cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לבוש חרדי
ספודיק
ספודיק (נהגה: spodek) הוא כובע פרווה בדומה לשטריימל, אולם הוא גבוה יותר וצר יותר. חובשים אותו חסידי פולין (גור, אשלג, מודז'יץ, סטריקוב ואלכסנדר) בשבתות ובחגים. מקור שמו של הכובע הוא בפולנית: Spodek "תחתית".
קולפיק
קולפיק (נהגה: kolpek) הוא כובע פרווה דומה לשטריימל, אולם הוא גבוה ממנו ונפוח ממנו. צבעו חום. חובשים אותו אדמו"רים ובני משפחותיהם מחצרות גליציה והונגריה: באבוב, בעלז, מונקאץ', רוז'ין וויז'ניץ.
מכנסי חצי
מכנסי חצי (מכונים בעברית לעיתים גם "אברקיים") הם מכנסיים המסתיימים מתחת לברך, ואת יתרת הרגל מכסים גרביים (ראו תמונה). אלו היו המכנסיים המקובלים לגברים באירופה במאות ה-19 וה-20. במגזר החרדי מקובלים מכנסי חצי בזרם החסידי, עם גרביים שחורים בימי חול וגרביים לבנים בשבת.
בחסידויות שונות הצטמצם השימוש במכנסי חצי בימות השבוע לטובת מכנסיים ארוכים מודרניים. אולם רוב ניכר של אנשי חסידויות הונגריה וגליציה כגון; סטמאר, ויז'ניץ, צאנז, באבוב ואחרות, לובשים מכנסי חצי עם גרביים לבנים בשבתות וחגים בחסידות בעלזא גורבים גרביים שחורים גם בשבתות, אולם בחגים גם שם נהוג לגרוב גרביים לבנים עם מכנסי חצי. בחסידות תולדות אהרן לבוש מכנסי החצי (גרביים שחורים לרווקים, לבנים לנשואים) הוא חובה מגיל בר המצוה ומהווה חלק מתקנות הלבוש של החסידות.
הויזען אין די זאקען
הויזען אין די זאקען (ביידיש: "מכנסיים בגרביים") הוא כינוי לאופן המיוחד שבו חסידי גור לובשים מכנסיהם הארוכים: קצוות המכנס מוכנסים לתוך הגרב באזור הקרסול, באופן שנוצר קיפול - המזכיר קיפול של מכנס צבאי - כ-15 ס"מ מעל הנעל. שיטה זו מכונה לעיתים "גרבי קוזאקים", מאחר שהסיבה ממנה נובעת שיטת לבוש זו, היא פשרה של חסידי האדמו"ר בעל "חידושי הרי"ם" מגור עם ממשלת פולין בתקופת גזירת הלבוש, להסיר את מכנסי החצי והשטריימל לטובת לבוש הקוזאקים שהיה מורכב מספאדיק "גרבי קוזאקים" וזקן, כשאת פיאותיהם החלו הם להסתיר מתחת לכיפה.
סירטוק
סירטוק הוא מעיל עליון המשמש את חסידי חב"ד הנשואים בשבתות ובחגים. רבים משלוחי חב"ד, רבנים ועוד נוהגים ללובשו גם בימות החול. הסירטוק דומה במאפייניו לפראק, אולם הוא מעט קצר יותר ומגיע עד הברך. הוא עשוי בדרך כלל מצמר ולעיתים ממשי. הסירטוק מכונה בחב"ד לפעמים "קפוטה" אך אין זו קפוטה.
הסירטוק נסגר כאשר צד ימין על צד שמאל, מסיבות הלכתיות וקבליות. אחד מצדדי החיתוך האחורי שלו הוא עגול, ובחלק האחורי ישנם שני כפתורים.
פרטי לבוש לגברים בזרם הליטאי
באותה תקופה היה מעמדם של בני הישיבות ירוד ביותר. השפעת הספרות המשכילית שהייתה אז בשיאה סחפה המונים ואילו בני הישיבה נתפסו כעניים, בטלנים ומוזנחים.
מתוך רצון לשוות למעמד בני הישיבה ערך נוסף וכן להגביר את חשיבותם בעיני עצמם הורה ר' נתן צבי פינקל לתלמידיו להופיע בלבוש מודרני: תלמידי הישיבה נהגו ללכת בדומה ללבוש הסטודנטים באותה תקופה שכלל כובעים וחליפות. צורת לבוש זו עברה לכלל הציבור הליטאי.
מגבעת קנייטש
מגבעת הקנייטש היא למעשה כובע פדורה שחור המתאפיין בקמט אחד מרכזי לכל אורכה של הכיפה. בקדמתה של כיפת הכובע (במקום אחיזת הכובע) ישנם גם עוד שני קמטים קטנים יותר. הכובע מיוצר כאשר כל התיתורה המקיפה אותו מוטה כלפי מעלה בדומה לקאפעלוש. לרוב בעת הלבישה מקפלים את חלקה הקדמי של התיתורה כלפי מטה ומכאן נובע שמו של הכובע קנייטש שמשמעותו ביידיש קמט.
הומבורג
כובע הוֹמבוּרג דומה מאוד לכובע הקאפעלוש, אלא שיש קמט במרכזו. להבדיל מהקנייטש, התיתורה שלו עגולה וקצוותיה מעוגלות כלפי מעלה לכל היקפה. חובשים אותו נכבדי הציבור הליטאי והספרדי. שמו מגיע משם העיר הומבורג, שבה יוצר כובע זה.
מקטורן מודרני
הזרם הליטאי, הפתוח יותר לשינויים מאשר הזרם החסידי, החליף את הרעקל המזרח אירופי במקטורן מודרני בצבע כהה, וכך נוהג בעקבותיו גם הזרם הספרדי. פרט לליטאים ולספרדים לובשת את המקטורן המודרני גם קבוצה חסידית אחת, חסידות חב"ד.
זהו פריט לבוש מערבי שאינו מיוחד למגזר החרדי.
מכנסיים ארוכים
ליטאים וספרדים לובשים מכנסיים כהים ארוכים במשך כל השבוע, לרבות שבתות וחגים. כך נוהגים גם חסידים רבים, למעט במקרים שיפורטו להלן.
כיפה
אף על פי שחבישת הכיפה אינה חובה לדעת רוב הפוסקים, הפוסקים הראשונים ציוו על חבישת כיפה בעת תפילה או שהייה בבית הכנסת ואילו הפוסקים האחרונים החמירו, וקבעו כי אין ללכת יותר מארבע אמות ללא כיפה. יש מהם שקבעו כי יהודי שמתהלך ללא כיפה לראשו עובר על האיסור של "בחוקותיהם (=של הגויים) לא תלכו", מכיוון שכיום דרך היהודים לחבוש כיפה לראשם ואילו הגויים הולכים בגילוי הראש.
חרדים חובשים על פי רוב כיפה שחורה. חסידי גור חובשים כיפת בד קמורה וגבוהה יותר מהכיפה הרגילה.
חסידי ברסלב, וכן חלק מהחסידים הנמנים עם החצרות הירושלמיות, חובשים כיפה גדולה לבנה שבמרכזה פונפון, המכסה לרוב את כל הראש. כיפה כזו מכונה ירמולקה (ראו תמונה).
יש תת-קבוצות שחובשים כיפות שעליהן כיתוב מסוים. חסידי ברסלב מפלג הננחים חובשים ירמולקה גדולה לבנה שעליה הכיתוב "נ נח נחמ נחמן מאומן", ואנשי הזרם המשיחיסטי בחב"ד חובשים בחלקם כיפה שחורה שעליה רקום הכיתוב "יחי אדוננו מורנו ורבינו מלך המשיח לעולם ועד". כמן כן, ילדים מכל גוני הציבור החרדי חובשים כיפה עם כיתוב, ציור או דוגמה רקומה.
בגד שרד של הראשון לציון
על פי המסורת הספרדית, לובש הראשון לציון גלימה בצבע כחול כהה או שחור. הגלימה מקושטת מלפנים בריקמה בדוגמת עלים ופרחים בצבע זהב או כסף. על ראשו חובש הראשון לציון מצנפת כחולה כהה המעוטרת בפס תכול-לבן.
בגדי רבני עדות מזרח
רוב רבני עדות המזרח החרדים נוהגים להתלבש בסגנון הלבוש של זרם הליטאי, אך מספר רבנים בחרו לשמר את הסגנון הלבוש שהיה נהוג בקהילות בארצות מוצאם.
בגדי חזנים
חלק מחזנים אשכנזים, בזמן הופעתם, נוהגים לחבוש כובע חזנים יחודי ואף בגדים יחודיים.
כיסוי ראש
נשים נשואות מקפידות על כיסוי ראש. בקרב ליטאים וכן חסידויות כמו חב"ד, גור ועוד, מקובל לחבוש פאה נכרית ללא כיסוי נוסף. בחלק מהחוגים האחרים, בעיקר חסידיים, חובשות נשים מטפחת או כובע, לרוב מעל פאה. בחלק מהקהילות, בעיקר חסידויות הונגריות, מגלחות הנשים את שיער ראשן אחר החתונה. בקרב חרדים ספרדים הולכות נשים רבות עם מטפחת או כובע, בהתאם לפסיקתו של הרב עובדיה יוסף, אך ישנן גם נשים החובשות פאה בהתאם לפסק ההלכה של הרב שלום משאש ורבנים אחרים. אצל חלק מהחסידויות, כמו סאטמר, שמות הנשים מטפחת מעל הפאה.
חולצת נשים
חולצות לנשים חרדיות צריכות להיות לא שקופות, עם שרוול ארוך או 3/4, בצבעים לא בולטים. אסור לחשוף בטן, כתפיים או מרפקי ידיים.
חצאית
נשים חרדיות מקפידות ללבוש חצאית שמכסה את הברכיים ורבות אף מקפידות על חצאית ארוכה יותר-עד חצי הרגל-כפסיקתו ההלכתית של רבי שמואל הלוי וואזנר. חלק מהנשים הספרדיות מקפידות ללבוש חצאית עד לקרסול.
