cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי סומליה–פקיסטן
שיתוף פעולה ביטחוני
עקב עלייה משמעותית באבטחה וביציבות בתוך סומליה ומאמץ שיקום גדול סביב הכוחות המזוינים והמשטרה שכבר בעיצומו, חיל האוויר הסומלי וחיל האוויר הפקיסטני חתמו על הסכמי הכשרה בשנת 2020 לחינוך והכשרת טייסים של סומליה. וקצינים כדי לשפר ולחזק את מסע המיליטריזציה הגדול ממילא של סומליה בשנים האחרונות.
יחסי סחר
פקיסטן וסומליה הן שותפות מסחריות פעילות, הסוחרות במגוון סחורות. בשנים 2008–2009 ייצאה סומליה סחורות בשווי 34,822.059 מיליון דולר לפקיסטן, כאשר פקיסטן בתמורה ייצאה סחורות בשווי 17,781.883 מיליון דולר לסומליה. סחורות היצוא העיקריות של סומליה לפקיסטן התרכזו במגזר בעלי החיים במדינה, וב-2009 כללו 3.190 מיליון דולר בעורות גולמיים. הייצוא של פקיסטן לסומליה במהלך אותה שנה כלל 53.254 מיליון דולר באורז, 0.627 מיליון דולר בתרופות, 10.400 מיליון דולר בממתקים ו-0.20 מיליון דולר בצעיפים, משתיקי קול, מנטיליות ובגדים דומים.
לאחר פגישה בין נציגי משרד הסחר של סומליה ולשכת המסחר והתעשייה של אסלאמאבאד, הסכימו שתי המדינות לשפר את היחסים המסחריים ביניהן, במיוחד בחקלאות, מוצרי מזון, בעלי חיים, גידול דגים, טקסטיל, מוצרים פרמצבטיים, מוצרי עור, עורות ומגזרי מלט. רוב הסחר בין סומליה לפקיסטן התנהל עד כה דרך דובאי, ולכן הרשויות הסומליות ביקשו ליצור קשרי סחר ישירים עם פקיסטן. לדברי שר הסחר לשעבר של סומליה, עבדי ראשיד מוחמד עבדי, סומליה רצתה לרכוש מוצרים שהיא ייבאה ממקומות אחרים ישירות מפקיסטן. הוא גם הדגיש את הפוטנציאל המסחרי של סומליה בהתחשב במיקומה האסטרטגי ובמעמדה כשער לשווקים באפריקה, והציע שפקיסטן תוכל לכבוש חלקים גדולים משווקי סומליה אם תספק מוצרים איכותיים במחירים תחרותיים.
הגירה
נכון לסוף 2012, חיה בפקיסטן קהילה קטנה של כ-2,500 סומלים. רובם סטודנטים בינלאומיים, עם כמה מהגרים נוספים. בנוסף, הייתה קהילה קטנה מאוד של פקיסטנים בסומליה. הם עסקו בעיקר בעסקי קמעונאות באזורים עירוניים.
אורליאן לינייה-פו
אורליאן לינייה-פו, שמו בלידה אורליאן-פרנסואה-מארי לינייה (צרפתית: Aurélien- François-Marie Lugné, מאוחר יותר הפך ללינייה-פו Lugné-Poë, 17 בדצמבר 1869 – 19 ביוני 1940) היה שחקן, במאי ומבקר תיאטרון צרפתי. יחד עם אנדרה אנטואן תרם להתחדשות פני התיאטרון הפריזאי בשלהי המאה ה-19. בצעירותו מתוך הערצה לסופר האמריקאי אדגר אלן פו הוסיף לשם המשפחה את השם פּוֹ Poe.
יחסי סומליה–פקיסטן
נציגויות דיפלומטיות
סומליה מחזיקה שגרירות באסלאמאבאד שהוקמה בשנת 1976, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בקראצ'י. לפקיסטן הייתה בעבר שגרירות במוגדישו, שהוקמה ב-1973.
אורליאן לינייה-פו
קורות חייו
אורליאן לינייה-פו נמשך לאמנות התיאטרון עוד בילדותו. בשנת 1886, בימי לימודיו בתיכון "קונדורסה" היוקרתי בפריז, יחד עם ז'ורז' בורדון, לימים עיתונאי ב"לה פיגארו", הקים בעצמו להקה בשם "לה סרקל דז אקולייה" (Le Cercle des Escholiers - חוג התלמידים). המחזה הראשון ששיחקו במסגרת החוג היה של מחזאי בן זמנם - "גבירת הים" מאת איבסן. בגיל 19 נרשם לקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנויות הבמה בפריז ולאחר מכן נכנס ללהקת ה"תיאטר ליבר" Théâtre-Libre (התיאטרון החופשי) של אנדרה אנוטאן. אחר כך ב-1893 עבר ללהקת ה"תיאטר אר אר" ( Théâtre Art Art - תיאטרון אמנות מעורב) של פול פור (Paul Fort) שקמה על ידי מיזוג להקתו הקודמת של פור, "תיאטר אר מיקסט" עם להקת "תיאטר אר אידיאליסט" של לואי ז'רמן.
תיאטרון דה ל'אוור
במאי 1893 ייסד לינייה-פו, יחד עם המשורר והמבקר קמיל מוקלר, המחזאי מוריס מטרלינק והצייר אדואר וייאר, את "לה מזון דה ל'אוור" (la Maison de l'Œuvre, בעברית: "בית היצירה"). פרויקט ששילב בתוכו ערבי תיאטרון, ספרות ותערוכות אמנות פלסטית. הלהקה נקראה "תיאטר אר ל'אוור" (תיאטרון אמנות -יצירה) או בקיצור "תיאטר דה ל'אוור" (תיאטרון היצירה), והייתה מורכבת מאמנים וחובבי תיאטרון שדגלו בהפקות סימבוליסטיות כתגובה נגדית לנטורליזם שאפיין את התיאטרון אנטואן.
תיאטרון דה ל'אוור התאפיין בתפאורה מסוגננת (או חוסר תפאורה בכלל, כפי שציווה לינייה-פו ב-1896), בדיקלום מלאכותי ובאווירה כמו-חלומית.
מהשחקן דרש לינייה-פו שלא להבליט יתר על המידה את האינדיבידואליות שלו לטובת מה שמטרלינק הגדיר "השלכה מעורפלת של הצורות ההסימבוליות". במקרים קיצונים בהצגות שבוצעו בהתחלה משחק שכזה גרם לצחוקים נוכח ההופעה הכמו הזויה או מטורפת של הפרוטגוניסטים. לינייה-פו עצמו הופיע תמיד לבוש בפראק שחור ודיבר בקול איטי וחד-גוני וזכה משום כך בכינוי "הכומר המונמנם".
הפקותיו שמרו על עקרונותיו של פול פור אבל ביצוען למרות הכל נחשבו טובים יותר. לפני כל הצגה הקהל שמע הרצאה מקדימה.
תחילת להקת תיאטרון זו בדצמבר 1893 צוינה על ידי בכורת המחזה "פליאס ומליזנד" מאת מטרלינק על במת "התיאטרון דה בוּף פריזיאן" (Théâtre des Bouffes-Parisiens). לינייה-פו ניהל להקה זו עד שנת 1899 וביים בתקופה זו מחזות של גרהרט האופטמן, אוגוסט סטרינדברג ("האב" 1894) והנריק איבסן ("ברנד", "יאן גבריאל בורקמן", "רוסמרסהולם"), גבריאלה ד'אנונציו. הפקתו עם המלך אובו מאת אלפרד ז'ארי ב-10 בדצמבר 1896 עם פירמן ז'מייה בתפקיד הראשי עשתה היסטוריה, אם כי ההצגה ירדה מבמת התיאטרון אחרי יומיים.
להקת התיאטרון "דה ל'אוור" שיחקה באולם ברליוז, וגם על במות תיאטרון דה בוף-פריזיאן, תיאטרון דה מני-פלזיר (Théâtre des Menus-Plaisirs) (בימינו "תיאטרון אנטואן"), קומדי פריזיאן (היום תיאטרון דה ל'אתנה- לואי ז'ובה), אולם ה"תיאטרון נובו" (לימים "תיאטרון רז'אן" ואחר כך "תיאטר דה פארי"). עזיבתו של לינייה-פו את הקו הסימבוליסטי ב-1898 גרמה לוויכוחים רבים, כולל בריחה של חלק מהקהל הנאמן. לבסוף סיבות כלכליות אילצו את לינייה-פו לסגור את התיאטרון בשנת 1899.
לאחר סגירתו
אחרי סגירת ה"תיאטרון דה ל'אוור" ביים בפריז ובעת סיורים ארוכים בחו"ל מחזות מאת שייקספיר, מטרלינק, ז'יד, גורקי, אוסקר ויילד ואמיל ורהארן. בהצגות אלה שיחקה בת זוגו, השחקנית סוזן דפרה (Suzanne Desprès) (1875-1951) . פעילותו חשפה את התיאטרון הצרפתי לקהלים רבים באירופה ומצד שני תרמה תרומה מכרעת להבאה לצרפת של המחזאות העולמית בת זמנו. אחד התפקידים שגולמו על ידי לינייה-פו עצמו ונחקקו בזיכרון בני זמנו היה זה של ראש גזר מעיבוד סיפורו של ז'ול רנאר ב-1908 בלונדון.
ב-1909 הקים לינייה-פו את כתב העת לתיאטרון "רבו דה ל'אוור" (Revue de l'Œuvre) וכתב במקביל לעיתון "ל'אקלר" ("הברק").
