cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיקה עיראקית
מוזיקה עיראקית מסורתית
זמרי בית המשפט בבגדד היו המצליחים ביותר וזכו לשבחים רבים על מצוינותם בהרכב, על היכרותם עם ההיסטוריה והשירים ועל הסלסולים והחידושים שלהם. הייתה קיימת גם תמיכה בזמרות, כמו אריב, משוררת פורה, קליגרפית, נגנית לאוטה, ומלחינה שכתבה יותר מאלף שירים. כלי הנגינה הפופולרי הוא העוד. המוזיקה העיראקית הקלאסית ניתנת לחילוק בשתי צורות, ז'אנרים או קנונים. מבחינה היסטורית, המוזיקה העיראקית המסורתית הייתה מנוגנת מול הצופים, ובעיקר בהתכנסויות גברים, אך עם כניסת תעשיית הקלטת הקול הדברים השתנו, וגם נשים החלו להאזין למוזיקה, והמוזיקה המנוגנת מול הצופים נוגנה פחות משמעותית. היום המוזיקה מנוגנת מול הצופים בעיקר בחתונות. בנוסף, עד הרבע הראשון של המאה ה-20, התקיימו קונצרטים רבים, אך רובם ככולם נסגרו לאחר שתעשיית המוזיקה המוקלטת התפתחה.
מקאם
ברחבי העולם הערבי, המקאם מתייחס למודוסים מלודיים ספציפיים. כאשר מוזיקאי מבצע מופעי מקאם, המבצע מאלתר לפי כללים מוגדרים. ישנם מספר מקאמים שונים, כל אחד עם מצב רוחו ומאפייניו. יש בין חמישים לשבעים מקאמים, ולרבים מהם יש סגנונות משנה. מאפיינים אחרים של המוזיקה העיראקית כוללים קצב איטי, מקצבים נקיים מסלסולים או מקווים מלודיים, ומודוסים מינוריים לרוב. כלי הנגינה העיראקיים הפופולריים ביותר הם: קאנון, ריק, סנטור, דרבוקה, נאקרה, נאי, דג'וזה (סוג של רבאב מקומי בעל ארבעה מיתרים) ועוד.
טקסטים מקאמיים בעיראק מושפעים לעיתים קרובות משירה ערבית קלאסית, כמו של מוחמד מהדי אל-ג'וואהרי, אל-מתנבי ואבו נואס, או משוררים פרסים כמו חאפז ועומר ח'יאם. כמה מבצעים השתמשו במקורות מסורתיים שתורגמו לניב הבגדאדי, ואחרים משתמשים בשפות ערבית, טורקית, ארמנית, עברית, טורקמנית, ארמית או פרסית.
היסטוריה
שורשיו של המקאם העיראקי המודרני מיוחסים לח'ליפות העבאסית, כאשר בירתה הייתה בגדאד.
הפסטה, סוג של שיר עממי המסכם את ביצועי המקאם, נהיה פופולרי במאה בסוף המאה ה-20, וגדל יחד עם עליית המוזיקה המוקלטת. בין הפסטיים הפופולריים ביותר הם נאזם אל-ע'זאלי וסלימה מוראד.
העידן המודרני
במשך רוב המאה ה-20, מצרים הייתה מרכז המוזיקה הערבית, והיו מעט כוכבים ממדינות אחרות שהגיעו להצלחה בינלאומית. היו זמרים מוסלמים, יהודים ונוצרים.
נגנים עיראקים השתתפו בקונגרס המוזיקלי הערבי המפורסם של קהיר בשנת 1932, בו השתתף גם הזמר המוסלמי מוחמד אל-קובנצ'י. בשנת 1936 תזמורת הרדיו העיראקי הוקמה על ידי זוג האחים היהודיים, מהזמרים והנגנים הבולטים ביותר בעיראק, סאלח ודאוד אל-כוויתי. במועדונים של בגדאד היו המוזיקאים היהודיים השליטים הבלתי מעורערים. במועדוני לילה אלו היו הרכבי עוד, קאנון ושני כלי הקשה, כאשר אותו פורמט עם נאי וצ'לו שימש ברדיו. אחת הסיבות לדומיננטיות של הנגנים היהודיים בראשית המאה העשרים הייתה בית ספר לילדים יהודים עיוורים, אותו הקים בסוף שנות ה-20 נגן הקאנון היהודי יוסף זערור. רבים מהתלמידים נהיו בסופו של דבר מוזיקאים אשר הרכיבו יחדיו תזמורת הנקראה "רדיו ישראל" או "קול ישראלי".
אחת מהזמרים המפורסמים ביותר בין שנות ה-30 לשנות ה-40 הייתה סלימה מוראד. בשנות ה-20 החלו שני האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי להתבלט בעולם המוזיקה העיראקי; סאלח, נגן הכינור ודאוד, נגן העוד. באותו הזמן החלה סלימה מוראד להתפרסם. האחים, סאלח ודאוד אל-כוויתי החלו להופיע עמה ולהלחין לה שירים. האחים הפכו למוזיקאים המפורסמים ביותר בעיראק, ומוראד הייתה לזמרת המפורסמת ביותר. בעקבות פתיחת תחנת הרדיו העיראקית בשנת 1936, האחים התבקשו להקים את הרכב המוזיקה הרשמי של תחנת הרדיו. נתנו להם את תפקיד זה מכיוון ששם הנאי והצ'לו שולבו לראשונה יחד עם תזמורת. הכבוד וההערצה למוראד היו יוצאי דופן באותה עת, שכן הופעות מוזיקה פומביות של נשים נחשבו מביישות באותה התקופה מאחר שרוב הזמרות גויסו מבתי בושת.
נגנים וזמרים רבים מאמצע המאה העשרים ועד סופה הוכשרו בקונסרבטוריון בבגדאד.
בשנים האחרונות בית הספר העיראקי של לנגני העוד הפך בולט מאוד, עם נגנים כמו סלמאן שוקור ומוניר באשיר, אשר פיתחו סגנון מעודן ועדין של ניגון המשלב אלמנטים ערביים ישנים עם השפעות חדשות יותר מאסיה הקטנה.
מוזיקת פופ
מוזיקת הפופ בעיראק בדרך כלל ללא מוטיבים מוזיקליים או מילים עתיקות, אבל כן כוללת שילוב של כלי נגינה מסורתיים ומודרניים. קאט'ם אל-סאהר, למשל, מכונה "האלביס של המזרח התיכון", אך הוא שר בערבית קלאסית. המוזיקאי הפופולרי אילהאם אל-מדפעי כולל את הגיטרה החשמלית ואת הסקסופון, אך משתמש בכלים מסורתיים כדי לשחזר שירים עממיים עתיקים.
עד נפילתו של סדאם חוסיין, תחנת הרדיו הפופולרית ביותר הייתה "קול הנוער", ששידרה את המוזיקה העממית הפופולרית של עיראק כדי לחזק את תרבות המדינה בקרב הצעירים. התחנה גם שידרה שירי רוק, פופ והיפ הופ מאומנים מרחיקי לכת כמו אמינם ו-אר.אי.אם, אשר כולם היו צריכים להיות מיובאים דרך ירדן בשל סנקציות כלכליות בינלאומיות, וגם המתקלטים והאורחים דיברו באנגלית. הלהקות האיריות הקורס ווסטלייף היו פופולריות במיוחד. מעיראק יצא גם כוכב פופ ערבי גדול - קאט'ם אל-סאהר, ששירו כוללים גם את "לדוג'ת אל-חייה", שאסר חוסיין על הפרובוקטיביות שבו.
זמרים עיראקים מודרניים אחרים כוללים את עלי אל-עיסאווי, ששירו "מח'תובה" היה להיט גדול בעולם הערבי והפך אותו למפורסם בכל רחבי עולם זה. בין האמנים העיקריים: שד'א חסון, רחמה ריאד, מאג'יד אל-מוהנדיס, חוסאם א-רסאם, רידה אל-עבדאללה, להקת הבנים העיראקית, לא ידוע לאף אחד, ואקרסיקאודה, להקת ההבי מטאל הראשונה של עיראק. ישנם גם זמרים אשורים אתניים כמו קלודיה חנה, אשור בית סרגיס ולינדה ג'ורג', כמו גם מספר מוזיקאים כורדים, טורקמנים, יזידים, אנשי הדום וארמנים כמו סטה הגופיאן.
בישראל
מבצעי הז'אנר העיראקי בישראל במאה ה 21 הם מועטים. בהם יש למנות את הפייטן הרב דוד מנחם ששר בערבית ובעברית. כמו כן הזמר דודו טסה אסף ועיבד חומרים לאלבום "דודו טסה והכוויתים", בו שילב בין המוזיקה העיראקית של סבו ואחיו ורוק עכשוי. האלבום כלל הקלטות ישנות של האחים אל כוויתי ותזמורתם. כמו כן השתתפו באלבום ברי סחרוף, יהודית רביץ וכרמלה טסה, אמו של דודו ובתו של דאוד אל כוויתי, ששרו גם הם בערבית-עיראקית.
השפעת מלחמת עיראק
מאז הפלישה לעיראק ונפילתו של סדאם חוסיין ב-2003, כמה קיצונים מיליטנטיים תקפו מוזיקאים, בעיקר בעיר הנמל בצרה, שם ככל הנראה הווהאבים היו אחראים למקרה. בצרה ידועה בכל רחבי עיראק בשירי המלחים שלה. חנויות מוזיקה בשכונת סאמר היו יעד להפצצות רימונים. מנהיגים דתיים קיצוניים הצליחו לגרום לסגירתם של כמה מאולמות הקונצרטים והמועדונים בעיר.
