cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רחל כצנלסון-שזר
ביוגרפיה
לצד תפקידיה הציבוריים, ובראשם כעורכת "דבר הפועלת", עמדה כצנלסון-שזר לצדו של בעלה בתפקידיו הציבוריים השונים כחבר הכנסת, כשר בממשלת ישראל, כבכיר בסוכנות היהודית וכנשיא המדינה השלישי. כרעיית הנשיא היא פעלה להדק את קשרי המדינה עם ארגוני הנשים בתפוצות וקידמה את מעמדם של ארגוני נזקקים ושל סופרים ואמנים.
בשנת 1958 זכתה כצנלסון-שזר בפרס ישראל למדעי החברה. בשנת 1968 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים".
רחל כצנלסון-שזר נפטרה בשנת 1975, והובאה לקבורה לצד בעלה בחלקת גדולי האומה בהר הרצל שבירושלים. אחיה הם אברהם קצנלסון, יוסף כצנלסון וראובן כצנלסון (אביהם של שולמית כצנלסון ושמואל תמיר).
בעריכתה
הספר הראשון המוזכר כאן (ביידיש) הוא תרגום של ספר בעריכתה: דברי פועלות, תל אביב, 1929. לספר זה היו עוד תרגומים מלבד האמור - לגרמנית, לאנגלית וכנראה גם לבולגרית.
פיאט קופה
פיאט קופה היא מכונית ספורט בעלת 2 דלתות, בתצורת קופה, בעלת הנעה קדמית, שיוצרה על ידי חברת פיאט האיטלקית בין השנים 1993–2000. סך הכול יוצרו 72,762 יחידות.
הפיאט קופה שווקה בישראל.
גלי אלון
גלי אלון (נולדה ב-20 במאי 1981) היא זמרת, יוצרת ומדריכה קולית.
ביוגרפיה
גלי אלון נולדה בלונדון לזוג הורים שירדו מישראל. היא גדלה בניו יורק ואחר-כך בניו ג'רזי שבארצות הברית עד שהייתה בת 12, אז שבה עם הוריה לישראל. שם למדה פסנתר, חליל צד, ריתמיקה, תאוריה ושרה במקהלות. המוזיקה שספגה סביבה בילדותה הייתה מוזיקה אמריקאית כמו ג'אז, סול, פולק, מוטאון ופופ. היא האזינה לאמנים כמו אלה פיצג'ראלד, נינה סימון, פרנק סינטרה, נט קינג קול, בילי הולידיי, טינה טרנר, סטיבי וונדר, ריי צ'ארלס, קרול קינג, ג'וני מיטשל ומייקל ג'קסון.
מגיל 14 למדה במגמת מוזיקה בתיכון "מטרו ווסט" ברעננה, התקבלה כפסנתרנית, אבל במהרה הפכה לזמרת הג'אז של המגמה. בצבא שירתה כמפעילת מחשב במא"מ. כעבור חצי שנה הצטרפה כזמרת לצוות הווי ובידור בחיל הקשר, בו שירת גם הראל סקעת. בתום שירותה הצבאי למדה במגמת ביצוע ג'אז בבית ספר רימון. באותה תקופה השתתפה כסולנית במספר הרכבים, עם איריס פורטוגלי, אילן סלם, עמיקם קימלמן ודני גוטפריד, בפסטיבלים ואירועים שונים.
גלי אלון עשתה תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב ובמקביל עבדה במשך ארבע שנים במסעדת "פרונטו" של רפי אדר ולקחה חלק בערבי השירה שנערכו במקום אחת לחודש ונתנו במה ליוצרים צעירים. שם שרה ג'אז והכירה את שלום חנוך, שהיה בין באי המקום ודרבן אותה לכתוב, זו הייתה תחילת דרכה כיוצרת. בתהליך הכתיבה ליוו אותה שלום חנוך, צרויה להב אצלה למדה כתיבת טקסטים ורחל הוכמן, שהייתה מורתה לפיתוח קול. רחל הוכמן החלה לשלוח לה תלמידים שילמדו אצל גלי פיתוח קול והכירה לה את אסף אמדורסקי, שהפך למפיק ומעבד אלבום הבכורה שלה. גלי אלון הוציאה תקליט בשם "בין לילה ליום" (בספטמבר 2011) בו היא כתבה את המילים והלחן של כל השירים בתקליט, למעט שיר אחד, "מנהטן", שאת הטקסט שלו כתב נתן יונתן והשיר "בזמן האחרון", שאת הלחן שלו חיבר רועי פרייליך, והיא שרה בו ומנגנת בפסנתר. הרפרטואר המוזיקלי של אלון משלב בין השורשים המוזיקליים ה"אמריקאיים" עליהם גדלה והתחנכה, לבין הסגנון הג'אזיסטי אותו רכשה ופיתחה בשנותיה ברימון.
גלי אלון נשואה לשחקן אורי יניב והם מתגוררים בתל אביב. לזוג שני ילדים.
אוטו אורבן
אוטו אורבן (בהונגרית: Orbán Ottó, 20 במאי 1936 – 26 במאי 2002) היה משורר, מתרגם ומסאי הונגרי-יהודי זוכה פרס קושוט (1992) וזוכה פרס אטילה יוז'ף פעמיים (1985, 1973).
קורות חיים
אוטו אורבן נולד בבודפשט בשנת 1936. אוֹרְבַּן למד ספרנות באוניברסיטת בודפשט ועבד בכתב-העת "קֹרְטָרְשׁ". ספר ביכוריו, "חג שחור" התפרסם ב-1960, ואחריו הופיעו, בין השאר, "פרידה מבית-לחם" (1967), "קורבן-אדם" (1973), "הר-הגעש הרדום" (1981) ו"עוצמת השירה" (1994). אוֹרְבַּן שהרבה לתרגם להונגרית מאנגלית ומספרדית נודע גם בזכות ספרי הילדים המצוינים שכתב והודות לספר-המסע שלו על הודו, "חלון לאדמה" (1972). שירתו שילבה לשון גבוהה ונמוכה, דיאלוגים וסלנג.
ארז'בט טוט
ארז'בט טוט (בהונגרית: Tóth Erzsébet; נולדה ב-28 באוגוסט 1951) היא משוררת הונגרייה.
ביוגרפיה
טוט נולדה בטטבאניה שבצפון-מערב הונגריה. היא למדה מנהל עסקים ועבדה בין השנים 1981 ו-1985 בשירות חברת השקופיות ההונגרית. לאחר מכן התמסרה לכתיבה. טוט פרסמה את ספר הביכורים שלה, "אמצעו של שיר אינסופי", בשנת 1979. לאחר מכן התפרסמו ספריה "יום הנר" (1982) ו"מאחורי פניך" (1993). אמנם היקף יצירתה הספרותית אינו רחב, אולם שיריה מעוררים עניין ותשומת לב בצלילות הבעתם ובעוצמת תיאוריהם.
הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה
הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה (בשוודית: Hur gick det sen? Boken om Mymlan, Mumintrollet och Lilla My) הוא ספר תמונות מאת המחברת השוודית-פינית טובה ינסון. הספר, הכתוב כשיר ארוך בחרוז ובמשקל, פורסם לראשונה בשנת 1952 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זהו ספר התמונות הראשון בסדרת ספרי התמונות של המומינים. התמונות עשויות בסגנון מגזרת נייר, ובכל כפולת-עמודים גזורים חורים אמתיים המשלבים את הציור עם הציורים בעמודים סמוכים. שילוב זה מקביל לפזמון החוזר בסוף כל עמוד - "מנחשים מה אז קרה?" הספר הופיע בעברית בקיץ 2015, בהוצאת 'קרן', בתרגום דנה כספי ובעריכת צור ארליך.
תקציר העלילה
מומינטרול, אשר נמצא בדרך הביתה לאחר שרכש חלב לאמו, נתקל בבימבל אשר מחפשת אחר אחותה מאי. יחד הם יוצאים למסע הרפתקאות בעקבותיה. בדרכם הם נתקלים ומתנגשים בדמויות כגון המיולין, המכשפה גבסה, פיליפיונקה והסמרמרים. הם חושבים שהצילו את מאי הקטנה, שעה שבעצם היא שמצילה אותם, ומגיעים בשלום.
עיבודים
בשנת 1993 הפיק הבמאי הפיני ויארומיר ווסלי (Jaromir Weseley) סרט אנימציה שוודי בשם באורך 10:58 דקות המבוסס על עלילת הסיפור.
מסעות הקסם
מסעות הקסם (באנגלית: Magic Journeys) היה הסרט התלת־ממדי הראשון שהופק על ידי חברת וולט דיסני אימאג'ינירינג עבור פארקי השעשועים של חברת וולט דיסני.
הסרט הוקרן בפארק השעשועים אפקוט בדיסניוורלד שבאורלנדו, פלורידה החל מיום פתיחת הפארק בשנת 1982. הסרט הוצג גם בדיסנילנד שבקליפורניה בתיאטרון שברחוב הראשי של ארצות הברית. בשנת 1986 הופסקה הקרנת הסרט הן באפקוט והן בקליפורניה ובמקומו הוקרן הסרט "קפטן איו".
פרטי העלילה
הסרט מתואר מנקודת מבט של ילד. בתחילת הסרט רואים קבוצת ילדים רצה באחו. אחד מהם מרים פרח ונושף בזרעיו ההופכים לכוכבים. עפיפון הופך לציפור, שהופכת לדג ששב להיות ציפור והופך לסוס מעוף שהופך לסוס בקרוסלה. כאשר מגיעים הילדים אל הקרוסלה חלקים ממנה הופכים להיות עטלפים, מכשפות, מסיכות, ירח, וספינקס.
קאבו דה רוקה
קאבו דה רוקה (פורטוגזית Cabo da Roca) הוא הנקודה המערבית ביותר באירופה היבשתית (לא כולל איים). הכף שוכן במערב פורטוגל, כ-42 קילומטרים מערבית לבירה ליסבון, וצוקיו מתנשאים לגובה של 140 מטרים מעל למימי האוקיינוס האטלנטי.
