cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שושלת שיה
לפי הכרונולוגיה המסורתית, המבוססת על החישובים של ליו שין, שושלת שין שלטה בין השנים 2205 לפנה"ס ל1766 לפנה"ס. ולפי הכרונולוגיה המבוססת על רשומות הבקבוק, שושלת שין שלטה בין השנים 1989 לפנה"ס ל1558 לפנה"ס. ולבסוף פרויקט כרונולוגית שיה-אנג ז'או, הגיעו למסקנה שהשושלת התקיימה בין השנים 2070 לפנה"ס, ו1600 לפנה"ס. המסורת של חיבור בין קיסרים הרואים מההיסטוריה הפוליטית העתיקה של סין, להצלחתה של שושלת שיה, נובע מרעיון מנדט השמים, לפיו רק שושלת לגיטימית אחת יכולה למלוך בכל זמן נתון. רעיון זה קודם על ידי האסכולה הקונפוציאניסטית בתקופת שושלת ג'ואו המזרחית, שמאוחר יותר הפכה אותו לרעיון הבסיסי שעומד מאחורי ההיסטורגרפיה והאידאולוגיה הקיסרית. אף על פי ששושלת שיה מהווה מרכיב חשוב בהיסטוריה העתיקה של סין, מידע אמין על ההיסטוריה הסינית לפני המאה ה-13 לפני הספירה יכול להימצא רק בעדויות ארכאולוגיות כיוון שמערכת הכתיבה הסינית הראשונה, עצמות הניחוש, לא התקיימה עד אז. לפיכך, הקיום הממשי של שושלת שיה עדיין לא הוכח, למרות מאמציהם של ארכאולוגים סיניים לקשר בינה שושלת שיה לבין ממצאי ארליטואו מתקופת הברונזה.
המלכים משושלת שְׂיָה
השושלת, שנוסדה על ידי יוּ' הגדול והסתיימה בימיו של גְ'יֵה איש שְׂיָה, מנתה 17 מלכים ו-14 דורות. כך על-פי רשומות ההיסטוריון, שנכתבו על ידי סְה-מָה צְ'ייֵן במאה השנייה לפנה"ס ומקורות אחרים מתקופת שושלת צ'ין (השושלת ששלטה אחרי תקופת סין הקדומה).
שושלות כפופות והשושלות שלאחריה
שושלות שאנג וג'ואו התקיימו במקביל לשושלת שיה כבר מתחילתה, אך היו כפופות לה. למרות הטענה של המקורות המוזכרים בסעיף הקודם, מעריכים כיום ש 431 או 471 שנים הן שתי החלופות הסבירות ביותר לקביעת משך שלטונה של השושלת.
בהמשך ההיסטוריה הסינית שאנג ייסדה את השושלת הבאה (1700-1100 לפנה"ס), וג'ואו ייסדה את השושלת שלאחריה (1100-221 לפנה"ס).
תחילת השושלת - הכתרת מלך שְׂיָה יו' הגדול
במיתולוגיה הסינית קיים מיתוס יו' הגדול מלך סין משושלת שְׂיָה הראשון. הקיסר הגדול שון הטיל על יו' לרסן את מימיו של שיטפון גדול. כהוקרה על עבודתו, התפטר הקיסר הגדול שון מתפקידו לטובת יו שייסד את שושלת שְׂיָה.
סיום שלטון השושלת
שְׂיָה גְ'יֵה, המלך האחרון של שושלת שְׂיָה, מתואר כשליט מושחת ששלט במשך 52 שנה, והודח על ידי טאנג, המלך הראשון בשושלת שאנג. משפחת מלכי שְׂיָה המשיכה את שלטונה על מדינת צִ'י בלבד עד שנת 445 לפנה"ס.
ארכאולוגיה
ארכאולוגים רבים מזהים את שושלת שְׂיָה עם אתר אָרלִיטוֹאוּ שבמרכז מחוז חנאן. באתר זה נתגלו כור היתוך מברונזה משנת 2000 לפנה"ס לערך, חפצים העשויים מירקן ומשובצים באבנים יקרות, ובסיסים של מבני ציבור גדולים שהיו עשויים להיות ארמונות או מקדשים. נטען גם כי סימונים על-גבי חרס וקונכיות מתקופה זו הן גלגול קדום של כתב על חרסים מאתר ארליטואו.
בהיעדר עדויות כתובות בכתב המוכר מעצמות הניחוש של שושלת שאנג, ומכלי הברונזה של שושלת ג'ואו, נותר טיבה של שושלת שיה לוט בערפל. ישנם חוקרים שטוענים שאין בממצאים מאתר אר-לי-טואו להוכיח את קיומה של השושלת, ויתרה מכך - הדמיון ביניהם לבין ממצאים מתקופות קדומות יותר עשוי להעיד על כך שהיא בחזקת מיתולוגיה בלבד. ממצאים דומים לאלו שבאתר אר-לי-טואו שהתגלו באזורים מרוחקים יותר עשויים להעיד על כך שבתקופת שיה המצב הפוליטי היה מורכב יותר מכפי שמתואר במסורת הסינית.
חנה אבנור
חנה אֶבֶנוֹר (17 בינואר 1919 - 24 באפריל 2003) נמנתה עם מקימי פרקליטות מחוז תל אביב ושותפה להקמת היסודות של התביעה הכללית במדינת ישראל. הייתה חלק מקבוצת עורכות הדין הראשונות בישראל, השופטת הראשונה בבית המשפט המחוזי בתל אביב ונשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב בין השנים 1983-1989.
ביוגרפיה
אבנור נולדה בשנת 1919 בוורשה, בת שנייה אחרי אחותה הבכורה עתליה, להורים נחום וסבינה רפאלקס. אביה, נחום ניר-רפאלקס, היה עורך דין בפטרבורג, לימים ח"כ בתנועת השמאל של המפה הפוליטית ויו"ר הכנסת בשנת 1958. אמה עבדה כרופאת שיניים. בשנת 1924, עלתה אבנור יחד עם משפחתה לארץ ישראל והם התגוררו ברחובות, בבית סבה וסבתה שנפטרו טרם עלייתם. בשנת 1928 עברה אבנור להתגורר בקיבוץ בית אלפא בעקבות עבודתה של אמה בקופת החולים שבקיבוץ, בעוד שאביה עבד במשרד לעריכת דין אשר פתח בתל אביב. לאחר שנה עברו השתיים להתגורר בתל אביב.
בשנת 1930, החלה אבנור את לימודיה ב"גימנסיה הרצליה". כבר אז התעורר בה הרצון ללמוד עריכת דין והייתה מנסחת תביעות פליליות ופסקי דין מדומים. בהיותה כבת 12, החלה ביוזמתה לעבוד כשליחה במשרד של אביה ומסרה את ההתכתבויות שלו לעורכי דין אחרים וללקוחותיו. בטרם הכניסה את המכתבים למעטפות, הייתה קוראת אותם וכך למדה את נוסח הכתיבה המשפטית. בד בבד, במסגרת עבודתה עם אביה הכירה את כל עורכי הדין בתל אביב בשמם ובכתובתם.
בשנת 1937 עברו אבנור והוריה להתגורר ברמת גן. באותה תקופה התגייסה אבנור ל"הגנה" ובמהלך שירותה נשלחה לקורס מפקדות, שבסיומו התמנתה למפקדת כיתה של נערים בשלב הראשון לשירותם ב"הגנה".
בשנת 1939, החלה ללמוד בבית הספר המנדטורי למשפטים. בשנה הראשונה ללימודיה למדו בבית הספר ארבע בנות, במהלכה נשרו שלוש בנות ואבנור נותרה האישה היחידה במחזור. באותה עת, היו בארץ ישראל רק כעשר עורכות דין יהודיות. הודות לעידוד לו זכתה מאביה שטיפח בה את תחושת הערך העצמי והעצמאות, דבקה ברצונה ללמוד עריכת דין והייתה האישה היחידה בין תשעים ותשעה גברים שלמדו עמה. את תקופת ההתמחות ביצעה אבנור במשרדו של אביה אשר העביר לה בהדרגה את ניהול המשרד. רב הפניות אשר הגיעו למשרד נגעו בשותפויות, עסקים והחזרי חובות וחלק נכבד מעבודתה של אבנור היה בעניין קרקעות וטאבו. בשנת 1945, סיימה את לימודיה, קיבלה את רישיון עריכת הדין ועבדה כעורכת דין פרטית במשרדו של אביה.
בשנת 1945, נישאה לבעלה הראשון פישל פינקלשטיין, שעבד באותה עת, בחברה המתמחה בבניית שדות תעופה. אבנור ובן זוגה חיו יחדיו 33 שנים עד מותו ממחלת לב, בשנת 1978. לשניים נולדו שלוש בנות. מספר שנים לאחר מות בעלה, נשאה בשנית ליהודה זילברברג, אשר שימש כיועץ משפטי במשרד התחבורה.
בשנת 1949, החלה אבנור לעבוד במשרד המשפטים, במחלקת ייעוץ וחקיקה. החוק הראשון שנתבקשה לנסח היה "חוק גיל הנישואין", בעקבות גילן הצעיר של הבנות שחותנו באותה עת. החוק השני שניסחה היה "חוק נישואים אזרחיים", בהמשך כתבה את התקנות ל"חוק חינוך חובה" ועוד'.
בשנת 1951, לאחר חזרתה מחופשת לידה של ביתה האמצעית, ריכזה את התיקים בתחום האזרחי בפרקליטות.
בשנת 1962, מונתה לפרקליטת מחוז תל אביב אזרחי. באותה עת הפרקליטות התחלקה לשלוש פרקליטויות: מחוז תל אביב, מחוז מרכז ופרקליטות מחוז תל - אביב אזרחי, שעליהם היו ממונים פרקליט המחוז וסגנו. במקביל לתפקידה כפרקליטת מחוז תל אביב החלה להרצות בתחום האזרחי בבית הספר למשפט וכלכלה. פעילותה האקדמית באוניברסיטה נמשכה כ-20 שנה.
