cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קורדובה (פרובינציה)
היסטוריה
ב-1813 הוקמה האינטנדנסיה של קוז'ו, בהנהגתו של חוסה דה סן מרטין, שכללה את סן חואן, מנדוסה וסן לואיס, והיא הופרדה מקורדובה. ב-24 בינואר 1820 נפרדה ממנה גם לה ריוחה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 החל פיתוח משמעותי בפרובינציה. רשת הרכבות הגיעה אליה, החוות החקלאיות התרחבו ומהגרים רבים הגיעו, במיוחד מאיטליה, ספרד, גרמניה וארמניה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 קיבלה התעשייה דחיפה משמעותית, עם הקמתם של מפעלי תעשייה אווירית, בהם יוצרו, מלבד מטוסים צבאיים ומוצרים נלווים לתעשייה זו, גם מנועים וטרקטורים.
דמוגרפיה
בשנת 2001 התגוררו בקורדובה מעט יותר מ-3 מיליון תושבים, והיא הייתה הפרובינציה המאוכלסת ביותר בארגנטינה פרט לפרובינציית בואנוס איירס. צפיפות האוכלוסין בפרובינציה נאמדה בכ-19 נפש לקמ"ר. כ-40% מהתושבים התגוררו בבירה, קורדובה. והערים הגדולות ביותר בפרובינציה היו:
מבחינה מינהלית, מחולקת הפרובינציה ל-26 דפרטמנטוס.
כלכלה
בשנת 2006 עמד התוצר בקורדובה על 27.7 מיליארד דולרים, השיעור הגבוה בארגנטינה, פרט לפרובינציית בואנוס איירס ולעיר בואנוס איירס עצמה, והוא היווה כ-8% מהתוצר בארגנטינה כולה. בממוצע, עמד השיעור על 9,040 דולרים לנפש, שיעור גבוה במעט מהממוצע הארצי.
חקלאות מהווה כ-10% מהתוצר, והיא מבוססת בעיקר על פולי סויה, חיטה, תירס ודגנים נוספים. בפרובינציה גידולי בקר וצאן רבים, ומיוצרים בה כ-15% מהבשר וכ-28% ממוצרי החלב בארגנטינה. מוצרים נוספים מבוססי חקלאות כוללים שמן וממתקים.
17% מהתוצר מקורם בתעשייה. קורדובה היא אחד מהמרכזים התעשייתיים החשובים בארגנטינה. הקמת מפעל המטוסים ב-1927 (Fábrica Militar de Aviones) היוותה את הסיפתח, ובשנות ה-50 גברו ההשקעות הזרות בפרובינציה, שהביאו לפיתוחן של תעשיות מנועים, מכונות חקלאיות ועיבוד מזון. כיום, פועלים בקורדובה כ-250 מפעלים הקשורים בתעשיית המנועים והרכב. המחצבים הנכרים בפרובינציה כוללים שיש, סיד ואורניום.
שנער
שִׁנְעָר הוא שמו של חבל ארץ קדום המוזכר בספר בראשית ובמקרא העברי, סביבו התרחשו מספר מאורעות חשובים.
כיום, ההנחה המקובלת היום שחבל ארץ שנער היה באזור או בקרבת העיר בבל.
אזכורים בתנ"ך
השם מוזכר לראשונה בספר בראשית שם מתוארת מלכותו של נמרוד:
מציטוט זה ניתן להבין ששנער נמצאת בדרום מסופוטמיה, באזור בבל, ארך, אכד וכלנה.
בפרק י"ד מוזכר אמרפל מלך שנער - החוקרים משערים שאמרפל היה למעשה אביו של מלך בבל הגדול חמורבי, או שמדובר בחמורבי עצמו, שנודע גם כעמורפי.
בנביאים
שנער מוזכרת גם בספר יהושע:
בספר ישעיהו, מוזכר חבל שנער בחזון עליית יהודי הגולה:
העדרה של בבל ברשימת המדינות מסייע לחוקרים במסקנתם שאכן שנער היא בבל.
שנער מוזכרת גם בספר זכריה:
ציטוט זה מתייחס, ככל הנראה לגלות בבל.
מקור המילה
ישנה סברה לפיה מקור המילה "שנער" במילה שומר. לפי סברה אחרת מקורה במילה המצרית העתיקה לבבל: "סנגר" או "סנרר". במכתבי אל-עמארנה מכונה בבל בשם "סנהר" וסבורים שמקור המילה בשמו של האל סין - אל הירח - ומדובר בשילוב השם "סין" עם המילה "אור".
מיקומה כיום
ישנם חוקרים הטוענים שכיום שנער נמצאת בדרום ומרכז מסופוטמיה, הנמצא בתחום ממלכת בבל, ונקרא שומר ואכד.
אדית רוג'רס
אדית נורס רוג'רס (באנגלית: Edith Nourse Rogers; 19 במרץ 1881 – 10 בספטמבר 1960) הייתה עובדת סוציאלית ופוליטיקאית אמריקאית. אחת הנשים הראשונות שנבחרו לקונגרס של ארצות הברית.
חייה
רוג'רס נולדה במיין ולמדה במסצ'וסטס ובפריז, צרפת.
רוג'רס הייתה מראשוני הלוחמים למען זכויותיו הסוציאליות של החייל המשוחרר, זכויות שלא היו מובנות מאליהן קודם.
בהיותה חברת קונגרס פעלה, יזמה והובילה לחקיקת חוקים המחייבים את המדינה לשאת באחריות כלפי החייל המשוחרר. בזכות מאמציה נחקקו חוקים המחייבים את המדינה לשאת באחריות לחיילים ששלחה לחזית, גם לאחר חזרתם הביתה, הן בסיוע כלכלי, והן בהשלמת חינוך ורכישת מקצוע.
בנוסף פעלה רבות לחקיקת חוקים סוציאליים בארצות הברית, ובכך הקדימה את זמנה בחברה הקפיטליסטית התעשייתית של ארצות הברית בתחילת המאה ה-20. בין החוקים שהייתה פעילה בחקיקתם: הגבלת העסקת ילדים, ואיסור על מעסיקים להעביד נשים ליותר מ-48 שעות שבועיות.
בשנת 1939 יזמה, יחד עם הסנאטור רוברט וגנר, את הצעת חוק וגנר-רוג'רס, שהייתה אמור לאפשר ל-20 אלף ילדים יהודים מגרמניה הנאצית מתחת לגיל 14 להיכנס לארצות הברית, אך הצעת החוק נכשלה.
רוג'רס, שהייתה מחלוצי מדיניות העבודה הסוציאלית והרווחה, הותירה אחריה מורשת של לקיחת אחריות מטעם המדינה בעניינים חברתיים, ובהגנה על זכויות החלשים.
תעשיות חשמל כבדות בהראט
תעשיות חשמל כבדות בהראט (BHEL - Bharat Heavy Electricals Limited) היא חברה הודית לייצור טורבינות גז וקיטור. יו"ר החברה (מפברואר 2007) הוא א.ק. פורי. BHEL היא אחת מתשע החברות הגדולות בניהול ממשלתי בהודו, הקרויות "נאבראטרנ'ס" או "תשעת היהלומים". מפעליה נמצאים בבופאל (מאדהיה פרדש), היידראבאד (אנדרה פרדש), ג'האנסי (אוטר פרדש), טירוצ'יראפאלי וראניפט (טאמיל נאדו) ובנגלור (קרנטקה). החברה מהווה שחקן משמעותי בשוק האנרגיה העולמי בהקמת, תחזוקת ותכנון תחנות כוח בכל העולם.
BHEL היא תאגיד הנדסי המציע מגוון רחב של מוצרים ושירותים לענפי ייצור החשמל, התחבורה, תעשייה, הנפט והגז, כמו גם תחום האנרגיה האטומית. למעלה מ-65% מהחשמל המופק בהודו מיוצר באמצעות ציוד של BHEL.
זכריה הוכשילד
זכריה הוכשילד (בגרמנית: Zachary Hochschild; 16 במאי 1854 – 6 בנובמבר 1912) היה איש עסקים יהודי-גרמני.
ביוגרפיה
זכריה הוכשילד נולד בשנת 1854 בביבליס שבמערב גרמניה. הוא עבר לפרנקפורט והתחיל לעבוד אצל פיליפ אברהם כהן בעסקי מתכות. לאחר התקדמות לדרגות ניהול, בשנת 1878 הוא קיבל שליטה על החברה.
בהמשך עסקי המשפחה הורחבו לבוליביה בה פעל מאוריסיו הוכשילד.
זכריה הוכשילד היה פעיל בעסק עד יום מותו בשנת 1912 במינכן בגיל 58 בלבד.
שמואל מרלין
שנותיו הראשונות
נולד בשנת 1910 בקישינב שבבסרביה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בירת מולדובה) לאברהם מרלין, תעשיין ועסקן ציבורי, ולמרים לבית רבין. בצעירותו למד בגימנסיה העברית "מגן דוד" בקישינב (בין חבריו לכיתה נמנו המשורר נתן אלתרמן והעיתונאי חיים בלצן), והצטרף לתנועת הנוער בית"ר. במסגרת פעילותו בתנועה וקרבתו לזאב ז'בוטינסקי נבחר לשמש כמזכיר הראשי של הנהלת ברית הצה"ר העולמית, ושימש בתפקיד זה בין השנים 1933–1938. למד היסטוריה ומדעי החברה באוניברסיטת פריז.
