cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי בולגריה–מקדוניה הצפונית
היסטוריה
בשלהי המאה ה-6 לספירה, התפוררה השליטה הביזנטית באזור מקדוניה, ושבטים סלאבים פלשו אליו מהצפון. שבטים אלה הטמיעו בתוכם את תושבי האזורים דוברי היוונית, לטינית, אילירית ותראקית (אזורים אלה הם הרפובליקות של מקדוניה הצפונית ובולגריה בימינו), והם יצרו את האימפריה הבולגרית הראשונה, שמרכזה היה בעיר אוחריד. הפולשים הסלאביים למקדוניה הביזנטית התארגנו בחברות מפוזרות עצמאיות שנקראו על ידי היוונים סקאביניאני. הם הטילו מספר מצורים על ערים מקדוניות יווניות מרכזיות כגון סלוניקי, אבל לא הצליחו לכבוש אותן. הסקאביניאנים הובסו על ידי האימפריה הביזנטית, שהכניעה או גירשה את הפולשים הסלאביים מחצי האי היווני בשלבים. החיסול של היסוד הסלאבי במקדוניה היוונית-ביזנטית הגיע לשיאו בימיו של יוסטיניאנוס השני, שנאמר עליו כי הצליח להעביר 200,000 מהם ממקדוניה אל אנטוליה.
השבטים הסלאביים באזור הרפובליקה של מקדוניה שבימינו (אז חלק מבולגריה) קיבלו את הנצרות כדת שלהם בערך בסביבות המאה ה-9, במהלך שלטונו של בוריס הראשון, מלך בולגריה. היוצרים של האלפבית הגלגוליטי, הנזירים הביזנטיים-יווניים הקדושים קירילוס ומתודיוס, בהנחייתו של הפטריארך מקונסטנטינופול, קידמו את הנצרות ועודדו ידיעת קרוא וכתוב בקרב האנשים הסלאביים. העבודה שלהם הייתה מקובלת מאוד בבולגריה של ימי הביניים ונמשכה על ידי קלמנט מאוחריד, יוצרו של האלפבית הקירילי ושל נָאוּם הקדוש מאוחריד, מייסדי בית הספר לספרות של אוחריד.
הביזנטים החזירו לעצמם את השליטה המלאה בבלקנים בראשית המאה ה-11, אולם בשלהי המאה ה-12 הסירוב הביזנטי לוותר על האזור גרם ללידתה של האימפריה הבולגרית השנייה. האימפריה נתקלה במהרה בקשיים פוליטיים, והאזור הגאוגרפי הרחב של מקדוניה נפל שוב לידיה של האימפריה הביזנטית. במאה ה-14, הוא הפך לחלק מהאימפריה הסרבית, ואילו רק כמה עשורים לאחר מכן הוא עבר לידיים עות'מאניות, והוא נשאר תחת שלטונן למשך חמש מאות השנים הבאות.
השלטון העות'מאני באזור נחשב לקשוח. אחת ההתנגדויות הראשונות לשלטון העות'מאני הייתה ב-1689 כאשר פרץ מרד קארפוש. מספר תנועות שמטרתן הייתה עצמאות למקדוניה החלו לקום בשלהי המאה ה-19, כאשר המפורסמת שבהן הייתה הארגון המהפכני הפנים-מקדוני (IMRO). לארגון לא הייתה זהות אתנית כלשהי, והוא היה פתוח רשמית "לכל אחד שחש את עצמו כמקדוני", אולם, רוב חבריו היו דוברי בולגרית. ב-1903 ארגן IMRO את מרד אילינדן נגד העות'מאנים, שלאחר ההצלחות הראשונות כולל הקמתה של רפובליקת קרושבו, רוסק במחיר דמים גבוה.
בעקבות המלחמות הבלקניות מ-1912 ו-1913 והתפוררותה של האימפריה העות'מאנית, האזור המורחב של מקדוניה חולק בין ממלכת יוון, ממלכת בולגריה וממלכת סרביה. הטריטוריה של רפובליקת מקדוניה של ימינו נקראה "סרביה הדרומית". לאחר מלחמת העולם הראשונה, ממלכת סרביה הפכה לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. ב-1929 נקראה הממלכה מחדש בשם ממלכת יוגוסלביה וחולקה למחוזות שנקראו Banovinas. האזור שכונה "סרביה הדרומית" (החלק הצפון מערבי של מקדוניה הנקרא גם וארדאר מקדוניה), כולל כל השטח של מקדוניה של ימינו, נודע בשם מחוז וראדאר של הממלכה היוגוסלבית.
ב-1941 יוגוסלביה נכבשה על ידי מדינות הציר ומחוז וארדאר חולק בין בולגריה ואלבניה (שהייתה תחת כיבוש איטלקי). מגויסים מקומיים ומתנדבים יצרו את הארמייה הבולגרית החמישית, שבסיסה היה בסקופיה, והייתה אחראית לאיסוף ולגירוש של 7,000 יהודים מסקופיה וביטולה למחנה ההשמדה טרבלינקה. השלטון הנוקשה עודד מספר מקדונים לתמוך במחתרת הקומוניסטית הפרטיזנית של יוסיפ ברוז טיטו. לאחר סוף מלחמת העולם השנייה, כאשר טיטו התמנה לנשיא יוגוסלביה, נוסדה "הרפובליקה העממית של יוגוסלביה", אשר כללה בתוכה את הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה. בשנת 1991 נפרדה מקדוניה ללא מלחמה מיוגוסלביה.
היחסים בין המדינות
למקדוניה הצפונית ובולגריה יחסי שכנות מסובכים. ב-15 בינואר 1992 בולגריה הייתה המדינה הראשונה שהכירה בעצמאותה של הרפובליקה של מקדוניה. עם זאת, בולגריה סירבה להכיר בקיומה של מדינה מקדונית אתנית נפרדת ושפה מקדונית נפרדת. היא טוענת כי המקדונים האתניים הם תת-קבוצה של האומה הבולגרית, וכי השפה המקדונית היא ניב של בולגרית. זה הוביל לסיבוכים מסוימים בעת חתימת הסכמים בין המדינות - הם חתומים עם הביטוי הארוך הזה בסופו של דבר: "נעשה בשפות הרשמיות של שתי המדינות - השפה הבולגרית, על פי החוקה של בולגריה והשפה המקדונית, על פי חוקה של רפובליקת מקדוניה הצפונית".
למקדוניה הצפונית יש בדרך כלל יחסים טובים עם בולגריה בתחום המדיני, הכלכלי והצבאי. ממשלות שתי המדינות פועלות לשיפור היחסים העסקיים. בולגריה תומכת בהצעה של שכנתם להיכנס לאיחוד האירופי ולנאט"ו. בולגריה תרמה גם טנקים, ארטילריה וטכנולוגיה צבאית אחרת לצבא מקדוניה הצפונית.
הכללים הנוגעים ליחסי שכנות טובים שהוסכמו בין בולגריה למקדוניה הצפונית נקבעו בהצהרה המשותפת מיום 22 בפברואר 1999, שאושרה על ידי מזכר משותף שנחתם ב-22 בינואר 2008 בסופיה.
בתגובה לפרסום אנציקלופדיה שנמצאה במחלוקת על ידי האקדמיה המקדונית למדעים ואמנויות (MANU) ב-2009, בולגריה הזהירה כי "לא מקובל עבור מדינה השואפת להצטרף לנאט"ו וחברות באיחוד האירופי כדי לפנות למינוחים האופייניים לאידאולוגיה של תקופת המלחמה הקרה, וכי "האנציקלופדיה" אינה נותנת שום תרומה לחיזוק יחסי השכנות ולריסון 'דיבור השנאה'."
בתגובה לפעולות השלטון, המשטרה וסוגים אחרים של לחץ שהופעלו לכאורה על אזרחי בולגריה ואזרחי מקדוניה הצפונית בשל הזדהות עצמית בולגרית במקדוניה הצפונית, הצהיר ב-4 באוגוסט 2009 משרד החוץ הבולגרי כי "בולגריה תבחן את הגישה של הצד המקדוני במקרים כמו אחד הקריטריונים שעל בסיסם יש להעריך את נכונותה של המדינה לבצע את השינויים שיאפשרו שילוב אירופי של הרפובליקה של מקדוניה הצפונית."
בולגריה הציעה לחתום על אמנה (המבוססת על אותה הצהרה משותפת משנת 1999) המבטיחה את יחסי השכנות הטובים בין שתי המדינות, על מנת לאפשר תמיכה בולגרית בהצטרפותה של מקדוניה הצפונית לאיחוד האירופי.
במהלך השנים האחרונות אלפי אזרחים מצפון מקדוניה הגישו בקשה לאזרחות בולגרית (ביניהם ראש ממשלת מקדוניה הצפונית לשעבר ליובקו גאורגייבסקי), כאשר 42,372 כבר קיבלו דרכונים בולגריים. על מנת להשיג את הדרכון, חייבים אזרחי מקדוניה הצפונית המבקשים אזרחות בולגרית להוכיח כי הם ממוצא בולגרי ותודעה לאומית בולגרית. בין 1 בינואר ל-18 בנובמבר 2011, המועצה הבולגרית לאזרחות בדקה 22,241 בקשות לאזרחות, מתוכן 13,607 אושרו.
