cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יאיר דלאל
תחילת הדרך
בתחילת שנות ה-90 היה חבר בהרכב רוק אתני בשם להקת "מדיין". ב-1992 הקליט את אלבום הראשון שלו "סלאם - בלוז מן המדבר", בהפקה עצמאית והוא הופץ כקלטת שמע. ב-1993 הצטרף להרכב בשם "שחרות" שיצר מוזיקה אתנית. באותה עת ערב אחד בקיבוץ סמר, כתב והלחין יחד עם אמנון אבוטבול את שיר השלום "זמן אל-סלאם" למילים בעברית שכתבו יחד ומילים בערבית שכתב פתחי קאסם. הם הקליטו גרסה ראשונה עם מקהלה של 50 ילדים פלסטינים ו-50 ילדים ישראלים. זמן מה אחר כך הם הוזמנו לבצע את השיר בטקס לציון שנה להסכמי אוסלו, בספטמבר 1994. בטקס שנערך בעיר אוסלו, ניגן בכינור ובעוד יחד עם הזמר ירון סופר, התזמורת הפילהרמונית של אוסלו בניצוחו של זובין מהטה וארבע מקהלות ילדים: מקהלת מורן, מקהלת הילדים של בית חנינא, מקהלת ילדים פלסטינית ומקהלת ילדים נורווגית. חודש אחר כך הוכרזו זוכי פרס נובל לשלום, ובדצמבר 1994 דלאל ניגן גם בקונצרט הגאלה לכבוד הענקת הפרס באוסלו.
רובוקופ
רובוקופ - הנחיות עיקריות
מיני סדרה של 4 פרקים. ג'ון קייבל, שותפו החדש של רובוקופ, מצטרף לפרויקט ונהפך אף הוא לסייבורג אחרי שאיבד את תינוקו. חברת OCP מחליטה לבטל את פרויקט רובוקופ לתמיד בזמן שמדען OCP לשעבר ממציא וירוס קטלני התוקף אנשים ומחשבים כאחד.
יאיר דלאל
קריירה מוזיקלית
החל משנת 1995 החל דלאל לפעול כמוזיקאי במשרה מלאה, והקליט שורה של אלבומים, רובם עם הרכב שהקים בשם "אנסמבל עלעול", בחברת התקליטים "מגדה" של "האוזן השלישית". בשנת 1998 הצטרף להרכב חדש, "שש-בש", עם עוד 3 נגנים ישראליים, ויחד הקליטו אלבום אחד עבור חברת התקליטים הגרמנית "Enja". באותן השנים זכה סגנון מוזיקת עולם לפופולריות רבה בישראל וברחבי העולם, ודלאל החל לצאת בקביעות להופעות ברחבי אירופה וארצות הברית. בשנת 1999 הקליט את האלבום "עזזמה - אנסמבל טאראב", יחד עם חברו הליל אלעוויווי, בן השבט הבדואי עזאזמה. האלבום כלל שירים בדואיים מסורתיים והוא הוקלט על רקע גירוש חלק מבני השבט שעברו לישראל, עקב סכסוך חמולות, חזרה למצרים. באותה שנה הקליט גם את האלבום "דרך הבשמים" עם "אנסמבל עלעול".
רובוקופ
רובוקופ 2014
רימייק של הסרט הראשון יצא לאקרנים בפברואר 2014 ונקרא גם הוא בשם "רובוקופ". העלילה בסרט זה שונה מהעלילה בסרט המקורי. בסרט זה השחקן ג'ואל קינמן מגלם את דמותו של רובוקופ/אלכס מרפי. לצדו של קינמן, אבי קורניש גילמה את אשתו של מרפי, גארי אולדמן גילם את המדען שפיתח את אלכס כרובוט-אדם, ד"ר דנט נורטון; ובנוסף, מייקל קיטון, שגילם את ריימונד סלארס, מנכ"ל OCP שמאוחר יותר נחשף בתור הנבל הראשי בעלילה.
יאיר דלאל
קריירה מוזיקלית
בשנת 2000 הוציא את האלבום "שחרות", שנקרא על שמו של הר הצופה לערבה. האלבום הוקלט במאהל בחאן שחרות, בהופעה חיה שהתקיימה בספטמבר 2000. ההרכב כלל בנוסף לדלאל, שני נגני כלי הקשה, אבי אגבבה ואסף זמיר ואת המוזיקאי חליל אלעוויווי, שמנגן בחליל ומטחנת-קפה ושר עם דלאל. באותה שנה השתתף דלאל גם בפסטיבל העוד הראשון, ומשמש מאז כיועץ מויזקלי של הפסטיבל ומשתתף קבוע.
בנובמבר 2003, ערך דלאל מופע משותף עם ברי סחרוף וזוהר פרסקו בשם "רוקנ'עוד", שילוב של מוזיקת רוק ומוזיקה ערבית, במסגרת "פסטיבל העוד 2003".
מאז 2005 דלאל משתף פעולה עם המשורר רוני סומק, לאחר שהלחין את שירו "אנחנו סולו עראק", הם החלו להעלות מופע באותו השם הכולל קריאת שירה ונגינה.
בשנת 2007 יצא לאקרנים הסרט "אין לי ג'יפ והגמל שלי מת", שהוקרן בפסטיבל "דוקאביב". סרט תיעודי שיצרו הבמאי אהוד טומלק והצלם עמוס מיכאלי, שעקבו אחרי דלאל במשך כשבע שנים.
בשנת 2008 השתתף במופע מיוחד, במסגרת פסטיבל ישראל, יחד עם המוזיקאי הקטלוני ז'ורדי סאוואל, מומחה עולמי לנגינה בכלי מיתר עתיקים, ושגריר האיחוד האירופי לדיאלוג רב-תרבותי. השניים הופיעו יחד עם אמנים נוספים מאזור הים התיכון, במטרה לקיים דיאלוג של שלום דרך המוזיקה. באותה שנה גם הקליט את האלבום "בנד אוריינט", אותו הלחין ועיבד בשיתוף עם נגן כלי ההקשה ארז מונק, נגן כלי הנשיפה אלי בנקוט והבסיסט צור בן זאב. האלבום היה שילוב של מוזיקת ג'אז, אתנו-ג'אז, מוזיקת אתנית, ומוזיקת עולם.
בשנת 2010 העלה יחד עם הזמר דודו טסה את המופע "עיראק'נ'רול". שנה אחר כך גם השתתף בסרט תיעודי באותו השם, "עיראק'נ'רול", שיצר טסה, בו הוא יוצא למסע לגילוי שורשי משפחתו, סבו ודודו האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי, יוצרי המוזיקה העיראקית המודרנית.
אקטיביזם חינוך ושימור המורשת התרבותית
מאז הקלטת השיר "זמן אל-סלאם" בשנת 1994 דלאל שיתף פעולה פעמים רבות עם מוזיקאים פלסטינים, בתקווה שהמוזיקה תשמש גשר בין שני העמים. בין מאמציו הרבים לקדם שלום בין ערבים ליהודים, יזם דלאל "קונצרט לשלום", והפיק ב-2005 את האלבום "אינשאללה שלום" שהוקלט בהופעה בירושלים, בו השתתפו נגנים ערבים ויהודים, דתיים וחילוניים. האלבום כלל קאבר של שירם של הביטלס "We Can Work it Out". בשנת 2006 השתתף בסדנת מוזיקה מזרח תיכונית שנערכה בקליפורניה, יחד עם מוזיקאים מסוריה ולבנון.
מאז 2003 השתתף בקביעות בפסטיבל תרבות של שלום, שמטרתו הייתה לחבר בין התרבות הישראלית לערבית והים תיכונית. קודם לכן היה שותף באירועי "שיח מוזיקלי ים-תיכוני", שבוע של סדנאות ומפגשים בין מוזיקאים מארצות הים התיכון, שנערך ביוזמת המרכז למוזיקה ירושלים.
דלאל גם עשה מאמצים רבים לשמר את המורשת התרבותית של המוזיקה הערבית-יהודית. הוא היה מעורב בפרסום הקלטות ארכיון של מוזיקאים יהודים מזרח תיכוניים שהיו פופולריים בשנות ה-50, במאמץ לשמר את הז'אנר. הוא גם מלמד סדנאות ותומך בחינוך להבאת סוגים שונים של מוזיקה לקהלים רחבים יותר. דלאל חש קשר חזק לבדואים ולמדבר עצמו, ועסק בהקלטה ושימור המסורת המוזיקלית שלהם.
ביוני 2008, השתתף במופע למען עמותת "ילדי השלום", המפגישה בני נוער יהודים וערבים דרך התיאטרון.
ביוני 2015, השתתף ב"קונצרט ללא גבולות", שנערך לציון שנה למבצע צוק איתן בכפר עזה, במטרה לנסות לגשר על האיבה בין ישראלים לפלסטינים באמצעות מוזיקה.
דלאל לימד במשך שנים רבות בבית ספר למוזיקה רימון,ניצח על מקהלת "קולות השלום במרכז הערבי יהודי ביפו, וסייע להקמת המחלקה למוזיקה מזרחית של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. כיום דלאל מלמד בבית הספר ליצירה מסורתית עכשווית "כולנא" שבירוחם, במכללת ספיר במחלקת קולנוע-פסקול ובאקדמית "מקאמאת" ללימודי מוזיקה מן המזרח אשר בצפת.
כיום מתגורר במושב אמירים.
פרסים והוקרה
בשנת 2003 זכה בפרס מוזיקת העולם של תחנת רדיו-3 של רשת ה-BBC. דלאל זכה במקום השני אחרי הזמרת סמירה סעיד, ויחד עם המוזיקאי הטורקי עומר פארוק טקבילק, בקטגוריות מוזיקאים מהמזרח התיכון.
בנובמבר 2015 הוענק לו פרס "סלוטניק" מטעם בית הקונפדרציה בירושלים על פעילותו בתחום מוזיקת העולם בישראל.
