cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תכנון עירוני של ברצלונה
ימי הביניים
בשנת 1209 התרחשה אחת מפעולות התכנון העירוני הפרטיות הראשונות בעיר, פתיחת רחוב מונטקאדה, הודות לזיכיון שנתן פטר השני לגיום רמון דה מונטקאדה; נפרש ונסלל רחוב רחב וישר, העובר מהבוריה אל הים, ואוכלס על ידי בתי מגורים גדולים ומפוארים. עוד אחד מתהליכי התכנון העירוני הבודדים בתקופה זו היה פתיחתה של פלאסה נובה, ליד ארמון האפיסקופל והקתדרלה של ברצלונה, שנבנתה בשנת 1355 הודות להריסת מספר בתים ושימוש בפרדס הבישוף.
בין המאות ה-14 וה-15, הצמיחה העירונית המתמשכת הובילה להרחבה חדשה של המתחם המוקף חומה, עם בניית חומת רבאל, בחלקה המערבי של העיר, שחלשה על שטח של 882 דונם, עם היקף של 6 קילומטרים. המתחם העירוני החדש התחיל בדראסנס, דרך כבישי הטבעת הנוכחיים של סנט פאו, סנט אנטוני, אוניברסיטאט וסנט פרה, וירד ברחוב פאסיאג דה לואיס קומפניז הנוכחי אל מנזר סנטה קלרה – בפארק המצודה הנוכחי – לים, לאורך אווינגודה מארקז דל ארגנטרה הנוכחית. נכון לעכשיו רק פורטל דה סנטה מדרונה, בדראסנס, עדיין שמור.
פיוטר קוצ'רה
באליפות אירופה שנערכה באותה השנה בקאזאן, קוצ'רה זכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג. בקרב הראשון הוא ניצח את אקסל קלרז'ה הצרפתי, בשמינית הגמר הוא ניצח את איליאס איליאדיס היווני וברבע הגמר גבר על מרקוס נימן השוודי. בחצי הגמר הוא הפסיד לוורלאם ליפרטליאני הגיאורגי ונשר לקרב על הארד בו גבר על אלכסנדר קוקול הסרבי. עוד באותה האליפות קוצ'רה זכה בארד נוסף עם נבחרת פולין בקטגוריית הנבחרות. באפריל 2018 הוא זכה במדליית ארד בגראנד פרי טביליסי.
תכנון עירוני של ברצלונה
ימי הביניים
עם הרחבת החומה, הוקפה גם בחומות העיר שדרה ארוכה הידועה בשם לה רמבלה, והוקמו לאורכה בעיקר מוסדות דת. לאחר מכן היא המשיכה להתפתח בתהליך העיור שלה, שהושלם בשנת 1444. באותה עת היה זה המרחב הרחב ביותר בעיר, שהוקדש לשיטוט, פנאי או פתיחת שווקים מזדמנים. היא עברה רפורמה עמוקה בין המאות השמונה-עשרה לתשע-עשרה, וכיום זהו אחד המקומות הסמליים ביותר של העיר.
פיוטר קוצ'רה
בגראנד פרי תל אביב 2020, זכה קוצ'רה במדליית הארד לאחר שניצח בקרב על המדליה את דבלאט בובונוב האוזבקי. באולימפיאדת טוקיו 2020, קוצ'רה הודח בסיבוב השני לאחר הפסד ללאשה בכאורי הגיאורגי שזכה בזהב.
תכנון עירוני של ברצלונה
ימי הביניים
לבסוף, ראוי לציין כי במהלך ימי הביניים נוצרה במישור ברצלונה רשת דרכים ענפה שחיברה את העיר עם הפרברים והכפרים השונים בסביבתה, וכן נקודות עניין נוספות: בתי חווה (דרך מגדל מלינה), טחנות (דרך ורנדה), מחצבות (דרך קרו דלס מולרס), כרי דשא מצהיבים (דרך טאולט), כנסיות או קפלות (דרך סנט לאטזר), מזרקות (דרך פונט דלס אוקלטס) ועוד.
פיוטר קוצ'רה
פרסים
מקור:
תכנון עירוני של ברצלונה
העת החדשה המוקדמת
תקופה זו לא הייתה תקופה של רפורמות עירוניות מהפכניות, שכן אובדן מעמד הבירה של ברצלונה גרם לכך שפרויקטים רחבי היקף לא קודמו או בוצעו בה. במחצית הראשונה של המאה ה-16 נבנתה חומת הים, שבה הוצבו המעוזים של לבנט, טורה נובה, סנט רמון ומגדיה. הרפורמה העירונית העיקרית הייתה באזור שמסביב לקתדרלה, שם נפתחה פלאסה דה לה סאו, מול הפורטל הראשי של הקתדרלה (1546), כמו גם פלאסה דה סן איו, עם המרחב הקטום של הארמון המלכותי הגדול.
במהלך המאות ה-15 וה-16, נבנה נמל ימי מלאכותי בגודל שתאם את צורכי המרכז המסחרי החשוב שהתקיים בברצלונה: באופן פרדוקסלי, בתקופת הפאר של המסחר הקטלוני בים התיכון, נמל בברצלונה לא תאם את נפח המסחר של האזור. הנמל הישן שלמרגלות המונז'ואיק ננטש, ולעיר הייתה רק רצועת החוף לקליטת נוסעים וסחורות. ספינות מים עמוקים נאלצו לפרוק באמצעות סירות וחבלים (bastaixos). לבסוף, בשנת 1438, התקבל אישור מלכותי לבנות נמל: תחילה, הוטבעה ספינה עמוסה באבנים כדי לשמש בסיס לחומה שחיברה את החוף לאי מאיאנס; החומה חוזקה ב-1477 והתארכה בצורת שובר גלים ב-1484. באמצע המאה ה-16 הורחב הנמל בתגובה למערכה שפתח קרלוס הראשון נגד תוניסיה. בסוף אותה מאה היה הרציף באורך 180 מטרים וברוחב 12 מטרים.
עם בניית הנמל, נסכר חוף הים בין פלא דה פלאו לה רמבלה, ובכך החל תהליך עיור בפסץ' דל מאר, כיום פסץ' דה קולום. בתקופה זו שופרה גם מערכת אספקת המים ומערכת הביוב, ולצורך תחזוקתה כוננה ישות המאסטרה דה לס פונטס ("אמן המזרקות"), שהייתה ממונה על הטיפול במכרות, מזרקות ומערכת הניקוז העירונית.
במאה ה-17, חומת העיר הורחבה שוב עם בנייתם של חמישה שערים חדשים (סנט סבר, טאלר, סנט אנטוני, סנט פאו וסנטה מדרונה, כשהאחרון הוא שחזור מהמאה ה-14). כמו כן נסללו רחובות, הורחבה מערכת הביוב, נבנו מזרקות מי שתייה ובוצעו עבודות שיפור בנמל.
במאה השמונה-עשרה נסיכות קטלוניה וברצלונה עצמה חזו בחלק ניכר מהאוטונומיה שלהן נכבש עם ניצחונו של פיליפה החמישי במלחמת הירושה: צו נואבה פלנטה (1716) הגלה את הגנרליטאט, הקורטס והקונסל דה סנט והם הוחלפו בממשל צבאי. תחום השיפוט העירוני של ברצלונה הצטמצם לתחומי העיר, היא איבדה את אזור ההשפעה שהיה לקונסל דה סנט במטרופולין. בתקופה זו חלה עלייה דמוגרפית בולטת, והכלכלה תועשה בהדרגה, עד הגעת המהפכה התעשייתית.
הגעתם של הבורבונים הולידה סדרה של עבודות הנדסיות צבאיות, כגון טירת מונז'ואיק ומבצר המצודה. לצורך בניית המצודה (1715–1751), נהרסו 1200 בתים בשכונת ריברה, והותירו 4,500 איש ללא קורת גג וללא פיצויים, ותעלת "רק קומטל" הוסטה. הייתה זו עבודתו של חורחה פרוספרו דה ורבום לבניית מעוז בצורת מחומש מוקף חומה עם חפיר מגן וטיילת של 120 מטרים בין החומות לבניינים שמסביבה. המצודה נהרסה במהפכה של 1868, ובהיקפה נבנה פארק המצודה.
נסללו גם שתי דרכים צבאיות חדשות שחצו את מישור ברצלונה: דרך מטארו – במקביל לרחוב Pere IV הנוכחי – ודרך קראו קוברטה, שהתחברה לדרך מדריד – ברחובות הנוכחיים של הוסטפראנצ'ס וסנטס.
בשנת 1753 החלה בניית שכונת לה ברצלונטה ביוזמת המרקיז מלה מינה. היא מוקמה על חצי אי קטן של אדמה שהוחזרה מהים, פריסתה תוכננה על ידי המהנדס פדרו מרטין צ'רמנו, בעלת תוכנית מוארכת עם רשת של רחובות אורתוגונליים ובלוקים של מבנים, המהווה דוגמה מובהקת לעירוניות בארוקית אקדמית. בשכונה זו שכן בשנת 1772 מגדל השעון, המגדלור הראשון של העיר; אחריו הגיעו הליוברגט ב-1845 ומונז'ואיק ב-1925.