תחייתו של תיאטרון דה ל'אוור
ב-1912 חזר לינייה-פו לנהל את התיאטרון דה ל'אוור שנפתח מחדש עם בכורת המחזה "הבשורות שניתנו למארי" (L'Annonce faite à Marie) מאת פול קלודל, שהייתה אחד מציוני דרך בתולדות התיאטרון הצרפתי. התיאטרון פעל בצורה לא סדירה עד 1929. ב 1919 השיג את תמיכתה הכספית החשובה של השחקנית מרסל פראפּא (Marcelle Frappa). בשנת 1929 העביר את השרביט ללוסיאן בר ופולט פאקס.
לינייה-פו נפטר ב-19 ביוני 1940 בביתו שבווילנב לס-אביניון (Villeneuve-lès-Avignon) ונקבר בבית העלמין הישן בסן-ז'רמן-אן-לה
מגלה הכישרונות
אדמון סה (Edmond Sée) תיאר את לינייה-פו כ. הוא עצמו הגדיר את עבודתו מול מחזאים ושחקנים כעבודה "של איש מעבורת" (passeur) המזין את כרשונם ועוזר להם לממש את גאוניותם. יחד עם אנדרה אנטואן לינייה-פו טיפח את התיאטרון העצמאי בצרפת של "סוף המאה", שנמצא בניגוד לתיאטרון ה"בולוואר" המסחרי, מחויב לערכים האמנותיים ולצביון ניסויי או אוונגרדי. לינייה -פו עודד את הכישרונות הצעירים מבין המחזאים והשחקנים. כך בשנת 1923 לפי הזמנתו מרסל אשאר כתב אחד מהקומדיות שלו הראשונות "המיסה נאמרה" (La Messe est dite). בשנת 1935 הסכים לביים במקום ז'ורז' פיטואף שרב עם המחזאי, את ה"אלמונית מאראה" שהייתה אחת ההצלחות הראשונות של המחבר ארמאן סלקרוּ.
אנטונן ארטו שהכיר את לינייה-פו בשנת 1920 קיבל ממנו את תפקידו הראשון - אמנם קצר ביותר - של משפט אחד בלבד - במחזה "Les Scrupules de Sganarelle" (לבטיו של סגאנארל) מאת אנרי דה רנייה, על במת התיאטר דה ל'אוור.
אבל אחת התגליות הגדולות של לינייה-פו היה שחקן התיאטרון והקולנוע פייר בראסר שהתחיל גם הוא את דרכו בתיאטרון דה ל'אוור בשנת 1924.
קשריו עם אמני "תנועת הנאבי" (ה"נאביסטים")
אורליאן לינייה-פו שיחק תפקיד גם בתוך פרק בתולדות אמנות הפלסטית הצרפתית כשעודד את חבריו הציירים שלמדו איתו בתיכון "קונדורסה" והקימו מאוחר יותר את הזרם שנקרא "נאבי" או נאביסטים (מהמושג העברי תנ"כי "נביא") שכלל את מוריס דני, פול סרוזייה, אדואר וייאר וקר-קסווייה רוסל ואמנים נוספים שהצטרף אליהם. לינייה-פו נהג לעיתים קרובות להשתתף במסיבותיהם ולפקוד את הסטודיו של הצייר פול רנסון שנמנה גם הוא עם חברי הקבוצה. זמן מה אף היה לו סטודיו משותף עם הציירים בונאר, וייאר ודני.
בנובמבר 1890 בונאר, איבלס וסריזייה עיצבו תפאורה ותלבושות בשביל התיאטרון "ד'אר" שבניהולו של פול פור ובדצמבר 1891 לינייה-פו ארח ב"תיאטר-ליבר" ערב התרמה שלהם למען גוגן בפריז. האמנים איבלס, סריזייה, ודֶני ציירו לרגל אירוע זה תפאורות למחזות מאת רמי דה גורמון ומאת מטרלינק. במאי 1893 וייאר יחד עם קמיל מוקלר השתתפו בהפקת "פליאס ומליסנד" מאת מטרלינק ב"מזון ד'אוור" שבניהולו של לינייה-פו. ציירם מבין ה"נאבי" - סריזייה ובונאר יצרו את התפאורה בבכורה של "המלך אובו" בדצמבר 1896. וייאר אף צייר בשנת 1891 דיוקן בשמן של אורליאן לינייה - פו, חברו, הנמצא כיום באוסף פלצ'ר-סטיל בפיטספורט, ניו יורק.
"פֶּלֶיאָס ומליסאנד" - 17 במאי 1893
לינייה-פו ביים את המחזה הסימבולסטי הידוע של מטרלינק במסגרת תיאטרון ד'אר של פול פור (1872-1960).מטרלינק היה המחזאי הסימבוליסטי האולטימטיבי, השתמש בסמלים מיוחדים שחזרו על עצמם. התפאורה הייתה מינימליסטית, פרי יצירתו של פול פגלר (ווגלר Voegler), ללא ריהוט וללא אביזרים, רק מסכים צבועים באפור. התאורה הופנתה מלמעלה ולא מאורות במה רגילים שהיו משאירים בעבר צללים משונים. התלבושות נתפרו לפי ציוריו של ממלינג מהמאה ה-15. העלילה התרחשה מאחורי פרגודי גזה כדי ליצור רושם של ערפל. השחקנים דקלמו כמו מזמרים את הטקסט וליוו אותו במחוות "מסוגננים". כשראה לינייה-פו כי לא קם עוד מחזאי סימבולסטי מזנו של מטרלינק, הצהיר בשנת 1898 כי אינו מתכוון להציג רק מחזות מסוג זה.
סלומה, 11 בפברואר 1896
בכורת המחזה "שלומית" או "סלומה" של אוסקר ויילד, שהיה אסור לביצוע בבריטניה, הוצגה בצרפתית על ידי להקת התיאטרון ,"דה ל'אוור" בבימויו של לינייה-פו. בגלל היותו של ויילד אסיר בכלא ומכיוון שחשש מפני עוינות הציבור, דאג הבמאי לקיים את החזרות בחשאי. לינה מינץ שיחקה את סלומה והוא עצמו נחל הצלחה רבה בתפקיד של הורדוס.
שחקנית-אשה התבקשה לשחק במקום המשרת הצעיר של הורדיה כדי למנוע פירושים הומוארוטיים לחיבתו של המלך ל"נער הסורי". דוגמה זו שרתה לאחר מכן גם במאים אחרים. את התכניה צייר טולוז-לוטרק. תגובת הקהל להצגה הייתה יחסית חיובית, דבר שניתן היה להתפרש גם כאהדה מסוימת למחזאי הכלוא. כששמע על הצלחת המופע, אוסקר ויילד התרגש מאוד וביקש שימסרו את תודתו ללינייה-פו.
"המלך אובו" ב 10 בדצמבר 1896
הניסוי ה"היפר-תיאטרלי" של הצגת המחזה "המלך אובו" של אלפרד ז'ארי שהקדים את תיאטרון האבסורד, את הסוריאליזם והדאדאיזם, היווה בשביל לינייה-פו חוויה מורטת עצבים. המחזה ליגלג תוך שימוש באמצעים גרוטסקים על ההמוניות החייתית, על ההיסטוריה עתירת הרציחות ודיכוי של האנושות ובכלל על הצדדים המגעילים של בני האדם ושל החברה והשתמש בפארודיה ובאסוציאציות למחזה "מקבת'" של שייקספיר ואף למחזות אחרים כמו "המלט", "ריצ'רד השלישי" או "המלך ליר".
למרות שהוא עצמו אימץ בשלב מסוים סגנון סימבוליסטי והתרחק מהנטורליזם והריאליזם, נאלץ לינייה-פו להתמודד הפעם עם דרישות עוד יותר חריגות באנטי-הריאליזם שלהן מצד המחבר שהיה מעורב מאוד בהפקה. אלפרד ז'ארי הצעיר, שעד אז היה נודע בתיאטרון דה ל'אוור כמעבד ומתרגם, וכן כשחקן ועוזר במאי, התעקש להשפיע על היבטים רבים של ההצגה: היו חשובים לו צורת הדיבור המקוטעת ("סטקאטו") של הגיבורים, תוך שינוי בהדגשת ההברות, השימוש בניבים ובמבטאים שונים - צרפתיים ואחרים, ביקש מהשחקנים להתנועע על הבמה בתנועות מכניות כמו של מריונטות, ביקש הרבה מסיכות ושלטים, סוסי עץ, דרש שנער בן 14 ישחק בתפקיד "בוגרלא" בן ה14 (במקום אשה כפי שהיה מקובל) והעדיף תפאורות מיוחדות שכללו ינשוף, פיל, נחש בואה, ערפד, מספר דקלים, סופת שלג על מיטת הגבורים הראשיים, סיר לילה וקמין ששימש גם כדלת.
כשנה קודם לכן טען ז'ארי באוזני לינייה-פו כי מדובר בקומדיה "קליטה" ומבדרת שתמצא חן בעיני הקהל. מאוחר יותר כשלינייה-פו היה כבר אחוז חרדה מפני תגובת הקהל למחזה מחדש ופרובוקטיבי כזה, ז'ארי גייס כדי להרגיעו, את רשילד ואלט, אשת מנהל כתב העת "מרקור דה פראנס". היא ניסתה לשכנע את הבמאי שזו תהיה הזדמנות פז להוכיח את גישתו האקלקטית ושכל הדור הצעיר ישתוקק לראות הצגה כזאת. בציור התפאורה השתתפו, לפי התוכניה, הצייר ה"נאביסטי" סריזייה וז'ארי עצמו. לפי עדותו של לינייה-פו לקחו בו חלק גם בונאר, טולוז לוטרק, וייאר וראנסון. המוזיקה שבוצעה בפסנתר ותוף נכתבה על ידי קלוד טראס.
