cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסדר אבירות
החל במאה ה-16 הפכו המסדרים למוסדות המאפשרים למלכים, ואחרי כן לממשלות, לגמול לנתינים על שירותים או לציין אותם על הצטיינותם בתחומים שונים. במובן זה, מסדרי אבירות ממשיכים להתקיים כיום במדינות שונות באירופה ובחלקים אחרים של העולם.
אבירות בימינו
תואר אבירות מוענק כיום בעיקר כהכרה בשירותים שסיפק מקבל התואר לקהילה, שאינם קשורים עוד בהכרח בלחימה. בחלק מהמדינות קיים מסדר אבירים אחד, ובחלקן מספר מסדרים. בנוסף ישנן מדינות, כמו בריטניה, שבהן מוענק גם תואר אבירות שאינו קשור למסדר זה או אחר.
תוארי אבירות עדיין מוענקים במקומות הבאים: וממלכות אחרות.
מסדרי האבירים התגלגלו גם לרפובליקות - כך לדוגמה מסדר לגיון הכבוד בצרפת.
בממלכה המאוחדת נלווה אל התואר שמו הפרטי של נושא התואר, ואליו ניתן לצרף גם את שם המשפחה, אולם אין לצרף לתואר את שם המשפחה בלבד. כך, למשל, למוזיקאי אלטון ג'ון אפשר לקרוא "סר אלטון" או "סר אלטון ג'ון", אך לא "סר ג'ון".
שאקר אל-האדהור
שאקר אל-האדהור (בצרפתית: Chaker Alhadhur; נולד ב-4 בדצמבר 1991 בנאנט שבצרפת) הוא כדורגלן קומורי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אז'אקסיו בנבחרת קומורו.
קריירת מועדונים
אל-האדהור שיחק בקבוצות נאנט, באיון, קן ושאטורו.
ב-12 באוקטובר 2021 חתם בא'זאקסיו מהליגה הצרפתית השנייה.
קריירה בינלאומית
ב-5 במרץ 2014 ערך אל-האדהור את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קומורו, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות. ב-24 במרץ 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–2 על נבחרת מאוריציוס במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019.
יעקב שוואקי
יַעַקֹב שְווּאֶקִי (נולד בכ"ב בטבת ה'תשל"ז, 12 בינואר 1977) הוא זמר חרדי אמריקאי של מוזיקה יהודית וחסידית בולט. פרץ ב-2001 והוציא מעל 15 אלבומים ובהם שירים שהפכו ללהיטים, כמה מאלבומי האולפן האחרונים שלו זכו למעמד אלבום פלטינה וזהב. נחשב לאחד מגדולי המוזיקה החסידית.
ראשית חייו
שוואקי נולד בישראל למשפחת שוויקה (שוויכה במקור), אביו יוצא חלב שבסוריה, אמו ילידת פולין למשפחה ניצולת שואה חסידי ויז'ניץ. בילדותו התגורר בשכונת בית וגן עד גיל 8, אז עבר עם משפחתו לארצות הברית. למד בישיבת חפץ חיים בניו יורק.
קריירה מוזיקלית
את דרכו המוזיקלית החל בלהקת הילדים המצליחה פרחי מיאמי. בשנת 2001, לאחר נישואיו, החל בקריירת סולו. אלבומו הראשון "שמעתי", בהפקתו של יוחי בריסקמן זכה להצלחה גדולה, האלבום כלל את השיר "רחם" בלחנו של פינקי וובר שהיה ללהיט.
בקיץ 2008 הופיע שוואקי בישראל בקיסריה. בהופעתו בקיסריה ביצע בדואט עם יונתן רזאל בפעם הראשונה את שירו של רזאל "והיא שעמדה". השיר, שהולחן על ידי רזאל, זכה לתואר "שיר העשור" במצעד העשור של תחנת הרדיו הדתית "קול חי". שוואקי זכה במצעד זה בתואר "זמר העשור" ושירו "אם אשכחך" זכה במקום השלישי בקטגוריית שיר העשור. מהופעה זו הוציא שוואקי אלבום DVD.
בקיץ 2009 הוציא שוואקי את אלבומו - "עד בלי די".
בקיץ 2010 שב והופיע בישראל במופע כפול בקיסריה, שבו נמכר לראשונה אלבומו "לבי במזרח". תקליטור ו-DVD של המופע יצאו כעבור מספר חודשים.
בפברואר 2012 השיק שוואקי את אלבומו החמישי - "Cry No More". במאי 2013 הוציא שוואקי קליפ לשיר הנושא.
בינואר 2013, הופיע בהיכל נוקיה בתל אביב במופע שכותרתו היא "שיר לחיילים". להופעה זו הצטרפו כזמרים אורחים שלומי שבת והחזן הראשי לצה"ל שי אברמסון.
לרגל יום ירושלים הופק מופע של שוואקי בהיכל פיס ארנה בירושלים ביוני 2015. במופע התארחו הזמרים דודו אהרון, ישי לפידות, מועצת השירה היהודית ולהקת הילדים "מיוזיקידס".
בשנת 2014 הוציא את אלבומו השישי - "קולות". באלבום אירח לדואט בשיר הנושא את הזמר שלומי שבת.
במרץ 2016 הוציא שוואקי את אלבומו השביעי - "WE ARE A MIRACLE" (בעברית - אנחנו נס). באוגוסט של אותה שנה הוציא קליפ לשיר הנושא "WE ARE A MIRACLE".
בינואר 2017 הוציא אלבומו השמיני - "היו זמנים", ובו שירים וקלאסיקות נוסטלגיים.
ב-2018 הוציא אלבום בינלאומי בשם "מוזיקה", אשר זכה למעמד אלבום פלטינה תוך 3 חודשים מיציאתו.
בדצמבר 2019 הוציא את אלבומו התשיעי "היו זמנים 2" ובו שירי נוסטלגיה של מרדכי בן-דוד, אברהם פריד, ניגוני חב"ד, שירים באנגלית ועוד.
בפברואר 2020 הופיע שוואקי שוב בהיכל פיס ארנה ירושלים ואירח את הזמר קובי פרץ.
בנובמבר 2020 קיבל מגן פלטינה מיוטיוב לרגל 100 אלף מנויים בערוץ היוטיוב שלו.
ביוני 2021 הוציא את אלבומו ה-11 "לחיים".
במאי 2022 הוציא שוואקי אלבום קונספט בשם "ELEVATE" (עלייה), ובו 8 מחרוזות הכוללות יחד מעל 70 שירים בסגנונות מוזיקליים שונים בשיתוף מגוון זמרים ולהקות. האלבום יצא לזכר יוסי קאהן מהרוגי האסון במירון.
סגנון מוזיקלי
באלבומיו הראשונים שר שוואקי בסגנון מוזיקה חסידי-אשכנזי בהברה אשכנזית, שילב שירים באנגלית וביידיש כמו זמרים אמריקאים חסידים רבים, עם ההצלחה החל לבטא גם את הצד המזרחי שלו, באלבומו "ליבי במזרח" כבר ניכרו השפעות מוזיקליות מזרחיות בולטות, ומאלבום זה הוא שר בסגנונות מגוונים. באלבומו "קולות" אף ביצע בדואט את שיר הנושא עם הזמר המזרחי שלומי שבת.
ביקורת
סגנונו המוזיקלי של שוואקי והעובדה שהוא מופיע בהופעות מעורבות, גררו ביקורות מרבנים חרדים. לפני הופעה שערך בנתניה פורסם קול קורא לציבור להדיר את רגליהם מהמופע. בין השאר חתמו על המכתב הרב חיים קניבסקי והרב שלום כהן.
משפחה
שוואקי מתגורר בקהילת יוצאי חלב בדיל שבניו ג'רזי, איש עסקים, נשוי לגֶ'נין בעלת ארגון חסד לתמיכה בילדים חולים ואב לשישה ילדים.
אחיו הצעיר הוא הזמר יוסף חיים שוואקי.
יעקב רוזנפלד (חזן)
יעקב רוזנפלד (נולד ב-1979) הוא חזן חרדי-ישראלי.
קורות חיים
רוזנפלד נולד בירושלים בשם יעקב יצחק רוזנפלד למשפחה הנמנית עם חסידי תולדות אהרן.
קריירה
רוזנפלד למד פיתוח קול באוניברסיטת קליניק בגרמניה וכן אצל זמר האופרה ריצ'רד באון.
כיהן בין השנים 2007–2014 בימים נוראים כחזן בבית הכנסת הגדול של הרובע השישה-עשר בפריז לצידו של החזן המקומי הרב שמואל שפירו.
ב-2013 צורף לפרויקט של המלחין מרטין וידרקר לאלבום שירי שבת בו הוא מבצע את כל השירים.
ב-2015 יצא האלבום השני של פרויקט "שבת המלכה" בו השתתף לצידו של רוזנפלד החזן-זמר אברימי רוט.
שיתף פעולה והופיע לצד אמנים וחזנים ברחבי העולם כגון יצחק מאיר הלפגוט, הרב שמואל שפירו, גד אלבז, שלומי גרטנר, אברימי רוט, חיים אדלר, מרדכי סובול אהרלה סמט, דוד אולמן ועוד. מופיע בקונצרטים ברחבי העולם כגון מיאמי, ברטיסלאבה, בורו פארק, ירושלים, פריז, גרמניה, וינה, הונגריה, קראקוב והיכלי התרבות בכל הארץ.
רוזנפלד ניחן בכישורי משחק וזכה לסיקורים נרחבים על כך בתקשורת. הו הופיע כשחקן ראשי בהצגת תיאטרון חרדי בשם "חלומו של הרבי" בהיכל התרבות, ובהצגה נוספת בשם "כנר על הגג" בהונגריה.
