cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נעימת הנושא של הפנתר הוורוד
"The Pink Panther Theme" מאופיין בשונותו הלא-צפויה, בשימוש הלא-רגיל בכרומטיות שמקורו בסולם המינורי ההונגרי, כשהדרגות רביעית והשביעית מועלות.
Ready for the Weekend (שיר)
Ready for the Weekend (בעברית: מוכן לסוף השבוע) הוא שיר של המפיק המוזיקלי הסקוטי קלווין האריס, בביצועה של הזמרת הבריטית מרי פירס. השיר נכתב והופק על ידי האריס עצמו, ופורסם ב-9 באוגוסט 2009 כסינגל השני מאלבום האולפן השני שלו, הנושא את אותו השם.
רקע
את שיר מבצעת הזמרת הבריטית מרי פירס, שעבדה בעבר כזמרת ליווי של בוורלי נייט, ליונל ריצ'י וצ'אקה חאן. פורסמו גם רמיקסים לשיר של היי קונטראסט, פייק בלאד ודייב ספון. השיר הושמע בפעם הראשונה ב-12 ביוני 2009 ברדיו 1 של BBC. ב-13 ביולי 2009 הוצג כשיר היום באתר Popjustice. האריס ביצע את השיר בפסטיבל אייטונס 09 ב-18 ביולי 2009 בלונדון. השיר נכנס לראשונה למצעד הסינגלים הבריטי ב-16 באוגוסט 2009, ומוקם במקום השלישי.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ הנלווה לשיר נוהל על ידי בן איב, ושודר בבכורה בערוץ T4 הבריטי ב-4 ביולי 2009 בשעה 11:00 בבוקר. דוגמנית ה-FHM לורן פופ הופיעה בסרטון.
ב-23 ביולי 2009 דווח כי הסרטון הוסר מיוטיוב עקב תביעת זכויות יוצרים. האריס הצהיר כי הוא נסער מכך וסבר שאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי גרם להסרתו.
סיטרואן AX
סיטרואן AX  היא מכונית סופרמיני אשר יוצרה על ידי חברת סיטרואן הצרפתית, חברת בת של קבוצת PSA אשר יוצרה בין השנים 1986–1998.
דגם ה-"הסיטרואן AX" הוצג לראשונה ב-2 באוקטובר 1986, בתערוכת הרכב של פריז.
סך הכל יוצרו 2,561,432 יחידות. ב-1992 עבר הדגם מתיחת פנים, ובשנת 1994 מתיחת פנים נוספת. סיטרואן AX החליפה את דגם הסיטרואן ויזה.
יחסי טורקיה–כורדיסטן העיראקית
היסטוריה
החלטתו של סדאם חוסיין לכבוש את כווית בשנת 1990 יצרה משבר גדול עבור מדיניות החוץ הטורקית. המשבר נגמר לאחר שנשיא טורקיה, טורגוט אזאל, החל לתמוך בקואליציה האנטי-עיראקית בראשות ארצות הברית. המתנגדים למדיניות החוץ של אזאל חששו מהפסקת המסחר המשמעותי בנפט ובאנרגיה עם עיראק, ואף התפרקות המדינה העיראקית, אשר יכלה להוביל להקמת מדינה כורדית עצמאית. הקמת מדינה כורדית יכלה לגרום לצמיחה של לאומיות כורדית במזרח אנטוליה.
במהלך המלחמה, מיליוני פליטים כורדים ברחו לטורקיה השכנה, במטרה למצוא מקלט במדינה. לאחר סיום המלחמה, רוב הכורדים חזרו לצפון עיראק, מה שגרם דה פקטו להקמת מדינה אוטונומית עצמאית בצפון עיראק. למרות שהיא עדיין חוששת לגבי הקמת כורדיסטן עצמאית בצפון טורקיה, המדינה נהנית מיצוא הנפט מכירכוכ דרך הצינור לג'ייהאן.
קשרים כלכליים
בעקבות שיתוף הפעולה בין שתי המדינות, המסחר בין טורקיה לכורדיסטן העיראקית גדל בכ-900% מאז 2002.
מריה מילר
מריה מילר (בגרמנית: Marie Müller; 10 ביולי 1847 – 21 במרץ 1935) הייתה ציירת אוסטרית. היא הייתה מייסדת שותפה של קבוצת שמונה אמניות.
ביוגרפיה
אביה של מריה מילר עבד כליתוגרף. בסתיו 1872 למדה במכינה לציור פיגורטיבי במוזיאון האוסטרי לאמנות ותעשייה, אותו ניהל מיכאל ריזר. שנה לאחר מכן עברה לפרדיננד לאופברגר, איתו למדה רישום וציור עד 1880. במשך עשר השנים הבאות עבדה מילר עם אחותה ברטה כציירת פורטרטים בסטודיו של אחיה ליאופולד קרל מילר באקדמיה בווינה. האחיות היו גם בחסות אוגוסט פון פטנקופן.
מריה מילר תיארה את עצמה כתלמידה של אחיה, שנחשב לצייר המזרחי האוסטרי החשוב ביותר. ב-1883/1884 ליוותה אותו למסע של מספר חודשים לקהיר. בנוסף לדיוקנאות ולימודים, היא גם ציירה שם חללי פנים בבניינים. לאחר שערכה את הופעת הבכורה שלה בתערוכה בשנת 1886, קיבלה סטודיו משלה באקדמיה בשנת 1890. היא עבדה שם עם אחותה ברטה עד 1902.
מריה מילר הייתה אחת הדיוקנאות החשובות בעיר וינה בתחילת המאה. לקוחותיה היו אישים מהחיים החברתיים, האמנותיים והכלכליים והאצולה. המצוירים כללו גם את הסופרת בטי פאולי, אידה פליישל והרוזנת פסטטיקס. מילר זכתה להצלחה גם במיניאטורות שלה על שנהב. בסביבות 1900 הייתה חברה מייסדת "שמונת האמניות" שהציגו יחד בסלון האמנות Pisko במשך כעשר שנים.
בתקופת האינפלציה, האחיות מילר הפסידו סכום כסף נכבד. הן מכרו את יצירות אחיהם באמצעות סוחרי אמנות עד שנת 1931. בשנת 1932 מכרה מריה את המכתבים, והכרטיסים שלהם, לעיר וינה ולספריית המדינה.
תערוכות
מריה מילר חגגה את הופעת הבכורה האמנותית שלה בשנת 1886 בתערוכה השנתית של קונסטלרהאוס בווינה עם שבעה דיוקנאות. לאחר מכן הציגה באופן קבוע בתערוכות השנתיות. תערוכות גדולות יותר היו בשנת 1892. תערוכת אמנות בינלאומית בארמון הזכוכית של מינכן. תערוכת צבעי מים בינלאומית בדרזדן ובשנה שלאחר מכן התערוכה העולמית בשיקגו.
מילר השתתפה בתערוכת אמנות היובל 1898 בווינה ובתערוכת אמנות היובל האוסטרית 1908 וכן בתערוכות של "שמונה אמניות" בין השנים 1900–1909. "תערוכת ההנצחה של ליאופולד קרל מילר 1834–1892". בשנת 1932, הוצג גם אוסף ציורי ברטה ומריה מולר בנוסף ל-67 ציורים של אחיהם.
ניו פרובידנס
ניו פרובידנס (באנגלית: New Providence) הוא האי המאוכלס ביותר באיי הבהאמה ומתגוררים בו כמעל ל-70% מאוכלוסיית המדינה. כמו כן, באי שוכנת בירת האיים והעיר הגדולה בהם - נאסאו. שלוש הרשויות השולטות באיי הבהאמה יושבות באי - הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת. האי משמש גם כמרכז הסחר המרכזי של האיים ויושבים בו מעל ל-400 בנקים וקרנות נאמנות. כשני שלישים מהתיירות הנכנסת באיי הבהאמה מגיעים לניו פרובידנס.
אדמת האי מורכבת בעיקר מחול אלמוגים, והגובה המרבי בשטחו הוא כ-5 מטרים, מה שיוצר מקווי מים רבים באי. אורכו הוא כ-34 קילומטרים ורוחבו הוא כ-11 קילומטרים. באי מתגוררים קרוב ל-250,000 תושבים, 85% מהם שחורים, 12% לבנים ו3% היספנים, אסייתים ואחרים. ממזרח לאי ממוקם האי אליוטרה וממערבו האי אנדרוס.
השם ניתן לאי על ידי מושלו מן המאה ה-16, שניצל מטביעת ספינתו וביקש להודות להשגחה השמיימית (באנגלית: Divine Providence) ששמרה עליו. תוספת ה״ניו״ (בעברית: חדש) ניתנה לו על מנת להבחין אותו מהאי פרובידנסיה הממוקם לחופי ניקרגואה.
היסטוריה
שליטיו הראשונים של האי היו הספרדים, שהגיעו אליו בתחילת המאה ה-16 בעקבות תגליותיו של כריסטופר קולומבוס. למרות הבעלות עליו, הממשל הספרדי מעולם לא הביע עניין רב באי ניו פרובידנס או באיי הבהאמה בכלל.
גם המבצר החדש נפגע קשות במתקפה ספרדית בשנת 1700 והוא ננטש לחלוטין ב-1703 לאחר מתקפה צרפתית-ספרדית נוספת. בעקבות התערערות הכוח הצבאי באי, הוא הפך למקלט לשודדי ים, שהגיעו אליו בעקבות קרבתו למיצרי פלורידה ולמעבר וינדוורד, בו עברו ספינות ספרדיות רבות שנשאו כסף, זהב ואוצרות טבע נוספים מהעולם החדש לעבר המולדת. בשנת 1713 כבר התגוררו באי מעל ל-1,000 שודדים לצד 500 מתושביו המקוריים. ב-1718 מונה מושל חדש לאי, אשר הביא לגירושם של שודדי הים.
