cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנחם אריאב
ביוגרפיה
בשנת 1956 נבחר לצוות שהקים מוסדות חינוך ואת מפעלי מועצה אזורית שער הנגב.
המלחמות הקרנטיות
המלחמות הקרנטיות היו סדרה של סכסוכים צבאיים באמצע המאה ה-18 באזור הקרנאטי של הודו, מדינת חסות של מדינת היידראבאד, הודו. שלוש מלחמות קרנטיות התרחשו בין 1744 ל-1763.
מנחם אריאב
בנצרת עילית
משנת 1977 ועד 2008 כיהן אריאב כראש עיריית נצרת עילית ונחשב לראש העיר הוותיק והמבוגר ביותר מבין ראשי הערים בישראל. אריאב ניצח בכל שבע מערכות הבחירות בהן השתתף.
תחת כהונתו עשתה נצרת עילית זינוק דמוגרפי מהמשמעותיים באותם עשורים: מ-18.5 אלף תושבים בשנת 1989, גדלה העיר פי 2.5 בתוך עשור ובשנת 1999 מנתה 50 אלף תושבים.
המלחמות הקרנטיות
הסכסוכים כללו מספר רב של שליטים עצמאיים נומינלית והווסאלים שלהם, מאבקי ירושה וטריטוריה; וכלל מאבק דיפלומטי וצבאי בין חברת הודו המזרחית הצרפתית לחברת הודו המזרחית הבריטית. הם נלחמו בעיקר בשטחי הודו המוגולית בסיועם של פוליטיקאים מפוצלים שונים הנאמנים ל"מוגול הגדול".
מנחם אריאב
תפקידים ציבוריים
כיהן במשך השנים בתפקידים רבים בהם חבר דירקטוריון כור תעשיות, יו"ר מועצת הרשות לפיתוח הגליל (1980–1988), חבר דירקטוריון התעשייה הצבאית (1989–1992), חבר דירקטוריון מפעל הפיס, חבר הנהלה של מרכז השלטון המקומי, יו"ר התאחדות עולי רומניה, מ"מ יו"ר וגזבר ההתאחדות לכדורגל בישראל ויו"ר ועדת הכספים של מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל. נמנה עם מקימי המפעלים השיתופיים של ההתיישבות העובדת.
המלחמות הקרנטיות
כתוצאה מתחרויות צבאיות אלו, חברת הודו המזרחית הבריטית ביססה את הדומיננטיות שלה בקרב חברות הסחר האירופיות בתוך הודו. החברה הצרפתית נדחקה לפינה והייתה מוגבלת בעיקר לפונדיצ'רי. הדומיננטיות של חברת הודו המזרחית הובילה בסופו של דבר לשליטה של החברה הבריטית על רוב הודו ובסופו של דבר להקמת הראג' הבריטי.
מנחם אריאב
תפקידים ציבוריים
השתייך למפלגת העבודה עד לשנת 2004, אז התפקד למפלגת קדימה.
אריאב הלך לעולמו ב-6 באוקטובר 2017. הותיר אחריו אישה, לליה, ושלושה ילדים.
המלחמות הקרנטיות
רקע כללי
הקיסר המוגולי אורנגזב מת ב-1707. ירש אותו בהאדור שאה הראשון, אך חלה ירידה כללית בשליטה המרכזית על האימפריה בתקופת כהונתם של ג'הנדר שאה והקיסרים המאוחרים יותר. Nizam-ul-Mulk הקים את היידראבאד כממלכה עצמאית. לאחר מותו התפתח מאבק כוחות בין בנו, נאסיר יונג, לבין נכדו, מוזאפר יונג, שכלל עד מהרה מעצמות זרות להוטות להרחיב את השפעתן. צרפת סייעה למוזאפר יונג ואילו בריטניה סייעה לנאסיר יונג. כמה טריטוריות מוגוליות בעבר היו אוטונומיות כמו הקרנטיק, שנשלט על ידי נוואב דוסט עלי חאן, למרות היותו תחת הסמכות המשפטית של ניזאם של היידראבאד. עד מהרה נשזרה התמיכה הצרפתית והבריטית בענייני הנוואב. מותו של דוסט עלי עורר מאבק כוחות בין חתנו צ'אנדה סאהיב, שנתמך על ידי הצרפתים, לבין מוחמד עלי, שנתמך על ידי הבריטים.
אחד המסיתים העיקריים של המלחמות הקרנטיות היה הצרפתי ז'וזף פרנסואה דופלה, שהגיע להודו ב-1715, והפך למושל של חברת הודו המזרחית הצרפתית ב-1742. דופלה ביקש להרחיב את ההשפעה הצרפתית בהודו, שהוגבלה לכמה מאחזי מסחר, כשהראשי שבהם הוא פונדיצ'רי בחוף קורומנדל. מיד עם הגעתו להודו, הוא ארגן לראשונה מגויסים הודים תחת קצינים צרפתים, ועסק בתככים עם שליטים מקומיים כדי להרחיב את ההשפעה הצרפתית. עם זאת, לחם נגדו הקצין הצעיר המאתגר והנחוש לא פחות מהצבא הבריטי, רוברט קלייב.
"מלחמת הירושה האוסטרית ב-1740 ומאוחר יותר מלחמת שבע השנים ב-1756 הובילו אוטומטית לסכסוך בהודו... ומפלות בריטיות במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית (1775–1783) בשנות ה-70 של המאה ה-18 השפיעו על האירועים בהודו."
המלחמה הקרנטית הראשונה (1744–1748)
בשנת 1740 פרצה באירופה מלחמת הירושה האוסטרית. בריטניה נגררה למלחמה ב-1744, כנגד צרפת ובעלות בריתה. חברות הסחר של שתי המדינות קיימו יחסים לבביים בהודו בעוד שמדינות האם שלהן היו אויבות מרות ביבשת אירופה. דודוול כותב, "כאלה היו יחסי הידידות בין האנגלים והצרפתים שהצרפתים שלחו את הסחורה והמטענים שלהם מפונדיצ'רי למדרס למשמורת בטוחה". למרות שפקידי החברה הצרפתית נצטוו להימנע מעימות, פקידים בריטיים לא קיבלו הודעה על כך שכוח של הצי הצי המלכותי בדרך. לאחר שהבריטים לכדו תחילה כמה ספינות סוחר צרפתיות, הצרפתים קראו לגיבוי ממרחקים כמו איל דה פראנס (כיום מאוריציוס), והחלה הסלמה בכוחות הימיים באזור. ביולי 1746, המפקד הצרפתי לה בורדונה והאדמירל הבריטי אדוארד פייטון נלחמו בפעולה חסרת הכרעה מול נגאפטאם, ולאחר מכן נסוג הצי הבריטי לבנגל. ב-21 בספטמבר 1746, כבשו הצרפתים את המוצב הבריטי במדרס. לה בורדונה הבטיח להחזיר את מדרס לבריטים, אך דופלה חזר בו מהבטחה זו, ורצה לתת את מדרס לאנואר-אוד-דין לאחר הלכידה. לאחר מכן, הנוואב שלח צבא של 10,000 איש לכבוש את מדרס מהצרפתים, אך נהדף בנחישות על ידי כוח צרפתי קטן בקרב אדיאר. לאחר מכן עשו הצרפתים מספר ניסיונות לכבוש את מבצר סנט דייוויד הבריטי ב-Cuddalore, אך הגעת תגבורת בזמן עצרה זאת ובסופו של דבר הפכה את השולחן על הצרפתים. האדמירל הבריטי אדוארד בוסקוון כיתר את פונדיצ'רי בחודשים המאוחרים של 1748, אך הסיר את המצור עם הופעת גשמי המונסון באוקטובר.
עם סיום מלחמת הירושה האוסטרית באירופה, הגיעה לסיומה גם המלחמה הקרנטית הראשונה. בהסכם אקס-לה-שאפל (1748), מדרס הוחזרה לבריטים בתמורה למבצר הצרפתי לואיסבורג בצפון אמריקה, אותו כבשו הבריטים. המלחמה בלטה בעיקר בהודו כניסיון הצבאי הראשון של רוברט קלייב, שנפל בשבי במדרס אך הצליח להימלט, ולאחר מכן השתתף בהגנה על קודלור ובמצור על פונדיצ'רי. הצרפתים שמרו על מעמדם כמגיני הניזאמים של היידראבאד.
המלחמה הקרנטית השלישית (1756–1763)
פרוץ מלחמת שבע השנים באירופה ב-1756 הביא לסכסוך מחודש בין הכוחות הצרפתיים והבריטים בהודו. בתקופה זו התמודדו הצרפתים עם בעיות כלכליות רבות. המלחמה הקרנטית השלישית התפשטה אל מעבר לדרום הודו ואל בנגל, שם כבשו כוחות בריטיים את היישוב הצרפתי צ'נדרנגור (כיום צ'אנדנאגר) ב-1757. עם זאת, המלחמה הוכרעה בדרום, שם הגנו הבריטים בהצלחה על מדראס, וסר אייר קוטה הביס באופן נחרץ את הצרפתים, בפיקודו של הרוזן דה לאלי בקרב וונדוואש ב-1760. לאחר וונדיווש, בירת האזור הצרפתי פונדיצ'רי נפלה לידי הבריטים ב -1761.
