cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כפיל
שימוש בכפילים מסיבות ביטחוניות, כגון חשש לחיי אדם כלשהו, מצריך לעיתים שכירת שחקן אשר יכול לגלם את דמותו ומנהגיו של מושא החיקוי באופן מוצלח. כפילים אלו לעיתים משתמשים בניתוחים פלסטים כדי לשוות מראה זהה למושא החיקוי.
באמנויות הבמה
ישנן סצנות בהן משתמשים בכפיל. סצינות אלה יכולות להיות כאלו הדורשות יכולות מסוימות אשר חסרות לשחקן המקורי, כגון נגינה, ריקוד, הטסת מטוס או פעלולים מסובכים ומסוכנים, או שדורשות דבר מה מהשחקן אותו אינו מוכן לבצע, כגון הופעה בעירום (במקרה זה, נקרא הכפיל לעיתים כפיל גוף). לדוגמה, בסרט פורסט גאמפ, בו הגיבור מגולם בידי טום הנקס, קטעי הריצה מבוצעים בידי כפיל - בידי אחיו הצעיר של טום, ג'ים הנקס.
במקרים מסוימים משתמשים בכפילים גם כדי לפנות זמן לאדם אותו הם מדמים להיות. כך, למשל, יכול להתפנות שחקן לצילום סצינות הדורשות אותו בעוד שצילומים בהם ניתן להסתפק בכפיל מתבצעים במקביל. שימוש נוסף בכפיל, שנובע מסיבות טכניות, נעשה בחלק מהסצנות בהן הדמות המגולמת בידי השחקן ניצבת מול מראה. אחת הדרכים למנוע מהמצלמה להשתקף במראה, לצד דמות השחקן היא שימוש בחלון במקום במראה, כשמצדו השני של החלון נמצא כפיל של השחקן.
בקולנוע ובטלוויזיה משתמשים לעיתים בכפילים לצורך ביצוע חזרה לסצינות בפני הבמאי, הצלם או אנשי התאורה וההקלטה כדי שאלו יוכלו להעריך את אופן ביצוע הסצנה בטרם הצילום בפועל. במקרים שכאלו הכפילים יבצעו את הסצנה כולה, לרבות הדיאלוג והפעולות אותם נדרשות דמויותיהם לבצע.
בחלק מהמקרים פני הכפיל לא צריכים להיות דומים לפני השחקן אותו הוא מחליף. במקרים אלו די בדמיון גופני כללי. ואכן, בהרבה פעלולים מסוכנים, הנצפים בקולנוע, אין התמקדות בפני הכפיל, או שהוא בכלל מצולם עם גבו למצלמה. פני השחקן נראים רגע לפני ורגע אחרי הפעלול. אך בעת הפעלול עצמו, שאותו מבצע כפיל, לא נראים פני השחקן וגם לא פני הכפיל. אולם במקרים אחרים, הדמיון בין הכפיל לשחקן אותו הוא מחליף צריך להיות רב. במקרים אלו משתמשים, לעיתים בקרוב משפחה של השחקן, או אפילו באחיו התאום.
1893 במדע
רפואה
9 ביולי - דניאל הייל ויליאמס מבצע בהצלחה את ניתוח הלב הפתוח הראשון
תהילים כ"ד
תהילים כ"ד (לְדָוִד מִזְמוֹר לַה' הָאָרֶץ וּמְלוֹאָהּ), הוא שיר של יום ראשון, מספר תהילים (פרק כ"ג במיספור של תרגום השבעים), הפותח במילים אלה ומיוחס לדוד המלך. המזמור הוא אחד מארבעה עשר מזמורים הפותחים במילה 'לדָוִד'. קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כמועילה לפרנסה טובה.
ביאור המזמור
המזמור פותח בהצהרה שכל היקום כולו נברא על ידי הקב"ה, והוא הבעלים היחידי של העולם ומה שיש בו.
עם זאת, אין נוכחותו של הקב"ה מורגשת בכל מקום בשווה, אלא ישנו מקום מיוחד (גאוגרפי או לחלופין רוחני-תודעתי) שבו ניתן כביכול "לפגוש" את ה' באופן מורגש יותר, ואל המקום הזה אין להיכנס ללא השגת דרגה רוחנית ראויה מבחינת התנהגות טובה וישרה, לב טהור ודבקות באמת.
אדם כזה יכול להביא ברכה אל העולם כתוצאה מהמפגש.
המחצית הראשונה (א-ו) מסתיימת בהצהרה שעם ישראל כולו ("יעקב") שואף להגיע לפגישה זו עם ה'.
במחצית השנייה (ז-ח) נאמר שיש אפשרות לעולם להיפתח אל נוכחות ה', ומדובר כביכול על תנועה של ה' כלפי העולם, מלמעלה למטה, הפוך מהמתואר במחצית הראשונה.
כיוון שנוכחותו של ה' קשורה במקרא לארון הברית, יש שפרשו (כגון ר' מנחם המאירי) שמדובר באירוע כניסתו של ארון הברית לבית המקדש, וה' מתואר כגיבור מלחמה בהתאם לנוהג להוציא את הארון עם החיילים לשדה הקרב. אחרים (כגון ראב"ע) פירשו שמדובר בנוכחות הרוחנית של ה' בעולם, המכונה במקרא "כבוד ה'" (ולכן נכתב כאן "מלך הכבוד"), השבה לשכון בעם ישראל ובכך נותנת להם בין השאר כוח לנצח במלחמה.
זמני אמירתו
מזמור זה נאמר על ידי הציבור בבית הכנסת בהזדמנויות רבות.
מדרשי חז"ל
מדרשי חז"ל רבים, מסתמכים על הפסוק הראשון של מזמור לדוד.
בתרבות
הלחנים הקצביים של ליפסקר ושל חב"ד, התפרסמו בכלל הציבור הדתי, ומושרים בעיקר בהכנסת ספר תורה, בשמחת תורה (בפרט בעת הכנסת ספרי התורה לארון הקודש) וקבלת פני רב חשוב.
במוזיקה הקלאסית הולחן המזמור על ידי צ'ארלס אייבס, לילי בולאנז'ה וסמיואל אדלר.
רכס טנייקו
רכס טנייקו (באנגלית: Tenaiko Range) הוא רכס הרים קטן, ששטחו 185 קמ"ר, המהווה חלק מרכסי קיטימט. הרכס מגיע לשיא של 1,042 מטרים מעל פני הים.
הרכס מוקף מצידו האחד בנהר גיימסבי, ובנחל טנייקו.
כלבם של בני בסקרוויל (סרט, 1921)
כלבם של בני בסקרוויל (באנגלית: The Hound of the Baskervilles) הוא סרט מסתורין בריטי משנת 1921 בבימויו של מוריס אלווי ובכיכובם של איילי נורווד, קטינה קמפבל ורקס מקדוגל. הסרט מבוסס על הרומן "כלבם של בני בסקרוויל" מאת ארתור קונאן דויל. הוא הופק בחברת Stoll Pictures, חברת ההפקה הגדולה ביותר בבריטניה באותה תקופה.
הפקה
בהמשך לחלק ה-15 של סדרת סרטי "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס" זהו הסרט באורך מלא הראשון בכיכובם של אילי נורווד בתפקיד הולמס ויוברט ויליס בתפקיד ד"ר ווטסון. סרט זה הוא העיבוד השני של הספר "כלבם של בני בסקרוויל", הראשון היה סרט אילם גרמני משנת 1914 בשם "Der Hund von Baskerville". בטעות נטען שהסרט צולם בדארטמור, למעשה צילומי הסרט נערכו קרוב לכפר ת'רלסי שבמחוז סארי.
ביקורת
באתר AllMovie צוין שהסרט נאמן למקור הספרותי אבל "אינו מתקרב לגרסה הקולנועית משנת 1939 בכיכובם של בזיל רת'בורן ונייג'ל ברוס."
ארתור קונאן דויל עצמו נהנה מהסרט ואמר "שגילומו הנפלא של מר אילי נורווד הולמס הפתיע אותי. כשראיתי את הסרט חשבתי שמעולם לא ראיתי משהו יותר אמנותי".
גרוס
גְרוֹס (Groß, Gross) הוא שם משפחה שפירושו בגרמנית "גדול".
דברה וינגר
דברה לין וינגר (באנגלית Debra Lynn Winger; נולדה ב-16 במאי 1955) היא שחקנית קולנוע יהודייה-אמריקאית, אשר הייתה מועמדת שלוש פעמים לזכייה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ביוגרפיה
וינגר נולדה בקליבלנד הייטס, אוהיו שבארצות הברית למשפחה יהודית-אורתודוקסית. אביה היה סוחר של בשר כשר, ובגיל צעיר עברה משפחתה לקליפורניה, שם החלה אהבתה למשחק. בגיל 17 התנדבה מספר חודשים בישראל - בקיבוץ בית זרע שבעמק הירדן. לאחר שובה לארצות הברית החלה ללמוד קרימינולוגיה בקולג', בטרם נפגעה באורח קשה בתאונת דרכים. וינגר סבלה מדימום תוך-גולגולתי ובמשך קרוב לשנה הייתה עיוורת ומשותקת באופן חלקי. באותה תקופה התגבשה בה ההחלטה להפוך לשחקנית.
