cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אימות תוכנה
מגבלות
ישנן שתי בעיות עיקריות באימות תוכנה. המעשית שבהן היא שאימות תוכנה דורש מיומנות רבה ורקע מתמטי ברמה גבוהה מהמקובל. הבעיה החמורה יותר היא שלא ניתן להוכיח קיום או שלילה של תכונה כלשהי על כל תוכנית שרירותית. דוגמה לכך היא ההוכחה כי אי אפשר לפתח תוכנית שיכולה לוודא האם תוכנית כלשהי תעצור כאשר תקבל קלט מסוים (בעיה זו ידועה כבעיית העצירה). משפט רייס מוכיח כי לא ניתן לכתוב תוכנית שתוכל להכריע לגבי כל תוכנית שהיא האם היא מקיימת תכונה לא טריוויאלית (תכונה שלא כל תוכנית בהכרח מקיימת) כלשהי.
למרות שמגבלה תאורטית זו נראית חמורה עדיין אימות תוכנה תורם רבות מבחינה מעשית. בפרט, ניתן "ללכת על בטוח", להגיד שתוכנית תקינה רק כאשר היא תקינה בוודאות, ולטעות על חלק מהתוכניות התקינות. גישה כזאת נקראת "שמרנית". דוגמה לכך היא מערכת טיפוסים בשפות תכנות, המוכיחות היעדר של שגיאות טיפוסים.
החמניות
חמניות (בצרפתית: Tournesols) הוא נושאן של שתי סדרות ציורי טבע דומם, שמן על בד של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך. הסדרה הראשונה צוירה בפריז בשנת 1887, והיא כוללת ציורי חמניות המונחות על הקרקע. הסדרה השנייה נוצרה בארל וכוללת זרי חמניות באגרטל.
הקשר בין הסדרות נוצר כאשר הצייר פול גוגן, ידידו של ואן גוך, התרשם מהסדרה הפריזאית וקנה שתיים מהיצירות בה. כשמונה חודשים לאחר הרכישה של גוגן קיווה ואן גוך לשוב ולהרשים את ידידו בציורים החדשים של חמניות, וקישט בהם את חדר האורחים שנועד לשמש את גוגן בעת ביקורו ב'בית הצהוב', ביתו של ואן גוך בארל. אחרי עזיבתו של גוגן חיבר ואן גוך את שני ציורי החמניות המרכזיים שבסדרה ואת תמונת 'המערסלת' (לה ברקוז) לטריפטיך, שהחמניות הן שתי כנפיו. את הטריפטיך כלל ואן גוך בין ציוריו בתערוכה הקבוצתית של ה-Les XX (צרפתית, 'העשרים') בבריסל. כפי ששער ואן גוך ב-1889, הפכו החמניות, לצד הדיוקנאות העצמיים שלו, ליצירות המייצגות ביותר שלו, וכל תערוכה רטרוספקטיבית של ואן גוך מבקשת להציגן.
החמניות של פריז
שתי החמניות המדוברות הן שתי וריאציות על אותו נושא - שני ראשי פרחים המונחים על הקרקע. לאחת מהן קדמה סקיצת הכנה, המהווה גם היא חלק מן הסדרה. הציור הרביעי בסדרה, בד גדול שצויר מאוחר יותר, כולל שילוב של שתי הגרסאות. ואן גוך צייר חמניות קודם לכן, כחלק מציורי טבע דומם ונופים, אך אלו היו הציורים הראשונים שלו שהוקדשו במלואם לחמניות.
החמניות של ארל
''כעת, כשאני מחכה לחיות עם גוגן בסטודיו משלנו, אני רוצה להכין קישוטים לסטודיו. רק פרחים גדולים.'' ואן גוך, מכתב 526.
סדרת החמניות של ארל כוללת גרסאות שונות על אותו נושא: זר חמניות הנתון באגרטל. הגרסאות צוירו בשתי תקופות, והן מובחנות זו מזו ומתייחסות זו אל זו באופנים שונים. בסדרת הגרסאות הראשונה מארל, אותה השלים ואן גוך באוגוסט 1888, בולט יותר המשחק בשינויים ומתבטא בהבדלים בניגוד הצבע, בגודל הבד, בנקודת המבט ובמספר החמניות. בסדרת הגרסאות השנייה, אותה השלים ואן גוך בינואר 1889, מצטמצמים ההבדלים – גודל הבד אחיד, נקודת המבט קבועה, מספר החמניות כמעט זהה ופלטת הצבעים בה משתמש ואן גוך מצומצמת הרבה יותר. הגרסאות השניות מתייחסות לציור השלישי ולציור הרביעי מן הקבוצה הראשונה.
סדרת הגרסאות הראשונה של ארל, אוגוסט 1888
שתי החזרות על גרסה 4 השתנו ממועד יצירתן. לגרסת אמסטרדם הוספה בחלק העליון רצועת עץ - ככל הנראה על ידי ואן גוך עצמו - ואילו גרסת טוקיו הוגדלה על ידי תוספת היקפית של בד, שינוי שנעשה בתקופה מאוחרת יותר, כנראה על ידי הרוכש הראשון, אמיל שופננקר. טריפטיך המערסלת בינואר 1889, כשסיים ואן גוך את הציורים החוזרים של אוגוסטין רולן, 'המערסלת' (Berceuse), ואת סדרת החמניות, הוא כתב לאחיו תיאו: "אני מדמיין לעצמי את הבדים האלו בין אלו של החמניות, כך שהם יהיו כמו מנורות או פמוטים לצידם... וכך השלם יהיה מורכב משבעה או עשרה בדים". דברים אלו הם רמז ברור לארגון טריפטיך 'המערסלת' ששרטט ואן גוך במכתב מיולי 1889.
ערכן של היצירות
ציורי החמניות של ואן גוך נחשבו חדשניים בתקופת יצירתן, גם בשל השימוש בספקטרום הצבע הצהוב, בין היתר הודות להמצאת פיגמנטים חדשים שאיפשרו יצירת צבעי שמן חדשים. את ייחודן האמנותי זיהו מיד ואן גוך עצמו והצייר פול גוגן. במכתב לאחיו תיאו, כתב ואן גוך: "הם מסוג הציורים שאופיים משתנה ומעמיק ככל שאתה מתבונן בהם. ומעבר לכך, כפי שאתה יודע, גוגן מעריך אותם בצורה יוצאת דופן. אחד הדברים שאמר לי בין היתר הוא: 'זה...זהו.. הפרח.' אתה יודע האדמונית היא של ג'ינין, והחוטמיות שייכות לקוסט, אבל החמניות הן די שלי."
ציורי החמניות של ואן גוך נפוצו, בהעתקים צבעוניים, והפכו אחת היצירות המוכרות של האמן. במרץ 1987, כאשר רכש יאסו גוטו אחד מציורי הסדרה ב-39,921,750 דולר, הפכו ציורי החמניות מן היקרים ביצירות האמנות המודרניות ושם דבר בשוק המסחרי. מאז האמיר מחירן של כלל היצירות של ואן גוך, כאשר השיא האחרון עומד על 53.9 מיליון דולר ששולמו בתמורה ל'אירוסים'.
אנגלברט המפרדינק
אנגלברט המפרדינק (באנגלית: Engelbert Humperdinck; נולד ב-2 במאי 1936) הוא זמר פופ בריטי הנודע בזכות להיטיו "Release Me", "After the Lovin'" ו-"The Last Waltz".
ביוגרפיה
המפרדינק נולד במדראס, הודו, בשם ארנולד ג'ורג' דורסי, כבן הצעיר למשפחה בת עשרה אחים ואחיות. אביו היה קצין בצבא הבריטי, ואמו ממוצא הודי. בגיל 10 עבר יחד עם משפחתו ללסטר שבאנגליה. בגיל 11 החל בלימודי נגינה בסקסופון, ובגיל 15 החל לנגן במועדוני לילה. את נסיונותיו הראשונים בתחום השירה החל בגיל 17, כאשר חבריו עודדו אותו להשתתף בתחרות זמרים חובבים בפאב.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 שירת שירות חובה בחיל האתתים (חיל הקשר) של הצבא הבריטי. ב-1958, עם שיחרורו משירות, הקליט את הסינגל הראשון שלו תחת חברת התקליטים "Decca Records"; השיר, "I'll Never Fall in Love Again", לא הפך ללהיט. במקביל המשיך המפרדינק להופיע במועדוני לילה עד לשנת 1961, עת לקה בשחפת שממנה הצליח להחלים, אך בעקבותיה הופעותיו הצטמצמו.
ב-1965 חלה נקודת מפנה בקריירה המוזיקלית של המפרדינק, כאשר חבר לאמרגן גורדון מילס, שהיה גם מנהלו של הזמר הנודע טום ג'ונס. בהמלצתו של מילס, המפרדינק אימץ את שמו של המלחין הגרמני בן המאה ה-19 אנגלברט הומפרדינק, כשם הבמה שלו. וחידש את חוזה ההקלטות עם חברת "Decca Records". את מסלול ההצלחה שלו החל בבלגיה בשנת 1966, כאשר ייצג את בריטניה בתחרות זמר בקנוק. מאוחר יותר באותה שנה הופיע במכלן והקליט קליפ בזיברוג'. כמו כן להיט שלו בשם "Dommage, Dommage" כיכב במצעד הלהיטים הבלגי.
בתחילת 1967 כיכב ביצוע שלו לשיר "Release Me" במצעד עשרת הגדולים בבריטניה, שם הגיע למקום הראשון ודחק את "Strawberry Fields Forever/Penny Lane" של להקת הביטלס. השיר הצליח גם במצעדים בארצות הברית. השיר שמר על מקומו בטבלת 50 הגדולים במשך למעלה משנה, ונאמד כי מכר למעלה מ-85,000 עותקים ליום בשיא הפופולריות שלו. לימים הפך להיות שירו המזוהה ביותר של המפרדינק.
