדינה), אקדמאים בעלי תואר ראשון שסיימו את לימודיהם במהלך השנים האחרונות, בעלי מוטיבציה גבוהה ללמידה ולעשייה, להט פנימי ומצוינות, בעלי יכולות הובלה והשפעה שראו עצמם מחויבים למסלול ארוך טווח של עשייה למען הכלל.
התוכנית כללה שני מחזורי הכשרה: מחזור גברים ומחזור נשים, עם כ-25 משתתפים בכל מחזור. המשתתפים והמשתתפות עברו הכשרה ייעודית במשך שישה חודשים, ובסופה השתלבו בתפקידים משמעותיים במשרדי הממשלה שונים וברשויות השלטון המקומי.
תוכנית ההכשרה עסקה במגוון סוגיות כגון מדינת ישראל והחברה הישראלית, שירות המדינה והשלטון המקומי, מערכות הממשל המרכזיות, וממשקים עם המגזר העסקי והאזרחי. לצד ההכשרה העיונית כללה התוכנית תהליכים אישיים לפיתוח זהות מקצועית, תהליכים קבוצתיים לבניית רשת עמיתים, הקניית כלים מקצועיים וכלים ניהוליים, הרצאות, מפגשים, סיורים ברחבי הארץ, עבודות חקר, ליווי בעלי תפקידים ועוד.
עם סיום פרק ההכשרה, שולבו הבוגרים בתפקידים משמעותיים בדרגי כניסה הייעודיים לבוגרי התוכנית, למשך שנתיים, כל אחד על פי יכולותיו והתאמתו ובהתאם לצורכי המדינה והרשויות. כ-80% מבוגרי התוכנית נקלטו בתקנים בשירות המדינה והשתלבו בתפקידי המשך במשרות איכותיות במשרדי ממשלה והשלטון המקומי.
מובילות
תוכנית 'מובילות', היא תוכנית מנהיגות תעסוקתית לנשים חרדיות בניהולה של מיכל לב, הפועלת בשותפות עם הג'וינט וגופים פילנתרופים נוספים מהארץ ומהעולם. מובילות הוקמה בשנת 2013 מתוך מטרה להביא למימוש הפוטנציאל של נשים חרדיות ככוח מקדם בכלכלה הישראלית, תוך שימור זהותן הקהילתית. ברשת הבוגרות של תוכנית 'מובילות' משתתפות מאות נשים חרדיות שהתקדמו לתעסוקה איכותית, לצד מנטוריות בכירות מחברות עסקיות וגופים ציבוריים במשק.
מובילות מתמחה בקידום תעסוקה איכותית וצמצום פערי שכר, פיתוח מנהיגות תעסוקתית, הגדלת מעגלי השפעה לשיפור מצב התעסוקה של נשים חרדיות, ויצירת מענה לדילמות ערכיות במפגש הבין-תרבותי בעולם העבודה.
אבני דרך
תוכנית 'אבני דרך' היא תוכנית ייחודית שפותחה על ידי הקרן והיא מיועדת לסטודנטים חרדים מצטיינים הלומדים לתואר ראשון משנה ב' ומעלה או סטודנטים לתואר שני. מטרת התוכנית היא גיבוש וחיזוק הזהות התורנית של סטודנטים חרדים באקדמיה.
התוכנית מורכבת ממפגשים חד-שבועיים, בהם דנים המשתתפים בסוגיות עקרוניות הנוגעות לזהות התורנית ולערכים המשתנים והמתגבשים מחדש כתוצאה מהעיסוק באקדמיה ובחיי המעשה. הדיונים מנוהלים על ידי מנחים מקצועיים, רבנים ומנחים, במקביל לליבון ולימוד בצוותא של סוגיות רלוונטיות בהלכה. המשתתפים בתוכנית זכאים למלגת לימודים חודשית מיוחדת.
מערכת לורנץ
ההבנה של רגישות מערכת לורנץ לתנאי התחלה הובילה לשינוי בגישה של חוקרים לבעיות הנובעות ממערכות פיזיקליות שתנאי ההתחלה בהן אינם ידועים במדויק, או אינם יכולים להינתן במדויק. כך לדוגמה, הביטוי הפופולרי של אפקט הפרפר מייצג מקרה בו משק כנפי פרפר עשוי ליצור שינויים קטנים באטמוספירה שבסופו של דבר יגרמו להופעת סופת טורנדו.
קרן קמח
חרדים לרפואה
מאז הקמת הקרן, הוכשרו בתוכנית זו למעלה מ-65 רופאים ורופאות ועוד כ-35 רופאי שיניים ואנשי מחקר. בשנת הלימודים תש"פ למדו 57 סטודנטים וסטודנטיות מהציבור החרדי בפקולטות לרפואה במסגרת תוכנית הרופאים של קרן קמ"ח. בין השנים 2014–2020 העניקה הקרן בתוכנית זו מלגות בסך של כ־6 מיליון שקלים. כאשר בהתפלגות מגדרית, מהוות הנשים רוב (70%–75%) מסך מקבלי המלגות.
במהלך הגל השני של מגפת הקורונה, פרסמו משתתפי ובוגרי תוכנית הרופאים של קרן קמ"ח מכתב בו קראו לציבור החרדי לשמור על הנחיות הבריאות והזהירות מפני הנגיף. מכתב הרופאים החרדים זכה לתהודה תקשורתית.
מערכת לורנץ
הגדרה
בשנת 1963, יצר המטאורולוג אדוארד לורנץ מודל מתמטי מופשט של הולכת החום באטמוספירה הנגזר מקירוב הציפה של בוסינסק.
המודל מתייחס לאטמוספירה כשכבת נוזל דליל דו־ממדית, המחוממת בצורה אחידה על השפה התחתונה, ומקוררת בצורה אחידה משפתה העליונה.
המודל יוצר מערכת משוואות דיפרנציאליות רגילות הכוללת שלוש משוואות:
הפרמטר \sigma פרופורציוני למספר פרנטל של האטמוספירה, \beta לממדים הפיזיים של המערכת ו\rho למספר ריילי של האטמוספירה.
אנליזה
לורנץ השתמש בגדלים המדידים לתיאור המערכת המטאורולוגית, וקיבל כי למערכת פתרונות שמתנהגים בצורה כאוטית עבור ערכים אלו.
כמעט כל הפתרונות של מערכת לורנץ עם הפרמטרים הנ"ל משתייכים לסט בעל שלוש נקודות שבת שנקרא מושך לורנץ. מושך לורנץ הוא מושך מוזר, כלומר מושך בעל מבנה פרקטלי עם מימד האוסדורף של 2.06\pm0.01.
אף שהמשוואות המגדירות את מושך לורנץ הן פשוטות, הוכחת היותו מושך מוזר אינה קלה בכלל, ולמעשה היא הבעיה ה14 מבעיות שמייל, ונפתרה רק בשנת 2002 על ידי המתמטיקאי האוסטרלי וורוויק טאקר, על ידי הוכחה באמצעות מחשב.
בפשטות, עבור \rho<1 מתקבלת נקודת שבת יציבה יחידה בראשית x=y=z=0 והיא מהווה מושך גלובלי אשר כל המסלולים מתכנסים אליו. משמעות נקודה זו היא שאין כלל הולכת חום בנוזל.
בנקודה \rho=1 מתרחש פיצול קלשון, המוסיף שתי נקודות קריטיות בנקודות, אשר משמעותן היא הולכת חום בקצב אחיד אופקית ואנכית. נקודות אלה יציבות אם ורק אם. מכיוון שחומרים פיזיקליים הם בעלי ערכי \rho>0, נקבל דרישה מחייבת כי.
