cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנשי פאנפילוב
מוטיבים מרכזיים
מוטיב חוזר ונשנה הוא ניסיונו של בק לצייר את מומיש-אולי כפרא אציל, שהוא בו זמנית גם אמיץ וישר וגם תלותי ופרימיטיבי. שכטר ציין כי נראה שמאפיין זה הרגיז מאוד את מומיש-אולי – שלמד בפנימייה, היה משכיל ושלט היטב ברוסית. בק גם השתמש בבדיה לשם כך: למשל, בספר מתואר מומיש-אולי כמתנגד לצירוף נשים לגדוד. כפי שמציין שכטר, "מדובר בבירור בנטילת חירות ספרותית" – במציאות, לא רק שמומיש-אולי דאג לארגן ביגוד לבתו של גנרל פנפילוב, ולנטינה, ששירתה כחובשת באוגדה, הוא אף סידר למאהבתו שלו תפקיד של כתבת צבאית, כדי שתוכל לשהות עמו בחזית. האופן בו מוצג מומיש-אולי גם הוא קשור לתמונה גדולה יותר: בני עמים טורקיים ממרכז אסיה נחשבו לנחשלים בברית המועצות, וגיוס חובה כולל נכפה עליהם רק ב-1939. בפקודות הקבע של הצבא הם הוגדרו כ"לא-רוסים" (מינוח שהתייחס לסלאבים מזרחיים בכלל, וגם ליהודים, עקב דרגת השתלבותם בחברה) והמפקדים הונחו להתחשב ב'צורכיהם המיוחדים' כמוסלמים וכבעלי שליטה מוגבלת ברוסית. לקראת סוף המלחמה, עבר הממשל הסובייטי ממדיניות של טיפוח הפלגים האתניים השונים בברית המועצות לניסיון לבסס לאומיות אחידה, שנסמכה בעיקר על הרוסים ועל רוסיפיקציה של העמים האחרים. ספר זכרונות שכתב אחד הקצינים הפוליטיים של מומיש-אולי, מליק גבדולין, הותקף בחריפות על כך שהציג "את הקזחים כגיבורים", דבר שהיה מסוכן בתקופה בה הודגשה "עליונותה של 'האומה הרוסית הגדולה'." ב"מוסקבה מאחורינו" של מומיש-אולי מופיעים אזכורים לגזענות מצד תושבי עיר הבירה כלפי החיילים המרכז-אסיאתיים, כמו גם הניכור שחשו האחרונים כלפיהם, וההדגשה כי נלחמו למען חבריהם יותר מאשר עבור המדינה הסובייטית. שכטר הוסיף כי תיאורו הרומנטי של מומיש-אולי כ"רועה עדרים נווד מן הערבות" (למרות שעזב את שבטו בגיל שלוש-עשרה לטובת לימודים) היה אירוני במיוחד בהתחשב בכך שאורח החיים המסורתי של הקזחים הוכחד כמעט לחלוטין בשנות ה-30, כשהממשל כפה עליהם התיישבות קבע והגדיר את כל בעלי העדרים כ'קולאקים'. ברעב שהתחולל בעקבות כך נספו למעלה משני מיליון איש.
דמותו של "הרוסי המיטיב" מיוצגת בנובלה על ידי פאנפילוב עצמו, שהוא גם רוסי שורשי, "מוז'יק", וגם קוסמופוליט סובייטי "המרגיש בנוח בכל מקום בברית המועצות". פאנפילוב ממלא את תפקיד האב והמורה, ומלמד את מומיש-אולי הנוקשה והפרימיטיבי כיצד להיות לקצין טוב: למעשה, שכטר אפיין את הנובלה באופן בסיסי כרומן חניכה של דמותו של מומיש-אולי. הוא הוסיף כי "אין זה בלתי מתקבל על הדעת כי פאנפילוב עצמו היה מתלונן על האופן בו תואר, אלמלא נהרג. הוא היה נושא נוח לכתיבה, ללא יכולת לקרוא תיגר על הנרטיב של המחבר." זאת בניגוד למומיש-אולי, שלא חדל מלתקוף את בק עד יום מותו של האחרון ולמחות על כך שהפך את הספר מדיווח תמציתי ומדויק על הלחימה לנובלה, על כל האמצעים הספרותיים הנלווים. לדעת שכטר, התמרמר מומיש-אולי גם על כך שעצמיותו הופקעה בידי בק ותדמיתו הציבורית שועבדה לדמות שיצר הסופר: "עם הזמן, התקשה מומיש-אולי להינתק ממקור תהילתו – גרסתו הבדיונית, הצעירה לנצח, של עצמו."
עיבודים
ב-1968, יצא לאקרנים הסרט "מוסקבה מאחורינו", שהופק על ידי אולפני קזחפילם מאלמא אטא. רוב השחקנים היו קזחים. התסריט התבסס על "דרך וולוקולמסק". אסנבק אומוראלייב גילם את מומיש-אולי ווסבולוד סנאייב את פאנפילוב.
בין 1985 ל-1987 חיבר המחזאי המזרח-גרמני היינר מילר מחזה בן ארבע מערכות, גם הוא בשם "דרך וולוקולמסק". ההצגה עסקה בהתפרקות האידיאלים של הקומוניזם. בחלק הראשון, "פתיחה רוסית" – שמושפע ממחזהו הקלאסי של היינריך פון קלייסט, "הנסיך מהומבורג" – משחזר המפקד הסובייטי המגן על הדרך (דהיינו, מומיש-אולי) כיצד הורה להוציא להורג אחד מחייליו. הקצין מגלם כאן את תפקידו של הנסיך הבוחר צמא-הדמים ממחזהו של קלייסט.
בנובמבר 2016 יצא לאקרנים הסרט העצמאי "28 אנשי פאנפילוב", שהופק על ידי אולפני Libyan Palette Studios ואולפני לנפילם, בבימויו של קים דרוז'ינין. התסריט מתבסס על המיתוס של אנשי פאנפילוב ועל הספר על "דרך וולוקולמסק".
בוב פייזלי
קצין האימפריה הבריטית רוברט "בוב" פייזלי (באנגלית: Robert "Bob" Paisley; 23 בינואר 1919 – 14 בפברואר 1996) היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי, שנודע בזכות קדנציות המשחק והאימון שלו בליברפול. בעידן פייזלי (1974–1983) הייתה ליברפול הקבוצה המובילה באנגליה ובאירופה, ופייזלי עצמו רשם על שמו כמות גבוהה של תארים, שני רק לאלכס פרגוסון בתולדות הכדורגל האנגלי.
פייזלי העביר את כל הקריירה המקצוענית שלו, כשחקן וכמאמן, בליברפול. הוא היה מעורב בפעילות המועדון במשך כחצי מאה.
שחקן
בפתח עונת 1939/1940 הספיק פייזלי להשתתף בהכנות טרום-העונה ולשחק שני משחקי מילואים, אך אז פרצה מלחמת העולם השנייה ופסקו מפעלי הכדוגל הרשמיים מלפעול. ב-1941 יצא פייזלי להילחם מעבר לים. את משחקו הרשמי הראשון בליברפול שיחק רק ב-1946, עם חידוש הליגה בתום המלחמה, שבע שנים לאחר שחתם על חוזהו הראשון.
אף שהמלחמה מנעה ממנו לשחק כל השנים הללו, הצליח פייזלי לצבור למעלה מ-250 הופעות בליגה במדי הקבוצה, ועוד כעשירית ממספר זה הופעות בגביע ה-FA. כבר בעונתו הראשונה (1946/1947) זכה באליפות, אחת מעשר אליפויות שהיה שותף להן, בתפקידיו השונים במועדון.
פיזיותרפיסט, מאמן המילואים ועוזר המאמן
בשנותיו האחרונות כשחקן מצא פייזלי את הזמן ללמוד פיזיותרפיה בהתכתבות. התמחותו הראשונה הייתה אם כן, בתחום הטיפול הרפואי והפציעות, שהן חלק בלתי נפרד מהמשחק.
התקופה הייתה הקשה ביותר בתולדות המועדון. בעונת 1954/1955 סיימה ליברפול במקום ה-11 בליגת המשנה, שיא שלילי עבור המועדון. המאמן דון ולש זכה לכבוד המפוקפק שבלהיות מאמן ליברפול הראשון שמפוטר מתפקידו. מחליפו פיל טיילור (אף הוא שחקן עבר, שפרש באותה עת כמו פייזלי) גם הוא לא הצליח להחזיר אותה לליגה הראשונה, אף על פי שסיימה קרוב לצמרת מספר פעמים. קבוצת המילואים שהנהיג פייזלי, זכתה בינתיים להישגים נאים: בעונתו השנייה בתפקיד סיימה במקום השני אחרי מנצ'סטר יונייטד ובשלישית זכתה באליפות ליגת המילואים, לראשונה בתולדות המועדון.
הזמנים הקשים באו אל קיצם עם מינויו של ביל שאנקלי למנג'ר. במשך חמש עשרה שנותיו במועדון ליברפול חזרה בסערה לליגה הראשונה, זכתה בשלוש אליפויות, שני גביעי FA ותואר אירופי ראשון, גביע אופ"א ב-1973. פייזלי היה יד ימינו של שנקלי, כפיזיותרפיסט וכעוזר מאמן, לאורך התקופה.