חיל הנשים של הצבא המלכותי
חיל הנשים של הצבא המלכותי (באנגלית: Women's Royal Army Corps; בראשי תיבות: WRAC) היה חיל מיוחד בצבא בריטניה אשר אליו השתייכו כל הנשים בצבא למעט רופאות ואחיות.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקימה בריטניה כוח התנדבותי של נשים ששרתו כפקידות, כטבחיות, כטלפניות וכמלצריות עד לפירוקו של החיל ב-1921. במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם חיל העזר לנשים שהמשיך לפעול גם אחרי המלחמה. ב-1 בפברואר 1949 הוחלט לפרק את חיל העזר ולהקים במקומו את חיל הנשים. החיל כלל את כל הנשים בצבא הבריטי, למעט רופאות ואחיות, ששרתו בחיל האחיות של המלכה אלכסנדרה (QARANC). ב-1952 אוחדו הדרגות של חיל הנשים עם הדרגות של כוחות הצבא הרגילים. באוקטובר 1990 הועברו כל לוחמות החיל שעסקו בתפקידים לא-ניהוליים ליחידות הסדירות של הצבא. באפריל 1992 פורק חיל הנשים והלוחמות שולבו ביחידות הרגילות.
מפקדות
באופן רשמי, המפקדת של החיל הייתה בת למשפחת המלוכה שהחזיקה בתואר "המפקחת המפקדת". מרי, הנסיכה המלכותית שימשה כמפקחת המפקדת מ-1949 עד מותה ב-1965. לאחר מכן שימשה בתפקיד הדוכסית מקנט. בפועל, המפקדת הייתה קצינה בשירות הסדיר בדרגת בריגדיר.
Vida Loca
Vida Loca הוא סינגל שהקליטה הלהקה האמריקאית בלאק אייד פיז, ביחד עם הזמר הפוארטו ריקני ניקי ג'אם והראפר האמריקאי טייגה, מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, Translation. השיר יצא לאור ב-21 באוגוסט 2020, כסינגל הרביעי מתוך האלבום, על ידי חברות התקליטים ויל.איי.אם מיוזיק גרופ ואפיק רקורדס.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ויל.איי.אם, ג'וני גולדשטיין, אפל.די.אפ, טאבו, טייגה וניקי ג'אם והופק על ידי ויל.איי.אם וגולדשטיין. השיר הוא בסגנון הפופ לטיני, המאפיין שירים נוספים מתוך האלבום, בשילוב עם אלמנטים של היפ הופ. השיר מכיל דגימות מתוך השירים "U Can't Touch This" של אם סי האמר ו-"Fergalicious" של חברת הבלאק אייד פיז לשעבר פרגי, בשיתוף ויל.איי.אם עצמו.
ב-30 באוגוסט 2020, הופיעו הבלאק אייד פיז יחד עם ניקי ג'אם וטייגה עם השיר בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2020, במחרוזת עם הלהיט "I Gotta Feeling", על מנת לקדם את הסינגל.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם בערוץ היוטיוב של בלאק אייד פיז ב-21 באוגוסט 2020, בסמוך לצאת הסינגל עצמו, ובוים על ידי בן מור. בקליפ נראים חברי הבלאק אייד פיז, ניקי ג'אם וטייגה רוקדים לצלילי השיר במקומות שונים, בהם משרד, חדר כושר וסביב בריכה בוילה. נכון לאוקטובר 2020, לקליפ כ-59 מיליון צפיות.
יאנוש קומלוש
בינתיים הוא נחשב לאיש אמונה של ההנהגה הבכירה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית. הידיעה על מעשיו ב- ÁVH, הרקע שלו בשירות החשאי, היחסים האישיים שלו עם הנהגת המפלגה הבכירה, האינטלקט הניהולי שלו,  הפכו אותו כמשפיע על חיי התרבות בתקופת שלטון יאנוש קאדאר.
נעוריו, משפחתו
קומלוש נולד בשנת 1922 בבודפשט למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. אמו הייתה אירמה שטראוס, קלדנית-קצרנית. אביו, ז'יגמונד קומלוש, שהיה יהודי בעל תפיסה שמרנית מהזרם הניאולוגי, שהייתה לו סוכנות סחר בקמח בקישפשט, אחד מרבעי בודפשט היום (אולי עבד גם בחברה לסחר קמח כפקיד). על אף הרווחה היחסית, המשפחה גרה ב"בית דירות גדול והומה" במרכז העיר ברחוב קיראי (Király utca) על גבול רובע 6 ורובע 7. היא הושפעה גם מבעיות כלכליות, בתלות במצב העסקי והכלכלי הכללי. המשפחה שמרה שבת, ביקרה בבית הכנסת בשבתות ובחגים וניהלה משק בית כשר. סבו מצד אביו, ז'יגמונד קוֹהְן (כהן), היה מורה של העמותה היהודית בכפר זאוור, ואילו דודו, הרב זולטאן קוהן (כהן), היה מורה בבית המדרש לרבנים בבודפשט. אביו הורשע בשנת 1938 (או בשנת 1943–1944, על פי מקורות אחרים) בספסרות בכרטיסי קמח בתקופת הגבלות המזון. בתוך ריצוי עונש המאסר שלו, בשל יהדותו, הוא גורש לאושוויץ ומת במחנה ההשמדה.
קומלוש קיבל חינוך דתי קפדני במשפחה עם אבות רבנים ומלמדים. בהשגחת סבו היה עליו ללמוד לכתוב ולקרוא עברית כבר בגיל שלוש בחדר. כילד צעיר הוא נאבק בגמגום, בתחילה היה צריך להתמודד עם זה גם כמנחה קברט.
את לימודיו החל בשנת 1928 בבית הספר הריאלי של הקהילה היהודית של פשט שהיה בית ספר של י"ב כיתות (היום נקרא בית הספר הריאלי על שם מיקלוש רדנוטי של אוניברסיטת אטווש לוראנד). המחנך של כיתתו היה דודו. קומלוש היה ילד בעל יכולות טובות, חרוץ, מכור לקריאה, התנהגותו הייתה קצת מרוחקת, יהירה משהו, על פי חבריו. לאחר סיום ארבע כיתות של בית הספר היסודי, היה עליו להחליט האם להמשיך את לימודיו במסלול הרגיל של בית ספר הריאלי היהודי או במסלול של ההכשרה לרב. לנוכח הישגיו הלימודיים הטובים וככל הנראה בהתאם לרצון מחנחו-דודו, אביו בחר בבית המדרש הרבני. במסגרת המחמירה של בית המדרש ניתן גם חינוך מעולה בעיקר בתחום מדעי הרוח. מכיוון שהיו לימודים הן בשעות הבוקר והן בשעות אחרי הצהריים, עברה המשפחה לרחוב ואש, בסמוך לבית המדרש. יאנוש למד היטב, אך לא היה תלמיד מכור לדת ולרצון להיות רב. הוא היה אהוב על בני גילו, בקיץ חי את חייהם הצבעוניים של בני הנוער העשירים ממוצא בורגני, שחה, פגש חברים וחיזר אחרי בנות. כתלמיד בהכנה לבית המדרש סיים את לימודיו במגמה הריאלית כשנה מאוחר יותר, כדי לקבל גם תעודת הבגרות כללית ביחד עם תעודת בגרות בעברית בשנת 1940. בשנת 1941 החל את לימודיו באוניברסיטת אטווש לוראנד ובבית המדרש לרבנים של בודפשט לקבלת תואר משולב של רב ודוקטור לפילוסופיה, שהשלמתם והשגת תואר דוקטור בפקולטה למדעי הרוח היו חובה לתואר הרב. כתלמיד שחי בפשט, שהלך ללימודים בלבד, הוא לא השתייך לחוג התלמידים בפנימייה שגרו בבית המדרש יום ולילה, אך רבים הכירו אותו וחיבבו אותו. הוא לא באמת התכונן לתפקיד רב, הוא עשה הרבה דברים בנוסף ללימודי רבנות ומדעי הרוח במשרה מלאה, כדי לעזור למשפחה שסבלה כלכלית בשל היות אביו בכלא. בחופשת הקיץ הוא היה מורה פרטי בקצ'קמט. בנוסף ללימודים במשרה מלאה עבד בלילה במועדון הלילה "אריזונה" כנער מדיח כלים וגם כברמן בפאב של רחוב סאבולץ', וצבר ניסיון חיים מעשי.
בשירות העבודה
שנתון ההכשרה לרבנות של קומלוש הצליח להתחמק ממחנות שירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) בשנת 1943 באמצעות קבלת דחייה ואחר כך גם בשנת 1944, אך בסופו של דבר נלקח גם קומלוש לשירות. בהשוואה לעובדי כפייה יהודים אחרים, שובץ ליד בודפשט בפלוגה יהודית מובחרת של אינטלקטואלים מבודפשט ובה היו 16 תלמידים של בית המדרש לרבנות. כמה דמויות הפכו מאוחר יותר מוכרות מאוד, בעלי שם כמו המשורר ג'רג' שומיו, פרנץ קארינתי, לאסלו אוראי (אז אונגאר), לימים פרופסור לרפואה, ופאל שומודי (הומוריסט)). עבודתם כללה בהתחלה ניקוי סביבתי ותרגילים, לאחר מכן העמיסו משלוחי מזון בבודפשט עבור החזית המזרחית וכן בנו שדה תעופה גרמני בפומאז, עיירה צפונית לבודפשט. בשהותו במחנה הכפייה, בניגוד לחניכים אחרים של בית המדרש לרבנות, קומלוש לא נהג כמצוות הדת, לא התפלל ולא חבש כיפה. עם התקרבות החזית, יחד עם הבלבול שהלך וגבר בבודפשט, המשמעת המשיכה להתרופף במחנה, ויותר ויותר אנשים ברחו. קומלוש לא המתין להעברת פלוגת העבודה שלו מערבה לכיוון אוסטריה וגרמניה, הוא ברח והסתתר באופן בלתי חוקי בבודפשט במשך כמה חודשים עד הגעת הצבא האדום הסובייטי.
