cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמת קאיבאב
היסטוריה
בין 500 לפני הספירה ל-300 לפני הספירה החל אורח החיים של התושבים באזור הגרנד קניון להשתנות. החל ביות של צמחי בר, והארכאולוגים מכנים תושבים אלו בשם "יוצרי הסלים". אף שהיו עדיין תלויים למחייתם בציד ובליקוט צמחים הם החלו לשלב חקלאות באורח חייהם. תקופת יוצרי הסלים הסתיימה ב-800 לספירה. לקראת סוף התקופה החלו התושבים להתיישב בישובי קבע והחלה תקופת בני עם האנסאזי שחיו באזור מלפני 2,000 שנים ועד לפני כ-700 שנים. האנסאזי השאירו אחריהם שרידים ארכאולוגיים מרשימים, דוגמת אלו שבפארק הלאומי מסה ורדה, שממחקרם התברר עד כמה היו בני תרבות זו מתקדמים בהשוואה לבני תקופתם באמריקה הצפונית. האנסאזי היו חקלאים, ולהשלמת התזונה צדו איילים. הם פיתחו לוח שנה ייחודי שהוכיח כי עסקו בצפייה ובמעקב על גרמי השמים. האנסזאי הגיעו לשיאם במאה ה-13. אז חלה התמוטטות של תרבותם שסיבותיה שנויות במחלוקת ביו החוקרים, והם נטשו את היישובים ברמה ועברו להתגורר במקומות בהם מתגוררים אנשי הפואבלו כיום: יישובי ההופי והזוני והיישובים לאורך הריו גראנדה.
במקום האנסאזי התיישבו ברמה אינדיאנים משבטי הפאיוט שחיים באזור גם כיום. כמו בני התרבות הארכאית, ובניגוד לבני תרבות האנסאזי שקדמו להם, היו הפאיוט ציידים-לקטים שצדו חיות ברמת קאיבאב ולקטו צמחים. אף שחלק מבני הפאיוט עסקו בחקלאות, הם לא היו חקלאים במקור. כמו בני התרבות הארכאית היו הפאיוט נוודים ולכן התגוררו במבנים זמניים מענפים המכונים ויקיאפ שאפשר היה לפרקם במהירות כאשר המשאבים בסביבה הידלדלו והיה צורך להעביר את המחנה למקום אחר.
הפאיוט הם שנתנו לרמה את שמה. "קאיבאב" בשפת הפאיוט פירושו "הר שוכב". השם התקבע כאשר חוקר הארצות ג'ון וסלי פאוול, שכינה לראשונה מקומות רבים לאורך הגרנד קניון, שמע כינוי זה מהם. בני הפאיוט מתגוררים כיום בשמורת אינדיאנים (Kaibab Paiute Indian Reservation) סמוך לפרדוניה (Fredonia), והם ממשיכים להשתמש ברמה למטרות תרבותיות מסורתיות.
איילים בקאיבאב
אוכלוסיית האיילים חוותה גידול רב במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-20. הערכה אחת נקבה במספר של 100,000 איילים ששכנו ברמה ב-1924. שוב, לא נעשה שום סקר שיטתי על מנת לתמוך בהערכה זו, שייתכן שהייתה מוגזמת וכפולה מהמספר האמיתי. עם זאת, זמן קצר אחר-כך, החלה אוכלוסיית האיילים להצטמצם עקב רעיית יתר. באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 החלו איילים רבים לגווע ברעב. לאחר מחלוקת משפטית מרה בין הממשל הפדרלי ומדינת אריזונה, הותר שם הציד במטרה לצמצם את מספר האיילים. הציידים היו מסוגלים להרוג רק חלק קטן מאוכלוסיית האיילים הרעבים. המרעה עצמו ניזוק, וכושר הנשיאה צומצם מאוד. ברגע שהאקולוגים החלו לחקור את האזור ולהרהר בשינויים שהתחוללו בו, הם החלו להשתמש באיילים של קאיבאב כשיעור לדוגמה כיצד ההחלטה להיפטר מהאויבים הטבעיים של האיילים, שנעשתה במטרה לשמר את אוכלוסיית האיילים, אפשרה לאיילים להתרבות בלא הגבלה, מעבר ליכולת של המשאבים הטבעיים של הרמה לספק להם מזון. כמה מהאקולוגים הצביעו על כך שהסיטואציה הדגישה את החשיבות של מציאת האיזון בין גודל האוכלוסייה לכושר הנשיאה של הסביבה. כיוון שבפועל המספרים של האיילים והטורפים לא ייוודעו לעולם בוודאות, לא ניתן להתייחס לסיכום פשטני כזה של השינויים ברמת קאיבאב כאל שיעור אקולוגי מהימן. המסקנה המשמעותית יותר של האירועים ברמת קאיבאב היא שהמאמצים של בני האדם להגן על חיות הבר ולשמר אזורי בר חייבים להיות מאוזנים עם המורכבות האקולוגית והעדיפויות החברתיות שקשה לנבאן. שינויים מתרחשים, לעיתים במהירות, אבל השפעתם נשארת למשך עשרות שנים. נכון ל-2014 מנהל את האזור ועד חיות הבר של אריזונה (Arizona Game Commission), כשהוא מפקח על מספרם של האיילים כמו גם של הטורפים, ומנפיק רישיונות ציד על מנת לשמור על איזון בין מספר האיילים לכושר הנשיאה של הרמה.
גיורקאס סיטארידיס
גיורקאס דמטריוס סיטארידיס (ביוונית: Γιούρκας Δημήτριος Σειταρίδης; נולד ב-4 ביוני 1981 בפיראוס שביוון) הוא כדורגלן עבר יווני.
קריירת מועדונים
סיטארידיס החל את הקריירה שלו בפאס יואנינה, אך בשנת 2001 עבר לפנאתינאיקוס לאחר שלא זכה לדקות משחק רבות. בפנאתינייקוס היה שחקן מרכזי, ובשלוש השנים בקבוצה ערך 77 הופעות. בשנת 2004 עבר לפורטו, ומפאת מעמדו הירוד בקבוצה עבר בשנת 2005 לדינמו מוסקבה הרוסית. כעבור שנה לא מוצלחת גם היא, עבר לאתלטיקו מדריד הספרדית ומשם שוחרר בסוף עונת 2008/2009. בקיץ 2009 עבר לפנאתינאיקוס איתה זכה באליפות יוון.
נבחרת יוון
את משחקו הראשון בנבחרת שיחק מול נבחרת שוודיה ב-13 בפברואר 2002. את שערו היחיד בנבחרת ב-72 הופעותיו הבקיע מול נבחרת הונגריה. הוא היה בסגל הנבחרת ביורו 2004, בו זכתה נבחרתו, בגביע הקונפדרציות 2005 וביורו 2008.
קווין פורטר
קווין פורטר (באנגלית: Kevin Porter; נולד ב-17 באפריל 1950) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1972–1983. לאורך הקריירה זכה ארבע פעמים בתואר "מלך האסיסטים של ה-NBA", והעמיד ממוצעים כוללים של 11.6 נקודות, 8.1 אסיסטים, 1.8 ריבאונדים ו-1.4 חטיפות למשחק.
קריירת מכללות
פורטר נוד וגדל בשיקגו שבאילינוי, ובין השנים 1968–1972 למד באוניברסיטת פרנסיס אשר בפנסילבניה. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 10.8 נקודות בממוצע למשחק כמחליפו של נורם ואן ליר, ובכל 3 העונות הבאות היה הקלעי המוביל של הקבוצה עם ממוצע כולל של 23.8 נקודות למשחק.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1972 נבחר פורטר על ידי בולטימור בולטס, בבחירה ה-39 (סיבוב שלישי). לאחר עונת רוקי חלשה, בעונת הפך לשחקן חמישייה קבוע ותרם 14.0 נקודות ו-5.8 אסיסטים בממוצע למשחק. בעונה העוקבת הוביל את כל שחקני הליגה עם ממוצע של 8.0 אסיסטים למשחק, וסייע לבולטס להעפיל לגמר ה-NBA, בפעם השנייה בתולדות המועדון. בסדרת הגמר עצמה הובסה הקבוצה בתוצאה 0–4 מול גולדן סטייט ווריורס.
פורטר נשלח בחזרה לפיסטונס לקראת עונת, במהלכה רשם ממוצעי שיא בנקודות (15.4) ואסיסטים (13.4) למשחק, וזכה בפעם השלישית בתואר "מלך האסיסטים". באותה עונה שבר את שיא ה-NBA לסך אסיסטים בעונה אחת, והיה השחקן הראשון אשר מוסר לפחות 1,000 אסיסטים בעונה. לאורך השנים, רק שני שחקנים נוספים רשמו הישג זה – אייזיאה תומאס (ב-) וג'ון סטוקטון (שבע פעמים).
בין השנים 1979–1983 חזר פורטר לשחק עבור וושינגטון בולטס. בעונת זכה בפעם הרביעית והאחרונה בתואר "מלך האסיסטים", לאחר שרשם ממוצעים של 13.4 נקודות ו-9.1 אסיסטים למשחק. בקיץ 1981 סבל מקרע בגיד האכילס, בגינו החמיץ את כל עונת והוגבל ל-11 משחקים בלבד בעונת.
בשנת 1983 שיחק לתקופה קצרה בקבוצת "טויוטה סופר קורולאס" מליגת העל הפיליפינית, בטרם פרש ממשחק.
קריירת אימון
בין השנים 1983–1987 אימן את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סנט פרנסיס, בה שיחק בעברו כסטודנט. בארבע עונותיו בתפקיד רשמה הקבוצה מאזן כולל של 42 ניצחונות ו-68 הפסדים (38.2%).
