cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האימפריה הפורטוגזית
גילוי הדרך הימית להודו
בשנת 1487, יצאו מפורטוגל, בשליחות המלך ז'ואאו השני, חוקרי הארצות פרו דה קוויליאן ואפונסו דה פאיבה למסע למזרח, בדרך היבשה, תוך חציית הים התיכון ומעבר בקהיר ובחצי האי ערב, במטרה ללמוד מקרוב את נתיבי השיט והמסחר באוקיינוס ההודי. הם הרחיקו עד הודו, אתיופיה ואף לאזורים דרומיים יותר בחופה המזרחי של אפריקה. באוגוסט של אותה השנה יצאה בדרך האוקיינוס האטלנטי גם משלחתו של הנווט ברתולומיאו דיאס, בניסיון נוסף, מבין ניסיונות רבים לפני כן, למצוא מעבר בטוח למזרח סביב אפריקה. בשנת 1488 הקיף דיאס את כף התקווה הטובה ובדצמבר חזר לליסבון לדווח למלך על גילוי נתיב שיט למזרח, שאינו עובר בשטח שבשליטת מוסלמים. כך נפתח לראשונה המעבר לאוקיינוס ההודי עבור האירופים בעת החדשה. מסופר כי כריסטופר קולומבוס, שניסה לשכנע את מלך פורטוגל ז'ואאו השני לממן את תוכניתו להגיע להודו בהפלגה מערבה, נכח בטקס שנערך לכבוד דיאס בחצר המלך.
עשר שנים לאחר מכן, בשנת 1498, בימי מלכותו של מנואל הראשון, הגיע ואסקו דה גאמה לחופי הודו.
(במפה המובאת מעלה, בסעיף הקודם, ניתן לראות את נתיב מסעו הראשון של ואסקו דה גאמה יחד עם אלה שערכו עשר שנים קודם לכן בדרך היבשה דה קוויליאן ודה פאיבה)
גרינלנד, ניופאונדלנד ולברדור
ב-1474 חוקר ארצות בשם ז'ואאו ואז קורטה-ריאל (João Vaz Corte-Real) זכה לנחלה באיים האזוריים, כהכרה וכהוקרה על שגילה ב-1472 את אדמות Terra Nova dos Bacalhaus (מילולית: ארץ חדשה של דגי בקלה). יש הטוענים שחבל ארץ זה הוא ניופאונדלנד דהיום, אם כי קשה לאמת זאת, כיוון שההקפדה של הפורטוגזים על סודיות תגליותיהם הביאה לכך שנותרו מעט ראיות בעניין זה.
בזמן שספינותיו החלו לעבור דרך כף התקווה הטובה בדרכן להודו, אישר המלך מנואל הראשון לז'ואאו פרננדש, ה"חורש" (בפורטוגזית "o Lavrador"), ולאחים מיגל וגשפר קורטה-ריאל, בניו של ז'ואאו קורטה-ריאל, לצאת למסע לחקור את צפון האוקיינוס האטלנטי. ב-1498 גילה פרננדש מחדש, בעקבות הויקינגים, את גרינלנד ואת לברדור. בשנים 1500–1501, חקרו האחים קורטה-ריאל את ניופאונדלנד ואדמות אחרות באזור. אפשר כי היה גם ניסיון להקים מושבות של קבע באזור, אך לא נותר כל זכר למושבה פורטוגזית כלשהי. ההתעניינות בצפון אמריקה נמוגה לאור העובדה כי זירות אפריקה ואסיה הניבו תשואה גבוהה ביותר. במחצית השנייה של המאה ה-16 רק דייגים פורטוגזים המשיכו לבקר בניופאונדלנד ולברדור, שמימיהן עשירים בדגי בקלה.
גילוי ברזיל
ב-1500, בעקבות מסעו החלוצי של דה-גאמה, שלח מלך פורטוגל, מנואל הראשון, את הנווט פדרו אלוורש קברל, בראשות צי של 13 ספינות ויותר מ-1,000 יורדי ים, להקים תחנת מסחר בהודו. בדרכו לשם נסחף לחופי דרום אמריקה. יש הגורסים כי טעות בניווט ובניצול זרמי ים הביאו, יחד עם 13 ספינותיו, לשם. אחרים גורסים, שקיום יבשה זו כבר היה ידוע לכתר הפורטוגזי, והדבר נחשב לסוד מדינה. בחלק זה של יבשת אמריקה הקימו הפורטוגזים מאוחר יותר, בשנות ה-30 של המאה ה-16, את המושבות הראשונות בברזיל. הארמדה עגנה בחופי ברזיל ב-25 באפריל 1500, באזור בו נמצא כיום מחוז פורטו סגורו. שלושה ימים קודם לכן הבחינו המלחים בהר אותו כינו הר פסקואל. נערך שם טקס דתי והוכרזה ריבונות פורטוגל על הארץ החדשה.
בשנים הבאות הוקמו שם מושבות זעירות במטרה ללקט עץ ברזיל, ממנו אפשר להפיק צבע אדום ולייצר, בין השאר, קשתות לכינורות. הארמדה של קברל שהתה בברזיל כשבועיים. בטרם הרימו המלחים עוגן ויצאו להודו, שלח קברל את אחת הספינות חזרה לליסבון להודיע למלך מנואל הראשון על גילוי האדמות החדשות בצדו השני של האוקיינוס האטלנטי. משם המשיכה השייטת להודו, שם נערכו הסכמי סחר והוקמו תחנות סחר בערים קוצ'ין וקוז'יקוד.
חוזה טורדסיאס (1494)
הגישה לנתיב ימי סביב אפריקה, להודו ולשאר אסיה, הניבה לפורטוגל הזדמנויות מסחר שלא היו כמותן בעבר, ועל כן פעלה זו נמרצות ובאופן אגרסיבי להקים הן תחנות סחר והן בסיסים מבוצרים.
ב-1488 סירב ז'ואָאו השני מלך פורטוגל להענות לבקשתו של כריסטופר קולומבוס לתמוך במסעו להודו בהפלגה באוקיינוס האטלנטי מערבה, ביודעו, בזכות דיאש, כי האוקיינוס ההודי מתחבר לאוקיינוס האטלנטי. עקב סירוב המלך, פנה קולומבוס למלכה איזבלה מקסטיליה, ותגליתו ב-1492 של איי הודו המערבית הובילה ליסודה של האימפריה הספרדית באמריקות.
הצעתו ההתחלתית של האפיפיור לגבי מיקום הקו הוזזה במעט מערבה על ידי המלך ז'ואָאוּ השני, והוא לא נתקל בכל התנגדות בעניין זה, צעד שאפשר לפורטוגל לטעון בשנת 1500 לבעלות הן על ברזיל והן על ניופאונדלנד. יש הרואים במרחק הלא "מעוגל" (370 ליגות) שהציע ז'ואָאוּ השני ראיה לכך שפורטוגל ידעה מראש על קיומן של האדמות האלה, לפני חוזה טורדסיאס (1494). ז'ואאו השני הלך לעולמו שנה לאחר חתימת החוזה, ב-1495.
סודיות, הטעיה ותחרות סמויה
היסטוריונים חלוקים בעניין הנסיבות שהובילו לגילוי האדמות, אותן גילה קולומבוס. ישנה דעת מיעוט הגורסת כי קולומבוס פעל בספרד כמרגל מטעם חצר מלך פורטוגל, במטרה להסיט את תשומת לבה של ספרד מהטריטוריות שמעבר לים, בהן התמקדה פורטוגל. ראוי, עם זאת, להדגיש כי הנושא שנוי במחלוקת. ברם, פעולות מעין אלה התבצעו כדרך שגרה באותה התקופה, בגלל מרוץ התגליות שהסלים בין שתי הממלכות. לרשות כל אחת מהן עמד שירות חשאי, שפרס רשת מרגלים אצל זולתה. התנהלה לוחמת מודיעין בלתי פוסקת ביניהן, שהתבטאה חדשות לבקרים בהולכת שולל ובהצנעת טריטוריות ונתיבי מסחר שנתגלו בידי כל אחת מהן (במיוחד בידי פורטוגל). מפות הוסתרו בקפידה והופצו תאריכים ומיקומים שקריים. הקפדה זו על סודיות הובילה להנפקתם של מסמכים שאמינותם מוטלת בספק, ועל כן הידע העומד לרשותנו כיום מוגבל וחלקי. בנוסף, ברעידת האדמה בליסבון (1755), הושמדו ארכיונים בהם תיעודים היסטוריים של מסעות תגלית, ביניהם גם מסעו של ואסקו דה גאמה. לאור כל אלה, ישנם היסטוריונים המאמינים כי אפשר כי טריטוריות, כגון ברזיל, אזורי חוף באפריקה ובצפון אמריקה, נתגלו למעשה לפני התאריכים המקובלים.
שיאה של האימפריה (1500–1580)
עם חתימת חוזה טורדסיאס, שוריינה עבור פורטוגל זכות שיט בלעדית סביב אפריקה, וב-1498 הגיע ואסקו דה גאמה להודו ויצר קשרי מסחר ראשונים. במהרה החליפה פורטוגל את ונציה כמרכז קשרי המסחר של אירופה עם המזרח. נטוותה רשת מסועפת של מרכזי סחר חליפין, מרכזי אחסנה ומבצרים שאפשרו צבירת הון וסחורות, יחד עם הפצת השפה הפורטוגזית והדת הקתולית, במאמץ ליצירת ישות ציוויליזציונית פורטוגזית הטרוגנית ומורחבת, הן באמצעות פעילות מיסיונרית, הן דרך נישואי תערובת, ובעיקר באמצעות כוח הזרוע.