מגדלנה מבוואריה
מגדלנה מבוואריה (בגרמנית: Magdalene von Bayern; 4 ביולי 1587 - 25 בספטמבר 1628) הייתה בתו של וילהלם החמישי, דוכס בוואריה ואשתו של וולפגנג וילהלם, רוזן פפאלץ-נויבורג.
ביוגרפיה
מגדלנה נולדה ב-4 ביולי 1587 במינכן, לוילהלם החמישי, דוכס בוואריה ורנאטה מלורן, בתם של פרנץ הראשון, דוכס לורן וכריסטינה מדנמרק.
בשנת 1607 ביקש מתיאס, ארכידוכס אוסטריה את ידה של מגדלנה לנישואין. יוזם ההצעה הזו היה יועצו של מתיאס, מלכיאור קלזל, שרצה את בוואריה לצידו במאבק בין הארכידוכס לאחיו רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אף על פי שאביה של מגדלנה נטה לקבל את ההצעה, אחיה מקסימיליאן סירב לה מפני שלא רצה להיות מעורב בסכסוכי השושלת האוסטרית. בשנת 1608 ויתר מתיאס רשמית על הנישואין לבקשת אחיו. זמן קצר לאחר מכן, לאופולד החמישי, ארכידוכס אוסטריה גילה עניין במגדלנה.
במאי 1609 ביקר לאופולד החמישי במינכן והסכים לוותר על עמדותיו הכנסייתיות כדי להינשא למגדלנה. במהלך הביקור הזה היא פיתחה רגשות למחזר שלה ואמרה כי "למתיאס לא היו לה רגשות של חיבה", והיא מעדיפה להיות נזירה ולא להינשא לו. בלחץ של אביה ואחיה, קיבלה מגדלנה לבסוף בשנת 1613 נישואין של נוחות.
ב-11 בנובמבר 1613 התחתנה מגדלנה עם וולפגנג וילהלם, נסיך הכתר של פפאלץ-נויבורג, חבר קרוב של אחיה מקסימיליאן. בעזרת הנישואין הללו, השליטים הבווארים קיוו שוולפגנג וילהלם הלותרני יחזור לאמונה הקתולית. טקס החתונה נערך על ידי הנסיך הבישוף של אייכשטדט, יוהאן כריסטוף פון וסטרשטטן, במינכן, בנוכחותם של 17 נסיכים ריבוניים. שלושה ימים לאחר מכן מגדלנה ויתרה על כל זכויות הירושה על בוואריה לעצמה וליורשיה. כנדוניה קיבלה כ-50,000 גילדן ו-30,000 פלורינים נוספים מאחיה.
מגדלנה הקימה קפלה קתולית בטירת נויבורג עם שני ישועים שליוו אותה. זמן קצר לאחר מכן, שני הישועים נשלחו להולנד על ידי חמיה של מגדלנה, פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג. באחת הפעמים, במהלך טקס דתי, נורה אורח דרך חלון פתוח שבו הייתה מגדלנה.
ב-15 במאי 1614, כמה חודשים לפני מותו של אביו, וולפגנג וילהלם (בהשפעת אשתו), בכנסיית דיסלדורף של סנט למברטוס לקח רשמית את הדת הקתולית. עבור הרפורמציה הנגדית הייתה זו הצלחה משמעותית מוצדקת למגדלנה ומחויבותה למדיניות אחיה. הנישואים בין מגדלנה לוולפגנג וילהלם, למרות כל הבעיות, היו מאושרים מאוד. מגדלנה תוארה באופן דומה מאוד לאחיה, חכמה ושאפתנעת פוליטית. ב-4 באוקטובר 1615 ילדה את בנה היחיד, פיליפ וילהלם, שנקרא על שם שני הסבים.
מגדלן מתה באופן פתאומי ב-25 בספטמבר 1628 בנויבורג על הדנובה, ונקברה בכנסיית נויבורג הישועית שנבנתה לאחרונה.
יוסף סוסו הכהן
הרב יוסף סוסו הכהן (סיוון תרנ"א, 1891 - י"ב באייר תש"ם, 28 באפריל 1980) היה רבה הראשי של העיר גאבס בתוניסיה, וסגן ראש אבות בתי הדין בעיר הבירה תוניס.
ביוגרפיה
נולד בגאבס, תוניסיה, לשאול ורחימה הכהן. מוצאה של משפחתו מהאי ג'רבה. משפחתו היא משושלת כהן-"אבריש", שושלת המיוחסת, לפי מסורת בעל-פה, לרבי ישמעאל כהן גדול ולעזרא הסופר. למד אצל רבי חיים חורי ורבי פראג'י עלוש. נישא לשאשונה. לפרנסתו התקיים ממכירת ספרים ואת רוב זמנו הקדיש ללימוד תורה. התמנה לראש ישיבת "בית דוד" בשכונת מנזל בגאבס. בשנת תש"א, 1941, נאלץ לעבור לעיר הבירה תוניס בשל מחלת בנו, שנפטר כעבור זמן קצר. בתוניס לימד תלמידים מישיבת "חברת התלמוד". התמנה לסגנו של הרב הראשי של תוניסיה, רבי מרדכי אמייס הכהן, ולראש הרכב בבית הדין שם.
בשנת ה'תשי"ח, 1958, עלה עם אשתו לישראל והתיישבו בבאר שבע. הוא שמח בהקמת מדינת ישראל, והביע זאת בספרו "כסא דפסחא" במילים: "תהלה לאל, עכשיו שזכינו להיות תחת ממשלת ישראלית בארץ נחלת אבותינו אברהם יצחק ויעקב". הקים בית כנסת גדול בשכונה ד', בית הכנסת הראשון בשכונה לעדה התוניסאית. התמנה לחבר בית הדין של העדה החרדית הספרדית בירושלים. היה נשיא הקרן של הדפסת ספרי רבני תוניסיה.
מותו והנצחתו
הרב הכהן נפטר בגיל 90 בבאר שבע בי"ב באייר תש"ם, 28 באפריל 1980. הלווייתו נערכה יום אחרי פטירתו. נקבר ליד קבר רבו, הרב פראג'י עלוש, בבית העלמין הישן בבאר שבע.
בשנת ה'תשמ"ו קראה עיריית באר שבע לרחוב שבו הקים את בית הכנסת שלו בשם "הרב סוסו הכהן". נינו, הרב יורם כהן (אשר מכהן כרב שכונת רמות בעיר באר שבע ואחראי על העירוב בעיר ועל בתי הכנסת), הקים על שמו את מוסדות "אמרי יוסף" בבאר שבע, אשר כוללים רשת גני ילדים, כולל לאברכים ולגמלאים, מדרשת נשים "בלבבי", מתנ"ס "הרוח היהודית" ועוד פעילויות רבות של עזרה לנזקקים "קמחא דפסחא" וכו'. בשנת ה'תשמ"א הוציאו תלמידיו לזכרו את הספר "אסוך השמן".
ריכרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג השישי
ריכרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג השישי (בגרמנית: Richard zu Sayn-Wittgenstein-Berleburg; 29 באוקטובר 1934 - 13 במרץ 2017) היה חתנו של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק.
