cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סכום
סימון
לכתיב מקוצר של סכומים משמשת האות היוונית Σ (סיגמא גדולה). הגדרתו של סימון מתמטי זה היא קרי: סיגמא של x_i (איקס-איי), כאשר i הולך מ-m ועד n. בהגדרה זו, i הוא האינדקס של הסיכום, m הוא הקצה התחתון של הסיכום, n הוא הקצה העליון של הסיכום. לראשונה השתמש בסימון זה המתמטיקאי לאונרד אוילר, במאה ה-18.
האותיות המשמשות לסימון האינדקס וקצותיו נתונות לבחירת הכותב, אם כי נהוג להשתמש באותיות קטנות מאמצעו של האלפבית הלטיני, למשל:
יש הכללות שונות של סימון זה, למשל: הוא הסכום של ערכי הפונקציה f לכל k שלם בטווח המצוין.
הוא הסכום של ערכי (f(x לכל האיברים x של הקבוצה S.
הוא הסכום של (μ(d לכל המספרים הטבעיים d שמחלקים את n.
כאשר אין סוף למספר האיברים בטור, נהוג לסמן אותו כך: (הסמל \infty קרוי אינסוף). גם בטור שכזה ניתן לדבר על הסכום של כל האיברים, אך לא תמיד (ראו הרחבה בערך טור אינסופי). בניגוד לטור סופי, שבו ניתן לפרט את כל איבריו (אם כי הדבר אינו נוח כאשר יש איברים רבים), בטור אינסופי תיאור הטור בנוסחה, כפי שמאפשר סימון ה-Σ, חיוני.
מימוש בתוכנית מחשב
מציאת סכום של טור אינסופי מצריכה הוכחה לקיומו ולערכו, אך כאשר קיימת הוכחה לקיומו מבלי שתהיה דרך לחשב את ערכו ישירות (כלומר שלא באמצעות חיבור איבריו בזה אחר זה), ניתן להשתמש בתוכנית מחשב שתממש טכניקות של חישוב נומרי כדי להתקרב לערכו של סכום הטור ככל שנרצה להתקרב.
ליליאן מולר גילברת
ביוגרפיה
נולדה בשם ליליאן אוולין מולר. ב-1900 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-1902 סיימה תואר שני באותה אוניברסיטה. גילברת סיימה את הדיסרטציה שלה, "הפסיכולוגיה של הניהול", באוניברסיטת קליפורניה, על מנת לקבל תואר דוקטורט, אך לא קיבלה אותו מכיוון שלא השלימה את דרישות ההתמחות. במהלך חייה קיבלה גילברת 22 תוארי כבוד מאוניברסיטאות כגון פרינסטון, בראון ומישיגן.
בשנת 1904 נישאה לפרנק בנקר גילברת (1868-1924). נולדו להם 12 ילדים, שאחד מהם נפטר בילדותו. בספרים שכתבו, Cheaper By The Dozen ו-Their Toes, מספרים שניים מהילדים על אורח חייהם בקרב משפחתם הגדולה.
בני הזוג נחשבים חלוצים בתחום הנדסת תעשייה. הם היו שותפים בחברת ייעוץ בתחום הניהול בשם "גילברת בע"מ", שעסקה בחקר הזמן והתנועה.
ליליאן גילברת שימשה גם כמרצה באוניברסיטת פרדו, בקולג' ההנדסה של ניוארק ובאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. היא נחשבת "הגברת הראשונה של ההנדסה", והייתה לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הלאומית להנדסה. היא שימשה כיועצת לענייני הגנה אזרחית, ייצור במלחמה ושיקום של נכים פיזית, עבור מספר נשיאים של ארצות הברית - הובר, רוזוולט, אייזנהואר, קנדי וג'ונסון.
לאחר מותה של גילברת, הוציאה רשות הדואר האמריקנית בול לזכרה, בשנת 1984. תצוגה קבועה לזכרה ולזכר בעלה מתקיימת במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית - סמית'סוניאן, ודיוקנה מוצג בגלריה הלאומית לפורטרטים בארצות הברית.
הוגי קרמייקל
הוגלנד הווארד "הוגי" קרמייקל (באנגלית: Hoagland Howard "Hoagy" Carmichael; 22 בנובמבר 1899 - 27 בדצמבר 1981) היה פסנתרן, זמר, מלחין, שחקן קולנוע ומוביל הרכב אמריקאי. ידוע בעיקר ככותב השירים (שהפכו גם לסטנדרטים של ג'אז): Stardust ("אבק כוכבים"), Georgia On My Mind ו-Heart and Soul ("לב ונשמה"). חוקר ספר השירים האמריקאי הגדול, אלק ויילדר, טען שקרמייקל היה המתוחכם, המוכשר, הנועז והג'אזי ביותר מבין מאות כותבי השירים האמריקאים במחצית הראשונה של המאה ה-20.
ילדות, נעורים וקריירה מוקדמת
קרמייקל נולד בעיירה בלומינגטון שבמדינת אינדיאנה. אביו היה עגלון וחשמלאי ואמו ניגנה פסנתר כליווי לסרטי ראינוע. המשפחה נהגה לעבור ממקום למקום בחיפושיו של האב אחר פרנסה. בגיל שש החל קרמייקל לנגן בפסנתר. בגיל 18 עזר קרמייקל הצנום בפרנסת המשפחה בעבודות ידיים (בבנייה, במפעל לייצור אופניים ובבית מטבחיים) בעיר אינדיאנפוליס. הוא פגש את מוביל ההרכב האפרו-אמריקאי רג דובאל (Reg DuValle), שלימד אותו אלתור ג'אז.
מותה ב-1918 של אחותו בת השלוש השפיע עליו עמוקות. היא נפטרה (כנראה מהשפעת הספרדית) כתוצאה מכך שלמשפחה הענייה לא היה די כסף לתשלום לרופא. קרמייקל נשבע לא להיות עוד חסר-כל והחליט להפוך למוזיקאי מקצועי. הוא החל לנגן בנשפי ריקודים. בשנים 1925–1926 למד באוניברסיטת אינדיאנה ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטה זו וקיבל תואר בוגר. במקביל ניגן במסגרות רבות ופגש בנגן הקורנית ביקס ביידרבק, שהפך לחברו. עמו גם כתב את השיר Georgia On My Mind. בנסיעתו לשיקגו עם ביידרבק, הכיר לו נגן הקורנית את לואי ארמסטרונג, עמו היה עתיד קרמייקל לשתף פעולה בהמשך. הוא הצטרף למשרד עורכי דין באינדיאנפוליס, שסיפק לו פרנסה.
ב-1927 כתב והקליט את השיר Stardust ("אבק כוכבים"). השיר הוקלט על ידי כמעט כל זמר אמריקאי מאז, מבינג קרוסבי ב-1931 דרך פרנק סינטרה, בילי הולידיי ונט קינג קול ועד פרשנויות של ג'ון קולטריין, רינגו סטאר ורוד סטיוארט. ההקלטה המקורית של קרמייקל נבחרה על ידי ספריית הקונגרס להכלל באוסף ההקלטות הלאומי. לאחר מכן זכה להוקרה כאשר "מלך הג'אז" פול וייטמן הזמין אותו לנגן ולשיר עם תזמורתו, יחד עם ביקס ביידרבק, טומי דורסי ואחרים. עם זאת, קרמייקל עדיין לא שלט היטב בקריאת וכתיבת תווים. בשלהי 1929 פוטר קרמייקל ממשרד עורכי הדין בו עבד ולאחר זמן קצר עבר לניו יורק עם תזמורתו של וייטמן.
ניו יורק
ב-1929, במקביל להתרסקות הבורסה הגיע קרמייקל לניו יורק. הוא איבד את כל חסכונותיו אך ההקלטה המצליחה של לואי ארמסטרונג לשיר "כיסא נדנדה" (Rockin' Chair) הצילה אותו מבחינה כלכלית באותה עת. הוא עבד בבית השקעות והמשיך לכתוב שירים עבור חברת ההפקה Southern Music של ראלף פאר, משרות קבועות שסיפקו לו ביטחון כלכלי.
שירו "כיסא נדנדה" (Rockin' Chair) הוקלט (במאי 1930) עם להקה בה השתתפו מיטב כוכבי התקופה, בהם לואי ארמסטרונג, ביקס ביידרבק, ג'ו ונוטי, אדי לאנג, טומי דורסי, בני גודמן וג'ין קרופה. ב-15 בספטמבר 1930 ניגן עם ביידרבק לראשונה את Georgia On My Mind, הייתה זו הקלטתו האחרונה של ביידרבק. קרמייקל שר ולווה על ידי "סופרגרופ" שכללה את אדי לאנג, ג'ו ונוטי, ג'ק טיגרדן, ג'ימי דורסי ופי ווי ראסל. סטנדרט זה זכה מאז לביצועים רבים מאוד בג'אז ומעבר לו, בין היתר על ידי לואי ארמסטרונג, אניטה או'דיי וג'ין קרופה, ג'אנגו ריינהארדט, בילי הולידיי, פאטס וולר, פרנקי ליין, סטיב וינווד, ג'יימס בראון, וילי נלסון וכמובן ריי צ'ארלס שזכה עמו בפרס גראמי ובמקום ראשון במצעד הפזמונים. ב-1931 הקליט בינג קרוסבי הגרסה הראשונה של Stardust ("אבק כוכבים").
ב-1933 הכיר את ג'וני מרסר וכתב עמו את השירים Thanksgiving, Moon Country, ו- Lazybones שהפך ללהיט עם מכירות של 350,000 עותקים בשלושה חודשים. הוא היה חבר לחבורת הכותבים של ניו יורק יחד עם ג'ורג' גרשווין, דיוק אלינגטון, פרד אסטר ואחרים והתבלט כזמר סולן.
