cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טינטין ואלף ארט
לאחר מותו, הציע עמיתו של הרז'ה, בוב דה מור, להשלים את הספר, אולם אלמנתו של הרז'ה התנגדה לכך בטענה שבעלה לא חפץ בכך שישלימו את יצירותיו. בשנת 1986 אספה הוצאת הספרים Casterman את הדפים עליהם צייר הרז'ה את העלילה ופרסמה זאת כספר אחד.
סופרים אחרים פרסמו גרסאות לא חוקיות של הספר, כשהם משלימים אותו.
עלילת הספר
טינטין והאדוק מקבלים שיחת טלפון מזמרת האופרה ביאנקה קסטאפיורה, המודיעה להם שהיא מגיעה לבקרם במרלינספייק. האדוק, המתעב את שירתה של קסטאפיורה, נמלט לבריסל, לגלריית אמנות המציגה את יצירותיו של ראמו נאש, אמן שייצר את "אלף-ארט", יצירה אמנותית המבוססת על האלפבית עשוי מפרספקס. ביאנקה מגיעה לגלריה ומשכנעת את האדוק לרכוש את "אלף-ארט".
בעליה של הגלריה, הנרי, מעוניין לפגוש את טינטין אבל נהרג בתאונת דרכים בדרך לפגישה. טינטין חוקר זאת ומגיע למסקנה כי זה היה רצח. טינטין מגלה כי הרוצח, מנהיג רוחני, איתר את בעל הגלריה באמצעות מיקרו-משדר שהיה חבוי בתליון של עוזרו.
נעשים 2 ניסיונות לרצוח את טינטין, אולם הוא שורד את שניהם.
כדי לקדם את חקירתו, טינטין מחליט לבקר את המנהיג. אולם כשהוא נוחת בארצו, הוא מקבל איום על חייו המזהירו לעזוב את האזור, ובמהירות. כאשר קסטאפיורה שומעת שטינטין נסע, היא מכניסה אותו לוילה של המנהיג, ומבשרת לו כי המנהיג עצמו נמצא ברומא. כשהם מגיעים לוילה הם פוגשים מספר מכרים – זוג תעשיינים מושחתים והאמיר בן קליש אזעב, עוד זמרת ואת רמו נאש. קסטאפיורה מתעקשת כי טינטין והאדוק יישארו בוילה בלילה.
במהלך הלילה, טינטין מחפש בוילה, ומגלה חדר מלא בזיופים של ציורים אמנותיים. במהלך הלילה הוא מתגלה על ידי המנהיג המספר לו כי הוא זייפן, ומשתמש ביצירה "אלף-ארט" כזיוף המרכזי שלו. הוא מודיע כי בכוונתו להרוג את טינטין על ידי נוזל המוסתר בתוך יצירת אמנות מזויפת.
שלומית בת הרודיאס
[[קובץ:Traversi Salome.jpg|שמאל|ממוזער|180px|שלומית עם ראש יוחנן המטביל,
גספרה טרברסי, 1760 לערך.]] שלומית או שלום (Salome; ביוונית Σαλώμη; נולדה בשנת 14 לספירה לערך) הייתה נסיכה לבית הורדוס, בתם של הרודיאס והורדוס בן הורדוס הגדול.
בשנת 20 (או 27) לערך, עזבה אמה את אביה ונישאה לאחיו למחצה (ממלתקי השומרונית), הורדוס אנטיפס, ששלט בטטרארכיה של הגליל. יוסף בן מתתיהו מדגיש כי הייתה זו הפרה של "חוקי האבות", קביעה המתבססת על כך שאשה אינה יכולה לתת גט לבעלה ויכולה להתגרש ממנו רק בהסכמתו. מאחר שהרודיאס עזבה את הורדוס בעודו בחיים וללא הסכמתו, הרי שעל-פי המשפט היהודי חל איסור עריות על אנטיפס להינשא לאשת אחיו.
גם בברית החדשה יש התייחסות להפרת החוק שבנישואי הרודיאס ואנטיפס, שם מסופר כי יוחנן המטביל אמר לאנטיפס כי הרודיאס אינה מותרת לו לנישואין, ובעקבות מחאתו נכלא בבית הסוהר. בברית החדשה שלומית אינה נזכרת בשמה, אלא כ"בת הרודיאס" (אך לפי המסורת הקתולית מדובר בשלומית), שהפכה כלי בידי אמה, כדי לנקום ביוחנן על הוקעת נישואיה:
בשנת 30 לערך, נישאה שלומית לפיליפוס, דודה למחצה (אחיהם למחצה של אביה הביולוגי ואביה החורג, מקלאופטרה הירושלמית), ששלט בטטרארכיה של ארץ טרכון (הבשן). לאחר מותו (בשנת 34), ללא בנים, נישאה שלומית לאריסטובולוס מלך כלקיס, בן דודה (הבן של אחי אמה), וממנו נולדו לה שלושה בנים: הורדוס, אגריפס ואריסטובולוס.
אפוטרופסות
אפוטרופסות הוא מוסד שבו אדם או תאגיד ממונה כמקבל החלטות על אדם אחר, במצב בו אותו אדם הוכרז כ"פסול דין". המוסד נועד לתת מענה למצבים שבהם אנשים הוגדרו על ידי בית המשפט כמי שאינם מסוגלים לדאוג לעניינם, והם זקוקים לאדם אחר (או גוף) שיפעל במקומם ועבורם.
מרבית האפוטרופסות בישראל היא על אנשים זקנים (גיל 65 ומעלה). כיום יש מסמך חוקי משפטי שמייתר את הצורך במוסד האפוטרופסות, ונקרא "יפוי כוח מתמשך". מסמך זה הוא סוג של כלי תכנון משפטי שבו האדם מסדיר מראש כיצד ואיך הוא בוחר שינהלו את חייו ביום שהוא יוכרז כ"פסול דין". כלומר, ביום בו הוא לא יהיה כשיר לקבל או לבצע החלטות משפטיות (לדוגמה מצבים של דמנציה). יש הרואים בכך סוג של מינוי של "אפוטרופוס עתידי" בו לאדם ניתנת הבחירה לזהותם של מיופי הכוח העתידים שלו.
רקע היסטורי ומשפטי
ההיסטוריה רצופה במצבים של חוסר-שוויון של קבוצות שהוגדרו כשונות ועל כן כנחותות. נשים, עבדים, מיעוטים לאומיים, אתניים וגזעיים, זקנים וילדים – כולם התמודדו בעבר עם הנחה בדבר חוסר מסוגלות אשר תורגמה לסטטוס משפטי נחות ולכשרות משפטית מוגבלת. במרבית מדינות העולם הייתה לנשים כשרות משפטית מוגבלת והן לא יכלו להצביע בבחירות, להיות בעלות רכוש ואף לא להחזיק במשמורת על ילדיהן.
בחוק הרומי הגבילה האפוטרופסות את כשרותם של עבדים, נשים, ילדים ונתינים זרים מלבצע פעולות כלכליות. אף נקבע כי אדם בגיר שימצא כ"שוטה", יושם תחת אפוטרופסות אביו או בני משפחתו אשר מצד אביו. החוק הרומי הבחין בין שני מונחים שונים של אפוטרופסות. Curator ו-Tutor. טוטור הוא אפוטרופוס על קטינים (בנות עד היותן בנות 12 ובנים עד היותם בני 14). קורטור הוא אפוטרופוס על אנשים מעל גיל 14 שעדיין לא הגיעו לבגרות משפטית (גיל 25 ברומי) ועל מטורפים ובזבזנים.
בימי הביניים, במסגרת החוק האנגלי הקדום, הוגדרו שתי קבוצות עיקריות שלהן מונה אפוטרופוס: "המפגרים" (Idiots) שכללו את אלה שנולדו עם מוגבלות שכלית, ו"המשוגעים" (Lunatics), אשר איבדו את צלילות דעתם במהלך חייהם. כל מי שחבר מושבעים מקומי מצא אותו כ"משוגע" או "מפגר", הושם תחת אפוטרופסות המלך או בא כוחו. על רקע המשטר הפאודלי ששרר באותה תקופה, הייתה מטרת הליך האפוטרופסות בעיקרה הגנה על הרכוש והקרקע של אותם אנשים מפני השתלטות של בעלי אחוזות סמוכים. ההתפתחות הבאה במשפט האנגלי התרחשה רק במאה ה-19, עם פריצת מדע הרפואה והפסיכיאטריה והיכולת להבין ולטפל במחלות נפש. עקב כך שונו החוקים הנוגעים לאפוטרופסות, כך שההחלטה על מינוי אפוטרופוס הועברה לידי "מומחה מטעם בית המשפט" – רופא או פסיכיאטר. כמו כן, הגדרת קבוצת האנשים שלגביהם ניתן היה למנות אפוטרופוס הורחבה באופן ניכר וכללה לא רק את המפגרים או המשוגעים, אלא גם את השתויים, המכורים לסמים, החולים, ולראשונה – גם את הזקנים. המודל הרפואי אשר נתן את הכוח להכריע בצורך במינוי אפוטרופוס בידי מומחים רפואיים, שלט במשפט האנגלי עד לפני זמן לא רב, ובישראל הוא ממשיך לחול למעשה עד עצם היום הזה.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, ובעיקר בשנות ה-60 של המאה העשרים, החלה להימתח ביקורת קשה ביותר על החקיקה המאפשרת מינוי אפוטרופוס על אנשים בגירים. ההיסטוריה של השחורים בארצות הברית נטועה במאבק על הזכות להכרה משפטית של האדם השחור כשווה זכויות. עם התפתחות תנועת זכויות האזרח בארצות הברית, נחשפו פגיעות קשות הנגרמות לחירות הפרט כדוגמת אפוטרופסות. החל משנות השבעים של המאה העשרים, מתפתחת גישה ביקורתית של פעילים עם מוגבלות בארצות דוברות אנגלית ובסקנדינביה, אשר טוענת כי מקורה של המוגבלות אינה רק בפתולוגיה של היחיד, כי אם בפער שבין האדם לסביבתו. קבוצה זו קידמה גישה אחרת הידועה כמודל החברתי, מודל ביקורתי אשר מדגיש את החסמים שמונעים מאנשים עם מוגבלויות להשתתף באופן פעיל בחברה ולממש את זכויותיהם. על פי גישה זו, על החברה להנגיש את כלל מוסדותיה ושירותיה כדי לאפשר הכללה מלאה של אנשים עם מוגבלויות. בשנת 2001 החל תהליך באו"ם של חקיקת "אמנה לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות", שארך כחמש שנים עד גיבוש נוסח סופי. האמנה מושתתת על עקרונות המודל החברתי למוגבלות וביניהם: כבוד לאוטונומיה של הפרט ולזכותו לקבל את ההחלטות על חייו. ישראל, אשר הייתה שותפה אקטיבית בניסוח האמנה, אשררה אותה ב-28 בספטמבר 2012.