בשנת 1964, מונתה לשופטת הראשונה בבית המשפט המחוזי בתל אביב, למרות ההתנגדות של לשכת עורכי הדין למינויה של אישה לשופטת. לפניה נדחה מינויין של מינה שמיר ומרים בן-פורת לשופטות בבית המשפט המחוזי בתל אביב. במסגרת תפקידה, שימשה כראש ועדת השיחרורים.
בשנת 1976, מונתה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב. במסגרת תפקידה, ישבה בהרכבים אשר דנו בתיקים פליליים ובצד האזרחי, עסקה בתיקונים מנהלתיים במטרה לייעל את עבודת בית המשפט: אבנור הבינה את העומס שהיה מוטל על שופטים ולכן הציעה ששופט אחד בלבד ישמע את "המרצות הפתיחה" במקום שלושה שופטים. היא לקחה על עצמה את הטיפול ב"המרצות הפתיחה" ובמשך שנתיים הייתה השופטת היחידה שדנה בתיקים אלה, כך חסכה לבית המשפט עבודה של שני שופטים. כמו כן, הציעה לטפל בתיקים אשר לא נשמעו מעל ארבע שנים וערכה בדיקה מהי הדרך הנכונה לטפל במאות התיקים האלה על מנת להגישם לשמיעה. נושא נוסף בו עסקה היה ההכנה וההכשרה לשיפוט. היא הציעה להקים מוסד להכשרת שופטים, בדומה לארצות אחרות, שילמדו בו מי שיבחרו להיות שופטים או מי שרוצים להיבחר לשיפוט. בעקבות הצעתה הוקם בשנת 1984, "המכון להכשרת שופטים" בו הרצתה בנושאים אזרחיים לצד נושאים פליליים.
אבנור שימשה מספר חודשים כשופטת בבית המשפט העליון במינוי זמני עד מינויה לנשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב, בשנת 1983. במסגרת תפקידה קבעה את ההרכבים בהם ישבו שופטים, באיזה סוג של תיקים ישב כל הרכב וכמה שופטים יידרשו לכל סוגי התיקים. באותה עת לא היו דפוסי ניהול לנשיא בית המשפט ולכן אבנור עבדה קשה כדי להבנות שיטת עבודה. היא הכניסה לקודקס האתי סעיף הנוגע לציטוט פסקאות: במקרה שעורך הדין מצטט פסיקה בצורה שגויה, שעלולה לגרום להטעיית המשפט, הדבר יחשב כעבירה אתית. כמו כן היא עסקה, יחד עם לשכת עורכי הדין, בנושא בחינות הלשכה. היא ביקשה מהלשכה להכין רשימת שאלות מסודרת, שתתמקד בחוק הדיוני בו התנסו המתמחים בתקופת התמחותם במשרדי עורכי הדין השונים ולא בחוק המהותי עליו נבחנו באוניברסיטאות. נושא נוסף בו טיפלה היה לאפשר לשופטים להגיש תלונות נגד עורכי הדין בבית הדין המשמעתי. אבנור אף דאגה להקמת פורום של נשיאי בתי המשפט המחוזיים, שבמסגרתו התקיים מפגש אחת לחודש עם נשיא בית המשפט העליון כדי לדון בעניינים מנהלתיים וטכניים. אבנור פעלה רבות למציאת פתרונות בתחום קיצור הליכים והפחתת העומס על בתי המשפט.
בשנת 1988, הייתה שותפה להתנגדות נגד הרפורמה שהציע נשיא בית המשפט העליון דאז, השופט מאיר שמגר, לפיה כל התיקים יועברו לבית המשפט השלום ובית המשפט המחוזי יהפוך לבית המשפט לערעורים. אבנור טענה שהצעה זו לא תפתור את העומס הדיוני. כמו כן, חשבה שלא ניתן לדרוש בקיאות מבית משפט השלום בנושאים אזרחיים מסובכים אשר הובאו לפניו לדיון בתדירות נמוכה. אבנור שבחנה את מערכת המשפט באנגלייה, דגלה בתחומי התמחות בעוד ששמגר הציע ברפורמה מצב הפוך. הרפורמה נדחתה כאשר אבנור נחשבה כמנהיגת המרד באותה עת.
לאחר יציאתה לגמלאות
לאחר פרישתה לגמלאות, בשנת 1989, מונתה אבנור ליושבת ראש בית הדין להגבלים עסקיים. לאחר כארבע שנים, עם סיום תפקידה, הצטרפה למשרד של חתנה וביתה, עורכי הדין ארנון ועירית גל, ועבדה כעורכת דין עצמאית העוסקת בעיקר בבוררויות וחוות דעת משפטיות. כמו כן, כיהנה כיושב ראש ועדת פיקוח בבחירות למרכז הליכוד ושימשה כנשיאת בית הדין של מפלגת הליכוד. היא השתתפה בכנסים של ארגוני נשים באירופה, כתבה כתבות לעיתונות בנושאים משפטיים וציבוריים, הרבתה לכתוב מאמרי תגובה בנושאים שעלו על סדר היום והתפנתה לכתיבת זיכרונותיה שהתפרסמו בשנת 2001, בספרה האוטוביוגרפי הנקרא "לבדי בדרך".
בשנת 1999, בטקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות, השיאה משואה בהר הרצל כשופטת הראשונה בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בשנת 2014, הונצח שמה בתל אביב באמצעות קריאת כיכר על שמה: "כיכר חנה אבנור".
עמדתה כשופטת
רצונה של אבנור לעסוק בשיפוט נבע מהתנגדותה להחלטות שיפוטיות אשר לדעתה נגדו את הבנתה לתורת המשפט. לכן, כבר כשנתמנתה לסגנית נשיא בית המשפט המחוזי השתמשה במעמדה למרוד בהחלטות משפטיות. בתחום הפלילי, לטעמה הענישה בבתי המשפט הייתה רחמנית ולא מספקת וכדי לבסס עמדה זו היא בדקה פסקי דין של בית המשפט העליון ומצאה שבערעורים השונים, לא הוטלו כלל עונשי מאסר בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה. כמו כן, חשבה שהיו שופטים שהייתה להם העדפה לאזרח היחיד על פני המדינה ולכן נהגו בו ברחמנות ולא בצדק משפטי.
אבנור התנגדה להסכמים שערכה התביעה עם נאשמים, על אף שהם חוסכים זמן עבודה והוצאות למערכת המשפט. היא מתחה ביקורת על הקלה בעונשם של הנאשמים וחשבה שהדבר אינו הוגן.
דבר נוסף שרצתה לשנות היה העדפת הצדק על פני החוק. באותם ימים, רווחה הדעה שהשופט קובע לפי מה שנראה בעיניו צודק. אבנור השתייכה לאסכולה של החוק הבריטי שעיקרה פסיקה על פי החוק הכתוב ולכן, התנגדה לכך שזכויות אדם נקבעות לפי השופט שבפניו הוא נשפט והעדיפה את הפסיקה בהתאם לחוק הכתוב, הידוע והברור. לטענתה, החוק הכתוב הוא היסוד שעליו מושתתת המדינה המודרנית ודרכו נשמרות זכויות האדם. היא מתחה ביקורת על חוסר אחידות בעונשים: בתחום הפלילי מצאה מקרים בהם שני בני אדם, בעלי רקע פלילי זהה, שביצעו אותה עבירה, קיבלו עונש שונה מאחר שנשפטו על – ידי שופטים שונים.
אבנור הייתה מבקרת חריפה של בית המשפט העליון, שפיתח את תורת הפרשנות אשר הביאה להגדלת מספרם של המשפטים שאינם תואמים את מספר התקנים של השופטים. הפתרון שלה לבעיית העומס על השופטים הוא הגדלת התקציב והוספת תקנים. כמו כן, היא מתחה ביקורת על מעורבותו של בית המשפט העליון בפעילות שלטונית ומנהלית על סמך הלכת הסבירות. אבנור טענה כי בית המשפט העליון אינו מוסמך לקבוע מהו צו מוסרי ציבורי שלטוני ולכן, ניתן לראות התערבות זו כנוגדת את עקרונות הדמוקרטיה.
הרפורמה שאבנור ייחלה לה הייתה מערכת משפט הבנויה מאגפים מקצועיים, המרכזים ידע בנושאים המסובכים והמתרכזים בבית משפט אזורי, להבדיל מבתי המשפט המקומיים. רפורמה זו מתבססת על מערכות משפט מתוקנות בעולם (אנגליה, גרמניה) שמהן חשבה שיש לקחת דוגמה.
יחסה למעמד האישה
לדעתה, חינוך לשוויון אינו דורש שינוי אופי אלא חינוך הדרגתי והכרה עצמית של נשים בשוויונן לגברים. גישתה של אבנור הייתה שאין לקדם נשים משום שהן נשים או על סמך "אפליה מתקנת", אלא משום שהן ראויות לקידום. היא סברה שכמוה גם חברותיה המשפטניות, שפעלו לאחר קום המדינה, דגלו באותה גישה של שוויון והתקדמו בתחום המשפט שנחשב בזמנו גברי, בשל כישוריהן ועבודתן. אבנור טענה שנשים עבדו קשה יותר מעמיתיהן הגברים ולמרות עבודתן בבית וגידול ילדיהן, לא הרשו לעצמן לעבוד פחות שעות. מאמצן ורצונן העז לפלס את דרכן ולהצליח בתפקידן המשפטי, אפשרו לנשים להתקבל לתפקידים משפטיים. לטענתה, בשנות האלפיים לא קיימת אפליה בין נשים לגברים במקצוע המשפטי, מבחינת התפקידים ומספר המשפטניות בשל עבודתן של המשפטניות הראשונות בשירות הציבורי.
