cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מייק לי
קורות חיים
לי נולד בסאלפורד, במנצ'סטר רבתי שבחבל לנקשייר, למשפחה יהודית ששמה המקורי היה "ליברמן" והוא אונגלז ב-1939 בשביל להימנע מהאנטישמיות באותה העת. הוא למד ב-RADA האקדמיה המלכותית לאמנויות הבמה ובבית ספר למשחק באסקס, מאוחר יותר השלים את השכלתו הקולנועית בבית הספר לקולנוע בלונדון.
את ניסיונו הראשון כבמאי ושחקן רכש ב"רויאל שייקספיר קומפני" (RSC). בהמשך פרש ממשחק והתמקד בכתיבה ובימוי, לתיאטרון, טלוויזיה וקולנוע. בשנים האחרונות הוא פועל בעיקר בקולנוע, תחום שבו זכה להכרה בינלאומית רחבה.
לי היה אמור לבקר בישראל בנובמבר 2010, כאורח בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, אך ביטל את ביקורו בשל אישור תיקון לחוק האזרחות על ידי ממשלת ישראל. במכתב שכתב, הוא מציין שאין בכוונתו להגיע לישראל עד אשר יינתן פתרון הוגן לפלסטינים. ב-2019 הוא ואמנים בריטים נוספים כמו פיטר גבריאל ורוג'ר ווטרס קראו להחרים את האירוויזיון בישראל.
כללי
מייק לי הוא יוצר קולנוע ותיאטרון ריאליסטי.
סרטיו ומחזותיו, הם דרמות ריאליסטיות העוסקות בחייהם הרגילים והיומיומיים של אנטי גיבורים בני המעמד הבינוני הנמוך (יצירותיו המוקדמות), ובני מעמד הפועלים (יצירותיו המאוחרות).
בניגוד לבמאי הקולנוע קן לואץ', אליו נוהגים להשוותו, לי, אינו במאי בעל אג'נדה פוליטית מוגדרת, אשר סרטיו משמשים כאמצעי לבטאה. האג'נדה שלו היא הומנית עם נגיעות חברתיות. להוציא סרטו "עירום" ודרמת הטלוויזיה "Meantime", שבהם גיבוריו עומדים מחוץ לסדר החברתי ומורדים בו ו"Four Days In July" המתאר את החיים בצילה של המלחמה בבלפסט, עיקר העניין של לי ככותב וכבמאי הן הדמויות - אופיין, חייהן, רגשותיהן והיחסים שהם מנהלים עם אחרים.
תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע
לי כתב וביים כ-20 מחזות לתיאטרון האנגלי. המפורסם בהם הוא "המסיבה של אביגייל" (Abigail's Party) שהועלה על הבמה ב-1977 והוסרט ל"תיאטרון הכורסה" של ה-BBC. המחזה הוא קומדיה עוקצנית על חייה של משפחה זעיר בורגנית, והוצג על במות רבות ברחבי העולם, כולל הפקה בישראל בסטודיו למשחק ניסן נתיב ב-2004. ב-2002, ביובל ה-25 להפקת המקור הוא הועלה בלונדון, וזכה למועמדות לפרס על שם לורנס אוליבייה על החידוש התיאטרלי המוצלח של השנה.
ב-2005, אחרי 12 שנים של שתיקה תיאטרלית, חזר לי לבמה עם מחזה חדש, "אלפיים שנות" (Two Thousand Years). במחזה, שמספר את סיפורם של שלושה דורות במשפחה יהודית לונדונית, השתמש לי לראשונה בשורשיו היהודים ואפילו שילב את הזווית הישראלית בדמותו של צעיר ישראלי, בן זוגה של אחת מבנות המשפחה. המחזה זכה להצלחה גדולה בקופות ולבקורות מעורבות: שבחים למשחק המעולה ולעבודת הבימוי, לצד התייחסות ביקורתית למחזה עצמו.
ב-1971, ביים את סרטו הראשון "רגעי עצב" (Bleak Moments), ומשלא קיבל הזדמנות לביים סרט קולנוע נוסף, פנה לטלוויזיה, אשר בה פעלו באותה תקופה במאים איכותיים נוספים כמו קן לואץ' וסטיבן פרירס. הוא כתב וביים דרמות בעיקר עבור ה-BBC. בהם: "Grown-Ups" הקומי, שהוקרן ב-1980 ומספר את סיפורו של זוג החי בקנטרברי, משפחתם, חבריהם ושכניהם.
"Meantime" הוסרט ב-1984 עבור ערוץ 4 והוא סרט הטלוויזיה הפוליטי ביותר של לי. הוא מספר על קשר אמיץ בין שני אחים בשנות העשרים לחייהם, החיים עם הוריהם במזרח לונדון ומתאר את היאוש של דור שלם של צעירים מובטלים באנגליה תחת שלטונה של מרגרט תאצ'ר.
ב-1988, 17 שנים לאחר סרט הקולנוע הקודם שלו, חזר לי לתעשיית הקולנוע וזכה להצלחה והכרה, כולל מועמדויות לפרס אוסקר ופרסים בפסטיבל קאן ואחרים (ראו פרסים ומועמדויות).
סרטי הקולנוע שלו, הם המשך ישיר של יצירתו עד כה, עם העברת המיקוד למעמד הפועלים והעמקת יכולת ההבנה האנושית.
סרטיו הידועים ביותר:
ב-6 באוקטובר 2010 הוצג בפסטיבל הסרטים בניו יורק סרטו החדש "עוד שנה", העוקב אחר התרחשויות במשך עונות השנה במשפחה חמימה תוך בחינת יחסיה עם חבריה הבודדים. מייק לי כתב וביים. שחקנים ראשיים ג'ים ברודבנט, לסלי מנוויל, רות שין.
פרסים ומועמדויות
מייק לי זכה, עבור סרטי הקולנוע שלו, באין ספור פרסים ומועמדויות ברחבי העולם, בפסטיבלים ומטעם ארגוני מבקרים ידועים יותר וידועים פחות. הרשימה להלן כוללת את פירוט הפרסים המוכרים ביותר.
דרמות טלוויזיה
כל הדרמות להוציא "Meantime" הוסרטו עבור ה-BBC.
"Meantime" הוסרט עבור Channel Four.
מיכאיל סקובלב
הגנרל מיכאיל דמיטריוביץ' סְקוֹבֶּלֵב (ברוסית:  Михаи́л Дми́триевич Ско́белев ; 29 בספטמבר 1843, סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית – 8 ביולי 1882, סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית) היה גנרל רוסי אשר קנה את תהילתו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
חייו
מיכאיל נולד למשפחת אצולה צבאית. הוא היה בנו של הגנרל דימיטרי סקובלב (1821–1879), אשר נלחם לצד בנו במלחמה העות'מאנית רוסית ונכדו של הגנרל והסופר איוון ניקיטיץ' סקובלב (1778–1849), אשר נלחם בצבא הפרוסי כנגד צבאו של נפוליאון. אימו של מיכאיל אולגה סקובלב לבית פולטבצבה עמדה בראש ארגון הצלב האדום בבלקן בעת המלחמה העות'מאנית רוסית.
בין השנים 1858–1860, למד סקובלב באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בשנת 1861 התגייס סקובלב לרגימנט המשמר הרכוב של הצאר ושנתיים מאוחר יותר הוסמך לקצונה ומונה למפקד פלוגת הוסרים. בשנת 1866 נשלח ללימודים באקדמיה הצבאית לפיקוד ומטה של האימפריה הרוסית, אותה סיים בהצטיינות בשנת 1868.
בנובמבר 1868 נשלח לשרת בטורקסטן שבמרכז החלק האסייתי של הקיסרות הרוסית ופיקד על חיל המצב בעיר טורקמנבאשי. בהמשך שירת במטה של הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ', הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז. בתקופת שירותו השתתף במסע המלחמה כנגד ח'אנות חיווה ב-1874 וח'אנות קוקנד ב-1875 בהם פיקד על כוחות הפרשים והפגין אומץ לב. בשנת 1876 מונה למושל הצבאי של מחוז פרגנה
בשנת 1877 הועלה לדרגת מאיור גנרל ומונה לפקד על החטיבה הקוזאקית, צורף לצבא הדנובה של האימפריה הרוסית ובראש כוחותיו, היה מראשוני החוצים את נהר הדנובה והחזיק את ראש הגשר לשאר הכוחות שנעו לתוך בולגריה. בהמשך השתתף בסדרת הקרבות שהובילו לכיבוש פלבן ולובץ'. הוא קודם לדרגת גנרל ומונה לתפקיד מפקד האוגדה ה-16 של צבא הדנובה. בהמשך חצו כוחותיו את הרי הבלקן והשתתפו בקרב ליד מעבר שיפקה. סקובלב זכה לכינוי הגנרל הלבן, מאחר שהופיע במדים לבנים ורכב על סוס לבן, עניין ששיווה לו מראה שהטיל מורא על יריביו מחד וגרר את הערצת חייליו, מאידך.
לאחר המלחמה, חזר סקובלב לזמן קצר לגזרת טורקסטן ובשנת 1881 מונה למפקד המחוז הצבאי מינסק. סקובלב התערה בפוליטיקה הפנים-רוסית והפגין דעות לאומניות, אשר נטו לגזענות וייחדו את האתניות הרוסית על פני שאר אוכלוסיית האימפריה. מייחסים אליו את מקור הסיסמה רוסיה לרוסים. סקובלב נישא לנסיכה מריה ניקולאבנה גגרין, אך הנישואין עלו על שירטון והזוג התגרש לאחר זמן קצר.
