cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תומאס מרשל
פעילותו בסנאט
בדיונים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, כמה סנאטורים תומכי ההתבדלות ביצעו תמרוני פיליבסטר בדיונים על כמה הצעות חוק שהיו חשובות לווילסון. הפיליבסטרים נמשכו שבועות, ובשני מקרים נמשכו יותר משלושה חודשים כל אחד. וילסון ותומכי הצעות החוק ביקשו שמרשל ינקוט בצעדים להפסקת הפילבסטרים, אך הוא סירב, ובכך אפשר לכמה הצעות חוק ליפול בתקווה שהאופוזיציה תסיים את הפיליבסטר. בין הצעות החוק שנפלו הייתה אחת שאפשרה לספינות סוחר לחמש את עצמן, ואחת נוספת שאפשרה לממשלת ארצות הברית למכור כלי נשק ישירות למדינות ההסכמה. על אף ניצחונותיהם, המשיכה אותה קבוצה קטנה של סנאטורים לחסום העברת חוקים בעד המלחמה. בתגובה, הוביל מרשל ב-8 במרץ 1917 את הסנאט לאמץ חוק חדש, שאפשר שבירה של הפיליבסטרים בהצבעה של שני שלישים. חוק זה החליף את הכלל הקודם שאפשר לכל סנאטור למשוך את זמן הדיון כפי רצונו. כלל זה שונה מספר פעמים, כשהשינוי הבולט ביותר הוא האחרון, בו נקבע שהפסקת הפיליבסטר מצריכה הסכמה של שלוש חמישיות של כל הסנאטורים, לא רק אלו הנוכחים בהצבעה.
כשמעשיו של מרשל לא בלטו במיוחד, ובוושינגטון הוא נראה בצורה זו או אחרת כדמות קומית בשל חוש ההומור שלו, כמה ממנהיגי המפלגה הדמוקרטית בקשו להעביר אותו מתפקידו בבחירות של 1916, בהן התמודדו הוא ווילסון על תקופת כהונה שנייה. וילסון החליט, לאחר התלבטויות, להמשיך את כהונתו של מרשל כסגן הנשיא, מתוך מטרה לשמור על אחדות המפלגה. כך, באותה שנה, נבחר מרשל לכהונה שנייה, כשכעדיין ניצבה מולם המפלגה הרפובליקנית המפולגת, והוא היה לסגן הנשיא הראשון שנבחר לתקופת כהונה שנייה מאז שעשה זאת ג'ון קלהון ב-1828. וילסון ומרשל היו גם הנשיא וסגן הנשיא הראשונים שנבחרו יחדיו לכהונה שנייה מאז שעשו זאת ג'יימס מונרו ודניאל טומפקינס ב-1820.
ניסיון ההתנקשות
בערבו של 24 ביולי 1915, פרץ אריק מונטר, גרמני ששימש בעבר כפרופסור באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת קורנל, ושהתנגד לתמיכת ארצות הברית במאמץ המלחמתי של מדינות ההסכמה, אל בניין הסנאט, מצא את דלת אולם הסנאט נעולה, והניח מטען דינמיט מחוץ לאולם קבלת הפנים, שהיה סמוך ללשכתו של מרשל. אף על פי שהמטען היה אמור להיות מופעל באמצעות שעון, הוא התפוצץ מוקדם מהמתוכנן זמן קצר לפני חצות הלילה, כאשר איש לא היה במקום.
מלחמת העולם הראשונה
במהלך תקופת כהונתו השנייה של מרשל כסגן הנשיא, הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. מרשל תמך במלחמה באי רצון, בהאמינו שארצות הברית לא הייתה מוכנה לקראתה וחשש שההצטרפות למלחמה תצריך הפעלת גיוס חובה. הוא היה שבע רצון מהאסטרטגיה של וילסון להתחיל בבניית הכוח לפני הכרזת המלחמה, ותמך במאמץ המלחמתי באופן מלא ברגע שהוא החל. זמן קצר לאחר שראשוני הכוחות החלו להתקבץ כדי לעבור לאירופה, אירחו וילסון ומרשל משלחת מהממלכה המאוחדת, שמרשל היה שותף לאסטרטגיית המלחמה של חבריה. אף על פי כן, הוא לרוב הודר מתכנוני המלחמה ולעיתים רחוקות קיבל עדכונים רשמיים על התקדמות המערכות הצבאיות. בדרך כלל הוא קיבל את הידיעות על המתרחש בחזית מהעיתונות.
וילסון שלח את מרשל לשאת נאומים ברחבי ארצות הברית להעלאת המוראל ולעידוד האמריקאים לרכוש את איגרות ה"ליברטי בונדס" לתמיכה במאמץ המלחמתי. מרשל התאים היטב למשימה, שכן הוא הרוויח כספים נוספים מנאומים בעת כהונתו כסגן הנשיא, ובשמחה קיבל על עצמו את האחריות. בנאומיו, הוא הגדיר את המלחמה כ"מסע צלב מוסרי לשימור כבוד המדינה וזכויות הפרט". בזכרונותיו, הוא נזכר שנראה היה שהמלחמה התנהלה בכבדות, ושהוקל לו כאשר היא הסתיימה. כשהמלחמה קרבה לסיומה, היה מרשל לסגן הנשיא הראשון בתולדות ארצות הברית שניהל את ישיבות הקבינט. וילסון השאיר לו את האחריות הזאת כאשר נסע לאירופה כדי לחתום על חוזה ורסאי וכדי לקבץ את התמיכה לרעיון חבר הלאומים. וילסון היה הנשיא הראשון שהגיש את החוזה לסנאט באופן אישי כאשר הוא מסר אותו לידיו של מרשל במהלך ישיבת הבית.
מוריסון
רעייתו של מרשל, לויס, הייתה מעורבת מאוד בפעילות צדקה בוושינגטון, ובילתה זמן ממושך בעבודה במרכז רווחה שסיפק ארוחות חינם לילדים עניים. ב-1917 היא הכירה אישה שילדה תאומים, שאחד מהם היה חולה מאוד. הוריו של הילד לא היו מסוגלים להעניק לו את הטיפול המתאים. לויס יצרה קשר הדוק מאוד עם התינוק, ששמו היה קלרנס איגנשיוס מוריסון, והציעה להם לקחת אותו תחת חסותה ולמצוא לו את הטיפול המתאים. היא ומרשל לא הצליחו להביא ילדים לעולם, וכאשר היא הביאה את התינוק לביתם, אמר לה מרשל שהיא תוכל "להשאיר אותו, בתנאי שהוא לא יצרח". בהמשך פיתח מרשל אהבה כלפי הילד וכתב שהוא "מעולם לא התהלך ברחובות וושינגטון בוודאות גבוהה כמי שהוא נכנס לתוך ליבי", וכאשר הילד גדל, שהוא היה "יפה כמו מלאך, מבריק מעבר לגילו, אהוב מכל נקודת מבט".
בני הזוג מרשל מעולם לא אימצו את מוריסון באופן רשמי, שכן הם האמינו שלעבור את התהליך כל עוד הוריו בחיים עדיין יראה כצעד בלתי רגיל בעיני הציבור. תחת זאת, מתוך רצון לשמור על העניין בפרטיות, הם הגיעו להסדר מיוחד עם הוריו. הנשיא וילסון חש מחויבות להכיר בילד כבנם של בני הזוג מרשל ושלח להם כרטיס ברכה שבו נאמר בפשטות, "ברכות עבור התינוק, וילסון". מוריסון חי עם בני הזוג מרשל עד יומו האחרון. בהתכתבויות הך ציינו את שמו "מוריסון מרשל", אך באופן אישי הם קראו לו איזי (Izzy). לויס לקחה אותו לרופאים רבים והעבירה את רוב זמנה הפנוי בניסיון לסעוד אותו ולהבריא אותו, אך מצבו החמיר והוא נפטר בפברואר 1920, זמן קצר לפני יום הולדתו הרביעי. מותו שבר את מרשל, שכתב בזכרונותי שאיזי "היה ותמיד יהיה חשוב עבורי".
נשיא בפועל
בספטמבר 1919 לקה הנשיא וילסון בשבץ מוחי קל. ב-2 באוקטובר הוא לקה בשבץ חמור הרבה יותר שהותיר אותו משותק חלקית ומוגבל באופן וודאי. יועצו הקרוב של וילסון, ג'וזף טומולטי, לא האמין שמרשל יכול להיות נשיא בפועל ונקט בצעדים למנוע ממנו לקבל את סמכויות הנשיא. רעייתו של וילסון, אדית, סלדה ממרשל בשל מה שהיא כינתה "מזגו הגלוי מדי", וגם היא התנגדה לכך שהוא ייטול על עצמו את סמכויות הנשיא ותפקידיו. טומולטי והגברת הראשונה האמינו שמסר רשמי מהסגל של וילסון על מצבו יתיר למרשל להפעיל את התהליך החוקתי שיאפשר לול להיות נשיא בפועל, והם וידאו שמסר כזה לא יועבר. לאחר שמרשל דרש לקבל מידע על מצבו של וילסון כדי שהוא יוכל להתכונן לאפשרות שהוא יהיה הנשיא, הם העבירו לו דרך כתב של העיתון "בולטימור סאן" מסר שהנשיא על סף מוות. מאוחר יותר אמר מרשל ש"זה היה ההלם הגדול הראשון בחיי", אך ללא מידע רשמי על מצבו של וילסון, הוא לא האמין שהוא יוכל מבחינה חוקתית לקבל על עצמו את סמכויות ותפקידי הנשיא.