ההצגה התקיימה פעמיים בלבד - ביום החזרה הכללית ב-9 בדצמבר וביום הבכורה למחרת. היא הוצגה באולם ה"נובו תיאטר" (Nouveau Théatre) ברחוב רו בלאנש (Rue Blanche). הקהל שחלק ממנו שמע כבר על הפן הפרובוקטיבי של ההצגה התחיל להשתולל כששמע את המילה הראשונה והבעייתית שהגה השחקן הראשי (פירמן ז'מייה) "מרדר" ("merdre") - מילה חדשה שהמציא ז'ארי על בסיס המילה הצרפתית המפורסמת ל"חרא" ("merde"), שהייתה באותו זמן אסורה להבעה על במות התיאטרון. מילה זאת חזרה פעמים רבות במהלך ההצגה בכל מיני מצבים. צופים רבים שרקו וצרחו, זרקו כיסאות על הבמה וכינו את הבמאי לינייה-פו בשם "פו דה שאמבר" (pot de chambre) - כלומר "סיר לילה".
עם המתנגדים למחזה נמנו סופרים, אף הומוריסטים כמו קורטלין וההצגה הוקעה על ידי מבקריה כ"אינפנטילית" במקרה הטוב. ברם, למרות השערורייה היו גם צופים שתמכו ביוצרי ההצגה ונופפו את אגרופיהם לעבר המשתוללים. לפי ג'ורג' וולוורת (ב"תיאטרון המחאה והפרדוקס", בהוצאת ניו יורק יוניברסיטי פרס, 1964) 10 בדצמבר מציין למעשה את יום הולדתו של תיאטרון האבסורד.
מחזות של רומן רולאן
מודאג מהניתוק של התיאטרון מהמציאות היומיומית, אחרי עזיבתו את הקו הסימבוליסטי הבלעדי, ביקש לינייה-פו להביא על במת התיאטרון דה ל'אוור מחזות ריאליסטים של רומן רולאן, שדנו בנושאים פחות או יותר אקטואליים. למשל המחזה "הזאבים" על פרשת דרייפוס (1898), כמו כן "אארט" 1897 (Aert) ו"ניצחון ההיגיון" 1899 (Le triomphe de la raison). עם המחזה האחרון שהוצג ביוני 1899 ביקש לינייה-פו לסיים את פעילות התיאטרון דה ל'אוור (בגרסתו הראשונה) בצורה מוצלחת ומכובדת.
כתבים
("לה פאראד. (המצעד) 3 כרכים :א. הליצן עם קרש הקפיצה, זכרונות ורשמי תיאטרון; ב. לוליינות, זכרונות ורשמי תיאטרון 1894-1902; ג. מתחת לכוכבים - זכרונות תיאטרון 1902–1912 - פורסמו ב-1931–1933). (התכתבות בין רומן רולאן ובין לינייה-פו בין השנים 1894–1901, הוצאת ארש,1957) (התכתבות בין פול קלודל ובין לינייה-פו בשנים ,1910-1928, הוצאת גלימאר 1964)
מקורות נוספים
(המדריך קיימברידג' לתיאטרון, מהדורה מעודכנת 1992) (ז'אק רובישה - לינייה-פו, הוצאת ל'ארש, פריז 1955) (ז'אק רובישה - הסימבוליזם בתיאטרון. לינייה וראשיתו של תיאטרון דה ל'אוור, הוצאת ל'ארש, פריז 1957)
מתקפת בנזאי
מתקפת בנזאי (Banzai totsugeki 万歳突撃) היה מושג שטבעו חיילי בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה שתיאר הסתערות רגלית של חיילי הצבא היפני הקיסרי. המושג גְיוֹקוּסָאי (玉砕; מילולית: "יהלומים מנותצים") שימש את ההנהגה והתקשורת ביפן בתקופה האימפריה היפנית. מתקפות אלה נערכו בדרך כלל כמתקפות התאבדות שמטרתן הימנעות מכניעה שטמנה בחובה השפלה או כניסיון לשיפור הסיכויים להצלחת מתקפה אל מול אויב בעל עדיפות מספרית.
מקור השם
המושג גְיוֹקוּסָאי (玉砕), שמשמעותו "יהלומים שבורים," משמש ביפנית לשון נקייה לאזכור מתקפת התאבדות או התאבדות בפני תבוסה (גם ספוקו). המושג מתבסס על ציטוט מכתב סיני קלאסי מן המאה ה-7 שאומר כי "על אדם דגול למות כיהלום מנופץ ולא לחיות כאריח שלם." המושג קיבל משמעות של מוות מכובד עם מותו של טקמורי סאיגו (1877-1827), והפך לסיסמה לאומית בלשון איצ'יקו גיוקוסאי (一億玉砕; "מאה מיליון יהלומים מנותצים") על ידי הממשלה היפנית בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, כאשר עמדה יפן בפני פלישת בעלות הברית לשטחה.
חיילי בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה נהגו לכנות את גלי המתקפה האנושיים של הצבא היפני הקיסרי בשם מתקפות בנזאי מכיוון שבעת המתקפה נהגו החיילים היפנים לצעוק "בנזאי!". קריאת קרב זו הייתה מחווה של מורל ואומץ שנועדה לדרבן את החיילים לבצע את המתקפה עד תום. בשפה היפנית משמעות המילה "בנזאי" (万歳) היא "עשרת אלפים שנה," קריאה מקובלת המסמלת אריכות ימים וחגיגיות. במהלך מלחמת העולם השנייה, הפכה הקריאה "טֶנוֹ הֶייקֵה בנזאי!" (天皇陛下万歳; "עשרת אלפים שנים לקיסר") לקריאת הקרב המושמעת בעת המתקפה, ומשם קלטו חיילי בעלות הברית את המושג.
היסטוריה
בתחילת מלחמת העולם השנייה הסתמך הצבא היפני הקיסרי על טקטיקת המתקפה ההמונית של חיל הרגלים ששימשה במלחמת העולם הראשונה. רבים מחיילי בעלות הברית היו חמושים בנשק חצי אוטומטי ואף אוטומטי, שהיה מסוגל לספק קצב אש גדול בהרבה ממה שהיה נהוג במלחמת העולם הראשונה. באמצעות נשק זה הצליחו החיילים להדוף את מתקפות הבנזאי מבלי שישיגו את מטרתן. מתקפות בנזאי בהשתתפות חיילים רבים הוכיחו עצמן כלא יעילות ויקרות ביותר מבחינת אבדות. עם האטת ההתקדמות היפנית ונטיית המלחמה לקראת איזון בין הצדדים, חדלו היפנים להשתמש בשיטה זו. אולם לקראת סוף המלחמה, כאשר תבוסתה של האימפריה היפנית הייתה ברורה, השיבו היפנים את מתקפת הבנזאי לפעולה, כמעשה התרסה כאשר כניעה או מוות היו האפשרויות היחידות בנמצא.
מרטינוס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אברהם פלטה
אברהם (בובי) פלטה (1926 – 26 באוגוסט 2016) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בצרפת למשפחה חרדית. למד בתלמוד תורה עד גיל 11. לפני השואה התייתם מאביו. שרד את השואה ועלה לישראל. שירת בלהקת פיקוד הצפון.
בתיאטרון
למד בבית הספר של "התיאטרון הלאומי העממי" בפריז. השתלם בליצנות.
בתיאטרון הקאמרי: בין השנים 1961–1967 שיחק בתיאטרון הקאמרי. ב-1963 שיחק בהצגה "המיליונרית" מאת ג'ורג' ברנרד שו שביים שמואל בונים ובהצגה "טורא" מאת יוסף בר יוסף שביים גרשון פלוטקין. ב-1964 שיחק במחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מאת סמי גרונמן שביים שמואל בונים; בהצגה "צ'יפס עם כל דבר" מאת ארנולד ווסקר שביים עודד קוטלר; בהצגה "הדרקון" מאת אליאנורה מנס שביים שמואל בונים; בהצגה "המהפכה והתרנגולת" שכתב וביים נסים אלוני ובהצגה "אדם לכל עת" מאת רוברט בולט שביים גרשון פלוטקין. ב-1966 שיחק בהצגה "גן הדובדבנים" מאת צ'כוב שביים אלן שניידר; בהצגה "המלט" מאת שייקספיר שביים קונרד סוינרסקי ובהצגה "האדרת" מאת ניקולאי גוגול שביים שמואל בונים. ב-1968 שיחק בהצגה "המסע האחרון" מאת קליפורד אוטדס שביים לואיס לנטין ובהצגה "אי המטמון" מאת רוברט לואיס סטיבנסון שביים דוד לוין. ב-1969 שיחק בהצגה "ליזיסטרטה" מאת אריסטופנס שביים עודד קוטלר ובהצגה "הבתולה מרומא" מאת בנימין גלאי שביים גרשון פלוטקין. ב-1971 שיחק בהצגה "ביוגרפיה" מאת מקס פריש שביים ליאופולד לינדנברג ובהצגה "המלך אובו" מאת אלפרד ז'ארי שביים שמואל בונים. ב-1983 שיחק בהצגה "אורזי מזוודות" מאת חנוך לוין שביים מייקל אלפרדס וב"מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט שביים יוהאן טאוב. ב-1984 שיחק בהצגה "רולטה צרפתית" מאת ז'ורז' פדו שביים אילן רונן. ב-1985 שיחק בהצגה "דבש פרא" מאת מייקל פריין (על פי מחזה מוקדם של אנטון צ'כוב) שביים אילן רונן. ב-1989 שיחק בהצגה "הגולם" מאת ה. לייוויק שביים גדליה בסר.
בתיאטרון העונות: ב-1964 שיחק בהצגה "אל תגעו בנוימן" מאת שבתי טבת שביים נסים אלוני. ב-1965 שיחק בהצגה "רביזור" מאת ניקולאי גוגול שתרגם וביים נסים אלוני.
