cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נס ציונה
אחרי התקופה העות'מאנית
בזמן השלטון העות'מאני סבל היישוב קשות אך לאחר כיבושו על ידי צבא בריטניה וברוב תקופת המנדט הבריטי חי היישוב בשקט וללא הפרעות. בשנת 1921 הותקנו משאבה ומערכת צינורות, שהזרימו מים מן הבאר לבריכה שבראש הגבעה ומשם למושבה. היישוב היהודי משך אליו גם פועלים חקלאיים ערבים, שמצאו שוק לתוצרתם אצל המתיישבים היהודיים ואשר לחלקם סיפקה נס ציונה עבודה. בצמוד למושבה הוקם בשנת 1926 הכפר הערבי ואדי חנין ששרר בינו ובין נס ציונה שקט יחסי. היישוב היהודי השתרע ממערב לכביש הראשי (ראשון לציון - רחובות) והיישוב הערבי ממזרח לכביש. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקם, על קרקע שהייתה שייכת למיכאל הלפרין, שנקראה גבעת מיכאל, מרכז ששימש להכשרת גרעיני התיישבות לפני עלייתם ליישוב קבע.
במלחמת העצמאות ננטש היישוב ואדי חנין על ידי תושביו הערבים, לאחר פיצוץ מפקדת חסן סלאמה ברמלה הסמוכה ב-5 באפריל 1948. במקום בקתות הכפר הערבי נבנו שכונות היישוב נס ציונה. בין היתר הוקמו בנייני קומות וטורי חנויות שמהם התפתח המרכז המסחרי של נס-ציונה.
בעת הכרזת המדינה היו בנס ציונה כ-2,000 תושבים. שנה לאחר מכן התגוררו במקום כ-6,000 איש, שהתיישבו בבתי הערבים, בשכונת צריפים של עמידר ושכונות בלוקונים וצריפונים. בספטמבר 1949 הוקמה בנס ציונה מועצה מקומית.
במהלך שנות ה-50 קלט היישוב עולים מצפון אפריקה ואירופה. במקום הוקמה גם מעברה לעולים ממדינות שונות ובעיקר מעיראק.
המאה ה-21
באפריל 2019 אושרה תוכנית המתאר העירונית, על פיה יוקמו 29,000 יחידות דיור, 89 אלף מ"ר עבור שטחי מסחר ואף כ-145 דונם עבור מבני ציבור עתידיים בעיר. כמו כן מתוכנן להיבנות מסוף תחבורה ציבורית בצפון העיר וחידוש אזור התעשייה. בד בבד עם שימור אתרי הטבע הנמצאים ברחבי העיר וסביבה.
ספורט
לנס ציונה קבוצת כדוריד בליגה הבכירה בענף, א.כ. נס ציונה, שאף השתייכה בעבר למועדון ארבע הגדולות של הליגה. לאגודת א.כ. נס ציונה מחלקת נוער ענפה הכוללת קבוצות נוער רבות, קבוצת נערות ובית ספר לכדוריד. מגרשה הביתי הוא היכל הספורט ע"ש צימרמן.
סקציה נס ציונה היא קבוצת הכדורגל העירונית אשר משחקת בליגת העל. הקבוצה הוקמה בשנת 1955 כאיחוד של ארבע קבוצות – הפועל נס ציונה, מכבי נס ציונה, בית"ר נס ציונה ו"כוכב הדרום". קבוצת כדורגל נוספת בעיר היא הפועל טירת שלום שמשחקת בליגה ג'. היא ממוקמת בשכונת טירת שלום שהייתה במקור מאוכלסת על ידי יוצאי תימן. בעבר הייתה קיימת גם קבוצת מכבי בן צבי ששיחקה שנים רבות בליגות הנמוכות והתפרקה בשנת 2004. אצטדיון הכדורגל של העיר, אצטדיון עירוני נס ציונה (המכונה גם "אצטדיון הפרדס"), נמצא ליד טירת שלום.
קבוצת הכדורסל של העיר היא עירוני נס ציונה אשר משחקת בליגת העל. מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אולם הספורט לב המושבה המכיל כ-1,200 מקומות ישיבה.
קבוצת ההוקי של העיר היא נס ציונה דרגונז, המשחקת בליגת העל והיא מצליחה מאוד. קבוצת הנוער שלה זכתה באליפות המדינה בעונת 2016/2017.
בעיר פועל בי"ס לשחמט במסגרת "קריית התרבות", שהוציא מבין שורותיו שחקנים מצטיינים בליגות הנוער והילדים.
ענף הטניס שולחן מפותח מאוד, ובעיר מתקיימת מאז שנת 2004 ברציפות אליפות ארצית שנתית הנקראת על-שמו של מאיר הרמן, שהיה ראש המועצה המקומית.
בתי ספר
עד שנת 1961 היו בנס ציונה רק בתי ספר יסודיים. תלמידים שביקשו להמשיך את לימודיהם בבית ספר תיכון נסעו לרחובות או לראשון לציון הסמוכות. לקראת שנת הלימודים תשכ"ב הוקם בעיר בית ספר תיכון קריית החינוך בן-גוריון בסיוע משרד החינוך.
בעיר 22 בתי ספר:
גנים ופארקים
בנס ציונה יש כ-70 גנים ציבוריים ופארקים, ביניהם: מסלול רכיבת אופניים אתגרי בחורשת המושבה המשתרעת של שטח של כ-90 דונם במזרח העיר - שטח פארק האופניים הוא כשני דונמים והוא כולל 300 מטרים של אלמנטים לרכיבה במסלול טבעתי. עם סלילתו, כביש 423 חתך את הגישה הרגלית לפארק האופניים והגישה כיום אפשרית רק במכוניות או אופניים.
תחבורה
בעיר עובר כביש 412, המשמש גם כציר התחבורה המרכזי שלה. ממזרח קיים כביש 423, "עוקף נס ציונה", ומצפון כביש 431 שאליו ניתן לעלות דרך מחלף ראשונים.
תחבורה ציבורית
את נס ציונה משרתים מספר קווי אוטובוס בין עירוניים העוברים ברחוב ויצמן במספר תחנות. בנוסף, שלוש תחנות רכבת משרתות את תושבי העיר, מצפון תחנת ראשון לציון "הראשונים" הממוקמת שני קילומטר צפונית למרכז העיר. מדרום, תחנת הרכבת ברחובות הממוקמת 2.5 קילומטר דרומית למרכז העיר וממזרח תחנת הרכבת בבאר יעקב הממוקמת 3.5 קילומטר מזרחית למרכז העיר.
בתוך העיר עוברים קו 1, 4 ו-13. בשנת 2019 הצטרפה נס ציונה לפרויקט מהיר לעיר ולאחר סדרת מפגשים עם התושבים נקבעה מפת תחבורה ציבורית עירונית חדשה בתוך נס ציונה. בספטמבר 2022 אישר משרד התחבורה את התכנית, אך היא טרם מומשה.
בנוסף, מתוכנן לעבור בעיר הקו הכחול, מערכת אוטובוסים מהירה בעלת נתיבי העדפה ייעודיים לאורך רחוב ויצמן, במסגרתו ייסגר חלק מהרחוב לתנועת כלי רכב פרטיים.
מבנה העיר
הרחוב הראשי בעיר הוא רחוב ויצמן, המהווה חלק מכביש 412 ובו נמצאים הקניותר והתחנה המרכזית של העיר. מקביל לו ומערבה ממנו נמצא רחוב תל אביב ובו מבנים עתיקים מתחילת ההתיישבות. רחוב תל אביב נקרא על שם ספרו של הרצל אלטנוילנד מספר שנים לפני שאחוזת בית שינתה את שמה לתל אביב.
שכונות
שכונותיה של נס ציונה כוללות יישובים לשעבר שצורפו לעיר:
סמל העיר
סמלה המקורי של העיר עוצב בראשית שנות ה-50 על ידי מועצת העיר השנייה בראשותו של אליהו מירון:
בשנת 2014 הציגה העירייה סמליל אשר משמר בפינתו הימנית-העליונה את סמל העיר המקורי. הסמליל נועד להדגיש ערכים עליהם מושתתת העיר נס ציונה: קהילה ומשפחה, שמירה על איכות סביבה והיותה מרכז לקידום טכנולוגיה וחדשנות (בדגש על היי-טק). הסמליל עוצב על ידי חני עבודי, על בסיס סמל חגיגות 130 שנה להיווסדותה של העיר ולהדגיש את עברה ועתידה של העיר.
בשנת 2020 החליטה מועצת העיר לחזור לסמל המקורי מלפני 2014.
ערים תאומות
לנס ציונה ישנן מספר ערים תאומות ברחבי העולם:
הווארד וולטר פלורי
הווארד וולטר פלורי (באנגלית: Howard Walter Florey; 24 בספטמבר 1898 – 21 בפברואר 1968) היה מדען חוקר אוסטרלי בתחומי פיזיולוגיה, פתולוגיה וחקר חומרים אנטי בקטריאליים. בשנת 1945 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על עבודתו בפיתוח הפניצילין ביחד עם אלכסנדר פלמינג וארנסט צ'יין.
ביוגרפיה
פלורי נולד באדלייד שבאוסטרליה, לג'וזף וברטה מארי פלורי. למד בבית הספר הקולגיאלי של סנט. פטר ולאחר מכן באוניברסיטת אדלייד, שאותה סיים כ M.B. וכ S.B.; בשנת 1921 זכה למלגת רודז ללימודים באוניברסיטת אוקספורד וסיים בה לימודים לתוארי B.A., B.Sc. ו M.A., בבית הספר לפיזיולוגיה הכיר את צ'ארלס שרינגטון, שהפך מדריך רב השפעה בעבורו, וחבר קרוב. בשנת 1924 עבר פלורי ללמוד באוניברסיטת קיימברידג' (Ph.D., M.A.), לאחר מכן נסע ל-10 חודשים לארצות הברית, וחזר לעבוד בלונדון.