בפברואר 1776, במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית כ-250 מארינס אמריקאים התקיפו את האי במטרה לשדוד את מצבורי הנשק שהיו בו. בינואר 1782 כבשו האמריקאים את האי בסיוע ספרדי מקובה. לאחר המלחמה הגיעו לאי מספר משפחות של לויאליסטים (מתיישבים מצדדי הממלכה המאוחדת) בתקווה להקים בו מחדש את המשקים החקלאיים שאבדו להם, אולם בעקבות מחסור במשקעים ואדמה לא פורייה הוא ננטש וחזר לבעלות הבריטית.
שפיץ (כתב עת)
שפיץ הוא כתב עת של איגוד הקריקטוריסטים הישראלי.
היסטוריה
"שפיץ" החל לצאת לאור בחודש ספטמבר 1992, בעקבות הקמתו של תא הקריקטוריסטים הישראלי באגודת העיתונאים בתל אביב. הגיליון הראשון היה עלון בן 8 עמודים, שעיקרו חדשות מעולמם של חברי התא, שבהן שולבו קריקטורות פרי עטם. הגיליון השני, שיצא לאור בפברואר 1993, גדל ל-24 עמודים. הגיליון השלישי, שיצא לאור בחודש יוני 1993, גדל ל-40 עמודים, והחל לשאת אופי של מגזין.
החל מהגיליון הרביעי, שיצא לאור באוקטובר 1993, הפך כתב העת למגזין בן 80 עמודים, המתמקד בקריקטורה, הומור, קומיקס וסאטירה (נושאים אלה צוינו בעמוד השער שלו), ורק בסופו נכללו עמודים מעטים העוסקים בחדשות מעולמם של חברי התא. בכך שינה כתב העת את אופיו, מכתב עת פנימי של חברי התא, לכתב עת הפונה לציבור הרחב. החל מהגיליון החמישי המו"ל של כתב העת הפך לאיגוד הקריקטוריסטים הישראלי. מ-2003 (גיליון 18) עד 2006 (גיליון 19) כתב העת לא יצא לאור. החל מהגיליון ה-21 הוא מוגדר כ"פרויקט קריקטורה וקומיקס ישראלי".
עם המשתתפים בכתב העת נמנו הקריקטוריסטים דוש, זאב, מייק ג'גו, יעקב שילה, שלמה כהן ושמוליק כץ, הקומיקסאים אורי פינק ויעקב קירשן, והסאטיריקן אורי אורבך, וכן מישל קישקה, טל אביב, ארנון אבני, עמוס אלנבוגן, מושיק לין, פרידל שטרן, אבי כץ, צילה ודידי מנוסי, שחר נבות ושי צ'רקה.
גיליון 5, שעסק בחרדים, עורר את זעמו של ח"כ מנחם פרוש, שפנה ליועץ המשפטי לממשלה, מיכאל בן יאיר, בדרישה לפתוח בהליכים פליליים נגד "שפיץ". בן יאיר דחה דרישה זו, אך במכתב מטעמו לעורך "שפיץ" ציין: "היועץ המשפטי לממשלה רואה באי-נחת פרסומים אלה, הנמצאים על הקו הדק, התוחם בין חופש הביטוי המותר והסביר, לבין התחום בו יש לאכוף את החוק הפלילי, ולהגיש כתבי אישום בגין חשד לעבירות על פי חוק העונשין".
הד-המזרח
הד-המזרח היה ביטאון ליהדות הספרדית שפורסם בירושלים בטרם קום המדינה ואחריו. הופץ בשנים 1942–1946 בעריכתו של אליהו אלישר, ובשנים 1948–1951 בעריכתם של אלישר כעורך ראשי ודוד סיטון כעורך.
היסטוריה
גיליונו הראשון יצא לאור ב-10 ביוני 1942. ותדירותו השתנתה במהלך השנים. הוא החל כדו-ירחון עד לחודש פברואר 1944, לאחר מכן הפך לשבועון, עד להפסקת הוצאתו לאור ב-1946. עם חידוש הוצאתו בנובמבר 1948 המשיך כשבועון, אולם בשנת 1951 (האחרונה להוצאתו) הופיעו שישה גיליונות בחודשים ינואר, פברואר ויולי, כשהאחרון שבהם יצא ב-20 ביולי 1951, ובמרכזו עידוד ההצבעה לרשימת ספרדים ועדות מזרח – ס"צ (ספרדים ציוניים) לכנסת השנייה.
בגיליונות הראשונים היה שמו של כתב העת "המזרח – ביטאון ליהדות הספרדית", כשכותרתו מתורגמת לערבית ואנגלית; ומהגיליון שהתפרסם ב-15 בינואר 1943 נקרא כתב העת "הד-המזרח – ביטאון ליהדות הספרדית". מרבית גיליונותיו היו בני 16 עמודים.
בגלגולו הראשון של כתב העת כללה המערכת, מלבד את העורך הראשי אליהו אלישר, את אברהם אלמליח ודוד סיטון. בגלגולו השני (משנת 1948) היה סיטון לעורכו השני ונוספו לכתיבה משה כרמון, יוסף יואל ריבלין ושלום שוורץ.
כתב העת התמקד באירועים שפקדו את היישוב היהודי, מדינת ישראל והתנועה הציונית עם התייחסות למיקום החברתי של קהילת היהודים הספרדים והיחס ביניהם לאשכנזים. בנוסף, נבדק מצבם של היהודים בארצות ערב ונתנה התייחסות רבה לתרבות המזרח, ולאנשי הספר והפולקלור הספרדי-יהודי.
הד-המזרח הביא לביטוי של דעות מתונות בנוגע לסכסוך הישראלי-ערבי, תוך הדגשת חשיבות הדיאלוג וההיפתחות אל העולם דובר הערבית, שפה המשותפת להם וליהודים הספרדיים. כך במאמר משנת 1942 נכתב: .
הד-המזרח נסגר בשל מחסור במימון, וכתב העת "במערכה", בעריכתו של דוד סיטון, נחשב למעין ממשיכו.
לוגוז'
לוּגוֹז' (ברומנית: Lugoj, בניב רומני באנאטי - גם Logoj - לוֹגוֹז', בהונגרית: Lugos, בגרמנית: Lugosch) היא עיר ומוניקיפיום בדרום-מערב רומניה, העיר השנייה בגודלה ובחשיבותה במחוז טימיש שבחבל באנאט. לוגוז' הייתה במאה ה-19 אחד המרכזים החשובים של התנועה לשחרור לאומי ותרבותי של הרומנים בבאנאט וטרנסילבניה. בשנת 1848 בימי אביב העמים בעיר התכנסה האספה הלאומית השנייה של הרומנים בבאנאט שדרשו אמנציפציה מההגמוניה ההונגרית. החל משנת 1850 נמצא בה מרכז האפארכיה של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית בדרום מערב רומניה. אוכלוסיית העיר מנתה בשנת 2011 40,361 תושבים. העיר נמצאת במרחק 60 ק"מ מטימישוארה, על גדות הנהר טימיש. במאות 19–20 בגדה הימנית של הטימיש גרו יותר הרומנים, ובגדה השמאלית- התגוררו הגרמנים. בעיר חיו בנוסף בני אתניות נוספות כמו הונגרים, יהודים, סרבים וצוענים. הגרמנים והיהודים היגרו רוב רובם בימי השלטון הקומוניסטי ברומניה (1989-1947) ואחריו. בשטח השיפוט של העיר נמצאים שני כפרים:מגור (Măguri) (בהונגרית - סנדלאק) וטאפיה (Tapia).
השם
לפי אחת ההשערות לשם לוגוז' מקור סלאבי - ככל הנראה המילה "לוּג" שמשמעותה לפעמים "חורש" (ראו luh בסלובקית) או יותר נפוץ "בצה", "שדה" (ראו "לוּגובוי" - "שד השדות") או "אחו" (ראו луг "לוּג" או луговина "לוּגובינה" ברוסית, באוקראינית:луг "לוּג" או лука "לוּקה"). . היישוב מתועד לראשונה בלטינית בשנת 1334 כ"Lucas" (לוקָס). מאוחר יותר בשנת 1368 שמו מופיע בצורת "Lugas" (לוגַס) או ב־1376 Castrum Lugas. ב-1514–1516 Castellum Lugas, ב-1542 Civitas Nostrae Reginae Lugos, בשנת 1554 כ Lwgos וב-1564 כ-Logos ואחר כך שוב Lugos. תחילה לוֹגוֹז' היה שמו של השוק אחר כך של העיר כולה.
מיקום גאוגרפי
העיר לוגוז' נמצאת בדרום מערב רומניה, במחוז טימיש של חבל באנאט, במרחק 60 ק"ם מזרחית מבירת המחוז, טימישוארה. היא נחצית על ידי הנהר טימיש ושוכנת בגובה ממוצע של 123 מ' מעל פני הים. שטחה הוא 98,550 דונם. לוגוז' יושבת על שני כבישים מהירים אירופאיים - 70 E (בין טימישוארה לבוקרשט) ו- 673 E (בין לוגוז' לאיליה, במחוז הונדוארה. היא גם צומת דרכים חשוב בקו הרכבת בין טימישוארה לבוקרשט. קו רכבת דרך בוזיאש מוביל לדרום באנאט וקו אחר, דרך איליה, מוביל לדווה והלאה לשאר טרנסילבניה.