בעקבות להיטו הוציא המפרדינק שתי בלדות פופ מוצלחות נוספות, "There Goes My Everything" ו-"The Last Waltz", שהקנו לו תדמית של זמר פופ סנטימנטלי ודביק, ממנה הסתייג כשהעדיף לכנות את עצמו כ"זמר בן זמננו" או "מבצע מסוגנן". בסוף שנות ה-60 הקליט מספר אלבומים מצליחים, בהם Release Me, The Last Waltz, A Man Without Love, Engelbert Humperdinck. בתקופה זו כיכב בתוכנית טלוויזיה שנשאה את שמו, אך ירדה מהמסך לאחר שישה חודשי שידור עקב רייטינג נמוך.
בשנות ה-80 הוא המשיך לקיים כ-200 הופעות לשנה ובמקביל לנהל חיי משפחה. ב-1989 זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד וזכה בפרס גלובוס הזהב כאיש הבידור של השנה. במקביל התגייס לאירועי צדקה עבור ארגונים כמו הקרן לחקר מחלת הלוקמיה, הצלב האדום האמריקני וארגוני סיוע לחולי איידס. הוא אף כתב שיר עבור אחד הקמפיינים בשם "He's a gentleman".
ב-1989 הוציא אלבום בשם "Star of Bethlehem", שנכתב על ידי הפזמונאי הגרמני דיטר בוהלן, ויצא גם בשם "Ich Denk An Dich" בגרמניה. ב-1996 שר המפרדינק את ההמנון האמריקאי הלאומי בפתיחת תחרות מכוניות המירוץ של דייטונה. בשנת 2000 כיכב במצעד האלבומים הבריטי עם "Engelbert At His Very Best". הוא שב לככב שם ארבע שנים לאחר מכן כשזכה לפופולריות נוספת עם השתתפותו בתשדיר פרסומת.
באביב 2003 שיתף פעולה עם המפיק זוכה פרס גראמי ארט גרינהאו, ביצירת אלבום גוספל בשם "Always Hear the Harmony: The Gospel Sessions". האלבום היה מועמד לפרס גראמי של אותה שנה.
באוגוסט 2005 הציע המפרדינק את אופנוע ההארלי דוידסון שלו למכירה פומבית במטרה לגייס כספים לטובת החילוץ הרפואי האווירי של עיר ילדותו, לסטר. ב-2009 הוענק לו תואר תושב של כבוד מטעם מועצת העיר לסטר.
המפרדינק פיטר את המנהל האישי שלו ושכר את בנו לתפקיד, לאחר שהראשון סירב לבקשתם של חברי להקת הגורילז להשתתפותו של המפרדינק באלבומם Plastic Beach, מבלי להתייעץ עמו.
ב-1 בדצמבר 2011 הופיע המפרדינק בפעם השנייה בישראל, בהיכל נוקיה.
בתחרות הזמר של האירוויזיון בשנת 2012 שהתקיימה בבאקו, ייצג המפרדינק את בריטניה בשירו "Love Will Set You Free".
ב-2 ביוני 2015 הופיע שוב בישראל, הפעם בהיכל התרבות בתל אביב. ב-17 ביוני 2017 חזר והופיע בישראל, במרכז הקונגרסים בחיפה, ובנייני האומה בירושלים.
סברינה (סרט, 1995)
סברינה (באנגלית: Sabrina) הוא סרט קולנוע משנת 1995. תסריט הסרט הוא עיבודם של ברברה בנדק ודייוויד רייפיל לסרט הקולנוע משנת 1954 בשם זהה. הסרט משנת 1954 התבסס על המחזה "סברינה היפה".
הסרט בוים על ידי סידני פולאק, והשתתפו בו האריסון פורד בתפקיד ליינוס לאראבי, ג'וליה אורמונד בתפקיד סברינה, וגרג קיניר בתפקיד דייוויד לאראבי.
הבדלים בין גרסאות הסרט
גיבור העלילה בגרסת 1995, ליינוס לאראבי הוא אדם אנטיפת ושונא אדם.
בגרסת שנות ה-50 סברינה לומדת בישול, ואילו בגרסת 1995 סברינה לומדת עיצוב אופנה, דבר שמעיד על ההבדל החברתי בין שנות ה-50 לשנות ה-90 בדבר מקצוע שנחשב "יוקרתי" ובדבר מעמד האישה ומיקומה.
הפסקול של הסרט הולחן על ידי ג'ון ויליאמס ואחד השירים מבוצע על ידי סטינג.
הסרט נכשל כלכלית, בעיקר בשל ההשוואה לאיכות הסרט משנת 1954 ולשחקנים הטובים שהשתתפו בו (ובהם אודרי הפבורן, המפרי בוגרט וויליאם הולדן).
אל מלא רחמים
"אל מלא רחמים" הוא נוסח של תפילת הזכרת נשמות הנהוגה בקהילות אשכנז המזרחי, שאותה אומר החזן לעילוי נשמתם של נפטרים, בעת הלוויה, בעת העלייה לקברו של הנפטר, בימי זיכרון ובמקרים נוספים שבהם מזכירים את זכר הנפטר. תפילה זו נהוגה היום גם במעמד של ימי זיכרון לאומיים, ובפרט ביום הזיכרון לשואה ולגבורה וביום הזיכרון לחללי צה"ל.
מקור
אף על פי שמנהג של הזכרת נשמות בתפילה מוזכר כבר אצל הגאונים, תפילה הנקראת "אל מלא רחמים" אינה נמצאת אצל הראשונים. הראשון להזכיר תפילה בשם "אל מלא רחמים" הוא בספר מעבר יבוק שיצא לאור בשנת 1626.
נוסחי התפילה
לתפילה יש תבנית קבועה, המורכבת מטקסט קבוע שבו משולב שמו של הנפטר (במקרה של אזכרה ליחיד), או תיאורם של הנפטרים (במקרה של אזכרה קבוצתית). כבר לאחר גזירות ת"ח–ת"ט נקבעו נוסחים מיוחדים לזכר הנרצחים במאורעות אלו ונוהג זה של קביעת נוסח לתפילה לזכר קורבנות של אסון בהיקף גדול נמשך במשך השנים. כך למשל, נכתבו נוסחים של התפילה עבור מעפילים שמתו בדרכם למולדת ועבור הרוגי מטוס 'אל-על' אשר הופל בשמי בולגריה.
נהוג לשיר את התפילה בסולם פריגיש.
גרסה לזכר חללי מערכות ישראל
לוחמי המחתרות נוספו לתפילה בשנת 1969.
לזכר קורבנות השואה
כבר במהלך השואה חיברה הרבנות הראשית נוסח אל מלא רחמים לזכר קורבנות היטלר. נוסחים שונים לזכר קרבנות השואה נכתבו במהלך השנים. אחד ההבדלים, שעורר דיון ציבורי נרחב, נגע לציון זהות הרוצחים. בין הנוסחים שהיו בשימוש היו שהתייחסו אל המרצחים כ"הנאצים ועוזריהם", "המרצחים הגרמנים" או "הצוררים הגרמנים" והיו שכלל לא ציינו את זהות המרצחים. בשנת 1960, הנשיא, יצחק בן-צבי, ביקש לתקן את הנוסח של הרבנות הראשית לישראל ולכלול בו אזכור מפורש שהרוצחים היו "הנאצים הגרמנים, בני בריתם וגרוריהם". בטקס שנערך אותה שנה ביום השואה צוין שהקרבנות הומתו בידי "רשעי העולם" דבר שהביא למחאות חריפות ולהאשמות בטיהור המרצחים וסילוף ההיסטוריה שהופנו כלפי יד ושם, בין השאר בידי הרב מרדכי נורוק. יד ושם טען להגנתו שלא הוא קבע את הנוסח, אלא השתמש בנוסחים שונים שהובאו על ידי החזנים. לקראת יום הקדיש הכללי שלאחר מכן ביקשה מועצת הרבנות הראשית לקבוע נוסח אחיד לתפילת אל מלא רחמים לקורבנות השואה. ב-1962, השתמש יד ושם בנוסח "הנאצים ועוזריהם", שהיה הביטוי ששימש את הכנסת בחוקים שונים, לטענתו בהיעדר נוסח של הרבנות. מהרבנות טענו לעומת זאת שהם העבירו נוסח שציין מפורשות את ארצות ההשמדה וכללו במפורש את גרמניה, פולין והונגריה.
עניין נוסח אחר בתפילה על קרבנות השואה נוגע לאזכור דרכי ההמתה. היו שהשתמשו בפועל "שנשרפו" או בציון "שנרצחו במיתות משונות", אך ברוב הנוסחים הופיע פירוט רב יותר, למשל: "שנשרפו, שנהרגו ונשמדו" או "שנהרגו, שנחנקו, שהוטבעו, שנשרפו, ושנקברו חיים". הנשיא ציין נוסח שכלל "שנהרגו, שנשחטו, שנשרפו, שנטבחו, שנחנקו, ושנקברו חיים" וביקש להוסיף "ושנחטפו והובלו למוות".
ענייני נוסח אחרים שהופיעו בחלק מהגרסאות כללו את מספר הקורבנות (מאות אלפים, אלפים רבים, מיליונים, שישה מיליון), ציון שהקרבנות כללו "אנשים ונשים ילדים וילדות", ציון ארצות המוצא של הנרצחים וציון מחנות ההשמדה העיקריים. כן נוסף בחלק מהנוסחאות "ארץ אל תכסי דמם".
הנוסח מיום הזיכרון לשואה ולגבורה תשע"ח:
אזכורים בתרבות
בעקבות תפילה זו כתב המשורר יהודה עמיחי את שירו "אל מלא רחמים", המתחיל במילים. השיר הוא מעין התרסה נגד התפילה והאל. הדובר בשיר טוען כי העולם ריק מרחמים.
אימוג'ן סטאבס
אימוג'ן סטאבס, ליידי נאן (באנגלית: Imogen Stubbs, Lady Nunn; נולדה ב-20 בפברואר 1961) היא שחקנית ומחזאית אנגלייה.