סעיף 12 באמנה מתייחס לחובה לעבור ממודל של "קבלת החלטות חלופית" (אפוטרופסות) לקבלת החלטות נתמכת תוך שמירת הכשרות המשפטית המלאה של האדם.
חלופות לאפוטרופסות
עיון בספרי החוקים של מדינות מערביות רבות כגון קנדה, ארצות הברית, גרמניה, שוודיה ויפן מגלה, כי בכולן התרחשה רפורמה משפטית משמעותית בתחום חוקי האפוטרופסות. ישנה מגמה לצמצם את השימוש באפוטרופסות ולפתח כלים חלופיים שיאפשרו הגנה ללא שלילת זכויות אדם.
המצב בישראל
הורים נחשבים אפוטרופסים טבעיים של ילדיהם הקטינים. לגבי אדם בגיר הזקוק לאפוטרופוס, בית המשפט לענייני משפחה ממנה אפוטרופוס שתפקידו לקבל החלטות במקום האדם החסוי בפעולות משפטיות ובכל עניין, לפי הסמכויות שבית המשפט העניק לו, תוך שמירה מתמדת על טובת אותו אדם ועל מימוש רצונותיו.
במדינת ישראל, האפוטרופסות עצמה אין בה כדי להפוך אדם לבלתי כשיר מבחינה משפטית: כשרותו המשפטית של אדם נשללת רק עם הכרזתו כפסול דין. לעומת זאת, ישנן מדינות שבהן האפוטרופסות טומנת בחובה גם שלילת כשרות משפטית. במדינות אלה, פגיעת מוסד האפוטרופסות באנשים עשויה להיות מרחיקת לכת עוד יותר.
הגדרות חסוי ואפוטרופוס
זאת בניגוד לחוק במדינות רבות בעולם, לפיו על האפוטרופוס לפעול לפי רצונו של האדם, או לפחות רצונו המשוער.
הורה הוא אפוטרופוס טבעי של ילדו עד גיל 18, ולאחר מכן ניתן להאריך את האפוטרופסות רק על פי הוראת בית משפט. ישנם מקרים בהם בית המשפט קובע כי הורה אינו יכול לשמש כאפוטרופוס ובית המשפט עלול לשלול את מעמד האפוטרופוס מהורים שאינם ממלאים את חובתם כלפי ילדיהם או למנות אדם נוסף כאפוטרופוס.
אפוטרופוס על פי מינוי - אדם או תאגיד (עמותה, כגון הקרן לטיפול בחסויים), או האפוטרופוס הכללי (האחרון לרוב אינו משמש כאפוטרופוס אף על פי שהאופציה הזו קיימת בחוק), שבית המשפט מינה לדאוג לצרכיו ולרווחתו של אדם שאינו מסוגל לדאוג בעצמו לענייניו, כולם או מקצתם.
לנפגעי שואה ניתן למנות כאפוטרופוס ועדת אפוטרופסות לנפגעי השואה, שבהרכבה חברים נציג משרד הבריאות ונציג גוף המטפל בענייני נפגעי השואה.
היחסים בין החסוי והאפוטרופוס
על פי החוק, חייב האפוטרופוס לשמוע את דעת החסוי ואילו החסוי חייב למלא אחרי הוראות האפוטרופוס בנושאים שנמצאים תחת אחריותו. במקרה של מחלוקת בין הצדדים – יכולים האדם שמונה לו אפוטרופוס ו/או האפוטרופוס לפנות לבית המשפט ולבקש את התערבותו והכרעתו.
סוגי אפוטרופסות
אפוטרופסות יכולה להיות מוגבלת לתחום מסוים בו זקוק החסוי לעזרה וכן לתקופת זמן מוגבלת.
אפוטרופסות בישראל
גם בישראל התחוללו שינויים חשובים בסוף המאה ה-20. ראשית, חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו בשנת 1992 הביאה לשינוי משמעותי בתפיסת העולם הפטרנליסטית שבבסיס מוסד האפוטרופסות. יש לפרש את חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות בצורה מצמצמת, באופן הפוגע בצורה מינימלית בחירויות היסוד של הפרט ובאופן המעניק משקל רב לאוטונומיה ולחירות האישית של היחיד. לכך יש להוסיף את עובדת חקיקת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות התשנ"ח 1998, אשר קובע מפורשות בסעיף 4 כי "אדם עם מוגבלות זכאי לקבל החלטות הנוגעות לחייו על פי רצונו והעדפותיו והכל בהתאם להוראות כל דין".
נכון לשנת 2015 רשומים בישראל כ- 50,000 אנשים אשר מונה להם אפוטרופוס, ומדי שנה ממונים אפוטרופוסים לכ-5,000 חסויים בממוצע. ההשוואה למדינות אחרות מראה כי מספר החסויים במדינת ישראל גבוה באופן יחסי למדינות מערביות אחרות ושיעור הגידול שלו חריג - על-פי נתונים לא רשמיים מספר החסויים הכפיל את עצמו במהלך 15 שנים (שיעור הגידול החריג ניתן להסבר באמצעות שיעור הגידול החריג באוכלוסייה הכללית). 85% מהאפוטרופוסים הם בני משפחה וכ-15% מהאפוטרופוסים הם תאגידים ועמותות פרטיות. ל-90% מהחסויים יש אפוטרופסות כללית, על גוף ורכוש יחד. בתי משפט לענייני משפחה מחליטים למנות אפוטרופוס ב-94% המקרים המובאים בפניהם.
החל משנת 2018 קיימות שתי חלופות למינוי אפוטרופוס: יפוי כוח מתמשך ותומך בקבלת החלטות. ביפוי כוח מתמשך, אדם ממנה לעצמו מיופי כוח אשר יפעלו במקומו ועבורו אם יגיע למצב בו יאבד את כשירותו. תומך בקבלת החלטות ממונה על ידי בית המשפט ותפקידו להנגיש לאדם הנתמך את המידע החיוני לו לשם קבלת החלטה. תומך בקבלת החלטות אינו אמור להחליט עבור הנתמך דבר, אלא רק לעזור לו להגיע להחלטה בעצמו. שתי החלופות נחשבות מגבילות פחות ופוגעניות פחות מאפוטרופסות, ומשקפות את העמדה לפיה האפוטרופסות היא כלי קיצוני יחבית, ולכן יש צורך לעשות בה שימוש רק כאמצעי אחרון, תוך הקפדה על שמירת כבוד האדם וחירותו.
במדינות רבות כאשר ממנים לאדם אפוטרופוס, הוא מאבד את הזכות להצביע בבחירות, את הזכות להתחתן, את הזכות לפנות לבית המשפט באופן עצמאי; לעומת זאת במדינת ישראל צריך להכריז על אדם כפסול דין כדי שהוא יאבד את הכשרות המשפטית, וגם אז הוא שומר על שכבה מינימלית של זכויות. ביום בתי המשפט בישראל נמנעים ככל יכולתם מהכרזה על אדם כפסול דין. לפיכך רוב האנשים במדינת ישראל שיש להם אפוטרופוס אינם פסולי דין, כלומר, יש להם כשרות משפטית.