המקום היה מוכר לרומאים אשר כינוהו "פרומונטוריום מאגנום" (Promontorium Magnum - חצי האי הגדול). בעידן התגליות הוא כונה בשם "כף ליסבון".
במקום מגדלור שבנייתו הושלמה בשנת 1772 ועמוד אבן נושא צלב, שעליו לוח ובו חקוקות הקואורדינטות הגאוגרפיות של הכף, ודבריו של המשורר הפורטוגזי בן המאה ה-16, לואיש דה קמואש:
סבסי
סבסי (נקרא גם Sebeezee, או "Bleezie") הוא האי האינדונזי של מצר סונדה, בין ג'אווה לסומטרה, וחלק ממחוז למפונג. הוא מגיע לגובה של 844 מטר ושוכן על שטח 12 ק"מ מצפון לאיי קרקטואה. זהו האי הקרוב ביותר לקרקוטה, על אותו אזור וגובה כמו שרידי האי רקאטה (אי לא רחוק שהושמד בהתפרצות הר געש). כמו קרקוטה, גם הוא וולקני, אם כי אין התפרצויות מתוארכות (חוץ מדו"ח יחיד של התפרצות בשנת 1680 שכנראה הוא בלבול עם התפרצות קרקוטה משום שדווחו באותה שנה.) בניגוד לקרקוטה, סבסי מיושב.
היסטוריה
סבסי נהרס במהלך ההתפרצות הוולקנית ב-1883 של קרקוטה. הרשומות הרשמיות מצביעות על כ -3,000 בני אדם שנהרגו, כאשר 1,000 מהם היו "לא תושבים". ב-1890, סבסי הוקמה מחדש. האמונה כי הוא נמצא קרוב יותר לסומטרה, שימשה "אבן דרך" לבניה מחדש. בשנות ה-20 של המאה ה -20 חזרו המתיישבים, והיום סבסי מיושבת לחלוטין, עם שטח קטן לא מיושב וכמה ביצות מנגרובים עדיין טבעיות.
אקלים
האקלים באי טרופי. הטמפרטורה הממוצעת היא 25 מעלות צלזיוס. החודש החם ביותר הוא מאי עם C° 26, והחודש הקר ביותר הוא אפריל, עם C° 22, כמות המשקעים הממוצע הוא 2,932 מ"מ בשנה. החודש רטוב ביותר הוא ינואר עם 433 מ"מ גשם, והחודש היבש ביותר הוא ספטמבר עם 63 מ"מ גשם.
לקריאה נוספת
שמקין ופיסקה: קרקטה 1883; ההתפרצות הוולקנית והשפעותיה (1983)
איאן תורנטון: קרקאטו: הרס והרכבה מחדש של המערכת האקולוגית של האי (1996)
כרמל (רובע)
כרמל, או הכרמל, הוא המאוכלס ביותר מבין רבעיה של חיפה, עם כ-45,220 תושבים בשנת 2008, המהווים כ-17% מכלל תושבי העיר. שכונות הרובע בנויות לאורך חלקו הצפוני של רכס הכרמל ועל שלוחות שלו מערבה, משני עברי ציר התנועה של שדרות מוריה – הנשיא – טשרניחובסקי, כשהן מוקפות בוואדיות ומאוכלסות בחתך חברתי-כלכלי בינוני עד גבוה. לפי הגבולות המוניציפליים, סך שטח רובע הכרמל הוא כ-7.86 קמ"ר (כ-12% מכלל שטח השיפוט החיפאי).
סקירה
הכרמל היה מאוכלס עוד טרם תחילת העליות הציוניות לארץ ישראל. בין המתחמים הבנויים בו היו בתי הפרוור הגרמני כרמלהיים, מנזר סטלה מאריס הכרמליתי והמגדלור בסטלה מאריס, והכפר האחמדי כבאביר. ההתיישבות היהודית החלה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20, והתגברה בשנות ה-30 בימי העלייה החמישית, כשלאורך העשורים הבאים נבנו שכונות סביב הליבה ההיסטורית של "שכונת הר הכרמל". כיום תחום הכרמל בין הדר ממזרח ומצפון-מזרח - שם משתפע המדרון המדורג כלפי מטה, לבין רובע מערב חיפה מצפון וממערב - דרך גבולות טבעיים שעיקרם גאיות מחורצים עשירים בצומח ובהם פלגים קצרים החותרים אל הים התיכון, ומדרום 'גבול אחוזה' - לאורך רחוב שמשון, שמדרום לו אחוזת שמואל. 89% מתושבי הרובע הם יהודים, כשהיתר הם בעיקר מיעוט ערבי (כ-7%) שמתגורר בכרמל הצרפתי ובכבאביר, ובמאה ה-21 גם ברחוב יפה נוף. יוצאי חבר המדינות מהווים כ-9.5% מהתושבים, שיעור נמוך מאוד יחסית לחיפה.
עיריית חיפה מחלקת את הרובע בחלוקת משנה לשלושה תת-רבעים: "תת-רובע כרמליה - ורדיה", "תת-רובע כרמל מרכזי ומערבי" ו"תת-רובע כרמל צרפתי".
כרמליה
כרמליה נבנתה על שלוחת רכס מערבית של הר הכרמל, בין ציר מוריה במזרח, כפר סמיר ומתחם בתי הקברות בחיפה במערב, כבאביר בצפון, ושכונת שמבור בדרום. רחובותיה הראשיים הם צפרירים ולאה. ערוץ נחל שיח פורץ מתוככי השכונה מערבה.
כרמליה החלה להיבנות עוד טרם קום המדינה. בינואר 1948 התרחשה בשטח השכונה פרשת הריגת ידידיה סגל. החל משנות ה-60 היא התפתחה במהירות, וב-2005 מנתה אוכלוסייתה כ-4,900 נפש המתגוררים בכ-2,000 יחידות דיור בשטח של כקמ"ר אחד. בתחומה נמצא בית הספר היסודי על שם הרצל ומספר גני ילדים עירוניים. בקדמת השכונה כיכר ולידה סופרמרקט. סטנדרט הבנייה בשכונה נחשב איכותי והיא מושכת זוגות משכילים ואמידים. הבתים שבמדרונות נבנו בבנייה מדורגת, המחקה את התוואי הטופוגרפי ומזוהה מאוד עם כרמליה.
ב-5 במרץ 2003 פוצץ עצמו מחבל מתאבד באוטובוס בקו 37 בצומת הכניסה לשכונה, ורצח 17 נוסעים.
כרמליה מוזכרת בין היתר בסיפוריה של יהודית קציר.
ורדיה
ורדיה היא שכונה צעירה. תחילת ההתיישבות באזור הייתה אמנם עם התיישבות היהודים בכרמל, אך התוכנית ננטשה. ורדיה של היום נוסדה בשנות ה-80, ועיקר התפתחותה חל בשנות ה-90. השכונה יושבת על גבעה עגולה רמה בין נחל הגיבורים (ואדי רושמיה) לנחל תן, בין רוממה והדר.
מרחוב שמשון, הדרך הראשית, יוצאים מספר רחובות שקטים ויוקרתיים. עם הקמת השכונה נסלל המשכו של הכביש מזרחה, תחת השם "דרך ראש מיה", עד לחיבורו עם דרך רופין (כביש הדר - אחוזה), שם נבנה מחלף. הכיכר המחברת בין רחוב ורדיה לרחוב נורית נקראת על שם הסופרת שושנה שבבו.
לפני הקמת השכונה, שלוחת ורדיה הייתה מכוסה ביער של אורנים, שהיה מקום ידוע לטיולי משפחות. בקצה השלוחה נמצאות הריסות של מבנה מאבן, שארכאולוגים מעריכים כי נבנה לפני מאות שנים. מהשלוחה ניתן לראות את כל מפרץ חיפה וחלק מהעיר התחתית, ובימים מסוימים אף את הגליל, הגולן והחרמון.
כרמל מערבי
כרמל מערבי היא שכונה הבנויה בשיפוליו המערביים של הכרמל כנגזר משמה, טובלת בירוק ומוקפת ואדיות בשני עבריה. הרחוב הראשי בשכונה הוא דרך הים, אחד הרחובות הארוכים בחיפה. בשכונה נמצאים מלון הר הכרמל – שנבנה ב-1936 כמלון "טֵלטְש" בתכנונו של האדריכל והצייר לאופולד קרקואר, בית הספר לילדים בעלי מוגבלות "אופקים", בית הספר היסודי "אילנות", בתי אבות ובתי כנסת.
כרמל מרכזי
כרמל מרכזי, מכונה גם "מרכז הכרמל", היא שכונת מגורים מבוססת ובה מוסדות תרבות, פנאי ובילוי כמו גם אתרי מורשת היסטוריים בפסגת הכרמל. רחובותיה החשובים, מלבד העורק המרכזי של שדרות הנשיא-מוריה, הם רחוב יפה נוף, שדרות וודג'ווד, שדרות קיש ודרך הים. לפנים היה זה אתר נופש ששימש צליינים ומיסיונרים, החל בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוא החל להתפתח כעתודה להתיישבות יהודית מחוץ לעיר הנמוכה ובמרוצת שנות ה-80 ירש הכרמל את שארית מקומה של הדר כמעוז הבורגנות העברית, ובשכונה צצו בתי קפה, מסעדות ומועדונים, בתי מלון ובתי קולנוע. בתי הספר בשכונה כוללים את בית הספר "דוד ילין", שלוחת "הריאלי", ובתי הספר העל-יסודיים "חוגים" ו"עירוני ה'". עוד במקום - בית מילר ללימודי תקשורת, גן החיות של חיפה, האודיטוריום, ומוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית. תחנת הקצה העליונה של הכרמלית - תחנת "גן האם", ממוקמת אף היא בכרמל המרכזי.