דניאל סוזה
פדרו דניאל דה קוניה פריירה דה סוזה (בפורטוגזית: Pedro Daniel da Cunha Pereira de Sousa; נולד ב-3 באוקטובר 1984 בברסלוס שבפורטוגל) הוא מאמן כדורגל פורטוגזי המאמן את קבוצת ז'יל ויסנטה מליגת העל הפורטוגלית.
קריירה כמאמן
סוזה שימש כעוזרו של המאמן אנדרה וילאש בואש בקבוצות זניט סנקט פטרבורג, שאנגחאי פורט ואולימפיק מרסיי.
אדיר שרעבי
אדיר שרעבי (נולד ב-8 באוקטובר 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
בקיץ חתם במכבי עירוני אשדוד מהליגה הראשונה. ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 3-3 נגד מכבי תל אביב. בסיום העונה התאחדה הקבוצה עם היריבה העירונית ושרעבי הצטרף לקבוצה המאוחדת. ב-25 בספטמבר 1999 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל בתיקו 1-1 נגד בית"ר ירושלים. ב-7 בדצמבר הבקיע ובישל בניצחון 0-3 נגד הפועל ירושלים.
בקיץ חתם בהפועל רמת גן מהליגה הלאומית וכעבור שנתיים חתם בהפועל מרמורק. בקיץ חזר לקדנצייה שנייה ברמת גן. ב-24 בספטמבר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בהפסד 1-0 ללבסקי סופיה במסגרת מוקדמות גביע אופ"א.
בהמשך הקריירה שיחק בסקציה נס ציונה, הפועל מרמורק, מכבי יבנה ובית"ר יבנה.
דנילו מדינה
דנילו מדינה סאנצ'ס (בספרדית: Danilo Medina Sánchez; נולד ב-10 בנובמבר 1951) הוא פוליטיקאי דומיניקני שכיהן כנשיא הרפובליקה הדומיניקנית בין השנים 2012–2020.
מדינה הוא נינו של פרנסיסקו דל רוסאריו סאנצ'ס, האב המייסד של המדינה.
מדינה כיהן בתור מזכיר המדינה הדומיניקני בשנים 1996–1999, ובין השנים 2004–2006.
מדינה חבר במפלגת השחרור הדומיניקנית (PLD) ואיתה זכה בבחירות 2012 ברוב של 51%.
נעוריו ותחילת דרכו
מדינה נולד במחוז סן חואן, שבאזור דרום מערב המדינה. הוא הבכור מבין שמונה אחים שנולדו לחואן פבלו מדינה ואמיליה סאנצ'ס.
Medscape
Medscape הוא אתר אינטרנט המספק גישה למידע רפואי לרופאים; הארגון מספק גם לימודי המשך לרופאים ואנשי מקצוע בתחום הבריאות. האתר מפנה למאמרי כתבי עת רפואיים, גרסה של מסד הנתונים MEDLINE של הספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית, חדשות רפואיות ומידע תרופתי (Medscape Drug Reference, או MDR). באותה תקופה פרסם Medscape שבעה כתבי-עת אלקטרוניים שעברו ביקורת על עמיתים.
היסטוריה
Medscape הוקם בשנת 1995, על ידי SCP Communications, Inc, בניהולו של מנכ"ל החברה פיטר פרישוף. בשנת 1999, ג'ורג' לונדברג הפך לעורך הראשי של Medscape. שבע עשרה שנה לפני שהצטרף ל־Medscape שימש כעורך כתב העת של האיגוד הרפואי האמריקני. בספטמבר 1999, החברה הונפקה ונסחרה בנאסד"ק תחת הסמל MSCP. בשנת 2000, Medscape התמזגה עם MedicaLogic, חברה ציבורית נוספת. MedicaLogic הגישה בקשה לפשיטת רגל תוך 18 חודשים ומכרה את Medscape ל- WebMD בדצמבר 2001. בשנת 2008 פוטר לונדברג על ידי WebMD. בשנה שלאחר מכן בוטל כתב העת לרפואה של האתר. בינואר 2013 מונה אריק טופול לעורך הראשי של מדסקייפ. באותה שנה חזר לונדברג למדסקייפ כעורך כללי.
בשנת 2009, WebMD שחררה אפליקציית iOS של Medscape, ושנתיים לאחר מכן, את גרסת אנדרואיד. בשנת 2015 השיקה WebMD את Medscape CME & Education ב-iOS.
דנילו מדינה
נעוריו ותחילת דרכו
בשנת 1990, מדינה נבחר כחבר בוועדה המדינית של מפלגת השחרור הדומיניקנית (PLD) יחד עם לאונל פרננדס וחואן תמיסטוקלס מונטאס.
הוא כיהן בתור נשיא בית הנבחרים בין השנים 1994-1995 ולאחר מכן שימש כמזכיר המדינה בין השנים 1996-1999 ובין השנים 2004-2006.
דנילו מדינה נחשב אסטרטג פוליטי המוביל את מפלגתו. ככזה, הוא היה אחד מהמוחות שעשו את הקמפיין לנשיאות של הנשיא פרננדס.
הוא מונה למזכיר המדינה בשנת 1996 והיה אחד מהעוזרים הקרובים ביותר של הנשיא.
הניסיונות להיבחר לנשיא
בשנת 2000, הנשיא, לאונל פרננדס, לא יכל לרוץ עקב איסור חוקתי על בחירתו מחדש, ומדינה היה המועמד לנשיאות של PLD.
הוא סיים שני, רחוק מאוד ממועמד האופוזיציה, איפוליטו מחיה של המפלגה הדומיניקנית המהפכנית (PRD).
נערי החוף (סרט, 1992)
נערי החוף הוא סרט נעורים ישראלי משנת 1992 בכתיבתו, הפקתו, ובימויו של צורי מימון, עם אקי אבני, רון עומר, אורי ורדי וגל ירדני בתפקידים הראשיים.
דנילו מדינה
הניסיונות להיבחר לנשיא
כשהנשיא פרננדס נענה לכהונה שנייה בשנת 2004, דנילו מדינה מונה פעם נוספת למזכיר המדינה (שווה ערך לרמטכ"ל) ונחשב שני בפיקוד על המוסדות הצבאיים של המדינה.
בבחירות 2008, דנילו מדינה נחשב למתחרה העיקרי לנשיא פרננדס, בבחירות המוקדמות של מפלגת השלטון, PLD. הוא התפטר מהתפקיד ב -8 בנובמבר 2006 על מנת להציע את עצמו לראשות PLD נגד הנשיא פרננדס.
נערי החוף (סרט, 1992)
העלילה היא על ארבעה נערים בוגרי תיכון, המבלים על חוף הים בחופש הגדול האחרון שלהם לפני הגיוס.
דנילו מדינה
הניסיונות להיבחר לנשיא
לאחר הפעלת קמפיין תחת סיסמאות "עכשיו זה הזמן" ו- "הטוב ביותר עבור כולם" דנילו מדינה הובס בסופו של דבר על ידי הנשיא לאונל פרננדס בבחירות הפנימיות של מפלגת PLD.
נערי החוף (סרט, 1992)
בסרט משחק ושר אביב גפן בתפקידו השני בכלל והראשון כבוגר. הוא חיבר ושר את שיר הנושא של הסרט עם להקת התעויוט. אקי אבני משתתף בסרט בתפקידו הראשון בקולנוע.
דנילו מדינה
הניסיונות להיבחר לנשיא
לאחר התבוסה, דנילו מדינה ותומכיו שמרו על פרופיל נמוך. בתקופה זו הוא נחשב למועמד בעל הסבירות הגבוהה ביותר למועמדות PLD בבחירות של 2012 לנשיאות הדומיניקנית.
דנילו מדינה נבחר לנשיא הרפובליקה הדומיניקנית בבחירות של 2012, שהסתיימו בבוקר ה-21 במאי, עם 51.24% מהקולות.
נערי החוף (סרט, 1992)
הסרט צולם בחוף ובמושב בית ינאי, אחת הסצנות מתרחשת ב"מזח כפר ויתקין" הנמצא בחוף הזה.
זה הסרט הישראלי הראשון שצולם במצלמת וידאו. הסרט לא הצליח מסחרית והורד מהאקרנים כעבור שבועיים.
תקציר העלילה
ניר (אקי אבני), רובי (אורי ורדי) וערן (גל ירדני) הם נערים לפני גיוס המבלים את החופש הגדול לפני הגיוס לצה"ל, בחוף הים. הם עוסקים בגלישת גלים, משתובבים בחוף ומתחילים עם נערות. לניר יש חברה קבועה, לימור (לי פישמן). הם מתייחדים על החוף. רובי וערן עוקבים אחריהם ומפריעים להם.
את החוף מנהל "הזקן" (יוסף לידד) המבוגר ובעל ניסיון החיים. הוא בעל קיוסק במקום ואחראי על כיסאות הנוח, שמשיות וציוד הגלישה.
לקבוצה מגיע דני (רון עומר), נער ביישן ומאופק. הוא הגיע לישראל לאחר שגר בגרמניה שבע שנים. הוריו התגרשו והוא חזר לישראל עם אמו.
דני מכיר את שרון (שלומית כהן) ומתחיל אתה. שניהם ביישנים עד שמעיזים לחוות נשיקה הדדית. אביה של שרון מבחין בזה ואוסר עליה להתראות עם דני.
לקיוסק מגיע נער עם גיטרה שה"הזקן" מכנה "סינדרלה" ושר את שירו של פרדי מרקורי "love of my life".
