cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ו גיבס
אימון בוושינגטון רדסקינס
עונת 1987 החלה כרגיל ובשבוע השלישי פתחו השחקנים בשביתה בת 24 ימים. רק 89 מהשחקנים בליגה לא שבתו ולכן רק מחזור המשחקים השלישי לא התקיים. החל ממחזור המשחקים הרביעי משחקי הליגה התקיימו כרגיל עם השחקנים שלא שבתו ושחקנים מחליפים. גיבס נותר עם סגל של שחקנים מחליפים בלבד, סגל הקבוצה היחיד שכל שחקניו שבתו. למרות זאת הצליח גיבס להוביל את המחליפים לנצח בשלושת המשחקים ששוחקו במהלך השביתה. בעקבות הצלחת השחקנים המחליפים ברדקסינס, בשנת 2000 יצא הסרט המחליפים המבוסס על סיפור זה. ניצחונות אלו עזרו לרדסקינס להעפיל לפלייאוף ובו בהנהגת גיבס גם להעפיל לסופרבול XXII. במשחק ניצחו הרדסקינס את דנוור ברונקוס בתוצאה 42-10 לאחר שהברונקוס הובילו 10-0 ברבע הראשון של המשחק. גיבס הוביל את המהפך וזהו החזרה מפיגור בניקוד הגדולה ביותר בתולדות הסופרבול. את עונת 1991 החל גיבס עם 11 ניצחונות רצופים, שיא המועדון ברצף ניצחונות. בסוף העונה העפילו הרדסקינס לסופרבול XXVI בו ניצחו את באפלו בילס בתוצאה 37-24.
אילו נוצחה ישראל
עלילה
מאחר שהפלסטיני סירחאן סירחאן חוזר לירדן לחגוג את הניצחון, נמנע הרצח של רוברט קנדי, והוא מנצח את ריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968.
ג'ו גיבס
אימון בוושינגטון רדסקינס
בעקבות ההצלחה של הרדסקינס בשנות אימונו של גיבס תקופה זו נקראת ה"עשור של הרדסקינס". ב-5 במרץ 1993 גיבס הודיע על פרישה מאימון הקבוצה לאחר 12 עונות אימון. במהלך 12 עונות אלו העלה את הרדסקינס לפלייאוף שמונה פעמיים. ארבע פעמים הוביל את הקבוצה לסופרבול ומותכם ניצח בשלושה. ב-1996 נכנס גיבס להיכל התהילה של ה-NFL.
אילו נוצחה ישראל
עלילה
שטחי מדינת ישראל מחולקים בין מצרים, סוריה, ירדן ולבנון. הפלסטינים, שהובטח להם שיוכלו לחזור לשטחיהם, נאלצים להישאר במחנות הפליטים שלהם. ישראל מחולקת בין כוחות ערב הכובשים ולהם אין מקום בחלוקה הזאת. הספר מסתיים שנתיים לאחר המלחמה, כשיגאל אלון משתתף בפגישה סודית בטבריה הכבושה בידי סוריה, בנוגע לתוכניות לקראת מתקפות לוחמה זעירה יהודיות.
רמת וידין
רמת וידין (באנגלית: Vidin Heights; בבולגרית: Видински възвишения) היא רמה המכוסה קרח בחצי האי וארנה, במזרח האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הרמה 604 מטרים מעל פני הים.
אורכה של הרמה 8 קילומטרים, האורך שבין הקצה הצפוני של אוכף לזלי גאפ לכיוון מזרח - צפון-מזרח ועד נקודת אינוט. או 9.6 קילומטרים בין אוכף לזלי גאפ לכיוון צפון - צפון-מזרח ועד לנונאטאק סאייר.
שיא גובהה של הרמה היא בפסגת מיזייה: פסגת מיזייה ממוקמת 9.25 קילומטרים צפונית - מזרחית להר בוולס;
פסגת מיזייה ממוקמת 9.47 קילומטרים מנקודת ויליאמס;
ו-7.52 קילומטרים מערבית מגבעת אדינבורו.
בשטח הרמה מצויה גם פסגת שארפ.
הרמה מתנשאת מעל שדה השלג סדינני שמצפון-מערבה לה; מעל קרחון רוז ואלי, שמצפון - מזרח לה; מעל קרחון דבלט וקרחון פאנגה שמדרום - מזרח לרמה; ומעל קרחון קאליאקרה, שמדרום לרמה.
היסטוריה
הרמה מופתה לראשונה בשנת 1968 על ידי סוכנות הסקר הבריטית שמעבר לים (UK Directorate of Overseas Surveys). הרמה מופתה בשנית באופן גס, בשנת 1980 על ידי סוקרים ארגנטינאיים, וכן על ידי הסקר הטופורגפי הבולגרי Tangra 2004/05, ושוב על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2005 ובשנת 2009.
השם ניתן לרמה על ידי משלחת הסקר הטופוגרפי הבולגרי Tangra 2004/05. הרמה נקראת על שם העיר וידין שבצפון מערב בולגריה. השם אומץ רשמית ב-19 באוגוסט 1997.
לקריאה נוספת
• Ivanov, Lyubomir. (2006). Climb Magazine. 89-91., Antarctica: Livingston Island (first ascents), Climb Magazine. 89-91
הנערה ששיחקה באש
הנערה ששיחקה באש (בשוודית: Flickan som lekte med elden באנגלית: The Girl Who Played with Fire) הוא הספר השני בטרילוגיית מילניום מאת סטיג לרסון. הספר פורסם בשוודית בשנת 2006, באנגלית ב-2009, ובעברית ב-2010. התרגום לעברית הוא של רות שפירא.
תקציר הסיפור
מיכאל בלומקוויסט, עיתונאי שהתפרסם בשוודיה לאחר שחשף פרשת שחיתות גדולה, עובד על תחקיר גדול בנושא סחר בנשים בשוודיה יחד עם עיתונאי נוסף בשם דאג סוונסון.
ליסבת סלאנדר, האקרית שעבדה עם מיכאל על תחקיר אחר שלו, עוקבת אחרי השינויים בדיסק הקשיח של מיכאל ומוצאת את המידע על התחקיר הנוכחי שלו. כיוון שהנושא קרוב לליבה, היא מחליטה לעזור בתחקיר.
בינתיים נרצחים דאג סוונסון וחברתו מיה ברגמן, והמשטרה מוצאת בזירה אקדח שעליו טביעת האצבעות של ליסבת. המשטרה משוכנעת על סמך עברה הפסיכיאטרי שהיא הרוצחת, ופותחת במרדף אחריה.
ליסבת חושדת כי אביה, אלכסנדר סלאצ'אנקו, הידוע בכינוי "סלה", הוא שרצח את דאג ומיה. היא מגלה את כתובתו ומגיעה לביתו כדי להרוג אותו. היא נתפסת על ידי רולנד נידרמן, שלוקח אותה לחצר, שם הוא מתכוון לרצוח ולקבור אותה. ליסבת מנצלת רגע של היסח הדעת וזורקת לתוך עיניו של רולנד אגרוף חול, אביה יורה בה שלושה כדורים ורולנד קובר אותה.
מיכאל מגלה שליסבת נסעה להרוג את אביה ונוסע בעקבותיה כדי לסייע לה. ליסבת מתעוררת בקברה ומצליחה להיחלץ. היא לוקחת גרזן ופוצעת את אביה במחסן העצים. רולנד שומע את זעקותיו של סלה, נכנס למחסן ומגלה את ליסבת, אותה קבר לפני מספר שעות. הוא בטוח כי היא דמות לא אנושית ובורח מהמקום. מיכאל מגיע למקום, לוכד את רולנד ומזעיק את שרותי ההצלה.
הסרט
סרט על פי הספר בוים על ידי הבמאי השוודי דניאל אלפרדסון (Daniel Alfredson), והוצג לראשונה במדינות סקנדינביה בשנת 2009.
קישורים חיצוניים
Millennium-serien
Exotic
Exotic (בעברית: אֶקזוֹטִי או יוֹצֵא דוֹפֶן) הוא סינגל שהוקלט על ידי השחקנית והזמרת-יוצרת ההודית פריאנקה צ'ופרה, בהשתתפות הראפר אמריקאי פיטבול. הוא יצא לאור ב-9 ביולי 2013, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, 2101 ו-DesiHits, כסינגל שלא מתוך אלבום. הוא נכתב על ידי השתיים, ביחד עם רדוואן שהפיק אותו.
השיר הגיע למקום ה-12 במצעד שירי הדאנס קלאב.
רקע וכתיבה
"Exotic" נכתב על ידי פיטבול, צ'ופרה ורדוואן והפיק רדוואן. השיר מכיל מילים באנגלית והינדית כאחד. צ'ופרה התראיינה להוליווד ריפורטר על הרכב השיר ועל הכללת מילים בשפה ההינדית: "האלבום הקרוב שלי הוא באנגלית ו-'Exotic' היה בהתחלה גם באנגלית. אך בכל הרצועות שלי אני רוצה שיהיה לי היבט כלשהו של הזהות ההודית שלי. ב-'In My City' יש כלי נגינה הודיים במטרה לתת לו 'טעם'. בשבילי להיות הודית זה מאוד יוצא דופן. לאחר שפיטבול שלח לי את המילים, הצעתי למפיק 'יוצא הדופן' רדוואן שנוכל לשקול לקבל כמה מילים בהינדית".