מתוך הכרה בצורך במומחיות ביוכימית על מנת לטהר את האנזימים, פלורי גייס את ארנסט צ'יין לצוות המחקר שלו. בשנים 1938–1939 פלורי וצ'יין יזמו חקירה שיטתית של המאפיינים הביולוגיים והביוכימיים של חומרים אנטי בקטריאליים, ובסופו של דבר החליטו לחקור את הפניצילין, שהתגלה על ידי אלכסנדר פלמינג בשנת 1928.
על תרומתו לפיתוח הפניצילין לתרופה קיימת, זכה פלורי לפרסים רבים. בשנת 1944 קיבל תואר אבירות, בשנת 1945 זכה ביחד עם פלמינג וצ'יין בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה. כמו כן זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי ב-1946.
פיתוח הפניצילין
הפניצילין הוא התרופה האנטיביוטית הראשונה. הפניצילין פועל על דופן התא של החיידק, הוא מתקשר לאנזימים היוצרים את דפנות התאים, ומעכב את גידולו ואת ההתרבות של החיידק בדרך החלוקה. יתר על כן, הוא מעורר לפעולה אנזימים אחרים, שמפוררים את דופן התא. משום כך, הוא יעיל רק נגד אותם חיידקים שיש להם דפנות תא.
הוא התגלה על ידי פלמינג 1928 כתוצאה מתצפיות על תבנית שהתפתחה בכמה צלחות פטרי, אך הוא לא הצליח לבודד את החומר הפעיל, ולכן הנושא ננטש. בשנת 1939, פלורי וצ'יין עמדו בראש צוות של מדענים בריטיים, אשר הצליחו לבודד את התרופה, אך לא לייצר ממנה כמות מספיקה. לאחר שהצליחו לשכנע את הממשל הבריטית בחשיבותה של התרופה להציל חיי אנוש, והממשלה העבירה משאבים לטובת פיתוח התרופה, הם הצליחו לפתח תרופה בכמויות מספיקות, והצילו חיי אדם רבים ממלחמת העולם השנייה ואילך.
דינזו אברהם
דינזו אברהם היה יהודי-אתיופי בן המאה ה-17 אשר כיהן כאזג' (ראש) על חלק מביתא ישראל מטעם הקיסר סוסניוס.
פועלו
ב-1617 הוציא הקיסר סוסניוס צווים המורים למחוק את זכר היהדות מהאימפריה. הצו כלל פקודה המורה להשמיד את היהודים מממלכת סמין שלחמו בכוחות האימפריה האתיופית וכן צו ליהודים שכבר היו תחת השלטון האתיופי אשר דרש מהם התנצרות המונית ועבודה בשבת.
אברהם, שהנהיג קבוצה מקרב ביתא ישראל שחבריה עבדו במתחם המלכותי בגונדר, פנה אל הקיסר בבקשה לתת ליהודים חופש פולחן. בקשתו של אברהם מופיעה בכרוניקה אנונימית שנכתבה בימי הקיסר מנליק השני (1889-1913):
לפי מסורת ביתא ישראל מנע אברהם את השמדת היהודים ולכן נתפס כגיבור שהציל את עמו מכיליון בדומה למרדכי היהודי. מקורות נוצריים מאותה התקופה אינם מאשרים את הפסקת הלחימה ביהודים, לכן מניחים כי אברהם הצליח לשכנע את הקיסר לבטל רק את הצווים שהורו על התנצרות היהודים שנותרו נתינים נאמנים לקיסר.
שמו
מקור השם דינזו אינו ידוע ויש הטוענים כי מדובר בכינוי. המילה הקרובה ביותר לדינזו באמהרית היא "דנזה" או "דנז" שפירושה חסר תחושה, קהה, טיפש, משותק וקפוא. יש שטענו שהכינוי "דינזו"/"דינזאז" הוא נוצרי ושמו המקורי הוא טזאזו. חלקם הציעו כי כינויו הוא שיבוש של שם זה. לפי סברה אחרת כינויו נובע מהשם "מגזגז" שמשמעו בעברית "דמדומי שקיעה" או "כמעט חשכה", הכינוי למלחמת סוסניוס בביתא ישראל. טענה נוספת היא שהכינוי מגיע מהמונח "דג' טנאט" שמשמעותו להמתין בסבלנות בשער ומכוון לכך שאברהם חיכה בשער המלך עד שיענה.
פורנון אניטה
קריירת מועדונים
אניטה, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל וילמסטאד המקומית. בגיל 8, היגר עם משפחתו להולנד והצטרף לקבוצת הילדים מארסן. בגיל 10, הצטרף לאקדמיה לכדורגל של אייאקס.
ב-19 במרץ 2006, אניטה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 3-2 לחרונינגן. בעונה שלאחר מכן הוסיף משחק נוסף לסך הכל של ארדיוויזי, והביא אותו לשתי הופעות. ב-14 בפברואר 2007, אניטה ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בהפסד 3-0 לורדר ברמן במסגרת גביע אופ"א. בעונת, אניטה הצליח להתברג בהרכב הפותח של אייאקס כמגן השמאלי של הקבוצה. בדצמבר פרנק דה בור מונה למאמנה של אייאקס, ואניטה עבר לשחק כקשר אחורי. באפריל , אניטה חתם על חוזה חדש במועדון עד לאפריל.
ב-16 באוגוסט 2012, אניטה חתם לחמש שנים בניוקאסל יונייטד תמורת 6.2 מיליון פאונד. ב-18 באוגוסט 2012, אניטה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 לטוטנהאם הוטספר. ב-8 בנובמבר, אניטה כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד קלאב ברוז'. ב-1 במרץ 2014, אניטה הבקיע את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג בניצחון 1-4 נגד הול סיטי.
ב-6 ביולי 2017, אניטה חתם לשלוש שנים בלידס יונייטד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-6 באוגוסט, אניטה ערך את הופעת הבכורה שלו בלידס בניצחון 2-3 נגד בולטון ונדררס. ב-31 באוגוסט 2018, הושאל לוילם II עד לסיום העונה, יממה לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד פ.ס.וו. איינדהובן. ב-2 בספטמבר 2019, שוחרר מלידס.
בפברואר, אניטה חתם בצסק"א סופיה מליגת העל הבולגרית. בצסק"א, אניטה רשם שתי הופעות ולאחר מכן הליגה הופסקה בשל התפרצות מגפת הקורונה בבולגריה וביוני שוחרר מהמועדון.
ב-31 באוגוסט 2020, אניטה חתם בוואלבייק.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, אניטה ייצג את הנבחרות הצעירות של הולנד. במאי, אניטה זומן לסגל הרחב של נבחרת הולנד לקראת מונדיאל 2010. ב-26 במאי 2010, אניטה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד. אניטה, רשם עוד שתי הופעות בנבחרת במשחקים שנערכו לפני מונדיאל 2010, ולא נכלל בסגל הסופי.
מאחר שאניטה שיחק רק במשחקי ידידות, הוא היה יכול להתחרט ולייצג את קוראסאו. ב-25 במרץ 2021, אניטה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-5 נגד.
לאבו מות'יבה
לאבוגאנג מות'יבה (באנגלית: Lebogang Mothiba; נולד ב-28 בינואר 1996) הוא כדורגלן דרום אפריקאי, המשחק בעמדת החלוץ בשטרסבורג.
קריירת מועדונים
מות'יבה התחיל לשחק כדורגל בגיל 11 בקבוצת הכדורגל של ממלודי סאנדאונס, כעבור שנתיים הצטרף לקבוצת הנערים "קמפטון פארק" ובגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של ליל.
ביולי, מות'יבה חתם לשלוש שנים בקבוצה הבוגרת של ליל והצטרף מיידית לקבוצת המילואים. במהלך עונת, מות'יבה הושאל לואלנסיין מהליגה השנייה. בעונתו הראשונה במועדון, הבקיע שני שערים ב-9 הופעות ובסיום העונה סיכם לעונה נוספת במועדון. בעונתו השנייה במועדון כבש 8 שערים ב-20 הופעות בליגה ולקראת סיום חלון העברות של ינואר, ליל החליטה להחזירו לשורותיה על מנת שיעזור לה במאבקי התחתית. עד לסיום העונה, מות'יבה כבש 5 שערים ב-14 משחקים כולל צמד בניצחון 1–2 נגד דיז'ון במחזור האחרון, שהבטיח לליל עונה נוספת בליגה הראשונה.
על אף העובדה שהציג יכולת גבוהה בליל, המועדון ניסה למכור אותו, עקב חובות כלכליים בהן היה מצוי. ב-31 באוגוסט 2018, מות'יבה חתם בשטרסבורג ששילמה 4 מיליון אירו עבור מחצית מכרטיס השחקן שלו. ב-29 בפברואר 2020, נפצע בברכו ונעדר מהמגרשים לתקופה ממושכת.
ב-27 בינואר 2022 הושאל לטרואה עד לסיום העונה.
קריירה בינלאומית
מות'יבה השתתף עם נבחרת הדרום אפריקאית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). ב-21 במרץ 2018, מות'יבה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דרום אפריקה, במשחק נגד במסגרת טורניר ידידות, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת. מות'יבה, אף כבש בשתי ההופעות הבאות שלו בנבחרת, ובכך הפך לכדורגלן הראשון בתולדות נבחרת דרום אפריקה, הכובש בשלושת משחקיו הראשונים בנבחרת.
