cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גילה פוליצר
בתיאטרון
ב-2008 העלתה את מופע המונולוגים "דרך גבר בעלמה, דרך עלמה בגבר" בפסטיבל אישה בתיאטרון חולון.
בתיאטרון הבימה: ב-2008 גילמה את אשתו של ראובן במחזמר (שהוצג במשכן לאמנויות הבמה) "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" שכתבו אנדרו לויד ובר וטים רייס וביים צדי צרפתי. ב-2009 השתתפה לצד דוית גביש, אושרי סהר ואניטל אלבחר בהצגה "אלף לילה ולילה" שעיבד יגאל עזרתי וביים נורמן עיסא - קופרודוקציה של הבימה והתיאטרון הערבי-עברי ביפו במסגרת אירועי חגיגות המאה לתל אביב. על תפקידה בהצגה זו כתב מיכאל הנדלזלץ: וצבי גורן כתב:
בתיאטרון הקאמרי: שיחקה לצד דקלה הדר בהצגה "לרציניים בלבד" - מופע בידור שכתבה וביימה איריס מורגנבסר שעלה באולם "קפה תיאטרון". מגלמת את צייטל ואת הודל במחזמר "כנר על הגג" שכתב גוזף שטיין (ע"פ "טוביה החולב" מאת שלום עליכם) וביים משה קפטן. ב-2011 גילמה את לידיה בהצגה בהצגה "כולם היו בניי" מאת ארתור מילר שביים משה נאור - בהפקה משותפת עם תיאטרון חיפה. ב-2009 שיחקה במחזמר "ינטל" שכתבו לאה נפולין ויצחק בשביס-זינגר (ע"פ סיפור קצר של יצחק בשביס-זינגר "ינטל בחור ישיבה") וביים משה קפטן. ב-2010 גילמה את לאה הכוריאוגרפית בהצגה "גטו" מאת יהושע סובול שביים עמרי ניצן. ב-2011 שיחקה בהצגה "סוף טוב" מאת ענת גוב שביימה עדנה מזי"א. באותה שנה החלה לשחק במחזמר "קברט" מאת ג'ון קאנדר ופרד אב שביים עמרי ניצן. ב-2013 שיחקה בהצגה "הם יורים גם בסוסים" שביימה דדי ברון.
ב-2009 שיחקה במחזמר "זורו" שכתב סטיבן קלארק וביים משה קפטן בהפקת קרן אור הפקות.
מגלמת את נוגה בהצגה "מכונת הצחוק המופלאה של פרופסור אלדמע" שכתבה וביימה שירלי יובל-יאיר ומועלית ב"הדיאדה" במתחם נמל תל אביב.
בתיאטרון המדיטק: ב-2009 גילמה את הנסיכה מלריה בהצגה "עלילות פרדיננד פדהצור בקיצור" מאת אפרים סידון שביים ישראל גוריון. ב-2011 שיחקה בהצגה "נחמן" על חייו של המשורר חיים נחמן ביאליק שכתב עוזי בן כנען וביים רוני פינקוביץ'. ב-2013 שיחקה בהצגה "יותם ויעלי" מאת פולקר לודוויג שביים רוני פינקוביץ'.
בתיאטרון שלנו: ב-2009 גילמה עכברה בהצגה "לג'ירפה נתפס הצוואר" שעיבד וביים רונן גולדפרב פלד ע"פ ספרה של חגית ביליה. ב-2011 גילמה את פינָנָה המספרת בהצגה "בנצי" שכתב וביים רונן גולדפרב פלד.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער שיחקה בהצגה "תיטרון פצפון" - הצגת תיאטרון לפעוטות שיצר וביים גיל צרנוביץ.
כוריאוגרפיה
ב-2009 עיצבה את התנועה להצגה "בגדי המלך החדשים" בתיאטרון אורנה פורת בבימויו של ישראל גוריון. ב-2010 עיצבה את התנועה בהצגת הילדים "הבית של חתולה-לה" - עיבוד לסיפור עם רוסי ידוע בשם "קושקן דום" מאת סמואיל מרשק שכתב רונן גולדפרב פלד וביים דויד בילנקה ב"תיאטרון שלנו".
בטלוויזיה
ב-2009 גילמה תפקיד אורח של אישה דתייה בפרק האחרון של הסדרה "האלופה" שביים שי קפון. ב-2010 גילמה את שירה, תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה המוזיקלית לילדים "כוח שש בש" שביים בובי לקס ושודרה בהוט.
ב-2012 דיבבה את המורה בסרט "ניקולא הקטן".
אחוזת דאונטון
בני המשפחה
ויולט קרולי (מגי סמית') היא אמו של רוברט. נולדה בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה לברונט ויש לה אחות אחת, רוברטה, ואחיינית בשם סוזאן הנשואה למרקיז מפלינטשייר. בשנות השישים חיזר אחריה לורד הפוורת' מהאטון פארק. ויולט מסמלת את "העולם הישן" והסדר שהיה קיים בימים לפני המלחמה, וקשה לה להסתגל לשינויים. כאשר רוברט מתקין בביתו חשמל וטלפון, היא מתלוננת על האור הרב והרעש. בהתחלה היא אינה מוכנה לקבל את מתיו כיורש, בהיותו בן למעמד הביניים ואינו חלק מהאריסטוקרטיה. אך עם הזמן היא משנה את הגישה, והיא מקבלת כאחד מהמשפחה ואת מתיו ומאוחר יותר גם את אמו איזובל.
מרי ג'וזפין קרולי (מישל דוקרי) בתם הבכורה של ליידי ולורד גרנתהם, נולדה בשנת 1892. בהתחלה היא מצטיירת כצעירה חדת לשון, קצרת רוח וקרה אולם בהמשך הסדרה היא מוצגת כפגיעה יותר ומביעה חמלה. אחת מתכונותיה הבולטות היא מסירותה הבלתי נלאית לאחוזת דאונטון, שהיה ביתה מאז ומעולם שבסופו של דבר היא תעמוד בראשו. הסכם הנישואים בין הוריה אינו מאפשר לה לרשת את האחוזה ולפיכך מחייב אותה למצוא בעל הולם, נושא שמעסיק רבות אותה ואת סביבתה.
אדית קרולי (לורה קרמייקל) הבת השנייה של לורד וליידי גרנתהם, נולדה ב-1894. לעיתים קרובות היא זוכה להתעלמות מהסובבים אותה. היא אינה יפה ורהוטה בדיבור כאחותה הבכורה, ופחות נועזת ונלהבת מאחותה הצעירה סיביל. הבדלים אלו מניעים יריבות בינה לבין אחותה. בנוסף, אדית אהבה את פטריק, היורש המיועד של האחוזה, ורגשותיה אליו היו עזים יותר מאלה של מרי שהייתה מאורסת לו.
סיביל קורה ברנסון, לבית קרולי (ג'סיקה בראון פינדלי) הבת השלישית של לורד וליידי גרנתהם, נולדה ב-1896. היא בעלת מודעות פוליטית, בעד הענקת זכות בחירה לנשים ורוצה להשתחרר מהגבלות החברתיות החלות עליה.
מתיו רג'ינלד קרולי (דן סטיבנס) נולד ב-1885 הוא בנם של הרופא ד"ר רג'ינלד קרולי ואיזובל קרולי, אחות במקצועה. מתיו הוא בן דוד מדרגה שלישית של הלורד גרנת'הם ועובד כעורך דין במנצ'סטר. אחרי מות היורש של הלורד גרנת'הם מתיו הוא היורש המיועד והלורד גרנת'הם מזמין אותו להתגורר בדאונטון ולהכיר את המקום. בתחילה הוא מתקבל בסקפטיות רבה מצד המשפחה והמשרתים, ומתקשה להסתגל לשינויים באורח חייו כיורש המיועד, ומסרב לאמץ את הדעות המסורתיות. עם הזמן הוא מתקבל למשפחה והלורד גרנתהם מתייחס אליו כאל בן מאומץ. פועל לרוב על פי צו מצפונו, אף שהדבר גורם בעיות שונות בינו לבין הסובבים אותו.
איזובל קרולי (פנלופי וילטון) אמו האלמנה של מתיו. אביה, בעלה ואחיה היו רופאים והיא עצמה התנדבה לשמש כאחות במלחמת הבורים. איזובל עוברת לדאונטון יחד עם בנה מתיו ומתחילה לסייע בבית החולים המקומי. דעותיה הן ליברליות ומודרניות משל משפחת קרולי, וניסיונה ליצור רפורמות שונות מוביל לחיכוכים רבים בינה לבין ויולט.
רוזמונד פיינסוויק לבית קרולי (סמנתה בונד) היא אחותו של רוברט, אלמנה המתגוררת בשכונת בלגרביה בלונדון. רוזמונד מדברת בצורה ישירה ומרבה לייעץ לבנות משפחת קרולי בנושאים שונים.
מרתה לווינסון (שירלי מקלין) היא אמה האמריקאית של קורה. היא אלמנה עשירה החיה בניו יורק ובניופורט ברוד איילנד ומגיעה לבקר בדאונטון באירועים מיוחדים. מרתה מאופיינת בדעות מודרניות ובאקסטרווגנטיות ומרבה לבקר את בני המשפחה על דבקותם במסורות העבר.
סיביל ברנסון, מכונה גם סיבי, נולדה בשנת 1920, היא בתם היחידה של טום ברנסון וליידי סיביל ונכדתם הראשונה של רוברט וקורה. אמה מתה זמן קצר אחרי הלידה מרעלת הריון.
ליידי רוז מק'קלייר (לילי ג'יימס), נולדה בשנת 1903, היא בתם הצעירה של המרקיז והמרקיזה מפלינטשייר וקרובת משפחה של משפחת קרולי. צעירה פזיזה ומרדנית, הנוטה אחרי האופנות המודרניות ומסוכסכת על רקע זה עם אימה. לאחר שהוריה נוסעים להודו היא עוברת להתגורר בדאונטון.
