cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפלה לא בטוחה
ארצות הברית
בשנת 1972, לפני פסק דין רו נגד וייד, דווחו 35 מקרי מוות מהפלה לא בטוחה. בשנת 1973 דווחו 19 מקרים, ולאחר מכן חלה ירידה חדה במקרי מוות בארצות הברית כתוצאה מהפלה לא חוקית, ובכל שנה היו מקרי מוות בודדים, או אף מקרה כלל.
סידן
סידן (Calcium) הוא יסוד מתכתי ממשפחת המתכות האלקליות העפרוריות שסמלו הכימי Ca ומספרו האטומי 20.
הסידן הוא מינרל חשוב המשתתף בתהליכים ביולוגיים רבים, החל מהפעלת שרשרת מעבר אותות ועד להפעלת אנזימים חשובים. הוא היסוד האחראי על כיווץ השרירים והוא הכרחי לחיי האדם. רמות הסידן בגוף מבוקרות בקפידה.
תכונות
הסידן הוא מתכת אלקלית עפרורית רכה שצבעה אפור. סידן מתלקח בלהבה צהובה-אדומה ובחשיפה לאוויר פני השטח מגיבים עם החנקן האטמוספירי ויוצרים שכבה דקה של סידן ניטרידי (Ca3N2). סידן מגיב עם מים תוך פליטת מימן ויצירת סידן הידרוקסידי 2(Ca(OH.
שימושים
מלחי סידן רבים הם חומרים ידועים שבהם משתמשים בחיי היום-יום: גיר (לסימון) וגבס (סידן גופרתי), אבן גיר (סידן פחמתי), סיד (סידן חמצני; קרוי גם ליים) ועוד. שימושים נוספים:
היסטוריה
הסידן הוכר כבר במאה ה-1 על ידי הרומאים, שהיו משתמשים בו כסיד. הסידן בודד לראשונה מצורתו המתכתית על ידי האמפרי דייווי ב-1808 באלקטרוליזה של תערובת סידן חמצני (CaO) וכספית חמצנית (HgO).
צורה בטבע
הסידן הוא היסוד החמישי הכי נפוץ בקרום כדור הארץ. צורתו השכיחה ביותר היא אבן הגיר. נוכחות של אבן גיר באזור גאוגרפי מסוים מעידה בדרך-כלל על כך שבעבר הרחוק היה האזור מכוסה ים; מרבצי אבן הגיר מורכבים ממיליוני בעלי חיים ימיים אשר מתו, התפרקו ושקעו לקרקעית הים. עובדה זו מעידה על השכיחות הרבה של הסידן בגופם של יצורים חיים.
תרכובות
סיד (סידן חמצני - CaO) משמש בהרבה בתי זיקוק כימיים והוא מופק בחימום והוספת מים זהירה. כשסיד מעורבב עם חול הוא מתקשה והופך למלט תוך קליטת פחמן דו-חמצני.
איזוטופים
לסידן 6 איזוטופים יציבים, 40Ca ו-41Ca הרדיואקטיבי עם זמן מחצית חיים של 103,000 שנים מופיעים בטבע. 97% מהסידן בטבע הוא 40Ca. איזוטופ זה הוא לעיתים תוצר דעיכה של 40K, או 40Ar. בעוד תארוך בעזרת אשלגן וארגון נפוץ בגאולוגיה, ל-40Ca אין כל שימוש. שכיחותו בטבע מנעה את שימושו בתיארוך רדיואקטיבי.
סידן ביצורים חיים
חשיבותו של הסידן בביולוגיה עליונה; היסוד קיים בכל היצורים החיים, והוא חיוני לחיים. בבעלי חיים מהווה הסידן מרכיב חשוב בעצמות. שלדים מסוגים אחרים ביצורים אחרים, כגון מעטפות קשיחות בחרקים וקונכיות למיניהן, מכילים אף הם סידן.
תפקידו של הסידן בתא חשוב אף יותר, ואוניברסלי הרבה יותר: סידן הוא חומר האיתות התאי החשוב ביותר. יוני סידן מסוגלים להיכנס אל התא ולצאת ממנו דרך משאבות ותעלות הנמצאות בקרום התא. כניסה ויציאה של סידן גורמות להתנעתם או להפסקתם של שלל תהליכים בתא: התכווצות מכנית (בתאי שריר בבעלי חיים, למשל), הפרשת חומרים מהתא, העברת אות חשמלי לתא שכן (בנוירונים, תאי העצב בבעלי חיים, למשל) ועוד.
מאגר יוני הסידן הנמצא בסביבה החיצונית של תאי הגוף באדם מגיע מן העצמות דרך מחזור הדם. הבקרה על משק הסידן, ובכלל זה כמות הסידן הנפלטת מהעצמות אל הדם, נעשית על ידי מספר אזורים במוח.
סידן בתפריט האדם
הסידן מהווה חלק חשוב מהרגלי אכילה נכונים. חסרים בסידן יכולים להשפיע לרעה על התהוות העצמות והשיניים. לחלופין, עודף של סידן בדם עלול לגרום לאבנים בכליות ולבעיות נוירולוגיות (כגבול עליון נחשב מעל 2500 מ"ג ליום). חסרים בסידן לאורך זמן עלולים להוביל למחלת הרככת (ובמבוגרים - לאוסטאומלציה, להבדיל ממחלת דלדול עצם - אוסטאופורוזיס). מסיבות אלו חשוב להקפיד על צריכה סדירה ונכונה של סידן לאורך החיים.
מעכבים ומשפרי ספיגה
קיימים מספר יסודות המעכבים את ספיגת הסידן בגוף (משום שהם נקשרים אליו ומורידים את ספיגתו), בהם זרחן, אשר נוכחות גבוהה שלו הוכחה כפוגעת בבניית עצם בחולדות (חומצה זרחתית נמצאת באחוזים גבוהים במשקאות מוגזים), מגנזיום, ברזל ומנגן. בנוסף, ככל שרמת הסידן בגוף גבוהה יותר, כך מידת הספיגה שלו יורדת ולכן כדי להגביר את ספיגתו יש לפרוס את צריכתו על פני היום ולא לקחת את כל כמות הסידן היומית בפעם אחת.
הסידן נספג דרך שני מנגנוני ספיגה עיקריים: הראשון, דרך תעלות אקטיביות אשר משופעלות על ידי ויטמין D, והשני, דרך מעבר פסיבי תלוי ריכוזים. ויטמינים נוספים אשר תורמים לספיגת סידן הם ויטמין C וויטמין A.ישנו קשר מובהק בין ספיגת הסידן וכמות האשלגן בדם. חלק מתוספי הסידן צריכים להימצא בסביבה חומצית על מנת להיספג, אך נכון להיום לא קיימות עדויות המוכיחות כי סידן מסיס נספג טוב יותר מסידן שאינו מסיס.
סידן יכול להופיע כמלחים שונים, מתוכם שלושת המלחים העיקריים המשמשים כתוסף תזונה הם סידן קרבונט, סידן ציטראט וסידן גלוקונט. סידן קרבונט נחשב לבעל העלות/תועלת הגבוהה ביותר, כיוון שעלותו היא הנמוכה ביותר מבין תוספי הסידן וספיגתו קרובה מאוד לזו של התוספים היקרים יותר.
מוצרים עתירי סידן
מוצרי חלב כמו חלב וגבינה, הם המקורות המוכרים ביותר לצריכת סידן (100 מ"ג סידן ל-100 מ"ל/גרם מוצר). גבינות מסוימות (כמו גבינה צהובה) עשירות מאוד בסידן ויכולות להגיע לכמות של 850 מ"ג סידן ל-100 גרם.
מקורות אחרים לסידן כוללים (למאה גרם מוצר): משקאות סויה רבים מועשרים באופן מלאכותי בסידן. רוב סוגי משקה הסויה, משקה שקדים ומשקאות דומים הנמכרים ברשתות השיווק מכילים שיעור סידן דומה לחלב פרה: 100-120 מ"ג סידן ל-100 מ"ל משקה.
יציאת מצרים במחקר
בראשית המאה ה-21 ישנה במחקר קשת רחבה של דעות לגבי מידת ההיסטוריות של יציאת מצרים בפרט, ושל התורה והמקרא בכלל. הארכאולוג המקראי הישראלי עמיחי מזר הציע לאפיין את קשת הדעות ככזו שתחומה מצד אחד על ידי הקצה ה"מקסימליסטי" ביותר, הכולל מיעוט של חוקרים דתיים, נוצרים ויהודים, שאינם מוכנים לוותר על מעמד הסיפור המקראי ככתבי קודש, או לכל לפחות כתיאור היסטורי אמין. בקצה ה"מינימליסטי" של קשת הדעות נמצא מיעוט חוקרים השוללים כמעט לחלוטין את ערכו ההיסטורי של הסיפור המקראי, וסבורים שהוא בדייה המייצגת בעיקר את עמדותיהם האידאולוגיות של מחברים יהודים לאחר תקופת גלות בבל ואף בתקופה ההלניסטית, כמעט אלף שנה לאחר המאורעות כביכול. בין שני קצוות אלו נמצא "הזרם המרכזי", הכולל את מרביתם של החוקרים בתחום כיום, עם שלל עמדות שונות.
תיארוך הטקסט המקראי
יציאת מצרים והנדודים במדבר מופיעים במקרא במקומות לא מעטים: הם תופסים את רוב התורה, למן ספר שמות ועד דברים, ומוזכרים גם במקומות רבים בנביאים ובכתובים. אחת השאלות המעסיקות את החוקרים היא התיארוך של כתיבת הטקסטים שמתארים את יציאת מצרים.
