cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שושלת מינג
נפילת שושלת מינג
זו הייתה הזדמנות שהמאנצ'ו חיכו לה. הם חצו את החומה הגדולה לאחר שמפקד צבא הגבול של מינג וו סאן-גוי פתח את השערים במעבר שאנהאי והניסו בכוחות משותפים את ה"קיסר" לי מבייג'ינג, לאחר ששלט בה 40 יום בלבד. למרות אובדן בייג'ינג (שאת חולשתה כבירה קיסרית כבר צפה חונגוו) ומות הקיסר, לא נהרס כוחם של בני המינג לחלוטין. נאנג'ינג, פוג'יין, גואנגדונג, שאנשי ויונאן המשיכו להיות מעוזים של המינג להתנגדות לשלטון החדש. עם זאת, אובדן השלטון המרכזי גרם להופעתם של מספר טוענים לכתר מינג שלא היו מסוגלים לעבוד יחדיו. כל מוקדי התומכים בשושלת הישנה הוכנעו בסופו של דבר זה אחר זה על ידי צבא צ'ינג, עד לשנת 1662 שבה אבדה התקווה האחרונה לשובה של שושלת מינג לשלטון עם מותו של הנסיך הטוען לכתר מינג ג'וּ יואולנג.
המהפכה החקלאית
ההיסטוריונים מעריכים את הקיסר חונגוו כשליט אכזר אבל מוכשר. מתחילת שלטונו הוא הורה לחלק אדמה לאיכרים העניים. נראה כי זו הייתה מדיניותו - להעדיף את העניים, להם הוא ניסה לסייע לכלכל את עצמם ובני משפחותיהם. למשל, ב-1370 ניתנה הוראה כי אדמה במחוזות חונאן ואנחווי תחולק לאיכרים צעירים שהגיעו לבגרות. על מנת למנוע החרמה או רכישה של אדמות אלו על ידי בעלי אחוזות חסרי מצפון, הוצהר כי לא ניתן להעביר את הבעלות על האדמה.
בערך במחצית תקופת שלטונו של חונגוו פורסם צו המכריז כי אלו שעיבדו אדמות שהיו קודם שוממות יוכלו להחזיק בהן כרכושם הפרטי וכי לא יוטלו עליהם מיסים. תגובת העם הייתה נלהבת. ב-1393 גדל השטח המעובד בסין לשיא שאליו לא הגיעה אף שושלת אחרת. הממשל אף עודד את האיכרים לגדל סוגי גידולים חדשים כגון כותנה, בוטנים, תירס ובטטה במקומות בהם לא ניתן היה לגדל אורז.
אחד ההיבטים החשובים ביותר של פיתוח החקלאות היה שימור מים. הקיסר חונגוו שם דגש מיוחד על פיתוח אמצעי השקיה במשקי החקלאות בכל האימפריה, וב-1394 נשלחו מספר סטודנטים מאוניברסיטת קאו-טסו-שיאן לכל המחוזות על מנת לעזור בפיתוח שיטות השקיה. במסגרת מיזמים אלו נחפרו 40,987 בריכות השקיה וסכרים.
בשל מוצאו ממשפחת איכרים ידע הקיסר חונגוו היטב עד כמה סבלו האיכרים מנחת זרועם של האצילים והעשירים. רבים מהאחרונים, שעשו שימוש בהשפעתם על בתי המשפט, לא רק שפלשו לאדמות של איכרים אלא גם שחדו פקידים זוטרים שיטילו את מלוא המס על האיכרים הקטנים להם הרעו. כדי למנוע מקרים אלה של ניצול לרעה הקים הקיסר חונגוו שתי מערכות חשובות מאד: "רשומות צהובות" ו"רשומות קשקשי הדגים" ששימשו להבטיח הן את הכנסות המדינה ממסים על קרקע והן את היכולות של העם ליהנות מרכושם.
לחונגוו היה צבא חזק המבוסס על השיטה הצבאית הידועה כשיטת וי-סו. שיטת וי-סו הייתה בתחילת שושלת מינג הצלחה גדולה. בשלב מסוים מנה צבא הקיסר כמיליון חיילים והקיסר חונגוו, שהיה מודע לקושי לספק מזון למספר כה גבוה של אנשים, אימץ את שיטת ההתנחלויות הצבאיות. בזמן שלום קיבל כל חייל ארבעים עד חמישים מוּ (畝, בפין-יין mǔ, יחידת שטח סינית, כ-600 מטרים מרובעים) של אדמה. בעלי האמצעים רכשו בעצמם את הציוד החקלאי הנדרש, האחרים קיבלו אותו מהממשלה. בצורה זו היה לאימפריה צבא גדול מבלי להכביד על האוכלוסייה בכלכלתו.
כ-70% מהחיילים שהוצבו לאורך הגבולות עסקו בחקלאות, בעוד שהאחרים הועסקו כשומרים. בתוך האימפריה נדרשו רק 20% לשמור על הערים והאחרים עסקו בחקלאות. כך, מיליון חיילים בצבא מינג היו מסוגלים לגדל כ-2,500 טון של גרגרי תבואה שלא רק שכלכלו מספר גדול של חיילים אלא גם שילמו את משכורות הקצינים.
המסחר
חונגוו היה קונפוציאני, והתורה הקונפוציאנית סולדת ממעמד הסוחרים משום שלכאורה הם חיים על גבם של המעמדות היצרניים. אבל הדעות הקדומות שהיו לחונגוו כנגד מעמד הסוחרים לא גרמו להקטנת מספרם. להפך, המסחר היה גדול יותר בהיקפו מאשר במאות הקודמות והמשיך לגדול כשהתעשיות המתפתחות היו זקוקות לשיתוף הפעולה של הסוחרים. קרקע דלה במחוזות מסוימים והגידול באוכלוסייה היו הכוחות העיקריים שדחפו רבים לעסוק במסחר. ספר ושמו "טו פיין הסין שו" מתאר בפרוטרוט את הפעילויות של הסוחרים בתקופה זו.
בסופו של דבר גרמה מדיניות איסור המסחר של חונגוו רק למנוע מהממשלה את מיסוי הסוחרים הפרטים. חונגוו המשיך לנהל סחר מוגבל עם סוחרים עבור מוצרים חיוניים כדוגמת מלח. לדוגמה, הממשלה חתמה חוזים עם הסוחרים להובלת גרגרי תבואה לגבולות. בתמורה חילקה הממשלה כרטיסי מלח לסוחרים שיכלו למכור אותם. עסקאות אלה היו רווחיות מאוד לסוחרים.
מפעלי בנייה
בתקופת שושלת מינג, בייחוד בתקופת קיסר מינג השלישי, יונגלה, בוצעו כמה מפעלי בנייה גדולים שחלקם קיימים עד היום וכולם הוכרזו אתרי מורשת עולמית:
קודקס מינג
קודקס (אוסף חוקים) מינג, שנכתב בתקופת הקיסר חונגוו, נחשב אחד ההישגים הגדולים של התקופה. כבר ב-1364 החל הקיסר לנסח טיוטה לאוסף חוקים הידוע כ"דָאמִינְג לוּ" (大明律, פין-יין: Dàmíng lǜ). הקיסר חונגוו היה מעורב עמוקות במיזם כולו ובהנחיותיו לשרים הורה כי קודקס החוקים יהיה מקיף וברור, על מנת שלא להשאיר "חורים" שיאפשרו לפקידות הזוטרה לפרש בצורה שגויה את החוקים על ידי משחקי מילים. קודקס שושלת מינג היה שיפור גדול על זה של שושלת טאנג ביחס לעבדות בסין. תחת קודקס טאנג היחס לעבדים היה כאל חיות בית. על פי חוקת טאנג לא נענש אדם חופשי שהרג עבד. כלל זה לא היה נכון תחת שושלת מינג. החוק כלל הגנה על עבדים כמו על אנשים חופשיים, אידיאל שמקורו בתקופת שלטונו של הקיסר גואנג וו משושלת האן במאה הראשונה לספירה. קודקס מינג שם דגש מיוחד על היחסים במשפחה. דָאמִינְג לוּ היה מבוסס על הרעיונות של קונפוציוס ונשאר אחד מאוספי החוקים החשובים על פיהם התנהל המשפט של סין עד לסוף המאה ה-19.
מבנה השלטון
חונגוו היה אחד השליטים האוטוקרטיים ביותר בתולדות סין. צורת הממשל שהנהיג חונגוו עם עלייתו לשלטון, אשר התמידה עד סוף השושלת, הייתה ריכוזית מאוד. על המינהל הכללי היו אחראים שישה משרדים, כמו בתקופה שקדמה לשושלת מינג, אבל אחרי 1380 היה הקיסר עצמו אחראי לתיאום ביניהם, שכן הקיסר חונגוו, ברצונו לרכז סמכות מוחלטת בידיו, ביטל את משרת ראש הממשלה. להחלטה זו היו השלכות מרחיקות לכת בתקופת יורשיו של חונגוו משום שבכך אבד הביטוח היחיד כנגד קיסרים חלשים וחסרי כושר. על מנת להבטיח שלא יוכל לפרוץ מרד כנגדו בצבא, פיצל חונגוו את הפיקוד על הצבא בין חמש ועדות צבאיות שהוא היה המתאם היחידי ביניהם. סין חולקה אדמיניסטרטיבית ל-13 מחוזות אותן ניהלו במקביל משרד מינהל מחוזי, ועדת ביקורת מחוזית וועדה צבאית. המחוזות חולקו לפלכים ולנפות.
עם ביטול משרת ראש הממשלה נוצרה משרה חדשה - "המזכיר הבכיר הראשי" - שהחליפה את משרת ראש הממשלה שבוטלה. רי הואנג, פרופסור מאוניברסיטת סאטה, טוען כי המזכירים הראשיים, לכאורה חסרי־אונים, יכלו להפעיל השפעה חיובית ניכרת מאחורי הקלעים. בשל יוקרתם ואמון הציבור שממנו נהנו הם יכלו לפעול כמתווכים בין הקיסר והפקידים של משרדי השרים ובכך לפעול ככוח מייצב בחצר הקיסרות.
