cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pizza Tower
עלילה
למגדל יש 5 קומות ובכל אחת פפינו מתעמת עם בוס אחר: פלפל מואנש אשר משתמש במהירותו וכוחו כדי לתקוף (באנגלית: Pepperman), שריף שעשוי מגבינה מותכת אשר מאמין שפפינו הוא פושע (באנגלית: The Vigilante), יריבו המושבע של פפינו אשר אחראי על ערוץ טלוויזיה משלו (באנגלית: The Noise) ושכפול משובש של פפינו אשר אחראי על פיצרייה משלו בשם "Bruno's Pizza". לבסוף פפינו מגיע לפני-פיצה אשר שוכן בגג המגדל ומביס אותו, אך מתגלה שפני-פיצה היה בעצם רובוט שהופעל על ידי ראש-פיצה (באנגלית: Pizza Head) שגם אותו מצליח פפינו להביס לאחר קרב ארוך.
פפינו שובר את השכפול האחרון של ג'ון שמחזיק הפעם את כל המגדל ובורח משם תוך כדי שבדרך מצטרפים אליו דמויות שונות מהמסע. לאחר שפפינו מצליח לברוח מהמגדל הוא מצליח להחיות את ג'ון המקורי שמעיף את ראש פיצה לשמיים.
משחקיות
"Pizza Tower" הוא משחק פלטפורמה המוצג בגרפיקה דו-מימדית. השחקן מגלם את פפינו, שיכול לרוץ, לקפוץ, להתגלגל ולהחליק. פפינו יכול גם לתקוף אויבים, להדוף את המתקפות שלהם ולזרוק אותם.
בכל שלב פפינו אמור לאסוף 5 תבלינים כשכל תבלין יתן לשחקן 10 נקודות שיאפשרו לו לפתוח שלב בוס ולהתקדם בעלילה. איסוף התבלינים לא הכרחי לסיום השלב, אבל בלי מספיק תבלינים אי אפשר להתקדם בעלילת המשחק. כשהשחקן אוסף תבלינים ונלחם באויבים מתחיל "קומבו" של פעולות, לשחקן יש שעון עצר בצד המסך שמראה לו כמה זמן נשאר לו לפני שהקומבו שלו נעלם. השחקן צריך להגיע למספר מסוים של קומבו כדי להשיג ציון אלפביתי המדרג את ביצועי השחקן. בסוף כל שלב השחקן מוצג לג'ון, יצור טיקי עתיק אשר שומר על כל שלב מלהתמוטט. על השחקן להגיע לג'ון בתוך כ-3 דקות, אחרת הוא יירדף על ידי פני-פיצה.
September (שיר)
September (בעברית: ספטמבר) הוא שיר שנכתב על ידי הזמר-יוצר מוריס וייט, ביחד עם אל מקיי ואלי ויליס והוקלט לראשונה על ידי הלהקה ארת', וינד אנד פייר ונכלל באלבום הלהיטים שלה, The Best of Earth, Wind & Fire, Vol. 1, משנת 1978. "Love's Holiday" ו-"Can't Hide Love" היו לבי סייד שלו.
שני עשורים לאחר מכן, הקליטה הלהקה השיר מחדש עבור אלבומה The Ultimate Collection, שיצא על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס. הגרסה נקראה בשם "September '99" וזכתה להצלחה בצרפת, כאשר הגיעה למקום ה-29 במצעד הרשמי של המדינה. זמר הגוספל האמריקאי קירק פרנקלין, הקליט את "September" עבור אלבומו Interpretations: Celebrating the Music of Earth, Wind & Fire, משנת 2007. הקומיקאי דמי אדג'ויגבה העלה את עצמו ביוטיוב רוקד לצלילי השיר, והדבר הפך לתופעת אינטרנט.
בשנת 2018 הקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט את השיר מחדש, תוך שספגה שבחים ביקורתיים חיוביים ומעורבים רבים על כך.
הרכב
את השיר כתבו מוריס וייט, אל מקיי ואלי ויליס במשך חודש, והוא הוקלט במהלך ספטמבר 1978. בהתחלה, ויליס הסתייג מהליריקה "ba-dee-ya", אך וייט ענה בתגובה "למי לעזאזל אכפת?". השיר נכלל באלבום האוסף הראשון של הלהקה The Best of Earth, Wind & Fire, Vol. 1, במטרה לנסות ולעזור לו להצליח מבחינה מסחרית.
במהלך השנים דיבר מוריס וייט, הכותב הראשי של השיר על השימוש הספציפי בחודש ספטמבר, תוך שאשתו מרילין וייט, דיברה על כך גם כן.
הצלחה מסחרית
"September" היה לאחת ההצלחות המסחריות והקריטיות הגדולות ביותר בקריירה של ארת', וינד אנד פייר. במצעדי הבילבורד זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום השמיני במצעד הבילבורד הוט 100, ולמקום הראשון במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ. במצעד השירים העכשוויים למבוגרים הגיע למקום ה-41 בלבד, אך במצעד 100 שירי הקאשבוקס הגיע למקום השישי. במצעד הסינגלים של קנדה הגיע למקום העשירי, ולמקום ה-14 במצעד שירי הדאנס/אורבניים של המדינה. במצעד הסינגלים האוסטרלי זכה להצלחה נאה גם כן, כאשר הגיע בשיאו למקום ה-12, ובמצעד הסינגלים הבריטי הגיע למקום השלישי.
במצעדי סוף השנה, זכה השיר להצלחה רבה גם כן. הוא הגיע למקום ה-78 במצעד השנתי של הבילבורד הוט 100, ולמקום ה-54 במצעד השנתי של 100 שירי הקאשבוקס. במצעד השנתי של בריטניה דורג במקום ה-41 והפך לאחד משיריה המצליחים ביותר של הלהקה. במצעד השנתי של קנדה דורג במקום ה-108 בלבד, אך במצעד השנתי של אוסטרליה דורג במקום ה-80. גרסת הרמיקס שלו "September '99" זכתה להצלחה גם כן, כאשר דורגה במקום הרביעי במצעד הדאנס הבריטי. ב-Dutch Top 40 דורגה במקום ה-12, תוך שבמצעד הסינגלים הנורווגי דורגה במקום ה-15.
מבחינה מסחרית, זכה השיר להצלחה רבה כאשר קיבל על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הדני את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה מ-90,000 עותקים במדינה. גם איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי העניק לו את אותו התואר, על מכירות של למעלה מ-50,000 עותקים במדינה. איגוד תעשיית ההקלטות היפני העניק לגרסה הדיגיטלית שלו את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-100,000 עותקים במדינה. איגוד תעשיית ההקלטות המקסיקני העניק לו את תואר הפלטינה המשולשת ואת תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-210,000 עותקים במדינה. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לו את תואר הפלטינה המשושת, על מכירות של למעלה משישה מיליון עותקים במדינה.
גרסתה של טיילור סוויפט
September (בעברית: ספטמבר) הוקלט מחדש בשנת 2018, על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, כחלק מהקלטות המיני-אלבום, Spotify Singles. גרסתה יצאה לאור ב-13 באפריל 2018, על ידי ספוטיפיי, תוך שהועלתה לערוץ היוטיוב הרשמי של החברה. הגרסה ספגה שבחים ביקורתיים רבים מטעם מבקרי המוזיקה, אך גונתה על ידי אלי ויליס.
האודיו של השיר, אשר פורסם ב-14 באפריל 2018 והועלה לערוץ היוטיוב הלא רשמי של סוויפט צבר קרוב למיליון צפיות.
רקע
Spotify Singles היא סדרת שירים מקוריים וגרסאות כיסוי שמוקלטות על ידי אמנים שונים. האלבום מוקלט באולפני ספוטיפיי שונים ומופץ ברשת הסטרימינג לאחר מכן. את האלבומים שיצאו במסגרת הסדרה התחילו להוציא כבר בשנת 2016. ספוטיפיי מממנים את הקלטת האלבום ואת הניהול שלו. האלבום יצא בדרך כלל בפורמט של מיני-אלבום ומכיל שני שירים. בשנת 2017, הוציאה סוויפט את אלבום האולפן השישי שלה Reputation, אשר זכה להצלחה חסרת תקדים, אך ספג ביקורות מעורבות ושנויות במחלוקת. כמה חודשים לאחר צאתו, הוחלט כי לאור הצלחתה בספוטיפיי, תקליט סוויפט מיני-אלבום Spotify Singles משלה. במסגרת המיני-אלבום, הקליטה מחדש את הלהיט "Delicate" שיצא כסינגל החמישי מתוך Reputation, ואת השיר "September" של ארת', וינד אנד פייר, בגרסה מחודשת שהופקה על ידה, ביחד עם המפיק המוזיקלי בריאן גרון.
הגרסה הופצה להשמעה בספוטיפיי ב-13 באפריל 2018, וזכתה להצלחה רבה כאשר צברה למעלה מ-37.5 מיליון השמעות בסך הכול.
ביקורת
גרסתה של סוויפט ספגה ביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה, אך גונתה על ידי אלי ויליס. בבילבורד נכתב כי "הכותב המשותף של "September", הביע את זעמו סביב גרסתה של טיילור סוויפט לשיר שיצא בחודש שעבר. סוויפט הוציאה את הביצוע העדין, המשלב בתוכו בנג'ו ל-"September", ב-12 באפריל, מה שגרם לסערה אכזרית בנוגע לכך". מעבר לכך, הצהיר ויליס כי "לא באמת חשבתי שהיא עושה עבודה איומה, אך כן הרגשתי שהגרסה שלה רדומה כמו צב שיכור שנמנם מתחת לחמנייה לאחר בליעת בקבוק ואליום". אמירותיו השנויות במחלוקת של ויליס ספגו ביקורת קשה, היות שטענו כי "הוא הגזים באמירותיו". בניגוד מוחלט לוויליס, הצהיר פיליפ ביילי חבר בארת', וינד אנד פייר, כי "אני מחבב אותה. גרסתה החופשית של סוויפט לשיר מאוד מגניבה. תודה". השיר זכה לסיקורים בעשרות אתרי מוזיקה שונים כמו Vox, וושינגטון פוסט, ו-NME.