באצ"ל ובוועד העברי לשחרור האומה
ב-1938, בהשפעת אברהם שטרן (יאיר), שעסק באותה תקופה בהקמת "התאים הלאומיים" של האצ"ל בפולין, עזב את ברית הצה"ר, והצטרף לאצ"ל. בהמשך אותה שנה הקים יחד עם חברו נתן ילין-מור את יומון האצ"ל בשפה היידית בוורשה, "די טאט" (בעברית: המעש), והיה לעורכו מהקמתו ועד לסגירתו ב-1939. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939, יצא לצרפת.
לאחר חצי שנה עבר לארצות הברית, בה פעל להרחבת התמיכה באצ"ל בקרב האמריקאים, יהודים ושאינם יהודים. בנוסף היה חבר וממקימי "הוועד העברי לשחרור האומה", מייסודם של חברי משלחת האצ"ל בארצות הברית בהם הלל קוק, ערי ז'בוטינסקי, ירמיהו הלפרן ואחרים, בעלי נטיות "כנעניות" בהשפעת עדיה חורון. ארגון שהוקם תחילה בשם "הוועד להקמת צבא עברי", שתבע לייסד צבא עברי למלחמה בנאצים, שיילחם לצד בעלות הברית, אך משלא הצליח בכך שינה את שמו ל"ועד החירום להצלת יהודי אירופה" והתמקד בפעילות להצלת יהדות אירופה מהשואה, ולבסוף, השתמש בשמו האחרון ועסק בקשירת הצלת יהדות אירופה מהשואה לקידום הקמת מדינה עברית בארץ ישראל, וגיוס דעת הקהל האמריקאית לעניין זה. הוועד ארגן מסע תעמולתי נרחב, שכלל הפגנות בצורות שונות והקמת שדולה בקונגרס, ואף משלחת של 400 רבנים לבית הלבן ב-1943 במטרה לפגוש את הנשיא האמריקאי רוזוולט, במה שנודע כ"". מה שהיה בין הגורמים להכרזת ממשל רוזוולט ב-22 בינואר 1944 על הקמת הוועד לענייני פליטים, מועצה לטיפול בפליטי המלחמה. מרלין שימש גם כעורך שבועון הוועד "Answer", בין השנים 1947–1948.
מרלין וחברי הוועד התנגדו בכל מאודם לתוכניות לחלוקת הארץ. תחילה דחו את תוכנית מוריסון גריידי, אותה דחתה גם הסוכנות היהודית, אך הזהירו מהאפשרות שהצעה דומה עשויה להתקבל בעתיד על ידי הסוכנות, כיוון שהיא לא מראה התנגדות מוחלטת לרעיון החלוקה. ולאחר מכן יצאו נגד תוכנית החלוקה של ועדת אונסקו"פ, בטענה שהיא פוגעת ביכולתם של כלל יהודי הגולה להגיע ארצה, שהיא מפקיעה שלא בצדק את ירושלים, מרכז האומה העברית, מהעם העברי, ושהיא אינה ניתנת ליישום.
את קבלת תוכנית החלוקה ראה "הוועד" כ"בגידה לאומית" של הסוכנות היהודית ושל ההסתדרות הציונית העולמית, טען שהם מעלו בתפקידם, וקרא לאצ"ל לשתף פעולה בהקמת אלטרנטיבה בדמות ממשלה גולה זמנית בראשות "הוועד", שתקבל ייפוי כוח מהציבור ותנהל משא ומתן על ענייני גבולות הארץ. האצ"ל מצידו אמנם פרסם מפעם לפעם כרוזים בהם האשים את הסוכנות ב"קוויזלינגיות" בשל ההסכמה, אך העומד בראשותו מנחם בגין הבהיר לחברי הוועד שגם אם אינו מתנגד באופן עקרוני לתוכניתם, לא הגיעה העת לממשה בשל הסכנה האפשרית ביצירת "מלחמת אחים" בעקבות צעד שכזה. כמו כן, מהלך שכזה היה הלכה למעשה הופך את האצ"ל מכוח פוליטי מחתרתי ללא יותר מאשר הזרוע הצבאית של הממשלה הגולה, ופוגע במנהיגותו של בגין.
בסוף 1946 פתח "הוועד" סניף בפריז, ומרלין הגיע מארצות הברית כדי לעמוד בראשו. בצרפת עסק בגיוס תרומות ורכישת נשק לאונייה "אלטלנה", על סיפונה עלה לישראל, ונפצע ברגלו במהלך הירי על אניית נשק זו.
חברותו בתנועת חרות
בהגיעו לישראל נמנה עם מייסדי תנועת החרות, חבר ההנהלה הזמנית של המפלגה, ושימש כעורך עיתון התנועה "חרות". מרלין הוצב במקום התשיעי ברשימת התנועה. מרלין כיהן כחבר הכנסת מטעמה ושימש חבר ועדת הפנים.
תוצאות הבחירות היוו אכזבה לחברים בתנועה שציפו שתהיה לסיעה שנייה בגודלה רק למפא"י, וחשפו קרעים פנימיים בתנועה, בעיקר בין חברי "הוועד" לשעבר וחברים בעלי נטיות כנעניות, לבין רוב חברי מפקדת האצ"ל בארץ. בוועידה הראשונה של התנועה, ביוני 1949, הצליח מרלין להתמנות למזכ"ל התנועה, ובנוסף להביא לבחירתם של שלושה מאנשי אמונו, בהם יעקב עמרמי, יוסף שופמן, ושמואל תמיר למזכירות בת שבעת החברים, ובכך ליצור רוב אופוזיציוני למנחם בגין במזכירות התנועה.
בינואר 1950, הדף בגין במעט את האופוזיציה הפנימית, דחק את מרלין מתפקידו כמזכ"ל ומתפקידו כעורך ביטאונה של התנועה, והעביר את המזכירות לשליטת בגין, עם רוב תומך בגין, כשרק מרלין הוא הנותר בה מבין חבריו.
חברי האופוזיציה הפנימית בראשותו של מרלין התנגדו להתמסדותה של חירות ולהשתלבותה במוסדות התנועה הציונית, הסוכנות היהודית וקרן קיימת לישראל. הם גרסו כי תפקידה של חירות אינו רק לתקן את שגיאות המשטר בתוך כותלי הפרלמנט, אלא גם לפעול בצורה חוץ-פרלמנטרית נרחבת כדי להתסיס את השכבות הממורמרות בציבור ולעורר אותן לפעולה. החברים היו בעלי אוריינטציה פרו-אמריקאית מובהקת, ותבעו לכרות ברית אסטרטגית עם ארצות הברית, ולא לשמור על נייטרליות כפי שהציע בגין בשעתו.
במהלך כהונתה של הכנסת הראשונה, ב-14 בנובמבר 1950, נערכו הבחירות לרשויות המקומיות, אשר היוו מבחן אלקטורלי ראשון לחרות מאז הבחירות לאספה המכוננת. תוצאות הבחירות הראו ירידה של כרבע מכוחה של תנועת החירות לעומת הבחירות לאספה המכוננת, לצד זינוק בתמיכה במפלגת הימין היריבה, הציונים הכלליים. האכזבה בשורות החברים עקב תוצאות הבחירות, והחשש מפני הישנות התוצאה המאכזבת בבחירות לכנסת השנייה שיועדו ל-1951, הובילו להקמתה המפורשת של סיעה אופוזיציונית בתוך חרות, תחת הנהגתו של מרלין, בשם סיעת "למרחב", בה היו חברים בין השאר גם שמואל תמיר, יוסף שופמן, קלמן כצנלסון, וירמיהו הלפרן.
חברי הסיעה האשימו את בגין ואת ההנהגה במצב הירוד של המפלגה, בקיפאון רעיוני ובהיעדר אקטיביזם. בנוסף, תבעה הסיעה את הפרדת הדת מהמדינה, את פירוקה של הסוכנות היהודית והעברת כל תפקידיה וסמכויותיה לממשלה, את הלאמת הקרן הקיימת לישראל וחלוקת אדמותיה ונכסיה לאזרחים, בעיקר לעולים החדשים תושבי המעברות, למטרות בנייה פרטית או אכלוס בתי ערבים נפקדים. הם תבעו שהמפעלים של הסוכנות יהיו לחברות פרטיות או שרכושם יועבר לממשלה או לרשויות המקומיות. כמו כן, שמרה הסיעה על האוריינטציה הפרו אמריקאית המובהקת שלה לעומת הנהגת התנועה שדבקה בנייטרליות בין-גושית. בנוסף, שמרה הסיעה על האוריינטציה הכנענית שלה, היא שאפה ליצור מעצמה עברית שתהיה הגורם העיקרי והקובע באזור, במסגרת יצירת פדרציה אזורית שתיבנה מתוך בריתות אזוריות בין ישראל לבין קבוצות מיעוט במדינות ערב, בהם המרונים בלבנון, הדרוזים בסוריה, הקופטים במצרים והכורדים בעיראק, לשם הפלת השלטונות במדינות אלה והחלפתם בשלטונות שיהיה להם אינטרס משותף עם ישראל בדחיקת רגלי בריטניה מאזור הים התיכון.
הוועידה השנייה של חרות נפתחה ב-26 בפברואר 1951, התנהלה בשני מושבים והסתיימה ב-5 באפריל. במועצה הארצית שהתקיימה כחודש לפני כן, דאגו בגין ומקורביו לשנות את חוקת הבחירות לוועידה, והמירו את שיטת הבחירות היחסיות, לפי רשימות ארציות, לבחירות מקומיות ואישיות, נוהל שנועד לפרק או למצער להחליש את כוחן של קבוצות מאורגנות נגד בגין, בהן "למרחב" ו"הסתדרות העובדים הלאומית". סיעת "למרחב" הובסה בוועידה, ומיד לאחר מכן ביקשו חברי הכנסת ערי ז'בוטינסקי והלל קוק לפרוש מן הסיעה, ולהכיר בכל אחד מהם כסיעת יחיד. חברי "למרחב", כולל מרלין, שנמנו על חברי מרכז התנועה לפני הוועידה לא נבחרו לתפקיד זה לאחריה, והוא התמלא גם כן בתומכי בגין. מרלין לא הוצב ברשימת חרות לכנסת השנייה, ולאחר מפלתה בבחירות, והרגשת ניכור הולכת וגוברת כלפי הנהגת התנועה, עזב אותה לבסוף ב-1953.
