cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סם ברנס
קרן המחקר לפרוגריה
הוריו של ברנס, סקוט ברנס ולזלי גורדון, שניהם רופאי ילדים, קיבלו את אבחנתו הרפואית של בנם בהיותו בן פחות משנתיים. כשנה לאחר מכן, הם הקימו את קרן המחקר לפרוגריה במאמץ להגביר את המודעות שבדבר המחלה, לקדם מחקר על מנת להבין את הגורמים למחלה ודרכי טיפול אפשריות בנוסף להצעת משאבים לטובת תמיכה בסובלים מהמחלה וקרוביהם.
חיים אישיים
למרות מצבו הבריאותי, הוא היה מלא התלהבות: למתמטיקה ומדעים, קומיקס, צופים (הוא אף הגיע לדרגת "צופה נשר" בצופים האמריקאים), ניגן בתופים והיה חבר בקבוצות הספורט באזור בוסטון.
הוריה קרפ
הוריה קרפ (Horia Carp) (1869–1943) היה היסטוריון ופובליציסט, פוליטיקאי ומנהיג יהודי רומני, היה העורך של השבועון Curierul israelit ושל הירחון היהודי Cultura, פעיל ציוני כללי, בקרן קיימת לישראל, ובמסגרת התאחדות יהודי רומניה. בשנים 1927–1928 ו-1929–1931 כיהן קארפ כחבר בסנאט של רומניה. לצידו של וילהלם פילדרמן הוא מילא את התפקיד של מזכיר כללי של איחוד הקהילות היהודיות בממלכה הישנה. הוא היה אביו של מתתיאס קרפ (מחבר הספר השחור). בשנת 1943 עלה לארץ ישראל.
ילדות וצעירות
הוריה קארפ נולד בשנת 1869 בעיירה חרלאו, בחבל מולדובה שב רומניה, בשם יהושע מיכאל קארפ למד בבית ספר יסודי בחרלאו ואת לימודיו התיכוניים עשה בבוטושאן. אף על פי שהיה דור שלישי של יהודים ברומניה, לא יכול היה בצעירותו להתאזרח, אולם שירת שירות חובה בצבא רומניה. הוא למד בהמשך רפואה באוניברסיטת יאשי אולם הפסיק לימודים אלה בשנה האחרונה כדי להיות עיתונאי.
הקריירה העיתונאית והפוליטית
בשנת 1891 פרסם קארפ לראשונה יצירה ספרותית - הסיפור הקצר Sfântul Nicolae ("ניקולאיה הקדוש") במגזין "Ilustrațiunea Română" (האיור הרומני). בהמשך תרם קטעי ספרות לכתבי עת רבים, כמו Lumea Nouă (העולם החדש), Lumea nouă ilustrată (העולם החדש המאוייר), Răsăritul (הזריחה), Românul (הרומנ ), Muncitorul (הפועל), Evenimentul (האירוע), Luptătorul (הלוחם) Adevărul (האמת = אדוורול), Patriotul (הפטריוט)
אחרי שהקים את המגזין ביידיש "דער יידישע גייסט" (הרוח היהודית) יחד עם העיתונאי אליעזר רוקח (1914-1854)) יליד ארץ ישראל. מגיל צעיר התגייס בתנועה הציונית. בדצמבר 1901 השתתף קארפ בקונגרס הציוני החמישי בבזל, כנציג הציונים מהעיר רומן. ב בין אוקטובר 1901 ובין אוגוסט 1904 ערך בבוקרשט את השבועון בשפה הרומנית מבשרת ציון. שבועון זה הגדיר עצמו כבעל מגמה ציונית וב-1904 והחל משנת 1904 קרא לעצמו כתב העת הציוני'. קארפ הקדיש בהמשך את עצמו בהמשך לפעילות במסגרת "איחוד היהודים הילידים" (מ-1923 - "התאחדות יהודי רומניה") הלא ציונית ובשנת 1906 ייסד את הביטאון החצי-רשמי של הארגון, Curierul Israelit ("השליח היהודי") וערך אותו למשך כארבעים שנה. בעיתון זה הביע קארפ לא פעם עמדות שגררו מתקפות עליו מצד העיתונות הציונית. החל מינואר 1911 פרסם קארפ את הירחון לספרות ולתרבות "קולטורה" ( Cultura "התרבות"). שהוגדר כ"כתב עת מאויר לאמנות וספרות התחייה היהודית". הופעתו הופסק כעבור שבעה חדשים בלבד, ביוני 1911. סדרה שנייה של Cultura הופיעה בין מאי 1932 לאוגוסט 1940. ב-Cultura פרסם קארפ דברי ספרות ותרגומים מאת מחברים יהודים, הציג הישגים של יהודים בכל תחומי התרבות והמדע, מאמרים בתחום "מדע היהדות", הציג פעולות המכון לתרבות שליד בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט וכו'. בין השנים 1927–1928 ו-1929–1931 כיהן הוריה קארפ בסנאט הרומני מטעם המפלגה הלאומית - ליברלית.
בשנים 1928–1929 הוא הרצה באוניברסיטה העממית ע"ש ניקולאיה יורגה כנציג הציונים הכלליים פעל קארפ כמנהל הקרן הקיימת לישראל בבוקרשט ופרסם מגזין תעמולתי בשם "ארץ ישראל" שנועד לעודד איסוף כספים למען רכישת אדמות בארץ ישראל.
בימי מלחמת העולם השנייה
מהלך מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשטבינואר 1941 נעצר יחד עם בנו, מתתיאס, ושניהם הובאו לקומיסריאט 15 של המשטרה ברחוב מאטיי בסאראס בבוקרשט, שם עונו. . בנובמבר 1942 נכלל ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו. מאוחר יותר עלה לארץ ישראל. הוא הצליח לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בירושלים. הוריה קארפ נפטר בשנת 1943 והובא לקבורה בכפר ברוך, יישוב שנוסד בשנת 1924 על ידי יהודים שעלו מרומניה. בזמנו במסגרת פעילות בקרן קיימת תרם קארפ להקמתו.
פעילותו הספרותית
סיפוריו של קארפ התמקדו בחיי היהודים ברומניה, בעיקר בני המעמד הנמוך - דמויות כמו של ינקל טלאל בסיפור Sbucium (לבטים - 1903) חיים רוכל (Haim mafagiu), אברם השדוף (Avram slăbănogul) הנכון להקרבה עצמית או טאובה מוכר המים (Tauba sacagiu) מהקובץ "נפשות עייפות" (Suflete obosite). בקובץ הסיפורים "Gânduri fărâmate" (מחשבות שבורות) נגע קארפ בבעיות של הגירה וציונות. הקובץ "Din vremuri de urgie" (זמנים של מצוקה) (1924) מספר על האפליה נגד הלוחמים היהודים בצבא הרומני בימי מלחמת נעולם הראשונה, לרבות הגורל הטרגי של כמה יהודים שנידונו למוות כ"עריקים".
כתיבתו הפוליטית והפולמוסית
הוריה קארפ עסק הרבה בפולמוסים נגד הכתיבה האנטישמית שרווחה ברומניה בסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20. הוקיע את שנאת החינם נגד היהודים ב"תשובה לרמיזותיו של מר בוגדן דויקה" ( Răspuns insinuărilor d-lui Bogdan Duică), הבליט את תרומת היהודים להתקדמות האנושות, סינגר על ההיהדות כמו ב"הזרים בתנ"ך ובתלמוד" ("Străinii în Biblie și Talmud" ) וב"הקהילה, חשיבותה ההיסטורית" (Comunitatea, importanța sa istorică) (1936). תרגם ועיבד את "תולדות היהודים" מאת גרץ בשני כרכים.
כתיבה פוליטית
הכוללים:
מאמרים והרצאות על יהדות וספרות
Douǎ conferințe : judaismul, o concepție socialǎ ; opera lui I.L. Peretz / Horia Carp
לקריאה נוספת
(אלכסנדרו מירודן - לקסיקון בלתי קונבנציונלי של הסופרים היהודים כותבי רומנית)
חסידות חלם
חסידות חלם היא חסידות פולנית. מייסדה היה רבי יוסף קעזיס.
תולדות החסידות
רבי יוסף קעזיס, בן הרב מרדכי היה תלמידו של החוזה מלובלין. היה מיוחס בן אחר בן עד הב"ח וכן היה מיוחס ל "פנים מאירות". שימש כרב בלברטוב, יאנוב ובחלם. חתנו היה רבי חיים דב מיאנובה.
רבי אריה לייב, בנו של רבי יוסף, מילא את מקום אביו. רבי אריה לייב נולד בשנת תקס"ה, היה חתנו של רבי מאיר מאפטא בעל ה'אור לשמים'. בשנת תרי"א עבר מחלם לטומשוב שם שימש גם כרב. נסע לרבי ישראל מרוז'ין ולרבי שלום רוקח מבעלזא אף אחרי ששימש כאדמו"ר. היה עשיר גדול. נפטר בשנת תר"כ. בניו רבי יוסף ורבי ישראל שמואל מילאו את מקומו. חתניו היו אחיינו רבי יעקב יוסף רובין מגלגוב ורבי יעקב יצחק מבלנדוב, בנו של רבי חיים מאיר יחיאל השרף ממוגלניצא.
אדמונד מורל
אדמונד דנה מורל (באנגלית: Edmund Dene Morel; 10 ביולי 1873 - 12 בנובמבר 1924) היה עיתונאי, סופר, פציפיסט ופוליטיקאי בריטי.