המשרתים
אלזי יוז (פיליס לוגן) היא סוכנת הבית של אחוזת דאונטון. במקור הגיעה מארג'יל שבסקוטלנד ומכונה מיסיס יוז על פי המנהג על אף שאינה נשואה. יוז אחראית על המשרתות ועל תחזוקת הבית ומצטיירת כלפי חוץ כקפדנית מאוד, אך למעשה היא חביבה ונדיבה.
ג'ון בייטס (ברנדן קויל) הוא משרתו האישי של לורד גרנתהם. בעבר שירת בצבא לצידו של הרוזן במהלך מלחמת הבורים, שם נפגע ברגלו והוא צולע מעט. מבצע את תפקידו בנאמנות ונמנע מלחלוק את צרותיו עם אחרים. תומאס ואו'בריאן מנסים להיפטר ממנו ואילו בינו לבין אנה מתפתחת פרשת אהבים, שמוגבלת כיוון שהוא עדיין נשוי לאישה אחרת.
שרה אובריאן (שיבון פינרן) היא המשרתת האישית של ליידי גרנתהם. היא מרירה ונוטרת טינה לשאר המשרתים ויחד עם תומאס היא מנסה לגרום למר קרסון לפטר את בייטס. היא מנסה להפיק תועלת אישית ממה שידוע לה, אולם כשהיא גורמת לליידי גרנתהם להפיל את הוולד שלה היא חשה נקיפות מצפון ומשנה את התנהגותה. לאו'בריאן יש אח אחד אהוב שסבל מהלם קרב ומאוחר יותר נהרג במלחמת העולם הראשונה.
אנה מיי בייטס, לבית סמית' (ג'ואן פרוגט) היא משרתת ראשית באחוזת דאונטון. מאופיינת בחריצות וביושר ואף עזרה לליידי מרי ולאמה ליידי קורה לשאת את גופתו של מר פאמוק מחדרה של ליידי מרי. בינה לבין בייטס מתקיים קשר רומנטי מתמשך ומורכב.
ויליאם מייסון (תומאס הוז) הוא משרת (footman) באחוזת דאונטון. אביו הוא חקלאי מקומי וויליאם נהג לטפל בסוסים שבחווה. נולדו לו שלושה אחים ואחות שמתו סמוך ללידתם, והוא נותר בן יחיד. הוא פסנתרן מחונן והוא מנגן להנאתם של המשרתים. ויליאם מחזר אחרי דייזי, ולפני שהוא יוצא למלחמה מתארס איתה. הוא מוצב בגדוד של מתיו קרולי, ושניהם נפצעים קשה במהלך המלחמה. לפני מותו הוא נושא לאישה את דייזי.
תומאס בארו (רוב ג'יימס קולייר) הוא משרת באחוזת דאונטון. תומאס הוא הומוסקסואל דבר המעמיד אותו במצבים מורכבים בתקופה בה היה הדבר אסור על פי חוק. תומאס הוא יריב של בייטס ויחד עם או'בריאן מנסה לגרום לסילוקו מתפקידו באמצעים שונים. כשפורצת מלחמת העולם הראשונה הוא מתנדב לחיל הרפואה כדי לשרת בבית החולים המקומי, במקום להילחם בחזית. עם תום המלחמה הוא מנסה לסחור בשוק השחור.
דייזי מייסון לבית רובינסון (סופי מקשירה) היא חדרנית ועוזרת הטבחית. צעירה ביישנית, בת למשפחה בת אחד עשר ילדים. היא נאיבית מאוד וקל להערים עליה. בעונה הראשונה היא מתאהבת בתומאס, והוא מנצל את רגשותיה כדי לפגוע במר בייטס. ויליאם מתאהב בה ומבקש לשאת אותה לאישה, הם מתחתנים בניגוד לרצונה של דייזי אחרי שהוא נפצע קשה בקרב, זמן קצר אחר כך או מת מפצעיו והיא נשארת אלמנה.
בריל פטמור (לזלי ניקול) היא הטבחית באחוזת דאונטון ואחראית על המטבח והכנת הארוחות. היא מתגאה במקצועיות שלה בבישול. היא רודה בדייזי, העוזרת שלה, ולפעמים מתפרצת עליה אך לרוב יחסיהן הן כשל אם ובת. ראייתה נחלשת והיא נשלחת לניתוח קטרקט אצל רופא עיניים מומחה בלונדון. במהלך המלחמה נודע לה שאחיין אהוב שלה הוצא להורג באשמת פחדנות.
גוון דוסון (רוז לזלי) היא משרתת באחוזת דאונטון. היא בחורה שאפתנית שמחליטה שאינה רוצה לעבוד יותר כמשרתת ומקווה להיות מזכירה. הוא לומדת כתבנות וקצרנות וחוסכת כסף כדי לקנות מכונת כתיבה. סיביל מתיידדת איתה ואף מסייעת לה למצוא משרה.
אתל פארקס (איימי נוטל) היא המשרתת שמחליפה את גוון בעונה השנייה של הסדרה. אתל מתבטאת בבוטות ואינה אוהבת שמצווים עליה, מה שגורם לעימותים בינה לבין אנה וגברת יוז. יש לה רומן עם צ'ארלס ברייאנט, אחד הקצינים המתארחים בבית ההבראה שבאחוזה, דבר המוביל לפיטוריה. כאשר אתל מגלה שהיא בהריון היא חוזרת לבקש עזרה, אך מדרדרת לזנות עקב קשייה הכלכליים. בסיועה של איזובל היא מצליחה לפתוח בחיים חדשים.
הפקה
המפיק גארת נים וחברת ההפקה "קרנבל פילמס" פנו לג'וליאן פלוז לכתוב סדרת דרמה שמתרחשת בבית אחוזה בתקופה האדוארדית. פנייתם אליו הייתה בעקבות הסרט זוכה האוסקר על התסריט "גוספורד פארק" שכתב פלוז. למרות שבתחילה לא רצה לעבוד על פרויקט דומה ל"גוספורד", שבועות מעטים אחר כך חזר לנים עם סיפור מסגרת לעונה הראשונה. פלוז כותב את התסריטים, ואשתו אמה היא העורכת.
הייעוץ ההיסטורי לסדרה נעשה על ידי אלאסטיר ברוס, הן ביחס למנהגים החברתיים והן ביחס לאירועים ההיסטוריים. התרחשויות בעלילה כגון פרשת הדיפלומט הטורקי או הפיכתה של דאונטון לבית חולים מתבססים על אירועים היסטוריים אמיתיים.
אתרי צילום
בית האחוזה "טירת הייקליר" (Highclere Castle) שבמחוז המפשייר שימש לצילומי החוץ וגם לרוב צילומי הפנים של הסדרה. הצילומים של המטבח, אגף המשרתים וחלק מחדרי השינה של האדונים נעשו באולפני אילינג.
סצינות חוץ צולמו בכפר במפטון שבאוקספורדשייר, בעיקר כנסיית סט. מרי והספרייה ששימשה כמקום הכניסה לבית החולים. הצילומים בשוחות במהלך המלחמה בצרפת נעשו באזור הכפרי של סאפוק קרוב לכפר אייקנהם (Akenham).
סצינות רבות צולמו באתרים היסטוריים ובאחוזות נוספות. האחוזה "הקסבי פארק" שסר ריצ'רד קרלייל שוקל לקנות בעונה השנייה הוא חלק מ"וודסדון מנור" בבקינגהמשייר. טירת אינוורארי בארגייל וביוט שבסקוטלנד שימשה לצילומי ספיישל חג המולד. "גרייס קורט" באוקספורדשייר שימש כביתם השני של משפחת קרולי, מקום אליו התכוונו לעבור בעונה השלישית עקב קשיים כלכליים. סצינות בית הכלא בעונה השלישית צולמו ב"לינקולן קאסל" שבלינקולנשייר.
האחוזה הבדיונית ממוקמת במחוז יורקשייר. הדמויות בסדרה מזכירות ערים כגון איזינגוולד, קירקבי מיילזרד, קירקבימורסייד, מלטון, מידלסברו, ריפון, ריצ'מונד ותריסק הממוקמות בצפון יורקשייר, כמו גם את הערים יורק ולידס.
קבלה וביקורת
"אחזות דאונטון" זכתה לשבחים רבים ממבקרי הטלוויזיה, וכן זכתה בפרסים רבים. בשנת 2011 זכתה בפרס גלובוס הזהב למיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר וכן בפרס אמי למיני-סדרה הטובה ביותר. אחרי שתי עונות הסדרה הייתה מועמדת ל-27 קטגוריות של פרס אמי, יותר מכל סדרת טלוויזיה בינלאומית אחרת בהיסטוריה של "פרס אמי". בנוסף, הסדרה הוכרה בספר השיאים של גינס כסדרה בשפה האנגלית שזכתה במירב שבחי הביקורת לשנת 2011.
זו סדרת הדרמה המצליחה ביותר הן ברשת ITV והן ברשת PBS ומספר הצופים בה הוא הגדול ביותר מאז סדרת הטלוויזיה חמדת ימים (Brideshead Revisited) מ-1981. עם שידור העונה השלישית, הפכה הסדרה להיות לאחת מתוכניות הטלוויזיה הנצפות ביותר בעולם.
הסדרה ספגה ביקורת קשה על כך שהציגה את יחסי המעמדות בבריטניה של ראשית המאה ה-20 באופן מרוכך, שיתקבל על הצופים. התנאים המצוינים שבהם חיו המשרתים, ללא ענישה פיזית או התעללות, ותשומת הלב והאהדה שקיבלו מהאדונים, גונו כרחוקים מאוד מהמציאות בתקופה.