מאמן ראשי
שנקלי פרש במפתיע ב-1974 והמליץ להנהלת ליברפול על פייזלי בן ה-55 כמחליפו. פייזלי קיבל את התפקיד לא בהתלהבות רבה: הוא ראה עצמו יותר כפיזיותרפיסט, ולא שש לקחת עליו את מה שדימה ל"היגוי האנייה 'המלכה אליזבת' ברוח סערה". לא רבים ציפו מפייזלי לשחזר את הישגיו של שנקלי, לא כל שכן להוסיף עליהם. העונה הראשונה מבין תשע העונות שלו כמנג'ר לא הייתה טובה במיוחד במושגים של ליברפול של שנות השבעים, כאשר הקבוצה הסתפקה בסגנות האליפות בלבד. בעונה השנייה נפרץ הסכר והתארים החלו לבוא בצרורות.
בשמונה העונות שבין 1975/1976 ו-1982/1983 זכתה ליברפול של פייזלי בשש אליפויות, שלושה גביעי-ליגה, ארבעה מגני צדקה, גביע אופ"א אחד ומעל לכל, בשלושת גביעי אירופה לאלופות הראשונים של המועדון. רק בגביע ה-FA, שחמק ממנו כזכור גם כשחקן, לא הצליח לזכות. פייזלי היה המנג'ר האנגלי הראשון שזוכה בגביע האלופות, והוא כינה את ה-25 במאי 1977 - היום בו זכתה הקבוצה בראשון מבין שלושת גביעי האלופות - "היום המאושר בחיי."
הצלחתו יוצאת הדופן של פייזלי באירופה הייתה בעיקרה תוצאה של יכולת טקטית מצוינת, אך לאורך התקופה שבה ניהל את ליברפול הוא הוכיח את עצמו גם כמי שידע לזהות כישרון ולבחור שחקנים בחכמה. כשקווין קיגן עזב את ליברפול ב-1977 לטובת המבורג, בתמורה ל-500,000 ליש"ט, קנה פייזלי את מחליפו קני דלגליש ב-440,000. רשימת השחקנים שהביא למועדון כוללת בין השאר את דלגליש, אלן הנסן, גרהאם סונס, פיל ניל, סטיב ניקול, טרי מקדרמוט, ג'ואי ג'ונס, איאן ראש, קרייג ג'ונסטון, מארק לורנסון, ברוס גרובלאר ודייוויד ג'ונסון. את ריי קנדי הוא הסיט בהצלחה מעמדת החלוץ לכנף שמאל.
העונה הטובה ביותר בליגה הייתה 1978/1979, שבה זכתה ליברפול באליפות עם שיא של 68 נקודות ב-42 משחקים. באותה עונה הפסידה ליברפול רק ארבע פעמים, ומאזן השערים שלה היה 85:16.
חבר מועצת המנהלים ויועץ
ב-1983 פרש פייזלי ובמקומו מונה, בהתאם למסורת, עוזרו ג'ו פייגן. פייזלי נשאר מעורב במועדון וצורף למועצת המנהלים שלו. כעבור שנתיים, כאשר הגיע תורו של פייגן לפרוש, מונה במקומו דלגליש כמאמן-שחקן, ופייזלי נקרא לשמש יועץ למנג'ר הצעיר.
בערוב ימיו חלה במחלת אלצהיימר. ב-1996 מת וכעבור שש שנים, ב-2002, נכנס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי בעת היווסדו.
כשחקן
ליברפול
כמאמן
ליברפול
L.A. Is My Lady
L.A. Is My Lady הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה. זהו אלבום האולפן ה-62 של סינטרה והיחיד שראה אור בחברת ההקלטות קווסט רקורדס. האלבום ראה אור בשנת 1984 והוא אלבום הסולו האחרון של סינטרה.
הפקה
את האלבום הפיק ועיבד קווינסי ג'ונס, איתו חזר סינטרה לשתף פעולה לראשונה מאז האלבום It Might as Well Be Swing, שראה אור בשנת 1964.
האלבום הוקלט לאחר שאלבום הדואט המתוכנן עם הזמרת לנה הורן נזנח עקב מחלתה של הורן. סינטרה שהיו לו התחייבויות אחרות לא יכול היה להמתין להחלמתה.
ההקלטות צולמו לתוכנית טלוויזיה ונכח בהן קהל קטן. בצילומים נראה סינטרה פוגש את מייקל ג'קסון לראשונה, כאשר קווינסי ג'ונס מציג אותו בחיבה בפני סינטרה ומכנה אותו, "מסריח".
האלבום מכיל שירי פופ עכשוויים, שקווינסי ג'ונס נתן להם עיבוד פופ מודרני יותר, דבר שלא התאים לסינטרה מבחינת סגנון השירה שלו. הדבר מתבטא באלבום, שלמעט שיר הנושא שהפך ללהיט, לא הצליח בצורה מרשימה מבחינה מסחרית.
השיר, "L.A. Is My Lady", צולם לוידאו קליפ והיה לשיר הראשון של סינטרה שצולם במיוחד למטרה זו. השיר זכה לכמות הקרנות מרשימה ברשת הטלוויזיה MTV, שהייתה בתחילת דרכה באותו הזמן.
אדוארד דוקס
אדוארד דוֹקְס (נולד ב-25 במאי 1971, דז'ורין, מחוז ויניצה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות ) הוא מתרגם, מתורגמן, מדריך טיולים, ועיתונאי ישראלי הכותב בכלי תקשורת בעברית, באוקראינית, וברוסית.
ראשית דרכו
מילדות התעניין בשירה וברכישת שפות זרות. משיחות עם סבו וסבתו למד יידיש. סבתו, לידיה יפימובנה אַפֶּל, גורשה מרומניה לכפר דז'ורין בשנת 1941, ושם נישאה לקיווע טראקטירשצ'יק והשתקעה בכפר. שאר בני משפחתה שבו לרומניה בשנת 1945, ובשנת 1948 היגרו לישראל. הוריו של דוקס, לאוניד ובֶּלָה, עבדו בבית חרושת למסבים. אדוארד הספיק להשלים לימודים בכיתה ח' בבית הספר מס' 17 בעיר ויניצה.
בשנת 1987 היגר דוקס עם הוריו לישראל. לאחר שהשלים את לימודיו בתיכון שירת בצה"ל, והשתחרר בשנת 1993.
קריירה
דוקס למד עיתונאות בקורס בתל אביב והחל לעבוד כעיתונאי בתחנת הרדיו "קול ישראל".
בשנת 1995 עקר לאוקראינה העצמאית, ולמד במכון לעיתונאות באוניברסיטה הלאומית על שם טאראס שבצ'נקו בקייב. משסיים את לימודיו החל לעבוד ככתב פרילנסר לענייני חוץ. כתבות שלו הופיעו בעיתונים ובכתבי עת אוקראיניים ובהם «Газета по-киевски», «Главред», «Еврейский обозреватель», «Фокус», «Новая газета», «КП в Украине», «Oboz.ua». במקביל, שלח כתבות בעברית לישראל, שפורסמו ב"ידיעות אחרונות" ובאתר ynet, וכתבות ברוסית שפורסמו ב"וסטי" ובכתב העת «Лехаим».
כמתורגמן עבד בין היתר בשירות שמעון פרס, דני עטר, יוסי פלד, ורון בן ישי.
בשנת 2011 השלים קורס מורי דרך מטעם משרד התיירות של אוקראינה, והחל לעסוק בארגון מסעות שורשים וטיולים באוקראינה.
בשנת 2013 החל לכסות גם את התחום הצבאי באוקראינה, ובסוף אותה שנה סיקר גם את הפגנות יברומאידאן ובשנת 2014 את "מהפכת הכבוד" שהשתלשלה מהן. במקביל עסק גם בתרגום, במתורגמנות, וביחסי ציבור לסוכנות היהודית.
כשנשאל בראיון מדוע בחר לחיות באוקראינה על אף שעודנו אזרח ישראלי ולא אוקראיני, השיב דוקס כי הוא מעוניין לשמש גשר בין ישראל לאוקראינה, וכי להערכתו הוא מסוגל לקרב בין המדינות ולקדם הבנה הדדית טוב יותר בשבתו באוקראינה מאשר בשבתו בישראל.
בשנת 2021 פרסם דוקס ספר דו־לשוני (עברית ואוקראינית) ובו 100 פתגמים נבחרים מאת נחמן מברסלב. הוא החליט לכתוב את הספר בשנת 2020, כשנאסרה כניסת לזרים לאוקראינה חלוטין למשך חודש עקב מגפת הקורונה, ונתגלעו חיכוכים בין חסידי ברסלב לבין אוקראינים, הן באומן והן במעברי הגבול. דוקס קיווה שהספר באוקראינית יסייע לאוקראינים להבין את הדבקות של החסידים בתורתו של נחמן מברסלב. דוקס הוסיף:
בדצמבר 2021, באירוע חדשנות ישראלית–אוקראינית בסימן 30 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות במעמד ראש ממשלת אוקראינה דניס שמיהל, זכה דוקס בפרס ל"מחוללי שינוי ישראלי–אוקראיני" מטעם שגרירות ישראל באוקראינה, מידי השגריר הישראלי מיכאל ברודסקי.
בתחילת מארס 2022 השתתף דוקס כשליח "ידיעות אחרונות" במסיבת העיתונאים שקיים נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי במקום סודי בקייב. בשידור תוכנית "עובדה" נטען כי כתב התכנית, איתי אנגל, שהשתתף במסיבת העיתונאים אף הוא, היה הישראלי היחיד במקום, והתכנית ספגה על כך ביקורת מ"ידיעות אחרונות" ומכתב ynet אטילה שומפלבי.