פליקס הופואה-בואני
ילדות
הופואה-בואני נולד על פי הרשומות ב-5 באוקטובר 1905, בן למשפחת מנהיגים מקומיים מקבוצת הבאולה בכפר יאמוסוקרו שבחוף השנהב. שמו בלידתו היה דיה-הופואה. "דיה" משמעותו "מרפא" או "מגיד עתידות", ו"הופואה" משמעותו "מגרש שדים", שם מסורתי הניתן למי שנולד לאחר לידות רבות של אמו שלא צלחו. דודו היה קאוסי נ'גואה, שהיה ראש קנטון - משרה שיצר הממשל הקולוניאלי, ושהתמקדה באיסוף כספי המיסים מתושבי האזור. לאחר מות דודו, ובהיותו בן חמש, מונה הופואה-בואני ליורשו, אולם בפועל נכנס לתפקידו רק מאוחר יותר. בגיל אחת עשרה, לאחר העברתו ללימודים בבינגרוויל, המיר את דתו והפך לנוצרי קתולי. עם המרת דתו קיבל את השם הנוצרי פליקס, ואת סמל המשפחה "בואני", שמשמעו אייל, אימץ ב-1945.
לימודי הרפואה ותחילת פעילותו באיגוד מגדלי הקקאו
בשנת 1919 החל ללמוד בבית-הספר למורים ויליאם פונטי שבסנגל וקיבל תעודת הוראה. ב-1921 למד בבית הספר לרפואה של מערב אפריקה הצרפתית, אולם לא סיים את לימודיו וזכה רק לתעודה של אסיסטנט. באוקטובר 1925 החל לעבוד כאסיסטנט בשירות הרפואי של המינהל הקולוניאלי הצרפתי, והוצב בבית החולים באביג'אן, שם הקים התאגדות של הצוות הרפואי המקומי. המינהל הקולוניאלי לא ראה התאגדות זו בעין יפה, והעביר אותו ב-1927 לבית חולים ירוד יותר בעיר גוויגלו, המרוחקת מהבירה אביג'אן. לאחר שיצר לו שם מוניטין, זכה לקידום, וב-1929 הועבר לעיר אבנגורו. בהיותו שם נחשף לראשונה ליחס המחפיר לו זכו מגדלי הקקאו מצד הרשויות הקולוניאליות. ב-1932 סייע למגדלי הקקאו באזור להתאגד, והנהיג חרם במחאה על המחיר הנמוך שקיבלו עבור יבולם. באבנגורו פגש בחורה מוסלמית בשם קאדי סו (Khady Sow), שהייתה לאשתו הראשונה. נישואין מעורבים בין נוצרים למוסלמים באותה עת היו מאורע יוצא דופן.
הדרך לאספה הלאומית הצרפתית
בשנת 1933 נקרא על ידי משפחתו לשוב אל ביתו ולהתמנות לראש השבט, אולם הוא העדיף להמשיך את עבודתו הרפואית והעביר את התפקיד לאחיו, אוגסטין. עם מותו של אחיו בשנת 1939, זנח את עבודת הרפואה ומונה למנהל הקנטון אקואה (Akoue) שכלל 36 כפרים. עם שובו לאזור הולדתו קיבל גם את האחריות על המטעים המשפחתיים הגדולים והמשגשגים, שהודות להם הפך לאחד החקלאים האפריקאים העשירים ביותר.
ב-1944 ייסד הופואה את "איגוד החקלאים האפריקאי" (S.A.A). האיגוד נאבק למען זכויותיהם של החקלאים האפריקאים, ועד מהרה זכה לתמיכתם של כ-20,000 חקלאים ולתמיכת השמאל הצרפתי. האיגוד היה לתנועה האנטי-קולוניאלית הראשונה באפריקה וייצר עבור בואני את בסיס התמיכה העממית בפעילותו הציבורית, בפרט באזורים הכפריים.
צעדו הראשון בפוליטיקה היה באוגוסט 1945, עת נבחר כנציג במועצת העיר אביג'אן, בבחירות הראשונות שהתקיימו למועצה. כיליד קולוניה צרפתית שרכש השכלה אוניברסיטאית, היה הופואה-בואני בעל אזרחות צרפתית, כך שיכול היה להיבחר לאספה הלאומית בצרפת, ואכן, מתוך פעילותו באיגוד החל הופואה-בואני את ניסיונו להיבחר כנציג חוף השנהב באספה הלאומית של צרפת. בנובמבר 1945, למרות ניסיונם של הצרפתים לקדם מועמד מועדף עליהם, זכה הופואה-בואני בסיבוב הבחירות השני בתפקיד. הוא מונה לאחראי על הטריטוריות מעבר לים, ופעל לביטול שיטת העבודה בכוח שהייתה נהוגה בקולניות הצרפתיות. הופואה-בואני הצליח לחולל את השינוי, דבר אשר הפך אותו לגיבור בשל הצלחתו לכפות את רצונו על הצרפתים.
בבחירות ביוני 1946, בעזרת המפלגה הקומוניסטית, זכה הופואה-בואני שוב בבחירות לאספה הלאומית הצרפתית, הפעם בראשה של ה-P.D.C.I "המפלגה הדמוקרטית של חוף השנהב".
מאבקים בחוף השנהב והתנתקות מהקומוניסטים
לקראת שנות החמישים, חוף השנהב נכנסה לתקופה קשה של מאבקים, שהובילו למאות מעצרים ואף לתקריות בהן היו הרוגים. דבר זה הוביל את ה-R.D.A לתקופת שפל מבחינת תמיכת הציבור בה. בכל אותה עת, המשיך הופואה לשתף פעולה עם הקומוניסטים באספה החוקתית של צרפת. אך המאבקים האחרונים, בליווי אמירות פרובקטיביות מצד פעילים של הקומוניסטים, כמו גם התחזקות המלחמה הקרה, גרמו למפלגתו של הופואה לבחון התנתקות מהקומוניסטים. מספר שביתות שהקומוניסטים דחפו אליהן, וכן ניסיון לעצור את הופואה, מעשה שבסופו של דבר נמנע בשל חסינותו הפרלמנטרית, הביא בשנת 1950 לניתוק מוחלט. לניתוק מהמפלגה הקומוניסטית תרמה גם כניסתה לאופוזיציה הצרפתית, בעוד שהופואה-בואני שאף לחזק את הקשר דווקא עם הממשל הצרפתי.
בפוליטיקה הצרפתית
התנתקות מהקומוניסטים ושיתוף הפעולה עם הצרפתים יצר להופואה-בואני מקום לבריתות עם מפלגות מועדפות יותר, ומוניטין של פוליטיקאי מתון, שמצליח לתווך לשלום והמשכיות הקשר בין צרפת לקולניות שלה מעבר לים. ב-1956 מונה הופואה לתפקיד בקבינט הצרפתי, שהביא איתו הרבה כוח למפלגה וגם להופואה-בואני עצמו. הוא שהשתמש בפופולריות שלו ובכוחו לבודד כל פעיל במפלגה שקרוא נגדו. ה-P.D.C.I הפכה למפלגה של שליט יחיד וחזק. ב-1956 היה הופואה-בואני גורם חשוב בהצלחת העברת חוק, שנותן לכל האזרחים האפריקאים הבוגרים זכות הצבעה בקולוניות הצרפתיות. החוק הכין את הקרקע לקראת אוטונמיות פנימיות בקולוניות. ה-P.D.C.I זכתה בקלות בבחירות בחוף השנהב, כך שמעבר לתפקידיו באספה הצרפתית, הופואה היה נשיא האספה של חוף השנהב וגם ראש העיר של אבדיג'אן.
הדרך לעצמאות
בדרך לעצמאותה של חוף השנהב עמדו בפני הופואה-בואני שלושה מסלולים חלופיים. שתי אופציות שהועלו על ידי נשיא צרפת שארל דה-גול. האחת להיות חלק מפדרציה משולבת של הקולוניות הצרפתיות של מערב אפריקה, והשנייה לקיים שלטון פנימי עצמאי. כוונתו של דה-גול בשתי האופציות הייתה להשאיר את חוף השנהב, תחת חסותה של צרפת. האופציה השלישית שעמדה בפני בואני הייתה הכרזת עצמאות וניתוק מתמיכת צרפת, כפי שעשתה גינאה באוקטובר 1958, ושילמה על כך מחיר כבד. הופואה-בואני ודה-גול רצו שניהם באופציה השנייה, ולא בפדרציה מאוחדת. ממשלת צרפת חששה שפדרציה כזו תהיה חזקה מידי מבחינה פוליטית, בעוד שהופואה-בואני פחד שמדינות עניות מידי יהיו לנטל על הפדרציה, או מדינות חזקות כמו סנגל, ינסו להגביר את אחיזתם באזור. הופואה-בואני אף החרים קונגרס שהתכנס ב-31 בדצמבר 1958, בדקר, על מנת לייסד את הפדרציה. הופואה-בואני לא הגיע כחלק מהתנגדותו להתחזקות סנגל באזור. דה-גול אישר את האוטונומיה לפדרציית מאלי, שהוקמה על ידי מאלי וסנגל ללא חוף השנהב וללא העוצמה שבאיחוד מלא כפי שקיווה. הופואה-בואני, שראה שדה-גול נותן אוטונומיה לפדרציה, דרש עצמאות לחוף השנהב, דבר אשר הוריד סופית את התקווה לפדרציה כללית של הקולוניות הצרפתיות. עם זאת נחתם הסכם קונסיי דה ל'אנטאנט לשיתוף פעולה בחסות צרפתית בין ארבע טריטוריות צרפתיות באזור, דהומיי, וולטה עלית, ניז'ר וחוף השנהב, שהעניק לארבע "מדינות ההסכמה" אוטונומיה ושלטון ריבוני בדרך לעצמאות מלאה. מדינות ההסכמה הבטיחו לקיים מדיניות בעלת אוריינטציה צרפתית-מערבית.