ב-5 באוקטובר היה מזכיר המדינה רוברט לנסינג לפקיד הממשל הראשון שהציע שמרשל יקבל בעל כורחו את סמכויות ותפקידי הנשיא. חברי קבינט אחרים גיבו את הצעתו של לנסינג. מנהיגי הקונגרס משתי המפלגות שלחו גם הם הודעות פרטיות למרשל, שנזהר בקבלת תמיכתם. לאחר התייעצות עם רעייתו ועם יועצו האישי הוותיק, מארק תיסלתויית, הוא הודיע בשיחות פרטיות שהוא מסרב לקבל על עצמו את תפקידיו של וילסון ולהיות נשיא בפועל. תהליך ההכרזה על נבצרות הנשיא היה אז לא ברור, ומרשל חשש שייווצר תקדים אם הוא יעביר בכוח את וילסון מתפקידו. מרשל רצה שהנשיא יעביר לו מרצונו את סמכויותיו, אך לאור מצבו של וילסון, הדבר היה בלתי אפשרי ובלתי סביר לאור סלידתו של וילסון ממרשל. מרשל הודיע לקבינט שהוא ייקח על עצמו את סמכויות ותפקידי הנשיא רק לאחר החלטה משותפת של שני בתי הקונגרס שתקרא לו לעשות כן, או רק בעקבות הודעה רשמית מווילסון עצמו או מצוותו שמאשר שנבצר ממנו למלא את תפקידו.
וילסון הושם בבידוד על ידי רעייתו ורופאו האישי, ורק ליועציו הקרובים הותר לראותו. לאף אחד לא הועבר מידע רשמי על מצבו. אף על פי שמרשל ביקש להיפגש עם הנשיא כדי להבין את מצבו, לא עלו בידו לעשות זאת. תחת זאת הוא הסתמך על עדכונים מעורפלים שהתקבלו מהודעות שפורסמו על ידי רופאו של וילסון. מתוך הבנה שווילסון ויועציו לא יעבירו מרצונם את סמכויות הנשיא למרשל, יזמה קבוצה של מנהיגי הקונגרס כינוס מושב משותף. על כל פנים, קבוצה של סנאטורים שהתנגדו לחבר הלאומים מנעה את כינוסו של מושב משותף בתקווה למנוע את אשרור ההסכם. סנאטורים אלו האמינו שכנשיא בפועל, מרשל יחליט על כמה ויתורים שיאפשרו את אשרור ההסכם. וילסון, במצבו הנוכחי, לא רצה או לא היה מסוגל להחליט על ויתורים אלו, והדיון בחוק הסתיים במבוי סתום.
ב-4 בדצמבר הודיע לנסינג בשימוע בוועדה של הסנאט שאף אחד בקבינט לא דיבר או נפגש עם וילסון בשישים הימים האחרונים. הסנאטורים שביקשו להפוך את מרשל לנשיא בפועל ביקשו שוועדה תשלח לבדוק את מצבו של הנשיא, בתקווה להשיג עדות שתתמוך במטרתם. הוועדה, שכונתה על ידי כמה עיתונים "וועדת הריחרוח", הגיעה למסקנה שמצב בריאותו של וילסון חמור, אך נראה היה לחבריה שהוא החלים מספיק כדי שהוא יוכל לקבל החלטות. הדוח שלהם שם קץ לצורך בהחלטה משותפת של הקונגרס.
במהלך תפילה של יום ראשון בכנסייה באמצע דצמבר, במה שמרשל האמין שהיה ניסיון של פקידי ממשל אחרים לאלץ אותו לקבל את הנשיאות, הגיע שליח עם הודעה שהנשיא וילסון נפטר. מרשל היה המום, ועלה כדי להכריז על הידיעה באוזני קהל הנוכחים. הכמרים ניהלו תפילה, הקהל החל לשיר המנונים, ואנשים רבים בכו. מרשל ורעייתו יצאו מהמקום והתקשרו אל הבית הלבן כדי לדעת מה יהיה הצעד הבא, רק כדי להבין שוא היה קורבן למתיחה ושוילסון עדיין בין החיים.
לקראת סוף 1919 החל הנשיא וילסון להחלים, אך נותר מבודד עד לתום תקופת נשיאותו, עקבי בסירובו או באי-יכולתו לקבל שינויים כלשהם בהסכם. ממרשל נמנעו פגישות אתו כדי שיוכל לעמוד על מצבו האמיתי עד היום האחרון של נשיאותו. נותרה אי-בהירות בנוגע לשאלה מי קיבל את ההחלטות הביצועיות במהלך תקופה זו, אך ככל הנראה שאדית וילסון, בסיוע יועצי הנשיא הקרובים, הייתה זו שקיבלה את ההחלטות.
שנותיו האחרונות
שמו של מרשל הוכנס לרשימת האישים האפשריים לקבל את מועמדות הדמוקרטים לנשיאות בבחירות לנשיאות של 1920. הוא נקט בסידורים עם תומאס טגרט שמשלחת מאינדיאנה תישלח לוועידת המפלגה כדי לתמוך במועמדותו, אך לא עלה בידו לגייס תמיכה מחוץ למשלחת מאינדיאנה. בסופו של דבר הוא הביע את תמיכתו במועמדים הדמוקרטים, ג'יימס מידלטון קוקס, שהתמודד על הנשיאות, ופרנקלין דלאנו רוזוולט, שהתמודד על סגנות הנשיא, אך אלו הובסו על ידי המועמדים הרפובליקנים, וורן הרדינג וקלווין קולידג'. כאשר נבחר קולידג', שלח לו מרשל כרטיס בו הוא הביע את "תנחומיו הכנים" על חוסר מזלו להיבחר כסגן הנשיא.
לאחר תום כהונתו שקל מרשל לשוב לקולומביה סיטי, אך תחת זאת הוא רכש בית באינדיאנפוליס ופתח בעיר משרד עורכי דין, שם הוא האמין שיהיו לו הזדמנויות עסקיות טובות יותר. ב-1921 מינה אותו הרדינג כחבר בוועדת אנדרטת לינקולן, וב-1922 כחבר בנציבות הפחם הפדרלית. ב-1923 התפטר מרשל משני תפקידים אלו. הוא בילה שנה בכתיבת ספרי משפטים וספר זכרונותיו ההומוריסטי "זכרונות" (Recollections). כתיבתו של ספר זה הושלמה במאי 1925, והיסטוריונים מתקופות מאוחרות יותר הבחינו שלא נחשפו בו סודות כלשהם ושלא בוצעו בו מתקפות על יריביו של מרשל, זאת בניגוד למקובל אפילו בתקופה בה נכתב הספר. מרשל המשיך להיות נואם פופולרי בציבור, והמשיך לקיים נסיעות לשם כך. את נאומו האחרון הוא נשא בפני תלמידי בית ספר תיכון בעיירת הולדתו.
מותו
בלילה של 1 ביוני 1925, בעת שעשה במסע לוושינגטון, נתקף מרשל בהתקף לב בעת שקרא בתנ"ך במיטתו. רעייתו הזעיקה סיוע רפואי, אך תומאס מרשל נפטר לפני הגיע הסיוע, כשהוא בן 71. יומיים לאחר מכן נערך טקס האשכבה בנוכחות נכבדים רבים. ארונו של מרשל הועבר לאינדיאנפוליס, שם הוצב ארונו במשך יומיים, בהם עברו על פניו אלפים. טקס ההלוויה נערך ב-9 ביוני, והוא נטמן בבית הקברות קראון היל שבעיר, בסמוך לקבור של בנו המאומץ מוריסון "איזי" מרשל. לויס מרשל עברה לאריזונה ונותרה באלמנותה עד יומה האחרון, כשהיא התפרנסה מקצבת הגמלאות של בעלה ומ-50,000 הדולרים שהיא הרוויחה ממכירת הזכויות לספר זכרונותיו לבית ההוצאה בובס-מריל. היא הלכה לעולמה ב-1958 ונטמנה ליד בעלה.
מורשתו
הסיטואציה שאירעה לאחר אי יכולתו של וילסון למלא את תפקידו, שהיא הסיבה שגרמה הכי הרבה שכהונתו של מרשל כסגן הנשיא תיזכר, החייתה את הוויכוח הלאומי בנוגע לתהליך הירושה הנשיאותית. הנושא כבר נדון כאשר וילסון נסע לאירופה, דבר שהשפיע עליו לאפשר למרשל לנהל את ישיבות הקבינט בהיעדרו. אי יכולתו של וילסון למלא את תפקידו ב-1919 וחוסר הפעולה מצדו של מרשל הפכו את הנושא למרכזי. החוסר בתהליך ברור של הירושה הנשיאותית עלה לראשונה בתולדות ארצות הברית עם פטירתו של ויליאם הנרי הריסון ב-1841, אך התקדמות מועטה התרחשה כדי לתקן את החוקה לצורך פתרון הבעיה. כמעט חמישים שנה לאחר תום נשיאותו של וילסון, לאחר רצח קנדי, התקבל התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, שאפשר לסגן הנשיא לקבל על עצמו את סמכויות ותפקידי הנשיא בכל עת בה נבצר מהנשיא למלא את תפקידו ולהפעיל את סמכויותיו.
היסטוריונים חלוקים בנוגע לפרשנות של תקופת כהונתו של מרשל כסגן הנשיא. קלייר סודאת' דירגה את מרשל כאחד מסגני הנשיא הגרועים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית במאמר שכתבה במגזין טיים ב-2008. סמואל אליוט מוריסון כתב שאם מרשל היה מפעיל את סמכויותיו החוקתיות, מקבל על עצמו את סמכויות ותפקידי הנשיא, ומחליט על וויתורים שהיו חיוניים לקבלת הסכם חבר הלאומים בסוף שנת 1920, הייתה ארצות הברית מעורבת הרבה יותר בענייניה של אירופה והייתה יכולה לסייע במניעת עלייתו של אדולף היטלר, שהחלה בשנה שלאחר מכן. מוריסון ומספר היסטוריונים נוספים טוענים שהחלטתו של מרשל הייתה אחד הגורמים הישירים לפרוץ מלחמת העולם השנייה. צ'ארלס תומאס, אחד מהביוגרפים של מרשל, כתב שאף על פי שלקיחת סמכויות ותפקידי הנשיא על עצמו הייתה מצמצמת את האפשרות של פרוץ מלחמת העולם השנייה, השערות היפותטיות מודרניות שכאלה יהיה בלתי הוגנות כלפי מרשל, שקיבל את ההחלטה הנכונה שלא להעביר את וילסון מתפקידו בעל כורחו, גם אם באופן זמני.