ביוגרפיה
ריכרד נולד ב-29 באוקטובר 1934 בגיסן, לגוסטב אלברכט, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג החמישי ולמרגריט פושה, בתם של שארל לואי פושה, דוכס אוטרנטו והרוזנת מדלן דאגלס. הוא למד יערנות באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת גטינגן, ולאחר מכן עבד כיערן בשירות מדינת נורדריין-וסטפאליה.
ב-3 בפברואר 1968 התחתן ריכרד עם בנדיקטה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק ואינגריד, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו שלושה ילדים. בני הזוג בילו את זמנם בעיקר בגרמניה, בעוד בדנמרק בילתה בנדיקטה כרבע מזמנה. ביולי 2003 עבר ריכרד טיפול בסרטן הערמונית, ובהמשך עבר טיפולים לסרטן העור. ב-13 במרץ 2017 הוא מת במפתיע בברלבורג, ובנו גוסטב, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג השביעי ירש את תאריו.
משפחתו
ב-3 בפברואר 1968 התחתן ריכרד עם בנדיקטה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק ואינגריד, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
ים ודל
ים וֶדֶּל (Weddell) הוא ים שולי באוקיינוס הדרומי. זהו למעשה מפרץ גדול בין חצי האי האנטארקטי וחוף הנסיכה מרתה, החוף המערבי של ארץ המלכה מוד. הזרם הסיבובי ודל חג בים בכיוון השעון, מערבל את המים הקרים ותורם לסביבה עשירה בפיטופלנקטון המזין לווייתנאים ומיני פינגוויניים.
הים התגלה באביב 1823 על ידי הספן האנגלי ג'יימס ודל, שהגיע לראשונה לקו רוחב וזיהה שהוא נמצא בתוך ים נפרד מהאוקיינוס. באותה שנה הגיע לאזור הספן האמריקאי בנג'מין מורל ודיווח על יבשה לה קרא "דרום גרינלנד החדשה", אך האי לא נצפה יותר מאז ונחשב לדוגמה מובהקת ל"אי תעתוע".
רוב ימות השנה מכוסים פני הים בקרח.
חומת ברלין
חומת ברלין (בגרמנית: Berliner Mauer) הייתה חומה מבוצרת באורך כולל של כ-155 קילומטר, שהקיפה את מובלעת ברלין המערבית ששכנה בליבה של מזרח גרמניה, בין השנים 1961–1989. החומה חילקה את ברלין, בירת גרמניה, לשני חלקים לא שווים: ברלין המזרחית שבשליטת גרמניה המזרחית וברלין המערבית שבשליטת גרמניה המערבית, וכן הפרידה בין ברלין המערבית לשטחי מזרח גרמניה.
שורשי החומה בחלוקתה של ברלין בתום מלחמת העולם השנייה לארבעה רבעים, אחד מהם בשליטת ברית המועצות והאחרים בשליטת בעלות הברית המערביות: ארצות הברית, בריטניה וצרפת. כבר מהתחלה הקשו הסובייטים על מעבר של כוחות ואספקה בין שטחי גרמניה שהיו בשליטת מדינות המערב לבין המובלעת של ברלין, שהייתה מוקפת כולה בשטח בשליטה סובייטית.
ב-1949 הקימו בעלות הברית המערביות את גרמניה המערבית בשטחי שליטתן, וכתגובת נגד הוקמה גרמניה המזרחית בשטח שבשליטת הסובייטים. ב-1952, לנוכח נטישה המונית של תושבי מדינתם אל גרמניה המערבית, סגרו המזרח גרמנים בהוראתו של סטלין את הגבול בין שתי הגרמניות, על ידי בניית גדר מבוצרת לאורכו. הסגירה ההרמטית של הגבול לא הייתה אפקטיבית, מאחר שהתנועה בתוך ברלין עצמה המשיכה להתנהל באין מפריע, ובריחת תושבים אל המערב, לא רק ממזרח גרמניה אלא גם משכנותיה הקומוניסטיות, נמשכה כל העת וכמעט באין מפריע. ההנהגה המזרח גרמנית בראשות ולטר אולבריכט הביעה באוזני הסובייטים חשש עמוק מהמשך הבריחה למערב, וקיבלה אישור לתוכניותיה לסגור הרמטית גם את מובלעת ברלין המערבית.
ב-13 באוגוסט 1961 החלה מזרח גרמניה בבניית החומה, שניתקה כמעט לחלוטין את הקשר בין מזרח למערב, והשפיעה בצורה דרמטית על חייהם של תושבי ברלין משני צדדיה. החומה, שנקראה על ידי השלטונות המזרח-גרמניים "חומת-הגנה אנטי-פשיסטית" (antifaschistischer Schutzwall) ו"גבול מבוצר" (befestigte Staatsgrenze), נחשבה לאחד מסמליה העיקריים של המלחמה הקרה לאורך יותר מ-28 שנים. בפי מתנגדיה נקראה החומה לעיתים "חומת הבושה" (Schandmauer).
החומה הפכה בן לילה למחסום שמנע מתושבי ברלין המזרחית לממש את חופש התנועה בעירם, ואלה מהם שניסו לחצותה מצאו את עצמם חשופים לסיכון גבוה להיהרג מכדורי שומרי הגבול המזרח-גרמנים. עם השנים בוצרה החומה ותוגברה באמצעים נוספים, עד שהפכה למחסום כמעט בלתי עביר, ובשל כך נעשו ניסיונות הבריחה נדירים בשנים האחרונות לקיומה.
נפילתה של החומה ב-9 בנובמבר 1989 הייתה אירוע מכונן, שסימל יותר מכול את נפילת המשטרים הקומוניסטיים באותן שנים ואת קץ המלחמה הקרה. בעקבות הפלתה אוחדה גרמניה בשנת 1990, וברלין המאוחדת חזרה להיות בירתה של גרמניה.
רקע היסטורי ופוליטי
בועידת פוטסדאם, ביולי 1945, מספר שבועות לפני תום מלחמת העולם השנייה, וכחודשיים לאחר כניעת גרמניה הנאצית, החליטו ארבע המעצמות המנצחות: ברית המועצות, צרפת, בריטניה וארצות הברית לחלק את גרמניה לארבעה אזורי כיבוש. האזור הסובייטי כלל כשליש מהשטחים שנותרו בגרמניה ונכללו בו מדינות תורינגיה, סקסוניה, סקסוניה-אנהלט, ברנדנבורג ומקלנבורג-מערב פומרניה, כשבמרכזו הבירה ברלין. עוד קודם לוועידת פוטסדאם התריע צ'רצ'יל, שטבע מאוחר יותר את המונח "מסך הברזל", בפני עמיתו האמריקאי, הנשיא הארי טרומן, על הסכנה שבנוכחות הסובייטית בלב אירופה.
כאשר נכנעה גרמניה, במאי 1945, נמצאו הכוחות של ארצות הברית הרבה מעבר לקווים שנקבעו כקווי הפרדה; הם הגיעו ללייפציג, האלה וערים נוספות, והבריטים כבשו חלק ממקלנבורג. צ'רצ'יל חתר לכיבוש שטחים נוספים בגרמניה על ידי המערב ולהימנעות מנסיגה משטחים שכבר נכבשו. אך טרומן, שאך זה נכנס לתפקידו, נטה להתפשר עם הסובייטים, וביוני נסוגו הכוחות המערביים לגבול שנקבע, על גדת האלבה, ופינו את מקומם לסובייטים.