ביוגרפיה
אימוג'ן סטאבס נולדה ברות'בורי שבנורת'מברלנד. זמן מה חיה בפורטסמות' שבהמפשייר, שם היה אביה קצין בחיל הים ואחר כך עברה עם הוריה ללונדון. היא התחנכה בשני בתי ספר עצמאיים: בית הספר לבנות סנט פול ובבית הספר וסטמינסטר. היא למדה לתואר ראשון באקסטר קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד. תחילת הקריירה שלה כשחקנית הייתה כשגילמה את אירינה בהפקת סטודנטים של המחזה "שלוש אחיות" באוקספורד פלייהאוס. הצלחתה המקצועית הראשונה הייתה כשלמדה ב-RADA ושיחקה בתפקיד סאלי בולס במחזמר "קברט" בתיאטרון וולסי שבאיפסוויץ'.
היא סיימה את הלימודים ב-RADA יחד עם השחקנית ג'יין הורוקס והשחקן איאן גלן. מאז היא הפכה לעמיתה ב-RADA. היא זכתה להצלחה על במת התיאטרון כשהופיעה עם הלהקה השייקספירית המלכותית, בייחוד בלטה בתפקיד דזדמונה במחזה "אותלו" שביים טרוור נאן. הופעות נוספות שלה על הבמה היו במחזה "ז'אן ד'ארק" בתיאטרון סטרנד, במחזה "Heartbreak House" בתיאטרון היימרקט וב-1997 השתתפה בהפקה הלונדונית של ג'סיקה לאנג של המחזה "חשמלית ושמה תשוקה".
סטאבס השתתפה באלבום "When Love Speaks" הכולל סונטות של ויליאם שייקספיר וקראה את סונטה מס' 21. האלבום יצא בשנת 2002 בחברת התקליטים EMI Classics.
ביולי 2004 הועלה על הבמה בתיאטרון גילגוד שבלונדון המחזה שכתבה סטאבס "We Happy Few" בבימויו של בעלה ובכיכובן של ג'ולייט סטיבנסון ושל מרסיה וורן. בספטמבר 2008 הצטרפה ככותבת וכעורכת במגזין "Reader's Digest".
חיים אישיים
ב-1994 נישאה סטאבס לסר טרוור נאן, ובכך הוענק לה תואר הכבוד ליידי נאן. לבני הזוג יש שני ילדים, בן ובת. ב-2011 פורסם שהם נפרדים.
רוואבי
רוואבי (בערבית: روابي; מילולית: "גבעות") היא עיר פלסטינית באזור השומרון ברשות הפלסטינית. זו העיר המתוכננת היחידה ברשות הפלסטינית. בנייתה החלה בשנת 2009 ובשנת 2015 הסתיימו העבודות על שתי שכונות ראשונות בעיר, והחל האכלוס שלהן.
העיר
העיר נמצאת כתשעה קילומטרים צפון-מערבית מרמאללה, בעיקר בשטח A, בסמוך ליישוב עטרת. העיר עתידה להשתרע על פני שטח של 6,300 דונם. בשלב הראשון, צפויה להתגורר בה אוכלוסייה בת כ-25,000 איש בכ-6,000 יחידות דיור, עם יעד אוכלוסייה סופי של 40,000. העיר מיועדת למעמד הבינוני-גבוה של החברה הפלסטינית, ובעיקר לאוכלוסייה חילונית. העיר תכלול בתי ספר, גני ילדים, בתי מלון, מרכזי מסחר, מקומות בילוי, בתי קפה ופארקים. כ-60% משטח העיר מתוכננים להיות שטחים ירוקים, וכמו כן מתוכננת בה חממת היי-טק. העיר אמורה לספק עד 5,000 מקומות תעסוקה.
היזם העומד מאחורי פרויקט הקמת העיר הוא איש העסקים בשאר אל-מסרי, בן למשפחה אמידה משכם, בסיוע מימון קטרי. התאגיד 'ביתי' שהוקם לצורך הפרויקט נמצא בבעלות משותפת של אל-מסרי וחברת ההשקעות הקטרית הממשלתית (קטרי דיאר), המחזיקה במרבית המניות. על פי עדותו של אל-מסרי, עלות בנייתה של העיר תהיה למעלה ממיליארד דולר, מתוכם הוא גייס 700 מיליון בביקור אחד בקטר.
אכלוס העיר התעכב תקופה ארוכה עקב מחלוקת בין ישראל לרשות הפלסטינית בשאלה על מי מוטלת האחריות לתשתיות המים של העיר. בשנת 2015 הושלמו העבודות על שתי שכונות ראשונות בעיר, והן החלו להיות מאוכלסות בפועל. מעל עשירית מהדירות הן בבעלות ערבים-ישראלים. בוני העיר קיבלו אישור מיוחד ממשרד הטאבו של הרשות הפלסטינית לאפשר רישום קרקעות על שם רוכשים ישראליים. כל רוכש חייב לעבור אישור ידני.
בריאיון למקור ראשון ב-16 ביולי 2016 העיד אל-מסרי שברוואבי מתגוררות 200 משפחות וכי 600 יחידות דיור נמכרו כלומר 400 דירות שנמכרו לא אוכלסו עד למועד זה. נכון ל-2017, מוערך שכ-4,000 בני אדם מתגוררים ברוואבי. חברת התוכנה הישראלית מלאנוקס מעסיקה במרכז העסקים בעיר כ-100 עובדים.
במרכז העיר שוכן תיאטרון גדול ועל ידו מדרחוב מסחרי.
תגובות לבניית העיר
יזמי הפרויקט טענו בשנת 2010 שהשר להגנת הסביבה גלעד ארדן הטיל מגבלות רבות על הבנייה, במסווה של דאגה לאיכות הסביבה. ארדן עצמו הודיע כי ישראל תפסיק לסייע בהקמת העיר. ב-2013 פרסם העיתונאי נחום ברנע כי בכירים בשב"כ ובמוסד טוענים כי מיקומה של העיר מהווה איום אפשרי של ירי רקטות על נמל התעופה בן-גוריון ולשם כך אף נבחר מיקומה. אולם למעשה נבחר מיקומה של העיר מתוך שלושה אתרים שהציע המנהל האזרחי, בהנחיית שר הביטחון אהוד ברק.
העיר מעוררת מחלוקת גם בקרב האוכלוסייה הפלסטינית. בקרב תומכיה, היא מוצגת כ"מודיעין הפלסטינית", ונתפסת כספינת הדגל של בינוי האומה. כפרויקט הפיתוח הפרטי הגדול ביותר ברשות כיום, היא מוצגת כקטר כלכלי שייצר אלפי מקומות עבודה חדשים, המעמיד בשורה חדשה של איכות חיים עירונית ומודרנית לחברה הפלסטינית ומקור לגאווה לאומית. מנגד, מבקריה מצביעים על היותה מתחם מגורים אקסקלוסיבי ומנותק מסביבתו, המדיר את מרבית האוכלוסייה הפלסטינית, ומתוכנן ברוח 'הקהילות הסגורות', תופעה בה העשירים מתבצרים במתחמים מובדלים מפני העניים. בהיותה עיר בבעלות פרטית מלאה, וכשבכוונת התאגיד 'ביתי' הקטרי-פלסטיני להחזיק ולנהל את נכסי הנדלן המרכזיים בעיר, מפנים המבקרים גם שאלות לגבי ניהול החיים העירוניים, המרחב הציבורי וטיב הדמוקרטיה העירונית.
טיטן 3A
הטיטן 3A או טיטן IIIA הוא משגר לוויינים וחלליות אמריקאי, בן למשפחת טילי הטיטן ששוגר 4 פעמים בין 1964 ל-1965. המשגר שימש לבחינת שלב התראנסטייג' שיועד לשמש את המשגר העתידי - הטיטן 3C. שלב התראנסטייג' הורכב על שני שלבים שנלקחו ממשגר הטיטן 2. הטיטן 3A שימש גם כבסיס למשגרי הטיטן 3C.
כל 4 השיגורים בוצעו מ-LC-20 מנמל החלל קייפ קנוורל.
גילה
גִּלֹה היא שכונה בדרום ירושלים, שנוסדה ב-1971 כאחת משכונות הטבעת לאחר מלחמת ששת הימים. היא השכונה הגבוהה ביותר בירושלים מבחינה טופוגרפית - 857 מטרים מעל פני הים. לפי החוק הישראלי גילה נכללת בתחומי מדינת ישראל, אך בקהילה הבינלאומית מקובל לראות בה התנחלות עקב מקומה מעבר לקו הירוק. בשכונה התגוררו בסוף 2017 כ-32,290 תושבים.
שם השכונה
גילה קרויה על שם עיר מקראית בשם זה, שזוהתה בעבר עם העיירה בית ג'אלא הנמצאת מזרחית לשכונה, אך זיהוי זה הופרך ואינו מקובל כיום. ייתכן ששמה של בית ג'אלא משמר את שמה של עיר מקראית אחרת, גלים, אך אין ודאות בדבר. הוצע גם לזהות את האתר בשכונת גילה עם בעל פרצים - מקום ליד עמק רפאים וירושלים, עליו מסופר ששם הכה דוד את הפלשתים ; גם זיהוי זה מוטל בספק.
העיר המקראית גִלֹה
גִלֹה נזכרת ברשימת ערי יהודה בספר יהושע, בקבוצה 5 שבדרום ההר:. וכן כמקום מוצאם של אחיתופל הגילוני, יועצם של דוד המלך ושל אבשלום בנו, ושל אליעם בן אחיתופל, מגיבורי דוד.
