cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המינסטר של אולם
אדריכלות
הכנסייה בנויה מספינה ראשית הנמשכת ברציפות לבית המקהלה, ללא בית רוחב (טרנספט) המפריד ביניהן (ומקנה לקתדרלה צורת צלב כמו בבזיליקה). קמרונות הספינה הראשית והספינות המשניות הם קמרונות מפותחים ומורכבים האופייניים לגותיקה המאוחרת. הספינה הראשית נתמכת על ידי תמיכות דואות בנות קומה אחת, ובקצותיהן צריחונים.
יצירות אמנות
מלבד המגדל הגבוה, מכילה הכנסייה יצירות אמנות רבות ומפורסמות.
ספסלי המקהלה מהמאה ה-15 שנעשו על ידי ירג סירלין האב (Jörg Syrlin der Ältere) זוכים למוניטין בינלאומי, בייחוד פסלי החזה המגולפים שנודעו כיצירות מופת בתולדות האמנות.
עוד יצירות שניתן לציין הן פסל "איש של צער" מאת הנס מולטשנר (Hans Multschner) בשער הראשי, את הטימפנון מעל השער הראשי המתאר סצינות מספר בראשית, ואת חופת דוכן הדרשה מאת ירג סירלין הבן (Jörg Syrlin der Jüngere) וכן החלונות במזרח הכנסייה.
ב-1877 קבוצת יהודים, בהם הרמן איינשטיין, אביו של אלברט איינשטיין, תרמו כסף להקמת פסל של הנביא ירמיהו, הניצב מתחת לעוגב הראשי.
בשיפוצים וחידושים שנעשו בכנסייה נוספו מספר גרגוילים וכן פסל "הקבצן" בידי האמן האקספרסיוניסט ארנסט ברלך.
העוגב
העוגב המקורי של הכנסייה נהרס באיקונוקלאזם והוחלף בסוף המאה ה-16. ב-1763 ניגן על העוגב וולפגנג אמדאוס מוצרט. ב-1960 נבנה העוגב מחדש כדי לפתור בעיה אקוסטית.
מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה
מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה או מלחמת קשמיר הראשונה הייתה מלחמה בין הודו לבין פקיסטן על מדינת ג'אמו וקשמיר. הייתה זו המלחמה הראשונה בין שתי המדינות הצעירות הודו ופקיסטן. פקיסטן שהוקמה מספר שבועות לפני כן, שלחה כוחות מיליציה מוזיריסטן כדי לשמור על קשמיר. המלחמה, שלא הגיעה להכרעה חד משמעית, עודנה משפיעה על היחסים הגאו-פוליטיים בין המדינות.
המהרג'ה ניצב בפני התקוממות של נתיניו המוסלמים באזור פונץ' ואיבד את השליטה על המחזות המערביים של ממלכתו. ב-22 באוקטובר 1947 כוחות מילציה פשטוניים פקיסטניים חצו את גבול המדינה. כוחות המיליציה וכוחות לא מוסדרים של פקיסטן פנו כדי לתפוס את סרינגאר, אך עם הגיעם לברמולה, הם בזזו את המקום והתעכבו. המהרג'ה הארי סינג פנה בבקשת עזרה להודו, והוא זכה לתמיכה בכפוף להסכמתו להסתפחות להודו.
בתחילה השתתפו בלחימה כוחות רגליים של ג'אמו וקשמיר וכוחות מיליציה מהשבטים המנוהלים באופן פדרלי (FATA) מפקיסטן. בעקבות הצטרפות המדינה להודו ב-26 באוקטובר 1947, הובאו מהאוויר כוחות הודיים לסרינגאר, בירת המדינה. הקצינים הבריטים סירבו בתחילה לכניסת כוחות פקיסטניים לסכסוך, בשל הצטרפותה של המדינה להודו. ב-1948 הם לא עמדו עוד בהתנגדותם, וכוחות פקיסטניים הצטרפו למלחמה. החזית התגבשה בהדרגה לאורך מה שנודע כקו השליטה. הפסקת אש רשמית הוכרזה ב-23:59 בליל 31 בדצמבר 1948. תוצאות המלחמה לא היו חד משמעיות, כשבסיומה הצליחה הודו לשמור על שני שלישים מקשמיר ובפרט על עמק קשמיר, ג'אמו ולדאק.
רקע
לפני 1815 האזור הידוע כיום כ"ג'אמו וקשמיר" היה מורכב מ-22 מדינות עצמאיות קטנות (16 מדינות הינדיות ושש מוסלמיות) שהיו תחת שלטון האמיר של אפגניסטן ושל שליטים מקומיים. מדינות קטנות אלו נשלטו על ידי מלכים ראג'פוטים, והיו נתונים לשליטתה של האימפריה המוגולית מאז ימי אכבר הגדול. בעקבות שקיעתה של האימפריה המוגולית, עברו המדינות לשליטת רנג'יט סינג.
במלחמה האנגלו-סיקית הראשונה (1845–1846) נלחמה האימפריה הסיקית שטענה לריבונות על קשמיר וחברת הודו המזרחית הבריטית. בהסכם לאהור שנחתם ב-1846 נדרשו הסיקים לוותר על האזור החשוב (דואב וג'לנדהאר) בין נהר הביאס ונהר סוטלג' ונדרשו לשלם פיצויים בסכום של 1.2 מיליון רופי. מאחר שהם לא היו מסוגלים להעמיד את הסכום הדרוש, התירה חברת הודו המזרחית לשליט דוגרה גולאב סינג לרכוש את קשמיר מידי הממלכה הסיקית בתמורה לתשלום 750 אלף רופי לחברת הודו המזרחית. גולאב סינג היה למהרג'ה הראשון של מדינת ג'אמו וקשמיר, ויסד שושלת ששלטה על המדינה, שהייתה הנסיכות השנייה בגודלה בראג' הבריטי עד שהודו השיגה עצמאות ב-1947.
חלוקת הודו
בשנים 1946–1947 צמחה תנועת הלאומיות המוסלמית והליגה המוסלמית, בדרישה להקמת מדינה נפרדת למוסלמים בהודו. ב-16 באוגוסט 1946 גלשו דרישות המוסלמים לעצמאות לעימותים אלימים בקלקוטה ביום הפעולה הישירה. ב-3 ביוני 1947 הוחלט לחלק את הודו הבריטית לשתי מדינות נפרדות, הדומיניון של פקיסטן שירכיב אזורים שבהם יש רוב מוסלמי והדומיניון של הודו שירכיב את היתר. שני מחוזות פנג'אב ובנגל שבהם יש רוב מוסלמי היו צריכים להתחלק בין הדומיניונים. מוערך כי 11 מיליון איש היגרו בין שני החלקים של פנג'אב וכמיליון נהרגו בסכסוכים בין עדתיים. ג'אמו וקשמיר שנמצאים בסמיכות לפנג'אב הושפעו בצורה ישירה מהמתרחש.
תאריך היעד המקורי להעברה השליטה לשני הדומיניונים נקבע ליוני 1948. עם זאת בשל חשש מהתלקחות עימותים בין עדתיים אלימים, המשנה למלך לואי מאונטבאטן דחה את העברת השליטה ל-15 באוגוסט 1947. בעקבות זאת היו שישה שבועות להשלמת הסידורים לחלוקה. תוכניתו המקורית של מאונטבאטן הייתה להישאר כמושל כללי של הדומיניונים עד יוני 1948. עם זאת המנהיג הפקיסטני מוחמד עלי ג'ינה לא קיבל זאת. מאונטבאטן היה למושל הכללי של הודו, ואילו בפקיסטן נבחר ג'ינה כמושל כללי. השליטה המנהלית, אך לא המבצעית הוענקה לקלוד אוקינלק. הודו מינתה את רוב לוקארט לרמטכ"ל הצבא, ופקיסטן מינתה את פרנק מסרווי לרמטכ"ל.
התפתחויות בג'אמו וקשמיר (אוגוסט–אוקטובר 1947)
עם מתן העצמאותם לדומיניונים נדרשו מנהיגי המדינות שהרכיבו את הודו להצטרף לאחד משני הדומיניונים. הארי סינג המהרג'ה של ג'אמו וקשמיר וראש ממשלתו רם צ'נדרה קק בחרו שלא להצטרף לאף אחד משני הדומיניונים, מאחר שהרוב המוסלמי במדינה לא ירגיש בנוח להצטרף להודו מחד גיסא, ומאידך גיסא המיעוטים ההינדים והסיקים עשויים להיפגע אם המדינה תצטרף לפקיסטן.
ב-1947 היו בג'אמו וקשמיר קהילות אתניות ודתיות מגוונות. במחוז קשמיר, שבו עמק קשמיר ואזור מוזאפרבאד, היה רוב מוסלמי של למעלה מ-90%. במחוז ג'אמו, שבו חמישה אזורים, הייתה כמות דומה של הינדים ומוסלמים באזורים המזרחיים (אודמפור, ג'אמו וריאסי) ורוב מוסלמי באזורים המערביים (מירפור ופונץ'). באזור ההררי של לדאק במזרח הייתה נוכחות בודיסטית משמעותית עם רוב מוסלמי בבלטיסטאן. בהסכמה של המהרג'ה ניהלו הבריטים את ג'ילג'יט שנמצאת בצפון קשמיר, ושם היה רוב מוסלמי ניכר. זמן קצר לפני העברה השליטה השיבו הבריטים את ג'ילג'יט למהרג'ה שמינה שם שליט דוגרי ומפקד בריטי לכוחות המקומיים.