ברלין, שנכבשה על ידי הצבא האדום באפריל 1945 והייתה בלב אזור הכיבוש הסובייטי, חולקה באופן דומה לארבעה רבעים, כשהאזור שבשליטת הסובייטים גדול בהרבה מהאחרים. במסגרת ההסכם לא נקבעו בכתב סידורי גישה הולמים לכוחות ארצות הברית, בריטניה וצרפת, משטחיהן שבמערב לשטחי ברלין שבאחריותן, מרחק של כמאה ושישים קילומטר בעומק השטח שבשליטת ברית המועצות. כבר מהרגע הראשון הקשו הסובייטים על המעבר החופשי של הכוחות המערביים מהאזורים שבשליטת בנות הברית במערב, דרך השטחים שבשליטתם, לברלין. משלחת אמריקאית ובה שיירה של מאה כלי רכב ומאות חיילים, שהגיעה אל נהר האלבה, ליד דסאו, מיד לאחר ועידת פוטסדאם וניסתה לממש את זכותה למעבר אל העיר המחולקת, נעצרה, רק לחלק ממנה ניתן אישור מעבר, וגם אותו חלק שאושר המשיך בליווי צבאי סובייטי כמעט עד ברלין, אך נאלץ לבסוף לחזור על עקבותיו.
ברלין שלאחר המלחמה הייתה הרוסה כמעט לחלוטין, ואוכלוסייתה, שמנתה יותר מארבעה ורבע מיליון בני אדם טרם המלחמה, פחתה בעשרות אחוזים. לאחר המלחמה החלו לזרום אל העיר ההרוסה מיליוני פליטים והמערכות העירוניות התקשו לתפקד. בשנת 1945, מיד לאחר ועידת פוטסדאם, הייתה ההפרדה בין חלקי העיר סמלית בלבד – עמודי עץ בצבעי צהוב ולבן, שהוצבו בגבולות בין ארבעת חלקי העיר, בלא שהיה צורך אפילו ברישיון מעבר כדי לחצותם. ב-1946 החלו שלטונות הכיבוש הסובייטי להגביל את התנועה בין החלק המזרחי שבשליטתם ליתר החלקים, ממש כפי שעשו עוד קודם לכן לגבי המעבר משטחי המעצמות האחרות בגרמניה כולה אל השטח שבשליטתם, לרבות המעבר מהשטחים שבמערב אל ברלין.
הסגר על ברלין
ב-1948 החליטו שלוש המעצמות המערביות על כינון חוקה חדשה לחלקה המערבי של גרמניה. ביוני אותה שנה הוצא הרייכסמארק מהמחזור בחלק המערבי, ושטרות חדשים של מארק גרמני נופקו כנגד הישנים. בברלין הוחלפו השטרות הישנים בשטרות חדשים שעליהם הוטבעה האות B, לציון ברלין. ב-24 ביוני נקטו הסובייטים צעד חסר תקדים וסגרו במחאה את דרכי הגישה לברלין המערבית, ששכנה עמוק בתוך השטח הסובייטי. היה זה למעשה המשבר הראשון של המלחמה הקרה, והוא בחן את נחישותה של ארצות הברית להגן על בעלות בריתה באירופה. הפתרון האמריקני למשבר היה העברה באמצעות רכבת אווירית של ציוד, מזון ודלק ליותר מ-2 מיליון התושבים הנצורים. לבסוף, כעבור אחד עשר חודשים, הבין סטלין כי לא ירוויח דבר ממצור זה, והסיר אותו מעל העיר במאי 1949.
ב-1949 הכריזו שלוש המעצמות המערביות על הקמת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, היא גרמניה המערבית, בשטחם של אזורי הכיבוש שבשליטתן. השטח שבשליטת הסובייטים הפך במקביל לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית). המובלעת המערבית של ברלין אוחדה אף היא, ונקראה מעתה "ברלין המערבית".
סגירת הגבול בין הגרמניות
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה התנועה בין אזורי הכיבוש טבעית לגרמנים, שארצם לא הייתה מחולקת קודם לכן. רוב האזרחים לא חשבו לעזוב את מקום מגוריהם. אך התגבשותה של גרמניה המערבית יצרה מציאות חדשה, וסביב שנת 1950 החל גל של הגירה המונית שלא על מנת לחזור. כ-198,000 איש נטשו את גרמניה המזרחית ב-1950, כ-166,000 ב-1951 וכ-182,000 ב-1952, למרות הגבול שבוצר באותה שנה. ההגירה הייתה תהליך פשוט יחסית, שכן מצידו השני של הגבול מצאו המהגרים את אותן התרבות והשפה שהשאירו מאחוריהם.
ב-1952 הציע סטלין לשלוש מעצמות המערב לאחד את גרמניה, ובלבד שהמדינה המאוחדת לא תוכל לחבור לברית צבאית שתופנה כלפי אחת מהמעצמות, בכלל זה ברית המועצות. ההצעה נדחתה על ידי הקאנצלר קונראד אדנאואר שבעיניו נראה טבעי כי גרמניה תהיה חלק מגוש מערב-אירופי. בנוסף על כך, קבלת ההצעה הייתה מחייבת את הגרמנים לוותר סופית על השטחים שנלקחו מהם בפולין, שלזיה ופומרניה.
בתגובה הורה סטלין למנהיגי מזרח גרמניה לפעול להקמת מדינה עצמאית. הוא סבר כי הגבולות הפתוחים בין שני חלקי גרמניה הם מצב "בלתי נסבל", והתבטא כי "על קו ההפרדה בין מזרח גרמניה ומערבה להפוך לגבול, לא קו-גבול רגיל ככל גבול, אלא גבול מסוכן...". הגבול בין שתי מדינות גרמניה נסגר ב-26 במאי 1952. במבצע שכונה "מבצע שרצים" (Aktion Ungeziefer) פונו אלפי תושבים לאורך הגבול, וגודר בגדר תיל דוקרני שלצידה רצועה מפורזת שרוחבה מספר קילומטרים.
בריחת המוחות לאחר סגירת הגבול
בינואר 1953, משהבינו מנהיגי גרמניה המזרחית שהגישה החופשית מברלין המזרחית למערבית שמה לצחוק את גדר הגבול, החליטו, בעצה אחת עם הסובייטים, להציב שומרים לאורך תוואי הגבול בין שני חלקי ברלין ולהחמיר את הגבלות התנועה ביניהם; סטלין אף נתן לכך את אישורו. עם זאת, מותו של האחרון במרץ 1953 מנע את יישום התוכנית בשלמותה. ההנהגה החדשה של ברית המועצות החליטה להימנע מצעדים שיגררו אחריהם תגובה מערבית חריפה: שר החוץ מולוטוב אמר כי יישומה של התוכנית עלול להביא "להפרה של הסדר הקיים". הגבול עם ברלין המערבית נשאר אפוא אזור החיץ היחיד בין שני הצדדים שלא גודר, והיה האזור היחיד בגרמניה המזרחית שדרכו ניתן היה לעבור לגרמניה המערבית כמעט ללא כל קושי.
ב-16 ביוני 1953 פרצה בברלין המזרחית, בעקבות התקוממות דומה בצ'כוסלובקיה, התקוממות של פועלי בניין, שהפכה עד מהרה להתקוממות של כלל פועלי התעשייה, בתגובה למכסות ייצור מוגזמות שהוטלו עליהם. תושבי מערב ברלין חצו את קווי החיץ והצטרפו להפגנות; חנויות בבעלות ממשלתית הוצתו. על שער ברנדנבורג טיפסה קבוצה של מפגינים צעירים ותלשה ממנו את דגל ברית המועצות. בתגובה הכניסו הסובייטים טנקים לתוך העיר, ירו לעבר מפגינים והכריזו על תקנות חירום.