ערן מתגייס ראשון וכעבור זמן קצר נהרג בפיגוע בלבנון. הנערים ובמיוחד ניר, מתאבלים על מותו אבל מתאוששים. דני מוצא אהבה חדשה בדמותה של מיכל (טל שוחט), וניר מתגייס לאחר שזמן רב תכנן איך להשתמט מהשירות הצבאי.
עץ החיים (בחריין)
עץ החיים (בערבית: شجرة الحياة, שג'רת אל-חיאת) בבחריין הוא עץ ממין ינבוט מאפיר הנישא לגובה 9.75 מטרים אשר גילו מוערך בלמעלה מ-400 שנה. העץ נמצא לבדו על גבעה באזור צחיח במדבר הערבי, כ-2 ק"מ מג'בל א-דוחן ("הר העשן"), הנקודה הגבוהה ביותר בבחריין, וכ-40 ק"מ ממנאמה.
העץ מכוסה בשפע עלים ירוקים. בשל גילו והעובדה שהוא העץ הגדול היחיד שצומח באזור, העץ מהווה אטרקציה תיירותית מקומית ומבקרים בו כ-65,000 איש מדי שנה. השרף הצהוב הנפרש ממנו משמש לייצור נרות, ארומטים ומסטיק; הגרעינים מעובדים לדייסה, ריבה ויין.
לא ברור לחלוטין כיצד העץ שורד בסביבה המדברית. בבחריין יש מעט מאוד ממטרים לאורך השנה, אם בכלל. שורשיו של העץ מגיעים לעומק 50 מטר, אז ייתכן והעץ מגיע למי תהום. יש הטוענים שהעץ הסתגל לשאוב לחות מגרגירי חול. אחרים טוענים כי העץ מוגן על ידי אנכי, אל המים הבבלי והשומרי. אחרים טוענים שהעץ ניצב במה שהיה פעם גן העדן, ומכאן יש לו מקור מים מיסטי יותר.
בשנת 2009 העץ היה מועמד להיות ברשימת שבעת פלאי עולם הטבע, אך לבסוף לא נבחר ברשימה.
באוקטובר 2010 חשפו ארכאולוגים כלי חרס בני 500 שנה וחפצים אחרים בסביבת העץ. ניתוח אדמה ודנדרוכרונולוגיה שנערכו בשנות ה-90 הגיעו למסקנה כי העץ היה שיטה שננטעה בשנת 1582.
העץ הוזכר בסרט LA Story משנת 1991, שם הדמות שמגלם סטיב מרטין מכנה אותו אחד המקומות המיסטיים ביותר על פני כדור הארץ.
הערות שוליים
ֿֿ
לואי אילשמיוס
לואי מישל אילשמיוס (באנגלית: Louis Michel Eilshemius; 4 בפברואר 1864 – 29 בדצמבר 1941) היה צייר אמריקאי, בעיקר של נופים, פנטזיה ועירום.
ביוגרפיה
אילשמיוס נולד למשפחה אמידה ליד ניוארק, ניו ג'רזי. הוא התחנך באירופה, ולאחר מכן בילה שנתיים באוניברסיטת קורנל לפני שהחל את לימודי האמנות בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק. הוא גם למד באופן פרטי אצל צייר הנוף האמריקאי רוברט קראנל מינור. לאחר מכן למד בהדרכת בוגרו באקדמיה ז'וליאן בפריז ונסע רבות באירופה, באפריקה ובים הדרומי וחזר למשפחתו בעיר ניו יורק, שם היה אמור לחיות עד סוף חייו.
נופיו המוקדמים, מראים את השפעתם של בית הספר ברביזון ושל קורו, ג'ורג' איננס ואלברט פינהאם ריידר זכו לו מעט הכרה מצד המבקרים או הציבור.
בסביבות 1910, אלמנט הפנטזיה ביצירתו התבטא יותר בנושאי הציור, והטכניקה שלו הפכה גסה יותר. מכאן ואילך, לעיתים קרובות הוא צייר על קרטון במקום על בד. ככל שעבודותיו נעשו אגרסיביות יותר, כך גם התנהגותו, והוא פיתח הרגל מטריד לבקר בגלריות ולגנות בקול רם את העבודות המוצגות.
עם זאת, הוא לא נותר ללא תומכים. אלישמיוס זכה להכרה בעקבות תמיכתו של מרסל דושאן, שגילה את אילשמיוס בשנת 1917 והזמין אותו להציג איתו בפריז באותה שנה.
עבודתו התקבלה טוב בדרך כלל על ידי צופים ומבקרים צרפתים - מעריציו כללו גם את אנרי מאטיס. בהמשך עזר דושאן לארגן את תערוכת היחיד הראשונה של אילשמיוס בשנת 1920, בעיר ניו יורק. אולם קבלת הפנים הביקורתית העוינת שהייתה לתערוכה זו, הביאה אותו לבסוף לוותר על הציור לחלוטין בשנת 1921.
הוא נפצע בתאונת דרכים בשנת 1932, בריאותו התדרדרה והונו המשפחתי נגמר, הוא נפטר בשנת 1941.
לאחר מותו, עבודתו של אילשמיוס מצאה קהל אוהד רחב יותר. אחד הפטרונים העיקבים הבודדים של האמן, רוי נויברגר, תרם גוף גדול מיצירותיו של אילשמיוס למוזיאון נויברגר לאמנות הממוקם במדינת ניו יורק.
קרל וולפגנג דויטש
קרל וולפגנג דויטש (21 ביולי 1912 - 1 בנובמבר 1992) היה חוקר בתחום מדעי המדינה.
ביוגרפיה
דויטש נולד בפראג, האימפריה האוסטרו-הונגרית למשפחה יהודית. אימו מריה דויטש הייתה פעלה פוליטית בולטת, בין הנשים הראשונות שנבחרו לפרלמנט הצ'כי. הוא למד באוניברסיטת קארל בפראג וסיים אותה בשנת 1934. לאחר מספר שנים באנגליה הוא חזר לפראג וסיים עבודת תואר שלישי בשנת 1938.
בעקבות הסכם מינכן הוא ואשתו החליטו לא לחזור לצ'כוסלובקיה מסיור בארצות הברית. בשנת 1939 הוא קיבל מלגת לימודים באוניברסיטת הרוורד ובשנת 1951 סיים בו דוקטורט נוסף.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף כסטודנט בוועידת האומות המאוחדות בנושא ארגון בינלאומי, אשר נערכה בסן פרנסיסקו, ארצות הברית, שתוצאותיה היו חתימת מגילת האומות המאוחדות והקמת האו"ם בשנת 1945.
דויטש חקר את בעיות פוליטיות תוך שימוש ביישומי של הדמיה ומודלים קיברנטים.
דויטש חיבר את הספר "The Nerves of Government: Models of Political Communication and Control", העוסק בהתמודדויות עם הרעיונות החדשניים של למידה, שליטה וניטור עצמי.
מרים רוטשילד
מרים לואיזה רוטשילד (באנגלית: Miriam Louisa Rothschild, 5 באוגוסט 1908 – 20 בינואר 2005) הייתה מדענית בריטית יהודייה שעסקה בזואולוגיה, באנטומולוגיה ובבוטניקה.
ראשית חייה
רוטשילד נולדה בשנת 1908 באשטון וולד שבנורת'האמפטונשייר. הוריה היו, בנקאי ובן למשפחת רוטשילד, ורוז'יקה אדל רוטשילד, טניסאית הונגרית ובת למשפחת אצולה יהודית הונגרית, שהייתה משפחת האצולה היהודית הראשונה באירופה. היא הייתה אחייניתו של וולטר רוטשילד, הברון רוטשילד השני של אנגליה, אחיה ויקטור הפך לברון רוטשילד השלישי של אנגליה ואחת מאחיותיה הייתה פאנוניקה רוטשילד, לימים הברונית פאנוניקה דה קניגסווארטר, חובבת בי בופ ג'אז ופטרוניתם של ת'לוניוס מונק ושל צ'ארלי פארקר.
אביה גילה למדע כ-500 מינים חדשים של פרעושים, ודודה וולטר רוטשילד בנה מוזיאון פרטי להיסטוריה של מדעי הטבע בטרינג. עוד בטרם מלאו ארבע שנים, החלה רוטשילד לאסוף מושיתיים וזחלים, ואף היה לה שליו מאולף. אביה הלך לעולמו בהיותה בת 15 בלבד. היא למדה בביתה עד גיל 17, שבו דרשה לפקוד את בית הספר, ומאז למדה זואולוגיה ב-Chelsea College of Science and Technology.
1930 – 1950
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, בנתה לעצמה שם מדעי כביולוגית ימית בזכות מחקריה בתחום הרכיכות שנערכו בפלימות'. בהיותה בת למשפחת רוטשילד העשירה, לא נזקקה למלגות או למימון חיצוני למחקריה. מסיבה זו, כמו גם מפני שלא היה חינוך פורמלי (כל הדוקטורטים שקיבלה היו לשם כבוד) היא תמיד נחשבה ל"חובבנית".
לפני מלחמת העולם השנייה תבעה מממשלת בריטניה לקבל פליטים יהודים גרמנים רבים יותר מגרמניה הנאצית, ובעת המלחמה עבדה בבלצ'לי פארק כקריפטואנליטקאית.
חיים אישיים
בשנת 1943 נישאה רוטשילד לג'ורג' ליין, שהיה קצין בכיר ומעוטר בצבא הבריטי. לזוג נולדו ארבעה ילדים, והם אימצו שני ילדים נוספים. השניים התגרשו בשנת 1957.