באוקטובר 2019 בולגריה הזהירה כי היא תחסום את תהליך ההצטרפות של מקדוניה לאיחוד האירופי אלא אם צפון מקדוניה תמלא מספר דרישות לגבי מה שבולגריה נתפסת כ"אידאולוגיה אנטי-בולגרית" במדינה. באוקטובר 2020, בולגריה הציעה פשרה והסכימה להכיר בשפה המקדונית ובזהות המקדונית אם צפון מקדוניה תכיר בכך שבאופן היסטורי יש להן שורשים בולגריים. שרת החוץ יקטרינה זהרייבה אמרה כי "כפי שאנו מוכנים להכיר במציאות, כך עליהם להכיר בעבר". הצעה זו נדחתה על ידי צפון מקדוניה. נשיא מקדוניה פנדרובסקי וראש הממשלה זאב הודיעו שהם לא מנהלים משא ומתן ולא ינהלו אי פעם אם השפה והזהות המקדונית קשורות היסטורית לבולגרית. כתוצאה מכך, ב-17 בנובמבר 2020, בולגריה סירבה לאשר את מסגרת המשא ומתן של האיחוד האירופי לגבי צפון מקדוניה, ולמעשה חסמה את ההתחלה הרשמית של שיחות הצטרפות עם מדינה זו. גרמניה ומוסדות האיחוד האירופי מתחו ביקורת על התנהגותה של סופיה.
ב-24 בינואר 2022, שני ראשי הממשלה החדשים של בולגריה (קיריל פטקוב) וצפון מקדוניה (דימיטר קובצ'בסקי) נפגשו זה עם זה בסקופיה, בשאיפה לשפר את שיחות היחסים ולדון במשא ומתן באיחוד האירופי ובנושאים אחרים שיש לפתור. ב-24 ביוני 2022, תחת לחץ רב של האיחוד האירופי, אישר הפרלמנט של בולגריה הסרה של הווטו של המדינה על פתיחת שיחות הצטרפות לאיחוד האירופי עם צפון מקדוניה. באמצע שנת 2022, הצדדים הסכימו לקבל פשרת שהציעה צרפת במטרה לסיים את המחלוקת על צירוף צפון מקדוניה.
הניסוי של מילגרם
הניסוי של מילגרם בציות לדמויות סמכותיות, הידוע בקיצור בשם "הניסוי של מילגרם", הוא ניסוי בפסיכולוגיה חברתית הבוחן את הציות לסמכות, שנערך על ידי הפסיכולוג סטנלי מילגרם מאוניברסיטת ייל בשנת 1962, על רקע משפט אייכמן, ופורסם בשנת 1974. הניסוי ביקש לבחון את מידת ההיענות של המשתתף לציית לסמכות שהורתה לו לבצע פעולה שעלולה להיות מנוגדת לערכיו או למצפונו.
תיאור הניסוי
החוקר הסביר למשתתף בניסוי ולשחקן שהתחזה למשתתף נוסף בניסוי שהם עומדים להשתתף במחקר שבוחן את היעילות של מתן עונש על למידה. התפקידים חולקו כך שהמשתתף האמין שהוא קיבל את תפקיד ה"מורה" באופן אקראי, בעוד המשתתף השני, השחקן, קיבל את תפקיד ה"תלמיד". המורה קיבל מטלות זיכרון פשוטות על מנת להעבירן לתלמיד, והונחה שבכל פעם שהתלמיד מבצע טעות, עליו לתת לו שוק חשמלי על ידי לחיצה על כפתור, ולהעלות את עוצמת השוק ב-15 וולט לאחר כל טעות. למורה עצמו ניתן שוק חשמלי (אמיתי) חלש לשם הדגמה, ואז החל כביכול ניסוי הלמידה. למעשה לא ניתנו לתלמיד שוקים חשמליים כלל, אך התלמיד הגיב כאילו ניתנה לו מכת חשמל. כאשר הגיעו לעוצמת שוק של 150 וולט, השחקן ביקש שהניסוי יסתיים, ונענה על ידי החוקר כי על הניסוי להמשיך. השחקן המשיך והפגין כאב וחוסר נוחות גדולים יותר, והביע חשש לביטחונו האישי אם מכות החשמל יימשכו. ל"מורים" שביקשו להפסיק את הניסוי הסביר החוקר כי הוא, החוקר, לוקח על עצמו אישית את כל האחריות לתוצאות הניסוי ולשלומו של התלמיד, וכי על הניסוי להימשך.
בסדרה הראשונה של הניסויים שערך מילגרם, 65% מהמשתתפים נתנו את השוק החשמלי הגבוה ביותר, בעוצמה של 450 וולט, על אף שרבים לא הרגישו בנוח לבצע זאת. קצתם פרצו בצחקוקים היסטריים תוך כדי ביצוע המטלה, אבל אף נבדק לא עצר לפני עוצמת שוק של 300 וולט.
הרקע לניסוי והשפעתו
לפני עריכת הניסוי ערך מילגרם סקר בקרב פסיכיאטרים לגבי תוצאותיו הצפויות של הניסוי. הם האמינו פה אחד שכל משתתפי הניסוי, פרט לכמה סדיסטים (כ-4 מתוך כל 1000 אנשים לפי הערכתם), יסרבו לתת שוק חשמלי בעוצמה הגבוהה ביותר.
במטא-ניתוח שנערך בשנת 2002 של מחקרים דומים שבוצעו על ידי פסיכולוגים נוספים ברחבי העולם, נמצא כי שיעור המשתתפים שמעבירים את עוצמת השוק הגבוהה ביותר קבוע ונע בין 61% ל-66%. נמצא שהמשתתפים צייתנים יותר כאשר החוקר נוכח במקום, לעומת מצב בו הוא נותן את ההוראות טלפונית. כשמקבל השוק החשמלי נמצא בחדר אחד עם המשתתף בניסוי יורדת רמת הציות משמעותית. ירידה מסוימת נרשמת במידת הצייתנות גם כאשר אין ממקמים את הניסוי בתוך אוניברסיטה, מה שמפחית מיוקרתו של עורך הניסוי והקטין את המוטיבציה לציית לו, אך עדיין רבים נשמעו לו. שלושים אחוז ניאותו לציית אפילו כשהיה עליהם להצמיד בכוח בעצמם את ידו של מקבל השוק אל לוח המתכת.
מילגרם סיכם את מאמרו "סכנות הצייתנות" באומרו כי ההיבט הפילוסופי וההיבט המשפחתי של ציות הם בעלי חשיבות רבה, אך אין באפשרותם לנבא כיצד אנשים יתנהגו במצבים ספציפיים. הממצא המרכזי של הניסוי הוא המוכנות הקיצונית של אנשים לבצע כמעט כל דבר לפקודת גורם בעל סמכות.
הבעיות האתיות של הניסוי
בספרה לפתוח את התיבה של סקינר חזרה לורן סלייטר לשניים ממשתתפי הניסוי. האחד שלא ציית נימק זאת בבעיות בלבו. "חששתי שהניסוי הזה יגרום ללחץ רב מדי ופחדתי שאקבל התקף לב". האחר שציית הושפע רבות מהניסוי שבו השתתף והחליט ללכת מעתה ואילך עם אמות מידה מוסריות משלו והעז להצהיר בגלוי על נטייתו המינית ההומוסקסואלית. משתי דוגמאות אלו היא הסיקה שקשה ללמוד מההתנהגות בניסוי על מידת הקונפורמיות של המשתתף בו.
על השפעת הניסוי על רבים אחרים ילמדו דברי עוזר ניסוי של מילגרם שסיפר כי למילגרם "היה אוגדן שחור מלא במאות מכתבים ששלחו נבדקים, ורבים מהם כתבו כיצד ניסוי הציות לימד אותם על החיים ועל הדרך הטובה לחיות אותם".
פרוטרוגירינוס
פרוטרוגירינוס (שם מדעי: Proterogyrinus; משמעות השם: "ראשן קדום") הוא סוג של יצור נכחד אשר חי בתקופת הקרבון, לפני 323–331 מיליון שנה.
מאפיינים
יצור זה היה דו-חי גדול הקרוב לאירופס, שאורכו הגיע לשני מטרים וחצי. הוא היה בעל מראה דמוי-זוחל אך עורו היה חלק כמו רוב הדו-חיים. היו לו לסתות גדולות וגפיים בעלי קרומי שחייה והוא היה טורף שחי על היבשה אך גם שחה במים מתוקים.
נראה שהוא היה מהטורפים הגדולים של תקופתו. הוא אכל יצורים קטנים יותר לרבות דגים, חרקים גדולים, כגון שפירית הענק, וחסרי חוליות נוספים וכן זוחלים ודו-חיים קדומים.
מאובניו של היצור נמצאו בווירג'יניה המערבית ובסקוטלנד.
Bad Habits (שיר של אד שירן)
Bad Habits (בעברית: הרגלים רעים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר האנגלי אד שירן. השיר יצא לאור ב-25 ביוני 2021, על ידי חברת התקליטים אסיילום רקורדס, כסינגל הראשון מתוך אלבום אולפן =. השיר מציין את סינגל הסולו הראשון שלו מתוך אלבום מזה למעלה מארבע שנים.
רקע והכרזה
ב-23 באפריל 2021, נצפה שירן כשהוא לבוש כמו זומבי או ערפד על סט צילומי הקליפ בלונדון, מה שהוביל לספקולציות לגבי הכרזה חדשה. שירן עצמו אישר את התמונות על ידי פרסום קטעים שנחתכו בעריכה של צילומי הווידאו הקליפ ברשתות החברתיות שלו ביוני 2021. ב-25 במאי, העלה תמונה שלו יושב ליד כרית ענקית של סנורלקס, ומעליה הכיתוב "6/25", ורמז על הוצאת הסינגל באותו התאריך. ב-4 ביוני, החל שירן לפרסם הצצות לסינגל בחשבונות המדיה החברתית שלו, וכן הודיע על הופעה בתערוכת יורו 2020 של טיקטוק עם דייוויד בקהאם ב-25 ביוני. ב-11 ביוני, הכריז שירן על צאת הסינגל, כשהוצגה תמונת תדמית של העטיפה אשר הופיעה במוזיאון טייט מודרן בלונדון. שירן סיפר בראיון על המוזיקה החדשה שהקליט: "עבדתי באולפן בחודשים האחרונים ואני לא יכול לחכות שתשמעו את 'Bad Habits'". הוא תיאר עוד את עמדתו הנוכחית במוזיקה ואמר, "אני תמיד מכוון לדחוף את עצמי ואת המוזיקה שלי לכיוונים חדשים ומקווה שתשמעו את זה בסינגל החדש. מרגיש נהדר לחזור!". שירן חשף כי כתב את השיר בינואר 2021 על מנת כדי "להפתיע אנשים" ו"להכין משהו שהיה שונה לחלוטין" למה שמצופה ממנו.