גִלֹה שברשימת ערי יהודה שכנה לפי ההקשר בדרום הר חברון, ומספר חוקרים, בהם יהוסף שווארץ ואולברייט זיהו אותה בח'רבת ג'אלא שבין חלחול ובית אומר, אולם מיקומה של ח'רבת ג'אלא זו אינו מתאים לגאוגרפיה של רשימת הערים, וגם אין בה ממצא מתאים. מיקומה של גִלֹה צריך להיקבע לפי האזור של קבוצה 5 ברשימת הערים, ואילך: "מח וּבָהָר שָׁמִיר וְיַתִּיר וְשׂוֹכֹה. מט וְדַנָּה וְקִרְיַת סַנָּה הִיא דְבִר. נ וַעֲנָב וְאֶשְׁתְּמֹה וְעָנִים. נא וְגֹשֶׁן וְחֹלֹן וְגִלֹה עָרִים אַחַת עֶשְׂרֵה וְחַצְרֵיהֶן". מבין ערים אלה מזוהות היטב יתיר, דביר, ענב, אשתמה, ענים: כולן באזור ההר שמדרום לחברון, בואכה בקעת באר שבע / בקעת ערד. לפיכך הציע קלאי כי שמה של גִלֹה נשתמר בח' כפר ג'ל, שמיקומה הולם את הזיהוי אולם אין בה ממצא מתאים. בתחום היישובים המזוהים מקבוצה 5 ישנו רק יישוב אחד שטרם זוהה, ואשר מתקיים מראשית תקופת הברזל 2 ובהיקף משמעותי: אתרה של דאהרייה אותו חפר אולברייט, ובו יש לזהות את גִלֹה, כאשר השם אולי השתמר באמת בח' כפר ג'ל, מרחק 3.5 ק"מ מדאהרייה.
העיר המקראית גלים
היישוב גלים נזכר באזור בית לחם בתרגום השבעים בלבד (ולא בנוסח המסורה), בספר יהושע פרק טו, אחרי פסוק 59 (נט), ועל כן נהוג להתייחס אליו כאל פסוק 59ג. רשימת הערים בפסוק זה, שהיא קבוצה 9 ברשימת ערי יהודה, כוללת את בית לחם וסביבתה, ועל כן השתמרות השם בבית ג'אלה אפשרית, הגם שטרם נמצא בסביבתה אתר עם ממצא המתאים לזיהוי.
יישוב בשם גלים נזכר גם כעירו של פלטיאל בן ליש, בעלה השני של מיכל בת שאול (שמ"א כה 44. שמ"ב ג 15); יישוב זה נמצא בבנימין, מצפון לבחורים שהיא עצמה צפונית לירושלים (שמ"ב ג 13–16). ואילו בת-גלים נזכרת בנבואת ישעיהו (י 30) על מסע סנחריב, שוב בבירור בהקשר צפוני לירושלים. בסמוך לה נזכרת גם ליש (ה), וניתן לתהות אם אין קשר בין שמה לבין ליש, אביו או משפחתו של פלטיאל. במחקר מקובל לזהות בין גלים לבת-גלים, לאתרן בבנימין, ולא לקשר אליהן את גלים מיהו טו 59ג. אולם כיוון שגלים / בת גלים אינה מרוחקת מאוד מתחום קבוצה 9 ביהודה, וכיוון ש'גבולות' הקבוצות אינם חמוּרים ומוכרים 'איים' ו'מובלעות' ביניהן, ישנה אפשרות מסוימת שכן מדובר באותו יישוב, מה גם שליישוב גלים / בת גלים אין הצעת זיהוי או השתמרות שם המניחות את הדעת; אולם זוהי אפשרות רחוקה בלבד.
בעל פרצים והצעת זיהויו בשכונת גילה
חופר האתר בשכונת גילה, עמיחי מזר, הציע לזהות את בעל פרצים באתר זה, לאור התאמת הממצא לתקופה המשוערת שבהקשר אליה מופיע בעל-פרצים במקרא, והצעות של חוקרים נוספים לזהות בסביבת גילה את בעל-פרצים.
בעל פרצים המקראי הוא כאמור מקום ליד עמק רפאים וירושלים, עליו מסופר ששם הכה דוד את הפלשתים. מהכתובים נראה שמדובר במקום גבוה, ששימש כנראה לפולחן. ייתכן כי פסוק בספר ישעיהו, המזכיר את "הר-פרצים". רומז לאותו מקום ולמלחמה הנדונה. מבחינת מיקום טופוגרפי, יש לבקש את בעל-פרצים בגבעה מעל עמק רפאים ('אל בקעה'), סמוך לאתרה של ירושלים בימי דוד. מההצעות שהועלו במחקר, נראית ביותר הצעתו של קלאי לאזור דיר אבו תור, רכס מעל עמק רפאים הנשקף אל 'עיר דוד'. מאותם שיקולים ייתכן גם זיהוי על גבעת הכנסייה הסקוטית, בסמוך לאותו רכס (אך ללא תצפית ל'עיר דוד'). במחקר הוצעו גם רכס שרפת ורכס מר-אליאס.
מהכתובים כולם לא עולה כי מדובר בהכרח במקום יישוב. קיימת אמנם אפשרות כי למיקום האתר בגילה ולמבנהו היה גם היבט פולחני, והאתר מתאים לשיקולים הטופוגרפיים של מספר חוקרים ואולי גם לאספקט הפולחני הנרמז בשם 'בעל-פרצים'; אולם נראה שיש להעדיף מיקום הסמוך יותר לעיר דוד ולעמק רפאים, כהצעת קלאי. לפיכך יש ספק רב בזיהוי האתר בגילה עם בעל-פרצים והר-פרצים, הגם שאין זה בלתי אפשרי.
ממצאים ארכאולוגיים מהעת העתיקה
באתר שבשכונת גילה נחשפו יישוב ו'מגדל'(?) מתקופת הברזל 1, ומגדל שמירה מתקופת הברזל 2ג-ד. מבנהו של האתר, מיקומו ומבנה האבן (ה'מגדל') שנתקיים בו בתקופת הברזל 1 מעלים כמה תמיהות, וקיימת אפשרות כי למיקום האתר ולמבנהו היה גם היבט פולחני. יש המזהים כאן קולומבריום לגידול יונים, אשר עשויות לשמש כקורבנות בפולחן.
העת החדשה
לאורך התקופה העות'מאנית המקום היה מיושב במשפחות ערביות מהסביבה, וכפרים ערביים כבית ג'אלא, אל-מאלחה ובית צפאפא הקיפו אותו. במלחמת ששת הימים, ביוני 1967, נכבש האזור וסופח לירושלים. במסגרת תוכנית שכונות הטבעת שנבנו סביב לעיר לאחר המלחמה, הוקמה במקום ב-1971 שכונת גילה.
במאה ה-21
במהלך האינתיפאדה השנייה, הפכה שכונת גילה יעד לטרור פלסטיני - ירי ישיר של מקלעים מצד מחבלים מהעיירות הפלסטיניות הסמוכות, בית ג'אלא ואל-ח'דר, על השכונה. לאורך שנת 2000 היו כ-100 אירועי ירי כאלה. אף תושב לא נהרג בתקיפות אלו, אך כמה אנשים נפצעו, חלקם באורח קשה, וכן נגרם נזק לרכוש. כדי להגן על השכונה נבנתה לאורך קטע של רחוב המרגלית חומת בטון להגנה מפני ירי מנשק קל. בעקבות התקפות אלו, ולאחר השלמת הבנייה בשכונת הר חומה (חומת שמואל) שממזרח, הידלדלה אוכלוסיית השכונה לכדי 32 אלף איש. חומת הבטון ברחוב המרגלית פורקה ב-2010 הודות לשקט הביטחוני שהשתרר מאז 2001.
תוכנית שאושרה ב-2009 להרחבת השכונה עוררה התנגדות מצד ארצות הברית. נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, ציין כי הבנייה בגילה "מסבכת את מאמצי הממשל להתניע מחדש את שיחות השלום". בתגובת ישראל הדגישו נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו, שר החוץ אביגדור ליברמן ויושבת ראש האופוזיציה ציפי לבני את העמדה הישראלית לפיה גילה היא חלק בלתי נפרד מירושלים.
גאוגרפיה
גילה ממוקמת על הרכס הדרומי של ירושלים וחולשת על דרום העיר. גובה הרכס הוא כ־850 מטר מעל פני הים, מה שהופך את גילה לשכונה הגבוהה ביותר בירושלים. מדרום לגילה נמצאות בית ג'אלא ובית לחם. ממזרח לגילה נמצאת שכונת חומת שמואל (הנקראת גם הר חומה), תלפיות וכן מתחיל אזור ספר המדבר. ביום בו הראות טובה, ניתן לראות את קצה ים המלח. השכונות הצמודות לגילה הן השכונות הנמצאות בנחל רפאים (נחל אכזב): מלחה, בית צפאפא, שרפאת וקטמון (גונן). מדרום-מערב לגילה חולש הר גילה כשבעמק ביניהם נמצאים תוואי נחל גילה וכן מספר מעיינות.
השכונה משתרעת על שטח גדול למדי לעומת שכונות המגורים הוותיקות בירושלים, והמבנה שלה נראה מוזר בעיני תושבי ירושלים שמלפני הרחבתה אחרי מלחמת ששת הימים; הללו הורגלו לשכונות קטנות ואינטימיות. המבנה הטופוגרפי של השכונה אילץ תכנון של "בניה פרוסה", ומכאן פיזור האוכלוסייה על פני כל השכונה. השכונה תוכננה על בסיס חמישה מתחמי משנה, כשבכל אחד מהם כ־1,500 יחידות דיור, וכל אחד מהווה למעשה יחידה תפקודית שבמרכזה מוסדות ציבור כמו בתי ספר, גני ילדים, שטחי משחק, מוסדות דת וכו'. תכנון השכונה שם דגש על מרחבים גדולים בין יחידות הבינוי השונות, כדי לתרום לשיפור איכות החיים של תושבי השכונה וליצור שטחי נוי וגן למכביר. כמו כן בולט מספר רב של סגנונות בנייה המנסים להשתלב במבנה הטופוגרפי ולתת לשכונה צביון מיוחד.