חוש ההומור
מרשל נודע בשל שנינותו וחוש ההומור שלו. כשנודע לו שהוא נבחר כמועמד לסגנות הנשיא, הוא הודיע שהוא לא הופתע, שכן "אינדיאנה היא אם כל סגני הנשיא, ביתם של האנשים ממדרגה שנייה יותר מכל מדינה אחרת בארצות הברית". באחת מהבדיחות המועדפות עליו, שאותה הוא סיפר בנאום לפני הגעתו לוושינגטון כדי להתחיל בכהונתו כסגן הנשיא, סופר על אדם ולו שני בנים. אחד הבנים היה יורד ים וטבע, והשני נבחר כסגן הנשיא. לאיש לא נודע מה עלה בגורל שני בניו. כשנבחר לתפקיד סגן הנשיא הוא שלח לווילסון ספר, עם הקדשה, "מהסגן היחידי שלך".
חוש ההומור של מרשל גרם לו לצרות במהלך התקופה בה היה בוושינגטון. הוא נודע בשל נוהגו לברך אזרחים שהגיעו לסיור המודרך בבית הלבן באומרו, "אם אתם מביטים עלי כעל חיית פרא, היו חביבים מספיק כדי לזרוק עלי בוטנים". מצב דברים זה הביא את וילסון להחלטה להעביר את לשכתו של מרשל לבניין הסנאט, שם הוא לא הוטרד מהמבקרים. בתגובה להצעתו של אלכסנדר גרהם בל למועצת מכון סמית'סוניאן לשגר משלחת לבצע חפירות ארכאולוגיות בגואטמלה, הציע מרשל שתחת זאת הצוות יחפור סביב לוושינגטון. כאשר נשאל לסיבה להצעתו זו, הוא השיב, שעל פי המראה של האנשים המתהלכים ברחובות העיר, הם יצליחו למצוא אנשי מערות קבורים בעומק של לא יותר משני מטרים. בדיחה זו לא התקבלה יפה, והוא הורחק מישיבות המועצה במשך כמעט שנה.
שנינותו של מרשל זכורה הכי הרבה בהקשר של המשפט שהוא הכניס לאוצר המילים האמריקאי. כאשר הוא ישב בראש ישיבה של הסנאט ב-1914, הגיב מרשל להערות קודמות מהסנאטור ג'וזף בריסטו שהגיש רשימה של הדברים שהארץ צריכה לתחושתו. על פי המסופר, מרשל נשען קדימה ומלמל באוזני אחד מפקידיו, "מה שהארץ צריכה הוא יותר מזה, מה שהארץ צריכה הוא יותר מזה" ואז התלוצץ בקול רם כדי שגם האחרים ישמעו, "מה שהארץ צריכה הוא סיגר טוב בשווי של חמישה סנטים". הערתו זו של מרשל זכתה לפופולריות ונפוצה ברחבי העיתונים. לדיווחים אחרים על המקרה הוכנס נופך סיפורי נוסף, כולל הסיטואציה המדויקת שגרמה לו להעיר את הערתו זו. ב-1922 הסביר מרשל שהאמירה על הסיגר במחיר של חמישה סנטים הייתה מטפורה לזמנים פשוטים יותר ו"קריאה לחיסכון ועבודה".
הצי היווני
הצי במלחמת העצמאות היוונית
הכוח הימי היווני שהוקם במהפכת 1821 כלל אוניות סוחר מוסבות, שהשתייכו לבעלי אוניות מהאיים והנמלים המורדים בשלטון העות'מאני. מאחר שמרביתן באו מן האיים אידרה (Hydra), ספטסאי (Spetsai) ופסארה (Psara), הוא כונה בשם "צי שלושת האיים". חלק מן הכסף שאספו המורדים הוקצה להזמנת אוניות מלחמה מחו"ל, ובהן אוניות קיטור. אוניות אלה ואחרות היוו את הצי הלאומי שהוקם על ידי יואניס קפודיסטריאס (Ioannis Kapodistrias) ואשר בסיסו נקבע באי פורוס (Poros).
הצי במאה ה-19
אותון מלך יוון הגדיל את הצי בהזמינו כלי שיט חדשים בחו"ל ובבנותו מספר אוניות עזר בפורוס. בימיו, בשנת 1845, נעשה גם הצעד הראשון להקמת אקדמיה לקצינים ימיים. את ארגונו מחדש של הצי המלחמתי נטל על עצמו ראש הממשלה חרילאוס טריקופיס. הוא הזמין משלחת של מומחים מצרפת כדי לאמן מחדש את קציני הצי, וב-1884 הקים שוב את האקדמיה הימית, ה"סכולה נאפטיקון דוקימון" (Σχολή Ναυτικών Δοκίμων). כמו כן נקנו 3 אוניות מערכה חדשות ("אידרה", "ספטסאי" ו"פסארה"), שהבטיחו את עליונות הצי היווני על פני הצי העות'מאני. ברם, במהלך מלחמת יוון–טורקיה (1887) נותר הצי רוב הזמן ספון בנמלים בשל פיקוד כושל.
מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה
לאחר ההפיכה הצבאית של 1909 קנתה יוון מספר אוניות, שהנודעת שבהן היא הסיירת המשוריינת "גאורגיוס אוורוף" (Gerogios Averof). אונייה זו שחררה את איי הים האגאי וניצחה פעמיים את הצי העות'מאני במהלך מלחמת הבלקן הראשונה. רכישות גדולות נוספות שנעשו בחו"ל ב-1914 כללו שתי אוניות מערכה אמריקניות מיושנות מדגם "מיסיסיפי" - "לימנוס" (Limnos) ו"קילקיס" (Kilkis) - והסיירת הקלה "אלי" (Elli) שנרכשה בסין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוחרם הצי המלחמתי היווני, זו הפעם השלישית בתולדותיו, על ידי בנות הברית. כשהצטרפה יוון לבסוף למלחמה ב-1917 לצדן של בנות הברית, הוחזרו לה האוניות שנותרו ממנו.
בין המלחמות
בין שתי מלחמות העולם ובמיוחד לאחר מלחמת יוון–טורקיה איפשר מצבה הכספי של יוון את הזמנתן של אוניות חדשות, בעיקר קלות, כמו צוללות ומשחתות, ודגש מיוחד הושם על הכשרה ואימונים. בשנות השלושים, בתקופת כהונתו של ראש הממשלה יואניס מטקסאס (Ioannis Metaxas), נעשה מאמץ לשפר את מצבו של הצי, אך הוא נקטע עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-15 באוגוסט 1940, ללא הכרזת מלחמה, טרפדה צוללת איטלקית את הסיירת הקלה "אלי" והטביעה אותה. לאחר פלישת הצבא האיטלקי ליוון ב-28 באוקטובר 1940, עשה הצי היווני יד אחת עם הצי המלכותי הבריטי נגד הרג'ה מרינה; משימתו העיקרית הייתה אבטחת קווי הקשר הפנימיים בים האגאי ומניעת ההספקה דרך הים האדריאטי אל הצבא האיטלקי באלבניה. בעקבות ההתקפה הגרמנית באפריל 1941 על יוון וכניעתה, נמלטו מרבית אוניות הצי אל אלכסנדריה, ובראשן אוניית המערכה הקשישה "אוורוף", ויחד עם אוניות צי הים התיכון הבריטי הוסיפו להילחם נגד מדינות הציר. פעולות הצי היווני התמקדו בעיקר בים התיכון, אך אוניותיו נטלו חלק גם בליווי שיירות באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי ובפלישה לנורמנדי. עם נסיגת הצבא הגרמני מיוון באוקטובר 1944, שב הצי למולדתו.
פעולות הצי לאחר מלחמת העולם ה-2
הצי, שנותר נאמן לממשלה האנטי-קומוניסטית, השתתף במלחמת האזרחים ביוון (1946-1949). עם הצטרפות יוון לנאט"ו הלך והתהדק שיתוף הפעולה בינו לבין הצי האמריקני, והדבר בא לידי ביטוי בהסתמכות הולכת וגוברת על ספינות וכלי נשק מתוצרת ארצות הברית. מאז שנות השישים, בעקבות ההידרדרות המחודשת של היחסים בין טורקיה ליוון, עיקר ייעודו של הצי ההלני הוא להעניק מענה הולם לאיום הנשקף ממדינה זו. בשנים האחרונות, לבד מן התפקיד אותו הוא מוסיף למלא במסגרת הברית האטלנטית, השתתף הצי במלחמת המפרץ (1991) ואוניותיו אף נטלו חלק עם כוחות ימיים בינלאומיים אחרים בפעולות לדיכוי הטרור העולמי באזור האוקיינוס ההודי לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. בשנת 2006, בעקבות מלחמת לבנון השנייה, צורפה הפריגטה היוונית "קנאריס" (Kanaris) לכוח יוניפי"ל וערכה סיורים למניעת הברחות נשק ללבנון.
מירי גולדפרב
מירי גולדפרב (נולדה ב-1970) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1991.