VHS
VHS (ראשי תיבות: Video Home System; בתרגום חופשי: מערכת וידאו ביתית) הוא תקן להקלטת אות וידאו על קלטת של סרט מגנטי. התקן מגדיר הן את הממדים, הצורה והמבנה של הקלטת, והן את הפורמטים השונים לפיהם מוקלט האות על הסרט. תקן זה הפך, שנים מספר לאחר שהוצג ב-1976, לתקן המוביל במערכות וידאו ביתיות, ושלט בשוק הווידאו הביתי שליטה כמעט מוחלטת עד להצגת תקליטורי הווידאו, DVD. סביב VHS נוצרו תעשיות חדשות, שכללו ספריות וידאו להשאלה בהם ניתן היה לשכור כמעט כל סרט, פרט לחדשים ביותר, והפקות רבות שיועדו מראש לשוק זה, ביניהן קלטות וידאו המיועדות לילדים, ולצידן תכנים אחרים, בעיקר פורנוגרפיים. התעשייה הזו המשיכה להתקיים גם אחרי שפורמט DVD החליף למעשה את ה-VHS במאה ה-21, אך חלקה לא שרד את המעבר להזרמת מדיה שנים ספורות לאחר מכן, וספריות ההשאלה נעלמו לחלוטין.
רקע
מראשית ימי הטלוויזיה, נוצר הצורך להקליט שידורי טלוויזיה לצורך שידורים חוזרים. המערכות הראשונות שנבנו השתמשו בטכנולוגית צילום: מערכת משולבת של תצוגת שק"ק עליה הוקרן השידור ומצלמה מיוחדת שפועלת בסינכרון עם השפופרת, הקליטו את השידור על גבי סרט צילום. מערכת מסוג זה בשם "קינסקופ" שלטה בשוק עד לאמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, והייתה בשימוש על ידי רשתות השידור השונות. עלות השימוש במערכת הייתה גבוהה, הן בגלל המחיר הגבוה של המערכת עצמה, והן העלות של כל דקה מוקלטת. בנוסף, היו לה חסרונות נוספים: השימוש בפילם דרש תהליך של פיתוח, דבר שפירושו הוא שחלף זמן לא מבוטל מרגע שידור התוכנית והקלטתה, עד שהסרט מוכן ומאפשר שידור חוזר. מאידך, השימוש בטכנולוגיה בוגרת ויציבה של צילום, אפשר איכות גבוהה, וסרטים עמידים שאפשרו הקרנה חוזרת מספר רב של פעמים ללא אובדן איכות משמעותי.
החל מראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 נעשו ניסיונות להשתמש בסרט מגנטי, בדומה לזה ששימש כבר להקלטת אודיו, גם עבור הקלטת וידאו. משום שתדר האות בשידור וידאו גדול בכשני סדרי גודל מתדר האות באודיו, הדבר מחייב הרצת הסרט על פני הראש במהירות גבוהה, והדגמים הראשונים השתמשו במהירות של כ-10 מטרים לשנייה. מערכות אלו לא היו מספקות, הן באיכות ההקלטה, והן בגלל העובדה שכתוצאה מהמהירות בה הסרט מורץ, אפילו סרטים שאורכם נמדד בקילומטרים סיפקו זמני הקלטה קצרים. לקראת סוף שנות ה-50 פותחו מערכות הקלטה שעושות שימוש בטכניקה של "סריקה רוחבית", מה שהפך את השימוש בטכנולוגיה של הקלטה מגנטית מעשי עבור תחנות השידור, ופתר רבות מהבעיות של הקינסקופ. מערכות אלו עדיין היו גדולות ויקרות מכדי להיות מעשיות לשוק הביתי, אבל באולפני הטלוויזיה הן החליפו בהדרגה את השימוש בקינסקופ עד לשליטה כמעט מלאה בשוק.
סריקה לוליינית
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 החלה להופיע טכנולוגיה חדשה: סריקה לוליינית. תוך זמן קצר התבררו יתרונותיה של הסריקה הלוליינית על פני הסריקה הרוחבית. מכשירים שעשו שימוש בטכנולוגיה זו היו קטנים וזולים יותר, וגם הסרטים עצמם היו קטנים ונוחים יותר לטיפול ואחסון. בנוסף, הטכנולוגיה הזו אפשרה מספר תכונות רצויות שחסרו בסריקה רוחבית, בין היתר האפשרות לבצע "הקפאת תמונה" (freeze frame), ושידור מחדש במהירות מואצת או מואטת.
במהלך שנות ה-60 התפשטה טכנולוגיית הסריקה הלוליינית, והחלו להופיע מערכות שיועדו גם לשוק הביתי ולא רק לאולפני הטלוויזיה. חברת פיליפס האירופית וחברת סוני היפנית הציגו מערכות כאלו, ואחריהן חברות נוספות. בשלב זה המערכות היו מערכות סלילים ("Reel to reel"), אבל הניסיון שנרכש בשוק האודיו הבהיר לתעשייה שעתיד השוק הביתי הוא בקלטות. בשנת 1969 הציגה סוני אבטיפוס של מערכת הווידאו הראשונה שהייתה מבוססת על קלטת U-matic. בשנת 1971 יצאה המערכת, שהשתמשה בסרט ברוחב 3/4 אינץ' לשוק ובמהלך שנות ה-70 כבר החליפה כמעט לחלוטין ברוב אולפני הטלוויזיה וחברות ההפקות את מערכות הווידאו שהשתמשו בסלילים פתוחים, לרבות את פורמט ה-2 אינץ' של אמפקס.
היסטוריה
בשנת 1971, שני מהנדסים בחברת JVC, יוּמה שירָאִישי ושיזוּאוֹ טאקָנוֹ, החלו לעבוד על סטנדרט לקלטת וידאו ביתית לסרט ברוחב 1/2 אינץ' (12.7 מילימטר). JVC שיתפה פעולה בתחילת הפיתוח עם סוני וחברת מטסושיטה (מוכרת גם כ"פנסוניק" וכ"נשיונל"), אך אלו פרשו מהפרויקט המשותף זמן קצר אחרי תחילתו, ופנו כל אחת לפתח סטנדרט משלה. לקראת סוף השנה, הופץ בחברת JVC מסמך פנימי שכותרתו "VHS - מטריצת הפיתוח", ובו פורטו 12 מטרות שעל הסטנדרט לממש כדי שיוכל להצליח. בערך באותה תקופה חל שפל בשוק מערכות הווידאו המקצועיות, ו-JVC קיצצה בתקציבי הפרויקט, ובשלב מסוים אפילו עצרה אותו רשמית. למרות זאת, שיראישי וטאקנו המשיכו לעבוד על הפרויקט, ובראשית 1973 הציגו דגם אבטיפוס עובד.
לקראת 1974 נפתחה ביפן "מלחמת הפורמטים". משרד המסחר והתעשייה הבינלאומי של יפן המוכר גם כ-MITI, הטיל על תעשיית האלקטרוניקה היפנית להסכים על סטנדרט אחד. לחברת סוני היה בשלב זה אבטיפוס של מערכת בטאמקס, והיא שכנעה את המשרד הממשלתי להכריז על סטנדרט זה בתור הסטנדרט הרשמי, אותו קיוותה סוני לייצר וכן לאפשר לחברות אחרות לייצר תחת רישיון. לעומתה, חברת JVC בחרה בגישת ה"סטנדרט הפתוח", שאינו דורש רישיון או תשלום מחברות אחרות שירצו לייצר מוצרים תואמים לסטנדרט.
JVC פתחה במערכה לשכנע חברות אחרות לתמוך בסטנדרט של VHS, ובעיקר את מטסושיטה (פנסוניק), שהייתה אז החברה הגדולה ביפן בתחום האלקטרוניקה הביתית. מטסושיטה שחששה מהגמוניה של סוני, ובנוסף פקפקה בסטנדרט בטאמקס שהיה מוגבל לזמן הקלטה של שעה אחת, שוכנעה לבסוף והצטרפה ל-JVC. הצטרפותה של מטסושיטה שכנעה את החברות מיצובישי ושארפ להצטרף לסטנדרט. בינתיים יצאה סוני לשוק עם הדגם הראשון של בטאמקס ב-1975, ו-MITI ניסה להמשיך לתמוך בסטנדרט של סוני, אך הקואליציה שהתלכדה סביב ה-VHS הייתה גדולה וחזקה מדי, ובסופו של דבר זנח MITI את הניסיון לקבוע סטנדרט אחד.
הדגמים הראשונים של מערכות VHS יצאו לשוק ב-1976 ביפן, ב-1977 בצפון אמריקה, וב-1978 באירופה. אף על פי שסוני המשיכה לייצר ולשווק את מערכות הבטאמקס, סטנדרט ה-VHS הפך לסטנדרט הנפוץ בעולם להקלטת וידאו בשוק הביתי, ובמרוצת השנים יצאו וריאציות שונות רבות לסטנדרט. השליטה של ה-VHS בשוק הווידאו הביתי נמשכה מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ועד לתחילת המאה ה-21, שאז דחקו ה-DVD וטכנולוגיות דיגיטליות אחרות את רגליו. בסוף שנת 2008 יצא המשלוח האחרון של סרטים מוקלטים ב-VHS ממחסניו של הספק האחרון בארצות הברית שעדיין הפיץ סרטים בקלטות אלו. גם אחר כך עדיין ניתן למצוא סרטים מסוימים שמופצים על VHS, כשם שניתן למצוא אלבומי מוזיקה חדשים שנמכרים גם כתקליט ויניל שחור, אך אלו מסמנים שוק נישה קטן והולך. הגם שעדיין ניתן לקנות מכשירי וידאו VHS חדשים, אלו דגמים קיימים, ושום פיתוח טכנולוגי חדש לא מתבצע בתחום.