שכונת גילה מחולקת לכמה תת־שכונות: גילה א', גילה ב', גילה ג', גילה ד' וגילה ה'. בגילה א' וגילה ה' נמצאים אזורי "משהב" בהם מתגוררת אוכלוסייה דתית. בשכונה גינות רבות ושני פארקים מרכזיים. פארק גילה הממוקם בקצה המרוחק של השכונה באזור גילה ה', ופארק זיידנברג במרכז, במקביל לרחוב הגננת, הראשי. בגילה ישנם מספר מרכזים מסחריים ואף קניון שכונתי בן שתי קומות (קניון "אפ־טאון" גילה).
גילה שכונה גדולה והטרוגנית מאוד לפי רמות ההכנסה של תושביה; מחירי הנדל"ן בשכונה נמוכים במקצת מהממוצע בשכונות מרכז העיר ירושלים. שני הפארקים בשכונה: פארק גילה בקצה גילה ה', המשמש כאתר מחנאות בשכונה, ופארק זיידנברג בצמוד לרחוב הגננת, המשמש כאחד מגני המשחקים הגדולים בשכונה. אלה, לצד גינות רבות הפזורות בין המבנים השונים ומשמשות כריאות ירוקות בשכונה. בגילה פועל מינהל קהילתי אחד. המינהל מוציא גם עיתון בשם "גילון".
ארכיטקטורה
האדריכלים שתכננו את שכונות הטבעת ובכללן גילה, חששו שבשל בניית שכונות ענק באזורים המרוחקים ממרכז העיר, יאבדו השכונות את זהותן הירושלמית. על כן דאגו לשוות לארכיטקטורה המקומית מאפיינים מסורתיים של בנייה ירושלמית. כך למשל הוקמו בשכונה צברי בניינים המקושרים זה לזה, ואשר כוללים חצרות פנימיות, בדומה לבתים בעיר העתיקה. כמו כן, הבתים שבחצר חוברו זה לזה בצורה דומה לחומת העיר העתיקה. הבנייה בשכונה משתמשת במאפיינים נוספים של בנייה מקומית, כגון פתחי חלונות קמורים, קשתות, אבן ירושלמית, ועוד.
דת
בגילה מצויים כ-44 בתי כנסת ושלושה מקוואות המספקים את צורכי האוכלוסייה הדתית של השכונה. לגילה שני רבנים, הרב האשכנזי הרב אליהו שלזינגר והרב הספרדי הרב משה בן אבו. כמו כן, בשכונה פועל בית חב"ד המופעל על ידי הרב הירש פרבר - שליח חב"ד לשכונה. וכן קהילת חב"ד בהנהגת הרב שאול סילם.
חינוך
בגילה יש כעשרה בתי ספר וגני ילדים רבים. בתי הספר היסודיים הם תל"י, גילה א', גילה מאוחד ואריאל (גילה ג' לשעבר), בית הספר התורני מדעי ממ"ד ב', בית ספר יסודי לבנות 'בית חיה מושקא', בית הספר העל-יסודי המרכזי בגילה, אשר מרכז כמעט את כל התלמידים בגילה, הוא מקיף גילה. בנוסף הוקם בית ספר על-יסודי דתי הקרוי "ארץ הצבי" במקום בית הספר הרא"ה שנסגר. קיימים גם תלמודי תורה בית ספר תורני לבנות יד אשר, תלמוד תורה חב"ד גילה נער ישראל.
בנוסף, החל משנת 2008 החלה לפעול בשכונה עמותת "בקהילה", הפועל בבתי הספר: אריאל, גילה א', ממלכתי דתי, וכן בבית הספר "מקיף גילה". העמותה מפעילה מרכזי למידה אחרי הצהריים, חונכויות אישיות לילדי השכונה, ופרויקטים המקדמים את השכונה.
בגילה א' פועלת המכינה הקדם-צבאית בית ישראל, מכינה קדם צבאית מעורבת לדתיים וחילוניים (כ-65 חניכים בשנה) שמגיעים לשנת לימודים ופעילות חברתית בשכונה. המכינה קשורה באופן אירכוני לקיבוץ העירוני הנושא את אותו השם. אחד הפרוייקטים הבולטים של קהילת בית ישראל (ביחד עם מנח"י) הוא "חוות דעת" - מרכז לחדשנות חינוכית הממוקם בחירבת ארזה. בחווה מופעלות תוכניות ללימודי חוץ, בדגש על תוכניות לבתי הספר היסודיים בגילה.
בשכונה מתקיימת מזה 9 שנים פעילות רצופה של עמותת "שכן טוב". העמותה פועלת עם המנהל הקהילתי בגילה ופועלת בנושאי תרבות בשכונה בנוסף לחלוקת מזון למשפחות מעוטות יכולת בשכונה.
בשכונה פועלות תנועות נוער אחדות: הצופים, הנוער העובד והלומד, נוע"ם (נוער מסורתי), אריאל ובני עקיבא. בשכונה מופעלים גם מועדוני נוער באמצעות תנועת הנוער הארצית של חסידות חב"ד - צבאות השם באה"ק.
בשכונה ממוקמת אוניברסיטת ארץ הקודש - מוסד נוצרי שלא מוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
תחבורה
לצורך חיבור השכונה, שתוכננה ל-35,000 נפש, למרכז ירושלים, הוחל בתכנון כביש רחב של ארבעה נתיבים מרמות לגילה, שהיום נודע ככביש בגין. תוואי הכביש בקרבת גילה תוכנן להמשיך ישירות דרומה לחצות את העמק דרומית לאזור בו נמצא היום קניון מלחה, לעלות לגילה ולהתחבר לבית לחם. אולם אברהם יסקי, שתכנן את גילה מטעם משרד השיכון, לא רצה שהכביש יעבור דרך העמק ושכונת גילה ועל כן לחץ יחד עם משרד השיכון שהתוואי יעבור דרך בית צפאפא.
בהתאם לכך, הוחלט על סלילת כביש רחב משכונת פת לגילה. בפברואר 1975 החליטה ועדת התכנון והבנייה שהתוואי יעבור בתוך בית צפאפא ולא קרוב יותר לשרפאת, כדי לא לפגוע בעץ אלון עתיק ליד ביתו של מוסא אל-עלמי. תושבי בית צפאפא עתרו לבג"ץ, והעבודות על הכביש הוקפאו בעיצומן בסוף 1975. ביוני 1976 הורה בג"ץ, ברוב דעות, להחזיר את הדיון בכביש לוועדת התכנון, לאור החשש שמניעים זרים נכללו בשיקולים לבחירת התוואי. באוגוסט 1976 שבה ועדת התכנון ואישרה את התוואי דרך בית צפאפא. תושבי בית צפאפא שבו ועתרו לבג"ץ. הדיונים החוזרים על תוואי הכביש עכבו מאוד את סלילת הכביש ועד תחילת שנות ה-80 תושבי גילה נאלצו לנסוע בדרך חברון או דרך בית צפאפא.
אריך רדר
אריך יוהאן אלברט רדר (בגרמנית: Erich Johann Albert Raeder; 24 באפריל 1876 – 6 בנובמבר 1960) היה גרוסאדמירל גרמני. נידון למאסר עולם במשפטי נירנברג.
ביוגרפיה
רדר נולד למשפחה ממעמד הביניים בונדסבק, ליד המבורג, בגרמניה. הוא הצטרף לצי הקיסרי הגרמני ב-1894, ועלה ב-1912 לדרגת ראש המטה של מפקד שייטת סיירות המערכה, האדמירל פרנץ פון היפר. בתפקיד זה שימש בזמן מלחמת העולם הראשונה, תוך שהוא משמש אף בתפקידי פיקוד קרביים בקרבות ימיים, ובהם קרב יוטלנד 1916. לאחר המלחמה המשיך רדר בשירות כקצין בצי, ועלה בהתמדה בסולם הדרגות. בשנת 1928 קיבל דרגת אדמירל ומונה למפקד הצי הגרמני.
למרות שלא אהב את מדיניות המפלגה הנאצית היה רדר תומך נלהב בתוכניותיו של אדולף היטלר להגדלת הצי הגרמני, בעודו חולק עליו ברוב התחומים האחרים. בשל מאמציו לבנות מחדש את הצי קיבל בשנת 1936 דרגת גנרל-אדמירל, ובשנת 1939 דרגת גרוס-אדמירל, היא הדרגה הגבוהה ביותר אליה יכול היה קצין צי להגיע בגרמניה. במאמציו לבנות את הצי ולהרחיבו היה רדר בחיכוך מתמיד עם הרמן גרינג, שרצה להקדיש את כל המשאבים להקמת הלופטוואפה, הוא חיל האוויר הגרמני.
דרדוויל: נולד מחדש
דרדוויל: נולד מחדש (באנגלית: Born Again) היא קשת סיפור שפורסמה בחוברות הקומיקס דרדוויל על ידי חברת מארוול קומיקס בין פברואר לאוגוסט 1986 למשך 5 חוברות, Daredevil #231-227. את הסיפור כתב פרנק מילר באיורו של דייוויד מזוצ'לי. מאוחר יותר, קשת הסיפור הודפסה מחדש במהדורת רומן גרפי ונוספו לה חוברת מספר 226 הקודמת לסיפור וכן הסיפור העוקב מחוברות מספר 232–233, שפותר מספר קצוות עלילה פתוחים. עקב כך, הסיפור העוקב נחשב כחלק מקשת הסיפור עצמה.
אריך רדר
ביוגרפיה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ולאחר כיבוש פולין היה לרדר חלק מכריע בייזום הפלישות לדנמרק ולנורווגיה במטרה להבטיח מעגנים בטוחים לצי, שיהיו מחוץ לטווח המפציצים הבריטים. רדר לא היה מתומכיו של "מבצע ארי-הים" - הפלישה לבריטניה שלא יצאה אל הפועל, שכן חש כי את מטרת הכנעת הבריטים ניתן יהיה להשיג במאמץ פחות באמצעות מצור על האיים הבריטים שיוטל באמצעות צוללות, וכן מבצעים צבאיים בים התיכון, צפון אפריקה, ופלישות למלטה ולמזרח התיכון. הוא טען כי אין לפתוח במבצע ארי ים כל עוד לא הושגה עליונות מכרעת באוויר, שתמנע את השמדת צי הפלישה הגרמני בעודו חוצה את התעלה. מכיוון שנסיבות אלו לא הושגו מעולם, ובריטניה השיבה מלחמה מפתיעה בקרב האווירי בשנת 1940 המכונה "הקרב על בריטניה", נדחה המבצע ללא תאריך, עד שלמעשה בוטל לטובת "מבצע ברברוסה", הוא הפלישה הנאצית לברית המועצות, אשר רדר התנגד לה בתקיפות.