סצנת האונס בעונה הרביעית עוררה סערה בקרב קהל הצופים שהביע זעזוע מקו העלילה הסנסציוני. יוצרי הסדרה דחו את הביקורת והדגישו כי לא התכוונו ליצור סנסציה אלא לדון בהשפעות של תקיפה מינית בתקופה המתוארת.
ידוע בציבור
ידועים בציבור הם בני זוג המקיימים יחדיו מסגרת משפחתית, אך אינם נשואים זה לזה.
הגדרת בני זוג כידועים בציבור היא דרך של המדינה להחיל זכויות וחובות שהמדינה מעניקה לזוגות נשואים, על בני זוג אשר אינם מעוניינים או אינם יכולים להינשא על פי חוקי המדינה. סטטוס הידועים בציבור משמש בני זוג שאינם רשאים להינשא זה לזה, בהתאם לחוקי הנישואים, למשל כאשר בני הזוג הם בני אותו המין, או היות אחד מבני הזוג נשוי לאחר. פעמים רבות סטטוס הידועים בציבור מוחל על בני זוג הרשאים להינשא זה לזה אך אינם מעוניינים בכך, לעיתים ללא שבני הזוג מודעים לחובות שסטטוס זה מחיל עליהם.
מבחינות מסוימות זוכים ידועים בציבור (בני מינים שונים ולעיתים גם בני אותו המין) לזכויות דומות לאלה של בני זוג נשואים, לדוגמה: הגרלת מחיר למשתכן מיועדת בין היתר לזוגות נשואים, אך גם המצהירים על ידועים בציבור זכאים לכך.
בתחילת 2011 פרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה כי "96% מהזוגות בישראל הם זוגות נשואים והיתר (4%) הם זוגות החיים יחד ללא נישואין; אחוז הזוגות החיים יחד ללא נישואין באיטליה 4%, בארצות הברית 11%, בהולנד - 18% ובדנמרק - 22%".
באפשרותם של בני זוג להצהיר בפני עורך דין על היותם ידועים בציבור, ובכך הם מוגדרים ככאלה.
בישראל
סטטוס הידועים בציבור משמש במדינת ישראל, בנוסף לסיבות הכלליות המביאות לבחירה בסטטוס זה, גם במקרים של בני זוג שאינם יכולים להינשא בישראל (משום שהחוק מאפשר רק נישואים במוסדות הדתיים), כמו בני זוג בני דתות שונות או חסרי דת, בני זוג מאותו המין, כהן וגרושה, ממזר וכדומה. בנוסף, זכויות פנסיוניות מסוימות הניתנות לאלמן או לאלמנה נשללות עם נישואיהם מחדש, ולכן יש המעדיפים שלא להינשא, כדי לשמור על זכויות אלה.
אין קביעה גורפת של שוויון בין ידועים בציבור ובין נשואים. זכויות אלה נקבעו באחדים מחוקי מדינת ישראל ובפסקי דין שונים, בסוגיות שונות שהועלו בפסקי דין אלה.
לעומת כל אלה, פקודת מס הכנסה מגדירה "בן זוג" כ"אדם נשוי החי ומנהל משק בית משותף עם מי שהוא נשוי לו", הגדרה שכפשוטה מוציאה ידועים בציבור מגדר בני זוג.
מאפייניהם המובהקים של ידועים בציבור נקבעו על ידי שופט בית המשפט העליון, צבי ברנזון:
בנובמבר 2015 פסק בית המשפט העליון שבית המשפט המוסמך לדון בסכסוך בין ידועים בציבור לשעבר, הקשור בקשר הזוגי שביניהם, הוא בית המשפט לענייני משפחה, משום שיש לראות את ידועים בציבור כ"בני משפחה" כהגדרתם בחוק בית המשפט לענייני משפחה.
הבדל בולט בין מצבם של הידועים בציבור ובין הנשואים הוא חובת ההוכחה. הוכחת קיומם של נישואים היא בדרך כלל עניין של מה בכך, באמצעות הצגת תעודת נישואים שהוציא גורם המוסמך לכך, או על-פי הרישום במשרד הפנים. הוכחת סטטוס של ידועים בציבור מצריכה הבאת עדים המכירים היטב את אורח חייהם של בני הזוג ויכולים לאשר שאכן מדובר בידועים בציבור ולא בחברים טובים בלבד. בעוד שהנישואים מתחילים במועד חד וברור, לא כך המצב ביחס לסטטוס של ידועים בציבור. תנאי בסיסי להוכחת סטטוס של ידועים בציבור הוא מגורים יחד וניהול משק בית משותף.
הלכת השיתוף
הלכת השיתוף בין בני זוג מוחלת גם על בני זוג ידועים בציבור, אולם נקבע לגביהם ש"אין להחיל באופן אוטומטי את חזקת השיתוף לגבי רכוש שנרכש על ידי אחד מבני הזוג בנפרד, אלא יש להוכיח כוונת שיתוף מפורשת ביחס לכל נכס ונכס". בית המשפט המחוזי בתל אביב הציע להבחין בין "בני זוג חיים כידועים בציבור בשל מניעות חברתית, משפטית, או דתית", שלגביהם העובדה שמדובר ב"ידועים בציבור" ולא בזוג נשוי, היא בעלת חשיבות פחותה לעניין נטל ההוכחה הנדרש להוכחת כוונת השיתוף, לעומת בני זוג הבוחרים מרצונם החופשי שלא להינשא (לעיתים דווקא כדי להצביע על העדר כוונת שיתוף)". הבחנה זאת תלויה ועומדת בערעור בפני בית המשפט העליון.
בספר "הידועים בציבור בראי התאוריה האזרחית של דיני המשפחה" הציע פרופ' שחר ליפשיץ להבחין בין ידועים בציבור "אוניברסליים" אשר הסיבה בגינה לא התחתנו קשורה ברצון שלא לקחת על עצמם מחויבות של נישואים, לבין ידועים בציבור "תוצרת הארץ" אשר הסיבה בגינה לא התחתנו היא שהם פסולי חיתון. לדעתו של ליפשיץ באשר לסוג הראשון של הידועים בציבור, יש להישמר מפני החלה גורפת של חזקת השיתוף שכן הדבר עלול לסכל את בחירתם שלא להינשא. הבחנתו של ליפשיץ אומצה בבית המשפט העליון.
השלכות ההכרה בידועה בציבור
נציגי המפלגות הדתיות התנגדו להכרה בידועה בציבור בטענה שהדבר פוגע במעמד האישה החוקית. בשנת 1957, חברי הכנסת הדתיים הציעו שתי הצעות לגבי מעמד הידועה בציבור שנכנס כבר ל-12 חוקים. הצעה אחת, של זרח ורהפטיג, דרשה למחוק את המושג מספר החוקים. ההצעה השנייה, של ישראל שלמה בן-מאיר ולאחר מכן יצחק רפאל, דרשה "שלא יפגעו זכויות האישה הנשואה כדין עקב הענקת זכות כלשהי לאשה אחרת המוגדרת כידועה בציבור כאשתו". טענתם הייתה שמעמד הידועה בציבור נותן בידי הבעל את האפשרות להיפרד מאשתו מבלי לתת לה גט בכך שהוא יכול להעניק לאשה החדשה זכויות מלאות מבלי לשאת אותה לאשה ולעבור על החוק האוסר פוליגמיה.
באותה תקופה, הביטוח הלאומי פתר בעיה זאת בכך ששילם קצבאות גם לאישה וגם לידועה בציבור. לעומת זאת, במקרים אחרים שללו בתי המשפט את הזכויות של האישה והעניקו אותן לידועה בציבור.
על פי פרקליטת מחוז דרום לשעבר יסכה ליבוביץ, המושג של "ידועה בציבור" קיבל הכרה בכל שכבות האוכלוסייה. "ברוח התקופה", בשנים האחרונות בית הדין השרעי בישראל מאשר פוליגמיה אצל הבדואים בנגב ביתר קלות, מאחר שכיום הבדואים משתמשים בסטטוס של ידועה בציבור כטענה רשמית. הטענה לסטטוס של "ידועה בציבור" בקרב הבדואים, על פי הפרקליטה, מהווה קושי בהוכחת הפוליגמיה הנדרשת לצורך מתן כתב אישום. קושי זה מצטרף לקשיים אחרים בהוכחת הפוליגמיה עבור רשויות החוק, כגון חוסר מעמדן החוקי של הנשים השניות של הבדואים (הן מסתננות באופן לא חוקי וחסרות אזרחות), וכן חוסר שיתוף הפעולה של האוכלוסייה עם רשויות החוק. בדרך זו בדואים רבים בנגב (עד 36% מהגברים) הם פוליגמיים.
מעמד הידועה בציבור חל על זוגות החיים ביחד גם ללא הצהרה מפורשת שלהם ואולי אף ללא ידיעתם, כך שמעשית חלים עליהם יחסים משפטיים שהם לאו דווקא בחרו, כולל דיני ירושה שונים.
הקרב על הבליטה
הקרב על הבליטה (באנגלית: Battle of the Bulge, בגרמנית: Ardennenoffensive, "מתקפת הארדנים") הוא השם שניתן בהיסטוריוגרפיה האמריקנית למערכה צבאית גדולה בין צבא גרמניה הנאצית לבין צבאות בעלות הברית המערביות, שהתנהלה מאמצע דצמבר 1944 עד אמצע ינואר 1945, במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם השנייה, והסתיימה בניצחון כוחות בעלות הברית. בשלב הראשון של המערכה תקפו הגרמנים את כוחות צבא ארצות הברית באזור יערות הארדנים, במפגש הגבולות בין צרפת, בלגיה ולוקסמבורג. הקרב קיבל את שמו בשל המבלט (Bulge) שיצרה החדירה הגרמנית בקו החזית האמריקני. הוא היה המתקפה הגדולה האחרונה שערך הצבא הגרמני בחזית המערבית, ושיקף את עוצמתו גם בשלבים המאוחרים של המלחמה.
