cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבחזיה עילית
היסטוריה
ב-27 בספטמבר 2006, ביום השנה ה-13 לנפילת סוחומי לידי הבדלנים האבחזים ובעלי בריתם מצפון הקווקז, שינתה הממשלה הגאורגית את שם האזור לאבחזיה עילית והכריזה עליו כ"מרכז מנהלתי זמני" של אבחזיה והמטה של הממשל דה יורה של אבחזיה. למרות מחאות הבדלנים האבחזים, נחנך באותו יום המשרד החדש של הממשל הגולה על ידי משלחת רמת דרג מטביליסי: נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, והפטריארך הגאורגי איליה השני.
האזור זכה לתוכנית שיקום גדולה שכללה שיקום תשתיות ותגבור שירותי הביטחון. ועדת הבחירות המרכזית של גאורגיה ייסדה את מחוז הבחירה של אבחזיה עילית, דבר שאפשר לתושבים, בפעם הראשונה בהיסטוריה של גאורגיה, להצביע בבחירות לרשויות המקומיות בגאורגיה ב-5 באוקטובר 2006.. ב-12 באוגוסט 2008 השלים צבא אבחזיה את השתלטותו על אבחזיה עילית במהלך פלישת רוסיה לגאורגיה. המערכה באזור אבחזיה החלה עם כיבוש עמק קודורי בתחילה והמשיכה לכיבוש חלקים במערב גאורגיה גופא. בכך השלימו האבחזים את השתלטותם על אזור הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה לשעבר.
יחסי גרמניה–קרואטיה
יחסי גרמניה-קרואטיה הם יחסי החוץ בין קרואטיה לבין גרמניה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 בינואר 1992.
בשנת 2011 חיו 360-400,000 קרואטים בגרמניה, ואילו בקרואטיה חיו 2,902 גרמנים. הקרואטי הראשון שנבחר לבונדסטאג הוא יוסיפ יוראטוביץ'.
קרואטים ועוד עמים דרום-סלאביים הושפעו במידה רבה על ידי השפה הגרמנית והתרבות הגרמנית במשך מאות שנים. בתקופת מלחמת העולם השנייה, הקימו גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית יצר ממשלת בובות שנקראה המדינה העצמאית של קרואטיה (NDH). גרמניה תמכה ברדיפות ורציחות של המיעוטים בקרואטיה (יהודים, סרבים וצוענים). במהלך המלחמה הקרה, יוגוסלביה הסוציאליסטית, אשר קרואטיה הייתה חלק ממנה, קיימה יחסים טובים גם עם גרמניה המערבית וגם עם גרמניה המזרחית. מאות אלפי קרואטים אנשים נדדו למערב גרמניה, ומאידך תיירים גרמנים החלו לבקר בקרואטיה ובחוף האדריאטי במספרים גדולים.
בכאשר קרואטיה הכריזה על עצמאותה ב-25 ביוני 1991, גרמנים רבים, וביניהם פוליטיקאים ומנהיגים אחרים, וביניהם קנצלר גרמניה הלמוט קוהל, ושר החוץ הנס-דיטריך גנשר, הביעו תמיכה בקרואטיה והכירו בעצמאותה.
היסטוריה
אחד המגעים הראשונים בין הקרואטים לגרמנים (האימפריה הפרנקית) הוזכרו על ידי גוטשלק מאורביז, בתיאור של מלך קרואטיה המלך טרפימיר הראשון במאה ה-9. באותו זמן, הייתה מלחמה בין הפרנקים לבין הקרואטים. בשנת 838 דוכס בוואריה, מאוחר יותר המלך לודוויג הגרמני שלח חיילים נגד דוכס קרואטיה ראטימיר, אולם הלה התנגד בהצלחה למתקפה.
בתקופה מאוחרת יותר התהדקו הקשרים בין קרואטיה לגרמנים, בעקבות האיחוד של קרואטיה עם אוסטריה (1527–1918).
במאות ה-17 וה-18 היגרו גרמנים רבים לקרואטיה של האימפריה האוסטרית, אשר איבדה חלק ניכר מהאוכלוסייה בשל המלחמות ההבסבורגיות-עות'מאניות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמו הקרואטים כחלק ממעצמות המרכז, לצד גרמניה, האימפריה העות'מאנית ובולגריה. עם קריסתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1918, הצטרפו הקרואטים למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, אשר הצטרפה בשנת 1919 לממלכת הסרבים, קרואטים והסלובנים.
בשנת 1941 גרמניה הנאצית כבשה את יוגוסלביה. והקימה את ממשלת הבובות המדינה העצמאית של קרואטיה (NDH) על חלק מהטריטוריה היוגוסלבית. הרבה חיילים גרמנים מהוורמאכט נפרסו בכל רחבי קרואטיה, ובמהלך 1942 ו-1943 הגיעו כוחות נוספים מגרמניה, בגלל עלייה במספר ההתקפות על הנאצים על ידי הפרטיזנים היוגוסלבים שהיו בהנהגת יוסיפ ברוז טיטו.
בשנת 1955 SFR יוגוסלביה וגרמניה המערבית ניתקו את היחסים הדיפלומטיים, בעקבות דוקטרינת הלשטיין הגרמנית, לאחר שיוגוסלביה הכירה בגרמניה המזרחית. בשנת 1968 שוב כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות, ובאותה שנה חתמו השתיים על הסכם כוח העבודה, אשר אפשר למספר גדול של קרואטים להגר בגרמניה ככוח עבודה. כמו כן, מספר גדול של תיירים גרמנים החלו מגיעים לחופשה על החוף הקרואטי, ומסורת זו נשמרת עד עצם היום הזה.
גרמניה מילאה תפקיד חשוב בשנת 1991, במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה, במאבק על ההכרה ברפובליקה של קרואטיה שזה עתה הוקמה, ובעצירת האלימות המתמשכת נגד הסרבים. הלמוט קוהל ביקש ב-4 בספטמבר 1991 מהבונדסטאג הכרה מיידית בקרואטיה, ובעקבות כך נתחה על גרמניה ביקורת, בעיקר מבריטניה, צרפת והולנד, שטענו שהכרה בקרואטיה תחריף את המצב. דברים אלה נדחו על ידי שר החוץ הגרמני, הנס-דיטריך גנשר, שטען שההכרה נעשתה בתיאום עם השותפים באיחוד האירופי. ללא קשר להצהרות שניתנו על ידי שלוש המדינות הללו, כולם הסכימו לנקוט גישה משותפת ולמנוע פעולות חד צדדיות. ב-10 באוקטובר 1991, יומיים לאחר שהפרלמנט הקרואטי אישר את הכרזת העצמאות, החליטה ועדת הבחירות האירופית לדחות כל החלטה להכיר בקרואטיה למשך חודשיים. שר החוץ הגרמני הנס דיטריך גנשר כתב מאוחר יותר כי ה-EEC החליט להכיר בעצמאותה של קרואטיה בעוד חודשיים אם המלחמה לא תסתיים עד אז. עם תום המועד, הציגה גרמניה את החלטתה להכיר בקרואטיה כ"מדיניותה וחובתה". העמדה הגרמנית נתמכה במלואה על ידי איטליה ודנמרק, בעוד צרפת ובריטניה ניסו למנוע את ההכרה הגרמנית על ידי ניסוח החלטה של האו"ם, שביקשה כי אף מדינה לא תנקוט בפעולות חד-צדדיות העלולות לגרום להידרדרות המצב ביוגוסלביה. בסופו של דבר, צרפת ובריטניה נסוגו במהלך הדיון במועצת הביטחון בנושא ב-14 בדצמבר, כאשר גרמניה נראתה נחושה בדעתה להפר את החלטת האו"ם. ב-17 בדצמבר 1991 הסכימה EEC באופן רשמי להעניק לקרואטיה הכרה דיפלומטית ב-15 בינואר 1992 על בסיס בקשתה ודעה חיובית של ועדת באדינטר. איסלנד וגרמניה הכירו בקרואטיה ב-19 בדצמבר 1991, והיו המדינות המערב-אירופאיות הראשונות לעשות זאת. בנוסף, גרמניה שלחה כמות גדולה מאוד של סיוע הומניטרי לקרואטיה במהלך המלחמה, וגם קיבל מספר גדול של פליטים קרואטים.
גרמניה הייתה אחת התומכות החזקות בהצטרפות קרואטיה לנאט"ו (2009), ולאיחוד האירופי (2013).
נור, מלכת ירדן
המלכה נור (שמה המקורי: ליסה נג'יב חלבי, נולדה ב-23 באוגוסט 1951) היא אלמנתו של חוסיין מלך ירדן. היא הייתה אשתו הרביעית והמלכה הרעיה של ירדן עד מותו ב-7 בפברואר 1999.
ביוגרפיה
המלכה נור נולדה בארצות הברית בשם ליסה נג'יב חלבי לאב טייס ממוצא סורי ולאם ממוצא שוודי ואנגלי. אביה שירת כטייס ניסוי בצי האמריקני, כמנהל חברת תעופה וכפקיד ממשל אמריקני בכיר. בתקופת הנשיא הארי טרומן הוא שימש עוזר למזכיר ההגנה האמריקני. בתקופת הנשיא ג'ון פ. קנדי הוא מונה לעמוד בראש רשות התעופה הפדרלית. בין השנים 1969 ל-1972 הוא ניהל את חברת התעופה פאן אם. סבא-רבא של נור, אליאס חלבי, היגר לארצות הברית בשנת 1891. לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת פרינסטון נור עבדה שנה באוסטרליה בתכנון ערים. בשנת 1975 החלה לעבוד בחברת אדריכלות בריטית אשר עסקה בתכנון מרכז העיר טהראן באיראן, עד אשר המצב הפוליטי באיראן לא איפשר את המשך עבודתה שם. התענינותה במתרחש במזרח התיכון הביאה אותה להגיש מועמדותה ללימודי תואר שני בעיתונות באוניברסיטת קולומביה ובינתיים קיבלה משרה זמנית במתקן מחקר תעופתי בעמאן. היא עזבה משרה זו לאחר שמונתה למנהלת מחלקת תכנון מתקנים ועיצוב בחברת התעופה עאליה. היא הכירה את המלך חוסיין עוד בשעה שהתאבל על מות אשתו, עאליה, מלכת ירדן.