המסחר בין המרכז שבפורטוגל לבין המזרח הרחוק כלל בעיקר יבוא לאירופה של תבלינים, אבנים יקרות, מינרלים נדירים, אוצרות אומנות, מוצרי חרסינה, משי, עץ וסחורות אחרות. החשיפה למזרח הביאה גם ליבוא של חיות אקזוטיות שלא היו מוכרות באירופה, כמו פילים וקרנפים, כדוגמת הקרנף ההודי שהובא ב-1515 מהודו לחצרו של מנואל הראשון ושבה את דמיונו של צייר הרנסאנס הגרמני, אלברכט דירר, שיצר על פי תיאור החיה את חיתוך העץ המפורסם שלו "קרנף".
ליסבון הפכה לעיר העשירה באירופה במחצית הראשונה של המאה ה-16, מרכז מסחרי חשוב, שדרכו התנהל עיקר המסחר האירופי עם המזרח. בכך החל עידן חדש שבו התקיימו תהליכים האופייניים למשק גלובלי, והתאפשרו חילופי סחורות, בכמות ובמגוון שלא היו כדוגמתם עד לאותם ימים, בין שווקים ביבשות שונות.
במהלך המאה ה-15 והמאה ה-16, נחשבה פורטוגל למעצמה אירופית, מדורגת בשורה אחת עם אנגליה, צרפת וספרד, במונחים של יכולת השפעה כלכלית, פוליטית ותרבותית. אף כי מילאה תפקיד משני בעניינים פנים-אירופיים, שאבה פורטוגל את עוצמתה מהאימפריה הקולוניאלית הימית-מסחרית רחבת הידיים שלה.
מנואל הראשון היה למלך הראשון בפורטוגל שעוטר, בברכת האפיפיור, בתואר "בברכת האל, מלך פורטוגל ואלגארבש, הים משני צדי אפריקה, אדון גִינֶאָה והכיבוש, השיט והמסחר באתיופיה, ערב, פרס והודו" (בפורטוגזית: Pela Graça de Deus, Rei de Portugal e dos Algarves, d'Aquém e d'Além-Mar em África, Senhor da Guiné e da Conquista, Navegação e Comércio da Etiópia, Arábia, Pérsia e Índia).
מבחינות רבות, נחשבה המאה ה-16 לתור הזהב של פורטוגל, ובה חלה פריחה בכלכלה, במחקר המדעי והגאוגרפי, בגסטרונומיה, בספרות ובאדריכלות (ראו, לדוגמה, גותיקה מנואלינית).
המשורר לואיש ואז דה קמואש כתב את האפופאה המפורסמת "הלוזיטאנים", בה מונצחים ההדר, האומץ וההרואיות בין שאר מופתים ומעשיות של עם של יורדי ים. יצירתו היא ניסיון לתאר ולהאניש את העם הפורטוגזי, כגיבור הראוי לסיועם המסור והבלתי מסויג של האלים וליראתם, ואף למפלצות לא נותר אלא לסור מדרכם של הפורטוגזים. ביצירתו מרומם קמואש את המלחים, הלוחמים והמלכים שתרמו לבניית האימפריה ולהפצת האמונה הקתולית.
זירת האוקיינוס ההודי ומזרח אסיה
ב-20 במאי 1498 הטיל הצי של וסקו דה גאמה עוגנים מול חופי קוז'יקוד ובשנה שלאחר מכן שבה הארמדה לאירופה, שייטה במעלה נהר הטז'ו ועגנה בנמל ליסבון. מנזר ז'רונימוש נבנה לציון גילוי הדרך הימית להודו.
בהמשך פעלו הפורטוגזים להבטיח את הנתיב הימי להודו ובאו לידי ברית עם ממלכות איסלאמיות קטנות לאורך חופי מזרח אפריקה (האי מוזמביק, קילווה, בראווה, סופלה ומומבסה), שבפניהם הוצבה הברירה: להיהפך לנתינות של מלך פורטוגל או להימחות מעל פני האדמה.
כבר ב-1490 הגיע לאתיופיה בדרך היבשה (תחת מעטה סודיות, ותוך התחזות למוסלמי) פרו דה קוויליאן. ב-19 באוקטובר 1520 התייצבה בחצר הקיסר משלחת דיפלומטית מטעם מלך פורטוגל - מגע רשמי ומוצלח ראשון של קיסרות אתיופיה הנוצרית עם אומה אירופית.
איים באוקיינוס ההודי
ב-1506 נכבש האי סוקוטרה בים הערבי, ובאותה שנה ביקר בציילון (סרי לנקה) לורנסו דה אלמיידה. באוקיינוס ההודי, גילתה אחת מספינותיו של פדרו אלוורש קברל את מדגסקר, וב-1507 נחקר חלק מהאי בידי טרישטאו דה קוניה, מגלה קבוצת האיים טרישטאו דה קוניה שבדרום האוקיינוס האטלנטי. באותה שנה נתגלה האי מאוריציוס.
תת-היבשת ההודית
בעשור לאחר שקברל הקים את תחנות הסחר הראשונות בקוצ'ין ובקוז'יקוד (1501) חיזקו הפורטוגזים את אחיזתם בתת-היבשת ההודית. ב-2 בפברואר 1509 ניצחו הפורטוגזים בקרב ימי בדיו (Diu) שלחופי הודו, כנגד הכוחות המשולבים של הסולטאן העות'מאני באיזיט השני, הסולטאן של גוג'ראט, הסולטאן הממלוכי של קהיר, הראג'ה סמוטירי קוזיקוד, רפובליקת ונציה, ורפובליקת רגוסאן (דוברובניק). ב-1510 כבש האדמירל אפונסו דה אלבוקרקי את גואה, וקבע שם את מושבו כמשנה למלך פורטוגל בהודו ובשאר נכסי הכתר באסיה. ב-1535 השתלט מרטים אפונסו דה סוזה גם על דיו. מצור עות'מאני על המצודה בדיו שלוש שנים אחר-כך (1538) הסתיים בכישלון, ובכך באו לקיצן שאיפות האימפריה העות'מאנית להשפעה או שליטה כלשהם בתת-היבשת ההודית, וההגמוניה הפורטוגזית באוקיינוס ההודי התחזקה.
האינקוויזיציה והנצרות הקתולית במזרח
מיסיונרים ישועיים, כגון הספרדי פרנסיסקו חאווייר (Francisco Xavier), הזדנבו אחר הפורטוגזים במטרה להפיץ את הנצרות הרומית-קתולית באסיה, מאמץ שצלח באופן חלקי. ניסיונות הפורטוגזים לכפות את הנצרות הקתולית גם במזרח, התבטאו, בין היתר, בכך שנוסדה בהודו ב-1560 שלוחה של האינקוויזיציה הפורטוגזית, היא האינקוויזיציה של גואה, אשר פעלה נגד הינדים, מוסלמים ונוצרים חדשים ונגד יהודים הודים, אם אותרו כאלה.
ממזרח להודו
ב-1511 כבש דה אלבוקרקי גם את מלאקה, שבמלזיה דהיום, ובאותה שנה שיגר את דוארטה פרננדש כשליח לסיאם, שהיה האירופי הראשון שקשר עימה יחסים דיפלומטיים. אלבוקרקי שיגר בנוסף שני חילות משלוח לאיי מלוקו, ב-1512 וב-1514, ואלה הקימו שם את הדומיניון הפורטוגזי בארכיפלג המלאי. ב-1517, ביקר בקנטון פרנאו פירש דה אנדראדה ופתח בקשרי מסחר עם סין, בה הורשו הפורטוגזים ב-1557 ליטול את החזקה על מקאו. ליפן נסחפו ב-1542 שלושה סוחרים פורטוגזים, ובמהרה נהרו אליה סוחרים ומיסיונרים במספרים גדולים.
פורטוגל הקימה נמלים לתמיכה במסחר במזרח הרחוק, בהם גואה, קוצ'ין, מלאקה, איי מלוקו, מקאו ונגסאקי. בהגנה על מסחרה מפני מתחרים, הן אירופים הן אסיאתים, השתלטה פורטוגל לא רק על המסחר בין אסיה לאירופה, אלא אף על חלק לא מבוטל מהמסחר הפנים אסיאתי, בין אזורים שונים באסיה ואוקיאניה, הודו, אינדונזיה, סין ויפן.
הים הערבי והמפרץ הפרסי
בזירת ים סוף, הנקודה הצפונית ביותר אליה הרחיקו הפורטוגזים הייתה העיר מאסאווה, עד שבשנת 1541, צי בפיקודו של אסטבאו דה גאמה חדר לים סוף והרחיק עד העיר סואץ. במפרץ הפרסי, נכבשה ב-1515 הורמוז בידי אפונסו דה אלבוקרקי והוא קשר עם פרס יחסים דיפלומטיים.
ציי האוצר של הודו. הגנה מפני שוד ימי
עם גילוי נתיב כף התקווה הטובה למזרח, אימצו הפורטוגזים לעצמם מנהג לצרף מהאיים האזוריים ליווי חמוש לליסבון עבור הארמדות שבאו מהודו, ציי האוצר של הודו (ה"carreira da india"). מנהג זה התברר כחיוני במיוחד, בגלל פעילותם הערה של שודדי ים שארבו לספינות אוצר שאך הגיעו לאזור מהמזרח, מאפריקה ומאמריקה. במשך שנים שימשו האיים האזוריים כשער הכניסה לאירופה עבור הארמדות הפורטוגזיות השנתיות שחזרו עמוסות בסחורות מהמזרח הרחוק, ובהמשך גם עבור ההולנדים, האנגלים והצרפתים, ועל כן חשיבותם האסטרטגית.