בתיאטרון הבימה: ב-1966 שיחק בהצגה "ליל קסמים" מאת סלאבומיר מרוז'ק שביים ראובן מורגן. ב-1998 שיחק בהצגה "ההולכים בחושך" שכתב וביים חנוך לוין והופקה בשיתוף תיאטרון חיפה. בשנת 2000 שיחק בהצגה "המכשפה" מאת אברהם גולדפאדן שעיבד וביים מיכאל גורביץ.
בבמת השחקנים: ב-1967 שיחק בהצגה "נזירים" מאת אלי קינן שביים עמוס מוקדי.
בצוותא: ב-1968 שיחק בהצגה "הכפיל" מאת גבריאל ארו שביים יוסף כרמון. הפקה זו עלתה כ-90 פעמים.
בתיאטרון חיפה: ב-1972 שיחק בהצגה "איש הקרח בא" מאת יוג'ין אוניל שביימה נולה צ'לטון. ב-1973 שיחק במחזמר "לילי גם" שכתב אהוד מנור (על פי "גם הוא באצילים" מאת מולייר) הלחין מתי כספי וביים צדי צרפתי. ב-1974 שיחק בהצגה "קייטנים" מאת מקסים גורקי שביימה נולה צ'לטון. ב-1978 שיחק בהצגה "חכמי חלם" שכתבה וביימה נעמי פולני.
במועדון התיאטרון: ב-1975 שיחק בהצגה "ילדי קנדי" מאת רוברט פטריק שביים עודד קוטלר.
בתיאטרון החאן: ב-1976 שיחק בהצגה "פלאף" מאת נפתלי יבין שביים הלל מיטלפונקט.
בתיאטרון לילדים ונוער: ב-1978 שיחק בהצגה "המלך פרדיננד פדהצור בקיצור" מאת אפרים סידון שביים נחום שליט, ובהצגה "גנב הצבעים" מאת הלל מיטלפונקט שביימה אירית מיטלפונקט.
ב-1980 גילם את לאקי בהצגה "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט שביימה עדנה שביט במסגרת הפקה פרטית עבור תיאטרון ירושלים. פלטה גילם תפקיד אחר (דידי) בהפקה של להקת "בבואה" כעשרים שנה לפני כן. באותה שנה שיחק בהצגה "אסקוריאל" מאת מישל דה-דלרוד שביים ניקו ניתאי בדיזנגוף סנטר.
בתיאטרון יובל בשיתוף קן הפקות: ב-1986 שיחק במחזמר "אלאדין" שביימה קרול טוד. המחזמר בכיכובם של יזהר כהן ורבקה מיכאלי עלה בחנוכה באולם הגדול של הסינרמה.
ב-1987 שיחק באופרטה "נסיכת הצ'רדש" שביים ז'אק יעקב.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1995 שיחק בהצגות "הרולד ומוד" "שיחות עם אבי" (בשיתוף עם תיאטרון חיפה). ב-2008 גילם את גרשון בהצגה "אנדה" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
בתיאטרון הבימה: בשנת 2000 שיחק בהצגה "המכשפה" מאת אברהם גולדפדן שעיבד וביים מיכאל גורביץ'.
בקולנוע ובטלוויזיה
ב-1965 שיחק בסרט "רק לא בשבת" שכתב וביים אלכס יופה. ב-1967 גילם לקוח במסעדה בסרט "ארבינקא" שכתב וביים אפרים קישון. ב-1968 שיחק בסרט "הבן האובד" שבים יוסף שלחין ובסרט הקצר הנסיוני "הכל אפשרי" שכתב וביים דוד אבידן. ב-1970 שיחק בסרט הטלוויזיה "מבצע שושן" מאת משה הדר שביים אלפרד שטיינהרדט. ב-1971 גילם קצין צרפתי בסרט "השוטר אזולאי" שכתב וביים אפרים קישון. ב-1972 גילם את ג'וג'ו בסרט "שוד הטלפונים הגדול" שכתבו משה הדר ומנחם גולן שגם ביים. ב-1977 גילם כתב צרפתי בסרט "מבצע יונתן" שכתב מנחם גולן שגם ביים לצד בועז דוידזון. ב-1984 גילם דוור בסדרה "קרובים קרובים" שביים יצחק שאולי. ב-1986 שיחק בסרט "הקרב על הוועד" שכתב אסי דיין וביים אבי כהן. ב-1986 גילם את אברהם בסרט "השגעון הגדול" שביים נפתלי אלטר. ב-1987 התארח בתוכנית "זהו זה!". ב-1982 שיחק בסרט "הבתולה מלודמיר" שכתב אברהם בן מלך וביים פטר ויינטרוב. ב-1990 גילם את אביו של אשר ישורון (משה איבגי) בסרט "שורו" שכתב וביים שבי גביזון. ב-1991 גילם את מרסל בסרט "אבא גנוב 3" שביימה איילת מנחמי, וגילם את פרופסור דיבונה בסדרת הטלוויזיה "רצח בשבת בבוקר" שכתבה בתיה גור וביים נדב לויתן. בשנת 2000 גילם את ויקטור בסדרה "שמש". בשנת 2001 גילם את קיפניס בסדרה "החיים זה לא הכל" שביים עדי בנימינוב. ב-2009 גילם מנכ"ל "חברת קבצנות" בסדרה "החברים של נאור". ב-2010 גילם את מר ספרא בסרט "התפרצות x" שכתבה עדנה מזי"א וביים איתן צור. ב-2014 שיחק בסרט "חלונות" שכתב וביים יעקב איילי.
שיחק ב-2 סרטי קולנוע חרדי של יגאל הושיאר ("ניצוצות של קדושה"): "הצלקת" (2005) ו"כנגד כל הסיכויים" (2011).
נפטר ב-26 באוגוסט 2016.
רות פרחי
רות פרחי (13 באוגוסט 1927 – 19 באפריל 2021) הייתה שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
פרחי נולדה וגדלה בווינה, אוסטריה. בשנת 1934 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל והם התגוררו בוואדי ניסנאס, חיפה. בשנת 1946 למדה גננות בירושלים. בשנת 1947 סיימה את לימודיה והחלה לעבוד במעון לילדים.
בתקופת מלחמת העצמאות עם תחילת המצור על ירושלים נסגר המעון, והיא התגייסה להגנה ושירתה בארגון בתור טלפונאית. בערב שלפני מותם נפגשו מרבית מלוחמי מחלקת הל"ה אצלה בדירת הגג בירושלים, לערב גיבוש חברתי. ב-22 בפברואר 1948 התרחש הפיגוע ברחוב בן-יהודה בסמוך לדירתה, וחלונות דירתה נשברו לרסיסים.
פרחי הייתה בוגרת בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים. עסקה שנים רבות בהפקה ובימוי מחזות בבתי ספר.
נפטרה ב-19 באפריל 2021, בגיל 94. הלווייתה נערכה באותו היום בבית העלמין האזרחי מעיין צבי.
חיים אישיים
פרחי התגוררה ברמת גן והייתה אם לשלושה. הייתה אחותו של הוגה הדעות והעיתונאי החרדי אוריאל צימר.
אאסיו נווס
אָאֶסְיוֹ נֵוֶס דָה קוּנְיָה (בפורטוגזית: Aécio Neves da Cunha; נולד ב-10 במרץ 1960) הוא כלכלן ברזילאי, פוליטיקאי ונשיאה לשעבר של מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה הברזילאית. נווס דה קוניה התמודד בבחירות לנשיאות ב-2014, והפסיד לאחר שני סיבובים לדילמה רוסף.
חייו
נווס דה קוניה נולד בבלו הוריזונטה וסיים את לימודיו בכלכלה באוניברסיטה הפונטיפית הקתולית של מינאס ז'ראיס (PUC-Minas). בשנת 1990, כחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של ברזיל PSDB, הוא זכה בקדנציה השנייה שלו בלשכה. שנתיים לאחר מכן הוא התמודד ללא הצלחה לבחירתו לראשות העיר בלו הוריזונטה. בקדנציה השלישית שלו כסגן הפדרלי, הוא הפך למנהיג ספסל המפלגה שלו. בשנת 1990, כחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הברזילאית (PSDB), הוא זכה בקדנציה השנייה שלו בבית הנבחרים. שנתיים לאחר מכן הוא התמודד ללא הצלחה לבחירתו לראשות העיר בלו הוריזונטה. בקדנציה השלישית שלו כסגן הפדרלי, הוא הפך למנהיג ספסל המפלגה שלו.הוא היה המושל ה-17 של מינאס ז'ראיס מינואר 2003 עד מרץ 2010, המושל הצעיר ביותר בתולדות מינאס ז'ראיס והראשון שנבחר למושל בסיבוב הראשון, עם כ 58% מהקולות. הוא חבר בסנאט הפדרלי הברזילאי (Federal Senate).
בעבר היה חבר קונגרס, נשיאה הזמני של ברזיל, והיה מזכיר לעניינים מיוחדים בממשל הנשיאות טרם מותו של הנשיא הנבחר טנקרדו נווס, סבוֹ. עד יוני 2014 היה בעל טור בעיתון הברזילאי פוליה דה סאו פאולו (Folha de São Paulo).
דם קדוש, גביע קדוש
דם קדוש, גביע קדוש (אנגלית: Holy Blood, Holy Grail) הוא ספר מאת מייקל בייג'נט, ריצ'רד לי והנרי לינקולן שיצא לאור בשנת 1982. "דם קדוש, גביע קדוש" פורש תאוריית קונספירציה שניסחו כותביו בהתבסס על מוטיבים בדיוניים שונים, אם כי הספר כתוב במתכונת של היסטוריה עובדתית-לכאורה.
