cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ין שארפ
התאוריה של שארפ על התנגדות לא-אלימה
לדעתו של שארפ, לכל מבני הכוח היעילים יש מערכות שבעזרתם הם מעודדים או סוחטים ציות מהנתינים של אותו מבנה כוח. למדינות מערכות מורכבות שמטרתן לגרום לאזרחים להישאר צייתנים. מערכות אלו כוללות מוסדות ספציפיים (משטרה, בית משפט, גופים מפקחים) אך יכולות גם לכלול ממדים תרבותיים שמעודדים צייתנות על ידי העברת מסר שהכוח הוא מונוליטי (תרבות האלים של שושלת פרעה המצרית, כבוד המורם של משרד הנשיאות, נורמות מוסריות או אתיות וטאבו). באמצעות מערכות אלו, ניצבת מול האזרחים מערכת של סנקציות (ענישה, קנסות) ופרסים (תארים, עושר, תהילה) שמעידים על מידת הצייתנות שלהם.
טענה זו מתקשרת להתנגדות לא-אלימה מאחר שהיא אמורה לספק לאזרחים חלון הזדמנויות במטרה לגרום לשינוי במדינתם. שארפ מפנה לתובנה של הפילוסוף הצרפתי, אטיין דה לה בואטי, שטען שאם אזרחיה של מדינה מסוימת יכירו בכך שהם המקור לכוחה של המדינה, הם יהיו מסוגלים לסרב לציית ולשתף פעולה, וכך מנהיגיהם יישארו ללא כוח.
הפילוסוף מהמאה ה-18, דייוויד יום, כתב על עיקרון זה ב"מאמר 4: על העקרונות הראשונים של ממשלה". נועם חומסקי מכנה את נקודת מבט זו "הפרדוקס של יום".
השפעתו של שארפ על מאבקים ברחבי העולם
כתביו של שארפ השפיעו על ארגוני התנגדות ברחבי העולם. עבודתו השפיעה על תנועות נוער במהפכות הצבע במזרח אירופה. ספרו של שארפ, "מדיקטטורה לדמוקרטיה", שימש כבסיס לקמפיינים של תנועת הנוער "אוטפור!" ("התנגדות!") בסרביה כנגד הנשיא סלובודן מילושביץ' (תנועה זו אומנה ישירות על ידי "מכון אלברט איינשטיין"), כמו גם לקמפיינים של תנועת ההתנגדות "קמארה" במהפכת הוורדים בגאורגיה, תנועת ההתנגדות "פורה" ("הגיע הזמן") באוקראינה, תנועת ההתנגדות "קלקל" בקירגיזסטן, ותנועת "זובר" בבלארוס.
כפי שפעיל של תנועת "פורה" סיפר בריאיון לתחנת רדיו בהולנד ב-2004: "ה"תנ"ך" של פורה היה הספר של ג'ין שארפ, שגם שימש את תנועת "אוטפור!", הנקרא: "מדיקטטורה לדמוקרטיה". פעילי פורה תרגמו אותו בעצמם. כתבנו למר שארפ ולמכון אלברט איינשטיין בארצות הברית, והוא הביע אהדה ליוזמה שלנו והמכון סיפק לנו מימון להדפסה של 12,000 אלף עותקים של הספר בחינם".
אתר האינטרנט של "מכון אלברט איינשטיין" מכיל כתבים רבים של ג'ין שארפ, בשפה האנגלית ובלמעלה מ-60 שפות נוספות.
נקרון
נקרון (באנגלית: Nekron) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס של חברת DC קומיקס, בעיקר בגרין לנטרן. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Tales of the Green Lantern Corps #2 מיוני 1981 ונוצרה על ידי צמד הכותבים מייק ו. באר ולן ויין והמאייר ג'ו סטאטון.
מקור
נקרון הוא התגלמות בדיונית של המוות ושולט בתחום הסמוך לגיהנום אך גם גובל בכור המצרף והלימבו של יקום DC. זהו המקום שבו נשמות המתים מחכות בזמן מעברן לעיר הכסופה או לגיהנום. נקרון שואב את כוחו מנשמות ורוחות אלה שמתו. לאחר שקרונה, המדען מאואה, הומר לאנרגיה טהורה, אנרגיה זו הגיעה לממלכתו של נקרון מסיבה כלשהי, וקרע נפתח בין הממדים בשל הפרדוקס שבקיומו של אלמותי בממלכת המתים. או אז, קרונה חושק בעולם החיים שנמצא מול עיניו, אך הוא אינו יכול לעבור דרך הקרע, ונקרון יוצר אותו מחדש כאלמת בעל כוח בל יתואר. הוא מקבל מנקרון צבא אלמתים לרשותו ונשלח להרוג את שומרי היקום כדי להרחיב את הקרע. קרונה משתף עמו פעולה משום שתוכניתו כוללת למוטט את היקום וליצור אותו מחדש כרצונו. תוכניתו זו גם תיתן לקרונה הזדמנות לראות את היקום ברגע לידתו.
למרות שמתקפה זו היא חזקה דיה לרסק את המורל של חיל הפקחים הירוקים, הגרין לנטרן האל ג'ורדן מצליח לאסוף את חבריו לחיל ולהתקיף את קרונה באנרגיה שנותרה בטבעות הכוח שלהם. נקרון מובס כאשר ג'ורדן נכנס לממלכת המוות ומזמן את נשמות חברי החיל המתים למרוד נגדו. המעשה נותן לשומרי היקום מספיק זמן כדי להגלות את קרונה לעולם המתים ולסגור את הקרע מאחוריו, כשג'ורדן נותר לכוד בפנים. אבין סור, קודמו של ג'ורדן בתפקיד הגרין לנטרן של סקטור הארץ, עוזר בסופו של דבר לג'ורדן להימלט מהממלכה.
הופעותיו המאוחרות
קפטן אטום נתקל בנקרון, אותו הוא מתאר כ"המוות כיריב אולטימטיבי". בלאק רייסר, אל והאווטאר של המוות, מתואר כ"המוות כבלתי נמנע". דמות המוות עצמה מתוארת כ"המוות כשיחרור, כחסד וחמלה". קפטן אטום שואב כוח מהשדה הפיזיקלי, מביס את נקרון, ומבקר את אשתו המנוחה.
קייל ריינר נתקל בנקרון כאשר זה כמעט ונכנס לעולם החיים עם עלייתה של הפעילות העל-טבעית. פעילות זו העניקה לנקרון הזדמנות להשתלט על כל חברי החיל המתים, ששימשו כצבאו וכעוגן שלו ליקום. ריינר גרם בסופו של דבר לנסיגתו של נקרון חזרה למימד שלו לאחר ששיחרר את הפקחים המתים מאחיזתו. הקרע נאטם לאחר הבסתו.
הלילה האפל ביותר
לפי הפקחית השחורה ג'ין לורינג, כאשר שומרי היקום רתמו לראשונה את הספקטרום הרגשי, נקרון נוצר מתוך הלא-כלום לפני יצירת היקום כמנגנון הגנה, כשומר האופל. ניתנה לו צורה מוחשית לפי ראיית החיים את המוות, והוא צעד עם צבא המתים שלו בדרכו לכבוש את רעבונו הבלתי נדלה. הוא אינו יצור חי אלא אווטאר של האפלה מראשיתו של היקום. הדבר נותן לו חסינות מזעמו השמיימי של הספקטר, שכן אין לו כל נשמה שאותה אפשר לשפוט.
נקרון מתחיל לחשוף את תוכניתו. הוא ופקחיו השחורים הודפים את שומרי היקום הכנועים לאזור שומם בו סמל מסוים נכתב בדם. הוא משסף את גרונו של אחד משומרי היקום בשעה שהיד השחורה מניח את איבריו הפנימיים במרכז הסמל. לאחר שהוא כותש את האיברים עם החרמש שלו, הוא מזמן את "הישות" - אור לבן שקיבל צורה גשמית. כאשר הוא מכה בישות, כל יצור חי ביקום זועק מכאבים, מכיוון שהישות היא זו שהולידה את החיים עצמם ואשר כל היצורים החיים הגיעו ממנו. הוא מתעתד להרוג את הישות ולפיכך את כל קיום החיים, אך תוכניתו עולה בתוהו כאשר סינסטרו מתמזג עם הישות והופך לפקח לבן.
כישלון נוסף בתוכניתו מגיע כאשר חילות הפקחים מגיעים לכוכב הלכת זנשי ומצליחים להשמיד את אלפי הטבעות השחורות המחזיקות את שבריו. כשהכוכב קורס, נקרון זועק מכאב ומנסה להרוג את סינסטרו, אך זה האחרון מרפא את פצעיו בכוח הטבעת הלבנה ונשבע להחזיר לנקרון כגמולו.
בקרב המתחולל לאחר מכן, ישות החיים נוטשת את סינסטרו לאחר שהיא מסרבת להיות מונעת בידי האגו שלו, ומתמזגת עם האל ג'ורדן. ג'ורדן מפנה את כוחה של הישות הלבנה לעבר היד השחורה - קשרו של נקרון לעולם החי, מה שגורם לו להיוולד מחדש. או אז, היד השחורה מקיא מתוכו טבעת כוח לבנה, שנכנסת בסוללת הכוח השחורה ומחייה את אנטי-מוניטור, שבתורו מתקיף את נקרון. נקרון מחזיר אותו ליקום האנטי-חומר. היד השחורה משחרר תריסר טבעות כוח לבנות נוספות, שמחפשות פקחים שחורים - גיבורים ונבלים כאחד - ומחיות אותם מחדש כפקחים לבנים. נקרון מגורש בשנית, והפעם ג'ורדן ואלן משערים כי המוות יהיה עתה קבוע, כעת כשתוכניתו של נקרון נכשלה.
