cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סילן
סילן (נקרא גם סילאן; באנגלית: Silane) או צורן הידריד הוא תרכובת אנאורגנית שנוסחתה SiH4. זהו גז שקוף, דליק בעל ריח דוחה וחריף המזכיר חומצה אצטית. סילן הוא פירופורי - מתלקח ספונטנית באוויר ללא צורך בהצתה חיצונית.
החומר הוא אנלוג של מתאן CH4 אך בשל האלקטרושליליות הנמוכה של אטום הצורן (1.90 בהשוואה ל-2.55 בפחמן) קוטביות הקשר הפוכה (מטען שלילי חלקי על אטום המימן) בשל הבדל זה סילן נוטה יותר ליצור קומפלקסים עם יונים של מתכות המעבר. בטמפרטורה מעל 420 °C סילן מתפרק לצורן ולמימן ולכן משתמשים בו לייצור צורן נקי בשיטת (Chemical Vapor Deposition (CVD.
ייצור
בתעשייה מפיקים סילן מצורן בתהליך דו שלבי. בשלב הראשון מגיבים צורן עם חומצת מימן כלורי ב 300°C לקבלת טריכלורוסילן ומימן גזי
תוצר התגובה טריכלורוסילן מורתח בנוכחות זרז במזרז קבלת סילן וצורן ארבע כלוריד, הזרז המקובל הוא אלומיניום כלוריד AlCl3
בשיטה חלופית לייצור סילן בדרגת ניקיון גבוהה המתאימה להכנת צורן לתעשיית המוליכים למחצה חומרי הגלם הם צורן ברמת ניקיון מטלורגית (דרגה נמוכה מזו הנחוצה לתעשיית המוליכים למחצה), מימן וצורן טטרה כלוריד וכוללת סדרת תגובות בהם תוצרי הלוואי ממוחזרים וניקוי בזיקוק. התגובות בתהליך זה:
פירוק תרמי של הסילן שהופק בתהליך זה נותן צורן בדרגת ניקיון גבוהה וגז מימן בתהליך חד שלבי
תהליך תעשייתי נוסף להפקת סילן הוא חיזור של צורן דו-חמצני (SiO2) בתגובה עם אלומיניום ומימן בלחץ גבוה
שימושים
לסילן כמה יישומים תעשייתיים ומעבדתיים. משתמשים בסילן להצמדת סיבי זכוכית וסיבי פחמן למטריצות פולימריות לקבלת חומרים מרוכבים. הסילן מצפה את הסיב ומאפשר קישור לפולימר. באופן דומה משתמשים בסילן לקבע ציפוי יציב מבחינה ביולוגית לשתלי טיטניום. יישומים אחרים כוללים ציפויים דוחי מים, ציפוי לבנים וציפויים נוגדי גרפיטי לקירות. משתמשים בסילן לבניית שכבה של צורן פולי קריסטליני על פרוסות סיליקון, בייצור תאים פוטווולטאים משתמשים בסילן לריבוד שבכת צורן אמורפי המסומם במימן (a-Si:H) על זכוכית.
משתמשים בחומר גם כראגנט מחזר בסינתזה אורגנית ואורגנו-מתכתית.
בוטרופ
בוֹטרוֹפּ (בגרמנית: Bottrop, נהגה:, ) היא עיר באזור התעשייתי של חבל הרוהר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה. על גדות תעלת הריין-הרנה.
ערים תאומות
לבוטרופ מספר ערים תאומות:
ג'וזפה סיניורי
ג'וזפה סיניורי (באיטלקית: Giuseppe Signori; נולד ב-17 בפברואר 1968) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
סיניורי הוא מבכירי הכובשים בסרייה א' בכל הזמנים, ובתקופתו בלאציו זכה שלוש פעמים בתואר מלך השערים של הליגה, וכיום הוא ממוקם שלישי בטבלת מלך שערי לאציו בכל הזמנים (אחרי סילביו פיולה וצ'ירו אימובילה) עם 127 שערים במדיה. על אף שמעולם לא זכה בתואר אליפות, נחשב סיניורי לאחד מהחלוצים הבכירים באיטליה בשנות ה-90. סיניורי ייצג את נבחרת איטליה 28 פעמים וכבש שבעה שערים במדיה. כמו כן, הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1994 בארצות הברית, בו סיימה איטליה כסגנית אלופת העולם.
קריירת משחק
סיניורי החל את דרכו בקבוצת הנוער של אינטר מילאנו, אך שוחרר ממנה ב-1984. לאחר ששוחרר, החל סיניורי את קריירת הבוגרים כבר בגיל 16, כשעבר לשחק בקבוצת לפה מהליגה האיטלקית החמישית. בעונת, עונתו הראשונה בבוגרים, סייע לקבוצתו לסיים ראשונה בטבלה ולהעפיל לליגה הרביעית, עם חמישה שערים בשמונה הופעות בלבד. עונה אחר כך כבר היה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, אך לפה נשרה בחזרה לליגה החמישית.
על אף ירידת הליגה של לפה, סיניורי עצמו עלה לליגה השלישית לקראת עונת, כשעבר לפיאצ'נצה. סיניורי לא הצליח להשתלב כשחקן הרכב, ורשם 14 הופעות ליגה בלבד בהן כבש שער בודד. עונה אחר כך הוא הושאל לטרנטו מהליגה השלישית, במדיה השתלב היטב והיה לשחקן הרכב קבוע. לאחר עונת השאלה אחת חזר סיניורי לפיאצ'נצה. יחד עם סיניורי כשחקן הרכב, הציגה פיאצ'נצה את ההתקפה החלשה ביותר באותה עונה בסרייה ב', עם עשרים שערים בלבד ב-38 משחקים. סיניורי עצמו תרם חמישה שערי ליגה והיה למלך שערי ליגה של קבוצתו, אך פיאצ'נצה סיימה אחרונה בטבלה וירדה לליגה השלישית.
התחנה הבאה בקריירה של סיניורי הייתה הקבוצה עמה הוא מזוהה יותר מכל, לאציו, אליה הצטרף לקראת עונת. הופעת הבכורה של סיניורי בליגה סימנה על הבאות, כשהחלוץ כבש צמד במשחק החוץ מול סמפדוריה שהסתיים בשוויון 3-3, ב-6 בספטמבר 1992. תחת המאמן דינו זוף, קבע סיניורי באותה עונה את שיא הקריירה האישי שלו, עם 26 שערי ליגה ב-32 הופעות. המאזן המוצלח של סיניורי זיכה אותו בתואר מלך השערים של הסרייה א' באותה עונה, והיה גורם משמעותי במקום החמישי אותו השיגה לאציו, שזיכה אותה במקום בגביע אופ"א וחזרה לכדורגל האירופי אחרי 15 שנות היעדרות. עונה אחר כך זכה סיניורי בפעם השנייה ברציפות בתואר מלך השערים, עם מאזן מרשים של 23 שערים ב-24 הופעות, כמעט שער למשחק. עם זוף על הקווים וסיניורי בחוד, טיפסה לאציו מקום נוסף לעומת העונה הקודמת, וסיימה רביעית.
בעונת חזר סיניורי לשתף פעולה עם זמאן, מאמנו בפוג'ה, שהחליף את זוף על הקווים בלאציו. סיניורי הוסיף להוביל את התקפת קבוצתו עם 17 שערי ליגה בדרך למקום השני בטבלה, מיקום השיא של הקבוצה מאז האליפות בעונת. גם באירופה נחלה הקבוצה הצלחה, כשהעפילה עד לרבע גמר גביע אופ"א, רבע גמר אירופי ראשון בתולדותיה.
עם סיום העונה, ב-11 ביוני 1995, הכריז נשיא הקבוצה על מכירתו של סיניורי לפארמה. ההכרזה גרמה לתרעומת רבה בקרב אוהדי הקבוצה, שהגיעו למשרדי הקבוצה להפגין כנגד השחרור הצפוי של כוכב הקבוצה. ההנהלה, שלא ציפתה לתגובה מסוג זה, הודיעה כבר באותו הערב על ביטול כל משא ומתן למכירת החלוץ. סיניורי פתח לבסוף את עונת בלאציו, וסיים אותה עם 24 שערי ליגה בדרך למקום השלישי בטבלה, ולזכייה שלישית בקריירה בתואר מלך שערי הליגה (במשותף עם איגור פרוטי).
בתחילת עונת הציגה לאציו של זמאן יכולת חלשה יחסית לעונותיה הקודמות. סיניורי עצמו גם הוא לא הצליח לשחזר את יכולתו, ועד למחצית העונה כבש שבעה שערים בלבד, ולאציו הגיעה למקום ה-12 בלבד בליגה. ב-2 בפברואר 1997, לאחר 19 מחזורים, חזר דינו זוף לתפקיד המאמן והחליף את זמאן. זוף הכיר היטב את איכויותיו של סיניורי, ואף שינה את שיטת המשחק של הקבוצה (עבר לשחק עם שני חלוצים במקום שלושה) על מנת לנצלן בצורה טובה יותר. סיניורי גמל למאמנו עם שמונה שערים נוספים עד לסיום העונה, שהציבו אותו על 15 שערים, והעלו את לאציו עד למקום הרביעי.
לקראת עונת הגיע לקבוצה המאמן השוודי סוון-יוראן אריקסון. המאמן שהגיע מסמפדוריה, הגיע יחד עם החלוץ הבכיר של סמפדוריה, רוברטו מנצ'יני. סיניורי פתח את העונה בקופה איטליה היטב, עם שישה שערים בארבעה משחקים, אך שיטת המשחק והעדיפות של אריקסון לחלוצים אחרים הותירו את סיניורי מחוץ להרכב במשחקים רבים. עד לחודש דצמבר שותף סיניורי בשישה משחקי ליגה בלבד, בהם כבש פעמיים. בחלון ההעברות באמצע העונה הוחלט לשחרר את סיניורי, שעבר לסמפדוריה אחרי חמש עונות וחצי בלאציו. סיניורי כבש 127 שערים ב-195 הופעות במדיה של לאציו בכל המסגרות, שני רק לסילביו פיולה. סיניורי רשם את משחקו הראשון בסמפדוריה ב-7 בדצמבר 1997, ושיחק במדיה עד לסיום אותה עונה, תוך שהוא כובש שלוש פעמים ב-17 הופעות.