פעילותו החוץ פרלמנטרית ואחרית ימיו
בהמשך שימש כמנהלו הראשי של דפוס ישראל, בו הודפסו עיתוני "חרות" ו"העולם הזה".
במהלך "פרשת קסטנר", בעוד חברו שמואל תמיר ייצג את הנאשם מלכיאל גרינוולד נגד ישראל קסטנר, היה מרלין בין חברי "הוועד להגנת גרינוולד" שמימן את ההגנה, ובין חברי "הוועד הציבורי לגילוי האמת על השואה" שנבע ממנו, ובו היו חברים בין השאר גם יוסף יואל ריבלין ואשתו רחל, אב"א אחימאיר, ירמיהו הלפרן ואחרים.
ב-1957 עזב את הארץ לארצות הברית, מקרה נדיר בו חבר כנסת עזב את המדינה לאחר כהונתו (כמו מרשה פרידמן, הלל קוק, רוסתם בסתוני ועזמי בשארה), והקים עם הלל קוק את המכון לחקר המזרח התיכון בניו יורק. מרלין נפטר בארצות הברית בשנת 1994 וביקש לשרוף את גופתו.
ביולי 2011 הובא אפרו לקבורה בישראל ביוזמת מכון ז'בוטינסקי ומכון דייוויד ווימן ללימודי השואה בוושינגטון. אפרו נטמן בטקס בליווי משמר הכנסת בבית העלמין בקיבוץ חורשים שבשרון ב-13 ביולי 2011.
יהויכין סטוצ'בסקי
יהויכין סְטוּצֶ'בְסקי (ברוסית: Иоахим Стучевский; 7 בפברואר 1891 - 14 בנובמבר 1982) היה צ'לן, מלחין ומורה ישראלי.
קורות חיים
בשנות מלחמת העולם הראשונה חי בשווייץ. גם שם המשיך לנגן בהרכבים קאמריים ובתזמורות ולעסוק בהוראה.
בשנת 1924 הקים בווינה יחד עם הכנר רודולף קוליש את "רביעיית הקשת הווינאית", שחבריה נמנו עם החוג של ארנולד שנברג. בשנת 1938, זמן קצר לפני הסיפוח הנאצי, עלה לארץ ישראל ועבד כמפקח על המוזיקה היהודית במחלקת התרבות של הוועד הלאומי, תחום שבו החל לעסוק עוד בהיותו בווינה.
יהויכין סטוצ'בסקי היה צ'לן וירטואוז, הן כסולן והן בנגינת מוזיקה קאמרית. הוא כתב ספרי הדרכה לטכניקה חדשה, שפיתח לנגינה בצ'לו וחיבר יצירות להרכבים כליים שונים, לתזמורת ולקול. יצירותיו הראשונות הושפעו ממוזיקה יהודית עממית של יהדות מזרח-אירופה ואילו אחרי עלייתו לארץ הושפע מן הפולקלור התימני והספרדי. משנת 1950 החל להתעניין בצורת הליד והרבה לחבר שירים ומחזורי שירים, ביניהם שירי ילדים. ב"פנטזיה לאבוב" הנושא הפותח בנוי משורה של שנים-עשר טונים, אך היא איננה דודקפונית מחמירה, אלא טונאלית. בין יצירותיו החשובות שתי קנטטות לסולנים, קריין ומקהלה והרכב כלי: "שירי העצב הקורן" הוקדשה לזכר חללי מלחמת העצמאות ולהורים שכולים ועל ביצוע הבכורה שלה ב-1958 ניצח היינץ פרוידנטל; ביצוע הבכורה של "יממה בשמשה" היה ב-1963 בניצוח איתן לוסטיג. את הפואמה הסימפונית "צפת" מ-1960 ניגנה בביצוע בכורה התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח פאול קלצקי בשנת 1961. יצירתו הארוכה ביותר של סטוצ'בסקי היא הסוויטה בחמישה פרקים "ישראל" משנת 1964. שניים מפרקיה, "שמחת חג" ו"ירושלים", ניגנה הפילהרמונית בניצוח זובין מהטה בחגיגות יום העצמאות ה-25 של ישראל בשנת 1973.
שלוש יצירות קאמריות חשובות הן "פינאלה קוואסי אונה פנטזיה" לשלישיית פסנתר (1956), "חמישה קטעים לרביעיית קשת" (1959) ו"שלישיית קשת" (1960). בסך הכל חיבר סטוצ'בסקי כמאה יצירות גדולות וקטנות, כמאה שירים ועיבודים ליצירות של מלחינים אחרים ולשירי עם, ואף ערך עיבודים לצ'לו להוצאות פיטרס, הוג, אוניברסל ואינטרנשונאל מיוזיק קומפאני.
סטוצ'בסקי עסק גם בחקר פולקלור יהודי. בשנת 1959 פרסם מוסד ביאליק את ספרו "כליזמרים".
סטוצ'בסקי נפטר בתל אביב ב-1982.
ארכיון סטוצ'בסקי נמצא בספרייה במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בתל אביב.
ליס אסיה
קורות חייה
אסיה נולדה בשם רוזה מינה שארר בקנטון ארגאו שבצפון שווייץ. בצעירותה למדה ריקוד. מכריה ששמעו אותה שרה, הבחינו מיד בכשרונה הרב והציעו לה להסב את מקצועה לזמרת. בשנת 1940 החלה בקריירה שלה בתור זמרת. היא הפכה במהרה לאחת מזמרות הפופ המצליחות והפופולריות בשווייץ בתקופה ההיא. מול זאת, היו כאלו שהתנגדו לה וקראו שלא לשדר את שיריה בתחנות הרדיו, בטענות על מלל המכיל גזענות במספר משיריה.
תחרות הזמר של האירוויזיון
בשנת 1956 נבחרה לייצג את שווייץ בשני שיריה בתחרות האירוויזיון הראשונה, כפי ששלחה כל מדינה בתחרות זו. בסבב הראשון ביצעה את "Das alte Karussell" ("הקרוסלה הישנה") שמקומו כשאר השירים פרט לזוכה בתחרות זו אינו ידוע. בסבב השני ביצעה את "Refrain" ("פזמון חוזר") וזכתה איתו בתחרות. אסיה ייצגה את שווייץ בתחרות גם בשנת 1957 עם השיר "L'enfant que j'étais" ("הילדה שהייתי") שאיתו סיימה במקום תשיעי מתוך עשרה, ובשנת 1958 עם השיר "Giorgio" ("ג'ורג'יו") שאיתו השיגה מקום שני, בקבלת נקודות בודדות פחות מהזוכה.
אסיה המשיכה לעסוק בתחום המוזיקה, והופיעה כאורחת כבוד באירועי התחרות השונים. כך למשל, באירוויזיון 2008 נטלה חלק בחצי הגמר השני כשהכריזה על תחילת ההצבעה, באירוויזיון 2009 הגישה את הפרס לזוכה ובתחרות ובאירוויזיון 2013 התארחה בחצי הגמר השני לריאיון קצר יחסית.
בספטמבר 2011 הגישה אסיה את שירה "C'était ma vie" ("אלה היו חיי") לבחירת השיר שייצג את שווייץ באירוויזיון 2012. השיר הולחן על ידי ראלף זיגל, המלחין עם מספר השירים הרב בתחרות הזמר של האירוויזיון, ומלחין השיר של גרמניה שזכה באירוויזיון 1982. אסיה סיימה בתחרות במקום ה-8 עם זכייה ב-5.46% מהצבעת הציבור. פטירתה הותירה רושם רב על מעריצי האירוויזיון לאורך כל השנים, ובתחרות האירוויזיון שנערכה ב-2019 הוקדש שיר קצר לזכרה.
גן שאול
גן שאול, הידוע בכינוי העממי "גן הקופים", הוא גן ציבורי ברמת גן. הגן ממוקם בפסגתה של גבעת כורכר המתנשאת לגובה 60 מטרים מעל גובה פני הים, ולמרגלותיו נמתח רחוב ביאליק, מרחובותיה המרכזיים של העיר. נקרא על שם המשורר שאול טשרניחובסקי.
השנים הראשונות
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נקראה הגבעה "ג'בל אל-חרמיה" (הר הגנבים) על שם השודדים הבדואים שהסתתרו במערותיה ופשטו על שיירות ועל עוברי אורח במקום. במלחמת העולם הראשונה, במהלך כיבוש ארץ ישראל מידי העות'מאנים, נאחזו הבריטים בפיקודו של גנרל אדוארד באלפין מגדוד הדיוויזיה ה-54 בגבעה, והציבו עליה את תותחיהם. משם ניהלו קרב עם חיילי הצבא העות'מאני שהתחפרו צפונית לנחל הירקון. הניסיונות לעבור לגדתו השנייה של הנחל עלו בתוהו, אבל בדצמבר 1917 הצליחו הבריטים לחצות את הירקון ולהדוף את העות'מאנים צפונה. זמן קצר לאחר מכן הושלם כיבוש הארץ כולה, והגבעה זכתה לכינוי "גבעת באלפין"(Bulfin Hill).