המערכה החלה ב־16 בדצמבר 1944, בהשתתפות כ־200,000 חיילים גרמנים מארמיית הפאנצר החמישית, ארמיית הפאנצר השישית של האס אס, והארמייה השביעית. המתקפה הצליחה להפתיע את הכוחות האמריקאיים החלשים יחסית באזור, ויצרה עד 24 בדצמבר בליטה עמוקה בתוך החזית האמריקאית, שעומקה המרבי היה כ־100 ק"מ. כוחות החלוץ הגרמניים הגיעו עד קילומטרים ספורים מהנהר מז, ושם נבלמה התקדמותם. החל מ־26 בדצמבר איבדו הגרמנים את היוזמה האופרטיבית, וכוחות בעלות הברית עברו למתקפת נגד. בעלות הברית תקפו את האגפים של הבליטה הגרמנית, אך התקדמותם הייתה איטית ויקרה, והם לא הצליחו לנתק ולכתר את הכוחות הגרמניים שהחזיקו בשטחה. ב־7 בינואר 1945 ניאות היטלר לבסוף להפסיק את המבצע ולהסיג את כוחותיו מהבליטה שכבשו באזור הארדנים, אך רק ב־25 בינואר השלימו הכוחות הגרמניים את נסיגתם לקו ההתחלה שלהם.
להוציא את המערכה בנורמנדי, קרב הארדנים היה המערכה הגדולה והיקרה (במספר האבדות) ביותר של הצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה. בהיסטוריוגרפיה האמריקאית מקובל לראות בו את ה"קרב הבודד" (להבדיל ממערכה צבאית) הגדול והעקוב־מדם ביותר בתולדות ארצות הברית בכלל, ובמלחמת העולם השנייה בפרט. במהלך הקרב ספג הצבא האמריקאי, לפי הערכות שונות, בין 81,000 ל־108,000 אבדות, כולל שבויים ונעדרים. הצבא הגרמני ספג אף הוא אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד לחימה כבד במהלך הקרב, ויכולתו להמשיך לנהל את המערכה הצבאית בחזית המערבית נפגעה קשות.
הרקע המבצעי בחזית המערבית
לאחר פריצת כוחות בעלות־הברית מחופי נורמנדי בסוף יולי 1944 והתקדמותם המהירה, הם הצליחו לקראת אמצע אוגוסט לכתר בכיס פאלז שרידים של שתי ארמיות גרמניות - ארמיית הפאנצר החמישית והארמייה השביעית – שלחמו בנורמנדי. הכוחות הגרמניים שנלכדו בתוך הכיס ספגו כ־60 אלף אבדות במהלך חיסולו, ואיבדו כמעט את כל הציוד הכבד שלהם, ולכן לא יכלו להציב התנגדות רצינית להמשך ההתקדמות של כוחות בעלות הברית בצרפת ובבלגיה.
עד ראשית ספטמבר 1944 שחררו צבאות בעלות הברית כמעט את כל שטח צרפת, חדרו לבלגיה, והגיעו סמוך לגבולות גרמניה. אולם התקדמותם המהירה יצרה בעיות לוגיסטיות קשות, וגרמה למתיחת יתר של קווי האספקה שלהם. בתחילת ספטמבר פעלו כוחות החלוץ של בעלות הברית בעומק של יותר מחמש מאות קילומטרים מבסיסי האספקה העיקריים שלהם, הנמלים המלאכותיים בחופי נורמנדי ונמל שרבור. אף שנמל אנטוורפן נכבש בשלמותו על ידי כוחות החלוץ של קבוצת הארמיות ה-21 כבר ב־4 בספטמבר, לא ניתן היה להשתמש בו בטרם סולקו הגרמנים מהאיים ששלטו על שפך הנהר סכלדה, שהוביל אליו. הפיקוד העליון של בעלות הברית כשל בהבנת החשיבות של פתיחת הנמל לשם קבלת אספקה, ולא מיהר להפנות כוחות לטיהור שפך הסכלדה. עקב כך נפתח נמל אנטוורפן לשימוש רק ב־28 בנובמבר 1944, ועדיין היה רחוק מניצול מלוא האפשרויות שלו. בנוסף, ההפצצות הכבדות של מטוסי בעלות הברית לפני הפלישה לנורמנדי, החריבו כליל את רשת מסילות הברזל בצרפת, שכעת הייתה זקוקה לשיקום נרחב כדי להשמישה מחדש.
תוכניתו של גנרל אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית במערב אירופה, הייתה להתקדם לתוך שטח גרמניה בחזית רחבה ובכמה מאמצים עיקריים, אך הבעיות הלוגיסטיות, ובמיוחד המחסור בדלק, לא אפשרו לכוחותיו להמשיך בהתקדמותם המהירה לכל אורך החזית. מונטגומרי, מפקד קבוצת הארמיות ה-21, לחץ על אייזנהאואר להתקדם אל לב גרמניה במאמץ עיקרי אחד, שיתמקד בחזית צרה, אותו תוביל קבוצת הארמיות שבפיקודו, דרך שטח הולנד. הוא דרש לעצור את התקדמות הארמייה השלישית של ג'ורג' פטון בצפון־מזרח צרפת, כדי שניתן יהיה לגייס את המשאבים הדרושים לביצוע תוכניתו. עומר ברדלי, מפקד קבוצת הארמיות ה-12, סבר שיש לתת עדיפות להתקדמות כוחותיו לכיוון פרנקפורט ולרכז שם את המאמץ העיקרי. אייזנהאואר חשש שהתקדמות אל לב גרמניה בחזית צרה עלולה לחשוף את האגפים של הכוח התוקף להתקפת נגד גרמנית. הוא העדיף לערוך שני מאמצים התקפיים עיקריים. קבוצת הארמיות ה־21 נועדה להתקדם דרך שטח בלגיה, מצפון ליערות הארדנים, אל חבל הרוהר, אזור הייצור התעשייתי החשוב ביותר של גרמניה, בעוד חלק מכוחות קבוצת הארמיות ה־12 יתקדמו מדרום לארדנים כדי לכבוש את חבל הסאר, גם הוא מרכז תעשייתי חשוב.
בראשית ספטמבר אישר אייזנהאואר למונטגומרי לבצע תוכנית שאפתנית, שקיבלה את שם הקוד מבצע מרקט גארדן, ונועדה לתפוס ראש־גשר מעבר לנהר ריין התחתון, במטרה לאגף את קו זיגפריד מצפון ולכבוש את חבל הרוהר. המבצע כשל בהשגת מטרותיו וכילה משאבים יקרי־ערך של בעלות הברית, בשעה שהתקדמות הארמייה השלישית של פטון לעבר הריין נתקלה בהתנגדות קלה. העדיפות שניתנה למבצע מרקט גארדן בהקצאת משאבים, והמחסור בדלק – שנאלצו להובילו מאות קילומטרים מנמל שרבור – בלמו את המשך התקדמותו של פטון. באמצע חודש ספטמבר נעצרה התקדמות כוחות בעלות הברית ליד קו זיגפריד (החומה המערבית) בצפון, ונהר המוזל בדרום. לאחר כישלון מבצע מרקט גארדן, הסיכויים הטובים ביותר לפריצה לתוך שטח גרמניה היו סביב העיר הגרמנית אאכן ובאזור יער הארדנים, שנמצא במפגש הגבולות של לוקסמבורג, בלגיה וגרמניה. אולם הפיקוד העליון של בעלות הברית שלל מתקפה באזור הארדנים המיוער, משום שהניח שהאזור אינו נוח לתנועת כוחות ממונעים גדולים. במקום זאת הוא העדיף לתקוף את אאכן (בצפון) ואת יער הירטגן (בדרום), אולם המחסור באספקה ליחידות הקדמיות של בעלות הברית, מנע מהפיקוד שלהם לפתוח במתקפה נוספת בהיקף נרחב.
הגרמנים ניצלו את מרווח הזמן שזכו בו הודות לניצחונם בהולנד, כדי להחיש תגבורת לקו זיגפריד, שעד אז לא היה מאויש כראוי, ולחזק את כוחותיהם בחזית המערבית. משלהי ספטמבר ועד אמצע נובמבר מצאו את עצמם כוחות בעלות הברית הודפים התקפות־נגד גרמניות החלטיות בהרי הווז' ועל הנהרות מוזל וסכלדה, כמו גם במץ ובאאכן. הקרבות שהתנהלו במבואות המערביים של גרמניה באוקטובר־נובמבר 1944 לבשו אופי של קרב התשה, והתקדמות כוחות בעלות הברית הייתה איטית מאוד.
לקראת דצמבר 1944 הבין פיקוד בעלות הברית, כי הסיכוי לסיום מהיר של המלחמה לפני חג המולד אבד. כוחות בעלות הברית ניצבו בחזית המשתרעת מאלזס ועד הולנד, למול הגנה גרמנית מתוגברת. יכולתם לנצל את היתרון המכריע של חילות האוויר שלהם על הלופטוואפה, הוגבלה מאוד עקב תנאי מזג האוויר הקשים בחורף 1945/1944. ב־7 בדצמבר נועד אייזנהאואר עם סגנו, מרשל האווירייה סר ארתור טדר, ועם מונטגומרי וברדלי בפגישת תכנון בעיר ההולנדית מאסטריכט. בדיונים הוחלט כי מונטגומרי יצא למתקפה חדשה לכיוון הריין בראשית חודש ינואר בסיוע הארמייה התשיעית של ויליאם סימפסון. הארמייה הראשונה של קורטני הודג'ס תמשיך בהתקדמות לעבר הרוהר, והארמייה השלישית של פטון תצא ב־19 בדצמבר למתקפה חדשה בסיוע הארמייה השביעית של גנרל אלכסנדר פאץ'.