בתחילת השיר ישנו אזכור לבון ג'ובי, להקת רוק אמריקאית מניו ג'רזי, שנוסדה בשנת 1983 ונקראת על שמו של סולנה, ג'ון בון ג'ובי.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-7 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של "Exotic" צולם בסאות' ביץ', מיאמי, בבימויו של אמיל נאוה. הוא מציג את צ'ופרה לובשת מונוקיני באוקיינוס וכן סצנות עם פיטבול שצולמו באחוזה וסצנות שונות ביער. צ'ופרה התראיינה להוליווד ריפורטר וסיפרה: "זה אקזוטי! לדבריי, אקזוטי זה חופים, שמש וריקודים. זה באמת עניין של להרגיש חם וסקסי".
נכון לאוקטובר 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-240 מיליון צפיות.
דגל איי טרקס וקייקוס
סמל האיים כולל קונכייה, סרטן וקקטוס מסוג מלוקקטוס, המסמלים את החי והצומח באי.
הדגל המשמש כלי שיט אזרחיים מבוסס על הנס האדום.
פיג'טינג (תנועתיות עצבנית)
תנועות עצבניות (באנגלית: Fidgeting) הן תנועות מוטוריות קטנות המעידות על אי-שקט, שנעשות בלי שיש להן תרומה פונקציונלית לביצוע מטלה מסוימת או תועלת ברורה אחרת, כגון לתופף באצבעות על השולחן, לסובב או לתלתל קווצת שיער, למולל פיסת בגד, לשחק בכלי כתיבה ועוד. פעולות אלו נעשות בדרך כלל בזמן ישיבה ויכולות להתבצע באופן מודע או לא מודע..
גורמים
הפקת תנועות עצבניות מתקשרת למגוון של מצבים נפשיים ופסיכיאטריים. תנועות עצבניות יכולות להיות תוצאה של עצבנות, תיסכול, אגיטציה פסיכומוטורית, שעמום, ADHD, התרגשות או שילוב של כל אלה. אחת ההשערות היא שבמצבים של עודף או חסר בגירוי, כדוגמת מצבי מתח או שעמום, אזור גרעיני הבסיס במוח שמעורב בוויסות התנועות המוטוריות, מגיב על ידי הפקת תנועה חזרתית.
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים
מערכת העצבים היא רשת תקשורת עצבית מפותחת שבאמצעותה פועל הגוף כיחידה מבוקרת ומתואמת. מערכת העצבים מקבלת ממערכות החישה מידע על גירויים בסביבה החיצונית והפנימית, ומשתמשת במידע זה על מנת לפקח על תהליכי ההתנהגות, המודעת והלא מודעת. המוח שואף למזער את ההבדל בין הצפי שלו כלפי מצבים עתידיים, לבין ההתרחשויות האמתיות בעולם החיצוני והפנימי, כלומר - להקטין ככל הניתן את טעות החיזוי.
פעולות חזרתייות הנובעות ממקור פנימי מורידות את חוסר הוודאות של מערכת העצבים אודות המצבים שבהם היא נמצאת ובכך מסייעות לשמר את טעות החיזוי הצפויה. באופן זה התנועתיות העצבנית יכולה לסייע לגוף לווסת את הפעילות של עצמו.
קשב
רמת התנועתיות העצבנית היא אחד המדדים השכיחים לרמת הקשב בכיתת הלימוד. מחקר אחד הראה שרמת הקשב של סטודנטים בהרצאה יורדת במשך הזמן ושבמקביל רמת התנועות העצבנית עולה, כך שהיא גבוהה יותר ככל שחלף יותר זמן מתחילת השיעור וככל שרמת הריכוז יותר נמוכה.
פיג'טינג והפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות
הפרעת קשב היא הפרעה נוירו-התפתחותית שתסמיני הליבה שלה הם קשיי קשב וקשיי ריכוז, היפראקטיביות (פעלתנות יתר), ואימפולסיביות. התנועתיות העצבנית היא אחד המאפיינים העיקריים של הפרעת קשב.
נמצא שלתנועות העצבניות יש תפקיד בשמירה על הריכוז של ילדים עם היפראקטיביות, בעוד שעבור ילדים ללא הפרעת קשב לא נראתה תגובה כזו. ייתכן שהפיג'טינג משמש כמנגנון פיצוי לצורך ויסות משאבי הקשב ורמת הערנות, כמו גם הגברת רמת העוררות של מערכת העצבים המרכזית בזמן ביצוע של מטלות מאתגרות. כלומר, התנועות העצבניות של הפיג'יטינג יכולות לייצג מנגנון שמשמש אנשים עם הפרעת קשב לשמירה על הריכוז, באמצעות אופטימיזציה של רמת העוררות.
צעצועי פידג'ט
תנועות עצבניות יכולות להתקיים ללא שום חפץ על ידי הזזת גופו של האדם בלבד, או תוך שימוש בחפצים אקראיים בסביבתו של האדם - כמו חוט, כלי כתיבה או נייר. למעשה, תנועות שונות יכולות לערב מניפולציות מוטוריות על עצמים חיצוניים, שבאמצעות חזרתיות מרובה, מגיעות לרמה אוטומטית והופכות לטבע שני של האדם.
באופן עקרוני כל חפץ שניתן לתפעול מוטורי יכול לשמש לפעולת החזרתית. עם זאת, ישנם גם צעצועים מיוחדים שפותחו לצורך זה, ביניהם קוביית הפיג'ט והספינר. כמו כן, ישנם חפצים שעל פי רוב נוחים או נעימים יותר לשימוש מסוג זה, אף על פי שזו לא בהכרח הייתה המטרה המקורית שלשמה יוצרו.
קוביית פידג'ט
קוביית פידג'ט (Fidget Cube) היא מכשיר ידני קטן המכונה צעצוע פידג'ט או צעצוע ממריץ, שתוכנן על ידי מת'יוו ומארק מקלאצ'לן, אחים ומייסדים של סטודיו העיצוב של מעבדות אנצ'י. לקובייה כלים חושיים מכל הצדדים: מתג, הילוכים, כדור מתכתי מתגלגל, ג'ויסטיק קטן העשוי מפלסטיק, דיסק מסתובב, "אבן דאגה" וחמישה כפתורים. הקובייה נועדה לספק דרך קלה להעסקת הידיים והחושים האחרים, במיוחד עבור הרגעה-עצמית או עבור ילדים שיש להם נטייה להתעצבן (ומכאן הגיע לקובייה השם "Fidget").
ספינר
ספינר (Fidget spinner) הוא צעצוע שלרוב מגיע בצורת ארבעה עיגולים היוצרים משולש מעוגל. הספינר מעוצב כמסב העשוי ממגוון של חומרים כגון נירוסטה, טיטניום, נחושת ופלסטיק. הספינר הפך לצעצוע פופולרי ב-2017. הצעצוע נפוץ מאוד בקרב ילדי בית ספר מכל הגילאים.
הספינרים משווקים כמכשירים שיוכלים לסייע לריכוז ולהפגת מתחים.
כדור לחץ
כדור לחץ, המכונה גם "כדור מתח", "כדור להפגת מתחים" או "כדור עצבים" הוא צעצוע גמיש, לרוב קטן יחסית (בדרך כלל בקוטר של עד 7 ס"מ), אשר ניתן למחוץ ביד בעזרת מניפולציה שנעשית על ידי האצבעות. הוא מיועד לרוב כדי להקל על דחק ומתח בשרירים, או כדי להפעיל את שרירי היד. השפעתו של כדור הלחץ על שרירי כף היד דומה מאוד להשפעתם של כדורים סיניים שאוחזים בכף היד ומגלגלים אותם בין האצבעות. מאחר שיש כעת צורות רבות לכדור זה שאינן-כדוריות, כדורים אלו ידועים באופן כללי כמסייעים בהפחתת מתחים ולחצים.
היבטים רפואיים ותועלת בריאותית
אורח חיים בלתי פעיל יכול לתרום לבריאות לקויה ולעלות את הסיכון להיווצרות של גורמי מוות שונים. עם זאת, עיסוק בפעילות גופנית לא בהכרח מספיק כדי להגן מפני סיכונים אלו. זאת משום שהתנהגויות נייחות כמו ישיבה, עלולות לפגוע בתוחלת החיים ללא קשר לרמת הפעילות של האדם.
למשל, ישיבה ממושכת ללא תנועה עלולה לגרום לבעיות בריאותיות כמו leg endothelial dysfunction. כלומר, ישיבה ממושכת יכולה לגרום לפגיעה באנדותל - רקמת התאים המרפדת את פני השטח הפנימיים של כלי הדם והלימפה ומגשרת בין תוכן הכלי לסביבתו. עם זאת, נמצא שתנועות קטנות של הרגליים כמו אלו המאפיינות את התנועתיות העצבנית, יכולות למנוע נזקים מסוג זה, על ידי צמצום הירידה בזרימת הדם ומאמץ הגזירה במהלך הישיבה.
מעבר לכך, נמצא שפיגטינג יכול להוריד את הסיכון לתמותה באופן כללי עבור כל הגורמים המקושרים לישיבה ממושכת. למעשה, באמצעות השקעה של אנרגיה נמוכה יחסית, תנועת אלו יכולות לתרום באופן משמעותי לשמירה על בריאותם של אנשים שנמצאים בתנוחה נייחת כמו ישיבה או עמידה למשך פרקי זמן ארוכים.