בעקבות הגילוי של מגילות מדבר יהודה ידוע כי רוב הטקסטים המקראיים התקיימו בנוסחים דומים מאוד לנוסח של ימינו כבר במאה השנייה לפנה"ס. בעבר היה מקובל כי החומש וספרי הנביאים נכתבו ברובם בתקופה הקלאסית - בגלות בבל ומאוחר יותר, אך כיום נחשבים חלקים מהם לעתיקים יותר, לכל המאוחר מתקופת הברזל וחלקם מתקופת הברונזה המאוחרת ואף הברונזה התיכונה. לדוגמה, את שירת הים נהוג היה להחשיב כטקסט מקראי מאוחר, מתקופת בית שני, בעיקר בגלל השימוש במילה 'רָמָה' במקום 'השליך' שנפוצה יותר במקרא. שימוש חריג זה פורש עוד בספרות התלמודית כהשפעת השפה הארמית, בה השורש ר.מ.ה משמש בעיקר במשמעות של השלכה, ואשר השפיעה באופן ניכר על השפה העברית המדוברת והנכתבת בתקופת בית שני. כיום מקובל להניח כי השימוש בשורש החריג אינו בהשפעת הארמית, אלא שמקורו במוצאן השמי המשותף של הארמית והעברית, ועל כן מעיד על שלב קדום שבו טרם נדחק השורש מן השפה העברית. במחקר הבלשני מקובל לסווג את שירת הים לרובד הארכאי של העברית המקראית, המוקדם מרובד העברית הקלאסית שמאפיין את שאר התורה, וכך היא נחשבת לטקסט הקדום ביותר שמתייחס ליציאת מצרים.
ממצאים המחזקים את עמדת קיום יציאת מצרים
עצם שהותם של עמים שמיים במצרים אינה בלתי סבירה - קיימות ראיות למכביר לנוכחות אנשים ממוצא שמי במצרים, אם בציורי קיר ואם בסחורות ומכתבים המעידים על קשר עם מסופוטמיה וכנען (למשל במכתבי אל-עמארנה) וישנן עדויות מצריות על כך שניתנה רשות לנודדים מאדום להיכנס למצרים בעת רעב (בדומה לסיפור המקראי על אחי יוסף) וכי התקיימה עיר בשם "פי רעמסס". גם השם שמופיע במקרא בהקשר ליוסף "צפנת פענח" נמצא בתיעוד המצרי מתקופה אחרת.
קיימות "טביעות אצבעות" מצריות רבות בתרבותו של עם ישראל, החל ממנהג ברית המילה שמקורו מצרי, דרך תפילות דומות (אמירת היחוד "שמע ישראל ה' אלוהינו ה' אחד" דומה בצורה ניכרת לשורה המופיעה באחד מהמנוניו של פרעה אחנתון "אתה אל יחיד ומלבדך אין אל אחר"), שמות מצריים המופיעים בעיקר בשבט לוי: משה, פנחס, מררי ועוד, ועד לטקסטים תנ"כיים אשר דומים מאוד לכתובות מצריות המתוארכות לתקופות מוקדמות בהרבה מהמקרא (למשל משלי אמנ-אמ-אפה שחלקם כמעט זהים לספר משלי).
יש המשערים כי קיים קשר בין בני ישראל ובין בני מעמד העפירו, המוזכרים בכתבים המצריים. בין היתר הם מוזכרים בפפירוס ליידן 348 כמובילי אבנים בעיר פי-רעמסס בתקופת רעמסס השני (המאה ה-13 לפנה"ס), בדומה לבני ישראל שלפי המקרא בנו את העיר רעמסס.
יציאת מצרים ב'גלים'
יש שהעלו אפשרות שהיציאה ממצרים התקיימה ביותר מ"גל" אחד. היו שחילקו זאת לשבטים "בני רחל" ול"בני לאה", ונחלקו מי יצא לפני מי. הטוענים שבני רחל יצאו מוקדם יותר (כגון אולברייט), מתבססים על הכתוב העמום בדברי הימים : פסוק זה פורש על ידי חז"ל, שבני שבט אפרים חישבו את הקץ ויצאו מוקדם מדי, ועל כן הרגו אותם הפלשתים. על בסיס זאת מניחים אותם חוקרים כי נשתמר כאן גרעינה של מסורת על יציאת מצרים כפולה.
התיזה על המסע הכפול נתמכת גם, לדברי אותם חוקרים, על הכפילות והשוני שבין רשימות המסעות השונים. כך, לדברי בנימין מזר הרשימה שבבמדבר לג מייצגת מסע שונה וקדום יותר. עם זאת, רוב הגישות בדבר "המסע הכפול" בוקרו על שאינן מאפשרות זמן מספיק להתנחלות בארץ עד ימי שלמה.
הנחה נוספת היא כי רק שבט אחד, ככל הנראה הכהנים, באו ממצרים, והם אלה שהנחילו לזיכרון ההיסטורי של העם את זכר יציאת מצרים.
התאוריה של ישראל קנוהל
פרופ' ישראל קנוהל בספרו "מאין באנו", איננו מקבל את הפרשנות המינימלית לתנ"ך, הרואה בו נראטיב מיתולוגי, ללא שום ביסוס היסטורי, ומציג על פי כותרת המשנה של ספרו, ניסיון לפענח את "הצופן הגנטי של התנ"ך", כלומר לענות על שאלות הנוגעות למקורו של העם היהודי, לשורשי אמונתו, ולדרך בה הוא גיבש את חוקיו ומנהגיו.
בהתבססו על התנ"ך עצמו ועל ממצאים ארכאולוגיים, הוא מנסה לקרוא רובד נוסף דרך הכתוב בתנ"ך. והוא טוען כי עם ישראל התגבש במאה ה-12 לפנה"ס, מתוך שלוש קבוצות אתניות קרובות, וספר הספרים מציג שילוב של אמונות שלוש הקבוצות הללו.
בספר מאוחר יותר שלו, "השם", משנה ומוסיף קנוהל פרטים לתאוריה שלו על יציאת מצרים, תוך התבססות על זהות בין מזמורי שירה בתנ"ך - שירת הים, שירת דבורה ומזמור ס"ח בתהילים. לשיטתו של קנוהל, מדובר במלחמה בין שבטים עבריים שמקורם במזרח טורקיה של ימינו, וכוחות מצריים ששלטו בכנען, שנערכה באזור אגם החולה. במהלך הקרב טבעו כוחות מצריים במים, ונלקחו שבויים ("מתנות באדם") למקדש ששכן על הר חרמון, אותו מזהה קנוהל עם הר סיני המוזכר בכתובים. המיתוס התנ"כי של יציאת מצרים התפתח לטענתו בתקופת שלטונם של שלמה ורחבעם, כבסיס לתפיסת השלטון בידי ירבעם בן נבט.
התייחסות של פינקלשטיין וסילברמן
לדעת ישראל פינקלשטיין וניל אשר סילברמן (בספרם ראשית ישראל), ישנם בטקסטים המקראיים המספרים על יציאת מצרים רמזים לכך שרובם נכתבו רק בעת כתיבת רוב הכתבים הדויטרונומיסטיים, הכוללים את ספר דברים וחלקים ניכרים מכתבי נביאים ראשונים (שופטים, יהושע, שמואל ומלכים), לפי החוקרים רק לקראת סוף ימי בית ראשון, במאות ה-8 וה-7 לפסה"נ. כך, המונח "שרי מיסים" לדוגמה, מוכר גם מן התיאור שבו השתמש הסופר המקראי בבואו לספר על מעשי שלמה כשהטיל "שרי מיסים" על כל השבטים פרט ליהודה; וגם התיאור של החיים בבתי שושלות פרעה תואם לדברי פינקלשטיין וסילברמן את הפרעונים כפי שהם מוצגים בתקופת סוף בית ראשון ולא את הפרעונים של התקופה המיוחסת להם בתורה. לדעתם, העדויות הארכאולוגיות מראות כי עם ישראל התפתח בהדרגה מתוך שבטי כנענים מקומיים ולפיכך סביר שמסורת יציאת מצרים מקורה בזיכרון היסטורי עמום כלשהו מתקופת גירוש החיקסוס ממצרים, במאה ה-16 לפנה"ס, שהשתמר ופותח בידי אוכלוסיית ההר המרכזי במהלך כל תקופת הברונזה המאוחרת. לדעתם, מסורת זו חודשה וזכתה לכתיבה ועריכה מחדש בשלב מאוחר יותר - ובמיוחד על ידי "מציאת" - למעשה זיוף, של ספר תורת משה במהלך תיקוני יאשיהו במאה השביעית לפנה"ס - וזאת על-מנת לשמש כמיתוס מאחד של שבט יהודה עם שבטי הצפון לאחר חורבן ממלכת ישראל. לפי שיטתם, מאחר שרוב הסיפור נכתב ונערך מחדש בתקופה זו, צורפו לו מסורות רבות ואלמנטים מגמתיים רבים, וכן נוספו לו אנכרוניזמים כה רבים, עד שלא ניתן לבודד ולזהות את גרעין הסיפור (או הסיפורים) והאירועים האמיתיים שאולי עמדו בבסיסו ושימשו לו השראה במקור.