בחודש יולי 2016, הודיעה החברה היפנית פונארי אלקטריק (Funai Electric), היצרנית האחרונה של מכשירי הקלטה ל-VHS, על הפסקת הייצור
תיאור פיזי של הקלטת
ממדי קלטת ה-VHS הם מילימטרים. הקלטת סגורה באמצעות חמישה בורגי פיליפס, ומכסה מסתובב המגן על החלק החשוף של הסרט מוחזק במקומו על ידי בריח מובנה. הקלטת מכילה מנגנון למניעת "בריחת" הסרט, על ידי כך שכל אחד מהגלילים מנוע מלהסתובב בכיוון שמשחרר את הסרט, אלא אם כן פין מיוחד שנמצא במכשיר ההקלטה לוחץ על המנגנון ומנטרל אותו. בקצות הסרט יש קטע שקוף, מה שמאפשר למכשיר ההקלטה לזהות שהסרט הגיע לקצה, ולהפסיק לגלול את הסרט (דגמים מאוחרים יותר צוידו ב"מחזיר אוטומטי": ברגע שמכשיר ההקלטה זיהה שהסרט הגיע לקצה, החלה גלילה לאחור, כדי להחזיר את הקלטת למצב מוכן לשימוש, בלי שהמשתמש נדרש לפעולה כלשהי).
רוחב הסרט הוא 12.7 מ"מ, ואורכו המרבי הוא 430 מטר.
יוסף ימבור
יוסף (פֶרֶנץ) יַמבּוֹר (בהונגרית: Ferenc-Iosef Jámbor 16 באפריל 1899 – 14 במאי 1964) היה עיתונאי הונגרי-ישראלי ופעיל ציוני סוציאליסטי, חבר אספת הנבחרים הרביעית מטעם "חזית השמאל" וחבר מועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מפ"ם (1955–1959). חתן פרס סוקולוב לעיתונות לשנת 1956.
VHS
מכשיר ההקלטה
שיטת הקרנת הטלוויזיה האנלוגית נעשית בשימוש במסגרות משולבות (interlaced): האות המשודר מכיל 25 תמונות לשנייה (30 בשיטת NTSC), כשכל תמונה "מפורקת" לשתי מסגרות, מסגרת אחת המכילה את השורות הזוגיות, ומסגרת שנייה המכילה את השורות האי-זוגיות, כלומר 50 מסגרות בשנייה (60 ב-NTSC). בשיטת PAL התמונה מכילה 576 שורות, והיא מורכבת משתי מסגרות בנות 288 שורות כל אחת. ב-NTSC 486 שורות בתמונה, ו-243 שורות במסגרת.
יוסף ימבור
קורות חייו
ימבור נולד בשנת 1899 בביסטריצה, ושם גדל. אביו אברהם היה מהנדס עובד מדינה, אינטלקטואל מתבולל. בשנת 1924 מונה לעורך לילה בעיתון "אוי קלט" (Új Kelet) בקלוז', שבו עבד עד 1940. לצד עבודתו העיתונאית היה פעיל בקהילה היהודית ובתנועה הציונית. היה חבר תנועת הנוער "השומר" ולאחר מכן ממייסדי "השומר הצעיר".
VHS
מכשיר ההקלטה
מכשיר ההקלטה משתמש בשיטת הסריקה הלוליינית, כשכל פס סריקה על פני הקלטת מכיל מסגרת אחת, ושני פסים סמוכים מהווים תמונה שלמה. המכשיר משתמש בטעינת "M": אחרי שהקלטת טעונה למכשיר ומכסה הסרט מורם, שני גלילים מושכים את הסרט מהקלטת והלאה, וכורכים אותו ליותר מ-180° סביב התוף, מה שיוצר מסלול המזכיר את האות הלטינית M.
מהירות הקידום של הסרט היא 3.335 סנטימטר לשנייה עבור שיטת NTSC, ו-2.339 ס"מ/ש לשיטת PAL. התוף עם ראשי ההקלטה מסתובב במהירות של 1800 סל"ד (30 סיבובים לשנייה, מה שנותן 60 מסגרות לשנייה משום שהתוף מכיל שני ראשים) עבור NTSC, ו-1500 סל"ד (25 סיבובים לשנייה, כלומר 50 מסגרות לשנייה) עבור הקלטה בשיטת PAL. המרחק בין פסי הסריקה הוא כחצי מילימטר.
יוסף ימבור
קורות חייו
פעילותו הפוליטית נמשכה בארץ במפלגת "השומר הצעיר" ולאחר מכן במסגרת מפ"ם. היה חבר אספת הנבחרים הרביעית מטעם רשימת "חזית השמאל". מטעם מפ"ם כיהן בין השנים 1955–1959 כחבר מועצת העיר תל אביב-יפו. ימבור הועמד בראש רשימת המועמדים למועצה ונתבקש לשוב ולהתמודד פעם נוספת, אך דחה את ההצעה מטעמי בריאות. נפטר במאי 1964, בגיל 65. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
VHS
מכשיר ההקלטה
אורך הסרט המרבי של 430 מטר מאפשר כשלוש וחצי שעות הקלטה בפורמט NTSC וחמש שעות הקלטה בפורמט PAL. במשך השנים יוצרו קלטות עם זמני הקלטה של שעתיים (E-120), שלוש שעות (E-180), ארבע שעות (E-240) וחמש שעות (E-300). בארצות הברית נמכרו סרטים באורך שעתיים (T-120) ושלוש שעות וחצי (T-210). זמני הקלטה אלו הם עבור הקלטה באיכות רגילה (SP). בנוסף, רוב המכשירים תומכים במהירויות הקלטה מופחתות שנקראות LP ו-EP (או SLP) המכפילות או משלשות את זמן ההקלטה, על חשבון פגיעה באיכות. מהירויות מופחתות אלו, אף על פי שהן נתמכות באופן אוניברסלי, אינן חלק מהסטנדרט הרשמי של VHS.
רוחב הפס של האות המוקלט הוא כ-3 מגהרץ עבור אינפורמציית התמונה ("לוּמה") שמאופננת באיפנון תדר, וכ-400 קילוהרץ לאינפורמציית הצבע ("כרומה"). הרזולוציה האופקית היא כ-170 נקודות לשורה. רזולוציית הצבע נמוכה יותר, ושקולה בערך ל-40 נקודות בשורה. במונחים של צילום דיגיטלי, הרזולוציה של VHS ב-NTSC שקולה בערך ל-1/6 מגה-פיקסל.
אות האודיו
בסטנדרט המקורי, אות האודיו הוקלט יחד עם אות העקיבה (Tracking), בהקלטה ליניארית בתחתית הסרט. אות זה מאפשר להקליט ערוץ יחיד ("מונו") עם תחום תדר שבין 100 הרץ ל-10 קילוהרץ, ויחס אות לרעש של כ-42 דציבל. במהירות הקלטה מופחתת (LP ו-EP) ההיענות האות יורדת, עד ל-4 קילוהרץ ב-EP.
מהירות קידום הסרט וזמן הנגינה
קלטות נמכרות בשווקים השונים בשמות שונים. בשווקים בהם נהוגה שיטת PAL, שמות הקלטות מתחילים באות E, כאשר המספר מציין את מספר דקות ההקלטה שהקלטת מכילה במכשירים מסוג PAL, באיכות הקלטה רגילה. זמן זה מוכפל באיכות מופחתת. בשווקים בהם נהוגה שיטת NTSC משתמשים בקידומת T, כשגם כאן המספר מציין את מספר הדקות בשיטת NTSC. בשיטה זו, המהירות המופחתת היא שליש, ולכן זמן ההקלטה במהירות המופחתת משולש. הטבלה להלן מציגה את סוגי הקלטות הנפוצים, אורך הסרט בכל סוג, וזמני ההקלטה שהקלטת מכילה בכל אחד מהפורמטים המקובלים.
שיפורים ושכלולים
השיפורים העיקריים שהוצגו בסטנדרט ה-VHS שזכו לתפוצה נרחבת היו בתחום הקלטת הקול - אודיו.
זמן מה לאחר שהסטנדרט הוצג, הופיעו מכשירים שאפשרו להקליט אודיו בסטריאו, על ידי פיצול הפס הליניארי. שיטה זו אפשרה תאימות לאחור (כלומר מכשירים חדשים שתמכו במוד הזה יכלו להציג קלטות שהוקלטו בשיטה המקורית, ומכשירים ישנים יותר הציגו קלטות שהוקלטו בסטריאו ללא בעיה), אבל פיצול האות לשני ערוצים פגע ביחס אות לרעש, ובהשמעה ניתן היה לשמוע רחש ("hiss") אופייני. כדי להתגבר על בעיה זו הופיעו מכשירים חדשים יותר שהשתמשו בשיטת "דולבי", אבל שיטה זו פגעה בתאימות לאחור: קלטת שהוקלטה עם דולבי נשמעה בצליל מעוות כשנוגנה במכשירים ישנים יותר.
Hi-Fi
במקביל להתפשטות השימוש ב-VHS, איכות הקול במכשירי ושידורי הטלוויזיה הלכה והשתפרה. כדי לענות על הפער הגדל באיכות הקול בין שידורי הטלוויזיה ומערכת ה-VHS, וכן משום שחברת סוני הציגה Hi-Fi עבור מערכת הבטאמקס, בסביבות 1984 הציגה חברת JVC את השיפור המשמעותי הראשון בסטנדרט VHS - מערכת Hi-Fi.
בשיטה זו, אות האודיו אינו מוקלט בהקלטה ליניארית לאורך שפת הסרט כמו בסטנדרט המקורי, ובמקום זאת גם האודיו מוקלט בשיטת הסריקה הלוליינית. שיטה זו סיפקה איכות קול טובה יותר מכל מערכת אחרת בשוק הביתי פרט לתקליטור: הקלטה סטריאופונית עם הענות מלאה בתחום תדרים 20-20,000 הרץ, יחס אות לרעש של 90 דציבל, והפרדת ערוצים של 70 דציבל, איכות שעולה על האיכות שמספקות מערכות שמע ביתיות אחרות כמו תקליטים, קלטות שמע, ומערכות טייפ סלילים.