נשיא חוף השנהב - שלטון יחיד
הופואה-בואני נבחר לראש ממשלת חוף השנהב ב-1 במאי 1959. שנה ושלושה חודשים לאחר מכן, ב־7 באוגוסט 1960, קיבלה חוף השנהב את עצמאותה והופואה נבחר לנשיא המדינה החדשה. לעומת זאת, פדרציית מאלי, הלכה והתפוררה וב-20 באוגוסט 1960, התפרקה באופן סופי. התפרקותה של הפדרציה נבעה בעיקר בשל פעולות שביצע הופואה-בואני מאחורי הקלעים כנגדה.
בתחילת דרכו כנשיא חוף השנהב, רצה הופואה-בואני להדק את שליטתו הריכוזית במפלגתו וכך גם בשלטון, והחל להאשים פעילים בולטים במפלגתו בכך שרצו להכשיל את משטרו, וחלקם נאסר ואף עונה. כמה שנים לאחר מכן שוחררו כמעט כל האסירים וחזרו לעבוד במפלגה תחת הופואה-בואני, חלקם אף לתפקידים חשובים בקבינט של חוף השנהב. מתוך הפעילים שנשלחו לכלא, מת רק אחד מהם, ארנסט בוקה, כנראה כתוצאה מהפעלת כוח מופרז על ידי הסוהרים. עם זאת, סיבת המוות הרשמית הייתה התאבדות. למרות רדיפת המתנגדים והפעלת שלטון הכוח, היו להופואה-בואני גם הרבה מאוד הצלחות. אזרחי חוף השנהב זקפו הצלחות אלו לזכותו, וכך נותרה רמת הפופולריות שלו יציבה.
פוליטיקה בחוף השנהב
למרות מנהיגותו הריכוזית, בנה הופואה-בואני, מפלגה דמוקרטית וכונן חוקה. בקבינט היו פקידים ביורוקרטים שהפכו לשרים בעלי תיקים בנושאים שונים. הצווים שהממשל הוציא היו צריכים לעבור אישור של האספה הלאומית על ידי נציגים שנבחרו בבחירות כלליות. ידועה אמרתו המפורסמת של בואני "שלום זו לא מילה, אלא התנהגות", אשר הוא יישם אותה הלכה למעשה.
הופואה דחף לחופש ביטוי ורעיונות כל עוד הם נשמרו בגבול הרעיוני של המפלגה, והמועצה הלאומית גיבתה זאת. המועצה הלאומית - מוסד אליו יכלו להגיע קבוצות שונות מהציבור, ולדבר עם נציגים מהממשלה על נושאים שהפריעו להם. המועצה הייתה מתכנסת בכל פעם שהופואה-בואני חש שיש לתת הסברים על דבר מסוים שקורה במדינה, שמעורר הרבה רעש. קבוצות רבות יכלו להגיע ולדבר על הנושא עם המועצה ולבסוף הופואה-בואני היה אומר את דברו לאחר ששמע את כל הצדדים. המועצה הראשונה התכנסה ב-1969, על מנת לתת הסברים למאסרים שהיו ב-1963. מועצות אלו החזירו את האמון של העם בהופואה-בואני ונתנו לו הזדמנות לזהות המנהיגים מוכשרים מקרב הצעירים, אותם ניסה לצרף לשורות מפלגתו. חלק מצעירים אלו הוא מינה לתפקידים בעלי אחריות, תוך מתן תגמולים פוליטיים וכלכליים. בשנת 1990 מינה הנשיא לראשונה ראש ממשלה. לתפקיד זה הוא בחר את אלאסן ואטארה, שהצטיין בעבודתו בחו"ל במסגרת קרן המטבע הבינלאומית. הופואה-בואני אישר למפלגות נוספות לרוץ בבחירות רק ב-1990, כאשר הוא זכה ב-81% מן הקולות, אם כי האופוזיציה טענה לזיופים וסברה שהוא קיבל למעשה רק כ-65%. נציג האופוזיציה, לוראן גבאגבו זכה במושב יחיד בפרלמנט וב־1992 הושלך למשך שנה לכלא. ב-1993 הידרדרה בריאותו של הופואה-בואני בצורה דרסטית על רקע סרטן הערמונית. בזמן מחלתו ניסה ראש ממשלתו ואטארה לצבור כוח, אך לבסוף, בהתאם לחוקה, ירש את תפקיד הנשיא אנרי בדייה, שהיה יושב ראש האספה הלאומית. זמן קצר לאחר מותו של הופואה-בואני ב-7 בדצמבר 1993, הפך המצב הפוליטי במדינה לכאוטי.
קפיטליזם מדיני
בתחילת דרכו כנשיא הכריז הופואה-בואני כי חוף השנהב תהיה מדינה קפיטליסטית, שתשמור על הקשרים הדוקים עם צרפת (השאיר את המטבע האפריקאי שנטבע בימי השלטון הצרפתי). המדינה תעודד השקעות זרות, ותשמח לארח אנשי עסקים זרים, כל זאת תחת חוקים שיקלו על עסקי היבוא והיצוא.
הופואה-בואני, שהוא ורבים במפלגתו היו בעלי מטעים, הצליח להפוך את המדינה ממגדלת עצי קקאו וקפה, למגדלת ומיצאת מגוון רווח של מוצרים כמו: אננס, גומי, קנה סוכר, קשיו ועוד.
ממשלת הופואה קנתה את היבולים מהחקלאים במחירים קבועים ומכרה אותם ביוקר לאירופאים, שיטה שבתחילת דרכה של חוף השנהב עבדה בצורה מעולה וגרמה לכך שאפילו כפרים נדחים נהנו מכבישים וחשמל. עם זאת, ביקורות רבות היו על הופואה מצד מנהיגים אפריקאים שונים וגם חוקרים כלכלים, שראו בו נאו-אימפריאליסט, שהשליטה במדינתו נשארה בידי המערב, בעיקר בשל קשריו הטובים עם צרפת. מעבר לכך, הוא לא הצליח לעורר יזמות קפיטליסטית פרטית במדינתו, והשכבה החזקה הייתה בעיקר בעלי מטעים הגדולים הישנים והפקידות השלטונית הביורוקרטית. הופואה בעצמו כינה את השיטה "קפיטליזם מדיני". שיטה בה ידו של השלטון דחופה עמוק בתוך הכלכלה ובמגזרים השונים בה.
המדינה סבלה מפערים גדולים כפי שכבר צוין, פערים שהורגשו בעיקר בין בני העיר לבני הכפר. עם זאת, בעשרים שנים הראשונות, שבהן הכלכלה בחוף השנהב צמחה, הפערים נראו יחסית נמוכים מאשר במדינות אפריקאיות אחרות.
שפל כלכלי
הצמיחה לא נמשכה לנצח, העלייה הכללית במחירי המוצרים בעולם בין השנים 1976–1977, גרמה להאמרת מחירי הקקאו והקפה למחירי שיא. אך מיד לאחר מכן צנחו המחירים לשפל. מבלי שחוף השנהב הורידה בהוצאותיה שלה, לא הייתה לה יכולת כלכלית להיחלץ מהמשבר. בנוסף לכך מיעוט היזמות במדינה, יחד עם השתתפות דלה של בני המקום בתעשייה, הביאו ב-1980 את המדינה לשפל כלכלי כבד. הופואה-בואני התמודד עם גירעון של שישה מיליארד דולר ונאלץ לפנות לעזרה בפעם הראשונה. באמצע שנות השמונים, הראתה חוף השנהב, בעזרת גידולי חקלאות שונים, ויבולים יפים, עליה יציבה. עם זאת, בסוף שנות השמונים, חובותיה של חוף השנהב היו מהגבוהים באפריקה.
פאן-אפריקניזם
הופואה-בואני תמך בקואליציות אפריקאיות, כל עוד עובדה זאת לא פגעה בכוחה של חוף השנהב. הפדרציה המאלית, לדוגמה, נראתה להופואה-בואני כאיום, ולכן החליט להחרימה. ב-29 במאי 1959 הקים הופואה-בואני בעזרת מנהיגים נוספים את פדרציית מועצת ההבנה ('Conseil De L'entente'), במגמה להוות תגובת-נגד לפדרציה המאלית. הפדרציה החדשה מנתה מספר מדינות: חוף השנהב, ניגריה, בנין, בורקינה פאסו וטוגו. עם הקמתה הכריזה הפדרציה, כי בכוונתה לייעל את התקשורת דרך האוויר והים, אך עם הזמן התחזקה הפדרציה, ומנהיגיה נפגשו לעיתים קרובות לדון בכלל ענייני האזור.
צרפת ובראשה שארל דה-גול תמכה בפדרציה הזאת, וגם לפדרציה עצמה, ובמיוחד להופואה הדומיננטי במנהיגיה, היה עניין רב בקשר הפוליטי-כלכלי עם צרפת. ב-28 במאי 1975 הוקמה 'הקהילייה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה' (Communauté économique des États de l'Afrique de l'Ouest), במטרה לשמור טוב יותר על האינטרסים הכלכליים של מדינות האזור, והופואה-בואני היה בין מייסדיה. לארגון הצטרפו מדינות נוספות מהאזור והוא נחשב לאחד מעמודי התווך של הקהילה הכלכלית באפריקה, זאת בייצגו 15 מדינות במערב אפריקה, אשר יצרו גוש סחר גדול אחד באמצעות איחוד כלכלי ומסחרי. במקביל משמש הארגון הקיים גם כיום, כוח שמירת שלום באזור. שיתוף הפעולה של המדינות באמצעות הארגון הוא בנושאים של חקלאות, תעשייה, אנרגיה, תחבורה וטלקומוניקציה.
