cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות קנדה
היחס לציונות
ראשית הציונות בקנדה ב-1887, עת ייסד מורה לעברית במונטריאול בשם אלכסנדר הרכבי (Harkavy) חברה בשם "חובבי ציון". בשל חוסר תמיכה מהקהילה החליטו שלושים חבריה לפרקה. חמש שנים אחר כך הוקמה "חובבי ציון" שנית. הפעם הצטרפו חמישים חברים, הם שיגרו שליח לארץ ישראל שיברר את אפשרויות ההתיישבות בה, אספו כמה אלפי דולרים לקניית קרקע וכמה משפחות התיישבו במטולה ב-1895. לנוכח קשיים מצד השכנים הערבים והשלטונות חזרו המתיישבים, והחברה התפרקה בשנית. התעוררות חלה עם ייסוד התנועה הציונית ב-1897, וב-1898 נוסדה במונטריאול "אגודת ציון" שקראה, בין היתר, לרכישת אדמות בא"י ולקדם את יישובה. תוך כשנה נוסדו סניפים בטורונטו, וויניפג, המילטון ואוטווה. אלה אוגדו ב-1899 ב-Federation of Zionist Societies of Canada בראשות קלרנס דה סולה (de Sola). בין 1912 ל-1914 קמו בקנדה שלוש חברות שהשתתפו במפעל האחוזות (קניית אדמות שיוכשרו עבור בעליהן על ידי פועלים יהודים בא"י, עד להתנחלות הבעלים). בסופו של דבר יוזמה זאת נכשלה.
החל מתחילת המאה העשרים שגשגה הציונות בקנדה. למעשה, בעוד היו לה מתחרים כלשהם בתחילת המאה - הבונד, האורתודוקסים והרפורמים - מאז שנות ה-20 לא נתקלה הציונות בהתנגדות רצינית, כאשר גם הלא-פעילים היו לכל הפחות אוהדים פסיביים. עדות אחת לכך היא שראשי התנועה הציונית היו אישים בולטים - בדרך כלל אנשי עסקים מצליחים - בקהילה. המתנגדים היה יהודים רפורמים או קומוניסטים ומשקל שני חוגים אלה לא היה גדול. יתרה מזו, הפדרציה הציונית של קנדה (ZOC), הייתה הגוף הארצי היחיד של יהודי קנדה בין 1920 ל-1934, כאשר הקונגרס היהודי-קנדי, שהוקם כדי לטפל בבעיות הפנים של יהודי קנדה, לא פעל באותן שנים. הצלחה מיוחדת הייתה לתנועה הציונית בפריפריה, שמחוץ למונטריאול, טורונטו וסביבותיהן.
ל-ZOC הייתה תנועת נוער בשם יהודה הצעיר (Young Judaea), שנוסדה על ידי דב יוסף (Bernard Joseph). זאת, כמו ה-ZOC, הדגישה נאמנות לעם היהודי ותמיכה בבית לאומי, אך לא דרשה הגשמה אישית. תרומתה המעשית התבטאה באיסוף כספים, בעיקר עבור קק"ל. לתנועה היו סניפים ברחבי קנדה והציונות בגרסתה המתונה, שאינה מדגישה הגשמה, שמשה כר נוח לתפוצתה הרחבה למרות בקורת שנשמעה פה ושם. לדוגמה, היו ל"יהודה הצעיר" בטורונטו ב-1927 כ-650 חברים, בקהילה שמנתה כ-45,000.
בין המפלגות האידאולוגיות בלטו פועלי ציון הציונים-סוציאליסטים, שהתאחדו עם אחדות העבודה, ולהם תנועת נוער הבונים שהייתה מסונפת לתנועה בארצות הברית, והמזרחי, ולה תנועת הנוער "מזרחי הצעיר" או "המשמרת הצעירה". כן נכרה פעילות שולית של התנועה הרוויזיוניסטית, שהחלה להתארגן בקנדה ב-1926, ולה תנועת נוער בית"ר. באגף הסוציאליסטי הרדיקלי יותר פעלה תנועת הנוער השומר הצעיר, שבמשך השנים כמה מאות מחניכיה עלו לא"י (וחלקם חזרו). אחדים מהם היו בין מייסדי קיבוץ עין השופט ב-1931, או שהצטרפו אליו אחר כך. כן פעלו, בדרך כלל בכיוון דומה אידאולוגית: גורדוניה, החלוץ הצעיר, צעירי ציון.
הצהרת בלפור עוררה התלהבות בקרב יהודי קנדה, אפילו הלא-ציונים, וזו מצדה תרמה להגברת הפעילות הציונית שהתבטאה בעיקר באיסוף כספים. כ-300 יהודים קנדים התנדבו אל הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה. בניגוד לאיסוף הכספים, בו יהודי קנדה הגיעו להישגים ניכרים ביחס לגודל הקהילה בתקופות שמצבם הכלכלי של יהודי קנדה היה טוב, הרי ביתר התחומים: קביעת מדיניות והשפעה עליה, חינוך, אידאולוגיה, ובעיקר עלייה לא"י, התנועה הציונית בלטה הרבה פחות, לא מעט עקב העובדה שרוב ציוני קנדה, אם כי ראו בחיוב הקמת בית לאומי ליהודים בא"י, לא ראו בו בית לאומי לכל יהודי העולם, אלא רק לזקוקים לו. הפעילות התרבותית הציונית הייתה דלה יחסית והוגבלה לתנועות הציוניות האידאולוגיות, המזרחי ופועלי ציון, ולתנועות הנוער. השתתפותם של הפעילים הציוניים בוועידות ובקונגרסים, כמו גם בביקורים בא"י הייתה מינורית (למשל, מנהיג ZOC, ארצ'י פריימן (A.J. "Archie" Freiman), ביקר בא"י פעם אחת).
אחד הארגונים הציוניים ששגשג בקנדה היה ההסתדרות הציונית הדסה שנוסדה ב-1916. בין המפעלים בהם תמכה היה בי"ס חקלאי לנערות בנהלל ואחר כך נרתמה במרץ לעליית הנוער. ארגון בני ברית הקנדי, שקם ב-1875, החל ב-1919 לאסוף כספים למוסדות עבריים בא"י. במשך שנות פעילותה הפגינה התנועה הציונית בקנדה "עצמאות" הן כלפי התנועה הציונית בארצות הברית, הן כלפי התנועה הציונית העולמית. עד מלחמת העולם השנייה ראו עצמם ציוני קנדה כקשורים יותר לציונים הבריטיים ואל משרדי ההנהלה הציונית בלונדון מאשר לציוני ארצות הברית, להוציא את המפלגות הציוניות האידאולוגיות או הדתיות, בהן הקשר אל מעבר לגבול היה הדוק יותר. מלחמת העולם השנייה, שהקשתה על הקשר עם בריטניה, גרמה הידוק-מה של הקשרים בין ציוני ארצות הברית וקנדה, אך אלה נותרו רופפים.
ליהודי קנדה לא הייתה בעיה להפגין נאמנות לא"י לצד נאמנות לקנדה, מה גם שקנדה, בהיותה חלק מהאימפריה הבריטית, חלקה את המחויבות לסיוע לבית לאומי. היותה של קנדה חלק מן האימפריה, מצד אחד, אך מדינה עצמאית, מצד שני, ומציאותם בה של אוהדים רבים לציונות, חלקם רבי השפעה, מצד שלישי, גרמה לתנועה הציונית, לא בהצלחה מרובה, לנסות להשתמש בה לעיתים כ"דלת אחורית" להשפעה או לאיסוף מידע על בריטניה. כמו בארצות הברית, החל מסוף שנות השלושים, ובעיקר מתחילת שנות הארבעים, ידעה הציונות פריחה בקנדה, כאשר בנוסף לאיסוף כספים גובר והולך, התחזקו גם הצדדים החינוכיים והתרבותיים שבציונות הקנדית. כן גדל מספר החברים, כולל בתנועות החלוציות, שמנו כ-500 צעירים ב-1941, כאשר בקרב "יהודה הצעיר" התחזק הזרם החלוצי, עד כדי כך שב-1944 ה-ZOC ראה צורך "למתן" אותו. ב-1944 ייסד "השומר הצעיר" חוות הכשרה בפרסקוט (Prescott) שבאונטריו.
היותה של קנדה חברה רב-לאומית ורב-דתית מלכתחילה עודד הן את חיזוק הזהות הדתית, הן את חיזוק הזהות הלאומית היהודית, ובעקיפין גם את הציונות. כל זה השתלב בהיעדר לחצים ובהיעדר נטייה לשנות את המאפיינים הישנים ממזרח-אירופה, שכללו רגש לאומי-יהודי, לכיוון "מערבי" יותר. יתרה מזאת, הציונות בקנדה נהנתה מתמיכתם של מנהיגים פוליטיים מקומיים בולטים, כמו ראש הממשלה מקנזי קינג. אלה נכחו בוועידות ציוניות, שלחו איחולי הצלחה, מברקי תמיכה וכיוצא בזה. הציונות נהנתה גם מאהדה ניכרת בציבור הכללי, שהתחזקה לאחר מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי אירופה. פרט לחיזוק מעמד התנועה הציונית באופן כללי, סייעה תמיכה זאת הן בהעלאת יוקרתה של הקהילה היהודית, שרוב בניה בין מלחמות העולם היו מהגרים, הן בחיזוק מעמד הציונות בקרב יהודי קנדה והיוותה סיבה נוספת לשגשוגה של האחרונה. בנוסף, הבולטים מקרב המתנגדים לציונות בארצות הברית ומערב אירופה, היהודים הרפורמים, נעדרו כמעט באותן שנים בקהילה היהודית בקנדה. קשיים, אם היו, נבעו ממצבם הכלכלי הקשה של רוב המהגרים היהודים לקנדה באותה עת. כל העת חלה התקדמות איטית בהיקף התרומות ובמספר הסניפים. עד שבסוף שנות העשרים יכולה הייתה יהדות קנדה לגייס סכום נכבד עבור הקק"ל - כמיליון דולר - ששימש לצורך קניית אדמות עמק חפר.