הוליווד
בשנת 1935 נישא לרות מנרדי, עבר לקליפורניה והצטרף לחבורת המוזיקאים שמצאו עבודה בהוליווד כגון יפ הרבורג, דורותי פילדס והאחים גרשווין. ב-1937 הופיע לראשונה בסרט קולנוע, כששר את השיר Old Man Moon בסרט "Topper". במקביל להצלחה בהוליווד כתב קרמייקל עם מרסר את המחזמר Walk With Music ("לך עם מוזיקה") לברודוויי.
ב-1939 נולד בנו הראשון, הוא קרא לו "הוגי ביקס" לזכר ביקס ביידרבק, חברו הטוב. ב-1941 נולד בנו רנדי.
הוא גילם בקולנוע את דמותו של "קריקט" בסרט "להחזיק ולאבד" על פי ארנסט המינגוויי עם המפרי בוגרט ולורן באקול והפגין כישורי זמרה ונגינה בפסנתר. במהלך שנות הארבעים הופיע בעוד 14 סרטים. בהם "איש צעיר עם חצוצרה" (אודות חייו של ביקס ביידרבק), וזוכה האוסקר "שנות חיינו היפות ביותר". הוא גם הנחה מספר תוכניות רדיו מוזיקליות.
במלחמת העולם השנייה קרמייקל, שהיה רפובליקני מוצהר ופטריוט אמריקאי, כתב מספר שירים להעלאת המורל והופיע בפני חיילים. שירו "I'm a Cranky Old Yank in a Clanky Old Tank on the Streets of Yokohama with my Honolulu Mama Doin' Those Beat-o, Beat-o Flat-On-My-Seat-o, Hirohito Blues" היה לשיר עם השם הארוך ביותר בספר השיאים של גינס.
השיר In the Cool, Cool, Cool of the Evening ("בקרירות, קרירות, קרירות הערב") מן הסרט "קבלו את החתן" (Here Comes the Groom) זיכה את קרמייקל לראשונה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר לשנת 1952 (הוא זיכה את ג'וני מרסר, כותב המילים, באוסקר השני שלו).
משנת 1953 אירח תוכניות טלוויזיה, התארח באחרות וכתב והלחין עבור מופעים וסדרות טלוויזיה. אולם, עליית הרוקנרול מחד והבי בופ מאידך הפכו את סגנונו של קרמייקל למיושן ושירים שכתב לא זכו להצלחה.
גם הצלחת Georgia On My Mind בביצוע ריי צ'ארלס ב-1961 לא זיכתה את כותב השיר בהכרה וחברות תקליטים סירבו להקליט שירים משלו. למרות זאת, הוא זכה לתמלוגים נאים מהשמעות הסטנדרטים שכתב.
שנותיו המאוחרות
ב-1971 יצר את התוכנית "Hoagy Carmichael's Music Shop" בחברת הטלוויזיה הציבורית PBS בה השמיע גרסאות ג'אז רוק למיטב להיטיו. ג'ורג' האריסון הקליט במסגרת זו את השירים Baltimore Oriole ו-Hong Kong Blues וג'ון לנון ציין את קרמייקל ככותב השירים המועדף עליו.
קרמייקל נפטר מהתקף לב בקליפורניה ונקבר בעיר הולדתו באינדיאנה. משפחתו תרמה את פסנתרו וארכיונו לאוניברסיטת אינדיאנה.
בתרבות
איאן פלמינג יוצר סדרת ג'יימס בונד כתב בספרים קזינו רויאל ומונרייקר שבונד דומה לקרמייקל.
פוסט (אינטרנט)
פוסט (באנגלית: Post) הוא הודעה פומבית מאת משתמש בפורום אינטרנטי או בפלטפורמה מקוונת אחרת, כגון רשת חברתית או בלוג. פוסט משתמש יהיה לרוב מוצמד לפרטי המשתמש, בהם שם המשתמש שלו ותמונתו (או האוואטר שלו), וכן לתאריך והשעה שבהם הוא הועלה. משתמש שהעלה פוסט, בדרך כלל יוכל לעורכו לאחר העלאתו או למוחקו.
פוסטים שהועלו לפורום מקושרים לאשכול (Thread), שהוא רשימת פוסטים המקובצים לאותו דיון. הפוסט הראשון בת'רד, נקרא לעיתים ב"פותח האשכול" או באנגלית TS (Thread Starter) או OP (Original Post). הפוסטים הממשיכים את הדיון הם תגובה לפוסט המקורי, או לתגובות המשך בדיון – כאשר בפורומים רבים קיימת האופציה לצטט הודעה קודמת, כך שניתן יהיה לקרוא אותה לצד הודעה שעונה לה. בת'רדים רבים קורה שהדיון סוטה בשלב זה או אחר מהנושא שהועלה בפוסט המקורי.
ברשתות חברתיות כמו פייסבוק נהוג להשתמש במושג פוסט לתיאור הגיג שמעלה משתמש באתר על ה"קיר" (Wall) שלו, כלומר האזור הפומבי האישי של המשתמש החשוף לחבריו או לכל הגולשים (בהתאם להגדרות הפרטיות של המשתמש), ושאינו מקושר לקבוצה ספציפית. כמו כן המושג משמש לתיאור הודעה שמשתמש משאיר בקבוצת דיון כלשהי, ופותחת ת'רד באופן די דומה לפורום (בניגוד לפוסט על הקיר האישי, פוסט בקבוצה ידרוש לעיתים אישור מנהל או מגשר לפני שיוצג לכלל חברי הקבוצה). ברשת טוויטר לעומת זאת כל הודעת משתמש עומדת בפני עצמה, גם אם היא תגובה להודעה פומבית אחרת, אם כי בפלטפורמה זו לא נהוג המינוח "פוסט", אלא המונח "ציוץ" (Tweet). בנוסף לתגובה לציוץ ניתן גם להפיצו מחדש כמעין פוסט נפרד, הנקרא "ציוץ מחדש" (Retweet).
לעיתים נהוגות מגבלות אורך על פוסטים – בין אם מגבלות אורך מינימלי או מגבלות אורך מקסימלי (למשל עבור ציוץ בטוויטר, שעליו קיימת מגבלת אורך מקסימלי של 280 תווים). מגבלת אורך מינימלית מקובלת היא כ-10 תווים, כאשר מגבלת האורך המקסימלי קיימת כמעט תמיד, אם כי ברוב המקרים היא גבוהה מאוד כך שמשתמשים לרוב לא ייתקלו בה – מגבלות נפוצות הן כמה עשרות אלפי תווים בודדים.
ברוב הפורומים ישנו מעקב אחר מניין הפוסטים שמשתמש העלה, ונתון זה לעיתים נגיש לכול בעמוד המשתמש. חלק מהפורומים אף נוהגים לסווג משתמשים לפי מספר הפוסטים שהעלו, או לפי ותיקותם, ומסמנים משתמשים אלה בתארים שונים שעשויים להתווסף לפוסטים שהם מעלים.
בפייסבוק ישנה אופציה למנהלי קבוצות, להצמיד לראשית עמוד הקבוצה, פוסט שחשוב להם להפנות אליו את תשומת הלב של חבריה. פוסט כזה ייקרא "פוסט נעוץ" (Pinned post). דוגמה לפוסטים כאלה היא פוסטים המפרטים את נוהלי הקבוצה.
רנה יקובס
רנה יקובס (בפלמית: René Jacobs נולד ב-30 באוקטובר 1946) הוא מוזיקאי בלגי. הוא התפרסם כזמר קונטרה-טנור, אך בשנים האחרונות הוא נודע כמנצח על אופרות מתקופת הבארוק והתקופה הקלאסית המוקדמת.
ילדות ונעורים, ראשית קריירה כקונטרה-טנור
יאקובס נולד בגנט והחל את הקריירה המוזיקלית שלו כנער מקהלה בקתדרלה. בהמשך למד בלשנות קלאסית באוניברסיטת גנט ובמקביל שר בבריסל ובהאג.
האחים קאוקן, גוסטב ליאונהארדט ואלפרד דלר עודדו אותו לבחור בקריירה של זמר קונטרה-טנור, ועד מהרה נודע כאחד המעולים בתקופתו. הוא הרבה להקליט מוזיקת בארוק שאינה מוכרת, משל מלחינים כמו אנטוניו צ'סטי, סיג'יזמונדו ד'אינדיה, פרארי, לוקה מארנציו ואחרים. כמו כן השתתף בהקלטות מעולות של יצירותיו הגדולות של באך, כגון המתאוס פסיון בניצוח גוסטב ליאונהארדט ופיליפ הרווחה.
יקובס כמנצח
בשנים האחרונות, כמנצח, הקליט יקובס מספר רב של אופרות וכן מוזיקת קודש ויצירות חילונית מן המאות ה-16, ה-17 וה-18. הקלטותיו לנישואי פיגארו של מוצרט נודעת במיוחד, לאחר שזכתה בפרסים כמו פרס גרמופון לתקליט השנה 2004, פרס Choc של "עולם המוזיקה" לשנת 2004, פרס גראמי ל"הקלטה המצטיינת של אופרה" לשנת 2005 ושני פרסי "מידם" קלאסיים ב-2004. עוד הקלטות זוכות פרסים הן "רינלדו" של הנדל (פרס קאן הקלאסי, 2004), והעונות של היידן (דיאפזון ד'אור של 2005).
ייחודו של יקובס הוא כמנצח על זמרים, ובהתייחסותו לרצ'יטטיב.
יקובס מנצח בקביעות על תזמורות והרכבים כגון קונצ'רטו קלן, תזמורת עידן הנאורות, האקדמיה למוזיקה עתיקה ברלין, תזמורת הבארוק של פרייבורג, המקהלה הקאמרית של הולנד להקלטות ומסעות קונצרטים. ב-1992 הזמינה האופרה של ברלין את יקובס לנצח עליה.