אפוטרופסות ומוגבלות
אף על פי שלעיתים קרובות המוגבלות אינה משליכה על התפקוד ועל היכולת של האדם לקבל החלטות בעניינו, בכל זאת מרבים למנות אפוטרופוסים על אנשים עם מוגבלות. שני עשורים לאחר חקיקת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, נדמה שמבין כל זכויות האדם שעליהן נאבקים אנשים אלה - הזכות המופרת ביותר היא גם הזכות הבסיסית ביותר - הזכות לאוטונומיה אישית. אדם שמונה לו "אפוטרופוס לרכוש" מאבד את מרבית זכויותיו הכלכליות. חשבון הבנק שלו נמצא בניהול האפוטרופוס, סניפי הבנק לא ימסרו לו מידע כספי והוא נדרש להישמע להוראות האפוטרופוס בכל הנוגע לשימוש בכספו. אדם שמונה לו "אפוטרופוס לגוף" מוגבל אף יותר. האפוטרופוס יכול להחליט על שינוי מקום מגוריו, על העברתו למוסד בניגוד לרצונו וכן לקבל בעבורו החלטות רפואיות. הלוגיקה של מינוי אפוטרופוס פשוטה לכאורה - יש אנשים שאינם מסוגלים לדאוג לענייניהם באופן עצמאי וזקוקים לסיוע בניהול חייהם ובקבלת החלטות. ואולם בפועל, הפתרון שמציע המשפט הישראלי הוא גורף ועלול להיות פוגעני הרבה מעבר לנדרש. חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות בישראל מושפע מתפישת עולם פטרנליסטית, שלפיה אנשים עם מוגבלות זקוקים להגנה מפני אחרים ומפני עצמם. בימינו, כאשר תפישות של אוטונומיה אישית, זכויות אדם והעצמה הן שמתוות את מדיניות הרווחה, אין מקום לחוק במתכונתו הנוכחית. אמנת האו"ם בדבר זכויות אנשים עם מוגבלויות, אותה אשררה גם ישראל, דורשת אימוץ מודלים חדשניים, המגשימים את המטרה מבלי לרמוס את האדם. למשל, מינוי "ידיד קרוב" לאדם, שיסייע לו להגיע להחלטותיו בלי לפגוע באוטונומיה שלו. בתי המשפט לענייני משפחה, שלהם הסמכות לשלול כשרות משפטית ולמנות אפוטרופוס, מטפחים לא פעם את הגישה הפטרנליסטית שבחוק. שופטים רבים מסתמכים על חוות דעת רפואיות בעת מינוי אפוטרופוס, מבלי לשמוע או לראות את האדם עם המוגבלות. בנוסף, אף שהחוק מאפשר למנות אפוטרופוס רק לתקופה מוגבלת או לתחום ספציפי, בפועל רוב הפסיקות הן גורפות; כ-90% לפי נתוני האפוטרופוס הכללי. לאחר המינוי, יש פיקוח מינימלי על תפקוד האפוטרופוסים. גם המודעות הציבורית לנושא מצומצמת. לעיתים אנשי מקצוע אינם מודעים לאפשרויות הביניים ותומכים בהגשת בקשות גורפות לעניין אפוטרופסות. הורים החוששים, בצדק, כי ילדיהם ייפלו קורבן לניצול כלכלי, למשל, לא תמיד מודעים לפתרונות מידתיים קיימים, בשל העדר הכוונה מצד האפוטרופוס הכללי.
דוגמה לפסיקה תקדימית בנושא אפוטרופסות לאנשים עם מוגבלויות משנת 2013 היא המקרה של ג'ני האטש, בת 29, עם תסמונת דאון מוירג'יניה בארצות הברית, שהייתה לסמל למאבק למען אנשים עם מוגבלויות. בניגוד לרצונה, הוריה ביקשו להתמנות לאפוטרופוסים שלה כדי שתהיה להם הסמכות להחליט על מקום מגוריה, אופן הטיפול הרפואי בה ואף לקבוע אם מי היא יכולה להיפגש. המאבק של האטש לעצמאות זכה בתמיכה רחבה. עמוד הפייסבוק שהקימה עם חבריה "Justice for Jenny" קיבל אלפי לייקים. התומכים אף ניצבו לצדה בבית המשפט, כשהם לובשים חולצות עם הלוגו של המאבק. בהחלטה תקדימית, פסק בית משפט בארצות הברית כי ג'ני האטש תוכל לבחור מי יהיו האפוטרופוסים שלה והיכן תגור. משפט זה היווה ציון דרך חשוב בשיח זכויות של אנשים עם מוגבלויות וג'ני הפכה לסמל של תקווה.
גם בארץ התקבלה פסיקה תקדימית בדבר ביטול אפוטרופסות לאישה עם שיתוק מוחין. דנה כרמון מחיפה, בת 39, הייתה תחת חסות אפוטרופוס שלא אפשר לה לעשות קורס פסיכומטרי ולהחזיק בכלב. כשפנתה לארגון ב"זכות" הם סייעו לה בביטול האפוטרופסות ובמציאת "תומך החלטות" בתחום הכלכלי. בזכות פעולה זו היא מחזיקה בכלב ועשתה קורס פסיכומטרי כפי שכל כך רצתה.
אפוטרופסות וזקנה
אחת הסיבות העיקריות לשימוש בכלי האפוטרופסות בזקנה נובעת משכיחותה הגבוהה יחסית של תופעת ההתעללות בזקנים. על פי סקר מקיף וראשון שנערך בשנת 2004 בישראל, לבחינת היקף תופעת ההתעללות בזקנים המתגוררים בקהילה, עלה כי 18.4% מהזקנים היו חשופים לסוג אחד או יותר של פגיעה – אלימות פיזית ומינית, התעללות מילולית, הזנחה, הגבלת חופש וניצול כלכלי. ההתמודדות עם תופעת ההתעללות בזקנים נעשית בעיקרה בשתי דרכים; האחת טיפולית והשנייה משפטית, כאשר בין החוקים הרלוונטיים לעניין האפוטרופסות כלולים חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, התשכ"ב – 1962; חוק ההגנה על חוסים, התשכ"ו – 1966; תיקון מספר 26 לחוק העונשין (פגיעה בקטינים ובחסרי ישע), התש"ן -1989 ועוד. חוקים אלו אינם מבהירים במפורש מי היא אוכלוסיית היעד שיש להפעיל כלפיה התערבות משפטית. למשל, מי נחשב לחוסה? מי נחשב לחסר ישע כלפיו חלה חובת הדיווח? ומיהו הזקן שיש לפעול להגנתו באמצעות מינוי אפוטרופוס? אי בהירות זו מעוררת דילמות אתיות ומשפטיות, ובפועל התוצאה היא כאמור שימוש מוגבר בכלי האפוטרופסות כלפי זקנים.
מחקרים מצביעים על כך שברוב המכריע של מינויי אפוטרופסות המבוצע ביחס לאנשים זקנים, קולם אינו נשמע בפני בתי המשפט - אם משום שאינם מיוצגים על ידי עורכי דין או שכלל אינם מוזמנים להליך (בניגוד לסעיף 36 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, התשכ"ב – 1962). כך מאבדים אותם זקנים את מלוא חירותם האזרחית מבלי שניתן להם הסבר הולם אודות משמעות ההליך וקיומן של אלטרנטיבות חוקיות נוספות פחות קיצוניות. על אף שהמחקר האמפירי בכל הנוגע לאפוטרופסות על בגירים בישראל עדיין מצומצם, אותם מחקרים מעטים מצביעים על כך שניתן בקלות יתרה למנות אפוטרופוס על אנשים זקנים, וכי עדיין אין מודעות מספקת לצורך להשתמש בכלי משפטי זה בזהירות רבה ורק כאמצעי אחרון לאחר שמוצו כל יתר האפשרויות. יתרה מכך, כמעט שאין מודעות בישראל לצורך לפתח ולהשתמש בכלי תכנון משפטיים אישיים, כגון:  צוואה בחיים, ייפוי כוח מתמשך או הנחיות מקדימות – המאפשרים ליחיד להגדיר באופן עצמאי וללא צורך בהליך משפטי פורמלי, מי יהיה אחראי מטעמו על קבלת החלטות משפטיות בשעה שיאבד את צלילות דעתו.
ביקורת רבה מופנית כלפי מוסד האפוטרופסות בשל הקלות בה ניתן למנות אפוטרופוס לאדם זקן. לרוב מתבצע מינוי כללי גם לגוף וגם לרכוש ואינו מוגבל לאותם עניינים שבהם הזקן אינו יכול לטפל. ברוב המקרים לא מוצעות חלופות או הליך גישורי למינוי אפוטרופוס. כמו כן, רוב ההחלטות בנדון אינן כוללות נימוק מפורט מדוע ניתן המינוי ומה הצידוק לכך. יתר על כן, קיימת ביקורת רבה על איכותן של חוות הדעת הרפואיות המוגשות לבית המשפט לגבי מצבו הרפואי של הזקן, אשר להן משקל רב בהחלטת בית המשפט לגבי מינוי אפוטרופוס עבורו.
ביקורת על מוסד האפוטרופסות
בעולם ובארץ, נשמעת ביקורת גוברת על מוסד האפוטרופסות. להלן הטיעונים העיקריים:
ייפוי כוח
ייפוי כוח הוא הסמכה שמעניק אדם לאדם אחר (כל אדם מן השורה) לפעול בשמו בעניינים שונים, לפי בחירתו. ייפוי כוח יכול להוות חלופה לאפוטרופסות, הפוגעת פחות בחופש הבחירה והרצון של החסוי. רק אדם שכשרותו לא הוגבלה רשאי לערוך ייפוי כוח. ייפוי הכוח נעשה מראש ובאופן שקול וענייני, תוך יכולת לתכנן את כל היבטיו, ולא בדיעבד, לאחר שאדם כבר אינו מסוגל לנהל את ענייניו.
יתרונותיו של ייפוי הכוח הוא שהאדם מייפה הכוח הוא היחיד שמחליט (ולא בית המשפט) מי יהא מיופה הכוח שלו ומהם העניינים שבהם יוכל בא כוחו לפעול למענו.
מגבלות ייפוי הכוח
ביטול של ייפוי הכוח - מייפה הכוח רשאי לבטל את ייפוי הכוח בכל עת לפי רצונו, או לפי תנאים שיקבע ויצוינו על גבי ייפוי הכוח עצמו.
החתימה על ייפוי הכוח מוגבלת לאנשים מעל גיל 17, צלולים וכשירים משפטית.
על ייפוי הכוח חותמים בנוכחות שורה של בעלי מקצוע שביכולתם לאשר את זהות הצדדים (מייפה הכוח ומיופה הכוח) - רופא, פסיכולוג, עובד סוציאלי, אחות או עורך דין. רצוי שהעד הנבחר יהיה זה שמכיר את האדם לאורך זמן.