בפברואר 2022 הוענק ליאיר דלאל פרס משרד התרבות והספורט לשימור וטיפוח תרבויות בישראל ע"ש יצחק נבון.
אמיר אוריין
אמיר אוריין (נולד ב-7 בספטמבר 1944) הוא שחקן, במאי, מחזאי, מורה ומבקר תיאטרון. מייסד "תיאטרון החדר - אמנויות במה ומסך" (שנקרא עד 1994 בשם "תיאטרון החדר - המעבדה לתיאטרון") ו"שיטת אוריין - המעגל הפתוח".
ביוגרפיה
נולד בתל אביב. אביו עלה מרוסיה ואימו עלתה מפולין בשנות ה-20 של המאה ה-20. האב היה חלבן והאם עקרת בית. בהמשך פתחו מכולת ברחוב אחד העם.
כשהיה בן 16 הופיע לראשונה על במת התיאטרון. בגיל 18 הציג עבודת בימוי ראשונה על פי מחזה מאת ויליאם בטלר ייטס. מאז הופיע בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה, והוא מעורב רבות בעולם התיאטרון הישראלי. למד בבית הספר למשחק של התיאטרון הקאמרי ובחוג השחקנים של נולה צ'לטון.
בגיל 25 בשנת 1970 החל להופיע בתכניות טלוויזיה שונות, שר, מנגן ומשחק ב"אמיר שר ומספר" ו"דני וגיל במסע בלתי רגיל".
בין השנים 1974 1977 היה חבר הנהלת ער"ן - עזרה ראשונה נפשית בתל אביב. ב-1978 הקים את "הסטודיה הדרמטית" אותה ניהל ובה הנחה קבוצות שחקנים וביים אירועי רחוב, עד שנת 1985. ב-1979 לימד משחק בבית הספר למשחק "אקרן".
בין השנים 1994–1997 שימש כיו"ר הוועדה האמנותית של "מרכז הפרינג' של תל אביב - הבית להצגות תיאטרון". ב-1995 שימש כיו"ר ההנהלה הציבורית של "המרכז לתיאטרון עכו". בין השנים 1996–1999 הנחה קבוצות צעירים בתל אביב ובאילת, לעזרה באמצעות הטלפון לנוער במצוקה, מטעם משרד הרווחה והעיריות.
ב-1998 יצא לאור "המעגל הפתוח - ספר אמנויות במה ומסך" בהוצאת ספרית פועלים. ב-1999 היה חבר המדור לתיאטרון במועצה הציבורית לתרבות ואמנות במשרד המדע, התרבות והספורט. ב-2002 שימש כיו"ר ההנהלה הציבורית של עמותת "אורתו-דה".
חבר "בת"י - איגוד במאי התיאטרון בישראל" מיום הקמתו.
ב-2007 קיבל פרס קיפוד הזהב למפעל חיים מטעם מועצת הפרינג' הישראלי.
תיאטרון
ב-1963 ביים את ההצגה "הבקתה" מאת טי אס אליוט במסגרת חוג הבימה לנוער. ב-1965 ביים יום-חיל בחיל האספקה בצה"ל. לאחר שירותו הצבאי שירת במילואים במפקדת קצין חינוך ראשי כבמאי וכותב.
ב-1966 שיחק בהצגה "החייל האמיץ שוויק" מאת ירוסלב האשק שתרגם ועיבד עמוס קינן בתיאטרון הוורוד. ב-1968 גילם את פנחס שדה בהצגה "החיים כמשל" שעיבד וביים מאיר ינאי בתיאטרון עידן. באותה שנה גילם את יוסי בהצגה "אצל גרוסמן יש משבר" שכתבה אביטל בש וביים שמואל שילה בתיאטרון עידן. ב-1968 גילם את דין בהצגה "כך משתעשעת אמי המשוגעת" מאת אן ג'ליקו שביים עודד קוטלר בתיאטרון החאן. באותה שנה גילם את השוטה במחזמר "פישקה החיגר" שעיבד וביים יואל זילברג (ע"פ הספר "מלך הקבצנים" מאת מנדלי מוכר ספרים) בתיאטרון השדרה; ושיחק בהצגה "לא ביום ולא בלילה" מאת אברהם רז שביימה מרים ברנשטיין-כהן בתיאטרון צוותא. ב-1969 שיחק בהצגה "סולומון גריפ". מאת חנוך לוין שביים הלל נאמן בתיאטרון הפתוח, וגילם את אסף בהצגה "לילה במאי" מאת אברהם ב. יהושע שביים יוסי יזרעאלי בתיאטרון בימות.
ב-1971 שיחק בהצגה "החי על המת" מאת ישראל אלירז (ע"פ ספר בעל אותו שם מאת אהרן מגד) שביים הלל נאמן והפיקה מרים עציוני בתיאטרון לילך. הצגה זו הייתה בין הראשונות ששילבו קולנוע ותיאטרון. ב-1972 גילם את מר סליק בהצגה "מר סליק" מאת ליליאן אטלן שביים דוד ברגמן בתיאטרון הבימה בהפקת תיאטרון גיורא גודיק, וגילם את קרופניק בהצגה "המרק של קרופניק" מאת יצחק גורמזאנו גורן שהועלתה בסדנה למחזאות מקורית של תל אביב. גילם את דון בהצגה "פרפרים הם חופשיים" מאת לאונרד גרש בתיאטרון גיורא גודיק.
ב-1972 ביים ושיחק בתיאטרון "לה-מאמא" תל אביב, שהיה הסניף העברי של תיאטרון "לה מאמא" שבניו יורק. באותה שנה ניהל קייטנת נוער שוחר אמנות בשכונת בית וגן בירושלים, ובמסגרתו הועלה המופע הניסיוני "התבוננות". בין השנים 1972–1974 שיחק בהצגות שונות בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
טלוויזיה וקולנוע
ב-1967 הנחה, הגיש ושיחק ב"משחקצב" - סדרה הטלוויזיונית הראשונה בעברית לילדים בטלוויזיה הישראלית. ב-1968 שיחק בסרט "כל ממזר מלך" שביים אורי זוהר. ב-1969 שיחק בסרט "מצור" שכתבו דן בן אמוץ וגילה אלמגור וביים ג'ילברטו טופאנו. באותה שנה גילם את גדי בסרט "השמלה" שביים יהודה ג'אד נאמן. ב-1973 כתב, ביים ושיחק בסדרה "אמיר מספר על קלופסי ואחרים" - בטלוויזיה הלימודית. ב-1974 הופיע בטלוויזיה הלימודית בסדרה "דני וגיל במסע בלתי רגיל". בהמשך השתתף בפרק של הסדרה "רגע עם דודלי" כמנחה תוכנית הטלוויזיה "מי שמע, מי ראה". ב-1982 גילם מח"ט בחיל השריון בסרט "גבי בן יקר" שכתב ערן פרייס וביים אורי ברבש.
ב-2009 גילם את צלם אנוש - מנהיג כת רוחנית כריזמטי ואפל בסדרת הטלוויזיה "תמרות עשן" ששודרה בערוץ הוט 3. באותה שנה גילם את באוור בסדרה "סוזנה הבוכייה" שביימו לינה וסלבה צ'פלין. ב-2010 גילם את קובי, מרצה לקולנוע בסדרת הטלוויזיה "מעצר בית" ששודרה בערוץ 2. ב-2013 גילם את הנביא דיראזור בסדרת הטלוויזיה "גאליס" ששודרה בהוט. ב-2014 גילם אבא בסדרת הטלוויזיה "הפקולטה" ששודרה בהוט.
עסק גם בדיבוב: בין השנים 1979–1981 הפיק את הדיבוב לסדרה "סיפורימפו" לצד חסיה ורטהיים. בין השנים 1980–1982 דיבב בסדרת הטלוויזיה "קוטי הקטר". ב-2010 דיבב את הזחל בסרט "אליס בארץ הפלאות". בשנת 2013 השתתף בסדרה גאליס בתפקיד "דיראזור"- נביא "גאליסיה".
תיאטרון החדר
ב-1985 הקים את "תיאטרון החדר - המעבדה לתיאטרון", אותה הוא גם מנהל אמנותית. תיאטרון החדר הוא מעבדה העוסקת במחקר, לימוד ויישום של התנהגות אדם-יוצר בתחום אירוע אמנותי. כל הצגה מלווה במחקר ובודקת לפחות פן אחד של האירוע האמנותי: מקום, זמן, יחסי יוצר וקהלו ועוד.
ב-1985 ביים ועיצב את ההצגה "ארוחת הערב" שהתקיימה בחדר על גג בית ברחוב הרב קוק 8 בתל אביב בו ממוקם התיאטרון. כותרת המשנה לשם ההצגה היה "שיעור בהלכות שולחן ערוך לקהל של חוזרים בתשובה". בהצגה זו נבדקו ונחקרו מרכיבי הזמן והמקום והשפעתם על המתרחש.
ב-1986 ביים את ההצגה "בת הים הקטנה ועלייתה השמיימה בזרועות קיטש". הצגה זו הועלתה פעם אחת בלבד - במשך 90 דקות ובהשתתפות 30 שחקנים - על שפת הים של תל אביב בסמוך לתיאטרון.
ב-1987 כתב, ביים וגילם את המטפל בהצגה "קריעה" (על-פי סיפור קצר בשם זה מאת ברכה סרי).
באותה שנה לימד את שיטת "המעגל הפתוח" בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
ב-1988 ניהל אמנותית את ההצגה "רכבת השיגעון" שכתב יהודה כידן וביים שלומי מנע. הצגה זו הועלתה גם בפסטיבל עכו.
ב-2002 תרגם ועיבד את ההצגה "נו אקסיט" מאת ז'אן-פול סארטר, אותה גם ביים לצד אבי גיבסון בר-אל.