אחד ממאפייניה העיקריים של הציונות בקנדה היה היותה בלתי-מפלגתית בעיקרה, כאשר כל הזרמים לרוב משתפים פעולה. ואופייניים לציוני קנדה, כמו לציוני ארצות הברית ויתר הארצות האנגלו-סכסיות, חוסר עניין ואף חוסר הבנה לדקויות אידאולוגיות. בכל זאת, סבלו לעיתים המאמצים - בדרך כלל גיוס הכספים - מפיצול, כאשר מן הזרם המרכזי התפצלו, ופעלו בנפרד, הסוציאליסטים, הדתיים והרוויזיוניסטים. מאפיין אחר, כאמור, הוא, כבארצות הברית, העדר כמעט מוחלט של עלייה, כאשר גם מקרב העולים, אחוז נכבד חזרו.
ניתן לומר, לסיכום, שהציונות שמשה הרבה יותר כמכשיר, חשוב אמנם, לגיבוש זהות לאומית יהודית בפנים הקהילה היהודית בקנדה, מאשר כיעד רציני להגשמה אישית. כך תמכו ציוני קנדה ברעיון של מדינה ליהודים כמקלט לאלה הזקוקים לו, כאשר הם לא נכללים, לדעתם, באותה הגדרה. בסה"כ נהנו היהודים בקנדה מחיים נוחים, בסביבה חופשית ושלווה. הם היו גאים בארצם ואסירי תודה לארץ שקלטה אותם ואפשרה להם לחיות ברווחה וללא רגשי נחיתות. כך, עלייה לא"י היא בגדר הינתקות קשה, הדורשת החלטה אמיצה ויכולה להיעשות רק מנימוקים ציוניים-יהודיים עמוקים.
מביטויי אפליה לקבלה חברתית
מצבם של היהודים בצפון-אמריקה בכלל, ובקנדה בפרט, בשנות העשרים והשלושים היה טוב בהרבה מאשר זה של היהודים באירופה באותה תקופה. התבססותה של הדמוקרטיה בקנדה הבטיחה כי היהודים נהנו משוויון זכויות על פי חוק.
עם זאת בקרב חוגים רדיקלים בימין הקיצוני, בעיקר בקוויבק, נשמעו קולות שיצאו נגד היהודים. בין שתי מלחמות העולם סבלו היהודים מאנטישמיות ומתופעות של אפליה, בעיקר, בפרובינציה זו. בחוגים רדיקלים זיהו את היהודים הן עם הקומוניסטים שעלו לא-מכבר לשלטון בברית המועצות, כאשר כמה ממנהיגיהם היו אכן ממוצא יהודי, ונפוץ החשש מהתפשטות משטרם לארצות אחרות - מצד אחד, הן עם "הבנקאות העולמית" - מצד שני. בשנות העשרים בלטה האנטישמיות בקרב תומכי הימין הקיצוני בין דוברי הצרפתית בקוויבק, כאשר הסמן הקיצוני היה השבועון הקתולי Le Croix שב-1924 קרא להיפטר מהיהודים, ולהחרימם. גם L'action Catholique, שפנה לכמרים קתוליים דוברי צרפתית, הלך בדרכים דומות. שבועונים אחרים פרסמו קריקטורות אנטישמיות. בערך באותה תקופה התארגן בקרב אותם חוגים מסע להחרמת עסקים יהודיים. אך נראה שברמת חיי היום-יום של היהודים לא ניכר הדבר ביותר. בשנות השלושים, הרבה בשל השפעת הנאצים בגרמניה, גאו אף יותר גלי האנטישמיות, בהם בלטה תנועת Jean Canada (קנדה הצעירה), בקרב דוברי הצרפתית. היו בנוסף, גם בקרב קבוצות קטנות של תומכי הימין הקיצוני בין דוברי האנגלית, תופעות של מצעדים של קבוצות דמויות פלוגות-סער פשיסטיות ולעיתים תקריות אלימות על רקע אנטישמי, פגיעה בבתי-כנסת וכיוצא בזה. דוברי האנגלית שבין הקנדים נחשפו גם לתעמולה אנטישמית מארצות הברית, במיוחד זו שנפוצה בחלקיה הצפוניים הסמוכים לגבול קנדה, כמו למשל לדירבורן אינדיפנדנט (Dearborn Independent) של הנרי פורד, בשנות ה-20, שנים שבהן שלח הקו קלקס קלאן (Ku Klux Klan) זרועות גם לקנדה, ולשידוריו של האנטישמי האמריקני צ'ארלס קוגלין (Coughlin) בשנות ה-30, שמרכז פעילותם היה במישיגן. תופעות אחרות היו הגבלות ואפליה בקבלת יהודים לאוניברסיטאות, למקומות עבודה ומניעת מגוריהם באזורים מסוימים, אי-קבלתם למועדונים פרטיים, לקבוצות ספורט וכיוצא בזה. הקונגרס היהודי-קנדי נאבק בגילויי האנטישמיות. לאווירה המתוארת הייתה השפעה שלילית באשר להיתרי הגירת יהודים לקנדה, בתקופה בה היתרים אלה נדרשו ביותר להצלת יהודי מזרח ומרכז אירופה, כאשר גם החוקים והתקנות הקיימים זכו לעיתים לפירוש לחומרה. בשנות השלושים קלטה קנדה כ-4,000 מיהודי אירופה. עם כל הנאמר, האנטישמיות בקנדה לא חרגה לממדים שמעבר לאי-נוחות והרגשה כללית רעה עבור היהודים, ומעשית פגעה בהם רק מעט מאוד. כל זאת באווירה של משבר כלכלי עמוק בחלק גדול מן הזמן, וכאשר גם מיעוטים אחרים סבלו מתופעות של אפליה.
בשנת 1939 חיו בקנדה 166,000 אלף יהודים, בעיקר בערים, מונטריאול בו חיו 57,000 יהודים וטורונטו בו היו 46,000 יהודים.
מלחמת העולם השנייה ואחריה
כ-17,000 יהודים שרתו בצבא הקנדי, על כל זרועותיו, 16,441 גברים ו-279 נשים. עוד 163 יהודים קנדים שרתו בצבאות אחרים של בעלות הברית. 5,889 מן המתגייסים שרתו בחיל-האוויר. 596 שרתו בצי ו-10,235 בצבא. הקונגרס היהודי קיים מאמצים רבים ככל שביכולתו כדי לעודד יהודים הכשירים לשירות להתגייס. מאמץ זה נדרש כיוון שהשירות באירופה היה התנדבותי. 429 יהודים נהרגו בקרבות.
בעת מלחמת העולם השנייה, עם הגיע הידיעות על גורל יהדות אירופה, ואחריה, גברה המגמה של התחזקות התנועה הציונית, שהחלה עוד קודם. בין היתר, גדל היקף גיוס התרומות, גברו המאמצים להשפיע ככל שניתן, באמצעות גיוס פוליטיקאים ובאמצעות יחסי-ציבור, כנגד הספר הלבן שהגביל מאוד את אפשרות הגעתם של פליטי השואה לא"י. גברו המאמצים לגייס לעזרת הציונות גם אישים לא-יהודים, והדבר נעזר באהדה-מלכתחילה לציונות שרווחה בציבור הקנדי ושגברה לאחר תום המלחמה. אלה שההצלחה בכך הייתה מוגבלת בשל היות קנדה חלק מהאימפריה הבריטית. בעת המלחמה נעשה כל זאת במקביל למאמצי הצלה, ככל שניתן, של יהודים באירופה. בנוסף, ניכרה העמקה של הפעילות הציונית, למשל, נפתחו מספר מחנות הכשרה עבור התנועות החלוציות, כמו גם מחנות קיץ עבור התנועות הפחות-חלוציות והתחזקה המגמה האידאולוגית והמגשימה, אם כי כל זה לא התבטא בכמות עולים משמעותית. בזמן מלחמת העצמאות סייעה יהדות קנדה לישראל במשלוח ציוד, ותרומות, ובכ-250 מתנדבים שהצטרפו לצה"ל (כמעט כולם יהודים) במסגרת מח"ל.
נסטור פיטאנה
נסטור פביאן פיטאנה (בספרדית: Néstor Fabián Pitana; נולד ב-17 ביוני 1975) הוא שופט כדורגל ארגנטינאי. פיטאנה שופט משחקים בליגת העל הארגנטינאית, וכן במסגרות משחקים של פיפ"א. פיטאנה שפט במשחקי מונדיאל 2014, קופה אמריקה 2015, מונדיאל 2018, ונבחר לשפוט במשחק גמר מונדיאל 2018.
יהדות קנדה
מלחמת העולם השנייה ואחריה
גל הגירה גדול של יהודים הגיע למדינה לאחר השואה. בשנות החמישים נוספו אליהם יהודים מצפון-אפריקה שהגיעו בעיקר לקוויבק דוברת הצרפתית. בשנות השבעים, בעקבות עליית התנועה הבדלנית בקוויבק, עברו יהודים רבים ממונטריאול לטורונטו.
במאה ה-21
יהדות קנדה מגוונת מבחינת אופייה. יש בה אורתודוקסים, קונסרבטיבים, רפורמים וחילונים. היא מקיימת מגוון של מוסדות קהילתיים ביניהם בתי-ספר יומיים, בתי ספר של יום ראשון, ספריות ומוסדות תרבות ואמנות. בין השנים 1990–2000 גדלה יהדות קנדה ב-15%, ברובה מהגירה מחבר המדינות ומישראל. הקהילה היהודית בטורונטו היא הגדולה בקנדה וכוללת כ-200,000 יהודים (רובם מתגוררים בצפון העיר) ואחריה מונטריאול שבה כ-90,000 יהודים. בוונקובר מתגוררים כ-25,000 יהודים, בוויניפג 12,500, אוטווה 11,000 ו-6,500 בקלגארי.
