cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רגימנט
צבא המבוסס על רגימנטים
רגימנט הוא לא רק יחידה צבאית כמו כל יחידה אחרת; המדובר במושג שלם המשקף שיטת גיוס ולחימה. היום מטושטשים הגבולות בין שיטה זו לשיטות אחרות, אך הם היו קיימים מתחילת העת החדשה, ובמקרים מסוימים אף מימי הביניים, עד המאה ה-20. ספיחיהם ניכרים בצבאות אירופאיים אחדים עד עצם היום הזה. שיטה זו השפיעה גם על ארגונו של צה"ל, בהבדלים מקומיים שבאו לידי ביטוי בעיקר בהקמת חטיבות ולא רגימנטים.
עם הזמן חלו שינויים במבנה הרגימנט. הקולונל לא גייס עוד את חייליו בעצמו, אלא מונה על ידי המלך או מועצת המלחמה (לעיתים תמורת כסף ולעיתים בגלל תכונות אישיות), הרגימנטים קיבלו שמות קבועים והתאמנו בין המלחמות. בקרבות היו הרגימנטים היחידות הגדולות ביותר. הם צורפו למבני אד הוק גדולים יותר שלא התקיימו מעבר למערכה אחת, ולעיתים אפילו לא מעבר לקרב אחד. הרגימנטים גויסו בדרך כלל על בסיס טריטוריאלי או לאומי - כך שרגימנטים רבים הורכבו משכנים מאותה עיר ולעיתים אפילו מאותה שכונה (דבר שגרם לעיתים לאסונות גדולים בכפר או בשכונה לאחר אבדות כבדות בקרב, כמו למשל התרוקנות שכונות שלמות בלונדון אחרי הקרבות העקובים מדם בחזית במלחמת העולם הראשונה). רגימנטים אחרים הורכבו מבני אותו לאום והיו בעלי תפקידים מיוחדים שלא התאימו לחיילים רגילים (דוגמת חיילי הגורקה בצבא הבריטי).
המהפכה הגדולה שעשה נפוליאון בטקטיקה בראשית המאה ה-19 השפיעה עמוקות על הרגימנטים. שיטתו של נפוליאון שללה את קיומם של רגימנטים עצמאים ללא קשר ביניהם, אלא יצרה קורפוסים מסודרים המורכבים מפרשים, תותחים וחי"ר, כאשר הרגימנטים משמשים להם כאבני בנייה. שיטתו של נפוליאון שרדה עם שינויים מזעריים עד עצם היום הזה.
מסורת
רגימנטים רבים נקראים בשמות ייחודיים, בדרך כלל על פי מוצא החיילים, אזור מגוריהם, כלי נשקם או פרט דומה כלשהו. הרגימנטים שומרים על שמם לאורך זמן ועל ההילה המתלווה לרגימנט ותיק בן עשרות או לעיתים אפילו כמה מאות שנים. לפעמים הרגימנטים מעבירים טירונות ייחודית למתגייסים אליהם: הטירונים אינם עוברים את טירונות הכללית בצבאם אלא טירונות ייעודית בלבד לרגימנט שאליו הם מתגייסים.
במידה מסוימת דומה הדבר לחטיבות צה"ל; ההילה שיש לחטיבות צה"ליות סדירות דומה לזו של הרגימנטים. אף שאין הבדל מהותי בין תפקידיה של חטיבת גולני לחטיבת גבעתי, לכל חטיבה מורשת קרב ייחודית, דגל, סמל, כומתה, המנון, וכיוצא באלה. הווי זה דומה לזה שמתקיים בדרך כלל ברגימנטים בצבאות שמבוססים עליהם.
קישורים חיצוניים
אתרי רגימנטים לדוגמה:
גרטל
גַרְטְל (מיידיש: גאַרטל, 'אבנט') הוא חגורה שנהוג לחגור על גבי הבגדים בזמן התפילה, בעיקר בקרב החסידים והנוהגים מנהגי חסידים.
המקור ההלכתי
סיבה אחת ללבישת גרטל נובעת מההלכה שיש לחצוץ בזמן התפילה בין החלק העליון של הגוף לחלק התחתון, "שלא יהא ליבו רואה את הערווה". בימי קדם היה נהוג ללבוש מעין חלוק ללא שום בגד תחתון, והיה צורך באבנט שיפריד בין החלק העליון והתחתון של הגוף.
סיבה נוספת לגרטל נעוצה בדברי התלמוד על הפסוק שיש להתלבש כראוי לקראת התפילה, כולל חגירת החגורה. בהתאם לכך נפסק בשולחן ערוך: "צריך לאזור אזור בשעת התפלה אפילו יש לו אבנט שאין לבו רואה את הערוה משום הכון".
התייחסות הלכתית נוספת לגרטל אנו מוצאים בספר בן איש חי, בו מצוין בהלכות תפילין, כי יש להכניס את הרצועות של התפילין לתוך האבנט, וזאת על פי הקבלה. מנהג זה נשתמר עד היום בקרב החסידים וחלק מבני עדות המזרח.
המנהג כיום
כיום, בציבור הליטאי והדתי לאומי לא נהוג ללבוש גרטל. לעומת זאת, בציבור החסידי נוהגים ללבוש גרטל לתפילה. בשנים האחרונות נפוץ הגרטל גם בקרב חוגים נאו-חסידיים בציבור הדתי-לאומי, כדוגמת ישיבת רמת גן, ישיבת עתניאל, ועוד.
טעם המנהג
לבישת הגרטל היא פעולה סמלית של הכנה לתפילה המתבטאת בהוספת מלבוש נוסף ומיוחד לתפילה.
מראה הגרטל המסורתי
לגרטל המסורתי צורות שונות: בגרטל פולני זה השתמשו אדמו"רים רבים: חב"ד, גור, בעלז, ויז'ניץ, סקווירא, סאטמר, צ'רנוביל, מחנובקא ואחרים. גם כיום רבים מהדרים להשתמש בגארטל זה עקב היותו עשוי ממשי טהור שיש בו עניין על פי תורת הסוד. ה"פוילישע גארטיל" ארוג בצורה מיוחדת, ויש הטוענים שהוא ארוג כצורת האבנט של הכהנים בבית המקדש. [ומבססים דבריהם על שיטת המאירי במסכת שבת בעניין עושה ב' בתי נירין]. ב"פוילישע גארטיל" המקורי, היו 17 חוטים כמנין "טוב", ואילו גוף הגרטל עצמו היה מורכב מ-32 חוטים כמנין "לב".
מנהגים שונים
גם בסגנון חגירת הגרטל קיימות מספר מסורות:
בריקוד המצווה בחתונה אב החתן ושאר הקרובים לא נוגעים בידי הכלה, אלא באמצעות גרטל, כשהכלה מחזיקה צד אחד של הגרטל והרוקדים עימה אוחזים בצד השני. לפי מנהגים שונים, גם החתן רוקד עם הכלה רק באמצעות גרטל.
רשימת יצירות מאת אנטוניו ויוואלדי
להלן מובאת רשימת היצירות מאת אנטוניו ויוואלדי מלחין איטלקי מתקופת הבארוק.
יצירות עם מספרי אופוס
להלן רשימת יצירותיו של ויוואלדי שפורסמו בחייו וקיבלו מספר מספור אופוס.
אופוס 13 הבדיוני
אופוס 13, "Il pastor fido" המיוחס לוויוואלדי הולחן למעשה על ידי ניקולס שדביל שהתחזה לו. היצירה כוללת שש סונטות לאבוב פיקולו, וייל (vielle, וריאציה ישנה לכינור), חלילית, חליל צד, אבוב או כינור ובאסו קונטינואו.
קונצ'רטי, סינפוניות וסונטות
להלן רשימת יצירותיו של ויוואלדי שלא קיבלו מספר אופוס וממוספרים על פי רשימת ריום:
רכס מאונטניר
גאוגרפיה
הרכס ממוקם בין קרחון מרינר לבין קרחון אוויאייטור.
הרי הרכס לפי גובהם
הגבוהים בהרי הרכס, לפי גובהם:
גילוי ומיפוי הרכס
חלקי הרכס הקרובים לחוף הים, התגלו לראשונה מרחוק על ידי ג'יימס קלארק רוס בשנת 1841. לאחר מכן מספר משלחות חקר בריטיות, ואחריהן משלחות מחקר אמריקאיות ראו את הרכס.
מיפוי מדויק של הרכס התבצע בהתבסס על סקרים על הקרקע שבוצעו על ידי משלחות חקר ניו זילנדיות ואמריקאיות בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, וכן בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי משלחת החקר הדרומית (the northern party) של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1958–1959.
לקריאה נוספת
• Edmund Stump, The Ross Orogen of the Transantarctic Mountains, P 29
עיראק
רפובליקת עיראק (בערבית: جُمْهُورِيَّة ٱلْعِرَاق – גֻ'מְהוּרִיַּת (א)לְעִרַאק,, בכורדית: كۆماری عێراق - Komarî Êraq - כומארי עיראק) היא מדינה במזרח התיכון בדרום מערב אסיה. בצפון היא גובלת עם טורקיה, במערב בסוריה ובירדן, בדרום בערב הסעודית ובכווית, ובמזרח היא גובלת עם איראן. חיים בה מעל 41 מיליון בני אדם, רובם המכריע ערבים. 97% מתושבי עיראק הם מוסלמים, מהם כ-65% שיעים ו-35% סונים. בצפון-מזרח המדינה מתקיימת אוטונומיה כורדית, המכונה כורדיסטן העיראקית. השפות הרשמיות בעיראק הן ערבית וכורדית.