ממצאים המחלישים את עמדת קיומה של יציאת מצרים
על פי שוללי קיומה של יציאת מצרים, צפוי היה למצוא בתיעוד המצרי כתובים או רמזים כלשהם למשבר כה קשה - אובדן פתאומי ודרמטי של כוח עבודה של שש מאות אלף איש במצרים, מוות של כל הבנים הבכורים, שרשרת של אסונות טבע וטביעת הצבא בים. גם אילו ניסה הפרעה של אותה תקופה להשמיד את הראיות לאירועים אלו, שואלים החוקרים, מדוע המלכים אחריו לא תיעדו וסיפרו את אשר התרחש כמה דורות קודם? במצרים התחלפו 30 שושלות, שנהגו לתאר את קודמותיהן באור שלילי, וייתכן שהיו שמחות להאיר את הפרק הזה בתולדות מצרים.
תעודות מצריות ואחרות בנות התקופות הרלוונטיות אינן מעידות על מאורע חריג ויוצא דופן כמו יציאת עם שלם ממצרים. אין זה מפתיע שלא הוקמה "אסטלת הפסד" של פרעה על ניצחון העברים, אך עדיין ציפו החוקרים לתעודה כלשהי שתעיד על האירוע. מתוך מחסור זה בתעודות חיצוניות, ומתוך פקפוק בהיותו של המקרא מקור היסטורי מהימן, יש הסוברים כי יציאת מצרים במתכונתה המתוארת במקרא אינה אלא מיתוס חסר בסיס היסטורי. לדעת רוב חוקרי המקרא, התורה חוברה והועלתה על הכתב בין המאה העשירית לבין המאה הרביעית לפנה"ס - מאות שנים אחרי התארוך המקראי של יציאת מצרים.
בנוסף, יציאת מצרים בהיקפה המקראי מעלה נתונים דמוגרפיים שאינם נראים מציאותיים. בלתי אפשרי לשבעים איש להתרבות לשש מאות אלף בתוך זמן קצר, ובלתי מתקבל על הדעת שעם כה גדול ישרוד וינדוד במדבר במשך ארבעים שנה בלי להשאיר עקבות, ללא נס, שאותו אין המחקר מקבל כהסבר.
התייחסות פינקלשטיין בהקשר לכיבוש כנען
סיפור יציאת מצרים קשור באופן הדוק עם סיפור הכיבוש של ארץ כנען בידי יהושע בן נון, אשר החוקרים חלוקים לגבי המהימנות שלו. כך למשל הארכאולוג ישראל פינקלשטיין, אשר לאור הממצאים הארכאולוגיים בארץ ישראל עבר מתמיכה מסויגת במהימנות הסיפור המקראי אודות הכיבוש לשלילה גורפת שלו.
התייחסות של הופמן
על פי פרופ' יאיר הופמן, מסורת יציאת מצרים טופחה בממלכת ישראל כמסורת מכוננת, כאשר בממלכת יהודה טיפחו את זכר שושלת בית דוד. הממלכה הצפונית הייתה מורכבת מעשרה שבטים, ובשל שרשרת של מרידות לא הצליחה מעולם לכונן שושלת רבת דורות והייתה זקוקה למיתוס מלכד, שיהווה דבק לאומי לכל השבטים. את הצורך החברתי הזה מילאה מסורת יציאת מצרים, מסורת המדברת על בחירה ישירה של האל בעמו, לא דרך מלך מתווך כלשהו.
לדברי הופמן, לאחר חורבן ממלכת ישראל ניסו מלכי ירושלים חזקיהו ויאשיהו לקרב אליהם את בני הצפון שלא הוגלו, על ידי אימוץ מסורת יציאת מצרים, שלאחר חורבן שומרון לא סיכנה יותר את מיתוס בית דוד. כך עולה, לדעת הופמן, מספר דברים, מספר ירמיהו ומספר יחזקאל.
הפרעה של יציאת מצרים
בין החוקרים הדוגלים בכך שהייתה יציאת מצרים בגרסה מסוימת, ישנם חילוקי דעות בדבר תארוכה המדויק. לפי חוקרים רבים, חסם תחתון (כלומר התאריך האחרון האפשרי) לתיארוך יציאת מצרים הוא בערך שנת 1230 לפני הספירה, שכן נתגלתה אסטלת מרנפתח. זו מצבת ניצחון מצרית מאת פרעה מרנפתח המזכירה את ישראל כעם היושב כבר בארץ כנען (באופן אירוני, אומרת המצבת: "ישראל אבד, זרע אין לו"). עם זאת, היו שטענו שאין ללמוד מאסטלה זו, והעלו השערה שמא היא מתייחסת לעם אחר בשם דומה (כגון יזרעאל), או שאולי פרעה ראה בבריחתם של ישראל למדבר את "אובדנם". לשיטתם של האחרונים, התרחשה יציאת מצרים בערך בזמן האמור.
יעחמס הראשון
לעיתים מזהים את יעחמס הראשון עם הפרעה של יציאת מצרים - זאת בעיקר מבין אלה שמזהים את החיקסוס עם אבותיהם של מי משבטי ישראל. הרמזים העיקריים המצביעים על היותו הפרעה של יציאת מצרים, לפי שיטה זו, הם:
אמנחותפ הראשון
יש המצביעים על בנו של יעחמס הראשון, שנקרא אמנחותפ הראשון, כפרעה אפשרי של יציאת מצרים - זאת לאור כך כי גם אמנחותפ היה שותף למאבק נגד החיקסוס. כך ייתכן כי אביו יעחמס הראשון היה "הפרעה שלא ידע את יוסף" ודיכא את בני ישראל (המזוהים עם החיקסוס לפי גישה זו) ואילו אמנחותפ הראשון עצמו היה זה שהתמודד עם מרד העבדים המדוכאים.
אמנחותפ השני
פרופ' יהודה אליצור משער כי יציאת מצרים אירעה בערך בימי אמנחותפ השני, והנדודים במדבר בימי תחותמס הרביעי. המלכים שלאחר תחותמס, אמנחותפ השלישי והרביעי, לא התעסקו בנעשה בארץ כנען, והותירו את הנעשה שם לידי השליטים המקומיים, מה שמתאים עם התיאור בספר יהושע, שבו לא מוזכרת לחימה במצרים. אליצור תמך את יתדותיו גם במכתבי אל עמארנה, מימי אמנחותפ השלישי והרביעי, שבהם מתלוננים השליטים הכנענים בפני המצריים על פלישת ה"ח'בירו", שלדבריו הם הם העברים, אשר פתחו במסע כיבושים בארץ כנען.
אליצור העלה אף השערה, כי לאור תיארוך זה מובנת מהפכתו של פרעה אח'נאתון (הוא אמנחותפ הרביעי), שנלחם באלילי מצרים והעלה דת חדשה, שבה אל אחד (אל השמש). אח'נאתון היה כמה עשרות שנים לאחר יציאת מצרים (לתיארוכו של אליצור), ואם כן ייתכן שאמונה חדשה זו באה לו מן העברים ומן השפטים שחווה על בשרו מאת אלוהיהם.
רעמסס השני
הסברה ה"קונבנציונלית", שכיום כבר פחות מקובלת במחקר, היא שאירועים בבסיס יציאת מצרים התרחשו במאה ה-13 לפני הספירה, בתקופת רעמסס השני, אביו של מרנפתח. סברה זו מבוססת על כמה נקודות, ובהן:
פרופסור יהודה אליצור תקף את התאוריה המתארכת את יציאת מצרים לימי רעמסס השני. זאת, מכמה סיבות:
כימות היוצאים בשש מאות אלף איש
רבים החוקרים אשר אינם מקבלים כפשוטה את העדות המקראית בדבר יציאתם של שש מאות אלף גברים (דהיינו, כ-2–3 מיליון אנשים כולל הנשים והטף) ממצרים, בין השאר בשל היעדר ממצאים ושרידים למסע רב-שנים של אוכלוסייה כה גדולה במדבר סיני. על כן שיערו חלק מהחוקרים שמדובר, שוב, במספר טיפולוגי. הוצע למשל שהמילה "אלף" מייצגת יחידה צבאית, וכי "אלף איש" מייצגים גדוד, לכן נמסר שיצאו 600 גדודים (כאשר גם מספר זה נחשב "עגול" במזרח הקדום, ולא בהכרח מדויק). אחרים שיערו שפירושה של המילה "אלף" בהקשר זה היה בתחילה "משפחה" - דהיינו, יצאו 600 משפחות בסך הכול. לפי פירוש זה למשל ״תִּשְׁעָ֧ה וַחֲמִשִּׁ֛ים אֶ֖לֶף וּשְׁלֹ֥שׁ מֵאֽוֹת״ פירושו 95 משפחות ושליש המשפחה.
אמת היסטורית ואמת ארכאולוגית
אחד העם בחר בדרך ייחודית להתמודד עם הביקורת על סיפור יציאת מצרים. במסתו "משה" הוא מבדיל בין אמת ארכאולוגית - אירועים שהתרחשו בהיסטוריה; לבין אמת היסטורית - אירועים הנתפסים כאמת אף אם הם מיתוס. הוא טען כי אף אם משה לא היה קיים וסיפורו לא התקיים מבחינה מדעית ארכאולוגית, הרי שעובדת קיומו של משה כ"אמת היסטורית" אינה מוטלת בספק. מכיוון שאמיתות היסטוריות, גם אם הן מיתוסים, הן אלו שמעצבות את המציאות, שאלת האמת הארכאולוגית היא בעלת משקל קטן.