ב-4 ביולי 1882 לאחר שקיבל את משכורתו החודשית, יצא סקובלב מהעיר מינסק לכוון מוסקבה, בלווי מספר קציני מטה והגיע לעיר ב-7 ביולי. ב-8 ביולי, לאחר ארוחה חגיגית פרש סקובלב למלונו ונמצא מת במיטתו בנסיבות מסתוריות. הסיבה הרשמית שהוענקה למותו הייתה התקף לב, אך ברוסיה נפוצו תאוריות קשר, על כך שסקובלב נרצח בידי מרגלת אוסטרו-הונגרית ששהתה עמו במלון, או בידי המשטרה החשאית הרוסית בשל השתייכותו לארגוני ניהיליסטים. אביו ואב סבו, נפטרו אף הם בגיל צעיר יחסית ממחלת לב וסביר להניח שכך אירע גם במקרה שלו.
סקובלב נקבר באחוזה המשפחתית שלו בכפר ספאסקי שבמחוז ריאזאן, לצד הוריו.
קבוצת מתיל
קבוצת מתיל היא אלקיל שנגזר ממתאן, המכילה אטום פחמן ושלושה אטומי מימן. הקיצור של קבוצת מתיל הוא Me. קבוצות פחמימנים כאלו נפוצות בקרב תרכובות אורגניות. קבוצת המתיל יכולה להימצא כאניון, קטיון או כרדיקל. לאניון שמונה אלקטרוני ערכיות, לרדיקל שבעה, ולקטיון שישה. כל השלושה מאוד תגובתיים.
אניון מתיל
אניון מתיל (CH3-) קיים רק במקרים מיוחדים. לפעמים מתייחסים למתיל ליתיום או לתרכובות גריניאר דומות כמקורות לCH3- אך זהו תאורטי בלבד. מגיבים כאלו נוצרים בדרך כלל ממתיל הלידים: כאשר M היא מתכת אלקלית.
מתיל רדיקלי
מתיל רדיקל (CH3) קיים כגז דליל, אך בריכוז גבוה יותר הוא עובר דימריזציה לאתאן.
מירב בריקמן
מירב בריקמן (נולדה ב־8 בנובמבר 1971) היא קצינת צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים. בתפקידה האחרון, שימשה כמפקדת הראשונה של מרכז הספקה אחוד (מרה"ס) באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל). קודם לכן שירתה כמפקדת מרכז ציוד.
ביוגרפיה
בעלת תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במינהל עסקים ותואר שני נוסף במדעי המדינה וביטחון לאומי. בנוסף, היא בוגרת המכללה לביטחון לאומי.
מתגוררת עם משפחתה בראש העין. בעלה, אלון בריקמן, הוא ממקימי עמותת "אלון ואלה". לזוג שני ילדים.
בריגדת הנייר
בריגדת הנייר (או מחתרת הנייר) הוא הכינוי שקיבלה קבוצה מיושבי גטו וילנה שהסתירה מטמון גדול של פריטי תרבות יהודית מארכיון "ייִוואָ" (המכון למחקר יהודי) והצילה אותם מהשמדה או גניבה בידי גרמניה הנאצית. הקבוצה הוקמה בשנת 1942 בהובלת אברהם סוצקבר ושמרקה קצ'רגינסקי, והבריחה ספרים, ציורים ופסלים, בהסתירה אותם במקומות שונים בגטו ובסביבתו. לאחר חיסול הגטו נמלטו חלק מחברי הקבוצה וחזרו לווילנה לאחר כיבושה על ידי הכוחות הסובייטיים. חלק מהיצירות שימשו להקמת המוזיאון היהודי בווילנה והוברחו לארצות הברית, שם הוקם מכון ייווא מחדש בשנות הארבעים. מטמונים של חומרים המשיכו להתגלות בווילנה בתחילת שנות התשעים. אף שחומר רב נעלם בתקופות הנאצית והסובייטית, חלק ניכר (כ-30–40 אחוזים) מארכיון ייווא נשמר, והוא נחשב כיום ל"אוסף הגדול ביותר על חיי יהודי מזרח אירופה הקיים בעולם".
בזמן המלחמה
זמן קצר לאחר מכן הגיע לווילנה יוהנס פוהל (Johannes Pohl), נציג מבצע רוזנברג (ERR) (הארגון הנאצי שעליו הוטל לגנוב או להשמיד רכוש תרבות יהודי) לבדיקת הארכיונים. הוא הורה להפוך את וילנה לנקודת איסוף מרכזית לאזור, המאגדת לא רק את ארכיוני ייווא ומוסדות אחרים בעיר, אלא גם אוספים פרטיים מקובנה, שיאוליאי, מריאמפולה, וולוז'ין וערים אחרות. בשנת 1942 הקימו הנאצים משרד מיון שיעבור על החומר שהתקבל, ובחר פריטים איכותיים שישלחו למכון לחקר השאלה היהודית. פקודות ERR קבעו, כי עד 30 אחוז מכלל היצירות יכולות להיחשב באיכות גבוהה ולהישמר.
כדי להבטיח שייבחרו העבודות הנכונות, נבחרו אסירים יהודים בגטו וילנה, בעיקר אנשים עם מעורבות מסוימת בייווא, לבצע את עבודת המיון. בין העובדים היו זליג קלמנוביץ', אברהם סוצקבר, שמרקה קצ'רגינסקי וחייקל לונסקי.
הרעיון של השמדת הארכיונים והחומר הנלווה היה טראומטי מאוד עבור העובדים. הרמן קרוק כתב ביומניו כי הם "בוכים ... ייווא גוסס. קבר האחים שלו הוא בית הנייר". על כן העובדים, בראשות סוצקבר וקצ'רגינסקי, החלו לחבל בתוכניות ה- ERR. בתחילה התנהלה הבריגדה בהתנגדות פסיבית, בסירוב לעבוד, וקראה בקול רם מהספרים במקום להשמיד אותם. קצ'רגינסקי וסוצקבר פרסמו אחר כך כרכים של שירה שנכתבה במקום לבצע את עבודת המיון בפועל. משם הם החלו להבריח את העבודות למקומות מבטחים. דפים וספרים נבחרים הוברחו על ידי העובדים כשחזרו הביתה מדי לילה ממשרד המיון, והוסתרו במטמונים בתוך בתים, בבונקרים ובתאים סודיים בתוך הגטו. חומרים אחרים הועברו לאנשים לא יהודים מחוץ לגטו, או שהוסתרו בעליית הגג של בניין ייווא, ששימשה גם נקודת מעבר לנשק לצורך התנגדות מזוינת. גם מדריכים צבאיים, ברובם בשפה הרוסית, הוברחו לפרטיזנים יהודים מחוץ לגטו וילנה. הם השתמשו ברעיונות יצירתיים: הם ביקשו למשל ממפקדם הגרמני להכניס לגטו ניירות כדי להסיק את התנור בביתו, או השתמשו בארגז כלי עבודה עם תחתית כפולה ובאמצעותו העבירו ספרים וניירות. הם אף הבריחו ספרים ומסמכים בתוך שולחנות וריהוט. דוד פישמן, שחקר את פעולתם, ציין כי "הם סיכנו את חייהם למען ספרים וניירות. הייתה זו אמירה קיומית, שהספרות והתרבות הן ערכים עליונים, גדולים מחייו של פרט או מחייה של קבוצה".
גילוי הארכיון לאחר המלחמה
לאחר שווילנה נכבשה בידי הרוסים ב-13 ביולי 1944, חזרו חלק מחברי הקבוצה לעיר. סוצקבר וקצרגינסקי התחברו לאבא קובנר, פתחו מוזיאון יהודי והחלו לגייס כל מי שזמין לחפש את המטמונים הנסתרים. התוצאות הראשוניות היו מעורבות: בניין ייווא הושמד בהפצצה, ואילו המטמון הגדול ביותר בגטו וילנה התגלה על ידי הכוחות הגרמניים זמן קצר לפני נסיגתם ונשרף על ידם. מאגרים רבים אחרים שרדו, ותושבים מקומיים שהתבקשו להסתיר חומרים הגיעו כדי להחזירם. התגליות המוקדמות כללו את יומניו בכתב ידו של תיאודור הרצל, פסל דוד של מרק אנטוקולסקי, ומכתבים מאת שלום עליכם, י. ל. פרץ ורבים אחרים. עבודתם התנהלה במהירות ובשיתוף פעולה פורה מצד הקהילות היהודיות ששרדו במזרח אירופה. חזרתו של סוצקבר לרוסיה בשנת 1944, ולאחריו עליית אבא קובנר לארץ ישראל, השאירה את קצ'רגינסקי אחראי על פרויקט המוזיאון והאיסוף.
למרות שהמוזיאון נתמך רשמית על ידי הרשויות הליטאיות והסובייטיות, הם סיפקו מעט מאוד משאבים, לא הקציבו למארגנים תקציב ורק העניקו להם את בניין הגטו השרוף. לאחר סיום המלחמה בשנת 1945 התברר, כי עבודתם של המתנדבים אינה מתיישבת עם סדרי העדיפויות של הרשויות הסובייטיות, ששרפו 30 טונות מחומרי ייווא, דרשו לבצע סקירה של הצנזורה על הספרים המוצגים בפומבי, ואף סירבו להחזיר עבודות שהוגשו להם. בהתאם לכך, קצ'רגינסקי והאחרים התכוננו להבריח את האוסף שוב – הפעם לארצות הברית, שם הקים ייווא מטה חדש. מתנדבים הובילו את הספרים מעבר לגבולות פולין, תוך שהם נעזרים באנשי תנועת הבריחה כדי להעבירם למערב אירופה. משם הגיע רוב החומר לניו יורק. סוצקבר החזיק בחלק מהחומר, ומסר אותו לימים לספרייה הלאומית.
