cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ידידיה יערי
תפקידיו הציבוריים
בשנת 2013 קיבל תואר עמית כבוד מהמרכז האקדמי רופין.
קלאודיה קולב
שיאנית עולם
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה קולב משחייה תחרותית והחלה לאמן במספר מועדונים: סאות' בנד, אינדיאנה, סנטה קלרה, קליפורניה (שבו התאמנה), אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת פסיפיק, אורגון. שחייני קבוצתה מסטנפורד זכו במקום הראשון בשנת 1980 בתחרות הקבוצתית של ה-NCAA.
ידידיה יערי
תפקידיו הציבוריים
בשנת 2021 מונה ליו"ר החברה הביטחונית הישראלית העין השלישית.
יערי הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה, ובעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד. הוא בוגר של האקדמיה האמריקאית של חיל הים בניופורט, רוד איילנד ובוגר קרן וקסנר.
משפחתו
יערי נשוי, אב לשלושה ילדים. מתגורר בכפר יחזקאל. הוא נכדו של מנהיג מפ"ם מאיר יערי. דודו הוא אלוף אביעזר יערי, שעמד בראש חטיבת המחקר של אגף המודיעין והיה מפקד המכללות הצבאיות.
דון דרייגר
דונלד (דון) פרדריק דרייגר (באנגלית: Donald 'Donn' Frederick Draeger; 15 באפריל 1922 - 20 באוקטובר 1982) היה ספורטאי ומאמן, מומחה לאמנויות לחימה אסיאתיות, מחברם של מספר ספרים על אמנויות לחימה, שתרם תרומה חשובה להפצת אמנויות אלה במרחב האמריקאי והמערבי. לחם כחייל בחיל הנחתים האמריקני.
במהלך חייו נודע דרייגר בשם החיבה 'דון'. בחיל הנחתים האמריקני היה בעל דרגת סרן בעת השלום ורב-סרן במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא שהה כמה עשורים מחייו באזור האוקיינוס השקט וביפן, ולמד על בוריין מספר אמנויות לחימה קלאסיות של האזור.
ביוגרפיה
דרייגר נולד ככל הנראה במילווקי, ויסקונסין. ביוגרף אחד, פול נרס (הכותב עבור כתב העת "חגורה שחורה"), מציין שידוע מעט על הרקע המשפחתי של דרייגר. כנער, דרייגר שהה מספר קייצים בקרבם של אנשי שבט אוג'יבווי בצפון ויסקונסין. הוא צד אתם, עיסוק שהפך לתחביבו, ובתקופה מאוחרת יותר הסתייג מבילוי זה, והצדיק אותו רק כדרך לספק מזון או מתוך הגנה עצמית.
דרייגר החל להתאמן באמנויות לחימה בשיקגו בהיותו בן 7. בתחילה למד ג'יוג'יטסו, אולם במהרה עבר לג'ודו ונעשה כה מיומן עד שהגיע לחגורה חומה בגיל 10. בבגרותו התנשא לגובה של 1.88 ס"מ ושקל 88 ק"ג.
הוא התגייס לחיל הנחתים האמריקני בהיותו בן 15, במהלך השפל הגדול. הוא לחם במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. נרס סבור ש"די ודאי שדרייגר היה באיוו ג'ימה בזמן הקרב המפורסם של פברואר-מרץ 1945 בו נפגעו כמעט 26,000 אמריקנים ונהרגו יותר מ-22,000 יפנים." דרייגר גם שירת בזמן מלחמת קוריאה.
ב-1948 הגיע לדרגת דאן 4 בג'ודו. דרייגר היה מייסד-שותף של ארגון הג'ודו הלאומי הראשון בארצות הברית, Amateur Judo Association. הוא נטל חלק מכריע בייסודה של התאחדות Judo Black Belt Federation (JBBF), שאחרי כן הפכה ל-United States Judo Federation  (USJF).
נרס כותב שדרייגר היה נשוי חלק מחייו, היה לו בן, אך מעט ידוע על חייו הפרטיים.
הישגיו
דרייגר כתב ספרים רבים על אמנויות לחימה. לפני שכתב אותם נכתבו רוב ספרי אמנויות הלחימה בשפות אסיאתיות. מסטושי טקיאמה, מאסטר קראטה שוטוקאן, היה אחד מהמחברים-שותפים הידועים ביותר של דרייגר.
בין פרסומיו של דרייגר: פרט לכתיבתו, דרייגר עבד גם תקופה קצרה בתעשיית הסרטים. הוא שימש כמדריך אמנויות לחימה בסרט ג'יימס בונד "אתה חי רק פעמיים", שם גם שימש ככפילו של שון קונרי.
רוברט וו. סמית, חברו הטוב ומי שהיה מחבר שותף עמו, מזכיר סיפורים ואנקדוטות שונים על דרייגר בספרו Martial Musings.
דרייגר המשיך להתאמן באמנויות לחימה במהלך חייו. הוא התאמן עם אמני לחימה אסיאתיים שונים, גם מכיוון שהוא הוצב בזירת האוקיינוס השקט במהלך שירותו הצבאי בחיל הנחתים האמריקני, וגם מכיוון שחי ביפן במשך למעלה מעשור. דרייגר היה חבר בניהון קובודו שינקוקאי, הארגון היפני העתיק ביותר למחקר ושימור אמנויות הלחימה הקלאסיות. הוא גם היה הלא-יפני הראשון שהתמחה בטנשין שודן קטורי שינטו-ריו, והגיע לדרגת מדריך (קיושי מנקיו) בשיטה זו, הוא גם החזיק בדרגות גבוהות בשינדו מוסו-ריו, ג'ודו (jodo), גודו (judo) ובקנדו.
אחרית ימיו
בשנותיו האחרונות דרייגר ערך מסעות באסיה. בטיוליו אלה הוא ביקר בבתי ספר ולמד שיטות לחימה, אותן ניתח ותיעד. מחקרים אלה פורסמו כמאמרים בכתבי עת שונים לאמנויות לחימה או נכללו בספרים. דרייגר חי ביפן, סין, מונגוליה, קוריאה, מלזיה ואינדונזיה. אחד מהספרים שכתב הוא. ב-1979 ביקר דרייגר בסומטרה, שם הקבוצה עמו שהה לקתה בהרעלה. כתוצאה מכך הוא פיתח דיזנטריה והתאשפז בבית החולים. רגליו החלו להתנפח וגרמו לו ייסורים והיה לו קשה ללכת או להתאמן. אחרי שנים רבות הוא הפסיק להתאמן.
כשהוא טופל בבית החולים Tripler Army Medical Center בהונולולו, התגלה כי לקה בסרטן הכבד. הוא הלך לעולמו ב-20 באוקטובר 1982, בבית החולים לחיילים ותיקים במילווקי, ויסקונסין, מקרצינומה.
דרייגר נקבר בבית הקברות הלאומי ווד (Wood National Cemetery) במילווקי, ב-25 באוקטובר 1982.
ג'ון מוזס
ג'ון מוזס (באנגלית: John Moses; 12 ביוני 1885 – 3 במרץ 1945) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושלהּ ה-22 של מדינת דקוטה הצפונית בשנים 1939–1945, ולאחר מכן ייצג אותה לקצרה בסנאט של ארצות הברית מינואר 1945 ועד למותו במרץ אותה שנה.
ביוגרפיה
מוזס נולד בעיר סטרנד (Strand) שבמחוז רוגלנד שבנורווגיה, בשנת 1885. הוא היה בנם של הכומר הנריק ב. ואיזבלה (אקרסברג) מוזס. הוא למד בבית ספר ציבורי בנורווגיה, והשלים את לימודיו התיכוניים בתיכון קונגסוינגר בשנת 1900. ב-1903 היה לבוגר המכללה הצעירה באוסלו במהלך 1905 מוזס היגר לארצות הברית, ובשנים 1906–1911 עבד בתאגיד "הרכבת הצפונית הגדולה" (Great Northern Railway). ב-1912 החל ללמוד באוניברסיטת דקוטה הצפונית, וב-1914 השלים לימודי תואר ראשון. בשנה העוקבת החל את לימודיו בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה, ממנו קיבל תואר שני במשפטים. בשנת 1917 החל לעסוק בעריכת דין בהייזן.
משנת 1919 עד 1923, ומאוחר יותר משנת 1927 עד 1933, כיהן מוזס כתובע מטעם המדינה במחוז מרסר. ב-1936 הגיע מוזס למקום השלישי במירוץ המשולש לתפקיד מושל דקוטה הצפונית, מאחורי המושלים לשעבר ויליאם לנגר ו-וולטר ולפורד. בראשית 1939 מוזס הושבע לתפקידו כמושל המדינה לאחר כהונתו השנייה של ויליאם לאנגר בתפקיד. מוזס פעל לצמצום את השפעתו של לנגר; הוא שאף לקצץ בהוצאות הממשלה ולאזן את תקציב המדינה.
מוזס כיהן כמושל דקוטה הצפונית בעת מלחמת העולם השנייה. הוא ניסה לעודד תעשיות ששגשגו מכוח המלחמה לעבור אל דקוטה הצפונית ולייצר בה, אך דקוטה הצפונית דורגה אחרונה מבין מדינות ארצות הברית שקיבלו הטבות מהוצאות המלחמה הממשלתיות. למרות היעדר הקצבות בזמן המלחמה, ממשלו של מוזס נהנה מתקופה של שגשוג עבור המדינה. גשמים היו בשפע והיה שוק מוכן למוצרי חקלאות. מוזס היה מושל עממי: במהלך מסע הבחירות שלו נשא נאומים באנגלית, גרמנית או נורווגית, בהתאם לקהל הבוחרים הרלוונטי לו. מוזס, דמוקרט, זכה להערכה משני צדי המפה הפוליטית.
בבחירות 1944 ניצח מוזס את ג'רלד ניי בבחירות לייצוג דקוטה הצפונית בסנאט של ארצות הברית. הוא נפטר ב-3 במרץ 1945, שבועות אחדים אחרי תחילת שליחותו בגבעת הקפיטול. הוא נטמן בבית העלמין סנט מרי בביסמרק.