קריירה
אחד מתפקידיה הראשונים היה בסדרת הטלוויזיה "אשת חיל", בה שיחקה במשך שנתיים את האחות הצעירה של הגיבורה הראשית. תפקידה הראשי הראשון בקולנוע היה בסרט קאובוי עירוני, מ-1980, שם שיחקה לצדו של ג'ון טרבולטה. ב-1982 כיכבה לצדו של ריצ'רד גיר בסרט קצין וג'נטלמן, תפקיד עליו הייתה מועמדת לראשונה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. ב-1983 הייתה מועמדת פעם נוספת לאוסקר על תפקידה בסרט תנאים של חיבה, ובפעם השלישית ב-1993 על משחקה בסרט ארץ הצללים, לצדו של אנתוני הופקינס. בשנת 1987 שיחקה בקומדיה של אלן רודולף "זיווג משמיים" לצד אלן בארקין.
בשנת 2010 גילמה את פרנסיס בסדרת הדרמה האמריקאית "בטיפול" ברשת HBO, אשר מבוססת על סדרת ישראלית באותו שם מאת חגי לוי.
בשנת 2014 שיחקה לצד גארט ורינג, דסטין הופמן וקתי בייטס בסרט הקולנוע, נער מקהלה.
בשנת 2016 החלה לככב בסדרת הטלוויזיה הקומית של רשת נטפליקס "החווה" בתור מגי בנט, אימם של קולט ורוסטר (אשטון קוצ'ר ודני מסטרסון). בשנת 2017 שיחקה בסרטו של עזאזל ג'ייקובס "זוג אוהבים". בשנת 2018 הצטרפה לקאסט העונה השנייה של סדרת הדרמה "פטריוט" בפריים וידאו. בשנת 2020 שיחקה בסרטה של מירנדה ג'ולי "קג'יליונר" בכיכובה של אוון רייצ'ל ווד. בשנת 2021 החלה לגלם את רות קורמן, אימו של ג'וש (ג'וזף גורדון-לוויט) בסדרה "מר קורמן" של רשת Apple TV plus.
חיים אישיים
בין השנים 1986 ל-1990 הייתה נשואה לשחקן טימותי האטון, ממנו יש לה בן משותף, ומ-1996 נשואה לשחקן ולבמאי ארליס הווארד, ממנו יש לה בן נוסף.
אחרי מות, קדושים אמור
אחרי מות, קדושים אמור הוא פתגם עממי המשקף נורמה שלפיה לאחר מותו של אדם אין לדבר בגנותו, ויש לעסוק רק במעלותיו. הביטוי נוצר מסמיכותן של שלוש פרשות רצופות בספר ויקרא: אחרי מות, קדושים, אמור. אפשר לפרש אמירה זו כנשענת על אותו טעם של מורא מפני המוות ומפני רוחות המתים.
אפשרות אחרת לקריאת הפתגם היא בדרך אירונית: אחרי המוות, גם האדם הפשוט ביותר הופך לקדוש וצדיק ואין מדברים בו סרה.
מנדלי מוכר ספרים כתב על מנהג זה:
פתגם דומה בלטינית: ("על המתים אל תשמיע אלא שבחים") ,או, ("על אודות מתים – או בחסד או לא כלום"). לפתגם הלטיני קדם פתגם יווני דומה, המופיע בספרו של דיוגנס לארטיוס, "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים".
היהדות רואה מצווה בהספד המת, ואמירת שבחים לאחר מותו, אך כתוב בהלכה ובספרי הקבלה שאין לשבח את המת יותר מדי, משום שהנשמה מתייסרת בשמיים, בשומעה שבחים שלא מגיעים לה. יש השוללים נורמה זו, ומציבים מולה את הדבקות באמת. גישה זו מופיעה בדברי וולטר:
דוגמה להתנגדות לנורמה מצויה גם בדברים של יוסי ביילין לאחר מותו של בנימין בן-אליעזר. ביילין אמר, בין היתר, "אני לא מוכן להצטרף לאחרי מות קדושים, בעיני הוא היה הפוליטיקאי הכוחני, הדורסני, הוא היה הפוליטיקאי שלא היה צריך להיות מועמד של מפלגה כמו מפלגת העבודה לנשיאות".
התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית
התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית של ארצות הברית (באנגלית: NBC Symphony Orchestra) הייתה תזמורת רדיו שייסד דוד סארנוף, אחד ממייסדי חברת השידור הלאומית של ארצות הברית, במיוחד בשביל המנצח ארטורו טוסקניני. תזמורת NBC הופיעה מדי שבוע בקונצרט משודר ברדיו עם טוסקניני ומנצחים אחרים, והייתה תזמורת הבית של הרשת החל מ-13 בנובמבר 1937 ועד 1954.
היסטוריה
טום לואיס, ב"מגזין ההיסטוריה" של ארגון ההיסטוריונים האמריקאים, תיאר את מצע ה-NBC ללוח תוכניות תרבות וראשיתה של תזמורת רשות השידור הלאומית:
דוד סארנוף, נשיא RCA, הראשון להעלות ב-1916 את רעיון הרדיו כ"תיבת נגינה", כדי שמאזינים יוכלו ליהנות מ"קונצרטים, הרצאות, מוזיקה, רסיטלים," סבר שהמדיום נכשל במטרתו זו. ב-1937 התאוששה RCA די הצורך מהשפעות המשבר להציג מחויבות דרמטית ללוח תוכניות תרבות. סארנוף שכר, בתנאי העסקה ליברליים ביותר, את ארטורו טוסקניני וביקש ממנו להקים תזמורת מלאה ולנצח עליה. בערב חג המולד 1937 הופיעה תזמורת NBC בקונצרט הראשון שלה - קונצ'רטו גרוסו ברה מינור של אנטוניו ויוואלדי - באולפן משופץ ומחודש מן היסוד בבניין RCA. "חברת השידור הלאומית היא ארגון עסקים אמריקאי. יש לה עובדים ובעלי מניות. תרומתה לאינטרסים שלהם נובעת ישירות מתרומתה לציבור." באותו ערב חג מולד, ובכל הופעותיה של התזמורת במהלך 17 השנים הבאות, הוכחה צדקתו.
הקונצרט הראשון של התזמורת שודר מאולפן 8H של NBC ב-13 בנובמבר 1937 בניצוח פייר מונטה. טוסקניני ניצח על 10 קונצרטים באותה עונה ראשונה, והופעתו הראשונה עם התזמורת הייתה ב-25 בדצמבר 1937. נוסף לשידורים שבועיים ברשתות של NBC, הרבתה התזמורת להקליט לחברת RCA ויקטור, סימפוניות, מוזיקה מקהלתית ואופרות. שידורי קונצרטים בטלוויזיה החלו במרץ 1948 ונמשכו עד מרץ 1952. בסתיו 1950 הסבה NBC את אולפן 8H לאולפן טלוויזיה (שכיום משודרים מאולפן זה כל משדרי הבחירות של חדשות NBC ותוכנית הסאטירה השבועית סאטרדיי נייט לייב) והעבירה את הקונצרטים המשודרים לקרנגי הול, שם התקיים כבר חלק גדול מן ההקלטות והקונצרטים המיוחדים של התזמורת.
טוסקניני ניצח על תזמורת NBC במשך 17 שנים. בהנהגתו יצאה התזמורת לסיורי קונצרטים בדרום אמריקה ב-1940 ובארצות הברית ב-1950. כמו כן ניגנה התזמורת עם רשימה מכובדת של מנצחי הצמרת העולמית, ביניהם מונטה, ארנסט אנסרמה, אריך קלייבר, אריך ליינסדורף, שארל מינש פריץ ריינר, גיאורג סל, ברונו ולטר, לורין מאזל הצעיר והמנצח האיטלקי הצעיר והמבטיח, גואידו קאנטלי.
לאופולד סטוקובסקי כיהן כמנצח ראשי בעונת 42–1941, בתקופה של מחלוקת חוזית בין טוסקניני לרשת NBC. במהלך הזמן הזה המשיך טוסקניני לנצח על התזמורת בסדרה של קונצרטים פומביים למטרת מגבית מלחמה, שזכו להצלחה עצומה. עם פרישתו של טוסקניני באביב 1954 פירקה הרשת את התזמורת, למגינת לבו של טוסקניני. הקונצרט המשודר האחרון (שהוקלט הן במונו והן בסטריאו) התקיים בקרנגי הול ב-4 באפריל 1954, וההקלטות האחרונות היו בראשית יוני 1954.
סרגיי שצ'וקין
סרגי איוואנוביץ' שצ'וקין (ברוסית: Сергей Иванович Щукин; 27 במאי 1854 – 10 בינואר 1936) היה סוחר ואספן רוסי הידוע באוסף האמנות האימפריוניסטי והפוסט-אימפרסיוניסטי שלו.
חייו
בנוסף רכש שצ'וקין כמאה יצירות מעשה ידי פבלו פיקאסו ובהם יצירות מרכזיות מהתקופה הוורודה והתקופה הכחולה של האמן, וכן ניסיונותיו הראשונים לצייר בסגנון קוביסטי.
בשנת 1909 פתח שצ'וקין את ביתו פעם בשבוע לציבור הרחב על מנת לאפשר צפייה ביצירות האמנות.
לאחר המהפכה הבולשביקית הלאימה הממשלה הקומוניסטית את אוספיו של שצ'וקין, ושצ'וקין עצמו נמלט לפריז, בה נפטר.