חסידות חלם
תולדות החסידות
רבי ישראל שמואל, בנו של רבי אריה לייב, מילא את מקום אביו ברבנות ואדמו"רות טומשוב. דברי תורתו נדפסו בקונטרס 'בנין מנחם'. נפטר בצעירותו בי"ג באב תרכ"ט. בנו רבי מאיר יחיאל מילא את מקומו. חתנו היה רבי יהושע השיל מבאלחוב. רבי יהודה זונדל, בן רבי פנחס בן רבי אריה לייב שימש כאדמו"ר בלבוב. אמו התחתנה בשנית עם רבי אורי מסאמבור שחינכו ומינהו לאדמו"ר. נרצח בשואה בלבוב.
אדמונד מורל
מורל מילא תפקיד משמעותי בתנועה הפציפיסטית הבריטית במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1917 הוא נכלא למשך שישה חודשים על פעילותו נגד המלחמה, שהשפיעה באופן על בריאותו. לאחר המלחמה הוא ערך את כתב העת "Foreign Affairs", ובאמצעותו מתח ביקורת חריפה על מה שהוא החשיב לתוקפנות צרפתית והתייחסות לא נכונה למעצמות המרכז המובסות. כחלק ממסע הבחירות שלו נגד הצרפתים, הוא הפך לתומך האנגלי החשוב ביותר בקמפיין Black Shame הגזעני, שהאשים את הכוחות הצרפתים השחורים בהתפרעות נגד אוכלוסיית הריין הכבושה.
רקע כללי
מורל נולד בפריז. אביו, אדמונד מוריל דה וויל, היה עובד מדינה צרפתי. אמו אמלין דה הורן הייתה ממשפחת קווייקרים אנגלית. אדמונד נפטר כשבנו היה בן ארבע ולא השאיר פנסיה. משפחת בעלה דחתה את האלמנה ובנה. כתוצאה מכך, אמליין החליפה את שמה לדוויל וגידלה את בנה בכוחות עצמה. כדי להוציא את בנה מהשפעת הבעיות המשפחתיות, היא עבדה כמורה כדי שתוכל לשלוח אותו לפנימייה. הוא למד בשני בתי הספר- אחד באיסטבורן ובהמשך בבית הספר המודרני בבדפורד.
כאשר אמלין דוויל חלתה בשנת 1888, הכסף עבור דמי הלימוד כבר לא היה זמין ואדמונד נאלץ לחזור לפריז לעבוד כפקיד בנק. הוא הצליח להעביר את אמו בחזרה לבריטניה בשנת 1891. חמש שנים אחר כך הוא הגיש בקשה להתאזרחות כבריטי והחליף את שמו.
הוא התחתן עם מרי ריצ'רדסון באותה שנה. נולדו להם חמישה ילדים. בתו סטלה התחתנה עם היועץ הפוליטי הפולני ג'וזף רטינגר בשנת 1926. נולדו להם שתי בנות.
תגליות בחברת הספנות
בשנת 1891 השיג מורל משרת פקידות בחברת הספנות "אלדר דמפסטר" בליברפול. כדי להגדיל את הכנסותיו ולפרנס את משפחתו החל מורל משנת 1893 לכתוב מאמרים נגד מדיניות האפליה הכלכלית הצרפתית, מה שפגע בעסקיה של חברת הספנות. הוא היה ביקורתי כלפי משרד החוץ על כך שאינו תומך בזכויותיהם של אפריקאים תחת שלטון קולוניאלי. חזונו על אפריקה הושפע מספריה של מרי קינגסלי, מטיילת וסופרת אנגליה, שהפגינה אהדה לעמים אפריקאים וכבוד לתרבויות שונות, שהיו נדירות מאוד בקרב האירופאים באותה תקופה.קבוצות כמו "אגודת ההגנה על האבוריג'ינים" כבר החלו להפיץ פרסומים נגד זוועות לכאורה בקונגו.
מורל שוחח על הפערים עם ראש קו הספנות, שהגיב בקור רוח ובביטול. החברה הציעה במהרה למורל קידום בארץ אחרת, בתמורה לשתיקתו. מורל סירב ועזב את החברה בשנת 1901 כדי להיות עיתונאי במשרה מלאה.
עיתונאות ואיגוד הרפורמות בקונגו
בשנת 1900 הפיח מורל רוח חיים חדשים במערכה נגד מדינת קונגו (מערכה שהתחילה עשור קודם לכן על ידי ג'ורג' וושינגטון ויליאמס האמריקני) דרך סדרת מאמרים המפרטת את תגליותיו על חוסר האיזון בסחר במדינת קונגו. המידע הפנימי שלו הפך לרב עוצמה נגד הניצול. בשנת 1903 הוא ייסד עיתון משלו, "הדואר המערב אפריקני", בשיתוף פעולה עם ג'ון הולט, איש עסקים וחברה של מרי קינגסלי, שחשש ששיטות מדינת קונגו החופשית תיושמנה גם בשאר המושבות המערב אפריקה. העיתון זכה לגיבוי כספי ראשוני מסר אלפרד לואיס ג'ונס, מעסיקו לשעבר של מורל בחברת הספנות, ככל הנראה בניסיון אחרון למתן את ביקורתו של מורל על החברה. אולם ג'ונס הפסיק במהרה את תמיכתו. מורל פרסם מספר עלונים וספרו הראשון, "ענייני מערב אפריקה". דו"ח רוג'ר קייסמנט מ -1904 אישר את האשמותיו של מורל.
בשנת 1903, בלחץ הקמפיין של מורל, קיבל בית הנבחרים הבריטי החלטה שמוחה על הפרות זכויות אדם בקונגו. לאחר מכן, הקונסול הבריטי בקונגו, רוג'ר קייסמנט, נשלח על ידי משרד החוץ לבדיקת הנושא. קייסמנט נדהם מעדויות הזוועה שגילה וכתב דו"ח ב-1904, שהופץ לעיתונות בלונדון עוד לפני שחרורו הרשמי. מורל הוצג בפני קייסמנט על ידי חברם המשותף הרברט וורד רגע לפני פרסום הדו"ח והבין שבקייסמנט הוא מצא את בעל הברית שחיפש.
קייסמנט שכנע את מורל להקים ארגון לטיפול ספציפי בשאלת קונגו - "האגודה לרפורמות בקונגו". בגלל המגבלות שהוטלו על קייסמנט בתפקידו הרשמי, מורל היה ראש הארגון. שלוחות של האגודה, הוקמו גם במקומות רחוקים כמו ארצות הברית.
האגודה לרפורמות בקונגו זכתה לתמיכה של סופרים מפורסמים כמו ג'וזף קונרד, ארתור קונאן דויל פעיל זכויות האזרח ב.ט. וושינגטון, ומארק טוויין. קונן דויל כתב על הפשע בקונגו בשנת 1908, [22] ואילו טוויין נתן את התרומה המפורסמת ביותר בעזרת הסיפור הקצר הסאטירי על המלך לאופולד.
עם זאת, בני בריתו הטובים ביותר של מורל היו המיסיונרים הנוצרים שסיפקו לו תצלומים של הזוועות כעדי ראייה. כמו אלה שפורסמו על ידי האמריקאים ויליאם מוריסון וויליאם הנרי שפרד, והבריטים ג'ון הוביס האריס ואליס האריס. טייקון השוקולד הבריטי ויליאם קדברי, שהיה קוואקר, היה אחד התומכים הפיננסיים העיקריים של מורל. המנהיג הסוציאליסטי הבלגי אמיל וונדרוואלדה שלח לו עותקים של דיונים פרלמנטריים בלגיים וגויס על ידי מורל כדי להגן בהצלחה על המיסיונרים שפרד ומוריסון פרו בונו בתביעת לשון הרע שהובאה על ידי חברת הגומי קאסאי.
בשנת 1905 זכתה התנועה בניצחון כאשר ועדת חקירה, שהוקמה (בלחץ חיצוני) על ידי המלך ליאופולד השני עצמו, אישרה באופן מהותי את ההאשמות שהושמעו בנוגע לממשל הקולוניאלי. אל מול הלחץ הציבורי והדיפלומטי הגובר, בשנת 1908 הועברה קונגו לממשלת בלגיה והושמה תחת ריבונותה. למרות זאת, מורל סירב להכריז על סיום המערכה עד שנת 1913 מכיוון שהוא רצה לראות שינויים בפועל במצב המדינה. האגודה לרפורמות בקונגו סיימה את פעילותה בשנת 1913.
מדיניות חוץ
במהלך משבר אגאדיר ב-1911, מורל היה מלא אהדה לגרמניה והתנגד למה שראה שבריטניה וצרפת עושות, כמו גם נחשף לדיפלומטיה חשאית בין המדינות המעורבות. הוא כתב את ספרו "דיפלומטיה במרוקו" (1912) כדי להביע את השקפותיו בנושא. בשלב זה הוא נבחר גם על ידי המפלגה הליברלית כמועמד לבית הנבחרים של בירקנהד.
פציפיזם ו"הפיקוח הדמוקרטי המאוחד"
ככל שהמתח גבר לקראת מלחמת העולם הראשונה, מורל שוב הזדהה עם גרמניה. הוא לא התכוון לעמוד לצדה של בלגיה בלחץ גרמני, והתנגד לכך שבריטניה וצרפת תהיינה מעורבות במלחמה. הוא הטיף לנייטרליות אך עם פרוץ המלחמה הוא הבין כי המאבק אבוד. עם צ'ארלס טרווליאן, נורמן אנג'ל ורמזי מקדונלד הם הקימו את קבוצת הלחץ "הפיקוח הדמוקרטי המאוחד" (UDC) כדי ללחוץ על מדיניות חוץ מאוזנת יותר. מורל היה מזכיר הארגון עד מותו.