התנועה הפוליטית המובילה בעמק קשמיר "הוועידה הלאומית" בהנהגת שייח' עבדאללה דגלה בפוליטיקה חילונית. התנועה שיתפה פעולה עם הקונגרס הלאומי ההודי והעדיפה להצטרף להודו. מנגד המוסלמים במחוז ג'אמו תמכו בוועידה המוסלמית ששיתפה פעולה עם ההליגה המוסלמית והעדיפה הצטרפות לפקיסטן. אל מול הדעות המנוגדות של הצדדים, החליט המהרג'ה לשמור על עצמאות.
תוכנית גולמארג
בשבוע האחרון של אוגוסט, רגימנט הפרשים של הנסיך אלברט ויקטור תודרך על תוכנית הפלישה וקיבל הוראה לצייד את "לוחמי החופש" בתחמושת. הרגימנט קיבל גם הוראה להיות בכוננות לכך שיוכנסו ללחימה בזמן המתאים.
המרידה בפונץ'
באוגוסט 1947 החלו להופיע סימנים ראשונים לעימות. פונץ' הייתה במקור ג'אגיר (נסיכות אוטונומית), והאוכלוסייה המוסלמית בפונץ' רצתה להסתפח למחוז פנג'אב של הודו הבריטית. ב-1938 החלה במקום תסיסה מסיבות דתיות, אך לבסוף הגיעו להבנות והמהומות שכחו. במהלך מלחמת העולם השנייה גויסו לצבא הודו הבריטית למעלה מ-60 אלף איש מפונץ' ומירפור. ביוני החל קמפיין סרבנות מיסים בפונץ', וביולי הורה המהרג'ה לפרק מנשק את כל החיילים באזור. בשל בעיות בתעסוקה במקום והמסים הגבוהים החלה בפונץ' מרידה. המרידה דוכאה, ובספטמבר שב הסדר על כנו. על פי הוועידה המוסלמית הנהיג המהרג'ה משטר טרור לדיכוי המהומות, ומאות אנשים נהרגו בבאע' (باغ) בסביבות 15 באוגוסט.
ההכנות הפקיסטניות ותמרון המהרג'ה
עוד באפריל 1947 גמר בליבו המהרג'ה להצטרף להודו אם לא ניתן יהיה לשמור על עצמאות. ייתכן כי המרידה בפונץ' ערערה את המהרג'ה. בהתאם ב-11 באוגוסט הדיח את ראש הממשלה רם צ'נדרה קק שהיה פרו פקיסטני ובמקומו העמיד את ג'נאק סינגה. ב-25 באוגוסט הזמין את השופט מהאר צ'אנד מאג'אן מבית המשפט של פנג'אב לכהן כראש ממשלה. באותו היום הוועידה המוסלמית כתבה לראש ממשלת פקיסטן ליקאת עלי ח'אן והזהירה אותו ש.
ליקאת עלי ח'אן הציע לפוליטיקאי הפאנג'בי מיאן איפתיח'אראודין (میاں افتخارالدین) לבדוק את האפשרות לארגן מרד בקשמיר. בינתיים עצרה פקיסטן אספקה חיונית למדינה, כדוגמת דלק, סוכר ומלח. בנוסף עצרה את הסחר במוצרים שונים ואת שירות הרכבות לג'אמו. איפתיח'אראודין שב באמצע ספטמבר ודווח כי הוועידה הלאומית חזקה בעמק קשמיר ושלל את האפשרות למרד שם.
מנהיג הוועידה המוסלמית, סרדאר מוחמד אברהים ח'אן נמלט למערב פנג'אב, יחד עם מורדים נוספים, והקים בסיס במרי (مری). משם ניסו המורדים להשיג כלי נשק ותחמושת למרד, ולהבריח אותם לקשמיר. הקולונל אכבר ח'אן מצבא פקיסטן, שלו היה עניין רב בקשמיר, הגיע למרי וסייע במאמצים אלו. הוא סיפק 4,000 רובים למרד שנלקחו ממאגרי הצבא.
ב-12 בספטמבר ערך ראש הממשלה פגישה עם מיאן איפתיח'אראודין, הקולונל אכבר ח'אן והפוליטיקאי הפנג'אבי סרדאר שוכת חיאת ח'אן. לחיאת ח'אן הייתה תוכנית נפרדת, שהתבססה על כוחות מהמשמר הלאומי של הליגה המוסלמית ולוחמים פשטוניים מהשבטים המנוהלים באופן פדרלי. ראש הממשלה אישר את שתי התוכניות ושיגר את חורשיד אנוואר, ראש המשמר הלאומי של הליגה המוסלמית לגייס את השבטים המקומיים.
בעקבות המרידה במחוזות המערביים והמצור הפקיסטני נדחק המהרג'ה אל הקיר. הוא הצליח לשכנע את השופט מאג'אן לקבל על עצמו את תפקיד ראש הממשלה. הוא שלח דרך המאג'אן מסר למנהיגים ההודים שהוא מעוניין להצטרף להודו, אך נזקק לזמן נוסף כדי ליישם רפורמות פוליטיות. ראש הממשלה ההודי ג'ווהרלל נהרו שרצה להשיג תמיכה נגד פקיסטן ולהבטיח את הצטרפותה של קשמיר להודו לפני שפקיסטן תפלוש, הבין שיש להביא לקדמת הבמה את מנהיג הוועידה הלאומית הפופולרי שייח' עבדאללה. שייח' עבדאללה, שנאסר לשלוש שנים באשמת התססה שוחרר מהמאסר ב-29 בספטמבר לבקשת נהרו.
מרידה אלימה במירפור ופונץ'
בתחילת אוקטובר 1947 פרץ מרד אלים במחוז פונץ'. במרד השתתפו קבוצות עריקים מהצבא, חיילים בחופשה ששירתו בצבא הפקיסטני, חיילים לשעבר ומתנדבים אחרים. העימות הראשון אירע בתהוראר (קרוב לראולאכות) ב-3–4 באוקטובר 1947. המורדים השיגו במהירות שליטה כמעט על כל מחוז פונץ'. חיל המצב של הצבא בפונץ' היה תחת מצור כבד.
במחוז מירפור עמדות גבול על נהר הג'לום נתפסו על ידי המורדים בסביבות 8 באוקטובר.
קשר רדיו בין היחידות הלוחמות הופעל על ידי צבא פקיסטן. אף על פי שהצי ההודי יירט את התשדורת בהיעדר מודיעין בג'אמו וקשמיר, הם לא היו מסוגלים לקבוע בצורה מיידית היכן מתקיימת לחימה.
הצטרפות קשמיר להודו
בעקבות המהפכה המוסלמית באזור מירפור ובפונץ' וההתערבות של כוחות פשטונים פקיסטניים שתמכו בהפיכה, פנה המהרג'ה לבקש עזרה מהצבא ההודי. מאונטבאטן דחף את המהרג'ה להצטרף להודו. המהרג'ה הודיע על הצטרפות להודו, וממשלת הודו הכירה בהצטרפות המדינה. כוחות צבא הודו נשלחו כדי להגנת המקום, כשמתנדבים של הוועידה הלאומית של ג'אמו וקשמיר סייעו לצבא במבצע לסילוק הפולשים הפשטונים.
פקיסטן סירבה להכיר בהצטרפות ג'אמו וקשמיר להודו וטענה שהצטרפותה הושגה באמצעות "הונאה ואלימות". המושל הכללי מוחמד עלי ג'ינה הורה לרמטכ"ל הצבא דאגלס גרסיי להביא כוחות פקיסטניים לקשמיר. עם זאת כוחות הודו ופקיסטן עדיין היו תחת פיקוד משותף ופילדמרשל קלוד אוקינלק ביטל את ההוראה. עם הסכמתה של ג'אמו וקשמיר להסתפח להודו, היא הפכה לטריטוריה הודית באופן חוקי והקצינים הבריטים לא יכלו לקחת חלק במאבק בין דומיניונים. הכוחות הפקיסטניים סיפקו נשק, תחמושת ואספקה לכוחות המורדים. קציני צבא בחופשה וקצינים לשעבר מהצבא הלאומי ההודי גויסו כדי לפקד על הכוחות. במאי 1948 נכנס הצבא הפקיסטני באופן רשמי לסכסוך, עם תוכניות לנוע לכיוון ג'אמו וקשמיר ולנתק את קווי התקשורת של הכוחות ההודים. בג'ילג'יט כוחות תחת פיקוד של הקצין הבריטי מייג'ור ויליאם בראון מרדו והדיחו מהשלטון את גאנסרה סינגה.
מהלכי המלחמה
העימות הראשון בתהוראר אירע ב-3–4 באוקטובר 1947. ב-22 באוקטובר נפתחה מתקפה נוספת בגזרת מוזאפרבאד. כוחות הממשלה בגבול סביב מוזאפרבאד ודומיל הובסו במהירות על ידי כוחות שבטיים והדרך לבירה נפתחה. התוקפים זכו לתמיכה לוגיסטית של צבא פקיסטן. הכוחות התוקפים נותרו ביישובים שכבשו, בזזו אותם ולא התקדמו לעבר סרינגאר. בעמק פונץ' נסוגו כוחות הממשלה ונמצאו תחת מצור.
לאחר ההצטרפות להודו, הובילה הודו ציוד וכוחות מהאוויר לסרינגאר תחת פיקודו של לוטננט קולונל דוון רנג'יט ראי שם תגברו את כוחות הממשלה והביסו את הכוחות השבטיים בפרוורי העיר. פעולות ההגנה הראשונות כללו את הקרב על באדגאם שם הגנו על שדה התעופה. כמו כן חזרה השליטה על בראמולה ואורי. בעמק פונץ' המשיכו הכוחות השבטיים לצור על כוחות הממשלה. בג'ילג'יט כוחות צבאיים למחצה, סיירי ג'ילג'יט, הצטרפו לכוחות השבטיים הפולשים, שהשיגו שליטה על האזור הצפוני של המדינה. הכוחות השבטיים זכו גם לתמיכה של כוחות מצ'יטרל.
