cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'יקו אופואדו
קריירת מועדונים
אופואדו התחיל את הקריירה שלו באנוגו ריינג'רס. בעונת הצטרף לקבוצה הבוגרת וכבש 11 שערים.
בקיץ אופואדו חתם ב1461 טרבזון מהליגה הטורקית הראשונה. ב-16 בספטמבר 2012 אופואדו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד ארג'ייספור. ב-23 בספטמבר 2012 אופואדו הבקיע צמד בניצחון 1–2 נגד אדנאספור.
בקיץ חתם בקרשיאקה.
בהמשך, אופואדו שיחק בסמסונספור ואסקישהירספור, בהן שיחק שנתיים בכל קבוצה.
ב-17 ביולי 2018 עזב את טורקיה אחרי 6 עונות וחתם במכבי תל אביב מליגת העל.
את שער הבכורה שלו במועדון כבש בניצחון קבוצתו 4–1 על הפועל רעננה.
ב-24 בפברואר 2020, במהלך הדרבי התל אביבי, בו ניצחה מכבי תל אביב את הפועל תל אביב 3–0 (אחרי שער ובישול של אופאדו), קרע אופאדו את שריר הירך הארבע ראשי וסיים את העונה. מכבי תל אביב לא האריכה את חוזהו. בחודש נובמבר סיכם השחקן עקרונית עם קבוצת מ.ס אשדוד. הוא הגיע לבדיקות רפואיות במועדון וחתם על חוזה בכפוף למעבר הבדיקות. יום למחרת עזב במפתיע את הארץ.
ב-21 בינואר 2021 חתם בסגאן טוסו היפנית. ב-25 בפברואר 2022 שוחרר מהקבוצה. ב-1 במאי חתם באדוריישן מהליגה הלאומית הניגרית.
פולריזביליות
פולריזביליות או קְטִיבוּת היא מדד יחסי לשינוי הצורה (קיטוב) של התפלגות מטען חשמלי, כגון ענן האלקטרונים סביב לאטום או מולקולה, בעקבות קרבה לשדה חשמלי חיצוני הנגרם על ידי יון או דיפול סמוכים.
הפולריזביליות האלקטרונית \alpha מוגדרת כיחס בין הדיפול המושרה של אטום לשדה החשמלי  היוצר את מומנט הדיפול:
לפולריזביליות יחידות SI של C·m2·V-1 =  sdA2·s4·kg-1 אך היא בדרך כלל נמדדת בפולריזביליות לנפח ביחידות של cm3 או בÅ3.
פופ מומנד
ארתור רג'ינלד "פופ" מומנד (באנגלית: Arthur Ragland "Pop" Momand; 15 במאי 1887 – 10 בנובמבר 1987) היה קריקטוריסט אמריקאי הידוע בעיקר בזכות רצועת הקומיקס שלו, "Keeping Up with the Joneses".
ביוגרפיה
מומנד נולד בעיר סן דייגו בשנת 1887, אך את ילדותו בילה בעיר ניו יורק שם למד בבית הספר טיריניטי. בשנת 1905 או 1907, הארי גרנט דארט מינה את מומנד לתפקיד המאייר הראשי של העיתון New York World, שם פרסם כמה מרצועות הקומיקס הראשונות שלו, וביניהן גם "Mr. I. N. Dutch" שהפכה לקאלט. במקביל עבד גם כמאייר בעיתון The Telegram, שם יצר את אחת מרצועות הקומיקס המפורסמות ביותר שלו, "Pazaza".
במשך שנה לאחר מכן למד אמנות באקדמיה ז'וליאן. ספר הקומיקס הראשון שלו, "Pazaza 3" (בתמונה) יצא לאור בינואר 1910. בשנת 1913 יצר מומנד את Keeping Up with the Joneses על בסיס חוויותיו במחוז נסאו. עד שנת 1945 התפרסם הקומיקס שלו במאות עיתונים שונים ברחבי ארצות הברית. לאחר שסיים את הקומיקס, עבר לצייר פורטרטים עבור אישים שונים, ובמקצוע זה עסק עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
חיים אישיים
בשנת 1910 הוא התחתן עם מאי הרדינג, ווהשניים התגוררו יחד במחוז נסאו שבניו יורק. לאחר שלא הצליחו להרשות לעצמם מבחינה כלכלית להישאר במחוז נסאו, נאלצו הזוג לעבור חזרה למנהטן. מומנג והרדינג התגרשו שנה מאוחר יותר, ובשנת 1928 התחתן מומנד בפעם השנייה, עם מאיו דיסון.
בשנת 1987 נפטר מומנד לאחר שהות ממושכת בבית החולים 'Mary McClellan' שבקיימברידג', ניו יורק. בשנה שלפני מותו התגורר בבית האבות שנמצא בבית החולים. הוא השאיר אחריו שני אחיינים ושתי אחייניות.
איוואן האיום (סרט)
איוואן האיום (ברוסית: Иван Грозный) הוא סרט קולנוע בשני חלקים בבימויו של סרגיי אייזנשטיין, שהראשון מביניהם יצא לאקרנים ב-1945. העלילה מגוללת את חייו של איוואן האיום, צאר רוסיה, ונועדה להציגו באופן חיובי, כמשל להנהגתו של יוסיף סטלין. החלק השני נאסר להקרנה על ידי השלטונות, והותר לבסוף רק ב-1958, חמש שנים אחרי מות סטלין. החלק השלישי שתוכנן, לא הושלם מעולם. "איוואן האיום" היה סרטו האחרון של אייזנשטיין.
חלק ראשון
איוואן הרביעי מוכתר לצאר, בעוד שהבויארים מתלחששים ומתמרמרים לנוכח נחישותו ותקיפותו של השליט החדש. דודתו של איוואן, אפרוסיניה סטריצקאיה, זוממת להכתיר את בנה ולדימיר במקומו. איוואן נושא לאישה את אנסטסיה רומנובה, למורת רוחו של אנדרי קורבסקי, המאוהב בה. המון של פשוטי עם פורץ אל המשתה וזועק שהצאר איננו אלא כלי-שרת בידי בתי האצולה, החומסים ומדכאים אותם; איוואן מרגיע אותם ומוכיח שהוא שליט עצמאי שלא יירתע מלהתעמת עם הבויארים. שליח מח'אנות קאזאן מגיע ומוסר לצאר סכין, רמז לכך שכדאי לו לשים קץ לחייו. איוואן מכריז מלחמה על הח'אנות, וכובש את העיר קאזאן לאחר מצור עקוב מדם. הוא נעשה חולה מאוד, והכל משוכנעים כי הוא גוסס. הצאר מצווה על חצרניו להישבע אמונים לבנו הפעוט, אך אפרוסיניה התככנית משכנעת אותם לתמוך בבנה ולדימיר במקום. קורבסקי מתלבט, אך מבין שאיוואן לא ימות וממהר להישבע לבנו הרך. הצאר מתאושש ומקדם את נאמניו, כולל פשוט העם אלכסיי בסמנוב. מינויו של בסמנוב למצביא במלחמה נגד ליבוניה ופולין-ליטא מכעיס את הבויארים עוד יותר. הצארינה אנסטסיה חולה, ואיוואן שומע שקורבסקי ערק אל האויב. אפרוסיניה מניחה גביע יין מורעל בחדריו, והצאר המוסח מוסר אותו לאשתו החולה, שמתה. איוואן השבור מהרהר אם האסון איננו אלא עונש מאלוהים על הקשיחות והאכזריות שהפגין בשנות שלטונו. הוא עוזב את מוסקבה ופורש להתבודדות. בסמנוב מציע לו להקים חיל אישי שיהיה נאמן לו ישירות, האופריצ'ניקים. המוני העם באים אל הצאר ומתחננים שישוב, והוא אומר שעתה הוא מושל בסמכות מוחלטת, ברצון העם.
חלק שני: "מזימת הבויארים"
קורבסקי נשבע אמונים למלך פולין-ליטא מתוך ביטחון שיהיה מושל רוסיה העתידי בחסות הכובש הזר, אך הוא ויתר הנוכחים נרעשים לשמוע שאיוואן שב. הצאר עורך רפורמת קרקעות מקיפה, מחרים את אדמות הבויארים ומכפיף אותם לשלטון הריכוזי. הוא ממנה את הנזיר פיליפ למטרופוליט מוסקבה, תוך שהוא נזכר כיצד האצילים הרעילו את אמו כשהיה בן שמונה, ואילצו אותו לכהן כשליט-בובה שהיה נתון להשפלות והתעללות. פיליפ מסכים בתנאי שיותר לו לעתור בשם הנידונים הרבים שהצאר גזר את דינם למוות. איוואן מתחכם למטרופוליט, ומורה להוציא נאשמים להורג בזריזות, לפני שהמטרופוליט יספיק לבקש עבורם רחמים. בין המומתים ישנם גם שלושה מקרוביו של פיליפ. בסמנוב, מפקד האופריצ'ניקים, מגלה שאפרוסיניה הרעילה את הצארינה המנוחה. הבויארים הנרדפים והמיואשים משכנעים את המטרופוליט לעבור לצדם. פיליפ מנסה להטות את לב הצאר בכך שהוא מזמין אותו לצפות במחזה מוסר אודות חנניה, מישאל ועזריה, ממנו משתמע שאיוואן הוא נבוכדנצר האיום, המענה חפים מפשע. הוא קורא לשליט לחזור בתשובה, להפסיק את עינוי הבויארים ויתר הנרדפים ולפזר את האופריצ'ניקים. איוואן לא נרתע ושואג שאכן יהיה מלך איום. פיליפ נעצר. האצילים הנואשים מחליטים להתנקש בצאר כדי להמליך את ולדימיר. איוואן מזמין את ולדימיר למשתה (סצנת הצבע היחידה בסרט), בו האופריצ'ניקים עורכים ריקוד פרוע. הוא משכר את ולדימיר, המולבש בגדי מלכות וצועד אל הקרמלין כאילו הוא הצאר. המתנקש מטעם הבויארים פוגע בו. אפרוסיניה הצוהלת הופכת את הגופה ונחרדת לראות שזהו בנה. היא משתגעת מצער. איוואן, שעמד בסתר מאחור, מכריז שהשמיד את אויביו מבית, ועתה יפנה אל אויביו מחוץ.
