cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שדות תעופה ימיים בארץ-ישראל
לאורך מחצית הראשונה של המאה ה-20 ובעיקר בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל פעלה בארץ תחבורה אווירית במטוסים אמפיביים, שהשתמשו בחופי הכנרת, ים המלח, מפרץ חיפה ועזה כמנחתים ימיים.
רקע היסטורי
כבר בימי מלחמת העולם הראשונה נחתו אווירוני ים במי הים התיכון מול חופי עזה, מפרץ חיפה ומפרץ אילת.
בשנת 1924 התאחדו חברות התעופה הבריטיות והקימו את חברת אימפיריאל איירווייז (באנגלית: Imperial Airways) הבריטית. בשנת 1931 החליטה החברה לחנוך קו תעופה בין נמל התעופה קרוידון בלונדון להודו דרך ארץ ישראל. הטיסה בקו זה הייתה משולבת במטוס ימי ובמטוס רגיל.
ים כנרת כשדה תעופה ימי (1931 - 1942)
נוסעי הטיסות הראשונות המשיכו מטבריה להודו במטוס יבשתי מסוג "H P 42" אשר כונה "hanno".
בשגרת הנחיתות בכנרת, הנוסעים הובלו אל החוף בסירות משוטים, בזמן שהמטוס היה מתודלק בלב הכנרת, וצוות הקרקע הכין את המטוס לקראת המשך טיסה להודו. נוסעי הטיסות הראשונות שנחתו בכנרת המשיכו את דרכם מטבריה להודו בהמתנה לנוסעים לקראת הקטע הבא בדרכם: טבריה - בגדאד. בטיסות מאוחרות יותר אוכסנו הנוסעים ללינת לילה במלון טברייני. היו טיסות שנחתו על הכנרת רק לתדלוק ומיד המשיכו את דרכן.
נתיב המטוסים בין אנגליה לאוסטרליה כלל נחיתת ביניים בכנרת.
כאשר התרסק אחד המטוסים הימיים בכנרת בשנת 1942 בגלל סופה עזה, פסקו הנחיתות הימיות. אחרי שהנחיתות הימיות בכנרת פסקו, הועברו ה"שדות הימיים" אל ים המלח (ובעקבות המנחת גם עבר השם "לידו") ומפרץ חיפה.
ים המלח כשדה תעופה ימי (1939 - 1947)
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוקם נמל תעופה ימי בקליה, בצפון ים המלח, כנמל תעופה רזרבי במטרה למנוע ריכוז גדול מדי של מטוסים במקום אחד בזמן המלחמה. בשנים 1945 - 1947 חברת British Overseas Airways Corporation הפעילה טיסות להודו ולמזרח הרחוק שעצרו לחניית ביניים בקליה.
מטוסים אמפיביים בשרות חיל האוויר
בשנותיו הראשונות של חיל-האוויר הישראלי, הופעלו לזמן קצר שלושה מטוסים אמפיביים בשורותיו: "סי-בי" (דבורת הים), "וידג'ן" ו"קטלינה". המטוסים שימשו לסיורי ים ופטרולים לאיתור ניצולים וספינות שאבדו בלב ים. ביוני 1948 הגיע זוג מטוסים אמפיביים מדגם "וידג'ן" מתוצרת חברת גראמן, לחיל-האוויר, במסגרת מבצע רכש של נדבן יהודי בשם וילהלם ואן-ליר, אשר מסר את המטוסים במתנה לחיל. אחד מהמטוסים התרסק בכנרת בדצמבר 1948 וצוותו נספה.
אילת
בשנת 1985 ניתן רישיון להפעלת מנחת ימי במפרץ אילת (מול חוף הדקל) לחברת "סנונית".
שנת 2019
ב-8 בפברואר 2019 נחת מטוס אזרחי קל מסוג ססנה U206B (ברישום 4X-CWD) על הכנרת לראשונה זה 77 שנים. ראש העיר רון קובי השתתף בטיסת הפיילוט והצהיר: "קו תעופה יוצא לדרך - באוויר, בים וביבשה!".
צ'ינוק (תוכנה)
צ'ינוק היא תוכנה למשחק דמקה. היא פותחה בשנים 1989–2007 באוניברסיטת אלברטה, על ידי ג'ונתן שפר וצוותו רוב לייק, פול לו, מרטין בריאנט ונורמן טרלור.
בשנת 2007 הוכח שצ'ינוק לעולם לא תפסיד, וכל משחק שלה יסתיים בניצחון או בתיקו. בכך הפכה דמקה למשחק פתור, ולמשחק הגדול ביותר (מבחינת מספר מצבי הלוח) שנפתר.
אליפות העולם אדם נגד מחשב
צ'ינוק היא התוכנה הראשונה שזכתה בתואר אלופת העולם בתחרות נגד בני אדם. בשנת 1990 היא זכתה בזכות לשחק נגד אדם באליפות העולם לאחר שסיימה במקום השני אחרי מריון טינסלי באליפות ארצות הברית. אגודות הדמקה האמריקאית (ACF - American Checkers Federation) והבריטית (EDA - English Draughts Association) התנגדו בתחילה להשתתפותו של מחשב בתחרות עם בני אדם. כשטינסלי וויתר על תוארו במחאה, יצרו האגודות קטגוריה חדשה, אליפות העולם אדם נגד מחשב, והתחרות המשיכה. טינסלי ניצח ארבעה ניצחונות מול שניים של צ'ינוק, ו-33 משחקים הסתיימו בתיקו.
בשנת 1995 צ'ינוק הגנה על תואר האדם-מכונה שלה כנגד דון לפרטי בתחרות בת 32 משחקים. התוצאה הסופית הייתה 1-0 לטובת צ'ינוק ו-31 משחקי תיקו. לאחר התחרות, ג'ונתן שפר החליט לא לתת לצ'ינוק להתחרות עוד, ובמקום זאת לנסות לפתור את המשחק דמקה (כלומר לחשב באופן מלא מהו הצעד הטוב ביותר בכל מצב). באותו הזמן היא הייתה בעלת מד כושר 2814.
אופן הוכחת הפתרון
צ'ינוק משחקת גרסת דמקה הקרויה דמקה אנגלית או דמקה אמריקאית. בגרסה זו הלוח הוא של 8 על 8 משבצות, ומשחקים ב-24 אבנים. זה מוביל לכ-1020 מצבי לוח אפשריים.
לצורך ההוכחה שצ'ינוק לעולם לא תפסיד הוכן בסיס נתונים של כל מצבי הלוח הכוללים עד 10 אבנים, וכל מצב כזה נותח באופן מלא על מנת לחשב אם הוא מוביל לניצחון, הפסד או תיקו. לאחר מכן הוכח שכל אחד מ-19 מהלכי הפתיחה האפשריים מוביל למצב במאגר שחושב כתיקו, בתנאי שאף שחקן לא עושה טעות.
למציאת תוצאה זו נדרשו כ-1014 צעדי חישוב, שבוצעו לאורך שנים על ידי מחשבים ביתיים שמספרם נע בין 50 מחשבים שעבדו בו זמנית, ועד ל-200 בשנות השיא. לטענת שפר, טכניקות שפותחו לצורך ביצוע החישובים יוכלו לסייע בבעיות מעשיות אחרות, כגון אופטימיזציה של ניצול המשאבים בבניית מכונה מורכבת כגון מעבורת חלל.
האהבה לעולם לא מתה
עלילה
עשר שנים לאחר סיום עלילותיו של פנטום האופרה בבית האופרה של פריז, נפתח בקוני איילנד שבניו יורק ה"פאנטסמה" - קרקס ומופע פריק שואו. את הקרקס מנהל אריק, פנטום האופרה, אחרי שנמלט מההמון הזועם שניסה לצוד אותו בבית האופרה גרנייה. מאדאם ז'ירי, הכוריאוגרפית לשעבר של בית האופרה, ומג ז'ירי, בתה ואחת הרקדניות, נסעו ביחד עמו לניו יורק, וסייעו לו בהקמת הקרקס ובהשגת המימון לכך. מג, שנמשכת לפנטום ומקנאת בכריסטין, מנסה למשוך את תשומת לבו של הפנטום, אך ללא הצלחה.
המחזמר נפתח בכך שמאדאם ז'ירי ומג ז'ירי מגלות שהפנטום, המנהל את הקרקס, הזמין תחת שם בדוי את כריסטין דאי, זמרת האופרה הצעירה בה התאהב, להופיע בקרקס לכבוד פתיחת בית-האופרה החדש. מאדאם ז'ירי מחליטה להרחיק את כריסטין מהפנטום, מתוך חשש למעמדה ומעמדה של בתה, מג, שמופיעה בתפקיד ראשי בקרקס של הפנטום, וכן מאחר שכריסטין עזבה את הפנטום לטובת הוויקונט ראול דה-שאניי, שאחרי נישואיו לכריסטין התדרדר לטיפה המרה ונקלע לחובות עקב התמכרותו להימורים. כריסטין וראול מגיעים ביחד לניו יורק עם בנם גוסטב בן ה-10, המביע את רצונו ללמוד לשחות. הם הגיעו עקב הזמנתו של מר המרשטיין שהציע לכריסטין תשלום נכבד כדי שתשיר בחנוכת האולם שלו.
כשהמשפחה שוהה במגורים שהוקצו להם, ראול מקבל פתק המוסר לו לרדת לפגוש את מר המרשטיין (שמו הבדוי של הפנטום) בבר המלון. לאחר שהוא עוזב וגוסטב הולך לישון, הפנטום נגלה לכריסטין, שמבינה שהוא זה שביקש ממנה להגיע, ושניהם נזכרים בלילה משותף שהיה להם יחד בו תינו אהבים, ומתוודים אחד לשנייה על אהבתם, בדואט Beneath a Moonless Sky.