דרדוויל: נולד מחדש
קשת הסיפור עוקבת אחר התדרדרותו של דרדוויל לכדי טירוף ואשפוזו בידי קינגפין, כמו גם מאבקו ליצור לעצמו חיים חדשים. קשת הסיפור (אשר אוחדה עם סיפור "דרדוויל: השטן השומר") זכתה לעיבוד רופף בעונתה השנייה והשלישית של סדרת נטפליקס "דרדוויל", וכן מיועדת להיכלל בשלב החמישי בחטיבת הטלוויזיה של אולפני מארוול לסרטי היקום הקולנועי של מארוול כסדרה חדשה בת 18 פרקים.
אריך רדר
ביוגרפיה
שורה של מבצעים ימיים כושלים בתקופה קצרה, ששולבה עם הצלחה מפתיעה של מלחמת הצוללות שניהל האדמירל קרל דניץ, פקודו של רדר, הביאה להורדתו בדרגה לתפקיד "מפקח כללי" של הצי בינואר 1943, ולפרישתו בחודש מאי של אותה שנה. דניץ החליף אותו כמפקד הכללי של הצי ב-30 בינואר 1943.
דרדוויל: נולד מחדש
עלילת הסיפור
קארן פייג', המזכירה לשעבר של משרד עורכי-הדין נלסון ומורדוק בניו יורק וחברתו לשעבר של מאט מורדוק, עזבה את החברה כדי לפצוח בקריירת משחק. אחרי תקופה קצרה של הצלחה היא התמכרה לאופיואידים והשתתפה בסרטים פורנוגרפים במקסיקו. בהיותה חסרת מזומנים, היא מוכרת את זהותו הסודית של מאט כדרדוויל תמורת מנת הרואין. מידע זה מועבר לידיו של הקינגפין, שבמשך ששת החודשים הבאים משתמש בהשפעתו הרבה כדי לגרום לשירות הכנסות הפנים להקפיא את נכסיו של מאט מורדוק ולגרום לעיקול דירתו. כמו כן, קצין המשטרה ניקולס מנוליס מעיד בבית המשפט שראה את מאט מורדוק משלם שוחד לעד ראייה שייתן עדות שקר. נוסף על הכל ובצירוף מקרים מוחלט, חברתו של מורדוק גלוריאנה אובריאן נפרדת ממנו ומתחילה לצאת עם שותפו וחברו הטוב פוגי נלסון.
אריך רדר
ביוגרפיה
לאחר המלחמה הועמד לדין במשפטי נירנברג על ייזום, תכנון וביצוע "מלחמה תוקפנית", ונדון למאסר עולם. הוא שוחרר בשל בריאות לקויה בספטמבר 1955, והאוטוביוגרפיה שלו "חיי" (Mein Leben) הופיעה ב-1957. מת ב-6 בנובמבר 1960.
דרדוויל: נולד מחדש
עלילת הסיפור
חקירתו הראשונית של דרדוויל מגלה שמנוליס עזר להפליל את מורדוק בתמורה לטיפולים רפואיים לבנו החולה. הוא עדיין אינו מסוגל לגלות מי האחראי האמיתי להפללה ומסרב להסגיר את מנוליס לרשויות. הוא ניצל מגזר דין בעזרת כישוריו המשפטיים של נלסון, אך נאסר עליו לעסוק יותר בעריכת דין. קינגפין רואה שתוכניתו המקורית נכשלה, והוא מורה על הפצצת דירתו של מורדוק. כמו כן, הוא נותן את הפקודה להרוג את כל מי שמחזיק במידע אודות זהותו הסודית של דרדוויל. קארן מתחמקת ממתנקשיו של קינגפין ועושה את דרכה חזרה לניו יורק כדי למצוא את מורדוק.
מאט מורדוק הוא כעת חסר בית וסובל מפרנויה הגורמת לו להתנהג באגרסיביות. עוקבים אחריו משרתיו של הקינגפין, והם מעדכנים אותו בכל שינוי במצבו הנפשי של מורדוק לאחר שהקינגפין נעשה אובססיבי בתוכניתו להשמיד את פועלו של מורדוק. מורדוק מונע בידי נקמה, והוא מתעמת מול הקינגפין במשרדו אך חוטף ממנו מכות אכזריות. כדי לחמוק מכל חקירה אודות מותו, גופתו חסרת ההכרה של דרדוויל נספגת בויסקי, ונקשרת בתוך מונית גנובה שנדחפת אל תוך האיסט ריבר. מורדוק חוזר להכרתו ומצליח להיחלץ מהמונית ולשחות לחוף מבטחים. כשהוא פצוע אנושות, מורדוק מדדה ברחבי הלס קיצ'ן ומגיע בסופו של דבר למכון הכושר שבו אביו התאמן כמתאגרף. הוא נמצא בידי אמו מגי - שלא נכחה בחייו של בנה מאז היה ילד והפכה לנזירה של הכנסייה הקתולית. מגי מטפלת בפצעיו עד להחלמתו.
בינתיים, כתב "הדיילי ביוגל" בן יוריק עוסק בחקירה לבקשת המודיע שלו ועומד לצידו של קצין המשטרה מנוליס כשבנו נלקח לניתוח. כאשר בנו מת, מנוליס מתוודה בפני יוריק בנוגע להפללתו של מורדוק ובנוגע לחשדות שמדובר בקינגפין בתור העומד בראש ההפללה. האחות לויס, שבעצם משמשת כאוכפת חוק בידי הקינגפין כדי להשגיח על מנוליס, שוברת את אצבעותיו של יוריק ומכה את מנוליס עד זוב דם. מנוליס אינו מאוים מכך וקורא ליוריק ממיטת חוליו. אולם, לויס פורצת לחדרו וחונקת אותו, בעוד היא מניחה את מכשיר הקשר על המיטה כדי שיוריק יוכל לשמוע את מקרה הרצח. הדבר אינו מרתיע את יוריק, שממשיך בחקירתו ומיידע את העיתונות ואת הרשויות על המצב.
קארן מגיעה לניו יורק אחרי שתפסה טרמפ עם חובב פורנוגרפיה בשם פאולו סקורסזה, שמספק לה הרואין תמורת טובות הנאה. היא יוצרת קשר עם פוגי נלסון ושואלת לגבי מקום הימצאו של מורדוק. כשפוגי מגלה שפאולו הכה אותה, הוא מתעקש לקחת אותה לביתו.
קינגפין הופך יותר ויותר אובססיבי להרוג את מאט מורדוק, ומשתמש בקשריו הצבאיים כדי לשכור את שירותיו של חייל-העל ניוק. כדי למשוך את מורדוק ממקום מחבואו, הוא מארגן את שיחרורו של מטופל אלים במיוחד מבית חולים לחולי נפש, שלבוש בחליפת דרדוויל, במטרה להרוג את פוגי נלסון. לאחות לויס נאמר לעבור מיקום כדי לא להיקשר למקרה, אך היא מורדת ומנסה להרוג את יוריק. מורדוק - שעוקב בחשאי אחרי יוריק אחרי ששמע אודות מאמריו בנוגע לקינגפין, מעלף את לויס ומשאיר אותה לידי הרשויות. הוא מצותת לשיחת טלפון שמזהירה אותו מניסיון החיסול של נלסון. בינתיים, פייג' מגלה שסקורסזה אורב להם בבית הדירות של נלסון. בזמן שהיא מנסה למנוע ממנו להרוג את נלסון, השניים מותקפים בידי מתנקשים שאותם שלח הקינגפין כדי לחסל את כל מי שיוצא מהבניין. מורדוק מרביץ למתחזה לדרדוויל ומציל את פייג', שמתוודה בפניו שהיא זו שהסגירה את זהותו הסודית. מורדוק סולח לה. כעת כששניהם חזרו אחד לשני, הם עוברים לדירה נטושה והוא עוזר לה לעבור תסמונת נסיגה בעוד הוא עוזר להם כספית כשף בדיינר.
האחות לויס מציעה לתת עדות נגד הקינגפין בתמורה להפחתה בעונש שלה, אך הוא גורם להריגתה בידי כתב "הדיילי ביוגל" שנשלח לראיין אותה. מאחר שנכשל למשוך את מורדוק ממחבואו, הקינגפין מורה לניוק לטוס להלס קיצ'ן ולפתוח במתקפה כוללת. ניוק יורה בעשרות עוברי אורח מתוך המסוק ומפוצץ את הדיינר שמורדוק עובד בו. למורדוק אין ברירה אלא להופיע כדרדוויל בפעם הראשונה מאז דירתו הושמדה, והוא נאלץ להרוג את ניוק ואת טייס המסוק כדי למנוע הרג נוסף של אזרחים חפים מפשע. אולם, ניוק שורד את ההתקפה והאוונג'רס לוקחים אותו תחת מעצר.
קפטן אמריקה מוטרד מהעובדה שדגל ארצות הברית מקועקע על פניו של ניוק, והוא חוקר את הרקע שלו. כשרשויות הצבא מתחמקות משאלותיו, הוא חושף מסמכים סודיים ביותר ומגלה שניוק הוא השורד היחידי בניסויים בבני אדם לשיחזור נוסחת סופר-חייל בפרויקט שהגביר את יכולתו הפיזית של הקפטן. ניוק נמלט ממעצרו בבסיס, וקפטן אמריקה עוצר אותו, אך קינגפין נותן פקודה להרוג את ניוק, והצבא יורה בו. דרדוויל שומע שניוק נמלט ממעצר לאחר שגנב כסף שנועד לבנייתו של הדיינר מחדש, והוא חוטף אותו מידיו של קפטן אמריקה. הוא לוקח אותו למערכת העיתון "הדיילי ביוגל" מתוך תקווה שיעיד נגד הקינגפין. אולם, הוא אינו מספיק וניוק מת מפצעיו לפני שהשניים יוכלו להגיע.