השאיפות האסטרטגיות של גרמניה
ברקע הדברים יש לראות את המצב האסטרטגי הכולל שבו נמצאה גרמניה בסוף 1944. הכוחות הסובייטיים כבר הגיעו באותו שלב עד קו נהר הויסלה, כבשו את רומניה ואת בולגריה, ולא היו רחוקים משטח גרמניה גופא. היה ברור כי המתקפה הסובייטית הבאה עלולה להביא את הצבא האדום עד לשערי ברלין. היטלר הבין שצבאו אינו מסוגל להביס את הכוחות העצומים של הצבא הסובייטי בחזית המזרחית. הוא העריך פחות את עוצמתם של צבאות בעלות הברית המערביות בחזית המערב, וחשב ששם הוא יוכל להשיג ניצחון מכריע, שיאלץ את האמריקאים והבריטים לחתום על שלום נפרד עם גרמניה הנאצית, או לפחות יוציא אותם זמנית מהמלחמה. לכן החליט להטיל את העתודות האחרונות של הוורמאכט למתקפת־נגד גדולה במערב, על חשבון החלשת כוחותיו בחזית המזרחית. היה זה הימור מסוכן מצד היטלר, אך במצב הקשה בו נמצאה גרמניה בשלב זה של המלחמה, לא היה לו הרבה מה להפסיד.
מטרתו האסטרטגית של היטלר הייתה לפצל את כוחות בעלות הברית באופן פיזי ופסיכולוגי. הוא השווה את עצמו לגיבור ששימש לו כמודל - פרידריך הגדול: פרידריך עמד על סף תבוסה במלחמת שבע השנים, אך ניצל ברגע האחרון לאחר שהקואליציה החזקה שקמה נגדו התמוטטה עם מותה הפתאומי של הצארינה הרוסית יליזבטה. היטלר ציפה שניצחון גרמני בחזית המערבית ימוטט את הברית הבלתי טבעית לדעתו, בין הקפיטליסטים המערביים לברית המועצות הקומוניסטית, ויביא למשבר ביחסים המתוחים ממילא בין האמריקאים לבריטים.
הרעיון לפתוח במתקפת נגד בארדנים הועלה לראשונה על ידי היטלר ב־16 בספטמבר 1944, בפגישת תדרוך ב"מאורת הזאב", מפקדתו במזרח פרוסיה, בה נכחו ראש המטה של ה-OKW וילהלם קייטל, סגנו - ראש אגף המבצעים של הוורמאכט אלפרד יודל, וגנרל-אוברסט היינץ גודריאן, ראש המטה הכללי של צבא היבשה הגרמני (OKH). באותו תדרוך הודיע היטלר לגנרלים שהחליט לצאת למתקפת־נגד גדולה בחזית המערבית בנובמבר, חודש שבו שעות האור מעטות ויש בו הרבה ערפל ועננות, שמגבילים את היכולת להפעלת כוחות אוויר. הרעיון המבצעי של היטלר היה ליצור פרצה רחבה בחזית בעלות הברית בשטחי בלגיה ולוקסמבורג, להשתלט על נמל אנטוורפן ששימש בסיס הספקה חיוני של כוחות בעלות הברית, ולנתק את קבוצת הארמיות ה-21 (הארמייה הבריטית השנייה והארמייה הקנדית הראשונה) ואת הארמייה האמריקאית התשיעית משאר כוחות בעלות הברית במערב אירופה. היטלר לא השלה עצמו שביכולתו של הוורמאכט לסלק את צבאות בעלות הברית המערביות מיבשת אירופה, אך האמין שניתן יהיה לגרום להן נזק מספיק גדול, שירחיב את הבקיעים הקיימים בברית האנגלו־אמריקאית, ואולי אף יגרום להם לחתום על שלום נפרד עם גרמניה הנאצית. הצלחת מתקפת הארדנים יכלה לאפשר לגרמניה להעביר כוחות חזקים מהחזית המערבית לחזית המזרחית, לקראת מתקפת החורף הצפויה של הצבא הסובייטי, והייתה נותנת לנאצים את הזמן הדרוש להשלמת פיתוח כלי נשק החדשים, כולל ארסנל טילי V, שהיו מטים את הכף במלחמה לטובת גרמניה.
בקרב הפיקוד הגרמני העליון היו חילוקי דעות חריפים סביב המתקפה המתוכננת בארדנים. גודריאן, שמתוקף תפקידו היה ממונה על ניהול המבצעים הצבאיים בחזית המזרחית, התנגד לפתיחת מתקפה כלשהי במערב, בטענה שגרמניה זקוקה לכל עתודותיה כדי לעמוד מול המתקפה הסובייטית הממשמשת ובאה במזרח. במקום לתקוף במערב הוא דרש לתגבר את הכוחות הגרמניים בחזית המזרחית, לרבות בהונגריה. מפקדי כוחות הוורמאכט הבכירים בחזית המערבית – מנטויפל, רונדשטט, מודל ואחרים (שתוכניתו של היטלר הוסתרה מעיניהם בכוונה עד חודש דצמבר) התנגדו למבצע, כי סברו שהוא שאפתני מדי ביחס למשאבים שעמדו לרשות הצבא הגרמני בשלב זה של המלחמה. הם רצו מתקפה מוגבלת בארדנים, שתוציא את בעלות הברית משיווי משקלם ותעניק לגרמניה שהות לחזק את הגנתה בחזית המערבית. היטלר, לעומתם, ביקש להטיל למתקפה בארדנים חלק גדול מהעתודות שעמדו לרשות גרמניה ערב המתקפה, במטרה להשיג ניצחון מכריע, שישנה את המציאות הצבאית בחזית המערב.
ההחלטה לפתוח במתקפת נגד גדולה במערב הייתה קודם לכל החלטה אישית של היטלר. הוא טען תמיד, שהמפקדים הבכירים שלו הם חסרי הבנה בשיקולים החורגים מעבר לעניין צבאי צר. מבחינת היטלר, המתקפה בארדנים נועדה להשיג יעדים פוליטיים ופסיכולוגיים, ולא רק יעדים צבאיים. הוא דחה את טענותיו של גודריאן אודות מתקפה סובייטית בקנה מידה גדול הצפויה בחזית המזרחית, והתייחס להערכות המודיעין הגרמני ביחס לעוצמתם של כוחות הצבא האדום, כאל "אחיזת העיניים הגדולה ביותר מאז ג'ינגיס חאן".
תנאי קרקע ומזג אוויר
המתקפה הגרמנית בארדנים נערכה בחורף 1944/1945, שהיה אחד מהקשים ביותר שידעה אירופה המערבית. שעות האור המעטות ותנאי מזג האוויר הקשים היקשו מאוד על הפעלת חילות האוויר של שני הצדדים. נוכח העובדה שבשלב זה של המלחמה נהנו חילות האוויר של בעלות הברית מעליונות אווירית כמעט מוחלטת על הלופטוואפה הגרמני, פגעו המגבלות על הפעלת הכוח האווירי בעיקר בכוחות בעלות הברית. זו גם הייתה אחת הסיבות העיקריות לכך שהפיקוד הגרמני החליט להנחית את המתקפה בחודש דצמבר. ניהול מערכה צבאית בעונת החורף גרם לקשיים ללוחמים בשני הצדדים, אך במיוחד לכוחות בעלות הברית, שלא היו מורגלים ללחימה בשלג ובתנאי מזג אוויר קיצוניים, בעוד שהגרמנים צברו ניסיון רב בניהול לחימה בקור עז ובתנאי מזג אוויר קשים במהלך המערכה הצבאית בחזית המזרחית.
אזור הארדנים הוא הררי, מיוער ברובו בצפיפות, ותשתית התחבורה בו דלה. צירי התנועה המעטים שעברו בו היו צרים ברובם, ועובדה זו, ביחד עם תנאי השטח הקשים, הקלה על הכוח המגן לחסום ולבלום התקדמות כוחות תוקפים עדיפים. האזור אינו נוח לתנועת כוחות ממונעים גדולים, ואינו מאפשר פריסה שלהם וביצוע תמרונים מורכבים. בנוסף, האזור מבותר על ידי מספר נהרות, עובדה שהגבילה עוד יותר את יכולת התנועה של כוחות תוקפים, ואיפשרה לכוח המגן לעצור, ולפחות לעכב, את התקדמותם באמצעות פיצוץ גשרים ומעברי מים. באביב 1940 נתקלו הגרמנים בהתנגדות קלה בלבד בהתקדמותם דרך הארדנים, אך גם אז סבלו מפקקי תנועה קשים שעיכבו את התקדמותם. הפיקוד הגרמני קיווה שגם הפעם יצליחו כוחותיו לפרוץ דרך הארדנים במהירות, ויתגברו על התנגדות הכוחות החלשים יחסית שהחזיקו בו.
סדר הכוחות של בעלות הברית בתחילת המערכה בארדנים
אף שבמהלך הקרב על צרפת ב־1940 התמקד המאמץ ההתקפי הגרמני העיקרי באזור הארדנים, עדיין נתפס אזור זה על ידי פיקוד בעלות הברית כשטח שאינו נוח לתנועת כוחות ממונעים ולתמרונים התקפיים רחבי היקף, לכן המאמצים ההתקפיים העיקריים של כוחות בעלות הברית בסתיו ובחורף 1944 נערכו מדרום ומצפון לארדנים. זו הייתה גם הסיבה העיקרית לכך שקו החזית באזור זה הוחזק על ידי כוחות חלשים יחסית של בעלות הברית, וכן שהארדנים נבחרו על ידי הפיקוד העליון לשמש כאזור למנוחה ולהתארגנות מחדש לכוחות האמריקאיים. פיקוד בעלות הברית העריך, שהסיכוי שהגרמנים יתקפו דווקא באזור זה, ההררי למחצה והמיוער בצפיפות, הוא נמוך ביותר, ולכן גם לא דאג להכין תוכנית מגירה להדיפת מתקפה אפשרית בארדנים.