גוסטב הולך אל הפנטום, המגלה את כישרונו המוזיקלי הבולט ומבין שהוא בנו. הוא מצפה להבנה וחושף את פניו המעוותות, אך גוסטב נבהל ובורח (השיר Beauty Underneath). הפנטום מתעמת עם כריסטין, המאשרת את העובדה שהפנטום הוא אכן אביו של גוסטב. הפנטום משביע אותה לא לספר לגוסטב שהוא אביו ומבטיח לדאוג לו ואף להוריש לו את הונו הרב, דבר שמכעיס מאוד את מאדאם ז'ירי. הפנטום מבקש מכריסטין שתשיר במופע שלו את השיר שכתב והלחין עבורה, והיא מסכימה.
בבר, ראול פוגש את הפנטום, והם עורכים התערבות - אם כריסטין תסכים לשיר, ראול יאלץ לעזוב וכריסטין תישאר עם הפנטום, אך אם כריסטין תסרב, היא תעזוב עם ראול והפנטום יכסה את חובותיו של ראול. ראול מנסה לשכנע את כריסטין שלא לשיר, אך הפנטום מצליח לשכנע אותה לשיר בכל-זאת. כריסטין עולה לבמה ושרה את השיר Love Never Dies שהלחין וכתב עבורה הפנטום.
גוסטב נעלם, והפנטום וכריסטין מגלים שמג ז'ירי לקחה אותו אל הרציף ותכננה להטביעו. כשהם מגיעים לשם, מג מספרת לפנטום שמאדאם ז'ירי גרמה לה לעבוד בזנות כדי שיוכל להגיע לקוני איילנד מפריז ולהשיג כסף לפתיחת הקרקס. הפנטום מנסה להרגיע אותה ומכיר בתרומתה ובהקרבה שלה למענו, אך כשבטעות הוא מזכיר את כריסטין, היא מאבדת את עשתונותיה ומנסה להתאבד, אך יורה בטעות בכריסטין. כריסטין מספרת לגוסטב שהפנטום הוא אביו, והוא בורח משם. כריסטין והפנטום מתנשקים, וכריסטין מתה. גוסטב וראול מגיעים, וכשהפנטום מתמוטט מעצב גוסטב מניח עליו את ידו. הם מתחבקים, וגוסטב מסיר מהפנטום את המסיכה, והפעם לא מגיב בבהלה, דבר המעיד שקיבל את העובדה שהפנטום הוא אביו למרות פניו המעוותות.
שלמה אלטון
שלמה אלטון (10 באפריל 1927 - 22 ביוני 1967) היה אלוף-משנה בצה"ל, כיהן כמפקד חטיבת גולני ומפקד בית הספר לקצינים, נפגע במהלך מלחמת ששת הימים ומת מפצעיו כשבועיים לאחר מכן.
קורות חייו
אלטון נולד באיזמיר שבטורקיה, בנם של רחל ואברהם. התחנך בבית ספר "אליאנס" ובבית ספר למסחר. בשנת 1944 עלה לארץ ישראל לבדו, במסגרת עליית הנוער. הצטרף להכשרה בשדה נחום ולאחר שנתיים עבר לגבעת ברנר במסגרת הכשרה מגויסת לפלמ"ח. בתחילת 1947 עבר קורס מ"כים בקיבוץ דליה, ופיקד על כיתה בגדוד 8 של חטיבת הנגב, תקופה בה איבטח הגדוד את קווי המים מניר עם לגבולות. לאחר קורס קצינים שימש אלטון כמפקד מחלקה בגדוד 8 וכמפקד פלוגת הסיור של גדוד 7 בחטיבה. באמצע שנות החמישים היה מפקד "המצודה" באילת. במלחמת סיני שימש אלטון כמפקד גדוד 13 (גדעון). הגדוד בפיקודו נלחם בקרב רפיח והבקיע את מתחם מוצבי הצבא המצרי בגזרה הצפון-מזרחית של צומת רפיח.
לאחר המלחמה נשלח לשליחות איסוף כספים במסגרת הבונדס בדרום אמריקה, והשלים את לימודי הבגרות. למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובבית הספר הגבוה למלחמה בצרפת, בה שהה במשך שנתיים. בשנת 1965 מונה למפקד חטיבת גולני. במהלך כהונתו בתפקיד שאף לשלב את כוחות החטיבה בפעולות התגמול והתעקש להשתתף בהן בעצמו. בשנת 1966 התמנה למפקד בית הספר לקצינים, במהלך מלחמת ששת הימים הצטרף למפקדת פיקוד הדרום כקצין אג"ם של הפיקוד. בתחילת הקרבות נפגע באורח קשה במהלך סיור ברצועת עזה ולאחר 17 ימים נפטר.
הניח אשה ושני ילדים.
סקסולוג
סקסולוג הוא אדם העוסק בסקסולוגיה, כלומר בחקר המיניות, בדרך כלל מיניות האדם, וכן במתן ייעוץ וטיפול בבעיות בתפקוד המיני, ליחידים, וקבוצות.
היסטוריה
נהוג לראות ברופא הגרמני מגנוס הירשפלד, מייסד התחום, אם כי יש המייחסים זאת לפסיכיאטר הגרמני ריכרד פון קראפט-אבינג.
מצע אקדמי לעיסוק
נכון, לשנת 2013, ההסמכה בתחום אינה מוסדרת דיה. עם זאת, סקסולוג הוא תמיד בעל הסמכה אקדמית בתחומים בסיסיים קשורים, כפי שיפורט להלן. נכון הדבר גם לחלוצי התחום, גם הם באו מדיסציפלינות "כלליות" יותר. לדוגמה, מגנוס הירשפלד, שהיה רופא, אלפרד קינסי שהיה זואולוג, וג'ון מוני, שהיה פסיכולוג, כמו כן, האוניברסיטאות בישראל אינן כוללות לימודי תואר ראשון או שני בסקסולוגיה. כמו גם שנכון לשנת 2013 אין חקיקה בנושא. הסקסולוגים, לפחות בארץ ובמקומות רבים אחרים, הם בדרך כלל פסיכיאטרים, פסיכולוגים, עובדים סוציאליים וקרימינולוגים, שתחום פעילותם העיקרי הוא מיניות, בהקשרים כגון עוררות מינית, או נטייה מינית. ישנן בנמצא השתלמויות שונות, אשר בעלי רקע אקדמי מתאים, דוגמת הנזכרים, יכולים לעבור כדי להיסמך לעסוק בייעוץ מיני. סביר להניח שמצב זה ימשיך עד שהתחום יוסדר לתוכנית הלימודים, לפחות ברוב המוסדות האקדמיים המוכרים בעולם, וכך כותב הפסיכולוג והסקסולוג ג'ון מוני בעניין זה:
שרלטנות
בהקשר זה, סקסולוגים בישראל מאוגדים במסגרת האגודה הישראלית לטיפול מיני.
סקסולוגים בשירות החוק
יש סקסולוגים העובדים עם המשטרה ו\או הרשויות הקשורות בתשאול ושיקום קורבנות תקיפה מינית, ואף אנסים.
סאריה-סאנט ג'רבאזי
סאריה-סאנט ג'רבאזי (בקטלאנית: districte de Sarrià-Sant Gervasi) הוא אחד מעשרת מחוזות ברצלונה. המחוז נקרא גם מחוז מס' 5.
גאוגרפיה
סאריה-סאנט ג'רבאזי הוא המחוז עם ההכנסה הגבוהה ביותר לנפש, השיעור הגדול ביותר של תארים אוניברסיטאיים ושיעור האבטלה הנמוך ביותר. ממוקם בצפון-מערב העיר, מוקף במחוזות לס קורטס, גרסיה, אישמפלה והורטה גינארדו ועל ידי הכפרים סאנט ג'אסט, סאנט פליו, מולינס דה ריי, וסאנט קוגט. הוא נוצר על ידי הכפרים הישנים של סאריה (נוספה לברצלונה ב-1927), ואלוידררה (נוספה לסאריה ב-1890), סנטה קרו ד'אולורדה (נוספה לסאריה ב-1916), וסנט ג'רבאזי ("סנט ג'רבסיוס") דה קאסולס. (נוסף לברצלונה ב-1897). המסמך הכתוב הראשון שנמצא על סאריה הוא משנת 987, ומקורות הכפר הם מושבה רומית. מונסטיר דה פדרלבס (Monestir de Pedralbes) הישן היה שייך לכפר סאריה, וכיום זהו מוזיאון תיסן בורנמיסה.
שכונות
מחוז סאריה-סאנט ג'רבאזי מחולק לשכונות אלו (חלקן כוללות שכונות מסורתיות או לא מינהליות):
חינוך
בית ספר בינלאומי איטלקי, Istituto Italiano Statale Comprensivo di Barcellona, הנותן מענה לילדים מגילאי גן ועד תיכון, נמצא בסאריה.
גם בית הספר הצרפתי הבינלאומי, לייסי פרנסיס דה ברצלונה (Lycée Français de Barcelone), ממוקם בשכונה זו.
פלדשפטואיד
פֶלְדְשְפַּטוֹאִידִים הם קבוצה של מינרלים טקטוסיליקטיים (סיליקטים במבנה מרחבי) הדומים לקבוצת המינרלים של פצלת השדה (המוכרת גם בשמות פלדספט או פלדספאר) בהרכבם הכימי, כלומר הם אלוּמוֹ-סיליקטים אלקליים, אך בעלי מבנה שונה ותכולה קטנה בהרבה של סיליקה (SiO2). בעוד שבפצלת השדה היחס בין כמות האלומיניום לכמות הצורן הוא כמעט 1 ל-3, בפלדשפטואידים היחס הוא כמעט אחד לאחד. בחלק מהמינרלים מופיעים בנוסף לאניון הראשי (SiO4]-4]) גם אניונים אחרים כדוגמת כלוריד, סולפיד, סולפט או קרבונט. הפלדשפטואידים מופיעים בסוגי סלעי יסוד אלקליניים נדירים שאינם מכילים קוורץ, ובכמה סוגים נוספים של סלעים כדוגמת סקארן, סלע מותמר שנוצר בהתמרת מגע.