אחרי המלחמה
בשנת 1945, לאחר הכיבוש הסובייטי של המדינה, הקומוניסטים הבלתי חוקיים לשעבר, בתמיכת ההנהגה הצבאית הסובייטית, כבשו במהירות את עמדות אכיפת חוק והסדר. מספר רב של אינטלקטואלים יהודים פנו לארגוני אכיפת החוק, במיוחד כדי לחפש, לתפוס, להעמיד לדין, לשפוט ולהעניש את האלמנטים הפשיסטים, האמטישמים בקרב העם ההונגרי ובמיוחד את אנשי צלב החץ והז'נדרמריה. דרך זו נבחרה גם על ידי יאנוש קומלוש, שהפך לאנטי-פשיסט בהכרה ובחר בצד השמאלי של המפה הפוליטית. האיש שאיבד במלחמה את אביו שנרצח. כשהוא נחוש לנקום ב"במבצעי השמדת היהודים: ההונגרים אנשי צלב החץ והפשיסטים", הוא הצטרף לכוחות הביטחון החדשים והשתתף במרדף הנקמה הלאומי נגד אנשי צלב החץ ופושעי המלחמה האחרים. הוא סיפר לאחר מכן שבפברואר 1945 הוא תלה את פטר רוטיש ואת שאנדור סיבוש, פושעי המלחמה שהורשעו והוצאו להורג בפומבי, בכיכר אוקטוגון (רס"ר המילואים פטר רוטיש ורב"ט מילואים שאנדור סיבוש – ביצעו 124 רציחות של חברי פלוגת העבודה (כפייה) המיוחדת 401) למעשה קומלוש לא היה אחד המבצעים הרשמיים של ההוצאות להורג. הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (SZDP) בשנת 1945. במאי 1945 הצטרף למשטרת ההגנה של המדינה בשנת 1946 עבר מהסוציאל-דמוקרטים למפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
סגד – סגן מפקד וקצין חקירות (1947–1950)
לאחר שהוכיח את עבודתו בשטח, הוצב כסגן מפקד המשטרה בסגד בשנת 1947, שם עמד בראש מחלקת החקירות הפוליטיות. חלק חשוב מעבודתו היה ניהול הבילוש והחקירות. בשל אכזריותו כלפי משתפי הפעולה הפשיסטיים צבר במהרה מוניטין אימתני.
פץ', מפקד ÁVH במחוז באראניה 1950–1953
בפברואר 1950 מונה למפקד העיר פץ' ומפקד מחוז באראניה של ה-ÁVH. הוא המשיך בפץ', מה שהפסיק בסגד. בשנת 1952 הורד מדרגת רב-סרן לסרן בשל ידו הקשה והועבר מפץ' לבודפשט למחלקה המרכזית לריגול של ÁVH, לקבוצת החקירות. אז – אולי אפילו "כהכרת תודה" – התחתן עם חברתו שהצילה אותו מהעמדה לדין.
עזיבת ה-ÁVH: קצין שירות חשאי עד 1956
הוא הצליח להימלט ממאבקי הכוח המסוכנים שהתרחשו במסגרת ÁVH (משפט לאסלו רייק, משפט יאנוש קאדאר). בשנת 1953 הוצב קומלוש בעל ידע בינוני ברוסית כמתרגם ועורך במכון הלאומי למחקר חקלאי, ואחר כך כמתרגם טכני במכון המחקר לטלקומוניקציה ובמכון לטכנולוגיה המרכזית להנדסה.
אחרי 1956: תחילת הקריירה בתחום התרבותי
בפברואר 1957 העבירה אותו הנהגת המפלגה ממשרד סחר חוץ למחלקה הספרותית ברדיו ההונגרי, תוך התחשבות בשאיפותיו וביכולותיו. בגלל הדיכוי והנקמה של המרד ההונגרי ברדיו, רוב הסופרים ההונגרים סירבו לקחת על עצמם תפקיד ובאווירה הקפואה כמעט ולא ניתן היה לאסוף חומר לתוכנית רדיו ספרותית. לעומת זאת, קומלוש קיבל עבודה כעיתונאי הקשור לתרבות, בהתאם לשאיפתו.
מנהל מדור התרבות בנפסבדגאג (1962–1967)
בזכות אמינותו ובתמיכת חבריו במפלגה, הוא קיבל תפקיד חשוב בשנת 1962. הוא מונה לראש הדסק התרבותי של היומון מספר אחת, ה"נפסבדשאג", ונכלל במערכת בדרגה גבוהה עוד יותר, מה שכבר דרש אישור הגוף המחליט הגבוה ביותר של המפלגה, הוועדה המדינית. קומלוש זכה בהדרגה להשפעה משמעותית לצד העורך רניי בנפסבדשאג. כראש הדסק הוא הצליח להשתתף בישיבות של גוף ההחלטות העליון של המפלגה, הוועד המרכזי, וקיבל באופן קבוע דוחות מודיעיניים מסכמים וכן אפשרות לקרוא את העיתונות הזרה, ולכן היה לו מידע יוצא דופן על המצב הפוליטי במדינה ובעולם.
הכרה לאומית – תוכניות רדיו וטלוויזיה
בנוסף לנפסבדשאג, קומלוש היה מבקר קבוע של חיי הספרות וכתב טקסטים לתוכניות טלוויזיה ותסריטים לסרטים. הוא הפך לאישיות ידועה לאומית לאחר שהופיע בקברט הרדיו עם ההנחיות ההומוריסטיות שלו. בין 1965 לבין 1981 התפרסמו הסאטירות, ההומורסקות והמערכונים שלו בכמה כרכים.
הקמת בימת מיקרוסקופ
בשנת 1967 קיבל קומלוש, בתמיכתו של ג'רג' אצל (בשמו הקודם הנריק אַפֶּל) שהשתייך לחוג העליון של ה-MSZMP, אפשרות להגשים את שאיפתו הישנה, את אישור המפלגה להקים תיאטרון קברט עצמאי. כדי להוכיח את כישוריו התיאטרליים, הוא אפילו כתב הצגה על ולדימיר מאיאקובסקי (הוצג 3–4 פעמים בתיאטרון הלאומי של בודפשט). בעידן הראשון של תיאטרון בימת מיקרוסקופ, רוב התוכניות נכתבו והונחו על ידי מנהל התיאטרון קומלוש עצמו. הנחית הקברט הפוליטי האופיינית של קומלוש היוותה את המסגרת לתוכנית, וסצינות הקברט בוצעו על ידי להקת השחקנים בין דברי ההנחיה. כמנהל קברט, קומלוש היה בקיא במיוחד בכל המתרחש במדינה. הוא הצליח להמשיך לקבל מהוועד המרכזי של המפלגה, כראש בימת מיקרוסקופ, את הדיווחים הסודיים היומיומיים שיועדו למנהיגים ולעורכי נפסבדשאג בלבד, אלה שהיו נחוצים להפקת הומור פוליטי.
השחקנים המרכזיים של התקופה הראשונה של בימת מיקרוסקופ היו אנדרה הרקאני, זולטן גרא, אדית שוש ו ז'וז'ה גורדון (גארטנר). טמאש מאיור וגאבור אגארדי היו חברי להקה חיצוניים וכן היו עוד שחקנים צעירים מוכשרים רבים כמו טמאש הלר למשל ועוד אחרים. קומלוש השתמש בהשפעתו גם לרכישת שחקנים במידת הצורך. הוא ראה את הרקאני הצעיר בהופעה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט. הוא דיבר במיניסטריון התרבות על העברתו של הרקאני לבימת מיקרוסקופ, ומנהל תיאטרון הקומדיה, זולטאן וארקוני, שלא הייתה לו השפעה פוליטית ונחשב ל"אזרח", נאלץ להעביר את הרקנאי, שנאלץ לשנות קריירת משחק לקברט במקום תפקידים דרמטיים.
לבקשתו של ג'רג' אצל הוא מינה תחילה את פטר גאל לבמאי ראשי, אך מהר ככל שהתאפשר לו, אחרי שלוש שנים, מינה את פרידייש מרטון, שעזר בעבודתו המעשית גם קודם. איתו עבד במשך 10 שנים, עד למותו. בסביבות 1970, על פי הצעתו של מרטון, הוא התקשר עם גזה הופי, שהפך פופולרי יותר ויותר באמצעות הופעותיו ברדיו ובטלוויזיה כשחקן צעיר עצמאי, אם כי קומלוש היה מסויג תחילה מההומור של הופי, הופי הפך לכוכב המכונן של התיאטרון, הופעותיו היו מוצלחות בעליל יותר מההנחיה של קומלוש, עם זאת קומלוש תמך בו, וחיזק בכך את הצלחת בימת מיקרוסקופ. יחסי קומלוש-הופי הידרדרו בשנים שקדמו למותו של קומלוש.
בריאות בירידה, מוות
במהלך שנות כהונתו כמנהל תיאטרון ניהל אורח חיים מיוחד, מלא מתח ובוהמי בו זמנית, הרסני. "תמיד היה בו ליטר קוניאק. לפחות. הוא לא היה יכול לפעול בלעדיו. פשוטו כמשמעו. אבל הקהל מעולם לא שם לב." הוא עבר התקף לב בשנותיו האחרונות, אך הוא לא שינה את אורח חייו. ב־18 ביולי 1980, בגיל 58, נפטר פתאום מהתקף לב בבודפשט.