הישגיה בתחום האנטומולוגיה
רוטשילד הייתה בת סמכא בולטת בתחום חקר הפרעושים, ובין היתר הייתה הראשונה שחקרה את מנגנון הקפיצה שלהם. היא חקרה גם את מחזור הווסת של הפרעושים, וקישרה אותו לשינויים הורמונליים שחלו אצל הארנבים ששמשו כפונדקאי הפרעושים בניסוייה. רוטשילד חקרה גם טפילים אחרים, כגון תולעים וקוקיות, וספר מקצועי שפרסמה בנושא הטפילים זכה להצלחה גדולה.
רוטשילד הייתה חברה בבית הספר לגנטיקה של אוניברסיטת אוקספורד בשנות ה-60 של המאה ה-20, ושם פגשה את אדמונד פורד, שהתמחה בגנטיקה אקולוגית - חקר הגנים באוכלוסיות הנמצאות בסביבתן הטבעית. רוטשילד הייתה בין הנשים המעטות שעימן היה פורד מיודד, ושניהם פעלו יחדיו למען הסרת האיסור הפלילי שהיה קיים בבריטניה באותה תקופה על הומוסקסואליות.
הוקרה והנצחה
רוטשילד הייתה חברת כבוד זרה באקדמיה האמריקאית למדעים ולאומניות החל משנת 1973. כמו כן, היא צורפה לחברה המלכותית של לונדון לשיפור הידע במדעי הטבע בשנת 1985, וקיבלה את תואר האצולה דיים (באנגלית: Dame, תואר מקביל לסר) בשנת 2000. במהלך השנים קיבלה רוטשילד תוארי דוקטור לשם כבוד משמונה אוניברסיטאות, ובין היתר מאוניברסיטת קיימברידג' ומאוניברסיטת אוקספורד, ונשאה את הרצאת רומנס לשנת 1985 באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 2006 נקראה על שמה "קרן מרים רוטשילד וג'ון פוסטר לזכויות האדם" (למן הקמתה ועד לשנה זו נקראה הקרן על שמו של פוסטר בלבד).
תחנת ברלין (סדרת טלוויזיה)
תחנת ברלין (באנגלית: Berlin Station) היא סדרת טלוויזיה, מותחן ריגול ודרמה אמריקאית, שנוצרה על ידי אולן שטיינהאואר. בסדרה כיכבו ריצ'רד ארמיטאג', רייס איוואנס, לילנד אורסר, מישל פורבס וריצ'רד ג'נקינס
עונה ראשונה של עשרה פרקים הוקרנה לראשונה ברשת Epix ב-16 באוקטובר 2016. ב-17 בנובמבר 2016, חודשה הסדרה לעונה שנייה, שתוכננה במקור להכיל עשרה פרקים, שהוקרנו בבכורה ב-15 באוקטובר 2017 והסתיימה בעונה בת תשעה פרקים ששודרו ב-3 בדצמבר 2017. ב-6 בדצמבר 2017, חודשה הסדרה לעונה שלישית, שהוקרנה בבכורה ב-2 בדצמבר 2018.
הסדרה בוטלה ב-29 במרץ 2019 לאחר שלוש עונות.
עלילה
הסיפור עוקב אחר דניאל מילר שהגיע זה עתה לתחנת CIA בברלין, גרמניה. בעונה הראשונה יש למילר משימה חשאית: לחשוף את מקור הדליפה שסיפק מידע לחושף שחיתויות מפורסם בשם תומאס שו. בהוראת הקטור דז'אן הוותיק, דניאל לומד להתמודד עם עולמו הגס והשברירי של סוכן השטח: ניהול סוכנים, הטעיה והסכנות והפשרה המוסרית שעליו לבצע בחייו. בעונה השנייה, ארבעה חודשים אחרי שנורה בסוף העונה הראשונה, דניאל התאושש מפציעותיו מספיק כדי שתינתן לו משימה חשאית חדשה: להסתנן למפלגה פוליטית בימין הקיצוני שמאמינים כי פעיליה מתכננים פיגוע טרור ממש לפני הבחירות הקרובות.
קוראנט (פירושונים)
ראו גם
}}
יאגיילניצה
יאגיילניצה (באוקראינית: Ягільниця - יאהילניציה, עד שנת 1944 - יהולניציה- Яго́льниця; בפולנית: Jagielnica; ביידיש: ייִגאָלניצע) הוא כפר, עיירה לשעבר, בנפת צ'ורטקוב במחוז טרנופול בחבל פודוליה בגליציה המזרחית שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. יש בו מועצה מקומית והוא כולל גם הכפר הקטן סליבקה. היישוב שוכן על גדת הנחל צ'רקסקה, במרחק 9 ק"מ דרומית מהעיר צ'ורטוקב ו-69 ק"מ דרומית מבירת המחוז, טרנופול.
התקופה העתיקה
האתר יושב בבני אדם עוד באלף השלישי לפנה"ס, כפי שמעידים שרידי קברים לא מכוסים מתקופת הברונזה.
ממלכת פולין
היישוב בשם הנוכחי תועד לראשונה לרגל ביקור במקום של מלך פולין, קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין מבית יגיילו בשנת 1448. האזור היה חלק מהפרוביציה הרוטנית או הרוסית של ממלכת פולין. יאגיילניצה מילאה תפקיד חשוב מבחינה גאופוליטית בחיי דרום-מערב אוקראינה. היותו קרוב לגבול עם נסיכות מולדובה ועם אזור ההשפעה של האימפריה העות'מאנית, הפך אותו למאחז אסטרטגי. ב-1454 נמצאה העיירה בשליטת תאודוריק בוצ'אצקי, נציג של משפחת האצילים הפולנים בוצ'אצקי (בני אבדנאק). ב-1473 זיגמונט איש יאגיילניצה שכיהן כשופט בקמניץ-פודולסקי הקים בו פרוכיה רומית-קתולית. ב-1517 הוכר היישוב כנכס פרטי ובשנת 1518 הוענקו לה זכויות עיר על ידי המלך זיגמונט הזקן. הותר לה לקיים יריד שנתי ויום שוק קבוע בימי שישי. ב-1538 נכבשה העיירה זמנית על ידי שליט מולדובה, פטרו רארש.
ב-1581 העניק סטפאן באטורי, מלך פולין, את העיירה יחד עם עוד חלקי אדמה בסביבה לוויווד סטניסלב לאנצקורונסקי מסקאלה (מת ב-1535) כתגמול על מאבקו על שירותו הנאמן את המלכה אנה יגיילונקה. במהלך המאות 15–16 הושתל יער "דאצ'ה הלילאי" שהגן על טירת המגנטים ממשפחת לאנצקרונסקי מפני פשיטות טטרים. בעיירה היו באותן השנים 157 בתים ו-785 תושבים. בימי המרד האוקראיני בשנים 1648–1676 הפכה יאגיילניצה לזירת קרבות קשים. התושבים המקומיים ניסו אז להשתחרר משליטתם של המגנטים הפולנים ומאימת הדיכוי העו'תמאני. ב-1654 צבא הקוזקים של ההטמן בוגדן חמלניצקי לא הצליח לכבוש את טירת יאגיילניצה. היא נכבשה רק ב-1655 בעזרת המפקד הרוסי המוסקבאי וסילי בוטורלין, אחרי בבגידה מקרה לומי חיל המצב הפולני. נכבדיה הפולנים של העיירה נלקחו לשבי לרוסיה או הוצאו להורג. עם זאת היישוב הוחזר לפולין כעבור שנתיים בהתאם להסכם שביתת הנשק באנדרוסובו. 1655 המבצר נכבש זמנית גם על ידי לוחמים רוסים מוקסבאים בראשות איוואן פיודורוביץ' בוטורלין.
כיבוש עות'מאני
בימי הסולטן העות'מאני מהמט הרביעי, הסכם בוצ'אץ' בשנת 1672 הביא לסיפוח העיירה לאימפריה העו'תמאנית והטירה הפכה למושב פאשא טורקי. זמן מה התגורר בה אברהים פאשה "שייטן". השלטון העות'מאני נמשך עד שנת 1699. בשנים 1672–1683 התנהלו בעיירה וסביבה קרבות מחודשים בין הפולנים לטורקים. ב-1684 בשובו ממסע לקמניץ מלך פולין יאן סובייסקי לן בטירת יאגיילניצה. להחזרת הטירה והיישוב לפולין תרם הרוזן אנדז'יי פוטוצקי. כעבור זמן קצר המקום חזר לידי משפחת לאנצקורונסקי. באוקטובר 1747 מצ'יי לאנצקורונסקי העניק לכנסייה הקתולית המקומית 22 חלקות אדמה ועוד 22 חלקות מרעה במישור ההצפה של הנחל טרבנה. בחזית העץ המבוצרת של טירת יאגיילניצה (לאנקורונסקי) נבנתה כנסייה.