כמו פצלת השדה בנויים הפלדשפטואידים מארבעונים של סיליקה ואלומיניום, אך שלא כמו בפצלת השדה הסידור של הארבעונים שונה מסוג לסוג. לפלדשפטואידים יש מבנה דומה לזאוליטים בכך שיש חללים גדולים במבנה הגביש, אם כי בניגוד לזאוליטים, שהחללים קשורים ביניהם ויוצרים תעלות (וכך נעשה שימוש בהם כמסננת המאפשרת מעבר רק של מולקולות ברוחב התעלה), אין בפלדשפטואידים קשר בין החללים. בחלק מהפלדשפטואידים מתיישבים בחללים אלו מולקולות מים או אניונים כדוגמת כלוריד, סולפיד, סולפט או קרבונט. משקלם הסגולי הנמוך של המינרלים בקבוצת הפלדשפטואידים מעיד על החללים הגדולים במבנם.
בדיאגרמת QAPF "פואיד" (Foid), קיצור של המילה פלדשפטואיד, הוא כינוי לכל סלע יסוד המכיל עד ל-60% מינרלים פלדשפטואידים. לדוגמה סיאניט המכיל כמויות ניכרות של נפלין מכונה "סיאניט נושא פואיד" (foid-bearing syenite) או "סיאניט-פואידי" (foid-syenite).
מינרלים פלדשפטואידיים
נפלין הוא המינרל הנפוץ ביותר, והוא מהווה מרכיב עיקרי בסלעי יסוד אלקליניים כדוגמת "סיאניט נפליני". נפלין הוא גם הפלדשפטואיד היחיד המצוי בישראל והוא מרכיב ראשי בסלעי בזלת מגיל קרטיקון מוקדם במכתש רמון.
תחנת הרכבת יפו
תחנת הרכבת יפו (קרויה גם "תחנת הרכבת מנשייה") היא תחנת רכבת היסטורית הנמצאת צפונית ליפו, והיא למעשה תחנת הרכבת הראשונה שהוקמה במזרח התיכון מחוץ למצרים ולטורקיה.
התחנה פעלה בין השנים 1892–1948 כתחנת הקצה של מסילת הרכבת יפו–ירושלים. התחנה נסגרה בראשית מלחמת העצמאות, ולאחריה הועתקה תחנת הקצה של הקו לתחנת תל אביב דרום. התחנה נסגרה והמסילה בין שתי התחנות פורקה.
היסטוריה
התחנה פעלה כתחנת הקצה המערבית של מסילת הרכבת יפו–ירושלים, מאז נחנכה המסילה ב-26 בספטמבר 1892 (ואף קודם לכן, בנסיעות עד לוד) ועד ערב מלחמת העצמאות - למעט בזמן מלחמת העולם הראשונה, עת פירקו הטורקים את קטע המסילה בין יפו לבין תחנת הרכבת לוד. בימי פעילותה חצצה התחנה בין שכונת מנשייה הערבית (שנחרבה במלחמת העצמאות, ולאחריה גן צ'ארלס קלור) לבין שכונת נווה צדק היהודית.
הקו זכה להצלחה רבה למרות זמן הנסיעה הארוך ביחס לאורכה של המסילה (4 שעות), מאחר שהיא חסכה מהנוסעים את המסע המפרך בעגלה ממישור החוף אל הרי ירושלים, שהיה כרוך בתשלום מיסים לשלטונות ובתשלום דמי חסות לשודדים. עד ערב מלחמת העולם הראשונה (1914) עברו בתחנה כ-183,000 נוסעים (בארץ ישראל היו באותה תקופה פחות מחצי מיליון נפש). בין הנוסעים המפורסמים נמנה גם בנימין זאב הרצל. בניגוד לקו "רכבת העמק", שזכה למעמד מיתולוגי בהיסטוריוגרפיה הארץ ישראלית, הקו בין יפו לירושלים לא נהנה ממעמד דומה ולמעשה נמחק מהזיכרון הקולקטיבי. בין הסיבות לכך אפשר לציין את העובדה שהקו תרם בעיקר להתפתחותו של היישוב הערבי באותה תקופה ושירת בעיקר נוסעים לא יהודים. בימי המנדט הבריטי, קו הרכבת, שעבר בעיקר דרך יישובים ערביים (יפו, רמלה, לוד) נתפס כפרויקט עוין לתנועה הציונית, שראתה בו מונופול בריטי המבוסס על העסקת עובדים ומנהלים ערבים.ב-1905 בנתה משפחת הטמפלרים וילנד את ביתה, "וילה וילנד", במתחם התחנה, ולצידו נוסד המפעל המשפחתי לחומרי בנייה, שסיפק את החומרים לבניית הבתים בשכונות החדשות שנבנו מחוץ לחומות יפו. המפעל התרחב והפך לספק מוביל של מלט ואריחים מקושטים לבניין העיר תל אביב. כאמור, במהלך מלחמת העולם הראשונה (תחילת 1915) פירקו הטורקים את אדני המסילה בין יפו ללוד והשתמשו בהם לסלילת המסילה המזרחית (טול כרם-קוסיימה). לאחר הסגת הכוחות הטורקיים מצפון לירקון, (סוף דצמבר 1917) והוצאתה של יפו מטווח הארטילריה הטורקית - התייצב הנדבך המערבי של קו שתי העוג'ות, והתאפשרה לצי הבריטי עגינה בטוחה בנמל יפו. לייעול השימוש בנתיב הלוגיסטי החדש שנפתח בפניהם סללו הבריטים מסילה צרה, בתחילה לציוד צבאי בלבד ומאוחר יותר גם לסחורות אזרחיות, שחיברה את הנמל לתחנת מנשייה דרך רחוב רזיאל וכונתה "הטרזינה הקטנה". מסילה צבאית צרה נוספת נסללה צפונה, ממסעף הרכבת ללוד על הקו יפו-ירושלים, לימים תחנת הרכבת תל אביב בקרבת בית הדר של ימינו, ועד 'גבעת ג'נקינס', מזרחית לג'ליל. גם קטע המסילה הצרה עד לוד שוקם ותנועת הסחורות שבה אליו במהלך 1918. בראשית שנות ה-20 שידרגו הבריטים את הקו יפו-לוד-ירושלים לרמת קו תקני בעל רוחב פס של 145 ס"מ, ורכבות נוסעים שבו לנוע עליו.
במלחמת העצמאות הייתה תחנת הרכבת בקו החזית בין ערביי יפו ויהודי תל אביב, התחנה הושבתה ושוב לא הופעלה, ומסילת הרכבת שקישרה בינה לבין תחנת הרכבת תל אביב דרום פורקה בראשית 1950. עם הקמת צה"ל, הפך מתחם התחנה לבסיס צבאי של הצבא הצעיר, ושימש לריכוז ולשיפוץ של נשק שלל. הבסיס ננטש בשנות ה-80 והמבנים בו הוזנחו. בחלק הדרומי של המתחם הוקם מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל המציג את תולדות אמצעי הלחימה בצה"ל.
מתחם "התחנה"
במתחם התחנה נמצאים כ-25 מבנים בסגנונות בנייה מגוונים - ניתן להבחין במבנים מהתקופה העות'מאנית, באדריכלות טמפלרית ובמבנים מימי המנדט הבריטי. עד תחילת שנות האלפיים הם היו עדיין בחזקת צה"ל, חלקם עמדו בשיממונם, וחלקם עדיין שימשו את מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל. ראש העירייה, רון חולדאי פנה לצה"ל בבקשה שיעביר את המתחם לרשות עיריית תל אביב, לצורך שיקום ופיתוח.
ביוני 2002 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה תל אביב, תוכנית עקרונית חדשה למתחם מנשיה ואזור תחנת הרכבת, הכוללת שטחים לטובת בנייה למגורים, שימור מבנים היסטוריים ופיתוח לתיירות.
בנובמבר 2005 החלה עיריית תל אביב, באמצעות החברה העירונית עזרה ובצרון, בשיקום מתחם תחנת הרכבת יפו. המבנים תועדו ושומרו על ידי משרדו של אדריכל אמנון בר אור. הפרויקט תוקצב ב-12 מיליון ש"ח, ובמסגרתו הוסב המתחם (כ-20 דונם) למוקד תרבות, בילוי ופנאי. בספטמבר 2006, נבחר קבלן לשימור ושיפוץ 22 מבנים היסטוריים במתחם.
במרץ 2007, חתמה עיריית תל אביב על הסכם חכירה ל-10 שנים עם מינהל מקרקעי ישראל ורשות הפיתוח, בעלי הקרקעות במתחם. והוחל בשיווק המתחם ליזמים.
במרץ 2009, נפתח חלק מהמתחם לתערוכות מתחלפות והתקיים בו יריד אמנות צבע טרי. באפריל 2010 נפתח המתחם המשופץ כולו לקהל הרחב. המתחם כולל מסעדות, חנויות, שוק אורגני ותערוכות.
בשנים הראשונות לאחר השקתו זכה "מתחם התחנה" להצלחה רבה, הוא פעל ב-85% תפוסה, הייתה עלייה בדמי שכירות, ואף שלמו לעסקים דמי פינוי שבין 300 ל-500 אלף שקל, על ידי עסקים חדשים שרצו להיכנס במקומם. אולם בהמשך הייתה ירידה בפופולריות שלו, עסקים רבים נסגרו והתפוסה ירדה. באוגוסט 2020, המתחם חזר לרשות עיריית תל אביב, ומאז הוא מנוהל על ידי חברת אתרים העירונית.