גם הקיסר השלישי, יונג לה, היה מנהלן פעיל ומוכשר מאוד, אבל הוא קיבע סדרה של תקדימים גרועים. ראשית, אף על פי שכבר חונגוו שימר כמה מנהגים מהתקופה המונגולית כדוגמת ענישה גופנית, למרות התנגדות האליטה המשכילה ועמידתם על שלטון המבוסס על מוסר, עלה יונג לה עליו בכך שהוציא להורג את בני המשפחה של יריביו הפוליטיים, וכשרצח אלפים באופן שרירותי. שנית, ממשלת המזכירים הראשיים כפי שעיצב אותה יונג לה התאפיינה בנוקשות מחשבתית. בתחילה פיקחו קיסרים מוכשרים על מועצה זו ואישרו את החלטותיה, אך בסופו של דבר הובילה ממשלת המזכירים הראשיים לשקיעתה של סין.
גורם משמעותי נוסף בשלטון היו הסריסים (宦官הואן־גואן). בתרבות הסינית התאפשר לסריס לשרת בארמון המלוכה בשל האמונה שכיוון שלא יוכל להקים שושלת הוא לא יהווה סכנה לשליט. הסריסים באו משכבות החברה הנמוכות. רובם היו חסרי השכלה ועקב כך לא דגלו בכללי המוסר הקונפוציאני. חונגוו ציין את התפקיד ההרסני של סריסי החצר בתקופת שושלת סונג, ולכן צמצם חונגוו את מספרם בצורה דרסטית, אסר עליהם לטפל במסמכים, דרש כי יישארו אנאלפביתים, וחיסל את אלה שהעירו על ענייני המדינה. למרות סלידתו העזה של חונגוו כלפי הסריסים שהובעה בלוחית שנקבעה בארמונו "לסריסים לא תהיה שום נגיעה במנהל", חידשו יורשיו את תפקידם הבלתי רשמי של הסריסים בתהליכי הממשל. הסריסים עסקו בחקירה, בגביית מיסים, בניהול ואף בפיקוד צבאי. אחד הסריסים, וֵיי ג'ונְגְשְׂייֵן (魏忠賢, בפין-יין: Wèizhōngxián; 1627-1568) היה למעשה רודן סין. בסוף תקופת מינג היו בארמון כ-70,000 סריסים ומעמדם הפך פופולרי כל־כך עד שסירוס עצמי הוצא מחוץ לחוק.
המנהל הציבורי
פקידים לשירות המדינה גויסו בתקופת שושלת מינג בשיטה שפותחה מאות שנים לפני כן וקובעה בתקופת מינג, שיטת הבחינות הקיסריות. הנבחנים היו מקבלים נושא מתוך ארבעת ספרי קונפוציוס או מתוך חמשת ספרי המופת ועל נושא זה היה הנבחן צריך להרצות בארבעה פרקים שכל אחד בן שני חלקים המכילים מספר שווה של מילים ומשפטים. בחינה זו, הקרויה "שמונה הרגליים", נערכה בערים הראשיות של המחוזות ונמשכה שלושה ימים בתנאים ספרטניים. רק כחמישה אחוזים מבין הניגשים הצליחו, ולעוברים הובטחה משרה בהתאם לציון שקיבלו. שיטת בחינות זו שנמשכה בסין כ-1,300 שנה הובילה לכך שידיעת קרוא וכתוב והשכלה נחשבו בסין לערכים עליונים, לאחידות תרבותית ולקונצנזוס בנושא ערכי המוסר. כמו כן תרמו לאפשרות התאורטית שכל גבר, לא משנה מוצאו, יוכל (אם יהיה חריף מחשבה וחרוץ מספיק) להגיע למשרות הרמות ביותר.
הפקידים המשכילים של שירות המדינה כונו "החצר החיצונית", כשהמזכירים הראשיים והסריסים סביב הקיסר היו מכונים "החצר הפנימית". הפקידים המשכילים התייחסו בבוז לסריסים שבאו משכבות החברה הנמוכות.
רשת הסוכנים החשאיים
רשתות של סוכנים חשאיים פרחו בתקופת שושלת מינג. הקיסר הראשון, חונגוו, שמוצאו היה ממשפחה דלה, רחש שנאה מיוחדת לפקידים מושחתים והיה ערני במיוחד לאפשרות של מרידות. מסיבות אלו הקים חונגוו את ארגון הגִ'ין-יִיוֵיי (锦衣卫, פין-יין: Jǐnyīwèi), משטרה חשאית שאנשיה גויסו מתוך משמר הארמון שמטרתה הייתה לשמש כמשטרה חשאית ברחבי האימפריה ולהציע סוג של הגנה נוספת לקיסר. על אף שבמהלך ההיסטוריה של הארגון הוא זכה לכמה הצלחות, ידועים יותר אנשיו בברוטליות שהפעילו בטיפול בפשיעה יותר מאשר בהיותם כוח משטרה מצליח. למעשה, רבים מבין אלה שנאסרו היו חפים מפשע. אנשי הגִ'ין-יִיוֵיי הפיצו טרור בכל רחבי האימפריה, אך כוחם הידלדל כשהשפעת הסריסים בחצר המלכות התגברה. הסריסים הקימו שלושה ארגונים של סוכנים חשאיים שפעלו בשירותם. "המפעל המזרחי" (東廠, פין-יין: Dōng chǎng), "המפעל המערבי" (西廠, פין-יין: Xī chǎng) ו"המפעל הפנימי". ארגונים אלה פעלו בברוטליות לא פחות מהגִ'ין-יִיוֵיי וייתכן שהיו אף גרועים ממנו, שכן הם היו יותר כלי שרת בידי הסריסים לחיסול יריביהם הפוליטיים מאשר כוח משטרתי.
ספרות
שיטת הבחינות הקיסריות שהבטיחה משרה מכובדת לנבחנים שעברו אותן, יצרה ביקוש רב לרכישת ידע. את הידע סיפקו אנציקלופדיות ואוספים. האנציקלופדיה הידועה ביותר בתקופת מינג הייתה "יוּנְגְלֶה דָאדְייֵן" (永樂大典, בפין-יין: Yǒnglè Dàdiǎn, "האנציקלופדיה של תקופת יונגלה") - אנציקלופדיה בת 11,000 כרכים (מתוכם שרדו פחות מ-400, כ-3.5% מהמקור). האנציקלופדיה, אותה חיברו 2,000 מלומדים, הקיפה את כל תחומי החיים בתקופת קיסר מינג השלישי יונגלה.
בתקופת שושלת מינג הופיעו לראשונה גם סיפורים (סיפורת) באורך מלא. הסיפורים התפתחו הודות לשימוש בדפוס ותופעת מספרי הסיפורים המקצועיים. הללו נהגו להופיע בשווקים של סין ולבדר את הקהל בסיפורים ומעשיות היסטוריים, סנטימנטליים וארוטיים המלווים לעיתים בביקורת מוסווית על המדינה והחברה. חלק מהסיפורים הודפסו ושימשו מודל לסופרים הגדולים של התקופה. בין הספרים הידועים ביותר מתקופת מינג:
תיאטרון
תרומתה העיקרית של תקופת שושלת מינג לתיאטרון הסיני הייתה סוג המחזה המוזיקלי המכונה קוּנְצ'וּ (崑曲, בפין-יין: Kūnqǔ). סוגה זו התפתחה מסוג הדרמה שמקורה בדרום סין המכונה שי־ון. מחזות הקוּנְצ'וּ נכתבו מלכתחילה עבור המופע או שהיו עיבודים של היצירות הקלאסיות הגדולות: "המסע למערב", "גדת המים" ו"הרומאנסה של שלוש הממלכות". מחזות אלו, שהיו ספרותיים ואלגנטיים יותר מצורות התיאטרון שקדמו להם, היו בעלי אורך ניכר של כ-50 עד 60 מערכות. למוזיקה במחזות אלו היה תפקיד חשוב ובסופו של דבר התפתחה מסוג מחזה זה "האופרה של בייג'ינג".
ציור
מתקופת מינג שרדו מספר רב של ציורים. בסוף המאה ה-16 אפשרה התפשטות הדפוס תפוצה נרחבת של ספרי לימוד לציירים, שהנחילו לכל אדם בעל יכולת את המידע כיצד לצייר נופים על פי מסורת החובבים. בתקופת שושלת מינג היו שתי אסכולות ציור עיקריות: מחוץ לשתי אסכולות אלה ידועים גם הציירים צְ'יוֹ יִינְג ( 仇英, בפין-יין: Chóu Yīng; 1560-1522) וטאנְג יִין (唐寅, בפין-יין: Táng Yín 1523-1470) שציירו במגוון סגנונות. הציירים: שֶׁן ג'וֹאוּ, וֶן גֶ'נְגְמִינְג, צְ'יוֹ יִינְג וטאנְג יִין מכונים בהיסטוריוגרפיה הסינית "ארבעת המאסטרים של שושלת מינג" (明四家, בפין-יין: Míng Sì Jiā).
קרמיקה
בקרמיקה הסינית חלו בתקופת מינג התפתחויות רבות, יחד עם שמירה על מסורות מתקופות קודמות. היו ברחבי סין משרפות חרסינה פרטיות וממלכתיות ובהן יצרו צלחות, קערות, ספלים ואגרטלים בשלוש שיטות עיקריות: נושאי העיטורים היו צמחייה וטבע, סיפורים היסטוריים וסיפורי אגדות. מרכז ייצור החרסינה היה בעיר גִ'ינְגְדֶגֶ'ן שבמחוז ג'יאנגשי, הנחשבת עד היום כיצרנית הטובה ביותר של פורצלן בסין.