גיא ביינר
גיא ביינר (נולד ב-1968 בירושלים) הוא היסטוריון ישראלי המתמחה בהיסטוריה של העת החדשה, וכמו כן בהיסטוריה התרבותית והחברתית של אירופה, עם עניין מיוחד בהיסטוריה האירית ובחקר סוגיות הקשורות לזיכרון ושכחה. ביינר מכהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וב-2021 הופקד על הקתדרה על שם סאליבן ללימודים איריים במכללת בוסטון.
ביוגרפיה
מחקריו זכו בפרסים בינלאומיים רבים. ספרו "זוכרים את שנת הצרפתים: היסטוריה עממית אירית וזיכרון חברתי" ("Remembering the Year of the French: Irish Folk History and Social Memory") (2007) זכה בפרס רטקליף על "תרומה חשובה לתחום לימוד הפולקלור והחיים העממיים בבריטניה ובאירלנד"; פרס ויילנד ד. הנד לשנת 2008 לפרסום יוצא דופן בהיסטוריה ופולקלור; הוקרת המועצה הלאומית של ההיסטוריה הציבורית (NCPH) על "תרומה יוצאת דופן בתחום ההיסטוריה של הציבור ומדיניות"; והיה מועמד לפרס קונדייל עבור כתיבה ספרותית היסטורית איכותית. ספרו "היזכרות רוויית שכחה: שכחה חברתית והיסטוריה עממית של מרד באלסטר" ("Forgetful Remembrance: Social Forgetting and Vernacular Historiography of a Rebellion in Ulster") (2018) זכה (בפעם השנייה) בפרס ויילנד ד. הנד לשנת 2020 ל"לספר הטוב ביותר המשלב בין שיטות ונושאים בחקר פולקלור והיסטוריה", בפרס בפרס ג'ורג' מוסה להיסטוריה אינטלקטואלית ותרבותית אירופאית מאז 1500, פרס קתרין ביגס ללימודי פולקלור, פרס המחקר בהיסטוריה אירית של האוניבריסטה הלאומית של אירלנד, באות הוקרה מטעם פרס ג'יימס דונלי לספרים בתחום היסטוריה ומדעי החברה, ואף נבחר לרשימת הגמר של הפרס לזכרו של קריסטופר יוארט-ביגס. באוניבריסטת בן-גוריון, פרופ' ביינר זכה פעמים רבות בפרסים על הצטיינות בהוראה, לרבות זכייה כפולה בפרס דייוויד ולובה גלאט הניתן למרצים המצטיינים ביותר.
מבחר פרסומים וספרים
(זוכרים את שנת הצרפתים: היסטוריה עממית אירית וזיכרון חברתי) ("היזכרות רוויית שכחה: שכחה חברתית והיסטוריה עממית של מרד באלסטר" )
דייוויד לודג'
דייוויד ג'ון לודג' (באנגלית: David John Lodge; נולד ב-28 בינואר 1935 בברוקלי (Brockley), לונדון) הוא סופר אנגלי. הוכתר כ"מפקד" במסדר האימפריה הבריטית.
הרומנים פרי עטו של לודג' מתאפיינים בסאטירה על האקדמיה בכלל ועל מדעי הרוח בפרט. הוא גדל במשפחה קתולית ומתאר עצמו כ"קתולי אגנוסטי". רבים מגיבורי ספריו הם קתולים והקתוליות שלהם משמשת נושא מרכזי בספריו. הרומנים הבולטים שכתב הם The British Museum Is Falling Down (1965), How Far Can You Go?, (1980, ראה אור בארצות הברית בשם Souls and Bodies) ו-Paradise News (1991).
ביוגרפיה
הרומן הראשון של לודג' שהתפרסם הוא The Picturegoers (1960) ומתאר את חוויותיו בצעירותו ב"בריקלי" (המבוסס על רובע ברוקלי בלונדון), שגם מתואר ברומן שלו Therapy. במלחמת העולם השנייה נאלצו לודג' ואמו להתפנות לסוריי וקורנוול.
לודג' למד בקולג' אוניברסיטת לונדון וקיבל תואר ראשון בהצטיינות ב-1955. הוא נשא לאשה את מארי פרנסס ג'ייקוב וקיבל תואר שני באותו מוסד. הוא עשה דוקטורט באוניברסיטת ברמינגהאם ולימד שם ספרות אנגלית בשנים 1960–1987, ונודע במיוחד בשל הרצאותיו על ספרות התקופה הוויקטוריאנית. בשנים 1965–1964 שהה כעמית מחקר של קרן הארקנס בעיר ניו יורק. הוא פרש לגמלאות ממשרתו בברמינגהאם ב-1987 ונעשה סופר במשרה מלאה, אולם שמר על התואר פרופסור כבוד לספרות אנגלית מודרנית באוניברסיטה והמשיך לחיות בברמינגהאם. מאמריו מוצגים באוספים המיוחדים של ספריית אוניברסיטת ברמינגהאם.
פרט לכך שהאקדמיה והדת הרומית-קתולית מהוות תמות מרכזיות בספריו, עבודתו של לודג' נוטה לשוב ולהציג אותם אתרים בדויים. העיר רמידג' (Rummidge), שדומה לברמינגהאם; מדינת יופוריה (Euphoria) הבדויה בארצות הברית, שממוקמת בין מדינות "צפון קליפורניה" ל"דרום קליפורניה" מופיעה דרך קבע ברומנים שלו; אוניברסיטת מדינת יופוריה שוכנת בעיר פלוטינוס (Plotinus), שיש לה דמיון עמום לברקלי (קליפורניה).
אחדים מהרומנים של לודג', בכללם Small World (1984) ו-Nice Work (1989), עובדו לסדרות טלוויזיה.
ב-1997 העניק משרד התרבות הצרפתי ללודג' את אות "אביר מסדר האמנות והספרות" (Chevalier dans l'Ordre des Arts et Lettres) וב-1998 הוכתר כמפקד מסדר האימפריה הבריטית בשל מפעלו הספרותי.
שניים מרומנים של לודג' היו מועמדים לפרס מאן בוקר וב-1989 עמד לודג' עצמו בראש חבר השופטים של הפרס.
רומנו הקומי "Deaf Sentence" (2008), הנסוב על איש אקדמיה בגמלאות שהוא כבד שמיעה, מבוסס על בעיות השמיעה של לודג' עצמו.
מייקל אלפרדס
מייקל "מייק" גאי אלכסנדר אלפרדס (באנגלית: Michael "Mike" Guy Alexander Alfreds, נולד ב-5 ביוני 1934) הוא במאי תיאטרון אנגלי, יהודי במוצאו. נודע בשיטת בימוי חדשנית.
רקע משפחתי, לימודיו והתחלת הקריירה הבינלאומית
נולד למשפחה יהודית בלונדון. בילדותו קרא מחזות והעריץ את אמנותו של נואל קאוורד. בהמשך קרא ספרים על בימוי והחליט לעסוק בכך. אחרי שירות צבאי בסינגפור הפליג משם באונייה לארצות הברית. עבד במחלקת הפרסום של אולפני מטרו גולדווין מאייר ולמד במשך ארבע שנים אמנות התיאטרון במכון הטכנולוגי קרנגי בפיטסבורג. אחר כך שימש במאי בית ה"תיאטרון בפארק" בסינסינטי. בחזרתו למולדתו לימד בבית הספר "למדה" לתיאטרון בלונדון. ביים על במות תיאטראות רבים בבריטניה, והיה למנהל אמנותי של אחת מלהקות התיאטרון הלאומי. ביים במשך השנים ברחבי העולם, בין השאר בקנדה, בגרמניה, בנורווגיה, סין, בלארוס, אוסטרליה ובישראל.
עבודתו בישראל
בשנת 1970 עלה לישראל לפי הזמנתו של עודד קוטלר שהכיר אותו דרך אשתו דאז, לאורה ריבלין, תלמידה לשעבר של אלפרדס בלונדון. אלפרדס לקח חלק פעיל בחיי התרבות בארץ באותן השנים. היה למרצה למשחק ובימוי בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובשנים 1972–1975 היה המנהל האמנותי של תיאטרון החאן הירושלמי ותרם רבות להתפתחותו. בין השחקנים בלהקתו אז נמנו ששון גבאי, ספי ריבלין, אורי אברהמי, שפרה מילשטיין, אבי פניני, נטע פלוצקי, משה אסם, רחל רונן (הפלר), רחל שור, שבתאי קונורטי, אהרון אלמוג, עליזה רוזן, ועוד. אלפרדס הסתובב בארץ וחיפש כישרונות צעירים. הוא ערך סדנאות לבמאים, ואת המוכשרים ביותר מינה לעוזרי במאי וכו'. הוא התרשם מהצגת הביכורים של אילן רונן בבית צבי ובצוותא, והזמין אותו להיות במאי בתיאטרון, וכך החל רונן את הקריירה שלו. כך נהג גם עם רבים אחרים. אלפרדס ביים גם על במות תיאטראות ישראליים אחרים: תיאטרון חיפה, התיאטרון הקאמרי, תיאטרון באר שבע ותיאטרון בימות.
לדברי השחקן ששון גבאי, בשנת 1972 הוא היה בין הראשונים שאלפרדס גייס לחאן. הוא פגש אותו כשלמד תיאטרון ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. עד אז לא הייתה להקת שחקנים בארץ. לדעתו, אלפרדס "עשה זעזוע בתיאטרון הישראלי ונחשב לבמאי מאוד מעניין ומאוד סוער. כולם רצו לעבוד איתו, כי השיטה שלו הייתה מאוד חדשנית והוא מהר מאוד הפך להיות גורו של אנשי התיאטרון. לנו, כשחקנים צעירים, זו הייתה מציאה פרועה. מתנה. ואז הלהקה התרחבה והגיעו עוד אנשים והתחלנו לעשות הצגות, וכל עולם התיאטרון נשא את עיניו לראות מה קורה בחאן. מייקל דרש התמסרות טוטלית. אלה היו כל חייו. הוא לא היה בעל משפחה ולא היו לו התחייבויות".