נסטור פיטאנה
קריירה
בנעוריו שיחק פיטאנה כדורגל וכדורסל, בקבוצות מקומיות. פיטאנה אף שימש כשחקן, כאשר מילא תפקיד משני של סוהר, בסרט הארגנטיני 'La furia'. בנוסף, שימש גם כשופט משחקי באולינג.
יהדות קנדה
במאה ה-21
על פי מחקרי אוכלוסין, הזרם היהודי הגדול בקנדה הוא זה של היהדות הקונסרבטיבית עם 30-37 אחוז מיהדות קנדה, לאחר מכן היהדות האורתודוקסית עם 14-22 אחוזים, ולבסוף היהדות הרפורמית עם כ-5 אחוז. שאר היהודים אינם מזדהים עם אחד מהזרמים.
בקנדה ישנם ריכוזים גדולים של יהודים חרדים. במונטריאול מתגוררות אלפי משפחות בשתי שכונות עיקריות, רובם משתייכות לזרם הליטאי-מודרני. רב הקהילה החרדית הוא הרב יונתן בנימין וייס. הקהילות החסידיות הן חסידות בעלז המונה כמה מאות חסידים, חסידות סאטמר (על שני פלגיה), חסידות ויז'ניץ (על שני פלגיה) וחסידות ויז'ניץ מונסי, חסידות באבוב (על שני פלגיה), חסידות סקווירא, חסידות חב"ד, חסידות קלויזנבורג וחסידות טאש. לחלק מהקהילות ישנם גופי כשרות ומערכות שחיטה.
נסטור פיטאנה
קריירה
בין השנים 2001-2004, למד פיטאנה חינוך גופני. בנוסף, עבר קורס שיפוט כדורגל. עד 2006 שימש כמורה לחינוך גופני במוסדות לימודיים בארגנטינה, ושפט משחקי כדורגל בליגות החובבניות. ב-2006 החל לשמש כשופט בטורנירי התאחדות הכדורגל הארגנטינאית. בדצמבר אותה שנה, שפט לראשונה בליגת המשנה הארגנטינאית. ביוני 2007 שפט לראשונה בליגת העל הארגנטינאית, משחק בין אתלטיקו קולון לרוסאריו סנטראל. החל מ-2010 משמש כשופט במפעלי CONMEBOL. ב-2014 שפט במשחק הסופר קלאסיקו, שנערך באצטדיון הבונבוניירה. ב-2015 שפט באחד ממשחקי גביע רקופה סודאמריקנה, בו ניצחה ריבר פלייט את סן לורנסו וזכתה במפעל.
יהדות קנדה
במאה ה-21
בסמוך למונטריאול, קיימת קרייה חסידית של חסידות טאש ובה מרכז החסידות.
נסטור פיטאנה
קריירה
פיטאנה נכלל בסגל השופטים למונדיאל 2014. בטורניר זה שפט 4 משחקים, כאשר האחרון שבהם היה ניצחונה של על, בשלב רבע הגמר. הוא שפט במשחקי קופה אמריקה 2015 ובמשחקי גביע הקונפדרציות 2017. פיטאנה נכלל בסגל השופטים למונדיאל 2018. הוא שפט במשחק הפתיחה, בו ניצחה 5 - 0 את. במונדיאל זה שפט 5 משחקים. פיטאנה נבחר לשפוט את משחק הגמר. בכך היה לשופט הארגנטינאי השני ששופט המשחק גמר אליפות העולם בכדורגל, לאחר שהוראסיו אליזונדו שפט בגמר מונדיאל 2006.
יהדות קנדה
במאה ה-21
בטורונטו ישנה קהילה גדולה, אף היא רובה ליטאית, ומיעוטה מחסידי באבוב וחסידי חב"ד וחסידים אחרים.
נכון 2016 כמעט 70% מהתושבים היהודים עומדים לצדה של ישראל. יש ארגונים יהודים-קנדיים התומכים בישראל מבחינת הסברה ולכלכלה של ישראל, בין היתר הליגה להגנה יהודית קנדית.
ישראלים בקנדה
בקנדה חיים לפחות 50 אלף ישראלים, מרביתם בעיר טורונטו וסביבותיה. הגירה לקנדה של ישראלים התגברה החל משנות השבעים, בעקבות שינוי חוקי ההגירה שאפשרו למשפחות צעירות ומשכילות, לקבל ויזת הגירה למדינה. כיום מהגרים לקנדה כ-2000–3000 ישראלים מדי שנה. ישראלים-קנדים בולטים שפעלו רבות בתחומי עיסוקם, הן בקנדה והן בישראל, הם האדריכל משה ספדיה, ובעל ההון והיזם, דוד עזריאלי.
ביף (אי)
על האי ממוקם שדה התעופה המרכזי של איי הבתולה - שדה התעופה ביף איילנד.
היישוב העיקרי באי הוא מפרץ טרליס (Trellis Bay), ובו שוק מקומי וכן אתרי תיירות כגון חופי רחצה, מסעדות ובתי קפה.
עכשיו מעונן
"עכשיו מעונן" הוא שם אלבומו השני של זמר הרוק אביב גפן שיצא ביולי 1993.
תוך זמן קצר מאז שיצא הוכתר האלבום כ"אלבום זהב" (מעל 20,000 עותקים). בהמשך הוגדר האלבום "פלטינה כפולה" עם מכירות של מעל 80,000 עותקים.
"עכשיו מעונן" הפך את גפן לכוכב מקומי ענק, סחף אחריו מעריצים רבים ועורר מחלוקת ציבורית, שנסובה בעיקר סביב שלושה שירים - "בוכה על הקבר" (בו גפן מספיד את אמו, נורית, בעודה בחיים), "אני שונא" (הכולל, בין היתר, את השורות "אני שונא את אדם וחוה, אדם הוא חרמן וחוה נימפומנית" ו"אני שונא את התקווה, בתקווה שישנו את התקווה"), ושיר הנושא, הכולל את הצעקה המפורסמת "אנחנו דור מזוין", שלימים הפכה לביטוי שגור. גפן יצא לסיבוב הופעות הנושא את שם התקליט שזכה אף הוא להצלחה גדולה.
סינגלים
הסינגל שליווה את יציאת התקליט היה שיר הנושא, "עכשיו מעונן". השיר הפך ללהיט ענק והוא לווה בקליפ. בטרם יצא התקליט, שיר הנושא בוצע לראשונה בעונה הראשונה של הסדרה עניין של זמן בה השתתף.
בהמשך יצאו "בוכה על הקבר", "שיר הסמרטוטים" ו"אילנה", שנכתב לחברתו דאז אילנה ברקוביץ'. "בוכה על הקבר" לווה בקליפ בו אמו של גפן יוצאת מתוך ארון קבורה. השיר הפך ללהיט גדול והגיע למקום ה-6 במצעד הפזמונים העברי השנתי תשנ"ג של רשת ג'. "עכשיו מעונן" הגיע למקום ה-9 ו"שיר הסמרטוטים" למקום ה-20. גפן עצמו הוכתר כזמר השנה.
חואן חוסה מייאס
חואן חוסה מייאס (בספרדית: Juan José Millás; נולד ב-31 בינואר 1946) הוא סופר ספרדי.
בשנת 2007 הוא זכה ב-Premio Planeta עבור ספרו האוטוביוגרפי El mundo.
בשנת 2008 הוא זכה ב-Premio Nadal עבור הספרו La soledad era esto. בשנת 2002 סרחיו רנאן הפיק סרט על בסיס הספר.
יוני שטבון
יונתן (יוני) שֶטבּוּן (נולד בי"ד באדר ה'תשל"ט, 13 במרץ 1979) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כסגן יו"ר הכנסת, חבר ועדת החוץ והביטחון וחבר הכנסת בכנסת ה-19. בעלים של משרד 'כנף אסטרטגיה' ועוסק בניהול פרויקטים בינלאומיים. יועץ בתחום מדיניות חוץ וביטחון. שטבון הוא סא"ל (במיל') ומעוטר צל"ש הרמטכ"ל על תפקודו בקרב בינת ג'בייל במלחמת לבנון השנייה.
ביוגרפיה
שטבון הוא בן בכור למשפחה שעלתה מצרפת שבועות ספורים לפני לידתו. אביו הוא ד"ר ישראל שטבון, קרדיולוג בכיר בבית החולים מאיר בכפר סבא. הוריו קראו לו על שמו של סא"ל יוני נתניהו. שטבון מתגורר עם משפחתו בנתניה.
למד בישיבת הר המור מספר שנים אצל הרב יהושע צוקרמן, במסגרת לבוגרי צבא.
הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות בתחום ממשל דיפלומטיה ואסטרטגיה, מהמרכז הבינתחומי הרצליה, ובוגר תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים בתוכנית המנהלים.
שירות צבאי
שטבון שירת כלוחם ביחידת אגוז בחטיבת גולני. עבר קורס קציני חי"ר ובסיומו שב ליחידה כמפקד צוות והוביל אותו במהלך מבצע חומת מגן.במהלך המבצע הוטל על יחידתו להשתלט על מתחם המוקטעה (משרדו של ערפאת) ברמאללה. בהמשך שימש כסמ"פ בגולני ולאחר מכן כמפקד פלוגה בגדוד חרוב של חטיבה מרחבית שומרון והוביל אותה בלחימה אל מול הטרור הפלסטיני ביהודה ושומרון. במהלך מלחמת לבנון השנייה היה קצין האג"מ של גדוד 51 ולחם בקרב בבינת' ג'בייל, שבו נהרגו שמונה לוחמים, בהם חברו ומפקדו רועי קליין. על תפקודו כמפקד בקרב הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל. בהמשך שירותו הועלה לדרגת סגן-אלוף. שימש כמג"ד חי"ר במילואים וכיום בתפקיד תכנון ומטה בכיר בבור.