השלטון ההבסבורגי
בשנת 1772 במסגרת חלוקת פולין סופחה העיר לאימפריה ההבסבורגית. הייתה חלק מנפת זאלישצ'יקי בגליציה המערבית - חלק מארץ כתר בשם ממלכת גליציה ולודומריה (1918-1775) במסגרת הקיסרות, לימים ב ציסלייטניה. ב-1783 זכה מאציי לאנצקורונסקי לתואר רוזן מידי הקיסר יוזף השני. בשנת 1785 חיו בעיירה 761 תושבים. אחרי שאיבדה את חשיבותה ההגנתית-אסטרטגית נמכרה הטירה בשנת 1817 על ידי הרוזן אנטוני לאנצקורונסקי לשלטונות האוסטריים, שבנו אותה מחדש כמקום לייבוש ולאחסון טבק ומאוחר יותר לבית חרושת לטבק. לצורך הגדלת תפוקת הטבק הוקם בעיירה גם בית חרושת לאשלג שהעסיק בשנת 1914 כ-500 פועלים. בשעת הבנייה מחדש מילאו את החפיר והרסו שני ביצורים ואת שער הכניסה הראשי של הטירה לשעבר. ב-17 באוקטובר 1883 בהחלטת הסיים של גליציה הוקם בעיירה בית ספר חקלאי במהלך מאות השנים ביאגיילניצה התפתחה תעשייה. בשנת 1904 פרצה דליקה שהחריבה עשרים בניינים ושהשאירה חמישים משפחות ללא קורת גג. אוכלוסיית העיירה בשנת 1900 מנתה 3111 תושבים., ב-1910 3070.
מלחמת העולם הראשונה
באוקטובר 1914 כוחות רוסים כבשו את העיירה והיא נשארה על קו החזית רוב שנות המלחמה. ביולי 1917 בימי מתקפת קרנסקי פרצו כוחות מעצמות המרכז בקרבת טרנופול וחצו את חפירות הרוסים תוך הדיפת הכוחות הרוסיים החוצה. אוסטרו-הונגריה חזרה לשלוט בעיר עד להתפרקות האימפריה בנובמבר 1918. יאגיילניצה הפכה בהמשך לחלק מהרפובליקה העממית של מערב אוקראינה
מלחמות בין פולין לאוקראינים. הרפובליקה הפולנית השנייה
ביוני 1919 הייתה יאגיילניצה לזירת מתקפת צ'ורטקיב של הכוחות האוקראינים. בסופו של דבר העיירה הפכה לחלק מפולין המחודשת בהתאם להסכם ריגה ב-18 במרץ 1921. עקב תבוסת התנועה הלאומית האוקראינית האזור, בשנות ה-1930 הודגש האופי הפולני של היישוב שאוחד ב-1929 עם מספר יישובים בסביבה. ב-1934 איבדה יאגיילניצה את המעמד של עיר והוכרה ככפר בלבד.
אוכלוסיית המקום מנתה בשנת 1921 2702 תושבים (527 משקי בית), ב-1931 - 2795 תושבים, (588 משקי בית).
גרמניה הנאצית. השואה
ב־6 ביולי 1941 חדרו ליישוב הכוחות הנאצים. יהודים רבים נטבחו. ב-27 בנובמבר 1942 52 אוקראינים מיאגיילניצה ומצ'ורטקוב הוצאו להורג על ידי הגרמנים באשמת שיתוף פעולה עם ארגון לאומי אוקראיני, אירוע שנשאר בזיכרון האוקראינים כ"טרגדיה של יאגיילניצה". ב-1992 הקימה ממשלת אוקראינה העצמאית ממוריאל לזכר האירוע. העיירה ידע לפחות שתי אקציות שבהן נורו יהודים בהמוניהם. רוב התושבים היהודים נשלחו למוות במחנה השמדה בלז'ץ. הכיבוש הגרמני הסתיים ב-24 במרץ 1944.
חזרת השלטון הסובייטית 1991-1944
יאגיילניצה סופחה שוב עם כל האזור מסביב לאוקראינה הסובייטית, חלק מברית המועצות. המסגרת תוכנית תלת שנתית נכפתה קולקטיביזציה של החקלאות המקומית וההאיכרים הוכרחו להתאחד ב-167 משקים קולקטיביים.
אוקראינה העצמאית - החל מ-1991
עם קריסת השלטון הסובייטי בשנת 1991 יאגיילניצה הפכה לחלק מאוקראינה העצמאית.
יהודי היישוב
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-18, ובין השנים 1780 ו-1903 כיהנו בקהילה רבנים משושלת שפירא. בשנת 1904 פגעה שרפה גדולה באחת מהשכונות היהודיות בעיירה, שכתוצאה ממנה נותרו כ-50 משפחות יהודיות מהיישוב ללא קורת גג. בשנת 1900 היוו היהודים 44.3% מאוכלוסיית העיירה. בשנת 1910 נמנו בעיירה 1,892 יהודים, ובמהלך ולאחר מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,066 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציונית, שכללה בית ספר עברי. במהלך הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939, הגיעו לעיירה פליטים יהודים ממערב פולין, ומספר היהודים בה הגיע לכ-2,000 איש.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים ב-6 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, החלו אלו בשליחת גברים יהודים ממנה שהואשמו בקומוניזם לבית הסוהר בצ'ורטקוב הסמוכה, שם עונו, ורובם נספו. בהמשך הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה. מעת לעת רצחו הגרמנים והאוקראינים יהודים מהעיירה באכזריות, לאחר שלא מסרו את כל כספם, תכשיטיהם או פרוותיהם לשלטונות.
בסתיו 1942 נערכו בעיירה שתי אקציות אלימות, בהן שולחו יהודי היישוב למחנה ההשמדה בלז'ץ. בהמשך, ובאופן הדרגתי, רצחו האוקראינים והגרמנים גם את עובדי הכפייה היהודים שעוד נותרו בחוות החקלאיות שבסביבת העיירה.
אתרים היסטוריים
על ידי משפחת האצילים הפולנים לאנצקורונסקי. ב-1648 עמדה הטירה במצור הקוזקים, אולם ב-1655 התנגדותם של מאתיים מגניה הפולנים נשברה אחריימים אחדים מול הקוזקים המתוגברים על יד רוסים מוסקבאים. ב-1672 נאלץ בעלי הטירה, היירונים לאנצקורונסקי למסור אותה לטורקים העות'מאנים שסיפחו אותה בעקבות הסכם בוצ'אץ'. יחד עם שטחים אחרים ממזרח האיחוד הפולני-ליטאי. אבאהים פאשה שייטן הפכה אותה למושבו. אולם בספטמבר 1673 פולנים בפיקודו של שנייאבסקי השתלטו מחדש על הטירה ובינואר 1674 הצטרף היירונים לאנצקורונסקי למאבקו של הוויבוד יאן פוטוצקי נגד הטורקים. האחרונים כבשו אותה שוב ב-1680 אבל ב-1683 היא נכבשה שוב על ידי הפולנים הודות למסע של אנדג'יי פוטוצקי בפודוליה. המלך יאן סובייסקי לן בבנין ב-1684. באופן רשמי פולין סיפחה את המקום בחזרה ב-1699 בהתאם להסכם קרלובץ. אחרי שיפוץ הבניין חזרה הטירה להיות מושבם של בני לאנצקורונסקי. ב-1817 תחת השלטון ההבסבורגי נמכר לשלטונות האוסטריים שהקימו בן מפעל גדול לטבק. המפעל פעל לסירוגין עד לשנות ה-1990. החל מ-2000 חזר הבניין להיות רכוש פרטי. על שער הטירה שרד סמל משפחת לאנצקורונסקי. שופצה ב-2002 בעזרת הקרן קרולינה לאנצקורונסקי והועמדה בחסות הנזירים הדומיניקנים מצ'ורטקוב. בית הכנסת הגדול - לא שרד.
שמואל אהרן יודלביץ
הרב שמואל אהרן יודלביץ (תרס"ז, 1907 – י"ד בטבת תשל"ט, ינואר 1979) היה מרבני ישיבת עץ חיים וישיבת בית יוסף-נובהרדוק בירושלים.
קורותיו
נולד בעיר העתיקה בירושלים. אביו, שבתי יודלביץ, התאלמן בגיל צעיר ושכל את שני בניו מאשתו הראשונה. הוא נישא בשנית, ושכל גם את שני בניו מאשתו השנייה. השניים עמדו להתגרש, אך בעקבות ברכה מצדיק נסתר המשיכו את נישואיהם, שמהם נולד בנם שמואל אהרן וכן הבת בתיה. הסנדק בברית המילה שלו היה הרב שמואל סלנט. שבתי יודלביץ נפטר בשנת תרע"ח (1918) בדמשק, שאליה הוגלה על ידי השלטון העות'מאני. האם נישאה בשנית ועזבה את ירושלים עם בתה, והוא נותר לבדו בירושלים. לאחר מכן למד בישיבת עץ חיים. תקופה מסוימת נדד בין משפחות שונות, עד שהמשגיח בישיבת עץ חיים, הרב אריה לוין, אימצו כבן.
לאחר ארבע שנים שבהן גדל בבית משפחת לוין הציע לו הרב לוין לשאת את בתו הבכורה רשא. הוא הסכים להצעה, אך ביקש לראותה לפני כן, כדי לקיים את הכלל ההלכתי הקובע שאסור לאדם לשאת אישה בלי לראותה. כך התברר לרב לוין כי במשך ארבע שנות מגוריו בביתו לא הביט מעולם בבתו.