היסטוריה
בלוגוז' נמצאים שרידיו של יישוב נאוליטי מן האלף ה-4 לפני הספירה. אזור לוגוז' היווה זירה לקרבות חשובים בימי מלחמות דאקיה (106-101). היישוב טאפיה, השייך בימינו ללוגוז', מזוהה על ידי מחברים אחדים עם האתר Tapae שבו התקיימו קרבות בין הדאקים לרומאים. עם זאת יש לציין כי הכפר טאפיה מוזכר בתעודות רק מאוחר יותר, החל מן המאה ה-18 (1761). לוגוז' צמחה כנראה במקום שבו היה קיים בימי קדם מחנה צבאי רומי. הוא נבנה במאה ה-1 בקרבת מבצר דאקי. שם העיר מוזכר לראשונה בשנת 1334 בתעודה של האפיפיור שנמצאה בארכידיאקונות סבש. בימי הביניים התפתחה בגדה הימנית של נהר טימיש "לוגוז' העתיקה" או "לוגוז' הרומנית". ב-1369 תועדה יחידה מנהלית בשם "פוססיו לוגאס" (possesio Lugas) שכללה גם כפרים סמוכים בדיפלומה מ-22 באוגוסט 1376 החתומה על ידי מלך הונגריה זיגיסמונד מלוקסמבורג מצוין כי הוענקה העיר למגנטים ההונגרים לאסלו ואישטוואן לושונצי. ב-1386 מוזכר במקום מבצר בשם "קסטרום לוגאס" (castrum Lugas) ובראשו הקסטלן ההונגרי בשם מיקלוש השני גאראי. בשלהי המאה ה-14, במיוחד אחרי קרב ניקופול (1396) טורקים חצו מספר פעמים את הדנובה ופלשו לחבל באנאט עד לאזור לוגוז'. הגיעו לאזור גם בולגרים שברחו מפני הטורקים. בימי מסעותיו הצבאיים נגד הטורקים, בשנת 1440 חיזק יאנוש הוניאדי כרוזן של טימיש, את ביצורי לוגוז' בעזרת חומות, חפירים וכלונסאות
על מפה מצוינת העיר לראשונה בשנת 1528 במפה מודפסת על ידי איש בשם לזריוס בקרטריוס (לזר המזכיר) באינגולשטאדט. בשנת 1551 מלכת איזבלה העניקה לעיר מעמד של עיר חופשית, בעלת פריווילגיות וסמל שבו מופיע זאב לבן יושב מעל כתר.
בינואר 1601 עבר דרך לוגוז' בדרכו לווינה מיכאל האמיץ, שליט ולאכיה עם פמלייתו והתארח ב"חאן הדואר"
לוגוז' עמדה בפני מתקפות עות'מאניות עד שנת 1658 כשנסיך טרנסילבניה, אקוש ברצ'אי דרש מתושבי הערים לוגוז' וקאראנסבש להכיר בהחלטת הדיאטה של טרנסילבניה שהתכנסה בסיגישוארה ולהיכנע לטורקים. העות'מאנים כבשו את העיר כעבור זמן קצר והקימו בה חיל מצב בפיקוד אע'א (אגא) בשנת 1660 ביקר בעיר הנוסע הטורקי המלומד אווליה צ'לבי וכתב בספר המסעות שלו "סיאהטנאמה" שלוגוז' היא "יישוב חזק עם מעל 300 בתים על הגדה הימנית של נהר טימיש"
במאה ה-17 הוקמו בלוגוז' בניינים ציבוריים רבים, ביניהם הכנסייה הרומית-קתולית וכן הכנסייה האורתודוקסית "עליית מרים", שניהם מוכרים בימינו כמורשת היסטורית. בעקבות סיפוח לוגוז' לאימפריה ההבסבורגית, הפכה העיר לאחד מ-13 המרכזים המנהליים של חבל באנאט. בשנת 1778 הפכה לבירת המחוז ("רוזנות") הגדול קאראש. בשנת 1795 אוחדו "לוגוז' הרומנית" ו"לוגוז' הגרמנית" לעיר אחת.
בשנת 1842 ידעה לוגוז' דליקה גדולה שהחריבה כ-400 בתים ובניינים חשובים כמו כנסיית "עליית מרים", מגדל ניקולאוס הקדוש, הקפלה הרומית-קתולית וכו'.
במאה ה-19 הייתה לוגוז' לאחד המרכזים החשובים של התנועה הלאומית הרומנית בטרנסילבניה. בשנת 1841 התיישב בה אחד ממנהיגי תנועה זו, אפטימיה מורגו. ביוני 1848 בימי אביב העמים, ניהל מורגו את האספה הלאומית השנייה של הרומנים בבאנאט בעיר לוגוז', באתר שכונה "שדה החירות של לוגוז'".באספה זו ניסחו המשתתפים את העקרונות הלאומיים של הרומנים בחבל באנאט. באוגוסט 1848 הייתה לוגוז' המושב האחרון של הממשלה המהפכנית ההונגרית והייתה המקלט האחרון של לאיוש קושוט ושל מנהיגים אחרים של המהפכה ההונגרית לפני הימלטותם לשטח האימפריה העות'מאנית.
צו קיסרי מ-12 בדצמבר 1850 קבע את לוגוז' כמקום מושב של הבישוף היווני-קתולי בחבל באנאט.
בשנים 1881-1918 הייתה לוגוז' בירת המחוז (רוזנות) קאראש-סוורין במסגרת ממלכת הונגריה, שהיוותה המרכיב ההונגרי (טרנסלייטניה) של האימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1902 נבנה בלוגוז' גשר ברזל מעל נהר טימיש, שהפך לסמל של העיר.
האוכלוסייה והרכבה לפי שפות ומוצא אתני מוצהר
במהלך המאה ה-19 נערכו מפקדי אוכלוסין שציינו רוב רומני בקרב התושבים. אחוז דוברי ההונגרית עלה אחרי הקמת הדואליזם האוסטרו-הונגרי בשנת 1867. אחרי האיחוד עם רומניה בשנים 1918-1920 עלה עוד יותר המרכיב הרומני באוכלוסייה. בשנת 1828 חיו בעיר 5,710 תושבים. בשנת 1880 11,287 תושבים, מהם - לפי שפת האם - 42,99% רומנים, % 40,16 דוברי גרמנית, ו-12% דוברי הונגרית. אוכלוסיית העיר עלתה באופן מתמיד מ-19,126 תושבים בשנת 1910 (34,69% דוברי הונגרית, שכללו את היהודים, 31,42% דוברי רומנית ו-31,04% דוברי גרמנית) ל-27,871 תושבים בשנת 1941 (מתוכם - 51,6% רומנים, 21,7% דוברי גרמנית, 17% דוברי הונגרית). בימי המשטר הדמוקרטי החדש, בשנת 1992 הגיע מספר התושבים ל 50,939. מאז הלך מספרם וירד עקב הגירה וילודה נמוכה. התעצמה הגירת המיעוט הגרמני למולדתו ההיסטורית, גרמניה, אך התחוללה גם הגירה של רומנים רבים אל ארצות המערב, בעיקר באיחוד האירופי. בשנת 2002 חיו בעיר 44,636 בני אדם, מתוכם 82,9% רומנים, 9,6% הונגרים ,2,9% גרמנים, 2,4% צוענים ו1,6% אוקראינים. בשנת 2007 -מנתה אוכלוסיית העיר 45,217 תושבים
ההרכב לפי דתות
האפארכיה הרומית-קתולית קיימת בעיר החל משנת 1718. בשנים 1735-1733 נבנו הכנסייה הרומית-קתולית והמנזר. הפרנציסקני (מינוריטי). באותה תקופה הוקם בית ספר דתי ובשנים 1766-1766 מיוזמת ה"אובר-קנייאז" גבריל גוריאן נבנתה הכנסייה האורתודוקסית "עליית מרים", אחד הבניינים הבולטים של העיר, בסגנון בארוק. בשנת 1834 נבנה גם בית הכנסת.
בימינו, בעשור הראשון של המאה ה-21 פילוג האוכלוסייה לפי הדתות הוא כדלקמן:
כלכלה
המתיישבים הגרמנים עסקו בחקלאות, הענף היין, וגם במלאכות ובמסחר. בתחילת המאה ה-19 הקימו מספר גילדות. החל מ-1776 קיבלו את הזכות לנהל 4 ירידים שנתיים. אחרי 1849 ידעה העיר התפתחות ניכרת מבחינה כלכלית ותרבותית. בשנת 1852 נפתח בה בית דפוס ראשון ובשנת 1853 הופיע בה העיתון הראשון - "לוגושר אנצייגר" בשפה הגרמנית. בשנת 1861-1856 הוקמה הגימנסיה הגרמנית. ב=1733 נבנתה הכנסייה הקתולית. החל משנת 1833 פעל בלוגוז' תיאטרון גרמני. בשנת 1900 נחנך הבניין הנוכחי של התיאטרון. בשנת 1889 היישוב הוכרז לעיר.
הפריחה הכלכלית המשיכה גם תחת השלטון הרומני בין מלחמות העולם. בתחום התעשייה התפרסם באותה תקופה בית החרושת לרעפים וללבנים "מושונג". גשר הברזל משנת 1902 הפך לאחד מסמלי העיר. משקלו 185,544 טון והוא יוצר על ידי החברה הממלכתית לרכבות ברשיצה. נפתח לתנועה בשנת 1902 כשבקצותיוו 4 ביתני מכס.
בימי השלטון הקומוניסטי התפתחו בלוגוז' בעיקר תעשיית הטקסטיל (משי), הקרמיקה, ייצור הנעליים ותעשיית המתכת.
חינוך
במאות 16-17 קמו בלוגוז' בתי הספר הראשונים. בשנת 1770 הוקם גם בית הספר הרומני הראשון במאה ה-19 הוקמו גם גימנסיה ותיכון בשפה הרומנית.