הפקה, קבלה וצנזורה
במהלך הטיהורים הגדולים בברית המועצות בשלהי שנות ה-1930, עלה תכופות בדעת הקהל הסובייטית זכרו של הצאר איוואן הרביעי, ושל אימי משטר האופריצ'ניקים שהנהיג. הממסד, שהיה מודע היטב למגמות אלו, הכריע שאם סטלין מקושר עם "איוואן האיום" ממילא, יש לדאוג לכך שהקישור יהיה מחמיא. דמותו של הצאר זכתה להתעניינות רשמית נרחבת, ונערך מאמץ לשקם את תדמיתו כעריץ ידוע לשמצה: גל של מחקרים היסטוריים הדגיש את תרומתו למדינה ואת גדולתו, ועמד על כך שהקשרים והמזימות שתמיד חשד בקיומם אכן נרקמו ולא היו רק מושא דמיונו. זכר הצאר שולב במקום מרכזי בפולחן האישיות המתעצב של סטלין.
בשלהי 1940, התחיל במאי הקולנוע סרגיי אייזנשטיין, מבכירי תעשיית הסרטים הסובייטית, בעבודה על תסריט שעסק במשפט בייליס. ב-11 בינואר 1941 טלפן אליו אנדריי ז'דאנוב, והודיע לו שהמיזם בוטל. כעבור שלושה ימים נפגשו השניים, וז'דאנוב מסר לו שעליו לביים סרט אודות הצאר איוואן. לאייזנשטיין הובטחו יחס מועדף ומשאבים ככל שיידרשו, והוסבר לו כי לסרט חשיבות פוליטית עילאית. כבר פחות משבוע לאחר הפגישה, החליט הבמאי להתמקד במניעים הפסיכולוגיים של איוואן למעשיו, להציג אותו כדמות רדופה ואכולת ספקות, וליצור עקביות ואמינות בעלילה.
הפלישה הגרמנית ב-22 ביוני 1941 דחתה מייד את העבודה על "איוואן האיום", אך היא חודשה בספטמבר. ב-14 באוקטובר פונו הבמאי וצוותו, יחד עם יתר אולפני מוספילם, לאלמא אטא שבקזחסטן, הרחק מהחזית. אייזנשטיין עבד על התסריט במשך רוב 1942, שעות רבות ביממה, תוך שהוא מקבל הערות מבכירים כמו שר הקולנוע איוואן בולשקוב. בין היתר, בכפוף לצורכי המלחמה, שוותה בתחילה לאיוואן אנגלופיליה מודגשת, שהועלמה לאחר שווינסטון צ'רצ'יל הודיע שחזית שנייה לא תיפתח באותה השנה; אייזנשטיין, שהספיק לצלם כמה סצנות עם מיכאיל רום בדראג, בתפקיד אליזבת הראשונה, נאלץ להסיר אותן. גם מלחמת ליבוניה צוירה כמאבק אנטי-גרמני. אייזנשטיין נדרש להגן, מול התנגדות בולשקוב ויתר אנשי ועדת הקולנוע הממשלתית, על אורך העלילה – "איוואן" נועד להכיל שני חלקים, אך אייזנשטיין החל לטעון באותה שנה שתידרש טרילוגיה – ועל האלמנטים המקוריים והנוקבים, שהיו עשויים להתפרש כחתרניים ואכן היו כאלו תכופות, שמילאו אותה. הוא נאלץ להתפשר רבות אך גם הצליח לשמר את רוב רעיונותיו.
במאי 1944, עיכובים מצטברים שנגרמו עקב מורכבותו של הסרט, הביאו את אייזנשטיין להודיע שלא יוכל להשלים את שני חלקיו המתוכננים בקרוב. ועדת הקולנוע הממשלתית וסטלין, שהמיזם היה קרוב לליבו, החליטו לדחות את יציאת החלק השני לאקרנים, אף על פי שאייזנשטיין ראה אותם כיחידה אחת והעדיף שיוקרנו ביחד. הרשויות נענו אז לבסוף להפצרותיו מזה זמן מה, והתירו לו לביים טרילוגיה במקום שני סרטים בלבד. בשלהי 44' נכנס החלק הראשון הכמעט-מוכן לשלבי הצנזורה הסופיים. בין השאר, הוחלט להוציא מן הסרט סצנת פרולוג ארכנית, שהועברה לחלק השני, בה מוצג איוואן כילד מושפל ומעונה הנדחף לפתח רגשות נקמה; וקוצצה מאוד סצנה אפלה, בה נשבעים האופריצ'ניקים שנאמנותם לצאר עולה על רגשותיהם כלפי משפחתם וחבריהם. אף על פי שהמוטיב של כורח הציות והנחישות למען טובת המדינה היה חיוני, סצנה זו נראתה למבקרים הרשמיים כמגדישה את הסאה, עד כדי יצירת רושם של אכזריות ועריצות. ב-31 בדצמבר אושר הסרט להפצה, וב-20 בינואר 1945 נערכה הבכורה במוסקבה.
"איוואן האיום" ספג ביקורת קשה מבחינה היסטורית ואמנותית גם יחד. מבקרים סובייטים רבים סברו שאייזנשטיין לא עמד ביעד הפוליטי המרכזי שהוצב לו, להציג את איוואן הרביעי כגיבור וכמנהיג נוקשה אך מצליח באופן שיהיה נגיש לקהל. מבקרים זרים נרתעו מסגנון המשחק והתפאורה ותיארו את היצירה כמנוכרת ובלתי-אנושית. בולשקוב, שהיה מעורב בכל שלבי ההפקה, קידם את הסרט כמועמד לפרס סטלין. בוועדת הפרס הובעה התנגדות ניכרת מצד רוב החברים (מאורע לא-שגרתי לנוכח תמיכת שר הקולנוע), אך סטלין החליט לבסוף להתעלם מהם ולהעניק לאייזנשטיין את הכיבוד. ג'ואן נויברגר כתבה שההסברים לכך נעים בין האפשרות שסטלין ראה את הסרט כעביר בקושי מבחינה פוליטית, אך ביקש "לשחד" את אייזנשטיין כדי שהחלק השני יהיה ערב לחיך הממסד; לבין כך שהתעלם מכל המסרים החתרניים על המסך, והיה מרוצה באמת ובתמים מהצגת האכזריות והרצחנות של הצאר כהכרחיות למען טובת המדינה.
בנובמבר 1945 דרשה הנהלת מוספילם תיקונים נרחבים לפני שהסרט יאושר. הבמאי, חדור ביטחון בהצלחתו לשאת ולתת על עבודתו האמנותית בחלק הקודם, לא נענה. ב-2 בפברואר 1946 הגיש אייזנשטיין את "מזימת הבויארים". לאחר מכן הלך לחגוג בקבלת פנים רשמית לכבוד זכייתו בפרס. בשעה שתיים בלילה, בעודו רוקד, הוא סבל התקף לב. ממיטת חוליו, הוא הספיק להורות על כמה תיקונים אחרונים.
סטלין, שצפה בסרט השני בקרמלין בהקרנה מיוחדת ב-2 במרץ, התכעס ותיאר את היצירה כ"בדיחה נתעבת". לוורנטי בריה העיר שמדובר ב"סיפור בלשי גרוע". המניעים שעמדו מאחורי התגובה הרשמית החריפה לסרט היו מושא להשערות ולניתוחים רבים. ראשית, החלק השני לא עבר את הצנזורה המקיפה שספג הראשון לפני שסטלין צפה בו. מלחמת העולם הסתיימה, ולשלטון שוב לא הייתה סיבה לאפשר חופש אמנותי יחסי; לפרוץ המלחמה הקרה התלווה גל של צנזורה ז'דאנוביסטית; ולבסוף, השליט שוב לא נזקק למשלים היסטוריים, שכן שורת סרטים חדשים, כמו "נפילת ברלין", הציגה אותו ישירות כגיבור הראשי. ייתכן גם שהרמיזות ההומוארוטייות המרובות (איוואן עמד חיבק שלושה-ארבעה גברים שונים, ואמר לוולדימיר שהלה איננו אוהב אותו), עוד יותר מהצגתו השלילית של הצאר, עוררו את חמת סטלין. מכל מקום, ב-5 במרץ אסר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית את הסרט.
ב-4 בספטמבר, פרסם הוועד גינוי רשמי לאייזנשטיין, שעדיין היה בתהליכי החלמה, בעוון הצגה של הצאר כ"המלט חלש אופי" – המחזה שאיוואן מוזמן אליו על ידי פיליפ חיזק מאוד רושם זה – ושל האופריצ'ניקים כ"קו קלוקס קלאן." אייזנשטיין ביקש לקבל רשות לערוך-מחדש את הסרט, וייתכן שמניעו האמיתי היה להרוויח זמן בניסיון לאפשר לו לצאת בגרסתו המלאה. הוא ביקש, וקיבל, ראיון מיוחד עם השליט כדי לדון בתיקונים הנדרשים. ב-25 בפברואר 1947 הגיעו הבמאי והשחקן הראשי ניקולאי צ'רקסוב לקרמלין, שם ספגו נזיפה ארכנית מסטלין, ויאצ'סלב מולוטוב וז'דאנוב. סטלין הדגיש שאיוואן היה אכזר רק משום שהאינטרס הלאומי חייב זאת, מחה על הצגה חיובית של העולם החיצון, בעוד שהצאר לא אפשר השפעה זרה מוגזמת ברוסיה, וגינה את חולשת הדעת וחוסר הרצון של איוואן בסרט. בין היתר, העיר סטלין ש.