ב-2004 כתב וביים את ההצגה "המכונית" שהוגדרה "מופע רחוב הזוי".. ב-2006 יצר לצד מאיה אלרון את ההצגה "שם משתמש גנרל" שהוגדרה כקברט סאטירי.
ב-2008 כתב וביים את "הדיבוק בחדר", עיבוד למחזה "הדיבוק" של ש. אנ-סקי.
ב-2011 גילם את היטלר בהצגה "היטלר - הווידוי האחרון" שכתב לצד טובה רוגל וביים לצד גיבסון בר-אל.
שיטת אוריין - המעגל הפתוח
בשנת 1985 ייסד אוריין את "תיאטרון החדר - המעבדה לתיאטרון" בו הוצגה לראשונה "שיטת אוריין - המעגל הפתוח".
מסקנות ולקחים מתוך יצירת המעגל הפתוח הופיעו בקבצים אלו:
חיים אישיים
אוריין גרוש בשלישית: בשנות ה-70 היה נשוי לבמאית ניצה גונן, בשנות ה-80 היה נשוי לרות דייכס, שחקנית ומורה למשחק. היה נשוי לעינב קטן במשך 7 שנים והתגרש ממנה.
חופמי כפול-צווארון
חופמי כפול-צווארון (שם מדעי: Charadrius vociferus) הוא מין של עוף ממשפחת החופמיים החי בגדות נהרות.
מאפיינים
אורכו של החופמי 23-27 ס"מ ומוטת כנפיו עד 47 ס"מ. משקלו הממוצע 88 גרם. הוא בעל שני פסים שחורים לאורך צווארו מהם קיבל את שמו. שאר הגוף חום עם סנטר ועורף לבנים, אוזניים וגבות כתומות וכן כמה אזורים בחזהו כתומים ופנים הכנפיים. הבטן ושאר הפנים לבנים.
החופמי חי בגדות מים ובאזורים פתוחים ורמות מאלסקה ועד פרו. הם מקננים על הקרקע והקנים וכן הביצים מוסווים היטב בין העשבים והאבנים. אם טורף מתקרב לביצים בכל זאת החופמי השומר עליהם יעשה הצגה של כנף פצועה שתמשוך אחריו את הטורף לאט לאט כשהחופמי מתרחק מהקן לאט לאט, לבסוף הקן מתרחק מאוד והחופמי "מבריא" ועף בחזרה לקן, משאיר את הטורף מאחור.
Mount
mount היא פקודה ביוניקס ובמערכות הפעלה דמויות יוניקס המשמשת לעיגון מערכות קבצים. על מנת לגשת לקובץ, מערכת הקבצים המכילה אותו חייבת להיות מעוגנת בעזרת הפקודה mount. הפקודה מנחה את מערכת ההפעלה לשימוש במערכת הקבצים החדשה, מעגנת אותה בנקודה מסוימת בהיררכיית מערכת הקבצים הגלובאלית (mount point), ומגדירה אפשרויות הנוגעות לגישה אליה.
באופן הפוך, הפקודה umount מנחה את מערכת ההפעלה לנתק את העיגון של מערכת הקבצים ולבטל את הגישה.
פקודות mount ו-umount דורשות הרשאות משתמש-על (root). לחלופין, ניתן להגדיר את נקודות העגינה בקובץ.
שימוש
הפקודה mount ללא ארגומנטים מדפיסה למסך את רשימת מערכות הקבצים המעוגנות במערכת:
הוצאת סדן
הוצאת סדן היא הוצאת ספרים, העוסקת בהוצאה לאור של ספרי משפט ועסקים. ההוצאה נוסדה בשנת 1966 על ידי דויד סדן ומיקומה בתל אביב-יפו. בין המחברים המפרסמים בהוצאה נמנים שופטים, עורכי דין ורואי חשבון.
Mount
שימוש
הפקודה mount בתוספת הדגל  תעגן את כל נקודות העגינה המוגדרות בקובץ.
הוצאת סדן
הוצאה לאור
בין הספרים שיצאו לאור, מספר עוקדנים המהווים ספרי יסוד, המתעדכנים ומתחדשים אחת לתקופה, בתחומים כגון: דיני עבודה, ביטחון סוציאלי, תכנון ובנייה, מיסים, עסקים ועוד.
Mount
שימוש
באופן כללי, תחביר הפקודה לעיגון מערכת קבצים חדשה:
הוצאת סדן
הוצאה לאור
בין העוקדנים:
Mount
שימוש
הדוגמה הבאה מעגנת את המחיצה השנייה של הדיסק הקשיח:
הוצאת סדן
הוצאה לאור
בנוסף לעוקדנים יוצאים לאור בהוצאת סדן גם ספרים בפורמט שגרתי (בכריכה קשה ולעיתים בכריכה קלה), וגם אלה יוצאים במהדורות מעודכנות לפי הצורך. בספרים אלה:
כיפה אדומה: הסיפור האמיתי
כיפה אדומה: הסיפור האמיתי (באנגלית: Hoodwinked!) הוא סרט אנימציה ממוחשבת אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2005. הסרט מבוסס על אגדת הילדים "כיפה אדומה" ומוצג בגרסאותיהם השונות של גיבורי הסיפור במסגרת חקירה במשטרה.
עלילה
הסיפור על כיפה אדומה מתחיל כשהמשטרה מתחילה לחקור את המקרה, כשכל הידוע להם הוא שסבתא הותקפה על ידי הזאב, צייד חמוש בגרזן פרץ לביתה ושכיפה אדומה התקיפה את הזאב. הסרט מתאר את המקרה מנקודת מבט של כל אחד ואחת מהנחקרים.
גרסתה של כיפ פאקט (כיפה אדומה)
כיפה אדומה מספרת על כך שבאותו יום החלה לנסוע באופניים לכיוון בית סבתה, נפלה מרכבל ולאחר מכן ראתה את הזאב ששאל שאלות שונות. כיפה אדומה מתחמקת ומצליחה לבסוף להימלט בעוד הזאב נופל במלכודת שטמנה לו ונופל לנהר. לאחר הרפתקאות נוספות היא הגיעה לבית הסבתא, שם פגשה את הזאב שהתחפש לסבתא. בעוד הזאב התקיף אותה, הסבתא קפצה קשורה מהארון וצייד פרץ לבית דרך החלון כשהוא נראה מאיים להרגן.
גרסת הזאב
הזאב טוען שהוא עיתונאי שחקר את מקרה "המתכונים הגנובים" וחשד בכיפה אדומה. כשפגש אותה ניסה לדלות ממנה פרטים, אך היא התחמקה וגרמה לנפילתו לנהר. הזאב מבטיח לתפוס את כיפה אדומה וסבתה ויחד עם עוזרו טוויצ'י הסנאי מגיע לבית הסבתא. בעודו מתחפש לסבתא, כיפה אדומה מגיעה וחושדת שה"סבתא" שלפניה אינה אלא הזאב. לאחר מספר שאלות מתקיף הזאב את כיפה אדומה, הסבתא יוצאת קשורה מהארון והצייד המאיים פורץ מהחלון.
גרסתו של קרק (הצייד)
הצייד מתגלה כמוכר שניצלים על מקל החולם להיות שחקן ומנסה לקבל תפקיד בפרסומת בתור חוטב עצים. הבוחן אומר לו שהוא יתקשר אליו. זמן קצר לאחר מכן הוא יוצא למכור שניצלים, אולם אחרי שהוא שר עם הילדים את "שיר השניצל" כל השניצלים נגנבו. הוא מקבל שיחת טלפון מהבוחן המזמין אותו לאודישן חוזר, ומבקש ממנו להתאמן בחטיבת עצים. הצייד מוצא גרזן ומתאמן בחטיבת עצים עד שהוא מוצא עץ ענק אותו הוא מתחיל לחטוב. הוא ממשיך לחטוב את העץ עד הערב עד שהעץ נופל ומתחיל להתגלגל תוך כדי שהוא מעיף אותו לכיוון הבית של הסבתא. הוא נופל דרך החלון לבית הסבתא, מנופף בגרזן וכך נראה כאילו הוא מנסה להרוג אותן.
גרסתה של סבתא פאקט (הסבתא)
בגרסת הסבתא מתגלה כי היא לא סבתא "רגילה" אלא חובבת ספורט אתגרי בחשאי. הסבתא יצאה לתחרות סקי בה קבוצת מתחרים ביקשה להרוג אותה. באמצע התחרות כיפה אדומה מתקשרת לסבתא ואומרת לה שהיא באה אליה כדי להביא לה את המתכונים. הסבתא מנתקת, מנסה להתחמק מאלו המבקשים להרע לה, נמלטת וחוזרת הביתה בצניחה. כאשר היא נכנסת דרך הארובה, החוטים של המצנח מסתבכים במאוורר התקרה והיא נשארת קשורה בתוך הארון. כשהזאב מגיע הביתה הסבתא מצליחה להשתחרר ופורצת מתוך הארון אולם היא עדיין קשורה וכיפה אדומה חושבת שהזאב קשר אותה. הם מתחילים להתווכח ובאותו רגע מתפרץ לבית צייד עם גרזן שנראה כרוצה להרוג את כולם.
לאחר החקירה
השודד בגלימת כיפה אדומה גונב את סלסלת הממתקים והולך. הנאשמים והחוקרים מגלים יחד כי שודד הממתקים הוא "בוינגו" הארנב והולכים לעצור אותו. הרמזים לכך שבוינגו הוא השודד מתגלים במהלך הסרט: הוא היחידי שהיה עם כיפה אדומה כשהיא נפלה מהרכבל, למעשה הוא זה שחיבל ברכבל כי רצה להשיג את המתכונים וסיפר לזאב על קיצור הדרך לבית של הסבתא. הארנב היה גם זה שהסבתא חתמה לו באתר, עוזריו היו קבוצת הסקי שביקשה להרוג את הסבתא אך כשלה. הארנב אף היה במקום בו כל השניצלים נגנבו מהצייד. בנוסף, הוא סיפק רמז לחוטב העצים: "לא נורא, אולי פעם מישהו יפתח חנות מעדנים גדולה וכולנו נוכל לעבוד בשביל הבחור הקטן הזה", כי הוא גנב את המתכונים כדי לפתוח עסק משלו.