פעילות ציבורית
בשנת 2010 ייסד עם חבריו את תנועת "רעננים" ועמד בראשה. התנועה עסקה בקידום ערכים ציוניים בישראל ובתפוצות.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת הבית היהודי בראשותו של נפתלי בנט. הרשימה זכתה ב-12 מנדטים ושטבון נכנס לכנסת.
בכנסת התשע עשרה שימש שטבון כסגן יו"ר הכנסת וכחבר בוועדת החינוך ובוועדת החוץ והביטחון.
ב-14 בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת ה-20, פרש ממפלגת הבית היהודי והצטרף למפלגת יחד - העם איתנו בראשות אלי ישי. המפלגה זכתה כמעט ב-3% מקולות המצביעים אולם לא עברה את אחוז החסימה.
במסגרת תפקידיו בכנסת היה חבר המשלחת לארגון נאט"ו וחבר האגודה הפרלמנטרית לקשרי ישראל צרפת.
הוא ייסד את פורום השכונות ועמד בראשו. הפורום בא לקדם מנהיגות שכונתית תוך ממשק עם משרדי הממשלה והגורמים הפוליטיים. בעקבות העלייה המוגברת של עולים מצרפת הוביל שטבון את הקמתה של השדולה למען קליטת העולים מצרפת ועמד בראשה.
ב-12 במרץ 2014 היה שטבון חבר הכנסת היחיד שהצביע נגד תיקון לחוק הגיוס שעבר בקריאה שלישית (האופוזיציה החרימה את ההצבעה). החוק ביקש להסדיר את גיוס בני הישיבות לצה"ל אך בשילוב סנקציות פליליות. שטבון טען כי חקיקה בכפייה תוביל לאפקט הפוך ולקרע בעם;
בין החוקים שהעביר:
ביוני 2016 יצא לאור ספרו "תחת אש – רשימותיו של מפקד משדה הקרב", בהוצאת ידיעות ספרים. הספר עוסק בחוויות, בלבטים, בקבלת החלטות במצבי קיצון מתוך נקודת מבט של מפקד, מנהיג, אדם ואב למשפחה.
ספרו תורגם לאנגלית וצרפתית, ומחולק בקורסי הפיקוד השונים של צה"ל ובמסגרות החינוך השונות.
מיכאיל טיכונראבוב
טיכונראבוב נולד בעיר ולדימיר במשפחת מורה. הוא סיים את לימודיו הגבוהים באקדמיית חיל האוויר הסובייטי על שם ז'וקובסקי בשנת 1925, והיה למהנדס מומחה בתחום תכנון כלי טיס. לאחר סיום לימודיו, עבד במספר תעשיות אוויריות ועד שנת 1931 עסק בפיתוח דאונים. לאחר מכן הקדיש את עצמו לפיתוחים בתחום הרקטי.
יוני שטבון
פעילות ציבורית
התמודד בבחירות על ראשות עיריית נתניה בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו באוקטובר 2018, וזכה ב כ 30% מקולות הבוחרים בעיר. שימש כיו"ר האופוזיציה וחבר מועצת העיר, עד פרישתו באוקטובר 2020.
מיכאיל טיכונראבוב
עבודה בתחום ההנעה הרקטית
בפגישתו עם סרגיי קורוליוב (שהובילה לשיתוף פעולה צמוד), הפציר בו קורוליוב להוביל את הפיתוח של טילים בליסטיים עם דלק נוזלי שהסתיים בסופו של דבר במספר שיגורים מוצלחים. טיכונראבוב המשיך לעסוק בתחום זה עד שנת 1966, שנת מותו של קורוליוב. בשנת 1932 עסק בפיתוח המנוע הרקטי הדו-שלבי הראשון של ברית המועצות. בשנת 1933 ניהל את הפיתוח של הרקטה הסובייטית הראשונה עם מנוע היברידי (מנוע בו ההודף והמחמצן נמצאים בשני מצבי צבירה שונים). החל משנת 1938, עסק בחקר מנועים רקטיים עם דלק נוזלי וכן בפיתוח רקטות לצורך מחקר השכבות העליונות של האטמוספירה. כיוון שבסוף שנות ה-30 הופסקו העבודות בפיתוח של טילים בליסטיים עם דלק נוזלי, התרכז טיכונראבוב בפיתוחם של הרקטות במערכת הנשק קטיושה.
יוני שטבון
פעילות ציבורית
בשנת 2021 החל לנהל צוות מיוחד של החטיבה האסטרטגית בקריה בתל אביב. הצוות עוסק באתגרי הלגיטימציה וחופש הפעולה הישראלי במרחב הבינלאומי. בצוות נמצאים בעלי תפקידים ממשרדי הממשלה השונים בהם המטה לביטחון לאומי, משרד החוץ, המשרד לעניינים אסטרטגיים, המשרד לענייני מודיעין, משרד ראש הממשלה (המטה להסברה לאומית), חטיבת המחקר באגף המודיעין וגורמי מודיעין נוספים.
מיכאיל טיכונראבוב
עבודה בתחום ההנעה הרקטית
טיכונראבוב היה האיש שהציע לשלב את כוחם של מנועים רקטיים רבים, לשם יצירת הטיל הבליסטי הראשון שהיה בעל טווח ביניבשתי, R-7 סמיורקה. מטיל זה פותח המשגר החללי ששיגר את הלוויין ספוטניק 1. הצעתו נתקבלה בשלב ראשון בבוז ובלעג בקרב עמיתיו המדענים שכן באותה העת הדעה הרווחת הייתה כי לא ניתן להגיע לטווחים הגדולים מ-1000 קילומטר.
קבוצת טיכונראבוב וחלקו בלוויין ספוטניק 1
בשנת 1955, לאחר אישור הסובייט העליון למיזם הלוויין הראשון של ברית המועצות, הקים טיכונראבוב קבוצה מצומצמת של מהנדסים צעירים שעבדו למען מימוש המיזם ובניית הלוויין שנודע כספוטניק 1. טיכונראבוב היה המהנדס העיקרי שביצע את עבודת התכן ללוויין, בהנהלת סרגיי קורוליוב. לאחר שיגור הספוטניק 1 וכן לוויין עם בע"ח, קיבל טיכונראבוב (ביחד עם מספר מדענים אחרים) בשנת 1957 את עיטור לנין. רק בשנים האחרונות זוכה פעילותו של טיכונראבוב להכרה בעולם, בין היתר הודות למסמכים רבים שהיו שמורים בארכיונים סגורים ברוסיה, אשר נפתחו לעיון חוקרים, ובראשם היסטוריון החלל האמריקני פרופסור אסיף סידיקי, אשר העלה במחקריו ממצאים רבים המוכיחים כי הדמות המרכזית שעמדה מאחורי הספוטניק הייתה טיכונראבוב.
יוני שטבון
קישורים חיצוניים
מכתביו
מיכאיל טיכונראבוב
טיכונראבוב ומיזמי חלל לאחר הספוטניק
מיכאיל טיכונראבוב היה פעיל במיזמי חלל סובייטיים רבים, ובהם החלליות לחקר הירח מסדרת "לונה", פיתוח החללית המאוישת הראשונה ווסטוק והנגזרת שלה ווסחוד. בנוסף המשיך לעסוק במערכות הנעת חלל.
עיטורים
מיכאיל טיכונראבוב זכה להוקרה רבה על ידי הממשל בברית המועצות, ובין העיטורים שהוענקו לו ניתן למנות את: בנוסף, מכתש טיכונראבוב שעל כוכב הלכת מאדים, נקרא על שמו.
אבראהים ראיסי
סייד אבראהים ראיסי-סאדאתי (בפרסית: سید ابراهیم رئیس‌الساداتی; נולד ב-14 בדצמבר 1960) הוא איש דת ומדינאי איראני, המכהן כנשיא איראן החל מה-3 באוגוסט 2021.
קודם היבחרו לנשיאות, כיהן במספר משרות במערכת המשפט של איראן, ביניהן כסגן נשיא בית המשפט העליון (2004–2014), כתובע הכללי של איראן (2014–2016) ואף כנשיא בית המשפט העליון (2019–2021). כמו כן שימש כיו"ר אסתאן-י קודס-י ראזאווי (פרסית: آستان قدس رضوی; קרן צדקה עשירה ורבת-השפעה) בשנים 2016–2019 וכן כתובע וכסגן התובע של טהראן בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. ראיסי חבר גם במועצת המומחים האיראנית מטעם מחוז דרום ח'וראסאן, ונבחר לראשונה לתפקיד זה בבחירות 2006.
ראיסי התמודד לראשונה לנשיאות ב-2017, כנציג של מפלגת חזית המהפכה האסלאמית, אך הפסיד לחסן רוחאני. ב-2021 התמודד בשנית וניצח לאחר שזכה ב-62% מהקולות.
שנותיו הראשונות
ראיסי נולד ב-14 בדצמבר 1960, במחוז נוע'אן של העיר משהד. אביו, סייד חאג'י, נפטר כשהיה בן חמש. בגיל 15 הוא נרשם ללימודים בסמינר קום, החווזה הגדולה ביותר. באתר האינטרנט של ראיסי עצמו מצוין כי הוא בעל תואר שני במשפט בינלאומי פרטי ממוסד בלתי ידוע, וכמו כן בעל דוקטורט בתחום תורת המשפט ויסודות ההלכה האסלאמית, מאוניברסיטת השהיד מוטאהרי.