כוחות ויכולות
גבולות כוחותיו של נקרון אינם ידועים. ג'ף ג'ונס תיאר אותו ככוח האפל העוצמתי ביותר ביקום DC. יש לו את היכולת להקים לתחייה את המתים, להרוג יצורים חיים (אפילו את שומרי היקום) בעזרת מגע בלבד, לירות פרצי ברקים שחורים ולגדול ללא מגבלה. יש לו את האפשרות להילחם בישויות אוניברסליות כישות החיים.
OGLE
OGLE (באנגלית: Optical Gravitational Lensing Experiment) הוא פרויקט אסטרונומי שמקורו בפולין הממוקם באוניברסיטת ורשה. עיקר עיסוקו של הפרויקט הוא גילוי חומר אפל על ידי שימוש בטכניקות המאפשרות לחקור גופים שפולטים אור מועט או שאינם פולטים אור כלל. מאז תחילת הפרויקט ב-1992 התגלו באמצעותו מספר כוכבי לכת חוץ-שמשיים.
רוק ברזיליאנו
רוק ברזיליאנו (כינויו השונים: Rock, Roch, Roc, Roque, Brazilliano, Brasiliano) (נולד ב-1630 בחרונינגן ונעלם ב-1671) היה שודד ים הולנדי. פעילותו החלה ב-1654 ונמשכה עד 1671, עת נעלמו עקבותיו. שמו האמיתי לא ידוע בוודאות. הוא נודע בכינוי "רוק ברזיליאנו", עקב גלותו הממושכת בברזיל. הוא הונצח לראשונה בספר מפורסם משנת 1678 אודות שודדי ים, מאת הסופר הצרפתי אקסקוומלין. אקסקוומלין כתב כי שמו האמיתי של אותו שודד ים לא ידוע לו, אך היסטוריונים גילו שככל הנראה הוא נולד בשם Gerrit Gerritszoon, והוא והוריו הפליגו לאזור שנשלט בזמנו בידי ההולנדים בצפון ברזיל (ראו Arne Zuidhoek, Piratenencyclopedie, 2006, עמ' 20–24, בהולנדית).
פעילותו של ברזיליאנו ומוראותיו כשודד ים
ברזיליאנו פעל מול חופי פורט רויאל שבג'מייקה ואכזריותו כשודד ים נודעה לשמצה. בטרם החל פעילותו בפורט רויאל, הוא פעל כפריבטיר בבאהיה, ברזיל. לאחר שהוביל מרד על ספינה בלב ים, אימץ לעצמו אורח חיים של שודד ים. בהרפתקאתו הראשונה, הוא השתלט על אונייה שנשאה אוצר רב והביאהּ בבטחה לג'מייקה. בסופו של דבר, לכדו אותו הספרדים והוא נשלח לעמוד לדין בספרד, אך הוא הצליח להימלט, כשעל ראשו מרחפים איומי נקם מצד רודפיו. במהרה, חזר ברזיליאנו לסורו. הוא רכש מעמיתו פרנסואה ל'אולונה (François l'Olonnais) ספינה חדשה. מאוחר יותר, שיתף פעולה בהפלגותיו של סר הנרי מורגן ושל אחרים.
בהיותו בגילופין, נהג ברזיליאנו לפרוק את עולו ללא מעצורים ולאיים על כל אדם שלא ניאות לשתות עמו. הוא אף צלה בשיפודי עץ, בעודם בחיים, שני חוואים ספרדים, לאחר שאלה סירבו למסור לו את חזיריהם.
בתרבות הפופולרית
רוק ברזיליאנו הוא אחד משודדי הים המופיעים במשחק המחשב "שודדי הים של סיד מאייר" משנת 2004.
יחסי ארצות הברית–קוסטה ריקה
יחסי ארצות הברית–קוסטה ריקה הם היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לקוסטה ריקה, אשר היו קרובים במהלך ההיסטוריה, אם כי היו גם חילוקי דעות ביניהן, וכמו במקרה של ויליאם ווקר. עם זאת, קוסטה ריקה תמכה בדרך כלל במדיניותה של ארצות הברית, במיוחד בתחומים של דמוקרטיה ושל זכויות אדם, וכיום ישנם יחסים חזקים מאוד בין השתיים.
היסטוריה
קוסטה ריקה וארצות הברית כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ביניהן בשנת 1851.
ארצות הברית היא שותפת סחר חשובה מאוד של  קוסטה ריקה. שתי המדינות משתפות פעולה בעניין הגנת הסביבה, וארצות הברית רוצה לשמר את המשאבים הטרופיים של קוסטה ריקה, ולמנוע התדרדרות סביבתית. בשנת 2007 ארצות הברית הפחיתה את החוב של קוסטה ריקה, בתמורה להגנה ושימור של קוסטה ריקה על היערות הטרופיים בתחומה. זה הוא ההסכם הגדול ביותר מסוגו עד כה.
באמצעות מתן סיוע של יותר מ-100 מיליון דולר, הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) תמכה במאמצים של קוסטה ריקה לייצב את הכלכלה, ולהאיץ את הצמיחה הכלכלית באמצעות מדיניות הרפורמות וליברליזציה של הסחר. יוזמות סיוע בשנות התשעים התמקדו במדיניות דמוקרטית, מודרניזציה ויושרה של הממשל ופיתוח בר-קיימא. לאחר שהסתיימו רוב סוגי הסיוע האמריקני, נסגרה משלחת ה- USAID בקוסטה ריקה בשנת 1996. עם זאת, USAID השלימה פרויקט בהיקף של 9 מיליון דולר בשנים 2000-2001 כדי לתמוך בפליטים של הוריקן מיץ' המתגוררים בקוסטה ריקה.
היחסים בין שתי המדינות התדרדרו בשנת 1980, כאשר ממשל רייגן השתמש בקוסטה ריקה, על מנת לתקוף את ניקרגואה נגד רצונה של ממשלת קוסטה ריקה. נשיא קוסטה ריקה, אוסקר אריאס אסר על קומץ פקידים אמריקנים לשעבר להיכנס לקוסטה ריקה לאחר שוועדת הקונגרס מצאה כי מעשיהם כדי לספק את המורדים הובילה לסחר בסמים על ידי הטייסים. ממשל בוש עצר את ההלוואות הפיננסיות הבינלאומיות לממשלת קוסטה ריקה, לאחר שאריאס הפקיע קרקעות שעליהן הוקם נמל תעופה סודי.
כפי שדווח על ידי מפקד האוכלוסין הלאומי של קוסטה ריקה בשנת 2011, עלה מספר האזרחים האמריקנים החיים בקוסטה ריקה ב-4.1% לעומת שנת 2000. 15,898 אזרחים אמריקנים חיים בקוסטה ריקה, בהשוואה ל-9,511 שחיו שם  בשנת 2000.
הסכם לשיתוף פעולה בין המדינות נגד סמים
בשנת 1999 חתמו שתי המדינות הסכם לשיתוף פעולה נגד סמים. ההסכם מאפשר שיתוף פעולה בין משמר החופים של קוסטה ריקה לבין משמר החופים של ארצות הברית, בנוגע להפצת סמים ופעילות בלתי חוקית אחרת.
שיתוף הפעולה, במיוחד נגד סחר בסמים, היה מוצלח. עם זאת, היה סכסוך פנימי (בתוך קוסטה ריקה) בנוגע לפעולות כוחות הצי האמריקני ועל התמיכה בפעילויות משמר החופים.
בעוד קוסטה ריקה מודאגת מהאיום של פעילויות הקשורות בסמים בלתי חוקיים, ישנם חברי פרלמנט המעדיפים לפתור את הסכסוכים בדרכי שלום, ומתנגדים לפעילות הצי האמריקני.
כמו כן הוגשה עתירה מקוונת נגד כניסת ספינות חיל הים האמריקניות, שזכתה ללמעלה מ -4,200 חתימות וגיוס מפגינים.
המרכז התרבותי של קוסטה ריקה-צפון אמריקה
ארגון Centro Cultural Costarricense Norteamericano הוא מוסד ללא כוונת רווח, אשר הוקם בשנת 1945, והוכרז כ 'פרויקט ציבורי'  על ידי ממשלת קוסטה-ריקה בשנת 1993.
מטרות הארגון הן "להוביל דרכים חדשניות של הוראת שפות, וקידום חוויות בין-תרבותיות" בין שתי המדינות.
הארגון מסתייע רבות בשגרירות ארצות הברית בסן חוסה.
אדמירל (הצי המלכותי הבריטי)
היסטוריה
את האדמירל הראשון באנגליה מינה המלך אדוארד הראשון ב-1297, כאשר העניק לוויליאם דה לייברן (William de Leyburn) את התואר "אדמירל הים של מלך אנגליה" (Admiral of the Sea of the King of England). אין לבלבל בין דרגת אדמירל לבין תפקיד "האדמירל של אנגליה" או "הלורד אדמירל העליון" (Lord High Admiral), תפקיד המוחזק על ידי האדם שלו האחריות הכוללת על הצי המלחמתי.
השייטות מדורגות על פי הסדר - אדום, לבן וכחול, בעוד האדמירלים מדורגים על פי השייטת שלהם:
הקידום במעלה סולם הדרגות היה על פי הוותק וחושב מיום המינוי לפוסט קפטן. נושא הדרגה החזיק בה לכל ימי חייו והוסיף להימצא ברשימת הקצינים הסדירים (active list), כך שהדרך היחידה להתקדם הייתה עם מותו או התפטרותו מן הצי של האדם שמעליך. (נוהג זה יצר בעיה חמורה כאשר אדמירל פרובו ווליס האריך שנים מעבר לגיל 100.) דרך אחרת הייתה לקדם קפטנים לדרגת אדמירל ללא שיוך לשייטת, נוהג שנודע בשם yellowing – "הצהבה"; קפטן שקודם באופן זה כונה "אדמירל של הדגל הצהוב" (yellow admiral). לדברי ההיסטוריון הימי ניקולאס רודג'ר, היה זה הניסיון הראשון של הצי להוציא לפרישה קצינים זקנים: "אדמירל של הדגל הצהוב" פרש למעשה וקיבל חצי שכר (half pay).