ביוני 2021, אושרה להפקדה תוכנית בנייה חדשה למתחם וסביבתו. התוכנית כוללת בנייה של 640 יחידות דיור, 670 חדרי מלון ושטחים מסחריים, רובם בשטח מגרש החנייה בחזית המתחם ובשטח מוזיאון צה"ל שנסגר ב-2019.
מוצגים במתחם התחנה
בשטח המתחם הוצבו שני קרונות נוסעים היסטוריים בני יותר מ-100 שנים שהושאלו ממוזיאון הרכבת בחיפה, ושופצו על ידי הזכיינים הפרטים.
מוזיאון בתי האוסף
במתחם מוזיאון בתי האוסף נמצאים מספר מתקנים ומבנים ששייכים לתחנת רכבת יפו: מגדל מים, ברז מילוי קטרים, סובב קטרים וכו'.
סיאט אינקה
סיאט אינקה (בספרדית: SEAT Inca) היא מכונית מסחרית אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הספרדית סיאט (סיאט ב- ספרדית: SEAT- Sociedad Española de Automóviles de Turismo) בין השנים 1995–2004.
דגם ה-"סיאט אינקה" התבסס על דגם ה-סיאט איביזה (דור 2), (SEAT Ibiza Mark 2).
סיאט אנקה
דגם ה"סיאט אינקה" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות בברצלונה בשנת 1995.
סך הכול יוצרו כ-115,000 יחידות.
בשנת 2003 יוצרו 7,983 יחידות מדגם "סיאט אינקה" ו-2,150 יחידות מדגם "סיאט אינקה קומבי".
בשנת 1997 זכתה ה"סיאט אינקה" בפורטוגל בתואר "מכונית השנה המסחרית".
תאוצות דגמי "סיאט אינקה"
תאוצת דגם "סיאט אינקה" 1,400 סמ"ק, המפיק 60 כ"ס בין 0-100 קמ"ש היא 18.8 שניות.
תאוצת דגם "סיאט אינקה" 1,896 סמ"ק, מנוע דיזל, בין 0-100 קמ"ש היא 20.6 שניות.
תאוצת דגם "סיאט אינקה" 1,896 סמ"ק מנוע דיזל, הזרקת דלק ישירה (direct injection diesel engine), בין 0-100 קמ"ש היא 20.1 שניות.
תאוצת דגם "סיאט אינקה" 1,896 סמ"ק, טורבו דיזל בין 0-100 קמ"ש היא 14 שניות.
חנה וירט-נשר
היא עורכת "ההיסטוריה של קיימברידג 'לספרות יהודית אמריקאית" (2015) והעורכת המשותפת (יחד עם מייקל פ. קרמר) של " The Cambridge Companion to Jewish American Literature " (2003). היא היוצרת-שותפה ומנהלת אקדמית בתוכנית הקיץ השנתית ביידיש באוניברסיטת תל אביב.
יחסי סן מרינו–קניה
יחסי סן מרינו–קניה הם היחסים הדיפלומטיים בין סן מרינו לקניה.
חנה וירט-נשר
משפחה וילדותה
חנה נולדה במינכן, גרמניה, לשמואל ברוסטלבסקי (בפולנית: Wroclawski), יהודי פולני, ואשתו, שהייתה במקור מגרמניה. אלה היו הנישואים השניים של שני הוריה: אשתו הראשונה של אביה ובנם נהרגו על ידי הנאצים בשייראדז, פולין, ובעלה הראשון של אמה נכנע למחלת טיפוס הבטן לאחר שהזוג גורש למחנה עבודה סיבירי. הוריה נפגשו באוזבקיסטן והתגוררו במינכן בין השנים 1945–1949 כשהם ממתינים לוויזה לארצות הברית. אביה מעולם לא דיבר על חוויותיו במהלך המלחמה, אך מאוחר יותר נודע לחנה שהוא נתפס מנסה לחצות את הגבול הרוסי עם אחיו ובנו של אחיו, והנאצים אילצו אותו לנגן בכינור שלו בזמן שהם טבחו ביהודים. במשך השנים, עד מותו בשנת 1977, הוא אושפז לעיתים קרובות בגלל דיכאון קשה ומחלות נפש אחרות.
בשנת 1949, בגיל שנה, היגרה חנה לארצות הברית עם הוריה. שם הם קיצרו את שם משפחתם לווירט והתיישבו באלנטאון, פנסילבניה, שם עבד אביה במפעל שייצר בגדי נשים וילדים. בהתחלה הם התגוררו בשכונה לא יהודית, שם חנה הייתה היהודיה היחידה בבית הספר שלה וצלבי קרס צוירו על ביתם.
כשהייתה בת 12 עברה משפחתה לשכונה יהודית, אך הם נודו בגלל היותם ניצולי שואה. כתוצאה מכך, חנה "מעולם לא הרגישה אמריקאית באמת". אף על פי שלימים היגרה לישראל, היא גם לא "חשה ישראלית".
קריירת חינוך והוראה
את התואר הראשון באנגלית היא סיימה בהצטיינות באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1970. לאחר מכן למדה, לתואר שני בפילוסופיה ודוקטורט באנגלית וספרות השוואתית באוניברסיטת קולומביה, והשלימה את לימודיה בשנת 1977. היא הייתה אחת הדוקטורנטים האחרונות של מבקר הספרות האמריקאי ליונל טרילינג.
היא עסקה במחקר פוסט-דוקטורט בתוכנית של אוריאל וויינרייך בחקר השפה והספרות היידישית במכון למחקר יהודי "ייווא" YIVO בין השנים 1978 - 1979.
בין השנים 1976 - 1981 היא הייתה פרופסור לאנגלית במכללת לאפייט באיסטון, פנסילבניה, ופרופסור חבר בין השנים 1981 ל -1984.
בשנת 1984 עלתה לישראל, שם הפכה למרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב במשך 10 השנים הבאות. היא הפכה לפרופסור חבר בשנת 1994. במקביל, היא עמדה בראש המחלקה לאנגלית בשנים 1985 עד 1990 ובשנים 1993 עד 1997.
בשנת 2004 הפכה לפרופסור מן המניין ללימודי אנגלית ואמריקה באוניברסיטת תל אביב, תפקיד אותו היא ממלאת עד היום.
מאז 1998, היא יו"ר הקתדרה ע"ש סמואל ל' ופרי הבר לחקר החוויה היהודית בארצות הברית, ומאז 2005 היא מנהלת את המכון ללשון, לספרות ולתרבות היידיש ע"ש משפחת גולדרייך. היא הייתה פרופסור אורח בתוכנית פולברייט באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1982–1983, וכמו כן הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת קונסטנץ בגרמניה (קיץ 1998 ו -2000), אוניברסיטת ג'ונס הופקינס (סתיו 2001), ואוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (פברואר 2007). היא הייתה מרצה אורחת באוניברסיטאות ובמכללות רבות ברחבי ארצות הברית, כולל אוניברסיטת הרווארד, ייל, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, דרטמות' קולג', אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת דרום קליפורניה, אוניברסיטת ראטגרס, אוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת העיר ניו יורק.
חקר ספרות
וירט-נשר גדלה כשאביה הקריא לה ביידיש, אמה וסבתה דיברו איתה בגרמנית, וחבריה שוחחו איתה באנגלית. ההתנסות האישית בשפה הביאה אותה ללמוד יידיש "לעצמה" וללמד ספרות אמריקאית ואנגלית ברמה האוניברסיטאית. היא כתבה מאמרים ומאמרים רבים על סופרים חשובים בספרות אמריקאית ואנגלית, ביניהם צ'ארלס דיקנס, הנרי ג'יימס, ג'יימס ג'ויס, מארק טוויין, וירג'יניה וולף, יחד עם כותבי ספרות אמריקאית יהודית כמו שלום עליכם, סול בלו, סינתיה אוזיק, הנרי רוט, פיליפ רות, ויצחק בשביס זינגר.
פעילויות נוספות
ווירט-נשר הייתה עורכת משנה של Prooftexts: כתב עת להיסטוריה של ספרות יהודית בין השנים 1981–2004. היא גם הייתה עורכת יועצת בספריית פוזן לתרבות ולציוויליזציה יהודית, כרך 10.
תוכנית קיץ ביידיש
בשנת 2005, כמנהלת המכון המשפחתי לגולדרייך לשפת יידיש, הקימה יחד תוכנית קיץ שנתית ביידיש באוניברסיטת תל אביב בשיתוף עם מרכז התרבות בית שלום עליכם.
וירט-נשר ופרופסור אברהם נוברשטרן מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובית שלום עליכם מנחים יחד את התכנית האקדמית, המציעה 80 שעות לימוד אינטנסיביות בשפת היידיש. תוכנית זו כוללת גם לימודי תרבות כמו סדנאות בנושא תיאטרון יידיש, מוזיקה ושירה, וסיורים בהדרכת יידיש בתל אביב ובירושלים, וכן אירועי חברה בערב. בין 100 ל-130 סטודנטים מישראל ומחוצה לה משתתפים מדי שנה.
חברויות
ווירט-נשר משמשת כחברת הנהלה במכון פורטר לפואטיקה וסמיוטיקה באוניברסיטת תל אביב מאז 1992, ובית הספר ללימודי תרבות שירלי ולסלי פורטר מאז 1990.