לאחר שהשיגו שליטה על בראמולה ואורי הפסיקו הכוחות ההודיים לרדוף אחר כוחות השבטים. כוחות נשלחו לעזרת פונץ', אך אלו לא הצליחו להסיר את המצור מעליה. כוח אחר נשלח לכותלי, וחילץ משם את חיל המצב, אך הכוח היה חלש מכדי להגן על המקום ונאלץ לנטוש. בינתיים מירפור נכבשה על ידי כוחות שבטיים ב-25 בנובמבר 1947. דווח כי נשים הינדיות נחטפו על ידי השבטים ונשלחו לפקיסטן, שם נמכרו בבתי בושת.
כוחות השבטים תקפו וכבשו את ג'נג'ר. אחרי כן הן תקפו את נאושרה, אך ללא הצלחה, וכן ערכו מספר ניסיונות כושלים לתקוף את אורי.
הכוחות ההודים יצאו במתקפת נגד בדרום כדי לתפוס מחדש את ג'נג'ר ורג'אורי. בעמק קשמיר המשיכו הכוחות השבטיים לתקוף את המשמר של אורי. בצפון הושם מצור על סקרדו על ידי סיירי ג'ילג'יט.
ההודים החזיקו בג'נג'ר למרות מספר התקפות נגד, שנהנו מתמיכה גוברת של כוחות פקיסטן. ההודים תקפו בעמק קשמיר וכבשו מחדש את תיתוויל.
ההודים המשיכו לתקוף בעמק קשמיר ופנו צפונה כדי לכבוש את קראן (Keran) וגוריס (Gurais) במסגרת מבצע אראז (Eraze). בנוסף הם הצליחו לדחות מתקפת נגד לתיתוול (Tithwal). באזור ג'אמו הכתר בפונץ' נפרץ והכוחות הנצורים היו יכולים לתקשר עם החוצה באופן זמני. צבא קשמיר הצליח להגן על סקארדו (Skardu) מסיירי ג'ילג'ית. באוגוסט כוחות בהנהגת מטה אול-מולק כיתרו את סקארדו ובסיוע ארטילריה הצליחו לכבוש את המקום. בעקבות זאת התפנו סיירי ג'ילג'ית לתקוף בלדאק.
מאיר דביר
מאיר דביר (במקור דויטש, 1931– 26 באפריל 2018) היה פיזיקאי ומנהל ישראלי, כיהן כמנכ"ל התעשייה האווירית לישראל ומנכ"ל אלסינט.
ביוגרפיה
דביר נולד בשם מיקולש דויטש למשפחה חסידית באוז'הורוד, צ'כוסלובקיה (היום באוקראינה). לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית ב-1944 נשלח עם משפחתו ברכבות לאושוויץ-בירקנאו, שם ראה בפעם האחרונה את אמו, שלושת אחיו ואחותו הקטנים, שנספו בתאי הגזים. את אביו איבד מאוחר יותר במחנה עבודה כשנספה מרעב. הועסק בעבודות כפייה במחנה הריכוז גרוס-רוזן וגורש בצעדת המוות למאוטהאוזן. שוחרר באוסטריה על ידי חיילים אמריקאים ביום האחרון של המלחמה.
עלה לארץ ישראל ב-1946. למד בבית הספר הטכני ושירת כטכנאי תחזוקה בבסיס חיל האוויר בתל נוף. עבר קורס קציני אלקטרוניקה בארצות הברית ומונה לראש מדור אחזקת אלקטרוניקה בחיל. היה בעל תואר ראשון ודוקטורט בפיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1964 הצטרף לתעשייה האווירית, עבד במפעל תממ (תעשיות מכשירים מדויקים), שימש סגן מנהל ומנהל המפעל. ב-1975 מונה למנכ"ל חברת אלתא. ב-1977 מונה לסמנכ"ל התעשייה האווירית וריכז תחת אחריותו את נושא המחקר ופיתוח בחברה. באוקטובר 1982 מונה למנכ"ל החברה, וכיהן בתפקיד עד פרישתו במהלך 1983. לאחר מכן כיהן כמנכ"ל אלסינט וכדירקטור בחברות רבות, בהן בנק לאומי, תאת טכנולוגיות ויועץ לדירקטוריון התעשייה הצבאית. ב-2001 מונה ליושב הראש הזמני של תע"ש. שימש כיו"ר הנהלת העמותה של הסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין החל מיום הקמתה בשנת 1996 עד יום מותו.
נפטר ב-26 באפריל 2018, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת. השאיר אחריו 3 ילדים ו־7 נכדים.
אריקסון
אריקסון (בלועזית: Ericsson) הוא שם משפחה שפירושו "בנו של אריק".
חוטב עצים
חוטב עצים הוא אדם העוסק בחטיבת עצים, איסופם והכנתם להעברה. מדובר במקצוע עתיק, שבוצע בעבר באמצעות גרזנים (ועל כן נקראה הפעולה "חיטוב") אך כיום מבוצע באמצעות מסור ממונע (בעיקר מסור שרשרת) ומכונות מיוחדות.
דימויו של המקצוע בעבר היה כמקצוע קשה, ששכרו נמוך.
היסטוריה
בשל המרכיב הפיזי, כמעט במשך כל ההיסטוריה היו בעיקר גברים חוטבי עצים. בשפה האנגלית, שאינה מבחינה בדרך כלל בשמות עצם בין זכר לנקבה, "חוטב עצים" הוא שם עצם זכרי (lumberjack), אך קיימת מקבילה נשית: lumberjill; נשים עבדו כחוטבות עצים בעיקר במהלך מלחמת העולם השנייה בבריטניה (כאשר גברים רבים גויסו לצבא).
ביהדות
בעברית השתרש המונח "חוטבי עצים ושואבי מים" לציון מי שעובדים בעבודה פיזית קשה, ששכרם נמוך והם למעשה מודרים על ידי החברה. מקור המונח ב, בפתיחת פרשת ניצבים, שם נכתב כי בקהל ישראל, הניצב אל מול האל, נכללים "מחוטב עציך עד שואב מימיך", כלומר, גם אנשים פחות מכובדים ועשירים; ועל פי פירוש רש"י לתורה, השתייכו למקצוע זה גרים.
בתרבות
בשל הדימויים הנקשרים עם המקצוע, הוא הופיע במספר יצירות תרבות פופולרית. אחת המפורסמות שבהן היא שיר סאטירי של חבורת מונטי פייתון, העוסק באדם שהיה מעוניין להיות חוטב עצים, סמל הגבריות, ואשר חולם על לבישת לבני נשים (או לחלופין, בגרסאות אחרות שביצעה החבורה לשיר, להיות נשי, כמו אביו).
חוטב עצים מופיע גם בסמל מדינת אינדיאנה בארצות הברית. אחת הדמויות המיתולוגיות בארצות הברית היא פול באניין, חוטב עצים.
בספר הקוסם מארץ עוץ, איש הפח הוא חוטב עצים, וכישוריו מסייעים לחבורה בהרפתקאותיה.
הדיוויזיה ה-90 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-90 היא דיוויזיית אימונים של צבא ארצות הברית הכפופה ליחידות המילואים. הדיוויזיה פעלה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ושוב במהלך מלחמת העולם השנייה בחזית המערבית, ופורקה בסוף 1945. הדיוויזיה הוקמה מחדש בשנת 1995, וכיום מוצבת בסן אנטוניו, טקסס.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה באוגוסט 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה, ונשלחה לחזית המערבית כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית, שם לחמה בקרב סן-מייל ובמתקפת מז-ארגון. בשנת 1919 פורקה הדיוויזיה, אולם היא הוקמה מחדש בשנת 1921.
בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, גויסו כוחות הדיוויזיה, ובאפריל 1944 היא נשלחה לאנגליה. ביוני 1944 נחתו כוחות הדיוויזיה בנורמנדי, ולחמו בקרב על שרבור, ולאחר מכן במבצע קוברה ובקרב פאלז. לאחר מכן לחמו כוחות הדיוויזיה במצור על מץ, ובהמשך השתתפו בקרב הארדנים. במרץ חצו כוחות הדיוויזיה את המוזל, הריין והמיין וכבשו את מיינץ, ולאחר מכן התקדמו ברחבי גרמניה לעבר הסודטים בצ'כוסלובקיה, ואף שחררו את מחנה הריכוז פלוסנבירג. ב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות הדיוויזיה אלוף ההפלות הגרמני, אריך הרטמן, יחד עם שאר אנשיו.
לאחר המלחמה פורקה הדיוויזיה, אולם בשנת 1995 היא הוקמה מחדש כדיוויזיית מילואים.
אלינה ביסטריצקאיה
אלינה ביסטריצקאיה (ברוסית: Эли́на Авраа́мовна Быстри́цкая; באנגלית: Elina Bystritskaya; 4 באפריל 1928, קייב – 26 באפריל 2019, מוסקבה) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע, מורה וזמרת. בשנת 1978 הוענק לה תואר האמן העממי של ברית המועצות.
קורות חייה
אלינה ביסטריצקאיה נולדה למשפחה יהודית ב-4 באפריל 1928 בקייב, אוקראינה, ברית המועצות. אביה היה אברהם פסחוביץ' ביסטריצקי (ברוסית: Быстрицкий Авраам Петрович), רופא צבאי ,יליד העיר ברדיצ'ב ואמה הייתה אסתר איסקובנה ביסטריצקאיה (ברוסית: Быстрицкая Эсфирь Исааковна). אחותה סופיה שגלמן חיה מאז 1989 באשדוד, ישראל. בילדותה התגוררה יחד עם הוריה באוקראינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה למדה קורסים בסיעוד ועבדה מגיל 13 כאחות בבית חולים צבאי בעיר סטלינו, כיום דונצק.