בתקופת הַאִינְטֶרְרֶגְנוּם (1649-1660) הוחלפה דרגת האדמירל בדרגת גנרל של הצי (general at sea).
במאה ה-18 החלו מעניקים את תשע הדרגות המקוריות ליותר מאדם אחד לדרגה, להוציא דרגת אדמירל הדגל האדום שאיש אחד בלבד נשא אותה. ב-1864 בוטל ארגון הצי לשייטות על פי צבע. הדגל הימי הלאומי האדום הוקצה לצי המסחרי, הדגל הימי הלאומי הלבן נעשה דגלו של הצי המלחמתי, ואילו הדגל הכחול למילואי הצי ולאוניות העזר של הצי.
במאה ה-19 הייתה קיימת בצי הבריטי גם דרגה ייצוגית שנקראה אדמירל הנמל (port admiral). קצין שנשא דרגה זו היה בדרך כלל קפטן ותיק, ששירת כמפקד בחוף של נמל צבאי בריטי, והיה אחראי לאספקה, לתיקונים ולתחזוקה של האוניות שעגנו בו.
ב-1996 בוטל תוקפה של דרגת אדמירל הצי בימות שלום, מלבד זו של בני משפחת המלוכה. ברם, אדמירלים של הצי מוסיפים להחזיק בדרגתם ולהימצא ברשימת הקצינים הסדירים לכל ימי חייהם.
סימני הדרגה והדגל האישי
הדרגות הנהוגות כיום הן סגן אדמירל, תת-אדמירל, אדמירל ואדמירל הצי. הן נקראות גם דרגות דגל (flag ranks), משום שאדמירלים, הנקראים גם קציני דגל, רשאים להניף דגל אישי. אדמירל הצי מניף בראש התורן את ה"יוניון ג'ק" (דגל הלאום הבריטי), בעוד אדמירל מניף את דגל צלב ג'ורג' הקדוש (צלב אדום על רקע לבן). תתי אדמירלים וסגני אדמירלים מניפים את צלב ג'ורג' הקדוש בתוספת עיגול אדום אחד או שניים בהתאמה.
צורת דרגת האדמירל על שולי השרוול היא פס רקום מוזהב רחב ועוד שלושה פסים מוזהבים צרים בתוספת לולאה. סימן הדרגה על הכותפה, מאז 2001, הוא של דרגת ארבעה כוכבים (כנהוג במדינות נאט"ו).
הערות שוליים
Ammiraglio
מורוני
מורוני (בערבית: موروني) היא העיר הגדולה ביותר באיי קומורו. משנת 1958 שימשה כבירת הקולוניה הצרפתית קומורו, והחל משנת 1975, בירת המדינה העצמאית.
היסטוריה
העיר נוסדה על-ידי מתיישבים ערבים, ככל הנראה במהלך המאה ה-10. לאחר העצמאות, העיר גדלה בקצב מהיר. בשנת 1990 התגוררו בעיר כ-23,400 תושבים ובשנת 2013 התגוררו בעיר כ-81,329 תושבים. המוסלמים הסונים מהווים 98% מהאוכלוסייה, ויש מיעוט של קתולים. ערבית וצרפתית הן השפות הרשמיות, כאשר אחת השפות המדוברות ביותר היא קומורית.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על מסחר, תיירות ועל ייצור של מוצרים רבים כגון קקאו וקפה.
מורוני ממוקמת על החוף המערבי של האי גרנד קומורו לחוף מצר מוזמביק. בעיר נמצא הנמל הראשי של איי קומורו וכן שדה התעופה הבינלאומי מורוני האהאיה. העיר ערבית באופייה ויש בה מספר מסגדים.
חיים לבקוב
חיים (חיימק'ה) לבקוב (1916 - 9 בנובמבר 1998), לוחם ומפקד בפלמ"ח ובצה"ל, ששימש במשך שנים רבות, איש הקשר של צה"ל לבני עדות המיעוטים (בדואים, דרוזים וצ'רקסים). הוא היה ידוע גם כמספר סיפורים מוכשר ואף כ"גדול מספרי הסיפורים של הארץ".
נעוריו
לבקוב נולד במושבה בית-גן (כיום בתחומי יבנאל) למשפחה שעלתה מאוקראינה ב-1910. מגיל צעיר עסק בעבודות חקלאות ושמירה, חלקן יחד עם ערבים מקומיים, בדואים, דרוזים וצ'רקסים. כך למד את השפה הערבית מגיל צעיר, וכן את התרבות הפולקלור וסיפורי העם של הערבים בני הגליל.
כמו כן התעניין לבקוב הנער בכלי נשק שונים ולפי עדותו למד להשתמש בכל כלי נשק שהיה זמין באותה תקופה בגליל. ב-1929 כבר השתתף בפעילות שמירה מגויסת כחלק מהתמודדות היישוב במאורעות תרפ"ט. בשנת 1936 היה נוטר במשטרת היישובים העבריים וב-1938 הצטרף לפלגות הלילה המיוחדות של אורד צ'ארלס וינגייט בדרגת סרג'נט. עם פירוק הפלוגות היה למפקד כוחות חי"ש בגליל התחתון.
ב-1937 נישא לתמימה, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
במחלקה הסורית של הפלמ"ח
בשנת 1941 גויס לפלמ"ח עבור "המחלקה הסורית" (מ-1943 נקראה המחלקה הערבית). המחלקה הסורית הוקמה כשיתוף פעולה בין המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית לבין מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) של שלטון המנדט הבריטי במטרה לבצע פעולות מודיעין צבאי וחבלה בשטחי סוריה, שהייתה תחת שלטון צרפת של וישי. לבקוב הוחדר לסוריה מוסווה כערבי במאי 1941 יחד עם ישראל בן-יהודה ("עבדו"), יוסף קוסטיקה וירוחם כהן ופיקד על פעולות חבלה במתקנים צרפתיים בסוריה והשתתף בפעולות העפלה לארץ ישראל ובאיסוף מודיעין. לבקוב סיפר לימים כי הצליח להופיע בצורה כה משכנעת כערבי, שאפילו יגאל אלון, ידידו מנוער, לא הכיר אותו.
יגאל חסקין טוען בספרו שבמסגרת פעילותו בפלמ"ח, לבקוב, רצח נער ערבי כדי להוכיח את גבריותו, ובמקרה אחר רצח שבוי.
צה"ל
בדצמבר 1947 היה חבר בצוות ההקמה של חטיבת גולני מטעם ההגנה והוצב כמ"פ בגדוד 12 ("ברק").
ערב מלחמת העצמאות עמד לבקוב בקשר עם נכבדי הכפר הצ'רקסי כפר כמא ושכנע אותם להצטרף לצה"ל, כאשר הוא הפך למפקדם. במאי 1948, לאחר שכוח דרוזי נלחם נגד ההגנה בקרב רמת יוחנן, נכנס לבקוב למשא ומתן עם הדרוזים באזור חיפה ושכנע אותם להתגייס לצד המדינה הציונית. כך הקים את יחידת המיעוטים שהתרחבה וכללה גם בדואים מעמק יזרעאל ומהנגב ודרוזים מהגליל, יחידה שהתפתחה לאחר מכן לגדוד חרב. היחידה הוצבה במספר נקודות בנגב: בפארן, בירוחם, ולעיתים בערבה. לבקוב שימש כמפקדה עד 1954.
ב-1955 הציע ליגאל אלון להקים יחידת גששים, כדי שאלה יגלו הסתננויות דרך הגבול. הוא הציע להשתמש ביכולותיו של ידידו עמוס ירקוני, ששמו באותה העת היה עבד אל-מג'יד ח'אדר, מהשבט הבדואי ערב-מזאריב, שהיה סייר וגשש. לאחר קבלת הסכמה מהפיקוד הקימו השניים את יחידות הגישוש בצה"ל וירקוני מונה למפקדם.
תפקידים אזרחיים
לאחר שחרורו ב-1957 עבד כקצין הביטחון של חברת קצא"א ושירת בתפקידי מודיעין מיוחדים. בין השנים 1966–1972 יצר קשרים עם מנהיג הכורדים בצפון עיראק, מוסטפא ברזאני, בכוונה לייסד ברית בין כוחות לא-ערביים במזרח התיכון. ב-1982 גויס שוב לצה"ל על מנת לשמש כקצין קישור לדרוזים בלבנון בתקופת מבצע שלום הגליל, תפקיד ממנו השתחרר ב-1986 כחייל הזקן ביותר בצה"ל.
בשנות החמישים נדד עם משפחתו לבאר שבע, לאשקלון ולחולון בהן סייעה אשתו תמימה בקליטת העלייה ההמונית. לבקוב הוכתר כיקיר העיר חולון ואזרח כבוד של כפר כמא.
פרידייש קוראני (פוליטיקאי)
פרידייש קוראני הבן, (פוליטיקאי), הברון מטולצ'ווה (בהונגרית: Tolcsvai báró Ifjabb Korányi Frigyes, פשט, 21 ביוני 1869 – בודפשט, 26 בדצמבר 1935) היה כלכלן הונגרי ממוצא יהודי, שר האוצר של הונגריה מספר פעמים, סופר, בנו של פרידייש קוראני (רופא).
