cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
א-מיניות
פעילות מינית ומיניות
מאמר שפורסם ב-1977 בשם Asexual and Autoerotic Women: Two Invisible Groups, מאת מיירה טי. ג'ונסון, מוקדש במפורש לא-מיניות בבני אדם. ג'ונסון מגדירה ומכלילה בתוך א-מיניות גברים ונשים "אשר, ללא קשר למצב פיזי או רגשי, ההיסטוריה המינית בפועל, ומצב משפחתי, או אוריינטציה אידאולוגית, מעדיפים שלא לעסוק בפעילות מינית." היא מבדילה בין נשים אוטוארוטיות לנשים א-מיניות: "לאישה הלא-מינית ... אין תשוקות מיניות בכלל [אבל] האישה האוטוארוטית ... מכירה בתשוקה זו אבל מעדיפה לספק אותה לבד". עדויותיה של ג'ונסון הן בעיקר מכתבים לעורך שמצאה במגזינים של נשים שנכתבו על ידי נשים מיניות / אוטוארוטיות. היא מתארת את המכתבים מנשים א-מיניות ככאלה שפורסים חוויית חיים של אנשים בלתי נראים, שנאלצים לחיות תחת הדיכוי שאינם קיימים. ג'ונסון טענה שהחברה מתעלמת, שוללת את קיומם ומתעקשת שהתנהגותם חייבת להיות פועל יוצא של היותם סגפנים מטעמים דתיים, נוירוטיים או לא-מיניים מסיבות פוליטיות.
במחקר שפורסם ב-1979 בכרך 5 של ההתקדמות בחקר ההשפעה, ובמאמר אחר המשתמש באותם נתונים שפורסם ב-1980 בכתב העת Journal of Personality and Social Psychology, התווה מייקל ד' סטורמס מאוניברסיטת קנזס גרסה מחודשת שלו ל"סולם קינסי". בעוד שקינסי מדד נטייה מינית המבוססת על שילוב של התנהגות מינית אמיתית, פנטזיה וארוטיקה, סטורמס השתמש רק בפנטזיה ובארוטיות. בנוסף, הוא הניח הטרו-ארוטיות והומו-ארוטיות על צירים נפרדים ולא על שני קצוות של סולם יחיד; סיווג זה מאפשר הבחנה בין ביסקסואליות לא-מיניות והיה בו צורך עקב הבלבול שנבע מחוסר המשיכה/המשיכה לשני המינים. באופן זה הצביע סטורמס על הטעויות העשויות לנבוע מהשימוש בסולם קינסי, עקב הסיווג השגוי.
במחקר שנערך על ידי פאולה נוריוס ב-1983, וכלל 689 נבדקים (רובם סטודנטים באוניברסיטאות שונות בארצות הברית, לקחו חלק בשיעורי פסיכולוגיה או סוציולוגיה), נעשה שימוש בקנה מידה דו-ממדי של הפנטזיה והארוטיקה, על מנת למדוד נטייה מינית. בהתבסס על התוצאות, המשיבים קיבלו ציון הנע בין 0 ל-100 עבור הטרו-ארוטיות, ובין 0 ל-100 עבור הומו-ארוטיות. המשיבים אשר דורגו נמוך מ-10 בשני הממדים קוטלגו כא-מיניים. בקטגוריה זו נכללו 5% מהזכרים ו-10% מהנקבות. תוצאות המחקר הראו, כי אנשים א-מיניים דיווחו על שכיחות נמוכה יותר של תדירות מינימלית ותדירות רצויה של מגוון פעילויות מיניות, ביניהן: מספר שותפים, פעילות מינית אנאלית, קיום מפגשים מיניים במגוון מיקומים ופעילויות אוטוארוטיות.
מחקר פמיניסטי
במאמר שפורסם בשנת 2010 על ידי Karli June Cerankowski ו- Megan Milks, שכותרתו Asexuality and Its Implications for Theory and Practice (א-מיניות והשלכותיה על התאוריה והפרקטיקה), עולה הטענה כי ייתכן שא-מיניות היא' במידה מסוימת, שאלה בפני עצמה ללימודי מגדר ומיניות. Cerankowsk & Milksi טוענים שא-מיניות מעלה שאלות רבות יותר מכפי שהיא פותרת. למשל, איך יכול אדם להימנע מקיום יחסי מין, פעולה שנתפשת על ידי החברה כאחד האינסטינקטים האנושיים הבסיסיים ביותר. בעבודתם טענו שהחברה תופשת את המיניות הנשית כמעצימה או מודחקת. התנועה הא-מינית קוראת תיגר על הנחה זו היות שהיא מאתגרת רבים מן העקרונות הבסיסיים של הפמיניזם הפרו-מיני.
בשנת 2014 Cerankowski ו- Milks ערכו ופרסמו מסמך בשם Asexualities: Feminist and Queer Perspectives (א-מיניות: נקודות מבט פמיניסטית וקווירית). זהו למעשה אוסף של מאמרים שחוקרים את הפוליטיקה של א-מיניות קווירית. מבנה המסמך מורכב ממבוא שלאחריו שישה חלקים: תאוריות א-מיניות: אוריינטציות חדשות; הפוליטיקה של א-מיניות; דימוי של א-מיניות בתרבות המדיה; א-מיניות וגבריות; בריאות, מוגבלות ומדיקליזציה; והפנייה לקריאה נוספת של הספרות העוסקת בא-מיניות. כל חלק הכיל שניים עד שלושה מאמרים על היבט מסוים של מחקר בתחום הא-מיניות. מאמר אחד כזה נכתב על ידי Ela Przybylo, חוקרת ידועה בתחום. במאמרה מופיעה התייחסות ממוקדת למחיר החברתי שנגבה מא-מיניים, עם דגש מיוחד על הלחצים שחווים גברים לקראת קיום יחסי מין בשיח ובמדיה המערביים. במחקרה היא ראיינה שלושה גברים המתגוררים בדרום אונטריו. Przybylo מודה כי משמעותו של הגודל הקטן של המדגם היא שלא ניתן להכליל מממצאיו לאוכלוסייה גדולה יותר במונחים של ייצוג, וכי הממצאים "ראשוניים וזמניים", במיוחד בשדה מחקרי זה בו יש מחסור בידע תאורטי. שלושת המרואיינים התייחסו למועקה שחוו נוכח הדימוי על פיו גברים צריכים ליהנות ולרצות לקיים יחסי מין כדי להיות "גברים אמתיים".
אחת מעבודותיה של Przybylo בשם Asexuality and the Feminist Politics of Not Doing It, שפורסמה ב-2011, בוחנת כתבים מדעיים העוסקים בא-מיניות מנקודת מבט פמיניסטית. Przybylo טוענת שעצם קיומה של ההגדרה של א-מיניות מתאפשרת רק בהינתן ההקשר המערבי של תכתיבים מיניים הטרוסקסואלים. היא עוסקת בעבודות קודמות של דנה דנסמור, ולרי סולאנאס ובריאן פאהס, שטענו על "א-מיניות ופרישות מינית" שהן אסטרטגיות פוליטיות פמיניסטיות רדיקליות נגד הפטריארכיה. Przybylo עורכת אבחנה בין א-מיניות לפרישות ומנסה לטשטש מעט את הקו המפריד בין השניים כדי לאפשר הבנה פמיניסטית פרודוקטיבית של הנושא. במאמרה משנת 2013, "Producing Facts: Empirical Asexuality and the Scientific Study of Sex", מבחינה Przybylo בין שני שלבים שונים של מחקר בא-מיניות. שלב אחד מיוחס לסוף שנות השבעים ועד תחילת שנות התשעים של המאה ה-20. שלב זה כלל לעיתים קרובות הבנה מוגבלת מאוד של א-מיניות. תקופה חדשה במחקר בתחום החלה מבחינתה עם פרסום המחקר של Bogaert בשנת 2004. המחקר הפך את הנושא לפופולרי יותר ומובחן בשיח החברתי. במאמר זה, Przybylo שוב מציגה את הא-מיניות כתופעה תרבותית, וממשיכה להיות ביקורתית כלפי המחקר המדעי בנושא.
CJ DeLuzio Chasin קובע במאמרו, Reconsidering Asexuality and Its Radical Potential, כי מחקר אקדמי על א-מיניות מיקם את התופעה בשורה אחת יחד עם נטיות מיניות בסיסיות מאוד. קביעה זו הביאה לתפנית מסוימת בכך שיצרה אבחנה בינארית בין א-מיניים לבין אנשים עם אבחנה פסיכיאטרית כגון הפרעת תשוקה מינית היפואקטיבית HSDD. Chasin טוען שאבחנות כ-HSDD פועלות לביצוע מדיקליזציה ושליטה על מיניות נשית. מטרת המאמר היא לפתוח מחדש את ההגדרות הבעייתיות של מיניות, הפוגעות הן בא-מיניים והן בנשים. Chasin קובע כי לא-מיניים יש את היכולת לקרוא תיגר על השיח השכיח של מיניות טבעית, אך המצב הנוכחי אינו מאפשר שיח שכזה. Chasin מראה במאמרו, Making Sense in and of the Asexual Community: Navigating Relationships and Identities in a Context of Resistance, כי ישנה חשיבות לבדוק ולחקור מדוע מישהו עלול להיות במצוקה נוכח תשוקה מינית ירודה. Chasin טוען עוד, כי לקלינאים יש מחויבות מוסרית להימנע מהתייחסות לתשוקה מינית ירודה כשלעצמה כפתולוגית, ושראוי יותר לדון בא-מיניות כאפשרות בת קיימא עם מטופלים המציגים תשוקה מינית נמוכה.