היא גם חברה בוועדות המייעצות הללו: אוספי טרום פרסום של מכון פורטר (מאז 1994), מכון לונגפלו במחלקה לספרות אנגלית ואמריקאית,
, אוניברסיטת הרווארד (מאז 1997), ומכון ג'יימס ג'ויס בציריך (מאז 1993). בין השנים 1986 ל -2005 הייתה חברת מועצה מייעצת בכתב העת לספרות מודרנית (The Journal of Modern Literature.) היא כיהנה בכמה ועדות מבצעות באגודה לשפות מודרניות, ויועצת ל"ניסיון היהודי-אמריקני" כחבר בוועדת התוכנית של מוזיאון בית התפוצות בין השנים 1997–2000. מאז 2004 היא חברה בוועד הדו-לאומי של קרן פולברייט.
משפחתה
בעלה נולד בישראל, בן לניצולי שואה. יש להם שלושה ילדים.
קריסטל אייג'
קריסטל אייג' (אנגלית: Crystal Age) היו להקת דת' מטאל שוודית שפעלה בשנים 1993 - 1995.
היסטוריה
הלהקה הוקמה ב-1993 על ידי הגיטריסט אוסקר דרוניאק שעזב את להקת הדת' מטאל צרמוניאל אות' (Ceremonial Oath), יחד עם האסה נילסן ומוֹזאֶז ג'ונתן. הם הקליטו גרסת כיסוי לשיר דמג' אינק (Damage Inc) של להקת מטאליקה, כחלק מאלבום המחווה "מטאל מיליטיה" (Metal Militia). ב-1995 הלהקה הוציאה לאור את אלבומה היחיד, אלבום הקונספט, Far Beyond Divine Horizons. בניגוד להרבה להקות מטאל, שמשלבות נושאי פנטסיה בשיריהן, קריסטל אייג' משלבים מדע בדיוני בשיריהם. לאחר מכן הלהקה פורקה מכיוון שאוסקר דרוניאק החליט להתמקד בהאמרפול (Hammerfall).
פקודת השמה
בשפות תכנות, פקודת השמה היא פקודה המציבה ערך חדש במשתנה. פקודה זו קיימת, כפקודה בסיסית, במרבית שפות התכנות.
הסימן הנפוץ לפקודת השמה הוא =, אך קיימות לו וריאציות רבות בשפות שונות. דוגמאות אחדות מוצגות בטבלה הבאה, שבה variable הוא שמו של המשתנה, ו-expression הוא הערך שפקודת ההשמה מציבה במשתנה.
ביצוע פקודת ההשמה כולל שני שלבים:
השמה לעומת השוואה
בשפת PL/I, שבה הסימן = משמש בשתי המשמעויות, ניתן למצוא את שתיהן יחד בפקודה הבאה: שפירושה: כאשר B שווה ל-C, המשתנה A יקבל את הערך "אמת" (המיוצג בשפה זו על ידי ביט שערכו 1), וכאשר B אינו שווה ל-C, המשתנה A יקבל את הערך "שקר".
ג'ק-או-לנטרן (קומיקס)
ג'ק-או-לנטרן (באנגלית: Jack-o'-lantern, ג'ק-או-לנטרן) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. ג'ק-או-לנטרן הראשון הופיע לראשונה בחוברת Machine Man #19 מפברואר 1981, ונוצרה על ידי הכותב טום ד'פאלקו והמאייר סטיב דיטקו.
ג'ייסון פיליפ מקנדייל הבן
סוכן ה-CIA לשעבר ג'ייסון פיליפ מקנדייל הבן הוא ג'ק-או-לנטרן המקורי. כאשר נזרק מה-CIA, הוא נעשה שכיר חרב עצמאי ולבסוף טרוריסט בתלבושת דמוית ג'ק-או-לנטרן. הוא נעשה אויב של ספיידרמן, ונעשה בעל ברית של הובגובלין. הוא נחשף כהובגובלין החדש, ולבסוף נכלא. בכלא, וזאת מחשש שמקנדייל יסגיר את עצמו, הובגובלין המקורי - רודריק קינגסלי - רצח את מקנדייל.
סטיבן מארק לבינס
ג'ק-או-לנטרן חדש, סטיבן מארק לבינס, נראה כפושע מקצועי ושותף של בלאקווינג. ביחד, השניים נאבקו בקפטן אמריקה והצטרפו לצוות שלד של גולגולת האדומה. בין היתר הוא נלחם בקרוסבונז ובדיימונדבאק, אותה לכד. בין דיימונדבאק ללבינס התפתח קרב אווירי, שהסתיים בכך שפלקון הביס את לבינס ושלח אותו לכלא הכספת. הוא ככל הנראה ברח, ועבד עבור דניס גולמבוסקי נגד הברדס. במהלך מלחמת האזרחים ביקום מארוול, לבינס גויס לצבא ת'נדרבולטס. הוא וג'סטר רדפו אחרי ספיידרמן, ונהרגו על ידי המעניש. במותו, לבינס הפך לצייד ראשים בשירות לוציפר, מה שהוביל לעימות עם גוסט ריידר. במהלך אירוע שלטון אפל, הרקולס צפה בלבינס בארבוס.
ג'ק המטורף
מיסטריו לשעבר, דניאל ברקהרט, קיבל מנורמן אוסבורן גרסה לתלבושת ג'ק-או-לנטרן, ציוד ושמו הבדוי של "ג'ק המטורף". תחת הוראותיו של אוסבורן, הוא חטף את ג'ון ג'יימסון, וחשף את ג'יימסון לכימיקלים ששיחקו במוחו. הוא נשלח להרוג את ג'יי ג'ונה ג'יימסון, והטיל עליו אימה על מנת שאוסבורן יקנה את הדיילי ביוגל. כמו כן, נרמז כי לו ולאשתו של ג'יימסון הייתה מערכת יחסים בעבר. יחסי העבודה של אוסבורן וברקהרט הסתיימו כאשר אוסבורן איבד את שפיותו לחלוטין. ברקהרט פנה למגוויר בק, בת-דודתו של קוונטין בק, מיסטריו המקורי. בק שכנעה את ברקהרט לחזור לזהות מיסטריו, בעוד הוא נעשה "ג'ק המטורף". השניים התעמתו עם ספיידרמן ודרדוויל בין היתר, וברחו. מאוחר יותר, פרנסיס קלום - לימים מיסטריו - קיבל את ציודו של מיסטריו מקינגפין. בתורו, קינגפין ציין כי הוא רכש את הציוד מג'ק-או-לנטרן.
אחיו של לבינס
באירועי "שלטון אפל", נראה כי למארק לבינס יש אח. אח זה קיבל יכולת לשינוי-צורה לדמות ג'ק-או-לנטרן משד, אך נתפס על ידי המשטרה. באמצעות מעמדו החדש, אוסבורן שחרר את אחיו של לבינס על מנת שזה האחרון יצטרף לצבאו.
מייקל בריסקר
מייקל מור בריסקר (באנגלית: Michael Mor Brisker; נולד ב-21 בפברואר 1998) הוא כדורסלן ישראלי-אמריקאי המשחק בעמדת הקלע בעירוני קריית אתא מליגת העל בכדורסל.
ביוגרפיה
בריסקר, בנו של כדורסלן העבר האמריקאי שהתאזרח כישראלי, מארק בריסקר, נולד ברעננה בעת שאביו שיחק במכבי עירוני רעננה.
בריסקר שיחק בקבוצת הנערים של מכבי עירוני רעננה, ומשנת 2016 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-9 ביולי 2017 חתם בריסקר ל-3 עונות בהפועל אילת והושאל למכבי עירוני רעננה לעונה. לאחר שהעמיד ממוצעים של 13.9 נקודות, 2.1 ריבאונדים, 2.4 אסיסטים, 1.3 חטיפות, 41.7 אחוזים לשלוש ב-27.5 דקות והצטיין באליפות אירופה עד גיל 20, הושאל בריסקר לרעננה לעונה נוספת. בעקבות מיעוט יחסי בדקות משחק, הפועל תל אביב השאילה את בריסקר עד לסוף עונת 2020\2021 לקבוצה מכבי חיפה.
בסוף עונת 2020/2021 שוחרר בריסקר מהפועל תל אביב ועבר להפועל גלבוע גליל.
קריירה בינלאומית
ביולי 2018 היה שותף לזכייה של נבחרת ישראל עד גיל 20 באליפות אירופה כשהעמיד ממוצעים של 15.3 נקודות, 3.9 ריבאונדים, 2.9 אסיסטים, 1.9 חטיפות, 41.7 אחוזים מחוץ לקשת ב-28.1 דקות.
נראה אותך (סדרת טלוויזיה)
בישראל, הסדרה עלתה לשירות הסטרימינג של נטפליקס.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר חייהן של מעודדות תיכון תחרותיות מעיירה במערב ארצות הברית.
הפקה
ב-28 בינואר 2019 הודיעה הסופרת מייגן אבוט כי תפיק את ספרה, "Dare Me", לסדרת טלוויזיה.
ב-25 ביולי 2018 לוהקו השחקנים לסדרה,  ושלב הצילומים החל ב-22 באפריל 2019 ונגמר ב-6 באוגוסט 2019 באונטריו, קנדה.
ב-8 בנובמבר 2019 הוכרז כי הסדרה תצא לאור ב-29 בדצמבר 2019.
קבלה
האתר "Rotten Tomatoes" נתן לסדרה דירוג של 80% על סמך 20 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.42 מתוך 10.
Euphoric Sad Songs
Euphoric Sad Songs (בעברית: שירים עצובים אופוריים) הוא המיני-אלבום החמישי של הזמרת-יוצרת הבריטית ריי. האלבום יצא לאור ב-20 בנובמבר 2020, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס. מתוך המיני-אלבום יצאו שישה סינגלים.