בקיץ 1998, לקראת עונת ולאחר חצי עונה בלבד בסמפדוריה, הצטרף סיניורי לבולוניה 1909, בעסקת השאלה עם אופציה למכירה. ההשתלבות של סיניורי בקבוצה הייתה מיידית. הוא סייע לה לזכות בגביע האינטרטוטו ולהעפיל לגביע אופ"א כבר באותו הקיץ. בולוניה הצליחה היטב במפעל האירופי והגיעה עד לחצי הגמר, עם חמישה שערים של סיניורי במהלך הטורניר. בסך הכול באותה עונה כבש סיניורי 23 שערים ב-47 הופעות בכל המסגרות, והיה מהבולטים בשורות הקבוצה. בקיץ 1999 הושלמה עסקת העברתו לבולוניה באופן סופי, כחלק מעסקת קנט אנדרסון שעבר מבולוניה ללאציו. סיניורי כבש 15 שערי ליגה בכל עונה משלוש העונות הראשונות שלו בבולוניה. במהלך עונתו הרביעית בקבוצה, עונת, היה סיניורי קרוב להודעה על פרישה מכדורגל בעקבות פציעה אותה חווה במשחק קבוצתו בגביע. עם זאת, סיניורי התאושש, סיים את העונה בקבוצה ואף שיחק במדיה שתי עונות נוספות, עד לסיום עונת , אז שוחרר בהעברה חופשית. בשש עונות במדי בולוניה כבש סיניורי 84 שערים ב-178 הופעות בכל המסגרות.
בקיץ 2004 השתתף סיניורי במסע משחקים של מילאן בסין, אך לבסוף עזב את איטליה וחתם באירקליס סלוניקי היוונית לקראת עונת. בסך הכול ב-13 עונות בסרייה א', כבש סיניורי 188 שערים ב-344 הופעות, ועד היום הוא נמצא בין עשרת הכובשים המובילים בליגה בכל הזמנים. במדיה של הקבוצה היוונית סבל סיניורי מפציעה קשה שהשביתה אותו לאורך רוב העונה. סיניורי הסתפק בחמש הופעות ליגה בלבד וללא שערים במדי אירקליס, ועזב בתום עונה אחת במועדון.
לקראת עונת עבר סיניורי לשופרון ההונגרית. סיניורי הצטרף לבני ארצו, הבעלים אנטוניו ריג'י, המאמן דריו בונטי וחבריו לקבוצה ניקולה סילבסטרי ולואיג'י סרטור, במטרה לזכות באליפות. עם זאת, הקבוצה התקשתה להגיע להישגים וסיימה במקום העשירי בלבד. בסיום העונה, לאחר שרשם עשר הופעות ושלושה שערים במדי הקבוצה, פרש סיניורי ממשחק פעיל בגיל 38.
נבחרת איטליה
על אף שהיה מחלוצי הליגה הבולטים באיטליה בשנות ה-90, סיניורי לא זכה לקריירה ארוכה בנבחרת איטליה. אחת הסיבות נעוצה במערכת היחסים של סיניורי עם מאמנה של איטליה בין 1991 ל-1996, אריגו סאקי. עיקר המחלוקת בין סיניורי לסאקי נבעה מרצונו של סאקי למקם את סיניורי בעמדת הקשר השמאלי ולא בחוד.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך סיניורי ב-31 במאי 1992, תחת סאקי, כשעלה כמחליף לעשר דקות בשוויון 0-0 מול. שער הבכורה שלו הגיע בהופעתו השנייה, חמישה ימים אחר כך בניצחון 2-0 על. סיניורי היה חלק משמעותי מהנבחרת במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, כשערך שבע הופעות וכבש שלושה שערים במהלך משחקי המוקדמות.
סיניורי זומן על ידי סאקי לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית. סיניורי פתח בהרכב בכל משחקיה של איטליה בשלב הבתים. במשחקה הראשון של איטליה בטורניר, בו הפסידה לאירלנד 1-0, פתח סיניורי בחוד לצידו של רוברטו באג'ו. בהמשך הטורניר לא שב לעמדה זו, ושיחק רק בעמדת הקשר השמאלי, מה שהוביל לכך שאת הטורניר סיים סיניורי ללא שערים. עם זאת, תרומתו של סיניורי ברגעים המכריעים הייתה חיונית עבור הנבחרת האיטלקית בטורניר. במשחק השני של שלב הבתים, כשאיטליה בעשרה שחקנים מול, בישל סיניורי את שער הניצחון לדינו באג'ו כעשרים דקות לסיום, כשהגביה כדור חופשי מדויק מאגף שמאל. סיניורי שמר על מקומו בהרכב בשמינית הגמר, בו ניצחה איטליה את בהארכה, אך איבד את מקומו בשלב רבע הגמר מול. סיניורי עלה כמחליף במחצית המשחק, ושתי דקות לסיום בישל את שער הניצחון לרוברטו באג'ו, 2-1 לאיטליה בסיום. ערב משחק חצי הגמר מול הביע סיניורי את חוסר שביעות רצונו מהעמדה בה הציב אותו סאקי, ועקב כך פתח על הספסל פעם נוספת, ועלה לעשרים דקות בלבד במשחק זה. הוא לא שותף כלל במשחק הגמר, בו הפסידה איטליה ל בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר שוויון 0-0 בסיום ההארכה.
מאז סיום הטורניר ערך סיניורי עוד שש הופעות בלבד במדי הנבחרת, כולן תחת סאקי. הופעתו האחרונה הייתה כמחליף במחצית המשחק של איטליה מול במוקדמות יורו 1996. על אף שהיה מלך שערי הסרייה א' בעונה שקדמה לטורניר, סיניורי לא זומן על ידי סאקי לסגל איטליה לקראת יורו 1996. בסך הכול ערך סיניורי 28 הופעות במדי איטליה, בהן כבש שבעה שערים.
לאחר הפרישה
לאחר שימש כשנתיים כפרשן כדורגל בתחנת רדיו איטלקית, היה סיניורי המנהל המקצועי של קבוצת טרנאנה בין 2008 ל-2009.
ב-1 ביוני 2011 נעצר סיניורי, לצד שחקנים וגורמים נוספים, בעקבות פרשה מסועפת של הטיית משחקים. כחודשיים אחר כך, הודיעה התאחדות הכדורגל האיטלקית על השעייתו של סיניורי לחמש שנים מכל פעילות הקשורה לכדורגל.
אח"י קשת
אח"י קשת הייתה ספינת טילים מסדרת סער 4 שהשתתפה מיד לאחר השקתה, יחד עם אחותה אח"י רשף, בקרבות טילים בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים.
שני כלי שיט נוספים באותו שם שירתו אחריה בחיל הים הישראלי: אח"י קשת השנייה הייתה אוניית גל-נוע בשירות חיל הים. אח"י קשת השלישית היא ספינת טילים מדגם סער 4.5 המשרתת היום בשייטת ספינות הטילים.
היסטוריה
הספינות מסדרת סער 4 יועדו לשרת בזירת הים האדום. תעלת סואץ הייתה אז חסומה לשיט ספינות, והעברתן לים האדום תוכננה בהפלגה מחיפה למפרץ שלמה סביב יבשת אפריקה. מועד היציאה נקבע ל-15 באוקטובר 1973, אך הפלגתן נדחתה בשל פרוץ מלחמת יום הכיפורים. שתי הספינות הראשונות מתוך הסדרה השתתפו באופן פעיל במלחמה והיוו תוספת כוח משמעותית בזירת הים התיכון.
משימת הכנת ספינות סער 4 לשירות בזירת ים האדום, שתחילתו בהפלגה ארוכה מסביב לאפריקה, קיבלה עדיפות בשנים 1970 - 1973. מפקדה הראשון של אח"י קשת היה אלי רהב, ששימש גם כמפקד פלגת סער 4. פלגת שתי הספינות הייתה מיועדת לזירת הים האדום ולפיכך לא נחשבה כחלק אינטגרלי משייטת ספינות הטילים, אך למרות זאת האחריות הכוללת להוצאת הספינות לדרכן הוטלה על מפקד שייטת ספינות הטילים, שבתאי לוי. הצוות נבחר מראש חודשים רבים לפני גיבושו כצוות בספינה. הלוחמים הגיעו מספינות הטילים ומבסיס ההדרכה לאחר שאותרו כבעלי יכולות גבוהות. טובי הימאים בשייטת ספינות הטילים התקבצו לצוותי אח"י רשף ואח"י קשת על אף מחאות מפקדי הספינות האחרות.
בספינות סער 4 ובמערכותיהן הוכנסו שיפורים רבים שנלמדו בספינות הטילים מהדגמים הקודמים. באח"י קשת הוכנסו שיפורים שנלמדו על ידי מספנות ישראל גם בעת בניית אח"י רשף, שנבנתה ונכנסה לשירות כמה חודשים קודם לכן. צוות אח"י קשת למד את המערכות החדשות, את נוהלי התפעול ואת תרגולת הקרב עוד כאשר הספינה הייתה בבנייה.