המנכ"ל הראשון של הארגון היה אזרח חוף השנהב, בעוד הארגון עצמו שכן בניגריה, שיתוף האחריות בין שתי המדינות החזקות דאז, הייתה הוכחה נוספת לעוצמתו של הופואה-בואני, ולאו דווקא במדינות שהיו תחת חסות צרפתית.
בעקבות פרויקטים רבים שנעשו מטעם הארגון במדינות אפריקאיות שונות במהלך השנים, התחזק הופואה-בואני, אף יותר. הוא נהג להתערב בסכסוכים רבים באפריקה, ואף נתן במדינתו מקלט למנהיגים גולים כמו אודומינגווה וויקוואו מניגריה. עם זאת, הדבר לא פגע בכבודו כאישיות ציבורית במשך שנים רבות, והוא זכה לכבוד רב, ולביקורים מצד מנהיגים רבים, גם כאלו שמתנגדיהם מצאו מקלט בארצו.
הופואה שימש כיועץ למנהיגים אפריקאים שונים בנושאים לאומים ובינלאומיים, והתערב בענייניהן הפנימיים של מדינות ברחבי היבשת. הוא יעץ פעמים רבות לז'ונאס מאיירו סאווימבי מארגון המורדים UNITA שפעל באנגולה. הוא תמך בקושרים שהדיחו את קוואמה נקרומה מהשלטון בגאנה, נטל חלק בהפיכה נגד מתייה קרקו ב-1977, בבנין, ונחשד במעורבות בהפיכה בשנת 1987, בה הודח תומא סנקרה מהשלטון בבורקינה פאסו. כן הוא נמנה עם מספר מנהיגים מהיבשת שניסו להביא שלום באנגולה ב-1989.
קשרים עם דרום אפריקה
בשנת 1971 הצהיר הופואה -בואני בפומבי כי הוא מתכוון לנסוע בעצמו לדרום אפריקה, שבאותן שנים הייתה תחת שלטון האפרטהייד. הדבר עורר גלי תדהמה. חוץ ממלאווי שכנתה של דרום אפריקה, אף מדינה מאפריקה השחורה לא ניהלה קשרים דיפלומטים רשמיים עם ממשלת פרטוריה. משלחת מטעם חוף השנהב, ללא הופואה-בואני, אכן הגיעה פעמיים לדרום אפריקה והופואה-בואני עצמו נפגש בפרטיות עם ראש ממשלת דרום אפריקה דאז, ג'ון פורסטר.
הופואה רצה ליצור דיאלוג עם דרום אפריקה שיתעלם בתחילה מן ההיבטים הגזעים, כך שלא ייווצרו מיד קונפליקטים. אחד ממנהיגי האזור טען באותם הימים כי אם הופואה מאמין בדו-שיח עם דרום אפריקה, נראה שהוא השתגע. בכל זאת, בסוף שנות השמונים, הגיע הנשיא פרדריק דה קלרק אל הופואה-בואני, לחוף השנהב, מתוך רצון למגעים דיפלומטיים עם מנהיגים שחורים באפריקה. הם דנו בנושאים שונים כמו המשברים באנגולה ומוזמביק, יחסים כלכליים עם דרום אפריקה ואף סוגיית שחרורו של נלסון מנדלה מן הכלא עלתה בפגישה.
קשר הדוק עם צרפת וגישה אנטי-קומוניסטית
הופואה זכה לכבוד מצד מנהיגים צרפתים רבים, אשר ראו בו מנהיג מנוסה, וזכרו אותו מהתקופה בה עוד היו צעירים. לאורך תקופת נשיאותו הוא שמר על מערכת יחסים קרובה עם צרפת, והיה ידיד קרוב של ז'אק פוקאר, יועצם של שארל דה גול וז'ורז' פומפידו, לענייני אפריקה. מטרתו של הופואה בטיפוח יחסים טובים עם ממשלות צרפת הייתה כדי לשמור על מיקומה של חוף השנהב, בסדר העדיפויות הפוליטיות כלכליות של המעצמה הקולוניאלית לשעבר. להגשמת מטרתו זאת הוא נקט במדיניות חוץ אנטי-קומוניסטית, נחושה, שכללה בין השאר את ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות ב-1969 (יחסים שנוצרו לראשונה ב-1967), סירוב להכיר עד 1983 ברפובליקה העממית של סין, וסיוע לכוחות UNITA, שהייתה תנועה אנטי-קומוניסטית באנגולה, ואשר פעלה בתמיכת ארצות הברית.
מנהיגותו
הופואה-בואני התנהג באופן שונה ממנהיגים אפריקאים אחרים. מצד אחד הוא לא הופיע בציבור לבוש בתלבושת השבט המסורתית שלו (בטענה שאם ינהג כך עלולים שאר השבטים במדינה לראות בכך מדיניות של אפליה), הוא גם לא התהדר בכינויים מלכותיים, במקום זאת כונה על ידי נתיניו "הזקן" או "הסבא". (במערב כינו אותו "המשכיל מאפריקה", או "הזקן הגדול מאפריקה"). עם זאת, הופואה-בואני העביר בגלוי סכומי עתק לחשבון הבנק שלו בשווייץ, ואת חופשות הקיץ שלו נהג לבלות באחוזותיו שבשווייץ ובפריז. כפר הולדתו יאמוסוקרו החל לעבור תהליך בנייה נמרץ כבר בתחילת כהונתו, ואף קיבל את הכינוי "ורסאי האפריקאית". בשנת 1983 העביר הופואה את בירת חוף השנהב מאביג'אן ליאמוסקרו, כאשר הממשלה ממשיכה לפעול באביג'אן. במרכז העיר החדשה העמיד הופואה את ארמונו המוקף חומה, כשבתוכו הוצבו פסלי איל עשויים זהב, הונחו שטיחים שהוענקו לו על ידי השאה האיראני והוקם מגרש גולף צמוד. הוא גם בנה ביאמוסוקרו בזיליקה קתולית ענקית בשם "בזיליקת גבירתנו של השלום", המסוגלת להכיל כ-18,000 איש ושעלות בנייתה הייתה 200 מיליון דולר. בעת חנוכתה הייתה הבזיליקה הכנסייה הקתולית הגדולה בעולם.
הופואה נהג לחגוג בכל שנה את יום העצמאות של הרפובליקה, באזור שונה במדינה. במהלך החגיגות היה מחלק הטבות לבני האזור, מקשיב לתלונות, ומפזר מחמאות לזקני השבטים המקומיים.[3] בעת מותו, הוא היה המנהיג האפריקאי שכיהן כנשיא במשך התקופה הארוכה ביותר בהיסטוריית נשיאי אפריקה, והשלישי בכל העולם לאחר פידל קסטרו מקובה וקים איל-סונג מקוריאה הצפונית.
בשנת 1989 ייסד אונסק"ו את פרס השלום על שם פליקס הופואה-בואני, וייעד אותו עבור "הגנה, שמירה וחיפוש אחר השלום". בספטמבר 1993 הוענק פרס זה ליצחק רבין, שמעון פרס ויאסר ערפאת.
לאחר מותו בדצמבר 1993 חלה התדרדרות במצבה של חוף השנהב. בין השנים 1994-2002 התחוללו במדינה מספר הפיכות, פיחות מטבע, מיתון, ובין השנים 2010-2002 לסירוגין, מלחמות אזרחים.
עימאד עקל (ג'באליה)
עמאד חסן אבראהים עקל (בערבית: عماد حسن إبراهيم عقل, 10 ביולי 1971 – 24 בנובמבר 1993) היה המפקד הארצי של גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס. התחמקויותיו הרבות מכוחות הביטחון הישראליים הקנו לו את הכינוי "האיש בעל תשע הנשמות". עד להריגתו בנובמבר 1993 היה מעורב בהרג 11 חיילי צה"ל, וברצח אזרח ישראלי וארבעה תושבים פלסטיניים.
חייו
עקל נולד במחנה הפליטים ג'באליה שברצועת עזה. מוצא משפחתו בעיירה יבנא. עימאד השלים את לימודיו בשנת 1988 במחנה וביקש ללמוד רוקחות במכון אל אמל בעזה, אולם בספטמבר 1988 נאסר בשל חברותו בחמאס והשתתפותו באינתיפאדה וריצה 18 חודשי מאסר בישראל עד למרץ 1990. לאחר שיחרורו ביקש ללמוד בעמאן את חוקי השריעה, אולם ישראל מנעה ממנו לצאת לירדן.