היא גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
מקור השם ושמות קדומים אחרים
עם הכיבוש הערבי של האזור והתפשטות האסלאם צפונה כונה האזור שבחלק הדרומי שבין הנהרות בשם עיראק הערבית, שם התבססו הערבים, בניגוד לצפון האזור שבו עדיין ישבו עמים אחרים כגון הכורדים והאשורים. השם עיראק שימש גם לתיאור אזורים שלא נמצאים בגבולות עיראק המודרנית, אלא במרכז ובמערב שטח איראן המודרנית. את שמם של אזורים אלו ניתן לתרגם ל"עיראק הזרה" או "עיראק הרחוקה". השם תיאר את המישורים מדרום להרי חמרין ולא כלל את השטחים הצפוניים והמערביים של עיראק המודרנית.
במקרא כונה האזור הדרומי שבין הנהרות הפרת והחידקל בשם "בבל" על שם ממלכה ועיר מדינה בעלת שם זה ששלטה באזור, ואילו האזור הצפוני שבין הנהרות כונה בשם "ארם נהריים". בתרגום השבעים, שכתיבתו מתוארכת למאה השלישית לפנה"ס, תורגם השם "ארם נהריים" מעברית ליוונית קוינה ושם האזור מכונה מסופוטמיה (מסו – μέσος – "אמצע", פוטמיה – ποταμός – "נהרות").
בחיבור אחר בשם אנבסיס אותו כתב ההיסטוריון הרומי אריאנוס נעשה גם שימוש במונח "מסופוטמיה". החיבור אומנם מתוארך למאה השנייה לספירה אך מחברו מתייחס למקורות מתקופת מסעו אלכסנדר הגדול לכיבוש האימפריה הפרסית, סדרת אירועים שתחילת התרחשותם מתוארכת לשנת 336 לפנה"ס, וסופם לשנת 323 לפנה"ס.
עיראק הקדומה
האזור שבין נהרות הפרת והחידקל היה האזור בו התפתחה תרבותם של השומרים, האכדים, הבבלים והאשורים. הקהילות האלו יצרו את הכתבים העתיקים ביותר ופיתחו את המדעים הראשונים, ביניהם מתמטיקה, משפטים ופילוסופיה. הציוויליזציות שחיו במקום, בזכות עדיפותן הטכנולוגית, הרחיבו את שליטתם על עמי האזור.
בתחילת המאה ה-7 לספירה החל האסלאם להתפשט מכיוון חצי האי ערב לאזור שבו מצויה עיראק המודרנית. בו דודו וחתנו של הנביא מוחמד, עלי בן אבי טאלב העביר את בירת האימפריה המוסלמית לכופה בעיראק, כשהפך לח'ליף הרביעי. שושלת בית אומיה העבירה את בירת הח'ליפות לדמשק אך המשיכה לשלוט במחוז עיראק. השושלת שעקבה לאומיים, שושלת בית עבאס העבירה את בירת הח'ליפות לבגדאד וכך הפכה אותה לעיר החשובה לעולם המוסלמי ולערבים למשך כ-500 שנים.
ב-1258 בגדאד הוחרבה על ידי הכיבוש המונגולי שנמשך פחות מ-50 שנים עד שקיעתה של האימפריה המונגולית. במהלך סוף המאה ה-14 והמאה ה-15 שלטו באזור עיראק הטורקמנים. מרבית האזור בו ממוקמת עיראק המודרנית, נפל תחת שלטון האימפריה הספווית ב-1501. במאה ה-16 עיראק הפכה לחלק מהאימפריה העות'מאנית, אם כי הצפווים שלטו על חלק נרחב מעיראק במחצית הראשונה של המאה ה-17.
עיראק המודרנית
ב-1920 היו בעיראק 1,146,685 סונים, 1,494,015 שיעים, 87,488 יהודים, 78,792 נוצרים, ו-42,302 אחרים; סה"כ 2,849,282 תושבים.
לאחר מותו של פייסל הראשון ב-1933 מלך על עיראק בנו גאזי עד שנת 1939. שנים אלו התאפיינו בחוסר שקט פנימי בשל ניסיונות חוזרים ונשנים של הצבא לתפוס את השלטון, בשל התקוממויות שיעיות נגד המיעוט הסוני השולט ובשל מרידות כורדיות. את גאזי ירש בנו פייסל השני, אולם לאור העובדה כי היה בן ארבע בלבד בעת מותו של אביו, דודו, עבד אל-אילאה, כיהן כעוצר עד שמלאו לפייסל 18 שנים.
עיראק נטלה חלק בהתקפת מדינות ערב על ישראל במלחמת העצמאות, בשנת 1948. כ-17,000 חיילים עיראקים השתתפו במלחמה, וכ-500 נהרגו בקרבות. גם במלחמת ששת הימים השתתפה עיראק בלחימה בחזית הסורית, וב"מבצע מוקד" פגעה ישראל בצורה קשה בכוחה האווירי. במלחמת יום הכיפורים נטלה עיראק חלק פעם נוספת, וכ-300 מחייליה נהרגו.
ב-14 ביולי 1958 ביצע הצבא העיראקי הפיכה, ביטל את המלוכה, ולנשיא המדינה מונה אל"ם עבד אל כרים קאסם. קאסם ביטל את שותפות עיראק בברית בגדאד וכונן יחסים ידידותיים עם ברית המועצות. שלטון קאסם נמשך רק עד 1963 ובהפיכה צבאית מוצלחת תפס את השלטון עבד א-סלאם עארף. לאחר מותו של עארף ב-1966 נטל את מושכות השלטון אחיו עבד א-רחמן עארף. אולם שלטונו נמשך רק שנתיים עד להפיכה של מפלגת הבעת'. השפעתו של סדאם חוסיין גדלה לאורך השנים במפלגה (בין השאר בשל השתלטותו על כוחות הביטחון וחיסול יריביו הפוליטיים), עד שהוא החליף את אחמד חסן אל-בכר כראש מועצת הפיקוד המהפכנית (למעשה נשיא המדינה) ב-1979. תוך זמן קצר נעשה טיהור במערכת השלטונית ובין היתר סגן ראש הממשלה עדנאן אל-חמדאני הוצא להורג.
שלטונו של סדאם חוסיין נמשך לאורך מלחמת איראן–עיראק (1980–1988), שבה השתמשה עיראק בנשק כימי וביולוגי נגד איראן והמיעוט הכורדי בשטחה. שלטון חוסיין היה ידוע לשמצה בשל הפרות זכויות האדם שביצע המשטר באזרחיו, בין השאר במעצרים פתאומיים והמוניים והריגות המוניות של מיעוטים או חשודים בריגול. ניסיונו של חוסיין לפתח נשק גרעיני כשל בעקבות מתקפת מנע ישראלית (מבצע אופרה) על הכור הגרעיני באוסירק ב-1981.
ב-1990 פלשה עיראק לכווית, ובעקבות כך פתחה נגדה ארצות הברית ומדינות נוספות במלחמת המפרץ וגירשה את צבאה מן השטח הכבוש. במהלך המלחמה הטילה עיראק עשרות טילי סקאד על מדינת ישראל, ייתכן שכתגובה להפצצת הכור עשר שנים קודם לכן.
מועצת הביטחון של האו"ם הטילה סנקציות על עיראק לאורך השנים בניסיון לאלץ את סדאם חוסיין להתפרק מהנשק להשמדה המונית שהיה בידיו. בדיעבד התקבלה ההנחה שנשק כזה לא היה בנמצא. כתוצאה מטבח המוני שביצע משטר סדאם בשיעים ובכורדים בתום מלחמת המפרץ, אכפו הממלכה המאוחדת וארצות הברית אזורים אוטונומיים בצפון עיראק (בו מתגורר המיעוט הכורדי) ובדרום (בו מתגוררים השיעים) בהם נאסר על מטוסים עיראקים לטוס, כדי שלא יפגעו באוכלוסייה העיראקית. משטר סדאם שרד עד הפלתו במרץ 2003 בעת הפלישה האמריקנית לעיראק.
לאחר מלחמת עיראק, נוהלה המדינה בידי קואליציה של המדינות שפלשו לעיראק בראשות ארצות הברית. בשנת 2005 הועברה השליטה האזרחית לממשלה העיראקית הזמנית שמונתה לאחר בחירות כלליות לפרלמנט זמני, שהתקיימו לראשונה בתולדות המדינה. גאזי אל יאוור נבחר לכהן כנשיא הזמני של עיראק לאחר העברת השלטון לממשלה הזמנית מידי ארצות הברית, ששלטה בה כשנה. אל יאוור כיהן בתפקיד מיוני 2004 ועד הבחירות באפריל 2005. בשנת 2006 הוקמה ממשלה עיראקית קבועה בראשות המפלגה השיעית הנתמכת על ידי איראן. מאז נפילת משטרו של סאדם חוסיין סובלת עיראק מפיגועים קשים בתדירות גבוהה, בעיקר על רקע המאבק בין השיעים לסונים על השליטה במדינה. על פי הערכות שונות נהרגו בין השנים 2004 ל-2008 בין 77 אלף ל-85 אלף בני אדם ונפצעו מעל ל-120 אלף. רבים מתושבי עיראק נמלטו מארצם, וכך נוצרה בעיית פליטי עיראק.