ביולי 2022 מונה הרב הלל כהן לרב הצבאי הראשי של צבא אוקראינה, שבו משרתים חיילים יהודיים אזרחי אוקראינה, וכן מתנדבים יהודים שאינם אזרחים; כדי לקרב את חיילי צבא אוקראינה להבנת היהדות, החל כהן לחלק את הספר הדו־לשוני של דוקס עם פתגמי נחמן מברסלב, "משום שאין כמעט ספרי יהדות בשפה האוקראינית", לדברי כהן.
מחוזות מקדוניה הצפונית
מבחינה מינהלית מקדוניה הצפונית מחולקת ל-80 מחוזות (oпштина, אובשצ'ינה). חלוקה זו בתוקף מאז שנת 2013.
העיר סקופיה מסומנת במפה בספרה 1
בנוסף לכך, המדינה מחולקת ל-8 אזורים סטטיסטיים המבוססים על החלוקה המינהלית הקודמת.
יחיאל שמי
יחיאל שמי (1922 – 31 באוקטובר 2003) היה פסל וצייר ישראלי. כחבר בקבוצת "אופקים חדשים", הוביל שמי את המעבר מפיסול פיגורטיבי לפיסול מופשט בברזל. על יצירתו זכה שמי בפרס ישראל לפיסול לשנת 1986.
חיפה, בית הערבה, 1948-1922
נולד בשנת 1922 בוורשה שבפולין לאסתר ומשה שטיצברג. בהיותו בן חודשיים עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בחיפה. שמי גדל בשכונת בת גלים ולמד בבית הספר "נצח ישראל", ואחר כך בבית הספר הריאלי בחיפה. בגיל 14 החל בפעילות במסגרת תנועת הנוער "המחנות העולים". בתקופה זו למד ציור אצל פאול ק. הניך.
בשנת 1939 היה שטיצברג בין מייסדי קיבוץ בית הערבה בצפון ים המלח. לצד העבודה החקלאית עסק שמי באמנות. בתחילה יצר ציורים ורישומי נוף, ולאחר מכן עבר לפיסול. יצירותיו הפיסוליות הראשונות נעשו בחומר ובעיקר בגבס, אולם שמי זנח טכניקות אלו ועבר לפיסול באבן. בשנת 1940 נשא לאישה את חביבה לבית זברסקי, בתו של מי שהיה מנכ"ל בנק הפועלים, אברהם זברסקי.
בשנת 1945 עיברת שטיצברג את שמו ל"שמי", והצטרף כשליח לפעילות תנועת "החלוץ" בארצות הברית. עד שנת 1948 המשיך שמי בתפקיד זה כשהוא מבקר לסירוגין גם בארץ ישראל, במצרים, בצרפת ובאיטליה. בניו יורק למד שמי תקופה מסוימת אצל חיים גרוס (1904–1991). לצד השפעת האמנות הארכאית, שהייתה אופנתית בעשורים הראשונים של המאה ה-20, התוודע שמי גם לאמנות האמריקאית המודרנית המופשטת, שהגיעה לשיאה בתקופה זו בניו יורק.
אמן בקיבוץ, כברי, 1949–1955
בעת מלחמת העצמאות ננטש קיבוץ בית הערבה. באותה עת היה שמי בארצות הברית ובשטח הקיבוץ נותרו כמה מיצירותיו, כגון הפסל "גיחזי", שאבדו. בשנת 1949 הקימו יוצאי הקיבוץ, ובהם שמי, את קיבוץ כברי בגליל המערבי. שנותיו הראשונות של שמי בכברי מהוות גורם מעצב לא רק בגיבוש סגנונו האמנותי של שמי, אלא גם בתפיסת אמנותו, השלובה בחיי הקיבוץ והתנועה. בשנים הראשונות עבד שמי ביצירת טפסות לבנייה. בשנים 1950–1952 שימש כמזכיר הקיבוץ והיה ממארגני הסמינרים לאמנות לחברי הקיבוצים בנען, שהתקיימו בהדרכת יוסף זריצקי, אביגדור סטימצקי ואחרים. בעקבות היכרות זו הצטרף שמי, בשנת 1952 לקבוצת "אופקים חדשים". בתקופה זו יצר את אנדרטת ההתגברות. בשנת 1954, השנה בה זכה בפרס דיזנגוף, הוכרע באספת קיבוץ כי שמי יוכל לעבוד כפסל, מתוך הנחה כי במלאכה זו יוכל להכניס כספים לקיבוץ. דיון דומה נערך בכברי בשנת 1959, אז התאפשר לשמי לצאת לשנתיים לפריז ביחד עם משפחתו.
נוסף על התפיסה כי אמן הוא מקצוע לגיטימי במסגרת התנועה הקיבוצית, העיד הדבר על תפיסת עולמו של שמי את האמנות כישות עצמאית, בהתאם לרוח תנועת "הקיבוץ המאוחד" בכלל ויצחק טבנקין בפרט. "צריכה להיות סינתזה גדולה יותר של האמנות עם ציבורנו וכל תרבות חיינו", טען שמי בכינוס של אמני הקיבוץ הארצי בשנת 1952. אולם, סינתזה זו אין משמעותה יצירת אמנות שימושית, כי אם, כדברי טבנקין, הוספת "טעם של יופי לחיי היוצר היהודי".
את השתקפות הדיון האמנותי ניתן למצוא הן בנטייה של שמי להפשטה הולכת וגוברת של יצירתו, על רקע האמנות הרווחת של הקיבוץ הארצי. השפעת הפעילות של שמי ב"אופקים חדשים" היוותה גורם מזרז לתפיסת האמנות המופשטת האמנות המנותקת מכל הקשר שימושי. באנדרטה שיצר שמי בשנת 1954 בקיבוץ הסוללים, לדוגמה, התעקש להפריד בין הפסל שיצר - "עלם כורע" - לבין כתובת ההנצחה.
ציפור פצועה, 1961-1955
במחצית שנות ה-50 של המאה ה-20 עברה יצירתו של שמי שינוי דרמטי, כשהמיר את הפיסול באבן ועץ בפיסול בברזל. את פסלו הראשון במתכת בדמות ציפור יצר בשנת 1955, לאחר שביקש לבטא נפחים דקים. בשנים 1955–1957 יצר שורה של פסלים מסוג זה העושים שימוש בבניית נפחים על ידי חיבור משטחי ברזל. פסלים אלו היוו אמנם הפשטה של פיגורות חיות או דמויות אדם, אך היו חסרות כל ממד קונקרטי. כמה פסלים מאלו הוצגו בתערוכה השביעית של "אופקים חדשים" שבשנת 1957 נפתחה בבית דיזנגוף תערוכה ובה כ-30 מיצירותיו של שמי. בביקורת על התערוכה הגדיר יונה פישר את שמי כ"אמן הבולט בשטח הפיסול בארץ" באותה עת.
בשנים 1956–1957 יצר שמי קבוצת פסלים הנושאים את השם "קֵן". מבחינה צורנית פסלים אלה מבוססים על אסמבלאז' של פיסות ברזל, היוצרים חלל פנימי. בעבודות אלו זנח שמי לראשונה את הכן המסורתי או את המשטח שעליו נשען הפסל עד אותה עת. במקומו ניצבו פסליו של שמי כשהם נשענים במספר נקודות ו"צומחים" מתוך פני השטח או על רגלי מוטות ברזל דקים. המוטיב של החלל הפנימי של הפסל עתיד להופיע שוב בעבודות מאוחרות יותר של שמי.
לצד התפתחותו אמנותית הפך שמי לדמות בולטת בקרב האמנים הישראלים. בשנת 1956 הוא היה שותף מרכזי בהקמת "ארגון ציירי ופסלי הקיבוץ", זכה בפרס דיזנגוף, ובשנת 1958 הוזמן ליצור "פסל לתערוכת העשור". למרות זאת חש שהוא "עובד בוואקום", כלומר, באופן נטול סביבה אמנותית מתאימה בישראל. תחושות אלו קיבלו אישוש בביקורו בביאנלה של ונציה ובאירופה בשנה זו, אז נחשף לראשונה לפיסול הברזל של אמנים כדייוויד סמית, אדוארדו צ'ילידה, חוליו גונזאלס.
לאחר שובו מאירופה יצר את שמי את סדרת הפסלים "אלמנטים" (1958–1959) ובה ניסה ליצור קומפוזיציות פחות "אמוציונליות ואקספרסיביות" שבהן "האוויר שבין האלמנטים" יוכל "לנשום" ולקבל מעמד של ממש ביצירה. בשנת 1960 החל שמי בקשרים עם בטי פרסונס, בעלת גלריה ידועה בניו יורק, שהציגה את עבודותיו.
ברזל קרוע, 1970-1962
בשנת 1966 התגורר שמי כחצי שנה בגדות. מגורים אלו היו במסגרת של סיוע אזרחי לקיבוץ, שהיה נתון להפגזות הצבא הסורי. בשנת 1967 שהה כחצי שנה נוספת בהיאחזות הנח"ל קלי"ה.
במהלך שנות השישים הציג שמי את פסלי האסמבלאז' שלו במספר תערוכות יחיד מוזיאליות בפאלה דה בוז'אר בבריסל (1964), במוזיאון תל אביב (1966) ובמוזיאון ישראל (1967). כמו כן יצר שתי עבודות ציבוריות גדולות ממדים בסגנון זה - "פסל-ים", שנחנך בשנת 1968 באכזיב, ופסל-קיר גדול ממדים עבור בית לוחמי הגטאות (1968). בפסל זה, שאורכו תשעה מטרים, לא השתמש שמי בפסולת מתכת אלא יצר בעצמו לוח ברזל קרוע בעזרת פיצוצים מבוקרים ועל ידי שימוש בתחמושת מסוגים שונים. "כשגמרתי את הפסל", הסביר שמי, "ידעתי שמיציתי את צורת העבודה הזו, שאין לי יותר מה לומר ב'ברזל פצוע'".