אדווין פון רוטקירך אונד טראך
גנרל אדווין פון רוטקירך אונד טראך (בגרמנית Edwin von Rothkirch und Trach; 1 בנובמבר 1888 – 29 ביולי 1980) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון רוטקירך נולד ב-1 בנובמבר 1888 במיליץ', שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1908 באמצע מלחמת העולם הראשונה התגייס פון רוטקירך לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-17 (הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין ה-1), ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-25 בפברואר 1915 הועלה פון רוטקירך לדרגת אובר-לויטננט, וב-16 בספטמבר 1917 הועלה לדרגת ריטמייסטר. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה מונה פון רוטקירך לראש מטה מפקדת משמר הגבול ה-14, שהפכה ב-19 באוקטובר 1939 לקורפוס ה-36, וב-25 באוקטובר 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-442. ב-1 במרץ 1940 הועלה פון רוטקירך לדרגת גנרל מיור, וב-10 באוקטובר 1940 מונה למפקד הפיקוד הבכיר ה-365 בטרנוב, ובנובמבר 1941 הועבר ללבוב.
ב-5 בינואר 1942 מונה פון רוטקירך למפקד הדיוויזיה ה-330, שלחמה כחלק מהקורפוס ה-59 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וב-1 במרץ 1942 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. ב-5 בנובמבר 1942 קיבל פון רוטקירך את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 באוקטובר 1943 מונה למפקד יחידות האבטחה של קבוצת ארמיות מרכז, שהפכו ב-8 באוקטובר 1943 ליחידות האבטחה בבלארוס. ב-1 בינואר 1944 הועלה פון רוטקירך לדרגת גנרל חיל הפרשים, וב-11 בנובמבר 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-53 שהוקם הקורפוס מחדש בדנציג. בדצמבר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולחם עימה במהלך הקרב על הבליטה. בינואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השישית, ובפברואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית. ב-6 במרץ 1945 נפל פון רוטקירך בשבי בעת הנסיגה ברחבי גרמניה.
לאחר המלחמה
בשנת 1947 שוחרר פון רוטקירך מהשבי. לאחר שחרורו התגורר פון רוטקירך ברוטרשהוף, וב-29 ביולי 1980 מת, והוא בן 92 שנים.
בונדינג
בונדינג (באנגלית: Bonding) היא מיני סדרת טלוויזיה אמריקאית של נטפליקס, שעלתה לשירות ההזרמה של החברה ב-24 באפריל 2019. הסדרה היא דרמה קומית וקומדיה שחורה. ביולי 2021, לאחר שתי עונות, הסדרה בוטלה.
עלילת הסדרה
הסדרה עוקבת אחר טיף (זואי לוין), סטודנטית לתואר שני בפסיכולוגיה המשמשת בלילה כמלכת סאדו, אך ללא קיום יחסי מין. היא מגייסת את פיט (ברנדן סקנל), חברה ההומוסקסואל מהתיכון לשמש כעוזר שלה. פיט הוא מלצר ממורמר וסטנדאפיסט הסובל מפחד קהל. השניים מכירים מחדש זה את זה, מתגברים יחד על משקעי העבר ומצליחים למצוא בני-זוג. הסדרה מתמקדת רבות על הצדדים החיוביים בסאדומאזוכיזם ו-BDSM.
הפקה
ב-14 בדצמבר 2018 הודיעה נטפליקס כי רכשה את הסדרה "בונדינג", שעלתה לעונה ראשונה של שבעה פרקים. הסדרה נוצרה על ידי ריטור דויל. השחקנים זואי לוין וברנדן סקנל לוהקו לתפקידים הראשיים.
בנאדיר
היסטוריה
מסורות ורישומים ישנים טוענים שדרום סומליה, כולל אזור מוגדישו, היה מיושב על ידי ציידים-לקטים. לאלה הצטרפו מאוחר יותר אוכלוסיות הדוברות שפות כושיות. בתקופת ימי הביניים, היא שימשה כבירת סולטנות מוגדישו במאות ה-9–13, אשר במשך מאות שנים שלטה בסחר בזהב באוקיינוס ההודי, ובסופו של דבר עברה תחת אימפריית אג'וראן, במאה ה-13, שהייתה שחקן חשוב בתחום הסחר הימי של דרך המשי מימי הביניים. מוגדישו נהנתה משיא שגשוגה במהלך המאות ה-14 וה-15 ונחשבה בעת החדשה המוקדמת לעיר העשירה ביותר בחוף מזרח אפריקה ולמרכזה של תעשיית טקסטיל משגשגת. במאה ה-17 נפלו מוגדישו וחלקים נוספים מדרום סומליה תחת שלטון ה-Hiraab Imamate ובמאה ה-19 נכנסה לתחום ההשפעה של סולטנות גלדי.
לאחר שסומליה הפכה לעצמאית ב-1960, מוגדישו נודעה בתור הפנינה הלבנה של האוקיינוס ההודי. לאחר הדחת משטר סיאד בארה ב-1991 ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה, נלחמו מיליציות שונות על השליטה בעיר, שלימים יוחלפו על ידי איגוד בתי המשפט האסלאמיים באמצע שנות ה-2000. לאחר מכן, האיגוד התפצל לקבוצות קיצוניות יותר, בעיקר א-שבאב, שלחמה בממשלת המעבר הפדרלית (2004–2012) ובכוחות האיחוד האפריקאי שהגיעו כדי לסייע לממשלת סומליה. עם שינוי בממשל בסוף 2010, הצליחו חיילי ממשלת סומליה ובעלות בריתה לגרש את כוחות א-שבאב מהאזור עד אוגוסט 2011. מוגדישו חוותה לאחר מכן תקופה של שיקום ארוך טווח.
בונדינג
ביקורת
זמן קצר לאחר צאת העונה הראשונה התנצל היוצר שלה על כך וטען כי יעבוד לתקן את אי-הדיוקים, תוך שהוא שוכר כיועצת סופרת BDSM שעבדה בתחום כ-15 שנים. היועצת טענה כי כל אי-הדיוקים תוקנו לקראת העונה השנייה, מלבד אלו שינויים קלים שהיו נחוצים לצורך העלילה.
בנאדיר
אוכלוסייה
באזור מתגוררים 1,650,227 תושבים (נכון ל-2014), כ-50.7% נשים. יש בו את האחוז הגבוה ביותר של תושבים שהם עקורים פנימיים מבין אזורי סומליה, בגלל הבטיחות היחסית שלה, ההזדמנויות הכלכליות וזמינות המשאבים.
מחוזות
אזור בנאדיר כולל בתוכו שבעה עשר מחוזות. מחוז ורטה נבדה היה ידוע בעבר כמחוז ורדהיגלי עד ששמו שונה באופן רשמי ב-2012. מחוז קהדה הוקם ב-2013, אולם עדיין אינו מופיע ברוב המפות.
טבח בית הכנסת אלמנשה בדמשק
טבח בית הכנסת אלמנשה בדמשק 1949 אשר ברובע היהודי בדמשק, סוריה, התרחש בליל שבת נחמו תש"ט, 5 באוגוסט 1949, ובו נרצחו 12 יהודים ושישים נפצעו.
רקע
בית כנסת אלמנשה הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים בעיר. בניינו היכל מפואר. הוא ממוקם במרכז השכונה היהודית, בסמטה מהרחוב הראשי "תלת אלחיג'רה" סמוך לבית אלמעלם פרחי.
כישלון תוקפנותו של צבא סוריה במלחמת העצמאות, מלחמה שפרצה משום דחייתם של מדינות ערב וערביי ארץ ישראל את החלטה 181 של האו"ם לחלוקתה של ארץ ישראל למדינה יהודית ומדינה ערבית, הוליד תסכול רב בסוריה.
הטבח
התסכול הסורי הניע פורעים ערבים חברי קבוצת "כתאיב אלפדא אלערבי" - גדודי הלוחם הערבי, שלימים הפך לארגון החזית העממית, להטיל שלושה רימוני יד לתוך בית הכנסת בזמן קבלת שבת של ילדי תלמוד התורה. מרבית הנפגעים היו מקרב הילדים. 12 יהודים נרצחו ושישים נפצעו. בזמן מנוסתם הטילו הרוצחים רימון נוסף לעבר כמה יהודים שרדפו אחריהם. הרוצחים מצאו מקלט במסגד אומיה.
כעבור כמה חודשים שבו ופעלו הרוצחים בשכונה היהודית והשליכו רימוני יד לכמה בתים. נזק רב נגרם לרכוש.
אני רוצה לחיות (שיר)
"אני רוצה לחיות" (מוכר כ"לחיות" או "רוצה לחיות") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא יצא לאור באוגוסט 1995, על ידי חברת התקליטים IMP דאנס בע"מ, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השלישי ומיני-אלבום הבכורה שלה, איפיטמפה (1995). את השיר כתבה חנה גולדברג לצד הלחנה והפקה של עופר ניסים.
השיר דורג במקום הראשון במצעד של רשת ג'.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי חנה גולדברג והולחן והופק על ידי עופר ניסים. מילות השיר עוסקות במערכת יחסים של אישה וגבר. הוא פוגע בה ושם את עצמו בראש סדר העדיפויות שלו. בהתחלה, הופץ השיר בשם "לחיות" בלבד אך בהמשך הוחלט לקרוא לו "אני רוצה לחיות", אם כי במספר מקומות נקרא "רוצה לחיות" בלבד.
בריאיון לראש אחד שאירע ביולי 1995 דיברה אינטרנשיונל על השיר והצהירה:.
הצלחה
ב-20 באוגוסט 1995 נכנס "אני רוצה לחיות" למצעד הסינגלים השבועי העברי של רשת ג' ודורג במקום השישי. ב-17 בספטמבר עלה למקום הראשון, שם שהה שלוש שבועות ברציפות. ב-10 בדצמבר יצא השיר מהמצעד לאחר 11 שבועות רצופים מאז כניסתו.