הפלגות ומבצעים
עוד בפלגת הטרפדות ממנה צמחו מפקדי ספינות הטילים שרר העיקרון ש"כשספינה יוצאת לים היא תהיה מוכנה למלחמה". מדיניות זו, והעדיפות שניתנה לסער 4 גרמו לכך שאח"י קשת נכנסה במהירות לכשירות קרבית והניפה את נס השירות הפעיל. בשבוע האחרון של חודש ספטמבר 1973 יצאה אח"י קשת להפלגת הוכחת יכולות, להפלגה ארוכה, כשהיעד היה נמל אוגוסטה באי סיציליה. היעד לא היה זר לחיל הים היות ששימש כנמל תדלוק לספינות הסער בדרכן משרבורג לישראל. ההפלגה נעשתה במהירות גבוהה, 30 קשר ובמהלכה נערכים תרגולים ואימונים רבים במגוון נושאים. בדרכה חזרה לישראל הצטרפה אח"י רשף במחצית הדרך ויחד היוו אח"י קשת ואח"י רשף את הכוח המדמה אויב במשימת חדירה לחופי ישראל, בתרגיל קרב שייטתי שנערך בלילה שבין חמישי לשישי 4–5 באוקטובר. אח"י קשת וספינות הטילים האחרות חזרו לנמל חיפה בבוקר יום שישי (ערב יום הכיפורים), 5 באוקטובר. במהלך הטיפול בספינה לאחר ההפלגה ותחקיר התרגיל התקבלה הוראה לעבור להכנות למלחמה.
מלחמת יום הכיפורים
ביום שבת, יום הכיפורים, בשעה 14:00 כבר הייתה אח"י קשת בים כשהיא מפליגה עם כח סטי"לים לכיוון הזירה הדרומית. במהלך מלחמת יום הכיפורים הוכיחו ספינות סער 4 את יכולתן. הצוותים היו מאומנים וידעו לתפעל היטב את מערכות הספינה. איכות המערכות הייתה טובה, השיפורים שהוכנסו בהן הועילו מאוד. ליציאה לים ביום הכיפורים 6 באוקטובר 1973 בצהריים צורף לאח"י קשת סרן דוד הרפזי במינוי לתפקיד קצין גשר בכיר. צירופו של הרפזי, שהיה כבר בעל ניסיון קודם כמפקד ספינת טילים וכקצין נשק, הביא תועלת רבה. במהלך ההפלגה, לאחר שהרפזי הודיע על כשירותו ורצונו לקבל את הפיקוד, הכריז המפל"ג אלי רהב במערכת הכריזה בספינה שמפקד הספינה מעתה הוא דוד הרפזי ומברק על כך נשלח למפקד חיל הים.
אח"י קשת בפיקודו של דוד הרפזי לקחה חלק בקרבות והמבצעים הבאים:
הערה: כל הפעילות נערכה בלילות. הגעה לזירה בערב, פעילות מלחמתית בלילה וחזרה לישראל לפנות בוקר.
ב 6–7 באוקטובר בקרב פורט סעיד החלה אח"י קשת כספינת פיקוד ואח"י אילת כבת זוג. כוח הסטי"לים כלל את אח"י קשת, אח"י אילת, אח"י סופה, אח"י חרב, אח"י סער ואח"י משגב. לאחר קרב לטקיה (בסוריה) התעודד כל הצוות לשמוע ברשת הקשר את קולו של המש"ט מיכאל ברקאי מדווח שתורת הקרב יעילה וטילי הסטיקס של האויב לא פוגעים. על אף ההצלחה בקרבות בים מול סוריה לא אישר מפקד חיל הים בנימין תלם כניסה לקרב בזירה הדרומית ללא סיוע אווירי. תלם נכנס לניהול הקרב והועיד לאח"י קשת ואח"י אילת תפקיד משיכת הכוח המצרי מזרחה כדי שאח"י סופה ואח"י חרב בפיקודו של גדעון רז יפגעו בכח המצרי ממארב ליד חוף סיני. התוכנית הטקטית הצליחה אך תקלות במערכות הנשק של אח"י סופה ואח"י חרב מנעו את השמדת הכוח המצרי. הספינות המצריות נסוגו מבלי לירות כאשר ספינת טילים מצרית אחת מדגם אוסה טובעה על ידי מטוס פנטום של חיל האוויר בפיקוד אליעזר פריגת, שהגיע בתחילת הקרב.
ב 8–9 באוקטובר בקרב דמיאט מול חופי מצריים הייתה אח"י קשת חלק מכוח גדול ואח"י רשף כבת זוג. כוח הסטי"לים כלל את אח"י קשת, אח"י רשף, אח"י געש, אח"י חיפה, אח"י מזנק, אח"י חץ, אח"י אילת, אח"י משגב, אח"י חרב ואח"י סופה. על הקרב פיקד המש"ט מיכאל ברקאי. במרדף שהתפתח אח"י קשת הגיעה ראשונה לטווח האש, שיגרה שני טילי גבריאל ופגעה בסטי"ל מצרי מדגם אוסה. בזמן הקרב בעת שאח"י קשת משגרת ונוהגת טיל לעבר המטרה נתגלתה פריצת מי-ים והצפה בחדר המכונות הקדמי. הספינה נאלצה להאט ולעצור אך לא לפני ששיגרה טיל שני לאותה מטרה שבינתיים נפגעה מהטיל הראשון ששוגר. הספינות האחרות המשיכו את הרדיפה והקרב הסתיים כששלוש ספינות טילים מצריות מדגם אוסה טבועות ואחת שהצליחה להימלט. אח"י קשת פנתה מזרחה חזרה לישראל ושהתה במספנות ישראל שבנמל הקישון על מבדוק למשך כמעט יממה, לתיקון הנזקים וירידה חזרה אל המים. ב 10–11 באוקטובר 1973 תקף חיל הים בשני צירים את החוף הסורי. כח של חמש ספינות בפיקוד מיכאל ברקאי תקפו את נמל לטקיה. כח שני זוג הסטי"לים אח"י קשת ואח"י רשף כספינת פיקוד להפגזת מאגרי הדלק בבניאס שבסוריה. עם ההתקרבות ליעד ביקש המש"ט ברקאי ממפל"ג סער 4 אלי רהב לביים תקיפה של לטקיה מדרום.
הביום הצליח למעלה מהצפוי. בנוסף לבלבול שהוכנס לסורים בלטקיה, יצאו זוג סטי"לים סוריים מדגם קומאר מנמל טרטוס, שיגרו טילי סטיקס לעבר ביום האויב ומיד פנו חזרה לטרטוס כאשר אח"י רשף רודפת אחריהם ואח"י קשת מגשימה לבדה את המשימה בהבערת חוות המכלים שבחוף הסורי.
במהלך הפגזת המטרות, פתחו סוללות תותחי 130 מ"מ מבוקרי מכ"ם באש. אף כי המרחק מהחוף הלך וגדל הירי היה מדויק למדי. פגזים נפלו בקרבת אח"י קשת ואח"י רשף. בשיוט מתחמק הצליחו הספינות להיחלץ מפגיעה, אם כי נרטבו מנדי המים שהרימו פגזים שנפלו בסמוך אליה.
פגיעת כלי שיט ישראלים במתקנים אסטרטגיים לאורך החוף הסורי מבלי שחיל הים הסורי ימנע זאת, חייבה את סוריה להקצות כוחות קרקעיים להגנת החוף. כוחות אלה כללו שתי חטיבות שריון. מצב צה"ל בחזית רמת הגולן היה קשה וחיל הים נדרש להמשיך בלחץ כדי להעסיק את הסורים בגזרת החוף ולפגוע בהם.
בלילה שבין 11 - 12 באוקטובר 1973 יצא כוח בפיקוד המש"ט מיכאל ברקאי. אח"י קשת צורפה כבת זוג לאח"י סופה בפיקוד גדעון רז להפגזת מכלי הדלק והנמל בטרטוס.
כלקח מהקרבות בלילות הראשונים, העגינו הסורים את אניות הסוחר הזרות בהגנה היקפית סביב הנמלים טרטוס ולטקיה. בהתקרבות לנמל טרטוס יצאו ממנו אל הים שתי ספינות טילים סוריות מדגם קומאר, שירו טילי סטיקס אל הכוח הישראלי ונמלטו חזרה לנמל. אחת מהן עברה קרוב לאנייה הסובייטית איליה מצ'ניקוב והצליחה לבלבל את הירי. אחד מטילי הגבריאל ששיגרה הקשת אשר יועד לקומאר הסורי פגע באניית הסוחר הסובייטית שהחלה לבעור. האנייה נגררה למים רדודים וטבעה אך איש מאנשי צוותה לא נפגע. ספינות הטילים המשיכו במשימתן והדליקו את מאגר מכלי הדלק בקרבת נמל טרטוס.
בליל ה 13–14 באוקטובר 1973 הפגיזה אח"י קשת וספינות טילים נוספות בסיסים ומתקנים צבאיים לאורך החוף המצרי באזור דמיאט, שבדלתא של הנילוס.
בליל 15–16 באוקטובר 1973 ביצעו אח"י קשת ואח"י רשף בפיקוד אלי רהב, הפגזה על מערכת מכ"ם להגנה אווירית ומחנה צבאי בסמוך לחוף ראס קנאיס וראס אל דבעה שבמערב מצרים. טווח הלחימה התרחב בכך לעומק מצרים, כ 450 ק"מ מקו החזית שבאזור תעלת סואץ. פגיעה במטרות לאורך חופי מצרים במרחק כה רב מישראל הייתה הפתעה גדולה לפיקוד העליון המצרי וחייב אותם כנראה להקצות עוד כוחות להגנת החופים.
התקיפה האחרונה בה השתתפה אח"י קשת במלחמת יום הכיפורים הייתה בליל 21 - 22 באוקטובר במצרים. הפגזת בסיסים ומתקנים צבאיים באזור בלטים שבמערב הדלתא של הנילוס בואך אלכסנדריה.
