cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספקנות
עקרונות החשיבה הביקורתית
כשלים לוגיים - כשל לוגי הוא מצב בו הטענה הנבחנת מבוססת על לוגיקה שאיננה תקפה וסותרת את חוקי הלוגיקה המקובלים כיום. הכשלים הלוגיים פותחו דרך תורות פילוסופיות, והם חשובים יותר לספקנים פילוסופיים, מאחר שספקנים פילוסופים בוחנים טיעונים בעיקר באמצעות לוגיקה. עם זאת, הם חשובים ביותר גם עבור ספקנים מדעיים.
שמיטה
שמיטת תרמ"ט
המניע להיתר המכירה היה החשש כי השבתת העבודה במשך שנה שלמה עלולה להביא כיליון חרוץ על המושבות החדשות שהיו בראשית צעדיהן, וכדי למנוע את התמוטטותן ולהציל את יישוב הארץ, פרסמו 'היתר מכירה'. לפי היתר זה, בכפוף למספר תנאים, ניתן למכור את אדמת ארץ ישראל לנוכרי, וכך מופקעים פירות הארץ מקדושתם ואפשר להמשיך בעבודת האדמה.
ספקנות
עקרונות החשיבה הביקורתית
לדוגמה, דייוויד יום טען כי לא ניתן להוכיח שלכל דבר בהכרח יש סיבה, מאחר שהביסוס לטיעון זה הוא אינדוקציה, כאשר גם הטיעון עצמו הוא אינדוקציה, ולכן טיעון כזה נופל בכשל הנחת המבוקש. הטיעון של יום השפיע גם על ספקנים מדעיים, שכן הוא מונע מהם לשלול בביטחון טיעונים מסוימים, והכשל שהציג בטיעון הנ"ל הוא אחד הכשלים הלוגיים הידועים כיום.
הטיות קוגניטיביות ועיוותי חשיבה - אלו מתארים טעויות שמתרחשות בהליך המחשבתי שמוביל אנשים להגיע למסקנות מסוימות, כאשר הטיות קוגניטיביות הן טעויות "טבעיות" שמתרחשות אצל כולם, בעוד עיוותי חשיבה קורים בעקבות הפרעה נפשית. הן אינן רלוונטיות באופן ישיר לביסוס הטענה של האדם הלוקה בהם, אלא מתרכזות בטוען הטענה, ולכן הם יכולות רק להוריד את סבירות נכונות הטענה, ולא להפריך אותה. עם זאת, ספקנים רבים סבורים כי מציאת ההטיות והעיוותים הנ"ל, מעידה על טענה יותר בוודאות ממציאת כשלים לוגיים, ברוח האמפיריציזם, מאחר שההטיות והעיוותים מבוססים על הוכחות אמפיריות.
שמיטה
שמיטת תרמ"ט
שאלת השמיטה הראשונה עוררה פולמוס גדול ברחבי העולם היהודי ובמרכזו עמדה המושבה מזכרת בתיה, שכן זו הייתה המושבה היחידה מבין המושבות שלא סמכה על היתר המכירה על אף שהרב מוהליבר (יוזם הקמתה של המושבה) היה בין חותמי ההיתר, אלא נהגה כפסק רבני ירושלים.
ספקנות
עקרונות החשיבה הביקורתית
ספקנים מדעיים מחפשים אותם גם מאחר שהם מהווים "קיצורי דרך" שמאפשרים להם לקחת הערכה סבירה על נכונות הטענה אותה הם בוחנים, מבלי לבדוק אותה אמפירית, וגם מאחר שמודעות אליהם הכרחית על מנת לתכנן ניסויים מבוקרים - כאלו שיאפשרו להסיק מסקנות על הדברים עליהם הניסויים נעשים, עם ביטחון סביר שהניסוי "עוקף" את ההטיות והעיוותים שיכולים להוביל להסקת מסקנות שגויה מניסויים אלו.
לדוגמה, אפקט פלצבו הוא הטיה קוגניטיבית שגורמת לאדם שעבר טיפול מבלי שקיבל שום מרכיב מהותי של הטיפול, להאמין שהוא כן קיבל מרכיבים מהותיים בטיפול ושמצבו השתפר בעקבות זאת, כשפועל מצבו השתפר מסיבות אחרות, כגון, עצם האמונה שמצבו היה אמור להשתפר. לכן, ספקן מדעי לא יחשוב על טיפול מסוים כיעיל עד שלא יוכיח את עצמו כיעיל יותר מהיעילות שאפקט פלצבו מסוגל להביא.
כל הספקנים בודקים את כל הסימנים הנ"ל לא רק אצל אחרים, אלא גם אצל עצמם. הם שואפים למטא-קוגניציה שתאפשר להם להבחין באותם סימנים בטיעונים והמחשבות שעולים אצלם כאשר הם בוחנים טענה באופן ביקורתי. זו הסיבה שביקורת עמיתים כל כך חשובה להם.
שמיטה
במדינת ישראל
לחקלאים בישראל ולצרכני מזון מן הצומח קיימות כיום כמה חלופות הלכתיות בשמירת שביעית וקדושתה. לחקלאי האפשרויות הם: השבתה גמורה של כל הגידולים, או המשך העבודה החקלאית מוגבלת ב"היתר מכירה", או במסגרת "אוצר בית דין". לצרכן מזון מן הצומח האפשרויות הם: תוצרת ישראלית שגדלה ושווקה בקדושת שביעית, או בהיתר מכירה, או באוצר בית דין, או בתוצרת שגדלה מחוץ לגבולות ארץ ישראל (יבול חו"ל), או ביבול שגידלו לא יהודים (יבול נכרי). לכל אחת מהחלופות יש רבנים שהגדירו את כללי ומגבלות הגידול, השיווק, והצריכה. יש חלופות מועדפות בציבור הדתי לאומי, ויש חלופות מועדפות במגזרים שונים של הציבור החרדי.
ספקנות
ספקנות ככלי
פילוסופים רבים השתמשו בספקנות כשיטה פילוסופית המובילה לאמת. סוקרטס נהג להגיד שאינו יודע דבר, וכך הכשיל את בני שיחתו. דקארט פתח את ספרו, "הגיונות", בהטלת ספק בכל דבר, ותוך הטלת ספק זו הגיע למסקנה כי כיוון שהוא מטיל ספק הוא קיים. במקרים אלו הפילוסוף אינו מחזיק בעמדה ספקנית אמיתית אלא רק משתמש בה כדי לבנות משהו חדש מן היסוד.
ספקנים מדעיים רבים רואים ספקנות מדעית כהכרחית על מנת להבחין בין ניסויים שלא ניתן להסיק מהם דבר לבין ניסויים שניתן להגיע מהם לידע חדש, וגם כדי לזהות דברים אשר אינם ניתנים להפרכה דרך ניסוי כלשהו.
שמיטה
במדינת ישראל
בבחירת המתווה ההלכתי מבין החלופות אוצר בית דין, היתר מכירה, או השבתה, קבעה הרבנות הראשית לישראל את העקרונות שיש לשקול כדי להחליט באיזה כיוון הלכתי יש לנקוט בשמירת שביעית ממלכתית במדינת ישראל. והם: א. כיצד המשק הפרטי יוכל מחד גיסא לשמור שמיטה באופן המלא והטוב ביותר, ומאידך גיסא יוכל להמשיך ולהתנהל מבחינה כספית באופן תקין. ב. מהיבט ציבורי יש גם כן לשקול, כיצד תמשיך באופן סדיר אספקת התוצרת החקלאית לכלל האוכלוסייה, וכן מהן ההשלכות על ענפי המשק הנוספים, מפעלי עיבוד מזון וכדומה.
ספקנות
ספקנות ככלי
אף על פי שהספקנות מערבת את השימוש בשיטה המדעית ובחשיבה ביקורתית, הספקן אינו משתמש בכלים אלו כל הזמן, ויש המוצאים ביסוס ראייתי מספיק לדעה מסוימת בה הם מחזיקים גם ללא השימוש בכלים אלו.
שמיטה
במדינת ישראל
חלק מרבני הציבור הדתי לאומי מחפש דרכים לשמור את השמיטה במלואה ולהוביר את השדות מבלי לפגוע בחקלאות היהודית. הרב זאב ויטמן, למשל, הוציא ספר בשם "שמיטה ממלכתית" בו הוא מציע דרכים לשמור את השמיטה בלי שימוש בהיתר המכירה. הרב חיים דוד הלוי הציע שהמדינה תכריז על אחוז מסוים של התוצרת אשר חייבים לגדל בשנת שמיטה ועליו יוחל ההסדר של רבי ינאי "פוקו וזרעו" (צאו וזרעו), ובשאר הקרקעות תשמר השמיטה במלואה והאדמות יוברו. עלתה גם ההצעה להקים קרן שבתון לחקלאים אליו יפרישו החקלאים חלק מרווחיהם לצורך קיומם בשנת השמיטה.
ספקנות
שימושים מודרניים במונח "ספקן"
המונח "ספקן" משמש כיום לעיתים על מנת להתייחס לאדם המשתמש בעמדה ביקורתית בסיטואציה נתונה, בדרך כלל בהפעלת עקרונות החשיבה הביקורתית והשיטה המדעית (הפעלת הספקנות המדעית) על מנת לבחון את תקפותם של טענות ומנהגים, או להתייחסות לאדם המפעיל את עקרונות החשיבה הביקורתית לעיתים קרובות.
שמיטה
במדינת ישראל
בתחילת 2008 אישרה הכנסת את חוק ועדת שמיטה ממלכתית, שמכוחו תוקם ועדת שמיטה ממלכתית, אשר תסייע בהיערכות מדינת ישראל לקראת שנת שמיטה. החוק קובע כי "הוועדה תעביר להכרעת הרבנות הראשית לישראל שאלות הלכתיות או סוגיות בעלות היבטים הלכתיים, ופסיקתה בעניינים הלכתיים תחייב את הוועדה". כן מורה בחוק כי "הוועדה תיזום פעילות מחקרית בתחום החקלאי וההלכתי, במסגרת היערכות לקראת שנות שמיטה עתידיות, ותקדם יישום פתרונות בתחום הטכנולוגיה החקלאית לשמיטה, המותאמים להלכה". בראש הוועדה יעמוד הרב הראשי המכהן כנשיא מועצת הרבנות הראשית לישראל. תקופת כהונתה של הוועדה היא שבע שנים, שתחילתן בתום שנת השמיטה.