בהתייחסותה להגותה של סימון דה בובואר, בספרה "המין השני", בו היא ראתה בלידה כמקור האי שוויון של נשים, טענה אבנור כי ניתן ליצור תנאים חברתיים של שוויון בדרך שאינה מהפכנית ומבלי להימנע מללדת ילדים. היא ראתה בה ובחברותיה המשפטניות דוגמה לנשים אשר הצליחו לגדל ילדים וכן להתקדם במקצוע בזכות ה"אקלים החברתי" שיצרו ובזכות האמונה בשוויונן לגברים.
הלחמה
הלחמה (אינוך) היא שיטה לחבר בין שתי מתכות בעזרת מתכת נוספת אל-ברזלית, הנקראת  לַחַם, שהיא בעלת נקודת התכה נמוכה מזו של המתכות המתחברות ובעלת הרכב כימי שונה. מפרידים בין הלחמה רכה (Soldering) שבה משתמשים בלחם שנקודת ההתכה שלו נמוכה מ-450 צלזיוס, והלחמה קשה (Brazing) שבה נקודת ההתכה של הלחם מעל נקודה זאת.
משתמשים בהלחמה רכה כדי לחבר בין רכיבים אלקטרוניים ומעגל מודפס, ובהלחמה קשה בחיבורי צנרת במערכות קירור, מיזוג אוויר ושרברבות.
הלחמה שונה מריתוך שבו המתכות מחוברות ישירות, ללא חומר מתווך. נקודת ההתכה הנמוכה של הלחם משאירה את המתכות המחוברות שלמות כאשר הלחם מותך.
הלחמה מבוססת על התכת חומר בחום, אשר נוזל בין חלקי המתכת המוצמדים ובהתקררותו מאחה אותם. החומר המשמש להלחמה הוא בדרך כלל מתכת רכה וניתכת בקלות כבדיל או נחושת, ומשתמשים במלחם חשמלי או במלחם בעל להבת גז להתכתה.
כגרוגרת
כגרוגרת היא יחידת מידה תנאית לנפח של מוצקים שנהגה בתקופת המשנה. היא אחד משיעורי תורה ויש לה משמעות במספר תחומים הלכתיים. שיעור "כגרוגרת" הוא נפח של תאנה יבשה בינונית.
שיעור "כגרוגרת" הוא השיעור המינימלי לחיוב על כל אחת ממלאכות שבת, ובפחות משיעור זה אין חיוב חטאת על העושה בשוגג או חיוב סקילה על העובר במזיד, אך אף בפחות משיעור זה ישנו איסור, מדין 'חצי שיעור'.
"כגרוגרת" היא מידה קטנה מכביצה וגדולה מכזית, ובשיעורה המדויק נחלקו הראשונים.
מקור המידה
מקור המידה הוא מהפסוק "ארץ חיטה ושעורה". וכך אמרו בתלמוד במסכת ברכות מא א: אמר רבי חנן כל הפסוק כולו לשיעורין נאמר חטה דתנן וכו'. שעורה דתנן וכו', גפן כדי רביעית יין לנזיר, תאנה כגרוגרת להוצאת שבת. עם זאת הובא שם בתלמוד דעת החולקים, ששיעורים אלה הם הלכה למשה מסיני, והפסוק אינו אלא אסמכתא.
מידת "כגרוגרת" נזכרה במשנה מספר פעמים בהקשרים שונים:
שיעורה
התוספות הוכיחו מדברי התלמוד כי שיעור הגרוגרת הוא יותר משיעור כזית, אך פחות משיעור כביצה.
במסכת עירובין כתוב ששיעור שתי סעודות הם 18 גרוגרות. לדעת הרמב"ם שיעור סעודה הוא שלוש ביצים, ונמצא ששיעורם של 2 סעודות שהם 18 גרוגרות שווה ל-6 ביצים. לפי זה שיעור גרוגרת הוא כשליש ביצה.
ביחידות מידה מודרניות
כפי שנכתב לעיל שיעור "כגרוגרת" תלוי בשיעור "כביצה", והוא שיעור השנוי במחלוקת באחרונים:
תכל'ס
תַּכְלֶ'ס (או תַּכְלֶס), הוא ביטוי סלנג עברי נפוץ בישראל, המציין פנייה אל שורש העניין. מקור הביטוי בהגיית המילה "תכלית" ביידיש (על פי ההגייה האשכנזית של העברית) והביטוי מקובל בישראל בקרב כל שכבות האוכלוסייה.
ריטקרפט סקוטקר
ריטקרפט סקוטקר (באנגלית: Rytecraft Scootacar) היא מכונית מיקרו פתוחה, מתוצרת British Motorboat Manufacturing Company אשר יוצרה בבריטניה בין השנים 1934–1940.
תכל'ס
ביטויים מקבילים: "בשורה התחתונה" (תרגום של ביטוי מהשפה האנגלית), "בקיצור" או "גש ישר לעניין".
ריטקרפט סקוטקר
יוצרו כ-1,000 יחידות.
גרסה ראשונית (1934)
בגרסה הראשונית של הדגם לא נבנתה דוושת בלם, הנהג היה מרים את הרגל מעל דוושת התאוצה (דוושת הגז) כדי להאט או לעצור, והמכונית הגיבה באמצעות בלם מכני גולמי שפעל על גלגל אחורי אחד.
תכל'ס
שימוש
הביטוי משמש דוברים כמילת הקדמה והתרעה על הגעתם לנקודה עיקרית בסיפור עלילה. מאזינים עושים בו שימוש כמילת שאלה ("ובתכל'ס?") כדי לזרז את המספר להגיע לעיקר. ערכו האמיתי של הביטוי טמון בעובדה שמיד אחריו יושמע הדבר אותו המאזין "באמת" חפץ לשמוע – מה שהופך אותו לביטוי בעל פוטנציאל גדול לקיצורי דרך משמעותיים באופן השיח הישראלי.
ריטקרפט סקוטקר
גרסה ראשונית (1934)
ההילוכים היו בעלי מהירות אחת, לפני מצמד צנטריפוגלי. זה נתן ​​מהירות קדימה בלבד. לא היה הילוך אחורי. הנהג היה צריך להרים את המכונית ולהפוך אותה לכיוון האחר.
תכל'ס
שימוש
שימוש נוסף למילה הוא אישור של הנאמר, לרוב בצירוף סימן קריאה (שירה: "ההופעה הייתה ממש אדירה!" יוסי: "תכל'ס!"), או בצירוף שלוש נקודות (שירה: "וואו, משעמם פה." יוסי: "תכל'ס...").
ריטקרפט סקוטקר
גרסה ראשונית (1934)
מחיר הדגמים הראשונים עמד על 70 שטרלינג.
תכל'ס
שימוש
בנוסף לשימושה המודרני בעברית, המילה חדרה במידת מה גם לגרמנית עם משמעות דומה, כך ישנו עיתון שווייצרי יהודי בגרמנית נושא את השם, וזהו גם שמו של מוזיאון לאמנות עכשווית בברלין מכונה "בית האמנות תכלס" כשהבחירה בשם היא בעקבות מיקומו של המוזיאון ברובע היהודי לשעבר – שויננפירטל, ובזכות משמעותו – דיבור או עשייה לשורש העניין. משמעות הביטוי הגרמני "Rede mal Tacheles!" (בהגייה: רֶדֶה מאל תאכלס) כשהמקבילה לזה בעברית – "דבר תכלס!".
ריטקרפט סקוטקר
גרסה ראשונית (1934)
בהמשך נבנתה גרסת 98 סמ"ק שכללה פדלים (דוושות) קונבנציונליים ותמסורת 3 מהירויות + הילוך אחורי.
תכל'ס
שימוש
בשנות ה־90 נעשה שימוש בביטוי לצורכי שיווק בבנק המזרחי בסלוגן "בתכל'ס, בנק המזרחי". השימוש בביטוי המדובר היווה פנייה עממית אל קהל לקוחות פוטנציאלי של הבנק, המחפשים כביכול בנקאות בגובה העיניים.
אלפרד קינסי
אלפרד צ'ארלס קִינְסִי (באנגלית: Alfred Charles Kinsey, נהגה קִינְזִי; 23 ביוני 1894 – 25 באוגוסט 1956) היה ביולוג אמריקאי שנחשב למייסד ענף הסקסולוגיה במדעי האדם. הכשרתו המקורית הייתה בתחומי הזואולוגיה והאנטומולוגיה (חקר החרקים), והוא אף כיהן כפרופסור בתחומים האלה.
ביוגרפיה
אלפרד קינסי נולד במדינת ניו ג'רזי שבמזרח ארצות הברית. הוריו היו עניים, והוא סבל כילד מתנאי מחיה ירודים. הוריו היו נוצרים אדוקים, שהשתייכו לכנסייה המתודיסטית. קינסי העיד כי המסגרת הדתית בה גדל מנעה ממנו כל מידע בנושאי מין ומיניות. במסגרת לימודיו בתיכון החל להתעניין בביולוגיה, ובפרט בבוטניקה ובזואולוגיה. יש הטוענים כי המורה שלו לביולוגיה בתיכון, נטלי רות, היא זו שהשפיעה עליו להיות למדען.
כזואולוג חקר קינסי צרעות באוניברסיטה, באינדיאנה. הוא קיבל תואר דוקטור למדעים מאוניברסיטת הרווארד ב-1919 על עבודת דוקטורט שכתב על צרעת העפצים. לאחר קבלת התואר, עבר למחלקה לזואולוגיה של אוניברסיטת אינדיאנה. מאוחר יותר מונה לפרופסור באוניברסיטה זו. התפנית בתחום המחקר של קינסי אירעה בשנת 1933, אז החל להתעניין בנושא מיניות האדם, יש אומרים שהקשר שלו עם מיניות הושפע מכך שגילה את בורותם של הסטודנטים שלו בנושא. קינסי אף נתבקש ללמד כיתת סטודנטיות על מיניות וגילה שאין ספרים העוסקים בנושא, כך החל לראיין סטודנטים בנושא מיניות. באותה התקופה הייתה החברה בארצות הברית שמרנית במיוחד, והתאפיינה בעקרות בית למופת ובנערות בתולות. קינסי גילה שהאמריקאים אינם פתוחים לנושא זה משום שנחשב לסטייה, אך מממצאיו של קינסי עולה כי מיניות היא נורמה אצל רוב האמריקאים ולא סטייה. ב-1935 נשא הרצאה באוניברסיטה שבה תקף את הבורות השוררת בתחום זה, והביע את דעתו כי "נישואין מאוחרים" (כלומר, לשיטתו, קיום יחסי מין בגיל מאוחר) מזיקים מבחינה פיזיולוגית, כמו כן, ככל שרמת ההשכלה עולה כך גם הפתיחות כלפי המיניות.