ביוני 2014 פתחו מורדים סונים מארגון דאעש במתקפה כוללת נגד הממשלה במספר גזרות ברחבי עיראק והשתלטו על שטחים נרחבים במדינה, וכך למעשה החלה מלחמת האזרחים השנייה בעיראק שהייתה סכסוך בין ממשל עיראק בתמיכת מיליציות שיעיות, כורדיות וטורקמניות לבין מיליציות סוניות ובראשן המדינה האסלאמית, שהכריזו על הקמת ח'ליפות אסלאמית בשטחים שהיו תחת שלטונם במערב המדינה. העימות התמזג עם מלחמת האזרחים בסוריה וקבוצות משני הצדדים חדרו לסוריה כדי לסייע. ב-9 בדצמבר 2017, הכריז חיידר אל-עבאדי, ראש ממשלת עיראק, כי כוחות הצבא הצליחו להשתלט באופן מלא על הגבול עם סוריה השכנה ובכך לגרש את שאריות לוחמי המדינה האסלאמית משטח המדינה.
גם לאחר דעיכת המאבק של דאעש, התקשתה עיראק לחזק את המשילות שלה על שטחה. ארגוני מיליציה חמושים ואף ארגוני עולם תחתון התנקשו בעשרות שופטים ומנעו ממערכת הצדק הרשמי של עיראק את האפשרות לפעול נגדם באופן מסודר. במקביל גורמי מודיעין במערב מצביעים לפרקים על הגברת ההשפעה האיראנית על עיראק, כולל מקרים כמו השפעה על מינויים פוליטיים.
פוליטיקה
בעת המודרנית עיראק שינתה את פניה הפוליטיים פעמים רבות. לאחר קריסת האימפריה העות'מאנית והפרדות העמים הערביים בעידודו של לורנס איש ערב, שרר שלטון מלוכני יציב יחסית בעיראק בראשות המלכים פייסל וע'אזי. לאחריהם עברה עיראק תהפוכות פוליטיות רבות – הפיכה בראשות רשיד עאלי אל-כילאני, שלטונו של נורי סעיד, שלטון קומוניסטי בראשות עבד אל-כרים קאסם ולאחריו האחים עבד א-סלאם עארף ועבד א-רחמן עארף. השלטון היציב שבא לאחר מכן הוא תקופת שלטונה של מפלגת הבעת' משנת 1968 עד 2003. ב-1979 תפס סדאם חוסיין את מושכות השלטון ונותר על כיסאו עד הפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003.
לאחר הפלת שלטון סדאם חוסיין ניסתה ארצות הברית ובעלות בריתה לכונן משטר דמוקרטי רב-מפלגתי במדינה, על בסיס פדרטיבי. מאמצים אלה נתקלו בהתנגדות מצד קבוצות חמושות שונות: נאמני המשטר הישן, קיצונים דתיים, ותנועות רדיקליות של מוסלמים שיעים וסונים. השלטון האמריקאי החליט להקים את הפרלמנט המקומי שנקרא מועצת הנבחרים של עיראק.
ב-15 באוקטובר 2005 יותר מ-63 אחוזים מבעלי זכות ההצבעה בעיראק הגיעו לקלפיות, ו-78 אחוזים מהם תמכו בנוסח החוקה. מרבית המתנגדים היו מהאזורים הסוניים של עיראק. בהתאם לחוקה החדשה, עיראק ערכה בחירות לפרלמנט ב-15 בדצמבר 2005, בהם כ-70 אחוזים מבעלי זכות ההצבעה מימשו את זכותם. מרבית העיראקים משלוש העדות הגדולות בחרו במחוקקים שלהם בהתאם לעדתם.
בפברואר 2012 הודיעה מפלגת עיראקייה הסונית על החרמת הפרלמנט בשל מחלוקת עם אל-מאלכי השיעי. מספר ימים לאחר מכן, הוציאה הממשלה השיעית צו מעצר נגד סגן נשיא עיראק טארק אל-האשמי שנמלט תחילה לאזור המצוי בשליטת הכורדים, משם לערב הסעודית, לקטר ולבסוף מצא מקלט מדיני בטורקיה. הוא הואשם באחריות ל-150 התקפות נגד אנשי כוחות הביטחון ואזרחי המדינה בין השנים 2005 ל-2011. בספטמבר 2012 הורשע (לאחר שנשפט בהיעדרו) במעורבות ישירה בהריגת עורכת דין וגנרל בצבא עיראק ונגזר עליו עונש מוות בתלייה. אל-האשמי טוען כי מדובר ברדיפה פוליטית על רקע היריבות בין מפלגת השלטון השיעית למפלגתו הסונית.
במערכת הבחירות שנערכה במאי 2018 זכתה רשימת "סאאירון" (הברית למהפכות ורפורמה), רשימה שיעית בהנהגת המטיף מוקתדא א-סדר, במספר הרב ביותר של מושבים בפרלמנט.
המעורבות האיראנית בעיראק
בשנת 2019 תחקיר, שפרסם הניו יורק טיימס בהסתמך על מאות מסמכי מודיעין, חשף מעורבות עמוקה של משמרות המהפכה האיראנים בפוליטיקה העיראקית, כולל קביעה של מינויים בכירים בפוליטיקה העיראקית על ידי גורמים איראניים, ופיקוח עקבי על קבלת ההחלטות בעיראק. על פי התחקיר, מעורבות זו של איראן בפוליטיקה העיראקית החלה עם עזיבת צבא ארצות הברית את עיראק בשנת 2011, שהותירה אחריה ואקום ביחסי הכוחות הפנימיים בעיראק, אותו מילאו גורמים בשליטה איראנית.
לאחר שנחשפה, עוררה המעורבות האיראנית בעיראק מחאה ציבורית.
הממשל והתקשורת
הממשל והתקשורת המקומית נמצאים במתח, סביב ניסיון הממשל להשפיע על התקשורת ועל הנושאים בה היא עוסקת. החוקה עיראקית מגנה לכאורה על חופש העיתונות, אולם ישנם חוקים המגבילים אותו בפועל. חוק הפרסומים משנת 1968 קובע עד 7 שנות מאסר בגין "העלבת הממשלה", וחקיקה משנת 1969 מוציא מחוץ לחוק לשון הרע והשמצות, כאשר הניסוח של שני החוקים מעורפל ומאפשר מרחב תמרון לממשלה. בשנת 2010 הקימה המועצה השיפוטית העליונה של עיראק בית משפט מיוחד להעמדה לדין של עיתונאים.
בימי הנוכחות האמריקאית בעיראק, שילם הממשל האמריקאי לגופי תקשורת מקומיים כדי לקדם פרסום כתבות המציגות את האמריקאים באור חיובי.
כלכלה
כלכלת עיראק מתבססת על מגזר הנפט, שבאופן מסורתי סיפק כ-95 אחוזים מרווחי היצוא. בעקבות מלחמת איראן–עיראק, והנזק שהסבו האיראנים לתעשיית הנפט העיראקית נכנסה הכלכלה העיראקית למשבר. בתגובה המשטר הנהיג מדיניות צנע, לווה רבות ממדינות וארגונים אחרים ומאוחר יותר דחה את שילום החובות החיצוניים שלו. הפסדיה הכלכליים של עיראק מהמלחמה עם איראן הוערכו כ-100 מיליארד דולר אמריקני לפחות. לאחר תום המלחמה ב-1988 עלה שוב יצוא הנפט מעיראק עם בנייתם של צינורות להובלת נפט ושיקום מתקנים ומשאבות. שילוב של מחירי נפט נמוכים, הצורך לשלם את החובות שנלקחו במהלך המלחמה (כ-3 מיליארד דולר בשנה) ומחיר שיקום המדינה החמירו את המשבר, שגרם בסופו של דבר לפלישה העיראקית לכווית.
ב-20 בנובמבר 2004 הסכימו 19 המדינות העשירות בעולם לוותר על 80 אחוזים (33 מיליארד דולר) מתוך כלל חובותיה של עיראק (42 מיליארד) למדינות אלו. סך חובה החיצוני של עיראק שעמד בעת הפלישה ב-2003 על 120 מיליארד דולר, גדל בשנת 2004 בעוד חמישה מיליארד דולר.
בשלהי 2005 והמחצית הראשונה של 2006 עיראק שינתה את צורת התשלום של חובות נוספים שלה, והפחיתה כ-16 מיליארד מחובה החיצוני. למרות האלימות, ישנם מספר נתונים מעודדים על כלכלת עיראק, בין השאר הגדלת התמ"ג כך שב-2006 עיראק ניצבה במקום ה-58 בעולם.
גאוגרפיה
אקלים עיראק הוא סובטרופי כי רוב חלקי הארץ הם מדבר וכמות המשקעים השנתית מגיעה שם ל-100 מ"מ – מדרום לבגדאד יורדים רק כ-30 יום גשם. הבדלי הטמפרטורה בין הקיץ לחורף גדולים מאוד. עולם החי והצומח: רק בהרים היו בעבר יערות דלים, הארץ מורכבת משלושה רבעים של מדבר ו-5% משטח עיראק חסר כל צמח וחי. במשך 25–50 ימים בשנה נושבות רוחות שמאל הגורמות לסופות חול חזקות.
במשך שנים בגבול הדרומי היה קיים אזור נייטרלי בין עיראק וערב הסעודית. הסדרת הגבולות באזור בוצע בשנת 1983.
משבר המים בעיראק
על פי נתוני האו"ם לשנת 2022, עיראק היא בין חמשת המדינות שנפגעו באופן הקשה ביותר ממשבר האקלים, ובמקום ה־39 מבין המדינות הנזקקות למים . רצף מתמשך של פגעי אקלים בתחילת המאה ה־21, הגביר תופעות כמו מחסור במים, מדבור וסחיפת קרקע, ולכך הצטרפו נזקי זיהום מים ותשתית בעקבות הסכסוכים המזוינים בתקופות אלו, לצד העדרה של ממשלה יעילה שתוכל לקדם פתרונות מתאימים.