ב-1945 התקבלה לבית הספר לאחיות בעיר ניז'ין וסיימה את לימודיה ב-1947. בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 החלה לעסוק באמנות התיאטרון כתחביב. בלחצו של אביה החלה בשנת 1947 את לימודיה בפקולטה הפילולוגית של המכון הפדגוגי בניז'ין. לאחר שנה עזבה את בית הספר והתחילה לימודים במכון לתיאטרון ואמנות בקייב, אותם סיימה בשנת 1953.
בין השנים 1953–1956 הייתה שחקנית תיאטרון דרמה בווילנה, ובין השנים 1956 ועד 1958 החלה את הקריירה שלה כשחקנית בתיאטרון דרמה על שם אלכסנדר פושקין במוסקבה. בשנת 1958 החלה לשחק בתיאטרון מאלי במוסקבה בו עבדה עד שנת 2012.
ביסטריצקאיה החלה לשחק בקולנוע בשנת 1950. בשנת 1955 קיבלה את התואר "השחקנית הטובה ביותר" במשאל שנערך בין קוראי העיתון "סוווטסקאיה קולטורה". בשנים 1957–1958 היא כיכבה בדמותה של אקסיניה בסרטו של סרגיי גרסימוב "הדון השקט", המבוסס על ספרו של מיכאיל שולוחוב, זוכה פרס נובל לספרות.
בשנת 1978 התמנתה לפרופסור במכון לתיאטרון על שם מיכאיל ש'פקין ולמרצה באקדמיה לאומנויות התיאטרון - גיטיס.
בין השנים 1975–1992 הייתה נשיאת התאחדות ההתעמלות האמנותית בברית המועצות, נשיאת כבוד של התאחדות הסנוקר של ברית המועצות, סגנית נשיאת הקרן להגנה על בריאות האם והילד.
סילוניות
סִילוֹנִיּוֹת או ראש-רגלאים (שם מדעי: Cephalopoda) הן מחלקה של רכיכות. את הפרטים המשתייכים למחלקה זו מאפיינים גוף בעל שני צדדים סימטריים זה לזה, ראש בולט, והתאמה מורפולוגית של כף הרגל – הידרוסטט שרירי (Muscular hydrostat), הדומה לזרוע או לזרוע ציד (Tentacle). במלקולוגיה (חקר הרכיכות, Malacology) קיים תחום מיוחד לחקר מחלקה זו הנקרא Teuthology.
אלינה ביסטריצקאיה
מותה
אלינה ביסטריצקאיה נפטרה בגיל 91 ב-26 באפריל 2019 בבית חולים במוסקבה. טקס הפרידה התקיים על במת תיאטרון מאלי ב-29 באפריל באותו היום היא נטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה שבמוסקבה.
סילוניות
המחלקה כוללת שתי תת-מחלקות. במיניה של תת-המחלקה דיונונים, קונכיית הרכיכה הפכה לפנימית, או שהיא נעדרת כליל; תת-מחלקה זו כוללת את התמנונאים, הדיונונאים, ודיונוני הרחף. תת-המחלקה האחרת היא נאוטילוסאים, ומיניה הם בעלי קונכייה; תת-מחלקה זו מכילה את הנאוטילוס.
כיום קיימים מעל 750 מינים במחלקת הסילוניות.
באסטיון
באסטיון (נקרא גם מגנן) הוא בליטה זוויתית בחומה, הבולטת מחומה ישרה או נמצאת בפינות, כחלק ממערכת ביצורים. בנוסף, חלש הבאסטיון גם על השטח הקרוב לחומה ואפשר למגינים לירות אל עבר לוחמים המסתערים עליה. באסטיון נבדל מצריח בכך שהצריח מתנשא מעל החומה ואילו הבאסטיון הוא מבנה בגובה החומה המהווה חלק ממנה.
הבאסטיון זכה לעדנה בעיקר אחרי המצאת התותח אם כי היה קיים גם בימי הביניים. הבאסטיון אפשר לתותחים לכסות גם את השטח הקרוב לחומה ולא רק את החזית. לשיאו הגיע הבאסטיון במבצרי כוכב (שנקראים גם מבצרי באסטיון) בהם כל החומות הורכבו מבאסטיונים שתוכננו כך שלא יהיו שטחים שהם לא יוכלו לכסות בירי, מבצרים אלה היו נפוצים בעידן הארטילריה המבוססת על אבק השרפה עד המאה ה-19.
בישראל ניתן לראות באסטיונים בחומות עכו.
אלכס קוקס
אלכסנדר (אלכס) קוקס (באנגלית: Alexander (Alex) Cox; נולד ב-15 בדצמבר 1954 בליברפול, אנגליה) הוא במאי ושחקן קולנוע בריטי. קוקס החל ללמוד משפטים באוניברסיטת אוקספורד (ולמד לצד טוני בלייר), כאשר עזב לטובת לימודי קולנוע באוניברסיטת בריסטול ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). סרטו "מעקלים" (1984) נחשב לאחת מיצירות הקולנוע העצמאי הראשונות. הוא גם ביים סרטוני תעמולת בחירות למפלגת הירוקים הבריטית וכתב ביקורות לכתבי עת בנושאי קולנוע.
בין סרטיו הידועים:
אירוספייס
אירוספייס (מאנגלית: Aerospace) הוא מונח המשמש להתייחסות קולקטיבית לאטמוספירה ולחלל החיצון. הפעילות הכוללת באירוספייס מגוונת ביותר, עם שפע של יישומים מסחריים, תעשייתיים וצבאיים. הנדסת אירוספייס (הנדסת אווירונאוטיקה) מורכבת מאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה. ארגוני אירוספייס חוקרים, מתכננים, מייצרים, מפעילים או מתחזקים מטוסים וחלליות.
סקירה כללית
במרבית המדינות המתועשות, תעשיית האירוספייס היא שיתוף פעולה של המגזר הציבורי והפרטי. לדוגמה, בכמה מדינות יש תוכנית חלל אזרחית במימון הממשלה, למשל סוכנות האווירונאוטיקה והחלל הלאומית (נאס"א) בארצות הברית, סוכנות החלל האירופית, סוכנות החלל הקנדית, הארגון ההודי לחקר החלל, הסוכנות היפנית לחקר החלל, רוסקוסמוס ברוסיה, מינהל החלל הלאומי של סין, SUPARCO בפקיסטן, סוכנות החלל האיראנית, והמכון לחקר התעופה בקוריאה הדרומית.
לצד תוכניות החלל הציבורי הללו, חברות רבות מייצרות כלים ורכיבים טכניים כמו חלליות ולוויינים. כמה חברות ידועות שעוסקות בתוכניות חלל כוללות את התעשייה האווירית לישראל, בואינג, קובהאם, איירבוס, SpaceX, לוקהיד מרטין, יונייטד טכנולוג'יס, MDA ונורת'רופ גראמן. חברות אלה עוסקות גם בתחומים אחרים בחלל.
ייצור
תעשיית הייצור בתחום האירוספייס היא עתירת טכנולוגיה, המייצרת "מטוסים, טילים מונחים, רכבי חלל, מנועי מטוסים, יחידות הנעה וחלקים נלווים". מרבית הענף מיועד לעבודה ממשלתית. עבור כל יצרן ציוד מקורי (OEM), ממשלת ארצות הברית הקצתה קוד ישות מסחרית וממשלתית (CAGE). קודים אלה מסייעים בזיהוי כל יצרן, מתקני תיקונים וספקים שווים אחר קריטיים בתעשיית האירוספייס.
ראשית (קיבוץ)
קיבוץ ראשית הוא הקיבוץ העירוני הראשון בישראל. הקיבוץ הוקם בשנת 1979 בשכונת הבוכרים בירושלים כקיבוץ משותף לדתיים וחילונים, ובשנת 1991 עבר לעיר גנים, שם הוא שוכן עד היום. הקיבוץ מונה כיום כמה עשרות משפחות, וכל שאר התושבים בקיבוץ הם למעשה אינם חברי הקיבוץ. כמו כן, קיבוץ ראשית הקים את בית הספר "ראשית", בית ספר ממלכתי דתי יסודי שש שנתי המנוהל על ידי תמי פרידמן בן שלום, הנמצא גם הוא בשכונת קריית מנחם.
היסטוריה
קבוצת ראשית אשר הייתה מורכבת מיוצאי קיבוצים, מושבים ומבוגרי הקיבוץ הדתי, הונהגה על ידי ירמיהו פרידמן בן שלום (בנו של ישראל פרידמן בן-שלום) ורעייתו, תמי פרידמן בן שלום, והתיישבה בשנת 1979 בשכונת הבוכרים. הקיבוץ היה מזוהה עם הקמתו עם תנועת התק"ם. עקב תהליכי התחרדות של שכונת הבוכרים הרגישו החברים חוסר שייכות לסביבה ובשנת 1991 עבר הקיבוץ לרחוב הנורית בשכונת עיר גנים בהנהגת ירמיהו ותמי פרידמן בן שלום. בשנת 1992 - על רקע מחלוקת באשר לחינוך ילדי הקיבוץ - התפלגה מתוך "ראשית" קבוצה בהנהגת הושע פרידמן בן שלום, אחיו של ירמיהו אשר הקימה את הקיבוץ העירוני "בית ישראל" בשכונת גילה.
השפעת הקיבוץ על השכונה
קריית מנחם נחשבה בעבר לשכונת פשע, אך כשקיבוץ ראשית עבר לשכונה, הוא התחיל לשנות אותה, ומשך אליו עוד ועוד זוגות צעירים שהצטרפו לקהילה.