קינסי היה ביסקסואל. הוא ואשתו הסכימו ביניהם שהם יכולים לקיים יחסי מין עם אנשים אחרים. קינסי עצמו קיים יחסי מין עם גברים אחרים, ובניהם תלמידו קלייד מרטין.
אלפרד קינסי מת ב-25 באוגוסט 1956, בגיל 62, בעקבות בעיית לב ודלקת ריאות. הוא נקבר בבית עלמין במקום מגוריו בלומינגטון, אינדיאנה.
מכון קינסי לחקר מין, מגדר ופריון
ב-1947 הקים פרופ' קינסי את המכון לחקר המין באוניברסיטת אינדיאנה, המכון נקרא כיום על שמו: "מכון קינסי לחקר מין, מגדר ופריון". ב-1948 חיבר את הדוח המפורסם "התנהגות מינית בזכר האדם" (Sexual Behavior in the Human Male). דוח זה התבסס על מחקר שכלל ראיונות ושאלונים שנערכו עם סטודנטים במכללות אמריקניות. ספרו של קינסי הפך ללהיט בארצות הברית, ובעקבות הצלחתו המשיך קינסי במחקר על מיניות האישה האמריקאית וב-1953 פרסם דוח משלים: "התנהגות מינית בנקבת האדם" (Sexual Behavior in the Human Female), שהתבסס על מחקר דומה שנערך עם סטודנטיות, אך נתקל בבעיה משום שבארצות הברית של אותן שנים הייתה שמרנות גדולה, שהולידה קושי ממשי לקבל את הנשים כבעלות יצר מיני ותשוקה. שני הדוחות הללו כוללים תיאורים של תופעות בהתנהגות המינית וניתוח סטטיסטי של תפוצתן. בין השאר נטען בהם כי שיעור ההומוסקסואליות באוכלוסייה הכללית גבוה בהרבה מאשר שיערו החוקרים עד אז, וכי כמעט כל בני-האדם מאוננים. הדוחות חוללו סערה בארצות הברית, ועוררו ביקורת. עם זאת, הם נחשבים כפריצת דרך בתחום חקר האדם.
את המחקר שהוביל לכתיבת הדוחות על מיניות האדם שפורסמו ב-1948 וב-1953 ערכו קינסי ועוזריו באמצעות ראיונות אישיים אנונימיים (כלומר, בלי לתעד את זהות המרואיין) עם סטודנטים וסטודנטיות, וכן באמצעות ניתוח יומנים אישיים של פדופילים. העובדה כי קינסי הסתמך גם על מידע שהושג מאנשים שנחשבים לסוטי מין הייתה הציר המרכזי לביקורת נגדו. הביקורת הייתה גם מתודולוגית - טענה כי המדגם שלו היה מוטה, וגם מוסרית - מתן ביטוי לעברייני מין. על אף הביקורות הללו, קינסי החל את תחום חקר המיניות וחשף לעולם עובדות מרחיקות לכת לגבי עולם שלם ומגוון של מיניות, כמו כן, מחקריו של קינסי נחשבים אמינים למדי, גם אם במשך הזמן נערכו מחקרים נוספים ששינו במידה מסוימת את הניתוחים הסטטיסטיים שלו.
לאחר מותו
בניו יורק טיימס נכתב עליו לאחר מותו: "מותו בטרם עת של אלפרד קינסי לוקח מהעולם האמריקאי דמות חשובה ורבת ערך, באותה מידה שהייתה שנויה במחלוקת. יהיו אשר יהיו התגובות לממצאיו, והשימוש חסר המצפון בחלקם, העובדה הנשארת שהיה מדען בכל רמ"ח איבריו. לטווח הרחוק הערך שקיים, בחשיבה של זמננו, בדיון שעורר, נשען פחות על ממצאיו ויותר על המתודה בה השתמש כדי לאשר אותם. כל סוג של גישה מדעית לבעיות, שנוגעות למיניות הוא קשה, כיוון שמדובר בתחום אפל, שעמוס בהגדרות כמו: צו מצפון, טאבו, הכשרות קבוצתיות ואינדיבידואליות ותבניות התנהגות ארוכות וממוסדות. חלקן אולי טובות בפני עצמן, אך לא תורמות למדען בדרכו אל האמת. דוקטור קינסי התגבר על מכשול זה על ידי שיטת הפרד ומשול. עבודתו הייתה מצפונית ומקיפה, ובאופן טבעי נעצרה משמעותית עם מותו. בוא נקווה בכנות שהרוח המדעית, שהשרה לא תיפגם בצורה דומה."
חייו היו הנושא של הסרט הביוגרפי "קינסי" (2004) בכיכובו של ליאם ניסן. הספר "המעגל הפנימי" מאת ת. ק. בויל סוקר גם הוא באופן נרחב את עבודתו של קינסי.
מכון לחקר מין, מגדר ופריון שהוא הקים בשנת 1947 קיבל את שמו. בין מטרות המכון גם חקר החומר הרב שקינסי השאיר לאחר מותו. במהלך השנים במכון הועסקו חוקרים בולטים בתחום, בין היתר ג'ון גגנו שפיתוח תאוריית התסריט המיני.
ששון חזקאל
סר ששון חזקאל (יחזקאל) (באנגלית: Sassoon Eskell; בערבית: ساسون حسقيل, תעתיק מדויק: סאסון חסקיל; 17 במרץ 1860 – 31 באוגוסט 1932) היה מדינאי, איש עסקים, כלכלן ומשפטן עיראקי יהודי. היה חבר ממשלה ופרלמנט, כיהן כשר האוצר הראשון של עיראק, בין השנים 1920–1925. נחשב בעיראק לאבי הפרלמנט. יחד עם גרטרוד בל ותומאס אדוארד לורנס, היה בין מכונניה של ממלכת עיראק, והיה לו משקל מכריע בארגונה הכלכלי והמשפטי של המדינה שזה עתה קמה.
היה המנהיג הבולט של יהדות עיראק בתחילת המאה ה-20 ובייחוד בשנות ה-20 שלה.
קורות חיים
חזקאל נולד בבגדאד למשפחה עשירה. אביו, חכם חזקאל שלמה-דוד, היה תלמידו של הרב עבדאללה סומך. דודו הוא מנחם צאלח דניאל, שהיה מנהיג יהודי עיראקי עשיר, בעל קרקעות ונדבן. ב-1873 חכם חזקאל נסע להודו, שם שימש רב ראשי ושוחט לקהילה הבגדאדית המשגשגת שם. ב-1885 חזר לבגדאד כשהוא נהנה מיוקרה של סמכות רבנית ושל פילנתרופ. ב-1906 הקים בית כנסת על שמו בבגדאד.
ששון חזקאל למד בבית ספר "אליאנס" של כי"ח, בבגדאד. ב-1877, בהיותו בן 17, נסע לקונסטנטינופול כדי להשלים את לימודיו. לאחר מכן עבר ללונדון ולווינה, שם למד כלכלה ומשפטים בבית הספר הגבוה ללימודי המזרח ("בית הספר לקונסולים"). לבסוף חזר לקונסטנטינופול כדי להשלים עוד תואר במשפטים. בשובו לבגדאד, נתמנה למישרה החשובה של מתורגמן לענייני חוץ של וילאית בגדאד.
באוקטובר 1920 הסכים להפצרת הבריטים, והצטרף לממשלתו של עבד אל־רחמאן אל־כילאני, בתפקיד שר האוצר, ומאז כיהן בתפקיד זה ברוב הממשלות שפעלו בשנות ה-20.
במרץ 1921 השתתף חזקאל יחד עם ג׳עפר אל־עסכרי בועידת קהיר בראשות וינסטון צ'רצ'יל, שעיצבה בין היתר את הסדרי השלטון בעיראק. חזקאל ועסכרי היו היחידים ממנהיגי עיראק שהוזמנו להשתתף בוועידה. באוגוסט אותה שנה הוכתר המלך פייסל מהשושלת ההאשמית כמלך עיראק. יחסו הנינוח של פייסל ליהודי עיראק עשה את תקופתו לתור הזהב של יהודי עיראק במאה ה-20. על פי החוקה החדשה נקבע ששישה מתוך 80 חברי הפרלמנט יהיו יהודים, ואחד מתוך עשרים חברי סנאט יהיה יהודי. פייסל מינה את ששון לשר אוצר, במספר ממשלות שהקים.
ששון חזקאל קיבל תואר אבירות מאת המלך ג'ורג' החמישי ב-1923. קיבל גם מספר עיטורים לאחר מותו, בין השאר, גם מסאדם חוסיין. הוא תרם כספים לקרן קיימת לישראל לצורך קניית אדמות בארץ ישראל.
הסופר סאטע אל-חוסרי, בעל ההשקפה הלאומית הפאן-ערבית, שנתפרסם בעוינותו כלפי כל "האלמנטים הזרים", ובהם היהודים, כתב על חזקאל בזיכרונותיו: "אין כל ספק בכך, שהיה החריף מבין השרים והידען הגדול ביותר בענייני השלטון, אבל הרחוק ביותר מביניהם במחשבתו מ[שמירה על] האינטרסים של הארץ, שכן טובת עדתו הישראלית הייתה הדבר הראשון בחשיבותו במחשבותיו ובמעשיו".