בשנת 1948 הועבר אוספו, כמו גם אוספו של איוואן מארוזוב ממוזיאון לאמנות מערבית חדשה בו הוצג עד שנה זו אל מוזיאון פושקין במוסקבה ואל מוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
מועמדים ישראלים לפרס אוסקר
סרטים ישראלים שהוגשו לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר
ישראל החלה לשלוח לאקדמיה האמריקאית סרטים לשם התמודדות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1964. אף סרט ישראלי לא זכה עד כה בפרס. נכון ל-2018 הועמדו לזכייה בפרס 10 סרטים ישראליים, כמות המועמדויות השנייה בגודלה עבור מדינה מיבשת אסיה כאשר ליפן 12 מועמדויות. מאז 1991 ועד היום, הסרט המייצג את ישראל הוא הזוכה בפרס אופיר לסרט הטוב ביותר, כאשר יוצאי הדופן הם "אביבה אהובתי" שזכה בפרס אופיר במשותף עם "אדמה משוגעת" ובהצבעה חוזרת הוחלט לשלוח את האחרון, ו"ביקור התזמורת" שנפסל על ידי האקדמיה האמריקאית מאחר שדיאלוגים רבים בו היו באנגלית, ועל כן לא התאים לקטגוריה. במקומו נשלח הסרט שהאקדמיה הישראלית זיכתה בכמות השנייה בגודלה של קולות, "בופור", אשר היה למועמד הראשון מטעם ישראל לפרס מזה 23 שנים.
הבמאים היחידים ששני סרטים ישראליים בבימויים הועמדו לזכייה בפרס הם אפרים קישון, משה מזרחי ויוסף סידר. מזרחי ביים, בנוסף, את הסרט "כל החיים לפניו" שזכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר עבור צרפת.
ישראלים שהיו מועמדים לפרס האוסקר
יש גם לציין את השחקנית האמריקאית נטלי פורטמן, ילידת ירושלים, שבגיל 4 הוריה והיא היגרו מישראל ועברו להתגורר בארצות הברית. פורטמן הייתה מועמדת לאוסקר בתור שחקנית משנה בעבור תפקידה בסרטו של מייק ניקולס, "קרוב יותר" (2004), ובתור שחקנית ראשית עבור תפקידה בדרמה הביוגרפית של פבלו לריין, "ג'קי" (2016). בסופו של דבר זכתה בתור שחקנית ראשית עבור תפקידה בסרטו של דארן ארונופסקי, "ברבור שחור" (2010).
סרטים ישראליים שהיו מועמדים לפרס האוסקר בקטגוריות אחרות
הרשימה הבאה כוללת סרטים ישראלים אשר היו מועמדים לפרס אוסקר בקטגוריה שאיננה "הסרט הזר הטוב ביותר". השנה המצוינת היא השנה שבה נערך טקס האוסקר שבו הסרט היה מועמד.
דוארטה דה מנזש
דום דוארטה דה מנזש (פורטוגזית: Duarte de Meneses; נולד לפני 1488 ומת אחרי 1539) היה אציל פורטוגזי, שירת בצבא ומילא תפקידי ממשל שונים.
ביוגרפיה
מנזש, בנם של ג'ואנה וז'ואאו דה מנזש, הרוזן הראשון מטרוקה, נקרא על שם סבו, דוארטה דה מנזש, הרוזן ה-14 מויאנה. ב-1508 ירש את אביו בתפקיד מושל טנג'יר ומשל שם בשנים 1508–1521 בתקופה זו הוביל בהצלחה מספר מסעות צבאיים באזור טנג'יר ואף נפצע.
ב-1521 מינה אותו מנואל הראשון, כמושל השישי של המושבות הפורטוגזיות בהודו (Estado da Índia). להודו הוא הפליג באפריל 1521 בראש ארמדה של 11 קאראקים שלוו על ידי פלגה של ארבע ספינות, מטרת הצי הייתה חופי סין. מנזש ופמלייתו נחתו בחוף גואה באוגוסט 1521 והוא משל על המושבות הפורטוגזיות בהודו בשנים 1522–1524. תקופת שלטונו נחשבה הרת אסון, עם תבוסות והפסד של שטחים צבאיים כולל בהורמוז, ולכן ב-1524 הגיע ואסקו דה גאמה לגואה, הדיח את מנזש ושלח אותו כאסיר לפורטוגל. מנזש היה אסור קרוב ל-7 שנים ושוחרר לבסוף בהתערבותם של ידידים בעלי השפעה.
ב-1536 טוהר שמו והוא מונה בשנית להיות מושל טנג'יר, מילא את התפקיד בשנים 1536–1539 והוחלף על ידי בנו, ז'ואאו דה מנזש.
נישא לפיליפה דה נורוניה, ממנה היו לו לפחות שני בנים (ז'ואאו ופדרו שהיו שניהם מושלי טנג'יר), בנוסף, גם בנו הלא חוקי פרננדו דה מנזס משל על טנג'יר.
נכדו, שנשא אותו שם, היה המשנה למלך בהודו והמושל ה-14 של הודו הפורטוגזית.
חד-קרן
לפי האגדה, החד-קרן נצפה רק בקרבת בתולות, שהן היחידות שיכלו להתקרב אליו. בין הסיפורים אודות החד-קרן מופיעים סיפורי ציידים שנארגו על גבי שטיחי קיר או סופרו בעל פה. סיפורים אלו עוסקים בציידים חמדנים, שהיו שולחים בתולות צעירות ליערות על מנת למצוא ולפתות את אותם יצורים במטרה לקחת מהם את הקרן שלהם.
מקורות לחד-קרן
אחת הסברות היא שהחד-קרן נוסף למיתולוגיה, בייחוד הבריטית והצרפתית, אחרי שאנשים מאירופה ביקרו באפריקה או בתת-היבשת ההודית וחזו בפעם הראשונה בקרנפים, כיוון שהחד-קרן מזכיר את האמונות הרווחות במזרח לגבי הסגולות ה"טמונות" בקרנו של הקרנף, בייחוד לצורכי שיפור האון הגברי.
סברה אחרת היא שמקור האגדה בשן של לווייתן החדשן חדקרן או דמותו של הראם – מין של אנטילופה בעלת שתי קרניים דקות וישרות, שממבט מן הצד נראות כמו קרן אחת. לחלופין הוצע גם מראה של סוס עם קרן על החוטם.
מקור יהודי אפשרי לחד-קרן הוא בדברי ה:.
מקור נוסף נמצא ב:. קרש זה הוא מין חיה ואינו זהה לשור שהקריב אדם הראשון שהוא מין בהמה.
וולרנגה (כדורגל)
מועדון הכדורגל וולרנגה (בנורווגית: Vålerenga Fotball) הוא מועדון כדורגל נורווגי מהעיר אוסלו, שהוקם ב-29 ביולי 1913 ולזכותו חמש אליפויות וארבעה גביעים. מגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל הוא אינטיליטי ארנה (אצטדיון אולבאל שימש כמגרשה הביתי בשנים 1999–2017).
ב-2001 זכתה באליפות ליגת המשנה הנורווגית ומאז 2002 מתמודדת ברציפות בליגת העל הנורווגית.
הקבוצה טרם העפילה לשלב הבתים של מפעל אירופאי כלשהו.
הפורצים (אוניית מעפילים)
הפורצים הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב'.
תולדותיה
שמה המקורי היה מארי אניק (Marie Annick). היא נבנתה כאוניית משא מעץ בעלת מפרשים, בעלת מנוע דיזל צרפתי 8 צילינדרים, ו-100 כוח סוס.
רכישה והכנה להפלגת העפלה
נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' בצרפת, באמצעות מתווך צרפתי, שביצע את הרכישה בשם רב החובל וייל, בחוף מילפרנס בין ניס למרסיי. היא הועברה ממילפרנס למרסיי ומשם לקורסיקה.
להפלגת ההעפלה הוכנו דרגשי עץ ל-156 נפש. המטבח הותקן בצריף שנבנה על הסיפון ונבנו שני בתי שימוש. עבודות הבנייה הושלמו במפרץ קטן, שני מיל צפונית-מערבית לבנדול בצרפת. האנייה צוידה בסירת גומי ל-30 נפש וסירת עץ קטנה.
צוות המלווים כלל את שלום דוליצקי איש הפלי"ם, ששימש כמפקד האונייה, יוסף (שחר) שוורצמן וטוסקה נפתלי. הגדעונים היו בנימין (גפן) גפנר ומרגה גורן. לרשותם עמדו שני מקלטים, שני משדרים וגנרטור. רב החובל היה ימאי צרפתי ולצדו שמונה מלחים, ארבעה מהם: גלקין זאב, גלקין ברוך, מילשטיין הלל ובן-מנשה יוסף היו ארגנטינאים צעירים שהחליטו לעלות לארץ. הם יצאו מבואנוס איירס בספטמבר 1947, "כ"ג מלחים", הגיעו לצרפת, גויסו לפלי"ם, והצטרפו ל"הפורצים", וביפו ירדו עם המעפילים.
ההפלגה
ב-22 בנובמבר 1947, ביום ההפלגה מבסטיה, התקבלה ההוראה להשיט את האנייה למרסיי ולקבל שם דלק נוסף ממבריח, ובאותו לילה להגיע לחוף ליד בנדול כדי לקחת את המעפילים. האונייה הגיעה וקיבלה שלושה טון דלק נוספים. לאחר העמסת המעפילים באותו לילה, יצאה האונייה בחשאי ללא תקלות.
האונייה שייטה מבנדול בדרום צרפת בנתיב המתוכנן: דרך החוף המערבי של קורסיקה, מצר בוניפאצ'יו בין קורסיקה לסרדיניה, מצפון לסיציליה למצר מסינה, כף גלן, האי צ'ריגו (קיתירה ), כף סידרוס בצפון מזרח כרתים, דרומה לאלכסנדריה, פורט סעיד, עזה, חוף הרצליה.