היה מתלמידיהם של הרב מטבריג והרב איסר זלמן מלצר. כמו כן היה מקורב לרב שלמה אלישוב. הרב קוק כתב לו מכתב המלצה: "הנני בזה להודיע באתרא דלא ידעין ליה (=במקום שלא מכירים אותו), את מעלת הרב הגאון החו"ב (=החריף ובקי) סיני ועוקר הרים אוצר תורה ויראה מו"ה שמואל אהרן יודעלעוויץ שליט"א, מיחידי הסגולה שבבני הישיבה הקדושה 'עץ חיים' פעה"ק ת"ו, אשר מאז נודע לי בגודלו בתורה בגפ"ת ופוסקים הוא כאחד הגדולים, מדותיו תרומיות ויראת ד' טהורה ערוכה עמו ושמורה, ואשרי עדת ד' אשר תקחנו אחר כבוד להיות לה לרב ואב"ד ומורה דרך ד' לעם קדוש, כי לו נאה ולו יאתה עטרת הרבנות בכבוד והדר, וכל תומכיו יאושרו ויתברכו לרגלו". בשנת תרפ"ט (1929), כשביקר הרב קוק אצל האדמו"ר מליובאוויטש יוסף יצחק שניאורסון במהלך ביקורו של האדמו"ר בארץ ישראל, נלווה אליו הרב יודלביץ יחד עם חותנו הרב אריה לוין.
במשך חייו גר בשכונת כרם, ליפתא, בתי ברוידא, העיר העתיקה ועוד.
במשך שנים שימש כר"מ בישיבת עץ חיים וכן בישיבת בית יוסף-נובהרדוק בירושלים. נהג ללמוד במשך כל שעות היום כשהוא עטור בתפילין. היה מחלוצי הרבנים שעסקו בחשמל לאור ההלכה, ובשנת תשי"ד (1954) פרסם את ספרו "החשמל לאור ההלכה". בשנת תשל"ז (1977) זכה בפרס הרב קוק על ספרו "מעיל שמואל" על מסכת פסחים. לאחר פטירתו הוציאה משפחתו את הספר "מעיל שמואל" על מסכתות הש"ס, שתוכנו נלקט מתוך מאמרי תורה רבים שפרסם בכתבי עת תורניים שונים. נינו הרב בנימין גינזבורג הקים במודיעין עילית את מכון "מעיל שמואל" להפצת תורתו.
נפטר בליל שבת י"ד בטבת תשל"ט ונקבר במוצאי השבת בבית הקברות בהר הזיתים, בצמוד לקבר רבו הגאון מטבריג. שלום מאיר ולך פרסם עליו את הביוגרפיה "מעילו של שמואל", שזכתה לתפוצה רבה.
פר גינט (פארק פסלים)
פארק הפסלים פר גינט (בנורווגית: Peer Gynt-parken) הוא גן פסלים באוסלו, נורווגיה. גן הפסלים נוצר להנציח את זכר המחזאי הנורווגי הנריק איבסן בתצוגה של אחד ממחזותיו, פר גינט, מערכה אחר מערכה.
את הפארק ייסדה בשנת 2006 חברת סלוואג, האחראית לפיתוח שכונת מגורים באזור לארן ורוב הפסלים הם תוצאה של תחרות פיסול בינלאומית. מייסד "סלוואג" היה אולאף סלוואג והיא חברה בבעלות משפחתית, שמציבה פסלים באזורי מגורים זה למעלה מ-50 שנה, בסך הכל יותר מ-500 פסלים.
התחרות
הפסלים המוצבים בפארק הפסלים "פר גינט" מקורם בתחרות פתוחה, בינלאומית לעיצוביo של הפסלים הפיגורטיביים הטובים ביותר לתיאור תמונות מן הדרמה "פר גינט" של הנריק איבסן. את התחרות אירחה סלוואג. בחבר השופטים ישבו: המנהלת אלן הורן מן הריקסתיאטר הנורווגי, הפסלת קירסטן קוקין, פרופסור ויגדיס איסטאד מן המרכז ללימודי איבסן, קים ברנדסטרופ מגלריה ברנדסטרופ, פדר לונג מלונד פיין ארט, הצייר קריסטיאן בליסטאד, ואולה גונאר סלוואג, מבעלי סלוואג ומי שהגה את רעיון פארק הפסלים "פר גינט".
הפסלים
פארק הפסלים "פר גינט" ייחודי בפירוש, שנתנו פסלים מפורסמים מארצות רבות, כל אחד בדרכו, לתמונה מן המחזה. עד כה הוצבו 20 פסלים בפארק.
מדיצ'י (סדרת טלוויזיה)
מדיצ'י היא סדרת דרמה היסטורית, שיצרו פרנק ספוטניץ וניקולס מאייר. הסדרה הופקה על ידי החברות האיטלקיות Lux Vide ו-Rai Fiction, בשיתוף הפקות Big Light של פרנק ספוטניץ.
העונה הראשונה, שכותרתה מדיצ'י: אדוני פירנצה, מתרחשת בשנת 1429, השנה בה מת ג'ובאני דה מדיצ'י, ראש המשפחה. בנו קוזימו דה מדיצ'י יורש אותו כראש הבנק המשפחתי, הבנק העשיר ביותר באירופה באותה תקופה ונלחם לשמר את כוחו בפירנצה. העונה השנייה, שכותרתה מדיצ'י: המפואר, מתרחשת 20 שנה לאחר מכן ומספרת את סיפורו של נכדו של קוזימו לורנצו דה מדיצ'י (המכונה המפואר). העונה השלישית, המשלימה את סיפורו של לורנצו, שודרה בבכורה ברשת Rai 1 באיטליה ב-2 בדצמבר 2019.
בסדרה צפו בין ארבעה לשמונה מיליון צופים. על פי דירוג הרייטינג האיטלקי Auditel, הפרק הראשון משך מספר שיא של 8.04 מיליון צופים.
הסדרה משודרת ב-190 מדינות ברחבי העולם, כולל בנטפליקס בארצות הברית, קנדה, בריטניה, אירלנד והודו וברשת SBS באוסטרליה.
עונה 1
פירנצה, 1429. ג'ובאני דה מדיצ'י הוא בנקאי עשיר שגם מייצג את אחד הכוחות הפוליטיים החשובים ביותר של פירנצה והוא אדון העיר. יש לו תוכנית להגדיל את כוחו המשפחתי על ידי כריתת הסכם עם כנסיית רומא. בחירתו של אפיפיור חדש עומדת להתקיים וג'ובאני שולח את בניו קוזימו ולורנצו לרומא במטרה לעודד את בחירת האפיפיור המקורב למשפחה. ברומא פוגש קוזימו, המרותק מיופיים של ארכיטקטורות ואומנות עתיקות, את דונטלו ואת אחת הדוגמניות שלו ביאנקה. קוזימו מתאהב בה אך לאחר מכן נאלץ לעזוב אותה ולהינשא לקונטסינה דה ברדי, נישואים פוליטיים שארגנו אביהם של ג'ובאני וקונטסינה. המועמד של מדיצ'י נבחר, מה שמבטיח לבנק של מדיצ'י כוח כלכלי שאין שני לו. עשרים שנה לאחר מכן, ג'ובאני נרצח באופן מסתורי וקוזימו ולורנצו מנסים לחקור בחשאי את מותו. בינתיים, המצב הפוליטי בעיר מוטרד ממזימות נגד כוחה של משפחת מדיצ'י, וראייתם לעתיד פירנצה - שתוביל אז לרנסאנס - נמצאת בסכנה. החלום של קוזימו הוא להשלים את הדואומו של פירנצה, אך נראה כי לאף אדריכל אין פתרון בר ביצוע בשל צורת הבסיס שנוצר לכיפה. לבסוף, פיליפו ברונלסקי מציג את עצמו בפני קוזימו ומראה לו תוכניות לכיפה. קוזימו מחליט לסמוך על ברונלסקי ובניית הכיפה מתחילה, מביאה עבודות ואנשים לפירנצה. בינתיים, המסתורין סביב מותו של ג'ובאני מתעבה ורינאלדו אלביזי, יריבו העיקרי של קוזימו בשליטה על העיר, מנסה לחסום את הבנייה ולעודד את העם להתקומם נגד המדיצ'ים.
עונה 2
עשרים שנה עברו מאז אירועי העונה הראשונה. פיירו, בנו של קוזימו ואשתו לוקרציה עומדים כעת בראש המשפחה. כוחם של המדיצ'י התאגד עם הזמן, אך ניסיון התנקשות בפיירו מביא לידי ביטוי את ניהולו השגוי של הבנק המשפחתי. למשפחת ספורצה יש את החוב הגדול ביותר כלפי הבנק ומצליחים לערוך הסכם עם פיירו למחיקת חובותיהם. הפתרון שהציע ספורצה יביא גם לפלישה לפירנצה. לורנצו, בנו של פיירו, כדי להימנע מנפילת פירנצה, לוקח על עצמו את תפקיד אביו גם בממשלת העיר וגם כראש המשפחה ונמנע מהפלישה. אף על פי שיש לו מערכת יחסים עם אישה נשואה, לוקרציה דונאטי, לורנצו מקבל נישואים עם אשת אצולה דתית רומאית, קלריס אורסיני (שרצתה בתחילה להיות נזירה אך צריכה לוותר על חלומה לנישואין). הנישואים שלהם עוברים תקופה סוערת כיוון שהאינטרסים שלהם שונים, אך עד מהרה הוא מתאהב בה והם מתחילים לחיות באושר. אחיו ג'וליאנו וחברו היקר סנדרו בוטיצ'לי, שניהם נפגשים ומתאהבים בסימונטה, אם כי בדרכים שונות. העניין של בוטיצ'לי הוא עניין אמנותי ומוביל לציור של ונוס ומאדים בו מיוצגת סימונטה לצד ג'וליאנו. משפחת פצי, בראשות ז'קופו פצי ואחיינו פרנצ'סקו, מאחדים כוחות עם האפיפיור במטרה להגביר את שליטת הכנסייה בשטחים ובמוקשים הסמוכים, בניגוד למדיניות הרפואה. טיעון זה יוביל בסופו של דבר לקנוניה נגד לורנצו בניסיון לשים קץ לכוחו ולחלומו על פירנצה שלווה וחיה תרבותית.