חייו הפרטיים, אופיו
גם ככתב בעיתון הוא לבש בגדים שנתפרו על ידי החייט הטוב ביותר בבודפשט, אלגנטיים ומהודרים בצורה מעוררת תשומת לה. כמנהל הוא התגורר בווילה מפוארת והכין את תוכניות הבית שלו באמצעות רודולף יאנש, האדריכל הראשי של בודפשט. הוא אהב נשים, וגם הנשים אהבו אותו. המשקה האהוב עליו היה קוניאק, והוא הכיר את כל הקוניאקים הטובים בעולם. כאוהד פראדי (פרנצווארוש), היה לו מנוי קבוע למשחקי הכדורגל של הקבוצה ב- Üllői út. הוא היה גאה, אף יהיר לגבי יכולותיו הן יכולת הכתיבה שלו, הן לגבי יכולת החשיבה שלו, הן לגבי ההד של כתביו, ולהשפעתו על הקוראים-השומעים-הצופים.
בשיא הצלחתו, הוא השתייך למנהיגות של חיי התרבות של משטר קאדאר, לג'רג' אצל ולמעגל הפנימי הצר ביותר שהתקבץ סביבו. לפיכך, כנציג המפלגה – שהיה אופייני למשטר קאדאר – הוא נהנה מסמכות מלאה בתחומו, תוך שהוא לא סבל התנגדות אינטלקטואלית. ג'רג' אצל תמיד דיבר על יאנוש קומלוש כאלף אחוז אמין, פשוטו כמשמעו:חייל של המערכת הרעיונות ושל המאמץ הפוליטי.
זיכרון, אנקדוטות
על פי אנקדוטה ידועה בחוגים אמנותיים, בשנת 1976 זולטאן לטינוביץ' ביקר פעם אחת בבימת מיקרוסקופ כדי לצפות בהופעה.
ולטינוביץ' ענה לו:
עבודות התיאטרון שלו
מספר ההופעות בכורה שלו שנרשמו במאגר התיאטרון: כמחבר: 38 ; כשחקן: 14.
כשחקן
{{טורים }}
גירוש צרפת הגדול
גירוש צרפת הגדול (בספרות ההיסטורית מכונה לרוב גירוש צרפת), שהתרחש בשנת 1306 (ה'ס"ו), היה הגירוש הגדול והקשה מכל הגירושים שעברו במהלך ימי הביניים על יהדות צרפת, שכפי הנראה, חוותה יותר גירושים מכל ריכוז יהודי אחר באירופה. הגירוש היה גורף וכלל את כל היהודים בכל שטחי צרפת. היהודים אולצו להשאיר את כל רכושם מאחוריהם. גירוש זה השפיע רבות על עיצוב יהדות אירופה ועל היהדות בכללה, בעיקר על הענף התורני.
הגירוש
גירוש היהודים מאנגליה שהתרחש ב-1290 הותיר את רישומו גם על צרפת, ועד מהרה, פיליפ הרביעי, שמקודם פתח את דלתותיו לקבלת המגורשים היהודים, שינה את דעתו. ב-1291 ושוב ב-6 ביוני 1299 הוא פקד על גירוש היהודים מצרפת, אך בשלב זה הוראותיו עדיין לא יצאו אל הפועל.
בעקבות צו זה, כלל יהודי צרפת, שמספרם המשוער היה כ-100,000 איש, נטלו מידית את מקל הנדודים, והלכו לחפש מקום מקלט במדינות אירופה השכנות. רוב היהודים נמלטו לפרובאנס או לאראגון ונווארה שבספרד, וכן גם לפלנדריה שבבלגיה. אחרי שכל היהודים גורשו הוא מינה פקידים מלכותיים כדי לגבות את ההלוואות שניתנו על ידי היהודים, והכסף עבר לאוצר הכתר הצרפתי. תוכניתו זו לא עלתה יפה כי הלווים, שלא היו מרוצים מפקידיו של המלך, ביקשו להחזיר את היהודים.
בין המגורשים הרבים היו רבי אהרן בן זרח, אביו של רבי מנחם בן זרח, רבי ירוחם בן משולם, רבי אהרון הכהן מלוניל, רבי ידעיה הפניני, רבי שמשון מקינון, רבי אשתורי הפרחי, רבי אבא מרי הירחי, רבי יצחק בן שר חסד, אביו של רבי מכיר, מחבר הספר "אבקת רוכל".
בעקבות הגירוש מרכזי התורה והישיבות בצרפת נגדעו באחת, מה שהוביל לירידה משמעותית בלימוד וידיעת התורה.
השיבה
תשע שנים חלפו מאז הגירוש, כשלואי העשירי, בנו של פיליפ הרביעי, בשנת מלכותו הראשונה - 1315 (ה'ע"ה), התיר ליהודים לשוב למקומות שבהם התגוררו לפני הגירוש תמורת תשלום כופר חד פעמי. בעיקרון, תוקף ההיתר היה לתקופה של עשר שנים בלבד. כמו כן להיתר השיבה היו מספר הגבלות, בהן: ענידת טלאי עגול, איסור תביעת רכוש, או ממון שהיה שייך להם לפני גירושם, ועוד מספר הגבלות שונות. לאחר חלוף עשר השנים נתן המלך ארכה בת שנה להסדרת עזיבת היהודים, שאף זו הייתה עשויה להתבצע בהגבלות מסוימות, אך לבסוף הצהיר כי הוא פורש עליהם את חסותו.
מיראט
מיראט (בהינדי: मेरठ, באורדו: میرٹھ) היא עיר בצפון-מערב מחוז אוטר פרדש, צפון הודו.
מיראט ממוקמת בצומת של כמה כבישים וקווי רכבת. זהו מרכז סחר למוצרים חקלאיים ויש בו כמות לא מבוטלת של תעשייה, כולל ייצור, התכה, מלאכת יד וטחינת סוכר, כותנה, קמח וזרעי שמן. בשנת 1965 הוקמה בעיר אוניברסיטה, ויש בה מספר מכללות שקשורות לאוניברסיטה. במיראט קיימים גם מאוזוליאום מהמאה ה -12 ומספר מקדשים ומסגדים ישנים.
העיר מיראט היא יצרנית גדולה של מוצרי ספורט ומרכז היצור של כלי נגינה הגדול במדינה. מיראט נחשבת "בירת הספורט" של הודו.
מיראט הייתה מהמוקדים החשובים במהלך המרד ההודי הגדול של שנת 1857, שם התחיל למעשה המרד באופן גורף ואלים כאשר חיילים הודים בשירות צבא חברת הודו המזרחית הבריטית, התמרדו כנגד קציניהם הבריטים. במאי של אותה השנה העיר הייתה עדה להתפרעויות, רצח ובזיזה של המקומיים כנגד הבריטים שחיו בעיר. לאחר שהוצת כאן, המשיך המרד במספר מוקדים נוספים בצפון הודו, עד אשר דוכא לבסוף כשנה מאוחר יותר.
אורנז'רי
אורנז'רי (בצרפתית: Orangerie), קרוי גם על פי הכינוי באיטלקית לימונאיה (Limonaia), היה חדר או בניין ייעודי הנספח לבתי מגורים אופנתיים מהמאה ה-17 עד המאה ה-19, שם הגנו על עצי תפוז ועצי פירות אחרים במהלך החורף, כצורה גדולה מאוד של חממה. מבני אורנז'רי היו נפוצים במיוחד בהקשר של ארמונות וגנים בארוקיים בולטים.
רקע
האורנז'רי אפשר את המותרות של הרחבת תחום התפוצה ועונת הגידול הרגילים של עצים, ובכך הרחיב את ההגנה שהייתה קיימת עד אז באמצעות חומות סביב הגנים. מאה שנה לאחר שהחלו להשתמש באורנז'רי להגנה על עצי תפוז וליים, החלו להגן בעזרת האורנז'רי גם על מינים אחרים: צמחים, שיחים וצמחים אקזוטיים, שלעיתים קרובות נהנו מתנורי חימום לתחזוקת צמחים עדינים אלה בחורפים הקרים של אירופה הצפונית. מכיוון שפרי הדר מיובאים, אננסים ופירות רגישים אחרים הפכו זמינים בדרך כלל וזולים בהרבה, הלך ונעשה השימוש באורנז'רי יותר לצמחי נוי רגישים.
מקורו של האורנז'רי מ, כאשר טכנולוגיית ייצור הזכוכית אפשרה לייצר לוחות גדולים מספיק של זכוכית שקופה. בצפון הוליכו ההולנדים את הדרך בפיתוח לוחות זכוכית לאורנז'רי, אם כי התחריטים הממחישים מבנים אלו בספרי הדרכה הולנדיים הראו גגות אטומים, בין אם הם גג תחת קורות או קמרונים, ובשימוש בחום מתנורים ולא באש פתוחה. במהרה נוצר מצב שבו הביתנים של האורנז'רי הפכו לסמלי מעמד בקרב עשירים. גגות הזכוכית, שהעניקו אור השמש לצמחים שאינם רדומים בחורף, היה פיתוח של תחילת המאה ה-19. גג האורנז'רי ב בגלוסטרשייר בדרום-מערב אנגליה, שבזמן בנייתו בשנת 1702 חופה בצפחה, הוחלף בלוחות זכוכית כמאה שנים לאחר מכן, לאחר שאדריכל הנוף האנגלי העיר שהוא חשוך. אף על פי שהוא נבנה כדי להגן על תפוזים, הוא תמיד נקרא "החממה" בתקופה המודרנית.
האורנז'רי משנת 1617 (כיום מוזיאון האורנז'רי) בארמון הלובר בפריז היה השראה לחיקויים שהגיעו לשיאם באורנז'רי הגדול ביותר באירופה,. האורנז'רי עוצב על ידי ז'ול ארדואין-מאנסאר (Jules Hardouin-Mansart) עבור 3,000 עצי התפוז של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בוורסאי. באורך של 155 מטרים וברוחב של 13 מטרים הוא האפיל על כל האורנז'רי אחרים עד לפיתוח החממה המודרנית בשנות ה-40 של המאה ה-19, אז האפילה עליו במהירות ארכיטקטורת הזכוכית של. פקסטון שהתפרסם בעיקר בזכות עיצוב ארמון הבדולח מ-1851, היה האדריכל של "החממה הגדולה" (Great conservatory) ב, שהיה אורנז'רי ובית זכוכית בממדים מונומנטליים.
