cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דייוויד סוזוקי
קריירת שידור
סוזוקי גם הפיק את "Yellowstone to Yukon: The Wildlands Project" ב- Discovery Channel בשנת 1997. הסרט הדוקומנטרי עוסק בביולוגיה קונסרבטיבית, ומתמקד בפרויקט שטחי-הבר של דייב פורמן, המציע ליצור מסדרונות בין אזורי בר גדולים וBuffer-zones סביבם על מנת לשמר מגוון ביולוגי רחב. פורמן הקים את הפרויקט לאחר שעזב את "Earth First" (שהוא הקים בשותפות) בשנת 1990. הביולוגים שתמכו בשיטה הקונסרבטיבית, מייקל אי. סוול וריד נוס היו מעורבים בפרויקט באופן ישיר גם כן.
אקטיביזם נגד שינוי אקלים
סוזוקי דוגל באופן חד משמעי בעמדה ששינויי האקלים הם בעיה דחופה וגדולה מאוד, שלפי "הרוב המוחץ של המדענים" היום, נוצרה באשמת פעילות האנושות. באתר האינטרנט של הקרן של דייוויד סוזוקי, הטענה הבאה מודגשת:
סוזוקי טוען שלמרות המוסכמה הגוברת, לא מעט אנשים בציבור ובמדיה נשארו עם ספק לגבי המדע במשך שנים רבות. הגורם לבלבול בנוגע לשינויי האקלים, על-פי סוזוקי, נבע מקמפיין מאורגן של מידע-מטעה (דיסאינפורמציה). "כמות מצומצמת של כותבי ביקורת" מכחישה את העובדה ששינויי האקלים הם תוצאה של האנושות. אלו ש"סקפטיים" לגבי שינויי האקלים, טוען סוזוקי, ברוב המקרים אינם מדענים ואינם מכוונים את ביקורותיהם אל כתבי-עת מדעיים ציבוריים, אלא לכיוון המדיה, הציבור הרחב, ואל קובעי-מדיניות. המטרה שלהם היא "לעכב את הפעילות נגד שינויי האקלים." על-פי סוזוקי, הספקנים מומנו באופן רחב על ידי תאגידי פחם ונפט, כדוגמת ExxonMobil. הם מקושרים ל"קבוצות לובי הממומנות על ידי תעשיות", כגון ה-Information Council on the Environment.
באוקטובר 2012, בהתייחסותו לאקטיביזם להפיכת שינויי האקלים, סוזוקי הצהיר לרבקה טרבוטון, "את יודעת, בקי? הפסדנו."
הגירה
במגזין החדשות הצרפתי L'Express, סוזוקי טען שמדיניות ההגירה של קנדה היא "מגעילה" ("אנחנו גונבים למדינות דרומיות את מנהיגיהם לעתיד, ורוצים להרחיב את האוכלוסייה שלנו על מנת לתמוך בצמיחה כלכלית") והתעקש ש"קנדה כבר מלאה לגמרי" ("האזורים השימושיים שלנו הולכים וקטנים"). טענות אלו הניעו את שר ההגירה של קנדה, ג'ייסון קני, לגנות את סוזוקי כ"שונא זרים", ואת טענותיו כ"רעילות".
מערכת המשפט הקנדית
במשך הראיון שלו אצל כתב החדשות טוני ג'ונס ברשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC בספטמבר 2013, סוזוקי טען שראש הממשלה הקנדי סטיבן הרפר בונה בתי כלא נוספים למרות ששיעורי הפשיעה בקנדה יורדים. הוא הסיק שבתי הכלא נבנו על מנת שסטיבן הרפר יוכל לכלוא פעילי איכות-הסביבה. ג'אן קריסטופר דה-לה-רו, דובר של שר בטיחות הציבור סטיבן בלייני, הפריך את הטענה, בדגש על העובדה שממשלת קנדה לא בונה בתי כלא נוספים, ושאין תוכניות כאלו באופק. עם זאת, היו רישומים של בזבוז כספים פדרלי על בתי כלא, הכלל הרחבת בתי כלא ישנים, על מנת להתכונן לגידול באוכלוסיית האסירים. הדעה הרווחת היא שמקרה זה הוא תוצאה של חקיקה כדוגמת חוק ההתמודדות נגד פשעים אלימים, חוק המאריך את פסק הדין. בשנים 2010–2011 "517$ מיליון בוזבזו על בניית בתי כלא".
טביעת הרגל הפחמנית
סוזוקי בעצמו מתאבל על כך שבנסיעותיו להפצת המסר לגבי האחריות לשינויי האקלים, באופן מצטבר הוא "בזבז מאות טונות של פחמן יותר מאשר ההגבלה שלו". הוא הפסיק לבקר מחוץ לאמריקה הצפונית והחל "לדחוס" את המפגשים וההרצאות שלו יחדיו על מנת להפחית את טביעת הרגל הפחמנית שלו. לפיו, העדפתו היא להיפגש ולהרצות רק דרך שיחות וידאו.
חיים אישיים
נישואיו הראשונים היו לאהובתו מימי התיכון ג'ואן, עימה הביא שלושה ילדים. נישואיו השניים היו לסופרת טרה אליזבת קוליס בשנת 1972, עימה הביא שתי בנות סריקה וסוורן, אקטיביסטית סביבתית, נואמת וסופרת.
ספרים
סוזוקי כתב 52 ספרים, ביניהם 15 לקהל יעד צעיר, כולל David Suzuki: The Autobiography, Tree: A Life Story, The Sacred Balance, Genethics, Wisdom of the Elders, Inventing the Future, וסדרת ספרי המדע לילדים רבת-המכר שלו Looking at Senses. הרשימה הבאה כוללת חלק מהוצאותיו לאור של סוזוקי:
רנדוויק
רנדוויק (באנגלית: Randwick) הוא פרוור בסידני. רנדוויק הוא מרכז שלטון מקומי של הפרוורים הסובבים אותו.
גאוגרפיה
רנדוויק ממוקם כ-6 ק"מ דרום-מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, ונמצא בלב הפרוורים המזרחיים. הפרוור גובל מצפונו בקווינס פארק וסנטניאל פארק, במזרח בקוג'י, קלובלי ווייברלי, בדרום במרוברה וקינגספורד, ובמערב בקנזינגטון.
היסטוריה
רנדוויק נקרא על שם הכפר רנדוויק בגלוסטרשייר, אנגליה, כפר הולדתו של ראש עיריית רנדוויק לשעבר סימיון הנרי פירס (Simeon Henry Pearce). פירס ואחיו היגרו לאוסטרליה בשנת 1842 ותרמו רבות לפיתוח הפרוורים רנדוויק וקוג'י. סימיון פירס נבחר לראשות עיריית רנדוויק תשע פעמים רצופות. רנדוויק הוכרזה כרשות עירונית בשנת 1859 וכעיר בשנת 1990.
הפרוור התפתח רבות במהלך המאה ה-19, עם הקמת בית החולים הנסיך מוויילס ומספר רב של בתי ספר וכנסיות. כנסיית סיינט ג'וד נבנתה בשנת 1865 על ידי אדמונד בלאקט, מהאדריכלים הבולטים בסידני באותה תקופה והאדריכל של אוניברסיטת סידני וכנסיית סיינט אנדרוז בלב סידני.
תרבות
רנדוויק מונה מספר בניינים במרשם המדינה, הנחשבים לנכס בעל משמעות היסטורית, ארכיטקטונית ותרבותית. בניינים אלו נבנו בחלקם עוד במאה ה-19, וחלקם בשנות השלושים של המאה ה-20.
על אף שרנדוויק הוא פרוור מגורים, חלק גדול משטחו מוקצה לטובת מסלול מרוץ הסוסים רנדוויק, בו נערכים המרוצים העיקריים באזור סידני. חלק אחר מוקצה לטובת שני בתי חולים גדולים: בית החולים נסיך ויילס ובית החולים המלכותי לנשים.
הרחוב המסחרי העיקרי הוא דרך בלמור, בו פזורים חנויות רבות ומסעדות.
1408 (סרט)
1408 הוא סרט אימה משנת 2007 שבוים על ידי הבמאי השוודי מיקאל הפסטרום, ומבוסס על סיפורו הקצר בעל אותו שם של סטיבן קינג.
עלילה
מייק אנסלין הוא ספקן ומחבר אשר, לאחר מותה של בתו קייטי, כותב ספרים על מקומות על-טבעיים, אם כי הוא מעולם לא חווה חוויה בלתי טבעית. אחרי ספרו האחרון, הוא מקבל גלויה אנונימית על "הדולפין", מלון הנמצא בשדרת לקסינגטון בניו יורק, הנושא את המסר: "אל תיכנס ל-1408."
מייק מתייחס לזה כאתגר ומנסה להזמין הזמנה לחדר 1408, אך המלון לא משכיר לו את החדר. עם זאת, לאחר שנודע לו מהסוכן שלו, סם פארל, כי חוק הדיור דורש ממלונות להשכיר חדרים פנויים, "הדולפין" בחוסר רצון שומר את חדר 1408 עבור מייק. לאחר שהגיע ל"הדולפין", מייק נמשך הצידה על ידי מנהל המלון, ג'רלד אולין, אשר לוקח אותו למשרדו. הוא מסביר למייק כי החדר סגור, וכי אף אחד לא מורשה להיכנס, והוא מנוקה פעם לחודש ובפיקוח שלו. הוא נותן לו תיק קבצים ואומר לו כי ב-95 שנות קיומו של המלון, היו 56 מקרי מוות ב-1408, וכי אף אחד לא שרד יותר משעה, אבל מייק רוצה להישאר בחדר. אולין מנסה לשחד את מייק לא להישאר בחדר, אבל מייק מסרב. אולין באי רצון מסכים לתת לו להישאר.