הירידה הדרסטית באדמות החקלאיות ומקורות מים גרמו בתורן לפגיעה במגוון הביולוגי, לפגיעה בתוצרת החקלאית של עיראק, ולגידול בדיונות החול שהובילו לסופות אבק רחבות היקף שאף פגעו בחיי אדם. לאורך השנים הולכים ומתייבשים מקורות מים שונים בעיראק, כאשר בשנת 2022 התייבש לגמרי אגם סאווה. היעלמותם של מקורות המים גרמו, נכון לתחילת שנת 2022, להגירה של אלפי משפחות.
נוסף לנזקים הקשורים בתהליכים אקלימיים, מצבה הגאופוליטי של עיראק מחריף את הבעיה עוד יותר. כ־85% ממימי הפרת והחידקל, שני מקורות המים המתוקים העיקריים של עיראק, נובעים משטחן של איראן וטורקיה, שבונות סכרים על הנהרות. שנים רבות כ־15-10% ממימי הפרת החידקל היו מגיעים מאיראן, אולם נכון לשנת 2022, סכרים שבנתה איראן עצרו את הזרימה של המים לעיראק כמעט לחלוטין. טורקיה ממנה מגעים רוב המים, בנתה עוד משנות ה־70 כמות שהגיעה בשנת 2022 לכ־770 סכרים, שמונעים את ההזרמה של מרבית המים שהיו אמורים להגיע לעיראק. נכון לשנת 2022 מנסה עיראק להגיע להסכמות בנושא עם שכנותיה הללו, אולם אלו מפרות את ההסכמים מולה פעם אחר פעם.
ממשלת עיראק תולה את החרפת הבעיה ברצף חסר מזל של שנים שחונות מהרגיל, ומבצעת מיזמי חפירת בארות באזורים הנמצאים בסכנת התייבשות.
שלטון מקומי
עיראק מחולקת ל-18 מחוזות אשר נקראים בערבית מֻחאפַט'את (محافظات, צורת יחיד מֻחאפַט'ה محافظة):
דמוגרפיה
בעיראק חיים מעל 40 מיליון איש נכון ל-2022, 75 אחוזים מהם ערבים; הקבוצות האתניות הגדולות האחרות הן הכורדים (המהווים כ-20 אחוזים), האשורים, הטורקמנים, הפרסים, הארמנים ואחרים (המהווים כ-5 אחוזים) המתגוררים בצפון המדינה. ערבית וכורדית הן שפות רשמיות, סורית (הדומה לארמית) וטורקמנית הן שפות רשמיות באזורים בהם מרוכזות קבוצות אתניות אלו.
הסוציולוג עלי טאהר אל־חמוד מבחין בין אתאיזם, הנדיר מאוד בעיראק, לבין תפיסות חילונית שקיימות במידה מסוימת בדור הצעיר של חלק מהזרמים הדתיים, כהתנגדות לקיום מנהגי הדת החברה.
עיור
אוכלוסיית עיראק מרוכזת בחלקים הצפוניים, המרכזיים והמזרחיים של המדינה, כאשר רבים מהמרכזים העירוניים הגדולים נמצאים לאורך חלקים נרחבים של נהרות החידקל והפרת. חלק גדול מהאזורים המערביים והדרומיים מיושבים קל או לא מיושבים. כ-71.6% מאוכלוסייתה של עיראק גרים ביישובים עירוניים (נכון לשנת 2023). הערים הגדולות בעיראק: 7.711 מיליון תושבים בבגדד (בירה), 1.792 מיליון במוסול, 1.448 מיליון בבצרה, 1.075 מיליון בכירכוכ, 958,000 בנג'ף, ו-897,000 בארביל (נכון לשנת 2023). שיעור העיור בעיראק הוא בקצב שינוי שנתי של 2.91% (הערכה לשנים 2020–2025).הערים העיקריות של עיראק מפורטות להלן מבחינת חשיבות ומספר תושבים. נתוני האוכלוסייה הם משנת 2018.
יהדות עיראק
יהדות עיראק, הנקראת גם 'יהדות בבל', היא אחת מהקהילות היהודיות העתיקות והמשפיעות ביותר. היהודים גורשו על ידי נבוכדנצר השני לבבל לאחר חורבן בית המקדש הראשון בשנת 586 לפנה"ס. צאצאיהם של גולים אלו, הבטיחו את קיומה של קהילה יהודית בעיראק שהפכה לחשובה ביותר בעולם היהודי לאחר הכיבוש הרומי וחורבן בית המקדש השני.
אחד מהגורמים ליציבות של הקהילה היהודית בבבל, הייתה העובדה שהאזור נשלט מהמאה השלישית לספירה ואילך על ידי האימפריה הסאסאנית הפרסית, שמנעה את ניסיונות הפלישה של הביזנטים והערבים, ונתנה אוטונומיה דתית ותרבותית ליהודים תחת שלטונה. שנים הללו, ותחת התנאים הנוחים יחסית בבבל פרח בה הלימוד התורני, ובתקופת האמוראים (מחתימת המשנה במאה השלישית ועד לסוף המאה החמישית לספירה) נכתבה בה אחת היצירות המרכזיות של העם היהודי – התלמוד הבבלי, המסכם דיונים הלכתיים ואגדתיים שנערכו בישיבות המפוארות של בבל – ישיבת סורא, ישיבת פומבדיתא, ישיבת נהרדעא ועוד.
הקהילה שגשגה כמרכז יהודי עד ימי הביניים, עם פלישת המונגולים והרדיפה הדתית שניהלו. במהלך שלטון האימפריה העות'מאנית, השתפר מצבם של היהודים, אך הקהילה לא הצליחה לחזור לתקופת תור הזהב שלה.
העת החדשה
במאה ה-19 השתתפו היהודים במנהל, ועסקו בעיקר במסחר. ב-1908 קיבלו רשמית שוויון זכויות וחופש דת. כמה צירים יהודים נבחרו כנציגי עיראק לפרלמנט הטורקי. בימי פייסל הראשון, כאשר הבריטים שלטו למעשה, הובטחו זכויות היהודים, 5 נציגים יהודים נבחרו לפרלמנט והם שותפו במוסדות השלטון, במנהל ובמסחר.
בעיראק שהייתה תחת מנדט בריטי מ-1920, מעמדם המשפטי של היהודים היה זהה למעמד המוסלמים, ובמפקד של 1920 בעיראק היו 87,488 יהודים. ניתנו ליהודים 5 מושבים בפרלמנט, זכות לנהל מערכות חינוך ודת עצמאיות וכן להתקבל למוסדות-חינוך ממלכתיים ולמשרות ממלכתיות. כמו כן, בתקופה זו היה יהודי בשם ששון חזקאל שכיהן בשנים 1920–1923 כשר האוצר של עיראק, אשר תרומתו לפיתוח כלכלת עיראק ניכרה למשך שנים רבות. מעמד זה נשמר גם כאשר קיבלה עיראק עצמאות ב-1932 תחת שלטון פייסל הראשון. אולם כשהוא מת, וגאזי מלך עיראק החליפו ב-1933, החלה אפליה ומעמדם הורע, ורבים מהם נושלו ופוטרו ממקומות עבודותיהם. בנוסף, החלה הפצת תעמולה אנטישמית ואנטי-ציונית מצד הנאצים והמופתי של ירושלים, עד שבאה לידי ביטוי אף בפרעות פיזיות. בחג השבועות בשנת תש"א, התחולל פוגרום ביהודי בגדאד הידוע בשם "הפרהוד", על רקע דיכוי מרד רשיד עאלי אל-כילאני. בפוגרום נרצחו 179 יהודים, 2,118 נפצעו, 242 ילדים היו ליתומים ורכוש רב נבזז. מספר בני האדם שרכושם נבזז הגיע לכ־50,000 בני אדם. הפּרעות שימשו כגורם מאיץ לצמיחתה של המחתרת הציונית בעיראק ולתהליך שבסופו של דבר הביא לעליית יהודי עיראק לארץ והיוו את תחילת קיצה של הקהילה היהודית העתיקה ביותר מחוץ לארץ ישראל.
בראש כל קהילה יהודית עמד "חכם באשי", אף על פי שבקהילות מסוימות, הארגון היה שונה. (בבגדאד למשל, בראשות הקהילה עמדה מועצה "אזרחית" בת 60 חברים שעסקה בעיקר בענייני מסים ומועצה דתית בהנהגת רב ראשי, שדנה בנושאי נישואין, גירושים וירושה). רבים מהילדים נשלחו ללמוד בבית ספר של "כל ישראל חברים" שם קיבלו חינוך כללי ויהודי (שלא ניתן היה לקבלו ב"חדרים", בגלל שמרנות דתית).
היהודים מילאו תפקיד חשוב בימיה הראשונים של עיראק העצמאית. אולם התגברות הרדיפה הפוליטית והקמתה של מדינת ישראל ב-1948 גרמו למרבית יהודי עיראק, שמנו אז כ-150,000 איש, לעזוב את מולדתם. בתקופת שלטון מפלגת הבעת' האנטי-ישראלית, עזבו מרבית היהודים הנותרים את עיראק בשיתוף פעולה של המוסד עם הכורדים. כיום נותרו בעיראק שלושה יהודים בלבד, אשר הם גם האחרונים מבין יהדות בגדאד.
עיראק וישראל
בנאומים חוזרים ונשנים שב סדאם חוסיין ואיים בהשמדתה של ישראל. מחשש למתקפה גרעינית על ישראל הופצץ הכור האטומי בעיראק על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי ביוני 1981.
יממה לאחר פתיחת מלחמת המפרץ הותקפה ישראל על ידי טילי קרקע־קרקע מסוג סקאד בעלי ראש נפץ קונבנציונלי, ששוגרו ממערב עיראק אל עבר גוש דן, מפרץ חיפה והנגב. התקפות אלה לא נסתיימו עד תום המלחמה.