כת השאלים
יש קבוצה שהולכות עם לבוש שונה לגמרי והן מכונות נשות השאלים
חוות נחלאות
חוות "נחלאות" הייתה חווה חקלאית שנמצאה בקרבת תל יקנעם, שהוקמה על אדמותיהם הנטושות של הכפרים אבו זריק ואבו שושא. שבשנים 1948–1952 עובדו על ידי חקלאים מהמושבה יקנעם. על הקמתה הוחלט בדצמבר 1952, והיא פעלה כנראה עד 1968-69. החווה פעלה במודל של אגודה שיתופית של פקידים בממשלה ובמוסדות ציבור, שהשקיעו כספים והעסיקו פועלים שכירים, והתכוונו להכין את עצמם להתיישבות לקראת פרישתם לגמלאות. החווה הייתה מוקד של שערורייה שהתחוללה בעקבות הידיעות על שחיתות ציבורית הקשורה בה.
רקע
היועץ לענייני התכנון החקלאי מטעם ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, ד"ר יוג'ין בלאק, שהוזמן לסייע בהקמת מושבי העולים, סבר שאין להסתמך על משקים משפחתיים, אלא יש להקים חוות חקלאיות גדולות, שיש להן יתרון לגודל. הוא הציע ליישב את העולים החדשים בעיירות ולספק להם פרנסה כשכירים בחוות חקלאיות. אשכול הכריע לטובת הקמת המושבים, אבל דרש להקים 20 חוות ניסיוניות: 12 חוות יימסרו לניהול יזמים פרטיים, ו-8 לקבוצות של ישראלים לא-חקלאים, שיכינו את עצמם להתיישבות בגיל הפרישה, ובינתיים ישקיעו כספים להקמת החווה ויעסיקו פועלים שכירים.
הקמת האגודה
"נחלאות" הייתה אגודה מיסודם של כ-100 פקידים גבוהים שעבדו בסוכנות, בקק"ל, במשרד החקלאות, רשות הפיתוח והמפקח על נכסי נפקדים. האגודה הוקמה כדי להקים חווה חקלאית בהתאם לתוכנית שאישר לוי אשכול. מאחר שהתוכנית לא פורסמה באופן פומבי, לא נערך מכרז וראשי מפעל ההתיישבות החליטו שאין מועמדים טבעיים מלבדם אשר עונים על דרישות התוכנית. קבוצת "נחלאות" החלה להתארגן בשנת 1952 ביוזמת ובהובלת יוסף גבעולי, מנהל חבל הצפון במשרד החקלאות. האגודה קיבלה שטח, הלוואות ותקציב מן המוסדות המיישבים והחלה בהקמת "מפעל התיישבותי" בשטח הנמצא בין קיבוץ הזורע לבין קיבוץ משמר העמק. הקמת החווה פורסמה במסמך של הסוכנות היהודית מתאריך 19 באוקטובר 1953, כאשר החותם הוא חבר ב"נחלאות". במפה הרשמית של הממשלה נרשם שטח של 3,700 דונם, אך במקורות אחרים נרשם שטח של 5,100 דונם.
יוסף ויץ במאמרו "פתרון הבעיה" טען כי בני המעמד הבינוני נדרשים להשקיע לפחות שני שלישים מתקציב ההתיישבות, והעודף מתכסה מתקציבי הסוכנות היהודית או מקורות כספיים אחרים. לפי פרוטוקולים של הנהלת הסוכנות, אשכול נתן את האישור להקמת החווה בתנאי שהמתנחלים ישקיעו לירה מכספם תמורת כל לירה שיקבלו מקופת הסוכנות והמדינה (מימון תואם, matching). תקנון האגודה קבע שכל אחד מהחברים יכניס 50 ל"י כדמי הרשמה, וכן חייב לשלם 10 ל"י בכל חודש על חשבון מניה של 1,000 ל"י שצריכה להיות משולמת תוך שמונה שנים. לפי הדו"ח הכספי של השנה הראשונה, ההכנסה השנתית הייתה 32,000 ל"י, אולם סיכום ההשקעות וההוצאות הגיע ל-140,000 ל"י. כלומר, העיקרון שקבע לוי אשכול לא נשמר.
הבעיה האתית ותחילת השמועות בציבור
חלק מאנשי "נחלאות" היו פקידים ממשלתיים בכירים ובוודאי הכירו את החוק לשירות עובדי המדינה, שקבע כי "לא יהיה לעובד המדינה, לא במישרין ולא בעקיפין וגם לא על ידי קרובו, סוכנו או שותפו, כל חלק, עניין או טובת-הנאה בכל חוזה או עסק שנעשה עם המדינה או למענה". ואולם בהקמת החווה, הפקידים שהם עצמם חברי "נחלאות" היו גם האחראים במשרדיהם על תקציבי הפיתוח, הקצאת ההלוואות, חלוקת השתילים, הקמת המבנים המשקיים והצריפים למגורים, התכנון וכיוצא בזאת; לפיכך ברור שכל הנדרש יגיע לידי החווה, בזול, בהקדם ובשפע ללא קשיים בירוקרטיים. ואכן, בציבור נפוצו שמועות על שחיתות הקשורה בחווה, מכיוון שברור שאין זה הולם שפקידי הסוכנות ידאגו לעצמם (קבלת טובות הנאה הקשורות לתפקיד מנוגדת לכללי המינהל הציבורי), בעוד אין אפשרות לספק את כל הדרישות של ההתיישבות. בנוסף, הייתה קנאה של הפקידים הזוטרים שלא הצליחו להתקבל לאגודה, לעומת העובדים שהתקבלו אליה. כמו כן, אנשי "נחלאות" הצדיקו את המהלך, בטענה:
מסיבת העיתונאים ב-17 באפריל 1955
במהלך חודש ינואר 1955 פרסם ירמיהו שמואלי בעיתון "על המשמר" סדרת כתבות בהקשר ל"נחלאות", תחת הכותרת "שוד הקרקעות בישראל". מסיבת העיתונאים נערכה רק בעקבות האשמות שפורסמו בעיתון "הארץ". רענן ויץ טען שהוא לא הגיב לטענות שהועלו בעיתון "על המשמר" (טענות שהועלו כבר בחודש ינואר) מכיוון שקיים ביניהם ריב אידאולוגי, וזכותו של עיתון להתנגד למדיניות של מחלקת ההתיישבות; אולם ההאשמות שהועלו ב"הארץ" היו פליליות והייתה חובה להגיב עליהן דוברי הסוכנות ובראשם רענן ויץ אישרו למעשה את עיקרי ההאשמות, והתבררו הדברים הבאים: רענן ויץ טען שהמאמר של "הארץ" מסלף את הדברים. הוא טען שההשקעות ב"נחלאות" מבוססות על העיקרון "לירה כנגד לירה"; אולם בנתונים שהגיש מתברר שחברי "נחלאות" השקיעו 34,357 ל"י לעומת 94,766 ל"י שהעניקה להם הסוכנות (נתוני עיתון "על המשמר" היו שונים, אבל גם לפי הנתונים שהציג ויץ, היחס הוא כמעט 1:3). בנוגע לטענה שאיש מבין חברי האגודה לא עלה על הקרקע, טען שמתוך 113 חברי האגודה התיישבו כבר שבעה חברים, אולם התברר שאף חבר לא התיישב במקום. בנוסף, הוא לא הכחיש את הידיעה שהובאה ב"הארץ" כי יש לו חלק במשק דומה, משק נטר ליד גדרה. הוא לא הבטיח לבדוק את הנושא ולהסיק מסקנות, אלא טען שהמעשה כשר ושזו אחת הפעולות היפות בכל פעילותו למען ההתיישבות זוהי שיבה אל חיק האדמה, והיא מבטיחה את עתידם של הפקידים הוותיקים לאחר פרישתם לגמלאות.
סוף דבר
בעקבות הרעש הציבורי התפרקו ארבע האגודות החדשות יחסית. חוות "נחלאות" המשיכה להתקיים, ובשנת 1963 עבדו בה 50 שכירים מיקנעם. ב-1963 כתב מ' טננבוים ב"מעריב" שיש ויכוח בין שלושה גורמים על עתיד המקום: העיתונאי צבי לביא טען בכתבה ב-ynet מ-2008 שאדמות החווה חולקו בין הקיבוצים השכנים, משמר העמק והזורע. אולם אמרי רון, ששימש בתפקיד רכז המשק של משמר העמק באותה תקופה, הגיב לכתבה בטענה שקיבוצו לא קיבל אדמות מ"נחלאות". לדבריו, חברי האגודה דרשו סכום עתק עבור הקרקעות שקיבלו לידיהם, ולכן הקיבוץ לא הסכים לעסקה, ומינהל מקרקעי ישראל חילק את האדמות לגורמים אחרים. גיורא ינאי, ששימש בתפקיד רכז משק של קיבוץ עין השופט החל מחודש אפריל 1968, סיפר בריאיון שנערך עבור ארכיון עין השופט, שאחת הפעולות הראשונות בתפקידו הייתה רכישת אלף דונם מ"נחלאות". החווה פורקה ככל הנראה ב-1968-69. הקיבוצים הזורע ועין השופט, השייכים לתנועת הקיבוץ הארצי, ביקשו לקבל את האדמות שהשתייכו לנחלאות. מזכירות תנועת הקיבוץ הארצי, דנה בנושא והחליטה להעביר את האדמות לקיבוץ עין השופט (בגלל מצוקת קרקע של קיבוץ עין השופט ולמרות קרבת האדמות לקיבוץ הזורע). בארכיון של קיבוץ הזורע, נמצא מסמך של מזכירות הקיבוץ הארצי מתאריך 10 באוגוסט 1972, המאשר את ההחלטה הנ"ל. כיום לא נותר זכר לחווה; הסממן היחידי שנותר לה הוא שלט פרדס נחלאות בצמוד לכביש 66 מצומת מגידו ליקנעם, מדרום לצומת הכניסה לפארק רמות מנשה.