עם זאת, האורנז'רי, לא היה רק חממה, אלא גם סמל של יוקרה ועושר ומאפיין של גנים, באותו אופן כמו בתי קיץ, מבני איוולת או "מקדש יווני". הבעלים היו מובילים את אורחיהם שם בסיורים בגן כדי להתפעל לא רק מהפירות שבפנים אלא גם מהאדריכלות שבחוץ. לעיתים קרובות הכיל האורנז'רי מזרקות, מערות מלאכותיות ואזור לבילוי במזג אוויר סוער.
חומרי בנייה
מבני האורנז'רי נבנו בדרך כלל לכיוון דרום כדי לנצל את אור השמש המרבי האפשרי, ונבנו כשהבסיס מלבנים או אבן, עמודים מלבנים או ומרזב בולט לאורך שפת הגג. הם כללו גם חלונות גדולים וגבוהים כדי למקסם את אור השמש הזמין בשעות אחר הצהריים, כאשר הקירות הפונים צפונה נבנו ללא חלונות בלבנים מלאות, או מדי פעם עם חלונות קטנים בהרבה כדי לשמור על חום החדרים. בידוד בתקופות אלה היה אחד הבעיות הגדולות ביותר בבניית אורנז'רי. הקש הפך לחומר הבידוד העיקרי, וברבים ממבני האורנז'רי הותקנו תריסי עץ כדי לשמור על החום. דוגמה מוקדמת לסוג הבנייה ניתן לראות בארמון קנזינגטון, שכלל גם חימום תת-רצפתי.
מבני אורנז'רי ביתיים בני זמננו נבנים בדרך כלל באמצעות אבן, לבנים ועץ, אך התפתחויות בזכוכית, בחומרים אחרים ובטכנולוגיות בידוד ייצרו אלטרנטיבות בנות קיימא לבנייה המסורתית. באנגלית נוהגים להבדיל בין שני סוגי חממות: הקונסרבטוריון (conservatory) שיותר מ-75% משטח גגו הוא מזכוכית, והאורנז'רי שפחות מ-75% משטח הגג עשוי מזכוכית. תכנון ובידוד משופרים הובילו גם למספר הולך וגדל של מבני אורנז'רי שאינם פונים דרומה, ובמקום זאת להשתמש בטכניקות המפיקות מקסימום אור כדי להפיק את המירב מאור השמש הטבעי הזמין.
אוגניה מקסימיליאנובנה, נסיכת לויכטנברג
ביוגרפיה
אוגניה נולדה ב-1 באפריל 1845 בסנקט פטרבורג, למקסימיליאן, דוכס לויכטנברג ולמריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה. אוגניה ואחיה קיבלו את התארים "נסיכים קיסריים", בשל היותם נכדיו של הצאר. בשנת 1852 מת אביה, ובשנת 1854 התחתנה אמה עם גריגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגנוב, ומכיוון שעשתה זאת ללא אישורו של אביה, נאלצה אמה לגלות מחוץ לארצה. אוגניה ואחיה שנותרו ברוסיה, גודלו על ידי דודם אלכסנדר השני, קיסר רוסיה. בהגיעה לפרקה היו לאוגניה מחזרים רבים, וביניהם לודוויג, נסיך בוואריה, אומברטו, נסיך הכתר של איטליה ופרדריק, נסיך הכתר של דנמרק, אולם בסוף התחתנה אוגניה ב-19 בינואר 1868 עם אלכסנדר פטרוביץ', דוכס אולדנבורג, ממנו נולד לה בן אחד:
בעת שנכח בפתיחתו של המכון לרפואה ניסיונית כמיטיבו העיקרי בינואר 1907, נרצח פקיד ממשלתי בכיר, גנרל פון לאוניץ, לעיני אלכסנדר ואוגניה. הגנרל עמד במרחק צעדים ספורים מבעלה, כך שאוגניה, שהאמינה בתחילה כי אלכסנדר היה זה שנהרג, התעלפה מרוב חרדתה.
במהלך המהפכה הרוסית הסתתרו אלכסנדר ואוגניה בתחילה בפינלנד, ולאחר מכן ברחו לפריז, צרפת, וב-4 במאי 1925 מתה אוגניה באחוזתה בביאריץ.
אדאלט אאולו
אַדָאלֶט אָאוֹלוּ (בטורקית: Adalet Ağaoğlu; לבית סימר, 13 באוקטובר 1929 – 14 ביולי 2020) הייתה סופרת ומחזאית טורקייה. היא נחשבת אחת מבכירות הסופרים הטורקיים במאה ה-20. לצד רומנים, חיברה גם מסות, זכרונות, וסיפורים קצרים.
ביוגרפיה
אאולו נולדה בנלהאן, שבנפת אנקרה, טורקיה, לסוחר בדים בשם האפז מוסטפא סימר. יש לה שלושה אחים: ג'אזיפ (מחזאי), גינר (שחקן ובמאי), ואייהאן (איש עסקים).
בשנת 1953 פרסמה את שירה הראשון, ומאז פרסמה בקביעות מחזות, שירים, תסכיתים ורשימות. בשנות ה-70 החלה להתרכז בכתיבת רומנים.
בכתיבתה עוסקת אאולו בנושאים אינטלקטואליים, לרבות נושאים שנויים במחלוקת בטורקיה, כגון הפגמים שבתפיסת הרפובליקה הטורקית. נושא עקבי אחר ביצירתה הוא מעמד הנשים בחברה הטורקית, ובנוסף לתיאור המאבקים לזכויות נשים, היא מתארת גם את העול המונח על כתפי הנשים המשוחררות-לכאורה.
אאולו זכתה בפרסים ואותות הוקרה שונים בתחומי הספרות והמחזאות. בשנת 1974 זכתה בפרס המחזאות של איגוד הלשון הטורקית, ובשנת 1975 ב"פרס סאיט פייק" (Sait Faik Hikaye Armağanı) לסיפור הקצר. בשנת 1979 זכתה בפרס קרן סדאת סימאוִי (Sedat Simavi Edebiyat Ödülü), ובשנת 1980 בפרס על שם אורהאן כמאל לרומן (Orhan Kemal Roman Armağanı). בשנת 1995 זכתה ב"אות ההצטיינות של נשיאות טורקיה". בשנת 1998 הוענק לה דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת אנאדולו, ולאחריו דוקטורט לשם כבוד מטעם אוניברסיטת המדינה של אוהיו.
אאולו נפטרה ב-14 ביולי 2020. הייתה נשואה להאלים אאולו משנת 1954, והתגוררה באיסטנבול. הייתה חברה באגודת זכויות האדם בטורקיה.
כתביה
כתבי אאולו טרם תורגמו לעברית. רשימה חלקית להלן:
זהות וירטואלית
זהות וירטואלית זו זהות חברתית דרכה משתמשי האינטרנט מגדירים עצמם בקהילות מקוונות ובאתרים. זהות מתמודדת עם השאלה 'מי אני' ובדרך כלל מתקשרת לשאלות נוספות של שייכות ומיקום עצמי בהקשרים חברתיים. בתקשורת בין אישית חיוני לדעת את הזהות של האדם איתו מתקשרים על מנת להבין ולהעריך את האינטראקציה. אף על פי כן, בעולם הווירטואלי, הזהות היא מעורפלת ונעדרים רמזים רבים על האישיות. ישנם גולשים המעדיפים להשתמש בשמם האמיתי בעוד שאחרים מעדיפים להיות אנונימיים ולהזדהות בכינויים. במספר פלטפורמות כמו פורומים באינטרנט ומשחקים רבי משתתפים, המשתמשים יכולים לייצג עצמם וויזואלית באמצעות בחירת אווטאר (דמות וירטואלית ויזואלית) וכן אדם אחד יכול ליצור מספר זהויות וירטואליות.
מסכה על "הזהות האמיתית"
אדם יוצר את הזהות הציבורית שלו במהלך אינטראקציות חברתיות. 'העצמי החברתי' עוסק בהצגה של מי שאני באמת או מי שהוא רוצה שאחרים יחשבו שהוא. הסוציולוג גופמן טוען כי ההחלטות של אנשים לגבי 'העצמי החברתי' שלהם, שולטות בחלק גדול מההתנהגות הציבורית שלהם. את המידע לתאוריה הוא אסף מתצפיות נטורליסטיות בהן בחן איך אנשים מתנהגים בציבור. הוא הסיק כי החיים בציבור מספקים לנו הזדמנות להציג את עצמנו בצורה אסטרטגית וליצור דימוי של עצמנו בעיני אחרים. אינטראקציות חברתיות הן הבמה בה אנו מציגים את הטענות הנ"ל, בהתעלם ממי שאנחנו באמת. האינטרנט מאפשר לגולשים להציג את 'העצמי החברתי' בכל דרך בה הגולש יבחר.