הדרישות העיקריות שלהם היו: (א) כי בעתיד, כדי למנועה דיפלומטיה חשאית, צריכה להיות שליטה פרלמנטרית על מדיניות החוץ. (ב) צריך להיות משא ומתן לאחר המלחמה עם מדינות אירופיות דמוקרטיות אחרות בניסיון להקים ארגון שיסייע במניעת סכסוכים עתידיים. (ג) כי בתום המלחמה אין להטיל תנאי שלום משפילים על האומה המובסת ולא לארגן מחדש את הגבולות באירופה, באופן מלאכותי, שכן הדבר עשוי לספק סיבה למלחמות עתידיות.
"הפיקוח הדמוקרטי המאוחד" הפך לארגון החשוב ביותר מבין כל הארגונים נגד המלחמה בבריטניה, ומספר חבריו הגיע ל 650,000 עד שנת 1917. אומץ לבו הפוליטי של מורל זכה לשבחים על ידי אנשים כמו ברטראנד ראסל והסופר רומיין רולנד, אך תפקידו המוביל בתנועה, חשפה אותו להתקפות אלימות שהובילה העיתונות הפרו-מלחמתית. הוא הוצג כסוכן של גרמניה ב"דיילי אקספרס ", עיתון שרשם גם פרטים על פגישות ה UDC העתידיות ועודד את קוראיו להשתתף בהם ולפרק אותן. האשמה זכתה לאמינות מסוימת כאשר רוג'ר קייסמנט, האירי, שהיה ידוע כחבר ותומך של מורל, הוצא להורג בעבור בגידה (הוא יצר קשר עם הגרמנים כבקשת תמיכה בלאומיות אירית). מורל היה גם קורבן לתקיפות פיזיות מזדמנות.
מאסר
ב־22 באוגוסט 1917 נערך חיפוש בביתו של מורל והתגלו עדויות לכך ששלח עלון של האגודה לרומיין רולנד בשווייץ, מדינה נייטרלית. זו הייתה הפרה של חוק הגנת הממלכה. מורל נידון למאסר של שישה חודשים, אותו ריצה בכלא פנטונוויל. אף על פי שהוא, יחד עם פציפיסטים אחרים, זכו לקבל כמה פריבילגיות נוספות בהשוואה לרוב האסירים, התנאים בכלא היו קשים מאוד, ובריאותו של מורל נפגעה קשה. ברטרנד ראסל תיאר את מצבו עם שחרורו: "שערו לבן לחלוטין (כמעט ולא היה בו גוון של לבן לפני כן) כשיצא לראשונה, הוא התמוטט לחלוטין, פיזית ונפשית, בעיקר כתוצאה ממיעוט האוכל. לדבריו, הוא קבל רק שלושת רבעי שעה במשך היום לקרוא - שאר הזמן הוא הועסק בעבודות כלא." הוא שוחרר בינואר 1918.
חברות במפלגת הלייבור העצמאית
באפריל 1918 מורל הצטרף למפלגת הלייבור העצמאית, והחל להפיץ את רעיונותיו במפלגה, שאימצה את השקפתו הביקורתית על חוזה ורסאי. מורל הסביר את החלטתו להצטרף למפלגת הלייבור העצמאית: "מזמן אני נוטה לעבר העמדה הסוציאליסטית - ידוע שיש סוציאליזם ויש סוציאליזם, ושלי הוא מהסוג הסביר והמתון. כשאני מסתכל על המאמצים הציבוריים שלי לאורך השנים נראה לי שהייתי סוציאליסט כל חיי.."
חוזה ורסאי
מורל התייחס בביקורת קשה כלפי חוזה ורסאי, והזהיר כי הוא יביא למלחמה נוספת. הוא התנגד במיוחד למושג "אשמת מלחמה" ולהטלת המנדט על מושבות גרמניה לשעבר. הנושא האחרון הפך למוקד בספרו The Black Man's Burden (1920).
הוא לא ויתר על הקריירה כעיתונאי, והפך למנהל "המגזין לענייני חוץ". ענייני חוץ הפכו לקול משמעותי של השמאל האנגלי על פוליטיקה זרה באותה תקופה, שיוצג בהשקפותיה של "הפיקוח הדמוקרטי המאוחד". במאמריו האשים מורל את צרפת ואת האימפריה הרוסית – ולא את מעצמות הציר – בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. ביקורתו הייתה בוטה כלפי האימפריאליזם הצרפתי. מאמריו של מורל אף זלזלו בגורלה של האומה החדשה הונגריה, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית בראשית מלחמת העולם הראשונה. ממלכת הונגריה לשעבר הופשטה יותר משני שלישים משטחה וממרבית אוכלוסייתה באמנת טריאנון משנת 1920. מורל הציג את הונגריה כקורבן של אונס צרפתי.
"אימה שחורה על הריין"
בכתבה טען מורל כי צרפת "דוחפת את הנקמה הפראית השחורה שלה ללב גרמניה". כוונתו הייתה להתנהגות החיילים הצרפתים האפריקאיים - "הפראים האפריקאים הפרימיטיביים, נשאי העגבת, הפכו לאימה וטרור" עבור אזרחי הריין. במאמרו טען מורל כי החיילים הסנגלים המשרתים בצבא הצרפתי היו "ברברים אפריקאים פרימיטיביים" ש"מלאו את תרמילי הגב שלהם בגלגלי עיניים, אוזניים וראשי האויב ".
מורל כתב במאמרו:"שם [בריין] הם [החיילים הסנגלים] הפכו לטרור ואימה שאי אפשר לתאר בסביבה הכפרית, אונס נערות ונשים - מסיבות פיזיולוגיות ידועות, האונס של אישה לבנה על ידי כושי מלווה כמעט תמיד בפגיעות קשות ולעיתים לא רחוקות יש תוצאות קטלניות. הפצת עגבת, רצח אזרחים חסרי הגנה. מעשים שלעיתים קרובות יוצאים מכלל שליטה. הגלגול הברברי הנורא של מדיניות ברברית, המתגלמת בחוזה השלום מחזיר את השעון 2,000 שנה לאחור".
ג'ני ומועדון החתולים
ג'ני ומועדון החתולים הוא ספר ילדים מאת הסופרת והמאיירת האמריקנית אסתר אווריל.
אדמונד מורל
"אימה שחורה על הריין"
הביטוי שאותו טבע מורל לתאר את הטרור לכאורה מצד חיילים הסנגלים באזור הריין היה "האימה השחורה על הריין". ביטוי שזכה לפרסום בינלאומי. הקמפיין נגד "האימה השחורה" גזל חלק ניכר מזמנו בארבע השנים האחרונות מחייו. מורל קבע כי "האימה השחורה" תגרום למלחמת עולם נוספת.
מורל השתמש בביטוי "אימה שחורה "כדרך לתקוף את צרפת שלטענתו גרמה ל"אימה מינית על הריין "ו"ממלכת הטרור" שלה היה "רוע ענק" שצריך לעורר "בושה בכל פינות העולם" ובסופו של דבר צריך "לתקן" של חוזה ורסאי ולהקל על גרמניה."
ג'ני ומועדון החתולים
הדמות הראשית בספר היא ג'ני לינסקי, חתולה שחורה בעלת צעיף אדום המעוניינת להצטרף למועדון החתולים השכונתי.
אדמונד מורל
"אימה שחורה על הריין"
הסוציולוגית הגרמנית איריס וויגר כתבה כי קמפיין "האימה השחורה על הריין" של מורל מעורר מבוכה רבה למעריצי מורל היום, שיעדיפו לזכור את האיש שניהל קמפיין נגד מדינת קונגו החופשית, אך למעשה שני הקמפיינים היו ביטויי של אותה גזענות. לטענתה, מורל האמין שכל האנשים השחורים הם טיפשים ונחותים מהאנשים הלבנים מכל הבחינות.
ג'ני ומועדון החתולים
זהו הספר הראשון בסדרת "הרפתקה ראשונה: קלאסיקה לראשית קריאה" מבית ההוצאות אוקיינוס ומודן הוצאה לאור.
אדמונד מורל
"אימה שחורה על הריין"
מורל היה מאוד כוחני בגינוי הניצול האכזרי של מדינת קונגו החופשית, אך האמין באימפריאליזם ליברלי, פשוט לא באימפריאליזם הנצלני האכזרי של חברת קונגו. הוא כתב שחובתם של הלבנים לשמש כ"נאמנים "עבור שחורים ו"האב הלבן הגדול "שישמור על" זכויות האדם הבסיסיות "של האפריקאים ובמקביל יכילו את הטבע "האינפנטילי" של האנשים השחורים שאינם שווים בשום דרך ללבנים. מורל עצמו לא ראה את הקמפיין שלו כגזעני והוא תמיד הציג את עצמו כאוהד האנשים השחורים.
במיוחד האמין מורל כי אפריקאים הם חסרי משמעת עצמית שישנה ללבנים. הם היו בעלי מיניות בלתי מבוקרת, נושא עליו כתב לא פעם. מורל האמין שבגלל תמותת התינוקות הגבוהה באזורים הטרופיים, האפריקאים התפתחו בצורה כזאת שאובססיביות שלהם למין יוצאת דופן, זאת כי הם זקוקים לשיעור לידה גבוה כדי לשמור על מספרם.