בשנת 1992 נפתח בעיר גם מוסד ראשון להשכלה גבוהה - האוניברסיטה האירופית ע"ש יוסיף קונסטנטין דרגאן, מיסודו של איש העסקים והדמות הציבורית הרומני-איטלקי בעל אותו השם.
Teardrops on My Guitar
Teardrops on My Guitar (בעברית: דְּמָעוֹת עַל הַגִּיטָרָה שֶׁלִי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום הבכורה שלה, Taylor Swift. בנוסף הוא גם נכלל במהדורה הבינלאומית של אלבומה השני, Fearless. השיר יצא לאור ב-19 בפברואר 2007, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס, כסינגל השני מתוך האלבום, אך בבריטניה נשלח לרדיו רק בשנת 2009. הוא נכתב על ידי סוויפט וליז רוז והופק על ידי ניית'ן צ'פמן. מבחינה לירית, הוא נכתב על חבר מכיתתה אשר היו לה רגשות כלפיו. סוויפט חשבה שלו יש רגשות כלפיה גם כן, אך כשסיפרה לו על כך היא חוותה שברון לב. לאחר צאת השיר דרו (אותו הגבר שאהבה) ניסה ליצור קשר עם סוויפט אך היא לא רצתה לדבר איתו. מבחינה מוזיקלית, הוא שיר בעל קצב בינוני, בו נעשה שימוש בעיקר בגיטרה אקוסטית שתוארה כ"עדינה".
מבקרים רבים שמו לב כי אף על פי ש-"Teardrops on My Guitar" הוא שיר קאנטרי פופ, עדיין יש בו יותר דגש על פופ, מכיוון שלא היו בו כלי נגינה ואלמנטים המאפיינים שירי קאנטרי. השיר זכה לביקורות חיוביות, כאשר רבים מהמבקרים החמיאו על סגנון הביצוע של סוויפט ועל קולה. הוא נחשב לפורץ דרך בקריירה שלה מכיוון שהוא היה לשיר הפריצה שלה בארצות הברית, כאשר הגיע למקום ה-13 במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום השני במצעד שירי הקאנטרי. נכון לעשור השני של המאה ה-21 מכירותיו עומדות על למעלה מ-3 מיליון עותקים בארצות הברית מה שהוביל את איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) להעניק לו את תואר הפלטינה המשולשת. בנוסף לכך, הוא נכנס פעמיים למצעדי סוף השנה של המדינה.
הווידאו קליפ של "Teardrops on My Guitar" בוים על ידי טריי פנג'וי ובו סוויפט צופה במושא אהבתה, כשהוא מפתח מערכת יחסים עם אישה אחרת. הקליפ שלו זיכה אותה במועמדות לפרס הווידאו קליפים של MTV בקטגוריית "האמן החדש של השנה". על מנת לקדם את השיר, היא הופיעה עימו בתחנות רדיו, פסטיבלים וסיבובי הופעות.
רקע
סוויפט כתבה את השיר על בחור בשם דרו הארדוויק תלמיד שלמד איתה בכיתה והיה לסוויפט רגשות כלפיו. סוויפט ודרו ישבו אחד לשני בכיתה ונהפכו לחברים טובים אם כי בסתר סוויפט רצתה שהם יהיו זוג. מאוחר יותר, סוויפט שמעה כי דרו אומר עליה דברים כמו כמה היא חכמה או יפה, מה שגרם לה לחשוב שדרו בעניין שלה גם כן, אך לבסוף הסתבר כי דברים אלו נאמרו על מישהי אחרת. בסופו של דבר דרו פיתח מערכת יחסים עם אותה הבחורה שחשק בה. סוויפט לעולם לא התוודתה בפניו על הרגשות שלה כלפיו. כשיצא האלבום, דרו לא שמע את השיר או על השיר ולא ידע על רגשותיה של סוויפט כלפיו, אך כשהשיר הופץ כסינגל והחל לצבור פופולריות בארצות הברית דרו הבין כי השיר מדבר עליו. בעקבות כך הוא החל לנסות ליצור קשר עם סוויפט בטלפון אך היא לא ענתה לשיחותיו. מאוחר יותר הוא גם השאיר לה הודעות קוליות אך היא הרגישה מובכת מדי כדי לענות להן.
לאחר שנתיים, הופיע דרו בפתאומיות בחנייה שלה. סוויפט לא ידעה עד היום למה דרו הופיעה בחנייה שלה; חלק מהתאוריות אומרות כי הוא רצה להוכיח לחבר שלו שהיה איתו כי השיר אכן נכתב עליו וחלק אומרים שזה היה נועד לחדש את הקשר ביניהם. עם זאת, סוויפט אמרה כי גם אם דרו היה מציע לה להיות איתה במערכת יחסים אחרי צאת האלבום, זה כבר לא היה אכפת לה כי לטענתה "היא עברה הלאה". סוויפט אמרה כי השיר הוא דוגמה לאופן בו סוויפט מבטאת את רגשותיה דרך שירים ולא בשום דרך אחרת שכן, לא דיברה על מה שקרה עם אף אחד לפני צאת השיר. היא השתמשה בשמו של דרו בשיר מכיוון שמאוד רצתה שהשיר יהיה אישי ומרגש על מנת שמעריציה יאהבו אותו.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ לשיר ביימה טריי פנג'וי שביימה גם את הקליפ הקודם של סוויפט, "Tim McGraw". סוויפט בחרה לעבוד עם פנג'וי לאחר שהייתה מרוצה מחוויית העבודה איתה בפעם הקודמת. היא אמרה כי נושא הקליפ הוא סביב אהבה שלא קיבלה מענה. תחילה, התכנון היה לצלם את הקליפ כאילו הוא מתרחש במאה הקודמת, אך מאוחר יותר הוחלט לצלם אותו בעיר גדולה בעידן המודרני. עם זאת, סוויפט בחרה לצלם את הקליפ בנאשוויל, טנסי כפי שצולם הקליפ הקודם. הזמר והשחקן האמריקאי טיילר הילטון גילם את דרו בקליפ. סוויפט בחרה בהילטון לאחר שהתרשמה ממנו כשחקן ואף הציעה לו מעבר להשתתפות בקליפ גם להשתתף באחת מההופעות שלה. בנוסף, סוויפט אמרה שהיא בחרה בהילטון מכיוון שהוא הזכיר לה במקרה את דרו. הקליפ צולם בתיכון "Hume-Fogg" ב-15 בינואר 2007 כאשר נעשו בתיכון כמה שינויים על מנת להתאים אותו לקליפ.
הקליפ מתחיל בכך שהילטון שואל את סוויפט אם היא באה למשחק בשישי. סוויפט שואלת אותו למה הוא רוצה לדעת והוא אומר לה שזה סתם מתוך סקרנות והולך. לאחר מכן, הסצנה מתחלפת וסוויפט נראית שוכבת לצד גיטרה אקוסטית על מזרן בחדר שינה תוך כדי שהיא מבצעת את השיר. בהמשך, הסצנה מתחלפת והילטון וסוויפט נראים בספרייה מדברים וצוחקים בקול רם עד שהספרנית מבקשת מהם להיות בשקט. לאחר מכן נראית סוויפט מערבבת חומרים במעדה לכימיה. הילטון נכנס למעבדה ומסיח את דעתה של סוויפט שכתוצאה מכך, שופכת בטעות יותר מדי חומר למבחנה והחומר נשפך. הילטון עוזר לסוויפט לנקות ולאחר מכן סוויפט מבחינה שהילטון מנשק בחורה אחרת, כשזו מתבוננת בו בייאוש. לקראת הסוף, ישנה חזרה לסצנת הגיטרה שם נראית סוויפט שהיא בוכה ונוספת לכך סצנה בה נראית סוויפט ליד אח בוער. הקליפ קיבל מועמדות לפרס "הקליפ הכי מוזרם של השנה" בטקס פרסי CMT אונליין ובנוסף גם זיכה את סוויפט במועמדות לאמן החדש של השנה בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV. נכון ל-3 באפריל 2021, לקליפ יש 157 מיליון צפיות ביוטיוב.
ביקורת
השיר זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה. רוג'ר הולנד מ-PopMatters החמיא לעובדה שהוא שילב מוזיקת פופ ביחד עם קאנטרי וטען שסוויפט אינה צריכה להגביל את עצמה להיות רק זמרת קאנטרי. עם זאת, הולנד צפה שהשילוב של סגנונות אחרים ביחד עם קאנטרי עלול להוות מכשול כשסוויפט תבקש לנגן את השירים בתחנות רדיו שמנגנות מוזיקת קאנטרי או שתרצה שהשירים יתנגנו בערוצי מוזיקה שמנגנות מוזיקת קאנטרי. בנוסף לכך, הוא דיבר על כך שהתדמית שלה אינה תדמית שמתאימה למישהי שהיא לא זמרת קאנטרי ולכן תהיה לה בעיה למשוך קהלי מעריצים מסוגות אחרות. ביל לאמב מ-About.com נתן לשיר דירוג של 4 מתוך 5 כוכבים. לאמב החמיא לסגנון הביצוע והכתיבה של סוויפט, אך מתח ביקורת על ההפקה והעיבוד וכינה אותם כ"משעממים", אך סיכם בכך שהוא בין השירים הזכורים ביותר של השנה בה יצא. שון דולי גם הוא מ-About.com תיאר את השירה של סוויפט כ"לא פחות משובת לב".