לאחר ההפלגה מבנדול, הודיעו לאונייה לאסוף מעפילים מצפון אפריקה שהגיעו באונייה אחרת. ההעברה הייתה בלילה מול מפרץ דה פורט. הועברו 44 איש עם רופא ומלווה מאונייה בשם "החלוץ", אשר ברחה ממדלינה בחוף אלג'יריה, לאחר שנתגלתה שם על ידי השלטונות ומנועיה היו מקולקלים. בסך הכל הפליגו על סיפונה 167 מעפילים.
המעפילים קיבלו ההודעה על החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר באונייה במהלך ההפלגה.
העימות עם הבריטים
בקרבת פורט סעיד התקרבה אל הספינה משחתת בריטית. הבריטים שאלו ליעד ההפלגה, הגדעוני בני גפן אותת להם בפנס: "אנו באים מאלכסנדריה ומפליגים לפורט סעיד". הספינה הניפה דגל טורקי.
המשחתת המשיכה לעקוב כ-40 דקות. ליד ריכוז הספינות הממתינות למעבר בתעלת סואץ הצליחה האונייה להתחמק ולהסתתר מאחורי מכלית, והמשחתת הבריטית הסתלקה.
לקראת ההגעה לחופי הארץ, צבעו את הספינה באדום, הניפו דגל טורקי ושטו קרוב לחוף המצרי.
האונייה אכן הפליגה בשעות היום לפורט סעיד ללא מנוע פעיל ובלילה חזרו לכיוון אלכסנדריה. ביום שלמחרת שוב שינו כיוון לפורט סעיד.
פרט לפגישה עם המשחתת לא היה עימות נוסף.
לאחר שהמשחתת הסתלקה, שינתה האונייה כיוון לעזה, משם לנקודת ההורדה בחוף יד מרדכי, אך נתקבלה הוראה לשנות את המקום לחוף תל אביב, ליד שפך הירקון. סירות של פלי"מניקים מפלוגה שהייתה באותו זמן ביגור, הורידו את המעפילים, וב-4 בדצמבר בשעה 04:00 לערך התבצעה ההורדה. המעפילים פוזרו בבתים בתל אביב.
העיתונות העברית חשפה את הצלחת המבצע. הבריטים קיזזו את מספר המעפילים מאשרות הכניסה ארצה.
לאחר הכרזת המדינה חזרה האונייה לישראל כשעל סיפונה 139 מגויסים לצה"ל (גיוס חוץ לארץ).
אביחי רונצקי
הרב אביחי (אבי) ניסן רונצקי (י"ד בתשרי ה'תשי"ב, 14 באוקטובר 1951 – ט"ז בניסן ה'תשע"ח, 1 באפריל 2018) היה רב ציוני דתי, הרב הצבאי הראשי החמישי של צה"ל (בשנים 2006–2010), קצין בדרגת תת-אלוף וראש ישיבת איתמר.
ביוגרפיה
אביחי רונצקי נולד למשפחה חילונית ולמד בפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה. ב-1969 התגייס לצה"ל והתנדב לשייטת 13. הוא עבר טירונות צנחנים והכשרה כלוחם, אולם פרש מן המסלול כעבור שנה וחצי בשל בעיה רפואית. עבר לצנחנים והשלים קורס מ"כים חי"ר. יצא לקורס קציני חי"ר ועם סיומו שב לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד 890, ובהמשך היה לסגן מפקד פלוגה בגדוד. במלחמת יום הכיפורים היה מפקד פלוגה בסיירת שקד ולחם בחזית הדרומית. בין היתר הוביל את פלוגתו בקרבות בראס סודר כנגד לוחמי קומנדו מצריים שהונחתו באזור. במהלך שירותו בסיירת החל בתהליך חזרה בתשובה יחד עם אשתו רונית, אותה הכיר במסגרת שירותה כפקידה פלוגתית. חזר בתשובה דרך מכון מאיר. רבו באותה תקופה היה הרב חיים אביהוא שוורץ.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק בהדרכת נערי רחוב מטעם עיריית ירושלים ולמד בישיבת מרכז הרב ובמכון להכשרת מורים ליהדות. בשנת 1980 היה שותף להקמת הישיבה אלון מורה ולימד בה כר"מ. היה ר"מ גם בישיבת עטרת כהנים בירושלים.
בשנת 1984 היו בני הזוג רונצקי ממקימי היישוב איתמר בשומרון, שהוקם על ידי משפחות של חוזרים בתשובה מבוגרי מכון מאיר. הרב רונצקי שימש כרב היישוב בשנותיו הראשונות. ב-1998 הקים ישיבה באיתמר שמונה כ-190 תלמידים, אברכים ואנשי צוות (נכון ל-2021). שיטתו החינוכית היא לקיחת אחריות על התורה ועל מערכות המדינה קרי חינוך, צבא ועוד. חיבר סדרת ספרים העוסקת בהלכות צבא בשם "כחיצים ביד גיבור" (ארבעה חלקים), בהם באה לידי ביטוי מעורבותו והיכרותו את חיי הצבא.
במקביל לעיסוקו כרב שירת במילואים. בשנת 1976 מונה למפקד פלוגת סיור בגדוד הסיור של אוגדת הבקעה. בשנת 1980 מונה לסגן מפקד גדוד מילואים באוגדת איו"ש ובשנת 1990 עבר קורס מפקדי גדודים. בשנת 1996 מונה לראש מטה חטיבת שומרון והועלה לדרגת אלוף-משנה. בנוסף שימש ראש מנהלת השילוב הראוי בצה"ל.
שירותו כרב הצבאי הראשי
ב-19 בספטמבר 2006 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לרב הצבאי הראשי, כמחליפו של הרב ישראל וייס. בתקופת כהונתו שם דגש על הרחבת היקף הפעילות של תחום "תודעה יהודית" (לשעבר ענף "ערכי תורה ללחימה", שהוקם על ידי הרב ישראל וייס) ברבנות הצבאית, תחת פיקודו של ראש התחום הרב צדוק בן ארצי. פעולתו זו גררה ביקורת מצד גורמים רבים בצבא ומחוצה לו, בטענה שהוא פולש לתחום של חיל החינוך. הרב רונצקי טען כנגדם כי מטרתו היא חיזוק צה"ל על ידי הגברת רוח הלחימה שלו.
לכל אורך כהונתו ואף לאחריה התבטא נגד סירוב פקודה. לדבריו, "לא משנה מה העמדה הפרטית שלי, אבל אם המדינה מחליטה לפנות מקום, הצבא צריך לבצע את הפקודה" ואף הוסיף, "כל מקום". כשנשאל לגבי עמדתו של הרב אברהם שפירא, שפסק שיש לסרב פקודה, השיב כי "אין זה משנה כי רוב רובם של הרבנים בציבור הדתי פסקו שאין לסרב פקודה".
בערב פסח (שחל בשבת) ה'תשס"ח, 19 באפריל 2008, כאשר שהה עם לוחמים מבית הספר למ"כים בדרום הארץ, הוקפצו מספר מפקדים מהבסיס לרצועת עזה, בעקבות הודעה על חדירת מחבלים לישראל, ורונצקי הצטרף אליהם, לאחר מכן המשיך לביקור בחטיבה הצפונית ובמהלך השבת חזר לבית הספר למ"כים. רבנים האשימו אותו בחילול שבת, בטענה שלא הייתה לו סיבה להצטרף לכוח הצבאי, משום שאינו נושא בתפקיד מבצעי. הרב רונצקי כתב באיגרת תגובה:
במהלך מבצע עופרת יצוקה ליוו אנשי הרבנות הצבאית, בהוראת הרבצ"ר, תא"ל רונצקי, את הכוחות הלוחמים, העבירו להם הרצאות ושיעורים וכן חילקו דפים לחיזוק הרוח. רונצקי עצמו השתתף בלחימה וליווה את כוחות גדוד 890 ויחידות נוספות. הדבר יצר חיכוך עם אנשי חיל החינוך והנוער. הרמטכ"ל, רא"ל גבי אשכנזי, קיים פגישה עם קצין חינוך ראשי, תא"ל אלי שרמייסטר, ורונצקי כדי להסדיר את חלוקת התפקידים בין שני הגופים האחראים בצה"ל על הקניית תכנים ערכיים וחינוכיים לחיילים וללוחמים. אשכנזי הודה לאנשי הרבנות על חיזוק רוח הלחימה בקרב הכוחות הלוחמים, אך ציין גם כי אנשי הרבנות הפיצו חוברת שיש בה גוון פוליטי.
בעקבות ריאיון עם קצין דתי הומוסקסואל בשבועון "במחנה" ביולי 2009, שלח רונצקי מכתב חריף לראש אכ"א ולקצין חינוך ראשי בו כתב ש"אין מקום לכתבה על אנשים בעלי נטיות הפוכות בעיתון של הצבא". מכתב זה ספג גינוי מארגוני להט"ב וכן לתגובה רשמית מצד דובר צה"ל המתנערת מאמירות המייצגות "דעה אישית ולא את מדיניות צה"ל".
ב-1 ביוני 2010 הוחלף בתפקידו על ידי הרב רפי פרץ, ושובץ לשירות מילואים כ"מנהל לחימה" באוגדת עזה.
לאחר שחרורו מצה"ל
במאי 2013 מונה לראש "מינהלת הזהות היהודית" במשרד לשירותי דת, גוף שמטרתו להנחיל ערכים יהודיים לציבור הישראלי. המינהלה היא יוזמה שלו, ביחד עם השר נפתלי בנט ועם ח"כ איילת שקד והוקמה כחלק מההסכם הקואליציוני בין הבית היהודי והליכוד בהקמת הממשלה השלושים ושלוש.