סממן אחר, ששרד עד לאחרונה, הוא שלט תחנת אוטובוס בכביש 66 מול צומת הכניסה לפארק.
באנגאנגטה
באנגאנגטה (בצרפתית: Bangangté) היא עיירה שנמצאת באזור המערב שבקמרון. היא גם משמשת כבית המסורתי של הקבוצה האתנית במילקה.
אילן ביטון
אילן ביטון (נולד ב-26 באוגוסט 1957) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כראש כוחות הנ"מ בחיל האוויר.
באנגאנגטה
גאוגרפיה
העיירה נמצאת כ-40 ק"מ מבירת האזור באפוסם וכ-175 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף, העיירה נמצאת כ-170 ק"מ מהגבול של קמרון עם ניגריה.
אילן ביטון
ביוגרפיה
ביטון התגייס לצה"ל ב-1975 ושירת במערך המתנייע של כוחות הנ"מ. ב-1991 מונה למפקד יטנ"מ 138 (יחידת טילי נ"מ הוק ופטריוט), ב-1993 מונה למפקד קורס קצינים בבית הספר לנ"מ וב-1995 לראש ענף תורה והדרכה במפקדת כוחות הנ"מ. בתפקידיו הבאים שירת כמפקד כוחות הנ"מ במרכז בשנים 1998–2001 ומפקד כוחות הנ"מ בצפון בשנים 2001–2002. באוגוסט 2003 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד כוחות הנ"מ, כיהן בתפקיד עד ספטמבר 2006, כולל בתקופת מלחמת לבנון השנייה.
לאחר שחרורו, מונה ב-2007 למנהל מפעל טכנולוגיות בחטיבת מערכות, טילים וחלל של התעשייה האווירית לישראל.
באנגאנגטה
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 19 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא פברואר (21 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (16 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,420 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (264 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (4 מ"מ גשם).
אילן ביטון
ביוגרפיה
בשנת 2015, שימש כראש משלחת התעשייה האווירית בהודו עד נובמבר 2017.
באנגאנגטה
בריאות, כלכלה ותיירות
בבאנגאנגטה יש מספר רב של בתי מרקחת, בתי מלון, מסעדות, ברים ומרכזי קניות.
אילן ביטון
ביוגרפיה
בדצמבר 2017 יסד כמייסד שותף את חברת ההזנק Smart Colorist LTD ומונה בה למנכ"ל.
ביטון בעל תואר ראשון בהצטיינות בהנדסה אווירונאוטית מהטכניון, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני בהצטיינות במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, ובעל תואר שני במנהל עסקים בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב. מתגורר ברמת גן, אב לשלושה.
תראבין
תראבין (בערבית: ترابين) או א-תראבין הוא שבט בדואי המתגורר בעיקר בישראל (בנגב) ובמצרים (בעיקר במזרח סיני, אך גם בערים מרכזיות דוגמת פורט סעיד, סואץ, איסמעליה, קהיר וגיזה) אך גם ברצועת עזה ובחברון, בירדן ובערב הסעודית.
מוצא
מקורו של שבט תראבין הוא בערב. הוא הגיע לנגב וסיני לפני כ-500 שנים. השם תראבין בא מעמק תורבה שבערב, המקום בו ישב השבט בעבר. בני השבט מכנים את שבטם "בוקום", אך עם הזמן השם תראבין דבק בו. השייח' עטיה שייסד את השבט, נחשב מקודש על ידי בני השבט, וקברו נמצא בוואדי ותיר בחצי האי סיני סמוך לנואיבה בכפר שקרוי על שמו.
אוכלוסין
אל-תראבין הוא השבט הבדואי הגדול בסיני, ומצרים ובמזרח התיכון והוא כולל כ- 500 אלף נפש.
כבר במאה ה-19 תראבין היה השבט הגדול בסיני. השבט גם היה הגדול בין שבטי הבדואים בישראל של תקופת המנדט; על פי מפקד האוכלוסין שערכה ממשלת המנדט בשנת 1931 הוא כלל כשבעה עשר אלף נפש.
תראבין במצרים
בני-השבט תראבין מתגוררים בחלק המזרחי של סיני, בעיקר צפונית מהעיר נואיבה.
יחסים עם שלטונות
לאחר ההפיכה במצרים (2011) הבדואים בסיני קיבלו אוטונומיה לא רשמית עקב אי-היציבות הפוליטית במדינה. הרשויות המצריות תמיד חשדו ביחסים של הבדואים עם בני-משפחתם בישראל, ירדן וערב הסעודית. הפרשה של עודה תראבין היא ביטוי טוב לכך. חלק קטן מן הבדואים במצרים משרתים בצבא ובמשטרה אך בדרך כלל הם לא מצליחים להגיע לתפקידים בכירים.
בעיות קרקע
עקב אורח חיים סמי-נוודי הבדואים לא תמיד רשמו את הקרקעות על שמם מסיבות שונות - רצו להימנע מגיוס חובה לצבא הטורקי וגם לא רצו לשלם מיסים. השבטים חילקו את האדמות בין עצמם וכל בדואי ידע למי שייכת חלקת אדמה מסוימת, אך ללא תיעוד במסמכים רשמיים וכיוון שכך - לא הוכרה בעלותם על ידי ממשלת מצרים, שרואה באדמות האלה אדמות המדינה. מאז תחילת שנות 1980 הבדואים איבדו חלק מהקרקעות שלהם על שפת הים בסיני - ממשלת מצרים מכרה אדמות אלה לחברות המפעילות בתי-מלון באזור ועל הקרקעות האלה נבנו ערים שלמות כמו שארם א-שייח' והורגדה. אחד הנישולים נעשה בשנת 1999 צפונית לנואיבה, הופקעו אדמות של שבט תראבין המתגורר באזור. הסוכנות לפיתוח התיירות המצרית לא הכירה בבעלותם של הבדואים על אדמות אלה. מעבר לכך ממשלת מצרים לא מעלה את הסוגיה הזאת לרשימת העדיפויות שלה ולא מנסה כלל למצוא פתרון לבעיה.
תראבין בישראל
פריסתו המקורית היא סמוך לאזור אילת וגבול ישראל-מצרים. כיום, רוב אנשי השבט מתגוררים ביישוב תראבין א-צאנע ובאזור באר-שבע.
בעיות קרקע
אחת הבעיות העיקריות של מגזר הבדואי בישראל - בדומה למצרים - היא בעלות על קרקעות. הבדואים לא רשמו את השטחים על שמם ובנוסף המדינה הפקיעה את רוב האדמות בנגב בשנות ה-50. ולכן נפוצה תופעה של בנייה בלתי-חוקית. עד שנת 1989 המדינה הקימה שבעה יישובים באזור הנגב בשביל הבדואים והם: רהט, כסייפה, תל שבע, חורה, ערערה בנגב, לקייה ושגב שלום. כחלק מהפתרון של בעיית הבדואים המדינה מחלקת חלקות אדמה עם בתים מוכנים במחירים סמליים לבדואים.
היישוב
היישוב שוכן דרומית לרהט ולמשמר הנגב, מערבית לגבעות בר וצפונית-מערבית לבאר שבע. בשנת 2006 הוגדר כיישוב באזור עדיפות לאומית א'.
הפרויקט הסולארי
בקיץ 2010 נחתם הסכם בין חברת ערבה פאוור קומפני והשבט על הקמת שלושה שדות סולאריים בהשקעה של 400 מיליון שקל על שטחי משפחות בדואיות בנגב בשטח של 370 דונם בעלי יכולת ייצור של 20 מגה וואט. בספטמבר 2011 הוועדה המחוזית לתכנון ולבניה מחוז דרום של משרד הפנים אישרה תוכנית למתקן פוטו-וולטאי הצמוד ליישוב תראבין.
בדז'יך הרוזני
בֵּדְזִ'יך הְרוֹזְנִי (צ'כית: Bedřich Hrozný, גרמנית: Hrozny Friedrich; 6 במאי 1879 – 12 בדצמבר 1952) היה מזרחן ובלשן צ'כי. נודע בעיקר בשל פיענוח הכתב החתי ויסוד ענף החתיתולוגיה.
בשנת 1904 השתתף בחפירות בארץ ישראל. הוא השתתף בחפירות בתל תענך והשתתף בפיענוח מכתבי תענך. בשנה העוקבת נתמנה לפרופסור באוניברסיטת וינה. בשנת 1906, משלחת ארכאולוגית גרמנית בראשות הוגו וינקלר בחתושש מצאה את ארכיון בואזקיי, ארכיון מלכי החתים. הכתב היה כתב יתדות אכדי, אולם השפה לא הייתה ידועה. לקראת אמצע מלחמת העולם הראשונה פרסם הרוזני תיאור של השפה ודקדוקה הצביע על כך שזוהי שפה הודו־אירופית. הרוזני הנהיג משלחת צ'כית לקילטפה, אתרה של העיר כנש העתיקה. בשנת 1925 חשפה המשלחת 600 לוחות חרס עליהם רשומות אשוריות המתארות את הסחר שניהלו ממושבותיהם באזור אנטוליה.
מאוחר יותר ניסה הרוזני לפענח את כתב ההירוגליפים החתי וכתבים אחרים שהיו בשימוש בהודו וכרתים, אך ללא הועיל. התקף לב בשנת 1944 שם קץ לעבודת המחקר של הרוזני. הרוזני המשיך לכהן כפרופסור באוניברסיטת קארל בפראג עד לשנת 1952.
רנה לאסר
רנה לאסר (בצרפתית: René Lasserre; 12 בנובמבר 1912 - 15 במרץ 2006) היה שף ומסעדן צרפתי מפורסם, מייסד מסעדת לאסר השוכנת בלב הרובע השמיני של פריז וניבטת אל מול פאלה דה לה דקוברט.