קריירה משפטית
ב-1981 מונה ראיסי לתובע הראשי של העיר כרג'. בהמשך, מונה גם לתובע הראשי של העיר המדאן, וכיהן בשני התפקידים במקביל. הוא היה פעיל בו-זמנית כראש התביעה של שתי הערים הללו, המרוחקות כ-300 קילומטר האחת מהשנייה. לאחר כארבעה חודשים מונה לתובע הראשי של מחוז המדאן.
ההוצאות להורג של אסירים פוליטיים ב-1988
חוסיין עלי מונתזרי נקב בשמו של ראיסי כאחד מארבעת האנשים שהיו אחראים להוצאות להורג שנמשכו כחמישה חודשים ובמהלכן הוצאו להורג בין 4,482 ל-30,000 פעילי ותומכי מוג'אהדין ח'לק וארגוני שמאל אחרים. מעורבים אחרים בהוצאות להורג היו מורתזא אשראקי, שהיה אז התובע הכללי של טהראן, השופט חוסיין-עלי ניירי, ומוסטפא פּורמוחמדי, נציג משרד המודיעין האיראני בשכונת אווין, שבצפון טהראן. שמותיהם של שני הראשונים מוזכרים בצו של ח'ומייני. פּורמוחמדי הכחיש שמילא תפקיד בהוצאות להורג, ראיסי טרם התייחס בפומבי לנושא.
תפקידים משפטיים בכירים
לאחר מותו של ח'ומייני ובחירתו של עלי ח'אמנאי כמנהיג העליון החדש, מונה ראיסי לתובע הראשי של טהראן על ידי מוחמד יזדי, ראש מערכת המשפט האיראנית. ראיסי החזיק במשרה במשך חמש שנים, בשנים 1989–1994. ב-1994 מונה לראש משרד הפיקוח הכללי (רשות תלונות ציבור ומלחמה בשחיתות המהווה חלק ממערכת המשפט האיראנית, וממונה גם על הפיקוח השוטף והרגולציה של המגזר הציבורי).
בשנים 2004–2014 שימש כסגן הראשון לנשיא בית המשפט העליון של איראן, תפקיד אליו מונה על ידי מחמוד האשמי שאהרודי. ראיסי שמר על משרתו זו במהלך תקופתו הראשונה של צאדק לאריג'אני כנשיא בית המשפט העליון. בהמשך, ב-2014, מונה לתובע הכללי של איראן, תפקיד בו החזיק עד 2016, כאשר התפטר על מנת לשמש כיו"ר אסתאן-י קודס-י ראזאווי. בנוסף כיהן כתובע כללי מיוחד של בית המשפט - פונקציה לבחינת עבירות בתוך הממסד הדתי. הוא פועל באופן עצמאי, ללא תלות במערכת המשפט האיראנית, והוא כפוף ישירות למנהיג העליון, לו הוא מוסר דין וחשבון.
יו"ר אסתאן-י קודס-י ראזאווי
ראיסי החל בתפקידו כיו"ר אסתאן-י קודס-י ראזאווי ( מסגד האימאם רזא) ב-7 במרץ 2016, לאחר מותו של קודמו בתפקיד, עבאס ואעז טַבַּסי. ראיסי הוא האדם השני בלבד המכהן בתפקיד מאז 1979. המנהיג העליון עלי ח'אמנאי קבע את תפקידו של ראיסי כמתן שירותים לעולי הרגל המגיעים למקדש הקדוש, בפרט לאנשים העניים ולאלו המשרתים בקרבת מקום. שתי המחויבויות החשובות שצוינו הן דאגה לעניים ולמנושלים.
הבחירות לנשיאות איראן 2017
בפברואר 2017 נקבע שמו של ראיסי כאחד המועמדים של כוחות החזית העממית של המהפכה האסלאמית לנשיאות, בבחירות לנשיאות איראן שהתקיימו ב-19 במאי 2017. מועמדותו נתמכה גם על ידי חזית יציבות המהפכה האסלאמית. ראיסי הודיע על מועמדותו באופן רשמי בהצהרה שפִרסם ב-6 באפריל 2017 וציין כי זוהי אחריותו "הדתית והמהפכנית לרוץ לתפקיד", בצטטו את הצורך ב"שינוי מהותי בהנהלה הבכירה של המדינה" ובממשלה ש"נלחמת בעוני ובשחיתות". ב-14 באפריל 2017 נרשם ראיסי במשרד הפנים בהצהירו שזה הזמן להוציא לפועל את זכויות האזרח, ולא להשאירן בגדר חוק כתוב גרידא.
ב-15 במאי 2017 משך המועמד השמרני מוחמד באקר קאליבּאף את מועמדותו לנשיאות לטובת ראיסי. עלו השערות כי קאליבּאף יכהן כסגנו של ראיסי אם זה ייבחר לתפקיד הנשיא. השניים גם הופיעו יחדיו באספת בחירות בטהראן.
"הניו יורק טיימס" תיאר את ראיסי כ"יורשו האפשרי המועדף" של המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי.
לאחר שפורסמו תוצאות הבחירות התברר כי ראיסי זכה בקולותיהם של 15,786,449 מתוך 42,382,390 האזרחים שהשתתפו בבחירות (38.3% מהקולות). הוא הפסיד לנשיא המכהן רוחאני וסיים במקום השני מבין המועמדים. ראיסי בירך את רוחאני על ניצחונו, אך מחה בפני מועצת שומרי החוקה על הפרת חוקי הבחירות.
עמדות פוליטיות
ראיסי תומך בהפרדה מגדרית. ב-2014 התייחס בריאיון להפרדה מגדרית בעיריית טהראן ואמר כי "אני חושב שזהו צעד נכון משום שרוב הנשים תעשינה עבודה טובה יותר באווירה נינוחה לחלוטין ונדרשות התאמות". ראיסי אף תומך באסלאמיזציה של האוניברסיטאות והטלת צנזורה על תרבות המערב. ראיסי רואה הזדמנויות בעיצומים שהוטלו על איראן.
כלכלה
ראיסי אמר בעבר כי "אני רואה בהפעלת כלכלת התנגדות (דרך לעקוף את העיצומים המוטלים על איראן, באמצעות הגברת החוסן על ידי החלפת תשומות מקומיות עבור תשומות מיובאות, הברחת סחורות וגידול בסחר החליפין) כדרך היחידה לשים קץ לעוני ולחסכים במדינה". הוא תומך בפיתוח המגזר החקלאי והעדפתו על פני הקמעונאות המסחרית, אשר "תועיל בסופו של דבר למותגים זרים".
ראיסי התחייב לשלש את הטבות המדינה המוענקות לאזרחים מדי חודש, העומדות כיום על 450,000 ריאל לאזרח, על מנת להתמודד עם השחיתות וליצור שישה מיליון מקומות עבודה חדשים.
מדיניות חוץ
בתשובה לכתבים אודות מדיניות החוץ שלו, אמר ראיסי כי "יכונן קשרים עם כל מדינה מלבד ישראל".
חיים אישיים
ראיסי נשוי לג'מילה עלם אל-הודא, בתו של אחמד עלם אל-הודא, מנהיג תפילות יום שישי של העיר משהד והאימאם הגדול של מקדש האימאם א-רידא. ג'מילה מכהנת כפרופסור באוניברסיטת השהיד בהשתי, וכמו כן היא נשיאת המכון ללימודי יסוד במדע וטכנולוגיה של האוניברסיטה. לזוג שתי בנות.
צדוק (פירושונים)
צָדוֹק הוא שם פרטי מקראי. כשם משפחה הוא בדרך כלל תרגום לשם הערבי "צאלח" שמשמעותו קרובה. רוב נושאי השם יוצאי תימן ומעט מפרס. {{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
בילי מק'קולו
ויליאם ג'יימס "בילי" מק'קולו (באנגלית: William James "Billy" McCullough; נולד ב-27 ביולי 1935 בקאריפרגוס) הוא כדורגלן עבר צפון אירי.
ביוגרפיה
מק'קולו החל את הקריירה שלו במועדון פורטאדאון, וב-1958 הוחתם על ידי ארסנל. הוא שיחק בעמדת הבלם השמאלי, וערך את הופעת הבכורה בארסנל במשחק נגד לוטון טאון ב-26 בדצמבר 1958. באותה עונה הוא שיחק רק בעשרה משחקים, מק'קולו הפך לבלם השמאלי הקבוע לאחר שלן וילס עבר לעמדת הבלם הימני בתחילת עונת 1959/1960.
מק'קולו התפרסם בזכות העקביות וכושרו הגופני. הוא לבש את החולצה מס' 3 של ארסנל במשך שש העונות הבאות, והחמיץ בהן משחקים ספורים בלבד. בעונה הראשונה של מק'קולו המועדון סיים במקום השלישי, אך בשאר העונות סיים רק במרכז הטבלה ולא הצליח להתחרות על התארים השונים.
בעונת 1965/1966 נאלץ מק'קולו להתחרות על מקומו בהרכב עם פיטר סטורי הצעיר. כאשר ברטי מיי החל לאמן את ארסנל בסיום אותה עונה הוא שאף לבנות סגל צעיר, והכניס את מק'קולו לרשימת ההעברות של ארסנל לאחר סוף העונה. מק'קולו שיחק ב-268 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 4 שערים. הוא הועבר למילוול באוגוסט 1966, ולאחר מכן שיחק תקופות קצרות בבדפורד טאון, קורק סלטיק ודרי סיטי.
CollXtion II
CollXtion II הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת הקנדית עלי X. האלבום יצא לאור ב-9 ביוני 2017 על ידי חברת התקליטים טווין מיוזיק. מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים.