בשוליו של הכרמל המרכזי ערוצי נחל קטנים: מדרום-מזרח - נחל אבן, וממערב - נחל לוטם ונחל עמיק. אתרים אלה מאפשרים טיול "טבע בעיר". ליבה של השכונה נקרא גם "הכרמל הוותיק" שכן היה זה מהמקומות הראשונים על ההר שבהם הייתה התיישבות בעת החדשה. היום זהו תת-הרובע בעל ממוצע גיל האוכלוסייה הגבוה בחיפה.
כבאביר
הכפר כבאביר משמש החל משנת 1928 כמרכזה של התנועה האחמדית בישראל. בקצהה של שלוחת ההר, שעליה בנוי הכפר, נבנה מסגד האחמדים, במבנה מתומן שמעליו מתנוססים שני צריחים הנראים היטב מהחוף. לאחר קום המדינה הפך הכפר לשכונה חיפנית, והיום גרות בו משפחות אמידות יהודיות וערביות. הרחוב המרכזי הוא רחוב כבירים.
גרם מדרגות של 300 מדרגות מוביל בין הכפר לנחל שיח שלמרגלותיו.
כרמל צרפתי
כרמל צרפתי תופסת את צדו הצפון-מערבי של הכרמל. השכונה נקראת כך בעקבות תיווכו של הקונסול הצרפתי מול הסולטאן העות'מאני בהקמת המנזר הכרמליתי שבקצה השכונה, שמייסדיו היו בעצמם נזירים מצרפת, ב-1769. גבולה המערבי הוא המתחם התיירותי סטלה מאריס ובו מנזר הכרמליתים והתחנה העליונה של רכבל חיפה, גבולה המזרחי הוא הכרמל המרכזי וגבולותיה הצפוניים והדרומיים הם ואדיות. הרחוב הראשי הוא רחוב טשרניחובסקי. זוהי שכונת מגורים שקטה של המעמד הבינוני-גבוה, הכוללת את המכללה האקדמית לחינוך גורדון, מרכז החינוך והמרכז ליהדות מתקדמת על שם ליאו בק, בית הלוחם חיפה, ו"מרכז תרבות צרפת ע"ש גסטון דֶפֵר", שבמתחם שלו נמצא גם "מרכז קריגר לאמנויות הבמה".
שכונת משנה של הכרמל הצרפתי היא רמת שאול, שהוקמה עם שנות העלייה ההמונית כשיכונים ארוכים מרובי-כניסות שבהם 3-2 קומות. בשנות עליית גומולקה נבנו בשכונה שיכונים נוספים, מרווחים יחסית למקובל באותה תקופה.
בהמשכו של רחוב טשרניחובסקי מזרחה מתחילות שדרות הציונות, שהן הנתיב העיקרי המקשר את הכרמל עם העיר התחתית. ומן העבר השני, המשכה של שלוחת סטלה מאריס צפונה מהווה נכס-טבע ייחודי, הקרוי ראש הכרמל, והוא למעשה המקום שבו מסתיים ההר ונפגש עם הים.
מבצע רוח קיץ
מבצע רוח קיץ היה מבצע צבאי בלבנון, שנערך על ידי גדוד הנח"ל המוצנח ב-1986.
מהלך המבצע
לאחר שחזבאללה תקף בהצלחה את מוצב ריחן, אותו החזיק באותה עת צד"ל, יזם פיקוד הצפון פעולת גמול מהירה. המשימה הוטלה על חטיבת הצנחנים בפיקוד אל"ם שאול מופז. גדוד הנח"ל המוצנח, עליו פיקד סא"ל ישראל זיו, הוקפץ מאימון ברמת הגולן וצעד לקרבת העיירה מיידון שבדרום לבנון, ששימש בסיס פעילות מרכזי לחזבאללה. כוחות הגדוד נפרסו בלילה בשטח בסדרת מארבים, ובבוקר פתחו באש נק״ל, בסיוע מרגמות 125 מ״מ לעבר חוליות מחבלים שזיהו בשטח וכן הכווינו לעברן מסוקי קרב. הגדוד פגע במחבלים רבים, אולם בתחקיר שלאחר המבצע הודה פיקוד הצפון כי הופתע ממאחז החזבאללה שאותר בשטח.
ראובן ינאי
ראובן ינאי (יאנואר) (8 במרץ 1922 - 25 באוקטובר 1986) היה עיתונאי ישראלי. היה המייסד והעורך הראשון של עיתון "מעריב לנוער" וחבר מערכת "מעריב".
ביוגרפיה
נולד וגדל בליפנו, פולין. למד בגימנסיה עברית "תרבות" בפולין עד גיל 13. ב-1935 עלה לארץ עם הוריו והשתקעו בתל אביב. המשיך ללמוד בבית הספר העממי "הכרמל" ובבית הספר התיכון "גאולה", שם ערך את עיתון בית הספר עם חברו הטוב לספסל הלימודים שמעון פרס.
שירת ב"הגנה" ולאחר מכן לחם במלחמת העולם השנייה בבריגדה העברית. עם חזרתו לארץ, התגייס לצה"ל, והקים את העיתון "במחנה גדנ"ע".
לאחר מכן, התבקש על ידי בעלי עיתון מעריב, להקים את עיתון הנוער הראשון בישראל - הוא "מעריב לנוער" במסגרת עבודתו נתן ינאי במה עיתונאית לכישרונות רבים, ביניהם דן אלמגור, הצייר יוסי שטרן, פוצ'ו, ואף לכתבי נוער מבטיחים כאבשלום קור, יוסי ביילין ואחרים. לצד עבודתו ב"מעריב לנוער", ינאי גם כתב מעת לעת בעיתון מעריב, כחבר המערכת. ידועה במיוחד ביקורת התיאטרון שכתב אודות ההצגה "מלכת אמבטיה" של חנוך לוין. הביקורת השנונה אך החריפה ביותר של ינאי, הופיעה גם על עיצוב התקליט של שירי המחזה על ידי האמן דוד טרקטובר.
ינאי נישא לאביגיל לבית ורטהים בשנת 1949. לימים רעייתו אביגיל עבדה כעיתונאית אף היא, וחיברה את תשבצי ההגיון בשבועון ״העולם הזה״. לזוג נולדו בן ובת. בנו איל, הוא המייסד והמנכ"ל המשותף של חברת BDI ישראל. שחקן התיאטרון גלעד קלטר הוא נכדו של ראובן ינאי.
ראובן ינאי נפטר בשנת 1986 בתל אביב.
הסופר קאפ הבלגי
הסופר קאפ הבלגי (בהולנדית: Belgische Super Cup, בצרפתית: Supercoupe de Belgique, בגרמנית: Belgischer Fußball-Super Cup) הוא מפעל כדורגל בלגי המוכרע במשחק אחד, ומפגיש בין אלופת בלגיה לבין מחזיקת הגביע הבלגי. אם האלופה היא גם מחזיקת הגביע, היא תפגוש במשחק את הקבוצה שהפסידה בגמר הגביע. המפעל נוסד בשנת 1979, ושוחק מאז בכל שנה, מלבד 1989. התאחדות הכדורגל הבלגית המלכותית היא הגוף המארגן והמנהל של המפעל.
עד לשנת 2004 שוחק המשחק באצטדיון המלך בודואן שבבריסל, ומאז הוא משוחק במגרש הביתי של האלופה.
שיאנית הזכיות בתואר היא קלאב ברוז' שזכתה 17 פעמים, אשר גברה במשחק על גנט בתוצאה 1-0. הזכייה של ברוז' הייתה הניצחון ה-15 ברציפות של אלופה על מחזיקת גביע בסופר קאפ הבלגי. האחרונה שהפסידה במשחק כאלופה היא אנדרלכט, שהפסידה למחזיקת הגביע קלאב ברוז' בשנת 2004.
היסטוריית הזוכות
1 בשנה זו מחזיקת הגביע הבלגי הייתה ווטרסחיי ת'ור, אך מכיוון שהייתה קבוצה חובבנית, היא לא הורשתה לשחק במפעל ובמקומה התייצבה יריבתה בגמר הגביע באותה שנה
2 בשנה זו משחק הגמר שוחק בשני מפגשים
לא אכפת לי אם ההיסטוריה תזכור אותנו כברברים
לא אכפת לי אם ההיסטוריה תזכור אותנו כברברים (באנגלית: I Do Not Care If We Go Down in History as Barbarians; ברומנית: Îmi este indiferent dacă în istorie vom intra ca barbari) הוא סרט קומדיה משנת 2018 בבימויו של ראדו ז'ודה. הסרט היה נציג רומניה עבור פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-91, אך לא נבחר לרשימת המועמדים לקבלת הפרס.
הסרט זכה בפרס גלובוס הבדולח בפסטיבל קרלובי וארי.
תקציר העלילה
הסרט עוסק בטבח באודסה שהתרחש ב בשנת 1941.
פרנק סרפיקו
פרנצ'סקו וינסנט סרפיקו (באנגלית: Francesco Vincent Serpico; נולד 14 באפריל 1936) הוא שוטר לשעבר במשטרת ניו יורק, שהתפרסם ב-1971 כשהעיד נגד עמיתיו בגין לקיחת שוחד ושחיתות, פרשה שעוררה הדים רבים בכל רחבי ארצות הברית והשפיעה על צמרת המשטרה כולה.
פרסומו של סרפיקו התעצם שנתיים לאחר מכן, כשיצא לאקרנים סרט הקולנוע סרפיקו, בכיכובו של אל פצ'ינו ובבימויו של סידני לומט.
ביוגרפיה
סרפיקו נולד בברוקלין, ניו יורק, למהגרים איטלקים וב-1959 הצטרף למשטרת ניו יורק כשוטר סיור. לאחר מכן הועבר למחלקה לזיהוי פלילי, ולבסוף שימש בתפקיד בו חפץ - בלש בלבוש אזרחי. הוא נהג להחליף 'תחפושות' לעיתים קרובות, ונתפס כבחור 'צבעוני', חובב בלט, מוזיקה קלאסית, נשים, מסיבות ובעלי חיים.