למרות האישור המסויג מגבוה, אייזנשטיין לא שב לעבוד על החלק השני. העבודה על החלק השלישי נדחתה מאליה; נותרו התסריט שלו, הערות במאי רבות ומעט קטעים שהמפיקים הספיקו לצלם, באורך כולל של כחמש דקות. ידוע שהחלק האחרון היה אמור לכלול סצנה דרמטית של שריפת נובגורוד בידי האופריצ'ניקים ב-1570, שהייתה כנראה מזעזעת את הקהל בשל הדמיון והרמיזה להחרבת העיר על ידי הגרמנים במהלך המלחמה. ב-11 בפברואר 1948, פחות משנה לאחר הראיון עם סטלין, סבל אייזנשטיין התקף לב שני וקטלני. "איוואן האיום" נותר לא-מושלם. רק ב-1958, כחלק מהליברליזציה שנלוותה אל ההפשרה של חרושצ'וב, יצא החלק השני לאקרנים.
הראבן
{{פירושונים|
אמסלם
אמסלם הוא שם משפחה יהודי שמתועד לראשונה בימי המאה ה-15 בצפון אפריקה ושפירושו המילולי בעברית הוא "רודף צדק" או "שוחר שלום". השם נפוץ בעיקר בקרב יהודי צפון אפריקה ובפרט במרוקו ובאלג'יריה.
כריות
כריות הן מותג של דגנים פריכים ממולאים בקרם, אחד המוצרים בקטגוריית דגני הבוקר של תלמה, מותג שהוקם על ידי חברת יוניליוור ישראל בשנת 1994. המוצר הוא פרי פיתוח ישראלי.
קיימים מגוון מוצרים שונים של כריות, אשר נבדלים זה מזה במילוי: נוגט, וניל, שוקולד, מוקה ועוד. כמו כן, מיוצרת גרסת כריות ללא גלוטן, גרסת כריות מופחתת סוכר וכן גרסת "מיני" שהושקה בשנת 2013 (ומאז כבר הופסק שיווקה).
ביוני 2013 החל מסע פרסום שנוי במחלוקת למוצר "מיני-כריות" בו הוצג תינוק כאובייקט מיני בדומה ליו הפנר. הפרסום עורר מחאה ציבורית נרחבת, והוא הופסק באותו היום בהוראת הרשות השנייה.
תיכון השיר שלנו
תיכון השיר שלנו היא סדרה מסוג דרמה מוזיקלית מבית yes הטלוויזיה בלוויין סדרה זו היא סדרת בת של "השיר שלנו". העונה הראשונה עלתה לשידור ב-3 במאי 2009 בערוץ yes stars ישראלי. ב-6 ביוני 2010 חזרה לעונה שנייה בערוץ ניקלודיאון (למנויי חברת הלווין yes). הסדרה הופקה על ידי חברת טדי יזמות והפקות. שיר הנושא של הסדרה נקרא "האמת שלך", והוא נכתב, הולחן ובוצע על ידי לי בירן.
עונה 1 - (50 פרקים)
עלילת הסדרה מתרחשת בתיכון עירוני כ"א, תיכון כושל בו שולטת כנופיה אלימה של תלמידים בהנהגתו של אסי (יהודה נהרי), נער חסר גבולות העושה בבית הספר ובחבריו הלומדים את כל אשר חפץ בראשו. במהלך העונה מנסים התלמידים והנהלת בית הספר בראשותה של ירדנה טמיר להוכיח למשרד החינוך כי יש מקום להפוך את התיכון לתיכון לאומנויות, כשברקע נולדת מערכת יחסים רומנטית בין אסי לנועה, התלמידה החדשה שמגיעה מניו יורק. העלילה סבה סביב חייהם של התלמידים והמורים בתיכון המתהווה: האהבות, התככים הבית ספריים, הקנאות והבגידות, והעבודה לקראת מופע בו תלוי גורל בית הספר ולהפוך את תיכון עירוני כ”א לתיכון לאמנויות.
עונה 2 - (50 פרקים)
העונה השנייה סובבת סביב תלמידי תיכון, שהפך, כפי שהבטיחה שרת החינוך בסוף העונה הקודמת, לתיכון לאמנויות בהנהלתה של ירדנה טמיר, ועבר למבנה חדש. אסי מנהל מערכת יחסים רומנטית אך מורכבת עם נועה, כאשר תוך כדי מרחף מעליו השחרור על "תנאי" שקיבל ושחרורו של אביו מהכלא. בעונה זו מצטרפת דבורה, תלמידה לשעבר של ירדנה ומורה למשחק בעלת עקרונות נוקשים. שיוצרת תככים חדשים בבית הספר. חייו של גלבוע משתנים כאשר אביו מעיד על משפחת פשע מהגדולות בארץ ועליו ועל משפחתו לעזוב את הארץ. לתיכון מגיע תלמיד חדש, בהתחלה כולם חושבים שהוא גיי בגלל שהוא רקדן אך לבסוף הוא הופך להיות בן הזוג של סונג לי. בסוף העונה סונג לי צריכה לבחור בין התלמיד החדש לבין גלבוע בן זוגה לשעבר. הסדרה מסתיימת כאשר סער, החונך החברתי, עוזב את התיכון ואומר לנועה שהוא אוהב אותה. נועה שרה שיר אישי עם יונתן חברה הקרוב. לאחר סיום השיר שלהם, עולה אסי לבמה ושר לה שיר. בסוף השיר, אסי פונה לנועה ואומר לה שהם יגמרו את זה ביחד יפה השניים נפרדים סופית והסדרה נגמרת.
היועצת
לסדרה הופקה סדרת בת אינטרנטית שבועית בת 10 פרקים בשם "היועצת", אשר מלווה את "תיכון השיר שלנו". בכל פרק מגיע אחד משחקני הסדרה המקוריים להיוועץ עם יועצת בית הספר, נגה (אפרת אנזל), ומשתף אותה בבעיות עמן הוא מתמודד בפרקי הסדרה המקורית ששודרו באותו שבוע. את סדרת-הבת כתב יריב גוטליב, אחד מכותבי הסדרה המקורית, ומשתתפים בה שחקני הסדרה המקורית – תמר שם אור, יהודה נהרי, ענבר דנון, עופר סקר, אריאל וולף, אריאל ברונז ורוני מרחבי.
הבודדים
הבודדים הוא סרט דרמטי ישראלי משנת 2009 בבימויו של רנן שור ובכיכובם של סשה אגרונוב ואנטון אוסטרובסקי. עוד משתתפים בסרט: צחי גראד, הנרי דוד ורותם זיסמן-כהן. הסרט תורגם לאנגלית והופץ תחת השם "The Loners".
עלילת הסרט, העוסקת לראשונה בקולנוע הישראלי בחיילים בודדים, מתארת את השתלטותם של שני כלואים על "אגף הבודדים" שבכלא שש. הכלואים, חיילים בודדים ממוצא רוסי וקווקזי, לוחמים בחטיבת גולני, נשלחו לכלא 6 לאחר שהורשעו במכירת נשק לארגון חמאס, וכעת הם דורשים משפט חוזר.
רקע
תסריט הסרט נכתב בהשראת אירועים אמיתיים: בשנת 1997 התקיים מרד אסירים בכלא שש, שהיה נדיר בהיקפו, אשר במהלכו השתלטו מספר כלואים על חדר האוכל, ולכדו מספר מדריכי-כלואים וסמלים.
תקציר העלילה
סשה בלוחין, לוחם בחטיבת גולני, מתבשר שהתקבל למבדקי קצונה. הוא יוצא לחגוג ביחד עם חברו לגדוד - גלורי. שני החיילים הם חיילים בודדים, עולים חדשים (סשה מרוסיה וגלורי מאחת ממדינות הקווקז), ללא קרובי משפחה בישראל. זמן מה לאחר מכן, השניים נעצרים, מואשמים ומורשעים כי מכרו את נשקו האישי של סשה לחמאס, אשר השתמש בנשק לצורך ביצוע פיגוע בחדרה, שבו נהרגו חמישה אזרחים.
שני הלוחמים, אשר נתפסים כבוגדים, לא רוצים לאבד את כבודם כלוחמים בצה"ל, ודורשים משפט חוזר. אולם המערכת הצבאית איננה מתעניינת ברצונותיהם, ומחליטה לשחרר אותם מהצבא ולהעביר אותם לבית כלא אזרחי, להמשך ריצוי עונשם. מצב זה גורם להם להשתלט על "אגף הבודדים" בו הם כלואים, לחטוף מדריך כלואים, סמל ומש"קית ת"ש כבני ערובה ולדרוש מאלוף הפיקוד משפט חוזר.
במהלך אירוע החטיפה, מתוודים השניים בפני אילנית, מש"קית הת"ש, כי סשה שכח את נשקו האישי אצל זונה אותה ביקר כשהשניים יצאו לחגוג יחד. על מנת לסייע לו, גנב גלורי נשק מנשקיית היחידה ומסר אותו לסשה, על מנת שלא יתגלה כי איבד את נשקו.
לדברי במאי הסרט, רנן שור, שאף להעמיד גיבור מורד, עולה חדש, המתכתב עם דמותו של סאלח שבתי.