לאחר מותו של סטלין חשבו הסובייטים שהפתרון לבעיית הבריחה הוא מתן הקלוֹת בתנאי חייהם של תושבי גרמניה המזרחית, ועל ידי כך הפחתת התמריץ להגר. עם זאת, לא עלה בידם להביא לשיפור המקוּוה. בזמן שגרמניה המערבית, בתמיכת מדינות המערב, הפכה למדינה משגשגת (הנס הכלכלי של גרמניה), נשרכה שכנתה הקומוניסטית, בהנהגת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, מאחור. רמת החיים הלכה וירדה, והדיבורים על "בניית סוציאליזם" בצד מעשים שכללו הפקעת רכוש פרטי ואיסור על מסחר פרטי, הובילו לגל הגירה חסר תקדים: בשנת 1953 ערקו למערב קרוב ל-350 אלף איש, ובשנים הבאות התייצב מספרם על בין 200,000 ל-250,000 בשנה. משנת הקמת גרמניה המזרחית, 1949, ועד לבניית החומה ב-1961 ערקו על פי הערכות שונות, בין 2.7 ליותר מ-3 מיליון מזרח-גרמנים מהמזרח אל המערב – כשישית מתושביה. הייתה זו בריחת מוחות של ממש – רובם היו אקדמאים, מורים, רופאים, מהנדסים או בעלי מקצוע מיומנים; לא רק גרמנים ערקו – גם אזרחים צ'כים ופולנים, שהזדמנו לברלין המזרחית.
ב-1958 התבטאו מנהיג ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, ועושה דברו המזרח-גרמני ולטר אולבריכט בחריפות בשאלת ברלין. אולבריכט, מנהיג גרמניה המזרחית, קבע שברלין על כל גזרותיה היא חלק מגרמניה המזרחית. חרושצ'וב התבטא כי "ברלין היא האשכים של המערב. בכל פעם שאני רוצה לגרום למערב לצרוח, אני לוחץ על ברלין". חרושצ'וב לא הסתפק במילים: ב-27 בנובמבר 1958 הוא העביר למערב אולטימטום לפיו על המערב לחתום על הסכם שלום עם גרמניה בתוך 6 חודשים ולהסכים להפיכת ברלין המערבית ל"עיר חופשית", נטולת "משטר כיבוש", ואם לא יעשה כן, תחתום ברית המועצות על הסכם שלום חד-צדדי עם גרמניה המזרחית ותעביר לה את כל הסמכויות הנוגעות לדרכי הגישה לברלין המערבית ביבשה, באוויר ובים. מועד האולטימטום פג, ודבר לא קרה.
בסוף 1960 נבחר ג'ון קנדי לנשיא ארצות הברית. כבר בראשית דרכו הנשיאותית נקלע לעימות עם הסובייטים – הפלישה הכושלת למפרץ החזירים בקובה באפריל 1961. ברית המועצות, נשענת על הישגיה בחלל ופיתוחיה בתחום הטילים והנשק הגרעיני, חשה ביטחון רב להגיע לסף עימות עם המערב. ב-25 ביולי 1961 נשא קנדי נאום לאומה בו ציין את הנחישות של ארצות הברית להילחם על הזכויות של מעצמות המערב בברלין ועל החופש של אוכלוסיית מערב ברלין:
קנדי נרתע, ככל הנראה, מעימות נוסף. ליועצו, וולט רוסטו, אמר כי "אם (חרושצ'וב) יאבד את גרמניה המזרחית, יאבד גם את פולין ואת יתר מזרח אירופה... יהיה עליו לעשות משהו כדי לעצור את זרם הפליטים – אולי חומה, ואנו לא נוכל למנוע זאת".
המזרח-גרמנים לא חדלו מלהעלות בפני הסובייטים את עניין הנהירה של תושבי המזרח למערב. שגריר ברית המועצות בברלין, מיכאיל פרווחין, דיווח במאי 1961 לממונים עליו כי
בינתיים החליטו שלטונות גרמניה המזרחית על קו נוקשה יותר במעברים בעיר, ובכלל זה הגבלות גם על כניסה של תושבי מערב ברלין, שנהגו להיכנס למזרח על מנת לבלות ולערוך קניות במחירים נמוכים, לעיתים מסובסדים. בחודשים האחרונים שלפני בניית החומה החלו השלטונות להתנכל ל"חוצי הגבול" (בגרמנית: Grenzgänger) – תושבי העיר המזרחית שעבדו בחלק המערבי של העיר וחצו את הגבול מדי יום. הם זומנו לחקירה, ולעיתים הופעל עליהם לחץ לעזוב את מקום עבודתם ולעבור לעבוד במזרח. צעד נוסף נגד "חוצי הגבול" היה דרישה לשלם מראש ובמרקים מערב-גרמניים עבור שכר דירה, חשמל ומים.
באזורים הסמוכים לגבול בין ברלין המזרחית למערבית הופעלו גם חיפושים אקראיים ברחובות ובתחנות הרכבת, ביקורות פתע ופשיטות, מעצרים זמניים והחרמת תעודות זהות. תושבי המזרח שניסו לעבור למערב באופן בלתי חוקי (אף על פי שלא עבדו שם) ונתפסו, הוחזרו לבתיהם. עם זאת, השטאזי העריך כי בתקופה שמתחילת אפריל ועד 13 באוגוסט 1961, רק 15 אחוז מניסיונות אלה סוכלו וגם אלה שנתפסו - חזרו וחצו את הגבול.
בניית החומה
התוכנית לבניית חומה נחשבה בגרמניה המזרחית לסוד מדינה. ב-15 ביוני 1961 התקיימה מסיבת עיתונאים, במהלכה נשאל ולטר אולבריכט, מנהיג גרמניה המזרחית, שהיה היוזם העיקרי לבניית החומה, שאלה שלא התייחסה כלל לחומה: "האם לדעתך הקמתה של עיר חופשית משמעה שהגבול המדיני יוקם בשער ברנדנבורג?". בתשובתו לשאלה זו, שהופנתה אליו מטעם כתבת העיתון המערב גרמני פרנקפורטר רונדשאו, נכשל אולבריכט בפליטת פה כשענה: "לאף אחד אין כוונה לבנות חומה".
האזהרות התכופות של אולבריכט נפלו על אוזניים קשובות. הסובייטים הסכימו עקרונית להקמת החומה, ואף גילו מעורבות עמוקה בתכנונה. עם זאת דחו הסובייטים את הצעתו של אולבריכט לסגור את המסדרונות האוויריים משדות התעופה של ברלין המערבית, דרכם הוטסו הבורחים מערבה.
אריך הונקר מונה לאחראי על הפרויקט. בתחילת יולי 1961 מינה הונקר מטה, בו שותפו בין היתר אריך מילקה, השר לביטחון המדינה והממונה על השטאזי, וכן שרי הפנים, ההגנה והתחבורה. מתחילת יולי עבד המטה בקדחתנות על התוכניות להקמת הגדר. שיתוף הפעולה של הסובייטים התבטא גם בהזרמת כוחות של הצבא האדום לגרמניה המזרחית לאבטחת המבצע. בסוף יולי נקבע במפה תוואי החיץ בין שני חלקי העיר, ושר הפנים הוציא הוראות לתכנון ולביצוע הפרויקט. החל מתחילת אוגוסט החלו גורמי הביטחון לרכז את הציוד להקמת החומה, ובכלל זה מעל 18,000 עמודי בטון ו-150 טון של תיל דוקרני. כ-400 משאיות שימשו להובלת הציוד, החומרים והעובדים שיועדו לעבוד בסגירת הגבול ובהנחת הגדר. המשאיות נשלחו בנתיבים מפותלים ולא ישירות לברלין כדי לא לעורר חשד. עד הרגע האחרון לא הבינו בשירותי הביון של נאט"ו את גודל האירועים הקרבים.