חזרתו לאנגליה
בשנת 1975 החליט לחזור לאנגליה בעקבות תחושה קשה שלו, שלא הצליח להחדיר את שיטתו אצל שחקניו בישראל. הוא ניהל שם להקה משלו - התיאטרון Shared Experience בין השנים 1988-1975. כמו כן המשיך לביים בלהקה השייקספירית המלכותית, בתיאטרון הגלוב וכו'. החל משנת 1991 ניהל את "התיאטרון האמנותי של קיימבריג'" (Cambridge Arts Theatre) ששינה ב-1995 את השם תחת ניהולו ל-Method and Madness ("שיטה ושיגעון") ופעלה בסיורי מופעים. הוא עסק גם בכתיבת מחזות מקוריים ועיבוד ספרים לתיאטרון.
שיטתו
אלפרדס פיתח שיטה ייחודית של עבודה עם השחקנים, בהשראת עקרונותיהם של סטניסלבסקי, לבאן ואחרים. הוא שם דגש על הפעולות הפיזיות הרחבות והגדולות עד כדי הגזמה, לפעמים, על ספונטניות ועל יצירת קשר אל הזולת תוך כדי המשחק, לפעמים בהפקות מינימליסטיות. רוב ההצגות שביים בירושלים היו רבות משתתפים על הבימה. הוא שם דגש על ידע שעל השחקן לרכוש באשר לאופייה ולתכונותיה של הדמות שגילם. לאחרונה החל שיטה חדשנית ובה כל שחקן לומד את כל התפקידים במחזה, וכל ערב, כל שחקן משחק תפקיד אחר מהערב הקודם. השינוי הזה גורם לעירנות מרבית בזמן המופע.
מחזות שביים בבריטניה
מייק אלפרדס הזמין מחזות מהסופר פיליפ אוסמנט - טרילוגיית דבון שהוצגו על ידי להקתו מקיימברידג' "Method and Madness "
דוקסה קאטוקופיה
מועדון האתלטיקה דוקסה קאטוקופיה הוא מועדון כדורגל קפריסאי, מהעיירה קאטוקופיה, שבקרבת העיר ניקוסיה. מאז פלישת טורקיה לקפריסין ב-1974, הייתה קאטוקופיה תחת שלטון טורקי והמועדון עבר לשחק בעיירה פריסטרונה, הממוקמת בקרבת העיירה קאטוקופיה אך בצד היווני של הגבול.
דוקסה (שפירושה ביוונית "תהילה") העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה בקפריסין בשנת 1998, וחזרה לליגת המשנה כעבור עונה אחת. בעונה שלאחר מכן סיימה קאטוקופיה במקום השלישי בליגת המשנה והעפילה חזרה לליגה הבכירה, שם שיחקה עד שנת 2002, עת ירדה לליגת המשנה, אך חזרה לליגה הבכירה לאחר עונה אחת. בעונת 2003/04 סיימה הקבוצה במקום האחרון עם ניצחון אחד מתוך 26 משחקים וחזרה לליגת המשנה. הקבוצה חזרה לליגה הבכירה בעונת 2007/08.
ממלכת נפאל
ממלכת נפאל (בנפאלית: नेपाल अधिराज्य) הייתה ממלכה בדרום אסיה שהתקיימה בין השנים 1768–2008. הממלכה נודעה גם בשמות ממלכת גורקה (בנפאלית: गोरखा अधिराज्य), או אסל הינדוסטאן ("ארץ אמיתית של ההינדים"). בממלכה הייתה דת ההינדו הדת השלטת. הממלכה החזיקה מעמד 240 שנה עד לביטול המלוכה הנפאלית בשנת 2008. בתקופה זו הייתה נפאל תחת שלטון שושלת השאה.
איחוד הממלכה
בשנת 1768 פרית'בי נאראיאן שאה, השליט של נסיכות גורקה הקטנה, יצר מדינה המורכבת מכמה מדינות הרים קטנות ועצמאיות. רבים קראו למדינה זו ממלכת גורקה, וזהו מקור השם "גורקה" לחיילים נפאלים. לאחר הפלישה הנפאלית לטיבט וההדחה של דיגרצ'ה תחת הנסיך בהאדור שאה בשנת 1792, הדלאי למה השמיני ואמבה הסיני ביקשו מהאימפריה הסינית סיוע צבאי. כוחות סיניים וטיבטים תחת פוק'אנגן תקפו את נפאל, אך כאשר נכשלו בנוואקוט, עברו למשא ומתן.
שושלת פנדה
דמודאר פנדה מונה לאחד מארבעת הקאג'ים על ידי המלך ראנה בהאדור שאה לאחר סילוקו של צ'אוטריה בהדור שאה בשנת 1794. פנדה היה המשפיע והדומיננטי ביותר מבין סיעות החצר למרות תפקידו של מולקאג'י שמילא קירטימן סינג בסניאת. בני פנדה היו משפחת האצולה הדומיננטית ביותר. מאוחר יותר עקב התנהגותו הבלתי רציונלית המתמשכת של המלך רנא בהדור שאה, נוצר מצב של מלחמת אזרחים בו דמודאר הייתה האופוזיציה העיקרית למלך. הוא נאלץ לברוח לעיר ורנאסי שבשליטת הבריטים במאי 1800 לאחר שהצבא נפרד מקאג'י רב ההשפעה דמודאר פנדה. לאחר שהמלכה רג'ראג'שווארי הצליחה לבסוף לקבל את העוצרות ב-17 בדצמבר 1802, מאוחר יותר בפברואר היא מינתה את דמודאר פנדה למולקאג'י.
שושלת ראנה
לאחר חזרתו של רנא בהאדור לשלטון, הוא הורה להוציא להורג את דמודאר פנדה, יחד עם שני בניו הגדולים, שהיו חפים מפשע לחלוטין, ב-13 במרץ 1804; באופן דומה, חלק מחברי הפלג שלו עונו והוצאו להורג ללא כל משפט, בעוד שרבים אחרים הצליחו להימלט להודו. בין אלה שהצליחו להימלט להודו היו בניו של דמודאר פנדה, קארביר פנדה וראנה ג'אנג פנדה. לאחר הוצאתו להורג של דמודאר פנדה, רנאג'יט פנדה שהיה בן דודו מצד אביו, מונה למולקאג'י יחד עם בהימסן ת'אפה כקאג'י השני, שר בהדור שאה בתור מול צ'אוטריה ו-Ranganath Paudel בתפקיד ראג' גורו (מנחה מלכותי). מותו של ראנה בהאדור שאה מלווה בטבח בהנדרקהל ב-1806, שהמשיך את עלייתו של המוכתיאר בהימסן תאפה הסמכותי, ששלט למעשה בנפאל מ-1806 עד 1837. עם זאת, התרחבותה של חברת הודו המזרחית הבריטית להודו בתחילת המאה ה-19 הובילה למלחמת הגורקה (1814–1816) שבה הובסה נפאל. בהסכם סוגאולילמרות הממלכה שמרה על עצמאותה, אולם היא נאלצה לוותר על שטחים, מה שהפך את הנהרות מכי ושרדה לגבול המדינה. האזור שלפני הסכם סוגאולי מכונה לפעמים נפאל רבתי. היציבות חזרה לאחר 1846, כאשר משפחת ראנה השתלטה על השלטון במרחץ דמים הידוע בשם "טבח קוט". משפחת ראנה השאירה את משפחת שאה כמשפחת המלוכה, במעמד סמלי בלבד, וביצרה את מעמדה על ידי ראשי ממשלה תורשתיים. מדיניותה של ממשלות ראנה, אוטוקרטיה מרכזית חזקה, הייתה לנתק את נפאל מהשפעות חיצוניות. מדיניות זו עזרה לנפאל לשמר את העצמאות הלאומית שלה בתקופה הקולוניאלית, אך גם האטה את ההתפתחות הכלכלית של המדינה. מדיניות ממשלות ראנה הייתה פרו בריטית והם סייעו לבריטים בדיכוי המרד ההודי הגדול ב-1858. ב-1923 חתמו הממלכה המאוחדת וממלכת נפאל על הסכם ידידות שהחליף את הסכם סוגאולי.
רפורמה דמוקרטית
ביולי 1950, הודו, שהפכה לעצמאית, חתמה על הסכם ידידות עם נפאל, שבו התחייבו שני הצדדים לכבד זה את ריבונותו של זה. בנובמבר של אותה שנה, הודו מילאה תפקיד מכריע בתמיכה במלך טריבהובן, אותו ניסה שליט ראנה מוהן שמשר ג'אנג בהדור ראנה להדיח ולהחליף אותו בנכדו המאומץ גיינדרה. עם תמיכה הודית, הוקמה ממשלה חדשה, המורכבת ברובה ממפלגת הקונגרס הנפאלית, והמלך טריבהובן סיים את שלטון ראנה ב-1951. בתחילת 1959, המלך מהנדרה פרסם חוקה חדשה, ונערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות עבור אספה לאומית. מפלגת הקונגרס הנפאלית, קבוצה סוציאליסטית מתונה, זכתה בבחירות. מנהיגה, ב. פ. קואירלה, היה לראש ממשלה.