דת המדינה
דת המדינה בתקופת מינג הייתה שילוב בין הבודהיזם, הטאואיזם והקונפוציאניזם, שילוב המכונה שלוש התורות (三教, פין-יין: Sān jiào). בתקופת שושלת מינג היא כונתה "קונפוציאניזם" וכיום היא מכונה נאו-קונפוציאניזם. הבודהיזם והטאואיזם המשיכו להתקיים בצד הנאו-קונפוציאניזם, כאשר חלק מהקיסרים תמכו בעיקר בטאואיזם.
נצרות
המיסיונרים הקתוליים ראו באוכלוסייה הענקית של סין כר נרחב לפעילותם ועשו ניסיונות חוזרים ונשנים להיכנס למדינה. המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר היה הראשון שניסה לקבל אישור להיכנס לסין ובסופו של דבר חלה ומת ב-2 בדצמבר 1552 באי הסיני שאנגצ'ואן, 14 קילומטר מהחוף הדרומי של סין, בעודו ממתין לאישור המיוחל. הישועי מלצ'יור נונייז בארטו (Melchior Nuñez Barreto) היה הראשון שהורשה להיכנס לסין לתקופה קצרה (1555) ואחריו הורשו נזירים דומיניקנים, אוגוסטינים ופרנציסקנים לשהות בסין זמן קצר בטרם גורשו.
30 שנים אחרי חאווייר הצליח מיסיונר ישועי אחר, האיטלקי מטאו ריצ'י, לקבל את אישור הכניסה המיוחל. תחילה למד במקאו באופן אינטנסיבי את השפה הסינית, וב-1583 הוא התיישב בגואנגדונג. ריצ'י היה בעל השכלה נרחבת במדעים והצליח להרשים את המלומדים הסיניים במכשירים שהביא (כדוגמת שעונים) ובידיעותיו באסטרונומיה ובמתמטיקה. הוא טרח ללמוד את ספרי המופת הסינים, ותרגם ללטינית את ספרי קונפוציוס (היה זה ריצ'י שנתן לקונג־פו דזה את השם בו הוא מוכר כיום במערב). כמו כן תרגם לסינית את ספרי הגאומטריה של אוקלידס. לאחר שהידיעות אודותיו הגיעו לבירה, הורשה ריצ'י בסופו של דבר להגיע לבייג'ינג (1601 - תקופת שלטונו של הקיסר ואן-לי). בבייג'ינג הקים ריצ'י מיסיון שפעל גם לאחר מותו ב-1610. עד סוף תקופת מינג הוטבלו לנצרות כ-28,000 סינים. קהילה זו הייתה הגרעין שממנו קמה הקהילה בת 3 מיליון הקתולים של סין כיום, למרות התנכלות השלטון כלפיהם בחלק מהזמן, ופוגרומים שביצעו בהם מורדים סינים (כמו במרד הבוקסרים).
יהדות
על ראשית הקהילה היהודית בסין כמעט ואין מידע. ידוע בוודאות כי יהודים החלו להתיישב בסין בראשית המאה ה-8 בתקופת שושלת טאנג. אך כתובות החקוקות על אבני זיכרון בבית הכנסת של הקהילה היהודית עצמה טוענות כי היהודים החלו להתיישב בסין בתקופת שושלת האן (בין השנים 206 לפנה"ס ל-211 לספירה). מרקו פולו מספר כי בשנת 1286 היה ויכוח בחצר הכובש המונגולי בין אנשי דת יהודים, נוצרים ומוסלמים בניסיון להוכיח כל אחד את עליונות דתו.
לעומת הידיעות המעטות על ראשית הקהילה היהודית, יש מידע רב מתקופת שושלת מינג על הקהילה היהודית הראשית בעיר קאיפנג שבמחוז חנאן. רוב המידע הגיע ממחקרים של מיסיונרים ישועים. מטרתם הייתה לנצר את היהודים, אך תוך כדי כך ביקשו גם להתחקות אחר מקור הקהילה. בית הכנסת (禮拜寺 ליבאי סי) של קהילה זו דמה למקדש סיני והוקם (לפי אבני הזיכרון שנמצאו בו) ב-1163. עם השנים הצליחו בני הקהילה וחלקם אף השתלבו בממשל של תקופת מינג כפקידים, שופטים ואנשי צבא. הידוע ביניהם היה צ'או צ'אנג, שבמאה ה-15 היה בין מקורבי הקיסר. שמו מעיד על התבוללותם של היהודים עקב הניתוק משאר העולם היהודי. הסינים נהגו לכנות את היהודים "מנקרי גיד הנשה" (טיאו ג'ין ג'יאו) בעוד שהיהודים כינו עצמם "הכת המלמדת את כתבי הקודש" (ג'יאו ג'ינג ג'יאו). המיסיונר הישועי מטאו ריצ'י סיפר על מפגש בבייג'ינג ב-1605 עם יהודי סיני בשם אַי טיאן (艾田) שסיפר לו כי הוא, כמו שאר היהודים בקאיפנג, סוגד לאל אחד בלבד. הוא סיפר כי קשה לשמור על הדת היהודית בסין, שכן דיני הכשרות והטוהרה הקשו על היהודים להתמנות לפקידים. מעריכים כי בשיאה, לקראת סופה של שושלת מינג, מנתה הקהילה היהודית בקאיפנג כ-1,000 איש.
התחלת שקיעת הקהילה החלה עם המרידות שבאו בסוף תקופת מינג. ב-1642 צר אחד המורדים על קאיפנג ומשלא הצליח להכניעה לאחר מצור של שישה חודשים, הטה את מימי הנהר הצהוב והעיר הוצפה לגמרי. רוב תושבי העיר נספו ובהם חלק גדול מהקהילה היהודית. בית הכנסת נהרס וספרי הקודש נסחפו במים הגואים.
קהילת קאיפנג קמה מחדש, אך זו כבר הייתה קהילה ענייה והיא לא שבה לפארה. לקראת סוף המאה ה-19 נעלמה קהילת קאיפנג כמעט כליל. הקהילה אמנם התבוללה כמעט לחלוטין, אבל בעשורים האחרונים יש התעניינות מסוימת בזהות היהודית אצל צאצאי הקהילה.
EXPSPACE
EXPSPACE-Complete
בעיית הכרעה  B נחשבת  אם היא שייכת ל-EXPSPACE, וקיימת לכל בעיה ב- EXPSPACE רדוקציה פולינומית אל B. במילים אחרות, קיים אלגוריתם בעל זמן ריצה פולינומי הממפה איברים מבעיה אחת לשנייה.
ניתן לחשוב על בעיות כבעיות הקשות ביותר במחלקה EXPSPACE.
מכילה ממש את  PSPACE, NP, P ורווח בין החוקרים לחשוב כי היא מכילה ממש את EXPTIME.
בעיית המסלול הארוך ביותר
בתורת הגרפים, בעיית המסלול הארוך ביותר היא בעיה המתייחסת לגרף נתון ועניינה מציאת המסלול הפשוט (שאינו חוזר לאותו צומת פעמיים), שאורכו מרבי מבחינת מספר הקשתות בו או מבחינת סכום משקלי הקשתות (במקרה של גרף משוקלל).
בעיית המסלול הארוך היא בעיה NP-קשה; לא ידוע אלגוריתם יעיל (אלגוריתם עם זמן ריצה פולינומי) שפותר את בעיית המסלול הארוך ביותר, ומציאת אלגוריתם כזה תוכיח ש-P=NP (ולכן הסברה היא שאלגוריתם כזה לא קיים). בעיית ההכרעה המתאימה: השאלה האם קיים מסלול פשוט בגרף ארוך יותר ממספר מסוים היא בעיה NP שלמה.
מבוא בלתי פורמלי
כמו מושגים רבים אחרים במתמטיקה, גרף הוא מושג מופשט, המוגדר באופן פורמלי, ואשר עשוי לייצג מערכות ראליות מן המציאות החומרית (כגון, כבישים, רשתות מחשבים, רשתות חברתיות, ועוד) ובעצם כך לשמש לפתרון בעיות מעשיות.
כהגדרה פשטנית, גרף הוא אוסף של צמתים או מקומות נקודתיים (הנקראים גם קדקודים), המחוברים ביניהם באמצעות "ענפים" הנקראים צלעות או קשתות. החיבור בין כל שני צמתים עשוי להיעשות על ידי קשתות שונות, בעלות משקל או אורך שונה, וגרף עשוי להיבדל ממשנהו רק בקשתות המחברות את הצמתים בו. חיבור כל הקשתות בגרף נתון נקרא מסלול.
גרף נקרא פשוט אם ניתן לחבר את כל הקשתות בו למסלול העובר בכל קדקוד פעם אחת בלבד.
מציאת המסלול הקצר ביותר המחבר בין כל קדקודי הגרף, כמו גם המסלול הארוך ביותר, אינה אפשרית תמיד ותלויה בסוג הגרף.
ידוע כי ניתן למצוא את המסלול הקצר ביותר באופן יעיל (בזמן ריצה פולינומי). לעומת זאת, מציאת המסלול הארוך ביותר, היא בעיה NP קשה - שאפשרות פתרונה בסיבוכיות זמן פולינומית מוטלת בספק ושמציאת פתרון יעיל עבורה משמעה פתרון יעיל עבור כל בעיות מחלקת NP.
רדוקציה של הבעיה
נראה כי בעיית המסלול הארוך ביותר היא בעיית NP קשה (קשה לפתרון מבחינה חישובית לפחות כמו כל בעיה השייכת ל-NP), על ידי רדוקציה פולינומית של הבעיה (המרה אלגוריתמית בסיבוכיות פולינומית) לבעיית מציאת המסלול ההמילטוני שהיא בעיה NP שלמה.