השיטה מתבססת על טכנולוגיה שכונתה "ריבוב לעומק" (Depth multiplexing). בשיטה הזו, הקול מאופנן באיפנון תדר (AFM), כשתדר הנושא הוא 1.6 מגהרץ, מתחת לתדר של אות הצבע. פס הסריקה על פני הסרט נסרק פעמיים: במעבר הראשון מוקלט אות האודיו, ובמעבר הבא מוקלט אות הווידאו, שלמעשה מוחק את אות האודיו מהסרט. בגלל התדר הגבוה יותר של אות הווידאו, ההקלטה הזו שטחית יותר, ובשכבות העמוקות יותר של סרט ההקלטה עדיין קיים אות האודיו באופן שניתן לקריאה. בגלל הפער בין התדרים של איפנון האודיו והווידאו, ניתן לשחזר את שניהם בלי שהאחד יפריע לשני.
אות האודיו מוקלט גם בהקלטה ליניארית לאורך שפת הסרט, כך שמכשירים בלי Hi-Fi יכולים להשמיע קלטות שהוקלטו בשיטה זו, ומכשירים חדשים יותר יודעים להשמיע קלטות שהוקלטו בשיטה הישנה.
צרכנים מעטים היו מודעים לעליונות של איכות הקלטת הקול במערכת VHS, שלא תמיד באה לידי ביטוי, משום שבדרך כלל מערכת השמע הייתה מכשיר הטלוויזיה עצמו, שהגביל במקרים רבים את איכות השמע שהגיעה לצופים. מספר קטן של חובבים ניצלו מערכות אלו באולפנים ביתיים.
S-VHS
ב-1987 הוצג ביפן פורמט הקלטה חדש, ללא שינוי בהגדרות הפיזיות והמכניות של VHS בשם "סופר VHS" או "S-VHS". פורמט זה שיפר את איכות התמונה. אות האודיו נשאר Hi-Fi. פורמט זה אינו תואם לאחור, ומכשירים ישנים יותר לא יכולים להציג קלטות שמוקלטות בפורמט הזה, אבל המכשירים שנמכרו בשוק ידעו להציג גם קלטות שהוקלטו בפורמט המקורי. פורמט זה לא זכה להצלחה כמו הפורמט המקורי.
VHS-C
כשהחלו להופיע מצלמות הווידאו שהתאימו לשוק הביתי, גודלן של הקלטות הפריע לתכנן מצלמה קטנה וקלה. בדגמים הראשונים של מצלמות הווידאו הביתיות הייתה הפרדה בין המצלמה למכשיר ההקלטה, כלומר מצלמת הווידאו הייתה מורכבת משני חלקים נפרדים, שהיו מחוברים בעזרת כבל. יחידה אחת הכילה את מכשיר ההקלטה וספק הכוח (סוללה או חיבור למקור כוח חיצוני), והיחידה שנייה היא המצלמה. הפרדה זו מסורבלת ואינה נוחה, אך מצלמות שהכילו את יחידת ההקלטה היו גדולות ומסורבלות, בין השאר בגלל גודל הקלטת. כדי להתגבר על בעיה זו הוצגה קלטת מוקטנת בשם VHS-C. כדי לאפשר את הצגת הקלטת הזו במכשיר VHS נעשה שימוש במתאם שממדיו זהים לקלטת רגילה, והוא מכיל בתוכו את הקלטת המוקטנת.
קלטות ניקוי
מפעם לפעם, כאשר נעשה שימוש מרובה במכשיר הווידאו, מצטבר לכלוך על ראשי הווידאו והאודיו אשר גורם לאותות הקול והתמונה להיות בלתי ברורים או משובשים לחלוטין, כאשר מנגנים קלטת וידאו. מקורות הלכלוך הם לרוב כתוצאה מחלקיקים שנוצרים עקב שחיקה והתפוררות של סרטים מגנטיים ולעיתים גם כתוצאה מאבק שמצטבר בתוך המכשיר.
על מנת לפתור בעיה זו, פותחו קלטות ניקוי מיוחדות למכשירי VHS ובהן סרט עשוי מבד מיוחד. לעיתים קלטות אלו היו נמכרות כערכה יחד עם חומר ניקוי נוזלי שאותו צריך היה להזריק אל תוך פתח מילוי ייעודי בקלטת טרם הניקוי. על מנת לנקות את ראשי המכשיר, יש להכניס את קלטת הניקוי לתוכו, לנגן אותה במשך מספר שניות ולאחר מכן להוציאה מן המכשיר.
השפעה תרבותית
הופעת ה-VHS שינתה הרגלי צפייה, יצרה מוסדות חדשים ושינויים רבים בתחום תעשיית הבידור. האפשרות להקליט תוכניות טלוויזיה ולצפות בהן בשעה הנוחה לצרכן בלי האילוץ לצפות בתוכנית בזמן ששודרה שינתה את הרגלי הצפייה. בשלב שני החלו להופיע ספריות וידאו, דבר שהייתה לו השפעה גדולה אף יותר, ואפשרה לצרכנים לצפות בסרטים בלי להיות תלויים בהחלטת בעלי בתי הקולנוע בעיר מגוריהם. במקביל לירידה המתמשכת בצפייה בסרטים באולמות הקולנוע שנגרמה מעליית ההיצע בשידורי הטלוויזיה כמו גם מהאפשרות לצפות בסרטים בבית בעזרת הווידאו, נפתח לאולפני הסרטים ערוץ הכנסות נוסף, ממכירת והשכרת קלטות, הכנסות שהאריכו מאוד את משך הזמן בו סרט מסוים מייצר הכנסות, עוד זמן רב אחרי שהסרט ירד מהאקרנים בבתי הקולנוע.
סוגים חדשים של סרטים, שהתאימו פחות להצגה בקולנועים מסיבות שונות, יכלו להצליח בשוק הווידאו. בין סוגים אלו ניתן למנות "סרטי פולחן", ובמידה רבה יותר סרטים פורנוגרפיים, תעשייה שבין 1982 ועד הופעת האינטרנט וה-DVD בסוף המאה ה-20, הייתה מבוססת כמעט לחלוטין על הפצת תוצרתה בפורמט VHS. בטרמינולוגיה המקובלת באנגלית, המעבר מהפצה בבתי הקולנוע ל-VHS נחשב לסיום "תור הזהב של הפורנוגרפיה".
rewinders
האמונה שגלגול הסרט לאחור (rewinding) תורם לבלאי מואץ של מערכות VHS הביאה להופעת מכשירים ייעודיים לגילגול הסרטים לאחור ("rewinders"). בנוסף לצרכנים שהאמינו שעל ידי כך הם מאריכים את חיי המערכת, ספריות וידאו השתמשו ב-rewinders כדי להחזיר אחורה סרטים שהלקוח ששאל אותם לא החזיר לאחור, לעיתים תוך חיוב הלקוח בתשלום נוסף. בדרך כלל המכשירים הללו גילגלו את הסרט לאחור מהר יותר מאשר המערכת עצמה.
גיבוי נתונים
מחירה הזול יחסית של מערכת VHS, ובייחוד המחיר הזול של קלטות ריקות, וכן תפוצתה הגדולה, הביאו לשימוש מעניין: החל מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, מחשבים אישיים החלו להיות מצוידים בכוננים קשיחים. מערכות גיבוי נתונים אמינות במחיר סביר לא הופיעו למשך מספר שנים, ובעלי מחשבים שרצו לגבות את הכונן הקשיח נאלצו להשתמש בדיסקטים. מספר יצרנים ייצרו כרטיסי הרחבה למחשב אישי שהתממשקו עם מערכת ה-VHS והפכו אותה למערכת גיבוי, בקיבולת של כ-2 גיגהבייט לקלטת - נפח עצום בתקופה שהכוננים עצמם היו בנפח של עשרות עד מאות ספורות של מגהבייט. מערכות אלו מעולם לא זכו לתפוצה רחבה במערב, אבל החל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הן היו פופולריות ברבות מהמדינות העצמאיות שנוצרו בעקבות התפרקות ברית המועצות.
וריאציות על הסטנדרט
לסטנדרט ה-VHS הופיעו עם השנים וריאציות שונות, הן במבנה הפיזי של הסרט והקלטת, והן בפורמט ההקלטה.
הירש גודמן
הירש גודמן (באנגלית: Hirsch Goodman) הוא עיתונאי ומזרחן ישראלי. משמש כעמית מחקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי ומרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב, שם הוא מנהל את תוכנית ברונפמן באסטרטגיית מידע.
ביוגרפיה
גודמן נולד בדרום אפריקה ב-1946 ועלה לישראל ב-1965.
משנת 1975 ועד 1986 היה הכתב לענייני צבא וביטחון של הג'רוזלם פוסט, במקביל היה עורך תורם ל-U.S. News & World Report, כתב מיוחד של הניו ריפבליק ושל הסאנדיי טיימס הלונדוני בירושלים. היה חבר הנהלת אגודת העיתונאים ירושלים.
משנת 1986 ועד 1989 שימש כעמית מחקר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון.
בשנת 1990, הקים את כתב העת הדו-שבועי ג'רוזלם ריפורט ושימש כעורך ראשי משותף של המגזין במשך שמונה שנים. לאחר שהקו המדיני של הג'רוזלם פוסט הפך מזוהה עם הימין השמרני, בעקבות רכישת העיתון בידי קבוצת "הולינג'ר" של איל העיתונות קונרד בלק, גודמן שכנעה קבוצה של עיתונאים בעיתון להצטרף אליו. בשנת 1998 רכשה "הולינג'ר" גם את הג'רוזלם ריפורט שנקלעה לקשיים כספיים והוא פרש מהעיתון.
משנת 2000 שימש כעמית מחקר בכיר במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב.
חיים אישיים
גודמן גר בירושלים עם אשתו וארבעת ילדיו.
צבי גיל
צבי גיל (נולד ב-29 במרץ 1928) הוא ממייסדי הטלוויזיה הישראלית, מתעד השידור הציבורי בישראל, עיתונאי, סופר, תסריטאי, במאי ומפיק סרטי תעודה; נמנה עם מייסדי המיזם לתיעוד תרומת הניצולים למדינה.