נור, אשר הייתה נוצרייה עד לנישואיה למלך חוסיין, התאסלמה ושינתה את שמה ל"נור אל-חוסיין". פירוש שמה (נור) בערבית הוא "אור". ב-15 ביוני 1978 נישאה למלך חוסיין. היא דוברת אנגלית, ערבית וצרפתית.
לזוג נולדו ארבעה ילדים: חמזה (1980), האשם (1981), אימאן (1983) וראיה (1986).
המלכה נור אינה אמו של המלך הנוכחי, עבדאללה, ולכן אינה נושאת בתואר המלכה האם. עם זאת, גם אחרי מות המלך חוסיין הפנייה אליה היא "הוד רוממותה, המלכה נור". לאחר מות המלך חוסיין היא מחלקת זמנה בין בתיה בעמאן, בלונדון ובוושינגטון די. סי.
כפר גבירול
כפר גבירול הוא שמה הקודם של שכונת אבן גבירול השוכנת בקצה המערבי של העיר רחובות, בצמידות לשכונת "רחובות ההולנדית". בשנת 2008 התגוררו בשכונה למעלה מ-900 משפחות. החל מהעשור השני של המאה ה-21 מתאפיינת השכונה בבנייה לגובה שהכפילה את מספר המשפחות, כחלק ממגמת התפתחות חלקה המערבי של העיר והקמת צירי תחבורה חדשים. השכונה נקראת על שמו של רבי שלמה אבן גבירול, מגדולי המשוררים והפילוסופים היהודיים בימי הביניים.
היסטוריה
לפני מלחמת העצמאות שכן במקום כפר ערבי בשם אל-קוביבה (בערבית: "כיפה קטנה"), שעל שרידיו נבנתה השכונה.
בתי אל-קוביבה אוכלסו לראשונה בתחילת 1949, בעולים חדשים מבולגריה שהקמו במקום מושב בשם קובבה. באוקטובר 1949, החליטו רוב התושבים לעזוב את בתי הכפר, ולהקים בעזרת הסוכנות היהודית יישוב חדש, כ-2 ק"מ מערבה לקובבה, בשם כפר הנגיד, על חלק מאדמות הכפר הערבי הנטוש יבנא. במקום המשיכו להתגורר בעיקר זקנים וחולים. בפברואר 1953 העבירו למקום תושבים שפונו ממעברת כפר-סבא. לצריפים ושיכונים שבנתה חברת עמידר. התושבים סבלו מקשיי פרנסה ובאוגוסט 1953, הפסיקה חברת מקורות את אספקת המים ליישוב עקב חובות. באותה עת גרו במקום כ-2,000 תושבים שחלקם החלו לעזוב וניסו לחזור לכפר-סבא.
ביום העצמאות 1953 הוחלט לשנות את שם היישוב ל"כפר גבירול", ובינואר 1954, הוחלט לספח אותו לרחובות. ב-1955 אירעו שני פיגועים ביישוב, ב-25 בפברואר חולית מודיעין מצרית רצחה את התושב היינריך לוי בעת שרכב על אופניו וב-29 באוגוסט, חוליית מחבלי פדאיון רצחה תושב אחר שהיה בדרכו אל הכפר זרנוגה (היום שכונה רחובותית בשם קריית משה).
בשנת 1958, גרו במקום כ-100 משפחות, בבתי הכפר אל-קובייבה, שרובם היו בתי בוץ רעועים שהיו בחזקת רשות הפיתוח, כ-300 משפחות בצריפים של עמידר, ולא היו במקום תשתיות ביוב ואספקת מים לחלק מהבתים. פינוי התושבים מבתי קוביבה והצריפים לשיכונים שנבנו שבשכונה נמשך שנים רבות, ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 עדיין גרו רבים בתנאי דיור קשים, הקמת השיכונים נמשכה עד סוף שנות ה-70, בסך הכל הוקמו בשכונה כ-600 יחידות דיור, אך היא סבלה מתדמית ירודה. בשנת 1980, בעת ביקור של ראש עיריית רחובות, יחזקאל הרמלך, בשכונה, נעלו אותו תושבים בתוך מועדון והוציאו את האוויר מגלגלי מכוניתו, במחאה על המצב בשכונה.
בשנות השישים הגיעו למקום עולים ממרוקו, בשנות השבעים עולים מברית המועצות ולבסוף הצטרפו גם עולים מאתיופיה.
בשנות ה-2000
בסוף שנות ה-90 יוזמה לראשונה תוכנית פינוי בינוי בשכונה בהיקף של 900 יחידות דיור. אך החברה היזמית פשטה את הרגל והפרויקט התעכב. בשנת 2003, הוגשה תוכנית חדשה לפרויקט על ידי חברת אביסרור שרכשה אותו. הפרויקט דרש פינוי 50 משפחות שהתגוררו במקום במבנים ארעיים והבנייה בפועל החלה רק בשנת 2009. הפרויקט יכלול בסיומו 12 מגדלים בני 20 קומות ו-960 יחידות דיור. במקביל החלו לשווק בשכונה מגרשים לפרויקטים של בנה ביתך כדי למשוך אליה אוכלוסייה חזקה,
בתחילת שנות ה-2000 החלה גם הקמתה של שכונת "רחובות ההולנדית", בצמוד לכפר גבירול ממזרח. בשכונה כ-1,750 דירות, שנבנו על קרקע חקלאית של מושב גאליה שהופשרה לבנייה. "רחובות ההולנדית" יצרה לראשונה רצף בנוי בין כפר גבירול לשאר חלקי רחובות.
תחבורה
בשנת 2006 החלה הקמתו של "מחלף כפר גבירול", שהוא למעשה הפרדה מפלסית מעל מסילת לוד-אשקלון במפגש בין כביש 410 לכביש 411.
בשנת 2009 נפתח עורק תנועה ראשי (חלקו המערבי של כביש 411) שחיבר את מערב רחובות לצומת בית עובד בואכה תל אביב. בקיץ 2014 הסתיימה סלילתו של כביש 411 לכיוון דרום-מזרח המחבר ישירות בין צומת מערב רחובות לצומת גבעת ברנר.
ממערב לשכונה מתוכננת הקמתה של תחנת הרכבת רחובות – ששת הימים.
מבני חינוך ומסחר
בשכונה שוכן בית ספר יסודי ממלכתי ע"ש מנחם בגין, שהוקם בשנת 1998 וכולל "חטיבה צעירה", כמו גם בית ספר המשמש את תלמידי המגזר החרדי, שלוחה של קופת חולים כללית, סניף דואר, מתנ"ס, סניף של תנועת הנוער "בני עקיבא", מעון של רשת ויצו, המשמש בין השאר גם את תושבי שכונת "רחובות ההולנדית" הצמודה לכפר גבירול, ושישה גני ילדים.
איאן זירינג
איאן אנדרו זירינג (באנגלית: Ian Andrew Ziering; נולד ב-30 במרץ 1964) הוא שחקן אמריקאי-יהודי. ידוע בעיקר מתפקידו כסטיב סנדרס, בסדרת הנוער "בוורלי הילס 90210", ומתפקידו בסרט "משמר מאליבו".
ביוגרפיה
הוא השתתף בעונה הרביעית של הגרסה האמריקאית של "רוקדים עם כוכבים" ושם הגיע עד למקום הרביעי, ב-2006 הפיק, ביים ושיחק בסרט קצר בשם "אדם נגד יום שני", הוא נבחן להחליף ברקר בהנחיית התוכנית "פחות או יותר" אך לבסוף הפסיד את התפקיד לדרו קארי, הוא הופיע בסדרות: "ג'אג", "אחיות או לא להיות", "דירת המצוירים", "מסדר החיים" ו"נשואים פלוס".
בשנת 2009 הופיע לצד מדלין סטו וג'יימס רימר בסרט הטלוויזיה "תקוות חג המולד" ששודר ברשת Lifetime. מ-2013 משחק בסדרת סרטי הטלוויזיה "שארקנדו". באותה שנה, כשהוא בן 49, הצטרף למופע חשפנות עם הצ'יפנדיילס. ב-2018 התארח בסדרה "משפחת רעם". ב-2019 התארח בסדרה "היצור מן הביצה", ושיחק בסרט "משמר מאליבו" של נטפליקס.
חיים אישיים
נישא ב-1997 לדוגמנית ונערת הפלייבוי האמריקאית ניקי שילר וב-2002 הזוג התגרש. ב-2010 הודיע על אירוסיו לאחות אמריקאית ארין קריסטין לודוויג ובאותה שנה הם התחתנו. נולדו להם שתי בנות (2011 ו-2013). אולם ב-2019 הם נפרדו.
רונין
רונין היו סמוראים ללא דאימיו (אדון פיאודלי) בתקופה הפיאודלית (1185–1868) ביפן.
סמוראים היו הופכים לרונין לאחר שאדונם הפאודלי מת או פיטר אותם ולא ביצעו ספוקו כפי שנדרש מהם. היו תקופות בהם קיבלו אדונים פיאודליים סמוראים אלו על מנת להעצים את כוחם.
מעטים מהם הפכו לפילוסופים, אמנים ולאנשי מקצוע.
ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי
ארטורו בֶּנדֶטי מיכֶּלאנג'לי (Arturo Benedetti Michelangeli) (5 בינואר 1920 – 12 ביוני 1995) היה פסנתרן איטלקי, מגדולי הפסנתרנים במאה ה-20. מיכלאנג'לי נחשב לפסנתרן האיטלקי החשוב ביותר בדורו.
ביוגרפיה
מיכלאנג'לי נולד בבְּרֶשָה (Brescia) שבצפון איטליה לאב שהיה מורה למוזיקה. סבתו מצד אמו הייתה יהודייה ילידת אודסה. בגיל שלוש החל את דרכו המוזיקלית בכינור, אך במהרה החליף אותו לטובת הפסנתר. בגיל 10 החל מיכלאנג'לי את לימודיו בקונסרבטוריון של מילאנו, וכעבור שלוש שנים בלבד הייתה בידיו תעודת הגמר. בהיותו בן 19 זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית לפסנתרנים בז'נבה. יושב ראש חבר השופטים בתחרות, הפסנתרן אלפרד קורטו, כינה אותו "ליסט החדש".
לאחר הזכייה יצא מיכלאנג'לי לסיבובי הופעות ברחבי הגלובוס, אך אלה נקטעו בזמן אירועי מלחמת העולם השנייה. ישנן גרסאות סותרות לגבי פועלו של מיכלאנג'לי בשנות המלחמה. הוא עצמו טען (וכך כתוב בביוגרפיה הרשמית שלו, המופצת על ידי דויטשה גרמופון) כי שירת כטייס בחיל האוויר האיטלקי עד כניעת איטליה לבעלות הברית, ולאחר מכן היה חבר המחתרת האנטי-פשיסטית שפעלה נגד שרידי הכיבוש הגרמני. הוא הוסיף כי הגרמנים כלאו אותו במחנה ריכוז לאחר שהשתלטו על חלקים מאיטליה, ואף הלקו אותו על זרועותיו לאחר שנודע להם שהוא פסנתרן.
מאידך, קיימות הקלטות שלו משנות המלחמה עם מנצחים גרמנים ותזמורות גרמניות, ואף נמצאה עדות לכך שב-1943 הופיע בקונצרט במסגרת סדרת מנויים של הפילהרמונית של ברלין. הפסנתרן ארתור רובינשטיין כינה אותו "משתף פעולה" ומחה על הופעותיו בניו יורק ב-1948. עברו שנים עד שהמתח בין השניים התפוגג והם נעשו ידידים.
מיכלאנג'לי כמורה
קריירת ההופעות של מיכלאנג'לי נקטעה בפעם השנייה כאשר חלה הרעה במצבו הבריאותי בתחילת שנות ה-50. במשך תשע שנים לא הופיע כלל, ואת עיקר מרצו השקיע בהוראה. הוא הקים אקדמיה בינלאומית לפסנתרנים בעיר הולדתו בְּרֶשָה, ומאוחר יותר, בשנות ה-60, לימד באַרֶצוֹ. הוא לא גבה שכר לימוד מתלמידיו ואף מימן את שהותם מכספו. מיכלאנג'לי היה נערץ על תלמידיו, הורה להם להתאמן שעות רבות בכל יום ולימד אותם, בנוסף למוזיקה, על יין ואוכל משובח. שניים מתלמידיו נמנים עם הפסנתרנים החשובים והמצליחים ביותר החיים כיום: מאוריציו פוליני ומרתה ארחריץ'.
מיכלאנג'לי כפסנתרן
מיכלאנג'לי היה ידוע כפסנתרן בעל יכולות אדירות. שליטתו הטכנית הייתה מעבר ליכולת לנגן בדייקנות מרבית את היצירות המסובכות ביותר לנגינה. הוא ידע להפיק מהפסנתר עושר של צלילים ומרקמים ולגרום למאזיניו להיכנע לפרשנויותיו. יחסיו עם הקהל היו שונים במהותם מאלה של פסנתרנים כגון רובינשטיין או הורוביץ. הוא סירב להתחנף לקהל בכל צורה שהיא, מרגע שעלה לבמה ועד שירד ממנה. הוא הגיב בתנועות ביטול לתשואותיו, וניגן כאילו היה לבד, בעולמו שלו. גם כאשר בריאותו הייתה תקינה, קונצרט בנגינתו היה מחזה נדיר. הופעות שקבע התבטלו על ימין ועל שמאל בהנמקות בריאותיות.
מבקרי מוזיקה נחלקו בדעותיהם לגבי מיכלאנג'לי, בעיקר בגלל הניכור והריחוק בנגינתו. הוא ספג ביקורות גם בשל הרפרטואר המצומצם שלו, אותו שב וניגן הופעה אחר הופעה. הקונצ'רטי אותם ניגן עם תזמורות היו בדרך כלל זה מאת ראוול בסול מז'ור, ומאת שומאן בלה מינור.
מיכלאנג'לי הלך לעולמו בלוגאנו שבשווייץ בשנת 1995.
הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה
הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה (באנגלית: Alliance of Liberals and Democrats for Europe Group, ALDE/ADLE, בגרמנית: Allianz der Liberalen und Demokraten für Europa, ALDE, בצרפתית: Alliance des démocrates et des libéraux pour l’Europe, ADLE) היא מפלגת מרכז-שמאל אירופית. המפלגה מחזיקה בעמדות ליברליות ותומכת בהרחבת האיחוד האירופי ובהעמקת האינטגרציה בין חברותיו. כיום המפלגה היא השלישית בגודלה בפרלמנט האירופי. אחרי הבחירות האירופיות בשנת 2019 המפלגות המלוכדות בברית ALDE התחברו עם "רנסאנס" (התחייה), רשימה מורכבת ממפלגתו של נשיא צרפת, עמנואל מקרון "הרפובליקה בתנועה! ומהברית USR-PLUS מרומניה כדי להקים את הסיעה Renew Europe (לחדש את אירופה). הסיעה החדשה כוללת 108 חברי פרלמנט, 39 יותר מסיעת ALDE. הסיעה Renew Europe ויתרה על הבלטת המילה "ליברליזם".
היסטוריה
שורשיה של המפלגה נטועים היטב באמצע המאה העשרים, והיא התקיימה בצורות כאלו ואחרות בפרלמנט האירופי, ובמוסד שקדם לו - האספה המשותפת של קהילת הפחם והפלדה האירופית.
בתחילה, הייתה המפלגה בעלת אופי שמרני יותר, אך עם פרישתה של המפלגה הגוליסטית הצרפתית מהמפלגה בשנת 1975, היא קיבלה גוון ליברלי יותר.
במהלך מערכות הבחירות של שנות ה-80 (בחירות 1984 ו-1989), עמדה המפלגה סביב ה-80 מושבים בפרלמנט. בשנות ה-90 (בחירות 1994 1990), תקופת השפל של המפלגה, עמד הייצוג שלה בפרלמנט על כארבעים מושבים. בתקופה זו, המפלגה הייתה לשולית. בבחירות 2004, הצליחה המפלגה לשקם את מעמדה, וזכתה ב-88 מושבים בפרלמנט. הישג זה שומר גם במערכת הבחירות הבאה (בחירות 2009) אז זכתה המפלגה במעט פחות - 84 מושבים.
ביולי 2004 התאחדה המפלגה עם מפלגה ליברלית אחרת, המפלגה הדמוקרטית האירופית, ולמעשה באותה השנה היא נוסדה בתכונתה הנוכחית, כרשימת גג של שתי מפלגות מרכז ליברליות: הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה והמפלגה הדמוקרטית האירופית.
תוצאות בבחירות
* בבחירות 1979, 1984 ו-1989 רצו בנפרד הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה והמפלגה הדמוקרטית האירופית והחישוב הוא כוחן של שתי המפלגות יחדיו.
מפלגות לאומיות תומכות
המפלגות בפרלמנט האירופי, הם למעשה התאגדויות של מפלגות לאומיות מהפרלמנטים הלאומיים של מדינות האיחוד. ברשימה זו, מוצגים המפלגות המרכיבות את מפלגת הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה.
קיפאון (מדעי המחשב)
קיפאון (או תיקו, באנגלית: Deadlock) הוא מצב בו שתי פעולות מתחרות מחכות כל אחת לסיומה של האחרת, ומכיוון שכך, אף אחת מהן אינה מסתיימת. דוגמה: שני אנשים עומדים בפתחה של דלת, וכל אחד מהם מציע לרעהו את הזכות להיכנס ראשון. אם יתמידו בגישתם זו, לא יעברו לעולם בדלת.
בענף המחשבים, קיפאון מתייחס למצב בו שני תהליכים מחכים האחד לאחר לשחרורו של משאב, או למצב בו יותר משני תהליכים מחכים למשאבים בשרשרת מעגלית. דוגמה: תהליך א' נועל את משאב A וממתין לשחרורו של משאב B, משום שהוא זקוק לשני משאבים אלה יחדיו לשם השלמת פעולתו. באותו זמן תהליך ב' נועל את משאב B וממתין לשחרורו של משאב A, משום שגם שהוא זקוק לשני משאבים אלה יחדיו לשם השלמת פעולתו. בקשת הנעילה היא פעולה חוסמת ועל כן שני התהליכים הפעילו פעולות שלא יחזרו עד שישוחרר המשאב שביקשו לנעול. אך כיוון שהתהליך שמחזיק במשאב נמצא במצב דומה - הוא לא יכול לשחרר את המשאב ומכאן ששני התהליכים תקועים.
קיפאון הוא בעיה נפוצה בתחום העיבוד המקבילי שבו תהליכים רבים משתפים משאבים באמצעות מנגנון הידוע כ'מנעול תוכנה' או 'מנעול רך'. במערכות מחשב המיועדות לפעול תחת אילוצי זמן אמת, ישנו לרוב התקן חומרה הנקרא 'מנעול קשה' המבטיח גישה בלעדית לתהליכים ומניעת מצבי הרעבה, על ידי כפיית סדר עיבוד.