מייק מתחיל להיות נואש ומשתמש במחשב הנייד שלו ליצור קשר עם אשתו הפרודה לילי באמצעות שיחת וידאו אבל השיחה מסתיימת במפתיע כאשר יש קצר חשמלי במחשב הנייד שלו. מייק מנסה להזעיק עזרה שוב ומטפס לתוך פתחי האוורור, אך הוא נרדף בחזרה לחדר על ידי דמות דמוית גופה. טמפרטורת החדר יורדת מתחת לאפס, כאשר המחשב הנייד פתאום מתחיל לעבוד שוב, ולילי אומרת לו שהמשטרה נכנסה ל-1408, אבל החדר ריק. כפיל של מייק מופיע בחלון צ'אט חדש ומשכנע את לילי לבוא למלון בעצמה, ואז קורץ למייק. החדר מתנועע באלימות ומייק, בזעם, שובר תמונה של ספינה בסערה ופתאום החדר מוצף.
מייק עולה לחוף, ואחרי שחזר לחיים נורמליים ומתאחד עם לילי, הוא מניח שזה היה רק חלום. לילי מאמינה לסיפור שלו על החוויה שלו ומשכנעת אותו לכתוב ספר על זה. עם זאת, בעת ביקור בדואר כדי לשלוח את כתב היד למוציא לאור שלו, הוא מזהה צוות בנייה כצוות המלון של "החלום" שלו. העובדים הורסים את קירות החדר, ומייק מגלה שהוא לכוד עדיין ב-1408, עם הקירות שכעת הם שרופים ושבורים. חיזיון של קייטי מתגלה למייק, ואחרי אי רצון, הוא מחבק אותה עם דמעות בעיניים, לפני שהיא מתפוררת לאבק. מייק שומע את שעון הרדיו מתחיל לנגן ומחפש את זה, וכאשר הספירה לאחור מסתיימת, פתאום החדר משוחזר לרגיל, ושעון הרדיו מאפס את עצמו ל-60:00.
הטלפון מצלצל, וקול נשי של מרכזיה של המלון מודיעה לו כי הוא יכול לחיות מחדש את השעה שוב ושוב או לבצע "צ'ק אאוט" (בין השורות, להתאבד). מייק רואה את לולאה של תליין ויש לו חיזיון של עצמו נתלה, אבל מסרב לעשות זאת. מייק משתמש בבקבוק קוניאק שקיבל ממנהל המלון אולין ועושה אותו לבקבוק תבערה ומעלה את החדר באש. בינתיים, המלון מפונה ולילי נראית בפקק תנועה בדרכה למלון.
הכבאים נכנסים לחדר ומושכים את מייק למקום מבטחים, בזמן שאולין במשרדו מחייך ולוחש "כל הכבוד, מר אנסלין". מאוחר יותר, מייק מתאושש בבית החולים עם לילי ליד מיטתו, והוא מספר לה על קייטי, אבל לילי לא מאמינה לו. השנים מתאחדים ומייק שב לגור עם לילי, ובמהלך המעבר, היא מגישה לו קופסה של פריטים שנמצאו בהריסות של 1408. מייק מוצא את מכשיר ההקלטה שלו ומפעילו, והמקליט משחזר את שיחתו עם קייטי. לילי שומעת את קולה של בתה במקליט, והיא שומטת את הקופסה, בוהה במייק בהלם מוחלט ומייק מביט בה בחזרה.
בגרסה אחרת של הסרט מייק מוצא את מותו בשריפת החדר, והסרט מסתיים בסצנה של קבורתו של מייק, כשאולין מנהל המלון ניגש לאחר תום הטקס ומציע ללילי את חפציו של מייק ששרדו בחדר, והיא מסרבת לקבלן. המנהל נכנס לרכבו ולאחר כמה שניות הוא מביט בין חפציו של מייק ומשמיע את מכשיר ההקלטה ושומע את מייק מדבר ואת הבת שלו ששואלת "אבא אתה כבר לא אוהב אותי..." ואז מביט במראה ורואה את רוחו השרופה של מייק אנסלין במושב האחורי, לאחר מכן רואים את מייק בחדר המלון השרוף והבת שלו קוראת לו לבוא והוא נעלם כרוח רפאים.
הפקה
בנובמבר 2003 ו-2004, "Dimension Films" קנו את הזכויות על הסיפור הקצר "1408" של סטיבן קינג. האולפן שכרו את התסריטאי מאט גרינברג לעבד את הסיפור לתסריט. באוקטובר 2005, מיקאל הפסטורם נשכר לביים את "1408", והתסריט שוכתב מחדש על ידי התסריטאים סקוט אלכסנדר ולארי קרסצווסקי. במרץ 2006, השחקן ג'ון קיוזאק לוהק לככב בסרט, לצד השחקן סמואל ל. ג'קסון באפריל הבא. ביולי, השחקנית קייט וולש לוהקה לככב לצד קיוזאק כאשתו לשעבר, אבל היא נאלצה לפרוש באוגוסט בשל התנגשויות בזמנים עם תפקידה ב"האנטומיה של גריי". היא הוחלפה בשחקנית מארי מקורמק. לפי ג'ון קיוזאק, מלון רוזוולט בניו יורק שימש לצילומי חוץ של "הדולפין". סצנות הלובי צולמו במועדון הרפורמה בלונדון.
קישורים חיצוניים
ביקורות
טדורנה דרום אפריקאית
ברווז זה שאורכו 64 ס"מ מתרבה בעיקר בנמיביה ובדרום אפריקה. בחורף הדרומי, עופות רבים נודדים צפון-מזרח מאזור הרבייה לאזורי גידול מועדפים, שבהם מתגוררות אוכלוסיות רבות.
גזענות בקוריאה הדרומית
העלייה בכמות המהגרים לדרום קוריאה מאז שנות ה-2000, הביאה לתפוצה רחבה של ביטויי גזענות, כמו גם ביקורת על ביטויים אלה. העיתונות לעיתים קרובות מדווחת על אפליה נגד מהגרים, ומבקרת אותה (בייחוד כלפי יפנים, סינים, פליטים מקוריאה הצפונית ומדינות אסייתיות אחרות). כתבות רבות פורסמו בעיתונות הדרום-קוריאנית על נושאים כמו הלנת שכר, תשלום מתחת לשכר המינימום, תנאי עבודה מסוכנים והתעללות פיזית במהגרים.
טדורנה דרום אפריקאית
מין זה חי בעיקר בקרבת אגמים ונהרות במרחבים פתוחים, ומתרבה במחילות יונקים שיצאו מכלל שימוש, בדרך כלל כאלו של השנבוב. זוגות נוטים לנדוד רבות כאשר אינם בעונת הרבייה.
גזענות בקוריאה הדרומית
בסקר הערכים הבינלאומי שנערך בין השנים 2010-2014, 44.2% מתושבי קוריאה הדרומית דיווחו כי לא היו רוצים מהגר בתור שכן שלהם. העמדות הגזעניות נפוצות לרוב כלפי מהגרים ממדינות אסיה ואפריקה, ופחות כלפי מהגרים אירופאים ולבנים מצפון אמריקה (מהגרים אלו מתוארים לעיתים כמקבלים דווקא "יחס עודף"). גילויי גזענות דומים התגלו כלפי ילדים להורים מגזעים שונים, קוריאנים סינים ומהגרים מצפון קוריאה.
טדורנה דרום אפריקאית
טקסונומיה
הטדורנה הדרום אפריקאית תוארה רשמית בשנת 1789 על ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן פרידריך גמלין במהדורתו המתוקנת והמורחבת של Systema Naturae של קארולוס ליניאוס. הוא סיווג אותה יחד עם כל שאר האווזים, הברווזים והברבורים בסוג ברווז וטבע את השם המדעי Anas cana. גמלין ביסס את תיאורו על ה-"ברבור אפור הראש" מכף התקווה הטובה שתיאר הצפר והחוקר האנגלי ג'ון לאת'אם ב-1785 בספרו A General Synopsis of Birds. הטדורנה הדרום אפריקאית ממוקמת כעת עם חמישה מינים נוספים בסוג טדורנה שתואר על ידי הזואולוג הגרמני פרידריך בואי בשנת 1822. שם הסוג מגיע מהמילה הצרפתית Tadorne שתיאר תחילה את המין טדורנה ירוקת-ראש. שם המין cana הוא מהמילה הלטינית canus שפירושו "אפור". המין מונוטיפי: לא מזוהים תת-מינים.
גזענות בקוריאה הדרומית
החל משנות ה-2000 השתנתה החקיקה בחלקה, ובין השאר נחקקו חוק תעסוקת עובדים זרים (2004) וחוק תמיכה במשפחות רב-תרבותיות (2008); חקיקה זו שיפרה את מצבם של מהגרים, והיא עוזרת להגן על זכויות האדם והעבודה שלהם ביעילות רבה יותר. בשנת 2011, צבא קוריאה הדרומית הסיר תקנה המונעת גיוס מגברים ממוצא גזעי מעורב, ושינה את שבועת הגיוס כך שלא תייחס טוהר גזע (minjok) לאזרחות. בדומה לכך, מושגים הקשורים לטוהר הגזע הדרום קוריאני (minjok) הוצאו מתוכניות הלימודים בבתי הספר. שינויים אלה יוחסו בחלקם ללחץ בינלאומי. לדוגמה, חשש שהעלתה "ועדת האו"ם בדבר ביעור אפליה גזעית", אשר ציינה כי בדרום קוריאה יש הלכי רוח המעודדים חשיבה ממוקדת גזע, שעל פי הוועדה "יכולים להוות מכשול למימוש של שוויון וכבוד כלפי זרים וכלפי אנשים השייכים לגזעים ותרבויות שונות".