לאחר נפילת סדאם, נשאל איאד עלאווי לגבי האפשרות לכינון יחסים דיפלומטיים עם ישראל, אך הוא דחה אפשרות כזו. למרות זאת, מנהיג הממשלה האזורית של כורדיסטן, מסעוד ברזאני, אמר שלו הממשל העיראקי הפדרלי יאשר קשרים עם ישראל, הוא ישקול פתיחת שגרירות בישראל.
תרבות
בעיראק המודרנית קיימות מזכרות רבות לעברן המפואר של הציוויליזציות שחיו במקום. עיראק היא בין המדינות העשירות במקדשים ובמסגדים. לאחר הפלישה האמריקנית ב-2003 אוצרות תרבות נבזזו מהמוזיאון הלאומי של עיראק.
זכויות להט"ב בדומיניקה
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בדומיניקה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הידועה כ-"מעשה סדום" או "מעשה מגונה גס" מוגדרת כפלילית בסעיפי חוק אשר נותרו במקומם מאז שליטת האימפריה הבריטית בשטח דומיניקה שהיוותה חלק מהפדרציה של איי הודו המערבית ועברו בירושה במשך השנים. עם זאת, סעיפי החוק דווחו לאורך השנים כלא נאכפים בפועל. דומיניקה אינה מעניקה שום הכרה בזוגיות חד-מינית, בין אם בצורת נישואים חד-מיניים או איחוד אזרחי, בעוד לא קיים אף סעיף בחוקים נגד אפליה שמכסה נטייה מינית או זהות מגדרית.
על אף הפללתה של פעילות הומוסקסואלית בחוק בשטחה דה יורה, בשנת 2011, דומיניקה הצביעה בעד "ההצהרה המשותפת על סיום מעשי אלימות והפרות זכויות אדם קשורות בהתבסס על נטייה מינית וזהות מגדרית" שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האומות המאוחדת. בכך, הייתה למדינה היחידה שחברה באו"ם מהאנטילים הקטנים שהצביעה בעד ההצהרה בניגוד לכל שאר מדינות האזור שנמנעו וסנט לוסיה שהצביעה נגד.
עיראק
תרבות
בשל החלוקה האתנית והדתית בעיראק, לכל אחד מהאזורים במדינה ישנו יחוד תרבותי משלו, החל מהמסגדים הסונים, שרבים מהם נבנו בתקופת סדאם, דרך המקדשים השיעיים העתיקים וכלה בתרבות הכורדית בצפון המדינה.
זכויות להט"ב בדומיניקה
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית בין גברים או נשים אינה חוקית בדומיניקה דה יורה על רקע סעיפים האוסרים קיום "מעשה סדום" ו-"מעשה מגונה גס".
עיראק
תרבות
עיראק ידועה כמקום המצאת העוּד. רבים מנגניה הטובים של עיראק בעבר היו יהודים, שעזבו לישראל והקימו להקה בקול ישראל. עד נפילת סדאם חוסיין, תחנת הרדיו הפופולרית ביותר הייתה "קול הצעירים". היא שידרה מוזיקה מערבית מודרנית, שקנייתה התאפשרה רק דרך ירדן בשל הסנקציות שהוטלו על המשטר. עיראק ניפקה לעולם הערבי מספר כוכבים בולטים בשנים האחרונות, הבולט בהם הוא זמר הפופ כאט'ם אל-סאהר.
זכויות להט"ב בדומיניקה
מעמד בחוק
בחוק עבירות מין 1998, כפי שתוקן ב-2016, ישנם שני סעיפים שמתייחסים לאיסור פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, סעיף 14. (1) מי שעושה מעשה מגונה באדם אחר, אשם בעבירה ודינו בהרשעה - מאסר -
(א) אם המתלונן הוא אדם בן שש עשרה ומעלה, למשך 12 שנים;
עיראק
תרבות
הספורט הפופולרי בעיראק הוא כדורגל, נבחרת עיראק העפילה פעם אחת למונדיאל 1986 וזכתה פעם אחת בגביע אסיה בכדורגל 2007.
זכויות להט"ב בדומיניקה
מעמד בחוק
(ב) אם המתלונן הוא קטין מתחת לגיל שש עשרה, 14 שנים בגין עבירה ראשונה ומאסר בן 20 שנה בגין עבירה שנייה";
(2) סעיף קטן (1) אינו חל על מעשה מגונה גס שנעשה ביחידות בין גבר בוגר לבין אישה בוגרת בהסכמה.
(4) בסעיף זה, "מעשה מגונה גס" משמעו –
סעיף 16. (1) מי שמבצע מעשה סדום אשם בעבירה ודינו בהרשעה למאסר בגין -
(א) 25 שנים, אם בוצע על ידי בגיר בקטין;
(ב) 15, אם בוצע בידי מבוגר עם מבוגר אחר;
(ג) 5, אם בוצע בידי קטין;
ואם יראה בית המשפט לנכון, רשאי בית המשפט להורות על אשפוזו של הנידון בבית חולים פסיכיאטרי לצורך טיפול.
בשנת 2013, הבישוף הקתולי בדומיניקה גבריאל מלזייר קרא לביטול החוק. באומרו,"'ברצוני להבהיר כי הכנסייה הקתולית בדומיניקה מצייתת לקריאתו של הכס הקדוש בהצהרתה לישיבה ה-63 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות בנושא הצהרת זכויות האדם, נטייה מינית וזהות מגדרית, לגנות כל צורות של אלימות כלפי הומוסקסואלים וכן לדרבן בכל המדינות לנקוט באמצעים הדרושים כדי לשים קץ לכל העונשים הפליליים נגדם... הכנסייה הקתולית טוענת כי אין להתייחס למעשים מיניים חופשיים בין אנשים בוגרים כאל פשעים שיש להעניש על ידי הרשויות האזרחיות'."בשנת 2014 הצהיר ראש הממשלה מאז 2004 רוזוולט סקריט כי "דומיניקה אינה אוכפת את החוק שלה נגד פעילות הומוסקסואלית, לפחות בבתים פרטיים, ואין לה תוכניות לעשות זאת".
ביוני 2019, גבר הומוסקסואל בדומיניקה שהחליט להישאר בעילום שם הודיע על כוונתו לערער על סעיפי חוק עבירות המין של המדינה, בעזרת "Canadian HIV/AIDS Legal Network" - קבוצת תמיכה במאבק במחלות ה-HIV/איידס מטורונטו, התוכנית הבינלאומית לזכויות האדם של אוניברסיטת טורונטו, זכויות מיעוטים דומיניקה (MiRiDom) - קבוצת תמיכה באזרחי להט"ב בדומיניקה וארגון עורכי הדין הבינלאומי "Lawyers Without Borders" . העותר הצהיר כי התמודד עם עוינות הומופובית, אפליה, הטרדות, איומים ותקיפות פיזיות ומיניות על רקע תוכן החוק. באחד המקרים, הוא הותקף באכזריות בביתו, אך המשטרה המקומית סירבה לחקור את האירוע ואפשרה לתוקף שלו להישאר חופשי על רקע היותו הומוסקסואל בטענה שעל פי החוק הדומיניקני "הומוסקסואלים נחשבים לפושעים". העותר הגיש את תביעתו לבית המשפט הגבוה לצדק של דומיניקה ביולי 2019, תוך ערעור על שני הסעיפים של חוק עבירות המין המפלילות קיום מין אנאלי ו-"מעשה מגונה גס" עד 10 ו-12 שנות מאסר, בהתאמה.
אלימות
בשנת 2010, איש מהעיר פורטסמות', קלמנט ג'יימס, נדקר למוות לאחר שהואשם בכך "שהסתכל לכיוון התוקף שלו במקום ציבורי". לנאשם, דייוויס סנט ג'ין, דווח שהיה הרגל לשיר ולהטיף בקול ברחוב על הרג הומוסקסואלים בעוד לפני שדקר למוות את ג'יימס, על פי דיווחים, הצהיר כי "כל הבאגרמנים (כינוי גנאי להומוסקסואלים בדומיניקה) חייבים למות".
תנועת להט"ב
סקירה אקדמאית משנת 2011 שהוגשה לאו"ם קבעה כי קבוצות להט"ב בדומיניקה נאלצות לפעול במחתרת בגלל חשש שחבריהן יהיו קורבן לאלימות, בעוד חברים הומוסקסואלים בגלוי מקבוצות אלה הצהירו על מעשי ונדליזם שבוצעו ברכושם לאורך השנים כאשר דיווחים המועברים למשטרה בנושא אינם נלקחים ברצינות ולעיתים הקורבנות מקבלים יחס משפיל מהשוטרים.
"Minority Rights Dominica" היא קבוצת תמיכה עבור אזרחי להט"ב בדומיניקה, הפועלת לקידום מעמד זכויות הלהט"ב במדינה שנוסדה על ידי הפעיל דריל פיליפ.
תור הזהב של הרדיו
תור הזהב של הרדיו (באנגלית: Golden Age of Radio), הידוע גם בתור הרדיו של זמנים עברו (באנגלית: Old-Time Radio או בקיצור: OTR), היה עידן בתולדות הרדיו בארצות הברית שבו היה אמצעי הבידור הביתי האלקטרוני הדומיננטי. הוא החל עם לידתו של שידור הרדיו המסחרי בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, ונמשך כשלושה עשורים עד שנות ה-50 של המאה ה-20, כשאז הטלוויזיה החלה להחליף בהדרגה את הרדיו כמדיום המועדף לשידור תסכיתים, וודוויל ותוכניות דרמה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלה עלייתה של הטלוויזיה על פני הרדיו כאמצעי השידור הפופולרי ביותר, ותוכניות הרדיו המסחריות עברו לפורמטים צרים יותר שכללו חדשות, שיחות, ושידורי ספורט ומוזיקה. פורמטים ייחודיים נוצרו עבור שידורי דת, רדיו ציבורי שנתמך על ידי מאזינים, תחנות של מכללות להשכלה גבוהה, ועוד.