מורל היה אנטי-צרפתי מאוד לא רק בגלל התנגדותו לחוזה ורסאי, אלא בגלל אופי המשימה הצרפתית ("משימה תרבותית") באפריקה (לפיה כל אפריקני שהיה מוכן לקבל את השפה והתרבות הצרפתית הפכו לצרפתים ובאופן תאורטי הם שווים ללבנים). מעשים אלה הגבירו את האמונה של מורל בנחיתות הביולוגית המהותית של שחורים. מורל האמין כי האפריקאים מבצעים פשעים נגד הגרמנים בריין מכיוון שהצרפתים העצימו אותם כי הפכו אותם לצרפתים שחורים שהיו אזרחים באותה הרפובליקה כמו כל אחד אחר.
הפרלמנט
בבחירות הכלליות ב -1922, שבאו לאחר פרישתו של חבר פרלמנט המכהן, אלכסנדר ווילקי, התמודד מורל בבחירות כמועמד למקום בפרלמנט. אף על פי שקיבל פחות קולות מאשר אדווין סקרימגור, הוא זכה במושב, תוך כדי כך ניצח את אחד הנציגים היוצאים - וינסטון צ'רצ'יל, שהתמודד כליברל לאומי. מורל היה גאה בכך שניצח את צ'רצ'יל, שאותו לא העריך בגלל דעותיו.
עם התמחותו בענייני חוץ, היה צפוי שהוא יתמנה לשר החוץ בממשלת רמזי מקדונלד בשנת 1924, אך מקדונלד החליט שהוא יכהן כמזכיר החוץ הפרטי שלו. מקדונלד הוביל, אולי, כפיצוי, לניסיון לא מוצלח לתת למורל פרס נובל לשלום.
זמן קצר לאחר בחירתו מחדש בבחירות הכלליות ב -1924, סבל מורל מהתקף לב קטלני בלונדון.
מורשת
ארתור קונאן דויל התוודע למורל דרך עבודתה של האגודה לרפורמות בקונגו. ברומן "העולם האבוד" (1912) הוא השתמש במורל כהשראה לדמותו של אד מלון. הפילוסוף והפעיל ברטראנד ראסל אמר על מורל, "לאף אדם אחר שידוע לי, לא הייתה את אותה גבורה לרדוף אחרי האמת הפוליטית." ג'ורג' אורוול ב -1946, תיאר את מורל כ"איש הרואי אך נשכח למדי."
עם זאת, מסכם הוכשילד, המחאה של מורל שימשה שתי מטרות חשובות:
ראשית, הם הביאו מידע מרשים ותיעוד היסטורי ... ההישג הגדול האחר של התנועה הוא שבקרב תומכיה היא המשיכה להיות מסורת, דרך לראות את העולם. יכולת אנושית של מחאה נגד הכאב שמופעל על בן אנוש אחר...הרוח הזו עומדת בבסיס ארגונים כמו אמנסטי אינטרנשיונל.
קריסטיאנסנד
קריסטיאנסנד (בנורווגית: Kristiansand) היא עיר נמל ובירת חבל מערב אגדר בנורווגיה. העיר מדורגת כחמישית בגודלה במדינה: אוכלוסייתה 82,562 תושבים, נכון לאפריל 2011.
היסטוריה
את העיר הקים כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק בשנת 1641 כעיירת מסחר. היא נועדה להיות מרכז כלכלי שיתמוך בנוכחות הצבאית ובמאמצי בניית הביצורים באזור. הביצורים נועדו להגן על המעבר הימי במצר סקאגרק שבין האוקיינוס האטלנטי הצפוני והים הבלטי, ומכאן גם חשיבותו האסטרטגית.
חשיבות אסטרטגית זו הוכרה גם בזמן מלחמת העולם השנייה. לאחר שכבשה גרמניה הנאצית את דנמרק ונורווגיה, ביקשה גרמניה להקשות על מעבר אוניות בעלות הברית במצר, וכן לחסום עורק ימי חשוב לברית המועצות. כיוון שכך, התקינה ארבעה תותחים כבדים (380 מ"מ) בכל אחד משני צדי המצר, שנועדו ליירוט אוניות, וכיסו טווח של 55 ק"מ מכל קו חוף.
כיום מהווה העיר מרכז נופש קיצי עבור הנורווגים, ותיירים זרים עוברים בה בדרכם לערים הגדולות בנורווגיה, כשהם מגיעים למדינה במעבורות מדנמרק.
מרכז העיר נקרא "קוואדרטורן" (Kvadraturen) על שם הרשת המרובעת של רחובות מקבילים החוצים את מרכז העיר לאורכו ולרוחבו. אתרים מרכזיים בעלי עניין בעיר הם מבצר כריסטיאנהולם שנבנה בין 1662 ל-1672, הקתדרלה של קריסטיאנסנד, שנבנתה ב-1884 בסגנון נאו-גותי והיא הכנסייה הגדולה בנורווגיה ורובע פוסביין, על בתי העץ המסורתיים והציוריים של רובע העיר הישנה.
פטר חמור
ביהדות פטר חמור הוא כינוי למצות עשה, לפיה מצווים לפדות את הוולד הבכור שנולד לאתון.
על פי הכתוב בתורה יש לפדותו בשה, במקרה שלא פדו את פטר החמור, יש לערוף את ראש החמור ולקוברו.
מקור המצוות
מצווה זו מוזכרת בתורה פעמיים:
בספר שמות מוזכר כך:, פעם נוספת נזכרת המצווה בספר במדבר:.
על פי חז"ל יש לפדות רק את בכור החמור, ולא בכור של כל בהמה טמאה. בתלמוד מסופר שרבי חנינא שאל את רבי אליעזר מהו טעמה של מצוות פטר חמור:
לפי אחד ההסברים לבכור הבהמה הטמאה יש קדושה, אך מכיוון שהוא נחשב על פי התורה כמין טמא, הוא אינו יכול להיות מוקרב על גבי המזבח, ולכן יש לגרום לקדושתו להיות מופקעת על ידי פדיונו בשה. מצווה זו דומה למצוות פדיון הבן של בכור מישראל, שבו הבכור נפדה באמצעות כסף.
מצוות עריפת ראש הפטר חמור
במקרה והאדם אינו רוצה לפדות את החמור כפי המצווה, מוטלת עליו המצווה לערוף את ראש החמור כפי הכתוב בפסוק:.
קלר לכמן
קלֶר לַכמן (Claire Lachmann; 17 באוקטובר 1904, האג, הולנד – אוגוסט 1991, חיפה) הייתה היסטוריונית של האמנות, מבקרת אמנות ועיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה
לכמן נולדה בשם קלר אוּלמן (Ullmann) במשפחה גרמנית בהאג שבהולנד, ובה גדלה. בשנים 1924–1930 למדה תולדות האמנות באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת המבורג, שם למדה אצל ארווין פָּנוֹפסקי (Panofsky) ופריץ זַקסל (Saxl) (חברי "אסכולת המבורג" בתולדות האמנות). ב-1930 קיבלה תואר דוקטור בהמבורג. הדיסרטציה, בהנחייתו של זקסל, הייתה "ההיסטוריה של האנשים הראשונים באמנות של המאות ה-1 עד ה-13" (Die Geschichte der ersten Menschen in der Kunst des 1.-13. Jahrhunderts; היא לא התפרסמה כספר בגין הגירתה). בתמיכתו של אבי ורבורג נכנסה לכמן ב-1928 לעבוד במכון לתולדות האמנות בהמבורג. שימשה מרצה למבוגרים.
בארץ שימשה כתבת אמנות עבור היומון "דבר", עיתון הנשים "דבר הפועלת", וכתבה על תיאטרון ואמנות בכתב העת לתיאטרון "במה". כן שימשה בוחנת חפצי אמנות עבור ממשלת ישראל.
בנדטה פילטו
בנדטה פילטו (באיטלקית: Benedetta Pilato; נולדה ב-28 בינואר 2005) היא שחיינית איטלקייה, אלופת עולם (בודפשט 2022) במשחה ל-100 מטר חזה, פעמים ברציפות סגנית אלופת עולם (קוואנגג'ו 2019 ובודפשט 2022), אלופת אירופה (בודפשט 2021) ושיאנית עולם בעבר (2021–2023) במשחה ל-50 מטר חזה.
ביוגרפיה
פילטו נולדה וגדלה בטאראנטו.
סגנית אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה פילטו במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.00 שניות, אחרי לילי קינג מארצות הברית (29.84 שניות) ולפני יוליה יפימובה מרוסיה (30.15 שניות). בשלב המוקדמות היא קבעה שיא לאומי חדש של 29.98 שניות ועלתה ראשונה לשלב חצי הגמר.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד בדצמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בשיא לאומי ושיא עולם לנוער חדש של 29.32 שניות, לפני בת ארצה מרטינה קררו (29.60 שניות) ומונה מקשרי מאירלנד שקבעה שיא לאומי חדש של 29.87 שניות. מדליית כסף במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב בשיאנ לאומי חדש של 1:44.92 דקות, אחרי פולין שקבעה שיא לאומי חדש של 1:44.85 דקות ולפני רוסיה שקבעה אף היא שיא לאומי חדש של 1:44.96 דקות, כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 29.18 שניות.