פלאדי
ראו גם
}}
אריסטידה זוגבו
אריסטידה בנואה זוגבו (בצרפתית: Aristide Benoît Zogbo; נולד ב-30 בדצמבר 1981) הוא כדורגלן עבר איווארי ששיחק בעמדת השוער.
קריירת מועדונים
זוגבו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של עיסייה ואזי, ואף שיחק בקבוצה הבוגרת עד שנת.
בשנת, זוגבו חתם באיתיחאד אל שורטה מהליגה המצרית השנייה, שנוסדה שנתיים קודם לכן. בעונתו הראשונה, היה שותף לעליה של קבוצתו לליגת העל המצרית לראשונה בתולדותיה.
בשנת, זוגבו חזר למולדתו וחתם בבינגרוויל, בה שיחק שנה וחצי ולאחר מכן לא זכה לחזור לשחק כדורגל.
קריירה בינלאומית
ב-24 במאי 2008, זוגבו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב בהפסד 0–1 ל. זוגבו, השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2010 ובמונדיאל 2010.
הדרדסים וחליל הקסם
הדרדסים וחליל הקסם (באנגלית: The Smurfs and the Magic Flute, בצרפתית: La Flûte à six schtroumpfs, בתרגום חופשי: החליל של ששת הדרדסים) הוא סרט אנימציה בלגי בכיכובם של הדרדסים, אשר הופץ בבלגיה בשנת 1976, ובממלכה המאוחדת בשנת 1979. הגרסה האנגלית של הסרט לא הופצה עד 1983 בארצות הברית, בעקבות פרסום הדמויות. בישראל הסרט הופץ בדיבוב עברי בשנת 2011 על ידי "קלסיקלטת".
למרות שהדרדסים שיחקו חלק מרכזי בעלילה, הם לא הופיעו 35 דקות בסרט. הסרט, מתרחש בימי הביניים, עוקב אחרי ג'ון וויליאם (במקור: ג'והן ופיוויט), אביר צעיר וחברו ליצן החצר. ג'ון וויליאם גם נוצרו על ידי בשנת 1952 וזה היה ההרפתקאות שלהם עם הדרדסים שנוצרו בשנת 1958.
הסרט לא הופק על ידי האנה-ברברה, היוצרים של סדרת הטלוויזיה הדרדסים, אלא על ידי החברות הבלגיות Brussels' Belvision Studios ו-Éditions Dupuis. הקולות מהסדרה לא הוצגו בגרסה האנגלית של הסרט. במקום, מדבבים מסדרות אנימה באמריקה דיבבו את הדמויות.
עלילת הסרט
עלילת הסרט מתרחשת בימי הביניים. יום אחד מגיע סוחר ומביא כל מיני כלי נגינה כדי למכור לוויליאם, ליצן החצר, אולם מכיוון שוויליאם הוא מוזיקאי נורא ואיום, המלך גירש את הסוחר מחוץ לממלכה לפני שוויליאם הגיע. אולם, הוא השאיר חליל עם שישה חורים. המלך השליך את החליל אל האח בחדרו, אשר העלה עשן ירוק. כאשר האש התפשטה, וויליאם מצא את החליל מהגחלים. הוא ניקה את החליל והחל לנגן כאשר כל אנשי הטירה החלה לרקוד לניגון החליל.
באותו לילה, איש נוכל בשם אדון שרלטן לומד מהסוחר שהחליל נמצא בטירה. הוא הגיע לטירה וגנב את החליל מוויליאם. המלך שלח את וויליאם ואת האביר הצעיר ג'ון כדי לתפוס את שרלטן, אשר משתמש בחליל כדי לשדוד מאנשים את כספם. אולם, שרלטן ניגן בחליל על מנת לעצור אותם. ג'ון וויליאם הלכו לביתו של הקוסם הומניבוס. הקוסם שלח את ג'ון וויליאם באמצעות קסם היפנוזה אל ארץ הדרדסים שם החליל נוצר.
כשהגיעו, הם פגשו דרדס אשר הוביל אותם לכפר שלהם. דרדסאבא קיבל את שניהם בברכה וסיפר להם שהם יכולים לבנות חליל חדש על מנת להתנגד לחליל של שרלטן. הדרדסים הלכו אל היער וחטבו עץ ענקי ומהחלק של הגזע הם בנו חליל קסם נוסף. לאחר מכן, הם ערכו מסיבה. אולם, כאשר דרדסאבא עומד להביא את החליל לג'ון וויליאם, שניהם חזרו במפתיע לביתו של הקוסם. הומניבוס ניסה שוב להשתמש בקסם אולם קיבל כאב ראש.
בינתיים, שרלטן, אשר גנב 7,000 מטבעות זהב, הגיע לטירתו של לורד מנפרד הנוכל, שותפו הסודי. שרלטן סיפר למנפרד על התוכנית שלו להגיע אל האי ולשכור אנשים לצבאו על מנת לערוך מלחמה נגד טירת המלך. למרבה המזל, שני דרדסים שמעו את השיחה. בחזרה לבית הקוסם, הדרדסים פגשו שוב את ג'ון וויליאם והביאו להם את חליל הקסם. ואז ג'ון, וויליאם, דרדסאבא ועוד שלושה דרדסים הגיעו אל הנמל של טרמינאק שם שרלטן ומנפרד התכוננו להגיע לאי, אולם, הם איחרו. דרדסאבא סיפר לג'ון ולוויליאם על הטירה של מנפרד וג'ון הגה תוכנית.
מנפרד קיבל מכתב משרלטן (שנכתב בידי ג'ון) לבוא אל האי. הוא הגיע אל טרמינאק כדי להתאכסן בסירה שם ג'ון וויליאם היו בסירה בתחפושת יחד עם דרדסאבא ועוד שלושה דרדסים. הם הגיעו אל האי שם ג'ון וויליאם עקבו אחרי מנפרד. לפתע, וויליאם התייצב פנים מול פנים עם שרלטן ושניהם החלו לנגן בחלילים זה מול זה. שניהם הפכו לתשושים לאחר מכן, אולם וויליאם חילל את התו האחרון.
שרלטן ומנפרד הובאו אל הטירה ונאסרו וכל הכסף שנגנב הוחזר, לוויליאם עכשיו יש שני חלילים. ג'ון אמר לו שהחלילים מאוד מסוכנים ושצריך להחזיר אותם לדרדסים, אולם וויליאם החל לחרוט חליל מזויף כדי להביא לדרדסים במקום. בטירה, ג'ון וויליאם החזירו את החלילים לדרדסים, ולאחר שהם עזבו, וויליאם החל לחלל בחליל, ואז הבין לצערו שזה לא משפיע על אנשי העיר והוא קיבל את החליל המזויף שיצר.
Fairytale (שיר של אנדה טריפה)
Fairytale (בעברית: מעשייה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האלבנית אנדה טריפה. השיר יצא לאור בשנת 2016, כסינגל שלא מתוך אלבום, וכשיר אשר ייצג את אלבניה באירוויזיון 2016. כמו כן, מוכר השיר גם בגרסתו "Përrallë".
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-24 במצעד הרשמי של אלבניה.
ירושלמים
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שבעה עשר רגעים של אביב
שבעה עשר רגעים של אביב (ברוסית: Семнадцать мгновений весны; בתעתיק לעברית: סֶמְנַאדְצַאט מְגְנוֹבֵנִיִי וֶסְנִי) היא מיני-סדרת טלוויזיה סובייטית ששודרה לראשונה בשנת 1973. הסדרה בוימה על ידי טַטִיאַנָה לִיוֹזְנוֹבַה ותסריטה בוסס על ספר באותו השם שכתב יוּלִיאַן סֶמְיוֹנוֹב. היא נחשבת לאחת מהפקות הטלוויזיה המצליחות ביותר בתולדות רוסיה עד היום, וליצירה הבולטת ביותר מסוגת הריגול שנעשתה במדינה. הסרט קיבל עם השנים מעמד של סרט פולחן במדינות חבר העמים.
תקציר העלילה
השנה היא 1945, ותבוסתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה נראית ודאית. אדולף היטלר נחוש להמשיך להילחם, אך ולטר שלנברג משכנע את היינריך הימלר ליזום שיחות חשאיות עם ארצות הברית ובריטניה כדי להשיג שלום נפרד שיאפשר לגרמנים לרכז את כל כוחותיהם נגד ברית המועצות. קצין האס דה מקס אוֹטוֹ פוֹן שְטִירְלִיץ, שהוא למעשה המרגל הסובייטי מקסים אִיסַאייֶב, מונחה על ידי מפעיליו במוסקבה לברר האם מגעים כאלה מתקיימים ואם כן, לסכלם.
ארנסט קלטנברונר מתחיל לחשוד בשטירליץ ומורה להיינריך מילר, ראש הגסטפו, לנהל חקירה חשאית כנגדו. בנוסף, הבית בו שכנו עוזריו והאנשים היחידים בהם יכול היה לבטוח, בני הזוג ארווין וקתרין קין, מופצץ; הבעל נהרג ואשתו ההרה מובלת לבית החולים, שם היא מעמידה בסיכון את כיסויו של הסוכן. הוא נאלץ לגייס עוזרים חדשים - פרופסור פְּלַיישְנֶר, איש מחתרת לשעבר, והאב פְרִיץ שְלַאג, כומר המתנגד לשלטון. בעודו מנהל קרב מוחות עם מילר, על שטירליץ לתמרן בין הפלגים השונים במשרד הראשי לביטחון הרייך ובממשל הנאצי.
