cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דולפין סלוד-סנפיר אוסטרלי
דולפין סלוד-סנפיר אוסטרלי (שם מדעי: Orcaella heinsohni) הוא מין קטן ממדים ממשפחת הדולפיניים בעל ראש קצר, המצוי בטבע בחופים הטרופיים שמצפון לאוסטרליה באוקיינוס השקט וצפונה עד גינאה החדשה.
מאפיינים
דולפין זה נחשב במשך שנים רבות לתת-מין של דולפין איראוואדי וב-2005 הוגדר כמין עצמאי. הוא חי באותם אזורים כמו קרובו אך אזור תפוצתו מזרחי יותר. הוא צבעוני וקטן מקרובו ונפוץ יותר בטבע.
ללווייתן זה שלוש שכבות צבע: החלק העליון חום, הצדדים חומים בהירים והבטן לבנה. הוא בעל לסתות קצרות המזכירות את מראה הלבנתן הארקטי. הסנפירים גדולים ומעוגלים ומכבידים על מהירותו. סנפיר הגב קטן וישנו קמט קטן בצוואר. דולפינים אלה לא נוהגים לקפוץ אך נוהגים להתיז מים מפיהם. אורכם הממוצע 2.1-2.4 מטרים ומשקלם 114–133 קילוגרם.
דולפינים אלה נמצאים בסכנה בשל ציד בידי ילידים בגינאה החדשה, אך בעיקר כתוצאה מטביעה ברשתות דייגים.
אנדרטת הצי וצי הסוחר
אנדרטת הצי - צי הסוחר (באנגלית: Navy - Merchant Marine Memorial) היא אנדרטה הממוקמת בפארק ליידי ברד ג'ונסון על האי קולומביה שבוושינגטון בירת ארצות הברית. האנדרטה מנציחה את זכרם של מלחי צי ארצות הברית וצי הסוחר של ארצות הברית שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
מבנה
האנדרטה תוכננה בשנת 1922 על ידי הרוי קורברט והפסל הוא מעשה ידי הפסל ארנסטון בני דל פיאטה. האנדרטה נחנכה ב-18 באוקטובר 1934.
בשל צורתה מכונה האנדרטה "הגלים והשחפים", והיא מציגה שחפים העפים מעל גל. האנדרטה עצמה עשויה אלומיניום יצוק, והבסיס עשוי גרניט ירוקה. בעת חנוכת האנדרטה היה הבסיס עשוי בטון אולם הבסיס הוחלף בשנת 1940. גובהה של האנדרטה 10.6 מטרים ורוחבה 9.1 מטרים.
על האנדרטה מופיעה הכתובת:
דולפין איראוואדי
דולפין איראוואדי (שם מדעי: Orcaella brevirostris) הוא מין ממשפחת הדולפיניים בעל ראש רחב וקצר שמזכיר מעט לבנתן, והוא נפוץ במפרץ בנגל ובחופי דרום-מזרח אסיה ודרומה עד אוסטרליה. הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע. הוא חי גם במים מליחים ובנהרות של דרום-מזרח אסיה.
דולפין האיראוואדי קטן בממדיו ובעל סנפיר גב קטן ומעוגל, גופו כחול ולבן מלמטה והראש מעוגל ובעל פה קטן ביותר ולא דומה לצורות המקור הנפוצות אצל רוב הדולפינים. סנפיריו רחבים ובעלי קפלים והוא איטי יחסית לשאר קרוביו. קרוב משפחתו היחיד הוא דולפין סלוד-סנפיר אוסטרלי ושניהם הם המינים היחידים בסוג דולפין סלוד-סנפיר, שקרוב ללווייתן האורקה. אורכו הממוצע 2.3 מטרים ומשקלו 90–200 קילוגרם. האורך המרבי הוא 2.75 מטרים.
לעיתים טועים בינו לבין מיני לווייתנים החיים באזורו כמו פוקנה הודית או סוסא הודי, אך הפוקנה חסרת סנפיר גבי והסוסא בעל לסת מוארכת.
הדולפין משתמש באיכון ההד שלו כדי לאתר דגים, ביצי דגים, דיונונים וסרטנים למאכל, והוא יודע גם לרעות את הדגים בלהקות, בדרך כלל בעומק. הם עצמם חיים בקבוצות של 2–3 פרטים, אך במקרים מסוימים גם עד 25 פרטים. הם לא קופצים כל כך מעל המים אך יורקים מים מפיהם.
בניגוד לרוב הדולפינים, דולפין זה חי בנוח גם במי הים וגם בנהרות כמו הנהר שעל שמו הוא קרוי. הוא חי ממפרץ בנגל עד לגינאה החדשה ולפיליפינים. הם אינם חיים באוקיינוס מעבר לחופים. הם נפוצים גם בשפכי נהרות בבורנאו: בסבאח ובסראוואק שבמלזיה, בברוניי ובקלימנטן שבאינדונזיה.
רוב הפרטים החיים בבנגלדש והודו (כמעט 90% מהאוכלוסייה) מצויים בסכנת הכחדה חמורה.
אניה (אלה)
אניה (באירית: Áine), היא אלת אהבה ופריון, וכן עושר וריבונות אירית. היא מזוהה עם הקיץ ועם השמש,, ולעיתים היא מיוצגת על ידי סוסה אדומה. בתור אלת אהבה ופריון, היא נחשבת לאחראית על יבולים וחיות, ומקושרת לתחום החקלאות. על פי המיתולוגיה האירית, היא בתו של אן דגדה (An Dagda) ראש שבט ודמות עצמתית מגזע האלים (Tuatha Dé Danann), ואחותה של איילין (Aillen). משפחות איריות רבות טוענות שהן צאצאיות של אניה.
אניה מקושרת מאוד עם מחוז לימריק. גבעת נוקייני (Cnoc Áine) קרוי על שמה, והיה בעבר אתר פולחני לכבודה, בו התקיימו טקסי אש וברכות לאדמה, המתועדים לפחות עד לשנת 1879. היא מקושרת גם לאתרים נוספים כגון טובראנה (Tobar Áine) אשר במחוז טיירון; דונאני (Dun Áine), אר במחוז לאות', ליסאן (באירית: Lios Áine), במחוז דרי; ונוקייני שבמחוז דניגול.
במיתולוגיה האירית
בסיפורים מוקדמים, מזוהה אניה עם מלך מנסטר המיתולוגי למחצה, אייליל אולום, אשר על פי הסיפור אנס אותה, תקיפה שהסתיימה כשאניה נשכה את אוזנו מראשו, ומכאן השם אולום "חד-אוזן". על פי החוק האירי העתיק, רק אדם "ללא פגם" יכול לשלוט; ובכך אניה מנעה ממנו את היכולת להיות מלך. בתור התגלמות הריבונות, היא יכולה להעניק ולקחת מאדם את זכות השלטון. צאצאיו של אולום, בני היוגנכטה (שושלת מנסטר של דרום האי אירלנד), מייחסים לעצמם את אניה כאם קדמונית.
בסיפורים אחרים, אניה היא אשתו של ג'רלד פיצג'רלד, דוכס דזמונד השלישי. גם בסיפור זה אין הנישואים בהסכמה, אלא פיצג'רלד אונס את אניה (כפי הנראה מבוסס על סיפורו של אייליל אולום), והיא מתנקמת על ידי הפיכתו לאווז, או הריגתו, או שניהם. כך גם בני משפחת פיצג'רלד טוענים ליחס משפחתי לאניה; למרות המוצא הנורמני של השבט, בני פיצג'רלד נהיו ידועים כמי ש"יותר אירים מאשר האירים עצמם".
בגרסאות אחרות של המיתוס, אניה היא אשתו או בתו של אל הים, מננן מק ליר. סעודת ליל אמצע הקיץ נערכה לכבודה. במחוז לימריק, היא ידועה מזמנים פחות עתיקים כמלכת הפיות.
לקריאה נוספת
ISBN  1  0-19-508961-8
ISBN  1  0-19-280120-1
ISBN  1  0-13-275959-4
לוון
לֵוֶון (בהולנדית: Leuven, בצרפתית: Louvain, בגרמנית: Löwen) היא עיר בבלגיה.
לוון היא בירת מחוז ברבנט הפלמית וממוקמת בחלקו המזרחי. העיר משתרעת על שטח של כ-57 קמ"ר, וגרים בה כ-93,000 תושבים (2008). מאז ינואר 1977 לוון כוללת את השכונות: הוורלה (Heverlee), מרכז לוון (Leuven Centrum), קסל-לו (Kessel-Lo), וילסלה (Wilsele), ווייכמאל (Wijgmaal).
היסטוריה וסמלים
השם "לוון" מוזכר לראשונה בשנת 891 כלווניום (Luvanium) או כלובן (Loven). משמעות שם המקום היא ככל הנראה "ביצה ביער".
העיר גדלה סביב המבצר שלפי מסורת מקומית קשור ליוליוס קיסר. המבצר פורק במהלך המאה ה-17 ובהמשך במקום נבנה מנזר של המסדר הבנדיקטי שנקרא "Keusersberg". במהלך מלחמת העולם השנייה במנזר הוסתרו ילדים יהודים רבים על ידי הנרי ריינדרס שעל פעילות זו הוכר כחסיד אומות העולם. בעזרת ארמאן תיירי גם יהודים מבוגרים הוסתרו בשטח המנזר.
לוון ידועה בעיקר בזכות אוניברסיטת לוון, האוניברסיטה העתיקה ביותר בארצות השפלה שהוקמה בשנת 1425, ונחשבת עד היום לאחת האוניברסיטאות הטובות בבלגיה ובאירופה.