עונה 3
אירועי העונה מתרחשים מיד לאחר תום העונה הקודמת. לורנצו הפך לאיש נחוש ואכזרי לאחר מות אחיו ונשבע לנקום. עד מהרה יש לו שלושה ילדים עם קלריס, וילד שנפל גם הוא, מה שמוביל למותו של קלריס, והם מגדלים את ג'וליו (בנו הלא חוקי של ג'וליאנו) לאחר מות אביו. לאחר פירוק המזימה של פצי, על לורנצו עדיין להתמודד עם קואליציה צבאית ממדינות האפיפיור וממלכת נאפולי, בראשות ג'ירולמו ריארו השאפתני. הוא מבצע מסע דיפלומטי לנאפולי ומצליח לנהל משא ומתן לשלום נפרד. העונה מתמקדת כיצד לורנצו יעשה הכל, במידה כלשהי למען משפחתו ומורשתו.
הפקה
סרג'יו מימיקה-גזאן ביים את כל שמונת הפרקים בעונה הראשונה. הקרנת הבכורה העולמית של התוכנית התקיימה בפירנצה בארמון וקיו ב-14 באוקטובר 2016, לקראת עליית פרק הבכורה לשידור ברשת RAI 1 ב-18 באוקטובר. הצילומים לעונה השנייה החלו ברומא ב-24 באוגוסט 2017. ב-28 באוגוסט 2018 צילומי העונה השלישית החלו בפורמלו, מחוץ לרומא.
דיוק היסטורי
במהלך ראיון בפאנל רומא פסט בשנת 2015 הצהיר ספוטניץ כי "העונה תהיה מותחן יותר מסאגה היסטורית... אנו מתחילים את התוכנית ב"מה אם" מכיוון שאיננו יודעים כיצד מת ג'ובאני דה מדיצ'י. אחת השאלות הרודפות את קוזימו היא האם אביו נרצח".
מיקומים
מספר מיקומים בולטים משמשים לאורך הסדרה, בנוסף לסטים ואתרים כמו:
שידור בינלאומי
נטפליקס אחראית להפצת הסדרה בארצות הברית, קנדה, בריטניה, אירלנד והודו מאז דצמבר 2016. הסדרה משודרת ב-190 מדינות ברחבי העולם, כולל ברשת SBS באוסטרליה, בפוקס פרימיום בארגנטינה, SFR של שירות Zive בצרפת, סקיי 1 בגרמניה, רשת RTP1 בפורטוגל, ורשת RTS2 בסרביה. הסדרה נמכרה גם ליפן, ישראל (בה שודרה הסדרה בערוץ Yes Oh) וניו זילנד.
מדיה אחרת
ב-16 באוקטובר 2018 פורסם באיטליה עיבוד ספר של האירועים שסופרו בעונה השנייה בספר שכותרתו I Medici - Lorenzo il Magnifico.
פסקול
את פסקול הסדרה הלחין פאולו בונווינו. שיר הנושא הפותח "רנסאנס" הופק בשיתוף פעולה עם סקין. וידאו קליפ לשיר התפרסם גם יום לפני שהסדרה שודרה לראשונה באיטליה.
שיר הנושא הפותח לעונה השנייה השתנה. סקין ובונווינו שיתפו פעולה על וריאציה של שיר רצף הפתיחה המקורי שכותרתו Revolution Bones. איאן ארבר הלחין מוזיקה נוספת לעונה השנייה.
ב-20 בדצמבר 2019 יצא הפסקול המלא I Medici (מוזיקה מסדרת הטלוויזיה המקורית) על ידי Sugar Music עם סך של 47 רצועות שהלחין פאולו בונווינו.
המוזיאון הלאומי של תימן בעדן
המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה בעיר עדן (בערבית: المتحف الوطني للآثار بعدن) הוא הגדול במוזיאונים של תימן. המוזיאון נוסד ב-1966, בסוף התקופה שבה הייתה עדן מדינת חסות של בריטניה וחלק מן הפדרציה של דרום ערב קצרת-הימים. המוזיאון שוכן בארמון שנבנה בשנים 1912–1918 עבור הסולטנות של לחג' (سلطنة لحج) ב"קראטר" של עדן.
אוסף המוזיאון
מוקדי האוספים במוזיאון של עדן הם הממצאים מהממלכות הקדם-אסלאמיות בדרום ערב, בייחוד מקתבאן (قتبان), ממלכת אוסאן (أوسان) , סבא, חצרמות (حضرموت) וחִמְיַר. עיקר המוצגים – פסלים, אסטלות, כלי קטורת וכתובות. מלבדם כולל המוזיאון יצירות אמנות אסלאמית ופריטים אתנוגרפיים. רוב המוצגים במוזיאון מקורם באוסף מוּנצֶ'רג'י (Muncherjee).
הבסיס המסודר לאוצרות המוזיאון נוצר על ידי הארכאולוג הבריטי ג'רלד לנקסטר הרדינג, שצילם, רשם וקיטלג בשנים 1959–1960 את מצאי העתיקות בשטחי החסות של בריטניה בדרום ערב, ובתוכם פריטי אוסף מונצ'רג'י. ב-1962 הוקמה בעדן מחלקת עתיקות ממשלתית בראשות האדריכל דונלד דו שטיפל בהעמדת תצוגות המוזיאון.
ב-2008–2009 צולמו וקוטלגו הכתובות העתיקות במוזיאונים של תימן בידי צוות מאוניברסיטת פיזה, איטליה, ונבנה ארכיון דיגיטלי לצורך מחקר הכתובות הערביות הקדם-אסלאמיות, ובכללן אלה שברְשות המוזיאון של עדן. במסגרת המיזם הוכשר סגל באוניברסיטת עדן לטיפול בכתובות.
ב-1994, במהלך מלחמת האזרחים בתימן, נבזז המוזיאון וכמה ממוצגיו אבדו. כאשר המורדים החות'ים השתלטו על העיר ב-2015, נהרסה הקומה העליונה של המוזיאון.
שנאה עצמית
שנאה עצמית היא אי-שביעות רצון בולטת של אדם מעצמו. לעיתים נעשה שימוש בביטוי גם לתיאור מצב של אי-שביעות רצון בולטת של אדם מקבוצה חברתית שאליה הוא משתייך. שנאה עצמית אתנית, למשל, מתבטאת בביקורת חריפה שאדם מביע כנגד קבוצת המוצא שלו. שנאה עצמית יכולה לנבוע מכך שהאדם רואה בעצמו או בקבוצתו תכונות שליליות שעמן אין הוא יכול להזדהות, או שהוא בז לעצמו או לקבוצתו כתוצאה מכישלון מתמשך. לעיתים השנאה נובעת מהפנמת היחס של אחרים כלפיו. שנאה עצמית עלולה להוביל לתסביכי נחיתות, וכן לדיכאון, לבדידות, לייאוש, לפגיעה עצמית ועוד.
היווצרותה של שנאה עצמית
התבססות של שנאה עצמית באה מרצון של אדם להתקבל לקבוצה חברתית שונה משלו, שהוא רואה בה קבוצה מועדפת. הקבוצה שהאדם מעוניין להתקבל אליה, דורשת כתנאי קבלה את התנתקותו מהשוני, המתבטא במובנים שונים כגון שפה, לבוש, התנהגות ותכונות נפש. לעיתים מוצג שוני זה בצורה בוטה, כדוגמת הצגתם של היהודים: דת נחותה, שפת סתרים, לבוש שונה, אפיון חיצוני – חוטם גדול, כיעור; תכונות נפש שליליות כמו גזלנות, קבצנות ועוד. המיתוס הופך לזהות של הזר בעיני הקבוצה ולכן הזר מקבל אותו.
הזר חושב, שאפשרי להתקבל לקבוצה ולהיות חלק ממנה אם יציית לחוקיה. אך הקבלה של הזר לקבוצה כשווה כמעט בלתי אפשרית, כל עוד בקבוצה קיימת תחושת עליונות על קבוצת המקור של הזר. גם אם יש רצון הדדי להשתלב, הקבוצה נוטה לשמור את הדימוי של העליונות, שמחזק אצל הזר את תחושת השוני והנחיתות. בנוסף, הזר מקבל את ערכי הקבוצה המגדירים אותו כנחות ולכן תחושת הנחיתות שלו מתחזקת. הזר מקרין את חוסר הביטחון החוצה והקבוצה חשה בו. דבר זה מדגיש את השוני ומאשר את הסטריאוטיפ שהחל את התהליך. הזר שרוצה להיות חלק מהקבוצה מקבל את תפיסת עולמה המאשרת את שונותו, וזהותו מתעצבת מתוך תפיסת החריגות והשנאה של הקבוצה אל הזר מתגלמת כשנאה העצמית.
מקרים ידועים של תיעוב עצמי לאורך ההיסטוריה נמנו בין יהודי מרכז אירופה במאה ה-19, שביקשו להתקבל כשווים לתוך החברה הנוצרית, בייחוד זו דוברת-הגרמנית. רבים, כמו אוטו ויינינגר, סבלו נזקים פסיכולוגיים קשים. דוגמה אחרת היא האפרו-אמריקנים בארצות הברית; מלקולם אקס ואינטלקטואלים אחרים הרבו לגנות את השנאה העצמית בקרב השחורים ששאפו לניעות חברתית.