הוצאה וקידום
בראיון ל-BBC, רה סיפרה כי המיני-אלבום החמישי שלה ייקרא Her Heart Beats in 4/4 וכי הוא ייצא מאוחר יותר באותה השנה, והצהירה שהוא יתרכז סביב הנושא של "שבעת שלבי הצער". רה חשפה כי היא כתבה את המיני-אלבום בכל שלב של צער וכי בסופו של דבר תהליך היצירה ריפא את לבה השבור. רה אישרה כי המיני-אלבום יכלול סינגלים שיצאו בעבר: "Love Me Again" ו-"Please Don't Touch". מאוחר יותר, חשפה את שמו החדש, Euphoric Sad Songs ופרסמה שהוא יכיל תשעה שירים.
סינגלים
באוגוסט 2019, הוציאה רה את הסינגל המוביל "Love Me Again". מאוחר יותר, הוציאה את גרסת הרמיקס של השיר ביחד עם הזמרת ג'ס גלין ב-30 באוגוסט. השיר הגיע למקום ה-55 במצעד הסינגלים הבריטי וקיבל את תואר הכסף על ידי BPI. הסינגל השני, "Please Don't Touch", יצא ב-13 בדצמבר 2019. "Secrets", יצא יחד עם רגארד כסינגל השלישי ב-24 באפריל 2020. השיר זכה להצלחה מסחרית באירופה וכן הגיע למקום העשירי במצעד הדאנס / אלקטרוני של ארצות הברית. בבריטניה הגיע השיר למקום השישי במצעד הסינגלים הבריטי והגיע לראש מצעד הדאנס במדינה, כמו גם מאוחר יותר הוסמך לזהב. "Natalie Don't" יצא לאור כסינגל הרביעי ב-10 ביולי 2020 והיה בראש מצעד האיירפליי הרוסית וכן, הגיע למקום ה-35 בסקוטלנד. "Love of Your Life", יצא לאור כסינגל החמישי ב-6 בנובמבר 2020.
מור יוקאי
מור יוקאי (לפי תואר האצולה מכונה גם אַשְווַאִי; בהונגרית: Ásvai Jókai Mór; 18 בפברואר 1825 – 5 במאי 1904) היה סופר, עיתונאי ומחזאי הונגרי. הוא מכונה "גדול מספרי הסיפורים של ההונגרים", ה"אונורה דה בלזק" ההונגרי. הוא גם הסופר ההונגרי הנקרא ביותר. מתוך כמאה יצירותיו, הומחזו והוסרטו רבות ויצירתו כולה נחשבת לנכס צאן ברזל של התרבות ההונגרית והאוניברסלית. יוקאי שימש גם חבר בפרלמנט ההונגרי וחבר בבית העליון שלו וכן חבר במועצה המנהלת של האקדמיה ההונגרית למדעים. היה חבר באגודת קישפלודי ובאגודת פטפי.
ביוגרפיה
מור יוקאי נולד בשם "מוריץ יוקאי" (Jókay Móric) בחלקה הצפוני של העיר קומארום, שמשתייך בימינו לסלובקיה. זוהי עיר בצפון הונגריה על שתי גדות הדנובה, על הנהר שמהווה כיום את הגבול בין הונגריה לסלובקיה. ב-1824 היא הייתה הונגרית לכל דבר בשני צדי הנהר. התקופה הייתה תקופת הרפורמה ותחילת סלילת דרכה של הונגריה להפוך ממושבה אוסטרית מפגרת לשותפה מלאה באימפריה האוסטרו-הונגרית כעבור כארבעים שנה, בשנת 1867. יוקאי, שמשפחתו ממוצא האצולה הנמוכה, התייתם מאביו בגיל שתים עשרה. אביו, עורך דין שהתרושש, נאלץ למכור את אחוזת המשפחה ולעסוק במקצועו. יוקאי הצעיר נשלח לגימנסיה הקלוויניסטית בברטיסלאבה כדי שילמד גם את השפה הגרמנית. לימודיו התיכוניים ובחינות הבגרות נסתיימו בקולגיום הקלוויניסטי של העיר פּאַפָּה, שם הכיר את המשורר הגדול של הונגריה שנדור פטפי (Petőfi Sándor) שהפך למשורר הלאומי של העם ההונגרי. עם סיום לימודי המשפטים עסק יוקאי כאביו בעריכת דין מספר שנים בפֶּשְט. הרומן הראשון שלו הופיע כבר בשנת 1844, ואילו האחרון ב-1907, לאחר מותו. ב-1886 נפטרה אשתו, והסופר בן השישים ושתיים נשא לאישה את בֶּלָה נַאדְי בת העשרים. באביב 1904, עם חזרתם מניס שבצרפת ובסובלו מהתקררות קשה, אמר לרעייתו, 'אני רוצה לישון'. הוא נפטר בשנתו מדלקת ריאות, כשהוא בן קרוב לשמונים.
מור יוקאי השתתף במהפכת 1848 בהונגריה לשחרור המדינה מעול הכיבוש האוסטרי של בית הבסבורג. בשנות ה-90 של המאה ה-19 היה כאמור חבר בפרלמנט ההונגרי, כנציג של המחנה הליברלי.
עם הרומנים הידועים שלו נמנים "האיש מזהב" (Az arany ember), "טייקון הונגרי" (Egy magyar nábob), "זולטן קארפאטי" (Kárpáthy Zoltán), "יהלומים שחורים" (Fekete gyémántok), "בניו של האיש חסר הלב" (A kőszívű ember fiai), "המצודה ללא שם" (Névtelen vár), "ואף על פי כן נוע תנוע" (Eppur si muove, על חייו של קארוי קישפלודי) ו"ברון הצוענים" (A cigánybáró).
יוקאי כתב קרוב למאה רומנים ומתוכם גם רומנים היסטוריים רבים. הוא קיבל השראה במיוחד מתולדות העם ההונגרי. יצירתו הספרותית התאפיינה בגישה רומנטית-אידיאליסטית, חדורת אופטימיזם ואמון בערכי התרבות האנושית. הוא הקדיש את כל חייו לטיפוח השפה ההונגרית.
גוסטב ריכטר
גוסטב ריכטר, (בגרמנית: Gustav Richter, 1912-1997), היה קצין אס אס, פושע מלחמה נאצי, מעוזריו של אדולף איכמן, "מומחה לענייני יהודים" שנשלח מגרמניה הנאצית לסייע לשלטונות רומניה, בתקופת יון אנטונסקו, ביישום "הפתרון הסופי" לגבי יהודי רומניה.
ריכטר נשלח לרומניה באפריל 1941, כמומחה לטיפול ביהודים, והוא שיתף פעולה עם השגריר הגרמני ברומניה, מנפרד פון קילינגר, בארגון חיסול יהדות רומניה. על פי עצותיו של ריכטר פוזרו כל המוסדות היהודיים ברומניה, והוקם מרכז היהודים, בראשותו של ראדו לקה. על כל יהודי רומניה הוטלה חובת נשיאת הטלאי הצהוב (חובה שבוטלה חלקית על ידי אנטונסקו בעקבות פנייתו של וילהלם פילדרמן). כמו כן הוכנו התוכניות לריכוזם של יהודי רומניה בגטאות ושילוחם אחר כך ברכבות להשמדה במחנה בלז'ץ שבפולין הכבושה. ריכטר גם הצליח חלקית להפסיק את עליית יהודי רומניה, אפילו זו של ילדים יתומים ממחנות טרנסניסטריה) לארץ ישראל).
ב-22 ביולי 1942 קיבל ריכטר את הסכמתו של פרופסור מיכאי אנטונסקו, שר החוץ של רומניה והשני בהייררכיה השלטונית, לתוכנית הובלת יהודי רומניה להשמדה במחנה בלז'ץ, ואי-לכך חברת הרכבות נדרשה להכין תוכנית היסעים למאות אלפי יהודי רומניה. ההתפתחויות שחלו בהמשך בחזית המזרחית הביאו את המארשל יון אנטונסקו לגרירת רגליים ביישום ההסכם ולדחייתו האינסופית.
ב-23 באוגוסט 1944, כשהרודן יון אנטונסקו נעצר בפקודת מלך רומניה על ידי נאמניו, נעצר גם ריכטר, בעת ששהה בשגרירות הגרמנית, ולאחר מכן נמסר לצבא האדום. ריכטר הועבר לברית המועצות, שם הוחזק כשבוי עד שנת 1955, אז נמסר לגרמניה המערבית. בחקירתו במערב טען ריכטר שבשנת 1945 הוא שהה בכלא לוביאנקה, בתא אחד עם שוודי בשם ראול וולנברג.
ריכטר הואשם בגרמניה בפשעי מלחמה ולאחר סחבת ממושכת החלו ההכנות למשפטו בשנת 1961, אך המשפט עצמו נפתח רק 20 שנה מאוחר יותר, ב-1981, והסתיים כעבור שנה. ריכטר נידון ל-4 שנות מאסר. הבסיס להרשעתו היה ההסכם בכתב לשילוח יהודי רומניה למחנה בלז'ץ. מתקופת מאסרו קוזז הזמן שהוחזק בידי הסובייטים, כך שלא נכלא בבית הסוהר בגרמניה.
הידריד
הידריד (באנגלית: Hydride) הוא יון שלילי של מימן. המונח משמש גם לציון תרכובות של יון זה, ולעיתים תרכובות אחרות של מימן, בייחוד תרכובות אי-אורגניות.
סוגי הידרידים
המים, החיוניים לחיים, הם ההידריד הנפוץ ביותר בכדור הארץ. בניגוד לרוב התמיסות המימיות של ההידרידים האל-מתכתיים, ה-pH של המים הוא נייטרלי.
השוואת נקודת הרתיחה
אלו הם ארבעה הידרידים מהשורה השנייה במערכה המחזורית והטורים שלהם עוקבים: ההידריד הראשון, CH4, יוצר קשרי ואן דר ואלס ונקודת הרתיחה שלו היא 180- מעלות צלזיוס. שלושת ההידרידים הבאים אחריו הם הידרידים היוצרים קשרי מימן ועל כן נקודת הרתיחה שלהם תהיה גבוהה יותר. נקודת הרתיחה של NH3 היא 25- מעלות צלזיוס. נק' הרתיחה של H2O היא 100 מעלות. נקודת הרתיחה של HF היא 25 מעלות.