בתחילת 1991 החל עקל לפעול במסגרת ההתארגנות הראשונה של גדודי עז א-דין אל-קסאם, שעיקר פעולתה הייתה רציחתם של משתפי פעולה עם ישראל ואיסוף נשקם לשימוש בפעולות עתידיות. במאי 1992, תחת לחץ השב"כ, נאלץ עקל, יחד עם פעילי חמאס נוספים כגון בשיר חמאד, מפקד גדודי עז א-דין אל-קסאם ברצועת עזה, ומוחמד דוחא, להעתיק את פעילותו לגדה המערבית. בגדה הקים עקל מספר חוליות צבאיות שהיוו את התשתית הצבאית העתידית של החמאס באזור. בסוף אותה שנה הפך עימאד עקל למפקד הארצי של חוליות עז א-דין אל-קאסם. עימאד עקל היה הרוח החיה בפעילות הצבאית של החמאס בחברון. הפיגוע הראשון שתכנן עקל היה ירי מן המארב כלפי כלי רכב ישראלי בכביש חברון-באר שבע ליד ההתנחלות בית חג"י, מדרום לחברון ב-22 באוקטובר 1992. בפיגוע ירתה החוליה כלפי מכונית רנו 5 צבאית שהתדרדרה לתעלה ושני יושביה נפצעו. באותו הזמן חוליה אחרת שאימן עקל תכננה לבצע פיגוע במערת המכפלה. ב-25 באוקטובר ירתה חוליה בפיקודו של עקל על עמדת שמירה ישראלית במערת המכפלה בחברון. מהירי נהרג אחד החיילים ואילו חברו נפצע באורח קל עד בינוני. בנובמבר 1992, לאחר שביסס מספר חוליות, ולאחר שפעילים רבים בגדודי אל-קסאם נעצרו בגדה, שב עקל לרצועת עזה. ב-7 בדצמבר 1992 השתתף עקל בפיגוע בסג'עיה, שהקנה לו את עיקר תהילתו. בפיגוע התקיפה חוליה בירי ג'יפ סיור של צה"ל, שנע על כביש עוקף עזה והרגה את שלושת חיילי המילואים שנסעו ברכב. ב-12 בדצמבר השתתף עקל בפיגוע ירי נוסף כלפי ג'יפ סיור של צה"ל בעיר חברון בו נהרג חייל אחד ונפצעו שניים. ב-19 בדצמבר ירתה החוליה לעבר מחסום צבאי ליד הכפר בני נעים ופצעה באורח קל חייל אחד.
ב-24 בנובמבר 1993, אחרי מרדף בן כשנתיים, נהרג עקל, בכיר המבוקשים של עז א-דין אל-קאסם באותה העת, בפעילות יזומה של צוות מסתערבי יחידת שמשון, בפיקוד, במבצע סיכול ממוקד בשכונת סג'עיה בעזה. למחרת הריגתו פרצו ברצועת עזה התפרעויות קשות, שהזכירו את ימי ראשית האינתיפאדה. עשרות פלסטינים יידו אבנים ובקבוקי תבערה לעבר סיורי צה"ל, מאחזים ובסיסים של כוחות הביטחון. במהומות נפצעו 33 תושבי הרצועה. החמאס והפת"ח הכריזו על שלושה ימי שביתה כללית לאות אבל.
ג'פת קבררה
ארנסטו ג'פת קבררה פרנקו (בספרדית: Ernesto Jafeth Cabrera Franco; נולד ב-28 בנובמבר 1948) הוא פוליטיקאי שכיהן כסגן נשיא גואטמלה בשנים 2016–2020.
קריירה
ב-14 בינואר 2004 הוא מונה למזכיר לענייני חקלאות. הוא סיים את תפקידו ב-14 בינואר 2008.
במאי 2015 הוכרז כמועמד לסגן הנשיא מטעם מפלגת חזית ההתכנסות הלאומית, כסגן למועמד לנשיאות ג'ימי מוראלס. בסיבוב השני בבחירות שנערך ב-25 באוקטובר 2015 זכה מוראלס ב-67.44% מהקולות, ונבחר לנשיא. קבררה נכנס לתפקידו כסגן הנשיא ב-14 בינואר 2016, והחליף את סגן הנשיא אלפונסו פואנטס. הוא כיהן כנשיא בפועל בימים 24–29 בפברואר 2016, כשהנשיא מוראלס היה בוושינגטון די.סי..
חיים אישיים
הוא נשוי לג'נרה אליזבת' קורטס.
בנו, ג'פת ארנסטו קבררה קורטס, נבחר לקונגרס של גואטמלה בבחירות 2015 דרך מפלגת חזית ההתכנסות הלאומית, אך לא היה יכול לכהן כחבר הקונגרס בשל החוקה האוסרת על קרובי משפחת הנשיא וסגנו לשמש כחברי קונגרס.
קור (תחושה)
קור היא תחושה אותה חשים בני אדם או בעלי חיים כאשר הם שוהים באזור שבו הטמפרטורה נמוכה יחסית, או בעת שהם נוגעים בחפץ שהטמפרטורה שלו נמוכה יחסית. תחושת קור קלה אצל האדם הממוצע מתחילה בטמפרטורה של 20-17 מעלות צלזיוס, והיא הולכת וגוברת ככל שהטמפרטורה נמוכה יותר. קור אינו גודל פיזיקלי, אלא תחושה הנובעת מפליטה מוגברת של חום מגוף האדם.
קור הוא תוצאה של איבוד חום מהגוף. לדוגמה, כאשר פועל מזגן בתוך חדר, ופותחים את החלון, החום נכנס אל החדר אבל הקור לא יוכל לצאת לסביבה.
במשך שנים רבות, שימשו את בני האדם להגנה מפני הקור בגדים, המבודדים את האדם מסביבתו ושומרים על חום גופו (ובפרט מעילים וכפפות), מבנים המבודדים את האדם מהטמפרטורה החיצונית ומאפשרים חימום שיביא את הטמפרטורה בתוך המבנה לרמה רצויה, וכן הבערת אש. החל מהמהפכה התעשייתית החל האדם לפתח גם מכשירי חימום חשמליים דוגמת תנור חימום.
השפעת הקור על הגוף
רוב היונקים והעופות שומרים על חום גוף שנע סביב 37 מעלות, מצב בו האנזימים בגוף פועלים באופן מיטבי. לאורך התפתחותם של יצורים אלו פיתחו שיטות שונות, דוגמת רעידות, כדי להתמודד עם קור, ועליהם לצרוך כמות גבוהה של מזון כדי לשמור על טמפרטורת גוף גבוהה.
כאשר תחושת הקור מתגברת היא עלולה להיות בלתי נעימה, ובטמפרטורות נמוכות מאוד קיימת סכנה של כוויית קור ואף היפותרמיה ומוות.
קובץ תמונה
קובץ תמונה הוא קובץ מחשב אשר מכיל את המרכיבים של יצירת תמונה: אורך, רוחב, צפיפות, צבעים וכיוצא בזה. לאחסון והצגה של תמונות במחשב משמשים סוגים אחדים של קבצים, שלכל אחד מהם יתרונות וחסרונות משלו.
סוגים של קובצי תמונה
הבחנה בסיסית מחלקת את הסוגים השונים של קובצי תמונה לשתי מחלקות: מפת סיביות (bitmap) וקובץ וקטורי. קבצים מהמחלקה הראשונה מחזיקים את המאפיינים של כל פיקסל שמרכיב את התמונה. קבצים מהמחלקה השנייה מחזיקים את התמונה (או, ליתר דיוק, התרשים) כאוסף של פונקציות מתמטיות. יתרונה של המחלקה השנייה הוא ביכולתה להגדיל ולכווץ את התרשים בלא לפגוע באיכותו.
הבחנה בסיסית אחרת מבחינה בין קובץ תמונה דחוס, המאחסן את התמונה בנפח מזערי, ובין קובץ תמונה לא דחוס, השומר את המידע על התמונה בצורה מפורטת, הדורשת נפח רב.
סוגים נפוצים של קובצי תמונה: הפורמט אידיאלי מכיוון שהוא לא מאבד מידע, מאפשר רקע שקוף וקל משקל.
לכידת מסך והפיכתו לקובץ תמונה
לעיתים מתעורר צורך ללכוד מסך מחשב או חלק ממנו ולהפכו לקובץ תמונה. מצב כזה נוצר, למשל, בעת כתיבת מדריך למשתמש לתוכנה מסוימת, שבו יש לשלב תצלומי מסכים של התוכנה. ישנן תוכנות המאפשרות מימוש קל של מטרה זו. במערכת ההפעלה Windows 7 נכלל כלי כזה שנקרא "כלי החיתוך" (או "Snipping Tool" בממשק באנגלית). ללא כלי ייעודי למשימה זו ניתן לבצע לכידת מסך באמצעות לחיצה על המקש Print screen במקלדת והדבקת התוצר בתוכנה לעריכת תמונות.
עריפת ראש
עריפת ראש, או בקיצור עריפה, היא פעולת הכריתה של ראשו של יצור חי, המסתיימת באופן בלתי נמנע במוות. עריפה מתייחסת לרוב לצורת הוצאה להורג או רצח. היא יכולה להתבצע, לדוגמה, על ידי גרזן, חרב או סכין, כמו גם על ידי גיליוטינה. תאונת עריפה יכולה להתרחש כתוצאה מפיצוץ או מהתנגשות במהירות גבוהה. התאבדות על ידי עריפת ראש נדירה אך לא בלתי קיימת. ב-2003 התאבד אדם בריטי בהשתמשו בגיליוטינה תוצרת בית שהוכנה במשך מספר שבועות.
המונח "עריפה" מתייחס גם להסרת הראש מאדם שכבר מת, כלומר מגופה. ההיגיון הנובע מפעולה כזו עשוי להיות רצון להראות בפומבי את הראש הערוף כהוכחה למותו של אדם מסוים או כדי להחדיר פחד באוכלוסייה מפני עונשו של האויב מידי הרשויות.
תופעת עריפת הראש ידועה גם אצל בעלי חיים. מלכת הנמלים ממין עורפנית סורית נוהגת לערוף את הראש של מלכת הבנאית הארץ-ישראלית על מנת להשתלט על הקן שלה.
עריפות ראשים בהיסטוריה
במשך אלף שנים שימשה עריפת ראשים כצורה של הוצאה להורג. ראשיהם של אסירים פוליטיים (שתויגו כבוגדים) ופושעים כבדים נערפו לעיתים והוצגו למשך תקופה מסוימת במקומות ציבוריים. לשם דוגמה, באנגליה הביניימית, הוצבו הראשים על יתדות לאורך חומותיה של מצודת לונדון. יחד עם זאת, עריפת הראש על ידי חרב יכולה הייתה להחשב כדרך "מכובדת" למות עבור אריסטוקרטים, אשר אם פעלו בעבר כלוחמים, ציפו למצוא את מותם בידי החרב בכל מקום שהוא. ניתן להבחין אם כן בין כך לבין הוצאה "בלתי מכובדת" להורג בגיליוטינה או בשריפה על מוקד.