רכישה ופיתוח של מיומנויות
ישנן מספר סוגים של מיומנויות. התפתחות המיומנויות המוטוריות מתחילה בינקות וכוללת את הפיתוח של המוטוריקה הגסה לצורך מיומנויות כגון ישיבה והליכה. במהלך הילדות מתפתחות מיומנויות מוטוריות עדינות יותר, אשר הולכות ומשתכללות עם ההתבגרות, למשל ציור, כתיבה, הקלדה עיוורת ועוד. זאת משום שרכישה של מיומנויות מוטוריות מתקדמות יותר מתאפשרת בהתאם לשלבי ההתפתחות הגופנית.
כמו כן, לחזרתיות ואימון יש חשיבות רבה עבור תהליך הרכישה של המיומנויות המוטוריות. בעקבות זאת ניתן להניח שעיסוק במניפולציות חזרתיות על עצמים, יכול להשפיע על השליטה המוטורית ועל הביצועים המוטוריים של האדם. משום שצעצועי פיג'ט מעודדים פעולה חזרתית, ייתכן שיוכלו לשמש ככלי מעניין ומהנה לפיתוח השליטה המוטורית והמוטוריקה העדינה.
דוגית נוסעת
דוגית נוסעת הוא שיר ילדים קצר ונוגה שחיבר נתן יונתן, בשנת 1943. לחן השיר הוא לחן של שיר אחר, מסרט קולנוע רוסי שיצא כמה שנים לפני כן, שהולחן על ידי לב אלכסנדרוביץ שוורץ.
גלגוליו של השיר והלחן
סיפורו של השיר מתחיל ברוסיה של 1912. מקסים גורקי, סופר ומחזאי רוסי שסבתו גידלה אותו לאחר שהתייתם בגיל 9, כתב ספר אוטוביוגרפי בשם "ילדות" ("Детство". תורגם מרוסית בידי לאה גולדברג ב-1943 ולאחר מכן בידי נילי מירסקי ויצא לאור בהוצאת "עם עובד" ב-1995). בספר, המתאר את ילדותו של נער בן שתים-עשרה שסבו וסבתו אמצו אותו, מזכיר גורקי שיר שהמציאו בילדותו ילדים שהכיר, כדי להקניטו בשל כך שלא זכר את שמה של העיר בה נולד. כל שזכר גורקי היה שהעיר שכנה לגדתו של נהר הקאמה (אחד מיובליו של נהר הוולגה ברוסיה. יובל עצום, שאורכו למעלה מ-1800 ק"מ), אך בשל אורכו העצום של הנהר והיישובים הרבים הפזורים לאורכו, התקשה גורקי להיזכר במקום הולדתו. השיר בשפת המקור, כפי שמופיע בספר:
ובתרגומה של לאה גולדברג:
ב-1938, כשנתיים לאחר מותו של גורקי, הופק בברית המועצות הסרט "ילדותו של גורקי" ("Детство Горького") בבימויו של מרק דונסקוי. בסרט שולב השיר מהספר, לאחר שהמילים שכתב גורקי עובדו על ידי טטיאנה סיקורסקיה, עורכת ומתרגמת שעבדה עם לב שוורץ שכתב את המוזיקה לסרט. השיר שעובד הולחן על ידי שוורץ. ייתכן שלב שוורץ שאל את הניגון ממקורות יהודיים, כי במנגינה הזאת (בשינויים קלים) שרים אנשי חב"ד את "שיר המעלות".
כחמש שנים מאוחר יותר, ב-1943 בזמן מסע רגלי מקיבוץ אילון לחוף אכזיב, שמע המשורר נתן יונתן את השיר ברוסית מפיו של חברו לפלמ"ח דן בן-אשר, עולה חדש מגרמניה. נתן יונתן חיבר מילים עבריות ללחן הרוסי והקדיש את השיר לילדי קיבוץ שפיים.
מלבד הנימה הנוגה המשותפת לשני השירים, המילים שכתב יונתן ללחן של שוורץ רחוקות מן המילים בשיר המקורי שכתב גורקי. שירו של גורקי מדבר על עיר הולדתו ש"אבדה" לו. לעומתו, שירו של יונתן מדבר על דוגית שצוותה נרדם ועקב כך ספק אם תגיע לביטחון שבחוף.
במהלך השנים שונה פה-ושם נוסח השיר המקורי שכתב יונתן, בפי אלו ששרו אותו. לדוגמה, בבית הראשון כתב יונתן במקור: "רוח שוטפת על-פני המים," וכיום אנו שרים "רוח נושבת על-פני המים,".
ברבות השנים, נוצרו ביצועים רבים לשיר זה. ביניהם ביצועים של: דני מסג (עיבוד: אפי נצר), עוזי חיטמן ("שירים קטנים"), "שלישיית שריד" (עיבוד: שלמה ורבנר), להקת "הכל עובר חביבי", דפנה דקל, אריק איינשטיין ואחרים.
שמואל בוגלר
שמואל בוגלר (22 בנובמבר 1929 – 12 בנובמבר 2022) היה ניצול השואה, משבויי גוש עציון במלחמת העצמאות, תת ניצב במשטרת ישראל ומזכ"ל המועצה הלאומית למניעת תאונות.
ביוגרפיה
בוגלר נולד בבודרוגקרסטור שבהונגריה ב-1929, הצעיר מבין עשרת ילדיהם של מרדכי ורייזל. האב היה סוחר ושמואל סייע בפרנסת המשפחה.
מלחמת העולם השנייה
בתקופת מלחמת העולם השנייה בשנת 1941 נאסר אביו של בוגלר למשך שנה וחצי לאחר עלילה אנטישמית. שלושה מאחיו של בוגלר גויסו לפלוגות העבודה. אחד מהם נרצח בבוכנוואלד ושניים מהם שרדו בשבי הצבא האדום.
ב-31 בינואר 1945 הוצאו בוגלר ואחיו לצעדת מוות והגיעו לבוכנוואלד, שם שוחררו על ידי הצבא האמריקאי. לאחר חודשיים שבו השניים לכפרם, שם גילו שאחד מאחיהם ואחת מאחיותיהם שרדו אף הם. אח ואחות נוספים היגרו מאירופה עוד לפני המלחמה.
בוגלר הצטרף לבני עקיבא ובאמצעות ארגון "הבריחה" עבר לווינה, למחנה עקורים בגרמניה ומשם לאיטליה.
בארץ ישראל
בוגלר התגייס למחלקה הדתית של הפלמ"ח. בדצמבר 1947 יצא מתל אביב לירושלים עם שיירת מזון. בוגלר לחם בגוש עציון על הגנתו ועם נפילת הגוש במאי 1948 נפל בשבי הלגיון הירדני. במחנה השבויים בעבר הירדן הצטרף בוגלר לכוחות השיטור והיה סגן המפקד. בוגלר היה אחראי על חלוקת האוכל והמים וכן על המסדרים במחנה. הוא למד היסטוריה, גאוגרפיה ומתמטיקה והתאמן בכדורעף. באפריל 1949, לאחר כמעט שנה בשבי, שוחרר שמואל והתגייס למשטרה. בוגלר עבר קורס קצינים, ובמהלך השנים מונה למפקד תחנת באר שבע ותחנת קריית גת, הקים את הלשכה המשפטית בבאר שבע, מונה לראש מחלקת התנועה של המטה הארצי במשטרת ישראל, ומילא תפקידים בכירים, כולל תפקיד סגן מפקד המחוז הדרומי.
ב־26 ביוני 1951 התחתן בוגלר עם שושנה (לבית זמברובסקי), ששרדה את מלחמת העולם השנייה עם משפחתה, בסיביר, עלתה לארץ ישראל לראשונה בשנת 1947 באקסודוס, הוחזרה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לגרמניה להמבורג, למחנה מעצר, ועלתה לארץ שנית ב-9 בספטמבר 1948 באניה פניורק.
בשנת 1985, לאחר פרישתו לגמלאות בדרגת תת-ניצב, נתמנה בוגלר לתפקיד מזכ"ל המועצה הלאומית למניעת תאונות והיה ממקימי המכון הארצי לנהיגה מונעת. בוגלר מילא תפקידים ציבוריים נוספים והתנדב במחלקה לחסידי אומות העולם ביד ושם כמתרגם עדויות מהונגרית לעברית.
בוגלר כיהן כנציג ציבור בבית הדין לעבודה בירושלים.
במשך שנים רבות נפגש בוגלר עם בני נוער, מבוגרים, חיילים ואזרחים וסיפר את קורותיו ואת סיפור משפחתו וקהילתו במהלך השואה ואחריה.
בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשע"ח (2018) היה בוגלר מבין מדליקי המשואות ביד ושם.
משפחתו
לשמואל ולשושנה בן, אבי, יליד 1953, ובת, ענת בוגלר-בן אוליאל, חמש נכדות וחמישה נינים.
ספר בהשתתפות בוגלר
בספרה של מיכל פרינס "רק הילדות אינה מזדקנת" (הוצאת כרמל, עריכה: מירה קני-פז, (2013)) מועלה סיפורם של שמונה שורדי שואה שחוו את השואה בילדותם. הספר הוא פרי השתתפותם של קבוצת כתיבה אוטוביוגרפית שהתקיימה בסניף 'עמך' בירושלים.
ארגון יוצאי מרכז אירופה, סניף ירושלים אירח שלושה מהכותבים: כולל את בוגלר, אשר סיפרו את סיפור השתיקה, הכתיבה והשחרור.
טאנגראנג
טאנגראנג (באינדונזית: Tangerang) היא העיר הגדולה ביותר במחוז בנטן שבמערב האי ג'אווה שבאינדונזיה ואחת מהפרוורים המאוכלסים של הבירה ג'קרטה. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.895 מיליון תושבים. בסמוך לטאנגראנג נמצא נמל התעופה הבינלאומי סוקרנו-האטה, נמל התעופה הגדול באינדונזיה. העיר היא מרכז תעשייתי חשוב, ומסביבה התפתחו פרוורים רבים.