תמיכה בחקלאים שומרי שביעית
בערב שנת שמיטה התש"מ (1980) הקים רבו של המושב קוממיות – ר' בנימין מנדלזון – את עמותת "קרן השביעית". הקרן איחדה כמה קרנות צדקה ותיקות. הקרן נותנת סיוע מקצועי, הלכתי וכספי לכל חקלאי (חרדי, דתי או חילוני) שמעוניין לשמור שביעית ולהשבית את משקו. בשמיטות האחרונות משרד החקלאות מקצה תקציב לסיוע לחקלאים הבוחרים להשבית את שדותיהם ומטעיהם בשמיטה. מטרת התמיכה הכספית היא לאזן בין המכירות הגבוהות יחסית של החקלאי בשנה השישית, לבין "ההפסדים" בשנת השמיטה.
ספקנות
שימושים מודרניים במונח "ספקן"
לעיתים מבלבלים בין "ספקנים" לבין ציניקנים, כאשר לעיתים הכוונה היא שלילית כלפי הספקנים. עם זאת הביקורתיות הספקנית (בניגוד לדעה שרירותית או אובייקטיבית לגבי עניין מסוים) נובעת מבדיקה אובייקטיבית ושיטתית, שמוסכמת לרוב בין הספקנים ובין עצמם. הציניות מוגדרת לעיתים כעמדה המתייחסת שלא לצורך בצורה שלילית למניעים ולכנות של האנשים. על אף ששתי הגישות אינן שוללות זו את זו, הן מייצגות גישה שונה באופן מהותי באשר לטבעו של העולם.
שמיטה
צריכת תוצרת חקלאית בשנת שמיטה
בשנת השמיטה נהוג לסווג את התוצרת החקלאית לפי מקום, זמן ואופן הגידול:
יבול שישית וקטיף עצמי נחשבים כשרים לכל הדעות, והם מקורות-המזון העיקריים שנזכרו בפירוש בתורה. גם יבול חו"ל כשר לכל הדעות, כיוון שמצוות שמיטת קרקעות נוהגת רק בארץ ישראל. אמנם, ישנם רבנים שאינם מעודדים אותו כיוון שהוא פוגע בעקיפין בפרנסתם של חקלאים ישראליים. מצע מנותק כשר לפי רוב הדעות, בתנאי שנעשה לפי ההלכה - מנותק מהאדמה ומהשמיים (בתוך חממה, ולדעת המחמירים בתוך בית). יבולי הערבה הדרומית מקובלים רק על חלק מהפוסקים; פוסקים אחרים סבורים שכל השטחים שנכבשו על ידי מדינת ישראל קדושים בקדושת שביעית ואסור לזרוע בהם. אוצר בית-דין מקובל על רוב הזרמים, אולם יש מערערים עליו וטוענים שהוא מביא למסחר בפירות ובעיות הלכתיות נוספות. בנוסף, פירות אוצר בית דין נחשבים לפירות שביעית ויש לנהוג קדושה בשאריות שלהם, ולכן ישנם צרכנים המעדיפים שלא לקנות אותם.
בציבור החרדי
הציבור החרדי נמנע משימוש בתוצרת חקלאית המגודלת על ידי יהודים בשנת השמיטה. הם קונים תוצרת המגודלת בארץ ישראל על ידי ערבים (יבול נוכרי), תוצרת מיובאת (יבול חו"ל), תוצרת משטחים אשר אינם נחשבים לפי חלק מהפוסקים כחלק מארץ ישראל (יבול ערבה דרומית), ולעיתים גידולי מצע מנותק. חוגים שונים בחברה החרדית מעדיפים תוצרת ממקורות שונים, וגופי כשרות שונים חלוקים לגבי חלק מהמקורות. בפיקוח למניעת שיווק תוצרת יהודית כ"יבול נוכרי" נעזרים באמצעים טכנולוגים מתקדמים וביניהם רחפנים שמשדרים למשגיחים בחדרי הבקרה.
יבול שישית או יבול חו"ל נחשבים מהודרים ביותר, כיוון שאין בהם כל בעיה או ספק הלכתי. לעומת זאת, קנייה מתוצרת המגודלת על ידי ערבים בארץ ישראל נחשבת פחות מהודרת, מכיוון שלפי חלק מהדעות, למשל זו של הרב יואל טייטלבוים, שמיטה חלה גם על האדמות של הנוכרים בישראל וצריך לאסור את תוצרתם בשביעית. בנוסף, חלק ניכר מהציבור החרדי הליטאי נוהג בתוצרת חקלאית של נוכרים בשמיטה על פי פסקי המבי"ט והחזון אי"ש, שפסקו כי יש בהם קדושת שביעית. עקב זאת הם נמנעים מלקנות תוצרת זו בחנויות רגילות (בשל איסור "סחורה בפירות שביעית"), אלא בחנויות בהן חותמים הלקוחות על הסכם שליחות. כך קונה הלקוח את התוצרת ישירות מהחקלאי הגוי, כאשר בעל החנות אינו אלא שליח של הצרכן, והתוצרת נחשבת כמי שנקנתה ישירות על ידי הלקוחות מהגוי, באופן העוקף את איסור ה-"סחורה". חלק מהחנויות אף מציינות את התוצרת מהערבה הדרומית לצורך אלו המחמירים לנהוג בה קדושת שביעית.
מכיוון שרבים ממפעלי המזון מעוניינים בהכשר המקובל על חרדים, הם נמנעים מקניית תוצרת חקלאית יהודית ולעיתים יש לחקלאים בעיות למכור את תוצרתם. בשנת 1987 לא הסכימה אף טחנת קמח בארץ לקנות את תוצרת החיטה של החקלאים היהודים והתוצרת הועברה בסופו של דבר לייצוא או לשימוש בהמות.
בציבור הדתי לאומי
חלק מהציבור הדתי לאומי מעדיף לצרוך יבול מהיתר המכירה כיוון שהוא רואה בחיזוק החקלאות היהודית בארץ ישראל ערך חשוב, ובמיוחד הוא מתנגד לשימוש בתוצרת ערבית בעת שיש מאבק לאומי בין היהודים לערבים. חלק אחר מהציבור הדתי לאומי מעדיף לקנות תוצרת המשווקת על ידי אוצר בית דין, בגלל הרצון למעט או להימנע מהשימוש בהיתר המכירה.
לגבי הירקות האסורים באכילה, היתר אחד שהוצע הוא גידול תוצרת חקלאית על מצע מנותק. בשיטה זו מותר, לדעת המתירים, לעבד את האדמה מכיוון שהיא לא חלק מהקרקע אלא מנותקת ממנה. בעבר הביע הרב יוסף שלום אלישיב את הסכמתו להיתר זה, בתנאים מסוימים.
פתרון נוסף הוא גידול צמחים באזורים שאינם נחשבים חלק מארץ ישראל לעניין מצוות שמיטה, לדעת המתירים, כגון הערבה ודרום הנגב.
לימוד הלכות שמיטה
רבי יהודה הנשיא סידר במשנה את הלכות השמיטה במסכת שביעית שבסדר זרעים. אולם במהלך הגלות, הוזנחו לימודי המצוות התלויות בארץ וביניהם הלכות שמיטה, משום שלא מקיימים אותם מחוץ לארץ ישראל. לכן בתקופת התלמוד שעסקו בעיקר בהלכות מעשיות, החכמים בבבל לא עסקו במצוות שאפשר לקיימן רק בארץ ישראל, ולכן לא נסדר תלמוד בבלי על סדר זרעים בכלל ומסכת שביעית בפרט. סוגיות הבבלי העוסקות בנושאי שמיטה פזורות במקומות שונים. מאידך, החכמים שהיו בארץ ישראל למדו ודנו במשניות סדר זרעים ובמסכת שביעית וסידרו את מסכת שביעית בתלמוד הירושלמי.
החל מתקופת הראשונים ועד ראשית תקופת העלייה הראשונה, בשל היעדר כמעט מוחלט של חקלאות יהודית בארץ ישראל נושא השמיטה כמעט ולא נידון בהלכה. מסיבה זו גם בספרות ההלכה הבסיסית, בטור ובשולחן ערוך, לא נכתבו הלכות שביעית (למעט התייחסות למצות שמיטת כספים). פסיקת ההלכה המאוחרת בדיני מצוות השמיטה, מתבססת בעיקר על משנה תורה להרמב"ם שקיבץ בחיבורו את כל הלכות התורה גם אלו שאינן נוהגות בחיי היומיום כמו מצוות הקורבנות, ובכללן "הלכות שמיטה ויובל".
עם השיבה לארץ ישראל התחדש לימוד ההלכות התלויות בארץ בכלל והלכות שמיטה בפרט. רבנים נאלצו להשיב לשאלות של חקלאים יהודים ועל כן התרבו מאוד התשובות וההוראות הלכה למעשה בעניין שמיטה, ועל פיהן יצאו לאור ספרים ומאמרים רבים בנושא, בהלכה ובמחשבה. בין השאר, לפני קום המדינה, הרב קוק, החזון איש, רב יואל טייטלבוים והרב שאול ישראלי עסקו בענייני שמיטה. במדינת ישראל קמו מספר מכונים וכוללים העוסקים בהלכות התלויות בארץ וביניהם בהלכות שמיטה והנחלתם לעם, כגון מכון התורה והארץ וארץ חמדה גזית.