במלחמת העולם הראשונה נכנס הצבא הגרמני לעיר במסגרת הפלישה לבלגיה והעיר ניזוקה רבות. הגרמנים הרגו את ראש העיר, את רקטור האוניברסיטה ואת כל קציני המשטרה. ב-25 באוגוסט 1914 הציתו הגרמנים את ספריית האוניברסיטה בתגובה על התנגדות תושבי העיר לכיבוש. מאות אלפי ספרים וכתבי יד נדירים מהתקופה הגותית ומתקופת הרנסאנס אבדו ומחאה גדולה התעוררה בעולם. לאחר המלחמה נבנתה הספרייה מחדש בעזרת מימון אמריקני ובעזרת כספי הפיצויים מגרמניה.
בשנת 1968, כחלק ממאבק השפה, החלק דובר הצרפתית התפצל מהחלק הפלמי, והקים אוניברסיטה נפרדת במתחם הנקרא לוון החדשה (Louvain-la-Neuve) בשטח ולוניה.
בשנת 1975, לרגל יובל ה-550 להקמת האוניברסיטה, העניקה האוניברסיטה לעיר את הפסל פונסקה. הפסל הפך במהרה לאחד מסמלי העיר.
לוון מוכרת גם בזכות מבשלות הבירה הרבות שבה, וביניהן סטלה ארטואה, השייכת כיום לתאגיד InBev הבינלאומי לבירה, שלוון היא מקום מושבו והוא אחד מהמעסיקים הגדולים בעיר.
ארנה שווימר
ארנה שווימר (בהונגרית: Schwimmer Ernő, פשט, 21 בנובמבר 1837 – בודפשט, 25 בפברואר 1898) היה כירורג, ורופא עור יהודי-הונגרי מומר, רופא ראשי בבית חולים, פרופסור באוניברסיטה, יועץ מלכותי, המומחה ההונגרי הראשון ברפואת עור.
ביוגרפיה
ארנה שווימר נולד במשפחה יהודית כבנם של דוד שווימר (1795–1864) רופא בעיר פשט ושל טרז שפיצר. את השנתיים הראשונות ללימודי הרפואה השלים בעיר הולדתו ואת השאר באוניברסיטת וינה, שם הוסמך לדוקטור לרפואה ב-1861. לאחר מכן עבד כרופא מתמחה בבית החולים הציבורי של וינה במחלקות שונות, במשך הזמן הארוך ביותר עבד עם המורים רופאי העור זיגמונד ופרדיננד פון הברה. לאחר ארבע שנות התמחות בבית חולים נסע למצרים כדי להתמודד מקרוב עם מחלות עור אנדמיות במזרח. לאחר שישה חודשים חזר הביתה מנסיעתו למצרים והתיישב בפשט. עם זאת, הוא לא קיבל שום תמיכה ולכן נאלץ לעסוק ברפואה כללית לזמן מה. לבסוף, באישורו של הרופא הראשי יוז'ף רוז'אי (במקור רוזנפלד), הוא קיבל עבודה באחת המחלקות של בית החולים סנט רוקוש, שם טיפל במחלות עור. מאוחר יותר פתח מרפאה למטופלים בתשלום על חשבונו. בשנים 1870–1871 קיבל בהוראה בתחום הפרעות העור ומכאן ואילך חי אך ורק במקצועו. בשנת 1875 הוא מונה לרופא מטפל במחלקה למחלות זיהומיות חריפות של בית החולים סנט רוקוש. בשנים 1878–1879 קיבל את התואר מרצה בכיר, ובשנים 1891–1892 מונה לפרופסור. הוא היה הרופא הראשי של המחלקה הדרמטולוגית של בית החולים הציבורי סנט אישטוואן (Szent István). שווימר השתתף באופן פעיל בתנועות ספא הונגריות כבעלים של ספא ליפיק. שווימר פעל בעשרות פורומים ואגודות:
ב-12 בדצמבר 1897 ארגנה האגודה ההונגרית לדרמטולוגיה טקס בכיתת המרפאה הכירורגית של האוניברסיטה לכבוד יום השנה ה-25 שלו כרופא עור, כמייסד רפואת העור המודרנית. הוא גם היה עמית במערכת הלקסיקון הגדול של פאלאס.
משפחתו
ילדיהם:
מאמריו
Idegen nyelvű cikkeit felsorolja Hőgyes, Emlékkönyvében.
בארי בריש
קורות חיים
בריש נולד לזוג יהודי, הרולד ולי (לבית שיימס) בריש, באומהה, נברסקה. יש לו אח אחד צעיר יותר. הוריו, גם הם ילידי ארצות הברית (הרולד באיווה, ולי במיזורי), אך הוריהם, היימן ואסתר בריש ומקס ובלה שיימס היגרו לארצות הברית בראשית המאה העשרים, מבלארוס ומפולין (אז חלק מהאימפריה הרוסית).
אמו של בריש, לי הרייט שיימס, הייתה תלמידה מבריקה בשעתה וקיבלה בגיל 15 בערך, מלגת לימודים לאוניברסיטת נברסקה. אביה מנע ממנה את מימוש המלגה משום שבשנות השלושים לא היו הלימודים באוניברסיטה דבר מקובל אצל נשים, ועוד צעירות כל כך. בתגובה, היא ברחה מהבית ונישאה לאביו של בריש. בריש נולד כשאמו הייתה בת 16 בלבד והאם הייתה בהמשך לכוח המניע מאחורי תאוותו של בנה ללימודים.
ב-1945, כשהיה בריש בן תשע עברה משפחתו מאומהה ללוס אנג'לס ושם הוא גדל וסיים בית ספר תיכון. למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וסיים תואר ראשון בפיזיקה ב-1957 ודוקטורט ב-1962. לקראת סיום הדוקטורט נישא לסמואן (רוברטס) בריש, שהייתה אף היא, אותה עת, סטודנטית בברקלי ובהמשך נולדו לזוג שני ילדים. בריש נשאר בברקלי עוד שנה, לפוסט דוקטורט ולסיום לימודיה של אשתו וב-1963 התקבל כחוקר ב"קלטק". במשך שלוש שנים היה עמית מחקר בקלטק ואז התקבל ב-1966 כפרופסור עוזר (Assistant Professor), ב-1969 כפרופסור חבר (Associate Professor) וב-1972 כפרופסור מן המניין לפיזיקה (Professor of Physics).
מחקר ופרס נובל
בריש עוסק מתחילת דרכו במחקר, בפיזיקת חלקיקים, הקרויה לעיתים גם "פיזיקה של אנרגיות גבוהות". את הניסויים הראשונים שלו בתחום הוא ביצע בפרמילאב. בראשית שנות השמונים עמד בראש MACRO - Monopole, Astrophysics and Cosmic Ray Observatory, מחקר בינלאומי ענק שבוצע במעמקיה של מערה באיטליה ונועד לגילוי חלקיקים בעלי קוטב מגנטי אחד - מונופול מגנטי. נכון ל-2017 חלקיקים כאלה טרם התגלו, אף שהתאוריה מנבאת שהם אכן קיימים.
אל צוות המחקר LIGO, שבגינו קיבל את פרס נובל הצטרף בריש ב-1994, כשנתיים לאחר שהוקם. LIGO או Laser Interferometer Gravitational-Wave Observatory הוא ניסוי שהחלו בו שני שותפיו של בריש לפרס נובל, ריינר וייס וקיפ תורן, ב-1992 ובריש הפך ב-1997, שלוש שנים אחרי הצטרפותו, למוביל הניסוי.
LIGO הוקם במטרה לגלות בפועל ובאופן ישיר את גלי הכבידה, אשר את קיומם ניבא אלברט איינשטיין עוד ב-1916. ב-1974 הוכח בעקיפין עצם קיומם של גלי הכבידה והמגלים זכו בפרס נובל לפיזיקה ב-1993, אך רק ב-2016, 24 שנה לאחר הקמת LIGO ומאה שנים בדיוק לאחר נבואתו של איינשטיין, התגלו גלי הכבידה בפועל ובאופן ישיר על ידי צוות LIGO בראשות בריש. כשנה וחצי אחרי הגילוי זכו בריש, וייס ותורן בפרס נובל.
וולוגדה
וולוגדה (ברוסית: Вологда) היא עיר ברוסיה, בירת מחוז וולוגדה. שוכנת על גדת הנהר וולוגדה. מאז 23 בספטמבר 1937 זהו מרכז אדמיניסטרטיבי, תרבותי ומדעי של מחוז וולגדה. מסילות ברזל חשובות - ממוסקבה לארכנגלסק וורקוטה ומוולדה לסנט פטרסבורג - מצטלבות בוולוגדה. הכביש המהיר M8 מוסקבה-ארכנגלסק עובר בוולוגדה. מספר האוכלוסייה הוא 316 אלף איש.
על פי המסורת, העיר נוסדה על ידי הנזיר גראסים בשנת 1147 - בשנה זו הוקם מנזר השילוש במקום. למיקומה של העיר על צומת נהרות היו יתרונות רבים. במהלך המאות ה-13 וה-14 הייתה העיר במרכז הסכסוך בין נובגורוד לבין מוסקבה. רק בסוף המאה ה-14 העיר והאזור כולו סופחו לנסיכות מוסקבה.
בשנת 1565 הצאר איוואן האיום החל את בניית קתדרלת סופיה ולמעשה שינה את פני העיר. זו הייתה תקופת הזוהר של העיר. באותה תקופה העיר הייתה מרכז המסחר עם אנגליה והולנד. קיימת סברה שהצאר אף רצה להעביר את הבירה לוולוגדה.