חלוקה מנהלית
טאנגראנג מחולקת ל-13 רבעים:
הפארק הלאומי פהונג נהא-קה באנג
פהונג נהא-קה באנג (בווייטנאמית: Vườn quốc gia Phong Nha-Kẻ Bàng, באנגלית: Phong Nha-Ke Bang National Park) הוא פארק לאומי ואתר מורשת עולמית השוכן במרכז רכס ההרים אנמיטה שבמחוז קואנג בינה בצפון-מרכז וייטנאם. הפארק כולל בתוכו את אחד משני האזורים הקרסטיים הגדולים ביותר בעולם ויש בו מאות מערות שאורכן הכולל הוא כ-126 קילומטרים ונהרות תת-קרקעיים.
עד כה נחקרו רק כ-20 קילומטרים במערות על ידי מדענים בריטיים ווייטנאמיים, כאשר 17 קילומטרים נמצאים באזור פונג נהא ושלושה באזור קה באנג.
הפארק נקרא על שם מערת פונג נהא, הנחשבת למערה היפה ביותר, ובנוסף למערות נכללים בשטחו יער קה באנג ותצורות סלע רבות.
המישור הוא ככל הנראה הדוגמה הטובה והברורה ביותר לאזור קרסטי בדרום-מזרח אסיה.
באפריל 2009 נתגלתה במקום המערה הגדולה בעולם, מערת סון דונג.
היסטוריה של המחקר
לפני 1990 התבצעו במקום כמה מחקרים על ידי קבוצות של וייטנאמים וזרים, אך הם היו חלקיים ולא ממצים. ב-1990 התרחש שינוי מגמה בפעילויות הגילוי והחשיפה כאשר אוניברסיטת האנוי הסכימה, בפעם הראשונה, לשתף פעולה עם האגודה הבריטית לחקר מערות. מסע המחקר הראשון נערך עוד באותה שנה בראשותו של הווארד לימברט ובמסגרתו המשלחת בדקה חלק גדול ממערת וום. ב-1992 הגיעה לפארק משלחת מחקר שהורכבה מ-12 מדענים בריטיים ו-6 פרופסורים מאוניברסיטת האנוי. משלחת זו השלימה את המחקר על 7,729 מטרים במערת פהונג נהא ו-13,690 במערת וום והמערות הסמוכות אליה. ב-1994 הגיעה למקום המשלחת השלישית שהורכבה מ-11 מדענים בריטיים ו-5 פרופסורים מהאוניברסיטה.
ההשפעה העיקרית של שלוש המשלחות הללו הייתה אספקת מידע על מערכת המערות בפארק, כך שממשלת וייטנאם הייתה יכולה לפעול להגנה, תכנון ופיתוח התיירות בפארק.
מיקום
הפארק הלאומי שוכן בשטחם של כמה מחוזות במרכז פרובינציית קואנג בינה, במרחק של כ-40 קילומטרים צפונית-מערבית לעיר דונג הוי. הגבול המערבי של הפארק הוא האזור הקרסטי "הין נאמנו" בפרובינציית קהאמואן בלאוס. כמו כן, הפארק שוכן במרחק 500 קילומטרים דרומית להאנוי ו-260 קילומטרים צפונית לעיר הנמל דה נאנג.
הפארק נמצא במרחק 30 קילומטרים מערבית לים סין הדרומי ולדרך הלאומית 1A, ליד הכביש המהיר על שם הו צ'י מין ו-28 קילומטרים מערבית למסילת הרכבת המחברת את האנוי וסייגון. ניתן להגיע אל הפארק גם באמצעות שיט במעלה הזרם היוצא מהנמל השוכן לחוף ים סין הדרומי. ליד הפארק שוכן שדה תעופה שניתן להגיע אליו באמצעות הליקופטר או כלי טיס קטנים. שדה התעופה היה בשימוש על ידי חיל האוויר של צפון וייטנאם, ובייחוד בקרב דונג הוי.
תצורה
לפני הפיכתו לפארק לאומי האזור היה שמורת טבע. ממשלת וייטנאם הכריזה על הקמתה של שמורת הטבע פהונג נהא ב-9 באוגוסט 1986, קבעה כי שטח השמורה יהיה 50,000 דונם, וב-1991 הרחיבה את שטח הפארק והעמידה אותו על 411,310 דונם. ב-12 בדצמבר 2001 החליט ראש ממשלת וייטנאם להפוך את השמורה לפארק לאומי. המטרה בהגברת ההגנה החוקית על האזור הייתה להגן על משאבי היער, המגוון הביולוגי, גבולות הפארק ושימור הערכים המדעיים של הפלורה והפאונה באזור באק טרונג בו, ובייחוד המינים האנדמיים.
שטחו של הפארק הוא 857.54 קמ"ר והוא מחולק לשלושה אזורים: אזור מוגן ברמה גבוהה (648.94 קמ"ר), אזור שיקום אקולוגי (174.49 קמ"ר) ואזור שירותי ההנהלה (34.11 קמ"ר).
אקלים
בדומה לאזור באק טרונג בו באופן כללי ולפרובינציית קואנג בינה במיוחד, האקלים בפארק הוא אקלים טרופי, חם ולח. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא בין 23 ל-25 מעלות צלזיוס, כאשר בקיץ הטמפרטורה המרבית היא 41°C ובחורף הטמפרטורה הנמוכה ביותר היא 6°C. התקופה החמה ביותר באזור היא בין יוני לאוגוסט, כאשר הטמפרטורה הממוצעת היא 28°C, והתקופה הקרה ביותר היא בין דצמבר לפברואר כאשר הטמפרטורה הממוצעת היא 18°C. כמות המשקעים השנתית היא בין 2,000 ל-2,500 מ"מ, כאשר 88% מתוכה יורדים בין יולי לדצמבר. בכל שנה יש באזור 160 ימים גשומים בממוצע, ובכל החודשים יש לפחות יום אחד שבו יורד גשם. הלחות השנתית הממוצעת היא 84%.
חשיבות גאולוגית
הפארק הוא אחד משני אזורי אבן הסיד הגדולים ביותר בעולם. בהשוואה ל-41 אתרי מורשת עולמית אחרים שבהם יש קרסט, בפהונג נהא יש תנאים גאומורפיים, גאולוגיים וביוטיים דומים. בדיקות תיארוך של הקרסטים בפארק מעלות כי הם נוצרו לפני כ-400 מיליון שנים, בעידן הפלאוזואיקון, כך שהפארק הוא אחד האזורים הקרסטיים העתיקים ביותר באסיה. בהנחה שאזור הין נאמנו (Hin Namno) השוכן ליד הגבול המערבי של הפארק (בלאוס) היה מצורף לפארק כשמורה רציפה, אזי השמורה המשולבת הייתה הופכת ליער הקרסטי הגדול ביותר בדרום-מזרח אסיה (3,177,540 דונם).
בין 1990 ל-2003 נערכו מחקרים מקיפים במערכת המערות של הפארק בראשותו של הווארד לימברט מהאגודה הבריטית לחקר מערות, ובשיתוף עם הפקולטה לגאולוגיה וגאוגרפיה של אוניברסיטת האנוי. המשלחות הללו סקרו עד כה 20 מערות באורך כולל של 70 קילומטרים, כאשר 17 מערות הן באזור פהונג נהא ושלוש בקה באנג. ב-1999 בוצעו בפארק מספר מחקרים בוטניים וזואולוגיים על ידי המרכז הטרופי הווייטנאמי-רוסי.
מערת פהונג נהא
מערה זו, שעל שמה נקראת הפארק, מפורסמת בשל תצורתה הסלעית שזכתה לכינויים כגון "אריה", "מערת הפיות", "חצר מלכות" ו"בודהה". אורכה של המערה הוא 7.729 קילומטרים, ויש בה 14 גרוטות ונהר תת-קרקעי באורך 13.969 קילומטרים. ההסבר הנפוץ לשמה של המערה הוא כי מקורו מהמילה הנכתבת בהאן טו 风牙, שמשמעותה היא "שן רוח" (רוח הזורמת מתוך המערה כאשר הנטיפים והזקיפים דומים לשיניים). עד כה המדענים סקרו 44.5 קילומטרים של גרוטות במערה, אך התיירים מורשים להגיע עד למרחק של 1.5 קילומטר. הגרוטות הידועות במערכת זו הן:
מערכת הגרוטות וום
רוק קארונג (Ruc Caroong Grotto): גרוטה זו היא אזור המגורים של בני הארם (Arem) החיים במערות ובגרוטות, ומתקיימים באמצעות ציד וניצול משאבי טבע.
מערת סון דונג
מערת סון דונג נמצאה על ידי מקומי ב-1991 אולם עד 2009 לא התפרסמה המערה, אז נחקרה על ידי צוות חוקרים בריטים בראשות הווארד ודב לימברט. החוקרים חקרו את המערה ב10-14 באפריל 2009, עד שנתקלו בקיר קלציט גדול. על פי לימברט המערה גדולה פי חמישה ממערת פונג נהא, אשר נחשבה עד לגילוי למערה הגדולה בווייטנאם. האולם הגדול ביותר במערה נמתח על פני יותר מחמישה קילומטרים, גובהו כ-200 מטרים, ורוחבו כ-150 מטר. מערה זו היא אפוא גדולה אף ממערת האייל במלזיה שנחשבה עד לגילוי המערה לגדולה בעולם. במערה נמצא נהר תת-קרקעי גדול.