משנת 1991 עד 2009 היה יקובס המנהל האמנותי של תוכניות אופרה בפסטיבל למוזיקה עתיקה באינסברוק. כמו כן הוא מלמד פרשנות וסגנון שירת בארוק בבית הספר לשירה של בזל.
שיקוטן
שִׁיקוֹטָן (ברוסית: Шикотан; ביפנית: 色丹島; באיינו: シコタン או シコタヌ), הידוע גם בשם שְׁפַּנְבֵּרְג על שם מרטין שפנברג, הוא אי בים אוחוצק מקבוצת האיים הקוריליים הדרומיים. האי מוחזק בידי רוסיה, ומשתייך לנפת יוז'נו-קורילסקי שבמחוז סחלין. יפן טוענת לריבונות עליו, כמו על שאר האיים הקוריליים הדרומיים. שמו בא משפת האיינו, ומשמעותו היא "הכפר עצמו" או "העיירה האמיתית".
האי הוא אחד מהאיים שברית המועצות התחייבה ב-1956 להעביר ליפן בעת חתימת הסכם שלום בין שתי המדינות.
שטחו הכולל של שיקוטן הוא 225 קמ"ר. זהו אי הררי, שנוצר על ידי סלע געשי ואבן חול מתור הקרטיקון העליון ומעידן הקנוזואיקון. גובהו הממוצע של האי הוא 300 מטר מעל פני הים, כאשר הנקודה הגבוהה ביותר באי היא בגובה של 412 מטר. חופי האי תלולים. ישנם שני הרי געש כבויים באי: הר טומרי והר נוטורו. הצמחייה בשיקוטן כוללת בעיקר עצי אשוח, ארזית, עצים נשירים, חזרן וערער.
רעידת אדמה שאירעה ב-4 באוקטובר 1994 וצונאמי שבא לאחר מכן גרמו להרס רב לחופי האי.
דרך משה סנה
דרך משה סנה היא חלק מציר האורך המרכזי בצפון-מזרח תל אביב. ממשיכה אותה מדרום ומשלימה את ציר האורך בת"א דרך פנחס רוזן. ציר האורך הצפון מזרחי בתל אביב הוא חלק מכביש 482 - 'דרך הרצליה ההיסטורית'. בצפונה דרך משה סנה היא המשכו הישיר של רחוב סוקולוב ברמת השרון.
היסטוריה
בסוף שנות ה-80 של המאה העשרים שונה שם חלקה הדרומי של דרך משה סנה, מרחוב דבורה הנביאה ועד קצה תחום שיפוטה של תל אביב - חפיפתו עם תחומי השיפוט של רמת גן ובני ברק, לדרך פנחס רוזן, על שמו של שר המשפטים הראשון של ישראל. חלקה הצפוני של הדרך, מרחוב דבורה הנביאה ועד רמת השרון, המשיך להקרא על שם משה סנה, ראש המפקדה הארצית של ההגנה וחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומק"י.
תיאור הדרך (מצפון לדרום)
דרך משה סנה היא אחת משלוש הכניסות הצפוניות לתל אביב (לצד דרך נמיר ונתיבי איילון) והמזרחית שבהן. ראשיתה במבואותיה הדרומיים של רמת השרון, כהמשכו של רחוב סוקולוב, הרחוב הראשי בעיר זו. מחלף הכפר הירוק מחבר בין דרך משה סנה לכביש 5, ומדרום לו נמצאים שטחים חקלאיים, כביש הגישה למרכז הטניס (ממזרח) ובית הספר החקלאי "הכפר הירוק" והוסטל האוטיסטים "כפר עופרים" (ממערב). כל אלה מצויים בתחום שיפוטה של רמת השרון.
דרומית לאזור החקלאי מתחיל תחום שיפוטה של עיריית תל אביב-יפו. ממזרח נמצאת שכונת המשתלה, השכונה הצפונית ביותר בעיר. שכונה זו, שהיא שכונת יוקרה המאופיינת בבנייה רוויה, הוקמה בשנות ה-90, במקום בו שכנה בעבר המשתלה העירונית של תל אביב. מצדה המערבי של הדרך נמצאת הכניסה לבית העלמין קריית שאול, ולאורכה בתים צמודי קרקע של שכונת קריית שאול.
אחד הצמתים המרכזיים לאורך הדרך, המכונה "צומת הפיל", מצוי דרומית לקריית שאול, והוא מחבר בינה ובין הרחובות בני אפרים וקריית שאול. מקור הכינוי הוא במסעדת הפיל אשר שכנה בין השנים 1965 ו-2012 ברחוב בני אפרים, בסמוך לצומת. רחוב בני אפרים, שכיוונו דרום-מערב, מוביל לשכונות נאות אפקה ומעוז אביב, והוא הופך בהמשך לשדרות רוקח. רחוב קריית שאול, שכיוונו צפון-מערב, מוביל לבית העלמין, וכן לשכונת נווה גן, מובלעת - מצויה בתחום שיפוטה של רמת השרון אך כביש 5 מפריד בינה לבין שאר חלקי רמת השרון ולמעשה היא מחוברת לשכונת תל ברוך צפון התל אביבית. לאורכו של רחוב זה תעשייה זעירה. דרך משה סנה עצמה, שעד לאותה נקודה היה כיוונה מצפון-מזרח לדרום-מערב, מתעקלת בצומת דרומה. בצדו המזרחי של הצומת מרכז מסחרי קטן. בשנות ה-90 היה ניסיון להקים בצדו המערבי מרכז בילויים בשם "גבעת ריץ", אך מיזם זה כשל.
דרומית לצומת הפיל, בצד מזרח, מתחברים לדרך משה סנה שני רחובותיה הראשיים של שכונת צהלה, רחוב צה"ל ורחוב דבורה הנביאה.
ברוב חלקי הדרך שלושה נתיבי נסיעה לכל כיוון.
איכתיולוגיה
אִיכְתִּיּוֹלוֹגְיָה (Ichthyology; מיוונית: איכתוס "דג" + לוגיה "לימוד") היא ענף בזואולוגיה העוסק בחקר הדגים. המילונאי ראובן אלקלעי הציע לכנות את האיכטולוגיה בשם דַּגָּאוּת ואת העוסק בתחום (איכתיולוג) בשם דַגַּאי.
קבוצת הדגים
קבוצת הדגים כוללת שלושה מחלקות עיקריות:
קבוצה נוספת הדומה לדגים היא חסרי הלסתות (Agnatha), בה הצמדאים והמיקסינות שאינם דגים אמיתיים.
מספר מיני הדגים - 27,000 - גדול יותר מסך כל מיני החולייתנים האחרים יחד, ומחלקה זו חווה אבולוציה זמן רב מאוד באופן יחסי, כ-530 מיליוני שנים מאז הפיצוץ הקמבריוני. קיים מגוון אקולוגי אדיר באוכלוסיית הדגים. על אף המספר העצום של מיני הדגים שתועד, מעט ידוע על הביולוגיה וההתנהגות של הדגים.
אבני דרך בהיסטוריה של האיכתולוגיה
התיאור המדעי הראשון של הדגים הוא של אריסטו, אשר מתאר פרטים שונים אודות 118 מיני דגים.
במאה ה-16 פרסם גיום רונדלה (Guillaume Rondelet) את De Piscibus Marinum שבו תיאר פרטים של 244 מינים. לכך הוספו 100 מינים על ידי ג'ורג' מרקגרף (George Markgraf) בספרו Naturalis Brasilae. ב-1686 תוארו כבר למעלה מ-400 מיני דגים בספרם של ג'ון ריי ופרנסיס וילובי (John Ray, Francis Willughby) שנקרא Historia Piscium.
התואר אבי האיכתולוגיה שייך לפטר ארטדי, אשר היה ידידו של קארולוס ליניאוס ואשר זיהה 5 סדרות של דגים, ביניהם כלל את סדרת הלווייתנאים. ארטדי טבע בתעלה באמסטרדם ב-1735 וכתביו פורסמו על ידי לינאוס אחרי מותו.
בשנות ה-1780 מרכוס אליעזר בלוך (Marcus Elieser Bloch) פרסם את איכתיולוגיה כסדרת כרכים ולאחר מותו שותפו, יוהאן גוטלוב שניידר (Johann Gottlob Schneider), פרסם את M. E. Blochii Systemae Ichthyologiae, שבו תוארו כבר 1,519 מינים.
דגל נוחות
דגל נוחות הוא השתייכותו הלאומית של כלי שיט, דהיינו המדינה בה רשום כלי השיט, השונה מן ההשתייכות הלאומית של בעליו. המונח דגל נוחות נמצא בשימוש מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 ומקורו בדגל אותו מניף כלי שיט לצורך זיהוי המדינה שבה הוא רשום. מדינת הרישום היא הקובעת את המסגרת החוקית לתפעול כלי השיט והיא הרלוונטית באותם מקרים שבהם האונייה מובאת לדין.
רקע
בתחילת המאה ה-21 למעלה ממחצית אוניות ציי הסוחר בעולם (על פי מדדי מעמס) רשומות בהסדרים של דגלי נוחות, אשר כינויים לעיתים הוא "רישום פתוח" (אנגלית: open registries). הסיבות המסורתיות לבחירת דגל נוחות כוללות מציאת מקלט מס לאונייה, דרגות שכר זולות יותר לבעל האונייה, ותקנות פחות תובעניות באשר לתפעול האונייה.
אחת הדוגמאות הבולטות המביאות לרישום אונייה בדגל נוחות היא העובדה שממשלת ארצות הברית מטילה מכס בשיעור 50% על תיקונים המבוצעים מחוץ לנמלי ארצות הברית, באוניות המניפות דגל אמריקאי. עליית הגלובליזציה שינתה את מפת הסחר העולמי והביאה לשינויים אף בבעלות ובהפעלת אוניות סוחר. חברות הספנות המסורתיות, אשר היו לעיתים קרובות בבעלות משפחתית, נעלמו מן העולם. את מקומן תפסו תאגידי ספנות רב-לאומיים, אשר אף צוותיהן רב-לאומיים. במציאות זו דגל הנוחות אינו מסיר לעיתים את זהותה הלאומית "המקורית" של האונייה, כיוון שזו לא הייתה קיימת מלכתחילה.