בדצמבר 2014 התמודד בפריימריז על מקום ברשימת הבית היהודי לקראת הבחירות לכנסת העשרים, והגיע למקום ה-13 ברשימה. לאחר פטירתו של אורי אורבך התקדם למקום ה-12 ברשימה. המפלגה קיבלה בבחירות 8 מנדטים, ורונצקי לא נכנס לכנסת.
בפברואר 2016 התנדב הרב רונצקי לתרום כליה עבור מי שיזדקק לכך, באמצעות ארגון מתנת חיים. בבדיקות הרפואיות המקדימות התגלה אצלו גידול ממאיר במעי הגס והוא עבר ניתוח להסרתו.
ביולי 2016 הודיע על פרישתו מראשות הישיבה הגבוהה באיתמר, ועל כוונותיו להקים ישיבה חדשה באזור הערבה התיכונה. הרב יהושע ון דייק החליפו בראשות הישיבה.
נפטר ב-1 באפריל 2018, ט"ז בניסן ה'תשע"ח, לאחר מאבק בסרטן המעי הגס. הותיר אחריו אישה ושישה ילדים.
זכרו של הרב רונצקי הונצח במיזם "חמ"ל סולידריות" שהקים הארגון תורת לחימה, במטרה להגביר בכל שדרות העם בזמני מלחמה ומתיחות את הסולידריות לצה"ל.
יחסי חוף השנהב–רוסיה
יחסי חוף השנהב ורוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין חוף השנהב לרוסיה. רוסיה פועלת במשימות האו"ם כדי לעזור לתושבי חוף השנהב. העזרה נעשית לעיתים מהשגרירות הרוסית באביג'אן, אך נעשית גם מהשגרירות באקרה, גאנה. מנקודת מבט זו, רוסיה ראתה בתוצאות הפסגה יוצאת הדופן שנערכה בדקר, סנגל, של הקהילה הכלכלית עבור מדינות מערב אפריקה.
היסטוריה
יחסים דיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-23 בינואר 1967. בשנת 1969 הם נותקו ביוזמת חוף השנהב, ובשנת 1986 הוחזרו לבקשתה.
לאחר התפרקות ברית המועצות, היחסים בין המדינות נעשו חזקים וידידותיים. מאז שרוסיה שלחה משלחות של האו"ם למדינה, היחסים התחזקו עוד יותר. עם זאת היה מתח ביחסים כאשר הובאו יהלומים לא מעובדים לרוסיה על ידי חוף השנהב. פעולה זו הייתה בניגוד לחוק, מאחר שחוף השנהב ביצעה הפרות זכויות אדם וסנקציות כספיות על אזרחיה. הגזירה היא מהלך סמלי עבור רוסיה, הידועה בסחר היהלומים הסודי ביותר שלה, והופכת אותה ליעד פופולרי ל"יהלומי דמים" ממדינות שנקרעו מלחמה כמו חוף השנהב וליבריה. רוסיה מילאה את חלקה במאבק נגד יהלומי הדמים על ידי כהונתה כיו"ר תהליך קימברלי עד שבוטסואנה מונתה לראשות הארגון בינואר 2006, וכיום היא יו"ר ועדת ההשתתפות בתהליך קימברלי.
אסיר ביטחוני
אסיר ביטחוני בישראל, הוא אסיר (או עציר) הכלוא בשל עבירה הכרוכה בפגיעה בביטחון המדינה או ממניעים לאומניים. המושג הוא מושג אדמיניסטרטיבי פנימי של שירות בתי הסוהר, שאינו מוגדר בחוק אלא נקבע בפקודת נציבות.
נכון למרץ 2023 מחזיקה ישראל ב-4,873 אסירים ביטחוניים פלסטינים.
מאפיינים
הגדרתו של אסיר כאסיר ביטחוני משפיעה על תנאי מאסרו בהיבטים אחדים:
שחרורם של אסירים ביטחוניים מתבצע, כמקובל, בתום תקופת מאסרם, ובנוסף לכך בשני מצבים ייחודיים לאסירים אלה:
מספר האסירים הביטחוניים
בשנת 1973 נמנו כ-2,300 אסירים ביטחוניים בבתי הסוהר של ישראל.
בשנת 1977 נמנו 3,227 אסירים ביטחוניים מתוך סך הכל של 5,852 אסירים שהיו כלואים בבתי הסוהר של ישראל.
בשנת 1983 נמנו כ-2,800 אסירים ביטחוניים מתוך סך הכל של 6,000 אסירים שהיו כלואים בבתי הסוהר של ישראל.
בדצמבר 2007 נמנו 9,800 אסירים ביטחוניים מתוך סך הכל של 24,000 אסירים שהיו כלואים במתקני השב"ס, כמעט כולם פלסטינים.
במאי 2009 עמד מספרם על 10,866.
במסגרת עסקת שליט, בסוף שנת 2011 שחררה ישראל 1,027 אסירים ביטחוניים ועצירים פלסטינים.
בשנת 2011 היו כלואים 4,495 אסירים ביטחוניים, בשנת 2015 היו כלואים 6,363 אסירים ביטחוניים ובשנת 2019 היו כלואים 5,528 אסירים ביטחוניים.
בנובמבר 2017 החזיקה ישראל ב-6,154 אסירים ביטחוניים.
נכון לחודש ספטמבר 2021 מחזיקה ישראל ב-4,512 אסירים ביטחוניים פלסטינים, מתוכם 2,520 אסירים שמרצים עונש מאסר שנגזר עליהם, 1,474 עצורים שטרם הורשעו בבית המשפט ו-518 עצורים מינהליים, הכלואים ללא משפט. כ-500 אסירים מרצים מאסר עולם, וכ-500 נוספים מרצים עונשי מאסר בני 20 שנה או יותר. בין האסירים יש כ-200 ילדים וכ-40 נשים.
מעמדם המשפטי של פעילי טרור
מדינת ישראל אינה מכירה באנשי ארגונים חמושים פלסטיניים או לבנוניים (חמאס, חזבאללה וכדומה) כחיילים, ולפיכך אינה מכירה בהם כשבויים כשהם נתפסים בידי חיילי צה"ל. לפעמים מועמדים אנשים אלה למשפט ונכלאים בגין עבירה על חוקי מדינת ישראל, ולעיתים הם מוחזקים לפי צו מעצר מנהלי. בעיתונות הישראלית מקובל לכנות אנשים אלה "אסירים ביטחוניים" או "עצורים ביטחוניים", בעוד התקשורת הערבית מכנה אותם בדרך כלל "שבויים" (أسرى, בתעתיק: אַסְרַא).
בנוסף, רבים מהאסירים הביטחוניים הורשעו בגין פגיעה בחיילים, הן בפעולה חבלנית והן בהתנגדות בעת פריצה לביתם - פעולות שבעולם ובחלק מהשמאל הישראלי אינן נתפסות כמעשי טרור. יש המבקשים אף לטעון כי בנוגע לחלק מהאסירים, מדובר באסירים פוליטיים, או ב"לוחמים" של הצד שכנגד - שאז תנאיהם צריכים לעמוד בתנאים המחייבים בהחזקת שבויי מלחמה. מספר ארגונים אף פנו בעתירה כנגד כליאתם של אותם אסירים בבתי סהר בתחומי הקו הירוק.
מחלוקת בנוגע לתנאי הכליאה של האסירים הביטחוניים
לאסירים הביטחוניים בישראל יש זכויות רבות, ובכללן, זכויות לביקורי משפחה, ביקורי צלב אדום, קבלת ספרים, כתבי עת ומכתבים. כמו כן יש להם, זכויות לקנות מוצרים בקנטינה, לצפות בערוצי טלוויזיה רבים וזכות ללמוד לימודים אקדמיים. חברי כנסת רבים וראש הממשלה, בנימין נתניהו, הביעו את רצונם לצמצם מקצת מזכויות האסירים הביטחוניים, גם משום שגלעד שליט אינו נהנה בשבי מזכויות דומות. ביולי 2011 הודיע שרות בתי הסוהר כי אסירים ביטחוניים לא יוכלו להתחיל בלימודים אקדמיים, אך אלה שכבר החלו בלימודים יוכלו לסיימם. נגד החלטה זו הוגשה עתירה לבג"ץ, שדחה את העתירה.
ב-2 בינואר 2019 הודיע השר לביטחון הפנים גלעד ארדן על החמרת תנאי האסירים הביטחוניים בהתאם למסקנות "הוועדה הציבורית לצמצום תנאי כליאת המחבלים". הוועדה קבעה כי מעתה האסירים לא ישובצו באגפים לפי שיוך ארגוני, יבוטל מוסד "דובר האסירים" במתכונתו הנוכחית, יאסר על האסירים לבשל באגפים וכל המזון יסופק על ידי שירות בתי הסוהר, יתבצע קיצוץ משמעותי בכספים המופקדים על ידי בני המשפחות למחבלים בבתי הכלא ושבאמצעותם הם רוכשים מוצרים בקנטינה והפסקת ההפקדות מטעם הרשות הפלסטינית. כמו כן, בעקבות הבזבוז העצום של המים בבתי הכלא תוגבל כמות המים לאסירים והמקלחות יוצאו מהתאים. לפי מענה לבקשת חופש המידע שהגיש ארגון "אם תרצו" לשב"ס, שלושה מתוך חמשת הסעיפים לא יושמו עד יוני 2021.
במאי 2019 חשף ארגון לביא את רשימת המוצרים שיכול אסיר ביטחוני לרכוש בכספו בקנטינה אשר בכלא. ברשימה מאות מוצרים ביניהם שעוני ג'י שוק, נעלי טימברלנד, נעלי נייק, מוצרי חשמל של סוני, סוגי אפטר שייב ועוד.