לבסוף, הוא מגלה כי שליחו של הימלר, קרל וולף, מנהל משא ומתן עם האמריקאי אלן דאלס בברן שבשווייץ הנייטרלית. שטירליץ מצליח להדליף את פרטי השיחות הן לסובייטים והן להנהגה הגרמנית. הימלר משכנע את היטלר הרותח מזעם כי לא עשה דבר מלבד לנסות לפלג בין בעלות הברית באמצעות הצעות כוזבות. הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט נאלץ להורות לדאלס להפסיק את המגעים על מנת להפיס את דעתו של סטלין. שטירליץ, שהצליח להוליך את מילר שולל ולהסיר כל חשד מעצמו, חוזר לתפקידו בעוד הצבא האדום מתקרב לברלין.
הפקה
עם התמנותו של יורי אנדרופוב לראש הקג"ב ב-1967, הוא דאג לעודד ספרים, סרטים, סדרות טלוויזיה ויצירות אומנות אחרות שהללו את פועלם של אנשי הארגון, על מנת לשפר את תדמית השירות בעיני הציבור וגם כדי למשוך מגויסים צעירים ומשכילים: "שבעה עשר רגעים של אביב" הייתה חלק מהמגמה הזאת.
יוּלִיאַן סֶמְיוֹנוֹב, סופר מותחני ריגול סובייטי פופולרי, חיבר את הספר הראשון בו הופיעה דמותו של מקסים איסאייב - "אין צורך בסיסמה" - בשנת 1965. הספר זכה להצלחה רבה. ב-1968 הזמין אותו אנדרופוב לפגישה, אמר לו כי הוא מעריך את עבודתו והעניק לו גישה חלקית לארכיוני הקג"ב. הספר "שבעה עשר רגעים של אביב" נכתב בהשראת הצעתו של אנדרופוב עצמו, ודמותו של שטירליץ כפי שהופיע בו התבססה באופו רופף על וילי להמן, איש גסטפו שריגל לטובת הסובייטים. המגעים בין הגרמנים לאמריקאים שתוארו בספר אכן התרחשו, אם כי לא באופן בו תיארם הסופר: הם הובילו בהצלחה לכניעת הצבא הגרמני באיטליה עוד בטרם נכנע הפיקוד העליון של הוורמאכט.
ההחלטה לעבד את הספר לסדרת טלוויזיה התקבלה עוד בטרם פרסומו. סמיונוב כבר חתם על חוזה עם אולפן הסרטים לנפילם בנוגע להפקה כשהבמאית טַטִיאַנָה לִיוֹזְנוֹבַה מאולפן גורקי קראה במקרה את ספרו. היא הפעילה על הסופר לחץ כבד עד שנעתר לה וכתב מכתב ליו"ר רשות השידור הסובייטית, סרגיי לאפין, בבקשה לאפשר לליוזנובה ולאולפן שלה לקחת את המיזם על עצמם. הבמאית ערכה מספר התאמות משלה בעלילת הספר עבור התסריט. בין השאר, היא התעקשה להכליל סצנה בת שש דקות בה מביטים שטירליץ ואשתו זה בזו ללא מילה, שהמפיקים האחרים טענו כי היא ארוכה ומשעממת מדי, ונעשתה לבסוף לאחד הקטעים הזכורים ביותר מהסדרה. הקג"ב סיפק לליוזנובה מספר יועצים: הבכיר בהם היה סגנו של אנדרופוב, הגנרל סמיון צְבִיגוּן, שהוזכר בכתוביות הפתיחה תחת השם הבדוי 'גנרל ס.ק. מישין'. מיכאל טריברדייב הלחין את הפסקול. הזמר הראשון שנבחר לבצע את השירים, היהודי ואדים מולרמן, הוחרם על ידי השלטונות ונאסר עליו להופיע לאחר שהקליט שיר ביידיש, מעשה שהתקבל בעין רעה עקב ההחמרה ביחס ליהודים לאחר מלחמת ששת הימים. לבסוף, יוסיפ קובזון קיבל את תפקידו, אם כי שמו לא הוזכר בכתוביות.
הצילומים החלו במרץ 1971, במזרח ברלין שברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, שם נשאר הצוות עד סוף הקיץ. לאחר מכן הם נסעו לריגה, בירת הרפובליקה הסובייטית של לטביה, שם צולמו רוב הסצינות המתרחשות בספר בברן. עם סיום העבודה בעיר, הם שבו לאולפני גורקי לסדרה של צילומי פנים. בתחילת 1972 הם יצאו לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה, וחלקי העלילה הממוקמים באלפים השווייצריים הוסרטו בהרים ליד טביליסי. אחרי סדרת צילומים נוספת במוסקבה, הושלמה הסרטת הסדרה בסתיו 1972.
בעת שעבודתה של ליוזנובה הוקרנה בפני ועדה של פקידים בכירים ברשות השידור, קמה מהומה והסדרה גונתה על כך שהיא יוצרת את הרושם ש"כמה מרגלים נצחו את המלחמה". כדי לענות על הביקורת, שילבה הבמאית קטעי ארכיון רבים על קרבות הצבא האדום.
נתוני צפייה
שנים עשר הפרקים של "שבעה עשר רגעים של אביב" שודרו בערוץ 1 הסובייטי במשך שבועיים, בין ה-11 ל-24 באוגוסט 1973, בשעה 19:30 בערב. היא הייתה תוכנית הטלוויזיה המצליחה ביותר במדינה בשעתה: בכל פרק צפו בין 50,000,000 ל-80,000,000 איש. שיעורי הפשיעה שתועדו על ידי המשטרה ירדו בחדות בזמן השידורים. תחנות כוח נאלצו להגביר את תפוקתן, שכן הביקוש לחשמל זינק עקב ההפעלה של מקלטי טלוויזיה רבים. הסופר הרוסי איוואן זאסורקי טען כי "רחובות הערים התרוקנו" בשעות אלו. ליאוניד ברז'נייב היה מעריץ נלהב של התוכנית, וצפה בכל הפרקים למעלה מעשרים פעם.
פרסים
בזכות עבודתם על הסדרה, קיבלו המפיקים את פרס האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה ב-1976. ב-1982, לאחר שברז'נייב צפה בעוד שידור חוזר של הסדרה, הוא החליט להעניק מספר גדול של עיטורים לצוות היוצרים ולשחקנים: השחקן טיכונוב קיבל את אות גיבור העמל הסוציאליסטי; ליוזנובה והשחקן רוסטיסלב פליאט עוטרו במסדר מהפכת אוקטובר; למלחין טריברדייב ולשחקנים ברונבוי, טבקוב ויסטינגייב הוענק אות הדגל האדום של העמל, והשחקנית יקטרינה גרדובה זכתה במסדר ידידות העמים. ב-2009, שבועיים לאחר מותו, העניק שירות הביטחון הפדרלי הרוסי מדליה לטיכונוב, בהוקרה על גילומו את שטירליץ.
מוטיבים מרכזיים
דמותו של שטירליץ שיקפה את תכונותיו של הסוכן החשאי האידיאלי כפי שנתפשו בידי יורי אנדרופוב עצמו: הוא היה מחושב, צנוע, מסור לארצו ומעל הכל אינטלקטואל, המשיג את מטרותיו באמצעות הערמה על אויביו. אף על פי שהושווה לג'יימס בונד, הוא שונה תכלית שינוי מהסוכן הבריטי: שטירליץ כמעט ולא משתמש באלימות וככלל, אין הרבה פעילות בסדרה. הגורם העיקרי המניע את העלילה הוא הקריין, שמסביר את המתרחש ופורש את מחשבותיהן של הדמויות. רוב המאבקים הם שכלתניים, ומתמקדים במאמציו של הסוכן החשאי לחתור תחת התוכניות הגרמניות באמצעות הסתת בכירי הנאצים זה נגד זה, בעוד הוא מקפיד שלא לסכן את הכיסוי שלו כקצין באס דה.
שטירליץ פועל ממניעים של אהבת מולדת, והאידאולוגיה של הקומוניזם כמעט ואינה מוזכרת, בניגוד למותחני ריגול סובייטים מוקדמים יותר - דבר המשקף את מגמת המשטר דאז ליצור פטריוטיות סובייטית. בו בזמן, הסדרה מושפעת בבירור מהמלחמה הקרה: בעוד שהגרמנים מחולקים ל'טובים' ו'רעים', וגם אויביו של הסוכן מתוארים כמעט בחביבות, האמריקאים זוממים להשיג שלום נפרד עם הנאצים על מנת להותיר את המשטר על כנו. זאב לקויר ביקר את סמיונוב וטען כי עיוות את ההיסטוריה: אף על פי שמגעים כמו אלה המוצגים בסדרה אכן התקיימו, הם לא נועדו להשיג שלום נפרד אלא רק להבטיח כי הצבא הגרמני בצפון איטליה יכנע לבעלות הברית עוד בטרם ממשלתו תעשה זאת.