בשנת 1771 אושרה האדיקטו דה אוברריה, פקודה עירונית שמטרתה פיקוח על עבודות פרטיות בעיר, שכללה הסדרת ויישור המבנים לפי מתווה הרחובות, וכן פיקוח על היבטים כמו ריצוף הרחובות, מערכת הביוב ומספור הבתים בין היתר. בצו זה נקבעה לראשונה החובה לבקש היתר בניה, בליווי דוח ותשלום האגרות בהתאמה. כמו כן, בשנת 1797 נקבעה מגבלת גובה לכל המבנים בתחומי העיר. במהלך מאה זו חל שינוי בטיפולוגיה של מבנים פרטיים, שהפכו מ"בית אומן" מהסוג של ימי הביניים ל"בית רב-משפחתי" עם גרם מדרגות משותף, שהפריד באופן סופי בין עבודה למגורים.
בין השנים 1776–1778 בוצע הפיתוח מחדש של לה רמבלה, נחל קדום שסימן במהלך ימי הביניים את הגבול המערבי של העיר, והיה מאוכלס מאז המאה ה-16, בעיקר בתיאטראות ומנזרים. בשלב זה נהרסה החומה הפנימית, המבנים יושרו מחדש ועוצבה טיילת חדשה בסגנון השדרה הצרפתית. גם הפאסוס של סנט חואן וגראסיה תוכננו, אך הן לא נבנו עד תחילת המאה ה-19 (סנט חואן) ו-1820–1827 (גראסיה). כמו כן, רחוב רוזן התקיפה – כיום "הרחוב החדש" של הלה רמבלה – (1778–1789) נבנה, על שמו של פרנסיסקו גונזלס דה באסקורט, הקפטן הכללי של קטלוניה, שהיה היזם ליצירת הרחוב. בשנת 1797 נוצרה גם פסאו נואבו או פסאו דה לה אקספלנאדה, הממוקמת בסמוך למצודה הצבאית, שדרה רחבה נטועה בעצי צפצפה ובוקיצות ומעוטרת במזרקות נוי, ולמשך זמן מה הייתה המרחב הירוק העיקרי של העיר, אך נעלמה עם ביצוע עבודות העיור של פארק המצודה.
במהלך המאה השמונה-עשרה הוקמו שוקי בורן ובוקריה כשווקי האספקה הכלליים היחידים, ובשנת 1752 הוסדרו היבטים כמו משקלים ומידות לשיווק מוצרי מזון, בנוסף להסדרת שוק הפחם.
המאה ה-19
בתקופה זו חלה פריחה כלכלית כבירה, המיוחסת למהפכה התעשייתית – במיוחד לתעשיית הטקסטיל – אשר הובילה בתורה לרנסאנס תרבותי קטלוני. בין השנים 1854 ו-1859 נהרסו חומות העיר, מה שאפשר את התרחבותה והוביל לפרויקט אישמפלה, שנוסח על ידי אילדפונס סרדה בשנת 1859. כמו כן, בעקבות המהפכה של 1868, נהרסה המצודה, ואדמותיה הפכו לפארק ציבורי. האוכלוסייה גדלה, במיוחד הודות להגירה משאר חלקי ספרד, והגיעה ל-400,000 תושבים עד סוף המאה.
המהפכה התעשייתית התגבשה במהירות בקטלוניה, בהיותה חלוצה ביישום נוהלי ייצור שהחלו בבריטניה הגדולה במאה השמונה עשרה. בשנת 1800 היו 150 מפעלי טקסטיל בברצלונה, כולל אל-ופור (El Vapor), שהוקם על ידי ג'וזפ בונפלטה. בשנת 1849 נפתח בסנטס מתחם ה-לה אספניה אינדסטריאל (La España Industrial), בבעלות האחים מונטאדאס (Muntadas). תעשיית הטקסטיל גדלה בהתמדה עד למשבר של 1861, שנגרם על ידי המחסור בכותנה עקב מלחמת האזרחים האמריקאית. גם לתעשיית המתכות נוספה חשיבות, שהועצמה על ידי יצירת מסילות הברזל והנעה בקיטור. בשנת 1836 נפתח בית היציקה נואבה וולקנו בלה ברצלונטה ובשנת 1841 הוקם מפעל לה ברצלונה, קודמו של La Maquinista Terrestre y Marítima (1855), אחד המפעלים החשובים בהיסטוריה של ברצלונה.
התיעוש חולל שינויים חשובים בתכנון העירוני של העיר, בשל הצרכים החדשים של המגזרים הכלכליים של השיטה הקפיטליסטית, שדרשו ריכוז חזק של עבודה ושירותי עזר. בעקבות כך, חוותה ברצלונה קפיצת מדרגה חשובה היישר למודרניות, המאופיינת בשלושה גורמים: הגירת אוכלוסייה מהאזור הכפרי לעיר, הקישור בין פיתוחים תעשייתיים ועירוניים, וקישוריות טובה יותר מסביבתה אליה, באמצעות סלילת רשת רחבה של דרכים ומסילות ברזל, אשר איפשרו לברצלונה להפוך לעיר ראשית לסביבתה ויצירת מטרופולין.
בין פעולות התכנון העירוני העיקריות של שנים אלו היו פתיחת הפראן (Calle de Fernando) בשנת 1827, בין לה רמבלה לפלאזה דה סאנט חיימה (Sant Jaume), עם המשך מאוחר יותר לכיוון בורן עם רחובות חיימה הראשון (1849–1853) ופרינססה (1853). בשנת 1833 החלה הרחבת הפלה דה פלאו, שהיה אז מרכז העצבים של העיר, עם נוכחותם של הארמון המלכותי, הלונג'ה והאדואנה. הכיכר הוגדלה ובפורטל דה מאר נבנה (1844–1848), שער מונומנטלי לברצלונטה מהרובע העתיק, פרי עבודתו של ג'וזף מסנס, שנהרס ב-1859 יחד עם חומות העיר. מסנס היה גם מחברה של תוכנית הרחבה מ-1838 שמעולם לא הושלמה, וכללה את המשולש בין קאנאלטס, פלאסה דה לה אוניברסיטאט ופלאסה אורקינאונה. כבר אז הציגה את מה שיהפוך לפלאסה דה קטלוניה, הממוקמת במרכז המשולש.
גורם נוסף שקידם את התכנון העירוני של שנים אלו היה החרמות ב-1836, מה שהותיר חלקות אדמה רבות שנבנו או הוסבו לשטחים ציבוריים, כגון שוקי לה בוקריה וסנטה קטלינה, גראן תיאטרו דל ליסאו (Liceu) ושתי כיכרות שעוצבו על ידי פרנצ'סק דניאל מולינה: פלאסה ריאל ופלאסה דל דוק דה מדינצ'לי.
באופן דומה, ההוראות הסניטריות החדשות שנחקקו בתקופה זו הביאו להיעלמותם של בתי קברות רבים של הקהילה, שחלקותיהם פותחו ככיכרות ציבוריות חדשות: כך, נוצרו כיכרות כמו סנטה מריה, דל פי, סנט ג'וזפ אוריול, סנט פליפ נרי, סנט ג'וסט, סנט פרה וסאנט חיימה. האחרון הפך ללב הפוליטי של העיר, שכן מועצת העיר ברצלונה וז'נרליטט דה קטלוניה ממוקמו בה. מנגד, היעלמות בתי הקברות של הקהילה הביאה להקמת בית קברות חדש הנמצא מחוץ לעיר, בית הקברות המזרחי המוכר בשם פואבלו נואבו (פובלנואו), המבוסס על פרויקט משנת 1773 אך, נבנה בעיקר בין 1813 ל-1819. אחריו ב-1883 הגיע בית הקברות דרום-מערב המוכר בשם מונטז'ואיק, בעוד שבמאה ה-20 נבנה בית הקברות צפון המוכר בשם קולסרולה (1969).
בשנת 1842, הומצא אחד הגורמים המובהקים של המודרניות שנבעו מהתקדמות מדעית חדשה, תאורת הגז. הרחובות לה רמבלה, פרננדו ופלאזה דה סן חיימה היו הראשונים שהוארו, באמצעות גז שהופק על ידי זיקוק יבש של פחם שחור ביטומני (גז עירוני). באותה שנה נוצרה האגודה הקטלאנית לתאורת גז (Sociedad Catalana para el Alumbrado por Gas), ושמה שונה בשנת 1912 לגז וחשמל קטאלני (Catalana de Gas y Electricidad). בשנת 1856 הוחל בהצלחה גז על תנורים ותנורים ביתיים.
אחד הגורמים העיקריים לדינאמיות של העיר כבירת מטרופולין גדול היה הגעתה של מסילת הברזל: ב-1848 יצא מברצלונה קו הרכבת הראשון בחצי האי ספרד, שחיבר את ברצלונה עם העיירה מאטרו. לאחר מכן נבנו התחנות של פרנסיה (1854), סנטס (1854) ונורטה (1862). הבירה הקטלאנית הפכה למרכז של רשת רכבות בצורת הספרה 8 – מה שמכונה "שמונה קטלאני" – שנוצרה על ידי שתי טבעות שהצטלבו בעיר. בשנות ה-80 של המאה ה-19 כבר היו קשרים מסילתיים עם צרפת, מדריד, סרגוסה וולנסיה, בנוסף לשאר בירות המחוזות הקטלוניים. באותה תקופה פעלו שתי חברות: Ferrocarril del Norte ו-MZA (מדריד-סרגוסה-אליקנטה), ששולבו ב-1941 ב-RENFE.