הקיבוץ הקים את תנועת הנוער "ראשית" המספקת פעילות חינוכית וערכית אחר הצהריים לילדי ונוער השכונה. הפעילות עושה גם אירועים מיוחדים לאורך השנה, למשל חוגגת את "חג הסיגד"- חג שנחגג ע"י יהודי אתיופיה  והקיבוץ אימץ וחוגג גם הוא באירוע גדול של כל תושבי השכונה. הקיבוץ מארגן גם שוק פורים, וחגיגת יום העצמאות גדולה ומיוחדת, שבהן כל הקהילה משתתפת.
פעילות
בקיבוץ יש בית כנסת, חממה, גן ירק, לול תרנגולות, שני עיזים, ומאגר מים, שלתפעולם השוטף דואגים חברי הקיבוץ ותושבי השכונה. תושבי שכונות האזור הם לא חלק מהקיבוץ אך יש קהילת תושבים שמצויה בקשר טוב עם חברי הקיבוץ, בית הספר והפעילויות השונות אותו הוא מפעיל.
קיבוץ ראשית דוגל בערכים חלוציים, חברתיים, דתיים, חקלאיים וחינוכיים. שלושה מהמשפטים המובילים את בית הספר ואת הקיבוץ הם:
הקיבוץ מפעיל מספר גני ילדים מגילאי 3 ועד 6 ובית ספר יסודי ממלכתי דתי בשם "ראשית" אשר מלמד עם תוכנית לימודים מיוחדת וערכית ברוח הקיבוץ ומשלב שיעורי נגינה, מוזיקה וזמר עברי כחלק משעות הלימודים, וכן שיעור חקלאות ו"משנה חקלאית". בבית הספר יש חממה בה 2 כיתות לימוד, נגריה, שתילים ועצים ומושבי טרסה. בנוסף לחממה נמצא בבית הספר גם גן ירק גדול, ממנו לוקחים התלמידים תנובה הביתה. אחת לחודש מקיים בית הספר אירועים מיוחדים וימי שישי מיוחדים מצוינים אחת לחודש פני "שבת מברכין". חלק ממורי בית הספר הם תושבי השכונה והקיבוץ. בנוסף, לבית הספר ישנם מועדונית, מרכזי למידה והעשרה לילדים עולים, חונכויות ותנועת נוער "ראשית" המיועדת לתלמידי בית הספר ולילדי השכונה ואף לבוגרי בית הספר.
ארברטו אלדר
ארברטו אלדר (בפורטוגזית: Herberto Helder; 1930 – 23 במרץ 2015) היה סופר ומשורר פורטוגלי. הוא נולד בהרברטו הלדר לואיס ברנרדס דה אוליביירה ב־23 בנובמבר 1930, למשפחה יהודית באי מדיירה באוקיינוס האטלנטי. אמו, מריה אסתר דוס אנג'וס לואיס ברנרדס, נפטרה כשהלדר היה בן שמונה, אירוע שהותיר עליו רושם עמוק. נושא האם יהפוך לאלמנט שחוזר על עצמו בשירתו. כנער הוא עזב את האי לפורטוגל ביבשת, שם למד משפטים ופילולוגיה רומנית בליסבון ואחר כך בקוימברה, אך מעולם לא השלים את לימודיו.
ביוגרפיה
אלדר נולד בעיר פונשל שבארכיפלג מדיירה ב־1930. מאז פרסום ספר שיריו הראשון, "האהבה בביקור" (1958), כבש לעצמו מקום חשוב כאחד ממחדשיה העכשוויים של שירת פורטוגל. אלדר נטש את לימודי המשפטים והבלשנות הרומאנית, נדד ברבות מארצות אירופה וחי תקופה ארוכה באנגולה. למרות הצלחת יצירתו התרחק מאור הזרקורים, לא העניק ראיונות, סירב לכיבודים ולפרסים והעדיף להתמסר כליל לכתיבה. אלדר העדיף תמיד את אמנותו השירית על פני פרסום. יש מעט מאוד תמונות שלו, והיו לו מעט חברים קרובים. בשנת 1994 הוחלט להעניק לו את פרס פסואה, אך גם אותו סירב לקבל.
חוזק חומרים
חוזק חומרים, הוא ענף בהנדסה בכלל ובמכניקה שימושית בפרט, העוסק בהתנהגות של גופים בהשפעת עומס חיצוני, בהתנגדות הפנימית של הגוף התלויה בחומר ובמעוות כתוצאה מהעומס.
ידיעת תכונות החומר וניתוח הכוחות הפועלים על הגוף הם הבסיס להנדסת בניין ולתכנון חלקי מכונות, שלא יהרסו, לא יתעוותו באופן שלא יוכלו לתפקד, זאת תחת אילוצים כמו מחיר נמוך או משקל מינימלי. חוזק החומרים משתמש מצד אחד בשיטות מתמטיות ובעקרונות המכניקה והסטטיקה ומצד שני בניסויים מדעיים ובמבחנים מעשיים המגדירים את תכונות החומר והמגדירים קבועים נסיוניים שונים המופיעים בנוסחאות.
כוחות פנימיים
חקירת הכוחות הפנימיים בגוף העומד בעומס חיצוני נקראת אנליזה של גוף חופשי. קביעת החלוקה וקביעת העוצמה של הכוחות הפנימיים בגוף נקראת אנליזת מאמצים. אנליזת מאמצים עוסקת במאמצים ובמעוותים. כוחות התגובה הפנימיים בגוף נובעים מהשיעור ומהאופי של הכוחות הפועלים על הגוף, מצורת הגוף ומתכונות החומר. בגוף עשויים להתפתח:
אנליזה
האנליזה בחוזק חומרים נותנת את מאמצי ההתנגדות של החומר למתיחה, לחיצה, גזירה, פיתול וכפיפה. האנליזה של חוזק החומרים בוחנת את ההתאמה של מבנה או של חלק מכונה לחוזק ולקשיחות הדרושים ממנו. חוזק חומרים הוא הענף בהנדסה העוסק במעוות של הגוף כאשר פועלים עליו כוחות. חוזק חומרים אינו עוסק בשינוי המקום של הגוף ולא בתזוזה שלו בהשפעת הכוחות. ההבנה בחוזק חומרים מאפשרת למהנדס להעריך ולקבוע את הכוחות שניתן להפעיל בבטחה על מבנה או על חלק מכונה. מצד שני, ההבנה בחוזק חומרים מאפשרת למהנדס לבחור חומר מתאים לחלק המבנה או לחלק המכונה ולהתאים את המידות הדרושות כדי שיוכל לשאת בבטחה, אבל גם ביעילות ובאופן כלכלי, את העומס הפועל עליו. חוזק חומרים עוסק במאמצים, מעוותים, חוזק, הקשר בין מאמצים לבין מעוותים ובמונחי תכנון כמו מאמצים מותרים, תזוזות מותרות ומקדמי ביטחון.
היסטוריה
לאונרדו דה וינצ'י היה ככל הנראה הראשון שעסק בבעיות של חוזק חומרים וכתב על מחקריו בנושא ביומניו. גלילאו גליליי, שהיה מודע לעבודות של דה וינצ'י בתחום, היה ככל הנראה אבי חוזק החומרים המודרני כאשר ביצע במאה ה-17 מחקרים מקיפים בתחום חוזק החומרים ושילב ניסויים עם תאוריות ושיטות חישוב. הגישה החישובית ניסויית הייתה חלק מהמהפכה המדעית שהתרחשה במאה ה-17. גלילאו כתב בהיותו בגיל 75 ספר בשם "שיחות על שני מדעים", ובו כתב על שני המדעים החדשים הידועים כיום כחוזק חומרים, מכניקה של גופים ודינמיקה.
ג'ין מארש
ג'ין לינדזי טורן מארש (באנגלית: Jean Lyndsey Torren Marsh; נולדה ב-1 ביולי 1934) היא שחקנית ותסריטאית אנגלייה. היוצרת בשיתוף עם איילין אטקינס של סדרות הדרמה "על אדונים ומשרתים" ו"בית אליוט". ב-1975 זכתה בפרס אמי על תפקידה כרוז באק בסדרה "על אדונים ומשרתים".
ביוגרפיה
מארש נולדה בסטוק ניואינגטון שבלונדון. אמה, אמלין סוזאנה ניינטינגל פופי, הייתה ברמנית ומלבישה בתיאטרון. אביה, הנרי צ'ארלס ג'ון מארש היה איש תחזוקה.
במהלך שנות החמישים והשישים הופיעה מארש פעמים רבות בתוכניות טלוויזיה בריטיות ואמריקאיות. ביניהן "אזור הדמדומים", בה שיחקה בת-לוויה רובוטית בפרק "The Lonely". היא שיחקה בסדרות "העולם המופלא של וולט דיסני" (1961), "Gideon's Way" (1965), "אני מרגל" (1967), "המלאך" (ארבעה פרקים), ובסדרת המדע בדיוני הבריטית UFO (1970)
מארש גילמה את דמותה של ברטה מייסון, אשתו המטורפת של רוצ'סטר, בעיבוד לרומן "ג'יין אייר" בסרט שיצא ב-1970 בכיכובם של ג'ורג' סי סקוט וסוזאנה יורק, ובבימויו של דלברט מאן.
מארש יצרה את סדרת הדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים" יחד עם השחקנית איילין אטקינס, היא גילמה את דמות המשרתת רוז באק לאורך כל הפרקים בסדרה, שנמשכה משנת 1971 עד 1975. הסדרה הייתה פופולרית בארצות רבות כולל ארצות הברית. בשנת 1975 זכתה מארש בפרס אמי על תפקידה בסדרה, והייתה מועמדת לפרס גם בשנים 1974 ו-1976. כמו כן הייתה מועמדת פעמיים לפרס גלובוס הזהב על אותו תפקיד. עוד הופיעה בטלוויזיה מארש בתפקידי אורח שונים, ובתפקיד משנה בסדרה "9 עד 5", שלא זכתה להצלחה רבה.