פוליטיקה של איטליה
הממשל באיטליה מתבסס על דמוקרטיה ייצוגית פרלמנטרית הכוללת מערכת רב-מפלגתית. בראש המדינה עומד נשיא איטליה, אך תפקידו סמלי בלבד. הרשות המבצעת במדינה היא ממשלת איטליה. הרשות המחוקקת היא הפרלמנט האיטלקי, הכולל שני בתים: הסנאט של הרפובליקה ובית הנבחרים. הרשות השופטת באיטליה גם היא גוף עצמאי ונפרד משתי הרשויות האחרות.
היסטוריה של המערכת הפוליטית באיטליה
הנשיא הנוכחי של איטליה הוא סרג'ו מטרלה (Sergio Matterla) המכהן בתפקיד החל מ-3 בפברואר 2015, וראש הממשלה האיטלקי הנוכחית היא ג'ורג'ה מלוני, המכהנת בתפקיד החל מחודש אוקטובר 2022.
החוקה
החוקה הנוכחית של איטליה, "חוקת הרפובליקה האיטלקית" (באיטלקית: Costituzione della Repubblica italiana), נחקקה על ידי האספה המכוננת של איטליה ב-22 בדצמבר 1947 ברוב של 457 קולות לעומת 62 מתנגדים. החוקה תוקנה מאז 13 פעמים. היא נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948. חוקת איטליה מהווה את המסמך החוקתי העליון של המדינה, הקובע את יסודותיה וערכיה לצד מבנה המשטר הדמוקרטי, הייצוגי, הפרלמנטרי והרב-מפלגתי שלה.
הרשות המבצעת
סמכויות הרשות המבצעת באיטליה מתחלקות בין ממשלת איטליה לנשיא.
נשיא איטליה
נשיא הרפובליקה האיטלקית הוא ראש המדינה של איטליה. סמכויותיו של הנשיא הן סמליות בעיקרן, ותפקידו מוגדר כמייצג האחדות והערבות באיטליה. למרות הגבלת סמכויותיו המשמעותית של הנשיא, תפקידו חשוב מאוד בהשוואה למדינות אחרות שבהן הנשיא הוא בעל סמכויות סמליות (בדומה לישראל), היות שמתפקידו לבחור על מי להטיל את הרכבת הממשלה, ובעקבות הפיצול הפוליטי באיטליה מאז ימי מלחמת העולם השנייה - מדובר בדבר היכול לקבוע למעשה את זהותו של ראש הממשלה.
כהונתו של נשיא איטליה נמשכת שבע שנים. הוא נבחר במושב משותף של שני בתי הפרלמנט - הסנאט והאספה הלאומית, במספר הסבבים הדרוש על-מנת להשיג רוב מחויב של שני שלישים.
הנשיא הנוכחי של איטליה, הנשיא ה-12, הוא סרג'ו מטרלה, מאז פברואר 2015.
ממשלת איטליה
החוקה קובעת שממשלת איטליה מורכבת מראש הממשלה ושרים. נשיא איטליה ממנה את ראש הממשלה ובהתאם להצעתו את השרים. ברוב המקרים הממונה לתפקיד הוא מנהיג רוב בפרלמנט, או בעתות חרום ראש ממשלת אחדות. כך או כך, הממשלה זקוקה להבעת אמון משני בתי הפרלמנט. במידה והממשלה מאבדת את אמון אחד הבתים, הבית יכול להדיח אותה בהצבעת אי אמון.
הרשות המחוקקת
סעיף 48 לחוקה האיטלקית מבטיח לאזרחי איטליה את זכות ההצבעה לבחירת נציגים בפרלמנט. הפרלמנט האיטלקי מורכב משני בתים-הסנאט ובית הנבחרים.
המפלגות באיטליה
באיטליה פועלות מספר מפלגות, אך אף אחת מהן אינה מספיק גדולה לשלוט לבדה.
הסנאט של הרפובליקה
הסנאט הוא הבית העליון של הפרלמנט האיטלקי. הוא הוקם במתכונתו הנוכחית ב-8 במאי 1948. הסנאט מורכב מ-200 חברים נבחרים ושישה חברים (נכון לשנת 2022) הממונים על ידי נשיא איטליה לכל חייהם, בנוסף לנשיאי איטליה שסיימו את תפקידם. 200 הסנאטורים הנבחרים נבחרים בבחירות אזוריות על ידי אזרחי איטליה שהגיעו לגיל 18. ארבעה מהם מייצגים את אזרחי איטליה אשר לא מתגוררים בה דרך קבע.
טיל בליסטי טקטי
טיל בליסטי טקטי (tactical ballistic missile TBM) הוא טיל בליסטי המיועד לטווחים קצרים, וללחימה פנים מול פנים בשדה קרב. לרוב המרחק אליו מיועד הטיל אינו עולה על 300 קילומטר.
פוליטיקה של איטליה
בית הנבחרים
בית הנבחרים הוא הבית התחתון של הפרלמנט האיטלקי. עד 2022 בבית הנבחרים ישבו 630 חברים, שנבחרו בבחירות ישירות על ידי אזרחי איטליה שהגיעו לגיל 18. שנים עשר מהם ייצגו את אזרחי איטליה אשר לא מתגוררים בה דרך קבע. על פי תיקון לחוקה משנת 2020, החל מהבחירות בשנת 2022 נבחרו 400, במקום 630, נציגים, כשמתוכם 8 נבחרו על ידי אזרחים שאינם תושבי קבע במדינה.
טיל בליסטי טקטי
הטיל הבליסטי הטקטי הוא לרוב נייד, כדי להבטיח עמידות בשדה הקרב והתמקמות מהירה לצורך ביצוע ירי. בנוסף, מערכת הטיל נושאת עמה מספר ראשי נפץ המיועדים לפגיעה במבנים, ארטילריה, ועוד מטרות מעבר לקווי האויב.
פוליטיקה של איטליה
הבחירות באיטליה
שיטת הבחירות הקיימת באיטליה היא שיטה מעורבת, כיוון שהנציגים בפרלמנט נבחרים בשתי דרכים שונות. 232 מתוך 630 חברי הפרלמנט נבחרים בשיטה רובית במחוזות בחירה חד-נציגיים (כלומר, בחירה אישית). 386 חברים נבחרים בשיטה יחסית במחוזות רב-נציגיים (כלומר, שיטה רשימתית), ויתר 12 הנציגים נבחרים על ידי אזרחים איטלקים החיים מחוץ למדינה. אחוז החסימה באיטליה עומד על 3%.
טיל בליסטי טקטי
הטילים הבליסטים הטקטיים נותנים מענה בפער שבין ארטילריה רקטית לבין טילים בליסטיים לטווח קצר. טילים טקטיים עשויים להוות יתרון מכריע מעבר לקווי האויב ובשדה הקרב בכלל, עם עוצמה של טיל יבשה המשוגר ממתקן שיגור, וניידות של טילי ארטילריה רגילים. עקב הניידות שלהם, הטילים מוכנים יותר להתמודדות עם תרחישים שונים היכולים לקרות בשדה הקרב.
לצבאות רבים בעולם משמש הטיל הטקטי כוח עיקרי ושיא הטכנולוגיה. הטילים מספקים נשק בעל יתרון עצום ובמחיר יחסית קטן, ובכך מאפשר למדינות רבות דלות אמצעים לקנות אותו, ולעמוד מול מתקפות של מדינות אחרות, החזקות יותר מבחינה טכנולוגית וצבאית.
טילים בליסטיים עדיין קשים להתמודדות בשדה הקרב, מערכות קרקע-אוויר נעשו יותר מתוחכמות ומפותחות כדי לתת מענה לטילים אלו, אך עדיין, לא ניתן לספק הגנה מלאה מהטילים, עובדה זאת נותנת יתרון לבעל כמות מסוימת של טילים לאיים על השטח האווירי של האויב.
הקטור פיטרסון
הקטור פיטרסון (Hector Pieterson) (נולד ב-19 באוגוסט 1963- ונהרג ב-16 ביוני 1976) היה נער אשר נהרג בידי המשטרה בדרום אפריקה במהלך המהומות בסווטו. הקטור הפך לסמל של המהומות בסווטו, דרום אפריקה בשנת 1976, כאשר תמונה של הצלם סאם נזימה ( Sam Nzima) התפרסמה ברחבי העולם. בתמונה, נראה הקטור גוסס בידי אדם אשר גם לקח חלק מהמהומות, ולידו אחות של הקטור רצה. הקטור נהרג בגיל 13, כאשר המשטרה פתחה באש כנגד תלמידי בית הספר בעודם מוחים.
המהומות בסווטו
המהומות בסווטו החלו ב-16 ביוני 1976, בהם מחו תלמידי בית הספר על צו משנת 1974 (Afrikaans Medium Decree) שאילץ את כל בתי הספר השחורים ללמד באפריקנס ובאנגלית (אשר אלו היו השפות של האוכלוסייה הלבנה בדרום אפריקה).
כ-13,000 תלמידים התאספו להפגין אך עד מהרה הגיעה המשטרה להפסיק את ההפגנה. בעת הגעת המשטרה, המחאה התדרדרה, התלמידים התפרעו, והרגו שני עובדים אדמיניסטרטיביים ממועצת המנהלים של ווסט בראנד (West Rand Administrative Board), שרפו מספר כל רכב של המשטרה ומספר מבנים הקשורים לחינוך בטראנסוול (Transvaal).