רעיונות מרכזיים בספר
הספר מגולל את חיפושם של המחברים אחר הגביע הקדוש על ידי חקירת התעלומות המומצאות של הכפר רנה-לה-שאטו (Rennes-le-Château) מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 והרכבת תמונת עולם של תאוריית קשר על ההיסטוריה של העולם המערבי.
לאחר עשור של מחקר-לכאורה, בייג'נט, לי ולינקולן הגיעו למסקנות מעוררות המחלוקת הבאות:
העולם האקדמי רואה את תאוריות הקשר של המחברים כפסאודו-מדעיות, מופרכות ולא אמינות.
התביעה נגד דן בראון
הסופר דן בראון, ברב-המכר שלו "צופן דה וינצ'י" מזכיר בספרו את "דם קדוש, גביע קדוש", ומשתמש בכמה מהטענות שהוזכרו לעיל כמרכיבים עיקריים בעלילת הספר.
ב-2006 הגישו נגד בראון תביעה על הפרת זכויות יוצרים, בבית משפט בלונדון, במסגרתה נטען כי השתמש במוטיב מרכזי, המורכב מ-15 מרכיבים המצוינים בספרם "דם קדוש, גביע קדוש". באפריל 2007 נדחתה תביעה זו.
מלחמת ציריך הישנה
מלחמת ציריך העתיקה (בגרמנית: Alter Zürichkrieg), 1440–1446, הייתה סכסוך בין קנטון ציריך לבין שבעת הקנטונים האחרים של הקונפדרציה השווייצרית הישנה על הירושה של הרוזן מטוגנבורג.
סקירה כללית
בשנת 1436 מת פרידריך השביעי, רוזן טוגנבורג, ולא הותיר אחריו לא יורש ולא צוואה. קנטון ציריך, בראשות הבורגומאסטר רודולף שטוסי, תבע את אדמות טוגנבורג; הקנטונים של שוויץ וגלרוס הגישו תביעות נגד, בגיבוי שאר הקנטונים. בשנת 1438 כבשה ציריך את האזור השנוי במחלוקת וניתקה את אספקת התבואה לשווייץ ולגלרוס. ב-1440 גירשו שאר הקנטונים את ציריך מהקונפדרציה והכריזו מלחמה. ציריך נקמה על ידי כריתת ברית עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג. כוחות ציריך הובסו בקרב על סנט יקוב אן דר סיהל ב-22 ביולי 1443 והוטל מצור על ציריך. פרידריך פנה אל שארל השביעי, מלך צרפת בבקשה לתקוף את הקונפדרציות והאחרונים שלח כוח של כ-30,000 שכירי חרב של ארמניאק בפיקודו של הדופין דרך בזל כדי להקל על העיר. בקרב על סנט יקוב אן דר בירס ליד בזל ב-26 באוגוסט 1444 הובס כוח חוסם של כ-1,600 חברי קונפדרציה שווייצריים, אך הוא הנחיל אבדות כה כבדות לצרפתים (2,000 הרוגים), עד שהדופין החליט לסגת. הקונפדרציה והדופין סיכמו שלום באוקטובר 1444, וצבא השכירים שלו נסוג מהמלחמה כליל.
במאי 1444, הקונפדרציה הטילה מצור על גריפנזה וכבשה את העיירה לאחר ארבעה שבועות, ב-27 במאי, תוך עריפת ראשים של כל 64 המגינים מלבד שניים למחרת, כולל מנהיגם, Wildhans von Breitenlandenberg, במה שכונה רצח גריפנזי. אפילו בתקופה זו של מלחמה, הוצאה להורג המונית כזו נחשבה לרוב מעשה אכזרי ולא צודק.
עד 1446, שני הצדדים היו מותשים, ושלום ראשוני נחתם. הקונפדרציה לא הצליחה לכבוש אף אחת מערי ציריך מלבד גריפנזה; ראפרסוויל וציריך עצמה עמדו בהתקפות. ב-1450 עשו הצדדים שלום מוחלט וציריך התקבלה שוב לקונפדרציה, אך נאלצה לפרק את בריתה עם ההבסבורגים.
משמעות המלחמה היא שהיא הראתה שהקונפדרציה גדלה לברית פוליטית כל כך קרובה שהיא לא סבלה עוד נטיות בדלניות של חבר אחד.
אנדרה שנייה
אַנְדְרֶה מָארִי שֶנְיֶיה (בצרפתית: André Marie Chénier; 30 באוקטובר 1762 – 25 ביולי 1794) היה משורר צרפתי. נחשב למבשר תנועת הרומנטיקה בשירה הצרפתית. הוצא להורג במהפכה הצרפתית.
קורות חייו
אנדרה שנייה נולד בקונסטנטינופול לאם יוונייה (אליזבת סאנטי-לומאקה) ולאב צרפתי (לואי שנייה). אביו בילה שנים רבות במזרח התיכון כסוחר בדים. כאשר אנדרה היה בן שלוש, משפחתו שבה לצרפת. הוא למד בקולז' דה נוואר בפריז והצטיין בתרגום של שירת יוון העתיקה לצרפתית. ב-1783 התגייס לצבא הצרפתי והוצב בשטרסבורג, אך עד מהרה שב לפריז. הוא השתתף בחוג הספרותי שקיימה אמו בביתה, שבו התיידד, בין היתר, עם הצייר ז'אק-לואי דויד ועם הכימאי אנטואן לבואזיה.
בהשפעת שירת העת העתיקה החליט להיות משורר. ב-1784 ביקר בשווייץ, ברומא, בנאפולי ובפומפיי, ושב לפריז מלא רשמים ותוכניות לעתיד. במשך שלוש שנים (1784–1787) ניסה את כוחו בכתיבת חרוזים, ובתקופה זו כתב את הפואמות הראשונות שלו, ובהן "בכחוס" ו"העיוור". בתקופה 1787–1790 שימש כמזכיר שגרירות צרפת בלונדון. עם שובו לפריז התקרב לתנועה המהפכנית והמליץ בפני האספה המכוננת הלאומית על חופש הפולחן הדתי ועל הפרדת הדת מן המדינה.
אחרי הפיכת היעקובינים (10 באוגוסט 1792) גינה את הטבח שערכו אנשי הקומונה הפריזאית באסירים המלוכנים בספטמבר של אותה שנה. הוא כתב אל האספה המחוקקת וביקש לאפשר למלך לואי השישה עשר לערער בפני העם על גזר דין המוות שהוטל עליו. כתוצאה מכך נחשד אנדרה שנייה בבגידה. אחרי שהמלך הוצא להורג (21 בינואר 1793) הוא הסתגר בביתו בעיר ורסאי ולא יצא משם אלא בלילות. הוא העריץ את שארלוט קורדה, שרצחה את ז'אן-פול מארה (13 ביולי 1793), וכתב שיר הלל לכבודה.
ב-7 במרץ 1794 נעצר והושם בכל שבו כתב המשיך לכתוב. שם התאהב בעצירה מאדאם דה קואני וכתב לכבודה את הפואמה "העצירה הצעירה", הנחשבת ליצירת המופת שלו. הוא הובא למשפט אך סירב להגן על עצמו והלך אל מותו, שבו ראה הימלטות מן האכזריות ומן העריצות. הוא הוצא להורג באמצעות גיליוטינה שלושה ימים בלבד לפני מפלת רובספייר.
בחייו הקצרים הספיק אנדרה שנייה לפרסם שתי פואמות בלבד: "משחק הטניס" (1791) ו"שיר תהילה לשווייצרים" (1792). ב-1819, עשרים וחמש שנה אחרי מותו, חבריו הוציאו לאור את קובץ שיריו. המלחין האיטלקי אומברטו ג'ורדאנו כתב לזכרו את האופרה "אנדריאה שנייה", שהועלתה על הבמה בתיאטרון "לה סקאלה" במילאנו ב-28 במרץ 1896.
כפר מעש
כְּפַר מַעַשׂ הוא מושב בדרום השרון, מדרום לפתח תקווה על גבול בקעת אונו, בתחומי מועצה אזורית דרום השרון. היישוב ממוקם מדרום לכביש 471 (מכבית), המפריד כיום בינו לבין פתח תקווה, ומחובר אורבנית לגת רימון וגני תקווה.
היסטוריה
היישוב הוקם במסגרת תוכנית התיישבות האלף בשנת 1934 על קרקע בשטח 900 דונם בבעלות הקרן הקיימת. תחילה, עוד לפני הקמת היישוב, עובד השטח במשותף בידי קבוצה מפועלי פתח תקווה בשם "בהדרגה" (ונקרא כך היות שהקמת היישוב לקבוצה בידי המוסדות המיישבים נעשתה לאט לאט ובהדרגה) וקבוצה בשם "היובל" של ארגון בני בנימין (מקור השם נבע מכך שהקבוצה נתארגנה בשנת 1928 - שנת היובל לקיומה של פתח תקווה ממנה יצאו). 120 דונם משטח המיועד ליישוב היו בבעלות איכרי פתח תקווה ונמסרו לקבוצת "היובל" במתנה. הוחלט שהקרן הקיימת תרכוש אדמות נוספות בסמוך וכל הקרקע תהייה בבעלות הקרן. חלק מהשטח נמסר לארגון "בהדרגה".
ב-18 באפריל 1934 החלה קבוצת "היובל" בהקמת יישוב על השטח שעובד במשותף ללא הסכמת קבוצת "בהדרגה". ופרץ סכסוך בין שתי הקבוצות. לבסוף חולק השטח לפי התכנון המקורי של הקרן הקיימת, והיישוב של קבוצת "בהדרגה" הוקם בינואר 1935. בשנת 1939 נמנו במושב "בהדרגה" 188 תושבים ב-43 משקים.