במערכת החינוך הציונית דתית, הושם דגש רב על לימוד הלכות שמיטה, בין השאר מתוך רצון לחזק את הקשר בין התורה לערכי התיישבות. החמ"ד נדרש לנושא לקראת כל שנת שמיטה ומקיים ימי עיון לרבני בתי ספר ולצוותי ההוראה. כמו כן מפתחים חומרי למידה שונים ודואגים להפצתם במערכת החינוך. לאחרונה החלו בחלק מהישיבות הציוניות (כגון ישיבת ברכת יוסף (אלון מורה) עתניאל, ירוחם ומחנים) ללמוד את ענייני השמיטה בתור נושא מרכזי בלימוד העיון, וזאת בשינוי מהנוהג הוותיק בישיבות שהלימוד המרכזי הוא סביב מסכת של התלמוד הבבלי. הספרים הנפוצים בציבור הציוני דתי אודות שמיטה הם ספר "שמיטה ויובל" בסדרת פניני הלכה של הרב אליעזר מלמד, והספר "שמיטה" של הרב יוסף צבי רימון, שהוא חלק מסדרת "הלכה ממקורה".
הקראים והשמיטה
החכם הקראי אהרון ניקומודיאו כתב בספרו שאין שמיטה בזמן הגלות. החכם כלב אפנדופולו בהשלמותיו לספר אדרת אליהו של החכם אליהו בשייצי הוסיף על כך.
באגדה
הרב שלמה לוונשטיין, ומתוק האור - שמיטה, תשפ"א.
מות משה
מות משה מתואר ב ומהווה למעשה את האירוע האחרון לפני כניסתם של בני ישראל לארץ כנען. טרם פטירתו נתן משה לשבטים את ברכתו.
על פי הדעה העיקרית בחז"ל משה נולד ונפטר ביום ז' באדר. יום זה הוכרז על ידי ממשלת ישראל כיום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, ומשה נחשב ל"חלל היהודי הראשון שמקום קבורתו לא נודע."
איסור הכניסה לארץ ישראל
משה נפטר בגיל מאה ועשרים שנה, על סף הכניסה לארץ. טרם מותו, עמד משה על הר נבו, והאל הציג בפניו את הארץ המובטחת והבהיר שמשה לא יוכל לדרוך על אדמתה:
ההודעה המוקדמת על מותו של משה ומיקומה במקרא
הציווי על מות משה מופיע ב ושוב ב. הפרשנים נדרשים לשאלת הכפילות ושאלת מיקומה של ההודעה על מותו של משה בספר במדבר, למרות שהמשיך לפעול לאחר מכן.
תשובה אחת של פרשנים היא "אין מוקדם ומאוחר בתורה" - הציווי לא נמצא במקומו. תשובה נוספת היא שהציווי נאמר בספר במדבר אך הכוונה לבצעו היא מאוחר יותר סמוך למות משה (רמב"ן). תשובה שלישית היא שהציווי על מותו של משה נאמר בזמן הזה, כי הוא מהווה הקדמה למינוי יהושע.
האברבנאל מוסיף שמשה לא נצטווה לעלות להר כדי שימות מיד, אלא זהו רמז לכך שהוא הולך למות בקרוב. ולכן ה' רוצה שהוא יתמיד לעלות להר ולראות את הארץ משם. "עֲלֵה אֶל הַר הָעֲבָרִים הַזֶּה… כַּאֲשֶׁר נֶאֱסַף אַהֲרֹן אָחִיךָ"  (הרמיזה- ) לעומת הפסוק "וּמֻת בָּהָר אֲשֶׁר אַתָּה עֹלֶה שָׁמָּה" (המיתה- ) שבפסוק זה משה אכן נצטווה למות. .
מקום קבורתו
במקרא לא פורט בבירור מי קבר את משה וישנן מספר דעות על כך במסורת חז״ל, א': אלוהים קבר אותו. ב': משה קבר את עצמו. ג': מלאכים קברו אותו בשנית. ככתוב, מקום קבורתו לא נודע בדיוק, ועל כך נתנו חז"ל סיבות שונות בתלמוד ובמדרש.
מקום קבורתו על פי חז"ל ותורת הקבלה
ב"ספר התמונה" ספר קבלי מתקופת המאה ה-13 והמאה ה-14. המיוחס לרבי נחוניה בן הקנה ולרבי ישמעאל, תנאים מהמאה ה-1 והמאה ה-2 לספירה. נכתב:
כלומר, שבמערת המכפלה נקברו "חמשה זוגות" - עשרה אנשים.
בפירוש הספר, המיוחס למקובל מתקופת הראשונים נכתב:
ומבאר, שמשה הועבר ונקבר שם על ידי מלאכים.
במאמר 'ולא ידע איש' משנת 2014 מאת דיויד שפירו תועד מחקר מקיף על הנושא. בסוף המאמר סיכם את דעותיהם של חז"ל, ראשונים, ואחרונים שמשה קבר את עצמו (או אלוהים) בעבר הירדן ולאחר מכן הועבר על ידי מלאכים דרך מחילה שעברה מקברו שבעבר הירדן למערת המכפלה שבחברון או שעבר הוא בעצמו, ושם נקבר על ידי מלאכים או על ידי אלוהים וקבורתו נפרדת מקברי האבות והאמהות, אלא במערת אדם וחוה יחד עם אשתו ציפורה. ונקראו שני זוגות אלו (אדם, חוה, משה וציפורה) "נסתרות".
עלייה לשמיים
לדברי החוקרים יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, ישנם רמזים למסורת קדומה על כך שמשה כלל לא מת, אלא עלה השמיימה. עדות למסורת זו נמצאת בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים":
גם בתלמוד הבבלי נמצאת דעה מפורשת שמשה עלה לשמיים: לא מת משה אלא עומד ומשרת למעלה.
גדולתו של משה
הפסוקים האחרונים של התורה מסכמים את פעילותו של משה והתורה מקפידה לציין כי משה היה הנביא הגדול מכולם, בשל הנסים שביצע ובעיקר בשל העובדה שראה את האל פנים מול פנים:
בני ישראל התאבלו על מותו של המנהיג הנערץ במשך 30 ימים. את מקומו של משה תפס יהושע בן נון ובכך הסתיים פרק המסע לארץ המובטחת ומתחיל פרק כיבוש הארץ מידי העמים היושבים בה.
מדרש פטירת משה
מדרש פטירת משה הוא המתאר בפירוט רב את מעשיו האחרונים של משה ומותו, שבהם נכחו המלאכים והאלוהים.
ממלכת גומה
גומה הייתה אחת מהממלכות ההיסטוריות באזור גיב שבדרום מערב אתיופיה, שהוקמה במשך המאה ה-18. גומה גבלה מצפונה בממלכת לימו-אנאראה, במערבה בממלכת גאמה, בדרומה בממלכת גארה ובמזרחה בממלכת ג'ימה. שטח הממלכה חופף את מה שהוא כיום שטחו של פלך גומה שבנפת ג'ימה שבמחוז אורומיה. בירתה הייתה האגגארו.
היסטוריה
לפי חסן, המלך הראשון היה אבבה בוקה, אך לפי באקינאם והאנטינגפורד, בנו, אבבה מאנו, הוא שהיה המלך הראשון. אבבה בוקה הצליח להביא תחת שליטתו את כל ממלכת גומה, בין האזורים יאככי ודוגאי, חוץ מאזור קאטו. אבבה מאנו סיפח לגומה את קאטו, וקידם את האסלאם על ידי מינוי של מורים דת אסלאמיים, וקידום הקאדריה. שושלת זו המשיכה לשלוט בגומה גם בהמשך: אבבה באגיבו, אבבה ראבו, אבבה דאלה, אבבה ג'יפאר ואבבה בוקה.
מאפיינים
גומה הייתה המדינה הראשונה באזור גיב שהמירה את דתה לאסלאם.
גומה, ביחד עם ממלכת גאמה, היו הממלכות הפחות מוצלחות מבחינה כלכלית. עם זאת, תושבי הממלכות עסקו בחקלאות, ונחשבו לציוויליזציה ברמה גבוהה.
שתי גבעות בממלכה, סינקה ובאמבה, היו מקודשים לאורומו הפגנים. שם נוסף לגבעה השנייה היה לקאלה אגדא בייה, "שער השגחת האדמה". הגבעות היו מיושבות על ידי נביאים שחיו עם נחשים גדולים. האורומו מקריבים בירה ודם עיזים לצאצאיהם של הנחשים האלו על מנת להחלים ממחלות שונות.
קומננוס
קוֹמְנֶנוֹס (ביוונית: Κομνηνός,נקרא גם "קומנינוס", כמו ביוונית המודרנית, ברבים Κομνηνοί ; בלטינית Comnenus, ברבים Komnenoi או Comneni) הייתה משפחת אצילים יוונית ביזנטית, ששלטה באימפריה הביזנטית מ-1081 עד 1185, ומאוחר יותר, תחת השם הקומנני הגדולים (Μεγαλοκομνηνοί, מגלוקומנני או מגלוקומניני) ייסדה ושלטה באימפריה של טרפזונטס (1204–1461). באמצעות נישואי תערובת עם משפחות אצילים אחרות, בעיקר, ו, השם קומננוס מופיע בין רוב בתי האצולה הגדולים של העולם הביזנטי המאוחר.
מקורות
ההיסטוריון הביזנטי בן המאה ה-11 מיכאל פסלוס דיווח כי מקור משפחת קומננוס מהכפר קומנה שבתראקיה - המזוהה בדרך כלל עם "שדות קומננה" (Κομνηνῆς λειμῶνας) המוזכרים על ידי יוחנן קנטקוזינוס בן המאה ה-14, השקפה המקובלת על חוקרים מודרניים. החבר הידוע הראשון במשפחה,, רכש אחוזות נרחבות ב שבפפלגוניה, שהפכה למעוז המשפחה במאה ה-11. המשפחה נקשרה בכך במהירות לאצולה הצבאית החזקה והיוקרתית של אסיה הקטנה, כך שאף על פי שהגיעה מתראקיה היא נחשבה ל"מזרחית".