קלוואן
קלוואן (באוקראינית: Клевань; בפולנית: Klewań) היא עיירה במחוז רובנו, שבמערב אוקראינה, על גדת נהר סטובלה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
קלוואן נוסדה ככפר מבוצר בתחילת המאה ה-12, ובשנת 1458 נמסרה מידי הנסיך הליטאי סווידריגיילו לידי הנסיך הפולני מיכאל צ'ארטוריסקי, אשר הקיף את היישוב בחומה ובסוללה.
באמצע המאה ה-17 נבזז היישוב בידי הקוזקים, ולאחר מכן בידי הטטרים, שהחריבו אותו. בשנת 1654, כדי לשקם את היישוב, הוענקו לו זכויות עיר ורשות לקיים ירידים עתיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי קלוואן
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1563. במהלך גזירות ת"ח ות"ט נפגעה קשות הקהילה המקומית, אך עם הפיכת היישוב לעיר, השתקמה הקהילה, תוך שהייתה כפופה מספר שנים לקהילת לוצק. בשנת 1766 נמנו בקהילה כ-1,000 איש.
משנות ה-90 של המאה ה-19 התקיימה ביישוב פעילות ציונית. במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי היישוב מקרב שהתרחש בין האוסטרים והרוסים בקרבת העיירה, וכן ממעשי התעללות ושוד שבאו בסיום המלחמה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,545 יהודים, כמחצית תושביה, ופעלו בה בתי ספר עבריים ומוסדות תרבות יהודיים.
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר שהצבא האדום נסוג ממנה. למחרת היום רצחו הגרמנים בין 400 ל-645 יהודים בעיירה, כאשר כ-50 מתוכם נשרפו חיים בבית הכנסת המקומי. יתר יהודי העיירה גויסו לאחר מכן לעבודות כפייה, ובסוף החודש רוכזו כל יהודי העיירה וכפרי הסביבה שלה בגטו שהוקם בה.
ב-11 ביולי 1942 חיסלו הגרמנים את הגטו שבעיירה, תוך רצח כ-2,000 היהודים שנותרו בו בבורות ירי מחוץ לעיירה. בהמשך החודש רצחו הגרמנים כ-280 יהודים נוספים שאיתרו במקומות מסתור ובסביבת העיירה.
מקהילת קלוואן שרדו את השואה כ-30 יהודים.
כתב יד ותיקן 133
תיאור כתב היד
כתב היד נכתב על קלף בשני טורים, כנראה במאה השלוש עשרה או הארבע עשרה, ייתכן שבגרמניה. הוא כתוב בכתיבה אשכנזית מרובעת.
ערכו של כתב היד
כבר לוי גינצבורג ושאול ליברמן שפרסמו שינויים בירושלמי על פי כתב יד זה קבעו שיש בו שגיאות רבות. ליברמן כותב "הכת"י הוא משובש מאוד וכמעט שאין שורה בלי שיבוש, ואפילו פסוקי התורה לא העתיק הסופר כצורתם ובלבל וסרס את המילים והשורות".
עם כל זה, ובהיעדר כתבי יד נוספים אחרים מלבד כת"י ליידן קובע ליברמן ש"ומעניין הדבר שלמרות זה שהכת"י כל כך משובש נמצאות בו כשישים גרסאות משובחות, מאירות עיניים".
קטעים שלמים מהירושלמי נשמטו מכתב היד והם נמנו על ידי הרב פרופ' עזרא ציון מלמד וקטעים נוספים נמנו במאמרו של יעקב צ. מאיר.
מהדורות
מהדורת פקסימיליה עם הקדמה של ליברמן פורסמה בירושלים בשנת 1970.
את כתב היד במלואו ניתן לראות כיום באתר ספרית הוותיקן.
הסילפידה
הסילפידה (בצרפתית: La Sylphide) הוא בלט רומנטי בשתי מערכות. שתי גרסאות היו לבלט; את הכוריאוגרפיה לגרסה הראשונה יצר פיליפו טליוני בשנת 1832, ואת הכוריאוגרפיה לשנייה יצר אוגוסט בורנונביל ב-1836. הגרסה של בורנונביל היא היחידה הידועה ששרדה וזה אחד הבלטים הוותיקים ביותר ששרדו בעולם.
ב-12 במרץ 1832 עלתה הגרסה הראשונה של הסילפידה, בהצגת בכורה בסאל לה פלטייה של האופרה של פריז בכוריאוגרפיה של הכוריאוגרף האיטלקי פורץ הדרך פיליפו טליוני ולמוזיקה מאת ז'אן מדלן שנייצהפר.
טליוני עיצב את היצירה כתצוגה לבתו מארי. "הסילפידה" היה הבלט הראשון שבו היה לריקוד על קצות האצבעות צידוק אסתטי ולא תעלול אקרובטי גרידא, לא אחת תוך סרבול בתנועות הזרוע ומאמצים ניכרים, שהיה מקובל על רקדנים בסוף שנות ה-20' של המאה ה-19. מארי נודעה בקיצור חצאיותיה בהצגת "הסילפידות" (כדי להציג לראווה את ריקודה המעולה על קצות האצבעות), מעשה שנחשב לשערורייתי מאוד בשעתו. בן-זוגה של טליוני, בתפקיד ג'יימס, היה ז'וזף מאזילייר.
את הלברית כתב הטנור אדולף נורי, "רוברט" הראשון באופרה "רוברט השד" של מאיירבר, אופרה שבה השתתפה מארי טליוני בפרק המחולות, "בלט הנזירות". התסריט של נורי התבסס פחות או יותר על סיפור מאת שארל נודייה, Trilby, ou Le lutin d'Argail, אבל בשינוי מגדרי הגיבורים - שד ואשת דייג אצל נודייה; סילפידה, או רוח יער אוורירית, ואיכר, בבלט.
תמונת מעשה הכישוף של מאדג' הזקנה, הפותחת את המערכה השנייה של הבלט, נוצרה בהשראת "לה סטרגה" של ניקולו פגניני, שקיבלה את השראתה מתמונת המכשפות מתוך "Il Noce di Benevento" ("עץ האגוז של בנוונוטו"), בלט משנת 1812 שיצרו הכוריאוגרף סלבטורה ויגאנו והמלחין פרנץ קסאפר זיסמאייר.
הפקות מחודשות
אמה ליברי, אחת הבלרינות האחרונות של עידן הבלט הרומנטי, הופיעה לראשונה עם בלט האופרה של פריז כסילפידה בהפקה של "הסילפידות" בשנת 1858. כשמארי טליוני (שפרשה בשנת 1847) ראתה את לִיבְרי בתפקיד זה, היא האריכה את שהותה בפריז כדי ללמד את הנערה, שהזכירה לה את עצמה בצעירותה.
בשנת 1892 העלה מריוס פטיפה הפקה מחודשת של בלט "הסילפידה" המקורי של טליוני בבלט הקיסרי, בצירוף מוזיקה של ריקרדו דריגו. וריאציה שדְריגוֹ הלחין בשביל הבלרינה ורוורה ניקיטינה בגרסה של פטיפה, היא כיום הסולו המסורתי שרוקדת הבלרינה הראשית בקלאסיקה המפורסמת, הגראנד פָּה מתוך "פאקיטה".
בשנת 1972 יצר וביים הכוריאוגרף פייר לאקוט גרסה חדשה של "הסילפידה", מבוססת על הגרסה של טליוני, בשביל בלט האופרה של פריז. כיוון שהכוריאוגרפיה של טליוני אבדה ללא השב, הכוריאוגרפיה של לאקוט מבוססת על תדפיסים, רשימות, ציורים וחומרים ארכיוניים מתקופת הצגת הבכורה של הבלט. הכוריאוגרפיה של לאקוט היא בסגנון התקופה, אבל חדשה כולה, והיו שביקרו אותה כבלתי-אותנטית. פרשניות התפקיד בגרסה של לאקוט באופרה הלאומית של פריז הן גיזליין תֶזְמָאר (אשתו של לאקוט) ואוֹרֶלי דיפּון. שתי האמניות הנציחו את עבודתן על DVD ווידאו. מנהל הבלט הדני אוגוסט בורנונביל התכוון לחדש את הגרסה המקורית של טליוני בקופנהגן, עם הבלט המלכותי הדני, אבל האופרה של פריז דרשה מחיר גבוה מדי תמורת הפרטיטורה של שנייצהפר. בסופו של דבר העלה בורנונביל את "הסילפידה" בהפקה משלו, שהתבססה על הלברית המקורי, עם מוזיקה מאת הרמן סוורין לוונשלד. הצגת הבכורה התקיימה ב-28 בנובמבר 1836, עם הבלרינה הדנית הצעירה לוסיל גראהן ובורנונביל בתפקידים הראשיים.
הבלט הדני המלכותי מבצע את הגרסה של בורנונביל במתכונתה המקורית מאז יצירתה והיא עודנה אחת מיצירותיו המהוללות ביותר של בורנונביל. פרשניות מודרניות שלגרסת בורנונביל כוללות את אווה אבדוקימובה וליז יפסן, שהופעתה מוקלטת על גבי DVD.
מערכה ראשונה
באולם של בית חווה סקוטי נם ג'יימס רובן, סקוטי צעיר, בכורסה לצד האח המבוערת. סילפידה תולה בו מבטים אוהבים ומחוללת סביב כורסתו. היא נושקת לו ונעלמת, כשהוא מקיץ לפתע. ג'יימס מעיר את חברו גורן משנתו וחוקר אותו על הסילפידה. גורן מצהיר, שמעולם לא ראה יצור כזה ומזכיר לג'יימס, שהוא עומד להינשא בקרוב מאוד. ג'יימס פוטר מעליו את התקרית ומבטיח לשכוח אותה.