ביוגרפיה
רנה לאסר נולד בבארן בארץ הבסקים, בצדה של באיון ב-12 בנובמבר 1912. הוריו ניהלו בית קפה קטן. אביו נפטר בתאונה כשרנה לסר היה בן תשעה חודשים. הוא הגיע לפריז למשך תריסר שנים עם תעודת גמר מבית הספר בכיסו ונהיה פקיד. בהיותו בן 17 הוא היה "מטר ד'אוטל" (רב-המלצרים). הוא עבד במסעדות Armenonville Pavilion בלידו, chez Drouant וchez Prunier.
ב-1942 הוא נהפך לבעלים של ביסטרו-האנגר קטן שנבנה עבור "התערוכה הבינלאומית של האמנויות והטכנולוגיה בזמנים המודרניים" (Exposition Internationale des Arts et Techniques dans la Vie Moderne) בגן האחוזה, שהיה ממוקם בשדרת ויטוריו אמנואלה השלישי מס' 17, שדרה ששמה שונה לשדרת פרנקלין דלאנו רוזוולט, בעקבות שחרורה של צרפת במלחמת העולם השנייה.
ב-1952 הוא עיצב את הביסטרו והסב אותו למסעדת יוקרה מקורה. הוא אירח חגיגות, עם מסלולי דוגמנות, שמפניה שזרמה כמים, משתי שחיתות, שהיוו מקום מפגש לשמנה וסלתה של פריז. במהלך השנים התארחו בה סלבדור דאלי, רוברט דה נירו, לואיס מריאנו, אנדרה מאלרו (שסעד מדי יום), אודרי הפבורן, פרננדל, רוז'ה פייר וז'אן-מארק תיבו, אורסון ולס ועוד).
מרתף היין של מסעדתו הכיל 200,000 בקבוקים, בכללם 49 בצירים של שאטו או-בריון ומאה מלצרים במסעדה שירתו מאה אורחים כל ארוחה.
ב-2001 פרש לגמלאות והעביר את המסעדה לידי סגנו ז'ראר לואי, המסעדה הורדה לשני כוכבי מישלן, בהם היא עדיין מחזיקה כיום (2010), תחת השף ז'אן לואי נומיק (שעבד לפני כן אצל אלן דיקאס ב-Juan-les-Pins שבמונטה קרלו). היא נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
ב-2006, בהיותו בן 93, הלך לאסר לעולמו בביתו במורסאן-סיר-סן, אסון.
בלה ואגו (היסטוריון)
בלה ואגו (בהונגרית: Vágó Béla; סיגט, 6 ביוני 1922 – חיפה, 2020) היה היסטוריון ישראלי-יהודי-הונגרי יליד טרנסילבניה, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
בין השנים 1949–1957 היה עוזר פרופסור ב"אוניברסיטת בויאי" בקלוז'-נאפוקה ואחר כך מרצה. מחקריו פורסמו בכתב העת "דרך שלנו" (בהונגרית: Utunk - שהיה שבועון ספרותי, אמנותי וביקורתי של ההונגרים ברומניה) ובכתב העת של האוניברסיטה. הוא עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1957. בישראל כתב ופרסם את עבודותיו באנגלית. בנו הוא הפרופסור להיסטוריה רפאל ואגו.
אנטואן ברימל
אנטואן ברימל (בצרפתית: Antoine Brumel; סביבות 1460 – 1512/3) היה מלחין צרפתי. ברימל היה אחד הראשונים והנודעים בחברי האסכולה הפרנקו-פלמית של תקופת הרנסאנס ואחרי ז'וסקן דה פרה, מן המשפיעים ביותר בקרב מלחיני דורו.
קורות חייו
ברימל נולד כנראה מערבית לשארטר, אולי בעיר ברומלה, סמוך לנוזן-לה-רוטרו. הוא היה אחד המלחינים הראשונים של ארצות השפלה, שהיה למעשה צרפתי. ברימל שר בקתדרלת נוטרדאם דה שארטר מן ה-9 באוגוסט 1483 עד 1486. לאחר מכן עבד בסן פטר בז'נבה עד 1492 ובקתדרלה של לאן בסביבות 1497 לפני שהתמנה למנצח ומדריך מקהלת הנערים של נוטרדאם דה פריז בשנים 1498-1500, ולמנצח המקהלה בחצר ארקולה ד'אסטה, דוכס פרארה משנת 1506. בתפקיד זה החליף את המלחין הידוע יאקוב אוברכט, שמת במגיפת הדבר שפרצה שם שנה קודם לכן. קאפלת החצר פורקה בשנת 1510, ואחר כך, כנראה, נשאר ברימל באיטליה.
מסמכים אחדים מתעדים את קשריו עם כנסיות בפנזה ובמנטובה, שם כנראה הלך לעולמו בשנת 1512 או זמן קצר אחר כך. ידוע, שכתב לפחות יצירה אחת אחרי פיטוריו בפרארה (ה"מיסה לבתולה המבורכת"), וייתכן שהיה עדיין בחיים בשנת 1513: במסה שכתב וינצ'נצו גליליי, יותר משנות דור מאוחר יותר, הוא מדווח מכלי שני על מפגש של האפיפיור לאו העשירי עם קבוצת מלחינים שכללה גם את ברימל. אין ראיות נוספות למפגש זה. היינריך גלארינו כתב מאוחר יותר על ברימל שהאריך ימים "עד זקנה ושיבה", כך שיתכן שברימל חי שנים רבות יותר, אך הרשומות לא שרדו.
אדם בשם ג'אקה ברימל היה נגן עוגב בחצר פרארה בשנת 1543, ומשערים שהיה בנו של אנטואן.
יצירתו
ברימל היה בלב התמורות שהתרחשו במוזיקה האירופית בסביבות 1500, כאשר הסגנון הקודם של קולות מופרדים בקפידה, מולחנים בזה אחר זה, פינה את מקומו להלחנה מקבילה ובו-זמנית של קולות שווים, הזורמים בתנועה חלקה. אפשר להבחין בתמורות אלה ביצירותיו, שהמוקדמות שבהן שומרות על הסגנון הישן ואילו במאוחרות יותר ניכרת הזרימה הפוליפונית, שהייתה לנורמה הסגנונית בדורו של ז'וסקן.
מיסות
במהלך המאה ה-16 הייתה המיסה המפורסמת ביותר של ברימל "המיסה לבתולה המבורכת" (Missa de beata virgine) – מיסת פרפרזה, שעשתה שימוש בעיבודים ושכלולים של מלודיות קנטוס פלאנוס. לדברי היינריך גלאריאן משנת 1547, המיסה נכתבה בתחרות עם ז'וסקן, שכתב בו בזמן "מיסה לבתולה המבורכת" משלו, ושתי היצירות דומות בסגנונן.
מוטטים, שאנסונים ומוזיקה אינסטרומנטלית
ברימל כתב גם מספר רב של מוטטים, שאנסונים וכמה יצירות אינסטרומנטליות. גם סגנונו ביצירות אלה התפתח במהלך חייו, כשביצירות המוקדמות ניכרים הקווים לא-סדירים והמורכבות הרתמית האופייניים לדורו של אוקכם, ואילו במאוחרות נעשה שימוש בפוליפוניה האימיטאטיבית החלקה של סגנון ז'וסקן בד בבד עם המרקמים ההומופוניים של המלחיני השירים הפופולריים האיטלקים של זמנו (כמו ברתולומאו טרומבוצ'ינו, ששהה בפרארה באותו זמן כמו ברימל). מאפיין ייחודי של סגנון ברימל הוא השימוש המזדמן בדקלום הברתי מהיר מאוד בכתיבה אקורדית, המבשר את אופנת המדריגל שתופיע בהמשך המאה ה-16. דוגמאות לכך מתגלות לפעמים בפרקי ה"קרדו" של המיסות של ברימל - ויש הגיון בדבר, משום שהפרק הזה מתאפיין בטקסט הארוך ביותר ועל כן, כאשר הוא כתוב באותו אופן כמו יתר הפרקים, הוא עשוי להתארך מעל למידה.
"מיסת האשכבה" (Missa pro defunctis) של ברימל, יצירה מאוחרת לארבעה קולות, ראויה לציון בהיותה הרקוויאם הראשון שכלל מוזיקה פוליפונית לדיאס אירה. נוסף לכך, זהו אחד הרקוויאמים המוקדמים ביותר ששרדו: רק זה של אוקכם קדם לו.
אחרי ז'וסקן דה פרה, ברימל נחשב לאחד מגדולי המלחינים בדורו. במהלך חייו, הוציא אוטביאנו פטרוצ'י ספר של המיסות שלו, וכמה מלחינים אחרים כתבו יצירות שהנציחו את שמו לאחר מותו. Missa et ecce terræ motus, יצירתו המרשימה ל-12 קולות, שרדה מתוך ספר תווים שיצא במינכן בשנת 1570, זמן רב לאחר מותו, ונראה שאורלנדו די לאסוס ביצע את היצירה באמצעותו.
הקלטות נבחרות
Vivarte 46348). Premier recording; "Continental" sound.
ג'ון ד. רוקפלר
ג'ון דייוויסון רוקפלר (באנגלית: John Davison Rockefeller; 8 ביולי 1839 – 23 במאי 1937) היה איל-הון, יזם ונדבן אמריקני. רוקפלר ידוע במיוחד בזכות התפקיד המרכזי שמילא בראשית ימיה של תעשיית הנפט וכמייסד חברת סטנדרד אויל. בזכות פיקחותו העסקית הוביל רוקפלר את "סטנדרד אויל" למעמד של חברת זיקוק הנפט המובילה בעולם וצבר עושר עצום. רוקפלר נחשב לאיש העשיר ביותר עלי אדמות, ועל פי תחשיב בסיוע פורבס הונו היה 418 מיליארד דולר במחירי היום, כאשר בשיאו הונו ונכסיו הוערכו בכ-700 מיליארד דולרים.