אלכסנדר מן
אלכסנדר ולדימירוביץ' מן (ברוסית: Александр Владимирович Мень; 22 בינואר 1935 – 9 בספטמבר 1990) היה כומר רוסי אורתודוקסי ממוצא יהודי, תאולוג, חוקר מקרא וסופר שכתב על תאולוגיה, היסטוריה נוצרית ודתות אחרות.
מן כתב עשרות ספרים (כולל המגנום האופוס שלו, היסטוריה של הדת: בחיפוש אחר הדרך, האמת והחיים, שהכרך השביעי בהם, "בן האדם", שימש כמבוא לנצרות לאלפי אזרחים בברית המועצות); הטביל מאות אם לא אלפים; הקים אוניברסיטה פתוחה אורתודוקסית; פתח את אחד מבתי הספר הראשונים של יום ראשון ברוסיה וכן קבוצת צדקה בבית החולים הרוסי לילדים. השפעתו עדיין מורגשת באופן נרחב ומורשתו ממשיכה לגדול בקרב נוצרים ברוסיה ומחוצה לה. הוא נרצח מוקדם בבוקר של יום ראשון, ב־9 בספטמבר 1990, על ידי תוקף חמוש בגרזן מחוץ לביתו בסמחוז ברוסיה.
קורות חייו
אלכסנדר מן נולד במוסקבה למשפחה יהודית ב-22 בינואר 1935. אמא של מן עוד בהיותו אישה צעירה התקרבה לנוצרות. הוא הוטבל בגיל חצי שנה יחד עם אמו בכנסיית הקטקומבות האסורה, סניף של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית שסירב לשתף פעולה עם הרשויות הסובייטיות.
כאשר מן היה בן 6, ה-NKVD עצר את אביו וולף גרש-ליבוביץ' (ולדימיר גריגוריביץ') מן (נולד בשנת 1902). וולף שהה יותר משנה עצור ואז נשלח לעבודה בהרי האורל. בנו אלכסנדר למד במכון הפרווה במוסקבה, אוניברסיטה במוסקבה. בשנת 1955 והועבר למכון החקלאות באירקוטסק ממנו גורש בשנת 1958 בשל אמונותיו הדתיות. באותה שנה חודש לאחר גירושו הוסמך לדיאקון. בשנת 1960 הוא הפך לכומר עם סיום לימודיו בסמינר התאולוגי של לנינגרד. בשנת 1965 סיים את לימודיו באקדמיה התאולוגית במוסקבה. באות התקופה הוא הכיר של מיכאל אגורסקי והם הפכו לחברים.
אלכסנדר מן הפך למנהיג בעל השפעה ניכרת ומוניטין טוב בקרב נוצרים מקומיים ומחוצה לה, בקרב קתולים ופרוטסטנטים, כמו גם אורתודוקסים. הוא שירת במספר קהילות ליד מוסקבה. שילוב ייחודי של השכלה רחבה, פתיחות לתרבות חילונית, מדע, לדתות שאינן נוצריות, ושורשים נוצריים עמוקים מכנסיית הקטקומבות, הניעו אותו לשורותיהם של מטיפים נוצרים מובילים.
החל בראשית שנות השבעים, מן הפך לדמות פופולרית בקהילה הדתית ברוסיה, במיוחד בקרב מעמד האינטליגנטציה. מן משך את תשומת ליבם של הק.ג.ב בגלל מאמציו המיסיונרים והאוונגליסטיים הפעילים. בסוף שנות השמונים הוא השתמש בכלי התקשורת ההמוניים כדי להפיץ את מסריו הנוצריים (הוצע לו לארח תוכנית לאומית בטלוויזיה בנושא דת); ימיו ולילותיו היו מלאים בהוראה והרצאות באולמות הרצאות עמוסים. מן היה ממייסדי אגודת התנ"ך הרוסית בשנת 1990; באותה שנה הקים את האוניברסיטה הפתוחה האורתודוקסית ואת כתב העת "עולם התנ"ך". מאמציו בחינוך האוכלוסייה הרוסית ביסודות ובדינמיקה של האמונה האורתודוקסית הביאו לקיטוגו כשליח מודרני לעם הסובייטי. עם זאת, כמה מנציגי החוגים האורתודוקסים והמתעניינים באורתודוקסיה העריכו את דעותיו של האב אלכסנדר כ"לא אורתוקסי לחלוטין", ויעצו שלא להשתמש בספריו כמבוא לאורתודוקסיה.
מורשתו
מאז מותו, עבודות ורעיונותיו של מן נתפסו כמעוררים מחלוקת בקרב הפלג השמרני של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית כמו אלכסיי אוסיפוב, תוך ציון נטיותיו החזקות לאקומניזם (תמיכה באחדות בין זרמים שונים בנצרות) שנמצאים בספריו. עם זאת, למן יש מספר לא מבוטל של תומכים, שחלקם טוענים להסמכתו לקדוש. הרצאותיו משודרות דרך קבע ברדיו הרוסי. ספריו מתפרסמים בחופשיות ברוסיה בימינו. במהלך חייו היה עליהם להדפיס בחו"ל; בעיקר בבריסל, על ידי הוצאת הספרים "Foyer Chrétien Oriental" והופצו בחשאי. כמה קהילות מרכזיות אורתודוקסיות רוסיות מעודדות הליכה בעקבות דוגמתו של מן כמי שהלך בדרכו של ישו. באתר הרצח של מן הוקמו שתי כנסיות אורתודוקסיות רוסיות ומספר הולך וגדל של מאמינים ברוסיה ומחוצה לה רואים בו קדוש מעונה.
יחד עם השנה ה-25 להנצחת הזיכרון, החלה הוצאת הספרים הנוצרית-אורתודוקסית איזדטל'סטבו במוסקבה בפרויקט לפרסום עבודותיו של מן שנאספו בסדרה של 15 כרכים.
עבודותיו
יצירתו החשובה ביותר של אלכסנדר מן היא תולדות הדת שלו, שפורסמה בשבעה כרכים תחת הכותרת "חיפוש הדרך, האמת והחיים" (כרכים 1–6, בריסל, 1970–1983; מהדורה שנייה מוסקבה, 1991–1992) בספר זה המחבר בוחן את ההיסטוריה של דתות לא נוצריות כדרך לנוצרים במאבק המאגיות והמונותאיזם. כולל גם הכרך השביעי את יצירתו המפורסמת ביותר, "בן האדם" (בריסל, 1969; מהדורה שנייה מוסקבה, 1991). בגלל הרדיפה בברית המועצות באותה תקופה, מהדורות בריסל פורסמו תחת שם בדוי. האב אלכסנדר מן היה מראשוני חלוצי ה"סאמיזדאט" (הוצאה עצמית) הנוצרי של שנות ה-60.
תרגום לאנגלית של "בן האדם" מאת הסופר המורמוני סמואל בראון הושלם בשנת 1998, אך כעת הוא יוצא מהדפוס, כמו גם כמה יצירות אחרות בתרגום לאנגלית. בשנת 2014, התחיל פרויקט חדש על ידי הכומר אלסטייר מקנוטון (1954–2017), כומר אנגליקני וחוקר רוסי, לתרגם לראשונה את כל תולדות הדת לשפה האנגלית. כרך 1 פורסם בשנת 2018. יצירותיו האחרונות של אלכסנדר מן בתרגום לאנגלית כוללות:
יצירות רבות אחרות מאת אלכסנדר מן התפרסמו ברוסית, ובמיוחד:
בית הכנסת של עולי חידאן
בית הכנסת של עולי חַיְדַאן הוא בית כנסת ישן של עולי תימן שנבנה ב-1909 בעת העלייה השנייה והוא שוכן בשכונת שעריים ברחובות.
היסטוריה
בשנת תרס"ט (1908–1909), הגיעו לנמל יפו שתי קבוצות עולים משני מחוזות בתימן – צעדה וחַיְדַאן. מנשה קפרא שעל שמו נקרא הרחוב בו שוכן בית הכנסת, עמד בראש קבוצת עולי חידאן. בדרכם לארץ ישראל הם עברו מדבר, הותקפו על ידי שודדים והפליגו באניות מפרש בים סוער. חלק ניכר מהעולים האלה הצטרפו לעולי תימן ברחובות שהגיעו שנתיים קודם לכן, והאחרים פנו לראשון לציון ולפתח תקווה.
בית הכנסת נבנה ב-1909 והיה אחד משלושת הבתים הראשונים שנבנו בשכונת שעריים, המבנה לא עבר שינויים עם השנים, ושומר על צורתו המקורית גם בעשור השני של המאה ה-21. בית הכנסת פועל רק בשבתות. בית הכנסת שוכן ברחוב מנשה קפרא 40, רחוב זה נקרא על שמו של מנהיג עולי חידאן שהגיעו לרחובות, מנשה קפרא.
מבנה בית הכנסת
מבנה בית הכנסת נבנה ללא פאר, במעט הכסף שנותר לאחר תלאות הדרך מתימן. עקב מחסור באמצעים חומרי הבניה ושיטות הבניה היו פשוטות ביותר.
בית הכנסת בנוי אבני כורכר מלוכדות בטיט, ומטויח מבחוץ עם גג רעפים. מלכתחילה נבנה בית הכנסת כבית מגורים, בו חדר אחד הוקדש לתפילה. מקור המנהג להקים בתי כנסת קטנים רבים על אדמה פרטית, במקום להקים בית כנסת אחד גדול על אדמה ציבורית, טמון במסורת התפילה.
עם הקמת בית הכנסת היו מתפללים בחדר הקטן הסמוך לכניסה, כשבחלל הגדול הצמוד, התגוררה משפחת צדוק.