אברהם קריניצי וחזון "עיר הגנים"
גן שאול היה הגן הציבורי השלישי שניטע ברמת גן, לאחר גן המלך דוד וגן אברהם. נטיעתו תאמה את חזונו של אברהם קריניצי, מייסד העיר, שביקש להקים עיר מרגוע, משופעת בגנים ובאוויר צח.
כבר מימיה הראשונים ניטעו ברמת גן אלפי עצים ושתילי נוי על הגבעות, ברחובות העיר, באיי התנועה ובחצרות הבתים, ואף נוסדה משתלה עירונית שסיפקה שתילים לגני העיר. "גני רמת גן", ציין קריניצי בגאווה ב-1939, "יצא להם מוניטין בכל הארץ, מצטיינים בנוי מיוחד, בצמחייה עשירה, בשדרות מוצלות, בפינות משחק ושעשועים, במזרקות מים, ומשמשים מקום מנוחה ומרגוע הן לאנשי המקום והן לאנשי הסביבה". עד כדי כך היו הגנים בבת עינו של אברהם קריניצי, שהעירייה אפשרה לתושבים שהתקשו לשלם את מיסיהם להמיר את חובם בעבודה בגני העיר.
מ"גן הנשיאים" ל"גן שאול"
במרץ 1937 החלה חברת "עיר גנים", שרכשה את הקרקע, בעבודות הכשרה של גן ציבורי חדש על גבעת הכורכר. ב-18 באפריל 1938 נחנך הגן בטקס רשמי בנוכחות מושל המחוז הבריטי קרוסבי, ונקרא "גן הנשיאים", על שם נשיאי ההסתדרות הציונית. חלק מהגן נקרא על שמה של נחמה צדק שנרצחה ברצח האחיות היהודיות. בשנת 1943, לאחר מותו של המשורר שאול טשרניחובסקי, הוסב שמו ל"גן שאול".
בראשיתו השתרע הגן על פני שטח של 25 דונם, ומאוחר יותר צומצם שטחו ל-16 דונם. פסגת הגבעה כוסתה בצמחייה עשירה, פינות נוי, חלקות דשא וגדרות חיות של עצי פיקוס, ניטיצה ולוגוסטרם, והוקצו בה שטחים ייחודיים לגידול צמחים מסוגים שונים. במרכז הגן נבנה אגם מלאכותי ובו קני סוף ופרחי מים יפהפיים, והותקנה ברכה של דגי זהב ומסביב לה פרגולת עץ, העטורה שיחי יסמין ובוגנוויליה. בינות לעצי האקליפטוס, האורן והשקמה נקבעו 25 ספסלי ישיבה נוחים, והוקמו מתקני שעשועים לילדים.
גולת הכותרת של הגן הייתה פינת חי ובה כלובי קופים, תוכים, טווסים, צבים, ארנבות ומיני חיות אחרים, כמו גם שובך יונים גדול. פינת חי זו היא שהעניקה לגן את הכינוי "גן הקופים", ובזכותה הוא זכור לרבים מתושביה הוותיקים של רמת גן כגן עדן של ילדות. "גן זה אהוב על ילדי העיר לא בשל מדשאותיו ואילנותיו ואף לא בשל פינת המשחקים, אלא בעיקר בשל פינת החי שבו", נכתב בספרון "סיפורה של רמת גן", שהוציאה המחלקה לחינוך ונוער של עיריית רמת גן. "מה שונים ורבים בעלי החיים אשר בגן: ציפורים מגוונות הנוצה, טווסים גאים על מניפותיהם הצבעוניות, המנומרות, תוכים גדולים וקטנים וקופים. "העובר במשעולי הגן ישמע את ציוץ הציפורים העליז, את פטפוט התוכים, שאינם חדלים ללהוג, כמתגרים בעוברים ושבים, ואת צווחות הקופים האמיצים והנועזים, החשים עצמם כאדוני המקום. ואמנם, מכל בעלי החיים אהובים ביותר הקופים על הילדים, ומשום כך נקרא הגן בפיהם - 'גן הקופים'".
תוכנית הגן המקורית
גן שאול, כך עולה מדוחות המועצה בשנותיו הראשונות, תוכנן כיחידה אורגנית, תוך שילובו ההרמוני בסביבה, וכל פינה בו טופחה בתשומת לב קפדנית. יעיד על כך תיאורו של הגנן כבשני, כפי שהוא מופיע בדוח המועצה משנת 1937:
זווית חיצונית
בגאומטריה, בהינתן מצולע כלשהו, זווית חיצונית היא זווית בין צלע להמשך הצלע הסמוכה.
הגדרה זאת טובה לזוויות הקטנות מ-180 (כמו כל הזוויות במצולע קמור). גודלה של זווית חיצונית לזוויות a הוא a-180, ולכן אם גודלה של הזווית הוא יותר מ-180, מתייחסים אל הזווית החיצונית כאל זווית שלילית.
גן שאול
תוכנית הגן המקורית
בחירת העצים, כך מציין דוח המועצה משנת 1940, לא הייתה מקרית, אלא נעשתה מתוך מודעות למשמעותם הסמלית בחיי העם והארץ:
זווית חיצונית
במשולש, זווית חיצונית שווה לסכום שתי הזווית הפנימיות שאינן צמודות לה. תכונה זאת שקולה לאקסיומת המקבילים, ועל כן היא נכונה רק בגאומטריה האוקלידית. תכונה חלשה יותר, לפיה זווית חיצונית גדולה משתי הזוויות האחרות, איננה דורשת את אקסיומת המקבילים ועל כן היא נכונה גם בגאומטריות הלא-אוקלידיות. היא הוכחה בספרו של אוקלידס, יסודות, לפני שהוא החל להשתמש באקסיומה.
גן שאול
תוכנית הגן המקורית
הנה תיאור מתפייט נוסף של הגן, הלקוח מדוח המועצה מן השנים 1939-1937:
זווית חיצונית
סכום הזוויות החיצוניות במצולע הוא 360 מעלות. הוכחה: נניח שבמצולע יש n קודקודים, אז סכום כל הזוויות הפנימיות והחיצוניות הוא 180n (שהרי בכל קודקוד סכום הפנימית והחיצונית הוא 180) אבל סכום הזוויות הפנימיות הוא 180n-360 (הוכחה) ולכן סכום הזוויות החיצוניות הוא 180n-(180n-360) = 360.
גן שאול
תוכנית הגן המקורית
כל השטח הפורח הזה היה שזור ברשת של שבילים מתפתלים, שסבבו את כל הפינות החבויות במדרונות הגן, ונודעו בשל פיתוליהם בשם 'הסרפנטינות'. לשם חיזוקם של דפנות המדרונות שבהם נחפרו שבילים, נשתלו צמחי 'אצבע האישה', שטיפסו על הקירות החשופים וכיסו אותם בירוק-עד. דוח המועצה משנת 1938 מציין, כי אורך השבילים בגן הוא 987 מטר, ומספר העצים בו מגיע ל-7,000. שטחה של פינת הפעוטות הוא 220 מ"ר, ובה ארבע נדנדות, קרוסלה אחת, ארבע נדנדות לוח וארגז חול. שטחה של פינת הילדים הוא 260 מ"ר, ומסודרים בה שתי נדנדות גבוהות, צינור חלק לטיפוס, סולם שוודי ונדנדת ענק. "בולטת באופן מיוחד סוכה שהוקמה על פרשת דרכים בצומת השבילים, הקלועה מעצי אקליפטוס, ממנה אפשר להשקיף על כל הנוף המרהיב מסביב".
שנות ה-70: הקופים הלכו, נותר רק השם
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 עבר גן שאול שינויים מפליגים. בשנת 1974 הועברו החיות לספארי שנפתח ברמת גן, ושטח הגן צומצם לכמחצית ממה שהיה בימי הזוהר שלו. שנה לאחר מכן נבנה בגן מגדל מים מבטון מזוין המתנשא לגובה 11 מטר. שבילי אבן ומעקות ברזל תפסו את מקומם של הסרפנטינות ופרגולות העץ. שתי פינות משחק קטנות החליפו את הפינות הישנות של הפעוטות והילדים. על חלק משטחו הדרומי של הגן, בשדרת האחות נחמה (על שם האחות נחמה צדק שנרצחה עם חברתה ביפו ב-1936 ושהוריה התגוררו במקום), הקימו יוצאי יהדות איטליה את בית הכנסת האיטלקי ע"ש רבי עובדיה מברטינורו. הרוח החיה מאחורי הקמתו של בית הכנסת הייתה נאמנה (ג'רמנה) סיניגליה. בית הכנסת נקרא על שם רבי עובדיה מברטנורה, יליד ליבורנו, וארון הקודש שהוצב בו הובא מהעיירה מונקאלוו (Moncalvo) שבחבל פיימונטה (Piemonte). התפילה בבית הכנסת היא כמנהג בני ליבורנו (בנוסח הספרדים).
הגן כיום
מתפארת העבר של גן שאול נותרו היום רק שרידיו של שובך היונים. שטחי המדרון נזנחו, ושורשיהם של עצים מוגנים ועתיקי יומין נחשפו בעקבות סחף הקרקע, בהם עצי ברוש, אקליפטוס ואורן. התדרדרות מצב הגן החמירה במיוחד בקטע המדרון הפונה לרחוב המעגל, שם ביצעה עיריית רמת גן בחורף 2008-2007 פעולות חפירה יזומות, שנועדו למנוע זרימת מים למבנים העירוניים הממוקמים למרגלות הגן.