טדורנה דרום אפריקאית
תיאור
הטדורנה הדרום אפריקאית הבוגרת בעלת גוף אדמדם וכנפיים המסומנות באופן בוהק בשחור, לבן וירוק. לזכר יש ראש אפור, ולנקבה פנים לבנות וכתר שחור עם עורף וצוואר שחורים. ניצוי ראש הנקבה משתנה מאוד בין פרטים. בעת תעופה עשוי להיות קושי להבחין בין מין זה ליאורית מצרית. צעירים בעלי צבעים פחות עזים ועמומים יותר. לנקבות צעירות חסר הכתם הלבן בפנים, למעט עיגולים לבנים סביב העיניים. זכרים משמיעים קריאה גבוהה בצליל "הוֹנק" או "הוּ" ואילו הנקבה נוטה להשמיע קריאה חזקה וחדה יותר בצליל "הארק".
גזענות בקוריאה הדרומית
נכון ל-2016, בדרום קוריאה עדיין חסר חוק נגד אפליה אשר הומלץ על ידי ועדת האו"ם לזכויות אדם ב-2015. דווח כי העברת החוק התעכבה בשל "חוסר הסכמה ציבורית". כתוצאה מכך, ישנה תופעה שכיחה של מהגרים אשר מסורבים שירות בבתי עסק ומוניות.
טדורנה דרום אפריקאית
תיאור
הטדורנה הדרום אפריקאית נמנית עם המינים המוגדרים במסגרת הסכם השימור של עופות מים נודדים אפריקנים-אירואסיתיים (AEWA). עקב נפוצותה היא אינה נחשבת למין מאוים על ידי IUCN.
רכבות אודסה
רכבות אודסה (ברוסית: Одесская железная дорога; באוקראינית: Одеська залізниця) היא מפעילת רכבות באוקראינה, האחראית על מערך הרכבות בעיר אודסה ובפרבריה. שייכת לחברת הרכבות האוקראינית. מערך המסילות שוכן על שטח ששת מחוזות באוקראינה: אודסה, מיקולאייב, חרסון, צ'רקסי, קירובוגרד וויניצה. רכבות אודסה אחראית על כ-20% הובלה ויותר מ-16% מתעבורת הנוסעים של כלל מסילות הברזל באוקראינה. באזור רכבות אודסה נמצאים נמלי ים ונהר גדולים, מה שמבטיח עומס תנועה גבוה.
תקופת האימפריה הרוסית וברית המועצות
החלק הראשון של מסילת הרכבת באודסה באורך 222,52 מייל מאודסה לבירסוי עם סניף מרזדלנאה לקוצ'ורגן ועם סניף לרציף הסגר נכנס לתוקף ב-3 בדצמבר 1865 ויום זה מצוין כיום הולדתה של הרכבת באודסה.
בשלושה עשר השנים הבאות הרכבת באודסה התקיימה כמנגנון עצמאי ואז הן הפכו לחלק מחברת המניות המשותפת רכבות דרום-מערב. תחנת הרכבת הראשונה של אודסה הייתה ליד אזור אלכסיס.
סרגיי ויטה ויזמי אודסה גילו התעניינות בארגון תנועת הובלות בין מפעלים גדולים בעיר והעלו גם את הרעיון של בניית קישורי תחבורה חשובים להגנת העיר ולכן נבנה האגף סלובודקה - רומנובקה בנמל אודסה ומאוחר יותר באזור התעשייה החשוב ביותר בעיר - פרסיפ, שסימן עוד יותר את תחילתו של כיוון קולוסובסקוגו.
עם צמיחת תנועת הנוסעים, הוחלט לבנות רכבות ונחנכה תחנת הרכבת ראזדלנאיה, ונעשה שימוש בתחנה קיימת רק עבור רכבות למרחקים ארוכים. תחנת שיפוץ לרכבות הוקמה בשנת 1884 באזור השדרה האיטלקית שחלקה הסמוך נבנה מחדש בכיכר התחנה בעיר ושמה "התחנה הקטנה" כאשר התחנה הקיימת כונתה "התחנה הגדולה". כמו כן נחנך נתיב לשירות היחידות הצבאיות שנמצאות בחוף שבין המזרקה התיכונה ללוסטגרטן, שנהרס בהמשך בשנות השלושים.
אוקראינה העצמאית
בשנת 1992 רכבות אודסה הפכה לחלק מהחברה הלאומית "רכבות אוקראינה". עם השנים בוצע חישמול למסילות הברזל, מה שאיפשר להגדיל את זרימת המכשור החשמלי ולארגן מחדש את התנועה המסילתית. אורך הקווים החשמליים הגיע ל-1,708 ק"מ (שהם 39.9% מהאורך הכולל של הרכבת). לאחר השלמת החשמול של המסילות באודסה נקלטו קטרי רכבת רבים מדגם M62.
מעשר שני
מעשר שני היא מצווה מהתורה להפריש עשירית מיבול התבואה השנתי (בנוסף על המעשר הראשון). מעשר שני הוא מעשר מיוחד שאינו ניתן לאף אדם ועל החקלאי עצמו לאוכלו בקדושה ובטהרה בירושלים.
המצווה מתקיימת בשנה הראשונה, השנייה, הרביעית והחמישית למניין שנות מחזור השמיטה. בשנים שבהן אין מפרישים מעשר שני, כלומר בשנה השלישית והשישית למחזור השמיטה, מפרישים מעשר עני. השנה הנוכחית היא שנת  במחזור ולכן היא שנת. undefined
מקור המצווה
ב נאמר:
וכן ב:
ומכאן למדו חכמים את כל דיני מצוות מעשר שני ואכילתו בטהרה בירושלים.
חישוב המעשר
מתוך כלל הפירות בשדה, לאחר שהפריש בעל השדה מעשר ראשון ללוי יש להפריש מהפירות שנותרו מעשר (10%) נוסף שהוא כ-9% מכל הפירות שהיו בתחילה. מחזור מעשר שני ומעשר עני מורכב משלוש שנים, שנתיים מעשר שני, ושנה שלישית מעשר עני, עוד שנתיים מעשר שני ושנה שישית מעשר עני. לאחר מכן שנת שמיטה וחוזר חלילה.
פדיון ואכילת המעשר בירושלים
בשונה מכלל המעשרות, מעשר שני נשאר למרות הקדושה שבו ברשות בעל הפירות ועליו לאכול אותו עם בני משפחתו בטהרה בירושלים.
מי שקשה לו להעלות את הפירות לירושלים, יכול לפדות אותם תמורת כסף, ואז הפירות נחשבים לחולין והקדושה עוברת לכסף. את הכסף יש להעלות לירושלים ולקנות בו מאכלים, שאותם יש לאכול בטהרה כמו דין אכילת מעשר שני.
כאשר פודה אדם את פירות המעשר לעצמו, עליו להוסיף "חומש" על שווי הפירות. את החומש מחשבים מחוץ לסכום הכולל ("חומש "), דהיינו שצריך להוסיף רבע על מחיר הפירות ואז בחישוב הכולל התוספת תהיה חומש (אם המחיר של הפירות הוא 100, בתוספת חומש יהיה 125). בנוסף, יכול אדם לפדות עבור אדם אחר את פירות המעשר שלו, ואז אין צורך בתשלום חומש. המשנה מתירה לאדם לבקש מבנו ובתו הגדולים או מעבדיו העבריים לפדות עבורו את הפירות, דרך הערמה; כך הוא נפטר מתשלום החומש שהיה צריך לשלם לו היה פודה בעצמו את הפירות.
אסור לנהוג במעשר שני מנהג חולין כגון למכור אותו שלא על מנת לפדותו, או לשקול באמצעותו.
בזמן הזה
אכילת מעשר שני מותנית בקיום בית המקדש. לפיכך, מעשר שני שאינו ניתן לאכילה "מחולל" על גבי מטבע. בשונה מ"פדיה" שנהגה בזמן המקדש, הערך של המטבע שעליו מחללים את התבואה יכול להיות קטן ביותר. לאחר החילול, הקדושה למעשה "עוברת" מהפירות אל המטבע, והפירות מותרים באכילה, אך יש לנהוג במטבע בקדושה. מעשר שני הוא למעשה היחיד מבין המעשרות שנוהג גם היום, ללא שינוי.
במדרש
במדרש תנחומא (פרשת ראה סימן יב) מובא מדרש על פיו קיים יצחק את מצוות מעשר שני: "אבות הראשונים הפרישו תרומות ומעשרות, אברהם הפריש תרומה גדולה, שנאמר הרימותי ידי אל ה' אל עליון (בראשית יד כב), ואין הרמה אלא תרומה, שנאמר והרמותם ממנו (את) תרומת ה' (במדבר יח כו), יצחק הפריש מעשר שני, שנאמר ויזרע יצחק בארץ ההוא וימצא בשנה ההוא מאה שערים" (בראשית כו יב).
נחמיה חייא חיון
נחמיה חייא חיון (בערך 1668–1730) היה מנהיג שבתאי, שעורר את התנועה השבתאית באירופה בדור שלפני התנועה הפרנקיסטית. חיון היה ממשיך דרכו של אברהם מיכאל קרדוזו, מההוגים השבתאים המרכזיים לצד נתן העזתי, לאחר המרת הדת של שבתי צבי לאסלאם בשנת ה'תכ"ו. בפי מתנגדיו ובעיקר רבי משה חגיז ורבי יוסף אירגס הוא כונה נחש (חיוויא בארמית, הדומה לשמו חייא ולשם משפחתו חיון).
ראשית ימיו
לפי עדותו שלו, נולד נחמיה חייא חיון באלכסנדריה להורים ילידי סרייבו שהיו בדרכם לירושלים. בהיותו כבן שש עברה משפחתו מאלכסנדריה לארץ ישראל, ונחמיה הצעיר גדל בירושלים ובשכם. בהיותו כבן שמונה עשרה שבו חיון ומשפחתו לסרייבו והוא התפרסם בכשרונותיו ובידיעותיו. הוא נישא למזל טוב בת שמואל אלמולי ונסע לבלגרד לרגל עסקיו. ב-1688 נכבשה בלגרד על ידי צבא ממלכת הבסבורג וחיון נפל בשבי האוסטרים. ב-1689 נפדה מהשבי בכספים שהועברו לאביו על ידי הרב בנימין הכהן ויטאלי. ב-1690 התמנה לתפקיד רבה של העיר סקופיה בהמלצת הרב אהרן הכהן פרחיה, אולם עזב את תפקידו זה בשנת 1695 ושב לארץ ישראל. סיבת נטישתו את רבנותו הייתה במוקד של שמועות שונות, לפיהן נתפס חיון בהתנהגות לא-מוסרית ובעברות שונות. שמועות מסוג זה, על היותו רועה זונות והולל בחייו הפרטיים, ליוו את חיון לאורך חייו בכל מקומות נדודיו.