במהלך הקריירה שלו נתקל לא אחת בתופעת לקיחת השוחד שפשתה באותה תקופה בכל משטרת ניו יורק וסירב לקחת בה חלק, עד כי נתפס על ידי רבים מעמיתיו, שהיו חלק מהתופעה, כבוגד וכמסוכן עבורם. סרפיקו ניסה לפנות לגורמים שונים בצמרת המשטרה ובעיריית ניו יורק אך לא קיבל מענה מספק, עד כי החליט לפנות לעיתון הניו יורק טיימס, שפרסם מאמר מרעיש שגרם לסערה ולבסוף למשפט, בו העיד סרפיקו.
בעקבות האירוע נותר סרפיקו חירש באוזן אחת ומשותק חלקית. הוא קיבל את 'אות הכבוד' של המשטרה, וחודש לאחר מכן פרש מהשירות. בהמשך עבר לגור בשווייץ. ב-1980 שב לארצות הברית. בשנת 2022 הוא מתגורר בברוקלין, ניו-יורק.
שבוע פריון הייצור
שבוע פריון הייצור היה שבוע שהוקדש בישראל מדי שנה להעלאת המודעות לצורך בהגברת פריון הייצור במשק הישראלי.
ראשיתו של שבוע פריון הייצור ביום פריון הייצור שנקבע על ידי המכון לפריון העבודה והייצור ל-כ"ב בתמוז, יום פטירת שר האוצר אליעזר קפלן בשנת 1956. ביום זה חולק פרס קפלן, שודרו תוכניות מיוחדות בקול ישראל על פריון הייצור ומשפחות העובדים הוזמנו לבקר במפעלים. לקראת יום הפריון הראשון נקבע הסיסמה: "גם פריון הוא נשק". במפעלים התקיימו כינוסים ומסיבות בהם הוקרנו סרטים על חשיבות הפריון. כינוסים התקיימו לא רק במפעלי תעשייה, אלא גם במקומות עבודה אחרים כמו בבנק לאומי. בכינוסים רבים השתתפו שרים וחברי הכנסת. היום צוין מדי שנה, ומשנת 1960 היה ל"שבוע הפריון", שלעיתים נמשך כשבועיים. מזכ"ל ההסתדרות הציע להפוך את יום פריון הייצור לחג לאומי.
בשנת 1967, נדחה שבוע פריון הייצור לספטמבר, בגלל מלחמת ששת הימים, וטקס מרכזי התקיים על הר הצופים.
שבוע הפריון המשיך להיות מצוין אל תוך שנות ה-70, אך החל משנת 1972 הוא נקרא שבוע הייעול, הוקדם בחלק מהשנים למאי-יוני וכנסים התקיימו בעיקר בבתי מלון וכוונו יותר ליועצי ניהול ומנהלים.
Super Sunset
Super Sunset הוא המיני-אלבום השישי של הזמרת-יוצרת הקנדית עלי X. האלבום יצא לאור ב-29 באוקטובר 2018 על ידי חברת התקליטים טווין מיוזיק. מתוך האלבום יצאו שישה סינגלים.
סינגלים
שישה מתוך שמונה שירים שהופיעו במיני-אלבום יצאו כסינגלים; עלי X הסבירה כי היא "חשה קשר הדוק מאוד לכל שיר" ורצתה ש"יהיו להם רגעים משלהם."
ג'ודפור
ג'ודפור (בהינדי: जोधपुर) היא העיר השנייה בגודלה במדינת ראג'סטאן שבצפון מערב הודו. בעבר הייתה שם נסיכות באותו שם. ג'ודפור נמצאת בשוליו המזרחיים של מדבר ת'אר. העיר ידועה גם בכינויה "עיר השמש" בשל מזג האוויר הבהיר כל השנה וגם "העיר הכחולה", כיוון שבתי העיר הישנה צבועים בכחול. העיר נוסדה ב-1459 על ידי ראש שבט רג'פוטי בשם ראו ג'ודהה. ראו ג'ודהה הצליח לכבוש אזורים מסביב בכך נוסד מדינה שלימים תקרא מרוואר.
אזעקה (בטיחות)
מתקן אזעקה הוא מנגנון שנותן אות אזעקה קולי, ויזואלי או אחר כדי להתריע בפני בני אדם על בעיה או מצב הדורשים טיפול דחוף.
היסטוריה והתפתחות
התקני אזעקה מוקדמים היו לעיתים קרובות פעמונים, תופים, כלי נגינה אחרים, או כל פריט שהשמיע קולות חזקים יוצאי דופן שמשכו את תשומת הלב של האוכלוסייה הסובבת.
משרוקיות שימשו את המשטרה במאה ה-19. שריקות קיטור שימשו בקטרים, בספינות ובמפעלים כאזעקה.
עם הופעת החשמל, הומצאו מגוון מכשירי התרעה נוספים, כגון זמזמים, צופרים, סירנות, אורות מהבהבים וצבעוניים, ואזעקות אחרות לכל מטרה. חלק מהאזעקות משלבות גם הודעות מוקלטות המושמעות במערכות הכריזה ומנחות את האנשים כיצד לפעול.
מבנים רבים מצוידים באזעקות אש, החל מגלאי עשן ביתי עצמאי ועד למערכת אזעקה מתוחכמת שיכולה להפעיל מערכות כיבוי אש בבניינים באופן אוטומטי.
תעשיות רבות פיתחו תקנים למכשירי אזעקה, והצבעים אדום, כחול וצהוב מוכרים בדרך כלל כצבעים הקשורים למכשירי אזעקה, כאשר אורות מהבהבים מציינים לעיתים קרובות מצבים דחופים.
תגובות לאזעקה
תגובות אנושיות לאזעקה יהיו תלויות לרוב בחינוך, פסיכולוגיה או התנהגות של אחרים בסביבה. כתוצאה מכך, בחלק מהמקומות, למשל בבנייני משרדים גבוהים, מבוצעות בדיקות למערכות אזעקה ומתקיימים תרגילים קבועים כדי לתרגל מענה מתאים של בני אדם.
התקני אזעקה שנועדו לגרום לפינוי בניין מאוכלס, כמו אזעקות אש, עשויים להיות מתוכננים כך שהם יקשו או אפילו יכאיבו במכוון את השהות בבניין על מנת לעודד את הדיירים לעזוב.
אזעקות שווא
בכל סוג של אזעקה, נדרש לאזן בין הסכנה של אזעקות שווא (הנקראות "תוצאות חיוביות כוזבות") – האזעקה שמופעלת בהיעדר בעיה – או אזעקה שלא מופעלת כאשר כן קיימת בעיה ממשית (המכונה "שלילית כוזבת"). אזעקת שווא עלולה לבזבז משאבים ואף להיות מסוכנת. לדוגמה, אזעקות שווא של שריפה עלולות לבזבז כוח אדם של כבאים, מה שהופך אותם ללא זמינים לשריפה אמיתית. בנוסף, אזעקות שווא עשויות לגרום לאנשים להתעלם מאותות אזעקה, וכך אולי להתעלם ממצב חירום ממשי: כמו במשל של איזופוס על הילד שצעק זאב.
התקנים
ישנם סוגים רבים של התקני בטיחות אזעקה. הסוגים הנפוצים ביותר כוללים:
טיטי נחושתי
מאפיינים
אורכו של הטיטי הנחושתי עד 80 סנטימטרים כשחצי מהאורך מהווה הזנב ומשקלו 1 קילוגרם. פרוותו של הטיטי שעירה ובצבע אדום נחושתי (זה מקור שמו של הקוף) כשהזנב בצבע שחור-לבן. הטיטי הנחושתי פעיל ביום. בלילה ואפילו ביום שכמזג האוויר חם מדי הטיטי נח על העצים. הטיטי הנחושתי חי בקבוצות גדולות הכוללות את הזכר, הנקבה והצאצאים שלהן. לעיתים הם חיים בקבוצות הכוללות גם קופים אחרים כמו מרמוסטים וקופי טמרין. הטיטי הנחושתי חי ביערות הגשם של אמריקה הטרופית וניזון בעיקר מפירות יער, עלים, פירות הפיקוס, חרקים וביצים. עונת הרבייה היא מיולי עד נובמבר ולאחריה נולד צאצא אחד לאחר 4 חודשי היריון. תוחלת החיים של הטיטי הנחושתי בטבע אינה ידועה אך בשבי תוחלת החיים היא עד 26 שנים. הטורפים של הטיטי הנחושתי כוללים עופות דורסים גדולים כמו ההרפיה (עוף), עיט נצי אורמטי, עיט גואני מצויץ, בזי יערות, חנקיים כמו רב-חנק אזמרגדי ורב חנק מצוי, יגוארים והסמור טאירה.
אבקת פלאש
אבקת פלאש, היא תערובת פירוטכנית הניצתת במהירות ויוצרת אור חזק ומכאן שמה. משמשת בעיקר בתעשיית הפירוטכנית ובתעשיית הקולנוע לשם יצירת פיצוצים. בעבר שמשה לשם הפקת הבזקי אור (פלאש) בצילום.
אבקות פלאש מכילות מרכיבים שונים אך המשותף לכולן שהן מכילות חומר מחמצן מוצק- (Oxidizing agent) וחומר מתכתי המשמש כחומר הדלק לבעירה. תהליך הבעירה יוצר ריאקציה כימית של חמצון המתכת על ידי המחמצן וכך נוצרת בעירה אינטינסיבית ואנרגטית (משתחרר חום רב וכן, הבזק אור). יש צורך לדאוג לשילוב נכון בין חומרי בעירה וחמצן.
המרכיבים הנפוצים באבקות פלאש הם אבקת אלומיניום ואשלגן פרכלורט. לעיתים מוסיפים גופרית להעלאת רגישות החומר.
קיימות גם אבקות פלאש בהרכבים אחרים. דוגמה לאלה היא אבקת פלאש המורכבת מגופרית ומאבקת אבץ, שפעולתה מבוססת על תגובת חמצון-חיזור בין שני החומרים. אבקה זו פולטת אור ירוק.