פעמים רבות השתמש רוקפלר באמצעים כלכליים כדי לנטרל חברות יריבות מהשוק. אמצעים אלו כללו הורדה חריפה של מחירי הנפט, קניית חברות יריבות ועוד. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19 עלתה האימפריה הרוסית כיריבה כלכלית לסטנדרט אויל דרך מרבצי הנפט שלה לחופי הים הכספי. המונופול הגלובלי של סטנדרט אויל שב עם זאת כאשר התגלו מרבצי נפט אדירים בדרום מרכז ארצות הברית. בתחילת המאה ה-20 עלתה התרעומת האזרחית נגד סטנדרט אויל וכלל חברות המונופולים לאחר שאלו נטרלו יריבים רבים ברחבי השוק. בתמיכת הממשל הפרוגרסיבי של הנשיא תאודור רוזוולט, בית המשפט העליון של ארצות הברית פירק את החברה הלאומית ל-34 חברות משנה. רוקפלר פרש ממעורבות ישירה בעסקים אך שמר על אחיזתו ב-25 אחוזים מכלל המניות של כל חברות המשנה של סטנדרט אויל. בשנותיו המאוחרות החל רוקפלר להעביר כספים רבים מהונו לארגוני צדקה.
תדמיתו של רוקפלר שנויה במחלוקת. מחד יש הטוענים כי היה לאיש עסקים קר שפירק משפחות והוביל רבים לעוני דרך הליכי פירוק המתחרים שהנהיג ומאידך נראה כאדם חם שתרם רבות ופעל לפיתוח ארצו כמה שיותר אשר כל פועלו נעשה במסגרת חוקית וכי היה עליו לפעול כדי לשמור על מעמדה של החברה בשוק הכללי. רוקפלר היה בעל המונופולים הראשון שחברותיו פורקו במסגרת חקיקת שרמן נגד המונופולים על שמו של ג'ון שרמן.
ילדותו ותחילת דרכו
רוקפלר נולד בריצ'פורד שבניו יורק, בן שני מששת ילדיהם של ויליאם אייברי ("ביל") רוקפלר (1810–1906), סוחר נודד ב"תרופות" ותכשיטים זולים, ואלייזה דיווידסון (1813–1889), בפטיסטית אדוקה. אביו היה ממוצא גרמני ואנגלי בעוד שאמו הייתה ממוצא סקוטי-אירי. בשנת 1853 עבר רוקפלר עם משפחתו להתגורר בבית אחות אביו וגיסו בסטרונויל, פרוור של קליבלנד שבמדינת אוהיו. בצעירותו לא הייתה יציבות כלכלית במשק הבית. בעוד אביו מכר "תרופות" שקריות, על ג'ון היה לעבוד במשק חקלאי בשביל לתרום לפרנסת המשפחה. "ביל" רוקפלר פעל ללמד את בניו שלא לסמוך על איש בחייהם ופעמים רבות העניק להם הבטחות שקריות שנועדו לגרום להם למלא מטלות נוספות במשק הבית. דרך אימו ג'ון רוקפלר נקשר לכנסייה הבפטיסטית ולאורך כל חייו היה ניגש לכנסייה בימי ראשון.
בגיל 12, הוא חסך למעלה מ-50 דולר מעבודה אצל שכנים ומגידול תרנגולי הודו עם אמו. בדרישת אמו, הוא הלווה לחקלאי מקומי 50 דולר בריבית של 7% שיש לשלם בשנה אחת. כאשר החקלאי החזיר לו ריבית בשנה שלאחר מכן רוקפלר התרשם ואמר על כך בשנת 1904: "הרושם הלך ונתפס אצלי שיהיה זה טוב לתת לכסף להיות המשרת שלי ולא להפוך את עצמי לעבד של הכסף…" משנת 1852 למד רוקפלר באקדמיה של אווגו באובגו, ניו יורק, אליה עברה המשפחה בשנת 1851. רוקפלר הצטיין בפתרון בעיות אריתמטיקה בראשו - כישרון שעזר לו מאוד מאוחר יותר לאורך הקריירה העסקית שלו. במקצועות אחרים רוקפלר היה סטודנט ממוצע אך איכות החינוך שקיבל הייתה גבוהה מאוד. בשנת 1853 עברו בני משפחת רוקפלר לקליבלנד, אוהיו, וג'ון למד בתיכון המקומי בשנים 1853 עד 1855. הוא היה טוב מאוד במתמטיקה והיה חבר בצוות מנהלי הדיונים. בית הספר עודד דיונים בפומבי ואף על פי שרוקפלר היה נואם ממוצע בלבד, זאת הייתה מיומנות שתתברר כשימושית עבורו.
בשנת 1855, חודשיים לפני שהשלים את לימודי התיכון שלו, עזב רוקפלר בן ה-15 את לימודיו ועבר ללמוד בבית ספר מקצועי, שם למד הנהלת חשבונות, כתיבה תמה (כישור נדרש בניהול חשבונות), בנקאות ומשפט מסחרי. ב-26 בספטמבר 1855, בגיל 16, קיבל רוקפלר את עבודתו הראשונה כעוזר למנהל חשבונות בחברת היואיט וטאטל. רוקפלר המשיך לחגוג את "יום העבודה" הראשון שלו מדי שנה במהלך חייו. שכרו היה 15 סנט ליום (כ-10 דולר בערכי המטבע של ימינו). עד מהרה הרשים רוקפלר את מעסיקיו ברצינותו ובשקידתו. הוא היה מאוד מדויק וקפדן. הוא היה אדם נעים, מתמיד וסבלני, והוא הסדיר כספים של עבריינים ואסירים (על כל העבודה הזו הוא לא קיבל שכר נאה, אבל כל מה שאכן שולם לו, הוא תמיד נתן לכנסייה ולארגוני צדקה מקומיים).
רוקפלר חסך כל אגורה ושלוש שנים אחר כך כבר גייס די הון כדי להיכנס כשותף בחברת קלארק ורוקפלר. כל איש גייס 2,000 דולר עבור הקמת חברת סוחרי עמלה בדגנים, חציר, בשרים, ומוצרים שונים. עוד באותה השנה נעלם אביו של ג'ון לאחר שערורייה שהיה מעורב בה. ביל רוקפלר ברח מניו יורק והתחזה בשם בדוי, הוא נפטר בשנת 1906 בגיל 95 באילינוי חודשים ספורים לפני שמשלחת עיתונאית גילתה את מקורו. בסוף השנה הראשונה לעסקים, הם הרוויחו 450 אלף דולר, והרוויחו כ-4,400 דולר בשנת 1860 ורווח של 17 אלף דולר בשנת 1861. עסקי סוחרי העמלות היו תחרותיים מאוד והצלחתה של חברת קלארק ורוקפלר נבעה במידה רבה מיכולתו הציבורית של רוקפלר וגישתו לעסקים.
רוקפלר היה מתנגד חריף למוסד העבדות ובמהלך הבחירות לנשיאות בשנת 1860 הצביע בעד אברהם לינקולן מהמפלגה הרפובליקנית החדשה. בפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית התגייס אחיו של ג'ון רוקפלר, פרנק, לצבא האיחוד ונפצע מוקדם בתחילת המלחמה. כאשר ג'ון רוקפלר עצמו נקרא לגיוס הוא שילם לחייל מקצועי שמילא את מקומו בעוד המשיך לעבוד בהנהלת החברה. מאוחר יותר טען כי: במהלך מלחמת האזרחים העסק שלהם התרחב במהירות. מחירי הדגנים עלו וכך גם העמלות שלהם. לנוכח אי היציבות של המחירים רוקפלר לא היה מהמר אלא מתכנן. הוא נמנע מהשערות וסירב לקחת מקדמות או הלוואות.
כניסה לעסקי הנפט
בשנת 1863 נכנס רוקפלר לעסקי הנפט יחד עם שותפו מוריס קלארק ושותף שלישי, סמואל אנדרוז. רוקפלר היה ידוע לכל בעיירת קליבלנד ודרך קשרים אלו הצליחה החברה להשיג מניה בת 4,000 דולר עם הקמתה (שווה ערך ל-100,000 דולר בערכי 2019). החברה שהקימו בנתה מזקקת נפט באזור התעשייתי של קליבלנד, אשר פרח באותה העת וכונה "המישור". נפט וזיקוקו היו אז תעשיות צעירות. בשנת 1855, רק שבע שנים לפני כן, הצליח בנג'מין סילימן (Silliman), פרופסור לכימיה באוניברסיטת ייל לזקק נפט גולמי ולהפיק קרוסין, שהתברר כחומר טוב יותר למאור משמן הלווייתנים שהיה מקובל אז. תוצרי לוואי אחרים של הזיקוק היו שמן סיכוך, בנזין ופרפין, שהתאים מאוד לייצור נרות.
הנפט בתקופה ראשונית זו היה, כלשונו של עיתונאי אחד, "חדשות טובות ללווייתנים", אבל חדשות טובות לא פחות ליזמים. חסמי הכניסה לתחום היו נמוכים מאוד: עלות ציוד קידוח הייתה פחות מאלף דולר ומחירי האדמות שבהן היה נפט היו זולים יחסית. בשנת 1852 החלה פריחה של העסק כאשר התגלו מרבצי נפט בפנסילבניה, מה שהוביל ל"הבהלה לנפט בפנסילבניה". הרווחים, במיוחד בשל התנודות החריפות בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית, היו גבוהים מאוד. נפח אחד, לדוגמה, השתמש בציוד קידוח בשווי מאתיים דולר וקדח לעצמו רווח של מאה אלף דולר. אחרים גרפו אפילו יותר. גם הסיכונים היו גבוהים, אך אלו לא מנעו מ"הבהלה לנפט" באזור פנסילבניה להזרים לאזור אלפי קודחים ומזקקים קיקיוניים. בגיל 24 החליט רוקפלר להקדיש את כל זמנו לעסקי הנפט והחל לפעול כדי להביא למצב שינטרל גופים שלישיים ויהפוך את העסק לעצמאי כמה שיותר. במקום לבצע עסקה יקרה עם חברת כורתי עצים, רוקפלר קנה יער שלם וממנו העובדים שלו כרתו עצים לבניית חביות.