1990-1970
בסוף שנות ה-60 ובמהלך במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 שינה שמי את סגנון הפיסול שלו. במקום שימוש בחומרי רדי מייד אקספרסיביים, צמצום שמי את יצירותיו לצורות גאומטריות חמורות. השפעת המרחב האמריקאי, בו הרבה שמי ליצור באותה עת, עודדה את התפרשותו של הפסל לכיוונים שונים.
את ביטויו של סגנון חדש זה ניתן לראות בשתי עבודות ציבוריות שיצר שמי בראשיתה של תקופה זו. בקבוצת העבודות עבור בניין תיאטרון ירושלים יצר שמי מבנים גאומטריים מופשטים עשויים בטון לפני מבנה התיאטרון, בפואייה הפנימי וכן יצר תבליט גדול ממדים מעל הכניסה לבניין. על אף אופיין הארכיטקטוני של העבודות, הרי אין הן מהוות אלמנט דקורטיבי למבנה, כי אם שומרות על עצמאותן. גם ב"אנדרטה לחללי חטיבה 8" (1972), אנדרטה שהוקמה בשטח נמל התעופה בן-גוריון, יצר שמי מבנה עשוי בטון וברזל היוצרים קומפוזיציה מבוזרת ומרובת אלכסונים, סביב מוקד פנימי, שבו חקוקים שמות חללי חטיבה 8.
האנדטה בשדה התעופה הייתה האנדרטה האחרונה שבנה שמי. בדיעבד התייחס אליה בצורה ביקורתית בשל העובדה שנתפשה כ"מקום קדוש". לאחר בנייתה הקפיד שמי על "הימנעות מסמליות, מדברים אסוציאטיביים ומאילוסטרציה" ביצירותיו.
בשנת 1981 זכה שמי בפרס סנדברג מטעם מוזיאון ישראל ושנת 1986 בפרס ישראל לפיסול, ביחד עם בתיה לישנסקי. בשנת 1988 ראה אור הספר "פיסול חילוני" מאת אדם ברוך אודות שמי, ובעקבותיו אף נערכה תערוכת יחיד במוזיאון רמת גן לאמנות בשם "תערוכה עקרונית". ברוך הגדיר את שמי כ"פסל חילוני", וראה בו כמייצג את הישראליות המודרנית-הציונית. פרשנות זו ליוותה את יצירתו של שמי מאז. יצירתו מאותם שנים המשיכה בקו המופשט החמור שלה, כפי שהתבטא לדוגמה בסדרת פסלי "הברות".
על אף שיצר רישומים ומתווים במשך כל שנות פעילותו, הרי שבשנים אלו החל שמי לעסוק, לצד עשייתו הפיסולית, גם בקולאז', רישום ובציור באופן עקבי. יצירות אלו, שנעשו באמצעים מצומצמים כגון קשת צבעים מונוכרומית, שימוש בצבע זפת והיצמדות לקו גאומטרי ומופשט, המקביל ליצירתו הפיסולית.
שנים מאוחרות
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 זכתה יצירתו של שמי למחקר מקיף ראשוני. בשנת 1995 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית לשמי במוזיאון הפתוח תפן ובשנת 1997 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית מעבודותיו במוזיאון תל אביב לאמנות בלווי קטלוג ביוגרפי מאת מיכאל סגן כהן. בשנת 1998 ראה אור "ניירות יחיאל שמי" מאת מאיר אגסי, שהתבסס על סדרה של שיחות עם הפסל.
ביוזמת שמי וחברים נוספים הוקמה ב-1997 בקיבוץ גלריה כברי.
לאחר מותו של שמי, בשנת 2003, הפך הסטודיו - "אטלייה שמי" - שבו עבד לחלל תצוגה מתחלף לעבודותיו של האמן ולאמנות המתכתבת עם מורשתו האמנותית. לצד האטלייה הוקם גן פסלים ובו יצירות מעיזבון האמן.
שמי הוא אביה של הכוריאוגרפית יעל כנעני וסבן של האמניות עופרי כנעני ואביטל כנעני. ב-2010 נערכה תערוכה משותפת של שלושת הדורות.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ כברי.
ג'ודית מלינה
ג'ודית מלינה (באנגלית: Judith Malina; 4 ביוני 1926 – 10 באפריל 2015) הייתה שחקנית ומנהלת תיאטרון, שחקנית קולנוע, תסריטאית ובמאית אנרכיסטית אמריקאית ילידת גרמניה. יחד עם בעלה, ג'וליאן בק, מלינה ייסדה את התיאטרון החי, להקת תיאטרון פוליטית רדיקלית המבוססת בניו יורק ובפריז במהלך שנות ה-40 ועד שנות ה-60. התיאטרון החי ומייסדיה היו הנושא של הסרט התיעודי משנת 1983, Signals Through The Flames.
ראשית דרכה
מלינה נולדה בקיל שבגרמניה למשפחה יהודית. אמה רוזל (לבית זמורה) הייתה בעברה שחקנית, ואביה, מקס מלינה, היה רב של הקהילה הקונסרבטיבית. בשנת 1929, בגיל שלוש, היא היגרה עם הוריה לניו יורק.
היא הייתה מעוניינת במשחק מגיל צעיר, והוריה לימדו אותה את חשיבות התיאטרון הפוליטי, בעוד אביה פועל להזהיר את הציבור לגבי האיום הנאצי.
ב-1945 היא התחילה ללמוד משחק בניו סקול תחת ארווין פיסקטור. מלינה הושפעה מאוד מן הפילוסופיה של תיאטרון של פיסקטור, אשר היה דומה לעקרונות של ברטולד ברכט "לתיאטרון האפי", אך הלך רחוק יותר בהתנתקות מצורות נרטיב מסורתיים. פיסקטור ראה בתיאטרון סוג של תקשורת פוליטית או "אגיטפרופ" ("התיאטרון מעניין אותי רק כאשר הוא בעל עניין לחברה."); מלינה, בניגוד לפיסקטור, הייתה מחויבת לאי-אלימות ולאנרכיזם.
קריירה
ב-1963 הם נאלצו לסגור את התיאטרון החי בגלל האשמות בהעלמת מס (שמאוחר יותר הוכחו ככוזבות), ופעולות שנקטו כדי למנוע מסוכנים פדרליים להחרים את נכסי הלהקה. מלינה ובק ייצגו את עצמם במשפט, והורשעו בבזיון בית המשפט, בין היתר, כי ג'וליאן הגיע לבית המשפט בתחפושת של פורשיה מהמחזה "הסוחר מוונציה", וג'ודית הגנה על הופעתו זו. במהלך המשפט, ג'ודית דקלמה שורות משירתה, ובאופן כללי השניים הפכו את המשפט לסוג של מחזה. בין טענותיהם המרכזיות בהתנגדות ליחס בית המשפט הייתה הטענה שאסור לממשלה ליטול מהם את התיאטרון שלהם מבלי לעשות מאמץ בתום לב לעזור להם להצילו.
הם טענו גם שאי-ציות אזרחי בלתי אלים שנקטו בו הוא תגובה לפעולות הממשלה נגדם. מלינה אמרה לחבר המושבעים בסיכומה: "הלב והמוח האנושי מוכרחים לבחון את הנוקשות של החוק". כל פעם שהתובע אמר את המילה "אשמים" היא צעקה "זכאים!". כשהשופט נזף בה, היא אמרה לו שהוא יצטרך לחתוך את לשונה מפיה כדי למנוע ממנה להצהיר על חפותה.
חבר המושבעים הרשיע אותה, את בק ואת להקת התיאטרון במספר סעיפים, והם קיבלו חמש שנים מאסר על תנאי, וישבו זמן קצר בכלא. הם אז החליטו לעזוב את ארצות הברית, וחידשו את פעילות התיאטרון החי בסיבוב הופעות ברחבי אירופה במהלך חמש השנים הבאות, כאשר יצירותיהם הפכו ליותר ויותר רדיקליים, שהאחרונה בהן הייתה "גן עדן עכשיו". הם חזרו לארצות הברית ב-1968 כדי להציג את העבודה החדשה. בספרה The Enormous Despair שיצא בשנת 1972, כחלק מסדרת יומנים שפרסמה, מלינה הביעה את תחושת הסכנה והזרות שחוותה עם חזרתה לארצות הברית, בעיצומן של התהפוכות החברתיות והפוליטיות של שנות ה-60 המאוחרות. ב-1969 הלהקה החליטה להתחלק לשלוש קבוצות. קבוצה אחת פעלה במסגרת סצנת הפופ בלונדון, שנייה נסעה להודו כדי ללמוד תיאטרון הודי מסורתי, ואילו הקבוצה השלישית, שכללה את מלינה ובק, נסעה בשנת 1971 לברזיל לסיבוב הופעות. הם נכלאו שם מסיבות פוליטיות למשך חודשיים על ידי הממשל הצבאי. לאחר מותו של בק מסרטן ב-1985, חברת הלהקה חנון רזניקוב, שהיה מאהבה של מלינה (הם התחתנו ב-1988), הפך למנהל-שותף של להקת התיאטרון החי יחד עם מלינה. בשנת 2007 הלהקה פתחה תיאטרון משלה ברחוב קלינטון במנהטן. באפריל 2008 רזניקוב לקה בשבץ מוחי, ונפטר בעקבותיו בבית החולים מדלקת ריאות ב-3 במאי של אותה שנה בגיל 57.