החוקר הצרפתי מהמאה ה-17 העלה השערה שמקור המשפחה ממשפחת אצילים רומאית שבאה בעקבות קונסטנטינוס הגדול לקונסטנטינופול, אך אף על פי שיוחסין מיתולוגיים שכאלו היו נפוצים - והם אכן מעידים למשל על קלאן  - היעדר מוחלט של כל קביעה כזו במקורות הביזנטים מנוגדת להשערתו של דו קאנז'. ההיסטוריון הרומני העלה השערה ב-1924 שמקורו של בית קומננוס היו ממוצא ארומני, אך גם דעה זו אינה מקובלת כיום. חוקרים מודרניים משערים שהמשפחה הייתה כולה ממוצא.
מנואל ארוטיקוס קומננוס היה אביו של איסאאקיוס הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית (שלט בשנים 1057–1059) וסבו, באמצעות אחיו הצעיר של איסאאקיוס, המצביא, של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (שלט בשנים 1081–1118).
ייסוד השושלת
איסאאקיוס הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית, של המזרח תחת מיכאל השישי סטרטיוטיכוס, קיסר האימפריה הביזנטית, ייסד את שושלת קומננוס של קיסרי האימפריה הביזנטית. בשנת 1057 הוביל איסאאקיוס הפיכה נגד מיכאל והוכרז כקיסר. אף על פי ששלטונו נמשך רק עד 1059, כאשר אנשי החצר שלו לחצו עליו להתפטר ולהיות נזיר, יזם איסאאקיוס רפורמות מועילות רבות. השושלת חזרה לכס המלכות עם עלייתו של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, אחיינו של איסאאקיוס הראשון, בשנת 1081. בשלב זה נראה שצאצאים של כל השושלות הקודמות של ביזנטיון נעלמו מהממלכה, כמו משפחות ו החשובות. צאצאיהם של אותם קיסרים חיו מחוץ לאימפריה הביזנטית, לאחר שהתחתנו עם משפחות המלוכה של גאורגיה, רוסיה, צרפת, פרס, איטליה, גרמניה, פולין, בולגריה, הונגריה וסרביה; עובדה שהקלה על משפחת קומננוס לעלות לכס המלכות.
עם עלייתם לכס המלכות, נישאו בני משפחת קומננוס עם בני שושלת הקודמת: אלכסיוס הראשון התחתן עם, אחייניתו של קונסטנטינוס העשירי, קיסר האימפריה הביזנטית, שירש את איסאאקיוס הראשון בשנת 1059. לאחר מכן, הקלאן המשולב כונה לעיתים קרובות כקומננודוקהֶ (Κομνηνοδούκαι) וכמה אנשים השתמשו בשני שמות המשפחה יחד. כמה משפחות הם צאצאים מקלאן רחב יותר זה, כמו ו, ואטאזס ו. בתם הצעירה של אלכסיוס ואיירנה תאודורה הבטיחה את הצלחתה העתידית של משפחת אנגלוס על ידי נישואיה לתוכה: נכדיה של תאודורה הפכו לקיסרים איסאאקיוס השני אנגלוס (שלט בשנים 1185–1195 ו-1203–1204) ו (שלט בשנים 1195–1203).
הקיסרים מבית קומננוס
תחת אלכסיוס הראשון ויורשיו האימפריה שגשגה והייתה יציבה למדי. אלכסיוס העביר את הארמון הקיסרי לאזור של קונסטנטינופול. חלק גדול מאנטוליה נכבש בחזרה מהטורקים הסלג'וקים, שכבשו אותה ממש לפני עלייתו לשלטון של אלכסיוס. אלכסיוס ראה גם את מסע הצלב הראשון עובר דרך השטח הביזנטי, מה שהוביל להקמת המדינות הצלבניות במזרח. שושלת קומננוס הייתה מעורבת מאוד בפוליטיקה של צלבנים, וכן התחתנה עם המשפחות השליטות של נסיכות אנטיוכיה וממלכת ירושלים – אחייניתו של מנואל הראשון קומננוס, נישאה לבלדווין השלישי, מלך ירושלים, ומריה, אחייניתו של מנואל נישאה לאמלריך הראשון, מלך ירושלים.
באורח יוצא דופן שלט אלכסיוס במשך 37 שנים, ובנו, יוחנן השני שלט במשך 25 שנים, לאחר שחשף קונספירציה נגדו של אחותו, ההיסטוריונית אנה קומננה. בנו של יוחנן, מנואל הראשון, שלט עוד 37 שנים.
שושלת קומננוס ייצרה מספר ענפים. מכיוון שהירושה האימפריאלית לא הייתה בסדר קבוע אלא הייתה תלויה בכוח אישי וברצונות של השליט הקודם, היו כמה קרובי משפחה יכולים בתוך כמה דורות להציג את עצמם כטוענים לכתר. לאחר שלטונו של מנואל הראשון נקלעה שושלת קומננוס לקונספירציות ולמזימות כמו רבות מקודמותיה (והמתמודדים השונים בתוך המשפחה חיפשו כוח ולעיתים קרובות הצליחו להדיח את קרוב משפחתם הקודם); אלכסיוס השני, הקומננוס הראשון שעלה לשלטון כקטין, שלט במשך שלוש שנים וכובשו ויורשו אנדרוניקוס הראשון שלט במשך שנתיים, והודח על ידי משפחת אנגלוס תחת איסאאקיוס השני שבתורו הודח על ידי אחיו שלו, אלכסיוס השלישי, שאף עיוור אותו. בני קלאן אנגלוס הודחו במהלך מסע הצלב הרביעי ב-1204, על ידי אלכסיוס החמישי דוקאס, קרוב משפחה ממשפחת דוקאס.
קורות המשפחה לאחר מכן
מספר שבועות לפני כיבוש קונסטנטינופול על ידי הצלבנים בשנת 1204, ענף אחד של משפחת קומננוס נמלט חזרה לארצם בפפלגוניה, לאורך מזרח הים השחור והעורף שלו בהרי הפונטוס, שם הקימו את האימפריה של טרפזונטס. ה"קיסר" הראשון שלהם,, היה נכדו של הקיסר אנדרוניקוס הראשון. קיסרים אלו – "הקומנני הגדולים" (Μεγαλοκομνηνοί, מגלוקומנני ביוונית) כפי שהם היו ידועים - שלטו בטרבזון במשך למעלה מ-250 שנה, עד לשנת 1461, אז הובס והוצא להורג על ידי הסולטאן העות'מאני מהמט השני. מהמט עצמו טען למוצא ממשפחת קומננוס דרך. הענף הטרפזונטי של שושלת קומננוס החזיק גם בשמו של אקסוחוס (Ἀξοῦχος) כצאצאיו של, אציל ביזנטי ושר של שושלת קומננוס הביזנטית. נטען כי נסיכה מענף טרפזונטס הייתה אימו של הנסיך (נולד ב-1585), שלפי הדיווחים הפך לנוצרי אך בילה חלק ניכר מחייו בניסיון לזכות בכס המלכות העות'מאני.
ענף אחר של המשפחה, צאצאיו של, הקים את דספוטט אפירוס בשנת 1204, בפיקודו של , נינו של הקיסר אלכסיוס הראשון. ענף זה אימץ את שמות המשפחה קומננוס דוקאס וידועים ככאלה במחקר המודרני. הלנה דוקאינה קומנה, מאותו ענף של המשפחה, נישאה ל ובכך איחדה את משפחות קומננוס ודה לה רוש, כשבני משפחת קומננוס הפכו בסופו של דבר ל.
עריק אחד מהמשפחה, הקרוי גם הוא, הקים "אימפריה" נפרדת בקפריסין בשנת 1184, שנמשכה עד 1191, אז נלקח ממנו האי על ידי ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה במהלך מסע הצלב השלישי. בתו, שנקראה, נישאה ל במהלך מסע הצלב הרביעי וניסתה לתבוע את האי.
כאשר הוקמה האימפריה המזרחית מחדש ב-1261 בקונסטנטינופול, היא נשלטה על ידי משפחה הקשורה קשר הדוק לקומננוס, משפחת. בני משפחה זו שלטו עד כיבוש קונסטנטינופול בידי הטורקים העות'מאנים ב-1453.
הצאצא האחרון של השושלת נחשב לעיתים קרובות כ, מלומד ורופא מכובד, שהפך לארכיבישוף מטרופוליטני של  ודריסטרה, ומת ב-1719.
שושלת קומננוס במערב אירופה
, בתו של איסאאקיוס השני אנגלוס ולפיכך צאצא של אלכסיוס הראשון קומננוס, נישאה לפיליפ משוואביה, מלך גרמניה (1177–1208). מאיחוד זה יכולות רבות ממשפחות המלוכה והאצולה של מערב אירופה לשרטט את מוצאן.
פרשיות ריגול בישראל
פרשיות ריגול בישראל - מאז הקמתה משכה ישראל את עיניהן של סוכנויות מודיעין. הסכסוך הישראלי-ערבי ומיקומה האסטרטגי הפכו אותה ליעד מודיעיני מועדף. ארגוני הביון הזרים לא חסכו במאמצים כדי להחדיר מרגלים לתוך ישראל. מידת הצלחתם הייתה לרוב מוגבלת, אך היו להם גם הישגים בולטים.
שמואל סמי ברוך
איש עסקים ישראלי שכשל בעסקיו. בשנת 1963 יצר קשר עם המודיעין המצרי באירופה והציע את שירותיו. חזר לארץ כסוכן מצרי ובמימון המצרים הקים מפעל טקסטיל בקריית גת, ששימש כתחנה של המודיעין המצרי. נחשף, נשפט ונדון ל-18 שנות מאסר. שוחרר לאחר 10 שנים ומאז השתלב מחדש בעולם העסקי. נפטר ב-2003.