בזכות יכולות אישיות גבוהות ולמרות העובדה שגובש זמן קצר לפני המלחמה כצוות, הצטיין צוות אח"י קשת בתפעול הספינה בקרב בכל המקצועות ועמד בכל המשימות ללא דופי.
אבטחת השיט בים התיכון
לקראת סיום המלחמה ואחריה נשלחו ספינות הטילים למרכז הים התיכון לאבטחת אוניות אספקה בדרכן לישראל. 96% מכלל הסיוע להשלמת אמצעי הלחימה והמלאים שצה"ל כה נזקק להם עם סיום ולאחר מלחמת יום הכיפורים, הגיע בדרך הים. האספקה הייתה חיונית ביותר לחידוש סדר הכוחות של צה"ל שנשחק מאוד בזמן הלחימה. ללא קבלת הטנקים, הנגמ"שים והמטוסים שהובלו באניות סוחר ישראליות ספק אם לצה"ל היו נותרים מספיק כלים ותחמושת לאפשר המשך לחימה. אניות הסוחר הישראליות היו מאוימות בדרכן לארץ על ידי הצי המצרי שהקצה 2 משחתות מדגם סקורי למנוע הגעת האוניות לארץ כבר באזור סיציליה בטווח של כ 2,000 ק"מ מישראל בחושבם ששם יוכלו לשלוט בים. חיל הים אבטח את השיט החיוני למדינה ואפשר הגעתו בבטחה לישראל.
הופעת ספינות הטילים הישראליות במרכז הים התיכון, הרחק מישראל, באזור סיציליה, גרמה למצרים לשנות את תוכניותיהם להטלת הסגר על השיט החיוני לישראל. במקרה אחד נמנע קרב עם משחתת מצרית מדגם "סקורי" כאשר המצרים החליטו לשנות את נתיבה חזרה מזירת הפעולה.
נוכחות הספינות הישראליות בקרבת סיציליה ומול חופי לוב התפרסמה בתקשורת העולמית כאשר אח"י קשת ואח"י מזנק ששהו באזור בפיקוד מש"ט 3 אל"ם מיכאל ברקאי נאלצו לתפוס מחסה מסערה אדירה באזור ונאלצו להתקרב לחופה הדרומי של מלטה. למלטה היו כל השנים קשרים טובים עם ישראל; פריגטות, משחתות וצוללות של חיל הים ביקרו במלטה פעמים רבות וגם משלחות קצינים יצאו למתקן הטקטי בתחילת שנות ה-60. בשנת 1965 קיבלה מלטה עצמאות וב-1973 נעשתה רפובליקה בחבר העמים הבריטי. במהלך 1973 התבטא ראש ממשלת מלטה דום מינטוף, בצורה קיצונית נגד ישראל ומלטה לא הייתה עוד מקום בטוח לספינות ישראליות.
ספינת משמר חופים של מלטה נשלחה אל הסטי"לים הישראליים שבמפרץ. קצין עבר מספינת המשמר אל אח"י קשת והזמין את מיכאל ברקאי להיכנס עם הספינות לנמל וולטה. ברקאי שחשש ממלכודת, נמנע מלהיכנס והודיע שתוך מספר שעות יתפנה הכוח. המש"ט החליט לצאת ממפרץ מלטה, אח"י קשת ואח"י מזנק יצאו חזרה אל הים הסוער והתרחקו ממלטה. כוחות הצי המלכותי הבריטי עקבו מקרוב אחר פעילות הספינות הישראליות במרכז הים התיכון באמצעות הספינה HMS Devonshire ומטוסי סיור. מאוחר יותר הגישה שגרירות ישראל בוולטה מכתב התנצלות לממשלת מלטה.
הקפת אפריקה
בחודש פברואר 1974 יצאו אח"י קשת ואח"י רשף בפיקודו של סא"ל גדעון רז להפלגה מנמל חיפה סביב יבשת אפריקה על מנת להגיע לבסיס חיל הים בזירת הים האדום. שם הקוד שנקבע להפלגה היה "מבצע מוניטין". הנתיב בהקפת אפריקה היה מסע של כ-20,000 קילומטר ועגינה רק בנמלי דרום אפריקה. תוכנית המבצע הייתה לצאת מחיפה ב-21 בפברואר 1974 ולהיכנס לבסיס מפרץ שלמה ב-31 במרץ 1974.
אח"י קשת ואח"י רשף נכנסו לנמל וולביס ביי, בדרום מערב אפריקה ב 10 במרץ שם הצטרפו 5 קצינים מחיל הים של דרום אפריקה להפלגה לנמל סימונסטאון הבסיס הראשי של חיל הים של דרום אפריקה במרחק לא רב מקייפטאון. בסיימונסטאון נפתחו הספינות לביקורים של קציני חיל הים של דרום אפריקה. מהלכי הקרבות בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים תוארו בפני האורחים.
ב 14 במרץ נערכה החלפת פיקוד בספינה. דוד הרפזי העביר את הפיקוד לרס"ן יעקב אפיק ולמחרת יצאו הספינות למפגן יכולת שכלל תצוגת אש בהשתתפות שר הביטחון בממשלת דרום אפריקה. בסיום תצוגת האש אמר . הצהרתו של השר נאמרה ברצינות אך כאשר הגיעו אנשי חיל הים של דרום אפריקה לקליטת הספינות שנבנו עבורם במספנות ישראל נוכחו אנשי חיל הים שאלה מקצוענים וימאים אמיתיים.
ב 17 במרץ יצאו אח"י קשת ואח"י רשף לכיוון דרבן. ביציאה מסיימונסטאון שררה רוח של כ-50 קשר שהעלתה גלים בגובה 5 מטר ואף גבוהים יותר. גלי הים באו מהשליש האחורי ולכן לא נדרשו הספינות להוריד מהירות, להוציא מקרים שהחרטום נטה ל"התחפר". הקצינים הדרום אפריקאים עמדו על הגשר נדהמים מיכולת הספינות הקטנות בגלים הגבוהים. הספינות נכנסו לנמל דרבן ב 18 במרץ.
חיל הים של דרום אפריקה הוא מוסד מקצועי מכובד שהוקם לאחר מלחמת העולם הראשונה במסגרת הצי המלכותי הבריטי. כתוצאה מהצגת היכולת הכוללת של הסטי"לים של ישראל החליט חיל הים של דרום אפריקה לרכוש ספינות סער 4 במספנות ישראל. הייתה זו ההכרה הבינלאומית הראשונה באמצעי הלחימה הימי החדש - ספינות הסער - המצאה ייחודית של חיל הים הישראלי.
ב 19 במרץ יצאו אח"י קשת ואח"י רשף מנמל דרבן כאשר אח"י קשת בתפקיד ספינת הפיקוד. סימני הסערה שחלפה באזור עדיין הורגשו, הים היה אפור-חום מסחף אדמה ופריטים רבים נראו צפים כגון בולי עץ וארגזים. דיווח מיכה רם מפקד אח"י רשף, על רעידות בגוף הספינה. התברר שחבל ניילון 9 אינץ' התלפף על מדחף מס' 3 וגם על צירים מס' 2 ו-4. הספינות עצרו את מהלכן, צוללים ירדו אל המים וחתכו את החבל אך הפגיעה במדחף לא אפשרה תנועה למעלה מ-15 קשר. המפל"ג סא"ל גדעון רז החליט להסיר את המדחף מהציר ולשם כך נדרשו הצוללים מילת"ם שהתלוו להפלגה לחתוך חלק מהמדחף. להקות כרישים עקבו בעניין אחרי הצוללים ולא אפשרו עבודה רצופה. הסרת המדחף הסתיימה ב-29 במרץ ולאחריה הפליגה אח"י רשף במהירות של 25 קשר.
במהלך המסע; נפגשו אח"י קשת ואח"י רשף עם אוניות אספקה של החברה הימית להובלת פרי ששימשו כבסיס אספקה בלב-ים לקבלת מזון, מים ודלק.
ב1 אפריל 1974 נכנסו אח"י קשת ואח"י רשף לבסיס מפרץ שלמה והתקבלו בטקס מרגש בהשתתפות הרמטכ"ל דוד אלעזר, מפקד חיל הים בנימין תלם וקצינים בכירים מצה"ל.
מדיווחו של גדעון רז למפקד חיל הים:
שירות בים האדום
פלגת ספינות הטילים של הים האדום נקראה "פלגה 45", אח"י קשת ואח"י רשף פתחו עידן חדש בזירת הים האדום, תקופה בה הביא חיל הים לידי ביטוי מעשי את ייעודו לקיים עליונות ימית, במפרצי סואץ ואילת ובכל מרחבי הים האדום כולל מיצרי באב אל מנדב, בואך מפרץ עדן. מ 1974 ביצעה אח"י קשת סיורים לאורך חופים רחוקים ואימוני ניווט במים מוגבלים תוך ביצוע משימות מודיעין שונות. אח"י קשת סייעה גם לספינות אזרחיות במצוקה וחילצה פצועים בלב ים מאוניות סוחר ויאכטות שנזקקו לעזרה.
למרות הריחוק ושם היחידה השונה, כאשר עלתה בחיל הים השאלה לגבי הזיקה בין פלגה 45 לשייטת 3 סירב מפקד חיל הים בנימין תלם להפריד בין אחריות פיקודית למבצעית והודיע חד משמעית למפקד שייטת ספינות הטילים אלי רהב: כך המשיכו הספינות בים האדום להוות חלק משייטת ספינות הטילים.
במהלך פיקודו של רס"ן צבי ינאי ביצעה הספינה ירי אימונים ראשון של שני טילי גבריאל ארוך טווח.
בעת שרותה בים האדום השיגה אח"י קשת ציון גבוה בבוחן הכשירות שבוצע על ידי צוות מפיקוד שייטת ספינות הטילים, שיא שנשמר לאורך זמן רב.