המוזיאון הושבת לבסוף על ידי הק.ג.ב בשנת 1949. חלק מהחומרים שנותרו הושמדו, ואילו השאר הועבר לארכיון המדינה הליטאית המרכזי, למוזיאון המדינה בווילנה ולספרייה הלאומית הליטאית. לאחר קריסת ברית המועצות, ייווא ניהל בהצלחה משא ומתן עם ממשלת ליטא להפקת עותקים של כ-100,000 עמודים מהמסמכים. ארכיון נוסף, המכיל 150,000 מסמכים, התגלה בשנת 1991 לאחר שהוסתר בכנסייה על ידי אנטנס אולפיס, מנהל היכל הספר של ליטא. בסך הכל ניתן להעריך, שהבריגדה הצילה 30–40 אחוז מארכיוני ייוווא. עבודות נוספות – שהוחרמו ולא הוסתרו על ידי הבריגדה – התגלו בשנת 1954 בבניין בנק לשעבר בווינה, והוחזרו לייווא.
אדוני ראש העיר
אדוני ראש העיר (באנגלית: Mr. Mayor) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת הקומדיית מצבים שעלתה לשידור ברשת NBC ב-7 בינואר 2021. היא נוצרה ונכתבה על ידי טינה פיי ורוברט קרלוק ומככבים בה טד דנסון, בובי מויניהן והולי האנטר.
במאי 2022 הסדרה בוטלה אחרי שתי עונות.
תקציר העלילה
הסדרה מציגה את חייו של איש עסקים עשיר, אותו מגלם טד דנסון, שמתמודד על ראשות עיריית לוס אנג'לס
פיתוח
ב-18 ביולי 2019 דווח כי רשת NBC הזמינה 13 פרקים לסדרת קומדיה ללא שם מאת טינה פיי ורוברט קרלוק בכיכובו של טד דנסון, אשר אמור לגלם איש עסקים עשיר המתמודד לראשות עיריית לוס אנג'לס. במקור הייתה הסדרה אמורה להוות המשך או חידוש לסדרת הטלוויזיה רוק 30 של פיי, כשאלק בולדווין חוזר על דמותו של ג'ק דונאגי, בעקבות הקריירה הפוליטית שלו בעיר ניו יורק. לאחר כשנה של משא ומתן, בולדווין נשר מהפרויקט והוחלף בדנסון. דנסון סירב לעבור מביתו בלוס אנג'לס, והסדרה שוכתבה מחדש כדי שתתקיים שם. ב-11 במאי 2020 הוכרז כי הסדרה תיקרא "Mr. Mayor".
הסדרה הופקה על ידי טינה פיי, ג'ף ריצ'מונד, רוברט קרלוק ודייוויד כורה. היא עלתה לשידור ב-7 בינואר 2021.
ליהוק
בשנת 2019 דווח כי בובי מויניהן הצטרף לצוות השחקנים בתור ג'יידן ומאוחר יותר כי הולי האנטר הצטרפה גם לצוות השחקנים בתפקיד ארפי. בתחילת 2020 הצטרפה וולה לובל לצוות השחקנים בתפקיד מיקאלה, מייק קבלון הצטרף לצוות השחקנים כטומי, וקיילה קנדי הצטרפה לצוות השחקנים בתפקיד אורלי ברמר.
צילומים
ב-12 במרץ 2020 הושהתה הפקת הסדרה בעקבות השפעת מגפת הקורונה.
טוני ולמסאן
אנטוניו "טוני" ולמסאן טחדור (בספרדית: Antonio "Toni" Velamazán Tejedor, נולד ב-22 בינואר 1977 בברצלונה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי. ולמסאן, שקריירת המשחק שלו מתפרסת מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד תחילת העשור השני של המאה ה-21, שיחק במספר קבוצות בספרד, כשהבולטות שבהן היו ברצלונה, ריאל אוביידו, אקסטרמדורה ואספניול, שם שיחק במשך שש שנים. ולמסאן ייצג את מדינתו באולימפיאדת סידני והוא זכה עם הנבחרת במדליית כסף.
קריירת מועדונים
ולמסאן נולד וגדל בברצלונה, בירת קטלוניה, שם החל לשחק כדורגל בצעירותו. הוא הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה, וב-1994 החל לשחק במדי קבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, שהייתה באותם ימים בליגה השנייה. תחת אימונו של יוהאן קרויף בקבוצה הבוגרת החל ולמסאן לקבל הזדמנויות לשחק. ב-26 בספטמבר 1995 ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה, בגומלין הסיבוב הראשון של גביע אופ"א מול הפועל באר שבע. ולמסאן הבקיע שער ולקח חלק בניצחון קבוצתו 5–0. ב-7 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה בלה ליגה, במשחק החוץ אצל ריאל בטיס, כשגם אז הבקיע שער והשתתף בניצחון 5–1. שבוע לאחר מכן הבקיע שער שלישי, בניצחון 4–1 על אתלטיק בילבאו. עד סוף העונה שותף בעוד מספר משחקים, לעיתים כשחקן הרכב ולעיתים כשחקן מחליף, בעודו רשום בברצלונה ב'. ברצלונה סיימה את העונה במקום השלישי בליגה ועם הפסד בגמר גמר הגביע נגד אתלטיקו מדריד, במה שסימן את סוף תקופתו של קרויף באימון הקבוצה.
בקיץ 1996 עזב ולמסאן את ברצלונה והצטרף לריאל אוביידו, מהליגה הראשונה בספרד גם כן. ב-8 בספטמבר נכנס כמחליף במשחק נגד ריאל ואיאדוליד, ודקות ספורות לאחר מכן כבש את שער הניצחון לזכות קבוצתו. ולמסאן שימש בעיקר שחקן מחליף באוביידו - מתוך 34 הופעות שערך במדיה בליגה, 28 מתוכן היו כשחקן מחליף ורק שש כשחקן הרכב. בהמשך העונה כבש שער נוסף, בהפסד 6–1 לריאל מדריד ב-23 בפברואר 1997. אוביידו סיימה את העונה במקום ה-17, במרחק שלוש נקודות בלבד מהמקום ה-18, שמוביל לירידה לליגה השנייה. בתום העונה עבר לאלבסטה שמהליגה השנייה, שם ביסס את מעמדו במהרה וזכה למספר רב של דקות משחק במהלך עונת 1997/1998, אותה סיימה הקבוצה במקום ה-14 שבמרכז טבלת הליגה.
בקיץ 1998 עבר ולמסאן קבוצה פעם נוספת, הפעם לאקסטרמדורה שמהליגה הראשונה, אותה אימן רפאל בניטס. בקבוצה זו היה שחקן הרכב קבוע, וב-33 הופעות במהלך עונת 1998/1999 כבש שישה שערים, אולם הקבוצה ירדה לליגה השנייה מהמקום ה-17. בסיום העונה הצטרף לאספניול, יריבתה העירונית של קבוצת נעוריו ברצלונה. עונתו הראשונה בקבוצתו החדשה הייתה מוצלחת, עת כבש שישה שערי ליגה לצד שני שערים במסגרת גביע המלך, בדרך לזכייה שלישית בתולדותיה של אספניול. גם בעונת 2000/2001 כבש שישה שערי ליגה, כולל שני צמדים. הראשון בניצחון 5–0 על ריאל סרגוסה ב-27 בינואר 2001, והשני שבוע מאוחר יותר בניצחון 3–1 על אוססונה. בעונה זו הודחה אספניול מגביע אופ"א בשלב שמינית הגמר על ידי פורטו הפורטוגלית, וכן הגיעה למקום התשיעי בליגה.
בעונה הבאה, עונת 2006/2007, הידרדר מעמדו אף יותר. הוא שותף רק בשני משחקי הקבוצה בגביע המלך וזומן לסגל הקבוצה פעמים בודדות, ולכן בחלון ההעברות של חורף 2007 עבר לל'הוספיטלט הקטנה, קבוצה שנמצאת שבקרבת העיר ברצלונה, עיר לידתו, והייתה באותם ימים בהליגה השלישית. ב-2008 ירד עם הקבוצה לליגה הרביעית, אך למרות זאת נשאר בקבוצה ועזר לה לחזור לליגה השלישית כעבור שנתיים. הוא המשיך בקבוצה גם בעונת 2010/2011, ובסיום העונה פרש מכדורגל, בגיל 34.
קריירת נבחרות
בצעירותו ייצג ולמסאן את מדינתו במדי הנבחרות הצעירות של ספרד. ב-1995 השתתף עם נבחרת ספרד הצעירה בגביע העולם עד גיל 20 1995, שם הגיעה הנבחרת הספרדית עד המקום הרביעי. בהמשך עזר לנבחרת ספרד הצעירה להעפיל לאליפות אירופה לנוער 1998, אך הוא לא זומן לטורניר הגמר, שבו זכתה ספרד בתואר. ולמסאן סייע לנבחרת הצעירה גם להעפיל לאליפות אירופה לנוער 2000, כשהפעם הוא כן לקח חלק בטורניר הגמר שנערך בסלובקיה, אך נבחרתו סיימה את הטורניר במקום השלישי.
בספטמבר 2000 ייצג את מדינתו באולימפיאדת סידני. ולמסאן פתח בכל ששת משחקיה של הנבחרת באולימפיאדה בדרכה לזכייה במדליית כסף, לאחר שהפסידה במשחק הגמר ל בדו-קרב בעיטות עונשין בתוצאה 5–3. ולמסאן הבקיע שער אחד, במחזור הפתיחה של שלב הבתים נגד, שהסתיים בניצחון 3–0 לזכות נבחרתו. ולמסאן לא זומן במהלך הקריירה שלו לנבחרת ספרד הבוגרת.
חושי
{{פירושונים|
מחיית זכר עמלק
מחיית זכר עמלק היא מצוות עשה להכרית את זרעו של עמלק, העם שעל פי המקרא לחם בבני ישראל מיד לאחר צאתם ממצרים.