קרדיטים
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל.
הזמן שלנו
הזמן שלנו הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן והזמר והמוזיקאי איתי לוי. השיר יצא לאור ב-11 בספטמבר 2019, כסינגל מתוך הפסקול של PLAY פסטיגל ואלבומו של איתי לוי שתישרף האהבה, על ידי חברת התקליטים הישראלית אן אם סי.
סינגל זה יצא כחלק מקידום מסע ההופעות של הפסטיגל 2019 בהשתתפותם של בן זקן ולוי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי אבי אוחיון, דולב רם ופן חזות והופק על ידי דולב רם ופן חזות. השיר הוא שיר ים-תיכוני קצבי, אשר משלב בתוכו גם את סגנון הפופ
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא של השיר הועלה לערוץ של הפסטיגל ב-2 באוקטובר 2019.
המפרץ הסרוני
המפרץ הסרוני או מפרץ איגינה הוא שמו של מפרץ בדרום יוון המפריד בין חצי האי פלופונסוס לחצי האי אטיקה.
המפרץ ואייו מאוחדים לפעמים עם מפרץ ארגוליס בשם המפרץ הארגו-סרוני, והאיים שבתוך כל מפרץ ובין שני המפרצים מכונים האיים הארגו-סרונים.
גבולותיו הם; בצפון מצר קורינתוס, בצפון מזרח חצי האי אטיקה, במזרח ובדרום הים האגאי (שהמפרץ הסרוני מהווה שלוחה שלו) ובמערב הפלופונסוס.
על רוב קווי המפגש של המפרץ עם היבשה נוצרו חופים מתונים, כאשר באזורו הצפון מזרחי ישנו ריכוז גבוה של קו חוף שבור ומצוקי. מספר מפרצונים יוצאים מתוך המפרץ הסרוני לתוך אטיקה, מצר קורינתוס וחופי ארגוליס. תעלת קורינתוס מחברת בינו לבין מפרץ קורינתוס.
המפרץ מרכז אליו את רוב המים מחופיו, מאגני הניקוז של אטיקה האתונאית, מפרץ מגארה ומשני נהרות בשם "קאפיסוס" שנשפכים אליו.
המפרץ מכיל בתוכו מספר איים, המכונים האיים הסרוניים שהחשובים בהם הם איגינה, סלמיס ופורוס.
ב-4 בינואר 2005 בשעה 16:00 לפי שעון מקומי, חלה רעידת אדמה בדרגה של 4.9 בסולם ריכטר במפרץ הסרוני. הרעידה טלטלה את איגינה ואת העיר נַאפְפְּלִיוֹ והשפעותיה הורגשו עד לקלמטה שבמסניה.
וריאן פריי
וריאן פריי (באנגלית: Varian Fry; 15 באוקטובר 1907 – 13 בספטמבר 1967) היה עיתונאי אמריקאי, חסיד אומות העולם.
ביוגרפיה
וריאן מקי פריי נולד ב-1907 בניו יורק וגדל ברידג'ווד, ניו ג'רסי, אחרי שמשפחתו עברה לשם ב-1910. אביו היה ארתור פריי, מנהל בחברה "קרלייל אנד מליק" מוול סטריט. אמו הייתה ליליאן לבית מקי. פריי התחנך ברוח נוצרית קוייקרית. הוא למד בבתי ספר יוקרתיים והשלים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד.ב-1927 עוד בעודו סטודנט, הקים יחד עם לינקולן קרסטיין את המגזין הספרותי המשפיע "Hound & Horn".הוא התחתן עם העיתונאית איילין אוורי יוז, שאותה הכיר באמצעות אחותו של קרסטיין, מינה. לאחר עליית הנאצים בגרמניה, פריי עזר לגיוס כספים לתנועות אנטי נאציות באירופה.
לאחר כיבוש צרפת וכניעתה לגרמניה באפריל 1940, נודע בארצות הברית שסעיף 19 להסכם הכניעה של צרפת מחייב את צרפת למסור לגרמנים את מי שמוגדר ברשימות השלטון הנאצי כמתנגד למשטר הנאצי. בעקבות כך, הוקמה בארצות הברית ועדת חירום בשם הוועד לסיוע לשעת חירום - "Emergency Rescue Committee" (ERC ) בה הוא פעל לצד פריץ היינה. תפקיד הוועדה היה לאתר מתוך רשימות אלו 200 אינטלקטואלים העומדים בסכנה, להעניק להם אשרות ולעזור להם להגר לארצות הברית.
וריאן פריי התנדב להיות נציג הוועד לסיוע לשעת חירום (ERC) בצרפת. הוא קיבל את 200 השמות מראש ונאמר לו להגיע למרסיי עם 3,000 דולר, שם יחכו האנשים, ולהעניק להם את האשרות.
כשהגיע פריי למרסיי, באוגוסט 1940, הוא הופתע לגלות מאות פליטים שבאו לבקש את עזרתו, רובם יהודים. פריי לא נרתע והחליט לעזור בכל דרך לכמה שיותר פליטים, כולל דרכים לא חוקיות. הוא שכר משרד וצוות קטן, ובמקביל לפעילות המקורית שעבורה הגיע, הם זייפו מסמכים והבריחו פליטים, רובם יהודים, דרך הים והיבשה. פעילות זו התבצעה מבלי לדווח דבר לוועדה או לשגרירות ארצות הברית בתוך צרפת של שלטון וישי.
בדצמבר 1940 התגלתה פעילותו הבלתי חוקית של פרי והוא נעצר על ידי המשטרה הצרפתית ושוחרר בתנאים מגבילים. הוא החליט להישאר בצרפת ולהמשיך לעזור, גם לאחר שפג תוקף הדרכון שלו והוא הפך לשוהה בלתי חוקי. הוא נעצר שוב בעקבות הלשנה, כנראה של השגרירות האמריקנית, וגורש במאי 1941 מצרפת.
לפי הערכת פריי עצמו, משרדו טיפל ב-15,000 פליטים יהודים, מתוכם כ-1,000 הוברחו מתוך צרפת וכ-3,000 קיבלו סיוע אחר. בין היהודים שהוברחו היו מרק שאגאל, חנה ארנדט, ליון פויכטוונגר, זיגפריד קרקאואר וז'ק ליפשיץ.
בשנת 1967 זכה פריי באות לגיון הכבוד מממשלת צרפת. בשנת 1996 הפך לאמריקאי הראשון שזוכה בתואר חסיד אומות העולם של יד ושם.
כאשר נשאל באשר למניעיו, פריי סיפר שעוד בשנת 1935 ביקר בברלין וראה נאצים מתעללים ביהודים, ומאז החליט לא להישאר אדיש ולנקוט פעולה כמיטב יכולתו.
חיים הלברשטאם
רבי חיים הלברשטאם מצאנז (מכונה: "הדברי חיים" על שם ספרו; ה'תקנ"ז, 1797 – כ"ה בניסן ה'תרל"ו, 19 באפריל 1876), היה רבה של העיר צאנז ומייסדה של חסידות צאנז. רבי חיים מצאנז נחשב לאחד מגדולי מנהיגי יהדות מזרח אירופה בדורו, ואחד מהיוצרים החסידים החשובים והמשפיעים ביותר.
תולדות חייו
נולד בשנת ה'תקנ"ז בעיר טרנוגרוד שבגליציה למרים, צאצאית של החכם צבי, ולרבי אריה ליבוש. נולד למשפחת מתנגדים. בגיל 13, לאחר שנעשה חסיד, נלקח כחתן לרחל פיגא בתו של הרב ברוך פרנקל-תאומים, בעל ה"ברוך טעם". התחתן אחר כך עוד שלוש פעמים, בשנית עם אחות אשתו הראשונה, בשלישית עם בתו של הרב יחיאל צבי הירש אונגר מטרנוב (בנו של רבי מרדכי דוד אונגר מדומברובה) וברביעית עם בתו של הרב אלימלך טארים (בנו של רבי נתן לייב בנו של רבי מנחם מנדל מרימנוב). מנשותיו הראשונה והשלישית (שאף שמה היה רחל) נולדו לו שמונה בנים ושבע בנות.
רבותיו בחסידות היו רבי נפתלי צבי מרופשיץ ורבי צבי הירש מזידיטשוב. הוסמך להוראה על ידי הרב משה יהושע העשיל אורנשטיין בעל ים התלמוד. בשנת תקפ"ח התקבל לרבנות בעיר צאנז. בשנת תק"ץ התחיל לנהוג באדמורו"ת. הוא נודע בהתלהבותו הסוערת בתפילה וכבעל צדקה גדול. נסעו אליו אלפי חסידים בהיותו בעל מופת ופועל ישועות. הנהגתו הייתה באופן של תקיפות ותביעה עצמית מצד אחד ומצד שני רחמים וחמלה על החלשים והעניים.