היסטוריה
האונייה Belen Quezada הייתה האונייה הזרה הראשונה אשר זכתה לרישום פנמי בשנת 1919. מספר אוניות בבעלות אמריקאית באו בעקבותיה בשנת 1922. רישום האוניות הזרות בפנמה הלך וגדל בתקופת 15 השנה הבאות, הרבה בזכות אוניות אירופיות אשר בעליהן בחרו ברישום זה. בסוף שנות ה-40 הביעו מספר בעלי אוניות חוסר שביעות רצון מן הרישום הפנמי והחל חיפוש אחר דגל נוחות חליפי, אשר יתחרה בדגל הפנמי.
בשנת 1948 נוסד רישום אוניות זרות בליבריה, זאת בעזרת אנשי עסקים אמריקאים. סטברוס ניארכוס, איל ספנות יווני נודע במחצית השנייה של המאה ה-20, רשם את האונייה הזרה הראשונה בליבריה, בשנת 1949. בעלי אוניות רבים באו בעקבותיו והרישום הליברי גדל באיטיות עד שהחל מתחרה ברישום הפנמי. רישום אוניות זרות מהווה מקור הכנסה למדינה. כך בשנת 2008 הביא רישום אוניות להכנסה של 19 מיליון דולר לליבריה, בה רשומות נכון לשנה זו כ-2,600 אוניות בבעלות זרה.
כיום שלוש המדינות שבהן המספר הגדול ביותר של אוניות ברישום זר הן: פנמה, ליבריה ואיי מרשל. מבין שלוש אלה, אוניות ברישום של ליבריה ואיי בהאמה נמצאו כאוניות שבטיחותן מעל הממוצע על פי בדיקות ארגוני בטיחות ימית בינלאומיים.
ביבופ
בִּי בּוֹפּ (באנגלית: Bebop) או בופ, הוא ז'אנר מרכזי בג'אז, שהתפתח בשנות ה-40 של המאה ה-20. אף על פי שהבי בופ ספג זלזול מהקהל ומהמוזיקאים בראשית דרכו, כיום הוא מוכר כחשוב שבסגנונות הג'אז. זאת מכיוון שניגוני הג'אז שהולחנו ובוצעו מאז נמנים עמו או עם סגנונות שהיו המשכיו הישירים. הבופ אף עיצב בדמותו את מרבית התרבות הסובבת את הג'אז - החל במועדוני הג'אז שהיו שונים בתכלית לפני כן, עבור בציבור החובבים וכלה באופי ההרכבים ובמניין חבריהם.
הבי בופ נבדל מהסווינג שקדם לו בשתי נקודות עיקריות: המלודיות מורכבות יותר, אף על פי שהן נכתבו על סמך אותו רצף אקורדים; והאלתור נעשה בצורה הרבה יותר חופשית, ללא קשר למלודיה המקורית של השיר. בבי בופ נעלמת בדרך כלל המלודיה המקורית כבר בפזמון השני או השלישי. נוסף על כך, הטמפו (מפעם) בבופ מהיר בדרך כלל, והמבנה ההרמוני מורכב יותר. פיתוח הסגנון מיוחס בעיקר לנגן הסקסופון אלט, צ'ארלי פארקר, אשר במהלך חייו הקצרים הספיק להוביל מספר מוזיקאים הרפתקנים ואמיצים למהפכה הגדולה ביותר בתולדות הג'אז.
סגנון מוזיקלי
בבסיסה, מלודיית בי בופ היא מלודיה מתחדשת שנכתבת על בסיס המהלך ההרמוני של קטע מוכר, לרוב סטנדרט. בשל גודל ההרכבים ואורך הקטעים, יש בבי בופ קטעי סולו רבים יותר, בעלי אופי שונה בתכלית מאופיים של קטעי סולו בסגנונות ג'אז אחרים, כמו סווינג. הסולו של הבופר (נגן בי בופ) הוא אלתור של מלודיות חדשות על בסיס רצף האקורדים בשיר המקורי (כלומר, המהלך ההרמוני). בבי בופ יש מלודיות מסובכות בהרבה מאלו שהיו במוזיקה המקורית, והן דורשות על פי רוב מיומנות רבה יותר ויכולת אלתור מורכבת יותר.
הבי בופ מנוגן בדרך כלל בטמפו מהיר מאוד, אך לא בקצב קופצני וריקודי כמו הסווינג, שכן תפקידם של כלי הקצב התפתח בסגנון זה מעבר לשמירה על הקצב בלבד. תוף הסנר, למשל, משמש למתן דגשים, והתוף הבס שנועד במקור לשמש כמעין "מטרונום", הפך בבי בופ ל"מפיל פצצות" (באנגלית Bomb dropper). "הפלת פצצות" היא טכניקת בופ שבה תפקיד הבס נופל במקומות שונים בקטע המוזיקלי שאינם בדגש הטבעי, ובצורה זו נוצר מצב "כאוטי" ו"אנרגטי" יותר. פיתוח זה מיוחס בעיקר למתופף מקס רואץ'. רואץ' נודע בקטעי סולו תופים מורכבים שלעיתים אף מובילים את השיר, ומאופיינים בחילופי משקלים ומפעמים.
קטעי הבופ היו פעמים רבות מלודיה חדשה ומורכבת שנבנתה על בסיס רצף האקורדים של סטנדרט מוכר כשהמלודיה המקורית כבר אינה מופיעה כלל בקטע החדש. דוגמה לכך היא הקטע המפורסם של פארקר, "אורניתולוגיה", שנכתב על בסיס המהלך ההרמוני בסטנדרט "כמה גבוה הירח". בקטע בופ אופייני מבצעים הכלים יחד את המלודיה החדשה בהתחלה ובסוף, ובין לבין מאלתר כל כלי קטע סולו, גם הוא במתכונת האקורדים הבסיסיים של השיר. לעיתים יופיעו "ציטוטים מוזיקליים" לסטנדרט המקורי שעליו נכתב הקטע, ולעיתים גם יצוטטו קטעים אחרים (סטנדרטים שונים, או קטעי מוזיקה קלאסית). עם זאת, ישנם קטעי בופ מקוריים לחלוטין, החל מהאקורדים הבסיסיים ועד למלודיה המובילה.
מבנה קצבי
בניגוד לבלוז למשל, שבו הקצב נשמר על ידי מערכת תופים, קונטרבס, גיטרה ופסנתר (ולעיתים כלים נוספים), בבופ אחראים על הקצב רק הקונטרבס וידו הימנית של המתופף. מצב זה יוצר יותר מקצבים פוליריתמים, שכן שאר גפיו של המתופף, ולעיתים גם כלים אחרים, עסוקים במתן דגשים פוליריתמים לרוב מאולתרים. פוליריתמיקה זו מגבירה את תחושת הכאוס ביצירה. כמו כן, המוזיקה מקבלת מקצב לא ריקודי, ומורכב יותר. מוכרת האמירה של מתופף בופ שטען כי "הקצב החשוב במוזיקה זו אינו הקצב של הרבעים, אלא קצב החשיבה".
מבנה מלודי
ייחודו המרכזי של הבופ היה הלבשת מלודיות חדשות וייחודיות על האקורדים המקוריים של הקטע. מעבר למורכבות הגבוהה יחסית שלהן, מאופיינות המלודיות הבופיות במהירות ובאנרגטיות שלהן. מלבד המלודיה הכתובה, על הבופרים לאלתר מלודיות חדשות בזמן קטע הסולו. לשם נגינת בופ דרושה יצירתיות רבה מאוד; כדי להקל על הנגן המבצע את הסולו ישנן כמה תבניות שבופרים נעזרים בהן תוך כדי האלתור. תבנית אופיינית כזו היא "החמישית המונמכת", תבנית שבה במקום להדגיש את הטוניקה של הסולם, או את הבס של האקורד, מדגישים את התו שמונמך בחצי טון מהדומיננטה של הסולם, הלא הוא "התו הכחול". תבנית נוספת היא תבנית שבה המלודיה עולה בארפג'ו ויורדת בסולם או בירידה כרומטית. תבניות אלו מיוחסות בדרך כלל לפסנתרן ארט טאטום, שניגן מעט לפני תקופת הבופ. כל התבניות הללו משמשות כקישוטים ועיטורים למלודיות הייחודיות של הנגנים.
מבנה הרמוני
בניגוד לדעה המקובלת, הבי בופ אינו רק שינוי מלודי. במקור, האלתור של צ'ארלי פארקר (בירד) היה אכן על מלודיות כרומטיות על בסיס הרמוניה פשוטה, אך עם הזמן התפתח גם התפקיד ההרמוני, ונוצרה הרמוניה ייחודית מאוד (אם כי לרוב מסתמכת על ההרמוניה המקורית). בעוד שהסווינג והבלוז היו בנויים בסולמות פשוטים, היה הבי בופ מושתת על סולמות מורכבים וייחודיים לסגנון.
האקורדים בבי בופ, אף על פי שדרגתם לרוב זהה לסטנדרט המקורי, שונים למדי מהאקורדים המקוריים. קודם כל, האקורדים בנויים על הרמוניה, סולמות, ומבנים, מורכבים יותר. בעוד שבסגנונות הקודמים רוב האקורדים היו מז'ורים או מינורים, וספטאקורדים, בבופ רוב האקורדים היו אקורדים בעלי מתח הרמוני, כלומר אקורדים הכוללים גם נונה גדולה, לדוגמה. היה גם שימוש נרחב באקורדים מוקטנים, מוגדלים וכיוצא בזה. גם בתזמון האקורדים חל שינוי, יכולת האלתור המוגברת איפשרה לכלים ההרמונים לשלוט במשך האקורד ובתזמונו. כך למשל, אקורדים בעלי מתח גדול יותר מוחזקים לזמן רב יותר. מאפיין נוסף של הביבופ הוא שימוש באקורד עם ספטימה גדולה בתור אקורד הטוניקה. זאת בניגוד לבלוז, שבו הטוניקה היא ספטאקורד דומיננטי, והסוינג שבו היא אקורד עם סקסטה גדולה.