ב-3 באוגוסט 1961 טס אולבריכט לברית המועצות על מנת להשתתף בוועידה של מדינות ברית ורשה במוסקבה. בוועידה קיבל את ברכת הדרך הסופית להקמת החומה, תוך אזהרה שאל לו לנסות ולחדור לתחומי ברלין המערבית במהלך הבנייה. ב-7 באוגוסט הודיע אולבריכט לפוליטביורו של גרמניה המזרחית על האישור שניתן להקמת החומה, ועדכן אותם בתאריך היעד. המועד לביצוע "מבצע ורד", כפי שכונה בפי המזרח-גרמנים, היה הלילה שבין 12 ל-13 באוגוסט.
אוגוסט 1961: התחלת הבנייה
ביום ראשון, 13 באוגוסט 1961, החלו המזרח-גרמנים בהקמת גדר, שהפכה אחר כך לחומה. "מבצע ורד" יצא לדרך.
החל משעה אחת בלילה סגרו כוחות צבא ומשטרה מזרח-גרמניים, שמנו כ-15,000 איש, ובהם אנשי קבוצות המאבק של מעמד הפועלים, את הגבולות והמעברים בין החלק המערבי למזרחי, והחלו בהקמת מחסומים לאורך הרחובות. לוחות בטון שעליהם לבנים ותיל דוקרני הונחו לאורך קו הגבול, לאורך 43 קילומטר בקו החיץ בין הרבעים המערביים לבין ברלין המזרחית, ועוד 112 קילומטר מסביב לרבעים המערביים לאורך הגבול עם מזרח גרמניה עצמה. הפעולה כולה בוצעה בפיקוח צמוד של משקיפים צבאיים סובייטיים, אם כי הסובייטים שמרו את הכלים הצבאיים הכבדים במרחק, ולא היו מעורבים במלאכת הקמת הגדר עצמה. המבצע נתקל בהתנגדות מעטה בצד המזרחי, ובהפגנות בצד המערבי שכללו יידוי אבנים וצעקות נגד המשטר הקומוניסטי.
קווי הרכבת והתחתית שקישרו בין המערב למזרח פוצלו לשניים, ולא התאפשר עוד לנוסעים מהמערב לרדת בתחנות שבחלק המזרחי של העיר.
ברחובות מסוימים שבאזור החיץ, כמו רחוב ברנאואר, עמדו המבנים בצד המזרחי בעוד הרחוב עצמו נכלל בצד המערבי. תושבי רחובות אלה חויבו להיכנס לבתיהם מהכניסה האחורית, כדי לא לעבור דרך הצד המערבי, והמרווחים בין הבניינים נאטמו בקירות של לבנים. חלק מהדיירים ניצלו את קרבתם למערב והצליחו להימלט דרך החלונות הקדמיים. אזרח שניסה לקפוץ מהקומה השנייה של בית ברחוב ברנאואר אל הקהל שעמד מצידו המערבי של אזור הגבול, נאחז בידיו על ידי שוטרים מזרח-גרמנים. צופים מהמערב אחזו ברגליו, ובכוח הכובד הצליחו לחלצו אל החופש. האירוע צולם בידי צלמים שעמדו מול החלון.
מזלם של אחרים שניסו להימלט דרך חלונות הבניינים לא שפר עליהם, והם נהרגו במהלך הבריחה (ראו בהמשך: ניסיונות בריחה). עד אוקטובר 1961 פונו תושביהם של בניינים אלה, וחלונותיהם נאטמו. שנים לאחר מכן הם נהרסו ושטחם הפך לחלק מ"רצועת המוות". הקורבן הראשון של החומה הייתה אידה זיקמן, בת 59, שב-22 באוגוסט 1961 ניסתה לקפוץ מחלון דירתה בקומה השלישית ברחוב ברנאואר אל השטח המערבי, ונהרגה. ב-24 באוגוסט נורה ונהרג גינתר ליטפין, בן 24, במהלך ניסיון בריחה, ובכך היה לאדם הראשון שנורה ונהרג בעת ניסיון לחצות את החומה. מקרי המוות לא הרתיעו את שלטונות המזרח. הממשלה המזרח-גרמנית הודיעה על צמצום מספר מעברי הגבול מ-12 לשבעה, החל מ-23 באוגוסט. בנוסף, נדרש כל אזרח מערב גרמני להחזיק אשרת כניסה.
מגדר לחומה: 1962 – 1975
בשבועות הראשונים של בניית החומה הונחה בעיקר גדר תיל בסיסית, שתוגברה בלוחות בטון בגובה של כשני מטרים ובעמודי עץ. לנוכח הגינויים הפושרים שקיבלו מהמערב, עברו המזרח-גרמנים לשלב הבא – הפיכת הגדר לחומה לאורך התוואי שנקבע. ב-20 בספטמבר 1961 דנו הונקר ומטהו בליקויים שנמצאו בגדר הגבול. בישיבה התגלעו חילוקי דעות בשאלה האם יש לעבור מגדר תיל לחומה מבוצרת. תמיכתו של אולבריכט בעמדתו של הונקר הכריעה את הכף לטובת החומה.
ההצעות שעלו בישיבה - להקים חומת גבול משולבת בתעלות נגד כלי רכב, ליצור "דרך טשטוש" שתקל על איתור נמלטים, ולחסום את מערכות הביוב שגם דרכן עברו הבורחים – כל אלה התקבלו גם כן ויושמו בהדרגה. עוד הוחלט בישיבה על פינוי מוחלט של תושבי הבתים שגבלו בתוואי הגדר, ואלה אכן פונו בשבועות שלאחר מכן. עוד נקבע בישיבה כי ניתן לירות בחוצי הגבול. הוראות הפתיחה באש, שהגבילו את הירי רק לכיוון רגליו של הנמלט, וגם זאת רק לאחר אזהרה מפורשת וירי באוויר, לא יושמו.
באוקטובר 1961 עוד הצליחו צעירים ממערב העיר לגזור ולפנות קטע של גדר התיל, ו-22 ברלינאים מהמזרח הצליחו לחמוק מערבה. בסוף 1961 ובתחילת 1962 נעשו מספר ניסיונות לפוצץ את החומה באמצעות TNT, אך הם לא גרמו לנזק ממשי.
ב-1962 הוחל בהקמתה של גדר נוספת, משופרת, מקבילה לראשונה, בעומק של כ-80 מטר לתוך הצד המזרח גרמני ("החומה האחורית"), כשהבתים בין שתי הגדרות נהרסו ותושביהם הועברו למקומות אחרים. התווך בין שתי הגדרות הוכרז כשטח סטרילי, שלימים נודע בשם "רצועת המוות". אזור חיץ זה כוסה בשכבת חצץ מגורפת, שנועדה להקל על מציאת עקבות. לאורך הגדר הוצבו מגדלי שמירה שמספרם הגיע בשיאו ל-302. בין השנים 1965 ל-1975 נבנה "הדור השלישי" של החומה, שכלל את הגבהתה והפיכתה למכשול מבוצר, כמעט בלתי חדיר.