אלופת אירופה ושיאנית עולם
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי 2021 זכתה פילטו במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.35 שניות, לפני אידה הולקו מפינלנד (30.19 שניות) ויוליה יפימובה (30.22 שניות). בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אליפות, שיא לאומי ושיא עולם חדש לנוער של 29.50 שניות. ב-22 במאי בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא עולם חדש של 29.30 שניות, שיפור לשיא העולם בן 4 השנים של לילי קינג (29.40 שניות). נוסף לכך, היא קבעה בשלב המוקדמות במשחה ל-100 מטר חזה תוצאה של 1:06.34 דקות, התוצאה הרביעית באליפות והשלישית מבין האיטלקיות, אך לא יכלה להמשיך לשלב הבא (רק שתי שחייניות מאותה מדינה יכולות להשתתף בשלבים הבאים).
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.93 דקות, לפני אנה אלנדט מגרמניה (1:05.98 דקות) ורותה מיילוטיטה מליטא (1:06.02 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזהבתוצאה של 29.80 שניות, אחרי רותה מיילוטיטה (29.70 שניות) ולפני לארה ואן ניקרק מדרום אפריקה (29.90 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:58.86 דקות, כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:07.00 דקות.
2023
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 זכתה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.04 שניות, אחרי רותה מיילוטיטה מליטא ששיפרה את שיא העולם שלה והעמידה אותו על 29.16 שניות, לפני לילי קינג מארצות הברית (29.94 שניות), בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 29.60 שניות.
איקי
איקי (ביפנית: 壱岐市) היא עיר שהוקמה ב-1 במרץ 2004. העיר ממוקמת במחוז נגסאקי שבחבל קיושו שביפן.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת כ-866 ק"מ מטוקיו, בירת יפן.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 16 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אוגוסט (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא פברואר (6 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 2,403 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (484 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (43 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה
בעיר פועל שדה התעופה איקי.
מאדאם דה לה פאייט
מארי-מדלן פִּיוש דה לה ורן, הרוזנת דה לה פָאיֶיט (בצרפתית: Marie-Madeleine Pioche de La Vergne, comtesse de La Fayette; 18 במרץ 1634 – 25 במאי 1693), הידועה יותר בשם מאדאם דה לה פָאיֶיט (Madame de La Fayette), הייתה סופרת צרפתייה. מחברת הרומן "הנסיכה מקלֶב", הרומן ההיסטורי הצרפתי הראשון.
ביוגרפיה
דה לה פאייט נולדה בפריז למשפחת אצולה. אביה היה שר הסייסים של מלך צרפת, ואמה הייתה בתו של אחד מרופאי חצר המלכות. ב־1650 נפטר אביה, ובאותה שנה אמה נישאה לרנו דה סבינייה (דודה של מאדאם דה סבינייה). מגיל 16 שימשה בחצרה של העוצרת אן מאוסטריה, אמו של המלך לואי הארבעה עשר, וקיבלה את חינוכה באיטלקית ובלטינית. השתתפה בחוגים הספרותיים שנערכו בביתה של קתרין דה ראמבוייה, ובביתה של מדלן דה סקודרי. ב־1655, כשהייתה כבת 21, נישאה לפרנסואה מוֹטיֶיה, הרוזן דה לה פאייט, שהיה מבוגר ממנה ב־18 שנה, וילדה לו שני בנים. היא התגוררה באחוזתו של בעלה בחבל אוברן שבדרום צרפת, אך ביקרה בפריז לעיתים קרובות, השתלבה בחיי החברה הגבוהה והחלה לקיים חוג ספרותי משלה. ב־1659 נפרדה מבעלה ועברה להתגורר בפריז.
ב־1662 פרסמה בעילום שם את הרומן "הנסיכה ממוֹנפֶּסיֶיה" (La Princesse de Montpensier). ב־1665 התיידדה עם פרנסואה דה לה רוֹשְׁפוּקוֹ, מחבר האמרות הנודע, שהכיר לה רבים מאנשי הספרות של התקופה, ובהם רָסין וניקולה בּוּאַלוֹ. ב־1669 פרסמה את הרומן "זאיד" (Zaïde). יצירתה החשובה ביותר היא הרומן "הנסיכה מִקְלֵב", שפורסם תחילה בעילום שם ב-1678 וזכה להצלחה רבה בציבור. יצירה זו נחשבת על ידי רבים כסוללת דרך של הרומן הצרפתי. אחרי מותו של ידידה לה רושפוקו, מיעטה להשתתף בחיי החברה. אחרי מותה של מאדאם דה לה פאייט ב־1693 יצאו לאור ספריה "הרוזנת מטנד" (La Comtesse de Tende; 1718), "סיפורה של הנרייטה מאנגליה" (Histoire d'Henriette d'Angleterre; 1720) ו"זיכרונות מחצר המלכות הצרפתי" (Memoires de la Cour de France; 1731).
חסידות לנטשנה
חסידות לנטשנה (ביידיש: לענטשנע) היא חסידות פולנית, שתחילתה בשנות העשרים של המאה ה-19. מקים החסידות היה רבי יצחק אייזיק מלנצ'נה, תלמידו ובן ביתו של החוזה מלובלין.
תולדות החסידות
רבי יצחק אייזיק, בן הרב שמואל זאנוויל, היה תלמידו של החוזה מלובלין ואף גדל בביתו. אחר פטירת החוזה, נסע לרבי יהודה לייב מזקילקוב והיה תלמידו. בשנת ה'תקפ"א (1821) החל לשמש כאדמו"ר. רבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ התבטא עליו: "אמת, אמת, הוא רבי".
ממשיכו בשושלת החסידית היה רבי יחיאל גרטנר, אחיינו של רבי יצחק אייזיק, אשר לפני מינויו לאדמו"ר כיהן כרב בפוטצ'ץ (צ'כית: Potštát).
בדור השלישי, בנו רבי יהודה גרטנר, מילא את מקום אביו. במלחמת העולם הראשונה עבר לאלכסנדרובקה שבאוקראינה. נפטר ביליבסטגרד שבמחוז חרסון.
בדור הרביעי, בנו, רבי יחיאל, שימש כאדמו"ר בבריסל, ולאחר מכן בטורונטו שבקנדה. נפטר בשנת ה'תש"ל (1970). חתנו היה רבי מנשה קליין (היה נשוי בזיווג ראשון לבתו חוה יהודית).
אורך
האורכים מיוצגים בשלושת הממדים על פני שלושה צירים, שלרוב מסומנים כציר X, כציר Y וכציר Z.
כאשר אומרים שיש למלבן אורך ורוחב. אורך הוא הצלע הארוכה יותר, והרוחב הוא הצלע הקצרה יותר מבין השניים.
יישנם סוגים שונים של מערכות יחידות אורך, למשל:
בתקופת התנ"ך נהגו למדוד אורך ביחידת מידה בשם "אמה" ואורכה כאורך אמה ממוצעת של אדם. כמו כן היו היחידות טפח וזרת. ניתן לראות כי בתקופה זו הסתמכו על אמות מידות אנושיות, למרות שכבר בעולם העתיק נמצאו עדויות לסרגלים (במידות עתיקות), אשר מהווים אמת מידה תקנית.
קישורים חיצוניים
Längenmaß
קרישנה
קְרִישְנָה (, מסנסקריט: שחור-כהה, שובה לב, מושך ביותר) הוא אחד האלים ההודיים החשובים והפופולריים ביותר. בווישנויזם, קרישנה נחשב להתגלמות (אווטארה) השמינית של האל וִישְׁנוּ. אולם יש הרואים בקרישנה את האלוהות. כך למשל, על פי הגאודיה וישנוה קרישנה הוא המקור לאל וישנו ולא רק התגלות שלו.
קרישנה ועלילותיו מתוארים בפרוטרוט בבהגוואטה פוראנה הווישנאוית. קרישנה מתואר שם כתינוק, כילד שובב וכנער רועה בקר (קרישנה גופאלה), המנגן בחליל ומקסים את הנערות הרועות את בקרן ומפתה אותן. בין רועות הבקר, בולטת אהובתו הגדולה של קרישנה ראדהא, וסיפור אהבתה מוצג בגיטה גווינדה של המשורר הסנסקריטי ג'איה דווה. המאמינים בקרישנה מזדהים עם דמותה של ראדהא (המגלמת בעצמה את אהבתו של קרישנה) באהבתה לקרישנה וזוהי דרך מרכזית לשירות מסור ודבקות (בהקטי) באל קרישנה.
הופעה מרכזית אחרת של קרישנה במיתולוגיה ההודית היא בהגאוואד גיטה, שהיא חלק מתוך האפוס הסנסקריטי המהאבהארטה, וכן בחלקים אחרים של המהאבהארטה. קרישנה מופיע במהאבהארטה כנסיך וכיועץ. בבהגאוואד גיטה הוא מופיע כרכבו של הנסיך והלוחם הגדול ארג'ונה ומתגלה כדמות של מורה רוחני (גורו) המעניק לו הנחיות פילוסופיות, כשארג'ונה נתקף בספקות בשדה הקרב אם לצאת להילחם. במהלך הנאום הפילוסופי שהוא נושא לפניו הוא גם מתגלה לפניו כאל הגדול וישנו (שעל פי הגאודיה ווישנאווים אינו אלא היבט של קרישנה).
47 (מספר)
47 (במילים בלשון זכר: ארבעים ושבעה; בלשון נקבה: ארבעים ושבע) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 46 ולפני 48.
במתמטיקה
47 הוא מספר ראשוני וגם ראשוני בטוח וראשוני סופר-סינגולרי. המספר 47 הוא גם מספר לוקאס, מספר קית', מספר ת'ביט ומספר קרול.