לוי לוי
לוי לוי (לוציאן לוי איגנצי לוי) נולד ב-5 בספטמבר 1922 היה פעיל ציוני בפולין ובתקווה להיחלץ מהרשעה באחזקת נשק שלא כחוק הסכים לשרת את המודיעין הפולני. במהרה הפך לסוכן נאמן ונהנה ממענקים כספיים נכבדים. בו בזמן הגיע לתפקידים בכירים בתנועת הנוער הציונית גורדוניה, שעליה סיפק מידע.
ב-1948 עלה לארץ והתקבל לשב"כ, ליחידה שעסקה בסיכול ריגול נגדי. בזבזנותו הכספית ומנהגו להסתובב בכל מקום עם מצלמה לא עוררו את חשדם של עמיתיו. זה התעורר רק ב-1957 אחרי שלוי שירת כבר שמונה שנים.
בסופו של דבר הורשע לוי לוי בבית המשפט המחוזי בשל ראיות נסיבתיות, אך הראיה המכריעה שהבטיחה שפסק הדין לא ייהפך בבית המשפט העליון באה דווקא מצרפת. עריק מהביון הפולני סיפק פרטים שהרשיעו בוודאות את לוי לוי. הוא אומנם לא הסכים בשום פנים שאלו ייחשפו בבית משפט, אולם עד מועד הערעור חוסל העריק בידי הפולנים כנקמה על בגידתו, והשירות היה משוחרר מהבטחתו לו.
אומנם הראיה עצמה לא הוצגה בבית המשפט העליון, בשל הקושי המשפטי להציג ראיות חדשות בערכאת ערעור, אך עורך הדין מרינסקי שכנע את לוי לוי להודות, והושגה עסקה על עונשו.
לוי לוי השתחרר מהכלא לאחר שבע שנות מאסר והשתקע באוסטרליה, שם נפטר ממחלה ממארת באמצע שנות השמונים. הפרשה הותרה לפרסום רק בשנת 1991, למעלה מ-30 שנה אחרי מאסרו.
יורי לינוב
סגירת שגרירות ברית המועצות בישראל בעקבות מלחמת ששת הימים, אילצה את הקג"ב לשלוח כמנהל רשת ריגול קולונל, שלא חסה תחת חסינות דיפלומטית, בשם יורי לינוב, שבמקור יועד לשמש כמרגל בארצות הברית. הוא ערך בארץ כמה ביקורים החל מ-1970. הנזק שגרם היה מועט וגם לסוכנים שהפעיל לא היה ערך רב.
בתחילת 1973 הגיע מידע שאפשר את לכידתו, לאחר שראש הממשלה גולדה מאיר אישרה לעוצרו. לינוב נשבר בחקירה בקלות רבה. במשפטו הוא נידון ל-18 שנות מאסר. לפי דברי סניגורו, עו"ד אריה מרינסקי, הוא חפץ מלכתחילה בעונש כבד, כזה שיחייב את ארצו להתאמץ ולעשות עסקה לשחרורו. בסופו של דבר, לינוב אכן הוחלף באוגוסט 1974 בסילווה זלמנסון, אחת מחוטפי המטוס בלנינגרד ובהיינריך שפטר - יהודי בולגרי עובד או"ם שנעצר על ידי שירות הביטחון הבולגרי ונידון למוות בעוון ריגול, כנראה לשם סחיטת שחרורו של לינוב.
שולחיו של לינוב לא שבעו נחת מתפקודו ומאי עמידתו בחקירה, ומשחזר לברית המועצות - קנסו אותו והשפילוהו, הוא פוטר והורד בדרגה.
בשנות התשעים ליווה אותו צוות ערוץ 2 לארץ במסגרת תוכנית תחקיר, והוא סיפר כי אילו היה הדבר תלוי בו, היה שב לישראל ומעביר בה את שארית חייו.
יוסף עמית
רס"ן יוסף עמית (ליזרע) נולד ב-1945 בחיפה היה איש צבא ותיק. למד בבית הספר לקציני ים עכו, התגייס לצנחנים ואחר כך ביקש לעבור קורס חובלים בחיל הים. ב-1967 עזב את הצבא והתגייס למשטרת ישראל. בשנת 1970 התגייס שוב לצה"ל ושירת כמפקד פלוגה ונפצע שנתיים אחר כך בפשיטה בלבנון. בסוף 1972 הואשם בהריגת מחבל כפות בלבנון, אך זוכה, לאחר שרפאל איתן העיד לטובתו ואמר שנתן פקודה לא להחזיק שבויים. בין מלחמת יום הכיפורים ועד 1979 שרת באגף המודיעין, ושימש קצין ביחידה 504. בשנת 1982 נקלע למשבר נפשי ואושפז, וניסה לשים קץ לחייו. בשנת 1984 החל לעבוד כחוקר פרטי.
עמית נעצר מחוץ לביתו בחיפה בשנת 1986, לאחר שנטען כי נפגש בגרמניה עם סוכני ה-CIA. לטענתו בעת החקירה עונה במכות חשמל. הוא נשפט בשנת 1987 ל-12 שנות מאסר והורדה לדרגת טוראי בגין ריגול חמור ומגע עם סוכן זר. הוא נכלא בבידוד מוחלט. המשפט נערך בדלתיים סגורות והוטל צו איסור פרסום על הפרשה. כסנגור שימש תחילה עורך הדין אבי ברדוגו, אך לטענתו השב"כ הפעיל עליו לחץ שיוותר על התיק. במקומו מונה עורך הדין אמנון זכרוני. עמית ניסה לעניין בסיפורו עיתונאים, מאחר שהיה סבור כי נעשה לו עוול. בספטמבר 1987 יצר קשר עם ענת סרגוסטי מהירחון "העולם הזה", אך הצנזורה הצבאית מנעה כל פרסום על הפרשה בשנת 1988 הצליח לקיים ריאיון ארוך עם מנחם שיזף מהעיתון "חדשות" וענת סרגוסטי, בעת שהיה בטיפול רפואי בבית חולים. בריאיון סיפר את כל הפרטים על מעצרו והעוול שנעשה לו. הצנזורה הצבאית שוב אסרה כל פרסום.
באוקטובר 1992 פסלה הצנזורה הצבאית שוב כתבה על הפרשה, בתואנה כי החומר שמופיע בה יפגע בביטחון המדינה. הכתבה נכתבה על ידי הכתבת זהרה רון בעיתון "העיר". העיתון עתר לבג"ץ נגד הפסילה, באמצעות עורך הדין שלמה ליבליך, מאחר שסבר כי למעט מספר משפטים בהם מתוארת הפרשה שבעטיה הואשם והורשע עמית, אין בשאר החומר כל סכנה לביטחון הציבור. לאחר שהדיון נדחה מספר פעמים, ב-2 ביולי 1993 הותר פרסום פרטים חלקיים על הפרשה. לאחר חשיפת הפרשה בתקשורת הכחיש עמית שריגל לטובת מדינה זרה, והמשיך לטעון שנעשה לו עוול.
במהלך מעצרו הופצו שמועות שהוא נאשם בריגול לטובת סוריה, שפרסמו בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"מעריב", ביולי 1986, תחת הכותרת "רס"ן במודיעין מואשם בריגול לטובת סוריה ועומד לדין בבית המשפט המחוזי בחיפה". בשנת 1990 הגיש עמית תביעת דיבה נגד שני העיתונים. לאחר חשיפת הפרשה הם הסכימו לפרסם התנצלות.
באוקטובר 1993, שוחרר עמית לאחר ריצוי של כשני שלישים מעונשו, ולאחר שהסכים לשמור על פרופיל נמוך ולא לדבר עם התקשורת. בעת שחרורו פורסם כי הורשע רק בניסיון למכור חומר מסווג לגורם זר.
אולריך שנפט
אולריך שנפט היה חייל גרמני בוואפן אס אס. בתום המלחמה, משסבר שאין לו עתיד בגרמניה, החליט ללבוש זהות של פליט יהודי ולזכות בהטבות שהיו כרוכות אז במעמד זה. הוא שינה את שמו לגבריאל זיסמן, עלה ארצה והיה לקצין בתותחנים.
בשהותו בארץ התאהב באישה נשואה, עולה מגרמניה שבביתה התגורר. זו נפרדה למענו מבעלה. בעקבות פרשיית אהבים זו עזבו שניהם את הארץ.
על פי גילויים חדשים על הפרשה, חזרתו של שנפט לארץ הייתה למעשה בשליחות איש מודיעין ישראלי שהתחזה לסוכן עיראקי. הוא פיתה את שנפט לשוב לישראל על מנת שניתן יהיה למצות איתו את הדין בארץ.
פרשיות נוספות
ב-1954 מצא את מותו במבצע ברן של המוסד אלכסנדר ישראל (ידוע גם כאלכסנדר איבור, או אבנר ישראל), קצין צה"ל שעמד להעביר ידיעות למצרים.
ב-1956 נחשפה רשת ריגול שפעלה בישראל למען המודיעין הפולני. לפי הערכת שירות הביטחון, הנזק שגרמה רשת זו לא היה חמור.
ב-1965 נעצר מרגל רומני שנשלח לישראל כמה שנים לפני כן, במסווה של עולה חדש.
ב-1999 הורשע ואלרי קמינסקי בריגול ובמסירת ידיעות ל-ק.ג.ב. הוא עלה מברית המועצות בשנת 1976 ועבד בתעשייה האווירית. קמינסקי הואשם במסירת ידיעות לסוכני ה-ק.ג.ב. במשך 17 שנים. כמו כן, העביר לסוכנים הרוסים גם ידיעות שקיבל מבנו, ששירת ביחידה מובחרת. בית המשפט גזר עליו 6 שנות מאסר.
בולט המקרה של מרדכי ואנונו שהדליף ל"סאנדיי טיימס" את המידע יקר־הערך שהחזיק על סודות הגרעין של ישראל.