בית הכנסת במאה ה-21
בעשור השני של המאה ה-21, קהילת המתפללים מתחלקת לכ-90% מתפללים ותיקים, ו-10% צעירים. גבאי בית הכנסת במשך שנים רבות היה יחזקאל שנפטר בתחילת 2017. אחריו מונה שמשון מיקשי להיות האחראי על בית הכנסת.
בבית הכנסת יש ספר תורה עתיק יומין שנשמר וחודש, ועוד ספר חדש נוסף שנתרם בתחילת 2016, ובג' בסיוון תשע"ז בית הכנסת זכה בהכנסת ספר תורה שלישי. בית הכנסת מחזיק גם שני ספרי תורה נוספים, שלא נמצאים בשימוש בשל היותם פסולים.
בית הכנסת פתוח למתפללים בדרך כלל רק בימי שישי ושבת, מאחר שהמתפללים מפוזרים ומתפללים גם בבתי כנסת נוספים בעיר רחובות. המניין משתנה בצורה מחזורית (שטיבלך). מספר המתפללים הקבועים הם כ-10–15 וותיקים, שהמשיכו לפקוד את בית הכנסת מאז עלייתם ארצה, והם בני 80–85 שנה.
יחסי יוון–פקיסטן
היסטוריה
קטסיאס מראה בעבודותיו את נקודת מבטם ואמונותיהם של הפרסים על הדברים הקורים באזור הודו ופקיסטן.
סקילקס איש קריאנדה נדד במסעותיו במאה השישית לפני הספירה בפקיסטן ובהודו כאשר מלך פרס באותה התקופה שלח אותו לבדוק לאן זורם נהר האינדוס.
מאוחר יותר, אלכסנדר מוקדון שלט בעמק האינדוס העתיק בפקיסטן, למעשה, אלו היו בין השטחים האחרונים במסעות כיבושיו, לפני שהגיע להודו, הניח את נשקו, וחזר חזרה לארץ מולדתו, יוון. חייליו של אלכסנדר מוקדון שינו את שמם ונשארו לשבת באזורים הללו. עם הזמן הם נטמעו באוכלוסייה המקומית וצאצאיהם חיים כיום בפקיסטן כאזרחים לכל דבר ועניין.
חלק מפקיסטן של היום היה בעבר בשלטון הממלכה ההודית-יוונית שנוסדה כ"יורשת לגיטימית" של אלכסנדר מוקדון.
יוון תומכת בדיאלוג מוצלח בין פקיסטן והודו בנוגע לסכסוך על קשמיר, היא מקווה לפתרון ולעתיד שוחר שלום בין שתי המדינות.
קייטי סטיבנס
ילדות
סטיבנס גדלה במידלברי, קונטיקט, והיא בתם של מארק וקלרה סטיבנס. היא סיימה את לימודיה בתיכון בסאות'ברי ביוני 2010.
סטיבנס היא ממוצא פורטוגלי מצד אמה ודוברת פורטוגזית. היא סייעה ביצירת קרן מלגות להנצחת אוון גנון, שמעניקה מלגות ללימודים גבוהים בבית הספר התיכון בו למדה (אוון גנון, שנפטר בינואר 2009 בגיל שנתיים, היה בנה של המורה לספרדית של סטיבנס.) היא הייתה חברה בנבחרת השחייה בבית הספר התיכון שלה במשך ארבע שנים.
כשהייתה בת שבע, שרה את השיר "From This Moment On " בחתונה של דודתה. היא הייתה פעילה בקהילת התיאטרון המקומית שלה. היא שיחקה את דורותי בהפקה של "הקוסם מארץ עוץ" בתיאטרון המקומי בעיר הולדתה. בתיאטרון, סטיבנס שיחקה גם את התפקיד של שארפיי במחזמר "היי סקול מיוזיקל". היא הופיעה בקרנגי הול בגיל 13.
קריירה
ב-13 באוגוסט 2009, היא נבחנה לתוכנית המציאות אמריקן איידול בבוסטון, מסצ'וסטס, ושרה את השיר "At Last", שם כל ארבעת השופטים (כולל השופטת האורחת ויקטוריה בקהאם) העבירו אותה לשלב הבא.
סטיבנס לוהקה לתפקיד נדיה מקונל במחזמר "Bare: A Pop Opera" בשנת 2013 בלוס אנג'לס.
היא זכתה בתפקיד של קרמה אשקרופט בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "מעמידות פנים", ששודרה לראשונה ב-22 באפריל 2014. בשנת 2015 סטיבנס לוהקה לתפקיד לינדסי ווילו בסרט האחרון של CSI, Immortality.
בשנת 2016 לוהקה סטיבנס לתפקיד ג'יין סלואן בסדרה הטלוויזיה "עושות כותרות" שעלתה לראשונה ב-20 ביוני 2017 ונמשכה 5 עונות, עד לשנת 2021.
חיים אישיים
בינואר 2018 התארסה סטיבנס לבן זוגה, פול דיג'ובאני, הגיטריסט הראשי של להקת בויז לייק גירלז. ב-12 באוקטובר 2019 התחתנו סטיבנס ודיג'ובאני בנאשוויל, טנסי. בפברואר 2023 נולדה בתם הראשונה, רום.
אחמד שאה דוראני
אחמד שאה דוראני (בפשטו: احمد شاه دراني, 1722–1772) היה שליטה של אפגניסטן ומייסדה של שושלת דוראן. על-פי מסורת שבטו של דוראן מוצאו היה מבית שאול המלך.
תקציר חייו
אחמד שאה דוראני בתחילת חייו היה ראש שבט שנאלץ לגלות מארצו. במהלך מסעו הגיע אל השליט הפרסי נאדר שאה ששלט באותה העת גם באפגניסטן, וזה מינהו למפקד צבאו בהודו. בשנת 1747 נרצח נאדר שאה, ודוראני שב בעקבות כך לארצו - אפגניסטן. הוא החל במסע כיבוש שבסופו הקים מדינה שגבלה בטיבט, הודו ופרס. בעקבות מלחמות בהן היה מעורב לקראת סוף ימיו איבד דוראני חלק מהשטחים שכבש, עד כי לאחר מותו ירש בנו תימור שאה דוראני את אפגניסטן ששטחה היה קרוב למדינת אפגניסטן של היום.
קברו של דוראני ממוקם במאוזוליאום בקנדהאר, סמוך למקדש הגלימה במרכז העיר.
מוחמד השישי, מלך מרוקו
מוחמד השישי (בערבית: محمد السادس; נולד ב-21 באוגוסט 1963) הוא מלך מרוקו הנוכחי, מ-23 ביולי 1999.
ביוגרפיה
מוחמד נולד ב-21 באוגוסט 1963 בעיר רבאט בירת מרוקו, בן למלך מרוקו חסן השני. הוא קיבל חינוך דתי ושמרני בבית הספר המלכותי. סיים את לימודי התיכון בשנת 1981, ובשנת 1985 סיים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת רבאט. בשנת 1988 השלים לימודים מתקדמים במדע המדינה ובמשפט ציבורי. בשנת 1988 נשלח לבריסל, והתמחה אצל נשיא הנציבות האירופית (הרשות המבצעת של האיחוד האירופי). בשנת 1993 קיבל דוקטורט במשפטים מאוניברסיטת ניס הצרפתית. ביולי 1994 קודם לדרגת מייג'ור-גנרל בצבא המרוקני. הוא דובר ערבית, אנגלית, ספרדית וצרפתית.
צעדים לכיוון הדמוקרטיה
מלכי מרוקו הקודמים השאירו לצאצאיהם את האפשרות להכניס שינויים מודרניים בחוקה של המונרכיה החוקתית הנהוגה במרוקו. כבר בנאום ההכתרה שלו, ששודר בטלוויזיה, הבטיח להילחם בעוני ובשחיתות, ולשפר את המצב הכלכלי ואת מצב זכויות האדם במרוקו. בפברואר 2004 נכנסה לתוקף תקנה חדשה הנותנת לנשים אפשרויות רחבות להשתלב בשלטון. כצעד של רצון טוב ושינוי במדיניות, הקים ועדה שתבדוק את זכויות האדם ותלונות של תושבים שנפגעו בעת שלטון אביו חסן השני כאשר שר הפנים דריס בסרי היה יד ימינו והאיש החזק של המלך. כשלושה חודשים אחרי שעלה לשלטון, ב-9 בנובמבר 1999, בעקבות תלונות רבות של תושבים שנפגעו מהשלטון ומהשירותים החשאיים, פירק את הגוף שהיה ממונה על חקירות פנימיות בראשותו של בסרי, והדיח אותו מתפקידו, אותו מילא מ-1979. השינוי הזה התקבל על ידי העם כצעד חשוב לכיוון הדמוקרטיה.
בעקבות השינויים, בספטמבר 2000, התיר המלך בצו מיוחד את שובו של היהודי-המרוקאי אברהם צרפתי שהוגלה לצרפת.
משפחתו
ב-21 במרץ 2002, מוחמד השישי נשא לאשה את סלמה בנאני שנקראה עם נישואיה הנסיכה ללא סלמא, (נולדה ב-1978), מהנדסת מחשבים במקצועה. בנם הראשון ויורש העצר, הנסיך מולאי חסן, נולד ב-8 במאי 2003. בתם, הנסיכה ללה ח'דיג'ה, נולדה ב-28 בפברואר 2007.
ב-2018 התגרשו מוחמד השישי וסלמה.
ברנטה קנדית
ברנטה קנדית המכונה גם אווז קנדי ובעגה לא מקצועית גם אווז בר (שם מדעי: Branta canadensis) היא מין אווז מהסוג ברנטה החיה באמריקה הצפונית. הברנטה הופצה על ידי האדם גם לאירופה וכן לאוסטרליה, אמריקה הדרומית וניו זילנד.
מאפיינים
אורכה של הברנטה 75–110 סנטימטרים ומוטת כנפיה 125–185 סנטימטרים. משקל האווזים הזכרים יכול להגיע ל-6.5 קילוגרם והם גדולים מעט מהנקבות שמשקלן 2.5–5.5 קילוגרם.