ב-22 בספטמבר 1622 נכבשה העיר על ידי הפולנים ונהרסה כליל. עם תחילת שלטונה של שושלת רומנוב העיר שוקמה ונבנה מבצר חדש. עד לתחילת המאה ה-17 הייתה העיר על נתיב המסחר בין רוסיה לבין אירופה. בתקופת פטר הגדול הייתה וולוגדה בסיס צבאי חשוב. במהלך המאות ה-18 וה-19 ירדה חשיבותה של העיר. במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה העיר על חוק לחימה. חברות התעשייה עברו לייצור המלחמה. אספקת המלחמה של לנינגרד והחזית עברו דרך צומת הרכבת וולוגדה.
כיום היא איננה העיר הגדולה במחוז. יחד עם זאת, היא מהווה מרכז תרבותי ואדמיניסטרטיבי של המחוז. יש בעיר יותר מ -200 אנדרטאות אדריכלות והיסטוריה. המפורסמים ביותר הם: קרמלין ווולוגדה, קתדרלת סנט סופיה, מנזר ספאסו-פרילוצקי, אנסמבל כנסיות ולדימיר, כנסיית קונסטנטין ואלנה, כנסיות עם ציורי קיר של יוחנן המבשר ודמיטרי פרילוצקי, כנסיית המשתתפים קוזליוני, הרכבים אדריכליים של גשר האבן וכיכר המהפכה.
בעיר קיימת קבוצת כדורגל בשם דינמו וולוגדה.
טורקמניסטן במשחקים האולימפיים
טורקמניסטן הייתה המדינה האחרונה מבין המדינות שהרכיבו את ברית המועצות שזכתה במדליה אולימפית. המשלחות הטורקמניות שנשלחו עד כה היו קטנות (7 עד 10 ספורטאים), ולהישגים הגבוהים ביותר הגיעו מרימי המשקולות אומורבק בזרבייב וטולקונבק חודייברגנוב. בזרבייב סיים במקום השביעי באולימפיאדת אתונה (2004) ובמקום השישי באולימפיאדת לונדון (2012), וחודייברגנוב סיים במקום השביעי באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
באולימפיאדת טוקיו 2020 זכתה טורקמניסטן במדליה אולימפית לראשונה בתולדותיה לאחר שפולינה גורייבה סיימה שנייה בענף הרמת משקולות.
טורקמניסטן מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
Pretty Fly (for a White Guy)
Pretty Fly (for a White Guy) (בעברית: די מגניב (בשביל בחור לבן)) הוא סינגל משנת 1998 של להקת הפאנק אופספרינג, מתוך אלבומם החמישי, Americana. סינגל זה נחשב אחד מהשירים הפופולריים ביותר של הלהקה בהגיעו למקום ראשון בטבלת ההשמעות בבריטניה ודורג היטב גם במדינות אחרות.
השיר
השיר מספר את סיפרו העגום והמשעשע כאחד של נער לבן מהפרברים המנסה בכל כוחו לעטות על עצמו את התרבות האפרו-אמריקנית על מנת להיראות "מגניב" בעיני הסביבה. למרות נסיונותיו הרבים, הכוללים לבוש רחב, קעקועים של כנופיות, נסיעה בשכונות של שחורים וקניית מוזיקת היפ הופ הוא נכשל במטרתו, ומושם ללעג ולקלס בעיני הסביבה. למרות זאת, הוא אינו מוותר ומשלים את החסר לו באמצעות הכחשה.
השיר מעביר ביקורת על תרבות הצריכה והקונפורמיות אשר גורמות לאנשים לנסות להידמות למשהו שהם אינם או לנסות "למרוד" כדי, באופן אירוני, להיות מקובלים בעיני החברה.
הקליפ
הקליפ אשר צורף לשיר אף הוא הפך ללהיט, דורג במקום גבוה במצעד ה-MTV ונחשב אחד מהקליפים המשעשעים ביותר בשנות ה-90. הקליפ, בכיכובו של ישראלי-אמריקני בשם גיא כהן, הציג אף הוא את גיבור השיר כבחור לבן וצנום העוטה על עצמו בגדים רחבים, נוסע במכונית פתוחה, מנסה את כוחו (ללא הצלחה) בברייקדאנס ובאופן כללי משפיל את עצמו בניסיון להידמות לשחורים ולהיספנים. בקליפ שולבו בחורות בבגדים חושפניים בקריצה ברורה אל הנוהג הדומה בקליפים של אמני היפ הופ ובניגוד גמור לקליפים של רוק ופאנק - ז'אנר הלהקה.
השפעות תרבותיות
הקליפ והשיר שמו את האצבע על תופעה חברתית חדשה בארצות הברית - נערים לבנים וצעירים מהפרברים המנסים לחקות את תרבות הגנגסטרים השחורה כפי שהיא מוצגת באופן מוקצן באמצעי תקשורת ההמונים. התופעה, אשר זכתה לכינוי "ויגרס" (White nigger - הלחם באנגלית של המילים לבן וכושי), אמנם החלה שנים אחדות מוקדם יותר אך הוגדרה היטב ועלתה לתודעת הציבור בארצות הברית בעקבות השיר והקליפ הפופולרי.
דגל קוראסאו
דגל קוראסאו הוא דגל כחול שלאורכו פס אופקי צהוב. הכחול מסמל את השמים (מעל הפס) ואת הים הקריבי (מתחת לפס) והפס הצהוב מסמל את אור השמש המכסה את חופיו החוליים של האי. שני הכוכבים מייצגים את שני האיים קוראסאו וקליין קוראסאו, וכן מייצגים גם "אהבה" ו"שמחה". חמשת הקצוות של כל כוכב וכוכב מייצגים את חמש היבשות שמהן הגיעו תושבי האי.
יחסי איטליה–טורקיה
יחסי איטליה–טורקיה הם היחסים בין איטליה לטורקיה. שתי המדינות חברות בנאט"ו ובאיחוד מדינות הים התיכון ומקיימות יחסים דיפלומטיים פעילים.
היסטוריה
טורקיה, אז האימפריה העות'מאנית, שלחה את משלחתה הדיפלומטית הראשונה לאיטליה בשנת 1856, זמן קצר לפני הקמת ממלכת איטליה, על ידי שליחת השגריר רוסטם פאשה. מאז הייתה לטורקיה נוכחות מתמדת באיטליה באמצעות שגרירותם ברומא והקונסוליות במילאנו ובנאפולי.
בשנת 1902 התרחש משבר דיפלומטי בין איטליה לאימפריה העות'מאנית. המשבר החל בעקבות אי הצלחת העות'מאנים למנוע התקפות של ערבים טורקים על סירות איטלקיות. כאשר האימפריה העות'מאנית סירבה לנקוט באמצעי זהירות למניעת התקפות אלה לאחר איומים איטלקיים חוזרים ונשנים, הפגיזו ספינות מלחמה איטלקיות את פורט מידי החל מה-31 באוקטובר. ב-10 בנובמבר, האימפריה העות'מאנית הסכימה לנקוט בצעדים כדי לבלום את הפיראטיות כמו גם לשלם פיצויים, תוך סיום המשבר.
בשנים 1911–1912, איטליה והאימפריה העות'מאנית נלחמו במלחמה על המחוזות הטורקיים של טריפוליטנה וקירניאקה, שבהם זכתה איטליה לאחר ניצחונה במלחמה.
הנוכחות של איטליה בטורקיה מורכבת כיום משגרירות באנקרה, קונסוליה כללית באיסטנבול וקונסוליה באיזמיר, יחד עם קונסוליות כבוד באנטליה, בורסה, גזיאנטפ, איסקנדרון ונבשהיר, ונציג קונסולרי באסקישהיר.
ב-2019 שר החוץ האיטלקי, לואיג'י די מאיו, גינה את המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית, והצהיר כי המתקפה נגד הכורדים הכורדים בסוריה היא "פסולה" וקרא לסיום מיידי של הלחימה. איטליה הצטרפה לאמברגו נשק נגד טורקיה, אף על פי שהייתה בעבר ספקית הנשק העיקרית של טורקיה.
השפעות בין תרבותיות
בטורקיה קיימים מספר בתי ספר איטלקיים, כאשר רובם הגדול נמצא באיסטנבול. בתי ספר איטלקיים בטורקיה כוללים גנים, בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ותיכונים.
הגירה
ההערכה היא כי באיטליה חיים 30,000 עד 40,000 טורקים.
אוט לפלנד
ביוגרפיה
לפלנד נולד בטאלין ומילדותו החל לשיר, בשנים 1995 ו-1996 הוציא ארבעה אלבומים עם שירי ילדים, הוא למד בבית ספר למוזיקה בטאלין ובנוסף למד שנים רבות נגינה בפסנתר.
הוא גילם את טרוי בולטון במחזמר היי סקול מיוזיקל בתיאטרון המוזיקלי לנוער של אסטוניה, ב-2010 יצא אלבומו שנקרא על שמו.
ב-2012 השתתף ב-Eesti Laul, קדם האירוויזיון האסטוני, וזכה במקום הראשון עם השיר "Kuula" (הקשב); השיר סיים במקום השישי בגמר אירוויזיון 2012.
סוסא
סוסא (שם מדעי: Sousa) הוא סוג של דולפינים בינוניים בעלי גב קמור מעט ולסת בינונית באורכה. צבעם בדרך כלל ורדרד-אפור.
דולפינים אלה חיים באזורים הטרופיים בקרבה ליבשות בדרך כלל. הם נפוצים באוקיינוס האטלנטי המערבי, האוקיינוס ההודי והחלק המזרחי של האוקיינוס השקט.
כמו רוב הדולפינים הם בעלי חרטום מוארך ובתוכו שיניים רבות והעיניים קטנות ולא תמיד שימושיות. חלק ממינים אלה חיים גם בשפכי נהרות ואף נכנסים לתוך הנהרות למרחק קצר.