בגזרת המתקפה הגרמנית המתוכננת החזיקו שש דיוויזיות אמריקניות מהארמייה הראשונה, שחלקן היו מתחת לתקן לאחר שספגו אבדות כבדות בקרבות קודמים. שתי דיוויזיות חי"ר (ה־2 וה־99), שהשתייכו לקורפוס ה־5, החזיקו בגזרה ברוחב כ־35 ק"מ בחלק הצפוני של הארדנים, ואילו שלוש דיוויזיות חי"ר (ה־106, ה־28 וה־4), שהשתייכו לקורפוס ה־8, בפיקוד מייג'ור־גנרל טרוי מידלטון, תפסו גזרה ברוחב 115 ק"מ בחלק המרכזי והדרומי של הארדנים, בסיוע הדיוויזיה המשוריינת ה־9, ששימשה ככוח עתודה. היו ביניהן יחידות טריות לגמרי וחסרות כל ניסיון קרבי כמו הדיוויזיה ה־106, שתפסה את הקו בארדנים ימים אחדים בלבד לפני פרוץ המתקפה הגרמנית. כוחות בעלות הברית בארדנים כללו סך הכול 83,000 חיילים, 242 טנקים בינוניים, 160 טנקים קלים (רובם מדגם M3 סטיוארט), 182 משחיתי טנקים, ו־394 תותחים.
פיקוד הצבא הגרמני
באופן פורמלי, היה הפיקוד העליון של הוורמאכט (OKW) מטה הפיקוד העליון של צבא גרמניה הנאצית. עם זה, המעורבות הגבוהה של הדרג הפוליטי - ובמיוחד של היטלר - פגעו בעצמאותו. יתרה מכך, היטלר אף מינה את עצמו לראש הכוחות המזוינים של גרמניה בדצמבר 1941 בעקבות התבוסה הגרמנית בקרב מוסקבה, ובכך הפך לסמכות הפיקודית העליונה. הדרג הפוליטי ניסה לשלוט בגרמניה בשיטת הפרד ומשול ושיטה זו לא פסחה על הפיקוד העליון; כך נוצרה יריבות בין הפיקוד העליון של הוורמאכט למפקדה העליונה של כוחות היבשה ה-(OKH). לכאורה היה ה־OKH אמור להיות אחד המדורים העיקריים בוורמאכט, יחד עם ה-OKL (הפיקוד העליון של הלופטוואפה) וה־OKM (הפיקוד העליון של הקריגסמרינה), אך היריבות שטופחה על ידי הדרג הפוליטי הביאה לכך שלא כך היה הלכה למעשה.
היריבות בתוך הפיקוד העליון הוחרפה על ידי הקמת הוואפן אס אס. התחרות על משאבים בין הוואפן אס אס לוורמאכט (הצבא הסדיר) יצרה חוסר איזון ביחידות השדה. כך, היו יחידות הוואפן אס אס מצוידות טוב יותר ממקבילותיהן בצבא. יתרה מכך, הוואפן אס אס נשמע למפקדים משלו, שלא היו כפופים כלל למטה העליון של הצבא. היחידות אמנם שיתפו פעולה בשדה הקרב, אך המתח ביניהן היה גדול.
עם התקדמות המלחמה הלכה והתמסדה חלוקת תפקידים בין ה־OKW וה־OKH: ה־OKW קיבל על עצמו את הפיקוד על הכוחות המוצבים בחזית המערבית, ואילו ה־OKH התמקד בניהול המערכה הצבאית בחזית המזרחית. אף שהיטלר היה להלכה מפקד ה־OKH, הוא לא הסתפק בפיקוח כללי על ניהול המבצעים הצבאיים, או בהצגת מתווה כללי, אלא התערב אישית באופן מעשי בכל שלבי התכנון הצבאי. היטלר היה חסר השכלה צבאית רשמית, ואף שהיה בעברו חייל קרבי אמיץ ואף עוטר בעיטור גבורה, הוא לא למד מעולם בבית ספר לקצינים והבנתו בטקטיקה ובאסטרטגיה התבססה בעיקר על תחושות הבטן שלו ועל ידע ששאב מספרות. רמת מעורבות כזאת מצד הדרג הפוליטי לא הייתה מקובלת באותו שלב של המלחמה באף אחת מהמדינות העיקריות במחנה בעלות הברית.
התוכנית הגרמנית
ב־11 באוקטובר הציג יודל בפני היטלר את טיוטת תוכניתו למתקפה בארדנים. התוכנית, שנשאה את השם הסמלי כריסטרוז (ורד הנוצרי) כללה הפעלתן של שלוש ארמיות, בעוצמה כוללת של שתים־עשרה דיוויזיות פאנצר ושמונה־עשרה דיוויזיות חיל־רגלים. מבצע כריסטרוז הושתת על שתי הנחות יסוד: (1) השגת הפתעה מושלמת, שתאפשר לכוח התוקף להשיג עדיפות מקומית על כוחות בעלות הברית בגזרת ההבקעה הגרמנית; (2) תנאי מזג אוויר קשים, שלא יאפשרו למטוסי בעלות הברית, שנהנו אז מעליונות אווירית מוחלטת, לפעול. המבצע נועד להבקיע פרצה עמוקה ורחבה בחזית בעלות הברית, לחצות את נהר המז כבר ביום השני למתקפה, ולהגיע לאנטוורפן ביום השביעי, תוך השמדת למעלה משלושים דיוויזיות אמריקניות ובריטיות.
בבוקר ה־21 באוקטובר מסר יודל להיטלר את התוכנית המתוקנת למבצע, אשר כונתה לבסוף Wacht am Rhein – "משמר הריין". שם זה נבחר במתכוון, כדי להונות את המודיעין של בעלות הברית כאילו מדובר בתוכנית גרמנית למגננה על קו נהר הריין. לפי התוכנית המתוקנת, החל מ-05:30 בבוקר 16 בדצמבר יתקפו שלוש ארמיות גרמניות את כוחות בעלות הברית באזור הארדנים בגזרה ברוחב כ-100 ק"מ, מ בצפון ועד בדרום. לאחר הבקעת החזית האמריקאית יחצו הכוחות הניידים הגרמניים את הנהר מז בין ליאז' ונאמור, יעקפו את בריסל, יכבשו את נמל אנטוורפן וינתקו את כוחות בעלות הברית מצפון לאזור הפריצה הגרמנית. הפיקוד הגרמני קיווה שבעלות הברית המערביות לא יצליחו להתאושש מההפתעה הראשונית, יספגו תבוסה מוחצת, וכתוצאה מכך ייאלצו להסכים לשלום נפרד עם גרמניה הנאצית.
שלוש הארמיות התוקפות היו: ארמיית הפאנצר השישית של האס אס בפיקוד יוזף דיטריך, ארמיית הפאנצר החמישית תחת האסו פון מנטויפל והארמייה השביעית בפיקוד אריך ברנדנברגר. המאמץ ההתקפי העיקרי נועד להתבצע באגף השמאלי (הצפוני), על ידי ארמיית הפאנצר השישית. הארמייה נועדה לתקוף את הגזרה, שהשתרעה ממונשאו ועד, לכבוש את רכס , לחצות את המז ולהמשיך בהתקדמות לכיוון אנטוורפן. לצורך ביצוע המשימה קיבלה ארמיית הפאנצר השישית ארבע דיוויזיות פאנצר אס אס מובחרות, שש דיוויזיות חי"ר, וכן עדיפות בהקצאת תותחי־סער ומשחיתי טנקים.
לשמאלו של דיטריך, במרכז גזרת המתקפה, נועדה לתקוף ארמיית הפאנצר החמישית בפיקוד האסו פון מנטויפל, אחד ממפקדי השריון המוכשרים ביותר בצבא הגרמני. על הארמייה הוטלו שתי משימות עיקריות: באגפה הימני נועדו שתי דיוויזיות חי"ר לכתר את בליטת, ולכבוש את , צומת דרכים ומסילות ברזל חשוב. הכוח העיקרי של מנטויפל, שכלל שלוש דיוויזיות פאנצר ושתי דיוויזיות חי"ר, נועד להתקדם מדרום לשנה אייפל, לחצות את שטח לוקסמבורג ולכבוש את בריסל. מנטויפל הורה לכוחותיו כי במקרה שיתקלו בהתנגדות עיקשת, יעקפו יחידות השריון את כיסי ההתנגדות בדרך לנהר מז ויותירו את הטיפול בהם ליחידות החי"ר. לוח הזמנים הקצר של המבצע, והצורך לשמור על קצב התקדמות מהיר, הכתיב את השימוש בטקטיקה זו, אך היא גרמה לכוחותיו של מנטויפל להותיר מאחור את העיירה, מהלך שעתיד היה להתברר כטעות גורלית.
בדרום, נועדה הארמייה השביעית בפיקוד אריך ברנדנברגר, שהייתה חלשה יחסית ולא כללה יחידות שריון, לתפוס את אזור ־אכטרנאך ולהמשיך להתקדם מערבה, במטרה להגן על אגפו השמאלי של מנטויפל מפני מתקפת נגד אמריקאית מכיוון דרום. הארמייה ה־15 בפיקוד גוסטב-אדולף פון צנגן צורפה אף היא למצבת הכוחות של המבצע, אך היא נועדה לשמש ככוח עתודה, ולפתוח במתקפה משלה במקרה הצורך.
