cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המשמר הקיסרי (האימפריה היפנית)
המשמר הקיסרי (ביפנית: 近衛師団) היה הכינוי שניתן לארמייה מיוחדת בצבא היפני הקיסרי, שתפקידה היה להגן על קיסר יפן, משפחתו וארמונותיו. המשמר התפרק עם סיום מלחמת העולם השנייה, ובשנת 1947, הוקם המשמר מחדש והוא כפוף לסוכנות המשטרה הלאומית.
היסטוריה
במהלך רסטורציית מייג'י, באו מרבית הסמוראים הנאמנים לקיסר מוצוהיטו מהנחלות סצומה וצ'ושו. לאחר הדחת שוגונות טוקוגאווה וכינון משטר חדש שהתבסס על הדגם האירופאי, ראתה ממשלת יפן בהקמת צבא רשמי, הנאמן לממשלה ולא לאזורים גאוגרפיים ביפן, צעד נחוץ לשמירה על עצמאותה של המדינה מפני האימפריאליזם המערבי. הצבא החדש, שקיבל את השם "הצבא היפני הקיסרי", קיבל חשיבות רבה יותר עם ביטול שיטת ההאן ב-1871. על מנת להקים את הצבא, הנהיגה הממשלה גיוס חובה ב-1873, שקבע שכל גבר בין הגילאים 17 עד 40 חייב בשירות צבאי בן שלוש שנים, לאחריו שירות בן שנתיים בכוחות מילואים פעילים, ושנתיים נוספות בכוחות מילואים בעתודה. אחד ההבדלים המשמעותיים ביותר בין חברי מעמד הסמוראים לבין חברי מעמד האיכרים היה הזכות לשאת נשק, ולאחר הקמת הצבא הורחבה הזכות לכל הגברים באוכלוסייה.
המשמר לחם במרד סצומה, ואומן בתחילה בידי מדריכים צרפתים. אולם לאחר שצרפת הובסה תוך זמן קצר ביותר במלחמת צרפת–פרוסיה, החלו היפנים לאבד את האימון בצרפת ולנטות אחרי פרוסיה. מפקד המשמר יאמגאטה, ביקר אותה תקופה באירופה כדי ללמוד על מבנה הצבאות המערביים. הוא התרשם מאוד מהשינויים שהתחוללו בפרוסיה, שהפכה ממדינה חקלאית למובילה בתחום התעשייה והצבא, ואימץ את הרעיונות הפוליטיים של המדינה, שקראו להתרחבות צבאית מחוץ ולמשטר אוטוריטרי מבית. מאז אומן המשמר בידי מדריכים מצבא הקיסרות הגרמנית, והוא הושפע במידה רבה מהאסטרטגיה והאידאולוגיה שלו.
במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה, לקח המשמר חלק קטן בפלישה היפנית למנצ'וריה, אולם היה פעיל בכיבוש טאיוואן. בטאיוואן כוננה אותה תקופה רפובליקה טרייה שזכתה לשם "הרפובליקה של טאיוואן", שהכריזה מלחמה על יפן. ב-29 במאי נחתו הכוחות היפנים הראשונים סמוך לעיר הנמל קילונג (Keelung) שבצפון האי, וב-3 ביוני כבשו אותה. למחרת נמלטו הנשיא טאנג ג'ינג-סונג וסגנו ג'יו פנג-ג'יה לסין. בסוף יוני התאספו שארית התומכים ברפובליקה בטאינאן, בירת האי דאז, ובחרו בליו י'ונג-פו כנשיא. הקרבות בין חיילי המשמר לבין תומכי הרפובליקה נמשכו עד סוף אוקטובר, אז כבשו היפנים את טאינאן. זמן קצר אחר כך נמלט הנשיא ליו ליבשת ובכך נגמרה המערכה. אבדות היפנים בלוחמה היו זעומות יחסית, אולם יפנים רבית מתו ממלריה ומחלות אחרות. בסיום המערכה כבר איבד המשמר כמעט מחצית מכוחו. המשמר פעל גם במלחמת רוסיה–יפן, במהלכה הוגדל כוחו, וצורפו אליו יחידות תותחים רבות. הוא לקח חלק שולי גם במלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם השנייה, פוצל המשמר לשניים. חלקו הראשון של המשמר הוצב בדרום סין, באוקטובר 1940 הם הצטרפו ליחידות יפניות אחרות במהלך הפלישה להודו-סין. באפריל 1941 הם הושבו לטוקיו.
חלקו השני של המשמר נשלח אף הוא לסין. בשנת 1940 הוא הוצב בשאנגחאי ולאחר מכן הועבר לאי האינאן. מאוחר יותר הם לקחו חלק בקרב מלאיה וקרב סינגפור. לקראת סוף המלחמה הם הוחזרו ליפן והורכבו מחדש כמשמר קיסרי. בשנת 1944 הוקמה דיוויזיית המשמר השלישית.
המשמר הקיסרי כיום
בשנת 1947 הוקם "מטה המשמר הקיסרי" (ביפנית: 皇宮警察本部), יחידה מיוחדת בעלת תפקידים דומים למשמר הקיסרי המקורי. בשנת 1957, הוכפפה היחידה לסוכנות המשטרה הלאומית. היחידה מורכבת מלמעלה מ-900 אנשי משטרה שמספקים ביטחון אישי לקיסר, הקיסרית, נסיך הכתר וחברים אחרים של המשפחה הקיסרית. היחידה גם אחראית להגנת נכסים קיסריים, כגון הארמון הקיסרי של טוקיו, והארמון הקיסרי של קיוטו. אנשי המשמר לובשים מדים כחולים כהים, או מדי משטרה כחולים-אפורים עם כפפות לבנות. ציודם העיקרי הוא אקדחים קלים ואלות.
המועצה הבין-לאומית למוזיאונים
המועצה הבין־לאומית למוזיאונים (באנגלית: The International Council of Museums; בצרפתית: Conseil international des musées; בראשי תיבות: ICOM) נוסדה בשנת 1946 והיא הארגון היחיד בעל היקף עולמי העוסק במוזיאונים ואנשי מקצוע המחויבים לקידום והגנה על מורשת טבעית ותרבותית, בהווה ובעתיד, מוחשית ובלתי מוחשית. עם כ־30,000 חברים ב־137 מדינות, המועצה היא רשת של אנשי מקצוע הפועלים במקצועות המוזיאונים במגוון רחב של דיסציפלינות ומוזיאון מורשת קשורה. מקום מושבה של המועצה הוא בפריז.
המועצה היא ארגון לא ממשלתי ללא מטרות רווח הקשור לארגון אונסק"ו ובעלת מעמד מייעץ של האו"ם. המועצה משתפת פעולה עם גופים נוספים, על מנת למלא את משימותיה הבין־לאומיות בשירות הציבורי הכוללים לחימה בסחר בלתי חוקי במוצרים תרבותיים וקידום ניהול סיכונים והיערכות לשעת חירום כדי להגן על העולם התרבותי והמורשת במקרה של אסונות טבע או מעשה ידי אדם. המועצה מפעילה גם את "יום המוזיאונים הבינלאומי".
ועדות
ICOM מפעילה 32 ועדות בין־לאומיות על מגוון התמחויות מוזיאוניות, המבצעות מחקר מתקדם בתחומן לטובת קהילת המוזיאונים. ICOM מורכבת גם מ־124 ועדות לאומיות המבטיחות שהאינטרסים של הארגון מנוהלים במדינות שלהם. הוועדות הלאומיות מייצגות את חבריהן בתוך ICOM והן תורמות ליישום תוכניות הארגון.
אספה כללית
האספה הכללית היא הנציגות של החברים והגוף שמקבל את ההחלטות של ICOM. האספה קובעת את התקנון, בוחרת את חברי המועצה המבצעת ומאמצת את התוכנית האסטרטגית של ICOM. האספה הכללית של ICOM מתקיימת כל שלוש שנים ומרכזת אנשי מקצוע ממספר מדינות. האספה הראשונה נערכה בפריז בשנת 1948. בשנים האחרונות נערכו אסיפות כלליות בסיאול בשנת 2004 (המפגש הראשון באסיה), בווינה בשנת 2007, ובשאנגחאי בשנת 2010. האספה הכללית בשאנגחאי באה בעקבות תערוכה עולמית שבה נחנך ביתן ICOM ונקרא "מוזיאונים, לב העיר". האספה הכללית נערכה בריו דה ז'ניירו ב־2013, במילאנו ב־2016, בקיוטו ב־2019, בפראג ב־2022. נושא הכנס של האיגוד שהתקיים בפראג היה "כוחם של מוזיאונים". דובאי תארח את האספה הכללית ה־27 ב־2025 שנושאה יהיה "עתיד המוזיאונים בקהילות המשתנות במהירות".
שותפים
בתור האסמכתא החשובה ביותר עבור מוזיאונים ואנשי מקצוע במוזיאונים, ICOM עובדת עם שותפים בעלי שם עולמי כדי להשיג מטרות משותפות.
נסיכות רויס-שלייץ
היסטוריה
השלטון במזרח תורינגיה הפך לעצמאי עם חלוקת הרוזנות הקיסרית של רויס לקו הצעיר, האמצעי והמבוגר. רויס-שלייץ השתייכה בתחילה לקו האמצעי מ-1596 עד 1616, אולם הגיעה לבסוף לקו הצעיר, שם הייתה אחד מענפי הבית. בשנת 1802 מת היינריך השלושים, רוזן רויס-גרה והיינריך הארבעים ושניים, רוזן שלייץ איחד את שתי הרוזנויות תחת שלטונו. ב-9 באפריל 1806 היינריך קיבל את התואר נסיך מידי נפוליאון. בשנת 1807 הנסיכות הצטרפה לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1815 היא הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית.