גם שירותי הכבאות והמשטרה הראשונים של העיר הופיעו בשלב זה. בשנת 1843 נוצרה הגווארדיה אורבנה דה ברצלונה, האחראית על הגנת וביטחון הציבור; ב-1938 הם גם קיבלו את השליטה על התנועה העירונית. מצד שני, בשנת 1849 קמה החברה לסיוע הדדי באש (Sociedad de Socorro Mutuo contra Incendios), חברה פרטית שב-1865 הוחלפה בחברת כיבוי והצלה של ברצלונה (Sociedad de Extinción de Incendios y Salvamento de Barcelona). היה זה מכבי האש הציבורי הראשון בניהול מועצת העיר. המפקד הראשון שלה היה האדריכל אנטוני רובירה אי טריאס, ו"בית האש" הראשון שלה היה בית המחסנים המשותפים (Casa de Comunes Depositos) ואחריו נבנו תחנות כבאות רבות ברחבי העיר. בשנת 1908 הוחלפו כלי רכב רתומים לבעלי חיים בכלי רכב מנועיים ובשנת 1913 התמקצעה דמותו של הכבאי, שעד אז הייתה א-פורמלית.
באמצע המאה, המועצה האזורית של ברצלונה לקחה אחריות על הקמת מתווה דרכים חדש במישור ברצלונה: דרך סאריה (כיום שדרת סאריה), שתוכננה על ידי אילדפונס סרדה ונבנתה בין 1850 ל-1853; הדרך מסנטס ללס קורטס (1865–1867); והדרך מסגררה לאורטה (1871), כיום רחוב גרסילאסו. בשנים אלו שודרג הנמל, שחשיבותו עלתה כמקור לחומרי גלם – בעיקר כותנה ופחם – עם חפירתו ובנייתו של רציף חדש על ידי המהנדס חוסה רפו. תוכניתו לפרויקט הוצגה ב-1859.
מצד שני, בשנת 1855 החל שירות הטלגרף, עם רשת בעלת אופי רדיאלי שמרכזה במדריד. החל משנת 1920 הורחבה באופן היקפי לוולנסיה, סביליה ולה קורוניה. השירות שולב בשירות הדואר וכך נוצר המנהל הכללי של הדואר והטלגרף (Dirección General de Correos y Telégrafos) בשליטת המדינה.
הגנים הציבוריים הראשונים הופיעו במאה התשע עשרה, שכן הגידול בסביבות העירוניות בעקבות המהפכה התעשייתית, לרוב בתנאים של הידרדרות סביבתית, הובילו להמלצות על יצירת פארקים וגנים עירוניים גדולים, אשר תחזוקתם שולמה על ידי הרשויות הציבוריות, ובכך הולידו את הגינון הציבורי – עד אז בעיקר פרטית – ואדריכלות הנוף. הגן הציבורי הראשון בברצלונה נוצר ב-1816. הוא נקרא גן הגנרל, והוקם ביוזמת של קפטן גנרל פרנסיסקו חאבייר קסטנוס. מיקומו של הפארק היה בין שדרת מרקז דה לה ארגנטרה הנוכחית והמצודה, מול המקום שבו נמצאת היום תחנת פרנסיה. שטחו 0.4 דונם, עד שנעלם ב-1877 במהלך פיתוח פארק המצודה. בזמן הזה הוצבו מספר גנים בפסץ' דה גראסיה. ב-1848 נוצרו גני טיבולי, בין הרחובות ולנסיה וקונסל דה סנט, ובשנת 1853 מוקמו בין הרחובות אראגון ורוסיון מה שנקרא שאנז אליזה, עם גן, אגם עם סירות, תיאטרון ופארק שעשועים עם רכבות הרים. גנים אלה נעלמו מספר שנים לאחר מכן בתהליך העיור של פסץ' דה גראסיה.
הרחבת ברצלונה (אישמפלה)
באמצע המאה התשע-עשרה התרחש אירוע טרנסצנדנטלי ששינה לחלוטין את פניה של העיר; הריסת החומות. במהלך המאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה גדלה האוכלוסייה בהתמדה (מ-34,000 תושבים בתחילת המאה השמונה-עשרה ל-160,000 באמצע המאה התשע-עשרה), מה שהוביל לעלייה מדאיגה בצפיפות האוכלוסין (85 תושבים לדונם), וסיכנה את בריאות האזרחים. אולם, בשל מעמדה כמעוז, התנגד השלטון המרכזי להריסת החומות. החלה זעקה עממית חזקה, בראשות פדרו פליפה מונלאו, שב-1841 פרסם את ספר הזיכרונות "למטה עם החומות!" (¡Abajo las murallas!) שבו הגן על הרס שלהן כדי למנוע כניסת מחלות ומגיפות. לבסוף, בשנת 1854, ניתן אישור להריסתם, מה שאיפשר את הדרך להרחבה הטריטוריאלית של העיר.
ב-1859 מינתה מועצת העיר ועדה לקידום תחרות לפרויקטים של הרחבה עירונית, בה זכה אנטוני רובירה אי טריאס; עם זאת, משרד הפיתוח התערב וכפה את הפרויקט של אילדפונס סרדה, מחבר התוכנית הטופוגרפית של מישור ברצלונה ומחקר דמוגרפי ואורבניסטי של העיר (1855). תוכנית סרדה (Plan de los alrededores de la ciudad de Barcelona y del proyecto para su mejora y ampliación, 1859) קבעה מתווה אורתוגונלי בין מונז'ואיק והבזוס, עם מערכת של רחובות ישרים בכיוון צפון-מערב דרום-מזרח, ברוחב 20 מטרים, נחתכים על ידי רחובות ניצבים בכיוון דרום-מערב צפון-מזרח במקביל לחוף ולרכס הרי קולסרולה. סרדה תכנן לבנות רק משני צדדים ולהשאיר את המרחבים האחרים לגנים, למרות ששאיפה זו לא התגשמה ולבסוף נעשה שימוש כמעט בכל הקרקע הניתנת לבנייה. הבניינים תוכננו בצורה מתומנת האופיינית לאישמפלה, עם קיטומים המבליטים ומדגישים את הסירקוליה והדינמיות העירונית. התוכנית קראה לבניית מספר שדרות עיקריות: דיאגונל, מרידיאנה, פארלאל, גראן ויה ופסץ' דה סנט ג'ואן, וכן מספר כיכרות גדולות בצמתים שלהן: טטואן, גלוריס, אספניה, ורדגואר, לטאמנדי ואוניברסיטאט. היא גם חזתה את פתיחתן של שלוש שדרות גדולות בחלק הישן של העיר: שתיים המחברות את אישמפלה עם החוף (Muntaner ו- Pau Claris) ועוד אחת מאונכת המחברת את המצודה עם מונז'ואיק (avenida de la Catedral). היא גם קידמה סדרה של כבישי טבעת חדשים שיעקפו את העיר העתיקה, במקום שהותירו החומות: כבישי הטבעת של סן פבלו, סן אנטוניו, אוניברסיטאט וסנט פרה.
הפרויקט של סרדה נחשב די חדשני באותה תקופה, במיוחד בהתייחס לתיחום של שטחים ירוקים ואזורי שירות, תוך התחשבות בהיבטים תפקודיים, פנאי ורווחה כאחד. הבניינים היו צריכים להיות בגובה של 16 מטרים (קומת קרקע וארבע קומות מעליה), וברוחב של 10 עד 20 מטרים. החלוקה של האישמפלה הייתה אמורה להיות לאזורים בגודל של 20 על 20 בלוקים, המחולקים למתחמים בגודל של 10 על 10 ושכונות של 5 על 5 בלוקים. לכל שכונה הייתה אמורה להיות כנסייה, מרכז אזרחי, בית ספר, מעון יום, בית אבות ומרכזי רווחה אחרים, בעוד שלכל מתחם היה אמור להיות שוק ולכל אזור פארק. היו בה גם מתקנים תעשייתיים ומנהליים, ובפרברים היו בית מטבחיים, בית קברות ושלושה בתי חולים. עם זאת, רוב ההוראות הללו לא יצאו אל הפועל, בשל התנגדות מועצת העיר, שהתרגזה מכפיית התוכנית של סרדה בניגוד לזו של רובירה, שאושרה בתחרות, וכן בשל ספקולציות בנדל"ן, אשר הובילו לבניית הבלוקים מכל הצדדים ולא רק בשני הצדדים כפי שתוכנן על ידי סרדה.
סרדה ליווה את הפרויקט שלו במספר ספרי זיכרונות ומחקרים סטטיסטיים שבהם הראה את התיאוריה האורבניסטית שלו, שפותחה לפי שלוש נקודות עיקריות: היגיינה, המבוססת על פיתוחו למונוגרפיה סטטיסטית של מעמד הפועלים (Monografía estadística de la clase obrera), שם הוא ביקר את תנאי החיים בתוך העיר המוקפת חומה שהתקיימה עד אז – תוחלת החיים הייתה 38.3 שנים לעשירים ו-19.7 לעניים – כנגדה הוא מציע שיפורים בהתמצאות העירונית לפי גורמים כמו אקלימטולוגיה, כמו גם באלמנטים הקונסטרוקטיביים; מחזוריות, במטרה להתאים את הדרכים הציבוריות בין הולכי הרגל לתנועת כלי רכב, מה שהביא אותו להסדיר את חלוקת הרחובות ולהקים בלוקים קטומים מכל עברי הגושים כדי להקל על מעברי החצייה; והעיצוב הרב-תכליתי, עם מתווה אורבני שיושם הן לחללים שייבנו והן לאלו שכבר היו קיימים, תוך שילוב המושגים של "הרחבה" ו"רפורמה", מה שייתן עיר היגיינית ופונקציונלית, למרות שחלק זה של הפרויקט שלו לא התבצע.