כדי לסייע להתקדמות ארמיית הפאנצר השישית, כללה תוכנית המתקפה גם מספר מבצעים מיוחדים: במסגרת מבצע דגל כוזב שנקרא "גרייף" הוקם כוח קומנדו מיוחד שצויד במדים ובציוד אמריקאי, בפיקוד שטנדרטפיהרר אס אס אוטו סקורצני, שנועד לפעול בעורפם של הכוחות האמריקאים בארדנים, לזרוע מהומה בשורותיהם ולהשתלט על גשרים ומעברי מים חיוניים עד להגעת כוחות החלוץ הגרמניים. הכוח שקיבל את השם "בריגדת הפאנצר 150", וכלל בין השאר גם מספר טנקים וכלי רכב אמריקאיים שנפלו לידי הגרמנים, נועד לנצל את הבקעת החזית האמריקאית לצורך הסתננות בקבוצות קטנות בין שורות הכוחות האמריקאים הנסוגים. כוחו של סקורצני כלל יחידה קטנה של חיילים דוברי אנגלית, שנועדו להתחזות לחיילים אמריקאים, ולשבש את תנועת הכוחות האמריקאים באמצעות חבלה בגשרים, הפצת שמועות כוזבות ושיבוש השילוט בצירי התנועה. מבצע מיוחד נוסף, שקיבל את שם הקוד (Stösser, "נץ"), כלל הצנחת כוח צנחנים של כ־800 איש, בפיקודו של פרידריך פון דר היידטה, באזור צומת  מצפון ל, במטרה לעכב הגעתן של יחידות תגבורת אמריקאיות לחזית מצפון. הכוח נועד להשתלט על הצומת שנמצא באזור הררי והיווה מעבר הכרחי על אחד מצירי התנועה המרכזיים מהארדנים לכיוון ליאז', ולהחזיק בה במשך כיממה עד להגעת ראשי החץ המשוריינים של דיטריך.
רוב המפקדים הגרמניים הבכירים העריכו שתוכנית המתקפה של היטלר שאפתנית מדי, ושחסרים לגרמניה המשאבים הדרושים להשלימה בהצלחה. רובם ידעו שהצלחת המתקפה תלויה ביכולת לשמור על תנופה, באמצעות משלוח כוחות תגבורת רעננים והזרמת כמויות גדולות של תחמושת ודלק שלא הובטחו, כל זאת מול אויב הנהנה מעליונות אווירית מוחלטת, שיכול להזרים כוחות עתודה חזקים לשדה הקרב תוך זמן קצר. מחמת המחסור החמור של גרמניה בדלק אחרי אובדן שדות הנפט ברומניה, לא היה לכוחות התוקפים די דלק אפילו כדי להגיע לאנטוורפן, ולכן הצלחת התוכנית הייתה תלויה בתפיסת מאגרי דלק של בעלות הברית תוך התקדמותם מערבה, ובשמירה על קצב התקדמות מהיר מאוד של יחידות הפאנצר, שנועדו להוביל את המתקפה.
כל התכנון וריכוז הכוחות הגרמניים בשטחי היערכות לקראת המבצע, התנהלו בסודיות מוחלטת: למפקדי הארמיות נודע על תוכנית המתקפה רק בראשית נובמבר, אך נאסר עליהם לגלות את פרטי המבצע המיועד לפקודיהם, לכן הם התקשו להתכונן כראוי לקראתו. לפני שנמסרו למפקדים הבכירים פרטי התוכנית המבצעית, הם נדרשו לחתום על הסכם סודיות, תוך איום בהוצאה להורג במקרה של הפרת התחייבותם. כדי לשמור בסוד את ריכוז הכוחות לקראת המתקפה, הועברו העוצבות לשטחי הכינוס רק בימים האחרונים שלפני המתקפה. כל תנועה באור יום נאסרה. הגרמנים הטילו איסור חמור על כל תקשורת אלחוטית, והפקודות נמסרו למפקדי הגיסות בידי בלדרים, ימים ספורים לפני המתקפה. כאמצעי מיסוך נוסף שונו כינויי הארמיות. גם אימון הגייסות לקראת המתקפה בוצע במסווה של אימונים לביצוע התקפת נגד במסגרת קרב מגננה. היחידות שתפסו את העמדות בקו המגע חשבו שהן מבצעות החלפות רגילות בקו. סיורים ופשיטות למטרות השגת מודיעין וטיסות סיור מעל העמדות האמריקאיות בארדנים נאסרו כליל. כמו כן, נאסרה כל תנועת כלי רכב בטווח של 5–8 קילומטר מהחזית. הסודיות הקיצונית אפשרה אמנם לגרמנים להשיג הפתעה אסטרטגית כמעט מוחלטת, אך גם הסבה להם נזק לא מבוטל: המפקדים בדרגים הטקטיים קיבלו זמן קצר מדי לצורך לימוד הבעיות הכרוכות במתקפה, סיור להכרת עמדות האויב והכנת כוחותיהם לקראת המבצע. כתוצאה מכך נגרמו בעיות רבות בשלבי הפתיחה של המתקפה הגרמנית, ואף בהמשך.
הצבא הגרמני ערב המתקפה
בתקופה שקדמה ל'קרב הבליטה' הניחו כל הערכות המודיעין של בעלות הברית המערביות, בכל הדרגים, כי אין לגרמנים אפשרות לערוך מתקפת נגד רחבת היקף עקב מחסור בכוחות עתודה זמינים. חרף זאת, הצליחו הגרמנים לארגן ולצייד בסתר עשרות דיוויזיות עתודה לקראת מתקפת הארדנים, על ידי הקמת דיוויזיות חדשות ותגבור עוצבות שהיו מותשות מקרבות קודמים. קבוצת ארמיות B בפיקודו של גנרל פלדמרשל ולטר מודל תוגברה עד שכללה כ־300 אלף חיילים ערב המתקפה; מתוכם, כ־200 אלף חיילים במסגרת 17 דיוויזיות (5 דיוויזיות פאנצר ושתים־עשרה דיוויזיות חי"ר) נועדו להשתתף בשלב הראשון של המתקפה בארדנים, ותשע דיוויזיות נוספות נשמרו כעתודה.
הוורמאכט בסוף 1944 לא היה אותו צבא מקצועי ויעיל כבשנות המלחמה הראשונות. האבדות העצומות שספג הצבא הגרמני במהלך הלחימה בחזית המזרחית, ואובדן נגדים וקצינים מנוסים רבים, גרמו לפגיעה ממשית באיכות כוח האדם ביחידות קו החזית, כולל ביחידות העילית, והפיקוד הגרמני נאלץ לגייס לשורותיו נערים החל מגיל 16, ועד גברים בני 45–60, כדי למלא את שורותיו. עוצבות השריון והאס אס זכו לעדיפות בהזרמת כוח אדם איכותי ובהקצאת משאבים רבים יותר מיחידות אחרות, והמוראל שלהן היה עדיין גבוה; אך כוח האדם ביחידות החי"ר של הוורמאכט היה באיכות נחותה יחסית, רמת המוטיבציה שלהן הייתה ירודה מבעבר, והן הורכבו לעיתים מחיילים ללא ניסיון קרבי, ששרתו במקור ביחידות עורפיות של חיל האוויר או של חיל הים הנאצי, והוסבו לחי"ר. רוב דיוויזיות החי"ר שהשתתפו במתקפת הארדנים היו דיוויזיות פולקסגרנדיר, שכללו אחוז גבוה של חיילים חסרי כל ניסיון קרבי שנקבצו סביב גרעין של חיילים מנוסים, ורמת האימון שלהם הייתה נמוכה ביותר.
המתקפה נתמכה על ידי 1,600–1,900 קני ארטילריה ומשגרי רקטות מסוג ר. הארטילריה הורכבה מתותחים בכל הקטרים הנפוצים, החל מתותחי שדה בקוטר 75 מ"מ ועד תותחים כבדים בקוטר 210 מ"מ. ואולם, לאחר המתקפה הראשונית התקשתה הארטילריה הגרמנית לסייע להתקדמות הכוחות התוקפים. מחסור בתותחים מתנייעים, והעובדה שרוב התותחים נגררו עדיין באמצעות סוסים - בין היתר כדי לחסוך בדלק - יחד עם תנאי הקרקע הקשים בארדנים, מיעוט הדרכים באזור ההררי ופקקי התנועה שנוצרו, הקשו על הארטילריה לעמוד בקצב ההתקדמות של כוחות החלוץ הגרמניים בארדנים. גם מלאי התחמושת הארטילרית היה מוגבל בהשוואה לצבאות בעלות הברית, ואספקת תחמושת התקשתה להגיע לחזית בשל התקיפות האוויריות של בעלות הברית.
לקראת המתקפה הורה היטלר על תגבור ניכר של יחידות הלופטוואפה בחזית המערבית. חלק מהמטוסים הועברו לשם ממשימות ההגנה על שמי הרייך מפני מפציצי בעלות הברית. עקב כך, גדל מספר מטוסי הקרב החד־מנועיים בחזית המערבית מ־300 באוקטובר ל־1,770 ערב המתקפה, אך מספר מטוסי התקיפה עמד על 155 בלבד. מרבית טייסי הלופטוואפה בשלב זה של המלחמה היו חסרי ניסיון קרבי ורמת האימון שלהם הייתה נמוכה יחסית ליריביהם. עם תחילת המבצע תוכננה מתקפה אווירית מסיבית על שדות התעופה הקדמיים של בנות הברית, אך בפועל מזג האוויר הקשה הגביל את פעילות הלופטוואפה בשבוע הראשון למבצע.