פסגות הרים ונהרות תת-קרקעיים
בנוסף, על מערכות הגרוטות והמערות, בפארק זורם הנהר התת-קרקעי הארוך ביותר. כמו כן, בפארק נמצאים גם 24 הרים שגובהם קילומטר אחד ומעלה. פסגות ההרים הבולטות ביותר הן קו רילאטה (1,128 מטרים) וקו פראו (1,213 מטרים).
צמחייה
הפארק הוא חלק מהאזור האקולוגי אנאמיטה. סוג הצמחים הנפוץ ביותר הוא יער גשם טרופי ירוק עד וצפוף, המשתרע על אבן גיר עד לגובה של 800 מטרים מעל גובה פני הים. 96.2% משטח הפארק מכוסים ביער, ומתוכם 92.2% נחשבים ליער בתולי שלא ביקרו בו. 74.7% אחוזים (1,100,476 דונם) מהפארק מכוסים ביער גשם טרופי ירוק עד ולח, המשתרע על סלעי אבן גיר עד לגובה של 800 מטרים; 8.5% (126,000 דונם) הם יער גשם ירוק עד ולח, המשתרע על סלעי אבן גיר החל מגובה של 800 מטרים; 8.3% (122,200 דונם) מכוסים ביער גשם טרופי לח הגדל על קרקע רגילה עד לגובה של 800 מטרים; 1.3% (19,250 דונם) מכוסים בשיחים ודשא הגדלים על סלעי אבן גיר; 2% (42,120 דונם) מכוסים בדשא ושיחים הגדלים על קרקע הררית. לפי תוצאות של סקרים ראשוניים שנערכו, יש ביער הטרופי הבתולי 140 משפחות, 427 מינים, ו-751 זנים של צמחים וסקולאריים, שמתוכם 36 מצויים בסכנת הכחדה ורשומים בספר המידע האדום של וייטנאם.
משפחות הצמחים הדומיננטיות בפארק הן: עריים, תאיים וורדיים. בנוסף, בפארק פזורים ריכוזים קטנים של צמחים חשופי זרע.
בעלי חיים
ביער שוכנים גם 98 משפחות, 256 מינים ו-381 זנים של בעלי חוליות. 66 מיני בעלי חיים רשומים בספר המידע האדום של וייטנאם ו-23 מינים אחרים רשומים ברשימה האדומה של IUCN.
ב-2005 התגלה בפארק מין חדש ממשפחת השממיתיים על ידי קבוצה של ביולוגים וייטנאמיים, ששיתפו פעולה עם ביולוגים מצוות הפארק, גן החיות בקלן שבגרמניה והמכון הזואולוגי בסנקט פטרבורג שברוסיה. הגאור ומין אחד של צלופח התגלו גם כן בפארק.
בפארק שוכנות כמה מאוכלוסיות הפרימטים המשמעותיות בווייטנאם, הכוללות עשרה מינים וזנים. אוכלוסיות אלה כוללות, בין השאר, מספר מינים של קופים מהסוג מקוק. בפארק שוכנת, ככל הנראה, אוכלוסיית ה-Francois Langur הגדולה ביותר בווייטנאם, הכוללת שני זנים של המין. הפארק מאוכלס גם באוכלוסיות של Hatinth langur ולנגור שחור. אוכלוסיית הלנגורים בפארק נחשבת לגדולה ביותר בעולם, וככל הנראה היא היחידה המיוצגת באזור מוגן. יונקים גדולים אחרים המצויים בסכנת הכחדה הם הסרו הסיני, מונטיאק ענק (Megamuntiacus vuquangensis), וככל הנראה גם הסאולה (Pseudoryx nghetinhensis). ממחקרים שנערכו בפארק התברר כי יש בו גם אוכלוסיות של דוב שחור אסייתי ודוב מלאי. יונקים קטנים אחרים שנמצאים בפארק הם Sunda Pangolin ו-Striped hare שהתגלה לאחרונה. בפארק תועדו גם 10 מינים של עטלפים הרשומים ברשימה האדומה של IUCN.
מתוך 59 המינים של זוחלים ודו-חיים שתועדו בפארק, 18 רשומים בספר המידע האדום של וייטנאם ו-6 ברשימה האדומה של IUCN. מתוך 72 מיני הדגים 4 הם אנדמיים לאזור.
בפארק יש למעלה מ-200 מיני עופות, כולל כמה מינים נדירים כגון Arborophila charltonii, Picus rabieri, Ptilolaemus austeni, Stachyris herberti ו-Jabouilleia danjoui ..
התפתחות התיירות בשנים האחרונות
פרובינציית קואנג בינה הכווינה משקיעים רבים והשקיעה בעצמה בשדרוג אזור המבקרים בפארק, על מנת להפוך אותו לאחד מהיעדים התיירותיים הטובים בווייטנאם.
פהונג נהא קה באנג הוא חלק מתוכנית לקידום התיירות הנקראת "דרך המורשת העולמית האמצעית" הכוללות את עיר הבירה העתיקה הואה, שרידי הצ'אמפה במי סון, העיר הוי אן, נהא נהאק והאזור שבו התקיימה תרבות גונג ברמות המרכזיות של וייטנאם .
על מנת לסייע בקליטת מספר התיירים ההולך וגובר החלה בנייתו של נמל התעופה דונג הוי האמור להיות פעיל החל מתחילת 2008.
ניהול הפארק
במרכז הפארק ישנם שני כפרים שבהם מתגוררים בני הארם (Arem) ומה קונג (Ma Coong). באזור החיץ שמסביב לכפר מתגוררים כ-52,000 תושבים. השיוך האתני של רובם הוא לקבוצת הקינה וקבוצות מיעוט אחרות כגון צ'וט וואן קיאו, כאשר התושבים הללו מתקיימים בזכות ניצול משאבי היער.
הגידול במספר המבקרים בפארק מהווה בעיה בגלל זיהום (זיהום מים או אשפה לדוגמה), מפגעים שנגרמים כתוצאה מפעילות האדם במערות, וסכנות למגוון הביולוגי שבפארק. איום הציד נחשב לאחד המהותיים כיוון שהתושבים המקומיים צורכים כמויות גדולות של בשר למאכל, וגורמים אלו הובילו לירידה משמעותית במספר המינים החיים בפארק כגון חזירי בר, בינטורונג ופרימטים. הניצול הנרחב של עצים נדירים כגון גו מון (Go Mun) וגו הואה (Dalbegia rimosa), ושל שמני עצים כגון ראטאן גרם להדלדלות אוכלוסיית הצמחים הללו באזורים רבים של הפארק. אוכלוסיית העטלפים במערות והגרוטות נפגעה גם כן כתוצאה מפעילות האדם.
הכביש המהיר על שם הו צ'י מין החוצה את מרכז הפארק מהווה גם כן גורם סיכון עבור חיי הטבע בפארק, ובייחוד לאוכלוסיית קופי הלנגור. הפיצוצים והעבודות שבוצעו במהלך הקמת הכביש גרמו להגלייה מאולצת של אוכלוסיית הקופים מבתי הגידול הטבעיים שלה.
שרפות המתרחשות בפארק במהלך החודשים החמים מהוות איום קבוע.
בהנהלת הפארק עובדים רק כ-120 אנשים הכוללים ונטען כי אין להם אמצעים מספיקים, כגון כסף וכלי תחבורה, על מנת לנהל את הפארק ביעילות. ב-3 בנובמבר 2005 העבירה ממשלת גרמניה להנהלת הפארק סכום של 12.6 מיליון אירו על מנת להתמודד עם האיומים על שלמות המגוון הביולוגי של הפארק.
הדיוויזיה ה-335 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-335 (בגרמנית: 335. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-15 בנובמבר 1940, והועמדה תחת פיקוד מקס דנרליין. במאי 1941 הוצבה הדיוויזיה בצרפת, ולאחר מכן הוצבה בברטאן, כחלק מהארמייה השביעית, ונותרה בצרפת עד לפברואר 1943, ואף השתתפה במבצע אנטון לכיבוש צרפת של וישי בנובמבר 1942. לאחר מכן נשלחה הדיוויזיה לאוקראינה, שם לחמה בקרבות הקשים באגן הדונייץ ובקרב דנייפר כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה והארמייה השישית לסירוגין. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות באוקראינה וברומניה, ובאוגוסט 1944 היא הושמדה במבצע יאשי-קישינב, וב-9 באוקטובר 1944 פורקה הדיוויזיה באופן רשמי.
לינה בו ברדי
החיים המוקדמים באיטליה
אקילינה (לינה) בו נולדה ב־5 בדצמבר 1914 ברומא שבאיטליה. לינה הייתה בתם הבכורה של אנריקו וג'ובאנה בו, שלימים נולדה להם בת נוספת בשם גרציאלה. לינה נטתה אל עולם האמנות כבר מגיל צעיר, וכשהחליטה להיות אדריכלית, אביה לא לגמרי תמך בהחלטתה זו. בשנת 1939, בגיל 25, סיימה את לימודיה בבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת רומא והציגה את פרויקט הגמר שלה לתכנון "המרכז לטיפול באמהות ובינקות". היא עברה בהמשך לכך למילאנו כדי להתחיל לעבוד עם האדריכל קרלו פגאני בסטודיו בו את פגאני. בו ברדי שיתפה פעולה (עד 1943) עם האדריכל והמעצב ג'יו פונטי בכתב העת הסגנון - בבית ובריהוט - Lo Stile - nella casa e nell'arredamento. בשנת 1942, בגיל 28, היא פתחה סטודיו אדריכלי משלה ב ויה ג'ז'ו, אך המחסור בעבודה בתקופת המלחמה הביא את ברדי עד מהרה לעסוק באיורים לעיתונים ומגזינים כמו "סטייל", "גרציה", "בלזה", "טמפו", "וטרינה" ו"אילוסטראציונה איטליאנה". משרדה נהרס בהפצצה אווירית בשנת 1943. בין השנים 1944–1945 הייתה ברדי סגנית מנהל מגזין "דומוס".