בהמשך החודש נחשפו תנאי האסירים הביטחוניים כפי שעלו מנתוני השב"ס במענה לבקשת חופש מידע של תנועת "אם תרצו". מתברר כי אסירים הביטחוניים מקבלים ארוחות חג פעמיים בשנה, בעיד אל-פיטר (סיום צום הרמדאן) ובחג הקורבן. המנה הכוללת עוף מסתכמת בעלות של 47 שקלים, ובחישוב פשוט עלות ארוחות החג ב־2018 הגיעה ל־540 אלף שקלים. בנוסף נחשף כי על פי נתוני שב"ס, ב־2018 היו 5,753 אסירים, שזכו לכ־41 אלף ביקורים. ב־2008 היו 8,483 אסירים ביטחוניים, ב־2012 צנח המספר ל־4,839 ושוב קפץ ל־6,726 ב־2017. עוד נחשף כי מחיר טלוויזיה שנמצאת בכל תא עומד על 480 שקלים. אסירי חמאס מקבלים חמישה ערוצים, ואילו אסירי פת"ח עשרה.
כמו יתר האסירים במדינה, גם האסירים הביטחוניים כלואים בצפיפות רבה. שטח המחיה המוקצה למרבית האסירים והעצורים בישראל, ואגב כך גם אסירים ביטחוניים, נמוך מ-3 מ"ר לאסיר (כולל שטח המיטה, השירותים והמקלחת). כתוצאה מכך, האסיר נאלץ פעמים רבות לקיים את כל שגרת יומו במיטתו, ובכלל זה לאכול בה, ללא יכולת כמעט להתהלך בתא וללא אפשרות למספר אסירים לעמוד בו זמנית בחלל המצומצם שנותר בתא. לשם השוואה, התקן האירופאי עומד על 6 מ"ר בתא בודד ו-4 מ"ר בתא משותף, בנוסף לשטחי שירותים ומקלחות, ובעתירה לבג"ץ נקבע כי נדרש רף מינימלי של 4.5 מ"ר לאסיר על-מנת לעמוד בהוראות חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
עמדת השב"ס בנושא שיקום אסירים ביטחוניים
החוק מחייב את שב"ס לבחון את האפשרות לשקם אסירים שהם אזרחים ישראלים או תושבי המדינה, לאסירים פליליים ישנה אפשרות לעבור סדנאות טיפוליות בין תחומי הכלא, לצאת לעבוד על מנת לשוב לאורח חיים נורמטיבי ולזכות בשחרור מוקדם, שהליך שיקומי הוא תנאי מקדים לו.
הוראת שעה של השב"ס, מונעת מאסירים ביטחוניים שאינם תושבי ישראל (פלסטינים) או ערבים ישראלים, להיפגש עם מומחים פרטיים לשם גיבוש תוכנית שיקום וחוות דעת לוועדות השחרורים. בהוראת השעה נקבע כי הסיבה לאיסור הגורף על אסירים אלו היא "היעדר פוטנציאל להצלחת תוכנית שיקום" של אסירים ביטחוניים שביצעו עבירות על רקע אידאולוגי, וחוסר היכולת לפקח על תוכניות שיקום של אסירים זרים. הטענה המרכזית היא כי "עבריינות אידאולוגית אי אפשר לשקם" ועל כן, לדעת השב"ס, זה יהיה בזבוז של משאבים. בנוסף, העובדה שכל האסירים הביטחוניים כלואים יחד לפי שיוך ארגוני מונעת את הצלחת השיקום, משום שהאסיר חוזר לאגף לאחר המפגש השיקומי ושישוב ויושפע מחבריו לאגף. טענה נוספת היא שרבים מהאסירים הביטחוניים אינם רואים בעצמם עבריינים, ולפיכך גם אם יתאפשר להם להשתתף בתוכניות שיקום הם יסרבו.
הקביעה שלא ניתן לשקם אסירים אידאולוגיים נתונה למחלוקת, משום שאין כיום בעולם מחקר המוכיח זאת. לעומת זאת, עד לפני מספר שנים, שב"ס איפשר לימודים על תיכוניים לאסירים הביטחוניים. תוכנית זו מיתנה את העמדות שלהם וגם את ההתנהגות שלהם בכלא.
ב-2016, בית המשפט העליון דן בשלוש בקשות ערעור על פסקי דין בעתירות של אסירים שלא הורשו להכניס מומחים מטעמם לבית הסוהר, באי כוחם של האסירים והסנגוריה טענו כי מדיניות השב"ס פוגעת בזכות האסירים להליך הוגן אל מול ועדת השחרורים. בדיון בבית המשפט טענה המדינה כי קיומם של מפגשים בין אסירים ביטחוניים למומחים פרטיים, והצורך בהיערכות והפיקוח עליהם, יקשו על הניהול התקין של בית הסוהר. בית המשפט העליון קבע כי הוראת השעה של השב"ס, אינה מידתית ופוגעת בזכותם להליך הוגן.
תמיכת הרשות הפלסטינית
עד שנת 2014 קיבלו האסירים הביטחוניים הפלסטינים הכלואים בישראל תמיכה כספית מהרשות הפלסטינית. בשנת 2013 הרשות העבירה כ-4% מתקציבה לצורך זה. כל אסיר תוגמל בקצבה הנעה בין 1400 ש"ח לחודש לאסיר חדש, ועד 12,000 ש"ח בחודש לאסיר המרצה יותר מ-30 שנה. תמיכה זו ספגה ביקורת מצד ישראל שטענה כי מדובר בהסתה נגד ישראל ועידוד הטרור. לדברי זאב אלקין "שכר המחבלים" גבוה פי ארבעה משכר שוטרי הרשות, מה שהופך את האסיר לבעל המשרה הציבורית הנחשקת ביותר לצורך מימון משפחתו.
בשנת 2014 החליטה הממשלה הפלסטינית לבטל את המשרד לענייני אסירים, והקימה במקומו את "הרשות הלאומית לטיפול באסירים ובעצירים", בהתאם לבקשת ישראל וגורמים מערביים שהתנגדו לסיוע כספי לאסירים מתקציב הרשות. רשות זו היא חלק מאש"ף, איננה ממומנת על ידי תורמים בינלאומיים ופועלת באופן עצמאי מממשלת הרשות.
במאי 2019 במסגרת חשיפה של ארגון לביא את הרשימות אותם קיבל במסגרת בקשת חופש מידע עלה מהתשובות כי הרשות הפלסטינית ממנת מדי חודש לכל אסיר תושב הרש"פ בשב"ס 400 שקלים לרכישת מוצרים בחנויות המכר בבתי הכלא.
שביתות רעב
שביתת הרעב הראשונה של אסירים פלסטינים נערכה בשנת 1968 בכלא שכם במחאה על תנאי הכליאה ועל עינויים. מאז התרחשו שביתות רעב רבות שחלקן הסתיימו בפשרה שכללה שיפור תנאים בכלא ושחרור עצירים מנהליים. חמישה אסירים פלסטינים מתו עקב האכלה כפויה במהלך שביתות רעב: עבד אלקאדר אבו אלפחם בשנת 1970 בכלא שקמה, ראסם חלאוה ועלי ג'עפרי בשנת 1980 בכלא נפחא, מחמוד פריתיג בשנת 1984 בכלא ג'ניד וחסין נמר עבידאת, בשנת 1992 בכלא שיקמה.
שביתות רעב מאורגנות
באוגוסט 2004 פתחו כ-4,000 אסירים פלסטינים בשביתת רעב בתביעה להקלת תנאי מאסרם, בין היתר דרשו החזרת טלפונים לאגפים, הרחבת ביקורי משפחות והפסקת חיפושים. השר לביטחון פנים צחי הנגבי הגיב באמרו. השביתה הסתיימה בלי שדרישותיהם העיקריות של השובתים נענו. יש המסבירים זאת בהשפעת שרות בתי הסוהר על הסיקור התקשורתי של תנאי האסירים ובתשומת הלב הנמוכה שהשביתה קיבלה בתקשורת בין היתר בשל העיתוי - במקביל לאולימפיאדה.
ב-17 באפריל 2012, יום האסיר הפלסטיני, פתחו כ-1600 אסירים פלסטינים בשביתת רעב המונית. דרישות השובתים כללו: במהלך השביתה נערכו אירועי הזדהות עם העצירים השובתים בגדה, בעזה ובתחום הקו הירוק. אירועים אלו כללו הפגנות, עצרות ואוהלי מחאה מול בתי כלא, משרדי הצלב האדום, קונסוליות זרות ועוד. ביום ה-20 לשביתה התכנסה ועדת האתיקה של שרות בתי הסוהר והחליטה כי במקרה הצורך יואכלו השובתים בכפייה. ב-14 במאי 2012, היום ה-28 לשביתת הרעב, הושג הסכם בתיווך מצרים ובמעורבות הנהגת החמאס והרשות הפלסטינית בין הנהגת השובתים למדינת ישראל. ההסכם כלל התחייבות של האסירים להימנע "מכל פעילות אשר תהווה תמיכה מעשית בטרור" וישראל מצידה התחייבה להוציא אסירים מבידוד, לאפשר ביקורי משפחות ולהתחיל בדיונים על הקלת תנאי המאסר. בהתאם להסכמות הוצאו 18 אסירים מבידוד ונערכו מספר ביקורי משפחות מרצועת עזה בליווי הצלב האדום. ביקורים אלו הוגבלו להורים ובנות זוג אף על פי שהסכם סיום השביתה כלל גם ביקורי אחים ובני אסירים. ההסכם לא כלל את נושא העצירים המנהליים ואלה המשיכו בשביתות רעב.