שלייץ הייתה מקום מגוריו של ענף זה של הקו הצעיר עד אמצע המאה ה-19. ב-1848 נפלו שטחי רויס-אברסדורף, שכללו מאז 1824 גם את אזורי רויס-לובנשטיין, לענף רויס-שלייץ, ומכיוון שקו גרה כבר עבר בירושה משותפת לידי שלייץ, לובנשטיין ואברסדורף ב-1802, החזיק הענף בכל שטחי הקו הצעיר, וכתוצאה מכך ייסד את נסיכות רויס הקו הצעיר ב-1848. עם עלייתה של גרה והפכה לעיר תעשייתית ומסחרית חשובה ב, חשיבותה של שלייץ ירדה יותר ויותר, ובשל כך בשנת 1848 הפכה גרה למקום מגוריה של הנסיכות החדשה שהוקמה נסיכות רויס הקו הצעיר במקום שלייץ.
רובינזון קרוזו
רובינזון קרוזו (באנגלית: Robinson Crusoe) הוא רומן מאת הסופר דניאל דפו, שפורסם לראשונה בשנת 1719.
הסיפור הוא יומן דמיוני של ימאי בריטי בשם רובינזון קרוזו, שספינתו נטרפה והוא נקלע לאי בודד, שם שרד עם ידיד שפגש באי במשך שנים, עד להצלתו.
על הרומן
את ההשראה לרומן קיבל דפו מסיפור אמיתי שפורסם באותה תקופה על ידי ווד רוג'רס – רב חובל בריטי, ותיאר את קורותיו של ימאי בשם אלכסנדר סלקירק. סלקירק עזב את הספינה שבה הפליג, נותר לבדו על אי בודד, כ-640 ק"מ מצ'ילה, ושרד שם במשך חמש שנים, עד 1709. אי זה, הנמצא כיום בשטחה הגאופוליטי של מדינת צ'ילה, נקרא היום בשם "אי רובינזון קרוזו".
במקור, שמו המלא של הספר היה: "חייו והרפתקאותיו המופלאות והמפתיעות של רובינזון קרוזו מיורק, מלח: שחי 28 שנים לבדו על אי בודד לחופי יבשת אמריקה, סמוך לשפך הנהר הגדול אורינוקו; לאחר שאונייה טרופה, שכל אנשיה מלבדו נספו, פלטה אותו אל החוף. בצירוף תיאור כיצד חילצו אותו לבסוף שודדי ים. נכתב במו ידיו".
"רובינזון קרוזו" הוא אחד הרומנים שהתוו את יסודות ז'אנר הריאליזם בספרות. בניגוד לסגנונות הספרות עד לאותה תקופה, הדמויות בספרו של דפו הם בני אדם רגילים, לא בני מעמדות גבוהים ולא בעלי כוחות על-טבעיים. גם האירועים המתוארים בפירוט הם מציאותיים, כאלה שיכולים להתרחש בחייהם של הקוראים. בספר העתיק דפו את האי ממקומו המרוחק מהיבשת אל מיקום הקרוב לחופי ברזיל, וכך התאפשר לדפו להוסיף הגעת אנשים בסירות מהיבשת אל האי וזו ההצדקה להצטרפותו של "ששת" אל רובינזון קרוזו בסיפור. שינוי מהותי נוסף הוא משך הזמן בו שהה הגיבור באי, סלקירק שהה באי קצת פחות מחמש שנים ואילו רובינזון קרוזו שהה באי 28 שנים.
בנג'מין קרדוזו
בנג'מין נתן קרדוזו (באנגלית: Benjamin Nathan Cardozo; 24 במאי 1870 – 9 ביולי 1938) היה חוקר ופילוסוף, משפטן יהודי-אמריקאי בולט, היהודי השני אחרי לואי ברנדייס, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
רובינזון קרוזו
על הרומן
לאחר שנחלץ מן האי, חזר לאנגליה, שהה בה מספר שנים, ויצא למסע נוסף, תחילה ביקר באי פעם נוספת, ואחר כך, תהפוכות הגורל הביאוהו לערוך מסע, אשר עבר בין היתר בהודו, סין, רוסיה, הרי הפירנאים, עד שחזר לבסוף לאנגליה.
בנג'מין קרדוזו
קורות חיים
נולד בעיר ניו יורק למשפחה יהודית-ספרדית, שאבותיה היגרו לקולוניות האמריקאיות מפורטוגל באמצע המאה ה-18 (השם קרדוזו הוא במקורו פורטוגזי). אביו של קרדוזו, אלברט, היה בעצמו שופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק. אמו של קרדוזו, רבקה, מתה בהיותו בן תשע, ואחותו הגדולה גידלה אותו. בגיל 15, קרדוזו החל ללמוד באוניברסיטת קולומביה, ובשנת 1889 החל ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטה.
רובינזון קרוזו
על הרומן
הספר מהווה גם מודל וציון דרך לעוז רוחו של האדם, שאינו נכנע לאיתני הטבע ולגורל, ושורד בזכות תושייתו ואומץ ליבו. מידות אלו, עם תאורי הנפש האנושית שבספר, הפכו את הספר לפופולרי ביותר. מחנכים רבים ראו ברובינזון קרוזו כלי חינוכי, והמליצו רבות על קריאתו. הפילוסוף הצרפתי-שווייצרי ז'אן-ז'אק רוסו כותב בספרו "אמיל, או על החינוך": "מאז נעשו לנו הספרים הכרח, אין לדעתי, כמסכת המצוינה הזו לחינוך טבעי. זה יהיה הספר הראשון, אשר יוטל על אמיל שלי לקרוא; כל אוצר ספריו יחזיק זמן רב את הספר הזה בלבד, אף גם יתפוש מקום חשוב עוד באחרית חינוכו. הוא יהיה המקור, וכל שיחותינו על מדע הטבע ישמשו לו רק פירוש והסבר. הוא יהיה לנו למורה דרך בחתרנו לבגרות המחשבה; וכל עוד טעמנו לא נשחת, קרוא נקרא בו בעונג."
בנוסף, הספר מהווה אוצר בלום של ידיעות מכלי ראשון אודות התקופה, הן המנטליות, אורח המחשבה, רמת הידע, הרוח והדת, הן אודות עולם החומר, המסחר, הספנות ועוד.
הספר זכה למספר עיבודים קולנועיים וטלוויזיוניים, ביניהם סדרת הטלוויזיה "רובינזון זוקרו" וסרט הקולנוע "רובינזון קרוזו" משנת 2016.
תרגום לעברית
התרגום הראשון לעברית היה תרגומו של דוד זמושץ' בשנת 1824, תחת השם ראבינזאהן דער יינגערע. תרגום זה היה מבוסס על העיבוד של הספר לגרמנית על ידי יואכים היינריך קאמפה. תרגום נוסף שהתבסס על עיבוד זה נעשה על ידי אליעזר בלוך. בשנת 1862 תורגם הספר לעברית על ידי המשכיל יצחק בן משה רומש תחת השם "כור עוני". התרגום הזה הוא שגילה לאליעזר פרלמן הצעיר, לימים אליעזר בן-יהודה, שאפשר לכתוב בעברית ספרות כללית, לא דתית, וזה היה אחד הצעדים הראשונים שלו לעבודת חייו – תחיית הלשון העברית.
בנג'מין קרדוזו
קורות חיים
משנת 1891 עד שנת 1914 עבד קרדוזו כעורך דין בניו יורק, ולאחר מכן נבחר לכהן כשופט בבית המשפט לערעורים בניו יורק, בהיותו היהודי הראשון לכהן במשרה זו. בשנת 1927 מונה לנשיא בית המשפט. בשנת 1932 מונה קרדוזו על ידי נשיא ארצות הברית, הרברט הובר, לכהונה כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, והיה ליהודי השני בתפקיד זה, לאחר לואי ברנדייס.
בשנים 1932–1937 נמנה קרדוזו עם קבוצה שכונתה שלושת המוסקטרים, יחד עם השופטים לואי ברנדייס והרלן סטון. השלושה תמכו בצעדי החקיקה של מדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. מולם ניצבה קבוצת ארבעת הפרשים - השופטים פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ג'ורג' סאת'רלנד וויליס ואן דוונטר. נשיא בית המשפט העליון צ'ארלס אוונס יוז והשופט אוון רוברטס היו בתקופה זו לשון המאזניים.
בהמשך השתנה המצב בבית המשפט וקרדוזו מצא עצמו ברוב, כאשר יוז ורוברטס עברו מהצד השמרני לזה הליברלי בשל לחץ מצד הנשיא רוזוולט. לאחר שבית המשפט פסל חקיקה סוציאליסטית שיזם הנשיא כחלק מהניו דיל, הציע רוזוולט "להזרים דם חדש" לבית המשפט העליון ובכך לשנות את אופיו. אף שההצעה נדחתה, הדבר הביא להרתעת חלק מהשופטים ולשינוי בעמדתם.
לקח חלק בפעילות יהודית וציונית, וכאות הוקרה על פועלו, קיבל תואר דוקטור מהמכון הרבני על שם יצחק אלחנן שבישיבה יוניברסיטי.
קרדוזו לא נישא מעולם. מבין ששת אחיו ואחיותיו, נישאה רק אחותו אמילי, ולה ולבעלה לא היו ילדים.
בשנת 1938, בעודו מכהן כשופט, נפטר קרדוזו מהתקף לב.
נמגטוזאוריים
נמגטוזאוריים (שם מדעי: Nemegtosauridae) היא משפחת דינוזאורים זאורופודים מקבוצת הטיטאנוזאוריה אשר התקיימה מאמצע עד סוף תור הקרטיקון ונכחדה עם הכחדת הקרטיקון הגדולה לפני 66 מיליון שנה (רק הקוואסיטוזאורוס שרד עד סוף התקופה). המאובנים של בני המשפחה נמצאו במונגוליה ובברזיל.