במהלך 2007 הודיעה עיריית רמת גן על כוונתה לבנות בגן הקופים חניון ציבורי שנועד לענות על מצוקת חניה באזור. ההחלטה עוררה את זעמם של תושבי הסביבה שפתחו בדצמבר 2007 במאבק לשימור הגן תחת הסיסמה "מצילים את גן הקופים". המאבק זכה לאהדה ציבורית רחבה, ולתמיכתם של נבחרי ציבור וגופים ירוקים שונים, בהם חברי מועצת העיר, הירוקים ברמת גן, החברה להגנת הטבע, עמותת אדם טבע ודין והמועצה לשימור אתרים, עד שב-3 באוגוסט 2008 הודיעה עיריית רמת גן על ביטול תוכנית הבנייה והפניית כספי הבנייה (8 מיליון ש"ח) לטובת קידום החינוך והרווחה בעיר. במהלך שנת 2009 ביצעה העירייה עבודות שיקום בגן בעלות של 300 אלף ש"ח שכללו החלפת מתחמי המשחקים וטיפול בצמחייה. כמו כן הותקנו גם מצלמות ביטחון על מגדל המים כדי למנוע את ריבוי מעשי הוונדליזם בגן באותה עת.
שימור וחידוש גן שאול
בחודש אוגוסט 2022 אושר על ידי עיריית רמת גן תקציב עבור פרויקט שימור וחידוש גן שאול.
הפרויקט תוכנן להתבצע בשלושה שלבים.
השלב הראשון, שהסתיים בחודש אפריל 2023, כלל את החלק הדרום-מערבי העליון של הגבעה ובו בוצעו שימור ושיקום אזור הכניסה, מגדל המים והשטחים הסמוכים לו, הכניסה לשדרות נחמה וגרם המדרגות שיורד למדרון.
מוקד המים ההיסטורי שוחזר, הוקמו ערוץ נחל ובריכת דגים במקום בו עמדה בריכת הנוי ההיסטורית ונבנה גשרון עץ מעוגל מעל ערוץ הנחל, אשר מחליף את גשר האבן.
קירות האבן וריצוף האבן החדשים נבנו על פי הפרטים המקוריים. המעקות והפרגולות שהיו בנויים מעץ הוחלפו בפרטי פלדה בהתאם לתקני הבטיחות.
בגן נוספו עצים, חלקם ממשיכים את קו השתילה שתוכנן על ידי משה כבשני וחלקם חדשים. לצד בריכת המים נטענו ערבה בוכייה ובבריכה צמחיית גדות המשמשת לטיהור מי הבריכה. בנוסף לכך נשתלו בגן מיני צמחיה פורחת בדומה לתיאורים ההיסטוריים, לצד צמחי תבלין וריח.
בשלב השני מתוכנן להקים מתחם משחקים על גג מאגר המים, שטח שעומד חשוף משום שמעליו לא ניתן לשתול עצים. המתחם יכלול מתקני בוגרים, מתקני פעוטות, מתקני כושר, מתחם נדנדות וגבעת מגלשות.
השלב השלישי יכלול את מורדות הגן המזרחיים והצפוניים - אזור טבע נרחב בלב העיר.
ארנון גפני
ארנון גפני (14 ביולי 1932 - 13 באוגוסט 2015) היה כלכלן ישראלי ונגיד בנק ישראל השלישי.
ביוגרפיה
בתקופת לימודיו בתל אביב ערך גפני את עיתון בית הספר בשם "אור וצל". עם גמר לימודיו ב-1950 התגייס לצה"ל אך לאחר זמן קצר בלבד זכה במלגה שהעניק משרד החינוך ללימודים גבוהים בניו יורק. הוא סיים ב-1954 את חוק לימודיו לתואר הראשון בכלכלה ומדע המדינה בקולג' בארט, מוסד שהתנהל בשיתוף התלמידים ובמסגרתו נבחר גפני ליושב ראש הגוף המנהל. בשובו לישראל שירת בשנים 1954–1957 כעוזר של היועץ הכספי לרמטכ"ל בדרגת סגן. בתוך כך סיים ב-1957 את לימודי התואר השני בסטטיסטיקה וכלכלה במכון פאלק של האוניברסיטה העברית בירושלים. בתקופת לימודיו באמריקה היה חבר החוג הדרמטי ובארץ למד משחק בהנחייתו של צבי פרידלנד. בתקופת לימודיו בירושלים עבד כקריין ב"קול ישראל".
ב-1958 הצטרף לעבודה ככלכלן באגף התקציבים במשרד האוצר והיה ממונה על תקציב משרד התחבורה וחבר הוועדה שהמליצה על הקמת רשות הנמלים. עם הקמתה של הרשות ב-1961, עבר לעבוד בה בתפקיד ראש אגף הכלכלה והמסחר. בשנים 1967–1970 היה מנהל נמל אשדוד ולאחר מכן חזר למשרד האוצר והיה הממונה על התקציבים (1970–1975) ומנכ"ל המשרד (1975–1976). ב-1972 כממונה על אגף התקציבים באוצר עמד גפני בראשות ועדה בין משרדית לנושא קצב הגידול הרצוי בירושלים. המלצתה המרכזית של הוועדה הייתה להאיץ את הבנייה עבור יהודים. המלצה זו אומצה על ידי ממשלת גולדה מאיר כמדיניות התכנון לבירה.
ב-1976, לאחר מעצרו של אשר ידלין, מונה לנגיד בנק ישראל, תפקיד בו כיהן עד 1981 במהלך כהונתם של ארבעה שרי אוצר. ועדת בייסקי קבעה כי על תקופת כהונתו מוטלת האחריות על ראשיתו של הוויסות והיעדר המענה המערכתי שניתן לו.
לאחר פרישתו מבנק ישראל עסק במשך שנתיים בשווייץ במיזמים של הברון אדמונד ליאופולד דה רוטשילד לקידום שיתוף פעולה עם מצרים ולמימוש "תוכנית מרשל" לסיוע כלכלי ופיתוח אזורי במזרח התיכון, תוכנית שאותה הציג ב-1979 בתפקידו כנגיד הבנק המרכזי. ב-1983 מונה למועצת המנהלים של בנק כללי, שבשליטת משפחת רוטשילד, ונבחר לתפקיד סגן יו"ר הדירקטוריון ויו"ר הוועד הפעל של הבנק.
ב-1985 נתבקש על ידי הממשלה להגיש את המלצותיו בתחום פריקת פחם בישראל. בשנים 1986–1989 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של קונצרן "כור". במשך יומיים באוגוסט 1987 הוחזקו גפני ובכירי "כור" נוספים כבני ערובה במפעל סולתם, כאשר העובדים התבצרו במקום.
פעל כדירקטור בחברות ישראליות אחדות, ובהן איי די בי חברה לאחזקות וחבר ועדת ביקורת של חברת העובדים. בפעילותו הציבורית, עם פרישתו משירות המדינה צורף לחבר הנאמנים של בית לוחמי הגטאות ועמד בראש ועדה להנצחת זכרם של יצחק צוקרמן וצביה לובטקין.
היה נשוי לד״ר מירה ארשבסקי, חוקרת בתחום חקר הסרטן, ואב לשלושה. לאחר גירושיהם חי בזוגיות עם צפרא אריאן.
זכויות להט"ב במונטסראט
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטריטוריה הבריטית מעבר לים של מונטסראט מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שאינם נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית במונטסראט מאז 2001, אך משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
מעמד בחוק
לפני שנת 2001, קיום מין אנאלי ומין אוראלי בקרב זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד הוגדר כעבירה פלילית במונטסראט שנותרה דה יורה מהתקופה הקולוניאלית. פעילות הומוסקסואלית נשית לא הופללה מעולם.
פעילות הומוסקסואלית בין שני מבוגרים בהסכמה באופן פרטי הועברה אי-הפללה בשנת 2001 על ידי צו של המועצה המלכותית בהתאם לסעיפים 3(1) ו-3(7) לצו השטחים הקריביים (חוק פלילי), 2000, בארבע טריטוריות בריטיות שונות מעבר לים, בהן מונטסראט.
גיל ההסכמה במונטסראט לא מוגדר כשווה בין זוגות הומוסקסואלים (18) לבין זוגות הטרוסקסואלים (16).
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
מונטסראט אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של מונטסראט במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת הטריטוריה הבריטית המכירה בנישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 2010, כפי שכתוב בסעיף 10 (1) לחוקה כדלקמן,"'על אף האמור בסעיף 16, זכותם של כל איש ואישה בגיל נישואין (כפי שנקבע בחוק או לפי כל דין) להינשא לאדם מהמין השני ולהקים משפחה'."
הגנה מפני אפליה
סעיף 16 של חוקת מונטסראט וסעיף 79 לחוק העבודה אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית באומרם,"'הביטוי 'מפלה' פירושו מתן יחס שונה לאנשים שונים מכל סיבה שהיא כגון מין, נטייה מינית, גזע, צבע, שפה, דת, דעה פוליטית או אחרת, מוצא לאומי או חברתי, קשר עם מיעוט לאומי, רכוש, לידה או מעמד אחר'."
תנאי מחיה
סצנת תושבי הלהט"ב במונטסראט דלילה מאוד, בעוד לא נוכחים ברים הומוסקסואלים ידועים או מועדוני לילה מכוונים עבור חברי הקהילה, אם כי מספר בתי מלון ידועים במדיניות מסבירת הפנים שלהם עבור תיירים הומוסקסואלים. בעוד שהחברה האזרחית ברחבי האי נוטה להיות בעלת קבלה כלפי מערכות יחסים חד מיניות, גילויי חיבה גלויים בין בני זוג חד מיניים עלולים להוות מטרה לקבלת אפליה.