מוטיב נוסף הוא הדמיון בין המשטר הנאצי כפי שהוא מוצג בסדרה לבין זה של יוסיף סטלין, והסובייטי בכלל. הסוציולוג ולדימיר שלפנטוך האמין כי הסיבה לפופולריות של "שבעה עשר רגעים של אביב" היא כי בעודה מציעה "סיפור ריגול מותח להמונים", היא קסמה למשכילים באמצעות עריכת "השוואות מוסוות בקושי בין גרמניה של היטלר לרוסיה של סטלין". פרופ' קתרין תיימר-נפומניאשי מאוניברסיטת קולומביה כתבה גם היא שהסדרה יוצרת אנלוגיה בין שני הממשלים, וכי "יש בה חתרנות מובנית", אך היא אינה בטוחה אם היא "מכוונת או לא"; לטענתה, שטירליץ הוא "פרדיגמה להישרדות האינטלקטואל הכנה בשלטון טוטליטרי... הוא מסתיר את פניו האמיתיות מהבירוקרטיה". מבקר הספרות מרק ליפובצקי טען כי "שבעה עשר רגעים" היא מטפורה לחיים בברית המועצות בזמן שידורה - לדעתו, שטירליץ מסמל את הדור של בוגרי האוניברסיטאות המרדנים שהצטרפו למנגנון המדינה בשנות משטר ברז'נייב: למרות היותו לכאורה נאמן לאדוניו, הוא למעשה אויבם.
פרופ' סטיבן לובל כתב כי מצד אחד, הסדרה היא "פיסה אורתודוקסית לחלוטין של תעמולת מלחמה קרה", אך בו זמנית "מציגה באופן מפתה את המערב העשיר", היכן ששטירליץ מתגורר, כמקום שבו בעלות על רכב פרטי היא דבר מובן מאליו. הוא הסיק כי "זהו מסמך קלאסי של הדו-ערכיות הסובייטית כלפי המערב."
השפעה על התרבות
הפופולריות לה זכתה הסדרה ב-1973 הביאה לכך ששודרה לעיתים קרובות בשנים הבאות, והיא עודנה מוכרת מאוד ונחשבת לבעלת מעמד של "סדרת פולחן", כמו גם ליצירה המצליחה ביותר מסוגת הריגול ברוסיה אי-פעם. ב-2009 הופקה גרסה צבעונית של התוכנית, אך עקב בעיות טכניות ועלות גבוהה מספר גדול של קטעים לא נכלל בגרסה החדשה.
שטירליץ נעשה למקבילו של ג'יימס בונד בברית המועצות ולאחר מכן בחבר המדינות מבחינת מעמדו בתרבות ההמונים כמרגל האולטימטיבי, והוא הדמות הבדיונית המוכרת ביותר בתולדות הקולנוע והטלוויזיה דוברי-הרוסית. "בדיחות שטירליץ" הן עודן מאפיין מוכר של ההומור במדינה. הסדרה אף השפיעה על העגה ברוסיה: למשל, בקרב תלמידים ואסירים מקובל לכנות את המנהל וסגן המנהל במוסדות בהם הם שוהים בשמות "מילר" ו"בורמן".
היבט אחר של הסדרה הייתה תרומתה להתחזקות הנאו-נאציזם בברית המועצות בשנות השבעים: מדעני החברה יורי קרסין ואלכסנדר גלקין טענו כי "ההצגה הרומנטית" של גרמניה הנאצית בתוכנית הייתה גורם מכריע לתופעה זו.
דיוק היסטורי
ההיסטוריון הרוסי קונסטנטין זאלסקי חיבר ספר בשם "שבעה עשר רגעים של אביב: מראה מעוותת של הרייך השלישי", אותו הקדיש למניית מספר רב של טעויות היסטוריות המוצגות בסדרה. בין השאר, ציין כי קציני האס אס לובשים מדים שחורים ב-1945, אף על פי שאלה הוחלפו באפורים כבר ב-1938. כמו כן, רבים מהם מעשנים, למרות פעילות המשטר הנאצי נגד צריכת טבק בגרמניה; שטירליץ מאזין לשירה של אדית פיאף, "Non, je ne regrette rien", שנכתב רק ב-1956; היינריך מילר, שהצטרף למפלגה הנאצית ב-1939, עונד עיטור לו היו זכאים רק אלה שהיו חברים בה לפני 1933. בנוסף, האב פריץ שלאג, שאמור להיות כומר קתולי, מתלבש ככומר לותרני. לגבי יוזף גבלס נטען כי מונה למנהיג מחוז ברלין ב-1944, אף על פי שהחזיק במשרה כבר מ-1926. במקום אחר, מוצג קטע ארכיון עם דמותו של יוליוס שטרייכר, אך הקריין אומר כי זהו רוברט ליי.
אל גרין
אלברט לורנס גרין (באנגלית: Albert Leornes Greene; נולד ב-13 באפריל 1946) הוא זמר ומפיק מוזיקלי אמריקאי, הידוע בשל הקלטת מספר להיטי מוזיקת נשמה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. גרין היה מועמד ל-21 פרסי גראמי, מתוכן זכה ב-11 (מתוכם אחד למפעל חיים). החל משנת 1995 הוא חבר בהיכל התהילה של הרוק אנד רול. בנוסף על כך, זכה גרין בפרס מפעל קנדי. הוא דורג כאומן ה-65 וכזמר ה-14 הטוב ביותר בכל הזמנים ברשימת 100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים על ידי מגזין הרולינג סטון. לאורך השנים, הקליט גרין 29 אלבומי אולפן.
ביוגרפיה
גרין החל לנגן עוד בגיל 9. לאחר שבת זוגו התאבדה בשנת 1974, גרין החליט ללמוד כמורה, והחל ליצור מוזיקת גוספל. בסוף שנות ה-80 חזר ליצור גם מוזיקה חילונית יותר.
בוא הביתה (אלבום)
בוא הביתה הוא אלבום האולפן השני של שי צברי שיצא ב-10 במאי 2023 בחברת התקליטים נענע דיסק.
רקע
בפברואר 2021 הוציא צברי את השיר "דע", והכריז כי הוא הסינגל ראשון מתוך האלבום השני העתידי שלו. צברי הלחין את השיר יחד עם אלון לוטרינגר למילותיו של המשורר אבישי חורי. ביוני באותה שנה יצא הסינגל השני "מכור לאהבה" שאותו כתב יחד עם נעם רותם והלחין במשותף עם איתמר ציגלר. הקליפ לשיר שביים רועי ריק, סומן על ידי mako כאחד הקליפים הטובים לשנת תשפ"א.
הסינגל השלישי "בוא הביתה", שיר הנושא של האלבום, יצא באוגוסט 2022 ולווה בקליפ שצולם בשוט בודד. ביימו אותו יאיר מיוחס ורננה רז. בקליפ נראות ידיהם של שישה רקדניות ורקדנים שמניעים אותן על פניו של צברי בהתכתבות עם מילות השיר, על פי כוריאוגרפיה שחיברה רז.
ב-10 במאי 2023 יצא האלבום המלא בשירותי הסטרימינג השונים. לצד שלושת הסינגלים נכללו בו עוד חמישה שירים חדשים שעליהם חתומים מפיקים מוזיקליים שונים, בהם תמיר מוסקט, איתמר ציגלר, אלון לוטרינגר, ריג'וייסר (יוב חבקין), אסף תלמודי ויוגב גלוסמן. את עטיפת האלבום אייר ועיצב דקל חברוני.
בראיון להילה אלפרט הסביר צברי כי האלבום נוצר מתוך מחשבה על שבט:"''דע' הוא שיר חניכה שכתב אבישי חורי והלחנתי עם אלון לוטרינגר לכבוד בר־המצווה של אביתר, הבן הבכור שלי. 'מכור לאהבה' הוא שיר שכתבתי על שוטה השכונה, 'בוא הביתה' הוא שיר נחמה, 'רק הלילה!' הוא שיר חפלה'."
רכס דאסקי
מקור השם
שמו של הרכס (שנקרא אז "הרי דאסקי" - "Dusky Mountains") ניתן לו על ידי המשלחת לחקר קרחון דרווין, שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי אשר חקרה את האזור בין השנים 1956–1958. הרכס נקרא בשם זה, בשל ציבעו הכהה, שנגרם בשל העדר שלג וקרח על מדרונותיו החשופים.
שם הרכס שונה לשמו הנוכחי ("רכס דסקי") בעקבות מיפוי שנערך על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (מיפוי באמצעות סקרים על הקרקע וצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית) בין השנים 1960–1962.
מפלגת הירוקים של אנגליה וויילס
מפלגת הירוקים של אנגליה וויילס (באנגלית: Green Party of England and Wales, בוולשית: Plaid Werdd Cymru a Lloegr), ובקיצור GPEW, היא מפלגה ירוקה הפועלת באנגליה ובוויילס. זוהי המפלגה הירוקה הגדולה ביותר בבריטניה, והיא כוללת מספר סיעות אוטונומיות אזוריות, כמפלגת הירוקים הוולשית. מנהיגי המפלגה, במשותף, הם קרוליין לוקס וג'ונתן ברטלי.
המפלגה הוקמה בשנת 1990 בגין התפצלות המפלגה הירוקה הקודמת למפלגות נפרדות: המפלגה הירוקה הסקוטית, המפלגה הירוקה בצפון אירלנד ואנגליה וויילס. המפלגה מקושרת ל"ירוקים הגלובליים" (Global Greens), רשת בינלאומית המאגדת מפלגות ירוקות, וכן למפלגה הירוקה האירופאית. לעיתים נשתקפה המפלגה ככזו הפועלת למען מטרה עיקרית ויחידה, סביבתנות, אולם חרף שמירתה של המפלגה על עקרונות סביבתיים ותמיכה באקולוגיה פוליטית, היא תומכת גם במדיניות כלכלית קהילתית, הכוללת שירותים ציבוריים מקומיים וממומנים היטב, במסגרת כלכלה יציבה הנקראת "steady state economy", ובנוסף היא תומכת בבחירות בשיטה היחסית. המפלגה גם תומכת בנושאים ליברלים וחברתיים רבים כזכויות בעלי חיים, נישואים חד-מיניים וזכויות להט"ב. כמו כן, המפלגה מתנגדת למוסד המלוכה: יושבת ראש המפלגה לשעבר נטלי בנט הכריזה כי תשכן את הוד מעלתה בדיור ציבורי.