הברנטה היא אווז הצבוע בשחור בפנים ובצוואר (למעט כתם לבן על הלחי) וכן בזנב. פלג הגוף העליון והכנפיים חומים והבטן לבנה. הצעירים נולדים עם פלומה צהובה ועם צוואר קצר שמתארך כשהם מתבגרים.
הברנטות הקנדיות מצויות במגוון בתי גידול באמריקה הצפונית, מבריכות ושדות מוריקים ועד למדבריות, אותם הן עוברות בנדידתן דרומה. הן נודדות מאזור הימות הגדולות עד למקסיקו, שם חמים בחורף. לשם כך הן נודדות בלהקות גדולות למסע של אלפי קילומטרים. במהלך המסע הן עוצרות לעיתים באזורים עירוניים ובפארקים ושם ניזונות מעשבים, אך גם פוגעות ביבולים ומשאירות לשלשת. נזקים אלה גורמים לאנשים לפגוע בהן. עם זאת, אנשים רבים מגדלים ברנטות כעופות מחמד, ואף העבירו אותן ככאלה ליבשות אחרות.
תת-מינים
המין אווז מקרקר (Branta hutchinsii) דומה מאוד לברנטה הקנדית, ובעבר הוא שויך למין זה, אך הופרד למין עצמאי.
פלוריאנו פיישוטו
פלוריאנו ויירה פֶּיישוֹטוֹ (30 באפריל 1839 - 29 ביוני 1895) הנשיא השני של ברזיל.
שנותיו הראשונות
פלוריאנו נולד בחוות גידול קני סוכר באיפיוקה שליד מסייאו במדינת אלגואס להורים עניים עם עשרה ילדים. הוא גדל אצל דודו שהיה בעל אמצעים ומעורב יותר בפוליטיקה המקומית. לאחר סיום בית הספר הוא התגייס לצבא לגדוד של חיל רגלים. בשנת 1861 הוא הוסמך לקצין תותחנים ונשלח ללימודים באקדמיה צבאית שבה הוא התבלט כבעל כוח רב מצד אחד, ובאהבתו לציור נופים מצד שני. בשנת 1865 הוא פיקד על יחידה קטנה שנשלחה לשמור על נהר אסטרטגי במלחמת הברית המשולשת ומנע בהצלחה מכוחות האויב שמשני צדי הנהר להתאחד. פלוריאנו זכה בעקבות הצלחתו לקידום ובמבצעים נוספים במערכה נגד פראגוואי נודע כמפקד אמיץ וקר רוח שלא היסס לעמוד מול אש האויב. לאחר שלוש שנים בחזית פרגוואי, עם מותו של קרלוס אנטוניו לופז, שב פלוריאנו לברזיל כשהוא נושא בדרגת סגן-אלוף.
פלוריאנו המשיך לשאת תפקידים בירוקרטיים שונים מטעם השלטון המרכזי, ונשא לאשה את בת דודו. הוא ככל הנראה תמך בסתר בתנועה לחיסול העבדות וזכה בעקבות זאת לאות כבוד מטעם אגודה של מתנגדי העבדות.
בשנת 1884 מונה פלוריאנו לנשיא מדינת מאטו גרוסו. בתפקידו זה הוא הפעיל נגד ילידי דרום אמריקה יד קשה. הא גם הצטרף למפלגה הליברלית ונהיה פעיל בתנועה לחיסול העבדות.
הבחירות וירושת משרת הנשיא
פלוריאנו פיישוטו היה גנרל בצבא, עת נבחר להיות סגן נשיא ברזיל ב-1891. מאוחר יותר, כאשר התפטר נשיאה הראשון של ברזיל, גנרל דאודורו דה פונסקה, ירש פיישוטו את משרת הנשיא. הוא נכנס לתפקיד בתקופה קשה יחסית לרפובליקה הצעירה ברזיל. כניסתו לוותה במחאה, שכן היא עמדה בסתירה לחוקת ברזיל באותה עת. לפי סעיף 42 בחוקה, במקרה והנשיא המכהן מתפטר מתפקידו, סגנו יוכל לתפוס את משרת הנשיא אך ורק אם מחצית מתקופת הכהונה של הנשיא הושלמה. פונסקה, הנשיא הראשון, אכן השלים מחצית מכהונתו, ולכן פיישוטו ירש שלא באופן חוקי את התפקיד, נטען.
פלוריאנו פיישוטו דיכא מרד של קצינים מהצי הימי הברזילאי כנגדו בשנת 1893, וכן גבר על תנועה צבאית שהסיתה נגדו במדינת ריו גראנדה דו סול. תקופת כהונתו אופיינה בהגברת ריכוזיות המשטר והלאומניות.
מורשת
פיישוטו לעיתים מכונה כ"ממזג הרפובליקה" או "גנרל הברזל". הוא סיים את כהונתו ב-15 בנובמבר 1894. למרות חוסר הפופולריות שלו, גנרל הברזל היה אחראי לגיבושה של ממשלה רפובליקנית חדשה.
אליפות העולם של AEW
אליפות העולם של AEW (באנגלית: AEW World Championship) היא תואר אליפות השייך לארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW). האליפות נחשפה לראשונה באירוע Double or Nothing, שנערך ב-25 במאי 2019 והיא הבכירה ביותר מבין חגורות האליפות של AEW. האלוף הנוכחי הוא ג'ון מוקסלי.
היסטוריה
ב-1 בינואר 2019, ארגון היאבקות מקצועית אמריקאי בשם AEW הוקם, כשב-25 במאי ערך את אירוע הבכורה שלו, Double or Nothing. אליפות העולם של AEW נחשפה לראשונה באירוע זה. לאחר מכן נודע שהמנצח בקרב הקזינו באטל רויאל יפגוש את המנצח בקרב המרכזי בין כריס ג'ריקו לקני אומגה לקרב על אליפות העולם של AEW בתאריך שיפורסם בעתיד. המנצח בקרב הקזינו באטל רויאל היה אדם פייג', בעוד שכריס ג'ריקו ניצח את קני אומגה בקרב המרכזי, מה שהוביל להכרזה של קרב בין ג'ריקו לפייג' על האליפות. במהלך האירוע Double or Nothing, מתאבק העבר, ברט הארט, חשף את חגורת האליפות.
לאחר מכן, קרב הכתרת האלוף העולם הראשון של AEW הוכרז באופן רשמי לאירוע All Out, שנערך ב-31 באוגוסט, ובו ג'ריקו ניצח את פייג' והפך לאלוף הראשון בתולדות הארגון. לעומת זאת, יום לאחר מכן, דווח על ידי משטרת טלהסי שחגורת האליפות נגנבה מהלימוזינה של ג'ריקו בזמן שטייל. בעקבות זאת, ג'ריקו פרסם סרטון "חקירה כלל עולמית" בחשבון האינסטגרם שלו וברשתות המדיה החברתית של AEW. ב-4 בספטמבר, תחנת משטרת טלהסי דיווחה על כך שמצאה את חגורת האליפות.
מורס (מיתולוגיה)
מורס (בלטינית: Mors, מוות) הוא התגלמות המוות במיתולוגיה הרומית. האל המקביל שלו במיתולוגיה היוונית הוא תנטוס. הגוף הטרנס-נפטוני מורס-סומנוס 341520 נקרא על שמו.
במיתולוגיה
מורס הוא בנה של אלת הלילה נוקס ואחיו התאום של אל השינה סומנוס. מזוהה לעיתים עם אלי העולם התחתון הרומי, כמו מרס, אל המלחמה, ופלוטו, אל השאול. הוא מוזכר בסיפורי המיתולוגיה כשהרקולס נלחם בו כדי להציל את בת-זוגו של חברו.
בספרות ובתרבות
בכתביו של הורטיוס מתואר מורס כדמות חיוורת, אשר נכנסת "אל מחנות העניים ואל מגדלי המלכים באופן שווה". סנקה מתאר גם הוא את מורס כדמות חיוורת. טיבולוס, לעומת זאת, מתאר את מורס כדמות שחורה או כהה. ורגיליוס מזכיר את מורס כאחיו התאום של אל השינה סומנוס.
מורס מיוצג לעיתים קרובות באופן אלגורי בספרות ובאמנות המערבית המאוחרת יותר, במיוחד במהלך ימי הביניים. תיאורי צליבתו של ישו מראים לפעמים את מורס עומד למרגלות הצלב.
בארי קליבו
חברת בארי קליבו היא בין יצרניות ומעבדות הקקאו הגדולות בעולם, עם היקף ייצור שנתי ממוצע של 1.7 מיליון טונות של קקאו. החברה נוצרה בשנת 1996 כתוצאה של מיזוג של יצרנית השוקולד הבלגית קליבו והחברה הצרפתית "קקאו בארי" (Cacao Barry). מטה החברה ממוקם בציריך, שווייץ, והיא פועלת בכ-30 מדינות ברחבי העולם.
לקוחות החברה הם יצרנים וקמעונאים בתחום מזון, וכן מאפיות, שוקולטיירים ועוד.
החברה נסחרת בבורסה השווייצרית SIX, סימון: BARN.
קקאו בארי
חברת קקאו בארי נוסדה על ידי צ'ארלס בארי בשנת 1842. מייסד החברה נסע לאפריקה על מנת לחפש סוגים של פולי קקאו שיאפשרו לו ליצור שוקולד איכותי וייחודי. בשנת 1923 לקח על עצמו אלכסנדר לאקארה להציל את החברה שהייתה בקשיים, וגרם לחברה לקחת מספר פרויקטים שאפתניים לצורך כך. בשנת 1952 החלה קקאו בארי לפעול בתחום שוקולדי גורמה. בשנת 1973 השיקה החברה את מותג "Your demonstration partner" המספק סיוע אישי לחובבנים ולמקצוענים בתחום השוקולד. בשנת 1996, טרם המיזוג, השיקה החברה את המותג "Pure Origine of Cacao Barry".