קפטן אמריקה מנסה לקחת חזרה את ניוק מידיו של דרדוויל, והוא נתקל באחד המתנקשים שנשלחו להרוג את ניוק. המתנקש נוקב בשמו של הקינגפין בתור האחראי למתקפה של ניוק על הלס קיצ'ן, והדבר גורם לתגובת שרשרת של תביעות נזיקין ואובדן חיי אדם. למרות שהקינגפין מצליח להדוף חלק מהתביעות נגדו, תדמיתו הציבורית כאיש עסקים הגון ומכובד מתנפצת, וסגניו מאבדים אמון בו. למרות שקפטן אמריקה הוא זה שגרם לחשיפתו של הקינגפין, גם דבר זה אינו גורם לאחרון לאבד את האובססיה למורדוק, והוא נשבע לרדוף אחריו כנקמה. באשר למורדוק, הוא חי באושר בהלס קיצ'ן עם קארן וממשיך ללחום עבור הצדק בשכונה שלו.
רקע ופיתוח
בזמן שדניס אוניל, הכותב הקבוע של הקומיקס דרדוויל, עמד לעזוב את הסדרה, העורך ראלף מאצ'יו התקשר לפרנק מילר ושאל אותו אם יתעניין לחזור לסדרה. מילר - שתקופת הרצתו ככותב החזירה את כותר 'דרדוויל' לשורת רבי המכר אחרי סכנת ביטול - הסכים בתנאי שהאמן דייוויד מזוצ'לי יעבוד לפי תסריטים מלאים. בניגוד לדיעה הרווחת, מזוצ'לי לא עבד לפי סקיצות של מילר אלא שהאמנות הסיפור היא כולה שלו.
תמות וסימבוליזם
הסיפור "נולד מחדש" משתמש בהרבה סמלים של הנצרות, בעיקר של הכנסייה הקתולית, ושם הסיפור מרמז על טבילה לנצרות. המונח עצמו נאמר בידי ישו בפרק 3 מתוך הבשורה על-פי יוחנן כדי להצביע על כך שעל חייו של אדם להסתיים כדי שחיים חדשים יתחילו. בזמן שהסיפור מתרחש בתקופת חג המולד, הוא מכיל אלמנטים רבים מחג הפסחא.
מספר דפים מארבעת הפרקים הראשונים של הסיפור מראים את מאט מורדוק כשהוא שוכב. בפרקים 2 ו-3 הוא נמצא בתנוחה עוברית, ולאחר מכן הוא עובר לתנוחת צליבת ישו בפרק 4. דפי פרק 5 מראים אותו כשהוא נעמד, הקבלה לעלייתו השמיימה של ישו. בפרק 3, שיטוטיו ברחבי הלס קיצ'ן מקבילים להליכתו של ישו בגבעת הגולגולתא, כולל שלוש הנפילות בדרך הצלב (ר' ויה דולורוזה) עד להצגתה של הפייטה. הנזירה מגי מסמלת את מרים, אם ישו, והיונה, אשר מסמלת בכתבים הנוצריים את רוח הקודש, מתוארת מעליה. כל שמות הפרקים (מלבד בחוברות מספר 232–233) כוללים אלמנטים נוצריים.
קבלה וביקורות
בנוגע לעליית הפופולריות של הקומיקס דרדוויל במהלך הרצתו של פרנק מילר בשנות ה-80, "נולד מחדש" נחשב לאחד הסיפורים הטובים ביותר במיתולוגיה על דרדוויל, אם לא הטוב ביותר. הסיפור זכה לתשבחות על הכתיבה של מילר ועל האמנות של מזוצ'לי, על הסיפורת והנרטיב הדתי המשקף את נפילתו של מאט מורדוק ועלייתו מחדש. מעריצים ומבקרים רבים רואים בקשת הסיפור כגורם משפיע לתחילתו של העידן המודרני של הקומיקס.
ג'יימי היילסטון מהמגזין האינטרנטי Den of the Geek משבח את הסיפור "נולד מחדש" ומציין שמדובר בסיפור דרדוויל האולטימטיבי. לדבריו, מדובר בשעתו הטובה ביותר של פרנק מילר, שכותב באומץ על מוטיבים של בגידה, נקמה, רחמים (או מידת חוסרם).
מגזין האינטרנט The Comic Vault מוסיף לשבח את כתיבתו של מילר, שמדגישה את ההומניות בכל דמות גיבור שבסיפור, בה בעת שמדגישה את דמותו של הקינגפין כדמות מאיימת, קרה ומחושבת, שמסיימת את הסיפור כפרנואידית כמעט כמו מאט מורדוק בתחילתו של הסיפור. הביקורת מוסיפה ומציינת את הצד המנטלי השברירי של מאט מורדוק בסיפור, שנדחף עד לכדי חוסר שפיות, בעודו נכנע לקול בראשו שאומר לו להיכנע לפרנויה ולחוסר אמון מוחלט באנשים, ושעליו להרוג את הקינגפין. הוא מדגיש בכך את כוחו של הדיכאון והדרך שבה הוא מתיש את כוחם של אנשים הסובלים ממנו, שלא משנה עד כמה אדם יצירתי - הדיכאון יכול לשאוב את כל כולו של אדם ולגרום לו להרגיש חסר ערך.
סיפור המשך
קשת הסיפור "תפילת אשכבה" שבחוברות מספר 297–300 (אוקטובר 1991 - ינואר 1992) היא המשך תמתי ל"נולד מחדש", למרות שנכתבה בידי כותבים ומאיירים אחרים. הסיפור מתמקד בכך שדרדוויל משמיד באופן סיסטמטי את המוניטין ואת נכסיו של הקינגפין, בדיוק כפי שזה האחרון עשה לו ב"נולד מחדש". מתוך הכרה מפורשת בהקבלה זו, הקינגפין ממלמל "נולד מחדש..." בסופו של הסיפור. הסיפור גם חושף את מזימת הפללתו של מורדוק בידי הקינגפין, מה שמוביל לכך שמורדוק זוכה מחדש ברישיון לעריכת דין.
כאחת מתת-העלילות של "נולד מחדש", הקינגפין שוכר את שירותיו של פוגי נלסון לאחת מהחברות לעריכת דין שברשותו. כאשר פרנק מילר עזב את הסדרה, עלילה זו ננטשה לפני שנפתרה בחוברות מספר 248–256 (ספטמבר 1987 - יולי 1988).
איתי לב (כדורסלן)
איתי לב (נולד ב-19 ביולי 1980) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק במספר קבוצות בליגות המקצועניות בעמדת הסמול פורוורד. גובהו 2.02 מטרים.
קריירה
לב גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, אך בעונה הראשונה שלו בליגת העל שיחק בהפועל חולון, אותה אימן מאמנו בקבוצת הנוער, ישראל לב. כעבור עונה עבר עם ישראל לב לבני הרצליה, ונשאר בה גם לאחר האיחוד עם מכבי רעננה, כשהפכה לבני השרון. פציעות חוזרות ונשנות מנעו ממנו להתקדם, ובעונת עבר לעירוני נהריה. לאחר עונה אחת עבר לעירוני רמת גן. תקופה זו הייתה התקופה הטובה בקריירה שלו עד כה. הוא הפך לשחק לשחקן מוביל בקבוצה, ואף נבחר לחמישייה הישראלית של העונה. עם זאת, הוא לא המשיך ברמת גן, ובסיום העונה עבר למכבי ראשון לציון. בעונת 2010–2011 ירד לראשונה בקריירה לליגה לאומית ועבר לשחק במדי מכבי הבקעה.
לב היה חלק מנבחרת הנוער שזכתה במקום השישי באליפות אירופה בשנת 1998, ומנבחרת העתודה שזכתה במדליית הכסף באליפות אירופה בשנת 2000, אך נופה מסגל נבחרת העתודה לאליפות העולם ביפן, לטובת מתן נאור. לב לא זומן למשחק רשמי של הנבחרת הבוגרת, אך השתתף במשחק ידידות נגד צרפת בשנת 2002.
טרנטו (נפה)
נפת טְרֶנְטוֹ (באיטלקית: Provincia autonoma di Trento) היא אחת משתי הנפות שמרכיבות את מחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה שבצפון איטליה ובירתה טרנטו. שטחה חופף במידה רבה לשטחו של האזור ההיסטורי "טרנטינו".
גאוגרפיה
שטחה של טרנטו הררי ברובו כשעמק אדיג'ה (Valle dell'Adige) הגדול, הנקרא על שמו של נהר אדיג'ה שזורם בו, חוצה אותה במרכזה. רוב עריה החשובות של הפרובינציה נמצאות בעמק זה. העמק מחבר מזה דורות רבים את צפון איטליה עם אירופה. עמקים חשובים נוספים הם: נון (Val di Non) הידוע בתפוחים הגדלים בו, סול (Val di Sole), גידיקרי (Val Giudicarie) ואחרים.
יחד עם מדינת טירול האוסטרית ונפת דרום טירול, אשר שטחיהם חופפים כמעט לחלוטין לשטחי האזור ההיסטורי של טירול, היא מיוצגת באיחוד האירופי בשם האזור האירופאי טירול-דרום טירול-טרנטינו (בגרמנית: Europaregion Tirol-Südtirol-Trentino, באיטלקית: Euregio Tirolo-Alto Adige-Trentino).
רופא
רופא (נפוץ גם הכינוי דוקטור ובכתיב מקוצר: ד"ר, על אף המשמעות הכללית יותר של מושג זה) הוא אדם העוסק במקצוע הרפואה, שנקרא גם רפואה קונבנציונלית.