ביוגרפיה
צבי גיל נולד בשם "צבי גלזר", בעיר זדונסקה וולה, במרכז פולין, למשפחה חרדית ועשירה. דוד ניידט, סבו מצד אימו, היה ממנהיגי אגודת ישראל בפולין, ממקורבי האדמו"ר מגור וחובב ציון. אביו, ישראל גלזר, היה סוחר ותעשיין; אמו, אסתר גלזר, הייתה אחות ראשית בישראל.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, עם הקמת גטו בעירו, נכלא בו עד לקיץ 1942, אז חוסל הגטו. עם חיסול הגטו נשלחו סבו, אביו, שני אחיו ורוב משפחתו לגיא ההריגה בחלמנו, שם נספו, גיל נשלח עם אימו לגטו לודז'. בגטו היה פעיל בתנועת "הנוער הציוני". אמו והוא הצליחו לשרוד בגטו לודז' עד לחיסול הגטו באוגוסט 1944 מאוגוסט ועד מרץ 1945 היה במחנות ריכוז שונים, בהם אושוויץ, דכאו ורידלאו. בתקופה זו הוא עבד בין השאר, בפינוי גוויות קפואות, חלה בטיפוס הבטן, שבעקבותיו הועלה לרכבת מוות. הוא ברח מן הרכבת בעת שמטוסי בעלות הברית חגו מעליה, ושהה במשך קרוב לחודשיים בכפר גרמני, תוך שהוא מתחזה לפולני, עד לשחרור על ידי הדיוויזיה המשוריינת השנייה של הגנרל הצרפתי לקלר.
גיל שהה במחנות העקורים לנדסברג וסנטה מריה די באני, עלה לישראל במסגרת עליית הנוער בנובמבר 1945 ונקלט בבית הספר החינוכי-חקלאי על שם מוסינזון במגדיאל (1947-1945). הוא גויס לצה"ל ב-1948 השתתף במלחמת העצמאות, תחילה בחטיבת כרמלי בצפון ובקיץ 1949 הועבר לאמ"ן. לקראת גיוסו לצה"ל שינה את שם משפחתו מגלזר לגיל. עם השחרור, לאחר סיום סמינר לשליחים, ביוני 1950 נשלח כשליח מחלקת הנוער של הסוכנות היהודית לארצות הברית. בעת שירותו בצה"ל פרסם רשימות, בדרך כלל בשם בדוי, בעיתון "במחנה" ובתקופת שהותו בארצות הברית כתב בביטאון "עלים" של תנועת "העובד הציוני".
פעילות בעיתונות, בקול ישראל ובטלוויזיה הישראלית
לאחר שובו לישראל, בשנים 1952–1953 שימש כרכז הדרכה בכפר הנוער ניצנים. ב-1953 עבר לירושלים ללימודים באוניברסיטה העברית ובו בזמן עבד בעיתון "זמנים", תחילה כמשכתב ואחר כך כעורך לילה; במקביל כתב רשימות פוליטיות ב"זמנים". בשנת 1955 נתקבל כעורך במחלקת החדשות ב"קול ישראל". בשנת 1957 סיים את התואר ראשון במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית. ב-1957 יצא לארצות הברית להמשך הלימודים, ושימש בין היתר כמרצה בפני המגבית המאוחדת וכעורך ביטאון הסטודנטים הישראליים בארצות הברית. הוא סיים את אוניברסיטת ניו יורק (NYU) כמוסמך בסוציולוגיה ובתקשורת המונים (1959-57).
עם שובו לישראל, בשלהי 1959 התמנה גיל לרכז החדשות של קול ישראל בירושלים, התפקיד אשר בו שימש בעת תפיסת אדולף אייכמן ב-1960 ומשפט אייכמן ב-1961. בשנים 1962–1965 שימש כראש מערכת החדשות של קול ישראל בתל אביב. ב-1963 הוזמן לסמינר בינלאומי במכון לקומוניקציה של אוניברסיטת סירקיוז בארצות הברית בנושא טלוויזיה וקולנוע. במסגרת זאת סייר בתחנות טלוויזיה שונות בארצות הברית.
בראשית 1965 ריכז את פעולת משלחת אונסק"ו לבדיקת הקמתה של טלוויזיה בישראל, ובקיץ אותה שנה נשלח ככתב וכנציג רשות השידור בצפון אמריקה (1968-1965); מן המשרד בניו יורק סקר את האירועים ברחבי ארצות הברית וגם בקנדה. הוא שידר ידיעות לחדשות וכתבות ליומנים. הוא נמנה עם החותמים על ההסכם עם רשת CBS לסייע בהקמת הטלוויזיה הישראלית.
עם שובו לישראל נמנה גיל עם צוות ההקמה של הטלוויזיה, ובשנת 1969 נתמנה למרכז מערכת החדשות בטלוויזיה. גיל יזם והפיק ב-1970 את "מוקד" - תוכנית ראיונות עם פוליטיקאים. בשנים 70–1971 מילא תפקיד של דובר רשות השידור והממונה על קשרי ציבור. בשנים 72–1975 היה מנהל חטיבת החדשות וענייני היום בטלוויזיה. בתקופת כהונתו סיקרה הטלוויזיה בפעם הראשונה, מלחמה - מלחמת יום הכיפורים ואת הבחירות לכנסת. לאחר פרישתו מניהול החדשות יזם והקים, בשיתוף מכון ון ליר, את פורום השדרים (1976) ואחר כך (1981), עם משכנות שאננים, את הפורום למדיה ולחברה. ב-1978 התקבל לשנת שבתון בBBC ובטיימס בלונדון במימון חלקי במלגה של המועצה הבריטית.
במהלך שנות השבעים הפיק סדרת תוכניות תעודה, כתב וביים סרטים תיעודיים, רובם הוקרנו במסגרת התוכנית "מבט שני" ושימש כמנהל פרויקטים מיוחדים וקופרודוקציות בהנהלת רשות השידור.
בין הסרטים התיעודיים בהם לקח חלק:
בשנים 1981–1989 הופקד על קשרי החוץ ושיתוף הפעולה הבינלאומי של הטלוויזיה. תפקידו הבא היה הקמת יחידה שהפיקה קלטות להפצה בארץ והפקת תוכניות לחו"ל, וכן קופרודוקציות בהן השתתפה הטלוויזיה. בין השאר עסקה בהפקה של גרסה הבינלאומית של הסדרה "עמוד האש" בשיתוף ערוץ 4 הבריטי, שתורגמה לארבע שפות: אנגלית, גרמנית, צרפתית וספרדית, ונמכרה ל־12 מדינות.
הוא פרש מרשות השידור, בתום 35 שנות שירות.
בשנת 1988 הוזמן כמרצה אורח (scholar in residence) במכללות ובאוניברסיטאות בכמה ממדינות ניו אינגלנד, בחוף המזרחי בארצות הברית. נושא ההרצאות היה "התלות ההדדית בין המדיה לבין פעולות טרור".
צבי גיל הוא מוסמך כבוד ופרס הוקרה של מכון "ניוהאוז" למדיה של אוניברסיטת סירקיוז (1963).
בארץ שימש כמרצה אורח בשלוחת החוץ של הטכניון, במכללה למנהל ובסמינר לוינסקי - בתחום תקשורת המונים בשנות ה-90.
מאז 1992 עוסק גיל כעצמאי בתחומי הכתיבה, הרצאות ופרויקטים התנדבותיים. מפרסם מסות ומאמרים בכתבי העת, העיתונים ואתרי האינטרנט: בין השאר ב"כיוונים", "כיוונים חדשים", "מגפון", "חדשות מחלקה ראשונה" ובאתרים נוספים.
משנת 2002 ועד נובמבר 2018 הוא פרסם 876 פוסטים, תחילה בדומיין "רשימות" - notes הישראלי ואחר כך במסגרת וורדפרס בבלוג שלו בשם "זרקור". הפוסטים שלו עוסקים בענייני חברה ומדינה, ענייני חינוך, תרבות ועוד. מדי פעם בפעם הוא מביא רשימות פרופיל של אישים בולטים, ביניהם חתני פרס ישראל, סופרים, אמנים, מחנכים ואחרים. שני נושאים מרכזיים בהם עוסק ב"זרקור" הם השידור הציבורי וזיכרון השואה ולקחיה.
פעילות ציבורית בנושא זיכרון השואה וניצוליה
גיל היה חבר בוועד המנהל של מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל ומופקד על קשרי ציבור וההסברה וייסד את ביטאון המרכז "מזכר".
היה חבר ההנהלה של "קרן הזיכרון העולמית להנצחה ותיעוד" וחבר צוות ההיגוי של הקרן. הוא חבר מועצת "יד ושם", היה חבר הוועד המנהל של מכון "משואה" חבר המועצה הציבורית לתקשורת של המכון הישראלי לדמוקרטיה, חבר הוועד המנהל של תיאטרון ה"יידישפיל" חבר "הפורום הלאומי למלחמה באנטישמיות" ופעיל באגודת העיתונאים בירושלים.
ביום הזיכרון לשואה במאי 2000 הדליק משואה במכון "משואה".
גיל יזם עם "יד ושם" את "הכנס הבינלאומי להנצחת מורשת ניצולי השואה - המשמעות הערכית והמוסרית לאנושות", שנערך ב"יד ושם" באפריל 2002. נמנה עם מנסחי מנשר הניצולים, יחד עם ראול טייטלבאום, פרופסור ישראל גוטמן ואבנר שלו.