ב-4 דצמבר 1980 במסגרת ניסויי מהירות לאחר שיפוץ במפרץ אילת, בפיקודו של דרור אלוני, התקרבה הספינה לחוף ונפגעה במדחף מס 2 מסלע תת-מימי. הספינה עלתה להספנה באילת המדחף הפגום הוחלף והיא חזרה לתפקד.
בחיל הים של צ'ילה
מידע על ספינות הטילים הישראליות שעשו היסטוריה הגיע גם לידיעת מפקדי חיל הים של צ'ילה. הזדמנות למגע ישיר נוצרה באוגוסט 1976 כאשר זוג ספינות סער 4, אח"י תרשיש בפיקוד שאול חורב ואח"י יפו בפיקוד בני אריאלי הגיעו לחגיגות ה-200 שנה, בארצות הברית. מפקד המבצע שכונה "פעמון החירות" היה אל"ם אלי רהב. בתום הביקור המוצלח בארצות הברית, נשלחו ביזמת התעשייה הביטחונית לביקור בנמל קרטחנה בקולומביה בו נעשתה הצגת יכולות לחיל הים של קולומביה. הביקור שודר בטלוויזיה על ידי צוות שהגיע במיוחד מעיר הבירה בוגוטה. הספינות עשו רושם מצוין והאדמירל הקטור סלאסר מפקד הצי האטלנטי היה מלא התפעלות. אך לא היה די בכך וחיל הים הקולומביאני לא רכש את הספינות. בנמל קרטחנה הופיע במפתיע סגן-אלוף שנשלח מחיל הים של צ'ילה לדבריו כדי לבדוק את הספינות. אותו סגן-אלוף דיבר אנגלית שוטפת, הראה בקיאות ומקצוענות, חזר לצ'ילה ומסר דו"ח לשולחיו. ודאי היו עוד מגעים רבים שהניבו עסקה בה אח"י קשת יחד עם אחיותיה אח"י רשף ואח"י רומח נמכרו לחיל הים של צ'ילה.
לצוות הספינה תחת פיקודו של רס"ן רון גינזבורג נמסר שבכספי המכירה תבנה ספינת טילים חדשה במספנות ישראל עבור חיל הים.
הספינה נכנסה לשיפוץ מקיף במספנת אילת. רס"ן רון גינזבורג עבר לפקד על אח"י כידון, שם הוכשרו חיילי וקציני הצוות של חיל הים של צ'ילה על ידי חיילי וקציני אח"י כידון בשיטת ה"צל": כל איש צוות ישראלי לימד את מקבילו הצ'יליאני, ממפקד הספינה דרך קציני ונגדי המחלקות, כולל כל אנשי הצוות. ההכשרה כללה תרגולות בים ובחוף ונערכה תחת פיקוחו של מפל"ג 45 סא"ל בני אריאלי.
הצוות של חיל הים של צ'ילה תחת פיקודו של אוסקר וידאל קיבל את הספינה במפרץ שלמה בתאריך 30 בדצמבר 1980 וביצע אימון היבנות כפי שלמד בהכשרתו בפלגה 45.
הליווי בוצע במסגרת מבצע "שמרנות 3" עד מיצרי באב אל מנדב, גם אח"י בת גלים בפיקודו של אילן בוכריס השתתפה במבצע. רס"ן אלי רונן יצא עם הספינה כנציג חיל הים.
בהמשך הפליגה הספינה לצ'ילה בנתיב דרומה לאורך מזרח אפריקה, משם חצתה הספינה את דרום האוקיינוס האטלנטי, עברה במצר מגלן עד פונטה ארנס שהוא נמל הבית של הספינות בקצה הדרומי של צ'ילה.
צ'ילה היא מדינה בעלת חוף ים ארוך ביותר באוקיינוס השקט ואינטרסים באנטארקטיקה. כדי לקבל את מלוא התמורה לתקציב, נוקט חיל הים של צ'ילה במדיניות רכישת כלי שיט מיד שנייה. לפי מדיניות האיוש איש הצוות משרת בספינה לפחות 6 שנים. לצוות, הספינה היא הבית ורמת התחזוקה שלה מעולה.
בחוגי חיל הים ידוע כי חיל הים של צ'ילה מרוצה מאוד מהרכישה של הסטי"לים מישראל והם רואים בכך מהלך נכון. נציגים מהצוות של אח"י קשת בשנים 1973–1976 ביקרו בצ'ילה בשנת 2004 והוזמנו לבקר את הספינה בה שירתו שלושים שנה קודם לכן. הם פגשו את הספינה LM Chipana שהייתה אז בסיום אחזקה תקופתית ונראתה כחדשה.
בפברואר 2010 נפגעה הספינה מגל ענק בצונאמי, הוטלה על הרציף של המספנה ולאחר תקופה של כמעט שנה תוקנה והורדה חזרה אל המים. הספינה חזרה לשירות, נמל הבית שלה בפונטה ארנס והיא ממשיכה לשרת בתפקידי אבטחה והצלה בדרום צ'ילה ומצר מגלן.
צוות הספינה
אנשי הצוות הראשון שומרים קשר הדוק ונפגשים לפחות פעם בשנה ביום השקת הספינה 23 באוגוסט.
אנה שוורץ
אנה ג'קובסון שוורץ (באנגלית: Anna Jacobson Schwartz; נולדה ב-11 בנובמבר 1915 - 21 ביוני 2012) הייתה כלכלנית אמריקאית שעבדה בלשכה הלאומית למחקר כלכלי (National Bureau of Economic Research) בניו יורק וככתבת בעיתון הניו יורק טיימס. שוורץ מפורסמת בעיקר בזכות עבודתה המשותפת עם מילטון פרידמן על הספר "היסטוריה מוניטרית של ארצות הברית, 1867-1960" ("A Monetary History of the United States, 1867–1960"), שפורסם ב 1963. ספר זה תלה את האשם בשפל הגדול בבנק הפדרלי של ארצות הברית. שוורץ אף כיהנה כנשיאת "Western Economic Association International" בשנת 1988.
ביוגרפיה
נולדה כאנה ג'ייקובסון ב-11 בנובמבר 1915 בניו יורק, ארצות הברית, לפולין (לבית שיינמרק) והלל ג'ייקובסון. סיימה לימודי תואר שני בכלכלה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1935, בגיל 19. החלה את הקריירה שלה בתור כלכלנית מקצועית שנה לאחר מכן. בשנת 1936 נישאה ליצחק שוורץ, בוגר אוניברסיטת קולומביה שעבד בתחום הפיננסים. המאמר הראשון שלה פורסם בכתב העת "Economics and Statistics", בו כתבה יחד עם ארתור גייר (Arthur Gayer) וישעיהו פינקלשטיין (Isaiah Finkelstein) את "British Share Prices, 1811–1850". קיבלה דוקטורט מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1964. שוורץ הותירה אחריה ארבעה ילדים (ג'ונתן, יואל, נעמי פסחוף ופולה ברגרן).
הלשכה הלאומית למחקר כלכלי
בשנת 1941 הצטרפה ללשכה הלאומית למחקר כלכלי בניו יורק, שם עבדה לשארית ימי חייה. עם הצטרפותה לארגון, עסקה במחקר של מחזורי עסקים (Business cycles).
אף על פי שהחזיקה במשרת הוראה רק לתקופה קצרה במהלך הקריירה שלה, היא תרמה לפיתוח המקצועי של חוקרים צעירים על ידי נכונותה לעבוד ולחלוק איתם את גישתה (אשר מתמקדת בבחינה קפדנית של העבר), כדי לנתח ולהבין את ההיסטוריה טוב יותר וללמוד לקחים חשובים להווה.
רגולציה פיננסית
שוורץ שינתה את דעתה בנוגע לרגולציה פיננסית. כלכלנים, בנקאים וקובעי מדיניות עוסקים זה מכבר ביציבות המערכת הפיננסית. שוורץ, בסדרת מחקרים שפרסמה בשנות השבעים והשמונים, הדגישה כי יציבות ברמת המחירים חיונית ליציבות המערכת הפיננסית.
בהסתמך על עדויות של למעלה ממאתיים שנה, היא הוכיחה כי לכשלים עסקיים אין השלכות משמעותיות על הכלכלה אם מצליחים למנוע הפצה של ההשפעות שלהם דרך המערכת הפיננסית. כמו כן, יש לאפשר למוסדות פרטיים להיכשל, ללא תמיכה מכספי משלם המיסים. בשנת 1981 היא זכתה להכרה ציבורית על תפקידה כמנהלת צוות ועדת הזהב של ארצות הברית (U.S. Gold Commission).
תחומים אחרים של עבודתה
תחומים אחרים של עבודתה כללו: התמסורת הבינלאומית של האינפלציה ושל מחזורי העסקים, תפקידה של הממשלה במדיניות המוניטרית, מדידת תפוקת הבנקים והתנהגות הריביות, דפלציה וסטנדרטים מוניטריים. בריאיון עם Barrons בשנת 2008, אמרה שוורץ כי התערבויות ממשלתיות כגון הזרקת נזילות לשווקים ותגובה למשבר האשראי באמצעות תוכניות אד הוק הן אינן מענה הולם. שוורץ אף עבדה בתור יועצת בפרויקט מחקר על ההיסטוריה המוניטרית של בריטניה, במחלקה לבנקאות ומימון באוניברסיטת סיטי, לונדון, אנגליה.
בין השנים 2002–2003 כיהנה כנשיאת ה-"International Atlantic Economic Society". היא הצטרפה כחברה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 2007. לאחר 2007, היא ריכזה את מאמציה בחקר ההתערבות הרשמית של ארצות הברית בשוק המט"ח באמצעות בדיקה של נתוני הבנק הפדרלי משנת 1962.