ביוגרפיה
הוא בנו של הברון פרידייש קוראני (מקודם קורנפלד), שהיה פרופסור לרפואה פנימית באוניברסיטת בודפשט. גם בנו פרידייש קוראני הבן למד באוניברסיטאות בבודפשט ומחוצה לה כלכלה. הוא הצטרף למשרד האוצר בשנת 1892, עד מהרה הפך ליועץ אגף, ומשנת 1912 היה המנהל הכללי של "קואופרטיב האשראי המרכזי הלאומי". מ 12 בספטמבר 1919 ועד 16 בדצמבר 1920 כיהן כשר האוצר. לאחר התפטרותו מהתפקיד זה שב לכהן כראש קואופרטיב האשראי הלאומי המרכזי. לאחר סיום כהונתו כשר האוצר הצטרף לקבוצת נציגי מתנגדים גולים לממשלה, ובשנת 1922 הצטרף למפלגה המאוחדת. בין מרץ 1923 לנובמבר 1924 היה שוב שר האוצר בממשלת הרוזן אישטוואן בתלן, אך מונה באותה שנה לשגריר הונגריה בפריז. בשנת 1928 התמנה לנשיא המרכז למוסדות פיננסים. בין 1931 לבין 1932 עד ה-1 באוקטובר, מונה שוב לשר האוצר בממשלת דיולה קרואי. עוצר הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי מינה אותו כחבר לכל ימי חייו בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי. הוא נפטר בשנת 1935 בגיל 66.
יצירותיו הספרותיות
קוראני עסק גם בספרות וכתב רומנים ומחזות:
חסד - רשת מרכזי רווחה יהודיים
חסד - רשת מרכזי רווחה יהודיים היא ארגון יהודי ללא מטרות רווח, שפועל במדינות שהיו הרפבוליקות של ברית-המועצות. הרשת הוקמה ב-1993 כיוזמה של הג'וינט בשיתוף עם קהילות יהודיות מקומיות. מטרות העל של הרשת היו: א) מתן מענה לצרכים החומריים, החברתיים והבריאותיים של הקהילות היהודיות בעקבות המשבר שפקד את מדינות ברית-המועצות לשעבר לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי. ב) ניצול מרכזי חסד כאמצעי לפיתוח קהילות יהודיות.
פעילות
פעילותה של רשת חסד מושתת על בסיס מודל שפיתח הסוציולוג ד"ר עמוס אבגר, שניהל את תוכניות הרווחה של הג'וינט העולמי בברית המועצות לשעבר. המודל מבוסס על עיקרון הרואה במשברים חברתיים הזדמנות להתפתחות וגדילה קהילתיים. חסד חתרה למנף את המשבר שפקד את החברה היהודית בברית-המועצות לשעבר, כהזדמנות לצמיחה תרבותית, וחיזוק הזהות היהודית. בבסיס המודל של חסד ניצבים שלושה עקרונות מרכזיים: קהילתיות, מסורת יהודית (יידישקייט), והתנדבות. מראשיתה, הרשת חתרה לענות על צרכים של קבוצות גיל שונות, כולל ילדים, בני גיל הזהב וניצולי שואה. בראשית שנות האלפיים הרשת הפעילה כ-170 מרכזים שונים ושירתרה כמאתיים וחמישים אלף איש. בעשור האחרון היא מפעילה כ-80 מרכזים
הקמה ושירותים
מרכז החסד הראשון הוקם ב-1993 בסנקט פטרבורג. עד ראשית שנות האלפיים הוקמו למעלה ממאה ושבעים מרכזים נוספים, שהתפרסו על פני אחד-עשר אזורי זמן, ושסיפקו שירותים לכרבע מיליון יהודים. עיקר פעילותה של חסד התקיים במרכזים עצמם. פעילות התנדבותית נוספת התקיימה בבתים של יהודים, שהתקשו להגיע למרכזים השונים מסיבות רפואיות או לוגיסטיות. שירותי חסד התחלקו לסוגים שונים עם דגש על פעילות חברתית ותרבותית של מתנדבים שעברו הכשרה מטעם הג'וינט. השירותים החברתיים כללו, בין השאר, מועדוני יום, שירותי ספריה, ציון חגים יהודיים, אירועי יום השואה, לימודי עברית ויידיש, וקבלת שבת. חסד סיפקה גם שירותי בריאות, בכלל זה תרופות לנזקקים וביקורי בית של רופאים. פעילות חסד מתבססת במידה רבה על התנדבות שתורמת לחיזוק הקשרים החברתיים והקהילתיים בין נותני ומקבלי השירותים. חסד המשיכה לספק שירותי רווחה לאלפי יהודים גם במהלך משבר הקורונה, וגם במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה. במסגרת זו, הרשת סיפקה גם שירותים פסיכולוגיים, והפעילה קו חם למי שנזקקים לסיוע וטיפול דחוף תחת מצור. לאורך השנים, הרשת התמודדה עם שורה של בעיות מימון, אולם זכתה לתמיכה משורה של גופים כולל הג'וינט וועידת התביעות.
ברווז עצים
ברווז עצים (שם מדעי: Aix sponsa), הידוע גם בשם ברווז קרולין, הוא מין של ברווז בסוג מנדרין הנפוץ בצפון אמריקה. זהו אחד מעופות המים הצבעוניים ביותר בצפון אמריקה.
תיאור
גודלו של ברווז מבוגר ממוצע 47–54 ס"מ עם מוטת כנפיים באורך של 66–73 ס"מ. הוא חולק גנים עם מנדרין סיני.
לזכר בוגר נוצות ייחודיות וססגוניות וצבע עיניים אדום, והחלקה לבנה במורד הצוואר. הנקבה צבעונית פחות, היא בעלת עיניים לבנות וגרון לבן.
כאשר הם שוחים, מזיזים ברווזי העצים את ראשם קדימה ואחורה בתנועת טלטול, מה שהופך אותם לקלים לזיהוי.
התנהגות
אזור הרבייה ובית הגידול שלהם הוא ביצות מיוערות, אגמים רדודים, בריכות טבעיות ונחלים במזרח צפון אמריקה, בחוף המערבי של ארצות הברית ובמערב מקסיקו. בדרך כלל הם מקננים בחללים שבעצים הקרובים למים. הנקבות מרפדות את הקן בנוצות וחומרים רכים אחרים, ומרכיבים אותו בראש העץ כדי לספק הגנה מטורפים. בניגוד לברווזים אחרים, לברווז העצים יש טפרים חדים על מנת לאפשר התיישבות על עצים.
גודל התטולה נע בין 7 ל-15 ביצים, עליהן דוגרת הנקבה במשך כשלושים ימים. עם זאת, אם תיבות הקינון ממוקמות קרובות זו לזו, היא עשויה להטיל ביצים בקנים שכנים. כתוצאה מכך, עשויים הקנים להכיל 30 ביצים, ולהוביל לדגירה כושלת (התנהגות זו מכונה "הטלת קן").
לאחר הבקיעה, ברווזונים קופצים מהקן שבעץ, ועושים את דרכם אל המים. הקן יכול להיות עד 140 מטר מקו החוף.
הם ניזונים בעיקר מפירות יער, בלוטים, זרעים, וגם חרקים, מה שהופך אותם לאוכלי כל.
תפוצה
ברווזי העצים בכל ימות השנה נפוצים במגוון מקומות בדרום אמריקה, אבל רוב האוכלוסייה נודדת לצפון לקראת החורף. הם נודדים בחורף מעל דרום אמריקה מעל האוקיינוס האטלנטי. 75% מהברווזים שבאוקיינוס השקט לא נודדים.
שימור
בסוף המאה ה-19 קטנה משמעותית אוכלוסיית ברווזי העצים כתוצאה של אובדן בתי גידול, ומציד שלהם לשימוש כמזון ולשימוש בנוצות לשוק כובעי הנשים באירופה. בתחילת המאה ה-20 אוכלוסיית ברווזי העצים נעלמה כמעט לחלוטין, ולא ניתן כמעט למצוא ברווזי עצים כמו בעבר. בתגובה לכך נחתמה ב-1916 אמנת הציפורים הנודדות, וב-1918, חוקק חוק נגד ציד ברווזי עצים. אוכלוסיית ברווזי העצים החלה להתאושש באיטיות רק בשנת 1920. פיתוח תיבות הקינון המלאכותיות בשנת 1930, סייע להתפתחות אוכלוסיית ברווזי העצים.
בעלי קרקע, כגון מנהלי פארקים ושמורות טבע יכלו לעודד רביית ברווזי עצים על ידי בניית תיבות קינון ליד אגמים, ביצות, בריכות ונחלים. העיר פולדה שבמינסוטה אימצה את ברווז העצים כקמע רשמי, ולכן ניתן למצוא תיבות קינון רבות באזור.
הגידול באוכלוסיית הבונה בצפון אמריקה לאורך כל טווח סייע גם כבית גידול אידיאלי וביצה עבור ברווזי העצים.
אוכלוסיית ברווזי העצים גדלה במידה רבה בשנים האחרונות כתוצאה מהגדלת כמות תיבות הקינון וההגבלות על הציד. ברווז העצים הפך להיות הברווז השני הנפוץ ביותר בצפון אמריקה, אחרי ברכייה.
יעקב סער
יעקב סער (נולד ב-1951) הוא כימאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בברית המועצות ומשפחתו עלתה לישראל כאשר היה בן חמש. הוא גדל בחיפה ולמד בתיכון חוגים, והיה חניך תנועת השומר הצעיר. את שרותו הצבאי עשה בחטיבת גולני ובחיל המודיעין.