יש לקחת בחשבון שבמקרים רבים תוכנית סרדה הונחה על פריסות פרבריות שכבר היו קיימות או שהיו בפיתוח, בנוסף לעובדה שלעיירות הגובלות עם העיר ברצלונה, שנוספו בשלבים מאוחרים יותר במאה התשע-עשרה, היו כבר פרויקטים מתוכננים משלהן לפיתוח עירוני. בין המתווים הללו נדרש היה לקחת בחשבון את הדרכים המהירות והדרכים הכפריות, או את זכויות הפיתוח שניתנו למסילות ברזל, תעלות, תעלות השקיה ומאפייני פיתוח קרקע אחרים.
היבט משיק של המתווה החדש היה שאלת הטופונימיה (חקר שמות מקומות), שכן הרשת העירונית החדשה שתוכננה על ידי סרדה כללה סדרה של רחובות חדשים שלא הייתה מסורת לגביהם בעת מתן השמות. שמות הרחובות החדשים הופקדו בידי הסופר ויקטור בלגר, אשר קיבל השראה מההיסטוריה של קטלוניה: לפיכך, רחובות רבים נקראים על שם טריטוריות הקשורות לכתר אראגון, כמו ולנסיה, מיורקה, אראגון, פרובאנס, רוסיון, נאפולי, קורסיקה, סיציליה וסרדיניה; מוסדות כמו בתי המשפט הקטלוניים, הז'נרליטט והקונסל דה סנט; דמויות כמו חיימה באלמס, אנריקה גרנדוס, בואנוונטורה קרלוס אריבאו, רמון מונטנר, רפאל קזנובה, פאו קלריס, רוג'ר דה פלור, אנטוני דה וילארואל, רוג'ר דה לוריה, אוסיאס מארס והרוזן מאורג'ל; קרבות ואירועים היסטוריים כגון ביילן, לפנטו, אל ברוך וקספה. פרויקטים של הרחבה (דוגמאות)
חידוש העיר העתיקה
תוכנית סרדה פיתחה בעיקר את השטחים שמחוץ לחומות העיר, עקב ספקולציות נדל"ן, תוך התעלמות מהשיפורים הנדרשים לפיתוח החלק הישן של ברצלונה. אז הועלה הצורך בפרויקט של "שיפוצים פנימיים", במטרה לחדש את הגרעין הישן של העיר המתרחבת. אחת התוכניות הראשונות הייתה זו של מיקל גאריגה אי רוקה, מחברה של תוכנית מתאר משותפת (1862), התוכנית המקיפה הראשונה של העיר, בקנה מידה 1:250. הפרויקט של גאריגה חזה את יישור הרחובות כשיטה הבסיסית לשיפוץ רחב של פנים העיר, אך הקושי בביצועו והיעדר מנגנוני הפקעה שיתקו את הפרויקט הראשוני הזה.
פרויקט מפורט יותר תוכנן על ידי אנגל באיקסרס ב-1878, שהציג לסנאט הצעת חוק הפקעה, שאושרה ב-1879. הפרויקט של באיקסרס צפה מראש שיפוץ יסודי של העיר העתיקה, כשההיבט הבולט ביותר בו היה פתיחתם של שלושה צירי תנועה מרכזיים – שנקראו בתחילה A, B ו-C – כדי להפוך את מרכז העיר העתיקה לנוחה יותר לתנועת הולכי רגל. עם זאת, הפרויקט אושר רק ב-1895, ונאלץ להמתין עד 1908 לביצועו, שמומש חלקית, שכן נסלל רק כביש A, ששמו שונה לויה לייטנה (Via Laietana).
ראוי להזכיר גם את הכנסת החשמלית לתחבורה עירונית. בשנת 1860 נפתח קו אומניבוס לאורך לה רמבלה, אך האיטיות של הקרונות גרמה לאמצעי התחבורה הזה להפוך ללא מעשי במיוחד. ב-1872 הונחו מסילות גרירה, מה שהקל על התנועה, עם כרכרות מדגם אימפריאלי – ממוצא אנגלי – שנמשכו על ידי שניים או ארבעה סוסים. הקו הוארך מהנמל (דרסאנס) לכפר גראסיה, ובהמשך ללה ברצלונטה. אחד הקווים הראשונים שפעלו היה "חברת החשמליות של ברצלונה" האנגלית (Barcelona Tramways Company Limited). בשנת 1899 הקרונות היו מחושמלים.
בשנים אלו נכנס גם ריהוט הרחוב, במיוחד מאז מינויו של אנטוני רובירה אי טריאס לראש מבנים וייפוי של מועצת העיר ב-1871, וכן יורשו, פר פלקס, שעשה מאמץ מיוחד לשלב אסתטיקה ופונקציונליות עבור סוג זה של ריהוט עירוני. הגידול בהצבת אלמנטים כמו עמודי תאורה, מזרקות, ספסלים, קיוסקים, מעקות, אדניות, תיבות דואר ושירותים ציבוריים אחרים, קיבלה דחיפה על ידי עלייתה של תעשיית הברזל, שאפשרה ייצור המוני שלהם והביאה לשיפור ניכר בחוזקם ועמידותם.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 החלה התקנת תאורה חשמלית, שהחליפה בהדרגה את תאורת הגז בדרכים הציבוריות. בשנת 1882 הוצבו פנסי הרחוב החשמליים הראשונים בפלאסה דה סנט ז'אומה, ובין השנים 1887 ו-1888 חושמלו לה רמבלה ופסץ' דה קולום. אולם הכללת התאורה החשמלית התרחשה רק בתחילת המאה ה-20, עם המצאת הנורה, והיא הושלמה רק ב-1929.
שירות נוסף שצמח בסוף המאה היה הטלפון. התקשורת הטלפונית הראשונה בכל חצי האי האיברי התרחשה ב-1877 בברצלונה, בין טירת מונז'ואיק למצודה. באותה שנה בוצעה התמסורת הבין-עירונית הראשונה בין ברצלונה לז'ירונה על ידי חברת Dalmau i Fills, חלוצה בהתקנת קווים בברצלונה. בשנת 1884 הוקם המונופול של השירות הממלכתי, אך שנתיים לאחר מכן הוסמכה להפעילו חברת הטלפונים הכללית של ברצלונה (Sociedad General de Teléfonos de Barcelona), שנטמעה מאוחר יותר בחברת הטלפון של חצי האי (Compañía Peninsular de Teléfonos). בשנת 1925 השירות הולאם על ידי הדיקטטורה של פרימו דה ריברה, והוקמה החברה הטלפונית הלאומית של ספרד (Compañía Telefónica Nacional de España). ב-1897 היו בעיר 2,479 טלפונים, נתון שגדל בהדרגה: ב-1917 היו כ-10,000, ב-1930 26,000, ב-1960 200,000, ב-1985 750,000 ובשנת 2000 היו 850,000 טלפונים.
בשליש האחרון של המאה נבנו שוקי אספקה רבים, רבים מהם נבנו מברזל, מרכיב אופנתי באדריכלות של אותה תקופה. השווקים של בורן (1872–1876), סנט אנטוני (1872–1884), הוסטפראנצ'ס (1881), לה ברצלונטה (1884), קונספציון (1887–1888), ליברטט (1888–1893), קלוט (1884–1889), אוניאו (1889), גראסיה (1892) וסנטס (1898–1913) נבנו בצורה זו.
התערוכה העולמית של 1888
בסוף המאה התקיים אירוע שהשפיע רבות מבחינה כלכלית, חברתית, עירונית, אמנותית ותרבותית על העיר: התערוכה העולמית של 1888. התערוכה התקיימה בין 8 באפריל ל-9 בדצמבר 1888 ונערכה בפארק המצודה, קרקע שהייתה שייכת בעבר לצבא ופונתה בשנת 1868 עבור פיתוח העיר. התמריץ של אירועי התערוכה הוביל לשיפור התשתית של העיר כולה, ובזכות כך עשתה קפיצת מדרגה גדולה לקראת מודרניזציה ופיתוח.
פרויקט השיפוץ של פארק המצודה הוזמן על ידי ג'וזף פונטסרה בשנת 1872, שתכנן גנים נרחבים לבילוי עבור האזרחים, ויחד עם השטח הירוק תכנן כיכר מרכזית וכביש טבעתי, וכן מזרקה מונומנטלית, מגוון אלמנטי נוי, שני אגמים ושטח מיוער, כמו גם תשתיות ומבני עזר שונים, כמו שוק בורן, מאגר מים – כיום הספרייה של אוניברסיטת פומפאו פברה – בית מטבחיים, גשר ברזל מעל צסילות הרכבת ומספר מחסני שירות. הוא גם תכנן את המתחם העירוני החדש של בורן, שהורכב ממאה חלקות קרקע והציגו חותם סגנוני משותף. לבסוף מומש רק באופן חלקי.