מצבי קיפאון הם מטרידים ביותר מכיוון שאין פתרון כללי למניעתם. על מתכנתים לנסות ולכתוב תוכניות שלא ייתכנו בהם כלל מצבי קיפאון. תוכניות כאלה נקראות תוכניות שיש להן חָיות (liveness).
תנאים הכרחיים לקיפאון
קיפאון יתרחש רק אם ארבעת התנאים הבאים יתרחשו במקביל :
דרכי התמודדות עם קיפאון
ישנן שלוש גישות עיקריות בהן משתמשים להתמודד עם בעיית הקיפאון :
מניעת קיפאון
בשביל שקיפאון יתרחש, כל אחד מאותם ארבעת התנאים ההכרחיים צריך להתקיים. אם נוודא שלפחות אחד מהם לא יתרחש, נמנע קיפאון. שיטה זו עלולה להתבטא בניצול נמוך של משאבי המערכת והקטנת התפוקה.
מניעה הדדית
את התנאי הראשון, הקצאות מניעה הדדית, לא נוכל למנוע תמיד. ישנם משאבים שמעצם אופיים הם לא שיתופיים ואי אפשר לבטל את הבלעדיות שלהם, כמו מדפסת שיכולה להדפיס ברגע נתון רק מסמך אחד. לעומת זאת, ישנם משאבים שיתופיים שאינם דורשים בלעדיות. כך לדוגמה, מקובץ לקריאה בלבד יכולים לקרוא בו זמנית מספר תהליכים שונים. בכל מקרה, לא נוכל למנוע קיפאון תוך הסרת תנאי זה, משום שלא נוכל לבטל את הבלעדיות, המהותית עבור חלק מהמשאבים.
החזק והמתן
בשביל לוודא שתנאי זה לעולם לא יתקיים, נוודא שכשאשר תהליך מבקש משאב הוא לא מחזיק שום משאב אחר. ניתן לממש זאת באחת משתי דרכים : לשתי הדרכים האלו יש שני חסרונות מרכזיים:
אין הפקעה
נוכל להסיר תנאי זה תוך שימוש באחת מהדרכים הבאות :
המתנה מעגלית
בשביל למנוע מעגל המתנות יש לסדר את כל המשאבים בסדר כלשהו. יש לדרוש שתהליך יוכל לבקש משאבים רק בסדר עולה. כלומר לכל משאב נצמיד מספר סידורי, ותהליך יוכל לבקש רק משאבים שמספרם גדול מהמשאבים שהוא כבר מחזיק בהם.
התחמקות מקיפאון
בגישה זו מערכת ההפעלה דורשת מידע מוקדם מראש על איזו בקשות משאבים אמורות להגיע. עם תוספת הידע הזו המערכת יכולה להחליט עבור כל בקשה האם התהליך יקבל כעת את המשאב או ימתין במטרה למנוע קיפאון. האלגוריתמים שמממשים את גישת ההתחמקות צריכים לבחון כל הזמן את מצב המשאבים המוקצים, כדי לודא שהמתנה מעגלית לא תתרחש.
נאמר שמצב הוא בטוח אם המערכת יכולה להקצות משאבים לכל תהליך בסדר מסוים ועדיין למנוע קיפאון. במילים אחרות, מערכת נמצאת במצב בטוח רק אם קיים רצף תהליכים בטוח, שהוא רצף p0,p1,...,pn בו תהליך pi יבקש בעתיד רק משאבים שהם כרגע פנויים או מוחזקים על ידי תהליך pj, כך ש j<i. אם המשאבים שpi מבקש תפוסים, הוא ימתין עד ש pj ישחרר אותם. אם לא ניתן לסדר את התהליכים ברצף כזה, נאמר שהמערכת במצב לא בטוח, שעלול להסתיים בקיפאון. ההבחנה בין המצבים מתייחסת ליכולת של המערכת להגיע למצב קיפאון. ישנם אלגוריתמים שמוודאים שהמערכת תישאר תמיד במצב בטוח. כל פעם שתהליך מבקש משאב פנוי הם מחליטים האם הוא יקבל אותו (כי המערכת תישאר במצב בטוח) או שהתהליך ימתין. בשיטה זו ייתכן ותהליך ימתין גם אם המשאב פנוי ולכן ניצול המשאבים בשיטת ההתחמקות הוא נמוך יותר.
אלגוריתם שממש התחמקות מקיפאון הוא אלגוריתם הבנקאי.
חיזוי וכריעות
מניעה של מצב קיפאון עוד בטרם התרחש באמצעות חיזוי שלו, היא בעיה לא כריעה. למעשה, ניתן לנסח מחדש את בעיית העצירה כתרחיש קיפאון. באופן כללי, לא ניתן להבדיל בין אלגוריתמים שממתינים לאוסף נסיבות שסביר שלא יתרחשו, לבין אלגוריתמים הממתינים לאוסף נסיבות שבהכרח לעולם לא יתקיימו (כלומר בקיפאון). עם זאת, בסביבות מסוימות ובתנאים מסוימים, מניעת מצבי קיפאון יכולה להיות בעיה כריעה.
איתור קיפאון קיים
בניגוד לבעיית מניעת הקיפאון, לבעיית איתור הקיפאון, כלומר זיהוי מצבי קיפאון שכבר התרחשו, יש אלגוריתם יעיל, בתנאי שמערכת ההפעלה יודעת עבור כל תהליך באיזה מנעולים הוא מחזיק ולאיזה מנעול (אם בכלל) הוא ממתין.
נתאר בצורה פורמלית את דרך הזיהוי עבור מערכת שמשתמשת בתהליכים ובמנעולים: נשרטט גרף דו צדדי מכוון. בצד אחד נשים את כל התהליכים, ובצד שני את כל המנעולים. עבור תהליך שנועל מנעול - נעביר קשת מהמנעול לתהליך. עבור תהליך שממתין למנעול - נעביר קשת מהתהליך למנעול. כעת, יש מצב קיפאון אם ורק אם יש בגרף מעגל מכוון. במידה וזוהה מעגל, ניתן לסיים באופן כפוי את אחד התהליכים ובכך 'לשבור' את המעגל ואת הקיפאון.
עצרת החיות
עֲצֶרֶת הַחַיּוֹת (בגרמנית: Die Konferenz der Tiere) הוא ספר מאת הסופר אריך קסטנר, אשר נכתב בשנת 1949 ואויר בצבע בידי ולטר טריר.
הספר מתאר כיצד החיות, שקצה נפשן ממלחמות בני האדם, מכנסות עצרת, שתביא לשלום ולאחוה בין העמים, תחת המוטו: "למען הילדים". בספר מתואר ארגון ומהלך עצרת החיות שמתרחשת במקביל לעצרת "שלום" של בני האדם, שכל מטרתה תככים ומלחמות.
הספר נכתב כארבע שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ומשקף את תחושתו של קסטנר ביחס לחוויה זו. המבוגרים מתוארים בספר כמקור הרוע והאיוולת בעולם, והילדים הם קורבנם, ורק החיות המתוארות כמבוגרים כפי שהיו צריכים להיות, מסוגלות להושיעם. למרות הנושא הטעון, הספר רצוף בסיפורים ובדמויות משנה משעשעות. והאופן שבו החיות משכנעות את המבוגרים לחדול ממלחמות, הוא על ידי שורה של מעשי קונדס.
הספר תורגם לעברית בשנת 1958 על ידי מרים ילן-שטקליס, בהוצאת אחיאסף. בשנת 2019 יצא לאור תרגום חדש לעברית, על ידי מיכאל דק, אף הוא בהוצאת אחיאסף.
אי. אל. ג'יימס
'''אי. אל. ג'יימס (באנגלית: E. L. James; נולדה ב-7 במרץ 1963) הוא שם העט שבו ידועה הסופרת הבריטית אריקה לנרד (Erika Leonard'''), מחברת רב המכר "חמישים גוונים של אפור".
ביוגרפיה
נולדה בשנת 1963 בשם אריקה מיטשל. גדלה בבקינגהמשייר, אנגליה. לימדה היסטוריה באוניברסיטת קנט. הייתה עוזרת למנהל אולפן בבית הספר הלאומי לקולנוע וטלוויזיה. עבדה כמנהלת בתחנת טלוויזיה.
את דרכה הספרותית החלה בכתיבת ספרות חובבים בשם העט "Snowqueens Icedragon" ("מלכותשלג דרקוןקרח"). יצירתה הבולטת בתחום זה, ספרות חובבים על הסדרה "דמדומים", התפתחה לספר "חמישים גוונים של אפור", שאחריו כתבה ארבעה ספרים נוספים בסדרה.
אי. אל. ג'יימס תיארה את יצירת הספר:
בשנת 2012 נכללה ברשימת מאה המשפיעים ביותר בעולם של המגזין "טיים".
אליהו ספיר
ספיר היה תושב המושבה פתח תקווה והיה מחנך בבית הספר הראשון שלה - במבנה המכונה עד היום "בית פיק"א" במרכז העיר. הוא ערך בהתנדבות את התכתובת בערבית ובטורקית של המושבה. שימש כמזכיר ראשי במשרד יק"א ביפו ויעץ בענייני קרקעות. בזכות מומחיותו נגאלו עשרות אלפי דונמים. משנת 1905 שימש כסגן מנהל "בנק אפ"ק" ביפו. הוא עסק בחקר ארץ ישראל וסביבותיה ופרסם מאמרים רבים על הטבע והארץ. כן פרסם ספר בשם "הארץ" המכיל רשימת מקומות בארץ ישראל. כתב גם ב"לוחות ארץ-ישראל" של אברהם לונץ ובקובצי "ירושלים".