תגלית אפשרית של אוסטרליה
ישנם היסטוריונים הטוענים כי מלחים פורטוגזים הם האירופים הראשונים שגילו את יבשת אוסטרליה, ואלה הפליגו מבסיסי המוצא שלהם המפוזרים במזרח אסיה. טיעוניהם מבוססים על מפות פורטוגזיות מאותה התקופה, אך נתונים במחלוקת.
ראשית הקולוניזציה בברזיל
משלחת סיור ומחקר בפיקודו של גונסלו קואליו (Gonçalo Coelho) איתרה וביערה ב-1503 מושבות צרפתיות פירטיות בברזיל. ז'ואאו השלישי החל ב-1530 בתנופת קולוניזציה מאורגנת של ברזיל, תוך אכלוס המתיישבים בשיטה של חלוקת האזורים לקפיטניות (חלוקה אדמיניסטרטיבית של אזורי יישוב, שהונהגה באימפריה הקולוניאלית של הפורטוגזים). בקפיטניות הפורטוגזיות הועברה השליטה בהורשה בין דורית והדגש היה בעיקר על תקיעת יתד ופיתוח אזורי, להבדיל מהנהוג בקפיטניות הספרדיות, בהן שימשה החלוקה לקפיטניות לניהול מלחמה באזורי ספר.
15 קפיטניות הוקמו בברזיל. על השליטה בכל אחת מהן הופקד אציל אשר הביע נכונות והפגין יכולת לנהל, ליישב ולחקור את האזורים הנתונים למרותה. לפני גילוי ברזיל בשנת 1500, הונהגה שיטת החלוקה לקפיטניות במושבות הפורטוגזיות באיי מדיירה והאיים האזוריים ולאורך חופי אפריקה, הן באיים והן ביבשת. עם זאת, הקפיטניות החשובות ביותר הוקמו בארץ הצלב הקדוש (כינויה במאה ה-16 של ברזיל המודרנית בפי הפורטוגזים. בפורטוגזית – Terra de Santa Cruz). הממונה על קפיטניה כונה בתואר capitão-mor או capitão-donatário, והשליטה על נחלתו הועברה לצאצאיו בהורשה בין דורית. החלוקה לקפיטניות התבצעה ב"שיטת הסרגל" – חלוקת האזורים לרצועות, התחומות בין קווים המקבילים לקו המשווה, ושנמתחו מהחוף אל קו החלוקה הקבוע בחוזה טורדסיאס.
באותה שנה בה הוחל משטר הקפיטניות בברזיל, שוגרה משלחת בראשות מרטים אפונסו דה סוֹאוּזָה, תחת פקודה לסייר בכל החוף הברזילאי, לגרש את מסיגי הגבול והפיראטים הצרפתיים, ולהקים את העיירות הקולוניאליות הראשונות: סאו ויסנטה (יישוב הקבע הפורטוגזי הראשון ביבשת אמריקה), בחוף, וסאו פאולו, הצמודה אליה, בפנים היבשת. מתוך 15 הקפיטניות המקוריות, שגשגו רק שתיים – פרנמבוקו וסאו ויסנטה. בהמשך, כשכבר היה ברור שהיישובים שהוקמו הם יישובים של קבע, נוסדה תעשיית קני הסוכר, והביאה לביקוש גובר לעבדים, תחילה מקרב הילידים, ובהמשך מקרב אפריקאים שהובאו על ידי ספינות פורטוגזיות. עקב כישלון שיטת הקפיטניות, שהוכחה כלא יעילה כפי שיושמה בברזיל, נשלח לברזיל ב-1549 טומה דה סואוזה (Tomé de Sousa), שמונה כמושל הכללי הראשון של כלל המושבות ביבשת. הוא בנה את בירתה הראשונה של ברזיל, סלבדור, במפרץ כל הקדושים (בפורטוגזית - Baía de Todos os Santos). המיסיונרים הישועים הראשונים הגיעו באותה השנה.
בין השנים 1565 ו-1567 הצליח מם דה סאה (Mem de Sá), המושל הכללי השלישי של ברזיל, להשמיד מושבה צרפתית בשם "צרפת האנטארקטית", ששרדה כעשר שנים במפרץ גואנברה (Baía de Guanabara). הוא ואחיינו, אסטסיו דה סאה, הקימו על חורבותיה במרץ 1565 את העיר ריו דה ז'ניירו.
קרב אל-קסר אל-כביר
ב-1578 יצאו הפורטוגזים למסע צלב במרוקו, והובסו על ידי המוסלמים בקרב אל-קסר אל-כביר. המלך סבשטיאו הוצא ככל הנראה להורג או נהרג בקרב. קרב זה בלם את המשך ההתפשטות הגלובלית של הפורטוגזים.
ב-1580 עבר הכתר הפורטוגזי לידיו של מלך ספרד, פליפה השני, בנה של בתו הבכורה של מנואל הראשון.
האיחוד האיברי תחת פליפה ה-2
בין השנים 1580 ל-1640 הפכה פורטוגל לשותפתה הזוטרה של ספרד, כשאוחדו מכורח הנסיבות כתרי שתי הממלכות.
ב-1583 שיגר המלך צי משולב, ספרדי-פורטוגזי, לכיוון האיים האזוריים, במטרה לסלק משם את הסוחרים הצרפתים. אלה שנשבו מקרב הצרפתים נתלו מיד על סיפון אניותיו של המלך פליפה. כך התעצמה השפעת "האגדה השחורה", על פיה ייחסו הפרוטסטנטים לכלל הספרדים, במידה מסוימת של הגזמה, אכזריות ושלל תכונות ומידות מוסריות שליליות, והסתמכו על אופן השלטת מוראות האינקוויזיציה על ידי הספרדים והתנהלותם בעולם החדש.
תושבי האיים האזוריים היו האחרונים בפורטוגל להשלים עם המלכת מלך ספרדי על פורטוגל.
שחקנים חדשים בזירה: הולנד, אנגליה וצרפת
אף על פי שענייני שתי האימפריות המשיכו להתנהל בנפרד, כפי שהיה לפני האיחוד, המושבות הפורטוגזיות החלו לספוג מתקפות מסיביות, בכל הזירות, מצד שלוש המעצמות האירופיות העוינות את ספרד - אנגליה, צרפת והולנד (הולנד הייתה בעיצומה של מלחמת עצמאות כנגד אדוניה מספרד ההבסבורגית). שלוש מעצמות אלו קראו תיגר על ההגמוניה הפורטוגזית על נתיבי הסחר הימי לארצות המזרח הרחוק, וככלל זעמו על כל הצלחותיהן, המגובות על ידי האפיפיור, של ספרד ופורטוגל, מעבר לים.
הקולוניזציה הפורטוגזית בפרס לא נחלה הצלחות. נמל גמרו ועוד מספר מקומות נכבשו בידי הפורטוגזים ב-1615, אך מאוחר יותר, ב-1622, נלחם בהם עבאס שאה הראשון מפרס, תוך הסתייעותו בצי הבריטי ובחברת הודו המזרחית הבריטית. אז גם שונה שמה של העיר גמרו לבנדר עבאס (בנדר פירושו נמל בפרסית).
באמריקות ההתפשטות הפורטוגזית חרגה אל מעבר לצד המערבי של קו האורך, שנקבע בחוזה טורדסיאס. הדבר התאפשר בגלל האיחוד בין כתרי ספרד ופורטוגל ובגלל אי יכולתם של הספרדים לקיים נוכחות בת-קיימא מעבר להרי האנדים במרכז יבשת דרום אמריקה, ובכלל זה באגן האמזונס. ב-1615 שיגרה פורטוגל כוח צבאי שהביס מתיישבים צרפתים וגירשם ממושבה בשם "צרפת המשוונית" (בצרפתית: France Équinoxiale), זאת תוך פחות מ-4 שנים לאחר פלישתם לאדמת ברזיל. ב-30 באפריל 1625 שיגרה ספרד ארמדה חזקה בפיקודו של דון פדריקה דה טולדו, אשר נטלה בחזרה מההולנדים את השליטה על העיר סלבדור, בירת ברזיל הפורטוגזית, כשנה לאחר ההשתלטות ההולנדית. הארמדה כללה 22 ספינות פורטוגזיות, 34 ספינות ספרדיות ו-12,500 לוחמים, רבע מתוכם פורטוגזים והשאר ספרדים. בשנת 1627 קרסה כלכלת קסטיליה. ההולנדים ניצלו את הפסקת האש בת 12 השנים עם ספרד, ושמו את פיתוח הצי בראש סדר העדיפויות שלהם. עם חידוש הלוחמה החריבו ההולנדים את הסחר הימי הספרדי, למורת רוחה של ספרד, אשר הייתה תלויה לחלוטין בסחר המתנהל בימים, לאחר קריסתה הכלכלית. על אף שספרד נחלה מספר ניצחונות, משאבי האימפריה היו עתה פרוסים לחלוטין באירופה וגם גויסו להגנה על ספינותיה, שניידו סחורות וזהב חיוניים בינה לבין המושבות, מפני הצי ההולנדי שהשתפר במידה רבה מאוד במהלך שנות הפסקת האש. אויבי ספרד, כגון הולנד ואנגליה, חמדו את עושרה של ספרד מעבר לים, ובמקרים רבים העדיפו לתקוף את המטרות הפורטוגזיות, שמיגונן היה פחות מוקפד מהמטרות הספרדיות. מלחמת התשה זו הגיעה עד לכדי מצב, בו הספרדים התקשו להתמודד עם איומים ימיים. וכך, פרצה המלחמה ההולנדית-פורטוגזית, מלחמת המשאבים הבין-יבשתית הראשונה בהיסטוריה.
בין שנת 1638 לשנת 1640 נטלו ההולנדים את השליטה על חלק מצפון-מזרח ברזיל, וקבעו את בירתם האזורית ברסיפה. הפורטוגזים השיגו ניצחון משמעותי בקרב השני בגוואראראפס (guararapes) בשנת 1649. ב-1654, נכנעו ההולנדים, ומסרו בחזרה לפורטוגזים את השליטה על כל אדמת ברזיל. המושבות ההולנדיות בברזיל נמחו מעל פני האדמה. עם זאת, במהלך המאה ה-17, הצליחו ההולנדים להשתלט על ציילון, על כף התקווה הטובה ועל איי הודו המזרחית, וליטול את השליטה על המסחר עם יפן בעיר נגסאקי. האחיזה הטריטוריאלית הפורטוגזית באסיה הצטמצמה מעתה למושבות במקאו, במזרח טימור ובהודו הפורטוגזית.
השבת העצמאות והכתר לפורטוגל ושיקום האימפריה
אובדן המושבות נמנה עם הסיבות ששמו קץ לאיחוד עם ספרד. בשנת 1640 הוכתר ז'ואאו הרביעי כמלך פורטוגל, ופרצה מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי. ב-1668 הכירה ספרד בכך שלא ניתן להשיב את האיחוד האיברי, ובתמורה מסרה פורטוגל לספרד את ההיאחזות במובלעת המרוקאית סאוטה.
ב-1661 הציעו הפורטוגזים לאנגלים את בומביי ואת טנג'יר, כחלק מנדוניה עבור נישואיה של הנסיכה קתרינה מברגנסה עם מלך אנגליה צ'ארלס ה-2. במאה השנים הבאות עתידים היו הבריטים להפוך בהדרגה למעצמה הדומיננטית בהודו, בה בעת שאימפריית המוגול התפוררה אט-אט. כך דחקו הבריטים הצידה כמעט לחלוטין את המעצמות האחרות מלסחור שם. פורטוגל המשיכה להחזיק בגואה ובמספר בסיסים מינוריים בהודו, עד סוף העידן הקולוניאלי.
על אף שבתחילה זנחו הפורטוגזים את פיתוח המושבות בברזיל לטובת פעילותם באסיה, עתידה הייתה ברזיל להפוך לזירה החשובה ביותר עבור שאיפותיה הקולוניאליות של פורטוגל. ברזיל היוותה עבורם מקור בלתי נדלה למשאבים יקרי ערך, כגון זהב ואבנים יקרות. בתחילה, התמקדו המתיישבים בפעילות חקלאית, כולל גם יערנות, שהניבה עצים, סוכר, קפה ועוד מגוון גידולים חקלאיים בעלי ערך מוסף גבוה. עד המאה ה-17, הוגבלה רוב הפעילות הקולוניאלית לאזורים בקרבת החוף. אגן האמזונאס נחשב על פי חוזה טורדסיאס לטריטוריה ספרדית ומספר חוקרי ארצות אימתו זאת, ביניהם גם הקונקיסטאדור פרנסיסקו דה אורייאנה. עם זאת, הספרדים לא השכילו לנצל את האזור והסתפקו בנוכחות מצומצמת של מיסיונים, בעיקר בשולי הג'ונגל. בכל אופן, במרוצת המאה ה-17 והמאה ה-18 הגבירו הבנדייראנטס מברזיל בהדרגה את פעילות חקר פנים היבשת. תחילה התמקדו בחיפוש אחר ילידים כדי לשעבדם ובכך לספק מענה לדרישה הגוברת לכח-אדם בשדות. מאוחר יותר, התמקדו בחיפוש אבנים ומתכות יקרות, תוך התפשטות פורטגזית מתמדת מערבה. כל אלה הובילו בסופו של דבר, ב-1750, לחתימה על חוזה מדריד בו הוכרה, דה-פקטו, הנוכחות בשטחים אלה, ולפיו הועברה מספרד לפורטוגל הריבונות על כמחצית משטח אגן האמזונס. בשנת 1693, נמצאו במינאס ז'ראיס מרבצי זהב גדולים, שהפכו את ברזיל הקולוניאלית לספקית הגדולה ביותר של זהב במאה ה-18. התקיימה גם פעילות כריה נרחבת של אבנים יקרות ויהלומים. בו בזמן, גבר מאוד באירופה הביקוש לסוכר וקפה.
אוכלוסייתה של ברזיל גדלה מאוד, הודות להגירה וולונטרית מאירופה וסחר בעבדים שהובאו מאפריקה. כיום ברזיל מדורגת כאומה דוברת הפורטוגזית הגדולה ביותר בתבל, וכבעלת האוכלוסייה הקתולית הגדולה בעולם.
בשונה מספרד, פורטוגל לא פיצלה את הטריטוריה הקולוניאלית שלה באמריקה. הקפיטניות שהוקמו שם היו כפופות לפקידות אדמיניסטרטיבית מרכזית בסלבדור, אשר מסרה דין וחשבון ישירות לכתר בליסבון.
ב-1755 נפגעה ליסבון קשות מרעידת האדמה ומהצונאמי שהלם בעקבותיה. נספו יותר מ-100,000 בני אדם, מתוך אוכלוסייה של 275,000 תושבים. אסון זה שם רסן חד לשאיפות הקולוניאליות של פורטוגל, בשלהי המאה ה-18.
העתקת בירת האימפריה הפורטוגזית לריו דה ז'ניירו והכרזה על עצמאות ברזיל
ב-1789, בהשראת המאורעות שהתרחשו מעט שנים קודם לכן בצפונה של אמריקה, כאשר השיגה ארצות הברית עצמאות מבריטניה, בוצע בברזיל, בקפיטניית מינאס ז'ראיס, ניסיון דומה. ניסיון זה לא עלה יפה, ומנהיג המרד, טיראדנטס (tiradentes, בפורטוגזית מדוברת – "עוקר השיניים"), הוצא להורג בתלייה.
ב-1808 פלש נפוליאון בונפרטה לפורטוגל, ודום ז'ואאו (הגרסה הפורטוגזית של המילה הספרדית "דון" היא "דום"), נסיך העצר, שהחזיק ברסן השלטון במקום אימו, דונה מריה הראשונה, פקד על העתקת חצר המלכות לריו דה זָ'נֶיירו שבברזיל, תוך הסתייעות בליווי חמוש של ספינות הצי הבריטי. ב-1815 שודרגה ברזיל למעמד של ממלכה, שקולה במעמד לפורטוגל. מעתה שמה הרשמי של האימפריה היה: "הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגארבש" (בפורט' – Reino unido de Portugal, Brasil e Algarves). גם לנציגים ברזילאים הותר להיבחר לבתי הדין החוקתיים הפורטוגזים (Cortes Constitucionais Portuguesas). כעת ז'ואאו הוכתר כמלך, בשם ז'ואאו השישי. זהו תקדים יחיד בהיסטוריה של אומה אירופית שהעתיקה את בירתה לאחת ממושבותיה מעבר לים. ב-1821 חזר חצר המלך לפורטוגל, ובתקופת ביניים זו גברה כמיהתם של הברזילאים לעצמאות. ב-7 בספטמבר 1822, הכריז בנו של דום ז'ואאו השישי, ששימש אז כנסיך העצר, על עצמאותה של ברזיל, באירוע שנודע לימים כזעקת האיפירנגה והוכתר כקיסר ברזיל, תחת השם דום פדרו הראשון. בשונה מגורל המושבות הספרדיות באמריקה, ברזיל השיגה עצמאותה ללא שפיכת דמים.
הכרזתה החד-צדדית של ברזיל על עצמאותה היוותה מכה, שממנה לא התאוששו פורטוגל ומרקם החיים של האימפריה שלה.
אפריקה הפורטוגזית והפרובינציות שמעבר לים (1822–1961)
בשיאה של הפעילות הקולוניאלית האירופית במאה ה-19, איבדה פורטוגל את שטחה בדרום אמריקה ואת רוב בסיסיה באסיה. במהלך תקופה זו התמקד הקולוניאליזם הפורטוגזי בהרחבת האחזויותיו באפריקה, על מנת להתחרות במעצמות האירופיות האחרות שפעלו באפריקה. הטריטוריות הפורטוגזיות באפריקה כללו בסופו של דבר את שטחיהן של כף ורדה, סאו טומה ופרינסיפה, גינאה ביסאו, אנגולה ומוזמביק.
פורטוגל חדרה לעומק היבשת, אל תוך אנגולה ומוזמביק, וחוקרי הארצות הרמנז'ילדו קאפלו ורוברטו איוונש היו בין האירופים הראשונים שחצו את אפריקה בדרך היבשה ממערב למזרח. התוכנית לחיבור בין שתי המושבות, אנגולה ומוזמביק, שכונתה המפה הוורודה, הייתה יעדם המרכזי של קובעי המדיניות הפורטוגזים באזור אפריקה, במחצית השנייה של המאה ה-19. עם זאת, הבריטים לא קיבלו את הרעיון בסבר פנים יפות, כי גם להם היו שאיפות משל עצמם לטריטוריה בריטית רציפה, בשטח שבין קהיר לקייפטאון. בשנת 1890 הציבו הבריטים אולטימטום באותו עניין. מלך פורטוגל, קרלוש ה-1, ויתר לבסוף על יישום תוכנית המפה הוורודה ופעל לפי דרישות הבריטים. הרפובליקנים בפורטוגל ניצלו את תגובת המלך לאולטימטום הבריטי, לניגוח המלך ובית המלוכה. בשנת 1908 נרצחו בליסבון המלך קרלוש ה-1 והנסיך לואיש פיליפה, דוכס ברגנסה. אחיו של לואיש פיליפה, מנואל, הוכתר כמלך פורטוגל, בשם מנואל ה-2. שנתיים מאוחר יותר הפכה פורטוגל לרפובליקה, ומנואל יצא לגלות בבריטניה.
במלחמת העולם הראשונה איימו חילות גרמניים על מוזמביק, ופורטוגל נכנסה למלחמה כדי להגן על מושבותיה. סלאזאר, שנטל את השלטון על פורטוגל ב-1933, החשיב את מושבות פורטוגל כפרובינציות פורטוגזיות מעבר לים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, תנועות דה-קולוניזציה החלו לצבור תנופה. בשונה ממעצמות קולוניאליות אירופיות אחרות, ניסה סלאזאר לעמוד בפני גאות האנטי-קולוניאליזם ולשמר את שלמות האימפריה. כתוצאה מכך, הייתה פורטוגל לאומה הקולוניאלית האחרונה שהחזיקה במושבותיה העיקריות. המלחמה הקרה הביאה עימה גם חוסר איזון בחברותיהן של האוכלוסיות הכפופות לשלטון פורטוגל מעבר לים, בגלל מאמציהן של ארצות הברית ושל ברית המועצות להגדיל את טווח השפעותיהן הגלובליות. בשנת 1954, פלשה הודו לדאדרה ונאגר הבלי, וב-1961 בא הקץ על הודו הפורטוגזית כאשר זו פלשה גם לגואה, לדאמאן ולדיו.
שקיעתה ונפילתה של האימפריה הפורטוגזית (1961–1974)
עלותה וחוסר הפופולריות של המלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית (1961–1974), שבה ניסתה פורטוגל להכניע את התנועות הלאומניות במושבותיה האפריקאיות, הובילו בסופו של דבר בשנת 1974 לקריסת משטרו של סלזאר. אחד הצעדים הראשונים שננקטו בידי הממשלה הדמוקרטית שעלתה לשלטון, היה לשים קץ למלחמות בחזיתות השונות ולשאת ולתת על הנסיגה הפורטוגזית מהמושבות באפריקה. מקבץ מהלכים אלה נודעו בכינוי "מהפכת הציפורנים". באנגולה ובמוזמביק פרצו מלחמות אזרחים נגד שלטונם של המשטרים הקומוניסטים, שהוקמו בידי אלה שמרדו קודם לכן בשלטון הפורטוגזי, תחת גיבוין של ברית המועצות, קובה ומדינות קומוניסטיות נוספות. זאיר, דרום אפריקה וארצות הברית תמכו עתה בקבוצות ההתנגדות.
גם מזרח טימור הכריזה על עצמאותה באותו זמן, אך נכבשה כמעט לאלתר בידי אינדונזיה השכנה, ששמרה על שליטתה בה עד שנת 1999. באותה שנה נערך משאל עם בחסות האו"ם, שתוצאתו הייתה תמיכתם של תושבי מזרח טימור בעצמאותה של מדינתם הזעירה. זו הוכרזה בפועל בשנת 2002.
שבע מושבותיה לשעבר של פורטוגל הן כיום אומות עצמאיות החברות, יחד עם פורטוגל, בקהילת המדינות הדוברות פורטוגזית.
לילה אחמד
לילה אחמד (בערבית: لیلى أحمد; נולדה ב-1940) היא סופרת ופעילה פמיניסטית מצרית-אמריקאית, העוסקת בכתביה באסלאם ובפמיניזם באסלאם, והאישה הראשונה ששימשה כפרופסור בבית הספר ללימודי דת באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. זוכת "פרס גראומאייר" (2013) בתחום הדת מטעם אוניברסיטת לואיוויל.
קורות חיים
נולדה ב-1940 בשכונת הליופוליס בקהיר לאב ממעמד הביניים ואם ממוצא טורקי מהמעמד הגבוה. ילדותה עוצבה מערכים מוסלמים מצריים וכן מעקרונות הליברליות של האליטה של מצרים תחת השלטון הטורקי. לאחר הפלת המושל האחרון של מצרים על ידי תנועת הקצינים החופשיים ב-1952, השתנו חיי משפחת אחמד; אביה, שהיה מהנדס אזרחי במקצועו, התנגד לבנייתו של סכר אסואן שיזם גמאל עבד אל נאצר בשל סיבות אקולוגיות, ולכן נרדף על ידי המשטר.
אחמד קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1960. לאחר מכן עברה לארצות הברית כדי ללמוד ולכתוב, שם קיבלה ב-1981 את דרגת הפרופסור בחוג ללימודי נשים ולימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת מסצ'וסטס. בשנת 1999 קיבלה דרגת פרופסור בלימודי נשים ודת בבית הספר ללימודי דת באוניברסיטת הרווארד, בה היא מרצה וחוקרת כיום.
אוטוביוגרפיה
בספרה "A Border Passage" שהתפרסם ב-1999, אחמד מתארת את החינוך הרב-תרבותי שקיבלה בקהיר וחייה בוגרים כגולה ומהגרת במערב. היא מספרת איך למדה על האסלאם מסבתה בילדותה, והיא מבדילה אותה "האסלאם הרשמי" כפי שמלמדת האליטה הדתית הגברית. תובנה זו מהווה בסיס לספרה הראשון, "Women and Gender in Islam", העוסק בהיסטוריה של האסלאם, פמיניזם מוסלמי, ותפקידן ההיסטורי של נשים באסלאם.
אחמד מתארת את החוויה שלה באירופה ובארצות הברית ככרוכה במתח ובלבול, כאשר ניסתה ליישב בין הזהות המצרית המוסלמית לבין ערכי המערב. לדבריה היא התמודדה עם גזענות ודעות קדומות נגד מוסלמים. לאחר התמודדותה עם אמונות מסורתיות גבריות בתרבותה, החלה לפעול נגד מיתוסים ותפיסות מוטעות המקובלות במערב על האסלאם ועל נשים מוסלמיות. כיום, אחמד ידועה בזכות עבודתה בתחום ההשקפה האסלאמית על נשים והמעמד ההיסטורי והחברתי שלהן בעולם המוסלמי.
אחמד מתחה ביקורת על הלאומיות הערבית במצרים ובמזרח התיכון. היא הקדישה פרק שלם באוטוביוגרפיה שלה לשאלת הלאומיות הערבית, ולסקירת הגורמים והמאמצים שהושקעו בבניית זהות ערבית למצרים לאחר ההפיכה הצבאית בה. אחמד טענה כי הרעיון שהמצרים היו "ערבים" כמעט ולא היה מקובל גם במאה ה-20. היא מתארת את הלאומיות הערבית, כמו צורות אחרות של לאומיות, כסוג של אימפריאליזם תרבותי המכרסם בגיוון וביצירתיות התרבותיים הן של דוברי הערבית והן של מיעוטים שאינם דוברי ערבית במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
נשים ומגדר באסלאם
בספרה "Women and Gender in Islam" (1992) טענה אחמד כי דיכוי הנשים במזרח התיכון נובע משכיחות גבוהה של פרשנויות פטריארכלייות של האסלאם, ולא בשל האסלאם עצמו.
לטענתה, בתחילת דרכו של האסלאם נתן הנביא מוחמד לאסלאם שני קולות:
אחמד טענה כי הדוקטרינה האסלאמית התפתחה בתוך חברה שוביניסטית-מיזוגינית בתקופת שושלת בית עבאס בעיראק (1258-750). חברה זו הדגישה ומיסדה קול היררכי ומגדרי והשתיקה את הקול של הגינות וצדק. האסלאם כדת הפך לשיח של האליטה הפוליטית השולטת - החברה הגברית. היו סימנים מוקדמים להתנגדות בהקמת האסלאם. לדוגמה מחשבות של קבוצות סופיות וקרמטיות, פילוסופים כגון אבן אל-עראבי, והעמדה הליברלית של משפחות ויחידים רבים כלפי בנותיהם בנושאי נישואים וחינוך (למשל הכנסת דרישה למונוגמיה בחוזי נישואים, או דרישה לחינוך פרטי).
על פי אחמד, למרות התנגדות זו, ביסוס האסלאם לא עמד בפני אתגר רציני עד לתקופת הקולוניאליזם האירופאי בתחילת המאה ה-19. האינטרס האירופי היה כלכלי במהותו, אך שחרור האישה שימש כטיעון ומתן לגיטימציה לפלישה הגאו-פוליטית למדינות האסלאם. פמיניזם קולוניאלי היה שיח מערבי של דומיננטיות; הרעיון המרכזי שהוצג היה כי יש קשר בין תרבות למעמד האישה, ולכן קידומן של נשים יכול להתרחש רק אם ינטשו את תרבותן. באופן בלתי נמנע, התגובה הראשונית לכך הייתה דחייה של ערכים מערביים על ידי הפוליטיקאים המוסלמים. דחייה זו ביטאה את הערבוב בין האסלאם והתרבות, כך האותנטיות האסלאמית הפכה למוגדרת במונחים של אותנטיות תרבותית, ובמיוחד תפקידן של נשים בתוך האסלאם. הדבר הוביל לאישור מחודש של מנהגים מקומיים בנושאים הנוגעים לנשים, ולשיקום של המנהגים והחוקים של החברות האסלאמיות בעבר. הנחת היסוד הייתה שיש פרשנות אותנטית של האסלאם שמבוססת על הטקסטים ומוסדות שפותחו בתקופת העבאסים בעיראק. כך, לדברי אחמד, המשמעות של מגדר ומעמדן של נשים בתוך האסלאם הפכה לחד משמעית ומוחלטת.
סרטים
אחמד הייתה יועצת לסרט התעודה זוכה הפרסים "Muhammad: Legacy of a Prophet" של PBS, 2002.
הארכיון הפדרלי השווייצרי
הארכיון הפדרלי השווייצרי (בגרמנית: Schweizerisches Bundesarchiv) הוא הארכיון הלאומי של שווייץ.
הארכיון נוסד ב-1798 לאחר הקמת הרפובליקה ההלווטית, ברפובליקה זו לכל מקום בו הועבר מושב הממשלה כך גם הארכיון הועבר לאותו מקום. עם הקמתה של המדינה הפדרלית ב-1848 הארכיון מוקם בבית העירייה של ברן.
ב-1944 מועצת הברית אישרה את הרגולוציה על פיה כל חומרי הארכיון המאוחסנים מעל חמישים שנה נהיים נגישים לציבור ללא הגבלה.
ב-1963 הותקן במקום לראשונה מכשיר מקראת זיעורים לקריאת מיקרופילם, ב-1965 הותקן לראשונה מכונת צילום מסמכים.
You've Got Time
You've Got Time הוא שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "כתום זה השחור החדש" של נטפליקס, שנכתב, הולחן ובוצע על ידי הזמרת-יוצרת היהודייה-אמריקאית-רוסייה רג'ינה ספקטור. השיר יצא לאור ב-9 ביולי 2013, על ידי חברת התקליטים סר רקורדס.
השיר היה מועמד לשני פרסי גראמי בקטגוריית "השיר הטוב ביותר שנכתב עבור מדיה חזותית" ובקטגוריית "המפיק הטוב ביותר למוזיקה לא-קלאסית".
רקע וכתיבה
השיר נכתב, הולחן ובוצע על ידי הזמרת רג'ינה ספקטור במיוחד עבור סדרת הטלוויזיה "כתום זה השחור החדש" של נטפליקס עקב בקשתה של יוצרת הסדרה, ג'נג'י כהן, שהכירה את ספקטור מפרויקטים קודמים.
וידאו קליפ
נכון לאוקטובר 2021, זכה הווידאו קליפ הרשמי של השיר ל-5.1 מיליון צפיות באתר YouTube.
הצלחה
השיר זכה לביקורות חיוביות.
ב-29 באוגוסט 2013 הגיע השיר למקום העשירי במצעד הפזמונים הבינלאומי השבועי של גלגלצ.
השיר היה מועמד לשני פרס גראמי בטקס פרסי גראמי ה-56, בקטגוריית "השיר הטוב ביותר שנכתב עבור מדיה חזותית" ובקטגוריית "המפיק הטוב ביותר למוזיקה לא-קלאסית".
בשנת 2015 ביצעה להקת "The Wind and The Wave" גרסת כיסוי לשיר עבור האלבום "Covers One".
ב-26 ביולי 2019, במקביל ליציאתה של העונה השביעית והאחרונה של הסדרה, שוחררה גרסה של הסדרה בביצוע תזמורת קאמרית.
כביש קארקוראם
כביש קארקוראם (באורדו: شاہراہ قراقرم; בסינית מפושטת: 喀喇昆仑公路) הוא הכביש הבינלאומי הסלול הגבוה ביותר בעולם. הכביש מחבר בין סין ופקיסטן בחצותו את רכס הקארקוראם במעבר חונג'ראב, בגובה של 4,693 מטר. הכביש יוצא מחבל שינג'יאנג בסין ומגיע לאזורים הצפוניים של פקיסטן, בדרכו הוא חוצה שלושה רכסי הרים גבוהים: הרי הימלאיה, הרי קארקוראם והרי פמיר ומהווה אתר תיירות מרכזי באזור. הכביש נקרא גם "הכביש הלאומי 35" וסימנו N-35.
היסטוריה
בשנת 1963 נחתם הסכם גבול בין פקיסטן לסין אשר העביר לשליטת סין חלקים מאזור קשמיר, היוזמה לכביש המחבר בין שתי המדינות באזור זה הייתה פועל יוצא מן ההסכם. פרוץ מלחמת הודו-פקיסטן בשנת 1965, והידוק קשריה של פקיסטן עם סין בתקופה זו, תרמו לחתימת הסכם לסלילת הכביש בשנת 1966. הסכם נוסף נחתם בשנת 1967, לאחר שעבודות הסלילה היו כבר בעיצומן. כביש קארקוראם, המכונה בסין אף בשם "כביש הידידות", נסלל על ידי ממשלות פקיסטן וסין והושלם בשנת 1986, בסיום 20 שנות עבודה. במהלך העבודות לסלילת הכביש איבדו את חייהם 810 פועלים פקיסטנים ו-82 פועלים סיניים. רוב האבדות במהלך העבודות אירעו כתוצאה ממפולות. נתיב כביש קארקוראם עוקב אחר אחד מנתיביה של דרך המשי העתיקה. כ-10,000 פועלים ומהנדסים סינים נטלו חלק בעבודות פריצת הדרך, לצד מספר לא ידוע של פועלים ומהנדסים פקיסטנים.
בצידו הפקיסטני של הגבול, הדרך נבנתה על ידי ארגון עבודות החזית (Frontier Works Organization), אשר העסיק אף כוחות מחיל ההנדסה של צבא פקיסטן. בשנת 1975 נפתח הכביש לראשונה, אך ורק למעבר משאיות, פתיחתו המלאה לתנועת כל כלי הרכב הגיעה כ-10 שנים מאוחר יותר.
בתחילת המאה ה-21 מתנהל בלשכת המהנדס הראשי בצבא פקיסטן מאמץ לאסוף ולפרסם תיעוד היסטורי על בניית הכביש, בראש הפרויקט עומד הממונה על סלילת הכביש.
השפעת הכביש
מאז פתיחתו הייתה לכביש תרומה מכרעת להגברת המסחר בין סין לפקיסטן. הכביש אף מהווה אלטרנטיבה זולה ונגישה למבקשים לנסוע בין שתי המדינות. פתיחת כביש קארקוראם הביאה לשינויים מרחיקי-לכת בחייהם של תושבי האזורים שבהם עובר הכביש, מבחינה חברתית וכלכלית גם יחד. אזורים אשר היו לאורך ההיסטוריה מבודדים ומרוחקים ממרכזי אוכלוסייה, יצאו מבידודם. חלק מן האזורים בהם עובר הכביש לא היו נגישים כלל לכלי רכב, אף לרכבי שטח, עד לסלילת הכביש. הכביש הביא לצמיחה כלכלית מהירה באזור ולשינויים משמעותיים בפוליטיקה ובגאוגרפיה של האזור. תושבי רכסי הקארקוראם והינדו-כוש נהנו עד לסלילת הכביש מאוטונומיה שלטונית אותה הובילו ראשי השבטים באזור, כולל סמכויות לגביית מיסים וגיוס תושבים לעבודות ציבוריות. בשנת 1972, עם פתיחת האפשרות של השלטון המרכזי בפקיסטן להגיע לאזורים אלה בקלות, ביטל ראש הממשלה, זולפיקר עלי בהוטו, את סמכויות ראשי השבטים. בד בבד, החלו תושבי האזור לקבל סיוע ממשלתי באספקת מוצרי יסוד מסובסדים ובתחבורה. אף שמעטים מבין תושבי האזור השתתפו בעבודות סלילת הכביש, רבים נהנו מן הצורך של הפועלים בשירותים שונים.
מאז פתיחתו המלאה של הכביש לתנועה, שיירות ארוכות של משאיות עושות דרכן מדי יום בין סין לפקיסטן. המסחר עם סין מהווה 5% מכלל סחר החוץ הפקיסטני. פקיסטן מוכרת לסין מוצרי עור, נעליים, בדי כותנה, תרופות, וטבק וכן מוצרים המיוצרים בפרובינציות הצפוניות של המדינה: בדי צמר, משמש מיובש, שקדים ואגוזים. רוב הסחר עם סין הוא סחר חליפין. תמורת המוצרים הפקיסטנים מוכרים הסינים, נעליים קלות, בגדים, מוצרי קרמיקה, שטיחי לבד, דבש, כלים, בדי משי, אופניים, כלים חקלאיים ותה. נתיבו של כביש קארקוראם הפך אף לנתיב מרכזי לעולי חג' מוסלמים ממחוז שינג'יאנג בדרכם למכה. נסיעה דרומה בכביש זה, עד לשדה התעופה של אסלאמאבאד, מקצרת את דרכם למכה באופן ניכר, ובדרכם הם נושאים עימם מוצרים שונים בהם הם סוחרים עם המקומיים ובכך מממנים את הוצאות הנסיעה. באופן דומה, מספר גדל והולך של פקיסטנים עושים דרכם צפונה בכביש, לצורך ביקור קרובי משפחה המתגוררים באזורים הנשלטים על ידי סין, ואף הם נושאים עימם סחורות לצורך מימון הוצאותיהם.
סלילת הכביש אף איפשרה לארגוני סיוע בינלאומיים להגיע לאזור. כך, בשנת 1981 החל ארגון המזון והחקלאות לסייע לתושבי אזור גילגיט בבניית תעלות השקיה, פריצת דרכי עפר, הבאת מכונות חקלאיות, ועוד. הארגון אף מסייע במכירת דשנים במחירים מסובסדים לחקלאי האזור וכן בשיווק מוצריהם. באזור אף החל גידול זרעי תפוחי אדמה נקיים מגורמי מחלות, לצורך שיווקם לאזורים דרומיים של פקיסטן. תפוחי אדמה אינם נאכלים באזורים אלה בגלל מיעוט עצי הבעירה באזור וצריכת האנרגיה הגבוהה הדרושה לבישולם.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 מנסה סין להתמודד עם השפעת פתיחת כביש קארקוראם על אוכלוסיית שינג'יאנג, בין היתר, בהגברת סחר הסמים באזור, הגורם אף לעליה במספר נשאי HIV. פתיחת הכביש הביאה אף להתפשטות אידאולוגיה מוסלמית קיצונית בעקבות חזרתם ארצה של תושבים אשר התחנכו במדרסות פקיסטניות ולשאיפות גוברות של האויגורים לעצמאות
הכביש
הכביש יוצא מן העיר קאשגאר בחבל שינג'יאנג בסין ומתפתל דרומה לאורך כ-1,300 ק"מ עד לעיר האבליאן במחוז אבוטאבאד בפקיסטן. המשך הכביש מתחבר עם הדרך הראשית הגדולה, בחסן עבדאל, מערבה מאסלאמאבאד.
הכביש חוצה את קו התפר שבין תת-היבשת ההודית לבין יבשת אסיה, מקום בו גבולותיהן של סין, טג'יקיסטן, אפגניסטן, פקיסטן והודו, קרובים כדי 250 ק"מ האחת מרעותה. עקב העימות הצבאי המתמשך בין הודו לפקיסטן באזור קשמיר, מיוחסת לכביש קארקוראם חשיבות אסטרטגית מיוחדת. נתיבו של הכביש, המטפס בעמק חונג'ראב, עד למעבר בעל אותו השם, איננו הנתיב הנוח ביותר לחציית הרכס בין פקיסטן לסין, אולם נבחר, בין השאר מסיבות אסטרטגיות, במטרה להתרחק מזרחה ככל האפשר מגבולות ברית המועצות ואפגניסטן.
ב-30 ביוני 2006 נחתם מזכר הבנות בין רשות הכבישים הפקיסטנית לבין מנהלת הרכוש הממשלתי הסיני להרחבה ולשיפור כביש קארקוראם. במהלך העבודות המתוכננות יורחב הכביש מרוחבו הנוכחי של 10 מטרים, לרוחב של 30 מטרים ובכך תשולש קיבולת הכביש. בנוסף, העבודות ישימו דגש על התאמת הכביש לתנועת משאיות כבדות וכן התאמתו לתנאי מזג אוויר קשים. בחודש מאי 2007 הגישה רשות הכבישים הלאומית של פקיסטן בקשת תקציב ל-14 מיליארד רופי לצורך הרחבת הכביש וישור חלק מעיקוליו.
סין ופקיסטן אף מתכננות לקשר את כביש קארקוראם לנמל הדרומי של גוואדר בבלוצ'יסטאן, באמצעות מסילת הרכבת שבין גוואדר לדאלבנדרין שנבנתה בסיוע סיני והמגיעה עד לרוואלפינדי.
תיירות
בשנים האחרונות הפך כביש קארקוראם לאתר תיירות אתגרית מועדף. הכביש עובר בנופים עוצרי נשימה, בין הרים גבוהים ובמישור מדברי צחיח. לאורך 200 ק"מ מקביל הכביש לנתיבו של נהר אינדוס. הכביש מאפשר אף למטפסי הרים ולרוכבי אופניים גישה קלה יותר לרכסי ההרים, קרחונים ואגמים בסביבה. הכביש מאפשר אף גישה לערים ההרריות גילגיט, וסקארדו מן הבירה אסלאמאבאד. שתי ערים אלה משמשות מרכז יציאה למשלחות טיפוס באזורים הצפוניים של קשמיר הנשלטת על ידי פקיסטן.
מישורי דאוסאי
מישורי דאוסאי הם המישורים השניים בגובהם בעולם, בגובה 4,115 מטרים. הם נמצאים דרומית לעיר סקארדו ומזרחית לעמק אסטור. שטחם של המישורים הוא כ-3,000 קמ"ר. בשנת 1993 הוכרז האזור כפארק לאומי.
אופל 10/30 PS
אופל 10/30 PS (בגרמנית: Opel 10/30 PS) היא מכונית סלון בתצורות: דגם סגור ודגם קבריולה, מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית אופל (בגרמנית: Adam Opel AG) אשר יוצרה בין השנים 1922–1924.
מחיר היחידה (6 מושבים) עמד על 12,000 גולדמרק, ומחיר היחידה מסוג קבריולה עמד על 10,500 גולדמרק.
כביש קארקוראם
שירותי תחבורה
ב-1 ביוני 2006 נחנך קו אוטובוס יומי בין העיר גילגיט בפקיסטן ובין העיר קאשגאר בסין.
הכביש בעונות השנה
העונות הנוחות ביותר לנסיעה בכביש קארקוראם הן באביב ובתחילת הסתיו. שלגים כבדים בתקופת החורף גורמים לעיתים לסגירת הכביש לתקופות ארוכות. גשמי מונסון כבדים, בחודשים יולי ואוגוסט, גורמים לעיתים למפולות החוסמות את התנועה בכביש לשעות ואף לימים. מעבר חונג'ראב, בגבול בין סין לפקיסטן, פתוח רק בין התאריכים 1 במאי ל-15 באוקטובר, בכל שנה.
פרוטון-סינכרוטרון (PS)
הפרוטון-סינכרוטרון (PS) הוא מאיץ חלקיקים מעגלי מסוג סינכרוטרון. מאיץ זה הוא הוותיק ביותר במרכז המחקר CERN, והוא מהווה מרכיב מרכזי בתהליך האצת החלקיקים. הפרוטון-סינכרוטרון מאיץ פרוטונים המועברים אליו על ידי הפרוטון-סינכרוטרון בוסטר (Proton Synchrotron Booster). בנוסף, הפרוטון סינכרוטרון מאיץ יונים כבדים מה-LIER (טבעת היונים באנרגיה נמוכה).
במהלך ההיסטוריה שלו, ראה הפרוטון-סינכרוטרון חלקיקים שונים רבים, אשר לרוב העבירם ישירות למאיצים בהם האנרגיה של החלקיקים המואצים גבוהה יותר.
המאיץ
בפרוטון-סינכרוטרון חלקיקים בעלי מטען חשמלי מואצים באמצעות שדות חשמליים ומגנטיים משתנים. השדות החשמליים הפועלים על החלקיקים גורמים לשינוי גודל המהירותם, והשדות המגנטיים גורמים לשינוי כיוונם. ככל שמהירות החלקיקים גדלה, על השדה המגנטי לגדול בהתאם. השינוי בשדה מתבצע בסנכרון, מכאן מגיע השם סינכוטרון. מטרת השדה החשמלי היא לפצות על האנרגיה "הנאבדת" במהלך האצתם כתוצאה מקרינה אלקטרומגנטית הנפלטת מהם הנקראת קרינה סינכוטרונית.
היקפו של הפרוטון-סינכרוטרון הוא כ-628 מטרים, והוא מאיץ חלקיקים לאנרגיה של כ-25Gev. לפרוטון-סינכרוטרון יש 277 אלקטרומגנטים קונבנציונליים (בטמפרטורת החדר), הכוללים 100 דיפולים אשר מעקמים את אלומת החלקיקים מסביב לטבעת. בשנים מאוחרות יותר, האיץ הפרוטון-סינכרוטרון חלקיקים נוספים למעט פרוטונים, כגון חלקיקי אלפא מואצים, חמצן, אלקטרונים, פוזיטרונים, אנטיפרוטונים, ועוד.
היסטוריה
הפרוטון סינכרוטרון הוצע לראשונה במאי 1951 על ידי קבוצת המומחים בCERN, ושאף להיות "הסינכרוטרון הגדול ביותר עד כה". שיטה חדשה שפותחה באותה תקופה בשם "מיקוד גרדיאנט משתנה", איפשרה מיקוד רב של אלומת הפרוטונים במאיץ. השימוש בשיטה זו קיצץ את עלויות הבנייה באופן משמעותי, ואיפשר את בנייתו המוזלת של המאיץ.
הפרוטון-סינכרוטרון הופעל לראשונה ב-24 בנובמבר 1959, ולמשך תקופה קצרה הוא היה מאיץ החלקיקים בעל האנרגיה הגבוהה ביותר בעולם. הפרוטון-סינכרוטרון היה הסינכרוטרון הראשון במתחם CERN, ובתקופתו היה "מאיץ הדגל" של CERN.
במהלך השנים, המאיץ עבר שינויים ושדרוגים רבים, ועוצמת אלומת הפרוטונים שלו גדלה פי אלף. בתחילת הפעלתו לניסויים ב-1960, הפרוטון-סינכרוטרון סיפק 10^{10} פרוטונים בכל פעימה, וכיום הוא מספק פרוטונים בפעימה. הרכיבים המשמעותיים היחידים שנותרו מן ההתקנה המקורית שלו לפני כ-50 שנים הם מגנטי הכיפוף והמבנים.
סיכת בגד
סיכת בגד (באנגלית: brooch) היא תכשיט דקורטיבי, שעוצב לרכיסת הבגד, להידוקו לגוף או לשניהם גם יחד. בסיס הסיכה עשוי לרוב ממתכת: כסף, זהב, ברונזה או מחומרים אחרים. הסיכות מעוטרות לעיתים קרובות באמייל ובאבני חן.
הסיכות הקדומות ביותר הידועות עד היום, הן מתקופת הברונזה. רבות מהן נמצאו בחפירות ארכאולוגיות ברחבי אירופה ומכונות בשם הלטיני פיבולה (fibula). מאותה עת חלו בהן שינויים רבים והן מהוות בשל כך שיקוף כרונולוגי להתפתחות הצורפות, התכשיטנות וההליכים האופנתיים והחברתיים שרווחו במהלך הדורות.
סיכות הבגד הקדומות
לפני ימי הביניים כונו הסיכות העתיקות בשם פיבולה. הן נוצרו לראשונה בתקופת הברונזה ובמהלך תקופת הברזל הן עברו שינוי משמעותי הודות להתפתחות הטכנולוגיה לעיבוד מתכות שנרתמה לייצור תכשיטים וחפצי מתכת שונים.
דווייט פאוול
דווייט הארלן פאוול (באנגלית: Dwight Harlan Powell; נולד ב-20 ביולי 1991) הוא כדורסלן קנדי המשחק בקבוצת דאלאס מאבריקס מליגת ה-NBA, בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
נעורים וקריירת מכללות
פאוול נולד וגדל בטורונטו שבפרובינציית אונטריו, קנדה, ובנעוריו עבר ללמוד ב"אקדמיית הספורט IMG" אשר בבריידנטון, פלורידה.
בין השנים 2010–2014 למד פאוול באוניברסיטת סטנפורד. בעונתו השלישית בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה נבחר לחמישיית העונה של "מחוז Pac-12" לאחר שהעמיד ממוצעים של 14.9 נקודות ו-8.4 ריבאונדים למשחק. בעונת 2013/2014 רשם ממוצעים דומים, נבחר בשנית לחמישיית העונה והוביל את קבוצתו לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות ("Sweet Sixteen") בפעם החמישית בלבד בתולדותיה. ברבע הגמר הוליך את קלעי סטנפורד עם 15 נקודות בניצחון על אוניברסיטת קנזס העדיפה, בה שיחקו אנדרו ויגינס וטאריק בלאק. במשחק שמינית הגמר הפסידה הקבוצה מול אוניברסיטת דייטון, על אף 17 נקודות ו-9 ריבאונדים של פאוול.
בוסטון סלטיקס
בדראפט ה-NBA 2014 נלקח פאוול בבחירה ה-45, על ידי שארלוט הורנטס. כחודש לאחר מכן נשלח בטרייד לקליבלנד קאבלירס, ובספטמבר 2014 הועבר בטרייד נוסף לבוסטון סלטיקס. בתקופתו עם בוסטון נשלח מספר פעמים לקבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח – מיין רד קלאוס – ובארבעת משחקיו במדיה רשם ממוצעים של 21.5 נקודות ו-10.5 ריבאונדים למשחק. עם הסלטיקס שיחק פאוול בחמישה משחקים בלבד, וזכה ל-1.8 דקות בממוצע למשחק.
דאלאס מאבריקס
בדצמבר 2014 הועבר פאוול יחד עם ראז'ון רונדו בטרייד לדאלאס מאבריקס, בתמורה לג'יי קראודר, ג'מיר נלסון, ברנדן רייט ושתי בחירות דראפט עתידיות. עד לסיום עונת הרוקי שלו שותף בשמונה משחקים עם קבוצת הבת של המאבריקס, טקסס לג'נדס, והציג כשחקנה יכולת מצוינת עם ממוצעים של 28.3 נקודות, 9.4 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק. בסיום עונת חתם על הארכת חוזה בקבוצה ל-4 עונות נוספות עבור כ-37 מיליון דולר.
ב-3 העונות הבאות ביסס את מעמדו כשחקן ספסל מוביל בדאלאס, עם כ-20 דקות בממוצע למשחק, ולאחר עזיבתו של דיאנדרה ג'ורדן בפברואר 2019 שימש כסנטר הפותח של הקבוצה. ב-6 במרץ 2019 קלע שיא קריירה של 26 נקודות במשחק מול וושינגטון ויזארדס.
ביולי 2019 חתם על הארכת חוזה בדאלאס ל-3 עונות נוספות, החל מעונת, עבור 33 מיליון דולר. בינואר 2020 סבל פאוול מקרע בגיד האכילס של רגלו הימנית, אשר צפוי להשבית אותו ממשחק עד לסיום עונת.
נבחרת קנדה
פאוול יצג לראשונה את נבחרת קנדה בכדורסל באליפות האמריקות 2015, שבה זכתה נבחרתו במדליית הארד. בתשעת משחקיו בטורניר קלע פאוול 4.7 נקודות והוריד 3.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
טקיוקי מיקמי
טָקָיוּקי מיקמי (ביפנית: 三上 孝之, נולד ב-1933) הוא מאמן קראטה יפני בשיטת שוטוקאן, בעל דרגה של דאן 9 בשיטה זו. זכור במיוחד התיקו שחלק יחד עם הירוֹקָזוּ קָנאזאווה ב"אליפות קראטה לכל יפן" לשנת 1958. בשנה העוקבת היה מיקמי ל"אלוף הקוּמיטֶה", כמו גם "אלוף הקאטה". בשנת 1961 הצליח שוב להעפיל למקום הראשון בתואר "אלוף הקאטה". מיקמי היה הראשון שסיים את תוכנית האימונים למאמנים של ארגון JKA, אותו ייסדו מָסָטוֹשי נָקָיָמָה וגיצ'ין פוּנאקוֹשי.
ביוגרפיה
מיקמי היגר לארצות הברית בשנת 1963. בתחילה פתח דוג'ו בקנזס, אך לאחר שנתיים החליט לפתוח דוג'ו חדש בניו אורלינס שבלואיזיאנה. דוג'ו זה מוכר בשם LKA (Louisiana Karate Association). מיקמי הפך את ה-LKA למטה המרכזי של All South Karate Federation שפעל תחת ה-ISKF, השייכת בעצמה ל-JKA. מאז נשאר שם כמורה וכמנהל אזורי. מיקמי הגיע לדרגה של דאן 8 - הדרגה השנייה הגבוהה ביותר מבין המאמנים שעודם בחיים בארגון ה-JKA.
בשנת 2011 קודם לדאן 9 על ידי הנהלת ה JKA.
פובליוס ואלריוס פלאקוס
פובליוס ואלריוס פלאקוס היה מדינאי ומצביא רומאי, שפעל במלחמה הפונית השנייה. ב-218 לפנה"ס הוא נשלח יחד עם קווינטוס בייביוס טמפילוס (Q. Baebius Tamphilus) אל היספניה (ספרד), כדי למחות על תקיפת חניבעל את סגונטו. משם המשיך אל קרתגו, כדי להכריז על כוונותיה של רומא אם לא יעצור חניבעל את מהלכיו. ב-215 לפנה"ס שימש לגאטוס תחת פיקודו של הקונסול מרקוס קלאודיוס מרקלוס, והצטיין בקרב נגד חניבעל בנולה (Nola). זמן קצר אחר כך פיקד על שייטת בת 25 אוניות מלחמה שהוצבה בחוף קלבריה. כאן לכדו אנשיו את השליחים ששיגר חניבעל אל פיליפוס מלך מוקדון, כשבאמתחתם מכתבים ומסמכים מהם למדו הרומאים על תנאי הברית שנחתמה בין חניבעל לבין המלך. בעקבות זאת הוגדל הצי המלחמתי שבפיקודו, והוא נצטווה לא רק להגן על חופי איטליה, אלא גם לפקוח עין על הנעשה במוקדון עצמה. במהלך המצור על קפואה (Capua), בעוד חניבעל מתקדם אל עבר העיר רומא, יעץ פלאקוס שלא להסיר את המצור ולהסיג את כל הכוחות; דעתו נתקבלה ואומנם הוכחה כנבונה.
אונה שימאיטה
אונה שימאיטה (בליטאית: Ona Šimaitė; 6 בינואר 1894, אקמנה – 17 בינואר 1970, פריז) הייתה ספרנית באוניברסיטת וילנה וחסידת אומות העולם מליטא.
ביוגרפיה
בגיל שמונה נסעה שימאיטה עם אמה לריגה עם אימה, שם סיימה את בית הספר היסודי וגימנסיה. במהלך מלחמת העולם הראשונה היא ומשפחתה עברו לרוסיה, שם התגוררה עד שנת 1922. במוסקבה סיימה אונה את הקורסים הפדגוגיים בהורות והשתתפה בהרצאות בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה. היא עבדה כמדריכה בבית לילדים נכים במושבה חסרת בית. שימאיטה עבדה בתור מתורגמנית בספרייה בקובנה. היא הייתה אוהדת של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ובתקופת עצמאותה של ליטא בין מלחמות העולם אחזה בהשקפת עולם ליברלית ודמוקרטית.
ערב מלחמת העולם השנייה עברה שימאיטה לווילנה וקיבלה משרה של ספרנית באוניברסיטת וילנה.
ליאור ליובין
ליאור ליובין (נולד ב-19 בספטמבר 1977 ברמת גן) הוא כדורסלן עבר ישראלי ומאמנה של הפועל באר שבע. ככדורסלן, שיחק בעמדת הרכז. ליובין החל את דרכו בכדורסל במחלקת הנוער של מכבי רמת גן ומאוחר יותר שיחק גם במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון בליגת העל. בנוסף שיחק ליובין במכבי תל אביב, עמה זכה באליפות ובגביע המדינה, הפועל תל אביב, נבחרת ישראל ומספר קבוצות באירופה. ליובין היה ידוע ביכולותיו האתלטיות ובשל יכולות הקליעה והחטיפה שלו, כשפעמיים היה מלך החטיפות של ליגת העל.
אונה שימאיטה
הצלת יהודים
בעת עבודתה באוניברסיטת וילנה כספרנית, התיידדה שימאיטה עם מספר יהודים שעבדו במקום. זמן קצר לאחר הקמת גטו וילנה ניסתה שימאיטה לסייע ליהודים. היא הייתה אשת קשר בין היהודים בגטו וילנה וגטו קובנה. היא ביקשה וקיבלה אישור להיכנס לגטו וילנה, בתירוץ שיהודים רבים צריכים להחזיר ספרים לספרייה של אוניברסיטת וילנה, בה עבדה, ועליה להיכנס לגטו כדי לקבל את הספרים מידיהם. בתירוץ זה העבירה ליהודי הגטו ידיעות, ניסתה לפעול להצלת יהודים, וכן שימרה נכסי תרבות יהודיים, בעיקר יצירות ספרות - שירה ופרוזה - של יהודים מגטו וילנה.