כיפה אדומה מגלה את השודד, נאבקת בו אך נכשלת ונכלאת בקרון רכבל שעלול להתפוצץ בכל רגע. הסבתא, הזאב והצייד מנסים לעזור לכיפה אדומה. הייתה זו לבסוף הסבתא שהצילה את כיפה אדומה לאחר שיגור הרכבל. בוינגו וחבורתו רודפים אחרי סבתא וכיפה אדומה, אך הן עפו בעזרת גלימותיהן מהרכבל, ובוינגו וחבורתו נתפסים על ידי המשטרה.
מאוחר יותר, קירק זכה להצלחה בלהקת יודל. כאשר כיפ, הזאב, סבתא וטוויצ'י מקבלים הצעה מפליפרס להצטרף למוסד לפתירת תעלומות בשם ארגון "עד עצם היום הזה", השלושה מסכימים ואז כיפ אומרת "אני כל כך אוהבת סוף שמח".
קול ודיבוב הדמויות
השתתפותו של יובל זמיר בדיבוב הסרט היא הופעת הדיבוב האחרונה שלו לפני מותו ב-2011.
נקודת ג'י
נקודת ג'י, או נקודת גרפנברג (באנגלית: The G-spot or Gräfenberg spot), הנקראת על שם הגינקולוג הגרמני ארנסט גרפנברג, היא אזור ארוגני בגוף האישה, הממוקם בדופן הקדמית של הנרתיק, אשר גירויו עשוי להוביל לעונג רב, אורגזמה עוצמתית ואף לשפיכה נשית. עצם קיומה של נקודת הג'י ניצב בפני ויכוח בקהילה המדעית עד ימינו. למרות שנקודת הג'י נחקרת כבר משנות ה-40, ישנה חוסר עקביות בממצאים וחוסר הסכמות בין חוקרים בנוגע למיקומה, הגדרתה ומבנה .
על פי הסברה הרווחת, זהו אזור ארוגני אשר גירויו יכול להסב הנאה ואף להוביל לאורגזמה רבת עוצמה. עצם קיומה של נקודה שכזו שנוי במחלוקת, הן בקרב הקהילה המדעית והן בקרב התרבות הפופולרית והשיח המקובל בחברה.חוסר ההסכמה בקרב הקהילה המדעית כיום סובבת בדבר קיומו, מיקומו ותפקידו של האזור המדובר וישנן עדויות וממצאים רבים התומכים במגוון גישות בנושא.
היסטוריה
את המינוח "נקודת ג'י" טבע בשנת 1981 פרנק אדייגו (Frank Addiego), חוקר מיניות אמריקאי, והמונח זכה לפרסום כשנה לאחר מכן, עת נכלל בספר פופולרי אודות מיניות, The G spot and other discoveries about human sexuality. הנקודה נקראה על שמו של גרפנברג, ששיער קיומה בשנות ה-50. על אף ההתייחסות המוכרת על ידי החוקר הגרמני, ישנן התייחסויות לקיומם של שפיכה נשית ואזור ארוטוגני התואם במיקומו האנטומי לנקודת הג'י בספרי המיניות ההינדואיזם כבר ב. מדובר באזכורים מפורטים של אזור אנטומי, אופני גירוי ומיצגים וויזואלים.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, הדעה הרווחת הייתה שתפקידו המרכזי של הנרתיק הינו בתהליך הרבייה, ורק באופן משני קשור בהנאה מינית. טענה זו נתמכה במחקרים לפיהם דופן הנרתיק הקדמי הראה רגישות נמוכה לגירויים חשמליים, צפיפות נמוכה של רצפטורים, והעדר קצות עצבים. אך בתחילת המחצית השנייה של המאה ה-20, קיבל אזור זה הכרה בהיותו בעל חשיבות, וחיבורו להנאה מינית ואורגזמה נשית. טענה זו מיוחסת לגניקולוג הגרמני ארנסט גרפנברג, אשר תיאר לראשונה אזור בעל רגישות גבוהה בדופן הנרתיק הקדמית.
ויכוח אנטומי
ישנה מחלוקת עקבית בין חוקרים, גניקולוגים וסקסולוגים בגין מיקומו של האזור האורגני המוכר כנקודת הג'י. מחד, נטען כי הנקודה נמצאת בערך בין עצם החיק (Pubic bone) וצוואר הרחם, על קירו הקדמי של הנרתיק. מאידך עדויות שנאספו מדיווחים עצמיים של נשים מעידים גם על אפשרות כי המיקום הינו דווקא בקירו האחורי של הנרתיק בניגוד לממצאים קודמים. גם בדבר שאלת עומק האזור ישנן אי הסכמות בין מחקרים, מטענות לעומק של סנטימטר יחיד לתוך רקמת הנרתיק ועד למיקום מדויק של 7.5 סנטימטר בין עצם החיק וצוואר הרחם.
מחקרים רבים אספו עדויות וממצאים בנושא אולם עד היום לא הוכרעה סופית שאלת המיקום. על אף הממצאים הרבים, במחקרי דימות שונים, המבנים האנטומיים אשר נמצאו באזור הינם בלוטת סקין (Skene's gland) ורקמות הסובבות את שלפוחית השתן. מרבית הממצאים שוללים קיומו של אזור או איבר מובחן תפקודית התואם לתיאורה של נקודת הג'י בספרות. אם זאת, במאמר סקירה משנת 2019 נטען כי נקודת הג'י אינה אזור אלא מבנה אנטומי זעיר בקירו הקדמי של הנרתיק.
חוקרים סיפקו הסברים שונים להבדלים אינדבדואלים בין נשים בדיווחיהן על קיומו של אזור ארוגני התואם לתיאורה של נקודת הג'י. אסכולה אחת טוענת כי מדובר ברקמה בעלת רגישות גבוה וצפיפות עצבית לגירוי מכני במהלך עוררות מינית, אסכולה דומה נשענת על ממצאים לפיהן לנשים בעלות רגישות גבוה למעשה ישנן רקמות עבות בקירו הקדמי של הנרתיק ומדובר בהבדל אנטומי פשוט. מנגד, חוקרים אשר בחנו את הקשר בין נקודת הג'י המשוערת והדגדגן, שוללים את קיומו של אזור ארוגני מובחן ובכך תומכים בהשערות מוקדמות יותר של חוקרים כמו מאסטרס וג'ונסון. אלו היו הראשונים לטעון כי מבנה הדגדגן מקיף ומתרחב לאורך הנרתיק כולו. בהישען על טענה זו אלו גרסו כי בעת חדירה הדגדגן מגורה על ידי מגע ותזוזת העור העוטף אותו ועל כן מקורו של אורגזמה נרתיקית למעשה בגירוי דגדגני.
קומפלקס המיקום
בעולם המחקר המודרני התפתחה גישה לפיה יש לחקור את הקומפלקס האנטומי כולו ולא את נקודת הג'י כאזור ארוגני נפרד. זו התפתחה לאחר הבנת המורכבות האנטומית באזור הנרתיק הנקבי והקשרים הפיזיולוגיים והאנטומיים בין האזור המוערך כנקודת הג'י למבנים אנטומיים מוכרים אחרים באזור זה. חוקרים שונים קראו לקומפלקס בשמות שונים בהתאם לקשרים אותם חקרו אולם רובם מתייחסים לקשרים בין מבנה הדגדגן, רקמות מערכת השתן וקירו הקדמי של הנרתיק.
הפרוסטטה הנשית
צד נוסף בוויכוח האנטומי קושר את נקודת הג'י בבלוטת סקין (Skene's Gland) המכונה גם כפרוסטטה הנשית. רנייר דה גראף זיהה כבר בשנת 1672 הפרשות (שפיכה נשית) מאזורים ארוגניים בזמן משגל. השערות מדעיות מודרניות הקושרות רגישות בנקודת הג'י עם שפיכה נשית הובילו לרעיון שהשפיכה הנשית (שאינה שתן) מקורה בבלוטות סקין (Skene's Gland). בלוטת סקין והערמונית (הפרוסטטה הגברית) פועלים באופן דומה במונחים של אנטיגן ספציפי לערמונית המופרש בעת גירוי, מה שהוביל למגמה מקובלת של כינוי בלוטות סקין כפרוסטטה הנשית.
השלכות הוויכוח על החברה
לויכוח ישנן השלכות רפואיות וחברתיות על נשים ברחבי העולם. מבחינה רפואית, התפתחו גישות רפואיות חדשות לטיפול בפגיעה בתפקוד מיני בקרב נשים על ידי הגברת התפקוד של נקודת ה-G. עם זאת, הרעיון של שני סוגי אורגזמות מחזיר רעיונות פרוידיאנים לתפיסה הכללית אשר מפעילה לחץ על נשים להגיע לאורגזמה נרתיקית. יש הטוענים כי כל ניסיון לרדד את האורגזמה הנשית לאזור ארוגני בלבד כמו נקודת ה-G יהיה שגוי. לפיכך, יש הטוענים שעלינו לקחת בחשבון גורמים נוספים כמו אינטימיות, הורמונים, ניסיונות קודמים וגורמים תרבותיים ודתיים בהבנת מיניות האישה.