פעילות זו הניעה את מעורבותה העמוקה יותר במפלגה הקומוניסטית האיטלקית. בשנת 1945 מינה מגזין דומוס את ברדי לנסוע ברחבי איטליה יחד עם קרלו פגאני והצלם פדריקו פאטלני כדי לתעד ולהעריך את מצבה של המדינה ההרוסה. בו ברדי, פגאני וברונו צבי ייסדו את המגזין השבועי "אקטואליה, ארכיטקטורה, מגורים ואמנות במילאנו". היא גם שיתפה פעולה עם העיתון היומי "מילאנו סרה", בעריכת אלי ויטוריני. בו ברדי השתתפה בכנס הלאומי הראשון לשיקום במילאנו, והתריעה כנגד אדישות דעת הקהל בנושא, אשר בתפיסתה כלל הן את השיקום הפיזי והן את השיקום המוסרי של המדינה.
בשנת 1946 עברה בו ברדי לרומא ונישאה למבקר האמנות והעיתונאי פייטרו מריה ברדי.
קריירה בברזיל
באוקטובר 1946 נסעו בו ברדי ובעלה לדרום אמריקה. היות שהשתתפו בפעילות תנועת ההתנגדות האיטלקית, הם מצאו את החיים באיטליה שלאחר המלחמה, קשים עבורם. בריו הם התקבלו על ידי המכון לאדריכלים ברזילאים (IAB). ברדי הקימה במהירות את פעילותה המקצועית בברזיל, מדינה שהשפיעה עמוקות על החשיבה היצירתית שלה. היא ובעלה ייסדו יחדיו את מגזין האמנות המשפיע "הביטאט". כותרת המגזין ביטאה את ההמשגה של ברדי באשר לעיצוב הפנים האידיאלי כ"הביטאט" - סביבת המגורים הטבעית שנועדה למצות את הפוטנציאל האנושי.
בשנת 1947 הזמין אסיס שאטבריאן - איל הון ופטרון אמנות ברזילאי, את פייטרו מריה ברדי להקים ולנהל מוזיאון לאמנות, שמיקומו נקבע בסאו פאולו, למרות העדפתה של בו ברדי לריו דה ז'ניירו. מוזיאון סאו פאולו לאמנות (São Paulo Museum of Art - MASP) נפתח ב-2 באוקטובר 1947, במשכנו הזמני בקומה השנייה של מטה איגוד אמצעי התקשורת הברזילאי ברחוב 7 באפריל. בו ברדי תכננה את הסבת המבנה למוזיאון, וגם את המטה החדש של איגוד אמצעי התקשורת הברזילאי. כמו כן עיצבה תכשיטים תוך שימוש באבני חן ברזילאיות.
בשנת 1948 הוקם הסטודיו ד'ארטה פלמה בקומה ה-18 של בניין הממוקם בכיכר בראוליו גומז, סאו פאולו, שתוכנן על ידי לוסיאן קורנגולד, אדריכל ממוצא פולני-יהודי. סטודיו זה הביא יחדיו את פייטרו מריה ברדי, בו ברדי, ג'יאנקרלו פאלנטי (עד 1951) וולריה פיאצ'ינטיני סירל (שהייתה אחראית על תחום העתיקות).
בשנת 1955 החלה בו ברדי להרצות בפקולטה לאדריכלות ואורבניזם באוניברסיטת סאו פאולו. בשנת 1957 היא כתבה והגישה לפקולטה כתב יד שנושאו "מחקר מקדים להוראת תיאוריות בארכיטקטורה" מתוך כוונה לזכות במשרת הוראה קבועה באוניברסיטה.
בשנת 1977 תכננה בו ברדי את מפעל פומפייה.
בשנת 1989, בגיל 74, כובדה בו ברדי בתערוכה ראשונה של יצירותיה שהוצגה באוניברסיטת סאו פאולו.
בו ברדי גם עיצבה תכשיטים, תלבושות ותפאורות.
בו ברדי נפטרה בבית הזכוכית ב־20 במרץ 1992. כשמתה, הותירה מאחוריה תכנונים של בית העירייה החדש של סאו פאולו ומרכז התרבות של ורה קרוז.
בית הזכוכית
בשנת 1951 תכננה בו ברדי את בית הזכוכית - "קאזה דה וידרו" עבורה ועבור בעלה, הממוקם בשולי היער האטלנטי - יערות הגשם המקיפים את סאו פאולו. המבנה הוא דוגמה מוקדמת לשימוש בבטון מזוין באדריכלות ביתית. הבית שוכן על חלקת אדמה בת 7,000 מ"ר, והוא היה בית המגורים הראשון בשכונת מורומבי - אחד הפרברים העשירים ביותר של סאו פאולו כיום, הנחבא בלב היער שהתפתח סביבו מאז.
מבנה זה היה הניסיון הראשון של בו ברדי למצוא שפה ברזילאית למודרניזם האיטלקי בו הוכשרה. היא שאבה השראה גם מיצירות מודרניסטיות אמריקאיות אחרות, כמו בית פארנסוורת' של לודוויג מיס ון דר רוהה ובית "מקרה מספר 8" (Eames House) של צ'ארלס וריי איימס, ששניהם זכו לפרסום רב באותה תקופה. ייתכן שהיא גם הושפעה מבתי החצר של ברנרד רודופסקי שהוצגו בתערוכת "ברזיל בונה" בין השנים 1940–1942, עם זאת, היא העדיפה למצוא הקשר בין המודרניזם לבין המרקם של ברזיל. תחת העתקת הדפוסים המקומיים. היא קיוותה לשלב את הרעיונות שמאחורי דפוסים אלו אל תוך העיצוב, באופן מודרני, ומתוך כבוד לסביבה המקומית.
החלק העיקרי של הבית הוא אופקי והוא מוצב בין לוחות בטון מזוין דק הנישאים על פני עמודים עגולים דקים. העמודים מרחפים ומאפשרים לנוף לזרום מתחת לבניין. בפנים, אזור המגורים העיקרי פתוח כמעט לחלוטין, למעט חצר המאפשרת לעצים בגינה למטה לצמוח אל תוך לב הבית. בבית ישנם אזורים המוקצים לפונקציות שונות - חדר אוכל, ספרייה ופינת ישיבה סביב האח המרחף - אך כולם מאוחדים על ידי נופי היער שמבעד לזכוכית. בתיאוריה, לוחות הזכוכית מחליקים אופקית, אך אין מרפסת שמעודדת אנשים לצאת החוצה.
אזור המגורים מהווה רק את מחצית הבית. החצי השני יושב על קרקע מוצקה בראש הגבעה, בצד הצפוני של הסלון. שורת חדרי שינה פונה לחצר צרה, שמעברה השני הקיר הריק של אגף הצוות. רק המטבח חוצה את מתחם המעבר - טריטוריה המשותפת למשרתים ולבעלת הבית, ומאובזרת במגוון מכשירים מעוצבים היטב וחוסכי זמן בעבודה.
מוזיאון סאו פאולו לאמנות
העיצוב הבסיסי של בו ברדי שימש אותה בתכנון מוזיאון סאו פאולו לאמנות (המכונה גם "MASP") שנבנה בין השנים 1957 ל-1968. בעלה, פייטרו מריה ברדי, היה האוצר. שניהם השתלבו בהקמת המוזיאון לאחר שפגשו את איל ההון, העיתונאי והדיפלומט הברזילאי אסיס שאטובריאן. שרכש אוסף עצום של אמנות עבור המוזיאון על בסיס הידע האוצרותי של ברדי, כולל יצירות אמנות של בוש, אנדראה מנטניה, טיציאן וגויה.
בהתאם למונח "אדריכלות דלה" שברדי טבעה, כזו שנטשה את היומרנות הקשורה לרוב האינטלקטואלים המתורבתים, היא ביקשה לתכנן מוזיאון המגלם צורה פשוטה של אדריכלות מונומנטלית. הבניין נוצר מבטון חשוף ללא עיטורים, ופתרונות גולמיים ויעילים. גוף המבנה הוא נפח תלוי, המתנשא לגובה של 74 מטרים, ומונף מעל 4 עמודי בטון המחוברים על ידי שתי קורות בטון המשתרעות לאורך הבניין, עם שתי קומות גלריה מעל ומתחת לקומת הקרקע. הרחבה המפולשת של הבניין הותירה את הכיכר פתוחה לשדירות פאוליסטה, השדרה הפיננסית והתרבותית המרכזית של סאו פאולו, תוך שאפשרה בו זמנית תצפית נטולת הפרעה לעבר חלקיה הנמוכים יותר של העיר, נתון שהיה אחד התנאים שהוגדרו בתקנות המקומיות כאשר בו ברדי נשכרה לפרויקט זה.