אמפיפוליס
אַמְפִיפּוֹלִיס (ביוונית עתיקה: Ἀμφίπολις) הייתה עיר חשובה בתראקיה במהלך העת העתיקה. העיר נוסדה במקור כמושבה אתונאית, אולם אבדה לאתונה בתקופת "המלחמה הפלופונסית". אתונה לא ויתרה עליה לאורך כל התקופה הקלאסית. העיר נכבשה בידי מוקדון, ומאוחר יותר בידי הרפובליקה הרומית. היא ננטשה סופית בשלהי העת העתיקה. כיום היא מהווה אתר ארכאולוגי חשוב, ופועל בה "המוזיאון הארכאולוגי של אמפיפוליס".
רקע וייסוד העיר
במהלך המאה ה-5 לפנה"ס אתונה ביקשה לבסס את הקולוניאליזם שלה באזור תראקיה, שהייתה מעין "שטח הפקר". באזור חיו שני עמים עיקריים, התראקים והמוקדונים, שניהם "ברברים" בעיני היוונים. לתראקיה הייתה חשיבות רבה עבור אתונה בשל מרבצי הכסף והזהב שלה, וכן בשל היערות הגדולים שלה שיכלו לספק עצים לבניין הצי האתונאי. כמו כן תראקיה הייתה חשובה מבחינה אסטרטגית, לצורך הבטחת הקשר הסדיר עם סקיתיה.
הניסיון הרציני הראשון של אתונה לייסד מושבה באזור, נעשה בסביבות שנת 465 לפנה"ס. ניכר שזה היה מבצע בעל היקף עצום, 10,000 מתיישבים מאתונה ומבעלות בריתה נשלחו לאזור וייסדו עיר באזור שנודע בשם "אניאה הודוי" ("תשע דרכים") ליד הנהר סטרימון. עם זאת, חלקם הושמדו באזור דרבסקוס בידי התראקים המקומיים, והשאר חזרו לערים שלהם. כתובת שנמצאה באזור מעידה על כך שכעשרים שנה מאוחר יותר ייסדו האתונאים באזור מושבה בשם "בראה". יש המקשרים את הכתובת למידע הנזכר אצל פלוטרכוס על שליחת 1,000 אתונאים מתיישבים לתראקיה בידי פריקלס. כך או כך, גורל המושבה אינו ידוע, וההערכה היא שהמתיישבים נטשו את העיר ועקרו לערים יווניות אחרות באזור.
בשנת 437 לפנה"ס, או לכל המאוחר בשנת 436 לפנה"ס, שלחו האתונאים משלחת נוספת לעיר בהנהגת האגנון, בנו של ניקיאס. האגנון קרא לעיר שבנה "אמפיפוליס". על פי תוקידידס העיר נקראה כך משום שהיא הייתה מוקפת בנהר סטרימון משני צדדיה ("אַמְפִי" = "דו-", "משני צדדים", או "מסביב". "פּוֹליס" = עיר). בתוך כמה שנים הפכה העיר לעיר החשובה והעשירה ביותר באזור.
המלחמה הפלופונסית
בשנת 424 לפנה"ס, במהלך "המלחמה הפלופונסית" בין אתונה לספרטה, נע המצביא הספרטני ברסידאס עם צבאו מקורינתוס, במטרה לכבוש את המושבות האתונאיות בתראקיה. הוא הגיע אל העיר בהפתעה, אולם בעלי בריתו שהיו אמורים לפתוח את השערים בפניו, לא עשו זאת. לפיכך הוא הסתפק בהטלת מצור ובבזיזת הכפרים הסמוכים. מנהיגי העיר שלחו מסר בהול למצביא (מאוחר יותר ההיסטוריון) תוקידידס ששהה באי תאסוס, לבוא לעזרתם עם שבע הספינות שתחת פיקודו. ברסידאס נבהל מבואו של תוקידידס, ועל כן הציע תנאים מתונים לתושבי העיר: כל תושב של העיר בין אם הוא אתונאי ובין אם לא, זכאי להישאר בעיר וליהנות מזכויות אזרח מלאות. כל אשר חפץ לעזוב, זכאי לעשות זאת תוך חמישה ימים עם כל רכושו. מכיוון שמרבית תושבי העיר לא היו אתונאים אלא בני העמים שבסביבה, קיבלו התושבים את ההצעה והכניסו העירה את צבאו של ברסידאס.
בקיץ 422 לפנה"ס, נשלח המצביא האתונאי קליאון אל תראקיה, וכבש חזרה את טוֹרוֹנֵה וגאלספוס, ונערך להתקפה על אמפיפוליס. ברסידאס ואנשיו חנו על הר קרדילאון, לא רחוק מאמפיפוליס, וכשעלה קליאון על העיר מבלי להמתין לבואה המתוכנן של תגבורת, הגה ברסידאס תוכנית שהייתה אופיינית לו – מהלומת פתע נועזת שתותיר את האויבים המומים ומבולבלים מבלי יכולת להתגונן כראוי. מאה וחמישים הופליטים ספרטנים, ובראשם ברסידאס עצמו, הגיחו במפתיע מן העיר ותקפו את האגף השמאלי של האתונאים, בעוד בעלי בריתם של הספרטנים מסתערים מן השער הצפון-מזרחי של העיר ומכריעים את האגף הימני. קלאון וצבא האתונאים נפנו למנוסה, כשהפרשים והפלטסטים האדונים והכלקידים דולקים אחריהם ומכים בהם. כשבע מאות איש מן האתונאים נפלו בקרב, וביניהם קלאון עצמו. מבין הספרטנים, נהרגו שבעה, ובהם ברסידאס, שנפצע תוך כדי הסתערותו על האגף הימני של האויב.
מאוחר יותר ניסו האתונאים להשתלט מחדש על העיר. הספרטנים פינו משם את כוחותיהם, אולם לא מעבר לכך. בשנת 417 לפנה"ס נעשה ניסיון לכבוש חזרה את העיר, אולם הוא נכשל. לאחר המלחמה הפך ברסידאס לגיבור לאומי באמפיפוליס. תושבי העיר העלו אותו לדרגת "מייסד העיר" ומדי שנה נחגג לכבודו "אויקיסטאי" ("חג ייסוד העיר"). החגיגות כללו העלאת קרבנות בקברו, ועריכת תחרויות ומשחקים לזכרו. כמו כן מציין תוקידידס (אותו תוקידידס שבזמנו נכשל בהצלת העיר), שהם "הרסו את בנייניו של האגנון והשמידו כל דבר, שהיה בו כדי להזכיר, אילו נשאר, שהוא היה המייסד [של העיר]. כי הם ראו את ברסידאס כמושיעם". יש לציין שהאתונאים מעולם לא השלימו עם אובדן העיר, והמשיכו לנסות ולהשיג אותה שוב ושוב לכל אורך התקופה הקלאסית.
השלטון המוקדוני
בשנת 365 לפנה"ס כרת פרדיקס השלישי, מלך מוקדון ברית עם אמפיפוליס, והעמיד לרשותה תגבורת כדי שתוכל להתגונן נגד ההתקפות החוזרות ונשנות של אתונה עליה. עם זאת, אחיו ויורשו של פרדיקס, פיליפוס השני, מלך מוקדון, שהיה זקוק לעזרתם של האתונאים, הוציא מהעיר את חייליו. בשנת 357 לפנה"ס, שינה פיליפוס את דעתו בעניין אמפיפוליס, והטיל עליה מצור. תושבי העיר המבוהלים פנו אל אויבתם הוותיקה, אתונה, בבקשת עזרה. אולם אתונה הייתה שקועה אז במלחמות אחרות, ולא יכלה להושיע את העיר. לאחר שחלק מהחומה קרס, נכנעה העיר, ופיליפוס הבטיח לא לפגוע במשטרה ומוסדותיה. כאות תודה על כך, הגלתה העיר את המדינאים המקומיים שתמכו באתונה. מאוחר יותר טענו האתונאים שבזמן המצור שלח פיליפוס מסר סודי לאתונה על פיו לאחר שיכבוש את אמפיפוליס יסגיר אותה לאתונה. אולם נראה כי טענה זו היא שקר.
העיר המשיכה לפרוח תחת שלטונה של מוקדון. אלכסנדר הגדול יצא ממנה למסעו לכיבוש האימפריה הפרסית בשנת 334 לפנה"ס. בעיר זו נכלאו גם אשתו של אלכסנדר, רוקסנה, ובנו אלכסנדר הרביעי לפני שהוצאו להורג בידי קסנדרוס. בשנת 179 לפנה"ס מת בעיר זו פיליפוס החמישי, מלך מוקדון. במהלך המלחמה המוקדונית השלישית, נמלט אל אמפיפוליס פרסאוס, מלך מוקדון, לאחר שנאלץ לנטוש את עיר הבירה פלה מאימת הרומאים. כך הפכה אמפיפוליס למשך זמן לעיר הבירה של מוקדון, לפני שפרסאוס נאלץ להיכנע לרומאים.