קרבתו של חיון לסלוניקי, שהייתה אז מרכז השבתאות, חשפה אותו להגות השבתאית, ובעיקר למשנתו של אברהם מיכאל קרדוזו מגדולי ההוגים השבתאים בדור שלאחר מותו של שבתי צבי. בביקוריו אצל שבתאי סלוניקי הגיע לידו ספר קבלי בשם "רזא דמהימנותא", שקרדוזו טען שהתחבר בידי שבתי צבי אחרי שהמיר את דתו. חיון שינה את שם הספר ל"מהימנותא דכולא", וחיבר עליו שני פירושים, "עוז לאלהים" ו"בית קדש הקדשים".
בשנת 1702 התאלמן חיון מאשתו. הוא עבר לצפת, שם נשא אשה שנייה וממנה נולד לו בן. באותה שנה עזב את ארץ ישראל וירד למצרים, בה שהה שש שנים. בשנת 1708 נסע לאיזמיר, בניסיון לגייס כספים להדפסת ספריו. רדיפות וחרמות רבני איזמיר נגדו לא הועילו והוא יצא משם לארץ ישראל כשהכספים בידו.
בארץ ישראל שהה חיון תקופה קצרה, מאחר שרבני ירושלים, ובראשם הראשון לציון רבי אברהם יצחקי, רדפו אותו בעקביות. בשנת 1709 הגיע לאיטליה, בה הציג עצמו כחכם ומקובל מארץ ישראל, כשהוא מסתיר את דעותיו השבתאיות.
כשהגיע לליוורנו פנה חיון לרבי יוסף אירגס, מקובל מפורסם ומחבר ספר "שומר אמונים", על מנת לקבל הסכמה על ספרו. אך אירגס הבחין בכך שהספר איננו אלא העתקה של הספר השבתאי של קרדוזו "רזא דמהימנותא" וגירשו מן העיר. לאחר מכן פרסמו רבני ליוורנו חרם על חיון.
חיון נסע לקנדיה, ולאחר מכן הגיע לוונציה, שם הדפיס קיצור מספרו בשם "רזא דיחודא" בשנת 1711. הוא המשיך לסובב ברחבי אירופה על מנת להפיץ את ספרו, והגיע בין השאר לפראג, לווינה ולברלין. בפראג קיבל חיון הסכמות על ספרו "דברי נחמיה" מרבי דוד אופנהיים, אך הוא השתמש בה גם לספרו הקבלי-שבתאי "עוז לאלהים". חיון קיבל הסכמה ל"עוז לאלהים" מרבי נפתלי כ"ץ שהיה רב בפראג, אך אופנהיים וכ"ץ הודיעו לחיון כי הסכמותיהם בטלות. חיון סירב להשיב את ההסכמות, ורבנים אלו פרסמו את חזרתם מהסכמותיהם בספר "מלחמה לה' וחרב לה'" של רבי משה חגיז, שנדפס באמסטרדם בסביבות 1714.
חיון המשיך לסובב בערי מערב אירופה כשהוא מעורר את שרידי השבתאים ומפיץ את ספרו. במהלך נדודיו פגש את הנביא השבתאי ליב פרוסטיץ, שסייע לו רבות.
פולמוס אמסטרדם
בשנת 1713 הדפיס חיון בברלין את ספריו "דברי נחמיה" ו"עוז לאלהים", ולאחר הדפסתם נסע לאמסטרדם. באמסטרדם היו באותה תקופה שתי קהילות גדולות. הקהילה הפורטוגזית הגדולה החזקה והעשירה, והקהילה האשכנזית. רבה של הקהילה הפורטוגזית היה רבי שלמה אאיליון, ורב הקהילה האשכנזית היה רבי צבי הירש אשכנזי הידוע בכינויו "חכם צבי". בין הקהילות שררו יחסי מתיחות באותן שנים, בשל יחסה הפטרוני של הקהילה הפורטוגזית לקהילה האשכנזית וסירובה של זו האחרונה להיכנע תחת מרות הפורטוגזים.
באותן שנים עשה באמסטרדם גם רבי משה חגיז, שהיה שד"ר ירושלים, ושהה בביתו של ה"חכם צבי". שני רבנים אלו ניהלו מלחמה קנאית וממושכת נגד שרידי השבתאים, ונטרו את צעדיו של הרב הפורטוגזי, רבי שלמה אאיליון, שהיה חשוד בעיניהם בשבתאות. ה"חכם צבי" הכיר את חיון עוד מימי שבתו בסרייבו בימי נעוריו, וכאשר שם חיון פעמיו לעיר קיבל החכם צבי מכתב אזהרה מרבי אברהם יצחקי, אויבו של חיון מירושלים, כי השבתאי הנודע נודד באירופה ופניו מועדות לאמסטרדם. עם בואו של חיון לאמסטרדם פנה חגיז לפרנסי העיר הפורטוגזים בעניינו, ואלו פנו לחיון והזהירוהו שלא לבוא לבית הכנסת של הקהילה. במקביל פנו הפרנסים הפורטוגזים ל"חכם צבי" שאישר בפניהם את היכרותו עם חיון ואת דעתו השלילית אליו, ואל הרב הפורטוגזי רבי שלמה אאיליון שהשיב כי אין לו דעה בנושא. חיון המורחק פנה אל ה"חכם צבי" וטען כי איננו אותו האיש אשר חכם צבי הכיר בסרייבו וכי איננו שבתאי ולחינם נטפל אליו, וזה השתכנע מדבריו והודיע לפרנסים כי הוא מבטל את הודעתו השלילית על חיון.
באמסטרדם פרצה סערה ציבורית בשל צעדו של החכם צבי. בני העדה הפורטוגזית ראו בדבר משום פגיעה בסמכותם לדון את חיון, וגזרו שרפה על "לעיני כל ישראל". הוויכוח התפשט לקהילות נוספות, והשמצות הדדיות הופצו בידי שני הצדדים. בינתיים התכנס בית הדין הפורטוגזי והוציא את פסק דינו כי אין יסוד בהאשמות נגד חיון, ויצא בתמיכה גלויה בו. ה"חכם צבי" ורבי משה חגיז פנו באגרות דחופות לרבני אירופה, והדפיסו נגד חיון את הספרים "עדות לישראל" ו"חרב לה' ומלחמה לה'". הפורטוגזים מצידם ניהלו תעמולה חזקה בעד חיון, והמתנגדים לו נרדפו עד צוואר. בעקבות פניית פרנסי הספרדים לשלטונות גורשו חגיז וה"חכם צבי" מאמסטרדם ללונדון, ומשם עבר חגיז לאלטונה וה"חכם צבי" התקבל לרבנות לבוב. במהלך העימות באמסטרדם פרסם חיון ספר נגד יריבו ה"חכם צבי" בשם "הצד צבי".
יחסי סן מרינו–קזחסטן
יחסי סן מרינו–קזחסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה השלווה של סן מרינו לבין רפובליקת קזחסטן.
נחמיה חייא חיון
פולמוס אמסטרדם
בשנת 1714, בעוד העימות באמסטרדם בעיצומו, כתב רבי יוסף אירגס ספר חריף נגד חיון בשם "תוכחת מגולה" ושיגרו לאמסטרדם. חיון הגיב באופן בוטה נגד אירגס, והדפיס את ספרו "שלהבתיה", בו הוא תוקף את שיטתו הקבלית-פילוסופית של המקובל ההולנדי רבי אברהם כהן דה-הירירה, עליו מסתמך אירגס. לטענתו של חיון הושפע הירירה מהפילוסופיה היוונית, וכי שיטתו המטאפורית מנוגדת לפשוטם של דברי המקובלים. אירגס השיב לטענותיו של חיון בספרו "הצד נחש" (כפאפראזה על ספרו של חיון "הצד צבי" ועל שמו "חיון" שמשמעותו בארמית "נחש"). ספריו של אירגס הודפסו בלונדון בידי רבי משה חגיז בשנת 1715, מאחר שבאמסטרדם לא איפשרו תומכי חיון את הדפסתם. באותה שנה נדפס בלונדון הספר "אש דת" של רבי דוד ניטו, רב הקהילה הספרדית בלונדון, שמגן על הירירה מטענותיו של חיון.
יחסי סן מרינו–קזחסטן
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים והמלאים שבין סן מרינו לבין קזחסטן כוננו ב-14 באפריל 2004. ב-2017 מינתה קזחסטן שגריר לא תושב לסן מרינו, השגריר הוא תושב רומא, בירת איטליה ושגריר קזחסטן גם בה.
נחמיה חייא חיון
אחריתו של חיון
בעקבות הסערה הציבורית נאלץ חיון לעזוב את אמסטרדם ולשוב לטורקיה. שם אילץ את רבני קושטא בסיוע השלטונות לבטל את החרם נגדו. בשנת 1725 חזר להמבורג וביקש להתיישב בה שנית בטענה שחכמי קושטא הסירו את החרם נגדו. בשלב זה אף ר' שלמה אאליון התנגד להתיישבותו בעיר והוא גורש ממנה. לאחר מכן המשיך לנדוד ברחבי אירופה כשהוא מסתיר את זהותו.
יחסי סן מרינו–קזחסטן
היסטוריה
ב-2015 הסתכם הסחר הכולל שבין קזחסטן לבין מלטה בשווי של 1.697 מיליון דולר אמריקאי.