יולנדה סלדיבר
יולנדה סלדיבר (בספרדית: Yolanda Saldívar; נולדה ב-19 בספטמבר 1960) היא אחות מוסמכת לשעבר ונשיאת מועדון מעריצים שהורשעה ברצח זמרת הטחאנו סלינה ב-31 במרץ 1995 בקורפוס כריסטי, טקסס. סלדיבר תהיה זכאית לבקש שחרור מוקדם ב-30 במרץ 2025.
ביוגרפיה
במרץ 1991 קיבלה את רישיונה כאחות מוסמכת מטעם מועצת הבוחנים לאחיות בטקסס.
מועדון המעריצים של סלינה
אביה ומנהלה של סלינה, אברהם קינטנייה ג'וניור, מינה את יולנדה סלדיבר לנשיאת מועדון המעריצים שלה בשנת 1991 לאחר שסלדיבר ביקשה שוב ושוב שיאשרו לה להקים מועדון כזה. בינואר 1994 הפכה סלדיבר למנהלת הבוטיקים של הזמרת. עד 1993 מועדון המעריצים הגיע ל-1,500 חברים בפחות מארבע שנים, ובסופו של דבר גדל ליותר מ-5,000 חברים. הוא הפך לאחד ממועדוני המעריצים הגדולים ביותר בסן אנטוניו.
רצח סלינה
בשעה 7:30 בבוקר (CST) יום שישי, 31 במרץ, סלינה יצאה לכיוון המוטל של סלדיבר. במוטל סיפרה סלדיבר לסלינה שנאנסה במקסיקו. סלינה לקחה אותה לבית החולים האזורי, שם הבחינו הצוותים הרפואיים כי סלדיבר מראה "תסמינים ברורים של דיכאון קליני". סלדיבר סיפרה לצוות הרפואי שהיא דיממה "מעט". הצוות הרפואי הבחין בסלינה הכועסת, לה סלדיבר סיפרה שדיממה "הרבה", יום קודם לכן. האחות המוסמכת קרלה אנתוני, הודיעה לסלדיבר שהיא צריכה לנסוע לסן אנטוניו כדי לעבור בדיקה גינקולוגית מכיוון שלטענתה, "סלדיבר הייתה תושבת סן אנטוניו, בית החולים היה בקורפוס כריסטי והאונס התרחש מחוץ למדינה". כשנסעו חזרה למוטל, אמרה סלינה לסלדיבר שטוב יהיה אם הן יישארו בנפרד זמן מה כדי להימנע מתגובתו של אביה, קינטנייה ג'וניור. לדברי ד"ר מרטינז, סלינה ניסתה ליצור איתו קשר באותו הבוקר, אך הוא לא יכול היה לדבר בטלפון מכיוון שהוא ביצע ניתוח. בשעה 10:00 לפנות בוקר (CST), קינטנייה ג'וניור יצר קשר עם פרס כדי לאתר את סלינה, היות שהיא אמורה הייתה להקליט שיר חדש באותו הבוקר ולא הגיעה לאולפן ההקלטות. פרס התקשר לטלפון הנייד של סלינה והזכיר לה שהיא צריכה להקליט שיר חדש. היא אמרה לו ששכחה את זה והיא כרגע "מטפלת בעניין אחרון", תוך שתגיע בקרוב לאולפן ההקלטות. זו הייתה שיחת הטלפון האחרונה שסלינה קיימה והייתה הפעם האחרונה שפרס שוחח עם אשתו.
בחדר המוטל החלו סלינה וסלדיבר להתווכח. אורחי המוטל התלוננו על רעשים חזקים שמגיעים מחדרה של סלדיבר. הם אמרו ששמעו שתי נשים מתווכחות על עניינים עסקיים. סלינה אמרה לסלדיבר שאי אפשר לסמוך עליה יותר, ודרשה מסלדיבר להחזיר את דוחות הבנק. לאחר מכן זרקה סלינה את תיקה של סלדיבר ולאחר מכן, נפלו מתוכו דוחות הבנק והאקדח. בשעה 11:48 (CST) כיוונה אותו סלדיבר לעבר סלינה. כשסלינה ניסתה לברוח, סלדיבר ירתה בה פעם אחת בכתף הימנית התחתונה; דבר שגרם לניתוק העורק ולאובדן דם רב. טרינידד אספינוזה, איש התחזוקה של המלון, דיווח כי שמע "פיצוץ חזק", שאותו הוא השווה למנוע לא תקין של רכב. סלינה נפצעה אנושות. היא רצה לעבר הלובי והשאירה שובל דם באורך של 392 רגל (119 מטרים). היא נראתה כשהיא אוחזת בבטנה וצועקת: "תעזרו לי! תעזרו לי! ירו בי!"; סלדיבר עדיין רדפה אחריה, כיוונה אליה את האקדח וכינתה אותה "כלבה". לדברי צוות המוטל, סלדיבר נראתה "רגועה" וחזרה לחדרה לאחר שרדפה אחרי סלינה. לדברי קרלוס מוראלס, שחיכה מחוץ למוטל, הוא שמע צרחות וראה את סלינה רצה לעברו. היא תפסה את מוראלס וצרחה, "הם יירו בי שוב". צוות המוטל הבחין בבגדיה ה"ספוגים בדם" כאשר התקרבה ללובי. סלינה התמוטטה על הרצפה בשעה 11:49 בבוקר (CST) כשמנכ"לית המלון ברברה שולץ צלצלה לשירותי החירום. סלינה צרחה לעבר הצוות ואמרה לו, "תנעל את הדלת, היא תירה בי שוב". הזמרת זיהתה את סלדיבר כתוקפת ומסרה את מספר החדר בו נורתה.  היא "נפצעה אנושות [ונחרדה] כשזיהתה את סלדיבר", לאחר שאמרה את מילותיה האחרונות "יולנדה... (חדר) 158". שונה וילה ומנהל המכירות של המוטל רובן דליאון ניסו לעצור את זרימת הדם. דליאון הבחין שעיניה של סלינה התהפכו לאחור ושהיא רפויה.
משפט ומאסר
תוך עשרים דקות מכניעתה של סלדיבר, היא הובלה לתחנת המשטרה במרכז העיר קורפוס כריסטי והוכנסה לחדר חקירות, שם חקרו אותה פול וריי ריברה. פול ריברה, שחקר מקרי רצח מאז 1978, הודיע לסלדיבר על זכותה לבקש עורך דין, אך זו ויתרה על הזכות. כאשר חוקרי המשטרה הקיפו את הטנדר של סלדיבר, היא צעקה: "אני לא מאמינה שהרגתי את החברה הטובה ביותר שלי". תוך שעות ספורות היא אמרה שהירי היה מקרי. סכום הערבות של סלדיבר נקבע בהתחלה על סך של 100,000 דולר, אך התובע המחוזי קרלוס ולדז שכנע את השופט הנשיא להעלותו ל-500,000 דולר. כאשר הוכרז סכום הערבות, שאלו מעריציה מדוע לא נקבע לה עונש מוות. בית הסוהר של מחוז נואקס הוצף באיומי מוות והיו קריאות פומביות שהצדק ייעשה. בנוסף, דווח כי כנופיות בטקסס אוספים כסף כדי לשלם את הערבות, במטרה לשחרר אותה ולרצוח אותה לאחר מכן. בבית הסוהר, היא עמדה בפני איומי מוות נוספים מטעם האסירים. המאפיה המקסיקנית (שהוגדרה ככנופיה הקטלנית והחזקה ביותר במערכת הכלא בקליפורניה) הציעה מחיר על ראשה והפיצה את הידיעה שמי שיצליח לפגוע בה או להביא אותה לידיהם יוכר כ"גיבור". על פשעה של סלדיבר, נגזר כי עונשה יהיה עד תשעים ותשע שנות מאסר וקנס של 10,000 דולר. סלדיבר הוחזקה בכלא במחוז נואיס והשמירה עליה הייתה כבדה, עקב החשש שהיא תתאבד לפני משפטה. המדינה התקשתה לארגן סלדיבר סנגור; דובר אמר כי כל עורך דין שיגן על סלדיבר עלול יהיה להתמודד עם איומי מוות. לבסוף, נבחר דאגלס טינקר להיות הסנגור שלה. אשתו של טינקר חששה שהקהילה תתנכל להם וביקשה ממנו לא לקחת את התיק. טינקר בחר בארנולד גרסיה, תובע מחוזי לשעבר, כיועצו המשפטי. ולדז, שהתגורר כמה רחובות ממשפחת קינטנייה, בחר במארק סקורקה כיועצו המשפטי. השופט מייק וסטרגרן עמד בראש התיק, שהועבר לבסוף לבית המשפט של מחוז האריס ביוסטון, טקסס, במטרה להבטיח שחבר המושבעים לא יערב רגשות ודעות אישיות בעת הכרעת הדין. על פי דיווח שפורסם ב-Chicago Tribune, "משפט רצח סלינה התחרה במשפט הרצח של או. ג'יי. סימפסון". וסטרגרן הורה כי לא ישדרו או יקליטו את המשפט והגביל את מספר העיתונאים באולם בית המשפט כדי להימנע מהמאורעות שקרו במשפטו של סימפסון. בנוסף, דווח שם כי הדעות בין הלטינים לאמריקאים הלבנים היו חלוקות. דונה דיקרסון, מוציאה לאור של מגזינים, אמרה ל-Chicago Tribune כי "אין לה שום עניין במשפט בגלל הרקע הלטיני של סלינה" והוסיפה כי "מקסיקנים-אמריקאים לא גילו את אותה התלהבות כשאלביס פרסלי נמצא מת". משפט הרצח כונה "משפט המאה" והמשפט החשוב ביותר לאוכלוסיית הלטינים. המשפט ייצר עניין באירופה, אמריקה הדרומית, אוסטרליה ויפן.