ראשקו קונייביץ'
ראשקו קונייביץ' (במונטנגרית: Рашко Коњевић; נולד ב-12 באפריל 1979) הוא פוליטיקאי מונטנגרי מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית. כיהן בעבר כשר הפנים, שר הכלכלה, כסגן ראש הממשלה וכשר ההגנה.
ביוגרפיה
קונייביץ' נולד ב-12 באפריל 1979 בזניצה שבשטח יוגוסלביה ( כיום בבוסניה והרצגובינה). הוא השלים תואר שני בכלכלה באוניברסיטת מונטנגרו. ב-2009 נבחר לפרלמנט מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. ב-2012 הוא עזב את הפרלמנט כדי לשמש כשר הפנים בממשלתו של איגור לוקשיץ'. לאחר פיזור ממשלתו של לוקשיץ' במאי 2016, מונה קונייביץ' לשר הכלכלה בממשלה הזמנית של מילו ג'וקאנוביץ' עד נובמבר באותה שנה.
בספטמבר 2021 הוא נבחר בשנית לפרלמנט, וב-28 באפריל 2022 נקרא לשמש כשר ההגנה וכסגן ראש הממשלה בממשלתו של דריטן אבאזוביץ'. ב-21 באוקטובר של אותה שנה, פיטר אותו אבאזוביץ' משני תפקידיו.
טבלת ייאוש
טבלת ייאוש היא לוח שנה, שבו מסומנים הימים הנותרים עד לסיום תקופה מסוימת.
טבלת הייאוש משמשת להערכת משך הזמן הנותר עד תאריך המציין את סיומה של תקופה שהפרט שואף להשאיר מאחוריו. כגון: תום שנת הלימודים, תום תקופת התמחות, תום השירות הצבאי או סיומה של תקופת מאסר.
טבלת הייאוש קיבלה את שמה משימושה ככלי להתמודדות מול ייאוש מתמשך, המיועד לעורר תקווה לקראת העתיד לבוא.
הממלאים אותה נוהגים למחוק כל יום שעובר, או לחכות זמן מה, ואז למחוק בבת אחת כמות גדולה של ימים.
מאגר המים של טביליסי
המאגר נוצר מהימות המלוחות אוולאבָּרי אילגוּניאני (ილგუნიანი) וקוּקי  שאוחדו בשנת 1953. המאגר רחב בחלקו הצפון-מערבי הוא רחב ובחלקו הדרום-מזרחי הוא צר. אורכו 8.75 ק"מ רוחבו המרבי הוא 1.85 ק"מ.
פיודור ימליאננקו
פיודור ולדימירוביץ ימליאננקו (ברוסית: Фёдор Влади́мирович Емелья́ненко; נולד ב-28 בספטמבר 1976) הוא פוליטיקאי רוסי, סמבוקה לשעבר וספורטאי מקצועי בולט בתחום אמנויות הלחימה ככלל ולחימה משולבת בפרט. כספורטאי זכה בטורנירים ובתארים רבים בתחומים השונים בהם התחרה, בין הישגיו הבולטים הייתה זכייתו באליפות ה-MMA פרייד 2004 ביפן, וארבע זכיות באליפות העולם בסמבו.
פרשני ספורט רבים, כמו גם מתחרים בתחום, רואים בימליאננקו את לוחם ה-MMA הטוב ביותר בעולם אי-פעם. ימליאננקו נותר בלתי מנוצח בתחום ה-MMA כמעט לאורך עשור, תקופה שבה הוכר כלוחם ה-MMA הטוב בעולם במשקל כבד.
תולדות חייו
ימליאננקו נולד בשנת 1976 בעיר רוביז'נה באוקראינה, עת עדיין הייתה חלק מברית המועצות. בשנת 1978 עקרה משפחתו לסטארי אוסקול, במחוז בלגורוד ברוסיה. אמו עסקה בהוראה ואילו אביו היה רתך. ימליאננקו היה השני מבין ארבעת אחיו. אף שני אחיו הצעירים, אלכסנדר ואיוואן עסקו באמנויות הלחימה.
ימליאננקו סיים לימודי תיכון בשנת 1991 ובשנת 1994 סיים בהצטיינות את לימודיו בבית ספר למקצועות המסחר. בין השנים 1995 ועד 1997 הוא שירת בכוחות היבשה הרוסיים כלוחם. בשנת 1999 הוא התחתן ובאותה שנה נולדה בתו מאשה. בשנת 2006 הוא התגרש ובשנת 2007 נולדה לו בת שנייה, ואסיליסה, מחברתו מארינה עימה התחתן בשנת 2009. ימליאננקו הוא נוצרי אורתודוקסי אדוק.
קריירה ספורטיבית
ימליאננקו החל את דרכו כמקצוען במסגרת ארגון RINGS היפני, בשנת 2000, שם זכה באליפות במשקל כבד וב-15 בפברואר 2002 זכה באליפות הכללית במסגרת ארגון זה, שלאחריה עבר להתחרות במסגרת ארגון פרייד (PRIDE). לאחר ניצחונות במספר קרבות, זכה בשנת 2003 באליפות הפרייד במשקל כבד, בקרב נגד אנטוניו רודריגו נוגיירה. תואר שאותו לא הפסיד עד תום הקריירה. מאותה עת הגן על תוארו בסדרה ארוכה של קרבות, חלקם נגד מתחרים בולטים בתחום ה-MMA במסגרת ארגון זה. אף שלא התחרה מעולם במסגרת הארגון המקביל, ה-UFC, ניצח ברוב הקרבות בהם התמודד עם יריבים מדורגים מארגון זה. בשנת 2007 בתחרות השנה החדשה הוא ניצח את צ'וי הונג-מן תוך פחות מ-2 דקות.
הפסדו הראשון של ימליאננקו, מזה כעשר שנים, היה ב-26 ביוני 2010 כאשר התמודד נגד פבריציו ורדום. ורדום הצליח ללפות את ידו של ימליאננקו וזה נאלץ להיכנע באופן מפתיע. להבדיל מהפסדיו האחרים של ימליאננקו בקרבות MMA עד לאותו מועד, אשר היו כולם בהחלטת שופטים, היה זה ההפסדו הראשון בהכנעה מאז החל להתחרות בתחום זה. לאחר קרב זה הודיע ימליאננקו כי הוא שוקל פרישה מן התחום לאור גילו ופציעותיו.
בפברואר 2011 התמודד ימליאננקו נגד אנטוניו סילבה בו ספג מהלומות קשות מסילבה. הקרב הופסק עם תום הסיבוב השני בהחלטת רופא הזירה, וסילבה הוכרז מנצח מכיוון שימליאננקו איבד את היכולת לראות בעינו הימנית מפאת נפיחות. ימליאננקו התמודד מול דן הנדרסון ב-30 ביולי 2011 והפסיד בקרב, פעם שלישית ברציפות, לאחר שלא היה יכול להשיב למטר המהלומות שזה המטיר עליו. לאחר קרבות במוסקבה וביפן, בהם ניצח, הוא התמודד ב-21 ביוני 2012 בסנקט פטרבורג נגד פדרו ריצו. לאחר שניצח בקרב הודיע ימליאננקו על פרישתו מן הזירה כמתחרה, אף שימשיך לעסוק בתחום אמנויות הלחימה כנשיא איחוד ה-MMA הרוסי.
דרכו כמדינאי
בשלהי הקריירה שלו כספורטאי מקצועי הודיע ימליאננקו כי בדעתו לעסוק בפוליטיקה. ב-10 באוקטובר 2010 הוא נבחר לכהונה בת חמש שנים למועצת מחוז בלגורוד כמתמודד מטעם מפלגת רוסיה המאוחדת. ב-2 באוגוסט 2012 מונה ימליאננקו כחבר צוות במועצת רוסיה לכושר גופני ולספורט. מינויו נחתם על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
בינואר 2021 נודע כי חלה בנגיף COVID-19 ואושפז.
מחסום כניסה מסתובב
מחסום כניסה מסתובב, הנקרא גם דלת קרוסלה או סבסבת, הוא מחסום המאפשר מעבר לבן אדם בודד ברגע זמן נתון.
שימושים
מחסום כניסה מסתובב משמש למספר מטרות:
שירות נשים בצה"ל
שירות נשים בצה"ל מתקיים מראשיתו של צבא ההגנה לישראל, והוא המשך להשתתפות נשים בכוחות ההגנה היהודיים ובמחתרות טרם הקמת מדינת ישראל. מעמד הנשים בצבא, חובת שירותן והתפקידים הפתוחים בפניהן עברו שינויים רבים במהלך השנים. מאז 1995 תופסות נשים יותר מקום במערך הלוחם, ומתחילת שנות ה-2000 הן תופסות יותר מקומות בפיקוד הגבוה. מראשית שנות העשרים של המאה ה-21, נשים מהוות חלק משמעותי מכוח האדם בצבא הישראלי, 86% מהתפקידים בצבא פתוחים עבורן והן 17% מהכח הלוחם.
טרם הקמת מדינת ישראל
נשים השתתפו בכוח המגן העברי כמעט מראשיתו. בארגון "השומר", בתחילת המאה ה-20, היו חברות מספר נשים ובין המקימים נמנתה גם מניה שוחט. גם בארגון "ההגנה" שהוקם ב-1920 היו פעילות נשים, תחילה בתפקידי עזר ואחר כך בתפקידי לחימה. בשלב מסוים היוו הנשים כשליש מהכוח הלוחם של הפלמ"ח, שהיה הכח הצבאי של ארגון ההגנה. במלחמת העולם השנייה, כ־4,000 נשים יהודיות מארץ-ישראל התגייסו לתפקידים תומכי לחימה בצבא הבריטי (בחיל העזר לנשים ובחיל העזר האווירי לנשים). עם זאת, שתי הצנחניות, חנה סנש וחביבה רייך מקבוצת צנחני היישוב, פעלו לסייע ליהדות הונגריה וכן אספו מידע מודיעיני ויצרו קשר עם הפרטיזנים המקומיים במסגרת הצבא הבריטי.