נחמיה חייא חיון
אחריתו של חיון
נחמיה חיון מת בשנת 1730. מקום מותו לא ידוע, אולם ידוע כי שהה בצפון אפריקה. בנו של חיון התנצר ברומא לאחר מות אביו.
ממלכת נורת'מבריה
ממלכת נות'מבריה הייתה הממלכה המאוחרת ביותר שהוקמה באנגליה בתקופתה. בניגוד לממלכות אחרות, נות'מבריה הוקמה על בסיס תשתית מדינית מפותחת קיימת. הממלכה הייתה תוצר של איחוד מדיני בשנת 653 של שתי ממלכות קדומות: ממלכת ברניקיה הצפונית וממלכת דיירה הדרומית. שתי הממלכות הוקמו במהלך המאות ה-5 וה-6 על ידי האנגלים, אשר פלשו לאזור מצפון גרמניה מספר עשורים קודם לכן. במקור הייתה האוכלוסייה פגנית בעיקרה, אך התנצרה תחת מלכותו של אדווין, סביב שנת 627. הממלכה התפרסה על שטחים רבים (לרוב הייתה שנייה בגודלה למרסיה) ושיחקה תפקיד דומיננטי במערך הפוליטי באנגליה עד לאמצע המאה ה-9, אז היא החלה לשקוע. בשנת 867 נכבשה הממלכה על ידי ויקינגים דנים, אשר הקימו על חורבותיה של הממלכה את ממלכת נורת'מבריה הדנית, אשר היוותה את חלקו הצפוני של אזור בו התיישבו ושלטו הדנים באנגליה – ה"דיינלו". לבסוף, בשנות העשרים של המאה ה-10, נכבשה נות'מבריה על ידי ממלכת וסקס הדרומית, אשר מיזגה את הממלכות אל ממלכת אנגליה.
גאוגרפיה
בשיאה של הממלכה היו גבולות הממלכה נהר ההאמבר בדרום ונהר מרסיי ולשון הים של פורת' בצפון (משפילד של ימינו ועד אדינבורו שבסקוטלנד של ימינו). ישנן עדויות כי בתקופה מסוימת הממלכה הייתה גדולה אף יותר.
רוזנות נורת'מבריה הייתה קטנה יותר, בשל העובדה שדרום הממלכה (שטחי ממלכת דיירה) הפכו לחלק מהדיינלו בשליטה הדנית. חלקה הצפוני של הממלכה (שטחי ממלכת ברניקיה) הוכפף לממלכה הדנית והפך לרוזנות. החלק הצפוני נותר רוזנות בעת שממלכת וסקס השתלטה על דיינלו. גבולות הרוזנות היו נהר הטיז בדרום לנהר טוויד בצפון (בדומה לגבולות אזור צפון-מזרח אנגליה של ימינו).
היסטוריה
נורת'מבריה נוצרה מאיחודן של שתי ממלכות עצמאיות - ממלכת ברניקיה וממלכת דיירה. ברניקיה השתרעה צפונית לנהר טיז ואילו דיירה הייתה באזור יורקשייר של ימינו. הממלכות אוחדו על ידי אתלפירת' מלך ברניקיה, אשר כבש את דיירה בשנת 604. אתלפירת' נהרג בשנת 616 בקרב הנהר איידל על ידי ראדוולד, מלך ממלכת מזרח אנגליה אשר הושיב את בן חסותו, אדווין על כס המלוכה (אדווין היה בנו של אאלה, מלך דיירה שהובס על ידי אתלפירת').
ממלכתו של אוסוולד
אדווין נטבל לנצרות, נישא לבתו של אתלברכט מקנט והפך לאחד המלכים החזקים באנגליה (ואף זכה לתואר ברטוולדה). אדווין כבש את האי מאן ואת ממלכת גווינד' בצפון ויילס. הוא הובס בקרב על ידי קאדוולון אפ קאדפאן (מלך גווינד) ובן בריתו פנדה מלך ממלכת מרסיה בקרב הרטפילד צ'ייס בשנת 633. לאחר מותו של אדווין חולקה הממלכה בין ברניקיה, בה שלט אאנפירת', בנו של את'לפירת', לבין אוסריק, מלך דיירה, שהיה אחיינו של אדווין ושלט בדיירה. שניהם נהרגו בקרבות עם קאדוולון אשר פלש לנורת'מבריה.
לאחר מותו של אאנפירת' עלה לשלטון אחיו אוסוולד, אשר הביס והרג את קאדוולון בקרב היוונפילד בשנת 634, בסיוע צבאו של דומנל ברק, מלך דאל ריאטה.
אוסוולד החל בהרחבת גבולות ממלכתו, כבש את שטחי גודודין צפונה עד לשון הים של פורת' ואף התקדם מערב וכבש את אזור רגד וממלכת סטרת'קלייד. אוסוולד, שהיה חניך של מנזר, הפך את הנצרות לדת הממלכה בכך שהורה ל איידן מלינדיספרן (איידן הקדוש), נזיר מאירלנד ממנזר יונה (Iona), לנצר את אנשי הממלכה. ביוזמת אוסוולד הוקם מנזר בלינדיספרן. איידן שהיה אב המנזר בלינדיספרן התמנה גם כבישוף ומינה בישופים נוספים להעמקת אחיזת הנצרות. במקביל בנה וילפריד בריפון מנזר שהיה יותר ברוח הנצרות האפיפיורית.
בשנת 642 נהרג אוסוולד בקרב מאסרפילד מול פנדה מלך מרסיה. ובשנת 655 תקף מלך מרסיה את נורת'מבריה, בסיוע אתלוולד, מלך דיירה, למרות כוחותיהם הרבים נחלו פנדה ואתלוולד תבוסה מול הכוחות המעטים של אוסוויו, יורשו של אוסוולד, בקרב וינוואד.
בעקבות קרב זה זכה אוסוויו בשליטה בנורת'מבריה, דיירה ומרסיה, והפך לחזק בשליטי אנגליה.
ירידת כוחה של הממלכה
בשנת 664, בעקבות הסינוד של ויטבי בו נדונה שאלת מועד חג הפסחא, סבה המחלוקת על המועד בין הכנסייה הקלטית של נורת'מבריה והכנסייה הקתולית הרומית. לבסוף הסכימה נורת'מבריה לפעול לפי המנהג הקתולי, והבישוף קולמן מלינדספארן שב לאיונה במחאה. בשנת 681 גורש וילפריד מיורק מנורת'מבריה על ידי אקגפירת' ועבר לסאסקס, בה התגורר עד שנת 686 כשהוא ממיר לנצרות את תושביה הפגנים של סאסקס.
תקופת שלטונו של אלפירת', אחיו ויורשו של אקגפירת', הייתה תקופת שלום, אולם קרנה של נורת'מבריה החלה לרדת, והיא איבדה ממעמדה. אי-היציבות השלטונית בעקבות מותו של אלפירת' בשנת 704 האיצה את ירידת הממלכה מכוחה ומהשפעתה.
בשנת 867 הפכה הממלכה לחלק מאזור שמאוחר יותר כונה ה"דיינלו", שטח אותו כבשו ולאחר מכן גם התיישבו בו הוויקינגים הדנים. אלפדאן ראנאסון ואיבר חסר העצמות העמידו את אקגברט הראשון כשליט בובה בראש הממלכה. שטחי הממלכה עברו ידיים מספר פעמים בין האנגלים לבין הוויקינגים, ולבסוף, לאחר מותו של אריק בלאדאקס בשנת 954, נכבשו על ידי אדרד, מלך ממלכת אנגליה.
רוזנות נורת'מבריה (954–1217)
בעקבות השתלטות ממלכת אנגליה על הממלכה, ולאחר מכן בעקבות הפלישה של סקוטלנד לאזור, ירד מעמדה של הממלכה והיא הפכה לרוזנות. השליטה ברוזנות נורת'מבריה עברה מיד ליד בין סקוטלנד ואנגליה, ולבסוף בשנת 1018, בעקבות קרב קארהאם, הוחכרה לסקוטלנד.
הפלישה הנורמנית וחלוקת הרוזנות
בשנת 1066 כבש ויליאם הראשון את אנגליה. במסגרת כיבושיו הבין כי עליו להשתלט גם על נורת'מבריה על מנת להגן על ממלכתו מפלישה סקוטית מצפון. נורת'מבריה נכבשה על ידו במהירות, והוא הושיב את האציל הנורמני רובר קומין כרוזן נורת'מבריה. קומין ו-700 אנשיו נרצחו בעיר דרהאם על ידי תושבי נורת'מבריה שמרדו כנגד הכיבוש הנורמני. ויליאם, כנקמה, כבש בשנית את נורת'מבריה, הרס רבות מעריה והרג רבים מתושביה במסע נקמה שזכה לכינוי "החרבת הצפון". אתלווין, בישוף דרהאם האנגלו-סקסוני ניסה להימלט עם אוצרות נורת'מבריה במהלך הביזה אך נתפס, נכלא ומת בכלאו. מושב הבישוף נותר ריק בזמן כליאתו ולאחריה.
תושבי נורת'מבריה המשיכו בניסיונות המרידה שלהם כנגד בנו של ויליאם, ויליאם רופוס. רופוס ניסה לחלק את נורת'מבריה והעניק לוויליאם מסנט קארילף, בישוף דרהאם, את התואר רוזן ואת השליטה על האזורים שמדרום לנהרות טיין ודרוונט. יתר שטחי נורת'מבריה נקראו נורת'מברלנד, והשליטה בהם נותרה בידי המונרך האנגלי. כמו כן נוסדה בשנת 1080 העיר ניוקאסל, על מנת לבסס את השליטה הנורמנית באזור נורת'מברלנד.