בני משפחה זו דמו במראם לדיפלודוקיים אך גם לטיטנוזאורים כמו האלמוזאורוס והארגנטינוזאורוס הענקיים. הם היו בעלי צוואר קצר יחסית שאולי הותאם לאכילה מהקרקע ובעלי שיניים דמויי-עפרונות כמו של הדיפלודוקוס. בעבר הם באמת נחשבו לקרוביו אך העצמות שלהם הזכירו קרובים של הטיטנוזאורים הגדולים יותר.
הוריקן וילמה
הוריקן וילמה הייתה סופת ההוריקן החזקה ביותר אי פעם שנמדדה וה-12 בעונת ההוריקנים האטלנטית 2005. הסופה נוצרה ב-15 באוקטובר, ונחלשה ב-25 באוקטובר. בשיאה היא דורגה בקטגוריה 5 (הקטגוריה החזקה ביותר), מהירות הרוח המרבית שלה הייתה כ-295 קמ"ש ונמדד שקע ברומטרי של 882 מיליבר (שיא).
הסופה פגעה בעיקר בחצי האי יוקטן במקסיקו, בקובה ובמדינת פלורידה שבארצות הברית. בעקבות הסופה נמנו 87 הרוגים, ועלות הנזקים נאמדת בכ-30 מיליארד דולר.
התפתחות הסופה
הסופה נוצרה ב-15 באוקטובר במזרח הים הקריבי, מדרום-מערב לג'מייקה. ב-17 באוקטובר היא הוגדרה כסופה טרופית, ב-18 באוקטובר הוגדרה כהוריקן וב-19 באוקטובר היא הוגדרה כהוריקן מקטגוריה 5, עם רוחות במהירות של 295 קמ"ש. באותו יום נמדד בעין הסופה הלחץ האטמוספירי הנמוך ביותר שנמדד להוריקן באוקיינוס האטלנטי - 882 מיליבר. ב-20 באוקטובר הסופה נחלשה והוגדרה בקטגוריה 4, עם רוחות במהירות של 250 קמ"ש.
ב-21 באוקטובר הסופה הגיעה לחצי-האי יוקטן במקסיקו, וב-23 באוקטובר הגיעה למפרץ מקסיקו כסופה בקטגוריה 2. בבוקר ה-24 באוקטובר הסופה הגיעה לפלורידה כסופה בקטגוריה 3, עם רוחות במהירות של 200 קמ"ש. במהלך היום היא נחלשה, והוגדרה בקטגוריה 2. כשש שעות אחרי שפגעה בפלורידה היא חזרה לאוקיינוס האטלנטי, והוגדרה בקטגוריה 3 מצפון לאיי בהאמה. ב-25 באוקטובר היא נחלשה, מדרום לנובה סקוטיה שבקנדה.
ראו גם
הוריקן מיץ'
בן-ציון חלפון
בן-ציון חלפון (1930 – 21 בספטמבר 1977) היה חקלאי וחבר הכנסת מטעם המערך.
ביוגרפיה
כנער הצטרף חלפון לתנועת נוער ציונית וב-1947, בגיל 17, העפיל לישראל דרך איטליה על אונית המעפילים "מדינת היהודים". בארץ התגייס לפלמ"ח ושרת בקרבות חטיבת יפתח במלחמת העצמאות. בשנת 1949 החל לפעול לקליטת עולי לוב בארץ והיה ממייסדי מושב העובדים "חצב" בקרבת גדרה. בחצב התבלט חלפון במנהיגותו במאבק על אופי החיים במושב. בספטמבר 1954 ניצלו הוא ורעייתו ממטען גדול שהצמיד מחבל לקיר ביתו במטרה לפגוע בהם.
חלפון היה פעיל במוסדות תנועת המושבים בדרום ונציגם במוסדות מפלגת העבודה. והיה נציג המושבים. בשנים 1969–1977 כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך בכנסות השביעית והשמינית, בממשלה החמש עשרה כסגן שר החקלאות בשנים 1969–1974.
בן ציון חלפון נהרג בתאונת דרכים באזור צומת גדרה בגיל 47 ונקבר בהר הזיתים לצדו של זלמן ארן.
ב-2006 נקרא המוזיאון הארכאולוגי בקהילייה החינוכית ניצנה על שמו של חלפון, ובו פריטים שנחשפו בתל ניצנה הסמוך.
חיים אישיים
הניח אשה, מלכה, וחמש בנות ובהן הזמרת והשחקנית עינת שרוף.
נעצוץ
נעצוץ הוא צמח קוצני המוזכר בתנ"ך. במאה ה-20 הוא זוהה עם הגה מצויה, עם עץ האלון, או עם החוח.
הנעצוץ במקרא
מוזכר בספר ישעיהו:
זיהויו
על פי המסורת, ההגה המצויה היא הנעצוץ. זהו "עשב רע" המפריע לאיכרים ולגננים, ופוצע את המרחיקים אותו. לכן נבחר לייצג את הצמח שיוחלף בברושים – כפי שאכן קרה בחקלאות בראשית ההתיישבות היהודית החדשה.
חנה ונגה הראובני הציעו לזהות את עץ האלון כנעצוץ המקראי, על פי קרבת שמו לנהלולים המוזכרים באופן דומה על ידי ישעיהו, ושמו של העץ שהשתמר בערבית ליד נהלל, מקום גידולו של אלון התבור. זאת בהתאמה עם כך שה'אלון' המוזכר בתנ"ך הוא אלה מצויה – זיהוי המוסכם בקרב חוקרי הצמחייה המקרא.
יש הסוברים כי דווקא צמח החוח, הדומה מעט במבנהו לברוש – הוא הנעצוץ, כמו שהסרפד דומה במידה מסוימת להדס מוקטן, אלא שזה קטן ומזיק, וזה גדול, ריחו טוב, והוא משמש למצווה.
תכונות הנעצוץ
ההגה המצויה היא צמח דוקרני במיוחד, רב-שנתי ונמוך. הצמח נפוץ בכל הארץ. שורשיו מעמיקים ביותר ולכן קשה לעוקרו. הוא פורח בקיץ. הפרחים ערוכים על הקוצים, צורתם פרפרנית וצבעם דומה לצבע הלילך. הפרי הוא תרמיל מוארך המכיל מספר זרעים קטנים.
שמו בערבית
בהמות אינן יכולות לאכול את ההגה המצויה בשל קוצניותה ורק גמלים אוכלים אותה. לכן היא נקראת בערבית: "שאאוך אל-ג'מל" – קוץ הגמל.
כדורגל נשים באפריקה
כדורגל נשים באפריקה הוא ענף ספורט הנחשב לתופעה חדשה יחסית. כדורגל נחשב לספורט הפופולרי ביותר באפריקה ולכן ברוב המדינות הוא מלווה בהשלכות פוליטיות, חברתיות וכלכליות עמוקות. כתוצאה מכך, הענף נאלץ להתמודד עם מספר אתגרים אשר מאיימים על פיתוחו העתידי והשוואת מעמדו למקבילו הגברי.
היסטוריה
התפתחות הכדורגל הנשי באפריקה נפרסת על פני שלוש תקופות מובחנות: שלב ההופעה וההתפתחות (שנות ה-70–80), צמיחה ומעבר (שנות ה-90) והמיסוד (העשור הראשון של המאה ה-21–הווה). השלבים מתארים את מעבר הנשים מהשתתפות בעקיפין דרך תמיכה בגברים ועד להקמתן של הנבחרות הלאומיות. כבר משנות ה-20 של המאה ה-20 נשים תמכו בפיתוח הכדורגל האפריקאי באמצעות תמיכה מוסרית ואף מכירת מזון וסחורות לאוהדים, ובכך איפשרו לגברים לשחק בחופשיות. ניגריה הייתה חלוצה בהקמתן של קבוצות ספורט לנשים וכבר בשנות ה-40 של המאה ה-20 דווח על קבוצת כדורגל נשים בעיתון הלאומי. התקדמות נוספת נרשמה בדרום אפריקה, כאשר במהלך שנות ה-60, נשים שחורות החלו להתייצב בראש ההנהגה של קבוצות אוהדים. עם זאת, בתקופה מוקדמת זו באזורים אחרים באפריקה מעט ידעו על מעורבותן בהתפתחות הענף. בנוסף, בעיירה סווטו קבוצת תיכוניסטיות שחורות ניסו להקים מועדון לבתי ספר תיכוניים בשנת 1962 ללא הצלחה, ובקייפטאון אף הוקמה קבוצת תיכון אשר שיחקה נגד קבוצות בנים. רק בשנות ה-70 נשים החלו לשחק כדורגל בסנגל ודרום אפריקה בקביעות, בזכות הכלכלה החזקה והאוכלוסייה הגדולה שלהן שהקימה את הקבוצות. בסוף שנות ה-70 קמה קונפדרציית הכדורגל של אפריקה אשר הקימה ליגות נשים ברחבי היבשת ומיסדה את הענף.
נבחרות לאומיות
עד לשנת 1985 באפריקה היה מספר מצומצם של מדינות עם קבוצת כדורגל לאומית לנשים אך המרכזיות שבהן היו ניגריה, דרום אפריקה וסנגל. התפתחות כדורגל הנשים באפריקה הושפעה ממספר גורמים הנוגעים ליכולת לפתח רמת משחק גבוהה: גישה מוגבלת לחינוך, עוני בקרב נשים ואי שיוון מהותי בחברה שאיפשר לעיתים הפרה של זכויות אדם. גם כאשר שחקניות הצליחו למנף את יכולות המשחק שלהן, הן בחרו לעזוב את היבשת בחיפוש אחר הזדמנות גדולה יותר בצפון אירופה או בארצות הברית. בנוסף, הנבחרות הלאומיות נתקלו במחסור בתקצוב אשר הקשה על פיתוח רמתן המקצועית. מקור תקצוב הנבחרות הלאומיות הוא בפיפ"א ולא בהתאחדויות הלאומיות. שליטה בתקצוב הענף העניקה לפיפ"א את היכולת להרחיב את חשיפתן לנבחרות מחוץ לאפריקה אך בפועל מעולם לא התקיימו משחקי ידידות מסוג זה. כאשר נבחרות אפריקאיות לא מתנסות במשחק מול קבוצות מיבשות אחרות זה פוגע ביכולת שלהן להגיע לטורנירים של גביע העולם בכדורגל ולמשחקים האולימפיים. נוסף לכך ההתאחדויות המקומיות לא מספקות רצף אימונים כראוי ואף התשלום להן זכאיות אינו סדיר, דבר המקשה על שיפור יכולותיהן ומרחיק אותן מהתמודדות על התארים הנחשקים בענף.