למפלגה נציג אחד בבית הנבחרים הבריטי, נציג אחד בבית הלורדים, שלושה נציגים בפרלמנט האירופי, ושני נציגים באספת לונדון.
שיח'ה חליווה
ביוגרפיה
שיח'ה חליווה נולדה בכפר הבדואי (כפר בלתי מוכר) אל־ריי בצפון ישראל.
כשהייתה בת 13 הוריה התגרשו. אביה עבר ליפו והיא גדלה יחד עם אחיה ואמה בצריף ללא חשמל ותנאי מחיה דלים וקשים. אמה עבדה קשה מאוד כדי לאפשר לה ולאחיה חינוך בבתי הספר טובים.
חליווה הצטיינה בלימודיה בבית הספר היסודי בבסמת טבעון ובתיכון בית ספר נזירות נצרת שבחיפה אך ספגה לעג מהתלמידים בשל הניב השונה שלה. "המורים זיהו מיד שאני תלמידה מצטיינת, אבל ספגתי מטחים של לעג במפגש עם התלמידים. "זה היה מפגש טראומטי עבורי. הרגשתי ששערים של גיהנום וגן עדן נפתחים בפני בו זמנית. מצד אחד זכיתי להיכנס לעולם עשיר כל כך בהשכלה, ומצד שני הרגשתי בודדה, לא מקובלת ונאלצתי להתמודד עם הלעג. הרגשת הזרות ליוותה אותי כל הזמן. לא הרגשתי בטוחה, לא הרגשתי שום שייכות. כשהייתי ילדה התביישתי בזהות שלי ובמקום ממנו באתי".
בגיל שמונה עשרה נישאה לבן דודה ועברה להתגורר עמו ביפו. לבני הזוג ארבעה ילדים.
אקדמיה
חליוה בעלת תואר בוגרת אוניברסיטה בחינוך, בשפה ובספרות ערבית ותואר שני בלימודי ערבית ואסלאם וממשיכה את לימודיה לתואר שלישי באוניברסיטת חיפה. חליוה מלמדת ומרכזת לשפה ולספרות ערבית בבית ספר טרה סנטה ביפו, כותבת ומפתחת תוכניות לימודים במרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט”ח), כותבת ומפרסמת לילדים ולמבוגרים.
יצירה
השירים והסיפורים שכתבה שיח'ה חליווה התפרסמו בכתבי עת בישראל ובעולם הערבי ותורגמו באנגלית, בצרפתית, בפולנית ובגרמנית."היא נחשבת בשנים האחרונות אחת הסופרות הפלסטיניות הבולטות בסצנה הספרותית המקומית והערבית".
שירה
שיריה מבטאים את השאיפה לשחרור ובניית זהות פלסטינית אוניברסלית "אני תערובת של זהויות. חווה את חלקיה הפגומים של כל זהות המגדירה אותי יותר מחלקיה הבריאים. התחלתי לכתוב כדי להתריס בפני הבגרות ולהערים עליה, כדי להיאחז בילדות ובטירוף שלה כאשר סכין הגיל מונחת על צווארי. הבגרות במילון האקולוגי שלי פירושה, במיוחד בעיני האשה, הרגעת קצב החיים".
ספר השירה "אולי נצטרך ליותר מיער" הופיע במהדורה דו לשונית בתרגום ובעריכה משותפת של חליוה ורחל פרץ מתוך ספר בכתובים העתיד לצאת בקרוב)
השיר "מחוץ לעונות למדתי לעוף"(שירה, ירדן 2015) שכתבה המשוררת שיח'ה חליווה נכלל בבגרות בספרות (2020) ועשה היסטוריה כשיר הראשון של משורר/ת ערבי/ה ישראלי/ת שנכלל בבחינה.
סיפורת
אסופות של "סיפורים קצרים": "גבירות האפלה" (ירדן, 2015), "החלונות הם ספרים רעים"(ירדן, 2016), "ההזמנה מס' C345" (ישראל, 2018).
"חליווה מציגה פנים אחרות של הספרות הפלסטינית ושל הנרטיב הפלסטיני דרך הקול הכי מוחלש בקהילה הכי מודרת. הכתיבה שלה פורצת גבולות של ז'אנרים והיא מערבולת של זהויות, מערכות יחסים, ומתח בין מרכז לשוליים. היא הופכת את הספרות הפלסטינית לספרות קוסמופוליטית. היא מתמקדת באדם ובצל שלו, בבעלי חיים פגועים, בדמויות נידחות ומודרות. היא קול בודד, מרענן וייחודי, היא בבחינת צמח בר יפהפה שהפציע במדבר במפתיע מבלי שאיש השקה וטיפח.
בקיץ 2021 יצא לאור לראשונה בעברית אוסף סיפורים קצרים שלה, "אתנחתא לנביחות", בתרגום אילנה המרמן.
בשנת 2022 יצא לאור בעברית הספר "למלחמה יש אף גדול", תרגמו מערבית: רחל פרץ ושיח'ה חליווה."קובץ של תשעה סיפורים קצרצרים, מקוריים מאוד, מצחיקים לפרקים, שמותחים בחדווה את גבולות הדמיון"
דאבלדיי
דאבלדיי (באנגלית: Doubleday) הייתה חברת הוצאה לאור אמריקאית, שהפכה לימים לחטיבה בתוך חברת הוצאה לאור בינלאומית. היא נוסדה בשם חברת דאבלדיי ומֶקלוּר בשנת 1897, והייתה הגדולה ביותר בארצות הברית ב־1947. היא הוציאה לאור בעיקר יצירות סופרים אמריקאים והפיצה אותן בחנויות משלה. בשנת 2009 התמזגה דאבלדיי עם קנופף (Knopf Publishing Group) לכדי חברה בשם Knopf Doubleday Publishing Group, שבעצמה הפכה לחטיבה בפינגווין רנדום האוס. האתר הרשמי של דאבלדיי מציג אותה כמותג (של פינגווין רנדום האוס).
היסטוריה
החברה נוסדה בשם Doubleday & McClure Company בשנת 1897 על ידי פרנק נלסון דאבלדיי בשיתוף עם סמואל סידני מקלור. מקלור ייסד את סינדיקט העיתונים האמריקאי הראשון ב־1884 (סינדיקט מקלור) ואת הירחון "McClure's" ב־1893. אחד מרבי המכר הראשונים שלהם היה "The Day's Work" מאת רודיארד קיפלינג, אוסף סיפורים קצרים שמקמילן פרסם בבריטניה בסוף 1898. על היוצרים הבולטים משנותיה הראשונות של החברה נמנים גם סומרסט מוהם וג'וזף קונרד. תיאודור רוזוולט הבן שימש מאוחר יותר כסגן נשיא החברה.
השותפות הסתיימה בשנת 1900. מקלור וג'ון סנבורן פיליפס, המייסד המשותף של כתב העת מקלור'ס, הקימו חברה בשם "מקלור, פיליפס, ושות'". דאבלדיי הקים עם וולטר היינס פייג' חברה בשם דאבלדיי, פייג' ושות'.
הרומנים הגזעניים אך רבי המכר של תומאס דיקסון הבן ("The Leopard's Spots", 1902; "The Clansman", 1905) הפכו את ההוצאה ממיזם כושל לאימפריה עסקית. במקביל, דאבלדיי סייע לדיקסון לפתח את קריירת הכתיבה שלו. פייג' ודיקסון היו שניהם מקרוליינה הצפונית והכירו אחד את השני בראלי.
בשנת 1910 העבירה דאבלדיי, פייג' ושות' את פעילותה, שכללה תחנת רכבת, לעיירה גארדן סיטי ליד ניו יורק. המייסד השותף, ותושב גרדן סיטי, וולטר היינס פייג', מונה לשגריר ארצות הברית בבריטניה ב־1916. בשנת 1922 ייסדה החברה את מחלקת הילדים והנוער שלה, השנייה בארצות הברית, עם מיי מאסי בראשה. בנו של המייסד נלסון דאבלדיי הצטרף לחברה באותה שנה.
בשנת 1927 התמזגה דאבלדיי פייג' עם חברת George H. Doran, ויצרה את החברה המשותפת Doubleday, Doran, שבאותו זמן הייתה ההוצאה לאור הגדולה ביותר בעולם דובר האנגלית. בשנות ה-30 הוקמה חברת Doubleday Canada Limited בקנדה. בשנת 1944, רכשה דאבלדיי דוראן את המו"ל הרפואי בפילדלפיה Blakiston. ב-1946 הפכה החברה ל־Doubleday and Company. נלסון דאבלדיי התפטר מתפקיד הנשיא, אך המשיך כיו"ר הדירקטוריון עד מותו ב־11 בינואר 1949. דאגלס בלאק נכנס לתפקיד הנשיא מ־1946 עד 1963. כהונתו משכה אנשי ציבור רבים לחברת ההוצאה לאור, כולל דווייט ד. אייזנהאואר, הארי ס. טרומן, דאגלס מקארתור, רוברט טאפט ואנדרה מאלרו. בלאק היה מתנגד חריף לצנזורה וחש אחריות כלפי הציבור האמריקאי לפרסם כותרים שנויים במחלוקת. הוא אף הרחיב את היקף ההוצאה לאור כשפתח שני מפעלי דפוס חדשים; יצר קו מוצרים חדש של ספרי איכות בכריכה רכה, תחת המותג Anchor Books; משיכת מועדוני קריאה חדשים לחטיבת מועדוני הקריאה שלה; פתיחת 30 חנויות קמעונאיות חדשות ב-25 ערים; ופתיחת משרדי מערכת חדשים בסן פרנסיסקו, לונדון ופריז.