אליפות וימבלדון 1995
אליפות וימבלדון 1995 הייתה תחרות טניס, שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-26 ביוני והסתיימה ב-9 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
הפרסים
מנצחי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £6,025,550.
תחרות הגברים
במשחק הגמר פיט סמפרס מארצות הברית נפגש עם בוריס בקר מגרמניה וניצח אותו ב-4 מערכות. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 16 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר שטפי גראף מגרמניה נפגשה עם ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו מספרד וניצחה אותה ב-3 מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות צרפת הפתוחה ואליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות דורגו:
במשחק הגמר, טוד וודברידג' ומארק וודפורד מאוסטרליה נפגשו עם ריק ליץ' וסקוט מלוויל מארצות הברית שלא היו מדורגים וניצחו אותם ב-3 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 17 זוגות קיבלו דירוג:
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. מנצחי תחרות 1994 לא זכו לדירוג והודחו בסיבוב השני. 16 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר ג'ונתן סטארק ומרטינה נברטילובה מארצות הברית שיחקו נגד סיריל סוק מצ'כיה וג'יג'י פרנאנדס מארצות הברית וניצחו אותם בשתי מערכות.
ישראל בווימבלדון
אייל ארליך הישראלי שיחק בתחרות הגברים. בסיבוב הראשון הוא שיחק נגד ארנה תומאס מגרמניה והפסיד ב-3 מערכות.
אנה סמשנובה השתתפה בתחרות הנשים. בסיבוב הראשון היא הפסידה לרדומירה זרובקובה מסלובקיה בשתי מערכות.
ניר מלחי
ניר מלחי (נולד ב-1955) הוא מורה לאמנויות לחימה, ראש שיטת "טסון נאן מאן פאי" בישראל, מייסד "המרכז הישראלי לטאי צ'י".
ביוגרפיה
מלחי נולד בקיבוץ חצרים ושירת כלוחם בשייטת 13. לאחר שחרורו מהצבא נסע להשתלם באמנויות לחימה בחו"ל והתאמן בקראטה, קנדו וטאי צ'י, ובכולן הגיע לרמות גבוהות. שהה כתשע שנים מחוץ לישראל, מתוכן כשש ביפן. למד אצל המאסטר וונג־פו־לאי בטאיוואן, בשיטת צון נאן שנוסדה על ידי אמן הלחימה הסיני וונג שו-צ'ין ומשלבת מספר אמנויות לחימה סיניות "רכות": טאי צ'י צ'ואן, שינג אי צ'ואן, בה גואה ג'אנג וצ'י קונג. לאחר מכן חזר בתשובה והפך לחרדי (וגם החזיר את שם המשפחה המקורי של הוריו - זלצמן).
בשנות השמונים חזר מלחי לישראל והקים את המרכז הישראלי לטאי צ'י. בשנת 2019 התנתק מלחי מהמרכז. עסק גם בנדל"ן, בישראל ובמזרח־אירופה.
בגופו של מלחי התגלה בשנת 2002 סרטן, ייתכן כתוצאה מצלילות בקישון במהלך שירותו הצבאי. טופל בישראל, בארצות הברית ובגרמניה ובעצת רבנים גם הוסיף את השם "יחיאל" לשמו.
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה 2005, זכה הסרט "זורם כנהר גדול", שמלחי הוא גיבורו, בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר. הסרט בוים על ידי יצחק חלוצי, וחושף את ההתמודדויות של מלחי במהלך חייו.
בשנת 2016 יצא לאור הספר "אמנות הלחימה: שיחות עם מאסטר ניר מלחי" (מאת עומר ברקמן, הוצאת אסיה) ובו שמונה שיחות של ניר מלחי, עם ד"ר עמיר סולד; ד"ר רוני קלוגר; פרופסור יעקב רז; ג'יל שיימס; אהרון שפירא; יוסף צליח; עמי אילון; ואלי כהן.
רוז פרנסין רוגומבה
רוז פרנסין רוגומבה (בצרפתית: Rose Francine Rogombé, 20 בספטמבר 1942- 10 באפריל 2015) הייתה פוליטיקאית גבונית אשר שימשה כנשיאת גבון בפועל מיוני ועד אוקטובר 2009. היא התמנתה לתפקיד לאחר מותו של הנשיא עומר בונגו, מתוקף היותה נשיאת הסנאט. רוגומבה הייתה עורכת דין במקצועה, וחברה במפלגה הדמוקרטית של גאבון (PDG). הייתה האישה השליטה הראשונה בהיסטוריה של גאבון. לאחר הנשיאות הזמנית שלה, חזרה לתפקידה כנשיאת הסנאט.
ביוגרפיה
רוגומבה נולדה באפריקה המשוונית הצרפתית, האזור שכיום מהווה את מזרח גבון בשנת 1942. היא למדה בצרפת והחלה לעבוד כשופטת בגבון. בשנות ה-80 היא עבדה כמזכירה ממשלתית בכירה לקידום זכויות האדם וזכויות נשים. בתחילת שנות ה-90 עזבה את הפוליטיקה לעולם המשפט וכיהנה כסגנית נשיא בית הדין הפלילי המיוחד. בשנת 2007 סיימה לימודי תאולוגיה. בינואר 2009 נבחרה לסנאט. רוגומבה נבחרה לנשיאת הסנאט ב-16 בפברואר 2009, לאחר שקיבלה את תמיכתם של 90 מתוך 99 סנטורים שהצביעו. למרות הרוב המוחלט בקרב חברי הסנאט, בחירתה הפתיעה רבים בהנהגת ה- PDG, והיא זכתה לכינוי "גברת הברזל".
רוגומבה נפטרה ב-10 באפריל 2015 בבית חולים בפריז, שם אושפזה בימים שלפני כן.
אריה רייניש
אריה רייניש (ריניש) (1905–1981) היה חלוץ, מורה ומחנך. ממעצבי החינוך החילוני-סוציאליסטי בארץ ישראל.
ביוגרפיה
רייניש נולד בעיירה ירמוליניץ באוקראינה, וכילד היה עד לפרעות פטליורה. למד בחדר ובבית-ספר חילוני, ועלה ארצה לבדו בשנת 1925. למד בסמינר למורים בית הכרם. היה תלמידו של פרופ' בן-ציון דינור.
בשנות השלושים לימד בבית-הספר ארלוזורוב בקריית חיים. בשנות הארבעים ניהל את המוסד החינוכי בקיבוץ יגור. ביחד עם המורה לזמרה במוסד החינוכי יהודה שרת (שרתוק) יצר טקסים קיבוציים שהחשוב מהם הוא סדר פסח הקיבוצי. חלק מהטקסים, הטקסטים והלחנים שבהם הועתקו מאוחר יותר על ידי רוב הקיבוצים החילוניים.
נעצר בפשיטה הבריטית על קיבוץ יגור בחודש יוני 1946 (השבת השחורה) ונלקח ביחד עם רבים ממנהיגי היישוב היהודי בארץ ישראל למחנה המעצר ברפיח. משם שוחרר לאחר כמה חודשים כדי להישלח לאירופה, כמפקח על חינוך ילדי שארית הפליטה במחנות העקורים בגרמניה. לצורך תפקיד זה קיבל דרגת ייצוג של קצין בצבא האמריקני.
עם קום המדינה חזר ארצה והשתתף בקרבות על שחרור רמלה ולוד.
משנת 1949 ועד 1972 שימש כמנהל בית-החינוך ג' לילדי עובדים בשכונת שפירא בדרום תל אביב. היה אחד מראשי "זרם העובדים" בחינוך. עם איחוד כל זרמי החינוך בארץ, הפך בית-החינוך לבית-הספר ויתקין.
במקביל לעבודתו זו, לימד תנ"ך בתיכון צה"ל, שפעל בבית החייל בתל אביב.
שרלוטה קנובלוך
שָׁרְלוֹטֶה קְנוֹבְּלוֹךְ (בגרמנית: Charlotte Knobloch; נולדה ב-29 באוקטובר 1932 כשָׂרְלוֹטֶה נוֹיִלַנְד) הייתה נשיאת המועצה המרכזית של יהודי גרמניה בין השנים 2010–2006; סגנית-נשיא הקונגרס היהודי האירופאי מאז 2003; וסגנית-נשיא הקונגרס היהודי העולמי מאז 2005. קנובלוך הייתה ממנהיגי הקהילה היהודית של מינכן במשך שנים רבות, וכן שימשה כנשיאת הקהילה היהודית של מינכן ובוואריה עילית משנת 1985.
מלבד זאת, חברה קנובלוך בארגון הנשים הציוני הבינלאומי (ויצו) ובהתאחדות הנשים היהודיות של גרמניה (Jüdischer Frauenbund).
חייה
שרלוטה קנובלוך נולדה ב-29 באוקטובר 1932 במינכן למשפחת עורכי דין יהודית אמידה. אביה, פֲרִיץ נוֹיִלַנְד, היה עורך דין ידוע במינכן וחבר בפרלמנט הבווארי, ואילו אמה, מרגרטה הייתה נוצרייה במקורה אך התגיירה בעקבות נישואיה לנוילנד. הוריה התגרשו בשנת 1936, בהיותה בת ארבע. לאחר הגירושים, גדלה קנובלוך אצל סבתה אלברטינה נוילנד.