ז'וריס-קרל הויסמנס
ז'וריס-קרל הויסמנס (בצרפתית: Joris-Karl Huysmans; 5 בפברואר 1848 – 12 במאי 1907) היה סופר צרפתי שהתפרסם בעיקר בזכות הרומן À Rebours (יצא לאור בעברית בשם להפך, בתרגום בני ציפר).
ביוגרפיה
הויסמנס נולד בפריז לאם צרפתייה, מלבינה באדן, מורה במקצועה, ואב ליתוגרף הולנדי בשם גודפריד הויסמנס מן העיר ברדה. הוא נטבל בשם שארל-מארי-ז'ורז'; את ספריו הוא פרסם בגרסה הולנדית מקורבת של שמו (ז'וריס-קרל) כדי להדגיש את מוצאו הזר, אם כי על פלנדריה הרבה לדבר בזלזול ואף בשנאה.
הוא החל את דרכו הספרותית כסופר נטורליסט, אך הספר שהקנה לו פרסום רב ביותר היה הספר להפך, שסטה מן הנתיב הנטורליסטי, והיה לאחד הטקסטים המכוננים של זרם הדקדנס. הספר עוסק בדמות יחידה, דמותו של הדוכס דז אסנט, אדם חולני שמאס בחיי החברה הריקניים (לדעתו) השוררים בחברה הפריזאית הגבוהה של המאה ה-19, מחליט להתבודד מן החברה, מקיף עצמו בחפצי חן יקרים, ורגיש רגישות יתר לאסתטיקה של העולם שסביבו, ובעיקר של התרבות והאמנות. יחסיו המצומצמים עם בני אדם אחרים נוטים לכיוון הסוטה והחולני, והוא אינו מרבה לצאת מביתו (בדומה להויסמנס עצמו). חלק נכבד מהספר מוקדש לתיאור שניים מציוריו המפורסמים של גוסטב מורו שכביכול היו תלויים על קירות ביתו של הדוכס.
הספר התפרסם כששימש כמוצג התביעה במשפטו של אוסקר ויילד, שהושפע עמוקות מהויסמנס. לטענת התביעה במשפט, הספר להפך הוא המופיע בתמונתו של דוריאן גריי (ויילד אישר זאת) וכשנשאל אם הספר (ה"סדומי", לטענת התובע) מוסרי בעיניו הוא ענה, "אין הוא כתוב היטב, אבל הוא נתן לי רעיון מסוים".
ב-1882 פרסם את ספרו "עם הזרם" (הספר יצא לאור בעברית בהוצאת "תשע נשמות" ב-2021)
ב-1891 התפרסם הספר Là-Bas (שָם), ועורר דיון ציבורי בעקבות תיאורי כת השטן המופיעים בו. בספריו המאוחרים יותר ניכרת השפעת הדת הקתולית, שאליה שב בזקנתו - כמו דקדנטים רבים אחרים. הויסמנס היה ידוע גם בביקורת האמנות שכתב, והיה ממייסדי אקדמיית גונקור.
בשנת 1906 חלה הויסמנס בסרטן הגרון ומת ב-1907. הוא הובא לקבורה בבית הקברות מונפרנאס. בחייו לא התחתן ולא הוליד ילדים, אך היה לו קשר ארוך עם תופרת בשם אן מנייה.
נבי סמואל
נבי סמואל (מכונה גם קבר שמואל הנביא; בערבית: النبي صموئيل, "אַ-נַבִּי צַמְוִיל") הוא אתר המקודש לשלוש הדתות האברהמיות כמקום קבורתו של שמואל הנביא. הוא שוכן בפסגת הר, צפונית-מערבית לירושלים, כקילומטר אחד משכונת רמות. המבנה הבולט ביותר בשטח הוא מצודה צלבנית גדולה, שהשתמרה לגובה של שתי קומות.
האתר משמש כיום כבית כנסת אורתודוקסי, עם חדרי תפילה נפרדים לגברים ונשים, וכן אתר עלייה לרגל של בני הדתות השונות בימי מועד ועלייה לרגל; עבור היהודים בכ"ח באייר הנחשב, על-פי הדעה הרווחת במסורת היהודית, כיום פטירתו של שמואל הנביא.
במקורות נוצריים ישנו תיעוד לקבר שמואל מהתקופה הביזנטית (כ-1400 שנה לערך אחרי תקופת שמואל). במקורות מוסלמים ישנו תיעוד מהמאה ה-10 (כ-2000 שנה לערך, אחרי). במקורות יהודים אנו מוצאים תיעוד רק החל מהמאה ה-12 (כ-2200 שנה אחרי).
מיקום
נבי סמואל שוכן בפסגת הר המתנשא לגובה של 884 מטרים מעל פני הים, בסמוך לכפר נבי סמואל, הנקרא על שם הקבר. הוא חולש על סביבתו, הכוללת את הכפר אל-ג'יב בצפון; שכונת רמות מדרום-מזרח; היישוב גבעת זאב מצפון-מערב. מפסגת ההר ניתן לראות את כל ירושלים עד הרי גוש עציון מדרום ודרום גוש דן ממערב.
מגמות בזיהוי האתר
ביומן המסע של בנימין מטודלה, שביקר בארץ בשנת 1173 (המאה ה-12), מתואר שהצלבנים עברו דרך רמלה, שזוהתה על ידם כ"רמה", מצאו במקום את עצמותיו של שמואל הנביא, לקחו אותם וקברו מחדש בנבי סמואל, שזוהה על ידם כשילה. מסורת יהודית אחרת זיהתה את נבי סמואל כאתר בנייתו של משכן גבעון אך הדעה המקובלת כיום היא שמשכן גבעון שכן בתחום הכפר אל ג'יב הסמוך.
גם המוסלמים אימצו את מסורת קברו של שמואל הנביא, וכבר ב-985 לספירה הזכיר הגאוגרף המוסלמי הירושלמי אלמקדסי את הכפר "דיר צמויל" על שם הקדוש שמואל בצפון ירושלים, ונראה שכוונתו לאתר המוכר לנו כיום. שם האתר "נבי סמואל" - "הנביא שמואל" הוא שהשתרש עד ימינו, בעקבות מאות שנים של שלטון מוסלמי.
העת העתיקה
השרידים הקדומים ביותר שנתגלו באתר מיוחסים לתקופת בית ראשון, וכוללים טביעות חותם "למלך" ו"יהד" על ידיות קנקנים מן המאה ה-7 - 6 לפסה"נ, וחרפושית מצרית המיוחסת לשושלת ה-26 במצרים, ערב חורבן בית ראשון. בחפירות הארכאולוגיות נחשפה שכבת חורבן, המתוארכת לשלהי ימי הבית הראשון. בנוסף התגלו חרסים המתוארכים ל, המאות 4–5 לפסה"נ. לאחר מכן נחשף יישוב, המתוארך לתקופה ההלניסטית והחשמונאית. כן נחשפו שרידיו של רובע מגורים גדול, הכולל שתי שורות מבנים מצדיו של רחוב מרכזי; בור מים; ומקווה טהרה חצוב בסלע. המבנים נבנו באבנים גדולות שנחצבו במקום. קירות המבנים שרדו לגובה של כ-4 מטרים. הממצא בתקופה זו כולל חרסים, מטבעות ושאריות מזון. לא נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה שבין אמצע המאה הראשונה לפסה"נ ועד לשלהי המאה ה-5 לספירה.
ימי הביניים
האתר יושב מחדש בתקופה הביזנטית, במהלך המאות ה-5 וה-6 לספירה. מתקופה זו נחשפה תעשיית קרמיקה מפותחת מאוד, במקום נחשפו ארבעה כבשני חרס גדולים ותעשייתיים, בנויים בשתי קומות. הכבשנים נבנו ישירות על המבנים מהתקופה החשמונאית. נראה שתעשיית כלי החרס הייתה הגדולה ביותר מצפון לירושלים. ייצור כלי החרס נמשך גם בתקופה האומאית המוסלמית הקדומה עד למאה ה-8 לספירה. נמצאו טביעות על ידיות קנקנים ביוונית ובערבית המתייחסים לעובדת קיומו של מנזר מהתקופה, "דיר מר סמואל". לא התגלו שרידים של מנזר מהתקופה הביזנטית.
עם התקדשות המקום בקרב הנוצרים בתקופה הביזנטית נבנה, כנראה, במקום מנזר, ששרידיו, כאמור לא התגלו בחפירות הארכאולוגיות.
בתקופה הערבית הקדומה - האומאיית, שימש האתר כמרכז גדול מאוד לייצור כלי חרס, ששימש את כל צפון ירושלים. במקום נחשפו שבעה תנורי חרס משוכללים. מרכז הייצור המשיך לפעול כנראה גם בתקופה הביזנטית. בתקופה הצלבנית נבנה במקום מנזר - ומצודה. בניית המצודה "מחקה" שכבות קדומות. מסביב למצודה נחצב חפיר רחב ועמוק. השכבות הקדומות נחשפו מחוץ לגבולות המצודה הצלבנית. האתר הגדול שבראשו, כאמור, מצודה גדולה, כולל גם מרחב גדול של מתקנים חקלאיים, מחסנים ובתי מגורים. חשיבותו בתקופה הצלבנית בהיותו נקודת התצפית הראשונה, ממנה יכלו עולי הרגל לעיר הקודש לראות את ירושלים, בצעדם על הדרך הראשית לירושלים מצפון (כביש 443, ואז כביש 436 של ימינו). בשל כך נקרא האתר בשם "הר השמחה" (Montis Gaudii).
הציור המפורט והריאלי במגילת פירנצה המתוארכת לראשית המאה ה-14 של ההיכל עם ספר תורה והמחיצה לעזרת נשים באתר הקבר, מראה על נוכחות יהודית במקום קודם למאה ה-15.