לצורך ביצוע המתקפה המתוכננת בארדנים ריכז הפיקוד הגרמני מספר גדול של כלי רכב משוריינים בחזית המערבית, על אף הקשיים בייצור, שנגרמו בשל מחסור במשאבים ומהפצצות בעלות הברית על המפעלים הנאציים. העדיפות שניתנה לחזית המערבית באה על חשבון החלשת הכוחות הגרמניים בחזית המזרחית, מכיוון שרק אחוז קטן מהכלים החדשים שיוצרו הופנו לשם. מתוך 2,567 כלי רכב משוריינים – טנקים, תותחי סער ומשחיתי טנקים – שהיו בכל החזית המערבית באמצע דצמבר, 2,168 הוקצו לקבוצת ארמיות B. לפחות שליש מהם הוקצו לארמייה ה־15, שלא לקחה חלק במערכה בארדנים. בסך הכל השתתפו במערכה בארדנים כ־1,400 טנקים, משחיתי טנקים ותותחי סער, מתוכם כ־700 הופעלו בשלב הפתיחה של המתקפה הגרמנית. הטנק העיקרי בעוצבות השריון הגרמניות בדצמבר 1944 היה עדיין הפאנצר סימן 4, אולם במתקפת הארדנים הופעל מספר גדול יותר של טנקי פנתר. כן השתתפו במתקפה מספר רב של תותחי סער מדגם שטוג סימן 3 ומשחיתי טנקים מדגמים שונים (יאגדפנצר 4, יאגדפנתר ויאגדפנצר 38(t) הצר), שמספרם השתווה כמעט למספר הטנקים. במתקפה השתתפו גם כמה עשרות טנקי טיגר וקניגסטיגר כבדים, שהוקצו לשימוש דיוויזיות הפאנצר אס אס בלבד במסגרת גדודי פאנצר כבדים. כלי השריון הגרמנים נהנו מעדיפות משמעותית על מקביליהם בצבאות בעלות הברית, אך לרשות קבוצת ארמיות B עמדו רק 6 פלוגות תחזוקה לטנקים, שחסרו חלקי חילוף ורכבי חילוץ, והתוצאה הייתה קצב שחיקה מהיר ופגיעה ביכולת יחידות השריון לתפקד לאורך זמן. לפחות מחצית מאבדות השריון הגרמני בקרב הארדנים נגרמו עקב תקלות מכניות, ובעיקר - מחמת מחסור בדלק, מה שאילץ במקרים רבים את הצוותים לנטוש את הכלים שלהם.
אחת הבעיות הגדולות ביותר שניצבו בפני הגרמנים הייתה מחסור בדלק; למרות הירידה בתפוקת דלק נוזלי ב־1944, ערב המתקפה, הצליחו הגרמנים לרכז כ-4.6 מיליון גלון דלק ׁׁ(15 מיליון ליטר), אך מחצית מכמות זו לא הגיעה לכוחות בקו החזית ונתקעה בנהר הריין. תנאי השטח הקשים בארדנים הגדילו את צריכת הדלק של כלי הרכב המשוריינים, במיוחד של הטנקים הכבדים מדגם פנתר וקניגסטיגר, שצריכת הדלק שלהם הייתה 350 ו־500 ליטר בהתאמה ל־100 קילומטר, עד פי שניים מצריכת הדלק בטנק בינוני מדגם פאנצר 4. בסופו של דבר, כל טנק גרמני נכנס לקרב הארדנים כשהוא מצויד בממוצע ב־675 ליטרים דלק, המספיקים לכל היותר לתנועה של מאתיים קילומטרים – יומיים/שלושה של לחימה במקרה הטוב. לכן שאפו הגרמנים להשתלט על מאגרי דלק של בעלות הברית בימים הראשונים למתקפה, כדי לפתור את בעיית המחסור בדלק.
מצבת הכוחות
בנוסף לדיוויזיות אלו ששותפו בשלבים הראשונים של המתקפה הגרמנית, עמדו לרשות קבוצת ארמיות B עוד מספר יחידות עתודה, שחלקן נשלחו לתגבר את הכוחות הגרמניים בארדנים במהלך "הקרב על הבליטה" : דיוויזיות הפולקסגרנדיר 9, 79, 167, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה־3; דיוויזיית הפאנצר ה־9; בריגדת "פיהרר בגלייט", בריגדת "פיהרר גרנדיר"; דיוויזיית אס אס הררית השישית, דיוויזיית הפאנצר ה-10, וכן דיוויזיית הפאנצר ה-11. שלוש הדיוויזיות האחרונות לא השתתפו בסופו של דבר במערכה בארדנים. במהלך המערכה הועברו גם דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה־15 ודיוויזיית הפולקסגרנדיר ה־340 מהארמייה ה־15 (שלא השתתפה במערכה) לתגבור הארמייה השביעית של ברנדברגר. לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר השלישית היו 66 משחיתי טנקים (41 מתוכם תותחי סער מדגם שטוג). בריגדת "פיהרר בגלייט" כללה 23 טנקי פאנצר 4 ו־48 תותחי סער, ואילו בריגדת "פיהרר גרנדיר" כללה 11 פאנצר 4, 37 פנתרים, ו־34 תותחי סער.
בעלות הברית
הקרב על הבליטה החל בשעת שפל ביחסם של האמריקאים כלפי הבריטים. עוד קודם לקרב, קבלו המצביאים האמריקאים בצרפת על הפסיביות שמגלה קבוצת הארמיות ה־21 של מונטגומרי. האמריקאים גם השמיעו ביקורת נוקבת על ההתערבות הצבאית הבריטית נגד הקומוניסטים ביוון, התערבות שנחשבה לא רק לביטוי של אימפריאליזם, אלא גם של נכונות לכפות את השאיפות הבריטיות באמצעות הסטת כוחות בריטיים משדות הקרב של מערב אירופה, בלא להתחשב בכך שהמהלך מכביד את הנטל על האמריקאים.
פיקוד בעלות הברית
המרכיב העיקרי של כוחות בעלות הברית בחזית המערבית, הן מבחינת כוח אדם והן מבחינת ציוד היה אמריקאי. המרכיב השני בחשיבותו היו כוחות צבא מהאימפריה הבריטית וממדינות חבר העמים הבריטי (במיוחד מקנדה). בנוסף לכך כללו כוחות בעלות הברית יחידות צבא מצרפת, וכן ממדינות שעדיין נמצאו תחת כיבוש נאצי, כגון פולין. כמעט כל כוחות בעלות הברית, שלקחו חלק במערכה בארדנים (למעט הקורפוס הבריטי ה־30 מהארמייה השנייה) היו מצבא ארצות הברית. דווייט אייזנהאואר שימש כמפקד העליון של כוחות בעלות הברית ביבשת אירופה, וניצל את כשרונותיו הדיפלומטיים כדי לשמור על תיאום בין צבאות המדינות, ששירתו תחת פיקודו, ובמיוחד כדי להרגיע את המתחים בין המפקדים הבכירים של צבאות ארצות הברית ובריטניה במערב אירופה.
כוחות בעלות הברית בחזית המערבית כללו 3 קבוצות ארמיות: קבוצת הארמיות ה־21 תחת פיקודו של ברנרד לו מונטגומרי בצפון, בשטח הולנד, קבוצת הארמיות ה־12 תחת פיקודו של עומר בראדלי במרכז, וקבוצת הארמיות ה־6 תחת פיקודו של ג'ייקוב דיוורס בדרום. הארמיות שהשתייכו לקבוצת הארמיות האמריקנית ה־12, נשאו בעיקר נטל הלחימה במהלך הקרב על הבליטה, אם כי חלקן סופחו זמנית לפיקוד קבוצת הארמיות ה־21 במהלך הקרב.
הכישלון המודיעיני
העובדה שבעלות הברית לא צפו את המתקפה של היטלר נבעה בראש ובראשונה מתחושת האופטימיות המופרזת שרווחה במפקדות בעלות הברית, וזלזולן בגרמנים שנחשבו כבר למנוצחים. השפיע כאן גם לא מעט אופי פעולת המודיעין של בעלות הברית, שהושתתה בראש ובראשונה על תצפיות־אוויר, ועל ההסתמכות המוחלטת על האולטרה (המודיעין שעסק בפיצוח מכונת ההצפנה הגרמנית אניגמה), שסיפק לבעלות הברית זרם מידע כה אמין עד למועד הקרב. האולטרה לא יכול היה להאזין ולפענח תשדורות בנושא המתקפה המממשת ובאה, משום שהגרמנים הטילו איסור חמור על כל תקשורת אלחוטית, והפקודות נמסרו למפקדי הגיסות בידי בלדרים, ימים ספורים לפני המתקפה. בדומה לכך, שלג וגשמים כבדים שיבשו כליל את תצפיותיהן האוויריות של בעלות הברית, ומעבר לכך הגביל הוורמאכט את תנועת כוחותיו לשעות הלילה, וכך נשללה כל אפשרות להתרעה מוקדמת על ההתקפה.
המפקד העליון אייזנהאואר קיבל דו"חות מודיעין מברדלי שקבעו כי יש "סבירות נמוכה בלבד" להתקפה גרמנית, ובדו"ח ממונטגומרי מה־15 בדצמבר – יום אחד בלבד לפני המתקפה – נאמר שהאויב "אינו יכול לצאת למבצעים התקפיים בקנה־מידה גדול". ארבעה גרמנים שנפלו בשבי דיברו אמנם על מתקפה גדולה לפני חג המולד, אבל מודיעין בעלות הברית לא האמין להם. רמזים ברורים מסוגים שונים שהתקבלו מתשדורות שיורטו, בין השאר ממברקיו של שגריר יפן בברלין, העידו על הכנות למתקפה. "אולטרה" סיפקה ראיות לוגיסטיות רבות לכך שדווקא בגזרה השקטה של הארדנים הגרמנים צוברים תחמושת ודלק, שנזקקו להם באופן נואש בגזרות אחרות שהתנהלו בהן קרבות כבדים. אך איש לא נתן דעתו לרמזים הללו, משום שמתקפה גרמנית אפשרית נתפסה כצעד עקר וחסר ערך. צבא גרמניה – כך העריכו באותה העת בעלות הברית – לא מסוגל היה להפתיע גם משום שהיו מצוי בלפיתה אדירה בין שתי זרועות ענקיות, זו הסובייטית וזו של בעלות הברית המערביות, וגם בשל היותו שחוק לאחר האבדות הכבדות שספג.