לאחר הקמת המדינה אוחדו שני היישובים ליישוב אחד בשם "כפר מעש". ליישוב הוקצו קרקעות נוספות שהיו שיכות לכפר הערבי הסמוך יהודייה (עבאסייה), שננטש ב-1948. השם "כפר מעש", הוא על שם "ארגון מעש" שהקים גם את המושב הסמוך כפר אז"ר (אין המדובר בראשי תיבות - מע"ש, גרסה זו היא שיבוש. לפי גרסה אחרת השם הוא כן מע"ש כראשי תיבות של "מושב עובדים שיתופי").
בית המגורים הראשון שהוקם במושב הוקם על ידי משק גולדשטיין, משפחת חקלאים שמגדלים עד היום פירות הדר בפרדסי המושב, בין המתיישבים הראשונים במקום בנוסף הייתה משפחתו של המשורר נתן יונתן, ושם גם עברה עליו ילדותו. אחת מתושבותיו הידועות הייתה הסופרת דבורה עומר.
דסטין (אי, אנטארקטיקה)
האי דסטין (באנגלית: Dustin Island) הוא אי הממוקם מדרום מזרח לאי ת'רסטון בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
האי גובל מדרום מזרח במפרץ שרף.
אורכו של האי 28.9 קילומטרים.
גילוי ומיפוי האי
האי התגלה על ידי אנשי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, בפיקודו של אדמירל ריצ'רד בירד, בטיסה שהמריאה מן האונייה דב (Bear) ב-27 בפברואר 1940.
מקור השם
בירד נתן לאי את שמו.
בירד קרא לאי על שמו של פרדריק ג'י. דסטין (Frederick G. Dustin), שהיה חבר במשלחת החקר של בירד לאנטארקטיקה בין השנים 1933–1935, והיה מכונאי בשירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1939–1941.
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 379
לניאנו
לניאנו (באיטלקית: Legnano) היא עיר בצפון איטליה, בחלק הצפון-מערבי של מטרופולין מילאנו, במרחק כ-20 ק"מ מהעיר. את העיר חוצה נהר אולונה. לניאנו היא העיר ה-13 מבחינת מספר התושבים בלומברדיה.
גאוגרפיה
לניאנו שוכנת לאורך נהר אולונה. הרכב הקרקע עליה יושבת העיר הוא בעיקר מחצץ, חול וחימר. בעבר הקרקע הייתה מכוסה בשכבת רקבובית דקה שאינה מתאימה לצמיחת עצי יער, ולכן הייתה צחיחה.
היסטוריה
ההוכחות הקדומות ביותר להתיישבות באזור מתוארכות לתקופות פרה-היסטוריות, לתרבות המכונה "רמדלו" (בין המאות ה-21 ל-19 לפנה"ס). מאוחר יותר היה זה מרכז התיישבות של קלטים, שנכבשו על ידי האימפריה הרומית במאה הראשונה לפנה"ס.
בימי הביניים, בשנת 1176, הובס הקיסר פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהובס על ידי הליגה הלומברדית בקרב לניאנו.
בין השנים 1820–1915, עם פתיחת חברות טקסטיל וחברות מכונות, התפתחה העיר ממרכז חקלאי למרכז תעשייתי. בתחילת המאה ה-20 בעיר פעל מפעל לניאנו לייצור מכוניות שייצר בין יתר מכוניות מדגם Legnano Type A 6/8 HP.
לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה אוכלוסיית העיר הגיעה לכ-28 אלף תושבים.
רוב מפעלי הטקסטיל בעיר נסגרו במהלך שנות ה-60. כיום ענף השירותים הוא הענף המרכזי בכלכלת לניאנו.
תחבורה
לניאנו מחוברת לרשת התחבורה באמצעות תחנת הרכבת לניאנו.
תרבות
בעקבות קרב לניאנו, זו העיר היחידה, יחד עם רומא, המוזכרת בהמנון איטליה.
"לניאנו" הוא שמו של מותג אופני מרוץ קלים, הנקראים על שם העיר בה הם מיוצרים.
בית האופנה דולצ'ה וגבאנה נוסד בעיר, ושם גם מרכזו.
הרוע שבפנים 2
הרוע שבפנים 2 (באנגלית: Insidious: Chapter 2) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי משנת 2013, בביומו של ג'יימס ואן. זהו סרט המשך ל"הרוע שבפנים" משנת 2010, הפרק השני בזיכיון "הרוע שבפנים", והרביעי ביחס לכרונולוגיה הסיפורית שבסדרה. בסרט מככבים פטריק וילסון ורוז ביירן שמשחזרים את תפקידם כג'וש וכרנה למברט, בעל ואישה המבקשים לחשוף את הסוד שהותיר אותם מחוברים באופן מסוכן לעולם הרוחות.
הסרט יצא לאקרנים ב-13 בספטמבר 2013. סרט הפריקוול "הרוע שבפנים 3" יצא לאקרנים ב-5 ביוני 2015.
עלילה
בשנת 1986, לוריין למברט מזמינה את המתקשרת אליס ריינאייר לעזור לבנה ג'וש, שאחריו עוקבת רוחה של אישה זקנה. בעודה מנסה להתעמת עם תופעות על-טבעיות בבית, זרועה של אליז נחתכת באופן בלתי מוסבר על ידי כוח בלתי נראה. היא מתעקשת שהם חייבים לדכא את יכולותיו של ג'וש למען ביטחונו שלו ולמחוק את הזיכרון שלו מהתופעות הללו.
עשרים וחמש שנים מאוחר יותר, אשתו של ג'וש, רנאי למברט, נמצאת בחקירה בעניין מותה של אליס. היא מוזהרת שאם טביעות האצבע של ג'וש יימצאו בזירת הפשע, הוא יועמד לדין בגין רצח. ג'וש, רנאי וילדיהם דלטון, פוסטר וקאלי עוברים לביתה של לוריין, שם הם שוב מתחילים להיתקל באירועים מוזרים. ספקס וטאקר, מקורביה של אליס, מבקרים בביתה של אליס ומגלים קלטת וידאו של החקירה ב-1986. לאחר סקירתו, הם מוצאים מישהו שעומד מאחורי ג'וש בסרטון. דלטון מספר לאמו שהוא חולם חלומות רעים על אישה בשמלה לבנה; וכי הוא שומע את ג'וש מדבר עם דמות בלתי נראית. רנאי מקבל טלפון מהמשטרה לפיה טביעות האצבע אינן תואמות לזה של ג'וש. אישה בשמלה לבנה תוקפת את רנאי וג'וש שומע קול שקורא לו להרוג את משפחתו.
ספקס וטאקר מראים ללוריין את הקלטת, כדי לחשוף שזה ג'וש מבוגר שעומד מאחורי ג'וש הצעיר. הם יוצרים קשר עם עמיתה לשעבר של אליס, קרל, שמנסה ליצור קשר עם רוחה של אליס. אומרים להם למצוא תשובות בבית חולים נטוש שבו לוריין עבדה בעבר כרופאה. לוריין מספרת את סיפורו של מטופל בשם פארקר קריין שהתקבל לאחר שניסה לסרס את עצמו. לפני 25 שנים היא ראה את פרקר וכששאלה אחות למה הוא יצא מהמיטה, האחות הסבירה שהוא קפץ אל מותו יום קודם לכן. הקבוצה הולכת לבית משפחת קריין שם הם מוצאים חדר סודי. בפנים, הם מגלים גופות רבות, שמלת כלה שחורה וגזרי עיתונים החושפים כי פרקר הוא רוצח המכונה "הכלה בשחור" - שחטף ורצח נשים צעירות כשהוא לבוש כאישה בעצמו.
גופו של ג'וש מתחיל להידרדר לאט ורנאי מבינה שהוא אחוז דיבוק. לוריין מתעקשת שכולם יתרחקו מג'וש. קארל, ספקס וטאקר מגיעים לסמם אותו אבל הוא מכניע אותם. קרל מתעורר בממלכת הרוחות של העולם האחר, שם הוא פוגש את הרוחות של ג'וש ואליס האמיתיים. תגלה שהזמן זז בצורה לא כרונולוגית בעולם האחר וג'וש מסוגל לתקשר עם עצמו כילד כדי להבין את מיקומו של ביתו של פארקר בעולם האחר.
בעולם האמיתי, ג'וש אחוז הדיבוק אורב ללוריין ורנאי. רנאי והילדים בורחים למרתף. דלטון נכנס מרצונו לעולם האחר כדי לעזור לאביו. שם, ג'וש והאחרים מוצאים את ביתו של פארקר. הם עדים לאמו של פארקר, מישל - האישה בשמלה הלבנה - מתעללת בו ומאלצת אותו להתנהג כמו ילדה. פארקר הרג את קורבנותיו בהוראת רוחה של אמו. אליס מצילה את ג'וש ונראה שהיא הורסת את רוחה של מישל, מה שעוצר את ג'וש אחוז הדיבוק מלרצוח את משפחתו בעולם האמיתי. רוחו של פארקר נעלמת. קרל וג'וש בורחים ודלטון מוביל אותם בחזרה לעולם האמיתי, ומאפשר לג'וש סוף סוף להחזיר לעצמו את השליטה בגופו. משפחת לאמברט מתאחדת לבסוף, כשג'וש ודלטון שוב דוחקים את זיכרונותיהם מקרל.
זמן מה לאחר מכן, ספקס וטאקר מגיעים לביתה של המשפחה שבתה, אליסון, נמצאת בתרדמת בלתי מוסברת. מבלי לדעת, רוחה של אליס עוברת ביניהם, הולכת לחדרה של אליסון. היא מתנשפת כשהיא רואה משהו בפינת החדר.