פיונה צ'ואה מ-MTV אסיה כינתה את "Teardrops on My Guitar" כאחד מבין השירים הטובים ביותר אלבום. דבורה אוונס פרייס מבילבורד אמרה שהוא מציג את אותן האיכויות של הסינגל הקודם, בין אם זה בכתיבה או בשירה של סוויפט ואמרה שהיא צופה לה הצלחה גדולה בשנים הבאות בעקבותיו. צ'אק טיילור, גם הוא מבילבורד הצהיר שזהו "מבוא מיינסטרים יפהפה לאמנית ששם משפחתה מסמל את עלייתה". ברולינג סטון אמרו כי הצלחתו המסחרית של השיר הייתה מוצדקת. ג'ון בראם מ-Star Tribune החמיא למילות השיר וראה אותן כ"מעצימות נשים בגיל ההתבגרות ובגיל המכללה" ו"מלמדות התמודדויות עם גברים". באתר Insider, כללו אותו ברשימת 14 השירים הטובים ביותר שנכתבו על ידי בני נוער. בנוסף לכך, הוא דורג במקום ה-47 ברשימת 91 השירים הטובים ביותר על אהבה כוזבת, של מגזין ווג לנוער. השיר הוכתר לשיר ה-72 הטוב ביותר של סוויפט על ידי BuzzFeed.
ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג" שפורסמה על ידי רולינג סטון, דורג השיר במקום ה-68, תוך שברשימה דומה שפורסמה על ידי אינדפנדנט, דורג במקום ה-83.
הצלחה מסחרית
השיר הגיע בשיאו למקום ה-13 במצעד הבילבורד הוט 100 ובכך למעשה הפך לשיר הראשון של הזמרת שנכנס לעשרים העליונים במצעד. בסוף 2007 הוא נכנס למקום ה-89 במצעד סוף השנה והיה לשיר הראשון שלה שנכנס למצעד זה. בנוסף הוא נכנס למצעד סוף השנה של שנת 2008 במקום ה-48. בסך הכול שהה במצעד במשך 48 שבועות. נכון לשנת 2014, מכירותיו עומדות על 3 מיליון עותקים בארצות הברית ובכך הוא זכאי למעמד של שלוש פלטינות.
במצעד שירי הקאנטרי "Teardrops on My Guitar" זכה להצלחה גדולה יותר כאשר הגיע למקום השני במצעד ושהה בו בסך הכול 25 שבועות. במצעד סיכום השנה של מצעד זה, הצליח השיר להגיע למקום ה-28. בנוסף לכך, הוא הצליח להגיע גם למקום השביעי במצעד שירי הפופ ובנוסף הגיע למקום ה-35 במצעד סיכום השנה של המצעד. בסך הכול שהה במצעד במשך 21 שבועות. הצלחתו בארצות הברית המשיכה גם במצעד השירים העכשוויים למבוגרים ובמצעד 40 השירים למבוגרים, כאשר בשני המצעדים האלו נכנס לעשירייה הפותחת ודורג במצעדי סיכום השנה של שני מצעדים אלו, כאשר במצעד השירים העכשוויים למבוגרים הגיע למקום השישי ולמקום ה-30 במצעד השני.
השיר היה נחשב לשיר הפריצה של סוויפט בארצות הברית שכן שיר זה העלה את הפופולריות סביבה במדינה. גם בקנדה השיר זכה להצלחה כאשר הגיע למעמד פלטינה במדינה, אם כי במצעד קנדה הוט 100 הצליח להגיע למקום ה-45 בלבד, אך עשה זאת כאשר השיר לא יצא כסינגל כלל. בבריטניה השיר הגיע למקום ה-51.
הופעה
סוויפט ביצעה את השיר כאשר שימשה כזמרת חימום של להקת הקאנטרי רסקל פלאטס במהלך סיבוב הופעות שלה. בנוסף לכך, היא גם ביצעה את השיר במסגרת סיבוב ההופעות של ג'ורג' סטרייט כאשר שימשה גם בו כזמרת חימום ובתאריכים נבחרים בסיבוב ההופעות של הזמר בראד פייזלי. באמצע 2007 שימשה גם כזמרת חימום בסיבוב ההופעות "Soul2Soul II Tour" של טים מקגרו ופיית' היל שם גם ביצעה את השיר. ב-2008 שימשה שוב כזמרת חימום של רסקל פלאטס בסיבוב הופעות אחר שלה, שם שוב ביצעה את השיר.
מקומות נוספים בהם סוויפט ביצעה את השיר היו בתוכנית Total Request Live (TRL), במיזמים המוזיקליים "The Engine Room" ו-Studio 330 Sessions, ובמופע מטעם App Store בניו יורק, אשר הוקלט והופץ כמיני-אלבום בלעדי לאייטונס, Rhapsody Originals. בנוסף לכך, קידמה סוויפט את "Teardrops on My Guitar" גם בבריטניה כאשר הופיע בתחנת הרדיו 95.8 Capital FM ובתוכנית האירוח The Paul O'Grady Show. לאחר מכן היא חזרה לקדם את השיר בארצות הברית כאשר הופיעה עימו בתוכנית CMT Crossroads, בתוכנית הרדיו Clear Channel Communications, בפסטיבל הקאנטרי האמריקאי ובפסטיבל V. בנוסף גם ביצעה את השיר במופע צדקה באוסטרליה.
היא ביצעה אותו בסיבוב ההופעות לקידום האלבום וגם באחת ההופעות בסיבוב ההופעות "The Red Tour" ובאחת מההופעות בסיבוב ההופעות "Reputation Stadium Tour".
מוטי ברוך
מוטי ברוך (נולד ב-24 במרץ 1967) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, לשעבר מפקד פיקוד ההכשרות והאימונים בזרוע היבשה ומפקד הגיס המטכ"לי. קודם לכן שימש מפקד בית הספר לפיקוד, שליטה ומטה מבצעי, ראש חטיבת תורה והדרכה באמ"ץ, מפקד עוצבת הפלדה, מפקד עוצבת עידן ומפקד חטיבת הנח"ל.
ביוגרפיה
ברוך התגייס לצה"ל בשנת 1985, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 890 ומונה למפקד מחלקה בפלוגת מסלול. לאחר מכן שימש סגן מפקד הפלוגה. בהמשך שירת כמפקד פלוגת מסלול. לאחר מכן מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 890. בהמשך מונה לסגנו של מפקד גדוד 890, דרור וינברג. לאחר מכן מונה למפקד סיירת צנחנים, ושימש בתפקיד בין השנים 1996–1997, את תפקידו סיים לאחר מבצע מרכבות האלים, במהלכו נפצע מאש מחבלים. לאחר שהחלים מפציעתו, הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 890 בין השנים 1998–2000, והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון ובמהלך הנסיגה מלבנון. בשנת 2001 מונה למפקד יחידת מגלן, ופיקד עליה בין היתר במהלך מבצע חומת מגן, בתפקיד זה שירת עד אוקטובר 2002.
בנובמבר 2002 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 226, ושימש בתפקיד עד שנת 2004. לאחר מכן מונה למפקד חטיבת יהודה בין השנים 2004–2006. בהמשך מונה לראש מחלקת מבצעים באמ"ץ, ושירת בתפקיד בין השנים 2006–2008. במאי 2008 מונה למפקד חטיבת הנח"ל, ושימש בתפקיד עד 19 במרץ 2010. ב-7 באפריל 2010 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת עידן, במקביל שימש כמפקד קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, את תפקידיו סיים ב-17 באפריל 2012. ב-17 במאי 2012 מונה למפקד עוצבת הפלדה, ושירת בתפקיד עד 8 במאי 2014. במרץ 2014, הוביל את חקירת מותו של שופט ירדני שנהרג מאש צה"ל בגשר אלנבי. בתום תפקידו יצא ללימודים באוניברסיטה לביטחון לאומי בארצות הברית. בשנת 2015 מונה לראש חטיבת תורה והדרכה באמ"ץ, בתפקיד זה שירת עד שנת 2018. באפריל 2018 מונה לעמוד בראש צוות לבדיקת אירועי העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה.
ב-6 בספטמבר 2018 הועלה לדרגת אלוף וב-2 באוקטובר מונה למפקד הגיס המטכ"לי ובמקביל למפקד בית הספר לפיקוד, שליטה ומטה מבצעי. ב-5 במרץ 2020 מונה להקים ולפקד על פיקוד ההכשרות והאימונים בזרוע היבשה, במסגרת הקמת הפיקוד הוכפפו תחתיו כלל יחידות ההכשרה בזרוע היבשה.
חיים אישיים
ברוך מתגורר ביישוב עצמון, נשוי לסמדר ואב לשישה. בעל תואר ראשון במדעי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
אחמד ג'מאל (פסנתרן)
אחמד ג'מאל (באנגלית: Ahmad Jamal; 2 ביולי 1930 – 16 באפריל 2023) היה פסנתרן ג'אז בעל השפעה, בעיקר על מוזיקאים-עמיתים כמוביל הרכבי ג'אז קטנים המתבססים על נגינת הפסנתר המינימליסטית והווירטואוזית שלו ושליטתו במתח המוזיקלי. ב-2011 נבחר על ידי קוראי המגזין דאון ביט להיכל התהילה של הג'אז. אחמד ג'מאל נחשב ל"פסנתרן של פסנתרנים" - והותיר חותם על מוזיקאים ענקים כמו מיילס דייויס. במהלך הקריירה שלו שנמשכה שבעה עשורים, ג'מאל הקליט יותר מ-60 אלבומים. אלבומו האחרון, Ballades, יצא ב-2019.