התאוריות של בוגארט
בוגארט טוען כי ההבנה של א-מיניות היא בעלת חשיבות מרכזית להבנת המיניות בכללותה. בעבודתו, בוגארט מגדיר א-מיניות כ "היעדר נטיות / רגשות כלפי אחרים". לדידו, הגדרה שכזו היא חדשה ביחס לעבודה האמפירית והתאורטית שנעשתה טרם לכן. הגדרה זו של א-מיניות מייצרת גם אבחנה ברורה בין התנהגות לתשוקה, וביחס לא-מיניות ולפרישות מינית.
בוגארט מייצר אבחנה בין התשוקה לאחרים לבין הרצון לגירוי מיני, כך שהאחרון לא תמיד נעדר בקרב אלו המזוהים כא-מיניים. עם זאת, הוא מכיר בכך שתאורטיקנים אחרים מגדירים א-מיניות בצורה שונה, וכי מחקר נוסף צריך להיעשות על הדקויות שבין משיכה לתשוקה. אבחנה נוספת נעשית בין משיכה רומנטית למין. בוגארט מסתמך על עבודה מתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית, שם מוצע כי מערכות רומנטיות נובעות מתאוריית ההיקשרות, כאשר מערכות מיניות מתנהלות בעיקרן באזורים מוחיים שונים.
במאמר קודם של בוגארט מ-2006 הוא מראה כי אבחנה בין התנהגות לבין משיכה התקבלה בשיח המושגי של נטיות מיניות, דבר אשר מסייע לקבע א-מיניות כאחת מהנטיות. במסגרת זו הוא מוסיף וטוען כי "משיכה מינית" סובייקטיבית היא הליבה הפסיכולוגית של הנטייה המינית, וכן מתייחס לכך שקיימת ספקנות מסוימת בקהילות האקדמיות והקליניות כאחת לגבי סיווג הא-מיניות כנטייה מינית. הוא מעלה שתי התנגדויות עקרוניות שעשוית לעמוד בבסיס ספק זה: ראשית, הוא מציע שישנה בעיה בדיווח עצמי, ושנית, הוא מעלה את שאלת החפיפה בין מצב של תשוקה מינית נמוכה מאוד לבין א-מיניות, שכן אלה עם תשוקה נמוכה מאוד עדיין עשויים להיות בעלי "נטייה מינית בסיסית", אף על פי שהם מזוהים באופן פוטנציאלי כא-מיניים.
כללי
נכון לזמן כתיבת ערך זה (יולי 2018), לא נמצאה עבודה אקדמאית הסוקרת את ההיסטוריה של הקהילה הא-מינית (67), אך קיימים מספר אתרים פרטיים העוסקים בנושא של פרטים בעלי מעט תשוקה מינית או העדר תשוקה מינית עוד משנות ה-90'. חוקרים טוענים כי הקהילה של האנשים המזדהים כ-א-מיניים התגבשה בתחילת המאה ה-21 בסיוע הפופולריות של הקהילות המקווננות ברשת. AVEN הוא ארגון שנוסד בשנת 2001, על ידי האקטיביסט האמריקאי David Jay ארגון התרכז בנושא הא-מיניות. מטרות הארגון נקבעו, על מנת ליצור חברה מקבלת, שיח בנושא א-מיניות וסיוע לקהילה הצומחת של הא-מיניים.
בעבור חלק מהא-מיניים, האפשרות לקחת חלק בקהילה היא משאב חשוב וזאת משום שלעיתים קרובות, הם מרגישים מנודים. למרות הרשתות החברתיות הקיימות, הנכונות להצטרפות לקבוצות אלו משתנה: יש כאלו המפקפקים בקונספט זה, בעוד אחרים נתמכים בו באופן משמעותי. Elizabeth Abbott, מניחה כי תמיד אלמנט של א-מיניות היה נוכח באוכלוסייה, אמנם האנשים הא-מיניים, שמרו על פרופיל נמוך. באירופה של ימי הביניים, כישלון במימוש הנישואים נתפס כעלבון לסקרמנט הנישואים ואף לעיתים היה בסיס לגירושים. א-מיניות, שלא כמו הומוסקסואליות, מעולם לא הייתה בלתי חוקית ולרוב הייתה בלתי מובחנת. בכל אופן, במאה ה-21 האנונימיות של קהילות רשת, החלו להבנות וכמו כן החלו להתעצב קהילות סביב הזהות הא-מינית.
קהילות דוגמת AVEN הפכו למועילות בעבור אלו שחיפשו תשובות במסגרת משבר הזהות שלהם ובהתמודדות שלהם עם האופציה שהם עצמם א-מיניים. אנשים העוברים סדרת משברים בנוגע לזהותם האפשרית כא-מיניים, כאשר הם מבינים לראשונה שההעדפות המיניות שלהם שונות מאלו של רוב החברה. ההבדל האמור הוא שמוביל לשאילת שאלות כגון: האם תחושה זו היא מקובלת? ומה הן הסיבות המובילות לתחושות אלו? ולאמונות פתולוגיות מובילות לחפש מרפא, בהתאם לתחושה, כאילו מדובר במחלה. ההבנה העצמית מגיעה לרוב, בעת שנמצאות ההגדרות המתאימות לתחושותיהם. קהילות א-מיניות מספקות תמיכה ומידע שמאפשר למזדהים חדשים להעצים את עצמם, מכיוון שעת יש לה דבר מה להשתייך אליו, המאפשר להם לחוש רגילים, גם בתוך סיטואציה העשויה לחוש מבודדת חברתית.
ארגונים א-מיניים, ומשאביהם האינטרנטיים שיחקו תפקיד חשוב, בהעלאת המודעות לא-מיניות. בגלל המחקר החסר בתחום, רופאים מתקשים להבין סיבתיות, כמו בכל נטייה מינית אחרת. רוב האנשים שהם א-מיניים, נוטים להזדהות ככאלו. מצב זה עשוי לעורר בעיה, בעת שא-מיניות מובנת, כבעיה במערכות יחסים, אינטימיות, או למעשה על סימפטום אחר, שאינו מגדיר א-מיניות. בעיה נוספת היא, שקיים חלק נכבד מהאוכלוסייה שאינו מבין, או מאמין בא-מיניות, דבר המוסיף חשיבות נוספת לארגונים הפועלים להעלאת המודעות.
הוועידה הא-מינית הלאומית הראשונה שאורגנה על ידי ארגון AVEN התקיימה במסגרת אירועי הגאווה שהתקיימו בלונדון 2012, הוועידה כללה הרצאות, שיחות וסדנאות. מאז ועד היום הוועידה הא-מינית הלאומית הפכה למסורת כאשר האחרונה (השלישית במספר) התקיימה ביוני 2017 במדריד, ספרד.
קהילת הא-מיניים בישראל
בישראל קיימת קהילת א-מיניים, והיא מתנהלת במדיות השונות, כמו בפורום פעיל באתר תפוז, המכיל תכתובת בין חברי הקבוצה ואף פינת הכרויות. בנוסף ישנו דף Facebook "א-מיניים ותומכיהם בישראל" בו ניתן למצוא מידע ואירועים רלוונטיים. קהילת הא-מיניים בישראל צעדה לראשונה במצעד הגאווה בתל אביב ב-2010. יתר על כן, המרכז הגאה בישראל, מציע פגישות דו חודשיות בקבוצות, בעבור א-מיניים, המעוניינים ליטול חלק במסגרת המפגשים. כיום בישראל, קהילת הא-מיניים נוטה לשייך עצמה לקהילת הלהט"ב ולקחת חלק בפעילותיה. חלק מחברי קהילת הא-מיניים בארץ, מדווחים על חוסר בהבנה והכלה של נטייתם.
סמלים
ב-2009 חברי AVEN השתתפו לראשונה במצעד הגאווה האמריקאי כשהם צעדו בצעדה בסן-פרנסיסקו, זו הייתה הכניסה הראשונה של חברי הקהילה הא-מינית למצעד הגאווה כקהילה בפני עצמה(76). באוגוסט 2010, אחרי תקופת דיונים בנוגע ליצירת דגל לקהילה הא-מינית וכיצד יש לבחור אותו בצורה שתכלול השתתפות של כמה שיותר מהקהילות הא-מיניות, הדגל הוכרז כ"דגל הגאווה הא-מיני" על ידי אחת הקבוצות שהייתה מעורבת בתהליך היצירה שלו. הדגל הנבחר היה מועמד פופולרי והיה בשימוש במסגרות מקוונות שונות מחוץ ל-AVEN. ההצבעה האחרונה על הדגל הייתה במערכת סגרים מחוץ ל-AVEN שאורגנה בעיקר על ידי יוצרי הדגל. צבעי דגל הא-מיניים שומשו בגרפיקות ומאמרים העוסקים בא-מיניות.
הדגל כולל ארבע רצועות מאוזנות הצמודות אחת לשנייה בצבעים: שחור, אפור, לבן וסגול בסדר זה מלמעלה למטה. הרצועה השחורה מסמלת את הא-מיניות, הרצועה האפורה מסמלת את התחום האפור בין א-מיניות למיניות, הרצועה הלבנה מסמלת את המיניות והרצועה הסגולה מסמלת את הקהילה.
שבוע המודעות לא-מיניות (AAW)
שבוע המודעות לא-מיניות הוא אירוע בינלאומי. בשבוע זה מנסה לעורר את המודעות לשלל הנטיות הנמצאות תחת קורת הגג של א-מיניות, דוגמת: א-פורים, דמי-סקסואלים וכולי, ולעיתים גם לזהויות שעל הספקטרום הא-רומנטי, אף על פי שיש שבוע מודעות נפרד המיוחד לנושא זה. הפעולות נעשות במספר מישורים בערוצי המדיה השונים: סרטים, סרטונים, סרטי תעודה, שיתוף של תכנים א-מיניים, כתבות, ראיונות וכדומה. בישראל המתודולוגיה עובדת בצורה דומה למדי.