סלדיבר הטילה ספק בגזר הדין ואמרה כי הירי היה מקרי. בהצהרת הפתיחה שלו אמר ולדז כי הוא מאמין שסלדיבר "הרגה את סלינה במכוון". ולדז כינה זאת מעשה "חסר טעם ופחד" מכיוון שסלינה נורתה בגבה. טינקר אמר כי הירי היה מקרי והכחיש שמועות שסלדיבר חשקה בקשר רומנטי עם סלינה. ב-23 באוקטובר 1995 דן חבר המושבעים במשך שעתיים לפני שמצא את סלדיבר אשמה ברצח. לבסוף, היא קיבלה את העונש המרבי; מאסר עולם ללא זכות לשחרור מוקדם במשך 30 שנה. ב-22 בנובמבר 1995 היא הגיעה ליחידת גייטסוויל (כיום: Christina Melton Crain Unit) בגייטסוויל, טקסס. החל משנת 2018 מרצה סלדיבר את עונשה בגייטסוויל ביחידת Mountain View, המופעלת על ידי משרד המשפטים הפלילי בטקסס. היא תהיה זכאית לשחרור מוקדם ב-30 במרץ 2025. בגלל איומי מוות פנימיים מרובים מצד אסירים שמעריצים את סלינה, סלדיבר הוכנסה לבידוד ושוהה במשך עשרים ושלוש שעות ביממה כשהיא לבד בתא שלה.
לאחר ההרשעה
האקדח שבאמצעותו רצחה סלדיבר את סלינה נעלם לאחר המשפט. מאוחר יותר, הוא נמצא בארגז ציוד משרדי בבית של כתבת בית המשפט סנדרה אובאל, שאמרה שהיא לא ידעה שהיא מחזיקה בו. בשנת 2002, על פי צו שופט, האקדח ששימש להרוג את סלינה הושמד והחתיכות שנותרו הושלכו למפרץ קורפוס כריסטי. מעריציה של סלינה והיסטוריונים לא הסכימו לקבל את ההחלטה להשמיד את האקדח ואמרו שמדובר בחפץ שלקוח מתוך אירוע היסטורי, תוך שטענו כי האקדח היה צריך להיות מוצג במוזיאון.
סלדיבר ביקשה מבית המשפט לערעורים פליליים בטקסס לקבל עתירה לגבי הרשעתה. לטענתה, העתירה הוגשה בשנת 2000 לבית המשפט המחוזי 214, אך מעולם לא נשלחה לבית המשפט העליון. בקשתה התקבלה ב-31 במרץ 2008, יום השנה ה-13 למותה של סלינה.
אישה ושמה גולדה
אישה ושמה גולדה (באנגלית: A Woman Called Golda) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 1982 המבוסס על חייה של גולדה מאיר. את הסרט ביים אלן גיבסון ומככבת בו אינגריד ברגמן בתפקיד מאיר. זה היה תפקידה האחרון של ברגמן לפני מותה, ועבורו זכתה לאחר מותה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב. הסרט זכה בשני פרסי אמי נוספים, כולל פרס סרט הדרמה הטוב ביותר.
תקציר עלילה
ב-1977 חוזרת גולדה מאיר לבית הספר בו למדה בנערותה במילווקי, ומספרת לתלמידים את סיפור חייה. היא חוזרת לילדותה ברוסיה ולהגירת המשפחה לארצות הברית כדי לברוח מרדיפת היהודים באירופה. בצעירותה היא חולמת על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. היא נישאת למוריס מאירסון והשניים עולים לפלשתינה ומתנדבים בקיבוץ מרחביה, אך בשל מצב בריאותו של מוריס הם נאלצים, לאכזבתה של גולדה, לעזוב את הקיבוץ ואת העשייה בו ולעבור לירושלים. בירושלים הופכת מאיר לפעילה בולטת בתנועה הציונית. מסירותה המוחלטת לעניין הציוני ולתפקידיה הממלכתיים על חשבון זמנה עם מוריס גורמת להתרחקות בין השניים, אך הם נשארים נשואים עד מותו של מוריס ב-1951.
הסרט ממשיך ועוקב אחרי חייה של מאיר במהלך העשורים הראשונים לקיומה של ישראל, דרך התמנותה לתפקיד ראש הממשלה ועד לימים הקשים של מלחמת יום הכיפורים, בעקבותיה התפטרה מתפקידה.
פרסים
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אמי וזכה בשלושה:
הסרט היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב וזכה באחד:
האנדרטה לזכר קרבנות אסון מגדלי התאומים (ירושלים)
האנדרטה לזכר קרבנות אסון מגדלי התאומים היא אנדרטה השוכנת על גבעה בעמק הארזים שבקרבת שכונת רמות בירושלים. את האנדרטה יצר הפסל אליעזר ויסהוף.
הקמה
האנדרטה הוקמה על ידי קרן קיימת לישראל בהשקעה של כ-10 מיליון שקלים. בתוך מעגל גדול ניצב פסל גדול ממתכת. חלקו התחתון של האנדרטה נראה כקיר קורס ועליו 50 כוכבים כמספר מדינות ארצות הברית וחלקו העליון בצורת דגל ארצות הברית המתנופף אל על. גובה האנדרטה 9 מטרים ובבסיסה נמצא גוש מתכת שנלקח משלד הריסות מגדלי התאומים והועבר לישראל מטעם עיריית ניו יורק לשם שילובו בפסל. בשולי המעגל נמצאים לוחות מתכת ועליהם מוטבעים שמות 2,980 הנספים, בהם חמישה ישראלים.
האנדרטה נחנכה ב-12 בנובמבר 2009 בטקס בו השתתפו ראש ממשלת ישראל לשעבר, אהוד אולמרט, שהיה בין יוזמי האנדרטה בהיותו ראש עיריית ירושלים, שגריר ארצות הברית ג'יימס קנינגהם, יו"ר דירקטוריון קק"ל, אפי שטנצלר, נציגי המשפחות השכולות ואחרים.
תיקון DNA
תיקון DNA הוא תהליך המתבצע בתאיהם של אורגניזמים שונים במטרה לתקן נזקים שנגרמו לחומר התורשתי ועלולים לגרום למוטציות ואף לסרטן. מנגנוני התיקון הם מנגנונים של חלבון אחד או יותר המזהים ומתקנים נזקים אלו. מחלות תורשתיות מסוימות נגרמות ממוטציה הפוגעת במנגנוני תיקון אלה.
נזקי DNA
במהלך הזמן נחשף כל אורגניזם לגורמים אשר עלולים לגרום נזקים שונים ל-DNA שלו. הגורמים יכולים להיות פנימיים, כגון רדיקלים חופשיים וטעויות של DNA פולימראז, או חיצוניים כגון חומרים מיטוגניים וקרינה מייננת. הנזקים עלולים להיות שברים חד-גדיליים או דו-גדיליים בגדילי ה-DNA, דימרים של נוקלאוטידים (לרוב טימידינים או, פחות מכך, ציטוזינים), החסרת נוקלאוטיד, או שינוי כימי בנוקלאוטיד. שינויים אלה עשויים לגרור מספר בעיות בתא, החל מיצירת חלבונים מוטנטיים וכלה בבעיות בהכפלת ה-DNA בתהליך התחלקות התא.
מנגנוני תיקון
מנגנוני התיקון, ככלל, מושרשים מוקדם מאוד באבולוציה, שכן קרינה היוותה בעיה כבר בתקופות ראשית החיים, אך ידועים מנגנונים שונים שפותחו אצל האאוקריוטים, משום שאופן אריזת ה-DNA שלהם שונה.
חלק מן המנגנונים פעילים כרגיל בתא, וחלקם נכנס לפעולה רק במצבים שבהם זוהה נזק.
במקרים שבהם התא לא הצליח לתקן את הנזקים, עשוי להיווצר תהליך של אפופטוזה, מוות תאי מתוכנן של התא, למניעת מצבים שבהם עודף נזקים ב-DNA מוביל לסרטן.
המלט
המלט (אנגלית: The Tragedy of Hamlet, Prince of Denmark, מילולית: הטרגדיה של המלט, נסיך דנמרק), ממחזותיו המפורסמים והמצוטטים ביותר של ויליאם שייקספיר, ולדעת רבים, הטרגדיה הטובה ביותר שלו. המחזה נכתב בזמן לא ידוע בין 1600 לקיץ 1602. זהו מחזהו הארוך ביותר של שייקספיר, ובמקור האנגלי 4,042 שורות ו-29,551 מילים.
המחזה מתאר את קורותיו של המלט, נסיך דנמרק, שאביו (שגם שמו היה המלט) מת לפתע, ואמו גרטרוד נישאת לדודו קלאודיוס. בתחילת המחזה רוחו של אביו המת מופיעה למולו, מספרת שנרצח על ידי קלאודיוס, ומצווה על המלט לנקום את מותו בכך שיהרוג את דודו. מכאן ואילך המלט מתלבט מה לעשות, התלבטות הנמשכת כל המחזה עד סופו הטרגי. הימנעותו של המלט מלבצע את המשימה שהוטלה עליו גוררת את הירצחו בשגגה של יועץ המלך פולוניוס, וכך את שגעונה של אופליה ואת ספק מותה-ספק התאבדותה. היא מביאה את מותם של חבריו הבוגדניים של המלט, רוזנקרנץ וגילדנשטרן. בסיומו של המחזה בא המוות על כל הדמויות המרכזיות, כיישום של עקרונות הטרגדיה השייקספירית, בה חטא גורר חטא, עד לאבדון מוחלט.
עלילה
המחזה נפתח כשהמלט, בנו של המלך המנוח, אחיינו של המלך הנוכחי ובן המלכה שב לארמון המלכות אלסינור מלימודיו באוניברסיטה, מלווה בחברו הוראציו. הוא שומע משומרי הארמון על רוח מסתורית בדמות אביו המופיעה בלילות, ויוצא לבדוק, כשברקע נשמעות הכנות צבאיות כצעד זהירות מפני תקיפה צפויה של מלך נורווגיה פורטינברס הרוצה לנקום את תבוסת ומות אביו (פורטינברס האב) בדו-קרב בידי המלט האב. המלט פוגש את רוחו של אביו, שאומר לו שהוא נרצח על ידי דודו קלאודיוס, שנשא את אמו גרטרוד לאישה. המלט המשכיל אינו ממהר להאמין לרוח, וההתלבטות מתחילה. המלט מחזר אחרי אופליה, בתו של פולוניוס שר החצר. אביה פולוניוס ואחיה לארטס מזהירים את אופליה מפני קשר קרוב מדי עם המלט. כדי להסתיר את סערת הנפש בה הוא נמצא מעמיד המלט פני משוגע, ודודו המלך שולח את פולוניוס להתחקות אחרי המלט כדי למצוא אם שגעונו הוא אמיתי או העמדת פנים. פולוניוס מניח שההתבודדות והשגעון של המלט הם כתוצאה מההתרגשות וההתאהבות באופליה. הוא מודאג מהאבל הכבד של המלט והתנהגותו המשונה ושולח את חבריו של המלט, רוזנקרנץ וגילדנשטרן לגלות את הסיבה להתנהגותו. המלט מגלה מהר שהם באו לרגל אחריו.