ביוגרפיה
כיום עובדת גולדפרב בבית החולים רפאל
עם הרבי מלובביץ'
לאחר זכייתה בשנת 1991, נפגשה גולדפרב עם הרבי מלובביץ' ב770 שבברוקלין . במהלך הפגישה, ביקשה מהרבי ברכה לאושר לה ולמשפחתה וכן שתתחתן במהירות. הרבי בירכה ב'בשורות טובות והצלחה רבה', ונתן לה דולר לצדקה ולברכה כנהוג אצל הרבי מזה שנים.
לאחר מכן אמר לה הרבי:
הרבי נתן לה עוד דולר, ואמר: "זה בשביל כל המשתתפות".
חיים אישיים
לאחר שנה שבה עסקה בדוגמנות הכירה את שחקן הכדורגל אלי דריקס ולאחר חצי שנה נישאו. במהלך השנים נולדו לבני הזוג שלושה ילדים.
ג'ון הולדינג
ג'ון הולדינג (אנגלית: John Houlding) היה איש עסקים בשלהי המאה ה-19 והחזיק במבשלת שיכר שהבטיחה את מצבו הכלכלי המבוסס לכל חייו. הולדינג נבחר למועצת העיר ליברפול כשמרן המייצג את רובע אברטון, לפני שמונה לראשות העירייה ב-1897. תרומתו המשמעותית ביותר, עם זאת, הייתה הקמתו של מועדון הכדורגל ליברפול ב-1892, למרות שמעורבותו בכדורגל מתחילה דווקא עם היריבים המרים אברטון.
ב-1882 חקיקה חדשה חייבה את קבוצת אברטון לשחק במגרש סגור, לאחר ששיחקו קודם לכן במגרשים הציבוריים בסטנלי פארק. בפגישה שנערכה במלון סאנדון בליברפול, אשר נמצא בבעלותו של הולדינג, החליטו אנשי אברטון לשכור מגרש בדרך המנזר. כאשר הבעלים של המגרש ביקש מאברטון לעזוב, הולדינג מצא מגרש חדש בדרך אנפילד ושילם דמי שכירות לג'ון אורל, חברו של הולדינג בתחום המבשלות. משחק הכדורגל הראשון באצטדיון אנפילד התקיים ב-28 בספטמבר 1884 ובו הביסה אברטון 0-5 את ארלסטאון.
קבוצת אברטון שגשגה ופרחה באנפילד. נבנו יציעים באצטדיון, מספר הצופים הגיע ל-8,000 בכל משחק ואברטון הייתה מהחברות המייסדות של הפוטבול ליג ב-1888. עם זאת, הולדינג החל לעצבן את המועדון - הוא העלה את אחוז הריבית על ההלוואה שנתן למועדון, והכריח את השחקנים להשתמש בשירותי בית המלון סאנדון כמלתחות לפני ואחרי משחקים.
ב-1891 איים ג'ון אורל שיוותר על המגרש באנפילד רואד. הולדינג הציע להקים חברה ולרכוש באמצעותה את המגרש. אורל הסכים למכור את המגרש, אך הולדינג שהחזיק בקרקע נוספת בסמוך לאנפילד ציפה לרכוש גם אותה באמצעות החברה.
הולדינג ואורל נותרו עם מגרש כדורגל ריק והולדינג הרגיש שדרך הפעולה היחידה היא הקמתו של מועדון כדורגל חדש - וכך הוקם מועדון הכדורגל ליברפול. משחק הבכורה של המועדון התקיים ב-1 בספטמבר 1892 - משחק ידידות מול רות'רהאם טאון, בו ניצחה "קבוצת המק'ים" 1-7. הרכב הקבוצה הראשון כלל את רוס, האנה, מקלין, קלסו, מקווין, מקברייד, ויילי, סמית', מילר, מקוין וקלווין. מקוין היה זה שהתכבד בשערה הראשון אי פעם של ליברפול.
הבצורת באירופה (2022)
בקיץ 2022, חלקים ביבשת אירופה החלו לחוות תנאים של בצורת, אשר החמירו בעקבות גלי חום. ב-9 באוגוסט, חוקר בכיר בנציבות האירופית ציין כי נראה שזו השנה הגרועה ביותר באירופה מזה 500 שנה.
צרפת
חלקים מסוימים בצרפת חוו בצורת. שני שלישים מהמדינה נמצאים בכוננות למשבר. לפי הדיווחים, המצב נגרם בשל גלי החום ההיסטוריים אשר פקדו את המדינה. יולי היה החודש היבש ביותר בצרפת מזה 60 שנה. עד חודש אוגוסט, אזלו מי השתייה ב-100 כפרים. השימוש במים הוגבל כמעט בכל מחוזות צרפת. אליזבת בורן, ראשת ממשלת צרפת, כינתה את המצב "הבצורת הקשה ביותר בהיסטוריה". ב-5 באוגוסט היא הודיעה על הקמת יחידת משברים בין-משרדית.
גרמניה
מפלס המים של נהר הריין ירד עד כדי כך שהספנות באזור הושפעה.
איטליה
מצב חירום הוכרז במדינה ביולי 2022. הבצורת נחשבה לגורם למותם של עשרות פרות.
רומניה
ביולי 2022 הוכרזו הגבלות מים ברומניה, כהכנה לבצורת.
ספרד ופורטוגל
חצי האי האיברי חווה בצורת. מחסור במים הפך נפוץ בספרד, ולכן החל קיצוב בכמויות המים. גם פורטוגל הכריזה על משבר בצורת.
הממלכה המאוחדת
יולי 2022 היה חודש יולי היבש ביותר באנגליה מאז 1935. לפי סקיי ניוז, באחד מכל שבעה מחוזות במדינה, זה היה יולי היבש ביותר מאז תחילת הרישומים ב-1836. כתוצאה מכך, הוחל איסור על שימוש בצינורות השקיה בחלקים מסוימים של דרום-מזרח אנגליה. שדות ואדמות בור במדינה התייבשו. ב-12 באוגוסט נכנס לתוקף איסור צנרת על ידי ספק מי השתייה South East Water. תנאים דמויי-בצורת השפיעו גם על דרום-מערב אנגליה.
ב-12 באוגוסט, הוכרזה בצורת בשמונה מתוך 14 אזורי המשרד לאיכות הסביבה: דבון וקורנוול, סולנט וסאות' דאונס, קנט ודרום לונדון, הרטס וצפון לונדון, מזרח אנגליה, תמזה, לינקולנשייר ונורת'האמפטונשייר, וכן מזרח המידלנדס. על פי דיווחים, אספקת החשמל נמצאת בסיכון. רמות המים במאגרים נמצאות בשפל של 25 שנה.
ב-15 באוגוסט הוחל איסור על שימוש בצינורות השקיה במחוז קורנוול, לראשונה מזה 26 שנים.
יומטוב
יומטוב היה אירוע התרמה טלוויזיוני לילדים ונוער ביוזמת "שידורי קשת" ו"ציונות 2000", אשר שודר בשנים 2002–2008 בערוץ 2. את האירוע מנחים כוכבי טלוויזיה ישראלים, שביניהם היו רפי רשף, אלי יצפאן, אסי כהן וגדי סוקניק.
היסטוריה
האירוע הראשון של יומטוב התקיים ב-19 בדצמבר 2002 והשיר לאירוע היה חידוש לשיר "היום היום" שביצעה שרית חדד.
את האירוע ב-2004 הנחו אושרת קוטלר וריטה והשיר לאירוע היה השיר "כמו כולם" בביצוע אלי פיניש ונינט טייב.
באירוע "יומטוב" שהתקיים ב-27 באפריל 2006 נאספו כ-19,000,000 ש"ח.
ב-2008 "יומטוב" התקיים ב-8 באפריל. השיר שליווה את המשדר היה "עד שתגיע", שנכתב על ידי ברק פלדמן והולחן על ידי יוני בלוך. שרה אותו נינט טייב, שביצעה בשיתוף עם אלי פיניש גם את שיר הנושא ליומטוב 2004- "כמו כולם".
אחד המופעים הזכורים מאירוע זה היה "לא נפסיק לצחוק" אשר כלל קטעי סטנדאפ ומערכונים על במה של אומנים, שחלקם היו בתחילת דרכם וחלקם מוכרים, כגון שחר חסון, אורי חזקיה, רועי לוי, שגיב פרידמן, שלישיית מה קשור, אסי וגורי, אייל קיציס וטל פרידמן.
טילט
טילט (באנגלית: Tilt) היא תנועת מצלמה על הציר האנכי (המצלמה מבלי לזוז פונה זוויתית למעלה או למטה). כדי ליצור תנועה חלקה של המצלמה, לרוב משתמשים בחצובה.
מבין כל תנועות המצלמה, תנועת הטילט היא התנועה בה משתמשים הכי פחות מפני שרוב האובייקטים המצולמים זזים אופקית ולא אנכית.
דורבנות (אתר אינטרנט)
דורבנות הוא אתר אינטרנט ישראלי ובו מילון לסלנג ולתחדישי שפה בעברית. סגנון האתר ונושאיו שואבים השראה מהאתר Urban Dictionary.
האתר דורבנות נוסד בשנת 2008 על ידי אסף שגיא ובשיתוף עם מומחי תוכן מהתחום.
דורבנות מציג עשרות חידושי לשון מקוריים, שנוצרו בעקבות ההטמעה של מרכיבי שפה לועזיים, סלנג עממי, ומושגים הלקוחים מעולם הטכנולוגיה. לאתר תורמים מחידושיהם גם כמה מהבלוגרים והכותבים המובילים ברשת.