נוויל שוט
יצירותיו של שוט הן בדרך כלל ספרי הרפתקאות בסגנון מאופק אך מרתק, לא פעם בדגש על תחומים טכניים. No Highway משנת 1948 למשל, בונה דרמה סביב כשל מבני בתכנון מטוס. באחדים מן הרומנים שלו יש גם יסוד על-טבעי, בייחוד בספר Round the Bend משנת 1951, העוסק בדת חדשה, הצומחת סביב מכונאי מטוסים.
ספרו המוכר ביותר של שוט היה בין האחרונים שכתב: על החוף (1957), שהרקע לו הוא עולם גווע לאטו כתוצאה ממלחמה גרעינית. הפופולריות שלו נבעה בחלקה מעיבודו לסרט ששוט תיעב בגלל העיבוד החופשי שעשה הסרט בדמויות שלו.
קורות חייו
שוט נולד באילינג שבלונדון ולמד בבתי הספר דראגון ושרוסברי ובבליול קולג' שבאוקספורד. במלחמת העולם הראשונה התקבל שוט לאקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ', אבל משום שסבל מגמגום לא הצליח שוט לעבור הסמכה כקצין לחיל האוויר, ולכן הוא שירת כחייל בצוות קרקע. בהיותו הן מהנדס מטוסים והן טייס, החל את הקריירה שלו כמהנדס בחברת התעופה דה הבילנד, אבל כיוון שלא היה מרוצה מן ההזדמנויות שהוצעו לו, עבר לעבוד בשנת 1924 בחברת ויקרס, שם היה לו חלק בפיתוח ספינות אוויר.
שוט פרש מחברת ויקרס זמן קצר לאחר קרקוע ספינת האוויר שבפיתוחה עסק עקב התרסקותו הקטלנית של הדגם המקביל. הוא מתאר תקרית זו בהרחבה בספרו האוטוביוגרפי משנת 1954 Slide Rule. בשנת 1931 הקים חברה לבניית מטוסים בשם Airspeed Ltd.
אותה שנה גם נשא לאישה את פרנסיס מרי הטון. נולדו להם שתי בנות. כשפרצה מלחמת העולם השנייה, כבר היה שוט סופר מצליח. הוא התגייס לצי כמתנדב מילואים בדרגת סג"ם, במחלקת כלי נשק שונים, שם ערך ניסויים בכלי נשק סודיים, עבודה שקסמה למכונאי והמהנדס שבו. פרסומו כסופר נודע הניע את משרד המודיעין לשלוח אותו לנחיתות בנורמנדי ב-6 ביוני 1944 ומאוחר יותר לבורמה, בתור כתב.
אחרי מלחמת העולם השנייה, עבר לחיות באוסטרליה, מתוך ביקורת קשה על מה שראה כהתנוונות של ארץ הולדתו. אוסטרליה מופיעה ברבים מן הרומנים המאוחרים שלו, ביניהם משנת 1950 A Town Like Alice הנודע שתורגם לעברית בשם העזבון. הייתה לו קריירה קצרת-ימים כנהג מרוצים באוסטרליה בין השנים 1956 ו-1958, שם נהג ביגואר לבנה מדגם XK140. משהו מן ההתנסות הזאת מצא את דרכו אל דפי ספרו על החוף.
רבים מספריו הוסרטו, ביניהם המחלל בחליל הקסם, על החוף (ב-1959), No Highway (ב-1951) ו-A Town Like Alice בשנת 1956 זה האחרון עובד גם לטלוויזיה האוסטרלית בשנת 1981.
נויל שוט מת במלבורן בשנת 1960. הוא היה דודן של השחקנית האירית-אמריקאית ג'רלדין פיצג'רלד.
על החוף
הרומן המפורסם ביותר של שוט, על החוף, הוא מן הפחות אופייניים שלו, כתוב בנימה קודרת ומשולל אופטימיות, שלא כדרכו. הרקע לספר הוא אוסטרליה מיד לאחר מלחמה גרעינית, שהחריבה את חצי הכדור הצפוני. הנשורת נישאת עתה עם הרוחות אל חצי הכדור הדרומי. הספר, העוסק לכאורה במלחמה גרעינית, הוא למעשה עיון באופן שבו אנשים חיים ומה שהם עושים בחייהם כשיש להם ידיעה מוקדמת ברורה למדי על מותם הממשמש ובא. (נושא דומה מופיע ברפרוף, אך ללא חקירה מעמיקה, בסיפור המסגרת של לוח השחמט.)
האופטימיות של שוט נוכחת עדיין במצועף: הוא איננו חוזה קריסה אלימה של החברה, הדמויות שלו אינן מתפרעות, אלא מנסות כמיטב יכולתן להתמודד עם הבלתי נמנע ולדשדש בתוכו - לא "לפלס דרך ולחצות אותו," הואיל ודבר זה הוא מן הנמנע, במקרה זה. נימת הספר מלנכולית, לא זועמת. לרומן, שהתפרסם בשנת 1957, היה חלק בהשפעה על דעת הקהל בארצות הברית בכיוון תמיכה באמנה למניעת ניסויים באטמוספירה.
תוצא לוטוס
תוצא הלוטוס (באנגלית: Lotus Effect) הוא תכונה סופר דוחה מים (סופר-הידרופוביות) של משטחים. שם התוצא הוא על שם תכונות משטחי עלי פרח הלוטוס (Nelumbo nucifera). משטח עלי הלוטוס מצופה בשעווה הידרופובית המכוסה בבליטות ננומטריות, שמקטינות למינימום את שטח המגע עם הנוזל. מתח הפנים של המים אינם מאפשרים להם לקיים תאחיזה (אדהזיה) למשטח שבין הבליטות הננומטריות. כתוצאה מכך המים יציבים יותר מבחינה אנרגטית כאשר הם נשארים כטיפה מלוכדת עם מינימום מגע עם פני שטח העלה ועם זווית מגע (contact angle) גדולה במיוחד. עלי פרח הלוטוס שימשו השראה לפיתוח משטחים סופר-הידרופוביים אשר "מתנקים מעצמם". פני השטח מתנקים בעקבות דחיית הנוזל מפני השטח ויצירת מתח פנים אשר גורם לנוזל למזער את פני שטח המגע שלו עם המשטח תוך יצירת תלכיד בצורת כדור שמחליק ומרחיק את החלקיקים אשר נספחים אליו. הרעיון יושם בפיתוח חומרים חדשים כמו בדים, עץ וזכוכית. בין הפיתוחים ניתן לראות חומר צבע לצביעת משטחים המתנקה מעצמו.
תאוריה
זווית המגע θ מוגדרת על ידי הכוחות הפועלים על טיפת נוזל אשר מונחת על משטח מוצק ומוקפת בגז (אוויר) ומתוארת על ידי משוואת יאנג:
כאשר:
γSV הוא אנרגיית פני השטח בממשק והמצע לגז
γSL הוא אנרגיית פני השטח בממשק המצע לנוזל
γ הוא אנרגיית פני השטח בממשק הנוזל לגז
θC היא זווית המגע במצב של שיווי משקל.
משוואת יאנג מסתמכת על כך שהמשטח המוצק קשיח ושטוח לחלוטין, אך המציאות היא שמשטחים הם אינם אידיאלים, ולמעשה יכולים להיות מחוספסים ולא הומוגניים. משטח הרטבה הומוגני מתקיים כאשר הרכסים המיקרומטרים זהים ומתפרשים באופן אחיד על פני אותו המשטח והנוזל ממלא את החריצים הנוצרים. משטח הרטבה לא הומוגני מתקיים כאשר הרכסים אינם זהים ואחידים, כתוצאה מכך הנוזל לא חודר לכל החריצים ונוצרים כיסי אוויר. במשטחים הידרופוביים, המבנים המיקרומטרים וכיסי האוויר הנוצרים ביניהם גורמים לערכי זווית המגע לעלות ולטיפות הנוזל להיות ניידות יותר, כלומר, פחות צמודות אל המשטח. מכאן שהמבנה הגאומטרי משנה את הנטייה ההידרופובית של פני השטח.
Protectosil - הגנה על בניינים
מגוון של מוצרים המצפים ומגינים על משטחי בנייה כגון פלדה, בטון, לבנים, אבן טבעית, חול, אבן גיר, גרניט ושיש. Protectosil מורכב מסילאן אשר היא תרכובת שמשתתפת ביצירת סיליקון. לתרכובת זו יש תכונות אשר מאפשרות לה להגיב עם חומרים אורגנים ואנאורגנים וליצור שכבות ציפוי פולימרוית. מכיוון שסילאן אינו יוצר קשרי מימן הוא אינו מסיס במים אלא דוחה אותם משתמשים בו לציפוי משטחי הבניה. Protectosil שומר על משטחים אלה מפני אצות וטחב, כתמי מים ומזהמים נוספים. החומר המגן הוא שקוף ויציב, ומונע חדירת מים ויוני כלוריד אל המשטחים ובכך מונע גם היווצרות חלודה.
Envicoat - חומר איטום למשטחי זכוכית
ציפוי זה הוא תערובת של פולימרים סינתטיים שביכולתם לשנות את מאפייני הזכוכית ומשטחים נקבוביים באופן שיגרום למים ושלג להידחות מפני השטח. בנוסף, החומר מסוגל להפחית את ההצטברות של אבק, מלח וחומרים אחרים אשר נמצאים בסביבתנו. הפולימר מורכב משרשראות של סיליקון המכילות אטומי חמצן וקבוצות מתיל. קבוצות המתיל יוצרות משטח לא קוטבי שמונע את יצירת קשרי מימן וכך המים אינם נקשרים אל הזכוכית. חומר זה יוצר ציפוי עמיד אשר לא נסדק נשבר או מתקלף. הוא בטוח לשימוש על כל משטחי הזכוכית, מראות, מתכות שאינן מכילות ברזל, פורצלן, פיברגלס, אריחים לא מזוגגים ופלסטיק.