הסולם הראשון שבו השתמש פארקר היה הכרומטי, אך עם הזמן ועם פיתוח הבופ נתווספו סולמות נוספים, למשל סולם הטונים השלמים או הסולם המוקטן, שהפכו פופולריים, בין השאר על ידי נגינתו של הפסנתרן ת'לוניוס מונק. אחרי מונק, המשיך ג'ון קולטריין לפתח את הסולמות ההרמונים בכך שהוסיף את המודוסים שלא היו בשימוש במוזיקה המודרנית.
סולמות הבופ הם רק הפשטה של ההרמוניה המורכבת של הבופ, והם מייצגים את הגלעין של המבנה ההרמוני בלבד. לא כל המנתחים מסכימים עמם. אמני בופ רבים נהגו לשלב את הסולמות הללו, וגם אחרים, זה בתוך זה ולעבור מהאחד למשנהו.
הרכבי בופ
בניגוד לביג בנדים של הסווינג, בבופ נהוג לנגן בקבוצות קטנות שמונות 3–6 נגנים. הכלים האופייניים לסגנון הם תופים, קונטרבס, פסנתר, סקסופון וחצוצרה. לעיתים מצטרף עוד כלי נשיפה (לרוב סקסופון נוסף או טרומבון), או כלי מיתר (לרוב גיטרה או כינור). במקרים אחרים מוותרים על אחד הכלים (לרוב אחת ה"קרנות") ונשארים בקווארטט. בהרכבים אלה נהוג שכולם מנגנים קטעי סולו, בניגוד להרכבי הסווינג והבלוז בהם לרוב רק הכלים המובילים זוכים לקטעי סולו. עקב תופעה זו, הפכה המוזיקה לאינדיבידואלית יותר, ונוצר מקום לביטוי עצמי של כל חברי ההרכב.
היסטוריה והתפתחות
בשנת 1939 הקליט הסקסופוניסט קולמן הוקינס הקלטה בשם "Body and Soul". בהקלטה זו התנסה הוקינס באלתורים מורכבים מהרגיל וקפיצות קצב רבות. אף על פי שנגינתו לא הייתה ממש בופ, הוא השפיע על מוזיקאים רבים, ביניהם סקסופוניסט האלט צ'ארלי פארקר. פארקר, שכבר החל להתנסות בנגינה בסולמות כרומטיים ובפרצי תווים, הוקסם משינויי הקצב ומהתחושה החדשנית שאפפה את הקלטתו של הוקינס.
בשנות הארבעים החלו הבופרים הצעירים, ופארקר בראשם, לפתח לעצמם סגנון ייחודי, שנבע מתוך שורשי הסווינג של שנות השלושים. הם הושפעו מאוד ממספר מובילים חדשניים כגון הפסנתרן ארט טייטום, הסקסופוניסטים הוקינס, ולסטר יאנג, והחצוצרן רוי אלדרידג'. פארקר ודיזי גילספי הופיעו עם חלק מהנגנים של התקופה שקדמה לבופ, ולקחו את ההרפתקנות הזהירה שלהם לשלב הבא. הבופרים המוקדמים היו חדשניים מאוד ומספיק בטוחים במוזיקה שלהם כדי לא להירתע מהתגובות המזלזלות שבהן נתקלו בתחילת דרכם ממוזיקאים אחרים ומהקהל הרחב.
מועדון מינטונז פליי האוס (בתרגום חופשי מאנגלית: "בית המשחקים של מינטון") בניו יורק היה המקום להתנסויות ולפיתוח של הבופ בתחילת הדרך. נוסף על פארקר וגילספי, החלו לנגן שם נגני סווינג שרצו להתנסות בסגנון החדש. הגיטריסט צ'ארלי כריסטיאן, לדוגמה, שהחל להתנסות בשינויי מלודיות עוד כשהיה נגן בתזמורת של בני גודמן, היה מהנגנים הקבועים במועדון ונמנה עם חלוצי הבי בופ. אחרי מותו לקח פארקר את המושכות, ויחד עם גילספי וקני קלארק הפך למוזיקאי המזוהה ביותר עם הסגנון החדש בתקופה זו. מוזיקאי נוסף, שהצטרף אליהם מאוחר יותר היה ת'לוניוס מונק. אך הוא, בניגוד לאחרים, כמעט שלא התנסה קודם לכן בסווינג בצורה מקצועית, והחל ישר לנגן בי בופ. מונק היה זה שהכניס את ההרמוניות המיוחדות שהקשו אפילו על חובבי הבופ. מבחינה זו, מונק היה שחקן חשוב ביצירה ובפיתוח של הבופ. המוזיקה שהם ניגנו הייתה קשה מאוד לקהל, כי בעוד נגינתו של כריסטיאן הייתה מעין הכלאה של סווינג ובופ, הסגנון החדש היה בופ טהור.
במשך מספר שנים נחשב הבי בופ ל"מוזיקה בשביל מוזיקאים". אף על פי שרוב השמות הגדולים של תקופת הסווינג המשיכו לנגן בסגנון שבו הם התמחו, היו מוזיקאים רבים שעברו לבי בופ, ברובם מוזיקאים צעירים שנמשכו לסגנון החדש, בו היה מקום לחידושים ולתוספות. כמו כן, רבים נמשכו לבופ כיוון שהוא הציע להם מקום לביטוי עצמי, בניגוד לאפשרות המצומצמת לבצע סולו בתזמורות הסווינג הגדולות. אט-אט החל להימשך לסגנון החדש קהל שלא חיפש את מוזיקת הריקודים הקלילה, אלא מוזיקה מורכבת ומעניינת יותר. כך החלו להתפתח מועדוני ג'אז נוספים ועד סוף שנות הארבעים הבי בופ הפך לזרם החשוב והמשמעותי ביותר בג'אז.
תפוצה גאוגרפית
הג'אז האמריקאי התפתח בעיקר באזורים אפרו אמריקאים בארצות הברית. הבי בופ התפתח בעיקר בחוף המזרחי, בניו יורק, או ליתר דיוק בהארלם. מקום נוסף שראוי לאזכור הוא ניו אורלינס שם הייתה, ועודנה קיימת, קהילת בופ גדולה למדי. כשהבי בופ הגיע לצד המערבי של ארצות הברית, הוא כבר היא מקובל מאוד במזרח. באופן כללי, הבופ תפס פחות במערב, ואפילו היום ניתן לראות את ההבדל הזה בין האזורים.
המקבילה של הבופ במערב הייתה הקול ג'אז, סגנון המהווה התפתחות של הבי בופ אבל בהתאמה למורשת הג'אז המקובלת במערב ארצות הברית, כלומר ג'אז שקט ואיטי יותר.
בישראל
בתחילת המאה ה-21 סגנון הג'אז השולט בישראל הוא הפיוז'ן, אשר גם הוא הושפע מאוד מהבופ. עם זאת, סגנונות הג'אז הנפוצים בישראל בעבר היו בי בופ או פוסט-בופ. להלן רשימה חלקית של בופרים ישראלים:
מקור המילה
מקור המילה בופ בשירת הסקאט והיא בעצם ג'יבריש שבו משתמשים זמרים בעת אלתור. קיימות מספר תאוריות לגבי מקורה המדויק של המילה, אולם אף אחת מהן לא הוכחה. תאוריה אחת גורסת כי הגיטריסט צ'ארלי כריסטיאן היה משתמש בה כדי לזמזם את המנגינה שהוא ניגן. תאוריה מקובלת יותר גורסת שמקור המילה במנהיגי להקות לטיניות שפעלו בארצות הברית של אותה תקופה, והיו קוראים "אריבה אריבה!" כדי ל"דרבן" את הנגנים שלהם. התאוריה מתיישבת עם העובדה, שהמילה "בי בופ" הייתה מוחלפת לעיתים ב-"רי בופ". לראיה אפשר לבחון את שמות השירים "הי בא-בא-רי-בופ" (ליונל המפטון) ו"בי-בופ-א-לולה" (ג'ין וינסנט), שניהם מאותה תקופת זמן בערך.
השפעות בתרבות הפופולרית
בסדרת האנימציה האמריקאית "צבי הנינג'ה", ששודרה גם בארץ, הופיעו שתי דמויות של רשעים בשם ביבופ ורוקסטדי. ביבופ נקרא על שם הז'אנר המדובר, ורוקסטדי הוא סגנון מוזיקה המושפע מרגאיי, שהיה פופולרי לזמן קצר בשנות ה-60 בג'מייקה.
בנוסף, שמה של סדרת האנימה היפנית "קאובוי ביבופ" נקראה על שם הז'אנר, וגם פסקול הסדרה הכיל ברובו שירים מהז'אנר.
סגנונות משנה
אף על פי שזכה לזלזול רב בתחילת דרכו, הבי בופ הפך ליסוד הג'אז המודרני. הבופ מהווה את הבסיס והשורש לכל החידושים בג'אז שבאו אחריו. הדוגמאות החשובות הן:
נוסף על אלה, אפשר למנות את האוונגרד והג'אז החופשי כצאצאים של הבופ, אם כי צאצאים פחות ישירים מארבעת הנזכרים לעיל.