שיטתו בלימוד והלכה
הדגיש את חשיבות הבקיאות ואמר שאין להורות הלכה בהלכות שבת אלא למי שבקי במסכת שבת בעל פה. אף שהיה אדמו"ר חסידי לא עודד פרסום קבלה ברבים. בהלכה ידועה בייחוד שיטתו בנוגע להנחת תפילין שאין להקפיד על מקומן בראש בדיוק. כמו כן שיטתו בהלכות מקואות נחשבת בין המחמירות. התנגד בחריפות לשימוש במצות שנאפו במכונה, וללבישת ציצית שנטוותה במכונה. כמה מפסיקותיו ההלכתיות הסעירו את העולם החסידי, בהן פסיקה שבחורים לא נשואים צריכים להניח תפילין בחול המועד (בניגוד לנהוג בחסידויות אחרות) ופסיקה כי אדמו"רות אינה אמורה לעבור בירושה לבני המשפחה אלא לתלמידי האדמו"ר. מספר ניכר של ממשיכי ופרשני שיטתו ההלכתית פעלו בגאליציה ובהונגריה.
הנהגה ופעילות ציבורית
רבי חיים פעל בוויכוח הגדול שהיה בקרב יהדות הונגריה סביב מבנה הקהילות, ויכוח שהביא להיפרדות החרדים והקמת קהילות אורתודוקסיות נפרדות ביהדות הונגריה.
משפחתו
אחותו הייתה נשואה לרבי יוסף באב"ד, ה'מנחת חינוך'.
רבי חיים נישא כאמור ארבע פעמים, נשותיו היו הרבניות: רחל פייגא, אחותה של רחל פייגא, רעכיל דבורה ורבקה.חמשת בניו הגדולים ושלוש בנותיו הגדולות היו מזיווג ראשון. השאר מזיווג שלישי.
חתניו
כמו כן גידל את בתו החורגת, הינדא רחמה (בת אשתו רבקה והרב נפתלי צבי פרנס) שנישאה לרבי מאיר מלינסק. רבי מאיר גר אצלו לאחר חתונתו ושימש כדיין בבית דינו.
מספריו
ספריו של רבי חיים נקראו בשם "דברי חיים". הנושאים עליהם כתב:
שומר המדינה
אף על פי שמדובר בסרט בדיוני המבוסס באופן רופף על אירועים אמיתיים, הוא מותג כמי שמספר את הסיפור הבלתי מסופר על הולדת עבודת סיכול הריגול בסוכנות הביון המרכזית (CIA). הסרט זכה לביקורות חיוביות לרוב.
עלילה
בשנת 1961, איש סוכנות הביון המרכזית הבכיר אדוארד וילסון מקבל תצלום וקלטת לאחר פלישת מפרץ החזירים הכושלת ומקבל אות מקודד מ"קרדינל."
אחיו של קלובר, ג'ון, מספר לאדוארד כי קלובר בהריון עם ילדו של אדוארד; לורה שקוראת את שפתיהם, עוזבת. אדוארד מתחתן עם קלובר ומקבל את הצעתו של סאליבן, ומשאיר את אשתו החדשה לטובת לונדון ושם הוא מוצא את ד"ר פרדריקס, למעשה פעיל מודיעין בריטי שהמליץ על אדוארד לאימוני סיכול ריגול. קצין מנהלת המבצעים המיוחדים, ארץ' קאמינגס אומר לאדוארד כי הקשרים הלא-פרטיים של פרדריקס מהווים סיכון ביטחוני; פרדריקס מסרב לפרוש בשקט ונהרג.
בברלין שלאחר המלחמה אדוארד משתף פעולה עם מקבילו הסובייטי "יוליסס". כשהוא מגלה שקלובר מנהלת רומן, אדוארד שוכב עם המתורגמנית חנה שילר; הוא מבין שהיא סוכנת סובייטית והיא נהרגה. לאחר שש שנים, אדוארד חוזר הביתה לקלובר המרוחקת, שמעדיפה להיקרא מרגרט. הוא עוזר לסאליבן להקים את סוכנות הביון המרכזית עם הקולגה ריצ'רד הייס ותחת פיליפ אלן.
במעקב אחר הפעילות הסובייטית במרכז אמריקה, אדוארד מזהה את יוליסס, ששולח אליו את אצבעו הכרותה של סוכן. ולנטין מירונוב משכנע את אדוארד שהוא עריק ק.ג.ב. בכיר. אדוארד נתקל בלורה, במה שמצית מחדש את הרומנטיקה שלהם, עד שמרגרט מתעמתת עם תצלומים שמצאה והוא מסיים את הרומן. עריק סובייטי אחר טוען שהוא מירונוב האמיתי והמתחזה הוא סוכן כפול. לאחר שעבר עינויים והולעט ב-LSD נוזלי, הוא מגחיך את חוקריו לפני שמשליך את עצמו מהחלון. העריק הראשון, שצופה עם אדוארד בעינויים, מציע לקחת LSD כדי להוכיח את חפותו, אך אדוארד מסרב.
באוניברסיטת ייל, גם בנו של אדוארד מצטרף לגולגולת ועצמות ופונה אל ה-CIA. למרות תחינותיה של מרגרט, אדוארד הבן מצטרף לסוכנות. כשהוא שומע את אדוארד והייס מדברים על פלישת מפרץ החזירים הקרובה, אדוארד מזהיר אותו לשתוק ומרגרט יוצאת החוצה.
בשנת 1961 הקלטת הקלטות מביאה את מומחי ה-CIA להסיק שהתצלום אולי צולם בלאופולדוויל. שם, אדוארד מבין שהתצלום והקלטת הם של בנו. הוא פוגש את יוליסס, שמנגן את הקלטת הבלתי-ערוכה של אדוארד הבן וחוזר על השיחה שהלה ניהל עם אהובתו מרים, מרגלת סובייטית, ומדליף ללא ידיעה את פרטי הפלישה הקרובה. מעודד לרגל אחר הסובייטים בתמורה להגנת בנו, אדוארד מתעמת עם בנו שמסרב להאמין שמרים היא מרגלת.
אדוארד חושף את מירונוב כסוכן כפול ואת קאמינגס כשותף, שברח למוסקבה. עוזרו של יוליסס מתגלה כ"קרדינל", החפרפרת של אדוארד. אדוארד ומרגרט מגיעים בנפרד לקונגו לחתונתו של אדוארד הבן עם מרים; כשהיא טסה לטקס, מרים נזרקת מהמטוס. אדוארד מודיע לבנו על מותה ומכחיש את אחריותו, אך מזועזע לגלות שהיא הייתה בהריון.
אדוארד פוגש את הייס במטה CIA החדש, מבחין בכיתוב התנ"כי בלובי: "ותדעו את האמת, והאמת תשחרר אתכם (יוחנן, ח':לב'). אלן מתפטר בבושת פנים והנשיא ממנה את הייס למנהל החדש ואת אדוארד לראש הביון הנגדי של הסוכנות.
אדוארד סוף סוף קורא את מכתב ההתאבדות של אביו ומגלה כי בגד בארצו אך הפציר בבנו לחיות חיי הגינות ואמת. אדוארד שורף בעצב את הפתק ועוזב את משרדו הישן לאגף החדש שלו ב-CIA.
גיא דוידי
דוידי היה מועמד לפרס האוסקר 2013 בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי באורך מלא עם הסרט "חמש מצלמות שבורות" שיצר עם שותפו, הצלם הפלסטיני עימאד בורנאט. דוידי זכה בפרס הבימוי בפסטיבל הקולנוע היוקרתי סאנדנס 2012, בפרס אמי הבינלאומי 2013 ובפרסים נוספים ברחבי העולם.
תחילת דרכו
דוידי, יליד יפו אשר גדל בחולון ובכפר סבא, החל לעסוק בקולנוע בגיל 16 תחת הנחייתו של הצלם והבמאי אסף סודרי. בשנת 2001 עבר להתגורר בפריז. לאחר שובו לארץ בשנת 2003, עסק דוידי בצילום בהפקות שונות. בין השאר צילם דוידי את הסרטים "חמזה", "זוכרות" ו"יומן של תפוז", עבור ערוץ France3 הצרפתי, ואת הסרט "זמן צבים", עבור ערוץ 2.
עבודתו כבמאי
לאחר מספר שנות עבודה כצלם, דוידי החל לביים סרטי תעודה העוסקים בחיי היום יום בצל הסכסוך הישראלי-פלסטיני. ב-2006 ביים דוידי את הסרט התיעודי הקצר "בתהליך עבודה" (in working progress), העוסק בעובדי בנייה פלסטינים המועסקים בבנייה בהתנחלויות. בין השאר, הסרט הוצג בפסטיבלי סרטים בצרפת, ניו זילנד ואיטליה. ב-2008 ביים את הסרט "מתנה משמיים", המתעד את חייהם של פועלים זרים ביישובי עוטף עזה תחת מתקפות הקסאמים. הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים קורטוסירקוטו בספרד ובפסטיבל סרטי פועלים בחיפה. בשנת 2009 יצא לאקרנים סרטו "נשים חוצות מחסומים", המתעד מפגשי נשים ישראליות ופלסטיניות בצל ההתקפה על עזה במסגרת מבצע חומת מגן. הסרט זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל מונטקטיני באיטליה בשנת 2010. בשנת 2010 ביים את הסרט "מילות מפתח", דוקומנטרי קצר בהפקת הטלוויזיה החברתית, המתאר את יצירתה של ההצגה "מילות מפתח", המבוססת בין השאר על כתבותיו של גדעון לוי. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה 2010 והשתתף בין השאר בפסטיבל sole luna באיטליה. באותה שנה אף יצא לאקרנים סרטו הראשון באורך המלא "זרמים קטועים" בבימוי והפקה משותפת של דוידי ואלכסנדר גוצ'מאן. הסרט עוסק בבעיית הנגישות למי שתייה בכפר בילעין ועוקב אחר החיים בהשפעת המחסור המתמשך במים במשך ארבע שנים. הסרט זכה בפרס "דוד מצלמת-הכסף" בפסטיבל הקולנוע היהודי בוורשה בשנת 2011 והיה מועמד לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובפסטיבל קולנוע דרום.