ייפוי כוח מתמשך והנחיות מקדימות
בחוק זכויות החולה קיים ייפוי כוח עתידי לעניינים רפואיים בלבד. ב-2012 הוגשה בישראל הצעה לתיקון חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות - תיקון מס' 32 א-כה (ייפוי כח מתמשך, הנחיות מקדימות והוראות שונות), התשע"ב–2012, המבקשת להרחיב את הכלי הזה גם לעניינים אישיים אחרים ולענייני רכוש. על פי ההצעה לתיקון החוק זו יוכל אדם, בזמן היותו כשיר ומסוגל לדאוג לענייניו, למנות מיופה כח שיהיה מוסמך לפעול בענייניו ולקבל החלטות בשמו, אם יגיע למצב בו הוא יחדל להיות מסוגל להבין בעניין לגביו ניתן ייפוי הכח ולקבל החלטות בקשר אליו, עקב ליקוי שכלי או נפשי. ייפוי הכח המתמשך ימשיך לעמוד בתוקפו ומיופה הכח יהיה מוסמך לפעול על פיו, גם כאשר הממנה כבר לא יהיה בעל כשירות לתת אותו. ייפוי הכח יוכל להינתן לגבי ענייניו האישיים של אדם, לרבות ענייניו הרפואיים, כולם או חלקם, או לגבי ענייני רכושו, כולם או חלקם והוא יוכל להינתן גם לעניין מסוים – אישי או רכושי. כן מוצע לאפשר לאדם לתת הנחיות מקדימות גם ללא מינוי מיופה כח, למקרה שבו בית המשפט ימנה לו בעתיד אפוטרופוס.
החל מאפריל 2017, ניתן להפקיד באופן מקוון ייפוי כוח מתמשך, הנחיות מקדימות למינוי אפוטרופוס ומסמך הבעת רצון לעניינים אישיים הכוללים עניינים הנוגעים לרווחתו האישית של אדם, לצרכיו היום–יומיים, למקום מגוריו, לבריאותו, או לענייניו הגופניים, הנפשיים או החברתיים, ולמעט עניין הנוגע לרכושו, וכן לענייני רכושו של הממנה.
כל אדם בגיר בעל כשירות המבין את המשמעות של מתן ייפוי כוח מתמשך רשאי למנות מיופה כוח אחד או יותר, וכן למנות מיופה כוח מחליפים. על מיופה הכוח להיות בגיר וכשיר, ולענייני רכוש, אינו יכול להתמנות אם הוא פושט רגל או לקוח מוגבל חמור. כמו כן לא ימונה מי שיש בינו לבין הממנה זיקה של טיפול, ייצוג או תלות במקרים שנמנים בחוק. אדם אינו רשאי להתמנות מיופה כוח ליותר משלושה אנשים.
הממנה רשאי לקבוע שמיופה הכוח יהיה זכאי לשכר בעבור ביצוע תפקידו. שכר שישולם מנכסי הממנה ובשיעור שקבע הממנה. תכליתו של התיקון לחוק היא לאפשר חלופה למינוי אפוטרופוס, וקביעת מנגנון של שמירה על כבודו וככל הניתן גם על עצמאותו, פרטיותו, חירותו וזכויותיו של נותן ייפוי הכוח המתמשך.
תוקפו, אם לא הוגבל בבחירת נותן ייפוי הכוח, בלתי מוגבל בזמן ועד מות הנותן, אך בכל 3 שנים חייב האפוטרופוס הכללי לשלוח הודעה לממנה ובה תזכורת ושאלה האם הוא מעוניין להמשיך.
קבלת החלטות נתמכת
במסגרת מנגנון קבלת החלטות נתמכת מתמנה תומך החלטות, תומך החלטות הוא אדם הממונה לצורך סיוע למי שמתקשה בקבלת החלטות ובביצוע פעולות משפטיות. פעמים רבות אנשים אינם זקוקים למישהו שיחליט עבורם, אלא הם צריכים עזרה בקבלת ההחלטות. תומך ההחלטות אינו מחליף את שיקול דעתו של הנתמך בשיקול דעתו שלו, אלא מסייע לנתמך וכך שומר על עצמאותו ועל וזכות ההחלטה שלו. זאת בניגוד לאפוטרופוס, שבמקרים רבים מקבל את ההחלטה במקום לעזור לאדם להגיע להחלטה בעצמו. יש צורך לבחון האם האדם יכול לקבל מישהו שתפקידו יהיה תומך בקבלת החלטות. תומך ההחלטות מסייע לנתמך ומעניק ליווי ותמיכה בקבלת החלטות.
דוגמה מבריאות הנפש, במסגרת סל שיקום, ישנם מלווים אשר עוזרים לאדם פגוע הנפש בקבלת החלטות בנושאים כגון: סידורים חשבונאים, החלטות על מקום מגורים ועוד, אך כל זה לא במקומו, כי אם בשיתוף פעולה אתו.
ניתן להפסיק את יחסי התמיכה על ידי הודעה חד צדדית של הנתמך שהוא אינו מעוניין בהמשך תמיכתו של התומך.
שימוש באמצעי זהירות כלליים
החלופות המוצעות לאפוטרופסות בתחום הכלכלי נחלקות לשלושה תחומים: מקרקעין, בנקאות וחוזים. במקרים רבים, באמצעות שימוש באמצעי זהירות אלה, ניתן להימנע ממינוי אפוטרופוס ולהגן על הפעולות הכלכליות של אנשים הזקוקים להגנה.
הווידאו קליפים היקרים ביותר בכל הזמנים
ערך זה מפרט את הווידאו קליפים היקרים ביותר שנוצרו בכל הזמנים, בעלויות של ומעלה. הקליפ של הזמר-יוצר הבריטי דייוויד בואי לשירו "Ashes to Ashes" משנת 1980, היה הקליפ הראשון שעבר סכום זה. הקליפ של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט לשירה "" משנת 2019, הוא הקליפ החדש ביותר ברשימה. על פי ריפבליק TV, The Sydney Morning Herald , Stuff , וגופים נוספים, סצנת אמבטיית היהלומים ב-"Look What You Made Me Do", לבדה עלתה בין 12 ל-13 מיליון דולרים, מה שהופך אותו לקליפ היקר יותר בכל הזמנים.
ג'נט ג'קסון מובילה עם שישה קליפים ברשימה, בעוד שלמייקל ג'קסון, בריטני ספירס ואיומי האמאסאקי יש חמישה קליפים. למדונה יש שלושה קליפים בחמישייה הראשונה, וארבעה בסך הכול, מה שהופך אותה לאמנית עם הקליפים היקרים ביותר בכל הזמנים. TLC, קניה וסט, באסטה ריימס, גאנז אנד רוזס, מילן פארמר ואם סי האמר מופיעים ברשימה פעמיים.
ג'וזף קאהן ביים שבעה וידאו קליפים, בעוד הייפ ויליאמס, ווטרו טאקישי וצ'ה יון טאק ביימו שלושה. נייג'ל דיק, מארק רומנק וג'ון לנדיס ביימו שניים. רומנק, שביים את "Scream" של מייקל וג'נט ג'קסון, שטענו כי הוא אחד הקליפים היקרים ביותר שצולמו מאז ומעולם, הכחיש טענה זו ואמר כי היו עוד שני קליפים מאותה התקופה שעלותם הייתה כפולה מזו שלו "Scream".
ג'נקפור
ג'נקפור (בנפאלית: जनकपुर; רשמית: जनकपुरधाम - ג'נקפורדהאם) היא בירת פרובינציית מאדש בדרום־מזרח נפאל. היא מהווה מרכז לתיירות תרבותית ודתית.
העיר נוסדה במאה ה-18. על פי המסורת, עיר קדומה הייתה קיימת באזור שהייתה בירת ממלכת שושלת וידהה ששלטה באזור מיטהילה  בעת העתיקה.
העיר שוכנת בדרום־מערב מחוז דהנוסה שבמרכז פרובינציית מאדש כ־120 ק"מ דרומית־מזרחית לבירה קטמנדו. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2021 אוכלוסיית העיר מנתה 194,556 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה בפרובינציית מאדש (אחרי בירגאנג') ולעיר העשירית בגודלה בנפאל כולה.
רכבת נפאל הפעילה בעבר קו בין ג'נקפור להודו.
נמל התעופה המקומי, משרת את העיר.
סולם קינסי
סולם קינסי, הנקרא גם סולם הדירוג ההטרוסקסואלי-הומוסקסואלי, מתאר את הנטייה המינית של אדם על סמך החוויה או התגובה של האדם בזמן נתון. הסולם בדרך כלל נע בין 0, כלומר הטרוסקסואל בלבד, ל-6, כלומר הומוסקסואל בלבד. בדוחות קינסי, צוין גם "X", אשר הצביע על "אין מגע או תגובה סוציו-מינית" (א-מיניות).
היסטוריה
אלפרד קינסי, היוצר של סולם קינסי, ידוע בתור "אבי המהפכה המינית". סולם קינסי נוצר על מנת להדגים כי מיניות אינה מתאימה רק לשתי קטגוריות קפדניות: הומוסקסואל והטרוסקסואל. במקום זאת, קינזי האמין שהמיניות נזילה ונתונה לשינוי לאורך זמן.
במקום להשתמש בתוויות חברתיות-תרבותיות, קינסי השתמש בעיקר בהערכות התנהגות על מנת לדרג אנשים על הסקאלה. סולם הדירוג הראשון של קינזי כלל שלושים קטגוריות שייצגו שלושים מקרים שונים, אם כי בסולם הסופי שלו יש רק שבע קטגוריות. למעלה מ-8,000 ראיונות נערכו במהלך המחקר שלו.