G-Shot
זריקת ג'י או הגדלת ג'י (באנגלית: G-Shot או G-Amplification) הינה פרוצדורה ניתוחית זעירה המיועדת להגדלתו הזמנית של האיזור להגברת הרגישות והעצמת התחושה. מדובר בניתוח לא פולשני הכולל הזרקת חומר דמוי קולגן לאזור המדובר ובכך מוביל להגדלתו והגברת התחושה הנלווית לגירויו למשך תקופה של כ3-4 חודשים. הפרוצדורה אינה מאושרת על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) והשלכותיה והשפעותיה על גוף האדם מעולם לא נבדקו בצורה מחקרית מקובלת. בעוד והפרוצדורה נועדה להגברת והעצמת התחושה האורגזמית, היא ניתנת כמענה היום לנשים החוות מצוקה פסיכולוגית הנגרמת בעקבות קשיים בהגעה לאורגזמה, פתרון בעייתי וחסר ביסוס בעל סכנות ותופעות לוואי שונות: פגיעה בתפקוד המיני, זיהומים, שינויים והפרעות בתחושה, דיספראוניה, צלקות ועוד.
נקודת הג'י בתרבות הפופולרית
נקודת הג'י נתפסת בסממן מיני ומעוררת עניין רב גם בתרבות ומדיה הפופולרית. הנקודה נהפכה בעצמה למושאו של מוקד עניין עסקי המוערך במליונים המשווק כספרים, סרטים, סדרות, אביזרי מין ופנאי ועוד.
קניון מרבל
קניון מרבל (באנגלית: Marble Canyon, מילולית "קניון השיש") הוא קניון בנהר הקולורדו השוכן במדינת אריזונה. הקניון מתחיל על פי הגדרה אחת בליז פרי, או, על פי הגדרה אחרת, בסכר קניון גלן, כ-26 קילומטרים מליז פרי במעלה הנהר, ומסתיים בשפך של הקולורדו הקטן לנהר הקולורדו, נקודה שממנה מתחיל הגרנד קניון.
מקור השם
מסע המחקר המאורגן הראשון שעבר דרך קניון מרבל היה מסע המחקר של ג'ון וסלי פאוול ב-1869. פאוול, גידם כתוצאה מפציעה משירותו בצבא הצפון בתקופת מלחמת האזרחים בארצות הברית ארגן משלחת מחקר שהפליגה בסירות עץ בנהר גרין מנקודה בסמוך לעיירה גרין ריוור ביוטה. המשלחת שטה במורד הנהר גרין עד למפגשו עם הנהר קולורדו ומשם המשיכה דרך קניון קטרקט, קניון גלן, וקניון מרבל, ובסופו של דבר חצתה את הגרנד קניון לפני שסיימה את מסעה בסמוך לשפך הנהר וירג'ין.
אתרים בקניון
בנקודה בה נשפך הנהר פאריה (Paria) לקולורדו מצפון שוכן אתר ליז פרי. האתר שוכן בתוך עמק פתוח במורד הנהר והוא המקום היחיד בטווח של מאות קילומטרים שבו ניתן לחצות את נהר הקולורדו. האתר שימש במהלך ההיסטוריה כנקודת חצייה חשובה והחל מאמצע המאה ה-18 הוא היה אתר של מעבורת שהופעלה על ידי ג'ון דויל לי (John Doyle Lee; 1877-1812), שעל שמו קרוי האתר. שירות המעבורת שבוצע בליז פרי בעזרת סירות המשיך ברציפות במשך 60 שנים עד שהוחלף בגשר שהוקם בתחילת המאה ה-20. האתר משמש כיום נקודת השקה למטיילים המבצעים שיט רפטינג דרך הגרנד קניון.
שירות המעבורות בליז פרי הפסיק לפעול עקב הקמת גשר נאוואחו מעל לקניון מרבל בסמוך לליז פרי ב-1929. הגשר היה נקודת חציה העיקרית של הקולורדו עד שנבנה גשר קניון גלן בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. על הגשר נאוואחו עבר כביש 89 עד שהוקם גשר קניון גלן וכביש 89 החל לעבור דרכו. מספרו של הכביש העובר על גשר נאוואחו שונה מאז לכביש 89A.
קניון מרבל מסמן את הגבול המערבית של שמורת האינדיאנים של בני הנאוואחו הקרויה אומת נאוואחו.
עד 1975 היה קטע הנהר שבין הגרנד קניון לליז פרי חלק מהפארק המכונה "המונומנט הלאומי קניון מרבל" (Marble Canyon National Monument). באותה שנה הוא שולב הפארק בשטח הפארק הלאומי גרנד קניון
קניון מרבל הוא האתר של אחד ממיזמי הסכרים הגדולים על הקולורדו, "סכר מרבל קניון". המיזם הוצע ותנאיו נחקרו בתחילת שנות החמישים על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית, המיזם נתקל בהתנגדות רצינית, במיוחד מארגון מועדון סיירה, כאשר ממשלת אריזונה שקלה מחדש את ההצעה כחלק ממיזם מרכז אריזונה (Central Arizona Project) בין השנים 1965 ל-1968. רעיון הסכר ננטש לבסוף ב-1968. חורי מחקר נקדחו בתצורת אבן גיר רדוול של קירות הקניון בשלבים הראשונים של המיזם שננטש, וניתן עדיין לראות אותם בנקודת מייל 39.2 (המרחק נמדד מליז פרי).
אקולוגיה
קניון מרבל הוא בית הגידול היחידי למין קקטוס Pediocactus bradyi המצוי בסכנת הכחדה.
מיכאל פרטוריוס
מיכאל פרטוריוס (בגרמנית: Michael Praetorius; 15 בפברואר 1571 (כנראה) – 15 בפברואר 1621) היה מלחין ונגן עוגב גרמני ובעל כתבים בנושאי מוזיקה. פרטוריוס היה מלחין רב-צדדי, מן המובהקים בתקופתו, שעיקר חשיבותו בפיתוח צורות מוזיקליות המבוססות על מזמורי תפילה פרוטסטנטיים.
ביוגרפיה
פרטוריוס נולד כמיכאל שולצה, הצעיר בבניו של כומר לותרני, בקרנצבורג שבגרמניה. עם תום לימודיו בטורגאו ובצרבסט, המשיך בלימודי דת באוניברסיטה של פרנקפורט על נהר אודר. הוא כיהן כנגן עוגב בכנסיית מריה (Marienkirche) בפרנקפורט ובהמשך עבד בחצר וולפנביטל כנגן עוגב ומאז 1604 כממונה על המוזיקה (קאפלמייסטר). משנת 1613 עד 1616 עבד בחצר הסקסונית בדרזדן, שם נחשף למוזיקה האיטלקית החדישה, לרבות יצירותיהם הפוליכוראליות (למקהלות אחדות) של מלחיני האסכולה הוונציאנית. הפיתוח שלו בהמשך של צורת הקונצ'רטו הכוראלי, בייחוד בגרסה הפוליכוראלית, נבע ישירות מהיכרותו עם המוזיקה של מלחינים ונציאניים כמו ג'ובאני גבריאלי. מיכאל פרטוריוס טמון בכוך קבורה מתחת לעוגב בכנסיית מריה הקדושה בוולפנביטל, גרמניה.
שמו
בגרמנית מופיע שם המשפחה בצורות שונות, ביניהן שולצה, שולטה, שולטהייס, שולץ ושולטייס. פרטוריוס היא הצורה הלטינית של שם המשפחה.
יצירותיו
פרטוריוס היה מלחין פורה להפליא, שיצירותיו מגלות את השפעתם של בני זמנו סמואל שיידט והיינריך שיץ כמו גם השפעה איטלקית. יצירותיו כוללות את Musae sioniae בת תשעת הכרכים (1605-10), קובץ של למעלה מאלף כוראלים ושירים; עוד יצירות רבות לכנסייה הלותרנית; ו"טרפסיכורה" (1612), אוסף של יותר מ-300 מחולות אינסטרומנטליים, שהוא גם היצירה הנודעת ביותר שלו וגם יצירתו החילונית היחידה ששרדה. המסה בת שלושת הכרכים שלו, "סינטגמה מוזיקום I" ו"סינטגמה מוזיקום דה אורגנוגרפיה II" מן השנים 1614-20 כוללת טקסטים מפורטים ותמונות על הנהלים המוזיקליים וכלי הנגינה שהיו בשימוש בימיו, תיעוד רב חשיבות למוזיקולוגיה, לתורת הכלים ולתחום של ביצוע אותנטי.
דת
דת היא התארגנות חברתית או תרבותית הכוללת מערכת של אמונות או השקפות עולם, אשר בדרך כלל מקשרות את מאמיניה לרוחניות ולעקרונות מוסריים מחייבים. דתות רבות כוללות סמלים, פולחנים, והיסטוריה עם דמויות מקודשות ואירועים מקודשים, חלקם מסבירים את הדרך שבה נוצרו החיים והיקום ואת משמעותם, תכליתם, ותכלית האדם. דתות רבות גורסות עקרונות מוסריים שנמסרו מציווי עליון, חוקים דתיים או אורח חיים שמתחייב על פי עקרונות הדת והאמונה בנוגע ליקום ולטבע האדם.
דת היא אחד האוניברסלים האנושיים החזקים ביותר: לכל התרבויות שנחקרו, ללא יוצאת מן הכלל, הייתה אמונה דתית (לעיתים יותר מאחת). מרבית בני האדם לאורך ההיסטוריה האמינו בדת זו או אחרת.
בדתות רבות קיימים מושגים של תורת הגמול, הכוללים את מושגי תיקון הנשמה, הישארות הנפש לאחר המוות, הגעה לאחר המוות הגופני לאותו עולם שבו נמצאים האל או האלים, מלאכים או נשמות אחרות של בני מעלה שזכו לכך, גאולה, משיח כלשהו ותחייה פיזית של הגוף.
אף על פי שמספר הדתות בעולם אינו ידוע במדויק, מרבית ההערכות עומדות על כ-4,000 עד 10,000 דתות שונות, מוכרות ומובחנות. נכון לשנת 2010, הדת הגדולה ביותר היא הנצרות, שבזרמים השונים שלה כ-2.2 מיליארד מאמינים. השנייה בגודלה היא האסלאם, עם כ-1.6 מיליארד מאמינים, ואחריה ההינדואיזם עם כמיליארד מאמינים.