בנוסף לעבודתה בתיאטרון, מלינה הופיעה גם בסרטים ובתוכניות טלוויזיה, החל בשנת 1975, כאשר היא שיחקה את אמו של אל פצ'ינו בסרט " אחר צהריים של פורענות". על פי במאי הסרט, סידני לומט, היה זה רעיונו של פצ'ינו ללהק אותה לסרט, והיה מאוד קשה למצוא אותה כדי להציע לה את התפקיד, כי בתקופה זו היא ערה מניו יורק לוורמונט. לומט הוסיף ש"לא היה לי מושג למה לצפות. אני אפילו לא ידעתי אם היא רוצה להשתתף בסרט 'מסחרי'. ובכן, תנו לי לספר לכם, היא שחקנית. ממש מקצועית. גם לא היה לה כסף, והיינו צריכים לשלם לה דמי נסיעה מוורמוט, אבל היא נכנסה ומיד הייתה מושלמת".
היא הופיעה גם בסרטו של פצ'ינו Looking for Richard. תפקידים אחרים של מלינה בקולנוע כוללים את רוז, בסרט  יקיצות (1990) ואת סבתא אדמס בסרט  "משפחת אדמס" (1991). היא הופיעה בפרק סדרת הטלוויזיה "הסופרנוס" ב-2006, בתפקיד נזירה שמגלה את סודה שהיא אמו של המאפיונר פולי גולטיארי. מלינה היא הנושא של הסרט התיעודי מ-2012 של אזאד ג'פאריאן, Love and Politics. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
בשנת 1986 שיחקה בסרטו העצמאי של פיליפ הארטמן "אין פיקניק" לצד סטיב בושמי ולואיס גוזמן. מלינה גם שיחקה בתפקיד משנה שזכה לשבחים בסרט שונאים, סיפור אהבה (1989), בו היא הופיעה לצד לנה אולין, רון סילבר ואנג'ליקה יוסטון.
חיים אישיים
מלינה פגשה את שותפה לאמנות ולחיים ג'וליאן בק בשנת 1943, כאשר הייתה בת 17, והוא היה סטודנט באוניברסיטת ייל. בק, במקור צייר, פיתח אהבה כמו של מלינה לתיאטרון פוליטי, וכך השנים הקימו יחדיו את התיאטרון החי ב-1947, בו הם גם עבדו יחד עד מותו של בק ב-1985.
מותה
ג'ודית מלינה נפטרה באנגלווד, ניו ג' רזי, ב-10 באפריל 2015. היא הותירה אחריה שני ילדים מנישואיה עם בק.
ציטוט
בריאיון לניו יורק טיימס ב-1968, כשנשאלה לגבי המהפכה שלהקת התיאטרון שלה מנסה לעורר, מלינה אמרה:
בלתי נשכח (סדרת טלוויזיה)
בלתי נשכח (באנגלית: Unforgotten) היא סדרת דרמת פשע טלוויזיונית בריטית ששודרה לראשונה ב-ITV ב-8 באוקטובר 2015. את הסדרה כתב ויצר כריס לאנג. הסדרה עוקבת אחר שני בלשים לונדונים, פקד בילוש קייסי סטיוארט (ניקולה ווקר) ומפקח בילוש סאני קאן (סנג'יב בהסקר), בעבודתם בחקירת תיקים ישנים של היעלמויות ורציחות. העונה הראשונה עוסק ברצח של ג'ימי סאליבן, סטודנט שנעלם ב-1976 ושרידי גופתו התגלו במהלך הריסת בית בצפון לונדון. צילומי העונה הראשונה החלו במרץ 2015 ונמשכו 12 שבועות. אתרי הצילומים כללו אתרים בפרוורי לונדון, חוף אסקס, וסטמינסטר ובפנס (The Fens).
אחרי ההצלחה מעבר למצופה של העונה הראשונה, הזמינה רשת ITV עונה שנייה, שנכתבה גם על ידי לאנג. העונה השנייה התמקדה ברצח של דייוויד ווקר, שהיה יועץ של המפלגה השמרנית ונעלם ב-1990. שרידיו התגלו במזוודה שנטמנה בנהר לי. שידור העונה השנייה החל ב-5 בינואר 2017. העונה הראשונה זכתה לשבחי הביקורת והייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר בשנת 2016.
ב-2 במרץ 2017 פורסם שהתוכנית תחזור לעונה שלישית. תחילת הצילומים תוכננו לפברואר 2018, וב-15 ביולי עלתה לשידור. העונה הרביעית הייתה אמורה לעלות לשידור בסתיו 2019, עם זאת, ITV אישרה רק בינואר 2020 כי הצילומים החלו לאחר מספר עיכובים. העונה הרביעית החלה את הקרנתה ב-22 בפברואר 2021.
בעיית הטנק הגרמני
באמידה, הבעיה של אמידת המקסימום של התפלגות אחידה בדידה ממדגם ללא החזרה ידועה באנגלית כבעיית הטנק הגרמני (German tank problem), בשל השימוש בה בהקשר של מלחמת העולם השנייה על מנת להעריך את מספר הטנקים הגרמניים. בעיה זו מדגימה את ההבדל בין הסקה שכיחותנית (Frequentist) לבין הסקה בייסיאנית.
הבעיה ההיסטורית
במהלך מלחמת העולם השנייה נעשו מאמצים ממושכים על ידי בעלות הברית כדי לקבוע את היקף הייצור הגרמני, וניסו לפתור זאת בשתי גישות: באמצעות איסוף מודיעין בצורה קונבנציונלית ובאמצעות אמידה סטטיסטית. במקרים רבים הניתוח הסטטיסטי עלה באיכותו על המודיעין הקונבנציונלי. במקרים מסוימים נעשה שימוש במודיעין קונבנציונלי בצירוף ניתוח סטטיסטי, כמו במקרה של הערכת ייצור טנקי הפנתר לפני הפלישה לנורמנדי.
הפיקוד של בעלות הברית סבר כי טנקי פנצר סימן 5 (פנתר) שנצפו באיטליה, שלהם מהירות גבוהה ותותחי 75 מ"מ/L70, הם טנקים כבדים נדירים במיוחד, ויהיו רק במספר קטן בצפון צרפת, באופן דומה לטנקי הטיגר I שנצפו בתוניסיה. צבא ארצות הברית היה משוכנע כי טנקי שרמן ימשיכו לתפקד היטב, כפי שתפקדו נגד טנקי פנצר סימן 3 ופנצר סימן 4 בצפון אפריקה ובסיציליה.
ניתוח גלגלי הטנקים הניב ההערכה של מספר סוגי הגלגלים שהיו בשימוש. בדיקות שנעשו יחד עם מומחים בריטיים לייצור גלגלים העריכו את מספר הגלגלים שניתן היה לייצר מסוגים אלו, וכך את מספר הטנקים המיוצרים מדי חודש. ניתוח של גלגלים משני טנקים (בכל אחד מהם 32 גלגלים) הוביל להערכה של 270 טנקים שיוצרו בפברואר 1944.
ממסמכים גרמניים שנתפסו לאחר המלחמה התברר כי מספר הטנקים שיוצרו בפברואר 1944 היה 276 טנקים. הניתוח הסטטיסטי התברר כמוצלח יותר מהערכות המודיעין הקונבנציונליות, ו"בעיית הטנק הגרמני" הפך לשם שגור לתיאור בעיות מסוג זה.
השימוש במספרים סידוריים ובניתוחים סטטיסטים לא היה מוגבל רק להערכת מספר הטנקים, ושימש את בעלות הברית גם להערכת הייצור הגרמני באופן כללי, ובפרט מספר המפעלים וחשיבותם, אורך שרשרת האספקה (הזמן מהייצור ועד הכנסה לשימוש), שינויים בייצור ושימוש במשאבים כדוגמת גומי.
נתוני הייצור והערכות
על פי הערכות המודיעין הקונבנציונלי של בעלות הברית, ייצרו הגרמנים בסביבות 1,400 טנקים מדי חודש בין יוני 1940 לספטמבר 1942. אבל תוך שימוש בניתוח הסטטיסטי שיוצג להלן, הוערך מספר הטנקים שיוצרו ב-246 מדי חודש בלבד. לאחר המלחמה, מסמכים עם פרטי הייצור שנתפסו ממשרדו של אלברט שפר הראו כי המספר האמיתי היה 245.
הערכות עבור מספר חודשים מוצגות להלן:
אנליזות דומות
ניתוחים סטטיסטיים דומים נעשו על פי מספרים סידוריים גם בהקשר לציוד צבאי אחר במלחמת העולם השנייה, ובפרט לטילי V-2. במהלך מלחמת העולם השנייה העריך הצבא הגרמני את היקף הייצור הצבאי הסובייטי, ובמהלך מלחמת קוריאה, נעשה ניתוח של מספרים סידוריים של ציוד סובייטי. גם ברית המועצות העריכה את ייצור הטנקים הגרמניים באופן דומה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-80 מספר אמריקאים קיבלו גישה לקווי הייצור של טנקי מרכבה. היקף הייצור סודי, אך לטנקים היו מספרים סידוריים, שאפשרו להעריך את היקף הייצור שלהם.
אמצעי הגנה
על מנת להגן מפני ניתוח המבוסס על מספרים סידוריים ניתן להימנע מציונם, או להעניק מספרי ייצור מוצפנים או כאלו שאינם קשורים למספרים המיוצרים בפועל.
אינטואיציה
אינטואיטיבית האומד הוא המקסימום במדגם ועוד ההפרש הממוצע בין התצפיות במדגם. המקסימום במדגם נבחר כאומד ראשוני מאחר שהוא אומד נראות מקסימלית, והוספת ההפרש מפצה על ההטיה מטה של המקסימום במדגם לעומת המקסימום באוכלוסייה כולה.