בסוג זה ישנם 4 מינים:
04:47
04:47 הוא המיקסטייפ הראשון של הראפר הישראלי אורטגה. הוא יצא לאור בשנת 2009 בהוצאה עצמאית, כשנה לפני הוצאת האלבום האחרון של הצמד פלד ואורטגה, "משלוח מיוחד". פורסם בפורמט תקליטור בלבד, ובמרוצת השנים יצא גם לפלטפורמות הזרמות המוזיקה השונות, כמו ספוטיפיי ואפל מיוזיק.
סטנלה
סטנלה (שם מדעי: Stenella) הוא סוג במשפחת הדולפיניים בעל מינים בעלי חרטום מוארך מעט, סנפירי גב גדולים וסנפירי גפיים קטנים. דולפינים אלה מתקהלים בלהקות ויודעים לקפוץ בתנועות מיוחדות באוויר, בעיקר כשהם בקבוצות גדולות. חלק מהמינים מנומרים ואחרים מפוספסים והם נמצאים בעיקר באוקיינוסים הטרופיים והסובטרופיים.
מינים
בסוג ישנם 5 מינים:
קרן בר-מנחם
קרן בר-מנחם היא עורכת דין ישראלית, עבדה בפרקליטות מחוז המרכז, ומכהנת ממאי 2018 כראש המחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש).
ביוגרפיה
סיימה תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1997 החלה להתמחות במחוז מרכז של פרקליטות המדינה, וב-1998 השתלבה בו כפרקליטה.
מילאה תפקידים שונים בפרקליטות המחוז, בהם אחראית על צוות מעצרים, אחראית תחום חומרי חקירה וחסיונות, וממונה על ענייני בית משפט השלום בנתניה. בתפקידה האחרון שימשה כמנהלת מחלקה בפרקליטות מחוז מרכז (פלילי).
בר מנחם הייתה חלק מצוות התביעה בתיק ארגון הפשיעה של אסי אבוטבול, והתובעת במשפט בפרשת שיבוש הליכי משפט של אהוד אולמרט.
בפברואר 2018 החליטה ועדת המכרזים של נציבות שירות המדינה על מינויה לראש המחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש). היא האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה, וגברה בהתמודדותה על מועמדים אחדים, בהם סגן מנהל המחלקה, משה סעדה. נכנסה רשמית לתפקיד זה במאי 2022. במסגרת תפקידה ניהלה את פרשת מותו של סלומון טקה.
מדיניותה של בר-מנחם מאופיינת בניסיון להדק את היחסים בין המשטרה ומח"ש, ובמהלך כהונתה נמשכת ירידה עקבית בהגשת כתבי אישום פליליים נגד שוטרים. במאי 2020 הצטרפה לבכירי פרקליטות המדינה שתקפו בחריפות את ממלא מקום פרקליט המדינה דן אלדד, בטענה שבדיקה שפתח כנגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בפרשת הרפז נעשתה משיקולים שאינם עניינים ופרסומה ברבים היה "מעשה שלא ייעשה".
באוגוסט 2020 הציגה, לצד שר המשפטים אבי ניסנקורן והיועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, רפורמה במחלקה לחקירות שוטרים, שעיקריה השלמת איזרוח מח"ש, טיפול מואץ בתלונות על רקע שנאה, חיזוק שילוב ייצוגיות במחלקה (בדגש על עולי אתיופיה), ועוד.
בפברואר 2021 מתח נציב התלונות על מייצגי המדינה בערכאות דוד רוזן ביקורת על החלטת בר מנחם שלא לבחון במחלקה לחקירות שוטרים את החשדות בפרשת גילה גזיאל, ולהעביר את הטיפול בפרשה למחלקת המשמעת של המשטרה.
שער העיר (ולטה)
שער העיר (מלטזית Bieb il-Belt; אנגלית City Gate), המכונה גם פוטיריאל (Putirjal), הוא שער הכניסה המרכזי לוולטה בירת מלטה. השער שוכן במרכזה של חומת היבשה החוצצת בין ולטה לבין העיר פלוריאנה, שכנתה מדרום-מערב. השער שמר על מעמדו המרכזי למרות ששוב איננו נתיב הכניסה היחיד לוולטה, ושלושה רחובות נוספים מובילים אל העיר.
אזור השער
בצידו הצפון-מזרחי של השער, בתוך העיר ולטה, מתחיל רחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של העיר, וכן שוכנים במקום בניין הפרלמנט החדש של מלטה, אשר הוקם בכיכר החירות (Misraħ il-Ħelsien) הישנה, ושרידי בית האופרה המלכותי אשר נהרס בהפצצות הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה והוסב לתיאטרון פתוח בשנת 2013. דרומית-מערבית לשער שוכנת כיכר עגולה גדולה שבמרכזה ניצבת מזרקת טריטון משנת 1959. בקרבת הכיכר ערוכים רציפי תחנת האוטובוס המרכזית של האי מלטה ("City gate bus terminus").
היסטוריה
מבנה השער הנוכחי הוא החמישי במספר ובו מעבר בודד להולכי רגל, ומשני צדדיו מתנשאים תרנים גבוהים.
פארוס (יוון)
פארוס (ביוונית: Πάρος; באנגלית: Paros, להבדיל מ-Pharos שבמצרים העתיקה) הוא אי יווני בים האגאי, חלק מארכיפלג האיים הקיקלאדיים, מערבה מנקסוס, השלישי בגודלו לפי השטח. באי התגוררו בשנת 2011,כ- 13,715 תושבים. עיר הבירה היא פאריקיה, שהיא גם הנמל הראשי של האי.
האי התפרסם בימי קדם ועד לתקופה המודרנית במכרות שיש שלו. ביריבות לאורך שנים עם האי נקסוס, זכה בימי קדם לפרק זמן של עצמאות. באותה תקופה הונהגה בו דמוקרטיה, ולאחר מכן אוליגרכיה ואז שוב דמוקרטיה. אחרי תקופת העצמאות היה האי חלק מהליגה האטית-דלית. מאוחר יותר נמצא בשליטה של ממלכת מקדוניה, בשליטה רומית ואחר כך חלק מהאימפריה הביזנטית. החל משנת 1207 עברה לשליטת הדוכסות הוונציאנית של נקסוס. בשנת 1537 נחרבה על ידי לוחמיו של ח'יר א-דין ברברוסה ונכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית. בעקבות מלחמת העצמאות של יוון (1821) הפכה לחלק מיוון העצמאית.
האי פורה ובאדמתו טמונים גם משאבים טבעיים. הוא הפך ליעד תיירותי בינלאומי והרבה מיישוביו הפכו לעיירות נופש.
על פי הרקלידס, האי יושב על ידי פארוס, מנהיגה של קבוצה שהגיעה מארקאדיה. בשנת 680 לפני הספירה נולד באי המשורר ארכילוכוס ובמאה ה-5 לפנה"ס נולד בו הפסל אגורקריטוס. האי נשלט בעבר על ידי מדינות רבות, אך היום האי שייך ליוון.
העול (חוג)
הָעֹל היה חוג רעיוני של מלומדים ואקדמאים ירושלמים, שנוסד בראשית שנת 1939 והתקיים כשנה. נקרא "הָעֹל" - על שם קבלת "עול מלכות שמים". נוסד ונוהל על ידי אנשי האוניברסיטה העברית: יהודה לייב מאגנס, גרשם שלום ושמואל הוגו ברגמן. לפי תפיסתם של המייסדים הם דגלו בסוציאליזם ובדת היהודית; הם שאפו ליצור סינתיזה רעיונית בין הזרמים הללו, שתתרום לחיי הרוח בארץ ישראל וברחבי תבל. על פי ברגמן לאחר עשור, מאגנס חשב "לאסוף מסביב לחוג הדתי הזה 'עדה'", אך תוכניתו "לא יצאה לפועל". חוג "העול" פרסם מכתבים ששלחו מאגנס ומרטין בובר אל המנהיג ההודי גנדי, בתגובה לעצתו, שהייתה אופיינית למשנתו, ליהודי גרמניה לקבל את גזרות גרמניה הנאצית מבלי התנגדות אלימה.
עיצורים גרוניים
עיצורים גרוניים הוא שם כולל לעיצורים שבסיס החיתוך שלהם הוא באזור הלוע.
העיצורים הגרוניים מתחלקים לארבע קבוצות:
יחסי אלבניה–ברזיל
יחסי אלבניה–ברזיל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אלבניה לבין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל.
היסטוריה
באוקטובר 2011, שר החוץ וסגן ראש ממשלת אלבניה ביקרו בברזיל ופגשו את סגן נשיא ברזיל. במהלך פגישה זו, נחתמו מספר הסכמים בילטרליים לרבות שיתופי פעולה כלכליים, דרישות הוויזה ושיתוף פעולה חינוכי.
קובי שטמברג
בוגר בית הספר למשחק יורם לוינשטיין 1998.
בין השנים 1990- 1994 בזמן שירותו הצבאי הקים את להקת "רוגעלך", מאוחר יותר שמה שונה ל"אף אחד לא בא משם". שטמברג שימש כסולן הלהקה שהופיעה במועדון רוקסן. בשנת 1997 השתתף ב"פסטיבל אוליב 97" שהתקיים במונטנגרו.
שטמברג השתתף בהצגות: "סיפורי אהבה", "עורלה", "גריז" ו"הים של באר שבע" במועדון צוותא. בתיאטרון הבימה השתתף בהצגות: ,מעגל הקיר הקווקזי". בתיאטרון תמונע בהצגה "קשר דם" ובתיאטרון דיסלדורף השתתף בהצגה you are also very attractive when you are dead
כמו כן שיחק במחזמר "כמו בסרט" ובהצגה המסחרית "אשתי לא מבינה אותי".