באוקטובר 2016 החל העיתון "ידיעות אחרונות" לפרסם סדרת כתבות מאת רונן ברגמן, העוסקת בישראלים המוזכרים במסמכי מיטרוחין. לפי כתבות אלה פעלו בישראל כסוכני הקג"ב חברי כנסת, קציני צה"ל, עובדי השב"כ, עובדי תעשיות צבאיות, עיתונאים, אנשי דת ודיפלומטים זרים ששירתו בישראל. עם האישים המוזכרים נמנים חברי הכנסת משה סנה, אלעזר גרנות ויעקב ריפתין, כמו כן מוזכרים שמות של אחד המייסדים של משק המים בישראל יעקב ורדי, והעיתונאית אביבה סטן. אחדים מהסוכנים המוזכרים נלכדו ונדונו למאסר: גרגורי לונדין, שלמה שמלי, סמואל מכטיי, אלכסנדר רדליס וזאב אבני. אחד הסוכנים, שאינו מוזכר בשמו, היה למעשה סוכן כפול.
פרשת גיוס הנשים הישראליות לרשת ריגול איראנית: ב-12 בינואר 2022 חשף השב"כ ניסיון של סוכנות המודיעין האיראנית לגייס כמרגלים 5 ישראלים יוצאי איראן. גורם איראני יצר איתם קשר באמצעות הרשתות החברתיות, והם קיבלו ממנו משימות ובצעו אותן תמורת תשלום.
ריגול בקרב ערביי ישראל
מאז הקמת מדינת ישראל היו נתונים ערביי ישראל בדילמה מוסרית. מצד אחד, הם היו אזרחי המדינה, ומצד שני ראו את עצמם כחלק מהעם הפלסטיני שנמצא בסכסוך עם ישראל. החל מסוף שנות ה-70 ניתן לראות תהליך עקבי ומתגבר של התעוררות לאומית של ערביי ישראל.
לאורך השנים, מדינות ערב וארגוני הטרור הערביים (בעיקר פת"ח, חמאס והג'יהאד האיסלאמי) ניסו לנצל תחושות אלה על מנת להשתמש בערבים ישראלים כמרגלים או סוכנים חשאיים (ראו למשל: חביב ונאיפה קהוואג'י), ואף מחבלים שיקימו תאי-טרור בפנים ישראל ויבצעו פיגועים. בגבול לבנון, נהג ארגון חזבאללה להפעיל ערבים ישראלים כדי לרגל כנגד ישראל ואף כדי לבצע פיגועים. התמריצים שסיפק חזבאללה לא היו לאומיים בלבד, ולרוב כללו גם תמריץ כלכלי: כסף וסמים. כמו כן, ידוע על מקרה בו דרוזים ישראלים (משפחת לטיף מכפר ראמה) העבירו נשק לארגון הטרור.
בתחילת 2010 נעצר אמיר מח'ול, פעיל ציבור בקהילה הערבית, בחשד לריגול למען החזבאללה. ב-27 באוקטובר 2010 הודה מח'ול בבית המשפט, במסגרת עסקת טיעון, בעבירות ריגול וריגול חמור, מגע עם סוכן חוץ וקשירת קשר לסייע לאויב. ב-30 בינואר 2011 נגזרו על מח'ול 9 שנות מאסר בפועל ושנה אחת של מאסר על תנאי לעבירה דומה. ב-5 במאי 2019 שוחרר מהכלא.
באוגוסט 2020 נעצרה יסמין ג'אבר, בת 26 תושבת העיר העתיקה בירושלים ועובדת הספרייה הלאומית בירושלים, בחשד לריגול עבור כוח אל קודס האיראני וחזבאללה. היא הורשעה ונגזר עליה מאסר של שנתיים וחצי.
ב-2 בדצמבר 2021 נגזרו בבית המשפט בלוד 30 חודשי מאסר נגזרו על מאי מסארוה, בת 29 מטייבה, שהורשעה בעבירות של מגע עם סוכן חוץ ומסירת ידיעה לאויב, לאחר שצילמה מקומות ביטחוניים והעבירה את התמונות למפעיל מטעם חזבאללה.
ריגול בקרב הדרוזים תושבי רמת הגולן
הדרוזים היושבים ברמת הגולן עברו אל תחת שלטון ישראלי לאחר כיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים. עם זאת, נותרה בקרב אוכלוסייה זו תחושת הזדהות לאומית עמוקה עם סוריה, שבאה לידי ביטוי גם בכמה פרשיות ריגול, אזרחיות וצבאיות.
פרשת השייח כמאל קנג'
ביוני 1971 נעצר השייח כמאל קנג' ממג'דל שמס, שהוגדר כמנהיג הדרוזי הבכיר ביותר ברמת הגולן לאחר מלחמת ששת הימים, באשמת ריגול לטובת סוריה. בכתב האישום שהותר לפרסום רק בחלקו, פורטו האשמות כגון אירוח של חייל סורי קרוב משפחה בביתו שמסר לקנג' מכתבים מראשי המודיעין הסורי, פגישות בדמשק עם אנשי מודיעין סורי, וניסיון גיוס של ישראלי לאיסוף ידיעות מודיעין. לדברי בנו, תאאר אבו סאלח, פועלו העיקרי של אביו היה בהעברת ידיעות למודיעין הסורי על הניסיון הישראלי להקמת מדינה דרוזית עצמאית בשטחה של רמת הגולן וסוריה, ניסיון אותו ניסה קנג' לסכל באמצעות דיווח אודותיו לסורים. קנג' שוחרר ביוני 1973 במסגרת עסקת חילופי שבויים שבה הוחלפו 5 קציני מודיעין סוריים שנחטפו במבצע ארגז ב־3 טייסים ישראלים.
דרור חוטר ישי, שייצג את קנג' במשפטו, טען שמעצרו של קנג' נועד לצורך קלף מיקוח לשחרור שלושה טייסים ישראלים שהיו בשבי בסוריה. חוטר ישי סיפר שראש אמ"ן, אהרן יריב אמר לו שהצבא מתנגד למהלך אך המוסד מוביל אותו בכל זאת. כן טען חוטר ישי שראש אגף חקירות בשב"כ אמר לו שהוא הולך לשקר לבית המשפט ושבית המשפט יאמין לו.
רשת הריגול של שכיב אבו ג'בל
בינואר 1973 נתפשה רשת ריגול סורית שמרכזה היה במג'דל שמס. ברשת היו חברים כמה עשרות דרוזים מרמת הגולן (רובם תושבי מג'דל שמס), שפעלו במספר תאים עצמאיים נפרדים. בראש התא המרכזי עמד שכיב אבו ג'בל, תושב הגולן ששירת כקצין מודיעין סורי וחזר לתחומי ישראל במסגרת איחוד משפחות ב־1969. התאים פעלו עוד קודם לבואו של אבו ג'בל, אך אבו ג'בל מיקד את התאים באיסוף מודיעין צבאי. רובם של חברי התאים היו פעילים גם כן באופן אזרחי כנגד השלטון הישראלי ברמת הגולן.
הרשת עסקה בריגול אזרחי (איסוף חומרים גלויים כגון תוכניות לימוד של משרד החינוך, צווים של הממשל הצבאי ועיתונות ישראלית), אך בעיקר בריגול צבאי. חבריה עבדו כפועלי ניקיון בבניין הממשל הצבאי בקונייטרה, כפועלי בניין בהקמת מוצב החרמון וקו בר-לב, וכנהגי הסעות של עובדי מפעלים צבאיים. במסגרת עבודתם אספו מסמכים צבאיים, גנבו מדי צבא ותחמושת, והעבירו תיאור מפורט של מחנות צבאיים, ריכוזי תחמושת ועמדות. חברי הרשת אספו מידע על שדות מוקשים ישראליים בגולן באמצעות התחזות לרועי צאן.
אחד התאים יצר קשרים עם ארגונים פלסטינים בלבנון, ובמסגרת קשר זה שלח מעטפות נפץ אחדות בתוך ישראל, שגרמו לפציעתה של מורה בקריית גת. חברי התא ניסו לשלוח מעטפות נפץ גם לבכירי הממשל בארצות הברית על מנת להביך את הממשל הישראלי, אך מעטפות הנפץ אותרו בסניף הדואר של קריית שמונה הודות לערנותם של עובדי הדואר. תא אחר ניסה לחטוף קצין ישראלי לסוריה לצורכי מיקוח.
חברי הרשת העבירו את המידע שאספו באמצעות חציית הגבול ופגישה עם קציני מודיעין סוריים, ובאמצעות הטמנת המידע במקומות מוסכמים. במהלך אחד מניסיונות אלו נהרג עיזאת אבו ג'בל, בנו של שכיב אבו ג'בל, ממארב ישראלי. על גופתו נמצאה רשימה שמית של כמה מחברי החוליה שנעצרו גם כן. מעצרם הוביל למעצרים נוספים של חברי התאים השונים, הודות למידור חלש בין התאים. חברי התא נידונו למאסר שבין שנה וחצי לחברי התא שאסף ידיעות אזרחיות, ועד לעשרות שנות מאסר לחברי התאים הצבאיים. שכיב אבו ג'בל עצמו נידון ל־315 שנות מאסר, אך שוחרר ב־1984 יחד עם אחרוני החברים שעוד היו במאסר, במסגרת עסקת שחרור ששת שבויי הנח"ל. אבו ג'אבל חזר לסוריה לאחר שחרורו, זכה לאותות הצטיינות מהנשיא אסד, וכיהן כחבר בפרלמנט הסורי.