ביוגרפיה
נולד בשם פרדריק ראסל ג'ונס (Frederick Russell Jones) בפיטסבורג והחל לקבל הכשרה מקצועית בגיל שבע. ב-1950 עבר לשיקגו וב-1952 התאסלם ועבר לזרם האחמדי של האסלאם. ב-1951 הקליט את תקליטו הראשון עם הרכב בשם "שלושת המיתרים" שכלל הרכב משתנה של נגני קונטרבס ונגן הגיטרה ריי קרופורד (Ray Crawford). ב-1955 שונה שם השלישייה ל"שלישיית אחמד ג'מאל" וההרכב הוחתם בחברת "ארגו" מבית צ'ס רקורדס. ב-1958 החליף המתופף ורנל פורנייה (Vernel Fournier) את הגיטריסט קרופורד והתקליט שהקליטו באותה שנה, יחד עם נגן הבס ישראל קרוסבי (Israel Crosby) But Not for Me הפך ללהיט שצעד גם במצעד הפופ וחצה את גבולות הג'אז. ההצלחה הכלכלית איפשרה לג'מאל לפתוח מועדון-מסעדה בשם "The Alhambra".
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוציא ג'מאל הן יחד עם הטריו והן בהרכבים אחרים מספר אלבומים שזכו להצלחה מסחרית וביקורתית כגון Listen to the Ahmad Jamal Quintet, Alhambra, All of You, Poinciana ו-Ahmad Jamal at the Penthouse יוצא הדופן שהוקלט עם תזמורת כלי מיתר בת 15 נגנים.
ב-שנות ה-70 של המאה ה-20 ידעה הקריירה של ג'מאל ירידה מסוימת, אף על פי שהוציא תקליטים שזכו להערכה ביקורתית והשפעה כגון The Awakening מ-1970 ו-Freeflight מ-1971.
ב-שנות ה-80 של המאה ה-20 זכו תקליטים שהקליט בשיתופי פעולה להצלחה כגון In Concert שהקליט עם נגן הוויברפון גארי ברטון ו-The Essence שהקליט עם נגן הסקסופון ג'ורג' קולמן. ב-1985 הופיע בפסטיבל הג'אז של מונטריאול והתקליט שתיעד את ההופעה Live at the Montreal Jazz Festival 1985 זכה לביקורות חיוביות במיוחד. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 זכו לביקורות חיוביות התקליטים Chicago Revisited: Live at Joe Segal's Jazz Showcase ו-I Remember Duke, Hoagy & Strayhorn בו ניגן סטנדרטים מאת דיוק אלינגטון, הוגי קרמייקל ובילי סטרייהורן.
סגנונו והשפעתו
סגנון הנגינה של ג'מאל ייחודי בווירטואוזיות השקטה שלו, שאינה מהממת את המאזין בצלילים אלא להפך, משתמשת בנגינה חסכונית מאוד, שבה רגעי השקט יוצרים תחושת מתח ודינמיות. נגינתו השפיעה באופן מכריע על מיילס דייוויס ורד גרלנד.
בית הכנסת דלוס
בית הכנסת באי דלוס ביוון, אם אכן מדובר בבית כנסת, הוא אחד מבתי הכנסת הקדומים ביותר הידועים כיום. ראשיתו תוארכה למאה ראשונה לפנה"ס והוא תיפקד גם במאות הראשונה והשנייה לספירה. זיהוי המבנה כבית כנסת שנוי במחלוקת בין החוקרים.
תיאור וזיהוי
שרידי בית הכנסת נחשפו בקצהו הצפוני-מזרחי של האי, סמוך לחוף הים, ברובע שעיקרו בתי מגורים ובצדו נמל קטן ונגיש, הרחק מהמוקדים הציבוריים של העיר הקדומה. המבנה עצמו הורכב משני חדרים גדולים, שבהם נמצאו עדויות לספסלי אבן לאורך הקירות הצפוני והמערבי. במרכז הקיר המערבי נמצא כס מהודר (קתדרא דמשה?). בצד המבנה נמצאו חדרים משניים שאפשרו גישה למאגר מים. השימוש האחרון במבנה היה כאולם כינוס ליהודים או לשומרונים. השימוש הראשון בבניין אינו ברור. יש סוברים שהבניין הוקם כבית פרטי או כמקום מפגש אלילי, ויש חוקרים המאמינים שהמבנה שימש כבית כנסת גם בצורתו המוקדמת ביותר.
המבנה (GD 80) נחשף בשנת 1912 על ידי צוות מבית הספר הצרפתי באתונה בראשות הארכאולוג אנדרה פלאסאר (Plassart) וזוהה כבית כנסת שנותר בשימוש עד סוף המאה השנייה לספירה. הימצאותו של כיסא אבן מפואר הביאה להשערה כי מדובר ב'קתדרא דמשה' בדומה לזה שנמצא בכורזים, ומכאן לחיזוק הקביעה שהמבנה שימש כבית כנסת, שהארכאולוג אליעזר ליפא סוקניק הגדירו כ"אחד מבתי הכנסת היותר עתיקים".
זיהויו של המבנה כבית כנסת יהודי שנוי במחלוקת. קביעתו של פלאסאר התבססה במידה רבה על כתובות הקדשה ביוונית שבהן צוין הביטוי "אל עליון" (húpsistos ,ὕψιστος) העשוי להתייחס לאל היהודי בעת העתיקה, אך גם לאלים פגאניים. על פי שתי כתובות אבן שנמצאו בבית הכנסת, המתעדות העלאת מס לבית המקדש השומרוני בהר גריזים (המקום צוין בכתובת במילה אחת - Αργαριζείν, הרגרזין), היו שהציעו לזהות את המבנה כבית כנסת שומרוני.
מחקרים חדשים הוליכו למסקנה שהראיות לזיהוי המבנה בדלוס כבית כנסת קלושות. הארכאולוגית לידיה מטאסה (Matassa) דנה בהרחבה בבית הכנסת של דלוס בפרק מיוחד בספרהּ מ-2018 (פורסם לאחר מותהּ) שבו היא בוחנת את הממצאים שעלו מן החפירות, את העדויות הספרותיות ואת המסקנות של החוקרים שקדמו לה מאז הגילוי הראשון ב-1912, תוך השוואות לבתי הכנסת הקדומים בהרודיון, במצדה ובגמלא. מסקנותיה רצופות פקפוקים בזיהוי המבנה בדלוס כבית כנסת יהודי וגם בתִארוכו למאה הראשונה לפנה"ס.
Tracy Chapman
Tracy Chapman הוא אלבום הבכורה של הזמרת טרייסי צ'פמן, וקרוי על שמה. האלבום יצא ב-5 באפריל 1988, על ידי אלקטרה רקורדס. ב-1987, הציע בריאן קופלמן, חברה של צ'פמן ללימודים באוניברסיטת טאפטס, שהכיר אותה מהפגנות נגד אפרטהייד בהם הייתה שרה שירי התנגדות, להשמיע את המוזיקה שלה לאביו, שהיה בעל חברת הוצאה לאור מצליחה; היא לא חשבה שההצעה רצינית. לאחר הופעות מקומיות מרובות שלה, קופלמן מצא קלטת דמו של צ'פמן שרה את "Talkin' 'bout a Revolution", וקידם את השיר בתחנות רדיו, מה ששכנע אותה בסופו של דבר לחתום על חוזה הקלטות עם אלקטרה רקורדס.
בניסיונות המוקדמים להפיק את האלבום, דחו מפיקים רבים את צ'פמן, כי לא אהבו את הכיוון המוזיקלי שלה - סינת'פופ היה הז'אנר הפופולרי באותה העת. אך דייוויד קרשנבאום החליט להפיק את האלבום, מכיוון שרצה לעבוד על פרויקט אקוסטי. האלבום הוקלט בהוליווד, קליפורניה במשך שמונה שבועות. רוב השירים שבו מתייחסים לסוגיות פוליטיות וחברתיות. צ'פמן הייתה חרדה שינסו לשנות את סגנון השירים שלה, או את ההצהרות הפוליטיות שלה, וביקשה לבצע שירים מאוד פשוטים בסגנון, ושהמילים יהיו מובנות. קרשנבאום הסכים לכך, ודאג שהיא והגיטרה יעמדו במרכז כל השירים. הוא אמר על כך מאוחר יותר, שהיא הגיעה בזמן הנכון עם החומר הנכון, ושכנראה הייתה תחושת שעמום קל מהחומר שהופק אז, ושאנשים היו מוכנים לשמוע שוב ליריקה.
האלבום "Tracy Chapman" זכה לשבחי הביקורת, כאשר מבקרים רבים אשר התלהבו מהפשטות של המוזיקה, מביצועיה הקוליים של צ'פמן, ומהמסרים הפוליטיים והחברתיים. האלבום הצליח מסחרית ברוב המדינות בהן הושק, והגיע לראשי המצעדים במדינות רבות, כולל אוסטריה, ניו זילנד, שווייץ, דנמרק, והממלכה המאוחדת. הוא הגיע למקום הראשון בארצות הברית במצעד בילבורד 200, והוסמך כ-6x פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA), עם מכירות העולות על שישה מיליון עותקים בארצות הברית בלבד.
שלושה סינגלים יצאו מתוך האלבום, כשהמצליח מביניהם היה "Fast Car". השיר בוצע בהופעת המחווה לנלסון מנדלה, לכבוד יום הולדתו ה-70, הגיע לטופ-10 בבילבורד הוט 100 והצליח גם באוסטרליה, ניו זילנד, אירלנד, בריטניה ומדינות אחרות באירופה.
ביקורת
Tracy Chapman זכה לשבחי מבקרי המוזיקה. לפי "רולינג סטון", צ'פמן "תפסה את האוזניים של כולם בעידן המטאל-והשיער של שנות השמונים המאוחרות" עם האלבום. סטיבן תומאס ארלוויין מ-AllMusic כתב שהאלבום "הגיע בלי הרבה רעש באביב של 1988... והפך לאחד מאלבומי המפתח של עידן בוש, שסיפק אבן בוחן עבור כל תנועת ה-PC [פוליטיקלי קורקט] בעוד הוא מחייה את מסורת הזמר-יוצר". על פי ארלוויין, "הצירוף של נושאים עכשוויים וקלאסיים הוא בדיוק מה שעושה את האלבום לייחודי - הוא מביא את המסורת לתוך ההווה." . הוא מונה את האלבום כטוב ביותר מכל הדיסקוגרפיה של צ'פמן. רוברט כריסגאו היה פחות נלהב בביקורת שלו ב"וילג' ווייס". הוא החשיב את "Fast Car" ו-"Mountains o' Things" כבעלי הבחנה דקה ואת צ'פמן כזמרת בעלת כישרון טבעי, אך התאכזב מהנאיביות העממית הפשוטה שראה ב- "Talkin' 'bout a Revolution" ו-"Why".
בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-256 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים המחודשת.
הצלחה מסחרית
תוך שבועיים מהשקתו, האלבום מכר מיליון עותקים ברחבי העולם, והיה להצלחה רשמית. האלבום נמכר בסך הכל במעל ל-20 מיליון עותקים ברחבי העולם והוא אחד מהאלבומים הראשונים על ידי אישה עם מכירות של יותר מ-10 מיליון עותקים ברחבי העולם.
הכרה
האלבום קיבל שבע מועמדויות בטקס פרסי גראמי ה-31: לאלבום השנה, תקליט השנה, ("Fast Car"), שיר השנה ("Fast Car"), מפיק השנה (דייוויד קרשנבאום), האמן החדש הטוב ביותר, אלבום הפולק העכשווי הטוב ביותר, ביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר על ידי זמרת ("Fast Car"). האלבום זכה בשלוש הקטגוריות האחרונות.
ב-1989 דורג האלבום במקום העשירי ברשימת המגזין "רולינג סטון", "100 האלבומים הגדולים של שנות ה-80". בשנת 2003 דורג האלבום במקום מספר 261 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" של "רולינג סטון".
"Slant Magazine" מיקם את האלבום כמספר 49 ברשימת ה"האלבומים הטובים ביותר של 1980".
האלבום דורג במקום ה-41 ברשימת NPR של "150 האלבומים הטובים של כל הזמנים שעשו נשים".
Over Now
Over Now (בעברית: נגמר עכשיו) הוא שיר של הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי הסקוטי קלווין האריס והזמר הקנדי דה ויקנד, שיצא ב-28 באוגוסט 2020.
רקע
שיתוף הפעולה הוכרז על ידי דה ויקנד ב-20 באוגוסט דרך פוסט באינסטגרם בו פרסם תמונה ישנה שלו ושל האריס שותים מאחורי הקלעים בפסטיבל קואצ'לה. האריס גם הוא אישר רצועת R&B "פאנקית" ו"חלקה" בסטורי באינסטגרם. ב-22 באוגוסט, אישרו שני האמנים ברשתות החברתיות את שם השיר ותאריך פרסומו, לצד כרזות קידום מכירות שונות. Over Now צוין כאותו שיר שלא יצא לאור, ששיתף דה ויקנד בלייב בטיקטוק, לפני הכרזתו.
השיר הוא שיתוף הפעולה הראשון בין הצמד, והוא הסינגל הראשון של האריס מאז הסינגל "Giant" בינואר 2019, מלבד הסינגל "Live Without Your Love", שפרסם תחת האלטר אגו, Love Regenerator. העטיפה הרשמית של הסינגל הושקה ב-25 באוגוסט.
שדה התעופה גטצ'ינה
שדה התעופה גטצ'ינה היה שדה תעופה צבאי בעיר גאטצ'ינה, מחוז לנינגרד, שהיה ממוקם בחלק המערבי של העיר.
היסטוריה
במסמכים ההיסטוריים של המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20, מכונה שטח זה שטח צבאי. בשנת 1862 דיווח העיתון "ידיעות פלך סנקט פטרבורג" כי החלו לעבוד על "עקירת גדם בעשר חורשות במגרש האימונים מול ארמון גטצ'ינה". השדה הצבאי שימש לתרגילי הגדוד "גדוד קיראסיר של משמרות הוד מעלתה". בקיץ, כאשר גדוד קיראסיר שוכן במחנות האימונים של קרסנוסלסקי או דודרהוף, השדה הפך זמנית למקום שעשועים וירידים. אחד האירועים הבידורים העיקריים היו הגרלות שונות שהכנסותיהן הועברו לקרנות צדקה.
שדה התעופה הצבאי הראשון ברוסיה
בסתיו 1908 נשלחו לצרפת קצינים של הצבא כדי ללמוד את נושא התעופה בצבא. במהלך האימונים טסו הקצינים במטוס עם וילבר רייט, שהציע למחלקה הצבאית הרוסית לקנות 10 כלי תעופה תמורת 200 אלף רובל. בדיון בהצעה זו בישיבה במטה ההנדסה הראשי, האלוף קובאנקו יצא נגד רכישת מטוסי האחים רייט, מתוך אמונה שהם אינם מתאימים לצבא. קובאנקו ביקש להקצות כספים לבניית חמשת המטוסים שלו בסדנאות פארק בית הספר לקצונה אווירית. המועצה הצבאית נעתרה לבקשתו של ב-20 בדצמבר 1908. להפעלת מטוסים, פרק הכדורים הפורחים בסנקט פטרבורג התברר כשטח לא מתאים בשל גודלו הקטן יחסית. המחלקה הצבאית העלתה את נושא בניית שדה תעופה ואחד הנושאים המורכבים של בניית שדות תעופה היה נושא האדמות, שכן קשה היה למצוא שטחים שלא היו שייכים לאנשים פרטיים. בפרברי פטרבורג, המתאימים ביותר היו השדות הצבאיים בגטצ'ינה וקרסנוסלסקי, כמו גם שטח מחנה אוסט-איז'ורה. השדה הצבאי בגטצ'ינה, שנמצא מול הארמון הקיסרי, נחשב המתאים ביותר לבניית שדה תעופה - הקיסר רצה לראות את טיסות תעופה מחלונותיו. גורם אטרקטיבי היה נוכחות מישור אחר בסמוך - ליד הכפר סאליזי (כיום - קוטלניקובו), שם, בהתאם לתוכנית המחלקה הצבאית, היה מגרש האימונים של חיל האוויר שאך זה הוקם.
בשנת 1909 נערכה טיסת בכורה במטוס כשהטיסה בוצעה על ידי הטייס הצרפתי ז'ורז' לגאנייה. בסתיו 1909 אושר להקים שדה תעופה בגטצ'ינה לבדיקות והטסת מטוסים. עד מהרה הוקמו שני ההאנגרים באתר המיועד וב-22 בספטמבר הוצבו בהם מטוסים. הקמת מבני שירות ומסלולים הייתה בעיצומה. ב-3 במאי 1910 הוקמה בגטצ'ינה מחלקת התעופה של בית הספר לקציני התעופה.
באפריל 1910 מפקד חיל האוויר הרוסי הקיסרי, אלוף א. מ. קובאנקו מינה את הקצין גורשקוב לראש שדה התעופה גצ'טינה והפקיד תחתיו צוות חיילים לעבוד על בניית שדה התעופה. עד 14 במאי הסתיימו כל העבודות העיקריות בשדה התעופה. בשלב זה, שני מטוסי פארמן ואחד רייט נמסרו לשדה התעופה. מלבד האנגרים ל-10–12 מטוסים, בפאתי שדה התעופה גדלה עיירה קטנה עם בתי מלאכה, אחסון דלק, תחנת מזג אוויר מאולתרת וחצרות משרדים. שדה התעופה היה שייך למעשה למחלקה הזמנית של בית הספר לקציני תעופה. באוגוסט 1910 התקיים בשדה התעופה קורס סיום של מחלקת התעופה בבית הספר לקציני תעופה. בשנים 1910–1916 הוכשרו כאן 342 טייסים (269 קצינים ו-73 בעלי דרגות נמוכות).
שדה תעופה של חיל האוויר הסובייטי
ב-5 באפריל 1917 הצבא האדום השתלט על שדה התעופה והוועדה הצבאית המהפכנית של העיר התמקמה בשדה תעופה זה. במהלך מלחמת האזרחים, לפני כיבוש גטצ'ינה על ידי כוחותיו של הגנרל קרסנוב, חיילי הפלוגה הטכנית של בית הספר הוציאו משימוש כמעט את כל כלי הטיס כדי שהמשמרות הלבנים לא ישתמשו בהם. ב-1 באפריל 1918 נקרא בית הספר הצבאי בשם "בית הספר לתעופה הסוציאליסטית של צי האוויר האדום של הפועלים והאיכרים". בית הספר פיתח אימונים לטייסי תעופה. אך בשל איום של מתקפה גרמנית על פטרוגרד, החליטה המועצה הצבאית המהפכנית של הרפובליקה לפנות את בית הספר לתוך המדינה, לעיר סמרה. שלוש מאות מטוסים, מספר גדול של חלפים ומנועים, מתקני אחסון נרחבים, רכוש האנגר, סדנאות תעופה הוכנו לפינוי.
לאחר פינוי בית הספר לתעופה בשנת 1918, התמקמו בשדה התעופה גדודים של חיל האוויר הסובייטי. בסוף שנות השלושים של המאה העשרים חיל האוויר של הצבא האדום עבר ממבנה חטיבה למבנה חטיבה-גדוד. שדה התעופה שימש בחלקו לאחסון מפציצים ובמהלך מלחמת העולם השנייה מטוסי חיל האוויר הסובייטי יצאו לגיחות אוויריות מעל פינלנד, עד לכיבוש השטח בידי הנאצים.
שדה התעופה שימש את התעופה הגרמנית. באוקטובר 1941 התבססה כאן הקבוצה השנייה של כנף הקרב ה-54 של הלופטוואפה, של מפציצי Bf 109, שצאו מכאן לפשיטות בחזית לנינגרד.