קליבו
חברת קליבו נוסדה בשנת 1850 על ידי אאוגניוס קליבו כמבשלת שיכר בעיירה וויז שבבלגיה. החברה החלה לייצר טבלאות שוקולד בשנת 1911, וזמן קצר לאחר מכן הפסיקה לייצר מוצרים אחרים ומאותה נקודת זמן עסקה רק בייצור שוקולד. בשנת 1925 החלה החברה לייצר Couverture chocolate - שוקולד איכותי המכיל אחוז גבוה של חמאת קקאו.
המיזוג וההנפקה
קקאו בארי וקליבו התמזגו לחברה אחת בשנת 1996. בשנת 1998 הונפקה החברה הממוזגת לראשונה בבורסה השווייצרית SIX, ומאז היא נסחרת שם.
שוקולד רובי
בשנת 2017, דיווחה בארי קליבו כי היא השלימה את פיתוחו של סוג חדש של שוקולד, לאחר שעברו 80 שנים מאז שפותח השוקולד הלבן, סוג השוקולד האחרון שהומצא. לשוקולד החדש היא נתנה את השם: "שוקולד רובי", בשל צבעו הוורדרד. לשוקולד זה יש באופן טבעי (ללא חומרי טעם וצבע) טעם פירותי מתוק-חמצמץ וצבע ורוד.
אליפות צפון אמריקה (NXT)
אליפות צפון אמריקה (באנגלית: NXT North American Championship) היא תואר אליפות היאבקות מקצועית, שנוצר על ידי הארגון האמריקאי, ה-WWE, ושייך למותג NXT.
האליפות משמשת כאליפות המשנית של התוכנית, ונחשפה לראשונה ב-7 במרץ 2018 (תוכנית שהוקלטה ושודרה ב-28 במרץ). האלוף הראשון היה אדם קול, שזכה בחגורת האליפות לאחר קרב סולם משושה באירוע, שנערך ב-7 באפריל 2018. האלוף הנוכחי הוא דומיניק מיסטריו.
אליפות זו היא שונה מאליפות צפון אמריקה במשקל כבד, שהייתה שייכת במקור לארגון ה-WWF (כיום, ה-WWE) ויצאה מפעילות בשנת 1981.
היסטוריה
האליפות הוצגה לראשונה ב-7 במרץ 2018 בתוכנית שהוקלטה ושודרה בטלוויזיה שלושה שבועות לאחר מכן ב-28 במרץ, כשהג'נרל מנג'ר של התוכנית, ויליאם ריגל, הודיע שאלוף צפון אמריקה הראשון ייקבע בקרב סולם משושה באירוע NXT TakeOver: New Orleans ב-7 באפריל, לילה לפני האירוע הגדול בשנה של ה-WWE, רסלמניה. יותר מאוחר באותו הערב, הודיע שהמתאבקים שישתתפו בקרב זה יהיו EC3 (איתן קרטר III), אדם קול, ולווטין דרים, לארס סאליבן, קיליאן דיין וריקושט. באירוע, קול ניצח והפך לאלוף צפון אמריקה הראשון.
בעוד שבמקור NXT הוקמה כמחלקת הפיתוח של ה-WWE, אליפות צפון אמריקה של NXT הוצגה כאליפות של המותג השלישי בגודלו בארגון בנוסף להיותו התואר המשני השלישי ביחד עם האליפות הבין יבשתית של ה-WWE ועם אליפות ארצות הברית. צעד זה נבע לאחר ש-NXT עברה לרשת USA ב-18 בספטמבר 2019 במתכונת שידורים חיים.
עיצוב האליפות
עיצוב חגורת האליפות נחשף על ידי טריפל H ב-3 באפריל 2018. האליפות כוללת שלוש פלטות זהב על רצועת עור חומה, הפלטה האמצעית מסמלת את הגלובוס שמציג רק את יבשת צפון אמריקה. הכיתוב מעל הגלובוס הוא "צפון אמריקאי" ומעליו מופיע הלוגו של NXT. הכיתוב התחתון הוא "אלוף". שתי הפלטות בצדדים ניתנות להסרה ולהחלפה בלוגו של האלוף המכהן. אליפות זו היא האליפות היחידה של NXT הכוללת את הלוגו של NXT כברירת מחדל בפלטות הצדדיות; כל החגורות האחרות כוללות את הלוגו של ה-WWE.
פעמי תש"ז
פַעֲמֵי תַּשַ"ז הוא מושב בנגב הצפוני סמוך לנתיבות והוא חלק ממועצה אזורית מרחבים. המושב הוקם ביום כ"א סיון תשי"ג, 4 ביוני 1953 על ידי עולי יהדות כורדיסטן מאיראן. שם המושב נקרא על שם יישובי 11 הנקודות שהוקמו במוצאי יום הכיפורים בשנת התש"ז (1946). תושבי המושב חלקם מסורתיים, חלקם דתיים, חלקם חילוניים, וחלקם חרדים.
שטחו של המושב כ- 1,500 דונם, רוב התושבים עוסקים בעבודות חוץ שונות. כיום מתגוררים במושב למעלה מ-530 תושבים.
במושב רפתות, בתי אריזה, חממות, מטעי פרי הדר, מטעי זיתים, לולים, מפעל לגידול פטריות, צימרים כפריים, מכולת, וסטודיו לקרמיקה.
במושב קיימים מבני דת פעילים, בהם בית כנסת, בית מדרש, ומקווה טהרה.
ניזאם אל-מולכ
אבו עלי אל-חסן א-טוסי (ابو علي ابن حسن طوسي; 1018-12 באוקטובר 1092) המוכר בתואר הכבוד שלו ניזאם אל-מולכ (نظام الملك, בתעתיק מדויק: נט'אם אלמלכ) היה מלומד פרסי ווזיר גדול בשושלת הסלג'וקית.
נולד בשנת 1018 בעיר טוס שבפרס (היום משהד). הוא עלה לגדולה תחת הע'זנים ועד שנת 1059 הספיק להפוך לשליט מחוז ח'וראסאן כולו, מטעמם. למן שנת 1063 כיהן כווזיר גדול תחת אלפ ארסלאן (1063-1072) ובנו מאלכ שאה הראשון (1072-1092). הוא השאיר חותם גדול על הארגון והאדמיניסטרציה של האימפריה הסלג'וקית ומוסדותיה, ועל כן זכה לכינויו שמשמעותו "מארגן המדינה". הוא היה חוליה מקשרת בין הח'ליפים העבאסיים והסולטאנים הסלג'וקים לבין יריביהם השונים ובהם הפאטמים והבויהים.
מעבר להשפעתו יוצאת הדופן כווזיר שהחזיק בכוח עליון, נודע ניזאם אל-מולכ בבניית מדרסות רבות בערים המרכזיות של הממלכה. המדרסה, בית מדרשה ללימודי דת אסלאמיים, החל את דרכו בעשורים הראשונים של המאה ה-11. עם המדרסות הראשונות שנבנו נמנית מדרסת הניזאמיה בבגדאד. מוסדות אלה היוו את המודל לצמיחתן של אוניברסיטאות מקבילות באירופה במאות הבאות.
ניזאם אל-מולכ כתב ספר עב כרס בפרסית תחת השם "סיאסה אלנזא" (ספר הממשל). הוא כתב גם ספר אחר מסוגת "מראות למלכים" - ספר ייעוץ והדרכה לבעלי שררה לעתיד - בשם "דוסתור אל-ווזארא" (תעתיק מדויק: דסתור אלוזראא') במטרה להכשיר את בנו לווזירות.
מותו
ניזאם אל-מולכ נרצח בדרך מאספהאן לבגדאד ב-12 באוקטובר 1092. הוא נדקר למוות בידי מרצח מכת החשישיון שנשלח על ידי מייסד הכת חסן-י סבאח. המרצח התחפש לעני וניגש לאפריון שבו נישא ניזאם אל-מולכ באותה העת, התנפל עליו ודקר אותו.
סביב מותו של ניזאם אל-מולכ נתחברו אגדות רבות. לפי גרסה אחת בצעירותו הוא חתם על ברית עם עומר ח'יאם וחסן-י סבאח שבמידה ואחד מהם יעלה לגדולה הוא יסייע לשני האחרים לעשות גם כן. כשעלה לוזירות תחת אלפ ארסלאן הוא הציע לשני רעיו משרות רמות דרג בחצר. עומר ח'יאם סירב וביקש תחת זאת שיועמדו לרשותו כספים מספיקים על מנת להמשיך את לימודיו ללא הפסקה וניזאם אל-מולכ עשה כן ואף בנה בשבילו מצפה כוכבים. חסן-י סבאח הסכים ומונה לתפקיד פקידותי בחצר. לאחר שהתגלה שקשר נגד ניזאם כדי להחליפו כוזיר הוא ברח מהחצר ויחד עם חבורת תומכיו כבש בערמומיות את מבצר אלמות באיראן. כנקמה בניזאם אל-מולכ הוא הורה על רציחתו.
TanDEM-X
TanDEM-X הוא לוויין גרמני לחישה מרחוק, במסלול LEO המשתמש במכ"ם מִפְתָּח סינתטי, לשם תצפית על כדור הארץ, למגוון יישומים אזרחיים. לוויין זה הצטרף ללוויין Terra SAR X ב-21 ביוני 2010 ויצר קונסטלציה של לווייני SAR למיפוי מדויק יותר ושיפור הרזולוציה.