גיל, נמנה, עם היוזמים להקמת "יד לגח"ל - ניצולי השואה במלחמת העצמאות" במתחם בית הפלמ"ח וחבר הנהלת הארגון. נמנה עם היוזמים את האירוע ב-3 במאי 2011, בגשר שבין יום הזיכרון לשואה לבין יום העצמאות את. האירוע נערך על ידי משרד הגמלאים בשם: "תקומה - מדינת ישראל מצדיעה לניצולי השואה על עשייתם להקמת המדינה לביסוסה" האירוע נערך בבנייני האומה בירושלים.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת ה'תשפ"ב (2022) השיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביד ושם.
חיים אישיים
עד לפטירתה בשנת 2003, היה נשוי ליהודית לבית קון, ניצולת שואה מהונגריה, מעצבת-פנים, שבין היתר, תכננה את חדר הקבינט של ממשלת ישראל. לזוג שלוש בנות. גיל התגורר בשנים 1971–2009 בירושלים ומאז מתגורר בתל אביב.
פרסומים נבחרים
מסה על ראשית השידור העברי בארץ בישראל במרץ 1936. תולדות השידור העברי בארץ ישראל של טרום המדינה, פרי מחקר ארכיוני וראיונות עם שדרים שעבדו ב"קול ירושלים". המסה שימשה בסיס לסרט "גלים בינוניים עד רוגשים", שאותו כתב והפיק והוקרן כעבור עשר שנים בערוץ 1. הספר עורך סקירה נושאית והיסטורית של הטלוויזיה הישראלית ואינו עוסק בתוכן השידורים. אחד הפרקים בספר, שאף פורסם במוסף הארץ לקראת פרסומו של הספר, עסק במאבק על השידורים בשבת בשבוע הראשון של נובמבר 1969. במאי 1969 קיבלה הממשלה החלטה על השידורים בשבת ובאוקטובר נערכו בחירות. גולדה מאיר ושריה הקרובים, כולל שר המשפטים יעקב שמשון שפירא, רצו לדחות את השידורים בשבת, מכיוון שהם רצו את מפד"ל בממשלה. מנגד עמדו מליאת רשות השידור ובראשה הוועד המנהל, שכל חבריו היו בעד שידורים בכל ימות השבוע, זאת בניגוד לדרג הפוליטי שמינה אותם. וגם הדרג הביצועי ובראשו המנכ"ל שמואל אלמוג צידד בדעה זו. במשך שבוע שלם הממשלה הפעילה מכבש של לחצים על רשות השידור. ביום שישי, זמן מועט לפני כניסת השבת, הוציא שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון, צו ביניים, שאיפשר לרשות השידור לשדר שבעה ימים בשבוע. השידור הראשון התקיים בערב שבת, 7 בנובמבר 1969.
ספר אוטוביוגרפי אודות התבגרותו של גיל כילד בקהילת זדונסקה וולה של טרום מלחמת העולם השנייה וקורותיו בשואה. "גשר של נייר" סוקר את חייו של גיל, עד לשחרורו בשנת 1945.
מתוך ההקדמה לספר של ד"ר משה בייסקי, שופט בית המשפט העליון בדימוס ושריד השואה:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
בריאן בלייד
בריאן בלייד (באנגלית: Brian Blade; נולד ב-25 ביולי 1970) הוא מתופף, מלחין, זמר-יוצר ונגן הפקות אמריקאי. בלייד פרץ לתודעה הציבורית בשנות ה-90 והחל את דרכו בנגינה עם מוזיקאי הג'אז של תקופתו, דוגמת ג'ושוע רדמן, קני גארט, בראד מלדאו ומארק טרנר. בהמשך בלייד החל לנגן כנגן הפקות עבור זמרים-יוצרים שונים, בהם מריאן פיית'פול, אמילו האריס, ג'וני מיטשל ובוב דילן.
בנוסף לעבודתו כמלווה מוביל בלייד להקה אינסטרומנטלית בת שני עשורים בשם Fellowship Band ("להקת האחווה"), המנגנת מוזיקה בהלחנתו ובהלחנת שותפו, הפסנתרן ג'ון קווארד. בשנת 2009 יצא לאור אלבום זמר-יוצר נפרד בשם Mama Rosa, בו הוא מנגן בגיטרה ושר שירים מקוריים בהשראת משפחתו. בשנת 2017 הופיעו בריאן בלייד וה-Fellowship Band בפסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת, ושנה לאחר מכן הופיע בלייד במועדון הבארבי עם הבסיסט סקוט קולי והסקסופוניסט בנג'מין קופל.
שנים ראשונות, שנות ה-90
בריאן בלייד נולד ב-25 ביולי 1970 בשריבפורט, לואיזיאנה. אמו, דורותי בלייד, היא גננת לשעבר, ואביו בריידי הוא הכומר ומנהיג הקהילה בכנסיית ציון הבפטיסטית של שריבפורט, ומכהן בתפקיד זה יותר מ-50 שנה. בילדותו נחשף למוזיקת גוספל בחיי היום-יום, בנוסף למוזיקה הפופולרית באותה התקופה - סטיבי וונדר, Earth, Wind & Fire, הסטייפל סינגרס ואחרים. בגיל תשע החל לנגן בכינור, ובגיל 13 החל לנגן בתופים בכנסייה בהשראת אחיו הגדול.
בשנת 1997 הקימו בלייד וקווארד את ה-Fellowship Band, שאלבומם הראשון יצא בחברת בלו נוט שנה לאחר מכן. ללהקה הצטרפו הסקסופוניסטים מיירון וולדן ומלווין באטלר, והבסיסט כריס תומאס, אותם פגש בניו אורלינס ובניו יורק. באלבום מנגנים הגיטריסטים ג'ף פארקר (גיטרה אקוסטית וחשמלית) ודייב איזלי (גיטרת פדאל סטיל) לצד לנואה (גיטרת 12-מיתרים), שהפיק את האלבום. באותה השנה זכה האלבום Time Out of Mind של הזמר בוב דילן, בו בלייד ניגן, בפרס גראמי לאלבום השנה.
שנות האלפיים
בשנת 2000 יצא אלבומם השני של ה-Fellowship Band, Perceptual, בו מחליף הגיטריסט קורט רוזנווינקל את ג'ף פארקר ומתארחת ג'וני מיטשל. במקביל לנגינה ב-Fellowship Band ולעבודתו כמלווה הצטרף בליידלרביעייה של הסקסופוניסט ויין שורטר לצד הפסנתרן דנילו פרז והבסיסט ג'ון פטיטוצ'י. הרביעייה הקליטה עד כה חמישה אלבומים, ששלושה מתוכם זכו בפרס גראמי לאלבום הג'אז האינסטרומנטלי הטוב ביותר בשנים 2003, 2005 ו-2018, לצד פרס היצירה האינסטרומנטלית (2003) וסולו הג'אז האינסטרומנטלי הטוב ביותר (2014). בשנת 2008 יצא אלבומם השלישי של ה-Fellowship Band, Season of Changes, בחברת התקליטים ורב, ומנגנים בו רוזנווינקל וחמישיית מייסדי ההרכב.
שנה לאחר מכן, בלייד הוציא אלבום זמר-יוצר בהשפעת מוזיקת פולק ואמריקנה בשם Mama Rosa, המוקדש לסבתו ומשפחתו. בנוסף לשירה ולתופים מנגן בלייד באלבום גם בגיטרה, פסנתר ובס באמצעות אובר-דאבינג, בנוסף לקווארד, רוזנווינקל, לנואה ונגנים נוספים. בהופעות החיות של הפרויקט בלייד שר וניגן בגיטרה, ואת כיסא התופים אייש סטיבן ניסטור. בשנת 2014 חזר בלייד לחברת בלו נוט, בה יצאו האלבומים Landmarks (2014) ו-Body and Shadow (2017) של ה-Fellowship Band. בלייד זכה בפרס גראמי נוסף לאלבום השנה הטוב ביותר בשנת 2013, עבור נגינתו באלבום השלישייה Trilogy עם צ'יק קוריאה וכריסטיאן מקברייד.
הרכב נוסף בהובלתו, Life Cycles, הוקם בשנת 2018 כהרכב מחווה לוויברפוניסט בובי האצ'רסון, עמו בלייד ניגן כחבר מייסד של ה-SFJazz Collective ב-2003. בשנת 2020 יצא אלבום האיחוד של רביעיית ג'ושוע רדמן, RoundAgain, בחברת Nonesuch Records.
כאשר המלך נמרוד
מקורו הכתוב הראשון של קופלה זו בסביבות המאה ה-18 או שלהי המאה ה-17.
תוכן השיר
השיר מספר את סיפור לידתו של אברהם ומשלב בתוכו מדרשים עתיקים ומסורות. נכתב כנראה לפני גירוש ספרד.
נמרוד רואה כוכב המבשר על הולדתו המתקרבת של אברהם, ומורה על הרג כל התינוקות, אך אמו של אברהם נמלטת אל השדות ושם יולדת את בנה. כאשר אברהם גדל הוא מכריז על אמונתו באלוהים ומתעמת על כך עם נמרוד. נמרוד מצווה להעלותו על המוקד, אך אברהם יוצא ממנו ללא פגע.
גרעין השיר מבוסס על העימות בין אברהם לנמרוד, המסופר בבראשית רבה, במהלכו שלל אברהם את אלוהיו של נמרוד, ועקב כך השליכו נמרוד לכבשן, אך אברהם ניצל. בגרעין זה משולבים סיפורים מתקופות שונות, מהתורה ומהברית החדשה, בהם סיפור הולדת משה, וסיפור הולדת ישו: זריחת הכוכב מעל מקום הלידה, הלידה באורווה, נמרוד מצווה להרוג את הילדים כיוון שנודע לו על לידת מנהיג היהודים (בסיפור הנוצרי המלך הרע הוא הורדוס שמורה על טבח החפים מפשע. אפשרות סבירה יותר היא שפרט זה מבוסס על מסורת חז"ל לפיה פרעה חזה בכוכבים שמושיעם של ישראל עתיד להיוולד, ולכן ציווה להשליך ליאור את כל הבנים הזכרים). אף שהיהודים הם צאצאים של אברהם, לפי השיר האיר הכוכב מעל הרובע היהודי עוד טרם הולדתו.