סטנדרד אויל
רוקפלר נרתע מכניסה לעסקי הפקת הנפט והעדיף להתמקד בזיקוקו בלבד. שתי הבעיות העיקריות עמהן התמודד היו הבזבוז העצום בתהליך הזיקוק ומחירי הנפט הגבוהים מדי. באופן רגיל, נהגו הקודחים והמזקקים לזקק את הנפט באופן הגס ביותר, כאשר הם מנצלים רק את הקרוסין שהופק בזיקוק (בערך 60 אחוז מכלל התכולה) ולשפוך את השאר, בנזין, בנזול, נפטא וזפת, אל הנחלים והנהרות בסביבה.
רוקפלר ואנדרוז פיתחו שיטות יעילות יותר לזיקוק, תוך הגדלה של אחוז הקרוסין מכל חבית נפט גולמי, וניצול של החומרים ה'מיותרים' לצרכים אחרים: בנזין שימש כדלק, חלק מהזפת לציפוי ובידוד, נפטא הועבר למפעלים מופעלים בגז, שמן סיכוך, וזלין ופרפין לנרות, וכן הלאה. רוקפלר ושותפיו הצליחו גם להפחית את העלויות בדרכים אחרות כמו בניית חביות הנפט בעצמם במקום בסיוע יצרן חביות, עם קיצוץ העלות מגובה של 2.5 דולר ל-96 סנט לחבית. יעילותם הרבה יותר של רוקפלר ואנדרוז השתלמה במהירות. בשנת 1865 רכש רוקפלר את חלקו של שותפו קלארק, שילם 72,500 דולר עבור נתח גדול יותר בבית זיקוק נוסף וכונן עם אנדרוז שותפות שהפכה לחברת הזיקוק הגדולה בקליבלנד. בשנת 1867 התרחב העסק שוב עם רכישת בית הזיקוק של אחיו של רוקפלר, ויליאם, ועם הצטרפותו של הנרי מוריסון פלגלר לשותפות. בשנת 1870 צרפו רוקפלר, פלגלר ואנדרוז את סטיבן ו. הרקנס, בעל בית זיקוק נוסף, ועם הון של מיליון דולר הקימו את סטנדרד אויל, כשרוקפלר משמש נשיאה. אותה עת, הייתה זו כבר החברה הגדולה ביותר באוהיו ושלטה ב-10 אחוז מסך כל זיקוק הנפט בארצות הברית.
"סטנדרד אויל" המשיכה להתפתח במהירות, כשהיא מצליחה להפיק 300 מוצרי לוואי מכל חבית נפט ובמקביל להוריד את מחירי הקרוסין, התוצר העיקרי של הזיקוק. נתח השוק של החברה בשוק זיקוק הנפט עלה מ-4 אחוז בשנת 1870 ל-80–85 אחוז בשנת 1880 וקרוב ל-90 אחוז במהלך שנות התשעים של המאה התשע עשרה. מחיר הקרוסין, במקביל, ירד מ-58 ל-26 סנט לגלון קרוסין בין 1865 ל-1870) והמשיך לצנוח ל-8 סנט בשנת 1885 ו-5.91 סנט לגלון בשנת 1897. במטרה להשיג אחריות מלאה על עסקי הנפט, רוקפלר קנה חברות בניית חביות, מייצרי שמנים שונים, חוטבי עצים, מובילים ואף חברות המעורבות בייצור כימיקלים. כל זאת כדי להגיע לשליטה מלאה על כמה שיותר גופים המעורבים ישירות או בעקיפין בייצור הנפט של סטנדרט אויל.
בשנת 1872 היה רוקפלר מעורב בשערוריית "חברת שיפור הדרום", יוזמה של תום סקוט מ"רכבת פנסילבניה" (PRR), שהבטיחה לרוקפלר הנחות והטבות סודיות. התוכנית נחשפה עוד בטרם הופעלה ועוררה מחאות קשות בקרב מזקקים אחרים, לא בשל ההטבות (שכן הטבות מיוחדות ניתנו על ידי כל חברות הרכבות למובילי מטען גדולים) אלא בגלל היותן סודיות, ועל כן לא נגישות לאחרים. צריך לציין, עם זאת, כי כאשר הציע קורנליוס ואנדרבילט, שעמד בראש "ניו יורק סנטראל", הנחה זהה לכל מי שיבטיח לו הובלה בהיקפים דומים, לא הייתה חברה אחרת שנענתה להצעה. דוגמה להשפעתה של חברת סטנדרט אויל על תעשיית הנפט הכוללת בארצות הברית היא שבשנת 1872 קנתה החברה 22 מתוך 26 חברות הנפט המתחרות לה באוהיו ובכך השיגה כמעט מונופול במדינה. בתוך עשור בלבד שלטה החברה בתשעים אחוזים מכלל תעשיית הנפט בארצות הברית וב-85 אחוזים מכלל תעשיית הנפט העולמית.
סטנדרד אויל המשיכה להתרחב ולרכוש דומיננטיות בשוק זיקוק הנפט, כשהיא מצרפת חברות נוספות בתחום זה, עמן נמנו גם כמה מן המובילים שבמוחים נגד תוכנית ההנחות, כמו צ'ארלס פראט והנרי ה. רוג'רס. אלה הפכו אחרי הצטרפותם לממלאי תפקידים מרכזיים בחברה. החברה החלה להתפשט גם לשאר העולם, תוך תחרות עזה עם האימפריה הרוסית, שבה התגלו בבאקו, לחופי הים הכספי, בשנת 1885 מרבצי נפט עשירים ואיכותיים בהרבה מכל אלו שהיו מצויים בארצות הברית. כמו כן, לאחר מחלוקת קשה ביותר שהייתה בין רוקפלר לקורנליוס ואנדרבילט וטום סקוט, מחלוקת שהובילה למשבר הכלכלי העולמי הראשון בעולם המודרני, רוקפלר החל להשקיע בצינורות גז שהעבירו נפט בצורה יעילה וחסכונית בהרבה מרכבות. לאורך רוב הקריירה שלו, רוקפלר העביר תמיכה כספית למימון מערכות בחירות של מועמדים מטעם המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, בהם אישים כגון ויליאם מקינלי ונשיאים נוספים. בשנת 1892 מזקק עצמאי גילה מרבץ נפט מרכזי בטקסס. בתוך מספר חודשים התגלו מרבצי נפט אדירים בכל דרום מרכז ארצות הברית אשר העלו במהרה את הרווחים של סטנדרט אויל.
פירוק המונופולים
התרחבותה המתמדת של סטנדרד אויל עוררה התמרמרות אצל מתחריה, במיוחד אלו שפשטו את הרגל בגלל חוסר יעילותם. הנרי דמרסט לויד, שאחיינו היה איש נפט כזה, כתב ספר בשם "עושר כנגד העם" (Wealth Against Commonwealth) בשנת 1894, בו גינה את רוקפלר. השפעה גדולה עוד יותר הייתה לספר "ההיסטוריה של חברת סטנדרד אויל" שכתבה אידה טַרְבֶּל, שאביה ואחיה היו מפיקי נפט מפנסילבניה שפשטו את הרגל. למעשה, אביה של טרבל, פרנקלין טרבל, הזהיר את בתו מפני פרסום הספר מחשש לתגובה מפני בנקים שנשלטו בידי רוקפלר. זאת לאחר ששנים קודם לכן פרנקלין טרבל הנהיג שביתה נגד חברת סטנדרט אויל.
בשנת 1896 החלו פוליטיקאים שונים לנסות ולהיאבק במונופולים השונים. שלושת הטייקונים הגדולים דאז, רוקפלר, מורגן וקרנגי מימנו את מסע הבחירות של המועמד הרפובליקני, ויליאם מקינלי, והביאו לבחירתו. בשנת 1900 מימנו שוב רוקפלר ומורגן את מסע הבחירות של מקינלי, אך באותה שנה התמודד מול מקינלי מטעם המפלגה הדמוקרטית תאודור רוזוולט, אותו היה קשה יותר להביס. על מנת להתמודד עם איומיו של רוזוולט החליטו רוקפלר ומורגן למנות, על ידי מקינלי שנבחר לנשיאות בשנית, את רוזוולט לתפקיד סגן נשיא (תפקיד שרוב מכהניו סיימו את חייהם הפוליטיים אחרי תפקיד זה) וכך ״להיפטר״ ממנו. בשנת 1901 נרצח מקינלי ומונה לנשיא סגן הנשיא, הלוא הוא טדי רוזוולט. בשנת 1904 החל נשיא ארצות הברית הפרוגרסיבי, תאודור רוזוולט, בקמפיין להביא לנפילת המונופולים של התאגידים הגדולים. תחילה פנה רוזוולט נגד חברת הביטחונות הצפונית, חברת החזקות שנוהלה בידי שני ענקי הרכבות הגדולים ביותר בארצות הברית, רוקפלר וג'ון פִּירְפּוֹנְט מורגן. מטרת החברה הייתה להשיג מונופול על כל מסילות הרכבת דרך שעברו בין הימות הגדולות ואזור הפסיפיק נורת' וסט. רוזוולט השתמש בחקיקת שרמן נגד התאגידים (על שמו של ג'ון שרמן) משנת 1890. החקיקה מתקופת ממשל בנג'מין הריסון העניקה לממשל הפדרלי סמכות לפרק כל תאגיד שהוא במצב שפעילותו פוגעת בפוריות מסחרית בשוק הכללי ומתנהלת ישירות נגד איגודי עובדים. דרך מחלקת המשפטים, רוזוולט הוביל לפירוק חברת הביטחונות הצפונית. בהמשך החל רוזוולט לפעול להקמת מחלקת המסחר והעבודה שמטרתה העיקרית הייתה לחקור תאגידים גדולים בנוגע ליחסיהם לאיגודי עובדים וחיזק את סמכויותיה של ועידת המסחר הבין-מדינית. בשנת 1905 בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בהצבעה של 4 ל-5 שהממשל הפדרלי פעל נכונה בכך שהורה לפרק את חברת הביטחונות הצפונית. הטיעון המרכזי של טרבל בסדרת המאמרים שהובילה לספר בין 1902 ו-1904 היה שרוקפלר ניהל את עסקיו ביעילות רבה, ניצל כל הזדמנות בשוק או חולשה של יריביו העסקיים, קנה את העסקים המפסידים בתחום והגביר את הצלחתו. האשמתה העיקרית הייתה שרוקפלר וסטנדרד אויל הצליחו יותר מכל מזקק אחר בהשגת הנחות בהובלת הנפט אחרי הזיקוק. הכתבות גררו תרעומת אזרחית נגד רוקפלר אשר בתורם הובילו לפגיעה במשפחתו. אשתו חטפה התקף שיתוק והוא עצמו, עקב מחלה לא מוכרת, איבד את כל שערו והפך תוך זמן קצר לקירח, מה שהוביל אותו להתחיל להשתמש בפאה. המחלה גם הובילה לכך שנשרו הגבות שלו והשפם שלו. במשך שנים הותיר לאזרחים לראות את ביתו כמעין מוסד ציבורי אך עקב התרעומת בנה גדר סביב הבית. נוסף על כך החל רוקפלר לישון עם רובה ליד מיטתו והעסיק שומרי ראש שהיו בצמוד אליו.