דוריאן וישנייבסקי וריצ'רד קווין בספרם 'בניית קהילות וירטואליות' חקרו זהויות וירטואליות עם דגש על רעיון "מיסוך" הזהות כלומר, יצירת 'מסיכה' על הזהות האמיתית. הם מצאו כי כאשר גולשים באינטרנט יוצרים אינטראקציה עם גולשים אחרים הם נוטים לבנות מסיכה על הזהות האמיתית שלהם. המסכה באינטרנט אמנם אינה חושפת את הזהות האמיתית של הגולש אך חושפת לעיתים רמזים על האדם שמאחורי המסיכה. לדוגמה, אם אדם בחר בכינוי של כוכב רוק זה חושף את התעניינותו במוזיקת רוק. אם אדם בוחר להסתיר לגמרי את הזהות שלו זה מסגיר את הפחד שלו וחוסר הערכה עצמית מאחורי המסכה השקרית. בגלל הדינמיקה הרגשית והפסיכולוגית אנשים יכולים שלא לרצות ליצור אינטראקציות ברשת. כשיוצרים את המסכה על הזהות, האדם יוצר לעצמו רשת ביטחון. אחד הפחדים הגדולים ברשת הוא החדירה לפרטיות, פחד זה מונע מאנשים לחשוף מי הם באמת, המסכה יוצרת תחושת ביטחון שגורמת ליצירת אינטראקציות ללא חשש.
אתרי הכרויות
באתרי הכרויות יש אפשרות ליצור לעצמך כל זהות שרק תרצה, יכולים להמציא נתונים פיזיים, עיסוק, גיל וכו'. האדם נמצא בין המציאות לפנטזיה ובאמצעות הזהות הווירטואלית שלעיתים קרובות אינה תואמת את המציאות לגמרי, הוא בונה לעצמו דמות שהיה רוצה להיות כזו.
טוקבקים
הכוח של הטוקבקיסטים מתקשר לאנונימיות, ניתן להזדהות בכתיבת הטוקבק וכן, ניתן להמציא זהות וירטואלית בדויה. כשכותב הטוקבק לא צריך לעמוד מאחורי הדברים שהוא אומר, יש תחושה של שחרור (כשם שגנב פורץ עם מסכה). האינטרנט מספק בצורה זו את תחושת האנונימיות ואי חשיפה של הזהות האמיתית. בשנת 2011 עבר בקריאה ראשונה חוק הטוקבקיסטים אותו הגה חבר הכנסת זבולון אורלב. חוק זה אמור להסדיר את התנאים בהם תותר חשיפת זהותו של אלמוני המפרסם מידע באינטרנט. אדם שסבור שיש פגיעה בשמו הטוב או בקניין הרוחני שלו רשאי לדרוש מספקיות האינטרנט את שם האדם האלמוני שפרסם את התוכן, ניתן לראות בחוק זה פגיעה בשמירה על הזהות הווירטואלית.
משחקי מחשב
משחקי מחשב אינטראקטיביים, רבי משתתפים ברשת מאפשרים לאנשים מכל העולם להצטרף לקהילת המשחקים הווירטואלית וליצור דמויות אישיות בספירה הווירטואלית. לדמות וירטואלית זו קוראים אווטאר (דמות וירטואלית). השחקן יכול לבחור את מין האווטאר, מאפיינים פיזיים כמו צבע שיער, צבע עור, צבע עיניים ותכונות אישיות. שאר השחקנים רואים את האווטארים של המשתתפים האחרים. במחקר מ-2009 התברר כי למרות שרוב הגיימרים הם גברים, הם בוחרים באווטארים נשיים. האפשרות לבחור בזהות וירטואלית השונה לחלוטין מהזהות האמיתית מאפשרת בריחה מהמציאות וניתוק מחיי היום יום. סיבה נוספת לכך היא האפשרות לבחור בדמות שהיא האידיאל של הגיימר, כיצד היה רוצה להיראות ב"עולם האמיתי" וכן, עיצוב אווטאר בולט גורם לו להיות במרכז תשומת הלב דבר שגיימרים רבים היו מעוניינים בו, גם במציאות.
רשתות חברתיות
ברשתות חברתיות מקוונות כמו פייסבוק המנויים יכולים ליצור לעצמם פרופיל משתמש אישי, לכתוב על עצמם, להוסיף תמונות, לשתף לינקים ועוד. בדרך כלל אנשים בוחרים להציג רק את הדברים השמחים והתמונות המחמיאות. אנשים נוטים שלא לפרסם סטטוסים ותגובות שליליות כדי שהחברים שרואים זאת לא יחשבו עליהם דברים שליליים וכן, שכולם יחשבו שחייהם טובים, רווי מסיבות והנאה. הפייסבוק מהווה מעין אשליה, סימולקרה - שיעתוק מזויף של משהו שאינו באמת אמיתי, אנשים מוסיפים חברים על מנת שיראו שיש להם הרבה חברים. הזהות האמיתית לא בהכרח מתבטאת ברשתות החברתיות, אלא נוצרת זהות וירטואלית כפי שהגולש היה רוצה שחבריו יראו אותו. הרשת החברתית של גוגל (google+) וFACEBOOK מקדמים מדיניות של הזדהות בשם האמיתי. לדוגמה הסופר סלמן רושדי נחסם בפייסבוק מאחר שהשם שמופיע לו בדרכון הוא אחמד רושדי. ניתן לראות במדיניות זו ניסיון לטשטש זהויות וירטואליות פיקטיביות ואנונימיות.
הארגון הערבי לתיעוש
הארגון הערבי לתיעוש (בערבית: الهيئة العربية للتصنيع; באנגלית: Arab Organization for Industrialization בראשי תיבות: AOI) הוא חברה ממשלתית מצרית לתעשייה עתירת ידע לפיתוחי תעשייה ביטחונית וצבאית ולצרכים אזרחיים. הארגון, המעסיק כ-16,000 עובדים, הוא אחד הארגונים התעשייתיים הגדולים במצרים. יו"ר מועצת המנהלים הציבורית הוא נשיא מצרים וכמה מחבריה הם שרים חברי הקבינט. מטה הארגון שוכן ברובע הליופוליס שבקהיר.
היסטוריה
ראשיתו של הארגון ב-1975 כמיזם פאן-ערבי לפיתוח עצמאי של יכולות מתקדמות, כמשקל נגד ליכולות התעשייה הצבאית הישראלית, בו היו שותפות קטר, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ומצרים.
בשנת 1979, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, פרשו מהארגון כל המדינות החברות פרט למצרים. עד 1993 הן היו חברות רשומות, אך לא פעילות. ב-1993 הולאם הארגון באופן מלא על ידי הממשלה המצרית והפך לחברה ממשלתית הכפופה למשרד התעשייה המצרי.
פעילות
לארגון 12 מפעלי ייצור. באופן מסורתי הצרכן העיקרי והמאפיין המרכזי של הצרכים ממוצרי החברה היה צבא מצרים, אולם, עקב הסיוע האמריקאי המאפשר למצרים (כמו לישראל) לרכוש ציוד צבאי בארצות הברית הלך נתח הייצור הצבאי שבו והצטמצם. לפי הצהרת הארגון מ-2012 70% מתוצרתו מיועדת לשוק האזרחי.
הארגון מפעיל מפעלי תעשייה אווירית בחלואן המייצרים מטוסים קלים ומוסמך לייצר חלקי-חילוף עבור חברת דאסו תעופה ו-SAGEM ומפעל מנועים המייצר, בנוסף למנועי מטוסים גם מנועים לתעשייה האזרחית לתחומי הרכבות והמשאבות, לצריכה מקומית ולייצוא.
מפעל האלקטרוניקה של הארגון מייצר בעיקר תוצרת אזרחית, ציוד טלפוניה, מכשירי טלוויזיה וצלחות לוויין ביתיות הנפוצות בארצות ערב במותג Pluto.
מפעל הרכב Arab-American Vehicles (רכב ערבי-אמריקני) שנוסד ב-1977 מייצר רכבי ג'יפ וחלקי-חילוף ברישיון מקורי וזכה במכרזי ייצור של קיה ופז'ו.
הארגון שותף בתוכנית החלל המצרית דרך החזקה בחברת הלוויינים ניילסאט.
קייזרשמרן
קייזרשמרן (בגרמנית: Kaiserschmarrn, בתרגום חופשי: סמרטוטי הקיסר) הוא שמה של מנת קינוח מן המטבח האוסטרי.
השור המסתער
השור המסתער (באנגלית: Charging Bull) הוא פסל מעשה ידיו של הפסל ארטורו די מודיקה (Arturo Di Modica), המוצב ברובע הפיננסי שבמנהטן, ניו יורק. הפסל המתאר שור מסתער, הסמל של שוק מניות עולה, הפך לאתר תיירות פופולרי.
תיאור
הפסל עשוי ברונזה במשקל של כ-3,200 ק"ג, באורך של 4.90 מטרים ומתנשא לגובה של 3.40 מטרים. כשמו, הפסל מתאר שור מסתער, הסמל של שוק מניות עולה. הפסל מוצב על אי תנועה ברחוב ברודויי, צפונית לפארק באולינג גרין, בין ברודוויי 26 ממזרח וברודוויי 25 ממערב, ברובע הפיננסי במנהטן.
היסטוריה
הפסל ארטורו די מודיקה (26 בינואר 1941 – 19 בפברואר 2021), יליד סיציליה, למד אומנות בפירנצה בטרם הגיע לניו-יורק ב-1970. בניו-יורק זכה להצלחה אמנותית וכלכלית. לאחר המשבר הכלכלי באוקטובר 1987, החליט די מודיקה ליצור פסל של שור מסתער, הסמל של שוק מניות עולה, כמחווה אופטימית בזמן של משבר כלכלי, וכאות תודה לארצות הברית שבה זכה להצלחה. די מודיקה השקיע מכספו כ-350,000 דולר ביצירת הפסל. די מודיקה החליט להציב את הפסל באופן פיראטי מול בניין הבורסה לניירות ערך. ב-15 בדצמבר 1989 העמיס די מודיקה את הפסל על משאית והגיע עם כמה חברים, בשביל לגלות שבמקום המיועד הוצב עץ חג מולד. בהחלטה של הרגע הפסל הוצב מתחת לעץ החגיגי.