רקע
ראשיתו של האתר היא בשנת 2006. שגיא החל לשלוח רשימה של מילים בסלנג למנויים על רשימת התפוצה שלו. הרשימת כללה מאות אנשים שקיבלו מילת סלנג ייעודית חדשה בכל יום, ונקראה: “מילה אורבאנית עברית יומית”. לאור ההצלחה היחסית של רשימת תפוצה זו, לאחר שנתיים נפתח אתר דורבנות.
שותפי התוכן באתר הם מומחים בתחומי הבלשנות והשפה, למשל: עידו קינן, ד"ר תמר עילם גינדין, פרופ’ גלעד צוקרמן, רוביק רוזנטל, אהוד קינן, אייל בראל, אורי שומרוני, אביאם צור, יואב פוירשטיין, עודד פוירשטיין ועוד.
נושאי האתר
אתר דורבנות מעודד גולשים לשלוח מילים וכך נוסף תוכן לאתר. האתר מהווה במה פתוחה לכל תוכן הקשור בחידושים לשוניים, ומהווה מאגר הסלנג האינטרנטי הראשון בשפה העברית.
אחת ממטרות האתר היא להוות מקום שירכז מילים שלא קיימות בעברית הרשמית, אך כבר מזמן הפכו לשגורות בשפת הדיבור היומיומית. מדובר במילים שהיו עוברות בעיקר מפה לאוזן ומשתלבות בשפת דיבור בעברית, לרוב ללא תיעוד במקור כלשהו. אתר דורבנות מצהיר על עצמו שמטרתו היא לאסוף את כל אותן מילים שמעשירות את השפה העברית ולרכזן במקום אחד.
הגולשים של דורבנות תורמים מילים ופירושים, ותרומות אלו עוברות סינון ועריכה על ידי מערכת האתר. שגיא: "הגולשים בדורבנות הם לא טוקבקיסטים, אלא כאלה שיש להם מה להגיד ומתכווחים על אטימולוגיות ומקורות של מילים".
דוגמאות לביטויים שעולים באתר: "נוער הגדרות" לתיאור הרוב הדומם והאדיש, "מזופם" לתיאור גבר עם זיפים, או "מבוזגז" - משקה תוסס שיצאו לו כל הגזים, ועוד.
חלק מהביטויים שעלו באתר דורבנות נקלטו לשימוש על ידי הציבור הרחב ונעשה בהם שימוש בהקשרים שונים על ידי חברות שונות (לדוגמה גוגל, ועוד).
נחל בית עריף
נַחַל בֵּית עָרִיף הוא נחל אכזב במרכזה של ישראל. תחילתו בגובה של 300 מטר מעל פני הים, סמוך לעופרים בשומרון, שם הוא מוכר גם בשם "ואדי אל-חרוב". הנחל זורם מערבה, חוצה את גדר ההפרדה בסמוך ליישוב רנטיס ומקיף את שוהם ממזרח, מדרום וממערב, ולאחר מכן הוא חוצה את אזור מסלולי הטיסה בנמל התעופה בן-גוריון, ונשפך אל נחל יהוד מדרום לאור יהודה, בגובה של כ-30 מטר מעל פני הים. הנחל כיום הוא נחל אכזב וקיימת בו זרימת מים רק למשך זמן קצר אחרי ירידת גשמים משמעותיים בסביבתו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נסללה על ידי הצבא הבריטי לאורך הנחל מסילת ברזל צרה מתחנת הרכבת כפר ג'יניס עד אזור הכפר א-לובאן, ששימשה כקו אספקה לחזית. כיום נשארו לאורך הנחל שרידי גשרים המציינים את תוואי המסילה.
במקום שבו חוצה המסילה המזרחית את הנחל, הוקם סכר לאגירת מי הנחל לשימוש קטרי הקיטור שנעו על המסילה. הסכר נהרס עם השנים ולאחר שיקום הגשר בשנים 2002–2003 לא נותר ממנו זכר.
ארכאולוגיה
בחלקו המערבי של נחל בית עריף, סמוך ליישוב שוהם, נחפרו שרידי בית קברות מהתקופה הכלקוליתית (שנמשכה למן האלף ה-5 לפנה"ס ועד 3300 לפני הספירה בקירוב) ותקופת הברונזה הקדומה ושרידי יישוב מתקופת אלו. בין השאר שרידי ממגורה שרצפתה עשויה מאבני גוויל קטנות, שהונחו ישירות על האדמה. חלקה העליון של הממגורה נבנה באבני גוויל בינוניות, וביניהן חומר מליטה שנעשה כנראה מלבנים. הממגורה הכילה כמות גדולה של עצמות בעלי חיים וחרסים מהתקופה הכלקוליתית המאוחרת (התרבות הע'סולית), ובהם קערות, ופערורים. מחוץ לממגורה התגלתה אבן קלע סגלגלה, המתוארכת לתקופה הכלקוליתית הקדומה; היא מאפיינת את תרבות ואדי רבה, ומוכרת עין אל-ג'רבה, מתל כברי ומיריחו. בנוסף נחשף מצבור חרסים מהתקופה הכלקוליתית המאוחרת.
משלי אמנ-אמ-אפה
משלי אמנ-אמ-אפה הוא קובץ משלי החכמה החשוב ביותר בכל הספרות המצרית העתיקה שנכתבו על גבי פפירוס כנראה ב המאה ה-12 –11 לפנה"ס. ל"משלי אמנ-אמ-אפה" עמדה ייחודית בספרות החכמה המצרית האלילית בנושאי דת ומוסר.
אמנ-אמ-אפה היה סופר בחצר פרעה, ומשלי החכמה שלו הונהגו בתור חומר הוראה בבתי הספר לחינוך פקידי הממשל, והתלמידים היו מעתיקים את המשלים בכתב ידם כדי לשננם היטב ולדעת אותם בעל פה.
המשלים הללו מובאים בשלושים פרקים בני שניים או ארבעה חרוזים, וערוכים בסגנון פיוטי ובשפה ציורית ונשגבת. אלו הם משלי מוסר על מידות טובות והנהגה ישרה בין אדם לחברו, אזהרות להתרחק ממידות מגונות, כמו הצביעות והחנופה, מפגיעה בחלשים, מעושק אלמנות ושוד יתומים. ספר המשלים נתפרסם בשנת 1923 על ידי ואליס בדג', שהיה מנהל האוסף המצרי והאשורי במוזיאון הבריטי, ועורר עניין רב בקרב חוקרי המקרא בשל המקבילות הרבות בינו ובין חלק מספר משלי (פרק כב, יז – פרק כד, כב). החוקר הראשון שפרסם את המאמר המוצא במשלי אמנ-אמ-אפה את המקור לחלק מספר משלי היה אדולף ארמן.
מרבית החוקרים כיום מצביעים על הספר כמקור לפסוקים הללו במשלי, ואף נעזרים בו לפירוש פסוקים סתומים במשלי.
תומאס אודיהמבו
תומאס ריזלי אודיהמבו (באנגלית: Thomas Risley Odhiambo; 4 בפברואר 1931 – 26 במאי 2003) היה פרופסור קנייתי לאנטומולוגיה ופעיל סביבתי, שהקים וניהל מרכז מחקר מדעי באפריקה.
ביוגרפיה
תומאס אודיהמבו היה בן שבט הלואו, השוכן על גדות אגם ויקטוריה. רכש את השכלתו התיכונית במסנו, בית ספר הספר של המיסיון בקניה, אותו סיים ב-1949. הוא היה קפטן קבוצת ההוקי במקום, לקח חלק במקהלה והיה מנהלה ומנצחה. הוא הקים את "החברה הפילוסופית" בבית הספר.
בשנים 1950–1953 למד ביולוגיה באוניברסיטת מקררי (Makerere) בקמפלה, אוגנדה. במקררי ערך את כתב העת למחקרי לשון. עבד ארבע שנים כאנטומולוג במשרד החקלאות של אוגנדה וב-1959 נסע לאנגליה לעשות תואר שלישי. הוא בעל דוקטורט מקווינס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. הוא קיבל את תואר הדוקטור בשנת 1965, אותו עשה בהדרכת וינסנט ויגלסוורת'. העבודה הניבה ארבעה עשר מאמרים מדעיים. בשנים 1965–1970 לימד זואולוגיה באוניברסיטת מזרח אפריקה בניירובי. ב-1970 הקים את המחלקות לחקלאות ואנטומולוגיה באוניברסיטת ניירובי.
אודיהמבו שאף להקים מרכז מצוינות שבו יחקרו, ירצו וידריכו מומחים לאנטומולוגיה. הוא רתם לחזונו את פרופ' קרל ג'רסי, אבי הגלולה. בשנת 1969 קונסורציום של אקדמיות למדעים את חסותו ליסוד מרכז לחקר החרקים בקניה (בהן האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים). הוא הוקם רשמית ב-1970 ונקרא ICIPE (International Centre of Insect Physiology and Ecology) ובראשו עמד אודיהמבו. במכון נוהלו ומנוהלים מחקרים, נערכות הדרכות והוכשרו למעלה מ-120 דוקטורנטים אפריקאים לאנטומולוגיה. ב-1994, בתום שתי שנות שבתון סולק מהמכון, באותה שנה נערך סמינר לכבוד פרישתו. מחליפו כמנהל המכון היה ד"ר הרן משווייץ.
בנוסף למכון היה שותף בהקמתם של שני מוסדות נוספים: בשנת 1983 בטריאסטה, איטליה, את האקדמיה העולמית למדעים השלישית ובשנת 1985 בניירובי את האקדמיה האפריקאית למדעים וכיהן כנשיאה עד לשנת 1995. היה מייסד שותף ומנהל של פורום המחקר והפיתוח המדעי באפריקה (RANDFORUM.
הוא גם ייסד הוצאה לאור של ספרי מדע לילדים, תיכון ליד מומבסה וכתב שישה ספרים לילדים.