בסוף 2011 יצא לאקרנים סרטו הארוך השני "חמש מצלמות שבורות", קופרודוקציה ישראלית–פלסטינית–צרפתית בשיתוף ערוץ 8 וערוצי טלוויזיה בצרפת ובהולנד. הסרט מבוסס על שש שנות תיעוד וידאו של הצלם תושב בילעין עימאד בורנאט ומתאר מנקודת מבטו של בורנאט את המאבק בבילעין נגד גדר ההפרדה, צד לצד להשפעה של מאבק זה על חייו האישיים ועל משפחתו של בורנאט. הסרט זכה להצלחה בינלאומית עם פרס הבימוי בפסטיבל סאנדנס, פרס הקהל ופרס חבר השופטים בפסטיבל אידפא באמסטרדם, פרס הקהל בפסטיבל שפילד ולמעלה מעשרה פרסים נוספים בפסטיבלים שונים ברחבי העולם. הסרט אף נמכר לעשרות תחנות טלוויזיה ונמכר להפצה בבתי קולנוע בעשרות מדינות בהן ארצות הברית, קנדה, אנגליה, צרפת ויפן. בישראל הוקרן הסרט בפסטיבל קולנוע דרום 2012, בו זכה בפרס על שם ג'וליאנו מר, בפסטיבל ירושלים 2012 ובשנת 2013 היה מועמד עם הסרט לפרס אופיר במסגרת התחרות הדוקומנטרית. בשנת 2013 הסרט זכה בפרס אמי הבינלאומי והיה מועמד לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר, בו הוא התמודד מול יצירה ישראלית נוספת "שומרי הסף". בריאיון לנדב בורנשטיין עורר דוידי סערה כשסיפר שהוא "לא מייצג את ישראל, רק את עצמו" בתחרות על הפרס הנחשב. בשנת 2014 יצר את הסרט רגשות מעורבים על במאי תיאטרון החדר, אמיר אוריין.
בנוסף לפעילותו כיוצר, דוידי אף משמש כמנחה בקבוצות ללימוד וידאו וקולנוע בפרויקט "וידאו-אקט", המכשיר יוצרי סרטים תיעודיים, במטרה לקדם ביקורת ושינוי חברתי.
כרמל (כתב עת)
"כרמל" הוא כתב עת ספרותי היוצא לאור בהוצאת "כרמל" הירושלמית. כתב העת מוקדש לשירה עברית מקורית, שירה מתורגמת, דברים קצרים על השירה וסיפורים קצרים.
היסטוריה
"כרמל" נוסד בשנת תש"ס 2000, ועד נובמבר 2015, נדפסו 17 חוברות שלו.
העורך והמייסד של כתב העת "כרמל" הוא המשורר הירושלמי שלמה לאופר. לצדו פועלת מערכת קטנה של משוררים מתרגמים ועורכים, בהם עורך התרגום פטר קריקסונוב, אסתר אטינגר, אלכס זהבי, אסף בן מנחם, עמוס גורן, רמי סערי, רונן סוניס ודוד ויינפלד. בתחילה היה כתב העת משותף עם כתב העת שבו, וגיליון ראשון יצא בהוצאת "שבו-כרמל". החל מהגיליון השני כתב העת "כרמל" הוא עצמאי.
בכתב העת פורסמו משיריהם של מיטב המשוררים, החל מדליה רביקוביץ, חיים גורי ואגי משעול, דרך שירי אסתר אטינגר, מרדכי גלדמן, יונדב קפלון, אדמיאל קוסמן, שמעון שלוש, זמיר בן דוד, מאיה בז'ראנו ועוד.
עיקר המוניטין של "כרמל" באוסף תרגומי השירה שבו. בחוברות כרמל לאורך השנים התקבץ אוסף נרחב משירי אוסיפ מנדלשטם בתרגום פטר קריקסונוב, שליווה את תרגומיו במבואות ובהערות. כן הופיעו יצירות ממורשת תרגומיו הנדירים של משה זינגר הנעמי, שהלך לעולמו בגיל צעיר: להוציא את תרגומיו הידועים ליצירותיו של רילקה, פורסמו ב"כרמל" הפרק הראשון מיצירת דנטה "התופת" וגם סונטות של ויליאם שייקספיר, שירים של אודן, אליזבת בראונינג ורבים אחרים. כמו כן פורסמו בכתב העת פואמות בפרוזה של גאורג טראקל בתרגומו של יורם ברונובסקי ותרגומים רבים של פבלו יצחק הלוי קורצ'אק, שהעביר לעברית מן השירה הספרדית והלטינו-אמריקאית יוצרים כגון אלחנדרה פיסארניק, בורחס, חלמן ואחרים. בכתב העת הופיעו תרגומיו של רמי סערי לשירי סירקה טורקה, ומשיריו שלו עצמו, תרגומו של רונן סוניס למרינה צבטייבה, ופרופ' שמעון זנדבנק שתרם משירי הלדרלין ומשוררים אחרים. בכרמל הופיעו גם מסות של מאיה קגנסקיה ומאמרים נרחבים של שחר ברם, שגם כתב שירים שראו אור בחוברת. התפרסמו מסות של פרופ' אריאל ראטהאוז ופרופ' אריאל הירשפלד, שכתב מסה קצרה על תרגומי הסונטות של שייקספיר ועוד.
חיל הים הברזילאי
חיל הים הברזילאי (בפורטוגזית: Marinha do Brasil) הוא חיל הים הגדול ביותר באמריקה הלטינית. חיל הים של ברזיל כולל נושאת מטוסים אחת, מספר פריגטות שנבנו בארצות הברית ובבריטניה, קורבטות שנבנו בברזיל וכן מספר צוללות בעלות הנעת דיזל-חשמל. כמו כן, חיל הים הברזילאי כולל את כוח הנחתים השני בגודלו בעולם.
היסטוריה
ב-21 במרץ 1823 קיבל תומאס קוקרן את הפיקוד על הצי הברזילאי ועל אוניית הדגל שלו "פדרו הראשון". ברזיל הייתה בעיצומה של מלחמת העצמאות שלה משלטון האימפריה הפורטוגזית. המורדים שלטו בדרום, והפורטוגלים שלטו בצפון, ובעיר החשובה סאו לואיס. קוקרן חסם את דרכם של הפורטוגלים בבאהיה ואילץ אותם להתפנות למרניאו בעודו תופס חלק ניכר משיירת הנמלטים. לאחר מכן מיהר והקדים את המפונים בדרכם למרניאו; על ידי שימוש בתרגיל הונאה גרם קוקרן לפורטוגלים במקום להיכנע. הוא שלח את אחד מפקודיו לפארה, שם חזר פקודו על אותה הונאה, וגם שם זכה בכניעת הפורטוגלית. ב-1824, לאחר שזכתה ברזיל בעצמאותה, פרש קוקרן מפיקודו על הצי הברזילאי.
בתחילת המאה ה-20 ברזיל הזמינה בבריטניה שלוש אוניות דרדנוט, שהיו אמורות להיות חמושות בתותחים הכבדים ביותר שהיו לדרדנוט כלשהו באותה עת, 12 תותחי 12 אינץ'. שתיים מתוך השלוש הושלמו: "מינאס ז'ראיס", שבנייתה החלה ב-17 באפריל 1907, ואחותה, "סאו פאולו", שבנייתה החלה 13 ימים אחריה. כתבי צי רבים, באירופה ובארצות הברית, הניחו שברזיל אינה הרוכשת האמיתית של האוניות ומשמשת רק כמתווכת עבור אחת המעצמות הימיות, אליה תעביר את האוניות לאחר השלמתן. למרות הנחות אלה, של האוניות נכנסו לשירות בצי הברזילאי ב-1910. בניית האונייה השלישית, שהייתה אמורה להיקרא "ריו דה ז'ניירו", לא הושלמה בשל קריסת מחירי הגומי העולמיים שגרמה למשבר תקציבי בברזיל. האונייה הייתה לקראת השלמה אך ברזיל לא הייתה יכולה לרכוש אותה, והאונייה נמכרה לטורקיה ב-1913. בניית האוניות הברזילאיות הציתה מרוץ חימוש בינה לבין ארגנטינה וצ'ילה, שהשיקו בשנים הבאות סופר דרדנוטים.
במלחמת העולם השנייה, ב-7 בדצמבר 1941 תקפו מטוסים יפניים את הבסיס האמריקני בפרל הארבור. למחרת היום הכריזה ארצות הברית על כניסה למלחמה נגד יפן. שלושה ימים מאוחר יותר הכריזה מלחמה גם על גרמניה. לארצות הברית הייתה השפעה רבה על מדינות אמריקה הלטינית (למשל "רפובליקות הבננות").