כישלון הדמוקרטיה
המלך מהנדרה פיטר את ממשלת קואירלה ופרסם חוקה חדשה ב־16 בדצמבר 1962. החוקה החדשה ייסדה שיטה "לא-מפלגתית" של מועצות (פנצ'יאט, מילולית - חמשת זקני הכפר), שיטה שהוצעה בידי מהאטמה גנדי בהודו, ויושמה על ידי מהנדרה בנפאל, כמבנה היררכי, ממועצות הכפרים ועד לפרלמנט הלאומי. שיטת הפנצ'יאט שימרה את הכוח האבסלוטי של המלוכה, והמלך היה ראש המדינה בעל סמכות ייחודית על כל המוסדות הממשלתיים, כולל הקבינט (מועצת השרים) והפרלמנט. מדינה-אחת-שפה-אחת נעשתה למדיניות הלאומית, והשפה הרשמית, "נפאלית", שהייתה שפתו של המלך, הפכה לבלעדית על חשבון שאר השפות של הממלכה. 18 חודשים מאוחר יותר הכריז מהנדרה כי הדמוקרטיה הפרלמנטרית היא כישלון, ויש לחזור למצב הקודם.
לאחר המלך מהנדרה מלך בנו בן ה־27, המלך בירנדרה, ב־1972. לנוכח הפגנות סטודנטים ופעילויות נגד הממשל ב־1979, בירנדרה הכריז על משאל עם לאומי שיחליט על מבנה הממשל של נפאל – המשך שיטת הפנצ'יאט עם רפורמות דמוקרטיות או ייסוד של מערכת רב-מפלגתית. משאל העם נערך במאי 1980, ושיטת הפנצ'יאט זכתה לניצחון דחוק, המלך ביצע את הרפורמות המובטחות, כולל בחירה של ראש הממשלה על ידי הפרלמנט. תושבי האזורים הכפריים ציפו כי האינטרסים שלהם ישמרו יותר לאחר אימוץ הדמוקרטיה הפרלמנטרית ב־1990. כשהרפורמות הקרקעיות שהובטחו לא בוצעו, תושבי אזורים מסוימים החלו להתארגן על מנת להפעיל רפורמת קרקעות בעצמם, במטרה לצבור כוח כנגד בעלי הקרקעות הגדולים. אולם, תנועה זו דוכאה בידי הממשלה הנפאלית, ב"מבצע רומיאו" ו"מבצע קילו סרה 2", בהם נהרגו רבים מהפעילים העיקריים במאבק.
ב־13 בפברואר 1996 המפלגה הקומוניסטית הנפאלית פתחה ב"מלחמת העם" – מרד שמטרתו להפיל את המדינה המלוכנית הקיימת ולייסד רפובליקה קומוניסטית, או "דמוקרטיה עממית" נוסח מאו. המרד, הובל בידי באבורם בהטארי ופושפה קאמל דהאל (הידוע גם כ"פרצ'נדה"), והחל בחמישה אזורים בנפאל: רולפה, רוקום, ג'גרקוט, גורקה וסינדהולי. המאואיסטים הכריזו על קיומה של "ממשלה עממית" ברמה האזורית בכמה מקומות.
ביטול המלוכה
ב-1 ביוני 2001, הנסיך יורש העצר דיפנדרה פתח בטבח בארמון המלכותי, ככל הנראה בתגובה לסרובה של אימו, אייסוואריה, מלכת נפאל, לקבל את בחירתו בכלה. הוא ירה והרג את הוריו, המלך בירנדרה והמלכה אישוואריה, כמו גם כמה בני דודיו, לפני שירה בעצמו. בעודו שרוי במצב של תרדמת בבית החולים הוכרז דיפנדרה כמלך נפאל, בהתאם למסורת הנפאלית. דיפנדרה נפטר שלושה ימים לאחר מכן וב-4 ביוני הוכרז דודו גיינדרה, אחיו של בירנדרה, כמלך נפאל. גיינדרה לא היה מלך אהוד על ידי רוב הנפאלים, המשוכנעים שהוא ובנו עומדים מאחורי רצח משפחת המלוכה, ובבתים רבים המשיכה להיות תלויה התמונה של משפחת המלכות שנרצחה. בחקירת הרצח נמסרו עדויות סותרות על ידי שומרי הראש בארמון.
בני זייד א-שרקייה
בני זייד אל-שרקייה (בערבית: بني زيد الشرقية‎) היא מועצה מקומית פלסטינית בצפון יהודה ושומרון, הממוקמת צפונית לרמאללה, במחוז רמאללה ואל-בירה. היא הוקמה ממיזוג הכפרים ערורה (عاروره), מזארי אל-נובאני (مزارع النوباني), ועבוין. האחרון נפרד מהמועצה. בני זייד אל-שרקייה נמצאת 3 ק"מ מצפון לעג'ול, ויישובים סמוכים אחרים כוללים את דיר א-סודאן מדרום-מזרח, כפר עין ממזרח, ועבוין מדרום-מערב. גם ערורה וגם מזארי אל-נובאני היו חלק מאזור בני זייד בסנג'ק של ירושלים. שני הכפרים ממוקמים 500 מטר מעל פני הים.
ממלכת נפאל
ביטול המלוכה
בזמן שלטונו של גיינדרה, המרד המאואיסטי צבר תאוצה, ובאוקטובר 2002 גיינדרה הדיח את הממשלה זמנית והחל לשלוט באופן אבסולוטי. שבוע לאחר מכן הוא מינה ממשלה אחרת, אולם המדינה נותרה לא יציבה מסיבות שונות, ביניהן המרד הקומוניסטי הנמשך ואי שביעות הרצון של העם מהמלך החדש, גיאננדרה, שנחשד ברצח בני משפחת המלוכה.
באפריל 2006 ארגנו המורדים המאואיסטים בשילוב עם כוחות רפובליקנים ודמוקרטים במדינה הפגנות ענק שאילצו את המלך גיינדרה להשיב את השלטון לפרלמנט. בנובמבר 2006, בתום חצי שנה של משא ומתן בין המורדים לרפובליקנים הורכבה ממשלה ונחתם הסכם שלום, במסגרתו התחייבו המורדים להעביר את נשקם וצבאם לפיקוחו של האו"ם ולהחזיר את הריבונות בשטחים שכבשו לידי הממשלה. ביום ה-28 במאי 2008 ביטלה האספה הלאומית המיוחדת של נפאל את שלטון המלוכה. עד לביטול המלוכה, נפאל הייתה המדינה היחידה בעולם עם ההינדואיזם כדת המדינה; מאז הקמת הרפובליקה, המדינה הייתה רשמית מדינה חילונית.
שושלת שוורץ
עלילה
אנה, עולה חדשה מרוסיה, מגיעה לישראל במטרה לקבור את אביה. את אפרו הביאה בכד מזהב, לפי בקשתו להיקבר בארץ הקודש. היא מתגוררת עם אחיו של אביה ואשתו הצברית שלא מעוניינת בנוכחותה, ונפגשת עם מרים שוורץ שרוצה לקבל את חלקת הקבר ליד בעלה המנוח שהתאבד אחרי שערורייה כספית בה הוא הואשם בלקיחת שוחד.
מרים שוורץ עוזרת לאנה במאבקה להביא את אביה לקבר ישראל, וזאת לאחר שלא ניתן בבירור להוכיח את יהדותו של האב. בביתה של מרים אנה פוגשת באבישי, הנכד של מרים, צעיר שמתפרנס מחזנות ושירה בישראל ובחו"ל, ובין השניים מתפתח קשר רומנטי.
המפגש הבין-לאומי של המפלגות הקומוניסטיות ושל הפועלים
מאז התקיימו מפגשים שנתיים אלה כל שנה. בנוסף אורגן מפגש יוצא מן הכלל בדמשק ב-28–30 בספטמבר 2009 בסימן "הסולידריות עם המאבק האמיץ של העם הפלסטיני ושל עמים אחרים במזרח התיכון". בדצמבר 2009 הסכימו המפלגות המשתתפות להקים ביטאון בינאולומי משלהם International Communist Review באנגלית ובספרדית ומצויד באתר באינטרנט. במפגשים הבינלאומיים השתתפו עד כה 121 מפלגות ממעל 84 ארצות, וביניהן: מרוסיה - המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית, המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ועוד מפלגה אחת, המפלגה הקומוניסטית הסינית, המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם, המפלגה הקומוניסטית של קובה, שלוש מפלגות קומוניסטיות מספרד, מפלגת הפועלים של קוריאה, שתי מפלגות קומוניסטיות מבריטניה ושתי מפלגות קומוניסטיות מאיטליה, מפלגת תודה מאיראן, המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד מקפריסין, המפלגה המהפכנית העממית של לאוס, המפלגה הקומוניסטית העיראקית, המפלגה הקומוניסטית הישראלית ואחרות.
המפלגה הקומוניסטית של יוון אירחה את המפגש השביעי באתונה ב-18–20 בנובמבר 2006, המפלגה הקומוניסטית הפורטוגזית - את המפגש השמיני בליסבון ב-10–12 בנובמבר 2006, המפלגה הקומוניסטית של בלארוס והמפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית - את המפגש התשיעי במינסק ובמוסקבה בנובמבר 2007, המפלגה הקומוניסטית של ברזיל - את המפגש העשירי בסאו פאולו ב-21–23 בנובמבר 2008, המפלגה הקומוניסטית של הודו והמפלגה הקומוניסטית (מרקסיסטית) של הודו - את המפגש האחד עשר בניו דלהי ב-20-22 בנובמבר 2009. המפגש השנים עשר התקיים ב-2010 בדרום אפריקה.
המפגשים באתונה ב-2011 ובביירות ב-2012 התכנסו תחת הסיסמה "לחזק את המאבק נגד הסלמת התוקפנות האימפריאליסטית, למען סיפוק הצרכים הסוציו-כלכליים של העמים, בעד סוציאליזם".