הקמת המדינה וייסוד צה"ל
בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות השתתפו נשים ברוב התפקידים, לרבות תפקידי לחימה בחזית וכטייסות קרביות. מצב זה השתנה כבר במאי 1948, עם הקמת צה"ל. אז הוקם חיל הנשים (ח"ן) בפיקוד קצינות יוצאות הצבא הבריטי. בפקודת הקמתו של הח"ן נקבע שנשים יישרתו בתפקידי הגנת יישובים, בתפקידים מקצועיים, בתפקידים מנהלתיים ובתפקידי עזר; אבל לא בתפקידי לחימה.
יוכבד קאשי, מפקדת יחידת קיפול המצנחים, ומנוחה פידל ביקשו לעבור קורס צניחה שהיה סגור לנשים. רופא הצנחנים התנגד בטענה שהצניחה תפגע ביכולתן ללדת בעתיד, אך הן התעקשו ומפקד בית הספר לצניחה, יהודה הררי, אישר את השתתפותן. הן סיימו את הקורס בהצלחה בשנת 1955, והיו לצנחניות הראשונות בצה"ל
בסקירה שנתן דוד בן-גוריון לממשלה בשנת 1953 אמר על שירות נשים בצה"ל:.
במשך כשלושים שנה, עד שנות השמונים, נותר דגם השירות של נשים בצה"ל ללא שינוי. גם אם נעשו שינויים קטנים בתפקידים, כך שנפתחו בפני נשים, אחוז ניכר מהמתגייסות הוסיפו לשרת כפקידות.
שנות ה־70 וה־80: הרחבת התפקידים האפשריים
מפקד בית הספר להנדסה צבאית אבישי כ"ץ ביצע שינוי מרחיק לכת בשנת 1972, כאשר שילב נשים בתפקידי הדרכה בבית הספר ובהכשרת הלוחמים של חיל ההנדסה. בשנות ה־80, החלו להיפתח בפני נשים תפקידי הדרכה חדשים במקצועות הלחימה, כמו מדריכות חי"ר, שריון וקליעה. כמו כן נפתחו בפניהן תפקידי פיקוד כמו מפקדות כיתה בטירונות לחיילים המיועדים לתפקידים בעורף, מדריכות כלואים ותפקידים טכניים כמו חשמלאות וטכנאות.
1995: בג"ץ אליס מילר והשלכותיו
אף על פי שניצני השינוי החלו בתוך הצבא, המהפך ביחס הצבא לשירות נשים נכפה עליו במידה רבה מבחוץ. בשנת 1995 פסק בג"ץ, בעתירתה של אליס מילר נגד שר הביטחון, כי על צה"ל לאפשר לנשים להתנדב לקורס טיס, בדומה לגברים. העקרונות של פסיקת בג"ץ שולבו בשנת 2000 בחוק שירות ביטחון (ראו להלן), ובאיגרת הרמטכ"ל בשנת 2004. הפסיקה אילצה את מפקדי הצבא לבחון מחדש את כלל מדיניות השיבוץ והטיפול בחיילות ובמפקדות בצבא. בעקבות זאת, נפתחו לנשים תפקידי לחימה כמו קצינה ימית (חובלת), לוחמת חי"ר קל (גדודי חי"ר גבולות), לוחמת בחיל התותחנים ובמערך הנ"מ, לוחמת במערך האב"כ של חיל ההנדסה ובמשטרה הצבאית. עם זאת, בעקבות מחקר שערך חיל הרפואה בשנת 2000 לקביעת התאמתן של נשים לתפקידי לחימה, נותרו מרבית תפקידי החי"ר והשריון סגורים בפני נשים. בשנת 2007 שירתו כ-1,500 נשים כלוחמות בצה"ל.
המאה ה־21
השינויים ביחס הצבא לשירות נשים לא התבטאו רק בפתיחת תפקידי לחימה בפניהן. מערך הח"ן פורק בשנת 1997, וסמכויותיו הועברו לידי המפקדים ומערך הת"ש, כפי שהיה נהוג לגבי חיילים. בשנת 2001 פורק חיל הנשים, ובמקומו הוקמה יחידת יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר (יוהל"ם). בניגוד לחיל הנשים, שקיבע במידה רבה את מעמד הנשים בצבא, תפקיד היוהל"ם הוא ליישם את מדיניות הצבא לקדם את התנאים לשוויון הזדמנויות לכלל המגדרים, למיצוי כישורים ויכולות של נשים בצבא, ולספק לנשים המשרתות בצה"ל סביבה בטוחה וחופשית מאפליה. מהלך נוסף שליווה את פירוק הח"ן היה ביטול ההפרדה בהכשרה בין נשים וגברים המיועדים לתפקידים זהים. כך, לדוגמה, אוחדו הכשרת הקצינים והקצינות בצה"ל.
לפי המכון הישראלי לדמוקרטיה בשנת 2020 85% מהיחידות בצה"ל היו פתוחות לשירות נשים
בחוק הישראלי
המסגרת החוקית לשירות נשים הוא חוק שירות ביטחון, שנחקק בשנת 1949, ותקנות שירות ביטחון מאותה שנה קבעו גיוס חובה לכלל האוכלוסייה, כולל נשים. בכך היה צה"ל לצבא הראשון בעולם שמגייס נשים לשירות חובה. אורך השירות שנקבע לנשים היה קצר מזה של הגברים. בעוד אורך השירות של נשים וגברים השתנה מספר פעמים מאז, מצב זה נשאר ללא שינוי. כמו כן, החוק מגדיר הבדלים בין נשים לגברים בקריטריונים לשחרור משירות צבאי ובגיל הפטור משירות מילואים. לפי חוק שירות ביטחון בנוסחו הנוכחי, אורך השירות הצבאי של נשים נקבע ל־24 חודשים ושל גברים ל־30 בחוק עצמו, אך אורך השירות לגברים הוארך ל־36 חודשים בהוראת שעה שמוארכת מדי פעם; ניתן לזמן נשים לשירות סדיר עד גיל 26, וגברים עד גיל 29; הגיל שבו גברים ונשים מקבלים פטור משירות מילואים זהה לשני המינים, והוא 40, 45 או 49, לפי התפקיד והדרגה; נשים פטורות משירות סדיר אם הן נשואות, ומשירות מילואים אם הן אמהות או בהריון. החוק גם מחייב לפטור נשים משירות מסיבות דת ומצפון. מגבלות נוספות על אורך השירות ותנאי השירות של נשים נקבעו בעבר בתקנות שירות ביטחון ובפקודות מטכ"ל.
בשנת 2000 נוסף לחוק שירות ביטחון סעיף הקובע כי כל התפקידים בצבא פתוחים בפני נשים, אלא אם כן הדבר מתחייב ממהותו ואופיו של התפקיד. בכך עיגנה הכנסת בחוק מיוחד את שוויון ההזדמנויות לנשים בצה"ל, אם כי התירה את האפשרות למנוע את שיבוצן לתפקידים מסוימים אם הדבר מוצדק. בנוסף קבע השינוי בחוק שעל נשים שיתנדבו לשרת בתפקידים מסוימים יחולו הדינים שחלים על גברים מבחינת אורך השירות והתנאים לפטור ממנו. מטרתו של סעיף זה היא למנוע אפליה לטובת נשים בתפקידים הדורשים תקופת הכשרה ארוכה, על רקע אופק השירות הקצר יותר שלהן.
מפקודת השילוב הראוי לפקודת השילוב המשותף
פקודת השילוב הראוי היא פקודה מטכ"לית משנת 2002 שעסקה במתן תנאים לחיילים בני כל הדתות, לשרת בצה"ל מבלי לפגוע בערכיהם, אמונותיהם ואורח חייהם. בנוסף, עסקה הפקודה בשילובן של חיילות בכל מסלול צבאי שבו אין סיבה מיוחדת למניעת שיבוצן.
במשך הזמן התלוננו חיילות על אפליה והדרה הנובעות מפרשנות מחמירה שניתנה לפקודה. כך למשל נמנעו מפקדים ממינוי נשים לתפקידי מטה והדרכה, מחשש להתנגדות חיילים דתיים לשיבוץ תחתן. יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר, גילה כליפי-אמיר כתבה ב-2011 שהאופן שבו ממומשת הפקודה מגביל בפועל את הנשים בתפקידיהן, כופה קיצוניות דתית והופך את הפקודה לבלתי־אפשרית. דבריה זכו לתמיכתו של האלוף אבי זמיר, ראש אכ"א.
בעקבות הביקורת, בשנת 2016 בוטלה פקודת השילוב הראוי והוחלפה בפקודת השירות המשותף מ-2016 אשר עברה עדכון ב-2018. הפקודה מאפשרת לחיילים להימנע משירות עם נשים עקב אורח חייהם הדתי ולחיילות להשתלב בכל תפקיד הקיים בצבא. בפקודה החדשה נרשם:
אחוזי גיוס
בשנים 1997–2001 התגייסו לצה"ל 61.5-63.6% מהמיועדות לשירות.
בשנת 2011 58.9% מהמיועדות לשירות צבאי התגייסו ובשנת 2019 ירד השיעור ל-55.9%, כש-35.9% מהמיועדות לגיוס אינן מתגייסות על סמך הצהרה שהן דתיות, והשאר מסיבות אחרות.
על פי אגף כח אדם בצה"ל הערים הגדולות המובילות בגיוס נשים בשנת 2022 הן:
נואבה קנסיון
נוּאֶבָה קַנְסיוֹן (בספרדית Nueva canción - "שיר חדש") הייתה תנועה מוזיקלית באמריקה הלטינית, שהתעוררה בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 בכמה ממדינות היבשת. "השיר החדש" היה שונה מהמוזיקה הפופולרית שקדמה לו בכך שכלל מחויבות חברתית ונקט עמדה פוליטית. התנועה צמחה בדרומה של אמריקה הדרומית - בארגנטינה, צ'ילה ואורוגוואי - והתפשטה מאוחר יותר למדינות אמריקה המרכזית והאיים הקריביים. בסגנונו המוזיקלי התבסס ה"נואבה קנסיון" על מוזיקה עממית דרום-אמריקנית, אך היה פתוח לשילוב ופיתוח של צורות חדשות. בין השאר הושפעו יוצריו ממוזיקת ג'אז ורוק ומיוצרים שפעלו באותה תקופה בספרד (כגון ז'ואן מנואל סראט) ובארצות הברית (בוב דילן וג'ואן באאז), ששיריהם נשאו מסרים חברתיים ופוליטיים.