®Clean plus Helukabel - ציפוי כבלים לשיפור התחזוקה בסביבות תעשייתיות
Clean plus Helukabel הוא ציפוי ננומטרי שומני של כבלים עמיד לחומרים מזהמים כגון שמן, גריז, צבע ובוצה. הם מתאימים ליישום במגוון רחב של תעשיות כגון ענף הבנייה, בבתי חולים ואף תעשיית המזון. לכלוך קל ניתן לנקות בקלות עם זרם מים רגיל או בעזרת מטלית, בעוד שלכלוך כבד יותר יתנקה על ידי הזרמת מים בלחץ גבוה או בעזרת קיטור, ללא הצורך בחומרי ניקוי אגרסיביים, אשר לאורך זמן יכולים לפגוע בכיסוי החיצוני ולהשפיע על הביצועים של הכבל.
אתגרים עתידיים
בשנים האחרונות, מאמץ רב הושקע במגוון רחב של תחומים על מנת לחקות את תוצא הלוטוס באמצעים ננוטכנולוגים. הידע הנרכש בעקבות חקר התכונות הסופר-הידרופוביות משולב בייצור ציפויים אנטי אלרגנים, דוחי חיידקים, ומרחיקי לכלוך. נושא זה עורר עניין רב בנאס"א, אשר מעורב בפיתוח ציפוי מיוחד אשר ימנע מחלקיקים להידבק לציוד אשר בחלליות. בתחום הטקסטיל, נעשים מחקרים כדי ליצור מרקמי בדים המדמים את עלי הלוטוס באמצעות חלקיקי סיליקה וכסף כגון: בבגדי גשם, בגדי ספורט וריפוד. מכיוון שצמח הקולקס (Colocasia esculenta) וכובע הנזיר (Tropaeolum) מאופיינים בתכונות דומות, המסע בחקר השימושים הפוטנציאלים בהשראת התכונות הביולוגיות הייחודיות האלו ממשיך.
מבט אל סופר הידרופיליות
חומרים סופר הידרופיליים הפוכים בתכונותיהם מחומרים סופר הידרופוביים. הם מסיסים במים ואף מושכים אותם אליהם באמצעות ספיחה בתופעה אשר נקראת היגרוסקופיה. כאשר טיפות מים נמצאות על משטח הידרופילי הן מתפשטות ומשתטחות עליו לחלוטין ליצירת זווית המגע הנמוכה ביותר האפשרית.
™Pilkington Activ - זכוכית מתנקה מעצמה
טכנולוגיה זו מתבססת על תכונה הפוכה מתוצא הלוטוס, כלומר סופר-הידרופיליות. חלונות הזכוכית מורכבים מחומר פוטו-קטליטי אשר עובר אקטיבציה על ידי חשיפה ל- UV באור יום. החומר הפעיל מפרק לכלוך לחלקיקים קטנים שיושבים על פני השטח. בנוסף, החלונות מצופים בשכבה ננומטרית דקה המעודדת את המים להיצמד אל פני השטח וליצור משטח נוזלי אחיד אשר נשטף בעזרת כוח הכבידה ואוסף את הלכלוך המפורק. היתרונות של חלונות אלה בולטים במיוחד כאשר הם נשטפים בכמויות מים גדולות או כאשר הם מותקנים באזורים גאוגרפים בהם ישנם גשמים רבים.
ג'ימי ווקר
ג'יימס "ג'ימי" ווקר (באנגלית: James "Jimmy" Walker; 8 באפריל 1944 – 2 ביולי 2007) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1967–1976. לאורך הקריירה השתתף פעמיים במשחק האולסטאר ( ו-), והעמיד ממוצעים כוללים של 16.7 נקודות, 3.5 אסיסטים ו-2.7 ריבאונדים למשחק.
אביו של כדורסלן העבר ג'יילן רוז, אשר שיחק ב-NBA בין השנים 1994–2007.
קריירת מכללות
ווקר נולד בעיר אמהרסט שבווירג'יניה, וגדל בבוסטון, מסצ'וסטס. בין השנים 1964–1967 למד בפרובידנס קולג' אשר בפרובידנס, רוד איילנד, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה לצד מייק ריורדן. בעונתו הראשונה קלע 20.5 נקודות ומסר 5.2 אסיסטים בממוצע למשחק, והוליך את קבוצתו לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Elite Eight), לראשונה בתולדותיה. במשחק רבע הגמר הובסה פרובידנס בתוצאה 69–109 על ידי אוניברסיטת פרינסטון, אותה הוביל ביל בראדלי. בעונה העוקבת קלע ווקר 24.5 נקודות למשחק, ובעונת 1966/1967 הוביל את כל שחקני ליגת המכללות עם ממוצע של 30.4 נקודות למשחק. בסיום אותה עונה נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American), לצד כרים עבדול-ג'באר, וס אנסלד ואלווין הייז.
קריירת משחק
ווקר נבחר בבחירה הראשונה של דראפט ה-NBA 1967, על ידי דטרויט פיסטונס. במקביל נבחר ווקר גם בבחירה הראשונה של דראפט ה-ABA (על ידי אינדיאנה פייסרס) ובבחירה האחרונה של דראפט ה-NFL (על ידי ניו אורלינס סיינטס), אך הוא בחר לשחק עבור הפיסטונס. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA לאחר שקלע 20.8 נקודות בממוצע למשחק, ושנתיים לאחר מכן קלע 21.3 נקודות למשחק ונבחר בשנית למשחק האולסטאר. ב-7 בדצמבר 1971 קלע שיא קריירה של 44 נקודות במשחק מול פורטלנד טרייל בלייזרס. על אף שיתוף הפעולה הפורה בינו לבין שותפו לקו האחורי דייב בינג, ב-5 עונותיו בדטרויט רשמה הקבוצה מאזן כולל של 174 ניצחונות ו-236 הפסדים, והשתתפה בסדרת פלייאוף אחת בלבד.
לאחר 3 משחקים בעונת הועבר בטרייד נוסף לקנזס סיטי קינגס, בתמורה למאט גוקאס. ב-3 עונותיו עם הקינגס פתח בחמישייה לצד נייט ארצ'יבלד, והעמיד ממוצעים של 17.4 נקודות ו-3.1 אסיסטים למשחק. בסיום עונת פרש ווקר ממשחק, בגיל 32.
חייו האישיים
ווקר הוא אביו הביולוגי של כדורסלן העבר ג'יילן רוז, אולם הוא נטש את אמו של רוז לפני לידתו ומעולם לא לקח חלק בגידולו. רק בשנת 1985 גילה רוז כי ווקר הוא אביו, ובשנת 2000 שוחחו השניים לראשונה בטלפון, אך מעולם לא נפגשו פנים אל פנים.
ב-2 ביולי 2007 נפטר ווקר, בגיל 63, כתוצאה מסיבוכים הקשורים לסרטן הריאה בו חלה. בטקס ההלוויה של ווקר אמר רוז: "אני מרגיש פגוע, עצוב וכן מאוכזב באופן אנוכי מכך שמעולם לא נפגשנו. היינו אמורים להיפגש בהמשך החודש".
גלריה רוזנפלד
גלריה רוזנפלד היא גלריה לאמנות השוכנת בקריית המלאכה בתל אביב-יפו. גלריה זו היא אחת מן הגלריות המסחריות הוותיקות בישראל.
היסטוריה
גלריה רוזנפלד הוקמה בשנת 1952 ברחוב דיזנגוף, על ידי אליעזר רוזנפלד, אספן וסוחר אמנות. בשנות החמישים ושישים של המאה ה-20 הפכה לאחת מן הגלריות המצליחות בישראל. הגלריה הייתה מזוהה עם אמנים כמרסל ינקו, משה ברנשטיין ואחרים.
בשנת 1995, לאחר תקופה ארוכה בה הידרדר מעמדה של הגלריה בעולם האמנות הישראלי, עבר ניהול הגלריה לידי צקי רוזנפלד ונערך בה בשנת 1999 שיפוץ מקיף. בין האמנים המזוהים עם הגלריה נמנים רועי רוזן, אפרת נתן, תמר קרוון, טל שוחט, אלעד רוזן, בועז ארד, תמיר צדוק, ורד נסים, אלונה רודה, זמיר שץ, אנה לוקשבסקי, אלי גור אריה ואחרים.
ב-26 במרץ 2009 עברה הגלריה למקום חדש בקריית המלאכה בתל אביב-יפו.
קישורים חיצוניים
ביקורות תערוכות
אבר מן החי
אבר מן החי הוא שמה של מצוות לא תעשה האוסרת אכילת אבר שניטל מבעל חיים בעודו חי, גם לאחר מיתת בעל החיים. האיסור מופיע לראשונה בדברי ה' לנח ולבניו יחד עם היתר אכילת הבשר:. האיסור לעם ישראל מופיע בספר דברים בפרשיה העוסקת בהיתר "בשר חולין".
בניגוד לבשר בחלב אבר מן החי מותר בהנאה, כלומר מותר לכל שימוש למעט אכילה.
טעם המצווה
בספר החינוך כתב שטעם המצווה הוא הימנעות מאכזריות -.