המפגשים הבאים התקיימו כדלקמן:
התארגנויות כלל-קומוניסטיות בעבר
בשנים 1919–1943 פעל ה"אינטרנציונל הקומוניסטי" שנודע כקומינטרן, ארגון עולמי של מפלגות קומוניסטיות שנמצא בשליטה מוחלטת של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית ומרכזו היה במוסקבה. ארגון זה, שעבר בשנות ה-30–40 בפקודת סטלין "טיהורים" חוזרים, שבהם קיפדו את חייהם מנהיגים קומוניסטים רבים, שנחשבו "בוגדים", פוזר על ידי סטלין בשנת 1943 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה כסימן פיוס כלפי המעצמות הברגניות שהיו לבעלות ברית של ברית המועצות במלחמה נגד היטלר. בשנים 1947–1956 פעל אירופה בלבד הארגון קומינפורם שכלל את המפלגות הקמוניסטיות שהשתלטו על הנהגת מדינות מזרח אירופה בחסותה של ברית המועצות, ובנוסף את המפלגות הקומוניסטיות הצרפתית והאיטלקית שזמן קצר אחרי הניצחון על גרמניה הנאצית היו חלק מהממשלות בארצותיהן. אחרי ה"דסטליניזציה" בברית המועצות שאפה ברית המועצות לשמור על אחדות התנועה הקומוניסטית וארגנה שתי ועידות בינלאומיות של המפלגות הקומוניסטיות במוסקבה: אחת התכנסה בנובמבר 1957 בהשתתפות 76 מפלגות, ואחרת - בנובמבר 1960 בהשתתפות 81 מפלגות קומוניסטיות. התנועה הקומוניסטית התחילה לסבול באותן השנים מהפילוג החריף בין המפלגה הסובייטית לזו הסינית ב-1968 נעשו הכנות לארגון כנס דומה בבודפשט אך בסופו של דבר הוועידה התקיימה שוב במוסקבה ביוני 1969.
אבנט
ביהדות
אבנט הוא אחד מארבעה בגדי כהונה שהיו הכהנים לובשים בשעת העבודה בבית המקדש. האבנט היה עשוי מחוטי פשתן הטוויים יחד עם חוטי צמר הצבועים בצבעי תכלת, ארגמן ותולעת שני. כיום מקובל אצל חלק מהגברים החרדים ללבוש אבנט המכונה גרטל, בדרך כלל רק במהלך התפילה.
קובי רכט (אלבום)
קובי רכט הוא אלבום של הזמר קובי רכט משנת 1995. האלבום יצא שנתיים אחרי אלבומו הקודם, במסגרת צמד "ההוא" עם יושי שדה, "נגד הלב".
הפקה
חלק הארי של האלבום הוקלט באולפנו הביתי של רכט בצהלה, כשאת רכט מלווה המעבד והמפיק המוזיקלי משה לוי. לאחר מכן הוקלטו משתתפי האלבום האחרים - ז'אן פול זימבריס (תופים) ואריאל אביזוב (גיטרות), באולפני "סיגמא".
האלבום הופץ על ידי חברת הד ארצי. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "שנה ושבוע", "דברים שלא רוצים לזכור", "לך איתה" (גרסת כיסוי לשיר שכתב רכט בשנת 1971, ושהתפרסם בביצועה של אילנה רובינא), "קרוב לאהבתך", "הכי חופשי" ו"ואחרי הכל".
ייחודו של אלבום זה היה שהוא יצא במקור בפורמט CD-ROM: כלומר, הדיסק יועד להתנגן במחשב, וכלל וידאו קליפים, תפריטים ושאר תוספות, שאינן נהוגות באלבומי מוזיקה בפורמט מסורתי. כך למשל צולמו קליפים לשירים "לך איתה" (בימוי: רמי סיגאווי ואהרון כהן; בהשתתפות טל מן) ו"ובינתיים" (בימוי: אלון ויינשטיין; בהשתתפות הילה רז).
רשימת השירים
(כל המילים והלחנים - קובי רכט, אלא אם מצוין אחרת)
טירות של תקופת אזוצ'י-מומויאמה
היסטוריה
מבנים הגנתיים הראשונים נבנו ביפן עוד מתקופת יאיואי (400 לפנה"ס – 250 לספירה). מבנים אלו היו פשוטים מאוד ומוקפים בתעלת מים. מסיבות הגנתיות הם הוקמו קרוב לדרכים חשובות ונהרות. באי קיושו נותרו שרידים של מבצר על המים (MIZUKI) מתקופת נארה (NARA) (710 - 794) כנראה להגנה מפלישות אפשריות מסין וקוריאה.
בתקופת הייאן (794 - 1185) החלה התפתחות של מבנים הגנתיים. לבנייתם השתמשו בעץ. לאחר מלחמת אונין (1467–1477) שהחלישה את שלטון אשיקגה ((תקופת מורומצ׳י (1338–1573)) לוחמים מקומיים צברו כוח רב והשקיעו בבניית טירות. תהליך שהתגבר לקראת סוף המאה ה-16 טירות אלו היו גדולות כי היו צריכות לכלול צבא ולבנייתן התחילו להשתמש באבן בנוסף לעץ. אלמנטים חדשים נוספו לטירות גם עקב הגעתם של פורטוגלים ליפן ב-1543. הפורטוגלים הביאו אתם נשק חם שקיבל שימוש רחב ביפן והשפיע על התפתחות בניית הטירות – נוספו אלמנטים הגנתיים לדלתות והופיעו פתחים בקירות לצורך ירי.
עד לאמצע המאה ה-16 סוג הטירות נפוץ ביותר היה טירה שבנויה על הר (YAMAJIRO), בשל סיבות אסטרטגיות. למבצרים הללו לא היו מגדלים או תעלות מים, לצורכי הגנה הם השתמשו בעיקר בתכונות טבעיות של ההר. הטירות האלה היו בשימוש רק בזמן מלחמה מפני שהם לא היו מתאימות למגורים ממושכים בתקופת שלום. שאר המבנים היו ממוקמים למרגלות ההר. בתקופת המדינות הלוחמות (שנמשכה מאמצע המאה ה-15 עד 1600) הטירות שנבנו על ידי דאימיו (שליטים צבאיים בעלי נחלות) היו לא רק למטרות ההגנה אלא גם שימשו כסמל של כוח של בעליהן. עם גדילת כוחם של הדאימיו ועם התפתחותן של ערים סביב הטירות (JOKAMACHI) נוצר צורך בשינוי שיטת הבנייה והמיקום של הטירות. כעת לא רק פונקציה הגנתית אלא גם צורך לשלוט על אדמות, לנהל משאבים וניהול מו״מ עם בני ברית נוספו לטירות. החלה בניית טירות במישור (HIRAJIRO ) או ברמות מישוריות (HIRAYAMAJIRO). עקב מיקום נמוך יותר נוצר צורך להגביר פונקציות הגנתיות – התחילו לבנות מגדלים, יסודות וקירות באבן ולחפור תעלות מים.
בתקופת אזוצ'י-מומויאמה (1573–1600) ותחילת תקופת אדו (עד שנת 1638) בניית הטירות ביפן הגיע לשיא – בשלות טכנית וסגנונית. טירות של התקופה שימשו לא רק כמבצר אלה גם כבית מגורים מפואר של שליטים, מרכז לטקסי החצר ופטרונות לאמנות. טירות נהיו סמל ותוכן של אוטוריטה – ביטוי וויזואלית של הישג וכוח של מעמד הלוחמים.
מבנה וטכנולוגיה
טירת אזוצ'י (נבנתה ב-1576-9) הייתה טירה הראשונה בגבעה במישור בתקופת אזוצ'י-מומויאמה. היא גם העניקה אחד השמות לתקופה. היא שימשה כדוגמה לכל הטירות שניבנו מאז. בעליה אודה נובונאגה (דאימיו שניסה לאחד את יפן אבל הצליח לכבוש רק שליש) שילב בה אלמנטים של סוגי בנייה שונים כדי ליצור טירה מושלמת שתשקף את כוחו הפוליטי וצבאי.
טירת אזוצ'י נשרפה ב-1582 והיום אפשר לראות רק שרידים של קירות מאבן. אבל קיימים מספיק מקורות שמאפשרים לשחזר את המראה של הטירה. השחזור המקובל היום צויר ב-1976 על ידי נאיטו אקירה (NAITO AKIRA), פרופסור לאדריכלות באוניברסיטה הטכנולוגית בנאגוייה. בשחזור אפשר לראות טנשו רב-מפלסי שכלל בתוכו שבע קומות פנימיות. קירות אבן של יסודות היו בגובה של 20 מטר וכל המבנה הגיע לגובה של 46 מטר. כדי לראות את חידוש הטכני של הטנשו של אזוצ'י כדאי לראות את טנשו של טירת מארואוקה (MARUOKA), הצריח העתיק ביותר שנשמר ביפן היום. טירת מארואוקה נבנה ב-1576, יחד עם טירת אזוצ'י' אבל הצריח שלה עדיין בנוי בטכניקה ישנה, פשוטה יותר – בית-אחוזה עם מגדל שמירה בנוי עליו.
טנשו של טירת אזוצ'י עמד לבד ללא מבנים נוספים מחוברים עליו – טנשו עצמאי. בטירת מאצומוטו (MATSUMOTO) (1590) אפשר לראות עוד שני מבנים מחוברים לטנשו הראשי על ידי מעברים. צורת טנשו משוכללת ביותר קיימת בטירת הימג'י – למגדל הראשי מחוברים שלושה מגדלים קטנים יותר שיחד עם מעברים עליהם יוצרים חצר פנימית.
טויוטומי הידיושי הקים הרבה טירות אבל רק אחת מהן השתמרה בשלמותה – טירת הימג'י. הטירה המפוארת ביותר של תקופת מומויאמה הייתה טירת ג'וראקודאי (JORAKUDAI) שנבנתה על ידי הידיושי בשנת 1587. הטירה הזאת פורקה בשנת 1595 ומקור הוויזואלי היחיד הוא פרגוד (JORAKUDAI BYOBU) שנמצא באוסף של משפחת מיצואי (MITSUI). הידיושי בנה גם את טירת פושימי (FUSHIMI) או מומויאמה (שמה השני של אותה טירה) בשנת 1594, אבל היום היא קיימת כמבנה משוחזר. גם טירת אוסקה (1583) לא שרדה וקיימת רק בשחזור.