אפי וחברותיה מפצירות במאדג' הזקנה לקרוא את עתידן, והמכשפה נענית להן. היא מבשרת בחדווה לאפי, שג'יימס מאוהב במישהי אחרת והיא עתידה להתאחד עם גורן. ג'יימס רותח מזעם. הוא מרחיק את מאדג' בכוח הזרוע מקרבת האח ומשליך אותה מן הבית. אפי שמחה להיווכח, שג'יימס מוכן להיאבק עם מכשפה למענה.
אפי ושושבינותיה ממהרות לעלות כדי להתכונן לכלולות, וג'יימס נשאר לבדו בחדר. בעוד הוא משקיף החוצה מבעד לחלון, מתגשמת הסילפידה לפניו ומתוודה על אהבתה. היא ממררת בבכי על אדישותו לכאורה. ג'יימס מתנגד תחילה, אבל הולך שבי אחר יופייה האוורירי, נכנע ונושק לה ברוך. גורן, האורב לו בצללים וצופה במתרחש, ממהר לתאר לאפי את מה שראה.
כשאפי הנרעשת וחברותיה נכנסות לחדר לאחר ששמעו את סיפורו של גורן, הסילפידה נעלמת. האורחים מניחים, שגורן פשוט מקנא וצוחקים למשבתו. הכל יוצאים במחול. הסילפידה נכנסת אל לב החגיגה ומשתדלת להסיח את דעתו של ג'יימס.
כשתהלוכת הכלולות נערכת ליציאה, ג'יימס עומד לבדו ומסתכל בטבעת, שהוא אמור לשים על אצבעה של אפי. הסילפידה חוטפת את הטבעת, מעלה אותה על אצבעה היא, ובחיוך מדוחים, נמלטת אל תוך היער. ג'יימס חש אחריה במרדף להוט. האורחים נדהמים מהסתלקותו הפתאומית של ג'יימס. אפי שבורת-לב. היא נופלת בזרועות אמה ומתייפחת ללא נחמה.
מערכה שנייה
באזור לוט בערפילים ביער, רוקדות מאדג' וחברותיה המכשפות במחול גרוטסקי סביב קלחת רוחשת, הן מוסיפות כל העת מיני פסולת וזוהמה למרקחתן. כשתוכן הקלחת מתלהט ויוקד, מושיטה מאדג' את ידה אל תוכה ושולפת צעיף קסום, שקוף למחצה, ממעמקיה. הקלחת שוקעת, המכשפות מתפזרות, הערפל נגוז, ומתגלה קרחת יער ירוקה ומלבבת.
ג'יימס נכנס עם הסילפידה, המציגה לפניו את עולם היער הקסום שלה. היא מביאה לו גרגרי יער ומים להתרענן, אבל חומקת מחיבוקו. כדי לשמח אותו, היא מזמנת את אחיותיה השמיימיות, המתקרבות בביישנות ומבצעות את מחולותיהן האווריריים. הסקוטי הצעיר נהנה ומצטרף לשעשוע לפני שהכל נחפזים אל חלק אחר של היער.
אחרי שכל הציבור מסתלק, נכנס ג'יימס אל קרחת היער. מאדג' פוגשת אותו ומטילה לעברו את הצעיף הקסום. היא מספרת לאיכר הצעיר, שהצעיף יקשור את הסילפידה אליו, כך שלא תוכל להימלט במעוף. היא מורה לו לכרוך את הצעיף על כתפי הסילפידה וזרועותיה להשגת התוצאה הרצויה. ג'יימס משולהב משמחה. כשהסילפידה חוזרת ורואה את הצעיף, היא מרשה לג'יימס לכרוך אותו על גזרתה.
כשג'יימס מחבק את הסילפידה בתשוקה, נושרות כנפיה מעליה, היא מתחלחלת ומתה בזרועות ג'יימס. מוכות צער, באות אחיותיה ומרימות את גופה הדומם. לפתע, באה תהלוכת כלולות עולצת, בהובלת אפי וגורן, וחוצה את קרחת היער. ג'יימס המום. הוא מתבונן השמיימה ורואה את הסילפידה נישאת למרומים בזרועות אחיותיה. ג'יימס כורע תחתיו. מאדג' חוגגת על גופתו. הצדק ניצח.
גרסאות אחרות
האופרה "הסילפידה ההררית" משנת 1834 מבוססת על הסיפור "הסילפידה" של ג'ון ברנט. עלילת האופרה הזאת הייתה בתורה לסאטירה של ויליאם שוונק גילברט באופרטה "איולנטה".
לא פעם נוטים לבלבל בין "הסילפידה" לבין הבלט "הסילפידות", עוד בלט העוסק ברוח היער האגדית. את הכוריאוגרפיה לבלט זה כתב מיכאיל פוקין בשביל הבלט רוס, למוזיקה של פרדריק שופן, כמופע קצר של בלט טהור, ללא עלילה. אף כי קיבל את השראתו מן "הסילפידה", נועד "הסילפידות" לביצוע כבלט עצמאי בזכות עצמו.
מתיו בורן יצר גרסה מעודכנת של "הסילפידה" בהפקה שלו מ-1994, "היילנד פלינג" גרסה זו מתרחשת בסקוטלנד המודרנית (בשנות ה-90' של המאה ה-20) ומשתמשת בפרטיטורה המקורית של הרמן סוורין לוונשלד.
קיליאן הייז
נעוריו
הייז נולד בעיר לייקלנד שבפלורידה, ארצות הברית, לאב אמריקאי ולאם צרפתיה, ובגיל שנה עברה משפחתו להתגורר בשולה שבצרפת. בשנת 2016 החל לשחק בקבוצת הנוער של שולה באסקט, אשר השתתפה בליגה הצרפתית לנערים עד גיל 21; לאורך אותה עונה היה בן 15 – צעיר בפער משמעותי ממרבית שחקני הליגה. בעונת 2017/2018 הפך לשחקן המוביל של קבוצתו, הוליך אותה לזכייה באליפות ליגת הנוער, וזכה בתואר השחקן המצטיין של העונה לאחר שרשם ממוצעים של 16.6 נקודות ו-7.2 אסיסטים למשחק.
קריירה מקצועית
במקביל לליגת הנוער, שיחק הייז בעונת 2017/2018 גם עבור קבוצת שולה באסקט הבוגרת, מליגת העל הצרפתית. ב-21 באוקטובר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת הבוגרים, בגיל 16 בלבד. בעונת 2018/2019 שיחק באופן בלעדי בקבוצת הבוגרים, ותרם 7.1 נקודות ו-3.1 אסיסטים בממוצע למשחק.
באוגוסט 2019 עבר לשחק בקבוצת רטיופארם אולם מליגת העל הגרמנית והיורוקאפ. ב-18 בדצמבר 2019 קלע שיא קריירה של 25 נקודות, במשחק היורוקאפ מול מכבי ראשון לציון. לאחר השבתת הליגה הגרמנית בשל מגפת הקורונה, במרץ 2020, חזר הייז להתגורר עם משפחתו בפלורידה. ב-33 משחקיו באותה עונה ביורוקאפ, בליגה הגרמנית ובטורניר הגביע הגרמני, רשם ממוצעים כוללים של 11.6 נקודות, 5.4 אסיסטים, 2.8 ריבאונדים ו-1.5 חטיפות למשחק.
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר הייז בבחירה השביעית, על ידי דטרויט פיסטונס.
גביע הליגה הלאומית לנשים
התחרות פתוחה כיום עבור 72 הקבוצות בליגה הלאומית הדרומית ובליגה הלאומית הצפונית לנשים (שהן בעצם הליגות מדרג 3 בכדורגל הנשים באנגליה), ובנוסף קבוצות מהליגות האזוריות דיוויזיון וואן (שהן הקבוצות מדרג 4 בכדורגל נשים האנגלי).
משחקי הגמר של הטורניר לא נערכים בשיטת בית וחוץ, בניגוד לגביע הליגה בכדורגל לגברים, כיוון שהאצטדיונים שבהם הם והגמר נערכים נשכרים ממועדון כדורגל גברים ולפיכך יש בהם קיבולת צופים גבוהה יותר.
מבנה התחרות הנוכחי כולל סיבוב מקדים שבו מתמודדות שמונה קבוצות על ההעפלה לסיבוב הראשון, שם מצטרפים אליהן 28 מועדונים נוספים.
Big in Japan
Big in Japan (בעברית: גדול ביפן) הוא שיר סינת'-פופ שהוציאה ב-1984 הלהקה הגרמנית אלפאוויל, ונכלל באלבום הבכורה שלה "Forever Young". השיר זכה להצלחה במדינות רבות, לרבות בבריטניה בה הגיע למקום 8 במצעד הפזמונים. השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי המועדונים של הבילבורד בדצמבר 1984.
רקע
שם השיר בא מן הביטוי "Big in Japan" ששימש לתיאור להקות מערביות שזוכות להצלחה גדולה ביפן, אך מקבלות תשומת לב מעטה בארצות מוצאן. ב-1986 טען מריאן גולד כי הוא קנה אלבום של להקה בריטית לא ידועה שנקרא "Big in Japan". הוא הסביר כי כוונת הביטוי היא ש"אם אינך זוכה להכרה מהסביבה הקרובה, אתה יכול להצליח במקום אחר. יפן מספיק רחוקה. הביטוי הזה מתאים לסיפור על זוג האוהבים בשיר שמנסה להיגמל מהרואין, ומדמיין כמה נפלא יהיה לאהוב מבלי שיצטרכו את הסם. לכן השתמשתי בו בפזמון של השיר".