קנובלוך היא ניצולת שואה: לאחר עליית הנאצים לשלטון, גורשה סבתה, אלברטינה, ביולי 1942 למחנה הריכוז טרזיינשטט. היא מתה שם בינואר 1944. בקיץ 1942, לקחה עוזרת הבית של הדוד של קנובלוך, קרסנטיה הומל, את קנובלוך לבית הוריה בחווה בפרנקוניה והצהירה עליה כבתה מחוץ לנישואים. על פועלה זכתה הומל להכרה כחסידת אומות העולם ב-2017.
יצחק אייזיק הלוי הרצוג
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג (כ"ח בכסלו ה'תרמ"ט, 3 בדצמבר 1888 – י"ט בתמוז תשי"ט, 25 ביולי 1959) היה הרב הראשי האשכנזי של ארץ ישראל משנת 1936, ואחר כך של מדינת ישראל עד יום פטירתו. לפני כן היה רבה הראשי של יהדות אירלנד. דוקטור וחתן פרס ישראל לספרות תורנית בשנת 1958.
קורות חיים
נולד בעיר לומז'ה שבצפון-מזרח פולין (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית). בשנת 1897 עבר לאנגליה, שם מונה אביו, הרב יואל לייב הלוי הרצוג, לשמש כרב בלידס, ובהמשך לצרפת, שם כיהן אביו ברבנות. בשל חוסר במרכזי תורה משמעותיים בבריטניה באותה תקופה, הוא נהג להתכתב בנושאים תורניים עם גדולי הרבנים במזרח אירופה, ושלח להם קונטרסים בעילום שם מחידושי תורתו. בשנת 1908 הוסמך לרבנות על ידי רבי יוסף שלופר, רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק, והרידב"ז. הוא למד מתמטיקה ושפות קלאסיות ושמיות באוניברסיטאות לידס, לונדון והסורבון. הוא ערך מחקר על "התכלת בישראל" (Hebrew Porphyrology), וקיבל עליו תואר M.A., וב-1914 קיבל תואר דוקטור לספרות מאוניברסיטת לונדון.
שרלוטה קנובלוך
חייה
בתום המלחמה, באביב 1945, חזרה עם אביה ששרד את השואה למינכן, ובשנת 1951 התחתנה עם שמואל קנובלוך, ניצול שואה מגטו קרקוב. בתחילה חשבו השניים על הגירה לארצות הברית, אך לידת ילדיהם הביאה לירידת התוכנית מהפרק. לזוג נולדו בן ושתי בנות. בשנת 1985 מונתה לנשיאת הקהילה היהודית של מינכן ובוואריה עילית. אחד מהישגיה הגדולים קודם למינויה לנשיאת מועצת יהודי גרמניה הוא חנוכת המרכז היהודי (Jüdisches Zentrum) במינכן, שהתלוותה לפתיחת בית כנסת ומוזיאון המוקדש ליהדות. קנובלוך קיבלה אזרחות כבוד במינכן בשנת 2005. היא נתמנתה לנשיאת המועצה המרכזית של יהודי גרמניה עם פטירתו של קודמה בתפקיד, פאול שפיגל. בתפקידה זה פעלה בין השאר נגד האנטישמיות שהתחזקה במזרח אירופה. בקונגרס היהודי העולמי היא פועלת למען קידום קהילות היהודים דוברות הגרמנית וחיבור ביניהן לבין קהילות יהודיות בארצות אחרות.
יצחק אייזיק הלוי הרצוג
קורות חיים
בשנים 1915 עד 1936 כיהן כרב באירלנד: 3 שנים כרבה של בלפסט, אחר כך כרבה של דבלין ומשנת 1925 כרבה הראשי של יהדות אירלנד. כרב ראשי הצליח לסכל את הכרזת השחיטה היהודית כלא חוקית. הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שדגל בהנהגה רבנית המשלבת תורה ומדע, שידלוֹ לעלות לארץ ישראל. לאחר מותו של הרב קוק נבחר בי"ז בכסלו תרצ"ז לרבה הראשי של ארץ ישראל, על פני הרב יעקב משה חרל"פ, בתמיכתו של ה"חזון אי"ש". אף שהיו רבנים שהסתייגו מתוארו "הרב דוקטור".
בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט יצא בקריאה, יחד עם הראשון לציון, הרב יעקב מאיר, להקפיד על מדיניות ההבלגה ולהימנע ממעשי נקם.
ב-1939 היה בין המשתתפים בוועידת השולחן העגול בלונדון. לאחר כישלונה, כאשר יצא הספר הלבן השלישי, שהגביל את ההגירה היהודית לארץ ישראל ואת רכישת הקרקעות בידי יהודים, הזהיר הרב הרצוג "כי הספר הלבן עלול לדרבן את הערבים ולהפוך לספר אדום ואף לספר שחור" וקרע אותו בהפגנה פומבית. מעשה זה העניק את ההשראה לבנו חיים הרצוג, אשר בנאומו ב-1975 כשגריר ישראל באו"ם, קרע באופן דומה את החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שהכריזה כי הציונות היא גזענות.
ב-1940 הקים את "ועד הישיבות" – ארגון הגג של הישיבות הגבוהות בארץ ישראל ונבחר לעמוד בראשו.
אורים ותומים
בתנ"ך, האורים והתומים הם פריטים מסוימים שהונחו בדרך קבע בתוך החושן שלבש הכהן הגדול על חזהו, ונועדו לקבלת מסרים מאלוהים בתשובה לשאלות. אופיים של פריטים אלו ומנגנון קבלת המסרים אינם מפורשים במקרא. קיומם של האורים והתומים ואפשרות השימוש בהם מוזכרים כבר בתורה, וסיפורים על שימוש בהם מוזכרים בספרי התנ"ך, בעיקר בתקופת השופטים והמלכים הראשונים. לאחר תקופת דוד, הם אינם מוזכרים, מלבד אזכור מאוחר שלהם בתקופת עזרא ונחמיה.
מהות האורים והתומים
על פי התפיסה המסורתית של חז"ל, המסר הועבר באמצעות החושן, שבו נקבעו אבנים יקרות, ובהן היו שמות שבטי ישראל חרוטים או בולטים. האבנים נתנו תשובות מילוליות בהבלטה או הארה של אותיות, (למשל בפירוש חז"ל לספר שמואל א', א' י"ג). לפי תפיסה זו, אורים ותומים הם גווילים קטנים עם השם המפורש, שהושמו בתוך קפלי החושן של הכהן הגדול, וגרמו לאותיות מסוימות שעל אבני החושן לזרוח, לאחר שאילת השאלה של הכהן, כתשובה מאלוהים. לדעת הרמב"ם כלל לא היו גווילים, אלא אבני החושן עצמן נקראו אורים ותומים.
יצחק אייזיק הלוי הרצוג
קורות חיים
בשנת 1946 יצא למסע ברחבי אירופה כדי לשכנע את ניצולי השואה לעלות לארץ ישראל. במהלך המסע נפגש עם מדינאים שונים ועם האפיפיור פיוס השנים עשר, ממנו ביקש להחזיר לחיק היהדות את הילדים היהודים מהמנזרים שבהם הוסתרו כדי להציל את חייהם, אך נענה בכתף קרה. הרב הרצוג בסיוע מתנדבים איתרו ילדים והעבירו אותם מהבתים ומהמוסדות בהם מצאו מחסה למוסדות יהודים מקומיים שיכלו לשמש להם כאפוטרופסים. למעלה מ-500 ילדים כאלה הגיעו לארץ ישראל ברכבת שנקראה גם על שמו "רכבת הרצוג".
אורים ותומים
מהות האורים והתומים
חוקרי יהדות מודרניים, כמו קאסוטו, סוברים כי אורים ותומים הם שני גווילי קלף שבאחת מהן כתובה המילה "אורים" (מלשון "ארור") ובשנייה כתובה המילה "תומים" (מלשון "תום ואמת"), שנשלפו באופן אקראי כאשר נשאלה שאלה, וייצגו את רצון האלוהים. לפי תפיסה זו, המתבססת גם על תרגום השבעים ל, האורים והתומים ענו תשובות של "כן" או "לא" ולא תשובות מורכבות בעלות אותיות רבות.
יצחק אייזיק הלוי הרצוג
קורות חיים
הרב הרצוג היה המייסד של מכון יד הרב הרצוג (שנקרא על שמו רק לאחר מותו). מכון זה אחראי להוצאת האנציקלופדיה התלמודית והוצאה מדעית של תלמוד בבלי שמוגה על פי כתבי יד שונים (מכון התלמוד הישראלי השלם). כמו כן יזם את הקמת הבניין החדש של הרבנות הראשית - "היכל שלמה", ודרבן את ידידו הנדבן יצחק וולפסון לתרום לכך.
אורים ותומים
האזכור במקרא
האזכור הראשון של אורים ותומים בתנ"ך מופיע בציווי לאהרן הכהן לשאת את האורים והתומים על חזהו כששירת בתפקיד הכהן הגדול..
בעקבות מותם של אהרן ומשה, הונחה יהושע, המנהיג החדש, ללכת לכהן הגדול לקבלת ייעוץ האורים ותומים כאשר היה חפץ בעצת ה'. זאת בניגוד למשה שלפי התנ"ך דיבר אליו ה' בצורה ישירה.
בספר שמואל (א, י"ד) מסופר שכאשר באה חנה, אימו העקרה של שמואל הנביא, למשכן להתפלל על בן, והרבתה להתפלל מבלי שקולה יישמע, אמר לה עלי: "עד מתי תשתכרין הסירי את יינך מעליך". לפי פירוש המובא בשם הגר"א, כאשר ראה עלי שחנה מתנהגת באופן מוזר, שאל לגביה באורים ותומים, והאותיות ה כ ר ש נצצו, אך הוא במקום לפענח "כְּשָׂרָה" (כלומר עקרה וקשת רוח כמו שרה), פענח "שִׁכֹּרָה".