שושלת מינג
תחת שלטון שושלת מינג נהנתה סין מקרוב ל-300 שנים של יציבות יחסית. מקים השושלת, הקיסר חונגוו (שלט 1368–1398), ניסה לבנות מערכת חברתית שכלליה נוקשים הבנויה מקהילות כפריות עצמאיות שנועדה להבטיח ולקיים מעמד קבוע של חיילים עבור השושלת. בשירות האימפריה הוקמו צבא גדול שכלל בין כמיליון חיילים, למעל לשני מיליון חיילים והמספנות בנאנג'ינג היו הגדולות בעולם בתקופתן. הוא גם ניסה לשבור את כוחם של הסריסים ואת מעמד הסוחרים העשירים. הוא חילק טריטוריות ברחבי סין לבניו הרבים כשהוא מנסה לחייבם להתנהל לפי סדרת כללים שהכין המכונה "חְוָאנְג מִינְג דְזוּ שׂוּן" (皇眀祖訓). תוכניתו כשלה כאשר נכדו בן ה-22, בנו של יורש העצר שמת קודם לכן, עלה לשלטון ב-1398 כקיסר ג'יינוון (שלט 1398–1402). ג'יינוון ניסה לצמצם את כוחם של דודיו, וגרם בכך למרידה אותה הוביל דודו, נסיך יֵן, בנו הרביעי של חונגוו. במערכה שארכה כשלוש שנים הובס הקיסר ודודו עלה לשלטון כקיסר יונגלה (שלט 1402–1424). יונגלה העביר את בירת הקיסרות מנאנג'ינג (מילולית "הבירה הדרומית") לבייפינג, מרכז שלטונו כנסיך יֵן, ושינה את שם היישוב לבייג'ינג ("הבירה הצפונית"), בנה את העיר האסורה, שיקם את התעלה הגדולה, וחידש את שיטת הבחינות הקיסריות, שהיוו תנאי לקבלת תפקיד בשירות המדינה. הוא גמל לסריסים שתמכו בו והעסיק אותם כמשקל נגדי לפקידי הממשל המשכילים שעברו את הבחינות הקיסריות. אחד מסריסים אלו, ג'נג חה, הוביל שבעה מסעות מחקר גדולים אל האוקיינוס ההודי שהגיעו לחצי האי ערב ולחופה המזרחי של יבשת אפריקה.
בהגיע המאה ה-16 חלה התרחבות בסחר האירופאי, אם כי הוא הוגבל לאיים בסמוך לגואנגג'ואו כדוגמת מקאו, והוא תרם להופעת מינים חדשים של צמחים ובעלי חיים שמקורם ביבשת אמריקה. כך למשל הגיעה פלפלת צ'ילי למטבח של סצ'ואן והיבולים בעלי כושר ייצור גבוה דוגמת תירס ותפוח אדמה, שצמצמו את הרעב ההמוני וזירזו את הגידול באוכלוסייה. הגידול במסחר בין סין לבין פורטוגל, ספרד והולנד יצר ביקוש חדש למוצרים מסין וגרם לייבוא נרחב של כסף ממכרה איוואמי גינזאן ביפן וממרכז אמריקה באמצעות הגליאון של מנילה. שפע המתכת גרם לשינוי במערכת הכספים של כלכלת מינג, שבה שטרות הכסף, שהיו אמצעי התשלום המקובל, סבלו מהיפר-אינפלציה חוזרת ונשנית והאמון בהם אבד. המשכילים ממשיכי דרכו של קונפוציוס התנגדו לתפקיד הבולט שקיבל המסחר והעושר החדש שיצר, אבל משנתו של הפילוסוף הנאו-קונפוציאני ואנג יאנגמינג סללה דרך לגישה מקילה יותר. הרפורמות של גָ'אנְג ג'וּ'גֶ'נְג, ראש הממשלה בפועל בתקופת שלטונו של הקיסר לונְגְצִ'ינְג (שלט 1567–1572) ובחלק מתקופת שלטונו של הקיסר ואן-לי (שלט 1572–1620), נתגלו כהרסניות. התנובה החקלאית הצטמצמה בשל שינויי האקלים המכונים עידן הקרח הקטן, ובמקביל שינויים במדיניות המסחר של היפנים והספרדים גרמו להפסקה מוחלטת של אספקת מתכת הכסף שהפכה אז חיונית לחקלאים כאמצעי תשלום המיסים. השילוב של הכישלונות בחקלאות, שיטפונות ומגפות גרם לסדרה של מרידות שהתבססו על עקרון מנדט השמים. בייג'ינג נפלה לידיו של המורד לִי דְזְה-צֶ'נְג ב-1644, והקיסר האחרון צ'ונְגְגֶ'ן (שלט 1627–1644) התאבד. זו הייתה ההזדמנות של בני המאנצ'ו להתערב והם הביסו את לִי דְזְה-צֶ'נְג ועלו לשלטון כשושלת צ'ינג.
אין פלא לכן שבמאה ה-19, תקופת השקיעה של שושלת צ'ינג שבאה אחרי שושלת מינג, שבה החלה האוכלוסייה הסינית לרחוש איבה לשליטים המנצ'ורים ה"זרים" שהתבטאה בסדרת מרידות נגד הממשל, הופיעה בגלוי דרישה להשבת שושלת מינג לשלטון.
יסוד השושלת
קודם להקמת שושלת מינג שלטה בסין שושלת יואן, ששליטיה ממוצא מונגולי היו מצאצאי קובלאי חאן. ההיסטוריונים מונים מספר סיבות לשקיעת שושלת יואן ולנפילתה לבסוף:
בראש אחת מחבורות המורדים עמד בן למשפחת אריסים ענייה ממזרח סין המרכזית בשם ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג (朱元璋, בפין-יין: Zhū yuánzhāng; נולד ב-1328). ג’ו יואנג’אנג למד בצעירותו במנזר בודהיסטי ובשל מצוקה כלכלית נשלח מהמנזר לקבץ נדבות. ב-1352 הצטרף לאחת מקבוצות המורדים הרבות הקשורות לטורבן האדום (紅巾), סניף של אחווה סינית סודית של אינטלקטואלים בודהיסטים המכונה "הלוטוס הלבן" (白莲教). הוא התחתן עם הבת המאומצת של אחד ממנהיגי המרד, גְווֹ דְזְה-שִׂינְג, ולאחר שגְווֹ נלכד והוצא להורג ב-1356 הפך ג’ו יואנג’אנג למנהיג קבוצת המורדים. בהדרגה השיג עליונות על קבוצות המורדים האחרות ובסופו של דבר גם על הצבא של שושלת יואן. ב-1356 כבש ג’ו יואנג’אנג את נאנג'ינג ובהדרגה הרחיב את שליטתו על כל עמק הנהר יאנגצה. בשנת 1368 כבש צבאו של ג’ו יואנג’אנג את עיר הבירה של שושלת יואן, "חאנבליק" (בסינית דאדו, כיום בייג'ינג) והקיסר האחרון משושלת יואן נמלט צפונה למונגוליה. ג’ו יואנג’אנג הורה להרוס את הארמונות של שושלת יואן עד היסוד, ושינה את שם העיר לבֵּייפִּינְג (北平, מילולית "שלום צפוני"). באותה שנה (1368) ייסד ג’ו יואנג’אנג בנאנג'ינג (בסינית "הבירה הדרומית") שושלת קיסרים חדשה בשם מינג (בסינית "המזהירה") ונטל לעצמו את התואר הקיסרי "חונְגְווּ" (洪武, בפין-יין: Hóngwǔ - "לחימה נרחבת"). שישה עשר קיסרי שושלת מינג היו בני משפחת ג'וּ.
התפשטות
חונגוו (שלט 1368–1398) נחשב לאחד הקיסרים החשובים והאוטוקרטיים ביותר בסין. הוא הכריז על נאנג'ינג כבירתו הקיף את העיר בחומה באורך 50 קילומטרים, ובנה ארמונות ומבני ממשל. חונגוו הנהיג רפורמות מרחיקות לכת בסדרי הממשל, בחקיקה, בצבא, בחקלאות ובמסחר. ב-1364 החל חונגוו לנסח ספר חוקים קונפוציאני, ה"דָאמִינְג לוּ" (大明律, פין-יין: Dàmíng lǜ) אותו סיים ב-1397 וכלל בו כללים מספר החוקים של שושלת טאנג. חונגוו הקים צבא חזק המאורגן בשיטה הצבאית הידועה כשיטת ויי-סוּ (卫所, פין-יין: Wèi suǒ), שיטה שנועדה להבטיח את חוזקו של הצבא מצד אחד אבל למנוע קשרים אמיצים מדי בין המפקדים לחיילים, שיובילו למרידה, מצד שני. צבאו הכניע את מדינת יון-נאן, השתלט על מנצ'וריה וגרש את המונגולים הרחק צפונה. קוריאה הפכה לבת ברית והעלתה לו מס, כמו גם נאות המדבר של טורקסטן.
כבר בתחילת שלטונו הכין קיסר מינג הראשון, חונגוו, הוראות שישמשו כהנחיות לדורות הבאים. הוראות אלה כללו את התובנה שהמדינות המצויות מצפונה של סין הן מסוכנות ומהוות איום למשטר מינג ולעומתן המדינות המצויות מדרום לסין אינן מהוות איום. יתר על כן, הוא קבע כי היות שהמדינות בדרום אינן מהוות איום - אין להתקיפן. ועדיין, למרות או אף בשל הנחיות אלו, סבלו המשטרים במדינות מדרום לסין משאיפות התפשטות של שושלת מינג במהלך המאה הבאה. בסופו של דבר החלישו ההסתבכויות הצבאיות הנמשכות בדרום את משטר מינג בלא שהראו תועלות מוחשיות.
חונגוו הפגין סלידה ממסחר, תולדה מהיותו מאמין בתורת קונפוציוס, ותמך ביצירת קהילות חקלאיות אוטרקיות. עם הקמת שושלת מינג הופקעה הבעלות על שטחי קרקע גדולים שהתרכזה בידיים מעטות שהתפתחה בשושלת סונג המאוחרת ובתקופת יואן. אחוזות גדולות הוחרמו על ידי הממשל, חולקו ליחידות קטנות והושכרו. עבדות פרטית נאסרה. עקב כך, בזמן מותו של קיסר מינג השלישי, יונגלה, הייתה עיקר החקלאות הסינית בידיהם של איכרים עצמאים בעלי אדמה.
תחת חונגוו הפך הקונפוציאניזם שוב לדת המדינה ותחת שלטונו נטלה שוב האצולה המשכילה הקונפוציאנית, שנדחקה לשוליים במשך כמאה שנים בזמן שושלת יואן, את התפקיד הבכיר של ניהול האימפריה.