בהצגת הסולם כתב קינזי:
טבלת הסולם
סולם קינסי נע בין 0 למרואיינים שרק היו להם רצונות או התנסויות מיניות עם המין השני, ל-6 עבור אלו שהיו להם רצונות או חוויות של אותו מין באופן בלעדי, ו-1–5 עבור אלו שהיו להם רמות שונות של תשוקה או התנסויות עם שני המינים, כולל רצון "מקרי" או "מזדמן" לפעילות מינית עם אותו מין. הסולם לא מתייחס אם הם "מזדהים" כהטרוסקסואלים, ביסקסואלים או הומוסקסואלים.
יתר על כן, אף על פי שדרגת X הנוספת הייתה משמעותה "אין מגע או תגובה סוציו-מינית" (א-מיניות), הפסיכולוג האמריקאי, ג'סטין ג'יי. להמילר, קבע כי: "הסיווג X של קינסי הדגיש חוסר התנהגות מינית, בעוד שהסיווג המודרני ההגדרה של א-מיניות מדגישה חוסר משיכה מינית. ככזה, סולם קינסי עשוי שלא לתת סיווג מדויק של א-מיניות."
יחסי ישראל–קוסובו
יחסי ישראל–קוסובו הם היחסים הדיפלומטיים שבין מדינת ישראל ורפובליקת קוסובו.
בספטמבר 2020 ישראל וקוסובו הסכימו על כינון יחסים דיפלומטיים גלויים והכרה ישראלית בקוסובו. עד אז נמנעה ישראל להכיר בקוסובו, חרף העובדה שהכרזת העצמאות, אשר התקיימה בשנת 2008, זכתה להכרה מצד מדינות רבות ברחבי העולם, לרבות ארצות הברית.
ב-4 בספטמבר 2020 במסגרת הסכם סרביה–קוסובו בתיווך נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, הודיעה מדינת ישראל על הכרתה בקוסובו כמדינה. בתמורה לכך, סוכם כי קוסובו תכיר בירושלים כבירת ישראל ותקים את שגרירותה בירושלים. בנוסף, שתי המדינות יכוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן. ב-1 בפברואר 2021 כוננו המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים. ב-14 במרץ 2021 מונתה אינס דמירי לשגרירת קוסובו הראשונה בישראל, ובתאריך 28 בדצמבר 2021 מונתה תמי זיו לשגרירת ישראל הראשונה בקוסובו.
היסטוריה
חבל הארץ של קוסובו היה לאורך ההיסטוריה תחת ריבונותן של מדינות רבות ושונות, כאשר לאחר פירוק יוגוסלביה במסגרת מלחמות יוגוסלביה בראשית שנות ה-90, נותרה קוסובו תחת שליטתה של סרביה. עם זאת, התנגדותם של הקוסוברים לשליטה הסרבית, אשר נבעה בין היתר ממעשי הטבח שביצעו חיילים סרבים באזרחים קוסוברים על אדמת קוסובו במהלך המלחמה, הובילה לבסוף להכרזה על עצמאותו של החבל בתאריך 17 בפברואר 2008, וזאת בהסכמה שבשתיקה של חלק ממדינות האיחוד האירופי ושל ארצות הברית.
עם זאת, מיום הקמתה של הרפובליקה של קוסובו בשנת 2008, ועד לשנת 2020 ישראל נמנעה מלהכיר בעצמאותה של קוסובו, וזאת משלוש סיבות עיקריות:
מסיבות אלו, מדינת ישראל נמנעה כל השנים מהכרה רשמית בעצמאותה של קוסובו, וזאת חרף לחצים מצד גורמי חוץ שונים, וכן מקרב קבוצות במדינת ישראל, אשר ביקשו להכיר במדינה החדשה, כאשר חלקם אף הקבילו בין נסיבות הקמתה של הרפובליקה של קוסובו, לנסיבות הקמתה של מדינת ישראל בשנת 1948.
חרף אי ההכרה הרשמית בעצמאותה של קוסובו, אישי ציבור ופוליטיקאים רבים בישראל הביעו את אהדתם כלפי קוסובו, וזאת מאחורי דלתיים סגורות. בין היתר, חברת הכנסת רוחמה אברהם בלילא מסרה, במהלך פברואר 2008, כי על אף שישראל החליטה נכון להיום שלא להכיר בעצמאותה של קוסובו, הרי שהיא רואה את המצב כ"מטריד מאוד".
בתאריך 28 באפריל 2009, ארתור קול, שגריר ישראל בסרביה, אמר כי חרף העובדה שעברה יותר משנה מאז שקוסובו הכריזה על עצמאותה באופן חד צדדי, למדינת ישראל אין כל כוונה להכיר בעצמאותה באופן רשמי, וכן כי "העובדה היא שעמדתה של ישראל לא השתנתה לאורך הזמן. העם והממשלה הסרביים צריכים להעריך את עמדתה של ישראל, שגם ממחישה את הידידות בין שתי המדינות". זמן קצר לאחר מכן, בחודש ספטמבר 2009, במהלך ביקור רשמי בבלגרד, קבע שר החוץ הישראלי אביגדור ליברמן, כי לישראל אין כוונה להכיר בקוסובו בעתיד, אבל הביע תקווה כי סוגיית עצמאותה של קוסובו תיפתר בדרכי שלום.
ב-16 בספטמבר 2009, אמר שר החוץ של מדינת ישראל אביגדור ליברמן כי ישראל "עוקבת אחר המצב בין סרביה וקוסובו", וכי ישראל מקווה ל"פתרון מקיף ובדרכי שלום", שיושג באמצעות משא ומתן בין שתי המדינות המעורבות. ליברמן גם אמר כי ישראל מסוגלת לעמוד בלחץ המופעל עליה להכיר בקוסובו, וזאת משום שישראל הייתה תחת לחץ מאז שנת 1948 בנושאים רבים, ומסוגלת להתמודד עמו גם הפעם. כמו כן, במהלך ביקור בישראל בסוף אוקטובר 2009, שר הפנים הסרבי אמר כי "גורמים רשמיים בישראל אישרו כי ישראל אינה מתכוונת לשנות את עמדתה ביחס לקוסובו. בחודש יוני 2011, אמר ליברמן כי עצמאותה של קוסובו היא "נושא רגיש", וטען כי ישראל תוכל להכיר בקוסובו רק לאחר שמדינות אחרות, כמו יוון וספרד, תכרנה בה.
ב-9 ביוני 2016, הכריז נשיא קוסובו, האשים טאצ'י, כי הוא עומד לצד ישראל לאחר פיגוע הירי במתחם שרונה בתל אביב.
ב-21 בספטמבר 2018, אמר נשיא קוסובו, האשים טאצ'י, כי אם ישראל תכיר במדינה – תפתח קוסובו שגרירות בירושלים.
ב-4 בספטמבר 2020, במסגרת הסכם סרביה–קוסובו, הודיעה ישראל כי תכיר בקוסובו כמדינה עצמאית. קוסובו הודיעה שגם היא תפתח שגרירות בירושלים. ב-1 בפברואר 2021, חתמו שתי המדינות על הסכם לכינון יחסים דיפלומטיים, וב-14 במרץ, פתחה קוסובו את שגרירותה בירושלים. לאחר כשבוע עלתה לשלטון ממשלה חדשה בקוסובו בהנהגת אלבין קורטי, ועם הקמתה שלח נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן בקשה לשקול מחדש את הקמת השגרירות בירושלים, אך בראיון שהעניקה שרת החוץ החדשה דוניקה גרוואלה-שווארץ היא אמרה שפתיחת השגרירות היא "עניין סגור" והוסיפה שיחד עם זאת קוסובו רוצה לשמר יחסים ידידותיים עם הפלסטינים.
24 דקות
24 דקות היה חינמון יומי ישראלי, שיצא לאור בין השנים 2008 ו-2009. העיתון השתייך לקבוצת ידיעות אחרונות, והוקם במטרה להתחרות בחינמונים ובראשם ישראל היום, שצברו פופולריות והחלו לפגוע בתפוצתו של עיתון האם. העיתון חולק בתחנות רכבת ישראל, בדוכני מפעל הפיס ובסניפי דואר ישראל ורשת הקפה ארומה, ועורכו היה ערן טיפנברון. לעיתון לא הייתה מערכת חדשות עצמאית, והידיעות שהתפרסמו בו התבססו ברובן על פרסומים ב-ynet ובאתר הספורט ONE, שניהם בשליטת קבוצת ידיעות אחרונות. בניגוד לטבלואידים המתחרים, אופיין 24 דקות כצהובון, שהציג כותרות גדולות ובוטות ועיצוב צבעוני והרבה לפרסם בשערו ידיעות רכילות. ביוני 2009 נסגר העיתון, לאחר שלא הצליח להתחרות בישראל היום (במחצית השנייה של 2008 זכה העיתון לחשיפה של שבעה אחוזים בלבד, לעומת 23.2 אחוזים למתחרה).
פרידריך אדלר (מעצב)
פרידריך אדלר (בגרמנית: Friedrich Adler; 29 באפריל 1878, לאופהיים – 11 ביולי 1942, אושוויץ), היה אמן, מעצב ומרצה לאמנות יהודי-גרמני. אדלר עיצב כלי בית וחפצי אמנות בסגנון אר-דקו ויוגנדשטיל והיה חבר בתנועת הורקבונד הגרמני. אדלר עסק גם באדריכלות, עיצוב רהיטים, קרמיקה, יודאיקה וטקסטיל. הוא היה המעצב הראשון שהשתמש בבקליט ועבד כמעצב תעשייתי עם מעל 50 בתי מלאכה, ביניהם חברת אוריאון. הוא נספה באושוויץ ביולי 1942.