בית ספר פיק"א
ספיר נולד בירושלים ולמד בתלמוד תורה עץ חיים. בגיל 18 החל ללמוד בסתר בבית הספר כי"ח עברית וערבית. בשנת 1889 מונה על ידי נציג הברון רוטשילד למורה לערבית בבית הספר פיק"א.
אליהו ספיר נמנה עם ראשוני המורים העבריים בארץ ישראל. באתר משרד החינוך נכתב: " על פי סדר כרונולוגי - של תחילת ההוראה בעברית - נמנו המורים: דוד ילין, אליעזר בן-יהודה, מרדכי לובמן, דוד יודילוביץ, דוד שו"ב, שמרקין, אליהו ספיר, דבורה בן-יהודה, זאב יעבץ, יהודה גור, יוסף מיוחס" בימיה הראשונים של פתח תקווה למדו בניה, שהוריהם היו בני היישוב הישן מירושלים, בחדר. לאחר מכן הוקם "בית ספר הברון". הוא נהנה מסיועו של הנדיב הידוע ועבר לבניין מרווח, שפקידות הברון ציוותה לבנותו במיוחד לתכלית זו: בית פיק"א. בבית הספר החדש רוכז חבר מורים מעולה, ובו אליהו ספיר, אריה ליב גורדון, אלישבע בסביץ, יוסף ויתקין ואפרים רובינוביץ (הראובני); היו בו חמש כיתות ותוכנית הלימודים בו כללה מקצועות כלליים, צרפתית וערבית.
באספת הייסוד של אגודת המורים שהתכנסה באלול תרס"ג בזיכרון יעקב קרא אליהו ספיר להקמת מוסד שיעמיד אוצר מילים עבריות לבתי הספר. משהוקם ועד הלשון מחדש בשנת תרס"ד הוא נבחר לחבר בו, ופעל לשיתוף פעולה בין הוועד ובין אגודת המורים. רשימת "צמחי ארץ ישראל" שפרסם בכתב העת "החינוך" הייתה בסיס לרשימת "הצמחים המצויים בארץ" שפרסם הוועד בזכרונות ועד הלשון  ג בשנת תרע"ג.
משפחת ספיר
סבו של אליהו היה החוקר יעקב הלוי ספיר. על שם ספרו הידוע נקרא רחוב "אבן ספיר" בפתח תקווה. הוא תיאר את שליחותו מטעם העדה האשכנזית בשלל ארצות: תימן, אתיופיה, הודו, סין, אוסטרליה, ערב ומצרים. בייחוד הוא פירט את חייהם ומנהגיהם של היהודים בארצות הללו. הוא היה פייטן שנון, למדן תורני, חוקר עתיקות, אמן הלשון העברית וההרצאה, איש המדע והחקירה, בעל דמיון כביר וכוח הסתכלות עצום. כמו כן, סייע לחתנו יחיאל בריל בעריכת "הלבנון". הוא פרסם ספרים רבים נוספים, ביניהם "אגרת תימן" ו"אגרת הפרידה". בניו של יעקב הלוי ספיר הם זלמן נתן ובנימין זאב - סופרי הביטאון הלבנון.
בניו של בנימין זאב ספיר הם אליהו ספיר, ואחיו מנחם אשר ספיר. בנו של אליהו ספיר היה יוסף ספיר, ראש עיריית פתח תקווה, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
יחסו לערבים
בספר על תולדות ההגנה, ובבלוג "אפלטון" של ההיסטוריון אורי קציר יש התייחסות למאמר שפרסם אליהו ספיר בשנת 1900 על הצורך להגדיר מה תהיה הגישה הרצויה של היישוב היהודי בארץ ישראל אל תושביה הערבים. וכך כותב קציר:
בשנת 1900 היפנה אליהו ספיר, יליד ירושלים וחוקר ארץ-ישראל, את תשומת לב הציבור היהודי לתופעה המדאיגה של תעמולה אנטי-ציונית בעיתונות הערבית. ספיר מבחין בין התועמלנים האנטי-ציונים הבאים בעיקר מקרב העדה הנוצרית לבין הרוב המוסלמי בארץ-ישראל, אשר לדעתו אינו מגלה יחס של איבה כלפי הציונות. לנוכח קביעה זו הגיע ספיר למסקנה כי עתידה של הציונות תלוי בשיתוף הפעולה ההדוק בינה לבין הרוב המוסלמי בארץ-ישראל. הוא מנמק זאת :
מסקנתו היא שבאירופה "נעבוד בלי תועלת לְשָרֵש ולעקור את השנאה לנו". ולכן האמצעי האחד להציל את כבודנו וכוחנו הוא: להוציא את עצמנו מתחת ההשפעה האירופאית. כאן, בארץ אבותינו, ארץ ישראל, ובהארצות הסמוכות לה, המזרח התיכון, נודיע את טיבנו ונחייה בהווייתנו וננקוט בפעולות מחאה גלויה נגד כל דיבה ועלילה שמוציאים עלינו. והעיקר, "לחיות בארצות אלו בשפתן וספרותן כ'בעלי ביתם' חשובים ולא אורחים".
מסכם קציר: מאמרו של אליהו ספיר לא זכה להדים בעיתונות העברית, והוא עבר ללא תשומת לב, אולי משום שלא נקט בו נימת ביקורת כלפי המתיישבים היהודים או התנועה הציונית.
בית ליפה
בית ליפה (בגרמנית: Haus Lippe) היה בית אצולה גרמני שכלל כמה ענפים, ושניים מהם התקיימו עד המהפכה הגרמנית בשנת 1918. ביאטריקס, מלכת הולנד, אף היא מבנות בית האצולה הזה.
היסטוריה
בית ליפה יוסד על ידי יובסט הרמן, רוזן ליפה (מת ב-1056), וצאצאו ברנהרד הראשון, הלורד של ליפה היה המייסד של מדינת ליפה בשנת 1123. כמה מבני המשפחה היו השליטים ששלטו למשך הזמן הארוך ביותר באירופה, כולל השליט ששלט במשך הזמן הארוך ביותר, ברנהרד השביעי, הלורד של ליפה.
בשנת 1613 חולקה רוזנות ליפה בין בניו של זימון השישי, רוזן ליפה-דטמולד; בנו הבכור זימון השביעי ירש את רוזנות ליפה-דטמולד, בנו השני אוטו ירש את רוזנות ליפה-בארקה, שחזרה והתאחדה בשנת 1709 עם רוזנות ליפה-דטמולד, ובנו הצעיר פיליפ ירש את רוזנות ליפה-אלפרדיסן, שהתאחדה בהמשך עם נסיכות שאומבורג-ליפה. בשנת 1625 העניק זימון השביעי, רוזן ליפה-דטמולד חלק מאדמותיו לבנו הצעיר הרמן יובסט, הלורד של ליפה-ביסטרפלד כלורדות, ששודרגה בשנת 1762 לרוזנות.
בשנת 1789 שודרגה רוזנות ליפה-דטמולד לדרגת נסיכות, ולאופולד הראשון, נסיך ליפה קיבל את התואר "נסיך האימפריה". בשנת 1806 הצטרפה נסיכות ליפה לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1807 הועלתה גם רוזנות שאומבורג-ליפה למעמד נסיכות והצטרפה לקונפדרציה של הריין. לאחר מפלת נפוליאון הצטרפו הנסיכויות בשנת 1815 לקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הנסיכויות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הן הצטרפו לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1895 מת וולדמאר, נסיך ליפה, ובמקומו עלה לשלטון אלכסנדר, נסיך ליפה שהיה ללא ילדים, ולא היה כל כך שפוי. בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין בית שאומבורג-ליפה לבית ליפה-ביסטרפלד. בשנת 1905 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, שהנסיכות תעבור ללאופולד, רוזן ליפה-ביסטרפלד.
בנובמבר 1918 התפטרו לאופולד הרביעי, נסיך ליפה ואדולף השני, נסיך שאומבורג-ליפה מתפקידיהם, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר עליית הנאציזם בגרמניה, כל שלושת בניו מאשתו הראשונה של לאופולד הרביעי הפכו לחברי המפלגה הנאצית, ובנו הבכור ארנסט, נסיך הכתר של ליפה שהצטרף למפלגה במאי 1928, היה הנסיך הגרמני הראשון שעשה זאת.
בשנת 1937 התחתן ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד עם יוליאנה, נסיכת הכתר של הולנד, אשר עלתה לשלטון בהולנד בשנת 1948, אולם, למרות שבתם ביאטריקס, מלכת הולנד משתייכת לבית ליפה, היא משויכת באופן רשמי לבית אורנז'-נסאו.
הגולם מפראג
אגדת הגולם מפראג היא אגדה עממית יהודית המספרת על גולם שנוצר בידי רבי יהודה ליווא, המהר"ל מפראג, בן המאה ה-16, על מנת למנוע עלילות דם מבית היוצר של קהילות הנוצרים באירופה נגד היהודים.
עיקרי סיפור בריאת הגולם
על פי המסופר, הגולם שימש את יוצרו כשליח נאמן והטיל אימה על מפיצי עלילות דם נוראות נגד היהודים. מדי ערב שבת נהג הרב להוציא את רוח החיים מתוך הגולם מחשש פן יחלל זה את השבת, והגולם היה מוטל כגוש חומר עד צאת השבת. באחד מימי השישי שכח הרב להוציא ממנו את רוח החיים, והגולם חילל את השבת וסיכן את הגויים שחיו בעיר. הרב רדף אחריו והשיגו מחוץ לפתח בית הכנסת העתיק "אלטנוישול" בפראג. שם הוציא ממנו את רוח החיים, והגולם התנפץ לרסיסים. על מצחו של הגולם היו חקוקות האותיות "אמת", וניטרולו התבצע על ידי מחיקת האות א' כך שהכיתוב הפך ל"מת". לפי האגדה נותרו שרידי גופו מונחים בעליית הגג של בית הכנסת עד ימינו אלה.