דת
מחקרים מצאו כי אין קשר סטטיסטי מובהק בין דת לבין א-מיניות, לפיכך ההנחה היא כי א-מיניות קיימת בשכיחות שווה באוכלוסייה הדתית והלא דתית כאחד. אף על פי כן א-מיניות נפוצה יחסית בין כמרים נזירים, מכיוון שאחרים (לא א-מיניים) נוטים יותר להתייאש מנדר הצניעות המוטל על נזירים. במחקרם של Aicken, Mercer ו-Cassell שנערך על אוכלוסייה בריטית, נמצא שיעור גבוה יותר של מוסלמים מנוצרים שהשיבו כי הם אינם חווים סוג של משיכה מינית.
בשל השימוש היחסית חדש של המונח "א-מיניות", למרבית הדתות אין דעה ברורה בנושא זה.
בבשורה על פי מתי, פרק י"ט, פסוק 12: "יש סריסים שנולדו כך ויש סריסים שאחרים הפכו אותם לסריסים ויש את אלו שבחרו לחיות כסריסים למען ממלכת גן עדן". ישוע מדבר על אנשים, אשר נולדו מסורסים. ישנן פרשנויות המנתחות פסוקים אלו, כהתייחסותו של ישוע לא-מיניים. בהתאם לטענה זו, הסריסים הם הא-מיניים.
בנצרות ישנה מסורת המעריצה פרישות, שהיא שונה מא-מיניות. השליח פאולוס, לא היה נשוי לאורך כל חייו ולכן תואר על ידי כמה מהכותבים כא-מיני. באיגרת הראשונה אל הקורינתים, פרק 7, פסוקים 7–9, כתוב: "הייתי רוצה שכל הגברים היו כמוני, אבל לכל גבר יש את המתנה שלו מאלוהים: לאחד יש מתנה כזו ולאחד אחרת. כעת, בעבור הלא נשואים והאלמנים הייתי רוצה לומר: זה טוב עבורם להישאר לא נשואים כמוני, אבל, אם הם לא יכולים לשלוט בעצמם עליהם להינשא, משום שזה עדיף להינשא, מאשר להשרף בתשוקה".
הפללה והגנה חוקית
מחקר שפורסם בשנת 2012 ב-Group Processes & Intergroup Relations, דיווח כי א-מיניים מוערכים בצורה שלילית יותר במונחים של דעות קדומות, דה-הומניזציה ואפליה מאשר מיעוטים מיניים אחרים כגון, הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואליים. הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד, חשבו על א-מיניים כי הם לא רק "קרים" אלא בנוסף גם "חייתיים" וחסרי מעצורים". לעומת זאת, במחקר אחר נמצאו מעט ראיות לאפליה רצינית נגד א-מיניים בשל א-מיניותם.
א-מיניות במדיה
ייצוג א-מיני בתקשורת הוא מוגבל ולעיתים רחוקות הוכר או אושר על ידי יוצרים או מחברים. בעבודות שנוצרו לפני תחילת המאה העשרים ואחת, ההנחה הבסיסית היא כי דמויות אותן מתארים הן מיניות כברירת מחדל ולא נשאלה השאלה בדבר קיומה של מיניות בחיי הדמויות. סר ארתור קונאן דויל תיאר את דמותו של שרלוק הולמס, באופן שכיום היה מסווג כא-מיני, זאת מתוך כוונה לאפיין אותו כמישהו המונע אך ורק על ידי האינטלקט ומחוסן בפני הצרכים הגופניים הגשמיים. דמותו של ארצ'י קומיקס, ג'וג'אד ג'ונס, נועדה, ככל הנראה, על ידי יוצריו כסיכון לא-מינית של הטרוסקסואליות המוגזמת של ארצ'י, אך במהלך השנים השתנה הציור הזה, עם אינטראקציות שונות ואתחולים שונים של הסדרה המרמזת שהוא הומוסקסואל.
גיליגן, הדמות המובהקת של סדרת הטלוויזיה של שנות ה-60 של גיליגאן, תסווג היום כא-מינית. המפיקים של המופע הציגו אותו בדרך זו כדי להפוך אותו יותר נגיש בעבור הצופים הצעירים של ההצגה שעדיין לא הגיעו לגיל ההתבגרות ולכן כנראה לא חוו עדיין תשוקה מינית. טבעו המיוחד של גיליגן אפשר גם ליצרנים לתזמן מצבים קומיים מכוונים, שבהם גיליגן דוחה את ההתקדמות של נשים מושכות. בסרטים וטלוויזיה לעיתים קרובות תכונה אטרקטיבית, אבל לכאורה מינית, דמויות נשיות אשר "מומרים" להטרוסקסואליות על ידי גיבור זכר עד סוף ההפקה. תיאורים לא מציאותיים אלה משקפים אמונה גברית הטרוסקסואלית שכל הנשים הלא-מיניות רוצות בחשאי גברים.
שלדון קופר, הדמות המובהקת של הסדרה "המפץ הגדול", מתוארת כא-מינית ועד לפגישתו עם הדמות של איימי גם כא-רומנטית.
א-מיניות כזהות מינית, ולא כישות ביולוגית, התמקדה יותר בתקשורת בתחילת המאה העשרים ואחת. סדרת רשת פוקסהום ייצג זוג "מיניים" בפרק "מחצית טובה יותר". עם זאת, ייצוג זה נחקר על ידי חברי הקהילה הא-מינית (כולל מייסד AVEN, דייוויד ג'יי), בשל הפרק המסכם בגילויו של האדם כי היה לו גידול במוח שהקטין את דחף המין שלו, והאישה רק העמידה פנים שהיא א-מינית לרצות אותו. דבר זה הוביל למחלוקת על הייצוג ועל עתירה לשינוי של רשת פוקסהום כדי לבחון מחדש את האופן שבו היא מייצגת דמויות לא-מיניות בעתיד, וציינה כי היא "מייצגת חוסר-מיניות שלילית מאוד על ידי ייחוסה למחלות רפואיות ולהונאה".
בסדרה בוג׳ק הורסמן, טוד צ'אבז יצא מן הארון כא-מיני. הנושא הוצג בהרחבה בעונה הרביעית של הסדרה, והתקבל גם על ידי הקהילה הא-מינית כאייקון וכייצוג חיובי לנושא ולקהילה. הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה מצאה כי טוד צ'אבז היא הדמות הא-מינית המוצהרת היחידה בשידורי הסטרימינג בטלוויזיה.
על אופרת הסבון הבריטית Emmerdale, הדמות בת ה-15, ליב פלאהרטי, גילתה שהיא לא חושבת על בנים ולא על בנות, מה שמוביל להשערה שהיא עשויה להיות א-מינית. סדרת הטלוויזיה Shadowhunters, המבוססת על סדרת הספרים The Mortal Instruments, אישרה שאחת הדמויות שלהם, רפאל סנטיאגו, היא א-מינית.
החל משנת 2009 מתקיים שבוע המודעות לא-מיניות במהלך חודש אוקטובר.
שמואל שריג
שמואל שריג (רשקס) (3 במאי 1909 – 2 במרץ 2009) היה ממקימי קיבוץ ניר דוד (תל עמל) ממובילי ענף הדגה בישראל, ומומחה בינלאומי במניעת מחלות דגים
ביוגרפיה
שריג נולד בליטא ב-1909. בגיל 5 ניצלו חייו וחיי משפחתו לאחר ששהו באזור קרבות בתקופת מלחמת העולם הראשונה. בגיל 14 חלה בשחפת וניצל בזכות מזון עתיר שומן. ב-1924 עלה לארץ עם משפחתו, בתחילה התגוררו בכפר אוריה ואחר כך עברו לעתלית. בהשפעת אחותו ולאחר ועדת קבלה, התקבל לקן השומר הצעיר בחיפה והיה אחר כך ב-1936, ממייסדי הקבוץ ניר דוד (תל עמל). במהלך עבודתו ברפת נחשף וחלה פעם נוספת בשחפת בחייו, השתתף בניסוי בנטילת פניצילין והבריא. עבר לעבודה בתחום מחקר הדגה. עזב את עבודתו במעבדה בגיל 75, אך המשיך להגיע אליה למשך 20 שנים נוספות ולקטלג את כל החומר המדעי, שאסף לאורך השנים. במקביל היה מעורב בחיי הקבוץ בוועדות השונות, בפתרון בעיות חברתיות ובתיעוד סיכומי שיחות הקיבוץ ועלוניו החל מ- 1933. .
פעילותו בקיבוץ הארצי
בשנותיו הראשונות של קיבוץ ניר דוד שימש שריג במספר תפקידים, בהם גזבר הקיבוץ ובא כוחו של הקיבוץ אל מול המוסדות השונים כגון: ההסתדרות, המרכז החקלאי והסוכנות. בהמשך הקים שריג את ענף הרפת בקיבוץ, שהייתה לרפת הראשונה בהעלאת תפוקת החלב והגברת חוסן הפרות על ידי הכלאה של פרות הבית עם פרות מדמשק
שגיא היה עוזרו של אליעזר פרי בעריכת עיתון התנועה "על המשמר".
פעילותו בארגון ההגנה
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת שגיא בהגנה. מתוך ספרו "סיפור חיי" : "בהגנה הלך והתגבש רעיון מוזר שהיום קשה אפילו להעלותו על הדעת. המחשבות התרכזו לשאלה מה יעשה היישוב היהודי אם וכאשר הנאצים יכבשו את הארץ – כיצד נתגונן ונתנהג. אין לשכוח כי היינו אז בסך הכל יישוב של כחצי מיליון תושבים. התוכנית שהתגבשה בהנהגת היישוב וההגנה הייתה, כי נלחם בגרמנים ובמרד הערבי עד הסוף, מעין "מצדה" שנייה."