השלטון הרומאי
לאחר סיום המלחמה וכניעתה של מוקדון, ערך באמפיפוליס המצביא הרומאי לוקיוס אמיליוס פאולוס (שבשל ניצחונו כונה "מקדוניקוס"), כינוס של נכבדים מערי מוקדון שבו קבע את ההסדרים החדשים. מוקדון חולקה לארבעה חלקים, ואמפיפוליס נקבעה כעיר הבירה של המחוז שהשתרע בין הנהרות ניסוס וסטרימון. מאוחר יותר נערך כינוס שני בנושא שבו הובהרו מספר עניינים נוספים, והוא נערך גם כן באמפיפוליס. עובדות אלו מלמדות על חשיבותה הרבה של העיר. מאוחר יותר ערך פאולוס חגיגת ניצחון בעיר, שבה אירח שגרירים מארצות שונות והציג לראווה את שלל המלחמה.
על פי "מעשי השליחים", פאולוס וסילאס עברו בעיר במהלך שנות ה-50 של המאה ה-1. העיר נהנתה משגשוג כלכלי לאורך שלהי העת העתיקה, ונבנו בה כנסיות מפוארות. היא ניזוקה קשות במהלך פלישות הסלאבים במאה השישית, וננטשה סופית במאה השמינית. רוב התושבים עברו כנראה לאיאון הסמוכה. הנמל של העיר המשיך לפעול בתקופה הביזנטית תחת השם "קיריסופוליס", לפני שננטש במהלך התקופה העות'מאנית.
ארכאולוגיה
האתר התגלה ותואר בידי מטיילים רבים לאורך המאה ה-19. במהלך מלחמת הבלקן השנייה, חיילים מצבא יוון שחנו באזור חשפו חלקים מאנדרטה גדולה מתקופת המאה ה-4 לפנה"ס. בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, חשפו חיילים בריטיים חלקים נוספים של האנדרטה, עד שבסופו של דבר היא שוחזרה כולה. האנדרטה היא למעשה פסל ענק של אריה משיש, הידוע בשם "האריה מאמפיפוליס". עם זאת, החפירות לא החלו באמת אלא לאחר מלחמת העולם השנייה. ארכאולוגים מטעם "האגודה לארכאולוגיה יוונית" חפרו במקום בשנת 1972, ומאוחר יותר בשנת 1985. חפירות אלו חשפו את הנקרופוליס של העיר, שרידי החומות שלה, הבזיליקות, גשר על הנהר סטרימון, אולם התעמלות, וילות רומיות וקברים.
קבר שנמצא במקום מכיל גלוסקמה מכסף, אשר הכילה ככל הנראה את השיירים השרופים של גופתו של ברסידאס, שנחשב למיסד העיר. בקבר נמצא גם כתר מזהב. בשנת 2012 ארכאולוגים חשפו קבר גדול מצפון-מזרח לאמפיפוליס. גודלו של תל הקבורה מלמד על חשיבותם של הנקברים שם. הקיר ההיקפי של תל הקבורה הוא באורך 497 מטר, והוא עשוי גיר מכוסה בשיש. הקבר מורכב משלושה תאים מופרדים בחומות. ישנם שני ספינקסים ממש ליד הכניסה לקבר. שניים מהעמודים התומכים בגג בחלק הראשון הם בצורת קריאטידות מסגנון שרווח במאה ה-4 לפנה"ס. נמצאו בקבר שרידים של פסיפס המתאר את חטיפתה של פרספונה בידי האדס. החפירות בקבר עדיין נמשכות.
דוריס מצואי
דוריס אוקאדה מצואי (באנגלית: Doris Okada Matsui; נולדה ב-25 בספטמבר 1944) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת קליפורניה, מאז 2005. היא נבחרה לראשונה אל הקונגרס בבחירות מיוחדות למילוי מקומו של בעלה המנוח, בוב, שנפטר כ-48 שעות טרם השבעתו לתקופת הכהונה ה-14 שלו. מצואי חברת המפלגה הדמוקרטית.
ביוגרפיה
מצואי נולדה בשם דוריס אוקאדה במחנה מעצר בפוסטון שבאריזונה, שם נאסרה משפחתה במסגרת כליאת היפנים בארצות הברית. היא גדלה בדינובה שבעמק המרכזי בקליפורניה. בזמן ששקדה על לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הכירה את מי שיהיה בעלה לעתיד, בוב מצואי. לשניים נולד ילד אחד ושמו בריאן. בראשית דרכה הייתה עקרת בית וחברה פעילה בארגון "נשות עורכי הדין", כשאלה בעלה בוב היה עורך דין מקומי וחבר במועצת העירייה של סקרמנטו בטרם נבחר אל הקונגרס של ארצות הברית ב-1978. בני הזוג מצואי עברו אל וושינגטון הבירה לשם עבודתו של בוב בגבעת הקפיטול, וגידלו שם את בנם.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992 התנדבה מצואי במטה הבחירות הנשיאותי של מושל ארקנסו ביל קלינטון. משהיה לנשיא הנבחר, הייתה חברה בצוות המעבר השלטוני של קלינטון. אחרי ההשבעה הנשיאותית בינואר 1993 מונתה לסגנית עוזר מיוחד עבור נשיא ארצות הברית וסגנית מנהלת לשכת קשרי הציבור של הבית הלבן, תחת אלכסיס הרמן. אחד מתפקידיה היה לעבוד עם קהילת האסייתים בארצות הברית. בספטמבר 2000 מינה אותה הנשיא קלינטון למועצת המנהלים של המרכז הבין-לאומי למלגאים ע"ש וודרו וילסון. בתום נשיאות קלינטון עבדה כשדלנית עד 2005, אז שבה לקליפורניה כדי להתמודד אל הקונגרס לאחר מותו של בעלה.
ב-1 בינואר 2005 נפטר בוב מצואי לאחר סיבוכים של התסמונת המיאלודיספלסטית. ב-9 בינואר, למחרת הלווייתו, אמרה מצאוי לתומכים כי תתמודד על המושב הריק שהותיר אחריו בעלה. בבחירות המיוחדות שהתקיימו ב-8 במרץ 2005 היא נבחרה לבית הנבחרים וגרפה כ-68% מהקולות. בדיווחי העיתונות נכתב כי מצאוי ניצחה בבחירות עוד בטרם פתיחת הקלפיות, מכיוון שרוב הקולות בבחירות היו כאלה של הצבעה מרחוק, בהם זכתה באופן גורף. בבחירות אמצע הכהונה של 2006 נבחרה לתקופת כהונה מלאה ומאז הוסיפה להיבחר שש פעמים נוספות ללא התנגדות משמעותית. זאת הודות להיותו של המחוז מעוז דמוקרטי מובהק, המיוצג על ידי דמוקרטים ברציפות מאז 1953.
בשנת 2007 מונתה מצואי בידי יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי למועצת הנאמנים של מכון סמית'סוניאן, שם כיהנה עד 2011. מצואי הייתה אחת משלושת חברי הבית היחידים שישבו במועצה. לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 נשאה דברים בכנס הוועדה הדמוקרטית הלאומית ואף שימשה כפרלמנטרית עבור הוועדה. מבחינת אידאולוגיה פוליטית, מצואי היא ליברלית, ולראיה היא קיבלה דירוג בן מאה אחוזים מהקמפיין לזכויות אדם על עמדתה בדבר זכויות להט"ב בארצות הברית. היא תומכת במתן מימון עבור מקסיקו למלחמה בסמים, החלת מס פרוגרסיבי והשבתת פרצות אוף-שורינג עבור עסקים. ב-2011 תמכה בביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר והרחבת המימון לאמטרק. מצואי, חברה ותיקה בוועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים, מתמקדת מזה שנים בהפיכת סקרמנטו למוקד קלינטק בארצות הברית.
Hold It Don't Drop It
Hold It Don't Drop It (בעברית: החזק את זה, אל תשליך את זה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז, מתוך אלבומה השישי, Brave. השיר יצא לאור ב-4 בינואר 2008, כסינגל השני והאחרון מתוך האלבום.
השיר הגיע אל המקום ה-72 במצעד הסינגלים הבריטי, ה-33 במצעד שבהונגריה, והראשון במצעד שירי הדאנס קלאב.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קווין ריסטו, ויין נוגנט, ג'ניפר לופז, אלן פיליפ ליס, טוואנה דפני, ג'נט סיוול, סינתיה ליסט, דניס למברט ובריאן פוטר, והופק על ידי דירטי סוויפט, ברוס ווין, קורי רוני ופילוסופי.
בתוך השיר נכללו קטעים שנלקחו מהשיר "It Only Takes a Minute", שיצא בשנת 1975.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר נורה ב-16 בנובמבר 2007, בבימויו של מלינה מטסוקאס. הקרנת הבכורה שלו הייתה ב-4 בדצמבר 2007, ב-אם טי וי שבאירופה, ובאם טי וי שבטורקיה. לופז הייתה בהיריון כאשר הסרטון צולם.
בסרטון ניתן לראות את לופז, כשהיא יושבת על כדור דיסקו בצבע כסף, ואורות בצבעים רבים מכוונים לעברה. ישנה סצנה בה לופז נראית על במה, כשבידה מיקרופון בצבע לבן, ושלושה גברים מאחוריה, רוקדים ביחד איתה.
מוקדמות מונדיאל 1998 - אירופה
174 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 1998, והתחרו על 32 מקומות בטורניר הגמר, שהיו עלייה של שמונה מקומות בהשוואה לארבעת המונדיאלים הקודמים. חידוש נוסף בטורניר היה הענקת שלוש נקודת על ניצחון במקום שתי נקודות כמו בטורנירים הקודמים. , המארחת, ו, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית והותירו 30 מקומות לשאר הנבחרות.
לאירופה (אופ"א) הוקצו 15 מקומות, מתוכם 1 לצרפת ועל 14 המקומות הנותרים התחרו 49 נבחרות.