מקורות האגדה
בפולקלור היהודי נפוצו אגדות שונות אודות גולם, גוש של חומר בדמות אדם שנופחים בו חיים, בדרך כלל על ידי שימוש בשמות קדושים. אחד הסיפורים הנפוצים מתחילת העת החדשה נסוב על רבי אליהו בעל שם מחלם מהמאה ה-16, עליו מסופר שיצר גולם על פי ספר יצירה. ע"פ הכתוב בהערות מנחם ציון על ספר שם הגדולים בערך של רבי אליהו בעל שם מחלם היה תלמידו של מהר"ל מפראג מה שמסביר ומבסס יותר את המסורת של יצירת הגולם על ידו וכן על ידי המהר"ל. כמו כן רבי חיים מוולוזין מעיד שסיפר לו רבו הגאון מווילנא, שבהיותו ילד החל לעסוק ביצירת גולם ע"פ ספר יצירה, והפסיק כאשר ראה דמות מעל ראשו שהבין מזה שמהשמים לא רוצים שיעסוק בזה עקב גילו הצעיר.
זנזיבר
זנזיבר (בערבית: زَنْجِيّ بَرَّا זנג'י ברא, زنجبارا זנג'בארא; בסוואהילי: Zanzibar) הוא חבל ארץ ברפובליקה המאוחדת של טנזניה שבמזרח אפריקה, הכולל את איי זנזיבר ופמבה הנמצאים כ-25–50 ק"מ מחופי טנזניה. בעבר הייתה זו טריטוריה עצמאית, אך בשנת 1964 היא אוחדה עם טנגניקה.
הגולם מפראג
מקורות היסטוריים
המקור המודפס הידוע הקדום ביותר לסיפור עד כה הוא ככל הנראה הערת שוליים בספר "Der Jüdische Gil Blas" ("היהודי גיל בלאס") משנת 1834, שחיבר יוסף כהן זליגמן. מקור נוסף הוא הסופר היהודי ברטולד אוארבך, שפרסם את הסיפור בספרו "שפינוזה", בשנת 1837. עד לשנת 1847 כבר הופיע הסיפור לפחות בחמישה ספרים בשפה הגרמנית שחיברו סופרים יהודים. פרופ' יוסף דייוויס טוען כי בסיפורים מהמאות ה-17 וה-18 על תלמידיו של המהר"ל כדוגמת רבי יום טוב ליפמן הלר, כללו אלמנטים של סיפור הגולם.
התאחדות התעשיינים בישראל
התאחדות התעשיינים בישראל היא הארגון היציג של מגזרי התעשייה בישראל.
היסטוריה
התאחדות התעשיינים נוסדה בשנת 1921 בשם "התאחדות בעלי התעשייה ונותני העבודה". ארבע שנים לאחר מכן התפרקה שותפות זו והוקמה מחדש בשם "התאחדות בעלי התעשייה בארץ-ישראל", ששמה שונה לימים ל"התאחדות התעשיינים". מטרת התאחדויות אלו הייתה בגיוס כספים עבור קיום המפעלים בארץ ישראל, התמודדות מול האיגודים המקצועיים שהוקמו באותה עת (ובראשם הסתדרות העובדים הכללית), וכן גיבוש מדיניות אחידה אל מול הרשויות בנושאי מכס והגבלות ייבוא וייצוא.
באמצע שנות השלושים הוקם על ידה ביוזמת נשיאה הראשון, אריה שנקר, "הבנק הארצישראלי לתעשייה" שבהמשך שונה שמו ל"הבנק הישראלי לתעשייה".
בשנת 2008 הוענק להתאחדות פרס ישראל על מפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. ועדת השופטים נימקה זאת באמרה:
ארגון
בהתאחדות חברים:
ההתאחדות מייצגת את המעסיקים אל מול ההסתדרות והממשלה ונשיא ההתאחדות משמש גם כיו"ר נשיאות המעסיקים והעסקים בישראל.
פרסים ומעורבות חברתית
התאחדות התעשיינים לוקחת חלק בתחרויות ופעילויות חינוכיות כשביניהן ניתן למנות את:
הגולם מפראג
מקורות היסטוריים
לסיפור על הגולם מפראג אין ביסוס היסטורי מספיק מהימן. מפקפקי האגדה טוענים כי היה מן הראוי שבריאת הגולם תוזכר בכתבי המהר"ל, או תלמידיו ובני דורו. מקור חשוב נוסף לאגדה זו מופיע בספר "טהרת יום טוב" בו מובא מכתב בו מפורש בדיוק כיצד יצר המהר"ל את הגולם. גרשום שלום טוען שככל הנראה התגלגל מדמויות שונות ובאמצע המאה ה-18 הגיע לפראג שם נקשר לשמו של המהר"ל. חוקרים אחדים הציעו הסבר לפיו נוצר הסיפור כהמצאה ספרותית כחלק מתנועת פולקלור יהודי מקבילה לתנועת הפולקלור הגרמני של התקופה, וכי ייתכן שהוא התבסס על מסורת יהודית שעברה מפה לאוזן.
הרב יהושע ענבל טען כי לא ייתכן שסיפור דמיוני שכזה יהפוך לנפוץ בקהילות רבות ומרוחקות זו מזו באותו הזמן ממש. כפיתרון הוא העלה את ההשערה, שהגולם מפראג היה אוטיסט, וכינויו 'גולם' היה כינוי חיבה שנבע מהיחס אליו כשוטה למחצה, בעוד שההמון טעה בו כי הוא בריאה לא אנושית שנבראה בידי המהר"ל. מסיבה זו לא הייתה בעיניי כותבים באותה התקופה חשיבות לכתיבת הסיפור.
היחס לסיפור הגולם במסורת הרבנית
הסטייפלער כתב בספרו "חיי עולם" רשימה של כל גדולי ישראל שבראו גולם, ובעוד את כל הרשימה כתב בצורה נחרצת - על המהר"ל כתב "ידוע שהמהר"ל מפראג ברא גולם", ובמהדורה השנייה שינה ל"מפורסם שהמהר"ל...". היו ששיערו כי הנוסח המסתייג הוא בשל חוסר האישוש ההיסטורי לסיפור בריאת הגולם על ידי המהר"ל, שהתחדד אצל הסטייפלער בין ההדפסה הראשונה לשניה.
הרב שלמה פישר טען כי סיפור הגולם לא היה ולא נברא, וקבל על שסיפור הגולם עודנו מתפשט.
הטמנת הגולם בעליית הגג של אלטנוישול
על-פי האגדה הגולם הוטמן בעליית הגג של בית הכנסת אלטנוישול. עם זאת, בשיפוצים שנערכו במקום בשנים (ה'תשע"ד-ה'תשע"ה) לא היה כל ממצא של ממש שעשוי להעיד על כך, אך גם לא היה בזה כדי להכחיש בבירור את הסיפור, היות שבעבר הרחוק יותר (ה'תרמ"ד) נערכו במקום שיפוצים מוקדמים ולא תועדו בשלמות.
זנזיבר
בירת זנזיבר והעיר הגדולה בה היא זנזיבר סיטי ששוכנת על האי זנזיבר. העיר העתיקה של הבירה היא סטון טאון. התעשייה העיקרית באי היא תעשיית התבלינים (בעיקר קינמון, פלפל ואגוז מוסקט) ותיירות. כמו כן, זנזיבר היא ביתם היחיד של קופי הקולובוס האדום הזנזיברי והנמר הזנזיברי, ומצויים בה בעלי חיים נוספים כצביון אדרס, צביון כחול, דלקרן המושק, גחן סרוולניה, זבד אפריקאי וזבד דקלים אפריקני. אוכלוסיית האי מונה כ-1,303,569 בני אדם (2012). גודל קבוצת האיים הוא 2,643 קמ"ר.
לעיתים איי זנזיבר נקראים, יחד עם האי מפיה, בשם "איי התבלינים", למרות שלרוב הכוונה בביטוי הזה דווקא לקבוצת איי מאלוקו. השם הערבי زَنْجِيّ بَرَّا، "זנג'י בר", משמעו "ארץ הכושים". זאת משום שזנזיבר הייתה מרכז לסחר עבדים שחורים, שנוהל על ידי מוסלמים. המטבעות הישנים של זנזיבר מימי שלטאן ברגש הכילו את השם במלה אחת בתוספת ا 'אלף' ובלי يّ 'יאא' באמצע. כך: زنجبارا 'זנג'בארא'.
בזנזיבר כמעט 99% מהאוכלוסייה הם בני דת האסלאם.
היסטוריה
מלבד לתקופה קצרה בשנת 1963, זנזיבר מעולם לא הייתה מדינה חופשית ומשוחררת. היא הפכה לחלק מאדמותיו של הסולטאן של עומאן בשנת 1698. עוד לפני כן שלטו באי הפורטוגזים משנת 1503. הבריטים הפכו את האי לארץ חסות, ומינו וזירים לאי משנת 1890 ל-1913. מאוחר יותר תושבים בריטיים השתקעו באי עד לשנת 1963. ב-27 באוגוסט 1896 התמרדה זנזיבר נגד בריטניה, המרד הסתיים בכניעתה לאחר 38 דקות ונחשב למלחמה הקצרה בהיסטוריה.
האי קיבל את עצמאותו בשנת 1963 והצטרף לטנגניקה כדי ליצור את טנזניה בשנת 1964. האי השתתף בסחר העבדים במאות ה-17–19 (תחת שלטון הסולטאנים), הבריטים כפו את סיום הסחר לקראת סוף המאה ה-19 בעזרת הסולטאן חמוד בין מוחמד. עד לעצמאות קניה בשנת 1963, מומבסה הייתה תחת שלטון זנזיבר.