הפסל משך תשומת לב רבה ביום למחרת, עד אשר המשטרה החרימה את הפסל ולקחה אותו מהמקום בשל הצבתו הבלתי חוקית. בעקבות מחאה ציבורית, הוחלט כעבור כשבוע להציב אותו במקומו הנוכחי. הפסל הפך לאטרקציית תיירות פופולרית, ורבים עומדים בתור כדי להצטלם עמו.
קייזרשמרן
הכנה והגשה
קייזרשמרן מכינים מקרעי פנקייק עבה, המורכב מקמח ביצים וחלב, ומטוגן בחמאה ליצירת חביתיה אוורירית. לעיתים מוסיפים לתערובת הבסיס גם צימוקים, אגוזים, או חתיכות פרי. לאחר הטיגון ובטרם ההגשה נהוג לבזוק על המנה אבקת סוכר. לצד המנה נהוג להגיש רוטב סמיך העשוי משזיפים מבושלים בסוכר.
קייזרשמרן נפוץ בבוואריה ונאכל לרוב כמנה עיקרית בלווית רסק תפוחים.
מחוז לאות'
מחוז לאות׳ (באנגלית: County Louth, באירית: Contae Lú) הוא הקטן שבמחוזות אירלנד. המחוז ממוקם בפרובינציית לנסטר, ובירת המחוז היא העיר דאנדוק, על אף שהוא נקרא על שם העיירה לאות'.
גאוגרפיה
לפי מפקד משנת 2016, מתגוררים במחוז כ-128,884 תושבים, בצפיפות אוכלוסין שהיא השנייה בגודלה באירלנד, שנייה רק למחוז דבלין. רוב אוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים דאנדוק שבצפונו או דרוהדה שבדרומו, שהן הערים הגדולות במחוז וגם הערים השישית והשביעית בגודלן (בהתאמה) באירלנד כולה. המחוז גובל במחוז ארמה שבצפון אירלנד מצפון, במחוז מונאהן מצפון מערב, במחוז מית' מדרום ובים האירי ממזרח.
בעבר, המחוז היה חלק מפרובינציית אלסטר, עד שבשנת 1596 הוחלט על היותו חלק מלנסטר. באזור העיר אומית' הייתה מדוברת עד תחילת המאה ה-20 השפה האירית. ניב מקומי של מחוז לאות' התקיים בעיר ובסביבותיה עד שנת 1930, אז הוא נכחד יחד עם דובריו האחרונים, וממנו נותרו הקלטות בלבד. כ-1,587 מתושבי המחוז מעידים שהם מדברים בשפה האירית מחוץ למערכת החינוך.
מרצדס AMG SL
מרצדס AMG SL (בגרמנית: Mercedes-AMG SL) (שם קוד: R232) היא מכונית ספורט בעלת ביצועים גבוהים במרכב קבריולה, בעלת ארבעה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי חטיבת מרצדס AMG של מרצדס-בנץ משנת 2022. היא נחשפה ב-28 באוקטובר 2021. היא המחליפה של המרצדס AMG GT.
עיצוב
העיצוב של ה-AMG SL ספורטיבי יותר ופחות יוקרתי מכיוון שהמנוע שבו מצריך מערכת פליטה גדולה או פתחי אוורור במכסה מנוע ולכן בחטיבת AMG החליטו לנצל זאת ולעצב את הדגם באופו ספורטיבי.
מפרט טכני
ה-AMG SL משווקת עם שתי יחידות הנעה. בהמשך תשווק מרצדס את הדגם עם מערכת הנעה היברידית.
מרצדס AMG SL 43
המרצדס AMG SL 43 היא גרסת כניסה ל-AMG SL עם עיצוב יוקרתי יותר ומנוע חלש יותר, מנוע בנזין I4 צילינדרים בנפח 2.0 ליטר עם מגדש טורבו חשמלי המונע באמצעות גזי הפליטה המספק 381 כ"ס ב-6750 סל"ד ומומנט מרבי של 48.9 קג"מ בין 3250 ל-5000 סל"ד. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת 9 הילוכים והנעה אחורית, זה מספיק לנתון תאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 4.9 שניות ולמהירות מרבית של 275 קמ"ש. למנוע מחובר מערכת היברידית 48 וואט המוסיפה 14 כ"ס למנוע . היא נחשפה ב-6 באפריל 2022.
ערי טרף
ערי טרף (באנגלית: Mortal Engines; בתרגום מילולי: "מנועים קטלניים") הוא סרט הרפתקאות פוסט-אפוקליפטי בבימויו של כריסטיאן ריברס על פי תסריט שנכתב על ידי פראן וולש, פיליפה בויינס ופיטר ג'קסון. מבוסס על רומן באותו השם מאת פיליפ ריב. זו קופרודוקציה אמריקאית-ניו זילנדית, המתרחשת בעולם פוסט-אפוקליפטי סטימפאנק שבו כל הערים נעות על גלגלים ממונעים וטורפות אחת את השנייה. בסרט מככבים הוגו ויבינג, הרה הילמר, רוברט שיהאן, ג'יהאי, רונן ראפטרי, ליילה ג'ורג', פטריק מלאהייד וסטיבן לאנג.
הסרט יצא לאקרנים בניו זילנד ובישראל ב-6 בדצמבר 2018 ובארצות הברית ב-14 בדצמבר 2018.
משאל העם על רשות לונדון רבתי
במשאל העם על רשות לונדון רבתי החליטו תושבי לונדון רבתי על הקמת רשות לעיר, הכוללת ראש עיר הנבחר בבחירה ישירה ואספה מחוקקת נבחרת. ההחלטה התקבלה ברוב גדול, אך בהשתתפות נמוכה של בעלי זכות ההצבעה.
המשאל
משאל העם נערך ביוזמת מפלגת הלייבור, שהתנגדה לביטול מועצת לונדון רבתי ב-1986 על ידי ממשלתה של מרגרט תאצ'ר.
המשאל נערך ב-7 במאי 1998, שנה לאחר ניצחון הלייבור בבחירות הכלליות ב-1997. הוא נערך במקביל לבחירות לאיוש מועצות רובעי לונדון.
האם את/ה תומכ/ת בהצעות הממשלה להקים רשות ללונדון רבתי, שתורכב מראש עיר נבחר ומאסיפה שתיבחר בנפרד ?
תוצאות המשאל
במשאל השתתפו 1,735,350 מצביעים, שהיו 34.6% מבעלי זכות ההצבעה. 26,178 קולות נפסלו (1.51%).
התשובה כן ניתנה על ידי 1,230,759 מצביעים (72.01%) והתשובה לא ניתנה על ידי 478,413 מצביעים (27.99%).
אומרי ההן היוו רוב בקרב המצביעים בכל אחד מרובעי לונדון. עם זאת, ככלל שיעור התמיכה בהצעה שבמשאל היה גבוה יותר ברבעים הפנימיים של המטרופולין מאשר ברבעיו החיצוניים.
משוואת זכאי
בתורת הסינון, משוואת זכאי (באנגלית: Zakai equation) היא משוואה דיפרנציאלית חלקית סטוכסטית ליניארית עבור המסנן האופטימלי למערכות לא־ליניאריות.
סקירה כללית
בתאוריית הסינון משוואת זכאי היא משוואה ליניארית דיפרנציאלית חלקית לצפיפות בלתי מנוצלת של המצב הסמוי. לעומתה, משוואת קושנר נותנת משוואות דיפרנציאליות חלקיות לא ליניאריות לצפיפות המנורמלת של המצב.
באופן עקרוני, גישה זו מאפשרת לאמוד פונקציית כמות (מצב של מערכת דינמית) ממדידות רועשות, גם כאשר המערכת אינה ליניארית, ובכך להכליל את התוצאות הקודמות של וינר וקלמן עבור מערכות ליניאריות ופתרון בעיה מרכזית בתורת האמידה.
רקע
בעיית סינון (הפרדת האות מהרעש) של משפחה רחבה של מערכות דינמיות ליניאריות ידועה כמסנן קלמן.
בסביבות שנת 1967 פיתח הפרופ' משה זכאי משוואה הרבה יותר פשוטה עבור המסנן האופטימלי הידועה כ"משוואת זכאי".
תוצאה זו מהווה נקודת מפנה למספר רב של מחקרים בשטח זה.
משוואת זכאי
מדידת הרעש הנובעת ממצב המערכת זמינה לפי המשוואה:
כאשר dw, dv הם שני מקדמים של Weiner, ולכן עוצמת המצב הלא מנורמל בזמן T הוא
(התוצאה באמצעות "משוואת זכאי")
נווה ישראל
נווה ישראל היא שכונה בעיר הרצליה המאופיינת בבתים צמודי קרקע ובשיכוני בלוקים בעלי דירות קטנות. גודל שטחה כ-664 דונם.
מיקום
שכונת נווה ישראל ממוקמת בדרום העיר הרצליה, בסמיכות לרמת השרון. רחוב בר כוכבא, הרחוב המרכזי שבשכונה, משוך כחצי עיגול משדרות בן-גוריון לרחוב הרב קוק, שני הקצוות האלו מהווים את הגבול המזרחי והצפוני של השכונה. הפינה הצפונית מזרחית של השכונה היא צומת הרחובות בן-גוריון, ארלוזורוב והרב קוק. ממערב לשכונה שוכן קיבוץ גליל ים.
השכונה ממוקמת בקרבת מקום למרכז העיר הרצליה, ולקניון שבעת הכוכבים.
היסטוריה
שכונת נווה ישראל הייתה קרויה בתחילה בשם "גליל ים", בשל הקרבה לקיבוץ הסמוך ממערב. בהמשך הוסב שמה ל"נווה ישראל".