פילוסופיה של הדת היא התחום הפילוסופי העוסק בשיקולים לקיום דתות. התאולוגיה עוסקת בהסבר האמונה באל, והפסיכולוגיה עוסקת בחקר המניעים ליצירת הדתות, כניסת המאמינים לשורותיהן, והתפקיד שממלאת הדת בבריאות הנפש ובהפרעות נפש.
הגדרה של דת
ההגדרה של דת היא נושא שנוי במחלוקת ומסובך בלימודי דתות, כאשר חוקרים אינם מצליחים להסכים על הגדרה אחת. מילון אוקספורד מגדיר את הדת בתור "אמונה ו/או סגידה לכוח עליון שולט, על-אנושי, במיוחד אלוהים או מספר אלים". מספר הוגים מפקפקים בכך שלמונח דת יש משמעות כלשהי מחוץ לתרבות המערב, או שיש לדת משמעות אוניברסלית ספציפית.
מספר קבוצות אתאיסטיות, כמו כנסיית השטן והמקדש השטני, נחשבות או מחשיבות את עצמן לארגונים דתיים. כנסיית מפלצת הספגטי המעופפת טוענת כי "פסטפריאניזם" היא "דת אמיתית, לגיטימית, ככל דת אחרת", אף על פי, ואולי בגלל, היותה דת פארודית מובהקת. סניפים לאומיים של כנסיית מפלצת הספגטי המעופפת שואפים להפיכת הפסטפריאניזם לדת מוכרת רשמית (חוקית) במדינות רבות, בדרגות שונות של הצלחה.
אטימולוגיה
המילה העברית "דת" אינה שמית, ומקורה מפרסית, שהיא שפה הודו-אירופית; מובנה בשפת המקור – 'חוק' (מובן שהתפתח מהמשמעות הראשונית של המילה הפרסית וההודו-אירופית: "data", כלומר 'נתון' (מהשורש הפרסי העתיק "dadan" – לתת), שכן החוק נתפס בתור נתון שעליו אין לערער; בבחינת כזה ראה וקדש. במשמעות זו מופיעה המילה בתנ"ך בספרים המאוחרים, כדוגמת הפסוקים במגילת אסתר: "ואת דתי המלך אינם עושים", ו"הֱיוֹת לָהּ כְּדַת הַנָּשִׁים". המילה "דת" מופיעה בתנ"ך רק במגילת אסתר, בספר דניאל ובספר עזרא – רוב המופעים הם במגילת אסתר. בספרות חז"ל, וכן בימי הביניים, נשתמרה המשמעות של המילה "דת", אם כי ניתן דגש לחוק דתי (בספרות חז"ל: דת משה ודת יהודית, דת של תורה; בספרות הרבנית: דת ישראל, דת אלוהינו, דת ישמעאל, עובר על דת, המרת דת וכו'). בשפה המודרנית, עם הצורך לתרגם לעברית את המילה הלועזית "Religion", קיבלה המילה "דת" את המשמעות כפי שהיא היום.
עקרונותיהן של הדתות
בדרך כלל לכל דת יש נביא ראשון מייסד, שאליו נגלה העולם הרוחני הנסתר, שחיבר או קיבל, ספר מקודש שהולכים לאורו, וכהנים גדולים או חכמים שמעבירים את הדת מדור לדור, והם מקור הסמכות הרוחנית. לכל דת יש את מעשי הפולחן והמצוות שלה, שאמורים לדאוג לתיקון הנשמה של המאמין והגעתו לעולם הנסתר.
מעשי הפולחן נפוצים הם לימוד, תפילה, הטפה, סימולציה, טקסים, קשר פיזי עם חפצים הנחשבים קדושים, וריחוק מדברים הנחשבים טמאים או קדושים מאוד. דתות רבות קוראות להתעלות מעל צורכי הקיום והגוף ורואות בנזיר או בפרוש את הדגם של אדם האידיאלי, אך יש דתות הרואות בנזירות ופרישות יתרה דבר שלילי.
בחלק מהדתות מדובר בשכר ועונש רוחני, ובחלק אחר מדובר אף בשכר גשמי כמו הצלחה פיזית בעולם הזה. כך, לדעת רוב ההוגים ביהדות וכך מפורש בתורה (לדוגמה בפרשת "והיה אם שמוע"). אבל גם ניתן מצב בו צדיק יסבול בעולם הזה (לדוגמה בתהילים צ"ב). אמונה זו (שכר ועונש בעולם הזה) קיימת גם בנצרות הפרוטסטנטית שמאמינה בעקבות הגותו של קלווין, שניתן לראות באדם מצליח, אדם שאלוהים רוצה בו. וכן באסלאם הסובר שאדם עני אשם במצבו, והגיע לדלות מתוך חטאיו.
לרוב, הגברים תופסים את המעמד המרכזי ברוב הדתות. בחלק מהדתות יש הגבלה על לימוד יסודות הדת לזרים ועל גישה של זרים לאתרים מסוימים. ביהדות הקדומה הייתה הגבלה על כניסת זרים לבית המקדש שבירושלים, באסלאם ישנה הגבלה על כניסת זרים לערים המקודשות מכה ואל-מדינה. בחלק מהדתות סודות הדת נמסרים רק למתי מעט, לחכמים מיוחדים שהקדישו את עצמם לאותה דת. דתות שבולטות בעניין הזה הן הדת הדרוזית, שבה רק לאנשי דת יש גישה לאמונות הפנימיות שלה, והיהדות שבה סודות הקבלה נמסרים רק ליחידי סגולה העומדים בקריטריונים הנדרשים.
הפסיכולוגיה מאחורי דתות
על פי הפסיכולוג פרופ' בנימין בית הלחמי, הדת היא תופעה אנושית חוצה גבולות, שיש לה שורשים פסיכולוגיים של בני אדם, שחווים את אותם הפחדים והתקוות. כך לדעתו שורשי הדתות נעוצות בלמידה חברתית, שאותה מנחילים ומטביעים ההורים בצאצאיהם מבלי יכולת בחירה משמעותית, דבר דומה נעשה בהנחלת דעות פוליטיות וערכים כלליים.
מניעים נוספים לדת, הם ההסתגלות האישית ותחושת הסיפוק בחיים שיש בהם ממד רוחני, דבר שמעלה לפי מספר מחקרים את הבריאות הגופנית ואת תוחלת החיים. ההסתגלות החברתית, שגורמת ללכידות חברתית ותמיכה של הקבוצה הדתית בחבריה, ביצירת קבוצת התייחסות שמגוננת ועוטפת את היחיד הבודד והנבדל. קבלת פשר לחיים, באשר האדם הוא יצור שמעדיף תשובות לא טובות על פני סימני שאלה וחיים של ספק. הצבת חיץ בפני החרדה הקיומית וחרדת המוות בפרט, ושרידות אבולוציונית, של הטיפוס האופטימי המאמין, על פני הטיפוס הפסימי הלא מאמין "שנכחד".
סיבות שונות בתכלית להתפתחות הדתות מציעה האנתרופולוגיה. מרווין האריס טוען שדתות משרתות בראש ובראשונה את צורכי התרבות, ורק לאחר מכן את צורכי הפרט. כראיה לסברה אפשר לראות כיצד דתות שמטיפות לאי-אלימות התפתחו בד בבד עם הקמת מסגרות התרבות הגדולות. במזרח הרחוק, היכן ששיתוף פעולה מלא היה חיוני עד כדי מחיקת צורכי הפרט, עלו דתות המטיפות להרמוניה. גישה זו, שמכונה בסין "שְלוש הדרכים", אפשרה לפי האריס לקיים חברה שבה התלות בעבודה משותפת אינטנסיבית הייתה תנאי ראשון לחקלאות גידול האורז. במזרח הקרוב התפתחו לעומת זאת דתות שגינו אלימות בין מאמיני הדת, אך עודדו אלימות כלפי הכופרים בה. כראיה אחרונה ניתן לראות כיצד הנצרות הפרוטסטנטית קידמה את ערכי היוזמה האישית והחריצות ברנסאנס, בעת שהתרבות האירופית הגדירה מחדש את מקומה.
דת ממלכתית
דת ממלכתית היא דת שלטת, המקבלת מעמד בכורה מטעם שלטונות המדינה.
הנצרות עברה בקיסרות הרומית בפרק זמן של כ-100 שנה ממעמד של דת אסורה, דרך מעמד של דת מותרת, למעמד של דת המדינה.
במחשבה המודרנית מקובל רעיון הפרדת הדת מהמדינה, כלומר שראוי למוסדות המדינה או הממשלה הלאומית להיות נפרדים מן המוסדות הדתיים. רעיון זה לרוב מורכב משני חלקים עיקריים, חילוניות המשטר וחופש מדת ברמת המדינה, ומתן חופש דת לפרט ולקהילה מצד המשטר. עם זאת, מדינות דמוקרטיות רבות (לדוגמה הממלכה המאוחדת) אינן רואות סתירה בין רעיון הדת הממלכתית לעקרון חופש הדת.
להבדיל מדת ממלכתית, כמעט בכל מדינה יש דת אחת שלטת שאליה משתייכים רוב אזרחי המדינה.
מושגים הקשורים לדתות
מונותאיזם – אמונה באל אחד ויחיד, בניגוד לפוליתאיזם – אמונה באלים רבים. הרעיון המונותאיסטי מורה גם על כך שהאל מופשט ורוחני.
פוליתאיזם – אמונה בריבוי אלים שאחראים על קטעים שונים בהוויה. אף שבמערב הפוליתאיזם אינו שכיח, בתרבויות מסוימות, כמו אצל ההינדים, הוא מקובל עד היום.