קלאודיוס ויועצו פולוניוס משכנעים את אופליה לדבר עם המלט, בזמן שהם מצותתים לשיחתם בסתר. אופליה מחזירה להמלט את כל המתנות שנתן לה, והוא בתמורה מודיע לה על הפסקת הקשר ביניהם בשורה הידועה "אל המנזר לכי!". המלט פוגש בארמון חבורת שחקנים והוא חושב על רעיון לבדוק את מהימנותה של רוחו של אביו – לעשות הצגה על אדם שהורג את אחיו המלך כדי לקבל את כיסא המלכות כדי לראות את תגובתו של קלאודיוס. במהלך המחזה קלאודיוס יוצא מהחדר בפתאומיות והמלט רואה בתגובה זו הוכחה שהוא הרג את אביו.
המלכה מזמינה את המלט לשיחה. בדרך המלט רואה את קלאודיוס מתוודה על פשעו. המלט לא הורג אותו, כיוון שהוא חושב שאם יהרוג אותו לאחר התפילה כשנפשו מטוהרת, יעלה קלאודיוס לגן העדן, והמלט לא רוצה בכך. המלט מתווכח עם אמו המלכה גרטרוד, בזמן שפולוניוס מתחבא מאחורי שטיח קיר ומצותת. פולוניוס מאמין שהשגעון של המלט הוא אמיתי, נבהל מהמחשבה שהמלט רוצה להרוג את המלכה, ומנסה לצאת מתוך השטיח. המלט חושב שזה קלאודיוס מתחבא ודוקר את פולוניוס למוות דרך השטיח. כשהוא מבין שהרג את פולוניוס אביה של אופליה ולא את קלאודיוס הוא מלא חרטה.
קלאודיוס מבין שהמלט יודע את האמת, ומחליט לחסל אותו באופן כזה, שהמלכה לא תדע שהוא מאחרי המזימה. הוא שולח את המלט לאנגליה בתואנה של הרחקתו משערוריית פולוניוס והרגעת הרוחות. הוא מצרף להמלט מלווים, רוזנקאנץ וגילדנשטרן. בידיהם הוא מפקיד מכתב חתום בחותם המלך, המיועד למלך אנגליה, ובו הוראה להרוג את המלט באופן מיידי ללא משפט וללא כליאה. בזמן ההפלגה המלט פותח בסתר את המכתב ומגלה את המזימה נגדו. לכן הוא כותב מכתב חדש, המורה להרוג מיידית את רוזנקרנץ וגילדנשטרן, חותם בחותם המלך אשר ברשותו ומחזיר את המכתב למקומו. בהמשך הספינה הדנית מותקפת על ידי שודדי-ים. המלט מנצל את ההזדמנות ועובר לספינת השודדים, אשר נוהגים בו בכבוד ומביאים אותו חזרה לדנמרק.
באלסינור אופליה מאבדת את שפיותה בגלל מות אביה, פולוניוס. אחיה לארטס חוזר מצרפת מלא חימה ושאיפת נקם על רצח אביו. הוא חושב שהמלך אחראי לרצח. בנוסף, הוא המום למראה אופליה, אחותו, המשוטטת בארמון כסהרורית ופולטת דברים חסרי פשר. קלאודיוס המלך ממהר להעמיד את לארטס על טעותו, ומבהיר לו כי רוצח אביו הוא המלט. בהמשך. הוא מנצל את זעמו של לארטס כדי לרקום תכנית חדשה לחסל את המלט. הוא משכנע את לארטס שהמלט לבדו אחראי לאסונות. בהמשך מגיעות החדשות שהמלט נמלט – סיפור שמתפשט שהספינה שלו הותקפה על ידי פיראטים בדרך לאנגליה והוא חזר לדנמרק. קלאודיוס משכנע את לארטס לצאת לדו-קרב (תחרות סיף) מול המלט. הם מחליטים לשים רעל בקצה של חרבו של לארטס כך שאפילו שריטה קטנה תוביל למוות. קלאודיוס לא בטוח שהמלט הסיף המוכשר יספוג אפילו שריטה בדו-קרב, ומתכנן להציע להמלט יין עם רעל למקרה שתוכנית הדו-קרב תיכשל. המלכה נכנסת להודיע שאופליה טבעה.
המלט מגיע לדנמרק בדיוק לבית הקברות של אלסינור, בו שני חופרי קברים, מכינים את הקבר של אופליה. הם מתווכחים על אופי מותה של הנקברת-למרות שהיא מקבלת קבורה נוצרית, הם חושבים שהיא התאבדה, וקיבלה קבורה נוצרית, כיוון שהיא קרובה למשפחת המלוכה. כשמתחילה הלוויה המלט והורציו מסתתרים, ורואים ממחבואם תהלוכת לוויה מכובדת, עם משפחת המלוכה ולארטס. המלט מבין לתדהמתו שהנפטרת היא אופליה. לארטס נושא דברי פרידה וברוב צערו קופץ לתוך בור הקבר הפתוח. בראותו זאת, המלט יוצא ממחבואו וקופץ אף הוא לתוך הבור. לארטס מתנפל עליו להורגו והשניים מתגוששים עד שאנשי הארמון מפרידים ביניהם ומוציאים אותם מתוך הקבר. אז, על פי הקבר, מכריז המלט כי אהב את אופליה ואהבתו אליה עולה על אהבה של "ריבוא אחים". הוא ממשיך לשפוך כעס ולעג על לארטס, והמלכה אומרת שזה הטירוף אשר מדבר מגרונו. אז אומר המלט ללארטס שאינו יודע למה הוא מתנכל לו. הוא, המלט, תמיד אהב את לארטס, אבל אם נגזר עליהם להיות אויבים, לו יהי כן. הלווייה מתפזרת. המלך מזכיר בחשאי ללארטס את תכניתם לחסל את המלט בדו-קרב של סיוף.
מאוחר יותר באותו יום, המלט מספר להורציו איך הוא ברח ושרוזנקרנץ וגילדנשטרן נשלחו למותם. החצרן אוסריק מפריע כדי להזמין את המלט להתחרות בסיף עם לארטס. למרות אזהרות מהורציו, המלט מסכים והקרב מתחיל. אחרי מס' סיבובים גרטרוד מרימה כוסית לחיי המלט. המלט לא רוצה לשתות, וקלאודיוס מזהיר את גרטרוד לא לשתות, כיוון שזו הכוס עם היין המורעל שהוא הכין עבור המלט. גרטרוד שותה יין מהכוס עם הרעל. בקרב לארטס תוקף ודוקר את המלט עם הלהב המורעל. במהלך הקרב המלט משיג את חרבו המורעלת של לארטס ומשתמש בה נגדו, ופוצע את לארטס. פתאום גרטרוד נופלת ובעודה גוססת היא מודיעה שהיא הורעלה.
ברגעיו האחרונים, לארטס משלים עם המלט ומגלה לו את תוכניתו של קלאודיוס. המלט דוקר את קלאודיוס עם החרב המורעלת ומכריח אותו לשתות גם הוא מהכוס המורעלת. המלט מבקש מהורציו לספר את סיפורו כי הוא היחיד שנשאר בחיים ויוכל לתת הסבר מלא - ומאחר ולא נשאר אף נצר לשושלת המלוכה מבקש להכתיר את פורטינברס. כשפורטינברס מגיע הוא מוצא את כולם מתים: גרטרוד, קלאודיוס, לארטס והמלט. הורציוס מבקש רשות לספר את סיפורו של המלט, ופורטינברס לוקח את גופותיהם ויוצא למסע קבורה.
מקורות
המלט, או אמלת', היה נסיך דני אגדי, שהרפתקאותיו תועדו על ידי סאקסו גרמטיקוס ב"גסטה דנורום" בערך בשנת 1200 לספירה. פרנסואה דה בלפורס אימץ את סיפורו של סאקסו ב"היסטורי טרג'יק" שלו (1570). אך כנראה שהמקור העיקרי של שייקספיר הוא מחזה מוקדם יותר שעסק בהמלט (המכונה גם אור-המלט), שמיוחס לתומאס קיד וידוע כי הוא שהכניס את רוח הרפאים לסיפור. אך יש חוקרים שחושבים כי ייתכן והאור-המלט נכתב על ידי שייקספיר עצמו. ייתכן כי שייקספיר גם אימץ אלמנטים אחרים ממחזה אחר של קיד, "הטרגדיה הספרדית".
המלט כדמות
המלט הוא אחת מהדמויות הנידונות ביותר בעולם הדרמה ואולי אף בכל הספרות המערבית. אף כי כולם מסכימים כי הוא אחת מיצירותיו הגדולות ביותר של שייקספיר, המבקרים חולקים ביניהם על המוטיבציות הפנימיות והפסיכולוגיה של דמות זו. יחסיו עם הדמויות השונות בסיפור, כולל אביו, דודו קלאודיוס, אמו גרטרוד ואופליה אהובתו, כולם נידונו מנקודות מבט שונות ומגוונות, וכן על פי תאוריות פסיכולוגיות מודרניות. מבקרים רבים: ג'ונסון, הרדר, גתה, שלגל, הגל, קולרידג', למב, הזליט, גרווינוס, טורגנייב, ברנדס, דאודן, ניטשה, פרויד, איי. סי. ברדלי, קווילר-קאוץ', אדוארד צ'יימברס, דובר וילסון, ת"ס אליוט, ברנרד גרבנייר, אסימוב, ואחרים, - כתבו עליו מאמרים או ספרים, כל אחד ותובנותיו המיוחדות. מלבד היותו אחת הדמויות התובעניות ביותר של שייקספיר (מעל 1400 שורות), המלט גם האינטרוספקטיבי ביותר. לשחקנים תמיד היה קושי רב עם תפקיד זה, ואפשר לומר כי הופעה אחת תופסת רק היבטים מסוימים של הדמות.