מחסור בפרסום ושיווק
אחת מהסיבות לפער בשכר ניתן לייחס להתנהלות הלקויה של איגודי הכדורגל הנשי אשר לא עוסקים בצורה עקבית בשיווק וקידום השחקניות. בהיעדר כמות נרחבת של אוהדים, לנותני החסות אין כדאיות בהגעה למשחקיהן. כך למשל, בגביע אפריקה לאומות 2017 הוצע לקבוצה הזוכה 4 מיליון דולר, ושנה לאחר מכן לטורניר הנשי המקביל הציעו לקבוצה המנצחת 80,000 דולר בלבד. ב-25 מדינות אפריקניות, יש ליגות נשים מקצועניות אך בהיעדר פרסים וחסויות מספקות, נשים רבות נאלצות לשלב את קריירת הכדורגל עם עבודות אחרות. אוהדי הענף לרוב רואים בקבוצות הנשים כאפשרות המשנית, המתלווה להערצת קבוצת הגברים. בסיס המעריצים של כדורגל הנשים האפריקני ברובו גברי וכדי להגדיל את המשיכה לענף יש לשכנע את הנשים להתעניין בו. אומנם כדורגל נתפס כענף הפופולרי ביותר באפריקה, בקרב נשים יש לא מעט ענפי ספורט נוספים שמתחרים על אהדתן של הנשים כדוגמת כדורסל וכדוריד ומשחקים מסורתיים יותר. אלה שכבר בוחרות להשתלב בענף סובלות לא פעם מסקסיזם, התעללות והטרדות.
דעות קדומות, סקסיזם והתעללות
על אף ההתפתחות ההיסטורית, כדורגל באפריקה עדיין נתפס כיום כספורט גברי, ולכן לרוב כדורגל נשים אפריקני מתקבל בספקנות, הזנחה ולעיתים השחקניות צריכות להתמודד עם אפליה ועוינות על המגרש ומחוצה לו. ישנן אמונות תרבותיות סקסיסטיות שמעודדות דעות קדומות נגד השתתפות נשים ביבשת; כבר מגיל צעיר הבנות מחונכות לסייע במטלות הבית בעוד שהבנים רשאים להשתתף בפעילות ספורטיבית ויתרה מכך, אופיו הגברי של המשחק גורם לבנים לראות בספורט דרך להוכחת גבריותם, ובכך מרחיקים את הבנות ממנו. בעבר, כאשר ילדה רצתה לשחק בכדורגל היא נאלצה לעשות זאת בחשאי כדי להימנע מענישה מחמירה או מגינוי מצד משפחתה.
היעדר תמיכה זו מלווה אותנו עד היום, כאשר בחלק מהמדינות באפריקה נותרו חסמים חוקיים, תרבותיים ודתיים האוסרים על נשים להיכנס למגרשים. במדינות בהן אין מגבלות פורמליות, שחקניות מתמודדות לעיתים קרובות עם איומי מוות, האשמות בדבר התנהגות אנטי-נשית, והערות סקסיסטיות במגרש או מחוצה לו. הערות נוגעות למגדרן או נטיותיהן המיניות ודוגמה לכך היא הנבחרת הלאומית של גאנה; לאחר שכשלה לעבור את שלב המוקדמות באולימפיאדת ריו 2016, בכיר באיגוד הכדורגל הגנאי האשים את אי ההצלחה בשחקניות הלסביות שבקבוצה. עם זאת, ישנם סימנים של תקווה לפיתוח כדורגל הנשים באפריקה. קונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF) עושה צעדים משמעותיים לטובת השקעה בענף, כך שבשנת 2018 נשיא הקונפדרציה טען כי יגדיל את תמיכתו בתחרויות נשים ויתמוך בהתאחדויות מקומיות שמנהלות קבוצות נשים. בנוסף, ישנן יוזמות מקומיות כדוגמת "SheFootball" שקמה במטרה לעודד נערות ניגריות להצטרף למשחק. יוזמת התוכנית עייאת-יוסוף, שחקנית גאנה בעברה, מציעה אימונים ומספקת הערכות כדורגל למי שאינה יכולה להרשות לעצמה, מתוך האמונה כי בנות שרוצות להצטרף צריכות את התמיכה והגישה להזדמנויות ובכך היא מספקת להן אותן.
עקרון הרצף
עקרון הרצף (באנגלית: The Continuum Concept) הוא אידאה המתייחסת להתפתחות האדם ולגידול תינוקות. אידאה זו נוסחה על ידי התרפיסטית האמריקנית ג'ין לידלוף בספרה "עקרון הרצף" שיצא לאור ב-1975. לפי לידלוף, גידול ילדים לפי השיטה מבטיח את התפתחותו הגופנית, המנטלית והרגשית של התינוק מיום היוולדו, ועד הגיל בו הוא מסוגל להתרחק מאמו על פי רצונו. שם השיטה מתבסס על תפיסתה כהמשך רציף לאופן בו גודלו ילדים באופן טבעי משחר ההיסטוריה.
הרקע להמצאת השיטה
בראשית שנות ה-70 יצאה ג'ין לידלוף, ניו יורקרית צעירה, לטיול ביערות ונצואלה בחיפוש אחר יהלומים והרפתקאות. היא פגשה שם בבני שבט ההיקואנה הילידי-מקומי, שלא נחשפו כמעט כלל למערב, וחיה במחיצתם לסירוגין במשך למעלה משנתיים. לידלוף הבחינה כי תינוקות השבט כמעט שאינם בוכים, והילדים נראו לה מאושרים, רגועים ועצמאיים בהרבה מילדי המערב. הדבר הביא אותה לחקור את התופעה, והיא הצליחה לבודד כמה אפיונים, המבדילים בין אופן גידול הילדים בקרב שבט ההיקואנה, ובין אופן גידול הילדים בעולם המערבי:
מסקנתה של לידלוף הייתה שהקרבה הפיזית הרצופה של התינוק לאמו, תוך למידה פסיבית, היא הגורם הראשון לאושרם ולשלוותם הרבה של תינוקות השבט. לתחושות אלו מצטרפות גם תחושות עצמאות וביטחון עצמי, בזכות חופש התנועה המוחלט לו זוכים ילדי השבט, שכן הדבר מאפשר להם לחקור את המרחב בנחת, תוך הכרה ביכולותיהם ובחושיהם. על סמך תוצאות מחקרה פיתחה לידלוף את שיטת 'עקרון הרצף', ופרסמה את המלצותיה ב-1975 בספר 'עקרון הרצף - החיפוש אחר האושר שאבד'. הספר תורגם לעשרות שפות, ביניהן עברית, הופץ במיליוני עותקים וזוכה לפופולריות רבה עד היום.
עקרונות השיטה
בבסיס 'עקרון הרצף' עומדת התפיסה על פיה כל תינוק אנושי בא לעולם עם אוסף ציפיות וצרכים מולדים, שהתגבשו בו בעקבות עשרות אלפי שנות אבולוציה אנושית (זאת בניגוד לתפיסה הרואה בתינוק "לוח חלק"). מרגע שנולד, מצפה התינוק שהוריו יגשימו את ציפיותיו המולדות, ויספקו את צרכיו הרגשיים והגופניים.
על פי עקרון הרצף, הציפייה החשובה והמשמעותית ביותר של התינוק היא להימצא בחודשי חייו הראשונים במגע מתמיד עם אמו (או עם המטפל בו באופן קבוע ועקבי). הוא מצפה לחוש קרבה לגוף אמו המוכר לו, לינוק בכל עת שירצה, לישון עם אמו באותה מיטה ולחוש כל תנועה בגופה, כפי שחווה בהיותו עובר, ולהינשא בזרועותיה כל הזמן, כפי שאמהות נשאו את תינוקותיהן אלפי שנים לפני המצאת עגלת התינוקות. כדברי לידלוף:
ציפייה שנייה של התינוק על פי עקרון הרצף, היא להיות נוכח באופן מתמיד בחיי המבוגרים, מבלי להוות את מרכז תשומת לבם. באופן זה הוא ילמד כיצד להתנהג, יידע איך קוראים לדברים, ויהפוך ליצור סקרן וחברותי. במקביל מצפה התינוק כי הוריו יפגינו ביטחון ביכולתו לחקור את סביבתו, מבלי לגונן עליו יותר מדי, ובכך יתגברו ביטחונו העצמי ועצמאותו.
לפי עקרון הרצף, כאשר ציפיות אלו מתממשות, התינוק (או הפעוט) ממעט מאוד לבכות, וחש אהוב ובעל ערך עצמי. תחושה זו תלווה אותו כל חייו ותהפוך אותו לאדם בריא, חברתי ומאושר יותר. לעומת זאת, אם צרכים אלה לא נענים, התינוק חווה מצוקה, חסך וכמיהה לשלמות עצמית. בעקבות כך הוא יגדל ויהפוך לילד תלותי, המחפש חיזוקים בסביבתו לעצמיותו. משם קצרה הדרך להפיכתו למבוגר אנטי-חברתי, המחפש תמידית אחר האושר, אך מתקשה להגדירו. לידלוף תולה את תחלואות החברה המערבית, ובהן בעיקר הניכור והאלימות, באופן בו גדלים בה ילדים, המרוחק מאוד מן "הדרך הטבעית" לשיטתה. היא טוענת כי אנשים שחיפשו בילדותם חיזוקים לעצמיותם, ולא הרגישו נאהבים ושלמים עם עצמם, יהפכו לבסוף לאנשים תלותיים ואלימים, בעלי נטייה להתמכרות. לדברי לידלוף, גידול תינוקות באופן המנוגד לעקרון הרצף, מביא אותם לפצות את עצמם באופן מיידי ואף בהמשך חייהם, באופן הפוגע בהם מנטלית וחברתית, ובסופו של דבר עלול לגרום להם להפרעות אישיות.