עיטור פנים הטירות
בניית טירות עוצמתיות האלה גורמה להתפתחות של אמנות. פרגודים וציורי קיר בצבעים חזקים על רקע של זהב היו ההישג של תקופת מומויאמה. ציורים בחדרי פנים של טירת אזוצ'י מיוחסים לקאנו אייטוקו (KANO EITOKU), שנחשב לגדולי האומנים של התקופה. הוא השתמש בהם בסמלים של סמכות – זהב, חיות על-טבעיות, סאגות שמביאות לגיטימציה לשלטון כממשיך של השלטון הסיני.
סיכום
טירות מתקופת אזוצ'י-מומויאמה מייצגות את שיא ההתפתחות בבניית הטירות שיגיעו לשיא בתחילת תקופת אדו. כל האלמנטים החדשניים של טירות הללו יחזרו על עצמם בטירות שיבנו בעתיד (למשל, טירת אדו (EDO) או טירת ניג׳ו (Nijo)– הטנשו האחרון שלה נבנה ב 1638-9).
יצחק ספורטא
יצחק (איציק) ספורטא (נולד ב-12 באפריל 1957) הוא מרצה בכיר בפקולטה לניהול שבאוניברסיטת תל אביב ופעיל חברתי סוציאל-דמוקרט.
ביוגרפיה
ספורטא נולד להורים יוצאי טורקיה, גדל והתחנך בתל אביב. בוגר גימנסיה הרצליה, בעל תארים בפסיכולוגיה, פילוסופיה ולימודי עבודה מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1995 השלים עבודת דוקטורט ביחסי עבודה והתנהגות ארגונית באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה. במסגרת פעילותו המחקרית, הוא עוסק בעיקר בתחומי אי שוויון כלכלי וחברתי ואף פרסם מאמרים רבים בנושא.
ספורטא הוא פעיל חברתי וחבר בוועד המנהל של מרכז אדוה לחקר השוויון בישראל ובאספה הכללית של עמותת הל"ה. ספורטא אף חבר במזכירות הקשת הדמוקרטית המזרחית מאז היווסדה ב-1996 והיה אחד מן העותרים בבג"ץ הקרקעות ב-2001. הוא הקים בשנת 2003 יחד עם יוסי דהאן, את אתר הדעות "העוקץ", אותו שניהם מנהלים. האתר בוחן מגמות חברתיות וכלכליות בישראל, ומציג ביקורת, מנקודת מבט סוציאל-דמוקרטית, על מה שנתפש על ידו כעוולות הנעשות בישראל כלפי מה שהוא מכנה "שכבות מוחלשות" וקבוצות מיעוטים. הוא חבר המועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
ספורטא משמש גם כמרצה במכללה החברתית כלכלית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 שובץ במקום השני ברשימת "צדק".
אנטיפטרוס מצידון
אַנְטִיפַּטְרוֹס מצידון (ביוונית: Αντίπατρος ο Σιδώνιος; המחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס) היה מחבר אפיגרמות יווני שנולד בעיר צור ופעל כנראה בצידון.
האפיגרמות שלו נכתבו ברובן בצורת כתובות על גבי מצבות קבורה או חפצים המוקדשים לאלים. הן מצטיינות במשקל מדויק, וסיגנונן מושפע מן הרטוריקה של התקופה, שבה נהגו להשתמש במשפטים ארוכים ובשפה מליצית עם הרבה חידושי לשון נועזים. האפיגרמות של אנטיפטרוס שימשו דוגמה למחברי אפיגרמות שבאו אחריו ונכללו באוסף של מֶלֶאַגְרוֹס מגַדַרָה. כמה מהן הגיעו לידינו באמצעות האנתולוגיה היוונית.
סאלי ברישה
ד"ר סאלי ברישה (באלבנית: Sali Berisha; נולד ב-15 באוקטובר 1944) הוא ראש ממשלת אלבניה לשעבר, ונשיא אלבניה לשעבר.
חייו
ברישה נולד בכפר ויסידול שבאלבניה הקרוב מאוד לגבול עם קוסובו, להורים מוסלמים. הוא למד רפואה באוניברסיטת טירנה, מקצוע בו המשיך לעסוק במשך כל חייו.
ברישה נבחר לראשונה לפרלמנט האלבני ב-1991. לאחר הבחירות הדמוקרטיות הראשונות באלבניה מזה שנים רבות נבחר ברישה ב-1992 להיות נשיא אלבניה. בתפקיד זה כיהן קדנציה אחת בלבד (5 שנים). ב-11 בספטמבר 2005 נבחר לעמוד בראשות ממשלת אלבניה.
ברישה נשוי ללירי רמה, רופאת ילדים במקצועה, ולהם שני ילדים.
סנקציות
ב -19 במאי 2021 הודיע אנטוני בלינקן, מזכיר המדינה של ארצות הברית, כי מחלקת המדינה החליטה להטיל סנקציות על ברישה, רעייתו, בנו ובתו, ונאסרה עליהם הכניסה לארצות הברית, לאחר שהואשמו במעורבות בשחיתות שלטונית משמעותית.
בלניים
בלניים (שם מדעי: Balaenidae) הם משפחה של לווייתנים המשתייכים לתת-סדרת לווייתני המזיפות. כל מיני הבלניים משתייכים לסוג אובלנה (Eubalaena), להוציא את הבלנה הגרינלנדית (לווייתן ארקטי קשות-פה) - גם הוא בן המשפחה - שמשתייך לסוג בלנה (Balaena).
אורך גופם של הבלניים יכול להגיע עד ל- ומשקלם עד ל-100 טונות. גופם הגדול הוא לרוב שחור; העור בראש ובחלק מהבטן מחוספס וצבעו לבן. שמם האנגלי של הבלניים - Right whale (Right פירושו "נכון" או "צודק") מקורו בכך שציידי לווייתנים סברו שהלווייתנים הללו היו אלה ש"נכון" לצוד אותם, בשל ציפתם לאחר מותם ולעיתים התקרבותם לחופים. אוכלוסיית הבלניים הצטמצמה באופן משמעותי בשנות הפעילות העיקריות של תעשיית ציד הלווייתנים. כיום במקום לצוד אותם בני אדם לרוב צופים בלווייתנים האקרובטיים הללו לשם הנאה.
ארבעת מיני הלווייתנים המשתייכים למשפחת הבלניים חיים באזורים שונים: בסביבות 300 פרטים של בלנה שחורה חיים באוקיינוס האטלנטי; קרוב ל-200 פרטים של אובלנה צפון-פסיפית חיים באוקיינוס השקט; כ-7,500 פרטים של אובלנה דרומית חיים בכל דרומו של חצי הכדור הדרומי; ובין 8,000 ל-9,200 פרטים של בלנה גרינלנדית חיים באוקיינוס הקרח הצפוני.
טקסונומיה
במשך שנים רבות לא היה ברור בוודאות למדענים כמה מינים נכללים במשפחת הבלניים והיו דעות חלוקות באשר לכך. לאחרונה הוכיח ניתוח פילוגנטי כי במשפחה נכללים ארבעה מינים, הנחלקים לשני סוגים שונים. בעוד האובלנה הצפון-אטלנטית, האובלנה הצפון-פסיפית והאובלנה הדרומית משתייכים כולם לסוג אובלנה (eubalaena), הרי שללווייתן הארקטי גדול הפה מאפיינים שונים מאשר לשלושת המינים האחרים, ולכן הוא מוין בסוג יחיד נפרד - בלנה (balaena). עם זאת, אין עדויות גנטיות רבות התומכות בחלוקה זו לשני סוגים שונים; אמנם קיימים הבדלים בן שלושת המינים לבין המין הרביעי, אך נראה כי בעתיד המדענים ימיינו את כל ארבעת המינים בסוג יחיד.
מחקרים גנטיים הוכיחו כי שתי האוכלוסיות העיקריות - הדרומית והצפונית (שכיום נכללים בה שני מינים - צפון-אטלנטי וצפון-פסיפי) - לא התרבו זו עם זו לפני לפחות בין 3 ל-12 מיליון שנים, דבר שאישר את היותה של האובלנה הדרומית מין נפרד. יתרה מכך, במחקרים התגלו גם הבדלים באוכלוסייה הצפונית עצמה. לדוגמה, התגלה כי המין הפסיפי קרוב גנטית יותר לאובלנה הדרומית מאשר למין האטלנטי - דבר שאישש סופית את חלוקת האוכלוסייה הצפונית גם היא לשני מינים שונים.
מאובנים
בסך הכול, נמצאו חמישה מאובנים של לווייתנים בסוג בלנה באירופה ובצפון אמריקה. מאובנים אלו תוארכו בין תקופת המיוקן המאוחרת לבין תחילת הפליסטוקן. המאובנים כולם הם מינים שהיו בעבר בסוג בלנה ונכחדו, להוציא אחד שנראה שהוא הלווייתן הארקטי גדול הפה המוכר לנו כיום, או לפחות קרוב אליו.
שמות
מאחר שהבלניים היו בעל כורחם מטרה נוחה לציידי הלווייתנים במשך זמן רב, הם זכו למספר רב של שמות וכינויים. שמות אלו תיארו כל אחד את כל הבלניים ברחבי העולם - עובדה הממחישה את הדעה הרווחת באותם הימים, לפיה אוכלוסיות הבלניים ברחבי העולם הן מין אחד. ברומן מובי דיק של הרמן מלוויל מזכיר מלוויל את הבלניים בשמות "לווייתן גרינלנד", "לווייתן שחור", "לווייתן גדול", "הלוויתן האמיתי" ו"לווייתנים בלניים" סתם.