לא תמיד היו האורים עונים. כך מסופר פעמיים כי שאול המלך ניסה לשאול באורים ותומים ולא נענה, בשתי הפעמים הדבר היה בהקשר למלחמה בפלשתים. במלחמת מכמש שאל שאול האם להמשיך במלחמה ולא קיבל תשובה. לפני מלחמת הגלבוע שבה נהרג הוא ניסה לברר את העתיד, דבר שגרם לו לפנות לבעלת האוב מעין דור. לפיכך, על פי תפיסת התנ"ך התשובה לא הייתה אוטומטית וטכנית, אלא תלויה במעשיו של האדם.
יצחק אייזיק הלוי הרצוג
קורות חיים
בביתו התכנסו מדי יום שישי רבנים לעסוק בדברי תורה והלכה, בהם חמיו הרב הילמן, הרב איסר זלמן מלצר, הרב יחיאל מיכל טיקוצ'ינסקי, הרב יחזקאל אברמסקי, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב שלמה גורן, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב אברהם אלקנה שפירא והרב בצלאל ז'ולטי. דרשותיו בשבת הגדול ושבת שובה משכו קהל רב.
אנשי גוש עציון רחשו לו חיבה וכבוד, ועוד בחייו נקרא לכבודו היישוב משואות יצחק שבגוש עציון. לאחר נפילת הגוש במלחמת העצמאות, חודש היישוב במקומו הנוכחי באזור אשקלון.
אורים ותומים
האזכור במקרא
במלחמת מכמש כאשר ניסו ללכוד את האשם לשתיקת האורים ותומים נתפס יהונתן.. מאוחר יותר מסופר על דוד המלך ששאל באפוד של אביתר הכהן, האם אנשי קעילה שהיו משבטו יסגירו אותו ונענה שהם יסגירו אותו וששאול ירד, ובחר לברוח על סמך שאלה זו. בפעם השנייה שאל דוד באורים ותומים לאחר שגדוד עמלק שבה את נשותיהן ובניהם; שאלתו הייתה האם לרדוף אחריהם ולפי התשובה שקיבל,, הוא דלק אחר העמלקים והצליח להציל את כולם.
ההתייחסות המוסכמת האחרונה בתנ"ך בקשר לאורים והתומים הייתה בעזרא ונחמיה כאשר בית המקדש ומנהגי עבודת האל הושבו על כנם בבית שני. נכתב שם כי אלו שאין ביכולתם להוכיח את שורשיהם ככהנים יצטרכו לחכות לבואו של הכהן עם האורים והתומים לזהות את הכהנים האמיתיים:.
יצחק אייזיק הלוי הרצוג
קורות חיים
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
אורים ותומים
מורמוניזם
בזרם הנוצרי-מורמוני קיימת התייחסות לאורים והתומים, בעיקר כאל חפץ, מנגנון או מתקן. מייסד הכת ג'וזף סמית' הבן טען כי השתמש באורים ותומים לצורך תרגום ספר מורמון מלוחות הזהב. סמית' בנוסף השתמש לכאורה באורים ותומים לשכתב חלקים בספר דוקטרינה ואמנה. המילון לתנ"ך של המורמונים מגדיר את אורים ותומים כ"כלי האלוהים שסייע לבני האדם לקבל את התגלותו של אלוהים ולתרגם שפות [שונות]".
בספר המורמונים מוזכר כי הנביאים אֱתֶר ומוֹשִׁיעַ נעזרו בכלי שנקרא אורים ותומים לצורך התגלות האלוהים לעמם. המורמונים טוענים ששימוש באורים ותומים הוא "עדיפות נעלה ומיוחדת בנביא או חוזה", אף על פי שלא כל הנביאים, הקדושים והחוזים של התקופה העכשווית והקדומה בנצרות השתמשו באורים ותומים.
יצחק אייזיק הלוי הרצוג
משפחתו
ב-1917 נשא את שרה, בתו של הרב שמואל יצחק הילמן מלונדון. לזוג נולדו חיים הרצוג, לימים נשיאה השישי של מדינת ישראל, וד"ר יעקב הרצוג שכיהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה. נכדו הוא יצחק הרצוג נשיא מדינת ישראל ה-11.
הנצחה
על שם הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג נקרא היישוב משואות יצחק, שכונת קריית הרצוג בבני ברק, שכונת הרב הרצוג בקריית אתא, רחוב ראשי בירושלים ורחובות בערים נוספות; יד הרב הרצוג; הישיבה התיכונית "נווה הרצוג" בניר גלים ובית הספר בממ"ד "ימין הרצוג" באילת. לשכתו של הרב הרצוג הועתקה מביתו והיא מוצגת כולה במוזיאון לאמנות יהודית שבהיכל שלמה בירושלים.
כתביו
הרב הרצוג חיבר את הספרים: "שו"ת היכל יצחק", "כתבים ופסקים", "תורת האהל", ו"תחוקה לישראל על פי התורה" בהם התמקד רבות בנושאי הלכה ומדינה. בשנת 1936, פרסם הרב הרצוג באנגליה ספר בשם: "The Main Institutions Of Jewish Law". הספר תורגם לעברית בשנת 2016 על ידי ד"ר משה הרשקביץ, ויצא לאור על ידי ידיעות ספרים. הרב הרצוג היה מהחוקרים הגדולים בתחום התכלת.
אורים ותומים
האזכור בקבלה
לפי המסורת הקבלית, האורים ותומים היו חפצים שנלקחו מהמקדש שבנה שלמה המלך לאחר שנרצח חירם אבי, בזמן ששמר על ההקדשים. לפי האמונה הושג מחדש האורים ותומים והוחזר לאחר מכן למקדש. אמונה זאת רווחת גם באגדות הבונים החופשיים מארצות הברית.
אזכורים נוספים
הביטוי אורים ותומים ("Urim and Thummim") הוא המוטו של אוניברסיטת ייל ומופיע על מגינה. קיים מיתוס כי הביטוי הונחל לסמלה של אוניברסיטת ייל על ידי נשיאה לשעבר עזרא סטיילז במאה ה-18, שכפרוטסטנטי אדוק היה בעל שליטה מעולה בעברית מקראית. הדבר אינו נכון כיוון שעל תעודת התואר השני של סטיילז משנת 1749 הופיע הסמל עם הכתב העברי, זמן רב לפני שהיה לנשיא האוניברסיטה. הביטוי מתורגם ללטינית וכתוב על הדגל מתחת לספר העברי – “LUX ET VERITAS”, שמשמעו בלטינית "אור ואמת".
יצחק אייזיק הלוי הרצוג
כתביו
נוסח התפילה לשלום המדינה חובר בידו, והוא נעזר ברב הראשי הספרדי בתקופתו, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. לפני פרסום התפילה ביקש מש"י עגנון הערות עריכה. מסיבה זו, ובגלל העברית המסוגננת, יוחסה כתיבת התפילה בטעות לעגנון
בשנת תשכ"ב יצא לזכרו קובץ "מזכרת", ובו מאמרים תורניים, בעריכת הרב שלמה יוסף זוין וד"ר זרח ורהפטיג. בתחילת הספר הודפס נספח העוסק בחייו, פעלו וזכרו. בשנת תשס"ט יצא לאור הספר 'משואה ליצחק' העוסק במשנתו.
אורים ותומים
אזכורים נוספים
אורים ותומים מופיעים גם בספר "האלכימאי" מאת הסופר הברזילאי פאולו קואלו. בספר מתואר כי אורים ותומים הם שתי אבנים, שחורה ולבנה, המסמלות 'כן' ו'לא' בהתאמה, ומשמשות לקבלת החלטות וקריאת אותות.
יצחק אייזיק הלוי הרצוג
משנתו המדינית
הרב הרצוג פרס את משנתו המדינית בכתבים ובמאמרים. הוא תמך במה שקרא נומוקרטיה, כלומר "ממשלת החוק האלוקי, התורה שמן השמים". לדברי הרב עידו רכניץ, הוא תמך למעשה ב"תיאונומיה חוקתית מלוכנית", שיטה שבה המדינה מונהגת על ידי המלך והחוק העליון בה הוא חוק התורה, אך מאפשרת חקיקה משלימה שאינה נוגדת את דין התורה. מתוך תפיסה זו סבר הרב הרצוג כי יש סמכות של מלך ישראל לממשלת ישראל ויש תוקף לחלק מחוקי הכנסת, המהווים תקנות משלימות לחוקי התורה; אולם אין סמכות לבתי המשפט של מדינת ישראל.
גיוס בנות
עם זאת, הוא הסביר שהרבנות הראשית לישראל לא אמרה בעניין זה היתר, מחשש לבעיות של צניעות. הוא הוסיף שאם בפלוגות דתיות אפשר לקבוע סדרים שימנעו בעיות אלו אין הוא רואה בכך שום איסור, אך הרבנות שללה גיוס חובה של נשים, ולפי תקנות הגיוס לכל אישה יש רשות להתנגד לגיוסה מטעמים דתיים, מכיוון שקשה לקבוע בכך גדרים. לבסוף כתב שבנות שרוצות להתנדב למשמר העם תוך כדי נשיאת נשק אינן עוברות על שום איסור ומקיימות מצווה רבה