אודיהמבו הלך לעולמו מסרטן הכבד כשהוא חסר כל בהיותו בן שבעים ושתיים.
ג'ון בויה
ג'ון בויה (באנגלית: John Boye; נולד ב-23 באפריל 1987) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדות המגן הימני והבלם באל פאיה מליגת העל הסעודית ובנבחרת גאנה.
קריירת מועדונים
בויה שיחק במספר קבוצות נוער מקומיות בעיר אקרה בה נולד. בשנת הצטרף למחלקת הנוער של הארט אוף ליונס. בעונת התחיל לשחק בקבוצה הבוגרת של הארט אוף ליונס, כאשר בעונה זו הופיע ב-10 משחקים בהם כבש שער אחד. בחלון ההעברות קיץ 2008 סיכם בויה בהפועל פתח תקווה הישראלית. למרות הסיכום, החליט בויה לבסוף שלא לחתום בקבוצה הישראלית בעקבות לחץ מסטאד רן הצרפתית. בעונה הבאה הושאל לקבוצת המילואים של סטאד רן, סטאד רן ב'. בעונה זו שיחק 24 משחקים וכבש 3 שערים. לאחר עונה מוצלחת זו, ביולי חתם בסטאד רן. לאחר העברתו הסופית לסטאד רן שיחק עונה נוספת בקבוצת המילואים. בעונה זו הופיע ב-24 משחקים וכבש שער אחד.
בעונת התחיל בויה לשחק בקבוצה הבוגרת של סטאד רן. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של רן הופיע ב-11 משחקים. בהמשך הפך לשחקן הרכב בסטאד רן. בשנת 2014 עבר לארג'ייספור מליגת העל הטורקית.
נבחרת גאנה
ב-22 ביוני 2008 הופיע בויה לראשונה במדי נבחרת גאנה, במשחק במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, נגד. בויה כבש את שער הבכורה שלו במדי נבחרת גאנה ב-13 בינואר 2013, במשחק ידידות נגד. בויה נכלל בסגל גאנה לגביע אפריקה לאומות 2012, לגביע אפריקה לאומות 2013 ולמונדיאל 2014.
השתקפות (אלבום)
השתקפות הוא האלבום השלישי של הלהקה הישראלית סינרגיה. האלבום מכיל 12 שירים, בהם הסינגלים "מתי את חוזרת", "תאמין" ,"טוב לי לבד" ו"בוער".
שירים נוספים בולטים מהאלבום הם: "תאמין", שנכתב כהקדשה לילדים של חברי הלהקה רון הופמן, רועי גפן ועירון שבתאי, "לא הספקתי לומר", שנכתב לזכרו של צח לביא, בן דודו של רועי גפן, ו"הקרב האחרון", שנכתב כדי לתאר את רגעיו האחרונים של חייל בשטח הקרב.
גוף מים
גופי מים בשטחים מצומצמים יותר הם בריכות. מבחינים בין מאגר מים טבעי, למשל בריכת רם, לבין מאגר מלאכותי, מעשה ידי אדם, למטרות אחדות:
מקום שהמים נקווים בו, כגון אגם, קרוי מקווה מים.
נבואת האפיפיורים
נבואת האפיפיורים היא רשימה של 112 פסקאות שנכתבו בלטינית, ייתכן שעל ידי מלאכי הקדוש. כל פסקה אמורה לתאר אחד מהאפיפיורים של הכנסייה הקתולית, החל מהאפיפיור סלסטינוס השני, שהחל את כהונתו בשנת 1143, ועד האפיפיור האחרון, המכונה "פטרוס הרומאי", אשר על פי הנבואה בעת כהונתו תיחרב רומא או ירושלים.
פרסום הנבואות ומקורן
נבואת האפיפיורים פורסמה לראשונה בשנת 1595 על ידי ארנולד די ויון, היסטוריון בנדיקטי, בספרו "ליגנום ויטאה" (Lignum Vitæ). ויון ציין כי מקורה של הנבואה בנבואותיו של מלאכי הקדוש, בישוף ארמה שבאירלנד במאה ה-12.
לפי הספר, הנבואות נכתבו בשנת 1139, בעת שמלאכי זומן לרומא על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השני, שם חזה בעתידם של האפיפיורים והצפין את נבואותיו בחרוזים. ויון מציין כי הנבואות נשמרו בארכיון הוותיקן ברומא עד שהתגלו מחדש בשנת 1590.
גרסה זו של ויון נתונה במחלוקת. ברנר מקלרבו, הביוגרף של מלאכי הקדוש, אינו מזכיר את הנבואות - ואין להן כל אזכור קודם לפרסומן על ידי ויון בשנת 1595. עובדה זו מעלה חשד שהנבואות נכתבו על ידי ויון עצמו. סברה אחרת היא שהנבואות נכתבו על ידי נוסטרדמוס ושויכו למלאכי על מנת שלא יאמרו שנוסטרדמוס ניבא את קץ האפיפיורות.
אמיתות הנבואות
מבקרים מעריכים כי הנבואות מדומות, ונכתבו בשנת 1595. לדבריהם, קל יותר לייחס את הנבואות לאפיפיורים שקדמו לפרסומן מאשר לאפיפיורים מאוחרים יותר.
המבקרים מציינים גם כי קיים קושי לקשר בין אפיפיור לבין האופן שבו הוא מתואר לכאורה בנבואה. במקרים רבים הקישור נתון לפרשנויות שונות. לדוגמה: הנבואה המתייחסת לאפיפיור המכונה "עמלה של השמש" (De labore Solis), משויכת לאפיפיור יוחנן פאולוס השני, שנולד ומת בתקופה של ליקויי חמה. פרשנות זו נתונה לביקורת, שהרי בכל שנה ישנם ליקויי חמה, ואפשר לפיכך לשייך נבואה זו לכל אפיפיור.
בין המומחים יש הסבורים שהפסקה האחרונה של הנבואה המתייחסת ל"פטרוס הרומאי" - האפיפיור האחרון לפני חורבנה של רומא, נכתבה במאה ה־19, לאחר שנת 1820.
נבואה המגשימה את עצמה
בשל הפרסום הרב שלו זכו הנבואות היו שתהו האם לנבואות אין השפעה על בחירות האפיפיורים ועל מעשיהם. כך לדוגמה הקרדינל יוזף רצינגר בחר את כינויו "בנדיקטוס ה-16". בכך הגשים את הנבואה, שכן מוטו האפיפיור שצריך היה להיבחר על פי הנבואות היה "גדולת עץ הזית" (Gloria Olivae) - עץ הזית מהווה סימלו של בנדיקטוס הקדוש.
לפני בחירתו של רצינגר רבו ההשערות על השפעתה של הנבואה על בחירת האפיפיור. כך למשל, טענו שייבחר אפיפיור ממסדר בנדיקטוס הקדוש על מנת להגשים את הנבואה.
פרשנות הנבואות
פרשני הנבואות חתרו למצוא התאמה וזיקה בין המשפט המובא בנבואה המתייחסת לאפיפיור מסוים לבין מקום הולדתו, אירועים בעת בחירתו, או שלט האצולה שלו.
כך למשל, המשפט "מהטירה שליד הטיבר" (Ex castro Tiberis) מתאים למקום הולדתו של האפיפיור סלסטינוס השני שנולד בסיטה דה קסטלו על גדת נהר הטיבר. האפיפיור קלמנט השמיני המכונה בנבואה "ורד אומבריה" (Rosa Umbriae) השתמש בפרח הוורד כחותמו.
הנבואות והאפיפיורים המתאימים להן
נבואות מלאכי הקדוש
בנדיקטוס ה-15 (Religio depopulata)
הנבואה המתייחסת אליו היא "הדת ירדה לטימיון". בתקופת כהונתו אירעו הן מלחמת העולם הראשונה והן מהפכת אוקטובר - שני אירועים שהובילו לירידת כוחה של הכנסייה הקתולית.
פיוס ה-11 (Fides intrepida)
ההתייחסות אליו היא:"אמונה ללא פחד". אפיפיור זה חתם על ההסכמים עם איטליה הפשיסטית של בניטו מוסוליני אשר העניקו לוותיקן עצמאות, והפכו את האפיפיור לראש מדינה, וכן הוסיפו לקופות הכנסייה 700 מיליון לירות איטלקיות.
פיוס ה-12 (Pastor angelicus)
המשפט "הרועה המסתורי" מתייחס לנבואות ולחזונות שהיו לו.
יוחנן ה-23 (Pastor et Nauta)
פרוש כינויו הוא "רועה וימאי". קודם לבחירתו היה הפטריארך של ונציה, עיר הנמל הידועה. בספרו של פטר בנדר "הנבואות של מלאכי" (1969) מסופר כי אחד הקרדינלים אשר רצה להיבחר לאפיפיור במועד בחירתו של יוחנן ה-23 התייחס לנבואה בצורה מילולית, מילא סירה בכבשים ושט בה על הטיבר.
האנטי-אפיפיור ("פיוס השלושה עשר"), שהתגורר בארצות הברית, הצדיק את מקום מגוריו מחוץ לרומא בנבואה זו, שהוא פירשה כ"הרועה מעבר לים".
פאולוס השישי (Flos florum)
פאולוס השישי, שכיהן בין 1963-1978, מכונה בנבואה Flos florum ("פרח הפרחים"). על שלט האצולה שלו היה מצויר פרח החבצלת (אולם כמעט כל שלטי האצולה של האפיפיורים כוללים פרחים).
יוחנן פאולוס הראשון (De medietate Lunae)
המוטו המיוחס ליוחנן פאולוס הראשון - De medietate Lunae - "של חצי הירח" יכול להתייחס לכך שאלבינו לוציאני (הוא יוחנן פאולוס הראשון) נולד בעיר קנאל ד'אגורדו, במחוז הכנסייתי בלונו (באיטלקית: "ירח יפה"), ביום של ירח מלא (מחצית הירח), ונפטר ב-33 ימים לאחר בחירתו, ביום מולד הירח.