צילומים
שלב הצילומים לסרט "הרוע שבפנים 2" החל ב-15 בינואר 2013 בלוס אנג'לס. הסרט צולם במשך 25 ימים בתקציב הפקה גבוה במקצת מקודמו. חלק ניכר מן הסרט צולם בבית בשכונת היילנד פארק בלוס אנג'לס, ששימש כלוקיישן לביתה של לוריין למברט. לוקיישן נוסף לצילומים היה בית החולים הקהילתי לשעבר "לינדה ויסטה", שתוכנן מחדש כתפאורת בית חולים ושימש לבניית תפאורות פנים (כולל שחזור סטים מהסרט הקודם). "מעולם לא צילמתי ב'לינדה ויסטה'," אמר ואן על האתר. "זה די מצחיק כי לי ואני תמיד שמענו עליו כל כך הרבה. [לי] הגיע לכאן במסגרת התחקיר לסרט הראשון כדי לערוך קצת ציד רוחות רפאים. ואני חושב שחלק גדול מזה השפיע עלינו כשהיינו צריכים סט לבית חולים."
תגובות המבקרים
אתר הביקורות Rotten Tomatoes מדווח על דירוג חיובי ששיעורו 40% על סמך 125 ביקורות, עם ציון ממוצע משוקלל 4.8/10. לפי דעת הקונצנזוס באתר נכתב: "'הרוע שבפנים 2' בהחלט גורע מהמתח ומההפתעות שהפכו את קודמו למצמרר כל כך." Metacritic, אתר ביקורות נוסף, נתן לסרט ציון ממוצע משוקלל 40 מתוך 100 על סמך 30 ביקורות ממבקרים פופולריים, המעידים על "ביקורות מעורבות או ממוצעות."
רובי קולין מה"דיילי טלגרף" העניק לסרט ביקורת חיובית וטען כי "הקטעים המפחידים בהחלט מפחידים מאוד ברובם, ומשמעות הדבר היא שהסרט עושה את עבודתו נאמנה."
סקוט פאונדס מ"וראייטי" שיבח את עבודתו הקולנועית ה"מצמררת במיומנות" של ג'ון ר' לאונטי ואת ה"האווירה המטרידה להחריד" שיצר טכנאי הסאונד והעורך ג'ו דזובן. עוד כתב פאונדס ש"בעוד שסרטי המשך רבים כל כך נראים כמו רימייקים סתמיים לקודמיהם, עם תקציבים גדולים יותר ועם פחות דמיון, 'הרוע שבפנים 2' מעביר תחושת המשך אמיתי לדמויות שנהנינו להכיר בפעם הראשונה, ושלא היינו מתנגדים לחזור לראותן שוב." מצד שני, רוברט אבּל מה"לוס אנג'לס טיימס" העיר ש"אחרי הצפייה המהנה בסרט האימה 'לזמן את הרוע' מהקיץ האחרון, יצירת האמנות המפחידה בצורה הישנה והטובה, סרט ההמשך העמוס-אך-משעמם מעביר תחושה שואן מותח ברובוטיות את מניפולציית סימני סרט האימה שלו, תרגיל שהוא מטופש יותר מאשר מאיים."
ג'סטין לאו מה"הוליווד ריפורטר" כתב "כשמשאירים בצד את הדיאלוג הצולע לעייפה, את תצוגות המשחק המודעות לעצמן ואת ההפחדות הצפויות לעיתים תכופות, הכרונולוגיה המשתנה בכפייתיות מצליחה לעניין לסירוגין, אם כי פועלת מעט כדי לטשטש את החסרונות מסיחי הדעת בעלילה ובפיתוח הדמויות."
פאפו
פאפו (בסרבית קירילית: Папо; וגם: Pappoe) הוא שם משפחה, שמשמעו בשפות שונות הוא "אב" או "סב".
בגידה (זוגיות)
במסגרת מערכת יחסים זוגית יש לרוב ציפייה לבלעדיות, כלומר לא לקיים יחסי מין או קשר רומנטי עם בן זוג אחר. כאשר ציפייה זו מופרת בצורה חד-צדדית ומתקיימים יחסים מחוץ לזוגיות ללא ידיעה או הסכמה של בן הזוג, מכונה פעילות זו בגידה.
יחסי מין מחוץ לנישואים נחשבים בארצות ובתרבויות רבות להפרה של חוזה הנישואים, ולחטא חמור בדתות שונות, עד כדי כך שבקודקסי חוקים קדומים עונשה של עבירה זו הייתה לעיתים מוות. ברוב הדתות זו הייתה בעיקר המתה של האישה.
מאפיינים
בגידה מתאפיינת בקיום יחסים במובן הפיזי או הרגשי. בגידה מורכבת לא רק מקיום יחסים מחוץ לקשר, אלא גם ממעילה באמון, שקרים וחוסר נאמנות. הקביעה האם מעשה מסוים נחשב לבגידה במערכת זוגית נתונה לדיון והתשובות לה שונות בין תרבויות שונות וזמנים שונים, ובהם בין אנשים שונים.
כמו בתחומים אחרים של האתיקה, הטכנולוגיה המודרנית מעלה שאלות חדשות בתחום זה משום שהטכנולוגיה מרחיבה את קשת האפשרויות שעלולות להתפרש כ"בגידה" ואיתן מרחיבה את הדיון בשאלה "מהי בגידה". כך, למשל, רשת האינטרנט מזמנת הזדמנויות רבות להכרת אנשים חדשים ויצירת קשר "מרוחק" עמם באמצעות צ'אטים, פורומים, רשתות חברתיות ותוכניות מסרים מיידיים שמאפשרים גם יצירת קשרים עם היבט רומנטי.
בהיבט המעשי קשר שכזה יכול לגרום ל:
מניעת בגידה
אמצעים שונים ננקטו בתרבויות שונות כדי למנוע בגידה, בפרט במשמעות הפיזית, של קיום יחסי מין. אמצעים אלה כוללים:
זיהוי בגידה
מטבעה, בגידה נעשית תוך הסתרתה מבן הזוג הנבגד (למשל באמצעות שימוש בשירותי Day use).
עם זאת, כאשר מדובר בבגידה מתמשכת (להבדיל מאירוע חד-פעמי) הולך וגדל הקושי להסתירה. סימנים שונים בהתנהגותו של הבוגד, כגון היעדרות תכופה מהבית או מהעבודה וחוסר עניין ביחסי מין במסגרת הזוגיות, עלולים להחשידו. לביסוס החשד משתמש לעיתים בן הזוג הנבגד בשירותיו של חוקר פרטי (בפרט כאשר נדרשות הוכחות לבגידה במסגרת משפט גירושין שבא בעקבותיה).
לעיתים סביבתם של בני הזוג יודעת על הבגידה קודם שהנבגד יודע על כך (כפי שמרמז הביטוי "הצמיחה לו קרניים" - הכל רואים את הקרניים מלבד בעל הקרניים עצמו), ומישהו מסביבה זו עלול להעביר מידע זה לבן הזוג הנבגד.
לעיתים בן הזוג הבוגד מתוודה ביוזמתו על בגידתו, למשל כחלק מניסיון לפתוח דף חדש, נקי מסודות ושקרים, ביחסי הזוגיות, או כהסבר לרצונו להביא את יחסי הזוגיות לידי סיום.
במשפט הישראלי
סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין קובע כי לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, "היחסים הנוצרים על ידי נישואין לא ייחשבו כחוזה". בהתאם לכך, כאשר אשתו של שמעון בגדה בו עם ראובן, לא יוכל שמעון לתבוע פיצוי מראובן על הנזק שגרם לו מעשה הבגידה שראובן היה שותף לו. תביעה למתן פיצוי כזה מכוח מרכיב אחר בדיני הנזיקין, עוולת הרשלנות, נדחתה על ידי בית המשפט העליון, תוך שהשופט יצחק עמית ציין:
דיון בהתרת קשר הנישואים בין בני זוג יהודים מתקיים בבית דין רבני, שבו לבגידת האישה, המתבטאת בקיום יחסי מין עם גבר שאינו בעלה, מיוחס משקל רב - האישה הבוגדת אסורה לבעלה ולבועלה.
העדר כוונת שיתוף - חלוקת רכוש בגירושין
יש לבגידה ערך מהותי בקביעת עילת שיתוף לפי הפסיקה במשפט הישראלי. במצב שבו זוג מתגרש בעקבות בגידה של אחד מבני הזוג, הצד הנבגד יוכל להוכיח כי הבוגד במעשיו בעצם מראה כי אין לו כוונת שיתוף בקשר. היעדר של כוונת שיתוף בקשר הזוגי יכולה להוביל את הצד הנבגד לעתור לבית המשפט בהפחתת הזכויות של הבוגד על הרכוש המשותף, וכך לצאת "ברכוש גדול" מהמשפט בעקבות מעשה הבגידה.
בפסק דין של בית הדין הרבני הגדול, שעסק בחלוקת רכוש בין בני זוג כאשר האישה קיימה מערכת יחסים מחוץ לנישואים ללא ידיעת בעלה, נפסק שרכוש שנצבר עד לתחילת הבגידה יתחלק שווה בשווה בין בני הזוג, ונכסים שנצברו לאחר מכן יאוזנו ביחס של 80% לאיש ו־20% לאישה, בחלק שבו יתרת שווי נכסי האיש עולים על שווי נכסי האישה. בית הדין נימק את החלטתו: "הסתרת הקשר שניהלה האישה מבעלה משמעה למעשה כפיית שיתוף עליו שלא מדעת. לפני האיש לא היה המידע הרלוונטי שיאפשר לו קבלת החלטה מושכלת, מתוך רצון חופשי, על המשך השיתופיות הרכושית ביניהם במסגרת הנישואין. התרשמנו כי האיש שלפנינו היה נוהג עם אשתו כמו רוב האנשים בני החברה האזרחית, שלא היו מסכימים להמשיך בחיי שיתוף עם נשותיהם, וכך נשים עם בעליהן, לוּ נודע להם על הפרת אמון של בן הזוג או בת הזוג באופן עקבי ויסודי."