סטאדיו אולימפיקו (טורינו)
סטאדיו אולימפיקו גראנדה טורינו (באיטלקית: Stadio Olimpico Grande Torino ; במקור סטאדיו מוניציפאלה בניטו מוסוליני ולשעבר סטאדיו קומונלה ויטוריו פוצו) הוא אצטדיון הממוקם בטורינו שבאיטליה, ומונה 27,958 מקומות ישיבה. אצטדיון זה משמש כמגרשה הביתי של קבוצת הסרייה א' טורינו. בעבר שימש האצטדיון גם את קבוצת יובנטוס.
בשנת 2006 אירח האצטדיון את טקס הפתיחה והסיום של משחקי החורף האולימפיים.
היסטוריה
החל מעונת שימש האצטדיון במגרשה הביתי של יובנטוס שאף זכתה באליפות הליגה האיטלקית באותה העונה. יריבתה העירונית של יובנטוס, טורינו, עברה אף היא לשחק באצטדיון בשנת 1958, לאחר שעזבה את אצטדיונה הקודם, אצטדיון פילדלפיה.
בשנת 1990 עזבו שתי הקבוצות את האצטדיון, ועברו לארח את משחקיהן הביתיים בסטאדיו דלה אלפי החדש, אשר שנבנה בעיר לקראת מונדיאל 1990.
בשנת 2006 אירח האצטדיון את אולימפיאדת החורף. לשם כך עבר האצטדיון מתיחת פנים במטרה לעמוד בסטנדרטים לאירוח אולימפיאדת החורף. האצטדיון אירח את טקסי הפתיחה והסיום של האולימפיאדה.
באותה השנה חזרו שתי הקבוצות לארח באצטדיון את משחקי הבית שלהן, בעקבות סגירתו של הדלה אלפי. ב-2011 עזבה יובנטוס את האצטדיון ועברה לאצטדיון יובנטוס שנבנה על חורבותיו של הדלה אלפי.
גילוי אליהו
ביהדות, גילוי אליהו הוא כינוי להתגלות ותִקשור, של ישות המכונה אליהו, ומזוהה על פי רוב עם אליהו הנביא, הבאה במגע ומעניקה מידע לאנשים מסוימים.
התיאור המקראי בספר מלכים ב פרק ב (1, 11), מתאר את עליית אליהו הנביא בסערה השמימה; העדר אזכור של מוות מוחשי של אליהו, הוביל בהקשרים שונים, להתייחסות לאליהו כבן-אלמוות, או כישות שהקשר שלה לעולם הזה ממשיך להתקיים. תפיסה זו הצטרפה לאמונה שקיים קשר בין האל לבני-האדם בדרך כלשהי, שבהקשר זה קיבל את המינוח הכוללני גילוי אליהו; כך התפיסה מזהה גילויים שונים, המגיעים ממקור אלוהי ועל-טבעי, עם אליהו הנביא.
היסטוריה
מסורת חז"ל מתייחסות למספר התגלויות המיוחסות לאליהו. באבות דרבי נתן מתוארת התגלות של אליהו לבני-אדם, אשר נותן להם מסר כלשהו; במקרים אלו מדובר באישים בעלי איכות דתית יוצאת דופן. תופעת ההתגלות מופיעה במכלול ספרות חז"ל, אף ביחס לתנאים ולאמוראים. על פי התלמוד, היה אמורא שאליהו הכתיב לו ספרים שלמים, המכונים תנא דבי אליהו. בהמשך תופעה זו של גילוי אליהו, הוזכרה בתקופת הגאונים ובימי הביניים, כגון באגרת רב שרירא גאון ובספר חסידים (תרל). למעשה, מזמן חז"ל ועד היום, מובאות עדויות שונות על גילוי אליהו.
גילוי אליהו במקרא
בספר דברי הימים ב (כא,12-15 ) מתואר שליורם מלך יהודה, הגיע "מִכְתָּב מֵאֵלִיָּהוּ הַנָּבִיא"; מכתב זה מתאר את חטאיו ואת העונש שיבוא בעקבות כך. זו ההתייחסות הראשונה למסר אלוהי המקושר לאליהו הנביא, המופיע לאחר שעה בסערה השמימה (מלכים ב ב,1). פרשנים שונים העלו אפשרויות שונות לאזכורו של אליהו לאחר שנלקח למרומים; בין השאר ראו בדבר נס, או התגלות של אליהו והעברת מסר לנביא שבין החיים. המלבי"ם ראה בכך ביטוי למושג גילוי אליהו כיום, כשלדעתו אליהו עדיין חי וקיים 'ונגלה בזה העולם לפעמים, כקבלת חז"ל'. לעומת דברים אלו יש שנטו לפרוש רציונלי יותר, והעלו השערה שאליהו בזמן חייו, כתב נבואה זו במכתב, ועכשיו (לאחר מותו) העבירו את המכתב ליהורם; תקדימים לכתיבת הנבואות, נמצאו אצל ישעיהו, אשר מצווה לכתוב בתעודה (ישעיהו ח, 16). התגלות זו של אליהו לאחר מותו, אף זכתה לפרשנות במסורת חז"ל; כך בסדר עולם רבה (יז) הביאו שמכתב זה היה שבע שנים לאחר עליית אליהו לשמים.
כפי שצוין, היו שראו במכתב זה של אליהו התגלות דרך נביא, או אף פעולה טבעית; בהמשך לכך היו ששיערו שהפעולה המתוארת כאן ייחודית, ומכתב זה כבר נקבע בששת ימי בראשית; כשהם מפרשים שהמילה מכתב בדיון במשנה במסכת אבות (ה,ו) מתייחסת למכתב זה.
גילוי אליהו בתלמוד
מאחר שאליהו עלה בסערה השמימה מבלי שכתוב שמת, הוא משמש גם בתלמוד כדמות המעבירה מסרים מן השמיים לארץ ולהפך.
במספר סוגיות מתואר מפגש בין אליהו לבין אחד האמוראים. במסכת חגיגה (דף טו ע"ב), האמורא רבה בר שילא פותח בשאלה במה עוסק אלהים ונענה שהוא לומד את דבריהם של כל התנאים פרט לדבריו של רבי מאיר, מכיוון שהעז ללמוד תורה מרבו "אחר" (אלישע בן אבויה). לאחר משא ומתן קצר, אלהים משתכנע שנכון לצטט גם את רבי מאיר שידע להבחין בין תוכו של הרימון (התורה של אלישע) לבין קליפתו (המעשים שלו).
במסכת גיטין, האמורא רבי אביתר פותח באותה שאלה, ונענה שאלהים מצטט את דבריו ואת דברי חברו, בלי להכריע ביניהם.
סוגיות נוספות בהן תנא או אמורא פוגש את אליהו בתלמוד הבבלי: מסכת מגילה טו ע"ב; בבא מציעא נט ע"ב (תנורו של עכנאי); מסכת יבמות סג ע"א, ועוד.
זיהוי אליהו
קיימות השערות שונות ביחס לזהותו של 'אליהו' בגילוי אליהו. הזיהוי המקובל מזהה אותו עם הדמות המקראית. דעה אחרת (רש"י בדפוסים, לבבלי קידושין ע.) טוענת שאין הכוונה לאליהו מהמקרא, אלא לשם של מלאך, כאשר בשו"ת 'תורה לשמה' המיוחס לרוב לר' יוסף חיים מבגדאד (סימן שפ) מובאת הטענה שכאשר אליהו מתגלה הוא עדיין מלאך, ולעומתו בשו"ת חת"ם סופר (חלק ו סימן צח) נטען שכאשר אליהו מתגלה הוא נחשב כאדם רגיל. לעומתם קיימת גישה רציונלית המזהה את 'אליהו' מאזכוריו בתלמוד כדמות ריאלית, כלומר, אמורא ששמו אליהו. אולם רבים יצאו נגד גישה זו, כגון רבי פנחס זביחי בשו"ת "עטרת פז". בעלי התוספות (חולין ו. ד"ה אשכחיה) העלו את ההשערה שכל מקום שמופיע 'ההוא סבא' בתלמוד הכוונה לאליהו הנביא, ועל אף הבעיות השונות בגישה זו, יש שהמשיכו להחזיק בה, כדוגמת החיד"א (פתח עיניים על מסכת שבת דף לד ע"א) ששאף לתרץ את הקושיות השונות.
מהות ההתגלות
התפוצה הרבה של רעיון גילוי אליהו, והשאיפה הברורה לחשיפה אליו, הובילו לדיונים רבים במהותו של הגילו ובהגדרתו המדויקת. בדיקה של המקורות מצביעה על כך שחלה התפתחות בתיאור הגילוי; כך, בספרות התנאים והאמוראים אנו נתקלים בגילוי אף לצרכים פרטיים, שאינם קשורים ללימוד תורה; קיימות התגלויות גם לאנשים ללא רקע תורני, שאינם אדוקים בדתם. במשך השנים חלה העצמה של אלו שאליהו התגלה אליהם, ואלו היו יחידי סגולה.
במקביל, נשמעו תמיד גם קולות ששללו את הפן העל-טבעי בהתגלות זו, ונתנו פרשנות רציונלית למקורות המקובלים. הם ראו באגדות משלים בעלי מסר-פנימי, ולא קיבלו את הפירוש הפשוט כמציאות אמיתית.
גילוי אליהו במקום גאוגרפי
המהר"ל (נצח ישראל, פרק כח) טוען שבמקומות מסוימים, האזור הגאוגרפי הוא זוכה ל"גילוי אליהו", וכל אדם שימצא שם יזכה לגילוי: "כי יש מקומות בעולם מיוחדים לדבר קדושה אלקית ביותר, ובפרט המערה שהיה רבי שמעון בן יוחאי הקדוש נטמן... גם עתה נגלה שם אליהו".