מרידות בממלכת אנגליה
גם בתקופת שלטונה של שושלת טיודור המשיכו תושבי נורת'מבריה למרוד כנגד ממלכת אנגליה. מרידות אלה קיבלו משנה תוקף בתקופת הרפורמציה באנגליה, כאשר התושבים הקתוליים של נורת'מבריה גילו התנגדות לכנסייה האנגליקנית. ניסיונות אלה פסקו בתקופת איחוד הכתרים של ממלכת אנגליה עם ממלכת סקוטלנד, בתקופת שלטונו של המלך ג'יימס הראשון.
קרב בסיאטל
קרב בסיאטל (באנגלית: Battle in Seattle) הוא סרט קולנוע מסוגת דרמה משנת 2008.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של סיאטל.
עלילה
הסרט מתרחש בסיאטל, וושינגטון. הסרט מתמקד בקבוצת מפגינים נגד ארגון הסחר העולמי ב-1999 במשך חמישה ימים. ההפגנה שמתחילה כרגועה הופכת לסוערת.
מולון לאבה
לפי ההיסטוריון היווני פלוטרכוס, הביטוי נאמר בנסיבות הבאות: בזמן פלישת קסרקסס מלך פרס ליוון, הוא שלח שליח למלך ספרטה עם הדרישה: "תניח את הנשק". לאונידס ענה בצורה לאקונית: "בוא קח".
בתקופה המודרנית הביטוי באנגלית "Come and take it" היה בשימוש בזמן המהפכה הטקסנית.
האיגוד העולמי של גני חיות ואקווריומים
האיגוד העולמי של גני החיות והאקווריומים (באנגלית: World Association of Zoos and Aquariums, ובראשי תיבות: WAZA) הוא ארגון גג עבור קהילת גני החיות והאקווריומים העולמית. מטרת הארגון היא לספק מנהיגות ותמיכה בגני חיות, אקווריומים וארגוני שותפות בעולם בטיפול בבעלי חיים וברווחתם, שימור המגוון הביולוגי, חינוך סביבתי וקיימות גלובלית.
הארגון
החברים ב-WAZA כוללים יותר מ-250 גני חיות ואקווריומים, וכן כ-25 ארגונים אזוריים. בנוסף, כ-1300 גני חיות מקושרים ל-WAZA באמצעות חברות באחת מהאגודות האזוריות או הלאומיות, ולמעלה מ-700 מיליון מבקרים עוברים דרך אלה מדי שנה.
כל חברי WAZA מחויבים לעמוד ב"קוד WAZA של אתיקה ושל רווחת בעלי החיים", שאומץ על ידי WAZA בשנת 2003.
קלינקס
קלינקס (באנגלית: Kleenex) הוא מותג אמריקאי של מגוון מוצרי היגיינה: ממחטות נייר, חיתולים, נייר טואלט, מגבונים לחים ועוד. קלינקס הוא סימן מסחר רשום של חברת קימברלי קלארק בארצות הברית, שמקורו במילה שהומצאה על ידי החברה ב-12 ביוני 1924. מוצרי קלינקס מיוצרים במעל ל-30 מדינות ונמכרים בלמעלה מ-170 מדינות. המותג קלינקס מוכר ברחבי העולם ומשמשים לעיתים כשם גנרי לממחטת נייר, בפרט בארצות הברית.
נקודתי
נקודתי היה ירחון ישראלי המיועד לציבור הדתי לאומי. הוא נוסד ב-2003 ונסגר ב-2006.
היסטוריה
נקודתי, שזיהה את עצמו כ"המגזין היחיד לציבור הדתי לאומי בישראל", נוסד בשנת 2003 על ידי קבוצת סטודנטים מאוניברסיטת בר-אילן בראשות עמיעד טאוב, עורך המגזין, אז יו"ר אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן. המטרה הייתה ליצור מדיה חדשה בעלת אופי דתי לאומי וימנית שתדבר ל"זרם המרכזי" בציונות הדתית. רוב הכותבים השתייכו למחנה הדתי לאומי הימני. יו"ר מועצת המנהלים היה שלמה שחר, לשעבר משנה למנכ"ל מעריב.
תכניו של המגזין היו שונים מהעיתונות הדתית הרגילה וכללו פובליציסטיקה, מגוון מדורים לאשה הדתית, כתבות צבע ומדורי רכילות וסאטירה שלא ניתן למצוא בעיתונות הדתית הרגילה.
המגזין הודפס על גבי נייר כרומו והופץ חינם לכ-40,000 משקי בית באמצעות הפצה רוויה (בתיבות הדואר) וכן באמצעות מרכזים דתיים (בתי כנסת, מקוואות, מחלקות לתרבות תורנית ועוד). ב-2006, החליט טאוב לרכז את הפעילות ברשת אינטרנט. הוא הקים רשת אתרים סביב אתר האינטרנט "דתילי" והירחון נסגר.
מבנה המגזין
בין המדורים הקבועים: בנוסף הכיל העיתון מדורים בנושאי משפטים, תרבות, אופנה וצרכנות, ילדים, סאטירה ומדורים נוספים.
רצין מלך ארם-דמשק
רצין היה האחרון במלכי ארם-דמשק, ושלט בשנים 750-730 לפנה"ס בקירוב.
בובי וי
ביוגרפיה
נולד בפארגו שבדקוטה הצפונית ב-30 באפריל 1943, כרוברט תומאס ולין (Robert Thomas Velline). בובי וי החל לנגן מגיל צעיר יחד עם אחיו וחברו. ב-3 בפברואר 1959 היו בדרכם לפארגו אליליו של בובי וי, באדי הולי, ריצ'י ואלנס ו"ביג בופר" במסגרת הופעת ה-"Winter Dance Party package tour". אולם מטוסם התרסק בדרך וכולם נספו (לכן נודע היום כ"היום שבו מתה המוזיקה"). על מנת להמשיך ולקיים את המופע נבחרה להקתו של בובי וי למלא את מקומם. כך זכה בובי וי בהזנקת הקריירה שלו.
רצין מלך ארם-דמשק
הצורה המקורית של שמו היא "רצֿיַן". שמו מופיע כ-ra-ḫi-a-nu ברשימות מעלי מס לתגלת פלאסר השלישי מלך אשור, ופעם אחת גם כ-ra-qi-a-nu.
בובי וי
ביוגרפיה
ב-1963 הוציא תקליט זיכרון ומחווה לבאדי הולי בשם "I Remember Buddy Holly". בעקבות "הפלישה הבריטית" הוציא ב-1964 תקליט בשם "!Bobby Vee Sings the New Sound from England" בו שר בין היתר שירים משל הביטלס.
רצין מלך ארם-דמשק
בשל רצח זכריהו, האחרון למלכי בית יהוא, ובמלחמת האזרחים שפרצה בעקבותיו, נחלשה ממלכת ישראל ונפתח פתח לרצין למרוד. כך החזירה לעצמה ארם-דמשק את עמדתה החשובה כמרכז פוליטי. לאחר מכן ניצל רצין את העובדה שתגלת פלאסר היה טרוד והצטרף אל פקח, מלך ישראל, בברית אנטי-אשורית. משסירב אחז מלך יהודה להצטרף למרד, ניסו רצין ופקח לכבוש את ירושלים ולהמליך במקומו את בן טבאל כמלך אנטי-אשורי. אחז, שחשש לכסאו, העביר לתגלת פלאסר כשוחד את הכסף והזהב שהיו בבית המקדש ובאוצר המלך, כדי שיתקוף את ארם וישראל, ואכן האשורים עלו על דמשק (732 לפנה"ס), כבשוה, הרגו את רצין, הגלו רבים מנתיניו וסיפחו את ארצו לממלכת אשור.
בובי וי
ביוגרפיה
בוב דילן סיפר בסרטו הביוגרפי של מרטין סקורסזה, "No Direction Home", שבילדותו נהג לספר שהוא בובי וי.
בסוף חייו סבל ממחלת האלצהיימר, והתגורר בבית חולים. באוקטובר 2016 נפטר מסיבוכים של מחלת האלצהיימר שבה חלה. כשנה לפני מותו נפטרה אשתו קארן, שלה היה נשוי במשך 50 שנה. לשניים היו ארבעה ילדים.
אוגוסט פרידריך קלנר
אוגוסט פרידריך קלנר (באנגלית: August Friedrich Kellner; 1 בפברואר 1885 - 4 בנובמבר 1970) היה פקיד גרמני בדרג בינוני, שעבד כמפקח משפטי בערים מיינץ ולאובאך. הוא התפרסם בעקבות פרסום יומן בו תיעד את ההתרחשויות בתקופת גרמניה הנאצית ואת עמדותיו לגביהן.
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שירת קלנר בחיל רגלים בגדוד הסיאן (Hessian). לאחר המלחמה הפך לפעיל פוליטי במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, שהייתה המפלגה המובילה בתקופת השלטון הקצרה של רפובליקת ויימאר. בתקופה זו ניהל קלנר קמפיין התנגדות לאדולף היטלר והנאציזם.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד בשירות הציבורי בבית משפט קטן. בתקופה זו כתב יומן שבו תיעד את מחשבותיו ודעותיו לגבי השלטון הנאצי. בהתבסס על קריאה מדוקדקת של פרסומים בעיתונות וכן על בסיס שיחות שקיים עם אנשים שונים, תיעד קלנר בקפדנות את פשעי הנאצים ביומנו. הוא כינה את כתיבת היומן "ההתנגדות שלי". באפילוג ליומן, שפורסם עשרות שנים אחר כך, כתב קלנר: היומן כלל 861 עמודים בעשרה כרכים.
עשרת הספרים המובילים על Weimar וברלין הנאצית.