שמות מדעיים נרדפים:
מראה ואנטומיה
ניתן להבדיל בקלות בין הבלניים לבין לווייתנים גדולי ממדים אחרים בזכות ה"יבלות" הלבנות שעל ראשם, הגב העבה והחסר סנפיר גב ופה עצום-ממדים המתחיל סמוך לעיניים ומתעקל מעלה. צבעו של הגוף נע בין אפור כהה מאוד לשחור, בחלק מהבטן והראש העור מחוספס וצבעו לבן. הצבע הלבן אינו נובע ממחסור בפיגמנטים, אלא מהתיישבות גדולה של סרטנים-טפילים זעירים ממשפחת ה-Cyamidea (מכונים "כיני לווייתן") בתוך העור באזורים אלו. הבלניים נולדים אפוא עם שכבת עור מחוספסת; אך את צבע העור הלבן הם מקבלים רק מאוחר יותר.
אורך גופם של פרטים בוגרים נע בין 11 ל-18 מטרים (הממוצע נע בין 13 ל-16), ומשקלם נע בין 60 ל-80 טון. הגוף עבה וחסון במיוחד, כשבאזורים מסוימים היקפו כ-60% מאורך הגוף כולו. הזנב גם הוא רחב מאוד, ואורכו יכול להגיע עד ל-40% מאורך הגוף כולו. המין הצפון-פסיפי הוא בממוצע הגדול מבין שלושת מיני הבלניים שבסוג האובלנה; הפרטים הגדולים ביותר ממין זה יכולים להגיע למשקל של עד 100 טון.
ללווייתנים בני משפחת הבלניים בין 200 ל-300 "מזיפות שיניים" בכל צד של פיהם. המזיפות, המשמשות להם כשיניים, דקות מאוד ומכוסות בפלומת שערות דלילה. אורכן כשני מטרים בממוצע. המזיפות הן שמאפשרות ללווייתן לאכול את מזונו (ראו להלן בפסקה "התנהגות ותזונה"). האשכים של הבלניים הם ככל הנראה הגדולים משל כל בעלי החיים: כל אחד מהם שוקל כ-500 קילוגרם - כ-1% ממשקל הלווייתן כולו - ממדים גדולים מאוד אפילו בהתחשב בגופו גדול הממדים של הלווייתן. זרם המים שנושפים הבלניים מהחור שבצד העליון של גופם פורץ החוצה בשני קווים היוצרים צורה הדומה לאות האנגלית V; זרם זה יכול לטפס עד לגובה של 5 מטרים מעל פני הים.
מחזור חיים
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בין גיל 6 ל-12 שנים, והחל מגיל זה מתרבות כל 3–5 שנים. הן ההזדווגות והן ההמלטה מתרחשות בעת חודשי החורף. משקלם של הוולדות, שנולדים אחרי תקופת הריון של כשנה אחת מיד אחרי לידתם, הוא כ-1 טון, ואורכם נע בין 4 ל-6 מטרים. ולד הבלניים הצעיר גדל במהירות בשנת חייו הראשונה - בדרך כלל הוא מכפיל את אורכו בתקופה זו. הגמילה מחלב האם מתרחשת בין גיל 8 חודשים לשנה אחת, והיקף הגדילה בשנים שלאחר מכן אינו קבוע ומותנה במידה רבה אם הגור נשאר עם אמו גם בשנה השנייה שלאחר הגמילה.
מעט מאוד ידוע בנוגע לתוחלת החיים של הלווייתנים הבלניים, אך נראה כי הם חיים תקופה ארוכה מאוד, כמו בני אדם; אחת מהעדויות היחידות לאורך חייהם היא נקבת אובלנה שנצפתה יחד עם ולדה בשנת 1935, ולאחר מכן בשנת 1959, 1980, 1985 ו-1992; החוקרים משתמשים בתגיות קשיחות כדי לוודא שמדובר באותו הפרט. נקבה זו נצפתה בשנת 1995 כשהיא פצועה בראשה פציעה קטלנית ככל הנראה, אשר סביר כי נגרמה בשל התנגשות עם אונייה, כך שהייתה בגיל הקרוב ל-70 במותה. מחקר על המין לווייתן ארקטי גדול פה הראה כי גיל מופלג זה אינו חריג כלל, ויש פרטים המגיעים אף לגיל גבוה יותר.
הלווייתנים בני משפחת הבלניים הם שחיינים איטיים: מהירות השחייה שלהם יכולה להגיע ל-5 קשר (9 קילומטרים לשעה) בלבד, אך הם אקרובטיים להפליא ולעיתים קרובות מבצעים קפיצות מעל פני הים, הצלפות בזנבם ותרגילים נוספים.
התנהגות ותזונה
למרות גודלם העצום, תזונת הבלניים מתבססת בעיקרה על פלנקטון ואורגניזמים רבים מתוך תת-מערכת הסרטנים, כדוגמת שטרגל (Copepoda), קריל (Euphausiacea) ופרפרי-ים (Thecosomata). אף על פי כן הבלניים ינצלו הזדמנויות לאכול גם מזון אחר אם יגיע לידם. הם תופסים את מזונם על ידי פעירת הפה ושחייה דרך קבוצה גדולה של סרטנים או פלנקטון; הן מים והן טרף נכנסים לפה, אולם רק המים יכולים לעבור דרך מזיפות-הענק שבפה ומשם החוצה.
היצורים שאותם אוכלים הבלניים צריכים לענות על כמה קריטריונים: הם צריכים להיות בנמצא במספרים גדולים מספיק כך שיספקו את רעבו של הלווייתן (פרט בוגר אוכל מיליונים מדי יום); הם צריכים להיות גדולים מספיק כדי לא לעבור דרך המזיפות אל הים יחד עם המים; והם צריכים להיות קטנים מספיק כך שלא תהיה להם המהירות הנדרשת לבריחה. תהליך ציד הטרף - פעירת הפה ושחייה דרך האזור בו מתקבץ טרפם - מתרחש קרוב לפני המים, מתחת למים ואפילו על קרקע האוקיינוס; מדי פעם נמצא בגופות לווייתנים בוץ שנבלע כאשר הלווייתן ניסה לצוד את טרפו על קרקעית הים.
הצלילים שמפיקים הבלניים אינם משוכללים יחסית לצלילים שמפיקים לווייתנים אחרים. הבלניים גונחים, "מגהקים" ומבצעים קולות "פופס" הנעים בדרך כלל סביב 500 הרץ. מטרת הצלילים אינה ברורה למדענים, אך נראה כי הם משמשים לתקשורת בין חברי הקבוצה. כמו לווייתני מזיפות אחרים, הבלניים אינם חברתיים ביותר, ובדרך כלל קבוצה כוללת שני פרטים בלבד. נצפו גם קבוצות גדולות יותר של 10 עד 12 פרטים, אולם הן מתפרקות במהירות.
טורפי הבלניים הם לווייתני האורקה והאדם בלבד. בעת סכנה מתגודדים מספר לווייתנים יחדיו ומכים בזנבותיהם כלפי חוץ כדי להרתיע את הטורף. אמצעי הגנה זה לא תמיד נוחל הצלחה ולעיתים גורים מופרדים מאמותיהם ונהרגים.
ציד
הבלניים נקראים באנגלית Right whale משום שהדייגים חשבו שנכון ועדיף לצוד אותם. 40% ממשקל גופם של הבלניים הוא שומן שצפיפותו נמוכה. כתוצאה מכך, ובניגוד למינים רבים אחרים של לווייתנים, גופות בלניים צפות לאחר מותן. עקב כך, ועקב איטיותם היחסית, קל היה לצוד אותם - הציידים נזקקו רק לסירות עץ פשוטות וצלצלים שנעשו בעבודת יד.
הבסקים היו הראשונים שצדו את הבלניים באופן מסחרי. הם החלו לעשות זאת בסביבות המאה ה-11 באזור מפרץ ביסקאיה. בתחילה ניצודו הלווייתנים בשל השומן שבגופם, אולם לאחר מכן, עם התפתחות טכניקות שימור הבשר, הם ניצודו גם בשל בשרם. כאשר בתקופה מאוחרת יותר עמדה אוכלוסיית הבלניים באזור על סף כליה, עברו ציידי הלווייתנים לצוד באזורים אחרים. הם הגיעו בחיפושיהם עד למזרח קנדה בשנת 1530 ולחופי באהיה שבברזיל בשנת 1602. תעשיית ציד הלווייתנים הבסקית הגיעה לשיאה במאה שלאחר מכן, כשבכל שנה ניצודו בין 300 ל-500 פרטים.
את ציידי הלווייתנים הבסקים החליפו ציידים מן המושבות האמריקאיות החדשות. הציידים, שבאו ממסצ'וסטס ולונג איילנד, הצליחו לצוד 100 לווייתנים בשנה טובה. בסביבות 1750 אוכלוסיית האובלנה הצפון-אטלנטית שאותה צדו האמריקאים הצטמצמה מאוד, כך שלא הייתה יכולה לספק את צורכי הדיג התעשייתי. על כן לקראת סוף המאה ה-18 הציידים האמריקאים העבירו את אזור הציד שלהם לדרום האוקיינוס האטלנטי. תחנת ציד ברזילאית דרומית נוסדה בשנת 1796 בעיר אימביטובה (Imbituba) שבדרום ברזיל. במשך מאה השנים שלאחר מכן, התפשטה תעשיית ציד הבלניים האמריקאית לתוך האוקיינוס השקט והדרומי, שם חלקו האמריקאים את מלאכת הציד עם ציים ממספר מדינות אירופיות וכן מיפן. בתחילת המאה ה-20 חלה התקדמות בטכניקות הציד ובאמצעים המשמשים לו, ומספרי הבלניים שניצודו צמח במהירות. בשנת 1937, על פי רישומי הציידים, ניצודו בדרום האוקיינוס האטלנטי 38,000 פרטים; בדרום האוקיינוס השקט ניצודו 39,000 פרטים; באוקיינוס ההודי ניצודו 1,300 פרטים; ואילו בצפון האוקיינוס השקט ניצודו 15,000 פרטים. על פי מקורות מהימנים יותר, נראה כי מספר הלווייתנים הניצודים היה מעט גבוה יותר.