מהלך המוקדמות
49 הנבחרות האירופיות חולקו לארבעה בתים בני שש נבחרות כל אחד ולחמישה בתים בני חמש נבחרות כל אחד, ובסך הכל לתשעה בתים. הנבחרות שיחקו אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. הנבחרת הראשונה בכל בית העפילה. הנבחרות שסיימו במקום השישי דורגו בטבלה נפרדת לפי הישגיהן מול הנבחרות שסיימו במקום ה-1, ה-3 וה-4 בבתים שלהן, ונבחרת בעלת המאזן הטוב ביותר מבחינה זו העפילה ישירות גם כן. שאר הנבחרות חולקו לזוגות, ושיחקו בצמד משחקי פלייאוף בשיטת בית-חוץ על ההעפלה.
שיבוץ הנבחרות לבתים נקבע לפי קבוצות הדירוג המפורטות להלן:
בית 1
דנמרק העפילה למונדיאל וקרואטיה העפילה לפלייאוף היבשתי.
בית 3
נורווגיה העפילה למונדיאל והונגריה העפילה לפלייאוף היבשתי.
בית 4
אוסטריה העפילה למונדיאל כראש הבית וסקוטלנד העפילה בתור הנבחרת שסיימה במקום השני עם המאזן הטוב ביותר.
בית 5
בולגריה העפילה למונדיאל ורוסיה העפילה לפלייאוף היבשתי.
בית 6
ספרד העפילה למונדיאל ויוגוסלביה העפילה לפלייאוף היבשתי.
בית 7
הולנד העפילה למונדיאל ובלגיה העפילה לפלייאוף היבשתי.
בית 9
גרמניה העפילה למונדיאל ואוקראינה העפילה לפלייאוף היבשתי.
פלייאוף יבשתי
קרואטיה העפילה.
איטליה העפילה.
בלגיה העפילה.
יוגוסלביה העפילה.
מקס ארצט
מקס ארצט (אנגלית: Max Arzt; 20 במרץ 1897–31 באוגוסט 1975) היה רב קונסרבטיבי בארצות הברית ופרופסור לתאולוגיה בבית המדרש לרבנים באמריקה, נשיא כנסת הרבנים ("Rabbinical Assembly") וסגן נשיא מועצת בתי הכנסת בארצות הברית ("Synagogue Council of America").
ביוגרפיה
ארצט נולד בסטניסלב שבפולין (אז חלק של האימפריה האוסטרו-הונגרית). בגיל ארבע היגרה משפחתו לארצות הברית. בשנת 1921 הוסמך לרבנות ב"בית המדרש לרבנים באמריקה". באותה תקופה גילה עניין בציונות. באמצע שנות ה-20 מונה לרב קהילת "טמפל ישראל" ("Temple Israel") בסקרנטון, פנסילבניה, וכיהן בתפקידו חמש עשרה שנה.
בשנת 1939 הוא החל את פעילותו הרשמית בבית המדרש לרבנים באמריקה. בשנת 1951 התמנה לסגן נגיד "בית המדרש לרבנים". בשנת 1962 מונה לפרופסור לתאולוגיה מעשית. בשנת 1963 פרסם את ספרו "צדק ורחמים" ("Justice and Mercy"), פירוש על ראש השנה ויום כיפורים. כמו כן פרסם חיבורים תלמודיים שונים. היה מעורכי "סידור השבת והחגים" ("Sabbath and Festival Prayer Book"), שבמשך שנים היה סידור התפילה הפופולרי בקהילות היהודיות הקונסרבטיביות בארצות הברית.
ארצט היה חבר ועדת העריכה של "The Jewish Publication Society of America", שעסקה בהכנת תרגום חדש של התנ"ך. הוא שימש נשיא "כנסת הרבנים" ("Rabbinical Assembly") וסגן נשיא מועצת בתי הכנסת באמריקה של התנועה הקונסרבטיבית ("Synagogue Council of America").
מת בארצות הברית בשנת 1975. בשנת 1979 יצא ספרו "Joy and Remembrance: Commentary on the Sabbath Eve Liturgy".
מי שלא רוקד עומד
"מי שלא רוקד עומד" (מוכר כ"מי שלא רוקד עומד!") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא יצא לאור בספטמבר 1995, על ידי חברת התקליטים IMP דאנס בע"מ, כסינגל השלישי והאחרון מתוך אלבום האולפן השלישי ומיני-אלבום הבכורה שלה, איפיטמפה (1995).
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מקס גת-מור והופק על ידי עופר ניסים, בהתאם ללחנו של צביקה פיק. זהו שיתוף הפעולה השני של פיק ואינטרנשיונל, כשהראשון היה בשיר "אני לא יכולה בלעדיך", שנכלל ב'אומפטמפה'. ב-1 ביולי 1995, לפני צאת השיר, התראיינה אינטרנשיונל לראש אחד, שם הצהירה כי בכוונתה להוציא שיתוף פעולה נוסף עם פיק בעוד כמה חודשים.
הצלחה
ב-22 באוקטובר 1995 נכנס השיר לראשונה למצעד הסינגלים השבועי של רשת ג' במקום העשירי. ב-26 בנובמבר עלה למקום הראשון, שם שהה במשך שבועיים רצופים. ב-14 בינואר 1996 יצא מהמצעד לאחר עשרה שבועות רצופים מאז כניסתו.
בתרבות הפופולרית
שיר זה נכלל במחזמר הלהיטים "מרי לו" שעלה לראשונה בתיאטרון הבימה בשנת 2002 ומבוסס על 25 משיריו של צביקה פיק.
עמק מקלווי
עמק מקלווי (באנגלית: McKelvey Valley) הוא עמק באזור העמקים היבשים מקמרדו, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
עם מקלווי מפריד בין חלקו המערבי של רכס אולימפוס לבין רכס אינסל.
מקור השם
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחות חקר מטעם המרכז לחקר אנטארקטיקה ( Victoria University's Antarctic Expeditions; בראשי תיבות: VUWAE), של אוניברסיטת ויקטוריה מהעיר ולינגטון, שבניו זילנד.
פאלודיטיטאן
פאלודיטיטאן (שם מדעי: Paludititan; מילולילת: "טיטאן הביצה") הוא סוג של דינוזאור טיטאנוזאור מהקבוצה ליתוסטרוטיה שהתקיים באירופה במשך הקרטיקון העליון של המאסטריכט שלפני 70 מיליון שנה מזמננו. הסוג התקיים רק על האי האצג הקדום (כיום בטרנסילבניה, רומניה).
עמק מקלווי
מקור השם
משלחת זו (VUWAE) חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1958–1959.
פאלודיטיטאן
סוג זה התגלה ברומניה במשלחת בלגית-רומנית ב-2002 ותואר למדע ב-2010 בידי החוקר זולטאן קסיקי (Zoltán Csiki) והוא הכיל מין יחיד - Paludititan nalatzensis.
עמק מקלווי
מקור השם
העמק נקרא על שם בי. סי. מקרלווי (B.C. McKelvey) שהיה גאולוג מטעם משלחת אוניברסיטת ויקטוריה (VUWAE), אשר, יחד עם פי. אנ. וב (P.N. Webb), היו הראשונים שערכו סקר גאולוגי של האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1957–1958.
פאלודיטיטאן
הפאלודיטיטאן היה זאורופוד שעבר גמדיות איים בדומה לקרובו המגיארוזאורוס, שהתקיים באותו האי. הוא הגיע לפי החוקר גרגורי ס. פאול לגובה של 2 מטרים ולמשקל של 1 טון. היו לו חוליות צוואר וחוליות זנב שהתקצרו והתקמרו מעט כלפי מעלה.
עמק מקלווי
מקור השם
מקלווי חקר את עמק רייט, מטעם VUWAE בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1958–1959.
פאלודיטיטאן
לפי מספר חוקרים הוא חלק קווי דמיון עם האפקתוזאורוס, מאותה קבוצה שהיה גדול יותר והגיע לאורך 15 מטרים ולמשקל 5 טונות. מספר חוקרים אף סוברים שמין זה נכלל בסוג אפקתוזאורוס ולפי חוקרים אחרים המין נכלל יחד עם המגיארוזאורוס.
המקור (עמותה)
המקור – עמותה ישראלית לתוכנה חופשית ולקוד מקור פתוח היא עמותה המאגדת את מרבית הגופים והאישים העוסקים בקידום תוכנה חופשית וקוד פתוח (FOSS) בישראל.
העמותה הוקמה בשנת 2003 על ידי פעילי תוכנה חופשית וקוד פתוח בישראל, כמענה לצורך שהורגש בארגון שיקל את המשך הפעילות בנושא, שמתקיימת מתחילת שנות התשעים במסגרות שונות.
פעילויות העמותה
העמותה פועלת לקידום המודעות והשימוש בתוכנה חופשית ובתקנים פתוחים במשרדי הממשלה, בתעשייה ובמגזר הפרטי.
כנס "אוגוסט פינגווין"
כנס אוגוסט פינגווין הוא כנס שנתי של קהילת התוכנה החופשית בישראל המאורגן על ידי עמותת "המקור". הכנס נערך ביום שישי הראשון של חודש אוגוסט (בדרך כלל באזור תל אביב), ומכאן שמו. הכנס מהווה מפגש חברתי לפעילי תוכנה חופשית, כמו גם במה להרצאות (כלליות או טכניות), עדכוני מצב של פרויקטים, והוקרה לפעילים בולטים.