בשנת 1941 התירה ממשלת ברזיל לארצות הברית להקים בשטחה בסיסי חיל אוויר וצי. התגברות שיתוף הפעולה עם בעלות הברית הובילה את ממשלת ברזיל לנתק את יחסיה עם מדינות הציר ב-28 בינואר 1942. ביולי 1942 ברזיל הבליגה כאשר שלוש עשרה ספינות סוחר ברזילאיות הותקפו ומאה אנשים נהרגו. הרודן ורגאס החליט לנהוג במדיניות של איפוק כלפי מדינות הציר כדי למנוע מעורבות ישירה במלחמה. בנוסף, בעקבות המתקפה היפנית על פרל הארבור והצהרות המלחמה של גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית כנגד ארצות הברית, ברזיל עזרה להשפיע על מדינות אמריקה האחרות לנתק את יחסיהן עם מדינות הציר. בתגובה גרמניה ואיטליה הרחיבו את לוחמת הצוללות שלהן נגד מדינות אלו ובכך הגדילו את המתיחות בין ברזיל למדינות הציר האירופאיות. במחצית הראשונה של 1942 צוללות גרמניות הטביעו ספינות סוחר ברזילאיות וכוחות של חיל הים הברזילאי רדפו אחרי צוללות אלו. באוגוסט אותה שנה הצוללת הגרמנית U-507 הטביעה חמש ספינות סוחר ברזילאיות ביומיים, דבר שגרם לשש מאות אזרחים הרוגים ופרצה סערה לאומית. לבסוף הכריזה ברזיל מלחמה על מדינות הציר ב-22 באוגוסט 1942.
בינואר 1954 ביקרה לראשונה אונייה של חיל הים הברזילאי בישראל והתארחה בבסיס חיפה.
בשנת 1975 הצטרפה ברזיל לברית האנטארקטית. שבע שנים מאוחר יותר שיגרה ברזיל משלחת ראשונה לאנטארקטיקה, וזו שהתה ביבשת בקיץ של 1982–1983. במשלחת השתתפו הספינה "הבארון מטפה" ("Barão de Teffé") של חיל הים הברזילאי והספינה "פרופ' ולדימיר בזנארד" ("Prof. Wladimir Besnard") של המכון לאוקיינוגרפיה של אוניברסיטת סאו פאולו. בשל הצלחת המסע התקבלה ברזיל כחברה מלאה במועצה המדעית למחקר אנטארקטי (SCAR). חיל הים הברזילאי עורך באופן קבוע סקרים קרטוגרפיים באזור שבין הקצה הדרומי של דרום אמריקה לאנטארקטיקה, לשם עריכה ועדכון של טבלאות ותרשימי השיט. כמו כן, ערכה חברת הנפט הברזילאית פטרוברז סקרים סייסמולוגיים ימיים באזור. בחורף מאייש את בסיס "רב החובל פראז" באנטארקטיקה הברזילאית צוות של 48 מדענים, טכנאים ועובדי מנהלה, ובקיץ מתוגבר הצוות ל-100 איש. על תפעולו המנהלתי של הבסיס אמון חיל הים הברזילאי, המפעיל ספינה למחקרים אוקיינוגרפיים (המכונה "ספינה לתמיכה אוקיינוגרפית ארי רונז'ל" (Ary Rongel)"), המותאמת לשיט במימי הקוטב הדרומי.
ב-1997 רכשה ברזיל מכווית 20 מטוסי דאגלס A-4 סקייהוק מדגם A-4KU ושלושה מדגם TA-4KU, בעלות של 70 מיליון דולר. בברזיל סומלו המטוסים AF-1 (חד מושבי) ו-AF-1A (דו מושבי), ונקראו "פלקונס" (פורטוגזית: Falcões, נץ). ב-18 בינואר 2001 המריא מטוס סקייהוק מנושאת המטוסים מינאס ז'ראיס, ובכך חידש את יכולתו של הצי הברזילאי לפעול בתחום האווירי לאחר כשני עשורים. עם זאת, "מינאס ז'ראיס" הייתה אונייה מיושנת שיצאה מן השירות ב-2003. ב-15 בנובמבר 2001 רכשה ברזיל את מחליפתה, נושאת המטוסים הצרפתית פוש, שנקראה מחדש סאו פאולו. האונייה שופצה ושודרגה, ונכנסה לשירות ב-2003.
ב-2001 טבעה צוללת הדגל של החיל.
בהמשבר הביטחוני בריו דה ז'ניירו ב-2010, לקח החיל חלק בהשלטת סדר ובמאבק בסוחרי הסמים. ב-2011 החיל סייע במהלך השיטפונות בריו דה ז'ניירו.
ב-2014 זכתה חברת אלביט מערכות בחוזה לשדרוג מטוסים של החיל.
חולות הזפת של אלברטה
חולות הזפת של אלברטה הם מאגר גדול מאוד של ביטומן עשיר בנפט בצפון פרובינציית אלברטה שבקנדה. חולות זפת אלה מכילים תערובת של ביטומן גולמי (נפט גולמי מוצק למחצה), צורן, מינרלים בצורת טיט, ומים. בניגוד לנפט גולמי, חולות זפת, שכאמור הם מרבצים של ביטומן – נפט במצב של דבשה צמיגית, לא יוכל לזרום אלא לאחר חימום או דילול בפחמימנים (הידרוקרבונטים) קלים יותר ממנו.
המרבצים שוכנים בעומקים שונים מתחת לאדמה בשטח של 140,200 קמ"ר בצפון מזרח אלברטה – אזור גדול יותר ממדינת פלורידה, או יותר מפי 6.7 משטח מדינת ישראל. ואולם רק בכשני אחוזים משטח זה הוחל בניצול המשאבים הללו עד כה. היסטורית, שימש הביטומן את אנשי שבטי ה-Cree וה-Dene המקומיים לאטום את סירותיהם מפני המים. המרבצים הללו התגלו לראשונה בידי המתיישבים האירופיים בשנת 1788.
חולות זפת כבדים יותר מנפט, ובאופן טכני, ביטומן הוא תערובת דמוית זפת של פחמימני נפט, שצפיפותו גדולה מ-960 ק"ג למ"ק. נפט גולמי קל, לשם השוואה הוא בעל צפיפות של 793 ק"ג למ"ק. בהשוואה לנפט גולמי קונבנציונלי, ביטומן זקוק לשדרוג לפני שניתן לזקק אותו. כאמור הוא גם דורש דילול עם פחמימנים קלים יותר כדי שניתן יהיה להעבירו בצינורות. ואולם הביטומן עצמו מהווה רק 10-12 אחוזים מתכולת חולות הזפת באלברטה. השאר הם מינרלים אחרים – בעיקר חולות וטיט, ו-4-6 אחוזים מים. בעוד נפט גולמי זורם בחופשיות במשאבות הנמצאות על הקרקע, חולות זפת יש לכרות או לחשוף במקום עצמו. התהליך כולל מערכות חפירה והפרדה שנועדו להפריד את הביטומן מהחול ומהמים. חולות הזפת של אלברטה הן אזור אחד מתוך שני אזורים מסוגו בסך הכול בעולם, האזור השני נמצא ברצועת אורינוקו שבוונצואלה.
תהליך הכרייה
תהליך הכרייה די בזבזני ודורש לחפור שתי טונות של חולות זפת, ולבצע את תהליך ההפרדה כדי לקבל חבית נפט אחת. כ-75% מהביטומן ניתן להפרדה כזו מהחול. חול מעובד מוחזר לבור המכרה לצורך שיקומו. כרייה מכוסה נעשית כאשר מרבצי הביטומן עמוקים מדי, כלומר הם נמצאים בעומק של למעלה מ-75 מטרים ואז הכריה בחפירה אינה מעשית. מרבית הביטומן שנכרה במכרות תת-קרקעיים מגיע ממחצבים בעומק של למעלה מ-400 מטרים מתחת לפני האדמה.
כ-10% מחולות הזפת נמצאים בשכבה רדודה, לכל היותר 75 מטרים מתחת לפני הקרקע המורכבת בעיקר מטיט. ממשלת אלברטה סימנה אזור המותר לכריה של כ-3,400 קמ"ר הגובל בשטחיהן של 37 יישובים מצפון לפורט מקמרי. עוביה של שכבת הביטמן היא 40-60 מטרים והיא ניצבת מעל שכבה של אבן גיר. כתוצאה מהגישה הנוחה, הוחל בהפקת נפט מן המרבצים בידי חברת Great Canadian Oil Sands (כיום שמה הוא Suncor), כבר בשנת 1967. מכרה Syncrude שהוא המכרה הגדול בעולם הוקם ב-1978, ומכרה נוסף - Albian Sands mine (המופעל על ידי של קנדה) ב-2003. כל שלושת המכרות מצוידים במשדרגי ביטומן ההופכים אותו לנפט שנשלח לבתי זיקוק בקנדה ובארצות הברית.
העיירה פורט מקמרי הייתה בשנות החמישים בעיקר נקודת יישוב בודדה בערבה, וגרו בה כמה מאות תושבים כשהפעילות הכלכלית העיקרית הייתה הצבת מלכודות לדובים לצורך ייצור פרוות, וכריית מלח. מאז משבר האנרגיה בשנות השבעים, הפכה העיירה לעיר של 80 אלף תושבים הנאבקים ביניהם כדי לספק שירותים ומגורים לעובדים מהגרים, רבים מהם ממזרח קנדה, ובמיוחד ניו פאונדלנד.
תעשיית חולות הזפת של אלברטה היא תולדה של השקעות של מיליארדי דולרים בתשתית ובטכנולוגיה הנדרשת לפתח את המשאב הלא קונבנציונלי הזה. לפי איגוד מפיקי הנפט הקנדי Canadian Association of Petroleum Producers (CAPP), בשנת 2005, השקיעה התעשייה בחולות הזפת של אלברטה כ-10 מיליארד דולרים. באותה השנה, היוו חולות הזפת של אלברטה כ-58% מכלל מכירות הנפט הגולמי של המחוז ושווי ערך לייצור 39 אחוז מהנפט הגולמי של קנדה כולה. במהלך שלוש השנים הפיסקליות האחרונות החל משנת 2003/2004 ועד שנת 2005/2006, הניב פיתוח חולות הזפת 1.865 מיליארד דולרים לאלברטה בצורת תמלוגים ששולמו לממשלת המחוז.