א. נציג טרנספורמציה שתיקח כל מופע של הבעיה המוכרת, ותהפוך אותו למופע של הבעיה החדשה. הטרנספורמציה הרדוקציה היא זו: ניקח את הגרף, נסמן ב-V את מספר הקדקודים בו, ונגדיר שמשקל כל צלע בו שווה ל-1; כעת נשאל האם משקל המסלול הארוך ביותר שווה למספר הקדקודים בגרף V.
הצבת גבולות בגיל הרך
בפסיכולוגיה חינוכית ובחינוך, הצבת גבולות בגיל הרך מתייחסת בעיקר לתהליך החינוכי של העברת מסר ברור וממוקד לילד, על ידי הוריו וסביבתו הקרובה, הכולל כללים ומגבלות המגדירים את המותר ואת האסור בסביבתו של הילד.
הצבת גבולות נעשית באמצעות מילים, שפת גוף ו/או מעשים כדי לתחום לילדים את המותר ואת האסור בחיים בכלל ובחיים בבית במיוחד. ההורים יכולים להציב גבולות באמצעות פקודות, הערות ושאלות, ותוך כדי ניצול יכולתו המתרחבת של הילד להבין את השפה, בנוסף ועל פי תאוריית הלמידה החברתית, פעוטות לומדים הרבה על גבולות דרך התבוננות בהוריהם המהללים, מוכיחים ומתקנים את אחיהם. בגיל הרך הורים נוהגים להציב גבולות לילדיהם בנושאים שונים ומגוונים, ולדוגמה, הרגלי שינה ואכילה, תהליכי גמילה ממוצץ ומחיתול, נוהלי קימה בבוקר לקראת הליכה לגן, נוהלי ישיבה בארוחות, הרגלי צפייה בטלוויזיה והיתר או איסור הכניסה לחדר ההורים. הגבולות שההורים מציבים לילד צריכים להיות רחבים ומתחשבים מאוד בצרכיו, ומותאמים לגילו של הילד, לשלב התפתחותו, לאישיותו ולמזגו.
ההורים מפקחים על התנהגויותיהם של ילדיהם ויכולים להעניש כשהילד עובר את הגבול או לתגמל כשהילד מכבד את הגבול.
ויסות עצמי
הצבת גבולות היא כלי מרכזי בהפנמה של גבולות, והקניית יכולת לשליטה עצמית ולדחיית סיפוקים. היא חשובה כבר מהגיל הרך כדי שהילד ירכוש הרגלים, דפוסי התנהגות ויכולת דחיית סיפוקים המתעצבים בראשית חייו. ילדים שהוצבו להם גבולות, יגבשו יכולת לשליטה עצמית ויתמודדו בקלות יחסית עם אירועים של הפרת השגרה, ואילו ילדים שלא הפנימו גבולות יצופו בחרדה במצבים אלו.
תפקוד חברתי-רגשי
הצבת גבולות מגיל צעיר מסייעת להתמודדותו ולהסתגלותו של הילד למסגרות חברתיות חיצוניות, ללא גבולות יתקל הילד בעולם לא מובן, שהפער בינו לבין הבית הוא כה גדול עד שאי אפשר להסתגל אליו.
הצבת גבולות מאפשרת לילד להשתלב טוב יותר במסגרות השונות ולהתמודד טוב יותר עם מצבי תסכול וחרדה. ילד שהוצבו לו גבולות בבית יהיה בשל להתמודד עם רגשות האכזבה והתסכול שמתעוררות במסגרות השונות כמו הגן ובית הספר, הוא יוכל להשתלב בהן בהצלחה, להתחבב על סביבתו ולחוש רצוי ואהוב.
בתהליך הסוציאליזציה, החברות, שבאמצעותו ילדים רוכשים ערכי מוסר, אמות מידה, כישורים והתנהגויות בהתאם למקומם בתרבותם המסוימת, ילדים זקוקים לסיוע של מבוגר כדי ללמד אותם מהן הנורמות החברתיות המקובלות, ולהבהיר להם את החוקים הנהוגים בסביבתם, מה מותר ומה אסור. כאשר ההורה מבהיר לילד את צרכיו האישיים ואת החובה לכבדם, הילד יכול ללמוד גם את משמעות הזולת במשפחה וגבולותיו בחיים בכלל, הוא ילמד "לצאת מעצמו", ולא להיות מרוכז רק בעצמו, אלא גם לראות את האחר ואת הסביבה בה הוא חי.
בנוסף לשכלול כישוריו החברתיים של הילד, גבולות גם מחזקים את תחושת השייכות שלו ומטפחים את עצמאותו.
התארגנות העולם הפנימי
הכללים והסייגים שנקבעים בחברה קובעים לילד את החוקיות של החיים, מעניקים לו הרגשת ביטחון ומארגנים לו את עולמו, הילד לומד את מקומו ואת תפקידו ויודע למה לצפות. לוח זמנים קבוע ונהלים קבועים וברורים לגבי שעות הארוחה, השינה, המשחק והרחצה מונעים מהילד בלבול, הרגשת אי נוחות ותחושה של חוסר ידיעה מה צפוי לו, הם תורמים לכך שהילד יהיה שקט ויתפנה להתפתחות שקטה. בתחילה ההורים בונים לילד גבולות חיצוניים, ובהמשך יבנה הילד בעצמו את גבולותיו הפנימיים.
תחושת נפרדות מהזולת
מסגרת ברורה נחוצה לילד ומסייעת לו לפתח עצמאות ונפרדות מהוריו. מרגרט מאהלר טענה כי בשלב מסוים בילדות (בערך מגיל שנה וחצי) הילד נמצא בשלב התפתחותי וניסיון להבדיל עצמו מהוריו. ככל שהוא מתרחק מן המטפל ומתנסה בעשיית דברים בעצמו, הוא נוכח יותר ויותר בעצמאותו, ומבין יותר ויותר שפעולותיו נפרדות מאלו של המטפל. בשלב זה עלולות להתעורר אצל הילד שתי חרדות מנוגדות: חרדה אחת היא מנטישה ועזיבה, והחרדה השנייה היא מהתמזגות וסימביוזה בקשר עם אחר משמעותי.
לפי אריק אריקסון, גורם מרכזי המשפיע על התהליך הוא הדרך שבה מציבים ההורים את הגבולות לילדים והסוגיה המכרעת בשלב זה היא "אוטונומיה לעומת בושה וספק". הצבת גבולות מרגיעה חרדה מסוג כזה, כיוון שהיא משדרת לילד שאנו אנשים נפרדים, היא "מבטיחה" לילד כי "אנחנו קרובים, אך נפרדים" ונותנת לו תחושה של ביטחון והגנה. הצבת גבולות היא מרכיב מרכזי ביכולת לחוש נפרדות בקשר עם אדם קרוב, כאשר ההורים אינם מציבים גבולות, הילד לא יכיר בהם כישות נפרדת, לא יוכל לחוש את אהבתם, ועם כל תשומת הלב המורעפת עליו, יחוש בודד ולא נאהב.
הצבת גבולות והתנהגות הורית
הורים מאמצים שיטות וסגנונות שונים לניהול יחסיהם עם ילדיהם. דיאנה באומרינד (Diana Baumrind) מציגה ארבעה סגנונות הורות, שלכל אחד מהם גישה חינוכית אחרת בעלת השפעה מכרעת על התפתחות הילד. סגנונות ההורות מסווגים בהתאם לשני ממדים: תגובתיות, כלומר מידת החום, התמיכה והקבלה שההורים מעניקים לילד; תובענות, כלומר מידת הפיקוח ההורי, אכיפת גבולות והצבה של סטנדרטים ברורים.
שלושה מתוך ארבעת סגנונות ההורות מתארים בעיות בהצבת גבולות: לעומת שלושת סגנונות אלו, סגנון אחד מתואר כשילוב הנכון בין הצבת גבולות ומתן חום לילד:
סמכותי (authoritative): מתאפיין ברמת תובענות נכונה של הצבת גבולות וגם תגובתיות מותאמת. הורים סמכותיים מציבים לילדיהם גבולות וסטנדרטים ברורים ואוכפים אותם בנחישות, אך באותה עת מאפשרים להם מידה רבה של אוטונומיה בתחומי הגבולות שהוצבו ומעודדים משא ומתן מילולי לשם התאמת הדרישה לצרכים ולהבנה של הילד. יתרה מזו, הם קשובים ונענים לצורכי הילד, מתחשבים בו, מכבדים את נקודת המבט שלו, ומשתפים אותו בקבלת החלטות ובסיבות מאחורי המדיניות שלהם. כך לומד הילד את מקומו ואת תפקידו ויודע תמיד למה לצפות. ההורים הם עדיין המפקחים, המעצבים והמחנכים, ומבקשים ללמד את הילד להיות אחראי למעשיו. ההורים הם הקובעים את הכללים ומציבים את הגבולות.
ניתוח של סגנונות הורות אלה ושל השפעתם על התפתחות ויסות עצמי בקרב ילדים מראה כי הסגנון הסמכותי, בניגוד לסגנון הסמכותני, המתירני או הדוחה-מזניח, מסייע לילד להפנים קווים מנחים חברתיים. איזון בין הענקת חום להכוונה תקיפה באופן ההולם את גיל הילד ואת הבנתו מסייע בפיתוח שליטה עצמית ומוביל לעצמאות ולחברותיות. ילדיהם של הורים סמכותיים נוטים להצליח לשלוט בהתנהגותם בהתאם לציפיות המבוגרים, ומפגינים התנהגות אנטי-חברתית במידה מעטה מאוד. הם בטוחים בעצמם, ורמת כישוריהם החברתיים גבוהה. תכונות אלה שהתגלו בגיל הילדות השתמרו גם בגיל ההתבגרות. לעומתם, הורים נוקשים מדי שאינם מעניקים הזדמנויות לוויסות אוטונומי, עלולים לפגוע ביכולות ילדיהם להתווסת באופן עצמאי.