בנוסף למצודה, שופצה שדרת סנט ג'ון (Salón de San Juan; כיום Passeig de Lluís Companys), שדרה ארוכה ברוחב 50 מטר ששימשה ככניסה לתערוכה ובתחילתה מוקם שער הניצחון, שתוכנן על ידי ג'וזף וילאסקה. טיילת זו כללה מעקות ברזל יצוק, מדרכות מפסיפס ועמודי תאורה גדולים, כולם תוכננו על ידי פרה פאלקואס (Pere Falqués). רוב המבנים והביתנים שנבנו עבור התערוכה נהרסו לאחר סיומה, אם כי טירת שלושת הדרקונים ומוזיאון מרטורל (שניהם חלקים בלתי נפרדים ממוזיאון מדעי הטבע של ברצלונה), האורנג'רי והאומברקולום שרדו, בעוד חלק ממוזיאון מדעי הטבע של ברצלונה. שטחי הפארק הפכו מאוחר יותר לגן החיות של ברצלונה.
עבודות ושיפורים רבים בוצעו ברחבי העיר לרגל האירוע: הושלם השיפוץ של כל חוף הים שבתחומי העיר (בין פארק המצודה ללה רמבלה), באמצעות שיפוץ פסאז' דה קולום ובניית מזח חדש שנקרא הפוסטה; החל חידוש של כיכר קטלוניה, תהליך שהגיע לשיאו ב-1929 הודות לתערוכה אחרת, התערוכה הבינלאומית לתעשיות החשמל; ריירה ד'מאלה (Riera d'en Malla) חופה ועורר את הרמבלה דה קטלוניה; שדרת פאראלל חודשה; פסץ' דה סנט ג'ואן הוארך לכיוון גראסיה וגראן ויה דה לס קורטס קטלאנס הוארכה מערבה. הגולונדרינאס, סירות שעשועים שיצאו מול אנדרטת קולומבוס והציעו סיבוב שייט למבקרים, הותקנו ונשארו גם כן.
מסוף המאה ראוי להזכיר את הפרויקט של פרה גרסיה פאריה (Pere Garcia Fària) לאסדרת מערכת הביוב של העיר (Proyecto de saneamiento del subsuelo de Barcelona: alcantarillado, drenaje, residuos urbanos, 1891). היה זה פרויקט ששם דגש מיוחד על היגיינה, עם קריטריונים חדשניים שעדיין תקפים היום: הוא הקים רשת ביוב ברת-ביקור, ברוחב 80 סנטימטרים ובגובה 170 סנטימטרים, המתוחזקת על ידי חטיבה עירונית שעדיין מבצעת את תפקידיה. זוהי מערכת אחידה למי גשמים ומי שפכים, הפועלת בעיקר על ידי כוח הכבידה – למעט מספר תחנות שאיבה קטנות – מה שמחייב להחזיק קולטים גדולים בחלק התחתון של העיר. הודות לפרויקט זה, הוארכה רשת הביוב תוך מספר שנים מ-31.2 קילומטרים ל-212 קילומטרים. בתקופה זו, החלו הרחובות להיבנות עם מדרכות וכבישים מרוצפים, שהוחלפו באספלט בשנות ה-60 של המאה ה-20.
במהלך המאה התשע-עשרה הגידול באוכלוסייה וצרכים תעשייתיים חדשים הביאו לעלייה בצריכת המים, מה שהצריך בניית רשת איסוף וחלוקת מים גדולה יותר. כך, בסוף המאה נבנה צינור חדש מדוסריוס (מרסמה), באורך 17 קילומטרים ואמת מים באורך 37 קילומטרים שהביאו מים לעיר. חברות השיווק הראשונות הופיעו אז, העיקרית שבהן הייתה אגודת המים הכללית של ברצלונה (Sociedad General de Aguas de Barcelona (AGBAR)), שנוסדה ב-1882.
בנוסף, הגידול באוכלוסייה בין המאות התשע-עשרה למאה העשרים הוביל לבניית בתי חולים חדשים על מנת לשרת את אוכלוסיית המחוזות החדשים של העיר: בית החולים קליניקו אי פרובינציאלי (1895–1906) ואוספיטל דה סנט פאו (1902–1930), מתחם מונומנטלי בסגנון מודרניסטי שתוכנן על ידי ליואיס דומנק אי מונטנר. מאוחר יותר, הוקמו בתי החולים של אספרנסה (1924), הצלב האדום (1924), בית החולים הצבאי (1924) ובית החולים דל מאר (1931), בעוד שב-1955 נחנך בית החולים Universitari Vall d'Hebron, אחד מגורמי הבריאות העיקריים של קטלוניה.
במהלך השנים הללו עברה האישמפלה בהדרגה תהליך עיור, תחילה הודות ליוזמה פרטית שנקראה אגודות פיתוח (Sociedades de Fomento), ומשנת 1892 עם הופעת הוועדות המיוחדות לאישמפלה (Comisiones Especiales de Ensanche) שנבעו מ"חוק האישמפלה החדש של שנת 1892". חוק זה התבסס על חוקי ההפקעה בכפייה משנת 1879, ופיתח מערכת ניהול לשיתוף ציבורי ופרטי. תהליך העיור התרחש בעבר במספר שלבים: מילוי השטח, חלוקה לקרקע, התקנת שירותים כמו ביוב, מים זורמים ותאורה והקמת מבנים. רוב הבתים היו מושכרים בעבר: הבעלים התגוררו בקומה השנייה (planta noble) והשכירו את האחרים.
המאה ה-20
המאה ה-20 התאפיינה במצב פוליטי עוויתי, עם סיום המלוכה ב-1931 ועלייתה של הרפובליקה השנייה, שהסתיימה במלחמת האזרחים והוחלפה בדיקטטורה של פרנקו, עד הקמת המלוכה מחדש והגעת הדמוקרטיה. מבחינה חברתית, במאה הזו חוותה העיר גל הגירה מסיבי, וכתוצאה מכך גידול מהיר באוכלוסייה: אם בשנת 1900 היו 530,000 תושבים, בשנת 1930 כמעט הכפילה עצמה (1,009,000 תושבים), בין 1970 ל-1980 הגיעה לשיא של 1,754,900 תושבים ועד סוף המאה התייצבה על כ-1,500,000 תושבים.
עם תחילת המאה, הואץ תהליך פוליטי חדש, בסימן אובדן המושבות באמריקה ובאסיה ועלייתה של הליגה האזורית, בראשות פוליטיקאים כמו פרנססק קמבו, אנריק פראט דה לה ריבה והאדריכל ז'וזפ פוץ' , שהביעו את רצונם להציב את ברצלונה בקו החזית הבינלאומי, ברמת ערים כמו פריז, ניו יורק, ברלין או וינה. זהו הדגם של "ברצלונה הקיסרית" שהוצעה על ידי פראט דה לה ריבה, או "נובה פאריס דל מגדיה" (פריז החדשה של חצות היום) על ידי פוץ'. במובן זה, הוצעו פרויקטים לשיפור תשתיות, מסילות ברזל, תחבורה וציוד, יצירת נמל חופשי, מתן תשומת לב לצרכיה של חברה ההולכת ונעשית מתועשת יותר ויותר, חיפוש אחר מנגנונים להתמודדות עם הגידול באוכלוסייה וסיפוק כלל היבטים עד כה, שטופלו באופן מועט לדעת רובם, כגון חינוך, תרבות ושטחים ירוקים.
סיפוחים עירוניים ותוכנית הקשרים
סוף המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 התאפיינו בהתרחבות גאוגרפית של העיר: ב-1897 סופחו לברצלונה שש ערים שכנות, שהיו עד אז עצמאיות: סנטס, לס קורטס, סאנט ג'רבאזי דה קאסולס, גרסיה, סאנט אנדראו דה פאלומאר וסאנט מרטי דה פרובנסלס. כמו כן, בשנת 1904 סופחה סאנט ג'ואן דה אורטה; ב-1921, סאריה וסנטה קרו דה אולורדה (חלקת אדמה קטנה בקולסרולה שהופרדה ממולינס דל-ריי); בשנת 1924, קולבלאן ומרינה דה הוספיטל, שם נוצר זונה פרנקה (Zona Franca); וב-1943, בון פסטור ובארו דה ויבר, נפרדו מסנטה קולומה דה גרמנט. העיר גדלה מ-15.5 קמ"ר ל-77.8 קמ"ר, ומאוכלוסייה של 383,908 ל-559,589.
סיפוח העיריות החדשות העלה את הצורך בתוכנית לחיבור חלקי העיר. בעקבות כך, יצא מכרז פומבי ב-1903 שנקרא "תחרות בינלאומית לפרויקטים מקדימים לחיבור אזור ההרחבה של ברצלונה והערים שנוספו עם עיריות סאריה ואורטה" (Concurso Internacional sobre anteproyectos de enlaces de la Zona de Ensanche de Barcelona y los pueblos agregados entre sí y con el resto del término Municipal de Sarrià y Horta). בתחרות ניצח מתכנן הערים הצרפתי לאון ג'וסלי. השילוב והחיבור של העיריות המסופחות החדשות עם ברצלונה וביניהן בוצע, עם דומיננטיות של ההיבטים הארגוניים על פני אלה המרחיבים, בניסיון לנסח מחדש את תוכנית סרדה, שנראתה כבעלת טעם רע לדור המודרניסטי. תוכנית ג'וסלי התבססה על תוכנית מבנית עם טיפול מובחן למרקמים העירוניים השונים, והזכירה את הפריסות בסגנון אדריכלות האמנויות היפות שהיו פופולריות ובאופנה בסביבות הבינלאומיות של אותה תקופה. הצעתו התבססה בעיקר על שלוש אמות מידה: תוכנית כבישים של צירים ראשיים (חמישה כבישים היוצאים מנקודה מרכזית ושני כבישים טבעתיים), ייעוד פעילויות ושיטתיות בפריסת שטחים ירוקים. הפרויקט קידם תשתיות דרכים גדולות (שדרות, כיכרות גדולות, טיילות, ורחובות אלכסונים), פארקים וגנים, קישורי רכבת – עם קווי פנים תת-קרקעיים – מבנים ציבוריים ושיתופיים בנקודות המרכזיות של מתווה הדרכים, מתקנים ואזורי שירות. הפרויקט מומש באופן חלקי בלבד, ובשנת 1917 הוא נוסח מחדש במה שנקרא תוכנית רומאו-פורצל; למרות שתוכנית ג'וסלי מומשה באופן חלקי, האופי החדשני של רעיונותיו הותיר חותם עמוק והיווה השראה לתכנון העירוני של ברצלונה במשך רוב המאה.