עקב ההכרה שאוכלוסיית הבלניים נמצאה על סף כליה, נחתם בשנת 1937 חרם בינלאומי על ציד בלניים. החרם נחל הצלחה במידה רבה, אם כי היו ציידים אשר המשיכו בציד מספר עשורים, למרות החרם; ציידים מאיי מדירה צדו בלניים בפעם האחרונה בשנת 1968, ואילו היפנים צדו 24 פרטים בשנות ה-40 ועוד מספר פרטים - תחת הרשאה מדעית - בשנות ה-60. ציד לא חוקי המשיך להתרחש לחופי ברזיל למשך שנים רבות, ותחנת הציד באימביטובה המשיכה לעבוד עד שנת 1973. כיום ידוע כי ברית המועצות צדה באופן לא חוקי אלפי פרטים (לפחות 3,212) של בלניים דרומיים במשך שנות ה-50 וה-60, אם כי דווח רק על 4 פרטים שניצודו.
תפוצה וגודל האוכלוסייה כיום
כיום שלושת מיני הבלניים שבסוג אובלנה (Eubalaena) מאכלסים שלושה אזורים עיקריים בכדור הארץ: האובלנה הצפון-אטלנטית במערב האוקיינוס האטלנטי; האובלנה הצפון-פסיפית בין יפן לאלסקה; והאובלנה הדרומית בכל התחומים הדרומיים של האוקיינוס הדרומי. הבלניים חיים רק באזורי טמפרטורות מתונות עד קרירות יחסית, בין מעלות הרוחב 20 ל-60, וכך מהווים המים החמים שבאזור קו המשווה מעין מחסום טבעי ומונעים מאוכלוסיות מיני הבלניים השונים להתערבב. אף על פי שהאובלנה הדרומית נוהגת לשחות אל האוקיינוס הפתוח כדי למצוא את מזונה, הבלניים לא נפוצים בדרך כלל באזורים פתוחים נרחבים של האוקיינוס. באופן כללי, הבלניים מעדיפים להישאר במים שבקרבת חצאי-איים, מפרצים או מדפים יבשתיים - אזורים אלה מוגנים יותר ומציעים שפע מהמזון המועדף עליהם.
ישנם כ-300 פרטים של אובלנה צפון-אטלנטית, וכמעט כולם חיים בצפון-מערב האוקיינוס האטלנטי. באביב, בקיץ ובסתיו, הם אוכלים לחופי קנדה והחוף המזרחי של ארצות הברית, מצפון קרוליינה ועד נובה סקוטיה. בחורף הם פונים דרומה לכיוון ג'ורג'יה ופלורידה כדי להזדווג, ושנה לאחר מכן - ללדת. מספר פרטים של אובלנה צפון-אטלנטית נראו בקרבת איסלנד בשנת 2003. הועלתה השערה כי פרטים אלו הם שריד לאוכלוסייה, אולי מין אחר שנכחד, אך מבדיקה ברישומי ציידי לווייתנים, שהעלתה שכבר נצפו פרטים באזור זה, נראה כי אלו פשוט אובלנות צפון-אטלנטיות שתעו בדרכן.
נראה כי כיום חיים רק כ-200 פרטים של אובלנה צפון-פסיפית; כך, שני מיני הבלניים הצפוניים - האובלנה הצפון-אטלנטית והאובלנה הצפון-פסיפית - הם המינים המצויים בסכנת ההכחדה הגדולה ביותר מכל הלווייתנים הגדולים. לפי הערכה שנעשתה על סמך גודל האוכלוסייה הנוכחית, צפיפותה וקצב ההתרבות והמוות בה, שני מינים אלו ייכחדו לחלוטין תוך כ-200 שנה . בעבר הייתה נפוצה האובלנה הצפון-פסיפית החל מדרום יפן, לאורך מצר ברינג ומטה - לאורך חופי צפון אמריקה - עד אזור קליפורניה. כיום צפייה באובלנה הצפון-פסיפית באזורים אלו היא מאורע נדיר מאוד ולרוב ניתן לצפות בהם רק באזורים לא נרחבים במזרח ים ברינג. אף על פי שמין זה, כמו השניים האחרים בסוגו, מרבה לנדוד ולא נשאר זמן רב מאוד באזור תחום, נתיבי הנדידה שלו אינם ידועים למדענים.
האובלנה הדרומית, ממנה נשארו כ-7,500 פרטים, מבלה את חודשי הקיץ באכילה מרובה באזור הדרומי של חצי הכדור הדרומי - ככל הנראה בקרבת אנטארקטיקה. בחורף הם נודדים צפונה כדי להתרבות ואז ניתן לצפות בהם בחופי צ'ילה, ארגנטינה, ברזיל, דרום אפריקה, מוזמביק, אוסטרליה וניו זילנד. מאז שציד האובלנה הדרומית נפסק, הגידול באוכלוסייה מוערך בכ-7% מדי שנה. להקות האובלנה הדרומית השוחות בקרבת דרום אמריקה ואוסטרליה כמעט שאינן מתערבבות באוכלוסיות אחרות - אם בכלל. ככל הנראה, בקבוצות הללו הצעירים תלויים באמם לזמן רב יותר. הבלניים נאמנים מאוד לאתרי ההמלטה הקבועים שלהם, והאמהות ממשיכות להעביר הלאה תכונות אלו לגוריהן.
שימור
גורם המוות מספר אחת כיום אצל האובלנה הצפון-אטלנטית, שנודדת בנתיבים המהווים צומתי מסחר ימי עיקריים בעולם, הוא התנגשות עם אוניות מסחר גדולות. לפחות 13 מקרי מוות כאלו דווחו בין השנים 1970 ל-1999, וככל הנראה עוד מקרים רבים לא דווחו. מתוך הבנה כי המצב הקיים עלול להביא את האובלנה הצפון-אטלנטית לסף הכחדה, החליטה ממשלת ארצות הברית לפתוח במדידות ובמחקר שיזהה את נתיבי הנדידה של הלווייתנים וימנע עד כמה שניתן מאוניות מסחר לעבור בהם. "תוכנית שיקום הלווייתן האטלנטי הגדול" (Atlantic Large Whale Take Reduction Plan) של מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי (National Oceanic and Atmospheric Administration - NOAA) הושקה בשנת 1997. פרט מפתח בתוכנית זו היה החלת חובת דיווח על צפייה בבלניים על אוניות מסחר העוברות בנתיבי הנדידה שלהם. דרישה זו נאכפה החל מיולי 1999.
פעילים סביבתיים תמכו בתוכנית וטענו כי היא נושאת תוצאות חיוביות, אך ביקשו מממשלת ארצות הברית להקדיש מאמצים נוספים לשימור הלווייתן. בייחוד דרשו הפעילים שספינות הנמצאות במרחק של עד 40 קילומטרים מנמל אמריקאי יאולצו להנמיך את מהירותן ללא יותר מ-12 קילומטרים לשעה, כשידוע שלווייתנים בלניים נמצאים באזור השיט שלהן. ממשלת ארצות הברית סירבה לכך בטענה כי הדבר יגרום לשיבוש מסיבי בתנועת הספינות. שלוש קבוצות שימור-טבע אמריקאיות הגישו תביעה נגד "שירות הדיג הימי הלאומי" (National Marine Fisheries Service -NMFS'; גוף המסועף למנהל הים והאטמוספירה) בספטמבר 2005 בטענה כי "נכשלה בהגנה על האובלנה הצפון-אטלנטית הנתונה לסכנת הכחדה חמורה, שהמחלקה מכירה כמין הלווייתן הנדיר ביותר...", וכי יש לבצע באופן מיידי מדידות ומחקר מסיבי יותר על נתיבי הנדידה של האובלנה הצפון-אטלנטית כדי להציל אותה מהכחדה. הן האובלנה הצפון-אטלנטית והן הצפון-פסיפית הוכרו כמין הנמצא ב"סיכון" על ידי CITES, IUCN וארצות הברית.
גורם המוות השני בשכיחותו בקרב האובלנה הצפון-אטלנטית הוא הסתבכות ברשתות דייגים. הבלניים מסננים את הפלנקטון אותו הם אוכלים בעזרת פתיחת הפה לרווחה והמזיפות דמויות השיניים המשמשות כמסננת, ובכך הם מסתכנים בהסתבכות ברשת דיג, בדרך כלל סביב הלסת העליונה, הסנפירים והזנב. רובם מצליחים לברוח עם פגיעות קלות בלבד, אך חלק מסתבכים מאוד ברשתות ולא מצליחים לברוח בכוחות עצמם. פרטים אלו מתים לרוב לאחר גסיסה ממושכת שעלולה להימשך חודשים.
האובלנה הדרומית (בלנה שחורה) הוגדרה כמין הנמצא ב"סיכון" על ידי ה-CITES וכנמצאת ב"סיכון נמוך יותר - שימור מותנה" על ידי ה-IUCN. האובלנה השחורה מוגנת במים הטריטוריאליים של כל המדינות שבקרבתן היא חיה, וידוע על אתרי רבייה גדולים בקרבת ארגנטינה, ברזיל, אוסטרליה, צ'ילה, ניו זילנד, דרום אפריקה ואורוגוואי. בברזיל, אזור מוגן המשתרע על 1,560 קילומטרים רבועים ו-130 קילומטרים של רצועות חוף הוקם במדינה הברזילאית סאנטה קטרינה בשנת 2000, במטרה לשמר את אזור הרבייה העיקרי של האובלנה השחורה בברזיל ולאפשר צפייה בה.