בקולנוע היא הופיעה בסרטו של אלפרד היצ'קוק "פרנזי" ובסרט "הנשר נחת" בתפקיד גברת גריי. בסרטי הפנטזיה "בחזרה לארץ עוץ" ו"וילו והנסיכה" גילמה את דמות המלכה בברמודה המרושעת.
מארש ואטקינס יצרו סדרת דרמה תקופתית נוספת בשם "בית אליוט" שהופקה בשנים 1991 ו-1992. הפעם היא לא שיחקה בסדרה, אך כתבה את התסריט לפרקים אחדים. ב-1994 כיכבה בהפקה מחודשת של סדרת המדע בדיוני לילדים " The Tomorrow People" של ערוץ ניקלודאון. בין 2000 ל-2002 הופיעה בסדרה "The Ghost Hunter".
ב-2007 בתיאטרון הווסט אנד בחידוש למחזה בואינג בואינג. ב-2007 השתתפה בעיבוד מחודש של תבונה ורגישות מאת ג'יין אוסטן של ה-BBC. כמו כן הופיעה בסדרה "עור רגיש" לצידה של ג'ואנה לאמלי. בדצמבר 2008 הופיעה במיני סדרה "Crooked House".
מארש הייתה נשואה לשחקן ג'ון פרטווי (שהיה הדוקטור השלישי בסדרה דוקטור הו) מ-1955 עד לגירושיהם ב-1960. היא התגוררה בבוקספורד בברקשייר עד ל-2006 ואחר כך עברה לברמונדסיי שבדרום לונדון.
ביוני 2012 קיבלה תואר אבירות, בדרגת "קצינת מסדר האימפריה הבריטית" (OBE).
Black Dog (שיר)
Black Dog (תרגום חופשי: "כלב שחור"), הוא השיר הפותח מאלבום האולפן הרביעי של להקת הרוק הבריטית לד זפלין. השיר פורסם לראשונה בשנת 1971.
זהו אחד משיריה הפופולריים ביותר של להקת לד זפלין ומשירי הרוק הנודעים ביותר של שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 2004 דורג השיר במקום ה-294 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של הרולינג סטון אך ב-2010, במהדורה החדשה, הוא דורג במקום ה-300.
שם השיר
השם "כלב שחור" ניתן לשיר כמחווה לכלב לברדור רטריבר שחור חסר בית וחסר שם שנהג לבקר את הלהקה מחוץ לאולפן ההקלטות בו הם הקליטו את אלבומם הרביעי. אף על פי כן, מילות השיר עצמו לא עוסקות בכלב בכלל.
מילים ותוכן
מילות השיר מבטאות את התפתחותה של כמיהה לאהבה ומימושה של אהבה לאישה אצל נער צעיר. בבתים הראשונים מתאר הדובר כיצד הוא לומד בגיל צעיר על היותו יצור מיני: בהמשך השיר, הדובר מתאר כיצד הוא מחפש אישה לממש איתה את אהבתו ותשוקותיו.
שבחים והישגים
(*) מתאר רשימות ללא דירוג.
בר מים
אופן פעולה
בר המים מחמם או מקרר את המים עד לטמפרטורה שהוגדרה לו במפעל או בידי המשתמש. גופי החימום והקירור, מופעלים על ידי חישנים המודדים את טמפרטורת המים מידי פרק זמן קצוב, במידה והחישנים מזהים שינוי טמפרטורה משמעותי במים, מופעלים שוב גופי החימום והקירור המחזירים את המים לטמפרטורה הרצויה. סידור זה המפעיל אך בעת הצורך את גופי החימום או קירור מאפשר למתקני בר מים להיות חסכוניים ומדויקים יחסית בצריכת החשמל. בשל הרצון להופכם חסכוניים אף יותר, מתקני בר מים רבים מקצינים בטמפרטורה מעט יותר כדי לאפשר פרק זמן גדול יותר בו גוף החימום או קירור לא יפעל.
מערכות סינון
חברות רבות מציעות ללקוחותיהן טכנולוגיות סינון שונות המאפשרות ניקיון של המים מחידקים בעייתיים וחומרים מזיקים. רופאים רבים מבקרים את השימוש במערכות אלו בטענה כי סטריליזציה מוגזמת של המים עלולה להניח למערכת החיסונית מלפעול ובכך להביא לניוונה. מצדדי קו ביקורת זה טוענים, כי חיוני להביא לחיכוך מתמיד של הגוף עם סיכונים ברמה נמוכה (הקיימים לעיתים במי ברז) כדי להביא ליכולת התמודדות הגוף עם סיכונים ברמה גבוהה יותר. עיקרון זה מתבטא כסדר ברעיון החיסונים מפני מחלות.
ישנן חברות המשתמשות במערכות סינון קנייניות שייחודיות רק למכשירים שלהן, לעומתם קיימים מתקני מים המשתמשים במסנן פחם פעיל אוניברסלי שניתן לקנות בקלות ולהרכיב באופן עצמאי.
שימושים נפוצים
בר המים נפוץ בעיקר בשימוש ביתי ומשרדי המאפשר הכנת משקאות הדורשים חימום או קירור במהירות ובכמות מספקת. כך מערכת בר מים מודרנית יכולה לספק בשעה כשמונים כוסות מים רותחים ושישים כוסות מים קרים במקביל ואף יותר. לעיתים ניתן למצוא מתקני בר מים שונים באולמות וגני אירועים כחלק מהכיבוד המוגש לאורחים. במקררים חדישים קיימות לעיתים מערכות בר מים מובנות בדלתות המקרר. בר המים עשוי לשמש לעיתים אף כרהיט וחברות רבות מוכרות אותו כחלק מסט כלי מטבח או כחלק מסט מכשירים חשמליים ביתיים.
מנורה אולטרה סגולה לבר מים
חלק מברי המים מכילים נורה אולטרה סגולה. הנורה מטהרת את מי השתייה על ידי הפחתת העומס הבקטריאלי במים, הקרינה האולטרה סגולה באורכי גל קצרים של UV-C, גורמת לקטילה של החיידקים, מונעת את התרבותם ולכן מקטינה את העומס המיקרובילוגי.
בנימין ליסט
בנימין ליסט (בגרמנית: Benjamin List; נולד ב-11 בינואר 1968) הוא כימאי גרמני, ממנהלי מכון מקס פלאנק לחקר הפחם ופרופסור לכימיה אורגנית באוניברסיטת קלן. בשנת 2021 זכה בפרס נובל לכימיה עם דייוויד מקמילן "על פיתוח קטליזה אורגנית א-סימטרית".
אוריאלה וייט
אוֹריאלה וייט (6 בדצמבר 1949 – 2 ביוני 1994) הייתה שחקנית ורקדנית ישראלית.
בנימין ליסט
ביוגרפיה
ליסט קיבל את התואר שלו בכימיה מהאוניברסיטה החופשית של ברלין ב-1993, ואת הדוקטורט שלו מאוניברסיטת גתה פרנקפורט ב-1997. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בוויטמין B12. בשנת 2003 הוא חזר לגרמניה על מנת להוביל מחקרים במכון מקס פלנק לחקר פחם, ובשנת 2005 הוא הפך לאחד ממנהלי המכון, בראש המחלקה לקטליזה הומוגנית. הוא שימש כמנהל המכון בשנים 2012-2014. הוא מילא משרה חלקית כפרופסור לכימיה אורגנית באוניברסיטת קלן מאז 2004.
אוריאלה וייט
ביוגרפיה
וייט גדלה בחיפה מגיל 13, אביה אמנון היה רוקח. בילדותה למדה בלט קאלסי.
היא למדה משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב, בעלת תואר ראשון בספרות מאוניברסיטת תל אביב.
בנימין ליסט
ביוגרפיה
ליסט הוא חבר האקדמיה לאופולדינה מאז 2018 ובשנת 2016 שכה בפרס לייבניץ.
אוריאלה וייט
ביוגרפיה
ב-1979 נסעה לפריז ולמדה פנטומימה ותנועה אצל ז'אק לקוק ואטיין דקרו. הייתה נשואה לאזרח בריטי לתקופה קצרה, לאחר מכן לאדריכל חיפאי, כתבה בעיתונים שונים וילדה את בתה היחידה.
בנימין ליסט
ביוגרפיה
ליסט התחתן עם ד"ר סבין ליסט בשנת 1999 ויש להם שני בנים: תיאו ופול. המשפחה שרדה את רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי ב-2004.
אוריאלה וייט
ביוגרפיה
וייט נפטרה ממחלת הסרטן ב-2 ביוני 1994.
משחק
וייט שיחקה בהצגות אחדות בתיאטרון הקאמרי ("כרגע לא פנוי"), רקדה בלהקת המחול של אושרה אלקיים ובלהקת ענבל.
כנפיים (עמותה)
"כנפיים - עושים אמנות"  היא עמותה ישראלית שהוקמה בשנת 2004 במטרה לבסס מרכז אמנות רב תחומי יחיד במינו, בו תינתן במה לעשייה אמנותית וחברתית ולאפשר מענה ייחודי ליוצרים עם צרכים מיוחדים וליוצרים המתמודדים עם פגיעה נפשית.
פעילות העמותה
המרכז מאפשר למשתתפים בו, למקבלי השירות, לרכוש הכשרה כאמנים, לממש את כישרונותיהם ולקבל שכר עבור תוצרי אמנותם, כל זאת כחלק מתהליך השיקום שלהם. תפישה זו מבוססת על האמונה כי סיפוק מהעשייה, בשילוב עם היותו פרט יצרני ותורם בקהילה, מובילים להתפתחות האישית והרגשית של כל אדם, להעשרת כישורי החיים שלו ולחיזוק דימויו העצמי.