אבו ג'אבל כתב בזכרונותיו כי המידע אותו העבירו חברי החוליה סייע לצבאות סוריה ומצרים במהלך מלחמת יום הכיפורים, אך היסטוריונים מפקפקים בהבנתם המקצועית הצבאית של חברי הרשת, שהובילה לטענתם להעברת מידע ולניתוחו באופן לא מדויק ברמה הכללית. עם זאת, מידע נקודתי שאספו חברי הרשת סייע באופן נקודתי במספר קרבות שונים, לדוגמה ירי ארטילרי לעבר עמדות טנקים קשות לאיתור, מצבורי תחמושת ועמדות טיפול בטנקים, זיהוי צירי תנועה נסתרים ומידע על שדות מוקשים ישראליים שהונחו עד למעצר חברי הרשת. בקרב הדרוזים בגולן נפוצה ההשערה כי פעילותה של הרשת סייעה מאוד לכיבוש מוצב החרמון ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים, הודות לדיווחים המפורטים שהעבירו חבריה שהועסקו בבניין המוצב כפועלי בניין.
פרשיות נוספות
ב־1985 הורשע סיטן ווליוו, תושב מג'דל שמס בעבירות ביטחוניות ונידון ל־27 שנות מאסר. ווליוו שוחרר ב־2008 מסיבות רפואיות.
במהלך שנות ה-80 נעצר מדחת סאלח, תושב מג'דל שמס יליד 1967, וישב במאסר 11 שנים על עבירות ביטחוניות. לאחר שחרורו, עבר סאלח לסוריה ב־1998, שם מונה ליועץ מיוחד לנשיא אסד לענייני רמת הגולן. במסגרת תפקידו זה מעורב סאלח במתן אישורים לייצוא תפוח העץ של מגדלים דרוזים מרמת הגולן לסוריה.
ב־2003 נעצר וויאם עמאשה מבוקעתא, ונידון ל־21 שנות מאסר באשמת תכנון ניסיון לחטיפת חייל ועבירות ביטחוניות שונות. עמאשה שוחרר ב־2011 במסגרת עסקת השבויים לשחרור גלעד שליט.
ב־2009 הורשעו שני תושבים ממג'דל שמס, יוסף שמס ועטא פרחאת באשמת קשר עם סוכן זר ומסירת ידיעה לאויב בין השנים 2006–2007, ונידונו ל־4 ו־3 שנות מאסר בהתאמה.
תיירות טרור
תופעת תיירות הטרור הולכת וגדלה ברחבי העולם, כאשר יעדיה הפופולריים ביותר הם: סוריה, אפגניסטן ועיראק.
פרופיל התיירים
פרופיל התיירים
לרוב, התיירים חשים הזדהות דתית או עדתית עמוקה לאחד מן הצדדים המצויים בלחימה. לעיתים התיירים מגיעים מקהילות של מהגרים ולעיתים קרובות הם יהוו מיעוט מבודד שלא היטיב להיקלט בארץ המקור ואף ישנה איבה גלויה בינם לבין ארץ המקור.
מניעת תיירות טרור
התיירים החוזרים למדינות המקור שלהן מעוררים דאגה בקרב הממשל, שכן התיירים שלעיתים מועדים לביצוע פיגועים, הם חסרי ניסיון, חוזרים לאחר אימוני קרב, שימוש בנשק ואמצעי לחימה וניסיון מבצעי. החשש במדינות המקור הוא שאותם תיירים יחזרו לארצם ויצטרפו לתאי טרור וישתמשו בהכשרתם כדי לבצע פיגועים כנגד הממשל והאוכלוסייה המקומית.
מדינות המקור לרוב מפרסמת אזהרות מסע לאזורים מוכי מלחמה. המשטר מבצע פעולות מנע נגד אלו המתעתדים לצאת לאותם אזורים מוכי מלחמה כגון חקיקה, פשיטות, מעצרים והחרמות דרכונים. שירותי הביטחון של מדינות המקור לרוב מבצעים מעקב אחרי התיירים כדי לוודא שאינם מרכיבים תאי טרור.
הסכם וינה (1864)
הסכם וינה (בדנית: Freden i Wien; בגרמנית: Frieden von Wien) היה הסכם שלום שנחתם ב-30 באוקטובר 1864 בווינה בין האימפריה האוסטרית, ממלכת פרוסיה וממלכת דנמרק. החוזה סיים את מלחמת שלזוויג השנייה. דנמרק ויתרה על דוכסות שלזוויג (למעט האי אירו, שנותר דני) דוכסות הולשטיין ודוכסות סקסוניה-לאוונבורג. הם ינוהלו במשותף על ידי פרוסיה ואוסטריה תחת שלטון משותף. הסכם שלאחר מכן בין אוסטריה ופרוסיה ב-14 באוגוסט 1865, המכונה אמנת גאשטיין, קבע שפרוסיה תנהל את שלזוויג ואוסטריה תשלוט באופן דומה בהולשטיין. אוסטריה מכרה גם את זכויותיה על לאוונבורג לפרוסיה. מחלוקות על הממשל של שלזוויג והולשטיין הובילו למלחמת אוסטרו-פרוסיה ב-1866. כשהמלחמה ההיא הסתיימה סיפחה פרוסיה את שלזוויג והולשטיין.
עודד דוניץ
עודד דוניץ (נולד ב-22 בנובמבר 1957) הוא איש ציבור שכיהן כסגן ראש עיריית חיפה בשכר עד שנת 2013. בנוסף, מכהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת הכרמלית משנת 2003.
עודד דוניץ נולד בקריית חיים לאביבה וגדעון, דור שלישי למייסדי הקריה. אחיו הבוגר יגאל דוניץ היה עוזרו של דוד בן-גוריון בשנותיו האחרונות, ואחד ממקימי המכון למורשת בן-גוריון. דוניץ למד בתיכון עירוני מקיף קריית חיים ושירת כלוחם בחטיבת "גולני".
בעל תואר ראשון במדעי המדינה ממכללת עמק יזרעאל ומשלים תואר שני בשלטון מקומי באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2003 הקים יחד עם עו"ד אליעזר קולס את סיעת "נטו" למועצת העיר חיפה. הסיעה זכתה בשני מנדטים בבחירות 2003 וכך גם בבחירות 2008. בשנת 2013 הוצב כראש רשימת העבודה למועצת העיר וזכה במנדט אחד. בשנת 2007 נבחר כיו"ר ועד "אגודת קריית חיים", ושימש בתפקיד זה עד 2011, חלק מהזמן בתור יו"ר ועד ממונה.
דוניץ מתגורר בשכונת קריית חיים. נשוי, אב לשלושה וסב.
צ'צ'נים
צ'צ'נים (בצ'צ'נית: Нохчи נוחצ'י; ברוסית: Чеченцы) מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בצפון הקווקז. דתם של הצ'צ'נים היא האסלאם-הסוני. הצ'צ'נים סבלו מרדיפות ומגירוש בתקופת סטלין, ולאחר יצירת הפדרציה הרוסית היה העם הצ'צ'ני מעורב במלחמת צ'צ'ניה הראשונה ובמלחמת צ'צ'ניה השנייה, שתי מלחמות שהפילו קורבנות רבים, והביאו לטענות רבות על פשעי מלחמה משני הצדדים. גם לאחר סיום הלחימה, ממשיכה צ'צ'ניה להיות מוקד ללחימה בעצימות נמוכה, ולמעשי טרור.
כיום, העם הצ'צ'ני מרוכז ברובו ברפובליקת צ'צ'ניה (או בקצרה "צ'צנ'יה") שהיא חלק מהפדרציה הרוסית.
מקורות השם "צ'צ'נים"
המונח "צ'צ'נים" מגיע מהלשון הפרסית. הצ'צ'נים מתייחסים לעצמם כ"נוחצ'י", שם שמשמעותו בשפה הצ'צ'נית 'אנשי נוח', או כ"ואינאחס" שפירושו בשפתם 'העם שלנו'. השם מופיע לראשונה במקורות ערביים החל מן המאה ה-8. יש המייחסים את השם לתבוסה שהנחילו הצ'צ'נים לרוסים בקרב ליד הכפר צ'צ'ן אאול בשנת 1732, אך השם מופיע במקורות רוסים כבר ב-1692.
היסטוריה
שבטי הוואינח, אבותיהם של הצ'צ'נים והאינגושים חיו באזור ההרים של הקווקז החל מהתקופה הפרה-היסטורית. החל מהמאה ה-16 החלו השבטים להתיישב באזור השפלה, והחל תהליך של התאסלמות בהשפעת העמים השכנים.
בתקופה זו החל תהליך ארוך וקשה של חדירת ההשפעה הרוסית לאזור הקווקז. הצ'צ'נים, עם נחלותיהם הרבות באזור השפלה הפורה, ועם השליטה בגישה למעברי ההרים המרכזיים, היו מטרה עיקרית לניסיונות ההתפשטות הרוסיים. ההשתלטות הרוסית על אזור הקווקז לוותה ביחס קשה אל האוכלוסייה הצ'צ'נית, ורבים גורשו או היגרו אל המזרח התיכון. המאה ה-19 הביאה למספר מרידות צ'צ'ניות נגד האימפריה הרוסית כמו גם לניסיונות חוזרים ונשנים לרוסיפיקציה של האוכלוסייה. עלייתה של ברית המועצות הוסיפה לכך ניסיונות לקולקטיביזציה כפויה, ומסעות תעמולה נגד הדת, כך שהשתנה יחס הממשלה הסובייטית כלפי האסלאם בצ'צ'ניה וזאת לאחר שצידדו הצ'צ'נים בקומוניסטים מתחילת המהפכה הבולשביקית, מעודדים מהבטחות שונות לחופש דת. וכך אכן היה המצב בתחילת שלטון ברית המועצות אך השתנה לאחר מספר שנים כאשר התקינה הממשלה הסובייטית מושלים רוסים על האזור, בו היה מיעוט רוסי בלבד. הצ'צ'נים החלו להתקומם שוב, הפעם גם תוך כדי הבעת רגשות לאומיים.