שירות נשים בצה"ל
לוחמות בצה"ל
עם השנים מספר הלוחמות בצה"ל עולה. בשנת 2020 לדוגמה נרשם מספר שיא של 3200 לוחמות.
נואבה קנסיון
היסטוריה
ראשיתו של ה"נואבה קנסיון" בארגנטינה, עם הקמתה, בפברואר 1963, של תנועת Nuevo Cancionero, שקראה לפיתוח סגנון זֶמֶר לאומי, חוצה גבולות בין סוגות מוזיקליות כגון הטנגו (שהיה פופולרי בערים הגדולות) והפולקלור (המקובל בפרובינציות), תוך התחדשות מתמדת והימנעות מהשפעות מסחריות. בין מייסדי הקבוצה היו הזמרת מרסדס סוסה ובעלה הראשון, מנואל אוסקר מאטוס. במקביל התגבשו קבוצות בעלות מסרים דומים גם בצ'ילה ובמדינות נוספות, והסגנון החדש הפך פופולרי ברחבי היבשת. בברזיל התפתח בתקופה זו זרם הטרופיקליה, ששילב אף הוא סגנונות מסורתיים וחדשניים עם מסרים חברתיים ומחאה נגד המשטר הצבאי.
שירות נשים בצה"ל
לוחמות בצה"ל
נכון לשנת 2022, תפקידי הלוחמה הפתוחים לנשים בצה"ל הם: לוחמת חיל הגבולות, לוחמת טנקים, לוחמת הגנה אווירית, לוחמת חילוץ והצלה, לוחמת עוקץ, לוחמת משמר הגבול, לוחמת חוד בחיל האיסוף הקרבי, לוחמת לוחמה אלקטרונית, לוחמת תותחנים בנוסף לטייסות וחובלות בחיל הים. נכון לשנת 2022 נשים מהוות 17% מהכח הלוחם בצה"ל.
נואבה קנסיון
היסטוריה
לאחר נפילת המשטרים הרודניים בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, עם שובם של האומנים הגולים לארצותיהם, נערכו כמה קונצרטים היסטוריים ויצירות ה"נואבה קנסיון" זכו לפופולריות מחודשת.
שירות נשים בצה"ל
נשים בקורס טיס
נשים שהוכשרו לתפקידי טיס אזרחיים לפני הקמת המדינה, טסו גם טיסות צבאיות: ראשונה הייתה רחל מרקובסקי לנדאו, שהשתתפה בקורס הטיס של חברת אווירון שהתקיים בשדה התעופה לוד והייתה לאישה הראשונה שהשלימה את הכשרתה כטייסת בארץ ישראל. היא השתתפה במבצעים שונים בתקופת היישוב ובייבוא מטוסים לארץ. בשנים הראשונות של החיל שירתו מספר נשים כטייסות תובלה, ביניהן היו זהרה לביטוב, שהייתה טייסת תובלה במלחמת העצמאות ונהרגה בהתרסקות מטוסה, ויעל רום, שהייתה טייסת DC-3 דקוטה והשתתפה בהצנחת הכוחות במבצע קדש. באותו מבצע השתתפה גם הטייסת רינה לוינסון. יעל רום סיימה את קורס טיס מספר חמש והשתתפה בפעילויות מבצעיות, בהן הצנחת גדוד 890 במיתלה במבצע קדש, כטייסת משנה. היא שירתה כטייסת שלוש שנים בשירות סדיר ועוד שבע שנים בשירות מילואים. עם זאת, הניסיונות לשילוב נשים בקורס טיס בשנים 1951–1953 ושוב במשך שנתיים בשנות השבעים, הוגדרו ככישלון.
נואבה קנסיון
אומנים ויצירות
אומני הפולקלור אטאהואלפה יופאנקי מארגנטינה וויולטה פארה מצ'ילה נחשבים למי שסגנונם שימש השראה ובסיס ל"נואבה קנסיון". עם יוצרי ה"נואבה קנסיון" נמנים, בין השאר, מרסדס סוסה, לאון חייקו, וססר איסז'ה מארגנטינה, הלהקות קילאפאיון (Quilapayún) ואינטי-אילימני (Inti-Illimani) מצ'ילה, שיקו בוארקי, קייטנו ולוזו וז'ילברטו ז'יל מברזיל, ועוד.
בין היצירות המפורסמות, נודע השיר Canción con todos ("שיר עם כולם", הידוע בגרסה העברית כ"שיר לדרום אמריקה") כהמנון הבלתי-רשמי של אמריקה הדרומית; שירה של ויולטה פארה Gracias a la vida ("תודה לחיים") זכה לגרסאות כיסוי רבות, שהמפורסמת בהן היא של מרסדס סוסה; "הקנטטה סנטה מריה דה איקיקה" של להקת קילאפאיון, שנכתבה לזכר טבח סנטה מריה דה איקיקה, הופצה בצ'ילה בראשית שנות ה-70, אך נאסרה להשמעה תחת שלטון פינושה משום שקראה להתאחדות הפועלים למאבק על זכויותיהם; השיר הברזילאי Pra não dizer que não falei das flores ("כדי שלא יאמרו שלא דיברתי על פרחים"), הידוע גם בשם Caminhando ("בהליכה"), זכה במקום שני בתחרות זמר בינלאומית ב-1968, אך מיד לאחר מכן נאסר להשמעה על ידי הדיקטטורה הצבאית בברזיל, ועקב כך הפך לסמל המאבק בדיקטטורה.
שירות נשים בצה"ל
נשים בקורס טיס
בשנת 1994 אליס מילר, קצינה בחיל האוויר, עתרה באמצעות האגודה לזכויות האזרח לבג"ץ נגד הרמטכ"ל ושר הביטחון, בדרישה לחייב את החיל לזמן אותה למבדקי טיס. בג"ץ קיבל את עתירתה, ופסק שמדובר באפליה אסורה בין נשים לגברים. בנובמבר 1995 נפתח מחדש קורס טיס לנשים, תוך הנמכת "סרגל המאמצים" בהתאם ליכולותיהן. מילר עצמה נכשלה במבדקי המיון, אך מאבקה פתח את אפשרות הרישום לקורס לנשים ופתח פתח לשינוי מעמד הנשים בצה"ל.
בדצמבר 2017 סיימה את הקורס האשה ה-49, סגן ליאור, שהוסמכה כטייסת מסוקים.
בנובמבר 2017 מונתה סרן י' לסגנית מפקד טייסת במערך הקרב.
בינואר 2018 לראשונה אישה מונתה לפקד על טייסת תעופה אחרי שהייתה טייסת תובלה.
בינואר 2021 הוסמכה לראשונה רס"ן נ' לשמש כטייסת ניסוי.
ביוני 2021 סיימה את קורס הטיס טייסת הקרב החמישית בתולדות צה"ל, ארבע וחצי שנים לאחר שלא הוסמכה טייסת קרב.
הסיבה העיקרית למיעוט המסיימות היא מיעוט הנשים המתחילות את הקורס, שנובעת מכך שמלש"ביות בעלות נתונים גבוהים לא חייבות להגיע למיונים, בשונה מהמלש"בים הגברים שמחויבים להגיע למיונים אם זומנו אליהם. משפיעה גם המוטיבציה להתגייס לקורס, שנמוכה יותר אצל נשים מגברים בשל הסללה של נשים למקצועות מסוימים, ותחושת מסוגלות נמוכה שנובעת ממסרים של החברה. לכן לרוב רק נשים שרוצות מאוד להגיע לקורס מגיעות למיונים, בעוד רבים מהגברים בקורס בונים את המוטיבציה שלהם במהלכו.
נשים בקורס חובלים
בשנת 1978 נפתח בבית הספר לחובלים קורס נפרד לחובלות, ביוזמת מפקד חיל הים, מיכאל ברקאי ובתמיכת קצינת ח"ן ראשית דליה רז. בקורס השתתפו 8 חוגרות, והמסיימות המשיכו לתפקידי קצונה בחיל. מסיבות שונות, שלא היו קשורות לבית הספר לחובלים ולנשים בחיל הים לא הייתה לכך המשכיות.
חידוש הנושא היה בעקבות תהליך הרחבת שירות הנשים בצה"ל החל למעשה עם פסיקת בג"ץ בעניין אליס מילר (1995), שלפיה נשים זכאיות לשוויון הזדמנויות פורמלי ומהותי בשירותן הצבאי, ולפיכך מדיניות הצבא המונעת מהן לשרת בתפקידי טיס פסולה. בעקבות פסיקה היסטורית זו תוקן חוק שירות ביטחון ועודכן בו סעיף 16א, הקובע כי ”לכל יוצא צבא אישה זכות שווה לזכותו של יוצא צבא גבר למלא תפקיד כלשהו בשירות הצבאי.” מאז התיקון נפתחו בהדרגה יחידות שונות לשירות נשים, ובכללן גם יחידות לוחמות או כאלה שנתפסו באופן מסורתי כיחידות "גבריות". כשנתיים לאחר מכן, התקיים דיון בוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת בראשות ח"כ יעל דין. על סדר היום עמד נושא: אי-שילוב חיילות בקורס חובלים. הדיון התקיים כשברקע כוונה של האגודה לזכויות האזרח, לעתור לבג"ץ בעניין אי-שילוב חיילות בקורס חובלים. ח"כ נעמי חזן, חברת הוועדה, ציטטה ממכתב שהגיע בעניין הזה מלשכת שר הביטחון ב-27 באוקטובר 1997 ממנו עולה "סירוב מוחלט" כדבריה. ראש מספן כוח אדם בחיל הים, הביע את עמדת החיל באומרו: " השאלה העקרונית והחשובה היא האם אנחנו מתכוונים שבנות תשרתנה מעבר לקווים או תשרתנה בתפקידי לחימה. כל כלי השיט בחיל הים הם כלי לחימה מקו ראשון".