מקור המצווה
בעקבות תקיפת עמלק את בני ישראל בצאתם ממצרים וזינובו בנחשלים, הוכרז עמלק כאויב עם ישראל. וכך נאמר בספר דברים:
דיני המצווה
לפי דעת ספר החינוך בפרשת כי תצא, המצווה חלה על כל יהודי בכל מקום, גם אם הוא יחיד ושלא בשעת המלחמה. אולם דעת הרמב"ם והרמב"ן שהמצווה היא רק על ציבור שלם או מלך, לדעת הרמב"ם ישנה מצווה לקרוא לעמלק לשלום, והמצווה חלה רק אם לא השלימו וקיבלו על עצמם שעבוד לעם ישראל ודווקא בשעת מלחמה.
כישלונו של שאול
במצווה זו נצטווה מאוחר יותר שאול המלך בידי שמואל הנביא, להכרית את זרע עמלק כולל השמדת הטף והבהמות. אך שאול נכשל בהשאירו את אגג מלך עמלק ואת מיטב הצאן והבקר. כישלון זה היה הסיבה לנישולו ממלכותו.
המצווה בימינו
בימינו אבדה משמעותה העיקרית של המצווה, מכיוון שלא ניתן לזהות כיום עם המזוהה אתנית עם עמלק; חז"ל קשרו זאת לסנחריב, אשר "בלבל את האומות" על ידי הגלייתן ממקום למקום. בנוסף, יש דעות שהמצווה מוטלת רק על ציבור שלם או על מלך יהודי; לפי דעות אלה אדם לא יכול לקיימה מיוזמתו בשום תקופה.
עם זאת, היו שקשרו צוררי ישראל נוספים לעמלק - אם במובן הרעיוני או אף במובן הגנטי וההלכתי. כך, נקרא המן "אגגי" - לכאורה כרמז לאגג מלך עמלק (אם במובן של צאצא גנטי או רעיוני). יש גם שזיהו (לדוגמה הגאון מווילנא) את גרמניה עם עמלק המודרני, במיוחד לאחר השואה.
מחייה סמלית
בימינו, מחיית עמלק קיבלה ממד סמלי. כך, קיים מדרש אצל הראשונים המבטא מחיית סמלים, כביטוי למחיית עמלק "תמחה את זכר עמלק - אפילו מעל העצים ומעל האבנים" (אבודרהם, הלכות פורים, כ"ט) והדבר הוביל למנהגים שונים.
המנהגים כוללים השמעת קולות רעש עם השמעת השם המן בעת קריאת מגילת אסתר, כמחיית אזכור שמם, ואף כתיבת שמם על עצמים שונים ומחיקתם.
כך מתואר המנהג של יהודי רודוס בעיתון משנת 1887:
למנהג זה היו שהתנגדו עקב הבאתו לפעמים להשמטת מילים מקריאת המגילה, או לכך שציבור השומעים יפסידו שמיעת מילים מן המגילה. דוגמה להתנגדות באחת מקהילות אירופה ניתן למצוא בדברי הרב שם טוב גגין, שהיה הרב הספרדי הראשי של אנגליה, בספרו כתר שם טוב:
כיום, המנהג המקובל בבתי הכנסת בארץ ובעולם, להשמיע רעש כששומעים את המלה המן. בחלק מבתי הכנסת נוהגים כן רק בעת שמיעת ההמן הראשון והאחרון הכתובים במגילה.
בתלמוד הבבלי מוזכר מנהג "משוורתא דפוריא" (מארמית: מקפצת פורים). על פי פירוש הערוך המנהג היה לתלות על הגג בובה בדמות המן, להעלותה באש ביום פורים, ולרקוד מסביב. מנהג זה השתמר בחלק מהקהילות, ונכון ל-2019 ישנם בודדים הנוהגים בו. יש שנהגו מנהג דומה במדורת ל"ג בעומר.בשנת 408, בתקופת הקיסר תאודוסיוס השני, נאסרה תליית המן בפומבי, משום שהמאמינים הנוצרים ראו במנהג את תלייתו של ישו. למרות האיסור שרד המנהג לפחות עד המאה העשירית.
לקריאה נוספת
על מנהג הכאת המן:
טופולב Tu-144
הטופולב Tu-144 (קוד דיווח נאט"ו: Charger) היה אחד משני מטוסי הנוסעים העל קוליים היחידים בעולם. כלי התקשורת במערב כינו אותו "קונקורדסקי" בשל הדמיון הרב בינו לבין מטוס הנוסעים העל-קולי השני - הקונקורד אם כי האבטיפוס טס לראשונה ב-31 בדצמבר 1968 ליד מוסקבה, כחודשיים לפני הקונקורד. ה-Tu-144 עבר את מהירות הקול לראשונה ב-5 ביוני 1969 וב-15 ביולי באותה שנה היה למטוס הנוסעים העל-קולי הראשון שטס במהירות כפולה ממהירות הקול.
תכנון המטוס
סיפור תוכנית הפיתוח של ה-Tu-144 נקשר פעמים רבות לטענות בדבר ריגול תעשייתי נגד חברת איירוספסיאל הצרפתית - אחת משתי החברות שפיתחו את הקונקורד (וזאת אף על פי שה-Tu-144 המריא לראשונה לפניו). נציג איירופלוט בפריז סרגיי פבלוב נעצר בשנת 1965 כשברשותו תוכניות מפורטות של מערכת הבלמים, כני הנסע והמבנה של הקונקורד. סוכן סובייטי בשם סרגיי פאביו שנעצר בשנת 1977 השיג ככל הנראה כבר באמצע שנות השישים את כל התוכניות של הקונקורד, אולם היו אלו תוכניות ראשוניות של אב-הטיפוס שלא היו יכולות להספיק למהנדסים הסובייטים כדי לבנות את המטוס בפועל אלא רק לשמש כאינדיקציה לגבי כוונות המהנדסים הצרפתים והבריטים בפיתוח הקונקורד.
מבחינה חיצונית ניתן להבחין בדמיון רב בין ה-Tu-144 והקונקורד. אך בדיקה מעמיקה יותר מגלה שההבדלים במערכות הניהוג, במערכות הניווט ובמנועים הם גדולים למדי, בדומה להבדלים בין מעבורת החלל הסובייטית בוראן לבין מעבורות החלל האמריקאיות. למעשה, בחלק מהמערכות ה-Tu-144 דווקא מתקדם יותר ממקבילו המערבי. הבדל משמעותי בין המטוסים הוא בכנף. מהנדסי ה-Tu-144 לא נזקקו לכנף עם קימורים מורכבים כמו בקונקורד לשם תמרון במהירויות נמוכות והשתמשו בכנפוני קנרדים במקום.
תוכנית הפיתוח של ה-Tu-144 ספגה מכה קשה ב-3 ביוני 1973, עת התרסק המטוס הסדרתי הראשון מדגם Tu-144S (מספר רישום 77102) בסלון האווירי בפריז. במהלך צלילה חריפה ניסו הטייסים להפנות את חרטום המטוס מעלה והמטוס התרסק, וכשפגע בקרקע הרס חמישה-עשר בתים. שמונה אנשים נהרגו על הקרקע בנוסף לששת האנשים שהיו במטוס. סיבת ההתרסקות נותרה במחלוקת עד היום. סברה נפוצה היא שהמטוס ניסה להתחמק ממטוס מיראז' 3 שטס בקרבתו וניסה לצלם את הקנרדים, אשר נחשבו למתקדמים לתקופתם, ושממשלות צרפת וברית המועצות ערפלו את החקירה כדי למנוע את חשיפת הפרטים. הצרפתים הכחישו את דבר טיסת המיראז' בדיווח הראשוני על האירוע, ייתכן כדי למנוע האשמות נגדם על ריגול תעשייתי. בדוחות מאוחרים יותר הודו הצרפתים בנוכחותו של המיראז' במקום, אך לא במעורבותו בהתרסקות. סברה אחרת היא שהקופסה השחורה נמצאה על ידי הסובייטים ופוענחה, וכי סיבת ההתרסקות הייתה שינויים שביצע צוות מהנדסי הקרקע במנגנון הייצוב העצמי לפני יום התצוגה האווירית השני. השינויים היו אמורים לגרום למטוס להפגין ביצועים טובים יותר מהקונקורד, אולם הם גרמו בלי משים לניתוק מנגנוני בדיקה ומשוב שהיו אמורים למנוע קצב טיפוס גבוה מדי, מה שהוביל להזדקרות ולהתרסקות. סברה שלישית גורסת שמדובר בחבלה מכוונת מצד הצוות הבריטי/צרפתי. לפי סברה זו, ידעו צוותי התכנון המערביים על כוונת הסובייטים לגנוב את התוכניות, ועל כן "שתלו" בהן תרשימים שהכילו פגמים.
בשירות מסחרי
ה-Tu-144S נכנס לשירות מסחרי ב-26 בדצמבר 1975. המטוס טס בקו מטען ודואר בין מוסקבה ואלמה-אטה, אז בירת הרפובליקה הסובייטית של קזחסטן, כהכנה לקראת כניסתו לתובלת נוסעים. קווי נוסעים החלו לפעול בנובמבר 1977 ונמשכו עד 23 במאי 1978, אז ארעה נחיתת אונס של מטוס מדגם Tu-144D במהלך מבדקי קדם המסירה, שבה נהרגו חלק מאנשי צוות המטוס. טיסת איירופלוט שיצאה לדרכה ב-1 ביוני 1978 הייתה טיסת הנוסעים האחרונה (ומספר 55 בסך הכל).