לאורך השנים התפתחה מסורת לגבי מבנה הכנס. לאחר הרצאת הפתיחה מובא דין וחשבון של עמותת "המקור" ולאחר מכן מספר הרצאות. בשנים הראשונות לכנס נהוג היה לסיים את הכנס בחידון היתולי, אך מנהג זה התחלף בהענקת פרס המקור. במקביל לכנס מתקיים דוכן החלפת ספרים (Book crossing) ומספר דוכנים של פרויקטי תוכנה חופשית המציגים את עצמם ואת תוצרתם, ולאחריו מתקיימת מסיבת חתימה על מפתחות ציבוריים.
פרס המקור
פרס המקור מוענק פעם בשנה על ידי העמותה לקבוצות או בודדים על הישגיהם בתחום התוכנה החופשית בישראל. הפרס מוענק במסגרת כנס אוגוסט פינגווין. בשנת 2010, הפרס הוענק בשלוש קטגוריות: תרומה אישית, תרומה של מוסד או קבוצה, תרומה לתוכנה חופשית בתחום החינוך בישראל.
עוזר
אישים ששם משפחתם "עוזר":
ראו גם
}}
סאשה פטשי
סאשה פטשי (בצרפתית: Sacha Petshi; נולד ב-21 ביוני 1992 בווילפינט שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת הפועל אום אל פאחם מהליגה הלאומית.
קריירת מועדונים
פטשי שיחק בקבוצות טרואה, אורליאן, סלובודה אוז'יצה, CA בסטיה, בלקברן רוברס, קרטיי, סטאד לאוואל, סניצה, פראק II, רובניימן פלוסאורה ואנגורדני.
ב-25 ביוני 2022 חתם פטשי בהפועל עפולה מהליגה הלאומית. ביולי 2023 חתם בהפועל אום אל פאחם.
משה מבוטריל
רבי משה בן יצחק מבוטרֶל (הרמ"ב, ה'ק"ן – ה'ר' לערך, 1390 – 1440) היה מחכמי ומקובלי ספרד שהתגורר בצנטירל שבספרד. חיבר מספר ספרים העוסקים בקבלה, התפרסם מכיוון שיחס את חיבוריו לקדומנים אחרים ומעשים מעין אלו.
קורות חייו
נולד לרב יצחק מבוטרֶל מצנטירל שבספרד, בספריו מזכיר את רבו 'רבי יעקב ספרדי', ככל הנראה ראה בעצמו משיח.
בנו הוא רבי ליאון בוטרֶל. נכדו הוא רבי משה בוטרל הרופא.
טענות לשקרים
בקרב החוקרים, הועלו טענות שונות נגדו, מזיופים שונים בספריו.
בפירושו לספר יצירה מזכיר רבי משה 27 חיבורים שאינם נזכרים במקומות אחרים. דבר זה עורר את החוקרים, שניסו לבדוק האם אכן ספרים אלו היו קיימים.
כך למשל התבטא שי"ר לאור ממצאים אלו:
פח שמיטה
פח שמיטה הוא מנהג שבו משתמשים בפח אשפה מיוחד לפירות שביעית, פירות שגדלו בארץ-ישראל בשנה השביעית וקדושים בקדושה מיוחדת.
מקור המנהג
כתוב בתורה, וחז"ל דרשו . לאדם אין בעלות על פירות שביעית, אלא רק זכות להשתמש בהם לאכילה. בפרט, אין לו זכות להפסיד (לאבד) אותם. איסור זה כולל גם שאריות, כל עוד הן ראויות למאכל אדם. כך למשל, אם אדם אכל חצי פרי, ואינו רוצה לאכול את החצי השני, אסור לו להשליך את החצי הנותר לפח-האשפה הרגיל, כי פרי הנזרק לפח נעשה בזוי ומאוס ואינו ראוי עוד למאכל אדם. גם קליפות רכות, כגון של תפוחים, מלפפונים, גזר וכו', עדיין ראויות למאכל אדם, ולכן גם אותן אסור להשליך לפח-אשפה רגיל. עם זאת, מותר להניח את השאריות במקום נקי, גם אם בסופו של דבר יירקבו.
משום כך, יש הנוהגים להחזיק פח-אשפה מיוחד לשאריות של פירות שביעית. דואגים שהפח יישאר נקי, ומשליכים לשם את כל השאריות. פח זה נקרא "פח שמיטה".
חלופות
כאמור, השימוש בפח שמיטה אינו חובה, וניתן לקיים את המצוות הקשורות לקדושת הפירות גם בדרכים אחרות:
בוב מצואי
רוברט טָאקֶאוֹ מצואי (באנגלית: Robert Takeo Matsui; 17 בספטמבר 1941 – 1 בינואר 2005) היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת קליפורניה שבארצות הברית. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית ושירת בבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס החמישי של קליפורניה מ-1979 ועד מותו בסוף תקופת כהונתו ה-13, בראשית 2005.
ביוגרפיה
מצואי, דור שלישי לאמריקאים ממוצא יפני, נולד בסקרמנטו בירת קליפורניה, והיה בן חצי שנה כשהוא ומשפחתו נעקרו מסקרמנטו ונכלאו בידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית במרכז הרילוקיישן טול לייק ב-1942, שיא מלחמת העולם השנייה. ב-1963 השלים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי לימודי תואר ראשון במדע המדינה, ולאחר מכן ב-1966 קיבל תואר שני במשפטים ממכללת הייסטינגס למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה. בשנת 1967 ייסד קליניקה משפטית בסקרמנטו. ב-1971 נבחר מצואי אל מועצת העירייה של סקרמנטו, נבחר מחדש בבחירות 1975 והיה לסגן ראש העיר כבר ב-1977.
בבחירות אמצע הכהונה ב-1978 התמודד מצואי בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס השלישי של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שנציג המחוז המכהן ג'ון מוס הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים. מצואי זכה בפריימריז עם 36% מקולות הבוחרים, וגבר בין היתר על ראש עיריית סקרמנטו פיל אייזנברג וחבר האספה המדינתית של קליפורניה יוג'ים גואלקו. ביום הבחירות הכלליות גבר על סנדי סמולי, מועמדת המפלגה הרפובליקנית, עם 53% מהקולות. הייתה זו הפעם הראשונה והאחרונה בקריירתו הפוליטית בה ניצב בפני תחרות צמודה אל הקונגרס האמריקאי, והוא נבחר מחדש 13 פעמים. אחר כך הוא מעולם לא גרף פחות מ-68% מהקולות. ב-1990, בעקבות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך באותה השנה, מחוזו נספר מחדש כמחוז הקונגרס החמישי.
בשנת 1988, מצואי סייע להעברת "חוק חירויות אזרחיות 1988", שמיסד התנצלות רשמית מטעם הממשלה הפדרלית על כליאת היפנים בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה והציע פיצוי סמלי עבור הקרבנות שנאסרו על לא עוול בכפם. בנוסף, הוא מילא תפקיד מפתח בהכרה באחד ממחנות העקורים, "מנזנר" (Manzanar) שבעמק אוונס בקליפורניה, כאתר היסטורי לאומי ב-1992. מצואי גם פעל להבטיח הקצבת אדמות בוושינגטון הבירה לבניית אנדרטה לזכר הפטריוטיות היפנית-אמריקאית במלחמת העולם השנייה. במהלך כהונתו הקונגרס היה יו"ר ועדת הקמפיין הדמוקרטית לקונגרס והחבר הבכיר מטעם סיעת המיעוט הדמוקרטית בוועדת הדרכים והאמצעים. מצואי נודע כמתנגד נחרץ להפרטת הביטוח הלאומי של ארצות הברית, והיה בעל דפוס הצבעה ליברלי בשל התנגדותו לתנועות נגד הפלות, תמיכה בזכויות להט"ב ועריכת רפורמה בתחום ניירות הערך האמריקאי. הוא גם פעל למען אשרור הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.
במה שתהא מערכת הבחירות האחרונה שלו, ב-2004, התמוד מצואי מול הרפובליקני מייק דוגאס ונבחר בקולת לתקופת כהונתו ה-14 עם 71.4% מהקולות, לעומת 23.4 האחוזים של דוגאס. בש-24 בדצמבר אותה שנה אושפז מצואי במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד השוכן בבת'סדה בעקבות דלקת ריאות חמורה. הדלקת החריפה בעקבות הסלמה של התסמונת המיאלודיספלסטית, שהיא הפרעה נדירה בתאי גזע הגורמת לחוסר יכולת של מח העצם לקיים באופן תקין את מחזור הדם. ב-1 בינואר 2005 נפטר. בבחירות ביניים מיוחדות למילוי מקומו נבחרה אלמנתו, דוריס מצואי, עם למעלה מ-68%, והיא הושבעה ב-10 במרץ 2005.
ארי קלאס
ארי קלאס (באסטונית: Eri Klas; 7 ביוני 1939 - 26 בפברואר 2016) היה מנצח אסטוני.
קריירה
קלאס נולד בטאלין. הוא עבד בעיקר באזור הנורדי, אבל נזכר בעיקר בזכות עבודתו בהובלת תזמורת הרדיו ההולנדית שהתפרקה. בין השנים 1999 עד 2001 קלאס היה יועץ מוזיקלי של הסינפונייטה הישראלית באר שבע בישראל.
הוא ניצח על הבכורה את הקונצ'רטו הראשון לצ'לו של אלפרד שניטקה (הפילהרמונית של מינכן, 1986) ועל הבלט פר גינט של אדוורד גריג (האופרה הממלכתית של המבורג, 1989), ועבד על הפצת הרפרטואר הסימפוני האסטוני.