יישום השיטה
כדי לקיים את 'עקרון הרצף' באופן מעשי, ממליצה לידלוף על הקפדה על הכללים הבאים:
התפשטות השיטה בעולם המערבי
זמן קצר לאחר פרסום ספרה של לידלוף, זכתה שיטת עקרון הרצף להתעניינות רבה, והיא אומצה בידי אמהות רבות, בעיקר בארצות הברית. הספר תורגם לשפות רבות, והשיטה מצאה לה מקום גם באירופה. בשנים האחרונות התגבשו קהילות תומכות של נשים המגדלות את ילדיהן על פי עקרון הרצף, וכן פורומים לתמיכה וייעוץ באינטרנט עבור המבקשות לנהוג על פי השיטה בגידול ילדיהן.
ספרה של לידלוף תורגם לעברית בשלהי שנות ה-90, דבר שחשף את השיטה לקהל רחב יותר בישראל. מהלך מעניין שנצפה הוא שיבתן של נשים ממוצא אתיופי לגדל ילדים בגישה המסורתית הנהוגה במשפחתן, הדומה מאוד לעקרון הרצף.
ביקורת על השיטה
בצד לא מעט מצדדים נלהבים ב'עקרון הרצף', הועלו טענות רבות נגדו, כשהעיקרית בהן היא הטענה שהשיטה ישימה רק בחברה הילידית ולא מתאימה לחברה המודרנית. הסיבות לכך הן שבחברה הילידית מתקיימים תנאים בסיסיים, כמו חיים בשבט בו החברים מסייעים לאם, או העובדה שהאם אינה נאלצת לצאת לעבוד כדי לפרנס.
כן נטען שלידלוף איננה אנתרופולוגית, ולפיכך אין בידיה הכלים הבסיסיים לבצע מחקר ראוי, ולאבחן באופן מדעי והשוואתי את הסיבות האמיתיות לאושרם של ילדי ההיקואנה (האם הם באמת מאושרים? אם כן, יש לבדוק האם הסיבות לכך עשויות להיות אחרות, למשל: סוג האוכל ממנו הם ניזונים, שלוות הנפש של הג'ונגל או הקשר ההדוק שלהם עם אביהם).
טענה נוספת שהועלתה נגד השיטה היא שלידלוף הגתה בכוונה שיטה קיצונית, כדי להוות משקל נגד גישות החינוך הנוקשות שרווחו בשנות ה-70, לפיהן כל מתן תשומת לב מעבר להאכלה ולצרכים בסיסיים הוא פינוק. בראיונות שנערכו עמה לא הסתירה לידלוף כי גדלה בבית קר ומנוכר, שנוהל על פי גישות חינוך כאלו, וכי אמה מנעה ממנה ומאחותה כל יחס אוהד ואוהב.
נגד לידלוף אף נטען ששיטתה נועדה לגרום רגשות אשם לאם המערבית, וכן כי לא ייתכן שאישה כמוה, שלא התנסתה מימיה באמהוּת, תלמד אחרות כיצד לגדל את ילדיהן. במקביל יצאו ארגונים פמיניסטים נגד השיטה, בטענה שהיא מחזירה נשים הביתה למשך חודשים ואפילו שנים, דבר הפוגע ביכולתן לשמש בעמדות השפעה בחברה.
משטרת הג'יפתליק
רקע
במהלך המאה ה-19 רכש הסולטן הטורקי עבדול חמיד השני אדמות בארץ ישראל ובעבר הירדן בהיקף של כ-900,000 דונם כשרובם בבקעת הירדן (כ-380,000 דונם). אדמות אלו נקראו צ'יפתליכ (Chiflik) לציין את שיוכן לסולטן). ריכוז משמעותי של אדמות (כ-70,000 דונם) נרכש באזור ואדי פרעה (הקרוי גם ע'ור אל פרעה (ג'יפתליק)). אדמות אלו הולאמו לאחר מהפכת הטורקים הצעירים ב-1902.
השלטון העות'מאני
במהלך התקופה העות'מאנית הקימו הטורקים, בסביבות 1913, מבנה מנהלה (סראיה) במוצא נחל תרצה, שכונה "אחוזת הסולטן הטורקי", ושימש לניהול תושבי המקום וקרקעות הסולטן וכנראה גם כמרכז גביית מיסים. אתר זה נבחר להקמת הבניין עקב היותו ממוקם בנקודה אסטרטגית השולטת, מצד אחד, בדרך העוברת לאורך בקעת הירדן (כיום כביש 90), ומצד שני, בדרך שיורדת משכם, לאורך נחל תרצה ומשם, דרך גשר אדם לעבר הירדן.
תקופת המנדט הבריטי
לאחר ניצחון הבריטים במלחמת העולם הראשונה שימש המקום את משטרת המנדט. בעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936-1939) החליטו הרשויות הבריטיות, בעקבות המלצות של סר צ'ארלס טאגארט, להקים שרשרת של משטרות ומצודות ברחבי הארץ לשיפור ביטחון האזרחים.
בגזרת בקעת הירדן ראו הבריטים חשיבות רבה לחסימת מעבר לוחמים ערבים ונשק מכוון עבר הירדן לכוון גב ההר, דבר שהביאו לתיגבור הכוחות המורדים ששהו שם. לאור צורך זה, החלו הבריטים, ב-1940, לתכנן הקמת מבנה משטרה במוצא נחל תרצה (ע'ור אל פרעה - ג'יפתליק) תוך התבססות על מבנה הממשל הטורקי שהיה קיים במקום. רשויות התכנון הכינו כ-3 חלופות לפי דגם של תחנה כפרית (2nd Class Police Station). המשטרה הוקמה ב-1941 ושימשה את המשטרה הבריטית עד לסיום המנדט.
משטרת הג'יפתליק הייתה חלק משורה של משטרות שהקימו הבריטים לאורך גבולם המזרחי שכללו גם את משטרת צמח, משטרת טובאס ומשטרת יריחו.
תקופת השלטון הירדני
ב-1948, לאחר סיום המנדט, שימש המבנה את שלטונות ירדן (אין עדויות לאופן השימוש במבנה).
מבנה המשטרה
מבנה המשטרה משלב את המבנה העות'מאני המקורי עם התוספות המנדטוריות:
הגישה למשטרה הייתה על גבי דרך סולינג שחלקה כוסה באספלט.
2005 בטלוויזיה בישראל
תוכניות וסדרות
בשנת 2005 נוצרו כמה תוכניות וסדרות ישראליות. להלן חלק מהתוכניות:
מדד הרעב העולמי
מדד הרעב העולמי (באנגלית: Global Hunger Index או בראשי תיבות GHI) הוא כלי סטטיסטי רב ממדי שנועד לתאר את מצב הרעב במדינות שונות. המדד מעודכן פעם בשנה, והוא משקף את ההתקדמות והכישלונות במאבק העולמי כנגד רעב.
המדד הוכן ופותח על ידי המכון הבינלאומי לחקר מדיניות המזון (International Food Policy Research Institute, בראשי תיבות IFPR), ופורסם לראשונה ב-2006 יחד עם המלכ"ר הגרמני " Welthungerhilfe" (סיוע לרעבים בעולם). מאז 2007 הצטרף הארגון ההומניטרי האירי "Concern Worldwide" ("דאגה לעולם כולו") לקבוצה כמוציא לאור נוסף.
מדד GHI לשנת 2009 חושב עבור 121 מדינות מתפתחות ומדינות בשלבי מעבר, מתוכן דורגו 84. הדו"ח השנתי מתרכז בכל פעם בנושא עיקרי: בשנת 2009 נבדק היחס בין רעב לשוויון מגדרי. נושא נוסף שנבחן הוא ההשלכות של המשבר הפיננסי על מצב הרעב בעולם. בנוסף לדו"ח GHI השנתי פורסמו דוחות נוספים. ב-2008 פורסם דו"ח על מדד הרעב במדינות השונות של הודו (India State Hunger Index או בראשי תיבות ISHI), וב-2009 פורסם מדד הרעב המפורט על פי האזורים המנהליים של אתיופיה.
חישוב המדד
המדד מדרג מדינות בסולם של 100 נקודות, כש-0 מייצג את התוצאה הטובה ביותר ("אין רעב"), ו-100 מייצג את המצב הגרוע ביותר, אף שבפועל אף מדינה לא משיגה אחת משתי נקודות קיצון אלו. ככל שהמספר גבוה יותר, כך מצב התזונה באותה מדינה גרוע יותר. ערכים נמוכים מ-4.9 מייצגים "רעב בדרגה נמוכה", ערכים בין 5 ל-9.9 מייצגים "רעב בינוני", ערכים בין 10 ל-19.9 מציינים "רעב רציני", ערכים בין 20 ל-29.9 מייצגים "רעב מדאיג" וערכים מעל 30 מייצגים בעיית "רעב מדאיג ביותר".
מדד הרעב מחבר שלושה מדדים בעלי משקל שווה:
המידע ששימש להכנת המדד לשנת 2009 הוא מהתקופה שבין 2002 ל-2007 - המידע העולמי העדכני ביותר לשלושת המרכיבים של GHI. המידע על אחוז האנשים הסובלים מתת-תזונה מגיע מארגון המזון והחקלאות (FAO) והוא נכון לשנים 2003-2005. המידע על ילדים מתחת לגיל חמש הסובלים מתת-תזונה מבוסס על מידע שאוסף ארגון הבריאות העולמי (WHO), קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (או יוניצ"ף) (שלושה ארגונים אלו מסונפים לאו"ם) ומיזם הסקרים MEASURE DHS הממומן על ידי הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי עבור השנה האחרונה בתקופה 2007-2002 שעבורה יש מידע זמין. המידע על תמותת ילדים הוא משנת 2007 והמקור הוא יוניצ"ף. מדד GHI לשנת 2009 ומדד הבסיס של GHI לשנת 1990 שחושב מחדש אינם ניתנים להשוואה ישירה מול מדדים של GHI שחושבו עבור שנים קודמות.