הגולם מפראג
הטמנת הגולם בעליית הגג של אלטנוישול
בהקדמה לספר נפלאות המהר"ל מתאר הרב יודל רונברג כי הנודע ביהודה עלה עטור בטלית ותפילין לעליית הגג של האלטנוישול לאחר שבמשך אותו היום טבל וצם, כשהוא מותיר מניין מתלמידיו לומר תהילים תחתיו תחת העלייה. לאחר משך זמן ירד בפחד ובהלה, ואמר שמעתה הוא מחזק את תקנת המהר"ל שלא לעלות לעלית הגג.
זנזיבר
פוליטיקה
חבל זנזיבר הוא חלק ממדינת טנזניה. יש בחבל אוטונומיה חלקית, והוא ריבון לעצמו בענייני פנים הקשורים לאי עצמו (ובלבד שאינם נוגעים למדינה טנזניה). באי מתקיימות בחירות לנשיאות, והנשיא מנהל את ענייניו הפנימיים של האי. הנשיא המכהן, מאז נובמבר 2010, הוא ד"ר עלי מוחמד שיין. קדם לו אמאני עביד קארומה, שכיהן כנשיא במשך עשר שנים. בית הנבחרים של זנזיבר אחראי לחקיקת חוקים ייחודיים לאי, ויש בו 50 מושבים. חבריו נבחרים אחת לחמש שנים.
הגולם מפראג
הטמנת הגולם בעליית הגג של אלטנוישול
רבי מנחם מנדל שניאורסון מליובאוויטש ציין שהאגדה הייתה מפורסמת בקרב היהודים ושאינם עוד קודם הוצאת ספרו של רוזנברג, והוסיף ששמע מפי חותנו, שהוא ביקר בעליית הגג של בית הכנסת האמור (סביב שנת תרס"ח). עוד ציין שהראיה הפשוטה על אמיתותו של הגולם היא שהגויים במקום מאמינים בזה, כך שאין זו רק אגדה יהודית. כמו כן רבי לוי יצחק שניאורסון סיפר אודות ביקורו בפראג יחד עם רבי דוב בער שניאורסון שרבי דוב בער עלה לעליית הגג ומיהר לרדת לאחר מה שראה וטען כי אין רשות לאף אדם להיכנס למקום.
הספר נפלאות המהר"ל
המקור הראשון שהרחיב בתיאור בריאת הגולם ומעלליו הוא בחיבור בשם "נפלאות המהר"ל שהוציא לאור הרב והסופר יהודה יודל רוזנברג ב־1909. הספר מתיימר להציג את כתב ידו של חתן המהר"ל, הרב יצחק כ"ץ, שהיה עד ראייה והשתתף במעמד יצירת הגולם. הספר מתאר בפרוטרוט ובצבעים חיים את סיפור בריאתו של הגולם, חייו ומותו המסתורי, ובעיקר את מעשיו ההרואיים להצלת יהודי פראג מעלילות הדם ומהכומר טדיאוס הרשע. בהקדמה לספר טוען הרב רוזנברג שהסתמך על כתב יד שרכש מאת יהודי בשם חיים שרפשטיין, שחי במחצית השנייה של המאה ה-19 עסק במחקר ובמכירת עתיקות, שמצא את העותק במוזיאון בעיר מיץ.
זנזיבר
פוליטיקה
זנזיבר הייתה חברה באו"ם מ-16 בדצמבר 1963 עד לאיחוד עם טנגניקה בשנת 1964.
תרבות
תרבותה הרב-גונית של זנזיבר הושפעה מהפרסים, מהערבים, מהפורטוגלים ומתושבי יבשת אפריקה. דוגמה לכך היא סגנונה הארכיטקטוני של סטון טאון המלאה בשבילים ציוריים, מגדלים עגולים, דלתות עץ מגולפות, מרפסות מוגבהות ומסגדים. מקומות חשובים באי הם: בית ליווינגסטון, גשר גוליאני ובית הפלאים – ארמון שנבנה בידי הסולטאן בארגאש בשנת 1883.
הגולם מפראג
הספר נפלאות המהר"ל
בעקבות הביקורת על ספרו, פרסם הרב רוזנברג מודעה כי אכן הוא כותב החיבור, אך עשה זאת על פי צו רבני לודז' על מנת לספק לנוער היהודי בפולין תחליף מושך לסיפורת החילונית. צאצאי הרב רוזנברג הביאו ראיה לכך, מהעובדה כי זו הייתה הסיבה שהחיבור נכתב על ידו בעברית ולא באידיש - על מנת למשוך את לב הנוער המשכילי שחיפש ספרות עברית. ישראל אלתר גרובייס העלה את ההשערה כי הסתירות נשתלו במכוון בספר בידי הרב רוזנברג עצמו, על מנת שזיופו יתגלה ולא יהפוך לאמין.
זנזיבר
תרבות
ב-2004 הוציאה זנזיבר מחוץ לחוק קיום יחסי מין הומוסקסואליים, וקבעה על הפרת האיסור עונשים חמורים.
דתות ודמוגרפיה
האוכלוסייה בזנזיבר מורכבת מ-98.9% מוסלמים, בעיקר מזרם האיבאדיה, הדומיננטי גם בעומאן. את האחוז הנותר חולקים נוצרים ובני דתות ילידיות.
הגולם מפראג
בתרבות
הביטוי "הגולם קם על יוצרו" - שמשמעותו 'מערכת הפוגעת במי שהקים אותה', מקורו בסיפור הגולם מפראג.
בפראג פועלת מסעדת "הגולם" על שם סיפור הגולם.
סיפור הגולם היווה מקור השראה למחזות וסרטים. אחד הסרטים המפורסמים ביותר היה "הגולם" (The Golem), סרטו האילם של פאול וגנר משנת 1920, שהיו שטענו כי יש בו נופך אנטישמי. וגנר, שהושפע מספרו של רוזנברג בתרגום גרמני, הוציא עוד שני סרטים נוספים שהיו קשורים לגולם. אחד מהם היה "הגולם והרקדנית".
הסופר והמשורר הארגנטינאי חורחה לואיס בורחס כתב את השיר "הגולם", שבו הוא מתאר את המהר"ל ואת הגולם שלו. בשיר טען בורחס כי הגולם היה אילם, אולי בשל טעות בהגיית שמות הקודש בעת יצירתו. הסופר היהודי יצחק בשביס-זינגר הוציא ספר בשם "הגולם" על הגולם מפראג. בספר הוא מוסיף מאפיינים ספרותיים מודרניים, כמו סיפור התאהבותו של הגולם בנערה, ואת המאפיין של הגולם הקם על יוצרו ומרידתו במהר"ל בעקבות בקשה לעשות מעשה שלא היה כהוגן, וכן את רצון מפקד הצבא לגייס את הגולם לצבא הקיסרות.
בשנת 1921 כתב הסופר היידי ליוויק הלפרין מחזה המתאר את סיפור הגולם כיציר כפיו של המהר"ל מפראג, מחזה זה היה חלק מטרילוגיית מחזות המכונים "חזיוני גאולה", הגולם הוא הראשון שבהם.
בפרק 8 של התוכנית היהודים באים, ישנו מערכון בו הגולם מוקם לחיים על ידי המהר"ל מפראג, אך אומר דברי כפירה שגורמים למהר"ל ולעוזרו להרוג אותו שוב ושוב בניסיון ליצור גולם שאינו כופר.
הגולם מופיע גם בסדרה על טבעי, ואף בפרק סאטירי במשפחת סימפסון (עונה 18 פרק 4).
בסדרה פוקימון במחוז יונובה, יש פוקימון בשם Golurk אשר מבוסס על הגולם מפראג.
בסדרת הטלוויזיה "גרים", רב יהודי אוסף את מה נשאר מהגולם וגורם לגולם להגן על בנו של אחותו בכל מחיר.
בסדרת הטלוויזיה "המסדר", הדמות הראשית פוגשת בגולם ונעזרת בחברתו המסבירה לו שמחיקת המילה "אמת" מראשו תגרום למותו.
בסדרת הטלוויזיה "שטיסל", ישנו אדם דובר גרמנית שחי במרתף בית הכנסת ודואג לצורכי המבנה, והוא מכונה על ידי הקהילה "גולם", ככינוי חיבה או לעג.
בסדרת הטלוויזיה "תיקים באפלה" הוקדש פרק לסיפור הגולם; בפרק מסופר על צעירה חרדית בניו-יורק היוצרת גולם הנוקם בחבורה נאו-נאצית אשר חבריה רצחו את ארוסהּ.
בסדרת הטלוויזיה "שרלוק" (עונה 1 פרק 3) הוצג רוצח שכיר בשם "הגולם" הנוהג לרצוח את קורבנותיו בחניקה, כמו כן הוזכר הסיפור של הגולם מפראג.
בשנת 2016 יצא לאור בהוצאת משכל ספרו של דניאל שלם, הגולם, שעלילתו מתרחשת בירושלים בשנות ה-70 על רקע אגדת הגולם מפראג.
עופר הלוי העלה הצגת ילדים על סיפור הגולם בשם "הגולם מפרג", שנמכה גם בדיסקים.
סביב סיפור הגולם חוברו כמה ספרי ילדים בחברה החרדית, כמו "איזה גולם", ועוד.
פולכר קויטר
פולכר קויטר (בהולנדית: Volcher Coiter, לעיתים Coyter או Koyter; 1534, חרונינגן – 2 ביוני 1576, בריין-לה-שאטו, אוב, צרפת) היה רופא הולנדי, אנטומאי שביסס את מחקרי האוסטאולוגיה ההשוואתית, והראשון שתיאר את דלקת קרום המוח.