קורות חייו
פרידריך אדלר נולד בשנת 1878 בעיר לאופהיים שבדרום גרמניה לאיזידור אדלר, אופה ובעל חנות מאפים, ופרידה אדלר לבית זומר. בית ילדותו המשמש כיום כמסעדת "קפה הרמס", הוא מבנה אר-נובו בסגנון רנסאנס איטלקי ובו חדר זיכרון לאדלר ועבודתו. משפחת אדלר חייתה בעיר מזה כמה דורות, והייתה חברה בקהילה היהודית בעיר.
בין השנים 1894 – 1897 למד אדלר אצל הרמן אובריסט ו-וילהלם פון דבשיץ בבית הספר לאמנות שימושית במינכן, ובין השנים 1903 – 1907 אף לימד בסדנא של דבשיץ.
בין השנים 1907 – 1933, לימד אדלר בבית הספר לאמנות שימושית בהמבורג. בין השנים 1910 – 1913 הוא ניהל את כתות האמן בנירנברג, ועיצב מוצרים עבור חברות מסחריות.
בין השנים 1914 – 1918 אדלר שירת במלחמת העולם הראשונה ופעילותו האמנותית נקטעה. בשנת 1918 חזר להוראה בבית הספר לאמנות שימושית בהמבורג, ובשנת 1927 התמנה לפרופסור.
בשנת 1933, בעקבות יישום חוקי הגזע בגרמניה הנאצית, נכפתה עליו פרישה מעבודתו והוא נאלץ להתפרנס מפעילות פרטית. בתקופה זאת שימש כמורה פרטי לאמנות ומלאכה לתלמידים יהודים במסגרת האגודה היהודית לתרבות, וכן הרצה וארגן תערוכות.
ב-11 ביולי 1942, אדלר גורש למחנה ההשמדה אושוויץ. שם, מכיוון שסווג כמבוגר מדי לעבודה פיזית, הוא נרצח ככל הנראה עוד באותו היום.
יצירתו האמנותית
עבודתו של אדלר מגוונת, הן מבחינת תחומי העיצוב והן מבחינת השימוש בחומרים. עבודתו כוללת עיצוב לאדריכלות, חפצי קודש יהודים, פיסול, ויטראז', ריהוט ועיצוב פנים, כלי בית ותכשיטים, קרמיקה, טקסטיל, עבודה בעץ, שנהב וזכוכית.
הוא סיפק עבודות עיצוב יותר מ-50 בתי מלאכה וחברות מסחריות, ביניהם : ולטר שרף, נירנברג (קו אוזיריס); גיאורג פרידריך שמידט, אוריון, נירנברג; יוזף צימרמן ושות', מינכן; אורניה, הולנד; ופטר ברוקמן את בניו, היילברון.
אדלר הצטרף לאיגוד הוורקבונד הגרמני בשנת 1910, והציג בתערוכות של האיגוד. לערוכת הוורקבונד הגרמני בקלן בשנת 1914 עיצב תפנים בית כנסת, כולל מבואה מרוצפת באריחי קרמיקה, ארון קודש, פרוכת ותשמישי קדושה אחרים.
בשנת 1926 הקים חברה לצביעת בדים בסגנון באטיק בשיטה ייחודית שפיתח, ובהתבסס על פטנט שרשם על מכונות לייצור בטיק שתכנן.
בין תלמידיו שהפכו לאמנים פעילים בעצמם: פרלי פלציג, פאולה אהרונסון, יעקב וכסלר ודן גלברט.
תערוכות
בשנת 1994 הוצגה תערוכת רטרוספקטיבה של אדלר "התחקות אחר עקבות: פרידריך אדלר, בין יוגנשטיל לאר דקו". התערוכה הוצגה בשישה מוזיאונים בגרמניה: המוזיאון הגרמני הלאומי, נירנברג; מוזיאון גראסי, לייפציג; המוזיאון לאמנות ואומנות, המבורג; מוזיאון טירת פרידשטורם, צונס; גלרי אין דר שראנה (כיום המוזיאון לתולדות הנוצרים והיהודים, מצודת גרוסלאופהיים), לאופהיים. גרסה מצומצמת של התערוכה הוצגה בשנת 1996 במוזיאון היודאיקה ספרטוס בשיקגו.
באוקטובר 2012 נפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות התערוכה "פרידריך אדלר: דרכים ישרות ועקיפות" ובמרכזה חלון ויטראז' שנים עשר השבטים שעיצב אדלר ושייך לאוסף המוזיאון. שם התערוכה נגזר שמשמו של מאמר שפרסם אדלר בעיתון האגודה היהודית לתרבות בהמבורג בשנת 1937.
ויטראז' שנים עשר השבטים מוצג כיום (2017) במוזיאון בית התפוצות בהשאלה ארוכת טווח.
הנצחה
לוח הנצחה מציין את מקום הולדתו של אדלר בעיר לאופהיים. הלוח הוצב בשנת 1989.
בית הספר העממי בעיר לאופהיים נקרא על שמו של אדלר.
רחוב פרידריך אדלר בלאופהיים נקרא על שמו.
לוח זיכרון לאדלר מוצב באקדמיה לאמנות ולעיצוב בהמבורג, לשעבר בית הספר לאמנות שימושית, בו אדלר לימד.
איינאו פרדה סנבטו
אָיָנָאוּ (אוריאל) פָרֵדָה סַנְבָטוּ (נולד בשנת 1975) הוא עיתונאי, פובליציסט ופעיל פוליטי ישראלי.
ביוגרפיה
אָיָנָאוּ (אוריאל) פָרֵדָה סַנְבָטוּ נולד בכפר וינערב שבמחוז גונדר בצפון אתיופיה, לצהיינש משישה ולפרדה סנבטו. בגיל ארבע התייתם מאביו, וגדל אצל סבתו מצד אימו, ט'גבה דג'ן גרמאי, המיוחסת לשושלת הגדעונים. רעה את צאן המשפחה עד עלייתו עם משפחתו לישראל במסגרת מבצע שלמה בשנת 1991. למד בתיכון אורט מגדים בכרמיאל.
עיתונאות
בשנת 1996 החל לכתוב בעיתון המקומי "צפון1 כרמיאל". ב־1998 החל לעבוד ככתב עליה וקליטה במקור ראשון, ובמקביל ניהל את תחנת הרדיו הפיראטית 'קול יהודי', שפנתה לעולים מאתיופיה בצפון הארץ. שנה לאחר מכן החל לכתוב טור שבועי במקומון "זמן ראשון–רחובות" מקבוצת מעריב.
בשנת 2004 מונה לכתב חברה וקליטה בעיתון "הארץ". בשנת 2005 הצטרף כתחקירן תוכנית מבט שני שבערוץ הראשון, ובשנת 2007 קודם לכתב בערוץ ופרש מתפקידו בעיתון הארץ. בין חשיפותיו של סנבטו ככתב הערוץ: פרשיית התעללות מינית בילדים במרכז קליטה שהביאה לסגירת בית הספר, זיוף תעודות דיין ורב על ידי מורים שביקשו להעלות את שכרם והתעללות של שוטרים בנערים עולים בגדרה. בשנת 2012 מונה שוב לכתב חדשות, הפעם ברשת ב'. מאמריו התפרסמו גם ב"ג'רוזלם פוסט", ב"ישראל היום", ובאתרי החדשות וואלה! NEWS, News1 מחלקה ראשונה ו־Nrg.
פעילות ציבורית ופוליטית
בשנת 2002 נאבקו בני הזוג סנבטו לפתיחת תיק נישואין במועצה הדתית בעיר בה גרו – ראשון לציון, ולא אצל הרב הראשי ליהדות אתיופיה בישראל – יוסף הדנה. מאבקם הצליח ובכך נקבע תקדים, בעקבותיו נרשמו כך זוגות נוספים. בשנת הלימודים ה'תשס"ב (2002–2003) חינך כיתה בתיכון לנוער נושר של רשת מכללות עתיד בבסיס פלמחים ששוכן בסמוך לראשון לציון. בשנת 2005 החל להדריך באלו"ט - אגודה לאומית לילדים ובוגרים עם אוטיזם.
בשנת 2003 הצטרף סנבטו לתנועת "צב"ר – צעירים בעד ראשון" בראשות רז קינסטליך ואולג קומליק, שהתמודדה בבחירות המוניציפליות למועצת ראשון לציון. סנבטו שובץ במקום רביעי ברשימה, אך לבסוף לא נבחר למועצה. כמו כן, הקים בשנה זו שדולה בכנסת להשתלבות יהודי אתיופיה בישראל. בין הישגיה: קידום חוק העדפה מתקנת לבני העדה האתיופית במגזר הציבורי והכשרת מאבחנים פסיכולוגיים מקרב העדה. היה פעיל בסיעת הליכוד במטה נגד תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה.
במקביל, בשנים 2003–2005 ניהל סנבטו את "יצ'אלאל – עמותת יוצאי אתיופיה למען קידום הספורט בקהילה", הפועלת בערים אשדוד, יבנה ורחובות. כמו כן ניהל את עמותת תומ"ר – תרבות ומורשת יהודי אתיופיה, פעל להקמת המרכז למורשת יהדות אתיופיה ברחובות והיה מעורב בהקמת בית הספר על שם יונה בוגלה בעיר. ביוזמתו נקרא רחוב בראשון לציון על שם בוגלה . בשנים 2005–2006 פעל סנבטו להגנה על בתי עלמין יהודיים באתיופיה, שחוללו על ידי מקומיים לצרכים חקלאיים או מתוך אמונה טפלה בסגולותיהן של עצמות יהודים לרפואה ולפרנסה.