סער הוא בוגר הטכניון בכימיה. את התואר השלישי שלו סיים ב-1983. הוא פרסם כשלושים מאמרים מדעיים וטכניים. אחרי השתלמות פוסטדוקטורט בארצות הברית התגורר ביישוב עומר ועבד ככימאי בחברות בנגב. בשנים 1994-2006 היה בעלים של חברה בתחום ההיי טק. בשנת 2007 החל לכתוב ולהוציא לאור מדריכי טיולים. בשנת 2013 הקים את חברת הבדלה מחקר שעוסקת בתחום רפואי.
כתיבתו
בשנת 2005 ראה אור הרומן הראשון שלו, "הבת הרביעית שלי". הרומן נכתב למגירה, וללא כוונה למכירה בחנויות.
בעקבות בתו הצעירה שהלכה את שביל ישראל ב-2004 אחרי שרותה הצבאי, יצא סער למסע הראשון שלו על שביל ישראל, וב-2005 הלך אותו לראשונה ברצף. בתום המסע התמסר לכתיבה של מדריכי טיולים. ספר הטיולים הראשון שפרסם, "Israel National Trail", נכתב באנגלית ונועד למטיילים מחו"ל בשביל ישראל. הספר שכתב בעברית על שביל ישראל קיבל את הכינוי "המדריך האדום" והפך למדריך הידוע ביותר בעברית על השביל. סער כתב על שבילים ארוכים בארץ, בהם שביל הגולן, שביל ירושלים, שביל הבשורה ("שביל ישו"), שביל עמק המעיינות, שביל סובב באר שבע, שביל רמת מנשה, המסע מים לים ואחרים.
סער כותב את ספריו יחד עם ד"ר יגיל הנקין מדריך במכללה לפיקוד ומטה ועם דני גספר ממכון אבשלום. ספריו של סער רואים אור בהוצאת אשכול.
פיאט דונה
פיאט דוּנה (באיטלקית: Fiat Duna) היא מכונית סופרמיני המוגדרת כמכונית קומפקטית מתוצרת Fiat Automoveïs בברזיל, ו-Fiat Concord  בארגנטינה, חברות בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצרה בין השנים 1985–2000 בארגנטינה, ובין השנים 1987–1995 בברזיל.
==נתונים==
הירושיגה
אוּטָגָאוָה הִירוֹשִיגֶה (ביפנית: 歌川広重; 1797 – 12 באוקטובר 1858), שהיה ידוע גם כאָנדוֹ הירושיגה, היה אמן אוקיו-אה יפני, אחד הציירים הגדולים בסגנון זה. הוא הושפע רבות מעבודותיו של הוקוסאי, ובמשך שנים השניים היו אמנים מתחרים בז'אנר הנופים המצוירים. יצירתו המפורסמת ביותר של הירושיגה היא "100 מבטים על אדו". תמונותיו של הירושיגה בולטות בצבעיהן הבוהקים, בנקודות פרספקטיבה מעניינות ובהתייחסות מיוחדת לעונות השנה. תמונותיו השפיעו על ציירים רבים, בהם מונה ואימפרסיוניסטים נוספים, ואן גוך וציירים רוסים כגון איוון ביליבין.
ביוגרפיה
הירושיגה נולד במשפחה של מכבה אש, שגר מזרחית לטירת אדו (היום טוקיו). את האמנות למד ככל הנראה מאחד מעמיתי אביו. הוא התפרסם בגיל תשע בזכות ציור שצייר ברמה גבוהה יחסית לגילו הצעיר, המציגה את התהלוכה של משלחת איי ריוקיו לשוגון. למרות שהתחיל ללמוד בבית ספר לציור בגיל 15 הוא קיבל את התעודה כעבור שנה בלבד, למרות שהתהליך בדרך כלל לוקח בין שנתיים לשלוש. את הציורים המקוריים שלו התחיל הירושיגה ליצור רק בגיל 21.
אביו מת כשהיה הירושיגה בן 12, והוא ירש את תפקידו והמשיך למלא את חובותיו ככבאי גם בתקופות ההתלמדות שלו, עד שנת 1832.
בשנת 1832 הוזמן הירושיגה להצטרף לנציגי השוגון בחצר הקיסרית. בדרכו לקיוטו, בחן הירושיגה את טוֹקָאידוֹ, דרך שהובילה מהעיר אדו לקיוטו, העוברת ליד קו החוף וצופה לעבר רכס הרים מכוסי שלג. בהגיעו לקיוטו יצר את סדרת "53 התחנות של טוקאידו", סדרה אשר הקנתה לו תהילה רבה ביפן ומחוצה לה. למעשה, הסדרה הייתה פופולרית כל-כך שיצאה בשלוש מהדורות שונות. הקריירה שלו הייתה מעתה מסודרת - בתקופה זו תעשיית הדפוס שגשגה. בנוסף, צמיחת התיירות בתקופה זו הביאה להגדלת ביקוש למדריכי טיולים, ועבודותיו של הירושיגה, אשר צייר במהלך הטיולים שלו ביפן, היו פופולריות מאוד.
לקראת סוף חייו, המשיך הירושיגה לצייר תמונות בקצב גדול, כדי לספק את דרישות השוק, אך מעט מציוריו היו מוצלחים כמו העבודות הקודמות. בשנת 1856 הפך הירושיגה לנזיר בודהיסטי; באותה השנה התחיל לצייר את יצירתו המפורסמת "מאה מבטים על אדו". הוא נפטר בגיל 61 בעת מגפת כולרה באדו בשנת 1858 ונקבר במקדש זן. אמנים רבים מכל רחבי העולם ובמיוחד מיפן הושפעו מהיצירות שלו. אמנים שהושפעו מעבודותיו כגון, דוקטור לאמנות טומוקו קאשיקי מיפן, האמן אדגר דגה מצרפת, אמנית אמריקאית מארי קאסאט ואמנית ישראלית יונה לוי גרוסמן.
מיכל אורון
מיכל אורון (22 באוקטובר 1939 – 23 במאי 2022) הייתה פרופסור בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. תחום עיסוקה היה מיסטיקה יהודית, ספרות הקבלה וסיפורת חסידית.
ביוגרפיה
אורון נולדה בישראל, אביה היה הסופר שמעון קושניר ואמה לאה הייתה אחותו של הווטרינר פרופ' אברהם קמרון.
מחקריה עסקו ביצירה המיסטית-קבלית ובקשרים הקיימים בין המיסטיקה היהודית והספרות העברית החדשה. את עבודת הדוקטורט שלה, "ה'פליאה וה'קנה' - יסודות הקבלה שבהם, עמדתם הדתית חברתית ודרך עיצובם הספרותית", כתבה בהדרכתה של פרופ' רבקה ש"ץ אופנהיימר, והגישה לסנט האוניברסיטה העברית באדר תש"מ.
אורון הייתה חברת ועדת פרס נשיא המדינה לספרות וכן חברת ועדת פרס ס. יזהר מטעם מכללת לוינסקי לחינוך.
בשנת 2009 השתתפה בכנס שדרות לחברה בנושא זִקנה יהודית.
מיכל אורון-ברטוב נקברה בבית העלמין בקיבוץ עין החורש ליד בעלה, הסופר חנוך ברטוב.
מריה מריה
מריה מריה (בספרדית: Maria la del Barrio; באנגלית: Maria from the neighborhood ) היא טלנובלה מקסיקנית מצליחה משנת 1995. הטלנובלה היא גרסה מחודשת לטלנובלה "העשירים גם בוכים", משנת 1979. כוכבי הטלנובלה הם: טליה ופרננדו קולונגה.
עלילה
מריה פרננדס היא נערה אשר חיה בשכונת עוני. יום אחד, מריה מאבדת את הסנדקית שלה, שביקשה מהכומר של השכונה לדאוג למריה לאחר מותה. הכומר מבקש מדון פרננדו דה לה וגה, אחד מתורמיו, לאפשר למריה לעבוד כמשרתת אצלו בבית. שם, מריה מתאהבת בבנו הנאה, הפרוע והמכור לאלכוהול של דון פרננדו ואשתו ויקטוריה, לואיס פרננדו. סורייה, אחייניתה של ויקטוריה שונאת את מריה ומנסה להרוס אותה בכל דרך אפשרית ולהפרידה מלואיס פרננדו.
מריה ולואיס פרננדו נישאים אך אי הבנה מצערת מתרחשת כאשר לואיס פרננדו רואה את אחיו ולדימיר ואת מריה מתנשקים וכאשר מריה נכנסת להיריון לואיס פרננדו לא מאמין שהילד שלו. כתוצאה מכך, כאשר היא אינה מודעת למעשיה, מריה מוסרת את בנה לאישה בשם אגריפינה פרס. מריה מאושפזת בבית חולים לחולי נפש ולאחר זמן לואיס פרננדו חוזר אליה, ומשחרר אותה ממנו. לאחר שחרורה, מריה מתחילה לחפש אחר בנה האובד בתקווה שסוף סוף תמצא שלווה בחייה.
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי (ברוסית: Пётр Ильич Чайковский ; 7 במאי 1840 – 6 בנובמבר 1893) היה מגדולי מלחיניה של רוסיה. נחשב לאחד המלחינים הגדולים והחשובים ביותר בתקופה הרומנטית.
ילדות
צ'ייקובסקי נולד ב־7 במאי 1840 בכפר שליד מפעל הברזל "קמסקו-ווטקינסקי" במחוז ויאטקה של האימפריה הרוסית (כיום העיירה ווטקינסק באודמורטיה). משפחתו השתייכה למעמד הבינוני. אביו איליה היה מהנדס מכרות; אמו אלכסנדרה אלכסנדרייבנה ד'אסייה, הייתה ממוצא צרפתי מצד אביה. אחיו הצעיר מודסט איליץ' צ'ייקובסקי היה מחזאי ידוע. עד גיל שנתיים חי צ'יקובסקי עם משפחתו בעיירה אלפייבסק שבחבל סברדלובסק. המשפחה הייתה אמידה וגרה בבית אחוזה רחב ידיים.