ב-1380 הורה חונגוו על הוצאתו להורג של חוּ וֵייוּנְג (胡惟庸, פין-יין: Hú wéiyōng) ששימש כראש הממשלה בחשד שקשר להדיחו. בעקבות אירוע זה ביטל חונגוו את משרת ראש הממשלה ונטל על עצמו להיות גם קיסר וגם מנהל משרדי הממשלה, תקדים שנשמר במהלך כל שושלת מינג. החשד ההולך וגובר כלפי שריו ונתיניו הביא את חונגוו להקים את הגִ'ין-יִיוֵיי (锦衣卫, פין-יין: Jǐnyīwèi), משטרה חשאית שאנשיה גויסו מתוך משמר הארמון. כ-100,000 איש הוצאו להורג בתקופת שלטונו.
הקיסר חונגוו הוציא צווים רבים האוסרים על שימוש במנהגים מונגוליים והכריז על כוונתו לטהר את סין מהשפעה ברברית. עם זאת, הוא שאף גם להשתמש במורשת של שושלת יואן על מנת לשוות נופך חוקי לשלטונו בסין ובשטחים האחרים שנשלטו בעבר על ידי שושלת יואן. הוא אימץ שיטות לחימה מונגליות, גייס חיילים מונגוליים, והמשיך את המסורת של שושלת יואן לתבוע פילגשים וסריסים מקוריאה.
חונגוו חילק טריטוריות ברחבי סין לבניו הרבים כשהוא מנסה לחייבם להתנהל לפי סדרת כללים שהכין המכונה "חְוָאנְג מִינְג דְזוּ שׂוּן" (皇眀祖訓). מכיוון שבנו הבכור מת לפניו הוריש חונגוו את הקיסרות לנכדו, בנו של הבן הבכור. הנכד עלה לשלטון ב-1398, כשהוא בן 22, כקיסר ג'יינוון (שלט 1398–1402). ג'יינוון ניסה לצמצם את כוחם של דודיו, וגרם בכך למרידה אותה הוביל דודו, ג'וּ די, נסיך יֵן, שהיה בנו הרביעי של חונגוו. ג'וּ די היה טקטיקן מעולה וכוחותיו גברו על כוחות הקיסר וכבשו את נאנג'ינג הבירה. ג'יינוון ואשתו מתו ככל הנראה בשריפה שהוצתה בארמונם וג'וּ די הוכתר כקיסר השלישי של שושלת מינג בשם הקיסר יוּנְגְלֶה (永乐 – "אושר נצחי").
הקיסר יונגלה (שלט בשנים 1402 – 1424) נחשב גם הוא לאחד הקיסרים הגדולים ביותר של שושלת מינג. תחילת שלטונו לא בישרה טובות. הוא הוציא להורג את כל השרים שהיו נאמנים לקיסר הראשון והעבירו את נאמנותם ליורשו החוקי, כמו גם את כל בני ביתם. אבל יונגלה הוכיח כישרון כמנהלן וכמצביא. הוא דאג לנקות ולהרחיב את התעלה הגדולה של סין ובכך אפשר העברת סחורות בין הצפון לדרום. הוא דאג לייבש שטחים למטרות חקלאות בדלתה של היאנגצה. בשנת 1421 העביר יונגלה את בירת הקיסרות מנאנג'ינג לחאנבליק, בירת שושלת יואן לשעבר, ושינה את שמה לבייג'ינג (מילולית "הבירה צפונית"). בעיר נבנה קומפלקס ארמונות נרחב (העיר האסורה) ומקדשים מפוארים. תקופת שלטונו נחשבת לאחת המוצלחות בתולדות שושלת מינג.
המונגולים אומנם הובסו בתקופת אביו, אך הם המשיכו להוות איום ולכן ניהל יונגלה חמישה מסעות צבאיים גדולים כנגדם. חלקם הצליחו, חלקם נכשלו, אבל המונגולים לא היוו עוד איום על סין. יונגלה הרחיב את האימפריה בכובשו את אנאם (וייטנאם של היום) בשנת 1407.
עם מותו של יונגלה ב-1424 השתרעה האימפריה הסינית מווייטנאם בדרום ועד מונגוליה בצפון, ממנצ'וריה במזרח ועד טורקסטן במערב.
מסעות האוצר
מסעות האוצר הן סדרה של שבעה מסעות ימיים שנערכו בעידן שושלת מינג בין השנים 1405–1433. במקורות ההיסטוריים הראשוניים צי האוצר נקרא שְׂיָאפָאן גְווָאנְג'וּן (Xiafan guanjun; בתרגום לעברית: צי המסעות לניכר). ששת המסעות הראשונים נערכו תחת שלטונו של הקיסר יונגלה וביוזמתו. לאחר המסע השישי שנערך בין השנים 1421–1423 הורה הקיסר יונגלה על השהיית הפרויקט. יונגלה לא חידש את המסעות עד מותו. הקיסר שׂוֵאנְדֶה (שלט 1425–1435) חידש את פרויקט המסעות ותחת חסותו נערך המסע השביעי והאחרון. הסריס והאדמירל המוסלמי ג'נג חה פיקד על כל שבעת המסעות לפי הוראת הקיסרים ובידו ניתנה סמכות אימפריאלית רחבה. המסעות נערכו כדי לחזק את השליטה האימפריאלית של סין בנתיבי הסחר ימי וכדי להגדיל את מספר המדינות הזרות שלקחו חלק פעיל במסגרת מערכת התשורות (Ttributary System). הקיסרים הסינים שאפו לממש את מטרות המסעות על ידי הפגנת נוכחותה, עוצמתה ועושרה של סין בפני העולם המוכר לה. לשם כך עוצבו ונבנו במיוחד עשרות ספינות בעלות ממדים אדירים שכונו ספינות אוצר. ספינות אלו נשאו בבטנן כמות גדולה של אוצר ומכאן שמן. לצורך השוואה לפי הערכות מסוימות ספינת אוצר סינית הייתה גדולה פי שלושה מספינת הקאראק הספרדית שעל סיפונה חצה קולומבוס את האוקיינוס האטלנטי בשנת 1492. ספינות האוצר עוצבו כספינות מסחר חסרות סיפון התקפי, אף על פי כן, צוידו הספינות בתותחים. לספינות האוצר התלוו ציי ענק של ספינות סוחר קטנות יותר וספינות מלחמה.
המלחמה במונגולים
לאחר כמה דורות בהם הצליחו הסינים להרחיק את האיום המונגולי מגבולם, החלו המונגולים לרכוש עוצמה מחדש. החל בשנת 1445 הפכו האוירטים (המונגולים המערביים, כיום הם מכונים קלמיקים) תחת מנהיגם החדש, אסן טאישי (מונגולית: Эсэн тайш; מת ב-1455), לאיום צבאי של ממש. בעצת הסריס וָאנְג גֶ'ן (王振, פין-יין: Wáng zhèn), שהיה יועצו, הוביל קיסר מינג השישי, גֶ'נְגְטונְג (שלט 1437–1445), מסע עונשין צבאי כנגד האוירטים. המשלחת הפכה לתבוסה, הצבא הסיני בן כחצי מיליון חיילים הושמד בקרב מבצר טומו (1 בספטמבר 1449), בידי צבא קטן ממנו בהרבה והקיסר עצמו נלקח בשבי. אסן טאישי תבע כופר גדול תמורת שחרור הקיסר ובתגובה העלו הסינים לשלטון את אחיו הצעיר של הקיסר כקיסר גִ'ינְגְטָאי (שלט 1449–1457). שנה מאוחר יותר, משהוברר למונגולים כי לא יקבלו שום כופר בגין הקיסר לשעבר השבוי בידיהם, הם שחררו אותו והוא חזר לבייג'ינג. גֶ'נְגְטונְג השב מגלותו לא ויתר על שלטונו וכנראה גרם למות אחיינו, יורש העצר, בהרעלה וגם למותו של אחיו גִ'ינְגְטָאי. מיד לאחר מכן חזר גֶ'נְגְטונְג לשלטון כקיסר טְייֵנְשׁוּן (天順, פין-יין: Tiānshùn - "ציות שמימי", שלט 1457-1464). הוא לא הכיר באחיו כקיסר והורה שלא לקוברו ב"קברי שושלת מינג" (היחיד מבין 14 הקיסרים של שושלת מינג החל מיונגלה שאיננו קבור שם).
שקיעת שושלת מינג
החל מסוף המאה ה-15 החלה תקופה של קיפאון ושקיעה של הממשל בסין. רוב קיסרי מינג פרשו מהחיים הציבוריים, והשלטון בפועל היה בידיהם של פקידי הממשל ולעיתים בידיהם של הסריסים. העניינים הסתבכו עקב סכסוך בין השרים, אירוע ששיחק לטובת הסריסים. מצב עניינים אומלל זה נמשך עד לסוף השושלת.
יורשיו של גֶ'נְגְטונְג נטו יותר ויותר להסתגר בארמון ולהעביר את ניהול האימפריה לסריסים. במיוחד זכור לשמצה קיסר מינג העשירי, גֶ'נְגְדֶה (שלט 1505–1521), שהתעניין בנשים בלבד, ביקר תכופות בבתי בושת, הקים הרמונות בסמוך לעיר האסורה וסירב לטפל בענייני המדינה. הסריס לְיוֹ גִ'ין (劉瑾, פין-יין: Liú Jĭn; 1510-1451) שהיה ידוע בשחיתותו, ניהל את הממשל במקומו עד שהוצא להורג כשנתגלה שקשר להפיל את הקיסר ולהכתיר את אחיינו במקומו.