אלכסיי הרלאמוף
אלכסיי הרלאמוף ( באנגלית: Alexei Harlamoff 1840–1925 ) היה צייר רוסי, שבדרך כלל חתם את שמו באלפבית הלטיני בשם הרלאמוף.
1840-1869: סנט פטרסבורג
אלכסיי הרלאמוף נולד למשפחה של צמיתים ב-18 באוקטובר 1840 בכפר דיאצ'בקה ליד סראטוב על נהר הוולגה. בשנת 1850 זכו הוריו בחופש שלהם. הרלאמוף הפך לתלמיד אורח באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג בשנת 1854. שלוש שנים לאחר מכן הוענק לו מדליית כסף מדרגה שנייה עבור ציור.
1869-1874: פריז
בשנת 1870 קנתה הצארינה מריה אלכסנדרובנה את אחד מציוריו של הרלאמוף. באפריל הוא שלח את מכתבו הראשון מפריז לסנט פטרסבורג. הוא בילה את ספטמבר ואוקטובר של אותה שנה בנורמנדי ובדרום הולנד עם אלכסיי בוגוליובוב. הוא גם נסע לבריסל וללונדון, שם ביקר בתערוכה של מאסטרים ישנים. בנובמבר האקדמיה לאמנויות הזמינה אותו להעתיק את ״שיעור האנטומיה״ של רמברנדט והוא נשאר בהאג.
מאביב 1871 ועד סתיו 1872 העתיק הרלאמוף את שיעור האנטומיה ברישום ובשמן. במהלך קיץ 1871 הוא חזר לנורמנדי. בנובמבר 1872 האקדמיה הקיסרית בסנט פטרסבורג שילמה לו 1,500 רובל עבור העותק של רמברנדט.
ב-1872 פגש הרלאמוף את לאון בונה וביקר בסטודיו העצמאי שלו. כמו כן, הוענקה לו מדליית ארד בתערוכה העולמית בווינה. מזכיר האקדמיה לאמנויות, פיטר פ. איסייב, דחה את בקשתו של בוגוליובוב להעניק להרלאמוף פרופסורה. בדצמבר דיווח בוגוליובוב למועצה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות על הצלחתו הנראית לעין של הרלאמוף בהדרכתו של בונה.
בתערוכת האביב של האקדמיה האימפריאלית לאמנויות, דיוקנו של ״החרט פוזהלוסטין״ זיכה אותו בתואר חבר האקדמיה לאמנות. מאפריל ואילך הצטרף הרלאמוף לערבי הציור במעונו של בוגוליובוב. בערך בזמן הזה איוואן טורגנייב הזכיר את הרלאמוף בפעם הראשונה במכתב, שאת ציוריו קונים סוחרי האמנות הפריזאי אדולף גופיל והמוסקובאי האספן דימיטרי פ' בוטקין. הרלאמוף החל להתרועע עם טורגנייב ואמנים רוסים אחרים בפריז. ביוני צייר הרלאמוף דיוקן של הצאר אלכסנדר השני בבאד אמס, ובילה את שארית הקיץ בספרד.
הצלחה: 1874 ואילך
בינואר 1875 השלים הרלאמוף דיוקן של אלנה טרטיאקובה בשמלת ערב. הוא התחיל דיוקן של טורגנייב, אותו סיים בדצמבר. בתקופה זו הוא קיבל גם משימות אחרות. במהלך השנה הזו הוא החל לצבור פופולריות בקרב סוחרי אמנות בריטיים. בראש השנה ובתחילת 1876 ביקר ברוסיה.
בשנת 1876 הגיעה זמרת הסופרן הצעירה פליה ליטווין מסנט פטרסבורג והחלה לקחת שיעורים אצל פאולין ויארדוט-גרסיה. טורגנייב רכש מבוגוליובוב את אחד מציוריו של הרלאמוף, בשם ״צוענייה״. הרלאמוף הצטרף לחברה לתערוכות אמנות באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
בשנת 1879 ביקש פיטר פ. איסייב מהרלאמוף לשתף פעולה בקישוט קתדרלת ישו המושיע במוסקבה. בפעם הראשונה הרלאמוף הציג כאורח בתערוכת האמנות של הנודדים. איוואן קראמסקוי שכנע את הרלאמוף לעבור מהחברה לתערוכות אמנות באקדמיה האימפריאלית לאמנויות אל הנודדים.
בשנת 1888, על פי הצעתו של בוגוליובוב, הציג ולדימיר סטאסוב ציור של הרלאמוף את טורגנייב בתערוכת הנודדים. הוא גם הציג בתערוכה הבינלאומית בגלאזגו. בשנה שלאחר מכן הצטרף הרלאמוף לוועדה המארגנת של התערוכה העולמית בפריז, שם הציג אחד עשר מציוריו באותה שנה.
שנים מאוחרות יותר
בשנת 1891 ארגן הרלאמוף את יובל ה-50 לפעילותו של בוגוליובוב. בתערוכת הנודדים ה-19 בסנט פטרבורג רכשה צארינה מריה פדורובנה את ציורו ״דיוקן של נערה צעירה״. כאשר נפטר בוגוליובוב ב-1896 היה הרלאמוף מועמד ליושב ראש אגודת האמנים הרוסים.
בשנת 1900 הוא הציג שוב בתערוכה האוניברסלית בפריז, ולאחר הפסקה של שמונה שנים השתתף שוב בתערוכת הנודדים. בשנת 1902 זכה הרלאמוף במדליית ולדימיר הקדוש.
הרלאמוף מת ב-10 באפריל 1925 בסטודיו שלו בשדרות דה רוצ'וארט, פריז.
המחוז הפדרלי הצפון-מערבי
המחוז הפדרלי הצפון-מערבי (ברוסית: Северо-Западный федеральный округ; tr.: Severo-zapadny federalny okrug) הוא אחד מהמחוזות פדרליים של רוסיה. המחוז כולל את החלק הצפוני של רוסיה. אוכלוסיית המחוז מונה 14 מיליון נפש (לפי מפקד משנת 2002) ושטחו הוא 1,677,900 קילומטר רבוע.
נציג הנשיא במחוז הוא אלכסנדר גוצאן. משרד הנציגות הנשיאותית שוכן בסנקט פטרבורג.
נציגי הנשיא במחוז
בראש המחוז הפדרלי עומד נציג נשיאותי מיוחד, להלן נציגי הנשיא מאז שנת 2000:
גבריאל גידור
גבריאל (גבי) גידור (1931 – 6 בנובמבר 2022) היה מנכ"ל התעשייה האווירית לישראל.
ביוגרפיה
גידור נולד בהונגריה ב-1931, בן ליצחק גייגר. במלחמת העולם השנייה היה אסיר במחנה ריכוז. ב-1947 העפיל לארץ ישראל באונייה "גאולה", האונייה נתפסה על ידי שלטונות המנדט הבריטי, גידור גורש למחנות המעצר בקפריסין ושהה בהם עד הקמת המדינה. עם הגיעו לישראל התגייס לצה"ל ושירת בחיל האוויר. הושאל למכון הממשלתי לבדק מטוסים (לימים התעשייה האווירית) והקים את בתי המלאכה הראשונים למכשירים ואביזרים תעופתיים. בהמשך נשלח מטעם חיל האוויר להשתלמויות במפעלים לייצור מטוסים באירופה. ב-1960 מונה לראש ענף תחזוקה בחיל בדרגת סגן-אלוף. בשנים 1964 עד 1966 שהה בצרפת כראש משלחת משרד הביטחון ונציג חיל האוויר.
ב-1966 מונה לראש אגף מטוסים בתעשייה האווירית ולאחר מכן שימש סגן מנהל חטיבת בדק מטוסים. ב-1970 מונה לסמנכ"ל החברה והיה אחראי על ייצור מטוס הכפיר. ב-1974 מונה לסמנכ"ל החטיבה לייצור כלי טיס. ב-1977 מונה למנכ"ל התעשייה האווירית. הוא כיהן בתפקיד עד 1982, פרש עקב חילוקי דעות עם שר הביטחון אריאל שרון. תקופתו כמנכ"ל אופיינה בהפיכתה של התעשייה האווירית לחברה התעשייתית וליצואנית הגדולה בישראל, כולל עסקאות נשק חשאיות עם הרפובליקה העממית של סין, בהחלטת הממשלה על הוצאה לפועל של פרויקט הלביא ופיתוחו בתעשייה האווירית.
לאחר פרישתו מהתעשייה האווירית היה מנהל עסקי שאול אייזנברג בצפון אמריקה.
היה נשוי ואב לארבעה, התגורר בתל אביב. הלך לעולמו ב-6 בנובמבר 2022 והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
חוליו לימסארס
חוּלְיוֹ ליָמָסָארֶס (ספרדית: Julio Llamazares) הוא סופר ומשורר ספרדי.
ביוגרפיה
חוליו לימסארס נולד בכפר הנטוש וֶגַמְיָן (Vegamián), שבצפון ספרד בשנת 1955. לאחר שסיים את לימודי המשפטים עסק זמן-מה בעריכת דין, אך נטש במהרה מקצוע זה לטובת הכתיבה. לימסארס נחשב לאחד הסופרים המקוריים והמצליחים ביותר בספרות הספרדית העכשווית. לימסארס פרסם עד כה יותר מעשרים ספרים, ובכללם רומנים, ספרי מסעות, קבצים של מאמרים בענייני השעה, ספרי שירה, אוספים של סיפורים קצרים וכן מסות ותסריטים. רבים מספריו תורגמו לשפות זרות, בין השאר גם לעברית. לימסארס מתגורר כיום במדריד.
דנה רון
דנה רון גולדרייך (נולדה בשנת 1964) היא מדענית בתחום מדעי המחשב, פרופסור מן המניין בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב. רון היא אחת המייסדות של תחום בדיקת תכונות מדגמית ונמנית עם החוקרים המובילים בתחום.