אם הייתה חרבו של המוציא להורג חדה דיה, הייתה העריפה צורת הריגה פחות כואבת יחסית. אם הכלי היה קהה או שהעריפה בוצעה ברשלנות, היה לעיתים צורך לביצועים חוזרים של העריפה, דבר שהתבטא בכאב רב יותר. אי לכך היו מייעצים לנידון למוות לתת למוציאו להורג מטבע זהב כדי שיעשה את מלאכתו נאמנה. מהידועות שבהן - עריפתה של מרי, מלכת הסקוטים אשר טוענים כי הוכתה שלוש פעמים עקב גרזן קהה או החטאתו.
עריפת ראש בגיליוטינה הייתה צורה נפוצה יחסית של הוצאה להורג, שהומצאה זמן קצר לפני המהפכה הצרפתית (אם כי הייתה קיימת גרסה מוקדמת שלה בבריטניה עד המאה ה-17). מטרתה הייתה להוות דרך אחת אחידה של הוצאה להורג, אשר אינה כוללת עינויים. היא הייתה בשימוש בצרפת עד 1977.
בסין העתיקה נחשבה עריפת הראש כשיטה חמורה להריגה, יותר מאשר חניקה, גם אם החניקה כללה סבל ממושך יותר. הדבר נובע מאמונת הסינים כי גופם הוא מתנה שקיבלו מהוריהם, וכי מדובר בחוסר כבוד משווע לאבותיהם הקדמונים שאדם יחזיר את גופו לאדמה כשהוא מבותר.
ביפן הייתה עריפה מבוצעת כשלב שני בספוקו ("חרקירי", התאבדות טקסית על ידי הוצאת מעיים). לאחר שהמתאבד היה מפלח את בטנו ופותחה, לוחם אחר היה עורף את ראשו מאחור עם חרב קטאנה כדי להחיש את המוות ולהקל על הסבל. בשל הצורך במיומנות, רק אלו אשר סמכו עליהם קיבלו את הכבוד לקחת חלק בטקס. בתקופת סנגוקו המאוחרת, הייתה העריפה בחרקירי מתבצעת ברגע שהמתאבד גרם לפצע, ואף הקל ביותר, לבטנו.
עריפה הייתה גם השיטה בדרגה הגבוהה ביותר של ענישה. אחת הדרכים הברוטליות ביותר לעריפה הייתה שיטת הסמוראים, כפי שנהגו במקרהו של אישידה מיטסונרי אשר בגד בטוקוגאווה איאיאסו. הקורבן נקבר באדמה וראשו היה מנוסר במסור עץ קהה. עונש זה בוטל בתקופת מייג'י המוקדמת.
בספר חזון יוחנן בברית החדשה עריפה הייתה שיטת הריגה של קדושים נוצריים בזמן הרדיפה הגדולה (חזון יוחנן 20:4). אין ראיות היסטוריות לאירוע זה, ומספר פרשנים מאמינים כי הפסוקים מתייחסים להריגה הגדולה האחרונה של הכנסייה אשר אמורה להתרחש לפני ביאתו השנייה של ישו.
עריפת ראש הייתה אחת מארבע מיתות בית דין, תחת הכינוי "הרג" או "סייף", ונחשבה לאחת מצורות ההמתה הקלות יחסית. במשנה קיימת מחלוקת תנאים כיצד היא הייתה מבוצעת. הוצאה להורג בדרך זו הייתה נגזרת על רוצחים ועל אנשי עיר הנדחת.
עריפת ראשים בזמן המודרני
הופעות נוספות של עריפה קיימות בזמנים האחרונים במספר אזורים של קולומביה. קבוצות ימניות צבאיות כמו ה-AUC השתמשו לעיתים בעריפה לשם הפחדת אוכלוסייה מקומית, אך מקומה לא נעדר גם מכנופיות גרילה שמאלניות ב-FARC, כמו גם מכנופיות מבריחי סמים. במקרים אלו בוצעו העריפות באמצעות מצ'טה או מסור שרשרת.
כיום יש ארגוני פשיעה ברוסיה שעורפים ראשים, כמו גם כנופיות באזור מקסיקו המשתמשות בשיטה זו במלחמות של קרטלי הסמים, ובקרב העולם התחתון של הפאבלות בברזיל.
בישראל
בישראל אירעו מספר מקרים של עריפות ראש. בשנת 1995 נרצחו סבתא ונכדה וראשיהם נערפו והושלכו לפח. הראשים לא נמצאו עד היום. לאחר כשבועיים המשטרה עצרה חשוד במעשים.
מקרה נוסף שאירע הוא מקרה רצח שבוצע בתחילת 2009 בפתח תקווה. במקרה זה אדם נרצח וראשו נערף כדי לא לקשר בין הקליעים לאקדח. לאחר מספר ימים המשטרה עצרה חשוד. מקרה מפורסם נוסף אירע בקיץ 2009 בבת ים, בו רצח אלי פחימה את חברתו ביאטריס רודוב ובתה דניס. גופה אחת נמצאה בנחל אלכסנדר, מבותרת וערופת ראש, וגופה שנייה נמצאה מבותרת וערופת ראש בפח בוער. שבועיים לאחר הרצח הודיעה המשטרה על פענוחו כשעצרה את החשוד שרצח אותם על ידי גרזן כדי לרשת את ביתם ומכוניתה של ביאטריס.
בתאונת דרכים שקרתה ב-2015 בכביש 31, נערפו ראשיהן של שמונה נוסעות אוטובוס שנפגע לאורכו על ידי קלטרת המחוברת לטרקטור שהורכב על גרר שנסע בכיוון הנגדי.
עריפת ראשים בידי מיליטנטים מוסלמיים
לאחר הפלישה האמריקאית במלחמת עיראק ב-2003, נחטפו מספר זרים בידי קיצונים איסלאמיים, ושימשו ליצירת לחץ על ארצות הברית ושותפותיה לקואליציית המלחמה לשחרור אסירים ופינוי כוחותיהם החוצה. במקרים רבים נחטפו גם מוסלמים כבני ערובה, במיוחד כאלו שהם מוסלמים שיעים או שאינם ערבים. החוטפים נהגו לאיים כי ראש החטופים ייערף אם לא תעננה דרישותיהם. במספר מקרים תועדה העריפה ונשלחה בווידאו אל אמצעי התקשורת. המוציאים להורג לאו דווקא השתמשו בכלים מהירים כמו גרזן או גיליוטינה. מקרה מעין זה היה חטיפתו של העיתונאי דניאל פרל והריגתו. אירוע דומה אירע ביולי 1995 כאשר הקבוצה האיסלאמית הקשמירית "אל פארן" חטפה חמישה תיירים מערביים בקשמיר בשל סירובה של ממשלת הודו לשחרר לוחמי גרילה מכלאם. אחד מהחטופים נמצא מאוחר יותר כשהוא ערוף.
בפיליפינים, קבוצת הטרור של אבו סיאף ידועה בעריפות ראשים.
ארגון המדינה האסלאמית נוהג להוציא להורג פעמים רבות באמצעות עריפה. בין הקורבנות שבויים מצבא סוריה וצבא עיראק ומיליציות המסייעות להם, ואנשים מקרב מיעוטים אתניים שאינם מוסלמים סוניים. באוגוסט 2014 הציג הארגון סרטון ובו אחד מפעיליו בעיראק עורף את ראשו של העיתונאי האמריקאי ג'יימס פולי בתגובה לפעילות צבאית של ארצות הברית בעיראק. שבועיים לאחר מכן הציג הארגון סרטון נוסף של עריפת ראשו של העיתונאי האמריקאי-ישראלי סטיבן סוטלוף.
אופרה מיני
אופרה מיני הוא דפדפן מבוסס J2ME לטלפונים ניידים. הדפדפן נתמך על ידי רוב הטלפונים התומכים ב-JavaMidlets. הדפדפן זמין בשתי גרסאות, גרסה בסיסית לטלפונים בעלי זיכרון מטמון קטן וגרסה מתקדמת לטלפונים בעלי זיכרון מטמון גדול. דגמים אלו ידועים גם בתור MIDP1 ו-MIDP2.
מאפיינים
שלא כמו דפדפן רגיל, אופרה מיני מקבל את דפי ה-HTML לאחר שהם עוברים קידוד מחדש בשרת ייעודי של חברת אופרה. השרת משכתב את רוחבם של דפי האינטרנט על מנת שיתאימו למסכים קטנים בעזרת אלגוריתם תרגום מיוחד. התוכן מועבר לטלפון בשפה ייעודית בשם OBML (Opera Binary Markup Language), שבהיותה בינארית ולא טקסטואלית, מתאפיינת ביעילות העברת נתונים גבוהה ומתאימה ליכולת העברת הנתונים האיטית יחסית של התקשורת הסלולרית.
אופרה מיני היא תוכנה בעלת ממשק משתמש פשוט וכוללת רק אפשרויות חיוניות. סימניות, שדה חיפוש, רשימת היסטוריה וכפתורי קדימה ואחורה. בהתאם לבחירת המשתמש, ניתן להקטין את הפרדת התמונות המועברות לדפדפן ובהתאם להקטין את נפח הנתונים המועבר, או למנוע לחלוטין את הצגתן ובכך לחסוך אף יותר תעבורת נתונים.