בחברת איירופלוט המליצו להשתמש בדגם הייצור החדש, ה-Tu-144D, לקו מטענים שהחל לפעול ב-23 ביוני 1979 ממוסקבה לחברובסק, שהתאפשר בשל החלפת המנועים בדגם החדש במנועי RD-36-51 היעילים יותר. בסך הכול ביצעו מטוסי Tu-144 55 טיסות נוסעים ו-102 טיסות מטען בטרם יצאו משירות רשמית באוגוסט 1984⁩. אולם ידוע שחברת איירופלוט המשיכה להשתמש במטוס ה-Tu-144D לאחר תום תקופת השירות המוצהרת לטיסות לא-מתוכננות. דיווח אחד מספר על טיסה מחצי האי קרים לקייב בשנת 1987.
ייצור
בסך הכול יוצרו שישה-עשר מטוסים בעלי יכולת טיסה. האבטיפוס, שמספר הרישום שלו היה 68001, מטוס קדם-יצור מדגם Tu-144S שמספרו 77101, תשעה מטוסים מייצור סדרתי מדגם Tu-144S שמספריהם 110–77102, וחמישה מטוסי Tu-144D שמוספרו 115–77111. כמו כן יוצר לפחות מטוס אחד לבדיקות על הקרקע במקביל לייצורו של האבטיפוס.
למטוסים מדגם Tu-144S היה מנועי טורבו מניפה מדגם NK-144, ולמטוסים מדגם Tu-144D היו מנועי RD-36-51, בעלי צריכת דלק משופרת בעת טיסה על-קולית. המנועים המשופרים לא נזקקו למבער לשם שיוט במהירות על-קולית ולכן המטוסים מהדגם המאוחר היו בעלי טווח ארוך יותר. המטוסים מדגם Tu-144S עם מנועי ה-NK-144 לא יכלו לטוס במהירות שיוט של מאך 2 ללא מבער, אלא רק 1.6 מאך. המטוס הוא גם אחד האחרונים שנזקק למצנח עצירה (כמו הדגמים המוקדמים של ה-Tu-134).
לאחר הפסקת הייצור הסדרתי
למרות שטיסת הנוסעים המסחרית האחרונה של המטוס נערכה בשנת 1978, ייצורו נמשך במשך שש שנים נוספות, עד שבשנת 1984 הופסקה באמצע בנייתו של מטוס Tu-144D שמספר הרישום שלו היה 77116. שני המטוסים האחרונים שיוצרו שמשו במהלך שנות השמונים כמעבדה מעופפת והשתתפו בין השאר במחקר לבדיקת התדלדלות שכבת האוזון בגבהים.
בתחילת שנות התשעים ערכו אשת העסקים ג'ודית דה-פול וחברתה IBP Aerospace משא ומתן בין חברת טופולב לנאס"א (וחברת רוקוול, ומאוחר יותר עם בואינג). הם הציעו מטוס Tu-144 שישמש כפלטפורמת ניסויים למערכות טיסה מסחרית על-קולית, כחלק מתכנון הדור הבא של מטוסי נוסעים על-קוליים. בשנת 1995 נשלף מאחסנה מטוס מדגם Tu-144D (מספר רישום 77114), אשר נבנה בשנת 1981 (אך צבר 82 שעות ו-40 דקות טיסה בלבד). המטוס עבר שינויים רבים בעלות של 350 מיליון דולר וזכה לסימון Tu-144LL (הסימון LL הוא ראשי התיבות של "מעבדה מעופפת" ברוסית - Летающая лаборатория). מטוס זה טס בסך הכול 27 פעמים נוספות בשנים 1996 ו-1997. בין טייסי המטוס היה גורדון פולרטון. בשנת 1999 הופסק הפרויקט (שנחשב להצלחה) בשל העדר מימון.
דווח כי ה-Tu-144LL נמכר במכירה פומבית מקוונת ביוני 2001 בסכום של 11 מיליון דולר, אולם התברר שהעסקה לא מומשה — חברת Tejavia, דיווחה בספטמבר 2003 שהעסקה לא נחתמה. מנועי הקוזנצוב NK-321 (אשר משמשים גם את המפציץ טופולב Tu-160) נחשבים לפריטים בעלי יעוד צבאי, וממשלת רוסיה לא אישרה לייצא אותם. בתערוכה האווירית במוסקבה בשנת 2005 מצא מייסד חברת Tejavia רנדל סטפנס את מנועי ה-NK-321 בתצוגה ואת ה-Tu-144LL מעלה חלודה בשדה הניסויים של טופולב במרכז ניסויי הטיסה גרומוב.
עם הוצאתם משירות של מטוסי הקונקורד בסוף שנת 2003 פנו מספר גורמים בעלי ממון במטרה להשתמש ב-Tu-144LL לשם שבירת שיאים בטיסות טרנס-אטלנטיות, אך סטפנס יעץ להם לוותר על הרעיון, הן בשל בעיית יצוא המנועים, והן בשל העלות הגבוהה הצפויה של החזרתו לכשירות של המטוס המחליד.
שני המטוסים האחרונים שיוצרו (מספרי רישום 77114 ו-77115) נמצאים עדיין במפעל של חברת טופולב בעיר ז'וקובסקי, והם צפויים להימכר ולהפוך לגרוטאות מתכת.
מטוס Tu-144 יחיד נמצא בתצוגה מחוץ לשטחי ברית המועצות לשעבר. מוזיאון הרכב והטכנולוגיה בזינסהיים שבגרמניה רכש אותו, והוא הובל לשם (ולא הוטס) בשנת 2001. המטוס צבוע בצבעי איירופלוט, ולידו מוצב מטוס קונקורד בצבעי אייר פראנס.
ניהאט קהבצ'י
ניהאט קהבצ'י (נולד ב-23 בנובמבר 1979 באיסטנבול) הוא כדורגלן עבר טורקי ששיחק בעמדת החלוץ.
ניהאט החל את הקריירה בבשיקטש, ובהמשך עבר לליגה הספרדית שם שיחק במדיהן של ריאל סוסיאדד ושל ויאריאל לפני ששב לבשיקטש. על אף שלא זכה באליפות במהלך הקריירה, הצליח להגיע להישגים ובהם שתי זכיות בגביע הטורקי ופעמיים סגנות בליגה הספרדית. ניהאט ייצג את נבחרת טורקיה במשך עשור, והוא ממוקם חמישי בטבלת מלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים, עם 19 כיבושים ב-69 הופעות. בין היתר ייצג את נבחרתו בטורנירי מונדיאל 2002 ויורו 2008.
בשיקטש
ניהאט החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של בשיקטש, אליה הצטרף בגיל 16. לקראת עונת, בגיל 17 קודם ניהאט לסגל הקבוצה הבוגרת על ידי המאמן הוולשי, ג'ון טושאק. בעונת הבכורה שלו רשם 11 הופעות ליגה, בהן כבש שני שערים, וזכה עם הקבוצה בגביע הטורקי. ניהאט לא שותף בצמד משחקי הגמר מול גלאטסראיי, בהם גברה בשיקטש על יריבתה בדו-קרב בעיטות עונשין. בשלהי אותה העונה פגשה בשיקטש את האלופה גלאטסראיי במסגרת גביע הנשיא, שמו של הסופר קאפ הטורקי במהדורתו האחרונה עד ל-2005. ניהאט עלה מהספסל בדקה השבעים, במצב של שוויון 1-1. המשחק הלך להארכה, ובדקה ה-113 כבש ניהאט את השער שהעניק לקבוצתו 1–2 וזכייה בתואר.
לאחר עונת הבכורה, תפס ניהאט מקום קבוע יותר בהרכב של קבוצתו. על אף שבשיקטש החליפה מאמן פעמיים במהלך שתי העונות הקרובות (קרל-היינץ פלדקאמפ החליף את טושאק במהלך עונת, והוחלף בעצמו על ידי הנס-פיטר בריגל לאחר כחצי שנה), הוסיף ניהאט למאזנו שישים הופעות ליגה ו-14 כיבושים, כאשר בשיקטש הייתה פעמיים ברציפות לסגנית האלופה בעונות אלו. ניהאט התקדם והיה לאחד משחקניה החשובים של הקבוצה, עד שעזב אותה בינואר 2002, לאחר ארבע עונות וחצי בשורות הקבוצה. בסך הכול כבש ניהאט 27 שערי ליגה עבור בשיקטש ב-114 הופעות.
ריאל סוסיאדד
בינואר 2002, במהלכה של עונת 2001/2002 נרכש ניהאט על ידי המועדון הספרדי, ריאל סוסיאדד. מאמן הקבוצה באותה התקופה היה ג'ון טושאק, המאמן שהעלה את ניהאט לבוגרים בבשיקטש. סוסיאדד שילמה עבור החלוץ כחמישה מיליון אירו, וניהאט הצטרף לסגל בו שיחק בין היתר בן ארצו וחברו לנבחרת, טייפון קורקוט. ב-26 בינואר ערך ניהאט את הופעת הבכורה שלו, כשהחליף את צ'אבי אלונסו בדקה ה-72 בהפסד החוץ 1–3 לסלטה ויגו. פחות משבועיים לאחר מכן כבר ערך הופעה שלישית בקבוצה וראשונה בהרכב הפותח, בהפסד החוץ 0–2 לברצלונה. את שערו הראשון בספרד, ושער הליגה היחיד שלו באותה העונה, כבש ניהאט ב-24 בפברואר בשוויון 2-2 ביתי מול ראיו ואיקאנו, שאף היה לאחד ממשחקיו האחרונים בקבוצה של המאמן טושאק.