בטלוויזיה שיחק בסדרות והשתתף בתוכניות כגון: "שבתות וחגים", "לחיי האהבה", "כל העולם במה", "ילדי הים האדום", "חברים בכל מיני צבעים", "007", "20 פלוס", "נשרים", "זינזאנה", "אמא ו'", "צימרים", "אהבה מעבר לפינה", "פיק אפ", "מסכים", "אולי הפעם", "האי", "הקלמרים", "הכל דבש", "עבודה ערבית" ועוד.
וכן השתתף בסרטים "תגובה מאוחרת", "אלי אדמתי" ו"המשגיחים".
Peace (אלבום)
Peace (בעברית: שלום) הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק המתקדם הישראלית, זינגלה. היצירה היא אלבום קונספט אנטי מלחמתי שנכתב בהשפעת מלחמת יום הכיפורים ומושר בשפה האנגלית.
הפקה
את הלחנים כתבו עדי וייס, אודי טמיר ואפרים ברק, והמילים נכתבו על ידי דוד בכר ואחיו, מפיק האלבום ומנהל הלהקה יעקב בכר. הלהקה ייעדה את האלבום להפצה בינלאומית ואף הייתה במגעים עם חברת Decca, אולם הדבר לא יצא לפועל ובסופו של דבר הוא יצא ב-1977 במהדורה ראשונית של 750 עותקים. חברי הלהקה התאכזבו קשות מן התוצאה - טכנאי של "התקליט חיפה" שינה את הסדר המקורי של השירים וערך מחדש את המיקס, מה שפגע לתחושתם באיכות הסאונד של האלבום. לעטיפה נבחר ציור של צבי גרא המציג היפי שצורך סמים קשים - דימוי שחברי הלהקה לא אהבו. בנוסף, האלבום הופץ בישראל בלבד והמכירות היו חלשות.
ב-1993 יצאה לאלבום מהדורת תקליטור במארז Jewel Case על ידי האוזן השלישית בשיתוף "התקליט חיפה". מכיוון שסרטי המאסטר המקוריים אבדו, השיגו אנשי "האוזן השלישית" עותק של המאסטר שנשמר אצל חבר הלהקה אפרים ברק על סליל טייפ 1/4 אינץ' והשתמשו בו להכנת רימסטר של האלבום. בהזדמנות זו סדר השירים תוקן. לדיסק נוספו כבונוסים מספר שירים בעברית שהלהקה הקליטה באותן שנים מתוך כוונה לכלול אותם בתקליט שני, שבסופו של דבר לא יצא. חלק מהשירים הועברו ישירות מתקליטי שדרים בהוצאת "התקליט חיפה", והם נערכו וקוצרו כדי להתאים למגבלות פורמט הדיסק.
ההוצאה המחודשת מכרה מספר עותקים גדול ואף שווקה למדינות שונות, ולמעשה היא אחראית לפרסום של הלהקה. ההצלחה הביאה את האוזן השלישית להוציא בשנת 2002 מהדורה שנייה של הדיסק במארז קרטון "מיני-ויניל".
בין רצועות הבונוס בהוצאת האוזן השלישית נמצא אחד השירים שזכו לפופולריות גדולה בהופעות של הלהקה, "טוסטוס ירוק בדרך לאסיה". הגרסה המצורפת לדיסק היא הקלטת פלייבק, שברקע ניתן לשמוע את קולו של שטרן שמוביל את הנגנים. שנים מאוחר יותר הוסיף שטרן לפלייבק את קולו כסולן, וביצוע זה נכלל באוסף שהפיץ באופן עצמאי בשנות ה-90, "מסיבה בפנים". בפלייבק מנגנת אסיה שרון, אודותיה נכתב השיר המקורי, בחליל צד. אסיה החליפה את מרדכי חכם, הצ'לן שאמור היה לנגן את קטע הפתיחה.
ב-2015 הוציאה האוזן השלישית מהדורה חגיגית ע"ג ויניל, הכוללת רק את שירי האלבום המקורי, ללא הבונוסים, ועם רימסטר חדש המבוסס על העברה מויניל פרומו עם המיקס המקורי של האלבום משנת 1975.
הטרגדיה של נחלת הכלל
לתופעות המתוארות ב"טרגדיה של נחלת הכלל" יש נגיעה בניתוח התנהגויות בתחומים: כלכלה, פסיכולוגיה אבולוציונית, תורת המשחקים, פוליטיקה, גאוגרפיה, מיסוי וסוציולוגיה. יש אף הרואים בהתנהגות המתוארת בה כדוגמה ל-"emergent behaviour" כש"הטרגדיה" היא תוצאת פעולות גומלין בין פרטים במערכת מורכבת.
המאמר של גארט הרדין
בתחילת מאמרו מציין הרדין כי קיימות בעיות שאין להן פתרון טכני (בשונה מבעיות שיש להן פתרון שדורש רק אמצעים טכניים של מדעי הטבע יחד עם שינוי מזערי או ללא שינוי כלל בערכים אנושיים או בעקרונות מוסריים). הרדין טוען כי סוג זה של בעיות מכיל רבות מהבעיות המועלות בתחומי ריבוי האוכלוסין האנושי והשימוש האנושי במשאבים טבעיים. כדוגמה לבעיה מהסוג הזה הוא מביא עבודה שביצעו וייסנר ויורק בתחום החימוש הגרעיני המוכיחה כי במרוץ החימוש בין המעצמות, ככל שאלו מגבירות את חימושן כדי להגביר את ביטחונן – כך הולך ופוחת ביטחונן. כדי להוכיח כי המקרה שהוא מדגים הוא מסוג הבעיות ללא פתרון, מציין הרדין את מגבלת האנרגיה והמשאבים החומריים על פני כדור הארץ וכמו כן, את ההשלכות של מגבלות אלו על רמת הרווחה האנושית. הוא טוען כי כדי למקסם את האוכלוסייה יש למזער את השימוש במשאבים ולייעדם למטרות הישרדות פשוטה בלבד, ובאופן ההפוך, מקסום הרווחה יביא למזעור האוכלוסייה. כתוצאה מכך הוא מסיק כי אין בנמצא פתרון טכני אשר יכול להביא גם לגידול באוכלוסייה וגם לגידול ברווחה תחת האילוץ של המשאבים המוגבלים שבכדור הארץ.
חוסר השוויון בין התועלת שבעל העדר הבודד מפיק ובין הנזק לכר המרעה המתחלק בין כל בעלי העדרים הוא גורם מכריע בקבלת ההחלטות על ידי בעלי העדרים. כל בעל עדר הפועל באופן רציונלי ימשיך להגדיל את עדרו ככל יכולתו כיוון שאינו נושא לבדו בנזק השולי הנגרם לכר המרעה. אולם, מאחר שכל בעלי העדרים מגיעים לאותה מסקנה רציונלית, רעיית יתר והתדלדלות המרעה היא תוצאה בלתי נמנעת. למרות זאת, התגובה הרציונלית של כל אחד מבעלי העדרים, בכל שלב של התדלדלות המרעה, עדיין תהיה זהה כיוון שבכל שלב מתקיים אי השוויון בין התועלת השולית של בעל העדר הבודד ובין העלות השולית הכללית, בגין התדלדלות כר המרעה, המתחלקת בין כל בעלי העדרים. העלות של רעיית היתר היא דוגמה של השפעות חיצוניות.
בשל העובדה שרצף האירועים הזה הוא צפוי מראש כתוצאה מהתנהגות היחידים המעורבים במקרה שנדון, הרדין מתאר אותו כטרגדיה. "הפעולה חסרת הרחמים של דברים" (במובן שתואר על ידי הפילוסוף אלפרד נורת' וייטהד). במאמרו, מציין הרדין כי "כרי המרעה הציבוריים" החדשים הם: האטמוספירה, אוקיינוסים, נהרות, מאגרי דגה, פארקים לאומיים, פרסומת ואף מדי חנייה. כך הוא משרטט את הרעיון המרכזי במאמר הטוען להשוואה בין הגידול המתמיד באוכלוסייה האנושית על פני כדור הארץ ובין הבהמות הנוספות בעדרים ובמקביל, עושה השוואה בין משאביו החומריים המוגבלים של כדור הארץ ובין כר המרעה הציבורי.
בהקשר של מניעת ניצול יתר של משאבים ציבוריים, מסכם הרדין באמרתו של הגל (שלמעשה נכתבה על ידי פרידריך אנגלס): "חופש הוא ההכרה בנחיצות". הוא טוען כי פירוש "חופש" בצורה פשטנית כחופש לנהוג ככל העולה על רוחנו, משלים את הטרגדיה של נחלת הכלל. על ידי ההכרה במשאבים כנחלת הכלל, בשלב ראשון של התהליך, ועל ידי ההכרה בכך שככאלו הם דורשים ניהול, מאמין הרדין כי "אנו יכולים לשמר ולטפח חירויות אחרות ורבות ערך יותר".
מלבד הנושא הנדון במאמר (שימוש במשאבים), יש למאמר חשיבות (במיוחד בחוגים מדעיים עכשוויים) מאחר שהוא עוסק בצורה מפורשת בנושאי מוסר ועושה זאת באחד מבטאוניה הבכירים של הקהיליה המדעית, Science. הדבר מודגש בכותרת המשנה של המאמר: "לבעיית האוכלוסין אין פתרון טכני: היא דורשת הרחבה עקרונית בתחום המוסר".