ב-1944 הורה סטלין על גירושם מאדמתם של הצ'צ'נים, האינגושים ועמים רבים נוספים מעמי הקווקז לקזחסטן ולסיביר ("מבצע עדשה"). גירושים אלו הביאו למותם של בין רבע לחצי מהמגורשים. שלוש שנים לאחר מות סטלין, ב-1957 הורשו חלק מהמגורשים לחזור לאדמתם, אך המגורשים ששבו סבלו מאפליה. נפילת ברית המועצות הביאה להכרזתה של רפובליקה צ'צ'נית עצמאית, תחת הנהגתו של ג'וחר דודייב, גנרל לשעבר בחיל-האוויר הסובייטי, שנבחר לנשיא. מאבק זה של המיעוט הצ'צ'ני הוא מאבק הכרה, כך שהצ'צ'נים ניהלו מאבק על זכותם להיות בעלים של קרקעות ועל זכותם להגדרה עצמית ולניהול חייהם באופן עצמאי. הרוסים לא השלימו עם המהלך ועל רקע זה פרצה מלחמת צ'צ'ניה הראשונה. במלחמה זו ספגו הכוחות הרוסים תבוסה, אך פלישת קיצונים אסלאמיים צ'צ'נים לדאגסטן השכנה באוגוסט 1999 הביאה לפריצת מלחמת צ'צ'ניה השנייה שבה הובסו הבדלנים הצ'צ'נים. במערכה זו (שעדיין נמשכת בפועל אף על פי שרשמית הסתיימה ב-2001) נהרס חלק נכבד מהערים והכפרים של צ'צ'ניה ובעיקר עיר הבירה- גרוזני. למרות הטיפול החריף של הצבא הרוסי במלחמתו בבדלנים הצ'צ'נים (הוצאות רבות להורג, הרס כפרים שלמים) הוא טרם הצליח להכניעם כליל. על פי עדויות ארגוני זכויות האדם ישנם מקרים רבים של ניצול סמכויות החירום שנתונות בידי הצבא להתעמרות באוכלוסייה האזרחית, שבאה לידי ביטוי בחטיפות סיטונאיות ומעשי אונס וביזה. הצ'צ'נים עודם נלחמים נגד הצבא הרוסי, ומלחמתם מלווה במעשי טרור נגד הרוסים, בצ'צ'ניה, בדאגסטן וברוסיה, ובלוחמת גרילה נגד הכוחות הרוסים בצ'צ'ניה עצמה.
דמוגרפיה
בשנת 2002 מנה העם הצ'צ'ני בין 1.75 ל-2 מיליון נפש. העם הצ'צ'ני מרוכז ברובו ברפובליקת צ'צ'ניה (כ-1,031,000 נפש) שהיא חלק מהפדרציה הרוסית. ישנם ריכוזים צ'צ'ניים ניכרים ברפובליקות נוספות של הפדרציה הרוסית, ובפרט בדאגסטן (88,000), באינגושטיה (95,000), ובעיר מוסקבה (14,000). מספרם הכולל של הצ'צ'נים ברוסיה עומד על כ-1.36 מיליון נפש.
מחוץ לרוסיה ניתן למצוא פזורה צ'צ'נית במיוחד בגאורגיה (4,100), קזחסטן (75,000), טורקיה (90,000) והעולם הערבי, במיוחד בירדן (8,000) ובסוריה (4,000). כן קיימים ריכוזים נוספים של צ'צ'נים מחוץ לצ'צ'ניה ומספרם בין 250,000 ל-500,000 נפש. צ'צ'נים אלו הם צאצאיהם של גולים צ'צ'נים מתקופת מלחמות הקווקז, שהובילו לסיפוחה של צ'צ'ניה על ידי האימפריה הרוסית ב-1850, וכן של מגורשים צ'צ'נים שגורשו על ידי ברית המועצות לקזחסטן בשנת 1944. מ-1994 התיישבו אלפי פליטים צ'צ'נים בארצות האיחוד האירופי ובמקומות נוספים, כתוצאה מהמלחמות הצ'צ'ניות.
צ'צ'נים בישראל
על פי המסורת של תושבי אבו גוש, מוצאם של חלק מתושבי הכפר הוא צ'צ'ני ("שישאן" בערבית). מספר גרסאות מספרות על משפחות גדולות של קווקזים שהוגלו לכפר בתקופת האימפריה העות'מאנית, ולפיהן השם אבו גוש הוא שיבוש של המילה "אינגושטיה", שמו של אזור הררי על גבול צ'צ'ניה וגאורגיה.
בשנת 2014 נחנך בכפר מסגד על שם אחמד קדירוב, שרוב מימונו הגיע מממשלת צ'צ'ניה. ראש הממשלה רמזן קדירוב הגיע לחנוכת המסגד, ואמר: "זו גאווה גדולה להיות כאן היום - אנשי אבו גוש הם 100% צ'צ'נים במקורם." כמו כן דיבר על חשיבות הקשר עם היהודים ש"עליהם מוחמד אמר רק דברים טובים", אך בשנת 2019 שינה את עמדתו, תקף בחריפות את מדינת ישראל וכינה את היהודים "האויב הגדול ביותר של האסלאם".
מוזיאון הפלמ"ח
מוזיאון הפלמ"ח הוא מוזיאון המתעד את מורשת הפלמ"ח באמצעות סיפור עלילתי, המדגים את השלבים השונים בתולדות הארגון: הקמת הפלמ"ח ואימונו, המאבק במנדט הבריטי, השותפות במוסד ההעפלה ושותפותו במלחמת העצמאות. הוא שוכן ברמת אביב שבתל אביב.
היסטוריה
הבטחה להקמת המוזיאון בצמוד למוזיאון ארץ ישראל נתנה על ידי שלמה להט, ראש עירית תל אביב יפו, עוד בשנת 1980. המוזיאון הוקם בשנת 2000 ביוזמת עמותת דור הפלמ"ח, ולאחר השלמתו הועבר לרשות יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון.
מבנה המוזיאון
המוזיאון בנוי סביב חורשת אורנים על גבי רכס כורכר, ומבנהו מכיל דימויים של מלחמה ותקומה, כמו למשל השימוש בבטון חשוף ועץ גס. מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכלים צבי הקר ורפי סגל.
על המוזיאון
התצוגה בבית הפלמ"ח היא חוויה דרמטית-תאטרלית שמטרתה להעביר למבקרים את חוויית הפלמ"ח ואת חלקו במלחמת העצמאות ובהקמת מדינת ישראל.
התצוגה נערכת בצורת "מסע" הלוקח את המבקר לסיור בנופים גאוגרפיים ובאירועים היסטוריים, שנע בעקבות קבוצת צעירים המתגייסים לשורות הפלמ"ח עם הקמתו. זהו סיפור דרמטי בסביבה תאטרלית, משולב בחומרים דוקומנטריים. מהלך האירועים, הרקע ההיסטורי, אופיו ופעילותו של הפלמ"ח מובאים כולם באמצעות סיפורם של אנשי הקבוצה. סביבת הסיפור האנושי, "הסיפור הקבוצתי", היא תפאורה הבנויה כתמונות מלוות בפסקול, סרטים ואפקטים אחרים. המבקר נע למעשה בתוך חלל תפאורות תלת־ממדיות המשולב באפקטים ותוכניות אור-קוליות בטכנולוגיות מתקדמות.
עיצוב הפרויקט (בראשות אליאב נחליאלי) זכה בפרס THEA לשנת 2000 (Theme Entertainment Association).
פרט לתצוגה הקבועה, המוזיאון גם מכיל את החלקים הבאים: מדי שנה נערך במוזיאון טקס ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
Wait for a Minute
Wait for a Minute (בעברית: חכה לדקה) הוא שיר של הראפר האמריקאי טייגה והזמר הקנדי ג'סטין ביבר. השיר פורסם בתור הסינגל הראשון מהאלבום הקרוב של טייגה, "The Gold Album: The 18th Dynasty, והופק על ידי מיג'ור.
רקע
"הוא בתקופת מעבר זו", אמר טייגה על משתף הפעולה שלו. " הרגשתי כאילו כאשר אני וכריס בראון עשינו 'שוויון', זה היה כמו רגע. אני מרגיש שזה יהיה רגע גדול עבור שנינו עם השיר הזה..".
השיר הופק על ידי מיג'ור עלי ופורסם בבכורה ב-21 באוקטובר. השיר פורסם להורדה דיגיטלית ב-22 באוקטובר 2013.
מטאור
תכונות
בשפה העממית המטאור מכונה לעיתים "כוכב נופל", אך מטאורים אינם כוכבים אלא גרגרי-חול וסלעים קטנים המתאדים בדרך כלל בהיתקלותם במולקולות האוויר של האטמוספירה. לעיתים נדירות חודר לאטמוספירה מטאורואיד גדול במיוחד, הנצפה כ"כדור-אש", שבהירותו עולה על זו של נוגה או אף נראית לעין באור יום. המטאורים שאנו רואים הם בגובה של 100 עד 150 קילומטרים ומהירותם בין 11 ל-74 קילומטר בשנייה. מהירות המטאורים תלויה בעיקר בכיוון הפגיעה שלהם בכדור הארץ. במקרים של התנגשות חזיתית המהירות תהיה גבוהה (מהירות כדור הארץ ועוד מהירות המטאור) ובמקרים בהם כדור הארץ משיג את המטאורים ומתנגש בהם, מהירותם תהיה נמוכה (ההפרש בין המהירות העצמית למהירות כדור הארץ). מטאורים איטיים נוחים יותר לצפייה ולמעקב.
Wait for a Minute
וידאו קליפ
הקליפ צולם ב-14 בנובמבר 2013 בלונג ביץ', קליפורניה. טייגה הסביר את הרעיון מאחורי הקליפ המיוחד. "זה מטריקס אמיתי. יש לנו כמה חבר'ה שעושים CGI עבור חלק מהסרטים הגדולים".
מטאור
תכונות
חלק ממטאורואיד ששורד את המעבר באטמוספירה ומגיע לקרקע נקרא מטאוריט. כאשר פוגע מטאוריט גדול וכבד בכדור הארץ, הוא גורם להיוצרות מכתש בעל צורה מעוגלת אופיינית ושוליים המתרוממים כלפי מעלה.