שגיא גויס על ידי יוסף אבידר, המפקד הכללי של צפון הארץ שהציע לו לעמוד בראש מה שיהיה לאחר מכן הג"א, בריכוז על הכרמל. במסגרת תפקידו היה עליו לעמוד בקשרים עם מכבי אש, בתי החולים באזור, ארגוני הקשישים הקיימים, ואף ליזום ארגוני קשישים חדשים.
שגיא סיפר בספרו על סיום הפעילות: "בראשית שנת 1943 נכשלה התקדמות הגרמנים לעבר מצרים. ההגנה התחילה לרכז את עיקר פעולותיה בפיתוח אמצעי לחימה לקראת המאבק על עצמאות וביטחון. שלמה גור הקים מוסד בשם "חמד" (חיל מדע) שהפך מאוחר יותר לזרוע המרכזית של פיתוח כלי מלחמה של צה"ל – "רפא"ל" – לאור התפתחות זו נגנזה תוכנית "מצדה" על הכרמל והמשרד שלנו נסגר."
פעילותו בענף המדגה
בשנות הארבעים פרצה מחלה מסתורית בדגה בארץ, בשם פרימנזיום (Prymnesium). שגיא שהתפנה מתפקידו ברפת לאחר שהחלים משחפת ולא יכול היה לחזור לעבודתו שם, קבל על עצמו מטעם ארגון מגדלי הדגים להיות איש שטח ולעמוד לרשות החוקרים באוניברסיטה העברית, בנושא. לאחר הכשרה בת מספר חודשים על ידי סטודנט שהגיע מהאוניברסיטה, הפך שגיא למנהל המעבדה לבדיקות פרימנזיום. בהמלצתו של פרופסור רייך ובאישור מזכירות ארגון מגדלי הדגים הוחלט בהמשך להקציב הקצבה מיוחדת לאוניברסיטה, באמצעותה נקבעה המחלקה למיקרוביולוגיה בהנהלתו של ד"ר משה שילה, ככתובת לחקר מחלות דגים, כשהמעבדה בניר-דוד בהנהלת שגיא, מהווה תחנת שדה שלה.
מתוך כתבתו של אורי דרומי מהארץ במדור אחרי מות, לאחר מותו של שגיא:
חיים אישיים
נישא לשושנה ולהם ילדים ונכדים. נהג לאסוף בולים. נפטר ב-2 במרץ 2009
חיים דרוקמן
הרב חיים מאיר דרוקמן (ט"ז בחשוון ה'תרצ"ג, 15 בנובמבר 1932 – ב' בטבת ה'תשפ"ג, 25 בדצמבר 2022) היה רב ישראלי, ראש ישיבה, מחנך, חבר כנסת, מחבר ספרי הגות רבים ומנהיג ציבור ציוני דתי. מהרבנים הבולטים בציונות הדתית. לאחר פטירת הרב אברהם אלקנה שפירא והרב מרדכי אליהו, היה לאחד מהרבנים המובילים בהנהגת הציונות הדתית. בשנותיו האחרונות נחשב לזקן רבניה, והיה חבר הנשיאות של איחוד רבני תורת הארץ הטובה.
כיהן כראש ישיבת אור עציון ונשיא מוסדותיה, רב היישוב מרכז שפירא, נשיא איגוד ישיבות ההסדר, יושב ראש מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא וחבר ההנהלה הארצית של תנועת בני עקיבא. כיהן כחבר הכנסת וסגן שר הדתות מטעם המפד"ל. בשנים 2004–2012 כיהן כראש מערך הגיור במשרד ראש הממשלה. היה חתן פרס ישראל על מפעל חיים לשנת ה'תשע"ב (2012).
בני עקיבא, שבט איתנים וישיבת כפר הרואה
בגיל 13 החל הרב דרוקמן ללמוד בישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה אצל רבותיו הרב משה צבי נריה והרב אברהם צוקרמן, ואף פעל לצרף אליה עוד מחבריו שהכיר במוסד עליה. הוא הצטרף לתנועת בני עקיבא והקים סניפים רבים של התנועה. הרב דרוקמן היה מדריך של "שבט איתנים" בסניף תל אביב ומאוחר יותר הפך למדריך הארצי של השבט. בין חניכיו בסניף תל אביב היו מי שלימים יהיו הרבנים: זלמן ברוך מלמד, יעקב פילבר, צפניה דרורי, בנימין הרלינג, ידידיה כהן ושבתי זליקוביץ, השופטים דוד פרנקל וחיים פיזם, מנהיג המפד"ל זבולון המר ועוד.
בשנת ה'תש"ט (1949) התגייס הרב דרוקמן לצה"ל במסגרת הנח"ל בגרעין ז' של בני עקיבא. הגרעין ביצע את הכשרותיו בטירת צבי ועלה להגשמה בקיבוץ סעד. בשנת ה'תשי"ב (1952), הצטרף להנהלה הארצית של תנועת בני עקיבא.
בהדרכתו ובהשפעתו של הרב דרוקמן, הובילו חניכיו מספר שינויים בתנועת בני עקיבא, שחיזקו את צביונה התורני. לאחר משא ומתן אישרה התנועה לחברים המעוניינים בכך לדחות את גיוסם לצורך לימוד בישיבה, והסדירה את העניין עם שר הביטחון. כתוצאה מכך, בשנת ה'תשי"ד (1954) ייסדו 13 מחברי הקבוצה, יחד עם הרב דרוקמן, את ישיבת כרם ביבנה והחלו ללמוד בה. אחרים פנו לישיבת מרכז הרב. ביוזמתו של הרב דרוקמן, החליטה ועידת התנועה לעודד את כלל החניכים מכאן ואילך ללמוד תורה בישיבה לפני גיוסם לנח"ל.
ישיבת מרכז הרב, גוש אמונים ופעילות חינוכית
בשנת תשט"ז (1955–1956) יצא הרב דרוקמן לארצות הברית בשליחות חינוכית מטעם בני עקיבא. שם הכיר לראשונה את הרב אליעזר ולדמן, ומאז למדו בחברותא בקביעות במשך כמעט שבעים שנה, עד לפטירת הרב ולדמן בשנת ה'תשפ"ב.
אפתיח'אר מוחמד צ'אודרי
אִפְתִיחַ'אר מוחמד צ'אודרי (באורדו: افتخار محمد چودھری; נולד ב-12 בדצמבר 1948) הוא משפטן פקיסטני, הנשיא ה-20 של בית המשפט העליון של פקיסטן. בתפקידו זה שימש במשך שלוש קדנציות לא רצופות בין 29 ביוני 2005 ל-11 בדצמבר 2013.
חיים דרוקמן
ישיבת מרכז הרב, גוש אמונים ופעילות חינוכית
בתום שנת השליחות בארצות הברית, חזר הרב דרוקמן ארצה ופנה יחד עם הרב ולדמן ללמוד אצל מי שנעשה לרבו המובהק, הרב צבי יהודה הכהן קוק, בישיבת "מרכז הרב" בירושלים. הוא הפך מקורב מאוד לרצי"ה, שהכריז: "ר' חיים דרוקמן הוא אדם גדול". לאחר תקופה בישיבת מרכז הרב התמנה על ידי הרצי"ה ללמד בה אמונה. לפי עדותו של הרב פרופ' נחום רקובר, הרב דרוקמן היה הראשון מבין תלמידי הרצי"ה שהורשה ללמד אמונה בישיבה.
אפתיח'אר מוחמד צ'אודרי
צ'אודרי ניהל מדיניות של אקטיביזם שיפוטי ועל רקע כך עמד בחיכוך מתמיד עם הרשות המבצעת. הוא הודח בידי פרבז מושארף אך חזר אחר כך לתפקידו והדיח בעצמו את ראש ממשלת פקיסטן יוסוף רזא גילאני וממשלתו ב-2012.
חיים דרוקמן
ישיבת מרכז הרב, גוש אמונים ופעילות חינוכית
היה פעיל בתנועת "גוש אמונים". לקראת פינוי יישובי סיני ירד עם משפחתו ותלמידיו לחבל ימית. בנוסף לכך, ב-1968 ערך הרב דרוקמן את ליל הסדר במלון פארק שבחברון, שנה לאחר תום מלחמת ששת הימים ושחרור חברון. הדבר התאפשר לאחר שהרב משה לוינגר ואנשיו ארגנו עלייה של מספר משפחות לחברון. אירוע זה נחשב לנקודת ציון בהקמת מפעל ההתנחלויות, אותו הרב דרוקמן טיפח לאורך כל חייו.
אפתיח'אר מוחמד צ'אודרי
ב-2013 פרש לגמלאות וב-2015 הקים את מפלגת הצדק והדמוקרטיה של פקיסטן (PJDP).
חיים דרוקמן
ישיבת מרכז הרב, גוש אמונים ופעילות חינוכית
כיהן כחבר הוועד המנהל של איגוד ישיבות ההסדר ובעל השפעה רבה על הקשר שבין ישיבות ההסדר וצה"ל. כמו כן כיהן כיו"ר ארגון ישיבות בני עקיבא. במקביל הוסיף לכהן עד ליום פטירתו, במשך יותר משבעים שנה, בהנהלה הארצית של תנועת הנוער בני עקיבא. בגלל עובדה זו, ובגלל סגנון הנהגתו של הרב דרוקמן, כתב עליו הרב חיים נבון שהוא היה "האדמו"ר-המדריך של הציונות הדתית".