בשנת 1947, כבר הייתה דאבלדיי המוציאה לאור הגדולה ביותר בארצות הברית, עם מכירות שנתיות בסך למעלה מ־30 מיליון ספרים. בשנת 1954, מכרה דאבלדיי את חטיבת Blakiston להוצאת מקגרו-היל.
בשנת 1967 רכשה החברה את Trigg-Vaughn, קבוצה של תחנות רדיו וטלוויזיה שבסיסה בדאלאס, ויצרה את חטיבת Doubleday Broadcasting. לאחר התרחבות במהלך שנות ה-70 וה-80, מכרה דאבלדיי את חטיבת השידור ב־1986.
נלסון דאבלדיי הבן ירש את ג'ון סרג'נט כנשיא ומנכ"ל מ־1978 עד 1985. בשנת 1976, דאבלדיי קנה את Dell Publishing, מוציא לאור בכריכה רכה. ב־1980 רכשה החברה את קבוצת הבייסבול הניו יורק מטס. המטס ניצחו את הבוסטון רד סוקס כדי לזכות באליפות העולם ב־1986 בתחרות של 7 משחקים. בשנת 1981 קידם דאבלדיי את ג'יימס ר. מקלפלין לנשיאות הוצאת Dell.
המכירות האטו בתחילת שנות השמונים והרווחים ירדו באופן חד. דאבלדיי הבן הביא את ג'יימס מקלוהן (מהחברה הבת Dell) כדי לעזור לייעל ולפטר. מקלוהן החליף את דאבלדיי הבן כנשיא ומנכ"ל, ודאבלדיי הבן הפך ליו"ר הדירקטוריון.
בשנת 1986 הייתה דאבלדיי חברת תקשורת בינלאומית משולבת, העוסקת במו"לות בכריכה רכה, מפעילה מועדוני קריאה ובתי דפוס, לצד עסקים בתחום השידור והפרסום. לחברה היו משרדים בלונדון ובפריז, חברות בת בבעלות מלאה בקנדה, אוסטרליה וניו זילנד, ומיזמים משותפים בממלכה המאוחדת ובהולנד. נלסון דאבלדיי הבן מכר את חברת ההוצאה לאור לתאגיד ברטלסמן ב־1986 תמורת 475 מיליון דולר, וג'יימס מקלוהן התפטר ב־17 בדצמבר 1986. העסקה לא כללה את קבוצת המֶטְס שרכשו דאבלדיי הבן ובעל מניות המיעוט פרד ווילפון מחברת דאבלדיי אנד קומפני תמורת 85 מיליון דולר. בשנת 2002, מכר דאבלדיי את חלקו במטס לווילפון תמורת 135 מיליון דולר, לאחר ריב על השווי הכספי של הקבוצה. לאחר הרכישה מכר תאגיד ברטלסמן את המותג Laidlaw להוצאת מקמילן.
בשנת 1988, חלקים מהחברה הפכו לחלק מהחברה Bantam Doubleday Dell Publishing Group, אשר לימים הפכה לחטיבה של רנדום האוס בשנת 1998. המותג Doubleday שולב בקבוצה עם Broadway Books; המותג Anchor Books שולב עם Vintage Books כחטיבה של Knopf, בעוד שהמותגים Bantam ו־Dell הפכו לקבוצה נפרדת. בשנת 1990 נמכרו חנויות הספרים של דאבלדיי לתאגיד בארנס אנד נובל.
בשנת 1996 הקימה דאבלדיי הוצאה לאור מתמחה בספרים לנוצרים, ושמה WaterBrook Press. הוצאת WaterBrook רכשה את Harold Shaw Publishers בשנת 2000 ואת Multnomah Publishers בשנת 2006.
בסוף 2008 ובתחילת 2009, מוזג המותג דאבלדיי עם Knopf Publishing Group ונוצר המותג המשותף Knopf Doubleday Publishing Group. קנופף הפכה לחלק מתשלובת "פינגווין רנדום האוס". באוקטובר 2008 פיטרה דאבלדיי כ־10% מהצוות שלה (16 אנשים) בכל המחלקות. חטיבות מסוימות מתוכה – חטיבת ברודוויי, ספרי דאבלדיי ביזנס, ועוד – הועברו לחברה בשם Crown Publishing Group.
יוליה פבזנר
יוליה פֶּבְזְנֶר (ברוסית: Юлия Певзнер; נולדה ב-25 בדצמבר 1971) היא במאית אופרה ותיאטרון ישראלית.
קורות חייה
יוליה פבזנר נולדה וגדלה בסנקט פטרבורג שברוסיה הסובייטית, שם סיימה לימודי מוזיקולוגיה ופסנתר בבית הספר התיכון שליד האקדמיה למוזיקה בלנינגרד ע"ש רימסקי קורסקוב ב-1990. אחר-כך למדה במשך שנה בבית הספר לרפואה, עד שעלתה לישראל ב-1991. פבזנר בוגרת תואר ראשון בספרות צרפתית ובלשנות באוניברסיטת תל אביב (1996). בראיון שנערך עִמה סיפרה על התחלת דרכה באופרה ב-1994:
בזכותן של בייגר בלאקוול זליג, מנהלת ההפקות באופרה הישראלית, וחנה מוניץ, מנהלת האופרה הישראלית, התחילה פבזנר לעבוד כמנהלת הצגה, ובהמשך כעוזרת במאי באופרה הישראלית.
עבודת הבימוי הראשונה של פבזנר הייתה ב-1998 בהצגת הבכורה של האופרה "הנסיך המאושר" של גיל שוחט, על-פי אוסקר ויילד, בפסטיבל למוזיקה עכשווית במוזיאון תל אביב. עבודת הבימוי הראשונה שלה באופרה הישראלית הייתה ב"חליל הקסם הקטן", עיבוד לילדים של חליל הקסם מאת מוצרט, בשנת 2000.
בין הבמאים עמם עבדה היו דייוויד פאונטני ודייוויד אולדן והיא חידשה כמה מהפקותיהם. פאונטני הכיר לה את פרנצ'סקה זמבלו, במאית האופרה הבכירה בעולם, שהייתה למורת הדרך של פבזנר. במשך כמה שנים, שימשה פבזנר כעוזרתה, הן ביימו יחדיו בבתי אופרה בקובנט גרדן, לונדון, בבולשוי במוסקבה ובבסטיליה בפריז. מאוחר יותר חידשה פבזנר מספר רב של הפקותיה.
ב-2003 פבזנר עבדה לראשונה כבמאית עצמאית מחוץ לגבולות ישראל, באופרה "פיק דאם" מאת צ'ייקובסקי, שהוצגה בבית האופרה של דאלאס. היא ביימה את האופרה "החוטם", מאת דמיטרי שוסטקוביץ', באופרה של בוסטון (2009). האופרה זכתה בתואר Best of Boston (מטעם העיתון הבוסטון גלוב). כתב העת Artforum כלל אותה בין עשרת אירועי התרבות החשובים של השנה. בכתב העת Opera News נכתב על ההפקה של "החוטם":
על הפקת בוריס גודונוב באופרות של שיקגו, יוסטון, הבסטיליה ובאופרה של סן פרנסיסקו נכתב בשבועון הלהט"בי The Bay Area Reporter:
ב-2004 יצרה מופע תיאטרון מחול ושירה מוזיקלי "מכתבים לאורפיאוס", מאת רונן שפירא וענת שרון-בלייס, שהוצגה בפסטיבל קול המוזיקה בכפר בלום, בחממה במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ובפסטיבל התיאטרון הבינלאומי בטביליסי (גאורגיה). ב-2005 יצרה את המופע "Helen of Troy Does Counter Dancing" בפסטיבל הפרינג' הישראלי. ב-2009 פבזנר ביימה את הבכורה העולמית של "גולם 13" של נעם שריף באופרה הלאומית של פראג. דגם של התפאורה לאופרה "יבגני אונייגין", שביימה באופרה של וירג'יניה, ב-2008, שעיצב אלכסנדר ליסיאנסקי, מוצגת במוזיאון ברוסיה.
יוליה פבזנר ביימה אופרות בישראל, ארצות הברית, איטליה, שווייץ, צרפת, צ'כיה, יוון ורוסיה. היא ביימה ערבי קריאת מחזות בתיאטראות הקאמרי ובית ליסין. פבזנר גם כותבת עיבודים לדיאלוגים עבור ההפקות שהיא מביימת. תרגמה מספר מחזות מעברית לאנגלית ולרוסית לצורך כתוביות. ערכה מוזיקלית מספר מחזות.
בשנים 2010-2003 עבדה כבמאית בבית הספר למשחק בית צבי. בין 2003-2001 ו-2009-2007, שימשה כבמאית כיתת האופרה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב. לימדה כיתות אמן באופרה של יוסטון, בבית הספר הבינלאומי במוסקבה, בסדנת האופרה של תל אביב ובאופרה סטודיו.
בשנת 2010 שימשה כמנהלת האמנותית של פסטיבל המוזיקה לילדים בגליל.
הקימה עם אביב רון קבוצת אופרה קאמרית בשם "אופרת אביב", והיא בין המייסדים של האופרה הירושלמית.
יוליה פבזנר נשואה לאביב ציפר ולהם שתי בנות: מיקה ואנה.
אגרריות
אַגְרָרִיּוּת היא תורה פוליטית המקדשת אורח חיים חקלאי ורואה בו דרך לעיצוב ערכים חברתיים כגון חופש, שוויון וצניעות. הרעיון האגררי בז לחיים העירוניים ותופס אותם כמדכאים ומשפילים.