הצבת גבולות והמערכת המשפחתית
הצבת גבולות חשובה כדי שהמערכת המשפחתית תוכל לתפקד בצורה בריאה, היא שומרת על העצמאות התפקודית של כל יחיד וכל תת-מערכת, במיוחד עצמאותה של תת-המערכת ההורית. גבולות ברורים מבטיחים את יכולת ההורים למלא את תפקידם ההורי כראוי, הם מבהירים את תחום פעילותם ואת מרחב סמכויותיהם של ההורים ותורמים לכך שההורים יהיו ממוקדים והחלטיים ופעולתם תהיה יעילה. הצבת גבולות חיונית גם לשלוותו הנפשית של ההורה ואף לבריאותו הפיזית, כך שהיא מאפשרת כיבוד צורכיהם האישיים של ההורים.
הצבת גבולות במסגרת החינוכית
הצבת גבולות ושמירה על כללי ההתנהגות במסגרת החינוכית שומרת על שלומם של הילדים ומאפשרת למסגרת החינוכית להתנהל באופן סביר. קביעה ושמירה על כללי התנהגות מונעת בעיות משמעת ושומרת על סמכות המורה, שהיא כלי הכרחי בניהול המסגרת. זה גורם לניהול סביר של השיעורים, שיאפשר לכלל התלמידים ללמוד.
מערכת יחסים רגשית בין תלמידים למורים המאופיינת בהעמדת גבולות, בחום, בתקשורת פתוחה, בתמיכה, במעורבות פעילה, מעניקה לילדים תחושת ביטחון במסגרת בית הספר, תומכת בהתפנות רגשית ללמידה וחקירה, ומקדמת רכישת מיומנויות רגשיות, חברתיות ולימודיות.
הצבת גבולות ותרבות
חלק מהערכים שהבוגרים מנחילים לילדים תלויים בתרבות בה הם חיים והם תורמים לכך שהילדים יבצעו בצורה מוצלחת את הפעילויות הנדרשות בתרבות שלהם. לדוגמה, בארצות לא מתועשות, הוטלו על הילדים במשפחות מטלות חשובות לרווחת משפחתם, שאותם הילדים מלאו בצורה אחראית. לעומתן, תרבויות מתועשות צמצמו את הצורך בתרומת הילדים להישרדות המשפחה ודרשו מהילדים פחות. כלליה של התרבות וערכיה מונחלים לילד דרך תהליך החִברות שמתרחש הן באמצעות הוראה גלויה והן באמצעות התנסויות היום יום בילדות.
גבולות שמקורם בצורכי הילד שמטרתם שמירה על חיי הילד ועל בריאותו הם גבולות הכרחיים. בניגוד להם, גבולות המיועדים לסייע לילד להתאים את עצמו לחברה בה הוא חי כדי שיוכל להסתדר בה ולהיות אהוב על סביבתו, הם פחות חד משמעיים ותלויים בהקשר המשפחתי או התרבותי.
הבדלים בין אישיים בהצבת גבולות
הבדלים בין אישיים בהתפתחות הרגשית והחברתית המוקדמת של הילדים יכולים להיות בעקבות הבדלים במזג או באיכותן של מערכות היחסים בין הילד למטפל.
משום שילדים שונים זה מזה במזג שלהם, אפשר לראות באותה משפחה, ילדים שמגיבים טוב להצבת גבולות, ילדים ששינוי קל שחל בטון הדיבור של ההורה מחזיר אותם לסדר ואחרים שמשנים התנהגותם רק לאחר מאבק כוח שכולל ענישה.
פטי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מאט מיד
מאט מיד (באנגלית: Matt Mead, נולד ב-11 במרץ 1962) הוא עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מן המפלגה הרפובליקנית שכיהן כמושל ויומינג בשנים 2011-2019.
ביוגרפיה
מיד נולד ב-11 במרץ 1962 במערב ויומינג. בשנת 1984 סיים לימודי תקשורת בסן אנטוניו, טקסס. לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת ויומינג בלאראמי. בהמשך עבד כעורך דין פרטי וכתובע.
בשנת 2010 התמודד לראשונה על תפקיד משל המדינה. הוא ניצח בפריימריז המפלגתיים עם רוב של כ-28.7% (הבדל של כ-0.7% מן המועמדת השנייה). הקמפיין של מיד הדגיש את התנגדותו לנישואים חד-מיניים, הפלות ותמיכתו בזכות לשאת נשק. בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-2 בנובמבר 2010, ניצח עם כ-72% מקולות המצביעים. בשנת 2014 נבחר בשנית לתפקיד.
Selena LIVE! The Last Concert
'''Selena LIVE! The Last Concert (בעברית: סלינה בהופעה חיה! המופע האחרון''') הוא אלבום הופעה חיה של הזמרת המקסיקנית-אמריקאית סלינה, אשר יצא ב-27 במרץ 2001 על ידי EMI Latin. המופע צולם ב-26 בפברואר 1995 באצטדיון אסטרדום שבטקסס.
בנוסף ההופעה שודרה גם בטלוויזיה על ידי רשת יוניוויז'ן.
רקע
את המופע סלינה חלקה עם הזמר אמיליו נבירה וביחד הם הופיעו מול קהל של קרוב ל-67 אלף איש ובכך הופעה זו הפכה להופעה עם הכי הרבה קהל באצטדיון זה אי פעם שהיא שוברת את השיא של עצמה. המופע זכה לשבחים רבים בין היתר גם על ידי מוזיקאים מפורסמים כמו ג'ורג' סטרייט, וינס גיל וריבה מקנטייר. הופעה זו גם הייתה הופעתה האחרונה לפניי שנרצחה.
שירים והצלחה
רשימת השירים בהופעה כללה בעיקר שירים מאלבומה Amor Prohibido וגם מספר קאברים לשירי דיסקו ביניהם לשירים "I Will Survive", "Funkytown" ו-"Last Dance". האלבום הגיע למקום הראשון במצעד אלבומי הפופ הלטינים ונהיה לאלבום השני שלה לעשות זאת. בנוסף הוא גם היה מועמד לפרס אלבום הפופ הנשי של השנה בטקס פרסי הבילבורד הלטיני.
מורגן וולן
מורגן קול וולן (באנגלית: Morgan Cole Wallen; נולד ב-13 במאי 1993) הוא זמר מוזיקת קאנטרי ופזמונאי אמריקאי.
ראשית חייו
וולן נולד בסנידוויל, טנסי. אביו היה כומר בפטיסטי וכילד לקח וולן שיעורי פסנתר וכינור. הוצע לו מלגה לשחק בייסבול בקולג', אך לאחר פציעה בחר להמשיך במוזיקה במקום.
קריירה
בשנת 2014, וולן השתתף בעונה השישית של תוכנית המציאות The Voice. החונך שלו היה אשר ולאחר מכן אדם לוין. הוא הודח בשלב הפלייאוף.
במהלך תקופתו של וולן ב-The Voice, הוא החל לעבוד עם סרחיו סאנצ'ס מלהקת הרוק מאטום סמאש, שהציג בפניו את ביל ריי ופול טראסט מהלייבל "פנסייה רקורדס". בשנת 2015, חתם וולן בלייבל והקליט קטלוג של שירים שהביא למיני-אלבום בן חמישה שירים בשם Stand Alone. במהלך מפגשי הקלטה אלו, פגש וולן את דומיניק פרוסט (גיטרה), מארק "טאקו" אננינו (תופים) ולוק "קאובוי" רייס (בס), שהפכו לחלק מלהקתו בהופעות. ב-24 באוגוסט, הוציא את Stand Alone, מתוכו הסינגל המוביל "Spin You Around", שיצא כסינגל הראשון של וולן בלייבל פנסייה רקורדס. במהלך 2015, החל וולן לעבוד עם דירק המסאת מ-Hard 8 Working Group Management, ששיתף פעולה עם וולן לאחר מכן במסגרת חברת התקליטים "ביג לאוד רקורדס".
בסוף 2016 חתם וולן בחברת ביג לאוד רקורדס, חברת תקליטים בבעלות המפיק המוזיקלי ג'ואי מוי. את סינגל הבכורה שלו, "The Way I Walk", הוציא זמן קצר לאחר מכן.
ב-27 באפריל 2018 הוציא וולן את אלבום הבכורה שלו, If I Know Me. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד אלבומי הקאנטרי של הבילבורד, ולמקום ה-13 במצעד הבילבורד 200.
מואסיר סקליאר
סקליאר נודע מחוץ לברזיל בעיקר בשל הרומן שפרסם בשנת 1981 מקס והחתולים (Max e os Felinos), המביא את סיפורו של גבר גרמני צעיר שנמלט מברלין לאחר שדבר רומן אהבים שניהל עם אשה נשואה מגיע לידיעת הנאצים. בדרכו לברזיל, הספינה שלו טובעת, והוא מוצא את עצמו לבד על דוגית קטנה עם יגואר ששהה בתא המטען של הספינה.
רקע כללי
סקליאר נולד בפורטו אלגרה, ריו גרנדה דו סול, למשפחה יהודית שהיגרה לברזיל מבסרביה בשנת 1919. הוא סיים את לימודי הרפואה בשנת 1962, עם התמחות בבריאות הציבור. בתחילה עבד בבית החולים היהודי לקשישים בפורטו אלגרה, ובהמשך עבד בתחום בריאות הציבור במניעה וטיפול בשחפת.
מורגן וולן
קריירה
ב-8 בינואר 2021 הוציא את אלבומו השני, Dangerous: The Double Album, מתוכו שני הסינגלים "More Than My Hometown" ו-"", שזכו להצלחחה במצעדי הבילבורד. האלבום עצמו הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
מואסיר סקליאר
כתיבה
סקליאר היה סופר פורה, שפרסם בפורטוגזית למעלה ממאה ספרים בסוגות ספרותיות מגוונות: סיפורים קצרים; רומנים; ספרות בוגרת צעירה; ספרי ילדים; ומאמרים.