אם m הוא המקסימום במדגם, ו-k הוא מספר הדגימות, הנוסחה תהיה:
ניתן להמחיש זאת בכך שהדוגמאות נמצאות בהפרש קבוע ביניהן בתוך הטווח, ודוגמאות נוספות נמצאות ממש מעבר לטווח של 0 ו N+1. אם מתחילם בהפרש ראשוני של בין 0 למינימום במדגם הפרש הממוצע בין הדוגמאות הוא (m - k)/k; ההחסרה של -k נעשית משום שהדוגמאות עצמן אינן נספרות בהפרש בין הדוגמאות.
הרעיון שבבסיס תיאור זה מנוסחות בצורה פורמלית באמצעות אמידת רווח מקסימלי (maximum spacing estimation).
אומד חסר הטיה בעל שונות מינימלית
פיתוח של הנוסחה:
כאשר m הוא המספר הסידורי הגבוה ביותר שנצפה ו-k הוא מספר התצפיות. כאשר מרגע שנצפה מספר סידורי מסוים, הוא לא יצפה בשנית. לכך יש שונות:
כך שסטיית התקן היא בערך N/k, הגודל הממוצע (של האוכלוסייה) של ההפרש בין הדוגמאות; בהשוואה ל m/k לעיל.
מקרוסקואלודלפיס
המאובנים שהתגלו מלווייתן זה התגלו בתצורות צ'ילקטאי (Chilcatay Formation) שבאגן פיסקו בפרו. הממצאים תוארו ב-2018 ונכלל בהם מין יחיד - Macrosqualodelphis ukupachai.
בעיית הטנק הגרמני
גזירה
ההסתברות שהמקסימום במדגם הוא m ניתנת באמצעות ; כאשר הוא המקדם הבינומי. בהינתן גודל אוכלוסייה N וגודל מדגם k התוחלת של המקסימום במדגם היא:
מקרוסקואלודלפיס
לווייתן זה היה קרוב רחוק של הנהרתניים החיים בהודו והיה מהגדולים שבבני משפחתו והגיע לאורך של 3.5 מטרים. הוא היה בעל סנפיר גבי נמוך ועגלגל יחסית מבנה חרטום מוארך יחסית שהסתיים בקצה בצורת U ועם שיניים דקות וארוכות שהותאמו ללכידת דגים. מבנה הראש הבולבוסי שלו מרמז שבדומה לדולפינים המודרניים היה בעל יכולת אקולוקציה.
בעיית הטנק הגרמני
גזירה
מערך לא ידוע זה ניתן לבטא את N מתוחלת וגודל המדגם:
מליניאריות התוחלת מקבלים:
ולכן האומד הבלתי מוטה של N ניתן באמצעות החלפת התוחלת במדגם ומכאן:
על מנת להראות שזה אומד שונות מינימלית:
ניתוח בייסיאני
הגישה הבייסיאנית לבעיית הטנק הגרמני היא לבחון את ההסתברות של כך שמספר הטנקים של האויב N שווה ל־n, מספר הטנקים שנצפו K שווה ל־k והמספר הסידורי הגבוה ביותר שנצפה M הוא m. לשם הקיצור נשתמש ב־ לציון.
מכללים של הסתברות מותנת מקבלים:
הנוסחה היא ההסתברות המותנית שהמספר הסידורי הגבוה ביותר שנצפה הוא  כאשר ידוע שמספר הטנקים של האויב הוא  ו־ טנקים נצפו:
כאשר המקדם הבינומי הוא מספר הקבוצות של דוגמאות בגודל  מאוכלוסייה של.
הביטוי הוא ההסתברות שהמספר הסידורי המרבי הוא m כאשר k טנקים נצפו, אך לפני שנצפו המספרים הסידוריים. את ניתן לכתוב מחדש במונחים של יתר הנתונים באמצעות סכימה באמצעות האפשרויות השונות של :
הביטוי מתאר את ההסתברות לכך שמספר הטנקים הכולל הוא n כאשר k טנקים נצפו אך לפני צפייה במספרים הסידוריים. בהנחה שההתפלגות היא התפלגות אחידה (בדידה):
החסם העליון \Omega חייב להיות סופי כיוון שהפונקציה: תקבל  ואינה פונקציית הסתברות. לכן:
עבור k\geq 1 השכיח של ההתפלגות של מספר הטנקים של האויב הוא m.
עבור k\geq 2 ההסתברות שמספר הטנקים שווה ל־n היא:
וההסתברות שמספר הטנקים של האויב,, הוא גדול מ־, היא:
הכלה מאיסטנבול
הכלה מאיסטנבול (בטורקית: İstanbullu Gelin) היא סדרת דרמה טורקית ששודרה בשנים 2017–2019. מככבים בה אוזג'אן דניז ואסלי אנבר. את הסדרה הפיק ג'נגיז צ'אטאי וביימה זיינפ גונאי טאן.
בעיית הטנק הגרמני
ניתוח בייסיאני
עבור k\geq 3, מספר הטנקים N הוא בעל ערך תוחלת סופי:
הכלה מאיסטנבול
בישראל הסדרה שודרה בערוץ ויוה ושודרה גם בערוץ הייעודי של yes לכלה מאיסטנבול.
עלילה
סורייה היא מוזיקאית מוכשרת, שעושה את צעדיה הראשונים בעולם המוזיקה, ועובדת כזמרת ליווי. היא חיה בצניעות באיסטנבול עם דודתה, אך חייה משתנים כשהיא מתאהבת בפארוק בוראן, איש עסקים עשיר ונאה.
בעיית הטנק הגרמני
ניתוח בייסיאני
עבור k\geq 4, מספר הטנקים הוא בעל סטיית תקן סופית של:
הכלה מאיסטנבול
עלילה
משפחת בוראן היא אחת מהמשפחות הוותיקות, העשירות והמכובדות בטורקיה. ראש המשפחה היא אסמה, אמו של פארוק ושלושת אחיו. פארוק הוא בנה המועדף ויש לה תוכניות גדולות עבורו, כולל ארגון חתונה עם כלה שהיא בחרה עבורו. אבל פארוק מנהל חיים עצמאיים לגמרי ואינו מודע לתוכניותיה של אמו. הוא מתאהב נואשות בסורייה, מציע לה נישואין והיא מסכימה מיד.
בעיית הטנק הגרמני
ניתוח בייסיאני
נוסחאות אלו מפותחות להלן.
הכלה מאיסטנבול
עלילה
סורייה ופארוק המאושרים מגיעים לאחוזת משפחתו כדי להכריז על אירוסיהם. הודעתם מכה את אסמה בהלם, והיא מסרבת לקבל את הזרה שהביא פארוק אל ביתה. סורייה מקווה שאסמה תלמד להכיר אותה ולבסוף תקבל אותה ככלתה, אבל אסמה היא אישה קשה ועקשנית, שנחושה להשיג את רצונה. היא לא תהסס להשתמש באף תחבולה כדי להפריד בין בנה לאישה שהיא מחשיבה כלא ראויה לבנה ולמשפחתה.
בעיית הטנק הגרמני
נוסחת סכום
הזהות הבאה של המקדם הבינומי תשמש להלן לפישוט סדרות הקשורות לבעיית הטנק הגרמני:
הכלה מאיסטנבול
בישראל
הסדרה משודרת בטלוויזיה בישראל בערוץ ויוה ושודרה גם בערוץ הייעודי של yes לכלה מאיסטנבול, וזכתה להצלחה. התוכנית זכתה לפרודיה בעונה ה-16 של התוכנית "ארץ נהדרת" בשם "השתול מאיסטנבול". בנוסף, ב-6 באפריל 2019 הגיעו כוכבי הסדרה להופעה בהיכל מנורה מבטחים. השחקן הטורקי בירקאי הארדל המגלם את האח הצעיר במשפחה, הגיע לישראל בפברואר 2019 והופיע בפרסומת לרשת קסטרו לצד רותם סלע, ואף הגיע לחגיגת חג האהבה הבינלאומי בבית "האח הגדול". באותה שנה יצא לראשונה בתרגום לעברית הספר שעליו מבוססת הסדרה, מאת ד"ר גולסרן בודאיג'אולו.
בעיית הטנק הגרמני
נוסחת סכום
סכום זה אנלוגי במידת מה לאינטגרל הבאה:
נוסחאות אלו תקפות עבור k > 1.
טנק יחיד
תצפית בטנק יחיד באקראי מתוך אוכלוסייה של n טנקים, ולו מספר סידורי m בהסתברות של \frac{1}{n} עבור m \leq n ובהסתברות של אפס עבור m > n. . באמצעות שימוש בסוגריי אייברסון ניתן לכתוב זאת:
זו פונקציית הסתברות מותנית של.
כאשר מתייחסים לכך כפונקציה n עבור מספר קבוע m זו פונקציית נראות:
האומד נראות מקסימלית למספר הטנקים הכולל הוא N_0 = m.
הנראות הכוללת היא אין סוף כזנב של הסדרה ההרמונית:
אבל, כאשר H_n הוא מספר הרמוני:
התוחלת של היא:
שני טנקים
אם נצפים שני טנקים, אז ההסתברות שזה עם המספר הסידורי הגדול יותר שווה ל־m, היא
כאשר מתייחסים לכך כפונקציה של n עבור m קבוע זו פונקציית נראות:
הנראות הכוללת היא:
ופונקציית ההסתברות של מספר הטנקים הכולל N כתלות בתצפית במספר הסידורי הגדול m ובצפייה בשני טנקים היא:
החציון מקיים:
ולכן:. מכאן שערך החציון הוא:
אך התוחלת של N היא אינסופית:
טנקים רבים
ההסתברות המותנית שהערך הגדול מבין k תצפיות של מספרים סידוריים {1,...,n}, שווה ל־m, היא:
פונקציית הנראות של n היא:
הנראות הכוללת היא סופית עבור k \geq 2:
פונקציית ההסתברות של מספר הטנקים הכולל N כתלות בתצפית עם הערך הגדול ביותר m מ-k תצפיות היא:
התפלגות הזנב (המשלים לפונקציית הצטברות) עבור N > x:
פונקציית ההצטברות עבור N \leq x:
דוגמה
נניח כי קצין מודיעין צפה בארבעה טנקים בעלי מספרים סידוריים 2, 6, 7 ו-14. נסמן את מספר הטנקים בהם צפה ב-k=4 ואת המספר הסידורי המרבי שנצפה ב-m=14. מספר הטנקים של האויב, שאותו נסמן ב-N, אינו ידוע ואותו רוצים להעריך על פי תצפיות אלו.
הערכה למספר הטנקים של האויב על פי הגישה השכיחותית:
לעומת זאת הערכה בייסיאנית של מספר הטנקים:
שחוטי חוץ
עם זאת, בתקופות מסוימות עד לבניין בית המקדש, הותר להקריב קרבנות בבמות בכל מקום. גם לאחר בניין הבית, איסור זה הוא רק ליהודים, אך לגוי מותר להקריב קרבן לה' בכל מקום.
מקור האיסור
מקור האיסור הוא בפרשת אחרי מות:
במות
במות הם מקומות שנועדו להקרבה לה' שלא במקום המשכן או המקדש. החל מהקמת המשכן, הקרבה בבמות נאסרה וחייבים עליה כרת משום שחוטי חוץ. עם זאת, במשך תקופות מסוימות בהן המשכן לא היה קבוע וטרם נבנה המקדש (כאשר המשכן היה בגלגל, בנוב ובגבעון), הותרה ההקרבה בבמות, ולא נהג אז איסור שחוטי חוץ.
דיני האיסור
בתורה מופיעים שני איסורים. האחד, לשחוט קרבנות בחוץ, והאחר, להקטיר אותם בחוץ. העובר על כל אחד מאיסורים אלה במזיד חייב כרת, ואם עבר בשוגג חייב להביא קרבן חטאת. חז"ל לומדים מריבוי הפסוקים שיש גם איסור על זריקת הדם בחוץ, אולם ישנה מחלוקת האם הזריקה נספחת לשחיטה או להקטרה.
1931 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1931.
מחלת הנטינגטון
מחלת הנטינגטון היא מחלה ניוונית, תורשתית ופרוגרסיבית, הנגרמת ממות תאים במוח. החולים לוקים גם בדמנציה עם אובדן זיכרון. שיעור היארעות המחלה משתנה בין אזורים שונים; במערב – 5–8 לשנה לכל 100,000 אנשים.
המחלה תוארה לראשונה בשנת 1872 על ידי רופא מניו יורק בשם ג'ורג' הנטינגטון, ומתבטאת בראש ובראשונה בליקוי תנועתי בשם כוריאה; כלומר, תנועות לא רצוניות המזכירות מחול. לכן, שמה המלא של המחלה בעברית הוא מחולית ע"ש הנטינגטון, אם כי היא נפוצה יותר בשם "מחלת הנטינגטון" או "תסמונת הנטינגטון".
גנטיקה
המחלה מועברת בתורשה דומיננטית עם חדירות חלקית, כלומר מספיק אלל (Allele) אחד של הגן הפגום על מנת שהמחלה תתבטא באדם הנושא את הגן הפגום. חדירות חלקית משמעה שלא כל אדם הנושא את הגנוטיפ הגורם למחלה יבטא אותה. הגן הפגום נמצא על כרומוזום 4, ומקודד חלבון בשם הנטינגטין. זהו חלבון במשקל 350 קילודלטון הפעיל בציטופלסמת נוירונים במוח. הפגם גורם הצטברות של החלבון, הצטברות זו מובילה למות התא. הפגם הגנטי הוא הכפלה של שלושה נוקלאוטידים (CAG) וחזרתם פעם אחר פעם באזור המקודד לחלבון של הגן. צירוף הנוקלאוטידים הזה מקודד את חומצת האמינו גלוטמין. 9-35 חזרות של הרצף מוגדרות כמצב נורמלי. 36-39 חזרות יגרמו למצב של ביטוי מחלה חלקי (רק חלק מהתסמינים יופיעו), 40-60 חזרות יגרמו להופעה הרגילה של המחלה (בגיל מבוגר), ו-60–121 חזרות יגרמו להופעת המחלה בילדות, בצורתה הקשה ביותר. כדרכן של מחלות הנגרמות מחזרה טרי-נוקלאוטידית, מחלת הנטינגטון מראה תופעה של ציפייה (Anticipation), כלומר החמרה של המחלה עם התקדמות הדורות בעקבות התווספות של עוד ועוד חזרות. החמרה זו מתרחשת רק כאשר המחלה מורשת מהאב.
פתופיזיולוגיה ואבחנה
רצף החלבון הראשוני, המקודד על ידי הגן, מכיל בתוכו את חומצת האמינו גלוטמין מספר רב של פעמים, כתוצאה מהפגם הגנטי. רצף זה של חומצות האמינו גורם להפרעה בהתקפלותו התקינה של החלבון לצורתו הנכונה, ולכן הוא יורד בחיתוך פרוטאוליטי כחלק מהכנת החלבון לצורתו הסופית. ככל הנראה הגורם למחלה הוא הצטברותם של שיירים אלה של רצפי הגלוטמין במוח באגרגטים, אך המנגנון המדויק של הרס התאים במחלה אינו ברור. כיום יש ראיות לכיוון של נזק פיזי ישיר של החלבון לממברנת התא.
מחלת הנטיגנטון היא מחלה של גרעיני הבסיס במוח. במוח החולה ניתן לראות התנוונות (אטרופיה) של הגרעין הזנבי (Caudate) בעיקר אך גם של גרעין הפוטמן (Putamen, התרמיל) ושל קליפת המוח (קורטקס). בבדיקה ביוכימית ניתן לראות ירידה משמעותית של מוליכים עצביים רבים, בעיקר אצטיל-כולין ו-GABA. מצב זה גורם ליתר פעילות של דופמין בגרעיני הבסיס ובעקבות כך יתר גירוי של הקורטקס התנועתי על ידי התלמוס. במובן זה מחלת הנטינגטון היא הפכה של מחלת פרקינסון, הנגרמת מניוון תאים מפרישי דופמין ויתר פעילות של אצטיל-כולין ובעקבות כך GABA.
האבחנה אם כך, נעשית בשתי דרכים:
תסמינים
ברוב החולים סימני המחלה הראשונים מופיעים בעשור השלישי או הרביעי לחיים. רוב החולים מכירים את סימני המחלה מהחיים בצל הורה או קרובי משפחה אחרים אשר לקו במחלה. בשל התורשה הדומיננטית ילדי החולים עלולים להיות נשאי הגן ונמצאים בסיכון לפתח את המחלה. הכרת המחלה: סימניה, התקדמותה הבלתי נמנעת והפוטנציאל התורשתי שלה מהווים מעמסה נפשית כבדה על החולה ובני משפחתו.
תסמינים תנועתיים: התסמין המוכר והבולט הוא תנועות לא רצוניות הנקראות כוראה (ריקוד ביוונית). התנועות הלא רצוניות בגפיים, בצוואר ובפנים, מפריעות בתפקודים היום יומיים הפשוטים ביותר. בשלבים המתקדמים של המחלה הכוראה נעלמת והחולים הופכים סיעודיים, מרותקים למיטה עם נוקשות שרירים ועיוותים של המפרקים. בנוסף יכולים להופיע הפרעה בשיווי משקל, עווית שרירים (דיסטוניה), קפיצות לא רצוניות בגפיים (מיוקלונוס) וטיקים.
תסמינים פסיכיאטרים: מקום חשוב יש להפרעות ההתנהגות. לעיתים זהו הביטוי הראשון למחלה כאשר הפרעות ההתנהגות ומצב הרוח המתוארים הם: חרדה, חוסר מנוחה, אפתיה, הסתגרות או הימנעות מקשרים חברתיים, התנהגות חסרת מעצורים והתקפי זעם עד עוינות כלפי הסביבה הקרובה. נטייה לדיכאון מחשבות שווא, חשדנות, הזיות והפרעות בהתנהגות המינית גם כן מתוארות במקרים רבים. שינוי באישיות והתנהגות א-סוציאלית עם העדר ציות לחוק, וכן נטייה להתמכרויות לאלכוהול או סמים נמצאה שכיחה יותר בקרב חולי הנטינגטון ולעיתים מהווים סימן ראשון להתפתחות המחלה. במקרים נדירים הביטוי הראשון למחלה הוא פסיכוזה סוערת ואשפוז החולה בבית חולים פסיכיאטרי.
תסמינים קוגניטיביים: שינויים קוגניטיביים כמו אובדן זיכרון לטווח קצר, שיפוט לקוי, ירידה ביכולת הריכוז וקושי ברכישת מידע חדש ניתן לאבחן בעזרת מבחנים נוירופסיכולוגיים. ההפרעה הקוגניטיבית פוגעת בתחילה ביכולת החולה לעבוד, ובהמשך פוגעת ביכולתו לדאוג לצרכיו הבסיסיים, עם התקדמות המחלה זו הסיבה העיקרית לאשפוז החולה במוסד סיעודי.