רעיונות המזכירים את התורה האגררית ניתן למצוא כבר בפולקלור הסיני העתיק, אך מקורות הגישה המודרנית הם בקבוצת הדיגרס (Diggers) האנגלית ב וכן באסכולה הפיזיוקרטית הצרפתית מן המאה ה-18. התפיסה הייתה חלק מן התפיסה הכלכלית הרפובליקנית בראשיתה והשפיעה על עיצוב הכלכלה האמריקאית בתחילתה. בתחילת המאה ה-20 היה הרעיון האגררי פופולרי בארצות צפון ומרכז אירופה, אך לאחר מלחמת העולם השנייה נעלם כמעט לגמרי. עם התחזקות התנועות הסביבתניות באירופה זכתה התפיסה בהתעניינות מחודשת, אם כי בצורה מתונה בהרבה מן האידאולוגיה המקורית. אחת המפלגות החזקות בפינלנד, "מפלגת המרכז" (שכונתה בעבר "הליגה האגררית") מגדירה עצמה כמפלגה אגררית ליברלית. בנוסף קיימות מפלגות אגרריות בשאר ארצות סקנדינביה וכן בבלארוס, בקזחסטן, באלבניה ובאוקראינה.
אטימולוגיה
שם התורה האגררית בלעז הוא: "אגרריאניזם" (Agrarianism), כאשר פירוש המילה Agrarian הוא "חקלאי". גיזרון המושג הוא מן המילה הלטינית agricultūra, שפירושה "מן השדה". מכאן הגיעה גם המונח המשפטי הרומי agrarius, שהתייחס לחוקים הדנים בחלוקת קרקעות ציבוריות בין אזרחים עניים. מקור הממשי של המונח אגרריות אינו ברור, אך יש להניח שהשימוש בו החל בארצות הברית בשלהי המאה ה-18 או בתחילת המאה ה-19. בתקופה זו בארצות הברית הייתה מקובלת תפיסה לפיה יש להשתית את הכלכלה על חקלאות (המשנה הכלכלית הרפובליקנית בעת ההיא), ידוע כי בשנת 1803 כתב הפוליטיקאי והסופר ג'ון טיילור (John Taylor of Caroline) סדרת מאמרים בהם הציג את משנתו הפוליטית תוך כדי שימוש במושג "אגרריות רפובליקנית" (Republican Agrarianism).
תנועת הדיגרס – תחילת האגרריות הסוציאליסטית
בזמן מלחמת האזרחים האנגלית פעלה תנועה פוליטית בשם "הלוולרס" אשר דגלה במתן זכות בחירה לתושבי אנגליה, שוויון בפני החוק וסובלנות דתית. בשנת 1649 עזב ג'רראד וינסטלי, מהפכן פוליטי פרוטסטנטי והוגה, יחד עם ארבעה עשר מהפכנים נוספים את תנועה. הרקע לקרע היה מחלוקות בנוגע בעלות ציבורית ותפקיד החקלאות בעיצוב החברה. הקבוצה פרסמה פמפלט, בו כינו עצמם ה"לוולרים האמתיים" (True Levellers). עיקרי התפיסה של הלבלרים האמתיים היו: אורח חיים חקלאי, שוויון, בעלות ציבורית על הקניין ודמוקרטיה ישירה. רעיונות אלו התנועה השפיעו במידה רבה על ההגות האגררית וכן על ההגות האנרכיסטית. הלוולרים האמתיים החלו בהקמת קומונות ברחבי אנגליה בשל אופייה החקלאי של ההתיישבות, החלו להתייחס אליהם בשם "דיגרס" (חופרים), שהפך לשמה הרשמי של התנועה.
האסכולה הפיזיוקרטית
האסכולה הכלכלית הפיזיוקרטית הייתה שמה של קבוצת כלכלנים צרפתים ב אשר האמינו כי עושרן של אומות נגזר מתפוקתן החקלאית. פירוש המילה פיזיוקרטי ביוונית הוא "ממשלת הטבע". רעיונות האסכולה נחשבים בעייני רבים כמשנה הכלכלית הסדורה הראשונה. ההגות הפיזיוקרטית הושפעה מאוד מן המציאות בתקופתה: הן מעובדה שעיקר כוח העבודה בעת ההיא היה חקלאי והן מעוצמתה של הכלכלה הסינית, שהייתה חזקה במיוחד. לאור אלו ייחסו הפיזיוקרטים חשיבות רבה לעבודת השדה, ראו בכלכלה הסינית מודל, ואף התעניינו באגריקלצ'רליזם העתיק.
הפיזיוקרטים האמינו ב"סדר טבעי" של חוקים אשר יאפשרו לפרטים בחברה לחיות בשיתוף פעולה ובחופש. את הרעיון שאבו מן תפיסת הסדר הטבעי הסינית לפיה תפקוד הממשלה הוא מיטבי כאשר התושבים חיים בהרמוניה. בנוסף ראו חשיבות עליונה בחירות הכלכלית וטבעו את המונח לסה פר, בו משתמשים עד היום לתיאור כלכלת שוק אידיאלית, ללא התערבות ממשלתית. הרעיון התבסס הן על ההנחה שאנשים יגדילו את פריון עמלם אם הרווח יגיע אליהם ולא לאחרים, והן על המחשבה שהתערבות חיצונית בשוק אינה טבעית ופוגמת ביכולת האזרחים לשכור בחופשיות. כמו כן האמינו בזכות לקניין פרטי ובחשיבות שבהשתת הכלכלה על השקעות והון.
תומאס ג'פרסון – אגרריות בכלכלה האמריקאית המוקדמת
ג'יימס הרינגטון היה תאורטיקן פוליטי אנגלי ב אשר תמך ברפובליקניות. חיבורו הידוע היה "רפובליקת אוקיאניה" מ-1656 אשר עסק ברעיון החוקה, רפובליקאניזם אוטופי ואגרריות. הגותו, ועוד רעיונות של פילוסופים רפובליקנים נוספים השפיעו על בניית תשתית כלכלית אגרריות במושבות האנגליות בפנסילבניה, קרולינה וג'ורג'יה. מוכרת במיוחד "תוכנית אוגלטורפ", שקרויה על שם מייסד ג'ורג'יה, ג'יימס אדוארד אוגלטורפ. במסגרת התכנית קודמו רפורמות אגרריות לחלוקה שוויונית של הקרקע.
בסוף המאה ה-18 החל ויכוח פנים פרלמנטרי סביב המדיניות הריכוזית של המפלגה הפדרליסטית. הריב הוביל לפיצול וליצירת המפלגה הדמוקרטית רפבוליקנית. תומאס ג'פרסון, נשיאה השלישי של ארצות הברית, שעמד בראש המפלגה החל לקדם רעיונות כלכליים חדשים, אשר תאמו את משנתו הדמוקרטית. ג'פרסון טען כי הריכוזיות בכלכלה, התיעוש הרב ואופן חלוקת המיסים יוצרים חברת מעמדות בה יש תלות של השכבות החלשות בחזקות, דבר הפוגם בהליך הדמוקרטי התקין. אחד הביטויים לתיקון אותו ניסה להוביל היה תמיכה במדיניות כלכלית אגררית. במסגרת הרפורמה הממשלה יצרה תעדוף כלכלי לחקלאות על פני התעשייה. ג'פרסון האמין באגרריות גם מתוך תפיסות אידאולוגיות ודתיות. בהגותו הושפע הן מדברי ג'ון לוק לפיהם האיכרים אמורים להיות בעליה החוקיים של הקרקע והן מן האמונה הדתית שעובדי האדמה הם נבחרי האל.
אגרריות באירופה – העידן המודרני
המפלגות האגרריות קדמו חלוקה מחודשת של הקרקע, כך שלחקלאים תהיה אדמה בבעלותם ולא יעלצו לעבוד עבור אחרים. בנוסף המפלגות עודדו הקמה של קואופרטיבים כפריים, דרכם היה פשוט יותר לאיכרים לשמר רווח מעשייתם. רבות מן הפלגות היו בעלות אופי לאומני, הדבר נבע הן מהקשר העמוק של החקלאים לקרקע, ערך שקודש בקרב לאומנים ובהן בשל העובדה שרבים מן האיכרים עבדו אדמות השייכות לבעלי הון זרים. על אף זאת חלק מן המפלגות היו בעלות גוון פוליטי שמאלי מובהק. דוגמה ידועה היא המפלגה הסוציאל-רבולוציונית (ס"ר) ברוסיה. הס"ר הייתה מפלגה אגררית במהותה וקדמה ותומכיה היו בעיקר חקלאים והשפיעה רבות על תנועות החקלאית במזרח אירופה. ידוע גם כן הפוליטיקאי הפולני בולסלו לימנובסקי (Bolesław Limanowski), אשר קידם חקיקה אגררית סוציאליסטית חדשנית.
לאחר מלחמת העולם השנייה דוכא הרעיון האגררי, בעיקר בשל החלשות התנועות הלאומניות. ברית המועצות חששה שמפלגות אגרריות יהוו תשתית לרעיונות לאומניים ועל כן דכאה תנועות ומפלגות אלו במזרח (שם היו עיקר התנועות האגרריות). אמנם, ברבות השנים זכתה האגרריות בהתעניינות מחודשת דווקא במערב. בארצות הברית קמו תנועות אגרריות בדרום המדינה כמו "האגרריים הדרומיים" (The southern agrarians) אשר עודדו אורח חיים כפרי. תפיסותיהם הכלכליות הציגו אלטרנטיבה לכלכלה הקיינסיאנית לכלכלת השוק התאגידית. התעוררות נוספת התעצמה בשל התנועה הירוקה. כאמור המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט הפיני-"מפלגת המרכז" היא מפלגה אגררית. בעבר הייתה מפלגת השלטון בפינלנד ואף נשיאי פינלנד לאורי קריסטיאן רלנדר (1925–1931), קורסטי קליו (1937–1940) ואורהו קקונן (1956–1982). כמו כן, מפלגות אגרריות קיימות במדינות רבות באירופה ובאסיה ואף באוסטרליה, קוסטריקה וטנזניה. גם במדינת מינסוטה שבארצות הברית ישנה את מפלגת העבודה הדמקורטית של החקלאים (Minnesota Democratic–Farmer–Labor Party).