השיר בדרך כלל אינו מושר במלואו, וככל שיר עממי - יש לו גרסאות רבות.
רבי מנא
ביוגרפיה
רבי מנא היה בנו ותלמידו של רבי יונה, שהיה מתלמידי החכמים הבולטים בדור שלפני - הדור הרביעי. כך פעמים רבות כשלימד הלכה, מסר דברים בשם אביו; כאשר שמע אותם מאביו בבית, אמר: "כך אמר לי אבא", וכאשר שמע אותם מאביו בבית המדרש, אמר: "כן אמר רבי יונה". כמו כן למד ושימש את רבי יוסי בר זבידא שהיה חברו של אביו - רבי יונה. ואת רבי חגי (הראשון). פעם הלך לעיר קיסרין (קיסריה), שם למד אצל האמוראים רבי חזקיה, רבי אושעיה בר שמי, רבי אהבה, רבי זעירא ורבי זריקן.
אישיותו
רבי מנא הביע שאט נפש כלפי אנשים שרכשו תואר כבוד רבני - "רבי" - באמצעות מתנות לנשיאים, וייתכן שבעקבות כך מוזכר בתלמוד שהוא נרדף על ידי אנשי בית הנשיא. כך מסופר כי פעם אחת כשנרדף על ידי אנשים אלה, הלך לקברו של אביו, ואמר "אבא, אבא, בני בית הנשיא מצערים לי". כך גם מסופר כי פעם אחת כאשר עברו אנשי בית הנשיא ליד קברו של אביו, רבי יונה, פרסות סוסיהם התקבעו, והם לא יכלו לזוז ממקומם, עד שהתחייבו לא לצער אותו יותר.
נחל מחניים
נַחַל מַחֲנַיִם נקרא על שם קיבוץ מחניים. הנחל זורם במזרח הגליל העליון, תחילתו ברום של כ-900 מטר מעל פני הים ליד היישוב הקהילתי עמוקה במדרונות המזרחיים של הר יבנית, משם הוא זורם במדרון תלול לכיוון דרום-מזרח לחצור הגלילית וחוצה את היישוב ממערב למזרח. שם הנחל עושה תפנית לכיוון צפון-מזרח ומגיע לרמת כורזים ועובר מצפון לקיבוץ מחניים, מושב משמר הירדן וקיבוץ גדות ונשפך לירדן בתעלה מלאכותית המטה את הערוץ הטבעי לצורכי ניקוז וחקלאות.
הנחל מהווה את גבולה הצפוני של רמת כורזים. אורכו של הנחל 13 ק"מ, ואגן הניקוז שלו משתרע על שטח של 21 קמ"ר. לאורך הנחל נובעים מספר מעיינות קטנים המאפשרים קיום זרימת מים קבועה בקטעי הנחל, והופכים קטעים אלה לנחל איתן. ליד חורבת ירדה נובע מעין "עין ירדה" השופע מים עד כ-5 מ"ק לשעה. מים אלה נוצלו בעבר לחקלאות. היום משוחררים המים האלה לנחל.
בחלק הנחל בין עמוקה לחצור הגלילית נובעים המעיינות עין חוני על שמו של חוני המעגל ועין מרגנית שהוא מעיין עונתי. בקטע זה של הנחל נפוצה מאוד פריחה של חלמונית גדולה. בקטע הנחל הסמוך לחצור הגלילית נמצא קבר שיש המייחסים אותו לחוני המעגל.
בקטע הנחל שמצפון מזרח לקיבוץ מחניים הקימה מועצה אזורית גליל עליון מסלול אופניים העובר במקביל לנחל.
משפט השונות השלמה
משפט השונות השלמה הוא משפט בתורת ההסתברות העוסק בפירוק של שונות של משתנה מקרי לגורמים של שונות של תוחלת מותנית ותוחלת של שונות מותנית במשתנה אחר.
הוכחה
על פי הגדרת השונות:
בעזרת משפט התוחלת השלמה:
ניתן לשכתב את הביטוי למומנט השני של Y:
לפי ליניאריות התוחלת:
אדמונד ואלפי נוקס
אדמונד ג'ורג' ואלְפּי נוֹקְס (10 במאי 1881 – 2 בינואר 1971), היה משורר וסאטיריקן בריטי שכתב תחת שם העט Evoe. הוא כיהן כעורך העיתון הסאטירי פאנץ' בשנים 1932–1949, לאחר שנמנה עם הכותבים בו שירה ופרוזה במשך שנים רבות.
חייו
נוקס היה בנו הבכור של אדמונד ארבת'נוט נוקס, צאצא של ג'ון ארבת'נוט, הוויקונט השמיני מארבת'נוט. הוא היה אחיהם של הסופר והכומר הקתולי רונלד נוקס, מפצח הצפנים דילי נוקס, הכומר האנגליקני וחוקר הברית החדשה וילפרד נוקס, והסופרת ויניפרד פק. בתו, הסופרת פנלופה פיצג'רלד, חיברה ביוגרפיה קבוצתית של ארבעת האחים, שכותרתה "האחים נוקס".
נוקס התחנך בבית הספר על שם המלך אדוארד בברמינגהם, ובבית הספר ראגבי. בשנת 1912 נשא את אשתו הראשונה, כריסטינה פראנסס היקס, ילידת 1885, ולהם נולדו הבת פנלופה (ילידת 1916), לימים הסופרת פנלופה פיצג'רלד, והבן אדמונד רול ואלפי נוקס (עיתונאי, הלך לעולמו בשנת 1994). כריסטינה הלכה לעולמה בשנת 1935. בשנת 1937 נישא נוקס בשנית, למרי שפארד, מאיירת מרי פופינס ובתו של א"ה שפארד שאייר את פו הדב ואת הרוח בערבי הנחל.
הוא שירת בגדוד לינקולנשייר במהלך מלחמת העולם הראשונה ובאוקטובר 1917 דיווח "פאנץ'" שהוא נפצע.
כמשורר, הוא נודע ביכולתו לחבר שירים סאטיריים אקטואליים עבור "פאנץ'" בסגנון של משוררים ידועים בני התקופה, כגון ג'ון דרינקווטר, ג'ון מייספילד, וולטר דה לה מאר, אדמונד בלאנדן, רוברט ברידג'ס וג'ון קולינגס סקווייר, ובדרך כלל הצליח להעלות בדעת הקוראים את סגנונו וצורתו הכלליים של המשורר מבלי להידרש לפרודיה על שיר מסוים של אותו משורר.
כתביו
במהלך חייו פורסמו כמה וכמה אוספים פרי עטו, רובם ככולם מלוקטים מתוך דפי "פאנץ'":
אמירות ג'בל שמר
אמירות ג'בל שמיר (בערבית: إِمَارَة جَبَل شَمَّر), שנודעה גם כאמירות חאיל (إِمَارَة حَائِل) ואמירות ראשידי (إِمَارَة آل رَشِيْد), הייתה מדינה בחלק הצפוני של חצי האי ערב, כולל נג'ד, שהתקיימה מאמצע המאה התשע-עשרה עד 1921. בירת האמירות הייתה חאיל, ונשלטה על ידי שושלת רשידי. האמירות כללה חלקים מערב הסעודית, עיראק וירדן.
היסטוריה
האמירות הוקמה בשנת 1836 כמדינה וואסלית של אמירות נג'ד כאשר השליט הראשון האמירות עבדאללה בן ראשיד מונה כמושל חאיל על ידי האימאם הסעודי פייסל בן טורקי. אולם לאחר היחלשות המדינה הסעודית השנייה, הצליחו הרשידים, להביס ולכבוש בקרב מולאידה ב-1891 את אמירות נג'ד, ושילבו את שטחה בג'בל שמאר. לאחר הבסת בית סעוד, האמירות יצרה קשרי ידידות עם האימפריה העות'מאנית שמצפון לו. ברית זו הפכה פחות ופחות רווחית במהלך המאה ה-19 כאשר העות'מאנים איבדו השפעה ולגיטימציה.
בשנת 1902, הצליח עבדולעזיז אבן סעוד, הראש של בית סעוד, לכבוש מחדש את ריאד, והחל במסע לכיבוש חצי האי ערב. לאחר מספר עימותים, הרשידים והסעודים נכנסו למלחמה בקנה מידה מלא על אזור קאסים, שהביאה ב-1907 לתבוסת של הרשידים ולמותו של האמיר הרשידי עבדול עזיז בן מיטאב אל-רשיד.
לאחר מות האמיר, האמירות ירדה בהדרגה, שהוחמרה עם החלשותו פטרונה העות'מאני במלחמת העולם הראשונה. אבן סעוד, בעל ברית עם האימפריה הבריטית כמשקל נגד לתמיכת העות'מאנים בג'בל שממר, התחזק בעקבות תוצאות המלחמה, והאמירות נכנעה לסעודים ב-2 בנובמבר 1921, ולאחר מכן שולבה בסולטנות נג'ד.
בירת האמירויות, חאיל, שימשה נקודת עצירה חשובה בין הערים מכה ואל-מדינה.
דור פלס
דור פלס (נולד ב-5 בנובמבר 1961) הוא במאי תיאטרון, שחקן, ומורה למשחק באקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב. מייסד “דור סדנאות״ ביה״ס למשחק לחובבים.