היא לא חששה לדבר על המשבר הפיננסי של העשור הראשון של המאה ה-21 ולמתוח ביקורת על תגובת הממשלה, כמו תמיכתו של בן ברננקי בחילוץ ובריביות הנמוכות. בנוסף, כתבה במהלך הקריירה שלה תשעה ספרים ופרסמה למעלה מ-100 מאמרים אקדמיים.
היא נפטרה ב -21 ביוני 2012, בביתה במנהטן, בגיל 96. בעלה יצחק נפטר ב-1999; הם היו נשואים יותר משישים שנה.
זיקונית דספרטה
זיקונית דספרטה (שם מדעי: Brookesia desperata) היא מין של זיקית קטנה ביותר האנדמית לאי מדגסקר. זיקית זו היא קרובתה של הזיקונית הננסית - מין הזוחל הקטן ביותר בעולם.
זיקית קטנה זו מגיעה לאורך של לא יותר מ-25-30 מ"מ והיא בעלת גוף קטן וגלילי, גווני חום-חיוור כשהחלק התחתון לעיתים כהה יותר ובחלק העליון עובר פס לבן. הראש קטן בעל עיניים גדולות ובולטות. למרות שהיא קטנה היא ציידת מוצלחת של זבובים וטרף דומה, אותו היא לוכדת בלשונה המהירה. בניגוד לזיקיות אחרות המטפסות על הענפים, זיקית זו מעדיפה לחיות על הקרקע בין פסולת העלים בהסוואה וגם מטילה את ביציה עליהם.
זיקית זו תוארה למדע ב-2012 בידי צוות מחקר בראשות החוקר הגרמני פרנק גלאו מטעם מחקר של האוסף הזואולגי של מדינות בוואריה. את שם המין כינו B. desperata, שמשמעו: "בית גידול" כדי להגדיל את המודעות לבתי הגידול המיוערים שלה.
זיקונית קטנה זו ידועה רק מממצאים בודדים שהתגלו ביערות הגשם בצפון מדגסקר וכן במטעי בננות שהופצו למדגסקר בידי האדם. היא נתונה כיום בסכנת הכחדה חמורה עקב בירוא יערות האי לטובת חקלאות, כריית פחם ורעיית פרות. ידועים רק פרטים בודדים שהתגלו ממין זה ולא ידוע כמה בוגרים נותרו כלל בטבע.
שירים במיץ עגבניות
שירים במיץ עגבניות הוא האלבום ה-11 של המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי, שיצא בשנת 1990.
האלבום מורכב כולו משירים בעלי מילים ולחן הומוריסטים ומערכונים, ומהווה חריג ביצירתו של כספי: בפעם הראשונה שכספי עושה אלבום בו הדגש הוא על אווירת ה"כיף" וההומור שבו (כפי ששם האלבום מרמז, שמקורו בביטוי סלנג עברי נפוץ "שטויות במיץ עגבניות"). לצד השירים מופיעים מערכונים קצרים.
שיר הנושא הפותח את האלבום למילותיו של אהוד מנור, מסביר זאת היטב: "יש יצירות רציניות / שמבקשות ריכוז מלא באוזניות / יש יצירות גאוניות / שחוללו מהפכות סגנוניות / שתרומתן בלתי נשכחת / ונצחיות להן מובטחת / אך לא נעים אותן לקחת / לעבודה או למקלחת."
אחד הדברים הנוספים שמייחדים את האלבום, הוא המחוות המוזיקליות לסגנונות שהשפיעו על מתי וישנם שירים שנכתבו במכוון בסגנון מסוים על מנת להעניק להם מחווה. האלבום הוא מעין אוסף של שירי פולק-קאנטרי, למשל ההשפעות האיטלקיות ב'סטירת לחי', השאנסון הצרפתי בשיר הנושא, הפאנקי האמריקני ב'זוטול', הבלקניות ב'יאללה יאללה', השירים הרוסיים ב'זבר המצודדיב' וכמובן המבטא המרוקני הבולט במערכון 'מוריס והיונים'. כספי גם בוחר לאזכר מספר שירים ישראליים ותיקים כמו אני מאמין (שחקי שחקי), 'פנינו אל השמש העולה' מי ימלל וחופים הם לפעמים.
האלבום כולל את אחד המערכונים המפורסמים ביותר של כספי - "מוריס והיונים" (שהמילים: "מכבסת, תולה"... מתוכו נחקקו בקהל הישראלי), ששודר במקור כבר בשנת 1977 בתוכנית הרדיו הידועה של גל"צ "ציפורי לילה", של דורי בן-זאב. המערכון הוא למעשה עיבוד של כספי לסיפור מהמחזה "קריזה" על פי יהושוע סובול. כספי אף השתתף בכתיבת חלק מהמילים באלבום בעצמו באופן די נדיר יחסית לקריירה שלו.
באלבום השתתפו גני תמיר, שלמה בראבא, אייל גפן, יוסי חורי, יאיר ניצני, ודני רובס. הנגן היחיד שההשתף בהקלטות הוא שמוליק בודגוב, שניגן גיטרה חשמלית ב'זוטול' וב'אינקויזיציה'.
בנוסף יציאת האלבום לוותה בתעלול יחצני יוצא דופן במהלכו הוסבר שכספי כביכול פורש מעולם המוזיקה ומתחיל להיכנס לעולם האגרוף. למרות זאת המקרה לא סוקר לאחר הידיעה יוצאת הדופן, וגם למרות החבורות המופיעות על פרצופו של כספי בתצלום שעל עטיפת האלבום.
נטשה פירץ מוסר
נטשה פירץ מוסר (בסלובנית: Nataša Pirc Musar; נולדה ב-9 במאי 1968) היא משפטנית ומחברת סלובנית, המכהנת כנשיאתה החמישית של סלובניה. בעבר כיהנה כנציבת המידע של סלובניה בשנים 2004–2014, ואת דרכה הציבורית החלה כעיתונאית ונשיאת ארגון הצלב האדום הסלובני. פירץ מוסר ידועה בעיקר בזכות פסיקותיה וספריה בנושאי חופש המידע, דעה משפטית ותיקים משפטיים בעלי פרופיל ציבורי גבוה, בהם ייצגה בין היתר את הגברת הראשונה של ארצות הברית לשעבר מלניה טראמפ ילידת סלובניה, את מפלגת הסוציאל-דמוקרטים, ולקוחות בולטים אחרים. בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות סלובניה בנובמבר 2022 נבחרה לתפקיד, והיא האישה הראשונה המכהנת כנשיאה בסלובניה.
ביוגרפיה
פירץ מוסר נולדה בליובליאנה, אז בשטחי הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה שביוגוסלביה. בשנת 1992 השלימה לימודי משפטים באוניברסיטת ליובליאנה. ב-1997 התקבלה ללשכת עורכי הדין של סלובניה ולאחר מכן החלה לעבוד בגוף התקשורת "Television Slovenia", שם עבדה שש שנים כעיתונאית ומנחת מהדורת החדשות המרכזית בערוץ. לאחר מכן, במשך חמש שנים, היא הייתה המגישה של מהדורת החדשות המרכזית "24UR" בשידורי הטלוויזיה המסחרית "Pop TV". בשנת 2001 התמנתה לראש מחלקת התקשורת הארגונית ב-"Aktiva Group", שם הכירה את בעלה אלש מוסר.
במסגרת עבודתה בטלוויזיה הסלובנית, התמחתה במשרדי CNN שבג'ורג'יה, ארצות הברית. לאחר מכן המשיכה את לימודיה הגבוהים במשך שני סמסטרים באוניברסיטת סלפורד שבאנגליה, במהלכם התמחתה ב-"ITV Granada", ב-BBC, ב-"ITV Border", ברויטרס ובסקיי ניוז. בשנת 2015 קיבלה דוקטורט מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת וינה לאחר עבודת גמר בנושא איזון הוגן בין זכויות הפרט לחופש המידע.
באפריל 2003 הצטרפה פירץ מוסר לבית המשפט העליון של סלובניה כמנהלת המרכז לחינוך ומידע. היא זכורה בעיקר בשל היותה הממונה על הגישה למידע ציבורי בין השנים 2004–2014 במסגרת תפקידה כנציבת המידע של סלובניה. במרץ 2011 נהייתה לסגנית הנשיא של הגוף המפקח המשותף על היורופול, ומ-2012 ועד תום כהונתה כנציבת המידע הייתה נשיאת גוף זה של האיחוד האירופי. בתום שירותה כנציבת המידע חזרה לעסוק בעריכת דין ופתחה משרד עורכי דין בבעלותה. בין היתר היא ייצגה את הגברת הראשונה של ארצות הברית מלניה טראמפ, אשר נולדה בסלובניה ומחזיקה באזרחות סלובנית. משרד עורכי הדין נטל על עצמו תיקים מתוקשרים במיוחד וייצג לקוחות ידוענים בהם מפלגת הסוציאל-דמוקרטים ושגריר סלובניה בוושינגטון הבירה סטנסילב וידוויץ' (Stanislav Vidovič).
בין 2010 ל-2021 נמנתה פירץ מוסר בין עשרת עורכי הדין המשפיעים ביותר בסלובניה. היא ייסדה את עמותת "OnaVe" במטרה לחבר בין נשים מומחות ולקדם את חופש המידע. בשנים 2015–2016 הייתה נשיאת הצלב אדום הסלובני. במרוצת השנים חיברה והייתה שותפה לחיבורם של לפחות שישה ספרים בנושאי חופש מידע ופרטיות בסלובנית, אנגלית וקרואטית.