בשנת 1999 מתח עליו היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין ביקורת על שלא עירב את המשטרה בפרשת ההטרדות בישיבת "נתיב מאיר". בתגובה אמר הרב דרוקמן כי כאשר הגיעו אליו שמועות אודות הטרדות, "בו ביום הוצאתי אותו מתפקידו [...] דבר אחד לא ידעתי – שהייתי צריך לדווח על כך גם למשטרה. צר לי מאוד שלא עשיתי זאת".
בשנת 2011 העניקה לו אוניברסיטת בר־אילן תואר דוקטור של כבוד, על פועלו בתחום החינוך ובתחום הגיור.
ביום העצמאות ה'תשע"ב (2012) קיבל הרב דרוקמן את פרס ישראל על מפעל חיים. בנימוקי השופטים נאמר:
כחודש לאחר מכן יצא לאור הספר הראשון שכתב (קודם לכן יצאו סיכומי תלמידים משיעוריו), "קמעא קמעא", העוסק בגאולת ישראל בדורנו, תקומת מדינת ישראל, השיבה לארץ וקיבוץ הגלויות.
בתמוז ה'תשע"ה קיבל את פרס היצירה התורנית ע"ש הרצי"ה.
היה מחברי הנשיאות של רבני תורת הארץ הטובה.
למד חברותא עם הרב אליעזר ולדמן במשך למעלה מ-60 שנה, חברותא שהחלה עוד בטרם עלייתם ארצה.
חבר הכנסת
בשנת ה'תשל"ד, לאחר שהמפד"ל נכנסה לממשלת המיעוט של גולדה למרות התנגדותו ומחאתו של הרצי"ה אשר כינה את העובדה שהממשלה נסמכת על קולות גויים "חילול ה'", הורה הרצי"ה לרב דרוקמן להיכנס לשדה הפוליטי ולפעול לתיקון.
בממשלת בגין השנייה, בשנת 1981, מונה לסגן שר הדתות. הוא פרש מהתפקיד לאחר 7 חודשים (2 במרץ 1982) בשל אישור הנסיגה מחבל ימית בכנסת. בשנת 1983 פרש מהמפד"ל והקים את "מחנה הציונות הדתית" (מצ"ד) ויחד עם פועלי אגודת ישראל הקים את מפלגת מורשה, שבמסגרתה התמודד בבחירות לכנסת ה־11 (בשנת 1984). ב־1986 פרש מ"מורשה" וחזר והצטרף למפד"ל. הוא פרש מהכנסת ב־1988. לקראת הבחירות לכנסת ה־15 (בשנת 1999) נקרא בידי הרב אברהם אלקנה שפירא והרב מרדכי אליהו לשוב ולכהן בכנסת, הוצב במקום השני ברשימת המפד"ל, וכיהן בכנסת עד 2003.
אב בית הדין לגיור
בשנת 1997 עמד בראש הוועדה לגיור קטינים שהגישה את המלצותיה לראש הממשלה. בראשית שנת 2004 החל לכהן כראש מערך הגיור במשרד ראש הממשלה עד לפברואר 2012, על פי בקשת ראש הממשלה שרון. במהלך תקופת כהונתו חתם על כ־50 אלף תעודות גיור.
במרוצת השנים כיהן הרב דרוקמן כאב בית דין לגיור במחוז הדרום והנהיג מדיניות מקלה יחסית. בקרב רבנים חרדים הייתה התנגדות למדיניות זו. בשנת 2008 נמתחה ביקורת חריפה על הרב דרוקמן ועל גיוריו, על ידי הרכב של שלושה דיינים של בית הדין הרבני הגדול בראשות הרב אברהם שרמן, שדן בתקפות גיורה של אישה שהתגיירה בבית דינו של הרב דרוקמן. בעקבות תלונה שהגיש הרב דרוקמן קבעה נציב תלונות הציבור על שופטים, טובה שטרסברג־כהן, כי הרב שרמן הסתמך "על תיק עלום שלא הוצג כראיה" והמליצה להדיחו, המלצה שנתמכה על ידי שר המשפטים דניאל פרידמן, אך הוועדה למינוי דיינים לא אישרה המלצה זו. בשנת 2012 קיבל בית המשפט הגבוה לצדק את עתירת היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, משנת 2008, פסל את החלטות בית הדין הרבני באשדוד ובית הדין הרבני הגדול, והכיר בגיוריו של הרב דרוקמן.
פטירתו
כשבועיים לפני פטירתו אובחן הרב כחולה בנגיף הקורונה. תחילה אושפז בביתו, ולאחר מכן הועבר לבית החולים הדסה עין כרם, שם הדרדר מצבו. ביום רביעי הסמוך לפטירתו עבר החייאה מוצלחת, ומאז הורדם והונשם עד לפטירתו ב-25 בדצמבר 2022, אור לב' בטבת - זאת חנוכה ה'תשפ"ג. למחרת יצאה הלווייתו ביישוב מרכז שפירא, בהשתתפות רבבות, בהם אישי ציבור רבים, ובחסימת צירים משטרתית. ההלוויה שודרה בשידור חי בטלוויזיה וברדיו בישראל, ובאתרי החדשות באינטרנט. נקבר בבית העלמין במשואות יצחק סמוך ליישוב מרכז שפירא בו התגורר.
עמדותיו
לאחר פטירתו של הרצי"ה זוהה עם ממשיכו בראשות ישיבת מרכז הרב, הרב אברהם אלקנה שפירא וראה בו את ממשיכו של הרצי"ה בהיותו "הסלע האיתן של כלל ישראל וארץ ישראל" אשר כל העניינים הציבוריים והלאומיים מתרכזים סביבו ובהדרכתו וכן עם הרב מרדכי אליהו.
בפולמוס סביב סירוב פקודה בשנת 2004 היה שמו בין החתומים על כרוז הרבנים שקרא לסרב פקודה, בפועל, הורה לתלמידיו לנסות להתחמק כמידת יכולתם ולסרב רק אם לא תהיה שום ברירה אחרת. בראיון עמו ב"מעריב" אמר:. לדעתו, המקרה דומה לאדם עם יד שבורה: עמדה זו כונתה סרבנות אפורה. הוא הדגיש שמדובר במצב שבו השלטון עובר לידי גויים, כמו במקרה של גוש קטיף, אולם אם השלטון נשאר בידי יהודים הרי שלמרות הזדהותו עם המפונים הוא לא יורה לסרב.
הרב דרוקמן היה חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
לדברי חגי סגל, לאחר מעצר המחתרת היהודית אמר הרב דרוקמן לאנשיה שהם פעלו שלא כראוי, אך הבדיל בין הפגיעה הממוקדת בראשי הערים, לפעולות אחרות, באומרו:. עם זאת, ב־1988 שיגר מברק ברכה לרגל שחרורו מהכלא של ברק ניר, ששימש כנהג בפיגוע במכללה האסלאמית. כמו כן, לאחר פיגוע ליד אלון מורה שבוצע על ידי תושבים מהכפר ביתא, אמר כי הכפר ביתא חייב להימחק מעל פני האדמה על ידי מערכת הביטחון.
דרוקמן היה בין חברי הכנסת הבודדים שנשארו במליאה כאשר מנהיג מפלגת "כך" הרב מאיר כהנא נאם בה.
הרב דרוקמן תמך בגיוס בני ישיבות, והיה חבר בוועדת משנה של ועדת החוץ והביטחון בשנת 1986 לעניין גיוס חרדים, שהמליצה לבחון מחדש את הפטור הגורף של בני ישיבות מצה"ל, ולתת פטור לשנים ספורות שלאחריהן רק מכסה מצומצמת תזכה לפטור "תורתו אמונתו". גם בעשור השני של המאה ה־21 הביע תמיכה בגיוסם של בחורי הישיבות באומרו כי אין המדובר בשוויון בנטל אלא במצווה מן התורה, וגיבה את התנהלות הבית היהודי בראשות נפתלי בנט בעניין. במרץ 2014 התנגד להשתתפות בהפגנת החרדים שבעקבות חקיקת חוק הגיוס, בנימוק שלא ראוי להתבטא באופן בוטה נגד המדינה.
בעקבות בג"ץ קעדאן והסתלקות הממשלה מתמיכתה הראשונית בתיקוני חוק שהציע, אמר:.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24, תמך בהקמת מפלגת הציונות הדתית על ידי בצלאל סמוטריץ' ובמהלכיה, על אף זיהויו לאורך כל השנים עם המפד"ל והבית היהודי, שלא התמודדה בבחירות ותמכה במפלגת ימינה. הוא קבע כי, ובבחירות לכנסת ה-25 אף הוצב במקום האחרון והסמלי ברשימתה לכנסת. לאחר הבחירות נפגש בביתו עם מנסור עבאס שביקש לשכנע את הרב לתמוך בהקמת ממשלה בראשות בנימין נתניהו שתיתמך בידי מפלגת רע"ם, הרב הודיע לאחר מכן שהוא מתנגד למהלך והדבר לא יצא אל הפועל. הוא אף יצא, על אף גילו המופלג ומצבו הרעוע, להפגין מול ביתו של ניר אורבך כדי להניאו מלתמוך בהקמתה.
חיים אישיים
הרב דרוקמן היה נשוי לד"ר שרה, רופאה, בתו של פרופ' יעקב נחום אפשטיין. לזוג עשרה ילדים, מהם שתיים מאומצות, חתנו הוא הרב שמעון לפיד שאף החליפו בראשות הישיבה. לבני הזוג קרוב למאתיים נכדים ונינים. הרב דרוקמן התגורר במרכז שפירא.
במהלך השנים ארחו לשבתות אנשים רבים שביקשו להתקרב ליהדות, רבים מהם הפכו לבני בית.