השינויים באישיות, בעיות בהתנהגות והשינויים הקוגניטיביים גורמים לרבים מהחולים קשיים בעבודה ובחיי הזוגיות. על רקע השינויים בהתנהגות והירידה התפקודית חלק מהחולים מתגרשים בשלבי המחלה השונים או מפוטרים מעבודתם בשלבי מחלה מוקדמים.
טיפול
עד היום לא ניתן לעצור את התקדמות המחלה, והיא טופלה בכל תסמין בנפרד, טיפול שרק שיפר את תסמיני המחלה במידת מה.
בבעיות התנועה ניתן לטפל עם תרופות המשמשות בדרך-כלל לטיפול בסכיזופרניה, תרופות אלה חוסמות את הקולטנים לדופמין (שכזכור, פועל ביתר) וכך מקלות על החולה. אך, לתרופות אלה תופעות לוואי קשות מאוד ומגוונות מאוד, הכוללת בעיות תנועה מסוגים שונים (אחרות מאלה הנצפות בהנטינגטון), בעיות בהפרשת הורמונים ומגוון רחב נוסף. דוגמה לתרופה שכזו היא הלופרידול.
הדיכאון עמיד יחסית לטיפולים תרופתיים ומגיב לעיתים לטיפול בהלם חשמלי.
טיפול שיקומי יכול לעזור בתעסוקה, בעיות דיבור, קשיון שרירים ובעיות היציבה.
אתיקה - סוג שאלות
הצירוף הייחודי שמחלה זו מאופיינת בו, כלומר תורשה דומיננטית עם חדירות חלקית, יחד עם הופעה ראשונה של תסמינים בגיל מאוחר, יוצר מגוון של בעיות ביואתיות שהרופא והחולה נאלצים להתמודד איתם:
15 בינואר
15 בינואר הוא היום ה-15 בשנה בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 350 ימים (351 בשנה בשנה מעוברת).
ארומטאז
ארומטאז (באנגלית: Aromatase), אנזים ממשפחת הציטוכרומים. תפקידו ארומטיזציה של אנדרוגנים (לדוגמה טסטוסטרון). זהו גורם מפתח בקביעת המגדר ובהתפתחות המינית.
כאשר טסטוסטרון עובר ארומטיזציה הוא הופך לאסטרדיול, הורמון מין הקיים בעיקר בנשים.
אטיולוגיה הקשורה להפחתת הפעילות:
במחנה
במחנה היה השבועון של צה"ל, שהופץ לחיילי וקציני צה"ל בשירות חובה ובשירות קבע. במחנה שימש כעיתון הרשמי של צה"ל ונחשב לשבועון הוותיק בישראל. בדצמבר 2016 נסגרה מערכת העיתון המוכרת, והעיתון החל להיות מופץ לראשונה כירחון דיגיטלי תחת מדור "במחנה" בדוברות אכ"א. בדצמבר 2019 הוחלט על סגירתו ואיחודו עם אתר צה"ל. בינואר 2020, יצא גיליון פרידה מודפס אחרון.
היסטוריה
העיתון יצא לאור לראשונה בדצמבר 1934 כשבועון מחתרתי של סניף "ההגנה" בתל אביב. עורכו עד 1947 היה אפרים תלמי, וכתבו בו גם נתן אלתרמן, לאה גולדברג, שרגא רובינשטיין וגרשון חנוך. בסוף 1947 הפך במחנה לביטאון הארצי של "ההגנה", ובפברואר 1948 החל להופיע מודפס (ולא משוכפל כפי שהיה עד אז) ומשה שמיר התמנה לעורכו. בספטמבר של אותה שנה הפך להיות "עיתון חיילי צה"ל".
היקף תפוצתו הגיע לעשרות אלפי עותקים, שנשלחו בחינם אל יחידות צה"ל השונות ואל מנויים מן המגזר הצבאי והפרטי אשר לרובם הייתה זיקה מסוימת לצה"ל (אנשי מילואים, גמלאים, נכי צה"ל וכדומה) תמורת דמי מנוי.
בין השנים 2000–2005 היה העיתון מורכב משני חלקים: חלק חדשותי ובו ידיעות אקטואליות הנוגעות למערכת הביטחון וליחידות צה"ל השונות, וכן מגזין, מוסף הכולל כתבות צבע ארוכות, ראיונות, תצלומים ומדורים קבועים. את רעיון הפיצול יזם עורך העיתון, רמי קידר. מינואר 2006 מופיע במחנה בחוברת אחת המונה 68 עמודים וכוללת עמודי חדשות, כתבות ומדורים. בין כותבי המדורים הקבועים בעיתון נמנים גד שמרון, הכותב בנושא צבאות זרים, האלוף יאיר נוה, אשר כותב בנושא פרשת השבוע, וד"ר אבשלום קור, הכותב בנושא לשון עברית. נושא עצמאות התכנים של העיתון עולה לדיון פעמים רבות. במאי 2001 החליט קצין החינוך הראשי, אלעזר שטרן, על סגירת העיתון, עקב "כתבות לא הולמות", בדגש על עמוד שער שהוקדש לכתבה על אל"ם הומוסקסואל. בסופו של דבר הוצאת העיתון הושבתה למשך שבוע בלבד.
בשנת 2004, לראשונה בתולדות העיתון, מונה למפקדו מי ששירת בעבר כחייל בעיתון, רני רביב. בספטמבר 2005 הודחו שלושה מחיילי העיתון בשל "מוטיבציית יתר" לאחר שסיקרו פינוי בית עלמין במסגרת תוכנית ההתנתקות, ובינואר 2006 הודיע ראש אכ"א שתוכני העיתון יעברו ביקורת של דובר צה"ל. בסוף 2007 הודיע דובר צה"ל, תא"ל אבי בניהו, כי הוא מפסיק את הפיקוח על תוכני העיתון.
בפברואר 2012, בעקבות כתבה בגיליון פורים שסיקרה תופעה של חיילים המתלבשים כמלכות דראג, הוחלט להגביר את הפיקוח על עיתון במחנה וכי קצין החינוך הראשי יסקור את העיתון לפני שהוא מודפס ומופץ.
מ-2008 עד 2013 מפקדו ועורכו הראשי של במחנה היה רס"ן יוני שנפלד. בתפקידו הקודם, שימש שנפלד ככתב הצבאי של "גלי צה"ל". החל מדצמבר 2013 מילא את תפקיד העורך רס"ן צחי בירן בתפקידו הקודם שימש בירן מפקד אתר צה"ל בחטיבת דובר צה"ל. ב"במחנה" שירתו כ-50 חיילים, מתוכם כ-20 כתבים, אשר עברו בהצלחה את קורס הכתבים של העיתון, מספר עורכים שהתקדמו מתפקידי כתבות, מספר צלמים, גרפיקאים ואנשי מנהלה.
אחד המדורים הפופולריים של העיתון במחנה היה "תחרות כזבים", ועל המשתתפים הקבועים נמנו: ראובן מרגלית, אברהם בן-עזרא, ראובן גרינברג, יעקב אלמוס, אלי אייל, ראובן פייביש, אמיר אורן, פנינה שרפסקי, איתן צור, נילי ריבק ואחרים. לימים, ראה אור הספר "תן חיוך" שבו אוסף בדיחות מהמדור תחרות כזבים, בעריכת זאב ענר ובהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
השינוי הארגוני והעברת העיתון לדיגיטל
בשנת 2016, 82 שנה לאחר שיצא העיתון בפעם הראשונה, הוחלט באגף כוח האדם בצה"ל לצמצם את היקף הדפוס. מתוך כך, הוחלט לסגור את השבועון, ולהעביר את הזכויות על שמו לאחריות דוברות אגף כוח האדם. גיליונו האחרון של השבועון במתכונתו ההיסטורית התפרסם ב-20 בדצמבר באותה שנה. הירחון הראשון במתכונתו הנוכחית יצא לראשונה בחודש ינואר 2017.
עם השלמת המעבר, השינוי המרכזי היה תחילת פרסום העיתון כמגזין "דיגיטלי" אשר מתפרסם באתר צה"ל ונגיש לציבור בפלטפורמות אינטרנטיות המאפשר צפייה בכל זמן ובכל מקום. נושאי הירחון בשנה הראשונה נקבעו מבעוד מועד. כך למשל, בחודש הראשון הירחון עסק בנושא לוחמה, ובהמשך בנושאים נוספים: אוכלוסיות ייחודיות, נשים, טכנולוגיה, משרתי קבע, מתגייסים ועוד.
מדור "במחנה" מורכב מ-10 חיילים אשר ממלאים תפקידי עריכה, הפקה, כתיבה וניו מדיה, עליהם מפקד קצין בדרגת סרן, שירותי הגרפיקה ניתנים על ידי מעצבת אזרחית. בעת הקמת היחידה באגף כוח האדם, הוחלט שאנשי התוכן אשר יפעילו את העיתון יהיו יוצאי קורס הדוברים של דובר צה"ל ויעברו הכשרה מיוחדת לעיתונאים צבאיים בתום קורס הדוברים.
מתוך כלל השינויים, הוחלט להפסיק את חוזה השכירות בבית מעיא בתל אביב, שם ישבה מערכת "במחנה" במשך עשרות שנים. במתכונתו האינטרנטית פעל הביטאון בחדר המערכת בבניין המטכ"ל בבסיס הקריה בתל אביב.
בדצמבר 2019 הוחלט על סגירתו ואיחודו עם אתר צה"ל.
מערך במחנה
במחנה היה יחידה צבאית לכל דבר, חלק מחיל החינוך והנוער. מערכת עיתון במחנה ממוקמה בבית מעיא בתל אביב.