בשנים 1858-1850 למד ב"בית הספר למשפטים של הצאר" בסנקט פטרבורג, אחת הגימנסיות היוקרתיות ביותר באימפריה הרוסית. הוא התחבב על המורים והתלמידים בזכות מזגו הנוח, וסיים את הלימודים שלישי בכיתתו.
תחילת הקריירה המוזיקלית
עם סיום הלימודים החל צ'ייקובסקי לעבוד במשרד המשפטים הרוסי בתור עוזר זוטר. הוא לא הצטיין בעבודה, והתשוקה למוזיקה הניעה אותו בגיל 23 להתפטר מעבודתו ולהתחיל את לימודיו בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. בהדרכתו של המלחין אנטון רובינשטיין למד הלחנה והפך במהרה לאחד מתלמידיו המצטיינים. צ'ייקובסקי העריץ את רובינשטיין, על אף החיכוכים הרבים שהתעוררו ביניהם על רקע ביקורתו של המורה כלפי יצירות התלמיד. באחת משנות לימודיו היה אמור צ'ייקובסקי להגיש עבודת סיום, יצירה לתזמורת. צ'ייקובסקי כתב את הפתיחה "הסופה" למחזה מאת אוסטרובסקי, אך לא הגיש את היצירה ישירות לרובינשטיין, משום שהוסיף ליצירה כלים שהיו בזויים בעיני המורה, כגון קרן אנגלית, נבל ועוד. אנטון רובינשטיין היה שמרן בדעותיו, וזאת ניתן לראות ביצירותיו המבוססות על המבנים הקלאסיים. יתרה מזאת, הוא ביסס את תזמור יצירותיו על מבנה התזמורת הבטהובנית אשר התפתחה והתרחבה במשך השנים. צ'ייקובסקי, שחשש מתגובתו של רובינשטיין, ניצל את מחלתו באותו זמן ושלח אליו את היצירה עם חברו ללימודים וידידו הקרוב, הרמן לארוש, וזעמו של רובינשטיין ניתך על מביא היצירה כאילו היה הוא מחברה.
מתחילת דרכו הייתה לצ'ייקובסקי שפה תזמורתית משלו, שהתאפיינה בהבנה מעמיקה בגוני הקולות התזמורתיים. הוא היה מתזמר מעולה, שתזמורו מצטיין בברק ומעיד על מיומנותו בטיפול בכלים לגוניהם השונים ובשילוביהם.
עם סיום לימודיו בשנת 1865 עבר לעבוד כמוֹרה בקונסרבטוריון החדש שהקים הפסנתרן ניקולאי רובינשטיין (אחיו של אנטון) במוסקבה, שם הלחין את יצירותיו הרציניות הראשונות, כמו הסימפוניה הראשונה "חלומות של חורף", ואת האופרה הראשונה שלו "וויוודה". את הסימפוניה הזו, שהיא גם יצירתו הראשונה לתזמורת בפורמט גדול, התחיל צ'ייקובסקי לכתוב במרץ 1866. צ'ייקובסקי דחף את עצמו לקצה גבול היכולת בחיבור סימפוניה זו, שעליה עבד בשעות הלילה המאוחרות. כאשר החל לתזמר את היצירה ביוני אותה שנה, התמוטט רגשית וסבל מהתמוטטות עצבים קשה. הדרישות לשלמות שהציב לעצמו גבו את מחירן ולכל אורך כתיבת הסימפוניה היה צ'ייקובסקי אחוז פחדים שמא ימות ולא יספיק לסיים אותה. לאחר שהתאושש וסיים את הסימפוניה, הגיש אותה לבדיקה והמלצות לאנטון רובינשטיין. רובינשטיין לא אישר את היצירה ודרש שינויים נרחבים. צ'ייקובסקי שב ללא דיחוי אל המלאכה ושינה בהתאם להמלצות. בביצוע הבכורה של הסימפוניה בסנקט פטרבורג בוצעו רק הפרק השני והשלישי. המנצח ניקולאי רובינשטיין לא קיבל את הסימפוניה, בעיקר לא את הפרקים הראשון והאחרון. על אף הכותרת "חלומות של חורף" אין זו סימפוניה תוכניתית ושמה מבטא הלך רוח ותחושות שהניעו את צ'ייקובסקי בכתיבתה. על אף המלעיזים, כי צ'ייקובסקי נקט בכתיבתו אופי "מערבי" או "גרמני" מדי, הפרק הראשון מבוסס על שתי מנגינות עם רוסיות. גם לפרק השני כתב צ'ייקובסקי מנגינה בסגנון מוזיקה רוסית עממית. הפרק השלישי "סקרצו" מבוסס על סונאטה בדו דיאז מינור לפסנתר, אשר נכתבה שנה לפני כן. השפעת מנדלסון ושומאן ניכרת בפרק זה. יחד עם זאת, החלק המרכזי, הכתוב בקצב הואלס, אופייני לצ'ייקובסקי ומבשר את בוא הואלסים, שכתב בבאלטים ובאופרות שלו. את הפרק האחרון של הסימפוניה מבסס צ'ייקובסקי על שיר עם רוסי ידוע באותם ימים, "פריחת הפרחים". כבר ביצירה זו ניתן לראות, שיכולת התיזמור של צ'ייקובסקי התפתחה והבשילה לחלוטין, על אף גילו הצעיר. בשנת 1867 בילה המלחין את הקיץ בעיר האפסלו שבאסטוניה וכתב מחזור לפסנתר בשם "מזכרת מהאפסל" (Souvenir de Hapsal op. 2).
בתקופה זו החל צ'ייקובסקי, במקביל לעבודתו כמורה וכמלחין, לכתוב ביקורת מוזיקה בעיתון מקומי, כדי להגדיל את הכנסותיו.
הסימפוניה השנייה בדו מינור אופוס 17 "רוסיה הקטנה", בפרטיטורה המקורית נכתבה ותוזמרה בין יוני ודצמבר 1872 כשצ'ייקובסקי שהה ב"קמנקה", האחוזה של אחותו אלכסנדרה דווידובה ובני משפחתה (בקמיאנקה של היום). סימפוניה זו נכתבה שש שנים לאחר כתיבת הסימפוניה הראשונה. לאחר הבעיות בכתיבת הסימפוניה הראשונה ואף התמוטטות העצבים שעברה על צ'ייקובסקי במהלך כתיבתה, חשש לא מעט לחזור לסוגה זו. בתחילת דרכו לא חשב על כתיבת סימפוניה כהכרח וכהוכחה להיותו מלחין, אף כי ציין, כי הוא רוצה להביא לכדי שלמות את כתיבתו הסימפונית. את השם "רוסיה הקטנה", הכינוי שהרוסים נתנו לאוקראינה, קיבלה הסימפוניה לא מן המלחין, אלא מרימסקי קורסקוב, מלחין, מורה למוזיקה ומבקר מוזיקה, שהיה שותף לקבוצת החמישה וחבר קרוב של צ'ייקובסקי. ביצירה זו השתמש צ'ייקובסקי בשירי עם ושירי רחוב אוקראיניים בכול פרקי הסימפוניה. לאחר סיום כתיבתה, חשב צ'ייקובסקי עצמו שהיצירה איננה אחידה ואיננה יוצרת לכידות בין פרקיה השונים. הוא הרהר באפשרות לשכתב אותה, אבל בביצוע הבכורה שלה במוסקבה ב-7 בפברואר 1873, בקונצרט שנערך באגודה המוזיקלית הרוסית בניצוח ניקולאי רובינשטיין, התקבלה הסימפוניה בברכה ובחום רב על ידי המאזינים והמבקרים, וצ'ייקובסקי זנח את כוונות השכתוב. ההצלחה הייתה כה גדולה, שהנהלת האגודה שינתה את תוכנית הקונצרטים חודשיים לאחר מכן כדי לבצע את הסימפוניה פעם נוספת. השימוש שעשה צ'ייקובסקי בשירי עם אוקראיניים מסביר מדוע קירבה יצירה זו את צ'ייקובסקי אל לב "החמישה", שברכו אותו על הצלחתו וקיבלו אותו אל חבורתם. עוד ב-26 בדצמבר 1872 במסיבה בביתו של רימסקי קורסקוב, ישב צ'ייקובסקי אצל הפסנתר וניגן את הפרק האחרון מתוך הסימפוניה השנייה, שאך זה סיים. "כל החבורה כמעט קרעה אותי לגזרים מרוב התלהבות ומאדאם קורסקובה התחננה אלי בדמעות בעיניה, שאעבד את הפרק הזה לנגינה בפסנתר בארבע ידיים", כתב צ'ייקובסקי במכתב (13 בפברואר 1873) לאחיו מודסט.
התפתחותו המוזיקלית
בשנת 1873 הציע ולדימיר סטאסוב, מבקר מוזיקה וידיד של צ'ייקובסקי ושל חברי החמישה, לצ'ייקובסקי לכתוב פנטזיה על פי מחזה של שייקספיר: הסערה. צ'ייקובסקי הודה לוולדימיר אך סירב לכתוב יצירה זאת. על אף הסירוב, המחזה "הסערה" הטריד את מנוחתו. צ'ייקובסקי חשב על הנושא והפך בו בעת חופשה שאליה יצא בשלהי הקיץ. כעבור שנים אחדות כתב צ'ייקובסקי לנדז'דה פון מק על זמן זה:- "בשעות היום הסתובבתי בין עצי היער להנאתי. בשעות הערב צעדתי נמרצות. ועם בוא הלילה ישבתי על יד החלון הפתוח והקשבתי לדממה ולקולות הלילה שנשמעו מדי פעם מרחוק. הייתה זו תקופה של שלווה. במשך שבועיים אלו, ללא כל מאמץ מצידי, כמו בכוח על-טבעי, כתבתי את הפנטזיה הסימפונית "הסערה" בפה מינור אופוס 18."