ביקורות והתייחסות חוזרת
ברבות השנים המאמר צוטט באופן נרחב והוכנס לאנתולוגיות על אקולוגיה, סביבתנות, שירותים רפואיים, כלכלה, לימודי אוכלוסין, משפטים, מדע המדינה, פילוסופיה, אתיקה, גאוגרפיה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה. המאמר אף הצית פולמוס בנושאים של חשיבות ידע רב תחומי בעידן של תחומי התמחות הולכים וצרים, שכן הצדדים השונים בוויכוח מתייחסים אל המאמר גם כדוגמה חיובית ליישום מוצלח מאוד של חשיבה רב-תחומית וגם כדוגמה שלילית ליישום סלקטיבי ומטעה שלה מצידו של הרדין.
הרדין עצמו פרסם טור אישי ב-Science לציון 30 שנה לפרסום המקורי, ובו הוא מספר שהמאמר עבר שישה שכתובים מלאים והמסקנות שלו השתנו בכל שכתוב, ולכן הוא מציין שהפסקה הקצרה שבסוף המאמר איננה מסקנה מדעית אלא הצעתו האישית לפתרון. הרדין מציין שמירב הביקורת שהופנתה אליו הייתה לגבי אותו פתרון ההפרטה שרבים טענו כי הוא קפיטליסטי מדי. הרדין תוקף את ביקורת זו בשל היותה לא עניינית, אך בכל זאת הוא מוסיף שהצעתו כללית יותר ויש לקרוא אותה כ'נחלת כלל מנוהלת', ולכן הפתרון המעשי בניסוח חדש הוא: "ההתייחסות 'נחלת כלל מנוהלת' יכולה לתאר סוציאליזם או הפרטה ליזם חופשי. כל אחד מאלו יכול להצליח או להיכשל - 'השטן הוא בפרטים'. אבל במצב של נחלת כלל בלתי מנוהלת אפשר לשכוח מהשטן: שימוש יתר במשאבים מפחית את יכולת ההמשכיות, והחורבן הופך לבלתי נמנע".
במאמר זה הרדין נועץ גם ביקורת במבקרים אותו על פי מודל מספרי חד-תחומי כזה או אחר ומבקש ממדעני התחומים השונים לחזור למילים ולהסברים כי טיעוניו מתייחסים לאתיקה ולנושאים פחות מדידים. הוא סוגר את המאמר בעצה לעוסקים בעבודה רב-תחומית לבל יקלו ראש בקושי של יישום עקרונות, בכמות ההזדמנויות לטעות בדרך, או בעוצמה והקלות שבה יקומו לעבודתם מבקרים.
חיל האוויר הארגנטינאי
חיל האוויר הארגנטינאי (בספרדית: Fuerza Aérea Argentina; בקיצור FAA) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של ארגנטינה. החיל הוא אחד החזקים בדרום אמריקה למרות הירידה במעמדו בשנים האחרונות בשל המצב הכלכלי הקשה שפקד את ארגנטינה.
היסטוריה
ראשית הקמת החיל מתחיל ב־10 באוגוסט 1912 עם ייסוד בית הספר לתעופה. ב־1927 נוסד הדירקטוריון הכללי לאירונאוטיקה שתפקידו היה תיאום וכיוון התעופה הצבאית במדינה. במהלך אותה שנה נוסדה גם התעשייה האווירית הארגנטינאית - ה FMA (Fuerza Aérea Argentina) בעיר קורדובה.
בשנות ה-40 פעלו מספר יחידות אוויריות בצבא הארגנטינאי ובחיל הים הארגנטינאי. ב־11 בפברואר 1944 נוסד הפיקוד האירונאוטיקלי ושנה מאוחר יותר, ב 4 בינואר 1945 הפך החיל לזרוע עצמאית.
במהלך שנות ה-70 עבר החיל תהליך חימוש נמרץ במסגרתו קלט מטוסי קרב צרפתיים (מטוסי מיראז' 3 ומיראז' 5), ישראליים (כפיר ונשר) ואמריקאיים (A-4 סקייהוק) וכן מטוסי קרב מתוצרת עצמית (הפוקרה).
מלחמת פוקלנד
חיל האוויר הארגנטינאי מילא תפקיד עיקרי בלחימה הארגנטינאית במהלך המלחמה. למרות הנחיתות האיכותית וכן חוסר היכולת להשתמש במפציצים מדגם מיראז' 5 בשל היעדר יכולת תדלוק אווירי, הפגינו הטייסים הארגנטינאים אומץ ונועזות. החיל ספג אבדות קשות ואיבד כ־60 מטוסים אך הצליח להטביע מספר ספינות בריטיות.
שנות ה-90
עם הסרת האמברגו הבריטי, עבר חיל האוויר הארגנטינאי תהליך שיקום. החיל קלט 36 מטוסי סקייהוק משודרגים ובמקביל הפך להיות פעיל במשימות האומות המאוחדות.
החיל כיום
בשנת 2005 התפוצצה פרשה גדולה אחרי שמספר קציני אוויר עסקו בסחר בסמים. כיום מתעסק החיל במספר בעיות - תיאום הבקרה והשליטה האווירית, החלפת מערכות הנשק המיושנות וקליטת מערכות נשק חדישות. החיל בוחן את האפשרות לרכישת מטוסים חדשים בהתאם לתקציבים המוגבלים בשל מצבה הכלכלי של המדינה. על פי ההערכות, אמורה ארגנטינה להחליט בשנת 2008 על רכישת מטוסי קרב, ככל הנראה 12 מטוסי מיראז' 2000 משומשים מחיל האוויר הצרפתי כפי שעשה חיל האוויר הברזילאי. ארגנטינה גם בחנה את האפשרות לרכוש מטוסי F-16 פייטינג פלקון וכן קיבלה הצעה לרכוש את הדאסו ראפאל הצרפתי אך תקציב הרכש אינו מסוגל להתמודד מול עלויות שני המטוסים.
אמנות פמיניסטית
"הדור הראשון" של אמנות פמיניסטית
נהוג לזהות את נקודת ההתחלה של האמנות הפמיניסטית בשנות ה-60 המאוחרות, בייחוד בצפון אמריקה ובריטניה, כחלק מהתנופה הכללית של פעילות חברתית ופמיניסטית באותה התקופה. מן ההתחלה, הדגש והשאיפות המרכזיות של מוקדי התנועות הפמיניסטיות של האמנות בחוף המערבי לעומת החוף המזרחי של ארצות הברית היו שונות. אמניות בניו יורק התמקדו בחוסר שוויון כלכלי וייצוגי בתערוכות ומוסדות אמנות, וביקורת הנוגעת לאפליה מגדרית מוסדית. לעומתן, אמניות ופעילות פמיניסטיות בחוף המערבי עסקו בשאלות הנוגעות לאסתטיקה ייחודית של ההוויה הנשית.
בחוף המזרחי הפעילות הייתה מחאתית באופן מובהק, ולרוב נעשתה באיגודים. ארגון האמנות הפמיניסטית הראשון (Woman Artists in Revolution" (WAR" החל לפעול בניו יורק ב-1969 כקואליציית פועלות בעולם האמנות. שנה לאחר מכן הוקמה ועדה אד הוק של אמניות שאורגנה על ידי לוסי ליפארד כדי למחות על ההדרה הכמעט מוחלטת של אמניות מגלריות ותערוכות מוזיאליות בניו יורק באותה השנה. הקבוצה מחתה באופן ספציפי נגד מוזיאון הוויטני, שבו נערכת כל שנה תערוכה שנתית של אמנות עכשווית אמריקאית – Whitney Annual. לאחר המחאות של 1970 העלה המוזיאון את אחוז הנשים המוצגות בתערוכה השנתית מכ-5% ל-22% – מספר שעדין איננו עומד בדרישת המוחאות לשוויון ייצוגי. ב-1971 הוקם ארגון חדש (Women In the Arts" (WIA", שהקים, כשנתיים לאחר מכן, תערוכה גדולה בה הוצגו יצירות של 109 אמניות עכשוויות ב-New York Cultural Center. זו הייתה הראשונה מבין תערוכות רבות בסגנון שנערכו בשנים שלאחר מכן. פחות או יותר באותה התקופה, קבוצה של אמניות ונשות אמנות החלו במחאת שטח בה חסמו את הכניסה למבנה המוזיאון לאמנות עכשווית בניו יורק (MoMa) במטרה להעלות מודעות לגבי חוסר השוויון המגדרי ביצירות הנבחרות להיות מוצגות במוסד. בינתיים, ארגונים אחרים החלו להתגבש במטרה להמשיג ולהבין את האתגרים הייחודים העומדים בפני אמניות נשים ונשים בעולם האמנות באופן כללי. באותה התקופה נפתחו מספר גלריות קואופרטיביות בניהול כל-נשי, וביניהן הגלריה A.I.R וגלריה Soho 20 בניו יורק, וגלריה Artemisia וגלריה Arc ב- בשיקגו. האמנית האפרו-אמריקאית פיית' ריננגולד ובתה מישל וואלאס רתמו פעילות ופעילים בקבוצות אקטיביסטיות לשחרור וקידום אמנות שחורה להצטרף למחאות של ארגוני האמנות פמיניסטית, וב-1971 קמה תנועה נפרדת של אמניות שחורות בשם "Where We At".