חוקר תולדות היישוב, פנחס גראייבסקי, מציין כי המוסלמים בנו מעל לקבר שמואל הנביא בית תפילה עם מגדל בראשו, שבו מתפללים יושבי הכפר, ובאמצעו עומדת מצבה גדולה מכוסה במכסה־ירק, כנהוג בקברים הקדושים של מוסלמים: "מנהג קדום הוא לאחינו הספרדים לבוא ולהשתטח שמה ביום כ"ח אייר, ואדוני הבית היו מרשים להם לבוא אל האולם שממעל למערה, והיו מתעכבים שמה כל הלילה, המון־העם עמד בתפלות, בבכי ובתחנונים, והחכמים בלמודי האדרות הקדושות". לדבריו, היה ליהודים מנהג לשתות לשכרה במקום ביום כ"ח באייר, ומדובר במנהג קדום, שיש לו עדויות ממקורות שונים לאורך השנים. זו אולי הסיבה לכך שלא פעם התגלעו חיכוכים ומתחים בין היהודים והמוסלמים אודות זכות האחיזה והביקור במקום. כך למשל אצל רבי יצחק לטיף, שעלה ארצה בשנת 1445, המספר:
האזכור הכתוב הקדום ביותר לקיומו של בית כנסת באתר מופיע באגרת מארץ ישראל מאמצע המאה ה-15 המפרטת אודות מנהגי יהודי ירושלים, שם נרשם.
המקור הראשון, המתאר פחות או יותר את הנראה היום לעין (מבואה גדולה, וירידה במדרגות אבן אל תוך כוך קבר) הוא רבי משולם מוולטרה, שביקר במקום בשנת 1481. הרב מספר שיום פטירתו של שמואל הנביא, הוא כ"ח באייר, היה יום עלייה לרגל בו הגיע יהודים רבים מארצות האזור לאתר, וציין כי נתקל בסובלנות מצד המוסלמים כלפיהם: . תאוריהם הרבים של עולי הרגל (יהודים, נוצרים, קראים ומוסלמים) מלמדים על מבנה גדול, שהזכויות על אחזקתו נתונות במחלוקת, אך נראה שלכל אורך השנים הותר ליהודים לקיים בו תפילות ולהדליק בו נרות. הקראים אף כתבו תחינה מיוחדת לקבר שמואל הנביא, שנאמרה על ידם בבקרם באתר.
העת החדשה
ב-1730, בהתערבות הסולטאן העות'מאני, סולקו היהודים מן המקום, ולא הורשו אף להתפלל בו. טקסי ה"חאלקה", שמקורם במתחם קבר שמואל, עברו למירון. מערת הקבורה נאטמה, ובקומת הכניסה של המצודה הצלבנית נבנה מסגד גדול, ובראשו צריח מואזין. יהודים מעטים הורשו לבקר במקום, וגם זאת תמורת תשלום נאה. גראייבסקי מספר כי ב-1885 מנעו מהיהודים לבוא למקום. הרב הספרדי הראשי, החכם באשי יעקב שאול אלישר, פנה אל הפחה הטורקי ושמע ממנו כי הממשלה הטורקית אסרה על כניסת יהודים לאחר שנאלצה לשלם 118,000 גרוש כדי לשפץ את המקום בשל מעשי ונדליזם, שתוארו כך: "רבים מהיהודים האשכנזים הבאים שמה ללון וגם יין ושכר מביאים עמהם ועשו את הבית לבית־מרזח ועל קירותיו כתבו שמותיהם, זה בעפרון וזה בפחמים, ולא לכבוד הדבר הזה לבית הקדוש לישראל ולעמים". בסופו של דבר נעתר הפחה לבקשת הרב הראשי והתיר כניסה של יהודים למקום.
בשנת 1886 ביקשו יהודים להקים יישוב בקרבת נבי סמואל. השם שנבחר ליישוב החדש היה 'רמה', בהתייחס למקום קבורתו של שמואל הנביא, אך הוא נקרא גם 'נחלת ישראל', על שם נחלת ישראל - רמה, החברה שרכשה את הקרקע. במשך כחמש שנים נעשו כמה ניסיונות להתיישב על הקרקע שנרכשה, אך מסיבות בירוקרטיות ללא הצלחה. בשנת 1895 הצטרפו לגרעין המתיישבים כ-13 משפחות של יהודים יוצאי תימן, שהצליחו להגשים את המפעל ואף לעסוק בחקלאות במקום, אך עזבו לאחר מספר שבועות, מאחר שכספי החברה אזלו, המרחק הגדול בין הבית לבין החלקות המעובדות, שנת שמיטה והתנכלויות בלתי פוסקות של ערביי נבי סמואל, שהיו עוקרים את החלקות הזרועות והנטועות.
מלחמת העולם הראשונה
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, ערך אלנבי תוכנית לכיבוש ירושלים מצפונה כשנבי סמואל היוותה נקודת מפתח בתוכנית זו. בין ה-18 בנובמבר ועד ה-24 בנובמבר 1917 התחוללו במקום קרבות קשים בין הדיוויזיה ה-75 (בפיקוד מייג'ור גנרל סר פיליפ פיילין) ובין הכוח המגן של הצבא העות'מאני. ב-21 בנובמבר הצליחה הבריגדה ה-234 לכבוש את הכפר והחל מ-22 בנובמבר נערכו שלוש התקפות נגד של הכוח העות'מאני. לאחר קרבות קשים שלוו בהרעשות ארטילריות כבדות משני הצדדים, נכשל הניסיון הטורקי לכיבוש הנקודה אולם אלנבי וחבורת הפיקוד הבריטי נאלצו להחליף את הכוחות הלוחמים התשושים ולטוות תוכנית חדשה לכיבוש ירושלים, תוכנית שהתממשה החל מ-8 בדצמבר והביאה בסופו של דבר לכיבוש ירושלים. בעקבות הנזקים הקשים שנגרמו למבנים בנבי סמואל ובסביבתו מתותחי הלוחמים הבריטים והטורקים ננטש היישוב.
לאחר המלחמה
בשנת 1921, שבה חברת "נחלת ישראל - רמה" לפעול, נרשמה כ"חברה קואופרטיבית לקנית קרקעות בארץ ישראל" ופעלה לגייס כספים לשם הקמת יישוב במקום. בכספים שגייסה רכשה בית בגבעה ("אל בורג'") הסמוכה לנבי סמואל. באוגוסט 1922 ביקר בנבי סמואל הנציב העליון הרברט סמואל ומושל ירושלים רונלד סטורס, כדי לחנוך את מבנה הקבר והמסגד לאחר ששופץ בעקבות הנזקים הקשים שנגרמו לו במלחמת העולם הראשונה. בטקס נכח גם המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני. אנשי "נחלת ישראל - רמה" נפגשו איתו וביקשו שיפעל למען סלילת כביש למקום, מסיבות שונות ננטש היישוב "רמה" (לפי יהודה דוד אייזנשטיין, בספרו אוצר זכרונותי גרו יהודים במקום רק חצי שנה). בימי המנדט הבריטי המקום היה פתוח למבקרים תמורת תשלום ותשלום נוסף נגבה מהמעוניינים לעלות לצריח. המוסלמים אסרו את הכניסה לחדר בקומה המרכזית ומסיבות בריאותיות נאסרה הכניסה למערה.
לאחר הקמת המדינה
בשנות החמישים פעל מן המקום השודד והרוצח מוסטפא סמואלי - בשנת 1953 בוצעה פשיטה על הכפר על ידי אנשי יחידה 101 במטרה לפגוע בסמואלי, וביתו (שנמצא ריק) פוצץ. כוחות משמר הגבול הרגו אותו לבסוף ב-1956.
לאחר 1967
במהלך מלחמת ששת הימים נכבש האתר על ידי חטיבת הראל מידי הלגיון הירדני. בינואר 1968, נפתחה מערת "קבר שמואל הנביא" למבקרים. ב-1969 ניטע יער למרגלות נבי־סמואל.
סביב המסגד והקבר המיוחס לשמואל הנביא, שכן הכפר נבי סמואל (אַ-נַבִּי צַמְוִיל). עד שנת 1967 חיו בכפר יותר מאלף איש, וחלקם ברחו במהלך מלחמת ששת הימים. בתחילת 1969 הוציא הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון צו תפיסה לכפר. ב-1971 נהרס הכפר על ידי צה"ל ותושביו פונו לשטח סמוך לגבעה ממזרח ללב האתר (כיום מתגוררים במקום כ-250 תושבים). באותה שנה בא להתגורר במקום המוזיקאי שמוליק קראוס בבית נטוש. לטענתו ירש מסבתו חלקת אדמה בכפר. הוא פונה מהמקום אחרי יומיים. במקביל באותה תקופה, החלה ירושלים להתרחב צפונה, ובקרבת מקום נבנתה שכונת רמות (המשמרת בשמה את 'רמה'). בשנת 1973 הציע ראש עיריית ירושלים טדי קולק לספח את נבי סמואל לירושלים ולשמור אותו כשטח ירוק פתוח לרווחת תושבי העיר.
בשנת 1995 הוכרז האתר כגן לאומי ישראלי ששטחו כ-3,500 דונם. בתחומי הגן נכללים האתר הארכאולוגי, בתי התושבים והשטחים החקלאיים השייכים להם ועל כן נאסרה בנייה במקום המנהל האזרחי אוסר בניה ושיפוץ בתים והורס כל בניה חדשה, לטענת התושבים מטרת מדיניות זו היא פינויים מהמקום. עם זאת, לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21 נבנה בתוך הגן הלאומי בית ספר פלסטיני באופן לא חוקי. כיוון שהכפר נמצא מחוץ לגבול המוניציפלי של ירושלים מנועים התושבים מלהגיע לירושלים.