הדור הרביעי של החומה: מ-1975 ועד נפילתה
ב-1975 החל השלב הרביעי בבניית החומה, שהסתיים ב-1980. על תוואי החומה הונחו לוחות בטון מזוין ענקיים, בגובה של 3.6 מטרים וברוחב של 1.20 מטר, שכל אחד מהם שקל 2.75 טונות. חלקם העליון כוסה בצינור מעוגל, שהקשה עוד יותר על הטיפוס. הלוחות לבדם עלו לממשלת מזרח גרמניה יותר מ-16 מיליון מארק מזרח גרמני. (כ-3.6 מיליון דולר אמריקאי).
לוחות אלה הם החומה המוכרת מהצד של ברלין המערבית. ואולם החומה כללה עוד מספר אלמנטים בצד המזרחי, ברצועה שרוחבה היה עשרות מטרים (במקומות מסוימים, כמו בכיכר פוטסדאם, רוחבה היה מאות מטרים) שטח סטרילי שהיה סגור לאזרחים, ושנקרא בשם "רצועת המוות".
האמצעים לעצירת הבורחים כללו:
לאורך החומה הוצבו מגדלי שמירה ובונקרים.
לא היו בחומה שני אלמנטים שהיו קיימים בגדר הגבול בין שתי הגרמניות – מוקשים נגד אדם ומקלעים מופעלים אוטומטית (ללא מגע יד אדם).
התגובות להקמת החומה
התגובות הבינלאומיות לבניית החומה היו פושרות. מזכיר המדינה האמריקאי, דין ראסק, הגיב ב-13 באוגוסט בהצהרה רפה, בתיאום עם הנשיא קנדי, כי "הצעדים שננקטו עד כה מכוונים כלפי תושבי ברלין המזרחית וגרמניה המזרחית, ולא כלפי מעמדן של בעלות הברית בברלין המערבית או דרכי הגישה אליה".
תגובתו של קנצלר גרמניה, קונראד אדנאואר, הייתה מאופקת להפליא: "יחד עם בעלי בריתנו, אמצעי הנגד הדרושים מיושמים. ממשלת מערב גרמניה קוראת לכל הגרמנים לתת אמון באמצעים אלה. יש חשיבות עליונה להגיב בתקיפות אך בשלווה על הפרובוקציה של המזרח ולא לעשות דבר שיכול להפוך את המצב לקשה יותר מבלי לשפרו".
לעומתו, יריבו הפוליטי וילי ברנדט, שסייר לאורך תוואי הגדר ביום הראשון להקמתה, נאם מאוחר יותר לפני הסנאט של ברלין המערבית, שפרסם הודעה המגנה את הפעולה בחריפות:
. ההודעה והנאום שנשא ברנדט עוררו את רוגזו של הנשיא קנדי, ששאל: "מי הוא חושב שהוא?". היו שפירשו את התגובה המתונה של ארצות הברית כהשלמה עם ההשתלטות הסובייטית על מזרח ברלין, וכראייה מפוכחת של המציאות: אם הסובייטים בונים חומה בברלין, משמע שאין להם תוכניות להשתלט על העיר כולה, מעין גרסה של ריאלפוליטיק. בפועל, הסתכמה התגובה האמריקאית במשלוח תגבורת מינורית של 1,500 חיילים לכוחותיהם בברלין.
בגרמניה המערבית החליטו האיגודים המקצועיים (Gewerkschaftsbundes) על השבתת מחאה של התנועה ושל העבודה למשך רבע שעה ביום שלמחרת, 14 באוגוסט.
החיים בצל החומה
הגדר גרמה לפיצול ברלין לשני חלקים, ולמניעת יכולת המעבר של אזרחים ממזרח העיר למערבה, ולהפך. תושבים גילו לפתע כי אינם יכולים להיפגש עם קרוביהם וחבריהם שגרו רק מספר רחובות מהם.
"חוצי הגבול" (ה-Grenzgänger, מזרח גרמנים שבחרו לעבוד במערב), גילו שמקום עבודתם נמנע מהם. לחלקם נמצא מקום עבודה חלופי, אך הם סומנו כאויבי המפלגה, והוגבלו בסוגי המשרות שבהם יכלו לעבוד. חלקם נשלחו לעבוד בפסי ייצור של מפעלים ברחבי המדינה, ללא קשר להשכלתם ולרקע התעסוקתי שלהם. תלמידים שלמדו בכיתות גבוהות במערב הופלו גם הם לרעה, מחשש שישפיעו על חבריהם, ולא יכלו להמשיך ללמוד כרצונם.
כלכלית, הצליח המשטר לאפשר רמת חיים נאותה, בהסתמכו על תמיכות שקיבל ממדינות אחרות בגוש הקומוניסטי, ומשנות השמונים – על הלוואות שנטל מבנקים במערב. רמת החיים הייתה נמוכה במושגים מערביים, אך סבירה באופן יחסי למדינות מזרח אירופיות אחרות. רוב התושבים החזיקו במכשירי חשמל בסיסיים, כמקרר ומכונת כביסה, ומיעוטם אף במכוניות, ברובן טראבנט או מתוצרת רוסית. חינוך ניתן בחינם, וכך גם טיפול רפואי ושירותים אחרים.
הדור החדש שנולד בסמוך למועד בניית החומה לא הכיר מציאות שונה מזו שאליה הורגל. כאשר חדרה תרבות הפאנק למדינה בסוף שנות השבעים, בני נוער שלא הלכו בתלם, ובחרו בהתנהגות אנטי-חברתית לטעמו של המשטר, כמו היעדרות מבית הספר, גידול שיער ארוך, או כל סטייה אחרת מהנורמות שהוכתבו, היו מטרה להצקות בלתי פוסקות של חוקרי השטאזי ולעיתים קרובות מצאו את עצמם במוסדות לחינוך מחדש בתנאים מחמירים.
על תושבי העיר המזרחית נאסר לעבור למערב, למעט מקרים מיוחדים, ובהם גמלאים (מ-1964), ביקור קרובי משפחה בעניינים משפחתיים דחופים, ואנשי מקצוע בתחומים מסוימים, שהורשו לבקר במערב העיר. תושבי ברלין המערבית לא הורשו להיכנס לחלק המזרחי עד 1972, למעט במקרים מיוחדים. תושבי גרמניה המערבית שאינם תושבי ברלין, וכן תיירים ממדינות המערב, הורשו להיכנס לתחומי העיר המזרחית. לשם כך היה צורך להצטייד באשרה מתאימה מספר שבועות מראש.
"אני ברלינאי"
ב-1963 ביקר בעיר נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי. הוא הפתיע את תושבי מערב העיר בנאום שנשא מול מאות אלפים מהם, ובו קרא בגרמנית את הקריאה המפורסמת: "אני ברלינאי". הוא תקף את החומה בחריפות שהדהימה את שומעיו, ובמיוחד את ראש העיר ברנדט, ששנתיים קודם לכן כמעט והתעמת עם קנדי באותו נושא, אלא שהפעם השניים התחלפו בגישתם. ברנדט נעשה פרגמטי הרבה יותר וקיבל את החומה בהשלמה. בשנים אלה הגה את "המדיניות המזרחית" – האוסטפוליטיק – שגרסה גישה של הפשרת יחסים עם המזרח.