רוקפלר לא הגיב לתרעומת הציבורית ולכתבים של טרבל אודותיו מכיוון שהאמין כי תגובתו תגרור תסיסה אזרחית גדולה עוד יותר נגד סטנדרט אויל. בפועל, התרעומת הציבורית גדלה על כל מקרה. לאחר חקר הפעילות של חברת סטנדרט אויל במרבצי הנפט המרכז יבשתיים ויחסיה לגופים עצמאיים, הפוליטיקאי ג'יימס רודולף גרפילד (בנו של הנשיא לשעבר ג'יימס אברם גרפילד) נאם בפני בית הנבחרים נגד פעילותה של סטנדרט אויל. ב-6 ביולי 1907 העיד בפני בית המשפט בשיקגו בעניין הפעילות של חברת סטנדרט אויל ויחסיה למתחרים ולאיגודי עובדים. רוקפלר חיקה במהלך המשפט אדם סנילי למחצה כאשר התבלבל בין עובדות וטען כי אין ביכולתו לזכור אירועים שהתרחשו מספר שנים קודם לכן בלבד. פעם אחר פעם טען בפני השופט שירד מהנהגת החברה מזה יותר מעשור קודם לכן. השופט קבע שהחברה תיקנס בכמות המקסימלית לכל קרונות האספקה שהיו ברשותה באינדיאנה. הסכום מנה 29,240,000 דולר אמריקאי במחירים של אותה העת. שנה מאוחר יותר עלה התיק חזרה למשפט ושופט אחר ביטל את הענישה של קודמו. אף על פי זאת, הייתה זאת הפעם הראשונה ששופט העניש בצורה חריפה תאגיד אמריקאי. בשנת 1909, לאחר הליכי חקירות ממושכות, ממשלת ארצות הברית תבעה את חברת סטנדרט אויל של ניו ג'רזי. מחלקת המשפטים הוציאה הצהרה רשמית לפיה טענה כי סטנדרט אויל הייתה למונופול שהשתמש באמצעים שונים כדי לנטרל יריבים כלכליים ולשמור על המעמד. הממשלה האמריקאית ניצחה במשפט וכאשר סטנדרט אויל הגישה עתירה לבית המשפט העליון, האחרון קבע כי החברה אשמה בפורום של תשעה שופטים, מתוכם רק אחד הצביע נגד ההחלטה.
טענות אלו נוספו לאווירה ה"אנטי-טרסטית" שהחלה גואה בארצות הברית החל בשנות התשעים של המאה התשע-עשרה והגיעה לשיא אחרי שתאודור רוזוולט בעל תדמית "שובר הטרסטים" הפך לנשיא ארצות הברית בשנת 1901. אף על פי שבמקביל, החל מסוף שנות התשעים, איבדה סטנדרד אויל בהדרגה את שליטתה, שצנחה ל-64 אחוז בלבד משוק זיקוק הנפט, ואף שלמעשה לא ניתן היה להראות כי המונופול בתחום הזיקוק גרם להיעלמות התחרות או לפגיעה בצרכנים (מחיר הנפט צנח בעקביות במהירות רבה ממדד המחירים הכללי), הורה בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1911, לאחר סיום המשפט של החברה מול הממשל, על פירוק החברה ל-34 חברות משנה. הידיעה הגיעה אל רוקפלר דרך טלגרף בעוד שיחק גולף עם כומר שכן. רוקפלר לא הופתע מהחלטת בית המשפט העליון והציע לכומר לקנות מניות אם ברשותו כסף חיסכון. לנוכח הפירוק של החברה, המניות שלה עלו במאות אחוזים. מתוך כלל המניות אחז רוקפלר ב-25 אחוזים וההליך המשפטי הוביל לכך שהונו הכלכלי הועצם פי ארבע.
רוקפלר עצמו פרש מעיסוק פעיל בחברה בשנת 1895, 16 שנים לפני כן, אף כי שימר את התואר הרשמי של נשיא עד שנת 1911.
שנותיו האחרונות
האסטרואיד  שהתגלה על ידי מקס וולף, נקרא על שמו.
משפחתו
רוקפלר נישא בשנת 1864 כאשר היה בן 25, ללורה סלסטיה (סטי) ספילמן, מורה מקליבלנד (1915-1839). לזוג נולדו ארבע בנות ובן: בסי (1866-1906), אליס (1869–1870) שמתה כעבור זמן קצר, אלטה (1871–1962), אדית (1872–1932) וג'ון ד. רוקפלר, הבן (1874–1960).
נכדו (מבנו ג'ון) היה סגן נשיא ארצות הברית ומושל ניו יורק, נלסון רוקפלר.
ויז'ה מריה
ויז'ה מריה (בספרדית: Villa María) היא עיר בפרובינציית קורדובה בארגנטינה. ויז'ה מריה שוכנת על גדות נהר ריו טרסרו, במרחק של 146 קילומטרים מקורדובה, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 555 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
היסטוריה
ויז'ה מריה נוסדה ב-27 בספטמבר 1867 על ידי מנואל אנסלמו אוקמפו ליד מוצב צבאי ישן. המתיישבים הראשונים היו מהגרים, בעיקר איטלקים, ספרדים וגרמנים.
האוכלוסייה גדלה, עד שב-1915 ויז'ה מריה קיבלה מעמד של עיר.
כלכלה
כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על תעשייה, ובעיקר תעשיית החלב, כרייה, גידול מקנה וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול סויה, תירס, הדרים ובוטנים.
חינוך
בעיר שוכנת האוניברסיטה הלאומית של ויז'ה מריה. בנוסף, קיימות בעיר שלוחות של אוניברסיטאות אחרות, כמו האוניברסיטה הטכנולוגית הלאומית.
תחבורה
ויז'ה מריה נמצאת על מסלול הכבישים הלאומיים 9, המקשר בין צפון ארגנטינה ובואנוס איירס, ו-158, המקשר בין הערים ריו קוארטו וסן פרנסיסקו, שתיהן בפרובינציית קורדובה.
סאנשיין בע"מ
סאנשיין בע"מ (בארצות הברית: Sunshine Cleaning) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2008, מסוגת הדרמה. הסרט בבימויו של כריסטיאן ג'ף. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל סאנדנס בינואר 2008, ויצא לאקרנים ב-13 במרץ 2008.
עלילה
רוז לורקווסקי, מעודדת לשעבר ואמא חד הורית בהווה, מתפרנסת מעבודות ניקיון. רוז רוצה לשלוח את בנה לבית ספר פרטי, וכך היא ואחותה, נורה, מתחילות לעבוד בתור מנקות בתי מתים. יום אחד, כשנורה הולכת לבד לנקות בית, היא גורמת לשריפתו. וכך האחיות מאבדות את עבודתן.
נסיכות אנהלט-דורנבורג
היסטוריה
בשנת 1667 מת יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט, ובעקבות כך חולקה נחלתו בין בניו: קרל ירש את נסיכות אנהלט-צרבסט, אנטון גינטר ירש את נסיכות אנהלט-מיהלינגן, ואילו יוהאן לודוויג הראשון ירש את נסיכות אנהלט-דורנבורג. לאחר מותו של יוהאן לודוויג הראשון בשנת 1704, ירשו אותו חמשת בניו במשותף. בשנת 1742 מת יוהאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט ללא ילדים, ויוהאן לודוויג השני וכריסטיאן אוגוסט ירשו גם את נסיכות אנהלט-צרבסט. בתחילה שלט יוהאן לודוויג השני בצרבסט, בעוד כריסטיאן אוגוסט נשאר בשטטין, אולם בשנת 1746 מת יוהאן לודוויג, וכריסטיאן אוגוסט נאלץ לעבור לצרבסט.
קנדי קלארק
קנדס ג'ון "קנדי" קלארק (באנגלית: Candace June "Candy" Clark ; ב-20 ביוני 1947) היא שחקנית קולנוע אמריקאית מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1973 על הופעתה בסרט "אמריקן גרפיטי".
ביוגרפיה
קלארק נולדה בעיר נורמן, שבאוקלהומה לאלה (לבית פדברג) ונורמן קלארק, שף במקצועו. הוא גדלה והתחנכה בפורט וורת', טקסס, התחילה את דרכה כדוגמנית.
קריירה
בשנת 1972 הופיעה לראשונה בסרט קולנוע כששיחקה לצידו של ג'ף ברידג'ס בדרמת האגרוף "עיר שמנה", בתפקיד פיי חברתו של המתאגרף הצעיר ארני מונגר. קלארק וברידג'ס ניהלו מערכת יחסים קצרה גם לאחר הסרט. בשנת 1973 התפרסמה בקומדיה של ג'ורג' לוקאס "אמריקן גרפיטי" בתפקיד הנערה המרדנית דבי דונהם שהעניק לה מועמדות פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, קלארק הופיעה בתפקיד גם בסרט ההמשך שלא זכה לאותה הצלחה.