נגני בי בופ חשובים
בג'אז יש חשיבות רבה לנגן (בניגוד למוזיקה קלאסית, בה רוב הכבוד מיוחס למלחין), ובבי בופ יותר מאשר בסגנונות שקדמו לו. זאת כיוון שבבי בופ יש חופש אמנותי רב יותר למבצעים (שהרי הם מחויבים רק למעברי האקורדים), ולטכניקה יש מקום רב בנגינה. על כן ישנם נגנים רבים בבופ אשר ידועים בזכות הביצועים שלהם, הגדולים והמפורסמים הם:
דיזי גילספי
גילספי, החצוצרן, שקיבל את הכינוי "דיזי" בזכות יכולותיו הטכניות המדהימות ובשל התנהגותו הליצנית המלאה בהומור, היה מחלוצי הבופ. הוא ניגן ברביעיית הבופ המקורית שכללה את פארקר, רואץ' ופאוול. כמו כן, המציא דיזי שיטות חדשות לנגינה בחצוצרה, והיה להשראה להמוני נגני חצוצרה אחריו. דיזי נחשב לגורם חשוב בהפצת הבופ ובהפיכתו מזרם שולי לתחום חשוב במוזיקת הג'אז. בזכות אופיו הנחמד והאחראי (בניגוד לרבים מנגני הבופ האחרים), הוא קידם את הבופ בעולם המוזיקה המודרנית.
מקס רואץ'
מקס רואץ', חבר נוסף ברביעיית הבופ המקורית, החל לנגן בסגנון זה כבר בגיל 16. הוא נחשב לאחד המתופפים הראשונים שניגנו בופ (הוא וקני קלארק היו שני מתופפי הבופ הראשונים). נוסף על כך, נחשב רואץ' לאדם שהעביר את התופים מסטטוס של כלי משני, שתפקידו העיקרי הוא שמירת הקצב, אל מרכז הבמה, ונחשב לראשון שהוביל להקה. כאמור, רואץ' פיתח את המבנה הקצבי של הבופ והג'אז בכלל, והוא נחשב למבשר הקצבים השבורים. לימים, היה רואץ' ממפתחי ההארד בופ והפוסט-בופ, והיה הבופר האחרון שפרש והאחרון שנפטר מבין הבופרים של הרביעייה המקורית.
ת'לוניוס מונק
אף על פי שקשה להגדירה בדיוק, נחשבת נגינתו של הפסנתרן ת'לוניוס מונק כבי בופ. מונק ידוע בסגנונו הייחודי, הן בטכניקת הנגינה והן במבנה היצירות, האלתורים והקומפוזיציות. הוא תרם לפיתוח ההרמוניות של היצירות על ידי יצירת סולמות חדשים ומהלכי אקורדים ייחודיים. נוסף על כך, מונק היה מגדולי מלחיני הבופ. הוא כתב עשרות קטעים ורבים מהם הפכו לסטנדרטים; המפורסם מכולם הוא הקטע "Round Midnight", שזכה לאינספור ביצועים.
באד פאוול
באד פאוול, פסנתרן מחונן מהרביעייה המקורית של הבופ, שינה באופן משמעותי את צורת הנגינה על הפסנתר. פאוול היה נגן ויוצר חשוב בהתפתחות הבופ עד כדי כך שרבים קראו לו "הצ'ארלי פארקר של הפסנתר". פאוול שינה את הנגינה ביד שמאל מנגינת בסים לנגינת אקורדים צבעוניים, ופיתח את שיטת חיקוי הקרנות שבה מנגן הפסנתר מנגינות בופיות הדומות לנגינה של כלי נשיפה. לאחר שהוכה על ידי שוטר איבד את שפיות דעתו והפסיק לנגן עם גדולי הבופ. פארקר הסביר למה הוא לא מנגן איתו בכך שאמר: "הוא אפילו משוגע יותר ממני".
אחרים
מלבד חמשת הנגנים הללו, מוזיקאים רבים נוספים השתייכו לזרם הבופ. ביניהם:
תקציב המדינה
תקציב המדינה קובע את הסכומים שיוקצבו למשרדי הממשלה לשנת פעילות, בכל אחד מסעיפי ההוצאה של כל משרד. תקציב המדינה הוא הביטוי המובהק ביותר של מדיניות הממשלה, משום שהוא קובע את הסכומים שיוקצבו לכל אחת ממטרותיה של הממשלה. מקור עיקרי למימון תקציב המדינה הוא הכנסות המדינה ממיסים, ולעיתים מוטל מלווה חובה למימון הוצאות חריגות.
שאלה מרכזית שנשאלת היא האם תקציב המדינה גבוה. בקרב הכלכלנים נהוג כי את גודל התקציב מודדים לפי כמה אחוזים הוא מהווה מהתמ"ג של המדינה. במדינות העולם השלישי תקציב המדינה מהווה בין 10%-20% התמ"ג; במדינות קפיטליסטיות כגון ארצות הברית התקציב מהווה בין 25%-35% התמ"ג. במדינות סוציאליסטיות/קומוניסטיות בהן ישנה כלכלה ריכוזית התקציב מהווה בין 40%-55% התמ"ג. לכן ניתן לומר כי במדינות קומוניסטיות התקציב נחשב גבוה.
השפעת הגלובליזציה על תקציב המדינה
תהליכי הגלובליזציה של סוף המאה ה-20 התבטאו בצמצום תקציב המדינה. לשינוי זה הביאו שני תהליכים מקבילים, אחד ברמה האידאולוגית והשני ברמה החומרית.
ברמה החומרית, השינויים באופן זרימת ההון בשוק העולמי הביאו לניידות גבוהה מאוד של ההון. כתוצאה מכך, בעלי הון היו חופשיים להשקיע בכל מדינה ובחרו במדינות שהציעו להם את התנאים הטובים ביותר - ובעיקר את המיסוי הנמוך ביותר. מצב זה הביא את ממשלות העולם להיכנס ל"מרוץ לתחתית" - מדינה הורידה את מיסיה כדי להיות אטרקטיבית למשקיעים, ואילצה את שכנותיה לעשות אותו דבר כדי לשמור על האטרקטיביות שלהן. הורדת המיסים אצל השכנות העלימה את היתרון היחסי של המדינה, ואילצה אותה להוריד שוב מיסים - בתהליך שטרם הסתיים וסופו אינו נראה באופק. הורדת המיסים הבלתי פוסקת מרוששת את תקציב המדינה.
שני הגורמים לעיל הביאו להתרוששות תקציב המדינה, ולכן למצב בו המדינה אינה יכולה לממן את הזכויות החברתיות הרחבות שהיו נהוגות. כתוצאה מכך ומתפיסה אידאולוגית נאו-ליברלית, חל מאז שנות השמונים של המאה ה-20 כרסום מתמיד בהיקפן של הזכויות החברתיות.
תקציב המדינה בישראל
בישראל קובע תקציב המדינה את הסכומים שיוקצבו למשרדי ממשלת ישראל לשנת פעילות, בכל אחד מסעיפי ההוצאה של כל משרד. בדרך כלל מאושר התקציב בסוף חודש דצמבר, סמוך לתחילתה של השנה שבה הוא עוסק, אך לעיתים מתעכב אישורו.
חוק יסוד: משק המדינה עוסק במאפייניו של התקציב. בהתאם לחוק יסוד זה, תקציב המדינה נקבע בחוק, המוגש לאישור הכנסת. הצעת חוק התקציב מפורטת לפי סעיפי ההוצאה, מלבד הצעת תקציב משרד הביטחון, שאינה מונחת על שולחן הכנסת אלא על שולחן ועדה משותפת של ועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון של הכנסת. אם חוק התקציב לא אושר לפני תחילתה של שנת הכספים, רשאית הממשלה להוציא כל חודש סכום השווה לחלק השנים-עשר מהתקציב השנתי הקודם.
חוק יסודות התקציב קובע את עקרונותיו של תקציב המדינה, ואת מרחב התמרון של מנסחי התקציב.
אישור התקציב מלווה במאבק עז, שבו מנסה כל אחת ממפלגות הקואליציה להשיג תקציב גדול ככל האפשר למשרדיה ולגופים הנתמכים על-ידם. להצבעה על התקציב נודעת חשיבות רבה, והאופוזיציה עושה ככל יכולתה כדי להכשילה. עם זאת, כאשר הממשלה מתקשה להשיג רוב מוצק לתמיכה בתקציב (בעיקר במקרה של קואליציה צרה), הממשלה עשויה להגיע להבנות עם האופוזיציה תמורת תמיכתה בתקציב.
החל משנת התקציב 1986 מלווה אישורו של חוק התקציב ב"חוק ההסדרים" שהוא שלל תיקונים בחוקים שונים, שיש להם השפעה על התקציב. החל משנת התקציב 2004 שונה שמו של חוק זה ל"חוק המדיניות הכלכלית", אך לא חל שינוי במהותו.
אגף התקציבים משרד האוצר מלווה את הליך גיבוש התקציב, לפי הפרמטרים המאקרו-כלכליים ובהתאם למסגרות (כללים פיסקליים) הקבועות בחוק הפחתת הגרעון והגבלת ההוצאה התקציבית, התשנ"ב-1992, ובכך שהוא "מכריח" את הממשלה לקבוע סדרי עדיפויות בתוך המסגרות שנקבעו. ללא פיקוח כאמור, עלול להיווצר מצב שבו כל שר או כל משרד יראה בפניו "נושא חשוב" ויגדיל בשלו את ההוצאה התקציבית, בלא שהממשלה תראה את התמונה הכוללת - ובפרט: האם הוצאה זו תואמת את סדרי העדיפויות שקבעה הממשלה עצמה. עם זאת, מסגרות אלו בעצמן מונעות מהממשלה את האפשרות להגדיל את התקציב בהתאם לסדרי העדיפויות של אותה השנה.
גמגום
גמגום הוא הפרעת דיבור הפוגעת בשטף הדיבור בדרכים שונות. למשל: חזרתיות בלתי רצונית, הארכת צלילים, הברות או מילים והיתקעויות בדיבור. מקורן של אלו נובע מחוסר שליטה רגעי ספונטני במערכת הדיבור (בייחוד על מיתרי הקול) תוך כדי הדיבור. כלומר החוויה של המגמגם היא חוויה של חוסר שליטה בדיבור. הגמגום אינו מוגדר כמחלה אלא כתסמונת.