יורשו של גֶ'נְגְדֶה, אחיינו, הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג (שלט 1521–1567), היה מכור למין כדודו וסירב לחלוטין לעסוק בניהול האימפריה כשהוא מעביר את הסמכות לסריסיו. בתקופת שלטונו הארוכה (45 שנים - התקופה השנייה באורכה בין קיסרי מינג) כמעט ונפלה הבירה עצמה לידי המונגולים. אלטן חאן, מנהיג המונגולים המזרחיים, הטיל מצור על בייג'ינג והקיסר נאלץ לתת זכויות מסחר מיוחדות לממלכה שאלטן חאן עמד בראשה על מנת להסיר את המצור. פשיטות המונגולים כנגד סין פסקו רק משעה שהמונגולים קיבלו על עצמם את הבודהיזם בנוסח טיבט (הלמאיזם).
ב-1556, בעת תקופת שלטונו של גְ'יָאגִ'ינְג, התחוללה רעידת האדמה בשאאנשי, שהייתה ככל הנראה רעידת האדמה הקטלנית ביותר בהיסטוריה ונהרגו בעטייה כ-800,000 איש.
במשך תקופת שלטונו הקצרה בת שש השנים ניסה קיסר מינג ה-12, לונְגְצִ'ינְג (שלט 1567–1572), לטפל בבעיות שהוריש לו אביו. הוא אישר את חידוש הסחר הימי ועקב כך הצליח לטפל בבעיה שהוריש לו אביו, פשיטות הפיראטים היפנים. בפועל היו מרבית הפיראטים סוחרים סיניים שעברו לשוד ימי כשנחסמה בפניהם בתקופת גְ'יָאגִ'ינְג האפשרות לסחור. הפיראטים פעלו לאורך כל החוף שהיווה חזית כל כך רחבה, שלא היה בידי הממשלה היכולת להגן עליה. כמעט מיד עם חידוש הסחר התמעטו מאוד תקיפות הפיראטים.
בנו של לונְגְצִ'ינְג עלה לשלטון כקיסר מינג ה-13, ואן-לי (שלט מ-1572 עד 1620). בעשר השנים הראשונות מתוך 48 שנות שלטונו (תקופת השלטון הארוכה ביותר בתולדות שושלת מינג) נעזר ואן-לי במדינאי גָ'אנְג ג'וּ'גֶ'נְג שהיה מנהלן מוכשר ודאג לשמור על אוצר המדינה. ממותו של ג'אנג החלה שקיעה מתמשכת בכלכלה ובמנהל בסין. כקודמיו סירב ואן-לי לעסוק בענייני המדינה, לא הסכים לראות את שריו או לקרוא את הדוחות שכתבו. גם הקיסר וגם סריסי החצר שדדו את אוצר המדינה (בין השאר בנה לעצמו ואן-לי את אחד הקברים המפוארים ביותר בין "קברי שושלת מינג"). כדי לממן את הוצאותיו הגדיל הקיסר את עול המיסים והתוצאה הייתה רעב שהתפשט מצפון סין עד לדרומה.
בין השנים 1592–1598 ניסו היפנים בהנהגתו של טויוטומי הידיושי להשתלט על קוריאה, בת בריתה של סין, כשמטרתם המוצהרת היא כיבוש סין. הצבא הסיני הביס את היפנים בפיונגיאנג, אך הובס בסיאול. את קוריאה הצילו הקוריאנים עצמם, בעיקר בסדרת קרבות ימיים בהם הביסו את הצי היפני. מלחמה זו דלדלה עוד יותר את משאביה הכספיים של האימפריה הסינית.
עד לשנת 1610 איבדה למעשה שושלת מינג שליטה על צפון מזרח סין. שבטי היורצ'ן שבעבר שלטו על צפון סין כשושלת ג'ין הרחיבו במהירות את כוחם דרומה עד שאנהאיגוואן, כלומר מול החומה הגדולה של סין.
שקיעת השושלת נמשכה עם קיסר מינג ה-15, טְייֵנְצִ'י (שלט 1620–1627). הקיסר שכנראה סבל מליקויי למידה היה אנאלפבית. כקודמיו העביר טְייֵנְצִ'י את כל הטיפול בענייני המדינה ל"מזכיר הגדול", הסריס וֵיי ג'ונְגְשְׂייֵן (魏忠賢, בפין-יין: Wèizhōngxián; 1627-1568), אחד האנשים הידועים לשמצה ביותר בתולדות סין, שהיה למעשה רודן סין. תנועה שבבסיסה עמדו הפקידים המלומדים של אקדמיית דונגלין התריעה כנגד השחיתות שפשתה בשלטון בראשות וֵיי ג'ונְגְשְׂייֵן ואנשיה שילמו על כך בחייהם.
אחיו של טְייֵנְצִ'י עלה לשלטון כקיסר ה-16 והאחרון של שושלת מינג, הקיסר צ'ונְגְגֶ'ן (שלט 1627–1644). בניגוד לקודמיו ניסה קיסר זה לשלוט באימפריה בעצמו. כצעד ראשון הוא פיטר את וֵיי ג'ונְגְשְׂייֵן. הקיסר צ'ונְגְגֶ'ן היה חשדן כלפי מקורביו, פיתח סממנים של מחלת הרדיפה והוציא להורג כל אדם שחשד כי הוא עלול למרוד בו, כולל פקידים ומצביאים מוכשרים. הרעב הנמשך, המצב הכלכלי הירוד וחולשתו המופגנת של הקיסר גרמו לשורה של מרידות, בייחוד בשאנשי.
האירופאים מגיעים לסין
הסינים של תקופת מינג היו בטוחים בעליונותם התרבותית על פני שאר העמים ה"ברבריים" ולכן התייחסו בסלחנות כלפי האירופאים "הנחותים" שהגיעו לסין. ראשונים הגיעו לסין של תקופת שושלת מינג הפורטוגזים. כשהפורטוגזים הגיעו קודם לכן להודו, הם מצאו בה רשתות סחר מפותחות שהובילו לסין. בשנת 1511 כבשו הפורטוגזים את מלאקה השולטת על המעבר בין האוקיינוס ההודי לים סין הדרומי, ובשנת 1513 הגיעו הפורטוגזים הראשונים על ספינה שכורה ממלאקה לאי בשפך נהר הפנינה מדרום לגואנגדונג (קנטון). סוחרים פורטוגזים הגיעו לחוף סין כנראה ב-1517, אך הסינים שכבר נטו לבדלנות גרשו אותם ב-1521. הפורטוגזים ניסו להקים מושבות באיים שמול החוף הסיני כדוגמת שאנגצ'ואן, וב-1553 הקימו את המושבה המשגשגת מקאו בתמורה לתשלומי שכירות לסינים. מקאו עתידה הייתה להישאר בידיהם כ-450 שנה. ממקאו יצאו מיסיונרים לסין. חלקם אף הצליחו להגיע לבייג'ינג הבירה ונחלו הצלחות ראשונות בניסיונות לשכנע תושבים מקומיים להמיר את דתם לנצרות.
גם המעצמות האירופאיות האחרות החלו בניסיונות לקשור קשרי סחר עם סין. הספרדים שלחו מבסיסם בפיליפינים משלחת כלכלית לגואנגדונג בשנת 1575 ללא תוצאות. גם ההולנדים שהשתלטו על טאיוואן ב-1624 והאנגלים לא הצליחו לחדור את חומת הבדלנות הסינית.
נפילת שושלת מינג
תהליך נפילת שושלת מינג היה ממושך, שורשיו המוקדמים ב-1600 כאשר התעצם כוחם של המאנצ'ו תחת נורהאצ'י. בשל ארטילריה עדיפה הצליח צבא מינג להדוף את ההתקפות הנשנות של המאנצ'ו, בייחוד ב-1623 וב-1628. אבל צבא מינג לא הצליח להשתלט מחדש על מנצ'וריה. משנת 1629 ואילך הלך ונחלש כוחם של קיסרי מינג בשל צירוף של מרידות פנימיות וההטרדה הנמשכת של המאנצ'ו בצפון סין, שעברו לטקטיקות של פשיטות במטרה להימנע ממפגש ישיר עם צבאות מינג בשדה הקרב.
מכיוון שלא היו מסוגלים לתקוף את סין ישירות העדיפו המאנצ'ו להמתין ותוך כדי כך הם שיפרו את יכולתם הארטילרית ויצרו קשרים עם בני ברית. בני המאנצ'ו גייסו פקידי ממשלה של מינג כיועציהם האסטרטגיים. ב-1633 הם השלימו את כיבוש מונגוליה הפנימית. הישג זה אפשר להם להגדיל את צבאם על ידי צירוף לוחמים מונגוליים לדגלם, כמו כן הייתה מונגוליה הפנימית נתיב פלישה אפשרי נוסף ללב קיסרות המינג.
ב-1636 היה שליט המאנצ'ו, הואנג טאיג'י בטוח בעצמו מספיק על מנת להכריז על הקמת שושלת קיסרים בשם שושלת צ'ינג. טקס ההכתרה היה בארמון בעיר מוּקְדֶן (כיום שן-יאנג) שנפלה לידי המאנצ'ו בשל בגידה ב-1621, והוא נטל לעצמו את התואר הקיסרי צ'ונגדה. בסוף 1637 הביס צבא מאנצ'ו שמנה 100,000 חיילים את קוריאה, בת הברית המסורתית של קיסרות סין. קוריאה נכבשה ושליטיה הודיעו על התכחשותם לשושלת מינג.
במקביל פרץ מרד במערב המדינה והתחזק לאחר שבראשו התייצב לי דזה-צ'נג שהיה יליד שאנשי. לי דזה-צ'נג הביס את צבא האימפריה שנשלח נגדו והכריז על עצמו כקיסר בשושלת חדשה, שושלת שון. ב-26 במאי 1644 נפלה בייג'ינג כמעט ללא התנגדות לידי צבא המורדים הסינים בפיקודו של לי דזה-צ'נג, שכן רוב הצבא היה בצפון מזרח מול צבאות המאנצ'ו. הקיסר האחרון של שושלת מינג, צ'ונג־ג'ן, מכותר בעיר האסורה, החליט להפיל פור שיקבע את גורלו. הפור קבע כי האימפריה אבודה ולכן התאבד צ'ונג־ג'ן בתלייה.