בשנת 2022 מחאה נגד סגירת שער הכפר התפתחה לקטטה לאחר שפעילי ימין באו למקום למחאת נגד; המשטרה עצרה חמישה פלסטינים לאחר שתועדה תקיפה של מפגין עם דגל ישראל זמן קצר לאחר השתתפותו של חבר הכנסת עופר כסיף במחאת התושבים. שבוע לאחר מכן הגיע למקום חבר הכנסת איתמר בן גביר להפגנה שנערכה מטעם מפלגתו.
טיפוח האתר
נבי סמואל הוכרז כגן לאומי ישראלי 'נבי סמואל', בתחומו ממזרח שוכן כיום כפר ערבי קטן, הכולל כ-15 בתים ו-20 משפחות ובסה"כ כ-250 נפש. כפר זה שוכן בתחום גדר ההפרדה, אך מחוץ לקו הירוק, בשטח C, ומנוהל על ידי המנהל האזרחי באיו"ש.
בין הגן הלאומי לכפר שוכן מרכז המבקרים של ראשית ירושלים המרכז לסיורים ולימודי ירושלים.
במורדות ההר שוכנת שמורת אלוני שמואל.
מגדר וחינוך מבוגרים בישראל
רקע
חינוך מבוגרים נתפס בעולם המערבי כ"למידה לאורך החיים" (Lifelong Learning). גישה זו רואה בלמידה זכות המוקנית לכל אדם ותנאי הכרחי לקיומה של חברה המבוססת על ערכים של צדק, הפחתת עוני, קידום שלום, דמוקרטיה, שוויון מגדרי ומודעות סביבתית. גישה זו מכירה בחשיבות הלמידה להתפתחות ולהתמודדות עם האתגרים החדשים שמציבה הסביבה המשתנה במאה ה-21 עבור הפרט והחברה.
בישראל, בסוף המאה ה-20 ל-25% מהאוכלוסייה הבוגרת לא הייתה השכלת יסוד מושלמת, ובתוכם שיעור ניכר של נשים. אחוז הבערות נמוך יחסית לעולם, אך התופעה לא נעלמה. מרבית האנאלפביתים היו נשים. ייצוג יתר בתוכן לערביות, ובהן יצוג יתר אף גבוה יותר לבדואיות.
על פי ממצאים דומים בישראל ובאירופה, שיעור הנשים המשתתפות בלמידה לאורך החיים גבוה ביחס לגברים, והישגיהן הלימודיים גבוהים יותר.
למידת נשים
קיימת התייחסות מעטה מאוד בספרות ללמידת נשים בוגרות, למרות מגמה של ריבוי נשים לומדות בעקבות שינויים חברתיים וכלכליים. המודלים ללמידת מבוגרים פותחו על פי נורמות התפתחות של הגבר בלבד, ללא תשומת לב מספקת וללא התחשבות בצרכים, בשונות ובמגבלות המונעות למידה מאוכלוסיות של קבוצות מיעוט או של נשים.
קיימות הנחות תאורטיות לגבי מאפיינים של למידת נשים:
הנחות אלה עלולות לחזק דעות קדומות, אך יש בהן גם ביקורת על הטיה מגדרית בחינוך מבוגרים עקב הדגש שניתן על אוטונומיה, תחרותיות והכוונה עצמית.
תאורטיקנים של הלמידה גורסים שלמידה שזורה בהקשר בו היא מתרחשת. בגישה זו ניתן להסביר שנשים מעמדות של חוסר כוח וכאמצעי הישרדות, הפכו מכוונות יותר לזיהוי והבנה של זוויות הראייה ורגשות אחרים או פיתחו למידה מקושרת.
פדגוגיה פמיניסטית חותרת לחינוך שיגביר את הידע של נשים, את הערכתן העצמית ואת קולן ומעמדן בחברה. אליזבת טיסדל (1995, 1993 Elizabeth J. Tisdell,) ניסחה אסטרטגיות ליישום פדגוגיה פמיניסטית בחינוך מבוגרים. היא קוראת לעיצוב קורסים בהם עוסקים באופן ממוקד ביחסי הכוחות המבוססים על מגדר, מוצא או מעמד. היא מעודדת את המחנכים לבחון את השקפותיהם, האם הן קוראות תיגר או מנציחות את החלוקה הבלתי צודקת לטענתה של הכוח בחברה. בגישה זו יש מקום להפחית את סמכות המורה ולהתייחס לשונות בחוויות, להתנסויות הנשים ולסוגי הידע שהן מגלות.
מוטיבציות ללמידה של נשים וגברים דומות. עם זאת נוכחות גברים במסגרות חינוך מבוגרים נמוכה. ניתן להסביר זאת בקושי גברים להודות באי ידיעה בעקבות מחסומים הקשורים לחברותם מילדות להיות מפרנסים וחזקים. נשים, לעומת זאת, יודעות מילדות שהן לא יודעות הכל, ולכן כדאי ללמוד. הלימוד מעצים אותן ומחזק את דימויין העצמי. הסבר נוסף הוא כי גברים רבים ממוקדי מטרה להפיק מירב תגמולים (שכר, סטטוס ומעמד), ורואים בלמידה אחרת מיותרת וחסרת תועלת. גישה זו מקנה לגברים יתרונות בחברה הישגית, בפירמידה המקצועית ובאקדמיה. לעומת זאת, נשים עובדות ופועלות במגוון של נושאים בו זמנית ורוכשות מיומנויות רבות שמשמשות להן כלים חשובים להתפתחותן האישית ולתפקודן לאורך החיים. נשים שואפות לקחת חלק בתהליך של למידה לאורך החיים, כך שתתאפשר להן צמיחה אישית וגדילה מקצועית בגיל מבוגר יחסית, לאחר שפוחתות התחייביותיהן המשפחתיות, ואף מחפשות דרכים אלטרנטיביות להתפתחות מקצועית, גם בפרקי זמן שהתנאים האובייקטיביים של חייהן אינם מאפשרים זאת.
מגדר וחינוך מבוגרים בישראל בראייה היסטורית
לפני קום המדינה התקיימה פעילות לימוד למבוגרים בישראל במסגרות שונות, לצרכים מוגבלים בהיקף ובטווח. פעילות זו התרחבה עם הקמת מדינת ישראל ב-1948, כשממשלת ישראל לקחה על עצמה אחריות להנחלת הלשון ולמתן השכלה להמוני העולים בשיתוף עם גורמים ציבוריים נוספים.
האגף לחינוך מבוגרים במשרד החינוך (בעבר המחלקה לחינוך מבוגרים) פעל לאורך השנים בהיקפים גדולים מבחינת לומדים, אוכלוסיות, תוכניות ותכנים לקידום התרבות וצמצום פערי ההשכלה לאורך החיים בקרב אוכלוסיית המבוגרים בישראל במסגרות של אולפנים להנחלת הלשון לעולים חדשים ומסגרות שונות להשלמת השכלת יסוד והשכלה תיכונית. משנות ה-70 של המאה ה-20, האגף פועל גם במגזר דובר הערבית.
קיימים נתונים על הפילוח המגדרי בתוכניות להשלמת השכלה למבוגרים מטעם האגף לחינוך מבוגרים. הנתונים מתבססים על מספר הנבחנים בתקופה מפברואר 2011 עד פברואר 2014. מנתונים אלה עולה, כי בתוכניות הרגילות להשלמת השכלה הפונות לנשים וגברים כאחד, היה רוב של 55% גברים בתקופה זו. בפרויקטים ובתוכניות להשלמת השכלה להורים - עד הלו"ם, להורים יחידים ולדורשי עבודה היה רוב של 75% – 83% לנשים, ולעומת זאת בתוכניות לשב"ס ולחיילים היה רוב ברור לגברים. נתונים אלה מתייחסים לשנים בהן הופסק מימון המדינה לתוכניות השלמת השכלה שפתוחות לכול, ומתקיימות רק תוכניות מסומנות על ידי המדינה. בשנים קודמות רוב הלומדים היו נשים. במסגרת הקתדראות העממיות, תחום פעילות של האגף לחינוך מבוגרים שקוצץ ב-2008, למדו בסביבות 80% נשים.
קיימים פרויקטים ייחודיים עבור נשים, כגון: השלמת השכלת יסוד לבנות האוכלוסייה הערבית, ליווי והכוון תעסוקתי בתשע"ד המתקיים בכל הארץ ותוכנית "אשת חיל" שפותחה על ידי הג'וינט לחיזוק השפה והעצמה תעסוקתית ואישית לנשים יוצאות העדה האתיופית, קווקז ובוכרה ולנשים מהמגזר הערבי. תוכניות רבות לנשים כוללות מסגרות למידה וסדנאות להעצמה על פי מודלים פסיכולוגיים לפיתוח אישי אשר עוסקים בכוח ועוצמה אצל נשים, בחינת הזהות האישית, צמיחה והעצמה אישית, קבוצתית וקהילתית.
המאבק באי-אוריינות
מרבית האוכלוסייה שנזקקה עם קום המדינה להשכלה בסיסית ולהנחלת הלשון למי שאינם יודעים קרוא וכתוב הייתה אוכלוסיית נשים. תופעת הפמיניזציה של הבערות כמעט לא זכתה לתיעוד היסטורי. תופעה זו לא זכתה בישראל לטיפול יסודי המבוסס על מדיניות חברתית ברורה הממוקדת בנשים. ארגוני הנשים לקחו על עצמם לקדם את הנושא בהתנדבות ובראייה מקצועית, בעיקר ויצו ונעמת, שאליהם הצטרפו ארגונים נוספים.