היסטוריה
אופרה מיני יצא לראשונה בנורווגיה בשיתוף עם חברת TV 2 ב-10 באוגוסט 2005. ב-20 באוקטובר אותה שנה הוציאו לשוק גרסת בטא לקהל במדינות סקנדינביה. אחרי תקופת הפצה קצרה במספר מדינות באירופה, הדפדפן יצא בגרסת הפצה עולמית ב-25 בינואר 2006. גרסאות מאוחרות יותר הוסיפו לגרסה המתקדמת תכונות כמו הורדת קבצים לזיכרון המכשיר הנייד, אפשרות לשינוי המראה, שדה חיפוש נוסף לשימוש במנועי חיפוש נוספים, גלישה מאובטחת, אפשרות קבלת שדות RSS, העלאת תמונות, ואפשרות מיון תוכן והצגה נוחה (קיפול רשימות, כלומר צמצום הצגת רשימה ארוכה של לינקים, דבר שמצוי בסרגלי ניווט וכדומה, לשורה אחת בלבד, עם האפשרות לפרוס את הרשימה כדי להשתמש בלינק ספציפי).
מהדפדפן נעדרות תכונות הנפוצות בדפדפנים אחרים, בשל מגבלות טכנולוגיות. אין אפשרות לשמור דפים לגלישה לא מקוונת, לפתוח באופן מקומי דפי HTML או תמונות, להציג דפים הכוללים קוד AJAX ומכיל תמיכה מוגבלת מאוד בשליטה במאפייני הדף על ידי קוד CSS.
אופרה מיני 4
ב-19 ביוני 2007 הושקה גרסת בטא של אופרה מיני 4 וכינויה "מֵמַד" (אנגלית: Dimension). גרסת הבטא כוללת את אפשרות להצגת דפי אינטרנט באופן דומה לאופן הצגתם בדפדפן רגיל, על ידי פונקציית הזום ופונקציית המראה הכללי. באפשרות "מראה כללי" המשתמש יכול לעשות זום החוצה בדפי אינטרנט מסוימים, ואז לעשות זום פנימה לתוך חלק כלשהו מדף האינטרנט ולראות את אותו הקטע במצב חלק על כל המסך. פונקציה זו דומה לפונקציה בדפדפן אופרה מבוסס ממשק נינטנדו. ב-7 בנובמבר 2007 הושקה גרסה סופית של אופרה מיני 4.
גרסת הדפדפן למכשירים ניידים שלה אופרה מיני 4 כוללת פונקציית "עכבר וירטואלי" שמקלה בהרבה את הגלישה במכשירים ניידים, כמו כן היא כוללת סינכרון למשתמשים הרשומים באתר אופרה ופונקציית חיוג מהיר הקיימת בדפדפן לשולחן העבודה. הדפדפן גם מאפשר מבט מלא על דף האינטרנט שלא כמו בדפדפנים תומכי מכשירים ניידים אחרים. דפדפן אופרה למכשירים ניידים זמין להורדה חינם.
אופרה מיני 4.1
אופרה 4.1 גרסת בטא יצאה במרץ 2008 החידושים העיקריים שנוספו מהגרסה האחרונה הם:
אופרה מיני 5
אופרה גרסה 5 הוכרזה בספטמבר 2009. הגרסה מאופיינת בחידושים רבים, והם:
אופרה מיני 6
אופרה גרסה 6 שוחררה במרץ 2011 ל-אנדרואיד, בלקברי, iOS, סימביאן וגם גרסת J2ME, החידושים המשמעותיים הם:
שותפים בהפצה
החברות והפורטלים האינטרנטיים הבאים שותפים בהפצת התוכנה
שלושת העקרונות של העם
שלושת העקרונות של העם (במנדרינית: 三民主義) הוא שמה של פילוסופיה פוליטית, אשר פותחה על ידי סון יאט-סן כחלק מתוכנית להפוך את סין למדינה חזקה, חופשית, ומשגשגת.
העקרונות
שלושת העקרונות של העם הוא גם שמו הרשמי של ההמנון הלאומי של הרפובליקה הסינית.
אינויאשה
אינויאשה (ביפנית: 犬夜叉; "אינו" – כלב ו"יאשה" – שֶׁד) היא סדרת מאנגה שנוצרה על ידי רומיקו טקהאשי אשר פורסמה ביפן במגזין היפני "Weekly Shōnen Sunday" בין ה-13 בנובמבר 1996 עד ה-18 ביוני 2008. עלילת הסדרה מתמקדת בחצי שד, בתלמידת תיכון, בנזיר תאוותן, בשד שועל ובמחסלת שדים, אשר חוברים יחדיו במהלך תקופת הסנגוקו ומנסים לאתר את כל רסיסי תכשיט ארבע הנשמות על מנת למנוע מהם להגיע לידי נבלי הסדרה. בפרט עוסקת הסדרה בדמותו של הנבל הראשי נאראקו.
בעקבות הצלחת סדרת המאנגה, הופקה סדרת אנימה אשר התבססה על עלילת המאנגה. הסדרה שודרה מה-16 באוקטובר 2000 עד ה-13 בספטמבר 2004 ברשת הטלוויזיה היפנית Yomiuri TV והכילה 167 פרקים. בישראל, שודרה הסדרה במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 בערוץ הילדים, בגרסה היפנית המקורית, עם כתוביות בעברית וללא צנזור תכנים פרובוקטיביים.
מלבד סדרת האנימה, הופקו גם ארבעה סרטי קולנוע באורך מלא וסרט OVA (סרט קצר אשר יצא ישירות ל-DVD). כמו כן, לאורך השנים הופקו גם משחקי וידאו שונים לסדרה.
צוות הסדרה כולל שמות כמו מאסאמי האטה, המוכר בזכות עבודות כמו הפעמון של צ'ירין, וסוסומו נישיזאווה, הבמאי של היקארו נו גו.
הסדרה המקורית הסתיימה. לאחר שידור האנימה המקורית, הופק המשך לאנימה הנקרא "InuYasha: The Final Act", המבוסס על המשך המאנגה מכרך 66 עד 56.
תקציר העלילה
שנים רבות לפני עלילת הסדרה, כוהנת קדומה ושמה מידוריקו, כולאת את נשמתה ואת נשמתם של שדים מרושעים בתוך אבן המכונה "אבן ארבע הנשמות" (שִיקוֹן נוֹ טַאמַה, ביפנית: 四魂の玉). האבן מתגלגלת מיד ליד כאשר כולם רוצים לנצל את כוחה העצום למטרותיהם האישיות: שדים ובני אנוש כאחד.
בתקופת הסנגוקו, התקופה בה מתרחשת עלילת הסדרה, האבן מגיעה לידי מספר כפריים שחוששים מהכוח שמידוריקו טמנה בה. היא נמסרת לאמתחתה של קיקיו, כוהנת שינטו צעירה ובעלת כוחות רוחניים חזקים מאוד, זאת על מנת שתשמור על האבן ותטהר אותה. קיקיו הורגת את השדים הרוצים להניח את ידיהם על האבן באמצעות חץ וקשת, ובו בזמן משמשת גם כרופאת בני הכפר. השמועה על האבן ועל קיקיו מגיעה לאוזניו של שד למחצה (הֵאנְיוֹ, ביפנית: 半妖) ששמו אינויאשה. אינויאשה, השואף להפוך לשד מלא, רואה את הפוטנציאל שבאבן ומנסה לגנוב אותה כדי להפוך לשד מלא אך קיקיו מסכלת את ניסיונותיו פעם אחר פעם. היא מצליחה לקרוא אותו כספר פתוח והשניים מתחילים להיפגש זה עם זה על מנת לדבר בלבד. השניים מתאהבים, וקיקיו מציעה לאינויאשה להפוך לבן אנוש - כיוון שכאשר הדבר יקרה, האבן "תיעלם" לעד וקיקיו תוכל להיות אישה רגילה, ובכך הם יוכלו לחיות יחד לנצח. אינויאשה, שתחילה תיעב את היותו בן-אדם, מסכים להצעתה של קיקיו, ומתחיל להראות צדדים אנושיים בו.
באותו הזמן, טיפלה קיקיו בשודד בשם אוֹנִיגוּמוֹ, שנפצע אנושות בשרפה והתאהב בקיקיו בעת שדאגה לו. שדים, שנמשכו למחשבותיו הרעות, מופיעים בפניו ערב אחד ומציעים לו עסקה - הוא יקבל גוף חדש בתמורה לגופו ונשמתו העלובה. בלי להסס, אוניגומו מסכים, ומאות השדים מתמזגים בתוכו ויוצרים ממנו את נַארַאקוּ - חצי שד חזק, ערמומי ומרושע. נאראקו מעוניין להשיג את האבן לעצמו, כדי שיוכל להינשא לקיקיו ובפועל למנוע ממנה להינשא לגבר אחר. ביום שבו קבעו אינויאשה וקיקיו להיפגש על מנת להפוך את אינויאשה לבן אנוש, נאראקו מסכסך ביניהם במכוון: הוא פוצע את קיקיו אנושות בעודו מתחזה לאינויאשה, ומאיים להרוג את אינויאשה האמיתי, כאשר הוא מתחזה לקיקיו. אינויאשה החש פגוע ונבגד גונב את האבן, אך קיקיו, בעודה גוססת, משלחת בו חץ ומרתקת אותו לעץ הזמן (גושינבוקו) - ובכך גוזרת עליו שנת נצח. מיד לאחר שאינויאשה נכנס לתרדמת נצחית זו, קיקיו נכנעת לפצעיה ומתה, כאשר בקשתה האחרונה היא שאחותה הקטנה קַאֵדֶה תשרוף את האבן ואת גופתה.