מקורות
במהלך כשלושים השנים הראשונות של הרדיו, מ-1887 עד 1920 לערך, לא הייתה הטכנולוגיה להעברת קול מפותחת דיה; יכולת נשיאת המידע של גלי רדיו הייתה זהה לטלגרף ; אות הרדיו יכול היה להיות מופעל או כבוי. תקשורת רדיו נעשתה באמצעות טלגרפיה אלחוטית; השולח הקיש על מתג שגרם למשדר הרדיו להפיק סדרת פולסים של גלי רדיו, שהעבירו הודעות טקסט בקוד מורס. בצד המקבל התקבלו אותות אלו כצפצופים, מה שחייב מפעיל שתרגם את קוד המורס בחזרה לטקסט. סוג זה של רדיו שימש אך ורק לתקשורת טקסטואלית מאדם לאדם למטרות מסחריות, דיפלומטיות, צבאיות וחובבים; שידור לא היה קיים.
לשידורי דרמה, קומדיה, מוזיקה וחדשות חיות, שאפיינו את תור הזהב של הרדיו, היה תקדים בתיאטרופון, שהוצג באופן מסחרי בפריז ב-1890, והיה זמין עד סוף 1932. הוא אפשר למנויים לצותת להופעות במה חיות ולשמוע חדשות ודיווחים באמצעות רשת קווי טלפון. למעשה, פיתוח הרדיו ביטל את הצורך בפריסת כבלי תקשורת ואת מושג דמי המנוי.
בין 1900 ל-1920 פותחה הטכנולוגיה הראשונה להעברת צליל באמצעות רדיו, AM (אפנון משרעת), ושידורי AM החלו בסביבות 1920.
בערב חג המולד 1906 שידר רג'ינלד פסנדן את תוכנית הרדיו הראשונה, הכללה נגינה בכינור וקטעים מהתנ"ך. בעוד תפקידו של פסנדן כממציא ונסיין רדיו מוקדם אינו שנוי במחלוקת, נשאלת השאלה על-ידי מספר חוקרי רדיו עכשוויים אם שידור ערב חג המולד התקיים, או אם הוא התקיים בתאריך שקדם לו במספר שבועות. ההתייחסות הראשונה, לכאורה, לאירוע נעשתה בשנת 1928 על ידי H. P. Davis, סגן נשיא וסטינגהאוס, בהרצאה שניתנה באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1932 ציטט פסנדן את אירוע השידור של ערב חג המולד 1906 במכתב שכתב לסגן הנשיא ס.מ. קינטר מווסטינגהאוס. אשתו של פסנדן, הלן, סיפרה על השידור בספרה "פסנדן: בונה המחר" (1940), שמונה שנים לאחר מותו של פסנדן. השאלה האם שידור פסנדן 1906 אכן התרחש נדונה במאמרה של דונה הלפר "בחיפוש אחר האמת על פסנדן" וגם במאמריו של ג'יימס אוניל. טיעון מבואר התומך בפסנדן כשדרן הרדיו הראשון בעולם הוצע ב-2006 על ידי ד"ר ג'ון ס. בלרוז, מדען רדיו אמריטוס במרכז המחקר לתקשורת בקנדה, במאמרו "שידור ערב חג המולד של פסנדן 1906".
רק ב-1912, לאחר אסון הטיטניק, נכנס הרדיו לאופנה כאמצעי תקשורת להמונים, תחילה בהשראה מעבודתם של חובבי רדיו ("ham"). הרדיו היה חשוב במיוחד במהלך מלחמת העולם הראשונה, מכיוון שהיה חיוני לפעולות אוויריות וימיות. מלחמת העולם הראשונה הביאה להתפתחות גדולה של הרדיו, וקוד המורס של הטלגרף האלחוטי הוחלף בתקשורת קולית של טלפון חוטי, הודות להתקדמות בטכנולוגיית שפופרת ריק והכנסת משדר/מקלט.
לאחר המלחמה נוסדו תחנות רדיו רבות בארצות הברית וקבעו את הסטנדרט לתוכניות רדיו מאוחרות יותר. תוכנית חדשות הרדיו הראשונה שודרה ב-31 באוגוסט 1920 בתחנה 8MK בדטרויט; התחנה, שהייתה בבעלות "דטרויט ניוז", סיקרה את תוצאות הבחירות המקומיות. לאחר מכן, בשנת 1920, הוקמה בפיטסבורג תחנת הרדיו המסחרית הראשונה בארצות הברית, KDKA. תוכניות בידור ראשונות שודרו ב-1922, וב-10 במרץ פורסמה בווראייטי כותרת העמוד הראשון: "ארץ רדיו סוחפת: 1,000,000 סטים בשימוש." גולת הכותרת של תקופה זו הייתה הרוז בול הראשון, ששודרה ב-1 בינואר 1923 בתחנת לוס אנג'לס KHJ.
התפתחות הרדיו
שידור הרדיו בארצות הברית עבר תקופה של שינויים מהירים במהלך העשור של שנות ה-20 של המאה ה-20. התקדמות טכנולוגית, אסדרה ממשלתית מתואמת, פריסה מהירה של צרכנים, ויצירת רשתות שידור, הפכו את הרדיו ממצרך נדיר למדיום של תקשורת המונים, והגדירו את תור הזהב של הרדיו.
פריסה של צרכנים
במהלך העשור של שנות ה-20 של המאה ה-20 נמשכה באופן מואץ רכישת מכשירי רדיו על ידי בתי-אב בארצות הברית. RCA פרסמה נתונים ב-1925 שקבעו של-19% מבתי ארצות הברית יש רדיו. הטריודה והמעגל הרגנרטיבי הגבירו את עוצמת מכשירי הרדיו עם שפופרות הריק, והפכו אותם לזולים וזמינים באופן נרחב לצרכנים עד המחצית השנייה של שנות העשרים. היתרון היה ברור: כעת יכלו מספר אנשים להאזין לרדיו שלהם בו-זמנית ובקלות. ב-1930 היו 40% ממשקי הבית בארצות הברית בעלי רדיו, באזורי מטרופולין גדולים ובפרווריהם היה אחוז זה גבוה בהרבה. מקלט סופרהטרודין והמצאות אחרות שכללו את מכשירי הרדיו עוד יותר בעשור הבא; על אף ההשפעה הקשה של השפל הגדול בשנות ה-30, נשאר הרדיו במרכז החיים האמריקאים. ולראיה, עד 1940 כבר היו ל-83% מהבתים בארצות הברית מכשיר רדיו.
אסדרה ממשלתית
אף על פי שהרדיו היה כבר מבוסס היטב בקרב הצרכנים בארצות הברית באמצע שנות ה-20, האסדרה של אמצעי השידור הביאה עימה אתגרים משלה. עד 1926, השימוש בכוח ותדרים ברדיו היה מוסדר על ידי משרד המסחר האמריקאי, עד שאתגר משפטי הפך את הסוכנות לחסרת כוח להמשיך בכך. תגובת הקונגרס הייתה באמצעות חקיקת חוק הרדיו של שנת 1927, שכלל את הקמת ועדת הרדיו הפדרלית (FRC).
אחת הפעולות המוקדמות והחשובות ביותר של ועדת הרדיו הפדרלית הייתה אימוץ צו כללי 40,, אשר חילק את התחנות ברצועת AM לשלוש קטגוריות רמות הספק, שנודעו כ"מקומית", "אזורית" ו"ערוץ נקי", וארגון מחדש של הקצאות תחנות. בהתבסס על תוכנית זו, החל מהשעה 3:00 לפנות בוקר (שעון החוף המזרחי) ב-11 בנובמבר 1928 רוב התחנות במדינה הועברו לתדרי שידור חדשים.
רשתות שידור
המרכיב האחרון שנדרש כדי להפוך את תור הזהב של הרדיו לאפשרי התמקד בשאלת ההפצה: היכולת של תחנות רדיו מרובות לשדר בו זמנית את אותו תוכן, אתגר זה בא על פתרונו עם הרעיון של רשת רדיו. תוכניות הרדיו המוקדמות ביותר של שנות ה-20 היו ברובן ללא חסות; תחנות הרדיו ניתנו כשירות במטרה למכור מקלטי רדיו. בתחילת 1922, הכריזה AT&T על תחילתו של שידור נתמך בפרסומות בתחנות בבעלותה, ועל תוכניות לפיתוח רשת הרדיו הראשונה שהשתמשה בקווי הטלפון שלה להעברת התוכן. ביולי 1926, החליטה AT&T בפתאומיות לצאת מתחום השידור, וחתמה על הסכם למכירת כל פעילות הרשת שלה לקבוצה בראשות תאגיד הרדיו של אמריקה (RCA), שהשתמשה בנכסים כדי להקים את חברת השידור הלאומית. ארבע רשתות רדיו נוצרו עד 1934. היו אלה:
לוח שידורים
בתקופה שלפני ואחרי הופעתה של רשת השידור, היה צורך ביצירת צורות בידור חדשות כדי למלא את הזמן של יום השידורים בתחנות. רבים מהמערכים (פורמטים) שנולדו בעידן זה המשיכו גם בעידן הטלוויזיה והדיגיטל. בתחילת תור הזהב, תוכניות הרשת שודרו כמעט אך ורק בשידור חי, שכן הרשתות הארציות אסרו על שידור תוכניות מוקלטות עד סוף שנות ה-40 בגלל איכות הצליל הנמוכה של תקליטי הפונוגרף, אמצעי ההקלטה המעשי היחיד באותה תקופה. כתוצאה מכך, מופעי שעות שיא (פריים טיים) בוצעו פעמיים ברשת, פעם אחת בכל חוף.