יוחנן פאולוס השני (De labore Solis)
המוטו המיוחס ליוחנן פאולוס השני הוא De labore Solis היינו "עמלה של השמש". יש המפרשים ביטוי זה כ"ליקוי חמה". קרול וויטילה, הוא יוחנן פאולוס השני, נולד ב-18 במאי 1920, יום שבו היה ליקוי חמה חלקי באוקיינוס ההודי. הוא נקבר ב-8 באפריל 2005, יום שבו היה ליקוי חמה באזור דרום אמריקה ודרום האוקיינוס השקט. פירוש אחר לביטוי משמעו "השמש הצפונית" או "זוהר צפוני" - נתון המרמז על מוצאו של וויטילה מצפונה של אירופה - מפולין. פירוש אחר מתייחס למסעותיו של יוחנן פאולוס בכל רחבי העולם. ופירוש נוסף מתייחס לכך שהוא, בהשפעתו על תנועת הסולידריות בפולין, הפיל את "הכוכב של העמלים" - הכוכב האדום המסמל את הקומוניזם.
בנדיקטוס ה-16 (Gloria Olivae)
המוטו המשויך לאפיפיור זה הוא "Gloria Olivae"- "פארו של עץ הזית" לפני בחירתו, שיערו שהאפיפיור שייבחר לאחר יוחנן פאולוס השני היה חבר במסדר בנדיקט הקדוש - אשר סימלו הוא ענף עץ זית. רצינגר אמנם לא היה בנדיקטיני, אולם בחר לאחר היבחרו בשם בנדיקטוס ה-16. אפשרות נוספת להסביר את הנבואה היא שיוזף רצינגר נולד ב-16 באפריל - יום חגו של הקדוש הנוצרי בנדיקט ג'וזף לברה (שחי בין 26 במרץ 1748 ל-16 באפריל 1783). אפשרות נוספת ל"מוטו" לעיל, היא דרשת ישוע בן מרים שנשא על הר הזיתים, המכונה גם "דרשת הזיתים". האפיפיור "פארו של עץ הזית" - בנדיקטוס ה-16, הוא האפיפיור האחרון שמיוחס לו מספר סידורי. מספרו 111 לנבואת האפיפיורים.
פטרוס הרומאי
הפסקה האחרונה לנבואת האפיפיורים, כדלקמן: "In persecutione extrema S.R.E. sedebit Petrus Romanus, qui pascet oues in multis tribulationibus: quibus transactis ciuitas septicollis diruetur, & Iudex trem?dus iudicabit populum suum. Finis." היינו: "בעת הרדיפה הסופית של הכנסייה הרומית הקדושה, יישב על הכס הקדוש פטרוס הרומאי, אשר יאכיל את העדר בעת סבל רב. וכשאלו תכלנה, תיהרס העיר היושבת על שבע הגבעות, והשופט הנורא ישפוט את עמו".
הפסקה הזו מעוררת קושי פרשני. בנבואת האפיפיורים, לכל אפיפיור יש מספר סידורי. למשל, האפיפיור בנדיקטוס ה 16, הוא האפיפיור ה 111, והוא כביכול האפיפיור האחרון לנבואת האפיפיורים. אלא שהפסקה הזו הדנה בפטרוס הרומאי, אינה ממוספרת. (פטרוס הרומאי אינו ממוספר כאפיפיור 112 לנבואה זו).
מכאן הועלו מספר השערות שונות כדי ליישב את הקושי הזה של הנבואה:
יש המפרשים את הנבואה בכך ש"פטרוס הרומאי" יהא האפיפיור האחרון של הכנסייה הקתולית או יביא לסופה של הכנסייה. יש המפרשים את הנבואה בכך שבעת כהונתו של פטרוס הרומאי יבוא קץ העולם.
על פי חלק מהפרשנים הפסקה אחרונה הדנה ב"פטרוס הרומאי", אינה חלק מהנבואה המקורית אלא נוספה במאה ה-19. לשיטתם, האפיפיור האחרון הוא "פארו של עץ הזית".
התנועה למען איכות השלטון בישראל
התנועה למען איכות השלטון בישראל היא עמותה הפועלת לקידום ממשל איכותי יותר במדינת ישראל.
רקע
התנועה נוסדה ביולי 1990, בעקבות מחאה ציבורית כנגד ניסיון להקים ממשלת שמאל חרדים צרה שתישען על ח"כ שנבחר במפלגה יריבה, ועתירה לבג"ץ בטענה לחוסר תקינות ההליך, שהוגשה אז על ידי אליעד שרגא שגם שבת רעב במחאה על ניסיון זה. התנועה שהוקמה לאחר פסיקת בג"ץ בנושא, נקטה במהלך השנים פעולות משפטיות כנגד ממשלות ישראל משמאל ומימין.
התנועה מונה ב-2017 כ־35,000 חברים רשומים. בדף הפייסבוק של התנועה ישנם כ-200,000 אנשים שמקבלים עדכונים ומגיבים על פעולות התנועה לאיכות השלטון.
התנועה היא עצמאית פוליטית וקיימת שלא למטרות רווח. היא פועלת באמצעות תרומות פרטיות, המהוות כשני שלישים מסך כל התרומות (חלקן מתורמים אנונימיים), ומדמי חבר של חבריה (שמהוות כשליש מסך כל התרומות). התנועה הגישה בשנים 2021–2022 מעל ל-30 עתירות פרטיות לבג"ץ.
מטרות התנועה
התנועה בחרה להתמקד במטרות הבאות:
צוות התנועה
בשנת 2013 מנה צוות התנועה כ-23 עובדים בשכר, הפועלים במחלקות שונות: המחלקה המשפטית; ליטיגציה מנהלית, כלכלה ומחקר, פניות הציבור וחושפי שחיתות, המחלקה האזרחית; מבצעים, חברים ודוברות, ובפברואר 2019 יוקם במחלקה גם אגף תחקירים.
בשנת 2023 פורסם כי יו"ר התנועה כפה על עובדיה לחתום על הסכם העסקה חדש הכולל התחייבות להשתתף בהפגנות שמארגנת התנועה והתנועה אף הלינה את שכרם של עובדים שסירבו לכך. יועמ"שית התנועה באותה עת, עו"ד צרויה מידד לוזון התריעה כי מדובר בפעולה המנוגדת לחוק ומשלא התקבלה עמדתה התפטרה מעבודתה בתנועה יחד איתה עזבו עוד מספר עובדים.
דרכי פעולה
בתנועה פועלים בין דרכי הפעולה נמנים:
הישגי התנועה
התנועה מקדמת את נושא איכות השלטון בכמה דרכים, אך היא מוכרת בעיקר בשל הצלחותיה המשפטיות כנגד עבירות שלטוניות חמורות.
לדעת חברי התנועה הצלחתם היא שם דבר, בשל העובדה שתנועתם מוכרת כ"כלב השמירה" הציבורי - "לעיתים מספיק אזכור שם התנועה בנושא על מנת שיתוקנו העוולות". ברוב המקרים התלונות מופנות למשטרה ולמבקר המדינה, אך עם זאת ישנן תלונות המופנות לערכאות משפטיות לרבות בג"ץ.
חברי התנועה הם אלו שקובעים את מצעה ופעולותיה. הגופים המרכזיים הפועלים בתנועה הם נשיאות התנועה, המורכבת מאישי ציבור והוועד המנהל, הנבחר באספה הכללית מדי שלוש שנים וקובע את מדיניות התנועה. לוועד המנהל כפופות מס' ועדות ובהן הוועדה האקזוקטיבית (ביצועית). ראש הוועד המנהל עומד לבחירות באספה הכללית בכל שלוש שנים.
המאבק בריכוזיות במשק הישראלי
החל משנת 2011 החלה התנועה לאיכות השלטון במאבק מתמשך כנגד הריכוזיות במשק הישראלי. במחאה החברתית של 2011 עברו נציגי התנועה במאהלי המחאה, העבירו הרצאות והדרכות בנושאים כלכליים, מתוך מגמה למקד את עיקר המאבק החברתי להעברת "חוק הריכוזיות". במחקר שערכה הציגה התנועה נתונים לפיהם צמצום הריכוזיות ופתיחת השוק לתחרות יביאו לכל משפחה ממוצעת חיסכון של כ-3,000 ש"ח בחודש. בעצרות שהיו ברחבי הארץ התנועה השתתפה ובחרה להתמקד בהם במלחמה בריכוזיות במשק הישראלי.
המאבק של התנועה היה בין הגורמים העיקריים להעלאת הנושא למודעות הציבורית, ובזמן שהתנועה פתחה במאבק עוד היו מי שטענו שאין בעיה של ריכוזיות במשק הישראלי; התנועה דחפה להקמת ועדה מקצועית שתטפל בנושא הריכוזיות, ולאחר מכן ליוותה באופן צמוד את הדיונים בוועדת הכספים בהצעת החוק שנוסחה והשתתפה בכל דיון שנערך בנושא בוועדה; נציגי התנועה הופיעו 3 פעמים מול חברי הוועדה, הציגו ניירות עמדה והביעו עמדה נחרצת כנגד חוסר הרגולציה הממשלתית בשוק המאפשר לתופעת הריכוזיות לחנוק את המשק ואת האזרח.