בשנת 2020 יצא עם קרוב משפחתו לאתיופיה, כדי להביא משם את עצמותיה של דודה-רבתא שלו, שנרצחה על רקע יהדותה. השניים שהו באתיופיה במשך מספר שבועות והצליחו להעלות את העצמות לקבר ישראל.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום השמיני ברשימת הציונות הדתית מטעם האיחוד הלאומי – תקומה.
חיים אישיים
מסורתי-דתי, נשוי למָרי מָרוּ סנבטו המבוגרת ממנו במספר שנים. מרה בוגרת תעודת הוראה, תואר ראשון בחינוך בלתי פורמלי, ותואר שני בייעוץ חינוכי מאוניברסיטת תל אביב, והיא קצינת ביקור סדיר בעיר מגוריהם – ראשון לציון. הייתה חברת דירקטוריון המוסד לביטוח הלאומי ומועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. לבני הזוג שני ילדים.
יעקב אלישר
הרב יעקב אלישר (1730–1790) היה מנהיג ורב הקהילה היהודית בחברון.
ביוגרפיה
נולד בחברון בשנת ת"צ (1730) לרב חיים יוסף אלישר. בצעירותו למד תורה בישיבותיה של חברון ונעשה לאחד ממנהיגי הקהילה.
לפי עדות נכדו רבי יעקב שאול אלישר (היש"א ברכה), היה שם משפחתו המקורי של ר' יעקב אלישר "ווילנא" - על שם עיר מוצאה של המשפחה. בצעירותו, החלו קרוביו לכנותו בשם "אליישר" (הישר) בשל צדקותו. מאז, דבק השם בבני המשפחה שלא הוסיפו עוד להשתמש בשם ווילנא. טענה זו נאחזת במגילת היוחסין שכתב רבי חיים הלוי פולאקו מחברון לרב יעקב שאול אלישר אודות מוצא משפחתו, לפי המגילה משפחת אלישר במקורה היא משפחה אשכנזית שמקורה בעיר ווילנא. אמנם, לדעת מאיר בניהו וחוקרים אחרים יחוס זה שגוי ולטענתם משפחת אלישר היא משפחה ספרדית שורשית שהיגרה לארץ ישראל עם גירוש ספרד. הסיבה לבלבול נבעה ככל הנראה בשל מוצאה של אמו של רבי יעקב אלישר שהיה מן העיר ווילנא.
במהלך חייו יצא לשלוש שליחויות מטעם הקהילה היהודית בחברון, אחת מהן בשנת 1773 (ערב ראש חודש חשוון) למצרים, דרך עזה ומדבר סיני עם החיד"א. בגבול מצרים נתגלעו חילוקי דעות ביניהם על בחירת הדרך, והחיד"א אמר לו: "נהי (=אף על פי) דבתורה אתה גדול ממני, אך בענייני העולם אינך מכיר כלום".
במהלך שליחותו לבצרה שבעיראק בשנת 1775 נפטרה אשתו, ששהתה בבחברון, והוא נישא בשנית לבת נשיא הקהילה המקומית, ויחד נולדו להם שני בנים. במהלך שהותו בעיר צרו עליה הפרסים במשך שנה שלמה. לאחר כיבושה החליט מלך פרס להשמיד את היהודים, והרב אלישר הכריז על קיום תפילות וצומות לביטול הגזירה. לאחר שהאויבים נהדפו, כתב את "מגילת פרס" (או "מגילת אלישר") בה הוא מגולל את סיפור המצוקה וההצלה. היש"א ברכה העתיק את המגילה לקלף, והדפיסה בראש ספרו "איש אמונים". בבצרה נולד בנו מאשתו השנייה הרב אליעזר ירוחם, אביו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
לאחר שהות ארוכה בבצרה (1774–1781), הוא עזב את העיר ועבר לדמשק, שם הצטרף לבנו הבכור מאשתו הראשונה מחברון, הרב חיים. משם עברו השניים לצפת בשנת 1781, כיוון ששמע בדמשק שבעלי החובות של בנו חיים מחברון מתכוונים להציק לו וגם כדי לא לצער את קרובי אשתו הראשונה שבחברון.
בצפת הוא נמנה עם רבני ומנהיגי הציבור. משם הוא כתב מכתב בשנת 1782 לחברו החיד"א שהיה בליוורנו. הוא מתאר במכתבו את מצבה הטוב של צפת כולל מצב הישיבות והרבנים ואת עליית החסידים אליה, ומציע לו לבוא לעיר ולשמש בה כרב. כן הוא מבקש ממנו שישלח לו את חיבוריו. בשנת 1783 חתם בצפת על איגרת השליחות של הרב שלמה חסאן, חתן מהרי"ט אלגאזי.
נהג לחתום בשם - יעקב וילנא. החיד"א מכנהו באחד מספריו: "החכם השלם, הדיין המצוין רחם רחמתיים, מעיין ובור סוד שאינו מאבד טיפה, הטוב והישר, יעקב שלם ושלמה משנתו, מסויידת ומכויירת- חקוקה בששר- כמהר"ר יעקב אלישר נר"ו".
נפטר בחברון סמוך לשנת תק"נ (1790).
עמית מררי
עמית מררי (נולדה ב-27 ביולי 1968) היא עורכת דין ישראלית. מאז 2017 מכהנת כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה למשפט פלילי.
ביוגרפיה
מררי נולדה בארצות הברית לפרופסורים דליה מררי ואריאל מררי. סבה איתן היה בן דודו של משה דיין. היא בעלת תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
שימשה כפרקליטה בפרקליטות המדינה במחלקה לעניינים בינלאומיים ובמחלקה הפלילית, עוזרת היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, והחל משנת 2005 כרפרנטית במחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים. כן שימשה כעוזרת משפטית במערכת התביעה של ארצות הברית, לרבות במערכת הפדרלית בתחום של פשיעה מאורגנת ועבירות הלבנת הון.
משנה ליועץ המשפטי לממשלה
בשלהי שנת 2018 העמיד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט את מררי בראש צוות פרקליטים מטעמו לבחינת תיקי נתניהו, נוסף על הצוות העיקרי אותו הובילה ליאת בן-ארי בפרקליטות המדינה. הקמת הצוות גררה ביקורת מצד הפרקליטות. מררי הייתה בין בכירי המערכת אשר ביקשו להחמיר את האישומים נגד בנימין נתניהו. לאחר הגשת כתב האישום השתתפו מררי וצוותה בשימוע שנערך לנתניהו.
בין השנים 2016–2021 עמדה בראש צוות בין-משרדי לבחינת חלופות לעונש המאסר, אשר המשיך את עבודתה של הוועדה לבחינת מדיניות הענישה והטיפול בעבריינים (וועדת דורנר). לפי מסקנותיו, בין השאר, הוצע לביטול עונשי מאסר על עבירות קלות, והמרתן בחלופות דוגמת מאסרי בית.
בינואר 2022, על רקע פרסום בעיתון כלכליסט לפיו ביצעה משטרת ישראל שלא כדין האזנות סתר באמצעות תוכנת "פגסוס" של חברת NSO, מינה היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט את מררי לעמוד בראש צוות אשר יבחן את הפרשה. ב-21 בפברואר 2022 פרסם הצוות את מסקנותיו, לפיהן מרבית ממצאי התחקיר אינם נכונים. הצוות ממשיך לבחון את הטיפול המשטרתי בהאזנות סתר בדרך של תקשורת בין מחשבים (הדבקה של ניידים).
בפברואר 2023 פרסמה מררי חוות דעת בה הביעה התנגדות להצעת חוק שהגיש חבר הכנסת משה סעדה, לפיה תוסמך המחלקה לחקירות שוטרים לחקור גם פרקליטים, המחלקה תנותק מפרקליטות המדינה ותהפוך לעצמאית, והעומד בראשה ייבחר בידי שר המשפטים.
חיים אישיים
מררי היא בת זוגו של איל ינון, לשעבר היועץ המשפטי לכנסת. כאחרים היו בני הזוג חתומים על הסדר ניגוד עניינים. על רקע ביקורת ציבורית, נמנע ינון – אחד מן העדים במשפט נתניהו – מלעסוק בסוגיית חסינותו של נתניהו, הנוגעת לתיקים שהובילה בת זוגו. עם זאת, קשר העיתונאי בן כספית בין הטבות שונות שהוענקו לינון על רקע סיום עבודתו בכנסת, ובין עיסוקה של מררי בתיקי נתניהו. בעקבות זאת הגיש נתניהו תביעת דיבה כנגד בן כספית.
תזמורת ירושלים החדשה
תזמורת ירושלים החדשה היא תזמורת שמקום מושבה בירושלים, המתמקדת במורשת המוזיקלית של קהילות יהודיות עם רקע ערבי-מוסלמי, בשילוב עם ביצועים מעולם הג'אז והמוזיקה המערבית.
פידר
פידר (בצרפתית: Feder; ) הוא תקליטן ומפיק מוזיקלי צרפתי.
תזמורת ירושלים החדשה
היסטוריה
התזמורת נוסדה על ידי עומר אביטל, מלחין וקונטרבסיסט ג'אז בינלאומי, ויאיר הראל, זמר ונגן כלי הקשה ישראלי, לדבריהם כאנתיטזה לגישה, שרווחה בעבר במדינת ישראל, לפיה יש למחוק את הזיקה לגלות בדרך ליצירת זהות ישראלית. בעוד שאביטל, בן להורים ממוצא תימני ומרוקאי, נרתם לתזמורת כחלק ממסע אישי של מחקר שורשים מוזיקלי, הראל ראה בכך חלק מחזון ציוני של טיפוח זהות יהודית-ישראלית עם זיקה לתרבות עכשווית ודינמית, וכהמשך דרכו של מורו, המלחין אנדרה היידו, שהדגיש את החופש המוזיקלי.