ב-23 ביוני 2022 הכריזה על התמודדותה לנשיאות סלובניה בבחירות 2022 לנשיאות, כפוליטיקאית עצמאית. היא הייתה הראשונה שהכריזה על מועמדותה לנשיאות, והיא זכתה לתמיכתם של נשיאי סלובניה לשעבר מילאן קוצ'אן ודנילו טורק. באוקטובר היא הגיעה למקום השני בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות, ולכן הפכה לאחת משני המתמודדים שהעפילו לסיבוב השני של הבחירות לנשיאות בנובמבר 2022. בסיבוב השני שנערך ב-13 בנובמבר גברה על מועמד המפלגה הדמוקרטית הסלובנית אנז'ה לוגר, ונבחרה לנשיאה הראשונה של סלובניה. היא הושבעה לתפקידה בדצמבר אותה שנה.
האינודונים
האינודונים (שם מדעי: Hyaenodontidae) היא משפחה נכחדת מסדרת הקראודונטים. האינודונים היו טורפים גדולים דמויי צבוע (אם כי אין קשר טקסונומי ביניהם) וככל הנראה היו גם אוכלי נבלות. האינודונים נכחדו ככל הנראה עקב שינויי האקלים ביבשת צפון אמריקה בה חיו.
בשנת 2015 הוחלט על פירוק משפחה זו לקבוצות קטנות יותר בתוך הקבוצה האינודונטה בסדרת הקראודונטים, לצד שלוש משפחות נוספות.
בלדווין החמישי, מלך ירושלים
בלדווין החמישי, מלך ירושלים (Baldwin V of Jerusalem, 1177 - אוגוסט 1186), היה בנם של גיום ממונפראטו, רוזן יפו ואשקלון וסיבילה מלכת ירושלים. דודו, בלדווין הרביעי, מלך ירושלים הכריז עליו כמלך במשותף בשנת 1183, ומשנת 1185 ועד למותו בשנת 1186 הוא מלך תחת פיקוח של ריימונד השלישי, רוזן טריפולי ששימש כעוצר. מותו הביא לפני השטח את המתחים בין חצר המלוכה ואצילי הממלכה בעת שמדינת הצלבנים ניצבה בפני צבא מוסלמי מאוחד וסכנת חורבן.
עד להכתרתו
הוא נולד יתום - חודשים מספר לאחר מות אביו, ומיד נקלע למערכה על קשיי הקיום של המלוכה של המדינה הצלבנית שבראשה עמד בלדווין הרביעי, מלך ירושלים שסבל מצרעת, וחסר היכולת למשול בממלכה אלא באמצעות עוצרים שסביבם התרכזה מפלגת החצר. כאשר נשות בית המלוכה - אמו אגנס מקורטניי ואחותו סביליה מושכות בחוטים מאחורי הקלעים. במחקר על ממלכת ירושלים מציין ההיסטוריון הבריטי כריסטופר טירמן כי בלדווין הרביעי היה בעיקר שליט בובה, בעוד ענייני ממלכת ירושלים נקבעים על ידי אמו, תומכיה והעוצרים שמונו על ידיהם. על מנת להבטיח את השלטון גם לאחר מותו הצפוי של בלדווין הרביעי נישאה סביליה אחותו של המלך לגי דה ליזיניאן בשנת 1180, בהסכמתו של המלך ובתיווך של אמו אגנס מקורטניי. מתוך רצון לשמור על יציבות חוקית בתהליך הירושה של הכתר מול מפלגת האבירים המקומית - מפלגת האבירים בראשותו של ריימונד השלישי מטריפולי, שקידם את האינטרסים של משפחת איבלין והעמיד עצמו לרשות מריה קומננה ובתה, המועמדת אף היא לרשת את הכתר, איזבל.
בספטמבר 1183 נכנס צבא מוסלמי אל תוך שטח ממלכת ירושלים. בלדווין, שמצבו התדרדר ועתה היה עיוור ומרותק למיטתו, העביר את השליטה והפיקוד על הצבא לידי גיסו גי דה ליזיניאן. הצבאות עמדו זה מול זה סמוך למעיין חרוד, עד שהמוסלמים נסוגו לדמשק מבלי שהעזו להיכנס לעימות ישיר עם הצלבנים. טקטיקה צבאית זו של התשה הבאישה את ריחו של גי דה ליזיניאן עד כדי כך, שמשרת העוצר נלקחה מידיו והוחזרה לריימון השלישי, ובלדווין החמישי - בנה בן החמש של סיביל מנישואים קודמים הוכתר כמלך ירושלים ב-20 בנובמבר 1183. היחסים בין בלדווין הרביעי וגי דה ליזיניאן הגיעו לשפל המדרגה, המלך דרש מהפטריארך הלטיני של ירושלים לבטל את נישואיו של גי לסיביל ובמקביל ערך מתקפה שהייתה בעיקרה טקסית על אשקלון בדרישה כי העיר תמסר לידיו, אך המלך נפטר ממחלתו בשנת 1185 בטרם יצליח להגשים את תוכניתו.
בלדווין החמישי מלך ירושלים
בסוף חודש נובמבר 1183 הוכתר בלדווין החמישי כמלך ירושלים בכנסיית הקבר. לאחר ההכתרה יצאה תהלוכה להר הבית ובליאן מאיבלין נשא את המלך-ילד על ידיו על מנת שתושבי ירושלים יוכלו לחזות במלכם החדש. בהר הבית ערכו הבורגנים של ירושלים סעודת פאר ואירחו את המלך ואצילי החצר.
בלדווין הרביעי כינס אספה של אצילי המדינה בה נקבעו סדרי העוצרות של הממלכה, ריימון השלישי הוכרז כעוצר בשמו של בלדווין החמישי הקטין והאפוטרופסות על הילד נמסרה לידי ז'וסלין דה קורטני, דודו של המלך מצד האם. בעת העוצרות נמסרו מצודות הממלכה לידי המסדרים הצבאיים. באותה אספה נקבע כי במקרה של מות המלך תיקבע ההחלטה על היורש על ידי הכס הקדוש ומלכי אירופה שידונו בזכויות של האחיות הטוענות לכתר סיביל ואיזבל. סידור זה נועד, על פי דברי פרופ' יהושע פראוור, לבלום ולהרחיק את סיביל ובעלה מכס המלוכה.
בשנת 1184 יצא צבא מוסלמי גדול ממדים מכל רחבי האימפריה האיובית החדשה לכבוש את מבצר כרכ. צבא צלבני פרץ את המצור והכריח את המוסלמים לסגת - שוב - תוך שהם זורעים הרס בשומרון, המאמץ המוסלמי הסתיים בבושה ושני הצדדים שהגיעו לאפיסת כוחות. עם מות המלך בלדווין הרביעי הוסכם בשנת 1185 על שביתת נשק לתקופה של 4 שנים.
בשנת 1186 נפטר לפתע בלדווין החמישי בגיל תשע בלבד ונקבר בכנסיית הקבר.
מאבקי הכוח לאחר מותו
מותו של בלדווין החמישי עורר לפעולה את מפלגת חצר המלוכה, שניצלה את מעמדה החוקי של סיביל כיורשת חוקית לכתר על מנת לקדם את בעלה גי דה ליזיניאן כטוען לכתר. מול עמד ריימון השלישי שכינס מועצת אצילים בשכם והציע להכתיר את איזבל בתה של מריה קומננה ובעלה אונפרוא הרביעי כשליטים של ממלכת ירושלים. מפלגת החצר נותרה חופשית לפעול בירושלים, אליה הגיעו גי וסיביל ממקום גלותם באשקלון, במקביל פעלו אצילי החצר במהירות ותפסו את השלטון בערים המרכזיות של הממלכה והכף הוכרעה סופית משנצטרף לשורות ז'ראר דה רישפור, מפקד המסדר הטמפלרי ואויב אישי של ריימון השלישי. בשלב זה לא ניתן היה לעצור את המומנטום של מהפכת הבזק וב-20 ביולי 1186 הוכתרו גי וסיביל בכנסיית הקבר במהלך שקבע דה פקטו את זהות מלך ירושלים. ריימון מטריפולי, שחשש לחייו, הסתגר בטבריה, בעוד מפלגת האצילים המקומית מתפוררת וראשיה נשבעים אמונים למלך החדש, תחת לחץ הנסיבות ומחשש (מבוסס) כי גי דה ליזיניאן יפעל לנשל אותו בכוח ממעמדו ונכסיו, כרת ריימון השלישי ברית והסכם שביתת נשק נפרד עם צלאח א-דין ובכך הכתים עצמו לעולמים כבוגד.
ביל קובס
וילברט "ביל" קובס (באנגלית:  Wilbert "Bill" Cobbs; נולד ב-16 ביוני 1934) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. מוכר בזכות תפקידיו בסרטים "שומר הראש", "לילה מוטרף במוזיאון","ארץ אוז", "הקפיצה הגדולה" ו"צבע הכסף".
ביוגרפיה
קובס נולד בקליבלנד. בצעירותו כשחקן מתחיל השתלב בהצגות תיאטרון בתיאטרון האפרו אמריקאי "בית קראמו" שבעיר מגוריו, שם שיתף פעולה עם השחקן המצליח אוסיי דייוויס. בגיל 36 נסע קובס לניו יורק כדי לעבוד כשחקן, קובס אף דחה משרה במחלקת המכירות של NBC על מנת שיוכל לפנות לעצמו זמן להיבחן לאודישנים.
קובס החל את דרכו כשחקן בשנות ה-80 של המאה ה-20 בהן התבלט בעיקר בסרטו של מרטין סקורסזה "צבע הכסף" בתפקיד משני לצידם של פול ניומן וטום קרוז ובדרמה "דומיניק ויוג'ין" בתפקיד מר ג'ונסון המעסיק של דומיניק (טום הולס). ב-1990 שיחק קובס בהפקת NBC המוערכת "יום הקישוט" לצידו של ג'יימס גארנר בתפקיד גי פניוול. ב-1991 הופיע בדרמת הפשע "עיר החטאים" בתפקיד האיש הזקן היוצא כנגד סוחר הסמים נינו בראון (ווסלי סנייפס) ובסרט האימה של וס קרייבן "האנשים שמתחת למדרגות" בתפקיד סבא בוקר.