חשיפת ההצגות, התערוכות והמופעים של "כנפיים" בפני הקהל הרחב מזמנת במה לאינטראקציה תרבותית, פתח לערבות חברתית ולמעורבות הדדית ולשבירת סטיגמות חברתיות וקבלת השונה.
כחלק מהפעילות של "כנפיים" יוצרות שתי קבוצות: האחת - "כנפיים - עושים אמנות", מרכזת את פעילות קבוצת היוצרים המתמודדים עם פגיעה נפשית. השנייה - "כנפיים - תיאטרון מיוחד" מרכזת את פעילות קבוצת היוצרים עם המגבלה השכלית.
העשייה האמנותית של כנפיים מתרכזת בתחומי התיאטרון, המוזיקה, הכתיבה, אמנות הפלסטית, אנימציה והווידאו והיא מתקיימת מדי יום, בשעות הבוקר.
כנפיים מעסיקה צוות עובדים מקצועי המורכב מאמנים ישראלים מוכרים ופעילים, כאשר רבים מהם גם מרצים במוסדות הלימוד המובילים בישראל (כגון בצלאל, הטכניון, מכללת אורנים ובית ספר מנשר לאמנות). הרמה הגבוהה של חברי הצוות מאפשרת למשתתפים לפתח את כישוריהם המקצועיים ולהצטרף לשורות האמנים המובילים בישראל.
היסטוריה
בשנת 2004 הוקמה העמותה ביוזמתה של השחקנית רינה פדווה ובשיתוף פעולה עם דלית שרון (אמנית וציירת) ושירה גפן (תסריטאית ויוצרת), אמניות יוצרות בעלות ניסיון עשיר בתחומן. יושב ראש העמותה הוא יוסי חבס, מאנשי העסקים המובילים בישראל ודירקטור בקבוצת חבס.
בשנת 2007 כנפיים הקימה את המרכז לאמנים המתמודדים עם פגיעה נפשית העבודה יומיומית במרכז הקהילתי שפירא.
בשנת 2008 כנפיים הקימה את גלריה לובי במרכז הקהילתי בשכונת שפירא אשר בתל אביב.
בשנת 2010 העניקה עיריית תל אביב-יפו לכנפיים משכן על מנת להקים את "בית כנפיים" - סדנאות אמנויות לצד אולם תיאטרון ובר- גלריה בו יוצרים אנשי כנפיים ומפיצים את תוצרי אמנותם לקהל הרחב.
בשנת 2011 ייצגה ההצגה "כפית של זהב" של עמותת כנפיים את ישראל בפסטיבל הבינלאומי "CREAHM" בבלגיה
בשנים 2011–2013 ייצגה ההצגה "כפית של זהב" של עמותת כנפיים את ישראל בגרמניה, בברלין, במיינץ, ואף זכתה להעלות את המחזה "השלום" של אריסטופנס, בברלין בשיתוף עם תיאטראות שונות מרחבי אירופה. בשנת 2012 ייצגה ההצגה "כפית של זהב" של עמותת כנפיים את ישראל בפסטיבל הבינלאומי "Nit Ariadni" ברוסיה. כמו כן, זו השנה שבא יצא הסינגל הראשון מתוך הדיסק של פרויקט כנפיים, "יוצא אל החיים". הסינגל הושק בערב התרמה חגיגי בהשתתפות ברי סחרוף.
בשנים 2013–2016 ההצגה "קול ששון וקול כלה" הוצגה בצוותא ת"א, במסגרת תיאטרון הפרינג' בשילוב שחקנים נורמטיביים ושחקני "כנפיים" המתמודדים עם מוגבלות שכלית.
בשנת 2014 הושק דיסק, מוזיקה מקורית של ההרכב המוזיקלי של כנפיים, בניהול מוזיקלי של אביב שטיין ושאול בסר והשתתפות אהוד בנאי כאמן אורח.
בשנת 2015–2016 הקמת גלריה ומקום לאירועים בבית כנפיים-"קן לאמנות" ברחוב בן דוסא 21, יפו.
בשנת 2016- אירוע של אמני כנפיים בו התבטאו בכתיבה, קטעי וידאו, תיאטרון ומוזיקה בערב רב אמנותי, שהתקיים בחצר בית הקפה "קפה-שפירא", ערב שנועד לספר את סיפורה של שכונת שפירא בת"א. רבים מתושבי השכונה נכחו באירוע.
באוקטובר 2021 ייסד צוות כנפיים את שבוע העלאת המודעות לבריאות הנפש העולמי, ויצאו בחגיגה של אירועי תרבות במטרה להעלות את השיח הציבורי סביב בריאות והתמודדות נפש. האירועים היו בהשתתפות כל המגמות: מגמת תיאטרון וההרכב 2ToTwo הופיעו בתיאטרון הבימה עם ההצגה "מאחורי המסיכה", הרכב "סטייתקן" הופיעה בטרמינל 4 עם אלון עדר ורבים אחרים, הסטודיו לאמנות הציג תערוכה במשרד התרבות והספורט, ועוד אירועים רבים. שבוע העלאת המודעות הופך למסורת שנתית. בשנת 2021 השתתפו אמני כנפיים בפתיחת שבוע "עושים נפשות" של ארגון "נפשות", בערב של מוזיקה, תיאטרון, וידאו, אנימציה ופרוזה מוקראת.
הצגות
במה במקום מיטה - על הקושי לקום בבוקר. מופע המורכב מקטעי תיאטרון ומוזיקה. במאים: רינה פדווה, ישי דן וגילעד כהן; מנהל מוזיקלי: אביב שטיין.
זכרונות מהבוידם - קטעי תיאטרון ומוזיקה על אובססיה ורגשנות יתר, של עצמינו כיחידים המתמודדים עם משברים נפשיים וכולנו כקהל..... כתיבה ובימוי- גילעד כהן, ניהול אמנותי -רינה פדווה.
יוכי- מופע מלווה בשיחה עם הקהל ..משפחה המתמודדת עם שתי אחיות, כאשר האחת מרגישה שקופה, בגלל היותה שונה ... בבמויו והנחיתו של ישי דן.
קול ששון וקול כלה - סיפורו של זוג המתמודד עם משפחותיהם ועם אחים "מיוחדים" ערב חתונתם. במאית ומנהלת הקבוצה, נעמי קרן משה כהן. זהו שילוב של שחקני "כנפיים" עם שחקנים "נורמטיווים".
מפגש של במאית ושחקנים - רינה פדווה שחקנית ובמאית ומייסדת כנפיים ביחד עם שחקני כנפיים מספרת את סיפורה בלווי קטעי תיאטרון של השחקנים.
פעילות
כנפיים מפעילה שתי תוכניות לשתי קבוצות אוכלוסייה שונות: העבודה האמנותית בסטודיו כנפיים מאפשרת להם להתרכז במקור הכח שלהם ובכישרונם וכך מעצימה אותם ומאפשרת להם לפתח את הכישורים האמנותיים והחברתיים שאבדו להם, לקבל השראה ובהדרגה להשתקם.
המופעים והתערוכות של אמני כנפיים מוצגים בקביעות בישראל ובחו"ל. האמנים מקבלים שכר עבור תוצרי אמנותם ועבור הופעותיהם.
ג'וני נמוניק
ג'וני נמוניק (באנגלית: Johnny Mnemonic) הוא סרט סייברפאנק-פעולה-מותחן קנדי-אמריקאי משנת 1995 אשר בוים על ידי רוברט לונגו. בסרט מככבים קיאנו ריבס ודולף לונדגרן. הסרט מבוסס על ספר באותו השם מאת ויליאם גיבסון.
הסרט מציג את ההשקפה הדיסטופיסטית של גיבסון על העתיד בו העולם נשלט על ידי תאגידי-על.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-26 במאי 1995, זכה לביקורות שליליות ונכשל בקופות.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 2021. ג'וני נמוניק (קיאנו ריבס) הוא סוחר נתונים עם שתל קיברנטי במוחו אשר מאפשר לו לאחסן במוחו נתונים אשר רגישים מדי עבור רשתות מחשבים רגילות. המוח של ג'וני מסוגל לשאת 80 ג'יגה בייט של נתונים, או 160 ג'יגה בייט אם הוא משתמש במכפיל. ג'וני משתמש בשתל על מנת לשמש כשליח בין גורמים שונים. באחת מהמשימות הוא טוען על השתל נתונים בכמות החורגת מהמגבלות של השתל (ועל כן הוא עשוי למות אם הנתונים לא יוסרו בזמן מהשתל), אלא מכיל גם מידע בעל ערך רב יותר מכפי שדמיין אי פעם. הוא צריך להביא את הנתונים אל היעד בזמן ולהימנע מלהיהרג על ידי מתנקשים שנשלחו בעקבותיו.
הטבח בבית המשפט אויסקירכן
הטבח בבית המשפט אויסקירכן היה אירוע רצח המוני שהתרחש בבית המשפט המחוזי באויסקירכן, גרמניה, ב-9 במרץ 1994. מבצע הטבח, ארווין מיקולזסיק, התפרץ לבית המשפט חמוש באקדח ובפצצה לאחר שערעורו נדחה והחל לירות לכל עבר, רוצח שישה אנשים ופוצע שמונה אחרים.