כחלק מהמוחים, התאספו 30 תלמידים מול בית הספר התיכון פפאני( Phefeni Junio Secondary School ) ושרו את המנונה של דרום אפריקה בשפת הסוטו(Shoto),Morena Boloka Sechaba Sa Hes. נוכחות המשטרה הובילה להרגשת איום בקרב המוחים, שמצידם זרקו אבנים על השוטרים, שעד מהרה החלו להשתמש בגז מדמיע, וכאשר זה לא עזר, החלו לירות לכיוון התלמידים.
הקטור פיטרסון, היה אחד מהילדים שמתו באותו יום גורלי. התקשורת טענה כי הוא הילד הראשון שנהרג, אולם טוענים כי הילד הראשון שנהרג היה דווקא הייסטינגס אנדלובו (Hastings Ndlovu), אך במקרה שלו לא היו צלמים במקום אשר תיעדו את המוות שלו, ולכן שמו לא נודע מיד. מעריכים כי במהלך ההפגנות נהרגו 566 תלמידים. הקטור נהרג בפינת הרחובות מואמה ווילקאזי (Moema and Vilakazi), ואסף אותו בחור בן 18 בשם מבויזה מקאובו (Mbuyisa Makhubo), ויחד עם אחותו בת ה-17 של הקטור, אנטואנט (Antoinette), רצו לעבר המכונית של סאם נזימה. הם הכניסו אותו לרכבה של העיתונאית סופי טמה (Sophie Tema), ומשם לקחו אותו לבית החולים- שם נקבע מותו. הקטור והייסינג, שני תלמידים נקברו בבית הקברות אבאלון, בסווטו (Avalon Cemetery, Soweto). מאז, היו מבויזה ונזימה מבוקשים על ידי המשטרה ונאלצו להסתתר. הראשון שניהם היגר לנמיביה ומאז אבדו עקבותיו. ואילו נזימה- הסתתר אך לאחר כמה שנים שבהם היה מבוקש, שב להתגורר בלילידייל ( Lillydale) והיה תחת פיקוח משטרתי בעקבות איומים לחייו.
משפחתו ושם משפחתו של הקטור פיטרסון
ביוני 1976, לאחר מותו של הקטור, ופרסום תמונתו בכל רחבי העולם, התעקשה משפחתו שאיות השם הוא Pieterson. שם המשפחה המקורי של המשפחה היה פיטסו אך החליטו לאמץ את שם זה כדי לנסות לעבור להיות בקבוצה של הצבעוניים (Colored). בתקופה זו, תחת משטר האפרטהייד, אוכלוסייה זו נהנתה מיותר זכויות אל מול הקבוצה של השחורים.
מורשת
בתחילת שנות ה-90 הוקמה אנדרטה לזכרו של הקטור פיטרסון, הממוקמת שני רחובות מהמקום בו נהרג באורלנדו, סווטו. ב-16 ביוני 2002, נפתח מוזיאון הקטור פיטרסון על שמו (Hector Pieterson Museum) מאחורי אנדרטת ההנצחה. המוזיאון הוקם לזכר ההרוגים בכל רחבי דרום אפריקה בשנת 1976. במוזיאון, מוצגת התמונה של הקטור כבר בכניסה, והפך להיות אטרקציה תיירותית באזור. משנת 2010, אנטואנט אחות של הקטור עובדת כמדריכת טיולים במוזיאון.
פלמבה
פְלָמְבֶּה (מצרפתית: Flambé, בעברית: שלהוב אלכוהול) היא שיטת בישול במסגרתה מוסף אלכוהול (אתנול) למאכל חם, דבר הגורם לאלכוהול להידלק ולבעור, ולטעמו של המזון להשתנות.
היסטוריה
מזון בוער הוגש על ידי המורים בספרד במהלך המאה ה-14, אבל שיטת בישול זו התפתחה בשלהי המאה ה-19 בצרפת. המאכל הראשון המודרני בהכנתו נעשה שימוש בשיטת בישול זו היה קרפ סוזט אשר הומצא על ידי אנרי שרפנטייה, עוזר טבח צרפתי בן 15 בשנת 1895. גרסה אחת מספרת, שהקינוח הוכן ב"קפה דה פארי" שבמונטה קרלו (לפי גרסה אחרת: במסעדה בפריז), עבור הנסיך מוויילס, לימים אדוארד השביעי מלך אנגליה. למנה האחרונה תכנן שרפנטייה להגיש קרפ עם רוטב. הארוחה התמשכה מעבר למתוכנן, והוא רצה לחמם את הקרפ שנית על מנת להגישו. כשהחזיר את הקרפ למחבת, הוא הוסיף לו בטעות גם אלכוהול, והלהבה לא כבתה עם הגשת הקרפ לשולחן.
שינוי הטעם
שינוי הטעם במזון נוצר עקב הבדלי טמפרטורת רתיחה. בעוד שאלכוהול רותח ב-78 מעלות צלזיוס, מים רותחים ב-100 מעלות, וסוכר נמס והופך לקרמל ב-160 מעלות. הצתת שלושת המרכיבים יחד יוצר תגובה כימית המשנה את טעמו של המזון.
ג'וזף הולמס מילר
סר ג'וזף הולמס מילר (באנגלית: Sir Joseph Holmes Miller; 12 בפברואר 1919 - 6 בפברואר 1986) או בוב מילר חבר מסדר האימפריה הבריטית, היה סוקר ומודד ניו זילנדי, וחוקר אנטארקטיקה; בשנת 1979 קיבל תואר אצולה על פועלו בחקר ומיפוי אנטארקטיקה.
ילדותו ולימודיו
מילר התחנך בבית הספר היסודי וילוברידג' (Willowbridge) ובבית הספר התיכון ויימייט (Waimate), בו היה תלמיד מצטיין.
בשנת 1936 מילר עבר לוולנגטון ובה החל לעבוד במשרד הסקרים והסטטיסטיקה של ניו זילנד, וממשרד זה עבר בשנת 1938 למחלקת סקרי המקרקעין.
מחקריו כמגלה ארצות
בשנת 1949 מילר סקר את מתלול רמוטאקה (Remutaka incline), והוביל משלחת חקר אמריקאית - ניו זילנדית (New Zealand–American Fiordland Expedition). בשל מחקריו אלה זכה במדליית פולטון של מכון הסקרים של ניו זילנד בשנת 1950. באותה שנה סיים למפות ולחקור את איי האנטיפודה ואיי באונטי.
בשנת 1955 מונה כחבר למשלחת הטראנס - אנטארקטית, ונשלח עם המשלחת המוקדמת לים ודל על מנת להתנסות בחקר אנטארקטיקה. מילר מונה להיות סגן מפקד המשלחת תחת אדמונד הילרי. המשלחת הגיעה לשטח חסות רוס בינואר 1957. מילר בחר את מיקום בסיס סקוט, ופילס את השביל במעלה קרחון סקלטון לעבר רמת הקוטב הדרומי, מילר וג'ורג' מארש התקדמו במזחלת כלבים, סימנו את מסלול ההתקדמות עבור משלחת החקר, ומיפו את האזור. מילר עבר מרחק של 1,600 מילים על מזחלת הכלבים, עם שני צוותי כלבים.
בין השנים 1963–1964 מילר שב לאנטארקטיקה בראש משלחת מחקר שחקרה את ארץ אואטס ואת ארץ ויקטוריה (שהיו אז אזורים לא ממופים).
תפקידים
מילר היה חבר החברה האנטארקטית של ניו זילנד (1963–1960), חבר הוועדה גאוגרפית של ניו זילנד (1986–1968) וחבר מועצת החקר של שטח החסות רוס שהוקמה בשנת 1958 במטרה שתהא גוף מייעץ לממשלת ניו זילנד בהחלטותיה בעניינים הנוגעים לאנטארקטיקה. מילר היה יושב ראש הוועדה בין השנים 1971–1983.
תארים
בשנת 1958 מילר קיבל תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית בשל עבודו במשלחת הטרנס - אנטארקטית, ובשנת 1979 קיבל תואר אביר, בשל מחקריו בשטח חסות רוס.
בשנת 1979 קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטית ויקטוריה שבוולינגטון.
משפחתו
ב-18 באוקטובר 1947 מילר נשא לאישה את מרג'ורי פלורנס תומילסון (Marjorie Florence Tomlinson) ונולדו להם בן ובת.
מורשתו
פסגת מילר ברכס אקספלוררז שבאנטארקטיקה נקראת על שמו.
You Suffer
You Suffer הוא שיר של להקת הגריינדקור הבריטית נפלם דת'. השיר זכה להיכנס לספר השיאים של גינס כשיר הקצר ביותר שהוקלט אי פעם (1.316 שניות). השיר נכתב על ידי שניים מחברי הלהקה במהלך שנת 1986, ונכלל באלבום Scum מ-1987.
לדברי ג'סטין ברודריק, אחד מכותבי השיר, "...השיר נכתב כבדיחה, משהו אידיוטי לחלוטין. מגוחך אבל משעשע ביותר. היינו מנגנים את השיר הזה מול 30 ילדים כל סופשבוע בערך, אולי 30 פעם. זה היה מצחיק."
אמן הנויז קיילי מינויז ביצע גרסת כיסוי של השיר באורך 60 דקות ו-39 שניות.
תמות מרכזיות בשיר
השיר עוסק בעיקר בסבל האנושי ובתהיה על הגורמים לו. מילות השיר הן - You suffer ?But why
הסינגל
בשנת 1989 השיר יצא כסינגל על תקליטון-אוסף בשם Grindcrusher. על צידו השני של התקליטון הופיע שיר של להקת אלקטרו היפיז, שגם אורכו כשנייה. זהו הסינגל הקצר ביותר שיצא מעולם. כל שיר תפס חריץ אחד על התקליט, ושאר השטח נוצל לכיתובים וציורים.