עלות הפקה גבוהה
התפוקה השנתית של חולות הזפת עולה בהדרגה ככל שהתעשייה מבשילה. תפוקת התוצרת הראויה לשיווק של חולות הזפת עלתה ב-966 אלף חביות ליום בשנת 2005. הצמיחה הצפויה תביא את התפוקה לרמה של 3 מיליון חביות ליום בשנת 2020 וייתכן שאף ל-5 מיליון חביות ליום עד שנת 2030. רמת פעילות זו תתמוך בפיתוח תעשיות נוספות ואלברטה תהפוך למובילה עולמית בתחום האנרגיה.
למרות המאגר הגדול, עלות הפקת הנפט מהחולות עד כה הפכה את הפקת הנפט לבלתי רווחית. עלות מכירת הנפט הגולמי המופק לא כיסתה את העלויות הישירות של גילוי המשאב, עלות כוח האדם הנדרשת כדי לכרות את החולות ודלק כדי להפיק את הנפט הגולמי. בשנת 2006, העריכה מועצת האנרגיה הלאומית של קנדה (National Energy Board of Canada) כי עלות התפעול של מכרות חדשים בחולות הזפת של אנתאבאסקה, היא בסביבות 9-12 דולרים לחבית, בעוד שעלות הפקה בצורה אחרת, כזו המשתמשת בשתי בארות אופקיות, תעלה בין 10 ל-14 דולרים לחבית. זאת בהשוואה לעלויות תפעול של פחות מדולר לחבית נפט גולמית רגילה בעיראק ובערב הסעודית ול-6 דולרים בארצות הברית ובקנדה.
בנוסף, עלות ההון הדרושה לרכישת ציוד כגון מכונות ענקיות המשמשות לכריית החול ומשאיות הרכינה המשמשות להעמסתו לתוך תהליך העיבוד גורמות לעלות עצומה של ההפקה. ההערכה היא שעלות זו מגיעה ל-18-20 דולרים לחבית עבור כרייה עילית ו-18-22 דולר לכרייה מכוסה. עלות זו עדיין אינה כוללת את עלות שדרוג הביטומן הגולמי לנפט סינתטי, דבר שמגדיל את העלות הסופית ל-36-40 דולרים לחבית במכרות חדשים.
לפיכך, על אף שמחירי הנפט הגולמי הופכים את עלות הייצור לאטרקטיבית, נפילות פתאומיות ברמות המחירים לא יאפשרו למפיקים להחזיר את עלויות ההון האדירות שלהם – אף כי החברות שבהן מדובר הן חברות בעלות גב כלכלי חזק ויכולות לשרוד תקופות ארוכות של מחירי נפט נמוכים מאחר שההון ברובו כבר הושקע והם תמיד יכולים לכסות את עלויות התפעול עצמן. ואולם, פיתוח הייצור המסחרי הופך קל יותר בשל העובדה שעלויות הגילוי של המרבצים קרובות לאפס. עלויות אלה מהוות גורם מרכזי בהערכת כלכליות קידוחים בשדות נפט מסורתיים. מיקום מרבצי הנפט בתוך החולות עצמן מוכר היטב והערכת עלות ההפקה יכולה להיעשות בקלות. חשוב מכך, חולות הזפת נמצאים באזור יציב מהבחינה הפוליטית והחברות יכולות להיות בטוחות כי הנכסים היקרים שלהם לא יולאמו בידי ממשלה כלשהי וכן שלא יחשפו למלחמה או מהפכה.
מחסור בכוח אדם מיומן
כתוצאה מעלית מחירי הנפט בשנים 2004-2006, השתפרה דרמטית הכדאיות הכלכלית של חולות הזפת. במחירי נפט גולמי הנעים בסביבות 50 דולר לחבית, ההערכה הייתה שעבודת הכריה הפתוחה תביא לרווחים של 16-23 אחוזים בעוד הפעילות התת-קרקעית תביא ל-16-27 אחוזי רווח. המחירים בשנת 2006 היו גבוהים אף ממחיר זה. כתוצאה מכך, הודיעו החברות על השקעות הון בעשור הקרוב (2006-2015) בשווי כולל של 100 מיליארד דולרים, פי שניים מההערכות שנעשו ב-2004. ואולם בשל מחסור חריף בכוח אדם שנוצר באלברטה, לא סביר שכל הפרויקטים הללו אכן יושלמו.
האזור סביב פורט מקמרי באלברטה, הושפע במיוחד מהגידול בהכנסות מחולות הזפת. ואולם, אף על פי שהמשרות נמצאות בשפע, הבניה למגורים לא הדביקה את הפער והדירות באזור יקרות. אנשים המחפשים עבודה מגיעים פעמים רבות לאזור בלא הודעה מוקדמת והדבר מעלה את עלות הלינה בבתי ההארחה השונים. אזור זה מבודד, ורק כביש אחד בן שני נתיבים מקשר אותו עם שאר המחוז, וישנו כעת לחץ על ממשלת אלברטה לשפר את הנגישות, וכן את בתי החולים ושאר התשתיות.
למרות מאמציהם הנמשכים של החברות לבצע את העבודות הקמת המערכות ככל האפשר מחוץ לפורט מקמרי ואפילו מחוץ לאלברטה, המחסור בעובדים מיומנים מתפשט לשאר המחוז. גם ללא חולות הזפת, הכלכלה של אלברטה הייתה מאוד חזקה, אך פיתוח חולות הזפת מתרחש בתקופת פריחה כלכלית ובצמיחה הגבוהה ביותר של מחוז קנדי מאז ומעולם, והדבר הוביל את שיעור האבטלה באלברטה לרמות הנמוכות בהיסטוריה.
כפר חסידים ב'
כְּפַר-חֲסִידִים ב' הוא יישוב קהילתי ליד רכסים השייך למועצה אזורית זבולון. היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי מתיישבים מכפר חסידים שעזבו את היישוב ורצו להקים ישוב נוסף. היישוב הוכר על ידי המדינה ב-1959.
נכון ל-2020 מתגוררים ביישוב 305 תושבים.
אלמקה
אלמקה או אלמוקה (בשבאית: 𐩱𐩡𐩣𐩤𐩠; בערבית: المقه) היה אל הירח של הממלכה התימנית העתיקה סבא. סגדו לו גם בממלכת דעמת וקיסרות אקסום באריתריאה וצפון אתיופיה.
מקדשיו
גם מקדש בראן וגם מקדש אוואם נועדו לאלמקה.
אלכסנדר גנטלב
אלכסנדר (סשה) גנטלב היה במאי קולנוע דוקומנטרי ישראלי, שיצר שורה של סרטים עטורי פרסים, ביניהם: "האוליגרכים", "גנבים בחוק", "משחקי פוטין", "ריידרס" ו"יולקי פאלקי".
ביוגרפיה
גנטלב נולד ברפובליקת דאגסטן בברית המועצות ועלה לישראל ב-1992.
יצירתו הדוקומנטרית עסקה בעיקר בפוליטיקה ובחברה של רוסיה, ובתיעוד יוצאי ברית המועצות בישראל.
בקיץ 2004, שידר ערוץ 2 את המיני-סדרה התיעודית בת השלושה פרקים "האוליגרכים" שביים גנטלב. הסדרה סקרה את התהפוכות שחלו ברוסיה בעשור האחרון של המאה ה-20, דרך עיניהם של אנשי העסקים שעלו לגדולה, של אנשי השלטון ושל האדם ברחוב. הסדרה עקבה בעיקר אחרי שבעה אוליגרכים רוסים במשך שש שנים החל מ-1996, רובם יהודים, שניצלו את הריק הגדול לאחר התמוטטות המשטר הסובייטי והקומוניזם וצברו כוח כלכלי והשפעה פוליטית עצומה. חלקם ריצו עונשי מאסר על מעשי מרמה ושחיתות, חלקם נאלצו לברוח מרוסיה. בין המרואיינים בסדרה היו: בוריס ברזובסקי, ולדימיר גוסינסקי, מיכאיל צ'רנוי, וגרגורי לוצ'אנסקי. הסדרה זכתה בפרס העריכה בפסטיבל הקולנוע ירושלים. ונרכשה על ידי גופי שידור ברחבי העולם.
באוקטובר 2004, יצר עבור ערוץ 10 סרט תעודה, "טרור בבית הספר", על משבר בני הערובה בבסלאן. אירוע חטיפה של טרוריסטים צ'צ'נים שלקחו מאות ילדי בית ספר בעיר הרוסית בסלאן שבצפון אוסטיה - אלניה. ב-3 בספטמבר 2004, ביום החטיפה השלישי, פרצו חילופי יריות בין החוטפים לבין כוחות הביטחון הרוסיים. לפי הנתונים הרשמיים, 385 אזרחים נרצחו, 186 מהם הם ילדים, ועוד מאות נפצעו.
בשנת 2007 ביים עבור ערוץ yes דוקו, הסרט "יולקי פאלקי" (ברוסית הפתעה מאכזבת). בסרט גנטלב, מחפש את חבריו לטיסה שהביאה אותו לישראל ב-1992, וכן חברים ותיקים אחרים, כדי לראות איפה הם ומה הם עושים מאז. הסרט זכה בפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי בקטגוריית פרויקט התעודה הטלוויזיוני הטוב ביותר לשנת 2008. הסרט שודר שוב ב-yes דוקו ב-2012.
בסוף 2009 זכה במענק הפקה, במסגרת פרויקט "קולנוע לשם שינוי" (מיזם משותף של קרן גשר לקולנוע רב-תרבותי, פסטיבל דוקאביב והרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו), עבור הסרט "הכנרים משיכון ד'". הסרט מספר על בית ספר למוזיקה שהוקם בשנת 2007 בשיכון ד' בטבריה, ששלושה מתלמידיו זכו בתחרויות בינלאומיות לכנרים וסומנו כדור העתיד של המוזיקה הקלאסית.