המבצע
ארווין מיקולזסיק נולד ב-1954 בגרמניה ועבד כטכנאי מערכות הסקה וחימום. מעט מאוד ידוע על מאורעות חייו לפני הטבח; היה אספן נעלי נשים, ציוד צבאי וכלי נשק. ב-1991 פוטר מעבודתו כנהג אוטובוס בשל "מצבי רוח בלתי נשלטים" ובמרץ 1993 דיווח אחיו למשטרה כי ארווין מהווה סכנה לעצמו ולסובבים אותו וכי יש לנקוט בצעדים חמורים כדי לשלול ממנו את רישיון הנשק שלו. הוא אף שהה במוסדות פסיכיאטרים שונים פעמים רבות. מספר ניסיונות נעשו כדי לקחת ממנו את אוסף נשקיו, אולם עורך דינו הצליח לדחותם. התובע דיטר אירספילד אמר על מיקולזסיק כי "הוא סבל מבעיות פסיכולוגיות קשות, וישנן אפילו ראיות לסטיות מיניות", אולם סירב להרחיב מעבר לכך.
בתרבות
סרט דוקומנטרי בשם "יום הדין - הרוצח מאויסקירכן" אשר בוים בידי פיטר קגלביק ופורסם ב-1994 מבוסס על המקרה. בסרט מככב כריסטוף ואלץ כמיקולזסיק.
דניסה (ג'ירפה)
דניסה הייתה ג'ירפה מרושתת שחיה בספארי ברמת גן, והייתה בעלת מספר הצאצאים הגדול ביותר בגני חיות בעולם (12).
דניסה הייתה הג'ירפה הראשונה שהגיעה לספארי ברמת גן, והייתה מחמשת פרטי הג'ירפים המרושתים בספארי שלוקחים חלק בפרויקט השימור הבינלאומי. היא נולדה בגן החיות בהולנד ב-2 בינואר 1990, ובגיל שנתיים הובאה לספארי ברמת גן.
גוויתה של דניסה שימשה לאחר בדיקה וטרינרית, בדומה לגוויות בעלי חיים אחרים המתים בספארי, להאכלת להקת האריות של הספארי.
תקווה
תקווה היא ציפייה להתרחשות דבר טוב, אמונה שדבר חיובי יקרה בעתיד טוב יותר מההווה. היא כוללת רגש של ציפייה ורצון להתרחשותו של דבר מה, החל מדברים חומריים כמו רצון להשיג חפץ מסוים או להגיע לסטטוס של עושר וכלה בתקווה לדברים רוחניים יותר כמו השגת אהבה, מערכות יחסים טובות, טוב ואושר.
שורש המילה העברית, קו"ה, מקביל למילה האכדית quu, לחכות, לארמית קְוָא ולערבית קַוִיַ, להיות חזק; יש המקשרים זאת עם המילה 'קו', כמחבר בין העבר לעתיד, דרך ההווה:.
בתרבות האנושית
במיתולוגיה היוונית הואנשה התקווה. כשפתחה פנדורה את תיבת פנדורה יצאו ממנה כל הרעות בעולם למעט התקווה. לכאורה היוונים החשיבו את התקווה למסוכנת. אבל ללא התקווה שתלווה את כל הצרות האנושות התמלאה בייאוש. כשפנדורה חזרה לתיבה ושחררה ממנה גם את התקווה הייתה הקלה גדולה.
חוסר תקווה הוא ייאוש. בדתות מסוימות, למשל בנצרות, נחשב הייאוש לחטא. גם ביהדות מודגשת שלילת הייאוש; למשל בפסוק בתהילים:. דוגמה בולטת נוספת היא אמרתו של רבי נחמן מברסלב,.
סכר קוסו
סכר קוסו (בצרפתית: Barrage de Kossou) הוא סכר סוללה על נהר הבנדמה במרכז חוף השנהב. הסכר שוכן כ-32 ק"מ צפונית מערבית ליאמוסוקרו בירת חוף השנהב.
תקווה
בתרבות האנושית
בהמנון התנועה הציונית, "התקווה" (שיסודו בשירו "תקוותנו" של המשורר נפתלי הרץ אימבר), אשר נקבע כהמנון מדינת ישראל, מובעת תקווה לחזור לארץ ישראל לאחר אלפיים שנות גלות, למשל במילים: "הַתִּקְוָה בַּת שְׁנוֹת אַלְפַּיִם".
על פי הפסיכולוג אריק אריקסון בשלב הראשון של הילדות בינקות, בקונפליקט שמתעורר אצל התינוק בין אמון בסיסי לחשדנות בסיסית, בצליחה תקינה של שלב זה, הוא אמור ללמוד לפתח תקווה, כאשר הוא יודע שאימו איננה לידו, והוא מקווה שהיא תחזור שוב.
התקווה ביהדות ובהגות היהודית
יסודות התקווה נטועים עמוק בספרות הנבואה: 'ויש תקוה לאחריתך, נאום ה', ושבו בנים לגבולם' (ירמיהו לא טז). התקווה נתפסת ביהדות כמרכיב מהותי של נפשו של האדם וקשורה לקיומו בעולם הזה: 'כל זמן שאדם חי יש לו תקווה. מת- אבדה תקוותו' (ירושלמי, ברכות יג, עב). על פי חז"ל כאשר אובדת התקוה, למעשה החיים באים לקצם. עם זאת, ביהדות קיימת אמונה שבעולם הבא יפוצה אדם על סבלותיו בעולם הזה; ותקוה זו מסייעת לאדם להתגבר עליהם.
בתלמוד מובא שחזקיהו המלך חלה ונטה למות, בא אליו ישעיהו הנביא לבקרו, ואמר לו שהוא ימות: "ויאמר אליו: כה אמר ה', צו לביתך, כי מת אתה ולא תחיה!". לאחר דין ודברים ביניהם, אמר ישעיהו שלא יעזור לו דבר כי "כבר נגזרה עליך גזירה". בשלב זה חזקיהו ענה לישעיהו: (בבלי ברכות, י, עא). חזקיהו לא התייאש, התפלל, והחלים ממחלתו לחמש עשרה שנים נוספות של מלכות.
מושג התקוה קשור ביותר למושגים של משיח ושל אמונה. ואולם הרמן כהן חלק על כך, ותפס את התקוה כמנותקת ממושג המשיח וכבעלת זיקה לאלמוות.
משפט משועבד
משפט משועבד הוא משפט המשמש לוואי לשם בתוך משפט גדול יותר, המשפט העיקרי. המשפט המשועבד התפתח ברוב שפות העולם כדי לענות על הצורך התקשורתי לדייק את ההבעה שכן לא תמיד השפה מספקת את התיאור הנדרש במילון שלה. למשל: "אברהם הוא הילד הגדול" (=משפט רגיל, "הגדול" הוא תואר שנבחר מתוך מילון); "אברהם הוא הילד שראיתי אתמול" (=משפט מורכב, הפסוקית "שראיתי אתמול" היא משפט משועבד; הוא נבחר בידי הדובר מכיוון שאין במילון תואר מתאים ועליו היה ליצור "מִינִי משפט" כדי לתאר את הילד). המשפט המשועבד מכונה גם משפט טפל או פסוקית. נהוג לסווג את הפסוקיות לפי התפקיד התחבירי שלהן במשפט המורכב.
לפי כללי הפיסוק של האקדמיה ללשון העברית, אין הכרח להוסיף פסיק לפני משפט משועבד אם הוא מצמצם את השם (כבדוגמה "הילד שראיתי אתמול" > המשפט המשועבד מצמצם את תחולת השם "הילד" רק לזה שראיתי אתמול). במשפט משועבד לא מצמצם יש צורך בפסיק ("ראש העיר, שהיה גם בן דודו של הנאשם, התייצב אף הוא בבית המשפט" > המשפט המשועבד אינו מצמצם את תחולת "ראש העיר" אלא רק מוסיף עליו מידע). עם זאת, גם לאחר משפט משועבד מצמצם יבוא פסיק אם הוא ארוך במיוחד.
פסוקית נושא
דוגמה למשפט עם פסוקית נושא: "ידוע שהעישון מזיק לבריאות." הסבר - נחליף את הפסוקית בשם עצם יחיד, שיכול להחליף את הפסוקית: "ידוע הדבר". משפט זה פשוט מאוד לניתוח: "ידוע" - נשוא, "הדבר" - נושא. מכאן שהפסוקית היא פסוקית נושא.
פסוקית נשוא
דוגמה למשפט עם פסוקית נשוא: "הנשיא הוא שעומד בראש המדינה." הסבר - נעשה את הפעולה שתוארה קודם, ונקבל: "הנשיא הוא זקן". "הנשיא" - נושא, "הוא" - אוגד, "זקן" - נשוא. לכן מדובר בפסוקית נשוא. שימו לב: פסוקית נשוא תחליף רק נשוא שמני. לא תיתכן פסוקית נשוא פועלי.
פסוקית מושא
דוגמה למשפט עם פסוקית מושא: "הודיעו לנו שהתחילה שביתה." הסבר. - נחליף את הפסוקית במילה אחת: "הודיעו לנו הודעה." המילה הודעה ממלאת כאן תפקיד של מושא, לכן זוהי פסוקית מושא.
פסוקית תיאור
כמספר סוגי התיאורים כך מספר סוגי פסוקיות התיאור. לכן לא נביא דוגמאות, אך עבור כל פסוקית נביא את מילות השעבוד המראות על פתיחתה.
פסוקית לוואי
דוגמה למשפט עם פסוקית לוואי: "הילד שיושב שם הוא אחי". הפסוקית היא פסוקית תוכן, כיוון שהיא מוסיפה מידע. שים לב: פסוקית לוואי תוכן אינה מסתיימת בפסיק.
חשוב לזכור: ישנם שני סוגים של פסוקיות לוואי: פסוקית לוואי תוכן ופסוקית לוואי זיקה. פסוקית לוואי תוכן מספקת לנו מידע הכרחי ולכן אינה מופרדת בפסיקים. פסוקית לוואי זיקה מספקת לנו מידע נוסף לא הכרחי ולכן מופרדת בפסיקים - יש פסיק גם בתחילתה וגם בסופה.