בחוף המערבי, הקימה האמנית ג'ודי שיקגו את התכנית הראשונה לאמנות פמיניסטית שנחנכה בקולג' פרזנו לאמנות ב-1970. שנה לאחר מכן הקימה שיקגו יחד עם מרים שפירו את התוכנית לאמנות פמיניסטית באקדמיה לאמנות הנחשבת בלוס אנג'לס – California Institute of the Arts. אחד התוצרים המפורסמים של שיתוף הפעולה בין השתיים היה התערוכה "Womanhouse", בה השתלטו חברות הקבוצה על ביתן שלם הבנוי בצורה של בית, וזאת על מנת לייצר חוויה טוטאלית ומקיפה של חיים בחברה נשית המושתת על תודעה פמיניסטית. בכל חדר בבית הוצגו יצירות, מיצבים ועבודות פרפורמנס של חברות התכנית, כאשר נעשה שימוש רב בדימויים המזוהים עם נשים מבחינה פיזיולוגית-מינית כגון וסת, ואגינה, היריון וכו'. כמו כן, נעשה שימוש בפרקטיקות ומדיומים שזוהו באופן מסורתי כ'עבודת נשים' כגון רקמה, תפירה, ציור על חרסינה ועוד. הדגש של שיקגו ושפירו, כמנהיגות הבולטות של קבוצות האמנות הפמיניסטית בחוף המערבי, הושם על חינוך פמיניסטי, תיקון היסטורי באמצעות מחקר ונתינת קול לנשים היסטוריות ולפרקטיקות המוגדרות באופן היסטורי כנשיות, והמשגה של איקונוגרפיה נשית (ויש שיטענו אף ווגינלית). יצירתה של שיקגו "מסיבת ארוחת הערב" (1973–1979) מהווה דוגמה מובהקת לאופי הייחודי של האמנות הפמיניסטית כפי שהתפתחה בחוף המערבי של ארצות הברית. היצירה היא מיצב גדול דמוי שולחן אוכל משולש, שעל כל אחת מצלעותיו שמורים מקומות ישיבה ייעודיים לדמויות נשיות חזקות ובעלות השפעה מן המיתולוגיה וההיסטוריה. כל מקום ישיבה מסומן על ידי מפה רקומה ומעוטרת, וצלחת חרסינה מצוירת עם סידור מפיות בדימוי ווגינלי. לאורך העבודה על היצירה השתתפו בהכנתה נשים וגברים רבים שהתבקשו על ידי שיקגו לחקור על הדמות הנשית שאת מקומה עיטרו. כמו כן, גם בחוף המערבי, ובייחוד בקליפורניה, הוקמו גלריות קואופרטיביות פמיניסטיות.
אמניות ויצירות פמיניסטיות 1960–1980
בעוד שארגוני האמניות והתוכניות הרשמיות ללימודי אמנות פמיניסטיים החלו לפעול רק בסוף שנות ה-60 וראשית שנות ה-70, ניכר שדור זה של אמניות הושפע רבות מאמניות שפעלו בתחומי הפרפורמנס ואמנות הגוף לאורך שנות ה-60. בין אמניות אלו, שרבות מיצירותיהן נחשבות כיום לפמיניסטיות באופן מובהק, ניתן לראות את שיגקו קובוטה שהופיעה כחלק מקבוצת הפלוקסוס ב-1965 עם יצירתה "Vagina Painting", ויוקו אונו, שהעלתה ב-1964 את יצירת הפרפורמנס המפרוסמת "Cut Piece", כמו גם אמניות רב-תחומיות אחרות כגון לואיז בורז'ואה פיית רינגגולד ועוד.
דוגמאות לאמניות ויצירות נוספות שפעלו בתקופה זו ונחשבו למייצגות מובהקות של תנועת האמנות הפמיניסטית הן מרי קלי שפעלה בלונדון, ויצירתה "Post-partum Ducument" בה הציגה חיתול משומש של בנה, יציקת גבס של טביעות ידיו ותיעוד שיחות שערכה עמו כעולל ועוד על מנת לאתגר את אופן החשיבה המקובל על הריון וקשר אם-ילד; מרגרט האריסון ביצירתה "Homework" בה היא מבקרת את האופן בו נשים הוסללו חברתית לביצוע עבודות בית בחינם ובלא ארגון מקצועי ומאירה את עבודת משק באופן המתכתב עם ניתוחי פמיניזם מרקסיסטי של עבודת נשים; ואלי אקספורט ביצירתה "Action Pants: Genital Panic" בה מחתה על הפער בין דימוי האישה הרווח בתרבות לבין המציאות באמצעות עימות הקהל עם איבר מינה החשוף דרך מכנס ייעודי שנחתך בו חור; מרי בת' אדלסון ביצירתה "Some Living American Women Artists"; לינדר סטרלינג ביצירות פוטו-מונטאג' המתארות כליאה והגבלה של נשים תחת תפקידן החברתי והנורמות הקיימות ועוד.
ביקורת ומחקר אמנות פמיניסטיים
נהוג לקבוע כי הביקורת הפמיניסטית של האמנות החלה עם פרסום מאמרה של לינדה נוכלין, "למה לא היו אמניות גדולות?" ב-1971 בכתב עת מרכזי לתאוריה עכשווית באמנות. במאמרה דנה נוכלין בשאלה המרכזית – מדוע איננו מכירים אמניות 'גאונות', אלא רק אמנים גאונים? נוכלין טוענת שהאמנות איננה ספרה טהורה וחפה מסקסיזם, אלא פעילות אנושית המושפעת מכוחות חברתיים ככל פעילות אחרת. נוכלין טוענת שעולם האמנות, וכן המחקר ההיסטורי של האמנות הם אנדרוצנטריים ואף שוביניסטיים באופן מובהק, מה שמתבטא במערכות המסחר באמנות, בשיטות הפטרונות המסורתיות, באגדות על אודות ההשראה האלוהית של האמן הגאון (הגבר) ועוד. עוד טוענת נוכלין כי האמניות שכן פעלו לאורך ההיסטוריה נשכחו והישיגיהם צומצמו, וכן שכדי להצליח, היו צריכות לוותר פעמים רבות על ייחודן האמנותי ולסגל לעצמן איכויות 'גבריות'.
התיעוד והמחקר על אודות פועלן של נשים אמניות המשיך אל תוך שנות ה-70 וה-80, כפי שניתן לראות במאמריהן וספריהן של אלזה הוניג פיין, ג'וזפין וויט'רס ו-וונדי סלאטקין ששאפו לנקב את הנרטיב השולט של תולדות האמנות, שמכליל מעט מאוד נשים בקורפוס המרכזי. הספרים והטקסטים הללו ניסו, בדרכים שונות, להוכיח שלאורך ההיסטוריה, אמניות היו לא פחות "פעילות" מאמנים, גם אם פחות "גאונות". בשנים מאוחרות יותר, כותבות פמיניסטיות כגון טליה גומה-פטרסון ופטרישיה מת'יוס הביעו ביקורת לגבי אופן הפעולה של הקודמות, בטענה שאלו לא מגיבות לבעיה מן השורש, אלא משמרות את מבני הכוח הקיימים ו"מכניסות" אל תוך הנרטיב הכללי והגברי מספר מצומצם של נשים, שהן ברובן ציירות (מדיום שנחשב באופן מסורתי ל'אמנות גבוהה' המועדפת על פני מדיומים אחרים) ולבנות.
ביקורת "הדור השני" על "הדור הראשון" של המחקר הפמיניסטי של תולדות האמנות
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, החלו להופיע מאמרים המבקרים את פועלן של חוקרות האמנות, המבקרות, הכותבות וההיסטוריוניות שפעלו בעשור שחלף מאז פרסמה נוכלין את מאמרה. אחד המושגים המרכזיים המדגישים את סלע המחלוקת בין שני ה"דורות" של ההוגות הוא מושג הגאונות. חוקרות בנות "הדור השני" כגון גריזלדה פולוק, רוז'יקה פרקר, נורמה ברוד ועוד טענו כי נוכלין הצליחה לנקב את המיתולוגיה של האמן הדגול כמי שעטוף בהילה מסתורית של "גאוניות", אולם, היא לא אתגרה את תוקפם של המושגים וההגדרות הגבריות לגאונות אמנותית ובכך לא חשפה את שורש הבעיה. יתרה מזאת, לדעתן של חלק מן החוקרות המאוחרות יותר, בין התגובות למאמרה של נוכלין, היו כאלה שכפו מחדש את המבנה הפטריארכלי על אמניות באמצעות אישוש של המנגנונים הישנים להערכה אמנותית. דוגמה לתגובה כזו היא כתב העת לאמנות פמיניסטית "The Feminist Art Journal" שהקימה סינדי נמסר ב-1972 ובו נהגה לראיין אמניות נשים ולפרסם מאמרים ביוגרפיים. לפי אותן חוקרות, נמסר שימרה שיח בעל נימה הרואית גברית המייצר דרישה מאמניות נשים להתיישר לפי אמת המידה הקיימת ולמצב עצמן כ'גאונות' בתוכה. מבקרותיה של נמסר טוענות שהיא הסיתה אמניות אחת נגד השנייה תוך שימור הקונספציה התחרותית והאלימה של עולם האמנות האנדוצנטרי. ביקורת נוספת על סינדי נמסר נוגעת לכך שחוקרות אלו שהתמקדו במחקר ביוגרפי של נשים 'גאונות' לא השקיעו את מאמציהן בכיוון הנכון, שהוא לדידן של המבקרות, הבנה מעמיקה של הפרקטיקות בהן ההדרה של נשים מן הנרטיב המרכזי באמנות התרחשה, ואת מורכבות התהליך, על מנת שיהיה ניתן לשנותו מן היסוד. בהתעקשותה של נמסר שהאמנות והגאוניות הם מושגים נצחיים היא משמרת שיח מהותני שמונע כל אפשרות לאמנות של נשים לצמוח מתוך מודעות וחוויה אישיות ולא טיפוסיות או מובהקות.