הגורם לתופעת הגמגום אינו ידוע, ההשערה היא שלגמגום ייתכנו כמה יסודות ביניהם תורשה ונוירופיזיולוגיה. לגמגום אין תרופה או מרפא, אף שקיימות טכניקות טיפוליות רבות לשיפור יכולת הדיבור אצל מגמגמים.
מהות הגמגום
המנגנונים הכושלים בהפקת השפה הוא תהליך מורכב הכולל תיאום בין מספר מערכות האחראיות על השפה. תכנון וביצוע דיבור במוח המגמגם עלול להיות בעייתי עקב השינויים המהירים והמדויקים הנדרשים מן הפה, הלשון, השפתיים והלסת וכן של הנשימה ותפקוד הסרעפת וההיגוי בשעת הדיבור. רוב תופעות הגמגום אינן ניתנות לזיהוי על ידי המאזין. אלה כוללות פחד מפני צלילים ומילים מסוימות, פחד מדיבור במצבים מסוימים, חרדה, מתח, רחמים עצמיים, בושה וכן תחושה של "איבוד שליטה" במהלך הדיבור. הפרעת דיבור זו עשויה ליצור פגיעה קשה במצבו הרגשי של האדם המגמגם. הגמגום שונה באופן מהותי ממצב חולף של קושי בשטף הדיבור ונשמע בצורת גמגום קל שיכול להיות קיים ונורמלי בשלבי התפתחות השפה אצל ילדים הלומדים לדבר. גמגום התפתחותי קל המוגדר כנורמלי עשוי להופיע בין גיל כשנה וחצי ועד לגיל חמש שנים. בעיות הדיבור ההתפתחותיות (הגמגום הנורמלי) משתפרות לרוב תוך כחודשיים ולעיתים עד להחלפת שיני החלב בפה. בגמגום האמיתי צריך לטפל בגיל הילדות, מוקדם ככל האפשר. התופעה מחמירה בגיל המבוגר אם אינה מטופלת בילדות. גמגום בדרך כלל איננו נובע מבעיה פיזית בהפקת צלילי הדיבור או קושי בניסוח מחשבות בשפה מדוברת (ראו ערך דיסלקסיה). הפרעת דיבור המתבטאת בגמגום איננה יציבה - הגמגום עשוי להתבטא במידה רבה יותר במצבים מסוימים, כגון שיחה בטלפון, מאשר במצבים אחרים, בהתאם למידת החרדה המלווה את הפעילות. ישנם מגמגמים המסוגלים, למשל, לשיר, לקרוא או לדבר לעצמם ללא כל פגם. גמגום הוא תופעה מורכבת ברמת החברתית, הפסיכולוגית, ההתנהגותית והנוירולוגית.
תאוריות שונות על הגמגום שהתפתחו עם חקר הגמגום
חקר הגמגום התפתח סביב תאוריות שונות שהתפתחו במהלך השנים. בעבר תאוריות הגמגום היו תאוריות התנהגותיות התומכות ברעיון שגמגום הוא התנהגות נלמדת ונמשכת בעקבות גורמים אישיים ואף רצוניים. עם התקדמות חקר הגמגום, התפתחו התאוריות המשפחתיות, הרואות במשפחה כגורם העיקרי לגמגום. תאוריה זו הייתה מקובלת עד סוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. עובדים סוציאליים נטו למקד את הטיפול במשפחה ולא במגמגם עצמו. בשנים אלו החלו לראות בגמגום גם בעיה פסיכולוגית והתפתחו התאוריות הפסיכואנליטיות. לאחר מכן התפחתו תאוריות אורגניות ועד אמצע המאה ה-20 התמקד חקר הגמגום בניסיון לאתר גורמים אורגניים. התאוריות האורגניות מייחסות את הגמגום לבעיות שליטה של עצבים ושרירים, גורמים גנטיים, תורשתיים ואף בעיות נירולוגיות. מחקרים רבים פורסמו בנושא והתמקדו בשרירים הקשורים לדיבור, תפקודי מערכת העצבים ואפילו הרכב דם (ביניהם: טראביס 1931, ווסט 1958, גראהם 1965 וג'ונאס 1978).
בשנים האחרונות נוטים לראות בגמגום שילוב של גורמים אלו יחדיו ולא תולדה של גורם אחד בלבד.
זיהוי הגמגום ככרוני
בכמות רבה מהמקרים, קיים סיכוי סביר שהתופעה תחלוף מעצמה תוך מספר חודשים או יותר. עם זאת, כאשר חוסר השטף בולט ומפריע לילד ולהוריו או אם מופיעות התנהגויות של מאמץ או תסכול כדאי לפנות לייעוץ של קלינאי/ת תקשורת העוסק/ת בטיפול בגמגום. בטרם תחילת הטיפול חשוב להקשיב לילד בסבלנות, להתרכז בתוכן דבריו, לא לקטוע אותו ולא להשלים עבורו מילים או משפטים. בנוסף, מומלץ שלא לתת לו עצות הקשורות לגמגום כמו "דבר לאט" וכדומה.
ישנן שיטות אבחון וגישות שונות התלויות בגיל הילד. אבחון מקיף של קלינאי/ת תקשורת משלב מדדים אובייקטיביים, כגון ספירת הברות מגומגמות ומדדים סובייקטיביים כגון שאלונים. בשאלונים אלה נבדק התפקוד התקשורתי וכן ישנה התייחסות למרכיב הרגשי המלווה את הגמגום: עמדות כלפי הגמגום, מידת ההימנעות מדיבור, תיאור מצבים בהן מופיע גמגום וכו'.
בקרב ילדים קטנים יותר, האבחון מבוסס בעיקר על ראיון הורים ובחינת האינטראקציה התקשורתית של הילד עם ההורה ועם קלינאי/ת התקשורת. לסיכום, ניתן לזהות גמגום כרוני רק לאחר אבחון מקיף המבוצע על ידי בעל מקצוע.
סיבות לגמגום באוכלוסיות יעד שונות
לגמגום יש נטייה משפחתית בחלק מהמקרים. אך יכול להופיע גם ללא סיפור משפחתי. לעיתים קרובות ישנה השפעה של מעורבות רגשית על חומרת הגמגום ומאפייניו. החל ממצב כללי של התרגשות ומתח וכלה במצבים רגשיים מורכבים יותר והימנעות מדיבור. יש קשר בין מצבי לחץ לבין גמגום. לעיתים ישנה החמרה הן בחוסר שטף הדיבור והן בתופעות הלוואי הקשורות בגמגום. מטופלים מדווחים על  החמרה/הופעה של גמגום בזמן שיחה עם אדם חדש, אדם בעל סמכות, דיבור בפני קהל וכדומה.
נכון להיום, עדיין לא ידוע לחלוטין מה הגורמים לגמגום. יחד עם זאת, חוקרים ופסיכולוגים מסכימים על שילוב סיבתי בין יסודות תורשתיים, נפשיים ופיזיולוגיים.
השפעת הגמגום על אופי האדם
מבחינה ביולוגית אין הפרעות או הבדלים באופי, אינטליגנציה או בבריאות הנפשית של אדם בעל גמגום. עם זאת, אנשים עם גמגום לעיתים מתאפיינים בערך עצמי נמוך. מתוך מחקרים עלה כי ילדים בעלי גמגום מעריכים את עצמם בביצועים אקדמיים וספורטיביים נמוך מאשר הם יכולים לבצע. בנוסף, גם בתמיכת ההורים וביכולתם לקבל את עצמם כבעלי גמגום ילדים אלו הראו ערך עצמי נמוך. מה שבלי פעולה הבאה לשפר זאת ממשיך איתם גם לגילאי בגרות. כמו כן מגמגמים מפתחים לעצמם אסטרטגיות הימנעות. לדוגמה, מגמגמים נמנעים ממילים שיכולות לתקוע את המשך הדיבור או הימנעות ממצבי דיבורי המעוררים לחץ. כך שבמקום להגיד את דעתם ולבטא את עצמם תקשורתית באופן הטוב ביותר הם אומרים בעיקר את מה שמתאפשר להם להגיד בצורה החלקה ביותר. גם שגם בתחומי העניין, היחסים הבין-אישיים והקריירה שלהם נוצרים קיצוצים משמעותיים. לעיתים בעקבות הימנעות מסיטואציה מאיימת נוצר מצב בו אי אפשר לבדוק מחדש את התקרית, וזאת מתקבעת כאירוע מחריד עד להודעה חדשה. מה שיכול להתבטא בסיטואציות שונות במהלך חייו של המגמגם. לכך יש השפעה על התפקוד החברתי, מה שמעלה את הקשר בין גמגום לבין חרדות חברתיות. (חרדה חברתית היא הפרעת חרדה המאופיינת בידי פחד וחשש מהשפלה, מבוכה, והערכה שלילית במצבים חברתיים שונים). מבוגרים מגמגמים רבים מתמודדים במקביל גם עם חרדה חברתית, עם קשיים פסיכולוגיים במרחב הבין-אישי והם נוטים למבט שלילי וביקורתי יותר על יכולת הדיבור. כל אלו משפיעים על המגמגם ועל אופי התנהגותו.
הבדלים בין אדם מגמגם לאדם לא מגמגם
להבדיל מאדם לא מגמגם שיכול לדבר באופן רציף ושוטף ולבצע מספר פעולות מוטוריות במקביל, אדם מגמגם הוא אדם שיש לו קושי בהפקת דיבור ולכן הדיבור שלו אינו רציף. ישנם הבדלים בהתנהגויות המוטוריות המתבטאות באיחור בהפקת הקול ובפעולות של איברי ההיגוי ותיבת הקול, דבר המתבטא גם בתנועות איטיות יותר של השפתיים והלסת. ממחקרים באמצעות מכשירי הדמיה מתקדמים כמו MRI ו- PET Scan נמצא שיש גם תפקוד מוחי שונה בזמן דיבור. חשוב לציין שלא קיימים הבדלים באופי או באינטליגנציה או בכלל התחומים שאינם קשורים להפקת הדיבור בין אדם מגמגם לאדם שאינו מגמגם.