קרא עוד
מי היה האיש המדהים הזה? נולד בשנת 1885, היה פקיד בית משפט זוטר ופעיל סוציאל-דמוקרט פעיל בעיירה הרניש במינץ בתקופת רפובליקת וויימר. הסוציאל-דמוקרטים היו עמוד התווך האמיתי של הדמוקרטיה הגרמנית בשנות העשרים של המאה העשרים, אך אף על פי שמיליוני תומכיהם לא הצליחו לעמוד בפני תפיסת השלטון הנאצית בשנת 1933. אלפי פקידיהם ונציגיהם נעצרו ונכלאו, וכדי להימלט מרדיפות, קלנר זז ללובאך, עיירה קטנה בסן עילית, כמעט ולא מכפר, שם הפך למנהל בית המשפט המקומי. כאן לא היו ידועות אהדותיו הסוציאליסטיות. לאובאך התגלה כחממה של נאציזם. לא פלא שקלנר חשב שכל הגרמנים הם מכאבים או שוטים. לו היה חי באזור מעמד הפועלים כמו הרהר התעשייתי, עם לגיונותיו של קומוניסטים לשעבר וסוציאל-דמוקרטים לשעבר, הוא ללא ספק היה מסוגל לתעד תמונה מגוונת יותר של השקפותיהם של האנשים.
לקלנר לא היו שום אשליות בנוגע לשימושם של הנאצים בטרור וכפייה כדי לשמור על אנשים במקומם. "עם הטרדות, מיוסרות, מאוימות ומוכפעות במיוחד", כתב בספטמבר 1939, נאלץ לסבול "טרור ללא שוויון ... הגרמני הגון כמעט ולא נותר לו אומץ לחשוב, קל וחומר לדבר." קלנר עצמו חש שהוא צריך לעשות זאת נהג "זהירות יתרה" בהשמעת דעותיו שלו. הוא ננזף על ידי ראש העיר לשעבר על כך שברך אותו ברחוב עם "יום טוב!": "אתה אומר 'הייל היטלר', צעיר!"
ההזדמנויות של קלנר להתנגד למשטר בכל דרך מעשית לא היו קיימות, אף כי ניסה להחליש את המוטיבציה של עמיתיו להצטרף למפלגה הנאצית, להפיץ עלונים שהוטלו על ידי מטוסי בעלות הברית במהלך המלחמה, והעביר באופן דיסקרטי את מה ששמע ב- BBC לידי עמיתים נבחרים. . התנגדותו הייתה מוגבלת כמעט לחלוטין רק לדפי יומנו, בהם המשיך להפגין לדורות הבאים את אופיו הפלילי של המשטר הנאצי במהלך המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, היה קלנר חבר בוועדות שעסקו בדה-נאציפיקציה, וכן לקח חלק ביסודה מחדש של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. קלנר העניק את יומנו לנכדו האמריקאי בשנת 1968, על מנת שיתרגם אותו לאנגלית ויביא אותו לידיעת הציבור הרחב. באפילוג ליומן סיפר נכדו של קלנר, רוברט סקוט קלנר, על תהליך הפרסום של היומן בגרמנית, כי מוציאים לאור בגרמניה לא היו מעוניינים בפרסום היומן במשך שנים רבות. הוא פורסם לבסוף בגרמניה בשנת 2011, בשני כרכים שכללו כ-1,200 עמודים וכ-700 תמונות ואמצעי המחשה שונים.
ב-2005 פורסם בעיתון "דר שפיגל" כי נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ורג' בוש, קרא במחברות היומן המקוריות, שהוצגו בספריה הנשיאותית על שמו באוניברסיטת A&M בטקסס. מאז הוצג היומן המקורי במספר מוזיאונים ברחבי העולם; בין השאר הוצג ב-2007 בתערוכה בבית הכנסת הגדול של סטוקהולם, וב-2010 במסגרת תערוכה של קרן פרידריך אברט בברלין ובבון. ב-2007 יצא סרט טלוויזיה תעודי קנדי בשם "ההתנגדות שלי: יומני פרידריך קלנר", המתאר את סיפורם של קלנר ושל נכדו; הקרנת הבכורה של הסרט בארצות הברית נערכה בספריה הנשיאותית על שם ג'ורג' בוש, ב-26 בספטמבר 2007.
ארכף ארבע אצבעי
ארכף ארבע אצבעי (שם מדעי: Petrodromus tetradactylus) הוא מין יחיד בסוגו במשפחת הארכפיים, בעל ארבע אצבעות ברגליו.
מאפיינים
הארכף הארבע אצבעי קטן יותר מקרוביו ובעל פרווה עבה בצבע חום חיוור עד חום כהה עם סימנים לבנים סביב העיניים וכמה פסים רחבים על הגב. הוא בעל אף ארוך וכפוף המרחרח כל הזמן את הסביבה ומסביב לו ישנם שערות ארוכות. לארכף יש גם עיניים גדולות עם פסים לבנים סביבם ואוזניים גדולות. כמו רוב הארכפים גם חדף זה מסוגל לנוע בזריזות בעזרת רגליו הגדולות. אורכו הממוצע 10–30 ס"מ והזנב 8–25 ס"מ. המשקל הממוצע הוא 45–540 גרם.
ארכף זה חי במרכז ודרום מזרח אפריקה במדינות: אנגולה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קניה, מלאווי, מוזמביק, דרום אפריקה, טנזניה, זמביה, זימבבואה ונמיביה. הם נפוצים ביותר יחסית למיני הארכפים והם חיים ביערות, מורדות הרים, שפלות, ערבות עשב וסוונות לחות.
הארכפים אוכלים חסרי חוליות קטנים שהם מוצאים כמו חגבים, תולעים, פרפרים, נמלים וטרמיטים וכן גם זרעים. הם ישנים בלילות מתחת לסבכים צפופים בהם הם בטוחים יחסית.
הם פגיעים ביותר לטורפים כמו נחשים, עופות דורסים ויונקים טורפים כמו חתולים. להגנתם הם מסתמכים על מהירות גבוהה.
תאופומפוס
תאופומפוס (ביוונית: Θεόπομπος; 378 – 320 לפנה"ס לערך) היה היסטוריון ורטוריקן יווני ביוון העתיקה.
ביוגרפיה
תאופומפוס נולד באי האגאי כיוס. לפי ביוגרפיה ביזנטית קצרה, הוא נולד בשנת 377/378 לפנה"ס והיה בנו של דאמאסיסטראטוס. בתקופה זו נשלט המרחב האגאי על ידי העיר היוונית ספרטה ועל ידי האימפריה האחמנית, ולכן באי כיוס הייתה ככל הנראה סיעה פרו-ספרטנית שדאמאסיסטראטוס השתייך אליה. לאחר תבוסת ספרטה בקרב לאוקטרה בשנת 371 לפנה"ס, נפגעה הפופולריות של סיעה זו, ומשפחתו של תאופומפוס הוגלתה מכיוס.
נראה שבנעוריו המוקדמים בילה תאופומפוס זמן מה באתונה יחד עם אביו, שם נעשה לתלמיד של איסוקרטס, והתקדם במהירות ברטוריקה; מסופר שאיסוקרטס נהג לומר שאפורוס צריך היה את הדורבן ואילו תאופומפוס את המתג (שבפי הסוס).
נראה שבתחילה הוא חיבר נאומים אפידייקטיקיים, בהם הגיע לבקיאות כזו שבשנים 352–351 לפנה"ס הוא זכה בפרס הנאום שנתנה ארטמיסיה השנייה לכבוד בעלה, אף כי איסוקרטס עצמו היה בין המתחרים. נאמר כי הייתה זו עצתו של מורו שקבעה בסופו של דבר את הקריירה שלו כהיסטוריון – קריירה שעבורה הוא היה כשיר במיוחד בזכות הירושה הגדולה שקיבל והידע הרחב שלו לגבי אנשים ומקומות.
תאופומפוס היה מעורב מאוד בחיים המדיניים. בשנת 334 לפנה"ס הוא גורש מכיוס יחד עם אביו בגלל נטיות פרו-ספרטניות, אולם בסביבות 333 לפנה"ס הורה אלכסנדר הגדול על החזרת הגולים של כיוס. תאופומפוס הוחזר לשם על ידי אלכסנדר כדי לסייע לו נגד האוליגרכיה הפרו-פרסית, ובמשך זמן מה נחשב כאחד ממנהיגי מפלגת האצולה בעיר הולדתו. אולם לאחר מותו של אלכסנדר (323 לפנה"ס), יוונים פרו-מקדונים היו חשודים ותאופומפוס נאלץ שוב לברוח. הוא ניצל מהוצאה להורג ומצא מקלט מאויביו הרבים אצל תלמי הראשון במצרים, שם נראה כי נתקל בקבלת פנים קרה במקצת. נראה כי הוא מת זמן מה לאחר 320 לפנה"ס.
בהיותו גולה, תאופומפוס ככל הנראה נסע הרבה. הוא הכיר אישית רבים מהאישים שכתב עליהם וראה בעצמו מקומות רבים. אין ספק כי הוא ניסה להיות אובייקטיבי, וזה העניק השראה להיסטוריונים יוונים מאוחרים יותר, שגם העריכו את סגנונו, השופע באמצעים רטוריים ומתמקד בדרמה. צירוף זה מכונה "היסטוריה רטורית". תאופומפוס אימץ את השקפתו של מורו איסוקרטס, לפיה ההיסטוריה היא שפחתה של המדיניות. בכתיבתו ההיסטורית הוא נתן ביטוי ברור להשקפותיו המדיניות ושפט לחומרה מדינאים ידועים, מה שעורר נגדו שנאה רבה.
חיבוריו
חיבוריו של תאופומפוס היו בעיקר היסטוריים, והם מצוטטים רבות על ידי סופרים מאוחרים יותר. הם כללו קיצור של "היסטוריות" מאת הרודוטוס (יש מחלוקת אם החיבור הזה הוא אכן שלו), ה"הלניקה" (Ἑλληνικά) או "תולדות יוון" (Ἑλληνικαὶ ἱστορίαι, "היסטוריות הלניות"), "תולדות פיליפוס" (Φιλιππικά, "פיליפיקה"), וכמה נאומי שבח ועידוד, שהחשוב בהם היה "מכתב לאלכסנדר". הקיצור לחיבורו של הרודוטוס היה הקיצור הידוע הראשון שנעשה להיסטוריון בעת העתיקה.