בשנים 1874 - 1875 הלחין צ'ייקובסקי את הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר ותזמורת, הקונצ'רטו בסי-במול מינור, שאותו הקדיש בתחילה לפסנתרן והמנצח ניקולאי רובינשטיין. צ'ייקובסקי הגיע בערב חג המולד, שנת 1874 אל ביתו של רובינשטיין על מנת להציג לו את יצירתו החדשה. הוא ישב אל הפסנתר וניגן את הקונצ'רטו עד תומו. רובינשטיין שתק לאורך כל היצירה. בסיומה, כשצ'ייקובסקי חקר את רובינשטיין לדעתו, הוא ספג ביקורת נוקבת על היצירה כולה. רובינשטיין טען, שהיצירה איננה מתאימה לנגינה על פסנתר, שהיא מורכבת מחלקים שונים שחיבורם רופף ביותר. שהתרוצות קשות לנגינה, בגדר התפארות לשמה, ואינן אומרות דבר, שהיצירה חלשה ואף מחקה יצירות אחרות וצריך לשכתב אותה מן ההתחלה ועד הסוף, ושרק לדפים בודדים ממנה יש איזה שהוא ערך. ואם לא די בכך, עוד הגדיל רובינשטיין עשות והציע, שאת מלאכת השכתוב יבצע הוא עצמו. למראה פניו של צ'ייקובסקי, ריכך מעט ניקולאי את תגובתו ואמר, שלאחר שצ'ייקובסקי יעשה את כל השינויים הנדרשים, הוא יבצע את היצירה בביצוע בכורה. צ'ייקובסקי ההמום הגיב בחריפות: "לא אשנה ולו תו אחד". לאחר זאת שינה צ'ייקובסקי את ההקדשה של הקונצ'רטו מרובינשטיין לפסנתרן והמנצח הגרמני הנס פון בילוב (Hans Guido von Bülow), שביצע את הבכורה של הקונצ'רטו בסיור שלו באמריקה, בעיר בוסטון. צ'ייקובסקי אומנם שינה לאחר מכן במעט את היצירה, אך לאחר שהקונצ'רטו התפרסם וזכה להצלחה כה רבה, הבין רובינשטיין את טעותו והפך להיות אחד המבצעים המוצלחים של יצירה זו. עד היום הקונצ'רטו הזה נחשב אחת היצירות הפופולריות ביותר שנכתבו לפסנתר ולתזמורת ואף אחת הקשות ביותר לביצוע קונצרטנטי.
הפרסום וההצלחה של יצירה זו משך את תשומת לבם של אנשים רבים, בהם אלמנה עשירה בשם נדז'דה פון מק, שהחליטה להעניק לצ'ייקובסקי תמיכה שנתית בסך 6,000 רובל כדי שיוכל להקדיש את עצמו להלחנה בלבד; האלמנה פון מק הציגה תנאי אחד ויחיד למענק והוא, שהם לעולם לא ייפגשו פנים אל פנים. ואכן, הקשר ביניהם, שנמשך 14 שנה, התבצע דרך מכתבים בלבד והם מעולם לא נפגשו (למעט שני מפגשים מקריים שבהם התעלמו זה מזו). הקשר ביניהם, אף שהתנהל דרך מכתבים, היה הדוק ביותר והיה למעין תרפיה לצ'ייקובסקי, שסבל מבעיות פסיכוסומטיות רבות (כמו כאבי הראש, שהטרידו אותו לעיתים קרובות וגרמו לו הרגשה, כאילו ראשו עומד להתנתק מגופו. מסיבה זו נהג לא פעם, בעת ניצוח על תזמורת, להחזיק ביד אחת את ראשו מאחור או להחזיק את סנטרו).
הבעיה החמורה ביותר שממנה סבל היו רגשות אשמה בגין ההומוסקסואליות שלו ונסיונותיו להסתירה, שהניעו אותו להתחתן בשנת 1877 עם תלמידתו אנטונינה מיליוקובה, מעשה שצ'ייקובסקי התחרט עליו במהרה. הוא נטש את אשתו הטרייה ימים ספורים לאחר שהזוג יצא לירח דבש. מצבו הנפשי היה מעורער ביותר. רק שכנועיו של אחיו, מודסט, מנעו ממנו ברגע האחרון לשלוח יד בנפשו.
השיא
חרף הכישלון בנישואין והמשברים הרבים, תקופה זו נחשבת גם לאחת הפוריות ביותר בחייו של צ'ייקובסקי. הוא סיים להלחין את המוזיקה לסימפוניה הרביעית, (אותה הקדיש לנדייז'דה פון מק), ולבלט "אגם הברבורים", אם כי יצירה זו לא זכתה להצלחה במופע הבכורה שלה בשל כוריאוגרפיה גרועה. רק לאחר מותו של צ'ייקובסקי זכה הבלט "אגם הברבורים" לכוריאוגרפיה מוצלחת מאת מריוס פטיפה והבלט הפך להיות אבן בוחן לכל להקת בלט קלאסי. לאחר משבר הנישואין של צ'ייקובסקי הוא נשלח לשווייץ, למנוחה באגם קלרנס. הוא יצא לשווייץ יחד עם חבר כנר בשם יוזף קוטק, תלמיד קומפוזיציה שלו בקונסרבטוריון. קוטק הביא עמו את הרדוקציה של "הסימפוניה הספרדית" ברה מינור מאת לאלו. צ'ייקובסקי ניגן בפסנתר וקוטק בכינור. במהרה מצא צ'ייקובסקי את רוח היצירה וישב לכתוב קונצ'רטו לכינור. תוך שבועיים נשלמה מלאכת הכתיבה לפסנתר וכינור כהכנה לתזמור. לאחר בדיקה מחודשת של היצירה, על ידי קוטק ואחיו של צ'ייקובסקי, מודסט, הוציא צ'ייקובסקי את הפרק השני אשר לא השביע את רצונם וכתב את הקנצונטה בסול מינור, המוכרת כיום כפרק השני של היצירה, ביום אחד. הפרק שהוצא הפך לאחר זמן להיות הפרק הראשון ב"זיכרון ממקום יקר" אופוס 42, שלושה פרקים לכינור ופסנתר. לאחר מכן תוזמרה היצירה על ידי אלכסנדר גלאזונוב. עד 12 באפריל 1878 תוזמרה היצירה והושלמה. המעניין הוא, שצ'ייקובסקי לא הקדיש את היצירה לכנר שהיה שותף לכתיבתה. צ'ייקובסקי הגיש את היצירה לכנר ליאופולד אאואר, אשר דחה את היצירה כבלתי ניתנת לנגינה. שנתיים עברו בלי שהיצירה בוצעה, גם לא על ידי הכנר יוזף קוטק. ביצוע הבכורה של היצירה התקיים ב-4 בדצמבר 1881 בווינה על ידי הכנר אדולף ברודסקי והמנצח הנס ריכטר. היצירה נוגנה כמה זמן לאחר שברהמס העלה לביצוע בכורה את הקונצ'רטו לכינור ותזמורת ברה מז'ור, אופוס 77. בקהל ישב אדם, שהיה אימת המלחינים והנגנים, המבקר אדוארד הנסליק, שכתב על היצירה כי נדמה שאפשר לשמוע סירחון מהמוזיקה שצ'ייקובסקי כתב, בעיקר בשל הפרק האחרון בקונצ'רטו שנכתב על מוזיקה קוזאקית עממית. הסערה שהמאמר חולל הובילה לפרסום היצירה ברחבי העולם כולו.
בתחילת חודש מאי 1877 התחיל צ'ייקובסקי בהלחנת הסימפוניה הרביעית בפה מינור אופוס 36. היה זה אך חודשיים לפני נישואיו החפוזים והטראומטיים.
לאחר כישלון נישואיו של צ'ייקובסקי ב-1877, הוא בילה יותר ויותר זמן באחוזת הבית של אחותו ובעלה "קמנקה" באוקראינה. באוקטובר 1879 התחיל צ'ייקובסקי את כתיבת הקונצ'רטו השני בסול מז'ור לפסנתר ותזמורת אופוס 44. צ'ייקובסקי היה ידוע בכתיבתו המהירה, ולא חרג מכך גם במקרה זה. במהלך עשרה ימים השלים צ'ייקובסקי את כתיבת הפרק הראשון בקונצ'רטו ברדוקציה לשני פסנתרים, כהכנה לתיזמור, אך המשך העבודה התעכב והקונצ'רטו, כולל התיזמור, הושלם רק במאי 1880 (זמן כתיבה ארוך במיוחד לגבי צ'ייקובסקי). כמו במקרה הקונצ'רטו הראשון לפסנתר ותזמורת, כך גם יצירה זו לא הושמעה בבכורה בארץ מולדתו, אלא, שוב, בארצות הברית. ב-12 בנובמבר 1881 נוגן הקונצ'רטו השני בהשמעת בכורה בניו יורק, בביצוע הפסנתרנית הבריטית מדליין שילר והמנצח תיאודור תומאס. על אף הניסיון המר שהיה לצייקובסקי כאשר הציג את הקונצ'רטו הראשון לפסנתר ותזמורת לפני ניקולאי רובינשטיין, החליט להקדיש לו את הקונצ'רטו השני. צ'ייקובסקי אף הגדיל לעשות ולאחר שסיים לכתוב את הקונצ'רטו, שלח את הפרטיטורה אל רובינשטיין, שאישר הפעם את היצירה על אף אי אילו התנגדויות קטנות, בעיקר בשל אורכה והכתיבה הפסנתרנית המאסיבית. רובינשטיין נפטר במרץ 1881 וכך נכזבה תקוותו של צ'ייקובסקי לביצוע הקונצ'רטו השני בידיו. את ביצוע הבכורה ברוסיה ניגן טאנייב ב-30 במאי 1882 בניצוחו של אנטון רובינשטיין, אחיו של ניקולאי.