מגמות עולמיות ואזוריות
דו"ח המדד לשנת 2009 מראה כיצד השתנה מצב הרעב משנת 1990 ברמת כל מדינה, ברמת האזורית וברמה העולמית. ברמה העולמית ירד המדד העולמי בקרוב לרבע מ-20 ל-15.2 נקודות. בהתעלם ממגמה חיובית זו, המאבק העולמי כנגד רעב קופא על שמריו ואינו משיג את יעדיו בקצב סביר. הממוצעים העולמיים אינם מראים את ההבדלים הדרמטיים בין אזורים ומדינות. מצב הרעב ב-29 מדינות הוא "מדאיג" (29.9-20) או "מדאיג ביותר" (מעל ל-30). בהשוואה למדד GHI משנת 1990 ירד מדד GHI לשנת 2009 ב-13% באפריקה שמדרום לסהרה, ב-25% בדרום אסיה, וב-32% במזרח הקרוב ובצפון אפריקה. ההתקדמות הרבה ביותר הושגה בדרום-מזרח אסיה ובאמריקה הלטינית בהן ירד מדד ה-GHI במעל ל-40%.
אפריקה שמדרום לסהרה, ודרום אסיה שותפות לתוצאות הגבוהות ביותר למדד GHI אזורי (22.1 ו-23.0 בהתאמה), אבל המחסור במזון בשני האזורים נובע מסיבות שונות. הבעיה העיקרית בדרום אסיה היא השכיחות הגבוהה של ילדים מתחת לגיל חמש הסובלים מתת-תזונה, שסיבתה תזונה חסרה ורמת החינוך שמקבלות נשים. לעומת זאת, מדד GHI הגבוה באפריקה שמדרום לסהרה נובע מתמותת ילדים גבוהה ומאחוז גבוה של אנשים שכמות הקלוריות שהם צורכים נמוכה מהנדרש.
רעב ועימותים מזוינים
הדו"ח מראה כיצד חוסר היציבות הפוליטית וההתמוטטות הכלכלית הגבירו את הרעב במספר ארצות באפריקה שמדרום לסהרה ובקוריאה הצפונית.
רעב ואי-שוויון מגדרי
השוואה בין תוצאות מדד GHI לשנת 2009 ובין הדירוג המקביל של מדד פער המגדר העולמי (Global Gender Gap Index) של הפורום הכלכלי העולמי לשנת 2008 מראה כי קיים מתאם בין רעב לבין אי-שוויון מגדרי - בייחוד חוסר שוויון בחינוך ובבריאות.
אוהב להיות בבית
"אוהב להיות בבית" הוא אלבום האולפן ה-24 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף המוזיקאי מיקי גבריאלוב, שיצא בנובמבר 1986.
זהו שיתוף הפעולה הרביעי של איינשטיין וגבריאלוב, לאחר ששיתפו פעולה באלבומים "בדשא אצל אביגדור", "סע לאט" ו"חמוש במשקפיים".
כל שירי האלבום הולחנו ועובדו על ידי גבריאלוב, למעט השירים "אין לו זמן" שהולחן על ידי יצחק קלפטר ועובד על ידי קלפטר וגבריאלוב ו"שכשנבוא" שהלחין היווני ארגיריס קונדיס. איינשטיין כתב שבעה משירי האלבום, כשאת השאר כתבו אברהם חלפי ועלי מוהר. בין השירים הבולטים באלבום: "שכשנבוא" (במקור שיר יווני שתורגם על ידי עלי מוהר), "אוהב להיות בבית" ו"השיר על התוכי יוסי".
אלבום זה היה האלבום הראשון של זמר ישראלי שיצא על גבי תקליטור. מאחר שבזמן הוצאת האלבום עוד לא הוקם מפעל לייצור תקליטורים בישראל, התקליטורים נוצרו במפעל של סוני באוסטריה ויובאו לארץ.
טיפולתיים
טִפּוּלָתִיִּים (שם מדעי: Tipulidae) היא המשפחה הגדולה ביותר בסדרת הזבובאים ומונה כ־15,000 מינים מתוארים אשר מהם ידועים בישראל כ־23. היא נכללת במשפחת על טיפולות. המשפחה כוללת את תת־המשפחות Tipulinae, Limoniinae ו־Cylindrotominae ובעבר גם את ה־Pediciinae שהיום נוהגים לסווג ברמת משפחה. לטיפולתיים יש דמיון ליתושים אך הם אינם עוקצים, אינם ניזונים מדם ואינם מסוגלים לפגוע בבני־אדם. לרוב הטיפולות הבוגרות אינן ניזונות כלל ומתות ימים ספורים לאחר שבקעו מהגולם והזדווגו.
טיפולתיים חובבים אזורים עשירים בלחות וצומח. הזחלים מתפתחים בקרקע או במקווי מים ונפוצים כמעט בכל העולם, במיוחד באזורים טרופיים.
תת המשפחה Tipulidae כנראה התפתחה בתקופת היורה עליון וה־Limoniinae התפצלו מהם בסביבות תקופת הפלאוקן המאוחרת.
בספרות מודרנית רוב החוקרים נוהגים להעלות את תת־המשפחות לרמת משפחה. ולכן לפי הסיווג החדש המשפחה דק־רגליים Limoniidae היא המשפחה הגדולה ביותר בסדרת הזבובאים עם 11,000 מינים ידועים.
בישראל
את רוב המינים בישראל ניתן למצוא בצפון הארץ, והם פעילים בעיקר בסוף האביב, ממרץ עד יוני (וחלקם עד ספטמבר). את המין הנפוץ בישראל, טיפולה מזרחית (T. orientalis), ניתן למצוא מהצפון עד המרכז בכל עונות השנה.
המיון לפי Catalogue of the Craneflies of the World (עודכן במרץ 2018).
ביצה
הביצים של הטיפולתיים לרוב שחורות ובעלי "זנב" היגרוסקופי המשמש כעוגן בעיקר במינים אשר מטילים את הביצים באזורים מועדים לשיטפונות או ליד מקווה מים. רוב המינים מטילים את הביצים בתקופות חמות ולחות יחסית והזחל בוקע במהירות. באזורים בעלי תנאים קור או חום קשים הביצים נשארות בתרדמת עד למזג אוויר נוח יותר. הביצים של T. simplex למשל מסוגלות לשרוד בקרקע במזג אוויר של 50 מעלות ולחות של 0.2%. לעומת זאת ביצים של T. czizeki מסוגלות לעבור כמה מחזורים של הקפאה והפשרה.
זחל
הזחלים חיים בסביבות מגוונות. במקורות מים זורמים, בשטחים שבין גאות ושפל, באדמה יבשה. תת־המשפחה Limoniinae בעלי אזורי מחיה רבים אך נוטים לחיות באזורים לחים יותר מאשר ה־Tipulinae. זחלי ה־Cylindrotominae ניזונים מטחבים וצמחים אחרים, Pediciini וחלק מ־Limoniinae) Hexatomini) הם טורפים, שאר הטיפולתיים בעלי מגוון מזונות אך באופן כללי ניזונים מאצות וחומר אורגני מרקיב. באזורים מסוימים זחלי הטיפולתיים הם מרכיב חשוב בתהליך הפירוק האורגני של עלים היוצר דשונת. חלם מהזחלים ניזונים משורשי צמחים ולכן נחשבים כמזיקים לעשביה ומספוא.
התגלמות
הזחלים משילים את עורם ארבע פעמים לפני שהם מתגלמים. אורך החיים של הזחלים משתנה ממין למין ותלוי מאוד בתנאי הסביבה. באותה אוכלוסיית פריטים, זחלים יכולים לבקוע לאחר שנה, שנתיים או שלוש. זחלים החיים ליד או בתוך מקורות מים לרוב יוצאים לחפש אזורים יבשים יותר לקראת ההתגלמות, זאת משום שהגולם זקוק לחמצן ובזמן הצפה בחורף הוא עלול לטבוע. לאחר שסיימו להתפתח, הבוגרים נשארים בתוך הגולם במצב של בוגר חבוי (pharate) עד שיגיע הזמן המתאים לבקוע. בחלק מהמינים, כל הבוגרים בוקעים יחד בתקופה של שבועיים; באחרים, הבוגרים בוקעים בטווח של חודשיים עד שישה.
ארתור ברנרדס
ארתור דה סילבה ברנרדס (בפורטוגזית: Artur da Silva Bernardes; 8 באוגוסט 1875 - 23 במרץ 1955) היה עורך דין ופוליטיקאי ברזילאי, אשר כהן כנשיא ברזיל בין השנים 1922 ו-1926.
בין השנים 1918 ו-1922 היה נשיא מדינת מינאס ז'ראיס.
בחירות 1922
אף על פי כן, בחירת ברנרדס נתקלה במחאה חברתית נגד פוליטיקת הקפה בחלב ובהתנגדות, בעיקר מצד הצבא. לזה התווספו ייסוד המפלגה הקומוניסטית הברזילאית ב-1922 אשר נתנה כוח לאיגודי הפועלים והתגברות השפעת האינטלקטואלים בחברה הברזילאית.
ב-5 ביולי 1922, צעדו קצינים זוטרים של הצבא לכיוון ארמון הנשיא, במה שמוכר כ-"מרד ה-18 מהמבצר", במטרה להפיל את הנשיא אפיטסיו פסואה ולמנוע את הכתרתו בנובמבר של ברנרדס לנשיא. המרד נכשל, אולם הוא היה הראשון בשורה של מרידות ומחאות, המוכרים כ"לוטננטיזם" או "תנועת הלוטננטים". מחאות הלוטננטיזם ליוו את "נשיאי הקפה בחלב" עד למהפכת 1930.