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, עם העלייה ההמונית של יהודי התפוצות, השתכנו בשכונה עולים ממדינות שונות – מלוב, מצרים, מרוקו, עיראק, תימן, טורקיה ועוד, כאשר עיקרם הוא מלוב. בשל ריבוי העדות של תושבי השכונה, קיימים עד היום בתי כנסת לעדות השונות והן מרוכזים ברח' סעדיה גאון. כיום יוצאי צפון אפריקה מהווים כ-36% מתושבי השכונה.
מרבית מבתי השכונה פרטיים עם חצרות פרטיות, לרוב בעלי קומה אחת. גם שוכנים בשכונה שיכונים בעלי דירות קטנות שנבנו בשנות ה-50 וה-60. אם כי במרוצת השנים נבנו בתי מגורים משותפים ובימים אלה מוקם פרויקט מגורים חדש במקום מבנים ישנים שנהרסו.
בסוף שנות השבעים, עם עלייתו של מנחם בגין לשלטון, התקיים בשכונה פרויקט "שיקום השכונות", בהובלת יו"ר ועד השכונה מוריס לחיאני שהעלה את רמת החיים בשכונה, במסגרת הפרויקט נבנה המתנ"ס הראשון בסיוע קהילת יהודי בוסטון שנרתמו להקמתו. כיום, בעשור השני של המאה ה-21, השכונה בתהליך התחדשות על ידי עיריית הרצליה.
בימיה הראשונים של השכונה הייתה מרפאה בשכונה, ואחר כך, באמצע שנות ה-60 הועברה לשיכון דרום.
בסוף שנות ה-50 שכן בשכונה בית ילדים רעוע, המפורסם כבית ויצו ע"ש גילברט.
הווי
בשל העובדה שאולפני הרצליה ממוקמים בתוך השכונה, צולמו חלקים מסרטים ישראלים בשכונה כמו: "נורית", "השוטר אזולאי" ו"סאלח שבתי".
אופי השכונה בראשיתו היה מסורתי-חילוני, כאשר רבים מבני הדור הנולד בארץ נהיים לחילונים. כיום, החיים בו נוטים לחילוניים לחלוטין מאשר לדתיים.
במרכז השכונה קיים מרכז מסחרי, בשנות הקמת המדינה ושלאחריה היווה המקום מפגש לאוכלוסיית השכונה. היו בו בין היתר בתי קפה וחנויות ממכר לאוכל וכדומה. מאחורי המרכז המסחרי היה בעבר משחטה ומאפייה.
השכלה ופעילות קהילתית
אחוזי בעלי ההשכלה האקדמאית בשכונה עומד על 23%.
בשכונה פועלים ארבעה בתי ספר, שמונה גני ילדים, מרכז קהילתי-חברתי ועוד:
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 וקודם לכן שכן בשכונה בית-ספר דתי בשם 'בית בר-אילן', בשנת 1967 סופח לבית ספר בר-אילן שבמרכז העיר.
1914 ברוסיה
1914 ברוסיה הייתה שנה ה-301 מתחילת שליטת שושלת רומנוב במדינה.
באוגוסט האימפריה הרוסית נכנסה למלחמת העולם הראשונה והשתתפותה בה היה בין הגורמים להתמוטטות המדינה במהלך שנת 1917.
ג'ורג' פורטר
ג'ורג' פורטר (באנגלית: George Porter; 6 בדצמבר 1920 – 31 באוגוסט 2002) היה כימאי בריטי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1967 ביחד עם רונלד ג'ורג' רייפורד נוריש "על מחקריהם בתגובות כימיות מהירות מאוד, המושפעות על ידי הפרעת שיווי משקל בעזרת פולסים קצרים ביותר של אנרגיה".
ביוגרפיה
ג'ורג' פורטר נולד ב-6 בדצמבר 1920 במחוז דרום יורקשייר. הוא סיים את התואר הראשון בכימיה באוניברסיטת לידס. את הדוקטורט סיים פורטר באוניברסיטת קיימברידג'. לאחר מלחמת העולם השנייה החל בעבודתו עם רונלד ג'ורג' רייפורד נוריש שבסופו של דבר הובילה לזכייתם בפרס נובל. בשנים 1954–1965 עבד פורטר כפרופסור באוניברסיטת שפילד. בשנים שלאחר מכן פורטר כיהן גם כפרופסור אורח ביוניברסיטי קולג' לונדון. היה נשיא האגודה הכימית בשנים 1972-1970.
היה חבר בחברה המלכותית
פרסים והוקרה
חוץ מפרס נובל שקיבל בשנת 1967 פורטר קיבל פרסים רבים, ובהם:
באבל (חברה)
באבל (באנגלית: Babble) היא חברת שירות טלפוניית אינטרנט בריטי. זו הייתה אחת מהקומרסיאליזציות הראשונות של טכנולוגיית ה-VoIP, שהופיעה בשנת 2004, כשישה חודשים לאחר שסקייפ פיתחה עניין בטלפוניה דרך האינטרנט. באבל פועלת ממשרדים בלונדון דוקלנדס, מערב לונדון והרטפורדשייר, והוא שירות המבוסס על SIP עם קשרי גומלין לרשת הטלפון הרגילה המאפשרת שיחות נכנסות ויוצאות מהרשת שלה.
במהלך שנת 2021 החברה השלימה את הרחבה משמעותית של פעילותה תוך רכישת מספר חברות. כיום היא פעילה בתחום מחשוב ענן וסייבר.
תפוזינה
תפוזינה היא פרי הדר שנוצר מהכלאה של טנז'רינה (Citrus tangerina) ופומלו או אשכולית. גודל התפוזינה הוא כשל התפוז, אך יש בו יותר מיץ מאשר בתפוז, קליפתו דקה יותר והוא מתוק יותר.
לתפוזינה צורת כדור כאשר על ראשה בליטה.
Thought I Knew You
Thought I Knew You (בעברית: חשבתי שהכרתי אותך) הוא שיר שהוקלט על ידי הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז', בשיתוף הזמר הקנדי דה ויקנד, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, Queen.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ניקי מינאז', דה ויקנד, בלי, ג'יי רייד וסטארה, והופק על ידי ג'יי רייד. השיר הוא בסגנון הרית'ם אנד בלוז, ומשלב בתוכו גם אלמנטים של טראפ ומוזיקת פופ. בשיר, מדברים מינאז' ודה ויקנד על מערכת יחסים וכאב לב, לאחר שזוגם, כביכול, לא היה נאמן עבורם. על פי מבקרי המוזיקה שסקרו את השיר, דה ויקנד אף מתמקד בזוגיות עם בנות זוגו לשעבר, הזמרת סלינה גומז, והדוגמנית בלה חדיד. השיר הוא שיתוף הפעולה השני בין השניים, לאחר שמינאז' השתתפה ברמיקס ללהיטו של דה ויקנד, "The Hills".
הצלחה
ביחד עם צאת האלבום המלא, הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-23 השמעות. אף על פי שלא יצא כסינגל, הצליח השיר להגיע למקום ה-98 במצעד הבילבורד הוט 100.
ביקורת
מגזין HotNewHipHop סקר את השיר באומרו כי השיר הוא "כמה ארפג'יואים קצרים מסיבוב מועדונים" וכי "זה כאילו ניקי חיפשה הפוגה רגשית עם רגל אחת מחוץ לדלת. היא מקוננת על דינמיקה שבורה, אך איכשהו אינה מסוגלת לזכור את צעדיה, את תנועותיה של אישה חסרת הומור ועם זאת מפלגת. דה ויקנד צעיר ממנה בכמה שנים, אך לא פחות דוחה. שניהם מחזיקים ביכולות הטיפוח שלהם בכבוד רב".
אקשרה אננד מ-The Chronicle סקרה את האלבום בו השיר נכלל, Queen, תוך שסקרה את השיר בחיוב ואמרה כי "ההצגה המתמדת בין פעימותיו של המפיק ג'יי רייד לקול הוולטו המסורתי של דה ויקנד מייצרת שיר חלומי ועם זאת ניתנת לניתוח. השיר מתרחק מהמסר הכללי של מינאז' וחסר את העוצמה הגרעינית של השירים האחרים שלה, אך הוא לא פחות חזק רגשית".
קוטזאורוס
קוטזאורוס (שם מדעי: Kotasaurus; מילולית: "הלטאה של תצורת קוטה ") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד קדום שחי במשך היורה התחתון של הודו לפני 196.5 עד 183 מיליון שנה לערך. דינוזאור זה התגלה בתצורת קוטה שבטלנגאנה, דרום הודו והתגלו ממנו לפחות 12 שלדים שונים. הסוג הוגדר ב-1988 בידי החוקר P.M. Yadagiri ונכלל בו מין אחד - Kotasaurus yamanpalliensis, הקרוי על שם חבל ימנפאלי (Yamanpalli).
הוא היה זאורופוד פרימיטיבי שהיה קרובו של הברפזאורוס, שגם חי בהודו באותה תקופה ורואים בהם סוגים אחים. הוא הגיע לאורך משוער של 9 מטרים ומשקל 2.5 טונות והיה בעל זנב ארוך שעזר לו להתייצב. ייתכן שיכל להזדקף על שתיים כדי ללעוס עלי עצים ושיניו היו דמויות כפות בדומה לזאורופודים מאוחרים יותר. לעומת זאת עצם הזרוע הייתה קצרה יחסית עם זווית מוזרה וכן היה בעל מספר מפרקים ייחודיים על עצם הירך ועל גבו היו שורות של זיזים קצרים וחדים.
אף על פי שהיה משונה יחסית לא היה פרוזאורופוד אלא זאורופוד אמיתי שהיה קרוב בעיקר לברפזאורוס וכן לאומדנוזאורוס והז'יז'ונגוזאורוס. חלק מהחוקרים משייכים אותו למשפחה וולקנודוניים, אך הדבר לא מוסכם על כל החוקרים.