ביוגרפיה
תחומי המחקר שלה כוללים אלגוריתמים עם סיבוכיות תת-ליניארית (בדגש על בדיקת תכונות מדגמית), אלגוריתמי קירוב (אקראיים), ותורת הלמידה החישובית.
משפחתה
דנה רון נשואה לעודד גולדרייך, פרופסור למדעי המחשב במכון ויצמן למדע. להם מאמרים מדעיים משותפים אחדים.
סוללה (צבא)
סוללה היא יחידה צבאית, המאגדת מספר כלי ארטילריה (כיום משתמשים במונח זה גם ביחידות נ"מ) תחת פיקוד משותף. סוללת הארטילריה מורכבת, לרוב, מ-6 עד 8 כלים (כל כלי מכונה "קנה"), כל אחד מהם מופעל על ידי צוות אחר. לעיתים נעשה שימוש במונח "סוללה" לציון יחידה שאיננה מכילה כלים ארטילריים מסוג כלשהו, למשל "סוללת מפקדה" ביחידות ארטילריה (בדומה ל"פלוגת מפקדה" ביחידות-שדה אחרות).
הסוללה עשויה להיות מחולקת למספר פלגות (לרוב רק 2), בעוד שמספר סוללות מהוות גדוד ארטילרי, ואילו מספר גדודים ארטילריים מהווים אגד ארטילרי. הסוללה היא יחידה מקבילה לפלוגה בחיל הרגלים או בחיל השריון, ומפקד הסוללה (מסו"ל) הוא לרוב קצין בדרגת סרן (בצה"ל) או דרגה מקבילה.
אטימולוגיה
המילה "סוללה" מוזכרת כבר בתנ"ך מספר פעמים בצד השורש ש-פ-כ: "שפיכת סוללה על העיר". רוב האזכורים מופיעים בהקשרים של המצורים על ירושלים שערכו סנחריב מלך אשור (701 לפנה"ס) ונבוכדנצר מלך בבל (587-586 לפנה"ס. מצור זה הסתיים בחורבן בית המקדש הראשון). בספרות חז"ל לא נמצא כל שימוש במילה זו או בתרגומה. הפרשנים נחלקו בפירוש המילה סוללה; מחבר הספר יוסיפון, בן המאה ה-10, בתארו את המצור שערך טיטוס - ראה אותה ככלי מצור, וכמותו סברו גם הרלב"ג ורבי אברהם הרופא פורטלאונה. "שפיכת סוללה" הובנה אצלם כירייה מתוך כלי ארטילרי - בליסטרה המשליכה כמות גדולה של אבנים. למשמעות זו יש תימוכין ממדרש איכה רבה. לעומתם, פרשני המקרא רש"י, רבי דוד אלטשולר (בספרו המצודות) והמלבי"ם מפרשים כי הכוונה לסוללת עפר הנשפכת מול העיר כדי לאפשר לחימה ממנה (סוללת מצור). בספרות ההשכלה וכן בעיתונות העברית בראשיתה שימשה ה"סוללה" כסוללת עפר. התרגום של "סוללה" כנשק ארטילרי (ובשלב זה - התותחים המודרניים) הופיעה בעיתונות לראשונה רק ב-1877 (בעיתון הצפירה). השימוש של "סוללה" עבור סוללה חשמלית ("בטרייה") הופיע מאוחר יותר - רק בשנות ה-30 של המאה ה-20. העתקת המילה למשמעות זו נבעה מ-battery האנגלית ו-batterie הצרפתית, המשמשות אף הן משמעות כפולה - לסוללה החשמלית לצד הארטילריה.
היסטוריה
מבחינה היסטורית, המונח "סוללה" שימש לציון קבוצת כלים ארטילריים, למשל תותחים, הוביצרים או מרגמות, בעת מצור. כמו כן, המונח היה בשימוש לציון קבוצת תותחים המוצבים במבצר באופן קבוע (כחלק מקו-הגנה קרקעי או בחוף), או בעת פריסה בעמדות זמניות בשדה הקרב. רק במאה ה-18 לערך החלו להתייחס לסוללה כאל יחידה ארגונית של כלי ארטילריה, המאגדת את הקנים שבמסגרתה בעיתות שלום ובקרב כאחד.
במאה ה-19 החלו כמה צבאות באיחוד של מספר סוללות לגדודים ארטילריים, לצורך שיפור יכולות הפעלת האש בעת הקרב. עד אז פיקוד משותף שכזה היה אדמיניסטרטיבי בעיקרו, ולא מבצעי. מאוחר יותר אוחדו גדודים כאלה במסגרות גדולות יותר, חטיבות (בריגדות) או רגימנטים ארטילריים (בצה"ל - אגד ארטילרי). במקרים מסוימים, בצבאות בעלי יסודות ארטילריים חזקים, הוקמו אף דיוויזיות ארטילריות.
מספר הקנים שנכלל בסוללה השתנה גם הוא עם הזמן, בעיקר עם השתנות הקליבר (קוטר) של הקנה: בדרך-כלל כללה הסוללה 4 עד 6 תותחים בינוניים או 2 עד 3 תותחים כבדים, וביחידות נ"ט או נ"מ מקובל שמספר הקנים בסוללה הוא גדול יותר. בספינות-מלחמה, מתייחסים לכלל התותחים הנמצאים על צריח אחד ויורים בתיאום (בדרך-כלל עד 4) כסוללה.
כיום
סוללת הארטילריה בצבאות מודרניים היא יחידה צבאית, המורכבת מ-6 עד 8 קנים (תותחים נגררים, תותחים מתנייעים - תומ"תים, מרגמות כבדות או משגרי רקטות), ובה כ-100 עד 200 חיילים.
בחיל התותחנים הישראלי, מורכב גדוד ארטילרי משלוש סוללות (א', ב' ו-ג'). כל סוללה מורכבת משתי פלגות (1 ו-2). בכל פלגה שלושה קנים, ובעצם בכל סוללה שישה צוותי תומ"ת (1א, 1ב, 1ג, 2א, 2ב ו-2ג) וצוות מפי"ק (מרכז פיקוד ירי קדמי), שעוסק בחישובי ירי ובקשר. בנובמבר 2022 שינה הקתמר תא"ל נרי הורוביץ את השם מסוללה לפלוגה למרות שזה מונח שגוי.
רדווילישקיס
רדווילישקיס (בליטאית: Radviliškis; בפולנית: Radziwiliszki; ביידיש: ראדווילישאָק) היא העיר הגדולה במחוז המשנה רדווילישקיס שבמחוז שאולאי שבליטא. העיר ממוקמת על צומת מסילות ברזל, והתקיימה בה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
העיר נוסדה בסוף המאה ה-15, ובשנת 1687 הוענקה לה זכות לקיים בה שווקים. בין המאות ה-17 וה-19 נפגעה העיר מקרבות שונים, ובייחוד בעת המלחמה הצפונית הגדולה.
עם חיבור העיר לקו מסילת הברזל בתחילות שנות ה-70 של המאה ה-19 הואץ פיתוחה.
יהודי רדווילישוק
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-250 משפחות יהודיות, והתקיימה בה פעילות ציונית, תוך קיום בית ספר עברי. עם סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940 נאסרה פעילות זו.
ב-26 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, תוך סימון בתי היהודים וגיוס היהודים לעבודות כפייה משפילות, שלוו במעשי התעללות.
ב-8 ביולי 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו מגודר שהוקם בכמה צריפים בה, אשר נשמר בידי שוטרים ליטאים וגרמנים, ובו נצטוו בענידת טלאי צהוב ובביצוע עבודות כפייה.
ב-12 ביולי 1941 רצחו הגרמנים את רובם המוחלט של הגברים היהודים מהגטו בחורשה ליד בית העלמין היהודי המקומי. בהמשך אותו חודש הועברו כ-500 יושבי הגטו, בעיקר נשים וילדים, למחנה לשבויי מלחמה סובייטים, וב-26 באוגוסט 1941 שולחו כ-400 מהם לגטו זאגר, בו נרצחו כעבור זמן מה. יתר יהודי הגטו שבעיר הועברו לגטו שאולאי, כאשר חלקם נרצחו בדרך, והיתר נרצחו בעת השמדת גטו זה.
פאנה קאראסאו
פאנה קאראסאו (באיטלקית: Pane carasau) הוא הפיתה המסורתית של סרדיניה. מאכל זה נקרא באיטליה בשם "כרטא דה מוזיקה" (באיטלקית: carta da musica) על שם דקותו של המאפה ודמיונו (בצבעו ובדקותו) לדפי כתיבת תווים.
המאפה דק ופריך, וקוטרו כ-50 ס"מ. המאפה מיוצר על ידי חציית פיתה לשניים (בעובייה, היינו פותחים את הפיתה וחוצים את הפיתה לשתי פרוסות עגולות זהות בגודלן), ואלה נאפות בשנית. הפיתה ממנה עשוי הרקיק עשויה מקמח מלא, מים ושמרים.
הרקיק שמתקבל נשמר לאורך זמן (עד לשנה), ועל כן הוא שימש את רועי הצאן באי ששהו מחוץ לכפריהם חודשים ארוכים. הרקיק נאכל כשהוא יבש, או כשהוא מורטב ביין, מים או רוטב.
עדויות לאכילת המאכל התגלו בחפירות ארכאולוגיות באי, וככל הנראה הוא נאכל באי כבר בשנת 1,000 לפנה"ס.
מקור שם הרקיק במילה הסרדינית "carasare".
את לי לילה (שיר)
את לי לילה הוא סינגל של בעז שרעבי שיצא לאור במקור בשנת 1978. בשנת 1984 הוציא לאור שערבי את השיר בעיבוד מחודש.