התנועה פעלה להעברת חוק הריכוזיות והחוק עבר בקריאה ראשונה לפני פיזור הכנסת ה-18. עם תחילת פעולתה של הכנסת ה-19 התנועה פעלה בוועדות הכנסת השונות הדנות בחוק הריכוזיות והעבירה ניירות עמדה והצעות לחיזוק החוק כנגד הריכוזיות. החוק אושר בדצמבר 2013. מדובר בהישג שצפוי להשפיע על החברה והדמוקרטיה ועל המשק הישראלי בכללותו. גם לאחר שעבר החוק התנועה ממשיכה בפעילות ומתמקדת במעקב אחר יישום החוק וכן פועלת לוודא שיסגרו הפרצות בו.
חוק טל
לאחר יותר מעשר שנים של דיונים, בג"ץ קיבל בשנת 2012 את עתירת התנועה משנת 2002 וביטל את חוק טל. במסגרת המאבק גם חתמו על עצומת התנועה בנושא למעלה מ-30 אלף אזרחים. התנועה ממשיכה בפעילות משפטית וציבורית על מנת להביא לכך שחוק שירות ביטחון ייאכף באופן שוויוני על כלל אזרחי המדינה.
ליווי והגנה משפטית על חושפי שחיתויות
חושפי השחיתות הם חלק מרכזי מהמלחמה בשחיתות – ופעמים רבות הם משלמים על כך מחיר אישי כבד ונאלצים לעבור סדרת התנכלויות ואיומים שפעמים רבות נגמרת אף בפיטוריהם. התנועה מלווה חושפי שחיתות רבים במאבקם הכפול – הן בטיפול בתלונות שלהם, והן בשמירה על זכויותיהם והגנה עליהם מפני ההתנכלויות והפיטורים.
במהלך השנים התנועה העניקה ייעוץ, תמיכה והגנה משפטית לחושפי שחיתות בנמל אשדוד, ברשות השידור, ברשות המיסים, במשטרה, בעיריות, במשרד החינוך ובעוד מקומות. במקרים רבים הצליחה התנועה להביא למתן צווי הגנה ממבקר המדינה לחושפי השחיתות, לפיצויים, לביטול הפיטורין, להחזרת חושפי השחיתות לעבודה ועוד. בשנת 2000 אף נקבע בזכות פעילות התנועה תקדים, כשהודח מנכ"ל חברה ממשלתית בשל התנכלותו לחושף שחיתות – זו הייתה הפעם הראשונה בה מנהל הודח בשל התנכלות לחושף שחיתות.
מעבר לכך, הכנסת אישרה בשנת 2008 חוק שהתנועה סייעה רבות בניסוחו וקידומו ושהגישו חברי הכנסת שלי יחימוביץ' ואריה אלדד – חוק הקובע עונש מאסר למעסיק שיפטר או יתנכל לחושף שחיתות וכן מאפשר לחושפי השחיתות לתבוע פיצויים. בנוסף, בשנת 2014 הכנסת אישרה חוק נוסף שנוסח בשיתוף עם התנועה ושהגיש ח"כ מיקי רוזנטל: תיקון לחוק אשר חוקק קודם לכן, מטרת התיקון הייתה לתקן את המצב הנוצר בו חושפי שחיתות לא זכו להגנה אשר מגיעה להם ממבקר המדינה.
יום איכות השלטון ואות אביר איכות השלטון
אחת לשנה התנועה מקיימת את יום איכות השלטון, במסגרתו מוענקים אותות אביר איכות השלטון לאנשים שתרמו בפועלם למען החברה, הדמוקרטיה ואיכות השלטון במדינה בתחומים רבים ומגוונים: חקיקה, חינוך, עיתונות, ביטחון, משפט, חשיפת שחיתויות ועוד. אות אביר איכות השלטון מוענק על ידי התנועה החל משנת 1995 לאישים בולטים שבמהלך השנה שחלפה פעילותם הייתה מופת לקידום טוהר המידות ושלטון החוק בעיני התנועה. בחירת המועמדים נעשית על ידי ועדה חיצונית המפרסמת את שיקוליה. לדברי התנועה לאיכות השלטון מגיעות מדי שנה מאות פניות למועמדים לקבלת האות. מקבלי האות מתועדים כולם באתר התנועה. האותות מוענקים מתוך האמונה של התנועה שאין די במאבק במי שבפועלם פגעו באיכות השלטון – אחת לשנה כדאי וראוי לציין לטובה גם את אלה שבפועלם חיזקו את איכות השלטון וערכי טוהר המידות.
המכללה לאיכות השלטון
לאורך שנים עסקה התנועה בצד החינוכי באמצעות המחלקה לחינוך. לפני מספר שנים נפתחה עמותה נפרדת מהתנועה וקרואה המכללה לאיכות השלטון. המכללה מנוהלת באופן נפרד על ידי מנכ"ל נפרד וחבר מנהלים נבחר, אך לה זיקה למטרות התנועה לאיכות השלטון.
השערת קולץ
השערת קולץ (Collatz) היא בעיה בתורת המספרים, הקשורה בהתייצבות של תהליך מספרי מסוים. ההשערה קרויה על-שם לותר קולץ, שפרסם אותה ב-1937, והיא ידועה גם בשמות השערת 3n+1 או השערת אולם (על שם סטניסלב אולם).
מגדירים כלל, באופן הבא: מספרים זוגיים יש לחלק בשתיים, בעוד שמספרים אי-זוגיים יש להכפיל בשלוש ולהוסיף לתוצאה אחת. ההשערה היא שהפעלה חוזרת של כלל זה, על מספר טבעי כלשהו, תביא בסופו של דבר למספר 1, ואין זה משנה מהי נקודת ההתחלה. לדוגמה, הפעלת התהליך על המספר 11 מביאה ל-34, משם ל-17, ואחר-כך, לפי הסדר,. בדוגמה זו, כמו במקרים רבים אחרים, מתקבלים מספרים גדולים יחסית, אך בסופו של דבר הירידות מתגברות על העליות, והתוצאה מגיעה ל-1. המשך התהליך יוצר סדרה מחזורית: .
השערה זו זכתה לתשומת לב רבה, בעיקר משום שהיא קלה לתיאור וקל מאוד לבדוק דוגמאות ספציפיות בעזרת מחשב. התהליך נבדק עבור מספרים עד סדר גודל של \, 2^{68}, ולא נמצא אף מספר שמפריך אותה (כלומר, שסדרת המספרים המתחילה בו אינה כוללת 1), אך מאידך, לא ידועה הוכחה כי הדבר נכון לכל מספר שהוא. פאול ארדש אמר על השערה זו כי "המתמטיקה עדיין לא מוכנה לבעיות כאלה", ואף הציע, כדרכו, פרס כספי בן 500 דולר למי שימצא לה הוכחה.
טיעון אינטואיטיבי כרוך בהערכת סדר הגודל של המספרים המעורבים. מספר זוגי מוכפל ב-1/2; מספר אי-זוגי מכפילים ב-3, ואחר-כך (מכיוון שהתוצאה לאחר הוספת 1 היא תמיד זוגית) מחלקים ב-2, כלומר, המספר מוכפל (בקירוב) ב-3/2. אם מניחים שלשני האירועים "סיכויים שווים", הרי שבצעד ממוצע מכפילים את המספר המעורב בממוצע הגאומטרי של שני המספרים, כלומר, מספר קטן מ-1, ולכן ערך הסדרה הולך וקטן. נימוק היוריסטי זה אינו מוכיח את הטענה, משום ששום דבר לא מבטיח שהסדרה תעבור דרך מספרים זוגיים באותו שעור כמו מספרים אי-זוגיים.
ספר יצירה
ספר יצירה הוא חיבור עברי עתיק שנודעת לו משמעות רבה בעולם המיסטיקה והקבלה היהודי, וזכה לפירושים מגוונים על ידי גדולי חכמי היהדות לאורך הדורות, מהם פילוסופיים רציונליים ומהם מיסטיים, מיתיים ומאגיים. שפתו ואופיו של הספר ייחודיים כל-כך עד שאין לו מקבילה והוא נחשב במחקר לסוגה של ספר אחד.
זמן ומחבר הספר
במסורת היהודית ישנן מסורות שונות בנוגע לשאלת מחבר הספר. ישנם המייחסים את חיבורו לאברהם אבינו (וכך מופיע ברוב המהדורות המודפסות של הספר), אך יש מסורת המייחסת את חיבור הספר לאדם הראשון, ולפיה אברהם אבינו רק העלה אותו על הכתב. מסורת יהודית אחרת מייחסת אותו לרבי עקיבא. רס"ג בהקדמתו לפירוש ספר יצירה אומר כי את עיקר הרעיון המחשבתי שבספר הבין אברהם אבינו, והוא נמסר בע"פ עד זמן כתיבת המשנה בערך, ובסביבות תקופה זו נכתב ספר יצירה.
תוכנו וסגנונו
החיבור נפתח במילים:. שלושים ושתיים הדרכים הן עשר הספירות (הממוספרות מ-1 עד 10) ועשרים ושתיים אותיות האלפבית.
לפי הספר, באמצעות עשר הספירות וכ"ב אותיות האלפבית העברי, ברא האל את העולם, וכאשר גילה אברהם את הסוד הזה, הבין את יסודות האמונה, 'ועלתה בידו':
אין בספר התייחסויות למאורעות או לאישים (זולת אברהם אבינו בסופו), הוא אינו מאזכר מקורות מוקדמים יותר, והוא מביא את דבריו כהצגה שיטתית של תפיסת עולם לשונית נטולת הקשר. לאור זאת הוא מוגדר כסוגת ספר יחיד, ואינו מזוהה אפילו עם ספרות קבלית קדומה כגון ספרות ההיכלות אשר מרבה לדבר בנושא מבנה העולמות העליונים (והתחתונים), וכן מלאכים, שמותיהם ותפקידיהם, כך לדעת החוקר פטר היימן הגורס כי אין לקשור בין חיבורים אלו, הנוקטים בלשון ובשיטות מחשבה נבדלות.