בשנת 1998 נפתח הקורס בפני נשים. בחודש אוגוסט 2000, סיימה את קורס חובלים הצוערת הראשונה, אורה פלד. עד שנת 2008 התקבלו לקורס יותר מ-80 נשים, וסיימו אותו בהצלחה ארבע עשרה נשים. מתוכן שתיים במגמת אלקטרוניקה ועשר במגמת שיט.
בקורס 124 אשר הסתיים במרץ 2012, לראשונה החניך המצטיין של הקורס – היא חניכה: סגן ירדן סל-מן. מאז נבחרו נשים נוספות כמצטיינות קורס חובלים. בשנת 2017 דנה עבודי סיימה את קורס חובלים בהצטיינות. יחד עימה סיימה צוערת נוספת ו-26 צוערים.
עדי גיגי סיימה קורס חובלים בגיל 21 והפכה לאישה הראשונה ששימשה כקצינת אלקטרוניקה כשהיא שירתה כאישה יחידה על ספינת טילים ופיקדה על צוות של 20 חיילים. את השירות הצבאי סיימה בדרגת רב-סרן כשהיא עדיין נקראת מעת לעת לשירות מילואים כקצינת אלקטרוניקה.
בוגרות קורס חובלים מוסמכות כקצינות ים ומוצבות לשייטת הסטי"לים כסגניות מפקד מחלקה ובהמשך כמפקדות מחלקה. הראשונות לקבל פיקוד על כלי שיט קרבי ולפרוץ לתחום הבט"ש היו סרן אור כהן אשר הייתה לקצינה הראשונה אשר קיבלה פיקוד על ספינת דבורה במערך הבט"ש הצפוני בשנת 2015. לאחר שלוש שנים התמנתה סגן דנה עבודי למפקדת ספינת דבורה השנייה בחיל הים והייתה למפקדת הראשונה בזירה הדרומית.
בקורס אשר הוסמך בחודש מרץ 2018, סיימו את הקורס שלוש נשים מתוך שלושים בוגרי הקורס. היה זה מספר הצוערות הגבוה ביותר שסיימו את הקורס עד אותה עת. מפקד בית ספר לחובלים ציין כי את הקורס החלו עשר צוערות והוא "מאמין שבעתיד נראה את המגמה גדלה". מתוך השלוש, שתיים סיימו את הקורס במגמת שייט ואחת במגמת לוחמה אלקטרונית. מפקד חיל הים האלוף אלי שרביט פנה במהלך הטקס אל שלוש הנשים שסיימו את הקורס ואמר כי "עוצמתה של חברה נמדדת ביכולותיה לנצל הון אנושי בלי גבולות מגדריים".
בצד הבשורה המקופלת בשילובן של צוערות בקורס מבחינת שוויון מגדרי, התעוררה ביקורת בקרב רבנים על האפשרות של צוערים לשמור על ההלכה במהלך הקורס בו מתקיים שוויון מגדרי. ביקורת זו נשמעה לאחר שבקורס בו סיימו שלוש צוערות, סיימו גם שלושה צוערים חובשי כיפה סרוגה.
כמענה לדרישות פקודת השירות המשותף אשר החליפה את פקודת השילוב הראוי, נקבע בתחילה הפרדה בין צוערות לבין צוערים דתיים אשר ביקשו זאת כך שנשים שולבו רק במחזורי חובלים אשר נפתחו בחורף ואילו לבנים הדתיים ניתנה האפשרות לבחור בין מחזור הנפתח בקיץ לגברים בלבד או להצטרף למחזור חורף בו קיים שילוב מגדרי. עניין זה הגיע לידי פתרון לאחר גיבוש הסכמות בתוך הצבא בין חיל הים לרבנות הצבאית הכוללות פתיחת צוות מגדרי בכל קורס ומרכיבי פיקוח נוספים על יישום מלא של כללי השירות המשותף.
במחזור 140, סיימו 39 צוערים. מתוך 12 צוערות שהחלו את הקורס סיימה קצינה אחת בלבד, סגן ניצן אלקון.
לאחר שמגמת השייט ומגמת לוחמה אלקטרונית נפתחו בפני צוערות בקורס, נותרה צפייה לשילובן של צוערות גם במגמת מכונה והסמכתן כקצינות ים בתחום זה. לאחרונה צוטט מפקד בית ספר לחובלים כאומר: ”המספרים של הנשים בחיל גדל. זו תרומה משמעותית באיכות. יש נשים בכל המגמות בקורס החובלות והן עומדות כתף אל כתף לצד הגברים בלי שום אפליה מתקנת או ויתורים.”
עם הגעתה לארץ של ספינת "סער 6" הראשונה לארץ, אח"י מגן, נחשף כי הפיקוד על מחלקת האלקטרוניקה וההגנה של הספינה הוטל על כתפיה של סרן שירה קליגר, אשר נטלה חלק פעיל בצוות הבנייה של הספינה בגרמניה והפלגתה לישראל והייתה לחובלת הראשונה בזרוע הים המשרתת על ספינה מסוג סער 6.
בסיום קורס חובלים מספר 144 אשר נערך בבסיס זרוע הים בחיפה ביום 2 במרץ 2022, עמדו על מגרש המסדרים 9 קצינות ים מבין 36 מסיימי הקורס. החניכה המצטיינת של הקורס היא סגן יעל סלע. זו הפעם הראשונה שרבע מבוגרות הקורס הן חובלות. בין המסיימות אשר עושות היסטוריה, ישנן לראשונה שתי חובלות, סגן נעם כלף וסגן נועה חן, אשר לראשונה סיימו את הקורס במגמת מכונה, ומיועדות להיות הצ׳יפיות הראשונות בזרוע הים. בהתייחס לשילוב הנשים בצה"ל, אמר שר הביטחון, בני גנץ, בנאומו בטקס הסיום: "שילוב הנשים בכלל המערכים, ובמיוחד במערכי הלחימה, אינו ג'סטה או פעולת יח"צ, אלא צורך ביטחוני ראשון במעלה".
נשים בחיל שריון
בספטמבר 2019 הגישו שתי צעירות עתירה נגד צה"ל בטענה לאי-שוויון, בניסיון לאפשר לנשים לשרת בחיל שריון . עתירה נוספת הוגשה על ידי שתי נשים שסיימו בהצלחה קורסי מפקדי טנקים. הדיון בעתירות אוחד והן נמחקו לאור ההתפתחויות בצה"ל בנושא זה (המתוארות להלן).
בשנת 2020 התקיים, בהוראת הרמטכ"ל אביב כוכבי, פיילוט שמטרתו לבחון את שילובן של נשים בחיל שריון, אשר בסיומו ציין כוכבי כי "הפיילוט הצביע על פוטנציאל ממשי לשירות נשים בשריון", אך גם על פערים מסוימים בין נשים לגברים, למשל, פערים מקצועיים הנוגעים לזמן טעינת פגז או פריסת זחל. כנגד טענה זו טען הכתב הצבאי של גלי צה"ל, צחי דבוש, שלפי דיווחי סגל ההדרכה של הטנקיסטיות הישגיהן היו זהים או כמעט זהים להישגי הגברים . בעקבות הפיילוט הוחלט להקים פלוגת שריון שתאויש על ידי לוחמות, ותהיה כפופה לחיל הגנת הגבולות.
בנובמבר 2020 גויסו לראשונה חיילות למסלול ייעודי לשריון תחת חיל הגנת הגבולות. ביוני 2021 החלה הפלוגה לבצע תעסוקה מבצעית בגבול ישראל-מצרים.
נשים ביחידות מיוחדות
בשנים 2020–2021 הוגשו שלוש עתירות לבג"ץ, על ידי נשים שרצו לשרת כלוחמות ביחידות מובחרות בצה"ל, תחת אותם קריטריוני קבלה כמו לגברים. הדיון בעתירות (שאוחדו) טרם הסתיים, אך כתוצאה מהגשתן הקים צה"ל צוות מקצועי לבחינת מדיניותו בנושא זה. הרמטכ"ל קיבל באופן חלקי את המלצות הצוות והורה על פתיחת התנסויות בשתי יחידות חוד: יחידת יהל"ם בחיל ההנדסה ויחידה 669 בחיל האוויר.
פציעות בקרב לוחמות
ב-2011 פורסם מחקר מקיף של חיל הרפואה שנערך בשיתוף חיל הרפואה האמריקאי ובחן את שילובן של נשים ביחידות קרביות. המחקר שהתמקד בחיילי גדוד קרקל מצא הבדלים משמעותיים בין היכולות הגופניות של הגברים והנשים, וכן שפציעותיהן חמורות יותר ומתרחשות בתדירות גבוהה פי ארבעה. המחקר אושש מחקרים קודמים כאשר הוכיח כי צפיפות העצם של גברים גבוהה באופן משמעותית מזו של הנשים. הוא גילה שכאשר בודקים כל לוחם או לוחמת באופן פרטני, יהיו מקרים של לוחמות שהן חזקות יותר מלוחמים או בעלות כושר גופני טוב יותר, אך ככלל יש להפחית את הדרישות הפיזיות מאוכלוסיית הלוחמות בכ-30 אחוזים לעומת הבנים, מבחינת אימוני סיבולת לב-ריאה (אימונים הדורשים מאמץ מתמשך כמו ריצה). מבחינת היכולת לשאת משא כבד - אסור שמשקל המשא יעלה על 30 אחוז ממשקל גופה של לוחמת, לעומת 40 אחוז ממשקלו של לוחם.