בשנת 1962 ראה אור ספרו הראשון סיפוריו של רופא בהכשרה, אם כי מאוחר יותר התחרט על כי פרסם אותו בגיל כה צעיר. ספרו השני קרנבל החיות ראה אור בשנת 1968.
במאמר אוטוביוגרפי שנערך בערוב ימיו דן סקליאר בחברותו בשבט היהודי, הרפואי, הגאוצ'ו והברזילאי. הרומן שלו "הקנטאור בגן" נכלל בין 100 היצירות הגדולות ביותר של הספרות היהודית המודרנית על ידי המרכז הספרים הלאומי ליידיש. בריאיון עם ג'ודית בולטון-פסמן שפורסם ב"הקורא היהודי" באוגוסט 2003, סקליאר התייחס לשימוש שלו בקנטאור כמטאפורה: "הקנטאור הוא סמל לזהות הכפולה, האופיינית ליהודים במדינה כמו ברזיל. בבית אתה מדבר יידיש, אוכל גפילטע פיש וחוגג שבת. אבל ברחובות יש לך כדורגל, סמבה ופורטוגזית. אחרי תקופת מה אתה מרגיש כמו קנטאור."
תרגומים
ספרות הפנטזיה של סקליאר תורגמה לאנגלית, הולנדית, צרפתית, שוודית, גרמנית, ספרדית, איטלקית, עברית, צ'כית, סרבית, גרוזינית, סלובנית ודנית. רשימת ספרי הפנטזיה שלו שתורגמו, מופיעה בביבליוגרפיה הבינלאומית המתורגמת של אונסק"ו Index Translum: Scliar, Moacyr
Good Grief
Good Grief (בעברית: צער טוב) הוא שיר של להקת האינדי-פופ האנגלית באסטיל. הוא פורסם ב-16 ביוני 2016 כסינגל המוביל מאלבום האולפן השני שלהם, Wild World. השיר נכתב על ידי דן סמית', והופק על ידי סמית' ומארק קרו. זהו הסינגל הראשון שלהם שיצא לאחר צירופו של צ'רלי ברנס לסיבובי ההופעות של הלהקה.
רקע כללי
ב-16 ביוני 2016, אנני מק השמיעה לראשונה את השיר בתוכנית הרדיו שלה ב-BBC, כ-"רצועה הכי חמה". לאחר הופעת הבכורה, הלהקה הוציאה את הסינגל לרדיו ולהורדה דיגיטלית.
השיר זכה לקאברים של אמנים שונים, בהם, אהרון פלמינג, כריס ברנר, קונור אווריט, פליסיה לו, ופיבי וולי. דון דיאבלו ואוטוגרף פרסמו רמיקסים רשמיים לשיר דרך iTunes, ב-8 ביולי וב-22 ביולי 2016, בהתאמה.
קליפ
הקליפ הנלווה לשיר עלה לראשונה ב-22 ביוני 2016. בנוסף לראשו הערוף של סמית' המופיע בעטיפת הסינגל, בקליפ מוצגים גם בית בוער, שוד בנק, איש רץ, דובי, נערות שרוכבות על גלגיליות, מכונית אדומה, טלפון נייד וכן סצנות המכילות עירום.
בהמשך עלתה גרסה נקייה, שצנזרה את החלקים הפרובוקטיביים בקליפ המקורי. הגרסה הנקייה צברה למעלה מ-8.5 מיליון צפיות נכון לאוגוסט 2020, והסרטון המקורי צבר למעלה מ-16 מיליון צפיות, נכון לאוגוסט 2020.
דופינה
דופינה או דופינה ויינואה (בצרפתית: Dauphiné או Dauphiné Viennois) הוא חבל ארץ היסטורי בדרום-מזרחה של צרפת, ששטחו תואם בערך את שטחי המחוזות הנוכחיים איזר, דרום והאלפים העליונים.
גבולותיו נקבעו במאה ה-11, כשבין השנים 1040–1349 היה ישות מדינית עצמאית בשליטתם של הרוזנים של אלבון, לימים דולפינים ("דופן") של ויינואה. בהתחלה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה הגרמנית, סופח החבל לצרפת בשנת 1349, אך שמר על מידה של אוטונומיה עד שנת 1457. הוא הפך לנחלתם של יורשי העצר של מלכי צרפת, שאימצו את התואר דופן (dauphin). השטח של דופינה הלך וגדל במסגרת הממלכה הצרפתית עד שהגיעה לגבולותיו הקבועים במאה ה-15.
בעקבות המהפכה הצרפתית, חולק דופינה לשלשה מחוזות: דרום, האלפים העליונים ואיזר. במהלך המאות 19–20 חלק מהשטח של דופינה לשעבר סופח למחוז רון.
הבירה ההיסטורית של דופינה היא העיר גרנובל ועריה החשובות הן ויאֱן, ולאנס, מונטלימאר, גאפ ורומאן-סיר-איזר. תושבי דופינה נקראים בצרפתית "דופינואה" (Dauphinois) (בלשון נקבה: דופינואז - Dauphinoises).
השם
שם החבל בלטינית היה Delphinatus Viennensis - הדולפינות של וייאן. Dalphinus או Dolphinus היה שם פרטי נוסף של הרוזן מאלבון גיג הרביעי - גיג דולפינוס, שם המוזכר לראשונה בשנת 1110. רוזן אלבון אחר, נקרא אנדרה דולפינוס או דולפינוס. הקצנלריות הזרות התחילו לראות בשם זה תואר אצולה. אכן בשנת 1279 עבור הומברט הראשון כבר היה לשם זה משמעות של תואר. גם אשת הרוזן מתחילה להיקרא דולפינה והישות המשינית שבראשם עמדו התחילה להיקרא דולפינות. בצרפתית - דופינה. שם זה התחיל לשמש עוד מדינה קרובה - הדולפינות אוברן של רוזני קלרמון. בשנת 1237 תמונת דולפין הופיעה על מגן של הרוזן אנדריאס דולפינוס
קישורים חיצוניים
ראו on line .Auguste Prudhomme De l'origine et du sens des mots Dauphin et Dauphiné et de leur rapport avec l'emblème du dauphin en Dauphiné, en Auvergne et en Forez Bibliothèque de l'École des chartes Année 1893 54 pp. 429-456
עלאא א-דין אל-ח'לג'י
עלאא א-דין אל-ח'לג'י (באורדו: علاء الدین الخلجی: תעתיק מדויק: עלאא אלדין אלח'לג'י) היה השליט השני בשושלת הח'לג'ית של סולטנות דלהי. הוא שלט בין השנים 1296 ל-1316 ונחשב לשליט החזק ביותר בתולדות הסולטנות.
מוזיאון טולוז
מוזיאון טולוז (בצרפתית: Muséum d'Histoire Naturelle de la ville de Toulouse או בקיצור MHNT) הוא מוזיאון לתולדות הטבע הממוקם בעיר טולוז, צרפת. הוא מכיל אוסף של יותר מ-2.5 מיליון פריטים, וחלל התצוגה תופס שטח של כ-3,000 מ"ר.
עלאא א-דין אל-ח'לג'י
ביוגרפיה
עלאא א-דין נולד בשם עלי גורש-אספ ח'לג'י ונלחם כשר צבא בתואר ח'אן ג'ונא. לאחר שהתנקש בדודו ג'לאל א-דין הפך לשליט שנחשב לחזק ביותר בתולדות השושלת הח'לג'ית וסולטנות דלהי. זאת בשל היציבות של שלטונו, אורכו, הרפורמות השלטוניות שביצע, מאבקיו המוצלחים נגד המונגולים, ובעיקר בשל היקף פעילותו הצבאית והרחבת הגבולות במלחמה נגד מלכויות הרג'פוט ההינדיות.
מוזיאון טולוז
היסטוריה
המוזיאון נוסד בשנת 1796 על ידי חוקר הטבע הצרפתי פיליפ-איזידור פיקו דה לפיירוז, כאשר האוספים שלו יכלו להיות מאוכסנים (לאחר המהפכה) במנזר הכרמליתי לשעבר בטולוז. בשנת 1808, הקיסר נפוליאון העניק רשמית את כל המבנים והקרקעות הכרמליתים לעיר טולוז, ובשנת 1865, המוזיאון נפתח לקהל במיקומו הנוכחי ובניהולו של אדואר פילהול. מוזיאון טולוז היה המוזיאון הראשון בעולם שפתח גלריה פרהיסטורית הודות לאוסף של המלקולוג אלפרד דה קנדי דה סנט-סימון (1731–1851), ושיתוף הפעולה של אמיל קרטיילהק, ז'אן-בטיסט נוולט, ויוג'ין טרוטאט.
עלאא א-דין אל-ח'לג'י
הסולטאן עלאא א-דין
עלאא א-דין התחיל את הקריירה שלו בתור שר צבא ומושל הקטע של קארה, ולחם בממלכות של מישור הדכן בדרום תת-היבשת, וכן נגד המונגולים. הוא הפיל את דודו, השליט ג'לאל א-דין, כשהסבו לאכול. הוא גם נאלץ לרצוח את אחת מנשות אביו, מלכה ג'האן, ואת בנה קאדר ח'אן שאותו העמידה כיורש. הוא גם נאלץ לרצוח את שאר קרוביו ונאמניהם, להשיג את תמיכת האצולה ולפזר ממון לא מבוטל בקרבם כדי להשכיח את שפיכות הדמים.
מוזיאון טולוז
היסטוריה
ב-1887 (לרגל תערוכה עולמית בטולוז), הגנים הבוטניים של אוניברסיטת טולוז הפכו לחלק מהמוזיאון. בשנת 2008, המוזיאון נפתח מחדש במתכונתו הנוכחית (נכון למאי 2018) עם השלמת השיפוצים וההרחבות של המוזיאון, שתוכנן על ידי משרד האדריכלים של ז'אן פול ויגייה.