ספריו
(את ספריו של הרב דרוקמן ערכו תלמידיו על פי שיעוריו)
פרסים והוקרה
פעילותו של הרב דרוקמן בתחום החינוך והחברה זכתה להכרה ולהוקרה, וזכה בפרסים רבים, בהם:
מרסלו משאדו דוס סנטוס
מרסלו משאדו דוס סנטוס (בפורטוגזית: Marcelo Machado dos Santos; נולד ב-29 במאי 1994) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בשאפקואנסה.
חיים דרוקמן
קישורים חיצוניים
ראיונות:
מרסלו משאדו דוס סנטוס
קריירה
מרסלו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ויטוריה. ב-29 בספטמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 3–5 נגד אתלטיקו פרנאאנסה. ב-26 במרץ 2016 הבקיע את שער הבכורה בקריירה שלו בניצחון 0–3 נגד פלמנגו ב.א..
ב-29 בינואר 2017 חתם מרסלו במכבי תל אביב יחד עם חברו לקבוצה, רמון, אך הושאל בתום העונה לבני יהודה תל אביב.
במרץ 2018 חתם בבוטפוגו.
ב-4 בפברואר 2019 הושאל לאווש.
בקיץ חתם בגוארני.
ב-20 בינואר 2022 חתם בשאפקואנסה.
כריך
כריך (או סנדוויץ'; מאנגלית: Sandwich) הוא שמה של קטגוריה רחבה של מאכלים שהמשותף להם הוא שהם מורכבים משתי פרוסות לחם וביניהן שכבה אחת או יותר של מילוי, שעשוי להכיל בשר, ירקות, גבינה, רטבים ותבלינים. לעיתים גם מנות המורכבות מפיתה, לאפה, טורטייה או לחם שטוח אחר עשויות להקרא כריך.
כריכים הם מאכל שניתן להכין מראש ולארוז (בשקית סנדוויץ'), ואינם מצריכים כלי אוכל או סכו"ם כדי לאכלם, ולכן הם מאכל שנהוג לאכול בפיקניקים, הפסקות בבתי-ספר, במקום העבודה ובמקומות אחרים בהם אין זמן.
כריכים מוגשים גם במסעדות, ולפעמים נאכלים בבית כארוחה קטנה או כחלק מארוחה גדולה.
כשהם חלק מארוחה גדולה, כריכים בדרך כלל מוגשים עם תוספות כמו מרק, סלט, צ'יפס וכדומה.
מקורו של הכריך
הכריך נקרא סנדוויץ' בשפות רבות. שם זה הוצמד לו על שם הרוזן הרביעי מסנדוויץ', ג'ון מונטאגיו, אציל אנגלי מהמאה ה-18, אף על פי שהכריך לא הומצא על-ידו. לפי הסיפור המקובל, הרוזן היה חובב הימורים שרצה להמשיך להמר תוך כדי אכילה. יום אחד, היה שקוע מאוד במשחק קלפים. משרתיו קראו לו לארוחת הערב, אך הוא סירב לבוא וצעק להם: "שימו בשר בין שתי פרוסות לחם והביאו אותו אליי!". אמנם הכריך היה קיים עוד לפני כן, אך הוא יוחס למעמד הנמוך. ייתכן שהאגדה על הרוזן העלתה את קרנו של הסנדוויץ' והעלתה אותו על שולחן מלכים, אך עיקר תרומתה הוא ככל הנראה בטביעת השם סנדוויץ' למאכל הקיים. עירו של הרוזן, סנדוויץ', היא עיירה אנגלית בקנט. מקור שמה הוא מאנגלית עתיקה: "סנדוויק"- מקום חול.
למרות זאת, סביר להניח שהכריך היה נהוג במקומות שונים ובתקופות שונות ולא ניתן לייחס לו מקור בודד.
כריכים פופולריים
המונח כריך התרחב, וכולל כיום מאכלי-לחם שונים כמו לחמניות ופוקאצ'ה.
בישראל כריכים פופולריים הם כריכי גבינה צהובה, טונה, ביצה קשה או חביתה, המלווים בירקות כגון עגבנייה, מלפפון, חסה ומלפפון חמוץ. על ידי אריזה נכונה של הכריך, ניתן לשמר את טריותו לאורך כל היום. כריך קלוי מכונה בישראל טוסט, לרוב מכיל גבינה צהובה וקטשופ. גרסה שלו עם בייגל ותוספות שונות מכונה בייגל טוסט. גרסה דומה של מאכל זה, המכילה מילויים שונים, היא הזפיקנקה מהמטבח הפולני.
בארצות הברית כריך חמאת בוטנים וריבה (Peanut-butter and Jelly Sandwich) הוא מאכל ילדים אהוב. כריכים אמריקאים נוספים הם BLT המכיל בייקון, חסה ועגבנייה; קלאב סנדוויץ', עשוי משלוש פרוסות קלי שביניהן שתי שכבות של מילוי; סלופי ג'ו העשוי מלחמניית המבורגר עם בשר טחון.
הכריך הסקנדינבי המסורתי, הידוע כ"כריך פתוח" כולל פרוסת לחם ועליה בשר, דגים, גבינה וכדומה. כיום מקובל גם לסגרו בפרוסת לחם נוספת.
הגרסה ה"פתוחה" מקובלת גם ברוסיה, שם היא ידועה בשם "בוּטרברוֹד" (бутерброд - מגרמנית: Butterbrot) (אם כי מילה זו כוללת את כל סוגי הכריכים, ה"סגורים" וה"פתוחים").
פאן באניה הוא כריך צרפתי, מאזור ניס, העשוי לחם לבן עגול שבתוכו סלט ניסואז.
בבריטניה, בייחוד בצפון אנגליה, מקובל כריך בשם "בוּטי" או "סארניס", שכשהשכבה שבאמצע היא חמאה ובייקון, שמונח זמן מועט לאחר שבושל. לפעמים מורחים בכריך גם מיונז. כריך בו השכבה היא צ'יפס נקרא "צ'יפס בוטי". עוד נפוצים בבריטניה כריכי המלפפונים המוגשים כחלק מארוחת תה של מנחה. בבריטניה נרכשים כ-1.8 מיליארד כריכים מדי שנה. באיטליה נאכלים כריכים משולשים (הדומה לכריכי שעת התה האנגלית) ונקראים טרמיציני.
בארגנטינה נהוגים כריכי סנדוויץ' דה מיגה - כריכים תלת-שכבתיים מלחם לבן ללא קרום, עם מבחר מילויים.
פריקסה או "סנדוויץ' תוניסאי" הוא לחמנייה מטוגנת הממולאת טונה, תפוחי אדמה מבושלים, ביצה קשה, אריסה ולימון כבוש.
בארצות דוברות צרפתית הכריך נקראו לפעמים "און בלג'", בסקוטלנד כריכים נקראים "פיסס" (חתיכות), בסלנג האוסטרלי הם נקראים "סאנגר" או "סאנגה", בדרום אפריקה הם נקראים לפעמים "סארמיס".
בהרחבה
עוגיית סנדוויץ' מורכבת משתי עוגיות עגולות וביניהן קרם או ריבה. עוגיות כאלו הן האלפחורס הארגנטינאיות הממולאות בריבת חלב, ה"אוריאו" האמריקאיות הממולאות קרם וניל או שוקולד וה"מקרון" הצרפתיות
גלידת "סנדוויץ'" (מכונה גם קסטה) מורכבת משתי עוגיות מרובעות או משני ביסקוויטים, שביניהם גלידת וניל או שוקולד.
אדריכלות נאו-מורית
אדריכלות נאו-מורית היא סגנון אדריכלי שהיה נפוץ מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד המחצית הראשונה של המאה ה-20 באירופה ובאמריקה למבני ציבור (בעיקר תיאטראות ובתי כנסת). הסגנון שאב אלמנטים עיטוריים מאדריכלות ספרדית-אסלאמית של ימי הביניים (אדריכלות מורית) וכן מאדריכלות ממלוכית ואדריכלות מוגולית, אך הקמת המבנים תוכננה תוך שימוש בחומרי המהפכה התעשייתית (פלדה, בטון מזוין, זכוכית, לבנים ורעפים מייצור המוני). רוח הסגנון היא חיקוי ברוח האוריינטליזם של התנועה הרומנטית, המשלב באופן אקלקטי רכיבים ממסורות שונות בזמן ובמקום.
מאפיינים סגנוניים
עם זאת - מבחינת חומרי הבניה קיימת נטייה לאמץ חומרים חדשים כפלדה, בטון מזוין וזכוכית, המאפשרים גמישות בעיצוב הצורני ובחומרי בנייה מייצור תעשייתי המוני מודרני.
היסטוריה
האדריכל הבריטי אדוארד בלר נשכר ב-1828 על ידי הנסיך הרוסי מיכאיל סמיונוביץ' וורונצוב  לתכנן עבורו את ארמון וורונצוב בחצי האי קרים. בלר היה איש התחייה הגותית האנגלית, אך סבר שעבור ארמון בחצי האי קרים, נכון יהיה להחיות סגנונות אדריכלות אסלאמיים כגון אדריכלות מוגולית. את האלמנטים שאב ממסגד בדלהי ומארמונות עות'מאניים בחצי האי קרים. ארמון זה הוא המבנה הראשון שהוקם באדריכלות נאו-מורית.
הרעיון להחיות את סגנונות המזרח נקלט היטב בקרב יהודים ב ובגרמניה, שביקשו לראות את שרשיהם במזרח כתרבות ששורשיה נטועים במזרח שמי, האסיאתי-מוסלמי שזכה להילה רומנטית בעקבות האוריינטליזם. נוספה על כך גם ההתבוננות של אנשי תנועת ההשכלה היהודית בגרמניה על תור הזהב בספרד כמודל חיובי לפריחה יהודית, מודל שהתאפיין בין השאר באדריכלות המורית.
דמויי שקנאים
דמויי שקנאים (שם מדעי: Aequornithes; מילולית: "aequor" בלטינית - מים, "ornithes" ביוונית - עופות) היא קבוצה של עופות בתראים החיים בקרבת הימים ובתוכה 5-6 סדרות. עם זאת לא כל סדרות עופות הים נכללים בקבוצה (למשל חופמאים, אווזאים, פלמינגואים וטבלנאים נפרדים מהקבוצה).
אדריכלות נאו-מורית
היסטוריה
הסגנון נפוץ גם בספרד, כחלק מרעינות תחיית סגנונה המקורי באמצעי בנייה חדישים. למשל: פלאסה דה אספניה בסביליה, קאזה ויסנס בברצלונה וזירת מלחמת השוורים לס ונטאס במדריד. בברצלונה השפיע הסגנון על צמיחת סגנון המודרניזם קטלאני (מודרניסטה).
דמויי שקנאים
בני קבוצה זו שסווגה ב-2010 נתמכת בקווים מונופילטיים על פי מספר מחקרים פילוגנטיים של דמיון במבנה העצמות, ההורמונים וכו'. היא כוללת מינים הקרובים לימים, ניזונים בעיקר מדגים וחלקם גדולים מאוד ושוברים את שיאי המינים הגדולים ביותר (פינגווין קיסרי), המעופפים הכבדים ביותר (שקנאי מסולסל) או בעלי מוטת הכנפיים הארוכה ביותר (אלבטרוס נודד).
אדריכלות נאו-מורית
היסטוריה
כן נפוץ הסגנון בבוסניה, כחלק מהדגשת האופי הלאומי-מוסלמי הייחודי שלה. למשל: בית הדואר המרכזי בסרייבו ובית הספרייה הלאומית והאוניברסיטאית של בוסניה והרצגובינה בעיר והגימנסיה של מוסטר.
דמויי שקנאים
מיון
הפתונאים (Phaethontiformes) הועברו יחד עם הסדרה סופיות שמש (Eurypygiformes) לקבוצה Eurypygimorphae. שתי הקבוצות שייכות יחדיו לקבוצה הגדולה Ardeae.
אדריכלות נאו-מורית
היסטוריה
בארצות הברית נפוץ הסגנון בראשית המאה ה-20 לתכנון אולמות תיאטרון, כמו למשל תיאטרון פוקס באטלנטה (1929). רבים מהאולמות אף נשאו שמות "אוריינטליים-אקזוטיים" כגון "אלהמברה", "גרנדה" או "בגדאד".
הסגנון השפיע על הסגנון האקלקטי בארץ ישראל.
מועצה אזורית אל קסום
מועצה אזורית אל-קסום (בערבית: المجلس الاقليمي القيصوم) היא מועצה אזורית בישראל, השייכת למחוז הדרום.
היסטוריה
המועצה הוקמה ב-6 בנובמבר 2012 על ידי משרד הפנים בישראל, יחד עם המועצה האזורית נווה מדבר, במקום מועצה אזורית אבו בסמה. ההחלטה על הקמת שתי מועצות אזוריות נפרדות נבעה מגודל האוכלוסייה בתחום המועצה שפורקה.
עם זאת, על פי הערכת מנכ"לית המועצה מינואר 2023, חיים בשטחה, בפועל, כ-45,000 בני אדם. חלקם מתגוררים ביישובים שאינם מוכרים רשמית, וחלקם ביישובים המוכרים הבאים:
בשנת 2014 התגלה כי המועצה כלל לא גובה ארנונה כפי שמחייב החוק, ומנהלת את פעילותה הכלכלית על חשבון תקציבי מדינה. לאורך שנים התנהלו עתירות בנושא, ובאוגוסט 2022 התפרסם כי המועצה לא גבתה ארנונה כפי שסוכם, והיא אף הפסיקה להעביר נתוני גביה כפי שמחייב אותה חוק שקיפות המידע. בעקבות כך, משרד הפנים החל לקנוס את המועצה.
הקו הגותי
הקו הגותי (בגרמנית: Gotenstellung; באיטלקית: Linea Gotica) היה קו הגנה גרמני בזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה. קו זה נבחר כקו ההגנה האחרון של פילדמרשל אלברט קסלרינג והפיקוד העליון הגרמני בקיץ 1943, בנסיגתם מפני צבאות בעלות הברית באיטליה, בפיקודו של הגנרל סר הרולד אלכסנדר. הקו חצה את צפון איטליה ממרכזה בין הים הטירני והים האדריאטי. מרבית הקו התפרש בהרי האפנינים.
המערכה נערכה בשתי חזיתות: באזור הים האדריאטי, בו פעלה הארמייה השמינית הבריטית, ובמרכז איטליה (בעיקר באפנינים), שבו פעלה הארמייה החמישית האמריקנית.
היטלר היה מודאג לגבי מצב ההכנה של הקו הגותי: הוא חשש שבעלות הברית ישתמשו בלוחמה אמפיבית כדי לאגף את ההגנות. כדי להמעיט בחשיבותו, בעיני בעלי בריתו ואויביו, הוא ציווה על שינוי השם, עם הקונוטציות ההיסטוריות שלו, בהיגיון שאם בעלות הברית יצליחו לפרוץ אותו, הן לא יוכלו להשתמש בשם המרשים כדי להגביר את תחושת הניצחון שלהן. בתגובה לפקודה זו, קסלרינג שינה את השם ל"קו הירוק" (Grüne Linie) ביוני 1944.
באמצעות יותר מ-15,000 עובדי כפייה, בנו הגרמנים יותר מ-2,000 עמדות מקלעים מבוצרות היטב, בונקרים, עמדות תצפית, ועמדות ארטילריה במטרה להדוף כל ניסיון של בעלות הברית לפרוץ את הקו הגותי. תחילה נפרץ קו זה במהלך "מבצע אולייב" (הידוע גם בשם "הקרב על רימיני"), אך כוחותיו של קסלרינג הצליחו לסגת בצורה מסודרת. כך נמשך המצב עד מרס 1945, כאשר הקו הגותי נפרץ, אך ללא פריצת דרך מכרעת; מצב זה לא יתקיים שוב עד אפריל 1945 במהלך מתקפת האביב של בעלות הברית.
מבצע "אולייב" תואר כקרב הגדול ביותר שנערך אי פעם באיטליה. במערכה השתתפו למעלה מ-1,200,000 חיילים. הקרב התנהל בצורה תנועת מלקחיים, שבוצעה על ידי הארמייה השמינית הבריטית והארמייה החמישית של ארצות הברית נגד הארמייה העשירית הגרמנית והארמייה ה-14 הגרמנית. על רימיני, עיר אשר נפגעה מהתקפות אוויריות קודמות, נורו 1,470,000 כדורים על ידי כוחות היבשה של בעלות הברית. לדברי לוטננט גנרל אוליבר ליס, מפקד הארמייה השמינית הבריטית:
"הקרב על רימיני היה אחד הקרבות הקשים ביותר שבהן השתתפה הארמייה השמינית. הלחימה הייתה דומה לאל-עלמיין ולקו גוסטב (מונטה-קאסינו)".
רקע כללי
לאחר פריצות הדרך בקאסינו ואנציו במסגרת מבצע נזר באביב 1944, נוצרה למדינות בעלות הברית הזדמנות ללכוד את הגרמנים בתנועת מלקחיים. תוכניתו של לוטננט-גנרל הרולד אלכסנדר, מפקד קבוצת הארמיות ה-15 הייתה - תקיפת קו גוסטב כדי למשוך אליו תגבורות, ותנועת הקורפוס השישי של הגנרל לוסיאן טראסקוט, לצפון מזרח, לעבר ולמונטונה, על מנת לנתק את הארמייה העשירית של ויטינגהוף. קלארק, שהיה באותו זמן על סף פרנויה, חשב כנראה שתוכניתו של אלכסנדר היא מזימה בריטית שכל כוונתה לגזול ממנו את הניצחון, ולמסור אותו לארמייה השמינית במקום זאת.
ב-25 במאי נמצאה הדיוויזיה המשוריינת הראשונה שהייתה תחת פיקודו של טראסקוט במרחק הסתערות מוולמונטונה, והוא היה יכול לנתק את ציר הנסיגה של הארמייה העשירית בתוך 24 שעות, אלא שבשעות הצהריים קיבל טראסקוט פקודה מקלארק לשנות את ציר ההתקדמות שלו לכיוון צפון-מערב, לכיוון רומא. למרות המצוקה הרבה שטראסקוט ומפקדי הדיוויזיות שתחת פיקודו חשו, הוא מילא בנאמנות אחר פקודותיו של קלארק, אשר הסתיר את כוונותיו מהגנרל אלכסנדר. דיוויזיית חי"ר אמריקנית הצליחה להסתנן דרך פרצה בקו ההגנה הגרמני האחרון ברומא וגרמה להתמוטטות. ב-4 ביוני כבר הגיע קלארק עם כוחותיו לרומא.
שגעונו של קלארק גרם לרבים לחשוב שהוא יצא מדעתו. נסיונותיו להצדיק את עצמו לאחר מעשה היו מבולבלים ומלאי סתירות והוא אף טען שבשלב מסוים הוא איים על אלכסנדר שיורה לחייליו לפתוח באש על חיילי הארמייה השמינית, אם אלו ינסו להגיע לרומא לפניו. אלכסנדר כינה את התנהגותו כ"נטולת הסבר" ולמרות זאת אמר שהוא יכול רק לשער שהפיתוי הקרוב כל כך של רומא, והתהילה הכרוכה בו, הם אלו ששכנעו את קלארק לשנות את כיוון ההתקדמות של הארמייה החמישית.