כת – מונח המתאר קבוצת אנשים, שאמונתם הדתית או מעשיהם אינם עולים בקנה אחד עם המקובל בזרם המרכזי (האורתודוקסיה) של אחת הדתות המרכזיות. תיוג קבוצה דתית כ"כת" מוביל לעיתים לאיסור על קיומה, לפגיעה בחבריה או להוקעת מנהיגי הכת או מאמיניה. במשמעותו המודרנית מיוחד השם "כת", בדרך כלל, לקבוצה דתית סגורה, המבססת את אמונותיה ואת אורחות חייה על תורה רעיונית מסוימת, כשההבדל העיקרי בינה לבין קבוצות סגורות בדתות הממוסדות הוא בגודל הקבוצה הסגורה, בכך שאמונותיה מבוססות בדרך כלל על תורה חדשה (אף כי כמעט כל הכתות טוענות לשורשים עתיקים), ובהערצה הגובלת בפולחן המתמקדת לעיתים קרובות באדם מסוים, בכתביו וברעיונותיו, ולעיתים גם בחפצים הקשורים בו.
גופי הולך לקולג'
גופי הולך לקולג' (באנגלית: An Extremely Goofy Movie) הוא סרט הנפשה אמריקאי לכל המשפחה, מסוגת קומדיית התבגרות, אשר משמש כהמשכון ל"גופי: הסרט" המבוסס על סדרת הטלוויזיה "השכונה של גופי" שנוצרה על ידי רוברט טיילור ומיכאל פראסה. הסרט בוים על ידי דגלאס מקקרת'י, נכתב על ידי סקוט גורדן, הופק על ידי ליני סאות'רלנד והולחן על ידי סטיב בארטק. חברות ההפקה של הסרט הן Disney Video Premieres ו-Walt Disney Television Animation.
בפברואר 2000 צעצועים המבוססים על הסרט נוספו לארוחת ילדים במקדונלד'ס. בטקס פרסי אנני ה-28 הסרט זכה בפרס אנני להפקת האנימציה הטובה ביותר לבידור ביתי, כמו כן, ביל פרמר, המדבב המקורי של גופי, היה מועמד על תפקידו בסרט באותו טקס לפרס אנני לדיבוב הטוב ביותר, אך הפסיד לטים אלן שזכה בפרס על דיבבו של באז שנות-אור בסרט "צעצוע של סיפור 2".
תקציר העלילה
לאחר האירועים המתרחשים ב"גופי: הסרט", מקס גוף הולך לקולג' עם חבריו פיט-בן ובובי זימרוסקי, ואביו, גופי, מתרגש מאוד מהמאורע. ההתרגשות משפיעה יותר מדי על גופי, דבר הגורם לו לעשות תאונה במפעל הצעצועים בו הוא עובד ולהיות מפוטר מעבודתו. כשהוא הולך לחפש עבודה חדשה בלשכת האבטלה, אומרים לגופי שהוא צריך תואר אקדמי כדי לקבל עבודה חדשה, דבר לו אין, לכן הוא מתחיל ללמוד בקולג' בו לומד בנו מקס.
בקולג', מקס וחבריו פוגשים את בראד, ראש הכנופיה של הקולג', אשר מתרשם מכישרון הסקייטבורד של מקס ומזמין אותו להצטרף למשחקי X של הקולג'. מקס מסרב להצעה מפני שהוא לא יכול שחבריו יהיו יחד איתו, דבר הגורם לו להיכנס ליריבות עם הכנופיה. כמו כן, כדי שאביו של מקס לא יפריע לו ויעשה לו פדיחות, הוא מכיר לו את ספרנית הקולג', סילביה, איתה לאביו יש הרבה במשותף והם מתחילים לצאת לדייט.
במהלך הסרט רואים כיצד מקס וחבריו מסתדרים בקולג', וכיצד הוא ואביו לומדים פעם נוספת להסתדר. הסרט, בשונה מהסרט הקודם, ללא קטעים מוזיקליים בהן הדמויות שרות, אך עדיין מופיעים בו שירים רבים שאינם מקוריים.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים והופק על ידי שפרירה זכאי. בנוסף דיבבו בדיבוב האנגלי של הסרט פאדי אדוארדס (הסרט יצא לאחר מותה), קת' סוסי, ג'נה פון אוי (דיבבה בסרט הראשון את סטייסי) וקרי סאמר, ואילו בדיבוב העברי דיבבה גם רמה מסינגר דמויות נשיות.
פסקול
הסרט, בשונה מהסרט הקודם, ללא קטעים מוזיקליים בהם הדמויות שרות, אך עדיין מופיעים בו שירים רבים שאינם מקוריים. השירים נכללים בפסקול הסרט שנקרא !Disney's An Extremely Goofy Movie Dance Party, אשר יצא לאור על ידי וולט דיסני רקורדס צמוד להפצת הסרט, בפברואר 2000.
ביקורות
הסרט קיבל מאתר "Rotten Tomatoes" דירוג של 63% על סמך שמונה ביקורות, מה שהופך אותו לאחד מסרטי ההמשך הבודדים של חברת וולט דיסני שדורג גבוה יותר מקודמו. הביקורות החיוביות על הסרט מציינות שהוא "חביב", "כיפי", "מצחיק" ו"שאפתני ומפתיע לטובה", ואילו הביקורות הפחות חיוביות מציינות שהוא גרסה חלשה של הסרט "חזרה לנעורים" בכיכובו של רודני דיינג'רפילד משנת 1986.
צנזורה
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, הסצנה שבה גופי מציל את מקס וטנק מתחת למבנה הלוגו הבוהר של משחקי X הוסרה משידורי הטלוויזיה של הסרט, מפני שהיא נחשבה לא מתאימה. עם זאת, הסצנה נשארה בשאר גרסאות ההפצה של הסרט - במהדורות הביתית, בנטפליקס ובדיסני+.
רפובליקה
רֶפּוּבְּלִיקָה (בלטינית: Res publica, בתרגום מילולי: עניין הציבור) היא שיטת ממשל שבה השלטון (לרבות שלטון פורמלי) אינו עובר בירושה, אלא נקבע על ידי האזרחים לתקופה מסוימת, בדרך כלל באמצעות קיום בחירות. בהתאם להחלטת האקדמיה ללשון העברית קרויה בעברית בשמה הלועזי. אליעזר בן-יהודה קרא לה בשם קְהִלִּיָּה (שם הניתן כיום לחברות קטנות יותר).
לפי הגדרה זו, משטרים מונרכיים או דיקטטוריים אינם רפובליקות. גם משטר שבו נבחר "נשיא לכל החיים" אינו נחשב כרפובליקה. מקור המילה בביטוי הלטיני "res publica" שפירושו "עניין הציבור" ומכאן משתמע, כי רפובליקה היא החזקת השלטון על ידי חלק גדול מהציבור. רפובליקה אינה בהכרח גם דמוקרטיה (לדוגמה הרפובליקות האסלאמיות או מרבית מדינות אפריקה), ודמוקרטיה יכולה להתפתח גם במדינה בה שיטת השלטון היא מונרכיה חוקתית כמו הממלכה המאוחדת (בריטניה).
בדרך כלל ברפובליקה נבחר ראש המדינה בידי הציבור והוא מכהן לתקופת זמן קצובה, שלאחריה נערכות בחירות חדשות והוא יכול להיבחר מחדש או לפנות את מקומו לנבחר אחר.
הרפובליקה העתיקה ביותר, שנקראה בשם זה, היא הרפובליקה הרומית ששלטה ברומא העתיקה בין השנים 509–44 לפנה"ס. במשטר הרפובליקה ברומא שלטו שני קונסולים נבחרים והסנאט הרומי (מלשון "סנקס", שפירושו בלטינית "זקנים"), אשר היווה את הגוף המחוקק, שהעלה הצעות חוק להצבעות דמוקרטיות, בדומה לפרלמנט או לכנסת בימינו.
סן מרינו, אחת המדינות הקטנות ביותר בעולם, רואה בעצמה את הרפובליקה העתיקה בעולם. היא נוסדה כבר בשנת 301, והחוקה שלה - התקפה עד עצם היום הזה - נכתבה בשנת 1600. המהפכה הצרפתית (1789) ידועה בכך שהביאה לתחילת קץ עידן המונרכיות ששלטו באירופה עם הקמת הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
העיקרון הרפובליקני
מלבד הרפובליקה כצורת משטר, משמשת הרפובליקה גם כמערכת ערכים. מזווית זו, אזרח ברפובליקה הוא חלק מקהילת האזרחים, ומתוקף כך הוא זכאי לזכויות ובעל חובות. יתרה מכך; הגשמת ערכיו של הפרט היא באמצעות החיבור לקהילת האזרחים, באמצעות לקיחת חלק מן המתרחש במרחב הציבורי. האזרח הרפובליקני נדרש לנתינה מסוימת למען המדינה, כחלק בלתי נפרד מאזרחותו. החובות והזכויות של האזרח משתנות ממדינה למדינה.
ברומא הקלאסית, לדוגמה, האזרח נדרש לשלם מס על מנת לזכות בזכות לבחור ולהיבחר למוסדות המדינתיים. יתרה מזו, ככל שאזרח שילם מס גבוה יותר, כך קולו בהצבעות השפיע יותר. הצבא הורכב מאזרחים בלבד, אשר מימנו מכספם את השירות בו בתקווה לזכות בשלל ולמען ביטחון הרפובליקה. המשרות הציבוריות היו ללא שכר, כלומר - גם הן מומנו מכיסו של האדם המכהן בהן. עשירי הרפובליקה התחרו ביניהם על הזכות לשרת במשרות ציבוריות נעלות, על מנת לזכות ביוקרה, להשפיע על המדיניות, ולהתמנות למצביאים לאחר השירות האזרחי. הסדרים אלו הם דוגמאות להתנהלותה יוצאת הדופן של רומא הרפובליקנית, על רקע המונרכיות בעולם העתיק, שהתבססו על ציות מוחלט ואי-מעורבות של הפרט במדינה. ברומא האזרח נדרש לחובות רבים (כמו מס, שירות לציבור, שירות צבאי, מעורבות בפוליטיקה), היה בעל זכויות תואמות (כמו זכות הצבעה וחלק בשלל המלחמה) ואם השתתף בענייני המדינה נחשב לאזרח טוב וערכי.