נשיאות
שלטונו של ארתור ברנרדס התאפיין בתקופות ארוכות של מצב חירום לאומי בעקבות ריבוי מרידות ומשברים פוליטיים.
בשנת 1923 התמודד ברנרדס עם מרד בדרום ברזיל כתגובה לבחירה בפעם החמישית ברציפות של בורז'ס דה מדיירוס לנשיאות מדינת ריו גראנדה דו סול.
בשנת 1926 התמודד ברנרדס עם "מצעד פרסטס", בהנהגת לואיס קרלוס פרסטס, מחאה לוטננטיסטית נוספת. פרסטס צעד עם תומכיו מדרום ברזיל עד לבוליביה, בתנועה שהטיפה לרפורמות פוליטיות וחברתיות. פרסטס הצליח לחמוק מכוחות השלטון ולהמשיך במחאה זמן רב והפך לאגדה בברזיל.
בגלל מצב החירום ששרר לאורך רוב תקופת שלטונו, הייתה העשייה של ברנרדס מעטה יחסית. בין המעשים המעטים נמנה ביטול הסובסידיה הפדרלית על הקפה.
נמגטוזאורוס
נמגטוזאורוס (שם מדעי: Nemegtosaurus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מקבוצת הטיטאנוזאוריה שהיה קרוב לקוואסיטוזאורוס. הוא חי בקרטיקון העליון של מונגוליה ומאובניו נמצאו ב-1970 במדבר גובי. מקור שמו הוא מבסיס נמגט (Nemegt Basin) שבמונגוליה. תחת הסוג סווגו שני מינים אך אחד מהם, Nemegtosaurus pachi בוטל, והמין היחיד בסוג הוא Nemegtosaurus mongoliensis. נמצאה ממנו רק שלד ללא צוואר וגולגולת מוארכת ודקה בעלת שיניים דמויי עיפרון, כמו של הדיפלודוקיים.
מאפיינים
הנמגטוזאורוס היה זאורופוד בגודל של 12 מטרים ומשל 5 טונות עם ראש קטן וצוואר קצר יחסית לזאורופוד אך עדיין ארוך. במבנהו הוא דמה לדיפלודוקוס אך היה בעל דמיון גם לטיטנוזאורים כמו הסלטזאורוס שחיו בסוף הקרטיקון. כיום הוא נחשב ביחד עם הקוואסיטוזאורוס והטפואיזאורוס (Tapuiasaurus) לבן משפחת הנמגטוזאוריים. ייתכן שעקב התפתחות של צמחים בעלי פרחים והפחתה בכמות המחטניים התקצר צוואר הדינוזאור והשיניים הפכו לדקיקות יותר, בדומה לבוניטזאורה שבעבר השתייך למשפחה. לא ברור אם ניזון מצמרות עצים או ליחך צמחית קרקע.
לצידו חיו תרופודים מהירים כמו הגלימימוס והמונונוקיוס, תרופודים בעלי טפרים גדולות כמו התריזינוזאורוס, טורפים אצנים כמו האדזאורוס (Adasaurus) וטורפים גדולים כמו הטרבוזאורוס שאולי הפרטים הבוגרים היו מגוננים מהם אך הצעירים אולי נטרפו על ידם. הדינוזאור נכחד לפני 70 מיליון שנה.
צ'יג'ינדו אוג'ה
צ'יג'ינדו "סיג'יי" אוג'ה (באנגלית: Chijindu "CJ" Ujah; נולד ב-5 במרץ 1994) הוא אצן בריטי. היה חלק מהסגל שהביא לבריטניה מדליית זהב באליפות העולם ב-2017 במקצה השליחים (4X100).
קריירה
אוג'ה החל להתחרות ב-2010 ואף ירד מ-7 השניות בתחרות בבירמינגהאם ב-60 מטרים. ב-2011 קבע אוג'ה תוצאה של 6.92 ב-60 מטרים, התוצאה הטובה ביותר שלו בתחום הזה עד כה. ב-100 מטר, התוצאה הטובה ביותר שלו בעונה הייתה 10.52, אך עם רוחות גבוהות מהמותר.
ב-2012 אוג'ה המשיך את מגמת השיפור כשקבע 6.80 בתחרויות בבריטניה ב-60 מטר. וב-100 מטר כבר התקדם לתוצאה של 10.26. הוא התחרה גם ב-200 מטרים והתוצאה הכי בכירה שלו הייתה 21.43. בנוסף לכך, היה חלק מנבחרת בריטניה באליפות העולם לג'וניור ב-4X100, ואף זכה עימה במקום הראשון. ב-2013 המשיך אוג'ה להראות התקדם כשקבע 6.75 ב-60 מטרים. ב-2014 כבר קבע 6.61, וב-100 מטר קבע את שיאו האישי שלו עד היום, 9:96 בתחרות בהולנד. ב-2015 אוג'ה ירד מ-6.60 ב-60 מטרים כשקבע 6.57 ו-6.55 בתחרויות שונות בבריטניה. ב-2016, אוג'ה לא הצליח לעלות לגמר באולימפיאדת ריו לאחר שסיים במקום ה-4 עם תוצאה של 10.1 בחצי הגמר. באליפות אירופה באמסטרדם, זכה אוג'ה עם שאר חברי הנבחרת במדליית זהב ב-4X100. ב-2017, לא הצליח שוב להעפיל לגמר לאחר שסיים עם 10.12 בחצי הגמר. ב-4X100, היה חלק מהנבחרת שזכתה במדליית הזהב לעיני הקהל הביתי.
ב-2018, אוג'ה העפיל מהמקום ה-2 לגמר בו סיים במקום ה-4, עם תוצאה של 10.14. באליפות העולם בבירמינהאגם לאולמות, במקצה ה-60 מטרים, העפיל לגמר מהמקום הראשון, אך בגמר עצמו נפסל.
מורנוזאורוס
מורנוזאורוס (שם מדעי: Muraenosaurus; מילולית: "לטאת מורנה") הוא סוג של זוחל ימי גדול ממשפחת הקריפטולידיים, אשר חי באמצע תור היורה, לפני 160–164 מיליון שנה בערך. מאובני הזוחל נמצאו בידי החוקר הבריטי הארי סיילי ב-1874 בין סלעי משקע בדורסט שבאנגליה, שם נמצאו זוחלי ים רבים. משמעות שמו הוא מהמילה "Muraena", שפירושה צלופח, עקב מראה הצוואר המפותל שלו.
המורנוזאורוס חי בימים הרדודים של אירופה, שם צד דגים שונים ורכיכות וכדי לעכלם בלע אבני גסטרוליתים. הוא עצמו היה צריך להיזהר מטורפי ים גדולים יותר כמו הפליוזאורוס או כרישים דמויי עמלץ קטלניים.
ממשלת כל פלסטין
ממשלת כל פלסטין (ערבית: حكومة عموم فلسطين, תעתיק: חֻכּוּמַת עֻמוּם פלסטין) הייתה ישות פוליטית אשר הוקמה ברצועת עזה בספטמבר 1948, בניסיון לתת מענה לשאיפות הלאומיות הפלסטיניות בישות פוליטית עצמאית שאינה תלויה בממלכת ירדן או כפופה לה, וזאת בתגובה לתוכניתו של עבדאללה מלך ירדן לספח את שטחי הגדה המערבית לממלכתו ולהעניק אזרחות ירדנית לתושביה הפלסטינים, תוכנית שנתפסה כמנוגדת לשאיפה למדינה פלסטינית ריבונית ועצמאית. ישות זו התקיימה במשך כעשור כניסיון מצד מדינות ערב בראשות מצרים להביא לפתרון הבעיה הפלסטינית, ובוטלה ב-1959.
רקע
בתחילת ינואר 1948 נמסר כי הוועד הערבי העליון החליט על הקמת "המינהל הפלסטיני הכללי" בהנהגתו, שאמור להכריז על עצמאות פלסטין כמדינה עצמאית ודמוקרטית, למן ה-15 במאי 1948 ואילך – מועד הפינוי הבריטי. במינהל זה יפעלו נשיא, מועצה לאומית וועד פועל. המועצה הלאומית אמורה לכלול את חברי הוועד הערבי העליון, ראשי העיריות והמועצות המקומיות, וראשי "הוועדות הלאומיות". הנשיא ייבחר על ידי המועצה הלאומית, ויטיל על מנהיג מפלגת הרוב להרכיב את הוועד הפועל, שיכהן כממשלה. כמו כן, תוקם אספה מכוננת לאישור חוקה. חברי הוועד הערבי העליון הודיעו כי הוועד הפועל אמור להתכנס לכל המאוחר בתחילת פברואר 1948, כלומר לפני כינוס הוועדה המדינית של הליגה. תוכנית זו של אמין אל-חוסייני לא עוררה עניין רב בציבור הפלסטיני. ההנהגה החוסיינית ייחסה חשיבות עליונה להשגת תמיכתן של מדינות ערב בכינון המוסדות הפלסטיניים וראתה בה תנאי הכרחי למימוש תוכניתה, אולם רוב מדינות ערב הסתייגו מרעיון הקמתה של ממשלה פלסטינית וגם נמצאו תחת לחץ בריטי שלא לאשר את תוכניתו של אל-חוסייני. ב-7 בפברואר התכנסה הוועדה המדינית של הליגה בקהיר, ואל-חוסייני השתתף לראשונה בדיוניה, אך היא דחתה את כל הדרישות שהעלתה בפניה משלחת הוועד הערבי העליון, ובראשן הקמת ממשלה פלסטינית זמנית, מסירת השלטון באזורים שיפונו על ידי הבריטים לידי "הוועדות הלאומיות", ומתן מלווה כספי לוועד הערבי העליון להקמת מינהל ערבי בפלסטין. בכינוס הוועדה המדינית של הליגה באמצע אפריל 1948, שוב נדחתה הצעת הוועד הערבי העליון להקים מינהל פלסטיני, וכך הסתיים המנדט מבלי שהוקם מינהל כזה. בעקבות פלישת מדינות ערב לארץ ישראל ב-15 במאי 1948, הציע אמין אל-חוסייני להקים מדינה ערבית בכל שטח פלסטין, שתוכר על ידי מדינות ערב, אולם הצעה זו נדחתה בהתנגדות עיראק ועבר הירדן. במקום זאת כוננו הצבאות הערביים ממשל צבאי לטיפול בענייני המינהל האזרחי בשטחי הכיבוש הצבאיים, שנועד להיות סידור זמני, עד לחיסול הכוח היהודי ולהגדרת עתידה הפוליטי של הארץ, אולם הוא הפך מהר מאד לחלק מהמאבק הבין-ערבי על שליטה בשטחים הללו.