הפעולה החשובה ביותר בשנים אלו הייתה פתיחת הויה לייטנה (Via Laietana), שחיברה את אישמפלה עם הים ומסומנת באות A בתוכנית באיקסרס של 1878. העבודות בוצעו לבסוף ב-1908, במימון משותף של מועצת העיר והבנק הקולוניאלי ההיספני (Banco Hispano Colonial), והיו למבצע המאוחד הראשון בברצלונה. הדרך החדשה תוכננה מתוך רצון ליצור שדרה בעלת מראה אחיד, ולכן רוב הבניינים הם בעלי מראה נוסנטיסטי, עם השפעה מסוימת של אסכולת שיקגו. הביקורת על העבודות לפתיחת שדרה זו, שכללו הריסות של בתים רבים – מספר מבנים בעלי ערך אמנותי הועברו – הצליחה לשתק את סלילת שתי הדרכים האחרות שתוכננו על ידי באיקסרס, אם כי מאוחר יותר בוצעו כמה התערבויות דייקניות במקומות אלה, על מנת להקים את הפרויקטים של אנטוני דרדר (1918), "תוכנית שיפוץ, עיור וחיבור בין הנקודות הייחודיות של העיר העתיקה" של יואכים וילסקה אי ריברה (1932; Plan de Reforma, urbanización y enlace entre los puntos singulares del Casco Antiguo) ו"תוכנית חלקית לפיתוח העיר העתיקה של ברצלונה" (1956; Plan parcial de Ordenación del Casco Antiguo de Barcelona).
כמו כן, בשנים הראשונות של המאה החל תהליך אורבניזציה במדרונות הטיבידאבו, כאשר שדרה רחבה קישרה את שדרת סאנט ג'רבאזי עם ההר ונבנו לאורכה בתים צמודי קרקע בסגנון ערי הגנים האנגליות. לצורך תחבורה, הותקנה חשמלית בשדרה ופוניקולר לעלייה לפסגת ההר (1901), שם שכן פארק השעשועים טיבידאבו. בשנת 1906 נפתח גם רכבל ואלווידררה.
במהלך השנים הראשונות של המאה הורחב הנמל, עם פרויקט שפותח על ידי חוליו ואלדס ובוצע בין 1905 ל-1912: הרציף המזרחי הוארך ונבנו רציף מקביל והרציפים הפנימיים. עבודות אלו העניקו לנמל למעשה את צורתו הנוכחית, למעט בניית המזח הדרומי והמזח הפנימי ב-1965.
תחילת המאה הביאה את פרויקט החשמול הכללי של העיר, ציבורי ופרטי. בשנת 1911 נוסדה חברת Barcelona Traction Light and Power – הידועה יותר בשם La Canadiense – שהייתה מחויבת לשימוש במשאבים ההידראוליים של הרי הפירנאים ובניית מאגרים בטרמפ (1915) ובקמארסה (1920). היא גם בנתה את תחנות הכוח התרמיות פיגולס וסנאט אדריה דה בזוס. הודות לחשמול, ברצלונה החלה להתבלט במגזרים כמו מטלורגיה, כימיה ומכוניות, וביססה את עצמה כמרכז תעשייתי ומסחרי.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 הותקנו משתנות ציבוריות הנקראות וספסיאנות (vespasianas), עשויות מתכת בעלות גוף עגול עם קיבולת לשישה אנשים, מעליהן התנשא קטע משושה לפרסום, ובראשו כיפה קטנה. בעשור השני של המאה ה-20 הן הוסרו, ונקבע שכל המשתנות שיותקנו צריכות להיות מתחת לאדמה.
במהלך השנים הללו הורחבה רשת החשמליות, הודות לחברות כמו "לס טראמוויז דה ברצלונה סוסיאטה אנונים" (Les Tramways de Barcelona Société Anonyme). התרחבות העיר יחד עם סיפוח העיריות הסמוכות דרש פיתוח רשת תחבורה רחבה ומהירה יותר, שפיתוחה הועדפה על פני חשמול הקרוניות. זאת למרות שפרויקט החשמול הוריד את עלות תפעולן ואיפשר לשירות להיות פופולרי יותר. לדוגמה, בשנת 1900 נסעו בחשמליות שבעה מיליון איש ובשנת 1914 מספר הנוסעים הגיע ל-17 מיליון.
בתחילת המאה הופיעו גם האוטובוסים הראשונים: ב-1906 נוסד הקו הראשון בין פלאסה דה קטלוניה לפלסה דה טרילה, בגרסיה, שהופעל על ידי חברת לה קטאלנה, עם חמש רכבי בריליה-שניידר. השירות נעלם ב-1908 עקב מחאות של חברות החשמליות על תחרות ברורה. השירות חזר ב-1916 עם הופעת מספר קווי פרברים, שנסעו בין ברצלונה לסאנט ג'סט דסוורן, סנטה קולומה דה גרמנט, הוספיטלט דה ליוברגט, בדאלונה, אל פראט דה ליוברגט, סנט בוי דה ליוברגט, גאבה וסאנט קלימנט דה ליוברגט. בשנת 1922, הוקמו מחדש קווי אוטובוסים עירוניים, תחת אחריותה של חברת האוטובוסים הכללית של ברצלונה (Compañía General de Autobuses de Barcelona, CGA). מאוחר יותר התאחדה עם חברת החשמליות של ברצלונה (Tranvías de Barcelona), שהמשיכה להפעיל את שני השירותים.
בתקופה זו הופיעו גם המוניות הראשונות: ב-1910 קיבלו רישיון 21 כלי רכב ראשונים; בשנת 1920 פעלו כבר אלף מוניות, עם 64 תחנות ברחבי העיר. ב-1928 שולב האור הירוק כאות "חופשי", ובשנת 1931 נקבעו צבעי שחור-צהוב כאופייניים למוניות העיר.
בשנות העשרים של המאה ה-20 שופרה התחבורה העירונית עם בניית הרכבת התחתית של ברצלונה. העבודה החלה ב-1920 עם הקמת שני קווים: קו 3 לספס-ליסאו (Lesseps-Liceo), שנחנך ב-1924, וקו 1 קאטלונה-בורדטה (Cataluña-Bordeta), שהופעל לשירות בשנת 1926. הרשת הורחבה בהדרגה, וכיום יש לברצלונה 12 קווי רכבת תחתית. בתחילה היא הופעלה על ידי שלוש חברות: גראן מטרופוליטנו דה ברצלונה Gran Metropolitano de Barcelona (L3), מטרופוליטנו טראנסוורסל Metropolitano Transversal (L1) ופארוקריל דה סאריה ברצלונה Ferrocarril de Sarrià a Barcelona (כיום Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya). שתי הראשונות התמזגו ב-1957 לחברת פארוקריל מטרופוליטנו דה ברצלונה (Ferrocarril Metropolitano de Barcelona), שיחד עם חברת האוטובוסים טרנספורטס דה ברצלונה (Transportes de Barcelona) הקימה בשנת 1979 את חברת טרנספורטס מטרופוליטנוס דה ברצלונה (Transportes Metropolitanos de Barcelona (TMB)).
יצוין גם שבמהלך העשורים הראשונים של המאה, החינוך הציבורי תוגבר מאוד, בעיקר הודות ליוזמה של מועצת העיר, הנציגות המחוזית וחבר העמים של קטלוניה. בשנת 1922 הקימה מועצת העיר את פטרונט אסקולר (Patronat Escolar), אשר קידמה חינוך חילוני, דו-לשוני וחידוש פדגוגי, וקידמה תוכנית שאפתנית של מבני בתי ספר, לרבות אלה שנבנו בסגנון נוסנטיסטי על ידי ג'וזף גודיי (רמון ליול, קולאסו אי גיל, לואיס ויוס, מילה אי פונטאנלס, באיקסרס ופרה וילה). לאחר מלחמת האזרחים, החינוך הציבורי קודם על ידי השלטון המרכזי, עד לבוא הדמוקרטיה, כשהסמכות הועברה לז'נרליטט דה קטלוניה.