עונת 2002/2003, תחת המאמן הצרפתי ריינלד דנואה, הייתה לעונת הפריצה של ניהאט ואחת הטובות בקריירת המשחק שלו. ניהאט פתח את העונה עם צמד במחזור הפתיחה בניצחון 2–4 על אתלטיק בילבאו, במשחק שנחשב לדרבי של חבל הבסקים. ניהאט הצטיין במדי קבוצתו במהלך העונה, והוביל אותה למאבק אליפות עיקש מול ריאל מדריד. סוסיאדד אף לא הפסידה למדריד במהלך העונה, עם שוויון 0-0 בחוץ וניצחון 2–4 בבית, בו כבש ניהאט את השער השלישי של קבוצתו. שיתוף הפעולה בחוד בין ניהאט לדרקו קובאצ'ביץ' היה פורה ומוצלח, וסוסיאדד הובילה את הטבלה לאורך רוב המחצית הראשונה של העונה. היא נותרה צמודה לפסגה והצליחה להעפיל למקום הראשון בשלבים הסופיים של העונה, אך איבדה את המקום הראשון מחזור אחד בלבד לסיומה, בעקבות הפסד 2–3 לסלטה ויגו, בו כבש ניהאט צמד שלא הספיק לקבוצתו. בסך הכול כבש ניהאט 23 שערי ליגה באותה העונה, וסיים במקום השני (במשותף עם רונאלדו) בטבלת מלך השערים, עם שישה בלבד פחות מרוי מקאיי. הוא אף זכה בפרס דון בלון לשחקן הזר המצטיין של הליגה הספרדית באותה העונה.
עונה לאחר מכן התקשתה סוסיאדד לשחזר את ההצלחה, ורשמה עונה חלשה מאוד בליגה, שהסתיימה במקום ה-15 בלבד. ניהאט ערך 32 הופעות ליגה באותה העונה והוביל את טבלת הכובשים של קבוצתו עם 14 כיבושים. סוסיאדד שיחקה באותה העונה בליגת האלופות, ואף צלחה את שלב הבתים מהמקום השני (אחרי יובנטוס ולפני גלאטסראיי ואולימפיאקוס), לפני שהודחה בשמינית הגמר על ידי אולימפיק ליון. על אף שהיה הכובש המצטיין בקבוצה ושותף בכל שמונת משחקיה של הקבוצה באירופה, לא הצליח ניהאט להשיג שער במפעל האירופי הבכיר. בעונת 2004/2005, תחת המאמן חוסה מריה אמורוטו, שוב אכזבה סוסיאדד וסיימה במקום ה-14 בליגה. ב-19 בפברואר, במחזור ה-24 של העונה, ספג ניהאט פציעה ברצועה הצולבת הקדמית, שסיימה עבורו את העונה והשביתה אותו לכחצי שנה. עד לפציעה צבר ניהאט 13 שערי ליגה ב-23 הופעות, ועל אף שהחמיץ כשליש ממשחקי הקבוצה בליגה, עדיין סיים כמלך שעריה.
על אף ההתעניינות הגוברת מצד מועדונים נוספים באירופה, המשיך ניהאט לעונה נוספת בקבוצה, כאשר הוא נחוש להשאיר אותה בליגה. סוסיאדד, שהחליפה מאמן פעמיים במהלך העונה, סיימה את העונה בפער של נקודה בלבד מהקו האדום והצליחה לשרוד בליגה, עם שבעה שערי ליגה של ניהאט ב-32 הופעות. במהלך העונה היה ניהאט קרוב לעזיבה ולהצטרפות לספרטק מוסקבה, אך נאלץ לוותר על המעבר עקב פציעתו של קובאצ'ביץ', שותפו להתקפה.
את תקופתו בת ארבע וחצי העונות בסוסיאדד סיים ניהאט בתום העונה, כשלזכותו 58 שערי ליגה ב-133 הופעות במדי הקבוצה.
ויאריאל
ב-16 במאי 2006 חתם ניהאט בשורות ויאריאל. ניהאט חתם על חוזה לחמש עונות במדי הקבוצה של מנואל פלגריני, ועבר אליה בהעברה חופשית לאחר שחוזהו בסוסיאדד הסתיים והוא סירב לחתום על חוזה חדש. עונת הבכורה של ניהאט ספגה מכה משמעותית כאשר ב-22 בנובמבר קרע שוב את הרצועה הצולבת הקדמית, ושוב נאלץ להיעדר חודשים ארוכים מהסגל. למעשה, עד לתום העונה שותף לעשר דקות נוספות בלבד כמחליף במחזור הנעילה של העונה. בלעדיו סיימה הקבוצה במקום החמישי והעפילה לגביע אופ"א.
ניהאט חזר לכושר במהלך הקיץ, ופתח את עונת 2007/2008 כשהוא משתלב בחוליית ההתקפה החזקה של הצהובים לצד רובר פירס וג'וזפה רוסי. את שער הליגה הראשון שלו במדי הקבוצה כבש כבר במחזור השלישי, עם שער ניצחון מול מיורקה, והמשיך לעונה מרשימה של 18 שערי ליגה (מלך שערי הקבוצה) ב-34 הופעות, הופעה מכובדת בגביע אופ"א עם ארבעה שערים והעפלה לשלב הנוקאאוט הראשון, וסגנות בספרד, שמונה נקודות פחות מהאלופה ריאל מדריד, ועשר יותר מהבאה אחריה, ברצלונה. סגנות שנייה לניהאט בליגה הספרדית, ורביעית בקריירה. בעקבות העונה המרשימה, בחר העיתון הספרדי אל מונדו בניהאט לשחקן המצטיין של הקבוצה.
עונת עונת 2008/2009 הייתה לאחרונה של ניהאט בקבוצה, ובכלל בליגה הספרדית. הוא שוב סבל מפציעות חוזרות ונשנות שהגבילו אותו ל-23 הופעות בכל העונה (19 בליגה וארבע נוספות באירופה). רק בתשעה מקרים פתח ניהאט בהרכב, והוא סיים את העונה ללא שערים. בסך הכול בשלוש עונות במדי ויאריאל כבש ניהאט 18 שערי ליגה ב-62 הופעות.
חזרה לבשיקטש
ב-27 ביוני 2009, שבע וחצי שנים לאחר עזיבתו, חזר ניהאט למועדון נעוריו, בשיקטש. החזרה הביתה לא התפתחה לפי הציפיות של המועדון ושל השחקן. בעונתו הראשונה בקבוצה הפגין יכולת פושרת וסיים את העונה עם שלושה שערי ליגה בלבד ב-23 הופעות.
בעונתו השנייה בקבוצה צבר 11 הופעות ליגה בלבד, ללא שערים. ב-25 באפריל 2011, במהלך משחק מול קוניאספור, התעמת ניהאט עם אחד משחקניה הבכירים של הקבוצה, ריקארדו קווארסמה. ניהאט כעס על הפורטוגלי שלא מסר לו את הכדור והעימות הפיזי הסתיים רק לאחר התערבות של חבריהם לקבוצה. היה זה משחקו האחרון של ניהאט במדיה של בשיקטש, והוא לא שותף יותר עד לתום העונה. הוא כלל לא נכלל בסגל בשיקטש לגמר הגביע הטורקי, בו ניצחה בפנדלים את איסטנבול בשאקשהיר.
בעקבות שחרורו מבשיקטש, זכה ניהאט להתעניינות מצד מועדונים בספרד, בהם קאסטיון וריאל סוסיאדד, קבוצתו לשעבר, ואף להתעניינות מצדה של לוס אנג'לס גלאקסי, אך פתח את העונה ללא קבוצה. ב-12 בינואר 2012 הודיע ניהאט על פרישתו ממשחק פעיל בגיל 32.
נבחרת טורקיה
ניהאט החל את דרכו בנבחרת טורקיה זמן קצר לאחר ההעפלה לרבע הגמר ביורו 2000, תחת המאמן שנול גינש, כאשר היה בן עשרים בלבד. את הופעת הבכורה שלו במדי טורקיה ערך ב-7 באוקטובר 2000, במשחק החוץ מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002. שנה בדיוק לאחר מכן, ב-6 באוקטובר 2001, כבש ניהאט את שער הבכורה שלו בנבחרת, עדיין בקמפיין המוקדמות, בניצחון החוץ 0–3 על.
לאחר ארבע הופעות במסגרת המוקדמות, זומן ניהאט על ידי גינש לסגל טורקיה לקראת מונדיאל 2002, אך כשחקן משלים בלבד בסגל. במשחק הפתיחה מול ניהאט לא שותף. במשחק השני מול עלה מהספסל בדקה ה-79 במקומו של יילדיריי בשטורק, ושבע דקות אחר כך ראה את נבחרתו מאבדת יתרון ומסיימת בשוויון 1-1. במשחק השלישי והקריטי בשלב הבתים בין טורקיה ל, שוב לא נכלל ניהאט בסגל, כאשר נבחרתו ניצחה 0–3 והעפילה לשמינית הגמר. טורקיה פגשה בשמינית את, וניהאט זכה להופעה שנייה בטורניר, כשעלה כרבע שעה לסיום במקומו של אומיט דבאלה. טורקיה ניצחה 0–1 והתקדמה לרבע הגמר, אך עבור ניהאט הייתה זו הופעה אחרונה בטורניר. טורקיה העפילה לחצי הגמר עם ניצחון 0–1 על, אך בחצי הגמר שוב נוצחה על ידי ברזיל, שגברה עליה 0–1 בדרך לגמר. ניהאט לא שותף גם במשחק על המקום השלישי, בו גברה טורקיה 2–3 על. שנה לאחר מכן היה ניהאט לחלק מהסגל של גינש לגביע הקונפדרציות 2003, אך לא שותף כלל במהלך הטורניר, אותו סיימה טורקיה במקום השלישי.
ניהאט היה לחלק מהקמפיינים הכושלים של טורקיה בשנים הבאות, בהם מוקדמות יורו 2004 שם כבש שלושה שערים בתשע הופעות, ומוקדמות מונדיאל 2006, בו הודחה טורקיה בפלייאוף על ידי, ובמהלכו כבש ניהאט שני שערים בשבע הופעות. המאמן פתיח טרים הצליח לשפר את הנבחרת ולהחזיר אותה למרכז הבמה האירופית, ותחתיו כבש ניהאט שלושה שערים בחמש הופעות במוקדמות יורו 2008, בדרך להעפלה לטורניר הגמר.