עלאא א-דין אל-ח'לג'י
הסולטאן עלאא א-דין
לאחר ייצוב שלטונו, נטל את התואר אלמלך א-סולטאן אל-עזאם אבו אל-מצפאר מחמד שאה עלאא א-דוניא וא--דין סיכנדיר א-ת'אני. הוא ביצע מספר רפורמות בשלטון, בהן רפורמות כלכליות שמטרתן הייתה להבטיח יציבות בסלטאנות שכללה מוסלמים והינדים גם יחד, ורפורמות אדמיניסטרטיביות שמטרתן הייתה לשפר את ה"ריכוזיות" של שלטונו ולמנוע חתרנות מצד האצילות של הסלטאנות, שהעלתה והפילה מספר שליטים בתולדות הסלטאנות.
מוזיאון טולוז
תערוכות קבע
לתערוכה הקבועה חמישה נושאים מקושרים:
עלאא א-דין אל-ח'לג'י
רפורמות כלכליות
עלאא א-דין התקין מחדש את מס הג'זיה שלא תמיד הוטל כראוי על ההינדים שבסלטאנות. כמו כן, הוא הכביד את המס על החקלאים ההינדים עד כדי סכום שנחשב מופרך בתקופה הטרום מודרנית, של 50% מהרווחים. הוא קבע מונופולין לעצמו על גידולי החיטה, השעור, האורז, הסוכר והמלח. הוא הגדיל לעשות וגזר כי כל גידולי החיטה בהיקף של מאה מילין מהעיר דלהי, יילקחו למאגרי החיטה של הסולטאן כך שיישארו בידי האיכרים רק 140 ליברות של חיטה. דבר זה איפשר לשלטון ולעיר דלהי לעמוד בתקופות של צמצום ובעיקר בזמן מסעות צבא או פשיטות מונגוליות.
מוזיאון טולוז
אוספים
חלק זה מציג דוגמאות להמחשת התוכן של כל אוסף שונה במוזיאון טולוז.
עלאא א-דין אל-ח'לג'י
רפורמות כלכליות
עלאא א-דין הפקיד את הפיקוח על השווקים על מפקחים שהיו נאמנים לשלטון בשם שאהנה (המקביל למחתסב במערב) והטיל עונשים כבדים על מלווים בריבית ועל מי שהפר את המונופולין. צעדים אלו איפשרו לו לדכא את האוכלוסייה ההינדית ולמנוע כל אפשרות למרד, ומאידך להטות המשאבים כאות נפשו לטובת פיתוח הצבא. כך, הפרשים בצבאו של עלאא א-דין (פרשים היו בני המעמד הגבוה ביותר בין חיילי הצבאות הבינימיים) קיבלו שכר קבוע של 234 טנקאות.
מוזיאון טולוז
פרהיסטוריה
האוסף הפרהיסטורי כולל בעיקר ממצאים אריכאולוגיים שנחפרו בצרפת. הוא מכיל גם ממצאים להשוואה מחלקים אחרים של אירופה ויבשות אחרות. אספנים בולטים כוללים את אדוארד הארלה (1850–1922), אנטואן מיילט (1866–1936), אלכסיס דאמור (1808–1902), פליקס רגנו (1847–1908), לואי פרינגאי (1855–1924), אמיל קרטיילהאק (192145–192145), דניאל בוגניקור, אדוארד ג'ון דאן (1844–1937), אנרי ברויל (1877–1961), ולואי לארטט (1840–1899), וכן האוצרים ז'אן בטיסט נוולט (1802–1890), יוג'ן טרוטאט (1840–1840). 1910), ואדוארד פילהול (1814–1883).
עלאא א-דין אל-ח'לג'י
המרידות בשלטונו
עלאא א-דין ידע מספר מרידות בשלטונו, שהובילו אותו לקיים רפורמות ניהוליות מרחיקות לכת שימנעו זאת. תחילה מרדו בו מתאסלמים חדשים (מואלי) שהתאכזבו מחלוקת השלל בזמן כיבוש ג'וג'אראת. כמו כן, הוא גילה קשר שקשרו נגדו מספר אנשים, ובראשם אחד מחמד שאה ואחת מהפילגשים שלו עצמו, שביקשו להפיל אותו כשם שסייעו לו לפני כן להפיל את דודו. הם נמלטו מפניו לרנתמבור ועלאא א-דין הטיל מצור על העיר בחמתו הבוערת.
מוזיאון טולוז
אתנולוגיה
אוספי האתנוגרפיה החוץ-אירופאית השמורים במוזיאון טולוז כוללים 5,000 פריטים מארבעה אזורים גאוגרפיים עיקריים: אוקיאניה, אפריקה, אמריקה ואסיה.
עלאא א-דין אל-ח'לג'י
רפורמות ניהוליות
עלאא א-דין החליט להפסיק את שיטת האקטדירי שהייתה נהוגה בכל העולם המוסלמי ולפיה ניתנו לאצילים ושרי צבא נחלאות שונות וחבלי ארץ שלמים תמורת נאמנותם במיסים, במטבעות ובשירותם בזמן מלחמה. השיטה הזאת, הדומה עד מאוד לשיטה הפאודלית, פגמה לדעתו במשילות ואיפשרה לאצילים להקים מרכזי כוח עצמאים ולחתור תחת עוצמתו של הסולטאן, וכך למעשה הפכה את הסלטאנות למעין קונפדרציה.
מוזיאון טולוז
בוטניקה
העשבייה מכילה דגימות היסטוריות שנאספו על ידי בנימין בלנסה (1825–1891).
עלאא א-דין אל-ח'לג'י
רפורמות ניהוליות
הוא החליט לבטל את השיטה הזאת, ולתגמל רק את שרי צבאו על ידי מתן אזורים כבושים למי שכבש אותם. הוא גם נתן נחלות שנכבשו במלחמה לבנו המיועד לרשת אותו ח'ג'ר ח'אן, ואף קרא לרנתמבור על שמו חג'ראבאד. הוא הקים מערך מרגלים והולכי רכיל שהסתובבו בקרב האצולה וכן אסר רשמית על כל כינוס גדול של אנשי האצולה בלא ידיעתו. כך למעשה קעקע את כוחה של האצולה שבעבר שלטה מאחורי חלק מהסלטאנים ואף הורידה רבים מהם מכס הסלטאנות.
מוזיאון טולוז
פלאונטולוגיה
אוסף הדגימות של אוסף הפלאונטולוגיה מסתכם בעשרות אלפים. הדגימות מתוארכות מהתקופה הפליאוארכאית ועד לאאוקן.
עלאא א-דין אל-ח'לג'י
אלכסנדר השני
עלאא א-דין היה סולטאן בעל חזון. במסגרת כיבושיו וצעדיו מרחיקי הלכת בתוך ממלכתו שלו, דימה עלאא א-דין את עצמו לאלכסנדר הגדול, והתחיל לקרוא לעצמו אלכסנדר השני (סיכנדיר-י ת'אני). שם זה עצמו החל להופיע על מטבעות הזהב שלו ולאחר מכן גם נקרא בדרשה (ח'טבה) שלאחר תפילת יום השישי, שבה היו מכריזים תמיד על שמו של השליט. השליט השלישי בשושלת לודי בסלטאנות של דלהי, נקרא על שמו ממש עלאא א-דין סיכנדאר.
מוזיאון טולוז
חסרי חוליות
חדר חסרי החוליות נקרא סן-סימון לכבוד אוסף המלקולוג אלפרד דה קנדי דה סן-סימון, שהוצג במהלך תערוכת פתיחת המוזיאון ב-1865, בניהולו של אדואר פילהול.
עלאא א-דין אל-ח'לג'י
אדיקותו
עלאא א-דין היה שליט מסלמי אדוק. הוא נלחם בממלכות הרג'פוט ובמונגולים בגדר ג'האד. במסגרת הפיקוח על השוק, הוא הנהיג איסור מוחלט לא רק על שתית יין ושיכר, אלא גם על אחזקתם וסחר בהם. כדוגמה, הוא בעצמו ניפץ את כל כדי הזכוכית והחרסינה שבארמונו.
מוזיאון טולוז
הגן הבוטני של אנרי גאסן
אנרי גאסן היה פיטוגאוגרף ובוטנאי מטולוז. הגן הבוטני המנציח את שמו מחובר למוזיאון והוא חלק מאוניברסיטת פול סבאטייר למחקר והדרכה למדעי כדור הארץ והחיים. אזור בוטני שני, גני המוזיאונים, משתרע על פני 30 דונם. הוא בולט בזכות "Potagers du monde" (גני ירק בעולם) ו-"בית צל", המשחזר את התנאים הנדרשים על ידי צמחי צל.
עלאא א-דין אל-ח'לג'י
נגד המונגולים במערב
אחת מהמשמעויות ההיסטוריות של הסלטאנות של דלהי היה השימור של האסלאם והתרבות האסלאמית, שכפסע עמד בינן לבין כליה בפרס ובסוריה שנכבשו על ידי המונגולים. לאחר כיבושים אלו, ומפלת בגדאד ב-1258, נותרו רק הודו וצפון אפריקה כמעוזים אסלאמים לא כבושים, ואילו בפרס וסוריה הכבושות שררה ממלכת האלח'אן, ובאסיה התיכונה קמה ממלכת צ'גטאי, ושתי ממלכות אלו הטילו את כובד משקלן הצבאי כנגד גבולות הודו. ראשיתם של הקרבות נגד המונגולים היו כבר בקרב על האינדוס ב-1221, בו נחל ג'לאל א-דין אל-ח'וארזמי שנמלט להודו תבוסה טקטית מידי המונגולים, אך נחשב למנצח בעיני רבים בשל נסיגת הצבא המונגולי, שראה קרנף הודי וברח מפניו.
כבר בימי דודו של עלאא א-דין, ג'לאל א-דין, ב-1299, הופיע כוח פולשים מונגולי בהודו, אך הוא הובס וארבעת אלפים משבוייו התאסלמו והשתכנו ברובע חדש של דלהי כמוואלי (מתאסלמים חדשים), רובע הקרוי מוגלפורה.