היא התכוונה ליצור בתוך גלריית האמנות חוויה שהיא בלתי צפויה וכמעט בלתי נוחה על ידי הצגת יצירות אמנות בסדר לא כרונולוגי בתוכנית פתוחה לכל קומה וכדי ליצור דיסוננס בין ההבנה מראש של הסדר לבין מה שמוצג.
מוזיאון סולאר דו אוניהאו
סולאר דו אוניהאו (Solar do Unhão) הוא מרכז התרבות המרכזי של סלבדור, בירת באהיה. הוא הוקם על ידי לינה בו ברדי בהמשך להזמנת מושל באהיה שביקש לבנות מוזיאון אמנות חדש בצפון מזרח ברזיל. בו ברדי רצתה שמוזיאון זה יציג אמנות פרימיטיבית מצפון מזרח ברזיל, כמו גם את האופי המעשי של העיצובים שלהם. עיצוב המוזיאון משקף את התרבות בסלבדור, אך גם את המעשיות והיופי של האזור. סולאר דו אוניהאו היה בעבר טחנת סוכר ונקרא על שם שופט בית המשפט העליון בברזיל מהמאה ה-17, פדרו אוניהאו קסטלו ברנקו. בו ברדי הוזמנה להפוך את טחנת הסוכר למוזיאון לאמנות מודרנית. הבנייה נמשכה בין השנים 1959–1963. גרם המדרגות מנוגד לגאומטריה מופשטת ולחומריות מסורתית. בו ברדי מעניקה כבוד לבניין בן המאה ה-17, אך עם זאת, מעדכנת אותו בעיצובים מודרניים. מטרתה הייתה לשמר מבני עבר ששרדו באופן שלא ינטה לנוסטלגיה וגם לא יתעלם מההקשר בתוכו הם קיימים. לשם כך, היא השאירה את החזית הקולוניאלית שלמה והוסיפה את גרם המדרגות המודרני. סולאר דו אוניהאו משקף את אמונתה של בו ברדי כי מוזיאון צריך להיות גם מקום לחינוך. כאשר נבנה המוזיאון לראשונה הוא קיים במסגרתו שיעורים רבים באמנות והיסטוריה שהוסיפו ידע לציבור המקומי. בו ברדי האמינה שמוזיאון לא צריך להיות המוזוליאום של פעם, ותחת זאת עליו להיות אתר פעיל של ידע.
מרכז הפנאי של תעשיות פומפייה
בשנת 1982 סיימה בו ברדי את בניית מרכז הפנאי של תעשיות פומפייה (הנקרא כיום SESC Pompéia). בתחילה שכן בבניין בית חרושת לתופים ועל בו ברדי הוטל להפכו למרכז קהילתי. מרכז פומפייה נבנה לאחר 20 שנות דיקטטורה צבאית בברזיל שיצרה אדריכלות שלא שיקפה את התרבות הברזילאית. מרכז הפנאי של תעשיות פומפייה מבטא שפה אדריכלית חדשה המייצגת את התרבות הברזילאית. המבנה המקורי הוא מוסד לא ממשלתי הקשור לפדרציית העסקים הלאומית, שנוסדה בשנות הארבעים על מנת לספק לעובדים שירותי בריאות ופעילויות תרבות. בזמן הדיקטטורה הצבאית, הייתה בו ברדי מנודה בשל תפיסות ארכיטקטוניות קונבנציונליות שהיו מקובלות אז ושראו בה חריגה. תכנון מרכז פומפייה יצר לכן גל הלם בסאו פאולו. בשנת 1982 נחשף השלב הראשון במתחם. בו ברדי קילפה את הטיח מהמבנה ואז ריססה חול על הקירות כדי להבליט את מהותו של הבניין הגדול. העיצוב שלה שילב לבנים אדומות ומגדלי בטון לא שגרתיים שבהם שולבו שבילי הליכה עיליים ומתנשאים באוויר. בעת הדיון לגבי הפרוגרמה התכנונית שיש ליישם בבנין, בו ברדי גרסה שמבנה זה צריך להיות מרכז פנאי ולא מרכז תרבות וספורט. היא האמינה ש"תרבות "הוא מונח חזק שעשוי להטיל חובה על אנשים לערוך אירועי תרבות, בעוד שהמונח "ספורט" עשוי להזיק לעשייה התרבותית שהיא כבר תחרותית מטבעה. הבניין מאכלס כיום חדרי פעילויות רבים, כולל: תיאטראות, חדרי כושר, בריכת שחייה, מזנונים, אזורי פנאי ומרגוע, מסעדות, גלריות, וסדנאות.
תיאטרון הסדנה
תיאטרון הסדנה (Teatro Oficina) תוכנן על ידי בו ברדי בשנת 1984. היא הוזמנה להפוך מבנה משרדים שרוף בסאו פאולו לתיאטרון. הבניין תוכנן עבור קבוצת התיאטרון שנשאה את אותו שם ושהייתה חלק חשוב מתנועת טרופיקליה בסוף שנות השישים. טרופיקליה שאפה ליצר שינוי בברזיל ולמצוא דרך שתאפשר למדינה לברוח מעברה הקולוניאלי. הם השתמשו בתיאטרון כדי לנסות ולהבין את המורשת הברזילאית שלהם. בו ברדי עיצבה את החלל החדש כמעט אך ורק בעזרת מערכת הפיגומים הצבועים. העיצוב מתייחס לבניית סטים בתוך חלל התיאטרון. לתיאטרון אין מושבים קונבנציונליים, מה שיוצר קווי ראייה גרועים. ביקורות ארכיטקטוניות ציינו כי הדבר אינו מעלים את חוויית התיאטרון אלא דווקא משפר ומעצים אותה. מושבי העץ הכבדים מעוצבים במעגל במרכז הבמה שהיא עצמה צרה מאוד. בתחילה, התיאטרון תוכנן עבור הבמאי הניסיוני, חוסה סלסו מרטינז קוראה, שאמר כי רעיון החלל הגיע אליו תחת השפעת סם האסיד. התיאטרון משמש לרוב יוצרים ניסיוניים העובדים סביב החלל. עיצוב התיאטרון נועד לגרום לצופה להרגיש כאילו הוא עצמו מעורב בפעילות המתרחשת על הבמה.
עיצוב רהיטים
בשנת 1948 הקימה בו ברדי את הסטודיו ד'ארטה פלמה לתכנון ארכיטקטוני יחד עם ג'יאנקרלו פאלנטי (1906–1977) כדי לעצב ריהוט חסכני מעץ כבוש או פלסטיק תעשייתי תוצרת חברת פאו ברזיל בע"מ - סדנת הייצור שהם פתחו לשם כך ובאמצעותו ריהטו את המשרדים הראשונים של מוזיאון סאו פאולו. בשנות החמישים החלה ברדי בעיצוב רהיטים ממוסגרים ממתכת עם מושבים ומשענות גב מרופדים. העיצוב המפורסם ביותר שלה הוא כורסת הקערה (The Bowl Chair) עם מסגרת המתכת, משנת 1951,שהיוותה אבן דרך בשינוי התפישה העיצובית. עיצובים מאוחרים יותר, כמו כיסא צד הדרך משנת 1967, אותו פיתחה בהשראת העיצובים המקומיים אליהם נחשפה במהלך מסעותיה בצפון-מזרח ברזיל, מגלמים אסתטיקה נעדרת רשמיות עם פשטות של עיצוב ודלות וגולמיות של החומר. לעיתים קרובות היא השתמשה בעיצוביה בעץ לבוד ובעץ הברזילאי המקומי. ברדי רצתה שכל אובייקט יבטא את "ההיגיון הטבעי" שלו.
רישומים
לבו בארדי היה דמיון מפותח, עומק רב, ויכולת גילוי ויצירת הקשרים תוך כדי רישום על הנייר. בו ברדי יצרה למעלה מששת אלפים רישומים שרובם מאוחסנים בארכיונים האישיים שלה הנמצאים בבית שתכננה לעצמה ולבעלה בסאו פאולו. היא השתמשה ברישום בעיקר כשפה לתקשר את מחשבותיה ורעיונותיה לשאר העולם. מרבית הרישומים שלה אינם אירועים בודדים שכן הם מתקשרים ומתקיימים במגוון רחב של קני מידה, דפוסים, יחסים ונושאים. כשהיא עברה בין תחומי עיסוק ומקומות שונים, היא ידעה גם להתאים את סגנון הציור שלה לעולם הסובב אותה.
רישומים אנליטיים
רישומיה של בו ברדי נכחו וליוו אותה בכל תהליך התפתחותה כאדריכלית. עם הזמן היא התרחקה מהציורים הצבעוניים של גיל ההתבגרות ועברה למסגרת אנליטית יותר של התבוננות ושרטוט. היא השתמשה בגואש כתום עבור הפוצ'ה - פס המלוי בין הקירות, שאפשר לה להשתמש בבחירות גרפיות נועזות. היא לקחה קורסים שעזרו לה בקומפוזיציה, ברישום נופים באוויר הפתוח, פרספקטיבה וגאומטריה תיאורית, שכולם התמקדו בבניינים היסטוריים. היא למדה גם כתבים ומאמרים קלאסיים של תקופת רנסאנס ומאמרים מאת ויטרוביוס.
