cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Three Cheers for Sweet Revenge
ביקורת
ג'וני לופטוס מ-AllMusic כתב כי "בסיוע גדול ההפקה הווארד בנסון, הם שינו את ההפרזות הטירוניות הקלות של I Brought You My Bullets You Brought Me Your Love, וכתוצאה מכך הביאו מוצר מספק ודי נחוש". אנדי גרינוולד ממגזין בלנדר הזכיר את שילובו של ויי את צדדי חייו בשירי האלבום, וציין כי "היבבה גומעת-האוויר והמשתנקת שלו הופכת שירים קצביים כמו 'I'm Not Okay (I Promise)' לחוג שירה". איאן מאת'רס ממגזין סטיילוס חש כי האלבום מכיל "שנים עשר שירים קרוב למושלמים ואינטרלוד, באורך שלושים ותשע דקות" וכי "גם כשהוא מרפה, [זה] לא מרפה", בעוד קירק מילר מרולינג סטון תיאר אותו כ"כיף חיים". ג.ר. מאתר IGN, היה מסויג יותר בשבחיו, וכינה את Three Cheers for Sweet Revenge "אלבום טוב" שבכל זאת "לא מתקרב להיות מגוון או נועד כפי שיכול היה להיות". רוברט כריסטגאו מווילג' ווייס הכניק לאלבום דירוג "כישלון" (dud).
השפעה
NME כללה את האלבום ברשימת "20 אלבומי האימו שעמדו בנחישות במבחן הזמן". האלבום דורג במקום ה-260 ברשימת "300 האלבומים הטובים ביותר של 30 השנים האחרונות (1985–2014)" של מגזין Spin. מגזין Rock Sound כתב כי האלבום הוא "יצירה מגדירת-תקופה", שפגע "בעצב הן מוזיקלית והן רגשית אצל מיליונים ברחבי העולם".
בשנת 2016 דירג מגזין רולינג סטון את Three Cheers for Sweet Revenge כאלבום האימו העשירי הטוב ביותר מתוך 40, וכתב כי "Three Cheers לא היה רק תקליט קונספט, אלא גם המשכון קונספט, המרחיב את סיפור המסך הקטן של I Brought You My Bullets, You Brought Me Your Love מ-2002 להפקה עתירת תקציב, הכוללת הרהורים על החיים והמוות ("Helena"), פרידות צורבות ("I'm Not Okay") וסדרה של וידאו קליפים דרמטיים שהפכו אותם ליקירי MTV".
נכון לדצמבר 2017, Three Cheers for Sweet Revenge מכר מעל לשלושה מיליון עותקים בארצות הברית והגיע למעמד פלטינה משולשת על ידי ה-RIAA. נכון לפברואר 2006, האלבום מכר מעל ל-1.35 מיליון עותקים בארצות הברית ו-3 מיליון עותקים בסך הכול. כמו כן, הוא הגיע למעמד פלטינה בקנדה ובבריטניה, ולמעמד זהב באירלנד, בצ'ילה ובארגנטינה.
מהדורה בסיסית
כל הרצועות נכתבו על ידי My Chemical Romance.
מהדורת DVD יפנית מיוחדת
מהדורה חיה מתוך הופעה בפסטיבל Summer Sonic 2004 בטוקיו, יפן ב-8 באוגוסט 2004.
קרדיטים
הפקה
צנון מצוי
צנון מצוי הוא צמח עשבוני חד-שנתי. מקורו ביבשת אסיה ובפרט במזרח התיכון.
הצמח פלש ליבשות אחרות, בהן אמריקה ואוסטרליה ונחשב לעשב רע. הצנון המצוי נפוץ בבתות צפון ומרכז ישראל, שלא הופרעו בידי האדם, וכן ליד שטחים חקלאיים. פורח בין סוף דצמבר למאי.
הפרח אופייני למצליבים ומורכב מ-4 עלי כותרת, בצבעי לבן-קרם (ולעיתים גם צהוב) עם עורקים בולטים בצבע כהה. בתוך הפרח 6 אבקנים והוא גדל על גבי עוקצים ארוכים.
העלים גזורים ומסודרים כך שיש עלה אחד בכל מפרק. שפת העלה משוננת.
הפרי הוא דק וארוך המכיל 8-3 זרעים.
יובל וגנר
יובל וגנר (נולד ב-6 בפברואר 1965) הוא פעיל חברתי למען אנשים עם מוגבלויות, מייסד ויו"ר עמותת נגישות ישראל וקצין לשעבר בחיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה
וגנר נולד ב-6 בפברואר 1965, בנו של דן וגנר, שנפצע בתאונת אימונים אחרי מבצע קדש, והכיר את אמו של וגנר, אחות במקצועה, במחלקת שיקום. שני אחים במשפחה. הוא הבכור. גדל ברמת השרון, למד בתיכון רוטברג. ב-1983 התגייס לקורס טיס, אותו סיים ב-1986 כטייס במגמת מסוקי קרב. טס בטייסת הלהטוטים MD 500 דיפנדר ובהמשך בטייסת 160 - טייסת מסוקי קרב AH-1 קוברה.
החל מ-2012 וגנר עורך ומשדר תוכנית שבועית ברדיו אינטרנט "נגישות פלוס ברשת".
וגנר גרוש, מתגורר בהוד השרון עם שלושת ילדיו.
עמותת נגישות ישראל
ב-1999 ייסד וגנר יחד עם רני בנימיני את עמותת נגישות ישראל, העוסקת בקידום הנגישות ושילוב אנשים עם מוגבלות ומשפחותיהם בחברה בישראל. העמותה מקדמת מודעות, יוזמת חקיקה ומייעצת בהנגשת מקומות. כמו כן, היא מטפלת בכאלף תלונות בשנה על קשיים בנגישות, נגישות ישראל הוקמה בעידודו של עזר ויצמן, נשיא המדינה דאז. אירוע ההשקה התקיים בבית הנשיא.
פעילות ציבורית
וגנר מונה למגוון תפקידים ציבוריים, ביניהם:
אולימפוס מונס
אולימפוס מונְס (בלטינית: Olympus Mons; מילולית: הר האולימפוס) הוא הר געש בכוכב הלכת מאדים, הקרוי על שם הר האולימפוס שביוון, והוא ההר הגבוה ביותר הידוע במערכת השמש.
החלק המרכזי של ההר ניצב בגובה של 21 ק"מ מעל גובה פני השטח הממוצע של מאדים (בערך פי שלושה מגובה הר האוורסט מעל לפני הים, ופי שניים מגובה ההר מאונה קיאה שבהוואי מעל בסיסו שבעומק הים); רוחבו של ההר הוא 550 ק"מ, ובקרבתו צוקים תלולים נוספים.
בהיות אולימפוס מונס הר געש כבוי, יש לו לוע באורך 85 ק"מ, ברוחב 60 ק"מ ובעומק של כ-3 ק"מ. בתוך הלוע ישנם שישה בורות מכתשים חופפים. הצד החיצוני של הלוע מתוחם במדרון בגובה של עד 6 קילומטרים, תופעה ייחודית בקרב חיפויי הרי הגעש במאדים.
גודלו של אולימפוס מונס כה עצום (בערך כגודלה של מדינת מיזורי) עד שאדם שעומד על פני השטח של מאדים לא יוכל לראות את הפרופיל של ההר גם ממרחק רב, מכיוון שעקמומיות כוכב הלכת תסכל צפייה בפרטים אלה. הדרך היחידה לצפות בהר היטב היא בצפייה מחוץ למאדים. באופן דומה, אם מישהו יעמוד על הנקודה הגבוהה ביותר בפסגת ההר, שיפוע הר הגעש יימשך עד האופק.
גארי או'שונסי
גארי או'שונסי (באנגלית: Gary O'Shaughnessy) הוא זמר ומוזיקאי אירי, שייצג את אירלנד באירוויזיון 2001 עם השיר "Without Your Love" והגיע למקום ה-21 מתוך 23. הוא דודו של ריאן או'שונסי, שייצג את אירלנד באירוויזיון 2018.
ביוגרפיה
או'שונסי גדל למשפחה מוזיקלית. סבתו הייתה נגנית פסנתר וכינור מחוננת. מלבד השירה, הוא מנגן בגיטרה, גיטרה בס וקלידים. אחיו בריאן ואחותו הם גם מוזיקאים, כשאחיו מנגן בגיטרה ואחותו בפסנתר. או'שונסי החל ללמוד בגיל 12 במשך ארבע שנים אצל גיטריסט הג'אז האירי יוג'ין מקארי. בשנת 1989, הוא הקים להקה עם אחיו בריאן ויחד הם סיירו באירלנד, ספרד ובריטניה. בשנת 1995 שני האחים הופיעו כצמד בשם "" שהפך פופולרי מאוד בקברטים, במועדונים ובפאבים.
גארי או'שונסי התחרה פעמיים בתחרות קדם-האירוויזיון האירית, עד שנבחר לייצג את מדינתו באירוויזיון 2001 בקופנהגן, דנמרק עם השיר "Without Your Love" מאת פט שרידן. קודם לבחירתו, הוא ניסה להיבחר כנציג אירוויזיון 1997 עם שירו "Love and Understanding" אך הגיע למקום השלישי. בנוסף, בשנת 1999, הוא התחרה עם השיר "I'll Be There" והגיע למקום החמישי.
Memories (שיר של דייוויד גטה)
השיר זכה להצלחה גדולה והגיע לעשירייה הראשונה במספר רב של מדינות, בעיקר באירופה. הווידאו קליפ לשיר הופק על ידי קייט סקופילד במיאמי.
יוסף אידריס
יוסף אידריס (ערבית: يوسف إدريس; 19 במאי 1927 - 1 באוגוסט 1991) היה סופר מצרי.
ביוגרפיה
יוסף אידריס למד רפואה באוניברסיטת קהיר, באותה עת היה פעיל פוליטית כנגד שלטונו של פארוק הראשון, פעילות שהובילה למאסרו ולהשעייתו מהמכללה. בתום לימודיו עבד בבית החולים הגדול במצרים, קאסר אל-עיני.
אידריס כתב מחזות, סיפורים קצרים, ורומנים. הוא כתב סיפורים ריאליסטיים אודות אנשים רגילים ואנשים עניים. רבים מסיפוריו מתרחשים בסביבה מצרית טיפוסית, והוא מוחזק כרב-אומן של הסיפור הקצר. הוא נחשב כמי שהניח את התשתית לתיאטרון המצרי המודרני, המבוסס על מסורת ופולקלור עממי, הצלחתו העיקרית בתחום זה הייתה בעבודתו המפורסמת ביותר, המחזה "אל-פאראפיר", המספר את סיפורן של שתי דמויות עיקריות: האדון וה"פארפור" (הדיוט עני). במשך זמן מה הוא כתב עבור העיתון המצרי אל-אהראם. הוא הוצע פעמים מספר כמועמד לפרס נובל לספרות.
תכלית בתחתית
כל המילים והלחנים לשירי האלבום נכתבו על ידי צור, מלבד "מים גנובים" ו"לשטוף" שהולחנו על ידי יובל מסנר ו"תמונה אימפרסיוניסטית" שנכתב על ידי עמליה זיו. העיבודים נעשו בידי שלומי ברכה, דני מקוב, מרקו גורקן ויובל מסנר. באלבום השתתפו בנגינה, בקולות ובשירה מוזיקאים ושחקנים ידועים כגון אהוד בנאי, אפרת בן צור, קורין אלאל, מיטל דוהן, רונה קינן, עידן רייכל ושלומי ברכה.
האלבום זכה להצלחה גדולה ורבים משיריו הפכו ללהיטים, ובהם: "בלילות של ירח מלא", "הוא והיא", "לשטוף" והחידוש האלקטרוני ל"תמונה אימפרסיוניסטית".
ליל האיגואנה
ליל האיגואנה (באנגלית: The Night of the Iguana) שייך לקלסיקת המחזות של טנסי ויליאמס, וחותם את קאנון המחזות המאופיינים כפואטיים. מחזה זה, שזכה בפרס מבקרי הדרמה של ניו יורק, הוא האחרון מבין שלל המחזות של ויליאמס שזכה להצלחה בימתית גדולה.
במחזה, שבויים לראשונה על ידי פרנק קורסרו, ככבו פטריק אוניל, כשנון, בטי דייוויס, כמקסין, ומרגרט לייטון, שזכתה בפרס טוני, כחנה ג'קלס. המחזה עלה לראשונה על הבמה בדצמבר 1961, וזכה להצלחה בימתית עם 316 הופעות.
המחזה מתרחש בשנות הארבעים בבית מלון בקוסטה בראווה במקסיקו. במרכז העלילה דמותו של לורנס שאנון, כומר לשעבר שנאלץ להתפטר מתפקידו בעקבות האשמות בגין אונס וכפירה. בתפקידו החדש כמדריך טיולים, מגיע שנון לבית מלון, אשר בו התאכסן גם בעבר, עם קבוצת נוצריות אמריקאיות אדוקות בחופשה. אך גם בתפקיד זה רודפות אותו שערוריות בעלות אופי מיני. שנון, העומד על סף התמוטטות עצבים, אינו מצליח להשתלט על קבוצת הנשים, המחליטות לעזוב את המלון בלעדיו. במקום זאת, הוא משתכן במלון לבדו ומתעמת עם שתי נשים: מקסין, אלמנה המעוניינת בו כמאהב, וחנה ג'קלס, ציירת שמעולם לא ניהלה מערכת יחסים עם גבר ושמטיילת בעולם בעודה מסיעה בעגלה את סבה המשורר הנכה.
המחזה עובד לקולנוע בשנת 1964, בבימויו של ג'ון יוסטון ובכיכובם של ריצ'רד ברטון ככומר שנון, אווה גרדנר כמקסין, דברה קר כחנה ג'קלס וגרייסון הול כמיס ג'ודית פלווס.
אן לי
אן לי (באנגלית: Ann Lee; נולדה ב-12 בנובמבר 1967 בשם אנרלי אמה גורדון), היא זמרת יורודאנס בריטית-איטלקית, שכיכבה כזמרת הראשית בלהיטי יורודאנס רבים במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. היא ידועה בעיקר בזכות להיטה "" משנת 1999.
ביוגרפיה
לאחר שעברה להתגורר באיטליה בסוף שנות ה-80, התגלתה לי על ידי ציד כישרונות. בעקבות כך שימשה כזמרת הראשית בשירי יורודאנס, בהם כיכבה תחת שמות במה שונים, בהם, "Anne", "DJ Space'C", "Lolita", "A Kay BJ", "Alex", "Wienna" ו-"TH Express". בנוסף לכך היא הייתה שותפה גם בהפקת מספר סינגלים בז'אנר היורוביט עם חברת ההקלטות האיטלקית תחת השמות "Annerley Gordon" ו"Annalise". גורדון זכתה לקרדיט כאחד מהיוצרים של הקומפוזיציה של השיר "The Rhythm of the Night", אשר הופק על ידי חברת התקליטים DWA על ידי ההרכב המוזיקלי האיטלקי קורונה.
סינגל הסולו הראשון של אן לי היה "" יצא במקור לשווקים בשנת 1998 תחת שם הבמה "Ann Lee". הסינגל יצא במהדורה מחודשת בתחילת 1999, וגרסה זו כיכבה בצמרת המצעדים באוסטריה, צרפת, גרמניה, איטליה, הולנד, נורווגיה, דנמרק אוסטרליה וניו זילנד. הסינגל הגיע למקום השני במצעד הבריטי, מולדתה של לי. השיר זכה בהמשך להצלחה נוספת, כאשר נעשה בו שימוש בפסקול הסרט "Head over Heels" משנת 2001.
הסינגל השני של אן לי, "Voices", לא הצליח לשחזר את ההצלחה של הסינגל הראשון שלה, על אף שהצליח להגיע למצעד ה- שלצ'כיה, דנמרק וספרד, ולמצעד ה- בבריטניה.
בשנת 2007 הוציאה אן לי אלבום אולפן חדש בשם "So Alive", שכלל את הסינגל "Catches Your Love".
בשנת 2009 הוציאה לי סינגל חדש, "", אותו הפיקה עם חברת ההקלטות Off Limits.
אדוארדו מנצ'ון
אדוארדו מנצ'ון אי מולינה (בקטלאנית: Eduard Manchón i Molina, נולד ב-24 ביולי 1930 בברצלונה שבספרד, נפטר ב-29 בספטמבר 2010 בברצלונה) היה כדורגלן קטלאני-ספרדי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי בעיקר בשנות ה-50 של המאה ה-20. מנצ'ון נודע בשל תקופתו בברצלונה, במדיה הבקיע 57 שערי ליגה ב-144 הופעות, זוכה עמה פעמיים באליפות ספרד ו-4 פעמים בגביע הספרדי. בנוסף, ערך מנצ'ון הופעה אחת במדי נבחרת ספרד. מנצ'ון היה שחקן נמוך קומה שניחן בזריזות ובמהירות וכן ביכולת הבקעת שערים טובה. בזכות כך נודע בכינוי "לה ביסיקלטה" (האופניים בספרדית).
קריירה
מנצ'ון נולד וגדל בקזה אנטונס, שכונת פועלים ליד נמל ברצלונה, שם החל לשחק כדורגל כנער. ב-1948, בהיותו בן 18, החל לשחק בקבוצת החובבנים של ברצלונה. כעבור שנה הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון, אספניה אינדוסטריאל. ב-1950 קודם מנצ'ון לקבוצה הבוגרת של המועדון. בתחילה נאבק על מקום בהרכב עם מתאו ניקולאו הארגנטינאי, ורק לאחר שהלה הושעה, ערך מנצ'ון את הופעת הבכורה במדי הקבוצה בליגה הספרדית, ב-8 באוקטובר. ברצלונה ניצחה את ולנסיה 2-1, ומנצ'ון הבקיע את השער השני לזכות קבוצתו. בזכות השער המשיך מנצ'ון לשחק בהרכב הקבוצה. ב-5 בנובמבר הבקיע צמד לרשתה של אלקויאנו, בניצחון ברצלונה 6-0. בסך הכול פתח ב-13 משחקי ליגה והבקיע 4 שערים בעונת 1950/1951. מנצ'ון נפצע לקראת סוף העונה בברכו ולכן לא היה יכול לשחק במשחקיה האחרונים לעונה זו. ב-27 במאי 1951 זכתה ברצלונה בגביע המלך הודות לניצחון 3-0 על ריאל סוסיאדד, ללא מנצ'ון שהיה פצוע.
בתחילת עונת 1951/1952 סבלו ניקולאו ואסטניסלאו באזורה מפציעות, והמאמן פרדיננד דאוצ'יק העניק למנצ'ון את ההזדמנות לשחק בהרכב. מנקודה זו והלאה הפך לשחקן קבוע בהרכב ברצלונה. במהלך העונה הבקיע 9 שערי ליגה ב-21 הופעות, עוזר לברצלונה לזכות באליפות הליגה. מנצ'ון היה שותף לזכייה שנייה ברציפות בגביע הספרדי, כשהוא פותח במשחק הגמר נגד ולנסיה בו ניצחה ברצלונה 4-2 בהארכה. בכך השלימה ברצלונה דאבל. ביוני 1952, במסגרת הגביע הלטיני, הבקיע מנצ'ון שער בניצחון 4-2 על יובנטוס, ולאחר שברצלונה ניצחה גם בגמר, היא זכתה גם בתואר זה. בארסה זכתה באותה שנה בשני תארים נוספים - הסופר קאפ הספרדי וגביע מרטיני רוסי, וכך כונתה הקבוצה באותה תקופה "בארסה של חמשת הגביעים".
ההצלחה המשיכה גם בעונת 1952/1953. בליגה, בה זכתה ברצלונה באליפות שנייה ברציפות, הבקיע מנצ'ון 10 שערים ב-26 הופעות, כולל שערה היחיד של ברצלונה בקלאסיקו בו הפסידה לריאל מדריד 2-1 ב-23 בנובמבר 1952, וכן צמד בניצחון 2-1 על ריאל ואיאדוליד ב-4 בינואר 1953. ברצלונה זכתה בדאבל שני ברציפות הודות לניצחון 2-1 על אתלטיק בילבאו בגמר הגביע. מנצ'ון, שפתח בהרכב ברצלונה, הבקיע את השער השני לזכות קבוצתו. בעונה הבאה הגיעה ברצלונה למקום ה-2 בליגה, אחרי ריאל מדריד. מנצ'ון הופיע ב-24 משחקי ליגה, בהם כבש 7 שערים. ב-25 באפריל 1954 הורחק בכרטיס אדום בהפסד 1-0 לאתלטיקו מדריד. ברצלונה הגיעה פעם שלישית ברציפות לגמר הגביע, אך הפסידה בו 3-0 לוולנסיה.
עונת 1954/1955 הייתה עונת השיא של מנצ'ון מבחינת כיבוש שערים - הוא כבש 12 שערי ליגה ב-23 הופעות. הוא כבש שלושער בדרבי נגד אספניול ב-9 בינואר 1955, אז ניצחה ברצלונה 4-2. ברצלונה הגיעה פעם נוספת למקום ה-2 בליגה, ובגביע הספרדי הגיעה עד לחצי הגמר, שם הודחה על ידי אתלטיק בילבאו. גם בעונה הבאה סיימה ברצלונה במקום השני בליגה, ומנצ'ון פתח ב-24 משחקים במהלך העונה בהם כבש 8 פעמים. בגביע הספרדי הודחה על ידי אספניול ברבע הגמר. מנצ'ון הבקיע בגומלין שהסתיים בתיקו 4-4, אך לא הצליח לעזור לברצלונה למחוק הפסד 3-1 מהמשחק הראשון. מעמדו של מנצ'ון החל לדעוך בעונת 1956/1957, אז התקפת ברצלונה אוישה על ידי שחקנים כאאולוחיו מרטינס, חוסטו טחדה, לאזלו קובאלה, רמון ויז'וורדה ואסטניסלאו באזורה. הוא פתח ב-14 משחקי ליגה, בהם הבקיע 7 שערים. ברצלונה זכתה בסוף העונה בגביע הספרדי, אך מנצ'ון לא שותף במשחק הגמר, בו גברה ברצלונה על אספניול 1-0. בליגה סיימה ברצלונה במקום ה-3.
מנצ'ון, שהבין כי מקומו בקבוצה מצטמצם בשל שחקני ההתקפה הרבים שהיו בקבוצה, ביקש מברצלונה לאפשר לו לעבור לגרנדה, קבוצה נוספת מהליגה הראשונה בספרד, על אף שנותרו שנתיים בחוזהו במועדון. ברצלונה הסכימה לבקשתו, והוא עזב את הקבוצה בתום 7 שנים בקבוצה הבוגרת של המועדון. בסך הכול השתתף ב-144 משחקי ליגה בהם כבש 57 שערים. בגרנדה הופיע ב-17 משחקי ליגה בהם כבש 4 שערים במהלך עונת 1957/1958. ב-4 במאי 1958 פגש את ברצלונה באצטדיונה הביתי. גרנדה אמנם הפסידה 4-1, אך מנצ'ון הבקיע את השער היחיד לזכות קבוצתו, והקהל הביתי אף הריע לו על כך.
בסוף העונה עזב מנצ'ון את גרנדה ועבר לדפורטיבו לה קורוניה, ששיחקה אז בליגה השנייה. ב-20 משחקי ליגה בהם שותף כבש שער אחד בלבד. בנוסף, הוא כבש שער נוסף בגביע הספרדי, עוזר לקבוצתו להעפיל לשמינית גמר הטורניר. מנצ'ון עזב את דפורטיבו בסוף עונת 1958/1959 והצטרף לאתלטיקו איבריה, קבוצה קטונה מהשכונה בה גדל, ששיחקה אז בליגה השלישית. הוא שיחק שם שנתיים, לפני שעבר לל'הוספיטלט, קבוצה נוספת בליגה השלישית. מנצ'ון שיחק בקבוצה זו במשך שנה, מבקיע 9 שערים ב-26 הופעות, וב-1962 פרש ממשחק, בהיותו בן 32.
לאחר פרישתו נהג מנצ'ון לשחק בקבוצת הוותיקים של ברצלונה במשך שנים רבות. ב-29 בספטמבר 2010 נפטר של מחלת הסרטן. מנצ'ון היה נשוי ואב לשני ילדים.
כנף המודיעין ה-9 (ארצות הברית)
כנף המודיעין ה-9 (באנגלית: 9th Reconnaissance Wing או בראשי תיבות: 9th RW) היא כנף איסוף מודיעין של חיל האוויר של ארצות הברית. היחידה מוצבת בבסיס בייל (Beale Air Force Base), בקליפורניה ונמצאת תחת חיל האוויר ה-25 של פיקוד הקרב. היחידה מפעילה נכון להיום מטוסי U-2R דראגון ליידי, RQ-4 גלובל הוק, ביצ'קראפט MC-12 הרון לאיסוף מודיעין חזותי ואלקטרוני בזמני שלום, חירום ומלחמה. המטוס מפעיל גם מטוסי אימון T-38 טאלון בשל הזמינות הנמוכה של מטוסי U-2 לאימון.
סיפורים מן האגף הנסתר
סיפורים מן האגף הנסתר (בהולנדית: Verhalen rondom het Achterhuis) הוא אוסף סיפורים קצרים אשר נכתבו בידי אנה פרנק, בתקופה שבה כתבה את יומנה המפורסם.
כנף המודיעין ה-9 (ארצות הברית)
תתי יחידות
היחידה כוללת כ-6,500 אנשים בארבע להקים בבסיס ביל ובנקודות פריסה שונות ברחבי העולם:
סיפורים מן האגף הנסתר
מבנה הספר
במהלך השואה כאשר הסתתרו אנה פרנק ובני משפחתה מאימת הנאצים ב"אגף הנסתר" של סניף חברת אופקטה באמסטרדם, כתבה אנה פרנק במקביל ליומנה גם סיפורים קצרים שונים, אף הם בשפה ההולנדית. הסיפורים נכתבו בסגנון שונה מיומנה, משום שאת היומן שמרה אנה לעצמה, ולא הניחה לאיש לקרוא בו, בעוד שאת הסיפורים היא הקריאה בפני משפחתה, ואף שקלה לנסות ולפרסם אותם בכתב-עת.
כנף המודיעין ה-9 (ארצות הברית)
היסטוריית שירות
הכנף הוקמה ב-1 במאי 1949 כ-כנף המודיעין האסטרטגי ה-9 בבסיס פארפילד-סויסאן בקליפורניה (שמו של הבסיס השתנה ב-1951 לבסיס טראוויס) והיא הפעילה את טייסות המודיעין האסטרטגי ה-1, ה-99 וה-5 ולהק המודיעין ה-9. הטייסת הפעילה מטוסי בואינג RB-29 סופרפורטרס ו-קונבייר RB-36 פיסמייקר כמטוסי צילום מגביהי טוס. משימת המודיעין של הכנף נמשכה 11 חודשים בלבד כאשר בראשון באפריל 1950 הכנף הפכה לכנף ההפצצה ה-9 עם שינוי השמות של כל תתי היחידות שלה והפעילה את מטוס ה-B-29. בשנת 1953 הכנף עברה לבסיס מאונטיין הום, איידהו, באותו השלב הכנף סיפחה לתוכה את טייסת התדלוק האווירי ה-2 שהפכה לטייסת התדלוק האווירי ה-9. המיקום החדש היה מבודד ולכן מיטבי לפיקוד האוויר האסטרטגי שרצה להפעיל מטוסי הפצצה אסטרטגיים הרחק ממרכזים האורבניים של קליפורניה.
סיפורים מן האגף הנסתר
מבנה הספר
לאחר שנעצרה עם משפחתה ב-1944, אספה מיפ חיס את הסיפורים יחד עם שאר דפי היומן, והעבירה אותם לאביה אוטו פרנק. ב-1949 כשנתיים לאחר שהיומן יצא לאור, פרסם אוטו פרנק גם את הסיפורים וכן רומן לא גמור בשם "חייה של קדי" שאנה הייתה באמצע כתיבתו, בספר תחת השם "סיפורים מהאגף הנסתר".
כנף המודיעין ה-9 (ארצות הברית)
היסטוריית שירות
הבסיס החדש עבר שיפוץ והתאמה מקיפים שכן בשנת 1954 הכנף תוכננה להפעיל את ה-בואינג B-47 סטרטוג'ט, כאשר ב-15 בספטמבר נחת מטוס הסטרטוג'ט הראשון בבסיס. ביוני 1955 הכנף ביצעה את בחינת הניידות שלה בפריסה של 60 ימים בבריטניה ובספטמבר פריסה שנייה בניו זילנד תוך טיסה רציפה עם תמיכה של מטוסי תדלוק, זאת הייתה הטיסה הארוכה בין היחידות של הפיקוד האוויר האסטרטגי עד אז.
סיפורים מן האגף הנסתר
מבנה הספר
מהדורה מורחבת של הספר פורסמה ב-1960. מהדורה נוספת ו"שלמה" יצאה לאור בשנת 1982. כתבים אלו פורסמו שוב ביחד עם הגרסה המלאה והמוערת של היומן בשנת 2003. המהדורה האחרונה בשפה האנגלית יצאה לאור בשנת 2010.
כנף המודיעין ה-9 (ארצות הברית)
היסטוריית שירות
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה עם פיתוח מטוסים מהירים יותר ויותר פיקוד האוויר האסטרטגי מצא את עצמו עם דרישות לתגובה מאסיבית ומיידית. המטה החל בארגון מחדש של היחידות שלו תחת תפיסה חדשה שכונתה FRESH APPROACH שדרשה מהיחידות יכולת תגובה של 15 דקות בלבד. ב-1 ביולי 1957 כנף ההפצצה ה-9 הייתה לאחת משלוש היחידות שבחנו את תפיסת ההפעלה החדשה. כאשר בדצמבר 1957 היחידה השלימה את ההתאמה שלה לצורת הארגון החדשה. הכנף הייתה היחידה מבין היחידות שביצעו פריסות אימונים באותה תקופה שישמה את צורת הארגון החדשה. ב-1 באוקטובר צורת הארגון החדשה אומצה רשמית על ידי חיל האוויר וכנף ההפצצה ה-9 הייתה הראשונה שהוסמכה למסגרת זאת, על התקופה הזאת הכנף קיבלה את פרס היחידה המצטיינת של חיל האוויר.
בשנת 1962 הכנף הפכה לכנף האוויר והחלל ה-9 לאחר שקלטה את הטילים הבליסטיים מדגם טיטן 1. בין השנים 1962-1965 הכנף הפעילה מספר מטוסי EB-47E שהם דגמי לוחמה אלקטרונית של ה-B-47. ב-8 בנובמבר בסיס מאונטיין הום החל לעבור לרשות פיקוד האוויר הטקטי, עקב כך הכנף פיזרה את מטוסיה והפסיקה את הפעילות. היחידה לא פורקה ופרשה סופית אלא הפכה לארגון מצומצם.
סיפורים מן האגף הנסתר
מבנה הספר
ב-1975 תורגם הספר לעברית בידי מרים ילן-שטקליס, ויצא לאור בהוצאת יבנה. המהדורה העברית כוללת שבעה סיפורים, וכן שני מאמרים קצרים בשבח המידות הטובות שנכתבו בידי אנה פרנק. ב-1988 פורסמה גרסה עברית מורחבת יותר בידי ילן-שטקליס.
מעוז עזריהו
מעוז עזריהו (נולד בספטמבר 1955) הוא גאוגרף תרבותי, פרופסור מן המניין בחוג לגאוגרפיה ולימודי סביבה באוניברסיטת חיפה, מכהן כראש מוסד הרצל לחקר הציונות. מחקריו מתמקדים בפוליטיקה של שיום רחובות, תהליכי הנצחה בישראל ובגרמניה, היסטוריה תרבותית של תל אביב ודימוייה בתרבות הישראלית.
ביוגרפיה
מעוז עזריהו נולד ברמת גן וגדל בנוה מונוסון, הוא למד בבית הספר תיכון עירוני ט' בתל אביב. במהלך שירותו הצבאי שימש כמורה למתמטיקה בתיכון צה"ל. מסלולו האקדמי החל בבית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1983 קיבל תואר מוסמך בבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. עבודת המוסמך שלו דנה בסמלים של אחדות לאומית בגרמניה המזרחית, לאחריו שהה כתלמיד מחקר למשך שנתיים ב. עבודת הדוקטורט שכתב בהנחיית פרופ' שולמית וולקוב מבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב חקרה סמלים פוליטיים במרחב הציבורי במזרח גרמניה תוך התמקדות בשינויים של שמות רחובות בברלין המזרחית. היא אושרה ב־1988. את הפוסט-דוקטורט עשה במכון פורטר לפואטיקה וסמיוטיקה, באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1991–1993 שימש כחוקר ראשי בפרויקט מחקר של המכון לחקר תודעה היסטורית באוניברסיטת תל אביב. עזריהו החל ללמד בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה בשנת 1993.
בשנת 2000 שימש כפרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. ב־2010 היה עמית בתוכנית שוסטרמן ללימודי ישראל באוניברסיטת ברנדייס. ב־2011 קיבל מינוי של פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה.
בין תפקידיו הציבוריים שימש כנציג האקדמיה במועצה המייעצת של מוזיאון הכנסת, חבר בוועדה המקצועית להקמת מוזיאון צבאי ממלכתי, חבר בוועדת השיפוט להקמת האנדרטה לניצחון הסובייטי במלחמת העולם השנייה בנתניה, חבר המועצה הציבורית של יד יצחק בן-צבי וחבר בחבר הנאמנים של. כיום חבר בוועדת השיום של עיריית תל אביב -יפו.
עזריהו מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לבת.
מחקריו
תחומי המחקר של עזריהו עוסקים בסוגיות בגאוגרפיה התרבותית וההיסטורית של נופים ואתרים בישראל, ביחסי הגומלין בין דימויים, מיתוסים והבניית-מקום, בתפקודו של המרחב כמדיום נראטיבי, בהיסטוריה הפוליטית והתרבותית של הזיכרון הלאומי בישראל ובגרמניה, ובגאופוליטיקה של שיום מקומות ורחובות.
שיום רחובות וסמלים פוליטיים במרחב הציבורי במזרח גרמניה
מאמרו Street Names and Political Identity: The Case of East Berlin שהתפרסם בשנת 1986 נחשב לפורץ דרך בתחומו. הוא דן בהיסטוריה הפוליטית של שיום רחובות במזרח ברלין כביטוי של תופעה שלא נחקרה עד אז - הסבת שמות רחובות בתקופות של שינוי משטר. המאמר The Power of Commemorative Street Names שהתפרסם ב־1996 הניח את היסודות למחקר הטופונימיה הביקורתית שבשנים האחרונות זוכה לפריחה בקרב חוקרים מדיסציפלינות שונות. ספרו הראשון של עזריהו Von Wilhelmplatz zu Thälmannplatz. Politische Symbole im Öffentlichen Leben der DDR 1945-1985 המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו נכתב ופורסם בגרמניה בעיצומם של התהליכים הפוליטיים לאיחודה מחדש של גרמניה.
פולחני מדינה – חגיגת העצמאות והנצחת הנופלים בישראל 1948–1956
ספר זה עוסק לראשונה בהיסטוריה הפוליטית והתרבותית של גיבוש דפוסים רשמיים של זהות לאומית במדינת ישראל, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בעיצוב חגיגות העצמאות וביסוס דפוסי הנצחת הנופלים במלחמת העצמאות בשנים הראשונות שלאחר הקמת מדינת ישראל. הספר מבוסס על חומרים ארכיוניים שלא נחשפו ועל דיווחים בעיתונות העברית, ודרכם מתחקה אחר הליכים של יצירת מסורות שיוצקות את המיתוס המכונן של מדינת ישראל בתבניות רשמיות של פולחני מדינה. חלקו הראשון של הספר מוקדש ליום העצמאות ומתמקד בקביעת יום העצמאות בלוח השנה, בעיצוב טקסיו של החג הלאומי, במצעדים הצבאיים ובניסיונות לעצבו בהתאם לדפוסים יהודיים מסורתיים. חלקו השני של הספר מוקדש להנצחת חללי מלחמת העצמאות. חלק זה מוקדש לקביעתו ועיצובו של יום הזיכרון לנופלים, בנייתם של בתי הקברות הצבאיים והקמת מצבות הזיכרון לזכר הנופלים במלחמת העצמאות.
תל אביב: העיר האמיתית – מיתוגרפיה היסטורית
ספר זה מציע דיון היסטורי, תרבותי וחברתי במארג המיתוסים של תל אביב המכוננים אותה בתרבות כעיר מיתית. הספר מתמקד בשלושה תארים של העיר שמגדירים את משמעותה במונחים של מהות: העיר העברית הראשונה, עיר ללא הפסקה והעיר הלבנה. בהמשך מתמקד הספר באתרים בעלי מעמד מיתי במרקם העירוני: חוף הים, רחוב דיזנגוף וכיכר רבין. בנוסף מתחקה הספר אחרי היסטוריית היריבות הסמלית בין הערים תל אביב וירושלים.
במותם ציוו – אדריכלות בתי הקברות הצבאיים בישראל: השנים הראשונות
ספר זה עוסק בהיסטוריה התכנונית והאדריכלית של בתי הקברות הצבאיים לחללי מלחמת העצמאות בשנים הראשונות למדינת ישראל. בתקופה זו התקבלה שורה של החלטות עקרוניות, שהביאו לגיבוש המאפיינים הרעיוניים, האדריכליים והתרבותיים שנתנו מענה לשאיפת המופקדים על המשימה ליצור 'דמות מיוחדת לבית קברות צבאי יהודי'. הספר דן בתחרות הפומבית לתכנון בתי קברות צבאיים שנערכה ב-1949 ובתוכנית של האדריכל אשר חירם. הספר מציע פרשנות למאפיינים הייחודיים של מבנה המצבה הצבאית, ומרחיב את הדיון בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, שנועד מלכתחילה להיות 'בית הקברות המרכזי הלאומי של צבא הגנה לישראל', על האנדרטאות שנבנו בו וחלקת גדולי האומה.
על שם: היסטוריה ופוליטיקה של שמות רחובות בישראל
ספר זה מיישם את הפרדיגמה שמציע עזריהו לניתוח הגאופוליטיקה של שיום רחובות למחקר ההיסטוריה והפוליטיקה של שיום רחובות ביישובים שונים במדינת ישראל. הספר מציג ניתוח מקיף של שיום הרחובות ביישובים שונים: תל אביב, ירושלים, חיפה, באר שבע, אופקים, אום אל-פחם, כפר קאסם וכפר מנדא.
מיצוב הזיכרון
ספר זה הוא אסופה ממחקריו של עזריהו העוסקים במיצוב הזיכרון בישראל כתהליך המשלב תרבות, היסטוריה ופוליטיקה. הפרק הראשון הוא מעין הקדמה כללית שמתחקה אחר משמעות המלה זיכרון בעברית המקראית. שאר הפרקים הם היסטוריים. הפרק השני מוקדש לפועלו של דוד בדר, איש העלייה השנייה, שבשנות הארבעים למאה הקודמת פעל להקמת מצבות על קברים נשכחים של חלוצים שהשתכחו מלב. הפרק השלישי עוסק בקורות קביעתו של ד' באייר בלוח השנה הלאומי כיום הזיכרון לחללי מלחמת העצמאות. הפרק הרביעי עוסק בכינונו של בית הקברות על הר הרצל כבית הקברות הלאומי של מדינת ישראל. הפרק החמישי, דן בשאלת הנצחת החייל האלמוני בתולדות מפעל ההנצחה הציוני. הפרק החותם את האסופה מוקדש למצבות הזיכרון שנבנו בירושלים לאחר מלחמת ששת הימים.
המרחב כמדיום נרטיבי
ספר זה שנכתב בשיתוף Marie-Laure Ryan ו-Kenneth Foote מציע גישה פורצת דרך במחקר הדן בקשר בין מרחב ונרטולוגיה – כיצד המרחב מתפקד כמדיום סיפורי. בעוד הגישה המסורתית הניחה שהמרחב משמש רק כתפאורה לנרטיבים, מחקר זה טוען כי המרחב משרת תפקידים נרטיביים חשובים ומדגים זאת בכלים שונים, ביניהם שמות רחובות ומוזיאונים היסטוריים.
על הקו: מטריאסטה לארץ ישראל 1920–1940
ספר זה כולל ברובו צילומים היסטוריים וטקסטים שנלקחו מספרי זיכרונות או מעיתונות בני התקופה על חוויות מסעם בים של עולים יהודים שהפליגו מנמל טריאסטה לארץ ישראל בין שתי מלחמות העולם באניות החברה האיטלקית "לויד טריאסטינו". הספר מבוסס על תערוכה בנושא שהוצגה באוניברסיטת חיפה בשנת 2018 שעזריהו היה היוזם והאוִצֵר שלה.
שבויה בדימויה: קיצור תולדותיה וקווים לדמותה של מדינת תל אביב
הספר עוסק בכינונה של מדינת תל אביב כאפשרות גאו פוליטית ותרבותית בתקופת המדינה שבדרך ובוחן את תולדות בידולה מהיישוב הציוני וממדינת ישראל. הוא משרטט קווי מתאר לדיון בהיסטוריה התרבותית של דימויים ותדמיות, מטבעות לשון וקלישאות, תפיסות רעיוניות ותבניות אידאולוגיות, שאיפות ורחשי לב, שמבססים את מעמדה הייחודי של מדינת תל אביב במדינת ישראל ואת היותה היבט חיוני של המצב הישראלי.
כנף המודיעין ה-9 (ארצות הברית)
חזרה למודיעין האסטרטגי
לקליטת מטוס ה-SR-71 מטה ה-SAC יצר את כנף המודיעין האסטרטגי ה-4200 בשנת 1964, מאוחר יותר עקב ההצעה של החזרה של כנף ההפצצה ה-9 לשורשיה במודיעין שהתקבלה במטה, הכנף ה-4200 פורקה והכנף הוותיקה עברה לבסיס בייל והפכה חזרה לכנף מודיעין האסטרטגי ה-9 והחלה בקליטת מטוס המודיעין המתקדם. במרץ 1967 נערכה בחינת אחזקה מקיפה והיחידה קיבלה את הציון הגבוהה ביותר מבין היחידות של הפיקוד האסטרטגי.
ב-8 במרץ מטוסי ה-SR-71 הראשונים נחתו בבסיס קאדינה שבאוקינאווה, יפן והחליפו את מטוסי ה-לוקהיד A-12 של הסי איי איי. בפריסה הראשונה התבסס האתר כאתר פריסה OL-8 (Operational Location) אך השם שונה לטובת הטעייה מספר פעמים: OL-RK באוקטובר 1970 (RK על שם איי הריוקיו), OL-KA באוקטובר 1971 (KA על שם בסיס קאדינה) ולבסוף השם נקבע ל-Detachment 1 (או Det 1) באוגוסט בשנת 1974 ונקרא כך עד לפרישת המטוס ב-1990. מטוסי הכנף השתתפו בצורה נרחבת במהלך במלחמת וייטנאם, כאשר לאחריה המטוס ביצע משימות איסוף מודיעין בעת שלום על וייטנאם, קוריאה הצפונית וברית המועצות.
טייסי הכנף טסו במזרח התיכון לראשונה במהלך מלחמת יום הכיפורים בה הם אספו מודיעין רב שהשפיע על שיחות הפסקת האש מאוחר יותר. זה היה הצעד הראשון לביסוס נוכחות באירופה מבסיס מילדנהול שבסופוק אנגליה שהפך מאוחר יותר ל-Det 4. עד סוף השירות המבצעי של המטוס בשלהי 1989 המטוס ביצע טיסות רבות לבחינת תחלופת היחידות החצי שנתית של מדינות ברית ורשה, התרגילים של המדינות הללו, מעקב אחר הצוללות של הצי הצפוני של חיל הים הסובייטי ואיסוף מודיעין אלקטרוני.
ביולי 1976 טייסת המודיעין האסטרטגי ה-99 חזרה לכנף והחלה להפעיל את מטוסי ה-U-2R במקביל הטייסת קלטה את טייסות התדלוק האווירי ה-349 וה-350. בשנת 1981 הוקמה טייסת אימון מודיעין ה-4029 שתפקידה היה לאמן טייסי U-2 ו-TR-1. הטייסת העבירה את מטוסיה לכנף המודיעין ה-17 והפכה לטייסת המודיעין האסטרטגי ה-5. הכנף פתחה מספר מוקדי פריסה במהלך שנות השמונים באנגליה, קוריאה הדרומית, פנמה, קפריסין, וערב הסעודית.
בזמן הזה מטוסי ה-U-2 היו מבצעים טיסות באזור קרואטיה והרצגובינה לבחינת המשבר באזור, כאשר המצב הסלים לכדי טיהור אתני בבוסניה ולמבצע מבצע כוח מאוחד, מטוסי הכנף היו אחראים על כ-80 אחוז מכלל המודיעין שנאסף, ולזכות הכנף נרשמו הרס של 39 סוללות טילי קרקע אוויר ו-28 מטוסים של הכוחות הסרבים.
עם התפרקות ברית המועצות חיל האוויר עבר שינוי ארגוני בשנת 1991 שבעקבותיו כנף המודיעין האסטרטגי ה-9 הפכה לכנף ה-9, בשנת 1994 טייסות התדלוק האווירי של הכנף עברו לפיקוד הניידות האווירי הכנף הפכה לכנף המודיעין ה-9 בשל ההתמקצעות שלה במודיעין.
סימון רמו
סימון "סי" רמו (באנגלית: Simon "Si" Ramo; 7 במאי 1913 – 27 ביוני 2016) היה פיזיקאי, מהנדס ואיש עסקים יהודי אמריקאי.
רמו היה מוביל הפיתוח של טכנולוגיות מתקדמות רבות, והוא ידוע בעיקר כאבי הטיל הבליסטי הבין-יבשתי והמיקרוגל. היה שותף להקמת שתי חברות-הענק האמריקאיות Ramo-Wooldridge (כיום TRW) ו-Bunker-Ramo (כיום חלק מ-Honeywell), שנכללו שתיהן ברשימת חמש מאות החברות הגדולות ביותר בשנות ה-70 של המגזין פורצ'ן.
קורות חיים
סימון רמו נולד בסולט לייק סיטי להורים יהודים. אביו היגר מפולין, אמו מרוסיה. הוא החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת יוטה בגיל 16 בלבד, והשלים תואר בהנדסת חשמל. בהיותו בן 23 בלבד כבר סיים לימודי דוקטורט כפול בפיזיקה ובהנדסת חשמל.
משנת 1936 ועד 1946 הוא הוביל מחקר אלקטרוניקה בג'נרל אלקטריק, וזכה להכרה בינלאומית כשהוביל את מחקר המיקרוגל ופיתוח המיקרוסקופ האלקטרוני. בשנת 1946 הוא חבר לדין וולדרידג' במחלקת האלקטרוניקה של חברת יוז איירקראפט ויחד הקימו צוות עבודה שבו וולדרידג' טיפל בעניינים העסקיים ורמו הוביל את המחקר והפיתוח. בשנת 1948 מונה רמו לסמנכ"ל חטיבת החלל האווירי ושילב מכ"ם ומערכת בקרת אש בפלטפורמות אוויריות שונות של חיל האוויר האמריקאי. בהובלתו גם פותח טיל האוויר-אוויר האמריקאי הראשון - AIM-4 Falcon.
בהמשך חברת Ramo-Wooldridge התמזגה לחברת תומפסון מוצרים ויצרה את TRW. סימון רמו מונה לסמנכ"ל החברה עד שנת 1969, אז חטיבת טכנולוגיות החלל הפכה לחברת בת בשם Bunker-Ramo וסימון רמו היה למנכ"ל שלה. החברה התפתחה בהמשך לתחומי המחשוב וטכנולוגיות תקשורת שונות.
תומאס ריד
תומאס ריד (באנגלית: Thomas Reid; 26 באפריל 1710 – 7 באוקטובר 1796) היה פילוסוף סקוטי, מייסד האסכולה הסקוטית של "השכל הישר", ובעל תפקיד חשוב בהשכלה הסקוטית.
חייו
ריד חי תחילה באברדין, שם ייסד את "מועדון החכמים" (אגודה ספרותית-פילוסופית), וסיים את לימודיו באוניברסיטת אברדין. ניתנה לו משרת מרצה בקינגס קולג' באברדין ב-1752, שם כתב את המאמר "מחקר במוח האנושי על עקרונות השכל הישר" (1764). זמן קצר אחר כך, ניתנה לו משרת פרופסור באוניברסיטת גלאזגו, בה היה אמור להחליף את אדם סמית. הוא פרש ממשרה זו ב-1781.
עמדתו הפילוסופית של ריד הייתה כי שכל ישר צריך להיות בבסיסה של כל חקירה פילוסופית. הוא מצטט רבות את קיקרו, ממנו לקח את המושג "sensus communis" ("שכל ישר"). הוא תמך בריאליזם ישיר, או ריאליזם של השכל הישר, וטען כנגד הרעיונות בהם תמכו ג'ון לוק, רנה דקארט, ובאופנים שונים כל שאר הפילוסופים המודרניים המוקדמים. ריד העריץ את בן דורו דייוויד יום, ובין השאר ביקש ממנו לבדוק את כתב היד של ספרו. בימיו, ולתקופה מסוימת במאה ה-19, זוהה כחשוב יותר מדייוויד יום.
לתאוריית הידע שלו הייתה השפעה על תאוריית המוסר. הוא ראה את האפיסטמולוגיה כהקדמה לאתיקה מעשית: כאשר אדם בטוח באמונותיו על ידי הפילוסופיה, כל שהוא צריך לעשות הוא לנהוג על פיהן, מכיוון שהוא בטוח שהן נכונות.
המוניטין שלו ירד לאחר שעמנואל קאנט וג'ון סטוארט מיל תקפו את האסכולה הסקוטית לשכל ישר. עם זאת, עדיין לימדו את הפילוסופיה שלו באוניברסיטאות בצפון אמריקה במאה ה-19, וכן תמך בה ויקטור קוזן, פילוסוף צרפתי. תמיכת ג'. א. מור בשכל הישר כמתודה פילוסופית בתחילת המאה ה-20 עזרה להחיות את הגותו, כמו גם תשומת הלב שהוסבה אליו על ידי פילוסופים כגון ויליאם אלסטון ואלווין פלנטינגה.
ריד כתב מספר חיבורים פילוסופיים חשובים נוספים בהם: "מאמרים על הכוחות האינטלקטואליים של האדם" (1785), ו"מאמרים על הכוחות הפעילים של רוח האדם" (1788).
בלנאריו קמבוריו
בלנאריו קמבוריו (פורטוגזית וטופי: Balneário Camboriú, בתרגום: חוף הרחצה קמבוריו) היא עיר בת כמאה אלף תושבי קבע במדינת סנטה קטרינה, ברזיל. העיר ממוקמת על החוף האטלנטי ומהווה יעד פופולרי לנופשים מברזיל ומחוצה לה. אוכלוסיית העיר גדלה ל-700 אלף בעונת התיירות. שטחה של העיר הוא 46 קמ"ר והיא ממוקמת מדרום ובצמוד לעיר הנמל הוותיקה איטז'אי.
מקור ההכנסה העיקרי של העיר הוא תיירות ובילויים. לאורך החופים בתי מלון, מסעדות ומקומות בילוי רבים. ההרים המקיפים את העיר מכוסים צמחייה טרופית ויערות גשם ושבילי הטיולים בהם הם אטרקציה תיירותית גם כן. כמו כן בעיר מרכזי קניות ושוק סחורות מוברחות ומזויפות שהשלטונות בוחרים להעלים עין מקיומו. אטרקציה נוספת בעיר היא הפסל "ישו האור", פסל ענק של ישו הנושא על כתפו כובע ובתוכו זרקור המטיל אלומת אור על הים. הפסל ממוקם על הר מורו דה קרוז.
העיר ממוקמת סמוך לעורק התחבורה הראשי BR101 המחבר את העיר עם ז'וינווילי בצפון ופלוריאנופוליס בדרום. התחבורה הציבורית בעיר מבוססת על אוטובוסים עירוניים ובינעירוניים וכן על רכבל המחבר את מקבץ החופים המרכזי עם חוף לרנז'יירס.
חשיבה חברתית
חשיבה חברתית או לחשוב באופן חברתי מתייחסת למתודולוגיה שיצרה מישל גרסיה ווינר; חשיבה חברתית מתוארת כתהליך מוחי שכולנו חווים בזמן שאנו מנסים להבין את המחשבות, הרגשות והכוונות של האחרים סביבנו בהקשר לקיומנו, לתקשורת  שלנו עם אחרים ולהבנה של סיטואציות רחוקות יותר מאיתנו כמו הבנת סיטואציות מורכבות חברתית במדיה, בספרות וכדומה. היכולת שלנו לחשוב חשיבה חברתית היא חלק מלמידה חברתית שמתחילה בלידה ומתפתחת לאורך כל חיינו. חשיבה חברתית בהקשר זה, מכונה גם קוגניציה חברתית.
הִיסטוֹרִיָה
מתודולוגיית החשיבה החברתית פותחה במקור על ידי מישל גרסיה ווינר כמסגרת התערבות והערכה המיועדת לסייע בהתמודדות עם אתגרים מורכבים של למידה רגשית וחברתית עבור אנשים עם אתגרי למידה חברתית. בתחילת הדרך של מתודולוגיה זו, לפני מעל לעשרים שנה, פורסמו יחסית מעט טיפולים מבוססי מחקר אשר נתנו המלצות אופרטיביות ל"התערבויות" המלמדות כיצד ללמד אנשים על תהליך הלמידה החברתי שלהם. מחסור יחסי זה במחקר טיפולי, שגם כיום הוא מצומצם, ממשיך להוות מגבלה. המניע הבסיסי ליצירת מתודולוגיית החשיבה החברתית היה, והינו, של ולמען אנשים עם בעיות למידה חברתיות, שצריכים נגישות להתערבויות ואסטרטגיות המבוססות הן על יכולות הלמידה האישיות של הפרט והן על הדרישות של הקהילה שבתוכה הם חיים. בעוד שהכלים והאסטרטגיות במסגרת המתודולוגיה פותחו תוך כדי עבודה עם תלמידי תיכון נורמטיביים, הגישה המעשית של מישל גרסיה ווינר להוראת מיומנויות חברתיות אומצה במהירות על ידי הורים ומורים העובדים עם אלו בקהילת ADHD ובקהילת הספקטרום האוטיסטי.
מתודולוגיית החשיבה החברתית מלמדת את המטופלים להתבונן ולקחת בחשבון את נקודות המבט, הרגשות והכוונות של אחרים. במתודולוגיה זו, חשיבה חברתית ומיומנויות חברתיות הן דינמיות ותלויות. לכן, ההחלטה להשתמש במיומנויות חברתיות המותאמות לסיטואציה מסוימת (למשל חיוך לעומת "להיראות מגניב", עמידה כלאחר יד לעומת פורמלית, קללות/דיבור לא רשמי לעומת דיבור בנימוס) אינה מבוססת על שינון כללים חברתיים ספציפיים (כפי שנלמד לעיתים קרובות בקבוצות לימוד של מיומנויות חברתיות), אלא על תהליך נפשי של קבלת החלטות חברתיות.
פירמידת מוזיאון הלובר
פירמידת מוזיאון הלובר היא פירמידה העשויה ממסגרת מתכת ומלוחות זכוכית ומוקפת בשלוש פירמידות קטנות. הפירמידה משמשת ככניסה הראשית למוזיאון הלובר בפריז וממוקמת בחצר הראשית הקרויה על שמו של נפוליאון. הקמת הפירמידה הסתיימה בשנת 1989.
עיצוב ובנייה
בשנת 1984 הזמין נשיא צרפת פרנסואה מיטראן את הקמת המבנה, שתוכנן על ידי האדריכל איי אם פיי ונבנה על ידי חברת ניקולט שארטרנד קנול (Nicolet Chartrand Knoll Ltd) ממונטריאול וחברת רייס פרנסיס ריצ'י (Rice Francis Ritchie) מפריז.
חשיבה חברתית
חשיבה חברתית (Social Thinking®)והבסיס הראייתי (Evidence Based)
המתודולוגיה של חשיבה חברתית מאמצת מה שנאמר בספרות על עבודה ישירה עם אנשים מאותגרים בתחום של למידה חברתית (לדוגמה, ASD, הפרעה חברתית תקשורתית / אוטיזם, ADHD, לקויות למידה, וכדומה) ומקדמת את השימוש בעזרים חזותיים, מודלינג, הוראה נטורלית, הוראה בסביבה הטבעית וניהול עצמי. כמו כן, המתודולוגיה מעוגנת במחקרים מתחומים שונים החוקרים איך מתפתחת למידה חברתית לצורך תפקוד בחברה: אנתרופולוגיה, תורת עיבוד מידע (Information Processing Theory) בלשנות תרבותית, פסיכולוגיה חברתית, התפתחות הילד, ואחרים. רבים מהמרכיבים של חשיבה חברתית  (Social Thinking®)מתאימים היטב למסגרות העבודה היישומיות מבוססות המחקר רב השכבתיות של התערבות ותמיכה התנהגותית חיובית (PBIS- Positive Behavioral Intervention and Support). בעוד ש- PBIS איננה גישה, היא מסגרת עבודה המעודדת בתי ספר לשקול לאמץ מגוון פרקטיקות בהן מודגש הקשר, המועיל לשני הצדדים, בין הצלחה אקדמית וחברתית של תלמידים  (Chard, Harn, Sugai, & Horner, 2008; Sugai, Horner, & Gresham, 2002).
פירמידת מוזיאון הלובר
עיצוב ובנייה
המבנה, שנבנה כולו מחלקי זכוכית, מגיע לגובה של 21.6 מטר, וצלעות בסיסו המרובע באורך 35 מטר. המבנה מורכב מ-603 מעוינים ו-70 משולשים.
הפירמידה והלובי התת-קרקעי שמתחתיה נבנו בשל הקושי שנוצר בכניסה הראשית המקורית של הלובר להתמודד עם המספר הגדול של המבקרים מדי יום. ייחודו של המבנה הוא בכך שהמבקרים נכנסים דרך הפירמידה ויורדים ללובי מרווח ואז עולים שוב לתוך המבנים העיקריים של המוזיאון.
חשיבה חברתית
חשיבה חברתית (Social Thinking®)והבסיס הראייתי (Evidence Based)
באותו הלך רוח, חמשת מרכיבי היסוד של למידה חברתית רגשית של CASEL (Collaborative for Academic Social, and Emotional Learning), משתקפים לאורך ובתוך המתודולוגיה של חשיבה חברתית   ( http://www.casel.org/social-­‐and-­‐emotional-­‐learning/core-­‐competencies )
פירמידת מוזיאון הלובר
עיצוב ובנייה
מספר מוזיאונים אחרים בעולם העתיקו את הקונספט של המבנה, בהם מוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו.
חשיבה חברתית
חשיבה חברתית (Social Thinking®)והבסיס הראייתי (Evidence Based)
על-פי התפיסה של חשיבה חברתית (Social Thinking®), מי שחושב חברתית באופן יעיל, יכול לקחת בחשבון את נקודת המבט, הרגשות, המחשבות, אמונות, ידע קודם, וכוונות של עצמו ושל אחרים (מה שלעיתים קרובות נקרא לקיחת-פרספקטיבה). חשיבה חברתית מדגימה את הקשר בין יכולת הלמידה החברתית של הפרט לבין היכולת שלו או שלה לעבד ולהגיב לכל הקשר לימודי/אקדמי, מקצועי ו/או אחר המתבסס על שימוש במח החברתי (לדוגמה, בתוכנית הלימודים הבית ספרית -  הבנת הנקרא בספרות, הבעה בכתב וכדומה, בתחום התעסוקתי – עבודה בצוות, ביצוע משימות וכדומה).
פירמידת מוזיאון הלובר
מחלוקת
מבנה הפירמידה עורר מחלוקת ניכרת מכיוון שאנשים רבים חשו כי המבנה המודרני-עתידני נראה לא מתאים למוזיאון הלובר ולאדריכלות הקלאסית שבסביבתו. המלעיזים אף ייחסו את ההחלטה על בניית המבנה כחלק מ"שגעון פרעוני" של מיטראן. אולם אחרים שיבחו את המיזוג המוצלח של סגנונות אדריכליים מנוגדים, כמיזוג של ישן וחדש, קלאסי עם אולטרה-מודרני.
חשיבה חברתית
חשיבה חברתית (Social Thinking®)והבסיס הראייתי (Evidence Based)
וינר ועמיתים טוענים כי אנשים החולקים את אותה תווית אבחונית (לדוגמה, הרצף האוטיסטי)  מציגים למרות זאת, יכולות שונות בתכלית של למידה חברתית או, בשפת המתודולוגיה, פרופילים שונים של תודעה חברתית – Social Mind  (Social Thinking®-Social Communication Profile ST-SCP) ולכן, יתרמו מדרכי טיפול ייחודיות שמותאמות להם.
ללמד כשירויות חברתיות: יותר ממיומנויות חברתיות
מתודולוגיית החשיבה החברתית אינה ישות נפרדת אלא תפיסת עולם. זו איננה מערכת של התנהגויות שאפשר ללמד. זה איננו "ספר מתכונים" של צעד אחר צעד ולא תוכנית או גישה בודדת. חשיבה חברתית היא שפה ומתודולוגיה מבוססת קוגניציה המתמקדת באופי הדינמי והסינרגיסטי של פרשנות חברתית ומיומנויות תקשורת חברתית, שבשניהם נדרש פתרון בעיות חברתיות. המתודולוגיה היא התפתחותית, משתמשת בהיבטים של עקרונות התנהגותיים והתנהגותיים קוגניטיביים כמו גם במידע מהקהילה כדרך לתרגם מושגים מבוססי ראיות למסגרות מושגיות, מסגרות מבוססות על אסטרטגיות, תוכניות לימודים, פעילויות וכלים מוטיבציוניים.
פירמידת מוזיאון הלובר
מחלוקת
ראש עיריית פריז בעת הבנייה, ז'אק שיראק, אף ביקש למתוח כבלים שידמו את מראה הפירמידה, כך שהציבור יוכל לחוות את דעתו על השינוי המוצע לפני שתתחיל הבנייה בפועל.
חשיבה חברתית
ללמד כשירויות חברתיות: יותר ממיומנויות חברתיות
המתודולוגיה מתייחסת לעובדה שהמטפלים הראשונים (אנשי מקצוע והורים) צריכים לבנות עבור אנשים עם אתגרים חברתיים ידע על התהליך של הלמידה החברתית (כיצד העולם החברתי מתנהל) לפני שמלמדים אותם כיצד להתנהל בחברה (מיומנויות חברתיות). ההבנה איך אנשים חולקים מרחב ביחד ומתנהלים בתוך הֶקְשֶר, תרבות ורעיונות ודעות משתנים, מוטיבציות וכוונות, נעדרת מרוב גישות המבוססות על מיומנויות בלבד.
המתודולוגיה מתייחסת לרעיון שהמפתח להבנה של הצרכים הלימודיים החברתיים הייחודיים מחייב שמטפלים יעזרו לאדם להיות בעל תובנה למשתנים שתורמים ל"עצמי החברתי" שלו עצמו, בנוסף לצפיות שלו מאנשים אחרים.
מבט ייחודי זה על טיפול חברתי, בשיתוף עם שכבות רבות של המתודולוגיה משמעותו שהמרכיבים של חשיבה חברתית לא מתואמים במדויק עם אף התערבות מסורתית במיומנויות חברתיות. כמו כן, חשיבה חברתית איננה מחוברת לאבחנה ספציפית (כגון, ASD), אלא מכוונת לצרכים ספציפיים למי שמאותגר בלמידה חברתית ( ADHD, בריאות הנפש, twice exceptional, מחוננים, ללא אבחון כשלהו וכדומה), בלא קשר לאבחנה.
דוגמאות של איך אדם עם בעיות תקשורת יחווה את סביבתו
אם שני חברים נפגשו לעשות שיעורי בית במחשב (והם יושבים אחד מול השני) ולאחד מהם יש אוטיזם והוא שמוע מוזיקה בטון נמוך יחסית, אך עדיין ניתן לשמוע מספיק בשביל שיפריע לחברו, והוא שואל אותו "נהנה מהמוזיקה?".
כנאה שבהתחלה האדם עם האוטיזם לא יבין את כוונתו ויענה לו רק בחיוב, בלי לשים אוזניות במקביל, אלא אם חברו יבקש זאת במפורש.
אם אדם עם אוטיזם יהיה במרחב ציבורי ויחכה (בתחנה/ בקולנוע / בתור לפלפל) לאירוע כלשהו שיקרה והוא שומע שני אנשים מדברים והשיחה היא אישית, ואותו אדם מתעניין בשיחה, אין זה מצופה ממנו להשתתף בה, אך יש סיכוי שהוא כן ינסה להשתתף מתוך כוונה טובה להיות חלק ולהתעניין, אך שוב, בסיטוציה הזו אין זה מצופה.
בשיביל להשתלב בשיחה, אדם עם אוטיזם צריך לאסוף הרבה נתונים על הסיטואציה ואז לחבר אותם, הנתונים הם:
כל אסיפת הנתונים יכולה להיות מעייפת מנטלית עבור אדם עם אוטיזם.
אירית
אירית או גֵאלית אירית (באירית: Gaeilge או Gaeilge na hEireann; באנגלית: Irish או Irish Gaelic) היא שפה ממשפחת השפות הקלטיות, שנוצרה באי אירלנד ומדוברת על ידי העם האירי. לאירית מעמד חוקתי כשפה הרשמית הראשונה של אירלנד, על אף שרק מיעוט מהאוכלוסייה דובר אותה כשפת אם; לעומת זאת, תושבים רבים דוברים אותה כשפה שנייה. בצפון אירלנד, האירית מוכרת כשפת מיעוט ובאיחוד האירופי היא משמשת כשפה רשמית. הפורס נא גייליגה הוא הגוף הציבורי באירלנד האחראי לשימור ולהפצתה של השפה ברחבי האי. השפה האירית הייתה לשפתו העיקרית של העם האירי לאורך רוב ההיסטוריה המתועדת שלו, והם אף הפיצו אותה לאזורים אחרים, כמו סקוטלנד והאי מאן, בהם התפתחו ממנה הגאלית סקוטית והמאנית בהתאמה. היא נכתבה תחילה באלפבית אוגהם עד שהאלפבית הלטיני החליף אותו. הספרות בשפה האירית היא העתיקה ביותר מבין שפות מערב אירופה.
רקע והיסטוריה
אירית שייכת לענף הגוידלי של השפות הקלטיות, אשר ראשיתו בהגירת הקלטים מבריטניה לאירלנד באמצע האלף הראשון לפנה"ס, הגירה שיצרה נתק לשוני בין הקלטים שבאירלנד לקלטים שבבריטניה. בחלוף הדורות הביא נתק זה להתפתחות שתי שפות שונות - ברטונית, בבריטניה וגוֹידלית באירלנד. שתי השפות הללו המשיכו להתפתח ולהתפצל לניבים ולשפות שונות. הברטונית התפצלה לשפות שגלגוליהן המודרניים הם הוולשית, הברטונית והקורנית ואילו הגוידלית התפתחה לניבים שונים (ובמרוצת השנים נפלה ה-ד' משמה כתוצאה משינוי פונטי), והיגרה גם לסקוטלנד ולאי מאן, בהם הפכה לגאלית הסקוטית (Gàidhlig na hAlban - שם זה משמר זכר אורתוגרפי ל-ד' האבודה) ולגאלית מאנית (Gaelg Vannin). הגיית שמה של השפה בניבים הסקוטיים הוא "גאליק", בקמץ ולא בצירי, ועל-כן מעוברתת ל"גאלית". הדמיון בין הכתיב העברי של השם "גאלית" לבין "גאליה" (Gaul), שמה של צרפת הקלטית הקדומה (ותושביה, ה"גאלים" - Gauls), הוא מקור לטעויות נפוצות, אולם הקשר בין שני המונחים מקרי בהחלט.
האירית הייתה שפת הרוב המוחלט באירלנד עד לתחילת המאה ה-19, וגם כובשים זרים אימצו אותה כשפתם. האנגלים, שפלשו לאירלנד לראשונה במאה ה-11 והביאו איתם את השפה האנגלית (ובהתחלה גם את הצרפתית, שפת האצולה האנגלו-נורמנית), הצליחו בקושי רב לשמור על זהותם הלשונית, ובמשך מאות שנים, רבים מהם אימצו את השפה האירית. האנגלית הייתה מדוברת בעיקר בערים, אולם משקלן של הערים באירלנד הכפרית ברובה היה זניח. כל עוד היה לתושביה הקלטים של אירלנד קיום מדיני עצמאי, השפה האירית שגשגה ושימשה כלשון תרבות וספרות. אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה אף עודדה את השימוש בשפה האירית בכל אירלנד, גם בהתחום (שטח השלטון האנגלי הישיר באירלנד), ואף ביקשה ללמוד את השפה בעצמה.
בראשית המאה ה-17 השלימו הבריטים את תהליך הכיבוש האיטי של אירלנד, בו החלו 500 שנה קודם לכן, ונישלו את האצולה האירית מריבונותה ורכושה, דבר שהביא במהרה לקריסת האירית כשפת שלטון ותרבות. במהרה התפתח באירלנד תהליך של נטישת האירית לטובת האנגלית. נוצר באירלנד מצב חברתי-לשוני הנקרא דיגלוסיה, במסגרתו ישנן שתי שפות המדוברות על ידי אותה האוכלוסייה, ומצב בו הדורות הצעירים דוברים בעיקר אנגלית, דורות הביניים דוברים את שתי השפות במקביל והדורות המבוגרים הדוברים בעיקר אירית. תהליכים אלו הואצו מאוד במאות הבאות בעקבות מספר סיבות:
בשלהי המאה ה-18 השתוו האירית והאנגלית מבחינה דמוגרפית, ונסיגת האירית המשיכה בהתמדה לאזורים הולכים ומצטמצמים בהם נותרה האירית מדוברת. האירית נותרה נפוצה בעיקר באזורי הכפר במערב אירלנד, והאנגלית הפכה נפוצה מאוד בערים הגדולות ובמזרח האי. אף על פי שהאירית הפסיקה להיות שפת הדיבור העיקרית, במהלך המאה ה-19 היא נותרה שפתם העיקרית של לפחות 3 מיליון מתושבי אירלנד. היא הייתה השפה העיקרית בשימוש במערכת המשפט והחוק ובמערכת הפוליטית, על אף הידע של השופטים, הפוליטיקאים ועורכי הדין באנגלית, וגם במרחב העסקי והמסחרי היו משתמשים בעיקר באירית.
רק בשלהי המאה ה-19, עת גוויעתה של האירית הפכה לעובדה מוגמרת, החלה להתפתח מודעות לשימור השפה. ברם, מגמה זו, שהייתה חלק מתהליך כולל של התעוררות לאומית באירלנד, באה לידי ביטוי גם בספורט, בספרות, בשירה ובתיאטרון והובילה בסופו של דבר גם לעצמאותה של אירלנד. התעוררות זו הייתה נחלתם של אירים עירוניים, רובם הגדול דוברי אנגלית, ותרומתם לשיקום מעמדה של השפה האירית הייתה בעיקר במישור העקרוני: האירית החלה להיתפש כשפתו הלאומית של העם האירי, על אף שבמישור המעשי המשיכה השפה לדעוך, ובראשית המאה העשרים דיאלקטים רבים מתו עם דובריהם האחרונים. חלק מאותם דיאלקטים זכו לתיעוד בלשני מקיף בטרם נעלמו. בזכותם ידוע, למשל, שהדיאלקטים של מחוז קלייר היוו מעבר הדרגתי מהדיאלקטים של קונכט (המדוברים עד היום בקונמארה, ממערב לעיר גולוויי) לדיאלקטים של מנסטר (המדוברים עד היום במחוז קרי), שנבדלים מאוד זה מזה, וכי הדיאלקט של האי ראת'לין (Rathlin Island), מול החוף של מחוז אנטרים בצפון אירלנד, היה דיאלקט מעבר בין הגאלית של צפון אירלנד (המדוברת עד היום במחוז דניגול) לבין הגאלית של דרום סקוטלנד.
שינוי ממשי במעמדה של האירית החל רק עם הקמתה של אירלנד כמדינה עצמאית ב-1922, שהפכה את האירית לשפתה רשמית. תהליך התקינה של האירית כשפה רשמית סייע רבות הן להנחלתה מחדש והן לחידוד ההבדלים בינה לבין אחיותיה בסקוטלנד ובאי מאן, שכן האירית התקנית מבוססת בעיקרה על הדיאלקטים של מאנסטר וקונכט, הרחוקים יותר גאוגרפית ולשונית מהדיאלקטים של השפות הגאליות האחרות. עם זאת, גם כיום ישנם דיאלקטים של גאלית אירית וגאלית סקוטית אשר קרובים יותר זה לזה מבחינה לשונית מאשר לדיאלקטים אחרים בתוך כל אחת משתי השפות.
על אף שהחוקה האירית הכירה בשפה האירית כשפתה הרשמית של המדינה החדשה ורוב הרפובליקנים שהקימו אותה היו מחויבים מאוד לתחייתה, האנגלית נותרה השפה השולטת במסדרונות הממשל ואכיפת החוק אפילו באזורים בהם יותר מ-80% מהאוכלוסייה הייתה דוברת אירית. ניסיונות להעמיק את אחיזת השפה ברחבי המדינה עלו בתוהו עם פריצת מלחמת האזרחים האירית בשנת 1922. לאחר המלחמה סומנו האזורים שבהם נותרה השפה האירית שפת הרוב, ונקראו גיילטאכט. הממשלה האירית דחתה את מסקנות הוועדה המיוחדת לאזורים אלו שקבעה שמשרדי ומשרות ממשלתיות חייבות לחזור לעבוד בשפה האירית. מטרת אזורים אלו הייתה לשמר את השפה ובתקווה שמהם היא תתפשט לשאר חלקי האי. למרות תקווה זו, הייתה זו דווקא המדינה האירית שגרמה לאינגלוז באזורי הגיילטכט. הדוגמה העיקרית לכך הייתה במשרות שהציעה המדינה, שהיו למקור פרנסתם של רוב תושבי הגיילטאכט, כמו פקידי דואר, גובי מיסים או מפקחים חקלאיים. אף על פי שכל עובד נדרש להציג תעודת הכשרה בשפה האירית, לא היה צורך אמיתי בשפה במהלך ביצוע העבודות. לעומת זאת, עובדי המדינה היו מחויבים לדעת אנגלית ברמה גבוהה ולהשתמש בה במהלך ימי עבודתם. בנוסף, אם אזרח היה רוצה להגיש בקשה למענק, לבקש חיבור לחשמל או להתלונן על מיסוי לא נכון, הוא היה חייב לעשות זאת בשפה האנגלית.
בימיה הראשונים ניסתה המדינה להגביר את השימוש באירית גם דרך מערכת החינוך, ונציגיה אף האמינו שבתוך דור תשוב האירית להיות השפה המדוברת במדינה. בשנת 1928 הפכו לימודי השפה האירית לשיעור חובה ובשנת 1934 היה צורך לעבור מבחן בשפה האירית על מנת לסיים את בית הספר התיכון. אולם, על אף התקוות הרבות, הביצוע של שיעורים ומבחנים אלו היה נתון לכישלונות רבים ובמבחן הזמן כשל בהפיכת השפה למדוברת. גם בפרלמנט ניסו תחילה מספר פוליטיקאים לנאום בשפה האירית, אך עם הזמן הפסיקו. נשיא אירלנד הראשון, דאגלס הייד, אף נאם את הנאום הראשון שלו בפרלמנט בניב של מחוז רוסקומון, והקלטת נאום זה היא ההוכחה החיה היחידה שנותרה לניב זה.
במבחן הזמן, אחוז התושבים שדוברים אירית כשפתם הראשונה דעך עם הקמת המדינה, אך אחוז התושבים הדוברים את שתי השפות יחד עלה.