פידר
ביוגרפיה
הדריאן פדרקוני (Hadrien Federiconi) נולד בניצה. הוא למד מסחר ובהמשך סיים לימודי סאונד בפריז.
תזמורת ירושלים החדשה
היסטוריה
את הרעיון להקמת הרכב משותף עם הראל הגה אביטל לאחר שעלה בשנת 2008 להופעה משותפת עם הפייטן ר' חיים לוק בפסטיבל הפיוט. בשנת 2010 הצטרף לוק להרכב ונוסדה התזמורת. הופעת הבכורה של התזמורת, "אהבת עולמים", התקיימה בפסטיבל ישראל בשנת 2010 והונצחה באלבום שראה אור בשנת 2012. המיזם השני של התזמורת, "מקאם ירושלם", פנטזיה מוזיקלית רב-תרבותית בשני חלקים, הועלה לראשונה ב-2012 בעיר העתיקה בירושלים. בשנת 2013 אירחה התזמורת את זמרי הרוק ברי סחרוף ורע מוכיח במופע החותם של פסטיבל הפיוט, שהתקיים בכיכר ספרא בירושלים בפני 6,000 איש.
התזמורת, שהראל ואביטל משמשים כמנהליה האמנותיים, מורכבת מכ-15 נגנים מובילים ממסורות מוזיקליות שונות הפועלים כגוף אחד באלתור ובגמישות סגנונית, תוך שילוב של מוזיקה אנדלוסית, מוזיקה ערבית, מוזיקה עממית, ג'אז ומוזיקה קלאסית. עם הנגנים והמלחינים בתזמורת נמנים, בין היתר, הסולנית הערבית-ישראלית חיה סמיר, המלחין ונגן הטאר פרץ אליהו, המלחין הפייטן הרב דוד מנחם, רפי מלכיאל (טרומבון), ארמונד סבח (נאי), יצחק ונטורה (עוד), יונתן קורן (כינור), אלעד לוי (קמנג'ה), אלעד גבאי (קאנון), הילה אפשטיין (צ'לו), איתמר בורוכוב (חצוצרה), גליה חי (ויולה), נדב רמז (גיטרה) ומתן צ'פניצ'קי (סקסופון). בנוסף מתארחים בהרכב האמנים דניאל זמיר (סקסופון), גרג טארדי, סקסופוניסט אמריקאי בולט בזירת הג'אז בניו יורק, ונגן הקמנצ'ה הישראלי מארק אליהו.
פידר
ביוגרפיה
ההצלחה הראשונה שלו היה רמיקס של השיר "Can not Get Away: של סיקסטו רודריגז. בהמשך חתם על חוזה עם "אטלנטיק רקורדס".
בשנת 2015 הוציא את השיר Goodbye בביצועה של ליז. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים של בלגיה ולמקום השני בהונגריה וזכה התקליט פלטינה באיטליה, בלגיה, גרמניה ושווייץ. בשנת 2015 פדר זכה בפרס NRJ DJ בקטגוריה "תקליטן-תגלית השנה בצרפת".
בהמשך אותה השנה פידר הוציא שיר Blind עם הזמרת האוסטרלית אמי. השיר הגיע למקום החמישי במצעד הפזמונים הצרפתי.
בשנת 2016 יצאה השיר "Lordly" שקיבל הסמכה של "תקליט יהלום" בצרפת.
בשנת 2018 הוא כתב את השיר "Breathe" שהגיע למקום ה-10 בצרפת. בשנת 2018 הוא הפיק את האלבום "Désobéissance" של מילן פארמר, והיה שותף לכתיבת מוזיקה למספר שירים של האלבום.
פידר ממשיך להפיק שירים, אך הם לא מצליחים לשחזר את ההצלחה של השירים הוא הוציא במהלך העשור השני של המאה ה-21.
הארץ בלהבות
הארץ בלהבות (באנגלית: Earth Afire) הוא ספר מדע בדיוני מאת אורסון סקוט קארד ואהרון ג'ונסטון שיצא לאור בשנת 2013. הספר השני בסדרת "מלחמת הפורמיקים הראשונה". תרגום עברי של הספר, בידי בועז וייס, ראה אור ב-2016.
עלילה
מאה שנים לפני אירועי המשחק של אנדר, חללית חייזרים נכנסת למערכת השמש. עד מהרה תוקפות אותה ספינות חלל פרטיות, מאוישות בידי בני אדם, והיא משמידה אותן.
ויקטור טס לירח בספינת בזק (ספינת מטען מהירה אשר אינה מיועדת לבני אדם); בו בזמן ולא ידיעתו, מושמדים בני משפחתו שניסו להילחם בחללית החייזרים. ויקטור שורד את המסע לירח, אך לא עולה בידו לשכנע את הרשויות באמיתות דבריו. בסופו של דבר, הוא מצליח לדווח על הספינה העוינת כשבוע לפני הגעתה, בעזרת תאגיד ג'וק. האו"ם מתכנס לישיבת חירום, אך לא ננקטים כל צעדים משמעותיים. האנושות נותרת אפוא לא מוכנה. כאשר החייזרים (פורמיקים) מגיעים לכדור הארץ, מעבורת של האו"ם שבאה לברכם מושמדת. יחד איתה מושמדת מעבורת תקשורת ופורצת מלחמה.
הפורמיקים משגרים שלוש אסדות נחיתה עצומות לדרום-מזרח סין. מהן יוצאות עשרות חלליות קטנות מלאות פורמיקים. אלה האחרונים משתמשים בגז קטלני כאמצעי הרג המוני ומזהמים את הים. למרות מיליוני הרוגים, ממשלת סין מסרבת לקבל סיוע זר בגלל שיקולים פוליטיים.
לפני הנחיתה אימן סגן מזר רקהאם, מהכוחות המיוחדים של ניו זילנד, את הצבא הסיני בשימוש במטוסי תובלה חדישים. בתמורה אימנו הצבא הסיני בשימוש בהמצאה חדשה - מזחלות שלהן יכולת לחפור מנהרות במהירות. במהלך פלישת הפורמיקים, מציל רקהאם את בינגוון, ילד סיני מחונן כבן שמונה. שניהם יוצאים לדרך כדי להרוס את אחת מאסדות הנחיתה.
משטרת המבצעים הנייחת (ממ"ן), כוח צבאי קטן ומובחר, נכנס לסין (ללא אישור רשמי) כדי להילחם בפורמיקים. אנשי ממ"ן מצילים את בינגוון ומאזר מהתקפת פורמיקים סמוך לאסדת נחיתה. הם מבחינים כי אסדות הנחיתה מוגנות היטב מעל פני הקרקע, אך לא מתחתיה. מאזר נזכר במזחלות הצבא הסיני, והוגה תוכנית לפגיעה באסדת הנחיתה. קפטן וויט, מפקד ממ"ן, מקבל נשק גרעיני טקטי מאדמירל סיני ששמו אינו ידוע. הם הורסים את הנחתת בהצלחה, אך כוחות סיניים מגיעים ומאזר נלקח למעצר (בגין מספר עבירות, בהם שימוש בנשק גרעיני וגנבת רכוש ממשלתי).
בינתיים, ויקטור ואמיליה משכנעים את לם ג'וק (שעסוק במאבק על תאגידו של אביו) לסייע להם. יחד הם הוגים רעיון, כיצד להביס את ספינת האם. אל הרעיון הם מגיעים בזכות תיעוד תקיפה כושלת של מעצמות העולם. ויקטור מבין כי החיישנים של הספינה, וכלי נשקה, מתמקדים במהירות של מה שקרב אליהם ולא באיום הפוטנציאל שהוא מהווה. לכן מסווה ויקטור מעבורת כפסולת חלל ומתקדם בה, יחד עם אמיליה, באיטיות יחסית. כאשר המעבורת המחופשת שלהם מגיעה לספינת האם, הם מפעילים פתיון (שהכינו מראש), והחייזרים ממקדים בו את תשומת לבם וכוח האש שלהם. בזמן שדעתם מוסחת, נכנס ויקטור לספינת האם עם חומר נפץ, במטרה להרוג את מפקדם העליון של הפורמיקים.
יושימאר יוטון
ויקטור יושימאר יוטון פלורס (בספרדית: Víctor Yoshimar Yotún Flores; נולד ב-7 באפריל 1990) הוא כדורגלן פרואני המשחק בספורטינג קריסטל בעמדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים
יוטון התחיל את הקריירה שלו במחלקות נוער מקומיות, בגיל 17 הגיע לקבוצת הנוער של ספורטינג קריסטל. בינואר הושאל לחוסה גאלבס לעונה אחת. ב-5 במרץ 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה. ב-9 במרץ 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-1 של קבוצתו נגד אתלטיקו מיניירו. יוטון סיים את העונה הראשונה שלו כשחקן קבוצה בוגרת עם 28 הופעות ו-3 שערים בליגה.
בינואר חזר לספורטינג קריסטל. ב-9 במאי 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קריסטל בהפסד 1-2 נגד מלגר. ב-27 במאי 2012 ערך את הופעתו ה-100 במדי קריסטל, בה זכה אף לענוד את סרט הקפטן. בינואר עזב לראשונה את פרו כאשר הושאל לואסקו דה גאמה הברזילאית ובסיום העונה חזר לספורטינג.
ב-27 בינואר 2015 עזב לראשונה את דרום אמריקה כאשר חתם במאלמה השוודית.
ב-27 בדצמבר 2018 יוטון חתם בקרוס אסול מליגת העל המקסיקנית.
ב-8 במרץ 2022 חזר לספורטינג קריסטל קבוצת נעוריו.