ההלניקה
ה"הלניקה" עסקה בהיסטוריה של יוון, ב-12 ספרים, משנת 411 לפנה"ס (שם מסתיים תיאורו של תוקידידס) ועד שנת 394 לפנה"ס – תאריך קרב קנידוס. מתוך חיבור זה היו ידועים רק כמה קטעים עד לשנת 1907, אז התגלה קטע הפפירוס מאוקסירינכוס של היסטוריון יווני מהמאה ה-4 לפנה"ס. הוא פורסם בשנת 1908 והוכר על ידי מספר חוקרים כחלק מה"הלניקה". עם זאת, חוקרים אחרים ערערו על זיהוי זה, ורובם מייחסים את הפרגמנט, העוסק באירועי שנת 395 לפנה"ס והוא בעל אורך משמעותי, לקראטיפוס איש אתונה. סגנון החיבור מתאים לזה של תאופומפוס, אך נראה שמחברו חי בזמן מוקדם יותר.
תולדות פיליפוס השני
חיבור רחב הרבה יותר היה תולדות תקופת שלטונו של פיליפוס השני, מלך מוקדון (360–336 לפנה"ס), עם סטיות על שמותיהם ומנהגיהם של הגזעים והארצות השונות שעליהם דיבר, שהיו כה רבים עד שפיליפוס החמישי, מלך מוקדון צמצם את מרבית ההיסטוריה מ-58 ל-16 ספרים על ידי ניפוי החלקים שלא היה להם קשר למוקדון. מההיסטוריה הזו לקח ההיסטוריון טרוגוס פומפיוס (שבידינו קיצור מאת יוסטינוס של חיבורו ההיסטורי) הרבה מהחומר שלו. 53 ספרים היו קיימים בתקופתו של פוטיוס (המאה ה-9), שקרא אותם והשאיר לנו תקציר של הספר ה-12. כמה קטעים, בעיקר אנקדוטות וביקורות מסוגים שונים על אופיים של עמים ויחידים, נשמרו על ידי אתנאיוס, פלוטרכוס ואחרים. בסך הכל זוהו מעל 370 פרגמנטים של החיבור. מתוך "המכתב לאלכסנדר" יש בידינו קטע אחד או שניים שצוטטו על ידי אתנאיוס, המבקרים בחומרה את חוסר המוסריות וההוללויות של הרפלוס.
פרסומיו ההיסטוריים של תאופומפוס מהווים טיעונים לנקודת השקפתו האריסטוקרטית. הוא מאמין במונרכיה ורואה בפיליפוס כמלך אידיאלי. חלק גדול מהחיבור נכתב בזמן שהייה ארוכה של תאופומפוס בחצרו. אולם בסך הכל נראה שהוא היה חסר פניות למדי. תאופומפוס מגנה את פיליפוס בחריפות על שכרות וחוסר מוסריות תוך שהוא משבח בחום את דמוסתנס.
מרכז החיבור הוא פיליפוס, אך הוא עוסק גם באירועים שהתרחשו בחלקים אחרים של העולם. זוהי היסטוריה אוניברסלית של תקופתו של ההיסטוריון והיא כוללת מידע גאוגרפי, תרבותי, דתי ואתנוגרפי. נראה כי החיבור כלל תרחיבי רקע אודות רטוריקנים אתונאים, הטיראנים של סיציליה (דיוניסיוס הראשון ודיוניסיוס השני), והדת של פרס.
האחדות האמנותית של חיבורו סבלה קשות מן הסטיות התכופות והארוכות, שהחשובה ביותר מתוכן הייתה "על הדמגוגים האתונאים" בספר ה-10 של ה"פיליפיקה", המכילה התקפה חריפה על רבים מהמדינאים האתונאים הראשיים, ומקובל שנעשה בה שימוש חופשי על ידי פלוטרכוס בכמה מהביוגרפיות ב"חיי אישים". ה"נפלאות" היא סטייה ארוכה שהוכנסה לספרים 8 ו-9.
חיבורים אחרים
ה"התקפה על אפלטון" והמאמר "על אדיקות", שלעיתים מתייחסים אליהם כאל יצירות נפרדות, היו אולי רק שתיים מסטיות רבות בחיבור על תולדות פיליפוס; כמה סופרים הטילו ספק באותנטיות שלהם.
"בעל שלושת הראשים" (Τρικάρανος, "טריקארנוס") או "ספר שלוש הערים" ("טריפוליטיקוס") – כתב פלסתר ארסי נגד הערים אתונה, ספרטה ותבאי, פורסם תחת שמו של תאופומפוס על ידי אויבו אנקסימנס איש לאמפסקוס, שחיקה בהצלחה את סגנונו הרטורי של תאופומפוס וכך הצליח לעורר נגדו את שנאת העולם היווני. אופיים של הקטעים הקיימים מאשר לחלוטין את הביקורות בעת העתיקה על תאופומפוס בדבר הסטיות.
בחיבור "פיליפיקה", תאופומפוס מציג אי דמיוני בשם מרופיס כפרודיה על אטלנטיס של אפלטון.
אזכורו על ידי אחרים
אריסטו מזכיר ב"פוליטיקה" את תפיסתו ועדותו של תאופומפוס על היותה של העבדות בלתי מזיקה.
יוסף בן מתתיהו כותב בדבריו על יצירת "תרגום השבעים" בחיבורו "קדמוניות היהודים", שדמטריוס מפלרון, בתשובה לתלמי השני ששאל כיצד זה שהמערכת הנפלאה של חוקי התורה של היהודים לא הוזכרה על ידי אף אחד מסופרי ההיסטוריה או המשוררים, אמר כי בשל קדושתו של ספר חוקי התורה, איש לא העז לנגוע בהם וכבר ניזוקו בידי אלוהים כמה אנשים שניסו לכתוב עליהם. דמטריוס המשיך וסיפר לו כי תאופומפוס ניסה פעם לספר משהו עליהם ודעתו נטרפה עליו למשך למעלה מ-30 יום, ובמהלך הפסקה מסוימת של מחלתו הוא התפלל לריפוי והחליט להפסיק את ניסיונו לכתוב, וכך חזרה אליו דעתו. יוסף בן מתתיהו מזכיר את תאופומפוס גם בחיבורו "נגד אפיון", שם הוא מציין שדיבר סרה על חוקי אתונה ושהוא לא היה מחבר ספר החרפות על אתונה, ספרטה ותבאי, כפי שחשבו אחדים.
טופס כללי
טופס כללי (באנגלית: General Ticket; ידוע בשם Scrutin de liste, שמשמעו בחירות רשימתיות, בצרפת) הוא שיטת בחירות בה ישנם מספר מקומות העומדים לבחירה, והמנצחים זוכים בהן באופן מוחלט בעוד שיריביהם אינם זוכים בדבר. כל שיטת בחירות שאינה מבוססת על דירוג מועמדים (כגון הקול היחיד הנייד) היא מקרה פרטי של שיטת הטופס הכללי - בשיטה הרובנית הבחירה היא רק למקום אחד, בעוד שבשיטה היחסית מתווספת חלוקת מנדטים באופן יחסי בין רשימות המועמדים.
שיטה זו מקובלת במספר בתי פרלמנט ובתי סנאט בהן הקונגרס של ארצות הברית, צרפת (החל מהרפובליקה השלישית) ואיטליה.
טופס כללי עם רשימות סגורות
חבר האלקטורים האמריקאי נבחר בשיטת טופס כללי עם רשימות סגורות, כשכל מדינה נחשבת אזור בחירה נפרד שבוחר את כל האלקטורים (או במיין ובנברסקה, שני אלקטורים, כשהשאר נבחרים בשיטה הרובנית בכל מחוז בחירה לבית הנבחרים).
בסינגפור, חברי הפרלמנט ממחוזות בחירה שבוחרים מספר צירים נבחרים בשיטת טופס כללי עם רשימות סגורות. חברי הפרלמנט של צ'אד נבחרים גם הם כך, אך בשיטה הצ'אדית אם אף רשימה במחוז בחירה מסוים זוכה בלפחות 50% מהקולות, הבחירה מתבצעת לא מהרשימה שזכתה ברוב פשוט אלא על בסיס חלוקת מנדטים יחסית.
בארגנטינה, מבין שלושת הסנאטורים שנבחרים מכל פרובינציה, שניים נבחרים בטופס כללי עם רשימות סגורות, והשלישי באופן רובני, מהרשימה במקום השני, וזאת כדי לפצות על העובדה שטופס כללי עם רשימות סגורות לא מקנה אף ייצוג לאופוזיציה. שיטה דומה משמשת לבחירת מחצית מהסנאט במקסיקו, כשהמחצית השנייה נבחרת בשיטה יחסית טהורה.
בפרלמנט היווני וכן במועצות המחוזיות בצרפת ואיטליה, חלק מסוים מהחברים נבחר בטופס כללי עם רשימות סגורות, כשהשאר – שמהווים רוב מוחלט מהצירים בכלל – נבחרים מאותן הרשימות, אך בשיטה היחסית, וזאת כדי לתת בונוס לרשימה במקום הראשון.
טופס כללי עם רשימות פתוחות
על פי שיטה זו, ההצבעה היא בעד מועמד אחד מרשימה מסוימת בלבד. המועמדים שזכו במספרים הגבוהים ביותר של קולות זוכים, בזה אחר זה, בכל המקומות העומדים לבחירה. השיטה מיושמת במספר בתי פרלמנט, בהן אפגניסטן, ונואטו, ירדן, וכן לבחירת הסנאטורים באינדונזיה, נציגי הילידים ביואן המחוקק של טאיוואן, ונציגי המחוזות בבית היועצים היפני.
באנגלית, שיטה זו מכונה Single non-transferable vote ("שיטת הקול היחיד הלא-נייד") - תיאור שאינו מייחד אותה לא מהשיטה היחסית, לא מהרובנית, ולא מטופס כללי עם רשימות סגורות.