קלרה הירשנזון
ביוגרפיה
נולדה בעיר יאסי שברומניה, בתו של נחום הירשנזון. קיבלה חינוך מסורתי והייתה בעלת הכרה ציונית.
מחנות ריכוז בצרפת
מחנות מעצר וריכוז רבים הוקמו בצרפת לפני מלחמת העולם השנייה, במהלכה ואחריה. מחנות כאלה הוקמו במהלך מלחמת העולם הראשונה לשם מעצר אסירים אזרחיים גרמנים, אוסטרים ועות'מאנים. הרפובליקה הצרפתית השלישית (1871–1940) הקימה מחנות כליאה לפליטים ספרדים שנמלטו ממלחמת האזרחים בספרד (1936–1939). בעקבות איסור פעילותה של המפלגה הקומוניסטית של צרפת (PCF) על ידי ממשלתו של אדואר דאלאדיה, שימשו המחנות למעצר אסירים פוליטיים קומוניסטים. הרפובליקה השלישית אסרה גם אנטי-נאצים גרמנים (בעיקר חברי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, KPD).לאחר ההצבעה ב-10 ביולי 1940 על מתן סמכויות שלטון מלאות למרשל פטן והכרזה על משטר וישי, שימשו מחנות אלה למעצר יהודים, צוענים ואסירים פוליטיים שונים (אנטי-פשיסטים). המחנות הרבים של משטר וישי הפכו למגזר כלכלי בפני עצמו. ההיסטוריון מוריס רייספוס (Maurice Rajsfus) כתב: "הפתיחה המהירה של מחנות חדשים יצרה מקומות עבודה, והז'נדרמריה לא הפסיקה לשכור עובדים בתקופה זו". רוב המחנות הללו נסגרו לאחר שחרור צרפת בתום מלחמת העולם השנייה. עם זאת, חלקם פעלו במהלך מלחמת אלג'יריה (1954–1962). כמה מהם שימשו למעצר חארכי (אלג'יראים שלחמו בצד הצרפתי) לאחר הסכמי אוויאן ב-19 במרץ 1962. מחנה הריכוז ריווזאלט בפירנאים המזרחיים ומחנה בור-לאסטיס (Bourg-Lastic) בפוי דה דום שימשו גם למעצר פליטים כורדים מעיראק בשנות ה-80.
קלרה הירשנזון
ביוגרפיה
בקונגרס הציוני הראשון, שהתכנס בבזל בשנת 1897, הייתה קלרה הירשנזון אחת משלושת נציגי יאסי לקונגרס. היא הייתה צעירת המשתתפים בקונגרס, כבת תשע עשרה, ואחת הנשים הבודדות בקונגרס. שני הנציגים האחרים מיאסי היו אחיה יעקב הירשנזון וד"ר קרפל ליפה, שהיה זקן המשתתפים, ובתור שכזה נשא את נאום הפתיחה בקונגרס. במהלך הקונגרס היא שוחחה שיחה קצרה עם תיאודור הרצל. תמונתה של הירשנזון נכללת בצילום המפורסם של משתתפי הקונגרס (הקיצונית בשורה התחתונה משמאל).
נסעה רבות לרוסיה עם אחיה בענייני עסקים. בשנת 1905 הם ניצלו מפרעות קישינב.
מחנות ריכוז בצרפת
מלחמת העולם הראשונה ואחריה
מחנות מעצר אחרים שימשו למעצר ארמנים בשנות ה-20 (מחנה מיראבו, מחנה ויקטור הוגו ומחנה אודו במרסיי) ולמעצר  צוענים לאחר חוק הנוודות משנת 1912, למשל מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן, מכרות ברזל במאנצ'ה ומרכזי תעשייה לא פעילים אחרים במאיין, במאנש, בלואר האטלנטי, בסארטה (Sarthe), במן ולואר ועוד.
קלרה הירשנזון
ביוגרפיה
נישאה למשה שכטר (מישר). הם עסקו בעריכת דין. נולדו להם ארבעה בנים ובת. בשנת 1925 ביקרה עם בעלה בארץ ישראל המנדטורית כדי להשתתף בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים. בעקבות הביקור הם החליטו לעלות לארץ ישראל, ותחילה שלחו את ילדיהם.
מחנות ריכוז בצרפת
מלחמת האזרחים הספרדית
לפני מלחמת העולם השנייה נעצרו פליטים רפובליקנים ספרדים ואנשי צבא שברחו במהלך מלחמת האזרחים בספרד. תוך שבועיים בינואר ופברואר 1939 חצו את הגבול כ-500,000 גברים, נשים וילדים. הם נכלאו בעיקר במחנות במחוז רוסיון (Roussillon), בהם מחנה הריכוז בארגלה-סור-מר (Argelès-sur-Mer). מחנות כליאה לרפובליקנים ספרדים הוקמו בכל צרפת, כולל בריטני בצפון-מערב צרפת. המחנות הללו היו ב:
קלרה הירשנזון
ביוגרפיה
בינואר 1931 עלתה עם בעלה לארץ ישראל, והם התיישבו בפרדס חנה, שנוסדה כשנה לפני כן. עסקו בחקלאות ובפעילות ציבורית. יחד עם בעלה הייתה ממקימי קופת מלווה חקלאית. משה מישר היה מועמד מפלגת הציונים הכלליים לבחירות לכנסת.
מחנות ריכוז בצרפת
מלחמת האזרחים הספרדית
ב-1939 הוקמו מחנות לאסירים גרמנים, אם כי אלה נכלאו לעיתים גם במחנות שכבר התקיימו קודם לכן. בנוסף התקיימו מחנות של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
קלרה הירשנזון
ביוגרפיה
בשנות ה-60, בקונגרסים הציוניים ה-25, ה-26 וה-27, הייתה מישר-הירשנזון אחרונת המשתתפים מהקונגרס הראשון.
בשנת 1967 נערך כנס מיוחד בבית הנשיא זלמן שזר, שהעניק לה מדליה ובה נחרטה הקדשה מיוחדת לכבודה. באותו טקס הוענקו מדליות גם לדוד בן-גוריון, גולדה מאיר וזלמן שזר עצמו.
עד לאחרית ימיה הייתה קלרה מישר-הירשנזון מוקד משיכה לישראלים, אנשי רוח, סופרים ועיתונאים, שבאו לראיין אותה ולשמוע מזיכרונותיה על השתתפותה בקונגרס הציוני הראשון.
נפטרה בשנת 1970, בגיל 92.
מחנות ריכוז בצרפת
במהלך מלחמת העולם השנייה ומשטר וישי
כבר ב-1939 התמלאו המחנות הקיימים בגרמנים אנטי-נאצים (קומוניסטים, יהודים גרמנים וכו'). לאחר התבוסה ב-1940 ומתן הסמכויות המלאות למשטר וישי ב-10 ביולי 1940, התמלאו מחנות אלו ביהודים, תחילה ביהודים זרים ולאחר מכן ביהודים זרים וצרפתים כאחד. ממשלת וישי מסרה אותם בהדרגה לגסטפו, והם עברו למחנה המעצר דרנסי, ממנו נשלחו למחנות ריכוז הרייך השלישי ובמזרח אירופה וכן למחנות ההשמדה.
לצד יהודים, רוכזו במחנות גרמנים ואוסטרים, וכן פליטים ספרדים, שגורשו מאוחר יותר. 5,000 ספרדים מתו במחנה הריכוז מאוטהאוזן. החיילים הקולוניאליים הצרפתים נכלאו על ידי הגרמנים בשטח צרפת ולא גורשו.
הרפובליקה השלישית ומשטר וישי קראו למקומות אלה "מחנות קבלה" (camps d'accueil), "מחנות מעצר" (camps d'internement), מחנות השהיה (camps de séjour), "מחנות השהיה שמורים" (camps de séjour surveillés), "מחנות שבויים" (camps de prisonniers) וכו'. קטגוריה נוספת נוצרה על ידי משטר וישי: "מחנות מעבר" (camps de transit), בהתייחס לעובדה שהעצורים היו אמורים להיות מגורשים לגרמניה. מחנות מעבר אלה כללו את דרנסי, מחנה המעבר פיטיבייה ועוד. פיטיבייה שימש בשנת 1941 עבור מבצע המעצר "הכרטיס הירוק", ומחנה דרנסי שימש בשנת 1942 עבור המעצר לקראת גירוש היהודים מפריז.
במהלך הקרב על מרסיי ב-1944 במרכז העיר, 20,000 אנשים גורשו מבתיהם ונכלאו במשך מספר חודשים במחנות צבאיים הסמוכים לפרז'וס (Fréjus): לה לג (La Lègue), קה (Caïs) ופוז'ה (Puget).
מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף באלזס, אחד ממחנות הריכוז שיצרו הנאצים בשטח צרפתי שסופח לגרמניה, כלל תא גזים ששימש להרג של לפחות 86 עצורים (רובם יהודים) במטרה ליצור אוסף של שלדים משומרים לשימושו של הפרופסור הנאצי אוגוסט הירט.
מחנות תחת רשויות חוץ
למשטרה הצבאית של ארצות הברית הייתה סמכות חוקית על המחנה ב- ספטם-לה-ואלון (Septèmes-les-Vallons) במחוז בוש-דו-רון.