בשנת 2010, ביים עבור ערוץ 2 את הסרט "גנבים בחוק", על תהליך הפיכתם של ברוני פשע רוסים לאנשי עסקים עם הון עצום ועסקים ברחבי העולם. תופעה הקרויה גנב בחוק בחבר המדינות. גנטלב הצליח לגרום למרואייניו לפתוח מול מצלמתו את בתיהם ולספר בפתיחות על עצמם. מהשוד הראשון שביצע אחד מהם בהיותו בן שמונה, דרך שהותו של אחר בפנימייה של הק.ג.ב. וכלה בדרכם לצמרת אחרים באלימות. מעמד ה"גנבים בחוק" שמור לאליטת הפשע והדרג הגבוה ביותר של סנדקי העולם התחתון. מי שהעפילו לדרג זה הצליחו ברבות השנים, ככל שהכלכלה הרוסית השתחררה והתפתחה, לגרוף סכומי עתק לכיסם בסחטנות מאנשי עסקים לגיטימיים. הסרט גם מציג את הנקודה הישראלית, כיצד מדינת ישראל שימשה לרבים מהם כמקום מפלט, בסוף שנות ה-90. הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים טרייבקה בניו יורק, ובפסטיבל הוט דוקס בטורונטו. הסרט היה מועמד ל"פרס אירופה" בקטגוריית סרט התעודה הטלוויזיוני הטוב ביותר."פרסי אירופה" היא התחרות הגדולה ביותר באירופה, שבה רשאים גופי שידור והפקה מרחבי אירופה להגיש הפקות מקור שלהם בתחומי הטלוויזיה, הרדיו והמדיה החדשה, ומועמד לפרס אופיר וזכה פרס לעולים יוצרים על שם יורי שטרן.
בקיץ 2015 הוצג בתחרות פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה סרטו של גנטלב "הרקדן", על ולרי פאנוב. פאנוב, מרקדני הבלט הגדולים של המאה ה-20. שבסופו של דבר החליט להשתקע בישראל ולהקים להקת בלט באשדוד.
בינואר 2016, הקרין ערוץ יס דוקו את סרטו "נשות האוליגרכים", על הנשים ברוסיה שמטרתם להתחתן עם אוליגרכים.
כרמל (פירושונים)
מקומות בארצות הברית:
מקומות באירופה:
אחר:
אישים ששם משפחתם כרמל:
פריונוסוכוס
פריונוסוכוס (שם מדעי: Prionosuchus; מילולית: "תניו סיירה") הוא סוג נכחד של דו-חיים מסדרת הטמנוספונדילים שהיה הגדול שבדו-חיים מעולם. מאובניו נמצאו בצפון ברזיל באזורים סלעיים ובלגונות.
מאפיינים
אורכו של היצור דמוי-התנין הגיע ל-9 מטרים. אורך הגולגולת הגיע ל-50 ס"מ וייתכן שאף 1.6 מטר ומראה מזכיר את גולגולת הגביאל ההודי שהייתה בעלת שיניים חדות רבות. ליצורים היו רגליים קצרות, זנב ארוך שהותאם לתנועה מימית. יצור זה הטיל ביצים בתוך המים ולא עלה ליבשה.
הפריונוסוכוס היה טורף שחי במים אך גם עלה ליבשה וחיכה לטרפו במארב ואז חטף אותו עם שיניו החדות. הוא ניזון מדגים שונים כמו דגי ריאות, דו-חיים אחרים וחסרי חוליות.
בתרבות
זוחל זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
לא להיות לבד
לא להיות לבד הוא המיני-אלבום השני של הזמר-יוצר הישראלי יהונתן מרגי. האלבום יצא ב-21 באוקטובר 2021.
רקע והרכב
הפרויקט הוא בהשראת מוזיקה משנות ה-80, עליה הצהיר מרגי כי היא היוותה את החזון לפרויקט הבא שלו לאחר המיני אלבום הראשון שלו, מה יהיה:. באלבום כלולות שבע רצועות, מתוכן ארבעה שירים בנוסף לשלושה קטעי דמו אותם מרגי הקליט בפלאפון שלו וכלל באלבום.
מרגי סיפר כי העבודה על האלבום נמשכה כשנה וחצי.
קידום
ביום צאת האלבום עשה מרגי אירוע השקה בו הופיע וביצע את כל שירי האלבום.
חודשיים לאחר צאתו של האלבום ב-21 בדצמבר, העלה מרגי צמד מופעים במועדון הבארבי בתל אביב שכלל את שירי האלבום, בנוסף ללהיטים ושירים נוספים של הזמר. כל כרטיסי המופע נמכרו תוך פחות מיממה. מופע החימום היה הראפר שחר סאול והזמרת יסמין מועלם התארחה במופע וביצעה עם מרגי את השירים "מחילה" ו"הכל שקוף". המופע זכה לשבחים מהמבקרים, שציינו את המעבר המוצלח של מרגי מאליל נוער לזמר-יוצר בולט במוזיקה הישראלית.
ביקורות
עומרי פיינשטיין ממגזין Time Out תל אביב סקר את האלבום ושיבח את מרגי על ההתפתחות שלו כאמן ועל הוורסטיליות שלו, וכינה אותו "אחד האמנים הישראליים המסקרנים ביותר".
דור מאיר מועלם סקר את האלבום באתר מאקו וסיכם:.
דודי פטימר סקר את האלבום במעריב וכינה את האלבום "משעמם". הוא הרחיב וציין כי השירים אינם קליטים, מעניינים או זורמים וכי הם נוסחתיים וטכניים. הוא כתב בנוסף כי השיר הבולט היחיד באלבום הוא "אנג'ל" וכי.
קושידה (מתאבק)
יוג'ירו קושידה (ביפנית: 櫛田 雄二郎, Kushida Yūjirō; באנגלית: Yujiro Kushida; נולד ב-12 במאי 1983), הידוע יותר בשם הבמה שלו קושידה, הוא מתאבק ולוחם MMA יפני.
הוא מוכר בעיקר בשל תשע שנותיו בארגון ההיאבקות היפני New Japan Pro-Wrestling (NJPW), שבו היה שש פעמים אלוף במשקל כבד ג'וניור של IWGP, אלוף הזוגות במשקל כבד ג'וניור של IWGP (עם שותפו לצמד הטיים ספליטרס, אלכס שלי). המנצח של טורנירי הסופר ג'וניורס לשנת 2015 ו-2017, המנצח של ה-Super J-Cup לשנת 2016, והמנצח של גביע העולם של Pro Wrestling לשנת 2017, טורניר שהיה בשיתוף של NJPW ביחד עם hat Culture Pro Wrestling (WCPW) ו-Revolution Pro Wrestling (RevPro). בנוסף לכך, הוא מוכר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית NXT. כמו כן, קושידה ערך הופעות בארגון היאבקות אחר בעל שותפות עם NJPW בשם Ring of Honor (ROH), שבו היה פעם אחת אלוף הטלוויזיה של ROH.
קושידה החל להתאמן בקריירת אמנויות לחימה משולבות במתחם האימונים של נובוהיקו טאקאדה בזמן שהיה בבית ספר לנערים. הוא ערך את קרב הבכורה שלו ב-MMA בשנת 2003 עבור ארגון יפני בשם ZST, כשכבר בשנה שבאה לאחר מכן זכה בטורניר ג'נסיס במשקל קל. בשנת 2005, הוא פרש מקריירת ה-MMA, כשבמאזנו 6 ניצחונות ו-2 תוצאות תיקו.
סיימוריה
סיימוריה (שם מדעי: Seymouria) הוא סוג של יצור נכחד ממחלקת הדו-חיים שהיה קרוב לזוחלים.
מאפיינים
יצור זה חי בתקופת הפרם לפני 280-270 מיליון שנה באירופה ואמריקה הצפונית.
זה היה יצור קטן באורך 60 ס"מ ובעל תכונות של זוחל יותר מאשר דו-חיים. הוא התפתח לחיות על היבשה מבלי לחזור למים והיה בעל עור יבש, רגליים ארוכות המותאמות למהירות והרגלי חסכוניים במים. היה לו לסת גדולה עם שיניים וזנב קצר. גולגולתו הייתה עבה כדי לעזור לזכרים להילחם איתה.
למרות דמיונו לזוחל הנקבות היו צריכות לחזור להטיל ביצים במים. הראשנים ניזונו מיצורי מים כמו תולעים וחרקים ולאט לאט החלו לפתח גפיים חזקות ועור יבש ועברו ליבשה.
הסיימוריה היה טורף קטן שניזון מחרקים, דו-חיים קטנים יותר וזוחלים קטנים וייתכן שהוא אכל ביצי זוחלים אחרים.
בתרבות
הסיימוריה מוצג בסדרה ללכת עם מפלצות, כאשר מנסה לשדוד ביצי דימטרודון, אך לבסוף נטרף על ידו.
יחסי בולגריה–בוסניה והרצגובינה
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמה ממלכת בולגריה לצד מעצמות המרכז, אשר בוסניה והרצגובינה הייתה חלק מהם, בשל היותה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. במהלך מלחמת העולם השנייה חברה בולגריה למדינות הציר, וסייעה בכיבוש יוגוסלביה באפריל 1941. בשנת 1944 התרחשה הפיכה צבאית בבולגריה, ובעקבות כך היא חברה לברית המועצות, ואף סייעה לה בשחרור שטחי בוסניה מידי הגרמנים.
בשנת 1991 הכריזה בוסניה והרצגובינה על עצמאותה, וב-15 בינואר 1992 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים ביניהן. כיום שתי המדינות הן חברות האיחוד האירופי, ונאט"ו.