חדשות
היכולת של אמצעי התקשורת החדש להעביר מידע לאנשים יצרה את המערך (פורמט) של חדשות רדיו מודרניות: כותרות, דיווח מרחוק, ראיונות רחוב (כגון Vox Pop ), דיוני פאנל, דיווחי חיזוי מזג אוויר ודיווחי חוות. כניסת הרדיו לתחום החדשות עוררה סכסוך מול תעשיית העיתונות באמצע שנות ה-30, שבסופו של דבר הגיע לשיאו כשעיתונים פיברקו דיווחים מוגזמים על היסטריה המונית (בדיונית לחלוטין), שנגרמה בעקבות תסכית הרדיו של מלחמת העולמות, שהוצג כמהדורת חדשות מזויפת.
תשדירים מוזיקליים
התשדיר המוזיקלי הממומן על-ידי נותני חסות הפך במהרה לאחד ממערכי התוכניות הפופולריים ביותר. רוב החסות המוקדמת ברדיו הגיעה בצורה של מכירת זכויות השם לתוכנית, כפי שמעידות תוכניות כמו The A&P Gypsies, Champion Spark Plug Hour, The Clicquot Club Eskimos ו-King Biscuit Time. פרסומות, כפי שהן ידועות ומוכרות מהעידן המודרני, עדיין היו נדירות יחסית ונחשבו פולשניות. במהלך שנות ה-30 וה-40, התזמורות המובילות נשמעו לעיתים קרובות דרך שידורי ביג בנד, והמוניטור של NBC המשיך בשידורים מסוג זה גם בשנות ה-50 על ידי שידור מוזיקה חיה ממועדוני הג'אז בניו יורק לכפרי אמריקה. זמרות כמו הארייט לי ו-וונדל הול הפכו למושמעות פופולריות ברשתות הרדיו החל מסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30. בתחנות מקומיות היו לעיתים קרובות נגני עוגב כמו ג'סי קרופורד שניגנו מנגינות פופולריות.
תוכניות של מוזיקה קלאסית כללו את The Voice of Firestone ו-The Bell Telephone Hour. טקסקו נתנה חסות לשידורי הרדיו של מטרופוליטן אופרה; השידורים, בחסות האחים טול, נמשכים עד היום ברחבי העולם, והם אחת הדוגמאות הבודדות למוזיקה קלאסית שעדיין משודרת בשידור חי ברדיו. אחת התוכניות הבולטות מבין תוכניות הרדיו של המוזיקה הקלאסית בתור הזהב של הרדיו, כללה את המנצח האיטלקי המהולל ארטורו טוסקניני שניצח על התזמורת הסימפונית של NBC, שנוסדה במיוחד עבורו. באותה תקופה, כמעט כל המוזיקאים והמבקרים הקלאסיים ראו בטוסקניני כמאסטרו החי הגדול ביותר. כותבי שירים פופולריים כמו ג'ורג' גרשווין הושמעו גם הם ברדיו (לגרשווין, בנוסף להופעות תכופות כאורח, הייתה תוכנית משלו ב-1934). לפילהרמונית של ניו יורק היו גם קונצרטים שבועיים ברדיו. באותה תקופה לא הייתה תחנת רדיו ייעודית למוזיקה קלאסית כמו NPR, ולכן תוכניות מוזיקה קלאסיות נאלצו לשתף את הרשת שבה הן שודרו עם רשתות פופולריות יותר, כמו בימי הטלוויזיה לפני הקמת NET ו-PBS.
גם מוזיקת קאנטרי נהנתה מפופולריות. National Barn Dance, שהחל ב-WLS של שיקגו בשנת 1924, נקלט על ידי רדיו NBC בשנת 1933. בשנת 1925, WSM Barn Dance יצא לאוויר מנאשוויל. השם שונה לגרנד אול אופרי ב-1927 ו-NBC שידרה חלקים מ-1944 עד 1956. NBC שידרה גם את The Red Foley Show מ-1951 עד 1961, ו-ABC Radio שידרה את Ozark Jubilee מ-1953 עד 1961.
קומדיה
הרדיו משך אליו כישרונות קומיים מובילים מוודוויל והוליווד במשך שנים רבות: בינג קרוסבי, אבוט וקוסטלו, פרד אלן, ג'ק בני, ויקטור בורגה, פאני ברייס, בילי בורק, בוב ברנס, ג'ודי קנובה, אדי קנטור, ג'ימי דוראנט, ברנס ואלן, פיל האריס, אדגר ברגן, בוב הופ, גראוצ'ו מרקס, ג'ין שפרד, רד סקלטון ואד וין. גם קומדיות מצבים זכו לפופולריות, כמו עמוס ואנדי, איזי אייס, אתל ואלברט, פיבר מקגי ומולי, הגולדברגס, גילדרסלייב הגדול, היכלי אייבי (בהם הופיעו כוכב המסך רונלד קולמן ואשתו בניטה הום), הכירו את קורליס ארצ'ר, הכירו את מילי והעלמה ברוקס שלנו.
קומדיית רדיו הכילה את כל מנעד ההומור מהעיר הקטנה של לום ואבנר, הרב שריינר ומיני פרל ועד למאפייני הניב של מל בלאנק ולסרקזם הארסי של הנרי מורגן. קטעים קומיים הוצגו למכביר מדי שבוע ב-"עצור אותי אם שמעת את זה" (Stop Me If You've Heard This One) ו"האם אתה יכול לעלות על זה?" (Can You Top This?), כתוכניות פאנל שהוקדשו לאמנות סיפור בדיחות. תוכניות חידונים הושמעו ב-It Pays to Be Ignorant, ופארודיות בלתי נשכחות אחרות הוצגו על ידי סאטיריקנים כמו ספייק ג'ונס, סטאופניגל ובאד, סטן פרברג ובוב וריי. הקומדיה הבריטית הגיעה לחופי אמריקה בהסתערות גדולה כאשר NBC שידרה את "המופע של גון" באמצע שנות ה-50.
חלק מההצגות מקורן כהפקות בימתיות: המחזה של קליפורד גולדסמית 'What a Life' עובד מחדש למשפחת אולדריץ' הפופולרית והותיקה של NBC (1939–1953) עם המשפטים המוכרים "הנרי! הנרי אולדריך!", ואחריו תשובתו של הנרי, "בא, אִמָא!" להיט ברודוויי זוכה פרס הפוליצר של מוס הארט וג'ורג' ס. קאופמן, You Can't Take It with You (1936), הפך לקומדיית מצבים שבועית שנשמעה ברשת Mutual (1944) עם אוורט סלואן ואחר כך ב-NBC (1951) עם וולטר ברנן.
אופרות סבון
התוכנית שנחשבת, בדרך כלל, על ידי חוקרי הז'אנר, לסדרת הדרמה היומית הראשונה היא "חלומות מצוירים" (Painted Dreams), ששודרה לראשונה בתחנת WGN ב-20 באוקטובר 1930. הסדרה היומית הראשונה ששודרה ברשתות הרדיו היא Clara, Lu, 'n Em, ששובצה לשעה קבועה ביום החל מ-15 בפברואר 1932. בתחילת שנות ה-30, כאשר הסדרות היומיות הפכו פופולריות, הן נודעו כאופרות סבון מכיוון שרבות מהן מומנו על ידי חברות סבונים וחומרי ניקוי. ב-25 בנובמבר 1960 ארבע אופרות הסבון האחרונות ששודרו ברדיו במהלך שעות היום - ד"ר מאלון הצעירה, הזכות לאושר, גברת ברטון השנייה, ומא פרקינס, ששודרו כולם ברשת הרדיו של CBS - הובאו לסיומן.
תוכניות ילדים
סדרות סיפורי הרפתקאות של אחר הצהריים המאוחרות כללו את "בובי בנסון ורוכבי בי-בר-בי", "סיסקו קיד", "ג'ק ארמסטרונג, הילד הכל-אמריקאי", "קפטן מידנייט" ו-"טום מיקס איש הגון מרלסטון". תגים, טבעות, מכשירי פענוח ופרמיות רדיו אחרות שהוצעו בתוכניות הרפתקאות אלו היו קשורות לעיתים קרובות למוצר של נותן חסות, ודרשו מהמאזינים הצעירים לשלוח קופסאות דגני בוקר או אמצעים שונים כהוכחת רכישה אחרת.
תסכיתים
תסכיתי רדיו שודרו בתוכניות כמו "26 מאת קורבין", הסיפור הקצר של ה-NBC, "Arch Oboler's Plays", "שקט, בבקשה" ו"סדנת הרדיו של CBS". "תיאטרון מרקורי בשידור" של אורסון ולס ו"תיאטרון קמפבל" נחשבו על ידי מבקרים רבים לאנתולוגיות הדרמה הטובות ביותר ברדיו שהוצגו אי פעם. בדרך כלל, ולס כיכב בתפקיד הראשי, יחד עם כוכבות אורחות מפורסמות כמו מרגרט סאליבן והלן הייז, בעיבודים מספרות, מברודוויי או סרטים. הם כללו כותרים כמו ליליום, אוליבר טוויסט (כותר שכעת יש חשש שאבד), בין שתי ערים, אופק אבוד ורצח רוג'ר אקרויד. בתיאטרון מרקורי הציג ולס את העיבוד המהולל-אך הידוע לשמצה שלו מ-1938 ל"מלחמת העולמות" של הרברט ג'ורג' ולס, שהופק כך שיישמע כמו מבזק חדשות. התוכנית "The Theatre Guild on the Air" הציגה עיבודים למחזות קלאסיים וברודוויי. העיבודים שלהם לשייקספיר כללו את מקבת', שידור של שעה אחת, בכיכובם של מוריס אוונס וג'ודית אנדרסון, והמלט בן ה-90 דקות, בכיכובו של ג'ון גילגוד. ההקלטות של רבות מהתוכניות הללו שרדו עד ימינו.