העיקרון הרפובליקני מנוגד לאופני תפיסה אחרים של החברה. לכך יש כמה דוגמאות מרכזיות:
פלורי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רומן באימבאיב
רומן באימבאיב (21 ביולי 1956 - 8 בדצמבר 2011) היה משורר ואמן פלסטי ישראלי. רבים משיריו הולחנו ותורגמו לרוסית ולאנגלית.
חייו ויצירתו
באימבאיב נולד בעיר צ'רנוביץ שבאוקראינה. הוא עלה לישראל בשנת 1971 עם משפחתו, וב-1988 עבר לתל אביב, בה התגורר עד מותו. באימבאיב למד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, אך בחר שלא לעסוק בתחום.
אמנות פלסטית
בתחילת שנות התשעים החל באימבאיב לעסוק באמנות פלסטית. בין השאר שיתף פעולה עם האמן מיכאל רפופורט בתערוכה "בית חדש אור חדש" מ-1994, וכן בתערוכות "מקבילים", מ-1995, "אורניתולוגית הנפש", שהוצגה בגלריה טובה אוסמן בתל אביב ב-1998 ועוד. עבודות נוספות של השניים הוצגו בביאנלה לפיסול בעין הוד ב-1997. תערוכות נוספות של באימבאיב הוצגו באמסטרדם, קלן, סנקט פטרבורג ובמוזיאונים ברחבי ישראל, כמו התערוכה "עוני-מדינה-עושר" אשר נעשתה עם האמן ג'ואל קנטור והוצגה בגרמניה ובהולנד, וכן תערוכות עצמאיות כגון "ריטה+רומן (רובה-מלכודת עכברים)", שהוצגה בסנקט פטרבורג, ו"טראינלה למצב" שהוצגה במוזיאון חיפה לאמנות ב-1999.
מיצגים ומדיה
נוסף על התערוכות שהציג, ביצע באימבאיב מיצגי רחוב ברחבי תל אביב כמו "אקדמיה אנטיגויה - אקדמיה ללוחמה באלילים", שהוצגה בשוק הכרמל בשיתוף סטודנטים מבית הספר למשחק ניסן נתיב בין 1995 ל-1997, מיצגים משותפים שהוצגו עם האמן אלכסנדר ברנר בין 1995 ל-2011 ומופע המולטימדיה "הלוואי וגודביי" בשיתוף המוזיקאי דני צוקרמן ב-2005. נוסף על כך, כתב וביים קטעי וידאו-ארט וסרטים קצרים כגון "נסים שחוללתי אחרי מותי", "שותקים התנורים" ו"תולדות הכסף הישראלי".
שירה
בהדרגה החל באימבאיב לזנוח את תחום האמנות הפלסטית על מנת להתמקד בשירה, בה עסק עד יומו האחרון, מתוך אמונה במה שהוא מכנה "שירה מתגשמת המאלצת את הקורא לעבור לתדר קליטה שונה מזה שבו משודרות הפרסומות ודברי ההבל של הפוליטיקאים". ב-1998 פרסם את ספר השירה "רומן באימבאיב מסכם את ניסיונו" בעריכת המשורר נתן זך. כמו כן, פרסם באימבאיב במספר כתבי עת ספרותיים, בהם כתב העת מעין. בשנת 2006 פרסם ספר שירים פרי עטו בצירוף תקליטור ובו ביצועים מוזיקליים לשיריו בשם "הלוואי וגודביי", בשיתוף האמן דני צוקרמן.
יחסי מלזיה–קוריאה הדרומית
סקירה כללית
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-23 בפברואר 1960.
מספר הדרום קוריאנים במלזיה שילש את עצמו בין השנים 2005 ל-2007, והגיע ל-14,934 דרום קוריאנים. כ-200,000 תיירים דרום קוריאנים ביקרו במלזיה בשנת 2006, כאשר קוטה קינבאלו היה היעד הנפוץ ביותר. בשנת 2008, ממשלת דרום קוריאה חילקה מלגות בסך 8 מיליון דולר אמריקאי ל-48 סטודנטים.
יחסים כלכליים
היקף הסחר בין המדינות מסתכם מדי שנה במיליארדי שקלים. המדינות מקיימות קשרים כלכליים נרחבים.
פליקס ויינגרטנר
פליקס אדלר פון ויינגרטנר (Felix Weingartner; 2 ביוני 1863, זאדאר – 7 במאי 1942) היה מנצח, מלחין ופסנתרן אוסטרי.
חייו
ויינגרטנר נולד בעיר הדלמטית זארה (כיום זאדר בקרואטיה) להורים אוסטריים, והמשפחה עברה לגראץ בשנת 1868. באותה שנה, נפטר אביו של ויינגרטנר. הוא למד מוזיקה אצל וילהלם מאייר.
בשנת 1881, נסע ללייפציג ללמוד פילוסופיה, אך עד מהרה התמסר למוזיקה, התקבל לקונסרבטוריון בשנת 1883 והיה בין תלמידיו המאוחרים של פרנץ ליסט וליסט עזר להפיק את האופרה של ויינגרטנר "זאקונטאלה" (Sakuntala) בשנת 1884. אלא שתזמורת ויימאר בשנות ה-80 של המאה ה-19 כבר לא הייתה, לדברי הביוגרף של ליסט, אלן ווקר, בשיא שאליו הגיעה כמה עשרות שנים קודם לכן והסוף היה, שהתזמורת ניגנה דבר אחד והמקהלה שרה אחר. באותה שנה, 1884, הוא קיבל את תפקיד המנהל של האופרה של קלינינגרד. משנת 1885 עד 1887, היה קאפלמייסטר בגדנסק, לאחר מכן בהמבורג עד שנת 1889 ובמנהיים עד שנת 1891.
בשנת 1902, בפסטיבל במיינץ, ניצח ויינגרטנר על כל תשע הסימפוניות של בטהובן. בין השנים 1907-1910 היה מנהל האופרה של וינה, ממלא מקומו של גוסטב מאהלר (שנפטר כמה זמן לפני כן). משנת 1912 היה שוב קאפלמייסטר בהמבורג, אך התפטר בשנת 1914 ונסע לדרמשטאדט כמנהל מוזיקלי, בעודו מרבה לנצח בארצות הברית עבור חברת האופרה של בוסטון בין השנים 1912-1914. בין השנים 1919-1920, הוא היה המנצח הראשי של הפולקסאופר של וינה. בשנת 1920, הוא התמנה לפרופסור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. בין השנים 1927 עד 1934 היה מנהל מוזיקלי של "התזמורת הסימפונית של בזל". ב-29 בפברואר 1940, הוא נתן את הקונצרט האחרון שלו בלונדון באותה שנה ונפטר בוינטרטור, שווייץ שנתיים לאחר מכן.
מלבד עוד כמה אופרות, הלחין ויינגרטנר שבע סימפוניות, סינפונייטה, קונצרטים לכינור ולצ'לו, יצירות תזמורתיות, לפחות ארבע רביעיות מיתרים, חמישיות לכלי מיתר ולפסנתר עם קלרינט ועוד יצירות. סגנונו המוזיקלי מזכיר יותר את הרומנטיקה המוקדמת מאשר את ההתפתחויות המאוחרות יותר, שלא לדבר על מודרניזם.
כמנצח, ויינגרטנר הקליט את ההקלטה הראשונה של כל מחזור הסימפוניות של בטהובן; הוא גם כתב ספרים בנושא הניצוח על הסימפוניות של בטהובן ועל הסימפוניה מאז בטהובן.
בין השנים 1908 ל-1927 היה מנצחה הראשי של הפילהרמונית של וינה. כמו כן ניצח על האופרה של וינה. בין תלמידי הניצוח שלו היו פאול זאכר, גאורג טינטנר ויוזף קריפס.
סערה גאומגנטית
בשני המקרים, החלקיקים הרבים של רוח השמש משפיעים על השדה המגנטי של המגנטוספירה ועל הזרמים החשמליים ביונוספירה, ועל השדה המגנטי במקומות רבים על פני כדור הארץ.
סערות מגנטיות גורמות לתופעת זוהר הקוטב, ובמקרים קיצוניים - להפרעות ללוויינים, לשידורי רדיו, לקווי מתח גבוה ועוד. השפעותיהן הבריאותיות מוגבלות בדרך כלל.
סערות גאומגנטיות נמשכות בדרך כלל בין 24 ועד 48 שעות, אך יש כאלה שעלולות להימשך מספר ימים.
נזקי קרינה
חלקיקי רוח השמש המגיעים לפני כדור הארץ, עלולים לגרום ליצורים החיים נזקי קרינה מועטים בלבד, בזכות הגנת המגנטוספירה והאטמוספירה, אולם אסטרונאוט בחלל ללא מיגון מתאים עלול להחשף לקרינה בכמות קטלנית. באוקטובר 1989 התחוללה סערה מגנטית חזקה, אשר אם הייתה פוגעת באסטרונאוט על הירח הלבוש בחליפת חלל בלבד - הייתה יכולה לגרום למותו.
אסטרונאוטים השוהים תקופות ממושכות בחלל, כגון אלו בתחנות חלל אכן סופגים גם הם כמויות גדולות של קרינה.
באירועים בהם נפלטים פרוטונים רבים מהשמש, קרינה ברמה נמוכה יכולה להשפיע גם על הנוסעים במטוסים בגובה רב.
ויאצ'סלב פומנקו
פרופסור ויאצ'סלב פומנקו (נולד ב-30 באוגוסט 1934), מהנדס בכיר בתאגיד החלל יוז'נוי, ולשעבר סגן המנהל של משרד התכנון יוז'נוי בתקופת ברית המועצות.