ב-1297 התקיים הקרב הנטוי הראשון בין כוחותיו של עלאא א-דין לבין המונגולים. הם פלשו להודו מצפון-מערב והגיעו למצודת ג'לנדהר. כאן הם נפגשו עם כוחותיו של מצביאו הבלתי מובס של עלאא א-דין, צפאר אל-דין, וניגפו. שנה לאחר מכן, כוח נוסף בהיקף של כ-20,000 איש נחת בקילי והם כבשו את מצודת העיר, אך נאלצו לסגת ממנה שוב מפני צפאר א-דין. אלפיים שבויים מונגולים הובאו ממסע מלחמה זה בפני הסולטאן.
ב-1299, עלאא א-דין הורה לצפאר א-דין לצאת נגד כוח מונגולי נוסף, בניגוד לעצה של מקצת אנשי החצר. ואמנם, פלישה זו, שהתחילה בנסיגה מונגולית, הביאה את כוחותיו של צפאר א-דין לתוך מארב שבו קיפד את חייו. ברם, תקיפה זו השיגה את גבול המונגולים אחורה ממעברי ההרים שמהם היו נוהגים לפלוש להודו. ב-1303, כוח קטן יחסית של כ-12,000 מונגולים בהנהגת טרע'י פשטו על דלהי. בזמנו, כוחותיו של עלאא א-דין ואף הוא עצמו היו בעיצומו של המצור על מבצר צ'יטוגר. הם כבשו את דלהי ובזזוה, אך לא הצליחו לכבוש את מחנהו של עלאא א-דין בסירי, עד נסיגת המונגולים כעבור מספר חודשים. ההיסטוריון בראני מייחס זאת לתפילותיו של הצופי נט'אם א-דין אוליה, אך בפועל קרה הדבר בשל בוא החורף. עונת המלחמה במזרח התיכון בימי הביניים הייתה בקיץ, ובין השאר היו קשתות המונגולים בלתי יעילות בעת הגשם.
עלאא על-דין הורה לבנות ביצורים חדשים ולהקים הלכה למעשה לימס לאורך הגבול שממנו היו המונגולים באים. אבל המחסום נפרץ באזור הפנג'ב ב-1305, לשם הגיע המצביא המונגולי עלי בג, וזרע הרס רב. עלאא א-דין שיגר לעומתם את הגנרלים שלו ע'אזי מלך ומלך כאפור. הם זינבו במונגולים בעודם בדרכם חזרה לשטחם והפתיעו אותם. ב-20 בדצמבר 1305 ניטש הקרב באמהורה וכ-8,000 מונגולים נהרגו. חלקם נפל בשבי והובאו בפני עלאא א-דין. הבכירים שבהם נרמסו על ידי פילים כמקובל, והרגליים - הותזו ראשיהם והם הוקעו על חומות העיר לראווה.
לאחר ניצחון נוסף של ע'אזי מלך על כ-50,000 מונגולים במולטאן, ירד היקפן של הפלישות המונגוליות, ולאחר תבוסה נוספת של טאי-ביי ב-1308 והעמקה של הריבים הפנימיים בין השליטים המונגולים, הפסיקו הפלישות להודו. אבל צרותיו של עלאא א-דין עם המונגולים לא תמו כל צורכן. הוא הושיב מונגולים שהתאסלמו בדלהי, והשתמש במונגולים מסלמים או משועבדים במסעות המלחמה שלו נגד מלכויות ההינדים, אך כאשר גנרל מונגולי שלו, אבאצ'י, ניסה להרוג את יריבו, המצביא הנודע כאפור, ביריבות על המנהיגות וחלוקת השלל במסע המלחמה על מלאבאבר, הורה עלאא א-דין להרוג את אבצ'י ואת כוחותיו המונגוליים. הוא גם עצר את כלל האוכלוסייה המונגולית של דלהי, והוציא להורג כנראה כ-20,000 מהם, למען יראו וייראו. בתוך כך נהרגו גם צירים של האלח'אן.
נגד ממלכות הרג'פוט במזרח
מלכויות הרג'פוט קמו לאחר התפרקות ממלכת רשטראקוטה במאה השמינית. הממלכות העצמאיות, ההינדיות באמונתן, נותרו חזקות מאוד והתבססו סביב מצודות קשות מגשת בחבלי ההרים. כמו כן, אנשיהן נחשבו ללוחמים טובים ובשל אמונתם לא היססו להשליך את חייהם מנגד ולהילחם בחירוף הנפש או לגזול מהניצחון את תמורתו על ידי התאבדות המונית של תושבי העיר הנכבשת.
ניהול מאבק נגד ממלכות אלו הועיל לשליטים מוסלמים שונים בגריפת אהדה כלוחמי ג'יהאד, וכן המציאה להם רווח כלכלי מכיבושי שטחים חקלאיים פוריים, מכרות זהב ואבנים יקרות וכן כיבוש אוכלוסייה הינדית שניתן היה לגבות ממנה את מס הג'יזיה. עם זאת, שליטים רבים בתולדות הסלטאנות של דלהי לא הצליחו להקים מסעות מלחמה ראויים לשמם בשל היעדר יציבות שלטונית ועיסוק במאבקים פנימיים, אם שלטונם אף האריך ימים די צורכו על מנת לארגן מסע מלחמה שכזה וגם אז, לא תמיד הצליחו מערכותיהם נגד המצודות הבצורות של הרג'פוט. גם אלתותמש, השליט הגדול של שושלת הע'לאם בסלטאנות של דלהי, נאלץ להעביר מספר שנים בביצור מעמדו כסולטאן בטרם הצליח לארגן מסעות כיבושים מוצלחים נגד הרג'פוט.
עלאא א-דין, כנראה מטעמים רעיוניים של ג'יהאד, יצא למסעות מלחמה אלו גם בשעה שגבולו הצפוני-מערבי היה חשוף למתקפות מונגולים וגם בהינתן בעיות פנים ובעומדו מול מערכות ארוכות או שהתבררו כבלתי כדאיות מבחינה פיסקלית. גם שורה של מרידות לא עצרו בעדו מלהמשיך בכיבושי שטחים. בתוך המוטיב של נאמנות לרעיון הג'יהאד, עמדה גם דמותו המג'אהד, עלאא א-דין עצמו, שדימה את עצמו לאלכסנדר הגדול, ונטל את השם והתואר סיקנדיר.
ג'וג'אראת
מחוז ג'וג'אראת (או ע'וג'אראת) הגובל בים ההודי, היה מטרה מתמדת לכיבושים מוסלמים, אך עמד בצורה עיקשת מול ניסיונות כיבוש של הע'זנוים ושל מספר סולטאנים בתולדות השושלת. בימיו של עלאא א-דין שלטה בג'וג'אראת שושלת הואע'לה, שהוקמה לאחר מפלת שושלת סולנקי שנפלה בידי מחמוד ע'אזי. עלאא א-דין שלח שמה שניים מהגנרלים המצוינים שלו, אולוע' חאן (שליט סינד') ונצרת חאן בפברואר 1299. הם הביסו על נקלה את המלך קרנאדב, וכבשו את מעוזו ברבוסה. הוא עצמו נסוג למצודת דואגירי, אך השאיר מאחור את מלכתו, קמאלאדוי, שנלקחה להרמון של עלאא א-דין.
עלאא א-דין הרס מקדש סומנת' הגדול, שנהרס לפני כן על ידי מחמוד ע'אזי ונבנה מחדש. לפי דברי אחד ההיסטוריונים, כ-50,000 הינדים מתו במהלך הכיבוש ההוא, ולמעלה מעשרים אלף עבדים נתפסו, אך מספרים אלו כנראה מנופחים קמעה. בין השבויים שנתפסו היה סריס הינדי מעיר הנמל קאמבי, שלימים יהפוך למצביא המצטיין של עלאא א-דין, מלך כאפור. חלוקת השלל הביאה למהומה גדולה בקרב מתאסלמים-מקרוב שחשו מקופחים בחלוקת השלל (שנעשתה על פי ותק באסלאם, כפי שנעשה בכיבושיו הראשונים של האסלאם) והמרד שקם בשורות הצבא דרש דיכוי מיידי מצדו של עלאא א-דין.
רנתמבור
מבצר רנתמבור בראג'סטאן הייתה מטרה קשה אף יותר מג'וג'אראת. בכיבושה כשלו גם מחמוד ע'ורי וגם ג'לאל א-דין ח'לג'י, דודו של עלאא א-דין. אלתותמש, הסולטאן הגדול של שושלת הע'לאם, כבש אותה לתקופה קצרה ב-1226, אך בתקופה הבלתי יציבה שבאה אחרי מותו המבצר נכבש מחדש במהירות. ע'יאס אל-דין בלבן ונאצר א-דין אחיינו ניסו לכבוש אותה בלי הצלחה. במקום שלט המיר דוו משושלת צ'ואן, מצביא גדול שהקים לעצמו אימפריה בזעיר אנפין שכללה את מאלווה ומנדלגאר.
המניע המיידי, או האמתלה, לניסיונו של עלאא א-דין לכבוש את ממלכת רנתמבור, היה ששליטה העניק מחסה לאחד מחמד שאה, מתאסלם-מקרוב שסייע לעלאא א-דין לנטול את השלטון מדודו בזמנו, אך לאחר מכן קשר נגד עלאא א-דין עם אחת מפילגשיו בניסיון לקחת ממנו את השלטון. זעמו של עלאא א-דין וניסיונו לשמר על יוקרתו, כמו גם האפשרות ליטול לידיו את שטחי הממלכה הגדולה של המיר דו, הניעוהו לצאת למסע מלחמה גדול על המצודה. בקרב הראשון על המצד, נחלו כוחותיו של עלאא א-דין תבוסה ומצביאם נצרת חאן נהרג. דבר זה הוביל את עלאא א-דין לחדש את המצור בהנהגתו הישירה.