ניהאט זומן על ידי טרים לסגל טורקיה לקראת טורניר היורו. הוא פתח בהרכב למשחק הראשון בו נוצחה טורקיה 0–2 על ידי. במשחק השני, ובהיעדרו של אמרה בלוזוגלו, פתח ניהאט עם סרט הקפטן של נבחרתו. הוא שיחק 85 דקות, וטורקיה גברה 1–2 על. ניהאט, שוב עם סרט הקפטן, היה לאחד המצטיינים של המשחק השלישי בין טורקיה ל. הצ'כים כבר הוליכו 0–2 במשחק, לפני שארדה טוראן הצליח לצמק כרבע שעה לסיום. בדקה ה-87 השווה הקפטן בשערו הראשון בטורניר גדול, לאחר שניצל השמטה של פטר צ'ך וכבש מקרוב. שתי דקות בלבד לאחר מכן, ודקה בלבד לפני תום הזמן החוקי, קיבל ניהאט כדור בתוך הרחבה והכניע את צ'ך באחד על אחד עם בעיטה למשקוף ופנימה, 3-2 לטורקיה בסיום. שוב כקפטן, פתח ניהאט ברבע הגמר מול. הוא הוחלף בדקה ה-117 בשל פציעה, במצב של שוויון 0-0, וראה מהצד את הדרמה הגדולה של המשחק, כאשר קרואטיה עלתה ליתרון דקה בלבד לסיום ההארכה, אך טורקיה השיגה שוויון דרמטי שתי דקות בתוך תוספת הזמן. בסיום, דו-קרב פנדלים מוצלח שלח את טורקיה לחצי הגמר. בעקבות הפציעה סיים ניהאט את דרכו בטורניר ולא שותף בהפסד 2–3 ל בחצי הגמר.
משחקו האחרון של ניהאט במדי טורקיה התקיים ב-12 באוקטובר 2010, עשר שנים בדיוק לאחר הופעת הבכורה שלו, בהפסד החוץ 0–1 ל במסגרת מוקדמות יורו 2012. בסך הכול צבר ניהאט 69 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 19 שערים, שמציבים אותו במקום החמישי (המשותף) בטבלת מלך שערי הנבחרת בכל הזמנים.
קריירת אימון
ב-6 ביולי 2012 חזר ניהאט לספרד ולקבוצתו לשעבר ויאריאל, והתמנה לתפקיד עוזר מאמן הנוער של המועדון.
הרי האפנינים
הרי האפּנינים (איטלקית: Appennini, לטינית: Appenninus, יוונית: Απεννινος) הם רכס הרים המשתרעים לאורך חופה המזרחי של איטליה, מצפונה לדרומה, אורכם 1,200 קילומטרים והם מהווים את "עמוד השדרה" הגאוגרפי של המדינה. המסלע העיקרי של ההרים הוא אבן גיר.
היווצרות
הרכס הוא רכס עתיק בן לפחות 65 מיליוני שנים על פי ההערכות. על פי השערות של מדענים הרכס עלה והתגבש לקראת סוף תור הקרטיקון. תהליך זה התרחש כשהלוח האפריקאי החל להתנגש בעדינות בלוח האירו-אסיאתי. באותו אירוע טקטוני נוצרו גם הרי האלפים. הרי הרכס מורכבים בעיקר משכבות שמקורן בתור השלישון ובעידן המזוזואיקון.
מקור השם
מקור השם "אפנינים" עשוי לנבוע מהשורש הלטיני "penne" שמשמעותו היא נוצת קולמוס. מקור נוסף לשם עשוי להיות שמו של רכס הרים הקרוי הפנינים (אנגלית: Pennines), רכס הרים נמוך המשתרע מדרום סקוטלנד לצפון אנגליה, במרכזו של האי בריטניה הגדולה.
עד המאה ה-3 לפני הספירה השם התייחס לחלקו הצפוני של הרכס בלבד, המשתרע מהאלפים הדרום-מערביים ועד לאנקונה. פוליביוס היה הראשון כנראה שהגדיר את כל הרכס בשם זה.
גאוגרפיה
חצי האי האפניני, המהווה את מרבית שטחה של איטליה, נקרא על שם ההרים האלה. ההרים מיוערים וירוקים ברובם, אך בימים עברו היו ירוקים ומיוערים עוד יותר. פליניוס הזקן מספר בעיקר על עצי אלון, אורן ואשור. הגורם לצמצום משמעותי בכמות הוא כריתת עצים אך הממשלה האיטלקית החלה במהלכים של ייעור מחדש בהרים אלה. הפסגה הגבוהה ביותר נקראת הר גראן סאסו (2,912 מטרים), והיא מכוסה בחלקה בקרחון הדרומי ביותר באירופה. הפסגות הגבוהות ביותר מכוסות קרח כמעט כל השנה. הפסגה המוכרת הנמוכה ביותר היא בגובה של 1,525 מטרים ושמה הוא הר נרון.
המורדות המזרחיים של ההרים, הפונים לכיוון הים האדריאטי, הם תלולים, בעוד שהמורדות המערביים מהווים מישור שעליו שוכנות מרבית הערים ההיסטוריות של איטליה.
בעלי חיים
בהרים היו נפוצים בעבר דובים וזאבים. כמו כן היו נפוצים בהרים, כנראה בימי האימפריה הרומית, יעלים או עזי בר. היום אין זכר לעזים או יעלים, הדובים נכחדו מהאזור כמעט כליל אך יש עדיין להקות זאבים באזור. לכן, נכון להיום, יש שימוש נרחב בכלבי-רועים להגנה על העדרים בהרים.
אל-פראדיה
אל-פראדיה היה כפר ערבי דרומית-מערבית לצפת. תושבי הכפר ברחו בפברואר 1949, וסמוך לו נבנה קיבוץ פרוד.
אל-פראדיה היה ממוקם במורדות הדרומיים של הר זבוד בגובה ממוצע של מעל פני הים. כביש צפת-נצרת (כביש 866) עבר בצפונו. שטחו הכולל היה 19,747 דונם, מתוכם 25 דונם שטחים בנויים ו-5,365 דונם לעיבוד חקלאי.
שמו דומה ל"פרוד", בהתבסס על שם היישוב היהודי הקדום פרוד שהיה קיים במקום זה בתקופת התלמוד, ובימי הביניים. משמעות השם מצביעה ככל הנראה על מיקומו הגאוגרפי – מפריד בין הגליל העליון לגליל התחתון ובין הגליל המזרחי לגליל המערבי.
העת העתיקה
במקום התקיימה הקהילה היהודית ב"פרוד" במאה ה-2 לספירה, שמוזכרת ב כמקום מגוריו של בר קפרא. מסורת יהודית מציבה את אתר קבורתו של נחום איש גמזו על הכביש הראשי בדרך לאל-פראדיה.
ימי הביניים
תחת הח'ליפות העבאסית, אל-פראדיה היה חלק מג'ונד אל-אורדון. בשנת 985 לספירה, הגאוגרף הערבי מוקדסי מתאר אותו ככפר גדול בין עכו לטבריה, עם מסגד לדרשות יום השישי.
בעידן העות'מאני
אל-פראדיה סופח באימפריה העות'מאנית בשנת 1517, לאחר שנשלטה על ידי הצלבנים, האיובים והממלוכים. לפי רישום המס של 1596, הכפר היה חלק מנפת ג'ירה, חלק מסנג'ק צפת. הכפר כלל 40 משקי בית ו-3 רווקים, 237 מוסלמים. תושבי הכפר שילמו מיסים על חיטה, שעורה, זיתים, פירות, כוורות, עיזים ומרעה.
במפה מפלישת נפוליאון ב-1799 שצוירה על ידי פייר ז'קוטין מופיע המקום, שנקרא בשם "פארוד". בשנת 1875 ציין ויקטור גרן את המעיין, עין פראדיה. הוא מצא בכפר כ-150 תושבים מוסלמים.
בשנת 1881, מפת הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את הכפר כבנוי מאבן ועם תושבים מגדלי זיתים ותאנים. האוכלוסייה עדיין הוערכה ב-150 תושבים.
מפקד אוכלוסין משנת 1887 הראה שאל-פראדיה היו כ-455 תושבים מוסלמים.
עידן המנדט הבריטי
לאחר שהבריטים כבשו את ארץ ישראל בשנת 1917, אל-פראדיה הפכה לחלק מהמנדט הבריטי בשנת 1922. היה לה מגזר חקלאי משגשג, שנודע בזכות חווה ששטחה 300 דונם. החווה הוקמה במטרה לשפר את מגוון התפוחים, המשמשים, השקדים, התאנים, הענבים, האגסים ולפיתוח זני זרעים חדשים. היה בו ארבורטום שבו גידלו וחולקו 2,000 צמחים לפלאחים מקומיים, והחווה סיפקה שירותי ייעוץ כדי ללמד חקלאים ממחוזות עכו וצפת כיצד לגדל עופות וכוורות. מלבד החווה היו בסביבת אל-פראדיה כמה טחנות רוח מונעות במים.
במפקד 1945 היו בכפר 670 מוסלמים, ו-19,747 דונם של אדמה. מתוכם 1,182 דונם מטעים ואדמות השקיה, 4,137 לדגנים, ו-25 דונם היה שטח בנוי.
אחרי 1948
אל-פראדיה נכבשה על ידי חטיבת גולני במבצע חירם ב-30 באוקטובר 1948. היא לא הותקפה ישירות, אך כשהתקדמה החטיבה צפונה מהעיירה הערבית עיילבון בדרום לכיוון סעסע בצפון, הוקפת אל-פראדיה בכוחות ישראליים.