קובס זכה להכרה בשנת 1992 לאחר שקיבל תפקיד גדול במותחן המצליח בהפקת קווין קוסטנר "שומר הראש" בתור ביל דבאני מנהלה האישי של הכוכבת רייצ'ל מארון (ויטני יוסטון). בזכות התפקיד הצליח קובס לשדרג את מעמדו וזכה להופעות בסרטם של האחים כהן "הקפיצה הגדולה" בתפקיד מוזס מפעיל השעון, בקומדיה המוזיקלית של טום הנקס "מה שאת עושה לי" בתור נגן הג'אז דל פקסטון ובסרטים המשפחתיים "אייר באד" בתור המאמן ארתור צ'ייני, ו"פלוק".
בשנת 2006 שיחק קובס בסרט ההרפתקאות הקומי שובר הקופות "לילה מוטרף במוזיאון" בתפקיד השומר רג'ינלד. ב-2009 הופיע קובס בדרמה "מסיבת ההלוויה שלי" לצידם של רוברט דובאל וביל מארי בתפקיד צ'ארלי ג'קסון. בשנת 2011 השתתף בתפקיד הסבא בקומדיה המוזיקלית "החבובות". בשנת 2013 שיחק קובס בפנטזיית ההרפתקאות המצליחה של סם ריימי "ארץ אוז" בתפקיד מאסטר טינקר.
MIREA – האוניברסיטה הטכנולוגית הרוסית
MIREA – האוניברסיטה הטכנולוגית הרוסית (ברוסית: МИРЭА — Российский технологический университет, בעבר מכון מוסקבה להנדסת רדיו, אלקטרוניקה ואוטומציה) הוא מוסד להשכלה גבוהה במוסקבה, שהוקם בשנת 2015 כתוצאה ממיזוג של MIREA, MSUIECS, MITHT ומספר ארגוני חינוך, מדע, עיצוב וייצור. האוניברסיטה מעניקה הכשרה בתכניות חינוכיות בתחומי ה-IT, אבטחת מחשבים, אלקטרוניקה, הנדסת רדיו, רובוטיקה, כימיה, ביוטכנולוגיה ועוד, וכן נותנת אפשרות לקבל השכלה נוספת.
RTU MIREA היא אחת האוניברסיטאות הרוסיות הגדולות ביותר המספקת הכשרה ב-112 תחומים והתמחויות (תואר ראשון, מומחה, תואר שני, לימודי תואר שני). יש לה רשת מפותחת של מרכזי מחקר, מעבדות מדעיות ולשכות עיצוב סטודנטים.
מדי שנה מוקצים 4,367 מקומות במימון המדינה לנכנסים לשנה הראשונה. נכון להיום לומדים באוניברסיטה כ-26,000 סטודנטים. כ-1,300 סטודנטים זרים מ-80 מדינות בעולם עוברים הכשרה במכון לחינוך בינלאומי של RTU MIREA. עם סיום הלימודים ב- MIREA - האוניברסיטה הטכנולוגית הרוסית, הבוגרים מקבלים דיפלומה ממלכתית.
האוניברסיטה מיישמת תוכניות חילופי אקדמיות ותעודות כפולות עם האוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו (איטליה), האוניברסיטה הטכנולוגית של צפון סין (סין), אוניברסיטת Yang Ming Jiao הלאומית (טייוואן), אוניברסיטת Saitama (יפן). RTU MIREA מבצעת את תפקידי לשכת התיאום של חילופי הנוער הרוסי-יפני השנתי.
מרכז ההצלה
מרכז ההצלה הוא ארגון המזוהה עם העדה החרדית שהוקם בשנת 2015 ופועל למניעת גיוס חרדים לצה"ל.
הארגון עורך פעילות הסברה ומפעיל עמדות קבועות מחוץ ללשכות הגיוס בתל השומר, בירושלים ועוד, במטרה לעודד חרדים לא להתגייס ולהעניק להם הדרכה משפטית בעניין.
רקע ופעילות
בשנת 2014 חוקקה הכנסת את התיקון לחוק הגיוס, לאחר שבג"ץ פסל את חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם. בתיקון, כמו בהחלטות ממשלה קודמות, הוגדרו יעדי גיוס שנתיים של אלפי בוגרי חינוך חרדי, במספרים גדלים, במטרה לגייס לצה"ל חרדים רבים באופן הדרגתי. בעקבות זאת הוקם הארגון. לפי תפישת הארגון גיוס חרדים לצבא, גברים ונשים, הוא בגדר יהרג ואל יעבור.
מרכז הארגון בשכונת מאה שערים בירושלים. ע"פ נתוני המרכז, עד כה נעזרו בו אלפי חרדים לצורך קבלת מעמד 'בני ישיבה', לאחר שזה הוסר מהם או לא הוענק להם.
צ'נדרה וילסון
קריירה
כמו כן, הופיעה בסדרות טלוויזיה שונות: "משפחת קוסבי" (1989), "סקס והעיר הגדולה" (2002), "הסופרנוס" (2004). בשנת 2005 לוהקה לתפקיד ד"ר מירנדה ביילי בסדרת הדרמה "האנטומיה של גריי".
מרכז ההצלה
רקע ופעילות
הארגון עומד בקשר עם עורכי דין ומשלם להם כדי שיסייעו לפונים אליו להימנע משירות בצה"ל. עורכי הדין מגישים עבורו עתירות לבג"ץ בנושאים אלה. לאחר שבג"ץ ביטל את התיקון לחוק הגיוס ב-12 בספטמבר 2017, עתר הארגון לבג"ץ בטענה שצה"ל אינו יכול לגייס את מי שלא התייצבו בלשכות הגיוס, בשוגג או במכוון, וצה"ל לא פעל לגייסם במשך שנתיים. בספטמבר 2018 דחה בג"ץ את בקשת המדינה להחליט בעניין, ובכך הקפיא למעשה את גיוסם של חרדים מקבוצה זו עד לחקיקת חוק גיוס חדש.
צ'נדרה וילסון
קריירה
בשנת 2018 החלה לשחק בדמותה של ד"ר מירנדה ביילי בסדרת הטלוויזיה "תחנה 19", הספין אוף של האנטומיה של גריי, בה היא מככבת.
חיים אישיים
וילסון נשואה ואם לשלושה ילדים: סרינה, שנולדה ב-1995, ג'וי, שנולד ב-1998, ומייקל, שנולד ב-31 באוקטובר 2005.
מרכז ההצלה
רקע ופעילות
הארגון מפעיל פרסום והסברה בערים החרדיות וכן מטה מתנדבים ומתנדבות המוצבים באופן קבוע מול לשכות הגיוס.
בין התומכים הבולטים של הארגון: גאב"ד העדה החרדית הרב יצחק טוביה וייס והרב יעקב מאיר שכטר מחסידות ברסלב.
מרכז ההצלה מפעיל את איחוד הישיבות, עמותה המאגדת ישיבות מחוגי "היישוב הישן" וקהילות העדה החרדית, ומייצגת אותם מול שלטונות צה"ל, כחלופה לוועד הישיבות, שאותו רואים אנשי הארגון כמשתף פעולה של הצבא.
חקירת משטרה בעניין הארגון
באוגוסט 2017 פשטה משטרת ישראל על משרדי הארגון במאה שערים, בחשד שפעיליו מעורבים בפעילות בלתי חוקית. רבים מתומכי הארגון התקבצו למקום וניסו למנוע את כניסת השוטרים תוך הפרות סדר. חלקם נעצרו ונגד אחרים הוגשו כתבי אישום. פעילות המשטרה סוקרה בהרחבה בעיתוני העדה החרדית וחסידות סאטמר, שטענו כי המשטרה נהגה באלימות כלפי אנשי הארגון ותושבי השכונה. הארגון טען כי מדובר ברדיפה פוליטית משום שהוא מסייע לחרדים לשמור על זכותם שלא להתגייס, בניגוד ליעדי הממשלה.
הפטרוגליפים של ימת אונגה והים הלבן
האתרים כוללים יותר מ-4,600 פטרוגליפים שנחרתו בסלעים שפניהם הוחלקו על ידי קרחונים במהלך התקופה הנאוליתית המאוחרת, באלף החמישי לפני הספירה. זהו אחד האתרים הגדולים מסוגו באירופה, שאמנות הסלע בו מתעדת את התרבות הנאוליתית בפנוסקנדיה. אתר המורשת כולל 33 אתרים בשתי קבוצות המרוחקות 300 ק"מ זו מזו: דמויות אמנות הסלע באגם אונגה מייצגות בעיקר עופות, חיות, דמויות חצי אדם וחצי חיות, וכן צורות גאומטריות שיכולות לסמל את הירח והשמש. הפטרוגליפים של הים הלבן מורכבים בעיקר מתחריטים, המתארים סצנות ציד וניווט, עם הציוד הנלווה, וכן עקבות רגליים של בעלי חיים ובני אדם. ציורי הסלע קשורים ליישובים ובתי קברות.
הנרי מנסיני
הנרי מנסיני (באנגלית: Henry Mancini; 16 באפריל 1924 - 14 ביוני 1994) היה מלחין, מנצח ומעבד מוזיקלי אמריקאי, שנודע במיוחד במוזיקה שכתב לסרטים ולטלוויזיה. הוא זכה במספר שיא של עשרים פרסי גראמי, כולל "פרס גראמי למפעל חיים" שהוענק לו לאחר מותו ב-1995. יצירותיו הנודעות ביותר היו מוטיב הנושא הג'אזי בסדרת סרטי "הפנתר הוורוד" ובסדרת הטלוויזיה "פיטר גאן", השיר "Baby Elephant Walk" מהסרט "הטארי!", והשירים "נהר הירח" (Moon River) ו"ימים של יין ושושנים" (Days of Wine and Roses).