חשיבות הגיל באבחון וטיפול
אבחון בגיל הרך (שנתיים עד גיל חמש) בו בדרך כלל מתחיל להתבטא גמגום וטיפול בזמן זה מביא למוטיבציה גדולה מצד הילד והוריו מה שבתורו מביא לפוטנציאל שיפור משמעותי.
אצל ילדים צעירים הדרך בה הם מפיקים דיבור אינה מקובעת עוד ולכן האפשרות להפסיק לגמגם יותר גדולה מאשר אצל אנשים מגמגמים לאחר שנים רבות. נמצא כי ברוב המקרים ילדים שמתחילים לגמגם לפני גיל 4 מפסיקים לגמגם. מכיוון שקשה לדעת אם ילד יפסיק לגמגם באופן ספונטני, יש לעזור לילדים ללמוד לדבר נכון, ויפה שעה אחת קודם.
ילדים עם הורים חסרי מוטיבציה יפיקו תועלת מעטה מן הטיפול ויש האומרים שהמוטיבציה חשובה מן הגיל. במקרים בהם הגמגום נתפס מוקדם ניתן לספק שיחות הרגעה להורים מה שמעצב את יחסם לעניין בהווה ובעתיד וכתוצאה מכך גם את יחס ילדיהם. במקרים בהם גמגום מופיע כתוצר למקרה טראומטי חשוב להתחיל את הטיפול מוקדם ככל הניתן לאירוע בלי קשר לגיל המדובר כדי שרמת הפוטנציאל לשיפור תהיה רבה ביותר.
בגיל מבוגר הסיכויים להתחיל לדבר שוטף ללא התערבות חיצונית נראים קטנים. לאחר שאדם בונה מערכת של הרגלים, רגשות ואמונות סביב גמגום התהליך הטיפולי ארוך, דורש כוח רצון וברוב המקרים הדרכה מקצועית גם שם הוא בהחלט אפשרי, אם כי קשה ונדיר יותר.
ממדי התופעה
על פי נתונים שנאספו בארצות הברית, 2.5% מכלל הילדים בגילאי טרום-חובה מגמגמים, בממוצע אחד מכל ארבעים ילדים. בגילאי ילדות מסוימים אחוז המגמגמים הוא גבוה יותר ומגיע עד כדי 5%.
במחקרים שנעשו באוכלוסייה הבוגרת נמצא כי כמעט 1% מן האוכלוסייה מגמגמים. תופעת הגמגום נפוצה בקרב גברים פי ארבעה מאשר בקרב נשים. בעבר היו חוקרים שטענו כי בארצות מסוימות אחוז המגמגמים גבוה מאשר בארצות אחרות בעולם, אולם הדעה הרווחת היום היא כי אין בסיס להנחה זו. אולם, סביר יותר להניח כי התופעה בולטת יותר בארצות שבהן לא מפותח הטיפול בהפרעות תקשורת.
השפעותיו של הגמגום
השפעות הגמגום ניכרות בעיקר בתחום החברתי.
ישנו קשר בין גמגום לבין חרדות חברתיות שכן האדם המגמגם מנסה להימנע ממפגשים ואינטראקציות חברתיות ובכך מתחמק מתקשורת ונמנע מחשיפת בעייתו והתמודדות איתה, להימנעויות הללו קיימות השלכות על התפיסה העצמית ועל התפקוד החברתי של האדם; חרדה חברתית מתאפיינת בפחד וחשש מהשפלה, מבוכה והערכה שלילית במצבים חברתיים.
בגילאים הקטנים יותר, ילד מגמגם מושך אליו תגובות שליליות מהסביבה, ילדים נוטים ללעוג ולנהוג בחוסר סבלנות ואלו דברים שמשפיעים על בנייה וחיזוק הדימוי העצמי המתפתח בגיל זה. בגילאים מבוגרים יותר ישנה התמודדות שונה עם חרדה חברתית ובמקביל גם עם קשיים פסיכולוגיים במרחב הבין-אישי, המגמגמים מפתחים לעצמם אסטרטגית הימנעות ויש להם נטייה למבט שלילי וביקורתי יותר על יכולת הדיבור.
אסטרטגית ההימנעות כוללת הימנעות ממצבי דיבור מעוררי לחץ כמו למשל שיחות עם אנשים שגרמו להם להרגיש לא בנוח במהלך שיחה או שהתעוררה בהם בושה להמשך השיח, ישנה הימנעות של מגמגמים ממילים שעלולות לתקוע להם את רצף הדיבור והימנעות ממילים מסוימות העלולות להקשות על ביטוי המילה הבאה; בכך בעצם נוצר פער בתקשורת שלהם עם הסביבה בין להביא את עצמם לידי ביטוי כמו שהם מרגישים לבין מה שמתאפשר להם להגיד בפועל. ההימנעות היא אחת מהתופעות המגבילות בחייהם של המגמגמים והיא גורמת לצמצום בשלל תחומי עניין, ביחסים חברתיים ובחיי הקריירה.
תורשה
במחקרים נמצאה קורלציה בין גמגום לבין גנים מסוימים. אולם, עדיין לא הוכח קיומו של גורם גנטי לגמגום. מחקרים רבים חקרו את תופעת הגמגום המשפחתי, אולם תוצאות מחקרים אלה יכולות להיות מוסברות על רקע גנטי כמו גם רקע סביבתי.
נוירולוגיה של גמגום אצל מבוגרים
סריקות מוח של מגמגמים מבוגרים חשפו מספר מבנים לא רגילים מבחינה נוירולוגית:
לא נעשו מחקרים של סריקות מוח בילדים מגמגמים ועל כן לא ידוע האם תופעות נוירולוגיות דומות קיימות גם בגיל הילדות.
דעה מובילה נוספת באשר למקור הגמגום גורסת כי הוא נגרם על ידי בעיה בתיאום עצבי במוח. מחקרים שנעשו לאחרונה מצביעים על כך שקיים קשר בין גמגום לבין מוליכים עצביים פגומים בין אזורי הדיבור והשפה, שניהם באונה השמאלית של המוח. פגמים כאלה עשויים להיגרם כתוצאה מנזק מוחי בשלבי ההתפתחות המוקדמים או מפגם גנטי.
מחקרים הדמיה שונים אף הדגימו כי אצל מגמגמים קיימת זרימת דם מופחתת לאזורים מסוימים במוח. במחקרים אלה נבחנה השפעתה של התרופה הלופרידול (haloperidol) אשר לה נמצאה השפעה חיובית הן בשיפור זרימת הדם והן בהפחתת הגמגום.
שינויים כתוצאה ממתח בגמגום
במצבים מסוימים, למשל בעת שיחת טלפון, הגמגום עלול להתגבר, או לפחות, בהתאם למידת החרדה הנוצרת אצל המגמגם כתוצאה מפעילות זו. בעת מצבי מתח, קול האדם משתנה. השרירים המעורבים בהגיית הדיבור מתוחים יותר וכך עולה טון הדיבור. אנשים מנסים לדבר מהר יותר, חוזרים על מילים או חלקי משפטים. אנשים אף מוסיפים הברות הממלאות "חללים" בין המילים, כגון "אה". אלה הן הפרעות דיבור רגילות. מחקר אחד מצא כי במצבי מתח, אנשים שאינם מגמגמים, אשר דיבורם הרגיל מכיל 0% של הפרעות דיבור, בעת מצב מתח, כאשר נתבקשו למלא משימה פשוטה ולנקוב בשמות צבעים, דיבורם הכיל 4% של הפרעות דיבור. אצל מגמגמים שבדיבורם 1% של הפרעות דיבור, תחת מתח דיבורם הכיל 9% של הפרעות דיבור. הגמגום עצמו מפחית את מידת המתח אצל האדם ב-10%, כפי שנמדד בלחץ הדם. אולם הוא מגביר את המתח אצל המאזין. נראה שהגמגום מפחית את המתח אצל הדובר רק באופן זמני. הפחתת ויצירת המתח אצל המגמגם היא בדפוס מעגלי שבו קיים גמגום בהבהרה הראשונה של המילה הראשונה, אחר כך המגמגם יאמר את שארית המילה ומספר מילים נוספות ברצף ואז קיים גמגום נוסף, שוב מספר מילים ברצף וחוזר חלילה.
טיפול בגמגום
כיום אין טיפול מרפא גמגום. בעבר, הגמגום הוערך כתופעה נפשית שניתנת לריפוי באמצעות טיפולים פסיכולוגיים לסוגיהם. היום המרכיב של טיפול פסיכולוגי מתמודד עם קבלה עצמית של המגמגם.
קיימות שיטות טיפול מדיסציפלינת קלינאות תקשורת למשל עיצוב שטף הדיבור. אפשר לטפל בשיטה זו באופן אינטנסיבי במשך מספר שבועות. ובגמר הטיפול יש שיפור ניכר בשטף הדיבור עד כדי שטף מלא, אולם שמירה על השטף דורשת תרגול רב ומתמשך, למעשה לאורך כל חיי המגמגם. חיסרון השיטה הוא שאינה מתאימה לילדים צעירים. נוסף לכך, הטיפול בילדים צריך להיעשות בהדרכת המשפחה. הטיפול מתמקד באינטראקציה בין ההורים והילד, או עם שאר האחים, בהרגלי הדיבור בבית וכן בתגובות לגמגום של הילד. כך בעצם מסייעים לילד באמצעות יצירת שינוי בסביבה הקרובה אליו. לעיתים מערבים גם את הצוות החינוכי בבית הספר.