הקליפ
בשנת 2007, במקביל להוצאה מיוחדת של האלבום Scum לרגל עשרים שנה להוצאתו המקורית, צולם וידאו קליפ לשיר - גם הוא הווידאו קליפ הקצר בעולם.
ג'יימס קייסון לי
ביוגרפיה
לי נולד בסיאול שבקוריאה הדרומית. שמו האמצעי, קייסון, מורכב משתי האותיות הראשונות של הוריו והמילה "son". שמו האנגלי, ג'יימס, נגזר מג'יימס בונד. אביו היה מהנדס חשמל. בגיל 10 היגר עם משפחתו לניו יורק, שם למד מאוחר יותר בבית הספר התיכון המדעי של ברונקס. הוא החל ללמוד תקשורת באוניברסיטת בוסטון מתוך כוונה להיות שדרן ספורט לפני שעבר מאוחר יותר למכון האמנויות של ניו אינגלנד.
בקיץ 2001 מכר קיסון את מכוניתו וקנה כרטיס בכיוון אחד ללוס אנג'לס מתוך כוונה להיכנס לתעשיית הבידור. הוא נרשם לשיעורי משחק במכללה קהילתית תוך כדי בחינות אודישן לתפקידים בטלוויזיה, ובין לבין עבד כמורה פרטי לבחינות פסיכומטרי כדי לשלם את החשבונות.
קריירה
בשנים 2006–2010 הוא גילם את דמותו של אנדו מאסאצ'י במשך ארבע עונות של סדרת הטלוויזיה "גיבורים". בעונה הראשונה הוא שיחק כשחקן אורח ובשאר העונות הוא קיבל קרדיט של שחקן ראשי.
בשנת 2007 שיחק בסרט האינדי "ביג דיל". בשנת 2008 הוא הופיע בסדרה "CSI" בתור מתורגמן לשפה הקוריאנית.
בשנת 2010 שיחק בסרט "איך לעשות אהבה עם אישה". בשנת 2013 שיחק בדרמה האירוטית של קתרין הארדוויק "" בכיכובם של אמילי בראונינג וקאם ג'יגנדה.
בשנת 2021 הוא הופיע בסרט הקומדיה "יום הכן" של ספק שירותי הסטרימינג נטפליקס.
חיים אישיים
בשנת 2015 נישא קייסון לזמרת ולמדענית המוח ג'יימי ברג; לזוג יש שני ילדים.
הוא דובר קוריאנית ואנגלית שוטפת ולמד לדבר יפנית כדי לשחק את אנדו מאסאצ'י בסדרה "גיבורים".
עשנן מטפס
עַשְׁנָן מְטַפֵּס (שם מדעי: Fumaria capreolata), שם בערבית רוּס אֵדגַ'אג' אלמוּתַסַלֵק. הוא צמח עשבוני חד-שנתי ממשפחת העשנניים. הצמח הוא צמח מטפס ונעזר בקנוקנות כדי לטפס על צמחים שכנים. בארץ אפשר למצוא אותו בעיקר בצפון הארץ ובמישור החוף. ניתן למצוא אותו גם בשפלה ובנגב הצפוני. תפוצתו העולמית היא בעיקר בארצות שמסביב הים התיכון, וגם באזורים צפוניים יותר.
הצמח צומח בעיקר במקומות מוצלים, והוא פורח בין החודשים ינואר עד מאי. פרחיו מאורגנים בצורת אשכול מוארך, צבע עלי הכותרת לבן עד סגול חיוור, ובקצה כתם בצבע ארגמן. עליו מנוצים. הפרי של העשנן הוא בצורת כדור בקוטר של 3-2 מ"מ.
הסוג עשנן כולל 50 מינים, מתוכם 8 בארץ ישראל, ביניהם עשנן יהודה ועשנן הגליל שזוהה לראשונה על ידי טוביה קושניר ומאז נעלמו עקבותיו, הוא זוהה מחדש בשנת 2012.
יוג'ין ריצ'רדס
יוג'ין ריצ'רדס (באנגלית: Eugene Richards; נולד ב-1944) הוא צלם עיתונות אמריקאי וסופר.
ריצ'רדס נולד בדורצ'סטר, מסצ'וסטס. צילם במדינות עולם שלישי וכן שכונות עוני ברחבי ארצות הברית. ריצ'רדס זכה בפרסי צילום רבים.
ריצ'רדס כתב מספר ספרים. עם ספריו נמנים:
הוא תרם חלק מצילומיו וספרים על צילום לספריית הצילום בברונקס שהוקמה על שם טים הטרינגטון.
אליפות וימבלדון 1908
אליפות וימבלדון 1908 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-22 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים. באליפות וימבלדון 1907 טניסאים בריטיים לא זכו באף תואר. לתחרות 1908 רוב אלופי שנה שעברה לא התייצבו וטניסאים בריטיים ניצלו את ההזדמנות וניצחו בתחרויות.
תחרות הגברים
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-8 בתים. מנצח השלב הראשון היה אמור להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1907 על התואר. לתחרות זו נרשמו 64 טניסאים, מהם 48 מבריטניה. בגמר תחרות הגברים ארתור גור ניצח את הרברט רופר-בארט ב-5 מערכות. מכיוון שנורמן ברוקס (מנצח אליפות וימבלדון 1907) לא התייצב למשחק הקובע, ארתור גור זכה בניצחון טכני. כך הוא זכה בתואר נוסף (בפעם הראשונה הוא זכה בשנת 1901).
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 30 טניסאיות (מהן 29 בריטיות) שחולקו ל-2 בתים. בגמר התחרות שרלוט קופר (מנצחת תחרות בשנת 1895, 1896, 1898, 1901) נפגשה עם אגנס מורטון וניצחה אותה ב-2 מערכות. מכיוון שמיי סטן (מנצחת אליפות וימבלדון 1907) לא התייצבה למשחק הקובע, שרלוט קופר זכתה בניצחון טכני.
תחרות הזוגות
בתחרות הזוגות השתתפו 34 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד מנצחי אליפות וימבלדון 1907. מכיוון שנורמן ברוקס, שהיה חלק מהצמד המנצח בשנה הקודמת, לא נרשם לתחרות היה ברור שמנצחי השלב הראשון יהיו אלופים. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. בגמר התחרות הזוג שכלל את טוני וילדינג (אוסטרליה), שהיה שותפו של נורמן ברוקס בשנה הקודמת, ויאשיהו ריצ'י (בריטניה) ניצח את הבריטים ארתור גור והרברט רופר-בארט ב-4 מערכות. כך טוני וילדינג זכה בתואר השני ברציפות בתחרות זוגות.
קריות (נפת שכם)
היסטוריה
בשנת 1870 ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב:.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בקריות הייתה אוכלוסייה של 530 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 156 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 732 תושבים, כולם מוסלמים, למעט שלושה נוצרים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 מחלקת הייעור של ממשלת המנדט נטעה יער על הגבעות שממערב לכפר, סמוך לחאן א-לובאן.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 930 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 7,491 דונם. אשר מתוכם הוקצו 2,611 לחקלאות שלחין, ו-2,803 לגידולי דגנים.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה קריות משליטה בריטית לירדנית. בסקר האוכלוסין הירדני משנת 1961 נמנו בכפר 1,163 תושבים.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
בינואר 1978 התיישבה מדרום לכפר קבוצה של מתנחלים, במסווה של מחנה חפירות ארכאולוגיות בתל שילה הסמוך. המעשה גרם למתיחות ביחסי ארצות הברית–ישראל משום שהדבר פגע במשא ומתן לשלום עם מצרים שהתנהל אז, אך המחנה הפך לבסוף להתנחלות שילה. לצורך הקמת ההתנחלות הופקעו 635 דונם מאדמות העיירה. ב-1984 הוקמה ההתנחלות עלי, שלצורך הקמתה הופקעו 623 דונם מאדמות העיירה. במשך השנים הופקעו, לצורך הרחבתה עוד כמה מאות דונם. בשנת 1998 הוקם "מאחז היובל", כהרחבה של עלי, כ-500 מטר ממערב לקריות. 16 בתי הקבע שהוקמו בו נבנו ללא היתר, ללא תוכנית מתאר ועל קרקע הנמצאת בחלקה בבעלות פרטית של תושבי העיירה. ב-2005 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד בנייה של תשעה בתים במאחז על קרקע פרטית. בתגובה לעתירה, הצהירה המדינה שהמבנים אינם חוקיים וייהרסו, אבל ההריסה לא בוצעה. ביולי 2011, הכריז המנהל האזרחי, לצורך הכשרת המאחז, על הקרקע כ"אדמת מדינה". במרץ 2009, הוגשה עתירה נוספת לבג"ץ, בדרישה לעצור את סלילת הכביש המחבר בין ההתנחלות עלי לבין מאחז היובל. מאחר שהכביש עובר על קרקע פרטית ומונע מתושבי קריות את הגישה לכ-1,500 דונם של אדמה חקלאית מעובדת שבבעלותם.
על-פי הסכם אוסלו, 23% מאדמות הכפר (כ-5,104 דונם) מוגדרות כשטח B, ו-77% (כ-17,369 דונם הנותרים) - הם שטח C.
בהמשך הוקמו מסביב לכפר המאחזים: שבות רחל ב-1991, אחיה ב-1997 בסמוך לשבות רחל, עדי עד ב-1998, אש קודש ב-1999 וקידה בשנת 2003. בפברואר 2017, החליטה ממשלת ישראל להקים למפוני עמונה יישוב חדש סמוך לקריות בשם עמיחי. באוגוסט 2017 הגישו 13 תושבים בעלי קרקעות באזור התנגדות לתוכנית הבנייה למנהל האזרחי, בטענה שהיא ממוקמת על שטח פלסטיני פרטי ושההקמה תפגע בנגישות לקרקעותיהם. במאי 2018 דחה בג"ץ את העתירות כנגד הקמת היישוב ואישר את הפקעת הקרקעות, והיישוב הוקם.
גאוגרפיה
הכפר ממוקם במרכז שלוחה, מתחת לשתי פסגות, ג'בל א-טנטור, שבגובה 793 מטר מעל פני הים וג'בל א-דבביס שבגובה 747 מטר מעל פני הים. פסגות ההרים באזור מורכבות משכבות חוואר מתצורת מוצא מדרונותיו העליונים (עד גובה 750 מטר מעל פני הים לערך) הן מתצורת בית מאיר (שכבות דקות של דולומיט צהבהב לחלופין עם שכבות חוואר המתאימות לבניית טרסות חקלאיות) ומתחתם שכבה מתצורת שורק, שכבה שממנה נובעים מעיינות. על המדרונות הדרומיים של השלוחה נובעים מספר מעיינות המשמשים את הכפר, "עין קריות" ו"עין סיילון".
חינוך
בית הספר היסודי של העיירה ממוקם בכפר הסמוך ג'אלוד. בעיירה שני בתי ספר תיכוניים, אחד לבנות והשני מעורב לבנים ובנות.
לירן רוטמן
לירן רוטמן (נולד ב-7 ביוני 1996) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר והקיצוני במכבי נתניה מליגת העל.
ביוגרפיה
רוטמן החל את דרכו במחלקת הילדים של הפועל ראשון לציון. ב-2010 עבר רוטמן למחלקת הנוער של סקציה נס ציונה. ב-2 במאי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כשפתח במשחק נגד מועדון ספורט כפר קאסם שנגמר בניצחון 0–2 בעת ששיחקה נס ציונה בליגה א'. עונה לאחר מכן המשיך לשחק רוטמן בקבוצת הנוער ואף הספיק לרשום הופעה בגביע המדינה ובמשחק ליגה נוסף לפני שעזב את הקבוצה בינואר 2015.
בינואר 2015 חתם רוטמן במכבי פתח תקווה מליגת העל. בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק בעיקר במחלקת הנוער ועלה רק פעם אחת כמחליף בדקה ה-87 בניצחון 0–2 על מכבי תל אביב ב-1 ביוני 2015 במשחק בו גם הספיק לכבוש. בעונת 2015/2016 זכה רוטמן עם מכבי פתח תקווה בגביע הטוטו כאשר הוא אף כבש שער בניצחון 0–3 על עירוני קריית שמונה בגמר ב-2 בפברואר 2016. באותה עונה שיחק רוטמן תשעה משחקים בכל המסגרות בהן פתח בארבעה מהם. גם בעונת 2016/2017 רוטמן לא הרבה לקבל הזדמנויות ושיחק רק בשישה משחקים ופתח רק במשחק בודד.
בעונת 2017/2018 הושאל רוטמן להפועל רמת-גן גבעתיים עד תום העונה. ב-3 באוגוסט 2017, שיחק רוטמן את משחקו הראשון בקבוצה כשפתח במשחק גביע הטוטו של הליגה הלאומית מול הפועל תל אביב שנגמר בתוצאה 0-0. את שערו הראשון בקבוצה כבש חמישה ימים לאחר מכן במשחקו השני בקבוצה מול הפועל פתח תקווה שנגמר בניצחון 0–2. ברמת גן קיבל רוטמן הזדמנות כשחקן מרכזי וב-42 משחקים בהם שיחק פתח ב-33 וכבש שבעה שערים בכל המסגרות.
לקראת 2018/2019 חזר רוטמן למכבי פתח תקווה. ב-27 בפברואר 2019 חתם רוטמן בבית"ר ירושלים וסוכם שיעבור לשם בתום העונה. באותה עונה שיחק ב-20 משחקים, מתוכם פתח בשבעה, וכבש שער בודד. בתום אותה עונה ירד עם מכבי פתח תקווה לליגה הלאומית.
ב-4 בפברואר 2021 הושאל רוטמן להפועל חדרה עד לסיום עונת 2020/2021. ב-7 ביוני 2022 חתם במכבי נתניה, ובינואר 2023 זכה עימה בגביע הטוטו השלישי שלו.
ב-30 באפריל 2022 כבש צמד (בהפרש של 16 דקות) במדי בית"ר ירושלים במסגרת ליגת העל מול מכבי פתח תקווה, במשחק שהסתיים בתיקו ביתי 2–2.
ד'תשמ"ח
מאפייני לוח השנה
בשנים ד'תשמ"ה-ד'תשס"ב חלו כל 14 הקביעויות בתוך 18 שנים.
באדי (מכונית חשמלית)
באדי (בנורווגית: Buddy) היא רכב חשמלי מונע מצבר המוגדרת כמכונית מיקרו עירונית, מתוצרת יצרנית הרכבים החשמלים הנורווגית Buddy Electric (שם רשמי: Pure Mobility, שם נוסף: Elbil Norge AS) אשר מיוצרת משנת 1991 ועד היום בנורווגיה.
תוף מדבר
תוֹף מְדָּבֶּר (באנגלית:  talking drum; בצרפתית: Tama או le tambour parlant; בשפת מנדינקה: Tama; בשפת יורובה: gangan, dumdum; בשפת האוסה: kalangu; בשפת דגומבה: lunna) הוא תוף המשמש במוזיקה של מערב אפריקה. אחד מכלי הנגינה של הגריוט. התוף, בתבנית של שעון חול, מורכב משני תופים המחוברים ביניהם ברצועות עור הניתנות למתיחה על מנת לשנות את גובה הצליל המופק. ייחודו של התוף הוא ביכלתו להפיק צלילים המזכירים דיבור אנושי בטון ובפרוזודיה (מאפיינים אקוסטיים של הדיבור). נגן מיומן מסוגל להפיק "משפטים" הנשמעים כשיר. התוף נפוץ בקרב קבוצות אתניות במערב אפריקה כגון יורובה, מנדינקה, דגומבה והאוסה באזור האימפריה ההיסטורית של גאנה, דרום-מערב ניגריה ובנין.
גדלים וצורות
התוף המקובל הוא באורך של כ-13 ס"מ וקוטר כל תוף 7 ס"מ, אם כי קיימים תופים במגוון גדלים. ניתן למצוא "אשכולות" של תופים בגדלים שונים בהם ניתן לנגן יחד במגוון רחב יותר גל גבהי צליל. כן ניתן למצוא תופים שלהם יש רק "צד אחד" של "שעון החול" (במבנה שמזכיר מעט דרבוקה).
גוף התוף יכול להיות עשוי מעץ או חרס.
שיטת הפקת הצליל
התוף נתלה על הכתף עם רצועה ומוחזק בין המותן ליד החובקת אותו, כאשר הצמדת התוף למותניים מותחת את המיתרים ובתורם את עור התוף ומעלה את גובה הצליל. הנגן אוחז בידו השנייה מוט כפוף עם גולה בקצהו, בו הוא יכול להכות באזורים שונים על גבי עור התוף.
שימוש היסטורי
התוף היה מסוגל להעביר הודעות מכפר לכפר, בשל היכולת לחקות באמצעות התיפוף צלילים דומים לשפה מדוברת. העובדה ששפות מערב אפריקה הן שפות טונאליות, איפשרה העברת מסרים באמצעות שינויי טון בלבד, ללא עיצורים. ה"שפה" בה נעשה שימוש להעברת המסרים כללה מילים פשוטות וחיוניות וסמנים שסיפקו הקשר. כך, הודעה של מילים ספורות התארכה לשיר קצר, הכולל את מילות המסר וביניהן סמנים ווקליים שסיפקו את ההקשר. על השיר ניתן לחזור מספר פעמים והוא נשמע במרחק של 5–6 ק"מ.
Goodbye (שיר של בילי אייליש)
Goodbye (בעברית: להתראות) הוא שיר שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית בילי אייליש, ומופיע באלבום הבכורה שלה,. השיר יצא לאור ב-29 במרץ 2019, על ידי חברות התקליטים דארק-רום רקורדס ואינטרסקופ רקורדס, ביחד עם האלבום עצמו.
רקע וכתיבה
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאת האלבום.
הצלחה
במרץ 2019, עלה האודיו הרשמי של השיר לערוץ היוטיוב של בילי אייליש. באודיו ניתן לראות את עטיפת האלבום בו נכלל השיר. נכון למאי 2022, מונה הצפיות של האודיו עומד על למעלה מ-12 מיליון צפיות.
בין היתר, הצליח השיר לצבור למעלה מ-180 מיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
סימורגיה
סימורגיה (שם מדעי: Simurghia; קרוי על שם המפלצת המעופפת מהמיתולוגיה הפרסית: סימורג}) הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת הניקטוזאוריים שחי בצפון אפריקה של המאסטריכט שלפני 66 מיליון שנה מזמננו, סמוך להכחדת הקרטיקון הגדולה.
הסימורגיה תואר ב-2018 בידי החוקרים ניקולס ר. לונגריך, דייוויד מ. מרטיל ובריאן אנדרס, לצד פטרוזאורים דומים כמו הברברידקטילוס והאלקיונה, שהשתייכו כנראה לאותה משפחה. בסוג נכלל מין בודד - Simurghia robusta, שפרושו מלטינית: "חזק".