בשנים אלו ניתנה חשיבות גוברת גם לסוגיית השטחים הירוקים, שהועלתה ב-1926 על ידי ניקולאו מריה רוביו אי טודורי, מנהל שירות הפארקים והגנים של ברצלונה, עם הטקסט "הבעיה של שטחים פתוחים" (El problema de los espacios libres), שהוצג בקונגרס הלאומי של האדריכלים ה-11 (XI Congreso Nacional de Arquitectos). הוא הציע הצבה של סדרת שטחים ירוקים בצורה של חצאי מעגלים קונצנטריים בין הנהרות בזוס וליוברגט, לכל אורך רכס הרי קולסרולה עם מובלעות קטנות בחלק הפנימי של העיר בסגנון הכיכרות בלונדון. הוא הציע ארבע רמות של פארקים לעיר: פארקים פנימיים, ביניהם המצודה ומונז'ואיק, וכן שלושה קטנים יותר (לטאמנדי, סגרדה פמיליה וגלוריס); פארקים פרבריים, ביניהם היו ההיפודרום, פארק טורו, טורו גיל, פונט דל ראקו, ואלקרקה, גווינרדו ופארק גואל; פארקים חיצוניים (ליוברגט, פדרלבס, ואלווידררה, טיבידאבו, סאנט מדיר, אורטה ובזוס); ושמורת הטבע קולסרולה. הפרויקט של רוביו לא יצא לפועל, אם כי בחלקים קטנים, אך אט אט החלה העיר להגדיל את השטחים הירוקים שבתחומה: מ-1910 עד 1924 גדלו השטחים הירוקים מ-720 דונם ל-4,500 דונם.
התערוכה העולמית של 1929
בשנת 1929 נערכה התערוכה העולמית במונז'ואיק. כהכנה לאירוע זה החלו עבודות תשתית נרחבות בכל אזור פלאסה ד'אספניה, שדרת המלכה מריה כריסטינה והר מונז'ואיק על מנת להפוך אותם לאורבניים מודרניים. בנוסף, נבנו הביתנים המאכלסים כיום את יריד ברצלונה. אחד האדריכלים הראשיים של הפרויקט היה ז'וזפ פוץ', והייתה זו אחת מבמות המבחן העיקריות של הנוסנטיזם, הסגנון היורש למודרניזם. התערוכה התקיימה מ-19 במאי 1929 עד 15 בינואר 1930, על פני שטח של 1,160 דונם, ועלתה 180 מיליון פזטות.
לרגל התערוכה עוצב חלק גדול מהר מונז'ואיק, בפרויקט של ז'אן-קלוד ניקולס פורסטייה וניקולאו מריה רוביו אי טודורי, שיצרו סגנון בעל אופי ים תיכוני בולט וטעם קלאסיצטי. כך נוצרו הלאריבל, מירמר וגני התיאטרון היווני.
כמו ב-1888, לתערוכת 1929 הייתה השפעה רבה על הפיתוח העירוני של ברצלונה, לא רק באזור מונז'ואיק, אלא גם ברחבי העיר: הכיכרות טטואן, אורקינאונה ולטאמנדי חודשו, גשר המרינה נבנה, פלאסה דה קטלוניה שופצה למתחם עירוני מודרני, אבינגודה דיאגונל הוארכה למערב וגראן ויה לדרום-מערב, כמו גם השדרות של גרסיה וסנט ג'ואן בקטעים שמסביב לגרסיה. כמו כן בוצעו עבודות ציבוריות שונות: רחובות נסללו באספלט ומערכות הביוב שופרו, הותקנו שירותים ציבוריים והסתיימה החלפת תאורת הגז בתאורה חשמלית.
לבסוף שופרה מערכת התחבורה העירונית, עם בנייתו של נמל התעופה של ברצלונה-אל פראט בשנות ה-20, שיפוץ תחנת צרפת, שיפור הקשרים התחבורתיים עם הפרברים, ביטול המעברים המפלסיים בתוך העיר ושיקוע פסי הרכבת הפנים עירוניים – ברחובות כמו ארגו, בלמס וויה אוגוסטה – וחשמול של קרוניות ציבוריות. כמו כן נבנה פוניקולר לפסגת ההר – עם מקטע שני להשלמת העלייה לטירה שהוחלף ברכבל ב-1970 – וכן רכבל לגישה להר מהנמל הימי בברצלונה, יצירה של קרלס בויגאס, שנחנכה ב-1931 בגלל עיכוב בעבודות.
כל העבודות הציבוריות הללו הובילו לביקוש חזק לתעסוקה, וגרמו לעלייה גדולה בשיעור ההגירה לברצלונה מכל חלקי ספרד. גידול זה באוכלוסייה הוביל לבנייתן של מספר שכונות פועלים עם בתים זולים, כמו קבוצת אדוארדו אונוס במונז'ואיק (נעלמה בחלוף הזמן), קבוצת רמון אלבו באורטה (כיום קאן פגרה) וקבוצת מילאן דל בוש (כעת קבוצות בון פסטור) וברו דה ויבר בבזוס. עם זאת, אחת ההשפעות הקשות ביותר שלה הייתה עליית השאנטיזם, מאחר שרבים מהמהגרים לא יכלו לקבל גישה לדיור ופנו לבנייה עצמית, עם מבנים רעועים עשויים מחומרי גרוטאות (קנה, עץ, פליז), בחללים בודדים של כ-25 מ"ר עבור המשפחה. בשנת 1930 היו בברצלונה כ-15,000 צריפים, בעיקר בסנט אנדראו, הר מונז'ואיק וחופי ברצלונטה ופובלנואו, שם עדיין זכורות שכונות כמו פקוין, לה פרונה וסומורוסטרו.
ב-1929 הוצבו הרמזורים הראשונים להסדרת תנועת כלי הרכב: הראשון מוקם בצומת הרחובות באלמס ופרוונזה, ועד סוף אותה שנה פעלו ברחבי העיר עשרה, שהוסדרו על ידי סוכני הגווארדיה אורבנה. בעקבות פרוץ מלחמת האזרחים נעצרה התקנת הרמזורים והיא חודשה רק בשנות ה-50. הסנכרון הראשון התרחש בשנת 1958, בויה לייטנה. בשנת 1984 נפתח מרכז בקרת התנועה, אשר ב-2004 שלט ב-1,500 צמתים מרומזרים.
הרפובליקה השנייה ותוכנית מסיה
עם הופעת הרפובליקה השנייה והענקת שלטון עצמי לקטלוניה תועדפו יצירת פרויקטים שונים לפיתוח עירוני בברצלונה, שעד 1930 הגיעה אוכלוסייתה למיליון תושבים והייתה חסרה בתשתיות, דיור, תחבורה ומתקנים כמו בתי ספר ובתי חולים. בשנת 1932 הטיל הממשל האוטונומי של קטלוניה, ז'נרליטט, על האחים ניקולאו וסנטיאגו רוביו אי טודורי לפתח פרויקט ייעודי עבור הטריטוריה הקטלונית (תכנון אזורי), שיהיה הניסיון הראשון לתכנון משותף של כל אדמות הנסיכות. הפרויקט כלל גם את אזור ברצלונה, שכלל את מישור העיר, הליוברגט התחתון (Baix Llobregat) וקבוצת העיירות שמסביב להר טיבידאבו. התכנית האזורית כללה את כל השיקולים הנוגעים לשטח, הן העירוני והן הטבעי, וכן היבטים כגון חקלאות וגידול בעלי חיים, כרייה, תעשייה, תיירות, בריאות ותרבות.
פרויקט מבנה טריטוריאלי נוסף בוצע ב-1936, החלוקה של מחוזות קטלוניה, על בסיס עבודה שהוזמנה ב-1932 על ידי הז'נרליטט לפאו וילה. הפרויקט שאף להתארגנות מרחבית המבוססת על שירותים ציבוריים מנהליים, מה שהביא לחלוקה ל-9 אזורים ו-38 קומארקים. ברצלונה הפכה לבירת הקומארקה של ברצלונס, שכללה את הוספיטלט דה ליוברגט, בדאלונה, סנטה קולומה דה גרמנט וסאנט אדריה דה בזוס. באותה תקופה, שטחה של קטלוניה היה 32,049 קמ"ר, עם 2,920,748 תושבים ו-1,070 עיריות.
במהלך השנים הללו נוצר פרויקט תכנון עירוני מעניין, תוכנית מסיה (1932–1935), שפותחה על ידי האדריכלים של GATCPAC, עם ז'וזפ לואיס סרט בראשו, ובשיתוף עם האדריכל הרציונליסטי הצרפתי לה קורבוזיה. הפרויקט חזה חלוקה פונקציונלית של העיר עם סדר גיאומטרי חדש, באמצעות צירי שדרות גדולים ועם חזית ימית חדשה שהוגדרה על ידי גורדי שחקים קרטזיים, בנוסף לשיפור המתקנים והשירותים, קידום הדיור הציבורי ויצירת פארק גדול ומרכז פנאי ליד הדלתא של ליוברגט.
התוכנית הציגה את ברצלונה כבירה פוליטית ומנהלית, בעלת אופי של מעמד פועלים ופונקציונלי, שתהיה בנויה באזורים שונים: אזור מגורים, אזור פיננסי ותעשייה, אזור אזרחי ושירותי ואזור בילוי, אשר כלל פארקים, גנים וחופים; גם חיבורים, תקשורת ותחבורה נחקרו בפירוט. עמוד השדרה תוכנן להיות הגראן ויה דה לס קורטס קטלאנס, רצועה ברוחב 600 מטרים שתעבור מהליוברגט לבזוס. כמו כן קודמו שדרות מרידיאנה ופרלאל, אשר תוכננו להתכנס בנמל, בו מוקם מרכז עסקים ראשי, ויעבירו את הסחורות והטובין מהנמל לזונה פרנקה (Zona Franca). עבור אזור המגורים, הוצעה יצירת יחידות מנהליות בגודל 400 על 400 מטרים – השווים לתשעה בלוקים של האישמפלה – עם מתחמי דיור גדולים ומתקנים חברתיים. באזור הפנאי תוכננו שטחים ירוקים הממוקמים בלב היחידות המנהליות למגורים וברצועת הקרקע הגדולה שבאזור החוף, בין ברצלונטה לפובלנואו, כמו גם יצירת מתחם עצום לפנאי בשם "עיר מנוחה ונופש" (Ciutat de Repòs i Vacances), שתוקם על החופים של וילדקנס, גאבה וקאסלדפלס.