"הדור השני" של אמנות פמיניסטית
החל משנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-20 חלה תמורה באופי האמנות הפמיניסטית, שהושפעה רבות מעליית הגל השלישי של הפמיניזם, מתאוריות פוסט-סטורטוקרליסטיות, קוויריות וביקורת הייצוג הפוסטמודרנית. כבר בשנות ה-80 המאוחרות ניתן לראות שינוי באופי המחקר והתאוריה הפמיניסטית וביקורת המופנית כלפי פעילות "הדור הראשון" של האמנות הפמיניסטית בפרקטיקה ובתאוריה. ביקורות אלו התייחסו לאופי המהותני של המבעים הקודמים וטענו לכשלונם בשחרור עולם האמנות מן הנורמות הגבריות. דוגמה לפעילות מחאתית המבשרת את הדור השני של האמנות הפמיניסטית היא פעולתן של קבוצת בנות הגרילה (Guerrilla Girls) – קבוצה אנונימית שפעלה באופן מחתרתי במוזיאונים וגלריות על מנת להעלות מודעות לאופי הסקסיסטי של רבות מן היצירות המוצגות, לחוסר השוויון הייצוגי בחללי תצוגה ומכירת אמנות ועוד. פעילותן של פמיניסטיות בנות "הדור השני" התעסקה לעיתים קרובות במגדר כפרפורמנס, קוויריות ודימויים מגדריים במדיה הדיגיטלית. דוגמאות ליצירות המשויכות לדור השני של האמנות הפמיניסטית: ברברה קרוגר שביקרה ביצירתה האיקונית "Your Gaze Hits The Side of My Face" את "המבט הגברי" על האישה בהקשר לאמנות ובכלל, אוליה ליליאנה היוצרת באמצעות מדיה דיגיטלית, היפרטקסט ואינטראקטיב, פרמה מורטי ששילבה בחלק מיצירותיה המוקדמות תכנים הקשורים לשאלות מגדריות ופמיניסטיות ביחס לקולוניאליזם ופוסט-קולוניאליזם, קולקטיב הסייבר VNS Matrix ועוד רבות אחרות.
בחלוף המאה נרשמה התעניינות מרובה בהיסטוריה של האמנות הפמיניסטית; ב-2001 נערך כנס באוניברסיטת פרינסטון ובו דנו הוגות/ים ויוצרות/ים שונות/ים בהשפעת התנועות הפמיניסטיות באמנות ברבע המאה שעברה, תוך ניסיון לנסח את אתגרי האקטיביזם הפמיניסטי האמנותי במילניום החדש. ב-2007 נחנך מרכז אליזבת' א. סאקלר לאמנות פמיניסטית במוזיאון ברוקלין – שהפך למשכן הקבע למיצב 'מסיבת ארוחת הערב' (1974-9) של האמנית ג'ודי שיקגו. בערב הפתיחה של המרכז, הוצגה תערוכה שנאצרה על ידי מאורה ריילי ולינדה נוכלין, ונקראה "Global Feminisms", בה הוצגו יצירות של כ-80 אמניות מכ-50 מדינות שונות. התערוכה הדגישה את האופי השונה שבו מתפתחות התנועות הפמיניסטיות ברחבי העולם, והאופנים השונים בהם האמנות הפמיניסטית מגיבה להתפתחויות הללו. באותה שנה, נערך במוזיאון לאמנות עכשווית בניו יורק (MoMa) כנס חשוב וגדול בשם 'העתיד הפמיניסטי' שסבב סביב האופנים השונים בהם יוצרות/ים, כותבות/ים ונשות ואנשי אקדמיה מתייחסים בפועלן/ם למגדר. באותה השנה נערכה התערוכה "WACK! Art and the Feminist Revolution" שמטרתה המוצהרת הייתה לטעון כי ההשפעה של הפמיניזם על התפתחות האמנות החל משנות ה-70 הייתה מכרעת, והאמנות הפמיניסטית היוותה את התנועה האמנותית המשמעותית ביותר לאחר מלחמת העולם השנייה. בתערוכה הוצגו יצירות מוכרות יותר ופחות של אמניות פמיניסטיות מארצות שונות ורבות, שנוצרו בתווך השנים שמ-1968–1980. בשלל התופעות הללו ניתן לראות את החתירה של התנועות הפמיניסטיות באמנות בתחילת האלף לשבור את הגבולות הגאוגרפיים ולכונן סוג של 'דה-קולונליזציה' רעיונית. אוצרת התערוכה – קורנליה באטלר, הציגה את היצירות השונות בקונטקסטים חדשים באופן המייצר ביזור שמערער על מערכות הכוח הקיימות גם בתוך העולם הפמיניסטי עצמו.
אמנות פמיניסטית בישראל
אף על פי שרעיונות השוויון המגדרי בהשפעת הגל הראשון של הפמיניזם רווחו בתקופת הציונות המוקדמת, התנופה לא נמשכה גם בהשפעת הגל השני של הפמיניזם בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. בעת שתנועת האמנות בפמיניסטית בארצות הברית, בריטניה, אירופה ועוד פרחה, בשנות ה-70, היצירה הנשית בישראל נותרה עלומה מאג'נדה פמיניסטית מובהקת. עם זאת, החל מתחילת שנות ה-90, חל שינוי בדפוס זה, ואמניות רבות פעלו באופן המגיב לגל השלישי של הפמיניזם ומתכתב עם תנועות אמנות פמיניסטיות ברחבי העולם. בעשורים האחרונים, אמניות ותאורטיקניות ישראליות רבות פועלות מתוך אג'נדה ורעיונות פמיניסטיים הקשורים ישירות לזהות האימהית, הנוגעים בסוגיות חברתיות, כלכליות, פוליטיות, תרבותיות, ופסיכולוגיות, לצד נושאים קוויריים. בין האמניות הפמיניסטיות הישראליות ניתן לראות את מיכל היימן, רונית פורת, מיטל כץ-מינרבו, פסי גירש, חנאן אבו חוסיין, אנדי ארנוביץ שמגדירה את עצמה פמיניסטית-דתייה ועוד רבות.
בשנת 2015, הקימה ד"ר רות מרקוס את העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, שמטרתה לעודד מחקר בנושאי אמנות ומגדר בשדה האמנות הישראלי, החזרת נשים שנשכחו מן ההיסטוריה האמנותית לשיח, והטמעת השיח הפמיניסטי והמגדרי במוסדות הלימוד לאמנות בארץ.
טורי איימוס
טורי איימוס (באנגלית: Tori Amos; נולדה ב-22 באוגוסט 1963) היא אמנית, זמרת ופסנתרנית אמריקאית.
ביוגרפיה
נולדה בשם מיירה אלן איימוס (Myra Ellen Amos) בצפון קרוליינה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא בריטי. כאשר משפחתה הייתה בטיול (הם גרו בוושינגטון). כאשר הייתה איימוס בת שנתיים וחצי עברה המשפחה לבולטימור, מרילנד, שם היא התחילה לנגן בפסנתר כבר בגיל שנתיים וחצי, כאשר אחותה הגדולה למדה לנגן בפסנתר, וטורי ניגשה אל הפסנתר בתום השיעור וחזרה על מה שאחותה ניגנה. כשהייתה בת 5 החלה לחבר יצירות בפסנתר, ובגיל 9 הוסיפה מילים ליצירות שלה. ב-1968, כאשר הייתה בת 5, זכתה במלגה לאקדמיה למוזיקה. היא הייתה הכי צעירה באקדמיה. כשהייתה בת 11, תוקף המלגה נגמר והיא התבקשה לעזוב, בעיקר בשל העדפתה לנגן שירים של הביטלס על פני יצירות קלאסיות. שנתיים מאוחר יותר היא הלכה ללמוד במכללת "Montgomery", והתחילה לנגן על פסנתרים בברים, מלווה באביה, אשר שלח שירים שהיא כתבה לחברות תקליטים.
ב-1977, זכתה איימוס בתחרות כישרונות צעירים של המחוז. בגיל 21, עברה ללוס אנג'לס כדי לפתח קריירת מוזיקה. ב-1985, איימוס הקימה את להקת "Y Kant Tori Read", וביולי 1988, יצא אלבום הבכורה של הלהקה הנושא את שמה. הביקורות לא היללו את האלבום, וטורי החליטה לשנות כיוון ולחזור לפסנתר. תחילה חברות התקליטים שונות דחו אותה, והיא נתבקשה להחליף את הפסנתר בגיטרות, אך לא הסכימה, וכך יצא לו בשנת 1992 אלבום הסולו הראשון שלה- Little Earthquakes.
ב-22 בפברואר 1998 נישאה למארק הולי, טכנאי סאונד אנגלי איתו היא ילדה בת בשם נטאשיה ("טאש") לוריאן הולי ב-5 בספטמבר 2000. מקור השם לוריאן הוא הולאר ירמו שכונה גם בשם לוריאן ובשם זה נעשה שימוש נוסף בספרי ג'.ר.ר. טולקין לדוגמה כשמו של היפה ביערות הארץ התיכונה.
ב-2003, הופיעה איימוס בסרט חיוך של מונה ליזה. ב-2005, היא הוציאה ספר אוטוביוגרפי בשם "Piece by Piece". איימוס היא אחת היוצרות הבולטות ביותר בשנות התשעים. היא השיבה את הפסנתר למעמדו ככלי מרכזי במוזיקת הפופ/רוק. השירים שלה אישים ולא תמיד ברורים. היא נוגעת בהם בנושאים רבים וביניהם מיניות, דת, פטריארכיה וגם טרגדיות אישיות כגון אונס שעברה על ידי מעריץ בתחילת הקריירה שלה, ושלוש הפלות שעברה.
לאיימוס הייתה הצלחה מצומצמת במצעדים בארצות הברית ובבריטניה, אך יש לה גרעין מעריצים. כך מכרה מעל 15 מיליון עותקים מהאלבומים שלה ברחבי העולם במהלך קריירת הסולו שלה.