סיכום העלילה לעיל מציג את ההבנה הפשוטה ביותר של המלט, כאדם שתר אחר האמת על מנת להיות בטוח שהצדק עמו כשהוא נוקם את נקמת רוחו של אביו. הדעה הסטנדרטית ביותר היא כי המלט הוא לא אדם החלטי ביותר. סרט משנת 1948, שבו שיחק לורנס אוליבייה בדמות הראשית, מוקדם באמירה: "זהו סיפורו של אדם שלא היה מסוגל להחליט". הססנות זו מתחדדת לנוכח ההחלטיות של לארטס, בנו של פולוניוס, שאינו מתעכב לרגע בבואו לנקום את מות אביו.
ג'ני טומסין
ג'ני טומסין (באנגלית: Jenny Tomasin; 22 במרץ 1938 - 3 בינואר 2012) הייתה שחקנית אנגלייה הידועה מהופעתה בסדרות הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים" ו"אמרדייל".
המלט
המלט כדמות
מדוע המלט לא החלטי?
ג'ני טומסין
ביוגרפיה
טומסין נולדה בעיר לידס שבאנגליה. תפקידה הגדול הראשון היה בשנות השבעים של המאה העשרים כשהצטרפה לצוות השחקנים של סדרת הדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים" של רשת LWT בתפקיד רובי, עוזרת הטבחית בבית משפחת בלאמי.
המלט
המלט כדמות
אחרים רואים את המלט כאדם, שמוטל עליו לבצע דבר, שהוא יודע ומרגיש כי הוא חייב לעשות, למרות חוסר רצונו העז. בראייה זו, כל נסיונותיו לשכנע את עצמו באשמתו של המלך קלאודיוס וחוסר המעש שלו עצמו, כשיכול היה לפעול, הם ראיות לחוסר רצון, והמלט כועס על עצמו שאינו יכול לבצע את משימתו. אחרים רואים את בניתוחים של המלט את מצבו כמאבק עמוק ואקזיסטנציאלי בהרבה, שעוסק לא בנקמה המקומית אלא במצב האנושי בכללו.
ג'ני טומסין
ביוגרפיה
היא שיחקה בסדרה מ-1972 עד לסיומה ב-1975, בסך הכל הופיעה ב-41 פרקים. אחרי סיום הסדרה תוכננה סדרת ספין אוף בהשתתפותה של טומסין יחד עם הדמויות של מר הדסון וגברת ברידג'ס. אבל התוכנית לא יצאה לפועל בשל מותה של השחקנית אנג'לה באדלי. אחר כך הופיעה טומסין בטלוויזיה בעיקר בשיחות על התקופה בה השתתפה בסדרה "על אדונים ומשרתים" ועל הקשיים במציאת עבודה במשחק.
המלט
המלט כדמות
ראייה אחרת של המלט, שאייזק אסימוב מצדד בה ב"מדריך לשייקספיר" שלו, טוענת, כי אין לייחס את מעשיו לחוסר החלטה אלא למוטיבציות מרובות מדי: רצונו לנקום על הרעה שנעשתה לאביו, יחד עם האמביציה שלו לעלות לכס השלטון. הטעות הטרגית שהמלט עושה, בעיניו של אסימוב, היא הרצון חובק-הכל שקלאודיוס לא רק ימות אלא גם יקולל, דבר שמונע ממנו להרוג את קלאודיוס ברגע המתאים.
ג'ני טומסין
ביוגרפיה
ב-1985 כיכבה טומסין בתפקיד אורח בשני פרקים בשם "Revelation of the Daleks" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בדמות טאסמבקר. היא שיחקה באופרת הסבון "אמרדייל" בשני תפקידים שונים. בשנים 1981 ו-1982 שיחקה בתפקיד נעמי טולי, בתו של אנוך טולי, שנהרגה בתאונה. תפקידה השני היה בדמות נורין בל שנהרגה ב-2006. זה היה תפקידה האחרון.
המלט
המלט כדמות
בניתוחו של פרויד את דמותו של המלט, טוען פרויד שהיסוסו של המלט במשך כל המחזה לרצוח את דודו נובעת מהעובדה שהדוד עשה בפועל את מה שהמלט עצמו חלם עליו. לפי פרויד, כל אדם נולד עם תסביך אדיפוס - רצון תת-הכרתי לרצוח את אביו ולבעול את אמו. גם להמלט, כמו לכל אדם היה הרצון הזה, אותו הוא לא העז להוציא אל הפועל (כמו כולם). כאשר הדוד ביצע את מה שהמלט לא היה מסוגל לבצע, לא היה המלט יכול לנקום את מות אביו בצורה טהורה, כיוון שלו עצמו היה רצון תת-הכרתי זהה לזה של דודו.
יש גם דיון נרחב בשאלה, האם המלט אכן זכה לביקור מרוחו של אביו או שהוא פשוט היה סכיזופרן. הרבה מהתנהגותו של המלט מביאה להטלת ספק בבריאות נפשו. המבוכה והמתח הנפשי שבהם הוא שרוי לאחר מותו המשונה של אביו בהחלט יכלו להביא אותו להתמוטטות עצבים.
ג'ני טומסין
ביוגרפיה
בקולנוע השתתפה בסרטים "The Adventures of Barry McKenzie" (מ-1972), "מיסטר קווילפ" (1975), "צרות עם מרגלים" (1987) ו-"Just Ask for Diamond" (מ-1988).
המלט
ציטוטים ידועים
בנוסף לשורות המופיעות למעלה, שהן הציטוט הידוע ביותר מהמלט ובין השורות המצוטטות ביותר בתיאטרון בכלל אשר נפתחות במילים "להיות או לא להיות", המחזה מכיל שורות רבות שזכו להיות מצוטטות.
פרומתיום
פרומתיום (באנגלית: Promethium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Pm ומספרו האטומי 61. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים.
המלט
ציטוטים ידועים
אחד הקטעים המצוטטים ביותר הוא הקטע בו שולח פולוניוס בנו לארטס לפריז ומשיא לו עצות רבות:
כן זכה לציטוטים רבים הקטע בו מדריך המלט את להקת השחקנים החובבים לפני הופעתם בפני המלך. בקטע זה פורש שקספיר מקצת ממשנתו כבמאי, תוך העברת ביקורת על אופן המשחק שהיה מקובל בתיאטראות רבים בתקופה:
פרומתיום
מקור השם
נקרא על שם פרומתאוס, הענק שעל-פי המיתולוגיה היוונית הביא את האש לבני האדם.
המלט
בעברית
התרגום הראשון שנעשה מהמלט לעברית נערך ב-1838, בספר "חקירת האמת" מאת המשכיל יוצא למברג שלמה בן חיים בריק, שהתגורר בלונדון. היה זה תרגום של המונולוג "להיות או לא להיות", הישר מן האנגלית, אותו פתח ב. קטעים אחרים מהמחזה, בעיקר המונולוג, הוסיפו להיות מתורגמים כפרקים קצרים ביצירותיהם של כותבים עבריים אחרים. מהדורה שלמה נערכה לראשונה על ידי ח"י בורנשטיין: היא התפרסמה בהמשכים ב"הצפירה" ב-1900 ו-1901, אך יצאה בשלמותה רק ב-1926. תרגומים מלאים נוספים בוצעו על ידי שלום צבי דוידוביץ (הוצאת תרשיש) ב-1942, אברהם שלונסקי (ספרית פועלים) ב-1948, ט. כרמי (הוצאת דביר), אהרן קומם (הוצאת אור-עם), ישראל אפרת (הוצאת עוגן), פרץ סמולנסקין, י"ל גורדון, ודורי פרנס.
פרומתיום
תכונות
פרומתיום קיים בשתי צורות אלטרופיות ומלחיו פולטים אור בחשכה בעקבות דעיכה רדיואקטיבית. נוסף על כך, אין לפרומתיום איזוטופים יציבים.
המלט
עיבודים למחזה
העיבוד הראשון של המחזה לסרט היה ב-1900, בסרט צרפתי קצר בשם "Le Duel d'Hamlet" בכיכובה של שרה ברנאר בתפקיד המלט.
פרומתיום
שימושים
שימושי הפרומתיום:
היסטוריה
ב-1902 נחזה קיומו של פרומתיום על ידי בוהסלב בראונר (Bohuslav Brauner) וב-1914 אושר על ידי הנרי מוזלי (Henry Moseley). במשך השנים טענו מספר קבוצות שהצליחו להפיק פרומתיום, אך טענות אלו לא אושרו בעקבות הקושי בהפרדתו מיסודות אחרים. קיומו של פרומתיום הוכח סופית ב-1945 כאשר מרינסקי (Jacob A. Marinsky), גלנדנין (Lawrence E. Glendenin) וצ'ארלס קורייל (Charles D. Coryell) הפיקו אותו בזמן אנליזת תוצרי לוואי של דעיכת אורניום. צוות המחקר היה עסוק מדי במחקר צבאי בזמן מלחמת העולם השנייה ולכן לא דיווח על הממצא עד 1947.
כיום מופק פרומתיום מתוצרי לוואי של דעיכת אורניום. כמו כן, ניתן להפיקו על ידי הפצצת 146Nd בנייטרונים. בתהליך זה הופך 146Nd ל-147Nd ומתפרק התפרקות בטא ל-147Pm (בעל זמן מחצית חיים של 11 ימים).
צורה בטבע
פרומתיום לא מופיע באופן טבעי על כדור הארץ, אך הספקטרום שלו נצפה במספר כוכבים.