ב-1964 כבר לא היו שלושה מהמנהיגים בתפקידם: קנדי נרצח, אדנאואר פרש וחרושצ'וב הודח. וילי ברנדט, ראש העיר של ברלין המערבית במועד תחילת הבנייה, ומנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שצברה תאוצה, נבחר ב-1966 לשר החוץ של גרמניה. כשר חוץ יכול היה להתחיל ליישם את מדיניות האוסטפוליטיק, תחילה בזהירות, והחל מ-1969, משנבחר לקנצלר מערב גרמניה, ביתר שאת.
הסכם ברלין
ב-1971 נחתם בין המעצמות הסכם ברלין, שבמסגרתו נחתמו מאוחר יותר הסכמים נוספים (ובהם הסכם המעבר – Transit Agreement) בין שתי הגרמניות, ויושמו הקלות שונות על המעבר בין חלקי העיר. גרמניה המזרחית נהייתה, יחד עם שכנתה המערבית, לחברה מלאה באו"ם ב-1973, ושתי המדינות הקימו נציגויות דיפלומטיות זו אצל זו.
ההסכם התיר לתושבי ברלין המערבית להיכנס לתחומי המזרח כתיירים, ולהיפגש עם בני משפחותיהם, אך נאסר עליהם ללון בעיר, והם נדרשו לעזוב עד חצות. במעברים הייתה חלוקה ל"תושבי מערב ברלין", "תושבי הרפובליקה הפדרלית" (גרמניה המערבית) ו"מדינות אחרות". ב-1971 הודח אולבריכט על ידי הסובייטים. את מקומו תפס יורשו, אריך הונקר, האיש שהיה אחראי על ביצוע בניית החומה מתחילתה. בזמן כהונתו כמנהיג נבנה הדור הרביעי של החומה (החל מ-1975), מבוצר יותר מאי פעם, וגדר הגבול בין שתי הגרמניות תוגברה במקלעים אוטומטיים, ללא מגע יד אדם, ובשדות מוקשים.
בעוד שבמהלך שנות השבעים הפכה החומה למחסום בלתי חדיר ומילאה את ייעודה היטב, בשנות השמונים חל פיחות במעמדה. הסיבה לכך הייתה כלכלית: בשל משבר הנפט והפסקת אספקה של סחורות מסובסדות מברית המועצות, נאלצה גרמניה המזרחית לקחת אשראי מבנקים מערב גרמניים, והגיעה במהלך שנים אלו לרמת חוב של יותר מ-40 מיליארד מארק גרמני (מערבי) (רמת החוב הכוללת הייתה גדולה בהרבה). בתמורה נאלצו השלטונות להגמיש את מדיניות ההגירה ולהתיר את הגירתם של כ-30,000 תושבים למערב ב-1984, ורבים יותר בשנים שלאחר מכן. מספר האישורים שהונפקו עלה משנה לשנה, וב-1987 הגיע מספר הבקשות לצאת ל-112,000.
בינואר 1989 הגיעה קבוצה של 20 תושבים ממזרח ברלין לנציגות הדיפלומטית של גרמניה המערבית, לאחר שבקשתם לצאת סורבה, וביקשו מקלט מדיני. הם הורשו לצאת את גבולות גרמניה המזרחית ללא כל סנקציה.
מעברי גבול
בחומה היו שמונה מעברי גבול בין מערב העיר למזרחה, כשהמפורסם שבהם היה מעבר צ'ק פוינט צ'ארלי, ברחוב פרידריכשטראסה. במעבר זה הורשו לעבור צוותי בעלות הברית ואזרחים שאינם גרמנים. בנוסף למעברים אלה היו מעברים בין מערב ברלין לשטחי מזרח גרמניה שלא דרך ברלין המזרחית, בין היתר להוצאת אשפה מתחומי המובלעת על פי ההסכמים שנחתמו ב-1972.
קווי הרכבת
קווי הרכבת (ה-U-Bahn וה-S-Bahn) שחיברו בין שני חלקי העיר פוצלו לשניים. קווים מסוימים של הרכבת התחתית שקישרו בין יעדים במערב העיר, אשר עברו גם במזרח העיר וכללו עצירה גם בתחנות במזרח, הורשו לעבור תמורת תשלום שנתי. התחנות באזור המזרחי לא היו בשימוש בקווים אלה, כך שהרכבות יכלו רק לחלוף דרכן מבלי לעצור. הנוסעים מהמערב, שחלפו על פני תחנות ריקות אלו במהירות, כינו אותן "תחנות רפאים". התחנות הושמו תחת משמר משטרת התחבורה, כדי למנוע אפשרות בריחה דרכן.
תחנת הרכבת ברחוב פרידריכשטראסה, ששימשה את שני חלקי העיר, פוצלה לשתי תחנות שלא היה קשר ביניהן. התחנה שימשה שניים מקווי ה-S-Bahn שעברו במערב העיר, וגם את קו הרכבת התחתית U6. בתחנת פרידריכשטראסה הותר לנוסעים ממערב ברלין לעבור מרציף אחד למשנהו, אך לא הותר להם לצאת מהתחנה לרחוב ללא המסמכים המתאימים. חלק זה של התחנה היה נתון תחת אבטחה כבדה, והיה מנותק לחלוטין מהחלק הקטן יותר של התחנה ששימש את קווי האס-באהן של מזרח העיר.
ניסיונות בריחה
חציית הגבול נחשבה לעבירה פלילית שגררה סנקציות נגד מבצעיה (החל מ-1968 העונש בגינה היה בין שתיים לחמש שנות מאסר, לפי סעיף 213 לחוק הפלילי המזרח-גרמני, ובהמשך אף יותר). החשש העיקרי של הבורחים היה מתגובתם של השומרים המזרח גרמנים, שהצטוו לירות בבורחים. למרות זאת לא פסקו ניסיונות הבריחה. כ-5,000 ניסיונות בריחה הסתיימו בהצלחה, ומאות אחרים נכשלו. מעריכים שלפחות 136 איש נהרגו בניסיון לחצות את החומה, ויש הנוקבים במספרים גבוהים יותר, אף מעל 200. מתוך 136, 98 היו כאלה שניסו לברוח, 30 נהרגו ללא כוונת בריחה, ו-8 היו שומרים שנהרגו מאש חבריהם, מירי של נמלטים, או מירי שוטרי ברלין המערבית. כ-200 נפצעו קשה.
ב-1964 הצליחה קבוצה בת 57 איש לברוח דרך מנהרה באורך 145 מטרים שנחפרה תחת החומה בידי תושבים ממערב העיר.
ב-6 בפברואר 1989, כחצי שנה לפני נפילת החומה, נהרג האדם האחרון בניסיון לחצותה.
חלק מדיירי הבתים ברחובות ששכנו באזור החיץ נמלטו דרך חלונות בתיהם. חלקם הצליחו, וארבעה מהם נהרגו במהלך הבריחה. עד אוקטובר 1961 סיימו השלטונות לפנות את הדיירים מבניינים אלה, ואטמו את חלונותיהם בלבנים.
הוראות פתיחה באש
עוד מראשית בניית הגדר הורה המרשל איבן קונייב, מפקד הכוחות הסובייטיים בברלין, לשר ההגנה של מזרח גרמניה כי על תוואי החומה להיות אזור צבאי סגור, וכי נגד "בוגדים ומפרי גבול" יש להשתמש בנשק חם. הוראות פתיחה באש ("Schießbefehl") שעל פיהם פעלו כוחות הביטחון של מזרח גרמניה עוד לפני הקמת החומה (בעיקר לצורך יישום בגבול בין שתי הגרמניות), קבעו: