cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הצבא הרומי בתקופת הקיסרות המאוחרת
המאה השלישית
התהליך המסורתי של מסלול המשרות חדלה להתקיים במתכונתה המסורתית במאות ה-2 וה-3, כאשר האריסטוקרטיה האיטלקית שהרכיבה את שדקת הפיקוד הבכירה בצבא הוחלפה בהדרגה על ידי הפרימיפילארים ( קצינים בכירים בדרגת קנטוריון). במאה ה-3, רק 10% מהקצינים נושאי דרגת פרפקט בחיילות העזר היו איטלקיים ממעמד הפרשים לעומת הרוב במאתיים הקודמות. במקביל, קצינים ממעמד הפרשים החליפו את הקצינים ממעמד הסנטורים בתפקידי הפיקוד העליונים. ספטימיוס סוורוס (שלט בשנים 197–211) נתן ל 3 קצינים ממעמד הפרשים את הפיקוד על שלושת הלגיונות החדשים שגייס וגלינוס (260–68) הגדיל ופתח את תפקידי הפיקוד על לגיונות לכלל מעמד הפרשים תחת התואר "פרפקט בתפקיד לגאטוס (praefectus pro legato ) עלייתם של הפרימיפילרים וקצינים אינם ממוצא איטלקי יצרה שכבה של מנהיגות מקצועית, אבל היא גם הביאה לעלייתם של קציני צבא שאפתניים שראו בעצמם ראויים לשלטון, תהליך שערער את יציבות השלטון.
התקופה הידועה בהיסטוריה בשם משבר המאה ה-3, הייתה תהליך היסטורי שבמהלכו התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים. בנוסף, בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס - ככל הנראה אבעבועות שחורות, שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה ולהגן על עצמה. השבטים הגרמניים שחשו את חולשת האימפריה החלו בסדרת פלישות נועזות אל מעבר לגבולות שחייבו את הקיסרים הרומאיים לצאת לסדרת מערכות על מנת להדוף את הפולשים, בתקופה זו החלו הגותים ושבטים ברברים אחרים את סדרת התקפותיהם על האימפריה הרומית, חלק מעימותים שנמשכו לאורך המאות עד לנפילת האימפריה הרומית המערבית.
הרפורמות של דיוקטליאנוס וקונסטנטינוס
שלטונו של דיוקלטיאנוס היה נקודת מפנה בהיסטוריה של האימפריה הרומית, המבנה השלטוני של האימפריה שיסודותיו הונחו על ידי אוגוסטוס קיסר השתנה במהלך 300 השנים עד לשלטונו של דיוקלטיאנוס אך המסגרות והמערכות השלטוניות נותרו על כנן. דיוקלטיאנוס יזם סדרת רפורמות שהקיפה את כל מערכות השלטון ובסיכומה הייתה האימפריה שונה לחלוטין וזכתה לשם דומינט. הרפורמה המשמעותית ביותר הייתה המערכת השלטונית המשותפת הטטררכיה - חלוקת השלטון לארבעה מנהיגים, שנים מהם בעלי התואר "אוגוסטוס" ושניים נושי התואר "קיסר". חלוקה זו הביאה לחלוקה מעשית ומנהלתית של האימפריה לשתי יחידות נפרדות: חלק מערבי וחלק מזרחי. רפורמה זו נערכה בשלבים בשנת 285 ולאחר מכן בשנת 293. ההיסטוריון סטפן ווליאמס קובע בספרו "דיוקלטיאנוס והתאוששות רומא" כי למרות המורכבות האדמיניסטרטיבית ושלטונית הטטררכיה לא הייתה מערכת שלטונית וקונסטיטוציונית יציבה אלא "רציונליזציה מוצלחת של יריבויות צבאיות" והצלחתה הזמנית משקפת את יכולותיו הייחודיות של דיוקלטיאנוס. בבסיס הצלחת הטטררכיה עמדה יכולת הניהול של דיוקלטיאנוס שכפה את רצונו מחד והצליח להאציל את סמכויותיו באופן שאיפשר לשאר השליטים לנהל ולשלוט באימפריה על פי חוקים של דיוקלטיאנוס.
דיוקטליאנוס ויורשיו ובראשם קונסטנטינוס גדלו והתחנכו בתוך הצבא של האימפריה של המאה השלישית. והותירו אחריהם צבא ששונה מהותית מצבא האימפריה של המאה השלישית לפני שלטון הטטררכיה. מדובר בסדרת רפורמות מעמיקות שהביאו לשינויים משמעותיים באופיו של הצבא הרומאי. מספר החיילים שהיו מוצבים לאורך הגבולות פחת באופן משמעותי והלגיונות הפכו לחיל מצב מקומי. יחידות העילית שהיו מבוססות על חיל רגלים במשך מאות שנים הפכו ליחידות חיל פרשים. הרכב החיילים ביחידות הצבא השתנה אף הוא: החיילים שהיו אזרחי רומא - עמוד השדרה של הלגיונות המסורתיים איבדו את מקומם וחשיבותם ואת מקומם תפסו חיילי יחידות שבעבר הוגדרו כיחידות עזר או יחידות משלימות ( auxillia) שהורכבו מחיילים ממוצא גרמאני רובם גותים או סרמטים. רפורמה זו הייתה מחויבת המציאות לאור הדלדלות האוכלוסין בגין מחלות ומגיפות שהיו סימן היכר של המאה השלישית ובגין מלחמות אזרחים בלתי פוסקות, החלטתו של קונסטנטינוס לשנות את הרכב כוח האדם נסמכת על דרך שהתווה מרקוס אורליוס. אחת מהתוצאות של הרפורמות הייתה הגדלת מצבת כוח האדם של הצבא הרומאי, ההערכה במחקר המודרני היא צבא הפרינקיפט מנה כ 250,000 חיילים הצבא תחת פיקוד דיוקלטיאנוס מנה כ 400,000 חיילים וצבאו של קונסטנטינוס מנה כ 500,000.
על מנת למלא את שורות הגדלות של הצבא הונהגו מספר ערוצים של גיוס טירונים, ערוץ אחד היה גיוס בכפייה של עובדי חווה ואריסים, שכירי חרב בעיקר גרמאניים שמילאו את שורות יחידות העילית אך היו ללא זיקה לתרבות או המסורת של האימפריה הרומית ומקור שלישי היה גיוס בנים של חיילים ותיקים, מנהג שהיה קיים בצבא הרומאי מזה דורות אך התקנות של קונסטנטינוס שכפו מערכת של מעמדות כפתה על בנים להמשיך במקצוע של אביהם הנציחו תהליך זה.
עם זאת הרפורמות של קונסטנטינוס סטו במידה רבה מהמתווה של השליטים הקודמים, על תפיסתו לגבי הצעדים הנחוצים להגנה על האימפריה. הוא ביסס את צבאו על יחידת שדה גדולה, (בניגוד ליחידת חיל מצב או יחידות מקומיות) ששמה היה קומינטאטנסס (comitatenses) מאחר שהיו חלק מהחצר הנודדת של הקיסר (comitatus) ושם אותה תחת פיקוד של 2 קצינים ראש חיל הרגלים (Magister peditum) ומפקד חיל הפרשים (Magister equitum),יחידות המשנה של קומינטאטנסס נקראו בשמות המסורתיים: לגיונות, חיילות עזר אבל היו למעשה יחידות ומנות לחלוטין באופיין: הלגיון היה יחידה צבאית בת 1000 חיילים ובראשו עמד טריבון צבאי החיילים ללגיון גויסו בעיקר מיחידות חיל מצב שהוסטו מהגנת הגבולות וחלקם מקוהורטות של חיילות עזר שקיבלו מעמד של לגיון. יחידות העזר היו יחידות העילית שגויסו משבטים גרמאניים או גאלים, כל יחידה מנתה 500 פרשים. חיל המצב הלימיטאני (limitanei) שהיווה כוח שהיה מסופח לפרובינקיה ספציפית ובדרך כלל היה מוצב בגבולה ותפקידו על לשמור עליה מפלישה, כוח זה היה תחת פיקודו של המפקד האזורי (dux) ולעיתים חלשו על פרובינקיה אחת ולפעמים על מספר פרובינקיות. הסדר זה השלים את התהליך של ניתוק המנהל האזרחי של הדיאוקסיות והפרובינקיות מהפיקוד הצבאי.
הצבא במאה הרביעית
עם מותו של קונסטנטינוס בשנת 337 עבר השלטון על האימפריה לידי שלושת בניו קונסטנטינוס השני שקיבל את השליטה על מערב האימפריה קונסטנס שקיבל את השליטה על מרכז האימפריה וקונסטנטיוס השני שקיבל את השליטה על מזרח האימפריה. חלוקה זו גם השפיע על הצבא ובעיקר על צבא הליווי הקומינטאטנסס של הקיסר שחולק ל 3. בשנת 353 התייצבה התמונה הפוליטית ורק קונסטנטיוס השני נותר כשליט האימפריה, עם זאת חלוקת הצבא נותרה ללא שינוי משמעותי. שלושת הצבאות הקומינטאטנסס התבססו באופן קבוע בגאליה, באיליריקום ובמזרח. בנוסף צבאות האזוריים, שמר קונסטנטיוס השני על כוח שליווה אותו לכל מקום (comitatus praesentalis). שלושת צבאות הקומינטאטנסס גדלו בהתמדה ובמאה הרביעית ותחילת המאה החמישית הייתה מצבת הכוח בכל אחד מצבאות אלו 20–30,000 איש, ובסך הכל כ-75,000 לוחמים. תהליך זה של פרגמנטציה הוביל גם לשינוי בדירוג או סיווג היחידות אשר ציינו איכות, יוקרה ושכר: בראש עמדו הסקולאי פלטינאי שהחליפו את המשמר הפרטוריאני, אחריהם דורגו ההקומינטאטנסס ולבסוף הלימיטאני. המחקר המודרני של ההיסטוריה הצבאית של האימפריה הרומית קובע כי הצבא של המאה ה-4 היה גדול בהרבה מהצבא של המאה ה-2. ההיסטוריון היווני-רומאי אגתיאס שפעל בסוף המאה ה-6 מציין בכתביו כי מצבת כוח האדם של הצבא הרומי הייתה סה"כ 645,000 חיילים "בימים עברו", דהיינו תחת קונסטנטינוס הראשון. המספר כולל ככל הנראה את מספר החיילים בכל זרועות הצבא. מספר דומה מחושב על ידי ההיסטוריון הבריטי ארנולד יו מרטין ג'ונס שעבודתו על הקיסרות המאוחרת נחשבת לבסיס המחקר ההיסטורי של תקופה זו מחקר חדש יותר מצביע על מספרים שונים, ההיסטוריון ריצרד דאנקן-ג'ונס הגיע למסקנה שג'ונס העריך יתר על המידה את גודל היחידות. לדוגמה, ג'ונס העריך לגיונות הלימיטאני בכ-3,000 איש ויחידות אחרות ב-500 מעלות. אבל התיקונים של דאנקן-ג'ונס מצאו לגיונות לימיטאני שמנו כ-500 איש, יחידות עזר של 160 לוחמים בלבד ויחידת פרשים של 80 לוחמים ומכך מסיק שהצבא של המאה הרביעית החל בתהליך של צימצום כוח האדם ביחידות שלאורך הגבולות.
שדרת הפיקוד
המסמך העיקרי המתאר את צבא האימפריה המאוחרת הוא הנוטיטיה דיגניטטום שנכתב ככל הנראה בסמוך לשנת 395. על פי מקור זה צבא האימפריה המזרחית נשען על 2 צבאות ליווי שבראש כל אחד מהם עמד קצין בדרגת מגיסטר מיליטום שקיבלו את הפקודות ישירות מהקיסר מתחתיהם היו 3 קצינים של דיאוקסיות: איליריקום, תראקיה ומזרח שגם הם היו כפופים ישירות לקיסר. מתחתיהם היו 13 קצינים בדרגת דכס (לטינית Dux) שפיקדו על כוחות הצבא במחוזות הדיוקסיה. מבנה זה נותר ללא שינוי עד לתקופת יוסטיאנוס בסוף הרבע הראשון של המאה השישית.
המידע על הפיקוד של צבא האימפריה המערבית במאה הרביעית והחמישית קטוע והמקורות לגביו נכתבו, ככל הנראה לאחר נפילת האימפריה המערבית לידי שבטים גרמאניים. אי הבהירות מוחמרת על ידי העובדב שמבנה הצבא המערבי עבר שינויי משמעותיים במספר היחידות והרכבם בגלל הלחץ הבלתי פוסק של השבטים הפולשים והתפרק לחלוטין בסמוך לשנת 460.הצבא המערבי שלסוף המאה הרביעית היה בעל שדרת פיקוד שונה מהצבא המזרחי. בראש הצבא עמד קצין בכיר ששאר הקצינים היו כפופים לו וקיבלו ממנו פקודות, הקיסר היה מנותק וחסר השפעה. אנומליה זו מקורה בתקופת כהונתו ולמעשה שלטונו של פלביוס סטיליקו (לטינית: Flavius Stilicho) שהיה מגיסטר מיליטום ופטריקיוס באימפריה הרומית המערבית עד לשנת 408. רצף של קיסרים חלשים הבטיח כי מבנה פיקוד ושלטון זה זה יימשך עד לפירוק האימפריה המערבית בשנת 476. הקצין הבכיר נטל לעצמו את דרגת " מפקד שתי הזרועות" (לטינית: magister utriusque militiae) דהיינו המפקד של חיל הרגלים והפרשים, תחת פיקוו היה צבא ליווי אחד שבסיסו היה בסמוך לעיר מילאנו כפופים לו היו כל מפקדי המחוזות הדיוקסיים במערב: גאליה, בריטניה, איליריקום (מערב), אפריקה, והיספניה. שכולם החזיקו בדרגת מגיסטר מיליטיום, מפקדי חיל המצב במחוזות המערביים היו כולם בדרגת קומס.
דוקס לימיטיס (לטינית: Dux limitis), פיקד על חיילות המצב ולגיונות שהוצבו בפרובינציות, בדגש על גבולות האימפריה, עד לתקופתו של קונסטנטינוס הראשון היה הדוקס כפוף למפקד הדיוקסיה בה נפרסו הלגיונות, לאחר שנת 360, המנהיגים דיווחו בדרך כלל למפקד הקומינטאטנס בדיוקסיה.
קומס רי מיליטריס (Comes rei militaris) שהיה חלק ממסדר ה"חברים" של הקיסר, פיקד בדרך כלל על מחוז או דיאוקיה ופיקד בדרך כלל על כ-10,000 איש. עיקר בעלי דרגה זו שימשו בעיקר בצבא האימפריה המערבית. בצבא האימפריה המזרחית היו 2, קומס רי מיליטריס שפיקדו על הלגיונות במצרים ואיסאוריה (בדיאוקסית המזרח).
מגיסטר מיליטום פיקד על מחוזות ודיאוקיות גדולות ותחת פיקודו עמדו כ 20,000 איש. תחת פיקודו היו גם הקצינים בדרגת דוקס.
מגיסטר מיליטיום פרסנטליס (לטינית: Magister militum praesentalis "אדון החיילים בנוכחות הקיסר") ניתנה למפקדי צבאות הליווי הקיסרי (בדרך כלל 20-30,000 איש). התואר היה שווה ערך בדרגתו לאדון שני הצבאות (Magister utriusque militiae ), מגיסטר אקוויטום ("אדון חיל הפרשים") ומגיסטר פדיטום ("אדון חיל הרגלים").
פרוטקטורים
חידוש משמעותי של המאה ה-4 היה הקורפוס של הפרוטקטור דומסטיצי, זו הייתה קבוצה נבחרת של צוערים, במקור חיילים שעלו בסולם הדרגות לאחר שהוכחו את עצמם בשדה הקרב או במשימות אחרות, בהמשך גויסו לקבוצת הפרוטקטורים גם אזרחים מצטיינים לעיתים קרובות בנים של קצינים בכירים. הפרוטקטורים שימשו גם כבית ספר להכשרת קצינים וגם מאגר של קציני מטה זמין לביצוע משימות מיוחדות עבור המגיסטר מיליטום או הקיסר בעצמו. הפרוטקטורים מקורביו של הקיסר היו מאורגנים ב 4 גדודי סקולאיי ( לטינית scholae). לאחר שירות של כמה שנים במסגרת יחידות אלו קיבלו הקצינים תפקיד פיקודי על יחידת צבא ישירות מאת הקיסר, מינוי שהיה מלווה בתשלום של קצבה.
מסדר חברי הקיסר
אחד מהחידושים שקבע קונסטנטינוס היה תואר ה "ידידים" (comes) שתחילה היו אכן מקורבים לכס המלוכה, אצילים שלא נשאו בתפקיד מסוים ומביניהם בחר קונסטנטינוס שליחים לביצוע משימות בפרובינציות או שליחים לצווים שהופצו באימפריה, ידידם אחרים ישבו במועצה הקדושה ( missi domestici) כיועצים. קונסטנטינוס העניק את התואר "פטריקוס" (Patricus) למספר מקורבים במיוחד, שהיו כביכול בני משפחתו או אביו של השליט הם לבשו בגדי שרד מיוחדים והופיעו בטקסים רשמיים. תפקיד החליף, בחלקו, את התפקידים הקבועים של סנאטורים. לאחר שנת -450 לספירה הפך המסדר והתפקיד לתואר של כבוד בלבד. בתחום הצבאי הוענק תואר התואר " מלווה מהמדרגה הראשונה" (לטינית: comes primi ordinis) לקבוצת טריבונים בכירים. אלה כללו את מפקד קורפוב הפרוטקטורים שבשנת 350 היה ידוע בשם "קומס דומסטיקורום " (לטינית: comes domesticorum) טריבונים שעמדו בראש יחידת הסקולאיי מפקדי חטיבה של שני רגימנטים מחוזיים תאומים היו ככל הנראה חברים בסגנון. מפקדי יחידת המשמר הכפולה "יוביאן והרקוליאני" ( לטינית: Ioviani Herculiani ) וטריבונים ששימשו כקציני מטה לקיסר.
מחנות וביצורים
רוב יחידות הגבול היו מבוססות במבצרים מחנות קבע ששירתו את חילות המצב במשך מאות שנים והשתנו במיקום לעיתים רחוקות ועל פי צרכים מבצעיים חלק מיחידות הלימיטנאי הגדולות יותר בעיקר הלגיונות התבססו בערים, כנראה במבני קבע מכיוון שיחידות של לימיטאני פעלו באזור אחד, היו להן מחנות משלהן ולעיתים קרובות גויסו מאותו אזור. יחידות צבאות השדה, כולל פאלאטיני ויחיות הליווי, התבססו בעיתות שלום בערי בבירה של האימפריה או בסמוך להן אך בהיותן יחידות ניידות שהצטרפו לקיסר בעת מסעות מלחמה נאלצו חיילי יחדות אלו להתמקם במגורים זמניים בעיתו לחימה. נראה שהם היו מאוכסנים בדרך כלל תוך שיומש בצווים קיסריים בבתים פרטיים הסיבה לכך היא שהם חורפים לעיתים קרובות במחוזות שונים. עם זאת, במאה ה-5, הקיסרים חדלו למעשה מלנהל את המערות הצבאיות ויחידות המשמר והליווי שהו רוב הזמן בבסיסי הקבע. יחידות המשמר של הצבא המערבי מערבי התבסס בדרך כלל ב-Mediolanum (מילאנו) ובסביבותיה ושתי יחידות המשמר של הצבא המזרחי המזרחי חנו בסביבת קונסטנטינופול.
מבצרים רומיים של המאה הראשונה והשניה, היו ברובם מחנות מוגנים של הלגיונות (לטינית: castra legionaria ) שצורתם מלבנית והיו בבירור בסיסי מגורים שלא נועדו לעמוד בפני תקיפות של צבא המצויד במכונות מצור. סביב המחנה נבנו חומות מגן דקות יחסית מעצים או חומרי בניין מקומיים ונקבעו בהם שערים פשוטים יחסית. סביב קירות המגן נחפרה תעלה רדודה. ייעודם הטקטי של הביצורים היה לבלום מתקפות פתע או פשיטות כנגד החיילים בזמן חנייה, ויצירת בסיס מאובטח לנסיגת כוחות מפני כח רב או חזק מהם, או להיערכות לקראת כח שכזה.
עם זאת, מבצרים מאוחרים יותר נבנו לפי מפרט הגנתי גבוה בהרבה מקודמיהם מהמאה ה-2. סביב הביצורים נחפרו תעלות היקפיות עמוקות ורחבות עם רצפות שטוחות ולא בצורת V המסורתית. תעלות אלו היקשו על הבאת ציוד מצור אל קירות המגן והחומות. סביב המחנות המבוצרים נבנו קירות גבוהים של כ 9 מטרים ועבים יותר (ממוצע 3 מטרים). הקירות היו עשויים אבן והכילו עמדות מוגנות שאיפשרו לחיילי חיל המצב לנהל מלחמה עם התוקפים. בחומות נבנו מגדלי פינות ומרווחים וגבוהים שהגיעו לגובה של 17 מטר בממוצע המגדלים היו בדרך כלל עגולים או חצי עגולים, ונבנו במרווחים במרווחים של 30 מ' (98 רגל) על קירות המעגל. שונה התכנון של מערכת השערים והם חוזקו על ידי מגדלים שהגנו על השער, אחד מכל צד. השערים עצמם היו בדרך כלל מעץ עם לוחות כיסוי מתכת כדי למנוע הרס בשריפה.
סקולאי
נוטיטיה דיגניטטום מתעד 12 יחידות עילית של סקולאי החל מאמצע המאה ה 4 לתחילת המאה ה 5, 5 יחידות של הצבא המערבי ו 7 יחידות של הצבא המזרחי. הסקולאי היו יחידות ליווי צבאיות של חיל פרשים, היורשים והאבולוציה ההיסטורית של המשמר הפרטוריאני. ההערכה כי סך מצבת הלוחמים ביחידות אלו הייתה כ 6000 לוחמים רובם חיל פרשים על פי המודל של יחידות אהלא הפרשים של צבא הפרינקיפט יחדות אלו כללו יחידות משנה שכללו את הסקוטארי (לטינית: scutarii "נושא המגן"), ארמטורה (לטינית: armaturae שריון) ויחידות הגנטילה (לטינית:gentiles "ילידים"). שמות אלו שייתכן ובתחילה העידו על שימוש בציוד מיוחד או מקור אתני הפכו בשלב זה של ההיסטוריה של הצבא לתארים סמליים בלבד. שתי יחידות מהסקולאי של הצבא המזרחי היו בעלות ייחוד צבאי יחידת הקליבנארי פרשים כבדים (לטינית: clibanarii) ויחידת קשתים רכובים סגיטארי (לטינית: sagittarii) מתוך יחידות המשמר נבחרו 40 לוחמים ליחידת הקנדידטי (לטינית: candidati) שומרי ראשו האישיים של הקיסר.
קומינטאטנס
יחידות צבא השדה הניידות התחלקו ליחידות הפלטיני שהיו יחידות העילית של צבא השדה והיו בעיקרן יחידות אוקסיליה והקומינטאטנס שהכילו את הלגיונות.
רוב גדודי הפרשים הרומיים שהרכיבו את יחידות הקומינטאטנס היו גדודי פרשים קלים שקכבו עם פריטי שריון קל וחלקי ששימשו לתקיפות מהירות והטרדה של מערכי הגנה של האויב גדודים אלו קיבלו שמות שונים, חלק קטן יותר ממצבת כוח האדם של גדודי הפרשים היו פרשים קלים שרכבו ללא שריון חלקם היו קשתים רכובים ששימשו לתפקידי סיור, רדיפה אחרי אויב בנסיגה או תקיפות של יחידות אויב בטקטיקה של פגע וברח. חלק קטן של גדודי הפרשים היו פרשים כבדים שעטו שריון מכף רגל ועד ראש ובחלק מהיחידות גם הסוסים זכו להגנה של שריון, יחידות אלו שימשו לתקיפה חזיתית של מבנים צפופים של קוי האויב. יחידות חיל הרגלים נלחמו במבנים צפופים בטקטיקה שלא השתנתה מימי צבא הפריקיפט ציוד חיל הרגלים היה דומה במידה רבה לזה של כוחות העזר במאה ה-2.
לימיטאני
יחידות הלימיטאני - חיל המצב ששמר על פרובינקיות האימפריה ועיקר כוחו ניצב בפקובינקיות של גבולות אימפריה היו הכוח הגדול ביותר מבחינה מספרית. יחידות חיל המצב כללו את רוב סוגי היחידות בחלוקה ללגיונות וקוהורטות יחידות חיל הרגלים, יחידות עזר ויחידות הפרשים על פי המודל של חיל הפרשים הרומאי המסורתי. הדעות של חוקרים מודרניים חלוקות לגבי הרכב יחידות הלימיטאני החל מהטענה שהלימיטאני היו לא יותר ממילציה מקומית ועד לדעת השולטת במחקר לפיה למרות המעמד בתחתית סולם הכומות של הצבא הרומאיהיו יחידות הלימיטאני מורכבות מאנשי צבא מקצועיים. יחידות אלו עסקו בלחימה בפשיטות השוד של שבטים עוינים בעיקר "ברבריים" מעבר לגבולות האימפריה אף על פי שמדובר בעימות בקנה מידה קטן יחסי היו פשיטות ועימותים אלו בתדירות גבוהה והיוו בעיית האבטחה המתמשכת של האימפריה. יחידות הלימיטאני צורפו במידת הצורך ליחידות צבא השדה בעת מערכה מול כוחות אויב גדולים או במערכה יזומה ולעיתים נקראו פסאודוקומיטנסים.
יחידות מיוחדות
הצבא הרומי המאוחר הכיל מספר לא מבוטל של פרשים כבדים קָטַפְרָקְט (מיוונית: κατάφρακτος - מחופה שריון) ( לטינית: cataphractarii) וקליבנרי. קטפרקט טיפוסי עטה שריון מכף רגל ועד ראש ואפילו סוסו היה מוגן בדרך כלל בשריון כבד. וסוסיהם היו לרוב משוריינים. קטפרקטים נשאו רומח ארוך וכבד קונטוס שהוחזק בשתי הידיים. חלקם נשאו גם קשתות. מסמכים רומאיים מצביעים על שימוש בפרשים כבדים החל מהמאה ה 2 במספרים קטנים יחסית, צבא האימפריה המאוחרת הכיל מספר רב של פרשים כבדים ואימץ אץ הטקטיקה של השימוש בהם שהועתקה מהצבא של האימפריה הסאסאנית.
הצבא של האימפריה המאוחרת הכיל מספר יחידות שהתמחו השימוש בחץ וקשת חלקם היו קשתים רכובים (לטינית:equites sagittarii) וחלקם קשתים כחלק מחיל הרגלים (לטינית:sagittarii). שילוב של קשתים בלגיונות חיל רגלים ידוע עוד מתקופת צבא הפרינקיפט, בצבא האימפריה המאוחרת נראה כי קשתים רכובים היו אך ורק ביחידות פרשים קלות ייחודיות. ייחודיות של קשתים הן רגליות והן רכובות נכללו במצבת הכוחות של יחידות הקומינטאטנס, נוטיטיה דיגניטטום מציין יחידות רכובות בלבד בסדר הכוחות של לגיונות הלימיטאני.
מאפיין ייחודי של צבא האימפריה המאוחרת הוא הופעתן של יחידות ארטילריה עצמאיות, שבתקופת צבא הפרינקיפט היו חלק בלתי נפרד מהלגיונות. יחידות אלו נקראות בנוטיטיה דיגניטטום "בליסטראי" (לטינית: ballistarii) 7 יחידות כאלה מופיעות ברשומות כולן למעט אחת משויכות ליחידות הקומינטאטנס. מטרתן של יחידות ארטילריה עצמאיות הייתה ככל הנראה לאפשר ריכוז כבד של כוח אש, במערכות בהם היה צור בלוחמת מצור. עובדה זו לא שולל את האפשרות שלגיונות הלימיטאני לא הכילו יחידות של כלי-ארטילריה כחלק אינטגרלי מחילות העזר של הלגיון.
בצבא האימפריה המאוחרת החל מהמאה הרביעית נכללו יחידות מיוחדות שנקראו בוקלאריוס (בלטינית: Bucellarius) שהיו יחידות עילית קטנות אשר שימשו כמשמר או שומרי ראש של נכבדים. יחידות אלו לא מומנו על ידי המדינה אלא על ידי גנרלים, דומיסטיקים, מושלים או בעלי מעמד גבוה אחרים והיו בני משק ביתם. אדונים בעלי השפעה אלו ציידו את חייליהם בכלי נשק וסוסים ודאגו להאכילם ולשלם את משכורתם. למעשה, הבוקלאריוס היו צבאות פרטיים קטנים מצוידים ששירתו את העשירים ובעלי השפעה. הם היו לרוב מאומנים ומצוידים טוב יותר ובדך כלל בעלי מוטיבציה גבוהה יותר מהחיילים הסדירים. הם גדלו בחשיבותם עד שבצבא הביזנטי המוקדם, הם שימשו עמוד השדרה של צבא שיצא למלחמה או למשימות מיוחדות.
אזרחים רומאיים
לאחר שהתקבל גיוס הוא סומן על הזרוע, ככל הנראה קעקוע או על ידי צריבה כדי להקל על הזיהוי אם הוא ניסה לערוק] לאחר מכן הונפק למתגייס דיסק זיהוי (שנלבש על הצוואר) ותעודת גיוס. לאחר מכן שובץ ליחידה. במאה ה-4, משך השירות המינימלי היה 20 שנה (24 שנים בחלק יחידות הלימיטאני. השימוש הנרחב בגיוס חובה של בני חיילים ההקלה בדרישות הגיל והגובה, כולם מצטרפים לתמונה של צבא שהתקשה קשות במציאת ושימור, מספיק מתגייסים. קשיי גיוס מאושרים בראיות הקוד המשפטי: ישנם אמצעים להתמודדות עם מקרים של מום עצמי כדי להימנע משירות צבאי, תופעת העריקות הייתה ללא ספק בעיה רצינית, ובמאה ה-4 ניתן היה להעניק חופשה רק על ידי קצין בכיר
ברבריים
ברברים היה הכינוי ששימש את הרומאים לציון עמים הגרים מעבר לגבולות האימפריה, ומתורגם בצורה הטובה ביותר כ"זרים". הצבא של המאה ה-4 היה תלוי הרבה יותר בגיוס ברברים מצבא הפרינקיפט. קבוצות של בני שבטים גרמאנים או סרמטים קיבלו קרקע להתיישב באימפריה, בתמורה לשירות צבאי. ככל הנראה כל קהילה הייתה מחויבת על פי הסכם לספק מספר מוגדר של חיילים לצבא בכל שנה. ההתיישבות מחדש בתוך האימפריה של בני שבטים ברברים בתמורה לשירות צבאי לא הייתה תופעה חדשה במאה ה-4: היא נמשכת עוד מימי אוגוסטוס קיסר. אך הקמת יישובים צבאיים הייתה שיטתית יותר ובקנה מידה גדול בהרבה במאה ה-4. הנוטיטיה דיגניטטום מפרט מספר רב של יחידות עם שמות ברברים. זו הייתה כנראה תוצאה של הפיכתן של יחידות פוידרטוס ליחידות עזר ואף לגיונות רגילים. תהליך זהה קרה במקביל להופעתם של מספר לא מבוטל של קצינים בכירים בעלי שמות ברברים בצבא הסדיר, ובסופו של דבר בפיקוד העליון עצמו. ניתוח של חיילים בעלי שם ממוצא לא-רומי מראה ש-75% היו גרמניים: פרנקים, אלמניים, סקסים, גותים וונדלים מקורות משמעותיים נוספים למתגייסים היו הסרמטים וארמנים.
בניגוד למתגייסים הרומאים, רובם המכריע של המתגייסים הברברים היו כנראה מתנדבים, שנמשכו לתנאי שירות וסיכויי קריירה שנראו להם כנראה רצויים, בניגוד לתנאי חייהם בבית. מיעוט המתגייסים הברברים גויסו בכפייה, ובהם שבטים שהובסו על ידי הרומאים, וחייבו, כתנאי לשלום, להתחייב לספק מספר מוגדר של מתגייסים מדי שנה. ניתן היה לגייס ברברים ישירות, כיחידים שנרשמו לגדודים רגילים, או בעקיפין, כחברים ביחידות פוידרטוס לא סדירות שבתהליך הידוע במחקר כ"ברבריזציה של הצבא הרומאי" הפכו לגדודים רגילים.
שכר והטבות
בבסיס פירמידת הדרגות והשכר היו החיילים הפשוטים בניגוד לחיילים בצבא הפרינקיפט מהמאה ה-2, מזונו וציודו של החייל בן המאה ה-4 לא נוכו ממשכורתו אלא ניתנו בחינם. שינוי זה נבע מתהליך פיחות מטבע הדרגתי אך משמעותי בערכו של מטבע הכסף הדנאריוס שאיבד את ערכו כמעט לחלוטין בתקופת שלטונו של דיוקטליאנוס וחדל מלשמש מטבע עובר לסוחר בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הראשון. הכנסתו הפנויה הפנויה היחידה של החייל הגיעה מהדונטיבום שהיו מענקים בכסף מזומן שחולקו מעת לעת על ידי הקיסרים, מענקים אלו אלה שולמו במטבעות סולידוס שנטבעו מזהב או בכסף טהור ולכן ערכם לא סבל פיחות. חייל היה מקבל מענק של 5 סולידי כל חמש שנים במהלך תקופת שלטונו של הקיסר, מענק מיוחד שולם לגייסות כאשר קיסר חדש עלה לכס השלטון וזכה לתואר "אוגוסטוס" אז שולמו 5 סולידי פלוס לירה כסף לחיילים, מענק שנועד לזכות בנאנמנות הצבא לשליט החדש. מדובר בתשלום שנופל ממשכורתו של חייל בצבא הפרינקיפט אך מחקרים מודרניים צבעים על כך שבתקופה הרלוונטית היה מדובר במשכורת עדיפה על קשיי הקיום של משפחות האיכרים ופשוטי העם מהם התגייסו החיילים, מאידך למרות משכורת זו היה השירות הצבאי לא פופולרי על רקע המלחמות הרבות הן בגבולות האימפריה והן במלחמות האזרחים הרבות. השכר היה הרבה יותר אטרקטיבי ביחידות בדרגות גבוהות יותר. בראש פירמידת השכר היו גדודי הפרשים המובחרים של חיל המשמר של הקיסר הסקולאי פלטינאי. שכר נמוך יותר במעט שולם לחיילים ביחידות פאלאטיני, אחר כך יחידות צבא השדה הקומינטאטנס, ולבסוף חילות המצב בפרובינציות הלימיטאני. יש מעט עדויות לגבי פערי השכר בין דרגות. אבל העובדה שהם היו משמעותיים מוכיחה הדוגמה של קצינים משכבת האקטואריוס (קצין האדמיניסטרציה) של גדוד קומינטאטנס קיבל שכר של 50% יותר מאשר מקבילו בגדוד פסאודוקומיטנסיס.
ציוד
הציוד הבסיסי של חייל רגלי מהמאה ה-4 היה בעצם זהה לזהשל חייל רגלי של המאה ה-2: על גופו הוא לבש שריון עשוי מתכת, על ראשו הוא לבש קסדת מתכת ונשא מגן כלי הנשק העיקריים בידי חיילים רומאיים היו הכידון והחרב. במהלך המאה ה-3 חלו מספר שינויים אימוץ של בגדים חמים יותר הפסקת השימוש בשריון וכלי נשק ליגיונריים ייחודיים.
במאות ה-1 וה-2, בגדי חייל רומי היו מורכבים מטוניקה בעלת שרוולים קצרים, ששוליה הגיעו לברכיים וסנדלים מיוחדים (קליגה). הלבוש הזה, הותיר את הידיים והרגליים חשופות והלך המאה השנייה יצאה הקליגה משימוש והוחלפה על ידי מגפיים שסיפקו הגנה טובה יותר לרגליים. הבגדים הרומיים המאוחרים היו לעיתים קרובות מעוטרים מאוד, עם רצועות ארוגות או רקומות באלמנטים דקורטיביים צבעוניים כגון דוגמאות גאומטריות ומוטיבים צמחיים מסוגננים, ולעיתים דמויות של אדם או בעלי חיים.
שריון
חיילים רומאיים בצבא הפרינקיפט השתמשו במספר סוגים של שריון להגנה על הגוף, היעיל ביותר היה שריון הלוריקה סגמנטטה שריון לוחות אשר הומצא והיה בשימוש בתקופת האימפריה הרומית בין המאה הראשונה לפנה"ס ועד לסוף המאה ה-2 לספירה. שריון לוחות זה הורכב מחלקי מתכת אשר נעו אחד על גבי השני וכיסו בעיקר את החזה, הבטן, הגב והכתפיים. הסגמנטטה נבנתה על מנת לענות על צורכי הלגיון הרומי כנגד כלי הנשק השונים עמם היה צריך להתמודד עם התרחבותה של האימפריה הרומית. בסוף המאה ה-2 לספירה, לקראת סופה של האימפריה, היות שהשריון היה יקר לייצור ולשימור, הרומאים ויתרו על השריון וחזרו לשריון השרשראות הזול והקל יותר. על פי ממצאים ארכואולוגיים ותיאורים אומנותיים מתקופת האימפריה המאוחרת ניתן לראות שינוי בנידת הכיסוי שהעניק השריון לחיילים, בניגוד לשריון לוח הסגמנטטה הקדום, שלא העניק הגנה לזרועות או מתחת לירכיים חיילים רומאים מאוחרים השתמשו בשריון קשקשים או שרשראות שנתנו הגנה נרחבת יותר על ידי שימוש בשרוולים באורך מלא ותוספת כדי להגן על הירכיים. קצינים לבשו קיראס - לוח שריון ממתכת שנועד להגן על החזה והבטן שלעיתים הושלם בלוחות מתכת דקורטיביות.
חיילים רומאיים של צבא האימפריה המאוחרת השתמשו בקסדות משופרות בעלות הגנה על הצוואר והלחיים, במהלך המאה ה-3, קסדות חיל הרגלים נטו לאמץ את המאפיינים המגנים יותר של קסדות הפרשים של צבא הפרינקיפט. לעיתים קרובות ניתן היה לחבר את מגני הלחיים יחד על הסנטר כדי להגן על הפנים, ולכסות את האוזניים למעט חריץ כדי לאפשר שמיעה. בסוף המאה ה-3 חל שינוי דרסטי בעיצוב הקסדה הרומית. סוגי קסדות רומיות קודמים, שהתבססו בסופו של דבר על עיצובים קלטיים, הוחלפו בצורות חדשות שנגזרו מקסדות שפותחו באימפריה הסאסאנית. קסדת הרכס הרומית המאוחרת התאפיינו בקסדה בצורת קערה העשויה מ 2 או 4 חלקי מתכת המאוחדים ב"רכס" בולט לאורך הקסדה מהעורף עד לקצה הקדמי. פרשים כבדים הוסיפו מידה נוספת של הגנה על הפנים על ידי הוספת שריון קשקשים או בצורת מסכות אנתרופומורפיות מתכתיות עם חורים עבור העיניים.
מגן הסקוטום המלבני שאפיין את חיילי הלגיון של צבא הפרינקיפט נעלם במהלך המאה ה-3. כל החיילים למעט קשתים אימצו מגנים גדולים, רחבים, בדרך כלל בצורה מעוגלת או אליפטית. המגינים היו עשויים מעץ מצופה בעור.
כלי נשק
במאה ה-4, הייצור של כלי נשק וציוד היה ריכוזי ביותר ונעשה על פי סטנטרטים קבועים במספר מפעלי נשק מרכזיים בניהול המדינה לא ידוע מתי אלה הוקמו לראשונה, אך הם בהחלט היו קיימים בתקופת דיוקלטיאנוס.
השימוש בחרב הגלדיוס ששימשה את חיילי הלגיון של צבא הפרינקיפט והפכה לסמל של הצבא הרומאי הופסק בהדרגה במהלך המאה ה-3 חיל הרגלים אימץ את הספאטה, חרב ארוכה יותר שבמהלך המאות הקודמות שימשה את הפרשים בלבד. במקביל, חיל הרגלים של המאה הרביעית השתמש בחנית-הטלה הידועה בשם הסטה (hasta) שהחליפה בחלק מהיחידות את כידון הפילום המסורתי. חיילי רגלים רומיים נשאו לעיתים קרובות חצי תריסר חצים לזריקה (לטינית: plumbatae "עופרת"), עם טווח יעיל של כ. 30 מ' החצים נישאו צמודים לחלק האחורי של המגן. קשתים רומיים, הן קשתים ביחידות פרשים והן ביחידות רגלים המשיכו להשתמש בקשת מורכבת כנשק העיקרי שלהם.
אסטרטגיה
ההיסטוריון תיאודור מומסן ומספר חוקרים מודרניים בעקבותיו קבעו כי במאה ה-3 ובתחילת המאה ה-4, אסטרטגיית ההגנה של האימפריה עברה שינוי משימוש ההתקפה כ"הגנה מונעת" לאסטרטגיה של " הגנה לעומק" על פי התיאוריה, צבא הפרינקיפט הסתמך על נטרול פלישות ברבריות על ידי מהלכים התקפיים לפני שהגיעו לגבולות האימפריה. אסטרטגיה זו מומשה על ידי הצבת לגיונות וחיילות עזר ממש על הגבול ושימוש בעמדות קדמיות ואזורים בשליטה גם מכבר לאזורי הגבול התגובה לכל איום הייתה תנועת מלקחיים לתוך שטח ברברי, הלגיונות על הגבולות פעלו מיד על מנת להתעמת מיידית מולא איום מהעבר לגבול. המאפיין המהותי של הגנה לעומק, היה הקבלה שמחוזות הגבול הרומיים עצמם יהפכו לאזור הלחימה העיקרי במבצעים נגד איומים ברברים, ולא האדמות הברבריות שמעבר לגבול. לפי אסטרטגיה זו, כוחות הגבול (לימטנאי) לא ינסו להדוף פלישה גדולה. במקום זאת, הם היו נסוגים לתוך מעוזים מבוצרים וממתינים לכוחות ניידים שיגיעו להדוף את הפולשים. כוחות הגבול יהיו חלשים במידה ניכרת מאשר בתקופת הפרינקיפט אך ההפחתה במספרם (ובאיכותם) זכתה לפיצוי על ידי הקמת מערכות ביצורים משוכללות יותר. מחקרים אחרים, מטילים ספק בקיומה של אסטרטגיה מקיפה שהנחתה את צבא האימפריה הרומית. יש סימני שאלה האם לדרג הפיקוד של האימפריה היה יכולת מודיעינית או תכנון צבאי ריכוזי שיאפר גיבוש ויישום של אסטרטגיה "גדולה". סימן שאלה נוסף קיים על השימוש בצבאות הליווי הקיסריים. על פי תיאורית ה "הגנה לעומק" הם שימשו כעתודה אסטרטגית שיכולה להדוף פלישות ברבריות עם זאת ראיות מצביעות על כך ככוחות אלו הוצבו במחנות רחוקים מדי מהגבול מכדי להיות בעלי ערך רב בתגובה יעילה לפלישות ברברים. מאחר שזמן הגעתם לאזור הקרבות עשויההייתה להימשך שבועות, אם לא חודשים. מכאן נובעת התפיסה המודרנית המרכזית לפיה תפקידו המרכזי של המחוז הנוכחי היה לספק לקיסרים ביטוח מפני חותרים תחת השלטון מקרב כוחות הצבא וככוח צבאי שליווה את הקיסר בעת מערכות יזומות.
טקטיקה
כשם שהשריון והנשק של הצבא המאוחר היו דומים ביסודו לאלה של התקופות המוקדמות יותר, כך הטקטיקות של הצבא התבססו על עקרונות מסורתיים. מרכיבי המפתח של תורת הלחימה: שימוש ביחידות תצפית וסיור, מערכים קבועים בעת תנועה וקרב שימוש במחנות מבוצרים ולחימת מצור היו חלק מתורת הלחימה של צבא האימפריה המאוחרת.
הבדל בולט אחד היה שטקטיקת הלחימה של צבא האימפריה המאוחרת נועדה להימנע מקרב פתוח עם האויב במידת האפשר, בשונה מהדוקטרינה המוקדמת של צבא הפרינקיפט שביקשה להיכנס לקרב מול האויב סביר להניח שהמניע העיקרי לטקטיקה זו היה הצורך למזער את הנפגעים. קרבות פנים אל פנים, בעיקר מול צבאות גדולים הביאו בדרך כלל לאובדן כבד של חיילים בעיקר מיחידות עילית כגון צבא-השדה שלא ניתן היה להחליף בקלות. ייתכן שטקטיקה זו נובעת גם מהקושי של הצבא הרומי למצוא מספיק מתגייסים, ובעיקר מתגייסים איכותיים. במקום טקטיקה של קרבות פנים-אל פנים העדיפו המפקדים הרומאיים להשתמש בטקטיקות של איגופים, שימוש בגורם ההפתעה ולא בחלו בשימוש בטקטיקות של לוחמה זעירה כגון מארבים, התקפות פתע, הטרדות ותמרונים.
בקרבות "פתוחים" פנים אל פנים מול צבאות מאורגנים או בעלי מספר גדול של לוחמים פעל צבא האימפריה המאוחרת על פי תורת לחימה במבנים שהייתה בבסיס הטקטיקה של הצבא הרומאי. בקו הראשון מול האויב נפרשו יחידות חיל הרגלים הכבד בדרך כלל בקווים ישרים ובעומק של כמה דרגות, בקווים האחרונים הוצבו יחידות קשתים קלים. קשתים רכובים הוצבו, יחד עם קלעים, מול קו החי"ר הראשי. פרשים היו מוצבים באגפים כאשר יחידות הפרשים הקלים בצד החיצוני. יחידות של של חי"ר ופרשים הוצבו בעתודה בחלק האחורי של הקו הראשי, על מנת להתמודד עם הפרצות ולנצל הזדמנויות. במרחק של קילומטר בערך מחלקו האחורי של הצבא, יהיה המחנה המבוצר ובו יחידות צבא שמטרתן לשמור על המחנה והציוד שבו. המחנה שימש גם מקלט אם הצבא הרומאי הוכה ונאלץ לברוח משדה הקרב. צבא האימפריה המאוחרת השתמש בטקטיקות שונות מצבא הפרינקיפט בעת הלחימה. צבא הפרינקיפט הסתמך על פתיחת הקרב על ידי מטח של כידונים על קווי האויב ואחריו מתקפת חיל רגלים, שלעיתים קרובות הספיק כדי לשבור את שורות האויב. לאחר מכן, הלגיונרים אומנו לעסוק בקרב פנים אל פנים ולעיתים דו-קרבות עם חיילי האויב תוך שימוש בחרב הגלדיוס. בקרב צמוד, לרומאים היה היתרון המכריע של שריון מעולה, אימון עדיף וציוד טוב יותר וטקטיקות כאלה הביאו לעיתים קרובות מאוד לתבוסה של האויב. משימת הפרשים בכל אגף הייתה לפזר את פרשי האויב מולם ולאחר מכן, במידת האפשר, להקיף את הגוף העיקרי של חיל הרגלים של האויב ולתקוף אותם מהאגפים ומאחור.
בצבא האימפריה המאוחרת, בעוד שתפקידם של הקשתים והפרשים נותר דומה, הטקטיקות של חיל הרגלים היו פחות אגרסיביות, הלגיונרים העדיפו להמתין להסתערות האויב במקום לפתוח את הקרב בהסתערות. במהלך הקרב, הקו הרומי היה מפעיל לחץ יציב על מערך האויב תוך שימוש בחניתות הטווח המורחב של החנית, בשילוב עם אימוץ מגנים סגלגלים או עגולים, אפשרו מערך קרב שבו הליגיונרים היו משלבים מגינים זה בזה כדי ליצור "קיר מגן", כאשר חניתות בולטות דרך הרווחים בצורת 'V' שנוצרו בין מגנים חופפים.
קרלוס פאוצ'לה
קרלוס פאוצ'לה (בספרדית: Carlos Peucelle; 13 בספטמבר 1908 – 1 באפריל 1990) היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת הקשר התקפי והקיצוני ימני. העביר את רוב קריירת המועדונים שלו בריבר פלייט.
קריירת משחק
פאוצ'לה התחיל לשחק כדורגל במועדונים סן טלמו וספורטיבו בואנוס איירס לפני שעבר לקבוצה הטובה ביותר בארגנטינה באותו זמן, ריבר פלייט. בשנת 1931 הוא נרכש לריבר פלייט תמורת 10,000 פסו ושיחק שם למשך 10 שנים בהן ערך 407 משחקים בכל המסגרות, וכבש 143 שערים. במהלך תקופתו בריבר "לוס מיז'ונריוס" (כינויה של ריבר פלייט) זכו ארבע פעמים בליגה הארגנטינאית, ובתארים נוספים, כמו גביע אלדאו. בשנות הארבעים אימן את ההרכב של ריבר שהתפרסם בשם "לה מאקינה" (המכונה), כשתחתיו משחקים שחקנים כמו אנחל לברונה, חוסה מנואל מורנו, אלפרדו די סטפנו, אמדאו קאריסו ועוד.
פאוצ'לה שיחק בנבחרת ארגנטינה בין השנים 1928–1940 בהן ערך 59 הופעות וכבש 12 שערים. הוא זכה עימה פעמיים בקופה אמריקה בשנים 1929 ו-1937 כשבקופה אמריקה 1929 כבש שער אחד נגד פרו בניצחון 0–3. במונדיאל 1930, המונדיאל הראשון בהיסטוריה, כבש 3 שערים. הוא כבש צמד בחצי הגמר בניצחון 1–6 נגד ארצות הברית וכבש שער נוסף במשחק הגמר נגד מארחת הטורניר אורוגוואי, שבסופו של דבר לא עזר לה, כי הארגנטינאים הפסידו בסיום 4–2 וסיימו במקום השני.
מנקיניים
מנקיניים (שם מדעי: Pipridae) היא משפחת ציפורי שיר, החיים ביערות דרום ומרכז אמריקה. הם עופות קטנים בדרך כלל באורך 7-15 ס"מ בממוצע, הם בעלי זנבות קצרים, כנפיים רחבות וראשים גדולים ובעלי "כיפה" גדולה ומקושטת וכן הפנים.
חלק מהמינים יודעים לבצע להטוטים לפני הנקבות בעת החיזור, כמו לרקד על הענפים ולעוף בהיפוכים. בנוסף הם בעלי כישרון מוזיקלי גדול והם יודעים לסלסל ולזמר לנקבות. הזכרים אינם דואגים לנקבות ולביצים לאחר ההזדווגות.
מיטל צביאלי
מיטל צביאלי (נולדה ב-27 ביוני 1976) היא במאית סרטי תעודה, עורכת, תסריטאית ומפיקה ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בקיבוץ חצרים וגדלה במושבה כנרת. שירתה בצה"ל ביחידת גלי צה"ל ככתבת חדשות חוץ ועורכת חדשות ולאחר שחרורה עבדה כעיתונאית במעריב ובחדשות ערוץ 2.
ב-2004 החלה את לימודיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה במסלול תסריטאות, וסיימה בהצטיינות ב-2006.
קריירה
ב-2022 יצא סרטה התיעודי "המצלמה של דוקטור מוריס" שביימה, ערכה והפיקה יחד עם איתמר אלקלעי, שותפה ליצירה. הסרט מבוסס על ארכיונו הפרטי של דוקטור רג'ינלד מוריס. הסרט זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב ביוני 2022.
חיים האישיים
מיטל נשואה לדולב מורן ואם לשניים, מתגוררת ברמת גן.
מסחר
מסחר הוא מערך של עסקאות חליפין מרצון, לרוב של סחורות ושל שירותים בעד תשלום. המנגנון שמאפשר את המסחר נקרא שוק. בראשיתו, המסחר היה סחר חליפין, כלומר החלפה ישירה של סחורות ושל שירותים. בימינו, הסוחרים משתמשים באמצעי-חליפין, כגון כסף; כתוצאה מכך, ניתן להפריד את פעולת הקנייה מפעולת המכירה, כמו גם מקבלת שכר. המצאת הכסף, ומאוחר יותר, האשראי ושטרות הכסף, פישטה את המסחר וקידמה אותו.
המסחר קיים מסיבות רבות. עקב התמחותם של אנשים שונים בעיסוקים שונים וחלוקת העבודה ביניהם, רוב האנשים פעילים במגזרים יצרניים מסוימים, בעוד המוצרים ממגזרים יצרניים אחרים מגיעים אליהם באמצעות המסחר. מסחר בין אזורים גאוגרפיים שונים מתקיים משום שאזורים רבים נהנים מיתרון יחסי בתנאי הייצור של סחורות מסוימות, לעומת אזורים שעימם הם סוחרים; לפעמים הסיבה למסחר כזה הוא גודלם של אזורים מסוימים, שיוצר עבורם תנאים נוחים לייצור המוני, שאינו אפשרי באזורים קטנים. מסחר בין אזורים שונים על בסיס מחירי שוק מביא תועלת לשניהם.
מלבד הסחורות, המסחר מתקיים על ידי סוחרים ופעילי שוק אחרים גם בשווקים הפיננסיים.
המסחר בעת העתיקה
בני-אדם החלו לסחור כבר בתקופה הפרה-היסטורית, עם התפתחות התקשורת ביניהם. בהיעדר אמצעי-חליפין, הם החליפו סחורות ושירותים שהיו יכולים לאסוף ולהעניק בסחורות ושירותים שרק אנשים אחרים היו יכולים לספק.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על סחר חליפין בזכוכית געשית ובאבן הצור כבר בתקופת האבן. נתיבי מסחר בין-לאומיים הופיעו לראשונה באלף השלישי לפני הספירה, כאשר שומרים ממסופוטמיה סחרו עם תושבי עמק האינדוס שבדרום אסיה. באותו מילניום, מצרים ייבאה לארצה חומרים ששימשו לייצור תכשיטים. באלף הראשון לפני הספירה, הפיניקים היו ידועים כסוחרים ימיים, ששייטו ברחבי הים התיכון; הם אף הרחיקו משם לחופי בריטניה, כדי לספק בדיל ששימש לייצור ברונזה. במטרה להקל על איסוף ועל רכישה של סחורות באזורים שונים, הפיניקים הקימו בהם ערי-מסחר ותחנות מסחר, שנקראו על ידי היוונים אמפוריות; האמפוריות הוקמו לחופי הים.
מראשית הציוויליזציה היוונית ועד נפילת האימפריה הרומית במאה ה-5, סוחרים ייבאו ברווחים גדולים תבלינים ממזרח, כולל מסין, לאירופה. המסחר היה עמוד השדרה הכלכלי של האימפריה הרומית, ובזכותו היא שגשגה ושרדה זמן רב; האימפריה רחבת הידיים יצרה רשת תחבורה בטוחה, שאפשרה העברת סחורות ללא חשש רציני משודדים.
המסחר בימי הביניים
עם נפילת האימפריה הרומית וירידת קרנן של הערים בראשית ימי הביניים, ברחבי מערב אירופה השתרר חוסר-יציבות, שגרם לקריסה כמעט מוחלטת של קשרי מסחר. למרות זאת, המסחר שרד בקנה מידה מסוים. למשל, הרדהנים היו גילדה או קבוצה (המובן נשכח עם הזמן) של סוחרים יהודים, ששלטו על המסחר בין אירופה הנוצרית למזרח התיכון המוסלמי בשנים 600–1000 בקירוב.
במאות ה-8–11 ויקינגים וורנגים סחרו במהלך מסעותיהם הימיים מסקנדינביה לשאר אזורי אירופה ובחזרה. הוויקינגים שטו לחופי מערב אירופה, ואילו הוורנגים לרוסיה. במאה ה-13 ונציה הייתה העיר המשגשגת ביותר באירופה הודות להתבססותה על המסחר באזור הים התיכון. במאות ה-13–17, ברית ערי הנזה שימשה כברית של ערי מסחר, שהחזיקה במונופול על המסחר במרבית צפון אירופה ובאגן הים הבלטי.
המסחר בעת החדשה
במאה ה-16, הולנד הייתה מרכז הסחר החופשי. ההולנדים לא הטילו שום מגבלות על המסחר במטבע חוץ, וקידמו תנועה חופשית של סחורות. באותה מאה, איי הודו המזרחיים הפכו למקור חשוב לאספקת כותנה ותבלינים. המסחר באזור זה נשלט במאה ה-16 על ידי הפורטוגלים, במאה ה-17 – על ידי ההולנדים ומהמאה ה-18 – על ידי הבריטים.
ב-1776, אדם סמית' פרסם את "עושר העמים", שבו ביקר את המרקנטיליזם. הוא הדגיש את היתרונות של התמחות העובדים במשימות נפרדות; לדעתו, התמחות כזו מגבירה את היצרנות, גם אם היא הופכת את חוויית העבודה לחד-גונית. סמית' חשב שההתמחות הזאת של העובדים מוגבלת ביחס ישיר לרמת הביקושים של השוק המקומי, שלא מחייבת ייצור המוני; לפיכך, חלוקת עבודה יעילה תלויה בגישה חופשית לשווקים רבים ככל האפשר. לדעתו, ככל שהביקושים יהיו רבים יותר, הייצור יתייעל יותר על ידי התמחות גוברת, שמצדה תתרום לחלוקת עבודה נכונה. סמית' גם טען, שכל ניסיון לשליטה רציונלית על ייבוא וייצוא הוא רמייה, שמיטיבה עם תעשיות מסוימות על חשבון האינטרסים המסחריים של כלל האומה. ב-1799, חברת הודו המזרחית ההולנדית, לשעבר החברה המסחרית הגדולה ביותר בעולם, פשטה את הרגל. אחת הסיבות לכך הייתה התחרותיות של הסחר החופשי.
ב-1817, דייוויד ריקארדו, ג'יימס מיל ורוברט טורנס הציגו את תאוריית היתרון היחסי, שלפיה סחר חופשי יכול להיטיב עם האומות הבלתי-מתועשות כמו עם האומות המתועשות: "כאשר יצרנית בלתי-יעילה שולחת את הסחורה שהיא מיטיבה לייצר לארץ שיכולה לייצר אותה ביתר יעילות, שתי הארצות יוצאות נשכרות". בחיבורו "אודות הכלכלה הפוליטית והמיסוי", ריקארדו קידם דוקטרינה כלכלית, שעד ימינו נחשבת לשוללת הקיצונית ביותר של התערבות הממשלה בכלכלה.
חשיבותו של הסחר החופשי בחשיבה הכלכלית של המאה ה-19 נבעה בראש ובראשונה מהיתרונות שהופקו במערב אירופה על ידי האומות שקידמו אותו; זאת אומרת, כל מדינה חישבה את היתרונות של פתיחת הגבולות שלה לייבוא מתחרה, לפני שאישרה אותה.
יחד עם זאת, ג'ון סטיוארט מיל הוכיח באותה מאה, שמדינה עם מונופול על תמחור הסחורות בשוק הבין-לאומי יכולה להשתמש במכס שלה כאמצעי מניפולטיבי לקביעת תנאי המסחר; צעדי תגובה דומים, שיינקטו על ידי מדינות אחרות יובילו בסופו של דבר להדדיות במדיניות הסחר הבין-לאומית. ריקארדו וכלכלנים אחרים חשבו על האפשרות הזאת לפני ג'.ס. מיל, אולם בעקבותיו היא נתפשה כטיעון נגד דוקטרינת הסחר החופשי - אנשים התחילו להאמין, שמסחר הדדי יביא למדינה יותר תועלת כלכלית ממסחר חופשי לגמרי.
קנדלריה מולפסה
קנדלריה מולפסה (בספרדית: Candelaria Molfese; נולדה ב-3 בינואר 1991) היא שחקנית, זמרת, רקדנית ומנחת טלוויזיה ארגנטינאית.
מסחר
המסחר בעת החדשה
כמה שנים אחר-כך, מיל פיתח את רעיון "התעשיות העובריות" כטיעון כלכלי נגד הסחר החופשי ובעד ההגנה על תעשיות צעירות מייבוא מתחרה. לדעתו של מיל, המדינה "חייבת" לשמור על תעשיות חדשות לפני שהן יפתחו את היכולת לייצר במלוא התפוקה. רעיון זה שולב מאוחר יותר בתאוריית הסחר החדשה, שהסתייגה ממסחר חופשי. רעיון זה גם הפך לקו המנחה במדיניותן הכלכלית של המדינות שרצו להפוך למתועשות ולהתחרות בייצוא הבריטי.
קנדלריה מולפסה
ביוגרפיה
מולפסה נולדה בבואנוס איירס, כקטנה מבין חמש אחיות. שיחקה בסדרה ויולטה ששודרה בערוץ דיסני משנת 2012 עד 2015, משם דמותה הידועה ביותר, קמילה טורס.
מסחר
המסחר בעת החדשה
כאשר נשיא ארצות הברית, הרברט הובר, העלה ב-1930 את התעריפים של מכסי הייבוא במחשבה להתגבר על השפל הגדול, התוצאה הייתה מלחמת מכסים עולמית, שבגללה המשבר הכלכלי התפשט גם לאירופה. בארצות הברית עצמה, למרות המדיניות של התערבות הממשלה בכלכלה (ניו דיל), המיתון הכלכלי נמשך ואף העמיק. בתקופת השפל הגדול, מ-1929 עד שנות ה-40, נרשמה ירידה חדה במסחר ובמדדים כלכליים אחרים. רק הייצור המוגבר, לצורכי מלחמת העולם השנייה, חילץ את המשק האמריקאי מהמיתון.
קנדלריה מולפסה
ביוגרפיה
ב-2013 השתתפה בסיבוב הופעות של "ויולטה" באירופה ובאמריקה הלטינית. במקביל, שימשה מנחה בתוכנית "חברים למען העולם" - "Amigos Por El Mundo" שהיא גרסה ארגנטינאית לסדרה בערוץ דיסני שנועדה לקשר וליצור שלום בין אנשים בעולם ולשמור על איכות הסביבה.
מסחר
המסחר בעת החדשה
הסחר החופשי קודם גם בהמשך המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21:
הרפורמות בסין
ב-1978 החלה רפורמה כלכלית בסין העממית. לפני כן, הכלכלה הסינית הייתה מתוכננת וריכוזית על פי הדגם של ברית המועצות. הכלכלה הזאת הייתה נחשלת יחסית לכלכלה המערבית ולכן סין החליטה על אימוץ חלקי של כלכלת שוק. הדבר בא לידי ביטוי בהקמת אזורים כלכליים מיוחדים (אזורים עם חוקי כלכלה ליברליים יחסית) במחוזות גואנגדונג, פוג'יין והאינאן. הרפורמה הכלכלית הניבה הצלחה כלכלית מרשימה ורפורמות אחרות באו בעקבותיה. כתוצאה מכך, התוצר המקומי הגולמי של סין צמח כמעט פי 10 בשנים 1978–2006, ואילו היקף סחר החוץ של המדינה עבר את הסכום של טריליון דולר בשנה. ב-2004 הפכה סין ליצואנית השלישית בגודלה בעולם, אחרי גרמניה (במקום הראשון) וארצות הברית. ב-2006 נהנתה סין העממית מעודף במאזן המסחרי בסכום של 150 מיליארד דולר. היא גם הולכת והופכת למעצמה בתחום הייצור.
סבב דוחה
סבב השיחות של דוחה היא יזמה של ארגון הסחר העולמי; מטרתו היא להוריד את תעריפי המכס ברחבי העולם, כאשר עיקר המאמץ מתמקד בהשגת תנאי מסחר הוגנים יותר עבור המדינות המתפתחות. השיחות נפתחו ב-2001, בכינוס השנתי של ארגון הסחר העולמי בדוחה, בירת קטר. שיחות ההמשך נערכו בקאנקון שבמקסיקו (2003), בז'נבה (2004), בפריז (2005, לא במסגרת הכינוס השנתי), בהונג קונג (2005) ושוב בז'נבה (2006).
מסחר בין-לאומי
מסחר בין-לאומי הוא חליפין חוצה גבולות של סחורות ושל שירותים. ברוב הארצות, הוא מייצג חלק משמעותי מהתוצר המקומי הגולמי. הסחר הבין-לאומי אמנם התקיים במהלך רוב ההיסטוריה (ראו: דרך המשי, דרך הענבר), אך חשיבותו הכלכלית, החברתית והפוליטית גברה מאוד במאות האחרונות. הסיבות העיקריות לכך הן תיעוש, אמצעי תחבורה מתקדמים, גלובליזציה, תאגידים רב-לאומיים, ומיקור חוץ; למעשה, כאשר משתמשים במונח "גלובליזציה", בדרך-כלל מתכוונים לתפוצתו הגוברת של הסחר הבין-לאומי.
העדות להצלחתו של הסחר הבין-לאומי היא הניגוד בין מדינות כמו קוריאה הדרומית, שאימצו מדיניות של תיעוש שמכוונת לייצוא, להודו, שבאופן מסורתי התאפיינה יותר בסגירותה (אם כי ב-2005 הודו התחילה במדיניות של פתיחות כלכלית); בחמישים השנים האחרונות, קוריאה הדרומית עלתה על הודו בכל המדדים הכלכליים, אמנם גם מוסדות המדינה היעילים היוו גורם חשוב בהצלחה הקוריאנית.
לפעמים, מוטלות סנקציות כלכליות על מדינה מסוימת במטרה להעניש אותה על פעולה כלשהי. אמברגו, צורה חמורה של בידוד כלכלי, הוא מצור על המסחר של מדינה מסוימת מצד מדינה אחרת. אמברגו כזה, לדוגמה, מוטל על ידי ארצות הברית על קובה כבר למעלה מ-40 שנה.
בדרך-כלל, המגבלות שמוטלות על המסחר בגבולות המדינה הן מעטות; לעומת זאת, המסחר הבין-לאומי מנותב ומפוקח על ידי הממשלות, שקובעות את כמות הסחורות שניתן להעביר בגבולות ומטילות על הסחורות האלה מיסים (מכסים). המכסים מוטלים בדרך-כלל על ייבוא, אך מדינות יכולות להטיל גם מכסי ייצוא וסובסידיות. כל המגבלות האלה נקראות חסמי מסחר. אם הממשלות היו מסירות את כל חסמי המסחר, היה מתקיים סחר חופשי בין המדינות. מדינות בעלות מדיניות כלכלית פרוטקציוניסטית (שנועדה להגן על התוצרת המקומית מתחרות), מקימות חסמי מסחר חדשים.
תנועת "סחר צודק" פועלת בשיתופם של ארגונים לא-ממשלתיים, שמטרתם ללחוץ על הארגונים הבין-לאומיים לקחת בחשבון שיקולים חברתיים וסביבתיים, בזמן קביעת מדיניות סחר בין-לאומי; הדברים אמורים במיוחד בנוגע לחומות המכס הגבוהות, שבהן נתקל הייצוא של מדינות העולם השלישי למדינות המפותחות. חומות אלה מהוות מכשול רציני בדרך לחילוצן של המדינות המתפתחות מהעוני.
תנועת "סחר צודק" גם מציעה לקבוע תקנים על התוצרת של מדינות העולם השלישי; מטרתם של התקנים האלה היא למיין את המוצרים שמיובאים מהמדינות המתפתחות על מידת העמידה של החברות היצרניות בתנאי עבודה אנושיים של עובדיהן. בדרך זו, קונים בעלי מודעות חברתית במדינות המפותחות היו יכולים להכשיל את המסחר בתוצרתן של חברות נצלניות באמצעות חרם צרכנים, בלי להזדקק לחסמי מסחר ממשלתיים.
קנדלריה מולפסה
ביוגרפיה
מולפסה כתבה ספר הנקרא "העולם של קנדה" שם היא כותבת על חייה, חבריה וסודותיה, ובנוסף, עצות באיפור, ציפורניים ואופנה, תסרוקות ואביזרים שיעזרו להראות טוב ומתכונים.
בחודש אוגוסט לשנת 2016 מולפסה הצטרפה לפרויקט "Upload" שמטרתו להביא יוטיוברים מדרום אמריקה שיתעדו את השהות שלהם בישראל וכך יזמינו עוד תיירים לבוא ולא לפחד משהות בישראל.
המקום הכי חם בגיהנום
המקום הכי חם בגיהנום הוא אתר עיתונות מקוונת ישראלי המתמקד בנושאי חברה, רווחה, זכויות האדם, משפטים ופוליטיקה. את האתר, שהחל לפעול ב-2 בספטמבר 2013, יסדו עינת פישביין שהיא המוציאה לאור, ואירית דולב ששימשה כעורכת ראשית עד עזיבתה בספטמבר 2018. מטרת האתר היא לפרסם באופן יומי תחקירים, כתבות שטח וטורים, ולתת במה לקולות שאינם פופולריים בזרם המרכזי של העיתונות בישראל.
האג'נדה הפוליטית של האתר היא שמאל חברתי-כלכלי, וכוללת חשיפת קשרי הון-שלטון וסוגיות הנוגעות לצדק חברתי, זכויות האדם וחיזוק הפריפריה. משרדיו נמצאים בדיזנגוף סנטר שבתל אביב.
בנובמבר 2022 הוחלט למזג את האתר עם עמותת שקוף ואתר העין השביעית. כחלק מתנאי המיזוג, כלי התקשורת ישמרו על עצמאות, אך ינוהלו יחד על ידי שקוף.
תכנים ושיתופי פעולה
"המקום" זוקף לזכותו חשיפות עיתונאיות משמעותיות, בהן: פרשת מותו של יוסף סלמסה ובעקבותיה – ליווי צמוד וראשוני של מאבק יוצאי אתיופיה בישראל; תופעות של גזענות בתקופת צוק איתן; פרשיות הנוגעות לעבירות מין כפרשת אלון קסטיאל (שהניעה את Me Too בישראל), פרשת ההטרדות המיניות של רועי צ'יקי ארד, ועבירות המין של חיים דעואל לוסקי ; סדרת כתבות ותחקירים על אפי נוה ולשכת עורכי הדין בישראל; סיקור מקרים של אלימות משטרתית, כולל פרשת הירי ביעקוב אבו אלקיעאן באום אל-חיראן; וכן חשיפת קבוצות סקס בטלגרם.
בנוסף לחשיפות אלה ואחרות, האתר מוסר דיווחים ראשוניים ועוקב לאורך שנות קיומו אחר נושאים מרכזיים עבורו, כגון: מהגרי עבודה ומבקשי מקלט בישראל, דיור ציבורי, זכויות אנשים עם מוגבלויות, התארגנויות עובדים, ועוד.
פרסים
בשנת 2013 זכה האתר בציון לשבח מטעם פרס פראט לתקשורת וסביבה, על היותו עיתון עצמאי שעוסק בקיימות כמושג הנוגע סביבה, חברה וכלכלה באותה המידה. במרץ 2014 זכה האתר בפרס Digit לעיתונות מקוונת. בנימוקי הפרס נכתב: "האתר מסמל את המעבר של עיתונאים מנוסים ומצוינים אל הפלטפורמה הדיגיטלית בניסיון ראוי ומתבקש לשלוט במוצר העיתונאי עליו הם חתומים. האתר מעניק פתח לשיח אחר, מאתגר ומעניין תוך ניצול יתרונות הדיגיטל בדגש על הפצה ברשת החברתית."
מודל עסקי
האתר הוקם על בסיס השקעה עצמית, וממומן בעיקר מתרומות הקוראים. לדברי פישביין, "הרעיון העסקי והאתגר הגדול הוא לרכוש את אמונו של הציבור שבאנו לעשות עיתונות עצמאית, משוחררת מלחצים ונקייה מאינטרסים." בשנת 2015 החל "המקום" למכור חולצות טי הנושאות את לוגו האתר. מספר ידוענים, עיתונאים ואמנים שרכשו חולצות כאלה העלו לרשתות החברתיות תמונות שלהם לובשים את החולצה.
באוגוסט 2017 הושלם בהצלחה פרויקט מימון המונים נוסף, שהצליח מעבר ליעדים הראשוניים שלו. בנוסף לגיוס המונים, חברי המערכת מקיימים ברחבי ישראל הרצאות שתמורתן מועברת למימון עבודת האתר.
בתחילת שנת 2018 דחתה לשכת העיתונות הממשלתית את בקשת האתר להעניק לעיתונאים הכותבים בו תעודת עיתונאי, מכיוון שהוא לא עמד ברף של 10,000 כניסות ביום לפחות. לפיכך פתח האתר בינואר 2018 בקמפיין כניסות המוני על מנת לעבור את הרף. קמפיין גיוס הגולשים הביא לאתר למעלה מ-1.2 מיליון כניסות תוך שלושה שבועות, ובעקבותיו, אחרי עבודת ועדה מייעצת שבחנה את תיקון הכללים, החליטה לשכת העיתונות הממשלתית באפריל 2019 לפתוח מסלול מקביל להענקת תעודות לעיתונאים הפועלים בפלטפורמות דיגיטליות, ללא קשר להיקף החשיפה שלהם.
תביעה משפטית
בינואר 2017 הגישו לשכת עורכי הדין ואפי נוה שעמד בראש הלשכה, תביעת לשון הרע אישית נגד שרון שפורר בסכום של כמיליון שקל בעקבות סדרת כתבות שפרסמה באתר "המקום". בין היתר טענה שפורר בכתבותיה, על רקע קשריו של נוה לוועדת האתיקה של הלשכה, שהוועדה נוהגת איפה ואיפה. בכתבה אחרת נכתב שחברת הביטוח "מנורה" זכתה, בהיותה לקוחה של נוה, בחוזה לביטוח חברי הלשכה, ומכרה להם ביטוחים לא תקינים שכללו סעיף הגנה במקרים של תביעות על הטרדה מינית, סעיף שנגד את החוק. בכתב ההגנה שהוגש באמצעות אתר "המקום" טענה שפורר שמדובר בתביעת השתקה חסרת בסיס
אחרי שהתובעים סירבו להצעת בית המשפט לקיים הליך גישור, ב-11 בספטמבר 2019 דחה בית משפט השלום את התביעה וחייב את לשכת עורכי הדין לשלם לשפורר הוצאות שכר טרחה בסך 70 אלף שקל. שפורר ו"המקום" ערערו על גובה הסכום בדרישה לשלם פיצויים בגובה סכום התביעה, כדי להרתיע תובעי סרק עתידים מפני הגשת תביעות השתקה, ובטענה שהתובעים התנהלו בצורה לא מכובדת, אולם בית המשפט דחה את הבקשה.
מאיר ביקייאם
הרב מאיר ביקייאם היה רב ומקובל באזמיר ומחבר ספרים פורה.
חייו
נולד באזמיר לרבי חליפה, בשנת ה'ת"ע (1710) בערך. למד את תורת הסוד מרבי יעקב בן רבי בנימין וולף מווילנא, מחבר ספר יאיר אור על ספר מאורות נתן לרבי מאיר הכהן פופרש ותלמידו של רבי אברהם רוויגו. רבו התגורר באזמיר זמן מה בדרכו לארץ ישראל, והרב מאיר מזכיר שמועות ממנו בספריו . רבי מאיר נחשב לבקיא ביותר בתורת הסוד, ורבי יצחק הכהן רפפורט, בהיותו באזמיר כותב עליו:
גם רבי חיים אבולעפיה משבח אותו.
נפטר באזמיר בכ"ט בתמוז ה'תקכ"ט (1769) ועל מצבתו כתוב:
ספריו
בנוסף לספריו, חיבר גם תפילות, בקשות ועוד.
ביגוד
בגדים הם כיסוי גוף, אשר בניגוד לכיסוי גוף טבעי, כפרווה או נוצות, מיוצרים באופן מלאכותי.
בהתאם להגדרה של חוקרות הלבוש היגינס ואייכר לבוש הוא אוסף של התאמת צורה של פרטים וחומרים לגוף האדם ותוספות לגוף. (כגון: משקפיים).