קויטר היה מהראשונים שיצרו מפתח מיון דיכוטומי. עבודותיו כללו מחקרים אנטומיים מפורטים על עופות, ועל מיון העופות בהתבסס על מבנה אנטומי ועל הרגלי מחיה.
כנסיית יוחנן הקדוש (עכו)
כנסיית יוחנן הקדוש בעכו היא כנסייה פרנציסקנית קטנה בדרום-מערב עכו הבנויה על חומת עכו העתיקה.
פולכר קויטר
עם עבודותיו של קויטר נמנות Externarum et Internarum Principalium Humani Corporis Partium Tabulae וכן De Avium Sceletis et Praecipius Musculis.
כנסיית יוחנן הקדוש (עכו)
היסטוריה
הכנסייה פונה דרומה לכיוון הים, ובה ספינה בודדת המחולקת לאורכה לשלושה אגפים ברוחבים משתנים. תקרתה עשויה בצורת קמרון צולב, ועל גגה ניצב מגדל פעמונים קטן הנושא צריח מחודד אדום. בין יצירות האמנות בכנסייה נמנים קרוסיפיקס מעץ המתאר את צליבתו של דמיאנוס הקדוש, ושתי איקונות המתארות את טבילת ישו ואת עריפת ראשו של יוחנן המטביל.
בשונה מהמקובל בכנסיות, ציר האורך של כנסיית יוחנן הקדוש בעכו פונה דרומה, ועל כן הועלתה הסברה כי המבנה היה ביסודו בית כנסת. על פי השערה זו, בית הכנסת נבנה על ידי סוחרים בני יהדות פיזה, אשר רובע בני עירם בעכו שכן מזרחית לכנסייה.
כנסיית וסילי הקדוש
קתדרלת ההשתדלות שעל התעלה (ברוסית: Собо́р Покрова́ на рву), הידועה יותר בשמה השני כנסיית וסילי המבורך (Собо́р Васи́лия Блаже́нного) או קתדרלת וסילי הקדוש, היא כנסייה אשר ממוקמת בקצה הדרומי של הכיכר האדומה, ליד מגדל ספאסקיה של הקרמלין, במוסקבה בירת רוסיה.
היסטוריה
בנייתה הוזמנה בידי איוואן האיום והיא נבנתה בין השנים 1555 ל-1561, כדי להנציח את כיבוש קאזאן. הקתדרלה, שאינה גדולה במיוחד, בנויה מתשע כיפות בעלות בסיס משותף. היא נקראת על שמו של וסילי, קדוש נוצרי אורתודוקסי-רוסי, הקבור בתוכה.
בשנת 1588 בנה הצאר פאודור איוואנוביץ' קפלה נוספת בצדה המזרחי של הקתדרלה, מעל לקברו של וסילי. האגדה מספרת כי איוואן ניקר את עיני האדריכלים פוסטניק יאקובלב, כדי שלא יוכלו לבנות עוד דבר המשתווה ביופיו לקתדרלה. נראה כי האגדה איננה נכונה כיוון שפוסטניק בנה את הקפלה הצפון מזרחית של כנסיית וסילי הקדוש, שנים מאוחר יותר.
בחצר שלפני הקתדרלה עומדת אנדרטת מינין ופוז'ארסקי לזכר דמיטרי פוז'ארסקי וקוזמה מינין, שליכדו את צבא המתנדבים הרוסי, כנגד הפולשים הפולנים, ב"תקופת הצרות" במאה ה-16 ובמאה ה-17 המוקדמת. הפסל הוקם תחילה בכיכר האדומה, אולם, לאחר שהפריע למצעדי המפלגה הקומוניסטית בכיכר, הועבר למתחם הקתדרלה בשנת 1936.
בסמוך מצפון לקתדרלה ובתחומי הכיכר האדומה, ניצבת בימה עגולה הידועה כלובנויה מייסטו (Лобное место).
רוס
{{פירושונים| גאוגרפיה:
אמנות:
אישים:
ראו גם
}}
פורד CX
פורד CX (באנגלית: Ford CX) היא מכונית משפחתית מתוצרת חברת "פורד בריטניה" חברת בת של קונצרן פורד, בין השנים 1935–1937.
הדלתות הקדמיות נפתחו בניגוד לכיוון התנועה ("דלתות התאבדות").
הערות שוליים
https://www.ntsnow.com/
ארז חזן
ארז חזן (נולד ב-1 באוקטובר 1961) הוא כדורסלן עבר ששיחק 20 עונות בליגת הכדורסל הבכירה בישראל, רובן במועדון הפועל גליל עליון. כמו כן שיחק חזן בהפועל ירושלים, הפועל צפת, מכבי קריית מוצקין ובנבחרת ישראל. חזן התבלט לאורך השנים ביכולת הקליעה שלו והוא מדורג במקום ה-13 ברשימת קלעי כל הזמנים של ליגת העל. מאז 2009 משמש חזן כמנהל מקצועי בהפועל גליל עליון.חזן הוא בנו של כדורסלן העבר חיים חזן, אשר שיחק בשנות ה-50 וה-60 בהפועל תל אביב.
קריירת משחק
חזן נולד ב-1961 לשחקני הכדורסל חיים חזן ואסנת פיאנקו אשר שיחקו בהפועל תל אביב. לאחר שנפרדו הוריו עבר עם אמו לבית אלפא ומאוחר יותר לקיבוץ שמיר שם עסק בכדורמים, שחיה ואתלטיקה. בגיל 15 החל לעסוק בכדורסל והצטרף להפועל גליל עליון (שנקראתה אז הפועל כפר גלעדי/גליל עליון). ב-1979 זכה עם הקבוצה באליפות המחוז הצפוני של הליגה הארצית והעפיל עמה לליגה הלאומית. בקיץ 1980 נטל חזן חלק בזכייתה של נבחרת הנוער במקום השביעי באליפות אירופה ביוגוסלביה. חזן הוביל את קלעי הנבחרת במשחק על המקום השביעי נגד צ'כיה כאשר קלע 19 נקודות. בעונת 1986/7 הגיע חזן עם גליל עליון לגמר גביע המדינה שם נוצחה על ידי מכבי תל אביב. ב-1987 עבר חזן להפועל ירושלים ושיחק במדיה שש עונות. באוקטובר 1990 באחד מהמשחקים הזכורים ביותר בהיסטוריה של הפועל ירושלים, בו הביסה את מכבי תל אביב בהיכל הספורט ביד אליהו בהפרש של 23 נקודות, הוביל חזן את קלעי הקבוצה עם 28 נקודות. ב-1992 שיחק במדי נבחרת ישראל בטורניר הקדם-אולימפי בספרד. ב-1993 חזר חזן להפועל גליל עליון וב-1995 הגיע איתה לגמר הפלייאוף שם הפסידה למכבי תל אביב. ב-1995 עבר לשחק בהפועל צפת ולאחר שזו התפרקה במהלך עונת 1996/7 עבר למכבי קריית מוצקין בליגה השנייה. לאחר מכן חזר להפועל גליל עליון לשנתיים נוספות והגיע איתה לגמר גביע המדינה ב-1998 שם שוב הפסידה למכבי תל אביב. עונת 1998/9 הייתה עונתו האחרונה וזו העונה היחידה בה לא העמיד ממוצע דו-ספרתי של נקודות. במהלך שנותיו בגליל עליון ובירושלים נטל חזן חלק גם בגביעי אירופה השונים, בעיקר גביע קוראץ'.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל
חזן פרש ממשחק ב-1999 ובעונת 1999/2000 שימש כעוזר מאמן בהפועל גליל עליון תחת ארז אדלשטיין. מאוחר יותר אימן את הפועל ראש פינה בליגה א' והתמנה למנהל המקצועי של הפועל גליל עליון, תפקיד בו שימש כאשר הקבוצה התאחדה עם גלבוע. ב-2009 עבר לשמש כמנהלה המקצועי של הקבוצה החדשה של הפועל גליל עליון שהתאחדה עם קצרין. ב-2021 העפילה גליל עליון לליגת העל. חזן עוסק למחייתו בביטוח ונוהג להשתתף במשחקי ראווה. ב-2010 השתתף חזן במשחק ראווה בו התמודדו נבחרת הרמטכ"ל מול נבחרת ישראל לדורותיה. בקיץ 2013 השתתף חזן במשחק ראווה בכפר בלום לציון 20 לזכייתה של הפועל גליל עליון באליפות בו התמודדו שחקני הקבוצה משנות ה-90 נגד שחקני הקבוצה משנות ה-2000 ונבחר לחמישיית כל הזמנים של המועדון לצידם של דורון שפר, עודד קטש, נדב הנפלד ועידו קוז'יקרו. ביוני 2015 השתתף בטורניר מיוחד לזכרו של איש הטלוויזיה עמוס כרמלי.
בקיץ 2018 היה חזן אחד מ-32 שחקני עבר החתומים על מכתב שנשלח לשרת הספורט מירי רגב, בו הם קוראים לשרה לחזק את מעמדו של הכדורסלן הישראלי. במכתב טענו שחקני העבר כי הטבות שניתנות לשחקנים זרים, כגון הטבות מס, פוגעות בכדורסלן הישראלי.
קריס קריסטופרסון
קריס קריסטופרסון (באנגלית: Kris Kristofferson; נולד ב-22 ביוני 1936) הוא מוזיקאי ושחקן קולנוע אמריקאי הנחשב אחד המשפיעים ביותר בתחום מוזיקת הקאנטרי. בהמשך הקריירה שלו הפך לזמר קאנטרי ומאוחר יותר לשחקן קולנוע. השפעתו הגדולה הייתה בתחום תמלילי הלהיטים מסוגת מוזיקת הקאנטרי, בכך שהשירים שכתב נתנו ביטוי אישי והיו מעמיקים יותר. על פי הערכות מ-1987, כי שיריו בוצעו על ידי 450 אמנים שונים.