מבקרי מוזיקה ואף מוזיקאים רבים מצירים על כך, שהקונצ'רטו השני איננו זוכה לאותו מספר ביצועים ולאותה הצלחה כמו הקונצ'רטו הראשון לפסנתר ותזמורת. יש מקום לטענה, שהנושאים בקונצ'רטו הראשון לכידים ואולי אף מרשימים יותר, אך בקונצ'רטו השני יש כמה קטעים מעניינים, מרגשים ואף פסנתרניים יותר מאשר בקונצ'רטו הראשון.
צ'ייקובסקי עצמו שיתף לאחר ביצוע הבכורה כמה מוזיקאים ברגשותיו כלפי יצירתו החדשה; בעיקר הטריד אותו אורך היצירה (ביצוע ממוצע נע בין 47 ל-49 דקות), שעורר קשיים אצל מספר פסנתרנים. ביניהם היה אחד מתלמידיו, אלכסנדר זילוטי, אשר הציע לקצץ מספר קטעים מן הפרק הראשון ובעיקר מן הפרק השני. צ'ייקובסקי התנגד לכך בתוקף וברמה, אך ללא הועיל. כארבע שנים לאחר מותו, כאשר הקונצ'רטו השני הודפס במהדורה שנייה, נכללו בה כל הקיצורים שהציע זילוטי וכך נוגנה היצירה עד שנות השבעים של המאה ה-20. היום רוב הפסנתרנים מעדיפים לנגן ולהקליט יצירה זו על פי הפרטיטורה המקורית, כפי שכתב אותה צ'ייקובסקי.
בשנת 1884 הלחין צ'ייקובסקי יצירה, אשר לא זכתה להכרה רבה, פנטזיה קונצרטנטית לפסנתר ותזמורת אופוס 56. ביצוע הבכורה היה בפברואר 1885 במוסקבה, בנגינת תלמידו היחיד לקומפוזיציה, סרגיי טאנייב. ביצירה זו בחר צ'ייקובסקי להשתמש בתזמורת גדולה יותר מזו ששימשה אותו בקונצ'רטו הראשון לפסנתר ותזמורת. הוא הוסיף חליל שלישי, כלי הקשה רבים ואף גלוקנשפיל. הוספת כלים אלו לא נועדה ליצור מצלול שונה, אלא לשוות אופי קל יותר ליצירה, שאיננה נחשבת לקונצ'רטו לפסנתר במלוא מובן המילה.
ב-23 במרץ 1886 נוגנה במוסקבה בביצוע בכורה סימפוניה חדשה מאת צ'ייקובסקי, שאיננה נושאת מספר סידורי: סימפוניית מנפרד, על פי דרמה מאת לורד ביירון. מקורה של הסימפוניה במסע הקונצרטים האחרון של המלחין הצרפתי הקטור ברליוז לרוסיה בשנים 68–1867, שהוביל את רימסקי-קורסקוב לכתוב את סימפונית "אנטר", המבוססת על מוטיב החוזר על עצמו. באותו הזמן הציע המבקר המוזיקלי סטאטוב למלחין באלאקירב תוכנית מוזיקלית המבוססת על הדרמה "מנפרד" מאת לורד ביירון, אך הרעיון לא קסם לבאלאקירב.
לאחר 14 שנה הפגישה יד המקרה את צ'ייקובסקי עם באלאקירב לרגל הוצאת הפנטזיה "רומיאו ויוליה" של צ'ייקובסקי בגרסתה השלישית והמוכרת כיום. את היצירה הזו הקדיש צ'ייקובסקי לבאלאקירב, שהציע את הנושא לצ'ייקובסקי בתחילת דרכו האמנותית. באלאקירב הציע לצ'ייקובסקי לכתוב מוזיקה על פי "מנפרד" מאת לורד ביירון. במכתב שכתב באלאקירב הוא הציע לצ'ייקובסקי תוכנית לסימפוניה, המבוססת על רעיון הלייטמוטיב, בדומה לזה שבסימפוניות של ברליוז. הלייטמוטיב בסימפוניה זו אמור היה לייצג את מנפרד.
באביב והקיץ של שנת 1888 החל צ'ייקובסקי לכתוב שתי יצירות, הסימפוניה החמישית במי מינור אופוס 64 והפתיחה פנטזיה "המלט" בפה מינור אופוס 67. שתי יצירות אלו נכתבו במקביל. לכתיבתן קדם מסע קונצרטים שצ'ייקובסקי ערך באירופה. היה זה מסע הקונצרטים הראשון של צ'ייקובסקי באירופה כמנצח על יצירותיו שלו. באחד מימי ינואר 1888 הזמין אדולף ברודסקי, הכנר שניגן בפרמיירה את הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי, מספר אמנים מפורסמים לסעודה בביתו. סביב השולחן ישבו צ'ייקובסקי, גריג, ברהמס ועוד מספר מוזיקאים. צ'ייקובסקי נמשך מיד אל האמן הנורווגי והתייחס אליו בכבוד רב. מברהמס, לעומת זאת, הסתייג, אף כי המלחין הגרמני ניסה בכל מאודו לשאת חן בעיניו. צ'ייקובסקי אמנם העריך את ברהמס בתור "חבר לשתייה", אך לא מצא במוזיקה שלו רגש ומלודיה; לדעתו, הייתה זו מוזיקה חסרת השראה ויבשה. צ'ייקובסקי החליט, שאת הסימפוניה הבאה שלו יקדיש לגריג. ברהמס עצמו הוסיף עוד יום אחד למסע הקונצרטים שלו כדי לשמוע את חזרות התזמורת על הסוויטה הראשונה מאת צ'ייקובסקי, בסופה ביקר את היצירה ומצא, שרק לפרק הראשון, "מבוא ופוגה", יש איזה שהוא ערך. באפריל אותה שנה חזר צ'ייקובסקי לרוסיה והתחיל לעבוד על שתי היצירות האמורות. ההיסטוריה מציגה את החוט המקשר העובר בין שלוש הסימפוניות האחרונות של צ'ייקובסקי. את שלושתן אפשר לכנות סימפוניות תוכניתיות, כל אחת על פי דרכה. שלושתן מייצגות חומר אוטוביוגרפי מחייו של המלחין, ושלושתן עוסקות כל אחת בדרכה בנושא הגורל, שהעסיק את צ'ייקובסקי כמעט כל חייו.
ב-24 בנובמבר 1888 עלתה בסנקט פטרבורג יצירה חדשה מאת צ'ייקובסקי: הפתיחה פנטזיה "המלט" על פי המחזה של ויליאם שייקספיר. זו היצירה השלישית שצ'ייקובסקי כתב למחזה מאת שייקספיר. הראשונה - "רומיאו ויוליה" משנת 1869, והשנייה - "הסערה" משנת 1873. בניגוד לשתי היצירות הראשונות, שתיארו בצלילים תמונות ואף השלכות רגשיות מתוך המחזות, ב"המלט" פונה צ'ייקובסקי אל אלמנטים אחרים לחלוטין - אלמנטים פילוסופיים ופסיכולוגיים, המלווים את הגיבורים לאורך כל היצירה. אכן יש אזכורים לרגשות שונים, בעיקר בנושא, שאפשר לשייך לדואט האהבה בין המלט לאופליה, אך זה רמז דק. היצירה כולה מושתתת על היחסים הפילוסופיים והפסיכולוגיים בין הנפשות הפועלות. הספרות המוזיקלית איננה יודעת להסביר מדוע כתב צ'ייקובסקי יצירה זו. אין עדות מספקת לתהליך הכתיבה ובעיקר, אין עדות למניעיו של צ'ייקובסקי לכתיבת היצירה.
ב-22 ביוני 1887 הפסיק צ'ייקובסקי את העבודה על "המלט" כדי לעסוק במלוא המרץ בתזמור הסימפוניה החמישית במי מינור. ב-27 בספטמבר חזר לעסוק ב"המלט" עד לסיום היצירה ב-19 באוקטובר. יצירה זו דרשה מצ'ייקובסקי כוחות נפש. משום שלא עסק בתמונות מתוך המחזה, אלא בפסיכולוגיה הרגשית של הנפשות הפועלות. המלט בדמות הנסיך הדני, אביו, אמו, אופליה וכדומה. בכך הציב לפניו משימה לא קלה, כמעט בלתי אפשרית, למעשה. אמנם יצירה זו כתובה על פי המסורת הרומנטית, אך בה בשעה היא "תקשורתית" פחות משאר יצירותיו של צ'ייקובסקי. ביצירה זו אין מלודיות קליטות וערבות לאוזן. זו יצירה הדורשת הקשבה מלאה על מנת להבין, מה התכוון המלחין לבטא בצליליו. כדרכו האישית, היה צ'ייקובסקי מעורב רגשית בכל יצירה מוזיקלית שכתב, ולעיתים התמוטט בשל כך, אך דווקא בכתיבת יצירה זו לא התנסה צ'ייקובסקי בהתמוטטות עצבים.
צ'ייקובסקי לא השאיר ולו רמז קל שבקלים לתוכנית נלווית ליצירה זו. בשל זאת לא זכתה "המלט" לאהדה מצד הקהל בביצוע הבכורה שלה ואף לא לאחר מכן. התיזמור של צ'ייקובסקי ליצירה הוא מאסיבי, כרוב יצירותיו התזמורתיות האחרונות.