במהלך הכיבוש, נמצא כאן גם סניף של מחנה הריכוז דורכנגלאגר 154 (Durchganglager) בפאתי שדה התעופה. האסירים שימשו לתחזוקה של שדה התעופה.
בתחילת נובמבר, תצלומי אוויר של חיל האוויר הסובייטי בשדות תעופה ליד לנינגרד הבחינו בהכנות להפצצה גדולה ב-7 בנובמבר 1941. אנדריי ז'דאנוב, על בסיס מידע זה, העלה את נושא מניעת הפשיטות של לופטוואפה על לנינגרד במהלך החג. מטה חיל האוויר פיתח תוכנית נגד שדות התעופה של האויב. סיור מטרות נוסף בוצע, וב-6 בנובמבר בוצעו הפצצות על השדה ודווח כי הם הרסו חמישה ופגעו בשמונה כלי טיס גרמנים. בנובמבר, וגם מאוחר יותר - באביב 1942, פשטו מטוסי תקיפה Il-2 של גדוד תעופת התקיפה 174 על שדה התעופה והפציצו אותו.
ביוני 1942 הגיעה קבוצה I של טייסת הקרב ה-54 ללינדמנשטאדט (השם שניתן לעיר על ידי הכובשים בשנת 1942, שהייתה מצוידת במסרשמיט Bf 109 חדשים. חומרי הארכיון של גרמניה הנאצית מציינים בשנת 1942 שני מקרים נוספים של הפגזות מוצלחות על שדה התעופה בגטצ'ינה (שהנאצים כינו אותו לינדמאנשטאדט) על ידי ארטילריה סובייטית: ב-24 בפברואר הופצצו דגמי Bf 109F-2 וב-7 בספטמבר - Bf 109G-2 מהטייסת השלישית JG54. מספטמבר עד דצמבר 1942 שוכנה כאן הקבוצה השלישית של טייסת המפציצים הראשונה, שצוידה במטוסי Ju 87D.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה החלו אימוני טיסה אינטנסיביים ופיתוח שדה התעופה. באותה תקופה נכנסו לשירות MiG-15bis ומיג-17. מאז 1963 שימש שדה התעופה גצ'טינה למטוסים חקלאיים, לפיזור דשנים וחומרי הדברה בשדות חוות קולקטיביות באביב ובקיץ.
בתחילת שנות ה-70 הודיעה ועדת הבינוי הממשלתית על תחרות לפרויקט לבניית מגורים בעיר גטצ'ינה. במקום הראשון זכה צוות אדריכלים צעירים ומהנדסים של מכון LenNIIproekt בראשות ו. נזארוב וי. יפאנוב. על פי התוכנית הכללית של גטצ'ינה, שאושרה בשנת 1972, השטח של שדה התעופה לשעבר הוקצה לבנייה ובניית דיור החלה כאן בסוף שנות ה-70.
קרל היינריך בארת
קרל היינריך בארת (בגרמנית: Karl Heinrich Barth; 11 ביולי 1847 – 23 בדצמבר 1922) היה פסנתרן, מורה למוזיקה, מלחין, פרופסור ופדגוג גרמני ידוע.
ביוגרפיה
קרל היינריך בארת נולד בפילאו שבפרוסיה המזרחית (כיום בלטייסק, רוסיה) ב-12 ביולי 1847. מעט ידוע על ראשית חייו של בארת, למעט שיעורי הפסנתר הראשונים שלו שהעביר לו אביו. בגיל תשע, בשנת 1856 עבר היינריך בארת לפוטסדאם כדי ללמוד אצל לודוויג שטיינמן. הוא למד הלחנה אצל אדולף מרקס. המורים המאוחרים של בארת כללו פסנתרנים משמעותיים מהמאה ה-19. בין המורים הללו היו הנס פון בילוב וקארל טאוסיג. שניהם היו תלמידים של פרנץ ליסט. בארת ביסס את הקריירה שלו כסולן, מוזיקאי קאמרי ומורה ברחבי אירופה. הוא נפטר בברלין ב־23 בדצמבר 1922.
קריירת הוראה
בשנת 1868 קיבל בארת את תפקיד ההוראה הגדול הראשון שלו כפרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון שטרן. בארת עבר מהוראה בקונסרבטוריון שטרן ל-בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין בשנת 1871, והיה ליו"ר מחלקת הפסנתר בשנת 1910. הוא נשאר בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין עד לפרישתו בשנת 1921. בזמן שעבד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין, תלמידיו כללו את ארתור רובינשטיין, היינריך נויהאוס, וילהלם קמפף, זיגפריד שולצה ורוז ואוטילי סוטרו . תלמידיו של בארת זוכרים את סגנון ההוראה שלו כחמור, וכי ציפיותיו היו גבוהות לתלמידיו.
עבודות המוקדשות לבארת
לבארת הוקדשו יצירות. להלן שתיים נודעות:
White Iverson
רקע והוצאה
פוסט מאלון עבר ללוס אנג'לס ופגש את FKi 1st, שהכיר לו את רקס קודו, ויחד הם הפיקו את "White Iverson". פוסט הקליט את השיר יומיים לאחר שכתב אותו. הוא חשב על השם לאחר שעשה צמות בשיער, וחשב שהוא נראה כמו "אייברסון לבן", בהתייחס לשחקן הכדורסל אלן אייברסון. עם השלמת השיר בפברואר 2015, הוא הועלה לחשבון הסאונדקלאוד של פוסט, מה שהביא אותו במהירות לתשומת לב מחברות התקליטים, וזכה למעל למיליון השמעות בחודש שהועלה. לבסוף, פוסט מאלון החליט לחתום בריפבליק רקורדס.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר פורסם ב-19 ביולי 2015 בחשבון היוטיוב של פוסט מאלון. מאז צאתו, צבר השיר למעלה ממיליארד צפיות באתר.
פוסט אמר בפרק של הפודקאסט h3h3Productions כי הווידאו קליפ עלה $5,000 ודרש יום אחד בלבד על מנת ליצור אותו. הוא גם העיר שחברת רולס רויס פנתה אליו בעקבות הקליפ, והצהירה שהוא משתמש לא נכון במכונית.
רמיקס
הרמיקס הרשמי של השיר יצא לאור ב-7 בדצמבר 2015, בהשתתפות פרנץ' מונטנה וריי סרמרד. ליל ויין פרסם גם כן רמיקס ל-"White Iverson" בשם "Too Young" עבור המיקסטייפ No Ceilings 2. הראפר מונטנה אוף 300 הוציא רמיקס לשיר בשם "White Iverson/Milly Rock Remix".
הצלחה מסחרית
"White Iverson" נכנס למצעד בילבורד הוט 100 במקום ה-84 ב-26 בספטמבר 2015, והגיע בשיאו למקום ה-14 ב-23 בינואר 2016. השיר זכה בתואר היהלום מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) על מכירות של עשרה מיליון עותקים.
אקדמיק נאביקו
'''אקדמיק נאביקו אפ. אמ. פי (במקדונית: Навико Академија ФМП''') היא קבוצות כדורסל מקדונית מהעיר סקופיה, המשחקת בליגת העל המקדונית בכדורסל.
היסטוריה
המועדון נוסד כאקדמיה לפיתוח שחקנים בשנת 2013, את עונתה הראשונה עשתה הקבוצה בליגה המקדונית השלישית בעונת 2014/15, בסיום עונה זו הייתה הקבוצה במקום ה-2 והעפילה לראשונה לליגת המשנה בה שיחקה ברציפות עד לעונת 2018/19 אז סיימה במקום הראשון ללא הפסדים, במשחקי הפלייאוף על העלייה הישירה הפסידה הקבוצה למזט סקופיה 2, בעקבות כך התמודדה בסיבוב הפלייאוף השני כנגד שאוקפי שסיימה במקום האחרון בפלייאוף הירידה מליגת העל. במשחק הראשון ניצחה הקבוצה 94–67 והמשחק השני הסתיים בניצחון טכני לאחר ששאוקפי לא הופיעה למשחק הגומלין. בעקבות הניצחון העפילה הקבוצה לראשונה לליגה הראשונה.
עונתה הראשונה בליגה הייתה עונת 2019/20 שנעצרה לאחר 17 מחזורים בעקבות מגפת הקורנה כאשר הקבוצה ממוקמת במקום ה-8 מתוך 10 במאזן של 4 ניצחונות ו-14 הפסדים.
בעונתה השנייה, עונת 2020/21 סיימה הקבוצה במקום ה-8 מתוך 12 עם מאזן של 10 ניצחונות ו-11 הפסדים והעפילה לפלייאוף העליון, ברבע הגמר הפסידה 2–0 לראשונה בטבלה פליסטר ביטולה.
לקראת עונת 2021/22 נרשמה הקבוצה לראשונה לליגה הבלקנית.
ולדימיר שבצ'נקו
ולדימיר ניקיטוביץ' שבצ'נקו (23 בדצמבר 1929 — 30 במרץ 1987) היה במאי קולנוע סובייטי-אוקראיני. איש אמנות מוערך, קיבל לאחר מותו את פרס ברית המועצות (1988), פרס אוקראינה הסובייטית (1978) ופרס ניקה (1989).
ביוגרפיה
ולדימיר שבצ'נקו נולד ב-23 בדצמבר 1929 בעיר באלטה (כיום מחוז אודסה, אוקראינה).
בשנת 1967 סיים את לימודיו במחלקת הצילום של VGIK. לאחר התאונה בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל, כבמאי ותסריטאי, במוקד האסון, הוא צילם סרט תיעודי-פובליציסטי ייחודי "צ'רנוביל. כרוניקה של שבועות קשים", שזכתה במספר פרסים גבוהים.