כתוצאה משינוי התוכנית של קלארק, הצליחו רוב כוחות הארמייה העשירית הגרמנית לסגת בחזרה לצפון איטליה. הם התבצרו בסוף יוני על קו טרסימן (שנמתח מדרום לאנקונה בחוף המזרחי, על פני החופים הדרומיים של אגם טראסימנו ליד פרוג'ה וכן על החוף המערבי מדרום לגרוסטו) וביולי על קו ארנו (שנמתח מהחוף המערבי לאורך קו הנהר ארנו ועד הרי האפנינים מצפון לארצו). מהלך זה נתן זמן כדי לייצב את הקו הגותי, כ-16 ק"מ מדרום ללה ספציה, שעל החוף המערבי, דרך החומה הטבעית של האפנינים, ועד לכיוון הים האדריאטי בין פזארו ורוונה, שבחוף המזרחי. היו מספר נקודות בקו בגובה של מעל ל-2,100 מ'. הקו נמתח באופן כמעט רצוף מחוף לחוף, וכלל קו ביצורים גדול בהן חפירות רבות של בטון מזוין, 2,376 קני מקלעים עם אש משולבת, 479 עמדות נ"ט, מרגמות ותותחים, 120,000 מטר של תיל דוקרני, ועוד קילומטרים רבים של תעלות נגד טנקים. מעוז אחרון זה הוכיח את נחישות הגרמנים להמשיך בלחימה.
אף על פי כן, למזלן של בעלות-הברית, בשלב זה של המלחמה, הפכו כוחות הפרטיזנים האיטלקיים ליעילים ביותר בשיבוש ההכנות הגרמניות, בעיקר בהרים הגבוהים. בספטמבר 1944 כבר לא יכלו הגנרלים הגרמנים לנוע בחופשיות באזור שמאחורי הקווים העיקריים שלהם בגלל פעילות פרטיזנים. גנרל לוטננט פרידולין פון זנגר אונד אטרלין, מפקד קורפוס הפאנצר ה-14, כתב כי הוא נסע לטיול בפולקסווגן קטן "(לא מציג) את דרגת הגנרל שלו - לא כובע מצחייה, לא זהב או דגלים אדומים ... ". אחד מעמיתיו שהתעלם מהזהירות הזאת - וילהלם קריזולי, מפקד דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-20), נתפס וחוסל בידי פרטיזנים כשחזר מכנס במטה הקורפוס.
בניית הביצורים הוכשלה גם היא על ידי בטון באיכות ירודה בכוונה שסופק על ידי יצרנים איטלקיים מקומיים. על כל פנים, לפני ההתקפה של בעלות הברית, הכריז קסלרינג על שביעות רצונו מעבודת הביצורים שנעשתה, בייחוד בצד האדריאטי שבו הוא "... הרהר בהתקפה על האגף השמאלי ... בביטחון מסוים".
האסטרטגיה של בעלות הברית
החזית האיטלקית נתפסה בידי בעלות הברית כבעלת חשיבות משנית לעומת המערכה בנורמדי בצרפת, והדבר הודגש על ידי הנסיגה של שבע דיוויזיות מהארמייה החמישית האמריקנית בקיץ 1944 כדי להשתתף בנחיתה בדרום צרפת, במבצע דרגון. ב-5 באוגוסט ירד כוחה של הארמייה החמישית מ-249,000 חיילים ל-153,000, והיו להם רק 18 דיוויזיות, מולן עמד כוח משולב של הארמייה העשירית והארמייה ה-14 שמנה כ-14 דיוויזיות ועוד ארבע עד שבע דיוויזיות בעתודה.
אף על פי כן, וינסטון צ'רצ'יל וראשי המטות הבריטים היו להוטים לפרוץ את ההגנות הגרמניות ולפתוח את הדרך לצפון-מזרח דרך "פרצת ליובליאנה" לאוסטריה ולהונגריה. אף על פי שמהלך זה היה מאיים על העורף הגרמני, הדאגה הגדולה יותר של צ'רצ'יל הייתה למנוע את התקדמות הצבא האדום למרכז אירופה. בשל להיטות זו, צ'רצ'יל קרא בועידת קוויבק ב-13 בספטמבר 1944 להמשיך לקדם את המערכה באיטליה מעבר לקו הגותי אשר נמתח בין פיזה לבין רימיני ולקריאתו הצטרפו אלכסנדר וקלארק. מאחר שראשי המטות הבריטיים טענו שהזירה האיטלקית היא בעלת חשיבות משנית, הוא השתכנע שהם קושרים בחשאי קשר נגדו וסירב להשלים עם הרעיון שגם אם כוחותיו של אלכסנדר יפרצו לעמק הנהר פו, ההתקדמות לצפון מזרח דרך פתחת ליובליאנה שבהרי האלפים, ומשם לעבר וינה, בירת אוסטריה, תהיה בלתי אפשרית למעשה, מול התנגדות גרמנית נחושה בהרים. ראשי המטות האמריקנים התנגדו בתוקף לאסטרטגיה זו. עם זאת, בעקבות ההצלחות של בעלות הברית בצרפת במהלך הקיץ, נכנעו ראשי המטות בארצות הברית, ונוצרה הסכמה מלאה בין ראשי המטות המשולבים בוועידת קוויבק.
תוכנית ההתקפה של בעלות הברית
התוכנית המקורית של הגנרל סר הרולד אלכסנדר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באיטליה, כפי שגובשה על ידי ראש המטה שלו, לוטננט גנרל סר ג'ון הרדינג, הייתה להסתער על הקו הגותי במרכזו, שם רוב כוחותיו כבר היו מרוכזים. זה היה המסלול הקצר ביותר למטרה שלו, מישורי לומברדיה, וניתן היה לבצע אותה במהירות. הוא תכנן מבצע הטעייה כדי לשכנע את הגרמנים כי המכה העיקרית תונחת דווקא בחזית האדריאטית.
ב-4 באוגוסט נפגש אלכסנדר עם לוטננט גנרל סר אוליבר ליס, מפקד הארמייה השמינית הבריטית, וגילה שליס אינו תומך בתוכנית. הוא טען כי בעלות הברית איבדו את חילות המשלוח הצרפתיים שלהם למבצע דרגון, וכי כוחה של הארמייה השמינית טמון בטקטיקה המשלבת שימוש חי"ר, שריון וכלי נשק אחרים, שלא ניתן היה להשתמש בהם בהרים הגבוהים של האפנינים המרכזיים. עוד נרמז כי ליס לא אהב לעבוד עם קלארק אחרי המהלך הבעייתי של הארמייה החמישית ברומא בראשית יוני, והשתוקק שהארמייה השמינית תנצח במערכה בכוחות עצמה. הוא הציע התקפה פתאומית לאורך החוף האדריאטי. אף על פי שהרדינג לא היה שותף להשקפתו של ליס וצוות התכנון של הארמייה השמינית כבר דחה את הרעיון של מתקפה אדריאטית, בעיקר כי יהיה קשה להביא את הריכוז הנחוץ של הכוחות, הגנרל אלכסנדר לא היה מוכן לאלץ את ליס לאמץ תוכנית אשר הייתה נגד נטייתו ושיקול דעתו, והרדינג השתכנע לשנות את דעתו.
על הארמייה השמינית של ליס הוטל לתקוף את החוף האדריאטי לעבר פזארו ורימיני ולמשוך את העתודות הגרמניות ממרכז הארץ, במתקפה שנקראה "מבצע אולייב". לפי תוכנית המבצע, הארמייה החמישית של קלארק תתקוף לאחר מכן את האפנינים המרכזיים שמצפון לפירנצה, לכיוון בולוניה, בעוד שהקורפוס ה-13 הבריטי יערוך מתקפה על האגף הימני של החזית הנעה לעבר החוף, כדי ליצור מגננה עם התקדמות הארמייה השמינית. פירושו של דבר היה, שכמהלך הכנה, היה צורך להעביר את עיקר הארמייה השמינית ממרכז איטליה לחוף הים האדריאטי, תוך בזבוז שבועיים יקרי ערך, ותוכנית ההטעיה הטקטית החדשה ("מבצע אלסטר") תשכנע את קסלרינג שההתקפה העיקרית תהיה במרכז.
הערכות הארמייה השמינית במבצע "אולייב"
על החוף, עמד לרשות גנרל אוליבר ליס, מפקד הארמייה השמינית הבריטית, הקורפוס הפולני השני שכלל את דיוויזיית קרסובה החמישית בקו החזית ואת הדיוויזיה הקרפטית השלישית בעתודה. משמאל לקורפוס הפולני פעל הקורפוס הקנדי הראשון, שבו הייתה דיוויזיית חיל הרגלים הקנדית הראשונה (עם חטיבת הטנקים הבריטית ה-21 תחת פיקודו) בקו החזית והדיוויזיה המשוריינת הקנדית החמישית בעתודה. בשלב הפתיחה התחזקה הארטילריה של הקורפוס, שקיבל את הארטילריה של דיוויזיית חיל הרגלים הבריטית הרביעית.
ממערב לכוחות הקנדיים היה הקורפוס הבריטי החמישי, אשר כלל את דיוויזיית חיל הרגלים הבריטית ה-46 מימין והדיוויזיה הרביעית ההודית משמאל. בעתודה היו דיוויזיית חיל הרגלים הבריטית ה-56, הדיוויזיה הבריטית המשוריינת הראשונה, וחטיבות הטנקים ה-7 וה-25. בעורף הייתה הדיוויזיה הבריטית ה-4, אשר חיכתה לקריאה להתקדם כדי להצטרף לקורפוס.
לפני ההתקפה היה הקורפוס הקנדי הראשון מחופה על ידי יחידות פרשים פולניות והקורפוס החמישי על ידי יחידות סיור של חיל-השחרור האיטלקי. בעתודה הייתה גם הדיוויזיה הניו זילנדית השנייה.