פטרוזאור זה שנחשף בבסיס אולד אבדון (Ouled Abdoun Basin) שבצפון מרוקו נחפר במשך 3 שנים, בהם נחשפו מעל 200 שלדי פטרוזאורים. הוא ידוע מממצאי זרוע ארוכה שבורה ללא החלק הקדמי, אשר הייתה בסיס לכנף קדומה. הערכה של מוטת כנפיו מגיעה לחמישה מטרים בקירוב, מה שהופך אותו לגדול מהאלקיונה והברברידקטילוס.
ככל הנראה הפטרוזאור עופף מעל החופים הקדומים של האוקיינוס האטלנטי שלחופי מרוקו וניזון בים מדגים ויצורי דומים בעודו מקנן במושבות בחופים, אולי לצד פטרוזאורים נוספים. בדומה לשאר הפטרוזאורים הוא נכחד כליל לפני 66 מיליון שנה מזמננו.
פייר ז'יל דה-ז'ן
פייר ז'יל דה-ז'ן (בצרפתית: Pierre-Gilles de Gennes; 24 באוקטובר 1932 - 18 במאי 2007) היה פיזיקאי צרפתי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1991.
דה-ז'ן נולד בפריז שבצרפת, ולמד בחינוך ביתי עד גיל 12. בגיל 13 החל לאמץ הרגלי קריאה למבוגרים והרבה לבקר במוזיאונים. מאוחר יותר החל ללמוד באקול נורמל סופרייר. לאחר שעזב, בשנת 1955, הפך למהנדס מחקר. ב-1957 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת פריז.
בשנת 1959 עשה פוסט-דוקטורט עם צ'ארלס קיטל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ולאחר מכן בילה במשך שנתיים בצי הצרפתי. ב-1968 החל ללמוד על גבישים נוזליים.
בשנת 1971 התמנה לפרופסור בקולג' דה פראנס.
ב-1984 נבחר כעמית זר של החברה המלכותית.
בשנת 1988 זכה בפרס הארווי, וב-1990 זכה במדליית לורנץ ובפרס וולף לפיזיקה. בשנת 1991 זכה בפרס נובל לפיזיקה, על הגילוי שאפשר להכליל שיטות שפותחו למחקר תופעות סדר במערכות פשוטות עבור צורות מורכבות יותר של חומר, ובפרט עבור גבישים נוזליים ופולימרים לרבות פיתוחים בתחום פולימרים ואינטגרלים מסלוליים.
נפטר באורסיי שבצרפת ב-18 במאי 2007.
בנאי (מקצוע)
בנאי או פועל בניין הוא פועל המועסק בענף הבנייה. המונח מתייחס לפועלי בניין כלליים, אך גם לעובדים בעלי התמחות מיוחדת, כגון חשמלאים, נגרים, שרברבים, טייחים, ברזלנים, צבעים וטפסנים.
התמחויות בבנייה
(ראו גם: בעלי מקצוע, גופים ותפקידים בפרויקט בנייה)
פועלי בניין בישראל
נכון לשנת 2017, הקיף ענף הבניין בישראל כ-261.5 אלף עובדים, מתוכם כ-197 אלף תושבי ישראל, 54 אלף פלסטינים תושבי השטחים וכ-9.5 אלף עובדים זרים. על פי נתוני התאחדות בוני הארץ, כמחצית מעובדי הבניין הישראלים הם יהודים, ומחציתם ערבים ישראלים. השכר החודשי הממוצע בענף עמד ב-2017 על 9,256 שקלים - כ-91% מהשכר הממוצע באותה שנה. רק תושבים ישראלים יכולים לקבל תעודת מנהלי עבודה, מנופאים, מהנדסאים והנדסאים, ועובדים זרים ניתן להעסיק רק בעבודות המוגדרות כעבודות 'רטובות'.
בטיחות באתרי הבניה בישראל
ענף הבניה נחשב למסוכן בענפי העבודה בישראל, והסכנה לחייו של פועל בניין גבוהה פי 4 מזו של עובד תעשייה. בין השנים 2010–2015 היוו פועלי בניין למעלה מ-50% ממספר העובדים שנהרגו בעבודתם. הסכנה הבולטת בעבודה בענף היא נפילה מגובה, ולצידה סכנות נוספות כגון פגיעה מחפצים כבדים, קריסות, התחשמלות, פציעה מכלי עבודה ועוד.
נאוה רצון
נאוה רצון (נולדה ב-8 באפריל 1955) היא פרופסורית מן המניין, חוקרת ומרצה בכירה בחוג לריפוי בעיסוק בבית הספר למקצועות הבריאות באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
פרופסור נאוה רצון מתמחה בארגונומיה, נגישות, שיקום תעסוקתי ושיקום נהיגה. היא בוגרת החוג לריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית (B.Sc), השלימה את התואר שני (M.Sc) באוניברסיטת NYU, ואת עבודת הדוקטורט בחוג לבריאות הציבור באוניברסיטה העברית. את לימוד בתר-הדוקטורט עשתה בבית חולים Mount Sinai בניו-יורק.
רצון היא בעלת ניסיון קליני בטיפול באוכלוסיות במחלקות נוירוכירורגיות, פנימיות ואורתופדיות הן במהלך האשפוז והן באופן אמבולטורי. בנוסף, רצון היא פעילה חברתית העוסקת פיתוח תוכניות התערבות קהילתיות ומחקר בקרב קהילות נזקקות כגון ילדי העולים מאתיופיה, ילדי העובדים הזרים, סטודנטים בעלי מוגבלות ועוד.
במסגרת פעילותה הציבורית, רצון חברה במועצה המייעצת לשר הבריאות בנושא שיקום ובוועדה המייעצת לשר הבריאות ולשר העבודה והרווחה בנושא בריאות העובד.
נשואה לחבר הכנסת לשעבר מיכאל רצון ולהם חמישה ילדים.
מחקרה
תחומי המחקר של רצון מתמקדים בארגונומיה, שיקום תעסוקתי ונהיגה. מחקריה בתחום ארגונומיה עוסקים באוכלוסיית העובדים הנמצאים בסיכון לפתוח בעיות שריר שלד. המחקרים מפנים זרקור לאוכלוסיות כגון מוזיקאים מקצועיים, אנשים העובדים שעות רבות בסביבת המחשב ועובדי "צווארון כחול". במחקריה בנושא שיקום תעסוקתי, רצון מתמקדת בהעלאת המודעות לסיכונים מקצועיים ולדרכים להתמודד אתם. כחוקרת בתחום שיקום נהיגה רצון בוחנת דרכים להערכת כשירות הנהיגה והתערבות להפחתת סיכונים בנהיגה של נהגים מקצועיים, בני נוער עם הפרעות קשב וריכוז, אנשים עם סכיזופרניה ואנשים לאחר אירוע מוחי.
עד היום, פרסמה רצון מעל 90 מאמרים מדעיים, שפורסמו בכתבי עת נחשבים כמו Disability and Rehabilitation, AJOT, CJOT, BJOT ועוד. במסגרת מחקריה האחרונים, נעשה שימוש בטכנולוגיות מתקדמות להערכת תנועתיות הידיים בתלת־ממד, הערכה ממוחשבת של מידת השימוש בכוח וניתוח אופן הישיבה. גם בתחום הערכת כשירות ושיקום נהיגה מחקרה מבוסס על שימוש בטכנולוגיות מתקדמות כמו סימולטור נהיגה, מעקב אחר תנועות עיניים, ומערכות חיישנים המבצעות ניטור נהיגה בפועל.
ענת באלינט
ענת באלינט היא עיתונאית וחוקרת תקשורת ישראלית.
ביוגרפיה
ענת באלינט נולדה וגדלה בירושלים, הבת הצעירה למשפחה בת שלושה ילדים, בוגרת בית הספר התיכון "בויאר". שני הוריה הם ניצולי השואה; אביה, יוחנן באלינט, היה עורך דין. אמה, לאה באלינט, חוקרת השואה, שרדה לאחר שהוסתרה מגיל 4 במנזר קתולי בפולין. האם הקימה ב-1995 את מדור "ילדים ללא זהות" במוזיאון בית לוחמי הגטאות וסייעה ליותר מ-160 ניצולי השואה יתומים, שאיבדו את זהותם כילדים, למצוא מחדש את עברם. באותה שנה הדליקה משואה בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה ב"יד ושם", בשם הילדים ניצולי השואה.
באלינט החלה את עבודתה העיתונאית בהיותה בת 17, ככתבת בתוכניות הילדים והנוער של "קול ישראל", והיא עוסקת בעיתונות מאז ועד היום.
בצה"ל שירתה ככתבת צבאית בשבועון "במחנה". בהמשך עבדה במוסף "סופשבוע" של "מעריב". ב-1996 עברה להתגורר בתל אביב, והחלה לעבוד בערוץ 2. ערכה תחקירים עבור התוכנית "עובדה" ובהמשך ערכה תוכניות בערוץ 2 (בזכייניות "טלעד" ו"קשת"), בהן תוכניות תרבות בהגשתו של ירון לונדון – "ככה וככה" ו"מילה זו מילה" וכן תוכניות ילדים.
במקביל החלה לכתוב למגזין ביקורת התקשורת "העין השביעית" כמעט מתחילתו, ב-1996, אז היה דו-ירחון שראה אור בדפוס, בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה. באלינט נמנתה על הדור הראשון של הכותבים הצעירים במגזין, לצד שלושה אחרים – אבנר הופשטיין, רוני דגן וברוך קרא - תחת עריכתו של עוזי בנזימן וחברי מערכת נוספים: נחום ברנע, רפי מן, כרמית גיא ופרופ' ירון אזרחי. היא נמנית עם כותבי "העין השביעית" גם כיום, בגרסתו הדיגיטלית כאתר ביקורת התקשורת המתעדכן מדי יום.