ציורים נרטיביים
לאחר סיום לימודיה עם פרוץ המלחמה, היא השתמשה בידע שלה בצבעי מים וגואש בשילוב עם השכלתה באדריכלות כדי ליצור רישומים המספרים סיפורים. היא יצרה תמונות המייצגות צורות מסורתיות ומודרניסטיות, בין ליריות לרציונליזם. לעיתים קרובות היא חיברה את הסיפורים המצוירים האלה לכדי סרטים מצוירים קטנים, המזכירים קומפוזיציות אימה מימי הביניים. היא נהגה להגביל את מרקם הרישומים שלה תוך שימוש בפרספקטיבה חד-מגוזית, צורות תלת־ממדיות וחללים, כמו גם נופי עין הציפור. היא הייתה מציגה מסגרות מרחביות מרובות בו זמנית, אך מעולם לא איבדה את נקודת המבט של חיי היומיום, אותם חשפה בחינניות, בפרטים ססגוניים.
מורשת
בשנת 1990 הוקם מכון לינה בו ברדי ופייטרו מריה ברדי לקידום חקר התרבות והארכיטקטורה הברזילאית. בו ברדי נפטרה בשנת 1992 בסאו פאולו, ברזיל.
במהלך השנים האחרונות אמנים ואדריכלים רבים ובהם גילברט וג'ורג', סילדו מאירלס, אייזק ג'וליאן, כריסטינה איגלסיאס, נורמן פוסטר, אולאפור אליאסון ואדריאן וילאר רוחאס יצרו עבודות מחווה ללינה בו ברדי. אדריכלית משרד התכנון היפני SANAA קזויו סג'ימה הציבה אותה במרכז הביאנלה של ארכיטקטורה של ונציה בשנת 2009. עבודתה הייתה נושא לתערוכה משנת 2012 במועצה הבריטית בלונדון. בשנת 2013, האוצר הנס אולריך אובריסט אצר את התערוכה "הפנים נמצא בחוץ", שהוצגה בבית הזכוכית ובמרכז הפנאי של פומפייה. גילברט וג'ורג' בילו יום בבית הזכוכית כפסלים חיים, ותיעדו את התוצאות בגלויות שהופצו למבקרים.
בשנת 2013 המועצה הבריטית, בשיתוף פעולה עם מכון לינה בו ברדי וראש ממשלת ברדי, הקצתה מלגה בשם "מלגת לינה בו ברדי" לאדריכלים בריטים לנסוע ולעבוד בברזיל.
בשנת 2014, שרבוט גוגל ציין את יום הולדתה המאה.
אוולין סוארט
אוולין סוארט, ליידי הארקורט (באנגלית: Evelyn Suart, Lady Harcourt 30 באפריל 1881 - 26 באוקטובר 1950) הייתה פסנתרנית אנגלייה.
ביוגרפיה
סוארט נולדה בשנת 1881 בסינדאפור, הודו, בתו של בריגדיר-גנרל ו. ה. סוארט. שם עברו עליה כמה משנות ילדותה הראשונות. תקופות מסוימות חיה גם בגיברלטר ובאנגליה. היא למדה פסנתר אצל סטורק בבריסל, ראול פוניו בפריז ותאודור לשטיצקי בווינה. היא יצאה לשישה מסעות קונצרטים והופיעה בווינה, בריסל, לונדון, ועם התזמורת הפילהרמונית של ברלין וורשה. בלונדון הרבתה לנגן בסנט ג'יימס הול, עם מנצחים ידועי-שם כמו הנס ריכטר והנרי ווד, והופיעה עם כנרים מן השורה הראשונה, בהם אז'ן איזאיי, קארל האליר ואחרים.
בכורות בריטיות שניגנה כללו את הגרסה המקורית של הקונצ'רטו הראשון של רחמנינוב (בניצוח ווד, ב-4 באוקטובר 1900), סונאטה מס' 5 לכינור בפה דיאז מינור של מקס רגר (עם האליר), ויצירות קצרות מאת דביסי, ראוול, ה. בלפור גרדינר ובמיוחד סיריל סקוט. היא פגשה את סקוט ב-1902 והייתה לתומכת נלהבת ביצירותיו, שאותן הרבתה לנגן. היא אף ערכה את ההיכרות בינו לבין המו"ל שלו, אלקין. סקוט הקדיש לה את הסקרצו שלו, אופוס 25.
סוארט השתייכה גם לכנסיית מדע הנצרות (Christian Scientist) והתעניינה במטפיזיקה. באמצעותה הגיע סיריל סקוט לעיסוק בתחומים אלה, עניין שנמשך כל חייו.
אוולין סוארט הייתה נשיאה של אגודת המוזיקאיות. היא מתה בלונדון ב-1950.
חיים אישיים
בשנת 1910 נישאה אוולין סוארט לג'ראלד גולד, פקיד במשרד החוץ הבריטי, שמת בטיפוס בשנת 1916. נולד להם בן (שגם שמו ג'רלד) ושתי בנות. הבת הבכורה, דיאנה גולד, הייתה לבלרינה ידועת-שם ולאשתו השנייה של הכנר יהודי מנוחין. הבת הצעירה, גריזלדה, הייתה לאשתו השנייה של הפסנתרן לואיס קנטנר.
בשנת 1920 נישאה בשנית, לססיל הארקורט, קצין בצי הבריטי, שניהל קריירה מצליחה והגיע לדרגת אדמירל ב-1949. לאחר שקיבל תואר אבירות ב-18 בדצמבר 1945, הייתה אוולין סוארט לליידי הארקורט.
הפצצת ויילון
הפצצת ויילון הוא כינוי לסדרת הפצצות אוויריות על העיר הפולנית ויילון, שבוצעו על ידי חיל האוויר של גרמניה הנאצית, הלופטוואפה, ב-1 בספטמבר 1939, באמצעות מספר מפציצי יונקרס Ju 87.
הלופטוואפה החל להפציץ את ויילון בשעות הבוקר המוקדמות ביום הראשון למלחמת העולם השנייה. ההפצצה תוארה על ידי כמה היסטוריונים בתור הפעולה הראשונה של מלחמת העולם השנייה, אולם טיעון זה והזמן המדויק בו הופצצה העיירה, הוא נושא למחלוקת בקרב ההיסטוריונים. בלי קשר למועד המדויק, הפשיטות האוויריות על העיר היו מההפצצות האוויריות הראשונות של המלחמה.
בעיר לא הייתה הגנה אווירית ולא היו בה מטרות צבאיות נראות לעין. היסטוריונים עדיין מתלבטים לגבי הרציונל שמאחורי ההפצצה, שהתרחשה במשך מספר שעות והיו מעורבים בה לפחות שלושה גלי מפציצים. הלופטוואפה הפציץ עיירות סמוכות כמו דז'יאלושין, ראדומסק וסולייוב, שגם בהן לא היו מטרות צבאיות.
הפצצת ווילן הרסה לפחות 70 אחוז מבנייני העיר (עד 90 אחוז במרכז העיר). היו לפחות 127 נפגעים אזרחיים - אולי "כמה מאות" - אך המספר המדויק נותר לא ידוע. ההתקפה על ווילן תוארה כפשע המלחמה הראשון שביצעה גרמניה במלחמת העולם השנייה.
תזמון
השעה המדויקת שבה נפלו הפצצות הראשונות על ויילן בבוקר 1 בספטמבר 1939 היא נושא לוויכוח, במיוחד בהתייחסות לטענות כי הפצצת העיירה הייתה המעשה הגלוי הראשון של מלחמת העולם השנייה, המקדימה בחמש דקות את הפגזת ווסטרפלאטה בשעה 04:45, שנחשבה באופן מסורתי למבצע שפתח את המלחמה.
הזמן שניתן לרוב המקורות הפולניים הוא 04:40, אך זה מבוסס על דיווחי עדי ראייה על שלבים שונים של משך ההפצצה הראשונית, אשר ככל הנראה נמשכה יותר מדקה. ההיסטוריון הפולני תדיאוש אולייניק מדווח על מספר דיווחים על ההפצצות הראשונות שנפלו כבר בשעה 04:30. היסטוריון פולני אחר, יאן קסיאצ'ק, תיאר את השעה 04:40 כזמן "בהחלט מאושר".
מקורות גרמנים מדווחים על השעה כ-05:40, על סמך מסמכי טיסה גרמניים ( Startzeit: 5.02, Angriffzeit: 5.40, Landezeit: 06.05 : ההמראה 05:02, הפצצה 05:40, נחיתה 06:05). הפרש הזמן, 04:40 לעומת 05:40, יוחס על ידי כמה סופרים, כמו העיתונאי עורכים טרנקר, להבדל בקיץ בין פולין לגרמניה. היסטוריונים אחרים, כמו גרז'ורז' בבניק, חולקים על כך שהיה הפרשי זמן ומציינים את זמן התקיפה כ-05:40; הם גם מציינים דברי עדי ראייה שמספקים לתקיפת זמן "זמן קצר לפני שש בבוקר" ומציינים שעדויות עדי הראייה ככל הנראה לא אמינות שכן הם נאספו בשנת 1961, שנתיים לאחר שהוצבה לוח זיכרון בעיירה, מה שנותן את הזמן ל-04:40. בבניק הוא סיכם כי עדי הראייה הושפעו ככל הנראה מהלוח, ש"תיקן" את זיכרונותיהם. בשנת 2004 המכון הפולני לזיכרון לאומי הצהיר כי אין הבדל זמן בין פולין לגרמניה ונתן את זמן הפצצה הראשוני כ-05:40.
גם אם השעה 04:40 הייתה אמורה להיות נכונה, כמה היסטוריונים מזהים את הפעולה הראשונה (האווירית) של המלחמה דווקא את ההפצצה על גשר מפתח טז'ב במסדרון פומרניה על ידי מפציצים מ- Sturzkampfgeschwader 1 בסביבות השעה 04:30.