ב-1976 הופיעה לצדו של דייוויד בואי ביצירתו הבדיונית של ניקולס רוג "האיש שנפל מכוכב אחר" בתור חדרנית בית המלון הבודדה מרי לו, ובאותה שנה שיחקה בקומדיה הרומנטית של הבמאי נורמן פנמה "אני אעשה, אני אעשה ... לעת עתה" לצדו של אליוט גולד.
ב-1983 שיחקה בסרט הפעולה "רעם כחול" בתור קייט אשתו של טייס המסוקים המשטרתי פרנק מרפי (רוי שיידר). קלארק השתתפה בקומדיית האימה " מה ראו עיני החתול" ע"פ סיפוריו של סטיבן קינג, בסיפור השלישי בתור סאלי אמה של הילדה אמנדה (דרו ברימור) ובחידוש לסרט האימה הקלאסי "בועות ההרס". ב-1994 שיחקה בקומדיית האימה "באפי ציידת הערפדים" בתפקיד אמה של המעודדת באפי סומרס. ב-2007 שיחקה בסרט "זודיאק" בתור קארול פישר, הקורבן למכתביו של הרוצח הסדרתי זודיאק וב-2009 בסרט "המודיע".
חיים אישיים
קלארק הייתה נשואה פעמיים, לשחקן מרג'ו גורטנר ולג'ף וולד.
מצפה גדות
מצפה גדות הוא אתר הנצחה ומקום תצפית ברמת הגולן. עד למלחמת ששת הימים, שימש המקום כמוצב סורי הנקרא "(אל) מורתפע" (בעברית: "הנישא"). מוצב זה היה אחד מן המוצבים המבוצרים ביותר בגולן, בשטחו שרדו תעלות קשר ושדות מוקשים. המוצב שולט על הדרך הראשית העולה לגולן דרך גשר בנות יעקב. בפסגת המוצב, אנדרטת זיכרון לחטיבת "הגולן" (אלכסנדרוני), לחיילים שנפלו ממלחמת ששת הימים, ועד למבצע שלום הגליל. כיוונה של האנדרטה מסמל את צאתה של החטיבה להבקעה בגולן בעת מלחמת ששת הימים. את האנדרטה עיצב האמן עזרא אוריון.
המצפה פונה מערבה אל עבר עמק החולה, ומדגים את היתרון האסטרטגי המשמעותי שהיה לסורים על העמק לפני המלחמה. השליטה של המוצב הסורי הייתה בעיקר על קיבוץ גדות, שסבל רבות מפגיעתו הרעה של מוצב "המורתפע".
כשכבשו כוחות חטיבת אלכסנדרוני את המוצב במלחמת ששת הימים נדהמו החיילים מאופן שליטת המוצב על גדות ומפקד החטיבה, עמנואל שקד, שידר מהמוצב אל החברים במקלט בגדות את המילים: "מכאן אתם נראים גדולים שבעתיים". אמירה זו נחקקה באבן בזלת באתר ההנצחה. כוונתו הייתה שרק כאשר רואים את השליטה המוחלטת של המוצב על הקיבוץ אפשר להבין כמה קשה היה לאנשי הקיבוץ להחזיק מעמד מול ההפגזות מהמוצב.
נאות חובב
נאות חובָב היא מועצה מקומית תעשייתית הממוקמת בצפון הנגב, כ־12 ק"מ מדרום לבאר שבע. עד לשנת 2013 היה שמה של המועצה "רמת חובב". נאות חובב נמצאת דרומית לבאר שבע, גובלת במועצה אזורית מרחבים מצפון וממערב, מדרום המועצה גובלת במועצה אזורית רמת הנגב. הגבול המזרחי של המועצה הוא כביש 40. שמה של המועצה המקומית קרוי על שם האמן חובב כרובי (חתם כ. חובב) שעיצב את אנדרטת חטיבה 99 במלחמת ששת הימים הנמצאת על גבעה כ-1 ק"מ צפונית למועצה. האנדרטה נחנכה ב-6 ביוני 1972.
ביולי 2023 הוחלט על המועצה חובב וסיפוחה לבאר שבע במהלך 2025.
היסטוריה
תכנון נאות חובב החל בתחילת שנות ה-70, במטרה ליצור תעשייה עצמאית בענף הכימיקלים, אשר תספק כסף למדינה ומקומות עבודה לתושבי הנגב. האתר הוקם רחוק ממקומות מיושבים, כיוון שנמצא בו מקבץ של מפעלים פטרוכימיים. עם זאת, ההחלטה לא התחשבה בקיומה של אוכלוסייה בדואית ביישובים בלתי־מוכרים באזור. תוכנית המתאר אושרה להפקדה על ידי הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה דרום בסוף 1973, ועבודות ההקמה החלו בתחילת 1975. בסוף 1977 אושרה הקמתה של שלוחת מסילת רכבת מבאר שבע אל אזור התעשייה, אולם תקציב להקמתה אושר רק כ-20 שנה אחר כך והקמתה התעכבה עוד כשבע שנים.
בשנת 1980 החל לפעול "האתר הארצי לפסולת רעילה ברמת חובב", במקום רכזו חומרים מסוכנים מכל רחבי הארץ לצורך טיפול. בפועל החומרים נזרקו למזבלה שהוקמה במקום ללא טיפול. בשנת 1982 נסגר האתר אך הוא נפתח שוב שנה אחר כך, לאחר שהובטח כי הטיפול בפסולת ישופר. בשנת 1987 הוקם במקום מתקן לטיפול בפסולת תעשייתית רעילה, בשנת 1990 הוקמה החברה לשירותי איכות הסביבה, כחברה ממשלתית האחראית לניהול האתר.
עד סוף שנת 1991 לא הייתה בשטח המועצה מערכת לטיפול בשפכים, והם הוזרמו לנחל הבשור וזיהמו אותו. מאז הזיהום הופסק.
בשנת 1995 הוקם מפעל של חברת טבע תעשיות פרמצבטיות ברמת חובב בשם "טבע-טק", שהיה מיועד לטיפול בשפכים של מפעלי החברה. בשנת 1997, עם ההחלטה על סגירת מפעל אסיא שהיה ממוקם בפתח תקווה, הוסב המפעל לייצור חומרים פעילים לתרופות (חומרי הגלם לתעשייה הפרמצבטית), והועברו אליו כל קווי הייצור שהיו במפעל אסיא. אחר כך הורחב המפעל מספר פעמים. ב-2001 הוקם ב"טבע טק" מתקן לייצור תרופת הקופקסון, התרופה המקורית המובילה של חברת טבע, המיועדת לטיפול בטרשת נפוצה. במאי 2013 נהרג עובד המפעל ו-31 עובדים נפצעו קל-בינוני בפיצוץ באחת המכונות במפעל. באוגוסט 2020, הודיעה טבע כי תפטר 350 מ-700 עובדי המפעל, בעקבות ירידה חדה ברווחיותו.
בשנת 2013 הוחלט לשנות את שם המועצה מ"רמת חובב" ל"נאות חובב", עקב התדמית השלילית שדבקה בשם הקודם.
באוקטובר 2016 מינה משרד הדתות את הרב גד רווח לרבה של מועצת נאות חובב, משום שאלפי עובדים פוקדים את האזור מדי יום וצורכים שירותי דת, ועל כן ישנו צורך ברב.
בינואר 2017 פיטר שר הפנים אריה דרעי את יו"ר המועצה אנדריי אוזן, ומינה במקומו את מקורבו גדי אלפסי. אוזן עתר לבג"ץ נגד ההחלטה, אך לבסוף משך את העתירה.
בקיץ 2020 יזם ראש עיריית באר שבע, רוביק דנילוביץ', מהלך לצירוף נאות חובב לתחום שטח שיפוטה של העיר באר שבע. לטענתו באר שבע הסוגלת ליטול על עצמה את ניהול המתחם, ולהשתמש בהכנסות הארנונה שמשלמים המפעלים למימון פיתוחה. ואין מקום להשלים עם מועצה שבה ה"תושבים" הם מפעלים שהם בעלי עניין ומהווים גם נציגים בהנהלתה. מעורבות קהילתית תבטיח שהפארק ינוהל לאור עקרונות של צדק חברתי וסביבתי. המועצה והתעשיינים שבתחומה החלו במאבק נגד היוזמה.
ביולי 2023 חתם שר הפנים משה ארבל על צו תיקון גבולות לצירוף שטחי המועצה לבאר שבע. נקבע בצו כי המעבר יבוצע ב-2025
המועצה המקומית
נאות חובב היא מועצה מקומית תעשייתית ללא תושבים - ובשטחה פארק האקו תעשייתי נאות חובב (מועצה מקומית תעשייתית דומה היא מגדל תפן, הממוקמת בגליל המערבי).
כיוון שאין כלל תושבים בנאות חובב, ראש המועצה ממונה על ידי שר הפנים. המועצה מורכבת מתשעה חברים: שלושה נציגי ממשלה בעלי זכות הצבעה (בריאות, פנים ומשרד הכלכלה), שלושה נציגי רשויות מקומיות (באר שבע, מועצה אזורית רמת נגב ומועצה אזורית אשכול) ושלושה מנציגי המפעלים (תרכובות ברום (כיל), אדמה מכתשים וטבע). רוב של נציגי ציבור (2/3) מול מיעוט (1/3) של נציגי המפעלים נועד להבטיח הגנה על האינטרס הציבורי. בנוסף לחברי המועצה בעלי זכות הצבעה, משתתפים בישיבות גם נציג המשרד להגנת הסביבה כמשקיף (שאינו בעל זכות הצבעה אך בעל זכות ויכולת להביע דעה ולהשפיע), ונציג של ארגונים ישראליים לאיכות סביבה. ישיבות המועצה פתוחות לציבור.
ראשי המועצה המקומית
ראש המועצה ממונה על פי חוק על ידי שר הפנים.