רקע
השיר נכתב על ידי יואל גוב ארי והולחן והוקלט על ידי בעז שרעבי, טרם עזב את ישראל לארצות הברית בשנת 1978. את השיר בגרסה זו עיבד יגאל חרד. השיר שהוקלט והופץ לתחנות הרדיו, לא נכלל במסגרת אלבום כלשהו, אך זכה להצלחה במצעדי הפזמונים, ודורג במקום ה־11 במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשל"ט-1979 של רשת ג'.
ב-1981 הוקלט השיר על ידי זוהר ארגוב באלבומו השלישי "היו זמנים", בעיבוד של מרסל לידג'י. ג'קי מקייטן גם הקליט באותה שנה את השיר לאלבומו "ג'קי מקייטן - במיטב שירי החפלה". שרעבי, שחזר לישראל ב-1984, הקליט שוב את השיר בעיבוד מחודש של משה לוי ויזהר אשדות לאלבומו המצליח "אצלי הכל בסדר" מ־1984. ב-1993 הופיעה גרסה מחודשת זו באלבום האוסף "את לי לילה". הגרסה המקורית מ-1978 הופיעה באוסף אחר של שרעבי שיצא באותה שנה "בשירים שלא נס ליחם".
ב-2014 הוקלט השיר על ידי דאנה איבגי כשיר הנושא של הסרט "את לי לילה".
תאמין לי
תאמין לי הוא אלבומה השני של הזמרת הישראלית עדן בן זקן. האלבום יצא לאור ב-4 בספטמבר 2016, על ידי חברת התקליטים ארומה מיוזיק. מהאלבום יצאו חמישה סינגלים: "תאמין לי", "כל העיר שלנו", "תזיזו", "אף אחד" ו"אין לי אותך".
ב-20 בנובמבר 2016, חודשיים וחצי לאחר יציאת האלבום, האלבום זכה למעמד אלבום פלטינה.
נילס ק. ג'רן
'''נילס ק. ג'רן (בדנית: Niels Kaj Jerne''', נולד ב-23 בדצמבר 1911 – נפטר ב-7 באוקטובר 1994) היה אימונולוג דני. ג'רן חלק את פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה ב-1984 עם ז'ורז' קלר וסזר מילשטיין על "עבודתם על מערכת החיסון וייצור נוגדנים מונקלוניים (נוגדנים חד שבטיים)".
מחתה
בממצא הארכאולוגי
מחתות עשויות ברונזה, ברזל וחרס נמצאו במספר רב של אתרים ארכאולוגיים ברחבי העולם הרומי, בין השאר בהרקולנאום ובפומפיי. בישראל נמצאו מחתות רבות באתרים כמערת האיגרות ועוד, כולן מתוארכות לתקופת בית שני. מחתות שנמצאו כללו ידיות בצורת צינור חלול, ולדעת החוקרים מולאו וצופו צינורות אלו בטין או בחומר מבודד אחר על מנת להקטין את הולכת החום של הידית.
נילס ק. ג'רן
ביוגרפיה
אבותיו חיו על האי הקטן הדני פאנו שבדרום דנמרק במשך מאות שנים, אך ב-1910 עברו הוריו ללונדון, שם נולד ג'רן ב-1911.
מחתה
השימוש במחתות
יגאל ידין טען כי על אף שנמצאו איורי מחתות רבים באתרים יהודיים, הרי שמקור המחתות הוא בפולחן היווני-רומי. בנימין מזר טען כי למחתות היו גם שימושים תפקודיים שאינם קשורים לפולחן כגון ליקוט עצמות.
נילס ק. ג'רן
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוריו עברו להולנד וג'רן בילה את נעוריו ברוטרדם. לאחר שלמד פיזיקה במשך שנתיים באוניברסיטת ליידן, ג'רן עבר לקופנהגן ושינה את תחום לימודיו לרפואה. הוא סיים את לימודיו ברפואה באוניברסיטת קופנהגן ב-1947. הוא סיים את לימודי הדוקטורט שלו ב-1951. בשנים 1943–1956 ג'רן עבד במחקר במכון הלאומי הדני לסרום ובמהלך תקופה זו גיבש תיאוריה על יצירת נוגדנים.
מחתה
בעבודת המקדש והמשכן
המחתה מוזכרת בספר שמות פרק כ"ז: (פסוקים א' - ג')
נילס ק. ג'רן
ביוגרפיה
תאוריית יצירת הנוגדנים העניקה לג'רן הכרה בינלאומית. בשנת 1956 החל ג'רן לעבוד עבור ארגון הבריאות העולמי בז'נבה, כראש המדור לתקנים ביולוגיים ואימונולוגיה. הוא החזיק בתפקיד זה במשך שש שנים עד שעבר לארצות הברית ולאוניברסיטת פיטסבורג ב-1962 על מנת לכהן כראש המחלקה למיקרוביולוגיה במשך ארבע שנים. ג'רן המשיך לעבוד עבור ארגון הבריאות העולמי כחבר בפאנל המומחים לאימונולוגיה מ-1962 ואילך.
מחתה
בעבודת המקדש והמשכן
תפקידה העיקרי של המחתה היה העברת גחלים ממקום למקום, והשם "מחתה" נובע מפעולת החתייה בגחלים. הובלת הגחלים נעשתה למטרות שונות: קיום מצוות תרומת הדשן, בה הונחו בכל בוקר בבית הדשן שליד המזבח מעט מן הגחלים והאפר שהצטברו מקורבנות יום אתמול. פינוי שאריות הקורבנות ממערכת העצים שבראש המזבח אל ה"תפוח" שבמרכזו. הובלת גחלים מן המזבח החיצון, שעמד בחצר המקדש, אל המזבח הפנימי, שעמד בהיכל, לצורך הקטרת הקטורת. הובלת גחלים ביום הכיפורים אל קדש הקדשים, לצורך הקטרת קטורת על המחתה עצמה, ועוד.
נילס ק. ג'רן
ביוגרפיה
בשנת 1966 חזר ג'רן לאירופה והחל לעבוד כפרופסור לטיפול ניסיוני באוניברסיטת גתה בפרנקפורט. בשנים 1966–1969 היה מנהל מכון פול-ארליך שבפרנקפורט. ב-1969 החל לנהל את המכון לאימונולוגיה של בזל, וזאת עד פרישתו ב-1980. במהלך שנות ה-70 וה-80, ג'רן היה חלוץ בפיתוח תאוריית הרשת החיסונית.
מחתה
בעבודת המקדש והמשכן
במקרא הוזכרו מחתות מנחושת. במשנה מסופר גם על קיומן של מחתות מזהב וכסף בבית המקדש השני.
נילס ק. ג'רן
ביוגרפיה
לג'רן היו תוארי דוקטור לשם כבוד ממספר אוניברסיטאות: שיקגו (1972), קולומביה (1978), קופנהגן (1979), בזל (1981) ואוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם (1983). הוא היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, האקדמיה הלאומית למדעים, החברה המלכותית והאקדמיה הצרפתית למדעים.
מחתה
בעבודת המקדש והמשכן
המחתה נחשבת ל"כלי שרת" שיש בו קדושה, כמו שאר הכלים המשמשים לעבודת המקדש.
נילס ק. ג'רן
ביוגרפיה
ג'רן היה נשוי שלוש פעמים. היו לו שני בנים מהנישואים הראשונים עם הציירת צ'יק ג'רן: איבר ג'רן (נולד ב-1936) ודונלד ג'רן (נולד ב-1941). לג'רן נולד בן שלישי מהנישואים השניים: אנדראס ווטשטיין (נולד ב-1971).
דייוויד מקמילן
סר דייוויד ויליאם קרוס מקמילן (באנגלית: David William Cross MacMillan, נולד ב-16 במרץ 1968) הוא כימאי סקוטי ופרופסור באוניברסיטת פרינסטון. הוא חלק את פרס נובל לכימיה בשנת 2021 עם בנימין ליסט "על פיתוח קטליזה אורגנית א-סימטרית". מקמילן ניהל את המחלקה לכימיה בפרינסטון בשנים 2010-2015. בנוסף על זכייתו בנובל, מקמילן הוא גם עמית בחברה המלכותית, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים והאקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית.
ביוגרפיה
מקמילן נולד בבלשיל, סקוטלנד בשנת 1968 וגדל בניו סטיבנסטון הסמוכה. הוא למד בבתי הספר הציבוריים המקומיים ובהמשך שיבח את השכלתו הסקוטית שגרמה להצלחתו. הוא קיבל את התואר הראשון שלו בכימיה באוניברסיטת גלאזגו.
בשנת 1990, מקמילן עזב את בריטניה לטובת לימודי הדוקטורט בהנחיית הפרופסור לארי אוברמן באוניברסיטת קליפורניה שבאירווין. במהלך תקופה זו, התמקד במחקר טטרה הידרו פוראן. הוא קיבל את הדוקטורט שלו. בשנת 1996.
מקמילן החל את קריירת המחקר העצמאית שלו כחבר בפקולטה לכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ביולי 1998. הוא הצטרף למחלקה לכימיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה ביוני 2000, ועבר לאוניברסיטת פרינסטון בספטמבר 2006.
בשנים 2010–2014 מקמילן היה העורך הראשי והמייסד של כתב העת Chemical Science, כתב העת הכללי של החברה המלכותית לכימיה.
הערות שוליים
<
טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים
טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים התקיים בהר הצופים בז' בניסן תרפ"ה, 1 באפריל 1925, כחלק מחגיגת הפתיחה של האוניברסיטה העברית בימים ז'-י' בניסן תרפ"ה 1-3 באפריל 1925. הטקס נועד לסמן בתודעה הציבורית את תחילת פעילותה של האוניברסיטה העברית כמוסד אקדמי מוביל בעם ישראל, שהוקם בתכנונה של התנועה הציונית בארץ ישראל.