בפסק דין אחר שלל בית הדין הרבני הגדול את זכותה של אישה בבית המגורים של הזוג שרשומה על שם הבעל בלבד, בין היתר בגלל שהבעל טען כעילת גירושים, לאחר כשלושים שנות נישואים, כי אשתו היא "אישה נואפת מזה מספר חודשים". בדיון נוסף בבג"ץ נפסק שגם במקרה זה מתקיימת הלכת השיתוף, ולפיכך האישה היא בעלת מחצית מבית המגורים של בני הזוג.
בתרבות
הבגידה נמצאת במרכזם של יצירות ספרותיות, סרטי קולנוע וסרטי טלוויזיה רבים מספור.
נושא מרכזי הוא תגובתו של הנבגד:
הבגידה השגרתית היא בגידה של אחד מבני הזוג בבן הזוג אחר. בסרטו של פדרו אלמודובר, "קיקה" מוצגת בגידה מעט מורכבת יותר. קיקה, הבוגדת בבן זוגה עם ניקולס, אביו החורג, מגלה שגם לחברתה הטובה אמפרו רומן עם ניקולס, ושתיהן משוחחות ומגלות שבערב הקודם זנח ניקולס את שתיהן ובילה עם אישה שלישית. "הוא בוגד בנו, קיקה", אומרת אמפרו.
יחסה של החברה אל הבגידה בתרבות, הוא דו-ערכי ואמביוולנטי. מצד אחד, הבגידה נחווית כלא מוסרית, פוגעת באושיות החברה, וראויה לגינוי. מצד שני, היא נחווית באור רומנטי, המאדיר את האהבה ואת המאבק להישרדותה, גם כשהדבר קשה או בלתי אפשרי. דו ערכיות זו בלטה עם פרסום הרומן "מאדאם בובארי" בצרפת, בשנת 1856. הרומן מתאר, באופן גלוי ואוהד, את חייה של אישה נשואה הבוגדת בבעלה. עם פרסומו הועמד הסופר גוסטב פלובר לדין על פגיעה במוסר הציבורי, ומשפטו החל בחודש ינואר 1857. מיד לאחר זיכויו במשפט, בחודש פברואר באותה שנה, הפך הספר לרב-מכר.
פזמונו של דן אלמגור, "הביתה חזרי" מציג את הבגידה בסגנון הומוריסטי: האישה הבוגדת אדישה לגורל בעלה, ומעדיפה להמשיך ולרקוד בזרועות אהובה. הפזמון "בלוז מדרגות הרבנות" (מילים: אמנון דנקנר, מוזיקה: יובל דור) בביצועה של שלומית אהרון מתאר את רגשותיה של פילגש נואשת של גבר נשוי הדורשת שיתבע גט מאשתו. פזמון על רקע דומה הוא "שבתות וחגים" (מילים: יעקב רוטבליט, לחן ושירה: יהודית רביץ) על פילגש המודעת עד כאב לקן המשפחתי החם שהקים מאהבה הנשוי שלא יהיה לה חלק בו לעולם.
בגידה של אישי ציבור
בגידה נחשבת כחלק מפרטיותו של אדם, ובדרך כלל אינה נחשפת לציבור, גם כאשר מקורביו של האדם יודעים על כך. עם זאת, בנסיבות מסוימות בגידה של אישיות ציבורית זוכה לפרסום רב. דוגמאות:
אינולין
אינולינים הם קבוצה של פוליסכרידים טבעיים המיוצרים על ידי מספר סוגי צמחים. האינולינים שייכים למשפחה של סיבים הידועים בשם פרוקטאנים (פולימרים של פרוקטוז). הצמחים משתמשים באינולין כאמצעי לאחסון אנרגיה, ובדרך כלל ניתן למצוא את האינולין בשורש או בקנה השורש. רוב הצמחים המסנתזים ומאחסנים אינולין לא מייצרים פחמימות אחרות כגון עמילן.
בבדיקת פינוי אינולין, האינולין משמש לצורך מדידה של קצב הסינון של הכליה בדרך של הזרקתו לגוף האדם ומדידת כמות האינולין בשתן. לאינולין שתי תכונות שהופכות אותו לחומר מועדף למדידה:
קצב הסינון הכלייתי נתון בנוסחה הבאה:
קסיוס
קסיוס (בלטינית: Cassius) הייתה משפחה רומית עתיקה בזמן הרפובליקה הרומית.
בין בני המשפחה נכללים:
קסיוס הוא אל הציפורים אך לא קיים בדיוק במיתולוגיה כלשהי קסיוס הוא ראש המשפחה שהפך לאל
ז'ואאו השני, מלך פורטוגל
ז'וּאָאוּ השני (בפורטוגזית: Dom João II de Portugal; 3 במרץ 1455 – 25 באוקטובר 1495) היה המלך השלושה-עשר של פורטוגל. יוחסו לו הכינויים "הנסיך המושלם" (בפורטוגזית: "O Príncipe Perfeito") או "הרודן" (O Tirano).
שנים ראשונות
ז'ואאו השני נולד ב-3 במרץ 1455 בטירת סאו ז'ורז'ה, המשקיפה על נוף העיר ליסבון ונהר הטז'ו, בן למלך אפונסו החמישי ולאיזבל מקוימברה, נסיכת פורטוגל. ז'ואאו הפך למלך לימים ספורים ב-1477 לאחר שאביו ויתר על הכתר, פרש למנזר, אך שב לאיתנו תוך ימים והחזיר לעצמו את הכתר. ב-1481 מת אביו וז'ואאו השני הוכתר שוב.
עוד בהיותו נסיך הכתר, הוא החיה את מסעות התגלית ואת חקר האוקיינוס האטלנטי בידי פורטוגל, במטרה למצוא את הדרך הימית להודו. את מסעות התגלית האלה חנך אחי-סבו האינפנטה אנריקה הספן, והן נזנחו במידה רבה עם מותו בשנת 1460.
עם מותו באלוור ב-1495, ירש את הכתר מנואל הראשון, דודנו וגיסו, אחיה של אשתו לאונור.
בצעירותו, התלווה לאביו במערכות נגד המורים המוסלמים בצפון אפריקה. לאחר כיבוש ארזילה שבחופי מרוקו דהיום ב-21 באוגוסט 1471, הפך אותו אביו לאביר, כשלרגליהם מונחת גופתו של הרוזן של מריאלבה שנפל בקרב. בתחילתה של שנה זו, הוא נישא ללאונור מוויזאו, נסיכת פורטוגל ודודניתו הישירה, בתו של דוכס ויזאו פרננדו. ב-1475 נולד בנם האינפנטה אפונסו, שעתיד היה להותיר את ז'ואאו השני ללא יורש ישיר לכתר, עקב מותו בתאונת רכיבה בהיותו בן 16 בלבד.
ז'ואאו השני ותנופת ההתפשטות הימית של פורטוגל
ב-1474, נטל ז'ואאו על עצמו את האחריות על ניהול מפעל התגליות הימיות המתחדש של פורטוגל (אשר נזנח במידה רבה מאז מותו של אנריקה הספן), בזמן שאביו המלך אפונסו החמישי היה שקוע במלחמתו הממושכת על צירוף כתר קסטיליה לכתר פורטוגל.
ז'ואאו השני היה תומך נלהב של מדיניות חקר האוקיינוס האטלנטי, בה החל אחי סבו האינפנטה אנריקה הנווט. המשך מפעל התגליות ניצב בראש מעייניו והוא קיווה לגלות את הנתיב הימי להודו. הישגיה הגדולים של פורטוגל מעבר לים ובניכר בזמן שלטונו היו:
כאשר שב כריסטופר קולומבוס ממסעו הראשון בשליחות המלכים הקתולים של ספרד בשנת 1492, הוא עגן בליסבון עקב סערה, וניצל את ההזדמנות כדי להתרברב בפני המלך ז'ואאו השני על תגליותיו בצדו השני של האוקיינוס האטלנטי (8 שנים קודם לכן סירב ז'ואאו השני לממן ולצייד עבור קולומבוס צי הנועד לאותה המטרה). תגובתו היחידה של ז'ואאו השני כלפי קולומבוס הייתה לטעון כי בהתאם להסכם עם ספרד, האדמות אותן גילה קולומבוס הן בתחום ההשפעה של פורטוגל. זאת בהתאם לבולה האפיפיורית Aeterni regis משנת 1481 אשר קבעה כי כל האדמות אשר תתגלנה דרומה לאיים הקנריים תשתייכנה לפורטוגל. לפני שקולומבוס הספיק להגיע לחצרה של מלכת קסטיליה איזבלה לבשר לה על התגלית, הגיע לידיה מכתבו של ז'ואאו השני. במכתב מאיים ז'ואאו לשגר צי לאיים שגילה קולומבוס ולטעון את ריבונות פורטוגל על אדמות אלה. במהרה פנתה ספרד למשא ומתן, שנערך בעיירה הקטנה טורדסיאס (Tordesillas) הצמודה לגבול הפורטוגזי. נכח בשיחות גם נציג מטעם האפיפיור, ששימש כמתווך. התוצאה של שיחות אלה הייתה חתימתו של חוזה טורדסיאס המפורסם, אשר חילק את העולם מחוץ לאירופה בין ספרד ופורטוגל.
יחסו ליהודים
מישל דה מונטן, שאמו הייתה מצאצאי האנוסים כתב במסה "טעמם של הטוב והרע תלוי במידה רבה בדעתנו עליהם" (ספר 1, פרק 14) את הדברים הבאים: