cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוריס רפאל כהן
ביוגרפיה
כהן עזר לסיטי קולג' של ניו יורק לקבל את התואר "הרווארד של הפרולטריון", אולי יותר מכל חבר סגל אחר. ספריית המכללה קרויה על שמו. כהן היה תומך נלהב של הליברליזם, והתנגד ללֵסֵה-פֵר ולכלכלת שוק. הוא גם הגן על הדמוקרטיה הליברלית וכתב כתבי אישום של הפאשיזם והקומוניזם כאחד.
לכהן היו שני ילדים, פליקס כהן וליאונורה כהן-רוזנפלד.
הוא נפטר ב-28 בינואר 1947. מודעת אבל בניו יורק טיימס ציינה כי זמן רב לפני מותו, הפך כהן ל"דמות אגדית כמעט בפילוסופיה האמריקאית, חינוך המסורת הליברלית". ב -3 במאי 1953, ספריית סיטי קולג' של ניו יורק נקראה על שמו.
עבודות עיקריות
יצירות שפורסמו לאחר מותו:
קרלוס צ'אבס
קרלוס אנטוניו דה פדואה צ'אבס אי רמירס (בספרדית: Carlos Antonio de Padua Chávez y Ramírez); 13 ביוני 1899 – 2 באוגוסט 1978), מלחין, מנצח, מורה ועיתונאי מקסיקני, מייסדה ומנהלה של התזמורת הסימפונית המקסיקנית. הוא הושפע מן התרבויות המקומיות של מקסיקו. משש הסימפוניות שלו, הסימפוניה מס' 2, העושה שימוש ביגואי, כלי הקשה מקומיים, היא ככל הנראה הפופולרית ביותר. צ'אבס היה חבר בקולגיום הלאומי של מקסיקו.
ביוגרפיה
בשנת 1916 יזמו צ'אבס וקבוצת ידידים הוצאת כתב עת לענייני תרבות, "גלאדיוס", וזה הביא בהמשך להצטרפותו של צ'אבס לסגל העיתון "אל אוניברסל" במקסיקו סיטי, בשנת 1924.
אחרי המהפכה המקסיקנית ומינוי נשיא, שנבחר לתפקידו בבחירות דמוקרטיות, אלווארו אוברגון, היה צ'אבס לאחד מנותני הדוגמה הראשונים למוזיקה מקסיקנית לאומית, עם באלטים ונושאים אצטקיים.
בשנת 1922 נשא צ'אבס לאישה את אוטיליה אורטיס והשניים יצאו לירח דבש באירופה, שם פגש את פול דיקא. אחרי אירופה, נפש הזוג בארצות הברית, לשם חזר צ'אבס בשנת 1926 ונשאר בניו יורק עד 1928. עם שובו למקסיקו התמנה צ'אבס למנהל התזמורת הסימפונית המקסיקנית, התזמורת הראשונה הקבועה של מקסיקו, מייסודו של איגוד העובדים של הנגנים. צ'אבס מילא תפקיד חשוב בהוצאת התזמורת למסע הופעות באזורים הכפריים של מקסיקו.
בחלק מן הזמן שבו לא ניצח ארטורו טוסקניני על התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בשנת 1938, היה צ'אבס המנצח על סדרת קונצרטים עם תזמורת זו. בשנת 1940 הפיק קונצרטים במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
משנת 1947 עד 1952 שימש צ'אבס כמנהל הכללי של המכון הלאומי לאמנויות היפות. בשנת 1947 הקים את התזמורת הסימפונית הלאומית, שהחליפה את התזמורת הסימפונית הוותיקה יותר כתזמורתה הראשונה במעלה של מקסיקו והביאה להתפרקות ההרכב הקודם. במשך כל הזמן הזה קיים צ'אבס לוח זמנים עמוס במסע קונצרטים בינלאומי. הוא מת בביקור אצל בתו בעיבורי מקסיקו סיטי.
נרניה
נרניה (באנגלית: Narnia) הוא עולם הפנטזיה שבו מתרחשת עלילת שבעת ספרי הסופר הבריטי ק.ס. לואיס: "דברי ימי נרניה". מקור שמו ככל-הנראה בעיר נארני שבאיטליה. בניגוד לסופרי פנטזיה אחרים, לואיס לא ניסה לבנות תמונה כוללת של עולם כולו הפנטזיה שיצר המקיפה את ההיסטוריה, הגאוגרפיה והקוסמולוגיה שלו על כל פרטיהם. לפיכך, כל מה שידוע על עולם זה הוא מה שהובא בספרים מתוך היותו ענייני לעלילה, ורבים הפרטים שעליהם אין כל מידע.
נרניה
השם "נרניה" מתייחס הן לעולם בו מתרחשת עלילת הספרים, והן לממלכת נרניה המצוייה בצפון עולם נרניה ותופסת רק חלק קטן משטחו.
ארץ נרניה דומה במראה ובאקלים שלה לאנגליה. פני השטח שלה הם גבעות מיוערות נמוכות, למעט אזור ביצתי בצפון המדינה. גבולה המערבי של המדינה הוא רכס הרים. במזרחה נמצא האוקיינוס המזרחי, בדרום רכס הרים גבוה ומדרום לו ארץ המלאכים. וגבולה הצפוני של המדינה הוא נהר שריבל.
במרכז המדינה נמצא הנהר הגדול של נרניה שחוצה את המדינה מצפון-מזרח לדרום-מערב, עד לשפך הנהר ולאוקיינוס. בשפך הנהר נמצאת בירת המדינה, קייר פאראוול. יישובים לאורך הנהר הגדול הם (ממזרח למערב): ברונה, ביוורסדם וצ'יפינגפורד. בברונה התרחשו שני קרבות - הקרב הראשון והקרב השני, שבו נלחם כספיאן העשירי במירז, לפי הספר הרביעי.
מבחינה תרבותית הממלכה דומה לממלכות הנוצריות באירופה כפי שהן משתקפות בסיפורי אגדות באופן רומנטי ומרוכך המותאם לילדים - פרשים ואבירים אמיצים, מלכים נדיבים, חרבות בצורת צלב.
ארץ המלאכים
ארץ המלאכים היא ממלכה הררית מדרום לממלכת נרניה. בצפונה ובדרומה נמצאים רכסי הרים המהווים גבול בינה לבין ממלכת נרניה בצפון וקלורמן בדרום. גבולה הדרומי של המדינה הוא נהר החץ המתפתל.
קלורמן
קלורמן היא אימפריה גדולה בעלת מאפיינים עותמאניים (תושביה עוטים טורבנים, ומולך עליהם קיסר בסגנון הסולטן הטורקי), השוכנת מדרום לארץ המלאכים. אקלימה של הממלכה יבש למחצה עד מדברי ומצויים בה הרי געש, ביניהם הר הגעש לאגור. המדבר הגדול בצפון המדינה, מהווה גבול בינה לבין ארץ המלאכים. בירת המדינה, טשבן, נמצאת בצפונה, על אי המצוי במרכז נהר קלורמן, דרומית למדבר הגדול. לאורך הנהר יש שטחים חקלאיים. ממלכה זו היא זירת ההתרחשות העיקרית בספר "הסוס ונערו".
האוקיינוס המזרחי
בעוד שקלורמן היא אימפריה ששולטת במרבית שטחי היבשה של עולם נרניה, ממלכת נרניה היא מעצמה ימית השולטת למעשה בשטחי האוקיינוס המזרחי. האוקיינוס זרוע איים, הגדולים שבהם הם האי גלמה, שבעת האיים והאיים הנידחים (The Lone Islands), הנתונים למרותה של ממלכת נרניה. כמו כן נמצא בו האי טרבינתיאה שאינו חלק ממלכת נרניה. בקצהו המזרחי של האוקיינוס, פוגשים השמים בים בקצה האוקיינוס שהוא קצה העולם, היות שנרניה היא עולם שטוח ולא כוכב.
ארצות אחרות
צפונית לממלכת נרניה מצוי אזור ביצות אטינסמור ואזורים פראיים בהם מתגוררים ענקים. היישוב העיקרי בשטחים אלה הוא בית הרפאנג - מושבה של ענקים הנמצאת על שרידי עיר עתיקה ענקית. מערבית לממלכת נרניה מצוי אזור פראי המכונה "פראות המערב" (the Western Wild), ומערבית לו נמצאת ארץ בשם "טלמר". מתחת לאדמה שמצפון לממלכת נרניה שוכנת ארץ תת-קרקעית בשם ביזם.
אסלן
אסלן הוא אריה והוא השליט העליון של נרניה. הוא נעלם לפרקי זמן ארוכים, אך במקרי מצוקה או במקרים של תקווה הוא שב לעזור. בתחילת הפסקה של הרשע הוא שב לעזור, ופעולותיו החיו הרבה מחלקי נרניה. בזכותו יכולות החיות בנרניה לדבר וכן יכולים העצים לזוז. הוא זה שקרא לפיטר, סוזן, אדמונד ולוסי לבוא לנרניה בפעם הראשונה וכן לאחרים בפעמים הבאות. לאסלן וללוסי (אחת ממלכות נרניה) יש קשר מיוחד במינו, ובספר הרביעי מסופר שאף אחד מלבדה לא ראה אותו.
בני אדם
מאז היווצרותה של נרניה, כפי שמתואר ב"אחיינו של הקוסם", התגוררו בה בני אדם ובנות חווה - חלקם צאצאיהם של המלך פרנק והמלכה הלן, שהגיעו לנרניה מאנגליה ביומה הראשון, וחלקם צאצאי שודדי-ים, שמהם יצא העם הטלמריני, וייתכן שאף קיימות אוכלוסיות ממקורות אנושיים אחרים בנרניה. בנוסף לאוכלוסיות האנושיות הקבועות, היו מספר מקרים בהם ילדים מעולמנו הגיעו לנרניה לביקורים זמניים. רק צאצאי בני אדם ראויים למלוך בנרניה.
גמדים
הגמדים הם אחד הגזעים החיים בנרניה. הגמדים מכונים על ידי אסלן בשם "בני האדמה", בניגוד לבני אנוש המכונים "בני האדם" או "בנות חווה". הגמדים ידועים ככורים, כנפחים וכנגרים, וכן, על פי המסופר בספר הנסיך כספיאן, יכולים הם ללכת ברציפות יום ולילה. העוזר של המכשפה הלבנה ג'דיס היה גמד מרושע.
בעלי חיים מדברים
בעלי חיים רבים בנרניה הם בעלי חיים מדברים - כאשר אסלן נשם על בעלי החיים לראשונה הם זכו בחירות מחשבה ובדיבור. בעלי החיים המדברים הקטנים (עכברים, ציפורים ויונקים קטנים) גדולים מבעלי החיים שאינם מדברים, ואילו בעלי חיים מדברים גדולים (דובים, סוסים) קטנים במקצת מאלה שאינם מדברים. לא ידוע על חרקים מדברים או על דגים מדברים.
מכשפות
שתי מכשפות בולטות מוזכרות בדברי ימי נרניה - הראשונה היא המכשפה הלבנה, ששמה הוא ג'דיס, אשר הגיעה לנרניה דרך היער שבין העולמות מהעולם של צ'רן, שאותו החריבה (סיפור זה מופיע באחינו של הקוסם). כפי שמסופר ב"האריה, המכשפה וארון הבגדים", מוצאה מהענקים ומלילית. השנייה היא המכשפה הירוקה, לפי המסופר בכס הכסף, המסוגלת להפוך עצמה לנחש ענק. מוצאה נותר לא ידוע. בספר "הנסיך כספיאן" מוזכרת מכשפה נוספת - מעלה באוב.
מלכי הממלכה
ארבעת הבאים שלטו ביחד בין השנים 1000 ל־1015:
יצורים נוספים המתגוררים בנרניה
בנרניה יש מגוון רב של יצורים ממיתולגיות שונות, וביניהם קנטאורים, דרקונים, דריאדות, גנומים, גמדים, שדים, סוסים מכונפים, נחשי ים, כוכבים (אשר בנרניה הם יצורים חיים), חדי קרן, אנשי זאב ופאונים.
תיאור כללי
הארץ של נרניה בנויה כדיסק שטוח, אשר מוקף בכיפת השמים, העשויה חומר מוצק. הכוכבים בנרניה הם יצורים זוהרים דמויי אדם, הרוקדים בשמים ויוצרים את המזלות של נרניה.
השמש בנרניה היא דיסקית לוהטת העוברת במסלול בשמיים, ומתגוררות עליה ציפורים לבנות גדולות וכן גדלים עליה צמחים בעלי תכונות מרפא, לדוגמה בתמצית פרח האש הגדל בהרי השמש ניתן לרפא כל מחלה, ודומדמנית השמש הגדלה בעמקי השמש הנאכלת מונעת זיקנה והופכת אדם לצעיר.
אדמת נרניה היא יצור חי: פני השטח הם העור שעל גופה, והסלעים עצמם הם חיים.
עולמות מקבילים
נרניה היא אחד ממספר רב של עולמות מקבילים, וביניהם ניתן למנות את העולם שלנו הוא אחד מהם, והעולם צ'רן שנעלם ב"אחיינו של הקוסם". כל העולמות מקושרים ביניהם במקום מעבר המכונה היער בין העולמות, שבו בריכות רדודות בין העצים, המאפשרות מעבר מעולם לעולם.
מעבר הזמן
קצב הזמן בנרניה שונה מהקצב בעולמנו. אדם המבקר בנרניה עשוי לגלות שלא חלף בעולמנו אפילו רגע אחד בזמן שהיה שם. קצב הזמן של נרניה אינו ביחס קבוע לעולמנו. בזמן שחולפת שנה אחת בעולמנו, בנרניה עשויים לחלוף ימים בודדים או אלפי שנים, ולא ניתן לחזות כמה זמן יחלוף בין ביקור לביקור. בן אדם ששהה בנרניה מספר שנים והתבגר, עשוי לשוב לגיל המקורי שבו היה לפני שעבר לנרניה.
יצירתה של נרניה
בעת יצירתה של נרניה על ידי אסלן, נכחו שישה במקום: דיגורי קירק, פולי פלמר, אנדרו קטרלי - דודו של דיגורי, ג'דיס - המכשפה הלבנה, פרנק - נהג מונית לונדוני שהפך למלך הראשון של נרניה, ותותי - הסוס שמשך את המונית. השישה הגיעו לנרניה בניסיון להחזיר את ג'דיס לצ'רן.
השישה הגיעו מיד עם תחילת הבריאה. אסלן קרא לכוכבים, לשמש, לצמחים ולבעלי החיים בשירו, ואלו נוצרו מכוח השיר. עם סיום יצירתם העניק אסלן לבעלי חיים מסוימים יכולת דיבור, והעניק להם את נרניה לגור ולשלוט בה.
לאחר מכן מינה אסלן את פרנק ואת אשתו הלן למלך ולמלכת הארץ, והעניק להם הגנה מהמכשפה הרעה - עץ תפוחים קסום שהובא על ידי דיגורי ופולי מגן המצוי הרחק במערב (סיפור זה מופיע בספר "אחיינו של הקוסם").
ארון הבגדים
ב"אחיינו של הקוסם" דיגורי שותל עץ שאמור לשמור על נרניה מפני המכשפה הלבנה, דיגורי לוקח תפוח לאימו ומגרעיניו שותלים עץ. אחרי שנים נופל העץ בסופה ודיגורי (הפרופסור הזקן) מבקש שיעשו ממנו ארון, וכך מתאפשר מעבר בין עולמינו לנרניה.
תור הזהב של נרניה
במשך מאות השנים הראשונות לקיומה של נרניה הייתה הארץ שלווה. תקופה זו הסתיימה עם עלייתה של ג'דיס, המכשפה - המלכה, לשלטון (ככל הנראה בשל מותו של העץ המגן ששתל דיגורי). ג'דיס הביאה חורף תמידי לארץ, שנמשך מאה שנים, עד שהגיעו לנרניה הילדים פיטר, סוזן, אדמונד ולוסי, בני משפחת פיוונסי, והביסו אותה בקרב מעברת ברונה הראשון. ארבעת הילדים מלכו יחד במשך כ-15 שנים ותקופה זו נחשבת "תור הזהב של נרניה". (סיפור זה מופיע בספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים")
מלכותו של המלך כספיאן העשירי
לאחר תום תור הזהב של נרניה, עם עזיבת ארבעת המלכים, לא נותר שלטון מרכזי בנרניה. זמן מה לאחר עזיבתם השתלטו הטלמרינים על נרניה (הכספיאנים), ואסרו שימוש בקסמים. בעת שלטונו של המלך מירז שגזל את השלטון מהמלך החוקי - אחיינו, כספיאן ה-10 (מירז השתלט על כס המלוכה לאחר שרצח את אחיו), הצליח כספיאן להדיח את המלך המתחזה בקרב ברונה בעזרת חצי הגמד קורנליוס (המחנך שלו), וכן בעזרתם של ארבעת הילדים לבית פיוונסי ואסלן (סיפור זה מופיע בספר "הנסיך כספיאן").
לוסי ואדמונד פיוונסי שבו לנרניה יחד עם בן דודם יוסטס סקרב וסייעו לנסיך כספיאן למצוא את שבעת האצילים של נרניה (האצילים רביליאן, ברן, ארגוז נאווראמורן, אוקטסיאן, רסטימר, ורופ) אשר נאלצו לברוח ממירז. אלה היו עוזריו הנאמנים של כספיאן ה-9. (סיפור זה מופיע בספר "המסע בדורך השחר")
בניין שערי צדק הישן
בניין שערי צדק הישן הוא בניין השוכן על רחוב יפו בירושלים, (מספר 161) ובו פעל משנת 1902 עד לשנת 1980 בית החולים שערי צדק. בחצר המבנה ישנו בית קברות קטן מתקופת קום המדינה.
נרניה
סופה של נרניה
עולם נרניה מגיע לסופו כאלפיים שנה מאוחר יותר, בעת מלכותו של המלך טיריאן בנו של המלך ארליאן (שבעה דורות לאחר ריליאן).
בניין שערי צדק הישן
לבניין חשיבות כפולה: הן היסטורית, כבית החולים היהודי השני שפעל מחוץ לחומות ושירת את תושבי ירושלים וחשיבות ארכיטקטונית ואדריכלית כמבנה העומד בזכות עצמו. לאור החשיבות של הבניין הוא הוכרז כמבנה לשימור.
נרניה
סופה של נרניה
בעזרתם של יוסטס סקרב וג'יל פול שהגיעו מאנגליה, מנסה המלך טיריאן להציל את נרניה, אולם הוא מובס בקרב גבעת האורווה, שלאחריו מחליט אסלן להביא על נרניה את קיצה (סיפור זה מופיע בספר "הקרב האחרון").
מקרים בהם הגיעו בני אדם לנרניה
בספרים מתוארים שבעה מקרים בהם עברו דמויות מכדור הארץ לנרניה:
בניין שערי צדק הישן
המבנה
הבניין מהווה דוגמה בולטת לסגנון הבניה האקלקטי שהיה מקובל בעת תכנונו, ונועד להרשים את כל הבאים בשעריו, ובה בעת לשמור על ייעודו המקורי כבית חולים מודרני המשרת את כל הנזקקים לשירותיו ביעילות.
משעבר המבקר את החומה החיצונית, הוא ניצב מול שער הכניסה הראשי לבניין, המעוטר במשקוף אבן מפואר, ומעליו מרפסת בעלת כרכובים מעוצבים. דלת הכניסה עשויה עץ מגולף, שמעליו סורג מסוגנן ובו משולבת שנת חנוכת הבניין, 5661, כלומר שנת תרס"א (1901). שער הכניסה נמצא במרכז המבנה ומדגיש את הפרופורציות הסימטריות של כל המבנה. משער הכניסה נכנסים למבואת אולם הכניסה הראשי, ששטחו תחום על ידי ארבעה עמודים וקשתות העשויות שיש. אל החלל המרכזי נפתחת דלת עץ מגולפת של בית הכנסת של בית החולים, ובו הותקן ריהוט עץ האופייני למבני דת יהודיים מהמאה ה-19.
נרניה
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
על בסיס ארבעה מבין הספרים הופקה סדרה טלוויזיונית בת ארבע עונות.
בניין שערי צדק הישן
המבנה
בקירות המבנה נקבעו חלונות במרחק קבוע ובפרופורציות אנכיות. פינות הבניין בחזית המבנה מודגשות בעיבוד אבן בסיתות גס, כניגוד לאבנים המצפות את קירות המבנה.
נרניה
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
בשנת 2005 יצא לאקרנים סרט קולנוע המבוסס על הראשון מספרי הסדרה "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" ובעקבות הצלחתו הופקו שני סרטים נוספים: "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן" ו"סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר".
בניין שערי צדק הישן
רקע היסטורי
עד לשנת 1837 לא עמדו לרשות היישוב היהודי בארץ ישראל ולו גם בית חולים אחד. משה מונטיפיורי שביקר מספר פעמים בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, הזדעזע מרמת התחלואה והתברואה, והחל ליזום הקמת בית חולים בירושלים. מנגד עמד ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם, שניהל את איסוף וחלוקת כספי החלוקה, והתנגד לכל מודרניזציה, בכוחו ומעמדו הכלכלי כפה הארגון את עמדותיו על יהודי ארץ ישראל. במכתב אל הראשון לציון, הביע מנהל הארגון את דעתו נגד הקמת בית חולים יהודי, ונגד העסקת רופא יהודי "העלול להחדיר מינות וכפירה לירושלים" אך בעקבות פניית חולים יהודים לבתי חולים של המיסיון והחשש מהמרת דתם של יהודים לנצרות, נבנו במחצית השנייה של המאה ה-19 שלושה בתי חולים יהודיים בתוך העיר העתיקה בירושלים. הראשון, בית החולים מאיר רוטשילד, שעבר ב-1888 לרחוב הנביאים מחוץ לחומות, השני, בית החולים ביקור חולים, ולאחריו משגב לדך. בראשית המאה ה-20 נחנך בית החולים שערי צדק שתוכנן ונבנה מראשיתו מחוץ לחומות.
תכנון בית החולים
את תוכנית הבניין לשערי צדק הכין המהנדס הגרמני תיאודור זנדל, שהיה גם האדריכל של בית החולים הגרמני בירושלים (היום, אגף 'זיו' בבית החולים ביקור חולים). התוכנית התוותה בניית שלושה בניינים נפרדים: בניין אשפוז מרכזי בן שתי קומות ומרתף לאחסון ולתרופות, בניין משני למגורי הסגל הרפואי, ובניין לאשפוז חולים במחלות מידבקות (כעת נמצאת במקומו חנייה). את שלושת הבניינים הקיף גן גדול ומסביבו חומה. ובגן נחצבו בורות מים לאגירת מי הגשמים.
מספר דוד ילין בספרו 'ירושלים של אתמול', ברישום מיום ט"ז באייר תרנ"ו (1896):
פרופסור יהושע בן אריה, בספרו "ירושלים בראי התקופה", מציין כי המרחק הרב שבו נבנה בית החולים מהעיר העתיקה וממרכזי היישוב היהודי בירושלים באותה תקופה, עורר את החשש כי החולים לא יגיעו למוסד, ואף התהלכה אמירה בציבור היהודי כי ד"ר ואלאך יצטרך לשלם לכל חולה שיגיע למוסד את דמי הנסיעה.
בניית בית החולים
את האחריות על בניית בית החולים, קיבל על עצמו הקבלן רבי יעקב מן. לפי דוד ילין הנחת אבני היסוד של בית החולים הייתה ביום החמישה עשר באב תרנ"ז, 13 באוגוסט 1897. עיתוני ירושלים של התקופה ובעיקר דוד ילין דיווחו על הבניה:
וכך ממשיך דוד ילין לדווח על התקדמות הבנייה מפעם לפעם:
אברהם משה לונץ מציין בחוברתו לוח ארץ ישראל:
למראה הבניין הגמור כתב אליעזר בן-יהודה בעיתונו, כי בית החולים שערי צדק הוא הבית היפה ביותר בירושלים.
בית החולים בפעולתו
בית החולים נחנך ביום 27 בינואר 1902 לכבוד יום הולדתו של הקיסר וילהלם. בטקס חנוכת הבית השתתפו כל נכבדי העיר ירושלים: יהודים, מוסלמים ונוצרים. ד"ר ואלאך התמנה למנהל בית החולים ולרופא הראשי. בית החולים היה אותה עת בית החולים המודרני ביותר במזרח התיכון, ואף על פי שהיה מוגדר כבית חולים יהודי, בפועל היו שעריו פתוחים בפני כל תושבי העיר והארץ, יהודים וגויים.
בהשגחתו הקפדנית של ד"ר ואלאך התנהל בית החולים על פי חוקי ההיגיינה האירופאיים, במכבסה של הבניין עבדו ארבע כובסות ובבניין הועסקו פועלי ניקיון. לבית החולים היה בית מרקחת פרטי משלו.
החלטה נוספת של ד"ר ואלאך הייתה להעמיד את המוסד על תשתית כלכלית עצמאית ככל הניתן, כך נחפרו בורות מים לאספקה עצמאית של מים, נרכשו 15 פרות מהמושבה הטמפלרית ווילהלמה, אשר רעו בשדה סמוך לבית החולים, על מנת להבטיח לבית החולים אספקת חלב טרייה ואף גבינות שהוכנו על ידי צוותו של ד"ר ואלאך.
תחילה היה ד"ר ואלאך הרופא היחיד בבית החולים ושימש גם כמנהלו הפיננסי. הוא ראיין כל מועמד לעבודה ובחר בעצמו את הצוות הרפואי הסיעודי והמנהלתי. ד"ר שרגא פביוס פופלס היה רופא הילדים וממלא מקום מנהל בית החולים. אחיות שהתקבלו לעבודה היו רווקות, על מנת שיוכלו להקדיש עצמן לעבודה בבית החולים במשך כל שעות היממה. אחת לחודש קיבלו האחיות חופשה של 24 שעות.
ד"ר ואלאך היה ידוע באדיקותו הדתית, במקרה שארעה בשבת, 16 באוגוסט 1913, אב הביא את בנו שחלה בגרונו לטיפול ברכבת מיפו. ואלאך צא מתוך בית החולים ולא אפשר להם להיכנס עד לצאת השבת, בטענה שלא מדובר במקרה חירום. לאחר צאת השבת הוכנס הנער הצעיר לאשפוז, אך למחרת מת ממחלתו. מותו עורר מהומה ועד מהרה נשמעו האשמות קשות נגד ד"ר ואלאך על כך שהקריב את הילד על מזבח אדיקותו.
במלחמת העולם הראשונה שימש בית החולים מרכז למיון פצועים טורקים, ולפינוים לבתי חולים אחרים. תמונה שנמצאת באוסף בית החולים מתעדת את כניעת ירושלים ב-9 בדצמבר 1917, בחצר בית החולים שערי צדק. בתום הטקס סרו ראש העיר חוסיין אל-חוסייני והגנרל צ'ארלז פרדריק ווטסון, מפקד הבריגדה מס' 180 של הדיוויזיה ה-60, לחדרו של ואלאך בבית החולים והתכבדו בכוס תה חם. החשיבות והסמליות שהצליח ואלאך להקנות לבית החולים היהודי היו כה גדולות, עד שפעם אחר פעם מצאו עצמם המדינאים הבריטים (כמו גם קונסולים ונציגים של מדינות אחרות) "עולים לרגל" ל"היכל הרפואה" של ואלאך, ואגב כך מצטלמים עמו.
בשנות ה-30 קלט בית החולים רופאים שעלו לארץ מגרמניה במסגרת העלייה החמישית. בית החולים נתקל בקשיי מימון במהלך מלחמת העולם השנייה משפסקו תרומות הכספים מיהדות גרמניה.
בית החולים היה מפעל חייו של ד"ר ואלאך, הוא מעולם לא התחתן ולא היו לו ילדים משלו. הוא התגורר בבניין הסמוך לבית החולים, ולפי הסיפורים התהלך תמיד עם צרור מפתחות של כל דלתות המבנה. דמות נוספת ידועה בירושלים, האחות הראשית זלמה מאיר, התגוררה גם היא בבניין בית החולים, וגידלה בתחומי בית החולים ילודים שננטשו על ידי הוריהם. הד"ר יעקב ישראל דה האן, ידיד קרוב של ד"ר ואלאך ומן הדמויות הבולטות בעדה החרדית בראשיתה, נרצח בשנת 1924 על סף בית החולים בדרכו חזרה מתפילת ערבית בבית הכנסת במקום.
במלחמת העצמאות מילא בית החולים תפקיד חשוב בהגשת עזרה לנפגעי הקרבות שהשתוללו בירושלים וסביבתה, חשיבות בית החולים הלכה והתעצמה משנותק הקשר עם בית החולים הדסה הר הצופים.
ד"ר ואלאך פרש מניהול בית החולים בשנת 1947, נפטר עשר שנים אחר כך בגיל תשעים ואחת ונקבר בבית הקברות הצמוד לבית החולים.
כבית הנהלת רשות השידור
במהלך שנות פעילותו של בית החולים התרחבה העיר ירושלים, עד שקטן המקום בבית החולים מלהכיל את צורכי הפעילות של בית חולים בשלהי המאה ה-20. בית החולים עבר בשנת 1980 למשכן חדש, מתחת לשכונת בית וגן. עם זאת תהליך המעבר לא היה חלק, ובניית בית החולים החדש פערה חור בתקציב בית החולים שלא ניתן היה לכסות אותו, והמוסד עמד בפני פשיטת רגל וסגירה. כדי לאפשר לבית החולים להיחלץ מהמצוקה האמורה אושר סיוע כספי מהמדינה, אשר כלל ערבות להלוואות מבנקים מסחריים. כביטחון להלוואות אלו שועבד המתחם לטובת הבנקים.
במסגרת תוכנית הסיוע נדרש שערי צדק על ידי המדינה לערוך תוכנית הבראה, שכללה מימוש ומכירה של מתחם המבנה הישן. בשנת 1982, הנהלת בית החולים התקשרה בעסקת קומבינציה, עם חברת הבנייה אזורים של קונצרן "כלל", חברת "אור ים בינוי ופיתוח" מקבוצת שיכון עובדים, וחברת "קנית" של איש העסקים דוד עזריאלי, של ניצול שטח המגרש רחב ההיקף שסביב בניין בית החולים להקמת שכונת מגורים. לאחר משא ומתן של שנתיים נחתם הסכם הפיתוח לבניית 200 יחידות דיור ומרכז מסחרי, שבמסגרתו תקבל "אגודת שערי צדק" שליש מהכנסות ממכירת הדירות. בשנת 1988 הכריזה חברת "אזורים" גם על הקמת בניין משרדים במתחם.
בפברואר 1984 העלה חברת הכנסת יעקב צור (שטיינברג) הצעה דחופה לסדר היום של הכנסת, למנוע מעשי הרס וונדליזם בבניין, שעמד נטוש בזמן שהתנהל משא ומתן על עתידו.
אישור תוכנית בניין עיר של התוכנית להקמת השכונה התעכב, ומאחר שבית החולים לא הצליח לעמוד בתשלומי ההחזר להלוואות שלקח כנגד שיעבוד המתחם, פתחו הבנקים בראשית שנות ה-90 בהליכי כינוס נכסים למתחם. בשנת 1992, מאחר שהמתחם המשיך להיות נטוש, יזמה הרשות לפיתוח ירושלים תוכנית להקמת קריית תקשורת במתחם עבור רשות השידור. התוכנית, בעלות של כ-38 מיליון דולר, כללה את שימור המבנה ההיסטורי.
באפריל 1993 חתמו משרד האוצר, הרשות לפיתוח ירושלים ורשות השידור על הסכם להקמת "קריית רשות השידור" במתחם שערי צדק. בשטח שבין רחוב אגריפס, רחוב יפו ורחוב שערי צדק. זאת לאחר שמשרד האוצר הסיר את התנגדותו לפרויקט לאחר שהתברר, כי הממשלה לא תצטרך לממנו. על פי התכנון "קריית רשות השידור" הייתה אמורה לכלול משרדים ואולפנים חדשים בשטח של 26 אלף מ״ר, ומרכז מסחרי בשטח של 6,000 מ״ר. ולהחליף את כל משרדי ואולפני רשות השידור האחרים בירושלים. התוכנית כללה את שימור ושיפוץ בניין בית החולים לטובת משרדי הנהלת הרשות בשטח של 3,000 מ"ר. הוחלט כי הפרויקט לא ימומן מכספי האגרה או תקציב המדינה, אלא מהלוואות מבנקים שהרשות הייתה אמורה להחזיר אותן על ידי מכירה או פיתוח של נכסיה השונים בעיר, דוגמת בניין הטלוויזיה הישראלית בשכונת רוממה.
בשנת 1996, בהתאם להסכם, לקחה רשות השידור מהבנק הבינלאומי ומבנק דיסקונט הלוואה של כ-135 מיליון שקל, לצורך רכישת מתחם בית החולים. שיפוץ המבנה הסתיים בתחילת 1999. אולם קידום הקמת קריית התקשורת סביב המבנה ההיסטורי התקדמה בעצלתיים. בנוסף מנכ"ל הרשות אורי פורת שהתמנה בשנת 1998 התנגד לתוכנית.
במרץ 2001 הצביע דו"ח פנימי של מבקר רשות השידור על אי סדרים רבים בניהול פרויקט. על פי הדו"ח, בעקבות כשלים וליקויים כספיים לא הצליחה רשות השידור לממש את תוכניתה להעביר למתחם שערי צדק את כל מוקדי הפעילות של הרשות, שנשארו פזורים במספר רב של אתרים בירושלים, ולא הצליחה למכור את בניין המשרדים והאולפנים הנמצאים בשכונת רוממה. הדו"ח ממשיך ומציין כי מאחר שהפרויקט לא הושלם, הוא גורר הוצאות כבדות עד ליום עריכת הדו"ח, וכי ניהול הפרויקט לא עמד בסטנדרטים ההכרחיים לניהול פרויקט בהיקף וברמת מורכבות מסוג זה. וכי הפרויקט למעשה מוקפא משנת 1998. בנוסף קובע הדו"ח כי יועצים, מתכננים ומבצעים שעבדו בפרויקט שולמו תשלומים גבוהים מאלה שסוכמו. כך למשל, שכרה הרשות את משרד עורכי הדין יהודה רוה כדי שיכין את הנכסים שלה למכירה או להפעלה מסחרית. לצורך כך קיבל עד נובמבר 1999 1.3 מיליון שקלים. אך לא סיים את רישום הנכסים והכנתם למכירה כמוסכם. ואחר כך קיבל תשלומים נוספים. הקיפאון במימוש הנכסים גם יצר בעיה כספית במימון המשך הפרויקט. גם בתקופתו של מנכ"ל הרשות יוסף בראל, שהתמנה בשנת 2002, הפרויקט לא קודם ונשקלה מכירת המתחם לטובת החזר חוב הפרויקט לבנקים. באפריל 2004 ביקשה הרשות אישור מוועדת הכספים למכור את המתחם.
בשנת 2011 יזם ראש הממשלה בנימין נתניהו רפורמה ברשות השידור שמטרתה הייתה צמצום גרעון. בשלב זה עוד דובר על מימוש תוכנית "קריית רשות השידור" על ידי מימוש שאר הנדל"ן של הרשות, אך אחר כך קודמה תוכנית לסגירת רשות השידור והקמת תאגיד השידור. בדצמבר 2015 התחיל לפעול תאגיד השידור זמנית מאולפנים שנמצאים מחוץ לירושלים, במודיעין. כל נכסי רשות השידור, כולל מתחם שערי צדק עברו לבעלות רשות מקרקעי ישראל. הבניין המשיך לשמש את רשות השידור בזמן שהייתה בפירוק עד סוף שנת 2018, כולל הארכיון שהועבר אליו.
"המרחב החברתי" שערי צדק הישן
במרץ 2020, רשות מקרקעי ישראל העמידה למכירה באמצעות מכרז את המתחם. כחמישה מגרשים שכוללים אפשרות לבניית 240 דירות, מלונאות ומסחר
ביולי זכתה חברת הנדל"ן ישראל קנדה במכרז תמורת 512 מיליון שקל. היא תרמה את השימוש במבנה לתקופת ביניים לעמותת רוח חדשה והמרחב החברתי להפעלת מרכז תרבות, אמנות ויזמות לטובת קהילת הצעירים בירושלים. בחודש ינואר 2021 נוסד במבנה "בית רוח חדשה", בתמיכת הקרן לירושלים, ובחודש אוגוסט 2022, עמותת המרחב החברתי קיבלה אחריות מלאה על המקום.
כיום, שערי צדק הישן הוא מרחב בו פועלים אמנים, יוצרים, מוזיקאים, אולפני וידאו ופודקאסטים, קבוצות מחול, מאיצי יזמות, סטודיו ליוגה, עמותות ועוד. הקבוצות מקיימות את הפעילות מחללי עבודה משותפים, ויוצרים שיתופי פעולה והפריה הדדית.
להלן הקבוצות הפועלות במתחם:
אגודת "הכליזמרים הירושלמים", קבוצת "טוב ויפה" לציור ואמנות, קבוצת "מאסצ'אלנג'" לקידום יזמות, סטודיו "ששת" לעיצוב, הביאנלה של ירושלים, בר "הבירבזאר", סטודיו "גילי יוגה", סטודיו "פלמנקה" לריקוד, עמותת "החוט המשולש" לנוער בסיכון, קבוצת "אורגנוז" לצילום ועריכה, סטודיו "פלמינגו" לצילום, סטודיו "בד קיימא" לתפירה וקיימות, סטודיו "סוס" לכתיבה, "אולפני שלג" לפודקאסטים, ועוד. בשיתוף עם הביאנלה של ירושלים מתקיימות בבניין תערוכות במהלך כל השנה, בחלל בית הכנסת ההיסטורי ובמסדרונות המבנה.
על פי התוכניות העתידיות המבנה, המיועד לשימור, ישופץ בעתיד על ידי חברת יזמות הנדל"ן ישראל קנדה וישמש כמלון בוטיק יוקרתי בעוד שבשטח סביבו יוקמו לדיור ומשרדים עם מתחם מסחרי, שירכיבו יחד את רובע 'מידטאון', המוקם בעלות של כמיליארד שקל.
בדצמבר 2021 אישרה להפקדה הוועדה המקומית לתכנון ובניה תוכנית חדשה לרובע 'מידטאון', התכנון החדש כולל ארבעה מגדלים שיתנשאו עד לגובה של 42 קומות, אלף יחידות דיור, מלונאות, מסחר, משרדים, דיור מוגן ושטחים לצורכי ציבור. בשטח כולל של כ-170,000 מ"ר, מעל חניון תת-קרקעי של כ-1,400 כלי רכב.
מקור השם
שמו של בית החולים הוא כשמה של השכונה שערי צדק הסמוכה לבית החולים מצפון, שנוסדה כבר בשנת 1890 ושמה נגזר מפסוק בספר תהילים:
בתי השכונה שערי צדק ואחר כך בית החולים היו המבנים המערביים ביותר בירושלים, והיו בפועל שערי העיר ירושלים שאחד משמותיה במקורות הוא גם עיר צדק.
בזכות ד"ר ואלאך היה בית החולים קרוי בפי תושבי ירושלים במשך שנים רבות בית החולים ואלאך וישנם עדיין ירושלמים ותיקים שעדיין קוראים למבנה הישן בשם זה, יש המגדילים וקוראים לו גם "ואלאך הישן" להבדיל מהבניין החדש ("ואלך החדש").
בית העלמין שערי צדק
בית העלמין שערי צדק הוא בית קברות יהודי קטן הממוקם בצמוד אל מבנה שערי צדק הישן בירושלים. הוא הוקם במהלך מלחמת השחרור ופעל תקופה קצרה.
אזכורים בתרבות
בספר מיכאל שלי מספר עמוס עוז את סיפור אהבה המתרחש בשכונת מקור ברוך בירושלים של שנות החמישים המוקדמות, מספר שנים לאחר מלחמת העצמאות, ובצל המחסור במוצרי מזון ותקופת הצנע בישראל באותן שנים. במקביל מצטיירת ירושלים כעיר ייחודית, בעלת היסטוריה מרתקת, נוף מרהיב, וסמטאות ומבנים המקרינים קסם מיוחד. על רקע העיר, האווירה והנופים, מתפתח סיפור האהבה בין חנה, גיבורת הספר, לבין מיכאל. גיבורת הספר נכנסת להריון ויולדת בבית החולים שערי צדק ומספרת:
בית"ר ירושלים (כדורגל חופים)
בית"ר ירושלים היא קבוצת כדורגל חופים ישראלית מהעיר ירושלים, המשחקת בליגה הישראלית בכדורגל חופים. צבעי התלבושת של הקבוצה הם שחור וצהוב, והיא עורכת את משחקיה ב"ארינת MODY", חוף פולג, נתניה.
היסטוריה
בית"ר ירושלים נוסדה בשנת היווסדותה של ליגת הכדורגל חופים בשנת 2007 בשם "שווה שווה ירושלים" המארגן והממן העיקרי ובעלי הקבוצה מאז הקמתה הוא שחקן העבר של בית"ר ירושלים בכדורגל, שמוליק לוי. כבר בעונה השנייה סיימה הקבוצה כסגנית אלופה, כשהפסידה 6:7 לאלופה נסיכי חדרה. כמו כן סיימה הקבוצה פעם אחת במקום השלישי. בשנים לאחר מכן לא הצליחה הקבוצה להתרומם ולהגיע לשלבי הגמר. מאז 2010 קרויה הקבוצה "בית"ר ירושלים" ועונדת את סמל קבוצת הכדורגל של העיר.
אוהדים
הקהל של בית"ר ירושלים בכדורגל חופים מבוסס בעיקר על אוהדי בית"ר ירושלים בכדורגל. ארגון האוהדים של הקבוצה "לה פמיליה" המוכר מענף הכדורגל, עוזר לקהל האוהדים בכל הקשור לעדכונים וחדשות, תמונות מהשטח, ואפשרויות הגעה למשחקים. וניתן לראות התקהלות של הארגון ואוהדים רבים סביב הקבוצה במשחקיה, שאוהדים גם את קבוצת הכדורגל.
סגל נוכחי
סגל לאליפות ליגת בנק יהב בכדורגל חופים לעונת 2019
צוות מקצועי
מעודכן לאליפות ליגת בנק יהב בכדורגל חופים לעונת 2019
הישגים ותארים
ליגת בנק יהב בכדורגל חופים
עבראש בופאלו
עַבְרֹאשׁ בופאלו (שם מדעי: Bucephala albeola) הוא מין של ברווז מהסוג עבראש המצוי בחופים ובימים שליד אמריקה הצפונית ומערב אירופה. העבראש קיבל את שמו מראשו הרחב המזכיר מראה של תאו. ברווז זה והשרשיר הם הקטנים בברווזי אמריקה.
אורכו של הברווז 32–40 ס"מ ומשקלו 270–550 גרם. הזכר בעל ראש ירוק וסגול והעורף הגדול וה"כיפה" בצבע לבן. המקור אפור הכנפיים והזנב שחורים ושאר הגוף לבן. הנקבות קטנות מהזכרים ואפורות כמעט לגמרי למעט פס לבן על הלחי וכיפה וכנפיים שחורות.
אלו ברווזים המותאמים לחיי ים ורק לעיתים נדירות מצויים על היבשה. באמריקה הצפונית מוצאים אותם גם בבריכות ואגמים סביב הטייגה.
קרייג גודווין
קרייג אלכסנדר גודווין (באנגלית: Craig Alexander Goodwin; נולד ב-16 בדצמבר 1991 באדלייד שבאוסטרליה) הוא כדורגלן אוסטרלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אדלייד יונייטד מליגת העל האוסטרלית ובנבחרת אוסטרליה.
קריירה בינלאומית
ב-25 ביולי 2013 ערך גודווין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטרליה, בהפסד 3-2 לנבחרת יפן במסגרת אליפות מזרח אסיה. ב-27 בינואר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-0 על נבחרת וייטנאם במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
דיאן פון פירסטנברג
דיאן פון פירסטנברג (בגרמנית: Diane von Fürstenberg; נולדה ב-31 בדצמבר 1946) היא מעצבת אופנה בלגית-אמריקאית יהודייה שזכתה להצלחה בזכות שמלות המעטפת שלה. בעברה, הייתה לנסיכה מנישואיה הראשונים לנסיך אגון לבית פירסטנברג מגרמניה.
קורות חיים
נולדה בשם דיאן סימון מישל חלפין (Diane Simone Michele Halfin) להורים יהודיים בבריסל, בלגיה. אביה היה יהודי יליד רומניה, ליאון (ליפא) חלפין, שהיגר לבלגיה מקישינב (אז מחוז בסרביה ברומניה וכיום בירת מולדובה) בשנת 1929. אמה הייתה ממשפחה יהודית-יוונית, ניצולת שואה בשם ליליאן נחמיאס שהייתה אסירה באושוויץ 18 חודשים לפני שפירסטנברג נולדה. אמה הייתה דמות משפיעה בחייה ושיננה לה את המוטו "פחד אינו אפשרות".
מאוחר יותר למדה פירסטנברג כלכלה באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ. משם עברה לפריז ועבדה כעוזרת לסוכן של צלם האופנה אלברט קוסקי. מאוחר יותר עזבה לאיטליה כדי לעבוד כשוליה ליצרן הטקסטיל אנג'לו פארטי. שם למדה חיתוך של בד, שימוש בצבע ומרקם, ושם תכננה וייצרה את שמלות המשי הראשונות שלה.
בשנת 1974 השיקה קו מוצרי קוסמטיקה ובושם "טטיאנה" על שם בתה, וכן זכתה להצלחה עם שמלות מעטפת עשויות מסריגי ג'רזי.
בשנת 1997 השיקה מחדש את חברת האופנה על שמה (DVF), עם חידוש נוסף של שמלת המעטפת המפורסמת שלה. החברה כיום היא מותג יוקרה עולמי המציע 4 קולקציות מלאות בשנה וקיים בלמעלה מ-70 מדינות ברחבי העולם. מטה החברה ובוטיק הדגל ממוקמים ברובע אריזת הבשר של מנהטן.
בשנת 1998 פרסמה פירסטנברג את זכרונותיה בספר "Diane: A Signature Life", ובשנת 2004 השיקה קו של תכשיטים וצעיפים יחד עם חברת ה. שטרן.
בשנת 2005 העניקה לה מועצת מעצבי האופנה של אמריקה (CFDA) פרס מפעל חיים, ושנה לאחר מכן נבחרה לשמש כנשיאת המועצה, תפקיד בו היא מחזיקה נכון לשנת 2012.
בשנת 2008 זכתה לקבל כוכב בשדרת האופנה, ובשנת 2009 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית רחבת היקף תחת הכותרת "דיאן פון פירסטנברג: מסע של שמלה" שנפתחה ב-Manezh, אחד מחללי התצוגה הציבוריים הגדולים ביותר במוסקבה.
בשנת 2011 הציגה פירסטנברג קולקציה עבור מוצרים ביתיים ובושם חדש. ובשנת 2012 השיקה קולקציית בגדי ילדים בשיתוף עם גאפ.
חיים אישיים
תחילת עלייתה לגדולה של פירסטנברג החלה עם נישואיה לאגון הנסיך הגרמני לבית פירסטנברג בשנת 1969, לזוג נולדו שני ילדים, אלכסנדר וטטיאנה, ולאחר גירושיהם בשנת 1972 איבדה את תואר הנסיכות אך המשיכה לשאת את שם המשפחה "פירסטנברג".
ב-2001 נישאה לאיש העסקים האמריקאי-יהודי, בארי דילר.
פורד B3000 S, V3000S, V3000A
המשאיות שירתו את בעלות הברית ואת הוורמאכט.
עבור כוחות צבא הקבע של גרמניה הנאצית הוורמאכט יוצרו 24,110 יחידות.
מנועי הדגמים הכבדים יותר, (V8 צילינדר) התבססו על מנועי פורד אמריקה שנבנו בדטרויט, משנת 1940 מסוג "Typ T 098/099" (מנוע 3,900 סמ"ק המפיק 95 כ"ס.
כושר המטען של הדגמים היה 3 טון.
יחסי זמביה–צרפת
יחסי זמביה–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין זמביה וצרפת.
יחסים דיפלומטיים
צרפת מקיימת יחסים מצוינים עם זמביה, המבוססת על הרצון המשותף של שתי המדינות לתרום ליציבות ופיתוח אפריקה. שגרירות צרפת בלוסקה מוסמכת לשוק המשותף למזרח ודרום אפריקה (COMESA), ארגון אזורי בו צרפת השתתפה כמשקיפה מאז 2003.
טריגוניאס
טריגוניאס (שם מדעי: Trigonias; מיוונית: "מחזיק משולש") הוא סוג קדום של קרנף פרהיסטורי שהתקיים במשך האאוקן באמריקה הצפונית לפני 37 עד 34 מיליון שנה מזמננו. הסוג תואר ב-1900 בידי החוקר פרדריק א. לוקאס (Frederic A. Lucas) ונכללים בו 2 מינים: Trigonias osborni ו-Trigonias wellsi.
קרנף זה היה קטן ונמוך בהרבה מהקרנפים החיים ולמעשה כלל לא דומה לקרנף, מאחר שהיה חסר קרניים על אפו והיה גם בעל חמש אצבעות דמויות פרסה בכפות רגליו, במקום שלוש כמו הקרנפים המודרניים. הוא הגיע לאורך של 2.1 מטרים, לגובה 1.1 מטר בכתפיים ולמשקל של 390 עד 830 ק"ג, דומה לתאו. מבנה שיניו הותאם לאכילת עלים וצמחייה נמוכה. הוא היה בעל טוחנות ארוכות וניבים גדולים שהשוו לו מעט מראה של היפופוטם וכמה חוקרים הציעו שהיה אמפיבי כמותו.
המאובנים של הקרנף התגלו בדקוטה הדרומית, קולורדו, נברסקה, קליפורניה ובמחוז ססקצ'ואן בקנדה. לצידו חיו פרסתנים שוכני ערבות כמו סוסיים קדומים, גמליים, ברונתותריומיים וקרנפים נוספים כמו הסובהירקודון.
יחסי זמביה–צרפת
יחסים כלכליים
הסחר מוגבל בין שתי המדינות (סחר דו צדדי של 36 מיליון אירו בשנת 2018: הייצוא הצרפתי לזמביה הסתכם ב-27.5 מיליון אירו לעומת 8.5 מיליון אירו בייבוא מוצרים זמביים לצרפת). עודף הסחר בצרפת צנח ב-6% בין 2014 לשנת 2018. הייצוא הצרפתי כולל בעיקר מכירת ציוד מכני, חשמלי ואלקטרוני. צרפת מייבאת מוצרים מיוצרים וחקלאיים מזמביה. כ-40 עסקים צרפתיים עובדים במדינה. מספר חוזים זכו בשנת 2016 ובשנת 2017 בנוגע לאנרגיה מתחדשת ותשתיות.
שיתוף פעולה תרבותי, מדעי וטכני
תמיכה צרפתית בזמביה משתמשת לראשונה בערוצים אירופיים ורב-צדדיים: באופן דו-צדדי, AFD, סוכנות הפיתוח הצרפתית) פעילה בזמביה מאז 2006, וההתחייבויות הכוללות שלה עומדות על 180 מיליון אירו (כולל 34 מיליון אירו מפרופרקו, חברת הבת שלה למגזר הפרטי). ל-AFD משרד שדה בלוסקה, הפעיל בתחומי המפתח של תחבורה, אנרגיה, מים ותברואה.
מבחינת הדיפלומטיה הלשונית והתרבותית, זוהו שלושה מוקדים: (1) תמיכה בפרנקופוני; צרפתית היא השפה הזרה המובילה הנלמדת בזמביה; (2) פעולה תרבותית שמיושמת בראש ובראשונה על ידי אליאנס פרנסייז בלוסקה כמרכז התרבות הראשי של הבירה; (3) יישום פרויקטים להחלפות ושותפויות בין אוניברסיטאות, בתי ספר להנדסה בפרט. בית הספר הצרפתי בלוסקה הוא גם תורם מרכזי בהסברה הצרפתית.
שיתוף פעולה צבאי
שיתוף הפעולה הצבאי מתמקד בעיקר בהוראת צרפתית באקדמיה הצבאית של זמביה בקאבווה ובהכשרת יחידות זמביות לפרוס בפעולות שמירת שלום.
ונדי וו: לוחמת הנשף
ונדי וו: לוחמת הנשף הוא סרט טלוויזיה אמריקאי בכיכובם של ברנדה סונג ושין קוימאדה. הסרט צולם באוקלנד, ניו זילנד, שודר ב-16 ביוני 2006 ונצפה על ידי 5.7 מיליון צופים.
עלילה
ונדי וו היא נערה אמריקאית פופולרית שחייה עוברים מהפך כאשר מגיע לביתה בודהיסט צעיר בשם שן. שן מספר לוונדי שהיא לוחמת ושהיא היחידה שתוכל להציל את העולם ועליה להתאמן לשם כך. אבל זה בכלל לא מעניין אותה והיא רוצה רק להיבחר למלכת הנשף ולנצח את ג'סיקה דוסון האויבת שלה.
סבתה של ונדי יודעת ששן דובר אמת ושאימה של ונדי הייתה לוחמת שהביסה את יאן לו לפני 90 שנה בסין. שאר בני המשפחה של ונדי איבדו קשר עם המורשת הסינית שלהם. ונדי נכשלה במבחן לתרבות הסינית ושן הבטיח לה שילמד אותה את התרבות הסינית אם תסכים להתאמן באמנויות הלחימה.
יאן לו, הרוצה להרוג את ונדי כדי להחריב את התרבות הסינית, מתגלם בגופם של אנשים הקרובים לוונדי כמו אחיה של ונדי, המורים שלה, ג'סיקה דוסון ועוד. ונדי מתחילה להתאמן עם שן, שהופך את המורים שלה לנשמות החיות של אמנויות לחימה סיניות כדי לעזור לונדי ללמוד את אמנויות הלחימה.
ונדי ושן בקרב יחד עם יאן לו בגוף של ג'סיקה דוסון. ונדי ושן ניצחו את יאן לו והוא יצא מתוך הגוף של ג'סיקה, ונדי ויתרה על הנשף והיא אמרה לג'סיקה שהיא תהיה מלכת הנשף במקומה.
פסקול הסדרה
הפסקול יצא בשנת 2007 תחת חברת וולט דיסני. ברנדה סונג הקליטה שיר עבור ונדי וו: לוחמת הנשף בשם "אני לא כל כך ילדה", השיר נכתב על ידי אדי גלאן. השיר שודר ברדיו דיסני. בפסקול משתתפים גם הזמרים אורלנדו בראון, דרו סלי ועוד.
ג'ון ווטרס
ילדותו
ווטרס גדל בשנות ה-50 של המאה ה-20 בפרברים של בולטימור. בשנות נעוריו גילה עניין עצום באלימות ובדם על המסך וגם במציאות. למעשה, עד היום הוא נוהג להופיע כצופה למשפטי רצח ברחבי ארצות הברית. זיכרון הילדות האהוב עליו היה כשביקר באתר גרוטאות, גילה דם במושב מאחת המכוניות ופנטז על תאונות דרכים קטלניות. מאוחר יותר כמתבגר פיתח עניין בתחום הקולנוע. הוא היה משקיף במשקפת על סרטים פורנוגרפים שהוקרנו בדרייב אין, הושפע מסרטי סקספלוייטיישן של שנות החמישים (סרטים פסאודו-דידקטיים המשתמשים בין השאר בטכניקות דוקומנטריות על מנת להראות את האסור — למשל הצגת איבר המין הנשי בתירוץ של צילום תיעודי של לידה) וגם מבמאים כהרשל גורדון לואיס, ראס מאייר וקנת אנגר. באמצע שנות ה-60 החל ווטרס לביים בעצמו סרטים מחתרתיים במצלמות 8 מ"מ ו-16 מ"מ.
אנדרטת השחרור 1982
אנדרטת השחרור 1982 היא אנדרטה בעיר סטנלי, בירת איי פוקלנד. היא הוקמה לכבוד הכוחות הבריטים ששחררו את האיים מכיבוש ארגנטינאי במהלך מלחמת פוקלנד, ולזכר החללים הבריטים שנפלו במלחמה זו.
ג'ון ווטרס
עבודותיו המוקדמות של ווטרס
ווטרס ביים מאמצע שנות ה-60 שישה סרטים שונים, אולם ההצלחה המיוחלת הגיעה רק עם "פינק פלמינגוס" (1972), סרט מזעזע בכוונת מכוון, העוסק במשפחה שופעת גילוי עריות המתגאה בתואר "האנשים המטונפים ביותר בעולם". המשפחה המורכבת מאם המכורה לביצים, פושע הנוער קרקרס ומציצן בשם קוטון. משפחה, החיה בקרוואן שבחזיתו זוג פלמינגואים ורודים, ומתעמתת עם זוג מריר המנסה לגזול מהם את כתר "האנשים המטונפים ביותר בעולם". הסרט, שצולם בסופי שבוע ובתקציב של $10,000, הוא בעל סגנון מחתרתי במובהק, סצינות קשות במכוון לצפייה, והרבה הומור שחור וטעם רע. הסצנה הקלאסית והידועה לשמצה ביותר מהסרט היא הסצנה האחרונה שבה השחקן הטרנסוויסטי דיוויין, המפורסם שבשחקניו הקבועים של ווטרס, אוכל גללי כלב טריים. ווטרס עצמו כינה את הסרט "תרגיל בטעם רע". בשני סרטיו הבאים המשיך ווטרס ביצירת קולנוע פרובוקטיבית ומחתרתית וחתם בכך את מה שמכונה "טרילוגית הטראש".
אנדרטת השחרור 1982
האנדרטה
האנדרטה ניצבת לפני בניין המזכירות, אחד ממבני הממשל בעיירה, ומשקיפה על נמל סטנלי. היא מורכבת מאובליסק הניצב בתוך רחבה מרוצפת, שמאחוריו חומת אבן קשתית. על גבי חזית האובליסק נקבע סמל איי פוקלנד וסביבו זר עלי דפנה. מתחתיהם חרותה באותיות מוזהבות הכתובת: לזיכרון אלה אשר שחררו אותנו, ומתחת: 14 ביוני 1982. על גבי האובליסק מוצבת דמות ארד של בריטניה, שהיא האנשה של בריטניה הגדולה. על גבי צידי האובליסק וחזיתו האחורית חרותה רשימת היחידות של הצי, הצבא וחיל האוויר של בריטניה שנטלו חלק במלחמה. על גבי חומת האבן מאחורי האובליסק קבוע תבליט ובו מראות מימי המלחמה. משני צידי התבליט קבועים על גבי החומה עשרה לוחות ועליהם שמות 255 החללים הבריטים במלחמה, בחלוקה לזרועות שאליהן השתייכו.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל יליד האיים ג'רלד דיקסון (Gerald Dixon). דמות הארד של בריטניה עוצבה על ידי דייוויד נוריס (David Norris). הכספים להקמת האנדרטה נאספו על ידי תושבי האיים.
ג'ון ווטרס
משנות השמונים והלאה
"ססיל בי. דמנטד" (2000), אשר שמו הוא פרפרזה על שמו של במאי הקולנוע הנודע ססיל בי. דה מיל, הוא קומדיה רצחנית על חבורת טרוריסטים קולנועיים הנלחמים בתעשיית קולנוע המיינסטרים האמריקאי ומפיקים סרט פעולה דל־תקציב, שבו מככבת כוכבת קולנוע חטופה (מלאני גריפית) ומבוסס על יצירת מהומות ממשיות וצילומן. בין הססמאות המפורסמות מהסרט "מוות לקולנוע ההוליוודי", "כוח לאנשים שמענישים קולנוע רע" ו"הרבה ילדים חולמים לעשות סרט קולנוע, אבל רק מי שמוכן למות בשביל להשיג מטרה זו, יצליח בכך."
אנדרטת השחרור 1982
האנדרטה
האנדרטה נחנכה על ידי מושל האיים סר רקס האנט, ביום השיחרור, 14 ביוני 1984, במלאת שנתיים לסיום המלחמה הקרקעית באיים. טקסי זיכרון נערכים באתר מדי שנה ב-14 ביוני וכן ביום הזיכרון של בריטניה בחודש נובמבר.
ג'ון ווטרס
משנות השמונים והלאה
סרטיו של ווטרס, הממוקמים כמעט תמיד בעיר הולדתו בולטימור, הם עירוב מתוק-מריר של קיטש ורדרד וקרביים אדומים, של הפרברים המלוקקים ותרבות השוליים מעלת המוגלה, של רגשות סכריניים ואובססיות אפלות. כשנשאל מדוע הפסיק לזעזע בסרטיו האחרונים, ענה ווטרס שהוא זעזע את דורו, וכעת העולם מצפה לבמאים חדשים שיזעזעו את הדורות של ימינו. ווטרס מכהן נכון ל-2004 גם כפרופסור לתרבות מחתרתית ב־European Graduate School.
אנדרטת השחרור 1982
האנדרטה
ב-2015, כשנתיים לאחר מותה של מרגרט תאצ'ר, שהייתה ראש ממשלת בריטניה במהלך המלחמה, הוצב פסל ראש שלה בסמוך לאנדרטה.
ג'ון ווטרס
הדרימלנדרז
הדרימלנדרז (Dreamlanders) היו שחקנים וחברי צוות שווטרס השתמש בהם באופן חוזר ונשנה בסרטיו, שקרויים כך על שם חברת ההפקה של ווטרס, הפקות דרימלנד. הדרימלנדרז המקוריים היו בעיקר חברים שהכיר מתחילת דרכו בבולטימור, ולהם נוספו חברים חדשים אותם גילה במהלך הקריירה שלו. לא כל השחקנים הופיעו בכל הסרטים, אך היו מספר דרימלנדרז שהופיעו בכל סרט שעשה, לפחות עד שהם עצמם נפטרו - דוגמת דיוויין, אדית מאסי, ומלקום סול.
דרימלנדרז נוספים כוללים את ריקי לייק, פטי הרסט, מינק סטול, ועוד.
פילמוגרפיה
בנוסף לסרטים הבאים שבבימויו, שיחק ווטרס והופיע בסרטים וסדרות טלוויזיה רבים נוספים.
בויגה המנגרובים
בויגה המנגרובים (שם מדעי: Boiga dendrophila) הוא מין של נחש מהסוג בויגה שבמשפחת הזעמניים. הוא מצוי בטבע בדרום-מזרח אסיה.
תיאור
נחש זה גדול יחסית לבני משפחתו ומגיע לאורך של 1.8–2.4 מטרים. צבעו שחור מלמעלה וצהוב מלמטה, עם רצועות צהובות על גבו. הראש רחב עם עיניים בולטות ושחורות, ולסתות צהובות בעלות פסים שחורים לאורכם. הנחש בעל ניבים ארסיים אך הם מצויים בחלק האחורי של הגולגולת הרחבה שלו. ניבים אלה שווים באורכם לשאר השיניים והם מזריקים ארס חלש יחסית והם אינם מסוכנים לאדם.
תפוצת הנחש במדינות דרום-מזרח אסיה: קמבודיה, בורמה, סינגפור, תאילנד, וייטנאם, הפיליפינים, מלזיה ואינדונזיה (באיים: בנקה, בליטונג, בורנאו, ג'אווה, ריאו, סולאווסי וסומטרה). תפוצתו היא בעיקר ביערות גשם ורק לעיתים הוא מצוי בביצות מנגרובים, מהם קיבל את שמו. עם זאת, מסוגל הנחש לשחות ולטפס על עצים היטב.
הנחש פעיל לילה. והוא ניזון בעיקר מלטאות, נחשים אחרים, יונקים קטנים ועופות אותם הוא הורג בארסו, לעיתים נדירות הוא ניזון גם מדו-חיים או מדגים. לעיתים משמש נחש זה כחיית מחמד.
זינא רבינוביץ'
זינא (זינה) רבינוביץ' (1895 בנדרי, בסרביה - 1965 תל אביב) הייתה סופרת יידיש, תיירת תרבות, עיתונאית, כתבה גם בעברית.
ביוגרפיה
זינא רבינוביץ' התחנכה בבנדרי, וסיימה בה את לימודיה בגימנסיה היהודית. בנעוריה נתפסה לציונות, ועלתה לראשונה ארצה בשנת 1913. לאחר שנה בארץ היא שבה לבית הוריה, ובשנת 1917 יצאה למוסקבה ולמדה באוניברסיטת מוסקבה. בסוף 1919 עלתה ארצה בפעם השנייה באוניה "רוסלאן".
זינא רבינוביץ' הייתה מעין תיירת תרבותית והרבתה בנסיעות בעולם היהודי. מאמצע שנות העשרים ובמשך קרוב ל-40 שנה, נדדה בין הקהילות היהודיות באסיה, אירופה, צפון אמריקה ודרום אמריקה. היא כתבה על מחוזות רחוקים ועל חיי היהודים בהם, ואספה חומרים לספריה המאוחרים. היא פעלה באותן שנים רחוקות, של טרם היות המדינה, כמעין סופרת-שגרירה. ובכל אתר שהגיעה אליו ביקשה ובלשה אחרי שורשים יהודיים. כתבותיה, סיפוריה, ומאמריה נדפסו בירחון "השילוח", ובדו שבועון לילדים "שתילים", שיצא לאור במוסקבה. היא כתבה עברית ויידיש, ודבריה נדפסו בעיתוני ילדים ונוער בעולם היהודי.
בשנת 1961 השתקעה זינא רבינוביץ' חסרת המנוח בתל אביב. ועד פטירתה עסקה בכינוס סיפוריה והוצאתם לאור. ספריה, עברית ויידיש, נדפסו בניו יורק, בואנוס איירס, מקסיקו ותל אביב.
ספריה
וכן תרגמה את הספר על גדות נהר מוסקבה, רומן מחיי יהודי רוסיה הסובייטית, מאת מירלה בלאנק, ניומן, תל אביב, 1964
אריק השלישי, מלך דנמרק
אריק השלישי (בדנית: Erik III; 1120 לערך – 27 באוגוסט 1146) היה מלך דנמרק מ-1137 ועד שהתפטר מתפקידו זמן קצר לפני מותו. הוא היה נכדו של אריק הראשון ואחיינו של אריק השני, שאותו הוא ירש על כס המלכות. הוא היה המלך הדני הראשון והיחידי עד כה שהתפטר מתפקידו. על רקע ירושת כתרו התחוללה מלחמת אזרחים, בין סוון השלישי, קנוט החמישי וולדמר הראשון.
חייו
אריק נולד באי פין. אמו הייתה הנסיכה רגנהילד, בתו של המלך אריק הראשון ואביו היה האציל הדני, האקון סוניבסון, נינו של המלך מגנוס הראשון ("הטוב"), שהיה מלך דנמרק ונורווגיה. אריק היה אחיינו של אריק השני, מלך דנמרק והוא נלחם לצדו בקרב פוטביק ב-1134 וירש אותו כאשר הוא נרצח ב-1137. לא ידוע הרבה על תקופת מלכותו של אריק השלישי. כרוניקנים בני התקופה חלוקים על אישיותו כמלך והם תיארו הן אדם פסיבי ולא החלטי והן לוחם אמיץ לב ונחוש.
המצור על בדחוס (1812)
המצור על בדחוס הוא מצור אשר התנהל בשנת 1812 בידי כוח בריטי ופורטוגלי משולב בפיקודו של ארתור וולינגטון, כנגד הכוחות הצרפתים שהגנו על העיר המבוצרת בדחוס.
אריק השלישי, מלך דנמרק
חייו
אריק נאלץ להילחם על כס מלכותו כנגד בן דודו, האנטי-מלך אולף הארלדסון. אולף ביסס את כוחו בסקונה ב-1139 וניסה להדיח את אריק מכס המלכות, עד שאריק הביסו והרגו ב-1141 ליד הלסינגבורג. במהלך מלחמות האזרחים, פלשו הונדים לחופי דנמרק ולא נתקלו בהתנגדות של ממש. אריק תמך במגנוס הרביעי, מלך נורווגיה ובזיגורד סלמבה במלחמת האזרחים הנורווגית. הוא פעל להגדלת כוחה של הכנסייה, בעיקר של מנזר קנוט הקדוש באודנסה, והיו לו יחסים קרובים עם אסקיל, בישוף רוסקילדה.
המצור על בדחוס (1812)
רקע
כיבוש העיר בדחוס היה למטרה חשובה לצבא האנגלו-פורטוגלי בפיקודו של וולינגטון. בדחוס הייתה חלק ממספר ערי גבול מבוצרות, בין ספרד שהייתה תחת כיבוש צרפתי, לבין פורטוגל שהצליחה להגן על גבולותיה מפני הצבא הצרפתי. כדי לבסס יסודות לשחרור ספרד, וולינגטון החליט בשלב הראשון לכבוש את ערי הגבול כדי להבטיח לעצמו את דרכי האספקה לצבאו בין ספרד לעיר ליסבון ולים.
העיר בדחוס הייתה העיר השלישית שנכבשה, והקשה מביניהן לכיבוש. הצבא האנגלו-פורטוגלי הגיע לבדחוס לאחר שחרור העיר אלמידה במאי 1811 ושחרור סיודד רודריגו בינואר 1812. חשיבותה של בדחוס הייתה בפתיחת הציר הדרומי מאחר ששחרור סיודד רודריגו הבטיח את הציר הצפוני.
אריק השלישי, מלך דנמרק
חייו
ב-1146 התפטר אריק מתפקידו, המלך הדני היחיד שעשה כן, מסיבות בלתי ידועות. הוא פרש למנזר קנוט הקדוש, שם מת ב-27 באוגוסט אותה שנה ושם הוא נקבר. ניתן להסביר את התפטרותו בהקשר למסקנה שהוא הגיע כי הוא חסר יכולת לשלוט, או בשל מחלתו שממנה מת בסופו של דבר.
מורשתו
כינויו של אריק היה "הכבש" (בדנית: Lam). ניתן לפרש כינוי זה בהקשר לשה האלוהים, שכן הוא היה אדם אדוק בדתו, מתון ונדיב, או שהוא מצביע על היותו מלך חלש ורך לבב. ב-1144 הוא נשא לאישה את לוטגרד מזלצודל, נישואים שמצביעים על ההשפעה הגרמנית ההולכת וגוברת שהייתה על דנמרק. הזוג לא הביא ילדים לעולם למרות שלאריק היה בן מחוץ לנישואין, מגנוס.
המצור על בדחוס (1812)
העיר בדחוס
בשנת 1812 העיר בדחוס הייתה עיר מבוצרת היטב אשר שכנה באזור הררי, כאשר מצידה הצפוני נהר הגוודיאנה. הביצורים העתיקים של העיר מהתקופה המוסלמית כללו את המצודה בצד הצפון מזרחי ואת חומות העיר. במשך השנים, שופרו הביצורים כדי לעמוד במצור בסטנדרטים של העת החדשה, ובעיקר בירי תותחים. שיפורים אלו כללו הוספה של ביצורי כוכב ובאסטיונים סביב חומות העיר, סוללות עפר, חפירים ומבצרים קטנים בנקודות אסטרטגיות סביב העיר.
חיל המשמר הצרפתי
מפקד ומושל העיר בדחוס תחת הכיבוש הצרפתי היה הגנרל והברון ארמנד פיליפון, מפקד מנוסה אשר לחם בצבא הצרפתי משנת 1778. פיליפון קיבל ניסיון רב בפיקוד במערכות השונות של המלחמות הנפוליאוניות ביניהם קרב אוסטרליץ, קרב טלברה והמצור על קדיס. במרץ 1811 הועבר פיליפון לפקד על העיר בדחוס.
חיל המשמר הצרפתי תחת פיקודו של ארמנד פיליפון הורכב מ-5,003 חיילים, ביניהם; בנוסף שירתו חיילים ואזרחים בשירות הצבא נוספים בתפקידים כגון לוגיסטיקה ופיקוד.
לועניתיים
לוֹעָנִיתִיִּים (שם מדעי: Scrophulariaceae) היא משפחה גדולה של צמחים בעלי פרחים, מסדרת הצינוראים. השם המדעי והשם העברי של המשפחה נגזרים משם הסוג לוענית, אב הטיפוס (type genus) של המשפחה. משפחה זו מיוצגת על ידי צמחים רבים בצמחיית ארץ ישראל, ורבים מסוגיה משמשים כצמחי נוי.
תיאור המשפחה והשקפות סיסטמטיות שונות
באופן מסורתי נכללו במשפחה 275 סוגים ומעל 5,000 מינים, אולם מחקרים פילוגנטיים מולקולריים של השנים האחרונות הראו שהמשפחה במתכונת זו היא פוליפילטית, והעבירו סוגים רבים למשפחות אחרות, חלקן קיימות (לחכיים, עלקתיים) וחלקן חדשות. במתכונתה החדשה (Scrophulariaceae sensu stricto) המשפחה הצטמצמה מאוד בהשוואה למתכונת הישנה (Scrophulariaceae sensu lato).
בין הסוגים שהוצאו מהמשפחה ניתן למנות את לוע הארי, דיגיטליס, עפעפית, פשתנית, לועית, פאולוניה, ו-ורוניקה. לעומתם לבן-עלה, לוענית ובוצין נמנים עם הסוגים שנותרו במשפחה המצומצמת (והבודליה נוספה).
ערך זו עוסק במשפחת הלועניתיים במובנה המסורתי, משום שכך היא מופיעה במרבית המקורות הכתובים הקיימים. אין לראות בכך קביעה מדעית כלשהי, והדבר נעשה רק לצורך קלות הצגת המידע.
מאפייני המשפחה
משפחה זו מייצגת צורות חיים שונות: החל מעשבים, המשך בשיחים, ואף בצמחים טפילים או טפילים למחצה. מספר מינים מועט הם עצים
העלים של כל בני המשפחה הם עלים פשוטים, רבים מבני משפחה זו מאופיינים בעלים משוננים.
הפרחים דו-מיניים, חלק הארי של פרחי המשפחה מדומים לצורת לוע, ומכאן שמה. לדוגמה, לוע-ארי גדול. פרחים מטיפוס זה מכונים פרחים דו-שפתניים. לעומת זאת, לחלק מהסוגים כותרת פרושה כדוגמת בוצין מפורץ. בכל מקרה, לפרחים אין סימטריה רדיאלית. רוב בני משפחה זו מואבקים על ידי חרקים, ומכאן שהצמחים משמשים לראווה למשיכת חרקים. סוגים רבים הם בעלי פרחים גדולים שגם עין האדם נהנית מהם.
כך לדוגמה, מספר האבקנים הוא לרוב 4, ולעומת זאת קיימים גם מינים בעלי שניים או חמישה אבקנים. בחלוקה המסורתית, נהוג להחשיב את הסוגים מרובי האבקנים לפרימיטיביים בהשוואה למינים מעוטי האבקנים, כאשר המעבר ביניהם הוא הדרגתי. לדוגמה, בסוג פשתנית, כבסוגים רבים אחרים, קיימים 4 אבקנים, אך אורכם משתנה- שניים קצרים ושניים ארוכים. בסוג לוענית קיים סטמינוד שהוא אבקן חמישי מנוון.
הפרי הוא הלקט, צורתו אינה קבועה.
חשיבות המשפחה לצמחיית ארץ-ישראל
מבחינה כמותית, 89 מינים ממשפחה זו נמצאים בתחומי ארץ ישראל במובנה הגאוגרפי הרחב. קרי, זוהי משפחה חשובה לנוף הצומח של הארץ. מינים אלו נמנים עם 17 סוגים, מהם 11 סוגים כוללים מין אחד או שניים הגדל בארץ, ו-5 סוגים - בוצין, עפעפית, פשתנית, לענית וורוניקה - הם מינים מרובי מינים בארץ, שתרומתם לנופה, הן מבחינה כמותית והן מבחינה איכותית, היא משמעותית.