רופאים מטפלים בחולים ובפצועים על-מנת לרפא אותם וכן עשויים לסייע גם לאנשים בריאים להימנע ממחלות (רפואה מונעת). חלק מהרופאים עוסקים גם במחקר רפואי.
מיעוטם של הרופאים הם רופאים כלליים. רוב הרופאים משלימים לפחות התמחות אחת ומוגדרים כמומחים לתחומים מסוימים, כגון רפואה פנימית, כירורגיה, רפואת ילדים, רפואת עיניים, אנדוקרינולוגיה וכיוצא בזה.
האיש הנחשב כראש וראשון מבין הרופאים המפורסמים הוא היפוקרטס, "אבי הרפואה" שתורת ארבע הליחות שלו החזיקה מעמד כאלפיים שנה.
מהות העיסוק הרפואי
עיסוקם של רופאים כיום כולל פעולות המבדילות את הרפואה ממקצועות פרא-רפואיים:
עיסוק ברפואה בישראל
עיסוק ברפואה בישראל מצריך רישיון מטעם משרד הבריאות. הכשרה לקראת קבלת הרישיון ניתנת בבתי הספר לרפואה. לימודי רפואה בישראל מתקיימים בשישה בתי ספר לרפואה. רישיון לעסוק ברפואה בישראל ניתן גם למי שלמד באוניברסיטאות שלא בישראל, לאחר שעמד בבחינה מתאימה. רופאים המעוניים בכך יכולים לעבור תקופת התמחות, שאורכה ברוב המקצועות ארבע עד שש וחצי שנים, והכוללת שתי בחינות מקיפות (בכתב ובעל-פה), ובסופה הם מקבלים את התואר "מומחה" במקצועו. רופא שלא התמחה מוגדר כרופא כללי ויכול לעבוד בעיקר במרפאות של קופות החולים.
הטיפול הרפואי ניתן במרפאות, בבתי חולים, בקליניקות פרטיות ולעיתים אף בבית החולה. לרשות הרופאים עומדים כלי עזר רבים: מכוני מחקר, מכוני רנטגן, מעבדות, טכנאיים ועוד. רופאים רבים בישראל מחזיקים בשתי משרות: משרה כשכיר בבית חולים או בקופת חולים, ומשרה כעצמאי בקליניקה פרטית.
אסון בית המכס העליון
הפלוגה במלחמת ששת הימים
פלוגה ד' הייתה פלוגת מסלול שחייליה התגייסו ארבעה חודשים קודם לכן, בפברואר 1967. הפלוגה, בפיקודו של סגן יעקב דביר (בז'ה), הייתה בשלב ב' של הטירונות. בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים נערכה הפלוגה, יחד עם שאר החטיבה, באזור אצבע הגליל. בשבועיים שקדמו לתחילת המלחמה התאמנה הפלוגה בשטח אש ממערב לקיבוץ עמיעד ותרגלה בין היתר כיבוש מוצבים מבוצרים.
בתוכנית ההבקעה לרמת הגולן ובהתאם לפקודה הפיקודית "מקבת צפון", הוטל על גדוד 13, בפיקודו של סא"ל פנחס נוי (אלוש), להיות גדוד העתודה החטיבתי. החלטה זו נבעה בין היתר משום שלא היו מספיק זחל"מים לרשות החטיבה.
לאחר תחילת המלחמה, בצהרי יום שישי, 9 ביוני 1967, התקדמו גדודי חטיבת גולני כחלק מההתקפה על המערך הסורי בצפון רמת הגולן. גדוד 12 נע על זחל"מים וכבש את תל פאחר בקרב עקוב מדם, בעוד גדוד 51 נע על זחל"מים וכבש את תל עזזיאת בקרב קצר יחסית.
גדוד 13 הוכנס ללחימה רק בשעות הלילה, כאשר המג"ד עם שתי פלוגות נשלח לכבוש את מוצבי זעורה. הסמג"ד, רס"ן אורי כהן, יחד עם שתי פלוגות נשלח בשחר 10 ביוני 1967 לטהר את הכפר בניאס. פלוגה ד' השתתפה בטיהור הכפר שנמצא ריק. בהמשך היום עלתה הפלוגה ברגל לזעורה ומשם הוסעה באוטובוסים לקוניטרה, אליה הגיעה עם ערב.
האסון
ב-15 ביוני בשעות הבוקר נשלחו לוחמי הפלוגה לאסוף נשק ותחמושת מהמוצבים שנטש הצבא הסורי באזור בית המכס העליון. אזור זה, על מערך המוצבים והבונקרים שלו, נכבש ב-9 ביוני על ידי גדוד 32 של חטמ"ר 3.
לפלוגה לא נלוו כוחות הנדסה ולא ניתנו הנחיות לגבי הטיפול בתחמושת. כוח של 11 לוחמים נכנס לתוך בונקר תת-קרקעי מדרום לבית המכס העליון. לאחר שהחיילים עבדו זמן מה בבונקר, יצא ממנו מ"כ ודיווח על מוקשים שנמצאו בו, וביקש סיוע ממפקד הפלוגה. עם חזרתו לבונקר אירע הפיצוץ. כל החיילים ששהו בבונקר נהרגו. שרידי הגופות שנמצאו בשטח נאספו על ידי חיילי הפלוגה והוכנסו לשמיכה צבאית אחת שנשלחה לחדר המתים של בית החולים רמב"ם בחיפה.
משפחות החללים קיבלו את ההודעות על מות בניהם רק כעבור שלושה ימים. החיילים הובאו למנוחות בקבר אחים בחלקה הצבאית בבית העלמין בנהריה ללא נוכחות משפחותיהם. מאוחר יותר הועברו שרידיהם של שניים מן החללים שניתן היה לזהות לבתי העלמין בקריית שאול ובהר הרצל.
חקירת האירוע
המשטרה הצבאית חקרה את האירוע ואף הוקמה ועדת חקירה צבאית של קצינים מחיל החימוש, אולם הממצאים לא פורסמו במשך שנים רבות, ואף להורים השכולים לא נמסרו פרטי האסון.
בשנת 2018 נעתר הרמטכ"ל דאז, גדי איזנקוט, לבקשת המשפחות לפרסם את חומרי החקירה. על פי דו"ח חקירת הפרקליטות הצבאית מארכיון צה"ל, פעילות החיילים באירוע בוצעה "תוך נקיטת אמצעי זהירות סבירים", ולפיכך נסגר תיק החקירה. לאחר הפרסום הועלו טענות על טיוח החקירה, וגרסאות שונות על האירועים שקדמו לאסון.
עד היום לא ידוע מה גרם להתפוצצות הבונקר.
פרסום והנצחה
האסון לא פורסם באמצעי התקשורת באותם ימים, ובמשך שנים רק מעטים ידעו על התרחשותו. הפרסום הראשון אודות האסון ניתן בספרו של משה גבעתי, שהיה חייל בפלוגה, שראה אור ב-1990.
במשך השנים סירב משרד הביטחון לבקשת המשפחות להנציח את החללים באזור האסון. שמות 11 החללים צורפו לשלט ההנצחה של גדוד 12 המוצב בתל פאחר למרות שלא השתתפו בקרב זה.
E3 סקסו בנק קלאסיק
E3 סקסו-בנק קלאסיק (נקרא בעבר E3 הארלבקה, E3 בינקבנק קלאסיק ובכמה שמות נוספים) הוא מרוץ אופני כביש הנערך מדי שנה באזור פלנדריה שבבלגיה, ומהווה חלק מהסבב העולמי של איגוד האופניים הבינלאומי. אורך המסלול הוא 210 קילומטרים, והוא מתחיל ומסתיים בעיר הארלבקה.
המרוץ נערך באמצע חודש מרץ ומשמש לרוב הכנה לרונדה ון פלנדרן, שנערך שבוע לאחר מכן. המסלול אמנם קצר יותר, אך חולף על פני מרבית הגבעות הכלולות ברונדה, ותנאי המרוץ דומים, כאשר שניהם מתאפיינים ברוחות, בוץ וקטעים של אבני מרצפת. המסלול הוא למעשה הקפה גדולה של אזור מזרח פלנדריה, וכולל 12 גבעות.
מסלול
נקודת הזינוק למרוץ היא בכיכר המרכזית של הארלבקה, ומשם המסלול פונה מזרחה. 110 הקילומטרים הבאים הם שטוחים אך מנוקדים באבני מרצפת. לאחר 85 קילומטרים פונים הרוכבים מערבה, ולאחר 25 קילומטרים מתחילה סדרה של גבעות תלולות וקצרות, חלקן מרוצפות.
שיאים
הרוכב הבלגי תום בונן מחזיק בשיא הניצחונות ב-E3 הארלבקה, עם חמישה ניצחונות. ריק ואן לוי ניצח ארבע פעמים, וההולנדי יאן ראס ניצח במרוץ שלוש פעמים ברציפות בין 1979 ל-1981. גם הרוכב השווייצרי פביאן קנצ'לארה ניצח במרוץ שלוש פעמים.
דחיסה מאבדת נתונים
דחיסה מאבדת נתונים היא דחיסת נתונים שיש לתוצאתה פחות מידע מאשר המקור, אך היא עדיין שימושית. הדחיסה מאבדת הנתונים בדרך כלל מסירה נתונים שהעין או האוזן האנושית אינן מבחינות בהם באופן רגיל, כדי לקבל יחסי דחיסה גבוהים בהרבה מאלה של דחיסה ללא איבוד נתונים.
דחיסת תמונות
הדחיסה מאבדת הנתונים הנפוצה ביותר לתמונות היא JPEG. בפורמט זה מחולקת התמונה לריבועים של 8 על 8 פיקסלים והבדלי גוון ובהירות שהעין אינה מבחינה בהם באופן רגיל משוטחים. פורמט JPEG מגיע בדרך כלל, בתצלומים ותמונות דמויות תצלומים (כגון הדמיות בתלת-ממד), לקבצים בגודל של עשירית מהקובץ הלא דחוס, לעומת חצי בפורמט ללא איבוד נתונים כמו PNG.