לפני לכידתו, בתחילת מאי, מצאו מקלט בכפר ערבים מעכברה ומאז-זהיריה. מכיוון שלא הותקף, נשארו רבים מתושבי אל-פראדיה בכפר עד פברואר 1949. ב-15 בדצמבר 1948 החליטו שלטונות ישראל לגרש את 261 התושבים הנותרים, אך התוכנית יצאה לפועל בפברואר. כוחות ישראליים פינו את רוב תושבי הכפר לכפרים ערביים אחרים בגליל שבשליטתם או לצפון יהודה ושומרון.
בשנת 1949 נוסד קיבוץ ישראלי בשם פרוד, על שמו העתיק של הכפר, על אדמות הכפר, מזרחית למיקומו המדויק, ובשנת 1950 הוקם הכפר שפר צפונית לאל-פראדיה.
ממצאים ארכאולוגיים
בחפירות שנערכו במקום בשנת 1996 נחשפו שובך ומערות קבורה המתוארכות לתקופות הרומית הקדומה-מאוחרת והביזנטית הקדומה. נמצאו קרמיקות מהתקופה הביזנטית. בשנת 2010 נערך סקר באתר על ידי צינמון גלעד והברון הנדריק מטעם רשות העתיקות.
יצחק רפאל
ד"ר יצחק רפאל (וֶרפֶל) (5 ביולי 1914 – 3 באוגוסט 1999) היה ממנהיגי המפד"ל וכיהן מטעמה כחבר הכנסת ושר. חתן פרס ביאליק ופרס הרב קוק על מפעליו בתחום הספרות התורנית.
ביוגרפיה
נולד בסאסוב אשר בגליציה, לשמואל-צבי ואסתר ורפל. היה חבר תנועת תורה ועבודה הפועל המזרחי, ממייסדי בני עקיבא בפולין וכן ראש מחלקת ”ההכשרה” של ”החלוץ-המזרחי” בפולין.
עלה לארץ ישראל ב-1935, נישא לסופרת גאולה בת-יהודה (בת הרב יהודה לייב פישמן מימון).
למד באוניברסיטה העברית בחוגים למקצועות היהדות והיסטוריה כללית וקיבל תואר במאי 1940. היה פעיל ב"הגנה", שימש כמורה בבית-הספר "מעלה" בירושלים, מנהל "מוסד הרב קוק" אשר ייסד חותנו ועורך כתב העת שלו, סיני, ממותו של הרב מימון ב-1962 ועד מותו שלו ב-1999. מנהל "המחלקה למלאכה ולמסחר זעיר" בסוכנות היהודית, סיים לימודי תואר שני במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1942 היה נציג הפועל המזרחי בהנהלת "מגבית ההתגייסות", והחל בשנת 1944 היה חבר "הוועד הלאומי".
בתקופת מלחמת העצמאות כיהן הן כחבר "ועדת המוסדות לענייני ירושלים", הן כמנהל "המשרד לנפגעי המלחמה" והן כחבר הנהלת הסוכנות היהודית וראש מחלקת העלייה, תפקיד אותו מילא עד 1953.
רפאל כיהן כשר-הדתות בשנים 1974–1976 בממשלתו של יצחק רבין. טרם מונה לשר, פנה יהודה שפיגל אל גולדה וביקש שלא ימונה רפאל לשר בגלל פרשת תל גיבורים, אך בקשתו של שפיגל לא סיכלה את המינוי. במהלך כהונתו כשר, ביקר את פעילות תנועת גוש אמונים, שביצע מבצעי התנחלות ביהודה ושומרון ללא אישור הממשלה, ושפעיליה התעמתו עם חיילי צה"ל שהגיעו לפנותם. תמך בהסכם הביניים בין ישראל למצרים בספטמבר 1975 ופעל למען החזרת עקורי איקרית ובירעם לכפרם. גישתו המדינית המתונה הביא לחיכוכים עם קבוצת "צעירי המפד"ל", קבוצת פועלי המפלגה שהייתה גם פעילה בהקמת תנועת "גוש אמונים".
רפאל נמנע, יחד עם זבולון המר, בהצבעת אי אמון בממשלה ב־14 בדצמבר 1976, הצעת אי אמון שהגישה החזית הדתית התורתית (אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל) בשל חילול השבת שנגרם, לטענתם, כשחלק משרי הממשלה לא הספיקו לחזור לביתם לפני כניסת השבת מטקס קבלת מטוסי ה־F-15 הראשונים שהגיעו לחיל האוויר. שבוע אחר כך, החליט ראש הממשלה רבין, בהתייעצות עם שר המשפטים חיים צדוק, לראות בהצבעתם זו כהתפטרות. מיד אחר כך החלו "צעירי המפד"ל" לפעול להדחת רפאל מהנהגת המפד"ל לבחירות הבאות, שנקבעו למאי 1977. ב-20 במרץ, נערכו בחירות פנימיות במפד"ל בהם הודח מהרשימה לכנסת. רפאל פנה לבית המשפט בבקשה לביטול הבחירות, ובמקביל ביקש לרוץ ברשימה עצמאית לכנסת. לבסוף, לאחר שפנייתו לבית המשפט נדחתה, החליט לפרוש מהחיים הפוליטיים ולא לרוץ לכנסת שוב.
בנוסף, שימש כחבר הנהלת המפד"ל וחבר "המרכז העולמי של המזרחי - הפועל המזרחי", יו"ר הנהלת "מוסד הרב קוק" ו"יד הרב מימון".
רפאל הגיש נגד העיתונאית סילבי קשת קובלנה פלילית לפי חוק לשון הרע, משום שטענה שביקר במועדונים מפוקפקים וכי יש לו קשרים עם אנשי העולם התחתון. קשת הגישה נגדו תביעה אזרחית, על שטען כי בכתבתה "הגדישה את הסאה, גם לפי דרכה, במידת השקרים ובהיקף העלבונות". השניים התפשרו מחוץ לבית המשפט והבהירו כי לא התכוונו לפגוע זה בזה. קשת הצהירה כי לא היה יסוד לדברים ולמשמעויות שפורסמו בכתבתה.
משפחתו
בנו היחיד (שנפטר עוד בחייו של רפאל) היה הרב שילה רפאל, חבר בית הדין הרבני בירושלים, ורב שכונת קריית משה בירושלים.
ארכאפלסטידה
אַרְכֵּאפְּלַסְטִידָה (Archaeplastida, קרויה גם ממלכת הצומח במובן הרחב) היא קבוצה עיקרית של איקריוטים אוטוטרופיים, הכוללים את האצות האדומות, האצות הירוקניות, וצמחי עובר, יחד עם קבוצה קטנה של אצות חד-תאיות ממקור מים מתוקים אשר נקראות גלאוקופיטים.
לארכאפלסטידה יש כלורופלסטים המוקפים בשתי ממברנות. דבר זה מצביע על כך שכלורופלסטים אלו נרכשו על ידי הארכאפלסטידה ישירות מכחוליות אנדוסימביוטיות. בכל צאצאי הארכאפלסטידה מלבד Paulinella chromatophora יש כלורופלסטים המוקפים בשלוש או ארבע ממברנות, דבר המצביע על כך שכלורופלסטים אלו נרכשו מישנית על ידי האצות אדומות או הירוקניות. שלא כמו האצות האדומות או הירוקניות, הגלאוקופיטים מעולם לא היו מעורבים באירועים אנדו-סימביוטים מישניים.
זוניה באבר
זוניה באבר (באנגלית: Zonia Baber; 1862 – 1956) הייתה גאוגרפית וגאולוגית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות פיתוח שיטות וכתיבת ספרים בהוראת הגאוגרפיה. היא הייתה מראשוני החוקרים בתחום חינוך גאוגרפי, כאשר הגאוגרפיה נכנסה כמקצוע חשוב בבתי הספר בארה״ב. תורתה הדגישה למידה חווייתית דרך עבודת שטח וניסויים.
קריירת חינוך והוראה
נולדה בשם מרי אריזונה באבר במחוז אדגר, שבאילינוי, ב-24 באוגוסט 1862, כילדה אמצעית במשפחת חקלאים. אביה, נפטר שהייתה בת שנתיים, ואמה נישאה שנית. מכיוון שעיירת הולדתה של באבר לא הציעה חינוך מעבר לבית הספר היסודי, היא נסעה לפריז, אילינוי כדי ללמוד בבית הספר התיכון, שם התגוררה אצל דודה. לאחר סיום התיכון למדה במכללה להוראה וחינוך במחוז קוק (Cook County Normal School), שהכשיר אותה כמורה.
בזמן הכשרתה להוראה, היא למדה אצל פרנסיס ויילנד פרקר שניהל את המכללה הזאת, ודגל בהוראה פעילה מתוך היותו תומך בחינוך פרוגרסיבי, כפי שנוסח מאוחר יותר על ידי ג'ון דיואי. פרקר שאב את דעותיו גם מפילוספים אירופאיים כמו פסטוצ׳אלי ורוסו. הוא הירבה לעסוק גם בגאוגרפיה, ופרסם בשנת 1884 ספר על עקרונות הוראת הגאוגרפיה. זוניה באבר המשיכה את דרכו.
באבר החלה את הקריירה שלה כמנהלת בית ספר פרטי בין השנים 1886–1888. לאחר מכן למדה במוסד להשכלה על תיכונית, במחוז קוק שהפך מאוחר יותר לאוניברסיטת שיקגו. שם שימשה כראש המחלקה לגאוגרפיה בין השנים 1890–1899. היא הדגישה את התלות ההדדית של הגאוגרפיה, עם למודי ההיסטוריה ומדעי הטבע. הקורסים האלה התמקדו בעיקר ביסודות הגאוגרפיה, גאוגרפיה רגיונלית, מטאורולוגיה וגאוגרפיה מתמטית. באותו הזמן למדה באבר במחלקה לגאולוגיה, במחזור הראשון שקיבל נשים. היא קיבלה את התואר הראשון במדעים בשנת 1904.