למרות שתוכנית מסיה לא יושמה בפועל, העיצוב החדשני והאוונגרדי שלה הפך אותה לאחד מנקודות הציון של התכנון העירוני של ברצלונה, יחד עם תוכניות סרדה וג'וסלי. חלק מהיבטיה היוו השראה לתכנון העירוני של העיר בתקופה הדמוקרטית, במיוחד במונחים של התאוששות חוף הים כמרחב המיועד לפנאי, כפי שמעיד מיקומו של מרכז הקניות מרמגנום (Maremagnum) על קוואי ד'אספניה (Quai d'Espanya) או יצירתו של הכפר האולימפי והפארקים השונים הבאים בזה אחר זה עד אזור דיאגונל מאר.
כמו כן, תמיכה ציבורית גורפת וחזקה לביצוע תוכנית התברואה של העיר העתיקה (Pla de Sanejament del Casc Antic) שקודמה ביוזמת GATCPAC, בין השנים 1935–1937, והורתה על הריסת מבנים שנחשבו למסוכנים ולא בריאים במרחב העירוני ויצירת מתקנים היגייניים. תוכנית זו קוימה בהוראת בית המשפט ב-1937 על ידי מתן פסק דין, במהלך מלחמת האזרחים, והביא את המוניציפליזציה של הרכוש העירוני לקדמת השיח הציבורי.
ה-GATCPAC פיתח גם תוכנית דיור עובדים בהשראת דגם הבנייה à rédent של לה קורבוזיה, שבא לידי ביטוי בבניית ה"קאסה בלוק" בין השנים 1932–1936 ותוכנן ז'וזפ לואיס סרט, ז'וזפ טורס קלבה וג'ואן בפטיסטה סובירנה. ה"קאסה בלוק" הוא מתחם דיור בצורת האות S המורכב מיחידות צרות וארוכות העשויות מתכת, עם גישה לדירות המגורים דרך מסדרונות משותפים מקורים. פרוץ מלחמת האזרחים קטעה את המשך הפרויקט הזה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הופיעו השלטים הראשונים להולכי רגל: הראשונים היו אנכיים, המורכבים מלוח אובלי לבן על עמוד עם הכיתוב "מעבר הולכי רגל"; מאוחר יותר, הוצבו שלטי לוחות מתכת אופקיים, בגודל 10 על 30 סנטימטרים, בעלי מרקם מחוספס, והונחו על האספלט באופן שהרצועות הבולטות שלהם גרמו למכוניות להאט את מהירות הנסיעה.
הדיקטטורה של פרנקו והתוכנית המחוזית
שנות הדיקטטורה של פרנקו (1939–1975) אופיינו בפיתוח עירוני, שהיה מורכב מבנייה חסרת רסן של דיור זול, בעיקר דיור מסובסד, לקליטת הגירה משאר חלקי ספרד. בשני עשורים גדלה אוכלוסיית העיר מ-1,280,179 תושבים ב-1950 ל-1,745,142 ב-1970. עם זאת, למרות עידוד בניית הדיור המסובסד, ספקולציות הנדל"ן לא פסקו. דיור חדש פותח בעיקר בפריפריה של העיר – שטח של כ-25,000 דונם, פי שניים מגודלה של האישמפלה, עם שלושה דגמים עיקריים: שכונות פרבריות מאופיינות בבניה נמוכה, שכונות עירוניות בשולי העיר או בבניה עצמית, וכן שיכונים המוניים. בניית המגורים בוצעה, במקרים רבים, ללא תכנון עירוני מוקדם, ובשימוש בחומרים זולים, שלאורך השנים גרמו לבעיות שונות כמו אלומינוזיס. קדחת הבנייה גרמה ליצירה או הרחבה של שכונות חדשות, כמו אל כרמל, נואו באריס, אל גווינרדו, ואל ד'חברון, לה סגררה, אל קלוט ואל פובלנואו. צמיחת הפרברים גרמה לקשר הבלתי פוסק עם העיריות השכנות (סנטה קולומה דה גרמנט, בדאלונה, סנט אדריה דה בזוס, הוספיטל דה ליוברגט ואספלוגואס דה ליוברגט), אשר בתורן גדלו מאוד, עובדה שהובילה את ראש העיר פורציולס טבע את המושג "ברצלונה הגדולה".
ספקולציית הנדל"ן זכתה לעדיפות על פני רפורמת הפקודות העירוניות, שבוצעה ב-1942 והגדילה את גובה הבניינים ביחס לרוחב הרחובות: ברחובות שבין 20 ל-30 מטרים (רוחב ממוצע בתחומי האישמפלה), הותרו גבהים של עד 24.40 מטרים, שווה ערך לקומה קרקע ושש קומות מעליה, בעוד שברחובות ברוחב של יותר מ-30 מטרים הותר גובה של עד 27.45 מטרים (שבע קומות מעל קומת הקרקע). תוספת זו למבנים בתחומי העיר גרמה להבדלים בולטים בין חלקי מבנים שנבנו בזמנים שונים, והובילה לנוכחותן של חומות מסיבות רבות ששיבשו את המרחב העירוני, בעיה שהעיר עדיין סובלת ממנה למרות מספר פרויקטים לתיקון שאושרו, כגון מערכת "ברצלונה, הפכי עצמך ליפה" (Barcelona posa't guapa).
את ההתחדשות העירונית לאחר מלחמת העולם השנייה הוביל ראש התכנון העירוני של הרשויות החדשות, פדרו בידגור, שקידם בשנת 1945 את הקמת ועדת התכנון המחוזית של ברצלונה, האחראית על עריכת פרויקטים תכנוניים עבור העיר וסביבתה. כך נוצרה התוכנית המחוזית משנת 1953, שפותחה על ידי ג'וזפ סוטראס, בניסיון לשלב את העיר עם העיריות השכנות, על מנת לעמוד בביקוש החזק לדיור בשנות העלייה הגדולה, תוך ניסיון לבלום את ספקולציות הנדל"ן ולשפר את הסביבה העירונית. התוכנית לוותה בשינוי חקיקתי, חוק הקרקעות והתכנון העירוני משנת 1956, שביקש להביא שכלתנות לפיתוח עירוני, למרות שנתקל בקשיים רבים ביישומו. הפרויקט הבדיל בין אזורים של הרחבה עירונית, פרברים וערי גנים, תוך החלת חלוקה מקוטבת של השטח; לפיכך, מתכנני ברצלונה זיהו שלושה אזורים כאזורי צמיחה: לבנטה, פוניינטה ודיאגונל נורטה. הם גם שמרו שטחים גדולים לפיתוח תשתיות, מתקנים ושטחים ירוקים; בין האחרונים, הודגש מתחם רכס הרי קולסרולה כפארק מטרופוליני מרכזי גדול.
אף על פי שלא בוצעה בשלמותה, הגיחו "תוכניות חלקיות" שונות ברוח גישתה אך, רובן נכנעו ללחצים של בעלי הקרקעות ונטו להכשרת ייעודי קרקע מחודשים: מחקר משנת 1971 מצא כי צפיפות האוכלוסין של התוכניות החלקיות היו במכפלה של 1.8 ביחס לתוכנית המחוזית של 1953. הרלוונטיות ביותר היו אלו שהתייחסו לשני הקצוות של שדרת דיאגונל, מזרח ומערב: בראשונה נוצרו השכונות החדשות של לה ורנדה ובזוס, בעוד שבשנייה הוצגה ההגדלה המתוכננת של זונה אוניברסיטריה (Zona Universitaria) ושכונות לס קורטס וקולבלאנק.
הגידול באוכלוסייה והופעת שכונות חדשות הביאו עמם את הצורך לבניית שווקים חדשים לאספקת מוצרים בסיסיים: סגרדה פמיליה (1944), כרמה (1950), סגררה (1950), אורטה (1951), ואלווידרה (1953), אסטרלה (1954), גווינרדו (1954), טרס טורס (1958), בון פסטור (1960), מונטסרט (1960), מרסה (1961), קורטס (1961), גווינטה (1965), סיוטט מרידיאנה (1966), פליפה השני (1966), סאנט מארטי (1966), בזוס (1968), סאנט ג'רבאזי (1968), כרמל (1969), ואל ד'חברון (1969), נמל (1973), פרובנס (1974), לספס (1974), טריניטט (1977) וקניילס (1987).
בתחום התחבורה הציבורית הוחלפו החשמליות באוטובוסים, ורשת המטרו הורחבה; ב-1941 הופיעו טרוליבוסים, שנעלמו ב-1968. גם אספקת המים שופרה עם התרומה שהגיעה מנהר הטר, אנרגיית גז טבעי הוכנסה לשימוש ורשתות החשמל והטלפון חודשו.