ביוגרפיה
פלס בוגר תואר ראשון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במגמת בימוי. ביים מספר הצגות במסגרת תיאטרון האוניברסיטה. "אחר צהריים קסום" מאת וולפגאנג באואר בתרגום שמעון לוי עיבוד ובימוי 2001 (עם השחקנים: ג'וש שגיא ואלחי לויט). "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו" מאת פדריקו גארסיה לורקה, בתרגום רנה ליטוין 2002 (עם איציק כהן) כשחקן תיאטרון הופיע בהצגות: "זינגר" בבימוי מיכה לבינסון ו"שלוש אחיות" בבימוי גדליה בסר (תיאטרון באר שבע), "סינים סינים" בבימוי ניקו ניתאי (תיאטרון הסמטה), "שמוליק של זהרה" מאת חגית רכבי ניקוליבסקי (תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער), ו"הנציב" (החאן הירושלמי).
ביים בתיאטרון הבימה את ההצגה "ליזליזה". בתיאטרון הסמטה ביים את "ברבוניות" (בהשתתפות: מיכאל כורש, מיכל ורד, יואב בר-לב), "אוטוסטראדה" (בהשתתפות: משה איבגי, שירה פרבר) ו"ווקמן" (בהשתתפות: ליאור מילר, ואורן שבו). בתיאטרונטו ביים את "שיחה ממתינה" שחקנית ענת ברזילי, ובסטודיו למשחק בחולון את "מכון ליווי". השתתף בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא, בו ביים את "הזולה של דדי" (שחקנים:הילי ילון ויניב מויאל) ו"קרדיט" שחקנים: יהודה מור, קארין אופיר. השפעת קרני גמא על ציפורני החתול, "משהו יפה" ו"הבחורים בדלת ממול" מאת תום גריפין במסגרת האקדמיה לאמנויות המופע. קבוצת התיאטרון בהנהלתו של דור פלס עובדת כיום במסגרת תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, ושם עיבד (ביחד עם טל יצחקי) את "המסיבה של ג'קי". הצגות נוספות שביים בתיאטרון אלפא: "כשהחביתה נוגעת בסלט" מאת מיכאל מוריס-רייך (2021) ו"מלח הארץ" (עיבודה של טל יצחקי למחזה מאת ברנדן ג'ייקובס-ג'נקינס).
פלס כיהן 15 שנה כמנהל האמנותי ובמאי הבית של התיאטרון העירוני נתניה, במסגרתו הקים סדנאות תיאטרון וביים את ההצגות: "המין השני", "איפה הכסף", "הפרדס" (מאת יוסף בר-יוסף), "רק אתמול נולדה", "שמונה נשים", "הצעת נישואין" (מאת צ'כוב), "הורים איומים" (מאת ז'אן קוקטו), "אל תקרא לי מותק", "קערת עץ", "מים גנובים" (פלס זכה בפרס הבימוי בפסטיבל "כל הארץ במה" על הצגה זו, שזכתה גם בפרס ההצגה הטובה ביותר, ובעקבות זאת היא הוצגה גם בתיאטרון צוותא), "תיאטרון בסלון", "קלפנים" (מאת ניקולאי גוגול), "הניחוח של חנה", ופסטיבל אקט 2 בחיפה.
פלס ביים הצגות ומופעים נוספים שהוצגו בבימות שונות: "צחצ'ח" (מופע של צח חרמון), "אחת ולתמיד" (מופע של הדר לוין), "עסקה משפחתית", "הבית שאני אוהב", "אהבה ראשונה", "רימון בין לבבות" (בהשתתפות:יוסי עיני ואורן שבו, "שרוט", "על אנשים והמצאות", "מכות" (הצגה לנוער בכיכובם של אורן שבו ויניב פולישוק), "לב חדש", "סקופ", "העמק הירוק", "סתם בצחוק", "נחש במתנה", "עצבוני שכמוני", "החיים הטובים"(בהשתתפות: ישראל גוריון, "שמוליק של זוהרה" (מאת חגית רכבי), "נשף הגנבים" (מאת ז'אן אנוי) ו"חנה סנש" (מאת אהרן מגד).
ביים מספר הצגות גם בארצות הברית, במישיגן ובפנסילבניה.
פלס הופיע כשחקן גם בקולנוע, בסרט "אקסימו לימון" ובסרט "פרא" בבימוי יורם גל (1999). בטלוויזיה שיחק פלס בסדרות "האישה באפור", "רמת אביב ג'" (1995), "קריאת כיוון", "אורחי דין" ו"האי" (2007). כן שיחק בסרטי סטודנטים ובפרסומות.
כיום פלס מביים הצגות ומעביר סדנאות תיאטרון. במקביל מביים, מלמד משחק ושיעורים באמנות הלחימה אייקידו, שבה יש לו חגורה שחורה בדרגת דאן 4, באקדמיה לאמנויות המופע ובבתי ספר בתל אביב.
חיים אישיים
פלס גרוש ואב לשלושה.
ב-25 ביולי 2014 נפל בנו רועי, קצין בנח"ל, בעת מבצע צוק איתן.
נקש
נקש הוא שם משפחה יהודי הנפוץ בקרב יהדות תוניסיה ויהדות עיראק.
ג'יימס רימר
ויליאם ג'יימס רימר (באנגלית: William James Remar; נולד ב-31 בדצמבר 1953) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה
נולד בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית. אביו הוא פרליקט ובן למהגרים יהודים מרוסיה/אוקראינה (שם משפחתם המקורי היה "רמרמן"), ואמו פקידת מדינה והיא נוצרייה וילידת-אנגליה. למד משחק ב-Neighborhood Playhouse School of Theatre.
קריירה
את תפקידו הראשון עשה ראמר בשנת 1979 בסרט הקאלט של וולטר היל "לוחמים" בתור חבר כנופיה בשם אייאקס. ב-1983 זכה ראמר לתפקיד גדול בקומדיית הפשע "48 שעות" בתור העבריין המורשע אלברט גנץ. ב-1984 הופיע ראמר בדרמת הפשע של פרנסיס פורד קופולה "מועדון הכותנה" בתפקיד בוס הפשע היהודי גרמני דאטץ' שולץ. ב-1986 התפרסם ראמר בעיבוד הקולנועי לרומן "שבט דוב המערות" בתפקיד קרב מנהיג שבט הניאנדרטלים המאמץ את הצעירה עיילה (דריל האנה). ב-1989 שיחק בדרמת הפשע של גאס ואן סנט "דראגסטור קאובוי" ובקומדיה "קבוצת החלומות".
בשנת 2000 השתתף במותחן האימה של רוברט זמקיס "האמת שמתחת לפני השטח" בתפקיד וורדן בעלה של מרי פאור (מירנדה אוטו). ב-2001 החל ראמר את תפקידו בן 12 הפרקים בסדרה המפורסמת "סקס והעיר הגדולה" בתור ריצ'רד רייט החבר הטייקון של סמנתה ג'ונס (קים קטרל). ב-2002 הופיע בסרט הפעולה "מהיר ועצבני 2" בתפקיד סוכן המכס מרקהאם ובעונה הרביעית של סדרת הדרמה "משמרת שלישית" בתפקיד בלש משטרת ניו יורק מאדג'נסקי. ב-2004 שיחק ראמר בקומדיה "איזו מין שכנה" בתפקיד מפיק סרטי הפורנו הוגו פוש, בהפקה הצבאית "אייק: הספירה לאחור" בתפקיד גנרל צבא ארצות הברית עומר בראדלי בחודשים שלפני הפלישה לנורמנדי ובתפקיד קטן בסרט "בלייד: טריניטי". בשנת 2006 החל ראמר לשחק בסדר הפופולרית "דקסטר" בתפקיד השוטר המוערך הארי מורגן ממשטרת מיאמי ואביו המאמץ של. ב-2007 דיבב לאנגלית בסרט האנימציה המצליח "רטטוי" את הטבח לארוס.
ב-2009 השתתף בהפקת האימה של מייקל ביי "התאום". ב-2010 השתתף בקומדיית הפשע "רד" בתפקיד גבריאל זינגר מרשימת החיסול. ב-2011 דיבב בשובר הקופות "רובוטריקים 3: אפלת הירח" את הרובוטריק סיידסווייפ ושיחק בסרט גיבורי העל "X-מן: ההתחלה". ב-2012 שיחק ראמר במערבון "ג'אנגו ללא מעצורים" של קוונטין טרנטינו בתפקיד אייס ספיק המחזיק בעבד השחור ג'אנגו (ג'יימי פוקס) בתחילת הסרט.
חיים אישיים
נשוי לאטסוקו רימר, ואב לבן ולבת.
לאסלו פולגאר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פריגוז'ין
פריגוז'ין (ברוסית: Пригожин) הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי.
דיוויזיית הפאנצר ה-24 (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר ה-24 הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בקרב סטלינגרד, ולאחר מכן הוקמה שוב ולחמה באיטליה, רומניה, הונגריה, פולין וגרמניה.
הקמה ראשונה
הדיוויזיה הוקמה ב-28 בנובמבר 1941 בצרפת, על בסיס דיוויזיית הפרשים ה-1, והועמדה תחת פיקוד קורט פלדט. ביוני 1942 נשלחה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה במבצע מקרה כחול כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בסטלינגרד כחלק מהארמייה השישית. בדצמבר 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-11 בחלקה הצפוני של העיר, וב-2 בפברואר 1943 עם כניעת הכוחות הגרמניים, נכנעו שרידי הדיוויזיה בראשות ארנו פון לנסקי לרוסים.
מינהל לסיוע בדיור
מינהל לסיוע בדיור (נקרא גם אגף אכלוס) הוא אגף במשרד הבינוי והשיכון האחראי על תחום הסיוע בדיור. המינהל מטפל בזכאות לקבלת דיור ציבורי, סיוע בשכר דירה, מתן הלוואות לרכישת דירה, סיוע לשיפוץ דירה לנכים, וזכאויות במסגרת תוכנת מחיר למשתכן. נכון להיום (2020) עומד בראש המינהל מר יעקב שנרב, המשמש גם כמשנה למנכ"ל המשרד.