במהלך שלהי הקריירה שלו, השחקן המהולל ג'ון ברימור כיכב בתוכנית הרדיו, Streamlined Shakespeare, שהציגה אותו בסדרת עיבודים של שעה אחת למחזות שייקספיר, שברבים מהם לא הופיע ברימור לא על הבמה או בסרטים, כמו הלילה השנים עשר (בו שיחק גם את מאלבוליו וגם את סר טובי בלץ'), ומקבת'.
Lux Radio Theatre ו-The Screen Guild Theatre הציגו עיבודים לסרטים הוליוודיים, שהוצגו בפני קהל בשידורים חיים, בדרך כלל עם חברי הצוות מהסרטים המקוריים. "מתח", "בריחה", "הנוסע המסתורי" ו"תעלומת הקודש הפנימית" היו סדרות אנתולוגיה פופולריות של מותחנים. סופרים מובילים שיצרו חומר מקורי לרדיו כללו את נורמן קורבין, קרלטון אי. מורס, דייוויד גודיס, ארצ'יבלד מקליש, ארתור מילר, ארצ' אובולר, וויליס קופר, רוד סרלינג, ג'יי בנט ואירווין שו.
שעשועונים
שעשועונים החלו להיות משודרים ברדיו בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. אחד הראשונים היה "מידע בבקשה" (Information Please) משנת 1938, ואחד מהמצליחים הגדולים הראשונים היה ד"ר איי. קיו (Dr. I.Q.) מ-1939. "המנצח לוקח הכל" (Winner Take All), ששודר לראשונה ב-1946, היה הראשון שהשתמש במנעולים והביא אלופים חוזרים.
קרוב משפחה של השעשועונים, שבתקשורת העכשווית נקרא מופעי מתנות, כלל בדרך כלל מתן מוצרים ממומנים לקהל באולפן, אנשים שהתקשרו באקראי בטלפון, או שניהם. דוגמה מוקדמת לתוכנית זו הייתה התוכנית "קדרת הזהב" (Pot o' Gold) משנת 1939, אך להיט הפריצה מסוג זה היה "עצרו את המוזיקה" (Stop the Music) של ABC בשנת 1948. זכייה בפרס דרשה בדרך כלל ידע על מה ששודר בתוכנית באותו רגע, מה שהוביל לביקורת על מופעי המתנות כצורה של "קניית קהל". מופעי מתנות היו פופולריים ביותר עד 1949. לעיתים קרובות הם זכו לחשיפה נמוכה, ואף באוגוסט 1949 נעשה ניסיון, לא מוצלח, על ידי הרשות התקשורת הפדרלית לאסור אותם (כהגרלה לא חוקית).
שיטות הפקת שידור
למיקרופון RCA 44BX היו שני צדדים בהם יכלו להיקלט גלי קול ושני צדדים חסומים. כך יכלו שחקנים להתמודד זה מול זה ולהגיב. שחקן היה יכול להשיג את האפקט של יציאה מהחדר על ידי הזזת ראשו לעבר אחד מהצדדים החסומים של המיקרופון.
התסריטים אוגדו יחד. באותה תקופה הייתה מחלוקת אם שחקנים ושחקניות רשאים לזרוק דפים, שנקראו במלואם והשימוש בהם תם, לרצפת החדר.
תחנות רדיו
למרות האיסור הכללי על שימוש בהקלטות בשידורים של רשתות רדיו עד סוף שנות ה-40, בוצעו "הקלטות עיון" על גבי תקליטור פונוגרף של תוכניות רבות תוך כדי שידורן, לעיון נותן החסות ולמטרות ארכיון של הרשת עצמה. עם התפתחות הקלטת חוט מגנטי באמינות גבוהה והקלטת בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, הרשתות הפכו פתוחות יותר לשידור תוכניות מוקלטות והקלטה מוקדמת של תוכניות הפכה לנפוצה יותר ויותר.
תחנות מקומיות, לעומת זאת, תמיד היו חופשיות להשתמש בהקלטות ולעיתים עשו שימוש מהותי בתוכניות סינדיקציה מוקלטות מראש שהופצו על גבי תקליטורי תמלול דחוסים (בניגוד להקלטה בנפרד).
ההקלטה נעשתה באמצעות מחרטת חיתוך ותקליטי אצטט. תוכניות הוקלטו בדרך כלל במהירות של 33 ושליש סיבובים לדקה בתקליטים בגודל 16 אינץ', הפורמט הסטנדרטי ששימש ל"תמלולים חשמליים" כאלה מתחילת שנות ה-30 ועד שנות ה-50. לפעמים, החריץ נחתך החל בחלק הפנימי של התקליט ויצא החוצה. היה זה שימושי כאשר התוכנית שהוקלטה הייתה באורך העולה על 15 דקות, ועקב כך נדרש יותר מצד אחד בתקליט. על ידי הקלטת הצד הראשון מהחוץ פנימה, והשני מהפנים החוצה וכן הלאה, איכות הצליל בנקודות ההחלפה של התקליט התאימה וגרמה להשמעה חלקה יותר. להתחלה פנימית היה גם היתרון שחוט החומר שנחתך ממשטח התקליט, שהיה צריך להרחיקו מהנתיב של חרט החיתוך, נזרק באופן טבעי למרכז התקליט ולכן הוצא באופן עצמוני מהדרך. בעת חיתוך תקליט התחלה חיצוני, ניתן להשתמש במברשת כדי להרחיק אותו מסחיפתו לכיוון אמצע התקליט. מחרטות הקלטה מצוידות היטב השתמשו בוואקום משואב מים כדי לאסוף אותו תוך כדי חיתוך ולהפקיד אותו בבקבוק מלא במים. בנוסף לנוחות, זה שימש למטרה בטיחותית, שכן חוט התאית החנקני היה דליק ביותר והצטברות רופפת שלו עלולה להישרף במהירות במקרה של הצתה.
שירות הרדיו של הכוחות המזוינים
מקורותיו של שירות הרדיו של הכוחות המזוינים (AFRS) בחיפושה של מחלקת המלחמה של ארצות הברית אחר דרך לשפר את מורל החיילים. מסע זה החל עם שידורי גלים קצרים של תוכניות חינוך ומידע לחיילים בשנת 1940. בשנת 1941 החלה מחלקת המלחמה להנפיק "ערכות חברים" (B-Kits) לכוחות היוצאים, אשר כללו מכשירי רדיו, תקליטי 78 סל"ד ותקליטי תמלול חשמלי של תוכניות רדיו. אולם, עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, החליטה מחלקת המלחמה שעליה לשפר את האיכות והכמות של ההצעות שלה.
זה התחיל עם מגוון שידורים של תוכניות מקוריות משלה. "מייצג פיקוד" (Command Performance), שהופק לראשונה ב-1 במרץ 1942, היה הראשון שבהם. ב-26 במאי 1942 הוקם רשמית שירות הרדיו של חיל החימוש. במקור, לוח השידורים שלו כלל את תוכניות הרדיו שברשתות אך הפרסומות הוסרו. עם זאת, תוך זמן קצר הוא החל לייצר לוח שידורים מקורי משלה עם תוכניות, כגון "Mail Call", "G.I. Journal, Jubilee" ו-"GI Jive". בשנת 1945, השירות הפיק בשיאו כ-20 שעות של תוכניות מקוריות בכל שבוע.
מ-1943 עד 1949 ה-AFRS שידר גם תוכניות שפותחו בעזרת מאמצי שיתוף הפעולה עם משרד המתאם לעניינים בין-אמריקאיים ומערכת השידור קולומביה בתמיכה ביוזמות הדיפלומטיה התרבותית של אמריקה ובמדיניות השכן הטוב של הנשיא פרנקלין רוזוולט. בין המופעים הפופולריים נכללה ויוה אמריקה שהציגה לראווה אמנים מוזיקליים מובילים מצפון ודרום אמריקה לבידור חיילי אמריקה. בין המבצעים הקבועים נכללו: אלפרדו אנטוניני, חואן ארוויזו, נסטור מסטה צ'יירס וג'ון סרי האב.
לאחר המלחמה, ה-AFRS המשיך לספק לוח שידורים לחיילים באירופה. במהלך שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 הוא הציג הופעות של הרכב התזמורת הסימפונית היחידה של הצבא - התזמורת הסימפונית של הצבא השביעי. הוא גם סיפק שידורים למלחמות העתידיות שארצות הברית הייתה מעורבת בהן. הוא מתקיים כיום כמרכיב של רשת הכוחות האמריקאית (AFN).
כל התוכניות ששודרו על ידי ה-AFRS בתור הזהב הוקלטו כתקליטי תעתיק חשמליים, שמהם נשלחו עותקי ויניל לתחנות מעבר לים כדי להיות משודרים לכוחות. אנשים בארצות הברית כמעט ולא שמעו תוכניות מה-AFRS, אם כי הקלטות AFRS של תוכניות רשת תור הזהב שודרו מדי פעם בכמה תחנות מקומיות החל משנות ה-50.
במקרים מסוימים, תקליט AFRS הוא ההקלטה היחידה ששרדה של תוכנית מסוימת.