ב-8 ביולי אישרה הוועדה המדינית של הליגה את הקמתו של מינהל אזרחי זמני בפלסטין, אולם ללא סמכויות מדיניות. הליגה החליטה כי בראש המינהל תעמוד מועצה המורכבת מיושב ראש ותשעה חברים, וסמכות השיפוט שלה תוחל על כל השטחים שנמצאים תחת כיבוש צבאות ערב ועל השטחים שייכבשו בעתיד, עד שתוחל בסופו של דבר על כל שטחי פלסטין. המינהל האזרחי הפלסטיני הוכפף למוסדות הליגה הערבית: מינוי חברי המועצה המינהלית וקביעת סמכויותיה; מתן הנחיות שוטפות לגוף המינהלי ועיבוד חוקה; ומימון פעולת המינהל עד שיהיה מסוגל לגבות מיסים. בראשות הרכב מועצת המינהל האזרחי הועמד אחמד חילמי. בין חברי המועצה שניים מבני משפחת חוסייני ועוד אחד מתומכיה, אולם היה בה משקל מכריע לאנשי מפלגת אל-איסתקלאל (חלמי ועבד אל-האדי) והאופוזיציה. הוועד הערבי העליון לא היה שותף להתייעצות או להחלטה על הקמת המינהל האזרחי הפלסטיני, וראה בו הבעת אי-אמון במעמדו שלו כנציג החוקי של העם הפלסטיני. לכן גם נמנע מנקיטת עמדה רשמית בעד או נגד המינהל הזה.
בתקופה זו גברה הנטייה בחצר המלוכה המצרית ובממשלת עבר הירדן לעבר פתרון של חלוקת השטחים הערביים של הארץ ביניהן. המצרים רצו עתה לשמור בידם את השטח שכבשו בארץ, כהישג של המלחמה, המצדיק בדיעבד את הכניסה אליה, אך גם למנוע מעבר הירדן את האפשרות לספח את השטח שבשליטתה. מאחר שלא היה ביכולתה של מצרים לספח את כל השטח הערבי של ארץ ישראל, היא העדיפה בסופו של דבר הקמת ממשלה פלסטינית מטעמה ובחסותה, שתפעל לערעור על מעמדו של עבדאללה באזור שהחזיק בו. לקראת המאבק הדיפלומטי הצפוי בזירה הבינלאומית, ביקשו מדינות ערב להגיע להחלטות שיצביעו על דבקותן באחדות פלסטין ודחיית עובדת קיומה של ישראל. בכינוס הוודעה המדינית של הליגה ב-9–11 בספטמבר 1948 עשו עזאם וראשי ממשלות לבנון וסוריה מאמץ להביא ליישום ההחלטה בדבר הקמת ממשלה פלסטינית במימון הליגה, שתהיה אחראית בפני מועצה מייצגת, אולם ההצעה נתקלה בהתנגדות חריפה מצד מצרים, עבר הירדן ועיראק, וסיכם להשאיר את הנושא להכרעת הפלסטינים עצמם, בתנאי שראש ממשלת פלסטין יהיה מקובל על מדינות ערב. התניה זו שיקפה את התנגדותן של ממשלות ערב ובראשן עבר הירדן ועיראק לאפשרות שאמין אל-חוסייני יבקש לעצמו את התפקיד.
מאז ההחלטה על הקמת המינהל האזרחי הפלסטיני, עשה אמין אל-חוסייני מאמץ לכונן ממשלה פלסטינית לאומית, שתתבסס על הוועד הערבי העליון. הוא הצליח לקבל תמיכה לרעיון הזה מצד מלך מצרים פארוק, נשיא סוריה קוותלי, מזכיר הליגה עזאם, ראש ממשלת לבנון ריאד א-סולח והמדינאי העיראקי ג'מיל אל-מדפעי. תמיכתם של שני האחרונים נבעה מההערכה כי ממשלה פלסטינית תשפר את עמדת הערבים בדיון הצפוי בעצרת הכללית של האו"ם נגד חלוקת הארץ והכרה בקיומה של המדינה היהודית. אולם יריביו של עבדאללה ראו בממשלה הפלסטינית מכשיר שנועד לטרפד את תוכניותיו של המלך לספח חלקים מן הארץ. בעקבות החלטת הוועדה המדינית, החל בעיתונות המצרית דיון אוהד כלפי הקמתה של ממשלה ערבית פלסטינית, ששיקף את תמיכת חוגי הממשלה, חצר המלוכה והאופוזיציה. באמצע ספטמבר דנו אנשי הוועד הערבי העליון ואחמד חילמי בקהיר בפרטי הקמת הממשלה הפלסטינית, בהרכבת האספה הלאומית הפלסטינית ובחוקה. הובהר כי הממשלה תוכרז על "כל פלסטין", כביטוי לדחיית חלוקת הארץ, וכי אמין אל-חוסייני אמנם ישתתף בדיונים המקודמים, אך לא יהיה חבר בממשלה, וזאת כדי לצמצם ככל הניתן את התנגדותן של עבר הירדן ועיראק. הממשלה המצרית ביקשה להצניע ככל האפשר את חלקם של אמין אל-חוסייני והוועד הערבי העליון ב"ממשלת כל פלסטין", אולם עבדאללה התנגד באופן חד משמעי, והודיע לעזאם ולאחמד חילמי, כי לא ירשה לשום גורם להתערב בשטחים הנתונים תחת שליטת הלגיון. לקראת הכינוס בעזה, הפעיל עבדאללה לחץ שגרם לכמה אישים בולטים שנועדו לכהן כשרים בממשלה המיועדת נסוגו מהסכמתם להצטרף אליה.
Jawa 700
Jawa 700 (בצ'כית: Jawa 700) היא מכונית משפחתית קטנה מתוצרת יצרנית האופנועים "יאווה" הצ'כוסלובקית שיוצרה בין השנים 1934–1937.
היסטוריה
בשנת 1934 הציגה חברת האופנועים יאווה את המכונית הראשונה שלה, "JAWA 700", אשר התבססה על דגם ה"DKW F2" (ברישיון).
ממשלת כל פלסטין
הקמת הממשלה בעזה
ב-22 בספטמבר 1948 הודיע הוועד הערבי העליון על הקמתה בעזה של "ממשלת כל פלסטין". עבדאללה בתגובה, האשים את הליגה בהקמת גוף חלש ומלאכותי שנועד לשחרר אותה מאחריות, וכפר בלגיטימיות של הממשלה הפלסטינית בטענה כי היא "הוקמה בניגוד לרצון ערביי פלסטין", היא מזיקה לעניין הערבי, ויש להקים אותה רק לאחר שחרור כל פלסטין. טענת עבדאללה בדבר חוסר הלגיטימיות של הממשלה, הדגישה מבחינת אל-חוסייני וחילמי את הצורך בכינוסה של אספה מכוננת בהשתתפות אישי ציבור ונכבדים פלסטינים, שתעניק להקמת הממשלה אופי דמוקרטי ותבליט את מעמדה כנציגות לאומית נבחרת ובלעדית. לאספה המכוננת הוזמנו 151 צירים, בהם חברי הוועד הערבי העליון; חברי הממשלה הפלסטינית; ראשי העיריות, המועצות המקומיות והכפריות; ראשי לשכות המסחר, המפלגות, "הוועדות הלאומיות" והאיגודים המקצועיים; ראשי העדות הדתיות; מנהיגי השבטים; ואישים שמילאו תפקיד במשלחות מדיניות. עוד לפני הכינוס בעזה, עשה ראש הממשלה המצרי מחמוד פהמי נוקראשי מאמץ אישי לשכנע את אמין אל-חוסייני שלא יעמיד עצמו באופן גלוי בראש הגוף הלאומי הזה, בטענה שהדבר יפגע בעניין הפלסטיני, לאור יחסן של ארצות הברית ובריטניה אליו עקב שיתוף הפעולה שלו עם גרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה. אולם אל-חוסייני לא היה מוכן לוותר, שכן הסכמה לעריכת הכינוס הלאומי בלעדיו הייתה עלולה להתפרש כוויתור מצדו על מעמדו כמנהיג הבלתי מעורער של הפלסטינים. לכן ב-27 בספטמבר הוא יצא בחשאי מביתו שבקהיר, ובסיוע תומכים מקרב "האחים המוסלמים" ו"הקצינים החופשיים", הצליח להגיע לעזה ב-28 בספטמבר. זו הייתה הפעם הראשונה שביקר בארץ ישראל מאז 1937.
Jawa 700
היסטוריה
František Janeček מייסד ומנהל יצרנית האופנועים יאווה, חתם על הסכם שיתוף פעולה ב-20 ביולי שנת 1933 עם מהנדס הרכב Jørgen Skafte Rasmussen  מיצרנית הרכב הגרמנית DKW, על ייצור ה-"Jawa 700" בצ'כיה, שהתבסס על דגם ה"DKW F2" הגרמני.
בשנת 1937 החליף דגם "JAWA 600 מינור" את דגם ה"Jawa 700". יוצרו יותר מ-14,000 כלי רכב, מתוכם כ־7,000 יחידות לייצוא.